tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא זכה במקום ראשון בתחרויות הגברים באליפות וימבלדון, באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס ובאליפות צרפת הפתוחה בטניס ובסך הכול זכה ב-5 ניצחונות בתחרויות גראנד סלאם.
במשחקים אולימפיים בשנת 1968 הוא זכה ב-2 מדליות זהב.
מנואל סנטנה נולד במדריד בשנת 1938. אביו נפטר כאשר הוא היה בן 16. הוא התחיל כנער מגיש כדורים במועדון הטניס של מדריד ובהמשך החל לשחק.
הוא התחיל להשתתף בתחרויות גדולות בשנת 1958.
באליפות אוסטרליה הפתוחה סנטנה השתתף באופן קבוע אך לא זכה להצלחות.
באליפות צרפת הפתוחה סנטנה ניצח בתחרות הגברים בשנים 1961 ו-1964. בשנת 1963 הוא זכה בתחרות זוגות גברים (שיחק עם רוי אמרסון).
באליפות וימבלדון 1966 סנטנה ניצח בגמר תחרות הגברים.
באליפות ארצות הברית הפתוחה סנטנה ניצח בתחרות הגברים בשנת 1965.
סנטנה היה חבר נבחרת גביע דייוויס של ספרד והגיע עם הנבחרת לגמר התחרות 3 פעמים (1965, 1967 ו-1970).
בשנת 1968 לאחר הפסקה ארוכה טניס נכלל בתוכנית של משחקים אולימפיים כ"תחרות הצגה".
סנטנה ניצח בתחרות הגברים ובתחרות זוגות גברים.
מנואל סנטנה פרש מתחרויות ופתח מועדון טניס במדריד ובעיירת נופש מרבייה.
עד לשנת 2019 הוא היה מארגן של אליפות מדריד הפתוחה.
מנואל סנטנה נפטר בשנת 2021 בביתו במרבייה.
מנואל לצארי (באיטלקית: Manuel Lazzari; נולד ב-29 בנובמבר 1993) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדות הקשר הימני והמגן הימני בלאציו מהסרייה א'.
לאחר ששיחק בקבוצות מהליגות הנמוכות, הצטרף לצארי לספאל ב-2013. ב-31 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו במדי ספאל במסגרת לגה פרו (הליגה האיטלקית השלישית).
הוא עזר לקבוצה להשיג שתי עליות ליגה רצופות, מהסרייה ג' לסרייה ב' ומשם לסרייה א'.
ב-20 באוגוסט 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' בתיקו נגד לאציו.
שבוע לאחר מכן כבש את שער הבכורה שלו בליגה, בניצחון 3–2 על אודינזה.
הוא הפך לשחקן קבוע בהרכב של ספאל, ובעונת 2018/2019 רשם שמונה בישולים, שיא עבור מגן בסרייה א' באותה עונה, ועזר לקבוצה להימנע שוב מירידת ליגה.
ב-12 ביולי 2019 עבר לצארי ללאציו מהסרייה א' תמורת 10 מיליון אירו, כאשר אלסנדרו מורג'ה עבר לספאל כחלק מהעסקה.
ב-22 בדצמבר 2019 זכה בתואר הראשון שלו עם לאציו, כאשר שיחק לאורך כל הניצחון 3–1 על יובנטוס בסופר קאפ האיטלקי.
בספטמבר 2018 זומן לצארי לראשונה לנבחרת איטליה הבוגרת על ידי המאמן רוברטו מנצ'יני.
ב-10 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 1–0 לפורטוגל במסגרת ליגת האומות 2018/2019.
הסופר קאפ של הסרייה ג': 2016
מנוז (mannose), הוא חד-סוכר (מונוסכריד) ממשפחת ההקסוזות.
מנוז הוא איזומר של גלוקוז, וכמוהו מצוי בטבע לרוב כטבעת משושה - פיראנוז וחלק קטן כטבעת מחומשת פוראנוז.
מקור השם מנוז במן המקראי.
D-מנוז קיים במספר פירות, בפרט אוכמניות, ויכול לסייע למניעת קישור חיידקים לדרכי השתן ולשלפוחית השתן.
מסיבה זו נחשב מנוז לדרך יעילה ובטוחה לטיפול בדלקות בדרכי השתן (UTI).
מנוז יכול להיווצר גם מחמצון של מניטול.
השורש mann המופיע בשתי המילים מגיע ממן - המזון שאכלו בני ישראל במדבר.
בגוף האדם, המנוז מצטרף לשרשרת פירוק הפחמימות על ידי זרחון ההופך אותו לפרוקטוז-6-פוספאט.
מנואל רוזנטל היה מלחין ומנצח יהודי-צרפתי, אחד מתלמידיו המעטים של מוריס ראוול והאחרון בהם.
רוזנטל נולד מחוץ לנישואים בפריז לאנה דבורסוסקי, יהודייה רוסייה, ולאב צרפתי, שאותו מעולם לא פגש.
שם משפחתו הוא של אביו החורג, ברנרד רוזנטל.
התחיל ללמוד נגינה בכינור בגיל תשע, ונכנס לקונסרבטואר של פריז בשנת 1918, בגיל 14. בין מוריו היה ז'יל בושרי.
קריירת הניצוח שלו החלה בשנת 1934, כשהתקבל כנגן כלי הקשה ומנצח עמית של התזמורת הלאומית של צרפת.
הקריירה המוזיקלית שלו נקטעה במלחמת העולם השנייה, כאשר בשנת 1940 נפל בשבי בעת ששירת כטוראי בגדוד חיל רגלים באלזס.
במהלך שהותו בשבי ארגן הופעות ואף יצר אופרטה המבוססת על מחזה מאת ז'ורז' קורטלין.
יצירתו הנודעת ביותר של רוזנטל כמלחין הייתה הבלט Gaîté Parisienne משנת 1938, שהתבסס על מוזיקה של ז'אק אופנבך.
בשנת 1999 פרסם ספר קטן בשם "קרשנדו לאלוהים", בו הוא בוחן ומציג את אמונותיו הדתיות.
רוזנטל נפטר בפריז, בגיל 98.
מנוואטו-ונגנאוי הוא חבל בחלקו הדרומי של האי הצפוני של ניו זילנד המשתרע על שטח של 22,206 ק"מ רבוע ומתגוררים בו 226,100 תושבים.
החבל נקרא על שם שני הנהרות הגדולים הזורמים לאורכו - מנוואטו בדרום החבל, וונגנאוי, הנהר הארוך ביותר בניו זילנד שניתן לשוט לכל אורכו, בצפון החבל.
בחלקו המזרחי של החבל מצויים הרי הגעש רופאהו, רנגיטיקי וונאגנואי.
כשביעית משטחו של החבל שייך לפארקים לאומיים או לשמורות טבע, ביניהם הפארק הלאומי טונגרירו שהוא הגדול ביותר בחבל מנוואטו-ונגנאוי והפארק הלאומי הראשון שהוכרז בניו זילנד.
בעבר היה רוב שטחו של החבל מכוסה ביערות אך עם התרחבות ההתיישבות הארופאית באזור, במהלך המאה ה-19, נכרתו שטחי יער נרחבים לטובת תעשיית העץ ובשטחים הפתוחים נעשה שימוש כשטחי מרעה לכבשים.
כיום נעשה מאמץ לשקם שטחי יער בחלקים שונים של החבל, בעיקר בתחומי שמורות הטבע והפארקים הלאומיים.
מבחינה מנהלית החבל מחולק לשבע רשויות אזוריות: שישה מחוזות ועיר אחת.
את המחוזות רנגיטיקי, רואפהו וטררואה מנוואטו-ונגנאוי חלוקת עם כמה מהחבלים השכנים שלה.
בנוסף, כ-30% ממחוז סטרטפורד שבחבל טראנאקי מצויים גם הם בתחומי החבל.
מנואלה דבירי ויטאלי נורסה (נולדה ב-13 בינואר 1949) היא עיתונאית, פעילת שלום וסופרת ישראלית.
מנואלה ויטאלי נורסה נולדה וגדלה בפדובה שבאיטליה ב-1949, למשפחה יהודית וציונית.
על אף היותה חילונית נישאה לאברהם דבירי, דתי לאומי, שהיה במהלך לימודי משפטים.
לזוג נולדו שלושה ילדים - אייל, מיכל ויהונתן.
דבירי סיימה תואר ראשון והייתה למורה.
מאוחר יותר עבדה במחלקה לקשרי חו"ל במכון ויצמן למדע.
ב-26 בפברואר 1998 נהרג בנה, בעת שירותו הצבאי במוצב "כרכום" בלבנון.
לאחר נפילת בנה עזבה דבירי את עבודתה במכון ויצמן והחלה לפעול להוצאת צה"ל מדרום לבנון.
דבירי התפרסמה בכך שבחרה "להמשיך לחיות במקום לשחק אם שכולה", כדבריה.
היא הצטרפה לתנועת ארבע אמהות, הפגינה מול בית הנשיא במחאה על שהיית צה"ל בלבנון וכתבה מאמרים רבים בעיתונות הקוראים לממשלה להוציא את צה"ל מלבנון.
לאחר נסיגת צה"ל מלבנון ב-25 במאי 2000, המשיכה בפעילות פציפיסטית.
ב-2005 זכתה ביחד עם הפרופסורים מאסימו טוסקי ואנואר דודין ב"פרס השלום והפיוס" של מרכז פרס לשלום על מאמציה בפרויקט "Saving Children", שבו סייעה לילדים פלסטינים חולים לקבל בבתי חולים בישראל טיפול רפואי שלא יכלו לקבל בבתי חולים פלסטיניים, והצליחה לגייס כמיליון אירו לשם כך, תוך קידום הנושא באיטליה.
נכון ל-2007, דבירי חברה בוועד המנהל של מרכז פרס לשלום ובוועד המנהל של עמותת קשב שמטרתה לקדם ערכים דמוקרטיים בישראל.
דבירי כותבת באיטלקית בעיתון "קוריירה דלה סרה", מאמרי פובליציסטיקה בעברית בעיתון "הארץ" וכתבות צבע על איטליה באתר ynet.
ב-2000 ראה אור ספרה, "ביצה של שוקולד", שכלל שנים עשר סיפורים קצרים שחלקם ראו אור ב"הארץ".
ב-2003 כתבה מחזה, "ארץ זבת חלב ודבש", שהוצג בפריז ובלונדון.
מנואלה טרסוברס (בספרדית: Manuela Trasobares; נולדה ב-28 באוגוסט 1962 בפיגרס, קטלוניה) היא אמנית ופוליטיקאית ספרדיה.
לאחר שנים רבות בהם עסקה בתחומי האופרה, הפיסול והציור, זנחה את האומנות ואת פעילותה למען זכויות הטרנסקסואלים לטובת הפוליטיקה.
נבחרה כחברת מועצת העיר הטרנסקסואלית הראשונה בספרד.
בגיל 15, נסעה ללונדון כדי לעבור ניתוח להתאמה מגדרית, ומאותו רגע החלה במאבקה למען שוויון זכויות.
טרסוברס השלימה ארבע שנות לימודים אקדמיים בקונסרבטוריום של סופיה, בולגריה.
באותה מדינה גם החלה את דרכה האמנותית כזמרת אופרה מצו-סופרן.
היא הופיעה בערים המרכזיות של הגוש הקומוניסטי לשעבר, ובפרט בסופיה ובברטיסלאבה שבסלובקיה.
בנוסף למדה בברצלונה אומנות באוניברסיטת סנט ג'ורדי וכן ציור ופיסול ב"סטודיו מסנה" וב"סטודיו לאונרדו דה וינצ'י".
כזמרת אופרה הופיעה בבתי האופרה ליסאו (ברצלונה), לה סקאלה (מילאנו) ופלאו דה מוזיקה (ולנסיה).
טרסוברס גם ביימה הופעות אופרה ובעבודותיה כציירת וכפסלת ניכרת השפעה ברורה של סוריאליזם.
החל מסוף שנות ה-80 ועד 1996, השתתפה טרסוברס בתחרויות בינלאומיות שונות בתחום השירה, בצרפת, באיטליה, ובספרד, אך במקרים רבים הודחה עקב מצבה האישי, ולמרות יכולתה המוכחת.
בשנת 1997 התארחה בערוץ 9 של הטלוויזיה הולנסיאנית
והגנה על חופש הפרט בהופעה דרמטית במיוחד, תוך שהיא מנפצת את הכוסות באולפן במחאה על דיכוי הטרנסקסואלים.
בשנת 2004 יסדה באזור מגוריה אלטו פלנסיה שבקהילה האוטונומית ולנסיה, מרכז לאירועי חברה, תרבות ואמנות ופעילויות צדקה.
פעילויות התרבות והחברה הללו זיכו אותה באהדת חלק מהתושבים במקום מגוריה חלדו (מחוז קאסטיון בולנסיה), אשר האיצו בה להציע מועמדות למועצה לשנת 2007, ולייצג את התנועה הרפובליקנית הדמוקרטית הספרדית.
מנואלה זכתה ב 15% מהקולות, ובמושב במועצת העיר, בכך הפכה חברת המועצה הטרנסקסואלית הראשונה בספרד.
בשנת 2008 הציגה את מועמדותה לבחירות הכלליות בספרד עבור מפלגת השמאל הרפובליקני במסגרת קואליציית השמאל המאוחד והרפובליקני, כמועמדת מספר 2 של מחוז קאסטיון.
מנואלה בלאזי (באיטלקית: Manuele Blasi; נולד ב-17 באוגוסט 1980 בצ'יביטיוקייה שבמחוז רומא) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר.
בלאזי גדל במחלקת הנוער של רומא.
אחרי שהתקשה להשתלב בקבוצה הבוגרת של המועדון, הושאל בלאזי ב-1998 ללצ'ה בה שיחק עונה אחת.
הוא חזר לרומא אך שיחק בה רק 5 משחקים במהלך עונת .
בתום העונה הושאל בלאזי בשנית, הפעם לקבוצת פרוג'יה שרכשה את כרטיסו גם כן.
בפרוג'יה שיחק שנתיים וערך עבור הקבוצה 46 הופעות.
כבר באותה עת רכש בלאזי תדמית של שחקן נמרץ ואגרסיבי המרבה לספוג כרטיסים צהובים וסומן כאחד הקשרים האחורים העולים בכדורגל האיטלקי.
בשנת 2002 עבר לשחק ביובנטוס, אחת הקבוצות הבכירות של איטליה.
אחרי שהתקשה להשתלב בקבוצה, הושאל בלאזי כבר במהלך 2002 לפרוג'יה ועונה לאחר מכן לפארמה.
אחרי שנתיים בהן שיחק כמושאל, חזר בלאזי ב-2004 ליובנטוס.
הוא שיחק במדי הקבוצה 40 משחקים במשך שניים לפני שהושאל שוב ב-2006 לפיורנטינה, באותה עונה הורדה יובנטוס לסרייה ב' אחרי שערוריית קניית משחקים.
במקביל למשחקו ביובנטוס ערך בלאזי את הופעת הבכורה במדי איטליה ב-18 באוגוסט 2004 במשחק מול איסלנד.
בלאזי הצטיין במדי פיורנטינה שסיימה בצמרת, ובזכות כך נקרא לסגל נבחרת איטליה במספר משחקים.
באותה עונה הבקיע בלאזי את שערו היחיד בקריירה.
בתום העונה חזר בלאזי ליובנטוס אך זו העדיפה למכור את מחצית מכרטיסו לנאפולי, שחזרה לסרייה א' יחד עם יובנטוס.
עונתו הראשונה בקבוצה הנאפוליטנית הייתה מוצלחת.
בלאזי השתלב בהרכב הקבוצה והיה אחד מהשחקנים החשובים של הקבוצה שהפתיעה לאחר שסיימה במקום השמיני.
בתום העונה רכשה נאפולי את המחצית השנייה של כרטיסו.
ב-7 באוגוסט 2012 נרכש על ידי פסקארה לעונה אחת.
החל מ-2013 משחק בווארזה מהליגה השנייה.
מנואל קַנְטַקוּזֶנוֹס , בן למשפחת האצילים היוונית ביזנטית קנטקוזנוס, היה שליט (דספוט) דספוטט מוראה בפלופונסוס מ-25 באוקטובר 1349 עד מותו.
הוא היה בנו השני של הקיסר הביזנטי יוחנן השישי קנטקוזנוס, ובראשית דרכו שימש כמושל וריה (Βέροια) בצפון יוון וכמושל קונסטנטינופול.
ב-1348 מינה אותו אביו למושל מוראה והוא היה הדספוט הראשון של הישות האוטונומית של מוראה, שהתקיימה משך למעלה ממאה שנים.
מנואל ביסס את שלטונו במוראה והכריע את התנגדות האצולה המקומית.
בירתו שכנה בעיר מיסטרס ברכס הטייגטוס בדרומו של חצי האי.
הוא שמר על יחסים טובים עם נסיכות אכאיה הלטינית ועשה עימה יד אחת במאבקו בסולטאן מורט הראשון בשנות ה-60 של המאה ה-14. הוא עודד את בואם של אלבנים אשר יישבו את האזורים הדלילים באוכלוסייה בפלופונסוס, וניצל אותם ככוח צבאי וככוח עבודה.
הוא נשא לאישה את בתו של קונסטנטין הרביעי, מלך קיליקיה הארמנית, אך לא העמיד יורש זכר.
במותו בשנת 1380, ירש אותו אחיו הבכור, מתאוס קנטקוזנוס, ומנואל נקבר במיסטרס.
רבינו מנוח בן יעקב, מחכמי פרובאנס, חי ופעל בסוף המאה ה-13, ומחבר פירוש על משנה תורה לרמב"ם.
רבינו מנוח התגורר במשך ימי חייו בנרבונא ובלוניל.
רבותיו היו אביו רבי שמעון, רבי מאיר ב"ר שמעון המעילי ורבי ראובן בן רבי חיים, ולדברי החיד"א רבו היה רבי מאיר בן ברוך.
חיבר את ספר המנוחה - ביאור לדברי הרמב"ם במשנה תורה, ובידינו מצויים פירושיו לחלקים מספר אהבה וזמנים.
בחיבורו משתדל רבינו מנוח בעיקר להביא את מקורות הרמב"ם ולתרץ את השגות הראב"ד.
הוא מתייחס לרמב"ם בכבוד רב מאד.
רבי דוד קונפורטי בספרו "קורא הדורות" מעלה השערה כי התוספות במסכת חולין דף כד/א (ד"ה טעמא) המצטטים מרבינו מנוח, כוונתם אליו.
רבי יוסף קארו מרבה להביא מדבריו ולדון בהם בספריו כסף משנה ובית יוסף.
לראשונה נדפסו חידושיו בקושטא שנת ה'תע"ח, על חלק מספר זמנים שבמשנה תורה.
חידושים אלו חזרו ונדפסו בשנת ה'תרל"ט בפרשבורג, וצורף להם פירוש ארוך ורחב מאת הרב שמעון סידאן בשם בית מנוחה.
בשנת ה'תש"ל הוצא לאור בהוצאת מוסד הרב קוק מכתב יד פירושי רבינו מנוח לחלק מספר אהבה שבמשנה תורה.
במהדורת משנה תורה שבהוצאת שבתי פרנקל נוספו פירושיו לחלקים נוספים של הרמב"ם.
לא ברור האם רבינו מנוח חיבר את פירושו על כל המשנה תורה, ורובו אבד, או שמא חיברו רק על חלק ממנו.
פרטי חייו ותאריכי לידתו או פטירתו אינם ידועים.
בתנ"ך, מָנוֹחַ היה אביו של שמשון הגיבור.
לפי המדרש נקרא כך בגלל שזכה לדבר עם מלאך והנבואה שקיבל נקראה מנוחה.
מנוח גר בצרעה שבנחלת שבט דן.
בספר שופטים, בפרק י"ג, מתואר מפגשה של אשת מנוח עם המלאך אשר מבשר לה על הלידה הצפויה של שמשון ומורה לה לגדלו כנזיר.
אשת מנוח מספרת לו על המפגש ומנוח מתפלל בבקשה כי המלאך יתגלה גם לו.
המלאך מתגלה לשניים ומוסר להם את ההוראות בשנית.
יוסף בן מתתיהו תיאר את מנוח כבעל קנאי "ללא מידה" וייחס לו את החשד שהמפגש בין אשתו למלאך לא היה טהור.
בספר שופטים לא מוזכר שם אשתו העקרה, אך בתלמוד הבבלי (מסכת בבא בתרא, דף צ"א ע"א בהסתמך על דברי הימים א ד, ג) מוזכר ששם אשתו היה הצללפוני ושהיא הייתה משבט יהודה.
רב נחמן כינה את מנוח עם הארץ, עקב חוסר ידיעתו והבנתו בפסוקי המקרא, המראים שלא ראוי ללכת מאחורי אישה.
מנואלה סטלמך (Manuela Stellmach; נולדה ב-22 בפברואר 1970) היא שחיינית עבר ממזרח גרמניה ומגרמניה.
היא אלופה אולימפית, אלופת עולם ושיאנית עולם במסגרת משחי השליחות וכן, אלופת אירופה במשחה ל-200 מטר חופשי.
מנואלה סטלמך נולדה במזרח ברלין והתאמנה בקבוצת השחייה של דינמו ברלין.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בסופיה, בולגריה בשנת 1985 זכתה סטלמך ב-4 מדליות שתיים זהב ושתיים כסף.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד באוגוסט 1986 זכתה סטלמך ב-3 מדליות שתיים זהב ואחת כסף.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.90 דקות, אחרי בת ארצה פרידריך שקבעה שיא תחרות חדש של 1:58.26 דקות ולפני מרי טי מאהר מארצות הברית (2:00.14 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.86 שניות, המנצחת במשחה זה הייתה בת ארצה קריסטין אוטו - 55.05 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשטרסבורג, צרפת בשנת 1987 זכתה סטלמך ב-5 מדליות 3 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב במשחי השליחות 4x100 מטר חופשי (3:42.58 דקות), 4x100 מטר מעורב (4:04.05 דקות) ו-4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 7:55.47 דקות, שיא שהחזיק מעמד 17 שנים ונשבר באולימפיאדת אתונה על ידי רביעיית השליחות של ארצות הברית (7:53.42 דקות).
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה סטלמך בשלוש מדליות, שתיים זהב ואחת ארד.
מדליות זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 3:40.63 דקות, לפני הולנד (3:34.39 דקות) וארצות הברית (3:44.25 דקות) ו-4x100 מטר מעורב כששחתה בשלב המוקדמות.
מדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:59.01 דקות, אחרי בת ארצה פרידריך 1:57.65 דקות וסילביה פול מקוסטה ריקה (1:58.67 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.52 שניות, המנצחת הייתה בת ארצה אוטו (54.93 שניות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבון, גרמניה בשנת 1989 זכתה סטלמך ב-4 מדליות 3 זהב ואחת כסף.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בינואר 1991 זכתה סטלמך ב-3 מדליות אחת מכל סוג.
בנוסף, היא סיימה חמישית במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.45 שניות, המנצחת במשחה הייתה ניקול הייזלט מארצות הברית (55.17 שניות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באתונה, יוון באוגוסט אותה שנה, זכתה סטלמך במדליית כסף אחת במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי (8:10.26 דקות).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה סטלמך במדליית ארד במשחה ל-4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:41.60 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש (3:39.46 דקות) וסין (3:40.12 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד, אנגליה בשנת 1993 זכתה סטלמך במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:41.69 דקות.
סטלמך קבעה 3 שיאי עולם חדשים במשחי השליחות.
סטלמך זכתה ב-15 מדליות ב-5 אליפויות אירופה בשחייה, מהן 9 זהב ו-6 כסף.
מנואל קסטלס (בספרדית: Manuel Castells Oliván; נולד ב-9 בפברואר 1942) הוא סוציולוג ספרדי-אמריקאי המזוהה בעיקר עם מחקר חברת המידע והתקשורת.
בסקר של אינדקס הציטוטים במדעי החברה דורג קסטלס במקום החמישי בעולם במדעי החברה ובמקום הראשון בעולם בשדה התקשורת, כל זאת מבין המלומדים החיים בשנים 2009-2000. הוא חבר הקולגיום הבינלאומי לאתיקה, מדע ופוליטיקה, ארגון המנסה לבדוק כיצד ניתן להתגבר על בעיות ולחיות בעולם של שלום, צדק חברתי וקיימות כלכלית.
נולד כמנואל קסטלס אוליוואן בעיירה איין (Hellín) במחוז אלבסטה בקסטיליה לה מנצ'ה שבספרד וגדל בעיקר בברצלונה.
למרות שמשפחתו שמרנית, קסטלס היה פעיל פוליטית כסטודנט בתנועה האנטי-פרנקיסטית, ובשל כך ברח מספרד לצרפת.
בפריז, בהיותו בן עשרים, השלים את לימודיו והמשיך ללמוד באוניברסיטת פריז, שם קיבל דוקטורט בסוציולוגיה.
בגיל 24 הפך קסטלס למדריך באוניברסיטת פריז, תפקיד בו עבד בשנים 1979-1967; בתחילה באוניברסיטת פריז 10 ננטר, שפיטרה אותו כיוון שהשתתף במהומות הסטודנטים במאי 1968, ואז בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה, בשנים 1970–1979. ב-1979 התמנה לפרופסור לסוציולוגיה ולפרופסור לתכנון עירוני באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-2001, הוא היה פרופסור מחקר באוניברסיטה הפתוחה בקטלוניה, ברצלונה.
ב-2003, הוא הצטרף בית ספר לתקשורת על שם אננברג באוניברסיטת דרום קליפורניה, כפרופסור לתקשורת ומופקד הקתדרה על שם וולטר אננברג לתקשורת וטכנולוגיה.
קסטלס הוא מייסדו של מרכז אוניברסיטת דרום קליפורניה בדיפלומטיה ציבורית, וחבר בכיר במועצה המייעצת למרכז לדיפלומטיה, והוא חבר מרכז מחקר אננברג לרשתות תקשורת בינלאומית.
קסטלס מחלק את זמנו בין ספרד לארצות הברית; הוא נשוי לאמה קיסליובה.
מאז 2008 הוא חבר הוועד המנהל של המכון האירופי לחדשנות וטכנולוגיה.
עבודתו הסוציולוגית של מנואל קסטלס מסנתזת ספרות מחקר אמפירי עם סוציולוגיה עירונית, חקר ארגונים, אינטרנט, תנועות חברתיות, סוציולוגיה של התרבות, וכלכלה פוליטית.
על מקורותיה של החברה הרשתית, הוא מניח ששינויים במבנה הארגון הפועל כרשת קדמו בדרך כלל לטכנולוגיות אינטרנט אלקטרוניות הקשורות לארגון הרשתי.
קסטלס טבע את המונח "העולם הרביעי", המציין קבוצות אשר הודרו חברתית מן החברה העולמית, כמו נוודים ומחוסרי דיור.
קסטלס טוען כי עידן המידע יכול "לשחרר את כוחו של המוח", אשר יגדיל באופן דרמטי את הפרודוקטיביות של אנשים ויוביל לפנאי גדול יותר, המאפשר לאנשים להשיג "עומק רוחני גדול יותר מודעות סביבתית".
שינוי כזה יהיה חיובי, הוא טוען, בכך שהוא יגרום לצריכת המשאבים לרדת.
עידן המידע, עידן הצריכה וחברת הרשת הם נקודות מבט המנסות לתאר את החיים המודרניים בהווה ולהציג את עתיד החברה.
לטענתו, ניתן לתאר את החברה בת זמננו כ"מחליפה של מטאפורת המכונה המיושבת במטפורת הרשת".
בשנות השבעים, בעקבות דרכו של אבין האינטלקטואלי אלן טורין, היה קסטלס חוקר מרכזי בחקר הסוציולוגיה המרקסיסטית העירונית, המדגישה את תפקידן של התנועות החברתיות בהפיכה הסובטיבית של העיר לחברה תעשייתית.
הוא הציג את המושג "הצריכה הקולקטיבית", המתייחסת לצריכה מוצרים הניתנים על ידי המדינה כמו דיור ציבורי או תחבורה ציבורית, כתוצר של מגוון מאבקים חברתיים - שנפרדו מן השכבה הכלכלית לשכבה הפוליטית באמצעות התערבות המדינה.
במרוצת שנות השמונים של המאה העשרים, הוא התרכז בתפקידן של טכנולוגיות חדשות בבנייה מחדש של כלכלה.
ב-1989 הוא הציג את המושג "מרחב הזרימה", המרכיבים המהותיים והבלתי-מהותיים של רשתות המידע הגלובליות המשמשות לתיאום בזמן אמת של המשק.
בשנות התשעים הוא שילב את שני תחומי המחקר שלו בעידן המידע: כלכלה, חברה ותרבות, שפורסם כטרילוגיה, "עלייתה של הרשת החברתית" (1996), "כוחה של הזהות" (1997) ו"סוף המילניום" (1998).
הטרילוגיה עידן המידע: כלכלה, חברה ותרבות, מציג שלושה ממדים סוציולוגיים - ייצור, כוח וניסיון.
הוא הדגיש כי ארגון הכלכלה, המדינה ומוסדותיה, והדרכים שאנשים יוצרים משמעות בחייהם באמצעות פעולה קולקטיבית, הם מקורות בלתי ניתנים לחיזוי של הדינמיקה חברתית.
יש להבין אותם גם כגופים נפרדים וגם כקשורים זה לזה.
רבי מנוח הֶנדל בן שמריה (בכתיב הרבני השגור: מנוח הענדיל.
?, ברסטצ'קה, ווהלין, פולין-ליטא – כ"ב בתמוז שע"א, 1611, וינה) היה רב ופוסק, פרשן התלמוד, מדקדק, מקובל, פילוסוף, איש אשכולות ומחבר פורה ורבגוני.
מנוח הנדל בן שמריה נולד בברסטצ'קה שבווהלין, פולין-ליטא.
חסרים פרטים על שנות חייו הראשונות.
היה תלמידם של הרמ"א ושל המהרש"ל.
בעשורים האחרונים של המאה ה-16 היה פעיל במסגרת ועד ארבע ארצות, והשתמרו חתימותיו על החלטות שונות שקיבל הוועד.
ההסכמה היחידה הידועה שלו היא משנת 1592 על הספר "תמים יחדיו" העוסק בספר הזוהר.
כרב ופוסק היה רבי מנוח הנדל מעורב בכמה פרשיות ופולמוסים הלכתיים, שבהם חיווה את דעתו ההלכתית.
בין היתר עסק בפולמוס בשאלת גט שניתן בידי משומד, ובפרשה שבה נחשף כי אדם ששימש כעד במקרי גירושים רבים, התברר כגזלן, דבר הפוסל אותו לעדות ומטיל צל כבד על כשרות הגירושים.
שני הרבנים הנוספים שנשאלו במקביל אליו בפרשה זו היו גדולי אותו דור: רבי מאיר מלובלין, ורבי בנימין אהרן סלניק בעל "משאת בנימין".
כחודש לפני פטירתו נקשר שמו של רבי מנוח הנדל בפרשה שהסעירה מאוחר יותר את העולם היהודי באירופה, וזכתה לכינוי "הגט מווינה".
רבי מנוח הנדל וחברו רבי יהושע פלק כץ (הסמ"ע) סידרו גט לאשה שבעלה שכב על ערש דווי.
לימים, אחרי פטירתו, פרץ פולמוס על כשרותו של הגט, לאחר שהבעל המגרש הִבריא ורצה לבטלו.
רבי מנוח הנדל נפטר בכ"ב בתמוז שע"א, 3 ביולי 1611 ונקבר בבית הקברות היהודי ברוסאו.
רשימת חיבוריו של רבי מנוח הנדל כוללת עשרות ספרים: חלקם נדפסו, חלקם אבדו וחלקם נותרו בכתב יד.
מגוון התחומים בהם עסק כוללים: פרשנות למקרא; פרשנות לפשוטו של מקרא; ולדקדוק המקראי.
דקדוק עברי, פילוסופיה, קבלה, טריגונומטריה ("תשבורת"), אסטרונומיה ורפואה.
מנוח הלבבות, לובלין שנ"ו – פירוש על ספר תורת חובת הלבבות של רבנו בחיי בן יוסף אבן פקודה.
זהו הספר היחיד שהדפיס בעצמו.
– פירוש על פירושו לספר בראשית של רבנו בחיי בן אשר.
– הגהות וחידושים קושיות ותירוצים על התלמוד הבבלי.
יצא לאור על ידי בנו משה.
- ספר "צורת הארץ" של רבי אברהם בר חייא הנשיא, שצורפו אליו הגהות בענייני אסטרונומיה מאת רבי מנוח הנדל.
פירוש על הספר הקבלי "פרדס רימונים" של הרמ"ק; קטעים מפירוש זה נשתמרו בביאוריו של רבי יואל סירקיש, שעשה שימוש בפירושו של רבי מנוח הנדל.
חיבור על המקרא; מצוטט אצל מחברים בני התקופה, כמו חתנו של הב"ח, רבי דוד הלוי סגל (הט"ז), בספרו "דברי דוד".
אוטוגרף שלו על ארבעה טורים, השמור בספרייה הבודליינית באוקספורד, נדפס בטור שיצא לאור על ידי מכון המאור.
פירוש על ספר הדקדוק "לשון לימודים" של ר' דוד בן שלמה אבן יחיא, השמור אף הוא באוקספורד.
פירוש על "יסוד עולם", ספרו האסטרונומי של יצחק הישראלי בן המאה ה-14, השמור במוזיאון היהודי בפראג.
מנואל פרידריך הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הבלם.
עיקר הצלחתו של פרידריך היה בקבוצות מיינץ 05 ובאייר לברקוזן, ולזכותו תשע הופעות במדי נבחרת גרמניה.
פרידריך החל לשחק בנוער של מיינץ 05 כאשר היה בן 16, ובשנת 1998 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בפברואר 2000 ערך פרידריך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבכירה, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה, והשיגה ניצחון 1-0 על אנרגי קוטבוס.
עד לסיום עונת 1999/00 ערך פרידריך חמש הופעות ליגה בקבוצה הבכירה.
בשתי העונות הבאות פרידריך הפך לשחקן חשוב בקו ההגנה של מיינץ, והבקיע שמונה שערים, שעל אף היותו בלם, אף אחד מהם לא היה ממצב נייח.
בעונת 2000/01 החמיצו פרידריך ומיינץ את העלייה לבונדסליגה על חודה של נקודה אחת.
בקיץ 2002 חתם פרידריך בורדר ברמן מהבונדסליגה, אך סבל מחוסר מזל בקבוצה זו, כאשר קרע את הרצועה הצולבת וסבל מפציעות רבות, וערך הופעת ליגה אחת בלבד במשך עונה וחצי, ועוד 13 הופעות בקבוצת המילואים של המועדון.
בינואר 2004 חזר פרידריך למיינץ, שעדיין שיחקה בבונדסליגה השנייה.
פרידריך ערך 17 הופעות במיינץ עד לתום העונה, וסייע רבות להעפלתה לבונדסליגה, כאשר במשחק האחרון של העונה מול איינטרכט טרייר הבקיע פרידריך צמד, וסיים עם הקבוצה במקום השלישי, כשמיינץ עולה בזכות הפרש שערים עדיף משל הרביעית אנרגי קוטבוס.
פרידריך שיחק במיינץ שלוש עונות נוספות בבונדסליגה, בכולן היה שחקן הרכב קבוע שמיעט מאוד להחמיץ משחקים.
בעונת 2004/05 סיים עם הקבוצה במקום ה-11 בליגה, והעפיל לגביע אופ"א בזכות היותה של מיינץ הקבוצה ההוגנת בליגה.
בעונת 2005/06 שוב סיימו פרידריך ומיינץ במקום ה-11 בבונדסליגה ושוב זכו בתואר הקבוצה ההוגנת, זכייה שהקנתה להם כרטיס לגביע אופ"א עונה שנייה ברציפות.
בעונת 2006/07 סיימו פרידריך ומיינץ במקום ה-16 בבונדסליגה, ונשרו לבונדסליגה השנייה.
לאחר ירידת הליגה עם מיינץ, חתם פרידריך בבאייר לברקוזן.
בשלוש עונותיו הראשונות במועדון, מיעט פרידריך להחמיץ משחקים, והבקיע עשרה שערים.
בשתי העונות הראשונות פרידריך ולברקוזן סיימו במרכז הטבלה, כאשר בעונת 2008/09 הגיע פרידריך עם לברקוזן לגמר הגביע הגרמני, בו שיחק 90 דקות בהפסד 1-0 לורדר ברמן.
בעונת 2009/10 סיימו פרידריך ולברקוזן במקום הרביעי, כשהגנת הקבוצה כללה באותה תקופה גם את סימון רולפס, סמי הופייה, דניאל שוואב ולארס בנדר, כשמקדימה היו טוני קרוס וארתורו וידאל.
בעונת 2010/11 פרידריך ולברקוזן סיימו את העונה במקום השני, מרחק שבע נקודות מאלופה בורוסיה דורטמונד, על אף שפרידריך ערך 19 הופעות ליגה בלבד בגין פציעה.
את עונת 2011/12 החל פרידריך באיחור בגין פציעה, סיים עם הקבוצה במקום החמישי בבונדסליגה, ונטל חלק בקמפיין של הקבוצה בליגת האלופות.
פרידריך הבקיע שער ניצחון בדקה ה-90 ב-2-1 על צ'לסי בשלב הבתים.
בשמינית הגמר, פרידריך פתח בהרכב בהפסד הביתי 3-1 לברצלונה, אך נעדר מהגומלין בו הובסה הקבוצה 7-1. בעונת 2012/13 פחתה משמעותית כמות ההופעות של פרידריך, שערך 11 הופעות ליגה בלבד.
בתום עונה זו הסתיים חוזהו בקבוצה והוא שוחרר ממנה.
בנובמבר 2013, לאחר שניסה את מזלו במחנה אימונים בתאילנד עם הקבוצה המקומית בנגקוק גלאס, חתם פרידריך כשחקן חופשי בבורוסיה דורטמונד, שסבלה ממצוקת בלמים לאחר פציעותיהם של מאטס הומלס ונבן סובוטיץ'.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך כששיחק 90 דקות בתבוסה הביתית של בורוסיה דורטמונד 3-0 לבאיירן מינכן.
את שערו היחיד בקבוצה הבקיע במשחק ליגה בו ניצחה בורוסיה דורטמונד 5-1 את ורדר ברמן.
בתום עונה זו פרידריך סיים עם דורטמונד במקום השני, אך ערך 11 הופעות ליגה בלבד ולא הותיר חותם משמעותי.
בסיום העונה חתם במומבאי סיטי מליגת העל ההודית, שם ערך 14 הופעות והבקיע שער אחד.
בשלהי 2014 פרש פרידריך ממשחק פעיל בגיל 35.
במרץ 2006 זומן פרידריך בפעם הראשונה לסגל נבחרת גרמניה, תחת המאמן יורגן קלינסמן, והיה השחקן הראשון שמשחק במיינץ 05 ומקבל באותו זמן זימון לנבחרת גרמניה.
עם זאת, פרידריך לא שיחק במשחק האימון מול נבחרת ארצות הברית, וגם לא נכלל בסגל הגרמני הסופי למונדיאל 2006. את הופעת הבכורה במדים הלאומיים ערך פרידריך באוגוסט 2006 בניצחון 3-0 על נבחרת שוודיה במשחק ידידות, הפעם תחת המאמן יואכים לב.
פרידריך ערך בנוסף עוד מספר הופעות במוקדמות יורו 2008, ואת שערו היחיד במדים הלאומיים הבקיע בניצחון הגרמני 13-0 על נבחרת סן מרינו במסגרת זו, כאשר הבקיע את השער ה-12. ליורו 2008 עצמו פרידריך לא זומן, ובשנת 2008 ערך את הופעתו התשיעית והאחרונה בנבחרת.
מריה מנואלה פרס פלוז (בספרדית: María Manuela Pérez Palos; נולדה ב-9 באוקטובר 1984) הידועה בשם מנואלה פאל, היא שחקנית ארגנטינאית.
ידועה בתפקידה בטלנובלות של כריס מורנה "קטנטנות" ו"כמעט מלאכים".
מרייה מנואלה פרז בוש נולדה בבואנוס איירס שבארגנטינה.
אמה היא השחקנית גרסיאלה פאל.
מנואלה נשואה לגונזלו דיאז סרווידיו ובשנת 2015 נולדה לזוג בת.
את הקריירה בטלוויזיה החלה בשנת 1990 בתוכנית "Atreverse" וגילמה דמויות שונות.
בשנת 1991 הופיעה בתוכנית "Alta comedia" (קומדיה גבוהה) וגילמה דמויות שונות.
בשנת 1995 שיחקה בסדרה "La hermana mayor" (אחות גדולה).
בשנים 1996–2000 שיחקה בטלנובלת הנוער "קטנטנות", בכיכובה של רומינה יאן, בתה של יוצרת הסדרה כריס מורנה, וגילמה את דומתה של פלורנסיה.
בשנת 2001 הופיעה בסדרת הטלוויזיה הארגנטינאית "Tiempo final" (נגמר הזמן) בתפקיד פרנססקה.
בשנת 2003 שיחקה בטלנובלה "Costumbres argentinas" (מכס ארגנטינאי) בהופעת אורח.
באותה שנה שיחקה בתפקיד אורח בסדרת המתח הארגנטינאית "Malandras" (מלדרס) ובתפקיד אורח בסדרה "Son Amores" (הם אוהבים), בתפקיד ידידה של פבלו.
בשנת 2004 גילמה את לואיסאנה בטלנובלה "Culpable de este amor" (אשמים באהבה הזאת).
בשנת 2005 שיחקה בתפקיד אורח בטלנובלה "Casados con hijos" (נשוי עם ילדים).
בשנת 2006 שיחקה בטלנובלה "Sos mi vida" (אתה החיים שלי), בתפקיד פביאנה.
באותה שנה שיחקה בסדרה הארגנטינאית "Vientos de agua" (רוחות מים), בתפקיד אליס, ובעונה השנייה של הטלנובלה "Mojeres Asesinas" (נשים רוצחות), בתפקיד סולדד.
בשנת 2007 הופיעה בטלנובלה "Amas de casa desesperadas" (עקרות בית נואשות), בתפקיד קלרה.
בשנת 2008 גילמה את פרנקה מאיירלונד, עוזרת של חואן קרוס, בסדרה הפופולרית של כריס מורנה, "כמעט מלאכים", ובאותה שנה שיחק בטלנובלה "Don Juan y su bella dama" (דון חואן והגברת היפה), בתפקיד קרולינה.
בשנת 2009 שיחקה בסדרה "Herencia de amor" (מורשת אהבה), בתפקיד סוסי ריוס.
בשנת 2010 גילמה את לילי בטלנובלה "Contra las cuerdas" (על חבלים).
בשנים 2011–2012 שיחקה בטלנובלה "יורשי הנקמה", בתפקיד פאולה.
בשנת 2012 שיחקה בטלנובלה "La dueña" (הבעלים), בתפקיד מגדלנה, ובאותה שנה שיחקה בסדרה הארגנטינאית "Las huellas del secretario" (המזכירה), בתפקיד ריטה אוליבר.
בשנים 2013–2014 שיחקה בטלנובלה "Mis amigos de siempre" (החברים שלי מאז ומתמיד), בתפקיד ליאו.
בשנת 2014 השתתפה גם בתוכנית "Historias de corazón" (סיפורי לב), בתפקיד פילאר.
בשנים 2014–2015 שיחקה בטלנובלה "Dia & Noche" (לילה ויום), בתפקיד וילה.
בשנת 2017 שיחקה בסדרה "האהבה שאחרי", בתפקיד לאורה, ובאותה שנה שיחקה בטלנובלה "La Búsqueda de Laura" (מחפשים את לאורה), בתפקיד לאורה, ובסדרה "Corazon gulpe" (דפיקות הלב), בתפקיד אריקה.
משנת 2018 משחקת בסדרה "Cien días para enamorarse" (מאה ימים להתאהב), בתפקיד פלורנסיה.
מנואל לואיס קזון אי מולינה (בפיליפינית: Manuel Luis Quezon y Molina, לעיתים נהגה קסון; 19 באוגוסט 1878 - 1 באוגוסט 1944) היה מדינאי, קצין צבא, פיליפיני ששימש כנשיא חבר העמים הפילפיני בשנים 1935–1944. הוא היה הפיליפיני הראשון שעמד בראש הממשלה המאוחדת, ונחשב לנשיא השני של הפיליפינים, לאחר אמיליו אגינלדו (1899–1901).
במהלך כהונתו התמודד קזון בבעיית האיכרים חסרי הקרקע באזורים הכפריים.
ההחלטות החשובות האחרות שלו כוללות את הארגון מחדש של ההגנה הצבאית על האיים, אישור המלצה על ארגון מחדש של הממשלה, קידום ההתיישבות והפיתוח במינדנאו, טיפל בנושא הסחר של הפיליפינים, בהצעות לרפורמה בקרקעות, והפסקת השחיתות בתוך הממשלה.
הוא הקים ממשלה גולה בארצות הברית עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והפלישה היפנית לפיליפינים.
במהלך גלותו בארצות הברית הוא מת משחפת באזור ניו יורק.
הוא היה קבור בבית הקברות הלאומי ארלינגטון עד סוף מלחמת העולם השנייה, ושרידיו הועברו למנילה אחרי המלחמה.
בשנת 2015 אישר הוועד המנהל של קרן ראול ולנברג הבינלאומית, את מדליית ולנברג לנשיא קזון ולאנשי הפיליפינים, לאחר שהושיטו יד בין השנים 1937–1941 לקורבנות השואה.
קזון, נולד בבאלר , בפיליפינים שנשלטה אז על ידי האימפריה הספרדית.
אביו היה מורה בבית הספר היסודי של רובע פאקו במנילה וסמל בדימוס של השלוחה המקומית של המשמר האזרחי הספרדי, בעוד אמו הייתה מורה בבית הספר היסודי בעיר הולדתם.
אף על פי ששני הוריו תרמו להשכלתו, הוא קיבל את רוב חינוכו היסודי בבית הספר הציבורי שהקימה ממשלת ספרד בכפרו, כחלק מהקמת מערכת החינוך הציבורי החופשית בפיליפינים.
מאוחר יותר הוא עבר לקולג' פרטי יוקרתי במנילה שבו הוא סיים לימודי התיכון.
בשנת 1899 עזב קזון את לימודי המשפטים באוניברסיטת סאנטו תומאס כדי להצטרף לתנועה לעצמאות הפיליפינים.
במהלך מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים הוא עלה לדרגת רס"ן ונלחם באזור בטאן .
עם זאת, לאחר הכניעה הפיליפינית בשנת 1900 קזון חזר לאוניברסיטה ועבר את בחינות הגמר בשנת 1903.
הוא נכנס לשירות הממשלה בתור גזבר של אזור מינדנאו ומאוחר יותר טאיאבס.
הוא הפך לחבר מועצה ונבחר כמושל של טאיאבס בשנת 1906.
קזון נישא לדודניתו הראשונה, אאורורה אראגון קזון, ב-17 בדצמבר 1918. לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים.
ב-1907 הוא נבחר לבית הנבחרים הפיליפיני - שם כיהן כמנהיג מפלגת הרוב וכן יו"ר של ועדת ההקצבות.
בין 1909 ל-1916 הוא שימש כאחד משני חברי הפדרציה של הפיליפינים בבית הנבחרים האמריקני, שדאג למעבר חוק האוטונומיה הפיליפינית.
קזון חזר למנילה ב-1916 כדי שייבחר לסנאט הפיליפיני כסנטור, ולאחר מכן נבחר על ידי עמיתיו כנשיא הסנאט, ושירת ברציפות עד 1935 (19 שנים).
הוא עמד בראש המשלחת העצמאית הראשונה לקונגרס האמריקני ב־1919, ב־1922 הפך קזון למנהיג המפלגה הנאציונליסטית .
בשנת 1935 זכה קזון בבחירות לנשיאות הלאומית הראשונה בפיליפינים בעזרת מפלגתו.
הוא השיג כמעט 68% מהקולות כשהתמודד מול שני יריבים.
הנשיא קזון קיבל את הסמכות, למנות את הממשלה הראשונה של חבר העמים הפיליפיני בשנת 1935. בנשיאותו הביא קזון לכמה שינויים פוליטיים, כלכליים וחברתיים חשובים בפיליפינים:
כדי לענות על הדרישות של הקמת הממשלה לאור שינויים חוקתיים וארגוניים שהתרחשו בפילפינים, הוא הקים ועדה לבחינת המוסדות הקיימים ולהגיש את ההמלצות הנדרשות.
הוא ביצע ארגון מחדש של כמעט כל משרדי הממשלה: שינויים במשרדי ההגנה הלאומית, החקלאות והמסחר, העבודות הציבוריות והתקשורת, הבריאות והרווחה הציבורית.
בין אלה גם המועצה לביטחון לאומי, ועדת הסיוע הלאומית ועוד.
עד נשיאותו בדרך כלל שופט ממוצא פילפיני עמד בראש בית המשפט העליון של הפיליפינים, אך רובם של יתר חברי בית המשפט היו אמריקאים.
פיליפיניזציה מלאה של בית המשפט הושגה רק עם הקמת הפדרציה של הפיליפינים בשנת 1935. מספר השופטים בבית המשפט העליון גדל ל-11: נשיא בית המשפט ועוד עשרה שופטים עמיתים, שישבו בהרכב אחד או בשני הרכבים שונים.
הוא התחייב לשפר את מעמד הפועלים הפיליפיני וחיפש השראה בדוקטרינות חברתיות של האפיפיור לאו השלושה-עשר והאפיפיור פיוס האחד עשר, מלבד השראה מרעיונות שקיבל מסוציולוגים מובילים בעולם.
הנשיא קזון פתח בתוכנית של צדק חברתי, והוביל חקיקה שהתקבלה באספה הלאומית.
כך הוקם בית משפט ליחסי עבודה לתיווך בסכסוכים תוך מזעור הנזק שבשביתות.
נחקק חוק שכר מינימום וחוק שמונה שעות עבודה ביום, וכן חוקים סוציאליים נוספים.
נחקק גם חוק, שמתיר לנשיא להנהיג הליכי הפקעה ו/או רכישה של אחוזות גדולות כדי לחלקן ולמכור אותן מחדש במחיר ובתנאים נוחים לאיכרים, ובכך לאפשר להם להחזיק נחלה משלהם.
קזון גם הקים מערכת חקלאות שיתופית בקרב האיכרים בעלי הנחלות החדשות במטרה להקל על מצבם ולספק להן רווחים גדולים יותר.
בכל אלה, הראה קזון נחישות בהמשך המנדט החוקתי של קידום הצדק החברתי.
עם הקמת חבר העמים הפיליפיני, המצב הכלכלי של המדינה היה יציב.
סחר החוץ הגיע לשיא והשגשוג בעסקים היה ברור ויצר מצב של בום כלכלי.
יצוא היבול החקלאי היה בדרך כלל טוב, למעט טבק, לכל הגידולים היה ביקוש גבוה בשוקי העולם.
ואכן, ערך היצוא הפיליפיני הגיע לשיא מאז 1929.
על אף המצב המשגשג הזה, נאלצה הממשלה להתמודד עם בעיות כלכליות מסוימות.
לשם כך נוצרה המועצה הלאומית לכלכלה.
גוף ייעץ לממשלה בנושאים כלכליות ופיננסיות, כולל קידום תעשיות, גיוון הגידולים החקלאיים, תעריפים, מיסוי וניסוח תוכנית כלכלית כהכנה לקראת הקמה העתידית של הרפובליקה העצמאית של הפיליפינים.
על פי המלצת המועצה הלאומית לכלכלה, הוקמו מושבות חקלאיות חדשות, בעיקר בקורונדל, מליג ובאתרים מתאימים אחרים במינדנאו.
בנוסף, הממשלה הציעה הטבות שונות לעידוד הגירה והתיישבות במקומות אלה.
הבנק החקלאי והתעשייתי הוקם כדי לסייע לחקלאים קטנים עם הלוואות נוחות.
תשומת הלב הוקדשה גם לסקר הקרקע, כמו גם לנטיעה נכונה בקרקעות ציבוריות.
צעדים ואמצעים אלה יצרו תחושה של שיפור ורווחה כלכלית.
עם הקמת ממשלת חבר העמים הפילפיני, הנשיא קזון יישם את חוק האריסות מטרת החוק הייתה להסדיר את חוזי השכירות של האכרים על ידי קביעת תקני מינימום.
בעיקרון, החוק הסדיר יחסים הוגנים יותר בין האריס לבין בעל הקרקעות - חלוקה של 50-50 ביבול, קביעת ריבית מקסימלית של 10% לשנה חקלאית, וכן הגנה מפני פיטורים שרירותי על ידי בעל הקרקעות או המעסיק.
הליקוי העיקרי בחוק היה שניתן היה להשתמש בו רק כאשר רוב המועצות המקומיות במחוז מסוים ביקשו את יישומו.
מאחר שבעלי קרקעות שלטו בדרך כלל במועצות אלה, אף מחוז לא ביקש ליישם את החוק.
לפיכך, קזון כפה ליישם את החוק בכל מחוזות במרכז האי לוזון.
עם זאת, החוזים שנחתמו היו תקפים רק לשנה אחת.
על ידי הסירוב לחדש את החוזה, בעלי הקרקעות הצליחו להוציא את האריסים שלא היו רצויים להם.
כתוצאה מכך, ארגוני איכרים ביקשו לשווא לשנות את החוק שיצור מצב שבו חוזי השכירות יתחדשו אוטומטית כל עוד האריסים ימלאו את התחייבויותיהם.
בשנת 1936, החוק תוקן אבל בעלי היאחזות מצאו נקודות חולשה נוספות בחוק.
כתוצאה מכך, החוק מעולם לא הופעל למרות כוונותיו הטובות.
הרצון של קזון לרצות גם את בעלי הקרקעות וגם את אריסים לא הצליח.
בתחילת שנות ה-40, אלפי אריסים במרכז לוזון הורחקו מאדמותיהם, והסכסוך הכפרי היה חריף מתמיד.
בתקופת חבר העמים הפילפיני נמשכו הבעיות האגרריות.
מצב שהניע את הממשלה לשלב עיקרון יסודי של צדק חברתי בחוקה בשנת 1935. מכוח עיקרון הצדק החברתי של הממשלה, החלו פעולות של הפקעה של אחוזות גדולות.
הוקם מינהל ארצי להתיישבות (NLSA) שהחל ביישום הסדר קרקעות חקלאיות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כבר הוקמו אזורי התיישבות גדולים ובהם למעלה מ-650,000 דונם.
הנשיא קזון יזם את זכות הבחירה לנשים בפיליפינים במהלך תקופת הפדרציה.
בעקבות הוויכוח המתמשך בין תומכי זכות הבחירה לנשים לבין מתנגדיהן, קבעה לבסוף החוקה שהבעיה תיפתר על ידי הנשים עצמן במשאל עם.
אם לפחות 300,000 מהנשים תתמוכנה בהצעה, היא תיושם ותחייב את כל הנשים במדינה.
בהתאם למנדט זה, הורתה הממשלה על משאל עם שהתקיים ב־3 באפריל 1937. בעקבות מסע בחירות נמרץ למדי, ביום המשאל, היה שיעור ההצבעה בקרב הנשים מרשים.
בסה"כ תמכו בחוק 90 אחוז מהמצביעות.
הוראה חוקתית נוספת שיושמה על ידי הממשל של הנשיא קזון עסקה בשאלת השפה הלאומית של הפיליפינים.
לאחר שנה של מחקר, המכון לשפה הלאומית - שהוקם בשנת 1936 - המליץ על שפת טאגאלוג כבסיס לשפה הלאומית.
בדצמבר 1937 פרסם קזון מנשר המאשר את המלצת המכון והצהיר כי טאגאלוג תהיה השפה הלאומית הרשמית השלישית אחרי ספרדית ואנגלית.
היא הפכה לשפה השלישית לאחר כינון הרפובליקה הפילפינית בשנת 1946.
הבחירות לאספה הלאומית השנייה התקיימו ב-8 בנובמבר 1938, על פי חוק חדש שאפשר "הצבעת בלוק" (שיטת בחירות לא פרופורציונליות, בהן המפלגה המנצחת מקבלת את כל הקולות של המחוז) נוצרה העדפה למפלגה הנאציונליסטית.
כצפוי, כל 98 המושבים של האספה הלאומית ניתנו לנציונליסטים.
חוסה יולו, שהיה שר המשפטים של קזון בשנים 1934–1938, נבחר לנשיא האספה הלאומית.
האספה הלאומית השנייה פתחה בחקיקה שחיזקה את הכלכלה.
לרוע המזל, ראשית מלחמת העולם השנייה הייתה מעבר לאופק.
חוקים מסוימים שהועברו על ידי האספה הלאומית הראשונה שונו או בוטלו על מנת לעמוד במציאות הקיימת.
חוק הגירה קבע מכסה שנתית של 50 מהגרים שיורשו להיכנס מכל מדינה לפליפינים.
החוק השפיע בעיקר על אזרחים סינים ויפנים שנמלטו ממלחמת סין–יפן השנייה.
מאחר שהחוק נגע ביחסי חוץ הוא נזקק לאישור של נשיא ארצות הברית.
עם פרסום מפקד האוכלוסין של 1939, עדכנה האספה הלאומית את חלוקת מחוזות הבחירה, שהפכו לבסיס הבחירות של 1941.
בבחירות לנשיאות 1941 קזון ביקש להיבחר מחדש.
בשנת 1940 אושרו תיקונים חוקתיים שאפשרו לו להגיש מחדש מועמדות בבחירות לתקופה חדשה שהסתיימה בשנת 1943. בבחירות לנשיאות 1941, קוזון נבחר מחדש ברוב קולות גדול.
לפני הכיבוש היפני, בפעולה הומניטרית ראויה לציון, בשיתוף עם הנציב העליון של ארצות הברית לפיליפינים, פול מקנט , הקלו על כניסתם לפיליפינים של פליטים יהודים שנמלטו ממשטרים פשיסטיים באירופה.
קזון סייע גם בקידום פרויקט של יישוב מחדש של הפליטים במינדנאו, תוך כדי ביקורת מתנגדיו שהושפעו מהתעמולה הפשיסטית - שהתיישבות היהודית תהווה איום על המדינה.
לאחר הפלישה היפנית לפיליפינים במהלך מלחמת העולם השנייה, הנשיא פונה לאי קורחידור, שם הוא חנך רשמית את תקופת כהונתו השנייה, לאחר מכן בהזמנת ממשלת ארצות הברית, עבר אליה, שם הקים את הממשלה הגולה בוושינגטון.
שם הוא כיהן גם כחבר במועצת המלחמה של האוקיינוס השקט, וחתם על הצהרת האומות המאוחדות נגד מעצמות הציר, וכתב את האוטוביוגרפיה שלו, "המאבק הטוב".
למרות מצב בריאותו הרעוע, פעל ברחבי ארצות הברית למען חיזוק ההבנה הציבורית למהלך המלחמה באוקיינוס השקט ולמבצעים הצבאיים בפיליפינים.
כמו כן פעל להקמת חטיבת חי"ר פיליפינית בצבא ארצות הברית וגייס כספים למאמץ המלחמתי האמריקאי בצורות שונות.
בתחילת נובמבר 1942, קזון קיים פגישה עם הנשיא רוזוולט כדי לעצב תוכנית להקמת ועדה משותפת כדי לעצב את התנאים בפיליפינים שלאחר המלחמה.
שמונה עשר חודשים לאחר מכן, הקונגרס של ארצות הברית העביר חוק ליצירת הוועדה לשיקום הפיליפינים.
ב־1943 נכנסה הממשלה הפיליפינית בגולה למשבר חמור.
על פי חוקת 1935, תקופת כהונתו הרשמית של הנשיא קזון הייתה אמורה לפוג ב-30 בדצמבר 1943, וסגן הנשיא סרחיו אוסמניה אמור היה להיבחר באופן אוטומטי לנשיא.
הדבר הובא לידיעתו של הנשיא קזון על ידי אוסמניה עצמו.
קזון הודיע לאוסמניה, כי לא יהיה נבון לבצע שינוי כזה בנסיבות הזמן.
באותה העת הוציא הנשיא קזון הודעה לעיתונות בנוסח זהה.
אוסמניה ביקש את חוות דעתו של התובע הכללי של ארצות הברית, הומר סטיל קאמינגס, אשר אישר את דעתו של אוסמניה כתואמת יותר את החוקה.
אבל קזון נשאר נחוש בדעתו.
הוא ביקש את התערבות הנשיא רוזוולט, שהעדיף להתרחק מהמחלוקת, והציע שהם עצמם יפתרו את המבוי הסתום.
לאחר מכן כינס הנשיא קזון ישיבת הממשלה הפילפינית, אך לא נמצא פתרון למחלוקת.
בעקבות כך, ובהסכמת הממשלה, פנה קזון לקונגרס האמריקאי להשעות את ההוראות החוקתיות הקשורות לחילופי הנשיאים עד לאחר שהפיליפינים תשוחרר מהיפנים.
בנובמבר 1943, אישר בית הנבחרים האמריקאי את ההצעה הזאת.
קזון סבל משחפת ובילה את שנותיו האחרונות בבתי חולים.
בקיץ 1944 הוא היה בבית מרפא באזור ניו יורק, שם מת ב-1 באוגוסט.
הוא נקבר תחילה בבית הקברות הלאומי בארלינגטון.
גופתו הובאה מאוחר יותר ונקברה מחדש במנילה בבית הקברות מנילה צפון ב-17 ביולי 1946. לבסוף הועברו עצמותיו אל קזון סיטי ונקברו לרגלי אנדרטת הזיכרון ב-19 באוגוסט 1979.
שמו של קזון הונצח במקומות רבים בפיליפינים, בהם העיר קזון סיטי, הפרובינציה קזון באי לוזון ואוניברסיטת מנואל ל.
הוא מונצח גם בשטר של 20 פסו פיליפיני.
בעיר ראשון לציון בישראל הוקמה אנדרטה המנציחה את קבלת הפליטים היהודים לפיליפינים בהוראתו.
מנואל פריירה (בספרדית: Manuel Ferreira; 22 באוקטובר 1905 – 29 ביולי 1983) היה כדורגלן ומאמן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת החלוץ.
היה הקפטן של נבחרת ארגנטינה בסוף שנות העשרים של המאה ה-20 ובמונדיאל 1930.
פריירה התחיל את הקריירה בקבוצת הנוער טרנקה לאוקן ממקום הולדתו.
משם המשיך לקריירה מקצוענית באסטודיאנטס שם שיחק בעמדת החלוץ המרכזי והיווה חלק מקו ההתקפה הזכור בכינויו ה"לוס פרופסורים" יחד עם אלחנדרו סקופלי, אנריקה גואיטה, אלברטו זוזאיה ומיגל אנחל לאורי.
פריירה כבש בסך הקריירה שלו בה 100 שערים וממוקם במקום ה-6 בטבלת הכובשים בהיסטוריה.
בעונה האחרונה הלא רשמית בארגנטינה סיים כסגן ב-1930 ובעונה אחר כך ב-1931 הם סיימו במקום השלישי כשהקבוצה כבשה 104 שערים והייתה לפוריה ביותר בתחרות.
בשנת 1933 עבר לשנתיים לריבר פלייט ואז חזר לקדנציה שנייה באסטודיאנטס לפני שפרש.
במדי נבחרת ארגנטינה היה לקפטן שלה בסוף שנות העשרים של המאה ה-20. הופעת הבכורה שלו הגיעה ביולי 1927 נגד אורוגוואי במתכונת גביע ניוטון.
באותה שנה זכה עימה בקופה אמריקה כשכבש צמד בטורניר ב-1–5 נגד פרו המארחת.
השער הראשון נגדם נכבש כעבור 50 שניות בלבד ובכך הוא אחד הכובשים המהירים ביותר בתולדות הנבחרת.
בשנת 1928 הם זכו במדליית כסף באולימפיאדת אמסטרדם ופריירה כבש 6 שערים וסיים במקום השני במלכות השערים אחרי חברו לקבוצה, דומינגו טראסקוני, שכבש 11 שערים.
במשחק הגמר נגד אורוגוואי השווה את התוצאה ל-1–1 וכך הוא נגמר גם לאחר הארכה.
במשחק חוזר הם הפסידו להם 2–0 והפסידו את מדליית הזהב.
בשנת 1929 פריירה זכה פעם נוספת בקופה אמריקה כשהוא כובש צמד ב-1–4 נגד פרגוואי ועוד אחד ב-0–2 על אורוגוואי.
הוא הנהיג אותה במונדיאל הראשון ב-1930 והם הגיעו עד לגמר בו הפסידו 4–2 למארחת אורוגוואי.
פריירה עשה בסך הכל במדיה 21 הופעות וכבש 11 שערים.
עם פרישתו ממשחק עבד בתור שדרן משחקי כדורגל ברדיו וכתב טור דעה בעיתון הארגנטינאי קלרין ואל דיה.
בנוסף לכך היה גם כתב ועיתונאי בכמה טורנירי מונדיאל.
בשנת 1983 פריירה נפטר בגיל 77 בבית החולים בברצלונה לאחר שחלה בסרטן.
כמחווה והוקרה על הקריירה הספורטיבית שלו זכה שמשנת 1991 רחוב במקום הולדתו יקרא על שמו.
השחקן המצטיין בקופה אמריקה: 1929
מנואל פרננדש (בפורטוגזית: Manuel Fernandes; נולד ב-5 בפברואר 1986) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת הקשר.
פרננדש התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של ספורטינג ליסבון, ובגיל 9 הצטרף לזו של בנפיקה ליסבון.
בעונת , ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ובמשחק השני כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד ז'יל ויסנטה והפך לכובש הצעיר אי פעם בתולדות המועדון.
במהלך עונת , פרננדש עבר ניתוח עקב פציעה במפשעה.
בקיץ , פרננדש הושאל לפורטסמות' מהפרמייר ליג, עם אופציה לרכישת כרטיס השחקן שלו בסכום של 7 מיליון פאונד.
פרננדש ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 במסגרת גביע הליגה האנגלי נגד מאנספילד טאון, ואף הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה.
בינואר , פרננדש האריך את חוזהו בבנפיקה ולאחר זמן קצר הצטרף לאברטון בהשאלה עד לסיום העונה.
ב-10 בפברואר, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד בלקברן רוברס.
ב-24 בפברואר, פרננדש הבקיע את שער הבכורה שלו במשחק הליגה נגד ווטפורד.
עם סיום העונה, רצתה אברטון לרכוש את פרננדש מבנפיקה, אך עקב העובדה שמספר סוכניות החזיקו בחלק מכרטיס השחקן שלו, בסופו של דבר העסקה לא יצאה לפועל.
ב-26 באוגוסט 2007, פרננדש חתם לשש שנים בוולנסיה תמורת 18 מיליון אירו עבור 100% מכרטיס השחקן שלו ועם סעיף שחרור של 60 מיליון אירו.
ב-2 בספטמבר 2007, פרננדש ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד אלמריה.
בינואר הושאל לאברטון לסיום העונה עם אופציה של האחרונים לרכוש את כרטיס השחקן שלו, אך בסיום העונה חזר לוולנסיה.
ב-5 באוקטובר 2008, הבקיע את השער הראשון שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד ריאל ואיאדוליד.
בינואר , סוכמה עסקת השאלתו של פרננדש לאינטר מילאנו, אך ב-30 בינואר נכשל בבדיקה הרפואית ופרננדש חזר לוולנסיה.
לקראת סיום חלון ההעברות בליגה, סיכם בפורטסמות' שלא הצליחה לרשום את פרננדש לפני תום סגירת חלון ההעברות ולכן נשאר בוולנסיה עד לסיום העונה.
בדצמבר , סוכמה עסקת השאלתו של פרננדש לבשיקטש מליגת העל הטורקית עד לסיום העונה.
ב-11 במאי 2011, נערך גמר הגביע הטורקי בו בישל את שער הקבוצה במשחק שנגמר בתיקו 2-2 נגד איסטנבול בשאקשהיר.
בשיקטש זכתה בגביע אחרי ניצחון 3–4 בדו-קרב בעיטות עונשין, בו כבש פרננדש את אחד משערי הקבוצה.
ביולי רכשה בשיקטש את כרטיס השחקן שלו, תמורת 2 מיליון אירו.
ב-2 ביוני 2014, חתם בלוקומוטיב מוסקבה מליגת העל הרוסית.
באוקטובר , נבחר לכדורגלן החודש בליגה.
ב-28 בספטמבר 2017, פרננדש כבש שלושער אחרי 17 דקות משחק נגד פסטאב זלין במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית, וקבע שיא מהירות של כבישת שלושער במפעל זה.
ב-2 בספטמבר 2019, פרננדש חתם בקרסנודאר עד לסיום העונה.
ב-5 באוקטובר 2020, פרננדש חתם בקייסריספור מליגת העל הטורקית.
ב-18 בפברואר 2022 הצטרף לאפולון סמירניס מליגת העל היוונית עד לסיום העונה.
ב-23 ביולי 2022 פרננדש חתם בספהאן מליגת העל האיראנית.
פרננדש, השתתף עם הנבחרת הצעירה פעמיים באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 בשנים 2006 ו-2007, באחרונה אף הוסיף שער בניצחון 0–4 נגד ישראל.
ב-9 בפברואר 2005, פרננדש ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 0–1 ל.
ב-26 במרץ, כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–4 נגד .
פרננדש, נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018.
פרננדש נולד בליסבון להורים ממוצא כף ורדי.
פרננדש הוא בן דודם של הכדורגלן אדימילסון פרננדס, גלסון פרננדס וקאברל.
דונה מנואלה סאנס דה ורגארה אי איזפורו (בספרדית: Doña Manuela Sáenz de Vergara y Aizpuru; 27 בדצמבר 1797 - 23 בנובמבר 1856) הייתה גיבורה מהפכנית דרום אמריקאית, ילידת אקוודור, שתמכה ברעיון המהפכני באמצעות איסוף מידע, הפצת עלונים ומאבק למען זכויות האישה.
למנואלה הוענק אות אבירת השמש ("Caballeresa del Sol" או "Dame of the Sun"), כביטוי של כבוד לתרומתה למהפכה.
סאנס התחתנה עם סוחר אנגלי עשיר בשנת 1817 והפכה למובילה חברתית בלימה, פרו.
זה סיפק את התפאורה למעורבותה בעניינים פוליטיים וצבאיים, והיא הפכה לפעילה ותומכת במאמצים המהפכניים.
היא עזבה את בעלה בשנת 1822, וזמן קצר לאחר מכן החלה בשיתוף פעולה ומערכת יחסים אינטימית עם סימון בוליבר שנמשכה שמונה שנים עד מותו בשנת 1830. לאחר שמנעה ניסיון התנקשות בבוליבר בשנת 1828 ואיפשרה את בריחתו, בוליבר החל לקרוא לה "משחררת המשחרר" ("ליברטדורה דל ליברטדור").
חלקה של מנואלה במהפכה הוצנע מאוד לאחר מותה ועד סוף המאה העשרים, כיום היא מוכרת כסמל פמיניסטי של מלחמות העצמאות של המאה ה-19.
מנואלה נולדה בקיטו, אקוודור, בתה הממזרת של מריה חואקינה איזפורו מאקוודור והאציל הספרדי הנשוי סימון סאנס דה ורגארה אי ידרה (או סאנס אי ורגה).
אמה ננטשה על ידי משפחתה הענייה כתוצאה מההיריון מחוץ לנישואין ו"מנואליטה" הקטנה למדה בבית הספר במנזר סנטה קטלינה, שם למדה קרוא וכתוב.
היא נאלצה לעזוב את המנזר בגיל שבע עשרה, לאחר שהתגלה כי קצין הצבא פאוסטו ד'אלוייאר, בנו של פאוסטו אלוייאר ואחיינו של חואן חוסה אלוייאר, מי שגילו יחדיו את היסוד הכימי טונגסטן, פיתה אותה.
במשך מספר שנים התגוררה מנואלה עם אביה, שבשנת 1817 דאג לנישואיה לסוחר אנגלי עשיר, ג'יימס תורן, שגילו היה כפול מגילה.
בני הזוג עברו ללימה, פרו, בשנת 1819, שם חיה חיי אצולה וקיימה סלון חברתי בביתה, בו התארחו מנהיגים פוליטיים וקצינים צבאיים.
אורחים אלה חלקו עמה סודות צבאיים על המהפכה המתמשכת, ובשנת 1819, כאשר סימון בוליבר השתתף בשחרור המוצלח של גרנדה החדשה, הפכה מנואלה סאנס לחברה פעילה בקונספירציה נגד המשנה למלך פרו, חוסה דה לה סרנה א אינוחוסה במהלך 1820.
מערכת היחסים עם סימון בוליבר (1822–1830)
בשנת 1822 עזבה סאנס את בעלה ונסעה לקיטו, שם פגשה את סימון בוליבר.
היא החליפה איתו מכתבי אהבה, וביקרה אותו בזמן שהוא עבר ממדינה למדינה.
מנואלה תמכה בעניין המהפכני באמצעות איסוף מידע, חלוקת עלונים ומאבק למען זכויות האישה.
כאחת הדמויות הנשיות הבולטות של מלחמות העצמאות, מנואלה קיבלה את אות אבירת השמש ("קבאלרסה דל סול" או "Dame of the Sun"), כביטוי של כבוד על שירותיה למען מהפכה.
במהלך החודשים הראשונים של 1825, ומפברואר עד ספטמבר 1826, היא התגוררה עם בוליבר ליד לימה, אך ככל שהמלחמה נמשכה, נאלץ בוליבר לעזוב.
ב־25 בספטמבר 1828, קצינים מורדים ניסו להתנקש בחיי בוליבר, אך בעזרתה של מנואלה הוא הצליח להימלט, מה שגרם לו לימים לקרוא לה "משחררת המשחרר".
בוליבר עזב את בוגוטה בשנת 1830 ומת בסנטה מרתה משחפת בזמן שהיה במעבר, ועזב את הארץ אל הגלות.
למנואלה הוא לא הותיר שום אמצעי מחיה.
פרנסיסקו דה פאולה סנטאנדר, ששב לשלטון לאחר מותו של בוליבר היגלה את מנואלה.
היא נסעה לג'מייקה שם עברה את שנות גלותה הראשונות.
כשניסתה לחזור לאקוודור בשנת 1835, נשיא אקוודור, ויסנטה רוקאופטה, ביטל את דרכונה.
היא מצאה מקלט בצפון פרו, והתגוררה בעיירת החוף הקטנה פאיטה.
במשך עשרים וחמש השנים הבאות, כשהיא מנודה חברתית וחסרת אמצעים, מנואלה עסקה במכירת טבק ותרגום מכתבים לציידי לווייתנים צפון אמריקאים שכתבו לאהובותיהם באמריקה הלטינית.
כשהייתה שם, היא פגשה את הסופר האמריקני הרמן מלוויל, ואת ג'וזפה גריבלדי המהפכן.
בשנת 1847 נרצח בעלה בפטיווילקה ונשללה ממנה ירושתה בסך 8,000 פזו.
נכה לאחר שהמדרגות בביתה קרסו, מנואלה נפטרה בפאיטה, ב־23 בנובמבר 1856, במהלך מגפת דיפתריה.
גופתה נקברה בקבר אחים משותף, וחפציה נשרפו.
הפריטים ששרדו, מכתבים אישיים וממצאים, תרמו מאוחר יותר למורשת - הן זו שלה והן זו של סימון בוליבר.
על ערש דווי ביקש בוליבר מעוזרו, הגנרל דניאל פ.
או'לארי לשרוף את יתרת הארכיון של כתביו, מכתביו ונאומיו.
או'לארי לא ציית לפקודה וכתביו של בוליבר שרדו, וסיפקו להיסטוריונים שפע עצום של מידע על הפילוסופיה והמחשבה הליברלית שלו, כמו גם פרטים על חייו האישיים, ובהם גם רומן האהבה ארוך השנים שלו עם מנואלה סאנס.
זמן קצר לפני מותה בשנת 1856 הגדילה סאנס את האוסף הזה על ידי מסירתם לאו'לארי של מכתביה לבוליבר.
הוקרה וקבורה מחדש בשנת 2010
ב־5 ביולי 2010 זכתה מנואלה סאנס לקבורה ממלכתית מלאה בוונצואלה.
כיוון שהיא נקברה בקבר אחים, לא היו בנמצא שרידים רשמיים לצורך הקבורה הממלכתית; תחת זאת, "שרידים סמלים", המורכבים מתערובת האדמות של קבר האחים שבו נקברה במהלך המגפה, הועברו דרך פרו, אקוודור וקולומביה לוונצואלה.
השרידים הללו הונחו בפנתיאון הלאומי בוונצואלה, שם מונצחים גם אלה של בוליבר.
אחרי המהפכה התאדתה מנואלה למעשה מפרסומים לסוגם.
בין 1860 ל־1940 רק שלושה סופרים אקוודורים כתבו עליה ועל חלקה במהפכה, וכתבים אלה הציגו אותה במידה רבה כאהובתו של סימון בוליבר בלבד, או כבלתי ראויה ופעילה שלא כדין בתחום המדיני.
תיאורים אלה גם הבליטו את נשיותה כמצב יסוד באפיונה.
עם זאת, שנות הארבעים יצרו שינוי משמעותי באופן בו נתפסה ואופיינה.
ספרות כמו "ניירותיה של מנואלה סאנס" משנת Papeles De Manuela Saenz) 1945), פרי עטו של ויסנטה לקונה, שהייתה אוסף מסמכים הנוגעים לחייו של בוליבר, הפריכה למעשה סטראוטיפים פופולריים על מנואלה.
רעיונות על היותה סוטה מינית, היפר נשית וחסרת יכולת הוחלפו בתמונות חיוביות יותר ככל שהתקדמה המאה העשרים.
הרומן של אלפונסו רומזו היה נוקב במיוחד בגלל רעיונותיו לגבי הלאומיות הפאן-אמריקאית שהוצגה באמצעות השתתפותה של מנואלה במלחמות העצמאות.
מנואלה הפכה פופולרית יותר ויותר בקרב קבוצות פמיניסטיות רדיקליות באמריקה הלטינית לאחר מכן, הדימוי שלה שימש בדרך כלל כנקודת מפגש למטרות אינדיו-לטיניות של שנות השמונים.
דמותה הפופולרית של מנואלה רכובה על סוס ולבושה בבגדי גברים, הפכה לפופולרית עוד יותר בסרט "אין לקולונל מי שיכתוב אליו", נחקקה בליבן של מפגינות באקוודור בשנת 1998.
ב־25 במאי 2007 העניקה ממשלת אקוודור לסאנס באופן סמלי דרגת גנרל.
מוזיאון מנואלה סאנס (Museo Manuela Sáenz) הוא מוזיאון הממוקם במרכז ההיסטורי שבעיר העתיקה של קיטו, המכיל תוצרים אישיים הן של סאנס והן של בוליבר כדי "[להגן על] זיכרונותיה של מנואלה סאנס, בתה המפוארת של קיטו".
הכניסה למוזיאון היא בחינם עם רכישת אחד הספרים על חייה של מנואלה.
החפצים האישיים במוזיאון כוללים מכתבים, חותמות וציורים.
ביוגרפיה מאת ויקטור וולפגנג פון האגן (1974)
"מנואלה", רומן מאת גרגורי קאופמן (1999).
"מנואלה סאנס – משחררת המשחרר".
סופרים: פבלו נרודה, ריקרדו פלמה, ויקטור פון האגן, ויסנטה לקומה, ארקיניגאס ג'רמן, אלפונסו רומזו, פדרו חורחה ורה, חורחה סלבדור לארה, חורחה אנריקה אדום, מריו בריסניו פרוזו, מארי פררו, בנג'מין קאריון, חורחה וילאלבה ש.י.
לאונרדו אלטוב, חואן ליסקנו (קיטו)
סופרים: מריה מוגולון וחימנה נרוואז (קיטו 1997)
מחבר: אלברטו מיראמון (בוגוטה 1946)
"לתפארת ובוליבר: חייה המופלאים של מנואלה סאנס", ביוגרפיה מאת פמלה ס.
"חיינו הם הנהרות: רומן", מחבר: Jaime Manrique
"מנואלה ובוליבר", אופרה בשתי מערכות מאת המלחין / הספרן דייגו לוזוריגה (2006) 2-1 / 2 שעות.
"בוליבר", הסדרה המקורית של נטפליקס (2019), 60 פרקים.