tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לרוב הצבע נמצא בכיסוי הג'לטין של הכמוסה.
הצבע מתערבב לתוך המסה של הג'לטין לפני יציקת הכמוסה.
ניתן גם לצבוע את האבקה שבתוך הכמוסה.
הצבע מתווסף לאחר שהתמיסה מוכנה, יחד עם חומרי הטעם.
הצבע מתווסף בשלב תערובת הנוזלים (תחליבים) ולרוב משתמשים בצבעים עדינים.
צבעים בתרופות אסורים / שנויים במחלוקת כמזיקים
+מספר צבע ב-EMAמספר צבע כימי ו-FDAשם כימיצבעסיבה לאיסור או להגבלההערותE102FD&C 5טרטרזיןצהובדווחו מקרים של אלרגיה לחומר, בעיקר אצל חולי אסתמה,וכן מקרים של פריחות, כאבי ראש וסרפדת.בארצות הברית נבחנה אפשרות לאסור שימוש אך עדיין מותר.
יאסר לשימוש במזון מ-15/1/2027E128RED 2Gאדום 2Gאדוםצבע סינתטי ממשפחת האזו (azo) ויש חשש שיתפרק בגוף לחומר אנילין - חומר רעיל ומסוכן.אסור לשימוש
נושא המגמות בצבעים בתרופות עובר שינוי משמעותי בשנים האחרונות, וזאת בגלל הדרישות הרגולטוריות, המודעות הציבורית והחדשנות הטכנולוגית.
נעשה מעבר מצבעים סינתטיים לצבעים טבעיים: כורכומין (E1009), כלורופיל (E140) ותחמוצות ברזל בפיגמנטים אדום, צהוב ושחור, שימוש בספירולינה לכחול, פפריקה לכתום וסלק לאדום.
שימוש בצבעים פונקציונליים שהגוון שלהם משתנה בהתאם לחומציות (PH) של הסביבה (קיבה או מעי), כך יש בקרה על הפירוק או השינוי של התרופה בגוף.
שימוש בצבעים אורגנים או אי-אורגנים משולבים בננו-חלקיקים (סיליקה, פולימרים, מתכות) המאפשרים בקרת שחרור החומר, פיזור אחיד ויציבות הצבעים.
ישנן חברות פרמצבטיות המעדיפות להפחית או לבטל את השימוש בצבעים בטבליות שאינן מצופות, כדי להקטין את חשש הצרכנים.
הצבע חייב להיות יציב, לא להשתנות באור, בלחות או בטמפרטורה.
לא להגיב עם החומר הפעיל בתרופה.
לעמוד בתקני הרשויות (FDA או EMA) ומשרדי הבריאות.
יבחר צבע המורשה לשימוש רפואי.
הצבע משפיע על תפיסת המטופל את התרופה:
לבן - בעל תחושת טוהר, ניקיון - לתרופות כמו אנטיביוטיקה ואקמול.
אדום וכתום - אנרגיה - ויטמינים ותרופות מעוררות.
כחול וירוק - משדר רוגע, שינה, לחץ דם תקין - תרופות לאלרגיה.
צהוב - שמחה, אנרגיה, עיכול - ויטמין B, תוספי תזונה.
שחור וחום - רפואי - ברזל, תרופות לחולים כרוניים.
ורוד, כתום, ירוק תפוח - תרופות לילדים.
רשימה סגורה מתארת את הגרסה של מערכות רשימת מפלגות שבהן מצביעים יכולים למעשה להצביע רק עבור מפלגות פוליטיות בכללותן בבחירות; לפיכך אין להם השפעה על הסדר שבו נבחרים מועמדים במפלגות.
אם לבוחרים הייתה השפעה כלשהי, זה היה נקרא רשימה פתוחה.
מערכות רשימה סגורה עדיין נמצאות בשימוש נפוץ בייצוג יחסי של רשימת מפלגות, ורוב מערכות הבחירות המעורבות משתמשות גם ברשימות סגורות ברכיב רשימת המפלגות שלהן.
עם זאת, מדינות רבות שינו את מערכות הבחירות שלהן כדי להשתמש ברשימות פתוחות כדי לשלב ייצוג מותאם אישית במערכות היחסיות שלהן.
במערכות של רשימות סגורות, כל מפלגה פוליטית החליטה מראש מי יקבל את המושבים שהוקצו למפלגה זו בבחירות, כך שהמועמדים הממוקמים גבוה ביותר ברשימה זו נוטים תמיד לקבל מושב בפרלמנט, בעוד שהמועמדים הממוקמים נמוך מאוד ברשימה הסגורה לא.
עם זאת, המועמדים "בנקודת השיא" של מפלגה נתונה נמצאים במצב של הפסד או זכייה במושבם, בהתאם למספר הקולות שהמפלגה מקבלת.
"נקודת השיא" הוא מספר המושבים שמפלגה מסוימת צפויה להשיג.
מספר המושבים שהמפלגה זוכה בהם, בשילוב עם מיקומי המועמדים ברשימת המפלגה, יקבעו אם מועמד מסוים יקבל מושב.
בישראל, שיטת ההצבעה היא רשימה סגורה, אף שישנם ניסיונות לקדם מעבר להצבעה ברשימה פתוחה.
הצבעה טקטית או הצבעה אסטרטגית היא הצבעה במערכת בחירות בה המצביע לא מצביע לבחירה המועדפת עליו לפי העדפותיו הכנות, אלא לבחירה אחרת כלשהי, כדי להגיע לתוצאה טובה יותר בעיניו.
בכל שיטת בחירות מעשית קיימים מצבים בהם מצביעים יעדיפו הצבעה טקטית על-פני הצבעה לאפשרות העדיפה באמת בעיניהם.
למשל, בשיטת הבחירות בישראל, מצביע התומך במפלגה קטנה מאוד עשוי להצביע למפלגה פחות חביבה עליו, בשל חששו שהמפלגה הקטנה לא תעבור את אחוז החסימה והצבעתו תרד לטמיון.
במערכת של בחירה ישירה, אם ישנם שלושה מתמודדים, תומכיו של המועמד הפופולרי-פחות (על-פי סקרים מוקדמים) עשוים להצביע למועמד אחר, ולא זה העדיף בעיניהם, כדי שייבחר "הרע במיעוטו" (ההעדפה המשנית שלהם).
לפי משפט גיבארד-סתרסוויט בכל הצבעה שיש בה יותר משני מועמדים ושיטת הבחירה אינה דיקטטורית (לא אדם מחליט מה תהיה התוצאה), קיימים מצבים בהם עדיף למשתתף להצביע בצורה טקטית.
תנועת "הצבעים שלנו - נוער גאה למען שוויון ומיעוטים" הייתה תנועה אשר פעלה למען שוויון זכויות להומואים, לסביות, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים (להט"ב) ולמען מיעוטים אחרים.
התנועה הוקמה בינואר 2003, סמוך לבחירות לכנסת ה-16, על ידי קבוצת בני נוער, בהנהגתו של אביב נטר ובסיועה של מיכל עדן, חברת מועצת העיר תל אביב-יפו מטעם מרצ.
התנועה פעלה תחת מפלגת מרצ אך סירבה בקביעות לקחת חלק בפעילויות הציוניות שנוער מרצ השתתפה בהן.
התנועה הפסיקה את פעילותה בקיץ 2008.
תנועת "הצבעים שלנו" הוקמה על ידי קבוצת בני נוער שפרשו מקבוצות הנוער של אגודת ההומואים הלסביות הביסקסואלים והטרנסג'נדרס בישראל (אותן קבוצות ששימשו את הבסיס להקמת איגי - ארגון הנוער הגאה) ובני נוער הפעילים בנוער מרצ.
התנועה קמה על רקע חילוקי דעות רבים במפלגת מרצ ובקהילת הלהט"ב, על עצם קיומה.
שכן זו הייתה הפעם הראשונה בה קמה תנועת נוער גאה שאומרת בגלוי שהיא איננה קבוצת תמיכה אלא תנועה חברתית.
גם לאחר הקמתה, "הצבעים שלנו" יצרה פרובוקציות כאשר הפגינה נגד המלחמה בעיראק (הפגנה שלא הייתה מתואמת עם מפלגת האם, מרצ, אשר מעולם לא הביעה עמדה רשמית בנושא), חילקה קונדומים לנערי ליווי בגן החשמל והפגינה בהפגנות שמאל עם דגלי גאווה.
הקמת התנועה גררה דיון סוער בקהילה הגאה עקב הזיהוי הפוליטי שייווצר לקהילה עם מרצ, בעיקר לאחר התבטאויותיו של נטר שאמר כי "מקומה הטבעי של הקהילה הוא בשמאל".
רבים בקהילה לא הסכימו לאמירה זו וטענו כי היא פוגעת במעמד הקהילה בכך שגורמת לה להצטייר כ"שמאלית קיצונית" - בעוד שרוב העם נוטה לדרך מרכזית וימנית יותר.
עוד אמרו, כי אין זה הוגן לנסות ליצור לקהילה דימוי זה, משום שלא כל חברי הקהילה מצביעים למרצ בבחירות.
התנועה הוגדרה בתחילה כתנועת "נוער הומו-לסבי-בי-טרנס למען מיעוטים" אך במהרה שונתה הגדרתה ל"נוער גאה למען שוויון ומיעוטים".
זאת הייתה הפעם הראשונה בה השתמש ארגון מקהילת הלהט"ב בהגדרה "גאה" בשמו.
זאת, משום שהתנועה הורכבה גם מבני נוער הטרוסקסואלים הלוקחים חלק במאבק למען שוויון זכויות לקהילה הגאה ועל כן התנועה איננה תנועת נוער להט"בית בלבד.
מגוון הפרויקטים הראשונים של התנועה הגבירו את הביקורת עליה בתוך הקהילה ולעיתים אף במרצ עצמה.
כך למשל, בחרו חברי המועצה (על חודו של קול) להקים, בשיתוף ארגוני קהילה שמאליים אחרים, מטה גאה נגד מלחמת המפרץ השנייה על אף העובדה שלמרצ לא הייתה עמדה רשמית בנושא.
לאחר פעולה זו רבים מחברי המפלגה ראו בצבעים גוף קיצוני מדי ואף דרשו לנתק מגע עימם.
למעשה, רוב הפרויקטים הראשונים לא היו קשורים באופן ישיר בזכויות להט"ב, כגון עצרת גאה לציון האחד במאי, ארגון הפגנות כנגד הכיבוש והנפת דגלי גאווה בהפגנות שמאל.
במהלך שנת 2003 קיימה הצבעים שלנו את פרויקט הדגל שלה: מאבק במדיניות בנק הדם של מגן דוד אדום האוסרת באופן גורף על מי שקיים יחסי מין הומוסקסואלים לתרום דם.
המאבק קיבל את הכינוי "פרויקט מד"א".
במסגרת תרומת דם בישראל, על כל נבדק למלא שאלון.
במסגרת השאלון ישנו סעיף אשר מבקש לא לתרום דם אם המועמד להתרמה קיים יחסי מין הומוסקסואלים בעברו.
מדיניות זו יצרה לאורך שנים תרעומת בקהילת הלהט"ב, שכן אין שום סעיף בשאלון האוסר תרומת דם להטרוסקסואלים, גם אם קיימו יחסי מין לא מוגנים, בעוד שהומוסקסואלים לא יכולים לתרום דם אפילו אם קיימו אך ורק יחסי מין מוגנים.
במסגרת המאבק הגיעו חברי תנועת "הצבעים שלנו" לבתי ספר בהם התרימה מד"א וערכו הסברה לתלמידים מחוץ לשערים, ועודדו אותם למחוק את הסעיף הנדון בעט בשאלון התרומה (דבר שיגרום לזריקת המנה במד"א).
כתוצאה מהמאבק שונה הסעיף מ-"יחסי מין הומוסקסואלים" ל-"יחסי מין בין גברים משנת 77" שינוי זה בוצע לאחר דיון בין נציגי מד"א לנציגי אגודת הלהט"ב, ללא דיון עם חברי התנועה.
שינוי זה לא סיפק את חברי התנועה אשר טענו כי הוא מבזה.
למרות זאת, עם סיום "עונת תרומות הדם" של מד"א בבתי הספר (אפריל עד סוף שנת הלימודים) דעך המאבק ולא חודש באפריל 2004.
במרץ 2004 סיימה המועצה הראשונה של "הצבעים שלנו" את תפקידה, ונבחרה מועצה שנייה.
אביב נטר, יושב הראש הקודם של התנועה לא התמודד לכהונה נוספת, ונבחר כחבר מועצה ללא תפקיד רשמי.
לתפקיד יושבת הראש נבחרה אלונה שחורי.
המועצה החדשה פתחה את קבעה בין היתר תקדים בו בעצרת האחד במאי הרשמית ישנה דוברת רשמית של הקהילה הלהט"בית - אלונה שחורי, יושבת ראש "הצבעים שלנו".
בתקופת פעילות המועצה השנייה עסקה התנועה בעיקר בפעילויות שנועדו להעשיר את החניכים עצמם, כגון פעולות התנדבות שונות, מפגש עם הקבוצה הגאה של פרויקט תגלית וכו', בעוד שפרויקט מד"א נשכח מאחור, גם בעקבות עייפותם של חברי התנועה בשל התעקשותה של מד"א.
לאחר חודש הגאווה (יוני) דעכה פעילות התנועה ומועצת "הצבעים שלנו" התפרזה באופן רשמי בספטמבר 2004 כשברקע סכסוכים בין חדשים לוותיקים ומאבקי כוח.
לאחר התפזרות המועצה הוקמה ללא בחירות מועצה זמנית מצומצמת בראשותו של דור הייטנר אך הצבעים לא שבה לפעילות של ממש.
ותיקי התנועה (חברי המועצה הראשונה) נבחרו כחברי הנהלה בפורום גאות המרכז את נושא קהילת הלהט"ב במרצ ולא הקדישו מזמנם לצבעים.
אביב נטר, מייסד "הצבעים שלנו", נבחר לתפקיד יושב ראש פורום גאות והחליף בתפקיד את איתי פנקס ארד.
בפברואר 2006 התפטר הייטנר מתפקידו.
את מקומו תפס דרור מזרחי, ששימש בעברו כיושב ראש נוער מרצ.
הבולט במהלכים שהוביל מזרחי, שהיה חסר תקדים, הוא הגדלת השריון עבור חברי התנועה בוועידת מרצ, מ-2 צירים ל-8.
במהלך שנת 2006 התנועה חזרה לפעילות שוטפת, כשבמרכזה עמד שוב פרויקט מד"א.
בין הפעילויות שניתן לציין היה הכנס לציון ארבע שנים להקמת "הצבעים שלנו" בו בלטו בהיעדרותם היושבי ראש הקודמים של התנועה.
אחד מתחומי הפעילות הבולטים של "הצבעים שלנו" בשנה האחרונה הוא תחום התקשורת.
כתבות על פעילויות הצבעים, תגובותיהם של פעיליה ומאמרים פרי עטם של חבריה התפרסמו בשנה האחרונה.
הצבעוני השחור (מוכר בעברית גם בשם החבצלת השחורה; בצרפתית: La Tulipe noire) הוא רומן היסטורי מאת אלכסנדר דיומא האב שפורסם בשנת 1850.
ברומן זה מגולל דיומא את סיפורו של קורניליוס ואן ברל, איש צעיר ואמיד המגדל בזמנו הפנוי פרחים, וביניהם הוא מנסה לגדל צבעוני שחור.
באותו הזמן, מוצע פרס של כ-100,000 למי שיצליח לגדל את הצבעוני השחור.
אייזק בוקסטל, שכנו של קורניליוס ואן ברל וגנן חובב בעצמו, מקנא בו מלשין עליו בפני השלטונות כי דיבר ושיתף פעולה עם קורניליוס דה ויט, אדם שנחשד בבגידה ובחתרנות.
לאחר זמן מה, ואן ברל פוגש את בתו של הסוהר, רוזה, ומתאהב בה.
היא מסייעת לו בגידול הצבעוני, וזאת בגלל שהצבעוני השחור הוא ההוכחה לחפותו של האסיר, ודה ויט.
לאחר שהצליחו השניים בגידול הפרח, הם מחליטים יחדיו לשלוח הודעה לנשיא מגדלי הפרחים של אותו אזור, שהצליחו לגדל צבעוני שחור.
הנשיא מקבל את הפתק, אבל באותו זמן נגנב הצבעוני השחור על ידי בוקסטל.
לבסוף, רוזה מצליחה לשכנע את הנסיך ואת נשיא מגדלי הפרחים, שרוזה וקורניליוס הם הזוכים המאושרים.
הסיפור מסתיים בחתונתם של קורניליוס ורוזה.
הרומן מבוסס בחלקו על אירועים היסטוריים.
יוהאן דה ויט היה מנהיגה בפועל של הרפובליקה ההולנדית וקורנליוס היה אחיו ובעל תפקיד בכיר בשלטון.
בשנת 1672 תקפה את הולנד ברית של ממלכות אנגליה וצרפת.
יוהאן דה ויט ניסה לנהל משא ומתן עם הצרפתים על הפסקת הלחימה.
ולכן, העם לא רצה בהם עוד כמנהיגים, ורצה במקומם את ויליאם לבית אורנז'.
העם אילץ אותם לחתום שהם מסכימים להנהגתו של ויליאם, ולאחר שצרו על ביתו של אחד האחים, אותו אחד חתם והוסיף ליד "חתימה כפויה".
העם התרגז על האחים דה ויט עוד יותר, ומישהו העליל על קורנליוס דה ויט עלילה, שבגללה שפטו אותו להגליה.
אבל לעם לא הספיקה הגליה, והם רצחו גם אותו וגם את אחיו.
החבצלת השחורה; תרגם יצחק שנהר, הוצאת מצפה תל אביב, 134 עמודים, 1935. (הדפסות נוספות משנות ה-50 בהוצאת י' שרברק)
הצבעוני השחור; תרגם יוסף כץ, כתר ירושלים, 168 עמודים, 1978. מהדורה מחודשת בשנת 2012, ערכה את התרגום דיטה גוטמן, 243 עמודים.
הצבעוני השחור; תרגם ועיבד לעברית קלה: יצחק לבנון, אייר רוי ספנסר, מסדה-פרס רמת גן, 112 עמודים, 1979.
במתמטיקה, הצגה היא הפעולה של תיאור אובייקט מופשט, כמו חבורה או חוג, באמצעות הענקת משמעות קונקרטית לאיברים שלו.
ההצגות השכיחות ביותר הן אלו הממַמשות את האיברים כפעולות על קבוצה (הצגה כחבורת תמורות), מרחב וקטורי (הצגה ליניארית) או, באופן כללי יותר, חבורה אבלית (הצגה של חוג באמצעות פעולה על חבורה אבלית הופכת את החבורה למודול).
הצגות מאפשרות לחקור חבורות שונות, או אובייקטים מופשטים אחרים, בכלים אחידים, ולהשוות בין הופעות של אותה חבורה בהקשרים שונים.
לעיתים קרובות, מן התיאור המופשט של האובייקט (כגון, תיאור על-פי יוצרים ויחסים) לא ניתן לשלול את האפשרות שמדובר באובייקט טריוויאלי, והדרך להפיח בתיאור כזה ממשות היא להוכיח את קיומה של הצגה, שבה אפשר להשוות בין איברים ולהווכח מיד שהם שונים זה מזה.
הצבעת אישור היא שיטת הצבעה המשמשת בבחירות, ובה יכול כל מצביע לבחור בכמה מועמדים שירצה.
שיטה זו משמשת בעיקר במקרים שבהם יש, בסופה של ההצבעה, מנצח יחיד.
מכיוון שהשיטה אינה מדרגת אפשרויות, היא אינה נכשלת בפרדוקס ארו.
ניתן להכליל את הצבעת האישור גם למקרים שבהם יש מספר מנצחים; ואולם, התכונות המתמטיות של הצבעת אישור במקרה של כמה מנצחים שונות מאוד מאלו שיש לה במקרה של מנצח יחיד.
ניתן גם לראות בהצבעת אישור מקרה מיוחד של הצבעת טווח, שבו הטווח מוגבל לאפשרויות 1 ('בעד') ו-0 ('נגד') בלבד.
שיטת הצבעת האישור תוארה ב-1968 על ידי האסטרונום גאי אוטוול ובשנת 1971 על ידי רוברט ובר.
היא תוארה ב-1977 תחת השם "האריתמטיקה של ההצבעה"
את המונח "הצבעת אישור" טבע רוברט ג'.
ובר ב-1976, אבל לפרסומו בין החוקרים הביאו חוקר מדע המדינה סטיבן בראמס והמתמטיקאי פיטר פישברן, ב-1978.
בשיטת הצבעת האישור נעשה לראשונה שימוש ברפובליקה של ונציה במהלך המאה ה-13, ואחר-כך בבחירות לפרלמנט הבריטי, במאה ה-19. האו"ם משתמש בשיטה דומה כדי לבחור את המזכיר הכללי.
וריאציה של הצבעת האישור, שבה יש מספר מנצחים, משמשת לבחירת הסנאט הפיליפיני.
בפני המצביעים מוצגות כמה אפשרויות (כגון מפלגות או מועמדים).
כל מצביע יכול לתמוך או להתנגד לכל אחת מן האפשרויות, ללא קשר בין ההכרעות השונות.
האפשרות שזכתה למרב התומכים היא הזוכה.
במדינה רחוקה יש ארבע ערים: A, B, C ו-D, כמתואר באיור משמאל, ובהן מתגוררים כל התושבים.
התושבים מבקשים לקבוע מי מהערים תהיה בירת המדינה, ובאופן טבעי כולם מעדיפים שהבירה תהיה קרובה ככל האפשר למקום מגוריהם.
במדינה כזו, יעדיפו תושבי העיר A את עירם, ואחר-כך את הערים C, B ו-D (בסדר זה); ואילו תושבי שאר הערים ידרגו את A אחרונה.
אחוז התושבים המתגוררים בכל עיר נתון אף הוא באיור.
אם כל תושב יתמוך רק בעיר מושבו ויתנגד לכל האחרות, תזכה A, שבה מתגוררים יותר תושבים מבכל עיר אחרת.
אם כל תושב יתמוך בשתי האפשרויות המועדפות עליו ויתנגד לשתי האחרות, תוביל העיר B, הזוכה לתמיכת תושבי A ו-B, עם 68% מן הקולות.
ואם כל תושב יתמוך בשלוש אפשרויות ויתנגד לאחרונה, תוביל A עם 83% תמיכה, ואחריה כל שאר הערים עם תמיכה של 58%.
דוגמה זו מראה כי התוצאה המתקבלת בהצבעת אישור תלויה באסטרטגיה של המצביעים.
שיטת הצבעת האישור היא מונוטונית, כלומר, תמיכה במועמד לעולם לא תפגע בסיכוייו לזכות.
משום כך, אף מצביע לא יצביע הצבעה טקטית לטובת מועמד X, אלא אם כן הוא כבר מצביע בעד כל המועמדים שהוא מעדיף על-פני X.
באותו אופן, תמיכה במועמדים שהמצביע מעדיף את X על פניהם, לא תוכל לשפר את סיכוייו של X.
מסיבות אלה נובע שכל מצביע, לאחר שקבע את העדפותיו מן הרצויה ביותר לפחות רצויה, צריך לבחור מספר k, ולתמוך ב-k המועמדים הטובים ביותר בעיניו.
אם המצביע מעריך שהמועמדים המובילים הם, לדוגמה, במקומות 3 ו-7 ברשימת ההעדפות הפרטית שלו, עליו לבחור .
בהצבעת אישור יש לכל מצביע מספר דרכים להביע את העדפותיו הכנות, ולכן על כל מצביע להעריך את נטיותיהם של שאר המצביעים לפני שיוכל לבחור באופן שיועיל ביותר לקידום מטרותיו.
תכונה זו מקשה על התאורטיקנים העוסקים בשיטות הצבעה, לצפות כיצד תתנהל ותסתיים הצבעה כזו במקרים מעשיים.
טקטיקה אפשרית אחת היא שהמצביע יתמוך רק במועמד הטוב ביותר בעיניו; כך יהיה קשה ביותר למועמדים אחרים לזכות.
אם כל המצביעים בוחרים בטקטיקה פשוטה זו (זהו המקרה k=1 מן הפסקה הראשונה), הבחירות נעשות דומות לאלו הנהוגות בבחירות לראשות ערים בישראל (לו היו אלו מסתיימות לאחר הסיבוב הראשון): המועמד שלו מספר רב ביותר של תומכים (הרוצים בו במקום הראשון), ינצח.
בטקטיקה אפשרית אחרת, על המצביע לתמוך בכל מועמד שהוא מעדיף על-פני המועמד המוביל, ולתמוך במועמד המוביל אם זה עדיף בעיניו על המדורג שני במרוץ.
אם כל המצביעים בוחרים על-פי טקטיקה זו, יש סיכוי גבוה לכך שייבחר זה המנצח על-פי שיטת קונדורסה.
עם זאת, הצבעת אישור אינה מקיימת את תבחין קונדורסה; ייתכן אפילו שהשיטה תביא לבחירתו של זה שהיה מגיע אחרון בבחירות על-פי שיטת קונדורסה.
הטקטיקה האופטימלית מבחינה תאורטית היא להצביע עבור המועמדים העדיפים על-פני תוחלת התוצאה של הבחירות (הרווח מכל אפשרות, משוקלל על-פי סיכוייו, כפי שמעריך אותם המצביע).
בבחירות לעיר הבירה שהודגמו לעיל, אם C נתפסת כמתחרה העיקרית של B, סביר להניח שתושבי B יצביעו עבור עירם בלבד; תושבי C ו-D יימנעו מלתמוך ב-B, כדי לחזק את סיכוייה של C.
לעומת זאת, אם נראה ש-A היא המתחרה העיקרית של B, אז תושבי A יתמכו ב-A בלבד, בעוד תושבי C, B ו-D יתמכו כולם ב-B, ויתנגדו לכל אפשרות אחרת.
במקרה כזה תזכה B ביתרון של 58% לעומת 42% ל-A.
האפקט של שיטה זו כאמצעי לרפורמה אלקטורלית זוכה לביקורת.
תומכי שיטות הצבעה אחרות טוענים כי הצבעת אישור תוביל לבחירות של מועמדים הפונים ל"מכנה המשותף הנמוך ביותר" שמעטים אינם מחבבים אותם ומעטים מחבבים אותם, אך דבר זה עשוי גם להתפרש ככוח אינהרנטי נגד דמגוגיה ולטובת אהדה ציבורית זהירה.
תומכי הצבעת האישור מציינים לעיתים קרובות כי הצבעת יחיד יכולה לשמש עבור בחירה יחידה, מרובה או לשלילה.
היא דורשת מהבוחר לחשוב היטב מה הוא באמת מקבל.
הפשרה שעושה הבוחר במקרה זה היא ברורה, ונעשית על ידי הבוחר ולא על ידי ספירת קולות המצביעים.
הצבעת אישור אינה דורשת שינויים משמעותיים בפתקי ההצבעה, בפרוצדורות או בציוד הנדרש להצבעה, מה שמקל על הבוחרים בשימוש ובהבנה.
הצבעת אישור, לפיכך, מפחיתה בעיות הנובעות מתוצאות שנויות במחלוקת, קולות פסולים או ספירה מחודשת של קולות הבוחרים.
הצבעת אישור מספקת תמריץ מועט למסעות תעמולה שליליים ביחס לשיטות הצבעה אחרות.
הצבעת אישור מאפשרת למצביעים להביע סובלנות אך לא העדפות.
ישנם תאורטיקנים במדע המדינה הרואים בזה יתרון מהותי, במיוחד היכן שברירות קבילות הן חשובות יותר מברירות משיקולי פופולריות.
כל בוחר יכול להצביע מספר רב של פעמים כפי שהוא רוצה, לפחות הצבעה אחת לכל מועמד.
הדבר שקול לטענה שלכל מצביע יש אפשרות "לאשר" או "לא לאשר" כל אחד מהמועמדים על ידי הצבעה או אי הצבעה להם.
דבר זה אף שקול להצבעה של 1+ או 0 בשיטה של הצבעת טווח.
ניתן בקלות להפוך את ההצבעה להצבעת אי אישור כאשר הבחירה נשללת, כפי שאף נדרש באמצעים אחרים בפוליטיקה.
במהלך בחירות המעוררות פולמוס, עם רוב גדול של מצביעים המעדיפים את המועמד הנבחר שלהם על פני האחרים, הצבעת אישור נוטה לחזור להצבעה פלורלית.
מספר מצביעים יתמכו רק במועמד יחיד, אותו יבחרו בהשוואה למי שיראו כמועמדים המהווים פשרה שאינה רצויה מבחינתם.
הצבעת אישור מכשילה את קריטריון הרוב (קריטריון שיטת הצבעה לקביעת הנבחרים או הלא נבחרים בבחירות, המשתמשים בו להשוואה אובייקטיבית בין שיטת הצבעה), מאחר שיותר ממועמד אחד יכול לזכות באישור של הרוב.
ניתן להרחיב את הליך הצבעת האישור לכדי בחירות מרובות מנצחים.
הדרך הנאיבית לבצע זאת היא לנקוט בשיטת הצבעת אישור גושית, וריאציה פשוטה של הצבעה גושית, שבה רשאי כל מצביע לבחור במספר בלתי מוגבל של מועמדים.
המנצחים הם אלה הזוכים במרב הצבעות האישור.
גישה זו אינה מקנה ייצוג פרופורציונלי ונתונה למגבלות דילמת בור , בין יתר הבעיות הקשורות בעניין.
קיימת גרסה משופרת של שיטה זו וכינויה "הצבעת אישור פרופורציונלית".
המטרה בשיטה זו היא למקסם את שביעות הרצון הכללית מהתוצאה הסופית שמתקבלת בהצבעת אישור "רגילה".
השיטה הראשונה כונתה בשם "מינימום הסכום" (minisum), על מנת להבדילה משיטת ה"מינימקס" (מינימום-מקסימום, minimax), בה מתבצעת הצבעת אישור במטרה לבחור רשימת מועמדים הנבדלת במינימום האפשרי מהצבעת האישור של המצביע הפחות מרוצה מבין כלל המצביעים.
ניתן להשתמש בהצבעת אישור בשאלות המועלות בסקרים או בהצבעות שבהם ייתכן מספר משתנה של מנצחים.
דוגמה פשוטה היא שאלת הכללתו של מועמד בדיונים.
בסקר אישור מוטב לשאול: "אילו מועמדים הנך מעוניין שישתתפו בדיון?", במקום להציג את שאלת הסקרים הרגילה: "למי היית מצביע לו נערכו הבחירות היום?".
בסקר כזה אפשר לקבוע סף הכללה קבוע.
לדוגמה, דיון יכול לכלול השתתפותם של כל המועמדים שזכו לתמיכה של יותר מ-15% בהצבעת האישור.
ייתכן צורך להתקין כללים מיוחדים כדי להבטיח שלפחות שני מועמדים יעברו את הסף הנדרש, כך שתיתכן הכללתם של כלל המועמדים.
היתרון בביצוע סקר אישור הוא בכך שנמנע מהמצביע כל חשש לגבי "הצבעת יתר" שתפגע בסיכויי מימוש העדפותיו.
בוחרים בלתי החלטיים ייטו לרצות לשמוע את דברם של יותר מועמדים, בשלב מוקדם במערכת הבחירות, וגם ייטו לצמצם העדפותיהם, עם התקרב מועד הבחירות.
מתחום חקר הביצועים אנו למדים כי היעילות של מדיניות, או של מנהיג הקובע פנים שונים של מדיניות, תהיה קשורה קשר סיגמואידי לרמת התמיכה באותה המדיניות או באותו המנהיג.
ישנה רמת תמיכה שמתחתיה היעילות נמוכה מאוד, ומעליה גבוהה מאוד.
ייתכן שיותר ממועמד אחד יימצא באזור היעיל, או, להבדיל, שכל המועמדים יהיו באזור הלא יעיל.
בהצבעת אישור יש ניסיון להבטיח בחירתו של המועמד בעל רמת התמיכה הגבוהה ביותר, כך שגדלים הסיכויים שפניה של המדיניות הננקטת יתבצעו ביעילות.
קיימות לפחות ארבע תצורות של פתקיות הצבעה, הנבדלות חלקית בינן לבין עצמן.
התצורה הפשוטה ביותר היא פתק הצבעה ריק, בו רושם הבוחר בכתב ידו את שמות המועמדים בהם הוא תומך.
פתק הצבעה מובנה יותר ימנה את כלל המועמדים ויאפשר כתיבת מילה או סימן ליד כל מועמד רצוי.
פתק הצבעה מובנה מפורש יותר יכול למנות את כלל המועמדים ולכלול עבור כל אחד מהם שני שדות ברירה.
פתקי הצבעה עם רשימת מועמדים יכולים אף לכלול שדות ריקים לכתיבת שמותיהם של מועמדים נוספים על ידי הבוחר עצמו.
ארבעת סוגי פתקיות הצבעה אלה חלופיים בינם לבין עצמם.
כוחם של פתקי ההצבעה המובנים יותר טמון ביכולתם לסייע לבוחרים, תוך הצגה מפורשת של כלל האופציות העומדות בפניהם.
הפורמט "כן/לא" יכול לסייע בגילוי "הצבעה בחוסר" כאשר אין מסמנים מועמד, ומקנה לבוחר הזדמנות שנייה לוודא את נכונות סימוניו בפתקית ההצבעה.
למרות שבמספר דגלים (כגון דגל ליטא) השימוש בצבעים אינו קשור לנושא.
הצבעים הכלל-אפריקאיים הם: שחור, אדום, זהב וירוק.
השחור הוא צבע עורם של תושבי אפריקה, האדום מסמל צבע דמם המכובד של השחורים אשר נשפך בכיבוש אפריקה, הזהב מייצג את הזהב אשר נלקח מהעמים האפריקאיים והירוק מייצג את הצמחייה של אתיופיה הארץ המובטחת.
את הצבעים ירוק, זהב ואדום ניתן כיום לראות בדגלים הלאומיים של מדיות אפריקאיות רבות.
מקורו של השילוב בדגל אתיופיה ומשם גם שויכו לתנועת הראסטפארי.
הצבעים היו בשימוש בדגלים היסטוריים רבים כגון דגלה של גרנדה המדינה המורית הספרדית.
הצבעים מופיעים בבירור על דגלה של אתיופיה משנת 1895 כאשר הפס הירוק הופיע בתחתית.
אולם לאחר מספר תקלות שבהן הונף הדגל הפוך בטקסי המדינה, המסורת אומצה על ידי הממשלה האתיופית והפס הירוק עבר לתקרתו של הדגל, מסורת זו אומצה גם על ידי ארגונים אפריקאיים סביב העולם.
מלבד תקופה קצרה של שלטון איטלקי פשיסטי אתיופיה נותרה מחוץ לשליטה אירופאית במרוצת התקופה הקולוניאלית ועל כן הפכה כמודל לחיקוי ולהערצה בעיניי מדינות אפריקאיות חדשות ואימוץ צבעי אתיופיה היה כתוצאה מהערצה זו.
המדינה הראשונה אשר אמצה את הצבעים אדום, זהב וירוק עם קבלת עצמאותה הייתה גאנה בשנת 1957.
דגלים עכשוויים עם הצבעים הכלל-אפריקאיים
הדגלים הבאים משלבים שלושה או ארבעה מהצבעים הכלל-אפריקאיים כביטוי לזהות האפריקאית.
דגלים היסטוריים עם הצבעים הכלל-אפריקאים
הצבעה ממוחשבת היא שיטת הצבעה המשתמשת במחשבים (בניגוד לשיטת ההצבעה הידנית המסורתית המשתמשת בספירת ידיים או פתקי הצבעה וכפיתוח של מכונות ההצבעה), שנכנסה לעולם עם המודרניזציה.
עיקר האתגר של ההצבעה ממוחשבת הוא בהצבעה לבחירות ומשאלי עם שם מדובר בהיקף גדול של מצביעים שנעשה באופן חד פעמי.
עם התקדמות המחשוב והאוטומציה בעולם באספקטים רבים של החיים, הוחל בניסיון למחשב הצבעות שונות.
בכמה מקומות הצבעות ממוחשבות, למשל הצבעות במשחקי טלוויזיה, בבחירות מקדימות של מפלגות, ובפרלמנטים שונים כמו הכנסת בישראל.
האתגר הגדול והבעייתי ביותר הוא מחשוב של הצבעות לראשות מדינה, שם ישנן סוגיות שונות ורבות שיש לפתור הנוגעות לזיהוי המצביע, בקרה על הצבעתו, יצירת מערכת אינטואיטיבית, ומניעת זיופים.
צורת מחשוב ההצבעה יכולה להתבצע במגוון רחב של צורות ואפשרויות.
היא יכולה להיעשות בשלוש רמות:
במקום שוועדות הקלפי ישתמשו בפנקס בוחרים ידני, הם יקושרו למחשב מרכזי, שבו יוכלו לקבל נתוני זכאים לבחירה ולדווח על בוחרים שקיימו הצבעה בזמן אמת.
זמן האימות והזיהוי של בוחר יוכל להתקצר.
במיוחד אם יונפק לבוחר מסמך או אמצעי זיהוי מהיר, כמו ברקוד, כרטיס מגנטי או תעודת זהות חכמה.
מחשוב של שלב זה, יאפשר לכל בוחר לבחור בכל מקום בארץ (ויחסוך את עלות השינוע של בוחרים), וימנע את הצורך לעשות שימוש בהצבעה במעטפות כפולות.
תהליך ההצבעה והספירה יוכל להיות ידני, אך העברת נתוני ההצבעה בקלפי תהיה ישירות מהקלפי למרכזי ההצבעה באופן ממוחשב.
מהלך זה יכול למנוע זיופים בשלב זה, למשל על ידי ראשי קלפי, שעלולים לנסות להצביע בשמם של בוחרים שלא הגיעו לקלפי.
אפשרות אחרת היא הצבעה בנייר בקלפי חתום, ופתיחת הקלפי וסריקת הנתונים באמצעות סורקים אוטומטיים רק במרכזים ממוחשבים תחת פיקוח הדוק.
באופן כזה יהיה ניתן לנטרל כל יכולת של זיוף מוועדת הקלפי.
ברמה זו כל ההצבעה היא ממוחשבת.
הבוחר שרשום בפנקס בוחרים ממוחשב, יבחר את נבחריו ישירות בממשק ממוחשב, באמצעות מכונת הצבעה או מחשב עם צג מגע.
התוצאות ייאגרו במכונה, יירשמו על כרטיס אלקטרוני, או שיוזרמו בזמן אמת למרכזי הצבעה, שיוכלו לדווח לתקשורת בזמן אמת על התוצאות הנכונות לאותה שעה.
בשיטה זו תוצאות הבחירות הסופיות יוכלו להיות מדווחות שעה קלה לאחר סגירת הקלפיות.
בשיטה זו גם יוכלו להימנע זיופים הקשורים במישרין להצבעה, כמו ניסיונות של אחד מחברי ועדת הקלפי לשלשל מעטפות מזויפות לקלפי וכמו טעות בספירת הקולות הידניים בידי ועדת הקלפי.
הדבר יחסוך גם את הצורך במשקיפים.
היתרונות של מחשוב הצבעות נוגעים בעיקר ל:
צמצום טעויות הבוחרים, שיוכלו לבחור רק אחת מהאופציות העומדות לרשותם (ומתן אפשרות לבחירה של אנאלפביתים, שיוכלו לזהות מועמד לפי תמונתו);
מיידיות של התוצאה הסופית (וביטול סקרי הצבעה בצידן);
הצבעה בכל מקום בשל ספר בוחרים ממוחשב (מה שעשוי להעלות את מספר הבוחרים), וביטול הצורך להשתמש בהצבעה במעטפות כפולות (מה שיבטל את הזמן הנוסף של עיכוב בתוצאות האמת);
ספירה מדויקת של ההצבעות והקטנה של השגיאות, הטעויות והזיופים בעת הספירה;
חיסכון בחומרי הצבעה מתכלים כמו פנקסי בוחרים, מעטפות ופתקי הצבעה (אם כי בטווח הקצר החיסכון בטל בששים לעומת העלות של מכונות ההצבעה והשימוש בטכנאים).
צמצום אפשרויות של תקלות וזיופים הנובעים מהצבעה, ספירה והעברה ידנית של הקולות (היכולות של ועדת הקלפי לזייף או לעשות מניפולציות על ההצבעה תצטמצם מאוד).
אפשרות להצביע למספר מתמודדים לפי מדרג, כך שאין צורך במספר סיבובים ואין קולות שהולכים לאיבוד.
החסרונות העומדים בפני הצבעה ממוחשבת הם:
חוסר אינטואיטיביות וסיבוך לעומת הצבעה מסורתית (שעלול לגרום לזמן הצבעה ארוך מהרגיל ואף לתוצאות בחירה מוטעות);
עלות ראשונית יקרה בהצטיידות במחשבים או מכונות הצבעה (העלות נאמדת לפחות פי עשרה מהצבעה ידנית);
אפשרות של זיופים בידי כותבי מערכת ההצבעה ומפתחיה שיטו את תוצאות ההצבעה באופן דרסטי בקוד התכנותי עצמו או במחשבים המרכזיים (דבר שקשה הרבה יותר לבקר ולנטר מהצבעה בתהליך ידני).
יש הטוענים שניתן לבקר תהליך זה באמצעות פתיחת הקוד למבקרים חיצוניים;
חשיפה להאקרים ואף הטכנאים האחראיים שעלולים לנסות לפרוץ לעמדות ההצבעה ולשנות אותם או לשתול בהם וירוסים או לשבש את תוצאות הבחירות;
רגישות המערכת לתקלות שונות כמו תקלות טכניות בעמדות, ניתוקים ברשת התקשורת, הפסקה בזרם החשמל ועוד.
מכיוון שניתן ליישם את ההצבעה הממוחשבת באופנים רבים ומגוונים, פרמטרים רבים הקשורים להצבעה הממוחשבת כמו אמינות, בטיחות, וידידותיות של ההצבעה, יכולים להתממש בקשת רחבה של אפשרויות.
מבחינת כח אדם לא מדובר בחיסכון בהצבעה ממוחשבת אלא להפך, מכיוון שבשיטה הממוחשבת צריך בנוסף לוועדת קלפי גם טכנאי בכל קלפי שיתחזק את המערכת.
לאחר תום ההצבעה תתבצע ספירה ידנית אוטומטית של כל הכרטיסים החכמים ותתבצע השוואה לנתונים האגורים במחשב ההצבעה.
בפריימריז שנערכו במפלגת העבודה ב-2 בדצמבר 2008, לקראת הבחירות לכנסת ה-18, התרחשה תקלה במחשבים, שגרמה לביטול הבחירות ועריכתן בהצבעה ידנית יומיים מאוחר יותר.
בבחירות המקדימות שנערכו בליכוד ב-8 בדצמבר אותה שנה, גרמו המחשבים לתורים ארוכים (שהביאו לכך שחלק מהמצביעים נטשו את ההצבעה) ולהארכת ההצבעה שעתיים אחרי המועד המקורי.
רק במפלגת קדימה עברה ההצבעה באותה שנה ללא תקלות מיוחדות.
עם זאת, מאז חלו שינויים וטרם הבחירות לכנסות ה-19 וה-20, התקיימו בהצלחה בחירות-מקדימות ממוחשבות במפלגות "העבודה" ומר"צ.
יש הטוענים כי רצוי לעבור להצבעה ממוחשבת בבחירות לכנסת בהקדם האפשרי, וקיימות אף שיטות שמטרתן למנוע אפשרות של זיופים, כולל בידי מתכנני מערכות ההצבעה.
לעומת גישה זו, ישנם חוקרים מהאקדמיה ומהתעשייה שחוששים מאוד מתהליך של הצבעה ממוחשבת וטוענים שיש להתקדם לקראת הליך זה בזהירות מרובה, שכן בעיה או תקלה רצינית בהליך זה, תרוקן את הדמוקרטיה מתוכן.
גלריה-תהליך הצבעה פדרלית ממוחשבת בבלגיה 2007
הצבעים הלאומיים של אוסטרליה, כפי שנקבעו על ידי ניניאן סטיבן, המושל הכללי של אוסטרליה ב-19 באפריל 1984, הם ירוק וזהב.
הצבעים המדויקים נקבעו לפי קטלוג פנטון והם 116C ו 348C.
הירוק והזהב הם צבעי משלחות ונבחרות הספורט של אוסטרליה.
שימוש במילים "מדי הירוק והזהב" נעשה כאשר דנים במדים של הנבחרות הלאומיות או על ספורטאים המייצגים את המדינה.
בפועל נעשה שימוש במגוון דוגמאות המשתמשות במספר גוני ירוק וצהוב.
קיימת אמונה הגורסת כי צבעים אלו נבחרו לפי צבעי השיטה המכחילה, הפרח הלאומי האוסטרלי.
הצבעים נמצאים ברשות הציבור, כלומר, כל אזרח יכול ליצור מהם שילוב של דוגמאות ובעזרתו לייצג נבחרת אוסטרלית.
סמל נוסף, המשמש בעידוד נבחרות הספורט האוסטרליות הוא קנגורו עם כפפות אגרוף, על רקע של ירוק וזהב.
הנבחרת האוסטרלית הראשונה שלבשה מדי ירוק-זהב הייתה נבחרת הקריקט האוסטרלית, במהלך משחק נגד אנגליה בשנת 1899. אמנם, הנבחרת שיחקה במדים הלבנים המקובלים בקריקט, אך כובעיהם היו בצבעי ירוק זהב והבלייזר שלבשו טרם המשחק עצמו, היה ירוק.
המשלחת הלאומית של אוסטרליה למשחקי לונדון 1908 אימצה צבעים דומים אך לא כל ספורטאי או קבוצה שיחקו בצבעים אלה.
מדים אחידים לכלל הנבחרות, וסט ירוק עם עיטור בצבע זהב ומכנס לבן עם עיטורים בירוק וזהב.
הצבעים הלאומים של ישראל הם התכלת והלבן כפי שהם מוצגים בדגל המדינה (וגם בסמל המדינה, בו מופיע גוון תכלת בהיר יותר).
למרות אי החקיקה בנושא, השימוש בצבעים אלו כמייצגי המדינה והלאום נפוץ בקרב העם.
רשויות המדינה משתמשות בצבעים אלה בהדפסת מסמכים, בחותמות, בדגלים ובקישוט אירועים ממלכתיים.
בחוק־יסוד: ישראל - מדינת הלאום של העם היהודי נקבע כי אלו צבעי דגל המדינה: "דגל המדינה הוא לבן, שני פסי תכלת סמוך לשוליו, ומגן דוד תכול במרכזו".
צבעי דגל ישראל האידיאליים (בהגדרה מתמטית) הם:
בפועל, גוני התכלת והכחול משתנים מדגל לדגל הן בבהירות והן בגוונים.
הגוון בדגלי ישראל קרוב לכחול, ולכן לעיתים קרובות הצבעים הלאומיים נקראים "כחול ולבן".
צירוף זה נפוץ בביטויים שונים כמו "תוצרת כחול לבן" או בשיר "כחול ולבן זה הצבע שלי".
במהלך הדורות זוהו הצבעים תכלת ולבן עם הלאום היהודי, התנועה הציונית, היישוב העברי המתחדש בארץ ולבסוף זוהו דה פקטו עם מדינת ישראל והעם היהודי היושב בציון.
הציון הראשוני לשימוש בצבעים סמליים אלו על ידי בני ישראל נמצא עוד בתורה בספר במדבר:
פרשה זאת, שנכנסה לתפילה היהודית (בקריאת שמע), קובעת כי צבעי הציצית יהיו תכלת ולבן, אך במשך שנות הגלות לא היה נהוג לצבוע את הפתיל בתכלת מפני שלא ידעו איך להפיק את הצבע המיוחד בצורה המקראית.
כיום ניתן לראות רבים שלובשים ציצית עם פתילי תכלת, שנצבעו בצבע שלרוב מופק מארגמון קהה-קוצים.
התכלת והלבן לא שימשו רק בטלית ובציצית כי אם גם בבגדי הכהנים ובבית המקדש: התורה מצווה על בני ישראל להכין את החושן, האפוד, המעיל והמצנפת ממספר חומרים וביניהם התכלת:
עם היציאה לגלות ודעיכת הלאומיות היהודית הופסק השימוש בצבעים אלה כצבעי לאום והומר בשימוש קהילתי-דתי.
את הדבר ניתן לראות בשירת ימי הבניים ובגמרא.
התנועה הציונית המתחדשת רצתה להפוך את היהודים הגלותיים לעם, ועל כן פנתה לסמלי העבר שסביבם רצתה לאגד את העם.
תמורה זאת הובילה לשינוי חשוב מאוד בשימוש בתכלת ובלבן, והם הפכו בעיקר לצבעי התנועה הציונית.
בין הסמלים שאומצו על ידי התנועה היו שאומצו ברישמיות והיו סמלים אחרים שאומצו באופן בלתי פורמלי, גם הצבעים התכלת ולבן אומצו על ידי התנועה הציונית באופן בלתי פורמלי.
הראשון שהתייחס לצבעים אלו כצבעי הלאום היה המשורר היהודי האוסטרי אברהם אלעזר.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 העלה אברהם את הרעיון להשתמש בצבעי התכלת והלבן בדגל של עם ישראל משום שאלו הצבעים בטלית אשר בה מתעטף היהודי בתפילה.
את רעיונותיו העלה אברהם בשירו "צבעי ארץ יהודה" משנת 1864:
הבא בתור לתמוך ברעיון היה הסופר מרדכי בן הלל הכהן אשר תיעד מסיבה לכבוד יום הולדתו ה-100 של משה מונטיפיורי, בשנת 1884: .
מאז הופץ השימוש בצבעים אילו, והם הפכו לפופולרים מאוד בקרב העם בציון ובגולה: הם הפכו לצבעים של דגלי המושבות, (ראשון לציון ונס ציונה) דגלי חברות ציוניות (חברת צים), דגלי הגדודים העבריים ואף לצבעים של המוסדות הלאומיים שעשו בהם שימוש כמו צבעי הקופסה הכחולה של קק"ל.
השימוש בצבעים הפך לכה נרחב בקרב הציונים עד שהתקבל על ידי הקונגרס הציוני הראשון בבזל כפי שנוסח בהצעתו של דוד וולפסון:
הצבעים הללו שימשו גם יהודים (בעיקר ציונים) בחו"ל: סמל הג'וינט (אף על פי שהוא אינו ארגון ציוני), תג הכתף של אנשי הבריגדה היהודית הייתה בצבעים אלו בתוספת צהוב.
בהכרזת המדינה נעשה שימוש בצבעים התכלת והלבן לקשט את אולם ההכרזה על מנת להוכיח את הריבונות של המדינה שבדרך.
עם קום המדינה הוקמה ועדת הסמל והדגל שמטרתה הייתה לקבוע את הסמל ואת הדגל של המדינה, הוועדה החליטה, לאחר התלבטיות רבות, כי דגל התנועה הציונית (ללא שינוי בצבעים) יהיה דגל המדינה החדשה וביחד עם הסמל החדש של המדינה התבססו הצבעים תכלת ולבן כצבעים הלאומיים של ישראל.
קביעת הצבעים נמצאת גם בפקודת מטכ"ל 33.0401 סעיף 9 .
קביעת צבעים אילו בסמל ובדגל הובילו לפריחה תרבותית סביב הצבעים: החל מהשיר "כחול ולבן זה הצבע שלי" ועד ביטויי לשון "תוצרת כחול לבן" (כינוי לתוצרת ישראלית).
כמו כן, מהם נגזר שם המפלגה כחול לבן.
השימוש בצבעים אלו הפך לנפוץ ביותר הן על ידי המדינה והן על ידי אזרחיה בקישוט אירועים, בכרזות, בסמלי ערים, בסמלי ארגונים חברתיים, ארגונים פוליטיים ועוד.
השימוש הורחב גם למדי נבחרות ישראל (בספורט) המעוצבים בדרך כלל בצבעים תכלת ולבן כאשר דגל המדינה רקום עליהם, ולדגלי צה"ל אשר רבים מהם עושים בצבעים אלו שימוש משני.
הצבת גבולות הוא מונח המבטא את האופן בו תוחמים בעלי סמכות את תחום הפעולה של הנתונים לסמכותם.
לרוב ההתייחסות בעניין זה היא בהקשר של מבוגרים, הקובעים גבולות עבור ילדיהם או תלמידיהם על מנת לסייע להם להבחין בין "מותר" ו"אסור".
כמו כן, הצבת גבולות מתרחשת גם בין אנשים בוגרים (במערכות יחסים זוגיות, משפחתיות, חברתיות ומקצועיות), כאמצעי להגדרת מרחב הפעולה שבין הפרטי למשותף.
במהלך החיים קביעת הגבולות הופכת לחלק מהגדרת הזהות העצמית של האדם.
היא עשויה להיות חיצונית (כלפי אחרים) או פנימית - אדם עשוי להציב לעצמו גבולות, כלומר לבטא שליטה עצמית פנימית ויכולת ויסות דחפים פנימיים וגירויים ותסכולים חיצוניים, כגון ריסון עצמי והקשבה לגורמי סמכות.
היבט אישי - היכולת לשליטה עצמית ודחיית סיפוקים, המועברות על ידי המבוגר המכוון, בהתאם לגיל הילד, עוזרות לו לרכוש נורמות התנהגות מוסריות ויכולת להבחין בין "אסור" ו"מותר" ובין "טוב" ו"רע".
הפנמה של אותם ערכים מפחיתה התנהגות אלימה בקרב הילדים ומבנה התנהגות רצויה.
אותם גבולות מאפשרים לילד ללמוד להתמודד במידה מסוימת של ביקורת, מבלי להישבר ומבלי לוותר או להגיב בתוקפנות.
הוא אינו מחויב לחשוף את מחשבותיו ורגשותיו, את גופו ורכושו אם אינו רוצה בכך.
היבט חברתי - הצבת גבולות חשובה במסגרת חברתית וחיונית לקיומה, לכן יש צורך בהבנה שהזכויות והגבולות של כל אחד מהצדדים חשובים באותה מידה כלומר, לימוד הילד להציב את גבולותיו והעדפותיו תוך שמירה על גבולות האחר.
למשל: לכבד את רצונם של אנשים שאינם רוצים לחשוף את מחשבותיהם, אזהרה מפני גירויים אסורים הנוגדים את הנורמות החברתיות ועוד.
כמו כן, הצבת גבולות מקדמת תהליך נוסף של תחושת נפרדות מהזולת ומאפשרת לפרט לבנות יחסים חברתיים טובים ויציבים עם בני אותו גיל לטווח הארוך ולהסתגל למסגרת, לפתח טכניקות של משא ומתן, בקשה ופשרה במקום שקודם לכן היו רק דרישות.
היבט בית ספרי - הצבת גבולות בכיתה מסייעת לסמכות המורה על ניהול מהלך השיעור בצורה שתאפשר לכלל התלמידים ללמוד ולמסגרת להתנהל.
כמו כן, הגבולות מסייעים בשמירה על שלום הילד מפני פגיעה ואלימות בין תלמידים לתלמידים ולבין עצמם.
הצבעה חשאית היא הצבעה שבה לא ידועה בחירתו של כל אחד מהמצביעים.
חשאיות ההצבעה באה להבטיח כי המצביע בוחר בדעתו האמיתית, ומונעת ניסיונות להשפיע על המצביע באיומים.
הצבעה חשאית נערכת בדרך כלל באמצעות הכנסת פתקי הצבעה לקלפי, הנספרים לאחר תום מועד ההצבעה.
הצבעה חשאית קיימת עוד מתקופת יוון העתיקה, שבה נערכו הצבעות חשאיות במספר מקרים, כדוגמת אוסטרקיזם.
בצרפת סעיף 31 בחוקה של 1795 קבע ש"הבחירות צריכות להתקיים בהצבעה חשאית".
כך גם בחוקה של 1848: המצביעים יכלו לכתוב את שם המועמד המועדף עליהם בפתק הצבעה שאותו קיפלו כדי למנוע מאחרים לדעת את הצבעתם.
נפוליאון השלישי ניסה לבטל את ההצבעה החשאית במסגרת משאל עם שהתקיים ב-1851 וקבע שעל המצביעים לכתוב "בעד"/"נגד" לצד שמותיהם ברשימות ההצבעה, אולם בעקבות התנגדות עזה לכך ביטל זאת ואפשר הצבעה חשאית.
ההצבעה החשאית הונהגה לבסוף ב-1872, במסגרת חקיקה שיזם ראש הממשלה ויליאם גלאדסטון.
כיום נהוג בבריטניה שלכל מצביע ולכל פתק הצבעה יש מספור, כך שבאופן תאורטי ההצבעה אינה חשאית, אולם רק בהחלטת בית משפט מיוחד ניתן לחשוף את המצביע.
כורי הזהב ביוריקה, ויקטוריה שבאוסטרליה הושפעו מרעיונות תנועת הצ'רטיזם וב-1854 פרצו במרד תוך שהם מאמצים את רעיון ההצבעה החשאית.
הצבעה חשאית אומצה לראשונה בטסמניה ב-1856. ב-1856 הוחלט במסגרת חקיקה על הצבעה חשאית בוויקטוריה, וכך גם בדרום אוסטרליה.
בארצות הברית רוב המדינות עברו להצבעה חשאית לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1884, אולם קנטקי אימצה את ההצבעה החשאית רק ב-1891.
בישראל בהתאם לחוק יסוד: הכנסת, נהוגה הצבעה חשאית בבחירות, הבוחר אינו חייב להצהיר על הצבעתו, ולשום רשות ממלכתית אין רשות לשאול אותו על כך.
הכלל הוא שהצבעות במליאת הכנסת הן גלויות.
עם זאת, במספר מקרים נקבע בחוק, או בתקנון הכנסת, כי ההצבעה היא חשאית.
כך, קובע חוק יסוד: נשיא המדינה כי "בחירת נשיא המדינה תהיה בהצבעה חשאית בישיבת הכנסת שנועדה לעניין זה בלבד".
בחוק יסוד: מבקר המדינה נכללת הוראה דומה לגבי בחירתו של מבקר המדינה.
בתקנון הכנסת נקבע כי בחירת נציגי הכנסת לוועדה לבחירת שופטים ולוועדות לבחירת דיינים, קאדים וקאדי מדהב יהיו חשאיות.
הצבעת מחאה היא הצבעה בבחירות המפגינה חוסר שביעות רצון מרשימת המועמדים או הבעת התנגדות למערכת הבחירות הקיימת.
במקרה האחרון, המחאה יכולה להיות בצורה של הצבעה לגיטימית, אך במקום להצביע עבור מועמדים מרכזיים, היא הצבעה עבור מפלגה אזוטרית, ולפעמים למועמד שוליים מהשמאל הרדיקלי, הימין הרדיקלי או מועמד עצמאי אשר אינו מזוהה עם המערכת.
לעיתים הצבעת מחאה יכולה להיות למועמד או מפלגה סאטירית כדוגמת מפלגת הקרנפים בקנדה או למועמד שאינו מתמודד בבחירות (אפילו למועמדים ביזאריים, כך לדוגמה ברבות מערכות הבחירות באירלנד מצביעים מאות ואף אלפי בוחרים לדסטין תרנגול ההודו).
לצד הימנעות אשר היא פשוט חוסר הצבעה, היא עלולה לשקף סימן לחוסר בפופולריות לגיטימית של דמוקרטיה מייצגת, שכן מצביעים מיואשים המצביעים הצבעת מחאה עלולים לסכן את אמינות מערכת הבחירות כולה.
בישראל, הצבעת מחאה בצורה של פתק ריק המכונה גם "פתק לבן" נחשבת כקול פסול ביחד עם מעטפות שנמצאו בהן פתקי הצבעה שונים או יותר משלושה פתקי הצבעה זהים, ועל כן אינה נספרת במניין הקולות הכשרים.
מטרת הפתק היא רק להוות כ'פתק חלופי' כאשר המצביע אינו מוצא את הפתק הנבחר, רושם עליו בכתב ידו את האותיות של הרשימה החסרה, מכניס אותו למעטפה ומשלשלו לקלפי.
בפסיכולוגיה חינוכית ובחינוך, הצבת גבולות בגיל הרך מתייחסת בעיקר לתהליך החינוכי של העברת מסר ברור וממוקד לילד, על ידי הוריו וסביבתו הקרובה, הכולל כללים ומגבלות המגדירים את המותר ואת האסור בסביבתו של הילד.
הצבת גבולות נעשית באמצעות מילים, שפת גוף ו/או מעשים כדי לתחום לילדים את המותר ואת האסור בחיים בכלל ובחיים בבית במיוחד.
ההורים יכולים להציב גבולות באמצעות פקודות, הערות ושאלות, ותוך כדי ניצול יכולתו המתרחבת של הילד להבין את השפה, בנוסף ועל פי תאוריית הלמידה החברתית, פעוטות לומדים הרבה על גבולות דרך התבוננות בהוריהם המהללים, מוכיחים ומתקנים את אחיהם.
בגיל הרך הורים נוהגים להציב גבולות לילדיהם בנושאים שונים ומגוונים, ולדוגמה, הרגלי שינה ואכילה, תהליכי גמילה ממוצץ ומחיתול, נוהלי קימה בבוקר לקראת הליכה לגן, נוהלי ישיבה בארוחות, הרגלי צפייה בטלוויזיה והיתר או איסור הכניסה לחדר ההורים.
הגבולות שההורים מציבים לילד צריכים להיות רחבים ומתחשבים מאוד בצרכיו, ומותאמים לגילו של הילד, לשלב התפתחותו, לאישיותו ולמזגו.
ההורים מפקחים על התנהגויותיהם של ילדיהם ויכולים להעניש כשהילד עובר את הגבול או לתגמל כשהילד מכבד את הגבול.
הצבת גבולות אינה סותרת את ההורות החמה והאוהבת.
על פי תאוריית ההתקשרות על ההורים לספק טיפול איכותי המאופיין בזמינות, חום, רגישות והיענות לצורכי הילד, ובנוסף עליהם להיות עקביים בגבולות שהם מציבים לילד.
החל בשנת החיים הראשונה, על ההורים להציב גבולות ולכוון להתנהגות מקובלת.
גבולות ברורים, שומרים על הילד ומעניקים לו אזור ביטחון, כדי שיתפנה למשימות התפתחות וחקירה.
סביבה המציבה גבולות וסטנדרטים ברורים ואוכפת אותם בתקיפות היא הסביבה המיטבית לעידוד התפתחות של ויסות עצמי רגשי והתנהגותי.
הצבת גבולות היא כלי מרכזי בהפנמה של גבולות, והקניית יכולת לשליטה עצמית ולדחיית סיפוקים.
היא חשובה כבר מהגיל הרך כדי שהילד ירכוש הרגלים, דפוסי התנהגות ויכולת דחיית סיפוקים המתעצבים בראשית חייו.
ילדים שהוצבו להם גבולות, יגבשו יכולת לשליטה עצמית ויתמודדו בקלות יחסית עם אירועים של הפרת השגרה, ואילו ילדים שלא הפנימו גבולות יצופו בחרדה במצבים אלו.
הצבת גבולות מגיל צעיר מסייעת להתמודדותו ולהסתגלותו של הילד למסגרות חברתיות חיצוניות, ללא גבולות יתקל הילד בעולם לא מובן, שהפער בינו לבין הבית הוא כה גדול עד שאי אפשר להסתגל אליו.
הצבת גבולות מאפשרת לילד להשתלב טוב יותר במסגרות השונות ולהתמודד טוב יותר עם מצבי תסכול וחרדה.
ילד שהוצבו לו גבולות בבית יהיה בשל להתמודד עם רגשות האכזבה והתסכול שמתעוררות במסגרות השונות כמו הגן ובית הספר, הוא יוכל להשתלב בהן בהצלחה, להתחבב על סביבתו ולחוש רצוי ואהוב.
בתהליך הסוציאליזציה, החברות, שבאמצעותו ילדים רוכשים ערכי מוסר, אמות מידה, כישורים והתנהגויות בהתאם למקומם בתרבותם המסוימת, ילדים זקוקים לסיוע של מבוגר כדי ללמד אותם מהן הנורמות החברתיות המקובלות, ולהבהיר להם את החוקים הנהוגים בסביבתם, מה מותר ומה אסור.
כאשר ההורה מבהיר לילד את צרכיו האישיים ואת החובה לכבדם, הילד יכול ללמוד גם את משמעות הזולת במשפחה וגבולותיו בחיים בכלל, הוא ילמד "לצאת מעצמו", ולא להיות מרוכז רק בעצמו, אלא גם לראות את האחר ואת הסביבה בה הוא חי.
בנוסף לשכלול כישוריו החברתיים של הילד, גבולות גם מחזקים את תחושת השייכות שלו ומטפחים את עצמאותו.
הכללים והסייגים שנקבעים בחברה קובעים לילד את החוקיות של החיים, מעניקים לו הרגשת ביטחון ומארגנים לו את עולמו, הילד לומד את מקומו ואת תפקידו ויודע למה לצפות.
לוח זמנים קבוע ונהלים קבועים וברורים לגבי שעות הארוחה, השינה, המשחק והרחצה מונעים מהילד בלבול, הרגשת אי נוחות ותחושה של חוסר ידיעה מה צפוי לו, הם תורמים לכך שהילד יהיה שקט ויתפנה להתפתחות שקטה.
בתחילה ההורים בונים לילד גבולות חיצוניים, ובהמשך יבנה הילד בעצמו את גבולותיו הפנימיים.
מסגרת ברורה נחוצה לילד ומסייעת לו לפתח עצמאות ונפרדות מהוריו.
מרגרט מאהלר טענה כי בשלב מסוים בילדות (בערך מגיל שנה וחצי) הילד נמצא בשלב התפתחותי וניסיון להבדיל עצמו מהוריו.
ככל שהוא מתרחק מן המטפל ומתנסה בעשיית דברים בעצמו, הוא נוכח יותר ויותר בעצמאותו, ומבין יותר ויותר שפעולותיו נפרדות מאלו של המטפל.
בשלב זה עלולות להתעורר אצל הילד שתי חרדות מנוגדות: חרדה אחת היא מנטישה ועזיבה, והחרדה השנייה היא מהתמזגות וסימביוזה בקשר עם אחר משמעותי.
לפי אריק אריקסון, גורם מרכזי המשפיע על התהליך הוא הדרך שבה מציבים ההורים את הגבולות לילדים והסוגיה המכרעת בשלב זה היא "אוטונומיה לעומת בושה וספק".
הצבת גבולות מרגיעה חרדה מסוג כזה, כיוון שהיא משדרת לילד שאנו אנשים נפרדים, היא "מבטיחה" לילד כי "אנחנו קרובים, אך נפרדים" ונותנת לו תחושה של ביטחון והגנה.
הצבת גבולות היא מרכיב מרכזי ביכולת לחוש נפרדות בקשר עם אדם קרוב, כאשר ההורים אינם מציבים גבולות, הילד לא יכיר בהם כישות נפרדת, לא יוכל לחוש את אהבתם, ועם כל תשומת הלב המורעפת עליו, יחוש בודד ולא נאהב.
הורים מאמצים שיטות וסגנונות שונים לניהול יחסיהם עם ילדיהם.
דיאנה באומרינד (Diana Baumrind) מציגה ארבעה סגנונות הורות, שלכל אחד מהם גישה חינוכית אחרת בעלת השפעה מכרעת על התפתחות הילד.
סגנונות ההורות מסווגים בהתאם לשני ממדים: תגובתיות, כלומר מידת החום, התמיכה והקבלה שההורים מעניקים לילד; תובענות, כלומר מידת הפיקוח ההורי, אכיפת גבולות והצבה של סטנדרטים ברורים.
שלושה מתוך ארבעת סגנונות ההורות מתארים בעיות בהצבת גבולות:
מתירני (Permissive): מתאפיין ברמה גבוהה של תגובתיות וברמה נמוכה של תובענות.
הורים מתירניים מתעניינים ברגשות ילדיהם, קשובים לצורכיהם ונענים להם במהירות, מהצד האחד, אך אינם דורשים מהם לווסת את עצמם ולציית לסטנדרטים מוגדרים חיצוניים.
הורה מתירני אינו מציב גבולות אלא מבטל את רצונו בפני רצונו של הילד.
להורה מתירני אין ציפיות התנהגותיות מהילד, הוא מקבל באופן חיובי את דחפיו של ילדו, בקשותיו ופעולותיו, מתייעץ עמו בקבלת החלטות ונותן לו הסבר לגבי כללי המשפחה.
גישת ההורות המתירנית עשויה להביא לשליטה מוחלטת של הילד בהוריו ולהתנהגות חסרת גבולות של הילד גם בהמשך חייו.
סמכותני (authoritarian): מתאפיין ברמה גבוהה של תובענות וברמה נמוכה של תגובתיות.
הורים סמכותניים אינם קשובים לצורכי ילדיהם ולרגשותיהם.
הם דורשים צייתנות ונוטים לאכוף את מרותם באמצעות איומים ועונשים.
הורה סמכותני אינו מביע תמיכה רגשית בילדיו, הוא משדר פחות חום ואהבה, ומשתמש לעיתים קרובות בענישה ובביטויים אחרים של כעס.
מהמחקרים עולה שילד הגדל באווירה סמכותית קיצונית עתיד להתנהג באותה דרך כלפי בני משפחתו.
דוחה-מזניח (neglecting-rejecting): מתאפיין ברמה נמוכה של תובענות וגם של תגובתיות.
הורים דוחים-מזניחים אינם מציבים גבולות לילדיהם, אינם מפקחים על התנהגותם ואינם תומכים בהם.
לעומת שלושת סגנונות אלו, סגנון אחד מתואר כשילוב הנכון בין הצבת גבולות ומתן חום לילד:
סמכותי (authoritative): מתאפיין ברמת תובענות נכונה של הצבת גבולות וגם תגובתיות מותאמת.
הורים סמכותיים מציבים לילדיהם גבולות וסטנדרטים ברורים ואוכפים אותם בנחישות, אך באותה עת מאפשרים להם מידה רבה של אוטונומיה בתחומי הגבולות שהוצבו ומעודדים משא ומתן מילולי לשם התאמת הדרישה לצרכים ולהבנה של הילד.
יתרה מזו, הם קשובים ונענים לצורכי הילד, מתחשבים בו, מכבדים את נקודת המבט שלו, ומשתפים אותו בקבלת החלטות ובסיבות מאחורי המדיניות שלהם.
כך לומד הילד את מקומו ואת תפקידו ויודע תמיד למה לצפות.
ההורים הם עדיין המפקחים, המעצבים והמחנכים, ומבקשים ללמד את הילד להיות אחראי למעשיו.
ההורים הם הקובעים את הכללים ומציבים את הגבולות.
ניתוח של סגנונות הורות אלה ושל השפעתם על התפתחות ויסות עצמי בקרב ילדים מראה כי הסגנון הסמכותי, בניגוד לסגנון הסמכותני, המתירני או הדוחה-מזניח, מסייע לילד להפנים קווים מנחים חברתיים.
איזון בין הענקת חום להכוונה תקיפה באופן ההולם את גיל הילד ואת הבנתו מסייע בפיתוח שליטה עצמית ומוביל לעצמאות ולחברותיות.
ילדיהם של הורים סמכותיים נוטים להצליח לשלוט בהתנהגותם בהתאם לציפיות המבוגרים, ומפגינים התנהגות אנטי-חברתית במידה מעטה מאוד.
הם בטוחים בעצמם, ורמת כישוריהם החברתיים גבוהה.
תכונות אלה שהתגלו בגיל הילדות השתמרו גם בגיל ההתבגרות.
לעומתם, הורים נוקשים מדי שאינם מעניקים הזדמנויות לוויסות אוטונומי, עלולים לפגוע ביכולות ילדיהם להתווסת באופן עצמאי.
אין סתירה בין הורות חמה ואוהבת, לבין הצבת גבולות.
מחקרים שנערכו על ידי דיאנה באומרינד הראו כי הורים סמכותיים אשר מחד הציבו גבולות לילדיהם ומאידך הפגינו הורות מותאמת ורגישה, גידלו ילדים שהצטיינו ביכולתם לשתף פעולה עם בני גילם, השתלבו יפה במסגרות חברתיות וגילו שמחת חיים.
הצבת גבולות חשובה כדי שהמערכת המשפחתית תוכל לתפקד בצורה בריאה, היא שומרת על העצמאות התפקודית של כל יחיד וכל תת-מערכת, במיוחד עצמאותה של תת-המערכת ההורית.
גבולות ברורים מבטיחים את יכולת ההורים למלא את תפקידם ההורי כראוי, הם מבהירים את תחום פעילותם ואת מרחב סמכויותיהם של ההורים ותורמים לכך שההורים יהיו ממוקדים והחלטיים ופעולתם תהיה יעילה.
הצבת גבולות חיונית גם לשלוותו הנפשית של ההורה ואף לבריאותו הפיזית, כך שהיא מאפשרת כיבוד צורכיהם האישיים של ההורים.
הצבת גבולות ושמירה על כללי ההתנהגות במסגרת החינוכית שומרת על שלומם של הילדים ומאפשרת למסגרת החינוכית להתנהל באופן סביר.
קביעה ושמירה על כללי התנהגות מונעת בעיות משמעת ושומרת על סמכות המורה, שהיא כלי הכרחי בניהול המסגרת.
זה גורם לניהול סביר של השיעורים, שיאפשר לכלל התלמידים ללמוד .
מערכת יחסים רגשית בין תלמידים למורים המאופיינת בהעמדת גבולות, בחום, בתקשורת פתוחה, בתמיכה, במעורבות פעילה, מעניקה לילדים תחושת ביטחון במסגרת בית הספר, תומכת בהתפנות רגשית ללמידה וחקירה, ומקדמת רכישת מיומנויות רגשיות, חברתיות ולימודיות .
כאשר הילדים מגיעים מבתים שבהם יש חסך בהצבת גבולות יכול להיווצר פער בין עמדת המסגרת החינוכית (המחייבת גבולות) לבין הבית.
חלק מהערכים שהבוגרים מנחילים לילדים תלויים בתרבות בה הם חיים והם תורמים לכך שהילדים יבצעו בצורה מוצלחת את הפעילויות הנדרשות בתרבות שלהם.
לדוגמה, בארצות לא מתועשות, הוטלו על הילדים במשפחות מטלות חשובות לרווחת משפחתם, שאותם הילדים מלאו בצורה אחראית.
לעומתן, תרבויות מתועשות צמצמו את הצורך בתרומת הילדים להישרדות המשפחה ודרשו מהילדים פחות.
כלליה של התרבות וערכיה מונחלים לילד דרך תהליך החִברות שמתרחש הן באמצעות הוראה גלויה והן באמצעות התנסויות היום יום בילדות.
גבולות שמקורם בצורכי הילד שמטרתם שמירה על חיי הילד ועל בריאותו הם גבולות הכרחיים.
בניגוד להם, גבולות המיועדים לסייע לילד להתאים את עצמו לחברה בה הוא חי כדי שיוכל להסתדר בה ולהיות אהוב על סביבתו, הם פחות חד משמעיים ותלויים בהקשר המשפחתי או התרבותי.
הבדלים בין אישיים בהצבת גבולות
הבדלים בין אישיים בהתפתחות הרגשית והחברתית המוקדמת של הילדים יכולים להיות בעקבות הבדלים במזג או באיכותן של מערכות היחסים בין הילד למטפל.
משום שילדים שונים זה מזה במזג שלהם, אפשר לראות באותה משפחה, ילדים שמגיבים טוב להצבת גבולות, ילדים ששינוי קל שחל בטון הדיבור של ההורה מחזיר אותם לסדר ואחרים שמשנים התנהגותם רק לאחר מאבק כוח שכולל ענישה.
בארגון שפעילותו בזמן חירום שונה במידה ניכרת מפעילותו בזמן רגיעה, הצבת חירום (בראשי תיבות: הצ"ח) היא התפקיד שניתן לחלק מעובדי הארגון בזמן חירום, תפקיד שונה מזה שהם ממלאים בשגרה.
הצבת חירום מקובלת בארגונים כגון צבא ובית חולים.
בצה"ל נפוצה הצבת חירום בקרב טייסים שעברו לתפקידי מטה או הדרכה, ובמקביל מוצבים בהצבת חירום בטייסת, שבה הם מתאמנים, בדומה לטייסי מילואים, לשם מילוי תפקיד קרבי בשעת חירום.
הצבת חירום מתקיימת בחיל האוויר גם לצוותי קרקע וקצינים במערך ההגנה האווירית.
הצבת חירום קיימת גם בכוחות היבשה, אם כי פחות נפוצה.
דוגמה לכך היא סא"ל , שהיה קצין מחקר ופיתוח בחיל הקשר ואחר כך בחיל התותחנים, ובמקביל היה בעל הצבת חירום כמג"ד תותחנים.
גם בבתי חולים בישראל יש לחלק מאנשי הסגל הרפואי הצבת חירום בבית החולים, כהיערכות לאופי הפעילות השונה בזמן מלחמה.
חוק שירות עבודה בשעת חירום מאפשר למשרד הכלכלה והתעשייה לקבוע הצבת חירום לקשת רחבה של עובדים, לשם המשך פעולתם התקינה של מפעלים חיוניים גם בשעת חירום.
"הצבעים משתנים" הוא אלבום האולפן השלישי של מאיר בנאי, שיצא לאור במרץ 1990. אף על פי שהאלבום לא שיחזר את ההצלחה המסחרית לה זכה אלבומו הקודם "גשם", הוא נחשב בעיני רבים ממעריציו של בנאי לאחד הטובים באלבומיו.
זהו שיתוף הפעולה הראשון בין מאיר בנאי למפיק המוזיקלי משה לוי, שהמשיך גם באלבומים "וביניהם", "לב סדוק" ובאלבום האקוסטי שיצא במסגרת האוסף הכפול "כמה אהבה".
כל המילים, הלחנים והעיבודים לשירים היו של בנאי, ובין השירים הבולטים בו היו "אני גונב לא בשביל הכסף", "השמש עוזבת", "את אחת יחידה" ו"הצבעים משתנים עכשיו".
את האלבום הפיקו מיכאל תפוח ואתי אנטה - "המון הפקות".
מאיר בנאי - סינטיסייזרים, פסנתר חשמלי, כלי הקשה אלקטרונים, קולות רקע, גיטרה אקוסטית, כלי הקשה, סינטי בס
משה לוי - פסנתר, תיכנות מחשב, סינטיסייזרים, קולות רקע
כלי מיתר וכלי עץ: קבוצת נגנים מתוך התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של מיכה הרן
הוקלט ובושל ב"המון אולפני הקלטה" 1989
טכנאי מיקס: ג'ון מקסוויט, יואב שדמה ("השמש עוזבת")
עוזרי טכנאי: עמי איילי, עדי פלטינוב
מפיקים: מיכאל תפוח, אתי אנטה "המון הפקות"
הצבת ארון היא מנהג טקסי במדינות רבות, שבמסגרתו מוצב ארונו של אדם שמת באתר נבחר לפני הלווייתו של אדם זה, וזאת כמחווה של כבוד כלפי הנפטר.
המונח מתייחס בדרך כלל להצבת ארונותיהם של אישים ידועים, הנעשית באתר ציבורי בעל זיקה אל אותו אדם.
מנהג נוסף הכרוך בהצבת ארון, אם כי איננו נוהג בכל המקרים שלו, הוא מעבר על פני הארון במקום בו הוצב, על ידי אבלים ואנשים המבקשים לחלוק כבוד למת.
מנהג הצבת הארון נוהג במדינות רבות ולובש בהן צורות שונות.
המשותף להצבת ארון בכל המדינות הוא:
הצבת ארונו של המת כאשר הוא סגור, או כשמיטת המת מכוסה, או הצבת הארון כשהוא פתוח ופני המת גלויים
הצבת הארון על הקרקע או על כן מוגבה
קישוט הארון וסביבתו בפרחים, דגלים ו/או סמלים אחרים
הצבת הארון במשך זמן מה - משעות אחדות ועד מספר ימים
משמר כבוד - צבאי או אחר - שוהה באופן רצוף לצד הארון.
בחלק מן המדינות קיים פרוטוקול טקסי, כתוב או מוסכם, הקובע את פרטי הצבת הארון והטקס סביבו על פי מעמדו של המת והתפקידים שמילא בחייו.
ראשי מדינה בעבר או בהווה זוכים בדרך כלל בהצבת ארון, כמו גם אישים חשובים כראשי ממשלה.
למדינות רבות יש אתרים ציבוריים קבועים המשמשים להצבת ארון - בדרך כלל בתחומי המוסדות הציבוריים הגבוהים של המדינה.
כאשר מורשה קהל לעבור על פני ארון, הוא עשוי להיות קהל מצומצם - בני משפחה וחברים - או רחב יותר, עד כדי מתן אפשרות לקהל הרחב לעבור על פניו.
ארונות נשיאי ארצות הברית שמתו מוצבים ברוטונדה של הקפיטול בוושינגטון והציבור עובר על פניהם.
ארונותיהם של נשיאים שמתו במהלך כהונתם הוצבו קודם לכן בחדר המזרחי בבית הלבן.
הכבוד של הצבת ארון ברוטונדה של הקפיטול בארצות הברית ניתן בנוסף לנשיאים רק לחברי הקונגרס ולמספר קטן של אישים אחרים, ביניהם האדריכל פייר שארל ל'אנפן, גנרל ג'ון פרשינג, גנרל דאגלס מקארתור, ראש ה-FBI לשעבר ג'ון אדגר הובר, פעילת זכויות האדם רוזה פארקס, והכומר בילי גרהאם.
גם ארונות החיילים האלמונים של ארצות הברית מארבע מלחמות במאה העשרים זכו לכך, וכן ארונותיהם של שניים משומרי הקפיטול שנהרגו בעת מילוי תפקידם
ארונות שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית מוצבים בבניין בית המשפט