tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השופט הצדיק במידת מה את התנהגותו של פדרמן בעת הפינוי, וביקר את המדינה על הפעלת כח פינוי גם כנגד ילדים בשעה מאוחרת בלילה.
נעם מילס (נולדה ב-27 במאי 1986) היא סייפת ישראלית בעברה, זוכת מדליית ארד באליפות אירופה (2010), סגנית אלופת האוניברסיאדה (בנגקוק 2007) ונציגת ישראל באולימפיאדת בייג'ינג (2008) בדקר יחידות.
בשיאה דורגה במקום 11 בעולם, דירוג שיא של סייפת ישראלית.
בסיום הקריירה הספורטיבית שלה היא אשת עסקים העומדת בראש הסטארט-אפ Panax.
מילס נולדה ב-1986 וגדלה בהוד השרון, בת אמצעית לשרה - עובדת חברת ביטוח, ויעקב - בעל עסק למכירת גופי תאורה.
במהלך לימודיה בחטיבת הביניים קפצה כיתה, ואת את שירותה הצבאי עשתה כספורטאית מצטיינת בענף ביקורת אכ"א בשלישות הראשית.
ב-2006 החלה ללמוד לתואר בכלכלה באוניברסיטת תל אביב, אחרי שקיבלה ציון של 714 במבחן הפסיכומטרי, אך ב-2008 עברה ללמוד בהרווארד לאחר שזכתה במלגת לימודים מלאה, והשלימה תואר ראשון בכלכלה ובמדעי המוח.
בשנה הרביעית ללימודים התקבלה לתואר שני במינהל עסקים בהרווארד.
בגיל 11 נרשמה לחוג סיף בבית הספר.
לאחר שנתיים החלה להתאמן במועדון הפועל כפר סבא בהדרכתו של אפרים דביר, שם הוכתרה כאלופת ישראל, והצטרפה לנבחרת ישראל.
בשנת 2004 בעקבות חילוקי דעות בינה ובין דבר, שהגיעו עד לדיון בבית משפט, התחילה להתאמן בהדרכת אוהד בלוה.
שנה אחר כך העפילה לרבע גמר (מקומות 5–8) באליפות אירופה לנוער, והשתתפה במכבייה, שם פגשה את מאמן הסיף של הרווארד, פיטר ברנד, שלאחר קבלתה ללימודים גייס אותה לנבחרתו.
ב-2006 זכתה מילס בשני גביעי עולם לנוער, ודורגה ראשונה בעולם עד גיל 20, ובשנת 2007 זכתה במדליית הכסף באוניברסיאדה שנערכה בבנגקוק.
באפריל 2008 העפילה לגמר תחרות המיון הקדם-אולימפית שנערכה בפראג.
הישג זה הקנה לה את הקריטריון האולימפי הבינלאומי, אבל לא היה אמור להספיק כדי להבטיח את השתתפותה באולימפיאדת בייג'ינג, אולם הוועד האולימפי החליט להנהיג קריטריון מיוחד לצעירים, ואישר את השתתפותה במשלחת האולימפית הישראלית.
ביולי 2008, זמן קצר לפני המשחקים האולימפיים הגיעה מילס למקום שביעי באליפות אירופה.
בדרכה להישג זה, גברה על שתי המדורגות ראשונות בעולם.
במשחקים עצמם היא הפסידה בסיבוב הראשון ללורה פלסל-קולוביק מצרפת ודורגה במקום ה-22 ובכך הייתה סייפת הראשונה שייצגה את ישראל במשחקים האולימפיים בדקר.
במרץ 2009 זכתה במדליית כסף באליפות המכללות בארצות הברית (NCAA) ועלתה למקום 23 בדירוג העולמי, שהוא דירוג שיא לסייף או סייפת ישראלים בדקר וסיימה יחד עם חברה לקבוצה עידו הרפר במקום 9–16 באליפות העולם (הפסידה בהגרלה).
ביולי 2010 רשמה הישג נוסף, כשזכתה במדליית ארד באליפות אירופה ועלתה לדירוג שיא של סייפת ישראלית, מקום 11 בעולם.
ב-2012 פרשה מילס מעולם הסיף, ולקראת התואר השני שלה הצטרפה לסניף התל אביבי של חברת בוסטון קונסלטינג גרופ כדי לצבור שנתיים של ניסיון מעשי שהיו אחת מדרישות הקדם ללימודים.
לאחר שסיימה את התואר חזרה לארץ, עבדה שנתיים בוועדת השקעות של קרן פימי, אחר כך כמנהלת בסטארט־אפ הבינה המלאכותית SparkBeyond וכסמנכ"לית הכספים של חברת Mixtiles, שפיתחה אפליקציה לעיצוב הבית.
ב־2022 הקימה עם ניב יער וספי איצקוביץ' את חברת הסטארט-אפ Panax שפיתחה פלטפורמה לניהול תזרים מזומנים.
ב-2005 חלה אביה של מילס בדלקת שגרמה לו לפגיעה מוחית והותירה אותו ללא הכרה.
הוא הלך לעולמו מבלי שזכה לראות את הישגיה של ביתו.
היא מתגוררת בתל אביב עם בת זוגה.
נעם לניר (נולד ב-18 בפברואר 1967) הוא יזם ישראלי, בעל השליטה ומנכ"ל חברת ההשקעות "ליוורמור השקעות", שנסחרת ב.
את ראשית שנותיו העביר בבסיס חיל האוויר חצור, שם שירת אביו, סגן-אלוף אבי לניר, כמפקד טייסת 101. אביו נפל בשבי הסורי במלחמת יום הכיפורים ועונה למוות.
לאחר נפילת האב, עברה המשפחה לרמת השרון, וב-1978 לקצרין.
ב-1981 חזרה המשפחה לרמת השרון, שם התגורר לניר עד תום שירותו הצבאי.
בתיכון למד במגמת היסטוריה של בית הספר המקיף רוטברג שברמת השרון, וסיים אותו ב-1985. התגייס לקורס טיס, אך נשר לאחר כשנה, והשלים את שירותו הצבאי ביחידת המזל"טים של חיל המודיעין.
בשנת 1991 חבר לניר לרל נדל והשניים ייסדו מספר רב של אתרי בילוי.
לניר ונדל הובילו את הסצנה התל אביבית באותן שנים במקומות כמו "רוזלינדה" ו"אלנבי 58".
לאחר שנפרדו פנה לניר לדרך עצמאית, ובשנת 1998 הקים יחד עם ארנון כץ ומשקיעים נוספים את חברת "אמפייר און ליין", שעסקה בשיווק אתרי אינטרנט העוסקים בהימורים.
לניר החזיק ב-26% ממניות החברה.
בשנת 2005, פחות משבע שנים לאחר הקמתה, הונפקה החברה בבורסת AIM, בורסת משנה של הבורסה לניירות ערך בלונדון, לפי שווי שוק של מיליארד דולר, וגייסה כ-225 מיליון דולר.
חודשים ספורים לאחר ההנפקה פרץ עימות משפטי בין "אמפייר און ליין" ובין הלקוח העיקרי שלה, חברת "פארטי גיימינג" (PartyGaming) שבבעלות אשת העסקים רות פרסול.
העימות החל כאשר "פארטי גיימינג" הודיעה על ביטול פלטפורמת המסחר עם אמפייר אונליין, והביאה לקריסה של 50% במניית אמפייר.
חודש אחר כך הציעה לרכוש את "אמפייר און ליין", אך משכה את ההצעה.
בתגובה, תבעה "אמפייר און ליין" את "פארטי גיימינג".
העימות הסתיים בתחילת 2006 בפשרה שבמסגרתה שילמה "פארטי גיימינג" ל"אמפייר און ליין" 200 מיליון דולר.
בנוסף תבעה חברת אינטרלוג'יק, מפעילת אתר השש-בש 65play, את "אמפייר און ליין" בטענה שהיא מנסה לחקות את שם המותג שלה, ובעיקר את השימוש במספר 65. בדצמבר 2006 הסתיימה התביעה בפשרה.
בהמשך אותה שנה, ולאחר העברת חקיקה אמריקאית שהגבילה הימורים ברשת, מכר לניר את פעילות ההימורים של "אמפייר און ליין" ל"פארטי גיימינג" תמורת 48 מיליון דולר בלבד, ושינה את שם החברה ל"ליוורמור השקעות".
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי של 2008, החלה החברה לצבור הפסדים משורה של השקעות כושלות.
בסך הכול הפסיד לניר כ-100 מיליון דולר מפעילות "ליוורמור השקעות".
בדצמבר 2007 רכש באופן פרטי את השליטה בחברת בבילון, שפיתחה תוכנת תרגום, תמורת 11 מיליון דולר.
לניר מונה ליו"ר דירקטוריון החברה.
בספטמבר 2014 מכרה החברה את תחום התרגום למייסד החברה, אמנון עובדיה, והחלה לעסוק בהשקעות פיננסיות בעיקר בתחום המדיה הדיגיטלית וכן בתחום הפרסום המקוון.
על מנכ"ל החברה לשעבר, גיסו של לניר, אלון כרמלי, הוטל עיצום כספי בסך 250 אלף ש"ח, ועל לניר הוטל עיצום כספי בסך 150 אלף ש"ח.
בדצמבר 2019 מכר לניר את השליטה בחברה.
בשנת 2010 הקים את חברת "Life Tree Marketing", העוסקת בשיווק שירותים רפואיים של בתי חולים ישראלים לתושבי מדינות חבר העמים.
דו"ח של החשב הכללי שפורסם ביוני 2014 חשף כי החברה חתמה על הסכם עם בתי החולים וולפסון ורמב"ם ובו סעיף לא מוסבר הקובע כי "כל תייר המגיע לביה"ח שלא דרך סוכן אחר, יצורף אוטומטית למאגר התיירים המזכים את 'לייף טרי מרקטינג' בעמלת תשלום".
בנוסף נחשף בדו"ח החשב הכללי כי בכל שלושת בתי החולים נציגי החברה יושבים בתוך בית החולים מבלי לשלם על כך, ובהסכם עם החברה נכלל סעיף שמאפשר לאנשיה להציג את עצמם כבית החולים ולכלול את שם ולוגו בית החולים בכלי השיווק שלהם.
במאי 2013 רכשה קבוצת משקיעים בהובלת לניר את השליטה באפליי טכנולוגיות מובייל מתקדמות בע"מ.
לניר היה בעל השליטה ויו"ר הדירקטוריון של החברה.
חברת אפליי נסחרה ב, ועסקה בפיתוח ערוצי שיווק והפצה של אפליקציות סלולריות.
היא גם החזיקה בחברת .Kibo Mobile-Tech Ltd אשר ניסתה לשווק מקלדות ממותגות משולבות תוכן בשפות שונות עבור מועדוני כדורגל בעולם, בשותפות עם סוכן השחקנים פיני זהבי.
אחר כך ניסתה החברה להיכנס לתחום הבלוקצ'יין והקנאביס הרפואי.
החברה כשלה מבחינה מסחרית והפכה לשלד בורסאי ללא פעילות.
השלד הבורסאי מוזג לבסוף לתוך חברת "אירודרום", שבעלי מניותיה קיבלו את השליטה בה.
לניר מקדיש זמן ניכר לפעילות פילנתרופית.
את עיקר מאמציו הוא מרכז זה שנים במאבק למען ניצולי השואה החיים בישראל.
אחד הארגונים עימם מרבה לניר לשתף פעולה בנושא היא הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל.
בשנת 2011 הצטרף לוועד המנהל שלה.
בשנת 2015 פעל נגד כוונת יו"ר הקרן לימור לבנת למנות למנכ"ל את יצחק זוננשיין, פעיל ליכוד, מבלי שיצא מכרז לתפקיד.
בשנת 2007 סייע במימון הסרט הראשון בסדרת "מוסר השילומים" של אורלי וילנאי וגיא מרוז על כספי השילומים מגרמניה.
הוא מימן גם את הסרט השני בסדרה שמתמקד בוועידת התביעות, אולם לאחר שצפה בו בהקרנה סגורה לפני שידורו לציבור ביקש לגנוז אותו.
בנוסף, חבר ועד מנהל של מכינת "אשר רוח בו" הלוקחת צעירים בסיכון מבתי הכלא, הוסטלים וכו' ולאחר תקופה משמעותית מכניסה בהם ערכים ועוזרת להם להתגייס לצבא.
בינואר 2023 הצטרף ל"מחאת ההייטקיסטים" נגד הרפורמה המשפטית שהוכרזה על ידי הממשלה ובתוך כך, שר המשפטים יריב לוין הוא קרוב משפחתו (בן-דודו מדרגה שנייה).
המחאות נמשכו עד טבח שבעה באוקטובר, ואז חבר לניר לחמ"ל האזרחי של "אחים לנשק" לסיוע במאמץ המלחמתי.
עם זאת, מאז הוא פוקד לא מעט מוסדות מרכזיים של הציבור הדתי לאומי, באחת מהן אמר כי למרות שלא שינה דבר מעמדותיו העקרוניות, אין באמת שוויון בנטל בין האוכלוסיות השונות, משום שמטה בנימין נושא בנטל יותר מאשר האוכלוסייה שמפגינה בהבימה.
בהמשך, התנצל על דבריו אלה בראיון בתוכנית "הצינור" ואמר שאמירותיו היו לא ראויות.
נעם סמל (נולד ב-21 באוקטובר 1946) הוא מנהל תיאטרון ישראלי, מנחה ומפיק מופעי תרבות בארץ ובעולם.
כיהן כמנכ"ל תיאטרון הבימה מדצמבר 2019 עד אוגוסט 2023. כיהן כמנכ"ל התיאטרון הקאמרי ותיאטרון חיפה והיה קונסול התרבות של ישראל בארצות הברית.
סמל נולד בנס ציונה, בן ליוסף סמל (זמל), שכיהן כראש מועצת נס ציונה משנת 1949, ולרבקה לבית הויזדורף.
בשנת 1970 קיבל תואר בוגר במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1969 עבד כמפיק ומנהל הצגות ראשי במשרד ההפקות "התיאטרון העממי" של אברהם דשא (פשנל).
בשנת 1971 הקים וניהל את חברת "בידור לעם בע"מ" (בשיתוף עם חיים טופול, אורי זוהר ופשנל) וב-1973 ניהל את החברה בבעלותו המלאה עד לסגירתה בעקבות מינויו למנכ"ל תיאטרון חיפה ב-1980. החברה ייצגה, בין השאר, את שלמה ארצי, יוסי בנאי, אריק לביא ומתי כספי.
ב-1975 ניהל והפיק הצגה מוזיקלית לתיאטרון "The Frascati Theatre" באמסטרדם.
בשנים 1980–1988 כיהן כמנכ"ל תיאטרון חיפה.
במסגרת פעילותו זאת, הקים את במה 2 של התיאטרון.
בנוסף, ייסד את פסטיבל חיפה להצגות ילדים.
בין השנים 1985 ל-1988 שימש כמרצה אורח בקורס "ניהול תרבות" ביחידה ללימודי חוץ באוניברסיטת חיפה.
ב-1990 הפיק את האירוע "מרתון הקולנוע הישראלי בעשור האחרון" במרכז התרבות היהודי 92 ST.
קונסול התרבות של ישראל בארצות הברית
בשנים 1988–1992 שירת כקונסול התרבות של ישראל בארצות הברית.
כחלק מתפקידו פעל בתחומים הבאים:
הפיק את "קו תרבות ישראל" - תוכנית טלוויזיה שבועית בנושאי תרבות ישראלית בתחנות הכבלים בעברית ובאנגלית.
תוכניות מיוחדות עם כוכבי הקולנוע והטלוויזיה אלי וולך, אן ג'קסון, ג'ייסון אלכסנדר, טובה פלדשו וטוני רנדל.
באביב 1990 יזם הופעות של תיאטרון הקאמרי בפסטיבל שיקגו, בהצגה שירה של עגנון.
ארגן מפגשים ספרותיים לסופרים ישראלים: א.ב.
יהושע, שולמית הראבן, יורם קניוק, משה דור, אהרן אפלפלד, עמוס עוז, יהודה עמיחי.
יזם הפקת מחזאות ישראלית בארצות הברית: גטו בברודוויי, נפש יהודי בוודסטוק, 1989.
יזם קריאה פומבית של מחזות ישראלים בתיאטרון אוף ברודוויי: נהג -ציירת (הלל מיטלפונקט); זה מסתובב ומיסטריה אמריקאית (יוסף מונדי); נעים (נולה צ'ילטון על פי א.ב.
הפיק הצדעה לירושלים בניו יורק - קונצרט פומבי חגיגי בקתדרלת סן ג'ון דה-דיוויין, התזמורת הפילהרמונית של ברוקלין, בניצוח לוקס פוס.
אורח כבוד ראש עיריית ירושלים טדי קולק.
הצבת הפסל "עקדת יצחק" של מנשה קדישמן בחזית הקתדרלה, אביב 1989.
ארגן מסע הרצאות בקמפוסים ואוניברסיטאות על התיאטרון הישראלי.
(הרווארד- קיימברידג', אוניברסיטת קליפורניה, גרץ קולג' פילדלפיה ואחרים); מסע הרצאות בקהילות היהודיות, על התרבות בישראל והתמודדות היצירה הישראלית עם נושא השואה, מסע הופעות באנגלית של השחקנית לאורה ריבלין בחורף 1990.
יזם וארגן משלחת מפיקים בכירים, מנהלי תיאטרון, תסריטאים, מחזאים ושחקנים מניו יורק לישראל באביב 1990. כמו כן משלחת שנייה מברודוויי והוליווד - מחזאים, במאים ושחקנים ביוני 1991.
דאג לביקור ראשון בישראל של אישים מעולם התרבות והאמנות האמריקאי: הארווי ליכטנשטיין - נשיא האקדמיה למוזיקה של ברוקלין (BAM); בארני וג'יין סאלינס - מנהלי פסטיבל שיקגו; רוברט באק - מנהל מוזיאון ברוקלין; ברנרד גרסטיין - מנהל התיאטרון של לינקולן סנטר.
הפיק מופע אמני ניו יורק בברודוויי, בעת מלחמת המפרץ ששודר בטלוויזיה הישראלית במלחמת המפרץ.
דיונים וערבי-שיח ליוו את אירועי הפסטיבל.
ערך רבעון מידע בשם "TARBUT" בארצות הברית, המופץ בכל רחבי היבשת ומספק מידע על אירועי תיאטרון, קולנוע, ספרות ואמנות פלסטית ישראליים המתקיימים באותה עת.
מנכ"ל התיאטרון הקאמרי של תל אביב
בשנת 1992 מונה למנכ"ל התיאטרון הקאמרי, תפקיד בו שימש 25 שנים, כשעם פרישתו החליף אותו בתפקיד שמוליק יפרח.
בתקופתו, עבר הקאמרי למשכן לאמנויות הבמה בתל אביב.
סמל הקים ויזם מיזמים ואירועים רבים כמנכ"ל התיאטרון הקאמרי של תל אביב:
הקים את אגודת הידידים הבינלאומית של הקאמרי עם נשיאת הכבוד לאה רבין.
לאגודה שלוחות בניו יורק, לונדון ובואנוס איירס.
הפיק מופע אמנים אמריקאים במועדון הג'אז הניו יורקי בלו נוט למען הקאמרי, 1995. בהשתתפות המוזיקאים ליונל המפטון וג'רי מאליגן וכוכבי הקולנוע טוני רנדל, איליי ואלאך ואן ג'קסון.
גיוס תרומות ואירועים מיוחדים בהשתתפות לאה רבין וראשי עיריית ת"א יפו רוני מילוא ורון חולדאי.
הקמת קרנות: קרן משפחת אתינגר והווארד גילמן למחזאות מקורית, קרן ע"ש יצחק רבין, למען הקאמרי והקמת קרן להקמת אולם "קאמרי 2" בחדר החזרות.
הפקת אירועים שנתיים בניו-יורק ובלונדון למען פרויקטים קהילתיים של הקאמרי.
הקמת קרן השלום להבאת נוער פלסטיני להצגות תיאטרון – גיוס משאבים מהאיחוד האירופי ומקרנות ציבוריות והבאת אלפי בני נוער לצפייה בהצגות בתרגום לערבית.
קשרי תרבות בעקבות הסכם השלום עם ירדן - מסע הופעות של השחקנים הירדנים נאביל והישאם בישראל, נובמבר 1995. לראשונה בישראל - תיאטרון מארץ ערבית.
אנסמבל עיתים של התיאטרון הקאמרי בניהולה של רינה ירושלמי - אנסמבל עיתים הוקם ב-1989 על ידי הבמאית והיוצרת רנה ירושלמי והמעצב משה שטרנפלד במטרה לחקור את מהויות התיאטרון ולחשוף את תפקידו בתוך השינויים החברתיים והתרבותיים של זמננו.
האנסמבל פועל כעמותה החל מ-1992 ובשיתוף הדוק עם התיאטרון הקאמרי מאז הוזמן להופיע בחסותו עם ההצגה המלט.
כל הפקות האנסמבל זכו להוקרה רבה גם בישראל וגם ברחבי העולם שם הוזמנו לייצג את ישראל בפסטיבלים בינלאומיים חשובים.
שבוע המחזאות הישראלית – כנס בינלאומי על יצירתו של חנוך לוין, קיץ 2001 בהשתתפות כ-35 מנהלי פסטיבלים ותיאטרון וסוכנים ודרמטורגים מאירופה, אסיה, אפריקה וארצות הברית.
כנס בינלאומי בסימן המחזאות הישראלית בשפה הגרמנית – ספטמבר 2005. הוצאה לאור של מחזאות ישראלית.
הקמת קרן לסיוע למחזאות הישראלית באמצעות הפקת תערוכה "בהשראת חנוך לוין" בהשתתפות מיטב ציירי ישראל
בשנת 1996 יזם והקים את פרס התיאטרון הישראלי יחד עם ציפי פינס ואילן רונן.
בשנת 1998 ניהל אומנותית את הפקת אירועי חגיגות היובל למדינת ישראל של עיריית תל אביב.
בנוסף הקים באותה שנה את "המכון למחזאות ישראלית" על שם חנוך לוין, ואת עמותת "של"ך" לשירות לאומי כללי.
בשנת 2005 יזם את התכנית לתואר שני בניהול מוסדות תרבות בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
מאז הוא משמש כיו"ר הוועדה הציבורית של התוכנית.
בשנת 2005 קיבל ביחד עם עמרי ניצן את פרס ישראל בשם התיאטרון הקאמרי של תל אביב, על תרומתו למדינת ישראל ולחברה הישראלית.
בשנת 2008 סייע לראש הממשלה אהוד אולמרט בהכנת תוכנית עבודה לחגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל.
ב-31 באוגוסט 2023 סיים את תפקידו כמנכ"ל "הבימה".
סמל יזם את פסטיבל "הדור הבא" באקדמיה למוסיקה של ברוקלין, את מרתון הקולנוע הישראלי, ערך את הרבעון "תרבות" והגיש את תוכנית הטלוויזיה השבועית "קו תרבות ישראל" בתחנות הכבלים.
משנת 2005 ואילך יו"ר הוועדה הציבורית של הפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב
בשנת 2018 ניהל את פסטיבל יפו הבינלאומי לאמנויות הבמה.
חבר הוועדה לשירות לאומי אזרחי מטעם המועצה לביטחון לאומי
מאז 1998 הנחה בערוץ הראשון את "קפה תיאטרון", תוכנית שבועית בנושאי ספרות, אמנות ומדעי הרוח.
משנת 2018 משדר מדי יום שישי תוכנית תרבות שבועית "שישי תרבות", המשודרת בכאן תרבות ובערוץ כאן 11.
משנת 2019 משדר עם מאיה כהן את תוכנית הרדיו "סופ"ש תרבות" בערוץ "כאן תרבות".
בשנת 2021 שיחק סמל בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "חזרות", בתפקיד מגשר.
בשנת 1976 נישא נעם סמל לנאוה סמל, אחותו של שלמה ארצי, סופרת, משוררת, מתרגמת, מחזאית ותסריטאית, והיה נשוי לה 41 שנים עד למותה בדצמבר 2017. לשניים שלושה ילדים, וביניהם אילאיל סמל.
גיסתו הייתה האוצרת ומבקרת האמנות שרה ברייטברג-סמל.
בשנת 2023 פרסם נעם סמל אוטוביוגרפיה: כניסת אמנים: זיכרונות וסיפורים מן החזית של התרבות הישראלית, הוצאת מטר.
תואר דוקטור לשם כבוד בשם הקאמרי מאוניברסיטת תל אביב.
ביולי 2023 נערך מופע הוקרה לכבודו במעמד ראש עיריית תל אביב-יפו רון חולדאי, שר התרבות מיקי זוהר וחבר הכנסת ושר התרבות לשעבר חילי טרופר, ובשתתפות אומנים רבים.
בפברואר 2024 נערך מופע מחווה לכבודו באירוחו של משה להב הטיש הגדול ובהשתתפות אומנים רבים.
נועם שפנצר (באנגלית Noam Shpancer; נולד ב-1959) הוא פרופסור לפסיכולוגיה בארצות הברית וסופר עברי.
שפנצר נולד בקיבוץ נחשון ושירת בצה"ל בסיירת גולני.
לאחר השירות הצבאי חזר לקיבוץ ועבד עם ילדים בגיל הגן.
כתב טור קבוע בשבועון "על המשמר" עד שנת 1992. בשנת 1985 יצא לארצות-הברית כדי ללמוד שם פסיכולוגיה קלינית.
את התואר הראשון קיבל באוניברסיטת יוסטון, את התואר השני והדוקטורט בתחום הפסיכולוגיה הקלינית קיבל באוניברסיטת פרדו (Purdue).
מתגורר בקולומבוס, אוהיו והוא פרופסור חבר ב-Otterbein University, כותב מאמרים מקצועיים בתחום עיסוקו בכתבי עת ידועים כמו ה-American Psychologist, משנת 2004 כותב בעיתונים יהודיים בארצות הברית כמו ה-The New Standard וזכה בפרס על מאמרי הפרשנות פרי עטו.
כתב שני רומנים בעברית שראו אור בישראל.
ספרו "הפסיכולוג הטוב" תורגם לאנגלית.
כתב את התסריט לסרט "סיפור אחר", יחד עם אבי נשר ובבימויו.
עלילת הסרט, שהקרנתו החלה בשנת 2018, מזכירה את בתו של שפנצר שחזרה בתשובה.
הלילה אצל יותם, הוצאת גוונים, 2005.
הפסיכולוג הטוב, ידיעות ספרים, 2009. תרגום לאנגלית: The Good Psychologist, Henry Holt and Co.
מידת הרחמים, ידיעות ספרים, 2011.
נׂעם משה תִּיבּוֹן (נולד ב-4 במרץ 1962) הוא אלוף במילואים בצה"ל, ופעיל אזרחי ופוליטי, בתפקידו האחרון בשירות הקבע פיקד על הגיס הצפוני.
תיבון נולד וגדל בקיבוץ צרעה שבמטה יהודה, ולו אח ואחות.
הוריו, הנמנים עם מייסדי הקיבוץ, נישאו ב-1952. אימו, עליזה תיבון לבית קרַפְט, היא בתם של אֶרנָה קרפט לבית הלה (אחותה של המחנכת טוני הלה) והסופר הגרמני-ישראלי ורנר קראפט.
אביו, יואב תיבון (פפרמן), כיהן כראש מועצה אזורית גיזו ואחר-כך כסגן ראש מועצה אזורית מטה יהודה, והוא בנם של ד"ר עמנואל פפרמן, ממייסדי הספרייה הלאומית, וד"ר יוֹלָן אֶדליץ-פֶפֶרמן (Edlitz-Pfefferman), מרצה לכימיה אורגנית באוניברסיטה העברית בירושלים, מהמרצות הראשונות לכימיה באוניברסיטה זו.
תיבון למד בבית הספר האזורי בקיבוץ גבעת ברנר ועשה שנת שירות בערד במסגרת תנועת הנוער העובד והלומד.
בנובמבר 1981 התגייס לצה"ל ושירת בסיירת מטכ"ל.
לחם במלחמת לבנון הראשונה, שבה לקחה סיירת מטכ"ל חלק פעיל כיחידת חי"ר, מונה כמש"ק למפקד צוות ביחידה, והשתחרר לאחר שירות של מספר שנים.
לאחר מינויו של משה יעלון למפקד סיירת מטכ"ל, ב-1987, חזר תיבון לשירות הצבאי ולתפקיד מפקד צוות ביחידה.
הוא היה אמור לצאת לקורס קצינים, אולם עקב השתתפותו במבצע מיוחד של היחידה בוטלה תוכנית זו, ובסיום המבצע הוענקו לו דרגות הקצונה.
תיבון שירת ביחידה עד 1989 והתקדם עד לתפקיד מפקד הפלגה הייעודית של הסיירת.
ב-1989 עבר לחטיבת הצנחנים, שם שירת כסגנו של מפקד גדוד 890 של הצנחנים, גדי שמני, ומילא את מקומו במשך מספר חודשים לאחר ששמני נפצע בתאונת דרכים.
ב-1993 מונה למפקד גדוד 202 של הצנחנים, והוביל אותו בלחימה בדרום לבנון.
ב-1995 עבר להדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה אך לאחר מספר חודשים נקרא לחזור ולפקד על גדוד 202 לאחר פציעתו של חגי מרדכי בקרב בלבנון.
בתפקידו הבא מונה לסגן מפקד החטיבה.
לאחר לימודים צבאיים בבית הספר לפיקוד ומטה של חיל הנחתים האמריקני בבסיס קוונטיקו שבווירג'יניה, אותם סיים בהצטיינות, קודם ב-1997 לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת עציון.
ב-1999 מונה למפקד חטיבת יהודה, האחראית על גזרת חברון, תפקיד בו שימש עד 2001. בעת שכיהן כמח"ט יהודה התפרסם בתקשורת כי מתח ביקורת על הסכם חברון, והוא קיבל על כך הערה ממפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון, תא"ל בני גנץ.
בין יולי 2002 לאוגוסט 2004 שירת כמפקד חטיבת הנח"ל.
בתקופת כהונתו חל שיפור משמעותי בקשרים בין צה"ל למנגנוני הביטחון המסכל של הרשות הפלסטינית בגדה המערבית, והוסרו רבים מהמחסומים בגדה.
כמו קודמיו בתפקיד, גם תיבון נדרש לסוגיית פינוי המאחזים ביהודה ושומרון.
כתוצאה מכך, החלו פעילי ימין להפגין באופן קבוע מול ביתו בתל אביב.
מחאה זו לא הייתה מקובלת על כל אנשי הימין.
פנחס ולרשטיין, מנכ"ל מועצת יש"ע, אמר כי "ההתיישבות צריכה להכיר תודה לתיבון על המעשים שהוא עושה לביטחון עם ישראל".
בשנים 2009–2011 פיקד על המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
ב-19 בינואר 2012 הוענקה לו דרגת אלוף, והוא מונה למפקד הגיס הצפוני של צה"ל.
במהלך מבצע צוק איתן מינה הרמטכ"ל בני גנץ את תיבון לאחראי על התחקירים של צה"ל בנוגע לאירועים רגישים הכוללים פגיעה באזרחים בלתי-מעורבים בעזה.
תיבון פרש מצה"ל בשנת 2015.
בפברואר 2016 מונה ליושב ראש "עיר עולם ותיירות" בעיריית תל אביב-יפו בהתנדבות.
כמו כן, החל מאוגוסט 2015 ועד אוגוסט 2024 כיהן כדירקטור חיצוני בדירקטוריון חברת הבנייה וילאר אינטרנשיונל בע"מ.
עד דצמבר 2020 כיהן גם כמנכ"ל חברת טרייסנס מערכות.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הביע תיבון את תמיכתו ברשימת מפלגת העבודה ובעומד בראשה, אבי גבאי.
בשנת 2022 עמד בראשות ועדת המומחים לבדיקת תקרית הירי הדו-צדדי בה נהרגו שני מפקדים ביחידת אגוז.
בטבח שבעה באוקטובר חדרו מחבלים גם לקיבוץ נחל עוז, שבו מתגוררים בנו אמיר תיבון ומשפחתו, וטבחו בתושביו.
נעם תיבון הגיע מתל אביב, יחד עם ישראל זיו, מלווה באשתו גלי, כדי לחלץ את בנו ומשפחתו.
הם הצטרפו לכוח של יחידת מגלן.
ביחד הצליחו לחלץ תושבים מהקיבוץ ובהם את בני משפחתו.
תיבון גם חילץ ניצולים מהטבח בפסטיבל הנובה וסייע לחיילים פצועים.
תיבון הביע ביקורת על כמות הכוחות הדלילה בעוטף עזה בעת המתקפה ואמר: "זה דבר שעוד יצטרכו לחקור אותו-גדודים שהיו צריכים להיות כאן על הקו היו באיו"ש ואבטחו כל מיני אוהלים וכל מיני חווארה".
לאחר השבעה באוקטובר הוביל תיבון את פרויקט האלופים בו חברו אלופים במיל' לכל היישובים באזור הדרום, כדי לעמוד כגורם צבאי בראש קיבוצים ויישובים, ולסייע בפתרונות מהירים.
תיבון הוא מייסד פורום "חומת מגן לישראל" המשתתף במחאה נגד הרפורמה המשפטית ופועל למען קידום השוויון בנטל.
בפורום נמנים יותר מ-170 בכירי מערכת הביטחון בעבר: רמטכ"לים, מפכ"לים, ראשי מוסד ושב"כ, אלופים, ניצבים ובכירים נוספים בדימוס ובמילואים.
הפורום הוקם לדבריו כיוון שביטחון מדינת ישראל בסכנה.
תיבון הדגיש את הצורך בהקמת ועדת חקירה ממלכתית שמטרתה למנוע את האסון הבא ולתת תשובות לכל כך הרבה אנשים שעולמם חרב עליהם.
הוא הזהיר כי הדחיינות בהקמת הוועדה עלולה לפגוע ביכולת שלה להגיע לבירור האמת.
תיבון סבור שכל מי שעמד בראש המערכת בשבעה באוקטובר צריך להתפטר ובראשם נתניהו, וכי "נתניהו מנסה לקבור את האמת, למנוע חקירה ולהסתיר מידע".
תיבון ביקר בחריפות את נתניהו על שפיטר את שר הביטחון גלנט בעיצומה של המלחמה ועל שדרש לדעתו מרונן בר נאמנות אישית – ולא נאמנות ממלכתית.
תיבון סבור כי הממשלה מחלישה את זרועות הביטחון.
תיבון הוא אחד ממובילי המחאה למען שוויון בנטל לאחר מלחמת חרבות ברזל.
בעקבות דבריו של הרב יצחק יוסף בהם טען כי החרדים יטוסו לחו"ל אם ייאלצו להתגייס, כינס מסיבת עיתונאים של ה"פורום לוחמים.ות לשוויון בנטל" אותו הקים בשיתוף ארגון "אחים לנשק".
ביוני 2024 זכה בפרס "אבירי איכות השלטון" מטעם התנועה לאיכות השלטון.
על פעולות ההצלה שלו בשבעה באוקטובר יצא הסרט התיעודי "המרחק בינינו: ההצלה האולטימטיבית" מאת הקולנוען הקנדי בארי אבריץ'.
בספטמבר 2025 זכה הסרט בפרס בחירת הקהל לסרט הדוקו הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
ב-18 בנובמבר 2025 הצטרף למפלגת יש עתיד.
תיבון הוא בעל תואר ראשון בהצטיינות בהיסטוריה מאוניברסיטת חיפה ובעל תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד, שבה למד במסגרת תוכנית קרן וקסנר.
הוא בוגר בהצטיינות של קורס מפקדי פלוגות, ובוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
תיבון, המתגורר בצפון תל אביב, נשוי לסופרת ד"ר גלי מיר-תיבון, העוסקת בחינוך ובחקר השואה.
בנו, אמיר תיבון, הוא עיתונאי ובנו השני, אורי תיבון, הוא רופא.
נעם סולברג (נולד ב-22 בינואר 1962) הוא משפטן ישראלי, המכהן כמשנה לנשיא בית המשפט העליון, כשופט בבית המשפט העליון, כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-26 וכחבר הוועדה לבחירת שופטים.
נעם-שמשון סולברג נולד וגדל בחיפה ליהודית ושאול סולברג, ניצולי שואה מהולנד.
סב-רבו (סבה של יהודית) הוא שמעון דה פריס.
סולברג למד בישיבה התיכונית "יבנה" בחיפה ובישיבת ההסדר "הר עציון" באלון שבות.
התגייס לחיל האוויר ואת שירותו הצבאי סיים בדרגת רב-סרן.
הוא בעל תואר ראשון ושני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, השני בהצטיינות.
ב-1990 החל להתמחות אצל מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, פליאה אלבק, לאחר מכן אצל שופט בית המשפט העליון יעקב מלץ, ואצל היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש.
שימש במשך 7 שנים עוזרם של שלושה יועצים משפטיים לממשלה: חריש בשנים 1991–1993, מיכאל בן יאיר בשנים 1994–1997, ואליקים רובינשטיין בשנים 1997–1998. כמו כן היה מרצה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1998 מונה לשופט בבית משפט השלום בירושלים, ובשנת 2005 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בעיר.
בשנת 2009 עלה שמו לראשונה כמועמד לבית המשפט העליון ולאחר שלא נתמנה למשרה זו היה מועמד למשרת היועץ המשפטי לממשלה, וגם מועמדותו זו נדחתה.
ב-6 בינואר 2012 נבחר לשופט בית המשפט העליון וב-21 בפברואר 2012 החל לכהן בתפקיד.
במרץ 2024 מונה לחבר הוועדה לבחירת שופטים.
ב-26 בינואר 2025 נבחר על ידי הוועדה לבחירת שופטים כמשנה לנשיא בית המשפט העליון וב-10 באפריל 2025 נכנס לכהן בתפקיד.
בתפקיד הוא צפוי לכהן עד אוקטובר 2028. לפי שיטת הסניוריטי הוא צפוי לכהן כנשיא בית המשפט העליון בין אוקטובר 2028 לינואר 2032.
סולברג דוגל בריסון שיפוטי בכל הקשור לפסילת חקיקה ראשית של הכנסת, ופעמים רבות נמצא סולברג בדעת מיעוט כנגד פסילת חוק.
פעמים שהוא רואה יותר את היקף הזכויות החוקתיות כמצומצם יותר, ופעמים שהוא מסתייג מהאופן בו מיישמים שופטי הרוב את מבחני המידתיות.
עם זאת, סולברג כתב את חוות הדעת העיקרית של דעת הרוב בבג"ץ קווטינסקי נגד כנסת ישראל, בו נפסל חוק שהטיל מס ריבוי דירות, וזאת לא בשל פגיעה בזכויות חוקתיות אלא בשל פגם מהותי בהליך החקיקה.
השופט מני מזוז התנגד בדעת מיעוט לפסיקה זו, שנשענת על עקרונות יסוד שאינם כתובים, בשונה מביקורת שיפוטית על חקיקה בשל סתירה לחוקי יסוד.
מזוז הביע חשש לפגיעה בריבונות הכנסת.
בתגובה למזוז כתב סולברג כי אדרבה, ביקורת על תוכנם של החוקים יותר פוגעת בריבונות הכנסת:
על אף שכתב את פסק הדין בו פסל בג"ץ, בדעת רוב שופטי ההרכב, את מס ריבוי דירות, בנימוק פרוצדורלי של היעדר הזדמנות לדיון ראוי בוועדת הכספים, ככלל נחשב סולברג לשופט מרוסן בהקשר של משפט מינהלי.
סולברג הוא מהשופטים הממעטים להתערב בשיקול דעתה של המדינה בעניינים מנהליים.
בשני דיונים על דיור ציבורי שבהם היה מחלוקת בין השופטים, מצא עצמו סולברג בצד שסירב להענות לבקשת העותרים להתערב למענם בשיקול הדעת של הרשויות.
בנושא אחר, הוא דחה ביחד עם יוסף אלרון עתירה נגד החלטת משרד הבריאות האוסרת על ביצוע לידות בית ב"מרכזי לידה טבעית" – החלטה שלטענת העותרים היא בלתי סבירה ובלתי מידתית – תוך שציין:
בדיון הנוסף, בה נדחתה עמדתו ברוב של חמישה שופטים נגד שניים, הציג עמדה מורכבת יותר וסיים בדברים:
בשנת 2010 קיבל עתירה לפי חוק חופש המידע שהגישו חברות גז ודלק בעניין ועדת ששינסקי, והורה למדינה למסור לעיונן את הסכם ההקלות ממס שניתן ליוסי מימן לעניין ייבוא הגז המצרי.
סולברג קבע שההגבלה בפקודת מס הכנסה על מסירת מידע נוגעת רק להכנסות עבר ולא להתחייבויות המדינה לגבי שיעורי מס צופי פני עתיד.
קיבל עתירה מינהלית של אזרחים ששילמו סכומי כסף גדולים עבור קבלת רישיונות להפעלת מונית באמצעות מתווך ('מאכער'), אולם משרד התחבורה ביטל את תוקפם לאחר שהתברר כי המתווך היה נוכל שלקח את הכסף לעצמו.
בפסק דינו קבע סולברג כי אף שלמשרד התחבורה נתונה הסמכות לבטל רישיונות, הפעלתה בעניין זה נעשתה באופן בלתי מידתי ובלתי סביר, משום שלא הייתה כל הצדקה לפגוע בצורה חריפה באזרחים תמימים שנפלו בפח.
בהחלטת ביניים משנת 2011 קבע כי במצבים מסוימים ניתן לקבוע במכרז סעיף שבו מוותרים המשתתפים בו על זכותם לעתור לסעד זמני נגד המשך ניהול המכרז, עד להכרעת בית המשפט בעתירה.
הוא כתב כי אף שדרך כזו אינה אהודה, והיא נראית בעייתית מבחינת זכות הגישה לערכאות, אין היא שוללת את האפשרות להגיש עתירה כסדרה ואף לקבל פיצויים לאחר מעשה, והיא עשויה להיות מידתית כשתכליתה לא 'לתקוע' קידום פרויקט רב-ממדים.
דחה עתירה שהגיש אזרח ישראלי ששהה שנים רבות בחו"ל ומשרד הפנים סירב להאריך את תוקף דרכונו משום שהוא משתמט מחובת שירות צבאי.
בפסק הדין דחה את הטענה כי מדיניותו של שר הפנים לעשות שימוש בסמכותו על-פי דין ולא להאריך דרכוניהם של משתמטים היא בלתי סבירה.
ב-2006 דחה תביעה של קבוצה של אישי ציבור ובראשם עוזי אורנן, שביקשה שסעיף ה"לאום" בתעודת הזהות שלהם יכלול את ההגדרה "ישראלי" במקום "יהודי".
סולברג נימק את הדחייה בכך שהשאלה היא מדינית-לאומית-חברתית ואינה שפיטה.
הקבוצה ערערה לבית המשפט העליון בשנת 2008. בית המשפט העליון דחה את הערעור בשנת 2013, אך קבע שהשאלה שפיטה.
באחד מפסקי הדין הביע עמדה מרחיבה לגבי זכות עמידה.
הוא נתן לעותר ציבורי את הסעד שביקש, אף על פי שמדובר היה ככל הנראה במקרה שבו ישנו נפגע ספציפי שנמנע מלעתור, בנמקו: "אין מדובר בעתירת סרק, בעתירה שהוגשה בניגוד לרצונו של בעל העניין עצמו או בעתירה שהוגשה ללא הכנה רצינית".
על נימוק זה הוסיף שכיוון שהיועץ המשפטי לממשלה הצטרף לעמדת העותרים, אין עוד לקבל טענה של היעדר זכות עמידה.
באחד מפסקי דינו, באמרת אגב ארוכה, מתח ביקורת חריפה על העסקת עובדי קבלן לצורך שמירה וניקיון בשירות הציבורי.
סולברג הראה כיצד המנגנון שמחזיקה המדינה כדי לתחזק את המערך הזה, כביכול כדי לשמור על זכויותיהם של העובדים, לרבות המכרזים, הפיקוח על החברות, הזמנת דו"חות מרואי חשבון פרטיים וכו' – הוא מנגנון יקר ושמן, העולה למדינה הון רב, בעוד שעובדי הקבלן עצמם מקבלים שכר זעום ותנאיהם נפגעים.
ביולי 2025 פסק שעל הרבנות הראשית לישראל לאפשר לנשים לגשת לבחינות בנושאי הלכה שהיא עורכת, לאחר שקבע כי "חסימת נשים – 'דרשניות, צדקניות וחכמניות' – מן האפשרות לגשת לבחינות הנערכות על-ידי הרבנות הראשית הריהי הפליה אסורה, שאין בבסיסה הצדקה מספקת, ולמעשה הצדקה כלשהי."
בנובמבר 2025 פסק בסוגיית גיוס חרדים לצה"ל שעל המדינה לנקוט "צעדי אכיפה אישיים אפקטיביים כלפי מי שהוצאו להם צווי גיוס ולא התייצבו בהתאם", והורה למדינה לגבש תוך 45 ימים מדיניות אכיפה אפקטיבית.
משהמדינה לא עמדה בדרישה זו, הורה סולברג למדינה להגיב לבקשה לפי פקודת בזיון בית המשפט שהוגשה נגדה.
לדעת סולברג, יש לצמצם את השימוש בעילת הסבירות, מפני שבאופן בו היא מיושמת כיום, היא מהווה חדירה של הרשות השופטת לתחומה של הרשות המבצעת:
לדבריו, השימוש שעושה בית המשפט ב"עילת הסבירות", מהווה לעיתים כיסוי לעילה אחרת שבה היה השופט מעוניין לעשות שימוש אלא שדיני הראיות מונעים זאת ממנו:
כפועל יוצא, קרא סולברג לצמצם את עילת הסבירות ולהשתמש בה כלפי דרג מקצועי בלבד, ולא כלפי נבחרי ציבור.
כך, באחד מפסקי הדין שלו כתב, בביקורת על בית המשפט לעניינים מנהליים:
במקרה אחר, אף קרא לבטל לחלוטין את השימוש בעילת הסבירות במסגרת ההליך הפלילי, בין אם כחלק מדוקטרינת ההגנה מן הצדק, ובין אם במסגרת ביקורת מנהלית בפלילים - שלשיטתו, גם לה אין מקום.
לאחר שדעתו בעניין עילת הסבירות שימשה, בשנת 2023, כטיעון בוויכוח הציבורי על הרפורמה המשפטית בישראל, פרסם סולברג הבהרה בה כתב:
לאחר פרסום הדברים הוציאה הרשות השופטת הבהרה בשמו כי הוא השיב לשאלה ביחס למאמר שפרסם שלוש שנים וחצי לפני כן, וכי אינו מביע עמדה באשר לחקיקה הנוכחית.
בפסק הדין בעניין בג"ץ עילת הסבירות התייחס לתיקון חוק יסוד: השפיטה בעניין עילת הסבירות ופסק נגד ביטול התיקון, בנימוק שאין לבג"ץ סמכות לביקורת שיפוטית על חוקי יסוד.
בהתייחס לחופש הביטוי וחופש המידע מרבה סולברג להתייחס לצורך באיזונים בין אינטרסים סותרים.
סולברג הבחין בין שימוש בדמותו של אדם בפרסומת לצורך עשיית רווחים, שבו עשויה לקום עילה של עשיית עושר ולא במשפט, לבין מקרה בו נעשה שימוש "בשמו, בכינויו, בתמונתו, בקולו של אדם, באישיותו או בסיפורו" לצורך חדשותי, בו "האינטרס הציבורי ...
סיווגם של סיפורים בעלי ערך חדשותי כרכוש הכלל נחוץ והכרחי לשם קיומה של תקשורת חופשית, לצורך מימוש חופש הביטוי, על מנת להבטיח זרימה חופשית של מידע כבסיס לקיומו של שיח חופשי וביקורתי בחברה תרבותית ודמוקרטית."
בתחילת שנת 2001 קבע סולברג שאין להרשיע את איתמר בן-גביר על שצעק "נאצי" לעבר אחמד טיבי, לאור חשיבות חופש הביטוי.
בפסק דין שדחה בקשה לקבל מכוח חוק חופש המידע תכתובות התייעצות בין ועדת השתיים לנשיאת בית המשפט העליון העוסקות בקידום שופטי בית המשפט השלום למחוזי, כתב סולברג: "שופטי השלום שבאים לפני הוועדה רשאים להניח כי פרטיותם תישמר במידה הנכונה".
אין לפסול את חלוקת הגיליון – בשל ערכו הכלכלי המסוים, שמא בוחר כלשהו יראה בו מתנה חומרית גרידא, או מפאת החשש מפני מדרון חלקלק.
בכך אין משום איזון ראוי בין הערכים שעל הפרק."
במקרה בו התיר בית המשפט העליון, לבקשת עיתון הארץ, פרסום של החלטה משפטית, כתב: "החיסוי עד כה היה נחוץ מחמת הסיכון הממשי לשלומם של התובעים.
מנגד, הפרסום עתה הוא הכרחי.
זכות הציבור לדעת, פשוטו כמשמעו.
רבּוֹת התלבטנו וארוכּות דנו, בִּמגמה להשיג מִתווה שיאפשר פומביות מקסימלית עם סכנה מינימלית.
כמו כדי ללמדנו על ההכרח שבמתן פומבי, נתגלו במהלך ההתדיינות המשפטית לפנינו עניינים שחייבו לבדוק את אופן התנהלות המשטרה והפרקליטות ..."
בדעת רוב שדחתה דרישה למידע על ארכאולוגים שפעלו ביהודה ושומרון וביקשו ששמם לא יפורסם, כתב: "לא השתקה חלילה, גם לא הסתרה, כי אם איזון עדין ורגיש בין האינטרסים של הכלל והפרט מזה, לבין העניין הציבורי בגילוי המידע מזה, והכל – כמתחייב מתכליותיו והוראותיו של חוק חופש המידע."
לעניין דרישת החוק שעסקה בין חברה לבין בעלי השליטה בה תאושר על ידי בעלי המניות, קבע שקולם של בעלי מניות המיעוט שהם בעלי עניין בעסקה, לא יימנה בין אם הם תומכים באישור העסקה ובין אם הם מתנגדים לה.
זאת בניגוד לעמדה שהציגה רשות ניירות ערך.
עם זאת, קבע סולברג כי לבעלי השליטה אין סמכות לקבוע מיהו בעל עניין בעסקה לצורך פסילת הצבעתו, אלא בעלי המניות עצמם הם שצריכים להודיע אם יש להם עניין אישי.
באחד מפסקי הדין שלו המתייחס לפסק דין אפרופים היה בדעת מיעוט שיש לפרש כתב ערבות על פי לשונו שלא כלל מגבלה על היקף הערבות, ולא על פי אומד דעת הצדדים שהערבות כוונה רק לעסקאות מסוימות.
באחד מפסקי הדין קבע השופט סולברג בדעת רוב כי אין לחייב בית חולים לחולי נפש באחריות על התאבדות מטופלת בבית החולים.
במקרה אחר, היה השופט סולברג בדעת הרוב שאין לחייב בנזיקין של לידת ילד פגוע, רופא שהמליץ על הפלה בגלל חשש ללידה מוקדמת, אך לטענת ההורים לא הסביר להם את הסיכונים של לידה מוקדמת.
בתקופה שבה כיהן כשופט בבית משפט השלום עסק סולברג בין היתר בתביעות לשון הרע רבות.
תביעות אחדות שהוגשו נגד אמצעי תקשורת התקבלו על ידו.
בשנת 2005 חייב את הוצאת עיתון "הארץ" והעיתונאי עקיבא אלדר לפצות את אריה קינג בסך 8,000 ש"ח.
בשנת 2008 חייב את העיתון "ידיעות אחרונות" ואחדים מאנשיו, ובהם העיתונאי מרדכי גילת, לפצות את פקידת משרד הפנים, בתיה כרמון, בסך 200,000 ש"ח.
אך שיקול הדעת שהפעילו הנתבעים היה שגוי.
היה עליהם להיווכח בטעותם ולהימנע כליל מפרסום הפרשיה הנדונה, או למצער לשנות את נוסח הפרסום.
אין זה הוגן לפרסם את סיפור המעשה, כשלפי האמת אין סיפור.
בשנת 2004 דחה תביעת דיבה של ב.
מיכאל כנגד עיתון "הצופה" וחנה אייזנמן בקביעה שדבריה של אייזנמן חוסים תחת ההגנה של לשון הרע שנאמרה בתגובה על לשון הרע.
עם זאת, הוא הביע אי נחת מדבריה החריפים של אייזנמן ולא פסק לה הוצאות (גם מפני שהמשפט היה מהיר).
בערעור הושגה פשרה על פיה הוסכם כי העיתון יפרסם הבהרה.
בשנת 2004, במסגרת תביעות דיבה הדדיות בין עורכי הדין יוסף ארנון ויראון פסטינגר, דחה את התביעה של ארנון כלפי פסטינגר מתוקף היות דבריו של פסטינגר הבעת דעה וחייב את ארנון ב-8,000 ש"ח והוצאות על דבריו כלפי פסטינגר.
בעקבות ערעור שהוגש לבית המשפט המחוזי הסכימו הצדדים לפשרה לפיה ימשכו הדדית את שתי התביעות שהגישו בבית משפט השלום.
בשנת 2009, בבית המשפט המחוזי, הכריע בתביעת דיבה של קצין שנודע בכינוי סרן ר' נגד אילנה דיין וטלעד, עקב תחקיר אודותיו ששודר בתוכנית "עובדה" וייחס לו מעשה של וידוא הריגה בילדה ברצועת עזה.
סולברג קיבל את התביעה, וקבע כי דיין וטלעד אשמים בהוצאת לשון הרע, משום שהסיפור שהוצג לצופים על מעשיו של סרן ר' היה ערוך באופן שלא הציג את כל הצדדים בפרשה.
הוטל עליהם תשלום פיצוי כספי לתובע, הקראת עיקרי הכרעת הדין בתוכנית והבהרה לצופים כי הכתבה ששודרה בשעתו העבירה מסר שגוי לגבי התובע.
בפברואר 2012 קיבל בית המשפט העליון את ערעורה של דיין על הפסיקה, ביטל את פסק הדין וקבע שלדיין עומדת הגנת "אמת דיברתי", שכן העובדות עליהן הושתתה התוכנית היו נכונות לשעתן.
ביחס לטלעד, השופטים קבעו כי הקדימון ששודר לקראת התוכנית היווה לשון הרע ופסקו שהזכיינית "טלעד" תשלם לקצין פיצוי מופחת, בגובה מאה אלף שקלים.
בדיון נוסף בהרכב מורחב של תשעה שופטי בית המשפט העליון הוחלט ברוב דעות לא לשנות מהתוצאה האופרטיבית של פסק הדין.
בשנת 2022 קבע ברוב דעות ששני פרסומים של לשון הרע הדומים בתוכנם אך נבדלים בקהלים אליהם הם מופנים ייחשבו לאירועים שונים מבחינת פיצוי ללא הוכחת נזק, כך שהפיצוי בגינם יהיה כפול.
בשנת 2024 קבע בדעת רוב שחברת התרופות סאנופי הפרה את האיסור על בעל מונופולין לנצל את מעמדו לרעה, בכך שהציגה מצג שווא לרשם הפטנטים כאילו ברשותה זכאות לפטנט מסוים, ובכך מנעה במשך מספר שנים מאוניפארם, המתחרה הגנרית הפוטנציאלית שלה, לייצר תרופה מתחרה לשלה.
לכן, על פי חוק עשיית עושר ולא במשפט, סאנופי צריכה להעביר את כל רווחיה שנבעו מהפרה זו לידי אוניפארם.
פסק דין זה ניתן בדיון נוסף, לאחר שבערעור קבע השופט חנן מלצר כי לא מדובר בניצול של המעמד המונופוליסטי של סאנופי לרעה, אלא במצג שווא שגם חברה שאינה מונופול יכלה להציג.
בדיון הנוסף הסכימו כל חברי המותב פה אחד עם עמדתו של סולברג, לפיה ניצול מעמד מונופוליסטי לרעה ייחשב ככזה גם כשלא נעשה שימוש בכוח המונופוליסטי עצמו.
עם זאת, רוב חברי המותב סברו שדרך המלך להכריע בסוגיה זו היא באמצעות שימוש בעקרון תום הלב, ולא באמצעות האיסור על ניצול מעמד מונופוליסטי לרעה.
בכמה מקרים סבר סולברג שיש להרשיע נאשמים מול אחרים בהרכב שסברו שיש לזכות.
מנגד היו גם מקרים שבהם הוא היה מהמזכים.
במקרה אחד הוא מצא את עצמו בדעת מיעוט בחולקו על הזיכוי של אדם שהגיע לזירת עבירה כחלק מחבורת תוקפים, אך לא היו ראיות שהוא עצמו היה שותף בתקיפה.
באחד המקרים שבהם היה בדעת הרוב שסירבה להרשיע נאשם שזוכה בבית המשפט המחוזי, כתב:
סולברג ממעט לזכות נאשמים בשל מחדלים של רשויות האכיפה.
במקרה אחד היה ברוב שהרשיע קטין למרות מחדלי חקירה.
במקרה אחר היה בדעת הרוב שאין לאפשר לנאשם לחזור בו מהודאה בגלל שחומרי החקירה לא הועברו לידיו.
"ב"כ המערער התרעם על אי-מסירת מלוא חומר החקירה לסנגוריה בטרם נחתם הסדר הטיעון עמו.
תרעומתו – מוצדקת, אך בכך אין די."
בהיותו שופט בבית המשפט המחוזי, זיכה סולברג שוטר שירה למוות בתושב מזרח ירושלים, במהלך אירוע אלים, בקבלו את טענת השוטר שחש באותו רגע בסכנת חיים.
בית המשפט העליון אישר את פסק הדין ברוב דעות.
בתחילת 2016 כתב סולברג את פסק הדין העיקרי בבית המשפט העליון שזיכה מחמת הספק, על סמך הטענה להגנה עצמית, אדם שהורשע בבית המשפט המחוזי בהריגה.
באוקטובר 2019 היה בדעת מיעוט שאין להורות על העמדה לדין של שוטר שירה למוות בצעיר ערבי שהכה בסכין על חלונות ניידת משטרה.
באוגוסט 2018 כתב את פסק הדין שקיבל ברוב דעות את ערעור המדינה, והכפיל עונש של תשעה חודשי מאסר שהוטל על לוחם מג"ב שהורשע בגרימת מוות ברשלנות של פלסטיני במהלך עימותים ביום הנכבה.
את פסק דינו סיים סולברג במילים: "לצערנו, הנשק שניתן לדרי על מנת להציל את הנפש, שימש – בשל כוונת זדון לפצוע, ורשלנות חמורה שנלוותה לה – לשפיכות דמים.
במבחן הזה כּשל דרי; עליו ליתן את הדין".
במקרה בו נחלקו עמיתיו בשאלת חשיבות השיקולים השונים לענישה בעבירות מין כתב:
סולברג מזוהה בתור שופט שמרן, תודעה שיפוטית שבאה לידי ביטוי בתוכן פסיקותיו, תורת הפרשנות שהוא נוקט ותפיסתו את תפקיד השופט.
לדעת סולברג, "בהתנגשות בין תכלית סובייקטיבית לתכלית אובייקטיבית יש לפעול על פי כלל הכרעה ברור שלפיו ידה של התכלית הסובייקטיבית על העליונה (ובלבד שהיא מעוגנת בלשון החוק)".
סולברג אף מותח ביקורת על הגישה הקיימת (של העדפת "התכלית האובייקטיבית" על כוונת המחוקק), שמהווה למעשה ביקורת חוקתית במסווה של פרשנות.
סולברג נוהג לאזכר את המשפט העברי בפסקי הדין שלו.
בחלק מהמקרים מדובר בהערת אגב לאחר שקבע את הדין על פי החוק הישראלי.
במקרים אחרים, השתמש סולברג במשפט העברי בגיבוש פסק דינו.
לדוגמה, במסגרת סכסוך בין שכנים בבית משותף, קבע כי זיקת הנאה של זכות מעבר במקרקעין איננה חייבת להיות גורפת, וניתן להגבילה לשעות מסוימות ביממה, או לצורך שימושים מסוימים.
קביעה זו היוותה חידוש פסיקתי, והשופט סולברג הסתמך גם על המשפט העברי לצורך גיבושה.
בערעור שנדון בבית המשפט העליון, אושרה קביעה זו הגם שתנאי המעבר שקבע צומצמו במקצת.
בהחלטות קצרות נוהג סולברג לנקוט בלשון קצרה לגבי דברים שנאמרו במהלך הדיון, תוך הפניה לפרוטוקול או שימוש בלשון כמו "הערתי את אשר הערתי" או "אמרתי את אשר אמרתי".
סולברג מעיר לא אחת לעמיתיו להרכב על כך שהם מביעים עמדות שאינן נדרשות להכרעה.
כך למשל, כאשר המשנה לנשיאה, חנן מלצר כתב למעלה מן הצורך שייתכן שיש חובה חוקתית לקיים שידור ציבורי, כתב:
מתגורר באלון שבות שבגוש עציון.
נשוי למאירה, ולהם חמש בנות.
בתם הדס סבלה מתסמונת רט, ונפטרה בגיל 33, במרץ 2018. מנהל אורח חיים דתי.
נעם מאירי (נולד ב-27 במרץ 1958) הוא יוצר תיאטרון, שחקן, במאי ומורה למשחק.
ממייסדי ומנהל תיאטרון הגוף, בי"ס לתיאטרון פיזי על פי שיטת ז'אק לקוק.
מאז 1999, פרופסור בתחום תיאטרון פיזי באוניברסיטת פולקוונג לאמנויות באסן גרמניה.
נעם מאירי, יליד שנת 1958, גדל ברמת גן.
כנער למד בבית צבי, בי"ס לאמנויות הבמה בהדרכתם של עירית וגר וסוהיל חדאד ובביה"ס למחול של להקת בת-דור.
במהלך שירותו הצבאי לימד שיטות הוראה בבסיסי הדרכה.
מאירי החליט לשלב את תחומי ההוראה והתיאטרון וסיים תואר ראשון בבית הספר לחינוך ובחוג לתיאטרון (1980-84) באוניברסיטת תל אביב.
בתום לימודיו נסע לפריז ולמד בבית הספר לתיאטרון ותנועה של ז'אק לקוק והשתלם בנוסף, בטכניקת אלכסנדר ושיטת לאבאן.
מאירי עוסק מאז בתיאטרון כיוצר עצמאי.
במקביל, מלמד משחק בתיאטרון פיזי תוך דגש על חינוך ליצירה מקורית.
ב–1987 הקים יחד עם ריבי פלדמסר-ירון וולטר אניכהופר (Walter Anichhofer) את תיאטרון פובורג וביחד כתבו ויצרו את ההצגה נשים בפארק שעלתה בתיאטרון צוותא, בפסטיבל עכו ובפסטיבל לתיאטרון קומי בזלצבורג, אוסטריה.
ב–1988 יצר את הקברט המופע של רפונזל יחד עם ריבי פלדמסר-ירון, גל פרידמן וגיל הראבן.
ההצגה עלתה בצוותא והופיעה בתיאטראות ובפסטיבלים רבים.
בשנת 1990 יצר את המופע האחים גרים מספרים שעלתה בקביעות בתיאטרון בית לסין, בשיתוף המוזיקאים צביה שרת וגל פרידמן.
מאירי פיתח שיטה ייחודית בתחום "אמנות הסיפור" בתיאטרון פיזי.
על פי שיטה זו ביים את הצגת היחיד של שי שוורץ "צא החוצה ילד רע" (1991) בפסטיבל תיאטרונטו במרכז סוזן דלל.
ובפסטיבל 1993 הופיע עם הצגת היחיד מומיק על פי הרומן של דויד גרוסמן עיין: ערך אהבה, בבימויה של דניאלה מיכאלי.
ב-1994 הקים מאירי יחד עם יאיר קדר את קבוצת התיאטרון יש לו מילים משלו וביים ושיחק במופע סיפורים של כותבים הומואים ישראלים, בהשתתפות איציק כהן, צחי גראד וחגי אייד.
המופע, שהווה פריצת דרך לתיאטרון הומואי ישראלי, זכה להצלחה רבה בארץ, תורגם לאנגלית ועלה ב"אדינבורו פרינג' פסטיבל" בסקוטלנד, בפסטיבלי תיאטרון בברייטון, במנצ'סטר ובלונדון (1995) ואחר כך גם בניו יורק ובסן פרנסיסקו.
מסע ההופעות תועד בסרט התיעודי אדינבורו לא מחכה לי של הבמאי ארז לאופר.
במהלך סיבובי ההופעות בחו"ל, הנחה מאירי סדנאות אמן רבות בנושא אמנות הסיפור תיאטרון פיזי בבתי ספר למשחק בלונדון ובניו יורק ורכש מוניטין רב כמורה למשחק ייחודי בתחום זה.
בעקבות העלאת עמל אהבה לשווא בפסטיבל רקלינגהאוזן בגרמניה בשנת 2001, הוזמן מאירי ללמד באוניברסיטת אוניברסיטת פולקוונג לאמנויות באסן (folkwang), גרמניה, שם הוא מכהן, עד היום, כפרופסור לתיאטרון פיזי על פי שיטת ז'אק לקוק.
בשנת 2002 הקים מאירי בתל אביב יחד עם נלי עמר וגיל בכר את תיאטרון הגוף בי"ס לתיאטרון פיזי על פי שיטת ז'אק לקוק.
בית הספר פעל כ־10 שנים וזכה לתמיכה והכרה מקצועית של משרד התרבות ועיריית תל אביב-יפו כמרכז ייחודי ליצירה מקורית בתיאטרון פיזי.
ב–2011 ביים את "הנסיך המאושר" על פי סיפור מאת אוסקר ויילד.
המופע ייצג את אוניברסיטת פולקוונג בפסטיבל בתי ספר למשחק של ארצות דוברות גרמנית בתיאטרון קאמפנאגל, המבורג, גרמניה.
ב–2013 יצר מופע תיאטרון-אופרה מקורי געגועים לאמור ופסיכה שעלה בתיאטרון פינה באוש, אוניברסיטת פולקוונג לאמנויות באסן.
ב–2012 כתב ושיחק ב"אבשלום", הצגה של שחקן יחיד ומוזיקאית, בבימויו של נועם בן אז"ר ובהשתתפות ורד דקל (מוזיקה ופסנתר).
ההצגה עלתה בתיאטרון תמונע והייתה מועמדת לפרס קיפוד הזהב 2013.
מאירי שיחק במספר סרטים ובהם: אושר ללא גבול (1997) בבימוי יגאל בורשטיין, "סיפורי תל אביב" (1992) בבימוי איילת מנחמי ונירית ירון.
כן שיחק בתפקיד ראשי בסרט ערב בלי נעמה (1992) בימוי משה צימרמן ובהשתתפות לימור גולדשטיין, דורון צברי, מיכה שרפשטיין ואחרים.
"געגועים לאמור ופסיכה" (2013) - מופע תיאטרון-אופרה מקורי על פי סיפור המיתולוגיה של אמור ופסיכה.
הפקה של המחלקה לאופרה באוניברסיטת פולקוונג.
ההצגה עלתה בתיאטרון "פינה באוש" באסן, גרמניה.
"הנסיך המאושר" (2011) - על פי סיפור של אוסקר ויילד.
הפקה של המחלקה למשחק באוניברסיטת פולקוונג.
המופע עלה במסגרת פסטיבל ותחרות של בתי ספר למשחק של ארצות דוברות גרמנית.
"עמל אהבה, לשווא" (2001) - מאת: ויליאם שייקספיר בתרגום דורי פרנס.
הפקה של הסטודיו למשחק של הסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, תל אביב.
ההצגה עלתה בפסטיבל שייקספיר בינלאומי של בתי ספר למשחק, רקלינגהאוזן, גרמניה.
"Long Long Ago" (1999) - על פי סיפורי מיתולוגיה של בריאת העולם.
במאי שותף עם אילן רייכל.
"סיפורים של אוהבים" (1997) על פי סיפורים קצרים של גי דה מופאסאן, צ'כוב.
הצגת בכורה בפסטיבל תיאטרון קצר בתיאטרון צוותא בתל אביב.
"יש לו מילים משלו" (1994-96) - הצגה של קבוצת התיאטרון ההומואית הראשונה, יחד עם יאיר קדר.
המופע העלה סיפורים של גל אוחובסקי, תמיר להב-רדלמסר, תמיר גרינברג, שי לוין ואחרים.
לאחר מאה הצגות בישראל, המופע הועלה בפסטיבל אדינבורו בסקוטלנד ובפסטיבלים במנצ'סטר, לונדון, ניו-יורק וסן-פרנסיסקו.
בעקבות הפקת ההצגה נוצר הסרט התיעודי אדינבורו לא מחכה לי של ארז לאופר על ההצגה בפסטיבל אדינבורו.
"צא החוצה ילד רע" (1992) - מאת ובביצוע שי שוורץ.
פסטיבל תיאטרונטו להצגות יחיד במרכז סוזן דלל, תל אביב.
הצגת יחיד בבימוי נועם בן אז"ר, מוזיקה מקורית ופסנתר: ורד דקל.
ההצגה עלתה בתיאטרון תמונע בתל אביב והייתה מועמדת לפרס מבצע השנה להצגות יחיד בפרס קיפוד הזהב 2013 להצגות פרינג'.
"מומיק" (1993-94) - הצגת יחיד, עיבוד לספרו של דויד גרוסמן עיין: ערך אהבה, בבימוי דניאלה מיכאלי.
ההצגה עלתה במסגרת פסטיבל תיאטרונטו להצגות יחיד במרכז סוזן דלל, תל אביב.
"Meeting Point" (1990-91) - מופע שוטים בבימוי פייר בילאן, שווייץ.
ההצגה עלתה בתיאטרון דימיטרי, שווייץ ותיאטרון BELLEVUE באמסטרדם.
"המופע של רפונזל" (1988-90) - יצירה מקורית משותפת של נעם מאירי, ריבי פלדמסר-ירון, גל פרידמן וגיל הראבן.
בכורה בתיאטרון צוותא בתל אביב ואחר כך בפסטיבלים לתיאטרון ובכל הארץ.
"נשים בפארק" (1987) - מאת ובביצוע פובורג תיאטרון, קבוצת תיאטרון שהקים נעם מאירי יחד עם ריבי פלדמסר-ירון, וולטר אניכהופר], אוסטריה.
ההצגה עלתה בתיאטרון צוותא בתל אביב, פסטיבל עכו ובפסטיבל תיאטרון קומי בזלצבורג, אוסטריה.
במהלך השנים רכש נעם מאירי מוניטין רב כמספר סיפורים לילדים.
מאז 1989 הוא מופיע בפסטיבלי מספרים ותיאטרון לילדים בכל הארץ.
בנוסף, יצר גם הצגות מקוריות בסגנון "תיאטרון-סיפור" עם יוצרים אחרים:
סרגיי פרוקופייב, 1996-97, מאת ובבימוי אבישי גרינפלד-כספי, רקדנית: אליס דור-כהן, פסנתר: זהבה סימון, כינור: שמעון אבלוביץ.
הצגת בכורה בפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון.
הצגת בכורה במרכז סוזן דלל בתל אביב.
גרסה אנגלית, בשילוב סיפור עם פלסטיני עלתה בפסטיבל הצגות ילדים, סן-פרנסיסקו בהשתתפות רבעא מורקוס.
"אושר ללא גבול" (1997) - תסריט ובימוי: יגאל בורשטיין.
הסרט זכה בפרס ליפר לתסריט הטוב ביותר ובפרס הסרט המזרח-תיכוני בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בשנת 1996, בפרס האקדמיה הישראלית עבור התסריט הטוב ביותר לשנת 1996, בפרס המבקרים כסרט הישראלי הטוב ביותר של השנה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
יחד עם יעל אלמוג, עפרה וינגרטן, דני שטג, יגאל עדיקא, ליאת גורן, שירה פרבר ואחרים.
תסריט: משה זונדר ומשה צימרמן.
תפקיד ראשי יחד עם דפנה ארמוני, לימור גולדשטיין, דורון צברי, אמיר קמינר, מיכה שרפשטיין ואחרים.
סיפורי תל אביב" (1992) - בימוי איילת מנחמי ונירית ירון.
יחד עם דרור קרן, רותי גולדברג, סער פיין ואחרים.
הסרט זכה בארבעה פרסי אופיר.
פרק בספר - "מבט מהפסיכואנליזה וממקום אחר".
אמו, אסתר, היא בתם של הביל"ויים יהודה אידל צלליכין וחסיה לבית בנינסון, מראשוני ראשון לציון.
בשנות ה-20 נישאה אסתר צלליכין להארי ברנרד לאונר, איש הגדוד העברי האמריקאי.
לאחר נישואיהם התגוררו בארצות הברית ושם נולדו ילדיהם.
בשנת 1934 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בראשון לציון.
האב היה עורך דין והאם הייתה פעילת ציבור בעיר, בין השאר הייתה חברת מועצת העירייה מטעם הציונים הכלליים.
בתום לימודיו בבית הספר חביב למד נעם לאונר בגימנסיה הרצליה.
אחיו דן נהרג במלחמת השחרור.
לאחר קום המדינה שירת כקצין קשר גדודי וכמפקד פלוגה בחטיבת גבעתי השתתף בפיצוץ מפקדת חסן סלאמה, בקרב על תל א-ריש במבצע חמץ ובקרבות נוספים, והגיע לדרגת רב-סרן.
ערב קום המדינה החל ללמוד משפטים בבית הספר למשפט וכלכלה בתל אביב ולאחר קום המדינה השלים את לימודי המשפטים במחזור הראשון של האוניברסיטה העברית בירושלים.
עבד כעורך דין, תקופה מסוימת יחד עם אביו ולאחר מכן כעורך דין עצמאי.
בשנת 1959 נבחר למועצת העיר ראשון לציון מטעם הציונים הכלליים.
בשנת 1962 נבחר לראשות העיר וכיהן בתפקידו שלוש שנים.
היה חבר באגודת הכורמים ובמועצת הכורמים.
אחרי מלחמת ששת הימים שימש כמושל הצבאי הראשון של אזור יריחו.
בשנת 2003 קיבל את התואר "יקיר ראשון לציון".
על שמו נקרא אחד מרחובותיה של ראשון לציון.
היה נשוי ללאה טֶסלֶר, ילידת ירושלים, שעבדה כאחות בכירה בראשון לציון וסביבתה.
נעמה בנזימן (נולדה ב-24 באפריל 1968) היא מאיירת וסופרת ילדים ישראלית.
נולדה בירושלים לעיתונאי עוזי בנזימן ולסופרת הילדים חגית בנזימן.
בשנים 1992 - 1989 הייתה בעלת טור מאויר ב"ידיעות אחרונות" בשם "המילון לאישה".
בשנים 1999 - 2007 איירה ל"עכבר העיר", וכן איירה לעיתונים "מעריב", "הארץ", "חדשות" וכתב העת "פוליטיקה".
כמו כן היא מאיירת ספרי ילדים, ובין השאר איירה בשנות ה-90 חלק מספרי אמה.
השתתפה באיור ספר שירי הילדים של נעמי שמר "הכל פתוח" יחד עם מאיירים ישראלים נוספים.
היא מאיירת וכותבת במגזין לילדים "עיניים", ועורכת אמנותית של סדרת ספרי ילדים דיגיטלית.
בנזימן הרצתה ומרצה באקדמיות ומכללות שונות, ובהן בצלאל, מכון טכנולוגי חולון, שנקר ומכללת אמונה.
הציגה מעבודותיה בתערוכות בישראל ובחו"ל.
היא נשואה למעצב דורון אורין, ואם לשניים.
אני מכאן, בית אריאלה, תל אביב, 2014
הגרסה המאוירת, מוזיאון ארץ ישראל, 2014
סדר ואי סדר, נאמי איילנד, קוריאה, 2015
מי שעומדת מלפני, מאחורי ומצדדי, תערוכת יחיד, גלריה פריסקופ, 2016
למה יש לך עיניים גדולות כל כך?
2011 - זכייה, בשיתוף עם המעצב עדו רז, בתחרות כרזות של הארגון הצרפתי poster for tomorrow
2013 - זכייה בתחרות כרזות של הארגון הצרפתי poster for tomorrow
2014 - ציון לשבח בתחרות האיור של מגזין האיור האמריקאי 3x3
2015 - ציון לשבח בתחרות האיור של מגזין האיור האמריקאי 3x3
2015 - פרס בתחרות האיור Hiii בסין
2016 - ציון לשבח בתחרות האיור של מגזין האיור האמריקאי 3x3
2016 - פרס האיור של מוזיאון ישראל ע"ש בן יצחק (מדליית כסף)
2016 - פרס העיצוב, משרד התרבות
2016 - ציון לשבח, פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק לספר "אמיליה"
2016 - עיטור הפנקס לאיור מצטיין
הכובע הגבוה של אלברט, הוצאת עם עובד, 2009
אמיליה, הוצאת עם עובד, 2014 - הספר "אמיליה" נקנה על ידי ספרית פיג'מה וחולק בגני ילדים בכל רחבי הארץ בנובמבר 2014.
נוני ונוני-יותר, הוצאת עם עובד, 2019
חגית בנזימן, גע-גועים: ברווזון מכוער אחר, תל אביב: מודן, 1989
חגית בנזימן, ילד בערך, ירושלים: דומינו, 1991
חגית בנזימן, הורים משגעים, תל אביב: דביר, 1996
חגית בנזימן, שלגיה ואהבת הגמדים, תל אביב: דביר, 1998
חגית בנזימן, החיה עם הכיס, תל אביב: ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2000
גידי רף, יומנו של סטרטאפיסט בדרך למכה, הוצאת כתר, 2001
ענבר בן-שמשון דבורה, ים אוהב מים, הוצאת עם עובד, 2004
לאה גולדברג, הצרצר התייר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016.
דויד גרוסמן, אין פה רגע בלי חתול, 2022
2013 - עורכת הספר הדו לשוני, עברי-אמהרי, "ילדי החול" - שיתוף פעולה בין צעירים יוצאי אתיופיה לסטודנטים לעיצוב במכון הטכנולוגי חולון, אוצרת תערוכת איורי הספר בגלריה ויטרינה HIT ובמשרד הקליטה בירושלים
2014 - אוצרת התערוכה "זו אינה צלחת", בית בנימיני
2014 - שיפוט בתחרות כרזות בינלאומית poster for tomorrow.
הרב נעם פרל (נולד בתל אביב בט"ז בשבט ה'תש"ל, 23 בינואר 1970) הוא מייסד וראש הישיבה התיכונית הסביבתית בסוסיא שבדרום הר חברון.
שימש כמזכ"ל תנועת בני עקיבא העולמית בשנים 2011–2015. באלול ה'תש"פ ייסד גם ישיבה גבוהה בסוסיא אשר נסגרה שנתיים לאחר מכן, עקב חוסר בתלמידים.
פרל נולד בשכונת יד אליהו שבתל אביב בן זקונים ליונה וישראל פרל, גננת וסוחר בבורסת היהלומים הישראלית.
בהמשך עבר עם הוריו לגבעתיים.
למד בבית הספר חורב ברמת גן, ואחר כך במכינה לישיבות בני עקיבא בגבעת-שמואל.
למד בישיבה התיכונית "נתיב מאיר" בירושלים וסיים בישיבה התיכונית "כפר הרואה".
למד בישיבת ההסדר "אור עציון" ושירת בחטיבת הצנחנים.
הדריך בבית ספר שדה סוסיא, לימד תנ"ך באולפנת נווה חנה ובשנת תשנ"ח הקים את הישיבה התיכונית סביבתית בסוסיא ועמד בראשה.
בעל תואר ראשון בחינוך ותואר שני בתלמוד מאוניברסיטת בר-אילן.
היה "רב מחנה" במחנות קיץ של בני עקיבא העולמית באירופה ובשנת תשע"ב מונה לשמש כמזכ"ל התנועה העולמית.
שימש בתפקיד ארבע שנים ולאחריהן חזר לתפקידו הקודם כראש ישיבת סוסיא.
לאחר היוודע דבר רצח שלושת הנערים ב-2014 פרסם סטטוס בפייסבוק בו קרא לממשלת ישראל להפוך "את צבא המחפשים לחיל נוקמים, חיל שלא ייעצר בקו 300 ערלות פלשתים.
בדם האויב יכופר הביזיון ולא בדמעותינו." בעקבות ביקורת ציבורית הוסר הסטטוס.
פרל נשוי לאורית ולהם 8 ילדים.
מרבית ספרים נוגעים לענייני מדרשים, אגדות חז"ל, ארץ ישראל ותנ"ך
בששת הספרים הראשונים תלמידי ישיבת סוסיא לקחו חלק בכתיבתם, עריכתם וצילום תמונות עבורם.
מדרשטח (הלחם מילים של מדרש ושטח) – בנושא החי הצומח והדומם של ארץ ישראל במקרא ובמדרש.
לכל ערך נלווים מקורות מקראיים ותלמודיים.
את הערכים כתבו תלמידי ישיבת סוסיא להנצחת זכרו של חברם נפתלי בן-ציון לנצקרון, שנרצח בפיגוע.
אבני דרך – על מספר רב של אתרים חשובים בארץ ישראל.
הספר גם הוא בעיקר בדגש על מקורות מקראיים ותלמודיים.
נקיי הדעת – סיפורים על מגוון מחכמי ירושלים במאות האחרונות בעיקר
הזמנה לתפילה – מדרשים בנושא התפילה.
כל קטע מלווה בתמונה שצולמה בידי תלמידי ישיבת סוסיא.
הזמנה לפרשה – מדרשים בנושא פרשת השבוע.
כל קטע מלווה בתמונה שצולמה בידי תלמידיו.
הזמנה לחגים – מדרשים בנושא חגי ישראל.