tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא היו סופיות לכינוי הגוף השלישי בהווה [או לכל הפחות שחזורו לא היה אפשרי], ואילו כינוי הגוף השלישי בעבר היה הסופית di-** (איליץ' סביטיץ' 1971, עמ' 218–219).
פעלים היו במעמד פעיל או סביל, של גרימה (קוזאטיביים), איווי (דֶזידרטיביים) או חוזרים/עצמיים (רפלקסיביים); והיו סָמָנים מיוחדים לרוב הקטגוריות האלה.
לשמות עצם היה מין דקדוקי חי או דומם, וסמני צורת הרבים היו שונים זה מזה בכל קטגוריה.
היו סמנים סובייקט לאובייקט, מוספיות לסימון יַחֲסַת המקום (לוקאטיב) ויחסת הכיוון (לאטיב) וכו'.
כינויים הבחינו בין מושא ישיר לעקיף, בין שמות עצם חיים לדוממים, אבחנות מסוג "קרוב:רחוק", "מכליל (אינקלוסיבי) : מחריג (אקסקלוסיבי)" וכיוצא בזה.
מילים בשפה הנוסטראטית היו או זהות לשורשים שלהן, או שנוצרו על ידי הוספת סיומות או סופיות.
על פי דולגופולסקי, לשפה הפרוטו-נוסטראטית היה מבנה אנליטי, שהוא הראה באמצעות הפרדה בין מילות עזר המקדימות את הפועל (פרפוזיציה) או באות אחריו (פוסטפוזיציה) בַשפות הבנות במשפחה.
דולגופולסקי קבע שלוש קטגוריות לקסיקליות בשפה הפרוטו-נוסטראטית:
סדר המילים היה נושא–מושא–פועל כשהנושא הוא שם עצם (למשל "האשה תפוחים תאכל"), ומושא–פועל–נושא כשהנושא הוא כינוי גוף (למשל "תפוחים תאכל היא").
סמן האטריבוטיב (ממומש במילת תוכן) הקדים את שם העצם (למשל "שני תפוחים").
כינוי גוף אטריבוטיבי ('שלי', 'זה') עשוי לבוא אחר שם העצם (למשל "תפוחים שלי").
כינויי גוף לעיתים רחוקות שאולים משפות אחרות.
לכן, ההקבלות הרבות בין כינויי הגוף בשפות הנוסטרטיות השונות הן עדות חזקה למדי לקיומה של שפה פרוטו-נוסטרטית.
עם זאת, הקושי למצוא מילים מקבילות בין השפות האפרו-אסיאתיות נחשב בידי כמה חוקרים כראיה לכך שלמשפחת-העל הנוסטרטית יש שניים או שלושה ענפים – אפרו-אסיאתי ואירָאסיאתי (ואולי דרווידי) – ושניתן לייחס את רוב או את כל הכינויים בטבלה הבאה לשפה הפרוטו-אירָאסיאתית.
ניבחית היא שפה חיה (אמנם בימיה האחרונים) עם אורתוגרפיה, המובאת כאן.
/V/ פירושה תנועה כלשהי, ולא ברור איזו יש לשחזר.
מטעמי מקום, אטרוסקית אינה כלולה כאן, אך העובדה שהיו בה המילים /mi/ "אני" ו-/mini/ "אותי" נראית מתאימה ברמה אידיאלית לדפוס המשוחזר בפרוטו-נוסטרטית.
עובדה זו הביאה חוקרים לטעון כי שפות אגאיות או טירְסֵניות היו ענף נוסטרטי נוסף.
אין שחזור של פרוטו-אסקימו-אלאוט, אף על פי שקיומה של משפחת אסקימו-אלאוט מוסכם בדרך כלל.
פרוטו-נוסטרטיתפרוטו-הודו-אירופיתפרוטו-אוּרליתפרוטו-אלטאיתפרוטו-כרתווליתפרוטו-דראווידיתפרוטו-יוקאגירניבחיתפרוטו-צ'וקוטקו-קמצ'טקיותפרוטו-אסקימופרוטו-אפרו-אסיאתית'אני' (נושא)[note 1][note 1],[note 2] [note 3]'אותי'~'לי'~'שלי' (מושא)[note 4][note 1]'את/ה' (נושא)[note 5][note 6]'אותך'~'לך'~'שלך' (מושא)'אנחנו'
בשנות ה-60 של המאה העשרים חיבר ולדיסלב איליץ'-סביטיץ' שיר קצר תוך שימוש בגרסתו לפרוטו-נוסטרטית (בדומה לאגדת שלייכר, עם ניסיונות דומים עם כמה שחזורים שונים של פרוטו-הודו-אירופית).
השיר מובא להלן בהקבלה לשפות אחרות.
הערך הצלילי של K̥ או אינו ודאי – הוא יכול להיות או .
בדומה, H יכולה להיות הגויה /h/ או לכל הפחות.
V או מייצגות תנועה לא ברורה.
מעמד השפות הנוסטרטיות בקרב הבלשנות ההשוואתית
משפחת שפות מִיוּוֹק (Miwok או Miwuk, במיווק: Miw·yk []), המכונה גם מוֹקװֵּלוּמְנָן (Moquelumnan) היא קבוצת שפות בסכנת הכחדה המדוברות בפי עמֵי במרכז קליפורניה שבארצות הברית, מאזור מפרץ סן פרנסיסקו במערב ועד סיירה נבדה במזרח.
קיימות שבע שפות מיווק, ארבע מהן בעלות ניבים אזוריים מובהקים.
ישנם כמה עשרות דוברים של שלוש שפות מיווק–סיירה, ונכון ל-1994 היו שני דוברים של אגם מיווק.
השפה המוכרת ביותר היא מיווק של סיירה הדרומית , שבה מקור השם יוסמיטי.
השם "מיווק" מגיע מהמילה "miw·yk" בשפת מיווק–סיירה הצפונית, שפירושה "אנשים" או "אינדיאנים".
משפחת השפות כפי שהוצעה על ידי מיתוּן (Mithun1999):
שפת מיווק של המפרץ (ידועה בשם סקלאן Saclan)*
מיווק של סיירה הצפונית* : הניבים קמאנצ'ה, פידלטאון, איון Ione, וסט פוינט)
מיווק של סיירה המרכזית (כמעט נכחדה): הניבים המרכזיים-המזרחיים והמרכזיים-המערביים
מיווק של סיירה הדרומית (כמעט נכחדה): הניבים יוסמיטי, מריפּוֹסה והניבים הדרומיים
מיווק של החוף* : הניבים שדוברו במחוזות בודגה ומארין, בין מפרץ סן פרנסיסקו למפרץ בודגה
מיווק של האגם* (דוברה באזור אגם קְליר)
שחזורים של שמות צמחים ובעלי חיים בפרוטו-מיווק בוצעו על ידי קתרין קלהאן ב-2014:
+ שמות חיות המשוחזרים לפרוטו-מיווק משמעות בפרוטו-מיווק זאב ערבות *ʔole זאב *hu·n, *hun·u- אנטילופה, כבש גדול-קרניים *ha·lu-ṣ Thomomys monticola (באנגלית pocket gopher) *syw·yt כלב *haju נץ קופר, עקב אדום-זנב (באנגלית chicken hawk) *suj·u בז נודד *wek-wek שלך *tuk-tuk קונדור קליפורני *mol·uk ?
אוח וירג'יניה *tuk·u-·li תנשמת לבנה *wič·iki-ṣ כוס המחילות *ṭok(·)ok...
שלדג *ča·ṭa·-ṭa- נקר מצויץ *pak-pak נקר בלוטים *palaṭ·ak אווז הצפון *wa·wo ?
צפרדע, קול של צפרדע *waṭa·k ?
כינת ראש *ke·t, *ket·y- פרעוש *ky(·)ky-ṣ עכביש *pok·um כינת גוף *čypsi עקרב *ʔet·ym
+ שמות צמחים המשוחזרים לפרוטו-מיווק משמעות בפרוטו-מיווק אורן ההרים ופירותיו *san(·)ak צנוברים, אגוזים *ṣanak אורן סבין ופירותיו *sa·k, *sak·y ארז, ברוש *mo·nuk ?
אלון לבן *mol·a, *mo·la עץ אדר *ṣa·ji עץ ערמונית הסוסים ופירותיו *ʔu·nu עץ אלנוס *sot·um ?
שפות סוּ (Siouan) או שפות סוּ-קָטָװָּבָּה (Siouan–Catawban) הן משפחת שפות גדולה באמריקה הצפונית, הממוקמת בעיקר בעמקי המישורים הגדולים, בעמק נהר אוהיו ובעמק נהר מיסיסיפי, בדרום-מזרח אמריקה הצפונית, וכן כמה שפות נוספות במשפחה – במזרח היבשת.
יש חוקרים המכנים את המשפחה כולה "סו"; אלה מגדירים את שני ענפיה "שפות סו המערביות" ו"שפות סו המזרחיות", או לחלופין "שפות סו גרידא" (Siouan-proper) ו"שפות קטוואבה" (Catawban).
חוקרים אחרים קוראים למשפחה כולה "שפות סו-קטוואבה", ואז את הענף המערבי בלבד הם מכנים "שפות סו".
כיוון שהענף המזרחי היה קטן יותר ונכחד כולו, השם "סו" משמש באופן כללי ללא הבחנה.
ניתן לקבץ את שפות המשפחה לשני ענפים: שפות סו המערביות ושפות סו המזרחיות (קטוואבה).
את שפות סו המערביות ניתן לחלק עוד, לשפות נהר מיזורי (כגון קְרוֹ והידאצה), שפת מאנדאן, שפות נהר מיסיסיפי (כגון שפת דקוטה/סוּ, צִ'יװֶּרֶה-ווינֶבָּאגוֹ ודֶגיהָאן), ושפות עמק נהר אוהיו.
ענף שפות סו המזרחיות (שפות קטוואבה) כולל רק את שפת קטוואבה ואת שפת וּוֹקוֹן (Woccon).
מחקר השוואתי רב נעשה על שפות סו.
מחקרו של וולף (Wolff) ב-1950–1951 היה בין הראשונים והמלאים בנושא.
וולף שחזר את מערך הפונמות של פרוטו-סו, שעודכן בידי מתיוס (Matthews) ב-1958.
שפתיים מכתשיים חיכיים וילוניים סדקיים סותמים חוככים אפיים מקורבים
באשר לתנועות, שוחזרו חמש תנועות פומיות ושלוש תנועות אפיות .
וולף שחזר גם כמה צרורות עיצורים .
העבודה המשותפת של מספר חוקרי שפות סו החלה ב-Comparative Siouan Workshop ("סדנת סו ההשוואתית") ב-1984 באוניברסיטת קולורדו במטרה ליצור מילון השוואתי לשפות סו, שיכלול שחזורים של פרוטו-סו.
עבודה זו הניבה ניתוח חדש של מערך הפונמות של פרוטו-סו, המופיע להלן:
שפתיים מכתשיים חיכיים וילוניים סדקיים סותמים אטומים פשוטים מסודקים קדם-מנושפים בתר-מנושפים חוככים אטומים פשוטים מסודקים סונוריים חוסמים
הטבלה לעיל מובאת באלפבית הפונטי הבינלאומי.
לעומת זאת, במחקרים על שפות סו (למשל, Rankin et al.
2015) נורמת התעתיק הפונטי היא התעתיק האמריקניסטי (זה המקובל בין היתר גם לתעתיק שפות שמיות), ולכן לדוגמה, האות * לעיל מקבילה לאות האמריקניסטית *š, והאות *j לעיל מקבילה ל-*y, וכן הלאה.
ניתן להסביר רבים מצרורות העיצורים שהוצעו על ידי וולף (1950 1951) עקב סינקופה (השמטה) של תנועות קצרות לפני הברות מודגשות.
לדוגמה, מתיוס (1958: 129) שחזר את *wróke כצורת הפרוטו ל"זכר".
עם תוספת נתונים מקבוצה גדולה יותר של שפות סו מאז אמצע המאה העשרים, Rankin et al.
(2015) משחזרים *waroː(-ka) כצורה המשוחזרת ל"זכר".
בניגוד להצעותיהם של וולף ומתיוס, בהצעה הנוכחית אין בפרוטו-סו עיצורים אפיים; עיצורים אפיים מופיעים רק בשפות-הבנות, וזאת כאשר אחרי העיצור מופיעה תנועה אפית.
בנוסף, יש קבוצה של צלילים המייצגים גרסאות חוסמות של הסונורים המקבילים להם.
לצלילים האלה יש רפלקסים שונים בשפות-הבנות, כאשר *w מופיע כ-[w] או [m] ברוב השפות-הבנות, בעוד של-*W יש רפלקס של [w], [b], [mb] או [p].
ערכם הפונטי האמיתי של העיצורים החוסמים האלה נתון בוויכוח-מה, כאשר יש הטוענים שהם מופיעים כשמתקיים רצף של w+w*, או של r+r*, או של עיצור לועי ועוד *w או *r.
המחקרים הקודמים על פרוטו-סו כללו רק אורך תנועה אחד.
עם זאת, אורך תנועה פונמי קיים במספר שפות סו, דוגמת הידאצה (Hidatsa), הו-צ'ונק (Ho-Chunk) וטוטלו (Tutelo).
רנקין ועמיתים (Rankin et al.
2015) הסבירו שבמקרים רבים, תנועות ארוכות קיימות כתוצאה מגורם תורשה משותף ולא מגורם חדשני משותף.
מספר התנועות הקודמות שהוצע (חמש פומיות ושלוש אפיות) במחקרים הקודמים הוכפל וכעת כולל הבחנה בין תנועות קצרות וארוכות.
מערך התנועות של פרוטו-סו המוצע מופיע להלן:
קדמיות מרכזיות אחוריות קצרות ארוכותקצרותארוכותקצרותארוכות סגורות אמצעיות פתוחות
שפות סוּ המערביות (Western Siouan), הנקראות גם "שפות סוּ גרידא" (Siouan proper) הן משפחה גדולה של שפות ילידיות באמריקה הצפונית.
יחד עם קבוצת שפות סוּ המזרחיות, הן מהוות את שני ענפיה של משפחת שפות סו.
(חלק מהחוקרים מכנים את השפות המערביות פשוט "שפות סוּ", ואז את המשפחה הגדולה מכנים "שפות סו–קטוואבה").
רישומים בלשניים והיסטוריים מצביעים על מוצא אפשרי מדרום של אומות הסו (Sioux), עם הגירות לפני מעל אלף שנים ממדינות קרוליינה הצפונית ווירג'יניה למדינת אוהיו בצפון.
חלקם המשיכו במורד נהר אוהיו לנהר מיסיסיפי ועד לנהר מיזורי.
אחרים ירדו במורד נהר מיסיסיפי, והתיישבו באזור שהוא כיום אלבמה, מיסיסיפי ולואיזיאנה.
אחרים חצו את אוהיו לאזור שהוא כיום מדינות אילינוי, ויסקונסין ומינסוטה, ביתה של אומת דקוטה (אחת מאומות סו).
משפחת שפות סו המערביות מורכבת מכ-18 שפות וניבים שונים, חלקן נכחדו:
ניבי סו של נהר מיזורי (מכונות גם קרו-הידאצה)
ניבי סו של עמק נהר מיסיסיפי (שפות סו המרכזיות)
ניבי דקוטה (מכונות גם סו-אסיניבוין-סטוני)
דקוטה (לפעמים מחולקת לדקוטה מערבית ולמזרחית) - 290 דוברים
אסיניבוין (Assiniboine) – 150 דוברים
וינבאגו (Winnebago) – 250 דוברים
אומהה-פונקה (Omaha-Ponca) – 85 דוברים
אוסייג' (Osage) – נכחדה, אך בתהליך תחייה מתמשך
קוואפאו (Quapaw) - דובר אחד
ניבי סו של עמק נהר אוהיו
דעה אחרת של חוקרים רואה בשני הענפים של עמק דקוטה ועמק מיסיסיפי כרצפי ניבים.
שני ניבי סו של וירג'יניה לעיל נחשבים קשורים זה לזה; לעיתים משתמשים במונח "שפת טוּטֵלוֹ" בהתייחס לשפתם המשותפת.
שתי מערכות כתב שונות משמשות לתמלול שפות המשפחה:
האלפבית הלטיני בשימוש על ידי רוב השפות האלה.
כתב אוסייג' (Osage) פותח ב-2005 על ידי הרמן מונגריין לוקאאוט.
יש גם שיקולים לכך שהכתב ישמש לכתיבת שפות אחרות בקבוצת דגיהה (Dhegiha) ואף בכלל משפחת שפות סו.
השפות היניסייות (נקראות על שם נהר היניסיי בסיביר שברוסיה) הן קבוצה של שפות פליאו-סיביריות המדוברות בפי עמים היושבים, או ישבו בעבר, על גדול נהר היניסיי.
נקראות כ"הקשר בין העולם הישן והעולם החדש" על ידי תומכי תאורית השפות הדנה-יניסייות, המקשרת בין השפות היניסייות לבין שפות הנה-דנה המדוברות באמריקה הצפונית.
השפה השורדת היחידה במשפחת שפות זו היא השפה הקטית, המדוברת על ידי כמה מאות אנשים במחוז קראסנוירסק שבמרכז סיביר.
משמות של נהרות ולמידה גנטית, ניתן להסיק כי השפות היניסייות דוברו בעבר באזור גדול הרבה יותר מכיום, ושההגירה של דוברי השפות צפונה לכיוון הנהר יניסיי היא חדשה יחסית.
על פי סברות מסוימות, השפות היניסייות היו קשורות לשפה שהייתה מדוברת בפי השיונגנו, קונפדרציה של שבטי נוודים ששכנו באזור מונגוליה וצפון סין מהמאה ה־3 לפני הספירה ועד המאה הראשונה לספירה.
השפות היניסייות ככל הנראה תרמו גם מונחים מסוימים לשפות הטורקיות והמונגוליות, כמו התואר "חאן" והמילה המונגולית והטורקית לאל, "טנגרי".
פרוטו-יניסייאית (לפני שנת 500 לפני הספירה, עד כשנת 1 לספירה)
ג'יה (קשר לא מוכח, נכחדה)
השפות המלאיו-פולינזיות הן ענף של משפחת השפות האוסטרונזיות.
ענף זה כולל כ-385.5 מיליון דוברים.
דוברי השפות המלאיו-פולינזיות הם עמים אוסטרונזים, מחוץ לטאיוואן, במדינות האיים של דרום-מזרח אסיה והאוקיינוס השקט.
מספר קטן של דוברים נמצאים ביבשת אסיה באזורים הסמוכים לחצי האי המלאי, קמבודיה, וייטנאם והאי הסיני האינאן.
יוצאת דופן במשפחה זו היא המלגשית השפה הרשמית של מדגסקר הנמצאת באפריקה.
ישנן למעלה מ-1,000 שפות במשפחה זו וכל השפות האוסטרונזיות העיקריות והרשמיות שייכות לתת-קבוצה זו.
עם השפות שבהן יש למעלה מחמישה מיליון דוברים נמצאות: אינדונזית, ג'אווה, סונדנית, טאגאלוג, מלגשית, מלאית, סבואנו, מדורסית, אילוקנו, היליגנון ומיננגקבאו.
כמו כן, לחלק מהן יש מעמד של שפה רשמית למשל: טונגנית, סמואית, מאורית, גילברטית, פיג'ית, הוואית, פלאואית וצ'מורו.
בחלק מהשפות המלאיו-פולינזיות ניכרת השפעה של סנסקריט וערבית, זאת בשל העובדה שבאזורים הללו התבססו דתות הבודהיזם וההינדואיזם ובהמשך גם האסלאם.
את השם "מלאיו-פולינזיות" טבע לראשונה הבלשן הגרמני פרנץ בופ בשנת 1841 (גרמנית: malayisch-polynesisch).
השימוש הנוכחי במינוח "מלאיו-פולינזיות" כולל את כל השפות האוסטרונזיות מחוץ לטייוואן והוא החל בשנות ה-70 ומאז הפך למינוח הרשמי למחקרים העוסקים בשפות העמים האוסטרונזים.
השפות המיקרונזיות הן ענף במשפחת השפות האוקיאניות הכולל 21 שפות עם כ-295,000 אלף דוברים.
ייחודן בכך שהן נעדרות עיצורים שפתיים פשוטים.
ככל הנראה מקורה של משפחת השפות המיקרונזיות במזרח מיקרונזיה, באזור קוסראה, משם הן התפשטו מערבה.
דוברי השפה התיישבו באזור הדרומי של מחוז מאלאיאיטה (איי שלמה) ובצפון ונואטו.
לפי ג'קסון (1983, 1986) השפות המיקרונזיות מתמיינות באופן הבא:
קווין יוז (2020) הציע לשנות את שיטת המיון של ג'קסון, בעיקר בהתייחסו לנאורית כשפה הממוקמת כענף ראשוני לצד הקוסראית כששתיהן יחד מהוות תת-קבוצה.
בשיטה זו הנאורית ממוקמת בענף ראשוני של המשפחה המיקרונזית המרכזית.
השפות הכַּרְתְּווֶלִיּוֹת (ידועות גם כשפות דרום קווקזיות ואיבריות) הן משפחת שפות של הילידים בדרום הקווקז והן מדוברות בעיקר בגאורגיה.
ישנם כ-5.2 מיליון דוברי משפחת השפות הזו בעולם, בהן קבוצות גדולות של דוברים ברוסיה, באיראן, בארצות הברית, באיחוד האירופי, בישראל, ובצפון־מזרח טורקיה.
למשפחת השפות הכרתווליות אין קשר ידוע לשום משפחת שפות אחרת, מה שהופך אותה לאחת ממשפחות השפות העיקריות בעולם.
השפה המדוברת ביותר בשפות אלו היא הגאורגית.
המקור הספרותי הקדום ביותר בכל שפה כרתוולית היא הכתובות הגאורגיות העתיקות של ביר אל-קוט , שנכתבו בכתב עתיק במנזר הגאורגי שהיה פעם בסמוך לבית לחם, ומתוארך לבערך שנת 430 לספירה.
כתבים גאורגיים משמשים לכתיבת כל השפות הכרתווליות.
גאורגית היא השפה הרשמית של גאורגיה (המדוברת על ידי 90% מהאוכלוסייה) והשפה העיקרית לשימוש בתחומי הספרות והעסקים בגאורגיה.
לגאורגית אלפבית מקורי וייחודי, והטקסט הספרותי העתיק ביותר ששרד הוא מהמאה ה-5 לספירה.
ייתכן והכתב הגאורגי הישן נגזר מהכתב היווני.
מגרלית נכתבה עם האלפבית הגאורגי מאז 1864, במיוחד בתקופה שבין 1930 ל-1938, כאשר המגרלים נהנו מאוטונומיה תרבותית.
לאזית נכתבה בעיקר בין 1927 ל-1937, וכעת שוב בטורקיה באמצעות האלפבית הלטיני.
אולם לאזית הולכת ונעלמת כיוון שדובריה משתלבים בחברה הטורקית המרכזית.
משפחת השפות הכרתווליות מורכבת מארבע שפות הקשורות זו לזו:
סוואנית עם כ-35,000–40,000 דוברים בגאורגיה, בעיקר באזור ההררי הצפון-מערבי של סוואנתי ובעמק קודורי באבחזיה
גאורגי-זאן (נקרא גם כַּרתו-זאן )
גאורגית עם כ-4 מיליון דוברי שפת אם, בעיקר בגאורגיה.
ישנן קהילות דוברות גאורגית ברוסיה, טורקיה, איראן, ישראל ומדינות האיחוד האירופי, אך מספרן ותפוצתם הנוכחיים אינם ידועים.
גאורגית יהודית עם כ-85,000 דוברים, היא הניב היהודי הכרתוולי היחיד, ומעמדו הוא נושא לוויכוח בין חוקרים.
שפות זאן (נקרא גם קולכית )
מגרלית עם כ-500,000 דוברים בשנת 1989, בעיקר באזורים המערביים של גאורגיה, כלומר סמגרלו (מחוז גאורגיה בלבד אבחזיה).
מספר דוברי המגרלית באבחזיה, הושפע מאוד מהמלחמה עם גאורגיה בשנות ה-90, שהביאה לגירוש ולבריחה של האוכלוסייה הגאורגית האתנית, שרובה הייתה מגרלים.המגרלים שנעקרו מאבחזיה עברו בעיקר לטביליסי וזוגדידי.
לאזית עם 22,000 דוברים ב-1980, בעיקר באזור חוף הים השחור בצפון מזרח טורקיה
לא הוכח קשר בין השפות הכרתווליות לשפות אחרות, כולל צפון מערב קווקז ו/או צפון מזרח קווקז.
על פי ההשערה הנוסטרטית, בה דוגלים איליץ'-סוויטץ' ובית ספרו, שש משפחות השפות האלטאיות, האוראליות, ההודו-אירופיות, הדרווידיות, האפרו-אסיאתיות והכרתווליות חוזרות לשפת מקור משותפת ולכן הן קשורות גנטית.
עם זאת, מחקרים אחרים מצביעים על כך שהקשר בין המשפחות הגרעיניות הוא כה מועט עד כי נראה שהוא למעשה נובע מצירופי מקרים.
לעיתים קרובות הצביעו על קווי דמיון דקדוקיים מסוימים עם בסקית, במיוחד בהטיות השם.
עם זאת, ההשערה של מערכת יחסים, הנוטה גם לקשור את השפות הקווקזיות עם שפות אחרות שאינן הודו-אירופיות ולא-שמיות של המזרח הקרוב של ימי קדם, נחשבת בדרך כלל כחסרת ראיות חותכות.
לשפות הכרתווליות יש מין דקדוקי המבוסס על חי מול דומם וסיווג אובייקטים כישות אינטליגנטית ("מי" ) ולא אינטליגנטית ("מה").
+ערכת סיווג שמות עצם מוחשי מופשט חי דומם יצורים אנושיים ו"כמו אנושיים" (למשל אלוהים, אלוהויות, מלאכים) בעלי חיים ישויות פיזיות דוממות חפצים מופשטים אינטליגנטי לא אינטליגנטי "מי" "מה"
פעלים כתוולנים יכולים לציין שלושה גופים, ראשון שני ושלישי.
מבצע הפעולה נקרא הנושא והמושפעים מהפעולה הם האובייקטים ( מושאים ישירים או עקיפים).
השפות הטונגאיות הן קבוצה קטנה של שפות פולינזיות, המדוברות בטונגה ובניואה.
מקורה של הטונגאית במדינת האיים טונגה, אך מדוברת גם בפיג'י, ניו זילנד, ניואה, קנדה, סמואה האמריקנית, אוסטרליה וונואטו.
מקורה של הניואית במדינה האי ניואה, אך היא מדוברת גם בטונגה ובאיי קוק.
ניואפואו, היא השפה המדוברת באי הצפוני ביותר של טונגה, ניואפואו.
בשנת 2015 דברו 500 אנשים ניואפואו.
בספטמבר 2022 קראו תומכי השפה ללמד אותה בבתי ספר יסודיים בניואפואו.
השפות השמיות הן ענף צפון-מזרחי במשפחת-העל האפרו-אסייאתית (כונתה בעבר "שמית-חמית").
הכינוי "שפות שמיות" נטבע לראשונה בידי ההיסטוריון הגרמני בשנת 1781. הכינוי מתבסס על תיאור "לוח העמים" שבמקרא, בו מתוארת התפצלות עמי העולם מבני נח לאחר המבול.
שם בן נח נחשב לאבי אשור וארם ולאבי סבו של עֵבֶר – אלה מוכרים כשמות של ממלכות או עמים דוברי שפות שמיות.
שפות אלו נפוצות כיום במזרח התיכון, בצפון אפריקה ובקרן אפריקה ומקורן הוא כנראה בלבנט.
תקציר המאפיינים הכלליים של השפות השמיות:
הגייה: מספר העיצורים גדול פי כמה ממספר התנועות (במודל לאם השפות השמיות יש שלוש תנועות ועשרים ותשעה או שלושים עיצורים).
העיצורים הנחציים מבוטאים בשפות דרום-ערב החדשות ובשפות השמיות של אתיופיה כעיצורים הדופים, ואילו ביתר השפות השמיות כעיצורים מלועלעים, מעונבלים או מוולנים.
אוצר מילים ומורפולוגיה: שורשים שרובם תלת עיצוריים, המרכיבים משפחות מילים בעלות מכנה משותף במשמעותן.
שפות אלו מכילות מערכת תבניות משקל המבוססות על תנועות ומוספיות ליצירת שמות ופעלים בשיבוץ השורשים (משקל לשיבוץ פעלים מכונה בניין).
קיים דמיון ברור בין השורשים, המשקלים, הבניינים והמיליות בשפות השמיות השונות.
במרבית השפות השמיות קיים יידוע.
דקדוק: ריבוי גופים להטיית הפעלים ומיעוט יחסי של תצורות זמן להטייתם.
על פי רוב, הטיות הפעלים נעשות בשינוי התנועות שלהם ובצירוף אותיות – לא בהוספת פועלי עזר.
השפות השמיות הן במידה מסוימת שפות צירופיות – מילה אחת בשפה שמית עשויה לייצג רעיון, שבהרבה שפות לא שמיות הוא ייוצג בעזרת רצף של מספר מילים.
זאת משום, שהשורש המשובץ בתבניות כבר יוצר מספר משמעויות, משום שמילות היחס מוצמדות למילים ומשום שכינויי השייכות מוצמדים למילים.
(דוגמאות קיצוניות למילה בודדת בעברית או בערבית, ששקולה למשפט ארוך באנגלית: Is it as bad as it sounds?
כתב: כיום, כל השפות השמיות הכתובות עושות שימוש במערכות כתב המבוססות על האלפבית הפיניקי.
השפות השמיות המדוברות באתיופיה כיום נכתבות משמאל לימין בכתב סילברי, ואילו השפות השמיות המדוברות באסיה ובצפון אפריקה נכתבות בכתב אבג'ד מימין לשמאל.
מבחינה מורפולוגית, השפות השמיות מתאפיינות במערכת נטייה עשירה מאוד, הן במערכת הפועל הן במערכת השם.
שיטת הנטייה הנפוצה היא בלתי-רציפה (non-concatenative), כלומר, מעבר להוספת מוספיות, יש גם שינוי משמעותי בבסיס המילה.
במערכת הנטייה, העיצורים נוטים להיות יציבים, והם מסמנים את המשמעות הבסיסית, בעוד התנועות מתחלפות כדי ליצור גיוון במשמעות.
ההבחנה הזאת הביאה לפיתוח תאוריה שעל-פיה השפות השמיות כוללות מורפמות ייחודיות המכונות "שורשים" – כלומר רצף של עיצורים שאינו עומד בפני עצמו אלא משתבץ במערכת של הבניינים ומשקלים ליצירת מילים.
התאוריה הזאת נעשתה מקובלת בימי הביניים בעיקר בקרב מדקדקים יהודים וערבים, וכיום היא מקובלת בשינויים מסוימים על רוב הבלשנים החוקרים שפות שמיות.
במסגרת הבלשנות הגנרטיבית התאוריה הזאת נחשבת בעייתית, כיוון שהיא מתארת מערכת נטייה ייחודית לשפות השמיות, בעוד התאוריה הגנרטיבית מניחה שבבסיס כל השפות נמצא "דקדוק אוניברסלי".
לפיכך, נעשו כמה ניסיונות להסביר את המורפולוגיה השמית בלי להזדקק לתאוריית השורשים (למשל, תיאור מערכת חילופי התנועות כמקרה קיצוני של תופעת ה"אבלאוט" או "שכתוב מלודי"), או לחלופין להסביר את מערכת השורשים באמצעות מושגים בלשניים המסבירים תופעות גם בשפות לא-שמיות (למשל, תיאור מערכת השורשים באמצעות מושגים השאולים ממערכת הטונים).
עם זאת, קיימות עדויות התומכות בגישה המסורתית הרואה בשורש העיצורי מורפמה עצמאית.
מבחינה פונולוגית, השפות השמיות מתאפיינות בריבוי עיצורים ומיעוט תנועות.
חלק מהשפות השמיות כוללות עיצורים נדירים יחסית כגון עיצורים לועיים ונחציים, וההערכה היא כי בעבר היו העיצורים האלה נפוצים יותר בשפות השמיות.
כיום, רוב השפות השמיות איבדו את העיצורים הגרוניים והנחציים או את חלקם.
מעתקי עיצורים בשלוש שפות שמיות (עברית, ארמית סורית וערבית ספרותית)
האות הארמית מקבילה לאות העברית אלא אם נכתב אחרת.
שפות שמיות חיות ומספר דובריהן
אמורית (יש המסווגים ככנענית) *
אוגריתית (ייחוסה לעיתים שנוי במחלוקת) *
עברית ארכאית (שירה מקראית קדומה) *
עברית מקראית קלאסית על ניביה (יהודאית וישראלית) *
עברית מקראית מאוחרת – (ניב בית שני וניב העברית המשנאית) *
עברית בימי הביניים (שפה כתובה וליטורגית, לא שפת אם) *
פיניקית חוֹפִית (לאורך חופי פיניקיה) *
פיניקית ים תיכונית (בקולוניות) *
ארמית עתיקה, על ניביה *
ארמית ממלכתית (ארמית קלאסית, ארמית רשמית) *
ארמית ארצישראלית (ספר דניאל, מגילות קומראן, תרגומים מוקדמים, מכתבי בר כוכבא) *
תדמורית (הייתה מדוברת בתדמור וסביבתה) *
ארמית בבלית (לשון התלמוד הבבלי) *
ארמית חדשה מערבית: הניבים מעלולה, ג'ובעדין, בח'עה
ארמית חדשה תיכונה: הניבים טוּרוֹיוֹ, מְלַאחְסוֹ *
ארמית חדשה צפון-מזרחית: סורית חדשה על ניביה
לשונה של כתובת בלעם *
ערבית: למעשה קבוצת-שפות עם וריאנטים עתיקים ומודרניים
נכתבו בכתבי צפון-ערב העתיקים: הלחיאני (דְּדָני), והת'מודי כולל התימאי והחיסמאי; וכן ביוונית ובארמית.
צפאית * – נכתבה בכתב הצפאיתי, בשטחי דרום סוריה וצפון ירדן של היום
ערבית לבנטינית, על הווראינטים הצפוניים (הפלסטיני והסורי/לבנוני) והדרומיים (הירדני והפלסטיני)
ערבית סעידית – וריאנט המדובר במצרים העילית
ערבית מסופוטמית, כולל עיראקית, ויש המבחינים בין וריאנטים המושפעים מפרסית ומארמית
ערבית המדוברת בחצי האי ערב
ערבית המפרץ, כולל הווריאנט של כווית
ערבית חג'אזית המדוברת במערב חצי האי ערב
ערבית נג'דית המדוברת במרכז סעודיה
ערבית ט'פארית המדוברת בדרום עומאן ותימן
ערבית תימנית על הווריאנטים שלה: חצ'רמותית, צנעני, תַעִזִּי-עדני, תִהאמי, סומלי, בארקי.
ערבית מרכזית, כולל וריאנטים של ערבית סודנית
ערבית מגרבית, כולל הווריאנטים המרוקאי, האלג'יראי, התוניסאי, הלובי, האנדלוסי, והסיציליאני
מלטית התרחקה מאוד וכבר נחשבת שפה עצמאית ולא ניב של ערבית
ערבית בדואית מערבית, כולל הווריאנטים החסני והסהרני-האלג'יראי
ערבית מודרנית סטנדרטית: שפה מתוקנת המשמשת כשפה הרשמית וכשפת תקשורת בעולם הערבי
השפות השמיות הדרומיות המזרחיות, שהן שפות דרום ערב החדשות
שפות דרום ערב החדשות המערביות
שפות דרום ערב החדשות המזרחיות
שפות דרום ערב העתיקות *
גוראגה מערבית: מסקאן, צ'אחה, אזהא, גומר, גורה, אינור, אנר, אנדגן, מסמס *
השפות הרומאניות הן קבוצת שפות מתוך משפחת השפות ההודו-אירופיות שהתפתחו מהשפה הלטינית הוולגרית או בשמה האחר – הרומית, תוך השפעות שפות נוספות.
השפות הרומאניות המדוברות ביותר הן איטלקית, ספרדית, פורטוגזית, צרפתית ורומנית.
השפות הרומאניות מדוברות בעולם כולו על ידי יותר מ-800 מיליון בני אדם, בעיקר באירופה ובאמריקה הלטינית.
השפות ה"רומאניות" התפתחו מהלטינית המדוברת, המכונה "לטינית וולגרית" (מלטינית: vulgus – "עם"), שדוברה בפי החיילים הרומאים, נציגי השלטון הרומי ומתיישבים אחרים, שבאמצעותם היא התפשטה בפרובינקיות הרומיות.
בכל אזור עברה הלטינית המדוברת מגוון נרחב של שינויים לאורך השנים והושפעה רבות מהשפות המקומיות שדוברו באותם האזורים לפני כן (מה שנקרא "תשתית" (סובסטרט) במינוח הבלשני).
שפות התשתית השונות אומנם כמעט ולא השאירו את חותמן בלקסיקון השפות הרומאניות המודרניות, אך השפעתן ניכרת בתחומי הדקדוק השונים.
חלוקת השפות הרומאניות לתת-קבוצות מתבססת על אזורי שפות תשתית אלו, המתלכדים עם התפוצה הלשונית הגאוגרפית.
למרות השפעות אחרות (למשל, השפעות משפות התשתית ומשפות הסופרסטרט (superstrate) מפלישות גרמאניות או סלאביות מאוחרות יותר), הפונולוגיה, המורפולוגיה והלקסיקון של כל השפות הרומאניות מורכבות בעיקר מצורות מפותחות של לטינית וולגרית.
הגיזרון "רומאני" מקורו בשפה הלטינית הוולגרית Romanicus, ובעברית: "בשפה הרומאית".
שפות אלה מדוברות באזורים בהם דוברו שפות קלטיות לפני הגעת השפה הלטינית
השפות שמקורן בחצי-האי האיברי, להן תשתית איברית וקלטית.
שפות בעלות תשתית של רטית, שפה בלתי-משויכת, אשר דוברה באזור האלפים הדרומײם.
עם זאת, מדובר באיחוד שפות טריטוריאלי ולא גנטי.
לדינית (אין לבלבל עם לאדינו)
החלוקה לעיל אינה אחידה בקרב החוקרים.
כך יש המשייכים את השפה הדלמטית ואפילו את השפות הרטיות לשפות איטלו-רומאניות.
משלושת המינים (זכר, נקבה, נייטרלי) שהיו קיימים בשפה הלטינית, נותרו בשפות הרומאניות (פרט לרומנית) שני מינים, זכר ונקבה.
כמו כן, ממערכת הנטייה השמנית (היחסות) הקיימת בלטינית בצרפתית עתיקה ואוקסיטנית נשארה מערכת של שתי יחסות בלבד – הישירה והעקיפה.
בשפות המודרניות אין כלל נטייה שמנית (פרט לרומנית, אשר לה קיימת מערכת דמוית-יחסות, שהיא תוצאה של השפעת השפות הסלאביות השכנות ולא התפתחות מערכת הנטייה הלטינית).
שפות קלטיות היא תת-משפחה של משפחת השפות ההודו-אירופיות.
השפות היו מדוברות בפי הקלטים ברחבי מערב אירופה עד סוף האלף הראשון לספירה, אך כיום השימוש בהן מוגבל לאיים הבריטיים ולמחוז ברטאן בצרפת.
האזורים בהם נותרו דוברי השפות הקלטיות כיום מכונים האומות הקלטיות.
בתקופת הזוהר של העמים הקלטיים דוברו השפות הקלטיות בפי רוב אוכלוסיית אירופה.
כיום נלחמות השפות הקלטיות על הישרדותן, כשהן סובלות מתחרות קשה מצד האנגלית והצרפתית.
תת-המשפחה כוללת שש שפות, מתוכן אחת נכחדה.
מספרם הכולל של דוברי השפות הקלטיות בעולם אינו עולה על 3 מיליון.
בלשנים מצביעים על קשר משפחתי הדוק בין השפות הקלטיות והשפות האיטליות, ואף משייכים אותן לעיתים לקבוצה רחבה יותר של שפות קלטו-איטליות, זאת בשל הדמיון בין אוצר המילים של שתי הקבוצות.
בלשנים אחרים, תיארו קשר טיפולוגי בין לשונות שמיות ולשונות מצריות (ובייחוד קופטית) ללשונות הקלטיות השונות.
השפות הקלטיות מתחלקות לשני פלגים:
ולשית: שפה אזורית מוכרת בוויילס, מדוברת כיום בפי כחצי מיליון מתושבי ויילס וכן בפי כמה קהילות של מהגרים ולשים בארגנטינה.
קורנית: מדוברת באופן מצומצם במחוז קורנוול שבאנגליה.
גאלית סקוטית: שפה אזורית מוכרת בסקוטלנד.
מדוברת בפי כמה עשרות אלפי אנשים בצפון סקוטלנד ואלפי אנשים בנובה סקוטיה.
בעבר דוברה גם בניופאונדלנד, אך אינה מדוברת שם יותר.
גאלית אירית: שפה רשמית באירלנד ובאיחוד האירופי, מדוברת כיום בפי כרבע מיליון מתושבי אירלנד.
שֶלְטָה: מדוברת בפי כמה אלפי נוודים איריים באירלנד ובארצות הברית.
מאנית: דוברה בעבר באי מאן ונכחדה בשנות ה-70 של המאה ה-20 כשפה מדוברת.
עדיין משמשת כאחת השפות הרשמיות ויש ניסיונות להחיותה כשפת דיבור וחינוך.
שפות צ'אדיות הן קבוצת שפות המדוברות בניגריה, ניז'ר, צ'אד, הרפובליקה המרכז אפריקאית וקמרון השייכות למשפחת השפות האפרו-אסיאתיות.
השפה הצ'אדית המדוברת ביותר היא האוסה שהיא הלינגואה פרנקה (שפת התקשור המרכזית) במערב אפריקה.
השפות הצ'אדיות מתחלקות לקבוצות כך:
שפות ביו מנדרה "א1" מזרחיות:
שפות ביו מנדרה "א1" מערביות:
השפות הרשמיות של הודו ברמת הפדרציה הן הינדי ואנגלית.
אך קיימות אלפי שפות וניבים מדוברים, רשמיים או לאומיים ב-28 המדינות השונות של הודו.
מגוון השפות הטבעיות המדוברות בהודו על ידי לאומים שונים רב ביותר.
שפות אלו כוללות מספר שפות עיקריות שכל אחת מהן מדוברת על ידי מיליון איש לפחות, כמה מאות שפות שונות (שלכל אחת לפחות עשרת אלפים דוברים) וכ-2,000 ניבים ידועים.
חוקת הודו קבעה את השימוש בהינדי ובאנגלית כשתי השפות שאיתן אפשר לתקשר בין גופי הממשלה.
בנוסף, היא סיווגה קבוצה של 22 "שפות מתוכננות" שהן השפות שהמדינות השונות המרכיבות את הודו יכולות לאמץ באופן רשמי למטרות מנהל, וכן כאמצעי תקשורת בין הממשל המקומי לממשל הלאומי, וכן עבור בחינות שנערכות עבור כניסה לשירות הממשלתי.
על פי נוסח החוקה חדלה האנגלית לשמש כ"שפה רשמית" (במקביל להינדי) ב-1965. על פי התכנון הייתה האנגלית אמורה אחר־כך לשמש כ"שפה שותפה רשמית נוספת", עד המועד בו ועדה שנבחרה כחוק תחליט על מעבר מלא להינדי, על פי בחינה תקופתית.
מחאות של כמה מדינות בהודו, בהן באופן היסטורי מעולם לא דיברו הינדי, הבולטת בהן היא טאמיל נאדו, הובילו לכך ששיטת "שתי השפות" עדיין קיימת.
בשל התיעוש מהיר וההשפעה הרבה של החברות הרב־לאומיות על הכלכלה, ממשיכה האנגלית להיות פופולרית ומשמשת כאמצעי תקשורת רב־השפעה בממשל ובעסקים, והצעדים שנעשו להחליף אותה הופסקו למעשה.
שפות לאומיות מוכרות (רשימה מתוכננת לשימוש רשמי)
אורדו (שפה רשמית של ג'אמו וקשמיר)
אורייה (שפה רשמית של אודישה)
אסאמית (שפה רשמית של אסאם)
בנגלית (השפה הרשמית של טריפורה ומערב בנגל)
בודו (שפה רשמית של אסאם)
גוג'ראטית (שפה רשמית של דאדרה ונאגר האוולי ודאמאן ודיו וגוג'ראט)
דוגרית (שפה רשמית של ג'אמו וקשמיר)
הינדי (שפה רשמית של איי אנדמן וניקובר, ביהר, צ'אנדיגאר, צ'האטיסגאר, דלהי, הריאנה, הימאצ'ל פרדש, ג'הרקאנד, מאדהיה פרדש, ראג'סטאן, אוטר פרדש, מהאראשטרה ואוטראקהאנד)
טלוגו (שפה רשמית של אנדרה פרדש, טלנגאנה ומחוז ינאם של פדוצ'רי)
טמילית (שפה רשמית של טמיל נאדו ופודוצ'רי)
מאיטהילית (שפה רשמית של ביהר)
מראטהית (שפה רשמית של מהאראשטרה ודלהי)
מלאיאלאם (שפה רשמית של קרלה, לקשאדוויפ ומחוז מאהה של פודוצ'רי)
מניפורית (שפה רשמית של מניפור)
נפאלית (שפה רשמית של סיקים)
סאנטלית (שפת אדיוואסי בביהר, צ'האטיסגאר, ג'הרקאנד ואודישה)
סינדית מדוברת בפקיסטן נשארה כשפה רשמית אחרי חלוקת הודו
פנג'אבי (שפה רשמית של פנג'אב)
קאנדה (שפה רשמית של קרנאטקה)
קונקאני (שפה רשמית של גואה)
קשמירית (שפה רשמית של ג'אמו וקשמיר)
שפות נפוצות אחרות בהודו (מעל 5 מיליון דוברים אך ללא מעמד רשמי)
אוודית (נחשבת לרוב כניב של הינדי).
בוג'פורית (שפה בביהר נחשבת לרוב כניב של הינדי).
בונדלית (נחשבת לרוב כניב של הינדי).
האריאנבית (שפה בהריאנה, נחשבת לרוב כניב של הינדי).
הינדוסטנית (תערובת של הינדי ואורדו.
שפה זו בשימוש בצפון הודו).
טולואית (שפתם של בני הטולו בקרנאטקה וקארלה).
מאגאהית (שפה בדרום ביהר נחשבת לרוב כניב של הינדי).
צ'טיסגרית (שפה בצ'האטיסגאר, נחשבת לרוב כניב של הינדי)
קודאבה (מדוברת במחוז קודאגו שבקרנאטקה).
קוטצ'ית (שפה של מחוז קוטץ בגוג'ראט).
קנוג'ית (שפה באוטר פרדש, נחשבת לרוב כניב של הינדי).
השפות הרומאניות היהודיות הן שפות שהתפתחו מהשפות הרומאניות, אשר שימשו בעיקר כשפות דיבור בקרב קהילות יהודיות ברחבי דרום-מערב אירופה, בארצות ספרד, צרפת, איטליה ועוד.
שפות אלה מבוססות על שפות רומאניות מקומיות שנוספו אליהן מילים וביטויים בעברית כך שביטאו את חיי היומיום של הקהילה והדת היהודית.
תוספות אלה, וכן בידודם של היהודים מכלל החברה בתקופות מסוימות, עיצבו את שפותיהם באופן שונה מהשפות המקומיות, עד כדי כך שהוכרו כניבים נבדלים.
הקטלאנית היהודית (Catalanic בשפת המקור) נוצרה מהשפה הקטלאנית ודובריה היו קהילות יהודיות באיים הבלאריים ובחבלי ולנסיה וקטלוניה שבספרד.
השפה פרחה בתור הזהב בקטלוניה ובעיקר במאה ה-12, לאחר גירוש ספרד השפה נכחדה.
כיום השימוש במילים עבריות על ידי בני האנוסים והיהודים אשר מדברים את השפה הקטלאנית יוצרים למעשה את השפה מחדש.
השפה מבוססת על השפה האיטלקית, נקראת גם "לעז", "לטינו" או "וולגאר" על ידי דוברי השפה והיא דוברה בקהילות רבות ברחבי איטליה.
השפה מתאפיינת בייחוד הפעלים, תופעה של הוספת סיומת איטלקית של שמות פעולה לשורשי פעלים עבריים (לדוגמה: Axalare-לאכול, Gannaviare-לגנוב).
כיום השפה מדוברת על ידי כ-200 אנשים בלבד, ומקורותיה נשמרים בעיקר בספריית הקונגרס בארצות הברית.
השפה דוברה באזור אראגון שבצפון ספרד מהמאה ה-8 עד גירוש ספרד בערך.
השפה ככל הנראה השתלבה עם הלאדינו ככל שהתפשטה לאזורים דרומיים מאראגון עצמה.
לקראת הגירוש ובגלל גודלה של הקהילה דוברת הלאדינו חדלו היהודים מאזור אראגון לדבר את השפה והלאדינו תפסה את מקומה הרשמי של האראגונית בקהילות היהודיות.
קיומה של שפה זו שנוי במחלוקת, והמושג משמש בערבוביה לכינוי שפות משתי תקופות שונות.
הבלשן פול וקסלר מצביע על שפה לטינית יהודית ששימשה את הקהילות שחיו בחצי האי האיטלקי בתקופת האימפריה הרומית, בהתבסס על עדויות מועטות לקיומה, הכוללות בעיקר כתובות על מצבות של יהודים ברומא.
לדבריו ניתן למצוא עקבות של שפה זו בשואדית, צרפתית יהודית ואיטלקית יהודית, ודרכן הגיעה השפעתה גם ליידיש ולשפת הרוטוולש (שפת נוודים גרמנים), שתי שפות שאינן רומאניות.
לפי תאוריה של הבלשן דייוויד בלונדהיים, התקיימה בימי הביניים שפה לטינית יהודית, שהתפתחה במקביל ללטינית וולגרית.
התאוריה שלו בנושא אינה מקובלת כיום, בשל העדר עדויות מספקות התומכות בה.
נקראת גם לוסיטאנית והיא הייתה השפה המדוברת על ידי יהודי פורטוגל אך השימוש בה התמעט עם גירושם והשתמר במידה מסוימת בקהילות שמצאו מקלט באמסטרדם.
השפה השפיעה רבות גם על הלאדינו וגם על השפות הקריאוליות פפיאמנטו וסרמקנית
בשפה ישנם יסודות של פורטוגזית ארכאית שלא קיימים בפורטוגזית המדוברת כיום, בדומה ללאדינו ולספרדית.
שרידים של שפה זו השתמרו בניבי הדיבור של מספר קהילות של צאצאי האנוסים, המתגוררים באזורים כפריים בפורטוגל.
הלאדינו היא הספרדית היהודית שדוברה על ידי רוב הספרדים היהודים לפני גירוש ספרד, ולאחריו דוברה בפי קהילות יהודיות של מגורשי ספרד ברחבי האימפריה העות'מאנית, ועודה מדוברת כיום בפי צאצאיהם.
השפה פרחה בתור הזהב אך כיום מעטים מדברים אותה.
הלאדינו הייתה השפה הדומיננטית מכל השפות הרומאניות יהודיות.
ספרדית-יהודית של מרוקו - חכיתיה
חכיתיה היא דיאלקט של הלאדינו שדובר בפי צאצאי יהודי ספרד שגלו לממלכה השריפית (כיום חלק ממרוקו).
יהודי ספרד ופורטוגל התרכזו בקסר אל כביר (בספרדית Alcazarquivir), פאס וטטואן.
הספרדית היהודית של מרוקו השתמרה בצפון מרוקו באזור שנשלט על ידי הספרדים, הפורטוגזים, האנגלים והמוסלמים חליפות.
האזור מוכר גם בשם מרוקו הספרדית.
החכיתיה דוברה בקהילות היהודיות של טטואן, טנג'יר, ארזילה, סאוטה, מלילה, לרצ'ה (Larache), קסר אל כביר, ששאוואן וואזן.
השואדית נקראת גם פרובנסלית יהודית ודוברה בעיקר באזורי דרום צרפת.
השפה פרחה במאה ה-11 אך מאז האינקוויזיציה מספר דובריה הצטמצם.
לאחר המהפכה הצרפתית הורשו היהודים לגור בכל מקום בצרפת, ועקב כך גברה ההתבוללות של היהודים והשפה נכחדה.
בשנת 1977 מת ארמנד לונל שנודע כדובר האחרון של השפה השואדית.
השפה מבוססת על השפה האוקסיטנית בתוספת מילים עבריות רבות, שעברו מספר שינויים פונולוגיים.
הצרפתית היהודית (Zarphatic בשפת המקור) התפתחה מהשפה הצרפתית של ימי הביניים והייתה בשימוש הקהילות היהודיות בצפון צרפת, ארצות השפלה וכן במערב גרמניה בערים כמו מיינץ, פרנקפורט ואאכן.
השפה הושפעה גם מהשפות הצרפתית הקדומה, הגרמנית הקדומה הגבוהה ומהיידיש, כללה מילים נלוות מעברית ונכתבה בכתב עברי.
מקור השפות הרומאניות היהודיות לא ברור.
מאז התיישבות היהודים באירופה היהודים התאימו את השפה המקומית לשפה העברית ולחיים היהודיים.
גם מהלך ההתפתחות של השפות אינו ברור.
על פי תאוריה אחת, כל השפות הללו התפתחו מהשפה הלטינית היהודית שהתפשטה, ומנגד ישנה תאוריה שלפיה כל שפה התפתחה בנפרד בכל קהילה.
ככל הנראה מדובר בשילוב של שני הגורמים.
כיום השפות לטינית-יהודית, צרפתית-יהודית, שואדית ואראגונית-יהודית נחשבות לשפות שנכחדו.
הלטינית-יהודית אינה מדוברת כבר מאז נפילת האימפריה הרומית, הצרפתית-יהודית והאראגונית-יהודית אינן מדוברות מאז ימי הביניים והשואדית מאז 1977.
הפורטוגזית-יהודית והקטלאנית-יהודית הן שפות ששרידיהן מצויים בקהילות האנוסים והיהודים בספרד ובפורטוגל.
האיטלקית-יהודית גוועת באיטיות ולעומת 5,000 דוברים לפני שני דורות, כיום ישנם 200 דוברים, ורובם כבר קשישים.
הלאדינו היא השפה היחידה ששרדה וכיום מעריכים כי יש כ-150,000 דוברי לאדינו בקהילות יהודי ספרד בצפון אפריקה, בטורקיה ובישראל.
הלאדינו היא שפה שנייה ככל הנראה לכל הדוברים.
ככל הנראה, גורלן של השפות הרומאניות יהודיות יהיה היכחדות של כולן עקב העלייה של רוב הדוברים הנותרים לישראל ועקב כך שצאצאיהם מדברים עברית ולא כל שפה יהודית אחרת.
בנוסף השפה האנגלית נחשבת לשפה מועדפת כשפה שנייה ושפות המקום חשובות יותר עקב חשיבותן מבחינה כלכלית לתושבים היהודים.
השפות השמיות המזרחיות הן אחד הענפים במשפחת השפות השמיות.
כל השפות בענף השמי המזרחי נכחדו, וידועות לנו מממצאים ארכאולוגיים בלבד.
עד לאחרונה הענף השמי המזרחי כלל רק תת-ענף אחד, אכדית, השפה השמית הבולטת ביותר בתרבויות העולם העתיק באזור מסופוטמיה.
מסמכים וספרות באכדית מתחילים להופיע במאה ה-26 לפנה"ס, במהלך שושלת סרגון האכדי, ולשונם מוגדרת אכדית עתיקה.
לאחר מכן מתחילים להופיע מסמכי מסחר, דת ושלטון באשורית בצפון מסופוטמיה (בטורקיה של היום); ואילו מסמכים וספרות בבבלית בדרום האזור, וכתובים מאוחרים יותר מעידים על התפצלויות נוספות באשורית ובבלית.
בשיאה הייתה אכדית, ובמיוחד בבלית עתיקה ובבלית תיכונה, הלינגואה פרנקה של המזרח הקדום, ועל כן כתבים בשפה זו נמצאו גם באזורים נרחבים יותר - כיום טורקיה, מצרים וישראל.
הממצאים הכתובים האחרונים באכדית הם תעודות מהמאה ה-1, בניב שכּוּנה בבלית מאוחרת, ואילו במקביל, היצירות הספרותיות לאורך כל האלף ה-1 לפנה"ס נכתבו בניב תקני (סטנדרטי), ארכאי של בבלית, שככל הנראה כבר לא דוּבּר (בדומה לערבית ספרותית וערבית מדוברת, אולי).
בשנות ה-70 של המאה ה-20 התבצעו חפירות בתל מרדיך בצפון סוריה, שבו שכנה בעבר עיר המדינה אֶבְּלֶה הקדומה.
בחפירות נחשפה כמות גדולה של מסמכים בכתב יתדות, רובם בשומרית אך חלק נכבד מהם בשפה שמית שלא נודעה קודם לכן, אבלאית.
בין הממצאים היו מסמכים רשמיים, תעודות, ספרות ושירה דתית.
בתחילה התרשמו החוקרים מאוצר המילים השונה מזה האכדי, הניחו כי אבלאית רחוקה מהאכדית מאוד והסיקו שהיא שפה שמית מערבית קדומה.
אך מאוחר יותר השתכנעו שאבלאית קרובה יותר לאכדית מאשר לשמיות המערביות, והסיקו כי היא תת-ענף נפרד של השמיות המזרחיות, "אחות" של אכדית.
יש חוקרים הסבורים אפילו שאבלאית היא ניב קדום של אכדית, אך דעה זו אינה בקונצנזוס.
גנאלוגיה של ענף השפות השמיות המזרחיות
ניבים של אכדית עתיקה - מאות 20-26 לפנה"ס
אשורית עתיקה - מאות 18-20 לפנה"ס
אשורית תיכונה - מאות 11-15 לפנה"ס
אשורית חדשה (נאו-אשורית) - מאות 7-10 לפנה"ס
בבלית עתיקה - מאות 16-20 לפנה"ס
בבלית תיכונה - מאות 11-16 לפנה"ס
(בבלית ספרותית תקנית - ממאה 12 לפנה"ס)
בבלית חדשה (נאו-בבלית) - מאות 7-10 לפנה"ס
בבלית מאוחרת - מאה 6 לפנה"ס - מאה 1 לספירה
השפות הסלאביות המזרחיות היא הקבוצה הגדולה ביותר של שפות סלאביות מבחינת מספר הדוברים.
השפות העיקריות בקבוצה הן רוסית, אוקראינית ובלארוסית.
כמו כן נכללת בה גם הרוסינית, שנחשבת על ידי חלק מהבלשנים כניב של האוקראינית.
מספר הדוברים שפות אלו כשפה ראשונה הוא כ־190 מיליון.
מפאת חשיבותה התרבותית, ההיסטורית והפוליטית של השפה הרוסית, יש עוד כ־113 מיליון דוברי רוסית כשפה שנייה.
השפות הפינו-אוּגְריות הן קבוצה של שפות המדוברות בצפון-מזרח אירופה ובצפון-מערב אסיה.
השפות המוכרות ביותר במשפחה הזאת הן הונגרית ופינית ועל שמן נקראת המשפחה כולה.
הונגרית ופינית כשלעצמן נמצאות בשני ענפים שונים של המשפחה, והן רחוקות למדי זו מזו, אם כי יש הסכמה בקרב הבלשנים בדבר מוצאן המשותף.
ההערכה היא שהעמים הדוברים שפות פינו-אוגריות חדרו לאירופה והתיישבו בה בתקופה מאוחרת.
בעבר רווחה דעה שדוברי השפות האלה הם צאצאי ההונים שפלשו לאירופה במאות הרביעית והחמישית לספירה, אולם דעה זו כבר איננה מקובלת.
יש חוקרים המקשרים את השפות הפינו-אוגריות למשפחת שפות גדולה יותר המכונה משפחת השפות האוּרַליות.
התאוריה הזו גורסת כי לשפות האורליות, ולשפות הפינו-אוגריות בתוכה, יש מוצא משותף עם משפחות כגון משפחת השפות הטורקיות, משפחת השפות המונגוליות, משפחת השפות הטונגוסיות ועוד.
המשפחה הגדולה מכונה משפחת השפות אוראל-אלטאיות.
התאוריה הזאת על כל סעיפיה שנויה במחלוקת בקרב העוסקים בבלשנות היסטורית, והיא נחשבת כיום בגדר הצעה ולא בגדר תאוריה מוכחת.
השפות המוכרות ביותר במשפחה הפינו-אוגרית הן:
לצדן, קיימות שפות פינו-אוגריות רבות נוספות, כגון מורדובית, ננץ, מארי, קומי ועוד, המדוברות ברפובליקות ובחבלים אוטונומיים שונים בפדרציה הרוסית, בעיקר באזור נהר הוולגה, האוקיינוס הארקטי, הרי אורל ומערב סיביר.
השפות הסלאביות המערביות היא קבוצה של שפות סלאביות המדוברות במרכז אירופה.
ניתן לחלק את קבוצת השפות הסלאביות המערביות לשלוש קבוצות של שפות קרובות:
שפות לכיטיות – נקראות כך על שם "לך" (Lech), המייסד המיתולוגי של העם הפולני:
פולנית – השפה הלאומית של פולין.
קשובית – לשון המדוברת באזור גדאנסק, ונחשבת לניב של פולנית.
משמשת כלשון החינוך במספר ערים באזור.
צ'כית וסלובקית – שפות קרובות, שאף נחשבו לניבים של אותה שפה, בשל הקרבה התרבותית והמדינית בין העמים.
צ'כית – השפה הלאומית של צ'כיה.
לשון כנען – שפה יהודית מתה שהייתה מדוברת בעיקר בבוהמיה.
סלובקית – השפה הלאומית של סלובקיה.
שפות סורביות – מספר ניבים, המוכרים כשפות מיעוט בגרמניה:
כל השפות הסלאביות המערביות נכתבות באלפבית לטיני.
שפחה היא צורת הנקבה של עבד.
לרוב השפחות הועסקו במשק הבית וכפילגשים.
זאת בניגוד לעובד השכיר, הנהנה ממשכורת ואיננו תלוי באופן בלעדי במעסיקו לסיפוק מחייתו, מה גם שהשכיר עושה זאת מרצון בעוד שהעבדות נכפית.
העבדות הוצאה מחוץ לחוק בכל מדינות העולם, אך בפועל מתקיימות גם כיום צורות של עבדות, שקורבנותיהן הן בעיקר ילדים ונשים, בכמה ממדינות העולם השלישי.
העבדים בהיסטוריה היו לעיתים קרובות ממוצא גזעי, אתני או דתי השונה מזה של משעבדיהם.
ילדיהם של עבדים נעשו לרוב לעבדים בעצמם.
על פי ארגון העבודה העולמי, גם היום נמצאים מעל 40 מיליוני בני אדם במצב של עבדות מודרנית.
רוב עצום מנפגעי העבדות המודרנית (70%) הן נשים
מושג העבדות קיים בתורה ובהלכה היהודית.
בתורה המושג שפחה ניתן לנשים ששירתו את בעלת הבית כגון הגר השפחה של שרה, זלפה השפחה של לאה ובלהה השפחה של רחל.
בכל אחד מדוגמאות אלו הגברת נתנה את שפחתה לבעלה כדי שתשמש כפילגש ותלד לו ילדים.
שפחה כנענית מאורסת קרויה "שפחה חרופה", ויש מחלוקת האם מדובר בשפחה ודאית או במי שהיא בת חורין למחצה.
שפות פלאו-אסיאתיות הוא מונח קיבוצי המציין את השפות שהיו מדוברות ברחבי צפון וצפון מזרח אסיה לפני התפשטות השפות הטונגוסיות באזור.
אין מדובר בקבוצת שפות במשמעות הרגילה, שהרי אין בין כל השפות הפלאו-אסייתיות קרבה גנטית הכרחית.
לקבוצת השפות הפלאו-אסיאתיות משתייכות ארבע קבוצות לשוניות (ללא קרבה גנטית ביניהן) ושתי שפות מבודדות:
שפות אסקימו-אלאוטיות - קבוצה של שפות וניבים שמדוברים בפי אסקימואים ואלאוטים בקצה הצפוני של צפון אמריקה ובמזרח הרחוק של רוסיה.
שפות יניסייות - קבוצה של שפות שהיו נפוצות במרכז סיביר לאורך הנהר יניסיי.
כיום רק שפה אחת מקבוצה זו עודנה מדוברת והיא השפה הקטית.
שפות יוקגיריות - קבוצה של שפות המדוברות באגן הנהר קולימה במזרח סיביר.
בעבר היו מדוברות לפחות 4 שפות המשתייכות לקבוצה זו, אך כיום שרדו רק שתיים ומספר דובריהן מונה מאות בודדות.
שפות צ'וקוטו-קמצ'טיות - קבוצה של 4 שפות המדוברות בצפון מזרח סיביר בפי כ-13,000 איש.
ניבחית - שפה מבודדת באי סחלין, מדוברת בפי כאלף איש.
איינו - שפה מבודדת באי הוקאידו ביפן, מדוברת מאות או אף עשרות בודדות של אנשים.
השפות הקווקזיות הצפון-מערביות (באדיגית: Абазэ-Адыгэбзэхэр, באנגלית: Northwest Caucasian languages) הן קבוצה של שפות המדוברות באזור הקווקז, ובעיקר בשלוש רפובליקות אוטונומיות בפדרציה הרוסית (אדיגיה, קברדינו-בלקריה, קאראצ'אי-צ'רקסיה), בשטח המריבה אבחזיה, ובטורקיה, עם קהילות קטנות יותר פזורות ברחבי המזרח התיכון.
המשפחה מאופיינת במיעוט תנועות פונמיות (שתיים או שלוש, תלוי בניתוח) בשילוב עם מערכות עיצורים עשירות הכוללות צורות רבות של הגיית עיצורים משופתתים ו-עיצורים מסודקים חריגים.
למשל, השפה אוביחית הנה השפה בעלת מספר העיצורים הגדול בעולם – 84 עיצורים פונמיים ורק 2 תנועות פונמיות.
שחזורים לשוניים מראים כי העושר בעיצורים פונמיים והעוני בתנועות פונמיות עשויים שניהם להיות תוצאה של תהליך היסטורי, שבו מאפיינים כגון שִׂפְתּוּת וחִנְכּוּךְ עברו מהתנועות לעיצורים הסמוכים להן.
לדוגמה, /ki/* של השפה הקדומה היה יכול להפוך ל/kʲə/, ובאופן דומה /ku/* היה יכול להפוך ל-/kʷə/ – תהליך שבו השפה מאבדת תנועות ישנות (/i/ ו-/u/) אך זוכה בעיצורים חדשים (/kʲ/ ו-/kʷ/).
מערכת שם העצם של השפות הקווקזיות הצפון-מערביות פשוטה.
בדרך כלל יש מעט מצבים שונים לשם העצם, אך מערכת הפעלים של המשפחה ממש מורכבת.
הפועל יכול להביע את הנושא של אדם ושל האובייקט, המקום, הזמן, אופן הפעולה, רצון האדם (שלילי או חיובי), וסוגים אחרים של קטגוריות דקדוקיות.
כמעט כל המבנה התחבירי של המשפט כלול בתוך הפועל.
משמעותו של פועל אחד בשפה קווקזית צפון-מערבית יכולה להיות משמעות משפט שלם בשפה אחרת, לדוגמה הפועלים בצ'רקסית qəpfasħəɕtap/ Къыпфэсхьыщтэп/ שמשמעותו "אני לא אביא לך" ו-səqaʃʷaʁaɡʷəbʒəʃʷraːʁʷami/ Сыкъэшъогъэгубжышъурагъоми/ שפירושו "אפילו אם אתם רוצים להיות מסוגלים לעצבן אותי".
ישנן חמש שפות מוכרות במשפחת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות: אדיגית, קברדנית, אוביחית, אבחזית ואבזית.
אדיגית (מכונה גם צ'רקסית מערבית) מדוברת בפי 500,000 אנשים בעולם.
השפה האדיגית היא השפה הרשמית ברפובליקת אדיגיה שרוסיה.
ישנם ארבעה ניבים עיקריים: שפסוג, אבזאך, בז'אדוג וצ'מגוי.
לשפה האדיגית ולניביה השונים יש עיצורים פונמיים רבים מאוד – כ-50 עד 60 כאלו.
היא עשירה במסודקים ומשופתתים חריגים רבים, אך בעלת רק 3–4 תנועות פונמיות (/a ə e i/).
היא איבדה את הווילוני המשופתת חוכך אטום [xʷ] שהתקיים בשפה הפרוטו-צ'רקסית ונשתמר בקברדינית.
באדיגית הוגים אותה כשפתי-שיני חוכך אטום [f].
הצ'רקסים בישראל בגליל התחתון בכפר כמא דוברים בניב שפסוג הנקראת שפסוגית של כפר כמא, ובגליל העליון בריחאניה דוברים בניב אבזאחית.
קברדינית (מכונה גם צ'רקסית מזרחית) מדוברת בפי מיליון אנשים בעולם.
השפה הקברדינית היא השפה הרשמית בקברדינו-בלקריה שברוסיה.
לשפה כ-48 עיצורים פונמיים, דבר ההופך אותה לשפה בעלת מספר העיצורים הקטן ביותר בקבוצת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות.
השפה הקברדינית איבדה המוני עיצורים שהיו קיימים בפרוטו-צ'רקסית לעומת השפה האדיגית ששימרה את רובם.
העיצורים /ʃʷʼ ʂ ʐ ʃʷ ʒʷ/ שהיו בפרוטו-צ'רקסית ונשמרו באדיגית הפכו בקברדינית ל-/fʼ ɕ ʑ f v/.
בדומה לאדיגית, גם לקברדינית יש מעט מאוד תנועות פונמיות.
אבחזית היא השפה המדוברת במחוז אבחזיה שבגאורגיה.
היא מדוברת בפי 100,000 אנשים בעולם.
כשאר השפות הקווקזיות הצפון-מערביות, היא עשירה בעיצורים פונמיים – כ-58 ללא ניבים שונים, ועם ניבים המספר עובר את ה-60. בניגוד לעושר בעיצורים פונמיים, היא בעלת שתי תנועות פונמיות בלבד /a ə/.
השפה האבחזית קשורה ישירות לשפה האבזית, ואף ניתן להגיד ששתיהן ניבים שונים של אותה שפה, אך לכל אחת מהן יש עיצורים שונים שאבדו בשפה השנייה.
השפה האבזית היא שפה המדוברת על ידי האבזים בקאראצ'אי-צ'רקסיה.
כמו באבחזית, יש בה שתי תנועות פונמיות בלבד /a ə/.
מערכת העיצורים שלה נחשבת למסובכת וחריגה יותר משל אבחזית – כ-63 עיצורים פונמיים, שכמה מהם אבדו בשפה האבחזית, לדוגמה לועי חוכך קולי [ʕ].
השפה האוביחית נכחדה לאחר מותו של טוופיק אסינץ, דוברה האחרון ב-1992. לשפה כ-84 עיצורים פונמיים, והיא השפה בעלת מספר העיצורים הפונמיים הרב ביותר ללא מצוצים בעולם, אך בעלת שתי תנועות פונמיות בלבד.
היא קשורה יותר לשפות הצ'רקסיות מאשר האבזגיות.
יש המשערים שעשוי להיות קשר מבחינה גנטית בין משפחת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות לבין משפחת השפות ההודו-אירופיות, בעומק זמן של אולי 12,000 שנים לפני ההווה.
יש בלשנים שמשייכים את השפות הקווקזיות הצפון-מערביות ואת השפות הקווקזיות הצפון-מזרחיות למשפחה אחת: השפות הקווקזיות הצפוניות.
אך אין הסכמה רחבה בין הבלשנים שיש קשר ישיר בין השפות הקווקזיות הצפון-מערביות והצפון-מזרחיות.
יש חוקרים שראו זיקה בין משפחת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות ולשפה של עם החאתים העתיק שנכחדה.
שֶׁפֶּטִיבְקָה, או שפטובקה (באוקראינית: Шепеті́вка, ברוסית: Шепето́вка) היא עיר במחוז חמלניצקי שבמערב אוקראינה, המשמשת כמרכז המנהלי של מחוז משנה שפטיבסקי.
מנין תושבי העיר עמד בשנת 2024 (לפי מפקד האוכלוסין האוקראיני) על 39,666 איש.
שפטיבקה נזכרת לראשונה בשמה בשנת 1594. בשנת 1795 הפכה שפטיבקה לחלק ממחוז איזיאסלב בפלך ווהלין.
תחנת הרכבת המקומית נבנתה בשנת 1873, ובשנת 1923 קיבלה שפטיבקה מעמד של עיר, והייתה לבירת מחוז שפטובקה.
בעקבות שינויים בחלוקה המנהלית של אוקראינה, הפכה העיר בשנת 1932 למרכז המנהלי של מחוז משנה שפטיבסקי, שנכלל אז במחוז ויניצה.
בשנת 1937 הפך מחוז משנה שפטיבסקי לחלק ממחוז קמניץ-פודולסקי, ומאז 1954 האזור כולו נכלל במחוז חמלניצקי.
רבי יעקב שמשון משפטיבקה - ממפיצי החסידות בדור השלישי שלה, ותלמידו של רבי פנחס מקוריץ.
איגנצי יאן פדרבסקי - פסנתרן, מלחין ופוליטיקאי פולני.
ששימש תקופה קצרה (ב-1919 כראש הממשלה ושר החוץ של פולין) ומן החותמים על הסכם ורסאי.
ניקולאי אוסטרובסקי - סופר סובייטי נודע, חי ופעל מספר שנים בעיר.
ולנטינה מטוויינקו - מדינאית ודיפלומטית רוסייה, ילידת העיר.
קיים גם רחוב על שמו בראשון לציון.
בשנת 1897 נמנו בעיר 3,880 יהודים, כשליש מתושביה, וערב מלחמת העולם השנייה נמנו בה 4,844 יהודים.
בתקופה הסובייטית שבין מלחמות העולם פעל בעיר בית ספר יידי.
ב-5 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים.
ב-28 בחודש זה ריכזו הגרמנים את יהודי העיר ואת הפליטים היהודים שהגיעו אליה בכיכר העיר, וערכו בהם סלקציה.
בין 800 ל-1,000 צעירים, אשר נאמר להם כי יועברו למחנה עבודה, נלקחו במשאיות ליער סמוך, ושם נרצחו.
בדצמבר 1941 רוכזו יהודי העיר הנותרים בגטו קטן ומגודר שהוקם בה, אשר נשמר בידי שוטרים אוקראינים.
לגטו זה הובאו עוד אלפי יהודים מהסביבה, ובהם כ-2,000 יהודים מסודילקוב, ומניין יושביו הגיע לכ-6,000 איש.
בהמשך הוכנסו לגטו גם ילדים ממשפחות מעורבות בעיר.
מעת לעת פשטו על הגטו שבעיר שוטרים אוקראינים, ורצחו בו יהודים, ולמעט ילדים וקשישים, נלקחו כל יושבי הגטו לעבודות כפייה יום יומיות.
ב-25 ביוני 1942 רצחו שוטרים אוקראינים וגרמנים כ-3,000 יהודים מהגטו שבעיר.
יתר היהודים בגטו נרצחו עד תחילת ספטמבר 1942.
השפות השמיות הדרומיות הן אחת מהקבוצות של משפחת השפות השמיות.
השפות השמיות עצמן הן חלק מענף רחב יותר של השפות האפרו-אסיאתיות.
השפות השמיות הדרומיות חולקו בעבר לשתי קבוצות: לקבוצה המערבית, הכוללת את השפות האתיו-שמיות ואת שפות דרום-ערב העתיקות, ולקבוצה המזרחית שבה שפות דרום-ערב החדשות.
כיום מקובל שכל אחת מהקבוצות עצמאית, כאשר שפות דרום ערב העתיקות (ובייחוד שבאית) קרובות בייחוד לשפות השמיות המרכזיות.
השפות האתיו-שמיות מדוברות בעיקר באתיופיה ובאריתריאה, שפות דרום-ערב העתיקות נכחדו כולן, ואילו שפות דרום-ערב החדשות מדוברות בעיקר בתימן (במחוז אל-מהרה) ובעומאן (במחוז הדופאר, בראש ובראשונה בעיר סלאלה).
שפות דרום-ערב דעכו מאוד לאורך השנים כיוון שלאחר הכיבוש הערבי של המזרח התיכון, הערבית נעשתה הרבה יותר דומיננטית מהן, ולכן רק ה"חדשות" עדיין מדוברות והן בסכנת הכחדה.
כיום מקובל להסתכל על השפות השמיות הדרומיות כעל קבוצה בעלת כמה מאפיינים משותפים, ולא כעל ענף המחייב מקור משותף אחד לכולן.
מערכת היחסים בין המקור המשותף המשוער של השפות האתיו-שמיות ובין המקור המשותף המשוער של שפות דרום-ערב החדשות אינה ידועה, ואילו שפות דרום ערב העתיקות מציגות גיוון רב באיזוגלוסות שלהן עם שתי הקבוצות האחרות ואף עם שמית מרכזית (הקבוצה הכוללת את השפות השמיות הצפון-מערביות, את הערבית ואת שפות צפון-ערב העתיקות).
כך למשל בשבאית כינויי הגוף בגוף שלישי הם בה"א כמו בעברית (הוא, היא, הם, הן) ואילו בקתבאנית, במינאית ובחצרמותית הכינויים הם בשׁ/ס כמו בשפות דרום-ערב החדשות.
השפות השמיות הדרומיות מתחלקת לשני ענפים – המערביות והמזרחיות (המסומנות בכוכבית נכחדו):
שפות השמיות המערביות היא תת-קבוצה מוצעת בתוך משפחת השפות השמיות, כינויה נטבע לראשונה ב-1883 בידי פריץ הומל, חלוקה זו נתמכה בידי מספר חוקרי שפות שמיות נוספים.
שיטה זו מציעה לחלק את השפות השמיות לשני ענפים מרכזיים, ענף השפות השמיות המזרחיות שנכחד כולו, והענף המערבי שכל השפות השמיות המדוברות כיום שכולל בתוכו את השפות השמיות הדרומיות, השפות השמיות המרכזיות, השפות השמיות הצפון-מערביות והערבית.
מעמדה של הערבית בתוך המשפחה שנוי במחלוקת בעבר החשיבו אותה כשפה דרומית, אך כיום יש המחשיבים אותה כשפה צפון-מערבית ויש כאלו המחשיבים אותה כענף עצמאי בשם שפות שמיות דרום-מערביות, הסיבה לשיטה הישנה היא, שבשפות הדרומיות וגם בערבית ישנה תופעה דקדוקית הנקראת ריבוי שבור.
מחלוקת דומה יש לגבי השפה שדוברה בקפריסין בין המאה ה-10 לפנה"ס ועד המאה ה-4 לפנה"ס, יש מן החוקרים שמכלילים אותה במשפחה זו ויש שטוענים שאינה קשורה כלל לשפות השמיות.
השפות השמיות המרכזיות הן ענף מוּצע במשפחת השפות השמיות, הכולל את ערבית ואת השפות השמיות הצפון-מערביות: ארמית, אוגריתית והשפות הכנעניות (עברית ופיניקית).
על פי המיון הזה, השמיות המרכזיות הן אחד משלושת ענפי השפות השמיות, לצד השמיות המזרחיות (אכדית ואבלאית) והשמיות הדרומיות (שפות דרום-ערב החדשות, שפות דרום-ערב העתיקות והשפות האתיו-שמיות).
על פי המיון המקובל, זהו עץ המשפחה המוצע:
השפות האתיו־שמיותהצעות המיון השונות חלוקות בדבר ההרכב המדויק של ענף השפות השמיות המרכזיות.
הגישה הרווחת מחלקת אותו לערבית ולענף השפות השמיות הצפון-מערביות (כולל עברית), כפי שניתן לראות בעץ למעלה.
גישה אחרת מובאת במאגר אתנולוג (של SIL), שם מוגדר תת-ענף "שפות שמיות מרכזיות-דרומיות", שכולל את ערבית עם עברית, ומפריד את ארמית לענף צפוני יותר.
חלק מהמאפיינים המבחינים (איזוגלוסות) את השפות השמיות המרכזיות כקבוצה קוהרנטית:
מילת שלילה חדשה, "בל", שמקורה אינו ידוע.[דרושות דוגמאות]
התפשטות הסופית "-ת" בנטיית הסופיות (זמן עבר או אספקט מושלם), בתופעה של הסדרת מערכת, מייצוג של גוף שני בלבד ("אכלת, אכלתם/ן") – לייצוג גם של גוף ראשון יחיד ("אכלתי").
זאת לעומת המערכת הקדומה יותר, שבה "-כ" הייתה בסופית של גוף ראשון יחיד לעומת "-ת" בגוף שני.
לדוגמה, באכדית הפועל הסטטיבי parsāku "אני מחליט/ה", לעומת הגוף השני: parsāta "אתה מחליט", parsāti "את מחליטה", parsātunu "אתם מחליטים", parsātina "אתן מחליטות".
נטיית התחיליות (זמן הווה/עבר, או אספקט אימפרפקט) מקבלת תבנית תנועות חדשה – ya-qtulu, במקום הצורה הקדומה יותר ya-qattal.[דרושות דוגמאות]
המאפיין המבחין (איזוגלוסה) העיקרי בין ערבית לשפות הצפון-מערביות הוא הריבוי השבור בערבית.
בערבית, רוב שמות העצם (מלבד צורת הבינוני) יוצרים ריבוי בצורה זו, בעוד שבשפות הצפון-מערביות כמעט כל שמות העצם משתמשים בסופיות לריבוי (כמו הסופיות "-ים" ו"-ות" בעברית).