tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המועצה היא בת 25 נאמנים ובראשה עומד ראש עיריית תל אביב יפו, רון חולדאי.
הוועד המנהל מונה 9 חברים ויו"ר הוועד המנהל היא ליאורה מינקה.
התיאטרון נתמך על ידי עיריית תל אביב-יפו ומשרד התרבות והספורט.
למעלה מ-80% מתקציב התיאטרון מגיע מהכנסות עצמיות, כלומר ממכירת כרטיסים ומנויים.
לקאמרי אגודת ידידים, שנוסדה ב-1993, ומונה כ-400 ידידים ונדבנים, אישים מובילים ובכירים בישראל ומחוצה לה.
נכון ל-2024, מיכל פורר מכהנת כיו"ר האגודה, וקרן ארזי אורנים, מנהלת האגודה.
לאורך שנות פעילותה קידמה האגודה פרויקטים תרבותיים לטובת הנוער הישראלי בכל הארץ, מיעוטי יכולת, תושבי הפריפריה, תמיכה ביוצרים בישראל ועידוד מצוינות, ובהקמת קרן סיוע לשחקני התיאטרון ועובדיו בתקופת הקורונה.
נשיאת הכבוד הראשונה של האגודה בין השנים 1993–2000, הייתה לאה רבין.
ארכיון התיאטרון הקאמרי ע"ש גרשון פלוטקין וספריית המחזות ע"ש זאב רייכל
בארכיון התיאטרון נאספים לאורך השנים תמונות מהצגות, טקסטים, תוכניות ועוד, כאשר חלק גדול מהאוסף שמור בדיגיטל.
בנוסף, יש יותר מ־5100 מחזות מתורגמים ומקוריים, הזמינים לעיון בספרייה, חדר עיון ופינת צפייה בהצגות עבר, העומדים לשירות הקהל הרחב.
כרגע נמצא תחת ניהולו של יורם אמיר.
ב-15 במאי 2014 הוענק לתיאטרון הקאמרי תואר עמית כבוד של אוניברסיטת תל אביב.
להכתירו בתואר עמית כבוד של אוניברסיטת תל אביב.
בדצמבר 2024 נערך אירוע מיוחד לציון 80 שנות פעילות התיאטרון, בנוכחות שחקנים ואנשי צוות, שכיכבו על במת התיאטרון לאורך השנים
התיאטרון הקאמרי החל את פעילותו בבניין "הפועל" ברחוב נחמני 4 בתל אביב.
במהרה שכר התיאטרון את אולם המרתף בבניין קולנוע מוגרבי בפינת הרחובות אלנבי ובן יהודה בתל אביב, בו היו 630 מקומות.
היחסים בין מוגרבי שהשכיר את הבניין לתיאטרון הקאמרי לא התנהלו על מי מנוחות.
מוגרבי דרש מדי פעם להעלות את דמי השכירות, ומשהתיאטרון סירב הוא דרש את פינוי התיאטרון מהאולם.
סכסוך ראשון פרץ בתחילת 1949 ולאחר שהושגה הסכמה פרץ הסכסוך שוב ביוני 1950, לאחר שהתיאטרון טען שהוא משלם דמי שכירות מופרזים לעומת בתי קולנוע אחרים.
הכנסת התכנסה והחליטה ברוב קולות של אנשי מפא"י, מפ"ם והמפלגה הפרוגרסיבית לשנות את החוק כדי לאפשר הפקעה של מבנים לצורכי אכסונם של מוסדות תרבות, חינוך ואמנות.
בשנת 1953 שוב ביקשו בעלי הבניין לפנות את התיאטרון ובמסגרת זו סירבו להצעת תיאטרון לשפץ את האולם על חשבונו.
בעקבות זאת, הודיע שר האוצר בינואר 1954 על הפקעת האולם לעשר שנים למען התיאטרון הקאמרי וקבע ששמאי יקבע את דמי השכירות שישלם התיאטרון למוגרבי.
בעקבות ביקורת ציבורית על ההפקעה הודיע שר האוצר על נכונותו לבטלה אם יושג הסדר בין התיאטרון לבעלי הבניין.
הסדר פשרה הושג במאי 1954.
ב-1953 רכש התיאטרון את בניין "הפועל" ברחוב נחמני 4 והקים בו את אולם נחמני המחודש בו הועלו הצגות החל מפברואר 1955 במקביל לפעילות בבניין מוגרבי.
בסוף 1957 פנה התיאטרון למשרד האוצר בבקשה להלוואה של מיליון לירות לצורך רכישת אולם תיאטרון בן אלף מקומות בפסאז' דיזנגוף, שנקרא לימים פסאז' הוד, בצומת הרחובות פרישמן-דיזנגוף.
התיאטרון פנה למוסדות שונים בבקשת סיוע לרכישת האולם והוקמה רשות ציבורית שקנתה את האולם עבור התיאטרון.
באותה שנה הוחלט לעזוב את אולם מוגרבי ולהתרכז באולם החדש ברחוב נחמני עד סיום בניית האולם בבניין פילץ ולאחר סגירת התיאטרון ופתיחתו מחדש בהנהלה חדשה ביולי 1958 הוא הציג רק באולם החדש ברחוב נחמני.
בסוף 1961 עבר "הקאמרי" למשכנו בפסאז' הוד שברחוב דיזנגוף פינת פרישמן, ובשנת 2002 עבר למשכן חדש וגדול במתחם המשכן לאמנויות הבמה בשדרות שאול המלך בעיר.
במשכן הנוכחי של "הקאמרי" שישה אולמות:
אולם קאמרי 1 ע"ש יוסף מילוא, שלוש קומות - אולם, עליה ויציע, 932 מקומות ישיבה.
אולם קאמרי 2, שתי קומות, אולם ועליה, 419 מקומות ישיבה.
אולם קאמרי 3, שלושה אגפים, ימין, שמאל ומרכז, כ-300 מקומות ישיבה.
אולם קאמרי 4, אולם חזרות, כ-160 מקומות ישיבה.
אולם קאמרי 5, ע"ש ד"ר סיירוס ומירטל קאצן - אולם חזרות.
אולם קפה תיאטרון, חלל אינטימי, כ-100 מקומות ישיבה.
התיאטרון המלכותי הלאומי הוא בניין ולהקת תיאטרון באזור סאות' בנק שבלונדון.
הבניין נמצא מזרחית לגשר ווטרלו ונמצאים בו שלושה אולמות תיאטרון - אולם על שם לורנס אוליבייה, המנהל האומנותי הראשון של התיאטרון; אולם ליטלטון (על שם סר אוליבר ליטלטון, היו"ר הראשון של התיאטרון) ואולם קוטסלו (על שם לורד קוטסלו - ראש מנהלת התיאטראות של סאות' בנק בעת הקמת התיאטרון).
את המבנה תכנן האדריכל דניס לאסדון והוא נפתח לקהל בשנת 1976 בשם "התיאטרון הלאומי".
השם "התיאטרון המלכותי הלאומי" ניתן לו בשנת 2000.
אולם אוליביה בנוי בסגנון התיאטרון היווני העתיק שבאפידאורוס, כלומר הצופים מצויים מכל עברי הבמה, והוא מסוגל להכיל 1,160 צופים.
אולם ליטלטון מסוגל להכיל 890 צופים ואולם קוטסלו מסוגל להכיל 300 צופים.
בתיאטרון מוצגים מחזות קלסיים של שייקספיר ושל מחזאים אחרים, וכן מחזות מודרניים ומחזות זמר.
התיאטרון הערבי-עברי ביפו בבית הסראייה הישן שביפו, הוא בניין תיאטרון המשמש כאכסניה לשתי להקות תיאטרון הפועלות ביחד ולחוד בשתי שפות: עברית וערבית.
השתיים הן קבוצת "תיאטרון יפו", שנוסדה ב-1990 בידי יגאל עזרתי, גבי אלדור ועירית נאמן, ותיאטרון "אלסראיא" (נוסד ב-1998), שבו חברים אנשי תיאטרון ויוצרים ערבים.
רוב תקציבו של התיאטרון הוא ממשרד החינוך והתרבות ועיריית תל אביב-יפו.
לתיאטרון זה שלושה מנהלים אמנותיים: יגאל עזרתי, גבי אלדור וראודה סלימאן.
הפקות בולטות של תיאטרון יפו: אום כולת'ום, פריד אל אטרש, הערב רוקדים, מחכים לגודו, אנא מן אל-יהוד, סעדון אלמג'נון, אלף לילה ולילה, פה ושם בארץ ישראל, רומיאו וג'ולייטה, הזמן הצהוב, ימי התנזים, שנת האפס, פאפאעג'ינה, שמוליקיפוד, חצויה.
התיאטרון נוסד בשנת 1998 על ידי תושבים ערבים ביפו, הוא משלב בתוכו שתי קהילות תחת קורת גג אחת.
"תיאטרון יפו", ותיאטרון "אל-סאראייא" הערבי, ביפו.
המבנה ניתן לתיאטראות המשותפים בהשאלה על ידי עיריית תל אביב-יפו, ולאחר מכן עבר שיפוץ משמעותי והתאמה לקבלת קהל התיאטרון, תוך אילוצים, בשל בהיותו מבנה לשימור.
בשנת 2010 מונה יעקב אגמון למנכ"ל התיאטרון תפקיד אותו מילא למשך 3 שנים.
ובשנת 2015 צורף לעמותה סאמי אבו שחאדה, לימים יו"ר מפלגת בל"ד.
עיקר מימונו של תיאטרון אלסראיא הוא מתקציבי מדינת ישראל ועיריית תל אביב.
כך, לדוגמה, בעוד שרווחיו בשנת 2020 עמדו על 168 אלף שקלים בלבד, עיקר תקציבו בשנה זו היה כבשלשת רבעי מיליון שקלים שקיבל ממשרדי החינוך והתרבות, ורבע מיליון שקלים מעיריית תל אביב.
המייסד של התיאטרון אלסרייא הערבי הוא אדיב ג'השאן, והעמותה הערבית מאחדת אנשי תיאטרון ויוצרים ערבים.
אך שתי להקות אלה מפיקות יחדיו ובנפרד הצגות בשפה העברית והערבית.
העמותה העברית והעמותה הערבית פועלות ומציגות הצגותיהן תחת קורת גג אחת.
וחלק מההצגות משותפות לאמנים יהודיים וערבים יחד.
הם מעלים הצגות המתבססות על שפת התנועה או נעדרות מילים, המקלות על קשיי השפה האפשריים של הצופים.
התיאטרון מרבה להציג נרטיב פלסטיני ואנטי-ישראלי, כגון הקפדה על הקרנת "סרטי נכבה" ועוד.
בכרי גם הועסק כמנהל התיאטרון לתקופה..
"היתומים של יפו", בבימוי יגאל עזרתי.
"הערב שוב רוקדים", בימוי יגאל עזרתי, וגבי אלדור.
"ועדת האמת והפיוס", בימוי יגאל עזרתי, 2000.
"בדידות כפולה", הפקה משותפת של תיאטרון אל-סאראייא ותיאטרון מקומי.
עריכה ובימוי: שמעון לוי (פרופסור) 2000.
"אח אח בום טראח", הפקה משותפת, בימוי: נורמן עיסא.
זוכי פרס הבימוי, התפאורה והתאורה וצל"ש למחזה ולמשחק בפסטיבל חיפה להצגות ילדים, 2003.
בעקבות חוות דעת של משרד האוצר דרשה שרת החינוך מירי רגב לחקור את מנהלי התיאטרון, לגבי ערב מחאה לטובת המשוררת הפלסטינית דארין טאטור והאירוע "מחברות הכלא" של עינת ויצמן.
פרקליטות המדינה הודיעה שמה שנאמר באירועים חוסה תחת חופש הביטוי, וקיבלה את המלצת המשטרה לא לפתוח חקירה פלילית.
התייוונות (מ"יוון") היא תהליך בו אדם מאמץ את התרבות ההלניסטית (שמקורה ביוון העתיקה), לשונה ומנהגיה.
המושג היווני "לבצע הלניזציה" (ἑλληνίζειν) מופיע לראשונה בכתביו של ההיסטוריון האתונאי מן המאה החמישית לפני הספירה תוקידידס, בהקשר אנשי העיר ארגוס האמפילוכית, שאימצו את השפה היוונית.
המושג הדומה "הלניסמוס" (Ἑλληνισμός) מופיע לראשונה בספר מקבים ב', ומתייחס ליותר מאשר אימוצה של שפה.
אך קיימת במחקר מחלוקת באשר לשיעור האימוץ.
לשפה העברית נכנס המונח "התיוונות" בהשפעת הספרות העברית החדשה, כחלק משאיפתה לפתח זהות ולשון יהודית אל מול רצון להתערות בתרבויות האירופיות בקרב רבים מיהודי המאה ה-19 בארצות האמנציפציה.
בהקשר של עם ישראל, המפגש המשמעותי הראשון בין התרבויות היה בתקופת אלכסנדר מוקדון.
בתקופה ההלניסטית בארץ ישראל התיוונו משפחות רבות, במיוחד בקרב משפחות הכוהנים גדולים.
יש הטוענים שהכוהן הגדול מנלאוס ביחד עם אחיו שמעון ושני הכוהנים הגדולים הסמוכים לו בשושלת ההנהגה יאסון, ואלקימוס הם הדמויות המרכזיות המזוהות עם מושג ההתייוונות על משמעויותיו במסורת היהודית.
המושג מוכר ביותר מתקופת אנטיוכוס השלישי, שליט הממלכה הסלאוקית ומימי גזירות אנטיוכוס הרביעי ומרד החשמונאים בשלטון הסלאוקי.
יהודי הגולה הקפידו על מנהגים שמבדילים אותם משאר האוכלוסייה, כגון הקפדתם בנוגע לשמירת השבת, שחרורם מכל חגיגה עירונית הקשורה בעבודת אלילים, הימנעותם ממאכלות אסורים ואף משמן של גויים, ושלחו כספים ועלו לרגל למקדש בירושלים.
ברבות השנים ניתן להבחין במספר סימנים המעידים על תהליך התייוונות.
השמות הפרטיים והלשונות הוחלפו, התורה תורגמה ליוונית, ספרות יהודית נכתבה ביוונית, מנהגים יוונים אומצו, וחלה היטמעות תרבותית.
ההתייוונות באה לידי ביטוי ברצון להידמות ליוונים באורח החיים, פיתוח החוש האסתטי, תרבות הגוף והספורט והפילוסופיה היוונית.
גם בתחום התרבות החומרית חל שינוי בעקבות תופעת ההתייוונות ואות לכך נמצא בבתי הכנסת ובפסלים מאותה תקופה.
ההתייוונות רווחה בעיקר בקרב השכבות העירוניות, המבוססות והאריסטוקרטיות של העם היהודי.
בכפרים ואצל דלת העם השקפה זו לא הייתה מקובלת כל כך.
המתחים הפנימיים בין המתייוונים לשומרי המסורת היו בין הסיבות העיקריות לפריצת מרד החשמונאים בשלטון ההלניסטי בארץ ישראל.
התייחסות עצמית היא תופעה, בשפה טבעית או מתוכננת, שבה משפט מתייחס אל עצמו, במישרין או בעקיפין.
התייחסות עצמית עומדת בבסיסם של פרדוקסים רבים, שלחלק מהם תפקיד חשוב בפילוסופיה ובמתמטיקה.
התייחסות עצמית ממלאת תפקיד חשוב במדעי המחשב, הן בצד התאורטי והן בצד התכנותי (רקורסיה), היא עומדת בבסיסם של פרקטלים רבים, וממלאת תפקיד מרכזי גם באמנות, וכן בשעשועים לשוניים ומתמטיים רבים.
באמנות המונח "ארס פואטיקה" מתאר יצירות המתייחסות לעצמן או לאמנות באופן כללי, וישנן דוגמאות רבות לכך בשירה, בפרוזה, בציור ובפיסול.
לעיתים ההתייחסות העצמית נעשית בצורה הומוריסטית.
פרדוקס השקרן סובב סביב המשפט: "המשפט הזה הוא שקר".
הפרדוקס טמון בכך שהמשפט הנ"ל לא יכול להיות אמת (שכן אז לפי המשפט הוא שקר), ולא יכול להיות שקר.
לפרדוקס זה חשיבות רבה בלוגיקה, משום שהוא מצריך בחינה מחודשת של המושגים 'משפט', 'אמת' ו'שקר'.
דרך אחת לפתור את הפרדוקס היא להגדיר בצורה מדוקדקת מהם משפטים בצורה של שלבים: משפטים רגילים מדברים על עצמים, ישנם מטה-משפטים: שהם משפטים שמדברים על משפטים רגילים, מטה-מטה משפטים: משפטים שמדברים על מטה-משפטים וכך הלאה.
בבנייה כזאת לא ניתן לבנות משפט המתייחס לעצמו ולכן הפרדוקס נמנע.
אפשרות אחרת להתמודדות עם המשפט היא בלוגיקה עמומה: למונח 'אמת' מייחסים את הערך 1, למונח 'שקר' מייחסים את הערך 0, וערך של משפט יכול להיות 0,1 או כל מספר ביניהם.
כך, למשל, הערך של "המשפט הזה הוא שקר" הוא 0.5.
לפרדוקס השקרן וריאציות רבות בלוגיקה, במתמטיקה ובמדעי המחשב.
הפילוסופיה המודרנית בכלל והפילוסופיה של המדע בפרט מבוססת במידה רבה על שיטתו הפילוסופית של רנה דקארט.
השלב הראשון של משנתו היה ניסיון להטיל ספק בכל דבר, על מנת שיוכל לבסס את הפילוסופיה על הנחות יסוד ודאיות.
הדבר היחיד שבו לא היה יכול להטיל ספק, הייתה העובדה שהוא מטיל ספק; מכאן המשיך דקארט והסיק את קיומו הוא.
את המהלך הלוגי ניסח דקארט באמרתו הידועה 'קוגיטו ארגו סום' ('אני חושב, משמע אני קיים'; מכונה בקיצור ה'קוגיטו' של דקארט).
משפט זה מכיל התייחסות עצמית עקיפה, שכן הטענה 'אני חושב' נגזרת מעצם יכולתו של דקארט לנסח את הטענה.
קיומו ואי קיומו של אלוהים
הטיעון האונטולוגי הוא סוגיה חשובה בפילוסופיה, העוסקת בשאלת קיומו או אי קיומו של אלוהים.
במשך השנים הובאו "הוכחות" רבות לכאן ולכאן, ובחלק מהן נעשה שימוש בהתייחסות עצמית.
להלן דוגמה להוכחה כזו לאי קיומו של אלוהים:
"אלוהים הוא כל יכול, מכאן שהוא יכול לברוא אבן שאותה הוא לא יכול לשבור.
אבל זאת סתירה - שכן מכאן משתמע שאלוהים איננו כל יכול: או שהוא לא יכול לברוא אבן כזאת, או שקיימים דברים שאלוהים איננו יכול לשבור."
הוכחה זו משתמשת בהתייחסות עצמית, שכן הגדרת האובייקט שיוצר את הסתירה (אבן שאלוהים לא יכול לשבור) מתבססת על התכונה שמנסים לסתור (היותו של אלוהים כל יכול).
במסורת הקבלית עצם מציאות העולם המוחשי בתוך הווייתו של אלוהים מצריך את צמצומו של אלוהים.
כלומר, עצם קיום היקום כולו או כל חלק ממנו, מהווה חלק מפרדוקס הטיעון האונטולוגי.
פתרון פרדוקס זה 'לא מובן, ולא יכול להיות מובן' לאדם, ועם זאת העובדה היא שהיקום אכן קיים (לפחות לפי רוב מביני התפיסה הקבלית), וקיום זה נעשה על ידי "סוד הצמצום" ויצירת 'החלל הפנוי'..
צמצום זה לא נעשה רק פעם אחת, אלא בכל רגע ורגע קיים הפרדוקס, והוא נפתר שוב ושוב על ידי המשך קיום הצמצום, ובריאה מחודשת בין רגע כל הזמן.
התייחסות עצמית משמשת לעיתים ככלי ביקורת כנגד תאוריות רלטיביסטיות.
המשותף לתאוריות אלה היא הטענה כי לא קיים ערך אחיד של אמת או נכונות.
הטענה הבסיסית של רלטיביזם מוסרי, לדוגמה, היא כי אין ערכים מוסריים נכונים, וכי הערכים המוסריים המצויים בתרבות מסוימת הם אלה הנכונים לתרבות זו.
השימוש בהתייחסות עצמית ככלי ביקורתי מראה כי הטענה הבסיסית של רלטיביזם מוסרי כלל אינה רלטיביסטית אלא אובייקטיבית.
מסקנה כזו מובילה לסתירה בין הבסיס של התאוריה ובין תוצאותיה.
ביקורת כזו אפשר להפעיל על כל משפחת התאוריות הרלטיביסטיות.
בשנת 1901 הציג הפילוסוף והמתמטיקאי האנגלי ברטרנד ראסל את הפרדוקס של ראסל: נבנה קבוצה המכילה את כל הקבוצות שאינן מכילות את עצמן.
בנייה זאת היא פרדוקסלית מכיוון שקבוצה זו איננה יכולה להכיל את עצמה, ואיננה יכולה שלא להכיל את עצמה, ומכאן שקבוצה זו אינה יכולה להתקיים.
פרדוקס זה הביא לפיתוחה של תורת הקבוצות האקסיומטית שבה המושג קבוצה מוגדר בצורה שיטתית ולא מאפשר לקבוצה להכיל את עצמה.
העיסוק בשאלה 'מהי אמת' העסיק את הפילוסופיה במשך אלפי שנים, וסביבו מבוסס ענף הלוגיקה.
בתחילת המאה ה-20 נוסתה גישה מתמטית לשאלה העתיקה הזאת, בניסיון לזהות משפט מתמטי המבטא אמת (אמיתי) כמשפט בר הוכחה.
מערכת לוגית שבה כל משפט אמיתי ניתן להוכחה נקרא מערכת שלמה (לוגיקה) ומה שהמתמטיקאים רצו להוכיח הם שני דברים: שהמתמטיקה (או לפחות מודל שלה המתבסס על לוגיקה פורמלית ואקסיומות מקובלות על תורת הקבוצות והמספרים הטבעיים) עקבית (כלומר: שאי-אפשר להוכיח בה משפט שהוא סתירה לוגית) ושלמה.
הרעיון, הנקרא 'הפרוגרמה של הילברט', היה לנסח בצורה מתמטית מדויקת את האקסיומות הבסיסיות (משפטים המקובלים כאמיתיים ללא צורך בהוכחה) ואת הדרכים המותרות לנסח משפט אמיתי חדש על סמך משפטים אמיתיים קודמים.
באופן זה ניתן, למשל באמצעות תוכנת מחשב, לייצר משפטים אמיתיים בזה אחר זה, ובאופן תאורטי לפחות, לקבל את כל המשפטים האמיתיים, בהנחה שהמתמטיקה שלמה.
הפרוגרמה הזאת נחלה מפלה ניצחת בזכות עבודותיו של הלוגיקאי קורט גדל.
גדל הצליח להראות שישנם משפטים שלא ניתן להוכיח אותם ואף לא לסתור אותם, ועל כן אי אפשר לקבוע אם הם אמיתיים או שקריים.
הוכחתו של גדל – הנקראת משפטי האי-שלמות של גדל – מבוססת על וריאציה של פרדוקס השקרן.
היא מבוססת על כך שניתן להצמיד לכל משפט מספר.
באופן זה משפטים במתמטיקה המתייחסים למספרים, ניתן לראות אותם גם כמשפטים המתייחסים למשפטים אחרים, ובפרט ניתן ליצור משפט המתייחס לעצמו.
באופן זה הצליח גדל ליצור מקבילה מתמטית לאמירה 'המשפט הזה אינו בר הוכחה', וליצור פרדוקס: אם המשפט אמיתי אז אכן אין דרך להוכיחו.
דבר זה מוכיח שהמתמטיקה איננה שלמה.
עבודות מאוחרות של גדל ומתמטיקאים נוספים הביאו דוגמאות לא-טריוויאליות למשפטים כאלה, שאינם ברי הוכחה או הפרכה.
למשפטי האי שלמות של גדל יש השלכות החורגות מתחום תורת המספרים: כל מערכת סופית של חוקים וכללים המאפשרת התייחסות עצמית, מביאה בהכרח למצבים שאי אפשר לקבוע אם הם "חוקיים" או לא.
במתמטיקה, הגדרה רקורסיבית מגדירה משפחה של אובייקטים באמצעות אובייקטים מהמשפחה עצמה.
הגדרה כזו זקוקה לרוב ל"תנאי עצירה", כלומר אובייקטים ראשוניים המוגדרים ישירות.
דוגמה להגדרה רקורסיבית היא הגדרת סדרת פיבונאצ'י, בה כל איבר בסדרה הוא סכום שני הקודמים לו, מלבד שני האיברים הראשונים, להם מוגדר "תנאי עצירה":
פרקטלים הם צורות בעלות דמיון עצמי.
לדוגמה משולש שרפינסקי (הנראה באיור) מכיל שלושה עותקים מוקטנים של עצמו (וכל אחד מהם מכיל שלושה עותקים מוקטנים של עצמו, עד אינסוף).
אלו החלו להתגלות לקראת סוף המאה ה-19, ושמם ניתן להם על ידי בנואה מנדלברוט.
אחת התכונות המעניינות בצורות הללו היא שהממד שלהן אינו שלם.
לצורות רבות בטבע, כגון עלים, קווי חוף, פסגות הרים ועוד, יש מבנה פרקטלי.
לפרקטלים ודמיון עצמי שלהם חשיבות רבה בתחומים שונים של הפיזיקה.
תורת הרנורמליזציה המשמשת בעיקר לתיאור מעברי פאזה, מבוססת על מערכות המציגות דמיון עצמי.
על פי התורה, כאשר למערכת יש דמיון עצמי, ניתן לתאר התנהגויות שונות של המערכת באמצעות כללי חזקה.
דמיון עצמי ופרקטלים משחקים תפקיד חשוב גם בתורת הכאוס.
במשך שנים רבות שאפו פיזיקאים תאורטיים רבים למצוא הסבר פשוט המסביר את הקבועים הרבים הקיימים במודל הסטנדרטי של פיזיקת החלקיקים.
מטרה זאת הייתה אחת המטרות המרכזיות של תורת המיתרים, יחד עם הניסיון לאחד את תורת הקוונטים ותורת היחסות הכללית.
ההסבר היחיד לפי תפיסה זאת לקבועים היסודיים של הטבע הוא טיעון הנקרא 'העיקרון האנתרופי' שמבוסס על התייחסות עצמית, ולפיו רק הצירוף של הקבועים היסודיים הקיימים בעולם שלנו מאפשר את יצירתם של הכוכבים והגלקסיות והחיים כפי שאנחנו מכירים אותם.
רק בעולם שלנו הקיום שלנו אפשרי, ולכן הקיום שלנו הוא הסיבה לכך שהקבועים של הטבע הם כפי שהם.
בתכנות, רקורסיה מתארת שגרת מחשב (פונקציה או פרוצדורה) הקוראת לעצמה.
דוגמה נפוצה לשימוש ברקורסיה היא פתרון חידת מגדלי האנוי.
כדי להעביר מגדל של n דיסקיות השגרה קוראת לעצמה על מנת להעביר את n-1 הדיסקיות העליונות מהמגדל הראשון לשלישי, אחר כך מעבירה את הדיסקית התחתונה מהמגדל הראשון לשני, ולבסוף קוראת לעצמה על מנת להעביר את n-1 הדיסקיות מהמגדל השלישי אל המגדל השני.
בשיטות רקורסיביות נעשה שימוש רב גם בציור של צורות פרקטליות.
המתמטיקאי האנגלי אלן טיורינג, שהניח את היסודות לתורת החישוביות, השתמש בהתייחסות עצמית על מנת להראות שבעיית העצירה איננה פתירה.
תורת החישוביות עוסקת במודלים לחישוב ובפונקציות הניתנות לחישוב במסגרתם.
בעיית העצירה היא אחת הבעיות המרכזיות בתחום, והיא שואלת האם בהינתן תוכנת מחשב, יכולה תוכנת מחשב אחרת לבדוק אותה בזמן סופי ולקבוע האם התוכנה אי פעם תעצור.
טיורינג הצליח לבנות אנלוג של פרדוקס השקרן לבעיה הזאת, ובכך להראות שלא ניתן לקבוע לכל תוכנה אם היא תיעצר או לא.
התייחסות עצמית משמשת ככלי חשוב בתחומי אמנות רבים, בדרך כלל למילוי אחת משתי מטרות: יצירת דיון פילוסופי בשאלות הנוגעות לאמנות, או יצירת אפקט הומוריסטי או מבדר.
התייחסות עצמית ברמה גבוהה יותר היא הארס פואטיקה בה יצירות אמנות עוסקות באמנות באופן כללי, ובכך הן מתייחסות בעקיפין לעצמן.
באמנות מודרנית, במיוחד אמנות מופשטת, דנים רבות בסוגיית הגדרת האמנות ובשאלה מה הופך יצירה לאמנות, בין השאר בעקבות אמני רדי מייד, שנטלו חפצים פרוזאיים והציבו אותם במוזיאון.
יש מבקרים הטוענים שבכך שהיצירה מעלה את השאלה, "האם אני אמנות?" הופכת היצירה לאמנות.
הצייר מאוריץ קורנליס אשר עסק רבות בנושא ההתייחסות העצמית.
אחת התמונות המפורסמות ביותר שלו בהקשר זה, "ידיים רושמות", מתארת ידיים שכל אחת מהן אוחזת בעיפרון ומשרטטת את קווי המתאר של היד האחרת, ושתיהן ביחד מציירות את היצירה "ידיים רושמות".
בתמונות אחרות שלו ניתן לראות השתקפות בראי של האמן בעודו מצייר את עצמו משתקף בראי.
בציור בגידת הדימויים של רנה מגריט מופיע בתחתית ציור של מקטרת המשפט 'זו אינה מקטרת'.
ניתן לראות משפט זה כהתייחסות עצמית לפיה האמן מזכיר שזו אינה מקטרת אלא ציור של מקטרת.
ברמה הבאה, גם המשפט עצמו הוא חלק מהציור, ועל כן הוא אינו משפט אלא ציור של משפט.
בחלקו השני של דון קיחוטה לסרוונטס מוצא עצמו דון קיחוטה מתהלך בעולם כשהוא כבר מוכר על ידי הבריות כגיבור ספרותי לאחר פרסום חלקו הראשון של הספר.
באמצעות דיאלוגים בין קיחוטה לדמויות אחרות אודות הספר וגיבורו, דן המחבר בסוגיות ההשפעה הספרותית של סוגת הרומן וגיבורה.
הברקה זאת של סרוונטס היא אחת הסיבות לכך שהספר נחשב לרומן המודרני הראשון.
ספרו של איטלו קאלווינו "אם בלילה חורפי עובר אורח" מתחיל בפנייה לקורא, המתייחסת ישירות לספר עצמו.
ספריו האחרונים של רוברט היינליין כוללים התייחסויות של דמויות אליו, כסופר הכותב אודותיהן.
סדרת הספרים מדריך הטרמפיסט לגלקסיה מכילה מקרים רבים של התייחסות עצמית.
בין השאר, על גב הספר הראשון מופיעות המילים 'בלי פאניקה', מכיוון שהן מופיעות על גב הספר שנקרא 'מדריך הטרמפיסט לגלקסיה' המתואר בסדרה.
בסרט "אדפטיישן" מתואר ניסיונו של התסריטאי צ'ארלי קאופמן לכתוב תסריט לסרט, שהתברר כסרט "אדפטיישן" עצמו.
בסרט "שיגעון בחלל" נעשה מספר פעמים שימוש בהתייחסות עצמית: בין השאר, צופים ה'רעים' בקלטת של הסרט עצמו כדי לאתר את הגיבורים הנמלטים, והדמות 'יוגורט' מציגה סדרה של מוצרי צריכה המשתמשים בסרט כמנוף לפרסום.
מוטיב זה של התייחסות עצמית חוזר ונשנה בכל סרטיו של מל ברוקס, למן אוכפים לוהטים (שבו הגיבורים נכנסים לקולנוע כדי לראות את סוף הסרט), ועד רובין הוד: גברים בגטקעס (שבו באמצע הסרט הגיבורים פותחים את ספרי התסריט כדי לגלות מה ההמשך).
בסרט "סודי ביותר" אומרת אחת הדמויות כי נראה כאלו הם נמצאים בסצנה הלקוחה מסרט גרוע, ואז מביטים היא ובן שיחה אל המצלמה ומשפילים את המבט, כמו מתוך הבנה כי זהו אכן המצב.
גרסה לסצנה זו מופיעה גם בסרט "ג'יי ובוב השקט מכים שנית".
בסצנת הפתיחה של סרט הקולנוע "משפחת סימפסון", המשפחה יושבת בבית קולנוע וצופה בסרט קולנוע המבוסס על סדרת הטלוויזיה האהובה עליהם, כאשר לפתע קם הומר סימפסון ומוחה על כך שהם שילמו מחיר מלא של כרטיס קולנוע בשביל לראות סדרה שאותה הם רואים חינם על מסך הטלוויזיה שלהם בבית מדי ערב.
סימפסון "פונה אל המצלמה" וטוען כלפי הצופים בסרט כי הם "פראיירים".
הסרט Oh Lucky Man, בבימויו של לינדסי אנדרסון מסתיים בסצנה שבה אדם בשם לינדסי אנדרסון מבשר לגיבור הסרט כי נבחר לשחק בתפקיד הראשי בסרט בשם Oh Lucky Man.
שירם של שב"ק ס' "תתקעו בחצוצרה" (מתוך אלבומם בעטיפה של ממתק) רווי התייחסויות עצמיות, כגון: "אתם מאזינים לשיר מקום ראשון במצעד הפזמונים"; "כן זהו השיר החדש של השבק"; "זה שיר ממש גדול".
"שיר אהבה פשוט" מאת איה כורם ובביצועה, מעיד על עצמו: "זה שיר אהבה פשוט, פשוט שיר אהבה".
בסרט "ילדים סורגים" של יוצרי סדרת הטלוויזיה פלטפוס הופיע השיר: "כתבתי שיר מאד נחמד רק עם תו אחד, כולי תקווה שהוא לא יפריע לאף אחד וכו'" שאכן מנוגן בתו אחד בלבד.
באלבום "שירים במיץ עגבניות" של מתי כספי מסתיים שיר הנושא במילים: "לשיר הזה אין מטרות ואין שום כוונה מעבר לשורות, רק להשלים שלוש דקות שמסתיימות ברגע זה - להתראות".
בשיר "חיילים יצאו לדרך" של נעמי שמר, החיילים שנשכח מהם הזמר, מחליטים לשיר את פזמון השיר: "חיילים יצאו לדרך..."
בשיר "בים בם בום" ("שני חברים יצאו לדרך") של יורם טהרלב, בבית האחרון, טהרלב ממליץ על דרך להביא לסיומו של השיר: "אם תרצו לשים לו גמר...
בשיר טיפש חכם של מאיר אריאל, בסוף כל בית, אריאל תוהה מה יהיה המשכו של השיר.
השיר גולית של להקת כוורת מתחיל כך: "זהו שיר מאוד עצוב..."
בפזמון שירו של אביב גפן, "השיר שלנו" ("שדות ביקשו אל הגשם"), מופיע המשפט הבא: "לא זה לא יהיה השיר שלנו".
"שיר לא מזרחי" מאת קובי לוריא כולו התייחסות עצמית, החל משמו.
בסרטון הווידאו לשיר של ביורק מתקיימת התייחסות עצמית של סרטון הווידאו לעצמו.
"אני סבא של עצמי" שיר-סיפור מאת דוויט לת'ם ומו יפה המגולל שרשרת אירועים משפחתיים ואילן יוחסין המביאים את המספר לכדי המסקנה בפזמון חוזר שהוא אינו אלא הסבא של עצמו.
למדען המחשב דאגלס הופשטטר מיוחס משפט שהוא פועל יוצא של חוקי מרפי, הקרוי חוק הופשטטר - ולפיו כל פעולה תיקח יותר זמן ממה שמתוכנן בשבילה, אפילו אם התכנון לקח בחשבון את חוק הופשטטר.
הזמר הפארודי וירד אל ינקוביק יצר פרדוקס באמצעות התייחסות עצמית בשיר ההומוריסטי This song is just six words long (שבע מילים).
"המוציא דבר קללה מפיו, ינעל אבי אבי אביו" (מתוך המערכון "שוק הספרים" של הגשש החיוור).
"מיליון פעם אמרתי: 'לא להגזים'" - קביעתו של הדובר "מיליון פעם אמרתי" היא הגזמה, הנמצאת בסתירה להמשך דבריו "לא להגזים".
תאמין לי, אל תאמין לאף אחד.
תעשה לי טובה, אל תעשה לי טובות.
נוסף על התחומים החשובים שבהם התייחסות עצמית משחקת תפקיד, ריתק הנושא מאז ומתמיד חידונאים ואנשים העוסקים בשעשועים לשוניים ומתמטיים.
כתוצאה נוצרו מגוון משפטים הומוריסטיים וחידות המשתמשים בהתייחסות עצמית כדי ליצור פרדוקסים משעשעים.
במקרים רבים, מדובר ביישום כלשהו של אחד הפרדוקסים הלוגיים או המתמטיים העוסקים בהתייחסות עצמית (כגון פרדוקס השקרן או הפרדוקס של ראסל).
פרדוקס בוחן הפתע המורה מכריזה "בשבוע הבא יתקיים בוחן והוא יבוא בהפתעה".
התלמידים חושבים, ומגיעים למסקנה שבוחן הפתע לא יכול להתרחש ביום שישי, מכיוון שאחרת כאשר יום חמישי ועדיין לא היה להם בוחן, אזי הוא צריך להתקיים למחרת ולכן הוא לא יבוא כהפתעה.
מכאן שהבוחן גם לא יכול להתרחש ביום חמישי, אחרת ביום רביעי בערב הם יוכלו לדעת שמכיוון שהבוחן לא קרה עד עכשיו, ומכיוון שהוא לא יכול להתרחש ביום שישי, אזי הוא חייב להתרחש ביום חמישי, אבל אז אם הוא אכן מתרחש ביום חמישי אזי הבוחן לא מגיע כהפתעה.
מכאן שהבוחן לא יכול להתרחש ביום חמישי.
ניתן להמשיך את ההוכחה ולהראות שהבוחן לא יכול להתקיים באף יום אחר בשבוע.
לכן התלמידים מגיעים למסקנה שהבוחן לא יכול להתרחש בשבוע הבא, וכאשר המורה נותנת להם בוחן ביום שלישי, הם מופתעים!
הפרדוקס של ברי: "מהו המספר הקטן ביותר שאינו ניתן לתיאור באמצעות פחות ממאה אותיות?", ההגדרה הזאת מהווה תיאור של אותו מספר בפחות ממאה אותיות!
בדומה לפרדוקס של ברי ניתן להוכיח שכל המספרים הטבעיים הם מיוחדים.
מתמטיקאים אוהבים מספרים המקיימים תכונות מיוחדות, כך לדוגמה המספר 6 הוא מספר מיוחד מכיוון שהוא המספר המושלם (מספר השווה לסכום מחלקיו: 6=1+2+3) הקטן ביותר.
ניתן להוכיח שכל המספרים הם מיוחדים, וההוכחה מתבצעת על דרך השלילה.
נניח שישנם מספרים שאינם מיוחדים ונביט על המספר הקטן ביותר בקבוצה הזאת.
מספר זה הוא מעניין מכיוון שהוא המספר הלא מיוחד הקטן ביותר, מה שהופך אותו למספר מיוחד בפני עצמו.
פתרון אפשרי הוא להגדיר היטב את המושג "מספר מיוחד".
"לכל כלל יש יוצא מן הכלל"- חוץ מהכלל הזה, שאין לו יוצא מן הכלל, וזהו הכלל היוצא מן הכלל (עצמו)
"כל ההכללות שגויות" או "כולם עושים הכללות".
דף שמצדו האחד כתוב "המשפט על צדו האחר של הדף שגוי" ועל צדו השני "המשפט על צדו האחר של הדף נכון".
ערך זה עוסק בהתייחסות עצמית ומשפט זה מתייחס אליו.
לא ניתן לדעת שום דבר בוודאות, כולל טענה זו.
התיאטרון הרומי העתיק של אורנז' הוא תיאטרון רומי מהתקופה האוגוסטינית שנבנה בתחילת המאה ה-1 בעיר אורנז' בפרובאנס שבדרום צרפת.
התיאטרון שייך למועצה המקומית, ובכל קיץ נערך בו פסטיבל אורנז' לאופרה.
בשנת 1981 הכריז ארגון אונסק"ו על התיאטרון כאתר מורשת עולמית ביחד עם שער הניצחון של אורנז'.
התיאטרון היה אחד מהתיאטראות הרומיים בקולוניה הרומית ארוזיו, שהוקמה בשנת 40 לפנה"ס.
לתיאטרון היה תפקיד חשוב בחיי התושבים, ומעבר להפצת התרבות הרומית ברחבי האימפריה הרומית, הוא שימש גם להסחת דעתם של התושבים מפעילות פוליטית.
הבידור במקום לבש צורות שונות, וכלל מופעי פנטומימה, קריאת שירה ואטלנה, סוג של פארסה הדומה לקומדיה דל'ארטה.
על הבמה הוצגו מחזות עם אפקטים מרשימים שכללו שימוש במכשור במה.
אירועי התרבות שנערכו בתיאטרון היו בחינם, ותכולתו הייתה בין 9,000 ל-10,000 מושבים.
התיאטרון נחשב לאחד הגדולים ביותר בתקופתו, ומצב השימור שלו נחשב לטוב כיוון שקיר החזית, שאורכו 103 מטרים וגובהו 37 מטרים, וכן הבמה נותרו בשלמותם, אם כי ללא ציפוי השיש המקורי.
מעט מאוד נותר מהתפאורה המקורית, אך פסל הקיסר אוגוסטוס הועבר אל שקע מרכזי גדול בקיר הבמה, והוא ניצב בו עד היום.
התיאטרון נסגר בצו רשמי בשנת 391 במקביל לשקיעתה של האימפריה ולעליית כוחה של הנצרות, כיוון שהכנסייה התנגדה לסוג האירועים שנערכו בו.
לאחר מכן ננטש התיאטרון לחלוטין ונבזז על ידי הברברים.
בימי הביניים שימש המקום כמוצב הגנתי, ובמהלך מלחמות הדת בצרפת של המאה ה-16 מצאו בו תושבי העיירה מקלט.
במאה ה-17 ספג התיאטרון נזקים לאחר שנוצל על ידי מוריץ מנסאו כמקור לאבני בנייה.
הוא נבדק ב-1840 ולאחר מכן נערכו בו מספר עבודות שיפוץ.
בחפירות שנערכו במקום על ידי האדריכל ז'יל פורמיז'ה (Jules Formigé) נחשפו יסודותיו של מקדש שככל הנראה נבנה בתקופתו של הקיסר אדריאנוס, וכן שרידים של קפיטול.
מעמדו של התיאטרון השתפר במהלך המאה ה-19, בין השאר בזכות מאמציו של פרוספר מרימה, שבאותה תקופה נשא בתואר מנהל "האתרים המונומנטליים ההיסטוריים".
בניהולו של מרימה בוצעו עבודות שיפוץ במקום ב-1825 וב-1869, והתיאטרון החל לארח את "הפסטיבל הרומי" שציין את פארה של רומא וכלל ביצוע של האופרה יוסף מאת אטיין מאול.
בשלהי המאה הופיעו בתיאטרון שחקנים צרפתיים, ובהם שרה ברנאר שגילמה את תפקיד פדר ב-1903.
בסוף המאה ה-19 שוקמו המושבים, והחל מ-1902 נקרא הפסטיבל בשם "שורז'י ד'אוראנז'" (Chorégies d'Orange), ונחגג פעם בשנה בקיץ.
השם נגזר מהמילה הצרפתית "Chœurs" שמשמעותה "מקהלה".
זו נלקחה בתורה מהמילה יוונית "Χορος".
עד לשנת 1969 כלל הפסטיבל מחזות, שהיו מוחלפים לעיתים ביצירות מוזיקליות, באופרה ובסימפוניות.
החל מאותה שנה הפך לפסטיבל אופרה בלבד, ואירועי התיאטרון הועברו אל העיר אביניון.
התיאטרון המלכותי (בספרדית: Teatro Real) הוא בית אופרה גדול במדריד, בירת ספרד.
התיאטרון המלכותי נבנה בשנת 1850 במקומו של תיאטרון אוריינטה (Teatro de Oriente), בסמוך לארמון המלכותי בו התגוררה המלכה איזבלה השנייה שהורתה על בניית התיאטרון.
בין 1867 ל-1925 אכלס התיאטרון את הקונסרבטוריום המלכותי של מדריד, עד שהשימוש בו הופסק בשל נזקים שנגרמו כתוצאה מעבודות בניית הרכבת התחתית של מדריד, שאחד מקוויה עובר מתחתיו.
ב-1966 נפתח התיאטרון מחדש כאולם הופעות וקונצרטים והפך לאולם הבית של התזמורת הלאומית הספרדית ותזמורת רשות השידור הספרדית.
ב-1969 אירח התיאטרון את גמר תחרות האירוויזיון, במהלכו הוצב על הבמה פסל מתכת, פרי עבודתו של האמן הספרדי סלבדור דאלי.
במהלך שנות התשעים של המאה העשרים עבר התיאטרון חידוש במטרה לשמש שוב כבית אופרה, ונפתח מחדש ב-1997.
כיום מעלה בית האופרה כשבעה עשר מופעי אופרה מדי שנה, חלקם בשיתוף עם בתי אופרה גדולים נוספים באירופה, לצד מספר רסיטלים ומופעי בלט בודדים.
את בית האופרה מלווה כיום התזמורת הסימפונית של מדריד.
המנהל המוזיקלי של התיאטרון כיום הוא גוסטבו חימנו.
התיאטרון הפיזי DV8 היא להקת תיאטרון מחול שנוסדה בשנת 1986 על ידי קבוצת רקדנים עצמאיים, שלטענתם הרגישו מתוסכלים ומפוקחים מהדרך והתפיסה של מרבית הריקוד הקיים.
הלהקה הציגה 15 קטעי מחול שהוצגו ברחבי העולם.
5 קטעים של הלהקה נערכו לטלוויזיה וזכו בפרסים.
הלהקה מציגה עבודות השוברות גבולות בין ריקוד, תיאטרון, פוליטיקה ומגדר, ומעל לכל, רעיונות ורגשות ברורים ללא יומרנות.
רקדניה משלבים בריקוד שירה, אתלטיות גבוהה, אקרובטיקה, מגע חזק ואלתור.
הלהקה נוהלה על ידי לויד ניוסון ופעלה בלונדון.
באפריל 2022 הודיע לויד ניוסון על פרישתו באמצעות דף האינטרנט של הלהקה שרשמית חדלה להופיע.
להקת DV8 הופיעה ב-28 מדינות ברחבי העולם, וזכתה ב-55 פרסים לאומיים ובינלאומיים.
1995 והוסרט אותה שנה "Enter Achilles"
1992 והוסרט אותה שנה "Strange Fish"
התיאטרון הלירי ג'וזפה ורדי או תיאטרו ליריקו ג'וזפה ורדי (איטלקית: Teatro Lirico Giuseppe Verdi) הוא בית אופרה בטריאסטה, איטליה, הנקרא על שם מלחין האופרות האיטלקי ג'וזפה ורדי.
התיאטרון, שנבנה בכסף פרטי, החליף את התיאטרון שעמד לפניו (Cesareo Regio Teatro di San Pietro) בו היו 800 מקומות ישיבה.
התיאטרון החדש שנקרא בפשטות "התיאטרון החדש" (Teatro Nuovo) והכיל 1,400 מקומות ישיבה, נחנך ב-21 באפריל 1801 בהצגת בכורה של האופרה Ginevra di Scozia מאת יוהאן סימון מאייר.
בסוף המאה ה-18, התעורר הצורך בתיאטרון חדש בטריאסטה.
מבנה התיאטרון הקודם, תיאטרו די סן פטרו, היה לקוי ובלתי ראוי לשימוש, ודלתותיו נסגרו בשנת 1800. לפני השלטון האוסטרי הייתה מונחת הצעה משנת 1795 של ג'ובאני מתאו טומאסיני לבנות תיאטרון פרטי.
ביוני 1798 נחתם הסכם בו נקבע כי חלק מהכסף יגיע מהרשות המוניציפלית, וטומאסיני יחזיק בזכויות של חלק מתאי הצפייה בתיאטרון.
כאדריכל מונה ג'אן אנטוניו סלבה, האדריכל של בית האופרה לה פניצ'ה בוונציה, שעיצב את האודיטוריום בצורה פרסה מסורתית.
עם זאת עיצוב החוץ של הבניין והחזית, היו פשוטים מדי לטעמם של האוסטרים, והם צירפו למלאכה אדריכל נוסף, מתאו פרטש, אדריכל הלה סקאלה ממילאנו.
בסופו של דבר התיאטרון החדש היה ערבובייה של עיצוב הפניצ'ה מבפנים והסקאלה מבחוץ.
תוך זמן קצר התברר, שהתיאטרון החדש משרת היטב את שוכרי התאים העשירים, אך מקפח את האמנים.
חדריהם היו צפופים ובלתי מספקים, וחימום הבמה הציב קשיים.
גם האמצעים הטכניים היו מוגבלים.
עם זאת, האולם היה אידיאלי לנשפי מחולות ותחפושות ועד מהרה אירח את כל האירועים החשובים בעיר.
בין נובמבר 1805 למרץ 1806 הייתה טריאסטה תחת כיבוש צרפתי, והכובשים הטילו הגבלות ואיסורים שונים על באי התיאטרון, שבחרו להדיר רגליהם ממנו, בניגוד למה שהיה מקובל בתקופת האוסטרים.
עם שוב הכיבוש האוסטרי, חזר התיאטרון לחיים, אך ב-1809 חזרו הצרפתים והתיאטרון התרוקן שוב מצופים, עד כדי כך, שביום הולדתו של נפוליאון נאלצה ההנהלה להאיר את הבית במשך כל שעות היום ולהציע כניסה חינם לכל המעוניין בשעות הערב.
האוסטרים שבו ב-1813, אך חילופי אש התותחים שקדמו לשובם פגעו בחזית התיאטרון וסימניהם ניכרים בה עד היום.
התיאטרון החליף את שמו מספר פעמים מאז הקמתו בשם "התיאטרון החדש".
לראשונה בשנת 1821, אז הוחלף שמו ל"תיאטרון גראנדה" (Teatro Grande).
שינוי נוסף בשם התיאטרון נעשה בשנת 1861, כאשר התיאטרון עבר מבעלות פרטית לבעלות ציבורית.
התיאטרון נקרא אז Teatro Communale, ונשא את השם הזה בסוף המאה ה-19. בשנת 1881, הוגדלה תכולת התיאטרון לכ-2000 מקומות ישיבה.
ההגדלה נעשתה על חשבון אזורי העמידה בתיאטרון, אך בדצמבר אותה שנה הוכרז המבנה כלא בטיחותי ונסגר לשיפוצים ועבודות חיזוק, במסגרתם הותקנה מערכת תאורה חשמלית.
המבנה נפתח מחדש ב-1889 עם 1,000 מקומות ישיבה.
תוך שעות ספורות ממותו של ורדי בינואר 1901, שונה שמו של התיאטרון שוב, הפעם לכבודו ולזכרו של המלחין.
בין השנים 1992 ו-1997 נסגר המבנה לשיפוצים נוספים, ונפתח מחדש עם 1,300 בקונצרט VIVA Verdi שכלל קטעים מהאופרות של ורדי.
בזמן השיפוצים הועברה פעילות האופרה למבנה שנבנה לצורך כך בשם Sala Tripcovich, הממשיך להציג מוזיקה קאמרית ואופרטות.
אחד האירועים החשובים בתיאטרון, הנובע מהכיבוש האוסטרי במאה ה-19, והעובדה שטריאסטה לא הייתה חלק מאיטליה עד 1918, הוא "פסטיבל האופרטה הבינלאומי", הנערך במקום מידי קיץ.
בתיאטרון נערכו הצגות הבכורה העולמיות של האופרות הבאות:
Ginevra di Scozia, מאת יוהאן סימון מאייר, 21 באפריל 1801
Annibale in Capua, מאת אנטוניו סאליירי, 20 במאי 1801
Ricciarda di Edimburgo, מאת צ'זארה פוניי, 29 בספטמבר 1832
Enrico II, מאת אוטו ניקולאי, 26 בנובמבר 1839
שודד הים, מאת ורדי, 25 באוקטובר 1848
סטיפליו, מאת ורדי, 16 בנובמבר 1850
Nozze istriane, מאת אנטוניו סמרגליה, 28 במרץ 1895
התיאטרון המלכותי השוכן בבאת' שבאנגליה מכיל כ-900 מקומות, וגילו למעלה מ-200 שנים.
התיאטרון הראשון בבאת' נבנה ב-1705, אך היה קטן מאוד וכמעט לא הניב רווחים.
ב-1738 נהרס התיאטרון, ובמקומו נבנה בית החולים ומינרל ווטר.
בתקופה זו נערכו מספר מחזות במקום הידוע כחדרי סימפסון.
לאחר מכן נפתח התיאטרון מחדש ברחוב קינגסמיד, אך נסגר שוב ב-1751, זמן קצר לאחר שנסיך ויילס, לימים המלך ג'ורג' השלישי, פרש עליו את חסותו.
ב-27 באוקטובר 1750 נפתח תיאטרון חדש ברחוב אורצ'ארד, והצגת הבכורה שנערכה בו הייתה של המחזה הנרי הרביעי מאת ויליאם שייקספיר.
ב-1768 חוקק הפרלמנט הבריטי חוק שלפיו הוקם בעיר התיאטרון המלכותי הראשון, שהיה גם הראשון מסוגו מחוץ ללונדון וזכה להצלחה רבה.
כעבור 36 שנים החל תכנונו של תיאטרון חדש בכיכר בופורט.
התיאטרון ברחוב אורצ'ארד נסגר ב-1805, וכעבור ארבע שנים החל הבניין לשמש ככנסייה קתולית, וכיום הוא משמש כלשכה של הבונים החופשיים.
בנייתו של התיאטרון החדש הסתיימה בתוך שנה, ותוכננה על ידי האדריכל ג'ורג' דאנס.
דאנס תכנן את האלמנטים הקשתיים, הפילסטרים ושאר הקישוטים בחזית התיאטרון.
הצגת הבכורה, ריצ'רד השלישי, נערכה ב-12 באוקטובר 1805. התיאטרון נחשב לכישלון מסחרי, ועד 1850 היה על סף סגירה פעמים אחדות.
ב-18 באפריל 1862 נשרף התיאטרון עד היסוד, ובמרץ 1863 נפתח התיאטרון מחדש באותו אתר, עם העלאת המחזה חלום ליל קיץ של שייקספיר.
תיאטרון זה תוכנן על ידי אדריכל התיאטראות צ'ארלס ג'ון פיפס.
כעבור ארבעים שנים החל תהליך ריהוט מחדש של התיאטרון, מאחר שתוקף האישור שניתן על ידי הפרלמנט עמד לפוג.
בסופו של דבר הוא חודש באישור של הלורד צ'מברלין.
במלחמת העולם השנייה שגשג התיאטרון, והצליח לשרוד את הפצצות הלופטוואפה על באת'.
ב-1979 נרכש התיאטרון, והפך למלכ"ר.
כעבור שנה החל גיוס כספים למטרות שיפוצים.
פיטר הול, מנהל התיאטרון המלכותי הלאומי, הודיע כי בכוונתו להשתמש בבאת' כבסיס לעריכת הפקות בגודל בינוני.
העבודות החלו ביוני 1981. התיאטרון נפתח מחדש ב-30 בנובמבר 1982. הנסיכה מרגרט הייתה אורחת הכבוד בהצגת הבכורה, שבדומה ל-1863 הייתה "חלום ליל קיץ".
ב-1997 נבנה תיאטרון סטודיו קטן בצד האחורי של הבניין, ברחוב מונמות', ונקרא סטודיו יוסטינוב על שם השחקן פיטר יוסטינוב.
התיאטרון מארח פסטיבל בינלאומי שנתי לתיאטרון בובות למבוגרים, ומשמש כאולם להופעות מוזיקליות.
בפברואר 2008 נפתח הסטודיו מחדש לאחר תקופה שבה היה סגור לרגל ריהוט מחדש.
התיאטרון, ביחד עם פאב גאריק'ס הד הסמוך, הוא בניין רשום מדרגה II*, הנחשב לדוגמה טובה של אדריכלות ג'ורג'יאנית.
באודיטוריום יש טבעות טיח מצועצעות, קישוטים מוזהבים ואדומים, תקרה גדולה בסגנון הטעיית העין (trompe l'oeil), ונברשת.
ב-1982 בוצעו בתיאטרון עבודות חידוש, וב-1999 הוא רוהט מחדש.
כיום עיקר תוכנית ההצגות של התיאטרון מבוססת על הצגות שבועיות, ובנוסף להן הוא מארח מספר פסטיבלים בכל שנה, כולל פסטיבל שייקספיר של באת', פסטיבל הבובות הבינלאומי של באת', ועונת חברת פיטר הול.
מחזות אחדים מוצגים בתיאטרון זה לפני שהם מוצגים בתיאטראות של לונדון.
בשנת 2005 נבנה תיאטרון האג (Egg, ביצה) מאחורי תיאטרון רויאל, והוא משמש כתיאטרון ילדים.
במשך השנים נטען כי התיאטרון נרדף על ידי רוח רפאים בשם "הגברת האפורה", שהייתה ככל הנראה שחקנית בימיו הראשונים.
נאמר כי היא צופה בהצגות מתיבת הצפייה הפופולרית הקרויה על שמה, ומותירה אחריה ניחוח יסמין.
התייר הוא מותחן אמריקאי משנת 2010 של הבמאי פלוריאן הנקל פון דונרסמארק.
מככבים בו ג'וני דפ ואנג'לינה ג'ולי.
הסרט הוא עיבוד מחודש לסרט הצרפתי "אנתוני זימר" משנת 2005.
אליס (אנג'לינה ג'ולי), אישה בריטית המתגוררת בפריז, נתונה במעקב משטרתי צמוד של המשטרה המקומית, שפועלת בהנחיות הסקוטלנד יארד, המעוניינת לשים ידיה על אלכסנדר פירס, אהובה של אליס החשוד בהעלמת 744 מיליון ליש"ט.
פירס שולח לאליס מכתב, ומנחה אותה לעלות על רכבת מפריז לוונציה, ושם לחבור לאדם כלשהו הדומה לפירס, מבחינת תווי פניו, גובהו ומבנה גופו, וזאת על מנת להטעות את הסקוטלנד יארד ולגרום להם לחשוב שזהו פירס.
במהלך הנסיעה, אליס מתיישבת מול פרנק (ג'וני דפ), שמציג עצמו כמורה למתמטיקה במכללה בוויסקונסין שבארצות הברית, שיצא לטייל באירופה כדי להתאושש מפרידה מבת זוגו.
מה שלכאורה התחיל עבורו כאהבה ממבט ראשון בעיר חלומית - הופך במהרה למרדף מסתורי ומסוכן.
הסרט הוא גרסה מחודשת של המותחן הצרפתי "אנתוני זימר" משנת 2005, אותו ביים וגם כתב ז'רום סאל, והשתתפו בו השחקנים סופי מרסו ואיוואן אטאל בתפקידים הראשיים.
תפקיד הבמאי יועד במקור ללאסה הלסטרם, אך הוא נטש את ההפקה בגלל אי-התאמות בלוחות הזמנים.
במקומו הגיע בהראט נאלורי, אולם הוא עזב לאחר מכן.
לאחר שאנג'לינה ג'ולי קיבלה את תפקידה בסרט, הצטרף להפקה הבמאי פון דונרסמארק, אשר נטש לזמן מה את הפרויקט בעקבות "חילוקי דעות אומנותיים".
התפקיד הראשי הגברי יועד במקור לטום קרוז.
קרוז הוחלף בסאם וורת'ינגטון אשר הוחלף אף הוא, ולבסוף מילא את התפקיד ג'וני דפ.
לתפקיד הראשי הנשי לוהקה בשלב מסוים שרליז ת'רון ורק לאחר מכן הוחלפה בג'ולי.
צילומי הסרט החלו עם אנג'לינה ג'ולי בפריז בפאלה רויאל בפברואר 2010, ועברו במרץ אותה שנה לערים ונציה וטרוויזו שבאיטליה, שם הצטרף לצילומים ג'וני דפ.
השניים נפגשו לראשונה בחייהם במהלך העבודה על הסט.
בהפקת הסרט השתתפו החברות Spyglass Entertainment, GK Films, ו-Studio Canal, וזכויות ההפצה שמורות לאולפני קולומביה, חברת בת של סרטי סוני.
על רקע הדמות של "האדם הרגיל" שהוא מגלם בסרט אמר דפ: "ההתעניינות העיקרית שלי הייתה לשחק את האיש הרגיל האולטימטיבי, האנשים שנתפסים כ'נורמלים' הם אלה שאני מוצא אותם הכי מוזרים, באמת: יש להם טיקים ופגמים וגינונים מוזרים.
זהו בחור שלא עשה הרבה בחייו, ולכן זה היה אתגר גדול לגלם את דמותו כהיפר-נורמלי".
"התייר" זכה בעיקר לביקורות שליליות.
האתר Rotten Tomatoes המשקלל ביקורות קולנוע בארצות הברית העניק לסרט ציון של 21%.
לפי האתר, קיימת הסכמה בין המבקרים כי "הנוף, כמו גם כוכבי הסרט, הם ללא ספק יפהפיים, אך אלו לא יכולים לפצות על העלילה האיטית והמבולבלת של התייר, או על היעדר הכימיה בין ג'וני דפ ואנג'לינה ג'ולי".
מבקר הקולנוע הנודע רוג'ר איברט העניק לסרט דירוג 2 מתוך 4 כוכבים, וכתב: "אין זה משנה אם העלילה אבסורדית.
אבל אם הסרט לא מתכוון להציג סצנות פעולה אידיוטיות ללא הפסקה, אזי על המשחק ועל הדיאלוג להיות בעלי סגנון וחן, ומעט צחוק מסביב".
המבקר ריצ'רד רופר כתב לעומת זאת כי אמנם "ברור, העלילה מגוחכת, אך שני הכוכבים נראים נהדר, הנוף מרהיב ושחקני המשנה לוהטים".
כריס וגנר הוסיף ברוח דומה כי "התייר מבקש ממך רק להישען לאחור וליהנות מהמסע, ותכף הופך את המטלה הזו למשב רוח קליל".
התייר נכלל ברשימת "הסרטים הטובים ביותר של 2010" שערך המבקר הבכיר סטפני זאקארק.
הוא הגדירו "סרט חושני מבחינה חזותית שנעשה בתשומת לב עדינה לפרטים, ובחוש הומור אלגנטי ומאופק".
למרות קבלת הפנים השלילית מצד המבקרים, הסרט גרף 278 מיליון דולר ברחבי העולם, והיה מועמד לשלושה פרסי גלובוס הזהב בקטגוריות הסרט המוזיקלי או הקומדי הטוב ביותר, והשחקן והשחקנית הטובים ביותר בקטגוריה זו.
ג'וני דפ: פרנק טיילור / אלכסנדר פירס
פול בטאני: המפקח ג'ון האצ'יסון
טימותי דלטון: המפקח הראשי ג'ונס
סטיבן ברקוף: רג'ינלד שו, גנגסטר שפירס גנב ממנו 2 מיליארד דולר ולכן רודף אחר פרנק ואליס, האנטגוניסט הראשי בסרט.
ג'וליאן באומגרטנר : סוכן אינטרפול צרפתי
התיאטרון הרפרטוארי האמריקני הוא תיאטרון ללא כוונת רווח השוכן בקיימברידג', מסצ'וסטס.
הוא נוסד ב-1980 בידי רוברט ברוסטין (Brustein) וידוע במחויבותו למחזאות אמריקנית חדשה ובניסויים בתיאטרון-מוזיקלי; לעיסוק בעבודות עזובות מהעבר ולמיסודם של טקסטים קלאסיים, תוך פירושם מחדש בדרכים חדשות.
במרוצת שלושים השנים האחרונות הוא זכה בפרסים היוקרתיים ביותר באמריקה, בכללם פרס פוליצר (1982), פרס טוני (1986) ופרס Jujamcyn (1985).
בדצמבר 2002 זכה התיאטרון הרפרטוארי האמריקני בפרס התיאטרון הלאומי על מצוינות, ובמאי 2003 הוא נבחר לאחד משלושת התיאטראות הטובים ביותר בארצות הברית בידי טיים מגזין.
התיאטרון שוכן במרכז הדרמה לב באוניברסיטת הרוורד, במבנה "מרכז הדרמה לוב" (Leob Drama Center) שתכנן יו סטאבינס ב-1960.
ב-2002 במאי התיאטרון רוברט וודוורף נבחר לכהן כמנהלו האומנותי של התיאטרון.
לאחר לכתו של וודוורף, לקח את המושכות גדעון לסטר וכיהן בתפקיד בעונת 09–2008. במאי 2008 דיאנה פאולוס נבחרה למנהלת האומנותית החדשה.
פאולוס, בוגרת הרווארד, היא במאית תיאטרון ואופרה בעלת שם.
בין עבודותיה: המחזמר The Donkey Show, שרץ במשך שש שנים באוף ברודוויי, הפקה של בית האופרה של שיקגו; והפקת התיאטרון הציבורי (The Public Theater) משנת 2008 של המחזמר שיער, שזכה בפרס טוני, על ההעלאה המחודשת הטובה ביותר של מחזמר.
התייעלות אנרגטית הוא כינוי כללי להפחתת הצריכה והגברת הנצילות במערכות הצורכות אנרגיה כגון מערכות מיזוג אוויר, מערכות שאיבה, מוצרים חשמליים, תאורה מלאכותית ועוד.
השגת התייעלות אפשרית גם באמצעים כגון בידוד תרמי של מבנים, המאפשר למערכות חימום ומיזוג אוויר להשתמש בפחות אנרגיה להשגת תנאי פנים נוחים או התקנת חלונות מרובים או תקרה שקופה המאפשרים להימנע מהדלקת תאורה מלאכותית באמצע היום.
ישנן מספר דרכים בהן ניתן לייעל את השימוש באנרגיה:
שדרוג המכונה - ישנן מכונות רבות אשר מבזבזות אנרגיה באופן בלתי מבוקר, כאשר בדיקה פשוטה תאפשר ייעול וחיסכון באנרגיה.
מיחזור חום - ניתן לנצל את פעילות המתקנים והמכונות כדי לחמם מים כתוצר נלווה של המכונה, וכך לאפשר התייעלות ברכישת חומרים אנרגטיים בעלויות כספיות גבוהות, כדלק, סולר וגז, והורדת צריכת האנרגיה במפעל.
ציפוי שמשות - באמצעות ציפויי שמשות לסינון הקרינה האינפרא אדומה של השמש ניתן להפחית את הצורך במיזוג חלל המבנה עד 50% מהצריכה הרגילה למיזוג ללא הציפוי.
יתרון נוסף ללא קשר לחסכון באנרגיה קשור להפחתת הסינוור של השמש למשל ברכב.
החיסרון הוא שציפויים אלו אינם משנים צבע, דבר שגורם לכך שהם ממשיכים להיות כהים גם בחושך, דבר שמקשה על צפייה החוצה מהחלון בלילה.
אחת השיטות היעילות למציאת דרכים להתייעלות באנרגיה היא ביצוע סקר אנרגיה, אשר מהווה סקירה מקיפה של מערכי האנרגיה.
התיאטרון הרומי בטבריה הוא אתר ארכאולוגי השוכן בחלקה הדרומי של טבריה באזור הפארק הארכאולוגי של העיר לרגלי הר ברניקי.
התיאטרון נבנה כחלק מבניית העיר טבריה בשנת 20 לספירה על ידי הורדוס אנטיפס, והוא היה משולב במרקם החיים של העיר.
כ-30 מטר ממזרח לתיאטרון שכן הקארדו, רחובה הראשי של העיר, שחצה אותה מצפון לדרום.
מצפון־מערב, במרחק 150 מטר, שכן בית המרחץ, ובדרומו, במרחק 200 מטר, נמצא שער העיר.
התיאטרון מצביע על פתיחותם התרבותית של יהודי טבריה, שהסכימו שייבנה בעירם תיאטרון רומי.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 נערך באתר סקר ארכאולוגי על ידי יוסי סטפנסקי מאגף העתיקות.
במסגרת הסקר הוא זיהה בתוך אדמת הפסולת שלוש אבני כרכוב.
התיאטרון התגלה במסגרת משלחת חפירות של האוניברסיטה העברית בירושלים בראשות הארכאולוג יזהר הירשפלד בשנת 1990. כבר בראשית החפירה זוהה קיר מתעגל שהביא את החופרים למסקנה שהמבנה הנחפר הוא תיאטרון.
גילוי התיאטרון היווה הפתעה לחופרים, כי הוא לא הוזכר במקורות.
בכתבי חז"ל הייתה התייחסות לקיום "איצטדין", ויוסף בן מתתיהו הזכיר בכתביו היפודרום.
הירשפלד חשף קטע מחלקו המזרחי של התיאטרון, קיר בגובה חמישה מטרים, קטע מהמעבר ההיקפי ותחילת שורת מושבים.
בשנת 1994 הוחל בחפירה נוספת, אבל חפירות אלה הופסקו, והאזור כוסה בפסולת.
לאחר מלחמת לבנון הוקצה על ידי הממשלה תקציב של 22 מיליון שקל לפרויקט הגן הארכאולוגי.
בעקבות הקצאת המשאבים נערכו במקום בשנים 2010-2009 חפירות ארכאולוגיות נוספות על ידי וליד אטרש ואבנר הילמן מטעם רשות העתיקות, כחלק מפרויקט פיתוח הפארק הארכאולוגי ע"ש ברקו בדרומה של העיר, הכולל את שער העיר ואתרים נוספים.
פרויקט התיאטרון נקרא על שם אמיר דרורי, מייסד רשות העתיקות ומנהלהּ הראשון.
בחפירות שולבו עבודות שימור שנעשו על ידי מינהל השימור של רשות העתיקות, כשהמטרה בשלב הראשון הייתה לייצב את המבנים, והשלב הסופי הוא הכנת המבנה לשימוש כתיאטרון פעיל, בהתאם לשימושו המקורי.
החפירות העלו שהתיאטרון נבנה בשלושה שלבים:
השלב הראשון - מתוארך לראשית המאה ה-1 לספירה, שלב הקמת העיר.
קוטרו של התיאטרון היה 78 מטר ורוחבו 40 מטר.
מערכת המושבים הורכבה משלושה גושים, התחתון נבנה ישירות על הסלע.
המושבים פנו צפונה, כך שהשמש הייתה בגבם של הצופים.
הגושים האמצעי והעליון נבנו על מסדרונות מקורים היקפיים שיצרו מעבר היקפי ששימש לכניסת הצופים לתיאטרון, גושים אלה לא השתמרו.
התיאטרון כלל גם במה ואורכסטרה והוא הכיל בין 6,000-5,000 מקומות ישיבה.
שלב זה תוארך על סמך כלי החרס והמטבעות שנמצאו בו.
השלב השני - מתוארך למחצית הראשונה של המאה ה-2. לאחר שחלקו המזרחי שקע, עבר התיאטרון שיפוץ מסיבי.
בשלב זה נעשתה התאמה של האורכסטרה כדי שתוכל לשמש כזירה של אמפיתיאטרון.
היא רוצפה מחדש והוקפה במעקה אבן גיר ברוחב 20 ס"מ.
קיר חזית הבמה מהשלב הראשון פורק, ובמקומו נבנה קיר שהשתמר וניתן לראותו באתר.
הקיר בנוי אבני גזית בגובה 1.1 מטר.
הבמה בגובה 1.1 מטר מעל מפלס רצפת האורכסטרה, הייתה בעומק 6 מטר וברוחב 30 מטר.
השלב השלישי - מתוארך לסוף המאה ה-4, התקופה הביזנטית.
בשלב זה בוטלו המושבים העליונים שהתמוטטו, ונעשו שינויים נוספים באזור הבמה שנישא לגובה של קומה אחת.
במרכז גוש המושבים התחתון, שרק הוא שרד, נבנתה טריבונה עם מדרגות מיוחדות שנבנו מהאורכסטרה.
התיאטרון היה בשימוש כנראה עד סוף המאה ה-5, ולאחר מכן ננטש.
המבנה כוסה בסחף, ונחרב ברעידת אדמה שאירעה ב-18 בינואר 749 שנקראה רעש שביעית.
במאה ה-9 נבנתה על שרידי מבנה התיאטרון שכוסה שכונת מגורים שהייתה חלק מהעיר, שהשתרעה בתקופה זו מחמי טבריה בדרום ועד טבריה של ימינו בצפון.
בשטח התיאטרון נבנו כעשרים יחידות מגורים גדולות מאבני בזלת.
בשכונה היה רחוב שמתארו היה ממזרח למערב, ברוחב 4 מטר שרוצף באבני בזלת.
הבתים היו בעלי חצרות מרכזיות.
ברוב הבתים נמצאו מתחת למרצפות בורות ספיגה עגולים.
בנוסף, נחשפו שני מאגרי מים גדולים שנבנו לתוך התיאטרון.
משלב זה נמצאו באתר ממצא עשיר של כלי אחסון, כלי בישול, כלי שולחן וכלים נוספים.
כן נמצא מטמון מטבעות של 25 מטבעות זהב שתוארכו לתקופה העבאסית והפאטמית.
ממצאים עשירים אלה מעידים על כך שבשכונה התגוררו תושבים אמידים.
באתר נמצאו גם אבן מעוטרת בצלב ופריטים נוספים שהעידו שברובע התגוררה גם קהילה נוצרית.
שכונה זו התקיימה עד ראשית המאה ה-11. במסגרת החפירות הארכאולוגיות הוסרה השכונה, כדי לאפשר את חשיפת מבנה התיאטרון שמתחתיה.
התיאטרון הממלכתי של ויסבאדן הוא התיאטרון הממלכתי של מדינת הסן בגרמניה בבירתה ויסבאדן.
התיאטרון מפיק אופרטות, מחזות, בלטים, תיאטרון מוזיקה וקונצרטים על ארבע במות.
הוא ידוע גם בשם תיאטרון ויסבאדן והתזמורת שלו נודעת בשם התזמורת הממלכתית של הסן.
התיאטרון מארח מדי שנה את פסטיבל האביב הבינלאומי של ויסבאדן, שנוסד בשנת 1896 אחרי פסטיבל ביירוית.
בניית התיאטרון והתמיכה בו היה פרי יוזמתו של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, שנהג לבקר בקביעות במעיינות המרפא בוויסבאדן.
בתחרות לקבלת המכרז זכה צמד אדריכלים מווינה, פרדיננד פלנר והרמן הלמר.
הם הקימו את הבניין בין 1892 ל-1894 בסגנון בארוק מחודש, בהתאם לבניינים קיימים בפראג ובציריך.
חנוכת הבית התקיימה ב-16 באוקטובר 1894 בנוכחות הקייזר.
הפואיה נבנה בשנת 1902 על ידי האדריכל פליקס גנצמר.
הפואיה מוביל אל שלוש במות.
אחרי מלחמת העולם הראשונה שונה שמו של התיאטרון ל-Preußisches Staatstheater ("תיאטרון ממלכתי פרוסי").
מאז 1932 הייתה עיריית ויסבאדן אחראית לתיאטרון, ועקב כך שונה שמו ל-"Nassauisches Landestheater" ("תיאטרון נפת נאסאו").
הבניין ניזוק קשות במלחמת העולם השנייה, כשהופצץ ב-3 בפברואר 1945. החזית שוחזרה בסגנון פשוט יותר ותקרת האולם עוטרה בציור חדשני.
בשנת 1946 קיבלה עליה מדינת הסן את תפעול התיאטרון.
ב-1947 חזר להיקרא "Großhessisches Staatstheater" ("התיאטרון הממלכתי של הסה רבתי") ובהמשך ""Hessisches Staatstheater Wiesbaden" ("התיאטרון הממלכתי ההסיאני בוויסבאדן").
משנת 1975 עד 1978 שוחזר האולם בהתאם לדגם ההיסטורי.
מרחב חדש, בתכנון הארדט-ואלתר המר, נבנה לחדרי חזרות, סדנאות והנהלה.
בתיאטרון יש ארבע במות, שלוש מהן באולם ההיסטורי:
האולם הגדול עם 1,041 מושבים
האולם הקטן עם 328 מושבים
"ורטבורג", מ-2003, היא עוד במה קטנה ונפרדת.
סגל התיאטרון כולל כ-600 אנשים.
מדי שנה עולות בתיאטרון יותר מ-25 הפקות חדשות של אופרות, מחזות ובלטים.
התיאטרון פונה במיוחד לקהל צעיר ומשתף פעולה עם בתי ספר.
"התיאטרון הממלכתי הצעיר" מוקדש להצגות ילדים ונוער.
נוסף לפסטיבל האביב הבינלאומי השנתי בחודש מאי, מתקיים מאז 2004 פסטיבל דו-שנתי למחזות אירופאים חדשים, בשיתוף פעולה עם התיאטרון הממלכתי של מיינץ.
פסטיבל זה מעלה במשך עשרה ימים מחזות חדשים בשפת המקור בלוויית כתוביות.
התזמורת הסימפונית של מעיינות המרפא
התזמורת הגדולה הראשונה של ויסבאדן הייתה בשנת 1873 ה"Städtisches Cur- und Sinfonieorchester" (התזמורת הסימפונית של מעיינות המרפא הציבוריים) משנת 1874 עד 1905 ניצח עליה לואיס ליסטנר, שהנהיג, לצד מוזיקה לבידור קהל מעיינות המרפא, גם שנים-עשר קוטנצרטים סימפוניים בשנה.
במשך התקופה הזאת היו בין האמנים שהופיעו בקונצרטים יוהנס ברהמס, קלרה שומאן, יוזף יואכים, קאמי סן-סנס ופבלו סרסטה.
פליקס מוטל היה מנצח אורח קבוע משנת 1894. מספר הנגנים עלה מ-56 ל-65 בין 1905 ל-1911. מ-1912 כיהן קרל שוריכט כמנצח התזמורת וב-1921 התמנה למנהל מוזיקלי כללי.
המנצחים האורחים הקבועים בתקופתו, שנמשכה עד 1944, היו פריץ בוש, פליקס ויינגרטנר, ברונו ולטר וריכרד שטראוס.
התזמורת השנייה, "שטאטסקאפלה", נוסדה ב-1894, בד בבד עם בית האופרה החדש, לנגינת אופרה ובלט בלבד.
המנצחים האורחים היו תומאס ביצ'ם, לאו בלך ופריץ בוש.
ריכרד שטראוס ניצח על אופרה כמעט מדי שנה.
אחרי המלחמה, תוכנן מיזוג של שתי התזמורות תחת שם חדש, התזמורת הממלכתית של הסן, ובסוף 1950 הושלם התהליך על ידי וולפגנג זאוואליש.
התיאטרון הרומי בתדמור הוא תיאטרון רומי השוכן בתדמור העתיקה במדבר הסורי.
התיאטרון מתוארך למאה השנייה לספירה.
שרידי התיאטרון שוחזרו ושוקמו, והוא שימש לפסטיבל השנתי של תדמור שהתקיים במבנה.
התיאטרון מהמאה השנייה נבנה במרכזה של כיכר עירונית מוקפת באכסדרה בצורת חצי עיגול הנפתחת לכיוון השער הדרומי של תדמור.
גודלה של הכיכר הוא 82 על 104 מטר ומקומה היה בצידה הדרומי-מערבי של הרחוב המרכזי שהיה בעל שורת עמודים.
האודיטוריום, אזור הישיבה של התיאטרון הוא בקוטר של 92 מטר.
החלק התחתון של אזור הישיבה המיועד למעמד העליון, מקיף את האורכסטרה, והוא כולל 12 שורות המחולקות באמצעות מדרגות ל-11 אזורי ישיבה נפרדים.
כיוונו הכללי של אזור הישיבה מופנה לכיוון צפון-צפון מזרח לכיוון הקארדו של העיר.
הכניסה הראשית לאזור האורכסטרה היא ברוחב 3.5 מטרים, רחבת האורכסטרה מרוצפת באבן, קוטרה הוא 23.5 מטרים והיא מוקפת בקיר עגול בקוטר של 20.3 מטרים.
קיר קדמת הבמה הפרוסניום מעוטר בבליטות מלבניות המופרדות לסירוגין על ידי נישות.
גודלה של הבמה הוא 45.5 מטר אורך ועומקה הוא 10.5 מטר.
העלייה לבמה נעשית באמצעות שני גרמי מדרגות.
הקיר מאחורי הבמה כולל 5 דלתות.
דלת הכניסה הראשית במרכז הבמה מוקפת עמודים, כשמכל צד של הכניסה הראשית 2 פתחים נוספים.
העמודים על הבמה מעוטרים בעיטור מהסדר הקורינתי.
בשנת 1950 פונה החול שכיסה את מבנה תיאטרון, והחלה פעולת השיקום של המבנה.
בחודש מאי 2015 נכבשה תדמור על ידי ארגון המדינה האסלאמית.
מאז שימש מבנה התיאטרון כאתר בו בוצעו הוצאות להורג על ידי הארגון.
במרץ 2016 צבא סוריה כבש מחדש את האתר, בגיבוי חיל האוויר הרוסי וחיילי ספצנאז.
במאי 2016 בצעד סמלי התקיים מופע מוזיקלי על ידי התזמורת הסימפונית של מרינסקי בניצוחו של המלחין הרוסי ואלרי גרגייב.
ברם, בדצמבר 2016 העיר נכבשה שוב על ידי דאעש ובינואר 2017 דווח שאנשי ארגון "המדינה האיסלאמית" החריבו את חזית התיאטרון הרומי בעיר.
התיאטרון המוזיקלי נאה לאונרד (ברומנית: Teatrul Muzical Nae Leonard) נוסד בגאלאץ, רומניה, ב-15 במאי 1956, בשם Teatrul de Opereta si Estrada Regional (תיאטרון האופרטה ומופעי הרחוב האזורי) ובהמשך שינה את שמו לשם הנוכחי כמחוות כבוד לזכרו של זמר הטנור המפורסם, נאה לאונרד, שנולד בגאלאץ.
במהלך השנים הועלו על בימות התיאטרון יותר מ-250 הצגות בכורה ובהם 40 אופרות, 42 אופרטות, 10 קומדיות מוזיקליות, 20 מופעי בלט, 15 מופעים מוזיקליים לילדים ו-50 מופעי רביו.
בתיאטרון זה מתקיים גם הפסטיבל הבינלאומי "לאונרד" לזכרו של נאה לאונרד.
ב-2016, במסגרת הפסטיבל ה-13, הוצגה הבכורה העולמית של המחזה המוזיקלי "המלך אייל".
המחזה הוצג באיטלקית עם כתוביות ברומנית.