tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרס קוולי – בשנת 2022 נמנה יעקב סגיב עם הזוכים בפרס קוולי לננוטכנולוגיה
פרס בלווטניק – 10 זוכים
פרס ישראל – 41 זוכים מהקמת המכון ועד שנת 2025. בשנת תשפ"ה זכתה פרופ' יונינה אלדר מהמחלקה למתמטיקה שימושית ומדעי המחשב בפרס ישראל בתחום ההנדסה.
בשנת תשפ"ג זכתה פרופ' מיכל שוורץ מהמחלקה למדעי המוח.
בשנת תשפ"א 2021 זכה פרופ' עודד גולדרייך מהמחלקה למתמטיקה ומדעי המחשב.
ב-2017 זכה פרופ' יוסף ירדן מהמחלקה לבקרה ביולוגית.
ב-1965 חלקו את הפרס פרופ' יגאל תלמי ועמוס דה שליט מהמחלקה לפיזיקה.
פרס וולף – 11 זוכים.
בשנת 2025 זכה פרופ' מוטי הייבלום מהמחלקה לפיזיקה של חומר מעובה ובשנת 2024 זכה פרופ' עדי שמיר מהמחלקה למתמטיקה ומדעי המחשב.
פרס קריל – 33 זוכים.
בשנת 2019 דורג המכון בין 25 מוסדות המחקר המובילים בעולם בשתי קטגוריות: שיעור הציטוטים של מחקרים ושיעור הפטנטים שרשמו מדעניו, לפי מדד .
בשנת 2021, דורג מכון ויצמן במקום השביעי באירופה ובמקום הראשון בישראל במספר הכולל של מענקי מחקר מטעם מועצת המחקר האירופית.
בשנת 2023 איבד את מקומו בדירוג 100 האוניברסיטאות המובילות במדד שאנגחאי במדעי המחשב.
בשנת 2024 דורגה איכות המחקר של מכון ויצמן למדע במדד ליידן במקום ה־10 בעולם.
בשנת 2024 דורג המכון במקום ה־69 בעולם (והראשון בישראל) כמוסד אוניברסיטאי במדד שנגחאי.
באותה שנה ובאותו מדד, דורג ספציפית בכימיה במקום ה־44 ובביולוגיה במקום ה־45.
בשנת 2025 דורג מכון ויצמן בקטגוריית המוסדות האקדמיים במקום ה-111 ובמקום ה-122 בטבלה הכללית של , המהווה אחד המדדים החשובים בעולם המדע.
המדד בוחן תפוקה מחקרית נטו וסופר את התרומה המוסדית למאמרים, שהתפרסמו ב-145 כתבי עת מדעיים נבחרים.
הסיבה לירידה החדה מיוחסת לחרם האקדמי שהוטל על ישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל ובגלל הפגיעה הקשה במבנה המכון, על ידי טילים איראניים, ביוני 2024, בעת מבצע עם כלביא.
תכנון אדריכלי במכון ויצמן למדע
קריית המכון משתרעת על שטח של 1,250 דונם.
היא כוללת יותר מ-100 בניינים בשטח כולל של כ-155 אלף מ"ר, וכן כמאה יחידות דיור למדענים.
כ-120 תלמידי מחקר מתגוררים במעונות הסטודנטים של המכון.
למכון עתודות קרקע ("אתר הפקולטה") המצויות בסמוך למכון דוידסון, אשר נרכשו מבעוד מועד על ידי תורמים.
במכון ויצמן כ-24 מבנים המוכרזים כמבנים לשימור, חלקם מוגדרים לשימור מחמיר בשל חשיבותם הארכיטקטוני.
בין המבנים לשימור ברחבי הקמפוס:
מכון למחקר ע"ש דניאל זיו – הוקם בשנת 1934 כ"מכון זיו", ממנו לימים צמח מכון ויצמן למדע.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל בנימין צ'ייקין.
על הבניין כתובת בשלוש שפות – עברית, ערבית ואנגלית, והלוגו המופיע עליו תוכנן על ידי האדריכל אריך מנדלסון בשיתוף פעולה עם הטיפוגרפית פרנציסקה ברוך.
בקומה השנייה של הבניין שמורה מעבדת המחקר המקורית של ויצמן.
אחוזת הזוג ויצמן – כוללת את הוילה שהוקמה ב-1936 ותוכננה על ידי מנדלסון בסגנון הבין-לאומי.
האחוזה משתרעת על פני כמעט 50 דונם וכוללת את הבית ואחוזת הקבר של הזוג ויצמן, גני האחוזה, גנזך ויצמן ובית השומר, ששימש את השומרים בתקופה שהאחוזה שימשה כמשכן הרשמי של נשיא המדינה.
בניין יעקב זיסקינד – הוקם ב-1949 ותוכנן על ידי האדריכלים אריה אלחנני, ישראל דיקר ואוריאל שילר.
שימש כמבנה הראשון של מכון ויצמן למדע, לאחר שזה צמח מתוך מכון זיו.
נבנה בו המחשב הראשון בישראל "ויצק", שאת שרידיו ניתן לראות בלובי הבניין.
היה הבניין הממוזג הראשון במזרח התיכון.
בניין יצחק בן שלמה וולפסון – הוקם ב-1953 ותוכנן על ידי אלחנני.
אבן הפינה שלו הונחה ביום חנוכת מכון ויצמן למדע, 2 בנובמבר 1949. במקור שימש המבנה את מעבדות המכון לביולוגיה ניסויית.
עם השנים נוספו למבנה אגפים חדשים והכניסה הועתקה לחזית הצפונית.
בניין למדעי הביולוגיה ע"ש צ'ארלס וטילי לובין – הוקם ב-1936 ותוכנן על ידי האדריכל בנימין אוראל.
אחד מששת המבנים ההיסטוריים של תחנת הניסיונות החקלאית.
בית מכונות מרכזי ע"ש דנציגר – הוקם ב-1963 ותוכנן על ידי האדריכלים נחום זלקינד ומשה הראל.
נבנה עבור גנרטורים לשעת חירום והפקת מים מזוקקים למבני המעבדות הסמוכים.
בניין אולמן למדעי החיים – הוקם ב-1963 ותוכנן על ידי נחום זלקינד ומשה הראל.
תוכנן כמבנה מעבדות ומשרדים שכלל את מחלקות מדעי החיים.
במהלך השנים נערכו שינויים משמעותיים בחלק מהחזיתות.
מועדון סן מרטין – הוקם ב-1954 ותוכנן על ידי האדריכלים אריה שרון, בנימין אידלסון וזלקינד.
במקור תוכנן כבניין קומתיים בו היו באופן זמני משרדי הנהלת המכון.
ב-1957 נוספה קומה שלישית וב-1966 עברו המשרדים לבניין המנהלה ע"ש סטון, והמבנה הוסב לבית הארחה.
בית וייסגל – הוקם ב-1948 ותוכנן על ידי אלחנני וישראל דיקר.
היה ביתם של הזוג שירלי ומאיר וייסגל, בשכונת המגורים הראשונה שנבנתה למדעני המכון ונקראת "נווה מץ".
אודיטוריום מיכאל סלע – הוקם ב-1955, תוכנן על ידי שרון, זלקינדמשה הראל ואידלסון.
קרוי על שם פרופסור מיכאל סלע, מדען ונשיא המכון.
מרכז הכנסים ע"ש דוד לופאטי – הוקם ב-1958 ותוכנן על ידי אלחנני.
במקור נבנה כבניין הספרייה המרכזית של המכון.
בקומת הקרקע שכן גנזך ויצמן, ששימש גם כמרכז המבקרים ההיסטורי.
ב-2011 הוסב למרכז כנסים ומרכז מבקרים בתכנון האדריכל אמיר קולקר.
מעון לסטודנטים ע"ש צ'ארלס קלור – הוקם ב-1963 ותוכנן על ידי אלחנני.
החזית הדרומית פונה לרחוב הנשיא הראשון והצפונית אל תוך הקמפוס.
בקומת הכניסה נמצא תבליט קיר של האמן דני קרוון בשם "מעץ הדעת לעץ החיים".
המאיץ ע"ש קופלר במרכז קנדה לפיזיקה גרעינית – הוקם ב-1975, תוכנן על ידי משה הראל.
המבנה הפך לאחד האייקונים הבולטים של מכון ויצמן למדע.
במקור שירת את פרויקט מאיץ החלקיקים של המחלקה לפיזיקה גרעינית.
בניין ע"ש דניאל וולף – הוקם ב-1939, תוכנן על ידי מנדלסון בסגנון הבינלאומי, והוא גם הבניין האחרון שתכנן האדריכל בארץ ישראל.
נבנה כחמש שנים לאחר הקמת מכון זיו ותוכנן להיות מתחם בינוי נוסף, שכלל מבנה למעבדה וסדנאות.
בניין הפיזיקה ע"ש עדנה וק.ב.
וייסמן – הוקם ב-1957 ותוכנן על ידי זלקינד ו-משה הראל, שרון ואידלסון.
חנוכת המכון לפיזיקה גרעינית במבנה היה אירוע בעל חשיבות לאומית ובטקס השתתפו נשיא המדינה יצחק בן-צבי, ראש הממשלה דוד בן-גוריון, פרופ' רוברט אופנהיימר ופרופ' נילס בוהר.
כיכר הזיכרון לשואה ע"ש משפחת דוד ופלה שאפל – הוקמה ב-1954, תוכננה על ידי אלחנני, זלקינד ואידלסון.
הכיכר שייכת לשטח אחוזת ויצמן.
בשנת 1972 הוסב יעודה וברחבה הוצבה אנדרטה של קרוון, העשויה אבן גיר עם גוויל תורה.
על הגוויל חרוטים מספרים המזכירים את המספרים שנחרטו על ידי קורבנות השואה, ועל האבן חקוק קטע מדברי הספד שנשא ויצמן ב לזכר הקורבנות.
כדי להשלים את קריאת הדברים יש לסוב סביבה 6 פעמים, כמספר 6 המליונים של הנספים.
מעונות לוננפלד קונין למדענים אורחים – הוקם ב-1964 ותוכנן על ידי האדריכלים יעקב רכטר ומשה זרחי.
מבנה ראשון מתוך שלושה שתוכננו במקור כמתחם מגורים למדענים אורחים, הכולל גם את בית אירופה שנבנה עשור אחריו.
בית אירופה – הוקם ב-1974 ותוכנן על ידי רכטר וזרחי כחלק ממתחם המגורים הנ"ל.
מגדל המים – נבנה בתחילת שנות ה-30 ושימש מקור מים עבור גן האקלום הסמוך.
שער בלוך – הוקם ב-1932, שם האדריכל אינו ידוע.
מסמן את הכניסה ההיסטורית לתחנת הניסיונות החקלאית ולמכון זיו.
מעבר לשער נמצאת שדרת עצי פיקוס המובילה אל הקמפוס, הקרויה ע"ש ד"ר בנימין מרכוס בלוך, פיזיקאי והמנהל האדמיניסטרטיבי הראשון של מכון זיו.
ב-1954 נחנך השער הרשמי החדש של המכון, מדרום לשער בלוך, ושער בלוך נהיה משני.
ב-1997 הועתק מיקומו של שער בלוך משיקולי תעבורה ונסוג מעט לתוך הקמפוס.
מכון לביו-רפואה ע"ש יגלום בתכנונו של אדריכח משה הראל
מבנים שאינם לשימור אך בעלי ערך ארכיטקטוני:
וילה וולפסון – מבנה אבן עם חצר רחבת ידיים, שמשמש לאירוח.
הוקם ממענק אישי של סר אייזיק וולפסון בשנת 1947.
בית אפרים קציר – הוקם ב-1970 ותוכנן על ידי אלחנני וניסן כנען.
כיום שוכן בו המשרד הבינלאומי ע"ש גרשון קקסט.
בניין המנהלה ע"ש סטון – הוקם ב-1966 ותוכנן על ידי אלחנני וכנען.
בלובי העליון ישנו ציור קיר של האמן נפתלי בזם.
מרכז קנדה לאנרגיה סולארית (מכונה "מגדל השמש") – הוקם ב-1988 ותוכנן על ידי משה הראל.
נבנה במקור לצורכי מחקר בתחום האנרגיה הסולארית ולאחר שמוצה המחקר בתחום, הוסב ב-2014 יעודו של הבניין לטובת מחקר ברפואה מותאמת אישית.
המגדל נישא לגובה 52 מטר.
בניין בית הספר למחקר (לשעבר "מדרשת פיינברג") – הוקם בשנות ה-60 ותוכנן על ידי אידלסון וגרשון צפור.
אולם הרצאות לבנין הפיסיקה בתיכנונו של אדריכל משה הראל
השער הראשי הממוקם ברחוב הרצל מול דרך יבנה ברחובות שתוכנן ע"י אדריכל משה הראל.
שער בלוך ממוקם ברחוב הרצל מול השער הראשי של הפקולטה לחקלאות.
שער דרום ברחוב הנשיא הראשון, לכניסת הולכי רגל ואופניים בלבד.
שער הולכי רגל ברחוב פינסקר.
שער דוידסון – סמוך לקמפוס שוורץ/רייסמן והנהלת מכון דוידסון, ברחוב הכרמל.
שער הרכבת – להולכי רגל בלבד, מקשר בין תחנת הרכבת רחובות ובין קמפוס המכון.
שער סגור הוא "שער הארמון" המוביל לבית חיים ויצמן.
בשטח הקמפוס ישנם 3 מרכזי מבקרים פעילים:
מרכז המבקרים ע"ש לוינסון – הוקם בשנת 2011 וכולל ביקור עצמאי ואינטראקטיבי וסרט קצר של כ-8 דקות המסביר על המחקר שנעשה במכון.
בשנת 2022 ביקרו במרכז כ-20 אלף איש.
הביקור במקום ללא תשלום, ומטרתו להנגיש את המדע שנעשה במכון לקהל הרחב.
במקום פועלת גם חנות המזכרות של המכון.
גן המדע ע"ש קלור – נפתח מחדש לציבור בקיץ 2024 לאחר שיפוץ שנמשך כמה שנים.
במסגרת השיפוצים הוקמו במקום 9 מתחמים: תנועה, אור, קוד, חומר, חי, ארץ, צומח, מוח ומים, לכל אחד מהם נקודת מבט שונה על הטבע ודרכם ניתן לשחק וללמוד על העולם.
בית חיים ויצמן – נבנה ב-1936 ושימש כמעונם הפרטי של הזוג ויצמן.
עם בחירת ויצמן לנשיא המדינה הפך הבית למשכן הנשיא הרשמי, ורק לאחר מותו עבר המשכן לירושלים.
בני הזוג תרמו את האחוזה ותכולתה למדינת ישראל וכיום פועל בו מרכז מבקרים המשמר את מורשתם.
בשטח הקמפוס נטועים כ־6800 עצים מלמעלה מ־100 מינים שונים.
הקמפוס מהווה ריאה ירוקה ומשמש כפארק עירוני.
גן האקלום – החל כתחנת ניסיונות חקלאית לאקלום זנים סוב-טרופיים בראשית המאה ה־20 בארץ ישראל, כחלק ממה שלימים היה למכון וולקני.
בתחנת הניסיונות ניטעו עצי המנגו הראשונים בארץ, שסק, אבוקדו ועוד.
כיום ניתן למצוא בגן האקלום עצי ליצ'י, תות שאמי ואפגני, פיטנגו, גויאבה, תפוח הורד, שעועית הגלידה ועוד.
גן הקקטוסים – ממוקם בין המרכז הישראלי לרפואה מותאמת אישית ובין כפר הנופש.
שטחו כ־2000 מ"ר, הוקם ב־2019 וקרוי על שם חנה ואמנון כדורי, שמשפחתם תרמה את אוסף הקקטוסים שגידלו בחצר ביתם שבערד.
הגן היפני – משתרע על שטח של כ־6500 מ"ר ונמצא בסמוך למרכז כנסים לופאטי.
מנציח את קשר הידידות והחזון המשותף שנרקמו בין המכון והחברה היפנית "ניקן סוהונשה" סביב הפקת תוסף תזונה מאצת הדונליאלה.
הגן תוכנן על ידי אדריכלי הנוף ליאור וולף ובהא מילחם, ועוצבו בו מפלים ואבנים על פי המסורת היפנית, עצי דולב וצמחי מים.
שדרת בלוך – שדרת פיקוסים שניטעה בשנות ה־30 ומובילה משער בלוך אל לב הקמפוס.
הפיקוסים שימשו להצללה של ציר ההליכה בכיוון מזרח-מערב שהוביל ממה שהיה השער הראשי לבניין הראשון בקמפוס, בניין זיו.
"מסע הקסם המדעי" הוא אתר אינטרנט לחדשות המדע של המכון, הכולל מידע על מחקרים הנערכים במכון.
האתר מפרסם כתבות מדע פופולרי, דימויים מדעיים ממעבדות המכון, וכן סרטונים המתארים בפשטות מחקרים עכשוויים.
מלבד מדע, מקדיש האתר מקום נרחב לתרבות ובפרט לחיבור בין מדע לאמנות עכשווית.
לצד האתר בעברית, פועל גם אתר מדע פופולרי בשפה האנגלית – Weizmann Wonder Wander.
האתר הוא הזרוע הדיגיטלית של המחלקה לתקשורת במכון, המפעילה עורכים, כתבים, צלמים ואנשי תוכן והפקה נוספים בקמפוס.
מייסד האתר הוא יבשם עזגד, לשעבר מנהל המחלקה לתקשורת, דובר מכון ויצמן למדע וכיום אוצר האמנות של המכון.
האתר מתבסס בחלקו על תוכני רבעון המדע הפופולרי "המכון" אשר מביא חדשות ודיונים על מדע ותרבות בשפה ידידותית, חדשות על המצאות מדעיות ויישומים תעשייתיים ורפואיים שלהן, דיווחים על פעילויות ומגמות בתחום החינוך המדעי, מאמרים על ההיסטוריה של המדע וכן קומיקס מדעי.
באתר משולבות גם כתבות וסקירות מ"שירת המדע" – שנתון לספרות, אמנות ומדע – ומפרסומים נוספים מבית מכון ויצמן למדע.
כל ההודעות לעיתונות של מכון ויצמן למדע מתפרסמות באתר בעברית ובאנגלית, ובהמשך מתורגמות גם לשפות נוספות, ובהן צרפתית, ספרדית, גרמנית ופורטוגזית.
מכון וינגייט – המכון הלאומי למצוינות בספורט של מדינת ישראל, הוא מרכז אימונים של ענפי הספורט האולימפיים והפראלימפיים ומשמש כבית לאומי של איגודי הספורט, היחידה לספורט הישגי והיחידה לקידום ספורט נשים.
המכון מספק את המעטפת לספורטאי ההישג של מדינת ישראל, לרבות פנימייה לטיפוח ספורטאים צעירים מחוננים, רפואת ספורט ומחקר, הכשרת מאמנים ומדריכים, לינה והסעדה, מתקני אימון וכיתות לימוד.
המכון, הקרוי על שם אורד צ'ארלס וינגייט, החל לפעול בשנת 1957 וחרת על דגלו "להוביל בעולם בידע, בתשתיות ובאימון לאיתור ולטיפוח ספורטאי עלית בראייה לאומית".
המכון נמצא בגבולה הדרום-מערבי של נתניה ובשטח שיפוטה אך לא קיימת דרך רגלית מסודרת או שביל אופניים המחברים בין העיר למכון, כשהכניסה אליו קיימת מכביש החוף בלבד, ומפרידים ביניהם נחל פולג ושביל ישראל - ללא מעבר גישה כלשהו.
תושבי ארץ ישראל שבקשו לעבור הכשרה בהוראת חינוך גופני, טרם קום המדינה בימי המנדט הבריטי, נהגו לנסוע לשם כך לסקנדינביה ובפרט לדנמרק.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הדבר לא היה אפשרי ובשנת 1944 התקיים קורס ראשון להוראת חינוך גופני בארץ ישראל.
קורס שני התקיים בשנת 1945 וקורס שלישי התקיים בצפון תל אביב מסוף שנת 1949 עד אוגוסט 1950. קורסים אלו נחשבו לצעדים בהקמת מכון וינגייט.
לאחר נפילתו של אורד צ'ארלס וינגייט במלחמת העולם השנייה, הוחלט ב להקים על שמו מוסד מרכזי לחינוך גופני בארץ ישראל, שמטרותיו הכשרת מורים לחינוך גופני, ארגון מחנות נופש לנוער ולעם, הכשרה גופנית לעולים ומחקר והסברה בשדה החינוך הגופני.
המכון תוכנן לשמש מעין אוניברסיטה לחינוך גופני גבוה.
בתחילת 1947 דווח שלצורך הקמת המוסד הוקצה על ידי קהילת ציון אמריקאית והקרן הקיימת שטח של 40 דונם לצורך הקמת המכון באזור הרצליה ונתקבלה הבטחה לתרומה של 10,000 לירות מדרום אפריקה לצורך ההקמה.
בסוף 1949 הוקם חבר נאמנים למכון, שכלל את יעקב דורי, עמנואל ארנסט סימון ואברהם קצנלסון.
על תכנון המכון מונה האדריכל אריה שרון.
ולמנהלו הראשון ומוביל הפרויקט התמנה ברוך בג.
בעקבות השטח המצומצם שהוקצה למכון בהרצליה, הוחלט להעבירו לאזור נתניה ולהקימו על 200 דונם שהוקצו על ידי הקרן הקיימת ועוד 50 דונם שהוחלט להפקיע במועצת עירית נתניה בתחילת 1951. ראש עיריית נתניה, עובד בן עמי, הצטרף לחבר הנאמנים של המכון.
אולם הקמת המכון התעכבה בגלל העדר כספים והעבודות החלו בסוף שנת 1953. בשלב ראשון הוקם האגף הראשי שכלל מכון מחקר, כיתות וספרייה.
באוגוסט 1954 נחנך אולם הספורט של המכון שנבנה בכספי הקרן האמריקאית למוסדות בישראל.
המכון נפתח ב-7 באפריל 1957. בשנת 1959 הועבר לתחומו בית המדרש למורים לחינוך גופני שהיה במחנה יונה בתל אביב.
ניסן למחקר בעיות החינוך הגופני מבחינה רפואית.
באוגוסט 1971 נפתחה במכון בריכה אולימפית.
בשנת 1984 נחנכו במכון שני מבני פנימייה חדשים ומרכזיה פדגוגית.
חלק ממבני המכון תוכננו על ידי צמד האדריכלים משה לופנפלד וגיורא גמרמן.
בשנת תשמ"ט (1989) הוענק למכון פרס ישראל.
ביולי 2013 נחנכה במכון בריכה אולימפית חדשה אשר בדצמבר 2015 אירחה את אליפות אירופה בשחייה 2015 (בריכת 25 מטר).
מכון וינגייט אירח מספר פעמים את משחקי "אולימפיאדת הילדים" הישראלית שנוסדה ב-2008 ומתקיימת מדי שנה בהשתתפות אלפי ילדים.
ב-25–27 בספטמבר 2016 אירח המכון לראשונה את "המשחקים הלאומיים" של עמותת ספיישל אולימפיקס ישראל.
מנכ"ל המכון אמוץ בכר פעל להבראת המכון ושיפור המצב הכלכלי שלו.
במרץ 2017 אושר בכנסת חוק המכון הלאומי למצוינות בספורט (מכון וינגייט), התשע"ז-2017, המסדיר את פעילותו של מכון וינגייט.
החוק נכנס לתוקף ב-1 ביולי 2018 ובמסגרתו הפך המכון לתאגיד ממשלתי באחריות משרד הספורט.
ביולי 2018 נערכה אליפות העולם בלקרוס במגרשי המכון לצד פתיחתה וקיום הגמר באצטדיון נתניה.
מכון וינגייט מרכז בתחומו מגוון של גופים הפועלים בתחום הספורט:
גופים הפועלים מטעם מכון וינגייט
בית-הספר למאמנים ולמדריכים ע"ש נט הולמן במכון וינגייט - בית הספר למאמנים ומדריכים נוסד במכון וינגייט בשנת 1965 מטעם רשות הספורט.
ואוחד לתוך המכון בשנת 1970. בית הספר מכשיר מאמנים, מדריכים, שופטים ואנשי מנהל ספורט, נופש פעיל ושיקום בכל תחומי הספורט והפעילות הגופנית.
בית הספר מקיים גם קורסים בשלוחות חיצוניות בקריית מוצקין, ירושלים, גני תקווה, רמת גן וראשון לציון.
מרכז וינגייט ללימודי רפואה משלימה - המרכז מציע כ־30 קורסים בתחום הרפואה המשלימה אשר מקנים בסיומם תעודת הסמכה למקצוע מבוקש במגזר הפרטי ובמוסדות טיפוליים בהתאם לדרישות האיגודים.
בית הספר לפיזיותרפיה - בית הספר הוקם על ידי קופת חולים כללית באמצע שנות ה-60 והיה בית הספר השני לפיזיותרפיה בישראל.
בשנת 1986 בית הספר היה מסונף לאוניברסיטת תל אביב.
עד שנת 1980 העניק בית הספר תעודת גמר, והחל מאותה שנה העניק בית הספר לפיזיותרפיה לבוגריו תואר ראשון.
בית הספר נסגר בשנת 1994.
אתנה – המרכז לקידום ספורט הנשים בישראל.
במטרה להבטיח את השתתפותן המלאה של ילדות, נערות ונשים בכל תחומי הספורט ובכל הרמות.
כמו כן, כולל המכון מחלקות שונות, בהם:
המרכז לרפואת ספורט ולמחקר ע"ש ריבשטיין במכון וינגייט והיחידה לפיזיותרפיה - המרכז מתמקד בבדיקות כשירות של ספורטאים והקהל הרחב, כמו גם במחקר יישומי בתחום מדעי ההתנהגות ומדעי החיים.
המחקרים וממצאיהם העמידו את מכון וינגייט בשורה הראשונה של מרכזי המחקר והרפואה בעולם.
המרכז הפדגוגי ע"ש טרנר - כולל בתוכו את הספרייה לחינוך גופני וספורט ע"ש מאיר מרט, ארכיון ע"ש צבי נשרי לתולדות החינוך הגופני והספורט בישראל, והיחידה האורקולית.
ביולי 1974 הוחלט להקים בית לציון שנה לפטירתו של נשרי ולשכן בו את הארכיון של החינוך הגופני.
יד לאיש הספורט היהודי - נוסד כדי לכבד ולהעלות על נס ספורטאים וספורטאיות יהודים מכל רחבי תבל, שהגיעו להישגים יוצאים מהכלל בתחום הספורט בכל הזמנים.
אקדמיית וינגייט למצוינות בספורט במכון וינגייט - הוקמה במטרה לקדם כישרונות צעירים בספורט ולאפשר להם להגיע למיצוי מרבי של יכולתם.
יחידה לספורט הישגי - זרוע מבצעת של הוועד האולימפי שעוסקת בקידום וטיפוח ספורטאי ההישג הישראליים.
המחלקה להוצאה לאור ולעזרי לימוד.
בית הספר התיכוני הוקם ב-2024 עבור תלמידי אקדמיית וינגייט המתגוררים בפנימיית המכון ועד כה למדו בבתי ספר אזוריים מחוץ למכון.
המכללה לחינוך גופני ולספורט ע"ש זינמן במכון וינגייט, הפועלת באופן עצמאי, אינה קשורה למכון וינגייט ובמשך שנים אף מסוכסכת עם המכון.
בה"ד 8 - בית הספר לכושר קרבי של צה"ל.
בשטח המכון מרוכזים מקבץ מבנים ומתקני ספורט.
בין המבנים ניתן למנות את הפנימייה לספורטאים, אכסניה לספורטאים אורחים (בית הנבחרות) הכוללת 36 חדרים, מרכז לרפואת ספורט, אמפיתיאטרון עם 1,600 מקומות ישיבה ואודיטוריום עם 630 מושבים.
לצידם גם מבני משרדים, כיתות לימוד ועוד.
במתקני הספורט המרכזיים ניתן למנות את הבריכה האולימפית הישנה של המכון הכוללת יציע של 540 מקומות שאירחה את רוב תחרויות השחייה הרשמיות בישראל וכן אירחה את תחרויות השחייה ב ה-17 וה-18. בריכה זאת שסבלה מבלאי מיועדת להיבנות מחדש בשנים הקרובות.
לידה קיימת בריכת אימונים קטנה ובריכת פעוטות ולצידן נבנתה בריכה אולימפית חדשה (בריכת טוטו וינגייט) בעלות כ-95 מיליון ₪ שיכולה להכיל כ-2,500 צופים.
כמו כן במכון היו קיימים שני מגרשי כדורגל לאימונים שאחד מהם, מגרש כהנר, הכיל 1,500 מקומות ב־2 יציעי בטון אך בשנים האחרונות הוסב לשימושים אחרים כשעל חלקו הוקם אוהל אימונים גדול להתעמלות אמנותית ובחלקו השני הוכשר מתחם לכדורעף חופים.
לצידם הוקם גם אצטדיון מרכזי מואר שכלל גם 6 מסלולי אתלטיקה לאימונים ו-1000–1500 מקומות לקהל ביציע בטון המאפשרים לו לארח טורנירים כמו משחקי נבחרת ישראל ברוגבי ונבחרת הנשים של ישראל ברוגבי.
בנוסף קיימים במתחם מדשאה בשם "דשא גיל" לנוי ולפעילויות שונות בהשתתפות של עד 5,000 איש ו-3 מגרשי דשא ללא הפרדה לאימוני רוגבי, כדורגל ובייסבול.
במכון הוקם גם ב-2014 מועדון קשתות מטעם איגוד הקשתים בישראל המאפשר אימונים ותחרויות לקליעה המאפשר להציב 30 מטרות בו זמנית וירי חיצים עד למרחק של 90 מטרים.
במתחם קיים גם מרכז טניס הכולל 7 מגרשים שלשניים מהם נבנו יציעי בטון המכילים 300 מקומות לקהל.
מגרש פתוח לכדורסל ומגרש רב תכליתי מקורה ונטול קירות למשחקי כדור שונים כקט-רגל, כדורעף, כדוריד וכדורסל המכיל 350 מקומות ביציע.
לצידו גם קיימים 3 מגרשי חול לטורנירי כדורעף חופים.
עוד נבנו במכון מספר אולמות ספורט לאימונים בענפי כדור שונים והתעמלות שחלקם גם מותאם לאירוח תחרויות וכוללים 324 מקומות באולם המרכזי בבניין לספורט הישגי, 300 מושבים מתקפלים באולם הי"א ו-500 מקומות באולם בג לקהל הצופים ואף ניתן להפריד את האולמות הגדולים באמצעות מחיצות ניידות למספר אולמות קטנים לאימונים פרטים.
ברחבי המכון מפוזרים פסלים של הפסל דניאל בהריר העוסקים בספורט.
סמוך למכון הוכשר זמנית מתחם למרוצי שטח לאופנועי מוטוקרוס וכדומה שאירח לראשונה תחרויות מוטוריות בספטמבר 2012 בנוכחות אלפי צופים.
בסוף 2015 הוחלט להכשיר בקביעות את המתחם למרוצי שטח לאופנועים וטרקטורונים כולל יציע קבוע לכ-1000 צופים שנחנך בסוף 2015 ויש אפשרות להוסיף יציעים ארעיים לצורך קיום תחרויות קבועות במתחם (כולל גם לאופני שטח).
המתחם הוא חלק מתוכנית לייסוד ליגות מרוצים לענפים מוטוריים שונים בישראל.
בשנים האחרונות מאז הפך המכון לתאגיד ממשלתי תחת משרד הספורט, החל פיתוח מחודש במכון הכולל שיפוץ מבנים ותיקים לצד תוכניות פיתוח רבות למבנים חדשים הכוללים תוספת מתקני אימונים ואירוח ספורטאים וכן קליטת אימוני ספורטאים אולימפיים בענפים שונים שחלקם התאמנו עד כה במכון הדר יוסף בתל אביב ובאתרים נוספים.
תחת כיסוי המכון אמורים להיבנות בארץ שלוחות נוספות לאימוני ספורטאים, "וינגייט דרום" המיועד להיבנות סמוך לשדרות ו"וינגייט צפון" המיועד להיבנות במועצה אזורית גלבוע בקרבה לעפולה.
מכון ז'בוטינסקי בישראל הוא מכון העוסק בשימור מורשתה והסברתה של תנועת ז'בוטינסקי, אנשיה, מוסדותיה, ארגוניה ותולדותיה, ויוזם פעולות חינוכיות, מחקריות ותרבותיות להפצת המורשת הזאת.
המכון שוכן במצודת זאב ברחוב המלך ג'ורג' 38, בתל אביב.
בראש המכון עומדת ניבה פון וייזל.
יו"ר הכבוד של המכון הוא עוזי לנדאו.
קודמיו היו יצחק שמיר ומשה ארנס.
הארכיון נבחר להיות כאחד משמונה ארכיונים הנכללים בפרויקט "רשת ארכיוני ישראל" של תוכנית מורשת במשרד ראש הממשלה.
המכון נוסד בשנת 1931 על ידי ד"ר יוסף פעמוני במטרה לאסוף תעודות, פרסומים ותצלומים הקשורים בזאב ז'בוטינסקי ובתנועה הרוויזיוניסטית.
בשנת 1933 החליטו מוסדות התנועה הרוויזיוניסטית לאשרר את ההסכמה להקים מרכז ארכיוני של התנועה הרוויזיוניסטית.
הוחלט אז ששמו יהיה "מוזיאון בית"ר".
בפועל הוקם הארכיון על ידי יוסף פעמוני רק בשנת 1937.
בתחילה שכן המכון במבנה מעבדה של קופת חולים לאומית ברחוב נחלת בנימין 44 בתל אביב.
ולאחר מכן עבר למרתף של בית "מצודת זאב" ברחוב המלך ג'ורג' 38 בתל אביב, ובהמשך לקומה הראשונה בבניין.
ב-1947, זמן קצר לפני הוצאת תנועת הנוער בית"ר אל מחוץ לחוק בידי שלטונות המנדט הבריטי, שונה שמו של המוסד ל"מכון ז'בוטינסקי", וכך ניצל המכון מסגירה ומהחרמת כל רכושו.
ב-1958 הוכר המכון על ידי ממשלת ישראל כארכיון ציבורי ונרשם כעמותה הנהנית מתמיכה ממשלתית ומתרומות ידידים.
בשנת 1989 נפתחה תצוגת הקבע שבו לקהל הרחב, אשר הוחלפו כעבור שנים בשני מיצגים אור-קוליים.
ב-2015 העמידה קרן תל חי את קומת "עצמאות", היא קומה 2 בבית ז'בוטינסקי, לרשות מכון ז'בוטינסקי, אשר החל לשפץ אותה ולהכשירה להקמת מוזיאון ז'בוטינסקי החדש ואולם כינוסים.
למכון אתר אינטרנט המנגיש מאות אלפי מסמכים וצילומים, ומביא מידע על הפעילות השוטפת המתנהלת בין כתליו.
באפריל 2005 נתמנה למכון, לראשונה, מנכ"ל – יוסי אחימאיר, לשעבר ח"כ, מנהל לשכת ראש הממשלה ועיתונאי.
בינואר 2017 הוא נבחר ליושב הראש התשיעי של המכון וכיהן בתפקידו זה עד לפברואר 2024, אז נבחרה במקומו ניבה פון וייזל, נכדתו של ד"ר בנימין זאב פון וייזל.
אוסף המכון כולל: 18,000 כותרי ספרים, 1150 כותרים של עיתונים וכתבי עת (כולל גיליונות עיתונות התנועה הרוויזיוניסטית לפני קום המדינה), כ-2,200 כרזות של מחתרות אצ"ל ולח"י, כ-35,000 תצלומים, כ-300 דגלים, כ-1,300 קלטות וסלילים, וכ-600 תיקי עדויות, וכן אוספים של בולים, סמלים, גלויות, ציורים ופסלים ופרפרים.
בספרייה שמורים כ-20 אלף כותרים, עיתוני התנועה וכתבי עת שלה.
לרשות החוקרים עומד חדר עיון וצוות ארכיונאים.
הארכיון קולט מדי שנה חומר דוקומנטרי רב, בעיקר מתרומת ותיקי התנועה הרוויזיוניסטית ופעילי המחתרות או מבני משפחותיהם.
מסמכי הארכיון עוברים תהליכי דיגיטציה ושימור מתקדמים.
בשנת 2018 הגיע לידי הארכיון יומן של לב קוגן, חברו של זבוטינסקי לכיתה בגימנסיה של אודסה.
היומן משקף את חייו של זבוטינסקי בעת היותו תלמיד בגימנסיה.
בשנת 2020 הועבר למכון ארכיונו של משה ארנס, ובשנת 2021 ארכיונו של אריה אלטמן.
יצוין במיוחד ארכיונו של ראובן הכט, הנשמר במלואו בארכיון של מכון ז'בוטינסקי.
מוזיאון בניהולה של יהודית נאור, המציג שתי תצוגות קבע אורקוליות בנושאים: "זאב ז'בוטינסקי - מעגל חיים" ו"הספורט הלאומי - עליית אף על פי".
שמות התצוגות נקראו על שם כותרות מאמריו של ז'בוטינסקי, אשר התייחסו בין השאר לעליית אף על פי.
התצוגות מושמעות בחמש שפות לפי בחירת המבקרים - בעברית, אנגלית, רוסית, צרפתית וספרדית..
בחדר העיון של המכון מוצגת תערוכת קבע: "היהודים שלי" של הפסלת לוקה וקס.
בחדר ההרצאות מוקרנים סרטים דוקומנטריים מתקופת המאבק בשלטונות הבריטיים.
המדריכה הראשית היא יעל יגר.
במתחם המוזיאון מתקיימים ערבי העיון של המכון, פעמיים בחודש בממוצע, ומופעלות תוכניות מיוחדות לבני נוער בעיקר מן הפריפריה - "ז'בוטינסקי במרכז".
המוזיאון משתף פעולה עם מוזיאון האצ"ל הנמצא באותו בניין.
המכון מקיים ערבי עיון משותפים עם מוסדות מחקר אקדמי, כגון יד יצחק בן-צבי, המכון לחקר הציונות ע"ש חיים ויצמן באוניברסיטת תל אביב, מרכז מורשת מנחם בגין, יד ושם ואחרים, וכן עם המועצה לשימור אתרים.
ליד המוזיאון פועל מחסן ספרים גדול בנושאי הציונות בכלל, והציונות הרוויזיוניסטית בפרט, המכיל ספרים חדשים כישנים, המוצעים למכירה לציבור.
מחקר אקדמי - ועדה אקדמית ובה חברים פרופסורים ודוקטורים ממוסדות שונים להשכלה גבוהה, בראשות פרופ' אריה נאור, יוזמת מחקרים והוצאתם לאור, ובוחנת את כתבי היד המוצעים כספרים, מאשרת הענקת פרסי מחקר לסטודנטים ולחוקרים מקרנות המכון, בטקס חגיגי הנערך אחת לשנה בסמוך ליום נפילתו של דוד רזיאל מפקד האצ"ל.
בנוסף, מדי שנה מוענקים פרסי מחקר מקרנות המכון לסטודנטים, לתלמידי תיכון ולחוקרים.
הנהלת המכון והוועדה האקדמית הכריזו בסוף 2012 על הענקת "מלגת ז'בוטינסקי" בסך 50 אלף ש"ח, הנושאת את שמם של רחל ופרופ' מנחם לוין, המוענקת אחת לשנה, לעבודת דוקטור בנושא הקשור לז'בוטינסקי ותנועתו, בסמוך לכ"ט בתמוז, יום פטירתו של ז'בוטינסקי, במסגרת אירוע "הרצאת ז'בוטינסקי" השנתית.
המכון משמש כבית הוצאה לאור של מחקרים, זיכרונות ופרסומים הקשורים לזאב ז'בוטינסקי ולתנועה הלאומית, בעברית, אנגלית וצרפתית, ופועלת בשיתוף פעולה עם הוצאות לאור אחרות.
נכון לשנת 2019 ראו אור, במסגרת המכון ובעידודו, כמאה כותרים על תולדות עם ישראל, תולדות היישוב, הציונות, ההעפלה וכוח המגן העברי במאה ה-20.
גולת הכותרת של ההוצאה לאור היא הוצאתם לאור של כתבי ז'בוטינסקי.
כתביו המקובצים לפי נושאים שונים ראו אור במסגרת המכון מאז הקמתו, כגון קובץ מאמריו בעיתון ראזסוויט, שראו אור בארבעה כרכים אור בעריכת פרופ' יוסף נדבה, בשנים 1984–1986, או הקובץ עולמו של ז'בוטינסקי בעריכת משה בלע, יחד עם הוצאת סטימצקי בשנת 2002.
המכון החל להוציא לאור מהדורה חדשה, מהודרת ומוערת, של כתבי ז'בוטינסקי בעברית, בעריכתו הראשית של פרופ' אריה נאור.
הכרך הראשון: לאומיות ליברלית א, יצא לאור ביולי 2013. לאחריו יצאו הכרכים: ארץ ישראל א, ארץ ישראל ב, היהודים והמלחמה, מצב האומה א, מצב האומה ב, העברית: שפה, תרבות, חינוך.
מכון ז'בוטינסקי שותף גם להוצאה לאור של סדרת כל כתבי ז'בוטינסקי ברוסית בהוצאה לאור במינסק, ממנה ראו אור חמישה כרכים.
הוצאתן לאור של איגרות זאב ז'בוטינסקי, היא מפעל ביבליוגרפי רב-שפות, אשר יזם פרופ' דניאל קארפי.
סך הכל ראו אור חמישה עשר כרכי איגרות, עם הוצאת הספרייה הציונית על-יד ההסתדרות הציונית העולמית בירושלים.
בכל כרך מאות איגרות, מהודרות ומוערות, בעריכתו של ד"ר משה הלוי.
ההתיישבות של התנועה הלאומית בשנים 1939 – 1977 שחיברה מינה גראור, ראה אור בשנת 1997.
גבורה והדרה – עולי הגרדום והזיכרון הישראלי שחיבר אמיר גולדשטיין, עם יד יצחק בן-צבי, ראה אור בשנת 2011.
העלילה הגדולה – לפני רצח ארלוזורוב ולאחריו שחיבר ח.
בן ירוחם, ראה אור בשנת 1982.
אב"א אחימאיר והציונות המהפכנית' שערך יוסי אחימאיר, ראה אור בשנת 2012.
מלחמה בלי גבולות – התנועה הציונית הרביזיוניסטית וסוגיית העלייה לארץ ישראל בשנים 1930–1940 שחיבר יעקב טובי, ראה אור בשנת 2011.
"רק צעקה תגיע", אוצר הכרזות של מכון ז'בוטינסקי, שערך יורם א.
בית"ר בארץ ישראל, 1925–1947 שחיברה אסתר שטיין-אשכנזי, עם הוצאת הספרייה הציונית על-יד ההסתדרות הציונית העולמית, ראה אור בשנת 1997.
בית"ר בשארית הפליטה 1945–1948 שחיבר חיים לזר-ליטאי, עם מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים, ראה אור בשנת 1997.
הארגון הצבאי הלאומי (אצ"ל) שחיבר פסח גני, ראה אור בשנת 1983.
הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל – אוסף מקורות ומסמכים בעריכתו של ד"ר יצחק אלפסי, ראה אור בשישה כרכים, בשנים 1997–2005.
פרקליטיהם של לוחמי חרות שחיבר יצחק גוריון, ראה אור בשנת 1973.
מצדה של ורשה – הארגון הצבאי היהודי (אצ"י) במרד גטו ורשה Z.Z.W שחיבר חיים לזר-ליטאי ראה אור בשנת 1963, עם מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים, בשנת 1983, ובשנת 2013.
"נשבעים לחסל את הגלות" – התנועה הרביזיוניסטית מסוף מלחמת העולם השנייה ועד הקמת המדינה שחיברה אסתר שטיין-אשכנזי, ראה אור בשנת 2011.
אף-על-פי – ספר עליה ב' שחיבר חיים לזר-ליטאי, ראה אור בשנת 1957.
ספרי יען על הציונות הרוויזיוניסטית
ביבליוגרפיה שימושית על ניל"י, ברית הבריונים, הארגון הצבאי הלאומי, לוחמי חרות ישראל בעריכת יעקב עמרמי (יואל), כרך ב' ראה אור בשנים 1975–1990 (כרך א' ראה אור בהוצאת הדר והמדרשה הלאומית ע"ש אריה בן-אליעזר, בתל אביב בשנת תשל"ה-1975).
ימי הצה"ר – כרונולוגיה של התנועה הרביזיוניסטית 1923–1949 בעריכתה של מינה גראור, ראה אור בשנת 2013.
מכון ז'בוטינסקי הוציא לאור עד 2017 את הביטאון "חדשות המכון" אחת לשלושה חודשים ובו מידע על הפעילות השוטפת במכון ועל חידושי המחקר ההיסטורי של תנועת ז'בוטינסקי.
בעבר, הודפס הביטאון ונשלח לידידי המכון ולמתעניינים בו בישראל ומחוצה לה.
לאחר סגירתו, מתמקדת עיקר הפצת המידע מטעם המכון ברשתות החברתיות, בדף הפייסבוק של המכון ובמידעון ששולח המנכ"ל לכל תפוצת המכון בדוא"ל.
למכון אתר אינטרנט, שבאמצעותו ניתן להגיע למאות אלפי מסמכים ותמונות ולקבל מידע על הפעילות בארכיון ובמוזיאון המכון.
אתר נוסף שהמכון מפעיל, באנגלית, משנת 2009, מוקדש למלחמה באנטישמיות ובאנטישמיות החדשה, בשם: fighthatred.
מכון ז'ואן מירו (בספרדית: Fundació Joan Miró) הוא מוזיאון לאמנות מודרנית הממוקם בברצלונה.
המוזיאון מוקדש לזכרו של ז'ואן מירו, מגדולי האמנים המודרניים שיצאו מספרד.
המוזיאון ומרבית היצירות שבו נמסרו במתנה על ידי מירו לעיר הולדתו ברצלונה עוד בחייו.
המבנה עצמו מודרני ויצירתי, ונחשב אחד מסמלי האמנות המודרנית בעיר.
הוא ממוקם בפסגה התלולה של הר המונז'ואיק, מוקף גנים ופסלים, ונשקף ממנו נוף מרהיב הצופה אל העיר ברצלונה ואל הים.
המבנה החדשני והיצירתי תוכנן על ידי האדריכל הספרדי ז'וזפ לואיס סרט (Josep Lluís Sert).
בניית המוזיאון הושלמה בשנת 1975 והוא הורחב בשנת 1988. זהו בניין מרווח, הבנוי מצורות שונות, שחלקן מפתיע.
קירותיו הלבנים מגלים חלקים שונים בצבעים עזים.
במקום מוצגת תערוכה קבועה של ציורים, פסלים, ופריטי אמנות מודרנית שהותיר אחריו ז'ואן מירו.
בנוסף, מארח המוזיאון תערוכות עונתיות של תמונות, סרטים, פסלים ושאר פריטים של סטודנטים לאמנות, שבחרו בדרכו של מירו.
המכון מציג מגוון רב של יצירות אומנות של האומן המוערך.
יש בו יצירות נאביות וריאלסטיות מתקופות מוקדמות של מירו יחד עם יצירות סוריאליסטיות מתקופות מאוחרות יותר, בנוסף אפשר לראות במכון פסלים של מירו, איורים לספרים אותם צייר לסופרים שהיו חבריו ויצירות סוריאליסטיות נוספות שבוצעו על ידי אומנים קטלונים נוספים.
בסה"כ מציג המוזיאון שלוש קומות המלאות ב-14,000 עבודות (רובן עבודות לא גמורות) העשויות ממגוון חומרים: מבד וצבעים (מכל הסוגים) ועד לזפת וריקועי נחושת והוא מרכז את המיטב מהיצירות של ז'ואן (חואן) מירו.
מכון ון ליר בירושלים (נקרא בתחילה בשם: המרכז לקידום תרבויות האדם) הוא מרכז מחקר ושיח בין-תחומי במדעי הרוח והחברה, ועוסק בתחומים בעלי חשיבות ורגישות חברתית, הנוגעים למוקדי מתח מרכזיים בחברה הישראלית.
המכון עוסק בחמישה תחומים מרכזיים: ישראל במזרח התיכון; קדושה, דת וחילון; מדע, טכנולוגיה וחברה; אתגר החיים המשותפים; ופמיניזם ומגדר.
לפי פרסומי המכון, מטרתו להיות בית גידול לרעיונות חדשניים במדעי הרוח והחברה, לטפח מצוינות מחקרית ולרתום את תוצאות המחקר לתועלת החברה.
המכון פועל כחברה לתועלת הציבור.
ראש המכון הנוכחי (מאז 2017) הוא פרופסור שי לביא.
מכון ון ליר בירושלים הוקם ב-1959 על ידי משפחת ון-ליר, במטרה לקדם את הידע האנושי בתחומי הפילוסופיה, החברה והתרבות.
בין מטרותיו המוצהרות של המכון: לקדם ערכים הומניסטיים, דמוקרטיים וליברליים בשיח החברתי בישראל, להגדיר ולעצב את השיח הציבורי ולהצביע על חשיבה אלטרנטיבית בנושאים העומדים בראש סדר היום הציבורי.
על התרומה להקמת המכון, מכספי תרומה של המיליונר ברנרד ון ליר, הודיעה משפחת ון ליר בשנת 1955.
פגישת יסוד של המכון התקיימה במלון המלך דוד במאי 1956.
בשנת 1958 חוקקה הכנסת את .
בעת חקיקת החוק נחלקו חברי הכנסת, כאשר חלקם שמחו על עיגון התרבות הישראלית, ומאידך אחרים ביקשו להגן על אלה שאינם יהודים ומקומם בתרבות הישראלית.
באוגוסט 1959 נתמנו עשרת החברים הראשונים במרכז.
בשנת 1961 הוחל בבניית מבנה המכון על שטח של 23 דונם שהוקצה למכון בטלביה.
תכנן את המבנה דוד רזניק, יחד עם שמעון פובזנר והוא נבנה יחד עם מבנה האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
המבנה נחנך בשנת 1965 אך במשך שנים אחדות לאחר הקמתו עמד שומם.
בשנת 1968 התמנה למנהל המכון ד"ר יהודה אלקנה, והוא החל – יחד עם פרופ' אהרן קציר – למלא את המכון בתוכן.
אלקנה ניהל את המכון עד שנת 1993.
המכון ממוקם בשכונת טלביה בירושלים, בקרבת מעונו הרשמי של נשיא מדינת ישראל.
את תוכנית הקמפוס שרטטו האדריכלים דוד רזניק ושמעון פובזנר, והיא כללה שני מבנים עיקריים - המבנה שנועד לשכן את מכון ון ליר, ומבנה נוסף עבור האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והמועצה להשכלה גבוהה.
הקמפוס תוכנן סביב חצר סגורה רחבה, שבה הוקם פסל גדול-מהחיים של אלברט איינשטיין - עותק של אנדרטת אלברט איינשטיין הממוקמת בחצר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית שבשדרת החוקה בעיר וושינגטון, בירת ארצות הברית.
עם מינוי פרופ' גבריאל מוצקין למנהל המכון, הוא נפגש עם ד"ר לאונרד פולונסקי, שהסכים להעניק למכון תרומה על סך 50 מיליון דולר.
התרומה יועדה להקמת קרן מלגות לפוסט-דוקטורנטים.
כעשרים אחוזים מהסכום יועדו לקרן המלגות, אשר מזכה כל סטודנט במלגה בגובה 40 אלף דולרים בשנה, והנותר – להקמתו של בניין חדש שיארח את המלגאים.
בשנת 2008 נערכה תחרות אדריכלים, שבה זכו ברכה ומיכאל חיוטין לאחר שגברו על חמישה משרדים אחרים.
התכנון נערך תוך הקפדה על הסטנדרטים הירוקים הגבוהים ביותר, ותוך כוונה שהמבנה ישתלב בקמפוס ובסביבתו וישמור על קו הרקיע הקיים.
בנייתו של המבנה החדש הסתיימה בשנת 2014, ובשנת 2018 זכו האדריכלים חיוטין בפרס רכטר על תכנון הבניין.
במכון ון ליר מצויים משרדים לחוקרים, ספרייה, מבואות אירוח, ומגוון אולמות שונים: שני אודיטוריומים – של 250 מקומות ישיבה ושל 145 מקומות ישיבה, אולם כנסים רב-תכליתי, אולם ישיבות, ו-6 חדרי סמינר בגדלים שונים.
ספריית המכון מכילה כ-40,000 ספרים וכתבי עת, בעיקר בתחומי הפילוסופיה, ההיסטוריה, מדע המדינה והדת.
מכון ון ליר בירושלים פועל בשלושה צירים – מחקר ומעורבות אקדמית, תוכניות מנהיגות ופעילות לציבור.
בציר המחקר, המכון פעיל בחמישה תחומים: ישראל במזרח התיכון; קדושה, דת וחילון; מדע, טכנולוגיה וחברה, אתגר החיים המשותפים; ופמיניזם ומגדר.
בכל אחד מתחומי המחקר הללו מופעל מגוון רחב של שיטות וגישות, כולל קבוצות מחקר וקבוצות דיון, סדנאות, ימי עיון וכנסים, כמו גם שיתופי פעולה עם מוסדות מחקר ישראליים ובין-לאומיים, מחקרי מדיניות ציבורית ומחקר חברתי-יישומי.
עד שנת 2017 היה המכון פעיל בארבעה תחומים עיקריים: לימודים מתקדמים, תרבות ומחשבה יהודית, החברה האזרחית בישראל ושכני ישראל בים התיכון.
המכון ביצע מחקרי מדיניות ציבורית ומחקר חברתי-יישומי, ופיתח והפעיל ברחבי הארץ תוכניות חינוך כמו גם קשת של תוכניות הכשרה למחנכים ולמנהיגים קהילתיים.
תמת המחקר "ישראל במזרח התיכון" במכון, בהובלת ד"ר אסף דוד, יוצאת מתוך תפיסה של ישראל כחלק אינהרנטי באזור, ולא כחריגה בנוף או "וילה בג'ונגל" כפי שלעיתים מקובל לתפוס אותה.
מתוך תפיסה זו, מוקד המחקר במכון הוא מערכת היחסים של ישראל עם שכנותיה, ובחינת "העבותות הפוליטיים, התרבותיים, החברתיים והכלכליים הקושרים את ישראל ואוכלוסייתה אל אוכלוסיות ומדינות במזרח התיכון."
פרויקט המחקר "שלום מבוסס שותפות"
פרויקט המחקר הוא בית לקבוצה דו-לאומית בינתחומית של חוקרים, פעילים חברתיים ויוצרים המבקשת "לחקור את הנסיבות הנדרשות לקידום פיוס בין ישראלים לפלסטינים בהתבסס על שותפות פוליטית, קהילתית, כלכלית ומרחבית, ולא על הפרדה".
תוצר אחד של קבוצת המחקר הוא כנס שנתי, שכותרתו "שלום ישראלי-פלסטיני מבוסס שותפות".
פרויקט "אופק" פועל בשיתוף פעולה עם "הפורום לחשיבה אזורית", ומטרתו להנגיש תכנים מהתקשורת הערבית והפלסטינית ומהשיח הציבורי הערבי והפלסטיני לקהל קורא עברית, דרך תרגום טקסטים קיימים ודרך תכנים מקוריים.
סדרת "מכתוב" היא פרויקט ספרותי עצמאי, ללא מטרות רווח, המוקדש לתרגום ספרות ערבית – פרוזה ושירה – לעברית.
דגם העבודה על כל ספר מבוסס על עיקרון של דו-לשוניות ודו-לאומיות: על כל תרגום עובדים בנוסף למתרגם גם עורך תרגום בערבית ועורך תרגום בעברית.
תמת המחקר "קדושה, דת וחילון" במכון, בהובלת ד"ר יוכי פישר ובריכוזו של ד"ר עידו הררי, בוחנת שאלות ותפיסות יסוד של חילוניות ודתיות, במבט תאורטי כללי ובהתבוננות מתוך ההקשרים ההיסטוריים והחברתיים במדינת ישראל.
תוצר בולט אחד של פעילות המכון בתחום "קדושה, דת וחילון" הוא הסדרה "חילוניות", סדרה דוקומנטרית מבית כאן 11, שפותחה בשיתוף וייעוץ אקדמי של המכון.
תוצר נוסף הוא "שיחות חילון: פסטיבל רעיונות ירושלמי על דת וחילוניוּת", אירוע שיא שכלל מגוון שיחות על חילוניות ממגוון זוויות.
תמת "מדע, טכנולוגיה וחברה" במכון, בהובלת פרופ' חגי בועז, מתמקדת בשתי מערכות יחסים מרכזיות.
היא בוחנת את מערכת היחסים שבין האדם לטבע, וחוקרת את נרטיב ההתחממות הגלובלית ואת הרעיון של עידן האנתרופוקן.
דרכם, מתמקד המחקר בתמה ברעיונות כגון אחריות, גורל, דת, אנושיות ועוד.
תוצר אחד של מחקר זה הוא המקראה "אנתרופוקן: עידן האדם", המציגה טקסטים יסודיים פרי עטם של הוגות והוגים, חוקרות וחוקרים מובילים בחקר האנתרופוקן בעולם, בהם ברונו לאטור, אליזבת קולברט, טימותי מורטון ואליזבת פובינלי.
בנוסף, התמה בוחנת את מערכת היחסים בין היחיד לחברות ולקהילות אליהן הוא משתייך, ובין פרטים בתוך חברה או קהילה.
התמה מתמקדת בבחינת תפקידן של חברות וקהילות בהתמודדות עם אתגרים בריאותיים, ומספר קבוצות מחקר במכון בוחנות את מושג הסולידריות כפי שהוא בא לידי ביטוי בהקשרים האלו - למשל בתרומות איברים, ארגוני סיוע בינלאומיים ופונדקאות.
קבוצת מחקר בולטת בתמה עוסקת בנושא "דפוסים של נתינה" – במסגרת קבוצה זו, נערכה סדרת מפגשים בין פונדקאיות ובין תורמי ותורמות כליה לזרים, שבחנה לעומק את המאפיינים והמניעים המעורבים בנתינה אלטרואיסטית, ובסופה נערך רב-שיח רחב פתוח לקהל הרחב.
תמת "אתגר החיים המשותפים" במכון, בהובלת פרופ' נסים מזרחי ובריכוזו של ד"ר בן בורנשטיין, מבקשת לבחון מחדש הנחות מוצא נורמטיביות ואנליטיות נפוצות, הנוגעות לאתגר העומד בפני דמוקרטיות רבות ובפרט בפני החברה הישראלית - אתגר החיים המשותפים בחברה שסועה ומפולגת עמוקות.
דרך תהליך של בחינה מחודשת זו, מבקשת התמה ליצור "דקדוק ליברלי חדש" בשיח הביקורתי, כדי להרחיב את אופק המחשבה הליברלית ולחפש דרכים חדשות לגשר על פערים דתיים, אתניים ופוליטיים.
התמה פועלת הן במישור האקדמי והתאורטי, והן במישור החברתי והפוליטי, בשיתוף פעולה עם מכון שחרית.
תחום הפמיניזם והמגדר במכון, בהובלת רונה ברייר-גארב, כולל מחקר בתחומי התיאוריה הפמיניסטית ולימודי המגדר, ומבקש לפתח חשיבה מעמיקה ורעיונות חדשים לקידום שינוי מחקרי וחברתי בתחומים אלה.
במסגרת התחום פועלת המעבדה לסובייקטיביות פוליטית פמיניסטית בת זמננו, שכחלק מפעילותה מתקיימות הרצאות, קבוצות וסדנאות מחקר וכן פעילות לציבור הרחב.
לצד אלו, המכון מוביל פרויקט חדשני של הנגשת ידע ונתונים בתחום המגדר באמצעות אתר "יודעת" – מרכז ידע נשים ומגדר בישראל.
הפרויקט מובל על ידי פרופ' חנה הרצוג, פרופ' נעמי חזן והדס בן-אליהו, ומפרסם מדי שנה את מדד המגדר הבוחן אי שוויון בין נשים וגברים בישראל.
תמת גלובליזציה וריבונות התמקדה בשאלת עיצובה של הריבונות המודרנית, על ממדיה ההיסטוריים, העכשוויים והתאורטיים, מתוך התמקדות במושגי הגבול והסגת הגבול.
בדיוני התמה ניתנה עדיפות מסוימת לאזור המזרח התיכון, אך הדיונים נערכו בהקשר השוואתי רחב, הן מבחינה גאוגרפית הן מבחינה היסטורית.
עם התחומים המרכזיים נמנים קונפליקטים לאומיים, אתניים ודתיים, יחסים בין אזרחים ללא-אזרחים, ותהליכי גלובליזציה וליברליזציה החותרים תחת ריבונות המדינה.
דיוני התמה בעלי אופי בין-תחומי במטרה להשיג הבנה מקיפה של הנושא, והם שילבו עמדות והשקפות מגוונות כדי לאתגר את התפיסות הקיימות.
מנאראת: מרכז ון ליר ליחסי יהודים-ערבים
מרכז מנאראת נוסד ב-2015. הוא ביקש להאיר סוגיות הנוגעות למעמדם ולזכויותיהם של האזרחים הערבים בישראל, להשלכות של הסכסוך היהודי-ערבי המתמשך על החברות היהודיות והערביות, ולמקומה של ישראל במזרח התיכון.
המרכז היה מעורב במחקר ובשיח הרלוונטיים לאתגרים העומדים בפני החברה היהודית והערבית בישראל, במטרה לחשוף את השיטות והגישות בעלות סיכויי ההצלחה הגדולים ביותר ליצירת הבנה, דו-קיום, כבוד הדדי, פיוס, צדק ושלום.
מרכז מנאראת שאף לקדם שותפויות בין ארגונים יהודיים וערביים.
בשנת 2017 השיק מרכז מנאראת את מכתוב (סדרת ספרים), אשר מקדמת תרגומי ספרות מערבית לעברית.
כיום, זוהי סדרת הספרים היחידה בעולם המוקדשת לתרגום ספרות ערבית לעברית.
תחום הלימודים המתקדמים נוהל בידי ד"ר יוכי פישר, והוקדש למחקר בינתחומי והשוואתי במדעי הרוח החברה.
פעילויות התחום כללו: קבוצות מחקר, סדנאות, ועידות בין-לאומיות וסמינר קיץ, בהשתתפותם של חוקרים בכירים מישראל, עמיתיהם מחו"ל, וחוקרים ואינטלקטואלים צעירים.
התחום התמקד בנושאים הקשורים לדת, חילוניות ודמוקרטיה; שוויון, פלורליזם וגזענות; מעמדה של מערכת ההשכלה הגבוהה, בעיקר במדעי הרוח והחברה; היסטוריה, זיכרון והשלמה מנקודות מבט השוואתיות ובינתחומיות.
מכון ון ליר בירושלים יזם את הקמת לימודי המזרח התיכון, דיסציפלינה אקדמית, שהתמקדה בחקר התרבויות והחברות של מדינות האזור.
החלטה זו התבססה, בין היתר, על אמנת ברצלונה משנת 1995 ועל הקמת שותפות אירופה-הים התיכון, שהגדירה מחדש את מושג אגן הים התיכון ואת שיתוף הפעולה בין מדינות האגן, כבסיס לתכנון פעילות כלכלית, פוליטית ותרבותית.
תחום "שכנים בים התיכון", שנוהל בידי ד"ר אביגיל יעקבסון, נוסד כדי לקדם את המחקר על אודות האזור, להשפיע על הדרך בה האזור מיוצג ומובן, ולעודד הבנה ודיאלוג בין ישראלים ושכניהם.
חוקרים ישראלים ופלסטינים יזמו והובילו פרויקטים חוצי-גבולות, לרבות קבוצות דיון, סדנאות, ועדות ופרסומים.
תחומי פעילות ספציפיים כללו: מחקר, הוצאה לאור של כתב עת בשם "לוואנט", דיאלוג אזורי ומעורבות בקרן אנה לינד.
את תחום התרבות והמחשבה היהודית של מכון ון ליר בירושלים מנהל פרופ' אמנון רז-קרקוצקין.
בתחום זה קידם המכון מחקר בינתחומי ואירועים ציבוריים הקשורים לתרבות ולמחשבה יהודית בישראל ובתפוצות.
התוכניות בתחום התמקדו בנושאים כגון: זהותן של קהילות, זרמים ותופעות ביהדות בת-זמננו, יהדות ודמוקרטיה, וביטויי תרבות, מחשבה ויצירה יהודית.
תחום התרבות והמחשבה היהודית שימש בית עבור חוקרים ותיקים וצעירים ממדעי הרוח והחברה, ולהוגים, רבנים ומחנכים מישראל והתפוצות.
תחום החברה האזרחית בישראל, שנוהל בידי פרופ' משה יוסטמן, שאף ליצור מאגר ידע בנושאי אזרחות ומדיניות אזרחית.
מאגר זה שולב בשיח הציבורי כדי לשמש את דרג מקבלי ההחלטות.
הפרויקטים בתחום כללו: קבוצות מחקר, קבוצות דיון, שולחנות עגולים בנושאים עדכניים הקשורים לשינוי חברתי, כנסים מקומיים ובין-לאומיים וסימפוזיונים ציבוריים – מאוגדים סביב נושאים של אזרחות, צדק חברתי, היחסים בין המדינה לבין החברה האזרחית, החברה הערבית בישראל, מגדר, כלכלה וחינוך.
האקדמיה ע"ש פולונסקי למחקר מתקדם במדעי הרוח והחברה
האקדמיה ע"ש פולונסקי, שהוקמה בתרומתו של ד"ר לאונרד פולונסקי ב-2014, היא מרכז בין-לאומי למדעי הרוח והחברה.
תוכנית פולונסקי מעניקה לחוקרים בראשית דרכם האקדמית, מישראל ומחו"ל, משאבים, שירות ותמיכה כספית מלאה למשך ארבע שנים, על מנת שיוכלו לקדם את מחקריהם ולבנות את עתידם האקדמי בצורה הטובה ביותר.
מוש"א: משפט ושפות אחרות לחברה צודקת בישראל
מוש"א היא תוכנית ללימודי מוסמך (ללא תזה) במשפטים (LL.M), המתמקדת ב"בחינה מחודשת של תפקיד המשפט בחברה הישראלית על רקע משבר הליברליזם בישראל ובעולם", ומציעה "מסגרת ייחודית ליצירת שפה משפטית ופוליטית חדשה ומשותפת לחברה הישראלית".
התכנית פועלת בשיתוף פעולה עם הקתדרה לזכויות אדם ע"ש אמיל זולא במכללה למינהל.
"מסעות דעת" היא תוכנית מנהיגות אינטלקטואלית ללימודים בתחומי מדעי הרוח והחברה, המתקיימת במכון ון ליר בירושלים בשיתוף עם האוניברסיטה העברית בירושלים, עם אוניברסיטת תל אביב ועם אוניברסיטת בן-גוריון.
התכנית מיועדת לסטודנטים לתואר ראשון ומורכבת מסמסטר קיץ וממפגשי המשך חד-יומִיים, המתקיימים אחת לחודש במהלך שנת הלימודים.
הלימודים כוללים סמינרים, הרצאות ותרגולים, לצד סיורים, סדנאות כתיבה ויצירה, אירועי תרבות ופעילויות חברתיות.
בתוכנית ניתן דגש מיוחד על מגוון אנושי ומחשבתי - המשתתפים בתוכנית ובוגריה מגיעים "מכל גוני האוכלוסייה": יהודים וערבים, חרדים, דתיים, מסורתיים וחילונים, מהמרכז ומהפריפריה.
ראשת התוכנית היא ד"ר יוכי פישר.
החממה האינטלקטואלית לפיתוח יצירה תיעודית פועלת בשיתוף הפורום הדוקומנטרי בישראל וסינמטק ירושלים.
היא מציעה למשתתפיה מסגרת לחשיבה ולביקורת על היצירה התיעודית בהקשרים אינטלקטואליים, חברתיים ותרבותיים, מספקת מרחב לפיתוח רעיונות ומקדמת שיתופי פעולה בין היוצרים, ובינם לבין חוקרות וחוקרים באקדמיה.
המכון מעניק מדי שנה פרס לעבודות גמר מצטיינות בתחומי מדעי הרוח שנכתבו על ידי תלמידי תיכון על פי הנחיות משרד החינוך.
ארבע עבודות זוכות בפרס כספי, ושש אחרות בציון לשבח.
מטרת הפרס היא לעודד כתיבת עבודות גמר בתחומים אלו.
הזוכים בפרס נפגשים עם נשיא המדינה, ומשתתפים בטקס במכון.
פרס ון ליר לכתיבה מסאית
המכון עורך מדי שנה תחרות לכתיבה מסאית, בנושא נבחר.
למחבר המסה הזוכה בתחרות מוענק פרס בסך 10,000 ש"ח, והמסה הזוכה, ולפי שיקול הדעת של ועדת השיפוט גם מסות אחרות שמצוינות לשבח, מתפרסמות בכתב העת "הזמן הזה".
מכון ון ליר בירושלים מארח קשת רחבה של אירועים ציבוריים, בתוכה כנסים, סדנאות, הקרנות סרטים, ירידים ומפגשים חברתיים נוספים.
בין המשתתפים ישנם אינטלקטואלים ממוסדות אקדמאיים בישראל ומרחבי העולם, כמו גם מעולמות העיתונאות, המדיניות החברתית והפוליטיקה.
אירועים אלו פתוחים לקהל הרחב, ללא עלות.
הוצאת מכון ון ליר מפרסמת ספרי מחקר וכתבי עת מדעיים בתחומי החברה והרוח, מאז ראשית שנות התשעים.
פרסומי ההוצאה משקפים את הנושאים שהמכון עוסק בהם ומציגים חשיבה מקורית וחדשנות תאורטית ברמה הגבוהה ביותר.
הפרסומים נאמנים לחזונו של המכון, המתווה שני צירי מחשבה ופעולה: ציר מחקרי; וציר ציבורי-חברתי, הנובע מהמחקר ועוסק בשאלות, בבעיות ובתהליכי עומק הנוגעים לחברה בישראל ומחוצה לה.
לצד הספרות המחקרית, בהוצאת המכון רואים אור גם ספרי עיון המיועדים לקהל המשכיל, וכן מחקרי מדיניות וניירות עמדה בנושאי מגדר, כלכלה ומדיניות ציבורית, גם הם פרי מחקרים שנעשים במכון.
כל פרסומי ההוצאה עוברים תהליך שיפוט קפדני בידי שופטים חיצוניים.
מכון ון ליר בירושלים מפרסם מגוון רחב של ספרים, אנתולוגיות, מונוגרפיות, ניירות עמדה וכתבי עת, פרי עטם של חוקרים ודמויות ציבוריות, חלקם עמיתים במכון.
פרסומים אלה, רובם בעברית וחלקם באנגלית, בערבית ובצרפתית, מבוססים על מחקר, על כינוסים ועל קבוצות דיון במכון.
הפרסומים מביאים לידי ביטוי את מלוא הקשת של עבודת המכון.
רבים מהפרסומים רואים אור בשיתוף עם מו"לים מסחריים בישראל, במטרה להגדיל את תפוצת הפרסומים ואת השפעתם על הדיון הציבורי בסוגיות שעל סדר היום.
ראשת הוצאת מכון ון ליר היא רונית טפיירו.
חילון וחילוניות: עיונים בין-תחומיים (2015), עורכת: יוכי פישר, הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד
גזענות בישראל (2008), עורכים: יוסי יונה, יהודה שנהב-שהרבני, הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד
הקוד האתני (2021), מאת: זאב לרר, הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד
גוף יחיד רבים: הכלכלה הפוליטית של איברים להשתלה (2019), מאת: חגי בועז, הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד
נפש ומוח (2005), מאת: ישעיהו ליבוביץ, הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד
זיכרון ונשייה: סודן של מגילות מדבר יהודה (2009), מאת: רחל אליאור, הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד
תודעת משנה, תודעת מקרא: צפת והתרבות הציונית (2022), מאת: אמנון רז-קרקוצקין, הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד
אנתרופוקן: עידן האדם (2023), בעריכת: חגי בועז ועפרי אילני, הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד
נכבה והישרדות: סיפורם של הפלסטינים שנותרו בחיפה ובגליל, 1948–1956 (2017), מאת: עאדל מנאע, הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד
התמורה הגדולה: המקורות המדיניים והכלכליים של זמננו (2020), מאת: קרל פולאני, תרגום: שונמית ליפשיץ, הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד
נכון להיום, המכון מוציא לאור שני כתבי עת אקדמיים בעברית, העוברים שיפוט עמיתים כפול – "תיאוריה וביקורת" ו"הזמן הזה".
כתב העת "תיאוריה וביקורת" הוקם בתחילת שנות התשעים, ועוסק בתיאוריה הביקורתית בהקשריה המקומיים.
הוא מבקש להציע "דיון תאורטי וצורות חדשות לביקורת", ובוחן מגוון רחב של סוגיות פוליטיות ומחשבתיות מישראל ומרחבי העולם, מנקודת מבט השוואתית ובהקשר גלובלי.
עורך כתב העת הוא ד"ר שאול סתר.
כתב עת מקוון למחשבה פוליטית, תרבות ומדע מבית מכון ון ליר שהושק ב-2018. כתב העת, המוקדש לדיון ציבורי אינטלקטואלי בישראל, מפרסם מאמרים מאת כותבים וחוקרים מהארץ לצד תרגומים מכתבי עת בחו"ל.
עורך "הזמן הזה" הוא ד"ר עפרי אילני.
ראש מכון ון ליר בירושלים הוא פרופ' שי לביא, חבר סגל בכיר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, המתמחה בסוציולוגיה ובפילוסופיה של המשפט.
הוא מכהן גם כמנהל שותף של מרכז מינרבה לחקר בינתחומי של סוף החיים, ועד 2017 עמד גם בראש מרכז אדמונד י' ספרא לאתיקה, שניהם באוניברסיטת תל אביב.
נוסף על ראש המכון, חברי הוועדה האקדמית הם: פרופ' חגי בועז, ד"ר אסף דוד, אורנה יואלי-בנבנישתי, אורי נוימן, פרופ' ניסים מזרחי וד"ר יוכי פישר.
מכון חצי הכדור המערבי לשיתוף פעולה ביטחוני , או בשמו הקודם בית הספר של האמריקות הוא מתקן של צבא ארצות הברית הנמצא בפורט בנינג שבקולומבוס, ג'ורג'יה.
המתקן מתפקד בשפה הספרדית במיוחד לשם אימונם של אנשי צבא ממדינות אמריקה הלטינית.
במשך שנות קיומו של בית הספר של האמריקות (1946–2000) התאמנו במתקן כ- 60,000 חניכים.
בגלגולו החדש כמכון חצי הכדור המערבי לשיתוף פעולה ביטחוני מתאמנים מדי שנה כ- 1,000 חניכים נוספים.
המוטו של המכון הוא "חירות, שלום ואחווה" (Libertad, Paz y Fraternidad).
כנגד בית הספר בגלגולו הקודם, כבית הספר של האמריקות, הוטחו האשמות רבות בתמיכה במשטרים דיקטטוריים ובאימון חוליות חיסול.
בית הספר של האמריקות הוקם בשנת 1946 בפנמה תחת השם "מרכז האימונים הלטינו-אמריקאי - מחלקת היבשה" (Latin American Training Center - Ground Division).
מטרת המרכז הייתה להכשיר את כוחות הביטחון של מדינות אמריקה הלטינית על מנת להבטיח שיתוף פעולה בין מדינות אלו לבין ארצות הברית ולשמור על האיזון הפוליטי לנוכח עליית השפעתם של ארגונים עממיים שאחזו באידאולוגיה מרקסיסטית או ארגונים חברתיים שהשתייכו לצידה השמאלי של המפה הפוליטית.
כל זאת נעשה בהקשר של המלחמה הקרה שנפתחה באותן השנים.
המרכז שינה את שמו ל"בית הספר של האמריקות של צבא ארצות הברית" בשנת 1963. בשנת 1984, בעקבות חתימת הסכמי טוריחוס-קרטר (Torrijos-Carter Treaties) בשנת 1977 שהבטיחו את מעבר השליטה על תעלת פנמה לידי פנמה בשנת 1999, עבר בית הספר למבצר בנינג, ג'ורג'יה, ארצות הברית.
לחץ גובר מצד הקונגרס של ארצות הברית להפסיק את מימונו של בית הספר הביא את הפנטגון בשנת 2000 לשנות את שמו ל"מכון חצי הכדור המערבי לשיתוף פעולה ביטחוני", שמו הנוכחי.
ייעודו המקורי של בית הספר היה להקנות מיומנויות הקשורות בבניית תשתיות לאומיות ברוח מדיניות השכן הטוב של תאודור רוזוולט.
גישה זו גרסה כי על ארצות הברית לקדם את בנייתם של כוחות ביטחון מקצועיים וא-פוליטיים ברחבי אמריקה הלטינית שיאפשרו יציבות פוליטית שתוביל, בתורה, להתפתחות פוליטית, כלכלית וחברתית.
מיומניות אלו כללו, בין השאר, הנדסה אזרחית, כגון בניית גשרים וחפירת בארות וכן מיכון החקלאות.
אולם, לאחר חתימת הסכם ריו (1947 בידי הנשיא טרומן כמו גם 22 מדינות לטינו אמריקאיות, שהיווה הרחבה לדוקטרינת מונרו, החל בית הספר לשרת את המדיניות שחדשה של שיתוף פעולה אזורי בין כוחות הביטחון הלאומיים, ובנייה מסיבית של הצבאות הלטינו אמריקאיים.
שנתיים לאחר מכן, ב-1949, שונה שמו של בית הספר ל"בית הספר הקריבי של צבא ארצות הברית - הדרכה בספרדית" והחל באימון אנשי צבא לטינו אמריקאיים לצידם של חיילי צבא ארצות הברית.
בשנת 1956 החל בית הספר למקד את אימוניו בלטינו אמריקאיים וכן החל בהוראה בשפה הספרדית בלבד.
בשנת 2000 נסגר "בית הספר של האמריקות" ונפתח בגלגולו החדש כ"מכון חצי הכדור המערבי לשיתוף פעולה ביטחוני".
הפנטגון הודה כי השימוש במדריכים אלו היה "טעות".
במהלך העשורים שלאחר מכן התקיים שיתוף פעולה בין בית הספר לבין משטרים רבים באמריקה הלטינית, חלקם דכאניים, אלימים וטוטליטריים.
החל משנת 1990 פועל ארגון משמר בית הספר של האמריקות (SOA Watch - School of the Americas Watch) לסגירת המתקן.
הארגון מקיים הפגנה שנתית בשערי פורט בנינג ובשנת 2005 השתתפו בהפגנה כ-19,000 איש.
ההפגנה מתקיימת בחודש נובמבר לציון רציחתם של שישה כמרים ישועים, מנהלת משק ביתם וביתה באל סלוודור בשנת 1989, שחקירה של הקונגרס קבעה שבוגרי בית הספר היו מעורבים ברציחתם.
ארגוני זכויות אדם מצביעים על כך שרבים מהאחראים להפרת זכויות אדם באמריקה הלטינית הם בוגרי בית הספר.
מנגד יש המצביעים על כך שהקשר בין הלימודים בבית הספר של האמריקות לדיכוי שהפעילו אותם אישים לאחר מכן רופף ביותר.
כך, למשל, כללו לימודיו של רוברטו ד'אובוויסון קורסים בהפעלת אמצעי תקשורת זמן רב לפני שהחלה מלחמת האזרחים באל סלוודור.
מכון ורבורג הוא מכון מחקר הקשור עם אוניברסיטת לונדון, חלק מבית הספר ללימודים מתקדמים.
הנושא העיקרי בו עוסקים בו הוא מחקר השפעת העת העתיקה הקלאסית על כל האספקטים של התרבות האירופאית.
המכון הוקם על ידי אבי ורבורג שהיה חוקר של אמנות הרנסאנס ותרבותה.
ורבורג התנגד ל"אסתטיזציה של תולדות האמנות" שהתבטאה בזרם המרכזי של היסטוריונים של האמנות שרק חזרו על שבחים לאמנים הגדולים של הרנסאנס.
הגישה שלו לאמנות הייתה רב תחומית.
בזמן שלמד בפירנצה הוא החל להתעניין בהשפעות העולם העתיק על התרבות המודרנית ומחקר זה נעשה לעבודת חייו.
הספרייה הפרטית הגדולה שלו נבנתה סביב נושא זה.
בהיותו חלק ממשפחת ורבורג האמידה יכול היה אבי לממן, באופן פרטי, את פיתוח המוסד.
הוא הגה את הרעיון להקמת הספרייה כתוצאה מניסיונו כסטודנט.
בחיפוש אחר ספרים נאלצו הסטודנטים לנדוד מספרייה מתמחה אחת למשנייה.
לכן הוא החליט: "לתת לסטודנטים ספרייה שתאחד בתוכה ענפים שונים בהיסטוריה של התרבות ושם יוכל הסטודנט לנדוד ממדף למדף".
ב-1911 הצטרף לאבי היסטוריון האמנות הווינאי פריץ זקסל (Fritz Saxl) (1948–1890) שהפך את האוסף למוסד מחקרי, Kulturwissenschaftliche Bibliothek Warburg שסופח מאוחר יותר לאוניברסיטת המבורג.
חוקרים וסטודנטים החלו לנהור למוסד החדש.