tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השדרה קרויה על שם חיים נחמן ביאליק, שהוא האישיות היחידה שעל שמה קרויים שני רחובות בתל אביב, שדרות ח"ן ורחוב ביאליק שבלב תל אביב.
רחובות המצטלבים עם השדרה כוללים את רחוב מאנה, רחוב השופטים, רחוב זמנהוף, רחוב נצח ישראל ורחוב הנביאים.
לפי תוכנית גדס, שדרות ח"ן אמורות להיות המשך ישיר של שדרות רוטשילד, כאשר בין השדרות נמצאת כיכר גדולה.
במסגרת שיפוץ כיכר הבימה בשנים 2007 עד 2010 התאפשרה המשכיות שתי השדרות.
בסוף השדרה, מול כיכר רבין, שכן בעבר ביתן פרחים שהוקם בשנת 1964 ותוכנן בידי האדריכל יעקב רכטר, אך נהרס לבסוף בשנת 2009 כדי לאפשר מסלול לאופניים.
בנוסף, בהמשך השדרה ישנה תחנת טרנספורמציה חשמלית שהוקמה בשנות ה-40.
בבית מס' 1 בשדרה נחתם הסכם הכניעה של העיר יפו ב-13 במאי 1948. שלט זיכרון לאירוע נמצא בשדרה מול אותו בית.
שדרות ירושלים היא שדרה ארוכה החוצה את יפו ומהווה ציר תנועה ראשי בה.
ראשיתה ברחוב יחזקאל קויפמן לחופה הדרומי של תל אביב, ואחריתה בשדרות העצמאות בואכה חוף הים של בת ים.
השדרה שרטטה את הגבול בין האזורים החקלאיים במזרח יפו, לבין האזור של "יפו החדשה" במערב העיר שהיה צמוד אל חוף הים.
במהלך שנותיה מילאה השדרה תפקיד חשוב בהתפתחות העירונית של יפו, ולאורכה של השדרה מבנים ואתרים שהם נקודות ציון בהיסטוריה העירונית שלה.
השדרה הוקמה בשנת 1915 על ידי המושל העות'מאני של יפו חסן בק בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, במקביל לרחוב יפת הצר והצפוף שהיה הרחוב הראשי היחידי שחצה את העיר.
בשנותיה הראשונות הוליכה השדרה מלב פרדסי יפו והסח'נאות במזרח יפו אל לב העיר.
תחילתה של השדרה הייתה ברחוב שנקרא בשעתו "נתיב הגמלים" (ולאחר מכן "דרך שכם", "דרך עלי מוסתקים" - רחוב אילת של ימינו), שהייתה חלק מהדרך ההיסטורית יפו-שכם.
לתכנון השדרה הזמין הסולטאן הטורקי את האדריכל והמהנדס היהודי גדליהו וילבושביץ, שהתבקש לתכנן שדרה שתזכיר את השדרות שתכנן הברון ז'ורז'-אז'ן אוסמן בפריז, וגם תשולב עם הפרדסים שהיו מסביב.
באותן שנים כיהן היהודי בן ציון גיני כמהנדס העירייה.
השדרה הוקמה בבהילות ובכפייה בידי יהודים וערבים אשר נתפסו ברחובות, וגם החומרים לבנייתה נשדדו מן היישוב בכוח הזרוע.
תושבי יפו זכרו לימים כיצד חסן בק "הרחיב את הרחוב הראשי לנטוע בו שדרה ...
נחטפו אנשים ברחוב ל'שוכרה' - עבודת כפייה לטובת הממשלה - והוטל עליהם לעבוד יומם ולילה כדי להחיש את נטיעת השדרה.
עקרו אז עצים מגודלים שעיטרו פרדסים ונטעום שם, את המשתלה של האחים טובקין אשר בשכונה הריקו ללא כל תשלום, והציגום ככלי ריק".
העצים הגיעו מבית הספר החקלאי מקווה ישראל ונשתלו בידי תלמידיו.
מנהל בית הספר, אליהו קראוזה, השתתף במספר מטלות עבור חסן בק, ככל הנראה מתוך הערכה כלפיו ועל מנת לשמור על קשרים טובים עם השלטון.
עד נסיגת העות'מאנים מיפו באוקטובר 1917, במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, נקראה השדרה "שדרות ג'מאל פשה" על שמו של השליט העות'מאני ג'מאל פשה, שהיה מושל וילאייט (מחוז) בסוריה אשר כלל גם את יפו.
בתקופת השלטון הבריטי הוסב שמה של השדרה ל"שדרות המלך ג'ורג'" (King George's Avenue), על שם המלך ג'ורג' החמישי שמלך באותה עת באימפריה הבריטית.
בשנת 1920 רכשה 'חברת המפעל הארצישראלי בע"מ' קרקע לצד השדרה בשטח של כ-15.5 דונם במחיר 32,000 לירות מצריות לבניית נדל"ן.
היא פרסמה בעיתונות כי מכרה שתי חלקות ל'בנק אנגלו־פלשתינה' ולבנק נוסף.
החברה הייתה שותפות יהודית ערבית בין 'האחים ליטוינסקי' לסלים זריפה ובניו, פרדסנים עשירים מיפו.
מייסד החברה היה יעקב אלחנן ליטוינסקי, מראשוני 'אחוזת בית'.
בראשית שנת 1921 החלה חברת "הבונה" להקים את בניין הפסאג' שנודע לימים כ'פסאג' זריפה' (שדרות ירושלים 6).
מדובר היה בבניין שנבנה מבטון מזוין בייעוץ הנדסי של המהנדס היהודי ארפד גוט שהגיע לארץ באותה עת וסייע גם בבניית הקזינו בתל אביב.
'חברת המפעל הארצישראלי' בנתה גם את הבניין הסמוך.
מדובר בבניין המפואר ויוצא הדופן בעיצובו שנודע בשם 'בית פלסטין אנטרפרייז', ולימים בשם 'בית השק"ם' (שדרות ירושלים 8).
הוא נבנה מלכתחילה עם שתי קומות, וקומה נוספת נבנתה בהמשך.
עד שנות ה-30 סימנה השדרה את גבולה המזרחי של יפו.
ממזרח לה השתרעו הפרדסים של יפו, בתי הפרדסנים, ומספר בתי באר שנהרסו בהמשך לצורך הקמת בתי שיכונים עבור עולים חדשים לאחר קום המדינה.
ממערב לשדרה, לעבר יפו העתיקה וחוף הים, החלו להתפתח שכונות יפו החדשה.
השכונה הערבית הראשונה שהוקמה הייתה "שכונת אל נוזהא", שהשתרעה משני עברי השדרה שבפי הערבים נקראה "אל נוזהא" (הטיילת).
בשנת 1935 נחנכה כיכר העירייה יחד עם בניין העירייה החדש בפינת "דרך ירושלים" (כיום דרך בן צבי) שהייתה חלק מהדרך ההיסטורית יפו-ירושלים.
בזמן המנדט הבריטי הוקמו בשדרה מעגלי תנועה במפגשי הרחובות שהקנו לשדרה מראה אירופאי.
לפי התכנון של הבריטים הייתה אמורה יפו להיות עיר רבת כיכרות, בסגנון ערים באירופה.
במהלך שנות ה-30 הכין האדריכל הבריטי הנרי קנדל תוכנית מתאר ראשונה לעיר יפו.
התוכנית של קנדל נפסלה, ובשנת 1946 הוכנה תוכנית מתאר בקהיר על ידי ממשלת המנדט הבריטי בחסות עיריית יפו הערבית.
המתכנן היה האדריכל המצרי עלי אלמאליגי מסעוד, שהוזמן באמצעות הנציגות הבריטית במצרים לעצב את העיר, ותכנן את הרחבת העיר מזרחה על השטח שבו היו הפרדסים.
אלמאליגי מסעוד תכנן שדרות רחבות עם כיכרות עגולות או מרובעות במפגשים ביניהן, רעיון של עיר גנים בריטית או צרפתית.
בסופו של דבר, יושם הרעיון רק על שדרות ירושלים.
במרכז השדרה הוקם פארק מסוגנן, שאליו הגיעו משפחות ועוברי אורח.
הוקמו גדרות עם עמודים, באותו סגנון שבו עוצבו שדרות רוטשילד בתל אביב.
עצי הפיקוס ודקל וושינגטוניה המעטרים את השדרות ניטעו על ידי הסטודנטים של בית הספר החקלאי מקוה ישראל.
תוכנית עיר הגנים שתוכננה לעיר בתקופת השלטון הבריטי נגנזה, ובשנת 1954 החלה עיריית תל אביב בתכנון מחדש של יפו.
באזור הדרום-מזרחי של השדרה הוקמו שכונות עבור עולים חדשים, על השטח שבו עמדו בעבר הפרדסים.
את השדרה קטעו בעבר כמה מעגלי תנועה, שנהרסו לאחר קום המדינה, כגון הכיכר שהייתה במרכז השדרה מול בניין העירייה במספר 45.
לאחר קום המדינה הוחלט להמשיך את סלילת השדרה לכיוון דרום וחיבורה אל שדרות העצמאות בבת ים.
המשך השדרה הוקם ללא חנויות ובו שיכוני עולים.
המשך סלילת השדרה התחיל בקרן הרחובות רחוב ארליך, והרחובות אדם מיצקביץ' ורחוב נס לגויים מול בית החולים צהלון, במקום בו ניצב בעבר מעגל תנועה שנהרס לאחר קום המדינה.
בתקופת מלחמת ששת הימים, בשנת 1967, נהרס הפארק ששכן במרכז השדרה לצורך חפירת שוחות, והוקמו מספר מקלטים ושירותים ציבוריים לצידם.
בשנת 2008 נערכו חפירות הצלה ארכאולוגיות בכמה קטעים בחלקה הצפוני של השדרה במימון רשות העתיקות וחברת נת"ע - נתיבי תחבורה עירוניים, כדי להכשיר את הקרקע לקראת סלילת הרכבת הקלה בתל אביב.
בין הממצאים שנמצאו שרידים של מחיצות ששימשו לגינות בשדרה שהקים המושל הטורקי ג'מאל פאשה, וגם תותח מתקופת נפוליאון בונפרטה.
ביולי 2015 צוינו מלאת 100 שנים מאז הנחת אבן הפינה ותחילת סלילת השדרה.
בשנת 2019 שדרות ירושלים נחסמו לתנועת כלי רכב, מרחוב ד"ר ארליך וצפונה למען הפיכתו למדרחוב המשולב עם הרכבת הקלה, והרכבת הקלה החלה לפעול ברחוב החל מאוגוסט 2023.
כיום השדרה עוברת בתחומן של כמה שכונות: "שכונת נגה" (ליד אולם נגה), "פרדס דכה", "שכונת נוזהא", "צהלון", "שיכוני חיסכון", יפו א' (דקר), "יפו ג' (נווה גולן)", ויפו ד' (גבעת התמרים),
בתחילת השדרה כמה בניינים חשובים והיסטוריים.
בבית מס' 1 (בקרן הרחובות אפ"ק 1 ואילת 2) נמצא בניין בנק אנגלו-פלשתינה, שבו שכן לאחר מלחמת העולם הראשונה בנק אנגלו-פלשתינה.
ב-1 בינואר 1933 עבר הבנק לתל אביב.
עד שנת 2015 שכן בבניין הסניף הראשי ביפו של ממשיכו, בנק לאומי לישראל, אז עבר הסניף למתחם חצרות יפו.
בין בניין הדואר לבין "קולנוע צליל", במספר 8, נמצא בניין שנבנה בשנות ה-20 של המאה הקודמת.
הבניין יוצא דופן בעיצובו, ונודע בשם 'בית פלסטין אנטרפרייז' ולימים בשם 'בית השק"ם'.
חשיבות הקמת הבניין הייתה בכך שהוא היווה חלק מן המאמץ שהיה בתחילת שנות ה-20 לביסוס מרכז מסחרי יהודי בתפר שבין יפו לתל אביב.
כוונת היזמים הייתה למשוך מסחר יהודי מתוך סמטאות יפו, אשר עדיין הייתה המרכז המסחרי הראשי באותן שנים, לקרבת תל אביב שגדלה והלכה.
בקומת הקרקע פעל בית מסחר לתפירה עילית בבעלותו של יצחק יהודה כהן.
הבניין שימש את שלטונות המנדט, והיה בו סניף של רשת הכלבו והמעדניות Spinney's, ובהמשך ישבה בו הנהלת השק"ם.
הבניין מתוכנן להפוך לבית מלון בוטיק לאחר תהליך שימור.
בסמוך אליו, במספר 4 (בית אלכאשף), שכנה גם קנטינת שק"ם, בבית המיועד כיום לשימור.
במספר 9 הוקם ב-1922 בית הקולנוע "נביל", לימים אולם נגה, שהיה קולנוע, ביתה הזמני של האופרה הישראלית החדשה ובית תיאטרון גשר.
המבנה במספר 11 שימש לפני קום המדינה כתחנה ראשית של כירכרות, ומעליו הוקם מועדון הופעות עם "גג פתוח".
המבנה הוכרז לשימור, במסגרת הקמתו של מדרחוב בת-עמי מצידו המזרחי.
הוא שופץ בשנת 1990, ונוספו לו כיסוי של אכסדרת עמודים עם מגדל תצפית קטן שאליו עברו דוכני הפלאפל וחנות הפרחים ששכנו ממול במרכז השדרה.
במספר 12 (פינת רחוב הדואר) נמצא בית הדואר המרכזי של יפו, שבו ישבה בעבר הנהלת השירות הבולאי.
הבניין הוקם בשנת 1931 בתכנון האדריכל הבריטי אוסטן סיינט בארב הריסון, שגם תכנן את בניין הדואר המרכזי בירושלים במבנה דומה.
בעבר היה מעגל תנועה ובתוכו מזרקה, מול הבניין בו שכן בעבר בניין עיריית יפו במספר 45. זוהי כיכר העירייה, שנקראת כיום על שם חסיד אומות העולם דימיטר פשב שהציל יהודים בבולגריה.
כיום משמש בניין העירייה למגורים.
לאחר קום המדינה הועתקה המזרקה לצידה המזרחי של השדרה, הוקמו סביבה גן ציבורי ומקלט, ומעגל התנועה נהרס.
בשנת 2008 נהרסו גם הגן הציבורי והמקלט, והוקמה רחבה ענקית ובניין המרכז הרפורמי "משכנות רות דניאל", במספר 47. עד שנת 1970 שכן בשטח זה "לונה פארק - יפו" שעבר לאחר מכן לגני התערוכה בצפון העיר .
מולו, במספר 49, בצידה הדרומי של הכיכר נמצא מגדל דחף (בניין "מגדלות יפו" לשעבר), וממול, בצידה המערבי של הכיכר במספר 38, נמצא בית הכנסת המרכזי של יפו שהוקם כמבנה של "הבנק הערבי" בשנת 1929.
במספר 82 נמצא מסגד אל-נוזהא במרכז שכונת נוזהה (אל נוזהא) שנבנה ב-1933 בכספי תרומתו של חאג' עלי חמיס.
המבנה שימש גם את הספרייה המוסלמית הגדולה בארץ, ואת בית הדין השרעי של יפו.
המסגד פעיל גם כיום, ושופץ בשנת 2016 ביחד עם סביל שהוקם בכניסה אל המסגד.
בסוף האזור המסחרי בשדרה, במספר 111 (בית איברהים זאפטה) שוכן מטה עמותת שר-אל.
בסמוך אליו בית החולים צהלון (דג'אני) במספר 100 (פינת רחוב ארליך), שגם תוחם את שכונת צהלון ממזרח שנקראת על שמו.
בצמוד אל בית החולים צהלון במספר 110 הוקם בניין משרדים של עיריית תל אביב.
במרכז השדרה ממול שכן מבנה באר מים גדול, שנהרס כדי לפנות מקום להולכי רגל ושבילי אופניים.
בשדרות פעלו אולמות בתי קולנוע אחדים, ובהם קולנוע אלהמברה בבית מס' 39, שהשתכן בו לאחר מכן "תיאטרון אלהמברה", וכיום "המרכז הסיינטולוגי - יפו".
במספר 41 עמד "קולנוע פארוק" (שנהרס בחלקו לאחר קום המדינה לצורך בניין מגורים), ובמספר 10 היה "קולנוע ראשיד" (שנקרא בהמשך "קולנוע צליל", וכיום "מועדון התיאטרון").
ממול, בבית מספר 5 בתחילתו של מדרחוב בת עמי, נמצא "קולנוע נוגה" (קולנוע נביל) אשר שימש כביתה של האופרה הישראלית החדשה עד שעברה בשנת 1994 למשכן לאמנויות הבמה בשדרות שאול המלך.
מאז שנת 1999 הוא משמש כביתו של תיאטרון גשר.
מתחם נוגה - הכולל כיכר עירונית, מדרחוב (שפעם היה מקורה), מזרקה, ברזייה וערוגות בושם - תוכנן בשנת 1990 על ידי האדריכל קלמן כ"ץ כחלק מתוכנית כוללת לשדרות ירושלים.
הכיכר, המעוצבת ברוח יפואית, נוצרה למעשה "יש מאין", שכן לפניה היה במקום כביש.
לאורך הציר ההיסטורי של השדרה שכנו 3 כיכרות ראשיות.
בתחילת השדרה שכן בית נבולסי (יפו) שחסם את השדרה, ולמעשה חסם אותה על ידי כיכר.
במהלך שנות ה-70 נהרס, לצורך חיבור השדרה אל רחוב קויפמן ואל הטיילת.
משם המשיכה השדרה אל כיכר סלמה, שהייתה "העתק מוקטן" של כיכר דיזנגוף בתל אביב, ובהמשך אל כיכר עיריית יפו.
לפני קום המדינה הוקמו במרכז השדרה מבני השנאה (טרנספורמציה), בארות מים, מבני שירותים, וכמה קיוסקים.
לאחר קום המדינה הוקמו במרכז השדרה בסמוך למתחם תיאטרון גשר דוכנים של חנות פרחים ולידה דוכן פלאפל.
בשנים האחרונות ישנה מגמה להזיז את המבנים במרכז השדרה לצדדים, כדי לאפשר שטח פתוח להולכי רגל ולמסלולי אופניים.
בנוסף לכך, נהרסו מבני ההשנאה ההיסטוריים שהיו מתוכננים להיות בתהליך של שימור למורת רוחם של אדריכלים ושל אנשי סביבה ושימור אתרים כדי לפנות מקום עבור הולכי רגל ושבילי אופניים.
במרכז השדרה הוקמו כמה שנאי חשמל.
הראשון והבולט שבהם עמד בתחילת השדרה כאשר הוקמה העיר תל אביב, והיה דומה במראהו לשנאי ברחוב אילת הסמוך.
במרכז השדרה, מול בית החולים דג'ני, עמד מבנה גדול של באר מים ששימש לפני קום המדינה להשקיית העצים בשדרה ולאספקת מים לפרדסים ממזרח לשדרה.
בהמשך דרומה יותר שכנה בעבר באר מים קטנה יותר (מול גן דוידוף), שנהרסה לאחר פתיחת ציר חיים הלר ומחלף וולפסון.
בשנת 1935 הוקמה מזרקה בכיכר העירייה.
לאחר קום המדינה הוזזה המזרקה לצידה המזרחי של השדרה, והוקמה מחדש בסגנון אירופאי עם עמודי תאורה מעוצבים, ומאחוריה הוקם גן ציבורי.
לאחר מכן נהרס הגן יחד עם עמודי התאורה, לצורך הקמת כיכר ציבורית בשם כיכר דימיטר פשב שהיה חסיד אומות העולם מבולגריה.
בשנת 1916, זמן קצר לאחר הקמת השדרה הוקם במרכזה, מול בית מספר 22, פביליון עבור מופעי תזמורת, בדומה לפביליון שהיה קיים בכיכר העיר של פתח תקווה באותן שנים.
בשנת 2020 התקבלה הצעה לשחזר את הפביליון.
הקטע המרכזי של השדרה כולה מוצל על ידי עצי פיקוס השדרות משני צדדיה כאשר בקטע הראשון ישנם גם שורת דקלים באמצעה.
החלק הדרומי של השדרה נסלל לאחר קום המדינה ללא צמחייה רבה או עצים, ולאחר שיקום ושיפוץ השדרה ניטעו בו עצי אשל.
ב-2019 השדרה נסגרה למען עבודות על הקו האדום של הדנקל וב-2022 נפתחה מחדש כמדרחוב.
החל מאוגוסט 2023 עוברת לאורכה הרכבת הקלה, בתחנות שלמה, בלומפילד, ארליך, איסקוב, הבעש"ט ומחרוזת.
שדרות הרצל הוא רחוב ראשי במערב ירושלים, הנמתח בין הכניסה המערבית לעיר והר הרצל.
הרחוב נקרא על שם בנימין זאב הרצל מ־17 בנובמבר 1949. הרחוב עובר בשכונות קריית משה, בית הכרם, יפה נוף ובית וגן.
הכניסה הראשית אל הר הרצל נמצאת במספר 1 ביחד עם כניסות נוספות לפניו.
ב־11 ביוני 1948, כשלושה שבועות לאחר הכרזת העצמאות, החליטה עיריית ירושלים להחליף את שמו של רחוב יפו ולקרוא לו "רחוב הרצל".
השינוי לא נתקבע ושם הרחוב חזר לקדמותו.
בשנת 1949 הועלו עצמות הרצל לישראל והובאו לקבורה בפסגה בדרום-מערבה של ירושלים, שעד אותו זמן הייתה חשופה וידועה בשם "גֶ'בֶּל אֶ-שּׂרְפֶה".
בנובמבר 1951 החליטה ועדת השמות הממשלתית לקרוא לבית העלמין החדש הר הרצל ולרחוב המוביל אליו קראו שדרות הרצל.
רחוב שדרות הרצל מתחיל בצומת הסמוך לכניסה המערבית, בסמוך לשכונת קריית משה, בכניסה הראשית לירושלים (צומת הרחובות הרצל-שזר-ויצמן-יפו-ירמיהו).
צומת זה מנקז את התנועה אל תוך העיר כאשר ציר שדרות הרצל מוביל את התנועה הזורמת לשכונות בדרום מערב העיר.
מתחת לצומת עוברת מנהרה של שדרות בגין ומעליו עובר גשר המיתרים, עליו עובר הקו האדום של הרכבת הקלה.
הרחוב ממשיך בשכונת בית הכרם, ועולה לשכונת בית וגן.
גשר המיתרים הוא גשר תלוי, בתכנונו של האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרווה.
הגשר נבנה בכניסה לירושלים כחלק מפרויקט הרכבת הקלה שהחל לפעול בעיר החל משנת 2010 והוא מקשר בין שדרות הרצל ורחוב יפו.
הרכבת הקלה - הקו האדום
הקו האדום הוא הקו הראשון שיצא לפועל מבין שמונת קווי מערך הרכבת הקלה בירושלים, ומסיע המונים מפסגת זאב בצפון ועד הר הרצל בדרום.
אורכו של הקו האדום הוא 13.8 קילומטר והוא מתחיל בפסגת זאב, עובר ברחוב יקותיאל אדם, ממשיך בדרך שועפאט ובשדרות חיים בר-לב, רחוב הצנחנים, דרך כיכר צה"ל, לכל אורך רחוב יפו החותך את מרכז העיר, עובר דרך התחנה המרכזית של ירושלים וממשיך בתוואי של שדרות הרצל עד הר הרצל תחנתו הסופית.
בשנת-2023 צפויות להיפתת הערכות הקו מנווה יעקב בצפון לבית חולים הדסה עין כרם בדרום.
בדרכו דרומה נושקות שדרות הרצל לשכונה הוותיקה קריית משה.
השכונה הוקמה בשנת 1923 בסיועה של קרן "מזכרת משה מונטיפיורי".
היא נמצאת בגובה של 820 מטרים מעל פני הים.
מצפון גובלת בתחומה שכונת גבעת שאול והכניסה לירושלים, מדרום שכונת בית הכרם.
ב"פינה" הצפונית של השכונה, צופה על שדרות הרצל עומד "בית החינוך לעיוורים", בניין מסיבי בעל נוכחות.
בשנת 1932 נחנך בניין המוסד, שהכניסה אליו היא מרחוב הרב צבי יהודה 6. הבניין תוכנן על ידי האדריכל הבריטי טגארט באופן שיקל על העיוורים את ההתמצאות בו.
באמצע שנות השישים התרחב המוסד ונבנו האגפים החדשים מצפון לבניין המקורי, לצד רחוב דגל ראובן של היום.
קואופרטיב "המקשר" הוקם ב־22 ביוני 1931 ההתארגנות לקואופרטיב הייתה בהשפעת ההסתדרות ובתמיכת ראשי היישוב בזמנו.
שיכון "המקשר א" הוקם ב-1937 (תרצ"ז) על ידי חברי קואופרטיב הנהגים של חברת "המקשר" בקרבת שכונת קריית משה, בין הרחובות: שד' הרצל, משה פיק, קריית משה (היום נחשבת כחלק משכונת קריית משה).
לצורך הבנייה נערכה תחרות בין ארכיטקטים לתכנון עשרה בניינים על שטח מצומצם של שישה דונמים, כשהתנאים שנדרשו היו: יצירת ציר אורך כשהבתים משני צדיו, עם שטח ירוק.
השיכון שנבנה היה של בתים מבטון בני שתי קומות, בכל קומה שתי דירות בנות שלושה חדרים, ס"ה 40 דירות.
הדירות נבנו על ידי חברה שלימים תיקרא סולל בונה.
מאחר שהשיכון אכלס רק מחצית מחברי "המקשר" באותה תקופה, נקנה מאוחר יותר שטח נוסף - מאחורי מוסך "המקשר" שמעברו המזרחי של שד' הרצל של היום.
שיכון זה נהרס עם בניית כביש בגין.
שיכון "המקשר א" מיועד להריסה כחלק מתוכנית ציפוף בינוי של עיריית ירושלים.
במסגרת התוכנית ייהרסו 15 מבנים במתחם ובמקום יוקמו בחזית הפונה לשדרות הרצל 2 מגדלים בגובה 25 קומות עם 660 דירות וגינה ציבורית מאחוריהם.
בצידם השני של שדרות הרצל, מול שכונת קריית משה ומתחת לבנייני האומה הקים קואופרטיב המקשר מוסך לתחזוקת האוטובוסים שבבעלותו.
מוסך זה שהשתרע על גבי שטח נרחב כלל מספר סככות לשטיפה סיכה ותיקונים לצד עמדת תדלוק אוטובוסים וכן מגרש חניה גדול ממדים המכיל כ-150 אוטובוסים.
מוסך זה הועבר לקואופרטיב אגד משהתמזגו שני הקואופרטיבים אחד בשני בשנת 1967. עם הזמן צומצם שטח המוסך לטובת פרויקטים שונים בתחום הבניין.
לאורך שדרות הרצל בין מתחם אגד וכביש בגין הוקמה רצועת מלונות.
במסגרת תוכנית הפיתוח של רובע הכניסה לעיר, מיועד לקום במתחם אגד מקבץ של 5 מגדלים בגובה 35 קומות סביב לכיכר ציבורית בשם "כיכר האומה" ולצידם מבנים נמוכים יותר.
בין הרחובות שדרות יצחק רבין ושדרות וולפסון המתחברים לשדרות הרצל ורחוב זאב וילנאי המקביל, הוקמו מספר מלונות: "רמדה רנסאנס ירושלים", "פרימה פארק" ו"גני ירושלים" המכילים מאות חדרים ומהווים חלק ממקבץ המלונות סמוך לכניסה לעיר.
בשנים הבאות אמורים להיבנות מלונות נוספים בשדרות הרצל גם מצפון לשדרות רבין ולאורך שדרות שז"ר במסגרת תוכנית הבינוי סביב "כיכר האומה" ו"בנייני האומה" כשהתוספת המתוכננת היא עד 2000 חדרי מלון חדשים ברצועת המלונות המורחבת.
בצומת הרחובות: "החלוץ" פינת שדרות הרצל.
שכונת בית הכרם שוכנת על כיפה במערב העיר, ומוקפת בשכונות מכל עבריה.
בצפון היא גובלת בשכונת קריית משה, במערב בשכונת יפה נוף וביער ירושלים.
שדרות הרצל חוצות את השכונה לשניים, בין הגרעין הראשוני של השכונה לבין שכונת יפה נוף הנחשבת כיום לחלק מהשכונה רבתי.
על שדרות הרצל צופה המבנה המפואר של המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, אחת המכללות הראשונות למורים בארץ ישראל.
שמה המקורי של המכללה הוא "בית המדרש למורים העברי".
יפה נוף היא שכונה במערב ירושלים, אשר הוקמה ב-1929. יחד עם רמת בית הכרם וגבעת בית הכרם היא מרכיבה את שכונת בית הכרם רבתי.
שמה של השכונה, יפה נוף, כאחד משמות ירושלים.
באזור כיכר מיליקובסקי, מול בית החולים שערי צדק, עתיד להיבנות מחלף שיתחבר אל כביש 16.
בצומת הרחובות שמואל בייט ושדרות הרצל, הקרוי גם צומת מוליקובסקי, מצדן המזרחי של שדרות הרצל, בצמוד לשכונת בית הכרם, עומד הקומפלקס של המרכז הרפואי שערי צדק.
במהלך שנות השבעים של המאה העשרים הוברר כי המבנה הישן בו שכן בית החולים שתוכנן על פי אמות מידה של סוף המאה ה-19 איננו מתאים יותר לצורכי בית חולים מודרני, ובשנת 1980 עבר בית החולים בשלמותו לקמפוס חדש בשכונת בית וגן בירושלים בסמוך להר הרצל.
מרכז הרפואי שערי צדק נבנה על גבי מגרש במיקום מרכזי בירושלים שגודלו כ 45,000 מטר רבוע.
בניית המתחם הושלמה בשנת 1979 והוא כולל שורת בניינים המחוברים ביניהם במעברים עיליים ותת-קרקעיים.
בצמוד לבית החולים הוכשר שטח חנייה לעובדים לחולים ולמבקרים.
בשטח הגובל בקומפלקס המבנים של שערי צדק, רחוב שמואל בייט ושדרות הרצל הוקם בשטח של 12 דונם פרויקט "לב העיר" הכולל 6 מגדלים למגורים ותחתיהם קומת מסחר.
ממול למרכז הרפואי שערי צדק עומד בנין ההנהלה ומרכז מבקרים של ארגון יד שרה.
הבולט בגרם מדרגות החירום ממתכת שעוצב ביד אומן על ידי יובל רימון.
יד שרה היא אגודת מתנדבים גדולה הפועלת בישראל ומעניקה מגוון שירותים לטיפולי בית לסיפוק צרכים המיוחדים של הפרט המתמודד עם קשיים תפקודיים.
בית הספר ע"ש זיו ומרקס
בית ספר שש-שנתי ועל יסודי שבו לומדים כ-1,000 תלמידים.
ממוקם בסמוך לבניין יד שרה ולבית החולים שערי צדק.
מקום מושבו הוא מול הר הרצל וצמוד אל "גן הרצל הקטן".
מכון מדעי טכנולוגי להלכה הנמצא בצמוד אל מכון התלמוד הישראלי השלם בפינת רחוב הפסגה 1 בשכונת "בית וגן".
הר הרצל הוא הר בין השכונות עין כרם, בית הכרם, בית וגן ויפה נוף.
הרחבה שלפני קברו של הרצל משמשת מדי שנה כאתר טקס הדלקת המשואות - הטקס הרשמי של סיום אירועי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ותחילת חגיגות יום העצמאות.
הטקס כולל פתיחת חגיגות יום העצמאות והדלקת המשואות.
הכניסה הראשית אל הר הרצל נמצאת בשדרות הרצל 1 בצומת הכניסה אל יד ושם.
הנוסעים בשדרות הרצל מהכניסה לירושלים ולכוון דרום יעמדו בצומת קטן המוביל לרחבה קטנה ואל תוך בית הקברות הצבאי.
משרד הביטחון פנה לאחר קום המדינה אל הקרן הקיימת על מנת לאתר אזור בירושלים שבו יוקם בית העלמין הצבאי של העיר.
זמן קצר לפני טקס קבורתו של הרצל בפסגת ההר החליטה הקרן הקיימת לייעד את מורדותיו הצפוניים של ההר לצורך הקמת בית העלמין הצבאי של ירושלים.
בית הקברות עצמו, נמצא כאמור על מדרונותיו הצפוניים של הר הרצל.
תכנון בית העלמין מושפע מהטופוגרפיה באתר והוא מחולק למספר רב של חלקות הבנויות במפלסים לאורך המדרון.
בנוסף מפוזרות על המדרון גם אנדרטאות הזיכרון, כגון האנדרטה לפורצי הדרך לירושלים, הצוללת אח"י דקר ואנדרטאות לזכר חיילים יהודים שנלחמו במסגרת צבאית בארצם (כגון האנדרטה לזכר חיילים יהודים של הצבא האדום שנלחמו במלחמת העולם השנייה) והאנדרטה לזכר החיילים העבריים שטבעו על סיפונה של הספינה ארינפורה במלחמת העולם השנייה.
הכניסה הראשית אל בית הקברות הצבאי נמצאת בשדרות הרצל לפני הכניסה הראשית.
כניסה נפרדת, הניצבת על מגרש חניה ורחבת כניסה הנושקות אף הם לשדרות הרצל, מובילה אל אחוזת הקבר של חוזה המדינה בנימין זאב הרצל.
הוועדה שמונתה לבחירת המקום, והייתה משותפת לממשלת ישראל ולהסתדרות הציונית, התלבטה באשר למקום בו ייקבר הרצל.
הוועדה, שלא הייתה מעוניינת לקבור את הרצל בבית קברות קיים, אלא ליצור אתר חדש בעל משמעות סמלית לתקומת המדינה אותה חזה, בחרה בירושלים כמקום קבורתו וזאת לא רק עקב היותה הבירה, אלא גם לצורך הדגשת ריבונותה של ישראל על העיר.
מבין החלופות נבחרה פסגה חשופה באזור שכונת בית וגן במערב ירושלים, שכונתה עד אותה תקופה בשמה הערבי "אלשראפה" ("הנשקפת").
בכניסה לאתר קברו של הרצל ניצב מוזיאון הרצל, ובו תצוגה על חייו ופועלו, כולל שחזור חדר עבודתו בווינה על רהיטיו המקוריים.
ברחבת הכניסה הראשית ניצב מוזיאון הרצל, ובו תצוגה על חייו ופועלו, כולל שיחזור חדר עבודתו בווינה על רהיטיו המקוריים.
בצמוד אליו פעלה המדרשה ללימודי ציונות על שם ד"ר אריה צימוקי.
המוזיאון נמצא בכניסה הראשית אל הר הרצל בשדרות הרצל 1 פינת הכביש המוביל אל יד ושם.
בכניסה הראשית אל בית הקברות הצבאי בשדרות הרצל עתיד לקום "היכל הזיכרון הלאומי" שבו יונצחו כל חללי מערכות ישראל משנת 1860 ועד היום.
במרכזו של ההיכל מתוכננת אנדרטה לזכר החיילים האלמונים של ישראל.
שכונת בית וגן היא שכונה במערב העיר ירושלים.
השכונה גובלת עם השכונות רמת בית הכרם, רמת שרת, גבעת מרדכי וקריית יובל.
נוסדה ב-1921 כאחת משכונות הגנים שהוקמו בירושלים בימי המנדט הבריטי על ידי הסתדרות "המזרחי" וארגון בני ברית כשכונה מעורבת - דתית וחילונית.
שדרות הרצל מסתיימות בכיכר הולנד, הסמוכה להר הרצל ושכונת בית וגן.
בכיכר זו אפשר להמשיך ישר ושם הרחוב משתנה לרחוב קריית היובל שחוצה את השכונה בעלת אותו השם, שבהמשך מחליף את שמו עוד מספר פעמים עד שמגיע ליישוב אורה.
פניה שמאלה בכיכר מובילה לרחוב הפסגה בשכונת בית וגן ופניה ימינה מובילה ליד ושם, לשביל ירושלים ולרחוב עין כרם על שם השכונה הסמוכה.
הקו האדום של הרכבת הקלה מסתיים בסמוך לכיכר, וסמוך לה הוקם חניון "חנה וסע" בן 530 מקומות חנייה, לשירות נוסעי הרכבת הקלה.
פסלו של אלכסנדר קלדר - מחווה לירושלים
על הצומת הוצב פסלו האחרון של הפסל אלכסנדר קלדר בסגנון אבסטרקטי ובצבע אדום.
הקרוי מחווה לירושלים, הפסל הוקם ב־1977. הפסל מורכב משש קשתות פלדה אדומות, מחוברות בהלחמה ובברגים.
הקשתות מהוות הד צורני להרים סביב ובאות להזכיר לצופה את נוף הרי ירושלים - תוך שהצופה מסוגל לראות את ההרים מבעד לקשתות.
באביב 2008 הוחזר הפסל למקומו המקורי, נצבע מחדש וכיום הוא ניצב מעל בניין החניון.
השדרות בתל אביב-יפו מהוות חלק מרכזי ובלתי נפרד משלד העיר ואף ממלאות תפקיד חשוב בחיי תושביה.
בעיר מספר שדרות אשר לכל אחת מהן מאפיינים והיסטוריה משלה.
השדרות המרכזיות קיימות כבר עשרות שנים, אך בעיקר מאז סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 זוכות השדרות ובראשן שדרות רוטשילד להתחדשות עירונית ענפה ושיפוץ נרחב שגרם להחייאתן ולחיזוק מעמדן כחללים ציבוריים חשובים ביותר בעיר, הן לאירועים מיוחדים והן לתרבות הפנאי.
שיפוץ שדרות העיר החל בעיקר לאחר היבחרו לראש עיריית תל אביב-יפו של רון חולדאי בשנת 1998, אשר הכריז על החייאתן כיעד אסטרטגי של העירייה.
השיפוץ כלל הוספת מדשאות, פרחים וספסלים, סומנו שבילי אופניים, הוסרו המשתנות הציבוריות המוזנחות שהיו בשדרה, נבנו מתקני משחקים, ומעברי הרחובות נהיו נוחים יותר.
שדרות רוטשילד הן השדרות הראשונות בעיר, ומהוות עד היום את אחד הרחובות החשובים והמרכזיים בעיר.
השדרות משתרעות מגבולה של נווה צדק (מעט מערבה לרחוב הרצל) בקצה הדרום מערבי, ועד מתחם הבימה בקצה הצפון-מזרחי.
השדרות נחנכו כשהוקמה אחוזת בית בעקבות הקושי לבנות בוואדי קטן שחצה את השכונה ממזרח למערב, אותו החליטו להפוך לשדרה רחבה לכבודו של הברון רוטשילד.
שדרות רוטשילד מהוות מאז ועד היום מרכז תרבותי חשוב בעיר ואף בתודעה הציבורית של ישראל כולה.
חלקן הדרומי של השדרות הוא חלק ממע"ר תל אביב, ובסביבתו נמצאים משרדי חברות הפיננסים הגדולות, דבר ההופך את השדרה גם למרכז חשוב של כלכלת ישראל.
במרכז השדרה קיימות גינות רבות, מתקני שעשועים וקיוסקים, ולאורכה סלולים שבילי אופניים.
הן הוקמו ב-1915 על ידי המושל העות'מאני של יפו ונקראו תחילה על שם אחמד ג'מאל פאשה.
השדרות קיימות זמן רב לפני איחוד הערים תל אביב ויפו, אך כיום מבנה השדרה דומה יותר למבנה השדרות של מרכז תל אביב, עם עיצוב המדגיש את שיוכה ליפו על ידי שימוש באלמנטים אדריכליים המאפיינים את המקום.
שדרות מרכז העיר והצפון הישן
יחד עם שדרות רוטשילד, מהוות השדרות הראשיות באזור מרכז והצפון הישן של תל אביב, חלק חשוב מאוד בשלד מרכז העיר.
למעט שדרות נורדאו הנמצאות בצפון האזור ומקיימות חלל ציבורי איכותי בפני עצמן, שאר השדרות שומרות על רצף עירוני ירוק וממשיכות זו את זו.
הן מתחברות זו אל זו במפרקים עירוניים, כיכר הבימה וכיכר רבין, ומאפשרות להולכי הרגל ורוכבי האופניים תנועה רציפה בתוך שדרה לאורך קטעים נרחבים מן העיר.
בכיכר הבימה נפגשות שדרות רוטשילד, ח"ן ובן ציון ואל כיכר רבין מגיעות שדרות ח"ן ובן-גוריון, המחוברות דרך שדרות עצים נוספות המצויות בכיכר עצמה כמו גם אל מספר רחובות ראשיים נוספים, בהם שדרות דוד המלך, שנמצאות בעברו המזרחי של רחוב אבן גבירול.
שבילי האופניים, שנסללו בשדרות ושומרים על המשכיות גם דרך רחובות ראשיים נוספים, חוללו מהפכה בתפישת התחבורה בעיר.
מאז שיפוץ השדרות קיימת עלייה מתמדת בשימוש באופניים בעיר ככלי תחבורה יעיל, נעים, ספורטיבי וידידותי לסביבה.
השדרות מספקות לתושבי האזור את שטח הפנאי החשוב ביותר ויעילותן העירונית באה לביטוי בזכות העובדה, שהן למעשה פארק עירוני צר, המתוח לאורך קילומטרים רבים במקביל לרחובות מגורים.
את הרעיון להקמת השדרות העלה מתכנן הערים הסקוטי פטריק גדס בתוכנית המתאר שהכין לתל אביב בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. גדס, שהיה גם ביולוג במקצועו, ראה חשיבות רבה לשדרות הירוקות אליהן יהיו קרובים במרחק הליכה קצר כל תושבי העיר.
למעט שדרות ח"ן הממשיכות את שדרות רוטשילד, שהקצה שלהן נותר פתוח במחשבה להמשך פיתוח עתידי כבר עם הקמת אחוזת בית, גדס תכנן את השדרות כרחובות רוחב (מזרח-מערב) החותכות את רחובות המסחר האורכיים ומגיעות עד הים.
רחובות נוספים תוכננו להיות שדרות רחוב, בהם הרחובות ז'בוטינסקי ופרישמן, אך לבסוף נסללו כרחובות רגילים עם שדרות עצים הנטועות בהם אך ללא שטחי גינון במרכזם.
באזור זה של העיר קיימות גם שדרות עצים יפות אך קטנות יותר ואזורי גינון בלב הרקמה העירונית, בהם השדרות ברחוב ז'אן ז'ורס, רחוב עמנואל הרומי, שדרות היוצ"ר (על שם יוסף צבי רימון) ועוד.
השדרות בתל אביב ידועות גם באדריכלות הסובבת אותן.
רוב הבנייה בהן נעשתה בשנות ה-30 וה-40 והסגנון המוביל הוא הסגנון הבינלאומי אשר זכה להכרה בינלאומית בשנת 2003 עם הכרזת "העיר הלבנה" של תל אביב כאתר מורשת עולמית.
הכרה זו נתקבלה בזכות אדריכלות הבניינים אך גם בזכות המרקם העירוני הייחודי של האזור הקשור גם למערך השדרות שלו.
שדרות ההשכלה נמצאות בשכונת ביצרון שבמזרח העיר תל אביב בין דרך השלום מצפון ועד רחוב עמינדב (המקביל לדרך יצחק שדה) בדרום.
השדרה אינה סימטרית בצורתה ומגורים קיימים רק בצידה המזרחי.
השדרה רציפה לכל אורכה, ואינה נקטעת על ידי אף כביש.
ממערב לשדרה נמצא מתחם התעסוקה ביצרון, אזור עסקים ומסחר גדול ומתפתח, שבו מטה חברת צ'ק פוינט, אשר על פי תוכניות עתידיות יקום בו קומפלקס גורדי שחקים גדול ומשמעותי.
בשדרות נמצאים גם אולפני הבירה משם משודרות תוכניות טלוויזיה כמו זו של גיא פינס ויאיר ניצני.
בשדרה חורשת אורנים שניטעה בשנות ה-50. במשך שנים רבות היה המקום מוזנח למדי.
החורשה הייתה במקום פתוח והרוחות מהים גרמו לחלק גדול מהאורנים לנטות כלפי מזרח וכך הם נראים עד היום.
בשנים 2008–2009 עברה השדרה שיפוץ שבמסגרתו נסלל בה שביל רחב, הוסדרה תאורה, והותקנו מתקני משחק, חצר לכלבים ובעליהם, מגרש פטאנק וריהוט גן.
השיפוץ כלל אזכור והצגה של יצירת אנשי תנועת ההשכלה היהודית, שעל שמותיהם קרויים הרחובות בשכונת ביצרון הסמוכה.
על תכנונה המחודש של השדרה זכה בשנת 2009 האדריכל רם איזנברג בפרס רוקח.
הרחובות הקטנים והשבילים, היוצאים משדרות ההשכלה לכיוון מזרח ומחברים את השדרות עם רחוב ביצרון, קרויים על שם חכמי תנועת ההשכלה: יהודה ליב בן-זאב, מרדכי אהרן גינצבורג, יצחק ארטר, אברהם בר גוטלובר, קלמן שולמן, אליעזר צבי צווייפל, חיים זליג סלונימסקי, שלמה רובין, שלמה מנדלקרן, יצחק אייזיק בן יעקב וישראל חיים טביוב.
השדרות על שם ג'ורג' וושינגטון נמצאות במרכז שכונת פלורנטין בניצב לדרך שלמה ובמקביל לרחוב הרצל.
לאורך השדרות מספר מועט של מסעדות, בתי קפה ופאבים.
שדרות יהודית נמצאות בשכונת מונטיפיורי בניצב וממזרח לדרך בגין ומערבית לנתיבי איילון (דרומית למרכז עזריאלי).
על שם יהודית מונטיפיורי (1784-1862), אשתו המנוחה של משה מונטיפיורי, מי שנידב את הכספים להקמת השכונה.
בינואר 2020 נפתח לתנועה גשר יהודית - גשר להולכי רגל ואופניים שמחבר בין הקצה המזרחי של השדרה, שהיה דרך ללא מוצא, לבין שכונת ביצרון שממזרח לאיילון.
ב-18 באוגוסט נפתחה לציבור תחנת יהודית של הקו האדום של הרכבת הקלה בגוש דן, שממוקמת בקצה השדרה, עם השקת הרכבת הרכבת הקלה.
השדרות על שם דוד המלך מתחילות מכיכר רבין, ברחוב אבן גבירול, ומסתיימות ברחוב ויצמן, אל תוך בית החולים איכילוב.
בשדרה נמצאת המועצה הדתית ורבנות תל אביב.
בסוף השדרה נמצא "מרכז ויצו העולמי.
שדרות הציונות הן רחוב קצר מאוד בצפון החדש של תל אביב שהיה מתוכנן להיות שדרה.
הרחוב ניצב לרחוב ז'בוטינסקי ממזרח לכיכר המדינה והוא הוקם בשנות ה-70. במקור, הייתה תוכנית להקמת שדרת אורך בין רחוב פנקס לרחוב ז'בוטינסקי שתקשר בין האזורים החדשים דאז של תל אביב, לשכונות צמרת ובבלי.
בשל התנגדות תושבי שיכון צמרת, שכונה קטנה של בתים פרטיים באזור זה של תל אביב, נקטעה השדרה והמשכה הוא גן ציבורי קטן ושקט המשרת בעיקר את תושבי הבתים הסמוכים.
ישנם מספר בתים שהכניסה אליהם היא אך ורק מהגן.
כיום, השדרה עצמה היא למעשה אי תנועה באורך של כ-100 מטר בלבד בחלקה הדרומי, בין רחוב ז'בוטינסקי ורחוב משה שרת.
שדרות סמאטס (על שם יאן סמאטס) הן רחוב קצר בצפון החדש של תל אביב בין רחוב פנקס ורחוב יהודה המכבי, מערבית לרחוב ויצמן.
המיוחד בשדרות אלו הוא שהן רחוב ללא מוצא בשני קצותיו, והגישה היחידה אליהן בכלי רכב היא מרחוב לואי מרשל החוצה אותן.
בשדרה זו בית כנסת מרכזי, בית הכנסת היכל משה, ההנקרא גם "בית הכנסת סמאטס" על שם השדרה.
שתי שדרות חוצות את שכונת יד אליהו ממזרח למערב, שדרות החי"ל בדרום השכונה ושדרות יד לבנים בחלקה הצפוני.
שתי השדרות שופצו יחד עם שאר שדרות תל אביב ובעיצוב דומה וכוללות מספר גינות מטופחות הצמודות אליהן וכיכרות קטנות שחוצות אותן.
בנוסף, במערב השכונה קיימת שדרה קצרה מאוד, כמאה וחמישים מטרים אורכה, בחלקן הצפוני של שדרות המעפילים, בין הרחובות וינגייט ומרגולין, ומתקיים שם מסחר בקרבת רחוב לה גוארדיה.
בשכונה יש מספר שדרות נוספות, אך רובן קצרות או שאינן משמשות כצירי תנועה אלא רק כנתיבי הליכה.
בעיר תל אביב, כמו גם בערים רבות נוספות, מספר רחובות ראשיים המכונים "שדרות" על אף שאינם כאלו בפועל אלא רחובות וכבישים רגילים.
רחובות כגון שדרות רוקח, שדרות שאול המלך ושדרות הר ציון קיבלו שם זה כדי להדגיש את חשיבותם אך אינם דומים לשדרות האחרות בעיר.
לרוב השדרות מבנה פיזי דומה והתחבורה סביבן פועלת אף היא על פי עקרונות דומים מאוד.
השדרות בנויות משטח ציבורי פתוח המתקיים למעשה באי תנועה שבין שני מסלולי נסיעה של כלי רכב.
השדרות פועלות כרחוב דו סיטרי אותו חוצים רחובות שונים, חד סיטריים ברובם.
לאורך השדרות צמתים רבים יחסית ללא רמזורים בהם מתאפשרת פניות או חציות מדורגות (על ידי עצירה בין שני מסלולי התנועה) מהרחובות הניצבים.
תכנון התנועה באופן זה מאפשר מצד אחד את זרימת כלי הרכב לאורך השדרה, כאשר הפניות שמאלה אינן מתאפשרות לרוב ומצד שני מאפשר תנועת הולכי רגל ורוכבי אופניים נוחה ובטוחה לאורך מרכז השדרה.
תכנון זה, אשר מקורו הרעיוני במספר שדרות אירופאיות שהוקמו עוד במאה ה-19 בערים כפריז וברצלונה, יוצר מרחב עירוני המאפשר התנהלות מקבילה יעילה הן של הולכי רגל והן של כלי רכב.
במיוחד מאז שיפוצן בסוף שנות ה-90, שם תכנון השדרות התל אביביות דגש על תנועת הולכי הרגל הנוחה ועל תנועת האופניים.
שבילי האופניים הפכו את השדרות לנתיבי נסיעה אופנית יעילים וידידותיים במיוחד לרוכבים.
המשכיות השדרות ברמת השלד העירוני מאפשרות תנועה רציפה של רוכבי אופניים ברוב שטח מרכז העיר.
קווי אוטובוסים מרכזיים עוברים בחלק משדרות העיר.
בשדרות ירושלים עובר הקו האדום של הרכבת הקלה ובמקביל לשדרות רוטשילד, באזור מפגש הרחובות אלנבי ויהודה הלוי, קיימת תחנת אלנבי של הרכבת הקלה שמשרתת את באי המע"ר שבאזור דרום השדרה.
שדרת החוקה הוא ציר תנועה ראשי העובר ממזרח למערב בוושינגטון, בירת ארצות הברית.
שדרה זו מהווה שדרת התהלוכות העיקרית של וושינגטון, ואתר תיירות בפני עצמה.
על פי תוכניתו של פייר שארל ל'אנפן לעיר וושינגטון, קושר בניין הקפיטול בתעלה לנהר הפוטומק.
תעלה זו עברה במקום בו עוברת כיום השדרה.
תעלה זו נבנתה כחלק מהתוכנית לבנות מערכת תעלות לצורכי תחבורה בצפון מערב ארצות הברית.
עם פיתוח מערך מסילות הברזל פחת הצורך והשימוש בתעלות.
בשנת 1872 מולאה התעלה לאחר שתושבי הסביבה נהגו לשפוך בה שפכים ואשפה והיא הפכה למפגע תברואתי.
לאחר מילוי התעלה נסלל עליה רחוב אשר נקרא "רחוב B הצפוני" (North B Street), ולימים שונה שמו ל"שדרת החוקה".
השדרה מהווה חלק מדרך US 1 ודרך US 50.
שדרת החוקה גובלת במול ומפרידה בינו לבין המשולש הפדרלי.
בצידה הדרומי של השדרה ממוקמים כמה ממוזיאוני מכון הסמית'סוניאן, הגלריה הלאומית לאומנות של פסלי הגן, וכן הגלריה הלאומית לאמנות, אנדרטת מלחמת וייטנאם, גני החוקה ואנדרטת לינקולן.
כמו כן לאורך השדרה ממוקמת שגרירות קנדה וכן בנייני ארגון מדינות אמריקה, האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, הקרן הלאומית למדעים של ארצות הברית, ובהמשך השדרה, גבעת הקפיטול.
שדרות לקסינגטון או בקיצור "שדרת לקס" (Lex), היא שדרה בצידו המזרחי של האי מנהטן בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק.
השדרה חד סטרית, ומאפשרת תנועה לכיוון דרום בין רחוב 131 לגראמרסי פארק (הממוקם ברחוב 21 מזרח).
אורכה של השדרה כ-8.9 ק"מ והיא משתרעת לאורך 110 גושי בניינים בין השכונות מארי היל, מידטאון, קרנגי היל והארלם.
דרומית לגראמסי פארק נקרא הרחוב הממשיך את קו השדרה בשם "אירווינג פלייס".
השדרה מסחרית באופייה, עם חנויות לאורך הרחוב ובנייני משרדים רבים לצידיה.
במרכז השדרה, באזור הרחובות 30–50 מצויים מלונות רבים, והחל מרחוב 50 משני צידי השדרה מצויים מבני מגורים.
שדרת לקסינגטון לא הייתה חלק מתוכנית חברי הוועדה (1811) לפיתוח האי מנהטן, ולכן אין לשדרה מספור בהתאם למספור השדרות של האי (והיא נמצאת בין השדרה השלישית לשדרה הרביעית.
חלק השדרה הנמצא דרומית לרחוב 42 נבנה בשנת 1832 במסגרת תוכנית פיתוח של איש הנדל"ן ועורך הדין סמיואל ראגלס, אשר הקים את גראמרסי פארק ואת השדרה המהווה ציר כניסה אל אזור הפארק מכיוון צפון.
השדרה נקראה על שם קרב לקסינגטון וקונקורד שאירע בשנת 1775 – הקרב הראשון של המהפכה האמריקאית.
בניינים רבים בשדרה ניזוקו במהומות הגיוס בניו יורק בשנת 1863.
חלק השדרה הצפוני לרחוב 42 נבנה מאוחר יותר, בראשית המאה ה-20 בעת הקמת קו שדרת לקסינגטון של הרכבת התחתית של ניו יורק.
הרחוב וקו הרכבת נפתחו ב-17 ביולי 1918.
השדרה מהווה רקע לסצנה המפורסמת של מרילין מונרו בסרטה חטא על סף ביתך ("The Seven Year Itch") משנת 1955 בה היא עומדת מעל פתח אוורור של הרכבת התחתית של ניו יורק, והרוח מהרכבת החולפת מעיפה את שמלתה.
שדרת מדיסון היא שדרה המשתרעת מצפון לדרום ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
השדרה חד סטרית, ומאפשרת תנועה לכיוון צפון בלבד.
מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 מזוהה השדרה עם תעשיית הפרסום בארצות הברית.
השדרה נקראת על שם נשיא ארצות הברית הרביעי, ג'יימס מדיסון.
ראשיתה של השדרה בכיכר מדיסון (ברחוב 23) בדרום וקצהה הצפוני בגשר שדרת מדיסון ברחוב 138 בצפון האי.
השדרה עוברת דרך מידטאון מנהטן, האפר איסט סייד (הצד המזרחי העליון של מנהטן), הארלם הספרדית והארלם.
ברחוב 26, לצד השדרה נמצא בעבר המדיסון סקוור גארדן (שכיום אינו ממוקם לצד השדרה, אולם עדיין קרוי על שמה).
בשדרות מדיסון 225 פינת רחוב 36 נמצאת ספריית מורגן.
בין הרחובות 57 ו-85, ממוקמות לאורך הרחוב חנויות אופנה רבות ובהן: גוצ'י, הרמס, פראדה, שאנל, אמפוריו ארמאני, אוסקר דה לה רנטה,ראלף לורן ,איב סן לורן, דולצ'ה וגבאנה, ורה וונג, בטסי ג'ונסון, ג'יאנפרנקו פרה, קרולינה הררה, ג'ימי צ'ו, כריסטיאן דיור, בולגארי, רוברטו קוואלי, דונה קארן, ז'יבנשי, ואן טיילור.
שדרת מדיסון לא הייתה חלק מתוכנית חברי הוועדה (1811).
השדרה הוקמה בין השדרה הרביעית לשדרה החמישית בשנת 1936 בשל מאמצי איש הנדל"ן ועורך הדין סמיואל ראגלס (אשר רכש ופיתח את אזור גראמרסי פארק בשנת 1831, הקים את שדרת לקסינגטון שהובילה אל הפארק, ופיתח את כיכר יוניון).
בעת הקמתה הייתה השדרה דו סטרית, אולם ב-14 בינואר 1966 הפכה השדרה לחד סטרית, כשהתנועה נעה לכיוון צפון, בעוד שהשדרה החמישית הפכה חד סטרית ובה תנועה לכיוון דרום בלבד.
המונח "שדרת מדיסון" הפך לכינוי נרדף לתחום הפרסום בעיר ניו יורק.
החל משנות ה-20 של המאה ה-20 התמקמו לאורך השדרה משרדי פרסום רבים.
במהלך השפל שפגע בעיר ניו יורק בשנות ה-60 וה-70 עזבו חלק ניכר מסוכנויות אלה את השדרה, וכיום נותרו בה חברות פרסום מועטות.
שדרות הציונות הן עורק תחבורה ראשי בחיפה המחבר את העיר התחתית עם שכונת כרמל מרכזי.
הרחוב מתחיל בצומת אלנבי בוואדי ניסנאס ונמשך עד צומת הכרמל הצרפתי.
הוא עובר ברובו במדרונות דרך שכונת הדר הכרמל ומגיע עד מבואות הכרמל.
השדרות נסללו במאה ה-19, כנראה בשנת 1887 על ידי אנשי המושבה הגרמנית שלעשיריה היו וילות על הכרמל.
השדרות נקראו תחילה "רחוב ההר" או "דרך ההר", ובערבית "אלג'בל" (الجبل), והן נועדו לחבר בין העיר התחתית והמושבה הגרמנית לבין השכונה הגרמנית כרמלהיים שבמרכז הכרמל.
באותה עת שררה יריבות בין הגרמנים הטמפלרים ובין הנזירים הכרמליתים, ובין היתר נסבה המחלוקת בעניין השימוש בדרכים העולות להר.
בזמן המנדט הבריטי הושלם חלקו התחתון (הצפוני) של הרחוב - ונסלל קטע הדרך בין הרחובות אלנבי ויפו, זהו רחוב עין דור של ימינו.
בית קברות יווני קתולי ששוכן בין רחוב יפו ודרך העצמאות, מנע סלילה רצופה עד דרך העצמאות וחיבור לתחנת רכבת מרכז.
ב-1939, כחלק ממאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, בוצע בדרך ההר פיגוע חבלה כשרימון יד הושלך לעבר אוטובוס נוסעים.
כתוצאה מהפיצוץ נהרג אדם אחד ואחדים נוספים נפצעו.
לאחר הקמת מדינת ישראל, שונה שמה של הדרך ל"שדרות או"ם" כהוקרה לאומות המאוחדות על התמיכה בהקמת המדינה בכ"ט בנובמבר.
אולם, ב-1975 קיבלה עצרת האו"ם את החלטה 3379 שהשוותה את הציונות לגזענות.
לאחר קבלת ההחלטה התקיימו הפגנות, ובעקבותיהן שינתה עיריית חיפה שוב את שם השדרות, הפעם ל"שדרות הציונות", כהתרסה על החלטת האו"ם.
מרביתם של הבתים בחלקה התחתון של השדרה הם בתי אבן ישנים, ואילו במעלה השדרה הבנייה היא חדשה יחסית, מהמחצית השנייה של המאה ה-20. בחלקן המרכזי של השדרות, משני עבריהן, משתרעים הגנים הבהאיים, חלק מהמרכז הבהאי העולמי, שהכניסה למרכז המבקרים התת-קרקעי שלהם נעשית משדרות הציונות.
ב-2001 חתמו מספר תושבים ערבים המתגוררים ברחוב על עצומה הדורשת מעיריית חיפה להשיב לרחוב את שמו המקורי, וזאת בטענה כי "הרחוב נקרא על שם תנועה גזענית, שהוקמה על גבו של העם הפלסטיני".
הבניין בשדרות הציונות 75 מהווה חלק מן המרכז הבהאי העולמי.
הוא שימש במשך השנים כמוקד שממנו פיקח שוגי אפנדי על התפתחות הגנים הבהאיים, כמשרד לאדריכלים שהופקדו על הקמת הקשת של המרכז הבהאי, וכחלק מהארכיון הבינלאומי הבהאי (טרם הקמתו של הארכיון הנוכחי ב-1957).
הבית במספר 82 תוכנן ב-1937 על ידי האדריכל אדמונד מנסור עבור משפחת בוטאג'י כשלוחה בשם "וינדזור אנקס" של מלון "וינדזור" שפעל במושבה הגרמנית.
שלוחה זו נועדה בעיקר לאורחים רמי מעלה.
בשתי קומותיו של המלון הקטן היו חדרים, ובקומה העליונה היו אף שתי סוויטות מהודרות.
בין האורחים שהתארחו בו היו המלכה האם המצרית, אבא אבן, שארל דה גול, הנציב העליון הרולד מקמייקל והדוכס מרוקסבורו..
במלחמת העצמאות שוכנו במלון ילדים שפונו מקיבוצי עמק הירדן על ידי ועדת המצב של ועד-הקהילה בחיפה.
ב-1950 נרכש המבנה על ידי החבל הימי לישראל והוסב לפנימייה של בית הספר הימי שליד הטכניון.
ב-1954 עבר המקום לרשות העירייה, שפתחה בו בית ספר יסודי בשם "מעלה הכרמל".
בית הספר פעל עד 2009, ונסגר בשל מיעוט תלמידים.
במספר 54 הקימה חברת עזרה של יהודי גרמניה בית חולים במבנה אבן מיוחד.
הוא נוהל תחת "עזרה" עד פירוקה של החברה ב-1941, אז הועבר לידי ההסתדרות, שימש בתור המעבדה המיקרוביולוגית המרכזית של קופת חולים כללית במחוז חיפה והצפון בין השנים 1952–1995, וכיום הבניין הוא חלק מהמתחם הבהאי.
במספר 114 של השדרה נמצא גן הפסלים העירוני שבו עומדים פסלי ברונזה מעשה ידי האמנית אורסולה מלבין, רובם בדמויות אנושיות.
הגן משמש כנקודת תצפית על מרכז העיר והנמל.
שדרות ח"ן, שדרה ברחובות הקרויה על שם חיים נחמן ביאליק.
השדרה מחברת שני רחובות מרכזיים בעיר - רחוב הרצל ורחוב עמיאל רוז'נסקי, ומקבילה לדרך יבנה.
בשנת 2007, לקראת השנה ה-120 של העיר, עוצבה השדרה כ"רחוב סיפור ושיר" המוקדש ליצירותיו של ביאליק.
בשדרה הוקמו פסלים צבעוניים (של הפסל גיל שדה) הממחישים רכיבים משירי ביאליק.
השירים הפרח לפרפר והפרפר לפרח מומחשים על ידי ספסלים בדמות פרחים ופרפרים.
השיר קן ציפור מיוצג באמצעות דמות ציפור בעלת שלושה חללים דמויי ביצים, שני ספסלים דמויי ביצה ופסל ביצה חלול, שבתוכו ספסל המקיף אפרוח.
השיר מקהלת נוגנים מיוצג על ידי דמויות כלי נגינה ענקיים, המוצגים כשרק חלקם צץ מעל פני הקרקע.
שילוט על גבי עמודי תאורה מציג את מילות השירים.
גודל הפסלים מאפשר משחקי ילדים - לחלקם חלל שניתן להיכנס לתוכו ומבנה המאפשר טיפוס.
החל משנת 2009 התנהל מאבק משפטי בין ועד שדרות ח"ן לבין עיריית רחובות בשל כוונה להקים מקווה בשדרה.
שדרות המאירי היא שדרה מרכזית בשכונת קריית משה בירושלים.
השדרה, שתוכננה במקור כחלק משכונת גנים, נקראת על-שם הרב משה אוסטרובסקי-המאירי (1947-1886), ממנהיגי תנועת המזרחי בארץ ישראל, מורה ועסקן ציבורי, שהתגורר בה.
כיום זוהי שדרה להולכי רגל אשר מהווה את מרכז השכונה, משני צדיה נטועים עצי ברוש ולאורכה ספסלי ישיבה.
השדרה היא שדרות המאירי, ומבנה הציבור שבסופה הוא "בית הכנסת אוהל יצחק", בתכנונם של האדריכלים אליעזר ילין ווילהלם הקר.
האדריכלים ילין והקר חברו לריכרד קאופמן בתכנון השדרה ונקבע כי לכל אורכה יינטעו עצי ברוש.
ראשיתה של השדרה היא בפינת הרחובות הרב צבי יהודה (לשעבר בן-דור)-העילוי-ימין אבות-המאירי, וסופה בהצטלבות עם רחוב קוסובסקי, שם עומד המבנה הציבורי - בית הכנסת.
כיום רציפותה של השדרה נקטעת בהצטלבות עם רחוב קריית משה בשל קיוסקים שנבנו על השדרה וכיום היא מחולקת לשני חלקים קטנים וחלק אחד גדול כאשר כיכר מחבר בניהם.
לאורך השדרה ובסביבתה מספר מבני ציבור, בהם ישיבת המאירי, קופת חולים כללית, מכון מאיר, מכבסה, גן משחקים ("גן הסוס"), מינימרקטים, חנות כלבו ("רונית"), בתי כנסת, בית קפה חברתי-קהילתי והקיוסקים "מדיצ'י בכיכר" ו"פלאפל דני".
בשנת ה'תשפ"ב, כאשר נערכו עבודות תשתית לרכבת הקלה בצומת הרחובות הרב צבי יהודה ושדרות הרצל, למשך כמה חודשים הפך הרחוב לרחוב מרכזי דרכו היה מעקף מרחוב הרב צבי יהודה דרך רחוב קריית משה אל רחוב שדרות הרצל.
לשם כך בוטלו החניות לארכו, ואף נוספה בו תחנת אוטובוס, בעקבות של העברתם של קווי התחבורה הציבורית דרכו.
שדרות ירוֹזוֹלימסקיֶיה (בפולנית: Aleje Jerozolimskie, כלומר "שדרות ירושלים") הן אחד הרחובות המרכזיים בוורשה בירת פולין.
השדרות מתחילות במרכז העיר ונמשכות עד לפרווריה של העיר.
בשדרות ממוקמים מספר בנייני מפתח בעיר דוגמת הנהלת הבנק הגדול בפולין והמוזאון הפולני הלאומי.
תחנת הרכבת הגדולה בפולין, תחנת ורשאבה צנטראלנה, ממוקמת בשדרות.
בשנת 1774, מחוץ לגבולות וורשה הוקמה מושבה למתיישבים יהודים ושמה הייתה "ירושלים החדשה".
בהתאם לכך, הדרך שקישרה את היישוב עם העיר קיבלה את שמה.
תוך זמן קצר, היישוב צורף לגבולות העיר המתפתחת, אך שמה של השדרה השתמר עד היום.
מוזיאון שדרות טבע וגלריות הוא מוזיאון פתוח ייחודי השוכן בקמפוס אדמונד י ספרא של האוניברסיטה העברית בגבעת רם בירושלים.
מוזיאון שדרות הטבע והגלריות נוסד בקיץ של שנת 2003 ביוזמתו ובניהולו של פרופ' ג'ף קמחי.
המוזיאון מציע לבני כל הגילאים מגוון חוויות הקשורות בתולדות הטבע של ישראל, במדע ובחשיבה המחקרית.
הוא מתפקד כשלוחה באוניברסיטה העברית לנוער, אך מבצע עבודות תכנון וגיוס כספים באופן עצמאי.
המוזיאון משתרע מהכניסה הראשית ועד לקצהו הרחוק של הקמפוס ומלווה בשלטי הסבר.
רוב התערוכות בו נגישות לכיסא גלגלים, ואפשר לבקר בו ללא תשלום בכל ימות השבוע.
בתיבה שבסמוך לעמדת השמירה בכניסה הראשית לקמפוס ניתן לאסוף עלון הדרכה של המוזיאון בשם בשבילי הקמפוס, או בגרסתו האנגלית, Campus Strolls.
העלון כולל מפה מפורטת של הקמפוס ותיאור נקודות נבחרות בקמפוס אשר בתוכן תערוכות המוזיאון.
המוזיאון הפתוח 'שדרות הטבע והגלריות' מציג שש תערוכות קבועות:
חמישים עצים מבתי גידול שונים ברחבי העולם הופכים את הקמפוס לאוצר בוטני של ממש.
לכל אחד מהעצים מוצמד שלט המתאר את אותו ומרחיב על מקומו בהיסטוריה ובפולקלור.
ישנה אפשרות להוריד לנייד ללא תשלום מדריך קולי לסיור העצים שהופק על ידי שדרות הטבע והגלריות.
בתערוכה זאת חמישים דגמי ברונזה של ציפורים בגודל נאמן למקור המלווים בשלטי הסבר.
הדגמים מחולקים לארבע תצוגות נפרדות, בהתאם לזמני והרגלי הנדידה ותקופות הופעתם בישראל:
ציפורים חורפות, המגיעות בסתיו מאירופיה ואסיה.
ציפורים מקייצות, המגיעות באביב מאפריקה.
ציפורים חולפות, העוצרות בארץ בסתיו ובאביב, בדרכן בין אירו-אסיה לבין אפריקה.
ציפורים יציבות השוהות בישראל דרך קבע.
בגינת חן זו ניתן להתהלך דרך 500 מיליון שנות היסטוריה של הצמחים.
שלטים לאורכה מתארים את נקודות התפנית המרכזיות באבולוציה של צמחים, ומפנים את מבט המבקרים אליהן.
בין נקודות המפנה ניתן למצוא את עליית הצמחים מהמים ליבשה; התפתחות שורשים, עלים וצמיחה כלפי מעלה; צמחי הזרעים הראשונים, צמחים מחטניים וצמחי פרח מוקדמים; וכן הסתגלות של צמחים מודרניים לסביבות לחות ומדבריות.
התערוכה הממוקמת בלובי אולם קנדה מציגה מגוון תחומים מדעיים ומראה כיצד שיתוף פעולה מצד מדענים מתחומים שונים, המוכנים לחצות את הגבולות הדיסצפלינריות, מביא להישגים מדעיים משמעותיים.
החוקרים המוצגים בתערוכה הם חברי סגל באוניברסיטה העברית.
שביל ההליכה המעגלי עובר בחורשת אורנים בחלק הפחות בנוי של הקמפוס.
מלבד העצים הגבוהים שניטעו בעיקר בשנות ה-50, כל הצמחייה טבעית.
כאן אפשר למצא פינות שלוות, ליהנות ממגוון עשיר של צמחי בר, וגם ללמוד מהשלטים שלאורך הדרך עד כמה הטבע הכאוטי-לכאורה הוא בעל סדר משלו.
הטיילת עוברת דרך פריחה של מגוון מינים של פרחי בר, במיוחד בחודשי האביב.
השילוט לאורך השביל מציע חידות, שאלות ומידע על פרחי הבר בעונות השונות.
יש לציין: בשנים האחרונות, הצמחים באזור זה טופלו למניעת שריפות בתקופת האביב המאוחרת, דבר שצמצם את כמות ואת מגוון המינים הפרחים בעונה זו.
שדרות הטבע והגלריות מוציא לאור ספרים המרחיבים על אוצרות קמפוס ספרא:
שדרות לוי אשכול או שדרות אשכול הוא הרחוב הראשי בשכונות הבריח שבצפון ירושלים ועורק תנועה מרכזי המוביל בין השכונות החרדיות בירושלים להר הצופים ושכונות הטבעת.
הרחוב הוא קטע מתוך כביש 417. המבנים שבצידי הרחוב היו הראשונים בירושלים המאוחדת שנבנו מעבר לקו הירוק, לאחר מלחמת ששת הימים.
על שפתו הדרומית של הרחוב בנפה המזרחית הירדנית התקיים הקרב על גבעת התחמושת, לאחר המלחמה הוקם במקום אתר הנצחה ממלכתי, הגובל לכל ארכו ברחוב.
הכניסה המזרחית לרחוב היא מצומת שדרות בר-לב והמערבית מתחברת לרחוב בר-אילן דרך ציר קצר הקרוי ע"ש חטיבת הראל שלחמה במקום.
בחלק זה של הציר שוכן על שפת המדרכה הצפונית בית הקברות סנהדריה.
הכביש נוסד לצורך "הסגרת" וחיבור הר הצופים אל רצף ההתיישבות העברי "שכונות הבריח" שעל פי התוכנית יוקם מסביב לכביש.
הוא נסלל במכוון למטרה זו בציר המוביל להר ממערב ירושלים בדרך עוקף לשייח' ג'ראח, במטרה למנוע התפשטות פלסטינית מסביב להר.
הרחוב נקרא ע"ש ראש ממשלת ישראל לוי אשכול שיזם את תוכנית הבריח, ובשם זה נקראה גם שכונת רמת אשכול המשתרעת לצפונו.
שדרות לוי אשכול הוא הנתיב המרכזי של שכונות הבריח והוא נחשב לרחובן הראשי של שלוש שכונות: רמת אשכול, מעלות דפנה וגבעת המבתר.
מדובר למעשה במקטע מתוך כביש 417, בתווך של ציר בן כ-3.5 ק"מ המוליך משדרות שז"ר במערב - סמוך לכניסה לירושלים ולתחנה המרכזית של ירושלים - ועד לשדרות בר-לב ממזרח.
ציר זה מחולק לארבעה רחובות שונים באמצעות שלושת הצמתים המרכזיים לארכו - רחוב ירמיהו, רחוב בר-אילן, רחוב חטיבת הראל ושדרות אשכול.חלקו המערבי של הרחוב נחצה על ידי הקו העירוני של הקו הירוק.גובה הרחוב, באזור הסמוך לגבעת התחמושת, הוא כ-790 מטרים מעל פני הים.
השדרה עצמה מתחילה במערבה לאחר רחוב חטיבת הראל, אשר שפתו הצפונית גובלת לכל ארכה בבית הקברות סנהדריה, והדרומית בשכונות שמואל הנביא וארזי הבירה.
מעט לפני קצהו המזרחי של הכותל המקיף את בית הקברות, שוכנת הצומת המתחילה את שדרות אשכול, בפינת רחוב "ארץ חפץ" הפונה דרומה.
אחד ההיכרים הקיימים למדרכה הצפונית של הציר, הם שלטי הזהרה לכהנים שלא לעבור מתחת לעצי הארז הצומחים בתוך גבול בית הקברות ונוטים מעט מעל למדרכה, זאת על מנת למנוע מהם לעבור על האיסור לכהן להיטמא למת בטומאת אוהל (לפיו אסור להם לעבור תחת דבר הסוכך בקבר).
השדרה מסתיימת ב"שדרות האוניברסיטה העברית" המוביל להר הצופים, על צומת שדרות בר-לב.
משם ממשיכה מנהרה תת-קרקעית ע"ש נעמי שמר, בדרך המובילה לבית החולים הדסה הר הצופים ולאוניברסיטה העברית בירושלים.
הדרך צולבת בשכונות קריית מנחם בגין, שייח' ג'ראח, גבעת המבתר והגבעה הצרפתית, ולמעשה משמשת עורק תנועה בין אזורי הר הצופים, פסגת זאב, נווה יעקב ומעלה אדומים לאזורים החרדיים בירושלים, בהם עזרת תורה ושיכון חב"ד.
שפתו הדרומית של רחוב שדרות אשכול, בחלקו המערבי, גובלת במרבית ארכה של שכונת מעלות דפנה, בין רחוב "ארץ חפץ" עד לרחוב "קרל נטר" (ביניהם קיים רחוב נוסף הפונה דרומה, רחוב "מקוה ישראל").
בפינת הרחובות נטר ואשכול שוכן בית הספר התיכון רנה קסין של רשת כל ישראל חברים (אליאנס, כי"ח).
משם ועד סוף הרחוב - בחלקה המזרחי של השדרה על השפה הדרומית - נמצא גבולו הצפוני של אתר ההנצחה הממלכתי גבעת התחמושת, ששוכן לכל ארכו על שפת הרחוב, עד לצומת שדרות בר-לב — שדרות האוניברסיטה.
שפתה הצפונית של השדרה מתחילה ממערב בקצה בית הקברות סנהדריה ומשם גובלת בכל ארכה של שכונת רמת אשכול.
הרחובות היוצאים מהשדרה לצפון הם "משמר הגבול", "מעבר המיתלה" ו"מדבר סיני".
רחובות אלו מחברים אותה אל שני הכבישים המקבילים: רחוב "ים סוף" ורחוב "פארן".
מתחת לבניינים שבין רחוב פארן לשדרות אשכול, על שפת רחוב פארן, שוכן המרכז המסחרי של רמת אשכול.
בתים אלו היו בעלי שפה ארכיטקטונית ייחודית ובעלת השראה לאזורים רבים בישראל, כשנבנו בצורה זהה ומסודרת עם "מרפסות" זווית או אחור מצופות בקרמיקה צבעונית.
ברחוב זה צבע הקרמיקה ברובו בז' - חום בהיר והבתים נבנו בעלי ארבע קומות.
מלבד מבנה אחד בולט ויוצא דופן ברחוב, המתנשא למעל עשר קומות ונחשב ל"גורד השחקים" של השכונה והאזור.
השטח היה בשליטת ממלכת ירדן מאז חלוקת ירושלים שנעשתה לאחר מלחמת העצמאות.
רחוב זה היה בזירה מתוחה מאוד באותה תקופה, כי שכן בין שני מוצבים ראשיים שהקימו הירדנים: מוצב גבעת התחמושת שהיה החשוב מבין מוצביהם באזור, ומוצב "תל אל-מודורה" (הגבעה העגולה) שעמד על גבעת המבתר ונועד להשקיף על מוצב גבעת התחמושת.
נוסף לביצורים הייתה על גבעת המבתר עמדת תותחים שירתה על השכונות היהודיות בירושלים המערבית.
בחלקו המערבי של הרחוב התכוננה ישראל לעימות והחלה בהרחבת השכונות היהודיות סנהדריה ושמואל הנביא, הקמת השכונות נועדה למנוע התפשטות של השליטה הירדנית.
מעט לפני המלחמה, ב-1946, הוקם במקום שיכון פאג"י.
שמואל הנביא החלה להיבנות ב-1963 ונחשבה לשכונת מצוקה.
מספר ימים לאחר קום המדינה התקיף הלגיון הירדני את בתי שכונת שיכון פאג"י החדשה.
האזור שמצפון-מערבית לרחוב ובכללו שכונת סנהדריה, סבל מהתקפות הלגיון, שביצר את מעמדו בגבעת התחמושת, דרום-מזרחית לרחוב.
מטרת העל של צה"ל בקרב על ירושלים הייתה התחברות מהירה ככל האפשר עם מובלעת הר הצופים, כדי למנוע מן הירדנים הישג מהיר שעלול היה לגרום לישראל נזק רב, גם בשל שליטת הר הצופים במבואות הצפוניים של ירושלים, וגם מן הבחינה של דעת הקהל הישראלית והבינלאומית.
בתוכניות שנערכו בפיקוד מרכז במשך השנים הועלו שתי אפשרויות לחבירה עם מגיני ההר: הבקעה דרך מוצבי צפון פרוזדור ירושלים והגעה עד תל אל פול - אשר הוטלה על חטיבת הראל, וחבירה ישירה דרך הקו העירוני המבוצר.
לכן עם העברת חטיבה 55 לפיקוד מרכז, החליט האלוף להטיל עליה את ההבקעה דרך הקו העירוני, בשכונת שיח' ג'ראח, אל הר הצופים.
חטיבת הצנחנים התבצרה מצפון-מערב לרחוב, באזור שיכון פאג"י, מפקד חטיבה 55, אלוף-משנה מרדכי גור, תכנן פריצה בשתי נקודות בגזרה שניתנה לו, מבית הספר לשוטרים עד מעבר מנדלבאום.
כפי התוכנית, משיכון פאג"י יצאו להתקיף בגבעת התחמושת ובבית הספר לשוטרים.
ב-6 ביוני בשעה 2:15, אור ליום שלישי, החל צה"ל בירי טנקים לבית הספר לשוטרים וגבעת התחמושת שמדרום לכביש, בשעה 2:30 החלה פלוגה ד' של גדוד 66 מחטיבת הצנחנים בפריצה.
פלוגה ב' המשיכה בכיבוש התעלות המובילות למוצב גבעת התחמושת והבונקרים שבדרכה, כוח הטנקים חדר אל חצר בית הספר לשוטרים, משם פנו שני טנקים דרומה, לעבר דרך שכם, בעוד שאר הטנקים עוכבו על מנת לשמש חיפוי לכוח הפורץ לגבעה לכיוון מוצב גבעת המבתר.
המוצב הירדני, שנקרא בפי מגיניו "תל אל מודורה", היה מוקף בתעלות קשר שנחפרו בצורת פעמון, הפתוח לכיוון דרום, כאשר הגיעו הצנחנים לחלקה הצפוני של הגבעה החלה תמונת הקרב להחמיר.
הוא ספג אבדות רבות, והפלוגה התפוררה למעשה.
התגבורת הראשונה שנשלחה לעזרה הייתה מחלקה מפלוגה א', שהמשיכה לפני כן מזרחה לכיוון שייח' ג'ראח.