tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-28 באוגוסט 2017 התיר בית המשפט העליון בהרכב מורחב של חמישה שופטים לגרש מסתננים למדינה שלישית המסכימה לכך, אך אסר על החזקתם במאסר לשם כך במשך יותר מחודשיים בדיון נוסף הבהירה הנשיאה אסתר חיות כי ניתן לגרש את המסתננים גם בכפייה.
בינואר 2018 אישרה הממשלה הסכם לגירוש המסתננים למדינה שלישית.
התוכנית הציעה למסתננים לקבל מענק בסך של 3,500 דולר אם יצאו בהסכמה עד סוף מרץ 2018. הסכום צפוי להצטמצם משמעותית לאחר מכן.
במקביל, מתקן חולות נסגר במרץ 2018. לפי פרסומים בנובמבר 2017, ישראל הגיעה לסיכום עם רואנדה שלפיו תשלם לה 5,000 דולר עבור כל מסתנן שיגורש לשטחה.
לפי התוכנית, מסתננים שלא יסכימו לעזוב, ייכלאו בכלא סהרונים.
לפחות בשלב הראשון נשים, ילדים, והורים לקטינים לא היו מיועדים לגירוש, אלא רק רווקים בגיל העבודה שלא הגישו בקשת מקלט עד 1 בינואר 2018, או שבקשתם נדחתה.
ממשלת רואנדה הכחישה את ההסכם.
ב-2 באפריל 2018 דיווח ראש הממשלה נתניהו כי ההסכם עם רואנדה קרס, לדבריו בשל לחץ אירופי על ממשלת רואנדה שאותו קידמה הקרן החדשה לישראל.
במקביל הודיע נתניהו על הסכם שחתם עם סוכנות הפליטים של האו"ם שלפיו תוך 5 שנים יהגרו 16,250 למדינות מערביות, ו-16,000 אחרים ייקלטו בישראל ויקבלו מעמד ארעי.
ההסכם גרר ביקורת ציבורית קשה, בפרט בקרב תושבי דרום תל אביב וחוגי ימין.
בעקבות כך חזר בו נתניהו מההסכם והודיע שהממשלה תמשיך לפעול לגירוש המסתננים למדינה שלישית.
בין השנים 2018–2023 עזבו את ישראל מעל 10,000 מסתננים, רובם למדינות מערביות.
ביולי 2024 דיווחה רשות האוכלוסין כי מעל ל-40 אלף מסתננים עזבו את ישראל, ונותרו בה כ-22 אלף מסתננים ומבקשי מקלט, כאשר 75% מתוכם מאריתריאה.
בדו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית, שפורסם באפריל 2011, נמתחה ביקורת על יחסה של ישראל למבקשי המקלט.
נמתחה ביקורת על נוהלי רשות האוכלוסין וההגירה, על נוהל "החזרה חמה" ועל הרטוריקה של שרים וחברי הכנסת נגדם, כולל ביקורת על השימוש במילה מסתננים כדי לתאר אותם.
ביקורת דומה חזרה גם בדו"ח שפורסם במאי 2012.
בנוסף נדרשה הממשלה להתמודד עם המצוקה שבה שרויים תושבי השכונות שבהן התרכזו הזרים במהלך השנים, באמצעות הגברת משאבי כוח האדם בתחנות המשטרה.
במאמר שפורסם על ידי מרכז המחקר של המכללה לביטחון לאומי העריכה עו"ד עפרה קלינגר, קצינה בכירה בשירות בתי הסוהר ולימים נציבתו, שהמסתננים הם סיכון ביטחוני, משום שהם עלולים לשמש כמודיעים או כפעילים של מדינות עוינות או של ארגוני טרור.
הערכה דומה הציג, כשנה מאוחר יותר, שגריר אריתריאה בישראל.
עוד הזהירה קלינגר שמבחינה חברתית יביאו המסתננים לצפיפות ולפשיעה.
בערים שבהן שיעור גבוה של מסתננים מאפריקה ביחס לאזרחים התעוררה התנגדות לתופעה זו.
באילת התקיימה באמצע שנת 2010 הפגנה כנגד הממשלה ובה טענו המפגינים כי תושבים מפחדים ללכת בלילה בשכונות מסוימות.
בדרום תל אביב נערכו הפגנות בשל ריבוי המסתננים במקום.
בין הפעילים הבולטים בנושא הם: חברת הכנסת מאי גולן, שפי פז ושלמה מסלאוי.
בשכונת שפירא וקריית שלום התארגנו מספר מתווכי דירות והודיעו שלא ישכירו דירות למסתננים בשכונות אלה.
בכפר מנדא במחוז הצפון פונו מסתננים בכוח מן היישוב על ידי התושבים.
אישי ציבור רבים הביעו התנגדות לשהייתם של המסתננים בישראל.
בהם יעקב כץ (כצל'ה), יושב ראש הוועדה המיוחדת לבחינת בעיית העובדים הזרים בכנסת ה-18, שהזהיר מהתגברות ההסתננות והפיכת הבעיה לאיום דמוגרפי על ישראל, בנוסף לבעיות של הגדלת הפשע והעוני במקומות שבהם מתרכזים המסתננים.
גם ראש עיריית תל אביב, רון חולדאי פנה בדצמבר 2011, לראש הממשלה וביקש כי הממשלה תנקוט "פעולות חירום מיידיות" מול המסתננים.
ב-23 במאי 2012 נערכה בשכונת התקווה הפגנה, בהשתתפות כאלף איש, במחאה על טיפולה של הממשלה במסתננים ועל כך שיש תחושת פחד ברחובות.
בהפגנה נאמו חברי הכנסת מירי רגב, דני דנון, רונית תירוש ומיכאל בן-ארי.
רגב אמרה כי "הסודנים הם סרטן בגוף שלנו" וקראה לעשות הכול כדי להחזירם למקום מוצאם.
בהמשך תקפו חלק ממשתתפי ההפגנה עוברי-אורח כהי עור, ניפצו זגוגיות ובזזו חנויות ששייכות לאפריקאים, הבעירו פחי אשפה והתעמתו עם שוטרים.
נגד חלק מן הנאומים בהפגנה נמתחה ביקורת ציבורית, כולל על ידי ארגון יד ושם ונשיא המדינה שמעון פרס, בטענה שנשאו אופי גזעני ומסית.
למחרת התקיימו הפגנות נגד האלימות בירושלים ובתל אביב.
בראשית 2017 החלה מתיחות סביב המסתננים בפתח-תקווה וראש העירייה ניסה לגרום לעזיבתם.
בהוראת עיריית פ"ת, חברת החשמל החלה לנתק מחשמל דירות מפוצלות של מסתננים, אולם המהלך הוקפא בצו בית משפט, שקבע כי יש לנתק תשתיות חיוניות רק במקרים קיצוניים, שבהם נשקפת סכנה לחיי אדם.
על רקע תוכנית הממשלה לגירוש המסתננים, פורסם בעיתון ישראל היום סקר, על פיו 58% מהציבור היהודי תומכים בגירוש המסתננים, לעומת 23% המתנגדים לו.
51% ממשיבי הסקר הגדירו את המסתננים "מהגרי עבודה" ו-37% הגדירו אותם "מבקשי מקלט".
24% ממשתתפי הסקר הסכימו להשוואה בין מצבם של הפליטים למצבם של הפליטים היהודים בשואה, ולטענה כי לישראל יש חובה מוסרית לאפשר את שהייתם בארץ; לעומתם, 59% השיבו כי אין מדובר בפליטים וכי לישראל אין חובה מוסרית לאפשר את שהייתם בה.
המרכז למדיניות הגירה פרסם מתווה לגירוש המסתננים ולפיו סה"כ מסתננים ברי הרחקה או חזרה עצמאית שניתן להוציא מישראל עומד על 33,000–41,000 בני אדם כולל ילדים.
כמה ארגונים עוסקים בסיוע לאוכלוסיית המסתננים.
חלקם ייעודיים למסתננים מאפריקה כגון א.ס.ף (ארגון סיוע לפליטים) ו-ARDC (המרכז לקידום פליטים אפריקאים) בעוד אחרים מקדישים עצמם לכלל אוכלוסיית הזרים כגון המוקד לפליטים ולמהגרים.
כמו כן קיימים ארגוני סיוע רבים שאינם מוקדשים לאוכלוסיות אלו אך מסייעים להן בדרכים שונות בהם קו לעובד, רופאים לזכויות אדם, אמנסטי אינטרנשיונל והאגודה לזכויות האזרח.
ארגוני הסיוע פועלים למען אוכלוסיית מבקשי המקלט בשלושה מישורים עיקריים: סיוע משפטי, סיוע הומניטרי והעלאת המודעות הציבורית לנושא הפליטים ומבקשי המקלט בישראל.
רוב ארגוני הסיוע סוברים שעל מדינת ישראל לפעול לשילובם של המסתננים ולאפשר להם בסופו של התהליך לרכוש מעמד של קבע בישראל.
הם פועלים להכשיר את דעת הקהל ברוח זו.
ארגון מסיל"ה (מוקד סיוע ומידע לקהילה הזרה) פועל מטעם עיריית תל אביב, באמצעות חברת הבת שלה "מוסדות חינוך ושיקום שכונות".
מסיל"ה הוקמה בשנת 1999 כיוזמה של עיריית תל אביב במטרה לטפל בקהילת מהגרי העבודה והפליטים וזאת לאחר שלא ניתן מענה לכך מטעם המדינה.
כיוון שמסיל"ה הוא חלק מהשלטון המקומי, אנשיו מנועים מנקיטת עמדה מוצהרת בנושאים ציבוריים הקשורים בבעיית העובדים הזרים והמסתננים ברמה המדינית.
הארגון מפעיל ספרייה ציבורית ותוכניות לימוד והעשרה.
הם עוסקים גם באספקת בגדים וציוד, מציאת מחסה ועוד.
ב-27 באפריל 2012 הושלכו ארבעה בקבוקי תבערה לעבר דירות של מסתננים בדרום תל אביב.
בתגובה התקיימה הפגנה של כ-200 אנשים לגינוי האלימות ולתמיכה במסתננים.
בעקבות אירוע זה הוקמה עמותת אליפלט - אזרחים למען ילדי פליטים, המסייעת לילדים של מסתננים.
הקרן החדשה לישראל השקיעה בארגוני סיוע למסתננים כ-130 אלף דולר.
בשנת 2018, הודיעה הקרן על גיוס של 50 אלף דולר נוספים לקמפיין ציבורי ולפעולות סנגור וסיוע.
בראשית 2018 החל קמפיין נרחב של המתנגדים לגירוש מסתננים.
ארגון מסיל"ה של עיריית תל אביב וכן רופאים לזכויות אדם פעלו לגיוס פסיכיאטרים, פסיכולוגים ועובדים סוציאליים במטרה לסייע בידי מסתננים להימנע מגירוש מסיבות רפואיות.
בינואר 2018 חתמו 36 סופרים ומשוררים על גילוי דעת שבו הפצירו בממשלה לבטל את תוכנית גירוש המסתננים.
נערכו החתמות גם על עצומות דומות של ניצולי שואה, אקדמאים ודיפלומטים בעבר רבה רפורמית הודיעה בתחילת 2018 על יוזמה לגיוס משפחות מישראל שיהיו מוכנות להחביא מסתננים כדי שלא יגורשו.
במהלך החודשים פברואר ומרץ נערכו הפגנות נגד הגירוש בהשתתפות עשרות אלפי בני אדם, בהם מסתננים, בירושלים, בדרום תל אביב ובכיכר רבין.
מתנגדי המהלך גייסו כ-200 אלף ש"ח בקמפיין מימון המונים.
הסתננות היא כניסה בלתי חוקית של אדם למדינה.
הסתננות נעשית על ידי מי שמאפייניהם או מטרת כניסתם מונעים מהם קבלת אישור לכניסה חוקית או לשהייה חוקית במדינה.
הסתננות נעשית לטווחים אחדים של זמן שהייה במדינה:
שהייה קצרה, למשל לשם גנבה או הברחה.
שהייה ממושכת, למשל הסתננות של פליטים, עד שיתאפשר להם לשוב לארצם, או הסתננות של מהגרי עבודה המתכוונים לחזור לארצם לאחר שיתבססו כלכלית.
הסתננות לשם השתקעות במדינה החדשה.
למניעת הסתננות מדינות נוקטות אמצעים מגוונים:
התקנת גדר גבול וסביבה אמצעי אבטחה.
סיורים של כוחות צבא ומשטרה באזור הגבול.
בארצות הברית המושג "מהגר בלתי חוקי" כולל גם מסתננים וגם מהגרים שנכנסו לארצות הברית באישור (ויזה) זמני אך לא עזבו את המדינה לאחר שפג תוקף האישור.
בארצות הברית נמצאים בין 7 ל-20 מיליון מהגרים לא חוקיים, רובם ממקסיקו.
על פי מחקר שנערך ב-2017, כ-23 אחוז מכלל המהגרים לארצות הברית הם מהגרים בלתי חוקיים.
בשנת 1980 הוחלה בארצות הברית מדיניות סיוע לפליטים, ומתחילת מדיניות זו ועד שנת 2020 הגיעו אליה כ-3 מיליון פליטים.
מנגד, בין השנים 2001-2016 גורשו מארצות הברית כ-5 מיליון מהגרים.
מתחילת תקופת המנדט הבריטי הגיעו עולים יהודים לארץ ישראל באופן בלתי לגאלי (בלתי חוקי), ללא אשרות מטעם שלטונות המנדט הבריטי, ובאופן בלתי מאורגן.
הם בחרו להיכנס לארץ בסתר עקב ההגבלות שהטילו הבריטים על ההגירה.
בתקופה מ-1934 ועד הקמת מדינת ישראל ב-1948 התגברה מגמה זו לכדי תנועה מאורגנת שכונתה ההעפלה וכן "עלייה בלתי-לגאלית" ו"עלייה ב'".
הגירה זו התקיימה בד בבד עם העלייה החוקית שנמשכה באותה עת על פי תקנות ההגירה שנקבעו על ידי ממשלת המנדט הבריטית.
בשנותיה הראשונות, החל מהסכמי שביתת הנשק שנחתמו ב-1949 ועד למבצע קדש ב-1956, סבלה מדינת ישראל מהסתננות של פלסטינים.
מהם שרצו לחזור לבתים ולכפרים אותם עזבו במהלך מלחמת העצמאות, ומהם שבאו למטרות גנבה ורצח.
יונה רבניצקי (ירחי), חבר קיבוץ בית-השיטה וקצין בגולני, העיר על התופעה של חזרת בדווים כדי לקצור את שדותיהם בעמק בית שאן, על אף מארבים, מוקשים שהונחו על נתיבי החדירה ואש שנפתחה עליהם: "כנראה שאין להם מה לאכול והם מסתכנים מחוסר ברירה".
בשנת 1954 חוקקה הכנסת את החוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט), תשי"ד-1954, המחמיר את הענישה כלפי מסתננים.
בשנת 2005 התגברה ההסתננות מאפריקה לישראל שנעשתה דרך גבול ישראל-מצרים - ממצרים לתוך שטח מדינת ישראל, שחלקה פליטים שנמלטו ממלחמות ומדיכוי במקום הולדתם, וחלקה מהגרי עבודה.
עד 2010 חדרו לישראל יותר מ-30,000 מסתננים אפריקאים (בעיקר מאריתריאה ומסודאן).
המסתננים השתקעו בעיקר בערד, באילת ובדרום תל אביב.
בינואר 2010 אישרה הממשלה את בנייתה של גדר גבול בין ישראל למצרים.
ב-31 בדצמבר 2012 הושלמה הקמת גדר הגבול, מלבד 15 ק"מ סביב אילת, וכתוצאה מכך ההסתננות נבלמה כמעט לחלוטין.
בשל קרבתה היחסית לאפריקה, קיימים מקרים רבים של ניסיונות הסתננות לספרד, דרך הים ודרך היבשה.
בין השנים 2008-2013 דווח על 160 הברחות מסתננים דרך הים, 279 הברחות מסתננים דרך היבשה ו-140 מקרים של שימוש במסמכים מזויפים.
בספרד נמצאים כ-100,000 מסתננים לא חוקיים, רובם מהמלחמה בסוריה.
הסתערות היא אופן תנועה קרבית שעיקרה תקיפה פנים-אל-פנים של מערך הגנתי של האויב בשלב האחרון של התנועה על היעד.
המונח מתאר תנועת חי"ר בשילוב אש או זינוק מתפרץ של כוח מאחורי מחסות אל היעד.
בהסתערות רכובה נעים הכוחות על גבי רכב קרבי (טנקים, או חיל פרשים בעבר).
עד פיתוח הנשק האוטומטי בוצעה הסתערות חי"ר בקבוצות גדולות, בדרך כלל תוך השמעת זעקות ורעשים למטרת הפחדה, כאשר בסופה בא קרב פנים אל פנים בנשק קר (סכין, כידון רובה) מול לוחמי הצד שכנגד.
צורת הלחימה של האבירים בימי הביניים כללה הסתערות של פרשים כבדים כגוש מלוכד לעבר האויב במטרה למוטט את שורותיו.
פקודת ההסתערות ניתנה באופן מסורתי באמצעות תקיעה בחצוצרה.
פיתוח הנשק האוטומטי בשימוש הצד המגן גרם לסיכון רב לחיילי הכוח המסתער ולפיכך פותחה בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה דוקטרינה חדשה להסתערות חי"ר.
הדוקטרינה התפתחה כבר בשלהי מלחמת העולם הראשונה על ידי חיילי הסער של צבא הקיסרות הגרמנית שפיתחו אותה על מנת לכבוש חפירות.
לפי הדוקטרינה המודרנית מתבצעת ההסתערות בחוליות קטנות, של מספר קטן של חיילים (מרמת המחלקה ועד רמת הפרט הבודד).
החוליות "מדלגות" בין מחסות במגמת תנועה קדימה אל מול פני האויב, תוך הפעלת ירי אל היעד תוך כדי תנועה.
התנועה יכולה להיות מהירה או בזחילה איטית, לפי תנאי השטח, המיגון של היעד, כוח האש שלו ומידת דיוקה.
חוליות שאינן מדלגות, מתמקמות מאחורי מחסות בשטח ומחפות על חבריהן באש רצופה אל היעד.
על מפקד הכוח למקם עצמו בנקודה היעילה ביותר לפיקוד ושליטה בכוחותיו.
הסתערות אל מול אש חיה מנוגדת לאינסטינקט הטבעי ועל כן מאומנים חיילים חי"ר בעיקר בהתגברות על פחד זה באמצעות תרגולות שיכשירו אותם למשימת ההסתערות.
באסטרונומיה, הסתרה (בלועזית: אוֹקוּלטציה; לפי האקדמיה ללשון: כיסוי) היא אירוע בו גרם שמים עובר על פני גרם שמים אחר ומסתיר אותו.
הסתרה יכולה להיות מלאה או חלקית.
כאשר לגוף הקרוב גודל זוויתי קטן בהרבה משל הגוף הרחוק, האירוע נקרא מעבר.
הסתרה של השמש על ידי הירח נקראת ליקוי חמה.
ליקוי לבנה אינו אירוע הסתרה עבור צופה הנמצא על כדור הארץ, שכן ניתן לראות את הירח המוצל, אך עבור צופה על הירח מדובר באירוע הסתרה בו כדור הארץ עובר על פני השמש.
מרבית ההסתרות מתרחשות כאשר גרם שמים מתוך מערכת השמש מסתיר גרם אחר או ממערכת השמש או כוכב אחר.
ככל שלגרם השמים גודל זוויתי גדול יותר, כך מתרחשים יותר אירועי הסתרה על ידי אותו גרם.
משום כך גרם השמים שיוצר את מרבית ההסתרות הוא הירח (מכיוון שלא ניתן לצפות בגרמי שמים אחרים בשעות היום, מעבר של השמש על פני גרם שמים אחר לא נחשב להסתרה).
נטיית המסלול של הירח היא מעט יותר מ-5 מעלות, כך שהירח יכול להסתיר את השמש, כל אחד מכוכבי הלכת של מערכת השמש וכוכבים הנמצאים במרחק זוויתי של עד 5 מעלות ממישור המלקה.
משום כך מתקיימים אירועי הסתרה של רגולוס, ספיקה, אנטארס, אלדבראן ושל הפליאדות וההיאדות על ידי הירח.
אירועי הסתרה של כוכבים על ידי הירח הם נפוצים למדי ומהווים מטרה לתצפיות.
מכיוון שלירח אין אטמוספירה, ההסתרה מתרחשת באופן חד למדי.
מהירותו הזוויתית של הירח ביחס לכוכבים היא של כחצי שניית קשת בשנייה בעוד שגודלם הזוויתי של כוכבים הוא כעשירית מכך ולכן אירוע ההסתרה מסתיים תוך כעשירית השנייה.
אירועי הסתרה מאפשרים להבחין בכוכבים כפולים קרובים שלא ניתן להפריד ביניהם באמצעים אופטיים, כאשר חלקו החשוך של הירח מסתיר את אחד מבני הזוג ולאחר מספר עשיריות שנייה את השני.
כמו כן, מכיוון שמועד ההסתרה ניתן לחישוב מראש באופן מדויק, ניתן על ידי מדידת משך ההסתרה להעריך את גודלו הזוויתי של הכוכב המוסתר בדיוק גבוה.
כוכבים הנמצאים קרוב לשולי מסלול ההסתרה של הירח עשויים להיעלם ולהופיע לסירוגין מכיוון שפני הירח אינם חלקים.
הסתרה של כוכבי הלכת במערכת השמש היא אירוע נפוץ למדי ובדרך כלל קורה מספר פעמים בכל שנה.
מכיוון שלכוכבי הלכת גודל זוויתי גדול בהרבה משל כוכבים, אירוע ההסתרה לוקח מספר שניות מהתחלת ההסתרה ועד להעלמות כוכב הלכת וכן באזורים מסוימים על כדור הארץ יכולה להתרחש הסתרה חלקית בלבד של כוכב הלכת.
אירוע נדיר בהרבה הוא הסתרה כפולה בה מסתיר הירח שני כוכבי לכת בו זמנית.
אירוע כזה מתרחש בזמן התקבצות קרובה של שני כוכבי לכת עם הירח ובדרך כלל ניתן לראותו רק מאזור מצומצם על כדור הארץ.
הסתרה כזו ארעה ב-23 באפריל 1998 ובה הירח הסתיר בו זמנית את צדק ואת נוגה והיה ניתן לצפות בה רק באזור האי אסנשן במרכז האוקיינוס האטלנטי.
הסתרה של השמש על ידי הירח היא ליקוי חמה ומתרחשת כפעמיים בשנה.
בשל גודלם הזוויתי הדומה של הירח ושל השמש, תהליך ההסתרה לוקח מספר שעות, האזור בו ההסתרה מלאה הוא מצומצם ביותר ולפעמים אין כלל הסתרה מלאה.
הסתרה על ידי כוכבי לכת
גם כוכבי הלכת יכולים להסתיר כוכבים הנמצאים קרוב למישור המלקה, אך אירועים אלה נדירים בהרבה.
בדרך כלל הכוכבים המוסתרים הם חלשים ורק לעיתים רחוקות מוסתר כוכב בהיר.
אירועי הסתרה מסוג זה הם בעלי חשיבות מחקרית, שכן על ידי ניתוח ספקטרוסקופי של אור הכוכב המוסתר בזמן תהליך ההסתרה מאפשר ללמוד על הרכב האטמוספירה של כוכב הלכת המסתיר.
כוכבי לכת יכולים להסתיר גם זה את זה, אך במקרים רבים מדובר במעבר בלבד, שכן כוכבי הלכת הפנימיים קטנים בהרבה מהחיצוניים.
אירועי הסתרה אירעו לאחרונה בשנים 1793 (כוכב חמה הסתיר את אורנוס), 1737 (נוגה הסתיר את כוכב חמה), 1708 (כוכב חמה הסתיר את אורנוס) ו-1702 (צדק הסתיר את נפטון).
כוכב חמה צפוי להסתיר את נפטון בשנת 2067 ואת מאדים בשנים 2079 ו-2126; נוגה צפוי להסתיר את נפטון בשנת 2104 ואת כוכב חמה בשנת 2133. באירועי הסתרה או מעבר מסוג זה, יכול כוכב הלכת הקרוב להסתיר גם את הירחים של כוכב הלכת הרחוק יותר.
ב-25 במרץ 2816 בשעה 15:47 UTC יסתיר כוכב חמה הקטן את כוכב הלכת צדק, הגדול במערכת השמש, באירוע נדיר.
הסתרה על ידי גופים קטנים
גם אסטרואידים וכוכבי לכת ננסיים עוברים על פני כוכבים ואירועים אלו קורים כמעט מדי לילה.
בשל גודלם הקטן של גרמי שמים אלו התצפית באירועי הסתרה מסוג זה דורשת ציוד מקצועי.
אירועי הסתרה אלו מאפשרים למדוד במדויק את גודלו של הגוף המסתיר וכן את צורתו, ובמקרה של כוכבי לכת ננסיים גם לזהות את קיומה של אטמוספירה.
באופן זה ניתן ללמוד על תכונותיהם של גופים טרנס-נפטוניים שהתצפית הישירה בהם קשה בשל מרחקם הגדול מהשמש ומכדור הארץ.
עם זאת, בשל מהירות תנועתם הנמוכה, אירועי הסתרה בהשתתפותם הם נדירים יחסית.
גם הירחים של כוכבי הלכת במערכת השמש עשויים להשתתף באירועי הסתרה.
כך למשל בשנת 1989 ארעה הסתרה של הכוכב 28 בקשת על ידי טיטאן והתצפיות באירוע זה אפשרו לנתח את הרכב האטמוספירה שלו.
כמו כן, כאשר מישור ההקפה של הירחים של כוכב לכת מסוים מתלכד עם מישור ההקפה של כדור הארץ, הירחים של אותו כוכב לכת יכולים להסתיר גם זה את זה.
אירועי הסתרה מסוג זה קורים בעיקר בין ירחי צדק וירחי שבתאי.
כוכבים משתנים לוקים הם זוג כוכבים המקיפים זה את זה כך שמישור ההקפה מתלכד עם קו הראיה מכדור הארץ ובכל הקפה עוברים הכוכבים זה על פני זה ומסתירים זה את אורו של זה.
הסתרה זו יוצרת ירידה בבהירות הנראית של הזוג, שניכרת בעיקר כאשר אחד הכוכבים גדול יותר ובהיר פחות מהשני.
כוכבים משתנים מסוג זה אלו אלגול ושליאק.
קיימת הצעה לבנות לוויין שיסייע במחקר אסטרונומי באמצעות הסתרה מכוונת: הלוויין המוצע מכונה BOSS, ראשי תיבות של Big Occulting Steerable Satellite (בתרגום חופשי "לוויין הסתרה גדול וניתן–להכוונה"), ולפי התכנון הוא יכלול יריעה גדולה וקלה, מדחפי-תמרון ומערכת ניווט.
הלוויין ינוע וימוקם בין טלסקופ שיופעל בתיאום איתו לשמש קרובה כלשהי (לא השמש שלנו), יחסום את מרבית הקרינה ממנה וכך יאפשר לטלסקופ לצפות בכוכבי הלכת המקיפים אותה.
גודלו של הלוויין המוצע הוא 70 על 70 מטרים, משקלו כ-600 קילוגרמים, והוא יתמרן באמצעות מנועי יונים, בשילוב היריעה שתתפקד גם כמפרש שמש.
מיקום הלוויין במרחק של 100,000 קילומטרים מהטלסקופ, יביא לחסימת למעלה מ–99.998% מקרינת השמש אליה הטלסקופ מכוון.
קיימות שתי תצורות אפשריות ללוויין זה.
הראשונה עם טלסקופ חלל שימוקם קרוב לוודאי סמוך לנקודת לגראנז' L2 של כדור הארץ (בה ממוקמים טלסקופי חלל אחרים הודות להגנה שמספק כדור הארץ מקרינת השמש).
השנייה בה הלוויין ימוקם במסלול כבידתי אליפטי גבוה ביחס לכדור הארץ, ויפעל בשיתוף עם טלסקופ קרקעי.
באפוגיאה של המסלול (כלומר כשהלוויין מרוחק באופן מרבי מכדור הארץ), הלוויין יישאר נייח באופן יחסי לקרקע, ויאפשר זמני חשיפה ארוכים יותר.
גרסה עדכנית יותר לתכנון זה נקראת "the Starshade" ("צל הכוכב"), בה נעשה שימוש בדיסק הסתרה (קורונגרף ) בצורת חמנית.
הצעה דומה אחרת היא ללוויין שיסתיר קרינת X בהירה, המכונה בהתאם XOSS (X-ray Occulting Steerable Satellite).
הסתעפות גרקו היא ההסתעפות 4. ג3 בפתיחה האיטלקית.
הפתיחה מקוטלגת בשיטת אנציקלופדיית פתיחות שחמט c53-c54.
המשחק מטה הוא אחד המפורסמים שיש בשחמט בהתכתבות.
הוא שוחק בין השנים 1834 ל-1836 באמצעות הדואר בין שחמטאי העיר פריס לשחמטאי לונדון.
בין המפורסמים שבשחמטאי פריס שהשתתפו במשחק היה פייר סט.
הנה משחק מודרני של אלופת ישראל בשחמט לובה קריסטול נגד קאפשייב
הסתיידות היא תהליך בו יונים של סידן ומגנזיום מתגבשים על פני משטח או רקמת תאים בגוף החי.
המונח הסתיידות יכול להתייחס גם לתהליכי שקיעת מינרלים תקינה במערכות ביולוגיות, כמו היווצרות סטרומטוליטים או קונכיות של רכיכות .
הסתיידות היא הצטברות של מלחי סידן ברקמת גוף.
באופן טבעי זה מתרחש במהלך היווצרות עצם, אך סידן יכול להיות מושקע בצורה לא תקינה גם ברקמות רכות, ולגרום להן להתקשות.
ניתן לסווג הסתיידויות לפי השאלה האם קיימת הפרת איזון מינרלי או לא, וכן לפי מיקום ההסתיידות.
ההסתיידות כתופעה בעייתית בגוף יונקים היא מוכרת בעיקר בסתימה של עורקים, אשר עשויה להוביל להתקף לב או אירוע מוחי.
תופעות נוספות אשר נגרמות עקב הסתיידות הן אבנים בכליות, או באופן פחות קטלני מן הראשון בתופעת אבנית על גבי השיניים אשר עשויה להוביל לעששת ובעיות במערכת השיניים.
כתופעה פנים-מערכתית היא נוטה להיגרם עקב חוסר בוויטמינים ממשפחת ה-K (במיוחד K2), אשר מאפשר לגוף לשלוט ברמות הסידן.
תהליך דומה, אך נורמטיבי יותר מתרחש בעת יצירתן של רקמות עצם.
משפחות מלחי הסידן אשר נוטות להצטבר בגוף:
בנוסף מלחים אלו קשורים לתהליכי הסתיידות במערכות אחרות:
הסתערות חיל הפרשים הוא סרט מלחמה בריטי משנת 1968 בבימוי של טוני ריצ'רדסון בהשתתפות טרוור הווארד, דייוויד המינגס, ג'ון גילגוד, וונסה רדגרייב.
הסרט מתאר את הסתערות הבריגדה הבריטית הקלה במלחמת קרים שהסתיימה תוך זמן קצר בתבוסה קשה.
סרט קודם על אותה פרשה הופק ב-1936 עם ארול פלין ואוליביה דה הבילנד בתפקידים הראשיים.
הסרט משובץ בקטעי אנימציה המתארים באופן סאטירי את הגורמים למלחמת קרים ואת תוצאותיה.
יש בו סצנות מלחמה המוניות.
בסרט מתואר הפער הגדול בין המעמד הגבוה של הקצינים המפקדים והמעמד הנמוך של חיילים פשוטים המגויסים מדלת העם לשמש בשר תותחים במלחמות תמורת בגדים יפים ומשכורת צנועה.
עבור סרט זה, טרוורד הווארד היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר.
בנוסף לפרס זה, היה הסרט מועמד לפרסים על העיצוב האמנותי, צילום, תלבושות, סאונד ועריכה.
לורד קרדיגאן (טרוור הווארד) הוא מפקד גדוד ההוסארים ה-11 בצבא האנגלי.
הוא גאה בגדוד שלו ומוציא מכספו על מדים יפים של חייליו במסגרת צבא שלא ידע מלחמות מאז קרב ווטרלו.
אנשיו מגייסים חיילים מדלת העם ומבטיחים להם מדים, גאווה ופרנסה.
על עבירות קטנות וגדולות הם נשפטים לעונש מלקות.
החיילים המשועממים ששים לקרב ולא נמנעים מלפזר בכוח הפגנות של רודפי שלום ומתנגדי מלחמה.
שני קפטנים מגיעים לגדוד לאחר שירות בהודו - לואיס נולן (דייוויד המינגס) וויליאם מוריס (מארק ברנס).
קרדיגן מזלזל בהם, מכנה אותם "הודים" ומתעמת לא פעם עם נולן.
ויליאם נישא לחברתו קלריסה (ונסה רדגרייב) ונולן מפתח אתה קשרים אינטימיים חשאיים.
הצבא האנגלי מושט בספינות לחצי האי קרים בפיקודו של לורד רגלאן (ג'ון גילגוד), קצין קשיש ואיטי שמאז קרב ווטרלו לא נלחם.
על דיוויזיית הפרשים מפקד לורד לוקאן (הנרי אנדרוז) שמסוכסך עם קרדיגן.
החיילים נוחתים בחוף שכשהם תשושים לאחר מספר סערות בים ומגפת כולרה שמתפשטת וממיתה הרבה מהם.
נולן מתמנה לעוזרו של לורד רגלאן.
הוא מתרשם שרגלאן איטי ולא מתמצא במהלך הקרב עם הרוסים.
רגלאן רוצה לשמר את הפרשים הקלים למערכה על סבסטופול.
הוא נותן הוראה בכתב לנולן שיעביר למפקדי הפרשים שלא ייכנסו לקרב.
הרוסים תפסו חלק מהתותחים של האנגלים.
קרדיגן עומד עם אנשיו בעמק ולא רואה את הרוסים הניצבים מצידי העמק.
נולן מגיע נסער ומבולבל וכאשר קרדיגן מתחיל לחקור אותו הוא מתחיל להסתער כששאר הפרשים מאחוריו.
בתחילת הקרב הוא מתוודע לטעותו אך נהרג.
הפרשים הקלים שועטים לעבר הרוסים שתפסו את התותחים אך מותקפים מן הצדדים ורובם נהרגים.
הסרט מסתיים בוויכוח קולני בין המפקדים בנוסח "מי נתן את ההוראה"?..
העבודה–גשר הייתה רשימה משותפת למפלגות העבודה וגשר לבחירות לכנסת העשרים ושתיים.
הרשימה דגלה בסוציאל-דמוקרטיה ובמיסוי פרוגרסיבי והייתה בעלת מצע חברתי-כלכלי ברובו.
ב-18 ביולי 2019 הודיעו עמיר פרץ, יושב ראש העבודה, ואורלי לוי-אבקסיס, יושבת ראש גשר, על ריצה משותפת בבחירות.
פרץ החליט כי הרשימה לא תתאחד עם מפלגות נוספות.
בנוסף הודיע שלא יצטרף לממשלת נתניהו ושימליץ לנשיא על בני גנץ כמועמד להרכבת הממשלה.
סתיו שפיר פרשה ממפלגת העבודה והצטרפה לרשימת המחנה הדמוקרטי כיו"ר רשימת התנועה הירוקה, לצד יעל כהן פארן.
גם יפעת ביטון מגשר עזבה למפלגת ישראל דמוקרטית.
חברי הכנסת שלי יחימוביץ', אבי גבאי וטל רוסו הודיעו שיפרשו מפעילות פוליטית.
באוגוסט 2019 גילח עמיר פרץ את שפמו לאחר 47 שנים.
הוא הסביר שעשה זאת כדי להבהיר שמפלגתו ומפלגת גשר בראשות אורלי לוי לא ישבו יחד עם נתניהו בממשלה בשום מצב: "החלטתי להסיר את השפם כדי שכל עם ישראל יבין בדיוק מה שאני אומר ויוכל לקרוא את שפתיי – לא אשב עם ביבי".
בבחירות לכנסת ה-22 זכתה הרשימה בשישה מנדטים.
ב-13 בינואר לקראת הבחירות לכנסת ה-23, החליטה העבודה-גשר לרוץ ברשימה משותפת יחד עם מרצ.
הרשימות קבעו כי יפרדו לסיעות נפרדות, מיד לאחר הבחירות לכן מדובר כבלוק טכני בלבד.
עמיר פרץ ואורלי לוי-אבקסיס מוקמו במקומות הראשון והשני בהתאמה בבלוק המשותף, כאשר שאר חברי מרצ והעבודה משולבים בעשיריה הראשונה כזוגות באופן שווה.
הרשימה המשותפת רצה עם הפתק "אמת".
מיד אחרי הבחירות ועל רקע מחלוקת סביב האפשרות של ממשלת מיעוט בתמיכת הרשימה המשותפת, התפצלה גשר לסיעה נפרדת, ובכך שיתוף הפעולה חדל להתקיים.
מצע הרשימה הוא חברתי-כלכלי ברובו והיא דוגלת בערכי שמאל חברתיים מובהקים בתחומי הדיור, הכלכלה, הבריאות והחינוך.
הרשימה מציעה מתן סיוע לשכבות החלשות וחיזוק הפריפריה.
במישור המדיני-ביטחוני הסיעה מאמינה בפתרון שתי המדינות.
בחירותמנהיגקולותאחוזמושבים+/-קואליציה/אופוזיציה ספטמבר 2019 עמיר פרץ 212,782 (#8) 4.80 0
רשימת חברי המפלגה אשר נבחרו ונכנסו לכנסת העשרים ושתיים:
העבודה-גשר-מרצ הייתה רשימת שמאל ישראלית שהורכבה משלוש מפלגות – העבודה, גשר ומרצ.
הרשימה התמודדה ב, בראשותו של עמיר פרץ, יו"ר מפלגת העבודה.
הרשימה קיבלה בבחירות 7 מנדטים, מתוכם 3 לעבודה, אחד לגשר ו-3 למרצ.
ב-13 בינואר 2020 הכריזו ראשי העבודה ומרצ, עמיר פרץ וניצן הורוביץ על איחוד טכני בין הרשימות לקראת הבחירות לכנסת ה-23 מחשש שמא אחת או יותר מהרשימות לא תעבור את אחוז החסימה.
לאיחוד קדם משא ומתן עם סיעת "כחול לבן", במסגרתו סוכם שמספר השרים שיוקצה לסיעות העבודה-גשר ומרצ בממשלתו העתידית של גנץ יתבסס על מספר חברי הכנסת של הסיעות ב (6 ו-5 בהתאמה).
מפלגת גשר, בראשות אורלי לוי-אבקסיס, אשר רצה יחד עם מפלגת העבודה בבחירות הקודמות במסגרת העבודה-גשר, המשיכה אל שיתוף הפעולה המורחב.
רשימת "המחנה הדמוקרטי", אשר מרצ הייתה חלק ממנה בבחירות הקודמות, התפרקה, אך יאיר גולן ממפלגת "ישראל דמוקרטית", שהייתה חלק מ"המחנה הדמוקרטי", הצטרף למרצ לקראת סגירת הרשימות.
לצורך האיחוד, תחילה אמור היה יאיר גולן להצטרף על בסיס מפלגת המדף "הבחירה הדמוקרטית", שמנהיגה לשעבר רומן ברונפמן העמיד לרשותו לשם כך, אך לבסוף, לאור קשיים טכניים, הצטרפו יאיר גולן ואמילי מואטי (שבעבר התמודדה בפריימריז במפלגת העבודה) אל מרצ ושובצו מטעמה.
מיד לאחר השבעת הכנסת העשרים ושלוש, הגישה גשר בקשה להתפצל לסיעה נפרדת, על רקע מחלוקת סביב האפשרות של ממשלת מיעוט בתמיכת הרשימה המשותפת.
הבקשה התקבלה ב-23 במרץ 2020 והסיעה התפצלה ל"העבודה–מרצ" ולגשר.
ב-4 באפריל הודיע פרץ כי בכוונתו להתפצל מהסיעה המשותפת עם מרצ בעקבות המגעים לכניסת מפלגת העבודה לממשלה, והפיצול אושר כעבור יומיים.
רשימה המועמדים לבחירות לכנסת ה-23 כפי שהוגשה לוועדת הבחירות המרכזית ב-15 בינואר ומותכם נבחרו חברי הכנסת הבאים:מקרא:''' , ,
העבד הגוסס (באיטלקית: Schiavo morente) הוא פסל שיש לא גמור של הפסל מיכלאנג'לו, שהושלם בשנת 1513. הוא נחצב בגודל טבעי (גובה 215 ס"מ) ומוצג במוזיאון הלובר בפריז.
שני פסלי העבדים, העבד המורד והעבד הגוסס, הוזמנו על ידי יורשי האפיפיור יוליוס השני בחודש מאי 1513 עבור מצבה מפוארת, שאמורה הייתה להיות מוקמת עבורו בבזיליקת פטרוס הקדוש.
המצבה לא הוקמה מעולם ובמקומה הוקמה מצבה צנועה יותר (סן פייטרו אין וינקולי), ששני הפסלים לא נכללו בה.
מיכלאנג'לו מסר אותם בשנת 1546 לרוברטו סטרוצי כהוקרה על שאירח אותו בנדיבות בביתו ברומא, בעת מחלתו בין השנים 1544–1546.
סטרוצי עקר לליון שבצרפת בשנת 1550 ולקח איתו את הפסלים.
בשנת 1578 הם הוצגו במונמורנסי ליד פריז.
בשנת 1632 נמכרו לקרדינל רישלייה שהציב אותם באחוזתו.
יורשיו העבירו אותם לפריז בשנת 1749. בשנת 1793, בעקבות המהפכה הצרפתית, הפסלים הוחרמו על ידי ממשלת צרפת והועברו למוזיאון הלובר.
מבחינה סגנונית הפסלים נשענים על פסלים יוונים עתיקים, כמו פסל לאוקואון שהתגלה בשנת 1506 ליד רומא ואשר זוהה על ידי מיכלאנג'לו.
שני העבדים, הכלואים בשלשלאות, מבטאים רגשות שונים לחלוטין.
העבד הגוסס הוא צעיר ונאה להפליא, וככל הנראה בשינה עמוקה.
לעומתו, העבד המורד הוא דמות גסה יותר שכל גופה נראה מעורב במאבק אלים.
העבד הגוסס עומד בתנוחת קונטרה פוסטו מובהקת, והוא נראה במצב של עייפות מוחלטת.
שתי רצועות חוצות את חזהו, הוא בקושי מזיז את זרועו האחת, בעודו אוחז את ראשו ברכות בעזרת זרועו השנייה.
13 עותקים של העבד הגוסס הוצבו במשטרת הרובע השנים-עשר של פריז.
העבד המורד (באיטלקית: Schiavo ribelle) הוא פסל שיש לא גמור של הפסל מיכלאנג'לו, שנוצר בשנת 1513. הוא נחצב בגודל טבעי (גובה 215 ס"מ) ומוצג במוזיאון הלובר בפריז.
המשמעות האיקונוגרפית של שתי הדמויות היא תעלומה.
יש מעט רמזים מלבד דמות מחוספסת של קוף ליד העבד הגוסס.
ג'ורג'ו וזארי בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר זיהה אותם כמייצגים מחוזות משועבדים שהיו בשליטת יוליוס השני.
משמעויות נוספות שהוצעו: יצרים משועבדים, האמנות אשר שונמכה לעבדות עקב מות האפיפיור (יוליוס השני היה פטרונם וידידם האישי של אמנים רבים, כולל מיכלאנג'לו), האמנות שמנסה להשתחרר מכבליה או הנפש האנושית שמנסה להשתחרר ממגבלות הגוף.
העבד המורד מוצג כאשר הוא מעוות את פלג גופו העליון ואת ראשו, בניסיון להשתחרר מן האזיקים שכובלים את ידיו מאחורי גבו.
הכתף והברך המורמות יוצרות את הרושם שהפסל מתקדם לעבר הצופה, מה שמגביר את הנוכחות המרחבית שלו.
העבד המורד מביט מעלה, כאילו מנסה להשתחרר מהמגבלות הארצית ולהתאחד עם האל.
גופו מתפתל בתנוחת נחש המבדילה אותו מן העבד הגוסס.
הראש נע בכאב מעלה ואחורה בכיוון ההפוך לתנועת הכתפיים.
והכתפיים נעות בכיוון ההפוך לתנועת המותניים.
פסל זה מדגים בצורה הטובה ביותר עד כמה הגוף יכול להפוך להבעה אצל מיכלאנג'לו.
עם זאת, "נון-פיניטו" היה תמה חוזרת אצל מיכלאנג'לו.
במסעו אחר אמת מוחלטת באמנות, הוא נטש יצירה כאשר חש כי אינו יכול להשיג את האידיאל שלו, לפיכך הוא השאיר את סימני הכלים שלו (פטיש, אזמל, פצירה) גלויים לעין.
עדות חיה למאבקו הבלתי פוסק עם גוש השיש, כדי לשחרר את הדמות הכלואה בתוכו.
הסתערות משיכות, המכונה גם ריצה בנקאית מתרחשת כאשר לקוחות רבים מושכים את כספם מבנק מכיוון שהם מאמינים שהבנק עלול להפסיק לפעול בעתיד הקרוב.
במילים אחרות הסתערות משיכות מתרחשת כאשר, במערכת בנקאית עם רזרבה חלקית (בה הבנקים בדרך כלל שומרים רק חלק קטן מנכסיהם כמזומן), לקוחות רבים מושכים מזומנים מחשבונות בנק במוסד פיננסי בו-זמנית מכיוון שהם מאמינים כי המוסד הפיננסי הוא, או עלול להפוך, לחדל פירעון.
הם שומרים על המזומנים או מעבירים אותם לנכסים אחרים, כגון איגרות חוב ממשלתיות, מתכות יקרות או אבני חן.
כאשר הם מעבירים כספים למוסד אחר, זה עשוי להתאפיין כבריחת הון.
ככל שהסתערות המשיכות מתקדמת היא עשויה להפוך לנבואה המגשימה את עצמה: ככל שיותר אנשים מושכים מזומנים, הסבירות לקריסה עולה, מה שגורם למשיכות נוספות.
זה יכול לערער את יציבות הבנק עד לנקודה בה נגמרים לו המזומנים ובכך הוא עומד בפני פשיטת רגל פתאומית.
כדי להילחם בהסתערות משיכות, בנק רשאי להגביל כמה מזומנים רשאי כל לקוח למשוך, להשעות משיכות כליל, או לרכוש מיידית יותר מזומנים מבנקים אחרים או מהבנק המרכזי.
פאניקה בנקאית היא משבר כלכלי המתרחש כאשר בנקים רבים סובלים מהסתערויות בו-זמנית, כאשר אנשים מנסים לפתע להמיר את הפיקדונות המאוימים שלהם למזומן או מנסים לצאת לגמרי ממערכת הבנקאות המקומית שלהם.
משבר בנקאי מערכתי הוא משבר בו כל או כמעט כל ההון הבנקאי במדינה נמחק.
שרשרת פשיטות הרגל הנובעת מכך עלולה לגרום למיתון ארוך, כאשר עסקים מקומיים וצרכנים מורעבים מהון כאשר מערכת הבנקאות המקומית נסגרת.
לדברי יושב הראש לשעבר של הפדרל ריזרב, הבנק המרכזי של ארצות הברית, בן ברננקי, השפל הגדול נגרם על ידי מערכת הפדרל ריזרב וחלק ניכר מהנזק הכלכלי נגרם ישירות על ידי הסתערויות משיכות.
העלות של תיקון משבר בנקאי מערכתי יכולה להיות עצומה, עם עלויות פיסקליות ממוצעות של 13% מהתמ"ג והפסדי תפוקה כלכליים של 20% מהתמ"ג בממוצע, עבור משברים גדולים מ-1970 עד 2007.
נעשה שימוש במספר טכניקות כדי לנסות למנוע הסתערויות משיכות או למתן את השפעותיהן.
טכניקות אלה לא תמיד עובדות: למשל, אפילו עם ביטוח פיקדונות, המפקידים עדיין עשויים להיות מונעים מאמונות שהם עשויים להישאר ללא גישה מיידית לפיקדונות במהלך ארגון מחדש של הבנק.
ריצות בנקאיות הופיעו לראשונה כחלק ממחזורי הרחבת האשראי וההתכווצות שלו לאחר מכן.
ב ואילך סבלו צורפים אנגלים שהנפיקו שטרות חוב מכשלים קשים עקב יבול גרוע, וגררו חלקים מהארץ לרעב ואי שקט.
הסתערויות משיכות שימשו גם כדי לסחוט אנשים וממשלות.
בשנת 1832 הפילה הממשלה הבריטית תחת הדוכס מוולינגטון ממשלת רוב בהוראת המלך, ויליאם הרביעי, כדי למנוע את חוק הרפורמה של 1832. מעשיו של ולינגטון הכעיסו את הרפורמים, והם איימו להסתער על הבנקים תחת קריאת ההתכנסות "עצור את הדוכס, לך על זהב!" ("Stop the Duke, go for gold!").
רבים מהמיתונים בארצות הברית נגרמו מפאניקה בנקאית.
הפאניקה הבנקאית החלה בדרום ארצות הברית בנובמבר 1930, שנה אחת לאחר קריסת וול סטריט 1929, ונגרמה בעקבות קריסת שורה של בנקים בטנסי וקנטקי, ובדצמבר חוותה ניו יורק הסתערויות מסיביות.
פילדלפיה נפגעה שבוע לאחר מכן בשל הסתערויות משיכות שהשפיעו על מספר בנקים, אך נבלמו בהצלחה על ידי פעולה מהירה של הבנקים המובילים בעיר והבנק הפדרלי.
המשיכות החמירו לאחר שקונצרנים כלכליים בניו יורק ובלוס אנג'לס קרסו בשערוריות שסוקרו באופן בולט.
חלק ניכר מהנזק הכלכלי של השפל בארצות הברית נגרם ישירות על ידי הסתערויות משיכות, אם כי בקנדה לא היו הסתערויות כאלו עקב תקנות בנקאיות שונות.
מילטון פרידמן ואנה שוורץ טענו כי משיכות קבועות מבנקים על ידי מפקידים עצבניים ("אגירה") נוצרו בהשראת החדשות על סתיו 1930 בהסתערויות המשיכות ואילצו בנקים לחסל הלוואות, מה שגרם ישירות לירידה בהיצע הכסף ולכיווץ הכלכלה.
ניהול הבנקים המשיכו להסעיר את ארצות הברית במהלך השנים הבאות.
מוסדות שהוקמו במהלך השפל מנעו הסתערויות על בנקים מסחריים מאז שנות ה-30, אפילו בתנאים כמו משבר החיסכון וההלוואות של שנות ה-80 וה-90.
המשבר הכלכלי העולמי שהחל ב-2007 התרכז סביב כשלי נזילות בשוק שהיו דומים להסתערות משיכות.
המשבר הכיל גל של הלאמות בנקים, למשל Northern Rock בממלכה המאוחדת ואינדימק בארצות הברית.
משבר זה נגרם על ידי שיעורי ריבית נמוכים המעוררים בועת מחירי נכסים.
במסגרת בנקאות רזרבה חלקית, המשמשת בימינו ברוב המדינות המפותחות, הבנקים שומרים רק חלק קטן מהפיקדונות הדרושים שלהם כמזומן.
היתר מושקע בניירות ערך ובהלוואות, שתנאיהן ארוכים בדרך כלל מהפיקדונות הדרושים, וכתוצאה מכך חוסר התאמה בין נכסים והתחייבויות.
לאף בנק אין מספיק רזרבות בהישג יד כדי להתמודד עם משיכות של כל ההפקדות בבת אחת.
דאגלס דיימונד ופיליפ דיבוויג פיתחו מודל כדי להסביר מדוע מתרחשות הסתערויות משיכות ומדוע בנקים מנפיקים פיקדונות נזילים יותר מהנכסים שלהם.
לפי המודל, הבנק פועל כמתווך בין לווים המעדיפים הלוואות לתווך ארוך לבין מפקידים המעדיפים חשבונות נזילים.
מודל דיימונד-דיבוויג מספק דוגמה למשחק כלכלי עם יותר משיווי משקל נאש אחד, שבו הגיוני שמפקידים בודדים יעסקו בהסתערות משיכות ברגע שהם חושדים שאפשר להתחיל, אף על פי שהסתערות הזו תגרום לבנק לקרוס.
לפי המודל, השקעה עסקית דורשת הוצאות בהווה כדי להשיג תשואות, להן לוקח זמן להגיע, למשל הוצאות על מכונות ומבנים כעת על מנת להגביר את הייצור בשנים הבאות.
עסק או יזם שצריך ללוות כדי לממן השקעה ירצה לתת להשקעות זמן רב להניב תשואה לפני החזר מלא של ההלוואה, ויעדיף הלוואות לפדיון ארוך, המציעות מעט נזילות פיננסית למלווה.
אותו עיקרון חל על יחידים ומשקי בית המבקשים מימון לרכישת פריטים בסכומים גדולים כגון בית מגורים או מכונית.
ייתכן שלמשקי הבית ולחברות המלווים לעסקים אלה יהיו צרכים פתאומיים ובלתי צפויים במזומן, ולכן הם מוכנים לרוב להלוות רק בתנאי שתובטח להם גישה מיידית לכספם בצורה של חשבונות פיקדון נזילים לפי דרישה, כלומר חשבונות עם מועד הפירעון הקצר ביותר האפשרי.
מאחר שלווים זקוקים לכסף והמפקידים חוששים להעמיד הלוואות אלו בנפרד, הבנקים מספקים שירות רב ערך על ידי צבירת כספים מפיקדונות בודדים רבים, חלקם להלוואות ללווים, ופיזור הסיכונים של דרישה פתאומית למזומן.
הבנקים גובים ריבית גבוהה בהרבה על ההלוואות לטווח ארוך מאשר הכסף שהם משלמים על פיקדונות לפי דרישה, מה שמאפשר להם להרוויח.
אם רק מפקידים בודדים ימשכו את כספם מהבנק בכל זמן נתון, הסדר זה עובד היטב.
בהיעדר מצב חירום בקנה מידה התואם או חורג מאזור פעילותו הגאוגרפי של הבנק, לא סביר שהצרכים הבלתי צפויים של המפקידים במזומנים יתרחשו באותו זמן.
כלומר, לפי חוק המספרים הגדולים, בנקים יכולים לצפות רק לאחוז קטן של חשבונות המושכים את כל כספם ביום אחד, משום שצורכי ההוצאה האישיים אינם מתואמים במידה רבה.
בנק יכול לתת הלוואות על פני טווח זמן ארוך, תוך שהוא מחזיק רק כמויות קטנות יחסית של מזומן בהישג יד כדי לשלם לכל המפקידים שעלולים לדרוש את כספם.
עם זאת, אם מפקידים רבים ימשכו את כספם בבת אחת, הבנק עצמו (בניגוד למשקיעים בודדים) עלול להיכנס למשבר נזילות, מפקידים נוספים ימהרו למשוך את כספם, ויאלצו את הבנק למכור רבים מנכסיו בהפסד, ובסופו של דבר אף לקרוס.
אם בנק כזה ינסה לגבות את הלוואותיו מוקדם, עסקים עלולים להיאלץ לשבש את הייצור שלהם, ואנשים פרטיים יצטרכו למכור את בתיהם או רכביהם, מה שיגרום להפסדים נוספים לכלכלה הגדולה יותר.
למרות זאת, רבים מהחייבים לא יוכלו לשלם לבנק במלואו את כל הסכום הדרוש וייאלצו להכריז על פשיטת רגל, מה שעלול להשפיע על נושים אחרים בתהליך.
הסתערות משיכות יכולה להתרחש גם כשהיא מתחילה על ידי סיפור שקרי.
אפילו למפקידים שיודעים שהסיפור שקרי יהיה תמריץ למשוך, אם הם חושדים שמפקידים אחרים יאמינו לסיפור.
כך הופך הסיפור לנבואה המגשימה את עצמה.
רוברט קינג מרטון, שטבע את המונח, אף הזכיר הסתערות משיכות כדוגמה למושג בספרו "תיאוריה חברתית ומבנה חברתי".
מרווין קינג, נגיד בנק אנגליה, ציין שאולי זה לא רציונלי להתחיל הסתערות משיכות, אך בהחלט רציונלי להשתתף באחת לאחר שהחלה.
הסתערות משיכות מציינת משיכה פתאומית של פיקדונות מבנק אחד בלבד.
פאניקה בנקאית היא משבר כלכלי המתרחש כאשר בנקים רבים סובלים מהסתערויות בו זמנית.
במשבר בנקאי מערכתי, כל או כמעט כל ההון הבנקאי במדינה נמחק.
משבר כזה עלול להיגרם כאשר הרגולטורים מתעלמים מסיכונים מערכתיים ואפקט גלישה.
משברים בנקאיים מערכתיים כרוכים בעלויות פיסקליות משמעותיות והפסדי תפוקה גדולים.
לעיתים קרובות נעשה שימוש בנזילות חירום ובערבויות גורפות על מנת להכיל משברים אלה, אם כי לא תמיד בהצלחה.
בדרך כלל נעשה במשברים כאלו שימוש במדיניות פיסקלית מרחיבה.
במשברי נזילות ופירעון יכול בנק מרכזי לספק נזילות כתמיכה בבנקים לא נזילים.
הגנת המפקידים יכולה לעזור להחזיר את האמון, אם כי היא נוטה להיות יקרה ולא בהכרח מזרזת את ההתאוששות הכלכלית.
ההתערבות מתעכבת לעיתים קרובות בתקווה שתתרחש התאוששות, ועיכוב זה מגביר את הלחץ על המשק.
חלק מהאמצעים יעילים יותר מאחרים בבלימת הנשורת הכלכלית ובשיקום המערכת הבנקאית לאחר משבר מערכתי.
אלה כוללים הערכת היקף הבעיה, תוכניות לסילוק חובות ללווים במצוקה, ארגון מחדש של חברות, הכרה בהפסדי בנקים והיוון נאות של בנקים.
מהירות ההתערבות היא מכרעת: התערבות מתעכבת לעיתים קרובות בתקווה שבנקים חדלי פירעון יתאוששו אם יקבלו תמיכה בנזילות והקלה ברגולציה, ובסופו של דבר עיכוב זה מגביר את הלחץ על הכלכלה.
תוכניות ממוקדות, המפרטות כללים ברורים הניתנים לכימות ומכילות סטנדרטים משמעותיים לרגולציית הון, לרוב מוצלחות יותר.
לפי קרן המטבע הבין-לאומית, חברות ניהול נכסים בבעלות ממשלתית ("בנקים רעים" ) אינן יעילות במידה רבה בשל אילוצים פוליטיים.
עלות תיקון המשבר עלולה להיות גדולה מאוד.
במשברים בנקאיים חשובים מבחינה מערכתית בעולם מ-1970 עד 2007, עלות הזרמת ההון הממשלתי הממוצעת הייתה 6% מהתמ"ג, העלויות הפיסקליות הקשורות לניהול משברים היו בממוצע 13% מהתמ"ג (16% מהתמ"ג אם מתעלמים מהחזרי הוצאות), והפסדי התפוקה הכלכליים היו בממוצע כ-20% מהתמ"ג בארבע השנים הראשונות של המשבר.
מספר שיטות משמשות על מנת למנוע או להפחית הסתערויות בנקאיות.
כמה שיטות מניעה חלות על בנקים בודדים, בלי קשר לשאר המשק.
בנקים מקרינים לעיתים קרובות מראה של יציבות, עם מבנה מוצק ושמרני.
בנק עשוי לנסות להסתיר מידע שעשוי לעורר הסתערות.
למשל, בימים שלפני ביטוח פיקדונות, היה הגיוני שלמבנה הבנק תהיה מבואה גדולה ושירות מהיר על מנת למנוע היווצרות של שורת מפקידים המשתרעת החוצה אל הרחוב שעלולה לגרום לעוברים ושבים להסיק שמתרחשת הסתערות משיכות.
בנק עשוי לנסות להאט את ניהול הבנק על ידי האטה מלאכותית של התהליך.
שיטה אחת היא לגרום למספר רב של חברים וקרובי משפחה של עובדי הבנק לעמוד בתור ולבצע הרבה עסקאות קטנות ואיטיות.
תזמון משלוחים בולטים של מזומנים יכול לשכנע את המשתתפים בהסתערות המשיכות שאין צורך למשוך פיקדונות בחופזה.
בנקים יכולים לעודד לקוחות לבצע הפקדות לתקופה שלא ניתן למשוך לפי דרישה.
אם פיקדונות לתקופות מהווים אחוז גבוה מספיק מההתחייבויות של הבנק, הפגיעות שלו להסתערות משיכות תפחת במידה ניכרת.
החיסרון הוא שהבנקים צריכים לשלם ריבית גבוהה יותר על פיקדונות כאלו.
בנק יכול להשעות באופן זמני משיכות כדי לעצור הסתערות.
במקרים רבים איום ההשעיה מונע את ההסתערות, כך שהאיום לא חייב להתממש.
רכישת חירום של בנק פגיע על ידי מוסד אחר עם עתודות הון חזקות יותר.
שיטה זו משמשת בדרך כלל את התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות בארצות הברית כדי להיפטר מבנקים חדלי פירעון במקום לשלם למפקידים ישירות מכספו.
אם אין קונה פוטנציאלי מיידי למוסד כושל, רגולטור או מבטח פיקדונות רשאים להקים בנק גשר הפועל באופן זמני עד שניתן יהיה לחסל או למכור את העסק.
כדי תקן קריסת בנק עשויה הממשלה להקים "בנק רע" , שהוא תאגיד חדש לניהול נכסים בניהול ממשלתי שקונה נכסים בודדים מבנק פרטי אחד או יותר, מפחית את שיעור איגרות החוב, ולאחר מכן משמש כנושה במקרים של חדלות הפירעון שלאחר מכן.
עם זאת, זה יוצר בעיה של סיכון מוסרי, שבעצם מסבסד פשיטת רגל: חייבים בעלי ביצועים נמוכים זמנית יכולים להיאלץ להגיש בקשה לפשיטת רגל כדי להפוך אותם לזכאים להימכר לבנק הרע.
כמה שיטות מניעה חלות בכל המשק, אם כי הן עדיין עלולות לאפשר למוסדות בודדים לקרוס.
מערכות ביטוח פיקדונות מבטחות כל מפקיד עד סכום מסוים, כך שחסכון המפקידים מוגן גם אם הבנק קורס.
מנגנון זה מסיר את התמריץ למשיכת הפקדות של אדם רק מפי שאחרים מושכים את שלהם.
עם זאת, המפקידים עדיין עשויים להיות מונעים מחשש שהם עלולים לאבד גישה מיידית לפיקדונות במהלך ארגון מחדש של הבנק.
כדי למנוע חששות כאלו, התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות של ארצות הברית שומר את פעולות ההשתלטות שלו על בנק קורס בסוד, והוא פותח מחדש סניפים בבעלות חדשה ביום העסקים הבא.
תוכניות ביטוח פיקדונות ממשלתיות יכולות להיות לא יעילות אם הממשלה עצמה נתפסת כחסרת מזומנים.
הלימות ההון של הבנק מפחיתה את האפשרות שבנק יהפוך לחדל פירעון.
הסכם בזל III מחזק את הלימות ההון הבנקאיות ומציג דרישות רגולטוריות חדשות בנושא נזילות הבנקים ומינוף הבנקים.
בנקאות ברזרבה מלאה היא המקרה ההיפותטי בו יחס הרזרבה נקבע ל-100%, והכספים המופקדים אינם מושאלים על ידי הבנק כל עוד נותרה בידי המפקיד הזכות החוקית למשוך את הכספים לפי דרישה.
לפי גישה זו, הבנקים ייאלצו להתאים מועדים של הלוואות ופיקדונות, ובכך להפחית במידה ניכרת את הסיכון להסתערות משיכות.
אלטרנטיבה פחות חמורה לבנקאות מלאה היא דרישת יחס רזרבה, המגבילה את שיעור הפיקדונות שבנק יכול להלוות, מה שמנמיך את הסיכוי שהסתערות המשיכות תתחיל מכיוון שיותר רזרבות יהיו זמינות כדי לספק את דרישות המפקידים.
שיטה זו קובעת מגבלה על בנקאות רזרבה חלקית.
שקיפות עשויה לסייע במניעת התפשטות משברים במערכת הבנקאית.
המורכבות הגדולה של סוגים מסוימים של נכסים הקשתה על משתתפי השוק להעריך אילו מוסדות פיננסיים ישרדו, מה שהעצים את המשבר בכך שגרם לרוב המוסדות להסס מאוד מלהלוות זה לזה.
הבנק המרכזי פועל כמלווה של מוצא אחרון.
כדי למנוע הסתערות משיכות, הבנק המרכזי מבטיח שייתן הלוואות קצרות מועד לבנקים כדי להבטיח שאם הם יישארו כדאיים כלכלית, תמיד תהיה להם מספיק נזילות כדי לכבד את הפיקדונות שלהם.
ספרו של וולטר בג'ט "לומברד סטריט: תיאור שוק ההון" מספק ניתוח מוקדם ומשפיע על תפקיד המלווה של מוצא אחרון.
קיומם של המלווה של מוצא אחרון וביטוח פיקדונות יוצרים שניהם סיכון מוסרי, שכן הם מפחיתים את התמריץ של הבנקים להימנע מהלוואות מסוכנות.
עם זאת הם עדיין מקובלים, שכן מקובל להאמין שהיתרונות של מניעה קולקטיבית עולים על העלויות של לקיחת סיכונים מופרזת.
שיטות להתמודדות עם פאניקה בנקאית כאשר המניעה נכשלה הן:
הודעות של הממשלה או הבנק המרכזי על הגדלת קווי אשראי, הלוואות או חילוץ לבנקים פגיעים.
הפאניקה הבנקאית של 1933 היא הרקע למחזה של ארצ'יבלד מקליש משנת 1935, "פאניקה" .
תיאורים בדיוניים אחרים של הסתערות משיכות כוללים את אלו ב"אלו חיים נפלאים" (1946, מתרחש ב-1932 בארצות הברית) ו"מרי פופינס" (1964, מתרחש ב-1910 בלונדון).
הסתייגות במשפט הבינלאומי היא הסתייגות לקבלת אמנה של מדינה.
הסתייגות מוגדרת על ידי אמנת וינה משנת 1969 בדבר חוק האמנות כ: הצהרה חד צדדית, המנוסחת או קרויה בכל אופן, שנעשית על ידי מדינה, בעת החתימה, אשרור, קבלה, אישור או הצטרפות לאמנה, לפיה היא מתיימרת לשלול או לשנות את התחולה המשפטית של הוראות מסוימות של האמנה בהחלתן על המדינה.
(סעיף 2 (1)(ד)) למעשה, הסתייגות מאפשרת למדינה להיות צד לאמנה, תוך ביטול התחולה המשפטית של אותה הוראה ספציפית באמנה שהיא מתנגדת לה.
מדינות אינן יכולות להסתייג לאחר שהן קיבלו את האמנה; הסתייגות חייבת להיעשות בזמן שהאמנה מתקבלת על ידי המדינה.
אמנת וינה לא יצרה את המושג של הסתייגויות אלא חקקה את המנהג הקיים.
כך שגם מדינות שלא הצטרפו רשמית לאמנת וינה מתנהגות כאילו שכן הצטרפו.
מאחר שהסתייגויות מוגדרות על פי אמנת וינה והצהרות פרשניות אינן מוגדרות, לעיתים קשה להבחין בין השניים.
בניגוד להסתייגות, הצהרה אינה נועדה להשפיע על חובותיה המשפטיים של המדינה, אלא היא מצורפת להסכמת המדינה לאמנה כדי להסביר או לפרש את מה שלדעת המדינה לא ברור.
סעיפים 19–23 לאמנת וינה מפרטים את הנהלים הנוגעים להסתייגויות.
בכדי לראות אם הסתייגות תקפה, חל מבחן חוקיות ההסתייגות כמתואר בסעיף 19 לאמנת וינה.
לפי סעיף זה מדינה לא רשאית לגבש הסתייגות אם:
1: ההסתייגות אסורה על פי האמנה.
(למשל האמנה המשלימה בדבר ביטול העבדות והאמנה נגד אפליה בחינוך ).
2: האמנה קובעת כי ניתן לבצע רק הסתייגויות מוגדרות, שאינן כוללות את ההסתייגות הנדונה.
זה קורה לעיתים קרובות כאשר במהלך משא ומתן מתברר כי הוראה מסוימת באמנה לא תהיה מוסכמת על כל הצדדים.
לפיכך, ניתנת האפשרות לצדדים שלא להסכים לאותה הוראה אלא להסכים עם האמנה באופן כללי.
3: במקרים שאינם נופלים תחת (1) או (2), ההסתייגות אינה תואמת את מטרת האמנה ומטרותיה.
נקודה 3 נקראת מבחן התאימות וקשה לקבוע אותה.
לא תמיד ברור מה מטרת האמנה ומטרותיה, במיוחד כאשר האמנות הן ארוכות ומורכבות.
הסתייגות חייבת להיכתב בכתב ולאחר מכן להישלח אל מקום ההפקדה של האמנה, במקרה של אמנה רב-צדדית , או ישירות למדינות האחרות שהן צד לאמנה.
מדינה רשאית למשוך הסתייגות בכל עת.
הדבר מחייב הגשת משיכת ההסתייגות בכתב לשאר המדינות החתומות.
כאשר מדינות מתנגדות להסתייגות בטענה שהיא נכשלה במבחן החוקיות, ישנן שלוש תוצאות אפשריות, לפי פרשנים משפטיים:
המדינה שעשתה את ההסתייגות אינה מחויבת יותר לאמנה.
במילים אחרות, המדינה כבר אינה צד לאמנה זו.
המדינה שעשתה את ההסתייגות מחויבת לאמנה לרבות החלקים שעליהם היא השיגה את ההסתייגות.
המדינה שעשתה את ההסתייגות מחויבת לאמנה, אך לא לחלק שעליו היא השיגה את ההסתייגות.
לאופציה השנייה יש מתנגדים רבים הטוענים שהדבר נוגד את עקרון הסכמת המדינה.
מדינות יכולות להיות מחויבות רק להוראות שהן הסכימו להן.
כיוון שהם הסתייגו בהוראה מסוימת, הן אינן יכולות להיות כבולות בה.
לפי כמה פרשנים, מה שקורה בפועל תחת האמנה הוא האפשרות השלישית.
מסעיף 20 סעיף 4(ב) ומסעיף 21 סעיף 3 לאמנה עולה שהדבר היחיד שיכול לקרות הוא, שאם הסתייגות מסוימת חשובה מאוד למדינה המתנגדת, היא תציין שכל האמנה אינה בתוקף בין המדינה המסתייגת לבינה.
זה קורה לעיתים רחוקות, ולכן ההסתייגות עומדת בעינה, בין אם היא עברה את מבחן החוקיות ובין אם לאו.
אחרים חושבים אחרת על כך.
לדברי אנתוני אוסט, "אם מדינה מתקשרת אחת או יותר התנגדו להסתייגות כאסורה, על המדינה המסתייגת להחליט אם היא מוכנה להיות צד ללא ההסתייגות או לא; ועד שלא הבהירה את עמדתה לא ניתן לראותה כצד".
חילוקי הדעות בעניין זה הם העובדה שאין זה סביר שהסעיפים 20 ו-21 חלים על הסתייגויות, שלא ניתן לעשותן לפי סעיף 19 לאמנה.
עם זאת, הם מיושמים בפועל.
(2) ששום דבר באמנה אינו מחייב או מתיר חקיקה או פעולה אחרת על ידי ארצות הברית האסורה על פי חוקת ארצות הברית כפי שפורשה על ידי ארצות הברית.
ההסתייגות השנייה עשויה להתפרש כהצהרה שהחוקה הלאומית גוברת על כל חובות האמנה - עמדה שנקבעה על ידי החלטה של בית המשפט העליון בארצות הברית משנת 1957, בעניין ריד נגד סמוי.
במסגרת ההדדיות, ארצות הברית אינה יכולה להגיש תביעה משפטית לבית הדין הבינלאומי, אלא אם המדינה האחרת תסכים והיא אינה מצהירה שהיא מפרה את החוקה הלאומית שלה.
כמה מדינות הביעו מורת רוח וחוסר הסכמה מההסתייגויות, וקבעו כי הן בעצם הפכו את האמנה לחסרת שיניים.
התגובות כללו: ממשלת אירלנד אינה מסוגלת לקבל את ההסתייגות השנייה של ארצות הברית של אמריקה לרגל אשרור האמנה [האמורה] בטענה שככלל מקובל של המשפט הבינלאומי אסור שצד להסכם בינלאומי, על ידי שימוש בתנאי החוק הפנימי שלה, מתיימרת לעקוף את הוראות ההסכם.
באשר להסתייגות הראשונה, ממשלת ממלכת הולנד מזכירה את הצהרתה, שנמסרה ב-20 ביוני 1966 לרגל הצטרפותה של ממלכת הולנד לאמנה.
[…] תוך שהיא קובעת שלדעתה ההסתייגויות ביחס לסעיף 9 לאמנה, שנעשו באותה עת על ידי מספר מדינות, אינן עולות בקנה אחד עם מטרת האמנה ותכליתה, וכי ממשלת ממלכת הולנד לא מחשיבות מדינות המציגות הסתייגויות כאלה כחברות לאמנה.
לפיכך, ממשלת ממלכת הולנד אינה רואה בארצות הברית של אמריקה צד לאמנה.
מכיוון שהאמנה עשויה להיכנס לתוקף בין ממלכת הולנד לארצות הברית של אמריקה כתוצאה מכך שהאחרונה חזרה בה מהסתייגותה ביחס לסעיף 9, ממשלת ממלכת הולנד רואה תועלת בהבעת העמדה הבאה על ההסתייגות השנייה של ארצות הברית של אמריקה:
ממשלת ממלכת הולנד מתנגדת להסתייגות זו בטענה שהיא יוצרת אי ודאות באשר להיקף החובות שממשלת ארצות הברית של אמריקה מוכנה לקחת על עצמה ביחס לאמנה.
ממשלת בריטניה מתנגדת להסתייגות השנייה שהכניסה ארצות הברית של אמריקה.
היא יוצרת אי ודאות באשר להיקף החובות שממשלת ארצות הברית של אמריקה מוכנה לקחת על עצמה ביחס לאמנה.
הבעיה עם הסתייגויות בלתי קבילות מתרחשת לעיתים קרובות יותר עם אמנות זכויות אדם.
הסתייגויות רבות לאמנות אלו ניתנו.
עם זאת, לא הרבה מדינות הביעו את התנגדותן.
כאשר מדינות אכן הגישו התנגדויות, לא רבים נקטו בעמדה שהאמנה אינה בתוקף בינן לבין המדינה המסתייגת, בתקווה שיוכלו להשפיע על המדינות המסתייגות לקבל בסופו של דבר את כל ההוראות באמנה.
מקור נוסף לקושי הוא שאמנות זכויות אדם אינן יוצרות יחסים, כשלעצמם, בין המדינות אלא יוצרות מערכת של הגנה על זכויות אדם.
קשה יותר למצוא התנגדות להסתייגות שאינה נכשלת במבחן החוקיות.
במספר אמנות זכויות אדם יש גופי פיקוח כמו בתי דין שיכולים לקבל החלטות מחייבות; למשל בית הדין האירופי לזכויות אדם בפרשת בלילוס משנת 1988. במקרה זה, החליט בית המשפט כי הסתייגות מסוימת של שווייץ היא פסולה.
לפי בית המשפט, ניתן היה להתעלם מההסתייגות, אך שווייץ נותרה מחויבת לאמנה.
בית המשפט בחר כאן באפשרות 'המדינה שהסתייגה מחויבת לאמנה לרבות החלקים שעליהם השיגה את ההסתייגות'.
למרות ששווייץ יכלה לבחור לפרוש מהאמנה, היא בחרה שלא לעשות זאת.
גופי פיקוח אינם רשאים בדרך כלל לקבל החלטות מחייבות; למשל ועדת האו"ם לזכויות אדם המפקחת על האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות.
אולם ועדה זו יצרה את הרושם בהערה הכללית מס' 24 שהיא יכולה.
במקרה זה הוועדה ציינה: ההשלכה הרגילה של הסתייגות בלתי קבילה אינה שהאמנה לא תהיה בתוקף כלל עבור הצד שמסתייג.
במקום זאת, הסתייגות כזו תהיה בדרך כלל ניתנת להפרדה, במובן זה שהאמנה תהיה פעילה עבור הצד המסתייג ללא תועלת מההסתייגות.
כמו בפרשת בלילוס, התוצאה היא שהוועדה בחרה באפשרות השנייה.
הוועדה החליטה שהיא מוסמכת לקבל החלטה זו מכיוון:בהכרח מוטל על הוועדה לקבוע האם הסתייגות ספציפית תואמת את מטרת האמנה ותכליתה.
זאת, בין השאר, משום שכפי שצוין לעיל, זוהי משימה בלתי הולמת עבור מדינות שהן צד לאמנות זכויות אדם, ובחלקו משום שמדובר במשימה שהוועדה אינה יכולה להימנע ממנה בביצוע תפקידיה.
...בגלל אופייה המיוחד של אמנת זכויות אדם, יש לקבוע באופן אובייקטיבי את התאמתה של הסתייגות למטרת האמנה ותכליתה, תוך התייחסות לעקרונות משפטיים, והוועדה נמצאת במיקום טוב במיוחד לבצע משימה זו.
זה זכה לביקורת מהסיבה שצוינה לעיל לגבי האפשרות השלישית.
הצהרת וינה ותוכנית הפעולה של וינה מאשרות כי הן "מעודדות את כל המדינות להצטרף לאמנות בין-לאומיות בנושאי זכויות אדם; כל המדינות מוזמנות להימנע, ככל האפשר, מהסתייגות.
בגלל מספר רב של הסתייגויות נגד אמנות זכויות אדם, ועדת המשפט הבינלאומי (ILC) כללה, מאז 1994, את הנושא בתוכנית העבודה שלה.
במקור הנושא נקרא "החוק והפרקטיקה הנוגעים להסתייגויות לאמנות", אך זה שונה מאוחר יותר ל"הסתייגויות לאמנות".
לנושא זה מונה מפקח מיוחד, מר אלן פלט.
נכון לשנת 2009, הטיפול בנושא זה עדיין בתהליך עבודה.
ה-ILC התבקש לבדוק אם יהיה צורך לשנות את האמנה תוך הסתייגות נגד אמנות זכויות אדם.
בדו"ח משנת 1997 דחה ILC רעיון זה.
לטענת ה-ILC, הסיבות לכך שהיו בעיות בהסתייגויות נגד זכויות אדם היו אותן הסיבות שבגללן היו בעיות בהסתייגויות נגד אמנות אחרות.
לפיכך, החליטה ILC כי לא יידרש משטר מיוחד לאמנות זכויות אדם.
ההצעות של ILC בנוגע להסתייגויות היו כדלקמן:
קביעת הוראות באמנה עצמה המגבילות את האפשרות להסתייג.
להבהיר באמנה מה בדיוק מטרתה ומטרתה של האמנה.
על הצעה זו, הודיעה הוועדה כי פתרון זה יכול לעבוד רק אם יש רצון פוליטי להוראה כזו.
עזרה בהקלת תיווך ומשא ומתן בין מדינות מסתייגות למדינות מתנגדות.
גופי זכויות אדם צריכים להמשיך ולפקח על כל ההסתייגויות כדי להבטיח את ציות האמנה.
מדינות צריכות להוסיף סעיף באמנות קיימות כדי לתת לגופי הפיקוח את הסמכות לקבוע את קבילותה של אמנה.
עם זאת, כאשר מוקם גוף פיקוח על פי אמנת זכויות אדם, הוא רשאי להגיב או להמליץ על הסתייגויות בלבד.
ה-ILC לא הסכים להערה כללית 24 של ועדת זכויות האדם.
לעובדה שהגוף המפקח יכול להגיב על קבילותן של הסתייגויות אין כל השפעה על עקרון הסכמת המדינה.
ועדת זכויות האדם הצהירה שהם עצמם יכולים להחליט מה תהיה ההשלכה של הסתייגות בלתי קבילה.
ה-ILC קובע כי רק המדינה המסתייגת יכולה להחליט באיזו פעולה היא בוחרת.
המדינה יכולה להחליט לחזור בה או לשנות את הסתייגותה או להחליט שלא להיות צד לאמנה הנדונה.
בנוסף, ה-ILC קבע כי יש להכין מדריך מעשי המורכב מהנחיות להבהרת בעיות מסוימות באמנה הנוגעות להסתייגויות.
מדינות קיבלו בברכה את ההצעה הזו, אם כי יש להוסיף למדריך זה לא יהיה תוקף משפטי מחייב.
גודמן, R, אמנות זכויות אדם, הסתייגויות לא חוקיות והסכמת מדינה, "The American Journal of International Law", כרך א.
קלברס, ג'יי, לקבל את הבלתי מקובל?
גישה נורדית חדשה להסתייגויות לאמנות רב-לכליות, "Nordic Journal of International Law" 2000, pp.
קורקלה, קונסטנטין, אתגרים חדשים למשטר ההסתייגויות במסגרת האמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות, EJIL (2002), כרך.
פריזי, פרנצ'סקו, וסווינקו, קתרין, הסתייגויות האמנה והכלכלה של סעיף 21 (1) לאמנת וינה, סדרת ניירות העבודה של בית הספר למשפטים של ג'ורג' מייסון במשפט וכלכלה
הסתה לטרור היא קטגוריה משפטית בכמה מערכות משפט לאומיות, שעלולה להפליל עידוד ישיר של מעשי אלימות או שבחים לארגוני טרור אסורים.