tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1517 כבשו העות'ומנים את יהודה.
בשנת 1917 אזור יהודה נכבש על ידי הבריטים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בתוכנית החלוקה נכלל חלק מאזור יהודה במדינה הערבית וחלקו במדינה היהודית.
לאחר סיום מלחמת העצמאות חלק מאזור יהודה הערבי נכבש על ידי ישראל והחלק שלא נכבש נותר בשליטה ירדנית.
במהלך מלחמת ששת הימים כל אזור יהודה נכבש על ידי ישראל והוקמו בו התנחלויות רבות.
בימינו חלק מאזור יהודה נמצא תחת ממשל צבאי ישראלי.
יער בן שמן - אחד מהיערות הגדולים במרכז הארץ.
מערת שורק - שמורת אבשלום (מערת הנטיפים / מערת אבשלום)
נבי סמואל - תצפית נוף, גן לאומי, שמורת טבע ואתר קדוש.
חברון "עיר האבות" - בעיר נמצאת מערת המכפלה שהיא האתר המרכזי בעיר העתיקה של חברון.
גן לאומי תל לכיש - שרידי אחת הערים המקראיות החשובות ביהודה.
יער יתיר (בדרום הר חברון)
יְהוּד-מוֹנוֹסוֹן (לשעבר: יהוד, נוה מונוסון) היא עיר במזרח בקעת אונו במחוז מרכז.
העיר קיבלה את שמה המאוחד במסגרת איחוד רשויות מקומיות של העיר יהוד עם היישוב הקהילתי הסמוך לה נְוֵה מוֹנוֹסוֹן (הידוע גם כנְוֵה אֶפְרָיִם מונוסון) בשנת 2003. במסגרת הסכם האיחוד נקבע, כי נווה מונוסון ימשיך לשמור על האוטונומיה שלו ועל צביונו הקהילתי באמצעות מנהלה מקומית במעמד סטטוטורי של ועד רובע עירוני.
מתוך האוכלוסייה המאוחדת הנ"ל, אוכלוסייתה של העיר יהוד היא כ-22,600 תושבים ואילו אוכלוסייתה של נוה מונוסון היא כ-2,600 תושבים.
מתוך הדירוג הכלכלי-חברתי המאוחד הנ"ל, הדירוג הכלכלי-חברתי של יהוד הוא גבוה-בינוני (7 מתוך 10) ואילו הדירוג הכלכלי-חברתי של נוה מונוסון הוא גבוה (9 מתוך 10).
העירייה המאוחדת של יהוד ונוה אפרים הוקמה במהלך שנת 2004, על בסיס השלד המבני של עיריית יהוד הקודמת, תוך ביצוע קיצוצים רבים במצבת עובדי העירייה, סגירת מחלקות מקבילות במועצה המקומית נוה אפרים, ובמקביל כינון מִנְהֶלֶת רובע בנוה מונוסון.
העירייה החדשה החלה את דרכה בנקודת מוצא קשה, לאחר שירשה חובות של 200 מיליון ש"ח מעיריית יהוד ושל כ-7 מיליון ש"ח מהמועצה המקומית נוה אפריים.
היוזמה להקמת העירייה בשנת 2003, נעוצה במדיניות משרד הפנים להשיג חיסכון בעלויות השירותים המוניציפליים במרחב בקעת אונו.
לשם כך, במקום עיריית יהוד והמועצה המקומית נוה מונוסון, הוקמה עיריית-גג משותפת אף ששני היישובים אינם קשורים ביניהם ביום-יום ובתחילת התהליך הכוונה הייתה לאחד את נוה מונוסון עם קריית אונו, סביון, גני יהודה וגני תקוה.
הלכה למעשה, עיריית-הגג מתפקדת כעירייתה של העיר יהוד ואילו תושבי נוה מונוסון, אשר נהנים מעצמאות חברתית-קהילתית במסגרת מנהלה מקומית בעלת מעמד סטטוטורי של ועד רובע עירוני, רוכשים ממנה שירותים מוניציפליים (טיפול אדמיניסטרטיבי של החינוך הפורמלי, רווחה, תחזוקת היישוב, מינהל הנדסה וגזברות).
דגם מוניציפלי דו-רובדי זה נבנה במסגרת מדיניות משרד הפנים, לאחד רשויות.
אימוץ מדיניות זו של שלטון מקומי דו-רובדי, בדומה למועצות האזוריות דהיום המכילות מספר ועדים מקומיים, קיבל ביטוי מוחשי ב הצעת-חוק העיריות, התשס"ו-2005 במסגרתה הוצע להקים "עיריות אזוריות" המכילות ועדים מקומיים או ועדי רובע עירוני, תוך שמירת אופיו העצמאי של כל יישוב ויישוב.
בשנת 2006 הנפיקה העירייה איגרות חוב מוניציפליות בשווי 100 מיליון ש"ח.
מהלך זה התבסס על פעולות הייעול המעמיקות שננקטו בשנים 2004–2006 ותוכניות הפיתוח רבות המתבצעות בעיר, אשר יצרו דעה חיובית על העירייה בקהילה העסקית והממשלתית.
הדבר התבטא באישורי שרי האוצר והפנים למהלך ההנפקה וכן בהענקת דירוג "+A" לאיגרות החוב של העירייה על ידי חברת המידרוג "מעלות".
מדרחוב סעדיה חתוכה – רחובה הראשי של העיר יהוד.
גן העצמאות – הגן הוותיק והגדול של יהוד היה ממוקם בלב העיר, בין מדרחוב סעדיה חתוכה ואצטדיון הכדורגל ההיסטורי.
עד לשנת 1948 שכן במקום בית הקברות הראשי של יהודייה, שבמרכזו ניצב מבנה קבר מרשים (ששרד) ובית ספר (שחרב) בשנת 2015 נסגר גן העצמאות ובמקומו נבנו בנייני מגורים.
גן אוקלהומה – ברחוב רמז, לזכר נרצחי הפיגוע באוקלהומה סיטי, העיר התאומה ליהוד.
קבר יהודה בן יעקב (א-נבי יהודה אבן סדנא יעקוב) – ממוקם בצד גן העצמאות.
אנדרטה לזכר חללי צה"ל בני יהוד – ממוקמת בסמוך לקבר יהודה בן יעקב, בלב גן העצמאות.
המרכז למורשת יהדות טורקיה מיסודה של עמותת ארקאדאש – קהילת יוצאי טורקיה.
המסגד – שריד מרכזי נוסף לכפר הערבי יהודיה ששכן במקום הוא מסגד בעל מינרט, המשמש כיום כבית הכנסת "שלום שבזי".
אתר ההנצחה לחללי חיל הקשר והתקשוב – באתר אגף להנצחת 540 חללי החיל ו-91 חללי היישוב יהוד, מרכז הכשרה טכנולוגי בנושאי תקשורת ומחשבים המשתרע על פני שטח של 1,500 מ"ר, מרכז מורשת ואולם כנסים שבו 70 מקומות, וכן רחבת טקסים וגן.
"הבונקר", אצטדיון הכדורגל המיתולוגי – המגרש היה ממוקם בליבה של יהוד.
"שוק אשכנזי" – מרכז מסחרי שהוקם בשנת 1956 על ידי האדריכל שמעון רודה, משקף את רוח הבניה הסוציאליסטית והמודרנית שאפיינה את הבניה הישראלית באותה העת.
בית המשורר נתן יונתן – במקום בו התגורר בשנותיו האחרונות המשורר נתן יונתן, ממוקמת ספרייתו העשירה וחדר עבודתו.
אתר הנצחה לניר פורז ונחשון וקסמן – ממוקם בצומת יהוד מזרח (צומת אלטלף), לא רחוק מצומת הטייסים ממנה נחטף נחשון.
קניון friendly סביונים – קניון המשמש את תושבי יהוד והסביבה.
בלה לוגאנו – מתחם מגורים ציורי, בנוי בהשראת החלק האיטלקי של העיר לוגאנו שבשוויץ.
בית פרד מונוסון – הבית ששימש את משפחת מונסון בין 1960 ל-1967, ב-1974 תרמה המשפחה את הבית ליישוב, כיום הבית משמש את המנהלה המקומית של נוה מונוסון.
נחל יהוד – הנחל הזורם דרומית לעיר, משמש כיום כתעלת ביוב פתוחה, אך בשל העובדה כי הוא אחד מיובליו של נחל איילון, עתיד הנחל להשתקם ולהשתלב כחלק מפארק אריאל שרון.
בשנת 2026 הוכרז כי 75% מתוואי הנחל ישמש לגידול צמח השומשום.
נחל אונו – הנחל העובר מערבית לעיר, היווה את אחד מהנחלים המרכזיים בבקעת אונו, כיום הנחל מוזנח ויבש במרבית עונות השנה, ועתיד להיעלם עם הקמתן של שכונות מגורים חדשות במקום.
בעיר שתי חטיבות ביניים, "סביונים" ו"פסגות" הנמצאות זו מול זו וחולקות ביניהן את שער הכניסה, חצר משותפת, מגרש כדורגל ואתלטיקה, אולם ספורט וקיוסק לרווחת התלמידים.
בנוסף לכך, בעיר שוכן בית הספר תיכון מקיף יהוד, המשרת את האזור ומנקז אליו את תלמידי יהוד, נוה מונוסון, סביון, גני יהודה, מגשימים, בני עטרות, בית אריה, עלי זהב, רינתיה, מזור, כפר טרומן ועוד.
עוזי מאיר (1998–2003, בתקופתו בוצע איחוד הרשויות)
יהואש ביבר נולד בצפת למשפחה ממייסדי קיבוץ מחניים, שעלו להתיישבות לאחר ישיבתם במחנה הכשרה בצפת.
הוא גדל והתחנך בקיבוץ מחניים ובקיבוץ איילת השחר, וספג את קורות הימים הסוערים של העשור שלפני הקמת המדינה והעשור שלאחריו.
בהיותו כבן שנה, ניצל עם אביו מפיגוע ירי על מונית שבה נסעו, כאשר אביו נשכב עליו והתחזה למת.
אביו היה איש ביטחון מרכזי שם, וביבר ראה שמע ולמד על עלילות הברחה, העפלה, מרדפים, מארבים וכל מה שאִפיין את אזור הספר של הגליל העליון המזרחי באותן שנים.
לימים נתן בכתיבתו ביטוי ספרותי מגוון לעולם המסעיר של ילדותו.
ביבר השלים את לימודי התיכון בקיבוץ רמת דוד, לאחר הפילוג הגדול בקיבוץ המאוחד, ועלה לירושלים ללימודי יהדות.
לימים השתקע בעיר, ואף כתב עליה רבות ביצירתו המגוונת.
הוא יצא לשליחות קצרה בארצות הברית והחל בעבודתו רבת השנים, כעורך פרסומים במשרד החינוך ובמרכז ההסברה.
ביבר החל לפרסם את סיפורי הילדים שלו בעיתונות הילדים, לרבות ב"משמר לילדים", בראשית שנות ה-60. שנים רבות הייתה כתיבתו מיועדת לילדים ובני נוער בלבד.
הוא זכה בפרס זאב לספרות ילדים בשנת 1978. משנות ה-80 ואילך התפרשה כתיבתו גם לרומנים וקובצי סיפורים לקוראים מבוגרים.
ביבר היה פעיל במסגרות של סופרי ירושלים.
הוא ערך ערבי ספרות, והופיע בפני קוראים פעמים רבות.
הוא פרסם למעלה מששים כרכים של סיפורת - סיפורת לילדים, תרגומים וספרים שערך.
שניים מסיפורי ההרפתקאות הידועים שלו תורגמו לאנגלית.
ביבר נפטר בירושלים בשנת 1992, בגיל 54. לאחר פטירתו השלימה משפחתו את הוצאת ספריו שלא הספיק להוציאם לאור.
ביבר היה נשוי לאיילה ואב לבת ובן.
שני מחנות, אייר שמואל כץ, ספרית פועלים, מרחביה 1964 .
גגות אדומים, איירה אורה איתן, מסדה, תל אביב, 1965 .
הקרב הגדול: ועוד סיפורים מפינת החי, איירה אורה איתן, יבנה, תל אביב, 1969 .
דודי עקיבא ואני: סיפורים ירושלמיים, אייר בני עדן, מסדה, רמת גן, 1971
המפקד הראשון ליהודה, י' שרברק, תל אביב, 1978 .
מסעי הטיסן קל כנף, איירה אורה איתן, יבנה, תל אביב, 1965 .
סיפורים ליוסי, אייר ישראל שפירא, קריית ספר, ירושלים, 1964 .
פיפר מעל הואדי: ועוד ספורי הרפתקאות, מסדה, 1968 .
הפרשים מסתערים, אייר גיורא טסלר, מסדה, 1965 .
הצעצועים שלי, איירה אורה איתן, מסדה, 1966 .
אוצר הפחה הטורקי, עם עובד - דן חסכן, תל אביב, 1970 .
מרד הדרוזים, איירה שושנה היימן, עם עובד - דן חסכן, תל אביב, 1967 .
בשנה השלישית למלחמה: סיפורי קיץ, שי, ירושלים, 1972
עלילות סיירת רימון, אייר גיורא כרמי, עם עובד - דן חסכן, תל אביב, 1974
כלב ציד משלי, עם עובד - דן חסכן, תל אביב, 1982
סופה דוהרת שוב: עלילות עמוס וסופה בחיל הנוטרים, עם עובד - דן חסכן, תל אביב, 1984 .
סופת הגליל: עלילותיה של סוסה גלילית, מילוא, תל אביב, 1976 .
זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
שמשיות ברחוב הנביאים, איירה רות צרפתי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1988 .
הגבור מכלוב האריות: סיפורו של יחיאל מיכאל הלפרין, יד יצחק בן צבי, ירושלים; עם עובד, תל אביב, 1993 .
העופרים מעין גדי, איירה: זיוה שישא, מ.
כתב העת "מדע לנוער המתבגר - לדעת"
מדריך לבתי נכות בישראל: בתי נכות, אתרים, גלריות ציבוריות לאמנות, גני חיות, פארקים, מו"ל מרכז ההסברה - המדפיס הממשלתי, 1967
הדימוקרטיה במדינת ישראל, מו"ל המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, ירושלים, 1969
אורי שטנדל, מיעוטים, מו"ל משרד החינוך והתרבות - שירות הפרסומים, ירושלים, 1970
מצוקתם של היהודים בארצות ערב: מאמרים, עדויות, תגובות, מו"ל שירותי ההסברה במשרד ראש הממשלה, שירות הפרסומים, ירושלים, 1971
שואה וגבורה: מאמרים, עדויות, זכרונות, תעודות, מו"ל משרד החינוך; מרכז ההסברה; יד ושם, ירושלים, 1973
ישראל במספרים 1975, (ביחד עם ארזה אורקן), מו"ל מרכז ההסברה - שירות הפרסומים, ירושלים, 1975
מערכת סיני: עשרים ותשעה באוקטובר 1956 - 5 בנובמבר 1956, (מלחמות ישראל), מו"ל: מרכז ההסברה, ירושלים, 1978 .
סלמאן פלאח, חינוך הדרוזי בישראל, מו"ל מרכז ההסברה - שירות הפרסומים, 1982
ההתיישבות היהודית בארץ ישראל 1878-1988, מו"ל: מרכז הסברה - שירות הפרסומים, ירושלים, 1988
שי סיון, תשובות שרצית לדעת, מו"ל כתר, ירושלים 1988
גרשון ריבלין, ישראל קולת, דוד בן-גוריון, (ביחד עם נורית ברוורמן), (דע את עמך: אישים ומנהיגים), מו"ל: מרכז הסברה - שירות הפרסומים, ירושלים, 1995 .
מים בירושלים, עיריית ירושלים, ירושלים, 1973 .
מעשה דינה, רומן, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, תל אביב, 1986; אסטרולוג, הוד השרון, 2001 .
נוסע מעירו, הקיבוץ המאוחד', תל אביב, 1986 .
בית נטוש: רומן סיפורים, כתר, ירושלים, 1986 .
נעלים אדומות, הסוכנות היהודית - עלית הנוער, האגף לחינוך ולהדרכה, ירושלים, 1976 .
צמות כסלים קלועים: ארבעה סיפורים, תרמיל, משרד הביטחון, תל אביב, 1980 .
עם חוזר לארצו, ההסתדרות הציונית העולמית, המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה, ירושלים, 1984 .
פירות קיץ: סיפורים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1978 .
אורחים לא קרואים, כרמל, ירושלים, 1990
גיא בן הינום ונחל קדרון: סיור במבט ספרותי, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 1991 .
יהואש הירשברג (20 באפריל 1938 – 11 באפריל 2025) היה מוזיקולוג, ויולן, מחבר ספרי עיון ופרופסור בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
פרופסור הירשברג היה הראשון שחקר את התפתחות המוזיקה האמנותית ביישוב היהודי בארץ ישראל המנדטורית ולאחר קום המדינה.
חתן פרס ישראל בתחום המוזיקה והמוזיקולוגיה לשנת ה'תשפ"ג (2023).
אביו, יצחק הירשברג, היה מורה ומחנך, מתרגם ומוזיקאי חובב.
אמו, נחמה, עסקה גם היא בהוראה.
הוא החל לנגן בכינור אצל בן-עמי זילבר, מנגני התזמורת הפילהרמונית הישראלית והמשיך בלימודי הכינור אצל אליס פניבש-רוזנברג ולורנד פניבש ואחר כך למד נגינה בויולה אצל עדן פרטוש.
ניגן בתזמורת הגדנ"ע והשתתף עמה בתחרות בינלאומית בהולנד, שם זכתה בפרס הראשון.
אחותו של הירשברג היא המתרגמת שלומית קדם.
משנת 1955 למד באקדמיה למוזיקה בתל אביב וסיים שם תואר שני בכינור, ויולה וניצוח.
בין מוריו היו מרדכי סתר, אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' ואיתן לוסטיג.
בשנים אלה עסק גם בהוראת נגינה בכינור ובתרגום ספרים בנושאי מוזיקה וניגן בתזמורת הקאמרית רמת גן, בניצוחו של מיכאל טאובה.
כן השתתף במשך שנים בסמינר למוזיקה קאמרית בבית דניאל בזכרון יעקב.
לאחר סיום לימודיו באקדמיה התגייס לצבא ושירת תחילה ככתב בעיתון "במחנה גדנ"ע" ואחר כאחראי לתוכניות מוזיקה קלאסית בגלי צה"ל, שם המשיך לעבוד כאזרח גם לאחר השחרור.
כן עבד כמורה למוזיקה בבית הספר לאמנויות רננים בתל אביב, שנוסד ונוהל על ידי אביו.
שם הכיר את ישראלה זולונדז', מורה לספרות.
הם נישאו ביולי 1964. מאז 1971 הם חיו בירושלים, הורים לארבעה בנים - בועז, יורם, אילן ורן - וסבים לשישה נכדים.
הירשברג נמנה עם צוות העורכים והיועצים המדעיים של האנציקלופדיה "בריטניקה לנוער".
החל בשנת 1966 המשיך בלימודי מוסמך ודוקטורט בתוכנית פולברייט במחלקה למוזיקה של אוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה, בתחום המוזיקה הצרפתית של המאה ה-14. בשנים 1969–1971 כיהן כמורה לתולדות המוזיקה במחלקה זו.
בשנת 1971 חזר ארצה וקיבל משרת מרצה למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא הגיע למעמד של פרופסור מן המנין.
בשנים 1985 עד 1992 הקים את התוכנית הרב-תחומית בפקולטה למדעי הרוח ומשנת 1993 עד שנת 2000 עמד בראש המכון למדעי הרוח הכלליים בפקולטה למדעי הרוח.
בין השנים 1996 - 2000 כיהן כפרופסור מחקר אורח בגולדסמית' קולג' בלונדון.
במסגרת עבודתו שם ניהל עם פרופ' סיימון מק-ויי פרויקט מחקר מקיף בנושא הקונצ'רטו סולו האיטלקי במחצית הראשונה של המאה ה-18. כחלק מעבודתם המשותפת הוציאו לאור קונצ'רטי סולו של מלחינים מתקופתו של ויוואלדי.
משנת 2001 עד 2004 כיהן פרופ' הירשברג כיו"ר ועדת ההוראה של הפקולטה למדעי הרוח.
בשנת 1995 מונה לפרופסור מן המניין ומשנת 2006 היה פרופסור אמריטוס והמשיך בעיסוקיו המוזיקליים והאקדמיים.
במשך השנים, מלבד פרסום מחקרים, מאמרים וספרים בנושאי מוזיקה שונים, גם הופיע בקונצרטים של מוזיקת בארוק בכלים אותנטיים בנגינה בכינור בארוק בהרכבים שונים.
בשנים 1993–2005 ניגן בויולה ברביעייה הקאמרית שהקים ליד האוניברסיטה.
מאז שנת 2004 ניהל הירשברג פרויקט מחקר בנושא האופרות האיטלקיות שחיברו מלחינים שונים פרט לורדי בעשור של איחוד איטליה 1860–1870, בשנים 2007, 2008 ו-2009 ארגן ביצועים קונצרטיים של קטעי אופרות איטלקיות שכוחות מתקופה זו .
את פרישתו לגמלאות ציין החוג למוזיקולוגיה בטקס שכלל מוזיקה מתקופת הבארוק ואופרה איטלקית מן המאה ה-19 והרצאות של עמיתים ותלמידים.
בשנת 2008 יזם הירשברג עם ד"ר תיאה ויניו, שהיא חברת מקהלת המוטטים, את פרויקט האורטוריה "יורם" של פאול בן-חיים, שנכתבה בגרמניה בשנת 1932 וזכתה לביצוע חלקי בלבד בישראל.
האורטוריה בוצעה לראשונה במלואה ב-8 בנובמבר 2008 לציון 70 שנה לליל הבדולח.
ביצוע הבכורה המלא התקיים במינכן בביצוע סולנים, "מקהלת המוטטים של מינכן" והתזמורת הסימפונית של מינכן, בנוכחות פרופסור הירשברג, שהרצה על היצירה ועל מחברה.
ב-3 באפריל 2012 בוצעה "יורם" לראשונה במלואה בישראל.
בשנת 2010 הקליט פרופ' הירשברג במסגרת "אקדמיה באלף" של רשת א' בקול ישראל, סדרה של 60 הרצאות שבועיות בעריכת ברוך אסקרוב על מכלול האופרות של ורדי.
הסדרה שודרה שוב במלואה לקראת יובל המאתיים להולדת ורדי, באוקטובר 2013. שיחות אלה קובצו לספר "קסם האופרות של ורדי", הוצאת כרמל 2014.
הירשברג היה אחד משני הזוכים בפרס אנגל לשנת 2011. .
מנימוקי השופטים בטקס מתן הפרסים ב-22 בנובמבר 2011:
הירשברג היה חתן פרס שר התרבות על מפעל חיים במוזיקה לשנת 2021.
הירשברג היה חתן פרס ישראל למוזיקולוגיה לשנת 2023.
תחום חשוב בפעילותו היה הסברת מוזיקה.
מאז 1993 ניהל עם ד"ר נעמה רמות את קורס "מפגש עם האופרה" במכון מגיד, הכולל נסיעות משותפות לאופרה הישראלית, קורסים משותפים של מוזיקה ואמנות בתוכנית "שישי במוזיאון" במוזיאון ישראל, והשתתף במופע "לקראת בכורה" באופרה.
יהואש הירשברג נפטר ב-11 באפריל 2025. ציווה את גופתו למדע ובהמשך נטמן בהר המנוחות.
רשימת פרסומיו מקיפה 70 ספרים, מאמרים והוצאות לאור גם בתחומי המוזיקה בצרפת ובאיטליה במאה ה-14, האופרה האיטלקית הרומנטית, הקונצ'רטו סולו האיטלקי בדורו של ויוואלדי ותחומים נוספים.
הוא חיבר את מרבית הערכים של מוזיקה קלאסית ישראלית במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים וב-Music in Geschichte und Gegenwart.
המוזיקה, המוזיקאי והמאזין, הוצאת רשפים, 1966
מוזיקה ודרמה באופרה, הוצאת צ'ריקובר בשיתוף עם האוניברסיטה העברית, 1974
פאול בן-חיים, חייו ויצירתו, הוצאת עם עובד, 1983
אלכסנדר אוריה בוסקוביץ', חייו, יצירתו והגותו (יחד עם ד"ר הרצל שמואלי), הוצאת כרמל, 1995
המקצוע: מוזיקאי, תהליכי קליטה של המוזיקאים העולים (יחד עם בלה ברובר ומיכל בן-צור), מכון ירושלים לחקר ישראל, 1997
קסם האופרות של ורדי, הוצאת כרמל, 2014
יחזקאל בראון, חייו ויצירתו (יחד עם יחזקאל בראון ורֹתם לוז), הוצאת כרמל ירושלים והמכון למוזיקה ישראלית, 2017
בשנת 2019 הופיע ספרו על האופרות סריה הרומנטיות עם "סוף טוב" (Lieto fine)
צבי אבני, חייו ויצירתו, הוצאת כרמל ירושלים, (יחד עם רקפת בר-שדה), 2020
קסם האופרות של פוצ'יני, הוצאת כרמל ירושלים 2020
ליאונרד ברנשטיין, חדות המוזיקה, הוצאת רשפים, 1960
יהואש הירשברג, "חזון המזרח מול מורשת המערב", מחקר בנושא המוזיקה האמנותית בתקופת היישוב בארץ ישראל ואחרי הקמת המדינה
יהואש הירשברג, "החיפוש אחר מעמד ואידאולוגיה לאומית", על סטפן וולפה
מוזיקה פופולרית ותרבויות לאומיות בישראל (סקירה)
מגזין חדשות האופרה, אוגוסט 2012, על ביצוע "אורפאו ואאורידיצ'ה" באופרה הישראלית החדשה, 16 במאי 2012
יְהוּד הייתה מושבה חקלאית שהקימו מתיישבי פתח תקווה בסוף 1882. היא כללה שבעה בתי מגורים, בית כנסת ובית מרחץ.
המושבה נעזבה בשנת 1893. ב-1972 שוקם הבית היחיד שנותר מימי העלייה הראשונה.
הבית נמצא כיום במרכז סביון ומכונה "בית הראשונים" ובו מועדון וספרייה ציבורית.
היו אלו מתיישביה הראשונים של פתח תקווה, שננטשה ב-1881, יואל משה סלומון, יהודה ראב ואחיו משה שמואל ראב שהגיע במקום האב אלעזר שמפאת גילו לא יכול היה להשתתף בעבודת ההתיישבות, בשילוב חדשים, חבורת חובבי ציון מביאליסטוק ואריה ליב פרומקין, ששינסו מותניהם במאמץ מחודש לתקוע יתד ב'אם המושבות'.
והפעם, כלקח מפרק ההתיישבות הראשון, העדיפו לקבוע את יישובם במקום בעל אקלים נוח יותר הרחק מריכוזי היתושים מחוללי מחלת המלריה שהיו בסביבות הירקון.
נרכשה חלקה של 140 דונם בקרבת הכפר הערבי יהודייה ויקרא שמה 'יהודית' כשם העיר הקדומה שהייתה בנחלתו של שבט דן .
המתיישבים הקימו אגודה שיתופית וקיבלו על עצמם עבודה עצמית.
מדי בוקר נדדו המתיישבים לפתח תקווה מרחק 7 ק"מ לעיבוד נחלותיהם ובערב שבו ליהודית, מהלך שעה וחצי לכל כיוון.
יהודית, שנחשבה תחילה למושבה חדשה בארץ ישראל לצד פתח תקווה, הלכה ונחלשה ככל שפתח תקווה הלכה והתאוששה.
בין 1885 ל–1886 יותר ויותר מתיישבים העבירו את ביתם הקבוע לפתח תקווה בעוד ביהודית נותר 'המרכז הרוחני' ובראשו מרדכי גימפל יפה שהקים ישיבה-בית מדרש, שאליו נשלחו "המעולים שבאברכי ירושלים".
אברהם מויאל, נציגם של 'חובבי ציון' בארץ, שליווה את פתח תקווה מראשית דרכה, שלח משלחת בת שלושה אנשים, אלעזר רוקח, מזכירו, זרח ברנט ואחיו, שלום מויאל לדווח מהשטח.
רוקח הציע למויאל לשנות את יעודה של יהודית ממושבה חקלאית ל"מקום חרושת המעשה", ליישוב שיתבסס על מלאכה ובעתיד על חרושת.
המצב ביהודית הסתבך כשהתברר שעל חלקות האדמה שרכש יחיאל מיכל פינס רבצו חובות של מיסים וארנונות לממשלה העות'מאנית והבתים נבנו על סמך רישיון בנייה שנועד לבנייה בירושלים, שם הייתה ליהודים חלקת אדמה שנקראה אף היא בשם "יהודייה".
אברהם מויאל ישר את ההדורים עם השלטונות העות'מאניים, כפי שעשה קודם לכן בעניין אדמות עקרון וגדרה ורישיונות הבנייה עליהן, וסכנת הרס המבנים הוסרה.
על פי זיכרונותיו של יהודה ראב כפי שנרשמו על ידי בנו, בנימין, בספר 'התלם הראשון', התגלעה מחלוקת בין היהודאים לתקוואים איזה יישוב יזכה לתמיכת הגופים המסייעים, 'חובבי ציון' והברון רוטשילד.
ביקורו של קלונימוס זאב ויסוצקי ב-1885 בשתי המושבות הכריע את הכף לטובת פתח תקווה.
בשנת 1887 ביקר במושבה הברון רוטשילד.
ב-1888 התיישב במושבה הרב זאב יעבץ ששימש כמורה, ואחר כך מנהל בית הספר.
כעבור כשנה עבר לזכרון יעקב.
בסביבות 1890 הצטרפו למושבה תלמידי חכמים ואנשי רוח, ביניהם הרב יחיאל מיכל פינס והמורה אליהו ספיר.
עם פטירתו של הרב מרדכי גימפל יפה בתרנ"ב, נעזבה המושבה.
אדמותיה של יהוד, הועברו ל, ונמסרו למושב 'היובל' שנוסד בט"ו באב תרצ"ד (1934) בכספי קרן היסוד על ידי פועלים מפתח תקווה שהתארגנו בתרפ"ח (1928), שעה שאם המושבות חגגה את שנת היובל להקמתה ולפיכך נקרא כפר היובל.
בשנת 1952 התאחד מושב 'בהדרגה' עם מושב כפר היובל הסמוך.
היישוב המאוחד נקרא בשם כפר מעש.
"רחוב יהוד" במרכז פתח תקווה מנציח פרק זה בקורות בניין האזור.
הבית היה במקורו הבית של משפחת שפירא, אביו של השומר אברהם שפירא.
בבית, ששוקם ב-1972, שני חדרים ומרתף.
במקום יש תצוגה של צילומים מהימים ההם.
מאחוריו חצר קטנה מוקפת קיר אבנים ובהם פתחים קטנים – לתצפית ולהגנה.
יהודה, על פי המסופר בברית החדשה, היה אחד מבניו של יוסף ואחיו של ישו.
על פי המסופר בבשורה על-פי מרקוס ו' 3, מתואר ישו כבנה של מרים וכאחיהם של יעקב, יוסה, יהודה ושמעון (ועוד מוזכרות אחיות בלא ציון שמן).
יש המזהים את יהודה כאחד מהשליחים המכונה יהודה השליח (המכונה בבשורה על-פי לוקאס בשם "יהודה מיעקב" כאשר השם מפורש כ"יהודה אחי יעקב" - וכך תורגם הביטוי בתנ"ך המלך ג'יימס).
לפי סברה אחת יהודה הוא השליח תומאס הקדוש.
מקור השם "תומאס" הוא מהמילה "תאום", ובארמית וביוונית הוא נקרא בשם "דידמוס" שמשמעו "תאום".
על פי הסברה, יהודה נקרא בשם זה בשל דמיונו לישו ועל מנת להבדילו מיהודה איש קריות.
ישנה מסורת נוצרית לפיה יהודה כתב את איגרת יהודה - אחד מספרי הברית החדשה.
הגסיפוס, היסטוריון נוצרי מהמאה השנייה מזכיר בכתביו צאצאים של יהודה החיים ברומא בתקופת הקיסר הרומי דומיטיאנוס.
אוסביוס מקיסריה בספרו "תולדות הכנסייה" (ספר שלישי, פרקים 19–20) מספר כי דומיטיאנוס הורה על הריגת כל צאצאי דוד המלך, וכי כופרים הסגירו את הנכדים של יהודה (אחיו של ישו) שהיו צאצאי דוד המלך, אולם לאחר משפט שחרר דומטיאנוס את הנכדים.
בהמשך מציין אוסביוס כי בתקופת שלטונו של הקיסר טראיאנוס הוצא להורג יהודה קיריאקוס - נכדו של יהודה.
יהֻד או יְהוּד מְדִינְתָּא הוא שמה הארמי של פַּחְוָות יהודה – רשות ממשל עצמי יהודי בחבל יהודה בארץ ישראל בתקופה הפרסית החל מהמאה ה-6 לפנה"ס, שהייתה חלק מהאחשדרפניה (סטראפיה) "עבר נהרה" (עבר הנהר) (שבראשה עמד אחשדרפן).
בשנת 539 לפנה"ס כבש כורש מלך פרס את האימפריה הנאו-בבלית, שכללה גם את ארץ ישראל.
בארץ ישראל ישבו בתקופה הפרסית יהודים, שבטים ערבים (בני קדר), אדומים, פלשתים ושומרונים – צאצאיהם של גולים שהובאו על ידי אשור ובבל לארץ ישראל והשתקעו בהּ.
בשנת 538 לפנה"ס פרסם המלך את "הכרזת כורש", שבהּ קרא ליהודים לשוב "לירושלים אשר ביהודה" ולהקים בה מחדש את בית המקדש לאלוהי ישראל.
בעקבות קריאתו של כורש, החלה שיבת ציון, אשר כללה חלק מגולי בבל.
העולים הגיעו בכמה גלי עליות ובראשם מנהיגים מקרב הגולה בבבל.
גל העלייה הראשון בהנהגת ששבצר "הנשיא ליהודה" כלל 50,000 נפש.
לאחריו התמנו זרובבל בן שאלתיאל כ"פחת יהודה", עזרא הסופר ונחמיה.
חלק מהעליות תוארו בספרים עזרא ונחמיה.
העולים פנו אל בנייה מחודשת של היישוב וקימום ההריסות בירושלים.
מלכי פרס שלאחר כורש נטו חסד ליהודים, אישרו בניית בית המקדש השני ומימון שוטף של הוצאותיו מקופת הממלכה.
תחת שליטת מלכי פרס זכו היהודים בארץ ישראל לממשל עצמי דתי ופולחני מלא, אך ללא ריבונות מדינית.
כדי לצמצם סיכויים למרד מנעו מצאצאי בית דוד לקחת חלק בהנהגת הממשל העצמי של פחוות יהודה.
בנית ההתיישבות ושיקום ההריסות נתקלו בקשיים והתנהלו באיטיות.
בשנה הראשונה לחזרתם של הגולים, הוקם באתר הר הבית והמקדש החרב המזבח וחודשה עבודת הקורבנות.
בשנה השנייה לחזרתם של הגולים, הונחה אבן הפינה לבית המקדש השני.
הפעולות הללו עוררו את חשדותיו של המנהל הפרסי השליט ואת מורת רוחם של השומרונים.
בקשתם של השומרונים להשתתף בהקמת המקדש סורבה והם בנו מקדש משלהם בהר גריזים.
התקבל האישור מן המלך הפרסי דריווש הראשון לבניין המקדש.
משום ההשהיה בהקמת המקדש השני הפצירו הנביאים חגי וזכריה בעם להאיץ קצב הקמתו.
לאחר איסוף תרומות למימון הבנייה ובנייה מאומצת לפי ההלכה והמנהג, נחנך בית המקדש השני בשנת 516 לפנה"ס.
גבולותיה של יהודה החדשה הצטמצמו במידה משמעותית לעומת שטחה טרם חורבן הבית הראשון: שטח פחוות יהודה עמד על כ-1,600 קמ"ר בלבד.
כל דרום יהודה, כולל חברון, הפך להיות השטח אדומי.
היא הייתה חלק מהאחשדרפניה (סטראפיה) "עבר-נהרה", ומושלה נקרא "פחה".
יהוד מדינתא הייתה יחידה מנהלית עצמאית, אשר הנפיקה מטבעות קטנים עם האותיות "יהֻד".
היא חולקה לפלכים שעליהם משלו "שרי פלך", והפלכים נחלקו לשני חצאים, שעליהם משלו "שרי חצי פלך".
בספר נחמיה נזכרים חמישה פלכים: ירושלים, בית הכרם, המצפה, בית צור וקעילה.
אך קרוב לוודאי שגם יריחו וסביבתה היו פלך נפרד, ולדעת מיכאל אבי-יונה ואברהם שליט, גם תקוע הייתה כנראה פלך.
בפלכים היו ערים מרכזיות וערי משנה.
הערים הגדולות בתקופה זו היו ירושלים, עזה, יריחו, לכיש ועכו.
בשלהי התקופה התגברה השפעתה של התרבות ההלניסטית.
הממצאים הם בעיקר משלהי התקופה (המאה ה-4 לפנה"ס): מטבעות יהֻד, מטבעות שהונפקו בפחוות יהודה כשעליהם מוטבעת המילה ("יהד") באלפבית עברי עתיק.
בחלק מהמטבעות החל השימוש באלפבית הארמי לצד האלפבית העברי העתיק.
כמו כן, נמצאו בולות וידיות של קנקני חרס, שעליהם הוטבע (י'-ה' באלפבית עברי עתיק, ד' באלפבית ארמי) וכן בולות שנכתב עליהן ("יהוד", בכתיב מלא; י'-ו' בעברי עתיק, ה'-ד' בארמי).
המילה הארמית מדינתא דומה למילה מדינה בעברית, המוזכרת גם היא בהקשר התקופה:
הממשל העצמי היהודי בחבל יהודה אשר בראשו עמדו יהודים שמונו על ידי הממלכה הפרסית נודע גם בשם "פחוות (=ממשל/ממשלה) יהודה".
הפחווה, הנזכרת ב, הייתה מקום ישיבתם של שבי ציון, ונאספו אליה גם בני שבטים אחרים.
שם הפחווה הוא חלק מתהליך השתרשות המילה "יהודי", בזיקה לחבל יהודה:
יהוד מדינתא (במקור המקראי: יהֻד מְדִינְתָּא), הוא כינויה של קבוצת מטבעות כסף זעירים מטיפוסים שונים, במשקל 0.15 עד 0.75 גרם, שהוטבעו על ידי יהוד מדינתא, רשות הממשל העצמי היהודי בארץ ישראל בחבל יהודה.
השימוש במטבעות יהד החל ב בזמן התקופה הפרסית בארץ ישראל.
שימוש כללי במטבעות בארץ ישראל, החל כבר בסוף המאה ה-6 לפנה"ס, בדגש על שימוש במטבעות יווניים ופינקיים.
על המטבעות מופיעה המילה ("יהד") באלפבית עברי עתיק.
בחלק מהמטבעות מופיעה אות ד של האלפבית הארמי לצד אותיות י', ה' של האלפבית העברי העתיק .
מכאן מסיקים שהמטבעות הוטבעו בתקופה של מעבר בין תצורה אחת לשנייה.
בחלק מהמטבעות אף מופיעה המילה יהד בכתיב מלא: "יהוד".
השם "יהד" מציינת את פחוות יהוד מדינתא.
בתחילת התקופה ההלניסטית מופיעות כבר מטבעות עם הכיתוב "יהדה", המקבילה העברית של "יהד" הארמית.
דימויי המטבע הם עיט או בז בצד ימין, ודימוי שושן צחור מצד שמאל.
במטבע יהוד מדינתא אחר הוטבעו ינשוף ודיוקן של שליט.
שני הפריטים, הזואולוגי והבוטני, נלקחו מהנוף הארצישראלי, אף שנודעו כסמלים (במיוחד דימוי הציפור) בתרבות אזור הסהר הפורה ואגן הים התיכון, כמו גם על גבי מטבעות, כמו הדרכמה היוונית.
במטבע אחר נראה אל ישוב על גלגל מכונף, ודיוקן בצד השני.
בתרבות הישראלית של המאה ה-20, יוצג המטבע הקדום במטבע השקל שהנפיקה מדינת ישראל; השקל מצטט את הדימוי של שושן צחור, כפי שהוטבע במטבע יהוד מדינתא.
יׇהוּבִידִי (מוכר גם בשם אִילֻבִדִ ויׇאֻבִדִ) היה מלכה האחרון של ממלכת חמת, בסוף המאה השמינית לפנה"ס.
לאחר שהוביל מרד אזורי נגד האימפריה האשורית והפסיד במערכה, הוא הוצא להורג באמצעות הפשטת עורו בעודו חי.
יש חוקרים הרואים במרכיבי שמו, עדות למוצא או זיקה יהודאית/ישראלית ולהשפעה של שתי ממלכות אלה על המתרחש בצפון הלבנט.
האזכורים היחידים על יהובידי הופיעו במספר תבליטים אשוריים שנמצאו בארמונו של סרגון השני בעיר דור שרוכין, מבין כתובות ותבליטים רבים בארמון, המתארים את מסעות המלחמה וקורותיה של האימפריה האשורית בתקופת שלטונו.
מעבר לטקסטים אלו, קורותיו של יהובידי משתלבים בעדויות ארכאולוגיות וטקסטים על המתרחש בצפון הלבנט במאה השמינית לפנה"ס, בדגש על סבבי מרידה אזוריים נגד האימפריה האשורית והדרך בה התמודדות המלכים האשוריים עם מרידות אלה.
שמו של יהובידי מופיע בשתי תצורות שונות בתעודות האשוריות:
בתבליט אחד מופיע שמו אִילוּבִידִי (שייתכן ומשמעותו הוא "האל יצר אותי"), הכולל מרכיב תאופורי ("אִילוּ" מתורגם כשמו של אב האלים בתרבויות הלבנט – אֶל, או כינוי כללי לאל) ושם תואר.
בתבליט השני מופיע שמו יׇאוּבִידִי, המתורגם כיׇהוּבִידִי (שייתכן ומשמעותו הוא "יהו יצר אותי"), וכולל מרכיב תאופורי מובהק של האל היהודאי/ישראלי יהוה ושם תואר.
לאור הספציפיות של המרכיב התאופורי היהודאי/ישראלי, מעריכים חוקרים ששמו האמיתי היה יהובידי והכינוי אילובידי מתייחס לאלוהות כללית ולא לאל הכנעני הספציפי המוכר.
במחקר כמעט ולא מוכרות דוגמאות לשמות המופיעים בטקסים מהמזרח הקרוב הקדום עם המרכיב התאופורי "יהו" שאינם מתייחסים לאנשים ממוצא יהודאי.
לפיכך, רוב החוקרים שעסקו בנושא, מעריכים שליהובידי זיקה כלשהי או השתייכות לממלכת יהודה או ישראל.
במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס מרדו ממלכות הלבנט פעם אחר פעם, נגד השליטה האשורית באזורן, ופעם אחר פעם, פלשו צבאו אשור אל ממלכות אלה, החריבו חלק מעריהן, החליפו את מלכיהן ולעיתים הפכו ממלכות עצמאיות או חלקים מהן, לפחוות אשוריות הנשלטות באמצעות מושלים ממונים.
גם ממלכת חמת, במרכז סוריה דהיום, עברה תהפוכות במתכונת דומה.
הכיבוש הגדול הראשון של הממלכה התרחש באמצע המאה התשיעית לפנה"ס, בעקבות מרידה אזורית שהנהיג מלך חמת, אִרְחֻלֶנִ.
בקרב קרקר בשנת 853 לפנה"ס הביס הצבא האשורי את קואליציית המורדים (שכללה גם את ממלכת ישראל) ופירק את ממלכת חמת ל-19 פחוות הנשלטות בידי מושלים הכפופים ישירות לאשור.
גרעין הממלכה המוקטנת סביב העיר חמת נותר עצמאי ונראה שנרתע מלחזור על ניסיונות המרד לתקופה ארוכה.
באמצע המאה השמינית לפנה"ס התרחש גל מרידות נוסף של קואליציית ממלכות סביב חמת, אך ללא השתתפותה.
במספר גלי כיבושים של הצבא האשורי, בין השנים 740-734 לפנה"ס, כבש הצבא האשורי שוב את האזור והפך שוב חלק מהממלכות לפחוות אשוריות.
מתקופה זה, בעיקר בעקבות הבסתה של ארם-דמשק, פחתה חשיבותה של חמת בעיני האשורים, משום שלא שימשה יותר כאזור חיץ צפוני לדמשק, או בסיס יציאה למלחמות באזור.
גרעין הממלכה העצמאית, כנראה נשלט בידי שושלת נאמנה לאשורים ורוב השטחים הסובבים לה, כולל שטחי ממלכת חמת לשעבר, היו פחוות אשוריות.
על פי הטקסטים האשוריים, בשנת 720 לפנה"ס הכריז עצמו יהובידי כמלך בחמת והקים קואליציה של מספר וממלכות למרד נגד האימפריה האשורית.
חוקרים מעריכים שהתמריץ לפתיחת המרד הייתה התערערות המצב הפנימי בממלכה האשורית בעקבות פרשת עלייתו של סרגון השני לשלטון לאחר מותו של שלמנאסר החמישי והמלחמה הקשה אליה נקלעה אשור עם עילם המורדת.
המרד שהוביל יהובידי כלל את ארם-דמשק, ממלכת ארפד, פחוות צִימִירַה וממלכת ישראל, או פחוות שומרון לאחר התמוטטות ישראל.
לאחר שסיים סרגון את מלחמתו בעילם פנה לטפל במרד בלבנט.
במהלך הקרב הצליח לדחוק את יהובידי וצבאו לתחומי העיר קרקר וכפי שעשה שלמנאסר השלישי בשנת 853 לפנה"ס, השמיד שם את צבא המורדים.
יהובידי נשבה, הובל לאשור ובפקודת סרגון השני פשטו את עורו בעודו חי.
סצנת פשיטת העור עצמה תוארה באופן פלסטי במיוחד גם בתבליט בארמון סרגון השני בדור שרוכין"".
בעקבות תבוסתו במלחמה, חמת נחרבה, רבים מבני חמת הוגלו למקומות שונים באימפריה, כולל לפחוות שומרון שהחליפה את ממלכת ישראל ואלפו מורדים ממקומות אחרים באימפריה הוגלו לישב את חמת.
דיכוי מרד זה חתם את גורלה של חמת כממלכה והוא לא שוקמה מעולם.
אמנם מאפייני שמו של יהובידי מכוונים במפורש לזיקה יהודאית/ישראלית, אולם לפחות בטקסט אשורי אחד תואר הלה כ"איש ארץ חת רשע".
תיאור זה העלה את השאלה האם מוצאו חתי, אף על פי שמו.
ממלכות צפון הלבנט באלף הראשון לפנה"ס מכונות במחקר נאו-חתיות.
זאת, משום שהרכב האוכלוסייה ומאפייני התרבות של ממלכות אלה, מהוות שילוב של מרכיבים חתיים, אחרי התמוטטות האימפריה החתית, ומאפיינים של צפון הלבנט (בדגש על ארמים ואמורים).
לפיכך, האפשרות שמנהיג הממלכה יהיה ממוצא חתי היא סבירה וטבעית.
עם זאת, המונח "חׇת" (או "חׇתוּ") בשפות המסופוטמיות לא התייחס בתקופה זו לממלכה החתית או לעם החתי, אלה לשטח שממערב לנהר הפרת ולמעשה, אזור "הלבנט פלוס".
לפיכך, קשה מהתבטאות זו להקיש לגבי אפשרות היותו ממוצא חתי או צפון לבנטיני.
מהטקסטים האשוריים ניתן להבין שיהובידי לא היה יורש טבעי למלוכה והוא נטל את מעמדו בעצמו.
כלומר, נראה שלא היה מבין יורשי העצר בחצר המלוכה וייתכן שאף לא ממשפחת המלוכה בכלל.
מאפיין זה חיזק את ההערכה בדבר הזיקה ליהודה/ישראל ובהקשר זה הועלו מספר אפשרויות:
מדובר באדם ממוצא יהודאי או ישראלי שהוצב על ידי האשורים כמושל בארץ חמת לאחר דיכוי המרד האזורי ב-740–738 לפנה"ס, והכריז על עצמו כמלך במסגרת יזום המרד החדש נגד האשורים.
חוקר הארמים, אדוארד לפינסקי, אף טען ששמו צריך להקרא פונטית כאליהו בעדי (Iluyahu-Bi-Idi ) ולא יהובידי.
יהובידי היה ממוצא יהודי או ישראלי ונוכחותו בממלכת חמת היא הד למעורבות רבת השנים של ממלכות יהודה וישראל באזור הארמי/אמורי.
קשר זה בא לידי ביטוי במקרא הן בתיאור קורותיה של הממלכה המאוחדת (הקשר בין דוד לתּועִי מלך חמת ולבנו יורם), והן בתיאור השתלטות ירבעם בן יואש על הקשר לארם שהייתה לפני כן תחת השפעה של יהודה.
יהובידי היה במקור ממשפחה אריסטוקרטית חמתית שהגיעה לישראל במסגרת ההגליות הקודמות האשוריות מהצפון, קיבל מקלט בישראל ובעקבות המצב הפוליטי בחמת ובאימפריה האשורית חזר לחמת לקחת את השלטון.
יהובידי הוא ארמי במוצאו והמרכיב התאופורי בשמו משקף פולחן מוקדם של יהוה כאל בקרב שבטים ארמיים בצפון סוריה.
להשערה זו מצטרף אזכורו של אדם בשם אזריא שהיה דומיננטי בארגון מרד ממלכות הצפון בשנת 740 לפנה"ס וכן אזכורו של יורם, בנו של תֹּעִי מלך חמת שהיה בקשר עם דוד המלך הישראלי.
השערה זו מצטרפת גם לטענה שאזכור מאוחר בהרבה של אלה בשם ענת-יהו בתעודות מהאי יב במאה השביעית לפנה"ס, משקפת אלוהות ארמית ללא קשר ליהודה.
יהוד הייתה פרובינציה של האימפריה הנאו-בבלית בעקבות דיכוי המרד ביהודה בשנת 586 לפנה"ס.
היא התקיימה בתחילה כמחוז היהודי של האימפריה הנאו-בבלית תחת הנהגת גדליהו בן אחיקם, אף על פי שכמות האוכלוסייה בה צנחה לאחר רצח גדליהו, ולאחר מרד כושל נוסף בסביבות שנת 581 לפנה"ס.
עם קריסת האימפריה הנאו-בבלית בשנת 539 לפנה"ס, הפכה הפרובינציה לפחווה הפרסית יהוד מדינתא בסטראפיה עבר נהרה של האימפריה האחמנית.
בסוף המאה ה-7 לפנה"ס הפכה יהודה לממלכת ואסאל של האימפריה הנאו-בבלית.
עם זאת, בקרב ההנהגה היהודית היו חילוקי דעות - חלק סברו שיש להפגין נאמנות לבבל, ואחרים סברו שיש לצאת למרד.
בשנים הראשונות של המאה ה-6 לפנה"ס, על אף ההתנגדות החריפה מצד הנביא ירמיהו ואחרים, הוביל המלך צדקיהו מרד במהלך תקופת שלטונו של נבוכדנצר השני, וכרת ברית עם שליט מצרים, פרעה אפריס.
המרד כשל וב-597 לפנה"ס הוגלו רבים מתושבי ממלכת יהודה, כולל הנביא יחזקאל, לבבל.
כעבור כמה שנים ערכה ממלכת יהודה מרד נוסף.
ב-589 נבוכדנצר השני שוב ערך מצור על ירושלים, ויהודים רבים נמלטו למואב, לעמון, לאדום ולמדינות אחרות על מנת לחפש מקלט.
ירושלים נפלה לאחר מצור של 18 חודשים.
על פי המקרא החריב נבוכדנצר את בית המקדש הראשון, והגלה את היהודים לבבל.
האירוע מתועד גם בממצאים ארכאולוגים מבבל.
על פי חלק מההערכות, עיקר הגולים היו אנשי האליטה של האוכלוסייה היהודית ותושבי ירושלים.
בעקבות הגליות אנשי המפתח באוכלוסייה, נפגעו המערכות הכלכליות, הפוליטיות והצבאיות, ונוצר ואקום מנהלי, כך שיהודה תחת שלטון בבל סבלה מדעיכה בכלכלה ובכמות האוכלוסייה, וירושלים, על אף שכנראה לא ננטשה לחלוטין, הייתה הרבה יותר קטנה מבעבר.
ממלכת יהודה הפכה בעקבות כך לפרובינציה בבלית, כאשר גדליהו בן אחיקם, יליד ממלכת יהודה אך לא צאצא של בית דוד, הפך למושל של הפרובינציה.
לטענת החוקרים מילר והייז, הפרובינציה כללה את העיירות בית אל בצפון, מצפה ויריחו במזרח, ירושלים ובית צור במערב, ועין גדי בדרום.
המרכז המנהלי של הפרובינציה היה ביישוב מצפה, ולא בירושלים.
גדליהו נרצח על ידי חבר לשער בבית המלוכה, ובעקבות כך רבים מתושבי המחוז נמלטו למצרים.
במצרים, הפליטים התיישבו במגדול, בדפנה, בנופ ובפטרוס, וירמיהו התלווה אליהם.
אף על פי שהתאריכים אינם ברורים מהתנ"ך, הרצח כנראה התרחש בשנת 582 לפנה"ס, כארבע עד חמש שנים ושלושה חודשים לאחר חורבן ירושלים וחורבן המקדש הראשון.
היהודאים שנותרו בשטח הפרובינציה התמודדו עם משבר דתי-חברתי, שכן היו צריכים להתנהל ללא מוקדי הדת והחברה הקודמים שחרבו - בית המקדש וירושלים.
נסיבות אלו גרמו לעלייתם של מרכזים שלטוניים ופולחניים חלופיים - חלקם כאלו שהיו בעלי חשיבות מסורתית מתקופות קודמות - וכן גרמו להיווצרותה של אליטה חדשה.
שינויים אלו במעמדות ובכוחות עתידים לעורר מחלוקות חברתיות כאשר תשוב האליטה הישנה מבבל בשיבת ציון.
ישנם חילוקי דעות לגבי כמות היהודים שגורשו לבבל, כמות היהודים שנמלטו למצרים, וכמות היהודים שנותרו בפרובינציית יהוד ובאזורים הסמוכים.
לפי ספר ירמיהו 4,600 אנשים הוגלו לבבל.
למספרים הללו יש להוסיף את אלה שגורשו על ידי נבוכדנצר עוד בשנת 597 לפנה"ס לאחר המצור הראשון על ירושלים כאשר נבוכדנצר גירש את מלך יהודה יהויכין, ואת האליטה של ממלכת יהודה, בעלי מלאכה, וחלק ניכר מן האוכלוסייה היהודית של ממלכת יהודה, שמנתה כ-10,000 אנשים.
לפי ספר מלכים הוגלו 8,000 אנשים.
לטענת הארכאולוג ישראל פינקלשטיין המספר 4,600 כלל רק את ראשי משקי הבית, וכי בסך הכל הוגלו 8,000 אנשים, בעוד שהמספר 10,000 הוא עיגול כלפי מעלה של המספר השני.
ירמיהו גם רומז כי מספר שווה לזה שהוגלו נמלט למצרים.
בהתחשב בנתונים הללו מציע פינקלשטיין שבישראל נותרה רק 3/4 מאוכלוסיית יהודה.
האוכלוסייה היהודאית שהייתה ההגמונית באזור ירושלים מזה מאות שנים מצאה עצמה בהדרגה הופכת למיעוט עם התגברותה של אוכלוסייה ערבית-אדומית שהיגרה לאזור.
על פי תיאור שיבת ציון המתואר בספרי עזרא ונחמיה, ניכר שבתקופתה של פרובינציית יהוד הבבלית הייתה התבוללות בזהות הדתית והאתנית של היהודאים, שרבים מהם נישאו לנשים נוכריות.
בתיאור הגבולות של נחלת שבט נַפְתָּלִי, נאמר שהנחלה הגיעה עד נחלת זְבֻלוּן בדרום\נֶּגֶב, עד נחלת אָשֵׁר במערב\יָּם, ועד "יהוּדָה הַיַּרְדֵּן" במִזְרַח, והפירוש המקובל הוא שהכוונה לאזור היישוב "יהוּדָה" ששכן על הַיַּרְדֵּן במזרח הנחלה:
מקומה של יהוּדָה, אם אמנם מדובר בכלל בשם ישוב, לא זוהה.
יש שהציעו לזהות את יהוּדָה עם "נֶבִּי\סַיִד הודא", מקבץ מבנים מבנים המזוהה על ידי העדה הדרוזית עם מקום קבורתו של יהוּדָה בן יַעֲקֹב, וההשערה שהקבר מיוחס ליהוּדָה בעקבות שם היישוב הקדום שהיה במקום.
נֶבִּי יהודה אמנם שוכן באזור מזרח נחלת נַפְתָּלִי, בסמוך לנחל חרמון\בניאס הנשפך לירדן מעט דרומה משם, אך נראה שלהשערה זו אין בסיס מוצק מעבר לכך.
המבנה עצמו שייך לתקופה העות'מאנית, ובסביבתו ובבית הקברות שלידו לא נמצאו בינתיים ממצאים הקודמים לתקופה המַמְלוּכִּית היכולים להעיד על ישוב קדום שהיה במקום.
יהודה אטלס (נולד ב-12 בפברואר 1937) הוא סופר, משורר, מתרגם עורך ועיתונאי ישראלי, זוכה פרס מפעל חיים לספרות ילדים מטעם המרכז הישראלי לחדשנות בחינוך.
יהודה אטלס נולד במושב עין עירון לאסתר וליצחק, שעסקו בחקלאות.
למד בבית ספר יסודי בכרכור ובבית ספר תיכון בחדרה.
היה חבר קיבוץ מזרע ועבד כמדריך ילדים בבתי ספר חקלאיים.
למד מזרחנות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
אטלס ערך את כתב העת לנוער: 'במחנה גדנ"ע' ושימש סגן-העורך של המוסף: "7 ימים" של העיתון: ידיעות אחרונות.
במוסף זה פרסם במשך שמונה שנים מדור בשם: 'ילד גדול' שעסק בספרי-ילדים ובסופרים שכתבו אותם.
הספר אשר הביא לפרסומו היה והילד הזה הוא אני (1977), המכיל שירי ילדים קצרים המציגים את העולם מנקודת מבטו של ילד.
ספר זה זכה גם בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
בשנת 2013 זכה אטלס בפרס סטימצקי על ספרו "והילד הזה הוא אני - אוסף ראשון".
בעקבות הצלחתו הרבה של ספר זה (שגם תורגם לאנגלית ונקרא בשם It's Me), באו בעקבותיו ספרים נוספים בסגנון דומה:
על הכתיבה לילדים כמבוגרים כתב:
ב-1979 יצא אלבום תקליט מוזיקלי בשם "והילד הזה הוא אני", ובו מבוצעים שירים מן הספר שהולחנו בידי אבנר קנר.
שלושת ספרי ילדים גדולים, שיצאו בשנת 2003, הם פרויקט גדול שלו בתחום חקר ספרות הילדים.
הכרך הראשון בספר זה מתרכז בשחר ספרות הילדים וביוצרים אנגלים, השני - באמריקאים, והשלישי - בעיקר באירופאים.
אטלס מעביר סדנאות והרצאות על ספרות ילדים, לעיתים קרובות בהתנדבות.
ב-2011 זכה בפרס היצירה למתרגמים, נימוקי השופטים: .
ב-2013 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בפברואר 2020 פורסם כי אטלס יזכה בפרס מפעל חיים לספרות ילדים מטעם המרכז הישראלי לחדשנות בחינוך.
הפרס בסך 7,500 שקלים, יוענק לאטלס באירוע הגמר של תחרות הכותבים הצעירים שמקיים המרכז מדי שנה, ב-18 בפברואר 2020 בבית דני בתל אביב.
אטלס נבחר על ידי המרכז בראשות דן פוטרמן, מנכ"ל המרכז.
בשנים הקודמות זכו בפרס לאה נאור, נורית זרחי, סמדר שיר, גלילה רון-פדר-עמית, אפרים סידון ועוד.
בשנת 2015 הוציא את הספר ה-33 במספר שלו: "אני רוצה לדבר איתך!".
מדובר בספר מצויר, שאייר גיא מורד, העוסק בנושא האלימות בין ילדים (ילד המתמודד עם אלימות המופנית כלפיו מצד חברו לכיתה).
גיבור הסיפור הצעיר מצליח לשים קץ לסיטואציות האלימות שהוא חווה בדרך מיוחדת אשר הופכת את הסיפור למעין משל על תקשורת בין בני אדם, ומעלה על הדעת גם נושאים אחרים הקשורים לתחומי חיים אחרים בישראל של סוף שנת 2015.
הספר הוא למעשה סיפור אוטוביוגרפי ומבוסס על חוויות שעברו על יובל, ילדו השלישי של אטלס, כשהיה בכיתה ג' או ד':
בשנת 2017 עסק יהודה אטלס בחיבור נוסף על נוער בסיכון.
אטלס מספר שהחל לכתוב על ילדים בסיכון אחרי הרצאה שנתן לעובדים סוציאליים במרכז הקהילתי בית דני בשכונת התקווה.
אטלס מספר כי מטרת הפרויקט היא לעורר מודעות לתחום הילדים ונוער בסיכון.
מטרתו היא בעזרת השירים שנכתבים לעורר פעולה בנושא.
בפברואר 2021 הוציא את ספרו "ילדים של אף אחד", שעוסק בילדים בסיכון.
שחלקו כולל סיפורים קשים על התעללות מינית בילדים.
אחד משיריו רמז לטענותיה של גליה עוז על התנהגותו של אביה עמוס עוז כלפיה: "אבא שלי הוא איש מפורסם/ נערץ, מכובד, גם מעבר לים/...
אבל הרחק מההמון, אצלנו בבית/ הוא בכלל לא יונה עם עלה של זית/ מעניין מה יקרה אם יידעו האנשים/ איך הוא מעליב ואיך הוא מאשים/...
איך מכל האנשים בעולם ובעמו/ האיש מעריץ רק את עצמו/...
איך האיש שמדבר בתבונה ובטעם/ רק את נפש ילדיו לא הבין אף פעם".
פניה עוז-זלצברגר, בתו האחרת של עוז, טענה כלפי אטלס, כי הוא "עשה כאן, בהינף עטו הקליל, מעשה נתעב".
ארכיונו של אטלס הועבר לארכיון גנזים של אגודת הסופרים, בבית אריאלה, תל אביב.
עד עמוד-התלייה - סיפור המחתרת הציונית בעיראק, 1969
גם הילד הזה הוא אני, 1979
אלף-בית: מאפרוח ועד תרנגולת, 1995 - סדרה של 22 כרכים על פי אותיות הא'-ב'
כל אחד והמשפחה שלו, 2000
מעשה באדם שהיה עולה בהר, 2002
האיש הכי חשוב בעולם, 2002
יעקב גרטי, צמחי תרבות; חריזה: יהודה אטלס; ראש הפרויקט: רות סטרול-נוביק; צילומים: אייל ברטוב [ואחרים], תל אביב: רמות; מרכז לחינוך מדעי וטכנולוגי – בית הספר לחינוך – אוניברסיטת תל אביב ('הספרייה של מבט לגן'), תשס"ט 2009
אני רוצה לדבר איתך!, 2015
הילד הזה: עין עירון, דואר כרכור - פרקי ילדות ונעורים, 2017
צפור האש: ספור עם רוסי, 2006
היום מתחשק לי לאכל ילד, סילביאן דוניו, 2007
נסיכה קטנה, פרנסס הודג'סון ברנט, 2010
מכרות המלך שלמה, הנרי ריידר הגרד, 2012
הקומדיה האנושית, ויליאם סרויאן, 2014
מה עושים עם בעיה, קובי ימאדה, 2016
יהודה איש קריות הוא אחד משנים-עשר שליחיו המקוריים של ישו המוזכרים בברית החדשה.
לפי המסופר שם, איש קריות בגד בישו ומסר אותו לידי אנשי הכהן הגדול קיפא, שמסרו הלאה לידי הרומאים שצלבוהו, תמורת שלושים שקל כסף.
שמו הפך לסמל ומשל לבגידה.
סיפור בגידתו של איש קריות על פי הברית החדשה
על פי הברית החדשה, יהודה בן שמעון איש קריות, היה אחד משנים-עשר השליחים - תלמידיו של ישו.
הוא מוזכר כמי שבתור ממונה על אוצרם של ישו והשליחים, נשא עמו ארנק כסף.
כאשר היה עד למשיחת ישו בשמן נרד יקר על ידי אשה (מרים אחות לזרוס על פי מקצת המקורות) בבית עניה, מחה על הבזבוז בטענה שניתן היה למכור את השמן ואת הכסף לתת לעניים.
בבשורה על-פי יוחנן נכתב שיהודה איש קריות לא עשה זאת מתוך דאגה לעניים, אלא משום שהיה גנב וחפץ בכסף.
פרט לסיפור בגידתו, אלה הפרטים הידועים לנו עליו מן הברית החדשה, בה הוא מוזכר מעט מאוד פעמים מלבד עניין הבגידה בישו.
מיד לאחר המשיחה בבית עניה פנה יהודה אל הכהנים, והציע להם מיוזמתו למסור להם את ישוע בעבור בצע כסף.
יהודה איש קריות, על פי הברית החדשה, השתתף בסעודה האחרונה, אשר ערך ישו לשליחים, בערב הפסח.
ישו ידע כי יהודה איש קריות יבגוד בו, ואף אמר לשליחים "אמן אני אמר לכם כי-אחד מכם (האכל אתי לפי מרקוס) ימסרני" (מתי, יוחנן) או "הנה יד-המסר אותי אתי על-השולחן" (לוקס).
לפי יוחנן אמר ישו ליהודה "את אשר תעשה - עשה מהר", ושאר השליחים סברו כי מכיוון שיהודה מחזיק בארנק, ממריץ אותו ישו לקנות את המצרכים הדרושים לסעודת החג.
לפי מתי, שאל יהודה האם הוא האיש, וישו אמר לו - "אתה אמרת זאת".
לפי לוקס, השטן נכנס ביהודה וגרם לו להסגיר את ישו.
לאחר הסעודה הגיע יהודה עם קבוצת חיילים אל המקום בו ידע כי ישו ישהה עם שליחיו.
חלק מהמקורות מספרים כי יהודה ניגש אל ישו ונישק אותו, וכך ידעו החיילים מיהו ישו אותו יש לעצור.
על פי הברית החדשה, בעבור בגידתו קיבל יהודה שלושים שקל כסף.
לאחר שאיש קריות ראה כי ישו נידון למוות, אך בטרם נצלב, חזר בו יהודה מבגידתו.
הוא החזיר לכוהנים את הכסף שקיבל מהם תמורת ההלשנה עליו ותלה את עצמו.
הכהנים, שלא רצו להשתמש בכספי הדמים האלה לטובת בית המקדש, רכשו באמצעותם חלקת אדמה כדי להקים בה בית קברות לגרים הוא "חקל דמא" (שדה הדמים).
בית הקברות הזה, שימש במשך מאות שנים את עולי הרגל הנוצרים שמתו בעת מסעם לירושלים, והכל ידעו שהוא נקנה בכסף שקיבל איש קריות תמורת בגידתו.
יהודה הוא גם הנושא של כתבים פילוסופיים רבים, ביניהם "בעיית הרוע הטבעי" מאת ברטרנד ראסל והסיפור "שלוש גרסאות לאיש קריות" מאת חורחה לואיס בורחס.
גם ספרו של עמוס עוז הבשורה על-פי יהודה הוא ספר פילוסופי בחלקו, עוז עוסק בשאלת הבגידה בכלל ובפרט מגלה כי יהודה לא בגד, אלא להפך.
שני הספרים האחרים מעלים בעיות הנובעות מהיחסים שבין מעשיו של יהודה לבין עונשו הנצחי:
אם ישו חזה את בגידתו של יהודה, הרי שליהודה לא היה רצון חופשי, ולא יכול היה להימנע מלבגוד בישו.
אם יהודה לא יכול היה להימנע מן הבגידה, הרי שלא היה ראוי לעונשו.
אם יהודה נשלח אל הגיהנום בשל בגידתו, ובגידתו הייתה צעד הכרחי בצליבה ההכרחית לגאולת המין האנושי, הרי שלמעשה, יהודה נענש בשל כך שהציל את האנושות.
אם ישו סבל רק כאשר מת על הצלב, ולאחר מכן עלה לגן עדן, אך יהודה נידון לסבול לנצח נצחים בגיהנום, הרי שיהודה סבל הרבה יותר למען חוטאי המין האנושי מאשר ישו, ולכן חלקו בכפרת העוונות גדול יותר.
מציאותו של יהודה איש קריות היא אחד הפרטים האמינים ביותר בברית החדשה.
קיומו, היותו שליח ומעשה הבגידה שלו נזכרים בכל המסורות שעובדו לספרי הבשורה ולספר מעשי השליחים.
הבטחה זו היא קדומה ואותנטית בוודאות גבוהה.
לאף סופר נוצרי מאוחר לא היה עניין לשכתב את הטקסט כך שישו יוצג כמי שכשל מלחזות את הבגידה, ושטעה בהבטחתו לשליחים שהגאולה קרובה ותתרחש עוד בימיהם.
העידן המשיחי אף מתואר במושגים יהודיים פוליטיים, שרווחו בימי חייו של ישו האיש, להבדיל מאלו שהתפתחו במהרה בנצרות.
פרופסור בארט אהרמן סבר כי יהודה איש קריות ההיסטורי מסר ליהודים לא את מיקומו של ישו, שבוודאי לא היה קשה לאיתור, אלא את טענתו שהוא המשיח, אותה גילה אך ורק לחוג מקורביו המצומצם.
הבשורה על-פי מרקוס, המוקדמת שבבשורות, מציגה את ישו כמי שמערפל את זהותו ברמזים ובמשלים, ואוסר על תלמידיו המבינים אותם להפיץ את דבר משיחיותו.
ההלשנה היא שהביאה את הרשויות לאסרו ולחקרו, ולבסוף להוציאו להורג בעוון שעליו מסכימות כל הבשורות (אך שאיננו נזכר בהטפותיו הפומביות), יומרתו להיות "מלך היהודים".
יהודה מתואר כבעל שיער אדום, ששימש כסטריאוטיפ ליהודי.
גם במחזהו של ויליאם שייקספיר, "הסוחר מוונציה" מתואר שיילוק היהודי כבעל שיער אדום.
רבים הם שקישרו בין יהודה איש קריות ובין היהודים לדורותיהם.
דורות רבים של יהודים סבלו רדיפות ורציחות בשל קישור זה, שהוא חלק מן הדעה האנטישמית כי היהודים ארורים לעד בשל חלקם בצליבתו של ישו.
עם זאת, במועצת הוותיקן השנייה, זוכו היהודים מאשמה לאומית בפשעים נגד ישו בהצהרה הקרויה נוסטרה אטאטה.
במנהג נוצרי, בימים שלפני חג הפסחא, נהגו לבצע שריפתו של יהודה ופעמים רבות הטקס כלל תקיפות והשפלות של יהודים שנקלעו לסביבה ולעיתים התדרדר עד כדי פרעות ביהודי המקום.
על פי האמונה העממית, וכך גם תיאר זאת פפיאס בכתביו, יהודה איש קריות תלה עצמו על עץ, והעץ הצמיח אוזניים.
על בסיס אגדה זו נקראת פטרייה, הדומה לאוזן אדם וגדלה על עצים, בשם Auricularia auricula-judae, כלומר אוזנו של יהודה.
העץ שעליו תלה יהודה את עצמו הוא, על פי המסורת, כליל החורש, ולכן נקרא עץ זה בגרמנית בשם Gewöhnlicher Judasbaum, בצרפתית בשם Arbre de Judée ובאיטלקית L'albero di Giuda.
יהודה איש קריות באמנות ובספרות
יהודה איש קריות משמש באמנות המערבית כדוגמה לדמות הבוגד.
ככזה, דמותו מתפרשת ומוצגת בספרות המודרנית, בתיאטרון, בקולנוע ובמוזיקה.
בספרו של דנטה אליגיירי, "הקומדיה האלוהית", בפרק "התופת", נדון יהודה איש קריות להישאר לנצח במדור הנמוך ביותר של הגיהנום, כאחד משלושה חוטאים שנידונו להיאכל לנצח בפיו של לוציפר (השטן) משולש הראשים (השניים האחרים הם ברוטוס וקסיוס, ראשי הקשר לרציחתו של יוליוס קיסר).
על פי דנטה, יהודה איש קריות, ברוטוס וקסיוס חטאו את החטא החמור ביותר - הבגידה באדוניהם, ועל כן הם נענשים על ידי לוציפר אבי הבוגדים, שבגד באלוהים ואף הוא נענש על חטאו.
חורחה לואיס בורחס, בסיפורו שלוש גרסאות ליהודה איש קריות, נותן מספר פירושים לסיפור יהודה, ולפי אחד מהם יהודה הוא מושיעה של האנושות.
מיכאיל בולגקוב, בספרו האמן ומרגריטה, נותן תיאור נוגע ללב של איש קריות, המונע על ידי אהבתו לאישה בשם ניצה, ולבסוף נרצח על ידי שליחיו של פונטיוס פילטוס הזועם בשל כך שנאלץ להורות על צליבת ישו.
קבק בספרו "במשעול הצר" (מוסד ביאליק, 1936), יהודה איש קריות אינו בוגד בישוע, אשר היה מי שיזם את הסגרתו לידי הרומאים, לאחר שעלה בידו לשכנע את יהודה לעשות כך על מנת להנציח את בשורתו של ישוע.
בספרו של יגאל מוסנזון "יהודה איש קריות" (הוצאת עם עובד 1962) פוגשים את איש קריות עשר שנים לאחר צליבת ישו באחד מאיי יוון.
יהודה לא בגד בישו וההחלטה להסגירו הייתה של ישו ויהודה איש קריות יחדיו.
בשנת 1988 יצא סרטו של מרטין סקורסזה "הפיתוי האחרון של ישו" המבוסס על רומן, משנת 1955, הנושא שם זהה.
בסרט הזה יהודה איש קריות, מתואר כחברו לשעבר של ישו, אשר נשלח להתנקש בו משום שהאחרון בונה צלבים עבור הרומאים, אך הוא אינו מסוגל לעשות זאת.
מאוחר יותר כאשר ישו חווה התגלויות והחל לקבץ סביבו מאמינים שיהודה הוא אחד מהם, הוא מבקש מיהודה שיסגיר אותו, אך האחרון מתנגד לכך.
בכל זאת ישו נצלב, אך מצליח להנצל בדרך פלאית בסוף חייו ישו נפגש עם כל השליחים וביניהם יהודה, אשר כועס עליו שזנח את שליחותו.
סרט האימה "דרקולה 2000" שיצא לאקרנים בשנת 2000 מציג גרסה חדשה לסיפור מקורו של הרוזן ולאד דרקולה לפיה הוא למעשה יהודה איש קריות שהפך לערפד לא-מת לאחר שתלה את עצמו ולא התקבל אפילו לגהינום.
סלידתו מספר הברית החדשה, צלב ומים קדושים נובעת מבגידתו בישו, ורתיעתו מהמתכת כסף נובעת מהמטבעות שקיבל עבורה.
בשנת 2004 יצא לאקרנים הסרט Judas, המתאר את יהודה איש קריות כאיש חיובי שהסתבך במערכת תככים של השלטון ביהודה ונאלץ להסגיר את ישו.
בשנת 2004 הוציא הזמר פרינס את האלבום The Chocolate Invasion הכולל את השיר Judas Smile.
השיר כולל את השורה: "....לכל פעולה יש מחיר (כמה אתה משלם על זה, בחור?)" הניתנת לפרשנות כמייחסת את הצרות שעברו על העם היהודי כעונש על מעשהו של יהודה במסורת הנוצרית (פרינס התקרב באותן שנים לזרם שהסתעף מהנצרות עדי ה').
בשנת 2011 אמנית הפופ ליידי גאגא כתבה את השיר Judas בעקבות סיפור הבגידה הנוצרי של יהודה בישוע.
ספרו של עמוס עוז, הבשורה על־פי יהודה, שיצא בשנת 2014 מתייחס אף הוא ליהודה איש קריות ולשתי הפרשנויות האפשרויות של דמותו - כבוגד האולטימטיבי, או כנוצרי האמיתי היחידי.
בברית החדשה, הכתובה ביוונית, מכונה יהודה Ισκάριωθ (אִיסְקַרְיוֹת) או Ισκαριώτης (אִיסְקַרְיוֹטֵס).
משמעות שם זה עדיין לא נתבררה.
על פי אחת הסברות, מדובר בגלגולו העברי של השם "איש קריות".
העיר קריות מופיעה בספר יהושע בנחלת שבט יהודה: ().
יואל אליצור מזהה את עירו של יהודה עם "קריות" אחרת, היא קריות שבשומרון.
עם זאת, יש חוקרים המטילים ספק בזיהוי "קריות" כשם של מקום ספציפי, ורואים בו מונח גאוגרפי בעל משמעות כללית ("כפרים").
דבר זה, וכן העובדה שישנם מקומות נוספים המכונים "קריות", מקשים על ההנחה ששמו של יהודה נגזר מהביטוי "איש קריות".
גם העובדה שישו וכל יתר תלמידיו הגיעו מן הגליל אינה מקלה על סברה זו.
לפי סברה אחרת, מדובר בגלגול של המילה הארמית "סיקרא" (או הלטינית sicarius) - פגיון, ולפי השערה זו יהודה נמנה עם הסיקריים.
תאוריה זו בעייתית משום שעליית הסיקריים מיוחסת למועד שלאחר תקופתו של ישו.
על פי הערוך, "אסקרטורי" הוא סופר סוד, כלומר אדם הממונה לכתוב סודותיו של אדם חשוב דוגמת מלך.
כפי הנראה, הכינוי "איש קריות" חדר לעברית המודרנית בשל החלטתו של פרנץ דליטש, מתרגם הברית החדשה לעברית, לתרגם כך את שמו.
השם היווני של יהודה איש קריות הוא הבסיס שממנו פותח שמו של ראש השדים במיתולוגיה הרומנית – סקראוצקי.
יהודה אוֹפֶן (4 באפריל 1922 – 24 באפריל 1997) היה משורר עברי, פזמונאי, עורך, עיתונאי, מתרגם ומלחין ישראלי.
יהודה אופן נולד בעיר אלטונה שבגרמניה בשנת 1922. התחנך בגימנסיות בקיל ובהמבורג.
בשנת 1938, בימי גרמניה הנאצית, היה בין היהודים שהוגלו מגרמניה לזבונשין שבפולין ועלה לארץ ישראל כמעפיל צעיר בשנת 1939. הוא שהה שנתיים בקיבוץ נען בהכשרת הנוער העובד, עד שנת 1941. התנדב לצבא הבריטי ושירת בעת מלחמת העולם השנייה למשך כמה שנים.
התגייס לצה"ל ושירת גם בצבא הקבע תקופה קצרה.
לאחר שחרורו ניסה מזלו בחקלאות, בפקידות ובליטוש יהלומים ולבסוף הגיע לעיתונאות, והיה עיתונאי ועורך בכיר ב"על המשמר" במשך שנים רבות, 1960–1980.
החל לפרסם שיריו בכתב העת "גליונות" של יצחק למדן.
בשנת 1960 (תש"ך) זכה בפרס אקו"ם לספרות.
בשנת 1975 השלים תואר ראשון מאוניברסיטת לונדון, ובשנת 1977 תואר שני בספרות השוואתית מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1946 נישא לטובה ארביסֶר, והיה אב לבת.
אופן נפטר בתל אביב בשנת 1997. נקבר בבית העלמין ירקון (כעבור שנה נקבר לידו בן-ציון תומר).
יהודה אופן נודע באופי הביקורתי שלו ובשיריו העשויים מחומרים שהביא עמו מהתרבות הגרמנית.
כתב שירים למוזיקאים ולזמרים, ביניהם לזמר אריס סאן את השירים "אם אתה צעיר בלב", "יש אהבה אתה אומר", "נערה ממש אוצר" ו"תל אביב".
שיר מוכר נוסף שכתב הוא "פרידת מלח", שהלחין ושר בני ברמן.
כמו כן תרגם מספריו של אריך קסטנר.
פרסם כעשרה כרכי שירה וכחמישה קובצי סיפורים.
בסוף ימיו קבל על כך שדור הקוראים הצעיר אינו מכיר את שירתו.
ללא לאן: שירים; רישומים ועטיפה: יהודה בקון, תל אביב: עקד, תשכ"א.
הר וחול: שירים; ציורים: גרשון גרא, תל אביב: עקד, תשכ"ג.
לא אגדת חורף: מסע לגרמניה תשכ"ט, רמת גן: עקד, 1969. (שירים)
במעגל סגור: סיפורים של ארבע יבשות, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ט 1979.
נופים פנימה: שירים, תל אביב: עקד, תשל"ט 1979.
נבילת ורד: שירי אהבה מאֻחרת, תל אביב: אל"ף, תשמ"ג 1983.
שירים ברחוב עייף, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ה 1984.
פגישות מעבר לזמן, תל אביב: עקד, תשמ"ו 1986. (שירים)
סקירה במסעף-תומר: סיפורים, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ח 1988.
מי שפעם הוליד כוכב: שירים, תל אביב: עקד, תש"ן 1990.
בין קׁדש לטמטום: שירים, תל אביב: ספרית מעריב, תשנ"ג 1992.
מסע חוזר לגרמניה וממנה: יומן דרכים 1994–תשנ"ד, אור יהודה: ספרית מעריב, תשנ"ד 1994. (שירים)
יהודה בן שאול אבן תיבון (בספרדית: Judá ben Saúl ibn Tibbón; 1120–1190) היה מתרגם ורופא בממלכת ספרד בימי הביניים בתור הזהב של יהדות ספרד.