tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביו, הרב ד"ר מנחם קווה דב שפרן, היה רב בפלויישט ברומניה ולאחר מכן שימש כרב ומחנך בישראל, הוא בנו של הרב בצלאל זאב שפרן ואחיהם של הרב חנוך הניך שפרן, הרב ד"ר יוסף שפרן והרב אלכסנדר שפרן ששימשו כרבנים ואנשי חינוך ברומניה.
אמו, מלכה, היא בתו של הרב דב בורשטיין שכיהן כרב ודיין ברומניה ובתל אביב, ואחותו של מרדכי בורשטיין.
עלה לארץ עם הוריו בהיותו בן שש, וגדל בתל אביב שם כיהן אביו, הרב מנחם קוה דב, כרב.
למד בבית הספר "אלומות" ובתיכון צייטלין בעיר.
לאחר שירותו בצה"ל למד בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה קוק והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והוסמך לרבנות.
בעל תואר דוקטור לפילוסופיה מטעם האקדמיה למדעים בבלורוסיה.
הרב שפרן נחשב כמומחה בתחומי רפואה והלכה ומשמש כמרצה לאתיקה רפואית באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת תל אביב ובטכניון.
באוניברסיטת בר-אילן הוא ראש המגמה למדע הלכה וחינוך.
הוא משמש כראש המחלקה לרפואה והלכה ברבנות הראשית, וחבר בפורומים נוספים (מדעיים ממשלתיים ואזרחיים) העוסקים בתחומי רפואה (כדוגמת ועדת הלסינקי של משרד הבריאות).
פרסם מאמרים רבים בתחום זה.
בין השנים 2000–2005 שימש כחבר בוועדה לענייני החולה הנוטה למות.
בין הנושאים בהם עסק הרב שפרן כחוקר וכפוסק: קביעת רגע המוות על פי מוות מוחי (נושא הנוגע להשתלת איברים), טיפול בחולה ללא הסכמתו, טיפול בחולה סופני, הלכה ואתיקה בגנטיקה, הנאה מהמת לצורכי רפואה ומחקר, ועוד.
ערך ספר "לקט תפילות החולה", בו נאספו תפילות רבות "לאמירה בעת מחלה על ידי החולה, קרובי משפחתו ומבקריו".
בשנת תשמ"ג–תשמ"ד שימש כמנכ"ל הרבנות הראשית לישראל.
הרב שפרן עומד בראש "מרכז מרחבים" להכשרת מורים, אותו ייסד בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 יחד עם שני אברכים נוספים מישיבת מרכז הרב, הרב אריה שטרן והרב יששכר גואלמן, בעידוד ראש הישיבה, הרב צבי יהודה הכהן קוק.
בנוסף הוא משמש כרב בית כנסת המנציח את שמו של סבו בשכונת קריית משה בירושלים, בה הוא מתגורר.
בה'תשע"ט נבחר ליקיר ירושלים לאותה שנה.
נימוקי הוועדה לנתינת הפרס לרב שפרן היו "על קידום הקשר שבין עולם המדע לעולם ההלכה, על הרחבת מאגר התורמים לכלל האוכלוסיות – בהן דתיות וחרדיות – ועל שנים רבות של יצירת הידברות וסובלנות בממשק שבין רפואה להלכה".
בחשוון ה'תשפ"ה הועלה לדרגת סא"ל לאחר פועלו במילואים בוועדות השונות במהלך המלחמה.
בטבת ה'תשפ"ו הוציא לאור את ספרו "בפי גאולים - אתיקה רפואית לאור ההלכה", בהוצאת "מרחבים".
נשוי לאילה ולהם שבעה ילדים:
דביר - מנהל בית ספר באשקלון.
הרב חנניה - פוסק הלכה ברבנות הצבאית.
ישי - מנהל אבטחת מידע.
נורית - נשואה לנחמיה גרינברג (בנו של הרב מרדכי גרינברג).
אחיו הוא האלוף עמי שפרן.
יילוד עובר כאשר האם עברה מוות מוחי
הרב שפרן דן בהיבטים ההלכתיים של יילוד עובר שמצוי ברחם של אם שעברה מוות מוחי, כלומר מוות של גזע המוח.
אמירת האמת לחולה על מצבו
הרב שפרן דן בשאלת הדיווח לחולה על חומרת מצבו.
האם חל במצב זה איסור שקר, או שהחשש שאמירת האמת תביא לשברון לב שיחליש את החולה מצדיק את השקר.
מאידך, לפעמים שברון הלב יכול לנבוע דווקא אם חש החולה שמסתירים ממנו את מצבו האמיתי.
הרב שפרן מסיק שברוב המקרים יש לספר לחולה את מצבו האמיתי, ורק במקרים מיוחדים יש להימנע מכך.
הרב שפרן מסיק שמותר השימוש בתאי גזע עובריים לצורך ניסויים רפואיים, ויש לנהוג כבוד בשאריות התאים שנותרו מהניסויים.
הוא אוסר לחבר בין תאי גזע של בני אדם לבין תאי גזע של בעלי חיים, ושאין למכור תאי גזע למדינות שנוהגות בכך איסור.
יגאל צַלמוֹנָה (נולד ב-28 באפריל 1945) הוא חוקר, מבקר ואוצר אמנות, והיסטוריון ישראלי.
מחקריו של צלמונה מתמקדים בראשיתה של האמנות הישראלית ובייחס שלה אל המזרח הקרוב.
בין השנים 2012-1980 שימש צלמונה כאוצר לאמנות ואחר-כך כאוצר ראשי בין-תחומי במוזיאון ישראל בירושלים.
משנת 2012 משמש כיועץ בנושאי תערוכות ואמנות לספרייה הלאומית
יגאל צלמונה נולד בשנת 1945 בתל אביב.
אביו, מארקו צלמונה, היה רופא שיניים.
הוא גדל בשכונת נוה שאנן.
בגיל 20 נסע לפריז, שם למד ספרות, אנתרופולוגיה והיסטוריה - ללא ידע מוקדם בצרפתית.
בשנת 1966 ניצל צלמונה מהרעלת גז.
אירוע זה זכה לחשיפה רבה בעיתונות הישראלית של אותה תקופה.
בהמשך נרשם ללימודי תולדות האמנות בסורבון, שם סיים תואר ראשון ושני.
עבודת המאסטר שלו עסקה בצייר והפסל ז'אן דובופה (Jean Dubuffet) וביחס בין אמנות גבוהה לאמנות שוליים בעבודתו.
בצרפת נחשף צלמונה להגותם של רולאן בארת ולואי אלתוסר ואל מהפכת הסטודנטים שהתרחשה בשנת 1968. בראיון מאוחר תיאר צלמונה את חוויותיו מן האירועים וטען כי "הייתה תחושה של אוטופיה חברתית, שהמהפכה קרובה.
אני זוכר שמלבד היציאה לרחוב וזריקת אבנים, צבענו העתקי גבס של פסלים יווניים באדום.
[...] כשהגעתי לסורבון, האוניברסיטה הייתה משובחת מבחינה מקצועית אך שמרנית.
מבחינה תרבותית המהפכה קרתה: תפישת העולם של האקדמיה השתנתה עם הופעתם של כותבים חדשים ועם השפעות של תפישות עולם מרקסיסטיות על אמנות ותרבות".
אף על פי שבתום לימודיו הוצעה לו עבודה כעוזר הוראה, החליט צלמונה לשוב לישראל.
בשנת 1972 החל לעבוד, בתחילה כעוזר למנהל ד"ר חיים גמזו אוצר במוזיאון תל אביב לאמנות ואחר כך כאוצר לפיסול ולרישומים והדפסים במוזיאון.
ביחד עם אילן תמיר, ניסה צלמונה לקדם את הצגתם של אמנים צעירים, שעסקו באמנות אוונגרדית ומושגית.
מהלך זה נתקל בהתנגדות של גמזו שהיה ידוע בשמרנותו האמנותית.
על רקע זה התפטרו, בשנת 1974, צלמונה ותמיר מתפקידם במוזיאון.
לפרנסתו לימד צלמונה בבצלאל, בחוגים לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית ואוניברסיטת חיפה, וכתב ביקורת אמנות בעיתון "מעריב".
בתחילת שנות ה-80 התמנה לאוצר לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל.
צלמונה היה שותף לדרכו של יונה פישר, מנהל מוזיאון ישראל, בתמיכה באמנות חדשה ואמנים צעירים.
יהושע נוישטיין ראה בצלמונה כמי שריכז סביבו חוג אמנים מושגיים לשעבר שהחלו לעסוק בפיסול.
בינואר 1985 נפתח במוזיאון "ביתן לאמנות ישראלית" שנבנה בתמיכתה של אילה זקס-אברמוב.
תערוכת הפתיחה של הביתן נקראה "ציוני דרך באמנות ישראלית", והציגה מבחר של יצירות אמנות ישראלות מאוסף המוזיאון ומאוספים אחרים.
קטלוג התערוכה עוצב כחוברת דקה וגדולת ממדים, כמעין עיתון.
בשנת 1998 אצר את התערוכה "קדימה: המזרח באמנות ישראל", ביחד עם תמר מנור-פרידמן.
התערוכה סקרה את היחס של האמנות הישראלית אל המזרח הקרוב, אל האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל ואל היהדות המזרחית החל מאמנות "בצלאל" ועד לאמנות של שנות התשעים של המאה ה-20. על פי צלמונה תפיסת המזרח באמנות הישראלית הושפעה באופן עקבי מתולדות הסכסוך הישראלי-ערבי.
צלמונה ראה במאורעות תרפ"ט כנקודת שבר, בה נעלמה תפיסת המזרח כמושא לכמיהה יהודית.
בעקבות התערוכה קיים, בחודש יולי, כתב העת "סטודיו", אז כתב עת מרכזי בעולם האמנות הישראלי, דיון אקדמי בשאלות שהעלתה התערוכה וייחד לה מקום נרחב בגליונו.
חנן חבר, כמו גם אישים נוספים, העלו בביקורתם את הטענה כי התערוכה והטקסט המלווה אותה אינם יוצרים פרובלמטיזציה של הייצוג האמנותי, ומבטאים את האתנוצנטריות היהודית.
ב-4 במאי 2005 נפתחה במוזיאון ישראל התערוכה "בוריס ש"ץ - כהן אמנות, יצירתו וחזונו של אבי האמנות הישראלית", שהוקמה לציון 100 שנים להקמת "בצלאל" באצירתו של צלמונה.
בשנת 2010, בעקבות פתיחת קמפוס המוזיאון החדש והקמת תצוגת קבע לאמנות ישראלית שאצר צלמונה (עם אמיתי מנדלסון) במוזיאון, הוציא צלמונה את הספר "100 שנות אמנות ישראלית".
הספר, טען צלמונה, הציג את התפתחות הקאנון של האמנות הישראלית.
הספר יצא לאור באנגלית בהוצאת לונדס האמפריס מלונדון בשנת 2013 ונמצא בסדרת הספרים המומלצים לקריאה של מוסף הספרות של הפיינאנשיאל טיימס.
בין הנושאים שבהם עסק צלמונה היסטוריה של האמנות הישראלית המוקדמת כמו המחקרים על בוריס שץ, על תקופת מגדל דוד; נושאי
חתך כמו תפיסת ה"מזרח" של האמנות
הישראלית או חוויית ההתיילדות באמנות הישראלית והצגה מוזיאלית של יצירתם של אמנים עכשוויים
כמו מיכה אולמן, נחום טבת, צבי גולדשטיין, או משה גרשוני.
בשנת 1998 התמנה צלמונה לאוצר הראשי הבינתחומי של מוזיאון ישראל, תפקיד בו החזיק עד לפרישתו מן המוזיאון ב-30 באפריל 2012.
צלמונה הרצה באקדמיה לאמנות ולעיצוב בבצלאל ושימש כראש המגמה לאוצרות בתוכנית התואר השני של בצלאל ב"מדיניות ותאוריה של האמנויות".
היה חבר בוועדות שיפוט של פרסים חשובים, ביניהם פרס ישראל.
צלמונה משמש כיועץ לנושאים מוזיאליים לספריה הלאומית של ישראל בתהליך התחדשותה ומעברה לבניין חדש והיה אוצר שותף לתערוכות הפתיחה של הבניין החדש.
צלמונה אב לשניים וסב לשישה.
"טבע וחוויה בציוריו של מאירוביץ", מעריב, 15 במאי 1976
מיקום/כיוון/78, קיבוץ אשדות יעקב, 1978
"המזרח באמנות הישראלית בשנות העשרים" בתוך: שפס, מרק (עורך), שנות העשרים באמנות ישראל, מוזיאון תל אביב, תל אביב, 1982
כאן עכשיו, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1982
ציורים חדשים, חיים קיוה, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1982
אורי ריזמן, הוצאת מוזיאון ישראל, ירושלים, 1983
"מגמות בציונות ושאלת האומנות לפני הקמת 'בצלאל'"; "לדמותו של בוריס שץ"; "הירשנברג, ליליין ופן - ציירים ב'בצלאל'"; סגנון ואיקונוגרפיה של חפצי 'בצלאל'" בתוך: שילה כהן, נורית (עורכת), "בצלאל" של שץ, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1983
אליהו גת - אור באדמה השמים עופרת, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1984
זיגי בן-חיים, 1984, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1984
גולדשמיד, תמר (עורכת), 80 שנות פיסול בישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1984
ציוני-דרך באמנות ישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1985
בוריס שץ, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1985 (סדרת 'אמנים ישראלים')
לאה ניקל, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1985
אמנות ישראלית מוזיאון ישראל ירושלים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1985
אבל פן, הוצאת מעיינות, ירושלים, 1987 (ביחד עם גדעון עפרת ויעל גנאסיא)
יחזקאל שטרייכמן, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1987
אמנות ישראל: תצוגה מיוחדת - נורית דוד, ציורים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1987
לארי אברמסון: גינון באור מלאכותי, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1987
עידו בראל, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1987
צבע טרי: פיסול (אמנים צעירים), מוזיאון ישראל, ירושלים, 1988
דיתי אלמוג: ציורים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1988
קלג וגוטמן, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1988
חיים מאור - פני הגזע ופני הזיכרון, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1988
"צילום הוא צילום הוא צילום?
"ניואנס מקומי בשפה בינלאומית: שיח אוצרי אמנות ישראלית", פרוזה 100, 1988, עמ' 176-192
אווירופאסיביקה: אבי סיטון - פסלים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1989
דגנית ברסט - חקירות לוך נס, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1989
לארי אברמסון, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1989
משה ניניו, מחזור ימים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1990
מנשה קדישמן : לידה ופסלים אחרים 1990-1988, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1990
ליטבינובסקי, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1990
אוסבלדו רומברג: עקבות בניינים; מיצב מטנארטיבי על אודות המודרניזם, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1991
משה ניניו: מחזור ימים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1991
ציור בריטי במאה ה-20, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1992
פיליפ רנצר: לפעמים יש לי תשוקה לאשתי, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1992
בדיבור אחד: זליג סגל – עבודות, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1992
סיגל פרימור: אתגר אנטארקטיקה, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1992"גבורות לאילה - אמנות ישראלית מאוספי אילה זקס אברמוב", מוזיאון ישראל, ירושלים, 1992
"המזרח באמנות ישראל בשנות העשרים", שנות העשרים באמנות ישראל, מוזיאון תל אביב, 1992
ימי מגדל דוד: מלחמת התרבות הראשונה באמנות ישראל, מגדל דוד - המוזיאון לתולדות ירושלים, ירושלים, 1992
אופני ההתייחסות של ציירים ופסלים יהודים, ארץ-ישראלים, למזרח, לדמות הערבי ולעימות הישראלי-ערבי", משקפיים 19, 1993, עמ' 9-13
פתשגן: אורי קצנשטיין, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1993
דגשים חזקים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1994
"B-BAU, צבי גולדשטיין ניתוח העבודה והערות על מבנה ירקות ודגם-זית", סטודיו 63, 1995, עמ' 25
קדימה: המזרח באמנות ישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1998 (ביחד עם תמר מנור-פרידמן)
" חור, סדק או קריסה ממשית?", "יצירות האמנות הן אבני בניין", "התזה של סעיד היא לא הריקוד עצמו והומי ק.
ילדים טובים, ילדים רעים: התיילדות באמנות הישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1998
וסילי קנדינסקי: צבעי המוזיקה, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1999
וסילי קנדינסקי - צבעי המוזיקה, מכירה פומבית 15, 1999, עמ' 3-8
"יצירת-מופת אבודה מגיעה לירושלים", ניקולה פוסן: יצירת-מופת שנתגלתה מחדש, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1999
עבודות מאוחרות, מיכאל גרוס, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2002
אלי אברהמי: שירת עלים, גולקונדה אמנות, תל אביב, 2002
אביבית (אוהד מרומי ואבנר בן גל), מוזיאון ישראל, ירושלים, 2002 (עם שרית שפירא)
(גיא בר-אמוץ, סיגלית לנדאו), מוזיאון ישראל, ירושלים, 2002 (עם שרית שפירא)
אלף מילים על ציוריה של לאה ניקל, גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל אביב, 2002
אבל פן: ציורי התנ"ך ועוד, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2003
"קדושה והתקדשות באמנות העכשווית", בתוך: בילסקי, מילי ד.; שנאן, אביגדור (עורכים), גבולות של קדושה, בחברה בהגות ובאמנות, כתר, ירושלים, 2003, עמ' 132-140
"מאפלה לאור גדול: אור וזהות בציור הארצישראלי המוקדם", אורים, 2005, עמ' 228-233
40 יצירות מופת של יופי וקדושה: מאוסף מוזיאון ישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2005
בוריס שץ - כהן אמנות: חזונו ויצירתו של אבי האמנות הישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2006
":"אוריינטאליזם ויוגנד-שטיל", המודרניזם הרדיקלי באמנויות הפלסטיות בארץ-ישראל בראשית המאה ה-20", "אמנות ושואה", "אמנויות פלסטיות בישראל", בתוך: מירון, דן; חבר, חנן (עורכים), זמן יהודי חדש, כרך ג, כתר, ירושלים, 2007
"גבוה, יותר עמוק", בתוך: עזרא אוריון: שבשמים ובארץ, מוזיאון הנגב לאמנות, 2007
100 שנות אמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2010
" דימויים של תיקון הגוף היהודי", בתוך: בילסקי, מילי ד.; שנאן, אביגדור (עורכים), שבר ותיקון, קרן עדי, 2010, עמ' 58-68
שעון חול: עבודתו של מיכה אולמן, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2011
Paris, 2012 (פרק על האמנות הישראלית)
יגדראסיל (בנורדית עתיקה: Yggdrasill) הוא עץ מרכזי במיתולוגיה הנורדית, הניצב במרכז העולם (ציר העולם).
בעץ זה קשורות אגדות רבות.
יגדראסיל מתואר כעץ מילה (עץ ממשפחתו של הזית).
במקורות, בעיקר האדה הפרוזאית והאדה הפואטית, הוא מכונה גם "עץ העולם".
כל העולמות בתמונת היקום במיתולוגיה הנורדית מחוברים על ידי העץ יגדראסיל (Yggdrasil), בכל עולם ישנו ענף של העץ ובשלושה עולמות ישנם שורשים, אולם המקורות לא עקביים בכל הנוגע למיקומם.
לפי גרסה אחרת השורשים נמצאים בהלהיים, בעולם ענקי הכפור (ככל הנראה יוטונהיים או ניפלהיים) ובמידגארד.
ישנה גם גרסה נוספת שלפיה השורשים מצויים בהלהיים, ביוטנהיים, ובמוספלהיים, ובגרסה אחרת השורשים נמצאים באסגארד, מידגארד ואוטגארד.
הסנאי רטטוסק (Ratatoskr) רץ הלוך ושוב על העץ ומעביר עלבונות וקללות בין הדרקון והנץ.
בנוסף, ארבעה איילים - דוני (Duneyrr), דורתרור (Durathror), דוואלין (Dvalin) ודאין (Dainn) - ניזונים מקליפת העץ.
בצל העץ יושבות הנורנות, הטוות את גורל היצורים החיים.
חייו של כל אדם הוא חוט אשר נשזר לתוך אריג החיים.
שלוש הנורניות, המתוארות כנשים זקנות, הן אורד (Urd), ורדנדי (Verdandi) וסקולד (Skuld), ניתן לתרגם את השמות בפשטות כ"זה אשר קרה", "זה אשר קורה" ו"זה אשר יקרה" בהתאמה.
הנורניות שולטות גם בגורל האלים.
מסופר שאודין, אבי-הכול והאל המרכזי בפנתאון האלים הנורדי, תלה ושיפד את עצמו על גזע העץ במשך תשעה לילות, על מנת להחכים עוד, שכן אודין לא פוסק מחיפושו אחר הרחבת ידיעותיו והגדלת חוכמתו, והוא מוכן אף להקריב ולסבול לשם כך.
בסוף תשעת הלילות קיבל אודין הארה וגילה את סוד הרונות - הכתב הנורדי העתיק, ששימש גם לכתיבה וגם להטלת גורל וכישוף.
תומאס קרלייל אימץ את "איגרסיל" כסמל מועדף; הוא מופיע גם ב - On Heroes, Hero-Worship, & the Heroic in History (1841) וגם במתוך עבר והווה (1843) .
כתב יד שלא פורסם של קרלייל בשם Igdrasil.
From the Norse נתן השראה לעורך The Ruskin Reading Guild Journal להוסיף את יגדארסיל לשמו בשנת 1890. ג'ון ראסקין התייחס לזה במסקנה של חוקי פסול (1877–1878).
יצירות אמנות מודרניות המתארות את יגדרסיל כוללות את Die Nornen (ציור, 1888) מאת ק.
ארנברג; Yggdrasil (פרסקו, 1933) מאת Axel Revold, ממוקם באודיטוריום של ספריית אוניברסיטת אוסלו, נורווגיה; Hjortene beiter i løvet på Yggdrasil asken (גילוף תבליט עץ, 1938) על בניין עיריית אוסלו מאת Dagfin Werenskiold; ותבליט הברונזה על דלתות המוזיאון השוודי לעתיקות לאומיות (בסביבות 1950) מאת B.
שירים המזכירים את יגדארסיל כוללים את Vårdträdet מאת ויקטור רידברג ואת "יגדארסיל" מאת J.
ב-Overlord , סדרת רומנים יפנית שנכתבה על ידי Kugane Maruyama, יגדראסיל הוא שמו של משחק תפקידים המוני ברשת פופולרי, שבו הגיבור נלכד לאחר כיבוי המשחק.
יגדרסיל הוא מוטיב נפוץ במדיה של היקום הקולנועי של מארוול, המופיע בת'ור, קפטן אמריקה: הנוקם הראשון, ת'ור: העולם האפל ולוקי (סדרת טלוויזיה).
אזכור ליגדראסיל (בנוסף לאלמנטים נוספים מהמיתולוגיה הנורדית) מופיע במשחק הווידאו "Assassin's Creed Valhalla", שמהווה חלק מזיכיון משחקי Assassin's Creed.
יגאל שדה (נולד ב-14 באוגוסט 1961) הוא שחקן, זמר ומדבב ישראלי.
יגאל שדה נולד בתל אביב וגדל בה.
הוא למד במגמת תיאטרון בבית הספר התיכון "תלמה ילין", ואת שירותו הצבאי עשה כשחקן בתיאטרון צה"ל.
בשנת 1983 החל את לימודי המשחק בבית הספר לאומנויות הבמה "בית צבי" וסיים אותם בהצטיינות בשנת 1986.
בשנת 2002 חזר לשחק בלהקת תיאטרון "הבימה".
לצד תפקידיו בתיאטרון משחק שדה גם בקולנוע ובטלוויזיה, וכן מדבב סרטים רבים.
בתיאטרון באר שבע: "אהובת החייל" (חייל בריטי), "תמונות ציד" (אברם), "אילוף הסוררת" (לוצ'נסיו), "מותו של סוכן" (ביף), "דודתו של צ'ארלי" (ג'ק צ'סני), "טובת המולדת" (מייג'ור רוס), "הבֵּיצה" (גוסטב), "בורגנים" (פיוטר), "דון ז'ואן" (פיירו), "מפיסטו" (אוטו אולריך).
בהפקה משותפת של הקאמרי והבימה: "שלוש אחיות" (הברון טוזנבאך).
בתיאטרון החאן: "נוף ילדות" (רימונד), "מידה כנגד מידה" (אנג'לו), "שמיים" (מילר), "הבתולה מלודמיר" (יצחק), "האישה מן הים" (הזר), "השחף" (קוסטיה), "השיבה למדבר" (עזיז), "נדל"ן" (ריקי רומא).
בתיאטרון הרצליה: "תנינים" (נאדל), "אז הלכנו לכסית" [ערב שירי אלתרמן].
במחזות זמר: "מלך היהודים" (הרצל), "זעקי ארץ אהובה" (אבשלום קומאלו), "מרי לו" (ריקרדו), "היפה והחיה" (החיה), "איש חסיד היה" ועלובי החיים (ז'אבר).
בקולנוע: "אישה זרה" (מוקי), "אהבה ממבט שני", "חיים זה חיים", "ריטה – שם זמני" (גדי), "סוף שבוע בגליל" (יואל), "שליחותו של הממונה על משאבי האנוש" (מפקח משמרת הלילה), "הדרך לאן", "הילה".
בטלוויזיה: "האישה האחרת","101", "רצח, מצלמים", "שתיקת הצופרים" (האלוף ישראל טל), "אהבה מעבר לפינה", "זכותא", "ראש גדול", "אולי הפעם", "מעברות".
כמדבב: "היפה והחיה" (גסטון), "פוקהונטס" (ג'ון סמית), "נסיך מצרים" (רעמסס), "חתול תעלול" (החתול), "הארי פוטר" (ארתור וויזלי), "הרפתקאותיו של טינטין" (סכרין / קראדם), "מגה-מוח" (סוהר), קסם של בית (ג'ק).
1998 – פרס ההסתדרות הכללית של העובדים בא"י ע"ש השחקן דוד ורדי
2007 – פרס מטעם תיאטרון הבימה ע"ש שמוליק סגל
2007 – פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה
2009 – פרס מטעם תיאטרון הבימה ע"ש אהרן מסקין
היה במאי קולנוע ישראלי, תסריטאי ומפיק עצמאי, שהתמקד בעיקר בחברה הקיבוצית.
סבו של תיבון, זאב-ווילמוש פפרמן, נולד בשנת 1873 בטרנסילבניה ב.
בשנת 1914, התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי ונלחם בחזית עד סיום מלחמת העולם הראשונה.
המשפחה התגוררה אז בעיר הרמנשטאט, שרוב תושביה היו דוברי גרמנית.
לימים, הוא עלה ארצה וחי בירושלים עם אשתו השנייה עד לפטירתו בגיל 95 שנה.
הוא נמנה עם צאצאיו של רבי ישעיהו הלוי הורוביץ המכונה "השל"ה הקדוש".
אביו של תיבון, יעקב (פפי) פפרמן, נולד בשנת 1908 בהרמנשטאט במחוז סיביו בטרנסילבניה, שסופחה לרומניה ב־1919 וגדל ולמד בה בבית-ספר יהודי, שם נחשף לתנועת שיבת-ציון, לתחיית תרבות ישראל בארץ- ישראל ולדרכי הגשמתם של רעיונות אלו במסגרת התנועה החלוצית.
הוא הצטרף לתנועת השומר הצעיר, בה הכיר את כרמלה (לבית מנדולה) מי שתהיה אשתו ושאתה עלה ארצה בשנת 1935 במסגרת גרעין "מעלה", שביחד עם גרעין "במפנה" ייסדו את קיבוץ דליה.
בשובו לקיבוץ, הוא ממלא את תפקיד האחראי למחלקת הביטחון של הקיבוץ הארצי.
בהמשך, הוא ממלא תפקידים נוספים, בהם גזבר הקיבוץ, מנהל מפעל ארד לייצור מודדי צריכת מים; מנהל מפעלי "תכן" בקיבוץ הארצי ; ראש המועצה האזורית מגידו (1959–1963 ); מנהל מטעם הקיבוץ הארצי של בית החרושת "נעמן" לייצור קרמיקה שימושית.
פפי הקפיד לחזור בסיום מילוי תפקידים ציבוריים ותנועתיים שלו לתורנויות – שירותים בקיבוץ (לרבות במטבח).
תיבון נולד בשנת 1944 בעפולה.
הוא גדל בקיבוץ דליה בתקופת "הלינה המשותפת" בקיבוצים.
את שנות התיכון עשה במוסד החינוכי של השומר הצעיר "הרי אפרים".
לקראת השירות הצבאי עבר בהצלחה מבחנים ללהקה צבאית, אבל החליט לשרת כחייל קרבי.
הוא שרת בחטיבת גולני בסיירת החטיבתית ולאחר מכן כמדריך בבית הספר למ"כים בג'וערה.
תיבון היה נשוי למילכה (לבית דגאי) שנפטרה בפברואר 2025 והתגוררו בקיבוץ עין שמר.
פעילות חינוכית בתחום המדיה הקולנועית
תיבון זכה במלגות להשתלמות בימוי בחול מטעם 'קרן שרת' לאמנים וקרן 'ג'ויס ווינר'.
בשנות ה-70, הוא ייסד את 'ארגון יוצרי הסרטים בתנועה הקיבוצית'.
ריכז מגמות קולנוע מעשי בתיכון 'חוף הכרמל' ובתיכון למדעים ואמנויות בחדרה.
ייסד וניהל צוותי הפקה של טלוויזיה קהילתית בפרדס חנה, בחוף הכרמל, בגליל המערבי, ובחיפה.
הפיק וביים משדרים לערוצים האזוריים בכבלים, ביניהם 'צעיר באוויר', 'כרמל וחוף', 'חד-shot'.
ב-1995 יזם, הפיק וניהל את הפסטיבל הראשון לקולנוע צעיר בישראל.
תיבון נמנה עם הבמאים הראשונים של שדות – חברת הפקות הסרטים של התנועה הקיבוצית.
תיבון כתב, ביים והפיק למעלה מ-60 סרטים.
סרטיו הופצו והוקרנו בישראל ובחוץ לארץ.
בשנות ה-70, ביים במסגרת 'סרטי שדות' את הקומדיה הקצרה בעקבות התרנגולות, שהייתה ללהיט בקרב הילדים.
באותה עת, ייסד בתנועה הקיבוצית והוביל צוות הפקות ייחודי בשם 'גליריס', שכלל מספר שחקנים של אנשי קיבוץ עין-שמר.
בהשתתפותם כתב וביים למעלה מעשרה סרטי עלילה קצרים, בהם המבוקשים, נערת הצמרת, נפילה חופשית, דגים, ובעקבות התרנגולות.
תיבון פנה לבימוי והפקה של סרטים ארוכים, שנושאים חותם של סגנון אישי מובהק ועוסקים בנפש האדם, הזיכרון האנושי ואלמנט הזמן כגורם משמעותי בחיי האדם.
סרטים בסגנון זה הם, למשל, הטרילוגיה הקולנועית שלו שהשלים בשנת 2012 בשם כאבים המקיפה את:
צועקת לגלים – סרט תעודי על המשוררת בוצי ארון ברות (2007)
שדה האפונים הירוקות – דרמה דוקומנטרית.
הולך על הידיים – סרט תעודי על האחיקם פולונסקי (2012)
תיבון הקים חברה פרטית בבעלותו בשם "גליר סרטים" לבימוי והפקת סרטים, שבמסגרתה יצר את הסרטים הבאים:
לשיר בשביל לשיר – סרט מוזיקלי לטלוויזיה הישראלית על להקת הזמר הגבעטרון (1974).
וידאו ים התיכון – סרט תעודי על מסע שיט של תלמידי בית הספר לקציני ים עכו לקפריסין (2001).
מי משובה – קומדיית סלפסטיק קצרה בסגנון הסרט האילם על ארבעה חלוצים בשנות ה-30 העובדים בפרדס (1977).
אל הגבעה – דרמה עלילתית על הסכסוך הערבי-ישראלי (1977).
בנים ובני בנים – דרמה דוקומנטרית עם להקת שחקני בימת הקיבוץ, על משבר הקיבוצים בשנות ה-80 (1980).
במקביל לעבודתו כבמאי סרטים, שימש תיבון כבמאי מופעי במה גדולים ליובלות של מועצות, שכונות, קיבוצים וישובים עירוניים, ביניהם: נווה חיים שבחדרה, אשרת, בני דרור, גבעת אלה, עין חרוד, כפר גלים, כפר הנוער מאיר שפיה, כפר הנוער מבואות ים.
הקרנות בטלוויזיה הפפרמנים תעודי 2010 5 שעות היסטוריה משפחתית הולך על הידיים תעודי 2012 59 דקות דוקודרמה כל אחד לפי יכולתו דוקודרמה 2018 70 דקות בשלב הפצה
יגאל שרון (נולד ב-4 ביולי 1959) הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, שירת כמפקד גדוד 101 וכמפקד חטיבת יהודה.
בנעוריו למד שרון בפנימיית הכפר הירוק שברמת השרון.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1977 במסגרת גרעין נח"ל, התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח.
בצנחנים שרון עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה בגדוד.
בהמשך לחם במלחמת לבנון הראשונה ושימש כמפקד פלוגה בחטיבה.
בשנים 1986-1985 שימש כמפקד פלחה"ן צנחנים וכקצין אג"ם חטיבתי.
בשנים 1991-1989 שימש כמפקד גדוד 101, והוביל אותו בלחימה בדרום לבנון.
בתפקידו הבא שירת כסמח"ט הצנחנים.
לאחר מכן שימש כסמח"ט חטיבת הבקעה ומשהודח מפקדה, אבי בורגר, פיקד עליה במשך כשנה.
לאחר מכן שימש כמפקד חטיבת יהודה.
בתום תפקידו בשנת 1999 פרש מצה"ל.
שרון למד משפטים במרכז הבינתחומי הרצליה, הוסמך כעו"ד, ובשנים 2010-2007 שימש כמנכ"ל רשת ארומה אספרסו בר.
יָגְבְּהָה הייתה עיר מקראית בעבר הירדן, בנחלת שבט גד.
העיר נזכרת לראשונה בספר במדבר, כעיר שבנו בני שבט גד בשטחי סיחון מלך האמורי: .
מאוחר יותר, נזכרת העיר בתיאור המרדף שניהל גדעון בן יואש אחר המדיינים בעבר הירדן: .
יגבהה אינה נזכרת בתיאור נחלת שבט גד ב.
בחלק ממהדורות תרגום השבעים, תורגם הפסוק מ כך: .
באחת המהדורות של התרגום ל תורגמה המילה "יגבהה" למילה "יגבאל".
בשני המקרים נראה כי מדובר על שיבוש בתרגום.{{הערה|שם=אנציקלופדיה461|1=אנציקלופדיה מקראית - אוצר הידיעות של המקרא ותקופתו, תל אביב: הוצאת מוסד ביאליק, כרך ג', עמ' 461-462.}}
ממיקומה של העיר ברשימת שבספר במדבר, נראה שמדובר בעיר שנמצאת בחלק הצפוני של נחלת שבט גד.
מאזכורה של העיר בספר שופטים, נראה כי מדובר על עיר במרחב המזרחי של הנחלה ולכן רואים את העיר כממוקמת בחלק הצפון-מזרחי של נחלת שבט גד.
באמצע המאה ה-19 הוצע זיהויה של העיר הקדומה עם קבוצת תלים המכונה ח'רבת ג'ביהה''', כאחד עשר ק"מ צפונית-מערבית לרבת עמון, בהם נתגלו מגדל שמירה עמוני לצד ממצאים מהתקופה הישראלית.
כיום באזור זה נמצאת העיר ג'וביהא.
אפשר שמקור השם הוא במילה העברית "גבוה", בשל מיקומה הטופוגרפי של העיר.
יגדיל תורה היה כתב עת תורני, שיצא באודסה בין השנים ה'תרל"ט-ה'תרמ"ה (1879–1885), ותפס מקום בשורה הראשונה של כתבי העת התורניים בני התקופה.
עורך כתב העת, שיצא בתחילת דרכו כירחון ובשנותיו האחרונות בקצב איטי יותר, היה הרב משה אלעזר ביילינסון.
לאורך תקופת צאתו לאור של כתב העת הופיעו עשר גליונות.
כתב העת התורני 'כנסת חכמי ישראל' שהוציא לאור באודסה, הרב אברהם יואל אבלסון בסיוע ביילינסון, נועד להמשיך את הופעתו של 'יגדיל תורה'.
בין הכותבים הקבועים בכתב העת היו רבנים ידועי שם, חלקם אף פרסמו בו חיבורים תורניים שלמים פרי עטם.
כך פרסם רבי אליהו דוד רבינוביץ' תאומים ממיר (האדר"ת), קונטרס שלם על לשון שכיחה של הרמב"ם בספרו "משנה תורה" שכותב על פסק הלכתי "יראה לי", וגם פסק הלכתי ארוך על שיטת ספר החינוך לפיה אסור לאדם לפרוש מאשתו בשנים עשר החודשים הראשונים שלאחר נישואיהם.
רבים מחידושיו של האדר"ת שפורסמו לראשונה ב"יגדיל תורה" שוקעו בספרו "חשבונות של מצווה" שיצא לאור לראשונה מכתב ידו בשנת ה'תשס"ה, בידי מהדירי הספר, בשל עיסוקם בנושאים מקבילים לאלו שהיו בכתב היד.
בחלק מגליונות כתב העת פורסמו גם חידושי תורה גנוזים מכתבי יד של רבני הדור הקודם, כמו רבי שלמה קלוגר מברודי.
יגדיל תורה היה כתב עת תורני שראה אור בברלין כשנתון בראשית העשור האחרון של המאה ה-19, ובראשית המאה ה-20 בסדרה חדשה בקראקא.
עורך כתב העת היה הרב ישראל חיים אקרמן רבה של ניאמץ ומחבר ספר השו"ת "מי השילוח".
כתב העת נדפס בברלין בין השנים ה'תרנ"א–ה'תרנ"ג (1891–1893 בערך), ולאחר הפסקה של שנים ספורות חודשה הדפסתו בשנת ה'תרס"ב (1902) בקראקא בידי אותו עורך.
בין הכותבים היו רבנים וחוקרים ידועי שם, בהם: הרב דוד צבי הופמן, הרב זוסמן סופר מחבר "עט סופר", הרב עזריאל הילדסהיימר, הרב יצחק אלחנן ספקטור, הרב שלמה זלמן ברויאר, הרב יהודה לובצקי מפריז, הרב נתן במברגר מווירצבורג, הרב חנוך ארנטרוי ממינכן ויעקב רייפמן.
יגדיל תורה (מכונה לעיתים "יגדיל תורה הסלוצקאי") היה מאסף תורני שיצא לאור בסלוצק ובבוברויסק, בין השנים ה'תרס"ט–ה'תרפ"ח (1908–1928).
עורכי כתב העת היו רבי איסר זלמן מלצר שכיהן אז כרבה של סלוצק וכראש ישיבת "עץ חיים" בעיר, ותלמידו רבי משה בנימין טומשוב ("מבי"ט").
רבי איסר זלמן מלצר, אז רבה של סלוצק וראש הישיבה בה, הציע את רעיון ייסוד כתב העת בסעודת פורים שנערכה בביתו בשנת ה'תרס"ח (1908).
תלמידו הרב טומשוב שנכח בסעודה, קידם את הרעיון ושלח קול קורא להשתתפות בגליונותיו, לרבנים רבים בליטא ובשאר הפזורה היהודית במזרח אירופה.
גיליונו הראשון של כתב העת, ראה אור בחנוכה תרס"ט (דצמבר 1908).
המאסף יצא בתחילת דרכו כשבועון ונדפסו ממנו בשנותיו הראשונות עשרות גליונות.
כתב העת נתקל בבעיות תקציביות, אך הדפסתו נעצרה רק כאשר נפל העורך הרב טומשוב למשכב ונאלץ לנסוע לברלין לצורך רפואתו.
סדרה שנייה: יגדיל תורה (ניו יורק)
בהמשך הוא היגר לארצות הברית, ועם הגיעו לניו יורק בשנת ה'תרע"ו (1916) התחיל להוציא לאור סדרה חדשה של כתב העת.
סדרה זו מכונה לעיתים "יגדיל תורה (ניו יורק)" או "יגדיל תורה הניו-יורקי" כדי לבדלה מיגדיל תורה הסלוצקאי המקורי, בשל היותה סדרה חדשה בעלת מספור גליונות חדש.
על גליונות כתב העת נדפסו במקביל מספר השנים לסדרה החדשה והמקורית, כך נדפס בראש גליונות שנת ה'תרע"ז: .
בגליונות אלו התרחב קהל הכותבים הטבעי של כתב העת וכלל גם רבנים רבים מרבני יהדות ארצות הברית, לחלקם הוא מהווה במה יחידה בה נדפסו מחידושי תורתם ופסקיהם ההלכתיים.
עם כניסתו בשנות ה-20 של המאה ה-20 של הרב יחזקאל אברמסקי לכהן כרבה של סלוצק, חידש יחד עם הרב שלמה יוסף זוין, אז רבה של נובוזיבקוב את הופעת כתב העת ברישיון ממשלתי.
בכך היה "יגדיל תורה" לכתב העת העברי והיהודי היחיד שיצא לאור ברוסיה הסובייטית.
בשני גליונותיו שהודפסו בבוברויסק בשנת תרפ"ח (1927–1928), נדפסו מאמרים מרבנים בולטים שעדיין נותרו בברית המועצות, כמו: הרב מאיר סטולביץ, רבה של חסלביץ; הרב משה פיינשטיין, אז רבה של ליובאן והרב פתחיה מנקין מקרוצ'ה .
בגליונות כתב העת הופיעו מאמריהם התורניים של רוב ככל האישים הרבניים הבולטים של יהדות ליטא, ולצידם רבנים מרוסיה, פולין ועוד.
יגדיל תורה (לעיתים: יגדיל תורה הוורשאי) היה קובץ רבני-תלמודי שהופיע בפרבר הוורשאי פראגה, בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, ושימש כבמה תורנית מרכזית לחידושי תורה ופסקי הלכה של רבנים ותלמידי חכמים מרחבי העולם היהודי, בדגש על רבני יהדות פולין.
כתב העת נערך בידי הרב אברהם בנימין גלוביצ'ובר (גלאוויטשאווער) מפראגה, והרב ישעיהו יוסף מרגולין מברנזוויל, ניו יורק, ארצות הברית.
החל משנת 1933 נדפס כתב העת באוסטרוב מזובייצקה.
לצד חידושי תורה בפרסום ראשון מכתבי יד של רבנים כמו האדמו"ר מאוסטרובצה רבי יחזקאל הולשטוק, רבי יעקב שור מקיטוב ורבי יוסף רוזין, "הרוגאצ'ובי".
פרסמו מאמרים בכתב העת, הרבנים: פנחס אפשטיין מירושלים, מנחם זמבה מפראגה, יצחק טרונק מקוטנה וצבי יחזקאל מיכלזון מוורשה.
התפרסמו בכתב העת גם חידושי תורה של בחורים צעירים, בהם שמחה אלברג.
בגיליון אב-אלול תרצ"ג, נדפס נספח ובו חידושים למסכת כתובות מכתב יד של הרב מאיר דן פלוצקי.
יגדיל תורה היה שני כתבי עת תורניים שנועדו ללקט את תורתם של אדמו"רי חב"ד ותלמידיהם ב, ויצאו במקביל בין השנים ה'תשל"ז–ה'תשמ"ו (1976–1986) בשני מוקדים: אחד בניו יורק, על ידי כולל האברכים שתחת מזכירות הרבי מלובביץ', בעריכת הרב שלום דובער לוין; והשני בירושלים על ידי כולל האברכים שבבית הכנסת צמח צדק.
כתב העת יצא לאור תחת הכותרת קובץ יגדיל תורה: ריכוז חידושי רבותינו ותלמידיהם בנגלה וכו'.
הוא החל לצאת לאור בחודש אלול של שנת תשל"ו 1976, בעקבות קריאתו החוזרת של רבי מנחם מנדל שניאורסון בשתי התוועדויות: "לייסד מכון מיוחד לריכוז חידושי תורה, בחלק הנגלה, מאת רבותינו נשיאינו ותלמידיהם, הן אותם הנמצאים לעת עתה בכתבי יד, והן אותם שכבר נדפסו אלא שמפוזרים המה בספרים שונים...
ולהדפיסם בקובץ מיוחד המיועד לכך, שיצא לאור מזמן לזמן".
על פי הוראת הרבי היו למערכת שתי מרכזים, אחת בירושלים העתיקה בבית הכנסת צמח צדק ואחד בכולל אברכים של המזכירות בניו יורק.
המדורים הקבועים בגליונות כתב העת, עם הקמתו, היו:
רבותינו נשיאינו - כתבי אדמו"רי חב"ד בתורת הנגלה, מכתבי יד ומלוקטים מדברי דפוס
מפי השמועה - דברי אדמו"רי חב"ד בעניינים אלו שנמסרו מפה לאוזן
חסידים הראשונים - כתבי חסידי חב"ד מדורות ראשונים של התנועה, שעדיין לא נדפסו
הערות - במה לפרסום הערות בדברי שולחן ערוך הרב
מלבד המדורים הקבועים, פרסם העורך, הרב שלום דובער לוין, מחקרים וסקירות בעניינים הנוגעים לתולדות התנועה, תחת הכותרת "שונות".
במשך שנות קיומו של כתב העת השתנו שמות המדורים, ונוספו מדורים אחרים.
בעשר שנות קיומו של כתב העת יצאו לאור בסך הכל 72 קבצים, ו"קובץ העשור" שלו יצא לאור כספר בכריכה קשה.
במקביל לכתב העת שיצא לאור בניו יורק, נדפס כתב עת בשם זהה בירושלים, על ידי חברי כולל "צמח צדק" של חב"ד בעיר, אך המערכת והתכנים היו עצמאיים.
בין חברי המערכת במשך השנים: הרב חיים שלום דייטש, הרב יוסף יצחק בלינוב והרב יוסף יצחק הבלין.
בין הרבנים שחידושי תורתם התפרסמו בו: הרב שלמה יוסף זוין (ממאמריו האחרונים לפני פטירתו), הרב אלתר הילביץ, הרב אביגדר נבנצל, הרב פינחס הירשפרונג, הרב אפרים בורודיאנסקי, הרב ברוך נאה והרב מאיר ברנדסדורפר.
יגאל צרפתי הוא איש ציבור ישראלי, כיהן כמנהל מינהל אזורי תעשייה במשרד הכלכלה והתעשייה, כראש מועצת מגדל תפן וכמנכ"ל משרד הפנים.
צרפתי בעל תואר ראשון במדע המדינה וגאוגרפיה, בעל תואר מגיסטר במקרקעין מהטכניון, בעל תואר שני בהצטיינות בגאוגרפיה עם התמחות בלימודים עירוניים ואזוריים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בעל תואר שני נוסף במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד בה למד במסגרת תוכנית וקסנר.
הוא שימש סמנכ"ל משרד החינוך ומנהל מינהל הפיתוח במשרד.
באפריל 2013 מונה למנכ"ל משרד הפנים ובדצמבר 2013 מונה לראש מועצת מגדל תפן.
בפברואר 2016 מונה למנהל מינהל אזורי פיתוח במשרד הכלכלה והתעשייה.
בשנת 1998 זכה בפרס גינטר עבור כתיבת עבודת מחקר על אודות התפתחות השטח הבנוי של שכונת בקעה בירושלים.
בשנת 1999 זכה במלגת וקסנר לעובדים מצטיינים במגזר הציבורי.
בשנת 2012 זכה בפרס מצוינות בניהול בדרג בכיר מטעם נציב שירות המדינה.
יגאל תלמי (13 בדצמבר 1934 – 17 בפברואר 2001) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, שירת כקצין המודיעין של פיקוד הדרום וראש מחלקת מודיעין השדה.
תלמי נולד במשמר העמק, בנם של אמה לוין תלמי ומאיר תלמי, שניהם אנשי השומר הצעיר שכיהנו כחברי הכנסת מטעם מפ"ם והמערך.
בצה"ל שירת בחיל הקשר, עבר קורס אלחוטנים וקורס קציני קשר.
שירת כקצין קשר של גדוד 51 בחטיבת גבעתי.
ב-1955 התנדב לצוות הסיירים לבחינת עבירות צירים בסיני לקראת מבצע קדש.
על חלקו בפעילות זו שכונתה מבצע ירקון זכה לצל"ש מהרמטכ"ל משה דיין שהומר בהמשך לעיטור המופת.
הוא היה בכך הראשון מבין חיילי חיל הקשר שעוטר בצל"ש.
באוקטובר 1956 הצטרף לצוות ההקמה של גדוד ד' בחטיבת הצנחנים ומונה לקצין הקשר הגדודי, במהלך מלחמת סיני מונה לקמב"ץ הגדוד.
לאחר המלחמה שימש קצין הקשר של גדוד 890.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד במשק קיבוץ משמר העמק והיה מנהל המוסד החינוכי שומריה בקיבוץ.
במילואים שירת כקצין המודיעין של חטיבה 80, חטיבת צנחנים, ולחם עמה במלחמת ששת הימים.
בהמשך שירת כקצין אג"ם של החטיבה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים חזר לשירות הקבע ומילא תפקידים באגף המודיעין.
שירת כקצין המודיעין של אוגדה 252, ב-1976 מונה לסגן קצין המודיעין של פיקוד הדרום וב-1978 מונה לקצין המודיעין של הפיקוד.
בתקופת מלחמת לבנון הראשונה שימש ראש מחלקת מודיעין שדה.
לאחר שחרורו עבד במפעל "תמה" בקיבוץ משמר העמק וכיהן כמנכ"ל המפעל במשך מספר שנים.
יגאל תם (25 במרץ 1943 – 7 בדצמבר 2014) היה ספורטאי ספורט נכים בעל מדליית ארד פאראלימפית, בה זכה בשנת 1976.
בעקבות פציעתו במלחמת ששת הימים היה משותק בפלג גופו התחתון.
הוא החל להתאמן בקליעה ובכדורסל כיסאות גלגלים במסגרת בית הלוחם ולהתחרות במשחקי סטוק מנדוויל.
ב השתתף במקצה ירי מעורב בתחרויות הקליעה וזכה במדליית ארד עם 512 נקודות.
ב התחרה בחמישה מקצי ירי וזכה להישגים במקומות 7 עד 11 והתחרה בנוסף בטניס שולחן.
ב התחרה בשלושה מקצי ירי ודורג במקומות 5, 16 ו-21.
הוא נפטר ב-2014 והוכר כחלל צה"ל שנפטר עקב נכותו בשירות צבאי.
יגאל תמיר הוא אמן ומעצב ירושלמי, שמוכר בעיקר בשל יצירתו האמנותית-יודאית, אך גם כמעצב תאורה בסגנון ירושלמי ייחודי.
משפחת תם הייתה מן העולים מתימן של ראשית המאה ה-20 (1900).
סבו, ר' אהרן, זנח את עסקיו בתימן של סחר חליפין של בדים ותבלינים בין תימן להודו ועלה לארץ ישראל עם כל משפחתו, כולל הפעוט שלום (אבי יגאל), ח"י שנים לאחר העלייה הראשונה, עליית תרמ"ב.
לאחר שהות קצרה בשכונת משכנות הירושלמית, שכר ר' אהרן חנות בעיר העתיקה, קנה מגרש בשכונת נחלת-ציון ובנה בו בית, כולל בור מים, מחסן וחנות.
בבית זה מתגורר עד היום תמיר עם משפחתו, שם גידל את בנותיו ושם הקים לראשונה את הסטודיו שלו לאמנות.
הבית הוא אחד השרידים האחרונים בשכונה המשמר אדריכלות מקורית בת למעלה ממאה שנים.
האב, שלום תם, למד אמנות וצורפות בבצלאל והיה מראשוני בצלאל.
מרבית ימיו עסק בעסקי ציבור כחבר ועד העדה התימנית בירושלים והתמסר כולו לסיוע בענייני הציבור, כגון הקמה וניהול של תלמוד תורה לילדי התימנים, כיתות ללימודים עיוניים ועוד.
בשנת 49' שימש כנציג העדה בוועדה המייעצת למושל הצבאי של ירושלים (דב יוסף) וזכה לתעודות הוקרה גם על מילוי תפקידים במשמר העם.
האם, מלכה תם, שכבר עברה את גיל המאה, מוכרת בשכונות ירושלים כאשת-חסד שפעלה לצד חברותיה הרבניות קפאח ושרעבי בסיוע סוציאלי, מתן בסתר וחסד-של-אמת - זאת לצד עיסוקה ברקמה תימנית.
מלכה היא בת למשפחה שהתמחתה דורות על גבי דורות במלאכת הצורפות (פיליגרן) ובעצמה סייעה לאביה מגיל רך בסדנא הביתית.
רזי המלאכה שמורים עמה בזיכרון עד היום.
יגאל תמיר (תם) נולד בירושלים של ערב המצור, בחודש אדר שנת תש"ח.
לאחר השתתפות כחייל בשריון בשתי מלחמות, עבר יגאל ללימודים אקדמיים תוך כדי פעילות חברתית מגוונת.
במקביל ללימודי אנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית, התמקד במשך כארבע שנים במחקר שדה של קהילת הצוענים ("נוו'ר") במזרח ירושלים וברצועת עזה, למד את שפתם על בוריה ותיעד את אורחות חייהם ואת סיפורי העם, שעברו מפה לפה.
החל בראשית שנות השמונים, תמיר התמקד בתחומי העיצוב והאמנות, תחילה כאוטודידקט, ובמהלך השנים בהעמקת הלימוד העצמי ובהשתלמויות בארץ ובאירופה.
העמקת לימודיו באירופה כללה: צורפות מסורתית - כחניך של הדוד מצד אמו שהיה צורף-אמן, ציור ופרסקאות - במכון אבני ובאיטליה, ויטראז' וזכוכית אמנותית - בארץ ובבוהמיה, וכן אמנות בעץ, עיצוב תאורה, ארגונומטריה ועוד.
משך תקופה פעל כמעצב בצפון איטליה בשיתוף פעולה עם חברה (CALOIׂ) שצברה ניסיון ומוניטין בריהוט לבתי אופרה גדולים באירופה.
שם גם עיצב מושבים ארגונומיים ייחודיים לישיבת מערבא.
בשנת 1999 הוזמן לעצב את מושבי מליאת הכנסת, ונתבקש לסייע גם בעיצוב כל חלל אולם המליאה, כולל שדרוג התאורה בעצה אחת עם הפסל דני קרוון, מעצב קיר המזרח של האולם.
מכנה משותף עיקרי למרבית העבודות בתחום זה הוא פשר איקונוגרפי ייחודי הלקוח ממקורות המקרא והמדרש.
ישיבת מערבא – מכון רובין
ישיבת הדגל של האורתודוקסיה החרדית בארץ.
עיצוב פנים אדריכלי ואמנותי על פי מוטיבים מוזיקליים ושירת הלוויים במקדש.
ארון קודש במבנה נבל-דוד מעץ גושני מגולף – יצירה שנחשבת כגולת-כותרת עולמית בתחום זה.
מחיצה לעזרת נשים, שעיקרה פיסול סדרת כלי פריטה יהודיים עתיקים, וכו'.
ריצוף: שיבוץ "שטיחי" שיש על פי עקרון ה"אופוס סקטילה" שנתגלה בחצר מקדש הורדוס.
ויטראז' מודרניסטי משני צדי ההיכל ברוחב 26 מטרים: זוג כנפיים המשלבות את גוני הכחול - טורקיז השמימיים עם אדום-להבה עז בהרמוניה של ניגודים (מוטיב: "ואשא אתכם על כנפי נשרים...").
מכלול פנים של בימ"ד ומרכז סמינרים בייזומו של רב הקונגרס האמריקאי
בית כנסת עדס - אתר מורשת לאומית ליוצאי ארם-צובא (חלב).
רסטורציה של ארון קודש שהובא בראשית המאה העשרים על גבי גמלים מחלב שבסוריה.
בניית תיבת חזנים ומחיצה לעזרת הנשים מעץ אגוז בשילוב תגלוף דגמים מזרחיים ושיבוץ צדפות פנינה מן הים האדום.
מוזיאון למורשת יהדות תימן - רחובות (בהקמה)
שחזור תיבת חזנים נדירה בת כ-300 שנים מתימן.
תוכניות לשחזור אולם תפילה קומפלט.
מוטיב המקדש (בית שני) בעבודת צורפות ומערת המכפלה בתגליף עץ מעל הפסוק ממסכת יומא: "ברקאי האיר פני כל המזרח עד שבחברון" - במשמע הפצעת כוכב השחר המציינת את תחילת עבודת הכוהנים במקדש והיוצרת האחדה בין ירושלים וחברון.
שיבוץ צדפת פנינה בוהקת בלובנה, ובה - באורח נדיר - 12 פנינים עובריות בדרגות שונות של "הריון" - סמל מקורי לשלבי היוולדות האומה.
בית הכנסת של היהודים ההרריים (קווקזים) בבית ישראל
אדריכלות פנים ועיצוב וביצוע של ארון הקודש, הבימה, ויטראז'ים ויצירות אמנות נוספות - באתר שימור בעל ערך היסטורי.
במסגרת בית היוצר של סטודיו תמיר פועל גם אגף TAMIRLIGHT, בית מלאכה לעיצוב וייצור תאורה אמנותית מעץ, מתכות וזכוכית, כולל אהילים מעוטרים באורנמנטיקה מקורית.
יגאל שוחט הוא רופא אף-אוזן-גרון, לשעבר טייס קרב שנפל בשבי וקצין רפואה ראשי של חיל האוויר בדרגת אלוף-משנה.
שוחט השתתף במלחמת ששת הימים כטייס קרב, בטייסת העקרב (טייסת 105), תחת פיקודו של אהרון (יאלו) שביט, ובין השאר השתתף בתקיפת מטרות בסוריה.
מטוס הסמב"ד שהטיס הופל בסיני ב-7 ביוני 1967, והוא חולץ בידי הטייס אמנון גלעד, שקיבל את עיטור העוז על כך.
שוחט הוצב בטייסת האחת כטייס פנטום, בפיקודו של רס"ן שמואל חץ.
במלחמת ההתשה השתתף במבצע קשת אווירי.
מבצע שיער 265 והנפילה בשבי
ב-3 באוגוסט 1970, השתתף במבצע "שיער 265" לתקיפת סוללות טילי קרקע-אוויר מצריות וסובייטיות שהוצבו על אדמת מצרים.
המבצע נערך בימיה האחרונים של מלחמת ההתשה.
בימיה האחרונים של המלחמה הוחלט לצאת למבצע גדול לפגיעה במערך הטילים שבין אבו סואר לאסמאעיליה.
לגל התקיפה השני הוקצו שני זוגות מטוסי פנטום ו-16 מטוסי סקייהוק.
אל זוג מטוסי הפנטום הראשון נורו טילים רבים שחייבו את הטייסים לבצע תמרוני התחמקות חריפים.
לאחר ביצוע יעף ההפצצה של מספר 2 נורו עליו מספר טילים והוא נפגע מאחד מהם.
פגיעת הטיל במספר 2 בזוג המוביל, הטייס סרן יגאל שוחט דווח בקשר על הפגיעה וניסה להשתלט על המטוס הפגוע ולהפנותו מזרחה לכוון ישראל.
הטייס הצליח להשתלט על המטוס והחל לאסוף גובה תוך טיסה מזרחה.
כעבור זמן קצר חדל אחד המנועים לפעול וכעבור שניות אחדות פגע במטוס טיל נוסף.
הטייס שוחט והנווט סגן משה גולדווסר פלטו את עצמם מהמטוס הפגוע וצנחו סמוך לאיסמעיליה.
במהלך הצניחה שארכה זמן רב נורתה לעברם אש מהקרקע.
הטייס שוחט נפצע קשה ברגליו מהירי והגיע לקרקע כשהוא מעולף מאבדן דם.
הוא הועבר לבית חולים מצרי שם נקטעה רגלו הימנית.
הנווט, , הגיע אל הקרקע ללא פגע, נתפס על ידי חיילים סובייטים שמסרו אותו לחיילים מצריים.
למחרת היום הודיעו המצרים כי שני השבויים שבידם פצועים, אך לאחר מכן הודיעו כי גולדווסר נפטר.
לאחר חודשים אחדים הוחזרה גופתו.
נקבע לאחר בדיקת הגופה כי נהרג כתוצאה מהעינויים.
המטוס השני, קורנס 661, שהוטס בידי הטייס רענן נאמן והנווט יורם רומם, הצליח לחזור ולנחות ב-רפידים אף על פי שטייסו נפגע.
על גבורתם זכו אנשי הצוות בעיטור.
ב-15 באוגוסט 1970 הוחזר מהשבי.
בעיתונות נטען שהמצרים הסכימו להשיבו רק לאחר שמצבו הרפואי הידרדר והיה חשש שימות בשבי.
לאחר שחזר מהשבי שהה זמן מה בבית החולים תל השומר.
בדצמבר 1970 כובד בגזירת הסרט בהנחת אבן הפינה למבנה הקבע של בית החולים.
כן הסיר את הלוט, יחד עם מאיר הר-ציון, מעל אנדרטה חדשה שהותקנה בבית החולים.
לאחר שחזר מהשבי, למרות נכותו המשיך שוחט להטיס מטוסים קלים.
במלחמת יום הכיפורים השתתף כקצין מטה בחיל האוויר, בדרגת רב-סרן.
שוחט למד רפואה באוניברסיטת תל אביב, ובתחילת 1975 התחתן עם אורית, בתה של יפה ירקוני.
הוא סיים התמחות בבית החולים איכילוב ברפואת אף-אוזן-גרון, במחלקתו של הפרופ' אליהו שנון.
בהמשך חזר לשירות קבע בצה"ל והתמנה לקצין רפואה ראשי של חיל האוויר בדרגת אלוף-משנה.
שוחט חבר בארגון רופאים לזכויות אדם, והוא שותף בתנועת הסרבנות הקוראת לחיילים לסרב לשרת בשטחים, ולטייסים לסרב להפציץ אזרחים.
קבוצת המרוצים של יגואר היא החטיבה ספורטיבית של יצרן הרכב הבריטי יגואר.
החל מעונת 2016/2017 מתחרה הקבוצה באליפות הפורמולה אי.
בעבר לקחה חלק באליפות הפורמולה 1. בסוף עונת 2004 נמכרה הקבוצה לדיטריך מאטשיץ, ששינה את שמה לרד בול.
קבוצת סטיוארט גרנד פרי הוקמה בשנת 1996 על ידי ג'קי סטיוארט ובנו פול.
הקבוצה התחרתה במשך 3 עונות באליפות הפורמולה 1, במהלכן השיגו נהגי הקבוצה ניצחון בודד.
בשנת 1999 נרכשה הקבצה על ידי חברת פורד, שהחליטה להשתמש בקבוצה על מנת לקדם את מותג היוקרה יגואר, שהיה בבעלותה.
למרות המיתוג הקבוצה המשיכה לעשות שימוש במנועים מתוצרת קוסוורת' ויגואר לא הייתה מעורבת בתכנון ובניית מכוניות הקבוצה.
וולפגנג ריזלה, ששימש כראש חטיבת היוקרה של פורד, מונה למנהל הקבוצה הראשון.
הקבוצה החתימה את אדי אירווין, נהגה לשעבר של קבוצת פרארי שסיים את עונת 1999 במקום השני.
ג'וני הרברט, נהגה של קבוצת סטיוארט, המשיך להתחרות עבור הקבוצה החדשה.
בעונת הבכורה השיגה הקבוצה רק 4 נקודות.
בעקבות כך עזב ריזלה את התפקיד ובמקומו מונה בובי ראהל.
התוצאות לא השתפרו במהלך עונת 2001. במהלך העונה הצטרף להנהלת הקבוצה ניקי לאודה ונעשה ניסיון לצרף את אדריאן ניואי, לשעבר המנהל הטכני של קבוצת מקלארן.
לאחר שלא הצליח לצרף את ניואי גייס לאודה את גונתר שטיינר לתפקיד מנהל ההנדסה בקבוצה.
חילוקי דעות בין ראהל ולאודה הובילו להתפטרותו של מנהל הקבוצה בסיום העונה.
חוסר הצלחה המשיך גם תחת ניהולו של לאודה.
חוסר הצלחה והעליות הגבוהות של תפעול הקבוצה העלו בפני הנהלת חברת פורד שאלות לגבי המשך קיומה של הקבוצה.
התקציב לעונת 2003 קוצץ בצורה משמעותית, לאודה פוטר יחד עם 70 אנשי צוות נוספים והוגדרה מסגרת זמן של שנתיים בהן תנתן לקבוצה אפשרות להוכיח שיפור בתוצאות.
מארק ובר, שהצטרף לקבוצה לקראת העונה, השיג נקודות בשבעה מרוצים שונים במהלך העונה.
את העונה סיימה הקבוצה עם 18 נקודות.
למרות שהקבוצה השיגה נקודות בחמידה מרוצים בעונת 2004 החליטה פורד באופן סופי כי ההשקעה בקבוצה יקרה לעומת התועלת למותג והעמידה את הקוצה למכירה.
דיטריך מאטשיץ הבעלים של חברת משקאות האנרגיה רד בול רכש את הקבוצה בנובמבר אותה שנה ושינה את שמה לרד בול רייסינג.
בדצמבר 2015 הכריזה הקבוצה על כוונתה לשוב לתחרויות כחלק מאליפות הפורמולה אי.
תשעה חודשים לאחר מכן החתימה הקבוצה את אדם קרול ומיטש אוונס
יגאל קיפניס (נולד 28 באוקטובר 1949) הוא חקלאי והיסטוריון.
תחומי המחקר שלו הם ההיסטוריה המדינית והגאוגרפיה היישובית של ארץ ישראל בעת החדשה.
בעל תואר ראשון בהנדסה אזרחית מהטכניון בחיפה (1977), ובעל תואר שני (2003) ותואר דוקטור (2006), שניהם מאוניברסיטת חיפה, מהחוג ללימודי ארץ ישראל.
קיפניס שירת בחיל האוויר הישראלי כטייס מסוקים והוא בעל ותק של 31 שנות טיסה מהן 26 כטייס במילואים.
הוא תושב המושב מעלה גמלא משנת 1978.
ההר שהיה כמפלצת, הגולן בין סוריה וישראל בספר זה קיבלו ביטוי מחקריו על הנוף היישובי בגולן בתקופה שקדמה למלחמת ששת הימים (1967), על תהליך התיישבות בגולן לאחר מלחמת ששת הימים ועל יחסי ישראל-סוריה.
1973, הדרך למלחמה ספר העוסק בנסיבות שהובילו למלחמת יום הכיפורים ובשיח הציבורי עליהן.
נחשפו בו מסמכי ארכיון על ערוצי הידברות חשאיים בין הנרי קיסינג'ר ובין ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר ובין קיסינג'ר והנשיא אנואר סאדאת שלא היו ידועים קודם לכן.
במרכזם עמדה יוזמת הנשיא המצרי להגיע להסכם שלום בין ישראל ומצרים עד לספטמבר 1973, יוזמה שהנשיא ריצ'רד ניקסון וקיסינגר תמכו בה, אבל נדחתה על ידי ראש ממשלת ישראל.
התיעוד מעיד על מקומה המרכזי של מערכת השיקולים המדינית בדרך למלחמה ומקטין את מקומו של כישלון המודיעין, שכן עולה שלכישלון "הקונספציה" ולכשלי ראשי אגף המודיעין ערב המלחמה הייתה השפעה מועטה על קבלת ההחלטות בישראל.
1982 - לבנון הדרך למלחמה, -ב־6 ביוני 1982 נכנסו כוחות צה"ל ללבנון לכאורה למבצע מוגבל.
בפועל, לאחר היערכות ארוכה ומדוקדקת, ישראל פתחה במלחמה נרחבת; מלחמה שגבתה חיים רבים וערערה את אמון הציבור במקבלי ההחלטות.
40 שנה לאחר מכן נחשפים הפרטים המלאים על האירועים ועל האנשים שהובילו למלחמת לבנון.
בעזרת מסמכים שמתפרסמים בספר זה לראשונה, פורס ההיסטוריון יגאל קיפניס את נסיבות המלחמה, את ההכנות והדיונים לקראתה ובמהלכה, את המהלכים המפותלים מול הממשל בוושינגטון ומול הנוצרים בלבנון, ומעל הכול — את התיאום העקבי בין ראש הממשלה מנחם בגין לשר הביטחון אריאל שרון.
בגין לא נגרר אחר כוונותיו מרחיקות הלכת של שרון.
מטרות המלחמה נגזרו מתפיסת עולמו, והוא תמרן בעורמה, בתחכום ובהחלטיות בין עקרונותיו ובין מחויבויותיו כמנהיג המוביל אומה למלחמה ולמאבק מדיני על צדקתה.
עם זאת, בגין גם היה נתון לשינויים נפשיים קיצוניים, כפי שמגלים דיווחים מפורטים של משרד החוץ האמריקאי.
יגאל רונן (16 באוגוסט 1940 – 10 בדצמבר 2025) היה פרופסור להנדסה גרעינית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חוקר, מייסד האגודה הישראלית למדעי הגרעין ואספן מטבעות ארץ ישראל לתקופותיה.
עסק בתחומים: תאוריה של כורים גרעיניים, מדע הגרעין, היתוך גרעיני, פילוספיה של המדע וארכאולוגיה.
יגאל רונן נולד בחיפה למשה ולהדסה רונד.
בשנת 1959 סיים את לימודיו בבית הספר לקציני ים עכו ומשם המשיך לקורס חובלים, אותו הוא סיים ב-1961. המשיך כסגן קצין מבצעים בשייטת 13, את השירות הסדיר סיים בדרגת סגן ובשירות המילואים עלה לדרגת סרן.
בשנת 1964 סיים תואר ראשון בהנדסת מכונות בטכניון, לאחר מכן המשיך בטכניון לתואר שני בהנדסה גרעינית אותו סיים ב-1967. בשנת 1967 החל לימודי דוקטורט באוניברסיטת קורנל שבארצות הברית.
לאחר הדוקטורט החל לעבוד במקביל כמדען בכור הגרעיני בדימונה וכמרצה במחלקה להנדסה גרעינית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1977 התמנה לראש המחלקה להנדסה גרעינית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תפקיד אותו מילא גם בשנים 1993–1996.
בשנת 1978 התקדם לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1985 לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנים 1979–1981 היה בשבתון במעבדה הלאומית באוק רידג' שבארצות הברית.
בשנים 1995–2002 כיהן כסגן הרקטור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכדיקן בית ספר קרייטמן ללימודי מחקר מתקדמים.
בשנים 2003–2008 כיהן כדיקן הפקולטה להנדסה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
רונן כתב מעל 120 מאמרים ופרסומים בנושאי מדע, פילוסופית המדע וארכאולוגיה.
בשנת 1988 קיבל את תואר הכבוד, עמית באגודת הגרעין האמריקאית, תואר המוענק למדענים בעלי הישגים יוצאי דופן בתחום הגרעין.
בשנת 1988 ייסד את האגודה הישראלית למדעי הגרעין.
בשנת 1989 גילה קורלציות גרעיניות הנקראות על שמו "קורלציות רונן".
בשנת 1994 הופקדה לו הקתדרה במדעי הגרעין על שם אברהם ובסי זקס, תואר זה מוענק לפרופסורים בכירים בתחומם.
בשנת 2007 זכה לדוקטורט כבוד מהפוליטכניק של סנט פטרסבורג, רוסיה.
בשנת 2009 זכה לדוקטורט כבוד מטעם האקדמיה הרוסית למדעים, האות הגבוה ביותר המוענק ברוסיה למדען זר.
יגואה היא עיירה שנמצאת באזור הצפון הרחוק שבקמרון.
העיירה נמצאת ליד הגבול של קמרון עם צ'אד.
היא נמצאת כ-800 קילומטרים מעיר הבירה יאונדה.
כמות המשקעים הממוצעת היא 919 מילימטרים בשנה.
חודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (257 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
יגואה ממוקמת ליד הכביש הלאומי N11. יש ביגואה שדה תעופה (קוד יאט"א: GXX; קוד ICAO: FKKJ).
יגאל שפירא הוא תסריטאי ויוצר טלוויזיה ישראלי.
בשנת 2005 יצר עם חן אביגדורי ואורי כץ את היכל התרבות של אדיר מילר ושלישיית מה קשור.
בשנת 2007, יצר וכתב יחד עם אורי כץ את הישראלים, גם היא למה קשור.
כתב גם לרצועה בביפ, לתוכנית של רמי ורד בערוץ 10 ומי שואל אותך?
בשנת 2007 היה מועמד לפרס התסריטאי הטוב ביותר בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה יחד עם אורי כץ על הישראלים.
בשנת 2010 מונה לעורך בכיר בערוץ קומדי סנטרל של הוט.
כתב לשבוע סוף ברשת ואת כאן ואומן לחינוכית 23. לכאן 11 משתתף בכתיבת אנחנו כאן והשופטת ליטל.
שפירא יצר עם רמי פרג את תוכנית המדע הקומית החפרנים, שזכתה בשנת 2018 בתואר התוכנית הטובה ביותר בקטגוריית מגזין ילדים ונוער על ידי האקדמיה לטלוויזיה, ושודרה בחינוכית 23 ובהמשך בכאן 11, וכן שימש כעורך הראשי שלה.
לאחר מכן יצר יחד עם לי-אור אברבך את תוכנית הרדיו שלושה שיודעים, המשודרת בכאן תרבות, בתאגיד השידור הישראלי, בהגשתו של דודו ארז.
ערך את קאמבק, מחוץ לחוק, ו"בייב מגנט" לקומדי סנטרל.
שפירא היה העורך הראשי של "פרצופה של המדינה" ששודרה בערוץ 10, ו"מתחת לעור" ואנחנו כאן ששודרו בכאן חינוכית.
בשנת 2020 היה מיוצרי וכותבי המוקומנטריה מצולמים.
ב-2021 יצר יחד עם שירילי דשא ורועי שגב את סדרת הנוער מי פה הבוס?.
ב-2023 יצר יחד עם משה מלכה את הסדרה מלון הוטל ששודרה בכאן חינוכית
שפירא בעל תואר ראשון בתקשורת.
מארק (יגאל) שיינברג Scheinberg; נולד בשנת 1973) הוא מיליארדר ומשקיע ישראלי-קנדי, הפועל במגזרים שונים כולל נדל"ן ואירוח יוקרתי.
הוא המייסד והבעלים המשותף לשעבר של חברת ההימורים המקוונת PokerStars, שנמכרה בשנת 2014 ל-Amaya Gaming תמורת 4.9 מיליארד דולר.
מארק שיינברג נולד בישראל בשנת 1973 ועבר עם משפחתו לטורונטו, אונטריו, קנדה כשהיה בן 13. הם התיישבו בריצ'מונד היל בשנות ה-80.
בשנת 2001 ייסד שיינברג את פוקרסטארס עם אביו ישי שיינברג, מתכנת מחשבים.
במהלך כהונתו כמנכ"ל הפכה פוקרסטארס לעסקי הפוקר המקוונים הגדולים בעולם ומארחת את סדרת הטורנירים המקוונים הגדולים בעולם, כשרכשה את המותג פול טילט בשנת 2012. באוגוסט 2014, אולדפורד גרופ, חברת האם של פוקרסטארס, נרכשה על ידי החברה הקנדית המונפקת בבורסה Amaya Gaming תמורת 4.9 מיליארד דולר.
עם סיום המכירה יצא שיינברג מקבוצת פוקרסטארס.
לפי פורבס, לשיינברג הון אישי של 4.9 מיליארד דולר נכון לפברואר 2021.
שיינברג רווק ומתגורר באי מאן.
במרץ 2020 הוא ובני משפחתו הקימו את קרן הסיוע לשיינברג, כדי לסייע בהתמודדות עם ההשפעה הישירה של מחלת הקורונה.
בהקצאה של 50 מיליון דולר, היא תומכת בארגונים וביוזמות במקומות שבהם למשפחה עסק של נוכחות אישית.
לשיינברג יש עניין בשימור ורווחת בעלי חיים.
בספטמבר 2020 הוכרז כי קרן הסיוע של שיינברג תשווה "דולר-לדולר" כל תרומה לאתגר ריינג'ר רייד, גיוס תרומות לשימור, שעובד עם ארגוני צדקה כמו "קרן הצלת הקרנף".
לפני הבחירות לכנסת העשרים וארבע, פורסם כי תמך כלכלית במפלגתו החדשה של גדעון סער, תקווה חדשה.
יגואר (X260) XF ) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב Jaguar Land Rover בבעלות טאטא מוטורס, אשר מיוצרת משנת 2015 בבריטניה, ומשנת 2016 ב-הודו וסין.
בסין דגמי יגואר (X260) XF מיוצרים על ידי Chery Jaguar Land Rover , מיזם משותף של "Jaguar Land Rover" ושל יצרנית הרכב הסינית "צ'רי".
דגם "יגואר (X260) XF" הוצג לראשונה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ניו יורק בשנת 2015.
תצורות: 4 דלתות סלון, 5 דלתות סטיישן.
5 נוסעים (דגם 4 דלתות סלון).
קיבולת מכלי דלק: 74 ליטר (דגמי מנועי בנזין), 55–66 ליטר (דגמי מנועי דיזל).
מסוגי מנועי הבנזין שהורכבו בדגמי "יגואר (X260) XF"
מסוגי מנועי הדיזל שהורכבו בדגמי "יגואר (X260) XF"
יגאל שם טוב (נולד ב-1952) הוא צלם ומורה לצילום ישראלי.
יגאל שם טוב נולד בנהריה בשנת 1952. הוא החל ללמוד בבית-הספר ויצו לעיצוב בחיפה בשנת 1975 ועם סיום לימודיו עבר ללמוד צילום באקדמיה לאמנות בצלאל שבירושלים.
בין השנים 1978–1981 למד במגמות ציור ופיסול במדרשה להכשרת מורים לאמנות ברמת השרון.
לאחר סיום לימודיו החל ללמד בבצלאל.
בשנת 1983 עבר לניו יורק, שם למד בבית הספר לאמנות של מכון פראט.
בשנים 1994–2000 כיהן כראש המחלקה לצילום בבצלאל.
שם טוב הוא חלק מאסכולת הצילום הטופוגרפי ומתעד לאורך שנים את נופי הארץ, האנושיים והדוממים.
יצירותיו המוקדמות עסקו בתיעוד הסביבה הקרובה ובהדפסות קטנות באופן יחסי.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 החל ליצור דימויים של טקסטיל, כגון בגדי ילדים או מגבות רחצה.
ברבות מיצירותיו מופיע האדם בשולי התיאור, תוך הקפדה על ניקיון הקומפוזיציה ועל יצירת תחושת מרחב.
למרות האופי המקומי-ישראלי של עבודותיו, שם טוב העיד על עצמו כי "תולדות הצילום שלי הן תולדות הצילום האמריקאי".
תצלומים מתוך מפעל-תעוד אישי בתל אביב, הביתן לאמנות בגני יהושע, תל אביב (1979)
רישום העובדות, הגלריה ע"ש מורל דרפלר במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה (2009)
פונקציות מיותמות, המוזיאון הפתוח לצילום, גן התעשייה תל-חי (2010)
חיים בשניים, היכל התרבות, ראשון לציון
בין אימג' לאובייקט, המכון לאמנות, אורנים המכללה האקדמית לחינוך, קריית טבעון
הביינאלה הישראלית לצילום, המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, קיבוץ עין חרוד (1983)
זמן החומר, הסטודיו בבורוכוב, הגלריה, תל אביב (1992)
אוסף פלוס, סובטרופי: גם פיגורטיבי גם מופשט, טווח הריאליזם, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (1994)
צילום: שמונה אמנים, שמונה חללים, שמונה מיצבים, מוזיאון ישראל, ירושלים (1994)
תערוכת מרצי המחלקה לצילום 1995, גלריית המחלקה לצילום, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים (1995)
צילום ישראלי עכשווי – רכישות חדשות, מוזיאון ישראל, ירושלים (1996)