tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך שנות ה-80 בדומה לצבאות רבים אחרים, החל הצבא הבריטי לעבור לקסדות בליסטיות מבוססים על חומרים סינתטיים במקום פלדה, וכך גם קסדת הצנחנים פותחה עם עיצוב דומה אך על בסיס הרכב פלסטית.
בהמשך הקסדות פותחו על בסיס קבלר ובהדרגה עברו הכוחות המוצנחים לעשות שימוש בקסדות הסטנדרטיות של הצבא הבריטי (הסימן 6, והחל מתחילת שנות האלפיים הסימן 7).
קסדות הצנחנים הבריטיות הגיעו לידי צה"ל עם סיום המנדט הבריטי ונכנסו לשימוש יחידות הצנחנים הישראליות.
בצה"ל כונתה "קסדת פלדה (קפל"ד) צנחנים" ושימשה לצד קסדת M1 האמריקאית ששימשה את כל שאר הכוחות.
עד שנכנסה לשימוש קסדת פלדה תוצרת ישראל, שיוצרה במפעל "הארגז".
קסדת הצנחנים הפכה לסמל אייקוני בצה"ל ונחשבה לנוחה בהרבה מהקסדה האמריקאית, היא שימשה את היחידות המיוחדות וצנחני צה"ל לאורך כל המבצעים, הפעולות והמלחמות כולל מלחמת העצמאות, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים היא נותרה בשימוש מילואים עוד מספר שנים לאחר החלפתה בסוף שנות ה-70.
הקסדה הוחלפה בהדרגה על ידי קסדת קוולר (קפלס"ט), תוצרת ישראלית, שפותחה החל משנת 1973, ייוצרה במפעל "אורלייט" החל מ-1975 ונכנסה לשירות בתחילת 1976.
קסטור היא יצרנית בריטית של בגדי ספורט, שבסיסה בליברפול.
מוצרי החברה נמכרים ביותר מ-50 מדינות ברחבי העולם ויש להם עסקאות חסות עם קבוצות זוכות באליפות בכדורגל בהתאחדות ואלופי העולם בטניס.
שם המותג של החברה מגיע מהתאומים קסטור ופולוקס של המיתולוגיה היוונית והרומית.
החברה הוקמה בשנת 2015 על ידי האחים תומאס ופיליפ ביהון כשהם בני 25 ו-22 בהתאמה.
טום היה שחקן כדורגל מקצועי בנוער של טרנמיר רוברס בין הגילאים 17–21, פיל שיחק קריקט חצי-מקצועי במועדוני הקריקט של צ'שייר ולנקשייר.
הזוג עזב את קריירת המשחק בשנת 2013 ועבר ללונדון לעבוד במימון במטרה לגייס כסף עבור מיזם בגדי הספורט שלהם; טום עבד בנק בלוידס ופיל עבור דלויט.
בתקופת שהותם בלונדון הם החלו במחקר השוק שלהם בראיון עם פטרוני גימנסיות מתקדמות וחתמו מספר משקיעים פורים מענפי האופנה והספורט.
קסטור הושק ברשת בשנת 2016. בשנת 2019 פורבס רשם את האחים ברשימת "30 מתחת לגיל 30".
בינואר 2019 הפכה קסטור לשותפת הערכה הרשמית של אלוף הטניס הבריטי אנדי מארי, שהפך גם הוא לבעל מניות בחברה במרץ אותה שנה.
החברה ממתגת את מוצרי מארי כ-AMC, והיא הפכה לשותפה הלבוש הרשמי של איגוד הטניס לדשא.
מרלי פאקר, שחקנית איגוד הרוגבי באנגליה, היא שגרירת מותג של קסטור.
בדצמבר 2019 חתמה קבוצת הקריקט של הודו המערבית על חוזה לשלוש שנים עם קסטור לייצור הערכה הרשמית שלהם.
בתחילת 2020, קסטור הבטיחה כ־7.5 מיליון ליש"ט מכספי משקיעים פרטיים שלא פורסמו כדי לסייע לחברה במטרה למצוא כדורגלן מקצוען מובחר.
במאי 2020 הפכה קסטור לספק הערכות הרשמי של מועדון הכדורגל הסקוטי, ריינג'רס על עסקה לחמש שנים שנחשבה לשווי 25 מיליון ליש"ט.
באוקטובר 2020, מועדון ליגת הרוגבי האוסטרלי הסידני תרנגולים מליגת הרוגבי הלאומית שיתף פעולה עם קסטור בבגדיהם.
בנובמבר שותפה קסטור עם מקלארן רכב לקו בגדי ספורט.
בסוף שנת 2020, מספר כלי תקשורת דיווחו כי עסקות בין מועדוני כדורגל של קסטור והליגה האנגלית, ניוקאסל יונייטד ווולברהמפטון וונדררס סיכמו ללבוש קסטור משנת 2021.
בדצמבר 2020 הוכרז קסטור כספק ההלבשה של מועדון ליגת הרוגבי האוסטרלי מלבורן סטורם ומועדון הפוטבול האוסטרלי הווסט קוסט איגלס מליגת הפוטבול האוסטרלית.
מותג בגדי הספורט הבריטי אמור להיכנס לשוק הספרדי בשנת 2022 - על פי הדיווחים המותג הסכים על הסכם עם סביליה מעונת 2022-23.
לחברה חנות אאוטלט בקינגס רוד בלונדון שנפתחה בנובמבר 2019 וכן בגדים בבתי כלבו.
כחלק מהשותפות שלהם עם ריינג'רס, קסטור מעורבת בחנות המועדון שלהם ובחנות גלריות.
קסדת ברודי היא קסדת פלדה, שעוצבה על ידי ג'ון לאופולד ברודי ושימשה את הממלכה המאוחדת ובעלות בריתה במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
בהגדרה המצומצמת ביותר קסדת ברודי היא רק אותו דגם ראשוני שפותח ב-1915 עבור הצבא הבריטי, אך עיצוב זה זכה למספר דגמים ממשיכים ויוצר במספר מדינות בעלות ברית אשר נהוג לכלול אותם בהגדרה הרחבה, כל אלו חולקים את אותו העיצוב המאפיין של הקסדה.
הקסדות העיקריות שהתבססו על הברודי היו הסימן I ו-II הבריטיות וה-M1917 האמריקאית, היא זכתה למספר כינויים בהם "קסדת טומי", "קסדת דאובוי" (Doughboy), "קסדת רסיסים" ובפי החיילים הגרמנים "קערת סלט" (Salatschüssel).
הדגמים השונים של קסדת הברודי הבריטית הגיעו לידי הארגונים הלוחמים בישראל עוד טרם קום המדינה.
הקסדה הייתה בשימוש נרחב של חיילי צה"ל במהלך מלחמת העצמאות ועד אמצע שנות ה-50, כאשר היא הוחלפה בהדרגה בקסדת הצנחנים הבריטית לצנחנים וקסדת ה-M1 ליחידות הלוחמות.
קסדות ברודי נותרו בשימוש יחידות שונות בצה"ל במלחמת ששת הימים ובמספרים מצומצמים יותר אף במלחמת יום הכיפורים - בעיקר בקרב יחידות עורפיות, סוללות תותחנים ולוחמי חיל הים.
קסדת פלדה ברודי, דגם A (Brodie's Steel Helmet, War Office Pattern, Type A): הקסדה המקורית שפותחה ב-1915 בבריטניה.
קסדת פלדה ברודי, דגם B (Brodie's Steel Helmet, Type B): דגם של הקסדה שיוצר מתרכובת פלדת הדפילד.
קסדת פלדה סימן I (Helmet, Steel, Mark I): דגם הייצור העיקרי של מלחמת העולם הראשונה אשר יוצר החל מ-1916 במקביל בבריטניה ותחת רישיון במספר מדינות אחרות.
קסדת פלדה סימן II (Helmet, Steel, Mark II): דגם הייצור העיקרי של מלחמת העולם השנייה אשר יוצר החל מ-1938 במקביל בבריטניה ותחת רישיון במספר מדינות אחרות.
M1917: דגם הקסדה שפותחה בארצות הברית על בסיס קסדות הסימן I ששימשו אותה בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
M1917A1: גרסה משודרגת של הדגם הראשוני שפותחה ב-1934 ושימשה את כוחות ארצות הברית בשלבים המוקדמים של מלחמת העולם השנייה.
קסטוטיס (בליטאית: Kęstutis; 1297 לערך – 3 או 15 באוגוסט 1382), שמו הלטיני קינסטוט , היה שליט ליטאי בן ימי הביניים.
הוא היה דוכס טרקאי ושליט הדוכסות הגדולה של ליטא בין השנים 1342 ל-1382, לצד אחיו אלגירדאס (עד 1377), ולצד אחיינו יוגאילה – ולדיסלב השני יגיילו (עד 1381).
הוא היה שליט העם הליטאי והעם הרותני.
השם "קסטוטיס" נגזר מצורה ישנה של השם קסטס (Kęstas), שהוא קיצור לשמות ליטאיים כדוגמת קסטרס (Kęstaras) וקסטאוטס (Kęstautas; שם המשמעות של kęs-ti היא "להתמודד").
לפי מסמכים היסטוריים, הגיית השם בליטאית שונה מ"קסטוטיס".
קסטוטיס היה בנו של הדוכס הגדול גדימינאס.
אחיו הצעיר, יאוניטיס , ירש את אביו בתואר הדוכס הגדול של ליטא.
יחד עם אחיו אלגירדאס רקם קסטוטיס קשר להדחת אחיו מהשלטון, מזימה שצלחה.
האחים חילקו ביניהם את השליטה למחוזות מזרחיים ומערביים.
בעקבות זאת נוסדה בשנת 1337 דוכסות טרקאי.
קסטוטיס התמקד כשליט בעיקר בצידה המערבי של ליטא, ואלגירדאס התמקד בצידה המזרחי.
קסטוטיס הקים את מערך ההגנה המערבי של ליטא וזאמוט נגד התקפת אבירי המסדר הטבטוני, והוביל פשיטות כנגד המסדר.
במהלך שנות שלטונו של קסטוטיס הגיעו לשיאן פשיטות הטבטונים לליטא.
בשמירתו על הגבולות המערביים של הדוכסות הגדולה של ליטא, הפעיל קסטוטיס מאמצים צבאיים ודיפלומטיים שונים.
ב-1349 החל במשא מותן מול האפיפיור קלמנס השישי, במטרה להפסיק את הפשיטות הטבטוניות, שבהן דובר על הפיכתה של ליטא לנוצרית והענקת תוארי מלוכה לו ולבניו.
אחיו אלגירדאס הדיר עצמו מהמשא ומתן והתרכז במלחמה במסדר בצד הרותני של המדינה.
המתווך במגעים, המלך הפולני קז'ימייז' השלישי, הוביל תקיפה במפתיע על ווהלין וברסט באוקטובר 1349, ובכך מאמציו של קסטוטיס קרסו.
בעקבות מלחמת פולין-ליטא על ווהלין, חתם מלך הונגריה לאיוש הראשון (שהוביל את המלחמה לצד קז'ימייז') הסכם שלום עם קסטוטיס ב-15 באוגוסט 1351, ובמסגרתו התחייב קסטוטיס לקבל עליו את הנצרות ולספק סיוע צבאי לממלכת הונגריה, בתמורה לתואר מלוכה.
ההסכם אושר בטקס דתי שביצע קסטוטיס כדי לשכנע את הצד השני.
למעשה, לא הייתה בכוונתו של קסטוטיס לקיים את ההסכם והוא ברח מהמקום בדרך המחברת לבודה.
במרץ 1361 פשטו קסטוטיס, בנו פטריקס ואחיו הדוכס הגדול אלגרידאס, והשמידו את הטירות הטבטוניות אקרסברג ויוהניסברג.
לגיון קטן של אבירים טבטונים שחזר ממתקפה שכשלה בחזית הליטאית, תקף את המחנה הצבאי של קסטוטיס ואלגירדאס.
בתום קרב ביניהם, נפל קסטוטיס בשבי בידי הצלבנים והוחזק בטירת מאלבורק.
פעמיים נערכו מגעים לשחרורו של קסטוטיס, שלא עלו יפה.
לבסוף הצליח קסטוטיס לברוח מהשבי לאחר חצי שעה.
יחד עם עוזרו אלפאס חוררו פתח בקיר (בעובי שלושה מטרים) וברחו מהטירה רכובים על סוסים ומחופשים לאבירים טבטונים.
לפי ההערכה, אלגירדאס ואשתו של קסטוטיס, בירוטה, תרמו רבות לתוכנית הבריחה.
אלגירדאס מת בשנת 1377 והעביר את הכתר ליוגאילה בנו הבכור מנישואיו השניים.
קסטוטיס וויטאטואס הכירו בסמכותו של יוגאילה, גם כשזכותו לירושת המלוכה עמדה בסימן שאלה, כשאנדריי מפולאצק, בנו הבכור של אלגירדאס מנישואיו הראשונים, טען שהוא היורש החוקי.
אבירי המסדר הטבטוני המשיכו בפשיטותיהם לליטא, כאשר יוגאילה וקסטוטיס מחפשים הזדמנות לגבש הסכם הפסקת אש.
ב-29 בספטמבר 1379 נחתם בטרקאי הסכם הפסקת אש לעשר שנים.
היה זה ההסכם האחרון עליו חתמו קסטוטיס ויוגאילה יחד.
בפברואר 1380 חתם יוגאילה (ללא קסטוטיס) על הסכם הפסקת אש בן חמישה חודשים עם המסדר הליבוני, כדי להגן על נחלותיו בליטא ועל פולאצק.
ב-31 במאי 1380 חתם יוגאילה על הסכם סודי עם מנהיג המסדר הטבטוני ויינריך פול קניפרוד, הסכם דובידישקס.
על פי ההסכם, הסכים יוגאילה שלא להתערב בהתקפות של המסדר כנגד קסטוטיס ובניו.
עם זאת, אם יהיה צורך בסיוע לקסטוטיס על מנת שלא לעורר חשדות כלשהם, סיוע זה לא ייחשב להפרת ההסכם.
אין הסכמה ברורה בין ההיסטוריונים באשר למניעים של יוגאילה בחתימה על ההסכם.
חלק מההיסטוריונים מטילים את האשמה על אימו אוליאנה או על יועצו ואידילה.
אחרים מציינים את הבדלי הדורות בין המנהיגים: קסטוטיס היה כבן 80 והיה נחוש בדעתו שלא לקבל עליו את הנצרות, בעוד יוגאילה היה אך כבן 30 וחיפש דרכים להנחיל את הנצרות במדינה ולהפוך אותה מודרנית יותר.
היסטוריונים אחרים סברו כי ההסכם כוון בעיקר נגד אנדריי מפולאצק ובעלי בריתו - אחיו דמיטרי מבריאנסק ונסיך מוסקבה דמיטרי דונסקוי.
יוגאילה כרת ברית עם אורדת הזהב כנגד נסיכות מוסקבה לקראת קרב קוליקובו המתקרב.
מבלי להפר את הסכם דובידישקס, פשטו אבירי המסדר הטבטוני פעמיים על דוכסות טרקאי ועל זאמוט.
באוגוסט 1381 הביא מפקד הכוחות באוסטרודה את דבר ההסכם הסודי לידיעתו של קסטוטיס.
באותו חודש ניצל קסטוטיס את ההתקוממות בפולאצק כנגד אחיו של יוגאילה, סקירגאליה.
בעוד יוגאילה עסוק בדיכוי המרד כנגד אחיו, ניצל קסטוטיס את היעדרו וכבש את וילנה, בירת הדוכסות הגדולה.
קסטוטיס הפך לדוכס הגדול של ליטא, ויוגאילה נלקח בשבי בדרכו חזרה לווילנה.
יוגאילה הצהיר על נאמנותו לקסטוטיס, שוחרר מכלאו, וקיבל את השליטה על הנחלות קרבו וויטבסק.
קסטוטיס המשיך את מלחמתו באבירים הטבטוניים - צבאו פשט על ורמיה וניסה לתפוס את השליטה על יורבורג.
ב-12 ביולי 1382, בעת שקסטוטיס היה בקרב מול קריבוטאס, בנו של אלגירדאס, השליט של נובהורוד-סיוורסקי, ובעת שוויטאוטאס היה בטרקאי, תושבי וילנה אפשרו את כניסת צבאו של יוגאילה לעיר.
סוחרי העיר לא היו שבעי רצון מהמדיניות שהנהיג קסטוטיס, וסברו כי היא פוגעת בכלכלה, ובמיוחס במסחר עם ליבוניה.
יוגאילה תפס את הכתר וכרת ברית עם האבירים הטבטוניים.
בזמן זה קסטוטיס כינס את תומכיו בזאמוט, בנו ויטאוטאס גייס לוחמים בגרודנו, ואחיו ליוברטאס גייס חיילים בנסיכות האליץ'-וולין.
באוגוסט 1382 נפגשו צבאותיהם של קסטוטיס ויוגאילה לקרב מכריע בטרקאי, אך הקרב מעולם לא התקיים, כאשר שני הצדדים החליטו לקיים למשא ומתן.
קסטוטיס וויטאוטאס הגיעו למחנהו של יוגאילה, אך נתפסו, נאסרו ונשלחו לכלא בטירת קרבו.
ב-15 באוגוסט, חמישה ימים לאחר מאסרו, נמצא קסטוטיס מת.
יוגאליה טען שקסטוטיס תלה את עצמו, אך רבים הטילו בכך ספק.
יוגאליה ארגן לוויה פגאנית גדולה לקסטוטיס - גופתו נשרפה לצד סוסים, כלי נשק ואוצרות בווילנה.
ויטאוטאס הצליח להימלט והמשיך להילחם ביוגאליה עד שהפך לדוכס הגדול ב-1392.
קסטון ג'וליין הוא כדורגלן טרינידדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת שריף טירספול מליגת העל המולדובית ובנבחרת טרינידד וטובגו.
ג'וליין החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדונים W קונקשן וסן ג'ואן ג'בלוטה מטרינידד וטובגו.
לקראת עונת חתם ג'וליין בא.ס.
ב-8 במרץ 2017 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-1 לסלובן ברטיסלאבה במסגרת הגביע הסלובקי.
ב-12 במרץ הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 4-1 על מ.פ.ק.
זמפלין מיכאלובצה במסגרת המחזור ה-23 לעונת .
בשלוש העונות הראשונות שלו במועדון ערך ג'וליין 20 הופעות ליגה.
ב-27 ביולי 2019 הבקיע ג'וליין את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד מ.פ.ק.
רוז'ומברוק במסגרת המחזור השני בליגה לעונת .
בעונה זו ערך ג'וליין 17 הופעות ליגה, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-17 באוגוסט 2020 חתם ג'וליין בשריף טירספול מליגת העל המולדובית.
ב-12 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-0 על דאצ'יה בויוצאני במסגרת המחזור התשיעי בליגה לעונת .
ב-3 באוקטובר הבקיע ג'וליין את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-0 על זימברו קישינב במסגרת המחזור ה-13 בליגה.
בעונתו הראשונה במועדון ערך ג'וליין 16 הופעות ליגה והבקיע שער אחד, ובסופה זכתה שריף טירספול באליפות מולדובה.
ב-6 בספטמבר 2018 ערך ג'וליין את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טרינידד וטובגו, בניצחון 2-0 על נבחרת איחוד האמירויות במשחק ידידות.
קסולה היא מנה מהמהטבח הצרפתי המבוססת על שעועית לבנה ובשרים בבישול ארוך.
מקור המנה באזור לנגדוק שבדרום מערב צרפת.
לרוב המנה מבוססת על שעועית לבנה יבשה ובשר כלשהו: נקניק או נקניקיות מבשר חזיר, אווז, ברווז ולפעמים בשר כבש או חזיר המתבשלים כקונפי (כלומר, בשר המתבשל בשמן שלו).
במקור מבשלים את הקסולה לאורך זמן רב בתנור בקדירת חימר מסורתית שנקראת קסול, סיר חרס עמוק ועגול עם דפנות מלוכסנות, על שמה למעשה קרויה המנה.
הקסולה דומה לנזיד עשיר בבישול איטי.
מקור הקסולה מיוחס לאזור שפעם היה ידוע כחבל הארץ לנגדוק וככל הנראה מקורה של המנה בעיירה קסטלנאודארי בדרום צרפת.
ההיסטוריון ומחבר ספר הבישול לארוס גסטרונומיק, פרוספר מונטאן יליד העיר קסטלונדארי, טען שהמנה נוצרה לראשונה בעיר הולדתו במאה ה-14. אז, במהלך מלחמת מאה השנים צר הצבא האנגלי על העיר.
החיילים והתושבים הנצורים בישלו בסיר גדול את כל מה שבא לידיהם - שעועית, שאריות בשר ועוד.
בזכות התבשיל הם הצליחו לשרוד ולהחזיק מעמד מול הפולש הבריטי ולהביס אותו.
בדיעבד הסיפור הזה על מקור המנה התברר כאגדה שמטרתה הייתה להעניק למנה הפשוטה סיפור הירואי, מאחר שבמציאות הצבא האנגלי לא הובס שם בקרב אלא שרף את העיר, וכמו כן מקורה של השעועית הלבנה בדרום אמריקה, והיא הובאה לאירופה רק מאתיים שנה לאחר מלחמת מאה השנים.
הגרסאות של המנה שקיימות בימנו התגבשו לפני פחות מ-200 שנה, אז השימוש בשעועית הלבנה הפך לפופולרי.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפסיקו לגדל בדרום צרפת שעועית לבנה, אך זה לא פגע בפופולריות של המנה שהתבססה על שעועית מיובאת.
האיכות של השעועית המיובאת לא התאימה לקסולה ובשנים האחרונות החלו לגדל שוב באזורים אלו סוגים שונים של שעועית המתאימים לקסולה.
הקסולה תמיד תכיל שעועית לבנה בנוסף לשאר הרכיבים הבשריים: קונפי ברווז או אווז, נקניק, נקניקיות או סוגים נוספים של בשר.
בעיירה קסטלנאודארי הגרסה העדכנית של הקסולה מבוססת על בשר אווז או ברווז במקום כבש.
אף על פי שהעיר נחשבת ל"בירת הקסולה" אך על התואר הזה מתחרות גם הערים השכנות טולוז וקרקסון שם המנה פופולרית במיוחד ובכל אחת מהן יש גרסה שונה מעט של קסולה.
הגרסה הנפוצה בקרקסון דומה לזו שבטולוז אך כמויות בשר הכבש בה לרוב גדולות יותר ולפעמים בשר הכבש מוחלף בחוגלה (עוף).
בצרפת נמכרות קדרות במחיר ואיכות משתנים גם בפחיות שימורים ובצנצנות בסופרמרקטים, בחנויות מכולת ובמעדניות.
הגרסאות הזולות יכילו לרוב רק שעועית, רוטב עגבניות, נקניקיות ובייקון.
גרסאות יקרות יותר עשויות להיות מבושלות עם שומן אווז וכוללות נקניקיות טולוז, כבש, אווז או קונפי ברווז.
גרסאות של טבחי עילית דורשות ערבוב של בשר צלוי מבושל מראש עם שעועית שהורתחה בנפרד עם ירקות ארומטיים בניגוד למנה המקורות שהייתה מזון פשוט של איכרים.
בתהליך המסורתי של הכנת המנה נהוג לכסות את הסיר בו מתבשלת המנה החדשה בסיר בו הוכנה כבר קדרה אחת.
תהליך זה יצר סיפורים שונים, בין היתר סיפור מאת הסופר הצרפתי אנטול פראנס, על קסולה מקורית אחת שהאריכה חיים והמשיכה להוות בסיס לתבשיל של עשרות שנים.
במסעדות בארצות הברית, המונח קסולה מיושם לעיתים קרובות על כל תבשיל בבישול ארוך המבוסס שעועית, עם וריאציות כמו קדירת סלמון ועוד.
The Grand Brotherhood of the Cassoulet of Castelnaudary הוא ארגון שעורך תחרויות וירידים אשר במרכזן תבשיל הקסולה מדי שנה מאז 1999.
קסדת קרב היא סוג של קסדה שתוכננה במיוחד כדי להגן על הראש במהלך קרב.
קסדות הקרב המודרניות תוכננו בעיקר להגנה מפני רסיסים ושברים, וכן לספק מידה מסוימת של הגנה מנשק קל.
הן מצוידות גם באפשרות להתקין עליהן מכשירים כגון אמצעי ראיית לילה ואמצעי תקשורת.
קסדות הן אחד מצורות ההגנה האישית העתיקות ביותר, כאשר הן היו בשימוש על ידי האימפריה האכדית והשומרים במאה ה-23 לפנה"ס.
גם היוונים המיקנים השתמשו בקסדות כחלק מציוד ההגנה האישי שלהם החל מהמאה ה-17 לפנה"ס.
והרומאים, לאורך כל ימי הביניים, ועד סוף המאה ה-17 על ידי לוחמים רבים.
החומרים שהשתמשו בהם כדי לייצר קסדות והבנייה שלהם השתכללו יותר ככל שהנשק שאיתם נאלצו להתמודד נעשה חזק יותר ויותר.
הם נבנו בתחילה מעור ופליז, ולאחר מכן מברונזה וברזל בתקופת הברונזה והברזל, עד מהרה הם נוצרו לחלוטין מפלדה מזויפת בחברות רבות לאחר בערך 950 לספירה.
באותה תקופה, הם היו ציוד צבאי גרידא, שהגן על הראש מפני מכות חרבות, חצים מעופפים ומוסקטרי במהירות נמוכה.
קסדות ברזל נפרסו בחיל הפרשים של אימפריית מאלי כדי להגן על הפרשים וההר שלהם.
לאחר שנת 1670, השימוש הצבאי בקסדות חווה ירידה, והתפתחות שימוש בנשק חם הביאה להפסקת שימושם על ידי חיילות הרגלים אחרי 1700 כמעט לחלוטין.
זאת מפני שהקסדות לא היו מסוגלות להגן בצורה מועילה כנגד הכדורים והאש הכבדה של נשק הירי.
אך בעידן נפוליאון חזרו לשימוש על ידי חיל הפרשים כאשר הם מקושטות עם ציורי קירסיר ודרקונים הם המשיכו לשמש את הכוחות הצרפתיים במהלך מלחמת העולם הראשונה עד 1915.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, השימוש המוגבר בארטילריה גרם לחידוש הצורך בקסדות פלדה.
קסדת אדריאן הצרפתית וקסדת ברודי הבריטית היו בין הקסדות המודרניות הראשונות ששימשו בשדה הקרב.
הן סיפקו הגנה טובה יותר לחיילים מפני רסיסים ושברים שנגרמו מהירי ופיצוצים, והיו צעד חשוב בפיתוח ציוד ההגנה האישי במאה ה-20.
שהיוו השראה לפיתוח קסדות פלדה נוספות כמו השטאלהלם על ידי שאר המדינות הלוחמות.
קסדות כאלה הציעו הגנה על הראש מפני רסיסים ושברים.
הצבאות של היום משתמשים לעיתים קרובות בקסדות באיכות גבוהה העשויות מחומרים בליסטיים כמו קוולר וטוורון המציעות הגנה משופרת.
לקסדות מסוימות יש גם תכונות הגנה לא בליסטיות טובות, מפני איומים כמו גלי הלם מוחיים מפיצוצים .
קסדות הקרב המודרניות של ימינו התפתחו והותאמו לצרכים של הלוחמה המודרנית.
הן עברו שדרוגים רבים, כולל התקנת מסילות פיקטיני, שמאפשרות להרכיב עליהן ציוד טכנולוגי כגון מצלמות, מצלמות וידאו, ואמצעי ראיית לילה באמצעות תכריכי VAS.
כל אלו משפרים את יכולות הלחימה והניווט של החיילים בשדה הקרב, ומעניקים להם יתרון טקטי נוסף.
מתחילת המאה ה-20, נוספו לקסדות הקרב באופן נפוץ כיסויי קסדה למטרות הסוואה.
שני הסוגים העיקריים של כיסויים שהיו בשימוש הם רשתות וכיסויי בד הסוואה.
בעבר, רשתות הרשת היו נפוצות יותר, אך בשנים האחרונות רוב קסדות הקרב המודרניות משתמשות בכיסויי בד הסוואה.
כיסויי הבד מאפשרים הסוואה יעילה יותר והתאמה לסביבות שונות, ובכך מעניקים יתרון טקטי בשדה הקרב.
בישראל הסוג הנפוץ הוא לכיסוי קסדה הוא המצנפת.
עד סוף המאה ה-20, החל משנות ה-70 וה-80, חומרים חדשים כמו קוולאר וטוורון החלו להחליף פלדה כחומר העיקרי לקסדות קרב, במאמץ לשפר את הפחתת המשקל וההגנה הבליסטית, והגנה מפני פגיעה מוחית טראומטית .
המאה ה-21 הביאה איתה המשך ושיפור השימוש בכיסויי קסדה, עם התקדמות נוספת בחומרי הסיבים שמשתמשים בהם, עיצוב וצורת הקסדה, ומודולריות מוגברת.
ריפוד משמש כדי לשלול פציעות זעזוע מוח.
חוקרים מהמעבדה הלאומית לורנס ליברמור פרסמו מחקר בשנת 2011 שהסיק כי תוספת של 3.2 מילימטר של הכרית הפחית את כוח הפגיעה בגולגולת ב-24%.
קסול הוא מכל חרס חרוטי, מזוגג מבפנים.
הכלי נמצא בשימוש במטבחים שונים.
מנת הקדירה הצרפתית המפורסמת שנקראת קסולה קיבלה את שמה מהקערה.
מקור המונח מהצורה הצרפתית של המילה האוקסיטנית cassolo.
כלי החרס יוצרו לראשונה באיסל , ליד קסטלנודרי , צרפת.
הוא בנוי כקערה עמוקה עם פה רחב ותחתית צרה, העשויה מחימר אדום בעל תכונה של אגירת חום.
לעיתים קרובות מעוטר הכלי באמצעות חריטה.
קסול עדיין מיוצרים בדרך המסורתית באיסל.
Poterie Not Freres מזוהה כמפעל היחיד שממשיך לייצר את הקערות, אשר מיוצרות בעבודת יד.
היא עשויה מתערובת של אדמה חרסית-אבן גיר מ-Lauragais ואדמה חסינה סיליקו-אלומיניום לא-אבן גיר מאזור איסל, סן-פאפול או רבל, מה שמבטיח את מוצקותו מפני זעזועים תרמיים.
לאחר מכן הקדירה עוברת לכה פנימית כדי להבטיח את אטימותו למים.
קסדת הוקי נחבשת על ידי שחקני הוקי קרח, הוקי רולר ובנדי כדי לסייע בהגנה על הראש מפציעה אפשרית כאשר שחקן נפגע מדסקית, מקלות, מחליקיים, לוחות, שחקנים אחרים או מהקרח.
המעטפת של קסדת ההוקי עשויה בדרך כלל מחומר הנקרא ויניל ניטריל שמפזר כוח מנקודת המגע, בעוד שהציפוי עשוי להיות עשוי מקצף ויניל ניטריל, קצף פוליפרופילן מורחב או חומר אחר כדי לספוג את האנרגיה, כדי להפחית את הסיכויים לזעזוע מוח.
קסדות הוקי תופסות את הראש מבפנים על ידי חיפוף החלק האחורי של הראש, או הבליטה העורפית.
ליצרני קסדות תהיה טבלה שמקשרת את גודלי הקסדה שלהם למידות הראש.
בדגמים ישנים יותר, גודל הקסדה מותאם על ידי שחרור הברגים בצד כדי להחליק את החלק הקדמי קדימה או אחורה.
מגן או מגן פנים בהוקי קרח הוא מכשיר המחובר לקדמת הקסדה כדי להפחית את פוטנציאל הפגיעה בפנים.
מגני פנים מכסים את החצי העליון של הפנים, בעוד שמגני פנים מלאים מכסים את כל הפנים.
סדרה של פציעות עיניים, בעיקר זו של גרג נילד (השחקן הראשון שחבש מגן בהוקי מקצועני) ובראיין ברארד הובילו לקריאה של רבים לאכוף את לבישתם.
נכון לשנת 2017, 94% משחקני NHL לובשים מגן פנים.
ליגות רבות אחרות ברחבי העולם מחייבות שימוש במגן פנים.
מגינים ומגיני פנים, העשויים מפלסטיק עמיד בפני פגיעות, מציעים ראייה כללית טובה יותר ממגיני פנים מסורגים הזמינים, שיכולים לטשטש את הראייה באזורים מסוימים.
מגן הפנים מספק ראייה היקפית מצוינת ישר קדימה, אך אינו מספק זרימת אוויר טובה כמו מגן מסורג.
ליגת ההוקי האמריקאית, הליגה המשנית הבכירה באמריקה הצפונית חייבה את כל השחקנים ללבוש מגן לפני תחילת עונת 07–2006. ה-NHL "ממליצה בחום" על שימוש במגיני פנים.
בשנת 2013, ה-NHL החלה לדרוש מכל השחקנים עם פחות מ-25 משחקים של ניסיון ללבוש מגיני פנים.
מגן ההוקי לפנים הומצא לראשונה על ידי קנת' ויליאם קליי כאשר איבד את הראייה בעינו השמאלית על ידי מקל גבוה שהונף לעברו בזמן ששיחק עבור ונדרהוף ברס.
לאחר חודש בבית חולים בוונקובר, קליי יצר את מגן הפנים השקוף הראשון המתועד בינואר 1964. ההמצאה עוררה סערה רבה, כשקריינים כינו אותה "קערת דגים" ו"שמשה עוטפת".
בעוד המגן והקסדה המקוריים אבדו בשריפה שכילתה את ונדרהוף ארנה כמה שנים מאוחר יותר, גזירי העיתונים עדיין מעידים על התאריכים והעובדות.
'כלוב' בהוקי קרח הוא מכשיר המחובר לקדמת הקסדה כדי להפחית את פוטנציאל הפגיעה בפנים.
הוא מורכב מרשת מתכת או מרוכבת המכסה את כל הפנים, למרות שקיימים כמה כלובים למחצה (כדי להגן על העיניים תוך מתן זרימת אוויר מלאה).
הסורגים, או הכלוב, מרוחקים מספיק זה מזה כדי לאפשר ראייה לפעולה, אך קרובים מספיק כדי לעצור דסקיות ומקלות מלעבור כדי לפצוע את הפנים.
גרסה היברידית של מגן הפנים המלא, המשתמשת במגן פנים מפוליקרבונט בחצי העליון ובכלוב פוליקרבונט או מתכת בחציו התחתון.
הגנה מלאה על הפנים היא חובה בליגות חובבנים רבות ובצפון אמריקה, כלובי פנים מלאים, מגינים מלאים או שילוב מגן וכלוב הם חובה בהוקי בתיכון, בהוקי מכללות, ולכל השחקנים מתחת לגיל 18.
בשנת 2002, כתב העת הבריטי לרפואת ספורט פרסם מחקר המזהה את ההגנה המוצעת מפני זעזוע מוח בין מגן חצי הפנים למגן הפנים המלא.
השימוש במגן פנים מלא בהשוואה למגן חצי פנים הפחית משמעותית את זמן המשחק שאבד בגלל זעזוע מוח, מה שמצביע על כך שחומרת זעזוע מוח עשויה להיות מופחתת על ידי שימוש במגן פנים מלא.
רופא העיניים הקנדי טום פאשבי הקדיש 46 שנים לשיפור הבטיחות של קסדות כדי למנוע פציעות.
הוא כיהן כנשיא איגוד התקנים הקנדי (CSA) במשך שני עשורים, מה שהביא לכך שנקבעו תקנים לקסדות, חוקקו חוקים לחבישת אמצעי הגנה וחוקים למשחק בטוח יותר.
שחקן ה-NHL, ג'ורג' פרסונס, נאלץ לפרוש עקב פציעת עין שסיימה את הקריירה שלו ב-1939. הוא היה מעורב ב-CCM, ועזר לפתח קסדות ואמצעי הגנה על הפנים שיהיו בטוחים יותר עבור השחקנים.
מגן ההוקי לפנים הומצא לראשונה על ידי קנת' וויליאם קליי כאשר איבד את הראייה בעינו השמאלית למקל גבוה בזמן ששיחק עבור ונדרהוף ברס.
בעוד שהמגן והקסדה המקוריים אבדו בשריפה שכילתה את ונדרהוף ארנה כמה שנים מאוחר יותר, קטעי העיתונים עדיין מעידים על התאריכים והעובדות.
בתחילת 1976, CCM פיתחה קסדת הוקי עם מגן עיניים ופנים ומגן פנים תחתון, שאושרה על ידי ה-CSA ואושרה על ידי איגוד ההוקי חובבנים הקנדי.
השחקן הראשון שחבש בקביעות קסדה למטרות הגנה היה ג'ורג' אוון, ששיחק עבור הבוסטון ברואינס בעונת 29–1928. בשנת 1927, בארני סטנלי הציג אב טיפוס של קסדה במפגש השנתי של ה-NHL.
קסדות הופיעו לאחר תקרית אייס ביילי-אדי שור ב-12 בדצמבר 1933, וכתוצאה מכך ביילי כמעט מת ושור סבל מפגיעת ראש קשה.
לאחר מכן, ארט רוס הנדס עיצוב חדש של קסדה וכאשר הבוסטון ברואינס עלו על הקרח במשחק נגד האוטווה סנטורס, רוב השחקנים חבשו את הקסדה החדשה.
רוב שחקני הברואינס לא חבשו את הקסדה לאחר המשחק, למעט אדי שור, שחבש אותה בשארית הקריירה שלו.
בשנות ה-30, שחקני טורונטו מייפל ליפס נצטוו להוסיף קסדות לציוד שלהם.
כמה דקות לתוך המשחק הראשון עם הקסדות החדשות, קינג קלנסי הפופולרי זרק את קסדתו.
הקסדות היו בדרך כלל לא פופולריות בקרב מעריצים, תקשורת ושחקנים אחרים.
כמה שחקנים, כמו דס סמית', ביל מוסיינקו, דיט קלאפר ודון גלינגר המשיכו לחבוש קסדות.
בתקופת ששת המקוריות, מוריס רישאר ואלמר לאק חבשו לזמן קצר קסדות.
ג'ק קרופורד חבש קסדה כדי להסתיר את ראשו הקירח וצ'ארלי ברנס חבש אחד כדי להגן על לוחות המתכת בראשו מפציעה שנגרמה במהלך משחק בהוקי קרח לנוער, לפני קריירת ה-NHL שלו.
מותו של ביל מאסטרטון מפציעה מוחית במשחק ב-13 בינואר 1968 בין מינסוטה נורת'סטארס לאוקלנד סילס החל לשנות את התפיסות סביב קסדות.
השימוש בקסדה החל לעלות בהדרגה במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר טד גרין היה השחקן הראשון של הברואינס מאז שור שלבש אחת.
הוא התחיל בעונת 71–1970 ב-NHL והמשיך עד פרישתו מהוקי מקצועני ב-1979. סדרת הפסגה ב-1972 הציגה נבחרת ברית המועצות חבישת קסדה לחלוטין, כאשר פול הנדרסון, סטן מיקיטה ורד ברנסון הם הקנדים היחידים ששיחקו עם קסדה.
השימוש גדל עד כדי כך ש-70% משחקני NHL חבשו אותם עד 1979.
באוגוסט 1979, הנשיא דאז של ליגת ההוקי הלאומית, ג'ון זיגלר, הודיע שקסדות מגן יהפכו לחובה עבור שחקנים נכנסים ב-NHL.
"הכנסת כלל הקסדה תהיה גורם בטיחות נוסף", אמר.
הכלל אפשר לשחקנים שחתמו על חוזים מקצועיים לפני ה-1 ביוני 1979, שכבר לא חבשו קסדות, להמשיך לעשות זאת למשך שארית הקריירה שלהם בתנאי שנחתם פטור מאחריות, אם ירצו בכך.
כמעט עשור מאוחר יותר, ב-1988, גם ה-NHL קבעה קסדות חובה עבור שופטיה; כמו פסק הדין לשחקנים, כל שופט שלא חבש קסדה לפני פסק הדין יכול אף הוא ללכת ללא קסדה אם ירצה בכך.
עם הפסיקות החדשות, השחקן האחרון ששיחק ללא קסדה היה קרייג מקטאוויש, ששיחק את משחקו האחרון במהלך עונת 97–1996 עבור הסנט לואיס בלוז.
בעקבות השחקנים, השופט האחרון שקרא למשחק ללא חבישת קסדה היה מיק מק'גו, שהחל לחבוש קסדה במהלך עונת 2006-07, רגע לפני שפרש בסוף עונת 08–2007.
קסטיון-לה-בטאי היא קומונה במחוז ז'ירונד באקיטן החדשה בדרום-מערב צרפת.
תחנת קסטיון מציעה קווי רכבת לבורדו, לברז'ראק ולסרלה-לה-קנדה.
האזור היה זירת הקרב האחרון של מלחמת מאה השנים, קרב קסטיון, שנערך ב־17 ביולי 1453. קסטיון-לה-בטאי שוכנת על נהר הדורדון.
בקרב זה ג'ון טלבוט, הרוזן הראשון משרוסברי הסתער באומץ אך בפזיזות על התותחנים הצרפתים ונהרג בגיל 69, יחד עם בנו, ג'ון טלבוט, הרוזן הראשון מלייליס, ורוב הכוח האנגלי הקטן שיצא למנוע את נפילת בורדו לידי מלך צרפת.
בסמוך ללה מות־מונטרוואל, על הגדה הימנית של הדורדון, מצביעים על תל קבורה המכונה "קבר טלבוט"; אולם ידוע שגופתו הועברה בידי רעיו אל כנסיית סנט אלקמונד, וויטצ'רץ' בשרופשייר באנגליה.
ב־27 בנובמבר 1953 שונה שם העיירה מקסטיון-סור-דורדון לשמה הנוכחי.
קסטינה היה כפר ערבי בשפלה באזור קריית מלאכי של היום.
קסטינה היה ממוקם על כביש מרכזי המוביל מעזה ליפו וגם מעזה ללטרון ולירושלים (עד היום מוכר המקום כצומת קסטינה), בגובה 50 מטר מעל פני הים, והשתייך לנפת עזה שבמחוז עזה (1945).
ב"מדריך הצבאי לפלשתינה", שחיבר המודיעין הבריטי בקהיר לקראת כיבושה של הארץ במלחמת העולם הראשונה, נאמר שעד קסטינה - צפונית מזרחית לסואפיר - מיושבים הכפרים בעיקר על ידי צאצאיהם של פלאחים מצריים שהביא עמו אבראהים פאשא בשנת 1832.
ב-1938, במהלך המרד הערבי הגדול, השתתפו חלק מתושבי הכפר בקרב צומת מסמיה.
בשנת 1942, ימי מלחמת העולם השנייה, הוקם בסמוך לכפר שדה תעופה צבאי עבור חיל האוויר המלכותי הבריטי, שנקרא "RAF Qastina", והפך מאוחר יותר לבסיס חצור של חיל האוויר הישראלי.
קסטינה שכנה בשטח שהוקצה למדינה הערבית במסגרת תוכנית החלוקה של האו"ם משנת 1947. עם הכרזת העצמאות של ישראל ב-15 במאי 1948, ופלישת הצבא המצרי לנגב, פונו תחילה הנשים והילדים של קסטינה לכפר תל א-צאפי.
אולם, הם נאלצו לשוב עקב מחסור במים בכפר המארח.
צה"ל נתן הוראה לכיבוש קסטינה והכפרים הסמוכים ב-28 ביוני 1948. וב-9 ביולי, במהלך מבצע אנ-פאר, נכבש הכפר על ידי חטיבת גבעתי ובתיו נהרסו.
ערוגות וכפר אחים הוקמו ב-1949 בשטחים החקלאיים של הכפר.
אביגדור הוקם ב-1950 וקריית מלאכי ב-1951.
ליד המקום שבו שכן היישוב, נמצא צומת מרכזי הנקרא "צומת מלאכי" או בשם המוכר יותר "צומת קסטינה" המחבר בין כביש 40 וכביש 3 בנוסף בצומת יש את מסוף קסטינה.
קסטיליה היא האזור ההיסטורי בו שכנה ממלכת קסטיליה, ממלכה נוצרית באזור הצפון מרכזי של ספרד, אשר במהלך ההיסטוריה של ספרד התפשטה על ידי כיבוש אזורים מוסלמיים במסגרת הרקונקיסטה, ועל ידי בריתות, נישואי מלכים והגירה לאזורים נוצריים של ספרד.
השטח שהיה כלול בקסטיליה כולל היום את הקהילות האוטונומיות קסטיליה-לה מנצ'ה, קסטיליה ולאון ומדריד של ספרד.
עם זאת, ממלכת קסטיליה כללה בתקופות מסוימות שטחים גדולים יותר של ספרד.
קסטיליה החלה את דרכה העצמאית כמדינה נוצרית כאשר השתחררה בסביבות שנת 930 מממלכת לאון וקבעה את בירתה בבורגוס ולאחר מכן בוואיאדוליד.
בשנת 1085 כבשה קסטיליה את טולדו מידי המוסלמים וספחה את השטחים סביב טולדו לשלטונה, תחת השם "קסטיליה החדשה".
בשנת 1212, בקרב לאס-נאבאס דה טולוזה, כבשה קסטיליה מידי המוסלמים את רוב דרומה של ספרד.
ב-1230 התאחדו ממלכות קסטיליה ולאון ובהמשך כבשו את קורדובה ב-1236, את מורסיה ב-1243 ואת סביליה ב-1248. ב-1460 העבירה פורטוגל לידי קסטיליה את האיים הקנריים.
בשנת 1469 נישאו פרננדו השני מלך אראגון ואיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה בנישואים שהביאו בסופו של דבר בשנת 1516 לאיחוד של אראגון וקסטיליה.
בשנת 1521 חואן בראבו הנהיג מרד שנכשל.
השפה של קסטיליה, הקסטילית, היא השפה הדומיננטית בספרד, ועד כינונה של הדמוקרטיה בספרד ב-1977 הייתה השפה הרשמית היחידה.
קסטיליה מוזכרת במסמכים היסטוריים מקומיים הכתובים בקסטילית עתיקה כקסטליה (בספרדית Castella) או קסטיאליה (Castiella) שפירושן "אדמת המבצרים" על שמם של הביצורים שהוקמו באזור במהלך הרקונקיסטה.
מבצרים רבים קיימים בקסטיליה עד ימינו.
היסטוריונים ערבים כינו את שם האזור בערבית קשתאלה (בערבית قشتالة) שמשמעותו "ארץ זרועת ביצורים".
הדבר מעיד כי השם ניתן לאזור ככל הנראה בתקופת הכיבוש הערבי של חצי האי האיברי או לא הרבה אחריו.
מקור השם מגיע מהמילה הלטינית קסטלום (castellum) שפירושו ביצור, מבצר או טירה.
קסטיליה ולאון (, מבוטא: קַסְטִייַה אִי לֵאוֺן) היא קהילה אוטונומית שהוקמה ב-1983 בצפון ספרד, ונחשבת לגדולה ביותר מבחינת שטח.
קסטיליה ולאון משתרעת על שטחיהן של ממלכת לאון הקדומה ושל קסטיליה הישנה בצפון מרכז חצי האי האיברי.
קסטיליה ולאון גובלת במערב בפורטוגל וגליסיה, בדרום באקסטרמדורה, בקסטיליה-לה מנצ'ה ובקהילה האוטונומית מדריד ובמזרח באראגון ובלה ריוחה.
בצפון, קנטבריה, חבל הבסקים ואסטוריאס מפרידות בינה ובין הים הקנטברי.
קסטיליה ולאון חופפת בעיקרה את אגן הניקוז של החלק הספרדי של הנהר דורו.
קסטיליה ולאון מורכבת מתשעה מחוזות (provincias):
אווילה בדרום מזרח הקהילה האוטונומית.
בורגוס בצפון מזרח הקהילה האוטונומית.
בשנת 2002 נמנו בבורגוס 352,273 תושבים והערים הגדולות בו הן הבירה בורגוס (168,000 תושבים), מירנדה דה אברו (40,000 תושבים) וארנדה דה דיארו (32,000 תושבים).
ברבות מהמוניציפליות של בורגוס יש פחות ממאה תושבים.
בשנת 2002 נמנו בוואיאדוליד 501,157 תושבים שרובם גרים בבירת המחוז ואיאדוליד שהיא גם בירת הקהילה האוטונומית.
שתי עיירות יחסית גדולות בוואיאדוליד הן מדינל דל קמפו (20,000) ולגונה דה דוארו (19,000).
סגוביה בדרום מזרח הקהילה האוטונומית.
בשנת 2002 נמנו בסוריה 91,487 תושבים, המחוז הדל ביותר באוכלוסייה בספרד.
סלמנקה בדרום מערב הקהילה האוטונומית.
לאון בצפון מערב הקהילה האוטונומית.
בתחילה, החיבור של המחוזות לקהילה האוטונומית נתקל בהתנגדות של לאון וסגוביה אשר הוכרחו להצטרף לקהילה האוטונומית בפסק דין של בית המשפט הספרדי לחוקה.
קסטיליה־לה מנצ'ה (בספרדית: Castilla-La Mancha, מבוטא: קַסְטִייַה לַה מַנְצַ'ה) היא קהילה אוטונומית של ספרד.
קסטיליה-לה מנצ'ה ממוקמת בלב חצי האי האיברי וגובלת בקהילות האוטונומיות מדריד וקסטיליה ולאון בצפון, באראגון ובוולנסיה במזרח, במורסיה ובאנדלוסיה בדרום ובאקסטרמדורה במערב.
זוהי הקהילה האוטונומית השלישית בגודלה בספרד מבחינת שטחה, אם כי התשיעית מבחינת גודל אוכלוסייתה.
עיר גדולה נוספת היא סיודד ריאל.
קסטיליה-לה מנצ'ה מורכבת מחמישה מחוזות שנקראים על שם בירותיהם: גוודלחרה בצפון מזרח, קואנקה במזרח, טולדו במערב, אלבסטה בדרום מזרח וסיודד ריאל בדרום מערב.
השם "קסטיליה-לה מנצ'ה" נוצר רק עם כינון המשטר הדמוקרטי בספרד וחלוקתה ל־17 קהילות אוטונומיות.
לפני כן אזור זה נודע בשם "קסטיליה החדשה".
חלק גדול מאזור זה נקרא גם לה מנצ'ה (או "לה מנשה" בספרדית עתיקה), וזהו האזור בו מתרחשת עלילת "דון קישוט איש לה מנשה".
לה מנצ'ה מפורסמת גם בטחנות הרוח הרבות הפזורות בה.
המטבח של האזור מתאפיין במאכלים מסורתיים האופייניים שכוללים בעיקר תבשילי נזיד, "פיסטו", לחם מקומי, "גספצ'וס", מיגליטוס והיינות המקומיים
קסטלו די ריבולי (באיטלקית: Castello di Rivoli) היא מצודה בריבולי שבקרבת טורינו שבאיטליה, אשר שימשה כאחד המעונות המלכותיים של בית סבויה.
כיום משמש המבנה כמוזיאון לאמנות עכשווית של טורינו.
מניחים כי המצודה נבנתה בין המאה ה-9 למאה ה-10, אך העדות הראשונה לקיומה היא מסמך משנת 1159, בחתימת ידו של פרידריך "ברברוסה" קיסר האימפריה הרומית הקדושה, המאשר את העברת הבעלות על אזור ריבולזה (Rivolese) הכולל את המצודה, לבישוף של טורינו.
במאה ה-11 נרכשה המצודה על ידי בית סבויה, אשר הסתכסך תוך זמן קצר עם הבישוף, סכסוך שבשנת 1184 גרם נזקים למבנה.
בשנת 1330 הועברה למצודה פעילות המועצה המנהלית העליונה (Consiglio dei Principi) של האזור הכפרי, על ידי הרוזן אמדאו ה-4. שם גם הוצגו לראשונה תכריכי טורינו בדרכם ליעדם הסופי לתצוגה בכנסייה בטורינו.
בשנת 1559 נקבע ב"הסכם שאטו-קאמברסיס" (Treaty of Cateau-Cambrésis) כי הדוכס אמנואלה פיליברטו לא יוכל לשבת בטורינו אלא אם ייוולד לו בן זכר.
הדוכס עבר להתגורר במצודה וביצע בה שיפוצים עד להולדת בנו, צ'ארלס אמנואלה ה-1, בשנת 1562, אז עזב את המצודה וחזר לטורינו.
השיפוצים במצודה נמשכו עד 1644 עם ייסוד מיבנה ה"גלריה של בית סבויה" אשר נקרא "מניקה לונגה" (Manica Lunga).
רוב שכיות החמדה שהוצגו בגלריה נבזזו על ידי החילות הצרפתיים במהלך מלחמת תשע השנים, בסוף המאה ה-17, וכיום ניתן לצפות רק בשרידיהן.
בתחילת המאה ה-18 חידש האדריכל פיליפּוֹ יובָרָה את מלאכת השיפוצים בהזמנתו של הדוכס ויקטור אמדאו ה-2, אשר התגורר במצודה כאסיר לאחר שוויתר על כס המלוכה ונכשל לזכות בו שוב.
יובָרָה הקים רק את חזית המצודה, אך גם אותה לא הספיק לסיים.
עם מותו של אמדאו ה-2 ננטשה המצודה עד לשנת 1863, אז החליטה עיריית ריבולי להפכה לקסרקטין.
עשרים שנה מאוחר יותר שימש אגף של המצודה כספרייה.
במלחמת העולם השנייה ניזוקה המצודה קשות ונשארה נטושה עד לשנת 1979, אז חודשו עבודות השחזור.
כיום כוללת המצודה שני מבנים בלבד: ה"מניקה לונגה" (הגלריה) והחזית הבלתי גמורה שהקים יובָרָה.
בשנת 1984 נפתחה המצודה לקהל כמוזיאון לאמנות בת זמננו, הנחשב לאחד המוזיאונים הידועים מסוגו באירופה.
עבודות השיפוץ הראשונות נעשו על ידי האדריכל אנדראה ברונו.
היוזמה לא הושלמה מכיוון שהתקציב הספיק רק לתיקון הנזקים למבנה.
כעבור כמה שנים, בשנת 1967, המשיך ברונו לשבור את החלקים המתפוררים של האטריום, שנבנו בתחילת המאה ה-10. הוא שימר את הטירה במלואה והקים שם את המוזיאון לאמנות מודרנית.
קסטלוריזו (שמו הרשמי ביוונית - Μεγίστη (מייסטי), שמו בטורקית - Meis, באיטלקית - Castelrosso), הוא אי יווני קטן במזרח הים התיכון, הנחשב לחלק מאיי הדודקאנס המהווים מחוז משנה במחוז דרום הים האגאי ביוון.
האי נמצא כ-1,300 מטרים מחופה הדרומי של טורקיה וכ-110 ק"מ מזרחית לרודוס.
בהיסטוריה העשירה של האי ידע האי תקופות של כיבוש טורקי, צרפתי, איטלקי ואף גרמני, ומכאן שמותיו הרבים.
שמו הרשמי הנוכחי "מייסטי" פירושו ביוונית "הגדול ביותר".
עם זאת כל שטחו של האי הוא פחות מעשרה קמ"ר, והוא הקטן בין תריסר האיים העיקריים בדודקאנס.
מקור השם הוא כנראה בעובדה שזהו האי הגדול ביותר בארכיפלג הקטן שסמוך לאי לאורך החוף הטורקי.
ישנן מספר השערות מהו מקור השם "קסטלוריזו".
ישנה הסכמה כי מקור ההברות "קסטלו" הוא במילה האיטלקית ל"טירה".
ההברות המסיימות "ריזו" יכולות להיות שיבוש של "רוזו", אדום באיטלקית, אם כאזכור לצבע האדמדם של חופי האי או מצבע שלט האצולה של האדון הגדול של ההוספיטלרים ששלטו באי כמאתיים שנה.
השערה נוספת היא כי "ריזון", שורש ביוונית, מתכוון למדרון של ההר שעליו בנויה הטירה.
השערה נוספת היא כי המדובר בשיבוש למילה הצרפתית "אוריזו", אופק, וכי הוספיטלרים צרפתים שהתרשמו מהנוף הנשקף מהאי, קראו לטירה על שמו.
קסטלוריזו הוא האי היווני המזרחי ביותר, והוא נמצא במזרח הים התיכון, כשלושה קילומטרים מערבית לעיירת החוף קאש שבטורקיה, במחצית הדרך בין רודוס ואנטליה.
במפרץ הטבעי הפונה לחוף הטורקי מצויה העיירה היחידה באי, אגיוס סטפנוס.
האי הוא הררי ולו חופים היורדים אל הים במצוקים, והופכים אותו קשה לגישה.
על אדמת הגיר באי גדלים עצי זית, גפנים ושעועית.
על האי אין מקור מים נובע טבעי.
העיירה אגיוס סטפנוס היא עיירה קטנה.
בתים רבים, מעבר לשורת הבתים המשקיפה אל הנמל, הם הרוסים.
מספר מבני ציבור ומבנים מעניינים קיימים בעיירה.
"בניין המשלחת" שנבנה ב-1926 על ידי האדריכל האיטלקי פיורסטנו די פאוסטו, שאחראי לעיצוב מבני ציבור רבים בתקופת השלטון האיטלקי בדודקאנס.
מסגד שאינו פעיל עוד נמצא בסמוך לו.
כן פועלות בעיירה מספר כנסיות.
במזרח העיירה פועל הנמל המסחרי של האי.
מן העיירה עולה דרך אל "טירת אבירי רודוס", שנותרה בהריסותיה.
כתובת דורית הנמצאת בין ההריסות מעידה על היות המקום מבוצר עוד בתקופה הקלאסית.
בעיירה פועל מוזיאון המציג מוצגים מההיסטוריה של האי.
בסמוך לעיירה חצובות מערות קבורה עתיקות באבן הגיר.
מערבית לעיירה מצוי "הר ויגיה", גבעה שגובהה 270 מ', השנייה בגובהה באי, ועליה טירה עתיקה נוספת, שמקורה יווני.
"המערה הכחולה" בצדו הדרום מזרחי של האי היא מראה הנוף היפה באי.
אור השמש המשתקף במימי המערה מוחזר אל קירות המערה ויוצר אור כחלחל.
אל המערה לא ניתן להגיע בדרך היבשה אלא רק במסע קצר בסירה, שכן הכניסה למערה היא אך מטר אחד מעל פני הים, וניתן להיכנס אליה רק כשפני הים שקטים.
אוכלוסיית האי הגיעה לשיא בסוף המאה ה-19, כאשר מנתה 15,000 נפשות.
באותו הזמן היה קסטלוריזו נמל עיקרי על המסלול שבין פתחיה שבטורקיה וביירות.
ספינות הסוחר שעגנו באי סחרו במוצרים מאנטוליה (בעיקר פחם ועצי אורן) כנגד מוצרים ממצרים (אורז, סוכר וקפה), ונשאו דגנים מאנטוליה אל רודוס וקפריסין.
על האי עצמו שגשגה תעשיית פחם עצים, ששימש באלכסנדריה לעישון נרגילות.
האי פיתח אף תעשיית דיג פעילה.
עם בוא המאה העשרים דעך כוכבו של האי, ונפילת האימפריה העות'מאנית וגירוש היוונים מאנטוליה ב-1923 הביאו לניתוק קשרי המסחר.
בסוף שנות העשרים ירדה אוכלוסיית האי ל-3,000. בשנת 2001 מנתה אוכלוסיית האי 406 נפשות.
הממשלה היוונית מנסה ליישב את האי, ומעניקה לתושביו סובסידיות נדיבות, על מנת למנוע תביעות טריטוריאליות מצד טורקיה.
האי היה מיושב עוד על ידי הדורים שקראו לו "מגיסטה".
במהלך התקופה ההלניסטית נשלט האי על ידי רודוס.
בימי האימפריה הביזנטית היה האי חלק מהאיפרכיה (מחוז) של האיים, שבירתה רודוס.
מחוז זה היה ימי בעיקרו.
במהלך ימי הביניים טענו הן הביזנטים והן הטורקים לשלטון באי.
ב-1306 נכבש האי על ידי ההוספיטלרים מירושלים, בדרכם מקפריסין לרודוס, אותה כבשו שלוש שנים מאוחר יותר, והפכו למרכז מדינתם.
הם בנו מחדש את הטירה הביזנטית שמצאו באי, והשתמשו בה ככלא לאבירים שסרחו.
ב-1440 נכבש האי על ידי הסולטאן ג'מאל א-דין ממצרים שהרס את הטירה.
עשר שנים לאחר מכן נכבש האי על ידי מלך נאפולי אלפונס החמישי מאראגון, שבנה את הטירה מחדש, ומשל באי באמצעות מושל מטעמו.
נאפולי שלטה באי עד 1512 כאשר נכבש על ידי הסולטאן סולימאן המפואר.
במהלך מלחמת כרתים ב-1659 נכבש האי על ידי ונציה, אך נכבש מחדש על ידי העות'מאנים לאחר זמן קצר.
בין 1828 ל-1833 הצטרפו תושבי האי ליוון במלחמת העצמאות היוונית, אך בסוף המלחמה הושב האי לידי האימפריה העות'מאנית.
במהלך מלחמת איטליה-טורקיה ב-1912 ביקשו תושבי האי מהמושל האיטלקי שכבש את רודוס כי יכבוש את האי ויספחו לאיטליה, אך נענו בסירוב.
במרץ 1913 התמרדה האוכלוסייה כנגד הטורקים, והכריזה על עצמאות האי.
באוגוסט של אותה שנה שלחה הממשלה היוונית מסאמוס מושל שישגיח על האי, ועמו חיילים.
אלו גורשו על ידי התושבים באוקטובר 1915. בדצמבר 1915 נחת באי כוח משלוח צרפתי, שהדף ניסיון יווני נוסף לכבוש את האי.
הצרפתים החזיקו באי אל מול הרעשה כבדה מהחוף הטורקי.
לאחר הסכם סוור הועבר האי לריבונות איטליה, ששלטה ביתר איי הדודקאנס.
האיטלקים קיבלו את האי מידי הטורקים ב-1 במרץ 1921 ביחד עם כמה איים סמוכים.
בשנת 1932 המדינות הסכימו להעביר את האי קקובה, שנמצא מזרחית, מקסטלוריזו לטורקיה.
במהלך שנות ה-30 שימש האי כתחנת נחיתה למטוסים צרפתים ואיטלקים בדרכם מרומא לביירות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-25 בפברואר 1941 ניסו אנשי קומנדו בריטים לכבוש את האי, אך נהדפו על ידי חיל המשמר האיטלקי.
בספטמבר 1943 לאחר חתימת כניעתה של איטליה לבעלות הברית נכבש האי שוב על ידי הבריטים, שהחזיקו בו עד 1944 עת כבשו אותו הגרמנים.
במהלך הנסיגה הבריטית החריב פיצוץ מאגר דלק ותחמושת מחצית מהבתים הבנויים באי.
בעקבות הכיבוש על ידי הגרמנים נמלטו ממנה תושבי האי והועברו למחנה הפליטים היווני בנוסייראת.
לאחר כניעת הגרמנים שלטו הבריטים באי.
בשנת 1947 הוסכם בוועידת פריס על העברת איי הדודקאנס לריבונות יוון, שקיבלה את השליטה באי ב-7 במרץ 1948. האי זכה לעדנה בעשור האחרון בשל אזכורו בסרט זוכה פרס האוסקר מדיטרנאו.
קסטל דל מונטה (באיטלקית: Castel del Monte; "מצודת ההר") הוא מצודה מהמאה ה-13 הניצב על גבעה בגובה של 540 מטר בפוליה שבדרום-מזרח איטליה.
המבנה מצטיין בתכנון סימטרי ומדויק, דבר שהביא לכך שהוא הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1996.
לפי גרסה אחת תחילתו של המבנה הייתה ביום 29 בינואר 1240 כאשר ציווה פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, על הקמתה של מצודה בסמוך לכנסיית "סנקטה מריה דה מונטה" (Sancta Maria de Monte) ששוב אינה קיימת.
אחרים טוענים כי במועד זה כמעט נשלמה בנייתו של המבנה והוא היה בשלבי הקמת הגג, אך ידוע שבעת מותו של פרידריך השני, בשנת 1250, טרם הושלמה מלאכת ההקמה.
לא ידוע בוודאות מי היה אדריכל המבנה, ויש סברה כי היה זה פרידריך השני בעצמו.
המצודה קמה על חורבותיהן של שתי מצודות קודמות - הראשונה לומברדית ואחריה נורמנית.
החל במאה ה-17 שקעה המצודה בהזנחה.
רהיטים, עיטורים וכיסוי השיש שכיסה אותה, נלקחו ממנה, והיא שימשה כבית מאסר וכבית חולים.
ב-1876 רכשה ממשלת איטליה את המצודה תמורת סכום של 25,000 לירות איטלקיות, והחלה בשיפוצה ב-1928. ב-1936 הוכרז המבנה כאתר שימור לאומי, ובשנת 1996 צירף אותו ארגון אונסק"ו לרשימת אתרי המורשת העולמית בקובעו כי:
המבנה בנוי בצורת מתומן ואורכה של כל צלע הוא 16.30 מטר.
בכל זווית ניצב מגדל מתומן שאורך כל אחת מצלעותיו היא 3.10 מטר.
כל אחד מהמגדלים נישא לגובה של 24 מטר וחורג בגובהו אך במעט מגובה המבנה כולו.
גם החצר הפנימית בנויה בצורת מתומן, ואורך כל אחד מקירותיה הוא 8.65 מטר.
שער הכניסה המרכזי ממוקם בצידו המזרחי של המבנה, ופונה אל כיוון זריחת השמש בימי השוויון בשנה.
אל השער מובילים שני גרמי מדרגות סימטריים ששוחזרו בשנת 1928. משני צדדיו של השער ניצבים שני עמודים הנושאים עליהם ארכיטרב מדומה ומעליו גמלון בצורת משולש שהמשכו בשני צדדיו מקביל לארכיטרב.
למבנה שער נוסף בצידו המערבי אך זה אינו מעוטר.
בכל צלע, למעט המזרחית והמערבית, מקובעים שני חלונות שלא תמיד נמצאים האחד מעל השני.
בקומה התחתונה החלון מונופורי (בעל מפתח בודד) ובעליונה הוא ביפורי (בעל שני מפתחים).
בצלעות שבהן ממוקמים השערים למבנה מקובע רק החלון בקומה השנייה, והוא ביפורי בחזית המזרחית וטריפורי (בעל שלושה מפתחים) במערבית.
במגדלים נקבעו פתחים נוספים כדי לאפשר לאור לחדור ולהאיר את המדרגות הלולייניות שבהם.
אל החצר הפנימית מובילים שלושה פתחים בלבד.
בקומה העליונה מקובעים שלושה חלונות בצלעות אחרות מאלה בהן ניצבים הפתחים, אך בכל שמונה הצלעות מקובעות קשתות מתמשכות.
במרכזה של החצר הפנימית ניצב בעבר אגן מים, מתומן גם הוא, שסימל, לפי האגדה, את הגביע הקדוש אשר שהה בעבר - לפי אותה אגדה - במצודה.
מתחת לרצפת החצר הפנימית שוכנת באר מים.
פנים המבנה מחולק לשתי קומות, הראשונה בגובה של 3 מטר מעל האדמה והשנייה בגובה של 9.5 מטר.
בכל קומה שמונה חדרים בצורת טרפז ובנקודות החיבור החיצוניות ביניהם ניצבים המגדלים.
באחת הקצוות החיצוניים של שישה מהחדרים יש גישה לאחד המגדלים, ומשניים מהם יש גישה לשני מגדלים.
בשישה מהקירות החוצצים בין החדרים קבועים פתחים המחברים ביניהם.
תקרת החדרים בנויה בצורת ריבוע מעל מרכז הטרפז ומשני צדדיו שני משולשים.
הריבוע עשוי משתי קשתות בצורת צלב הנפגשות במרכזו, ואילו המשולשים מקורים בקמרונות חבית.
המעבר בין שתי קומות המבנה מתאפשר בגרמי המדרגות הלולייניות שנמצאים בכל אחד מהמגדלים.
בכל גרם מדרגות 44 מדרגות העולות מעלה עם כיוון השעון.
חיפוי קירות המבנה ועיטוריו היו בעבר עשירים ומפוארים בהרבה ממה שנותר בו כיום.
המספר "שמונה" מיוצג במבנה באופן כמעט אובססיבי.
כאמור, המבנה הוא מתומן מבחוץ וכך גם בחצרו הפנימית, יש בו שמונה חדרים בכל קומה ושמונה מגדלים, ובעבר ניצב במרכזו אגן מתומן.
מידות הקירות החיצוניים והפנימיים וגובה המגדלים שגם הם מתומנים הם כפולות של המספר "שמונה".
בנוסף לכך, פעמיים בשנה, ביום 8 באפריל וביום 8 באוקטובר, שנחשב בעבר כחודש השמיני בלוח השנה, מאירה קרן שמש את הצלע החיצונית הדרום-מזרחית וחודרת דרך החלון הקבוע בה.
הקרן ממשיכה דרך החלון הפונה אל החצר הפנימית ומאירה את הקיר הנגדי, בו היה מקובע בעבר תבליט באבן.
על המסגרת שמשמאל לשער הכניסה מפוסלים שמונה פרחים שבכל אחד מהם ארבעה עלי כותרת.
שמונה פרחים אחרים מופיעים במסגרת התחתונה של השער.
שמונה עלים מעטרים את כותרות העמודים בחדרים, וכך גם על חלק מאבני הראשה בקשתות שבתקרות החדרים.
אם לא די בכל אלה, קו האורך שבו נמצא המבנה הוא 16°16′16′′ מזרח.
אף על פי שכונה "טירה" (Castel) ספק רב אם המבנה נועד לצרכים צבאיים, וייעודו המקורי אינו ברור לחלוטין כיום.
אף שהוא ממוקם במיקום אסטרטגי ומתאפיין באדריכלות מקובלת במבנים צבאיים, מספר עובדות אינן עולות בקנה אחד עם שימוש צבאי.
המבנה אינו מוקף בחפיר או בחומה חיצונית, והמדרגות הלולייניות במגדלים נבנו עם כיוון השעון, דבר שאילץ את המגינים לאחוז בנשקם בידם השמאלית כדי להדוף פולשים.
בנוסף, החרכּים צרים מדי אפילו ליידוי חצים.
האפשרות שמדובר במעון ציד, פעילות ספורטיבית מקובלת בקרב שליטים בימי הביניים, נפסלה גם היא לאור מורכבות העיטורים במצודה וכמותם, מה גם שלא הוקמו לצדה אורוות סוסים הנחוצים לציידים.
אפשרות נוספת שהועלתה בשל הסמליות החולשת על המבנה, מניחה כי הוא היה מעין מקדש ששימש ללימודים ולמחקר.
קסטל (בקטלאנית: Castell - "טירה") הוא מגדל אנושי, הנבנה באופן מסורתי בקטלוניה ובאזורים סמוכים, אם בחגים ובפסטיבלים כלליים, ואם בתחרויות ייעודיות המתארגנות לשם כך.
מי שעוסק במסורת זו מכונה קסטלייר (Casteller ו-Castellers ברבים), והמועדונים שהוקמו לשם כך נקראים קולייס קסטליירס (Colles castelleres).
מקורה של המסורת בסוף המאה ה-18 באזור העיר טרגונה שעדיין נחשבת למובילה בתחום, ומשם היא התפשטה ליתר חלקיה של קטלוניה ועד לאיים הבלאריים.
בשנת 2010 הכיר ארגון אונסק"ו במגדל האנושי כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
הקסטל עשוי להתנשא לגובה של עד 10 קומות, והוא נחשב למוצלח כאשר הוא מוקם ומפורק בשלמות ובשלום.
על הקסטלייר שעליו מוטל לעמוד בקומה האחרונה, ילד או ילדה המכונים "אנשנטה" (Enxaneta), להגיע למקומו ולהניף את אחת מידיו כשארבע אצבעותיה פונות אל על, ולפי המסורת, אלה מייצגות את הפסים בדגל קטלוניה.
עליו לרדת מהקסטל בצד הנגדי לצד ממנו טיפס, ובעקבותיו מפורק המגדל כולו.
תאונות מתרחשות בדרך כלל בשלבי ההקמה, אך תאונות קטלניות נדירות למדי.
מקרה המוות האחרון שתועד אירע ב-2006 ולפניו ב-1981.
הקסטליירס לובשים בגדים מסורתיים הכוללים מכנסיים לבנים, חולצה צבעונית ועליה סמל המועדון, אבנט שחור, והם בדרך כלל יחפים בעת הטיפוס כדי לא לפגוע בחבריהם וכדי לשמור על התחושה ברגליהם.
האבנט משמש כחגורת תמיכה לגב התחתון, ומאפשר לקסטליירס המטפסים אל הקומות הגבוהות יותר להיאחז בו.
אורכו של האבנט משתנה לפי הטעם האישי ובהתאם לקומה שבה ניצב הקסטלייר, ונע בין מטר וחצי ועד 8 מטר.
סיסמת הקסטליירס היא "כוח, איזון, אומץ והיגיון" (Força, Equilibri, Valor i Seny), הנחשבים לארבע התכונות הנדרשות מהעוסקים במסורת.
על הקסטלייר, ובמיוחד אלה שבקומות התחתונות, להיות חזקים, והמסורת צמחה במנהגי הכפריים שהיו מורגלים בנשיאת משאות כבדים.
האיזון נדרש הן כדי לשמור על יציבותו של הקסטלייר עצמו והן כדי לשמור על יציבותם של אלה הניצבים מעליו.
אומץ נדרש מכל העוסקים בבניית המגדל, אך במיוחד מהילדים שעליהם מוטל התפקיד לאייש את הקומות העליונות במגדל.
היגיון נדרש בשלבי התכנון והביצוע, וכל שגיאה עלולה לגרום להתמוטטות המגדל.
לענף מילון מושגים עשיר: קסטל שבו שני קסטליירס בכל קומה מכונה "טורה" (Torre - מגדל), וקסטל שבו קסטלייר בודד בכל קומה הוא "פילאר" (Pilar - עמוד).
"אגוליה" (Agulla - מחט) הוא פילאר במרכזו של קסטל היקפי.
בדרך כלל מכונים הקסטלס לפי הנוסחה "X de Y" (או "X של Y") כאשר X מסמן את מספר הקסטליירס בכל אחת מהקומות, ו-Y את מספר הקומות.
לחלק מהקומות במגדל שמות משלהן.
קבוצת האנשים שניצבים בבסיסו של המגדל, תומכים בו ומשמשים כרשת ביטחון אנושית מכונה "פיניה" (Pinya).
ה"אנשנטה" (Enxaneta - "רוכב") הוא הקסטלייר שניצב בקומה העליונה, מתחתיו ניצב ה"איישקאדור" (Aixecador - "המקים"), ומתחת לזה האחרון ה"דוזוס" (Dosos - "שניים").
שלוש הקומות האלה מכונות "פום דה דאלט" (Pom de dalt - "הקבוצה העילית").
קסטלו (באיטלקית: Castello) הוא הגדול מבין ששת רובעי העיר ונציה שבאיטליה.
הרובע החל להתפתח במאה ה-13 לאחר הקמת המספנות הימיות של צי רפובליקת ונציה באי איזולה ג'מיני (אף שהייתה התיישבות קטנה באי סן פייטרו די קסטלו – על שמו קרויי הרובע, כבר החל מהמאה השמינית).
עם השנים גדלו המספנות והפכו למתחם הארסנאלה החוצה את הרובע – מתחם שהיה הבסיס הימי הגדול ביותר באירופה עד המאה ה-15. בצפון הרובע נבנו מנזרים רבים.
לאחר כיבוש העיר ונציה על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1797, הוקמו בתחומי הרובע גנים נרחבים – כיום גני הביאנלה, וכן יובש הים והוקם האי סנט'אלנה.
ברובע ממוקם הסקולה די סן מרקו והסקולה של סן ג'ורג'ו דגלי סקבוני וכן הכנסיות סנטי ג'ובאני אי פאולו, כנסיית לה פייטה וכנסיית סן זכריה, בה קבור על פי המסורת הנוצרית זכריה הקדוש.
קסטיליה הישנה (בספרדית: Castilla la Vieja) הוא אזור היסטורי בספרד, אשר כלל את הטריטוריה שהיום נמצאת במחוזות: סנטאנדר (כיום בקנטבריה), בורגוס, לוגרוניו (כיום בלה ריוחה), סוריה, סגוביה, אבילה, ויאדוליד, ופלנסיה.
מקורות האזור הם בממלכה ההיסטורית קסטיליה שהוקמה במאה ה-9 באזור שכיום מורכב מקנטבריה, אלאבה, ובורגוס.
במאה ה-18 הקצה המלך קרלוס השלישי לקסטיליה הישנה את המחוזות: בורגוס, סוריה, סגוביה, אבילה, ויאדוליד, ופלנסיה.
בצו מלכותי מה-30 בנובמבר 1833, הרפורמה של חבייר דה בורגוס, יצרה את הבסיס לחלוקת ספרד למחוזות, שבתוספת מספר שינויים, ממשיכה להתקיים עד עצם היום הזה; צו זה הוסיף את מחוזות לוגרוניו וסנטאנדר לקסטיליה הישנה.
צו מלכותי אחר, מה-30 בנובמבר 1855, חילק את ספרד ל-46 מחוזות, והקצה את הפרובינציות ויאדוליד ופלנסיה לאזור לאון ההיסטורי, ובכך השאיר את קסטיליה הישנה רק עם סנטאנדר, בורגוס, סוריה, סגוביה, ואבילה.
למרות שהיו עוד מאמצים לרפורמות במאה ה-19, חלוקה זו השתקפה באנציקלופדיות, ספרי הגאוגרפיה, וספרי הלימוד מאמצע המאה ה-19 עד להחלפתם במחצית השנייה של המאה ה-20. לדוגמה, במהדורות המוקדמות של האנסיקלופדיה אספאסה, של האנציקלופדיה בריטניקה, ושל האנציקלופדיה לסטודנטים הפופולרית אלבארס, בכולם קיימת החלוקה הזו בין קסטיליה הישנה ללאון.
עם הקמת הקהילה האוטונומית של קסטיליה ולאון ב-1983, איבדה קסטיליה הישנה חלק גדול מהזהות הנפרדת שלה; מצד אחד, היא אוחדה פוליטית יחד עם לאון לתוך ישות גדולה יותר, ומאידך, שתיים מהפרובינציות שלה הפכו לקהילות אוטונומיות בזכות עצמן: סנטאנדר הפכה לקנטבריה, ולוגרוניו הפכה ללה ריוחה.
קסטלום בליסימום הוא מגדל צלבני קטן הבנוי על גבעה החולשת על כביש 60, בין ג'נין לשכם, בשיפולי תל דותן.
שרידי המבצר נמצאים בסביבות העיר יבלעם המקראית, ושמו הערבי של האתר: ח'רבת בלעמה.
מן המבצר הצלבני נשארו שרידים של מגדל בן שתי קומות - קיר שגובהו כ-8 מטר במרכז מתחם מרובע ששרידי חדרים וקמרונות נשמרו בצדדיו.
מנהרה מקורה שאורכה 30 מטר, רוחבה 3 מטר וגובהה 4.2 מטר, מובילה מהמגדל אל מפעל מים שראשיתו בתקופה הכנענית אשר סיפק מים ליישוב קדום ממעיין, ששמו הערבי: "עין אל-סינג'יב".
על פי מקורות צלבניים, המגדל עמד על תלו בשנת 1156 ועבר לחזקת המסדר ההוספיטלרי בשנת 1187.
על פי מקורות צלבניים, במקום שכנה כנסייה ששרידיה לא נמצאו, ואשר נקראה על שמו של איוב המקראי.
בכנסייה נערכה פגישת הפיוס בין שליחי גי דה ליזיניאן לרמון השלישי מטריפולי, לאחר קרב קרסון וערב קרב קרני חיטין.
מקור שמה של הכנסייה איננו ברור, וההיסטוריון הצלבני ארנול מציין כי איוב התגורר במקום.
מקור המסורת הצלבנית איננו ברור אך ייתכן וקשור לזיהוי מקובל של באר במקום הידועה כבור של יוסף ושיבוש של השם יוסף (Joseph) עם השם איוב (Job).
קסטלמארה דל גולפו (באיטלקית: Castellammare del Golfo, בלטינית: Emporium Segestanorum / Emporium Aegestensium, בסיציליאנית: Casteddammari), היא קומונה ועיירה קטנה המונה כ-15,200 תושבים ,נכון ל-2018, ב (נפת טרפאני עד 2015), בסיציליה, אי בדרום איטליה.
היא ידועה בעיקר בשל היותה מקום הלידה של ראשי המאפיה: סלבטורה מרנזנו, ג'וזף בוננו וסטפנו מגדינו.
פירוש שם העיר באיטלקית הוא "הטירה שעל הים של המפרץ", על שמו של המבצר מימי הביניים ששוכן ליד נמל העיר.
בעת העתיקה, שימשה קסטלמארה דל גולפו כעיר הנמל של סג'סטה , שהייתה באותו הזמן אחת הערים המרכזיות בסיציליה.
באותה תקופה, ענף התעסוקה המרכזי של העיר היה דייג, אך גם היום הוא משמש כחלק משמעותי בכלכלת העיר.
בנוסף לדייג, גם ענף התיירות והכרמים הרבים שבעיר נחשבים לבולטים במיוחד, והם חשובים מאוד לתושבי העיירה.
בעת השלטון המוסלמי בסיציליה במאות העשירית והאחד עשר נקראה העיירה "אל מדאריג'" (גרם מדרגות בערבית).
שלטון זה הוא זה שהקים לראשונה את המבצר.
שלטון הנורמנים לאחר מכן הגדיל אותו.
לאחר מכן, הייתה העיר למרכז הקרבות בין כתר אראגון לבין בית אנג'ו הצרפתי.