tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספריה, היא השתמשה במטפורות ייחודיות, ברמיזות הומוריסטיות ובהערות סאטיריות.
היא כתבה בסגנון בלתי פורמלי, וספריה נחשבו לפשוטים להבנה ולצד זאת למעניינים.
ריאזודין הייתה פעילה למען העצמת נשים.
היא הקימה את ארגון הרווחה אגודת בהבוד של פקיסטן למטרה זו ב-1967. היא שימשה כמזכירה הפדרלית של המשרד לפיתוח נשים בשנות ה-1980 המאוחרות.
היא השתתפה בכנסים בינלאומיים רבים למען רווחתן של נשים, כולל המושב ה-32 של ועדת האו"ם למעמד האישה שנערך בווינה במרץ 1988.
כשבנזיר בהוטו הייתה לראשת הממשלה ב-1988, ריאזודין הייתה אופטימית והביעה את תקוותה לעתיד טוב יותר עבור נשים אחרי הקשיים תחת משטרו של מוחמד זיא אל-חאק:
"נשים בפקיסטן באמת מתחילות לקוות שדברים ישתפרו בשבילן.
אפילו בפינות השמרניות ביותר, נשים יודעות שהן כבר לא ייאלצו להתמודד עם מה שהן עברו ב-11 השנים האחרונות."
בנוסף לספרי המסע, ריאזודין פרסמה עבודות נוספות.
הספר שלה "Pakistan" יצא באנגלית ב-1975, וספר נוסף, "A History of Crafts in India and Pakistan" (ההיסטוריה של מלאכת יד בהודו ופקיסטן) יצא בפקיסטן בשנת 1990, וכעבור שנה גם באנגלית.
היא גם עבדה על מחקר שכותרתו "התרומה של הציוויליזציה האסלאמית להודו ופקיסטן".
נשיא פקיסטן העניק לריאזודין את פרס סיטרה א-אמטיאז במרץ 2000 כהכרה בעבודתה ההתנדבותית בשירות החברה הפקיסטנית.
פרס זה הוא הכבוד האזרחי השלישי בחשיבותו המוענק על ידי ממשלת פקיסטן.
היא זכתה בפרס מפעל חיים מטעם המשרד לפיתוח נשים ב-2005. ב-1970, היא זכתה בפרס עמדג'י מטעם גילדת הסופרים של פקיסטן, עבור עבודה חלוצית בז'אנר ספרי מסע באורדו.
היא הייתה גם אחת מתוך קבוצה של 1000 נשים שהיו מועמדות לפרס נובל לשלום ב-2005 כחלק מפרויקט 1000 PeaceWomen.
אח"י רומח היא ספינת סער שנבנתה במספנות ישראל כראשונה בסדרת סער 4.5 נושב ומשרתת בשייטת ספינות הטילים של חיל הים הישראלי מ-1 בדצמבר 1981.
הספינה השתתפה במלחמת לבנון הראשונה, במלחמת לבנון השנייה ובמבצעים שנערכו לפניהן ואחריהן.
בהמשך לבניית שתי ספינות ה'חוחית' נושאות המסוק נבנו שתי ספינות ה'נושב' וכולן נכללות בסדרת סער 4.5.
בסדרה זו גוף הספינה הוארך ב-3.7 מטרים יחסית לגוף ספינות סער 4.
כבר בשלב התכנון ובהמשך בניסויי הים התברר כי הארכת הגוף ללא שינוי רוחבו יצרה תנאים הידרודינמיים משופרים, זאת מאחר שיחס אורך הגוף לרוחב הגוף גדל.
ואכן מהירותה המרבית של הספינה פחתה בשני קשרים בלבד למרות שמערכת ההנעה לא שודרגה.
טווח ההפלגה גדל בעיקר בגלל הגדלת קיבולת מכלי הדלק.
זוג ספינות הנושב נבנו בכספי מכירת אח"י רומח ואח"י קשת הראשונות (ספינות סער 4) לצ'ילה.
הכספים הועברו למספנות ישראל ובתמורה הן נדרשו לתכנן ולבנות שתי ספינות מושלמות על גוף ספינות החוחית,ללא האנגר, כולל התקנת ושילוב מערכות הלחימה.
בהמשך לדגם ה'נושב' נבנו גם ספינות ה'נירית' באורך המוגדל וגם הן קיבלו את שם הסדרה סער 4.5.
פרויקט הבנייה שהוטל על מספנות ישראל כלל את התקנת ושילוב מערכות הלחימה בספינה בנוסף לבניית גוף הספינה ומערכות ההנעה והחשמל שלה.
הספינה הושקה במספנות ישראל באמצע 1981.
לאחר השקת הספינה ביקש מפקד הספינה רון גינזבורג מהמש"ט, אל"ם אריה רונה, להצטרף לליווי ספינה מסדרת סער 3 שנמכרה לצי זר.
בקשתו אושרה וכך, במקביל לשילוב מערכות הלחימה, תכנן קצין הגוף בצוות נדרן, רס"ן רוני אילון, התקנות קבועות של מרכיבי ערכת הפלגה ארוכה כחלק מגוף הספינה.
צוות הספינה הראשוני מנה 18 איש מצוות אח"י כידון (סער 4) שנכנסה קודם לכן לשיפוץ חמש שנתי בזירת ים סוף.
גיוס שאר אנשי הצוות נעשה במאמץ משותף של סגן מפקד הספינה עופר דובנוב עם גורמי השלישות בבסיס חיפה (ב"ח) כך שבסופו של התהליך נוצר שילוב של סטי"לנים מנוסים יחסית, שהגיעו מזירת ים סוף, עם חיילים צעירים שהיו חדורי מוטיבציה לשירות על ספינת אבטיפוס חדשה.
עופר דובנוב עצמו פיקד על אח"י רומח 5 שנים לאחר מכן.
לטובת ההפלגה הארוכה לליווי ספינת סער 3 ערך מפקד אח"י רומח אימוני היבנות מוגברים כולל מטווחים שבוצעו במקביל ותוך כדי ניסויי הקבלה של מספנות ישראל.
מיד במסירת הספינה לחיל הים בוצעה הפלגה מסכמת לאימון ההיבנות מערבית לקפריסין, ביציאה לים גילה צוות הגשר פריסקופ קרוב למפרץ חיפה, התברר שהייתה זו צוללת רוסית שעקבה אחר נושאת המטוסים נימיץ שעגנה במפרץ.
יישום לקחים טכניים בעת בניית הספינה
בשנת 1980 בשלבי תכנון ובניית הספינה יישמו מהנדסי צוות נדרן סא"ל מאיר לוין ורס"ן רוני אילון את הלקחים הטכניים מספינות סער 4 שנבנו במספנות ישראל כולל סדקים שנבעו באח"י רומח הראשונה ובאח"י רשף (הפלגת לינול בסיום מלחמת יום הכיפורים).
הם ידעו שהארכת הספינה (יחסית לסער 4) תגרום למאמצי כפיפה גדולים יותר מאשר בספינות סער 4. לכן הם פעלו מול מספנות ישראל להתקנת מדי עיבור שבאמצעותם נמדדו המאמצים במרכז הספינה.
בנוסף הותקנו מחוונים להצגת מאמצי הכפיפה בגשר הספינה.
על ידי קריאת הנתונים למדו קציני הספינה באופן מושכל את מגבלות הגוף המוארך של הספינה.
בהנחיית מהנדסי צוות נדרן יצרו קציני הספינה דיאגרמה שהייתה למעשה מעטפת ביצועים.
ביוזמת מהנדסי צוות נדרן נוספו בדיקות המעוות לניסויי הים במסגרת בדיקות הקבלה של הספינה.
כל זה היקנה לספינות הנושב יכולת משופרת להפלגה בים קשה תוך מניעת מאמצים חריגים.
בהמשך ביקש מפקד הספינה רון גינזבורג, להשאיר את המערכת הזו עד חזרת הספינה לתיקוני אחריות במספנות ישראל, בקשתו נענתה בחיוב וסייעה לתפקוד הספינה במבצע שלום הגליל.
מרכז ידיעות הקרב של הספינה (מי"ק) נבנה מתוך ציפייה שספינות סער 4.5 יקבלו עדיפות להיות ספינות פיקוד: זה כלל התקנה ושילוב צג טקטי, עמדה קבועה לגדוד קשר ארצי, והתקנות נוספות במי"ק שאיפשרו תפקוד נוח ל מפקד השייטת, במקביל לעבודת צוות הספינה.
גישה זו הוכיחה את עצמה כבר במבצע שלום הגליל וגם אחריה.
במהלך שנות ה-80 ועד אמצע שנות ה-90 שימשו ספינות הנושב ספינות פיקוד של שייטת ספינות הטילים והובילו מבצעים משולבים.
הספינות השתתפו בפעילות שוטפת של חיל הים בגזרות הפעילות המסורתיות ובנוסף קבלו עדיפות לפעילות בגזרות רחוקות.
אח"י רומח הוזנקה לים כבר בליל יום שישי 4 ביוני 1982 יחד עם אח"י עצמאות, היא ירתה למקורות האש שכוונו לקיבוץ ראש הנקרה והעיר נהריה.
בהמשך השתתפה אח"י רומח יחד עם אחותה אח"י קשת במבצע שלום הגליל.
במשך כל המבצע נכנסה הספינה לנמל פעמיים בלבד, וזו הייתה הוכחה נוספת ליכולת השהייה ממושכת בים.
סמוך לסיום המבצע שלום הגליל לכדה הספינה סד"ג אמל"ח של הפת"ח שניסה להיכנס לביירות, על סיפון הסד"ג היה קצין בכיר של הזרוע הימית של הפת"ח.
במלחמה זו נמצאה אח"י רומח בפיקודו של רועי סלע, בקו הירי של הטיל שפגע באח"י חנית.
בשנת 2014, לאחר מבצע צוק איתן יזם מפקד הספינה זיו רושקין פגישה של צוות הספינה מתקופת צוק איתן עם החיילים והקצינים שהפעילו את הספינה במלחמת לבנון הראשונה.
המפגש נערך במוזיאון ההעפלה וחיל הים ונערך באופן שנתן ביטוי הולם לחיילים ולקציני הספינה בשתי התקופות.
הצליח במיוחד פאנל של שלושה חיילים ושלושה קצינים מהצוות הראשון של הספינה מול אנשי הצוות בצוק איתן.
אח"י רומח היא ספינת סער, שנבנתה במספנות ישראל כשלישית בסדרת סער 4 – תכלית, ושירתה בשייטת ספינות הטילים במרחבי הים האדום עד מכירתה לצ'ילה בשנת 1979.
ספינות סער 4 נבנו במטרה לשרת ב.
ב-16 בספטמבר 1974 יצאה הספינה בפיקוד סא"ל יצחק קוראל אלמוג, מנמל חיפה, להפלגת בציר ענבים.
מפקד ההפלגה היה סא"ל אברהם אשור.
הספינה השנייה הייתה אח"י כידון (סער 4) בפיקוד רס"ן אריה רונה.
הספינות הפליגו סביב יבשת אפריקה לשארם א-שייח'.
בהפלגה בים סוער בדרום הים האדום נתגלו בסיפון הספינה סדקים, שנבעו מחולשה בתכנון.
ספינות סער 4 שנבנו במספנות ישראל חוזקו בקורות אורך ואילו בספינות סער 4.5 יישמו את הלקחים כבר בבניית הספינות.
בשנת 1979 נמכרה הספינה לצי של צ'ילה בעסקה שכללה גם את אח"י רשף ואח"י קשת.
אח"י רומח הייתה הספינה הראשונה שנמסרה לצי הצ'ילני.
הצוות קיבל אותה בשארם א-שייח' שינתה את שמה LM Casma L-30 ולאחר סדרת אימונים יצאה להפלגה סביב אפריקה לצ'ילה.
אח היא מתקן בערה, בדרך כלל מלבנים או אבן, שנמצא בבית, בו שומרים אש לחימום הבית ולבישול מזון.
מתקן בערה זה בדרך כלל מורכב מאבן אח אופקית ולעיתים קרובות משולבת עם קיר נמוך וחלקי מאחורי האח, קמין, תנור אפייה, קולט אדים או ארובה.
למשך מאות שנים, האח נחשבה כמאפיין המרכזי, האינטגרלי והחשוב ביותר של הבית.
בעידן המודרני, מאז הופעת ההסקה המרכזית, ברוב הבתים, האח הוחלפה בתנורי החימום, כיריים, תנורי אפייה וכן מכשירי חשמל ביתיים אחרים.
לפני המהפכה התעשייתית, תכנון מקובל של אח היה להציב אותה באמצע החדר כמוקד פתוח, כאשר העשן היה יוצר דרך פתח עשן בגג.
בעיצובים שלאחר המהפכה התעשייתית, הגג היה מוצק ורציף יותר, ואילו האח הוצבה בצד החדר וצוידה בדרך כלל בארובה.
מס על אחים הונהג באימפריה הביזנטית (בתקופת שלטונו של ניקפורוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית ב-802–811, אם כי ייתכן שהמס הונהג אפילו לפני שלטונו של ניקפורוס הראשון במהלך המאה ה-7), אנגליה (19 במאי 1662 – 1689) וסקוטלנד (19 במאי 1662 – 1690).
בתנ"ך מוזכרת האח שבערה בחודש כסלו ב"בית החורף" של יהויקים מלך יהודה:
על פי התלמוד הבבלי, המילה אח בעברית מקורה ב"אחוות" העצים המבעירים ותורמים יחד זה לבערתו של זה.
במיתולוגיה היוונית האלה הסטיה הייתה אלת אש האח, בעוד שבמיתולוגיה הרומית האלה וסטה הייתה אלת אש האח.
בפרס העתיקה, על פי המסורות הזורואסטריות, לכל בית הייתה אח ששימשה להקרבת קורבנות ותפילות.
באמונות עממיות אלבניות מסורתיות, הואטר נחשב כאח ביתית שמהווה קישור רוחני בין דורות העבר (האבות הקדמונים), ההווה והעתיד (צאצאי המחר) של השבט.
בזרם הנאו-פגאניזם גרמאני, האח נחשבת ככינוי לתא משפחתי או קבוצת פולחן מקומית.
"אח 2" היא דרמת פשע רוסית בבימויו של אלכסיי בלבנוב עם סרגיי בודרוב הבן בתפקיד הראשי.
איש הצבא לשעבר, דנילה בגרוב, נשאר נאמן לתובנות המפתיעות שלו ולאופיו קר הרוח, למרות תפניות חיו המדהימות.
החבר הכי טוב שלו פנה אליו לעזרה, ועכשיו הבחור יצטרך לנסוע לאמריקה כדי לעזור לו.
מטבע הדברים, הוא לוקח איתו את אחיו הגדול למסע המפרך .
הסרט קיבל בעיקר ביקורות חיוביות מהמבקרים.
הם הדגישו את המשחק המעולה, את עומק העלילה ויישום המצב של רוסיה וארצות הברית באותם הזמנים.
תשומת לב מיוחדת הוקדשה גם למוזיקה של הסרט.
הפסקול מורכב בעיקר משירים של זמרים רוסים, אך גם שירים של זמרים זרים, המדגישים בצורה מושלמת את המצב הרגשי של הדמויות ואת האווירה הקודרת והמסובכת של הסרט.
"אח 2" הפך לחלק בלתי נפרד מהתרבות הרוסית והייתה לו השפעה חזקה על התפתחות הקולנוע הרוסי .
ההקרנה הראשונית של הסרט לא הייתה מוצלחת במיוחד.
הקופה גרפה כ-1.7 מיליון דולר מול תקציב של 1.5 מיליון דולר .
ב-24 במרץ 2022, הסרט יצא לאקרנים מחדש ברוסיה .
אח סמוי הוא סרט קומדיית פעולה סאטירי בלאקספלויטיישן משנת 2002. הסרט בוים על ידי ואת התפקיד הראשי מגלם השחקן .
תסריט הסרט נכתב על ידי ו ועלילת הסרט מבוססת על סדרת רשת מונפשת שנוצרה על ידי רידלי.
הסרט מהווה פרודיה על סרטי בלאקספלויטיישן משנות ה-70 וכן על סרטי ריגול וביניהם סרטי ג'יימס בונד.
בנוסף לגריפין, בסרט עוד מככבים כריס קטן, דייב שאפל, , ניל פטריק האריס, דניס ריצ'רדס ו.
בנוסף, המוזיקאי ג'יימס בראון מופיע בהופעת אורח בסרט.
הסרט נפתח בקריינות המספרת איך במהלך שנות ה-80, תושבים אפרו-אמריקאים החלו לשכוח את תרבותם ולהתנהג כמו אנשים לבנים בעקבות התערבותו של - גבר לבן בעל עוצמה המוביל ארגון חשאי שתפקידו להשמיד את התרבות האפרו-אמריקאית ואת תרבותם של קבוצות מיעוט נוספות.
"האיש" נעשה מודאג כשהוא לומד שגנרל וורן בוטוול, גנרל מצבא ארצות הברית (מבוסס על קולין פאוול) שוקל להתמודד לתפקיד נשיא ארצות הברית.
סגנו של "האיש", "מר נוצה" מרגיע את "האיש" ומבשר לו על סם לשליטה מוחית בעזרתו "האיש" משנה את תוכניותיו של הגנרל וגורם לו להקים מסעדת מזון מהיר במקום לרוץ לנשיאות.
במקביל, ארגון חשאי אחר בשם "ה.א.ח.ו.ו.ה" מנסה לגלות את האמת על התנהגותו המשונה של הגנרל.
כדי להצליח במשימה, האחווה מגייסת אליה סוכן חשאי בשם "אח סמוי".
אח סמוי מצטרף להנהגת האחווה המורכבת מ-"הצ'יף", "אח קונספירטור", "אח חכם" ו-"אחות".
בנוסף אליהם, הארגון מעסיק את לאנס, הגבר הלבן היחיד שגויס לארגון בעקבות העדפה מתקנת.
אח סמוי מצליח להסתנן כעובד חדש בחברה לייצור סיגריות בבעלותו של "האיש", אך "מר נוצה" חושף את זהותו האמיתית ומאבק מתפתח.
לאחר שאח סמוי בורח, "מר נוצה" מפעיל נשק סודי אותו הוא מכנה "הקריפטונייט של הגבר השחור" - מתנקשת לבנה מושכת בשם "שטן לבן".
"שטן לבן" מתחזה גם היא לעובדת בחברה והיא ואח סמוי מתחילים לצאת ביחד והיא מאלצת אותו לעשות "דברים של אנשים לבנים" כמו לקנות מכנסי קורדרוי, לשיר קריוקי ולהשתמש בלשון נקייה.
במקביל,"האיש" מצליח להפיץ את הסם לשליטה המוחית באמצעות מסעדת המזון המהיר של הגנרל, בכך ידוענים שחורים נוספים מתחילים לאמץ מנהגים "לבנים".
מודאגת מהתנהגותו של אח סמוי, "אחות" תוקפת את "שטן לבן" ואח סמוי חוזר להתנהג כעצמו.
לאחר שברחו מפניה של "שטן לבן", האחרונה בוגדת בעוזריה ומצטרפת לאחווה לאחר שהתאהבה באח סמוי.
השלושה חוזרים לבסיס האחווה, שם, "אח חכם" מתשאל את "שטן לבן" אודות "האיש" ותוכניותיו.
לאנס גם הוא מחליט להצטרף לפעולות הצוות לאחר שצפה בסדרה "שורשים".
הקבוצה שמה פעמיה לטקס הענקת פרסים לאחר שהם לומדים שהזמר ג'יימס בראון הוא המטרה הבאה של "האיש", אך "מר נוצה" חוטף את ג'יימס בראון ולוקח אותו לבסיסו של "האיש".
האחווה שמה ידיה על נוגדן לסם של "האיש" ומצליחים לאתר את מיקומו של ג'יימס בראון באמצעות מכשיר מעקב שהוטמן עליו קודם לכן.
הקבוצה מסתננת לבסיסו של "האיש" תוך התחזות לצוות ניקיון במטרה לחלץ ג'יימס בראון ואת גנרל בוטוול.
"מר נוצה" מתכנן להזריק את הסם לג'יימס בראון, אך מתברר שג'יימס בראון היה אח סמוי בתחפושת.
"מר נוצה" מגלה שהאחווה הסתננה למקום ודורש מאנשיו להרוג אותם.
במהלך המהומה שנוצרת, "אח קונספירטור" בטעות מפעיל את מתג ההשמדה העצמית של הבסיס.
האחווה מרפאת את גנרל בוטוול ומבריחה אותו מהבסיס ובמקביל, אח סמוי רודף אחר "מר נוצה" לכיוון הגג.
"האיש" מגיע אל המקום במסוק, אך מחליט להסתובב ולהשאיר מאחור את "מר נוצה" לאחר שהאחרון אכזב אותו.
"מר נוצה" מנסה לאחוז ברגלי המסוק, אך אח סמוי גורם לו לאבד את אחיזתו והוא נופל לאוקיינוס ונטרף על ידי כריש.
אח סמוי שורד את התפוצצות המבנה בעזרת צניחה באמצעות מכנסי צניחה מיוחדים.
הוא ו-"אחות" מתנשקים והעולם ניצל.
- "אח סמוי" / אנטון ג'קסון, דמות הפרוטגוניסט בסרט וסוכן חשאי שמצטרף לאחווה במטרה לעצור את תוכניתו של "האיש".
כריס קטן - "מר נוצה", סגנו של "האיש" ואנטגוניסט משני בסרט.
דניס ריצדרד - "שטן לבן" / פנלופי סנואו, מתנקשת שנשלחה על ידי "מר נוצה" להרוג את אח סמוי, אך מתאהבת בו במקום ומצטרפת לאחווה.
- "אחות", אחת הסוכנות באחווה והאחת שגייסה את אח סמוי.
מתאהבת בו במהלך הסרט ולבסוף השניים נעשים זוג.
דייב שאפל - "אח קונספירטור", סוכן באחווה המתואר כאדם פרנואיד שנוהג להסביר דברים בעזרת תאוריות קשר.
שיי מקברייד - "הצ'יף", מנהיג האחווה ואדם חסר סבלנות.
ניל פטריק האריס - לאנס, מתמחה באחווה שמנסה להוכיח את עצמו למרות היותו לבן.
- "אח חכם", המדען הראשי באחווה וממציא מכשור טכנולוגי עבור הסוכנים.
- גנרל וורן בוטוול, גנרל מצבא ארצות הברית ששוקל להתמודד לתפקיד נשיא ארצות הברית והופך למטרה של "האיש".
דמותו מבוססת על הפוליטיקאי ויוצא הצבא קולין פאוול.
רוברט טרומבול - "האיש", דמות האנטגוניסט הראשית בסרט.
מתואר כאדם המתחבא בצללים (דמותו לא נראית במהלך הסרט מלבד ידיו) השואף להשמיד את התרבות האפרו-אמריקאית.
ג'ים קלי - עצמו (סצנה שהוסרה בעריכה).
תחנת טיהור המים "" בטורונטו שימשה כבסיסו של "האיש".
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 77% טריות על סמך 130 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 69/100 על סמך 30 ביקורות.
במהלך סוף השבוע הראשון להקרנתו, הסרט הרוויח 12.1 מיליון דולר ועמד במקום הרביעי מאחורי הסרטים "כל הפחדים כולם", "מלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים" ו"ספיידרמן".
הסרט הופץ בתקליטורי DVD ובקלטות וידאו ב-14 בינואר 2003.
לסרט יצא המשכון בשם "" בכיכובם של מייקל ג'יי וייט, , וברנדון הירש.
הסרט הופץ ברשת הזרמת המדיה "נטפליקס" בשנת 2019.
"אח, פגישה שכזאת" הוא אלבום אוסף של שירי חיים חפר שיצא לאור ב-1966, לציון 25 שנה ליסוד הפלמ"ח, וחידש שירים פופולריים שאת רובם כתב חפר בתקופת מלחמת העצמאות.
בתקופת מלחמת העצמאות כתב איש הפלמ"ח, חיים חפר, שירים רבים שהפכו לנכס צאן וברזל של השירה העברית.
רבים מהשירים נכתבו עבור הלהקה של הפלמ"ח, הצ'יזבטרון, אך גם עבור זמרים וזמרות שהופיעו בפני החיילים באותה תקופה כמו יפה ירקוני, שושנה דמארי ואחרים.
כלל שירים אלו לא תועדו באופן מסודר בתקופת המלחמה ולכן ב-1966, במלאת 25 שנה ליסוד הפלמ"ח, החליטה חברת הד ארצי (בשיתוף תיאטרון בימות) להקליט מחדש 26 מהשירים האלו ולהוציאם באלבום.
האלבום מכיל שני תקליטים ארוכי נגן כשבתקליט הראשון 12 שירים ובשני 14 שירים והוא יצא למדפים באוקטובר 1966.
מפקד הפלמ"ח, יגאל אלון, כתב את ההקדמה לאלבום, הקדמה שהודפסה בחלקו הפנימי.
שם האלבום נלקח מהשיר "אח פגישה", שכתב חפר והלחין מאיר נוי ב-1949, ופותח במילים "אָח פְּגִישָׁה, אָח פְּגִישָׁה שֶׁכָּזֹאת!
זֶה רַק פַּעַם בִּשְׁנַיִם דּוֹרוֹת..." ואף זכה להיות השיר הראשון שמופיע באלבום.
הביטוי "אח, פגישה שכזאת" הפך למוטו של מפגשי ותיקי הפלמ"ח אבל הפך גם למטבע לשון לתיאור מפגשים שאינם קשורים לפלמ"ח.
+רצועהשם השירמלחיןמבצעהערות תקליט ראשון1אח פגישהמאיר נוישלישיית גשר הירקוןאָח פְּגִישָׁה, אָח פְּגִישָׁה שֶׁכָּזֹאת!
זֶה רַק פַּעַם בִּשְׁנַיִם דּוֹרוֹת...2היה היה פלמחניקפרנק פלגחבורת בית רוטשילדהָיֹה הָיָה פַּלְמַ"חְנִיק קָרְאוּ לוֹ מוֹיְשֶׁה-אֵשׁ - מַעֲלֵשׁ!...3רותיעממי רוסיאריק איינשטיין4דחילק מוטקהדוריס פישר נעמי פולני ושייקה אופירכְּבָר יוֹם שְׁלִישִׁי יָשַׁב הוּא וּלְג'וֹבּ חָדָשׁ חִכָּה.
אחד באפריל הוא תאריך המוכר בארצות רבות כ"יום הכזבים הבין־לאומי" או "יום השוטים" , ובו נוהגים אנשים לספר בדותות כדי לנסות להתל באחרים.
קורבנה של מתיחת אחד באפריל קרוי באנגלית "April Fool" (שוטה של אפריל), באיטלקית "Pesce d'aprile" ובצרפתית "Poisson d'avril" (דג של אפריל).
חלק מכלי התקשורת נוהגים לפרסם גם הם בדותות ביום זה, ולכן גם הודעות אמיתיות המתפרסמות בו מעוררות לעיתים חוסר אמון.
לדוגמה, ההודעה מטעם חברת גוגל על השקת שירות Gmail נחשבה בעיני רבים לכזב כיוון שפורסמה באחד באפריל.
מקורם של מנהגי אחד באפריל אינו ידוע באופן ודאי, אם כי ישנן כמה השערות בנושא זה.
יש המייחסים את מקור המנהג לצרפתים.
ב-1564, בזמן תקופת שלטונו של שארל התשיעי, החליט המלך הצרפתי לציין את תחילת השנה האזרחית באחד בינואר, במקום המנהג שהיה עד לאותה שנה, לחגוג את תחילת השנה האזרחית באחד באפריל.
הייתה זו תחילתה של הרפורמה למעבר משיטת לוח השנה היוליאני ללוח השנה הגרגוריאני, המקובל היום (אם כי המעבר הרשמי ללוח הגרגוריאני התרחש רשמית החל מ-1582, ועברו עוד כמה מאות שנים עד שאומץ באופן אחיד על ידי כלל מדינות אירופה).
שארל הוציא צו מלכותי בשם "האדיקט של רוסילון" ב-1564 בו הוכרז על שינוי זה במועדי השנה.
מעבר זה יצר בלבול רב.
הצרפתים שהיו רגילים לחגוג את ראש השנה בשבוע שבין 25 במרץ ו-1 באפריל, קיבלו הזמנות למסיבות ראש השנה ואף קיבלו מתנות לכבוד ראש השנה, שכלל לא נחגג בתאריך זה.
ומבלבול זה החל המנהג של האחד באפריל כיום של "מתיחות".
בממלכה המאוחדת החלו לציין מועד זה בהקף נרחב בתחילת המאה ה-18, אם כי אזכור ראשון שלו בכתב מופיע ברשימותיו של ג'ון אוברי משנת 1686, וככל הנראה המנהג הגיע לממלכה המאוחדת מגרמניה באמצע המאה ה-17.
ב-1 באפריל 1957 הודיע תאגיד השידור BBC, כי יבול הספגטי שופע במיוחד השנה, וכי קטיף עצי הספגטי מתבצע בשווייץ.
ב-1 באפריל 1960 הודיעה הטלוויזיה ההולנדית על התמוטטות מגדל פיזה באיטליה; הידיעה עוררה בהלה.
ב-1 באפריל 1977 דיווח עיתון "הארץ" כי חברת פ.מ.ל.ד תסייע בהעברת הכותל המערבי למקום אחר, בשל שקיעת אבניו, שנגרמה עקב שאיבת מים ניסיונית במאגר ברמת חובב (ראשי התיבות של פ.מ.ל.ד: פתי מאמין לכל דבר).
ב-1 באפריל 1979 הודיע "קול ישראל" כי השיר "הללויה", בביצוע גלי עטרי וחלב ודבש, שזכה באירוויזיון בלילה הקודם, יהיה ההמנון החדש של ישראל ויחליף את "התקווה" של נפתלי הרץ אימבר.
ב-1 באפריל 1980 תאגיד השידור הבריטי, ה-BBC, הכריז כי השעון שבמגדל ביג בן יהפוך לשעון דיגיטלי ויכונה "דיגיטל דייב"
ב-1 באפריל 1981 הודיעו בחדשות הבוקר של "קול ישראל" כי נפסל תארה של קבוצת הכדורסל מכבי תל אביב כאלופת אירופה הטריה, משום שקהל האוהדים שנכח באולם פרץ למגרש כשנייה אחת לפני תום המשחק ולכן לא נסתיים משחק זה במועדו הרשמי, ולפי חוקת הכדורסל יש לקיים משחק חוזר.
במהלך הבוקר ההוא רעשה הארץ, עד אשר חזר בו "קול ישראל" מדבריו והבהיר כי מדובר בכזב לכבוד אותו היום.
ב-1 באפריל 1986 שיגר חיל המודיעין ידיעה לקול ישראל על ניסיון התנקשות בחייו של המנהיג השיעי, נביה ברי, שככל הנראה עלה יפה.
שר הביטחון, יצחק רבין, התבקש להגיב על הידיעה בוועדת חוץ וביטחון.
ב-1 באפריל 1995 פרסם מגזין המדע הפופולרי האמריקני "דיסקבר" כתבה אודות בעל חיים בדיוני בשם "מכרסם קרח עירום חמום מוח" ("Hotheaded Naked Ice Borer").
ב-1 באפריל 1996 הודיעה רשת המזון המהיר האמריקנית טאקו בל כי היא רוכשת את פעמון הדרור על מנת לסייע למדינה להקטין את חובותיה וכי הפעמון יקרא מעתה "פעמון הדרור של טאקו" ("Taco Liberty Bell").
מודעה על כך אף פורסמה על ידי רשת המזון המקסיקני על גבי עמוד שלם בעיתון הניו יורק טיימס.
דובר הבית הלבן, מייק מק'קרי, שנשאל על כך על ידי הכתבים, הגיב באישור הידיעה ואף הוסיף בהומור כי אנדרטת לינקולן ("Lincoln Memorial"), נמכרה אף היא ותיקרא מעתה "אנדרטת פורד לינקולן מרקורי" ("Ford Lincoln Mercury Memorial"), משחק מילים עם מותגי המכוניות לינקולן ומרקורי של חברת פורד.
ב-1 באפריל 2004, דני רופ, מגיש התחזית בחדשות ערוץ 2, הודיע בפומבי על מטר "זהובונים", חתיכות זהב, הנופלות מן השמים.
כמו כן, טען שמאורע זה קרה בפעם האחרונה ב-1404. אנשים רבים יצאו מבתיהם לחזות במטר.
לאחר מכן הוסיף כמה נקודות ואמר: 1.4.04.
ב-1 באפריל 2013, צוות האתר יוטיוב הודיע כי האתר ייסגר ל-10 שנים עקב תחרות שתתקיים במהלך השנים הללו.
במהלך התחרות צוות האתר יבחר את הסרטון הטוב ביותר שלו.
סרטון זה יזכה את בעליו בפרס ויוצג בשנת 2023 באתר עם פתיחתו המחודשת.
ב-1 באפריל 2013 גוגל פרסמו את Google Nose שבעזרתו ניתן להריח ריחות דרך הרמקולים שבמחשב או בנייד ואף לשלוח לחברים ריחות.
חג הקיבוץ, ובשמו הידוע יותר אחד במאי, מצוין ב־1 במאי כביטוי לסולידריות בין ארגוני עובדים וכביטוי למאבק למען תנאי עבודה טובים יותר.
יום זה הוא אחד מסמליו המרכזיים של הסוציאליזם.
מקורו של החג בהפגנות שנערכו בקנדה ובארצות הברית בשנות ה־70 וה־80 של המאה ה-19, בדרישה להגביל את יום העבודה ל־8 שעות.
כיום הוא מצוין ברוב מדינות העולם באופן כלשהו.
בעיקר במדינות מערב אירופה (צרפת, גרמניה ועוד), באמריקה הלטינית (ברזיל, מקסיקו ועוד) ובמדינות סוציאליסטיות וקומוניסטיות (הרפובליקה העממית של סין, קובה, ונצואלה, בוליביה ועוד).
בישראל איבד החג משנות ה־90 ואילך את מעמדו ומאז הוא מצוין בצמצום יחסי לעבר, אם כי לפי חוק חופשה שנתית הוא בגדר "יום בחירה" במקומות העבודה.
ראשיתו של "אחד במאי" בהפגנה שהתקיימה בעיר טורונטו שבקנדה ב־15 באפריל 1872. את ההפגנה ארגנה פדרציה של איגודי עובדים בטורונטו בדרישה לשחרר ממעצר 24 פועלי דפוס שהנהיגו שביתה במטרה להגביל את יום העבודה ל־9 שעות.
כיוון שהתאגדות עובדים ושביתות נחשבו אז בלתי חוקיות, הם נעצרו.
הפדרציה של איגודי העובדים בטורונטו (Toronto Trades Assembly) ניצלה את האירוע לארגון הפגנה למען זכויות העובדים והגבלת יום העבודה.
ההפגנה נקבעה לחג ההודיה הקנדי (שנחוג אז בתאריך שונה מהמקובל היום בקנדה).
ב־1884, בעקבות המאבק המוצלח בקנדה, קבעה הפדרציה של ארגוני העובדים בארצות הברית (Federation of Organized Trades and Labor Unions) את 1 במאי 1886 כמעין אולטימטום בדרישה להגביל את יום העבודה ל־8 שעות.
כיוון שדרישת איגודי העובדים האמריקניים לא נענתה עד לתאריך שקבעו, הם פתחו בשביתה כללית.
ב־4 במאי 1886, בעיר שיקגו הידרדרו ההפגנות שליוו את השביתה למהומות, שבהן נהרגו פועלים מפגינים ושוטרים.
מהומות אלה מכונות "מהומות היימרקט".
בעקבות ההפגנות, שהסתיימו במותם של כ־60 מפגינים ו־7 שוטרים, הפכה התנועה הסוציאליסטית את הדגל האדום לסמלה הרשמי, לזכר "דם מעמד הפועלים שנשפך".
לזכר אירועים אלה קבעה הוועידה הראשונה של האינטרנציונל השני, שנערכה בפריז ביולי 1889, את אחד במאי כיום הפועלים הבינלאומי.
מאז 1890 מצוין היום במדינות רבות.
בוועידה השנייה של האינטרנציונל, שנערכה בבריסל ב־1891, התקבלה ההחלטה שביום הפועלים יתארגנו הפגנות בעלות אופי כלכלי בלבד, ואף נקבעה השבתת העבודה לאותו היום, בהתאם לתנאים.
ב־1 במאי 1892 ציינו פועלי האימפריה הרוסית היהודים לראשונה את יום הפועלים, בווילנה.
משטרים טוטליטריים בעלי גון סוציאליסטי כלשהו אימצו את אחד במאי כיום חג.
המפלגה הנאצית בגרמניה, לאחר עלייתה לשלטון בשנות ה־30 של המאה ה־20, קבעה את היום כחג לאומי שנקרא "יום העבודה", אך אסרה על הפגנות של ארגוני שמאל ביום זה, ופירקה את איגודי העובדים שלא היו קשורים למפלגה הנאצית.
גם בברית המועצות, לאחר מהפכת אוקטובר, נקבע אחד במאי כיום חג לאומי, ועד מהרה הוא הפך לחג העיקרי של ברית המועצות ושל המדינות שהיו כפופות לה.
בשיאה של ברית המועצות, נהגו לציין את החג במשך יומיים רצופים (1 ו־2 במאי), ולקיים בו תהלוכות ענקיות.
הכנסייה הקתולית ניסתה ב־1955 להעניק לחג גוון נוצרי, וקבעה את 1 במאי כיום חג נוסף לכבוד יוסף, אביו של ישו.
החג נקרא "יום יוסף הקדוש הפועל" (על־פי המסורת הנוצרית, יוסף היה נגר).
התמוטטות הסוציאליזם בברית המועצות ובמדינות מזרח אירופה הביאה לביטול החג ברוסיה ובחלק מהמדינות שהיו נתונות להשפעת ברית המועצות.
במדינות אחדות בעלות עבר קומוניסטי נותר אחד במאי יום חג, אבל הצעדות והטקסים שהיו נהוגים בו בוטלו.
בהונגריה, בצ'כיה ובסלובקיה זהו יום שבתון.
ברוסיה נקרא החג כיום "יום האביב והעבודה" והוא מצוין כיום בעיקר על ידי נאמני המפלגה הקומוניסטית.
בפולין וברומניה בוטלו צעדות אחד במאי שהיו נהוגות בתקופה הקומוניסטית, אולם הוא נותר יום חג.
במדינות המערב זהו יום שבתון ברוב המדינות, בהן גרמניה, צרפת, איטליה, ספרד, שוודיה ונורווגיה.
בפינלנד נחוג ב־1 במאי "ואפו" (Vappu), שהוא חג האביב, העובדים והסטודנטים.
ברבות ממדינות המערב, ובהן ישראל, נהוג היה לציין את 1 במאי בצעדות המוניות שארגנו איגודי העובדים והמפלגות הסוציאליסטיות.
דווקא בארצות הברית, שממנה מקורו, הוא לא מצוין, ובמקומו נקבע "יום העבודה" ליום שני הראשון בחודש ספטמבר.
גם בקנדה, ניו זילנד ובאוסטרליה נקבעו בסופו של דבר מועדים אחרים לציון "יום העבודה".
בבריטניה נהוג יום חופשה (Bank Holiday) ביום שני הראשון של חודש מאי, אולם הוא אינו מוגדר באופן רשמי כ"יום העבודה".
ברוב מדינות אמריקה הלטינית זהו חג רשמי, לדוגמה בברזיל, ארגנטינה, צ'ילה, פרו, מקסיקו, קולומביה, ונצואלה ובאל סלוודור.
החג בגרסתו הקומוניסטית, מצוין באופן רשמי במדינות כמו הרפובליקה העממית של סין, קובה וקוריאה הצפונית.
בסין החג מצוין היום במשך שבוע, והוא החופשה העיקרית בשנה.
בימינו החג ממשיך להיות מצוין על ידי צעדות ועצרות ענק של ארגוני העובדים בסקנדינביה, צרפת, גרמניה, ספרד, איטליה וארצות השפלה.
במקביל ארגוני שמאל רדיקליים, ומתנגדי הגלובליזציה, מנצלים את היום לפעולות מחאה חריפות יותר, במיוחד בברלין ובכמה מעריה המרכזיות של גרמניה.
ב־1906 צוין היום לראשונה בארץ ישראל.
החל משנות ה-20 של המאה ה-20 ציינה הסתדרות העובדים הכללית את יום הפועלים כיום חג כללי בכל שנה.
היום צוין בהשבתת מקומות העבודה, כינוסים גדולים ותהלוכה מרכזית.
משטרת המנדט אסרה קיום תהלוכות ללא רישיון ופיזרה תהלוכות כאלו במהירות.
החל משנת 1933 לא יצאו העיתונים באחד במאי עובדים דתיים לא השתתפו ברובם בחגיגות אחד במאי ולא שבתו ביום זה ממלאכה.
משמרות של פועלי ההסתדרות נהגו לפקוד מקומות עבודה שלא שבתו ולדרוש את השבתתם, אך הסכם של ההסתדרות עם הפועל המזרחי התיר למקומות עבודה של הפועל המזרחי לעבוד באחד במאי.
על אף הדומיננטיות של תנועות השמאל בשנותיה הראשונות של המדינה, אחד במאי מעולם לא נקבע כחג רשמי.
עם זאת, 1 במאי היה מקובל כ"יום בחירה" במקומות עבודה רבים, ומשרד החינוך אישר לסגור מוסדות חינוך ביום הזה, אם מנהל המוסד הודיע על כך להורים מראש.
בשלושה מחוקי העבודה – חוק חופשה שנתית, חוק פיצויי פיטורים וחוק החיילים המשוחררים (החזרה לעבודה) – ניתן לאחד במאי מעמד זהה לזה של חג לעניין רציפות בעבודה.
ההסתדרות הכללית נהגה להשבית מקומות עבודה שהיו כפופים לה ב־1 במאי.
בשנת 1956 נוצל אחד במאי לצורך גיוס עובדים ליציאה לביצורים בספר.
עד לתחילת שנות ה־80 היה אחד במאי מעין יום חג רשמי כאשר כל המשק הציבורי וההסתדרותי שבת ואלפים השתתפו באופן מאורגן במצעדי אחד במאי שבראשם עמדה ההסתדרות ואנשי מפלגת העבודה.
עד לשנות ה־90 היה אופיו של החג בישראל דומה לאופי של חגים כגון פורים, חנוכה ול"ג בעומר, בהם רוב המשק עובד ולומד כרגיל אך בחברות שהיו שייכות להסתדרות העובדים כמו בנק הפועלים או המשביר לצרכן לא עבדו באותו יום או שעבדו חצי יום.
מורים וגננות שהיו חברי הסתדרות המורים היו לוקחים באותו יום חופש, והדבר השפיע בהתאם על מהלך הלימודים במוסדות חינוך שונים.
משנות ה־90 ואילך איבד החג בהדרגה את מעמדו בישראל.
וכיום הוא מצוין בצמצום יחסי לעבר, אם כי הוא עודנו בגדר "יום בחירה" בחלק ממקומות העבודה.
בשנים שעברו מאז המשיכו גורמים שונים לציין את אחד במאי, כגון: המפלגה הקומוניסטית הישראלית כאשר העצרת המרכזית שלה מתקיימת בנצרת בשבת שלפני האחד במאי.
תנועת הנוער העובד והלומד הוסיפה לתהלוכה המסורתית הפנינג שעיקרו עבודה מאורגנת והתאגדות מקצועית.
תנועות נוער שונות החלו מדי שנה לערוך ימי עיון.
מאז שנת 2003, בעקבות המדיניות הכלכלית שהנהיג שר האוצר בנימין נתניהו, התחיל אחד במאי לקבל תשומת לב מחודשת הדומה למגמות כאלו בעולם.
התהליך בא כחלק מ"תחייה" יחסית של התארגנויות העובדים בישראל.
בשנת 2005 החל ארגון העובדים מען לציין את אחד במאי בתל אביב באירוע שבו השתתפו מספר רב של ארגוני עובדים מקומיים ומהגרי עבודה, עובדי בניין ועובדות חקלאות מהיישובים הערביים.
במקביל חודשה בשנת 2008 המסורת של מצעד אחד במאי בתל אביב שבו משתתפים ארגונים חברתיים שונים ותנועות נוער, בהם: ההסתדרות, השומר הצעיר, המחנות העולים, הנוער העובד והלומד, מרצ, נוער מרצ, כוח לעובדים, בינה, מאבק סוציאליסטי, השמאל הלאומי, ובמידה מסוימת גם מפלגת העבודה.
בשנת 2010 קמה "קואליציית האחד במאי" בתל אביב תחת הסיסמה "מתאחדים במאי" בצעדה השתתפו מעל 5,000 אנשים והיא כללה שלוש צעדות שונות שיצאו ממקומות שונים בתל אביב ואשר התאחדו לכדי צעדה גדולה אחת.
קואליציות דומות קמו גם בחיפה, ירושלים ובאר שבע.
בנוסף התקיימה גם הצעדה המסורתית הגדולה בנצרת ביוזמת חד"ש ומק"י.
בקואליציה של האחד במאי היו שותפים כמה עשרות ארגונים, תנועות ומפלגות ביניהם חד"ש, מק"י, מרצ, מפלגת העבודה, כוח לעובדים, בינ"ה, עתידנו, מאבק סוציאליסטי, ארגונים חברתיים ותנועות נוער.
בבאר שבע התארגנה תהלוכה בשם "יחד צובעים את באר שבע באדום".
במקביל ערך ארגון העובדים "מען" מצעד אחד במאי משל עצמו תחת הסיסמה "פועלים מאורגנים צועדים ברחוב".
אַחְאָב היה מלך בממלכת ישראל, בנו של עמרי מלך ישראל.
לפי הכרונולוגיה המסורתית היה שותף למלוכה בשנים 873 עד 871 לפני הספירה ומלך בשנים 871 עד 852 לפני הספירה.
דגל במדיניות של שלום, פיוס ושיתוף פעולה כלכלי, מדיני וצבאי עם ממלכת יהודה - אבי הסולידריות הלאומית לצד יהושפט, מלך יהודה ועם הממלכות השכנות.
כך למשל חמל על אויבו בן הדד השני, מלך ארם-דמשק, וזכה לעדיפות בקשרים מסחריים איתו.
על ימי מלכותו מסופר בהרחבה בספר מלכים אך המקרא מתמקד בעיקר בחטאיו וביחסים בינו לבין אליהו הנביא, ופחות במדיניות החוץ בימיו.
בפרט, המקרא מתעלם מקרב קרקר שבו עצרה ברית מלכים אזורית בהשתתפות אחאב את הפלישה האשורית.
בימיו התהדקה הברית עם הצידונים בעקבות נישואיו לאיזבל, בתו של אתבעל מלך צידון, ובנוסף חיזק אחאב את הברית עם ממלכת יהודה על ידי נישואי עתליה בתו ליהורם, בנו של יהושפט מלך יהודה.
בריתות אלו חיזקו את מעמדה הכלכלי-מסחרי של הממלכה הצפונית וסיפקו לאחאב אמצעים כספיים למפעלי בנייה ולהגברת יכולתו הצבאית, אך הקשר ההדוק עם הצידונים הגביר את ההשפעה הדתית הזרה על ממלכת ישראל, וזו עוררה את התנגדותם של הנביאים ולבסוף הובילה להפיכה שלטונית בימי יהורם בנו.
אחאב היה מצוי בעימות תמידי עם ארם דמשק, בה מלך אז בן-הדד השני, וסופו שנהרג בקרב נגדו ברמות גלעד.
אחאב הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
הוראת השם "אחאב" שנויה במחלוקת.
יש מפרשים שמשמעות השם היא "אחי האב".
כלומר, הדוד מצד האב (ובדומה לכך השם בסורית: אחא-דאבוהי.
בתלמוד מופיע שם זה כ"אחדבוי").
כאשר השם בא להדגיש את דמיון הרך הנולד לדודו.
לעומת זאת, טוען יוהאן יאקוב שטאם שהשם בא להדגיש שהילד הוא תמורה לאחיו המנוח של האב.
לפי חוקרים אחרים, השם אחאב הוא שם תאופורי כאשר "אח" הוא כינוי לאל.
בתלמוד הבבלי נדרש שמו של אחאב באופן הבא: אח - אח לשמיים ואב - אב לעבודה זרה.
ממצאים ארכאולוגיים עם השם "אחאב"
שמו של אחאב נמצא בכתובת שלמנאסר השלישי באכדית "אחאב הישראלי", וכן בחותמת עברית שנמצא בלכיש "לשבנא אחאב".
צורה אחרת של השם מופיעה על בולה בעיר דוד שמכילה את הכתובת "לאחיאב בן מנחם".
במוזיאון הכט בחיפה מוצגת טבעת חותם מברזל ועליה החותמת "אחאב מלך ישראל", הטבעת עתיקה ע"פ פגעי הזמן אך קיימת מחלוקת לגבי אמינותה כיוון שזו טבעת ברזל פשוטה ואין טבעות חותם אחרות מאזורנו בממצא הארכאולוגי מהמאה התשיעית לפנה"ס.
המקרא מחשיב את אחאב לאחד מגדולי המלכים החוטאים, כיוון שבימיו חדר לראשונה פולחן דתי זר לישראל בעידוד ותמיכה ממלכתית.
אחאב בנה מקדשים לבעל ולאשרה, ומימן מאות מנביאיהם בחצר מלכותו.
איזבל אשתו, שהייתה נסיכה צידונית, קידמה את הפולחן הכנעני באופן אקטיבי ואלים ורדפה את נביאי ה'.
המקרא גם מקשר לתקופת אחאב את בנייתה מחדש, לכאורה בממלכת יהודה, של העיר יריחו על ידי חיאל בית האלי, למרות הקללה שהטיל יהושע בן נון על מי שיבנה אותה, לאחר שנכבשה בתחילת כיבוש הארץ.
בשל חטאיו נגזרה על הממלכה בצורת קשה במשך שלוש שנים, ובסופה ערך אליהו הנביא מעמד לאומי בהר הכרמל להוכחת אפסותו של הבעל, אל הגשם והסערה הכנעני, ולהראות לעם את כוחו הבלעדי של אלוהי ישראל.
ספר מלכים מספר שאחאב חמד את כרם נבות שהיה ממוקם קרוב לארמון המלוכה שלו בעמק יזרעאל, אך נבות מאן למכור לו את נחלת אבותיו.
כששמעה על כך איזבל אשתו היא רקחה מזימה להעמיד לדין את נבות באשמה שקילל אלוהים ומלך.
נבות הובא לדין, נמצא אשם על פי עדי שקר, והוצא להורג.
לאחר מותו ירש אחאב את כרמו כדין רכושם של מורדים.
לאחר הרצח נשלח אליו אליהו הנביא והוכיחו בביטוי הידוע "הרצחת וגם ירשת".
אליהו בישר לו על עונש מוות הצפוי לו ולאיזבל אשתו, נוסף להשמדה מוחלטת של בית המלוכה שלו בגלל חטאיו בעבודה זרה.
למשמע נבואתו של אליהו נכנע אחאב ועשה תשובה, וכתוצאה מכך דחה ה' את חורבן ביתו לימי בנו, אך עונשו הפרטי על רצח נבות נותר בעינו.
לבסוף, אחאב נהרג בקרב נגד ארם ברמות גלעד, באופן שהגשים את נבואתו של אליהו במלואה.
מותה של איזבל והשמדת בית אחאב התגשמו בימי בנו יהורם.
עם זאת, אחאב מצטייר כדמות אמביוולנטית ומורכבת, ונקודות רבות גם עומדות לזכותו.
במהלך מלחמותיו בארם נועץ אחאב בזקני העם ושמע להוראות הנביאים.
השמות שנתן לילדיו - אחזיה, יהורם, עתליה ויואש - משקפים אף הם את נאמנותו לדת ישראל (בניגוד למשל למנשה מלך יהודה, שחטא גם הוא בעבודה זרה ונתן לבנו את השם אמון, על שם אל השמש המצרי).
למעשה, אחאב הוא המלך הראשון בישראל שקרא לבניו, כולם, בשם ה'.
גם משרתו הבכיר המופקד על ביתו, עובדיהו, תואר במקרא כ"ירא ה' מאוד", ומיוחסת לו הצלה של מאות מנביאי ה'.
לקראת מעמד הר הכרמל שמע אחאב להוראות אליהו וקיבץ את כל ישראל להר הכרמל, אף על פי שניסה במשך שנים לאתר את אליהו ולהרגו.
גם במהלך המעמד עצמו אחאב לא מנע מאליהו להשפיל את נביאי הבעל שתחת חסותו, ואף לא התערב כשאליהו הרג אותם.
אליהו עצמו הכיר בזכויותיו אלו, ולאחר המעמד גמל לו בכבוד חסר תקדים ביחסי נביאים ומלכים במקרא, ורץ לפני מרכבתו:
גם בחטאו הגדול שעליו נחרץ דינו למוות – רצח נבות – אחאב לא היה מעורב באופן ישיר אלא רק העלים עין ממעשי אשתו.
ולא עוד, אלא שלאחר שאליהו הוכיחו על הרצח אחאב קיבל מיד את אשמתו ונכנע, דבר נדיר מאוד בין המלכים המקראיים שהוכחו על ידי הנביאים, ושותפים לו רק דמויות מופת כדוד, חזקיהו ויאשיהו.
גם אויביו הארמים הכירו באופיו, ולאחר תבוסת בן הדד יעצו לו שריו שיסגיר עצמו:
אחאב גם מתאפיין שוב ושוב בדאגה לעמו.
בימי הבצורת הוא משתתף בעצמו בחיפוש מזון יחד עם עבדיו, ולאחר שפגש באליהו הוא מטיח בו האשמה קשה על סבלות העם בבצורת ומכנה אותו "עוכר ישראל".
גם בשעותיו האחרונות לחייו בקרב על רמות גלעד מתואר אחאב בעמידת גבורה במרכבתו על אף שנפצע אנושות, במטרה למנוע מנוסה כללית ותבוסה של צבא ישראל אם יחשבו שהמלך נפגע ותיפול רוחם.
אחאב מתואר כנע בין השפעה חיובית מצד אליהו במעמד הר הכרמל, לבין השפעה שלילית מצד איזבל אשתו ברצח נבות ובעידוד עבודת הבעל, וכך נאמר עליו:
מלחמות אחאב נגד ארם דמשק
במקרא מסופר על שלוש מלחמות שנלחם אחאב נגד בן הדד השני מלך ארם דמשק, אך זמנן של שתי הראשונות אינו ברור דיו.
במלחמתו הראשונה, חדר בן הדד יחד עם 32 מלכים גרורים אל ממלכת ישראל וצר על שומרון, וכך כתוב בספר מלכים א':
דרישתו המשפילה של בן-הדד מאחאב (פסוקים ג'-ו'), יחסו היהיר כלפי העם והמלך (פסוקים י'-י"א), ושיתופם של נציגי העם, "זקני הארץ", במערכה להצלת שומרון – כל אלו הביאו להתלכדות העם סביב אחאב, ולהתלהבות לאומית בה תמכו גם הנביאים (פסוקים י"ג-י"ד; כ"ח).
אחאב כנראה הובס, אולי משום שהופתע מהמתקפה, ובן הדד הטיל מצור על העיר שומרון.
הצלחה זו הסירה מעל שומרון את הסכנה המידית, אך לא פתרה את הבעיה לטווח ארוך יותר.
ואכן, שנה לאחר מכן כינס בן הדד שנית את צבאו ונערך בעיר אפק (כנראה תל עין גב, ואולי פיק).
גם בקרב זה הצליח אחאב להכות את הארמים, וניצחון זה הביא לשינוי ביחסים בין הצדדים – בן הדד התחייב להחזיר לאחאב את הערים שנלקחו מידי עמרי אביו, ולהעניק לסוחרי ישראל זכויות סחר ("חוצות") בדמשק:
חיזוק האחיזה הישראלית במישור מואב
תבוסת הארמים אפשרה לאחאב לשוב ולחזק את האחיזה הישראלית במישור מואב, כפי שניתן ללמוד ממצבת מישע.
אחאב ביצר מספר יישובים בצפון ממלכתו, ביניהם יהץ, והבטיח את הקשר בין מרכז הממלכה למישור מואב על ידי ביצור יריחו (), החולשת על מעברות הירדן.
אלא שעתה החל להסתמן איום חדש על ממלכת ישראל – התפשטותה של ממלכת אשור תחת שלטונו של שלמנאסר השלישי.
איום זה ומלחמתו השלישית של אחאב נגד ארם, הם שמנעו, ככל הנראה, מאחאב לנסות ולהשתלט מחדש על ארץ מואב, שהחלה למרוד בשלטון הישראלי.
האיום האשורי החל להסתמן עוד בימי אשורנצירפל השני, אביו של שלמנאסר השלישי, שהצליח לחדור עד לחוף הים התיכון באזור צפון הלבנון.
אלא שפשיטה עמוקה זו הפתיעה את מדינות סוריה והם לא הציבו חזית נגד אשור.
עתה המצב היה שונה - איומה של אשור על מדינות סוריה וארץ ישראל חייב להיערך לקראתו והניע את מלכי ארם, חמת וישראל להתאחד תחת ברית אחת, אליה צירפו שליטים זעירים אחרים.
הברית, שנקראה בכתובות האשוריות 'ברית 12 מלכי חוף הים', ושידיעות עליה קיימות רק ממקורות אשוריים (המקרא התעלם מעצירת הפלישה האשורית על ידי אחאב) הורכבה, לפי התעודות (המונולית מכורח), מהגורמים הבאים:
אירחולני (בלובית: אירחולינה) מחמת, עם 700 מרכבות, 700 פרשים ו-10 אלף רגלים (קרב קרקר התקיים בתחום ממלכת חמת).
אחאב מישראל עם 2,000 מרכבות ו-10 אלף רגלים.
מלך גבל עם 500 רגלים.
מלך מצרים עם אלף רגלים.
מלך ערקה עם 10 מרכבות ו-10 אלף רגלים.
מתינו-בעל מארוד עם 200 רגלים.
מלך אוסנו עם 200 רגלים.
אדונו-בעל משיאנה עם 30 מרכבות ואלף (או 10 אלף) רגלים.
גינדיבו הערבי עם אלף גמלים.
בעשא 'בן רחוב' מהר אמנה.
בהקשרו המקראי של המונולית ניתן להבין שלאחאב הייתה עצמה צבאית גדולה, המונה את כמות המרכבות הגדולה ביותר בין הארצות השכנות של ממלכת ישראל.
(אחאב הביא לברית כ-50% מהמרכבות, וכ-18% מהרגלים).
מעמדו היה גבוה ביותר, הן מבחינה מדינית והן מבחינה בינלאומית.
עם זאת ניתן ללמוד שלאחאב לא היו פרשים, מכיוון שעל פי המונולית לא הביא אף לא פרש אחד לברית.
גודלו של צבא הרגלים הישראלי, עשרת אלפים איש, תואם את המספר המופיע במקרא בימי יהואחז, שמלך בישראל כחמישים שנה אחר כך.
הסופר האשורי מזכיר בכתובת רק 11 בעלי ברית, אף על פי שהוא מכנה אותם בשם כולל "12 מלכי ח'ת וחוף הים".
ייתכן שעיגל את מספרם למספר סמלי, או שמדובר ברשלנות.
היקף צבאו של שלמנאסר השלישי לא נמסר, אך לגבי מסע מאוחר יותר שערך, השתמרה ידיעה כי הוא מנה 120 אלף איש.
בשנת 853 לפנה"ס נפגשו הכוחות בקרב קרקר.
למרות הצהרתו של שלמנאסר שניצח בקרב, מסתבר שזה הסתיים ללא הכרעה, כפי שניתן ללמוד מן העובדה ששלמנאסר נאלץ לחזור לאזור שוב ושוב, בשנים 849, 848, ו-845, בהן התייצבה נגדו ברית 12 המלכים.
יתרה מזו, בשנת 842 יצא שלמנאסר לאזור האמנוס בצפון סוריה בלא להתמקד בכיבוש דרום סוריה.
רק ב-841 הצליח שלמנאסר להתגבר על חלק מבעלי הברית.
לאחר קרב קרקר, משהוסר האיום האשורי, התחדש העימות בין ישראל וארם.
אחאב, בתמיכת יהושפט מלך יהודה, יצא בשנת-852/1 אל רמות גלעד כדי להחזירה לשלטון ישראל, אך מצא את מותו בקרב זה מפגיעת חץ, וצבא ישראל נסוג אל שומרון ללא הכרעה.
במקביל לקרבות בין ארם ובין ישראל, השכילו היריבים המקומיים הללו לאחד כוחות נגד האיום האשורי על האזור כולו, ועלה בידם למנוע את התקדמות האשורים דרומה במשך שתים-עשרה שנה לפחות (853 - 842).
מסתבר, אם כן, שישראל הוסיפה להשתתף בברית להגנת סוריה וארץ ישראל גם בימי בניו של אחאב, עד להתפרקות הברית עם עליית חזאל בדמשק ויהוא בישראל (לפני שנת 841).
על פי המקרא שררה ברית שלום בין אחאב מלך ישראל ויהושפט מלך יהודה, וזו נחתמה בנישואין בין עתליה בת אחאב ליהורם בן יהושפט.
במסגרת הברית ביקר יהושפט בארמונו של אחאב שבשומרון, ואחאב שכנעו לצאת איתו למלחמה על ארם, במטרה להחזיר לישראל את השטחים שכבש מלכה בן הדד.
יהושפט נענה להצעתו של אחאב באומרו
יהושפט התנה את הסכמתו בשמיעת דבר האלוהים, ולשם כך קיבץ אחאב את ארבע מאות נביאיו, שבישרו לו פה אחד בשם ה' על ניצחונו הצפוי.
יהושפט הביע את אכזבתו מנבואתם האחידה של הנביאים, וביקש מאחאב לשאול לדעתם של נביאים נוספים.
מסתבר שיהושפט חשד שמדובר בנביאי שקר המשמשים כנביאי חצר מטעם אחאב, ואף מצויות ראיות לאפשרות שמדובר בארבע מאות נביאי האשרה שהופיעו בפרקים הקודמים (מספר פרשנים אמנם זיהו אותם כנביאי הבעל והאשרה - רמב"ן, רד"ק ואברבנאל למשל).
לשם כך הובא לארמון מיכיהו בן ימלה, הנביא השנוא ביותר על אחאב מחמת נבואות הפורענות שניבא עליו.
לאחר שניבא את מותו של אחאב במלחמה, ואת נסיגת צבא ישראל מן המערכה, כעס עליו המלך ופקד להושיבו במאסר עד שובו בשלום מן המלחמה.
עם זאת, אחאב חשש מנבואת מיכיהו, ולכן יצא למלחמה בעודו מחופש לחייל פשוט.
במהלך המלחמה פקד בן הדד על אנשיו להרוג את המלך אחאב לבדו, אך חייליו התקשו לזהותו.
בתחילה אף טעו לחשוב שיהושפט הוא מלך ישראל, אך כשהתבררה להם טעותם ולאחר שזעק יהושפט אל ה' שיצילו, עזבו אותו.
למרות מאמציו, לא הצליח אחאב להימלט מגזרת האלוהים: אחד מחיילי בן הדד (על פי חז"ל היה זה נעמן שמאוחר יותר סופר על ריפוי צרעתו על ידי אלישע הנביא או "הדדרימון בן טברימון") שירה לתומו בקשת, פגע במלך אחאב והחץ חדר לגופו בין תפרי שריונו.
אחאב נפצע אנושות, אך באקט אחרון של גבורה סירב שיפנו אותו אל מחוץ לשדה הקרב, ונותר לעמוד במרכבתו למשך יום הלחימה כולו, וכך כנראה מנע מצבאו מנוסה כללית ותבוסה.
אחאב מת לבסוף בערב, ודמו נשטף ממרכבתו אל בריכת שומרון, ולקקו ממנו הכלבים, כדבר ה'.
מותו הביא למרדו של מישע מלך מואב בישראל, שגרר את מלחמת ישראל ויהודה במואב, שהסתיימה ללא הכרעה.
חז"ל הכירו באופיו האמביוולנטי של אחאב, וכשם שלא חסכו ממנו חטאים כך הדגישו את זכויותיו.
את שמו למשל דרשו כסמל לאופיו: "אח" לשמים "ואב" לעבודה זרה.
לדברי רב נחמן: "אחאב שקול היה", כלומר "שהיו לו מחצה עוונות ומחצה זכויות".
התלמוד הירושלמי מספר על רבי לוי, שדרש שישה חודשים בגנותו של אחאב, עד שהלה הופיע בחלומו וטען שאיזבל אשתו היא שהחטיאה אותו, ואז דרש רבי לוי לזכותו במשך שישה חודשים נוספים.
על חטאיו של אחאב אמר ר' יוחנן את הפסוק לפיו זונות רחצו בדמו של אחאב לאחר מותו, קשר האמורא רבא להשפעתה של איזבל על אחאב:
מנגד, הכירו חז"ל בעצמתו המדינית ותלו זאת בזכויות שונות שעמדו לו.
במדרש במדבר רבה נכתב שעל אף שהיה דורו של אחאב עובד עבודה זרה, לא היו ביניהם מלשינים, ובגלל לכידותם הלאומית נצחו במלחמותיהם.
חז"ל אף אמרו עליו שהיה .
ר' יונתן זקף את מלכותו הארוכה לכך שכיבד את התורה.
במקום אחר נאמר עליו שהיה .
חז"ל רוממו מאוד את תשובתו של אחאב, ובמסכת סנהדרין בתלמוד הירושלמי מסופר:
בפרקי דרבי אליעזר פרק מג כתוב:
הרמב"ם כתב על אישיותו המורכבת של אחאב, בתיאורו את חומרת שפיכות הדמים:
בספר זכריה מובא פסוק סתום שהתפרש כהתייחסות לקינת הנביא ירמיהו על מות המלך יאשיהו: ().
יונתן בן עוזיאל פירש שהפסוק רומז לאחאב מלך ישראל שנהרג במלחמתו בבן הדד הארמי: .
הגמרא במסכת מגילה תיארה פירוש זה כגילוי של סתרי תורה, שבעקבותיו נזדעזעה הארץ.
פירוש זה מבוסס על דמיון בולט שבין אחאב ליאשיהו: שניהם יצאו למלחמה יזומה, התחפשו בקרב, נפגעו במרכבתם מפגיעות חיצי האויב, ומתו כעבור כמה שעות.
בדומה מאוד לאחאב, גם יאשיהו נכנע לפני ה' וזוכה להבטחה נבואית שהפורענות הצפויה לא תבוא בימיו.
לעומת זאת, על אחאב אומר המקרא שלא היה מלך חוטא כמותו, ואילו על יאשיהו נאמר שלא היה צדיק כמותו.
לאור הדמיון והניגוד הבולטים ביניהם, ופירושו האזוטרי של יונתן בן עוזיאל שקשר ביניהם, שולבו אחאב ויאשיהו בתורת הסוד היהודית סביב נושאים משיחיים של אחרית הימים.
הראי"ה קוק למשל בנאומו 'המספד בירושלים' הציג את יאשיהו ואחאב כדמויות משיח בן דוד ומשיח בן יוסף, המבטאים עצמה רוחנית וארצית, אך נידונים לכישלון אם יופיעו לבדם.
לדעת הארכאולוגית נורמה פרנקלין מאוניברסיטת תל אביב, שני קברים שנמצאו מתחת לארמון מלכי ישראל, בשומרון המקראית, הם קברי אחאב ואביו, עמרי.
במספר ערים בישראל יש רחובות על שמו, ביניהם באר שבע, אשדוד וקרית אונו.
שמו של קפטן הספינה בספר מובי דיק הוא אחאב.
המחזה אוכלים מספר על אחאב ואיזבל, בפרשת כרם נבות.
אשר צבי (הירש) גינצברג, שנודע בשם-העט שלו אַחַד הָעָם (18 באוגוסט 1856, י"ז באב ה'תרט"ז, פלך קייב – 2 בינואר 1927, כ"ח בטבת ה'תרפ"ז, תל אביב), היה מראשי הוגיה ומייסד הציונות הרוחנית, ומהחשובים במנסחי הזהות היהודית החילונית-לאומית.
הוא התנגד לציונות המדינית שייסד הרצל.
אשר צבי (הירש) גינצברג נולד בקיץ שנת 1856 לאב סוחר, במשפחה חסידית בעיירה סקווירה שבפלך קייב של האימפריה הרוסית, וגדל בכפר הופצ'יצה .
הוא למד תלמוד ופילוסופיית ימי הביניים, עם דגש על "מורה הנבוכים" של הרמב"ם, ולמד בכוחות עצמו שפות אירופיות (רוסית, גרמנית, צרפתית, אנגלית ולטינית).
לאחר נישואיו בשנת 1873 לרבקה בת מרדכי שניאור זלמן שניאורסון (בן יוסף יצחק שניאורסון), המשיך בלימודיו הפרטיים, בייחוד בתחומי הפילוסופיה והמדע.
הוא ניסה להתקבל לאוניברסיטה מספר פעמים ללא הצלחה, ונשאר אוטודידקט.
בשל נטיותיו הרציונליסטיות החזקות, הוא נטש את החסידות ולאחר מכן התרחק לחלוטין מהאמונה הדתית.
בהמשך הפך לאחד מדובריה של תנועת "חובבי ציון".
בשנת 1884 התיישב באודסה כדי להשגיח על מזקקת הוודקה של אביו.
בשנת 1894 ניסה להוציא לאור אנציקלופדיה לכל ענייני היהדות בשם "אוצר היהדות".
הוא ניהל משא ומתן עם גורמים שונים בתחום זה, וניסה לעניין את אחד מראשי חובבי ציון, תעשיין התה והנדבן קלונימוס זאב ויסוצקי, שיתרום מכספו למפעל.
בסופו של דבר עקב סיבות שונות לא עלה בידו להוציאה לאור.
בשנת 1907 עבר גינצברג לאנגליה, שם הקים וניהל את הסניף של חברת "תה ויסוצקי" בלונדון עבור קלונימוס זאב ויסוצקי.
כמו כן, היה מעורב בהקמת הטכניון העברי בחיפה לצד חתנו שמואל פבזנר, שנישא לבתו לאה גינצברג.
באנגליה גם סייע לחיים ויצמן בפעילותו להשגת הצהרת בלפור.
בשנת 1922 עלה לארץ ותחילה התיישב בירושלים - ואחר כך עבר לתל אביב.
עיריית תל אביב רכשה עבורו את ביתו של בן-ציון מוסינזון, שיפצה אותו וקראה לרחוב בו נמצא הבית על שמו רחוב אחד העם עוד בחייו .
אחד העם נפטר משחפת בחורף 1927, בגיל 70, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
היה אב ללאה דבורה, אשת שמואל יוסף פבזנר; רחל, עורכת דין ודוקטור למשפטים, שהייתה נשואה למשורר הרוסי מיכאיל אוסורגין ולאחר מכן התחתנה עם העיתונאי הרוסי-צרפתי ניקולאי מקייב; ושלמה גינוסר (גינצבורג), פעיל ציוני, עיתונאי ודיפלומט.
אחותו, הד"ר אסתר שימקין, הייתה הרופאה העברייה הראשונה בחיפה.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית
בשנת 1889 פרסם את מאמרו "לא זה הדרך!", אשר קרא לשינוי מהפכני בגישת תנועת חיבת ציון.
לדעתו ולפי אמונתו, אין ארץ ישראל באה לפתור את השאלה הקיומית או הכלכלית של היהודים; היא אינה אמורה ואף אינה יכולה להיות מקלט פיזי מפני צרות הגלות, אלא מטרתהּ לפתור את בעייתו הרוחנית והתרבותית של העם.
לא די בכך שהמדינה היהודית תהווה בית לאומי ומקלט בעבור היהודים – עליה להיות בעלת תכנים רוחניים שיצדיקו את קיומה; להיות מדינת אור לגויים, 'מגדלור מוסרי' אוניברסלי.
כך הגה וייסד את זרם הציונות הרוחנית.
את שמו הספרותי קיבל כאשר בסוף המאמר חתם את השם "אחד העם".
מקובל לפרש את הכינוי "אחד העם" כאדם ממוצע, אולם רש"י מפרש את הביטוי, כמו שהוא מופיע בספר בראשית, בתור המיוחד שבעם, קרי המלך.
סביר להניח שאחד העם, שהיה משכיל, הכיר את הפירוש הזה, אבל ייתכן שאין קשר.
הוא לא הסתפק בפרסומים, אלא נקט צעד מעשי וארגן את ארגון בני משה וגייס חברים עבורו.
בעקבות פרעות קישינב (1903) היה בין היוזמים והחותמים של "קול קורא" מאת סופרים יהודים, שקרא להגנה עצמית.
הוא דרש להגביל את המאבק היהודי נגד הצאר הרוסי רק לתחומים הנוגעים באופן ישיר לזכויות היהודים ולא להזדהות עם מטרות נוספות של המאבק במשטר.
עם ביטולו של תחום המושב ב-1915, הביע חשש גדול מפני התפוררות מסגרות החיים היהודיים.
אחד העם היה ממנהיגי חיבת ציון, והוביל קו בקרב חברי הארגון החילוניים לפיו "לברית בין חרדים וחופשיים ערך גבוה יותר מהחלת רפורמה דתית בעם היהודי"
אחד העם דגל בציונות כמרכז רוחני של היהדות.
הוא התנגד במיוחד הן לגרסה הלאומית של חוגים המקורבים לתנועת הבונד הסוציאליסטית, או לטריטוריאליסטים ולאוטונומיסטים, שטענו שצריך לשמור על קהילות יהודיות בגולה ואין צורך להתרכז במדינה אחת, והן ללאומיות המדינית של בנימין זאב הרצל.
כנגד אלה, טבע את הסיסמה "לא רק בצרת היהודים יש לעסוק, כי אם גם בצרתה של היהדות".
חרף חינוכו הדתי, בהיותו משכיל חילוני סבר כי המדינה היהודית ואנשיה אינם צריכים לאחוז בתכני הדת, כי אם לחדש תכנים מודרניים ברוח התקופה.
את שיקומה של היהדות ביקש אחד העם לבסס ללא הממד הדתי שלה, אך הטיף לשמירה על זיקה ואהדה למסורת וכן להתרכזות בעולם היהודי הישן ופיתוחו והרחבתו באיטיות, כך שתיווצר המשכיות לעם.
בכך נחשב לאחד ממבטאיה המובהקים של הגישה הדוגלת ביהדות כתרבות, וכאחד ממפתחי הזהות החילונית–לאומית.
לימים סיפר בנו כי אינו זוכר שאביו הלך אי פעם לבית כנסת, אבל כי ידע על בוריים את כתבי הקודש.
כאשר בתו רחל התחתנה עם מיכאיל אוסורוגין, עיתונאי רוסי שהתגייר למענה, גרם לו הדבר צער רב אשר הביאו להמעיט בכתיבה.
למשך כמה שנים הוא אף ניתק את קשריו עִמה.
אשתו של אחד העם, רבקה, הייתה מסורתית ונצר לשושלת אדמו"רי חב"ד.
המסורת החב"דית מספרת על דו-שיח בינו ובין דוד אשתו האדמו"ר החב"די רבי שלום דובער שניאורסון, שהתנגד בתוקף לציונות, שבמהלכו טען אחד העם כי רבי שלום דובער, בשונה מרבנים אחרים, 'יודע את העולם ומתכוון למרוד בו' (על משקל האמרה הנגדית "יודע את ריבונו ומתכוון למרוד בו").
בתגובה אמר רבי שלום דובער על אחד העם, כי אפילו היה נס קריעת ים סוף מתחולל לנגד עיניו לא היה מאמין.
חדרו האישי וספרייתו של אחד העם נשמרים בספריית בית אריאלה בתל אביב.
קובץ המסות של אחד העם, "על פרשת דרכים", נחשב ספר יסוד לא רק לתורת הציונות הרוחנית, אלא אף מופת לכתיבה מסאית עברית צחה ורהוטה.
במערכת החינוך העברית בשנות היישוב ובעשרות השנים הראשונות לקיומה של מדינת ישראל, נדרש כמעט כל תלמיד להכיר כמה ממסותיו הידועות ביותר.
במסות אלה מוכיח אחד העם את התמצאותו בתחומי ידע רבים, אותה רכש בכוחות עצמו כאוטודידקט.
הוא מביא במסותיו דוגמאות להמחשת רעיונותיו מתחומי הפילוסופיה, הלוגיקה, והמדע, וכן מספרות ישראל לדורותיה ומתחומים נוספים.
מאמריו של אחד העם, אומר קרסל, מיקדו תמיד את תשומת לבו של הרוב בקהל היהודי ולא היו כמותם לעורר עניין ותסיסה.
יש הטוענים כי אחד העם הוא האב הרוחני של חלק ניכר מהציונות החילונית של ימינו.
השפעתו ניכרת במשנתם של הוגים כמרטין בובר, מרדכי קפלן ורבים אחרים.
במאמר "שתי רשויות" דן אחד העם בשנאת ישראל (האנטישמיות), ומברר כיצד ייתכן שגם אנשים נאורים ומשכילים ממשיכים להאחז בשנאה ומשכנעים עצמם שיש לה על מה להתבסס.
חידושי ההווה מאתגרים את אמונות העבר, ולעיתים יצליחו לדחותם כליל, אך במצב הרווח יותר, מתאמצים חכמי התרבות ליישבם, דרך פרשנות מחודשת למסורת, או אצטלא מסורתית להווה.
כך נוצר מצב של שתי רשויות מנוגדות המתקיימות דיאלקטית, ואף סכיזופרנית, זו לצד זו.
כדוגמה הביא את האסטרונום סקי (Secchi) אשר היה גם כוהן דת, והסביר את קבלת הסתירה בין הדת לאסטרונומיה במילים: "כשאני עוסק באסטרונומיה אשכח את כהונתי, וכשאני עושה מעשי כהן אשכח את האסטרונומיה".
לפיכך, החפצים בשינוי חברתי נדרשים לפתוח במאבק גלוי רק לאחר שחידושי ההווה כבר ערערו את סדרי העבר, ואין חשש שישתמרו עוד.
אחד העם כותב זאת בנוגע לתביעת יהודי אירופה לחירות ושוויון, מחשש שמאבק מוקדם יביא ליישוב האנטישמיות המסורתית, שעדיין מושרשת באירופה, עם אידאות הנאורות המודרנית.
במאמר זה הפגין אחד העם את אמונתו ב"עורמת" ההיסטוריה, דהיינו הדרך בה רצוי ששינויים וחידושים יחדרו לתרבות הישנה מבלי זעזועים.
בתחילת מאמרו "כהן ונביא" מדגים אחד העם את עקרון "מקבילית הכוחות" בפיזיקה, לצורך הבהרה שאם משפיעים שני כוחות קיצוניים על גוף, אזי תנועתו תהיה פשרה בין שני הכוחות.
לכן צריך נביא קנאי כמשה, ולצידו כהן מתפשר כמו אהרון, כדי שבסופו של דבר מגמת הדרך של העם תהיה מנותבת לכיוון שקול ומאוזן.
במאמרו "חצי נחמה" עוסק אחד העם ב"עלילת הדם" נגד היהודים, ומנסה להבהיר כי ההיתפסות לעלילה זו נובעת מ"הסכמה כללית" שיש בחברה שאינה מבוססת על היגיון, ואף מצוי בה כשל לוגי שנובע מצורת הסקה אינדוקטיבית.
הוא מביא את הדוגמה הבאה: "נוסע אחד, שבא לאחת הערים ונזדמן לאכסניא שהיה בה משרת כבד-פה, וכתב בפנקסו: 'בעיר פלונית משרתי האכסניות הם כבדי-פה' – הספור הזה מצייר בצורה של התוּל דרכי-ההגיון של ההמון ברוב משפטיו הכלליים".
מה שנקרא בלשון אחרת "הכללה".
כי גם לו יצויר שנתפס יהודי אחד בשתיית דמו של ילד נוצרי (מה שלא הוכח מעולם ורק נמסר מפה לאוזן, ואף מנוגד לחוקי דתם של היהודים), הרי זה לא ייתכן שכל היהודים קשורים למעשה נתעב זה.
במאמר "עבר ועתיד" עוסק אחד העם ב"אני" של עם, בנוגע לשאלת ייחודה של ארץ ישראל כביתו של עם ישראל, ובשאלה, האם היא תהא "מרכז רוחני", כדעתו, או מרכז פיזי בלבד.
הוא פותח את מאמרו במשפט הנאה: "פילוסוף גדול שלא בידיעתו היה "אדם הראשון" שביטא לראשונה את המלה 'אני'", ובהמשך הוא מביא את היגיעות שנתייגעו גדולי הפילוסופים להגדיר מילה פשוטה לכאורה זו.
"אני" זה, לפי אחד העם, אינו מורכב משערות ראשו וציפורניו של אדם, "שהיום הן כאן ומחר מתגוללות באשפה".
אלא מורכב מעברו ועתידו של הפרט, בעוד ההווה הוא חולף-עובר ולא נתפס.
באותה מידה, גם "אני" לאומי מורכב מזכרונות ורשמים מן העבר מחד, ומתקוות לעתיד מאידך, ושני אלה, העבר והעתיד, אחוזים וקשורים בתודעה הקולקטיבית של כל הפרטים המרכיבים את העם.
במאמרו "דברי שלום" מבקר אחד העם את התנועה הרפורמית, בטענה כי: "כל האומר לתקן את הדת הרי הוא בעיני כאִלו אומר לקרר את האש, כלומר שני הפכים בנושׂא אחד.
הדת היא דת כל זמן שבעליה מאמינים במקורה האלהי, בעוד שרעיון התּקוּן יוכל לעלות על הלב רק אחר שאבדה אמונה זו, והשׂכל האנושי לא יירא עוד מגשת אל הקודש ומלראות בו מגרעות הדורשות תקון בידי אדם".
רפורמה דתית טומנת בחובה כפירה ביסודות הדת, ואין להתפלא, לדבריו, "אם תקוניהן מביאים לידי בטול הדת בכלל".
לצד הסתייגותו מרפורמות, אחד העם מציג במאמר את אמונתו בהתפתחותה של הדת: בעוד תיקון הוא מלאכותי, מיידי, מכוון ותכליתי, התפתחות היא טבעית, הדרגתית, וללא כוונת מכוון, ונובעת מצורך והכרח, לאור המציאות המתחדשת, והתפתחות ההכרה המוסרית.
במאמרו "בין קודש וחול" עומד אחד העם על חשיבות המסגרת החיצונית של הדת, ההלכה, אותה חשבו הרפורמים לבטל.