tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יהדות אלזס היא מן הקהילות היהודיות העתיקות באירופה.
הקהילה מתאפיינת בהיסטוריה ייחודית ובמנהגים מיוחדים.
אַלְזַס הוא אחד מחבלי צרפת הנמצא בגבול המזרחי של המדינה, על הגדה המערבית של נהר הריין, וגובל בגרמניה ובשווייץ.
אלזס הייתה בעבר חלק מהאימפריה הרומית הקדושה ועברה בין צרפת לגרמניה פעמים רבות בין המאה ה-17 למאה ה-20.
התרבות והמנהגים של הקהילה היהודית באלזס מושפעים מאוד מן הקרבה לגרמניה השכנה.
עם זאת, נשמר קשר הדוק עם המוסדות היהודיים הצרפתיים המרכזיים.
יהדות אלזס היא עתיקה מאוד.
אפשר למצוא עדויות ראשונות לקיומה של קהילה יהודית באלזס במאה ה-10, ונמצאו אזכורים לנוכחות יהודים ברישומים של כפרים ועיירות באלזס.
מתקופה זו נמצאו גם כתובות בעלי אופי יהודי החקוקות על בתים, אבני מצבות ועוד.
מצבם של יהודי אלזס בימי הביניים היה דומה למצבם של שאר יהודי אירופה.
בתקופה זו הייתה לכנסייה הנוצרית השפעה ניכרת, וחלקה בהפצת האנטישמיות היה רב.
עובדה זו, יחד עם התפתחות המסחר במעמד הבורגני הנוצרי, השפיעו מאוד על חיי יהודי אירופה.
נמנעה מיהודים הזכות להצטרף לגילדות (הארגונים המקצועיים) וכתוצאה מכך לא יכלו לעסוק ברוב המקצועות החופשיים, ביניהם כלל האומנויות.
יתרה מזו, נאסר עליהם להעסיק שכירים נוצריים וגם העיסוק בחקלאות נאסר עליהם.
יהודי אירופה יכלו, לפיכך, לעסוק במספר מצומצם מאוד של מקצועות לפרנסתם.
רבים מהיהודים עסקו במסחר זעיר וברוכלות.
יהודים אחרים, בזכות העובדה שהיו משכילים יותר מרוב הנוצרים האירופאים, עסקו בהלוואת כספים וברפואה.
מקצוע ההלוואה בריבית התאים מאוד ליהודים משום שעל הנוצרים נאסר לעסוק במקצוע הזה ומכיוון שיהודים היו משכילים ובעלי קשרים בינלאומיים.
עם זאת, מקצוע זה טמן בחובו סכנות רבות ליהודים.
הלוואת הכספים גרמה לתחושת תלות וכעס של לווים נוצריים כלפי מלווים יהודים.
כתוצאה מעיסוק במקצוע זה יצא שמם של יהודים כאנשים קמצנים וטפילים המתעשרים על גבם של נוצרים יצרנים שלוו מהם כסף.
זאת ועוד, קל מאוד היה "לסגור את החוב" באמצעות אלימות, עלילות שווא ורצח.
הקהילות היהודיות הקבועות הראשונות באלזס הוקמו במאה ה-11. בימי הביניים עסקו יהודי אלזס במקצועות המקובלים של אותם הימים – רפואה, הלוואה בריבית וברוכלות.
הקהילות היהודיות האלזסיות לא נפגעו בפוגרומים של מסע הצלב הראשון (1096) וזכו להגנת השליטים המקומיים.
אחד המקורות הראשונים שמתעדים את הקהילה היהודית באלזס בראשית ימי הביניים הוא יומני המסע של בנימין מטודלה.
בכתביו מתאר בנימין מטודלה את הקהילה היהודית בשטרסבורג ובאלזס בסביבות 1170.
פרעות ביהודי אלזס בימי הביניים
במאות ה-13 וה-14 היו היהודים במעמד של "בני חסות" התלויים לחלוטין באצילים המקומיים.
אלה העניקו ליהודים הגנה בתמורה להלוואות כספיות נוחות.
אף על פי כן חיו היהודים בסכנה מתמדת מפני הלשנות, עלילות שווא ופגיעות ברכוש ובנפש.
היהודים חיו, בדרך כלל, ברחובות נפרדים ובשכונות נפרדות.
עד היום אפשר למצוא בעיירות ובכפרים רבים באלזס רחובות או סמטאות שמציינים את קיומם של היהודים – Judengasse (סמטת היהודים) או Judenstrasse (רחוב היהודים).
באלזס היו מקרים רבים של פגיעות ביהודים, למשל:
בכפר ויסנבורג (Wissembourg) פרצו פרעות בעקבות עלילת דם, שבה נטען שיהודים רצחו נוצרי לצורכי פולחן.
בדרום אלזס נרצחו 1,500 יהודים בפרעות שביצעו בהם חקלאי האזור.
בעיירה (Rouffach; רופאק בצרפתית, רופאך באלזסית ובגרמנית) אספו בשתי הזדמנויות שונות את יהודי המקום והעלו אותם על המוקד.
מאז לא חזרו יהודים לחיות בעיירה.
מקרה אחר, הקשור בהיסטוריה היהודית של האזור, התרחש בשנת 1285. בעקבות פגיעה ביהודי גרמניה ברחו רבים מהמדינה וביניהם ר' מאיר מרוטנבורג (המהר"ם).
ר' מאיר ברח לאיטליה ויהודי מומר שהכיר אותו הלשין עליו הסגיר אותו לידי הקיסר הגרמני רודולף הראשון.
ר' מאיר מרוטנבורג נאסר במבצר אֶנסיסהיים (Ensisheim) שבאלזס.
ר' מאיר אסר על בני הקהילה לפדות אותו ולכן היה אסור בכלא עד מותו.
במאה ה-14 פשטה מחלת הדבר (המוות השחור) באלזס, כמו בשאר חלקי אירופה.
הנוצרים באלזס, כמו גם באזורים אחרים, האשימו את היהודים בהרעלת הבארות ובגרימת המגפה.
בעקבות עלילה זו חוסלו קהילות יהודיות רבות באלזס, בשטרסבורג (Strasbourg), סלסטה (Selestat), ברגהיים (Bergheim), קולמר (Colmar) ובמילוז (Mulhouse).
יהודי סולץ (Soultz), מולצהיים (Molsheim) ואוברנה (Obernai) אמנם ניצלו מטבח אך הם גורשו מבתיהם.
דוגמה אחת מבין רבים לזוועות של התקופה התרחשה ב-29 בדצמבר 1348 בעיר קולמר.
מועצת העיר של קולמר הכריזה שבידה ראיות שחזן העיר שטרסבורג, יעקב, שפך רעל בבארות של העיירה.
בעקבות האשמה זו הועלו כל יהודי קולמר על המוקד ונקברו יחד בקבר אחים.
אתר הקבורה נמצא בשכונת לדהוף של העיר ומכונה Judenloch – בור היהודים.
שטח בגודל 200 מטר על 150 מטר הנושא עד היום את השם JUDENLOCH באתר נדל"ן, נמצא בעיר קולמר כשאין עליו ולו בניין מגורים אחד.
היהודים בני חבל אלזס ששרדו את הפרעות הקשות של התקופה וניצלו מהדבר, חיו תחת מערכת הגבלות וחוקים קשה.
אחד החוקים שפגעו ביהודים היה הצורך לקבל רישיון מיוחד להתחתן.
האצילים המקומיים נמנעו, על פי רוב, להעניק אישור כזה כדי להגביל את גודל האוכלוסייה היהודית.
הכחדת הקהילה היהודית באלזס ובלוריין
בשנת 1306 וב-1394 גורשו כל היהודים מצרפת.
בתקופה הזו היה חבל אלזס תחת שלטון האימפריה הרומית הקדושה ומשם לא גורשו היהודים.
על אף שיהודי האימפריה לא גורשו באופן רשמי, הם עדיין סבלו מגירושים "בלתי רשמיים", מרדיפות ומעלילות דם.
גורל זה לא פסח על יהודי אלזס.
שנת 1349 הייתה אולי השנה הקשה מכולן – בשנה הזו הוכחדה כמעט כל יהדות אלזס, במיוחד בערים שטרסבורג (טבח שטרסבורג), קולמאר, מילוז (Mulhouse), אורבנה וסלסטה (Selestat).
רוב היהודים שעזבו את אלזס התיישבו בגרמניה ובשווייץ.
אחרים מצאו מקלט במזרח אירופה.
בשנת 1388 נחקק חוק שהתיר ליהודים לשהות בעיר שטרסבורג במשך שעות היום.
בסוף היום, עם צלצול הפעמון שבראש הקתדרלה, נאלצו היהודים לעזוב את העיר ולחזור לכפרים.
חוק זה היה בתוקף עד 1791.
בשנים שלאחר גירוש היהודים קיבלו השליטים המקומיים באלזס אישור מלכותי להחזיר יהודים אל אדמותיהם.
השליטים המקומיים, שראו ביהודים מקור הכנסה טוב, החלו להחזיר אליהם יהודים שגורשו מהאזור.
היהודים הופנו למגורים בכפרים, שכן נאסר עליהם להתגורר בתוך הערים וכך הפכה יהדות אלזס ליהדות כפרית.
בית הכנסת היחיד ששרד מהמאות ה-14–17 הוא בית הכנסת של ברגהיים (Bergheim).
בית הכנסת של המקום הוחרם לאחר טבח שנערך ביהודים בעת המגפה השחורה והוא נקנה בחזרה מאוחר יותר על ידי הקהילה היהודית.
בשנים שלאחר מכן שופץ בית הכנסת מספר פעמים ולבסוף נבנה מחדש באותו המקום בשנת 1861.
בין המאות ה-14–16 לא נותרו כמעט יהודים באלזס, פרט ליהודים בודדים שהמשיכו לחיות באזור.
במאה ה-16 לאט לאט החלו יהודים לחזור לחבל אלזס.
במשך השנים הבאות עיקר פריחתה של יהדות צרפת הייתה בחבל זה.
הקהילה הגדולה ביותר הייתה בברגהיים (Bergheim) שם ישבה הרבנות הראשית של אלזס.
מצבה של הקהילה לא היה יציב, והיא הייתה תלוי ברצונו הטוב של השליט המקומי.
כדי להגן על זכויות היהודים מונו "שתדלנים" שתפקידם היה לפעול למען היהודים בחצרות האצילים והמלכים.
שתדלן מפורסם היה רבי יוסף בן גרשון ("רבי יוסלמן") מרוסהיים שפעל בחצרו של המלך מקסימיליאן הראשון.
אחד מהישגיו של יוסלמן היה האישור שקיבל לכך שיהודים יוכלו לשהות בין חומות הערים בזמן מרידות או מלחמות.
מצבם של יהודי אלזס הושפע מאוד מתהליכים כלליים שהתחוללו באירופה בכלל ובאזור בפרט.
מלחמת שלושים השנים פגעה קשות באוכלוסיית אלזס ובכללם גם ביהודים.
בשנת 1648 נחתם הסכם וסטפאליה.
הסכם זה הביא, בין השאר, לסיפוח חבל אלזס לצרפת.
דבר זה השפיע לטובה, בדרך כלל, על מצבם של היהודים, אף על פי שרק לאחר המהפכה הצרפתית הוענקו זכויות אזרחיות שוות ליהודים.
השנים שלאחר מלחמת שלושים השנים הביאו איתן שיקום כלכלי.
מצבם של בני החבל השתפר וכך גם מצבה של הקהילה היהודית.
יהודי אלזס עסקו באספקת סוסים וציוד לצבא הצרפתי וכך זכו לתמיכת אנשי הצבא.
היהודים שימשו גם מקור להשגת כספים לשלטון המקומי ועל כן יכלו להישאר באזור כל עוד שילמו את המיסים הכבדים שהוטלו עליהם.
בדיווחים משנת 1689 נמצא שחיו באלזס 525 משפחות יהודים שהם כ-2,600 איש.
רוב יהודי האזור חיו בצפון המחוז ומיעוטם חיו בעיירות.
במאה השנים הבאות גדלה מאוד הקהילה היהודית באלזס והיא מנתה קרוב ל-20,000 יהודים.
יהודי אלזס חיו, כאמור, בעיקר בכפרים, ופרנסתם הייתה דלה.
רבים מבני הקהילה היהודית היו רוכלים שמכרו את מרכולתם מדלת לדלת.
מעטים מבני הקהילה שהתעשרו הפכו לסוחרים חשובים, לסוחרי סוסים, עובדי אדמה, מלווים בריבית ובנקאים.
בתקופה הזאת היגרו אל אלזס גם יהודים מגרמניה השכנה.
למהגרים הגרמנים היה תפקיד חשוב בשיקום הקהילה היהודית-אלזסית ובפיתוח הניב היידי-אלזסי.
במאה ה-16 החלו יהודים לחזור אל ערי אלזס.
עם זאת, בשטרסבורג, אימצו השליטים את שיטת ה"גטו", ואלצו את היהודים לחיות באזורים סגורים ומתוחמים.
בתקופה הזו בלט ההבדל בין היהודים שחיו בדרום צרפת וכונו "היהודים הפורטוגזים" ויהודי הצפון - יהודי "אשכנז" או היהודים הגרמנים.
הבדל זה יבוא לידי ביטוי במלוא עוזו עם מתן זכויות אזרחיות ליהודי צרפת.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית התגוררו בצרפת 40,000 יהודים, 35,000 מהם אשכנזים אשר התגוררו ברובם בצפון-מזרח צרפת באלזס ובמחוז השכן – לורן, ו-5,000 בדרום-מערב צרפת ובעיר בורדו, רובם ככולם ספרדים מצאצאי האנוסים (היתר היו יהודי האפיפיור – שרידי יהדות פרובנס שחיו בארבע ערים שהיו בעבר חלק ממדינת האפיפיור בדרום-מזרח צרפת).
יהודי אלזס חיו ב-150 קהילות ברחבי המחוז.
המהפכה הצרפתית, אשר פרצה ב-14 ביולי 1789, שינתה את מעמד היהודים בצרפת מהקצה אל הקצה.
בזכות החוקים החדשים לחירות, שוויון ואחווה אשר חוקקה האספה הלאומית של המהפכנים, זכו היהודים לשוויון זכויות מלא והוכרו כאזרחיה של הרפובליקה החדשה.
ביטול סמכויותיהם של אנשי כמורה והוצאתם להורג של מסיתים דתיים תרמו אף הם לירידה באנטישמיות.
לעניין קבלת זכויות אזרח שוות, היה מצבם של יהודי אלזס שונה ממצבם של יהודי דרום צרפת.
על אף שיהודי דרום צרפת כבר נהנו משוויון הזכויות, ההחלטה להעניק שוויון זכויות גם ליהודים האשכנזים של אלזס, התקבלה לאחר דיונים שנמשכו כשנתיים.
בחלקי אלזס השונים מונו מפקחים שתפקידם היה לפקח על הקהילות היהודיות באזור ולגבות את המיסים.
רבני אלזס קיבלו אישור מבעלי האדמות לנהל את ענייני הפנים של הקהילה והם ייצגו את היהודים כלפי השלטונות ביחד עם השתדלנים.
הענקת שוויון הזכויות הביאה גם לביטול החוקים המפלים כלפי היהודים.
כעת, יכלו היהודים לעסוק בכל המקצועות, לקנות בתים, לגור בכל מקום שחפצו ולהתחתן עם מי ומתי שרצו.
בזכות ביטול חוקי האפליה נגד היהודים, החלו היהודים לשגשג מבחינה כלכלית.
חלקם עסקו בתעשייה ובמסחר אך רבים עדיין עסקו במלאכות המסורתיות של האזור כגון סחר בבהמות.
יהודי אלזס עסקו גם בנדל"ן, במכירת קרקעות וכמתווכים בין האיכרים לבין השלטונות, הסוחרים והלקוחות.
השינויים במעמד היהודים הביא ליצירת קהילות יהודיות חדשות בשטרסבורג ובקולמר.
הקהילות הללו משכו אליהם את יהודי הכפרים שבסביבה.
עם המעבר מהקהילות הכפריות הסגורות השתנה האופי של הקהילות והם החלו להיות מושפעים מהלך הרוח המודרני שבערים.
עם זאת, עדיין היו יהודי אלזס מסורתיים יותר מאשר אחיהם בשאר אזורי צרפת.
אף על פי כן, כאשר גל פטריוטיזם שטף את יהודי צרפת, גם היהודים האשכנזים מאלזס רצו להיות מזוהים כצרפתים פטריוטים.
בעת שלטון הטרור של היעקובינים, בשנים שלאחר המהפכה, סבלו בני כל הדתות מהאנרכיה ומהאכזריות של השליטים.
בתקופה הזאת יהודים סבלו מוונדליזם, מהחרמות תשמישי קדושה, מיסים מיוחדים והצקות בגלל לבושם ומראם השונה של היהודים.
בשנים שלאחר מכן, שוב השתפר מצב היהודים.
לאט לאט הם תפסו עמדות של כוח והשפעה בתחומים רבים כגון הוראה, משפט ומדעים.
תנועת ההשכלה היהודית החלה להשפיע על יהודי צרפת אולם יהודי אלזס הייתה עדיין קרועה בעניין הזה.
הקהילות הכפריות נותרו נאמנות יותר למסורת ומרדו פחות כנגד אורח החיים היהודי המסורתי ואילו היהודים האלזסיים העירוניים היו פתוחים יותר לרוחות השינוי.
המאה ה-19: עידן של תמורות
המאה ה-19 הייתה תקופת פריחה ליהדות צרפת בכלל וליהודי אלזס בפרט.
בתקופה הזאת גדלה מאוד יהדות אלזס.
צפיפות האוכלוסייה בכפרים, והמחסור בפרנסה בהם הביאה להגירת יהודים לעיירות ולערים הגדולות שבמחוז.
חלק מן היהודים אף עזבו את האזור והגרו לשאר חלקי צרפת, לשווייץ או לארצות הברית.
תהליך המודרניזציה של יהודי אלזס פיגר במידת מה אחרי התהליך שעבר על שאר יהודי צרפת.
הסיבות כוללות את העובדה שהיהדות הכפרית של אלזס הייתה פתוחה פחות לרעיונות המודרניות מאשר היהודים העירוניים בשאר המדינה.
השיפור במצבם החוקתי של היהודים הביאה גם לשיפור במצבם הכלכלי.
בין יהודי אלזס אפשר היה למצוא רופאים, עורכי דין, בעלי מפעלי חרושת, בנקאים ושאר המקצועות החופשיים.
בשנת 1808 החליט נפוליאון לארגן את הקהילות היהודיות כמו הקהילות הקתוליות והפרוטוסטנטיות.
משנת 1807 חולקה יהדות אלזס לשתי מועצות רבניות שהיו תחת הנהגת מועצה רבנית צרפתית מרכזית.
המועצה הרבנית והרב הראשי של צרפת היו אלה שמינו את הרבנים, המוהלים, השוחטים ובעלי התפקידים הדתיים אשר קיבלו את משכורתם מהמדינה.
בשנת 1808 הוכרחו יהודי אלזס לאמץ לעצמם שם משפחה (עד לתקופה הזו לא היו ליהודי צרפת שמות קבועים).
רבים מהיהודים לקח לעצמם שם על פי שם הכפר שבו הם גרו, שם המקצוע או שם אבותיהם.
על אף תהליכי השינוי שעברו על החברה הצרפתית (ואולי בגללן) המשיכה התעמולה האנטישמית במסע ההכפשות נגד היהודים.
עיקר ההכפשות היו מופנות כלפי העיסוק של היהודים בהלוואת כספים.
שר המשפטים הצרפתי אמר בשנת 1805 "האנשים האלה [יהודי אלזס] לא הפכו לצרפתים טובים יותר בזכות קבלתם אזרחות צרפתית והם ממשיכים ללוות כספים בתעריפים גבוהים".
בעקבות הטענות הללו נחקקו חוקים כדי להגן על האוכלוסייה הכללית בעסקאות כלכליות עם יהודים, למשל:
כל עסקה כלכלית עם יהודי מחויבת גם בחתימה של עד לא-יהודי.
הגדרת תעריף חוקי וקבוע עבור הלוואת כספים.
השלטונות יכולים לבטל או להפחית חובות כספיים ליהודים.
כדי לעסוק בהלוואה בריבית, נדרשו היהודים לקבל רישיון מהעירייה.
חוקים מפלים נוספים נחקקו כנגד היהודים כגון האיסור ליהודי להמיר את חובת השירות הצבאי ולשלם לאחר לשרת במקומו (דבר שהיה מותר לאזרחים הנוצרים).
גם בעניינים האלה הייתה העדפה בולטת של השלטון כלפי היהודים הספרדים של דרום צרפת למרות שרוב יהודי צרפת בתקופה הזו חיו באלזס.
סיפוח אלזס וצפון לוריין לגרמניה
חבלי אלזס ולוריין היו מאז ומתמיד מוקד למאבק טריטוריאלי בין צרפת לגרמניה.
בשנים שבין 1871–1918 סופחה אלזס לגרמניה.
האלזסים נאלצו לבחור בין האזרחות הגרמנית לזו הצרפתית.
רבים מיהודי אלזס בחרו באזרחות הצרפתית ונאלצו לעבור לצרפת, לשווייץ או לארצות הברית.
רבים מהיהודים העירוניים הגרו על מנת להימנע מאורח החיים הפרוסי ומשירות חובה בצבא הגרמני.
כדי לא לאבד את אדמותיהם, משפחות יהודיות רבות התפצלו כאשר חלק נותר באלזס כדי לשמור על הנכסים המשפחתיים והחלק האחר היגר לארצות אחרות.
במגמה הפוכה להגירת יהודי אלזס ממנה, היו גם יהודים מגרמניה וממזרח אירופה שהיגרו אליה.
בתקופת הסיפוח קטנה הקהילה היהודית באזורים מסוימים של אלזס ב-20%.
הקהילות היהודיות העירוניות ב-שטרסבורג, קולמר ומולהוז גדלו בחשיבותן ובקהילות הכפריות של המחוז התקשו למצוא מועמדים לכהונת רבנות ולתפקידים דתיים אחרים.
זרמי ההשכלה והשאיפה להצטרף לתרבות הצרפתית הכללית השפיעה רבות על הקהילה היהודית של צרפת.
גם בקרב יהודי אלזס הייתה מורגשת התרחקות מסוימת מהמסורת, אם כי, במידה פחותה משאר צרפת בגלל שמרנותם של בני הקהילה.
לצד רוחות השינוי, נותרו באזור אלזס מרכזים אורתודוקסים חזקים.
בשנת 1918 חזרה צרפת ושלטה באזור.
בשנת 1939 חיו באלזס ובמחוז השכן, לוריין 20,000 יהודים.
הקהילה הגדולה ביותר הייתה בשטרסבורג והשנייה במץ (העיר הגדולה של לוריין).
כבר בשנת 1938 נערכו פרעות ביהודי האזור אשר גרמו לפגיעה בחנויות וברכוש יהודי.
שטרסבורג הייתה למרכז של הפצת תעמולה אנטישמית שהוברחה אל העיר על ידי חברי המפלגה הנאצית מגרמניה השכנה.
בתגובה הקימו חברי תנועות הנוער היהודיות של האזור ועדה שפעלה כנגד הפצת האנטישמיות.
באותו הזמן, הוקמו בשטרסבורג ארגוני סיוע לפליטים יהודיים שברחו אל צרפת מגרמניה וממרכז אירופה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, פינתה ממשלת צרפת תושבים שחיו לאורך הגבולות עם גרמניה.
בין המפונים היו 14,000 יהודים מאלזס ומלוריין שהועברו למרכז ולמערב צרפת.
עם הכיבוש הגרמני של צרפת ברחו כ-5,000 יהודים נוספים מהאזור לדרום צרפת ולשווייץ השכנה.
עם זאת, מספר גדול של יהודי החבל נלכדו באלזס, נתפסו בידי הגרמנים ונשלחו למחנות ההשמדה.
ב-13 ביולי 1940, גירש מפקד האזור הגרמני, רוברט היינריך וגנר, את שארית יהודי אלזס מהאזור.
הוא הכריז על האזור "יודן-ריין" והחרים את כל רכושם.
ב-15 ביולי 1940 סופחה אלזס רשמית לרייך הגרמני.
ב-12 בספטמבר הועלה בית הכנסת הגדול של שטרסבורג, ה-Quai Kléber, באש.
בתחומי אלזס הוקם מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף (Natzweiler-Struthof) והוא מחנה הריכוז היחיד שהוקם על אדמת צרפת.
במחנה הזה נרצחו יותר מ-12,000 בני אדם, רובם יהודים.
במהלך המלחמה, הקים פרופסור גרמני, אוגוסט הירט אוסף מחקרי של גולגולות ושלדים של יהודים במטרה לבסס "מדעית" את תורת הגזע.
האוסף נשמר באוניברסיטה של שטרסבורג.
ביוני 1943 נשלחו כ-100 יהודים מאושוויץ אל מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף, שם הם הומתו בגזים וגופותיהם נשלחו לפרופ' הירט כדי לקדם את האוסף שלו.
כ-2,000 מיהודי אלזס-לוריין נרצחו בשואה.
רבים מהיהודים שהצליחו להימלט או שפונו לאזורים אחרים במדינה היו לחברים פעילים בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
רוב יהדות אלזס שרדה את השואה.
בשטרסבורג, למשל, חיו לפני המלחמה 10,000 יהודים, מתוכם כ-1,000 נרצחו בשואה.
הקהילות היהודיות הכפריות של אלזס נעלמו.
הקהילה היהודית של ימינו מתרכזת בערי אלזס.
כתוצאה מכך, בתי כנסת ובתי העלמין של הקהילות הכפריות ננטשו, נהרסו או הוסבו לשימוש אחר.
השנים שלאחר המלחמה היו שנים של שיקום הקהילה היהודית של אלזס.
בשנים שלאחר המלחמה הוקם בשטרסבורג בית הכנסת המרכזי מחדש, בית ספר יהודי, בית ספר עקיבא, ובהמשך עוד מוסדות יהודיים רבים.
כיום הקהילה היהודית האלזסית היא גדולה ומבוססת.
בשטרסבורג חיים היום יותר מ-15,000 יהודים.
על אף שבעשורים האחרונים היגרו לאלזס יהודים רבים מצפון אפריקה (כמו לשאר אזורי צרפת), הקהילה היהודית בשטרסבורג היא בעיקרה אשכנזית.
כיום בשטרסבורג, למשל, 60% מהיהודים הם אשכנזים ו-40% ממוצא צפון אפריקאי, וזאת בניגוד לשאר ערי צרפת בהן קיים רוב של יהודים ממוצא מזרחי.
אף על פי שהתרבות היהודית המסורתית האלזסית הולכת ונעלמת נעשה מאמץ להחיות אותה בשנים האחרונות.
נערכים בחבל סיורים בעקבות המורשת היהודית באלזס, נכתבים מחקרים ונפתחים מרכזים תרבותיים שבהם מסעדות כשרות, קונצרטים ותערוכות.
האירועים האנטישמיים והאנטי-ישראלים של השנים האחרונות לא פסחו על אלזס.
בעשור האחרון הושחתו מצבות רבות בבית קברות ברחבי אלזס, נכתבו כתובות נאצה כלפי יהודי המקום ונפגעו יהודים ממקרי אלימות ברחובות.
בשנת 1998 נפתח מוזיאון יהדות אלזס.
רבי יוסלמן מרוסהיים, שתדלן חשוב לפני כ-450 שנה.
הרב יוסף דוד זינצהיים, רב העיר שטרסבורג וראש הסנהדרין של פריז
יצחק שטראוס, סבו של קלוד לוי-שטראוס, אבי האנתרופולוגיה הסטרוקטורליסטית
הרב שלמה זאב קליין היה אב בית הדין של קהילת יהדות קולמר וגליל הריין העליון בצרפת.
אנדרה נהר, פילוסוף והוגה דעות
אלפרד דרייפוס, קצין יהודי בצבא הצרפתי
הרב מישל (יצחק) גוגנהיים, רבה של פריז
ברנאר פיקאר, איש חינוך צרפתי שהחיה את החינוך היהודי בצרפת לאחר המלחמה בעזרת אשתו
מאריאן פיקאר, אשתו של ברנאר פיקאר
הרב ז'יל ברנהיים, הרב הראשי של צרפת לשעבר [2009-2013]
הרב ארנסט גוגנהיים, רב ומנהל של בית המדרש הרבני של צרפת, אביו של הרב מישל גוגנהיים.
הרב יזאי (ישעיה) שווארץ, הרב הראשי של צרפת בין השנים 1939–1952
הרב ישראל לוי הרב הראשי לצרפת בין השנים 1920–1939
לאון בלום, פוליטיקאי צרפתי וראש הממשלה הצרפתית ב-1936–1937, 1938 ועוד פעם כיהן כחודש לאחר מלחמת העולם הראשונה
הרב סימון דְבְּרֶה, מחבר הספר על ההומור האלזסי יהודי
בנימין גרוס, סופר והוגה דעות
הקהילה היהודית בעיר איזמיר (סמירנה), השוכנת בחוף האגאי של טורקיה, הייתה אחת הקהילות הגדולות והמשגשגות באימפריה העות'מאנית.
הקהילה החלה לפרוח במאה ה-17, והיוותה מרכז תורני ותרבותי חשוב של יהדות ספרד, וכן מוקד של פעילות מסחרית ותעשייתית.
משיח השקר שבתי צבי היה בן העיר, והיו לו חסידים רבים בקהילה.
למן אמצע המאה ה-19 החלה הקהילה להדלדל, כתוצאה מן המתח הגואה עם האוכלוסייה היוונית בעיר, מדעיכתה של האימפריה העות'מאנית, ומנזקי המלחמות עם יוון.
עם הקמת מדינת ישראל עלו אליה כ-10,000 מבני איזמיר, ומוסדות רבים של הקהילה נסגרו בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20 עקב הצטמצמותה.
הקהילה מונה כיום (2022) פחות מ-1,000 יהודים והיא השנייה בגודלה בטורקיה, בפער ניכר אחרי קהילת איסטנבול.
נוכחותם של יהודים באיזמיר בימי קדם מוזכרת בברית החדשה, (ההתגלות 2:8, 1:11).
נראה כי ליהודים הייתה השפעה מסוימת על אוכלוסיית עובדי האלילים המקומית, וחלקם התגיירו.
אך הופעת הנצרות החלישה את כוחה של הקהילה היהודית.
בתקופה הביזנטית כמעט ולא מוזכרים יהודים בסמירנה.
קהילות יהודיות הוסיפו להתקיים ביישובי הסביבה.
בשנת 1424 נכבשה סמירנה, שעדיין הייתה עיירה קטנה ושולית, מידי הביזנטים על ידי העות'מאנים, והפכה לחלק מן האימפריה העות'מאנית.
מעדויות של יהודים ספרדים שהגיעו לסמירנה במהלך המאה ה-16 עולה קיומה של קהילה קטנה של יהודים רומניוטים.
הגל הגדול של הגירת יהודים ספרדים לאימפריה העות'מאנית פסח על איזמיר במשך רוב המאה ה-16. הם החלו להתיישב בה במספרים משמעותיים רק לקראת סוף המאה, כשאיזמיר נהפכה לנמל עות'מאני מרכזי.
תור הזהב של המאה ה-17
הקהילות הראשונות שנוסדו באיזמיר בתחילת המאה ה-17 נקראו "עץ חיים", "פורטוגל", ו"גירוש".
חבריהן היו כנראה צאצאי המתיישבים מן המאה ה-16. רוב התושבים היהודים היו נתינים עות'מאניים.
היהודים נהנו במידה מסוימת מחופש דת, והורשו לנהל מערכות חינוך ומשפט עצמאיות.
הקהילה, הייתה רשאית לממן את פעילותה באמצעות מיסים שנגבו מהחברים.
בשל מעמדם כבני חסות, שילמו היהודים מס מיוחס, ג'זייה, כדי לקנות הגנה על חייהם ועל רכושם.
הקהילה שילמה סכום כולל עבור כל החברים.
בעיר ישבו גם פראנקוס, סוחרים יהודים אירופאים מאיטליה ומדינות נוספות במערב אירופה, בהם אנוסים רבים, שחזרו ליהדות.
הפרנקוס היוו קבוצה נבדלת בתוך הקהילה היהודית ונהנו מזכויות יתר (קפיטולציות) וחסיון משפטי של המעצמות האירופאיות.
הרב הראשון באיזמיר, בשנת 1606, היה יצחק מאיר הלוי (נפטר ב-1634) מקונסטנטינופול.
בשנות ה-20 של המאה ה-17 הגיעו מתיישבים רבים מסלוניקי.
בשנת 1620 בקירוב נתמנה יוסף איסקפה מסלוניקי (נפטר ב-1662) לרב הראשון של יהודי סלוניקי באיזמיר.
מ-1631 כיהן באיזמיר רב ראשי אחד לכל העדות.
בשנת 1644 היו בעיר שש עדות יהודיות, רובן ממוצא ספרדי.
הייתה גם עדה אשכנזית קטנה.
בעקבות מותו של הרב הלוי, נתמנה לרב ראשי נוסף (בשותפות עם רבי איסקפה), עזריה יהושע אשכנזי מסלוניקי (נפטר ב-1647).
בעקבות מחלוקת חריפה בין השניים, התפלגה הקהילה לשני פלגים.
המחלוקת נסבה על נושאים כגון כשרות, אבלות, ספירת העומר, שחיטה, תשעה באב, ועוד, בהם היו ליהודי סלוניקי וליהודי איסטנבול פרשנויות ומסורות שונות.
רק אחרי מותו של הרב אשכנזי ובהתערבותו של הרב הראשי של קונסטנטינופול, הכירו כל העדות בסמכותו הבלעדית של הרב איסקפה.
בשנת 1657 נוסד בעיר דפוס עברי, שהוסיף לתהילתה.
שבתי צבי (1626–1676), משיח השקר שסחף אחריו חלקים גדולים בעם היהודי בכל התפוצות, היה יליד איזמיר, מתלמידיו של הרב יוסף איסקפה.
בספטמבר 1655 שב לאיזמיר, אחרי מסע שערך בין קהילות יהודיות ברחבי האימפריה העות'מאנית, בו הפיץ את משיחיותו.
שובו גרם לתסיסה ולהתלהבות בקהילה.
רוב היהודים, ובהם הרב הראשי חיים בנבנישתי, האמינו ותמכו בו, והיו לו גם 150 "נביאים".
בראש יריביו עמד הרב אהרן לפפה, הרב הראשי השני.
בשל התנגדותו גורש מאיזמיר, ובנבנישתי נותר הרב היחיד בקהילה.
בארבעת החודשים בהם שהה שבתי צבי באיזמיר, בסתיו 1665, הפכה העיר למרכז של התעוררות משיחית.
שגרת החיים והמסחר הופרעה תדיר על ידי חגיגות, ריקודים ותהלוכות, ואירועים פומביים של חזרה בתשובה.
המתנגדים נרדפו וחלקם נמלטו מהעיר, בהם רבי שלמה אלגזי, מלומד חשוב ומקובל בעל שם, וחותנו של רבי אהרן לפפה, שנאלץ לבקש מקלט בקהילת מגנסיה.
המחלוקות החריפות שעוררה הפרשה נמשכו באיזמיר עוד זמן מה אחרי התאסלמותו של שבתי צבי.
בית הכנסת סיניורה גיברת שפועל עד היום נבנה במהלך המאה ה-17.
במהלך המאות ה-18 וה-19 המשיכה הקהילה היהודית באיזמיר לשגשג.
היהודים עברו לייצור, בעיקר של צמר עזים ושטיחים.
המסחר עם אירופה פרח משנת 1774. רבים עסקו ביצוא דגנים, תאנים, שמן, צימוקים, שטיחים, שוש וקטניות.
היו גם מתורגמנים וסוכנים עבור סוחרים אירופאים, בנקים וקונסוליות זרות.
אישים בולטים באותה תקופה היו משה שונצינו, שהיה אחראי על המכס בשנת 1718, ומשה ארדיטי, גזבר השלטון בשנת 1812. במאה ה-19 גדל מספרם של היהודים בין נושאי המשרות בממשל העירוני ובמערכת המשפט.
מאמצע המאה ה-18 פגעו ביהודי איזמיר מספר אסונות קשים: שרפות גדולות בשנים 1743, 1772, 1841, ו-1881; יותר מ-10 התפרצויות של מגפת הכולרה בשנים 1770–1892; וכמה רעידות אדמה חזקות.
השרפה של 1772 הייתה הרסנית במיוחד, בית הכנסת נהרס, ונבנה מחדש רק לאחר 28 שנים.
בתקופה זו נאלצו היהודים להתפלל בבתים פרטיים שהוסבו לבתי תפילה.
במאה ה-18 נהייתה איזמיר למרכז הדפוס העברי השלישי בגודלו באימפריה העות'מאנית, אחרי קונסטנטינופול וסלוניקי.
עד לתחילת המאה ה-20 נדפסו בה מעל ל-400 כותרים, בעיקר ספרות רבנית, רבים מהם גם נתחברו באיזמיר.
דפוס בן סניור (1913-1922) היה האחרון מבין כתריסר מדפיסים עיקריים.
אחדים מרבני איזמיר עלו לארץ ישראל.
הרב חיים בן יעקב אבולעפיה (נפטר ב-1744), יליד טבריה, כיהן כרב ראשי באיזמיר בשנים 1720–1740. הוא שב לטבריה עם תלמידיו וחידש את היישוב היהודי בעיר, בסיוע קהילת איסטנבול והקהילה בארץ ישראל.
הרב חיים מודעי (נפטר ב-1794), יליד צפת, כיהן ברבנות באיזמיר בשנים 1776–1793, ושב לאחר מכן לצפת.
הרב רפאל יוסף חזן (1741–1820) התיישב בחברון ב-1813 ואחר כך בירושלים, שם נתמנה לראשון לציון.
נכדו ר' חיים פלאג'י היה ראש רבני איזמיר.
לאחריו כיהן בנו אברהם פלאג'י ואחריו תלמידו משה בארקי.
גם בניו הנוספים של רבי חיים פלאג'י, רחמים נסים יצחק ויוסף היו חכמים מפורסמים, משיבים בהלכה ומרביצי תורה באיזמיר.
במאה ה-19 הלכו והורעו היחסים בין הקהילה היהודית לבין האוכלוסייה היוונית באיזמיר.
כבר בשלהי המאה ה-18 הופנו האשמות אנטי יהודיות על ידי חלקים באוכלוסייה היוונית.
בשנים 1864–1901 אירעו שישה מקרים של עלילת דם.
המשטרה העות'מאנית התערבה לטובת היהודים, בעיקר ב-1872, כששני יהודים נרצחו, וב-1901, כשהמון יווני איים להתנפל על השכונות היהודיות.
במאה ה-19 נהנו חלק מהיהודים מחסותן ומהגנתן של נציגויות אירופאיות בעיר.
רבים קיבלו נתינות איטלקית, אחדים נהיו נתינים צרפתים, ואחדים, כמו משפחת פאלאצ'ה ומשפחה ליאון, השיגו חסות הולנדית.
בתחילת המאה ה-20 נבנה "בית אל", בית הכנסת הגדול והמרשים ביותר באיזמיר, על ידי אמנים איטלקים שהוזמנו במיוחד.
יש בו השפעות אירופאיות מודרניות, בעיקר במיקומה של התיבה קרוב לארון על יד כותל המזרח.
במאה ה-19 יצאו לאור עיתונים וכתבי עת יהודיים, שהוסיפו נופך וגיוון לחיים התרבותיים באיזמיר.
ב-1846 נוסד העיתון היהודי הראשון, Puerta del Oriente, על ידי Pincherle.
אחריו יצאו לאור חמישה כתבי עת יהודיים, בהם La Buena Esperanza (1871–1910) ו-El Messerret (1897–1922), כולם בלדינו.
מ-1838 ועד סוף המאה, יצאו לאור מעל ל-110 ספרים בלאדינו, בהם ספרי שירה, סיפורת, וספרי דת.
מאז אמצע המאה ה-19, מספר היהודים באיזמיר הלך וירד בהתמדה.
קריסתה של האימפריה העות'מאנית, והמלחמה בין הטורקים ליוונים (1919–1921) שהרסה את העיר, גרמו לעזיבה מואצת של יהודים.
רבים עזבו ליוון, לצרפת, לארצות הברית ולארגנטינה.
בשנים 1921-1923 אפרים שוחמי היה מוציא עיתון יהודי "איל מונדו" ("העולם").
בימי מלחמת העולם השנייה, מילאו נכבדי קהילת איזמיר תפקיד חשוב בהצלתם של כאלף יהודים משטחים יווניים שנכבשו בידי הנאצים.
החל מדצמבר 1943, בעזרתם של פרטיזנים יוונים, הוברחו קבוצות של יהודים יוונים לטורקיה בסירות קטנות.
הם מצאו באיזמיר מקלט וטופלו על ידי הקהילה, עד שאישרו השלטונות הבריטיים באיסטנבול את עלייתם לישראל.
בעקבות הקמתה של מדינת ישראל, עלו כ-10,000 יהודים מאיזמיר לישראל.
בתחילת שנות ה-60, חיו בעיר פחות מ-2,000 יהודים, בתוך אוכלוסייה של כ-2,300,000 תושבים.
הייתה זו הקהילה היהודית השנייה בגודלה בטורקיה, אחרי איסטנבול.
יוסף אשכנזי היה רב העיר עד לעלייתו ארצה בשנת 1972.
החיים הדתיים מרוכזים סביב שני בתי כנסת, "בית אל" ו"שער השמים", בית כנסת חדש בשכונה החדשה אלסנקאק, בה נמצאים גם משרדי הרבנות והקהילה.
הפעילות התרבותית מאורגנת על ידי "ליגה", ארגון תרומות שנוסד ב-1990. בית ספר "תלמוד תורה" הוותיק נסגר ב-1998 והתלמידים הנותרים הועברו לבית הספר האמריקני המקומי.
כ-150 ילדים לומדים בבית הספר היהודי היסודי, בו שפת הלימוד טורקית.
עברית לומדים 15 שעות בשבוע.
בית החולים היהודי בקאראטאש מטפל כיום גם בחולים לא יהודים.
בית העלמין העתיק "בהרי באבה" היה בשימוש מאז המאה ה-17 ועד תחילת המאה ה-19, ונהרס בתחילת המאה ה-20 בשל עבודות פיתוח.
בית העלמין היה אחד משלושה בתי עלמין שפעלו בעיר איזמיר.
בבית עלמין זה היו קבורים אישים כגון רבי חיים פאלאג'י, רבי יוסף איסקפה ועוד.
שרידיהם הוזזו מאוחר יותר לבית העלמין "גיורצ'שמה" (Gürçeşme).
משנגמר המקום בבית העלמין "בהרי באבה", הקים אלכסנדר סידי בשנת 1880 בית עלמין בוורנאבאט (כיום בורנובה, עיירה במחוז איזמיר) בנוסף אליו היה קיים בית עלמין נוסף בשם "גיורצ'שמה", שהיה בשימוש עד לשנות ה-30 של המאה ה-20. בשנות ה-30 נפתח בית הקברות החדש, שעדיין נמצא בשימוש, באזור אלטינדאג.
בית הקברות "גיורצ'שמה" נמצא במצב גרוע ומוזנח מאד, עד כי אגודת "אהלי צדיקים" יצאה בקול קורא בנושא:
"האגודה פונה בזאת לכל מי שיכול לעשות ולפעול משהו למען כבודם ומנוחתם של צדיקי ויהודי איזמיר, ומודיעה כי תשמח לשתף פעולה עם הקהילה היהודית באיזמיר לשיפוץ בית קברות זה, יחד עם שני בתי הקברות הנוספים באיזמיר, הזקוקים גם הם לשיפוץ וניקיון דחוף, ויפה שעה אחת קודם".
יהדות אנקונה היא קהילה יהודית קטנה יחסית שהתקיימה במשך מאות שנים בעיר הנמל אנקונה שבאיטליה ותרמה רבות לכלכלה ולחיי התרבות של העיר.
כיום יש בעיר כ-200 יהודים ומתקיימות תפילות בבית הכנסת המרכזי מדי ערב שבת.
עדויות ראשונות להתיישבות יהודים באנקונה יש משנת 967. בשנה זו החכיר ארכיהגמון מרוונה חלקת אדמה בעיר ליהודי בשם צ'אוואריני (Ciavarini).
לדעת חוקרת הקהילה היהודית באיטליה, Maria Luisa Moscati Benigni, האדמה יועדה לבית קברות או הרחבת נחלה יהודית שנרכשה בעבר, שכן מצוי מסמך המתוארך כמאתיים שנה קודם לכן, על רכישת קרקע על ידי שני יהודים מטוסקנה, שמו של אחד מהם הוא מנחם מאנקונה (Menachem di Ancona).
יעקב ד'אנקונה, סוחר יהודי משכיל מהעיר, יצא למסע אל המזרח הרחוק בשנת 1270. במסעו הוא גילה את "עיר האור" היא דאיטון - היום עיר נמל לחופי האוקיינוס השקט, במערב סין.
תיאור מסעותיו בשנים 1270 - 1273 מובא בספר המסעות הקרוי "עיר האור".
מסעו נערך לאחר מסעות בנימין מטודלה אך לפני מסעות מרקו פולו ואבן בטוטה.
חיי היהודים מצפון לאנקונה התנהלו על מי-מנוחות, יש על כך עדות משנת 1214. בשנת 1279 הייתה בעיר רעידת אדמה.
כחלק מחיפוש האשמים בתופעה הרגו תושבי העיר את כל היהודים שהיו בה.
לזכר הטבח חוברה קינה מיוחדת ונהוג היה לומר אותה באנקונה בתשעה באב.
במהרה התחדשה הקהילה היהודית בעיר: בסוף המאה ה-13 או תחילת המאה ה-14 ישב באנקונה עמנואל הרומי והיה ראש המדברים בענייני ספרות בקהילה.
יהודי הקהילה עסקו בבנקאות, כמו שאר יהודי איטליה באותה עת.
בשנת 1348 התיישבו בעיר פליטים יהודים מגרמניה, שנאלצו לעזוב את ארצם בשל הרדיפות בגין האשמת היהודים בפרוץ המגפה השחורה.
יהודים מספרד ומהלבנט באו לגור באנקונה עקב היותה מרכז סחר בינלאומי בין מרכז איטליה לבין המזרח התיכון והמזרח הרחוק.
בשנת 1427 התקבלה החלטה "כי על היהודים להתיישב כולם ביחד ברחובות רפש ואשפות ולשאת עליהם סימן מיוחד כדי להבדילם מיתר תושבי העיר".
יישוב היהודים בעיר הוגבל לרחוב אחד והם נדרשו לשאת אות קלון.
החלטת מועצת העיר ממרץ 1427 על תיחום מקום מושבם של היהודים
"נראה צודק והוגן להפריד בין קהל הנוצרים לבין קהל היהודים.
לשם כך כל היהודים, שהם אזרחי עיר אנקונא ותושביה, יצטרכו מעתה להבליט את זהותם.
הם יצטוו לשים על בגדיהם, מעל החזה, סימל עגול בצורת 0, גדול ומצבע צהוב, החל ממחר, וזאת כדי לאפשר לכול להבין כי הם יהודים.
כל העובר על צו זה ייענש בקנס של 25 דוקאטים מזהב, שייגבו כל פעם על ידי קציני עיריית אנקונא המפוארת ...
כמו כן לא יורשה שום יהודי לדור בשום מקום וחלק מהעיר הנ"ל ליד בתי הנוצרים, אלא רק במקום שהיהודים גרים בו, היינו ברחוב בית המרחץ (via dell Bagno) על העבריינים יוטל קנס כנ"ל.
פרופ' חיים ויטו וולטירא - תורת חיים - ביטאון יהודי איטליה
ב-1530 עודד האפיפיור קלמנס השביעי יהודים להתיישב באנקונה.
הוא אישר להם תנאים מיוחדים, בין השאר, מתן פטור מענידת אות הקלון.
הוא גם אפשר לאנוסים שחזרו ליהדות להתגורר בעיר.
יוצאי ספרד אלו התארגנו בקהילה נפרדת והקימו בית כנסת משלהם.
בשנת 1539 הצטרפו אליהם, בין השאר, יהודי נאפולי.
הם תרמו לפיתוח המסחר עם המזרח התיכון, ונמל אנקונה הפך לשער למסחר הבינלאומי בין איטליה והעורף האירופאי לבין המזרח התיכון והמזרח הרחוק.
עיקר התחרות הייתה עם נמל ונציה, שהייתה במשך מאות שנים "בעלת המפתח" לסחר הבינלאומי.
בעקבות זאת, דונה גרציה (היהודיה), המוכרת כ"אחת הנשים העשירות בעולם", ורשת סוכניה ביססו את מעמדה של עיר הנמל.
האפיפיור הסתמך על העובדה שיהודי העיר הם נתינים עות'מאניים ולכן לא חלות עליהם ההגבלות שהוטלו על היהודים.
טיעון "פיקטיבי" זה לא החזיק מעמד עם חילופי האפיפיורים.
ב-29 בדצמבר 1690 אירעה בעיר רעידת אדמה הקהילה היהודית ניצלה, ובשל כך נקבע יום זה, כ"א בטבת, כיום פורים מקומי.
ב-1555 הועלו על המוקד בכיכר העיר 24 אנוסים, אירוע אשר הטביע חותמו בעולם היהודי באותה עת.
כתגובה לטבח זה הכריזו היהודים חרם על העיר, הוא חרם אנקונה .
ב-12 ביולי 1555 חודשה הפקודה לפיה מותרים מגורי יהודים ברחוב אחד בלבד.
בשנת 1569 גזר האפיפיור פיוס החמישי שהיהודים במדינת האפיפיור יתרכזו רק בשלושה גטאות: בגטו שבאנקונה, בגטו רומא ובאביניון, היום בצרפת.
שאר בתי היהודים מחוץ לגטו נהרסו.
נאסר עליהם להיות הבעלים של נכסי דלא ניידי, ומסחרם הוגבל למסחר בבגדים משומשים.
חודשה הפקודה לפיה הגברים יחבשו מגבעת צהובה והנשים יישאו צעיף צהוב.
נאסר עליהם להעסיק משרתות נוצריות.
על היהודים נאסרו לימודים באוניברסיטה, להוציא לימודי רפואה, אך נאסר על הרופאים היהודים לטפל בחולים נוצרים.
עוד איסור מיוחד הוטל על היהודים: נאסר לקרוא להם בתואר אדון Signore.
היהודים שגרו בצפון האזור ולא עברו לגור בתחומי גטו אנקונה, עברו להתיישב בערים פזארו ופאנו (Fano) בתחומי שלטונה של נסיכות אורבינו (דוכסות מונטפלטרו (Ducato dei Montefeltro) ומשפחת דלה רוברה (Della Rovere)), שם נהנו מתנאים טובים יותר מאשר באנקונה.
בשנת 1797 הגיע צבאו של נפוליאון בונפרטה לעיר וחומות הגטו נהרסו.
בשנת 1871 ניתנו ליהודי העיר זכויות אזרחיות מלאות ומספר היהודים בה הגיע לשיא של 2,336. מתחילת המאה ה-20, לאחר ירידת חשיבותו של נמל העיר, התרחשה הגירה של יהודי העיר לשאר הקהילות היהודיות באיטליה.
רבה של העיר בתקופה זו היה הרב יצחק רפאל אשכנזי.
בשנת 1932 נהרס בית הכנסת האיטלקי על מנת לפנות מקום לנתיב תחבורה.
ריהוט בית הכנסת הועבר למבנה בית הכנסת הלבנטיני (Scuola Levantina), בו הוא נמצא עד היום.
בזמן השואה נשלחו לגרמניה 157 מיהודי מחוז מארקה בו שוכנת העיר, מהם 53 מאנקונה.
מספרם המשוער של יהודי העיר כיום הוא 300. יש בעיר שני בתי כנסת במבנה אחד, אך לא מתקיימות בהם תפילות סדירות.
הרב האחרון ששירת בעיר היה ד"ר צ'זרה טליאקוצו (Dr.
בשנים 1941 - 1943 היה רבה של אנקונה הרב אליהו טואף אשר נחשב לסמכות הרבנית העליונה של יהדות איטליה מאז תום מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2005 נפתח לציבור האתר מכונה המכונה פארקו דל קארדטו (Parco del Cardeto), הכולל את בית הקברות העתיק "חיים" (Chayim) הנמצא בשיפולי הר קארדטו ובו מאות מצבות מהמאה ה-15, בחלקן עם כיתוב הניתן לקריאה.
אחד האירועים הקשורים בתולדות יהדות אנקונה קשור בחרם אנקונה אשר הוכרז נגדה לאחר העלאתם למוקד של עשרים וארבעה מומרים (23 גברים ואישה אחת) בשנת 1555. האירוע הטביע חותמו בעולם היהודי באותה עת.
אנוסים פנו אל דונה גרציה וביקשו ממנה שתפעיל את השפעתה על כל הסוחרים היהודיים כדי שלא יסחרו עם סוחרי אנקונה.
ביוזמתה התכנסו חכמים רבים בעיר הבירה קושטא והטילו חרם על כל מי שימשיך לנהל מסחר עם אנקונה.
הטלת החרם עוררה את התנגדות היהודים שעדיין חיו באנקונה וגם של סוחרים יהודיים מערים אחרות באימפריה העות'מאנית.
החרם נכשל ובכך הוכשלה דונה גרציה על ידי בני עמה.
המספר המשוער של היהודים לאורך השנים היה כדלקמן:
המאה ה-15 - רבי יהודה מסיר לאון, רב, מורה, רופא ופילוסוף - מחבר הספר "נופת צופים" שנת רל"ז (1477)
המאה ה-16 - הרופא אמטוס לוזיטנוס ורבי משה בסולה
המאה ה-17 - ר' יחזקאל פרובינציאלי אשר תשובותיו נכללות בספרים: "פחד יצחק" ו"עפר יעקב" של ר' נתנאל בן אהרן סגרי ור' יוסי רפאל פרמי, שחיבר 300 שו"ת
המאה ה-18 - ר' יוסף פיאמטה שהדפיס תפילות וזמירות בשם "אור בקר" וכן שני כרכי שו"ת וחתנו ר' שמשון מורפוגו ששימש אחריו בכהונה וחיבר שו"ת ודינים.
המאה ה-19, יצחק פיאנו מרומא, רבי חיים אברהם ישראל מרודס מחבר בית אברהם ואימרות טהורות, רבי יעקב שבתאי סניגאליה (Senigaglia) מחבר הספרים: "שבת של מי", "אביר יעקב", "מתת יעקב" ו"נזיר שמשון", רבי אברהם וויואנטי ויצחק רפאל טדסקי (Tedeschi)- ורבי ישעיה רפאל אזולאי - בנו של החיד"א
אדם חשוב נוסף מבין יהודי אנקונה היה ויטו וולטרה (1860- 1940), פיזיקאי ומתמטיקאי.
ידוע בעיקר עבור תרומותו לביולוגיה מתמטית ותורת המשוואות האינטגרליות.
בעיר שני בתי כנסת במבנה אחד, באזור הגטו הישן, ליד הנמל: בית הכנסת האיטלקי ובית הכנסת המזרחי (ליבאנטינה).
המבנה המקורי של בית הכנסת האיטלקי נהרס בשנת 1932 בשל סלילת כביש.
שני בתי הכנסת ערוכים לרוחב.
משני הצדדים שתי שורות ספסלים כפולים - גב אל גב, המקבילים לספסלי הקיר ונשענים אל ריקות האורך.
לדעת יעקב פינקרפלד עיצוב זה נגרם בשל המבנה הרוחבי של האולם.
מאז 1999 אין מתקיימות בבתי הכנסת תפילות סדירות.
קהילת אנקונה אחראית גם על בתי הכנסת בעיירות הסמוכות אורבינו וסניגאליה.
בעיר יש שני בתי עלמין יהודיים, החדש בהם הוא טאוורנל.
בית העלמין העתיק "מונטה קארדטו" הוא משנת 1462, נמצא על ההר ממנו מראה מרהיב על הים.
הוא נחשב לאחד מבתי הקברות היהודיים הגדולים והטיפוסיים באירופה.
המצבה העתיקה ביותר שזוהתה היא של "ישי פינטו" משנת 1552. בשנת 2005 הושלמו פעולות השחזור והשימור של בית הקברות "חיים" (Chayim) במונטה קארדטו בתיאום עם הקהילה היהודית בעיר.
בית הקברות היהודי הוא חלק מהאתר המכונה פארקו דל קארדטו (Parco del Cardeto).
במבנה סמוך לבית הקברות רוכז מידע על היהודים הקבורים בו .
כאשר הוטלה החובה לבחור שם משפחה, משפחות איטלקיות שבאו מאנקונה וממחוז מארקה, הן משפחות יהודיות והן לא-יהודיות, נטלו לעצמן את שם המשפחה אנקונה Ancona או D'ancona, או אנקונינה.
מתוכן יצאו אישים מפורסמים בהם אלסנדרו ד'אנקונה.
בעבודה שנערכה בשנת 2006, על ידי Gabriele Ancona, אשר כותרתה היא "לדור ודור", הובאו פרטים על משפחות ששמן "אנקונה".
המשפחה היא איטלקית במקורה והגיעה לאנקונה מרומא בסוף המאה ה-13. ראשון בני אנקונה שזוהה היה יוסף דוד.
החל ממנו צורף שם העיר בתור שם המשפחה.
כך אותרה שושלת בת 634 שנה, עשרים וחמישה דורות, המגיעה עד ימינו.
בשנת 1444 עבר חלק מהמשפחה לעיר קרמונה במחוז לומברדיה שבצפון איטליה.
בני אנקונה נשארו בעיר עד המאה ה-16, אז גורשו ממנה יחד עם שאר יהודי לומברדיה.
בשנת 1750 עברו אחדים מבני משפחת אנקונה לערים: קרארה שבמחוז ליגוריה, "בוזולו" שליד העיר מנטובה וליבורנו במחוז טוסקנה.
בשנים 1894-1911 שבו לערי הצפון והתיישבו בפדובה וברוביגו.
בין השנים 1920 - 1926 התיישבה המשפחה גם במילאנו.
התמונות צולמו בבית הכנסת הנטוש בשנת 1999
יהדות אוראדיה היא הקהילה היהודית שהתקיימה בעיר אוראדיה ובסובצ'טאטה (Subcetate) (בהונגרית היא נקראת נגוורוד וביידיש - גרוסוורדין).
ההתיישבות היהודית במקום התחילה במחצית הראשונה של המאה ה-18. במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש הגרמנים את אוראדיה בשנת 1944, הקימו השלטונות גטו בעיר ובו רוכזו יהודי העיר והסביבה.
מהגטו שולחו היהודים למחנות ההשמדה.
בשנת 1947, אחרי המלחמה, התחדש היישוב היהודי באוראדיה.
האזכור הראשון ליהודים באוראדיה מתוארך ל-1715. בשנת 1722 הוקמה במקום חברה קדישא והסכם הייסוד חתום על ידי 68 מחברי הקהילה.
על פי תרשומת מ-1735 היהודים שהגיעו לאוראדיה ולאולוסיג (יישוב סמוך) מקורם היה ממוראביה, מצ'כיה ובמידה קטנה יותר מפולין, ומייחסים לכך גם את סיבת פיצול הקהילה, שקרה מאוחר יותר.
לא ידוע מתי נוסד בית העלמין היהודי הראשון, אך במסמך מ-1776 נדרשו שיפורו, גידורו ושמירתו.
בית העלמין הזה נמצא מחוץ לגבול העיר והכניסה אליו הייתה מכיוון רחוב Lebedei.
בית העלמין הזה פעל עד שנת 1880.
במאה ה-18 הייתה ישיבת היהודים באוראדיה אסורה.
ב-1783, המפקד הצבאי של המצודה של אוראדיה, קולונל גֶ'רג' רות (Roth Gyorgy), נתן אישור ליהודים להתיישב באזור סמוך למצודה שנקרא סובצ'טאטה (משמעות השם הוא מתחת למצודה).
האזור נועד לתמרונים צבאיים ולאחר שינויים בתוכניות הצבא נמצא שאינו זקוק לו יותר.
היהודים הקימו במקום יישוב נפרד, בעל ניהול ושיפוט עצמי, שלא היה קשור לעיר אוראדיה.
בנוסף לבתי מגורים היהודים בנו במקום בית כנסת ובסמוך לו בית חולים קטן שנקרא Hecdes ובו אירחו גם יהודים זרים ועניים שהיו במעבר.
במהלך מספר עשורים התגוררו במקום רק יהודים, אך בהמשך התיישבו שם גם נוצרים ועם גידול מספר הנוצרים, התגלו מחלוקות שלטוניות בין ההנהגה היהודית וההנהגה הנוצרית, מחלוקות שהובילו למשפט שהגישו הנוצרים נגד היהודים.
הנוצרים ביקשו לבטל את האוטונומיה היהודית ולהכפיף את היהודים לבתי המשפט שלהם.
המשפט נמשך שמונה שנים ובסיומו נשמרה האוטונומיה היהודית לעוד כמה עשורים, עד 1848.
בדצמבר 1927 סבלו יהודי העיר מפרעות הסטודנטים באורדיה שהתרחשו במהלך כינוס סטודנטים בעיר.
אחד מבתי הכנסת בעיר שנהרס בפרעות נחנך מחדש במאי 1928, ערב חג השבועות.
האדמו"ר מוויז'ניץ, רבי ישראל הגר, הגיע עם חסידיו מוויז'ניץ לאוראדיה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
עם סיפוחה של אוראדיה להונגריה בספטמבר 1940 הוחלו על יהודי אוראדיה כול החוקים האנטי-יהודיים שנחקקו בה, והקהילה סבלה בעיקר מגיוס הגברים לגדודי שירות העבודה ומהגזירות הכלכליות שהיו כלולות בחוקים האנטי-יהודיים.
עוד לפני הגירוש הכללי התרחשו שני אירועים מרכזים שהטילו אימה על האוכלוסייה היהודית באוראדיה:
נערכו רשימות של יהודים שאזרחותם הייתה מפוקפקת בעיני השלטון.
ב-1941 נאספו ללא התראה מוקדמת כל "בעלי אזרחות מפוקפקת" הובלו לתחנת רכבת והוגלו לשטחה של פולין לשעבר.
אחרי 1942 הוגבר הגיוס היהודי לגדודי שירות העבודה, המגויסים היו אומנם במסגרת צבאית אבל ללא מדים ונאלצו לשאת תג צהוב.
הם צורפו ליחידות צבאיות שיצאו לחזית המזרחית לאוקראינה ולשטחה של לברית המועצות.
משתתפי יחידה זו הושפלו ועונו יחד עם יהודים מגדודי שירות אחרים (כ-80% מכלל 6,000 המגויסים נהרגו בעת שירותם).
בגדוד של קהילת אוראדיה התגייסו כ-500 חיילים.
רובם נהרגו בחזית הרוסית ב-1943.
מיד עם כיבוש הונגריה בידי הגרמנים ב-19 במרץ 1944 החלו הכובשים ברדיפת היהודים.
ב-31 במרץ הפקיע הס"ס את בית-החולים היהודי, והקהילה היהודית נדרשה לספק לו חומרים מסוימים.
ראש הקהילה שנדור לייטנר מונה לאחראי על איסוף החומרים.
ב-6 באפריל החרימו הגרמנים כמה בתים של יהודים, אסרו את דייריהם הגברים ואת הנשים והילדים זרקו לרחוב.
הפקעת הדירות הפרועה נפסקה, מכיוון שפגעה במאמץ לצייד את בית-החולים.
ב-18 באפריל 1944 החל הצבא ההונגרי להפקיע רכוש יהודים באוראדיה.
הפעולות הללו הפכו למיותרות עם פרסום הצו להקמת גטו ליהודי אוראדיה.
ב-1 במאי 1944 הגיע לאוראדיה תיאודור דנקר, כדי לפקח על ריכוז היהודים בגטו, סמוך למרכז העיר, וריכוזם של יהודי הסביבה בגטו אחר, את עיקר מלאכת גירוש היהודים לגטאות עשו ז'נדרמים הונגרים.
נכנס לתוקפו השלב הבא של הגזירות נגד יהודי נג'וורד - סגירתם בגטו.
הם אולצו לעזוב את בתיהם, כשהם משאירים מאחור כמעט את כל חפציהם, ולהיכנס לגטאות בתנאי צפיפות קשים, בלתי אנושיים.
ב-3 במאי 1944 הוקמו בנג'וורד שני גטאות: "הגטו הראשי" לכ-27,000 יהודים מן העיר (הגטו השני בגודלו בהונגריה אחרי בודפשט), וגטו קטן יותר, לכ-8,000 יהודים ממחוז ביהר.
הגטו הראשי הוקם בשכונה שהייתה מאוכלסת בצפיפות ביהודים, בקרבת בית הכנסת האורתודוקסי הגדול.
יהודי העיר נדרשו לעקור לגטו בתוך חמישה ימים.
הצפיפות בגטו הייתה גדולה מאוד, ו-14–15 נפשות הצטופפו בכל חדר.
כמויות המזון שסופקו לגטו לא הספיקו, וביזמתן של רשויות העיר לעיתים תכופות היו בגטו הפסקות ממושכות בהספקת החשמל והמים.
הגטו הקטן הוקם בפרוורי העיר, במשק ובמגרש העצים של מצי (Mezey).
גם שם היו תנאי המחיה קשים; תושביו קיבלו 70 גרם לחם ליום, מנת מרק בצהריים ומנת קפה בערב.
יהודים מעטים הצליחו להימלט מן הגטאות וחצו את הגבול לרומניה.
ד"ר מיקשה קופפר (Miksa Kupfer), רופא נשים ידוע בבית החולים היהודי, ניסה להציל מגירוש את הטרנספורט האחרון ובו כ-3,000 יהודים, על ידי דיווח כוזב על מגפת טיפוס המחייבת הסגר מיָדי למניעת התפשטות המחלה.
פעולתו של ד"ר קופפר לא הצליחה למנוע את גירוש הטרנספורט האחרון, אבל בגטו הוקם בית חולים למחלות מידבקות, והדבר אִפשר לתשעה עובדי כפייה לשעבר – ועם בני משפחותיהם כ-80 נפשות – להעמיד פנים שחלו בטיפוס ולהינצל בשל כך מגירוש.
רוב המשפחות האלה אכן הצליחו לאחר מכן להימלט מן הגטו.
ב-24 במאי 1944 יצא המשלוח הראשון של יהודים לאושוויץ, ממפעל העצים 'מזי', ובו בעיקר יהודים מן הגטו ההוא (הגטו במפעל העצים), וכן 300 יהודים מהגטו שבעיר עצמה.
כעבור שלושה ימים החל הגירוש מהגטו שבעיר במלוא התנופה.
כמעט יום יום, עד 3 ביוני 1944, נשלחו כ-3,000 יהודים לאושוויץ, עד שהגטאות באוראדיה התרוקנו למעשה.
ניסיונות התמודדות של יהודי אוראדיה
היודנראט ניסה כוחו בהצלה וכן עשו מאמצים יהודים פרטיים.
כמה יהודים מאוראדיה נמלטו מהגטו וכ-40 משפחות ניסו להסתתר בבונקרים שחפרו בחיפזון בגטו עצמו.
בראשית הגירושים ניסה היודנראט למונעם בטענה כי מגפת טיפוס פרצה בגטו במרכז העיר.
את הרעיון העלה ד"ר שבסטיאן, ואולם, הצלחתם הייתה מצומצמת; הם קיבלו רשות לאפשר ל-18 חולים ואנשי צוות בלבד להישאר באוראדיה.
ניסיון אחר להציל עוד כמה יהודים עשה יעקב מיטלמן, ראש מחלקת הרווחה של היודנרט, ועמיתו קצנבאום, שקיבלו רישיונות עלייה (סרטיפיקטים) לארץ-ישראל.
הם פנו בתמיכת היודנרט לשלטונות כדי לקבל שחרור בשבילם ובשביל בני משפחותיהם כנתינים בריטיים בכוח.
אחת מהעדויות המרכזיות של קהילת אוראדיה היא של נערה יהודייה תושבת העיר, שכתבה יומן במשך המלחמה, והיומן שרד.
אווה היימן הייתה בת 13 כשהחלה לכתוב את יומנה, ב-13 בפברואר 1944, והיא המשיכה לכתוב עד 30 במאי 1944 - שלושה ימים לפני שגורשה לאושוויץ.
אווה נרצחה באושוויץ ב-17 באוקטובר 1944. אמה של אווה, אגנס ז'ולט, שנותרה בחיים לאחר השואה, מצאה את היומן בנג'וורד ב-1945. ביומן מתארת אווה את קורותיה במלחמה ואת אובדנה המהיר של קהילת אוראדיה.
כאשר חששותיה הגרועים ביותר מתממשים, והגרמנים פולשים לעירהּ ב-19 במרץ 1944, כותבת אווה ביומנה קטע קורע-לב.
סיפור חייה של אווה היימן מתועד בסרט בשם "הסטורי של אווה" שמתאר באריכות ובצורה מוחשית את הקורות אותה בימי השואה.
במרתף השואה בשכונת הר ציון בירושלים, שבו מונצחות קהילות רבות שהיו בשואה, מוקדשת אחת מהאבנים לזיכרון לעיר אוראדיה.
קורות הקהילה לאחר מלחמת העולם השנייה
באוקטובר 1944 נלחמו כוחות הונגריים וסובייטים באזור אוראדיה.
פעמים מספר עברה העיר מיד ליד, עד שב-17 באוקטובר שוחררה סופית בידי הסובייטים.
אוראדיה חזרה לרומניה עם כול טרנסילבניה הצפונית.
אחרי המלחמה עברו באוראדיה יהודים הונגרים ורומנים ששבו לבתיהם.
גם ילדים יהודים רבים שניצלו בבודפשט הובאו לאוראדיה, שבה לא היה המחסור כה חריף.
ב-1945 לאחר השחרור, החלו לחזור לאוראדיה אחדים מהשרידים והחלו להתארגן להקמת מוסדות הקהילה מחדש, אך כעבור כמה זמן החלה העלייה לארץ ישראל.
בישראל הוקם ארגון רב פעלים של יוצאי אוראדיה.
מ-1947 התיישבו כ-8,000 יהודים באוראדיה, ואפשר ש-2,000 מהם היו תושבי העיר לשעבר ששרדו.
חיי הקהילה היהודית הוקמו מחדש.
אחרי הקמת מדינת ישראל היגרו אליה רוב היהודים, וב-1976 התגוררו באוראדיה רק 920 יהודים.
קורות הקהילה אחרי השואה ועד היום
כיום קיימת בעיר קהילה יהודית הכוללת כמה מאות יהודים.
בניין הקהילה נמצא סמוך לבית הכנסת.
בעקבות שהותו של האדמו"ר מוויז'ניץ במשך תקופה בעיר אוראדיה וגם בזכות העניין שהיה קבור שם למשך תקופה ארוכה, נוהגים חסידי ויז'ניץ לפקוד ולהתפלל במקום שבו היה קבור בעבר.
בשנים האחרונות התקיימה חנוכת האוהל שהיה מקום קברו של מרן הסבא קדישא מויזניץ בבית העלמין העתיק באוראדיה.
מסביב האוהל נשארה עד היום חלקה בה טמונים מגדולי הרבנים והחסידים וגבאיו של הרבי.
בנוסף להקמת האוהל הוקם על יד האוהל המוזיאון היהודי "בית מורשת יהדות גרוסוורדין", לתיעוד יהדות אוראדיה וערש חסידות ויז'ניץ ברומניה,
הקהילה היהודית האורתודוקסית קיימת שנים רבות, הרב הראשון הידוע הוא הרב אברהם ליפחוביץ (תקע"ז), אחריו הרב אהרן יצחק לנדסברג (תרל"ט), הרב משה צבי פוקס, ובנו הרב בנימין פוקס.
כראשי הקהילה שמשו משפחת אולמאן.
בין דייני הקהילה היו הרב פנחס הלוי צימטבוים, וחתנו הרב יצחק יעקב וייס (לימים גאון אב בית הדין העדה החרדית בירושלים).
בית הכנסת הראשון של יהודי אוראדיה מוזכר לראשונה ב-1749, ב-Valenţa.
ציור משנת 1769 מציין אותה על גדת נחל קריש, בקרבת הריסותיו של מנזר.
מלאכת בנייתו של בית כנסת החלה רק ב-1794, כאשר הבן של הרב איסאק עוזר לווה למטרה זו 1,500 פלורינים.
ב-1803 הוקם לבסוף בית הכנסת ה"אמיתי" הראשון של אוראדיה.
בית הכנסת כונה "בית הכנסת הקטן" ונבנה בסגנון הבארוק.
בקרבת בית כנסת זה הוקם ב-1805 בית כנסת גדול בעל אלף מושבים.
שני בתי הכנסת האלה נהרסו ב-1950.
מלבד בית הכנסת הגדול ברחוב מור פוקס (על שמו של הרב משה צבי פוקס), היה בסמוך לו בית הכנסת חברה ש"ס שבו התקיימו שיעורים מטובי העיר, וכן היה בית הכנסת פועלי צדק, וחינוך הנערים.
כיום בית הכנסת הגדול עובר שיפוץ נרחב, והתפילות מתקיימות בבית הכנסת "חברה ש"ס" הסמוך, ביום יום התפילות מתקיימות באולם הקטן, והאולם הגדול משמש לאירועים גדולים.
יהדות אלבה יוליה היא הקהילה היהודית שנוצרה והתקיימה בעיר אלבה יוליה (קרלסבורג) שבטרנסילבניה.
קרלסבורג, שהייתה במשך זמן מה בירת נסיכות טרנסילבניה, ממוקמת בשוליים הדרומיים של החבל, על הגבול העות'מאני והייתה נקודת מעבר לסוחרים יהודים שבאו מהשולטנות.
זרים לא הורשו להיכנס לטרנסילבניה והמסחר איתם התנהל באזורים מתוחמים בערי גבול דוגמת סיביו, ברשוב וקרלסבורג.
באחרונה, בה התנהל הסחר עם חלקי הונגריה-לשעבר שנשלטו בידי השולטן, פעלו סוחרים יהודים רבים.
משלהי המאה ה-16 פעל בעיר בית דין רבני, וממנה היו מסתננים היהודים גם לתוך פנים הארץ, למרות האיסורים.
ב-18 ביוני 1623 התיר נסיך טרנסילבניה, גאבור בתלן, באופן רשמי את מגורי היהודים בערי הנסיכות.
אחריו ב-1653 קבע הנסיך ג'רג' ראקוצי השני שהיהודים יוכלו להתגורר רק בקרלסבורג.
הם הגיעו גם למקומות יישוב אחרים, אך רק בחזקת נסבלים וללא זכויות ישיבה רשמיות.
במאה ה-18 ואחר כך במאה ה-19 עד שנת 1848 בטרנסילבניה הייתה קהילת קרלסבורג היחידה שהוכרה רשמית, והיא ייצגה כלפי השלטונות את כל יהודי החבל, הן מנהלית והן לצורכי מיסוי.
תחילה הייתה הקהילה ספרדית, אך בהמשך, לאחר גזירות ת"ח-ת"ט, הגיעו פליטים אשכנזים מפולין.
הקהל הספרדי קיים קשרים עם יהודי הבלקן ונשמע לפסקי הרבנים יצחק בן משה ולוי ירושלמי, שניהם מבלגרד.
כשהקהילה גדלה בצורה שאפשרה לה להחזיק רב במשרה מלאה, הראשון שמונה היה יוחנן בן יצחק רוסו מבלגרד.
הפרנס הראשון של הקהילה, דוד בן בנימין, נולד ב-1710 במשפחה שמוצאה מפולין וכך חיו בקהילה אחת אשכנזים וספרדים.
תואר אב בית דין קרלסבורג היה "רב המדינה דזיבנבירגן" (במסמכי המדינה: "הדיין הראשי של יהודי טרנסילבניה").
כשהתרבו האשכנזים, ב-1761, הביאו אלה גם רב אשכנזי מקרקוב, בנימין זאב וולף.
על פי ספר התקציב יודעים שב-1744 היו באלבה יוליה שתי קהילות, אחת ספרדית ואחת אשכנזית ולכל קהילה בית הכנסת שלה והחזן שלה.
הצורך לשלם במאוחד את המיסים המוטלים על היהודים הביא לכך ששתי הקהילות פעלו יחד בתחום גביית המיסים ובכל הנוגע לייצוג כלפי הסמכויות החיצוניות.
במהלך השנים האשכנזים הפכו לרוב .
לאחר הקרע ביהדות הונגריה הייתה הקהילה הגדולה בעיר לקהילת סטטוס קוו.
בהשפעת הרב שלמה פישר שבא לכהן בה כרב ב-1891 (כיהן עד 1928) הצטרפה הקהילה לאורתודוקסים.
ב-1920, שנת חוזה טריאנון והסיפוח מהונגריה לרומניה, חיו בעיר ששמה שונה עתה לאלבה יוליה 1,770 יהודים מתוך אוכלוסייה כוללת של 9,645 תושבים.
התחזקות התנועה הלגיונרית הביאה בהדרגה להכבדה הולכת וגדלה על חיי היהודים.
ב-1938 התפוצצה פצצה בבית הכנסת המקומי, במהלך הרומניזציה הוחרם ב-1941 כל רכוש הקהילה.
במהלך מלחמת העולם השנייה רוכזו באלבה יוליה כל יהודי הסביבה וכך גדל מספרם ל-2070 בשנת 1947, אך לאחר מכן ירד בהתמדה בעקבות הגירת היהודים (מרביתם עלו לישראל) וב-1990 נשארו רק כמה עשרות.
תולדותיה של הקהילה היהודית באיסלנד החלו בשנת 1625. נכון לשנת 2017 היה מספרם של היהודים באיסלנד בין 100 ל-150 איש.
הם מתאספים לעיתים קרובות לחגוג את החגים היהודיים.
בית חב"ד ומרכז יהודי באיסלנד משרתים את הקהילה היהודית וציבור המטיילים באיסלנד החל משנת 2018 בה פתחו את בית חב"ד הראשון באיסלנד.
החל מהמאה ה-11 כינו האיסלנדים את היהודים בשם קיד'ינגאר (Gyðingar), נגזרת של המילה קוד' (Guð, אלוהים).
ההיכרות האיסלנדית עם יהודים אז, ובמידה רבה גם ממש עד סוף המאה ה-19, הייתה רק על בסיס כתבי קודש בשילוב עם טרנדים אנטישמיים שהגיעו מאירופה.
ה-Gyðinga Saga (הסאגה של היהודים) שנכתבה במאה ה-13 היא תרגום של ספר מקבים א ושל קטעים מכתביו של יוסף בן מתתיהו.
שם נוסף ליהודים שהופיע בכתובים הוא יוד'אר (Júðar).
עד המאה ה-17 קיבלו שני המושגים, קיד'ינגאר ויוד'אר, גוון שלילי, וכך גם הופיעו בשיריו של הכומר האטלגרימור פיטורסון (Hallgrímur Pétursson) מאותה תקופה.
ראשוני היהודים שהגיעו לאיסלנד היו סוחרים.
דניאל סלומון, יהודי פולני שהמיר את דתו לנצרות ושינה את שמו ליוהאן סלומון, הגיע לאיסלנד ב-1625. ב-1704 מונה יעקב פרנקו, יהודי הולנדי ממוצא פורטוגזי שחי בקופנהגן, לאחראי על כל יצוא הטבק לאיסלנד ולאיי פארו.
ב-1710 מונו לאותו תפקיד אברהם לוין ואברהם קנטור.
יצחק, בנו של קנטור, ירש את תפקידו של אביו ב-1731. ב-1815, הגיעה לאיסלנד ספינה בשם "אולריקה" (Ulricha), שנחכרה על ידי ראובן מוזס אנריקס מקופנהגן.
ב-1853 דחה האלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי) את בקשתו של המלך הדני ליישם את החוק הדני שאפשר ליהודים אזרחי מדינות זרות להתגורר במדינה.
שנתיים מאוחר יותר הודיע הפרלמנט למלך שהחוק ייושם באיסלנד והן יהודים דנים והן יהודים זרים יתקבלו בברכה באיסלנד.
האלת'ינגי הצהיר שהיהודים הם סוחרים בעלי יוזמה שלא עשו ניסיונות להמיר את דתם של האחרים ליהדות.
לא ידוע על אף יהודי שניצל את האפשרות הזו להתיישב באיסלנד.
ב-1874 ביקר מקס נורדאו באיסלנד כדי לסקר את חגיגות האלף להתיישבות שם, במסגרת מסעותיו כעיתונאי.
נורדאו לא התרשם לטובה, ואת ביקורו, שמוזכר גם בספרו "מן הקרמלין לאלהמברה", סיכם במכתב שכתב למשפחתו במילים: "הייתי מעדיף להיות כלב בפשט (בודפשט של היום) מאשר מטייל באיסלנד".
ב-1906 התיישב באיסלנד , נגן כינור ממוצא יהודי שהתנצר לאחר נישואיו לדנית תושבת איסלנד.
אף על פי שעבד כפועל בחברת נפט במקביל לנגינת הכינור בכנסייה המקומית, ואף על פי שהתכחש למשפחתו, המשיך להתפרנס מקיצבה שהעביר לו אביו, יוליוס יצחק ליפמן, יהודי עשיר מדנמרק.
בסוף המאה ה-19 פעלו באיסלנד מספר קטן של סוכנים מסחריים שייצגו חברות בבעלות יהודים דנים.
ב-1913 ייסד פריץ היימן נתן, יהודי דני, את חברת "נתן ואולסן" ברייקיאוויק.
לאחר נישואיו ב-1917 הוא הבין שיהיה זה בלתי אפשרי לנהל חיים יהודיים באיסלנד ושב לקופנהגן.
החברה זכתה להצלחה רבה עד אשר הטילה ממשלת איסלנד הגבלות סחר בשנות השלושים.
ב-1916 בנה נתן את הבניין הגדול הראשון ברייקיאוויק שמנה חמש קומות.
הבניין תוכנן על ידי גודיון סמואלסון ונחשב לבעל עיצוב אלגנטי מאוד.
היה זה הבניין הראשון בעיר שהואר בחשמל.
נוכחות נציגי חברות בבעלות יהודים לא עברה ללא התייחסות, וביורן מ.