tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר המלחמה נתפס אחמד סעיד בעיני רבים בעולם הערבי כדמגוג קיצוני ובוטה באופן חסר תקדים, וסימל את חוליה של התקשורת הערבית באמצע המאה העשרים, את רדידותה, חוסר העצמאות שלה והשקרים והתעמולה שהפיצה להמונים.
מלבד הביקורת הקשה על סגנונו, נטען נגד סעיד כי הידיעות ששידר הטעו את העורף ואת החיילים בקווים האחוריים, ואף גרמו לכמה כוחות מצריים להתקדם אל תוך סיני במקום לסגת מפני המתקפה הישראלית, ובעקיפין הובילו להרוגים ושבויים.
על פי חוסיין, מלך ירדן, שידרה תחנת הרדיו בניהולו של סעיד ידיעות בזמן אמת על מהלכים של הצבאות הערביים, ובכך העניקה לישראל מידע מודיעיני על הצפוי בחזית.
כנגד הביקורת טען סעיד שבתפקידו מילא תמיד את הוראות הממשל, ושתחנת הרדיו הייתה כפופה באופן ישיר לממשל וביטאה את מדיניותו ותו לא; לדבריו "לא נוכל להפריד בין מדיניות נאצר לבין השידור".
לטענתו, הפרטים השגויים ששידר בזמן המלחמה נמסרו לו בידי קובעי מדיניות, במטרה לחזק את הצבא המצרי ולהפחיד את האויב, ואי ציות להוראות היה מביא להוצאתו להורג כבוגד.
לואא' (אלוף) אחמד אל-סוידאני (1930 - 22 בפברואר 2000) היה איש צבא סורי, אשר כיהן כראש המודיעין הצבאי בשנות השישים ורמטכ"ל במלחמת ששת הימים.
במקביל לפעילותו הצבאית עסק בפעילות פוליטית פנים-סורית.
היה אחראי לחשיפתו ולכידתו של אלי כהן בינואר 1965.
סוידאני, ממוצא סוני, נולד בשנת 1930 בעיירה נווה שבמחוז דרעא שבדרום סוריה (חורן).
התגייס למכללה הצבאית בשנת 1950 וסיים אותה ב-1952 בדרגת מלאזם (סג"ם).
נעשה חבר מפלגת הבעת' בסוריה ומראשיה כבר בשנות ה-60 של המאה העשרים.
הושפע מתורת מאו שאותה ספג בעת היותו נספח צבאי בסין העממית.
סוידאני, כראש המודיעין הצבאי, היה הרוח החיה בסוריה בסיוע להקמת הזרוע הצבאית של תנועת הפתח הפלסטינית.
לאחר שהנהגת ה"פתח" פנתה במאי 1963 לסוריה לאפשר לה להקים ולאמן כוחות צבאיים על אדמת סוריה.
בעקבות אישור ההנהגה נפגש סוידאני עם יאסר ערפאת, מנהיג הפתח, והחל לסייע לו ולאנשיו בהקמת הכוחות, חימושם והדרכתם לקראת פעילות מבצעית בתוך שטח ישראל.
כך הוקמו כוחות אל-עאציפה וא-סאעקה של הפתח על אדמת סוריה, שפעלו בהמשך נגד ישראל באירועים שונים.
פעולת החבלה הראשונה בישראל, המיוחסת ל"פתח" ב–1 בינואר 1965 בוצעה נגד מיזם המוביל הארצי, שאותו ניסתה סוריה למנוע בדרכים צבאיות ודיפלומטיות כאחת.
סוידאני היה אחראי לחשיפת אלי כהן ב-1965 ולכידתו, בעת ששימש ראש המודיעין הצבאי.
הצלחות לא מבוטלות היו למודיעין הצבאי הסורי גם בחשיפת התארגנויות לביצוע הפיכות נגד השלטון, כולל כאלה שנתמכו על ידי גורמי חוץ כמו ה-CIA.
וכן רשתות ריגול, כולל כאלה שפעלו לטובת גורמי חוץ כמו פרחאן אל-אתאסי ועבד אל-מעין אל-חאכימי, בפברואר 1965. כן היו לו הצלחות באיתור מכשירי ציתות שהוצמדו לקווי טלפון שפעלו ברמת הגולן.
סוידאני נטל חלק פעיל וחשוב בהפיכה של ה-23 בפברואר 1966 נגד הנשיא אמין אל-חאפז, שהביאה לסילוקו ולמינויו של נור אל-דין אל-אתאסי כנשיא במקומו.
בממשלה החדשה שמונתה בראשות יוסף זעין, מונה חאפז אל-אסד לשר ההגנה וסוידאני קודם מדרגת עקיד (אל"ם) ללואא' (אלוף) ומונה לרמטכ"ל הצבא.
סוידאני השתייך למחנה של סלאח ג'דיד, אליו היה מקורב, שהיה יריבו של חאפז אל-אסד במפלגה.
מינויים אלו יצרו מצב יוצא דופן: סוידאני כרמטכ"ל היה כפוף לשר ההגנה אסד, ובמקביל אסד, שכיהן גם כמפקד חיל האוויר הסורי, היה להלכה כפוף לסוידאני בתפקידו זה.
בפועל פיקד סוידאני רק על זרועות היבשה והים ואילו חיל האוויר הסורי נשאר בפיקודו הבלעדי של אסד.
בנוסף לכך התגלעו חוסר הסכמות ביניהם בנושאים שונים, כדוגמת התמיכה בארגונים הפלסטינים בפעילותם נגד ישראל.
[[קובץ:SvidaniTlas1966.jpg|ממוזער|250px|לואא' (אלוף) אחמד סוידאני, מימין, מעניק עיטור למוקדם (סא"ל) מוסטפא טלאס בסיום קורס של מכללת המלחמה, ינואר 1966.{{הערה|התמונה מופיעה בזכרונות של מוסטפא טלאס, מראות חיי'', כרך ב' 2006.}}]]
סוידאני, ששימש הרמטכ"ל לפני מלחמת ששת הימים ובמהלכה, נפגש עם הרמטכ"ל המצרי עבד אל-חכים עאמר, ותיאם עמו את תוכניות ההגנה של שני הצבאות במסגרת הסכם ההגנה ההדדי בין מצרים לסוריה משנת 1966 להגנה משותפת נגד יוזמות התקפיות ישראליות כנגד מי מהן.
כן נפגש עם ראש מטה משקיפי האו"ם, הגנרל אוד בול, בעקבות הקרב שנערך ב-7 באפריל 1967, במהלכו הופלו 6 מטוסי מיג 21 סורים, זאת במקביל לתלונה הסורית על אירוע זה שהוגשה למועצת הביטחון.
עם פרוץ המלחמה בבוקר 5 ביוני הקימו הסורים מפקדת שדה קדמית, בראשותו של הרמטכ"ל סוידאני וקצינים בכירים אחרים, שהתמקמה במפקדת החזית בקוניטרה.
מפקדה זו הוגדרה בצו מיוחד שהוציא שר ההגנה חאפז אל-אסד, כמפקדת ארמיית שדה, שקיבלה אחריות לניהול כל המבצעים בחזית הסורית מול ישראל.
במסגרת זאת ניסו סוידאני ואנשי מפקדתו לנהל את לחימת הכוחות בהתאם לתוכניות הצבא, ובכלל זה ביצוע התקפות נגד, אך כשלו.
בצהרי 10 ביוני הודיע סוידאני לאסד כי כוחות שריון ישראליים עומדים לכתר את קוניטרה, ואם לא יסוג, עשוי הוא ליפול בשבי הישראלי.
לפיכך הורה לו אסד ולאנשי המפקדה לסגת מקוניטרה ולחזור לדמשק.
נסיגתו, כנסיגת מפקדים בכירים אחרים בצבא, שהיו חברי מפלגת הבעת', נחשבה על ידי גורמי אופוזיציה סורים כמעשה בגידה בצבא.
בעקבות התבוסה במלחמה פרץ סכסוך בין אנשי פלג סלאח ג'דיד במפלגה לבין פלג חאפז אל-אסד, במהלך הדברים האשים סוידאני את הנהגת המפלגה ואת שר ההגנה, אסד, אישית בתוצאות המלחמה.
אף טען כי אסד לא אפשר לו לנהל את המלחמה כפי שהיה צריך.
במיוחד בכל הנוגע להפעלת חיל האוויר, עליו פיקד אסד עצמו.
בתגובה להאשמות סוידאני הציג אסד בפני הנהגת המפלגה דו"ח המתייחס למלחמת 1967, בדגש על פעולות הרמטכ"ל לואא' אחמד סוידאני, שגרמו נזק.
כשסוידאני נקט צעדים שונים בלי ליידע את שר ההגנה.
המחלוקת הביאה להדחתו של סוידאני, שהגיש ב-22 בינואר 1968 להנהגה הארצית של מפלגת הבעת' הסורית את התפטרותו מתפקיד הרמטכ"ל.
ניסיונות של בכירי מפלגת הבעת' לשכנע את סוידאני לחזור בו מהתפטרותו לא צלחו ומוסטפא טלאס מונה במקומו.
סוידאני נעצר, ויחד עם הקצינים שתמכו בו, הושלך לכלא.
הם הואשמו בתכנון הפיכה להפלת המשטר וקיום קשרים עם משטר הבעת' היריב בעיראק.
רוב הקצינים שנאסרו היו סונים תושבי החוראן.
אך גם תושבי מחוזות אידליב וחלב שבצפון, שתמכו באמין אל–חאפז שישב בגלות בבגדאד.
ב-27 בפברואר 2000, נפטר סוידאני בנווא, עיר הולדתו, שם גם נקבר.
פסח מלובני, דגל אדום מעל המזרח התיכון, 'המעורבות הצבאית הסובייטית באזור וסיפורה של "מסרגה" ביחידה 8200', הוצאת אפי מלצר בע"מ, 2017 עמ'63.
אחמד סקו טורה היה מנהיג פוליטי גינאי, נשיאה הראשון של גינאה החל מעצמאותה משלטון קולוניאלי צרפתי ב-1958 ועד מותו, 26 שנים מאוחר יותר.
טורה היה מנהיג פוסט קולוניאלי, החזיק בהשקפות לאומניות ורדיקליות והשאיר את חותם החזון הסוציאליסטי שלו על כל היבטי החיים של גינאה.
על אף תרומתו הגדולה לעצמאות גינאה, טורה הנהיג משטר טוטליטרי שהתאפיין בדיכוי מתנגדיו.
אחמד סקו טורה נולד ב-9 בינואר 1922 בכפר פאראנה (Faranah) הממוקם על גדת נהר הניז'ר, במרכז גינאה.
אחד משבעת הילדים שנולדו לאלפא ואמינטה טורה, איכרים עובדי אדמה.
טורה טען כי הוא צאצא ישיר של סאמורי טורה, מנהיג צבאי בונה המדינה המוסלמי האגדי שניהל התנגדות מתמשכת נגד הכיבוש הצרפתי, עד לכידתו ב-1898. טורה חונך על דת האסלאם, הדת הדומיננטית בגינאה, למד בבית ספר קוראני (על פי הקוראן) בפאראנה ובית הספר היסודי הצרפתי בקאנקאן (Kankan).
בשנת 1936 נרשם למכללה הטכנית של ג'ורג' פוירט (Georges Poiret Technical College) בקונאקרי (Conakry), אך הורחק לאחר פחות משנה, בגיל 15 בעקבות שביתת מזון שארגן בקרב הסטודנטים.
לאחר מכן המשיך טורה את השכלתו דרך קורסי התכתבות ומחקר עצמאי, ועבד בעבודות נחותות.
העדר בהשכלה פורמלית ובהכשרה מקצועית היווה עבורו מכשול במהלך חייו.
אחמד סקו טורה נישא פעמיים וסופר כי היה אב לכ-50 ילדים.
החל מהמאה ה-15 התחילו לחדור מתיישבים ממדינות אירופה לאפריקה שהייתה יבשת עשירה במשאבים.
השתלטות המערב על מדינות אפריקה וביסוס הקולוניות התבצעו על ידי חתימה על הסכמים מול ראשי השבטים או בעזרת כיבוש צבאי.
האימפריאליזם היה ביטוי לדיכוי וניצול האוכלוסייה המקומית באפריקה.
בסוף המאה ה-19 שלטה צרפת בגינאה.
תנועת הלאומיות האפריקאית ניהלה באפריקה הקולוניאלית מאבק נגד השלטון האירופי, אחד ממנהיגי ההתנגדות לקולוניאליזם היה סקו טורה.
משנות חייו המוקדמות, חתר טורה להפיכה פוליטית וסוציואקונומית במדינתו.
תחילה שימש כמרכז איגוד עובדים, עמל לעצמאות במשך עשרות שנים ולבסוף כיהן כנשיא גינאה ומנהיג מפלגת PDG (המפלגה הדמוקרטית של גינאה).
הוא שאף ליצירת שינוי במדינתו והפיכתה למודל חיקוי עבור אומות אפריקאיות אחרות.
שני העשורים הראשונים של עבודת חייו התרכזו בסוגיות העבודה והמאבק על העצמאות הפוליטית.
בשנת 1940 קיבל טורה משרת פקידות בחברת ניז'ר הצרפתית (Compagnie du Niger Français), שם השתלב במהירות בפעילות של איגוד העובדים.
בשנה שלאחר מכן, לאחר שעבר את בחינת ההסמכה לעבודה בסוכנות PTT (שירותי דואר, טלגרף ותקשורת), הוא נכנס לשירות הציבורי הקולוניאלי כפקיד דואר.
בזמן עבודתו בתפקיד זה הוא יצר רושם ראשוני יוצא דופן בתור תעמלן בכך שארגן את פועלי הדואר לכדי איגוד.
הוא ארגן שביתת עובדים מוצלחת שנמשכה חודשיים והייתה הראשונה במערב אפריקה הצרפתית.
כישרונו ועבודתו היעילה זיכו אותו בהערצתם של בני ארצו ובערנותם וחשדנותם של השלטונות הקולוניאליים.
באותו זמן הוא יצר קשרים עם ה-CGT (ההתאחדות הכללית של העובדים), ארגון עובדים צרפתי שנשלט על ידי הקומוניסטים.
ב-1945 ייסד טורה את האיגוד המקצועי הראשון בגינאה הצרפתית, ה-SPTT (איגוד עובדי הדואר והתקשורת), ושנה לאחר מכן נבחר למזכיר הכללי של האיגוד.
רצף מהיר של מהלכים הן בגינאה והן במערב אפריקה הצרפתית, הביא לביסוסו של האיגוד בין השנים 1947 ל-1956 כאיגוד מקצועי מוביל במערב אפריקה.
המהפכה הקומוניסטית ברוסיה ב-1917 הפכה את הקומוניזם לכוח מרכזי במאה ה-20. השפעתו על הקבוצות הלאומניות באפריקה הייתה ניכרת.
טורה שאב השראה מרעיונות הקומוניזם בדבר התרחקות מהמערב בשל אופיו הכלכלי-נצלני שהוא פועל יוצא של השיטה הקפיטליסטית והתקרבות לגוש הסובייטי.
הוא האמין כי סיוע תקציבי מצד המערב מנציח את תלותה של אפריקה בחסדי זרים ומשמר את שעבודה הפוליטי.
גישתו הרדיקלית האנטי-קולוניאליסטית מנעה ממנו לקבל את השיטה הקפיטליסטית המזוהה עם שלטון קולוניאלי זר, עם דיכוי על ידי המתיישבים הלבנים ועם השליטה של המערב במשאביה של אפריקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה התפתח במערב אפריקה הצרפתית שיתוף פעולה בין המפלגה הקומוניסטית הצרפתית לבין המפלגה הלאומית העיקרית RDA (ההתאגדות הדמוקרטית האפריקנית).
בשנת 1946 השתתף טורה בוועידה מערב אפריקאית בבמקו בירת מאלי, שם הפך לאחד ממייסדי המפלגה.
מפלגת RDA הייתה מפלגה פאן- אפריקנית ששאפה לשחרר את מערב אפריקה מהקולוניות.
הזרם הפאן אפריקאי הוא זרם רעיוני מרכזי באפריקה המודרנית, השואף לאחדות השחורים באפריקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה התבסס זרם זה כאידאולוגיה לאומנית ששואפת לאיחוד פוליטי-חברתי של יבשת אפריקה ולהתגברות על פיצולה למדינות קטנות.
בשל האקטיביזם הפוליטי שלו, נכלא סקו טורה למשך תקופה קצרה ב-1947 על ידי הממשל הקולוניאלי הצרפתי.
הוא החליט להקדיש את מאמציו לאיחוד עובדי אפריקה ולחתירה לעצמאותה.
בשנת 1948 נבחר טורה למזכיר הכללי של האיגוד הטריטוריאלי של ה-CGT, ושנתיים מאוחר יותר מונה למזכיר הכללי של ועדת התיאום של מערב אפריקה הצרפתית וטוגולנד.
לפעילותו הרבה של טורה ב-CGT הייתה השפעה משמעותית על התפתחות כישוריו כמארגן המונים וטקטיקן פוליטי.
בשנת 1952 הפך אחמד סקו טורה למנהיג ה-PDG.
סמל המפלגה היה פיל ותומכי סקו טורה דימו אותו לפיל בשל עצמתו וחוכמתו.
בשנת 1953 הנהיג שביתה כללית שהייתה בעלת אופי אנטי-קולוניאלי גלוי, והצליח לנצל את כוחה של תנועת האיגודים המקצועיים למטרות פוליטיות.
כמות המשתתפים באיגוד המקצועי בגינאה עלתה במהרה; מ-4,000 חברים ב-1953 ליותר מ-55,000 שנתיים לאחר מכן.
כתוצאה מכך התפרסמו טורה ומנהיגים אחרים בגינאה בכל מערב אפריקה הצרפתית.
באותה שנה נבחר טורה לשמש כחבר באספה האזורית, אך לא זכה בבחירות לתפקיד נציג באספה הלאומית הצרפתית.
היה חשד כי השלטון הצרפתי בגינאה זייף את תוצאות הבחירות במטרה למנוע את זכייתו של טורה.
בשנת 1954 הוא הפך לחבר בוועדת התיאום של ה-RDA.
ב-1955 נבחר לראש עיריית קונאקרי.
בינואר 1956 הצליח לבסוף להיבחר כנציג גינאה באספה הלאומית הצרפתית בפריז.
טורה לא היה מרוצה מהקשרים בין האיגודים המקצועיים של גינאה לבין קואליציית ה-CGT הקומוניסטית.
ב-1956 הוא ייסד את ה-CGTA (ההתאחדות הכללית של עובדי אפריקה) והתפטר מה-CGT ומה-WFTU (ההתאחדות העולמית של האיגודים המקצועיים).
אם כי בשנה שלאחר מכן חלה התקרבות בין ה-CGT לבין ה-CGTA, שיצרה את ה-UGTAN (האיגוד הכללי של עובדי אפריקה השחורה), עם סקו טורה כמזכיר הכללי הראשון שלה ולאחר מכן נשיאה.
מטרת ה-UGTAN הייתה לאחד את העובדים של אפריקה השחורה ולתאם את פעילותם במאבק נגד המשטר הקולוניאלי ונגד צורות הניצול הנוספות באזור.
היווסדות התנועה סימלה את הביקוש הגובר לעצמאות מצרפת.
ב-1956 חוקקו רשויות צרפת את חוק הקרקעות, שנתן זכות בחירה אוניברסלית ואוטונומיה פנימית במערב אפריקה הצרפתית, ויצרו מועצת מנהלים בכל אזור עם סגן נשיא נבחר.
בבחירות של מרץ 1957, נבחר סקו טורה לסגן נשיא גינאה וקיבל את הזכות להקים ממשלה תחת שליטתו הכללית של המושל הצרפתי.
הוא החל בתוכנית של אפריקניזציה ותיעוש (מה שבא לידי ביטוי בהגדלת מספר האפריקאים בשירות הציבורי, הקמת חברות מקומיות בניהול אפריקאי ועוד), והגביל את כוחם של ראשי הכפרים על ידי הקמת מועצת כפר והתאחדות איכרים.
בשנת 1957 הפך טורה לחבר בוועדה הגדולה של מערב אפריקה הצרפתית, אך כאשר נראה היה שהוא מוכן לשתף פעולה עם צרפת, החלו לאומנים קיצוניים רבים לבקר אותו על כך שלא דרש עצמאות.
באותה שנה נבחר לסגן נשיא ה-RDA, ודגל בכך שהמושבות האפריקאיות של צרפת צריכות להקים התאחדות שבאמצעותה יוכלו לקבוע את היחסים העתידיים שלהן עם צרפת, במקום לפעול כמדינות אינדיבידואליות.
עם זאת, בשנים הבאות, כאשר הוצעה למושבות אוטונומיה מוגבלת בתוך "קהילה צרפתית" חדשה או עצמאות מוחלטת מצרפת, סקו טורה, בניגוד לרוב המנהיגים האחרים, קרא לעצמאות מלאה.
שאיפתו הייתה ליצור סוציאליזם לאומי-אפריקני.
ציטוט של טורה מ-1959 ממחיש את הגישה הזו- "המהפכה הפוליטית לא תהיה שלמה ללא מהפכה כלכלית וחברתית.
קולו של העם האפריקני אינו אינדיבידואליסטי".
בספטמבר 1958 התקיים משאל עם ביוזמתה של הקולוניה הצרפתית בנושא החוקה החדשה של צרפת.
לגינאה היו שלוש אפשרויות: להישאר במצב הקיים, לעבור אינטגרציה מלאה לצרפת- ששלטה עד אז בגינאה, או להשיג סטטוס של רפובליקה אוטונומית בוועידה צרפתית.
אם תדחה גינאה לחלוטין את החוקה, תהפוך לעצמאית באופן מיידי, דבר שימנע ממנה כל סיוע ותמיכה כלכלית מצד צרפת.
תושבי גינאה הצביעו ברוב מכריע לעצמאות מיידית.
גינאה הייתה היחידה מהקולוניות הצרפתיות שהצביעה נגד החוקה, וב-2 באוקטובר 1958 הפכה לרפובליקה עצמאית, וסקו טורה הפך לנשיאה הראשון.
כתוצאה ממהפך זה, זכו שאר אזורי אפריקה הצרפתית לעצמאות כשנתיים מאוחר יותר.
הצרפתים עזבו את גינאה בפתאומיות ולקחו איתם הון, ציוד וכוח אדם מיומן, ושנים רבות לאחר מכן לא היו בין שתי המדינות קשרים רשמיים.
אולם סקו טורה היה מסוגל לקבל תמיכה כלכלית מגאנה, המדינה העצמאית החדשה, מהאיחוד הסובייטי, וכן ממדינות רבות במזרח אירופה, ארצות הברית וסין.
טורה גם התחיל לפתח מדיניות חוץ נייטרלית, ויצר קשרים הדוקים עם סין, ברית המועצות ומדינות רבות במזרח אירופה, כמו גם עם ארצות הברית, מערב-גרמניה ומדינות מערביות אחרות.
התקופה הייתה תקופת המלחמה הקרה ומעצמות העל ניסו להגיע לכל מדינה ולהעביר אותה לצד שלהן, במיוחד כשמדובר במדינה חדשה.
בדצמבר 1958 חיבר טורה הסכם ליצירת איחוד בין גינאה לגאנה.
הוא ראה בהסכם זה בסיס לאחדות שתאפשר שיתופי פעולה הדדיים בכל התחומים.
במאי 1959 חתמו שני המנהיגים, טורה וקוואמה נקרומה, נשיא גאנה, על הצהרת קונאקרי שצירפה את כל מדינות אפריקה להסכם זה.
סודאן וסנגל הצטרפו במהרה, וב-1960 הצטרפה גם מאלי, והתהוו תוכניות לשיתוף פעולה כלכלי-פוליטי נוסף בעתיד.
הוצהר כי המטרה העיקרית היא "לסייע לאחינו האפריקאים הנשלטים במטרה לשים קץ לתלות, להרחיב ולפתח ברית של מדינות אפריקאיות עצמאיות".
בשנת 1959 חתמו קוואמה נקרומה, טורה ונשיא ליבריה, ויליאם טובמן (William Tubman), על הצהרת סניקוולי (Sanniquellie) שהגדירה עקרונות עבור קהילה של מדינות אפריקאיות עצמאיות.
אולם בשנים שלאחר מכן פרץ ויכוח בין מנהיגים אפריקאים על האופן שבו ניתן להשיג אחדות פאן-אפריקאית.
ב-1961 השתתף טורה בוועידת הפסגה בקזבלנקה (Casablanca) ויצר קשרים עם גוש מדינות קזבלנקה, גאנה, מאלי, מרוקו, הרפובליקה הערבית המאוחדת, אלג'יריה ולוב.
קבוצה זו נתפסה כקבוצה רדיקאלית למרות חבריה הרבים, ולכן גוש מונרוביה (Monrovia) המתון יותר לא קיבל אותה.
סקו טורה עשה מאמצים רבים ליצירת אחדות בין שני הגושים ונפגש עם כמה מנהיגים אפריקאים אחרים במהלך 1961. מאמציו יחד עם אחרים, הובילו לפגישה ההיסטורית באדיס אבבה (Addis Ababa) ב-1963, בה הוקם ארגון אחדות אפריקה.
במסגרת הקשרים שקיים טורה עם מנהיגים אפריקאים נוספים, הוא היה תומך נלהב של ראש ממשלתה הראשון של קונגו, פטריס לומומבה (Patrice Émery Lumumba), שנאבק להשגת עצמאותה של קונגו מהכיבוש הבלגי באזור.
בנאומו בפני העצרת הכללית של האו"ם בשנת 1960, הוא תקף במרירות את האו"ם ואת מזכ"ל האו"ם על מדיניותם כלפי קונגו ועודד את לומומבה לפעול למען שחרורה מהכיבוש.
טורה היה גם חבר קרוב ותומך הדוק של נקרומה וקידם אותו בגינאה, שם נשאר נקרומה עד מותו, כאשר נאלץ לגלות אחרי ההפיכה בגאנה ב-1966.
גם לאחר הצלחת המאבק נגד השלטון האירופאי, ושחרורה של רוב יבשת אפריקה משלטון קולוניאלי, הקבוצות הלאומניות הרדיקליות באפריקה טענו כי קיים אויב חדש המאיים על שאיפתם- "הנאו- קולוניאליזם" ויש להילחם בו על מנת לזכות בעצמאות ממשית ולא רק פורמלית.
לאומנים אפריקאים טוענים כי על ידי חלק ממדינות אפריקה מקיימות עצמאות למראית עין, אולם ניצולה הכלכלי ושעבודה הפוליטי של אפריקה נמשך.
טורה ומנהיגים אפריקאים נוספים ציירו את "הנאו-קולוניאליזם" כאויב ערמומי המסווה את פעילותו ופועל בשיטות מגוונות ומתוחכמות, ממניעת תיעוש בארצות אפריקה ועד למעורבות צבאית ולדיכוי מרידות.
"הנאו- קולוניאליזם" הואשם גם בפיצול אפריקה למדינות קטנות וחלשות בשיטת הפרד ומשול.
עם הזמן גינאה נתפסה יותר ויותר כמדינה חד-מפלגתית בלתי מרוסנת, מדכאת ומושחתת.
סקו טורה לא בחל באמצעים כנגד מתנגדיו.
הוא נתפס כמנהיג סמכותי ומשטרו היה אחראי למעצרים רחבי היקף, הגליה ואף הוצאה להורג של מתנגדי מדיניות הממשלה.
כתוצאה מכך ומחוסר יכולתו של טורה לספק לנתיניו יציבות כלכלית וזכויות דמוקרטיות, זכה משטרו לביקורת רבה, בעיקר מצד אקטיביסטים באירופה.
בשנת 1960 הכריז טורה על מפלגתו (PDG) כמפלגה החוקית היחידה במדינה.
האג'נדה המרכזית של המפלגה הייתה לשחרר את אפריקה מהקולוניות.
הוא האמין שריבוי מפלגות הוא בזבוז של מוחות וכוחות הנמצאים במפלגות יריבות ושהמדינה אינה יכולה להרשות לעצמה מאבק מפלגתי בשל מחסור בכוח אדם מיומן.
לפי טורה: "אין גינאה יכולה להרשות לעצמה לפזר כוחותיה, מאמציה ורצונותיה בדואליזם פוליטי".
גינאה הפכה למדינה דיקטטורית עם הגבלות קשות על זכויות אדם ועל אופוזיציה פוליטית.
טורה קידם בעיקר את הקבוצה האתנית שלו – מנדינקה (Mandinka), במקום לקדם את האידאולוגיה הלאומנית הרחבה שחרת על דגלו.
מיליוני אזרחים נאלצו לצאת לגלות כדי להימלט ממחנות הכליאה של טורה.
משוער כי 50,000 איש נהרגו במחנות ריכוז כמו מחנה בוירו (Camp Boiro or Camp Mamadou Boiro) הידוע לשמצה.
בשנת 1960 זכה בפרס לנין לשלום ובפרס הצלב הגדול של לגיון הכבוד הצרפתי.
טורה ומפלגתו החזיקו בכל הכוח הפוליטי והכלכלי של המדינה במשך 24 שנים.
בעקבות הנסיגה הצרפתית, ההתפתחות הכלכלית בגינאה הייתה איטית.
בתחילת כהונתו התעקש טורה כי כל הקשיים של אפריקה הם כתוצאה משלטון הקולוניות עליה, ולכן צריכה לנתק כל מגע איתן.
אולם למרות עמדה זו, בשנות ה-70 הייתה התיידדות מחדש עם צרפת.
בסוף שנות ה-60' תנועות נציונליסטיות שהיו נפוצות ברחבי אפריקה התרכזו באפריקה הפורטוגזית- כף ורדה (República de Cabo Verde) וגינאה-ביסאו (República da Guiné-Bissau).
הארגון האנטי קולוניאליסטי PAIGC (המפלגה האפריקאית לעצמאות גינאה וכף ורדה) הוביל מלחמה נגד השלטון הפורטוגזי באזור.
בשנות ה-70' ביסס עצמו הארגון כתנועה המצליחה ביותר באפריקה השחורה.
בתחילת שנות ה-60' עקב רצונו של טורה להפוך את אפריקה לעצמאית וללאומנית, הפך לפטרונה העיקרי של התנועה.
הוא הציע לאמילקר קברל (Amílcar Cabral), מייסדה ומנהיגה של PAIGC שקונאקרי תשמש כבסיס הראשי של התנועה.
טורה סיפק תמיכה לוגיסטית וצבאית משמעותית לארגון וכך גם חסינות דיפלומטית בזמן מלחמתו.
עד שנות ה-70' החזיק הארגון בבסיסים רבים בשטח גינאה ובבירתה, בהם החזיקו שבויי מלחמה פורטוגזים.
הארגון הפיץ את המסרים שלו באמצעות תחנת הרדיו הרשמית של ממשלת גינאה וכן בעיתון הרשמי של PDG.
מבצע ים ירוק- הפלישה הפורטוגזית לגינאה
בליל ה-22 בנובמבר 1970 ארגנה פורטוגל כוח של כמה מאות חיילים פורטוגזים וחיל עזר גינאי לתקוף את קונאקרי מהים.
מטרת המבצע הייתה לחלץ שבויי מלחמה פורטוגזים, להרוס את הבסיס הראשי ואת ההנהגה של PAIGC ולפגוע ביכולתה של גינאה לתמוך בתנועת המורדים.
הכוח השתלט על הבסיס הצבאי ששימש כמטה הצבאי הראשי של טורה.
משם שחררו מאות אסירים גינאים, מתנגדי המשטר, ועוד כ-24 אסירים פורטוגזים שהוחזקו במתקן בשם לה מונטן (la montagne).
בנוסף פורטוגל התקיפה את המטה הראשי של PAIGC, ניתקה את אספקת החשמל של העיר ושרפה את הוילה הנשיאותית של טורה ואת ביתו של קברל.
טורה כמעט ולא התגורר בוילה וקברל היה מחוץ למדינה באותו הזמן, כך ששניהם לא נפגעו.
רבים מאמינים עד היום כי טורה הצליח להינצל מהמתקפה בשל כוחות על טבעיים.
הניסיון להרוס את חיל האוויר הגינאי כשל אף הוא עקב מודיעין לא טוב.
הקרב היה קצר, כבר בתשע בבוקר של אותו היום טורה הכריז ברדיו שקונאקרי הותקפה על ידי כוחות אימפריאליסטים בהנהגת המשטר הפורטוגזי הקולוניאליסטי.
בבוקר שאחרי כבר נסוגו הכוחות, מספר רבבות של לוחמים גינאים מהכוח הפורטוגזי נותרו נטושים על החוף של קונאקרי ונלכדו על ידי הצבא של גינאה.
המתקפה גרמה נזק לעיר אך לא למשטר.
ברית המועצות עזרה כספית לתיקון הנזקים, וארצות הברית, עקב המלחמה הקרה עם ברית המועצות, הציעה אף היא 4.7 מיליון דולר לגינאה.
טורה קיבל תמיכה רבה מראשי מדינות אפריקה והמזרח התיכון.
לוב ואלג'יריה שלחו כלי נשק לצבא גינאה, וניגריה שלחה חיילים.
גינאה ביקרה בפגישות דיפלומטיות בארצות הברית והצליחה לגרום לכך שוועדת הביטחון תשלח משלחת שתחקור את הממצאים של המתקפה מיד לאחר שהתרחשה.
המסקנות היו כי פורטוגל ידעה על המתקפה למרות שטענה שלא הייתה מעורבת.
זה היה ניצחון דיפלומטי עבור גינאה ואסון דיפלומטי עבור פורטוגל.
שבועות אחרי המבצע טורה הכריז שהיו גורמים רבים בגינאה ששיתפו פעולה עם פורטוגל.
בעקבות כך רבים נעצרו ונכלאו ומתנגדים רבים אף הוצאו להורג.
בתחילת שנות ה-80' גיבש טורה חוקה חדשה ומדיניות חדשה לחיפוש סיוע מהמערב לפיתוח גינאה.
כתוצאה מכך יצא סקו טורה למשוך השקעות הון מערביות וערביות בגינאה, כאמצעי לנצל את המשאבים העשירים של אלומיניום, יהלומים, ברזל ושמן.
בשנת 1982 ביקר בארצות הברית כדי לעודד את תמיכתם ובאותה שנה הוביל את המשלחת שנשלחה על ידי ארגון הוועידה האסלאמית כדי לנסות ולתווך במלחמת איראן-עיראק.
ב-1984 הוא מילא תפקיד משמעותי באבטחת הכניסה מחדש של מצרים לוועידה האסלאמית, ונחשב כמדינאי אפריקאי מוביל גם בעת מותו.
סקו טורה, אחד המנהיגים הפוליטיים האפריקאים ששירתו בתפקיד למשך הזמן הארוך ביותר, נפטר בגיל 62, ב-26 במרץ 1984 במהלך טיפול קרדיאלי בבית חולים אמריקאי.
הוא נפטר בקליניקה בקליבלנד (Cleveland), אוהיו, לשם הובל לאחר אירוע לבבי שהתרחש בזמן שהותו בערב הסעודית יום קודם לכן.
משם הוחזרה גופתו לקונאקרי לקבורה.
איש הצבא, לנסנה קונטה (Lansana Conté) תפס את מקומו של טורה כנשיא גינאה בבחירות 45 יום אחרי מותו.
יורשו של טורה היה אמור להיבחר מתוך מפלגת ה-PDG, אך שעות ספורות לפני ישיבת הבחירות, ב-5 באפריל 1984, תפסו את השלטון כוחות מזוינים בהנהגתו של לנסנה.
בהוראתו של לנסנה שוחררו כ-1,000 אסירים פוליטיים.
השלטון הפוליטי בגינאה נותר דיקטטורי עד שנת 2010.
במהלך חייו סקו טורה טיפח את דמותו הפוליטית כאבי האומה והגיבור שהביא לעצמאות.
הביטוי הנפוץ "גינאה-סקו טורה" ממחיש את הדמיון והקשר בין גורלו האישי של טורה לבין גורל המדינה.
עם זאת, סקו טורה מעולם לא זכה להנצחה עולמית כשל מנהיגים אחרים: לצד האידאולוגיה הרשמית שהופצה תחת שלטונו ואחרי מותו, התרבו קולות שקראו תיגר על דמותו של ה"מנהיג האגדי" והעלו ספקות לגבי הזהות הפוליטית והלאומית שאפיינה אותו.
כתוצאה מהשקפות סותרות אלו, הפך טורה לדמות מעורפלת, אי שם בין גיבור לרודן.
ספרו של סקו טורה "אפריקה ואימפריאליזם" יצא לאור ב-1973. הספר עוסק בבעיית הכיבוש הקולוניאליסטי באפריקה, ומשקף את השקפותיו של טורה בנוגע לאימפריאליזם והמאבק בו.
מתוך אבחנתו של סקו טורה על מבנה האימפריאליסטי, הסיק שעל מנת להילחם בו, אפריקה צריכה להתאחד, לכן הוא קורא ל"מהפיכת אחדות".
סוג זה של אחדות הופך להיות בסיס חשוב עבור השחרור האפריקאי.
טורה טען כי אפריקה צריכה לשאוף להשיג עצמאות שלמה ואמיתית, מכיוון שהאימפריאליזם לא יכול לשרוד במדינות עצמאיות מבחינה פוליטית, חברתית, אידאולוגית, כלכלית ותרבותית.
הוא טוען כי "האימפריאליזם יכול לשרוד כל עוד קיימות כמה מדינות או קהילות שעליהן הוא יכול להפעיל השפעה" אפריקה תרוויח מכך אם לא יספקו לאימפריאליסטים את הסביבה ואת הבסיס האידאולוגי להישרדותם.
סקו טורה סובר כי המאבק לשחרור צריך להיות משימה עבור כולם, לא מוגבל עבור מעמד אחד או קבוצה, אלא צריך להיות מהלך המוני.
טורה מסביר כי היעדר "אחדות המעורבות" במאבק השחרור נגרם על ידי האימפריאליסטים, אשר לעיתים קרובות מבקשים להפריד ולשלוט.
על פי מדיניות מחושבת של האימפריאליסטים, מספר אפריקאים הוצבו בעמדת נחיתות כלכלית וחברתית על פני האחרים.
לכן, אלה שהוצבו בעמדת יתרון מרגישים שאינם ששים לשחק תפקיד חיובי במאבק השחרור.
האימפריאליסטים ממהרים לנצל במהירות התפתחויות כאלה, תמיד על חשבון המאבק לשחרור.
אחמד פארס א-שדיאק היה סופר, עיתונאי, בלשן ופובליציסט בשפה הערבית, ממוצא לבנוני-מרוני.
נחשב לאחד האבות המייסדים של העיתונות הערבית והספרות הערבית המודרנית.
נולד בסביבות שנת 1805 בשם פארס א-שדיאק בביירות למשפחה נוצרית מרונית.
ב-1825 עבר לקהיר, ושנה לאחר מכן התחתן.
בתקופת שהותו בקהיר, שנמשכה עד 1848 וכללה גם שהות ופעילות במלטה, המיר את דתו לנצרות פרוטסטנטית.
ב-1848 הוזמן לקיימברידג' על ידי המזרחן סמואל לי להשתתף בפרויקט תרגום הביבליה לערבית.
התרגום פורסם ב-1857 ונחשב עד היום לאחד התרגומים הטובים ביותר.
א-שדיאק שהה בבריטניה עם משפחתו במשך כשבע שנים ובסופן קיבל אזרחות בריטית, אך לאחר שלא מצא משרה כמרצה בקיימברידג' ובאוקספורד עזב לפריז בסביבות שנת 1855.
שהותו בפריז ארכה שנתיים בלבד אך הייתה פורייה במיוחד, ובמהלכה כתב את עיקר יצירתו.
בתקופה זו התוודע לסוציאליזם והיה לסוציאליסט, וכן הפך למעריץ נלהב של שייקספיר (בעקבות הידע המפורט שהפגין שייקספיר במחזה אותלו על החברה הערבית, לטענתו, הציע א-שדיאק תאוריה לפיה לשייקספיר רקע ערבי, ושמו המקורי הוא "שייח' זובייר").
בשנת 1857 עזב את פריז; באותה שנה נפטרה אשתו.
מאוחר יותר התחתן עם סאפיה, אישה אנגלית שאימצה את האסלאם.
בהזמנת הביי של תוניס עבר הזוג לתוניסיה, שם שימש א-שדיאק כעורך עיתון וכממונה על אגף החינוך.
בזמן מגוריו בתוניסיה התאסלם ואימץ את השם "אחמד" כשמו הפרטי.
כבר בסביבות 1860 עבר שוב לאיסטנבול, בהזמנת הסולטאן העות'מאני אבדילמג'יט הראשון.
מאז ועד מותו חי באיסטנבול.
בנוסף על תפקידו כמתורגמן רשמי ייסד עיתון בעריכתו, אל-ג'וואיב, שנתמך כלכלית על השלטונות העותמאניים ושליטי מצרים ותוניסיה.
א-שדיאק נפטר באיסטנבול בשנת 1887 ונקבר בלבנון.
מרבית כתביו של א-שדיאק לא ראו אור וחלק מכתבי היד אבדו.
א-שדיאק נחשב לאחד ממגיני השפה ותרבות הערבית, ונאבק בתהליכי ה"טורקיזציה" שהתחוללו באימפריה העותמאנית במהלך המאה ה-19. במקביל פעל למען מודרניזציה של השפה הערבית ושל החברה בעולם הערבי.
א-שדיאק הוא מחבר הספר "א-סאק עלא א-סאק פי מא הו אל-פריאק" (الساق على الساق فيما هو الفارياق) - בעברית: "רגל על רגל בנוגע לאל-פריאק", שעסק בביקורת והטפה לעולם הערבי המוסלמי.
א-שדיאק היה בעל ידע נרחב בלשון הערבית ועסק גם בביקורת על דרכי הלימוד והמחקר של השפה הערבית.
עיקר הביקורת של א-שדיאק נסב על דרכיה של הכנסייה המרונית אליה היה שייך, בעיקר בעקבות מאסרו - עד למותו בכלא - של אחיו המומר אסעד על ידי הבישוף המרוני.
אחמד עבד א-רחמאן הוא ג'ודוקא מצרי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
הוא התחרה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 והודח בסיבוב השני לאחר שהפסיד לאוטר בסטייב הקירגיזי.
אחמד סדיק היה חסיד אומות העולם מיוגוסלביה.
את התואר קיבל סדיק על כך שב־1942 סייע למשפחה יהודית לצאת מאזור הסכנה שבבוסניה, ולעבור לאזור בטוח יותר אשר בשליטה איטלקית.
סדיק הוצא להורג ב־1945 באשמת הצלת יהודים.
אחמד סדיק, או בכינוייו "שארלופ", נולד בשנת 1884 בסילון.
לפי מקור אחר, הוא נולד בסלוניקי, יוון.
הוא הגיע לסרייבו בשנת 1913, רכש בעיר חברים יהודים רבים ועסק במסחר.
לפי המקור הנ"ל, ייתכן שעבר לגור בפזריץ בשנת 1931. לסדיק נולדו שתי בנות – זיינבה (Zejneba) ונאדז'ה (Nadza).
לפי דבריה של זיינבה, בתו של סדיק, המשפחה ידעה שהוא עוזר ליהודים רבים, אך הוא סיפר להם רק על מקרה אחד.
בתחילת 1942, סדיק היה בתחנת הרכבת בקוניצה (Konice), כשזיהה מכר יהודי – סוכן מסרייבו בשם איזידור פאפו (Isidur Papo), ביחד עם אשתו זינבולה, ושני הילדים – ברצו ומיקו.
הוא שאל את איזידור לאן הם נוסעים, ואיזידור השיב – "לסרייבו, הביתה".
סדיק סיפר לו שבסרייבו כבר אין יהודים מכיוון שכולם נלקחו, ואם יגיעו לשם, מייד יגרשו את כל המשפחה למחנה הריכוז יאסנובאץ (Jasenovac).
משפחת פאפו לא ידעה מה לעשות.
סדיק אסף אותם לביתו, הסתיר אותם לתקופת מה, עזר להכין להם מסמכים בדויים, והצליח להעביר אותם לתחום של שליטה איטלקית, וכך ניצלו.
לאחר פעולת ההצלה, מישהו הלשין על מעשיו של סדיק והוא נאסר על ידי הגרמנים ב-1945. הוא גורש באחד הטרנספורטים האחרונים למחנה יאסנובאץ, יחד עם עוד כ־800 אנשים, שם הוצא להורג באשמת סיוע ליהודים.
כל האנשים האחרים מאותו טרנספורט נהרגו גם כן.
מקום קבורתו של סדיק לא נודע.
שמו של אחמד סדיק מונצח על מצבת ענק שהוקמה בסרייבו לזכר קורבנות ולוחמים
לפי מכתבו של יוסף קביליו למרדכי פלדיאל מ"יד ושם", איזידור וזינבולה פאפו ושני ילדיהם עלו לארץ.
איזידור, זינבולה וברצו נפטרו, ובזמנו, מיקו חי באוסטרליה.
קבלת התואר "חסיד אומות העולם"
תואר חסיד אומות העולם של סדיק הוענק ב־29 בינואר 1984 לבתו זיינבה הרדגה סוסיץ' (Zejneba Hardaga Susic) ולבעלה מוסטפא הרדגה (mustafa Hardaga), וכן לאחיו של מוסטפא – איזט הרדגה (Izet Hardaga), ולאשתו בכריה הרדגה (Bachriya Hardaga), על סיועם למשפחות יהודיות בזמן השואה.
ב-16 ביוני 1985 הגיעה זיינבה הרדגה לטקס ב"יד ושם" ובו נטעה עץ בשדרת חסידי אומות העולם בשמה ועל שם בעלה מוסטפא הרדגה ואביה אחמד סדיק.
הם היו מן המוסלמים הראשונים לקבל תואר זה.
אחמד עבדאללה עבד-א-רחמאן היה איש עסקים ופוליטיקאי קומורי ממוצא ערבי, שכיהן בשנים 1959–1973 כחבר בסנאט של צרפת, ואחר כך באוגוסט 1975 ושוב בין 25 באוקטובר 1978 ועד מותו ב-1989 כנשיא קומורו.
הוא כונה "אבי העצמאות והאחדות של קומורו".
אחמד עבדאללה נולד ב-1919 בדומוני בחוף המזרחי של האי אנז'ואן.
הוא היה בנה של משפחה ערבית אצילה ואמידה.
בתחילת דרכו, אחרי סיום בית הספר העממי, (באחד הנאומים שלו ב-1978 תיאר את עצמו כ"אנלפבת, בהשוואה ליריביו שהיו בוגרי לימודים אקדמיים) עבד בחברה הקולוניאלית במבאו.
היה מייצר ונילה וסוחר תחת פיקוחו של אחד מאחיו הגדולים, סעיד עלי עבדאללה עבד א-רחמן שעסק בסחר בין מדגסקר לקומורו.
ב-1946 בתור נכבד של הקהילה נכנס לחיים הפוליטיים ונבחר כחבר במועצה הכללית של קומורו.
הצטרף ל"מפלגה הירוקה" מיסודו של סעיד מוחמד שייח.
ב-1950 היה יושב ראש המועצה הכללית.
ב-1953 ליווה את סעיד מוחמד שייח שנבחר כחבר באספה הלאומית הצרפתית.
הוא עצמו נבחר לסנאט הצרפתי ב-1959. עבדאללה הצליח להשתלט על כמעט כל תעשיית הוונילה באי אנז'ואן והשקיע בהמשך את רווחיו ברכישת מטעים, בעיקר במאיוט.
ב-1958 כפתה הממשלה הצרפתית על חברת קומורו במבאו למכור מחדש חלק מאחוזותיה הגדולות.
אחמד עבדאללה שהיה חבר בקבוצת העבודה בתחום רפורמת האדמות, נמנה עם הרוכשים הראשונים של אחוזות אלה.
החל מ-1961 בימי משטר האוטונומיה שהונהג על ידי צרפת, הגדיל אחמד עבדאללה את נכסיו על ידי ייבוא אורז, המזון הבסיסי של תושבי קומורו.
הוא קנה במחיר זול, מסובסד על ידי צרפת, ומכר אותו במיחר גבוה.
עבדאללה פיתח עם הזמן רשת של מקורבים שהיו תלויים בו.
במהלך השנים הפך עבדאללה לאחד מעשרת האנשים העשירים ביותר באזור האוקיינוס ההודי.
חלש גדול מרכושו הוא השקיע בצרפת.
ב-1968 נבחר מחדש לסנאט הצרפתי.
אחרי מותו של סעיד מוחמד שייח ב-1970, הוא כרת ברית עם RDPC (ההתלכדות הדמוקרטית של העם הקומורי) אולם רצה להאיץ את תהליך קבלת העצמאות והצטרף לאיחוד הדמוקרטי של קומורו.
הוא השתתף בהדחת ממשלתו של סעיד אברהים ובעקבות הצלחת "המצנפות הירוקות" בבחירות המקומיות בדצמבר 1972 הפך בדצמבר 1972 לראש ממשלת קומורו.
ב-9 בינואר 1973 התפטר מהסנאט הצרפתי.
הוא ניהל את המשא ומתן שהוביל להסכמי 15 ביוני 1973 עם ממשלת צרפת, שפתחו את הדרך לעצמאות האיים.
ב-22 בדצמבר 1974 95% מקולותיהם של תושבי ארבעה איים הצביעו בעד בעד עצמאות, מלבד האי מאיוט שבו עבדאללה היה לא פופולרי ושבו נספרו 65% קולות "נגד" העצמאות.
לפי חסידי העצמאות, ממשלתו של ז'אק שיראק לא כיבדה את כללי המשפט הבינלאומי כאשר אפשרה למאיוט להישאר צרפתי.
החלטה זו שאושרה על ידי הפרלמנט הצרפתי ב-3 ביולי 1975 שימשה כעילה לאחמד עבדאללה להגיב ב-6 ביולי 1975 בהכרזה חד צדדית על עצמאות קומורו.
עבדאללה הפך על ידי כך לראש המדינה הראשון של קומורו העצמאית.
אבל זאת לא לזמן רב, מכיוון שב-3 באוגוסט 1975 הוא הודח בהפיכה שאורגנה באי קומורו הגדול על ידי עלי סואליך ה"סוציאליסט" ושכיר החרב הצרפתי הידוע בוב דנאר.
כמאה אנשי צבא - "מפינדוזי" - בשירות שכירי החרב - ליוו את עבדאללה מחוץ לאי אנז'ואן והוא יצא לגלות צרפת.
במאי 1978 הפיכה שנייה, גם היא מאורגנת על ידי בוב דנאר, החזירה את עבדאללה לשלטון.
ב-21 במאי 1978 זכה עבדאללה להתקבל בחזרה למולדת בקבלת פנים עממית והכריז בפני העיתונאים המערביים: "עלי ליצור את עצמי מחדש".
הוא השכין משטר אוטורקטי שבו האופוזיציה הייתה פורמלית בלבד.
ב-23 באוקטובר 1978 נבחר אחמד עבדאללה כמועמד יחיד לתפקיד של נשיא הרפובליקה הפדרלית האסלאמית של קומורו.
ב-1982 הוא ביטל את כל המפלגות הפוליטיות והקים מפלגת יחיד "האיחוד הקומורי למען קדמה" שכונתה "המפלגה הכחולה".
בהדרגה השמטר הפך לדיקטטורי, כשהוא מסתמך על שכירי החרב של בוב דנאר שהיה כמו שליט מאחורי הקלעים.
שכירי החרב הצליחו למנוע כמה ניסיונות הפיכה.
בתקופה זו הוצאו מספר נציגי האופוזיציה להורג או נעלמו.
כמועמד יחיד בבחירות נבחר עבדאללה מחדש כנשיא ב-30 בספטמבר 1984 וב-22 במאי 1987 מפלגתו תפסה את כלל מושבי האספה הפדרלית
עבדאללה פתח את המדינה בפני משקיעים זרים, בעיקר דרום-אפריקאים
בתמורה הפכה מורוני לבסיס עורפי של דרום אפריקה במבצעים שלה נגד מוזמביק וצרפת השתמשה בקומורו שאמצעי עקיפת החרם הבינלאומי נגד משטר האפרטהייד הדרום-אפריקאי.
עבדאללה ניהל חיי צניעות בלי לנקר עיניים, והפגין נדיבות על ידי מימון חתונות ועליות לרגל למכה לאנשים שונים.
בשנותיו האחרונות התסגר יותר ויותר בבתיו, מוקף בשכירי חרב כשהשחיתות במדינה הגיעה לשיאים.
בשלב מסוים פרצו מתחים בינו לבוב דנאר וב-26 בנובמבר 1989 כשהיה בן 70 נרצח עבדאללה בצרור כדורי תת-מקלע בלשכתו במורוני בנוכחותו של בוב דנאר.
לפי סברה נפוצה דנאר ארגן את הרצח מכיוון שעבדאללה התכוון לפטרו מתפקידו כמפקד המשמר הנשיאותי.
נסיבות רציחתו של עבדאללה נותרו מסתוריים.
במשפט טען דנאר שאחמד עבדאללה נרצח על ידי שומרו האישי עבדאללה ג'אפר במסגרת הפיכה בהובלת סעיד מוחמד ג'והר.
דנאר טען שהוא עצמו היה יעד ההתנקשות ושהנשיא נורה בטעות.
ב-20 במאי 1999 בוב דנאר וסגנו, דומיניק מלקרינו, זוכו מחוסר ראיות על ידי חבר מושבעים בבית משפט בפריז.
למחרת מותו של אחמד עבדאללה, ב-27 בנובמבר 1989 התמנה סעיד מוחמד ג'והר, אחיו למחצה של עלי סואליה, כראש ממשלה זמני ובהמשך כיהן כנשיא בשנים 1995-1989. דנאר ניסה למנוע מג'והר לתפוס את השלטון, אבל כוחות צרפתיים התערבו וגרשו את דנאר ואת שכירי החרב שלו מקומורו.
עבדאללה הוריש למשפחתו נכסים עצומים אבל המדינה נותרה לא מפותחת ומושחתת.
אחמד עבדאללה קבור במאוזולאום בדומוני, לצד אשתו.
חתן שלו, טג'ידין בן סעיד מסונדי כיהן כראש ממשלת קומורו ב-1996 וכנשיא זמני של קומורו ב-1999-1998.
אחמד נור-אלהי (בפרסית: احمد نورالهی; נולד ב-1 בפברואר 1993) הוא כדורגלן איראני המשחק בעמדת הקשר בשבאב אל-אהלי דובאי ובנבחרת איראן.
כשהיה בן 16, נור-אלהי הצטרף לאקדמיית הנוער של פואד יזד.
כשנתיים לאחר מכן, הוא קודם לקבוצה הבוגרת של מועדון כדורגל זה.
במהלך שלוש שנותיו בקבוצה, הוא עזר לפואד יזד להישאר בליגת המשנה האיראנית.
ב-13 ביוני 2014, הוא חתם על חוזה לשלוש שנים בפרספוליס.
הוא הופיע לראשונה במדי הקבוצה בליגת העל האיראנית במחזור השני של עונת 15–2014 מול פולאד.
בחלון העברות של ינואר 2017, הוא הושאל לטרקטור עד לתום העונה.
באוקטובר 2018, נור-אלהי זומן למחנה האימונים של הנבחרת האיראנית בטהראן על ידי המאמן באותה התקופה, קרלוס קיירוש.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ב-15 בנובמבר 2018 במשחק מול נבחרת טרינידד וטובגו.
שערו הראשון הגיע ב-10 באוקטובר 2019, כשכבש את השער הראשון בניצחון הבית המוחץ 0–14 על נבחרת קמבודיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
אחמד עלי אל-מַאֲווָאֹוִוי היה קצין בדרגת גנרל בצבא מצרים בתקופת ממלכת מצרים.
שירת בתור מפקד חיל המשלוח המצרי במהלך מלחמת העצמאות ופוטר לאחר המלחמה בידי פארוק, מלך מצרים.
יליד 1897, סוהאג, מצרים בשלטון האימפריה הבריטית.
מאוואווי השלים את לימודיו באקדמיה צבאית בשנת 1916. מונה לדרגת רב-סרן כראש מחלקת ההכשרה על מבצעים צבאיים.
הועלה לדרגת בריגדיר גנרל בשנת 1945 והפך למפקד בריגדת חיל הרגלים ה-4. מונה בשנת 1947 למפקד דיוויזיית חי"ר.
עם תחילת מלחמת העצמאות וגיבוי ערביי ישראל בידי הליגה הערבית, מאוואווי העביר את מטהו לאל עריש שם הוצב יחד עם כוח חי"ר.
כאשר הגיע הצו המלכותי מידי פארוק, מלך מצרים על הכנות לפלישה, מאוואווי נותר ספקן ושוחח עם ראש ממשלת מצרים, מחמוד פהמי נוקראשי, לגבי רמת המוכנות של הצבא המצרי למלחמה.
מאוואווי הועלה, על פי צו מלכותי, לדרגת גנרל ב-14 במאי, ומונה למפקד הגזרה הדרומית בארץ ישראל ולמפקד פעולות הצבא המצרי במסגרת המלחמה.
על פי דיווח חשאי של צבא מצרים, חיל המשלוח המצרי התפצל לשתי יחידות רגלים, הראשונה והגדולה מבין השתיים ניתנה לפיקודו של מאוואווי, ויחידה שנייה קלה יותר ונייד בראשות אחמד עבד אל-עזיז.
הכוחות בראשות מאוואווי כלל את רגימנט החי"ר ה-1 (שמספר אנשיו נע בין 700–750), רגימנט החי"ר ה-6 (מנה בין 700–750), רגימנט החי"ר ה-9 (מנה בין 700–750), רגימנט סיור משוריין (כלל 35 כלי רכב משוריינים), רגימנט טנקים קל (כלל שבעה טנקים) וחמש סוללות תותחים (סך הכל 40 תותחים).
כוחותיו נעו בשני טורים, האחד דרך עזה לעבר תל אביב והשני דרך באר שבע לעבר ירושלים.
במהלך יולי אירח מאוואווי את פארוק, מלך מצרים עת ביקורו בחזית הנגב.
מאוואווי פיקד על הכוחות המצרים במהלך קרב יד מרדכי ומאוחר יותר בקרב על ניצנים, במסגרתו נפל קיבוץ ניצנים לידי הכוחות המצרים לאחר מאבק עקוב מדם.
חיל המשלוח המצרי ספג את המתקפה הישראלית במהלך מבצע פלשת אך התקדמותו נעצרה לבסוף במערכה על נגבה, במהלכה ספגו הכוחות המצרים תחת מאוואווי ומוחמד נגיב פגיעה צבאית קשה.
כוחותיו של מאוואווי ספגו במהלך ההפוגה השנייה את מבצע מוות לפולש ומבצע גי"ס ומנעו מבחינה זמנית את התקדמות צה"ל אל הנגב.
מאוואווי שלח במהלך ההפוגה השנייה דיווח אל קהיר במסגרתו הביע דאגה עקב מחסור באוכל ונשק ומתיחת קווי האספקה.
אזהרותיו של מאוואווי לא נענו ובהמשך נחל חיל המשלוח סדרת הפסדים שהביאו לכיבוש של הנגב בידי צה"ל.
על הפסדו במלחמה, פארוק, מלך מצרים הוריד את מאוואווי מכל דרגותיו והביא לפיטורו ב-20 באוקטובר.
מאוואווי היה נשוי ואב לארבעה.
נפטר בשנת 1979 באלכסנדריה, עיר מגוריו.
אחמד סוהיל סאבר אל-חמוונדי הוא כדורגלן קטרי יליד עיראק המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אל-ערבי מליגת העל הקטרית, בהשאלה מא-סד, ובנבחרת קטר.
סוהיל הוא בנו של כדורגלן נבחרת עיראק לשעבר, סוהיל סאבר.
אחיו הוא הכדורגלן ראמי סוהיל.
סוהיל החל את הקריירה המקצוענית שלו בא-סד מליגת העל הקטרית.
ב-19 בנובמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–4 על אום סלאל במסגרת המחזור השמיני בליגה לעונת .
ב-1 בדצמבר 2018 הושאל סוהיל למשך חצי עונה לאל-אהלי, גם היא מליגת העל הקטרית.
הוא ערך שש הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע שער אחד.
בעונת הושאל למשך עונה לאל-וכרה מליגת העל הקטרית, במדיה ערך 13 הופעות ליגה.
בעונת שיחק סוהיל בא-סד, וזכה עמה באליפות קטר.
ב-9 בספטמבר 2021 הושאל למשך עונה אחת לאל-ערבי מליגת העל הקטרית.
ב-4 ביולי 2021 ערך סוהיל את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בניצחון 0–1 על נבחרת אל סלוודור במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר גביע הזהב 2021, אך לא זכה לשחק בטורניר.
אחמד איברהים סלמאן הוא כדורגלן ערבי-ישראלי, המשחק בעמדת החלוץ בבני סכנין מליגת העל.
סלמאן נולד בשכונת בית צפאפא שבמזרח ירושלים, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
הצטרף למחלקת הנוער של הפועל קטמון ירושלים כאשר היה בן 14, והמשיך בה גם תחת השם הפועל ירושלים לאחר האיחוד בין המועדונים.
ב-31 ביולי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של הפועל ירושלים, בניצחון 1–0 נגד בית"ר ירושלים, במסגרת שלב הבתים של גביע הטוטו.
ב-21 בדצמבר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בבוגרים בליגת העל בניצחון 3–1 נגד הפועל נוף הגליל.
ב-10 בינואר 2023 נרכש על ידי מכבי נתניה מליגת העל, תמורת כמיליון שקל.
שיחק כחלוץ נבחרת הנוער של ישראל עד גיל 19 במוקדמות ובטורניר הסופי, באליפות אירופה לנוער 2022, ואף הבקיע את שער היתרון הזמני מול סרביה בשלב-הבתים של הטורניר הסופי שנגמר בתיקו 2–2. בסך הכל, לסלמאן שני שערים מתוך 21 הופעות במדי נבחרת הנוער.
אחמד סוראדג'י (10 בינואר 1949 – 10 ביולי 2008; ידוע גם בשם Nasib Klenwag ו-Datuk Maringgi) היה רוצח סדרתי אינדונזי שהודה בחניקתן למוות של 42 נשים בגילאי 11–30 בשנים 1986–1997 כחלק מהליך פולחן שהיה אמור להעניק לו כוחות מיסטיים.
סוראדג'י התגורר במדן, עיר הבירה של מחוז צפון סומטרה שבאינדונזיה.
הוא היה מגדל בקר ושימש כדוקון, אדם במעמד של בעל כוחות על-טבעיים.
קהל הלקוחות של סוראדג'י היו לעיתים קרובות נשים שחיפשו את הדרכתו כיצד למצוא מזל טוב או לשמור על יופיין.
ב-24 באפריל 1997 ביקשה סרי קמלה דיווי מנהג ריקשה בן 15 לקחת אותה לביתו של סוראדג'י, וביקשה ממנו לשמור על כך בסוד.
שלושה ימים לאחר מכן נמצאה גופתה הערומה והמרקיבה של דיווי בתוך שדה קני סוכר.
נהג הריקשה דיווח למשטרה ולמשפחתה של דיווי שהוא הוריד אותה בביתה של סוראדג'י שלושה ימים קודם לכן, והמשטרה הגיעה לביתו של סוראדג'י כדי לעמת אותו עם הסיפור.
אף על פי שהכחיש כל קשר להריגתה של דיווי, המשטרה מצאה בביתו את תיק היד, השמלה והצמיד של דיווי, וב-30 באפריל 1997 הוא נעצר.
במהלך חקירתו נשבר סוראדג'י והודה ברציחתה של דיווי, ואז חשף כי הרג עוד 42 נערות וקבר אותן בשדה קנה הסוכר בו אותרה גופתה של דיווי.
בחיפושים שנערכו בשדה נמצאו 42 חלקי גופות, אך חלקן היו רקובות עד כדי כך שלא ניתן היה לזהותן.
הוא סיפר לחוקריו כי בשנת 1986 הופיעה רוח הרפאים של אביו בחלומו ואמרה לו לשתות רוק של 70 צעירות מתות כחלק מהליך פולחן כדי שיוכל להפוך לבעל יכולות מרפא על-טבעיות.
סוראדג'י חשש שייקח לו יותר מדי זמן להיתקל ב-70 נשים מתות, ועל כן החליט להרוג 70 נשים בעצמו.
בשל תפקידו כשאמאן וכמכשף הגיעו אליו נשים צעירות כדי לקבל עצות רוחניות על מנת להפוך את עצמן ליפות או לעשירות יותר, או כדי שסוראג'י יוכל להטיל כישוף על בני זוגן כדי שלעולם לא יהיה להם רומן.
הוא היה לוקח אותן לשדה קנה הסוכר וקובר אותן עד המותניים, בטענה שזה חלק מהטקס.
לאחר מכן הוא היה חונק אותן למוות ושותה את הרוק שלהן, מפשיט את הבגדים מגופן כדי להאיץ את הריקבון וקובר אותן שוב באדמה כשראשיהן מופנים לעבר ביתו.
משפטו של סוראדג'י החל ב-11 בדצמבר 1997, וכתב האישום נגדו כלל 363 עמודים.
יחד איתו הואשמו שלוש נשותיו, שהיו אחיות, בכך שסייעו ברציחות ובהטמנת הגופות.
סוראדג'י טען לחפותו, ונשותיו טענו שהודאותיהן הוצאו בעינויים על ידי המשטרה.
ב-27 באפריל 1998 נפסק כי הוא אשם, והוא נידון למוות על ידי כיתת יורים.
גם אחת מנשותיו, טומיני, נידונה למוות על סיועה במעשי הרצח, אך עונשה הופחת למאסר עולם.
גזר דינו של סוראדג'י בוצע ב-10 ביולי 2008. גופתו הובאה לקבורה בחשאי לאחר זמן מה, מפני שמשפחות הקורבנות תכננו לשבש את הליך לווייתו ביום ההוצאה להורג.
אחמד פאדל הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת אל-וכרה מליגת העל הקטרית ובנבחרת קטר.
בשנת 2010 חתם באל-וכרה מליגת העל הקטרית.
בעונת הושאל פאדל למועדון ספורט קטר מליגת העל הקטרית, במדיה ערך 20 הופעות ליגה, בהן הבקיע שער אחד.
לאחר תקופת ההשאלה חזר לאל-וכרה.
פאדל היה חלק מסגל נבחרת קטר עד גיל 23 בטורניר גביע אסיה עד גיל 23 בשנת 2016, וערך ארבע הופעות בטורניר.
ב-27 באוקטובר 2022 ערך פאדל את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בניצחון 1-0 על נבחרת הונדורס במשחק ידידות.
אחמד עלאא' א-דין עבד אל-מותעאל הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אל-ע'ראפה מליגת העל הקטרית ובנבחרת קטר.
עלאא' א-דין החל את הקריירה המקצוענית שלו בא-ריאן מליגת העל הקטרית.
ב-7 ביולי 2017 חתם באל-ע'ראפה מליגת העל הקטרית.
ב-15 בנובמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בניצחון 1–4 על נבחרת תימן במסגרת מוקדמות גביע אסיה 2015. ב-23 בדצמבר 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–2 על נבחרת ירדן במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת קטר בטורניר גביע אסיה 2019, בו זכתה נבחרתו, וכן בטורנירים קופה אמריקה 2019 וגביע הזהב 2021.
נכלל בסגל נבחרת קטר לטורניר מונדיאל 2022.
אחמד עוואד בן מובארכ הוא פוליטיקאי תימני שכיהן בתפקידו האחרון כראש ממשלת תימן מה-5 בפברואר 2024 ועד ה-3 במאי 2025. הוא היה בעבר שגריר תימן בארצות הברית, שגריר תימן באו"ם, ושר החוץ.
מובארכ נולד בשנת 1968 בעדן שבתימן.
הוא קיבל תואר דוקטור במנהל עסקים מאוניברסיטת בגדאד.
היה פרופסור באוניברסיטת צנעא, שם הוא עמד בראש המרכז למנהל עסקים, המנוהל בשיתוף פעולה על ידי אוניברסיטת צנעא ובית הספר לניהול מאסטריכט בהולנד (MSM).
הוא צורף כפרופסור לתוכנית ה-MBA המשותפת הנערכת על ידי MSM ואוניברסיטת צנעא.
באוניברסיטת המדע והטכנולוגיה בצנעא, הוא שימש כראש מחלקות טכנולוגיות מידע אדמיניסטרטיביות וניהול שיווק וייצור, וכן היה מנהל אבטחת איכות ופיתוח מ-2007 עד 2009.
בעבר שימש כיועץ לפרויקטים בינלאומיים רבים בתימן בחינוך, תעסוקה ופיתוח בינלאומי.
הוא גם חבר בוועד המנהל של הקרן לפיתוח מנהיגי נוער ועמד בראש יועצים מנהליים רבים, מפגשי הכשרה וסדנאות עבור מספר עמותות ציבוריות ופרטיות בתימן, בחריין, בורונדי, אתיופיה, רומניה, הולנד, צרפת וגרמניה.
במרץ 2013, בן מובארכ נבחר למזכ"ל ועידת הדיאלוג הלאומי לפיוס , המורכבת מנציגי כל המפלגות הפוליטיות והקבוצות האזרחיות המופקדות על ביצוע רפורמות.
הוועדה פורקה בינואר 2014 לאחר שאישרה מערכת פוליטית פדרלית במדינה.
לאחר מכן מונה למנהל לשכת נשיא תימן.
בשנת 2014, לאחר שממשלת תימן הנתמכת על ידי ערב הסעודית הפציצה את צפון המדינה, החות'ים, שמולדתם המסורתית נמצאת בצפון, ליד הגבול הסעודי, הפגינו בבירה צנעא.
מפגינים חמושים השתלטו על אזורי ממשלה.
התקוממות זו הובילה להתפטרותו של ראש הממשלה מוחמד בסינדוואה.
בן מובארכ הועלה לדרגת הרמטכ"ל ומונה ב-7 באוקטובר 2014 לראש הממשלה על ידי הנשיא עבד רבו מנסור האדי למרות התנגדות החות'ים, בטענה להיעדר הסכם רשמי לפתרון הסכסוך.
ב-9 באוקטובר, יומיים לאחר מכן, בלחץ המורדים, הוא הגיש את התפטרותו וח'אלד בחאח מונה במקומו.
ב-17 בינואר 2015 נחטף בן מובארכ על ידי חמושים הנאמנים לנשיא לשעבר עלי עבדאללה סאלח בצנעא.
החות'ים ופקידי ממשל הגיעו להסכם ב-21 בינואר לסיום עימות צבאי ופוליטי, שעל פי הדיווחים היה אמור לכלול את שחרורו של בן מובארכ, אך ההסכם קרס במהירות כאשר הנשיא עבד רבו מנסור האדי ושריו פרשו תחת לחץ המורדים.
לפי הדיווחים הוא שוחרר בנפת שבוה ב-27 בינואר, עשרה ימים לאחר חטיפתו.
ב-3 באוגוסט 2015 מונה לשגריר תימן בארצות הברית.
ב-5 בפברואר 2024 מינתה מועצת המנהיגות הנשיאותית התימנית המוכרת בינלאומית את בן מובארכ לראש ממשלת תימן, במקום מעין עבד אל-מאלכ סעיד.
ב-3 במאי 2025 התפטר מתפקיד ראש ממשלת תימן, ובמקומו מונה סאלם סאלח בן בריכ.
אחמד עלם אל-הודא (בפרסית: احمد علمالهدی; נולד ב-1 בספטמבר 1944) הוא אייתוללה ופוליטיקאי איראני, איש דת שיעי תרייסרי שמשמש כחבר במועצת המומחים האיראנית.
הוא אמאם תפילת יום שישי במשהד והוא נציגו של המחוז אליו שייכת העיר, ח'וראסאן רזאווי במועצת המומחים.
אלאמולהודה הוא חבר באגודת הכמורה הלוחמת.
אחמד עלם אל-הודא נולד ב-1944 במשהד, ומשנת 1959 למד במדרסת משהד אצל אדיב ניישבורי, אחמד מודרס יזדי, מורטזה שאהרודי, עלי משקיני ופאיז גונבאדי.
אחר כך השתתף בקורס משפט זר של מוחמד האדי מילאני.
מ-1980 עד אוגוסט 1982, הוא היה אחראי על ועדת המהפכה האסלאמית של המחוז הראשון של טהראן.
הוא היה אחד המבקרים הבולטים של תוצאות הבחירות לנשיאות איראן 1997 ושל ממשלתו של מוחמד חתאמי, והוא היה בין אנשי הדת הבודדים שתמכו בתנועת אגודת אנשי הדת הלוחמים (מה שסייע בסופו של דבר לניצחונו של מחמוד אחמדינז'אד בבחירות 2005).
אחמד עלם אל-הודא מונה לאימאם תפילת יום שישי של העיר משהד ב-17 באפריל 2004. בכל דרשת תפילת יום שישי הוא נוהג להגיד את הדרשה בערבית, במקביל לפרסית.
בשנת 2005 נבחר לחבר במועצת המומחים האיראנית כנציג מטעם פרובינציית ח'וראסאן רזאווי.
שמו של אחמד עלם אל-הודא הופיע בתקשורת הבינלאומית כנואם בעצרת ב-30 בדצמבר 2009 שנערכה לטובת המשטר האסלאמי, שם צוטט כמי שקורא למתנגדים של המנהיג העליון עלי ח'אמנאי בהערות ששודרו בטלוויזיה הממלכתית האיראנית, אמר אלאמולהודה למפגינים:
עלם אלהדי היה מבקר חריף של אכבר האשמי רפסנג'אני, ראש אספת המומחים הקודם, אותו תקף עלם אלהדי בשל "שתיקתו לנוכח עלבונות חסרי תקדים נגד מנהיג המהפכה" (עלי ח'אמנאי), והזהיר אותו "לבצע רפורמה".
התנהגותו לפני שהיה מאוחר מדי."
בשנת 2016 מונה לנציגו של המנהיג העליון של איראן בפרובינציית ח'וראסאן רזאווי, לאחר מותו של קודמו עבאס ועז טבאסי.
עלם אל-הודא ידוע בצעדים המגבילים שלו נגד זכויות נשים באיראן.
הוא דיבר בתפילות יום השישי שלו נגד זכותן של נשים לרכוב על אופניים במשהד.
הוא מתנגד לכניסת נשים לאצטדיוני כדורגל במשהד.
הוא מתנגד לקיום קונצרטים במשהד, מתוך אמונה שאנשים שנוסעים ל"עיר הקדושה משהד" צריכים לבוא רק לתפילות.
הוא תואר כ"בכיר" ו"שמרני במיוחד" ו"קשיח".
בנוסף משמש כאמאם הגדול של מקדש האימאם א-רידא.
ביתו, ג'מילה עלם אל-הודא, הייתה נשואה לנשיא איראן לשעבר אברהים ראיסי.
אחמד עדוויה היה זמר עממי ושחקן קולנוע מצרי.
עדוויה נולד ב-26 ביוני 1945 במחוז אל-מניא שבמצרים.
הוא היה הבן ה-13 במשפחה בת 14 ילדים.
בשנת 1969 הוא החל קריירת שירה.
משיריו המוכרים ביותר הוא יא בינת אל סולטן.
בשנת 1989 הורעל עדוויה על ידי האמיר הכוויתי טלאל בן נאצר, לאחר שזה חש עצמו פגוע מן השיר יא בינת אל סולטן.
עדוויה נפגע באופן חמור ככל הנראה ממנת יתר של סם, אך שרד ונותר בחיים.
בן נאצר נידון למוות ומת בשנת 2014 בכלא בכווית.
כמה משיריו זכו לגרסאות כיסוי פופולריות בעברית בישראל: "יא בינת אל סולטן", "בסבוסה" (גרסת כיסוי לשיר סיתו), "חביבי יא עיני" בגרסתו של סמיר שוקרי, שבה שולב חלק משירו של עדוויה "יַא תַאעֶבְּנִי" עם השיר של הזמרת הלבנונית מאיא יזבכ.
גרסת הכיסוי המוכרת ביותר בישראל לשיר של עדוויה היא "רונה" של סמיר שוקרי, גרסת כיסוי לשירו יַא דֻנְיַא זַחְמַה (زحمة يا دنيا زحمة - "העולם צפוף").
הוא נישא בשנת 1976 לוואניסה, לה היה נשוי עד מותה ב-2024. יש להם שני ילדים, בת ובן.
בנו מוחמד הוא זמר מצרי גם הוא.
הוא נפטר בקהיר ב-29 בדצמבר 2024 ממחלה כרונית.
אחמד נסאר הוא פוליטיקאי ופסיכולוג חינוכי ישראלי, המכהן כראש עיריית עראבה.
אחמד נסאר נולד ב־1969 לעלי ולביבה נסאר, החמישי מבין שישה בנים.
בהיותו בן ארבע התייתם מאביו.
בילדותו עבד כרועה צאן, בחקלאות ובקטיף, במטרה לסייע לפרנסת משפחתו.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים עבד כמנהל עבודה בקבלנות יומית והתמקצע בתחום הדבקת פסיפס.
הוא עבד בענף הבניין עד לשנת 1993.
בשנים 1993–1998 למד פסיכולוגיה באוניברסיטת בוקרשט ברומניה, שם סיים תואר שני ולאחר מכן תואר שלישי בפסיכולוגיה (2004).
עבודת הדוקטורט עסקה בדינמיקה של פעילות למידה בהתאם ליחס חרדה-ביטחון עצמי ונכתבה בהדרכת פרופ' מיכאיל גולו .
לאחר שובו לישראל ב-1998, החל לעבוד כפסיכולוג חינוכי בשירות הפסיכולוגי-חינוכי בראמה, והתנדב במשך שנה בשירות פסיכולגי חינוכי בג'סר א-זרקא.
בהמשך שימש כיועץ חינוכי בבית הספר "עתיד" בכפר יאסיף, וכפסיכולוג חינוכי בשירותים הפסיכולוגיים של עוספיא וג'סר א-זרקא.
לאחר מכן עבד במשך שנתיים כמרצה לפסיכולוגיה במכללת בית ברל.
בשנים 2002–2012 עבד כפסיכולוג ביחידת האבחון במרכז האבחון והשיקום למוגבלים בנצרת.
בשנת 2003 מונה למנהל השירות הפסיכולוגי-חינוכי בג'סר א-זרקא, תפקיד בו החזיק עד לשנת 2008. במקביל, עבד בחצי משרה כפסיכולוג של "מעון אלאנואר-פנימיות אבו דאוד" במג'דל כרום.
בשנת 2005 קיבל הסמכה כפסיכולוג חינוכי ממועצת הפסיכולוגים.
בהמשך עבד כפסיכולוג מאבחן לילדים עם לקויות למידה בחברת "אקסיומה" ומשנת 2011 ועד בחירתו לתפקיד ראש העיר ב-2024 שימש כפסיכולוג מטפל בעמותת אלה.
בשנת 2015 השלים לימודי תעודה בפסיכותרפיה קוגניטיבית התנהגותית (CBT) באוניברסיטת חיפה.
בשנים 2009–2021 ניהל את השירות הפסיכולוגי-חינוכי בטובא-זנגרייה, ובשנים 2021–2022 ניהל את השירות הפסיכולוגי בכעביה-טבאש-חג'אג'רה.
בבחירות בשנת 2008 התמודד נסאר למועצת עיריית עראבה.
רשימתו "אבנאא אל־בטוף" זכתה במושב אחד במועצה.
במהלך כהונתו שימש בתפקידים שונים, בהם חבר ועדות: חינוך, רווחה, מכרזים ושיום, וכן רכז הוועדה העממית.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 נבחר בשנית למועצת העיר, כיהן כחבר אופוזיציה ושימש כיו"ר ועדת ביקורת עד בחירות 2018.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד לראשות העיר מול שלושה מועמדים, אך הפסיד לעומר ואכד, לאחר שקיבל 35.18% מהקולות לעומת 45.42% לואכד.
בבחירות ב-2024 התמודד מול חמישה מועמדים, ראש העירייה המכהן עומר ואכד, סאלח בדארנה, מהדי נעאמנה, מוסא עאסלה ותאופיק עאסלה.
בסיבוב הראשון זכה ב-32.59% מהקולות ורשימתו קיבלה שני מושבים במועצה.
ביוני 2024 נבחר ליו"ר איגוד ערים לאיכות הסביבה אגן בית נטופה.
באירוע זיכרון לאירועי אוקטובר 2000 שהתקיים ב-2025 כינה את ישראל "אויב שפל וברברי" וקרא להמשך המאבק.
מנכ"ל משרד הפנים ישראל אוזן הודיע שיבחן את פעילות המשרד מול עיריית עראבה וימליץ לשר הפנים לעצור תקציבים לעיר.
במכתב למנכ"ל השיב נסאר שכוונתו הייתה למדיניות השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר והוא רואה במדינת ישראל כמדינתו.
הוא נשוי לוואפיאה, רופאת ילדים במקצועה, ואב לחמישה.
אחמד סח'ר ח'אלוסי בסיסו, הידוע בשם סח'ר בסיסו , הוא מהנדס ופוליטיקאי פלסטיני.
חבר המועצה הלאומית הפלסטינית, חבר בתנועת הפת"ח ובמועצה המהפכנית של פת"ח.
הוא כיהן כשר בממשלת הרשות הפלסטינית.
בסיסו נולד בבאר שבע ב-1944, ולמד בתיכון בעיר עזה.
כבר בשנות לימודיו כסטודנט נבחר כנשיא האיגוד הכללי של סטודנטים פלסטינים, בתחילה ב-1965 באסיוט, ולאחר מכן ב-1968 באלכסנדריה, שם למד הנדסה והשלים תואר ראשון.
במסגרת תפקידיו היה מעורב גם בדיאלוג של הרשות הפלסטינית עם ארגון הטרור חמאס, הוא היה חבר גם בוועדת החקירה של פת"ח שהוקמה כדי לחקור את מוחמד דחלאן, את המצב ברצועת עזה ונושאים הקשורים ליחסים עם חמאס..
עם זאת, ב-2012 היה מעורב בתקרית מול חמאס, כשבמהלך עימות עם אנשי חמאס השמיע קללות וחמאס דרש להעמיד אותו לדין באשמת כפירה.
ב-26 באוקטובר 1999 הוא מונה לחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת אל-אזהר בעזה.
אחמד עבד אל-ח'אלק הוא קצין מודיעין מצרי.
הוא אחד הקצינים הבולטים של שירות הביון הכללי המצרי העוסקים בשאלה הפלסטינית.
תחילה שירת עבד אל-ח'אלק כנספח צבאי בשגרירות מצרים בעזה.
אל-ח'אלק היה חבר במשלחת הביטחונית המצרית שהשתתפה במשא ומתן סביב תוכנית ההתנתקות ב-2006 ועימות פתח–חמאס לאחר מכן.
הוא גם מילא תפקיד משמעותי בעסקת שליט ב-2011.