tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עשתה את הונה מפעילות בתחום התעשייה, המסחר, הקרקעות, החקלאות והפיננסים (בנקאות), כשהפעילות נפרשת בכל רחבי המזרח התיכון ואגן הים התיכון המזרחי (טורקיה, לבנון, סוריה, ארץ ישראל, מצרים וקפריסין).
המבנה הוקם ב-1912 ברחוב סורסוק שברובע רמייל בביירות על ידי ניקולאס סורסוק בתור בית מגוריו.
ניקולס היה אספן תמונות וחפצי אמנות שהחזיק בביתו.
עם מותו ב-1952 הוריש את ביתו לעיריית ביירות כדי שתפתח במקום מוזיאון לאמנות עתיקה ואמנות מודרנית.
בצוואתו ביקש להקדיש אולם תצוגה לציירים לבנונים.
בתשע השנים עד פתיחתו הרשמית של המוזיאון הפך אותו נשיא לבנון, כמיל שמעון, למשכן אירוח עבור אורחים רמי מעלה.
ב-1957, עוד לפני פתיחתו הרשמית, הציג המוזיאון תערוכה במרכז אונסק"ו בביירות, שכללה 664 רפרודוקציות צבעוניות ממוסגרות של יצירות מאסיה, אירופה ואמריקה.
ב-1961 נפתח המוזיאון רשמית לקהל הרחב והציג קונספט של מרחב פתוח, שבו הוצגו התערוכות.
מאז היפתחו הציג המוזיאון מעל 100 תערוכות.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, שפרצה ב-1975, נסגר המוזיאון מדי פעם אך הצליח להישאר פתוח רוב תקופה זו.
בשנת 2000 החלה הנהלת המוזיאון בתהליך תכנון של חידוש המוזיאון, על מנת להפוך אותו למוזיאון מודרני.
תכנון השינוי נמסר לאדריכל הצרפתי ז'אן מישל וילמוט ולאדריכל הלבנוני ז'אק אבו חאלד.
עבודות השיפוץ החלו ב-2008 והסתיימו ב-2014, וב-8 באוקטובר 2015 נפתח המוזיאון מחדש.
ב-4 באוגוסט 2020 נפגע המוזיאון בצורה משמעותית בעקבות הפיצוץ בנמל ביירות.
אירוע זה גרם לסגירתו של המוזיאון לתקופה ארוכה ולעבודות שימור ותיקון הנזקים ליצירות האמנות.
מבנה המוזיאון מייצג אדריכלות לבנונית עם השפעות עות'מאניות ואיטלקיות (במיוחד מוונציה).
המבנה הוקם באזור יוקרתי של ביירות וסביבו נבנו בתי יוקרה נוספים.
המוזיאון כולל אולם תצוגה מרכזי בשם "אולם הסתיו" (Salon d'Automne).
חזית המוזיאון מתאפיינת בגרם מדרגות כפול ומפואר ובחלונות מקושטים בויטראז'ים.
במהלך החידוש, שהחל ב-2008, הוגדל שטח המוזיאון מ-1,500 מ"ר ל-8,500 מ"ר, בעיקר על ידי חפירת ארבע קומות תת-קרקעיות, כדי לא לפגוע במבנה ההיסטורי.
במסגרת הפרויקט נפתחו חללי תצוגה נוספים ונבנו ספריית מחקר, אודיטוריום, סדנת שחזור ומחסנים נוספים לאוספים אמנותיים, וכן חנות ומסעדה.
היקף ההשקעה בפרויקט זה היה כ-12 מיליון דולר.
המוזיאון מציג מגוון של תערוכות, כשרבות מהן מתמקדות בציירים ערבים ובמיוחד לבנונים.
תערוכות נוספים מציגות סוגי אמנות נוספים, כמו שטיחים, צילומים, קרמיקה, וכן סדרה של 15 הדפסי חיתוכי עץ יפניים מודרניים, שניתנו במתנה למוזיאון על ידי שגרירות יפן בלבנון.
במוזיאון מוצגים הרהיטים המקוריים של ניקולאז סורסוק.
בין האמנים שיצירותיהם הוצגו במוזיאון ניתן למנות את שפיק עבוד , מונה בסילי סאהנוי , רפיק שרף , סאלוה ראודה שוקר , קייס ואן דונגן, פול גויראגוסיאן ואחרים:
1969: אמנות פלסטית בשירות האדריכלות
קולאז'ים וציורים של סרגיי פאראז'אנוב
הנפילה, דניאל ג'נדרי (Danielle Genadry)
תערוכה של אדליטה חוסני-ביי (Adelita Husni-Bey)
ציונים וצבעים: מחווה לאמין אל באצ'ה
פירות שינה (מתוך הביאנלה של שרג'ה ה-13)
"המלאכה", תערוכה של מונירה אל קדירי (Monira Al Qadiri)
"סיפורו של עץ הגומי", תערוכתו של עבד אל קדירי (Abed Al Kadiri)
תערוכת צילומים של סיי טוומבלי
מייצג רב תחומי ŠamaŠ של זאד מאולטקה
"דירות נטושות, תצוגת מערכות", תערוכת ציורים של גרגורי בוחקג'יאן
"מפעל האשליות: אוסף פואד דבאס ופרשנויות עכשוויות", תערוכה
"בעלבכ, ארכיון של נצח", תערוכה מבעלבכ
"בנקודה הדוממת של העולם המתהפך, יש את הריקוד", תערוכה
מוזיאון נמל האנושות צורוגה (ביפנית: 人道の港 敦賀ムゼウム) הוא מוזיאון המציג את ההיסטוריה של נמל צורוגה, השוכן בפארק קנגאסאקי בעיר צורוגה, מחוז פוקואי, יפן.
המוזיאון שם דגש מיוחד על פועלו של הדיפלומט היפני צ'יאונה סוגיהארה, אשר הציל במהלך מלחמת העולם השנייה את חייהם של אלפי פליטים יהודים בכך שהנפיק להם אשרות מעבר, בניגוד להוראות ממשלתו.
בתוך כחודש הנפיק יותר מ-2,000 אשרות מעבר, מהלך שסייע להצלתם של למעלה מ-6,000 יהודים.
נמל צורוגה היה המקום הראשון אליו הגיעו הפליטים לאחר מסעם הארוך מאירופה.
התערוכה המרכזית עוסקת בהיסטוריה של נמל צורוגה.
מאז ימי קדם שימש הנמל כנקודת חיבור בין יפן ליבשת אסיה.
במיוחד בתקופת מייג'י ועד ראשית תקופת שווה, חווה הנמל שיא פעילות, כאשר שימש כנקודת יציאה מיפן אל ולדיווסטוק, תחנת הקצה של הרכבת הטרנס-סיבירית.
אחת מנקודות השיא בתערוכה היא סיפורו של צ'יאונה סוגיהארה (ששמו נהגה לעיתים גם כ"סמפֹּו סוגיהארה").
בזמן שכיהן כסגן הקונסול של יפן בעיר קובנה, ליטא, הוא הציל יהודים שנרדפו על ידי הנאצים על ידי הנפקת אשרות מעבר, בניגוד להוראות משרד החוץ היפני.
נמל צורוגה היה הנקודה הראשונה על אדמת יפן שבה נחתו הפליטים, לאחר מסע מפרך מאירופה דרך הרכבת הטרנס-סיבירית.
המוזיאון מציג את סיפור הסיוע המקומי שקיבלו הפליטים מהתושבים בצורוגה בזמן שהותם הקצרה בעיר, באמצעות תערוכות וראיונות עם ניצולים ובני משפחותיהם.
המילה "ムゼウム" היא תעתיק יפני של המילה "מוזיאון" בפולנית, בהתייחס לעובדה שרבים מהפליטים היהודים היו ממוצא פולני.
המוזיאון נמצא במרחק של כ-30 דקות הליכה מתחנת צורוגה של JR Hokuriku Main Line, או נסיעה של כ-8 דקות באוטובוס (קו Tsuruga Shuyu) מתחנת צורוגה לפארק קנגאסאקי, ולאחר מכן הליכה של כ-4 דקות.
מוזיאון נלסון-אטקינס לאמנות הוא מוזיאון אמנות בקנזס סיטי, מיזורי, הידוע באוסף אנציקלופדי של אמנות מכמעט כל יבשת ותרבות, ובמיוחד באוסף נרחב של אמנות אסייתית.
המוזיאון נבנה על שטח ביתו של מו"ל הקנזס סיטי סטאר ויליאם רוקהיל נלסון (1841 – 1915).
כאשר נפטר בשנת 1915, קבע בצוואתו כי עם מות אשתו ובתו, כל הכנסות עיזבונו יופנו לרכישת יצירות אמנות להנאת הציבור.
לעיזבונו נוספו כספים מעיזבונות בתו, חתנו ועורך דינו.
בשנת 1911, הורישה מרי מקאפי אטקינס (1836–1911), אלמנתו של איש הנדל"ן ג'יימס בוריס אטקינס, 300,000 דולר להקמת מוזיאון אמנות.
בזכות הצמיחה הכלכלית בשנות העשרים הסוערות, גדל הסכום ל-700,000 דולר עד 1927. נאמני שתי העיזבונות החליטו לאחד אותן יחד עם ירושות קטנות יותר מאחרים כדי ליצור מוסד אמנות אחד גדול .
הבניין תוכנן על ידי האדריכלים הבולטים מקנזס סיטי, ווייט ווייט.
הנחת אבן הפינה נערכה ביולי 1930, והמוזיאון נפתח ב-11 בדצמבר 1933. הבניין נבנה בסגנון אדריכלות האמנויות היפות, על פי המודל של מוזיאון קליבלנד לאמנות.
האדריכל תומאס ווייט אמר:"אנו בונים את המוזיאון על פי עקרונות קלאסיים משום שהם הוכחו על פני מאות שנים.
ניתן לפתח עיקרון אמריקאי מובהק המתאים לבניין כזה, אך עד כה, כל דבר מסוג זה הוא ניסיוני.
לא עושים ניסויים עם שניים וחצי מיליון דולר."הבניין המקורי נבנה בעלות של 2.75 מיליון דולר.
מידות המבנה בן שש הקומות היו 120 מטרים אורך ו-53 מטרים רוחב.
המוזיאון, שכונה גלריית נלסון, תפקד למעשה כשני מוזיאונים עד 1983, אז שונה שמו הרשמי למוזיאון נלסון-אטקינס לאמנות.
בעבר, האגף המזרחי נקרא מוזיאון אטקינס לאמנויות יפות, בעוד שהאגף המערבי והלובי נקראו גלריית ויליאם רוקהיל נלסון לאמנות.
מכיוון שנלסון, התורם העיקרי, הוריש למוזיאון את הונו ולא אוסף אמנות אישי, הצליחו האוצרים להרכיב אוסף מאפס.
בשיא השפל הגדול, שוק האמנות העולמי הוצף ביצירות למכירה, אך היו מעט מאוד קונים.
אוצרי המוזיאון מצאו שוק עצום פתוח בפניהם.
הרכישות נעשו במהירות ובתוך זמן קצר החזיק המוזיאון באחד מאוספי האמנות הגדולים ביותר במדינה.
בשנת 1993 החל המוזיאון לשקול את תוכנית הרחבה ראשונה מאז שנות ה-40.
בתחרות אדריכלים שנערכה בשנת 1999 לבניית תוספת למוזיאון, זכה האדריכל סטיבן הול.
הצעתו של הול, הייתה לבנות חמישה ביתני זכוכית ממזרח לבניין המקורי, אותם כינה עדשות.
העדשות משתרעות על פני 15,300 מטרים רבועים ונקרא על שם הנרי וו.
בניין בלוך מאכלס את גלריות המוזיאון לצילום עכשווי, אמנות אפריקאית, תערוכות מיוחדות, קפיטרייה, ספריית ספנסר לאמנות של המוזיאון וחצר הפסלים ע"ש איסמו נוגוצ'י.
הבנייה עלתה כ-95 מיליון דולר, והמבנה נפתח ב-9 ביוני 2007.
בתחרות לתכנון התוספת, כל המשתתפים מלבד הול הציעו ליצור תוספת מודרנית בצד הצפוני של המוזיאון, אשר הייתה משנה או מסתירה באופן דרסטי את החזית הצפונית ששימשה ככניסה הראשית למוזיאון.
לעומת זאת, הול הציע למקם את התוספת בצד המזרחי בניצב לבניין הראשי.
מטרתם הייתה לשלב את גן הפסלים האייקוני של המוזיאון כדי למזג את חוויית האמנות, האדריכלות והנוף.
במהלך הבנייה, תוכניתו של הול נתקלה בביקורת רבה.
היא תוארה כ"גרוטסקי, קופסת מתכת".
עם זאת, לאחר השלמת המבנה הביקורות הללו:
מבקר האדריכלות של הניו יורק טיימס, ניקולאי אורוסוף, כתב:עבור עולם האמנות, התוספת, המכונה בניין בלוך, אמורה לאשר מחדש כי אמנות ואדריכלות יכולות להתקיים יחד באושר.
כולנו יכולים לשאוב נחמה מהעובדה שעבודות ציבוריות של ימינו יכולות להשתוות או לעלות על ההישגים הגדולים של הדורות הקודמים...
התוצאה היא בניין שאינו מאתגר את העבר כל כך, אלא מציע השקפת עולם חלופית שנמצאת בשינוי מתמיד.
במבט מהכיכר הצפונית, הכניסה הראשית של התוספת נמשכת בעדינות אל הבניין הישן, כאשר צורתה הקריסטלית מרמזת על הד דמוי רפאים של חזית האבן הצנועה.
משם, העין נמשכת אל הבלוקים השקופים, המובחנים אך המחוברים זה לזה, אשר חלקם נטמעים בנוף...
זוהי גישה שכל מי שיעצב מוזיאון מנקודה זו ואילך צריך ללמוד.תכנון המוזיאון נעשה בניגוד לחשיבה השמרנית המסורתית בכך שאפשר לאור טבעי מהעדשות להאיר את יצירותיו.
רוב התערוכות בבניין נמצאות מתחת לאדמה, בעומק הוא כ-10 מטרים ביתני זכוכית מעליהם.
גורמים רשמיים אומרים כי ההתקדמות בטכנולוגיית הזכוכית אפשרה לחסום את רוב הקרניים האולטרה סגולות המזיקות שעלולות לפגוע ביצירות המוצגות.
בשנת 2007, דירג מגזין טיים את בניין בלוך החדש של המוזיאון במקום הראשון ברשימת "10 פלאי האדריכלות הטובים ביותר.
אוסף יצירות העת עתיקה ממצרים, יוון, רומא והמזרח הקרוב.
מכילה דיוקנאות של פרעונים ומלכות מצריות כמו סנוסרת השלישי, רעמסס השני, נפרתיתי, ובית תלמי, יצירות מהמזרח הקרוב כוללות תכשיטים מראשית ימי המלכים באור, פסלים מארמון אשורנצירפל השני בכלח מהאלף הראשון לפנה"ס ופסלים מארמונות פרספוליס בהאימפריה הפרסית.
יצירות יווניות כוללות פסלים וכלי חרס מהמאה ה-5 עד המאה ה-1 לפני הספירה של אלים יווניים כמו הליוס, אפולו, דמטר, אכילס והרקולס.
פסלים רומיים של הקיסרים אלכסנדר סוורוס וואדריאנוס ועוד.
אוסף הציורים האירופיים של המוזיאון המוערך כולל יצירות מאת קאראווג'ו, חוסה דה ריברו, ז'אן-בטיסט סימאון שארדן, פטרוס כריסטוס, גוארצ'ינו, אלכסנדר מניאסקו, טיציאן, הירונימוס בוש, רמברנדט, אליזבט ויז'ה-לה ברון, פיטר פאול רובנס, אז'ן פרומנטן, גוסטב קייבוט, אדגר דגה, פול גוגן, קלוד מונה, קמיל פיסארו, וינסנט ואן גוך ועד רבים.
במוזיאון גם אוסף נאה של יצירות רנסאנס איטלקי מאת יאקופו דל קאסנטינו, ג'ובאני די פאולו, ברנרדו דאדי, לורנצו מונקו, גררדו סטארנינה ולורנצו די קרדי.
אוסף נוסף הוא של ציורים מאת מקס בקמן, קרל הופר, אמיל נולדה, ארנסט לודוויג קירכנר ואוסקר קוקושקה.
מוזיאון נלסון-אטקינס עוסק ביצירות אמנות מתקופת הנאצים, שלרוב נוצרו על ידי יהודים, צוענים, קווירים או כל מי שלא התאים לאידיאל הנאצי בשנות ה-20 עד ה-40 של המאה ה-20, אם כי עיקר ההתמקדות היא ביצירות שנוצרו או היו בבעלות יהודים.
רבות מהיצירות הושמדו, הוברחו או נמכרו בזול.
המוזיאון עוסק בחקר היצירות ומשתף פעולה עם צאצאי הבעלים או האמנים.
בהתאם לרצון הצאצאים, היצירות מוחזרות לבעליהן החוקיים או נשארות בתצוגה.
אחת היצירות המפורסמות ביותר מתקופת הנאצים היא ציור טבע דומם בשם כדורי שלג (Les Boules de Neige) מאת פייר בונאר, שהוחזק במכרה המלח באלטאוסזה ונלקח מהבנקאי היהודי-צרפתי דויד דוד-וויל.
המוזיאון מציג רשימה של היצירות הללו באתר האינטרנט שלו ובפורטל האינטרנט של ברית המוזיאונים האמריקאית לחקר מקור אמנות מתקופת הנאצים (NEPIP).
מוזיאון נלסון-אטקינס נחשב ומוערך בזכות אוסף האמנות האסייתית הנרחב שלו, ובמיוחד מתקופת סין הקיסרית, וכן בזכות יצירות מאפגניסטן, הודו, איראן, אינדונזיה, קוריאה, פקיסטן ומדינות אחרות בדרום מזרח/דרום אסיה.
רובו נרכש עבור המוזיאון בתחילת המאה ה-20 על ידי לורנס סיקמן, בשעתו עמית הרווארד בסין.
במוזיאון יש את אחד האוספים הטובים ביותר של ריהוט סיני עתיק, ופסלי קרמיקה מזוגגים של יישיאן שנוצרו בסביבות שנת 1000.
בנוסף לאמנות סינית, כולל האוסף יצירות מיפן, כולל יצירות מסך ומגילות מאת קאיהו יושו, טוואראיה סוטאצו, הישיקאווה מורונובו, איקנו טייגה ושיוקאווה בונרין.
אוסף הדפסי העץ מונה כ-500 יצירות של קצושיקה הוקוסאי, הירושיגה ועוד.
רוב יצירות האמנות באוסף האפריקאי של המוזיאון נוצרו על ידי אמנים בעיקר ממערב ומרכז אפריקה, ממדינות מאלי, חוף השנהב, גאנה, ניגריה, קמרון, גבון והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו .
בשנת 2009 פתח המוזיאון גלריות אמנות אינדיאניות, בשטח כולל של 6,100 רגל מרובע, עם 200 יצירות המוצגות בממוצע.
החל אמנים ילידים אמריקאים בני אלפי שנים ועד לאמנים מודרניים.
הגלריה מציגה פריטים היסטוריים כמו קדרות, סלים, עבודות חרוזים, נוצות וטקסטיל וציורים משבטים אריקה, מיסיסיפי, אלגונקוויאן, פליינס, לקוטה, קיווה, שאיין, צ'ומאש, נאוואחו ופואבלובמסגרת חוק הגנת והחזרת קברים אינדיאנים (NAGPRA) פועל המוזיאון בשיתוף פעולה עם קבוצות, שבטים וקהילות אינדיאנים אחרות כדי לאפשר החזרה או הצגת אמנות אינדיאנים באופן הולם תרבותית.
פריטים שנתבעו על ידי רשויות של השבטים נבחנים כל מקרה לגופו.
הגלריה האמריקאית מכילה אמנות של אמנים אמריקאים שאינם ילידים.
האוסף כולל את האוסף הציבורי הגדול ביותר של עבודות מאת תומאס הארט בנטון, מקנזס סיטי.
באוסף ציורים של ג'ורג' בלווז, ג'ורג' קיילב בינגהאם, פרדריק אדווין צ'רץ, ג'ון סינגלטון קופלי, תומאס אייקינס, וינסלו הומר וג'ון סינגר סרג'נט.
אחת התערוכות הבולטות יותר שהוצגה במוזיאון הייתה "30 אמריקאים", שהציגה את החיים האפרו-אמריקאים דרך עיניהם של 30 אמנים שונים מכל רחבי הארץ, כולל עבודות של ז'אן-מישל בסקיה, קארי מיי ווימס, קרי ג'יימס מרשל, מיקלין תומאס, ראשיד ג'ונסון, קארה ווקר, האנק וויליס תומאס וקהינדה וויילי.
הוא הכיל 80 ציורים, רישומים, הדפסים, פסלים, תצלומים וסרטונים.
אמנות אמריקאית עכשוויות מוצגת בבניין בלוך ומכילה עבודות מאת וילם דה קונינג, פיירפילד פורטר, וויין תיבאו, ריצ'רד דיבנקורן, אגנס מרטין, ברידג'ט ריילי ואלפרד ינסן.
בשנת 2023, הימר המוזיאון נגד מוזיאון פילדלפיה לאמנות על משחק הסופרבול בין קבוצת קנזס סיטי צ'יפס לפילדלפיה איגלס.
לאחר ניצחון הקבוצה המקומית העניק לה מוזיאון פילדלפיה לאמנות את הציור "שיט" מאת תומאס אייקינס.
אוסף זה מכסה יצירות שנוצרו בין שנות ה-60 של המאה ה-19 לשנות ה-70 של המאה ה-19, כולל יצירות קוביזם, אקספרסיוניזם, פוביזם, דאדא, סוריאליזם, באוהאוס ואקספרסיוניזם מופשט.
גלריות הצילום בבניין בלוך מציגות סקירה של ההיסטוריה היצירתית של המדיום, החל מדגרטיפים ועד לתהליכים של המאה ה-21. המוזיאון מכיל גם את התמונה העתיקה ביותר הידועה של עבדים בארצות הברית, שצולמה בשנת 1850 ככל הנראה בג'ורג'יה על ידי אמן לא ידוע.
תצוגת האמנות עכשווית ממוקמת בבניין בלוך ומוגדרת בספר נלסון-אטקינס כאמנות משנת 1960 ועד ימינו.
הסגנונות כוללים פופ, מינימליזם, אמנות מושגית וריאליזם, ממקומות שונים בעולם.
היא מכילה יצירות אמנות מאמנים מפורסמים כמו: ג'קסון פולוק, אנדי וורהול, אניש קאפור, רוברט ראושנברג, ינקה שוניבר, דואן הנסן, לואיז נוולסון, דונלד ג'אד, רוברט ארנסון, ג'ים דיין, ננסי גרייבס, ברידג'ט ריילי, אליזבת מאריי, רוברט מנגולד, וילם דה קונינג, מארק רותקו, דייוויד סמית', ריצ'רד דיבנקורן, קלאס אולדנבורג, סול לויט, ואגנס מרטין.
גן הפסלים על שם דונלד ג'יי הול
גן הפסלים שתוכנן על ידי דן קיילי, מכיל את האוסף הגדול ביותר של פסלי ברונזה מונומנטליים מאת הנרי מור בארצות הברית.
הפארק כולל גם עבודות של אלכסנדר קלדר, אוגוסט רודן, ג'ורג' סיגל ומארק די סוברו.
מעבר לאלה, הגן ידוע בזכות פסל הכדור נוצה מאת קלאס אולדנבורג וקוסייה ואן ברוגן, פסל חוץ בן ארבעה חלקים של כדורי נוצה גדולים במיוחד לבדמינטון, המתנשא לגובה של 5.5 מטרים.
חצר הפסלים על שם נוגוצ'י בקצה הדרומי של בניין בלוך מאכלס פסלים עכשוויים שניתנו במתנה על ידי יוזמת הפיסול המודרני של קרן משפחת הול.
זהו האוסף השלישי בגודלו של איסמו נוגוצ'י, מחוץ לניו יורק ויפן.
מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית (SFMOMA) הוא מוזיאון לאמנות מודרנית ועכשווית בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
המוזיאון שהיה הראשון בחוף המערבי שהוקדש אך ורק לאמנות המאה ה-20, הרכיב אוסף בעל הכרה בינלאומית עם למעלה מ-33,000 יצירות אמנות, פיסול, צילום, אדריכלות, עיצוב ואמנויות מדיה.
האוסף מוצג על פני 16,000 מטרים רבועים, מה שהופך את המוזיאון לאחד הגדולים ביותר בארצות הברית ואחד המוזיאונים הגדולים בעולם לאמנות מודרנית ועכשווית.
בשנת 2024, SFMOMA דורג במקום ה-14 ברשימת המוזיאונים לאמנות הטובים ביותר בארצות הברית של הוושינגטון פוסט.
המוזיאון נוסד בשנת 1935, בשנת 1995 נחנך מבנה הקבע בסאות' אוף מרקט, שתכונן על ידי מריו בוטה.
ב-14 במאי 2016, לאחר סגירה של שלוש שנים נפתח המוזיאון מחדש עם מבנה חדש ומורחב שתוכנן על ידי סנופטה, ההרחבה יותר מהכפילה את שטחי התצוגה של המוזיאון.
מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית נוסד בשנת 1935 כמוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות.
במשך שישים שנותיו הראשונות, שכר המוזיאון את הקומה הרביעית של בניין הווטרנים בשדרת ואן נס במרכז האזרחי.
מתנה של 36 יצירות אמנות ביניהם "נושא הפרחים" (1935) מאת דייגו ריברה, היוותה את הבסיס לאוסף הקבוע.
האוסף הראשוני נתרם על ידי אלברט בנדר שתרם למוזיאון יותר מ-1,100 פריטים במהלך חייו.
בשנתו השנייה התחדש המוזיאון עם תערוכה של עבודותיו של אנרי מאטיס.
כמו כן, בשנת 1936, הקים המוזיאון את אוסף הצילום שלו, והפך לאחד המוזיאונים הראשונים שהכירו בצילום כצורת אמנות.
בשנת 1940, המוזיאון קיים את תערוכת האדריכלות הראשונה שלו, Telesis: Space for Living .
במרץ 1945 נאלץ המוזיאון לעבור למתקן זמני ברחוב פוסט כדי לפנות מקום לוועידת האומות המאוחדות לארגון בינלאומי.
ביולי באותה שנה, לאחר חתימת מגילת האומות המאוחדות בתיאטרון הרבסט בבניין הווטרנים, חזר המוזיאון למיקומו המקורי.
באותה שנה, הציג המוזיאון את תערוכת היחיד הראשונה של האמן האמריקאי ג'קסון פולוק.
בשנת 1975 הוסיף המוזיאון את המילה "מודרני" לשמו.
בינואר 1995 חנך המוזיאון את מבנה הקבע שלו שתוכנן על ידי האדריכל השווייצרי מריו בוטה, בעלות של 60 מיליון דולר.
בשנים הבאות, תחת ניהולו של דייוויד א.
רוס (1998–2001) ביצע המוזיאון סדרה של רכישות משמעותיות הכוללות עבודות של אלסוורת' קלי, רוברט ראושנברג, רנה מגריט ופיט מונדריאן, כמו גם את המזרקה האייקונית של מרסל דושאן.
רכישות אלו ורכישות נוספות של עבודות מאת ג'ספר ג'ונס, מארק רותקו, פרנסיס בייקון, אלכסנדר קלדר, צ'אק קלוז ופרנק סטלה הציבו את המוסד בין המובילים במוזיאונים האמריקאים לאמנות מודרנית.
המוזיאון רשם מספר שיא של מבקרים בשנת 2008 עם התערוכה פרידה קאלו, שמשכה יותר מ-400,000 מבקרים במהלך שלושת חודשי התצוגה שלה.
בשנת 2009, קיבל המוזיאון אפוטרופסות על אוסף האמנות העכשווית של דוריס ודונלד פישר מייסדי חברת גאפ.
אוסף פישר כולל כ-1,100 עבודות מגדולי האמנים, ביניהם אלכסנדר קלדר, צ'אק קלוז, וילם דה קונינג, ריצ'רד דיבנקורן, אנסלם קיפר, אלסוורת' קלי, רוי ליכטנשטיין, ברייס מרדן, אגנס מרטין, גרהרד ריכטר, ריצ'רד סרה, סיי טוומבלי אנדי וורהול, ועוד רבים אחרים.
האוסף הושאל למוזיאון לתקופה של 100 שנים.
בעקבות זאת, הכריז המוזיאון על תוכניות להרחבה משמעותית של המוזיאון כדי להתאים את קהל היעד, התוכניות והאוספים הגדלים שלה, ולהציג את אוסף דוריס ודונלד פישר.
בשנת 2010 - שנת חגיגות 75 שנה למוזיאון - נבחר משרד האדריכלים סנופטה לתכנן את ההרחבה.
המוזיאון נסגר לקהל הרחב במאי 2013, ונפתח מחדש שלוש שנים לאחר מכן.
בפברואר 2011 השיק המוזיאון קמפיין רכישות, והודיע על רכישת 195 יצירות, כולל ציורים של ג'קסון פולוק, וילם דה קונינג, ג'ספר ג'ונס, רוברט ראושנברג ופרנסיס בייקון.
כמו כן, במסגרת הקמפיין, הוכרזו תרומות שהובטחו ל-473 תצלומים, כולל 26 עבודות של דיאן ארבוס ותרומות משמעותיות של צילום יפני.
בקיץ 1988, הוכרזו האדריכלים מריו בוטה, תומאס ביבי ופרנק גרי כמתמודדים סופיים בתחרות האדריכלים לתכנון המבנה החדש של המוזיאון.
בין העולים לחצי הגמר היו צ'ארלס מור וטדאו אנדו.
שלושת הפיינליסטים היו אמורים להציג הצעות עיצוב ספציפיות לאתר מאוחר יותר באותה שנה, אך המוזיאון ביטל את התחרות לאחר חודש בלבד ובחר בבוטה בן ה-45.
מייקל קימלמן תיאר את הבניין החדש בניו יורק טיימס:"המבנה כולל גלריות המתנשאות סביב אטריום מרכזי מואר באור שמיים.
באופן כללי, מדובר בסדרה של גושים מדורגים לאחור, כשבמרכזם גליל המכיל את פיר האור הגבוה וגרם המדרגות...
מבחוץ, מעל החזית כמעט חסרת החלונות העשויה לבנים מפוספסות, ניצב הסילו הענק בשחור-לבן של הפיר המרכזי, חתוך באלכסון, ומכוסה בסקיילייט אליפטי בגובה של 130 רגל, שכבר הפך לסימן ההיכר של המוזיאון".
העיצוב הפנימי של בוטה מתאפיין ברצועות מתחלפות של גרניט שחור מבריק וצרוב-להבה על הרצפה, קירות קומת הקרקע ובסיסי העמודים, וברצועות של עץ טבעי ועץ צבוע בשחור בדלפקי הקבלה ודלפק שמירת החפצים.
בשנת 2009, בתגובה לצמיחה משמעותית בקהל ובאוספים של המוזיאון מאז פתיחת הבניין בשנת 1995, הודיעה SFMOMA על תוכניות להתרחב.
רשימה קצרה שפורסמה במאי 2010 כללה אדריכלים ידועי שם שנבחנו רשמית לפרויקט: נורמן פוסטר, אליזבת דילר, דייוויד אדג'יה, סטיבן הול, רנצו פיאנו, פטר צומטור וסונפטה.
ביולי 2010 בחר המוזיאון ב-Snøhetta לתכנן את ההרחבה.
הבניין המורחב כולל שבע קומות המוקדשות לאמנות ולתוכניות ציבוריות, ושלוש קומות המכילות שטחי שירות לפעילות המוזיאון.
ה"סילו" המתנשא עם גשר האוקולוס שלו נותר, אך גרם המדרגות של בוטה הוסר.
החזית המזרחית של ההרחבה, ברקע המבנה של בוטה, עוצבה בהשראת מי המפרץ והערפילים של סן פרנסיסקו, מורכבת מיותר מ-700 לוחות ייחודיים בצורתם שיוצרו מחומר מרוכב מחוזק בסיבי זכוכית (FRP – פולימר מחוזק בפיברגלס).
במהלך היום, תנועת האור והצללים מחיה באופן טבעי את המשטח הגלי.
גבישי סיליקט ממחוז מונטריי המשובצים במשטח קולטות ומשקפות את האור המשתנה.
הבניין השיג תו תקן LEED זהב, בשל הפחתה של 15% בעלויות האנרגיה, הפחתה של 30% בצריכת המים והפחתה של 20% בייצור שפכים.
מוזיאון פיקאסו הוא מוזיאון באזור המארה שברובע השלישי של פריז בצרפת.
המוזיאון ממוקם ב"אוטל סאלה" (Hotel Salé) ברחוב תוריניי (rue de Thorigny).
המוזיאון כולל למעלה מ-3,000 יצירות אמנות של פבלו פיקאסו, לרבות ציורים, רישומים, איורים, פסלים וכן תמונות על חיי האמן.
הציורים מוצגים בסדר כרונולוגי, תוך הצגת האירועים שאירעו בכל תקופה ותקופה בחייו של האומן, אירועים היסטוריים שאירעו באותה תקופה, והשפעתם על עבודתו של האומן.
כמו כן מציג המוזיאון יצירות של בני תקופתו של פיקאסו, ובהן יצירות של סזאן ומאטיס, תוך הצגת ההשפעות ההדדיות בין היצירות.
המבנה בו מצוי כיום המוזיאון נבנה בין השנים 1656 ו-1659 עבור פייר אובר (Pierre Aubert) הלורד של פונטניי (Fontenay).
עושרו של אובר מקורו בהיותו של גובה מס מלח – ועל שם המס קרוי המבנה – "בית המלח" – "אוטל סאלה" Hôtel Salé.
האדריכל שתכנן את הבניין היה ז'אן בולייה (Jean Boullier), הידוע גם בשם ז'אן לה בורג' (Jean de Bourges), והמבנה נחשב לאחד הבניינים ההיסטוריים היפים ביותר ברובע המארה.
במהלך השנים החליף המבנה בעלים מספר רב של פעמים.
בין היתר היה המבנה בבעלות שגרירות הרפובליקה של ונציה (1671), המארשל של וילרוי, במהלך המהפכה הצרפתית הוחרם המבנה והפך לרכוש השלטונות, ובשנת 1815 הפך המבנה לבית ספר העירוני לאמנות (municipal École des Métiers d'Art) בו למד גם בלזק.
בשנת 1964 נירכש על ידי העיר פאריס ובשנת 1986 קיבל מעמד של מבנה לשימור.
בין השנים 1974–1980 שוחזר המבנה על ידי ברנר ויטרי (Bernard Vitry) וברנר פונקוורני (Bernard Fonquernie).
המבנה נבחר לשמש כמוזיאון המציג את יצירות פיקאסו לאחר תחרות שבה נבדק למה ישמש המבנה.
בשנת 1968 נחקק בצרפת חוק המתיר ליורשים לשלם את מס הירושה באמצעות חפצי אמנות – כל עוד מדובר בחפצי אמנות הנחשבים חלק מהמורשת התרבותית של צרפת.
חפצי האמנות אושרו על ידי דומיניק בוזו, האוצר של המוזיאונים הלאומיים של צרפת.
כפי שפיקאסו עצמו נהג לומר "אני הוא האספן הגדול ביותר של פיקאסו בעולם" – ובאוספיו הצטברו אלפי חפצי אמנות מיצירותיו הוא.
במוזיאון פיקאסו למעלה מ-3,000 יצירות אמנות של פיקאסו הכוללים ציורים, רישומים, כלי קרמיקה ופסלים, בנוסף היו באוספי פיקאסו מספר יצירות של סזאן, דגה, רוסו, סוראט, דה קיריקו ומאטיס, וכן מספר רב של פסלים פרימיטיביים מרחבי העולם.
ליצירות האמנות של פיקאסו נלווה מידע רב על התקופה ועל יחס התקופה ליצירות – כך למשל, לצד תמונות של פיקאסו משנות ה-50 מוצגים קריקטורות של התקופה המציגות את יחס אנשי התקופה (השלילי בדרך כלל) ליצירות.
היצירות מוצגות בסדר כרונולוגי, ולצידן תמונות של פיקאסו עצמו ושל הליך היצירה של היצירות.
כמו כן מנסה המוזיאון להראות את ההקשר בין חייו האישיים של פיקאסו ליצירות.
כך לדוגמה, מציג המוזיאון איך השפיעה לידתה של נכדתו של פיקאסו על יצירותיו שהפכו פחות אבסטרקטיות לאחר הלידה.
בקומה השנייה של המוזיאון ישנו שטח לתצוגות זמניות, והקומה השלישית מיועדת למשרדי המוזיאון ולספריה.
מוזיאון קווינס הוא מוזיאון אמנות השוכן ברובע קווינס בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
המוזיאון נמצא כיום בביתן העיר ניו יורק שנבנה עבור התערוכה העולמית של ניו יורק (1939) בפארק פלאשינג מדוז.
הפארק והמבנה תוכננו עבור היריד על ידי רוברט מוזס.
אותו מבנה שימש מאוחר יותר כמשכנו הראשון של ארגון האומות המאוחדות וכן שימש את תערוכת העיר ניו יורק בתערוכה העולמית של ניו יורק (1964).
המוזיאון ידוע בדגם הגדול של העיר ניו יורק המצוי בו.
בתולדות מדינת ישראל ייזכר הבניין בתור המקום בו נערכה בכ"ט בנובמבר 1947 ההצבעה ההיסטורית של עצרת האו"ם בדבר תוכנית החלוקה, בה הוחלט ברוב קולות של 33 מדינות נגד 13 מדינות ובהימנעות 10 מדינות על חלוקת ארץ ישראל המנדטורית למדינה יהודית ולמדינה ערבית, החלטה שהניחה את היסוד להקמתה של מדינת ישראל.
המוזיאון פתח מחדש את דלתותיו בנובמבר 2013, כאשר גודלו הוכפל ל-105,000 רגל מרובע כדי להכיל גלריות חדשות וחללי הופעות ואירועים.
במקום בו ניצבה פעם משטח החלקה על הקרח, שולטת כעת גלריה ענקית באוויר הפתוח מתחת לאטריום בגובה 48 מטר, שצובע את האזור באור טבעי.
סדרת גלריות מקיפה את אזור החלקה על הקרח הישן, מלא ביצירות של אמנים בינלאומיים ומקומיים כאחד.
מוזיאון פופול וו (POPOL VUH) ומוזיאון אישל (IXCHEL) נמצאים זה לצד זה בגואטמלה סיטי, בירת גואטמלה ומציגים מוצגים ארכאולוגיים של בני המאיה.
המוזיאונים ממוקמים באזור 10, בחצר של אוניברסיטת פרנסיסקו.
מוזיאון פופול וו מציג את הארכאולוגיה ואת האומנות של תרבות בני המאיה בגואטמלה.
מקור השם פופול וו הוא בסיפור הבריאה המיתולוגי של בני המאיה שנכתב במקור בכתב הציורים.
בתצוגה הצבעונית והמגוונת ישנם תבליטים, פסלים, כלי חרס צבעוניים, דגמים, מגילת כתב, ציורים וגם שרידים מאוחרים יותר מהתקופה שהספרדים שלטו באזור.
מוזיאון אישל מציג את התלבושות ותעשיית הבד הצבעונית והמיוחדת של תרבות המאיה מהעת העתיקה ועד ימינו.
מקור השם אישל, IXCHEL, הוא באלת הארץ והירח של בני המאיה שהייתה אלת פריון הנשים ועל-פי המסורת המציאה את האריגה.
במוזיאון האישל ישנה חנות רחבת ידיים ובה ניתן לרכוש ספרים, גלויות, עבודות יד ועבודות בד שונות ומגוונות.
מוזיאון פרויד הוא מוזיאון בפרוור המפסטד שברובע קמדן בלונדון.
בשנת 1938 עזב זיגמונד פרויד, מייסד הפסיכואנליזה, את וינה ועבר ללונדון בשל האנשלוס - סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית.
פרויד עבר להתגורר בהמפסטד, פרוור לונדוני אמיד שבו גרו אינטלקטואלים רבים.
שנה לאחר מכן נפטר פרויד והבית נותר ברשות משפחתו, עד למותה של אנה פרויד, בתו הצעירה של פרויד, בשנת 1982. בשנת 1986 הפך הבית למוזיאון.
במוזיאון מוצגים רהיטיו של פרויד שהועברו על ידיו מאוסטריה ללונדון.
המוצג הידוע במוזיאון היא הספה שעליה שכבו מטופליו של פרויד.
כמו כן מוצגים במוזיאון אוסף יצירות אמנות מהמאות ה-18 וה-19, רהיטים אוסטריים ואוספיו האישיים של פרויד של אמנות מצרית עתיקה, יוונית עתיקה ורומית.
כמו כן מוצגת במוזיאון ספרייתו של פרויד.
המוזיאון מארגן סמינרים ותוכניות חינוכיות בתחום הפסיכולוגיה והפסיכואנליזה.
בווינה שבאוסטריה נמצא מוזיאון נוסף באותו שם, ומוזיאון נוסף מצוי בצ'כיה.
מוזיאון פרגמון הוא מוזיאון המצוי באי המוזיאונים שבברלין.
בשל ייחודו הארכיטקטוני של המבנה, ובשל ייחודיות מוצגיו החליט ארגון אונסק"ו כי מוזיאון זה, יחד עם מוזיאונים אחרים באי המוזיאונים יהוו אתר מורשת עולמית.
מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכלים אלפרד מסל ולודוויג הופמן ונבנה בין השנים 1910–1930. המוזיאון מכיל מספר מבנים עתיקים שהובאו אליו בשלמותם והוקמו בו מחדש, בהם מזבח פרגמון, שער השוק של מילטוס, שער אשתר ורחוב התהלוכות של בבל, חזית ארמון משאטה וחדר חלב .
המוזיאון מכיל אוסף של עתיקות מהעת העתיקה (יוון העתיקה ורומא העתיקה), מוזיאון לעתיקות המזרח הקדום, ומוזיאון לאמנות אסלאמית.
במוזיאון מבקרים למעלה מ-1,100,000 מבקרים מדי שנה.
כבר בעת הקמת מוזיאון קייזר וילהלם (ה-Kaiser-Wilhelm-Museum, לימים מוזיאון בודה) היה ברור שבמוזיאון לא היה די מקום להציג את המוצגים הארכאולוגיים הרבים שנאספו על ידי ארכאולוגים גרמנים ברחבי העולם.
בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 חפרו ארכאולוגים גרמנים בבבל, ארך, אשור, יוון, אסיה הקטנה מילטוס, פריאנה ובמצרים.
כבר בשנת 1907 תכנן וילהלם פון בודה , אוצר מוזיאון הקייזר וילהלם להקים מדרום למבנה המוזיאון מבנה נוסף להצגת המוצגים הארכאולוגיים וכן להצגת אמנות אסלאמית.
מבנה המוזיאון בן שלושת האגפים תוכנן על ידי אלפרד מסל, ולאחר מותו של מסל בשנת 1909 המשיך עמיתו, לודוויג הופמן בתכנון המבנה ופיקח על הבנייה, שהחלה בשנת 1910. הבנייה נמשכה במהלך מלחמת העולם הראשונה והסתיימה בשנת 1930 הרבה בדחיפתו של תאודור ויגאנד, הממונה על אוספי העתיקות של מוזיאוני ברלין.
עיכובים רבים נגרמו בשל המלחמה ובשל השפל הכלכלי הגדול וההיפר-אינפלציה בגרמניה בשנות ה-20.
מבנה המוזיאון נפגע קשות במהלך הקרב על ברלין בשלהי מלחמת העולם השנייה (את הפגיעות בקירות המבנה ניתן לראות גם כיום בצדו הצפוני של המבנה, הפונה לעבר תחנת הרכבת התחתית).
במהלך המלחמה אוחסנו מרבית המוצגים במקלטים, והמבנים השלמים המוצגים במוזיאון כוסו בקירות מגן.
בשנת 1945 אסף הצבא האדום מוצגים רבים שהועברו לברית המועצות.
חלק מהמוצגים הושבו לגרמניה המזרחית בשנת 1958. יתרתם עדיין מוצגים במוזיאון פושקין במוסקבה ובמוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
על פי הסכם משנת 2003 בין גרמניה לרוסיה התחייבה רוסיה להשיב את המוצגים, אולם טרם עשתה זאת, מאחר שההסכם סותר את החקיקה הרוסית האוסרת על הוצאת מוצגים ארכאולוגיים מהמדינה.
שער אשתר ורחוב התהלוכות של בבל
מקורו של אוסף העתיקות באוספי העתיקות של האלקטורים של ברנדנבורג (שליטי ברנדנבורג).
ראשיתו של האוסף ברכישה של אוסף בשנת 1698. האוסף הוצג לראשונה לציבור בשנת 1830 עם הקמתו של האלטס מוזאום (המוזיאון הישן).
אוסף העתיקות הורחב במוצגים שהובאו מאולימפיה, סאמוס, פרגמון, מילטוס, פריאנה, דידימה, מגנסיה וקפריסין.
כיום המוצגים בחלקם במוזיאון הישן ובחלקם באגף הצפוני של מוזיאון פרגמון.
המוצגים כוללים פסלים משיש וברונזה, אלמנטים ארכיטקטוניים מיוון ורומא העתיקה, פסיפסים, ותכשיטים.
המוצג העיקרי באוסף הוא מזבח פרגמון מהמאה השנייה לפנה"ס.
חזית מזבח זה הובאה למוזיאון בשלמותה.
כמו כן מוצגים 113 מטרים מאפריז המזבח.
מוצג בולט נוסף הוא שער השוק של מילטוס מהתקופה הרומית.
לאחר חלוקת גרמניה בתום מלחמת העולם השנייה חולק האוסף בין מזרח גרמניה ומערב גרמניה.
המוזיאון, המצוי במזרח ברלין, נפתח לציבור בשנית בשנת 1959, בעוד שהאוסף שהועבר למערב ברלין הוצג החל משנת 1995 בארמון שרלוטנבורג.
מוזיאון בודה שהוקם בשנת 1904 הציג, בין היתר, אוסף של אמנות אסלאמית.
אוסף זה הועבר לאחר מכן למוזיאון פרגמון.
האוסף כולל מוצגים שנוצרו בין המאה השמינית ועד המאה ה-19 ומקורם מספרד ועד הודו.
המוצגים העיקריים באוסף זה כוללים את חזית ארמון משאטה אשר הובאה למוזיאון ממשאטה (דרומית לעמאן שבעבר הירדן).
החזית הייתה מתנה של הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני לקייזר וילהלם השני.
מוצג מרכזי נוסף באוסף הוא חדר חלב שהובא מחלב שבסוריה.
מוזיאון אמנות המזרח התיכון מציג מוצגים שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות שנערכו על ידי ארכאולוגים גרמנים בראשית המאה ה-20 באזור עיראק.
המוצגים כוללים מוצגים פסלים, ציורים ומוצגים ארכיטקטוניים מאשור, שומר ובבל.
כחלק מהמוצגים הובאו למוזיאון חלקי בניינים ובניינים שלמים, הידועים שבהם הם שער אישתר ורחוב התהלוכות של בבל, וכן חזית חדר הכס של נבוכדנצר השני.
מוצגים מתל מגידו הועברו למוזיאון פרגמון על ידי החוקר גוטליב שומאכר שהחל ב-1903 את החפירות הארכאולוגיות במגידו.
תוכניות להרחבת המוזיאון שואפות להפוך את מוזיאון פרגמון למוזיאון המרכזי של האי המקשר את המוזיאונים השונים.
כחלק מתוכנית זו צפוי להיבנות מבנה כניסה חדש למוזיאון.
בתחרות שנערכה בשנת 2000 זכו תוכניותיו של האדריכל אוסוולד מתיאס אונגרס (Oswald Mathias Ungers) מקלן.
הבנייה של מבנה הכניסה החדש היה צפוי להסתיים בשנת 2010, וצפוי להסתיים בשנת 2023.
בשנת 2023 דווח כי שער עשתר במוזיאון פרגמון בברלין, השער השני הכי מפורסם בבירה הגרמנית אחרי שער ברנדנבורג, ייסגר ב-23 באוקטובר למשך לא פחות מ-14 שנים במסגרת שיפוצים נרחבים שייערכו במוזיאון.
מוזיאון פרארי (איטלקית: Museo Ferrari; בעבר: גלריה פרארי) הוא מוזיאון יצרנית הרכב פרארי, אשר מוקדש לקורות יצרנית מכוניות הספורט האיטלקית.
המוזיאון ממוקם בעיירת הבית של פרארי, מאראנלו, ליד מודנה באיטליה.
המוזיאון הוקם לראשונה בפברואר 1990, כאשר הרחבה של המוזיאון בוצעה בסוף 2004.
שטח המוזיאון הכולל הוא כ-2,500 מ"ר.
מספר המבקרים השנתי במוזיאון מוערך בכ-180,000.
מרבית המיצגים הם מכוניות מהעבר וההווה של פרארי.
כמו כן מוצגות במוזיאון מכוניות תצוגה חד-פעמיות אשר לא הוצעו למכירה, כגון פרארי 408.
מדי מספר חודשים נערכת תערוכה מתחלפת במוזיאון.
מוזיאון קדם לארכאולוגיה נמצא בקדומים ופועל במסגרת מדרשת ארץ ישראל.
המוזיאון נוהל על ידי צבי סלונים, אוצרת המוזיאון היא רחל סלונים.
ב-1974 הוקם היישוב קדומים, ובמהלך העבודות להקמת אשקוביות התגלה האתר הארכאולוגי "קדום" מהתקופה הכנענית ותקופת הברונזה הקדומה.
ב-1979 החלו בעבודות חשיפה באתר הנמשכות גם כיום.
במוזיאון ממצאים ארכאולוגיים שנתגלו באתרים עתיקים בקדומים ובשומרון, ביניהם מספר גדול של כדים ומספר ארונות קבורה מרשימים המכילים שרידים ששימשו ככלים ככל הנראה עבור האנשים שנעו בנתיב שכם-במות ההר אל מישור החוף.
בעקבות הממצאים הוחלט להקים את המוזיאון במקום כמוזיאון אזורי, שיכלול ממצאים מתקופות נוספות:
התקופה הפרהיסטורית, התקופה הכלכוליתית, תקופת הברונזה הקדומה–כנענית, תקופת הברונזה התיכונה–כנענית, תקופת האבות-תרבות הברונזה, תקופת הברונזה המאוחרת-כנענית והתקופה הישראלית.
במוזיאון תצוגה נרחבת של כלי חרס ובעיקר כדים מתקופות שונות, וכן מספר ארונות קבורה יהודיים.
כמו כן, במוזיאון קיימת תצוגה של פריטים שומרונים, תערוכות מתחלפות של אומנות, מפה טופוגרפית של השומרון וכן מתקיימות בו פעולות חינוכיות.
מוזיאון קאמינג הוא מוזיאון הממוקם בדרך ולוורת', ברובע סאת'ק של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
המוזיאון ממוקם במבנה של משפחת קאמינג, וקרוי על שמה, ומשמש כיום כמוזיאון להיסטוריה של רובע סאת'ק.
מקורו של המוזיאון בצוואתו של הנרי סייר קאמינג אשר הוריש את אוספי משפחתו וביתו לרובע בשנת 1902. המוזיאון נפתח לציבור בשנת 1906 והציג את האוספים בתחום ההיסטוריה של הטבע, ארכאולוגיה, אתנוגרפיה, מטבעות ומדליות ועד.
אוספים אלה, המכילים כ-25,000 מוצגים נאספו בין השנים 1780–1900 על ידי ריצ'רד קאמינג ובנו - הנרי סייר קאמינג.
כיום במוזיאון שלוש גלריות: גלריית אוספי משפחת קאמינג, גלריית סאת'ק המציגה את ההיסטוריה של הרובע, וכן גלריה בה המוזיאון מציג תערוכות מתחלפות.
כמו כן המוזיאון מפעיל תוכניות חינוכיות לבתי הספר ברחבי הרובע.
במבנה סמוך למבנה המוזיאון נמצאת ספריית המוזיאון - מבנה מאוחר הניצב במיקום בו נולד צ'ארלס באבג' בשנת 1791.
מוזיאון פתח תקווה לאמנות הוא מוזיאון לאמנות הממוקם ברחוב ארלוזורוב בפתח תקווה, ומהווה חלק מקריית המוזיאונים של העיר.
המוזאון שואף לקדם ולטפח אמנים צעירים ובד בבד להעניק במה לאמנים ותיקים, שטרם זכו לחשיפה מוזאלית.
הקו האוצרותי של המוזיאון שם דגש על גישות חדשניות ביחס לחלל המוזיאלי, והוא מציג תערוכות העוסקות בקשת רחבה של נושאים, הן ממרחב התרבות הישראלי והן בהיבטים גלובליים.
האוסף כולל יצירות אמנות המייצגות את האמנות הישראלית החל משנות העשרים של המאה העשרים.
יצירות האוסף מוצגות במסגרת תערוכות מתחלפות בחלל "גלריית האוסף" במוזיאון.
האוסף כולל עבודות של אמנים מהשורה הראשונה של האמנים בארץ, בהם נחום גוטמן וחיים גליקסברג, אנה טיכו, לודוויג בלום, יוסף זריצקי, לאה ניקל ועוד.
גם אמני העיר, בהם צבי שור, עמירם תמרי, יחיאל קריזה ורפאל מוהר, מיוצגים באוסף.
נושא הזיכרון מיוצג בעבודות של אהרון גלעדי, אהרון כהנא ואמנים נוספים.
אסכולת "בצלאל" מיוצגת בעבודות של בוריס שץ, אפרים ליליאן, ועוד.
אוסף המוזאון כולל גם מספר אוספים אישיים, בהם אוסף רוז'ה ואריה דוברון, אוסף צבי שור, אוסף נחום ארונסון ואוסף דני מס.
בהמשך נוספו לאוסף עבודות של אמנים עכשוויים, ביניהם איה בן רון, מירב היימן, משה גרשוני, שרון פוליאקין, דוד עדיקא ועוד.
מבנה המוזיאון מורכב מאולם לתערוכות מתחלפות, וכן גלריה קטנה יותר, המציגה תערוכות מאוסף האמנות של המוזיאון.
המוזאון מציג עבודות של אמנים ישראלים ובינלאומיים.
לצד המוזאון וכחלק מקריית המוזיאונים של פתח תקווה, נמצא בית "יד לבנים", המוזאון ההיסטורי לתולדות פתח תקווה, הארכיון ההיסטורי, המכון לאמנות חזותית; ואודיטוריום בו מתקיימות פעילויות ובהן הרצאות, מופעים אמנותיים והקרנות סרטים.
התזמורת שייכת למוזיאון, ומופיעה במקביל להשקת התערוכות.
הקונצרטים מלווים בסיורים מודרכים בתערוכות ויוצרים דיאלוג חדשני עם האמנות.
הרפרטואר משלב יצירות בינלאומיות, החל מתקופת הבארוק ועד מוזיקה בת זמננו, וכן יצירות ישראליות.
חברי התזמורת הם 15 נגני כלי קשת, מרביתם בוגרי בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן מהטה.
מקורו של אוסף האמנות הישראלית של המוזיאון הוא ביצירות אמנות שעסקו בנושא זיכרון והנצחה, אשר נוצרו ונאספו עבור בית "יד לבנים" בפתח תקווה.
את הרעיון להקים מוזיאון לאמנות לצד מוסד הנצחה הגה הצייר צבי שור.
המבנה נפתח בשנת 1952, והיה מבנה ההנצחה הראשון מסוג זה בישראל.
בשנת 1964 נפתח הגרעין הראשון של המוזיאון כ"משכן לאמנות" הצמוד לבית יד לבנים.
בשנים 1987–1993 שימשה דליה לוין כאוצרת המוזיאון.
בשנים 2000–2019 ניהלה את המוזיאון דרורית גור אריה, ששימשה גם כאוצרת.
תחת ניהולה, נפתח המבנה מחדש, לאחר שיפוץ וקיטלוג של האוסף, בשנת 2004. החל משנת 2020 מנהלת את המוזיאון רעות פרסטר והאוצרת הראשית היא אירנה גורדון.
מוזיאון פלנטן מורטוס (בהולנדית: Plantin-Moretusmuseum, בצרפתית: Musée Plantin-Moretus) הוא מוזיאון ואתר מורשת עולמית בעיר אנטוורפן שבבלגיה.
המוזיאון מוקיר את פועלם של כריסטופל פלנטיין וחתנו יאן מורטוס, שני מוציאים לאור ידועים שפעלו במאה ה-16.
חברת הוצאת הספרים "פלנטין" נוסדה במאה ה-16 בידי כריסטופל פלנטיין.
לאחר מותו, בשנת 1589, עברה הבעלות על החברה לידיו של חתנו, יאן מורטוס.
בשנת 1876 מכר אדוארד מורטוס את החברה לעיר אנטוורפן.
שנה לאחר מכן, המוזיאון נפתח לציבור הרחב, שהורשה לבקר גם באזור המגורים בבית ובאזור מכבש הדפוס.
בשנת 2002 הוכרז המוזיאון כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו, ובשנת 2005 הוכנס סופית לרשימת אתרי המורשת העולמית, והיה בכך למוזיאון הראשון, והיחיד עד כה, הנמצא ברשימה זו.
המוזיאון הוא בעליו של אוסף יוצא-דופן של חומר טיפוגרפי.
במוזיאון נמצא מכבש הדפוס השני העתיק ביותר בעולם, סטים של מִטבעות ומטריצות, ספרייה המכילה אוסף נרחב של דברי דפוס, וארכיון של חברת פלנטין.
מוזיאון קוברה לאמנות מודרנית (בהולנדית: Cobra Museum voor Moderne Kunst) הוא מוזיאון לאמנות מודרנית, הנמצא באמסטלפיין, הולנד.
המוזיאון הוקם ב-1995. מקור שמו הוא משילוב שמות שלוש הערים מהן הגיעו מקימי המוזיאון - קופנהגן, בריסל ואמסטרדם.
במוזיאון מוצגות תמונות של התנועה האמנותית קוברה, של ציירים בסגנון אוונגרדי.
התנועה פעלה בשנים 1948–1951, וסימנה את ראשית הציור ההולנדי המודרני.
מוזיאון פסטר הוא מוזיאון היסטורי הממוקם במתחם מכון פסטר, ברחוב דוקטור רו (Rue du Docteur Roux), ברובע ה-15 של העיר פריז, בירת צרפת.
המוזיאון, שהוקם בשנת 1935, מוקדש לזכרו של המדען הצרפתי לואי פסטר.
המוזיאון ממוקם בתוך דירתו של פסטר, ומציג את הדירה וכן תצוגה של כ-1,000 מכשירים מדעיים בהם נעשה שימוש במכון פסטר ועל ידי פסטר עצמו.
במוזיאון ממוקמת קפלה בסגנון נאו-ביזנטי, בה קבור פסטר.
מוזיאון קה בראנלי הוא מוזיאון לאתנוגרפיה ולתרבות אפריקה, אסיה, אוקיאניה ואמריקה הממוקם ברחוב רציף בראנלי, ברובע השביעי של העיר פריז, בירת צרפת, בסמוך למגדל אייפל.
המוזיאון נקרא על שם הנשיא שיזם אותו ועל שם הרחוב בו הוא נמצא, שנקרא על שם הפיזיקאי הצרפתי אדואר בראנלי.
מתחם המוזיאון כולל את מבנה המוזיאון - הניצב על עמודים כקומה השנייה של המבנה, ואת גן המוזיאון שנמצא מתחת המבנה (בקומה הראשונה).
בניית המוזיאון הושלמה ב-20 ביוני 2006.
בשנת 1995 הוקמה, ביוזמת נשיא צרפת ז'אק שיראק, ועדה לבחינת הקמת מבנה המוזיאון.
בסיום עבודת הוועדה הוחלט כי השטח הסמוך למגדל אייפל ישמש את המוזיאון.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ז'אן נובל.
בצידו הדרום מערבי של המבנה קיים "קיר חי" ועליו מתקני השקיה המאפשרים את צמיחת הצמחים שעליו.
אורכו 200 מטרים וגובהו 12 מטרים.
קיר זה תוכנן על ידי ז'יל קלמאן (Gilles Clément) ופטריק בלאן (Patrick Blanc).
המוזיאון מציג את האוספים שהועברו מהמוזיאון הלאומי לאומנות אפריקה ואוקיאניה (הסגור כיום) וכן את אוספי מחלקת האתנוגרפיה של מוזיאון האדם הסמוך.
תצוגת המוזיאון כוללת כ-267,000 מוצגים, מהם רק כ-3,500 מוצגים לקהל הרחב, כאשר התערוכות מתחלפות מעת לעת.
כמו כן, במוזיאון מוצגות יצירות רבות של אומנים אבוריג'ינים אוסטרליים בני זמננו.
מוזיאון פיטרי לארכאולוגיה מצרית הוא מוזיאון בלונדון המוקדש לאגיפטולוגיה.
המוזיאון מופעל על ידי המכון לארכאולוגיה של הקולג' האוניברסיטאי של לונדון (UCL).
המוזיאון כולל יותר מ-80,000 מוצגים היסטוריים, והאוסף המוצג במוזיאון הוא בין האוספים המובילים בעולם המציגים פריטים ממצרים העתיקה.
רק האוספים במוזיאון המצרי בקהיר, המוזיאון הבריטי והמוזיאון המצרי בברלין משתווים לו במספר הפריטים המצריים העתיקים המוצגים בהם.
המוזיאון נקרא על שם האגיפטולוג והארכאולוג הידוע פלינדרס פיטרי, שהיה בין מייסדיו.
המוזיאון נוסד כמשאב לימודי לצורכי מחלקת הארכאולוגיה והפילולוגיה המצרית ב-UCL, בסמוך לזמן ייסוד המחלקה ב-1892. האוסף הראשוני נתרם על ידי הסופרת אמליה אדוארדס, שמימנה גם את משרת ההוראה במחלקה.
הפרופסור הראשון בקתדרת אדוארדס, פלינדרס פיטרי, ביצע חפירות חשובות רבות, ובשנת 1913 מכר את אוספו ל-UCL, והפך את המוזיאון לאחד המובילים בעולם בתחום מצרים העתיקה, מחוץ למצרים.
פיטרי חפר עשרות אתרים חשובים במהלך הקריירה שלו, לרבות בתי הקברות מהתקופה הרומית בחווארה, הידועים בשל דיוקני המומיות המצוירים בהם בסגנון רומאי קלאסי, אל-עמארנה, עירו של אחנתון, והפירמידה האמיתית הראשונה במיידום, בה התגלו הממצאים המוקדמים ביותר הקשורים בהליך החניטה.
האוסף והספרייה סודרו בגלריות באוניברסיטה, ומדריך מפורט פורסם ב-1915. רוב המבקרים היו סטודנטים ואנשי אקדמיה, והאוסף לא נפתח לקהל הרחב.
בשנת 1933 פרש פיטרי מ-UCL, אך ממשיכיו בקולג' המשיכו לתרום לאוסף, בחפירות במצרים ובסודאן.
במהלך מלחמת העולם השנייה נאסף האוסף והועבר אל מחוץ ללונדון מחשש שייפגע בהפצצות.
בתחילת שנות ה-50 עבר האוסף לבניין הקבע, שכונה עד אז "בניין האורוות הישנות" (old stables building), בכיכר מאלט בלונדון, הסמוך לספריית המדע של UCL, מקום בו הוא שוכן עד היום.
כיום נמצא בשלבי בנייה בניין חדש למוזיאון, שישמש גם ככניסה לקולג' מרחוב גורדון.
בניין זה שייקרא "פנאופטיקון" (על שם המבנה המפורסם שתכנן ג'רמי בנת'ם, ששמו קשור בקולג'), ישמש גם לתערוכות זמניות, ויכלול גם בית קפה, חדרי הרצאות, חדר קריאה, ותצוגה של האוסף המפורסם של ספרים וכתבי יד נדירים השייך לאוניברסיטת לונדון.
שלוש קומות יוקדשו למואיזון פיטרי, ובפעם הראשונה יהיה האוסף כולו בתצוגה הפתוחה לקהל.
העבודות אמורות להסתיים בשנת 2010.
המוזיאון ממוקם כיום בכיכר מאלט, ליד ספריית המדע של UCL ורחוב גואר.
הוא כולל גם חנות מזכרות קטנה.
כמה מאזורי התצוגה אינם מוארים, לשם שימור המוצגים, והמבקר מקבל פנס על מנת להאיר בו את התצוגות שאינן מוארות.
המוזיאון מתמקד גם בחקר הלבוש המצרי.
בנוסף ל"שמלה העתיקה ביותר" יש גם שמלה של רקדנית העשויה מרשת של חרוזים, מ-2400 לפנה"ס, שתי גלימות ארוכות שרוולים מאותה התקופה, חליפת שריון מהארמון בממפיס, וכן גרביים וסנדלים מהתקופה הרומית.
האוסף כולל גם יצירות אמנות מארמונות אחנתון באל-עמארנה: אריחים צבעוניים, חריטות וציורי קיר, וכן יצירות אומנות רבות אחרות וחשובות מיישובים מצרים ונובים, ומאתרי קבורה.
המוזיאון הוא גם המקום בו מוצג האוסף הגדול ביותר של דיוקנות של מומיות מהתקופה הרומית.
מוזיאון פושקין או, בשמו המלא מוזיאון פושקין לאמנויות היפות הוא המוזיאון הגדול במוסקבה, בירת רוסיה.
המוזיאון ממוקם ממערב לנהר מוסקבה ולקרמלין, למול קתדרלת ישו המושיע.
המוזיאון נוסד על ידי פרופסור איוואן צבטייב (אביה של המשוררת מרינה צבטייבה).
צבטייב שכנע את הנדבן העשיר יורי נצ'אייב-מאלצוב כי יש להקים בעיר מוסקבה מוזיאון לאמנות, ושכנע את האדריכל המבוקש באותה עת רומאן קליין לתכנן את המוזיאון.
טקס הנחת אבן הפינה של המוזיאון נערך ב-17 באוגוסט 1898 בנוכחות הצאר ניקולאי השני ובני משפחת המלוכה הצארית.
המבנה תוכנן על ידי קליין וולדימיר שוחוב ונבנה במימון מאלצוב בין השנים 1898 -1912.
המוזיאון פתח את שעריו ב-31 במאי 1912, ונקרא באותה עת על שם הצאר אלכסנדר השלישי (אף שממשלת האימפריה הרוסית תרמה למימון המוזיאון סך של 200,000 רובלים בלבד לעומת למעלה מ-2 מיליון רובלים, תרומת מאלצוב).
באותה עת הציג המוזיאון העתקים של פסלים רומיים ויווניים במטרה לחנך תלמידי אמנות והיסטוריה ברוסיה.
אוספים אלה נלקחו מהמוזיאון לאמנות יפה ועתיקות של אוניברסיטת מוסקבה.
ביו אוספי המוזיאון כללים גם מוצגים ארכאולוגיים כמו: הפפירוס המתמטי של מוסקבה מגילת ון אמון והאונומסטיקון של אמנופה - שלושתם תרומת האגיפטולוג הרוסי ולדימיר גולנישצ'ב למוזיאון.
בעקבות המהפכה הבולשביקית והעברת הבירה מסנקט פטרבורג למוסקבה בשנת 1918, הורתה ממשלת ברית המועצות על העברת אלפי יצירות אמנות ממוזיאון הארמיטאז' שבסנקט פטרבורג לבירה החדשה.
יצירות אלה מהוות את הגרעין של אוסף האמנות המערבית של המוזיאון.
במהלך השנים הועברו אל המוזיאון אוספי המוזיאון לאמנות החדשה של המערב - שכללו אוספים נרחבים של יצירות אימפרסיוניסטיות ופוסט אימפרסיוניסטיות - ובהם יצירות של האמנים ואן גוך, גוגן, פיקאסו, טולוז לוטרק, אנרי מאטיס ואוגוסט רודן.
בשנת 1937, לרגל יובל המאה למותו של המשורר אלכסנדר פושקין, שונה שם המוזיאון ל"מוזיאון פושקין".
בעקבות הניצחון על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה הועברו אוספי האמנות של גלריית דרזדן מגרמניה הכבושה למוזיאון, והוצגו בו עד אמצע שנות ה-60. האוסף הושב לבסוף לגרמניה המזרחית לתצוגה במוזיאון הציירים הגדולים על אף התנגדות הנהלת המוזיאון, ובייחוד אירינה אנטונובה אשר ניהלה את המוזיאון מפברואר 1961.
אוסף המוזיאון כולל גם את אוצר פריאמוס שהתגלה בטרויה על ידי הארכאולוג הגרמני היינריך שלימן ואשר נלקחו ממוזיאון פרגמון שבברלין בתום מלחמת העולם השנייה.
מאז שנת 1981 מארח המוזיאון את פסטיבל המוזיקה הבינלאומי "לילות דצמבר".
בשנת 2005 לרשות המוזיאון הועבר בניין סמוך למבנה הראשי.
בבניין זה רוכזו יצירות של ציירי המאה ה-20 והמאה ה-21 מאירופה ומארצות הברית.
מוזיאון פילדלפיה לאמנות הוא אחד המוזיאונים לאמנות הגדולים בארצות הברית.
הבניין הנוכחי שלו, בצורת שלושה מקדשים יוונים מקושרים, נפתח בשנת 1928. , המתכנן הראשי והבוגר האפרו-אמריקאי הראשון של של אוניברסיטת פנסילבניה, קיבל השראה מהמקדשים שראה בעת שנסע ליוון.
המוזיאון הוקם בשנת 1876 ונמצא בקצה המערבי של שדרת בפילדלפיה.
באוספים שלו יותר מ-225,000 יצירות.
בין המוצגים במוזיאון "אפיפניה" (1475) מאת הירונימוס בוש, "" מאת ויליאם טרנר (1835) "המתרחצות הגדולות" (1906) מאת פול סזאן, וכן אוסף גדול מיצירות מרסל דושאן שנתרם על ידי לואיז ו, ובהם "הזכוכית הגדולה", "נתון".
בקומה העליונה, מבקרים נושמים תרבויות אחרות בזמנים דרך יותר מ-80 חדרים תקופתיים, מהמנזר מימי הביניים ועד ה.
אולם המדרגות הגדול כולל מוזיקה חיה, קוקטיילים וכיבוד קל.
ימי שישי האחרונים של כל חודש, הם חגיגיים אף יותר, עם הופעות ופעילויות בנושאים שונים.
מוזיאון פילדלפיה לאמנות זכה לפרסום בקהל הרחב לאחר שעל מדרגותיו צולמה אחת מהסצנות בסרט רוקי, בה נראה סילבסטר סטאלון באגרופים קמוצים וידיים מונפות.
מוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע (או בקיצור "מוזיאון פילד" או בראשי תיבות: FNHM), הוא מוזיאון טבע, פלאונטולוגיה ואתנוגרפיה, בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
המוזיאון נמצא ב-Lake Shore Drive ליד ימת מישיגן ב"קריית המוזיאונים של שיקגו".
אוספי המוזיאון מכילים מעל 21 מיליון פריטים, אך רק חלק קטן מהם נמצא בתצוגה.
ב-1905 שונה שם המוזיאון ל"מוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע" לכבוד התורם העיקרי והראשון שלו, מרשל פילד (Marshall Field) וכן לייצג את התמקדותו בידיעת הטבע.
ב-1921 עבר המוזיאון ממיקומו הראשון למיקומו הנוכחי ברובע הפארק ליד העיר התחתית, בה הוא חלק מקריית המוזיאונים שליד האגם, לצד האקווריום על שם ג'ון שד והפלנטריום על שם אדלר.
ב-2006 היה המוזיאון האטרקציה התרבותית המתוירת ביותר אך ב-2007 איבד את הבכורה לאקווריום על שם ג'ון שד.
ב-2018 הוצב במוזיאון שלד (ליתר דיוק, יציקת גבס ופיברגלאס של השלד) של הפטגוטיטאן שתואר רק ב-2017 ואורכו הוא 37 מטר.
השלד יוצב באולם הראשי על שם סטנלי ויחליף את "סו (טירנוזאורוס)" שיעבור מקצה תיקונים ועדכונים, ויוצב באולם האבולוציה בחדר המתאים לתקופת הקרטיקון.
מוזיאון פתוח (או מוּזֵאוֹן קָטוּר) הוא סוג מוזיאון המציג תחת כיפת השמיים אוספי מבנים וחפצים היסטוריים שהובאו אליו.
בין המוזיאונים הפתוחים נכללים מוזיאונים היסטוריים ואתנוגרפיים, המציגים מורשת תרבותית והיסטוריה-חיה: תצוגה של החיים כפי שהתנהלו בתקופות עבר.
מוזיאונים אלו כוללים פעמים רבות מיצגים ואף שחקנים המציגים את חיי היום-יום, המלאכות והעיסוקים של העבר בתפאורה, תלבושות וכלים מהתקופה הרלוונטית.
חלקם כוללים בתים ומבנים עתיקים, לעיתים כאלו המייצגים את האזור הגאוגרפי בו נמצא המוזיאון.
המיצגים במוזיאון נועדו פעמים רבות להציג את חייהן של שכבות האוכלוסייה השונות בתקופה בה מתמקד המוזיאון.
בין מלאכות היום-יום של העבר המודגמות במוזיאונים של היסטוריה-חיה: בישול על קמין, חיבוץ חמאה, טוויה בכישור ופלך, אריגה בנול ועבודות חווה ללא ציוד מודרני.
במוזיאונים היסטוריים רבים מוצגים בעלי-מלאכה מהעבר: נפח, חבתן, קדר, טוחן, עובדי מנסרה, דפס וחנווני.
המוזיאון הפתוח של הולנד בארנהם הוא דוגמה למוזיאון המציג עשרות בניינים שהועברו מאזורי הולנד השונים וכן סדנאות ומיצגים המציגים באמצעות מתנדבים וקהל המבקרים את חיי היום-יום כפי שהתנהלו במאות הקודמות.
סוגים אחרים של מוזיאונים פתוחים הם מוזיאוני מדע כגון גן המדע על שם קלור במכון ויצמן, אתרים ארכאולוגים וגני פסלים.
במחצית השנייה של המאה ה-19 נפתחו לציבור כמוזיאונים מספר בניינים בעלי חשיבות היסטורית, ביניהם ארמון ורסאי ואחוזתו של ג'ורג' וושינגטון מאונט ורנון.
עם זאת, רעיון המוזיאון הפתוח המתוכנן הועלה בסוף המאה ה-19 בסקנדינביה.
אחת הסיבות לכך עשויה להיות המסורת של העברה והקמה-מחדש של בתי-עץ, המבוססת על הטכניקה המקומית של בנייה באמצעות בולי-עץ.
הרעיון מהווה הרחבה של מושג המוזיאון, כתצוגת אוספים.
איסוף ותצוגת בניינים מחייב יישום תחת כיפת השמיים.
מבשרי המוזיאון הפתוח היו תצוגות שנהוג היה להקים בפארקים במאה ה-18 כגון פביליון "אקזוטי", מקדש "עתיק", "הריסות" עתיקות לכאורה, "קוטג' איכרים".
ממשיכי הרעיון היו מבנים אמיתיים או בנויים במיוחד כקוטג' איכרים שהוצגו בירידים העולמיים החל מאמצע המאה ה-19.
המוזיאון הפתוח הראשון היה האוסף של אוסקר השני, מלך שוודיה, סמוך לאוסלו בנורווגיה שנפתח ב-1881. התכנון הראשוני כלל 8-10 בניינים שנועדו להציג את התפתחות סוגי הבניינים הנורווגים המסורתיים מאז ימי הביניים.
לאחר הקמת חמישה בניינים בלבד, המלך איבד עניין במיזם בשל עלויותיו.
המוזיאון הפתוח המלכותי אוחד מאוחר יותר עם המוזיאון הנורווגי להיסטוריה תרבותית, שנוסד בסמוך ב-1890.
ארתור הזליוס שביקר במוזיאון הפתוח באוסלו, ייסד בהשפעתו ב-1891 את סקאנסן בסטוקהולם, שהפך לדגם להקמת המוזיאונים הפתוחים הבאים בצפון ומזרח אירופה, ובהמשך גם בכל העולם.
השם "סקאנסן" אף התקבל כמושג וכשם עצם בשפות שונות (בעיקר במרכז ומזרח אירופה) לתיאור מוזיאונים פתוחים ואוספים של מבנים היסטוריים.
בסביבות 1900 נוסדו מוזיאונים פתוחים לאומיים ואזוריים בכל ארצות סקנדינביה, בעיקר בנורווגיה ובשוודיה.
המוזיאונים הפתוחים הראשונים התמקדו בתרבות הכפרית.
מאז פתיחת מוזיאון העיר הראשון, "העיר העתיקה", באורהוס שבדנמרק ב-1914, הוכללה גם תרבות העיר בתחומי העניין של המוזיאונים הפתוחים.
במקרים רבים הוקמו אזורים עירוניים בתוך מוזיאונים קיימים של תרבות כפרית.
בארצות הברית רעיון דומה, של מוזיאוני "היסטוריה חיה", נבע ממקור מאוחר מעט מזה האירופאי, וגם חוויות הביקור היא שונה.
הנרי פורד הקים ב-1928 את המוזיאון הפתוח הראשון, "הכפר גרינפילד" בדירבורן, מישיגן, והתייחס לאוסף שלו כ"מהדורת-כיס של אמריקה".
המוזיאון הפתוח שהשפיע רבות על התפתחות סוגת מוזיאונים זו בצפון אמריקה הוא "ויליאמסבורג הקולוניאלית" בויליאמסבורג, וירג'יניה, שנפתח ב-1934.
בעוד שבאירופה המוזיאונים הפתוחים מתמקדים פעמים רבות בבניינים, בארצות הברית ברבים מהמוזיאונים הפתוחים מתקיימים מופעים של מדגימים הלבושים בתלבושות תקופתיות ומציגים דוגמאות של מלאכות היום-יום.
מוזיאונים אלו מנסים ליצור באופן מלא את כל תנאי התרבות, הסביבה הטבעית והתקופה היסטורית במטרה לשתף את המבקרים בחוויה רב חושית וכוללנית של התקופה, התרבות והסביבה.
הן לגבי המופעים והן לגבי הפרקטיקות ההיסטוריוגרפיות המוצגות במוזיאונים בארצות הברית הועלו ביקורות מפי מומחים בתחומי האנתרופולוגיה והתיאטרון, על יצירת תחושה מטעה של אותנטיות ובהירות ועל התעלמות מהצדדים האפלים של ההיסטוריה האמריקנית (כגון העבדות).
עוד קודם לפרסום ביקורות כאלו, מוזיאון ויליאמסבורג ומוזיאונים נוספים החלו להוסיף אזכורים גם לפנים אלו של ההיסטוריה.
מוזיאון פלסטין הוא מוזיאון העוסק במורשת, תרבות ובהיסטוריה הפלסטינית.
המוזיאון השוכן בביר זית, צפונית לרמאללה, נפתח במאי 2016.
הרעיון למוזיאון עלה ב-1998, תחילה המטרה הייתה להקים מוזיאון העוסק בזיכרון האירועים המכונים בפני הפלסטינים הנכבה, לקראת ציון שנתם ה-50. בהמשך התפתח הרעיון למוזיאון העוסק בהיסטוריה ובתרבות הפלסטינית על כל פניה ב-200 השנים האחרונות.
העבודה על המוזיאון החלה בשנת 2010 ואבן הפינה למוזיאון הונחה ב-11 באפריל 2013. המוזיאון הוא פרויקט הדגל של עמותת Taawon – מלכ"ר פלסטיני עצמאי לפיתוח ולסיוע הומניטארי לפלסטינים בגדה המערבית, ירושלים, רצועת עזה, אזורי 1948 והיישובים הפלסטיניים בלבנון.
הכסף להקמת המוזיאון גויס על ידי העמותה אשר קיבלה תרומות מפלסטינים וערבים מרחבי העולם.
במאי 2015 הצטרף המוזיאון באופן רשמי ל.
המוזיאון נמצא על גבעה, ליד אוניברסיטת ביר זית, שתרמה את השטח להקמתו.
כ-40 מיליון דולר הושקעו בבניית השלב הראשון של המוזיאון והתערוכה.
מבנה המוזיאון עוצב על ידי משרד הארכיטקטים האירי Heneghan Peng, והוא עוצב בהשראת הטרסות, המדרגות החקלאיות, המאפיינות את הסביבה ההיסטורית המקומית.
המבנה עוצב כך שיאזכר את הטופוגרפיה ההררית של האזור, בצורה של שלושה משולשים נמוכים עם חלונות זכוכית גדולים, הנתמכים על ידי קונסטרוקציית מתכת שחורה עם הצללות ומחופים באבן בגוון חום בהיר.
זהו הבניין הראשון ברשות הפלסטינית שקיבל תקן של בנייה ירוקה, מה שהופך אותו למודל לקיימות סביבתית ב.
גודלו של המוזיאון מתוכנן להיות כ-160 דונם, והוא נבנה בשני שלבים: בשלב הראשון, שהסתיים ב-2016, נבנו 3500 מ"ר, עם אולמות תצוגה, אולם פתוח, קפיטריה פנימית וחיצונית, כיתות, מחסנים ומשרדים לצוותי ציבור ומתקנים ציבוריים.