tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקור נקבעה השנייה כ-1/86400 של יממת שמש, אך במערכת היחידות הבין-לאומית ישנה הגדרה יותר מדויקת ויציבה, שתאמה את ההגדרה הראשונה רק בין השנים 1750 ל-1892. בין השנים 1961 ל-1971 הואטו בהדרגה השעונים האטומים כך שיישארו מסונכרנים עם קצב סיבוב כדור הארץ.
משנת 1972 השעונים האטומיים מתואמים לחלוטין עם הגדרת השנייה במערכת היחידות הבין-לאומית שנקבעה ב-1967 כמספר קבוע של ויברציות אטומיות.
זמן אוניברסלי מתואם (UTC) נמדד על ידי השעונים האטומיים אבל הוא נשמר בסנכרון לזמן האוניברסלי (UT1 ; ממשיכו של ה-GMT) בעזרת קביעת דקה מעוברת כאשר ההבדל בין הזמנים (UT1-UTC) עולה על תשע עשיריות השנייה.
בדרך כלל הוספת השנייה נקבעת בסוף דצמבר או בסוף יוני.
כאשר נקבע ה-UTC בשנת 1972 הוא נקבע כך שיפגר אחר הזמן האטומי ב-10 שניות, כשיעור הפער שהצטבר מאז 1958, שנת הקביעה של הזמן האטומי, אז הוא היה מקביל לזמן האוניברסלי.
הפער בו מטפלת הדקה המעוברת אינו הפער בין היממה השמשית הממוצעת ובין היממה כהגדרתה במערכת היחידות הבין-לאומית.
הדקה המעוברת מטפלת בפער המצטבר בין הזמן האטומי לזמן האסטרונומי עקב ההבדל בין היממות.
הדקה המעוברת עדיפה על סנכרון של השעונים האטומיים מכיוון שלמעשה זמן הסיבוב העצמי של כדור הארץ משתנה באופן לא קבוע בשל תנועות מסה פנימיות בלתי-ניתנות לחיזוי, ועל-כן עדיף למדוד את ההפרש בין הזמנים, במקום לחשב אותו.
מסיבה בלתי ידועה קצב הסיבוב של כדור הארץ עלה באזור שנת 2000 מה שגרם ליממה השמשית להתקצר במילישנייה ובכך להפחית את הצורך בדקות מעוברות.
הליך ההכרזה על דקות מעוברות
השירות הבינלאומי למערכות ייחוס וסיבוב ארצי (IERS) מכריז על דקה מעוברת כאשר ההפרש בין ה-UTC ו-UT1 עולה על 0.6 שניות, כדי למנוע ממנו לעבור את ±0.9 שניות.
ההכרזה נעשית ב"עלון C" היוצא אחת לשישה חודשים על ידי ה-IERS.
בניגוד לעיבור השנה, דקה מעוברת מתרחשת במקביל ברחבי העולם.
כך לדוגמה, השנייה שהתווספה בסוף דצמבר 2005 הייתה 23:59:60 באזור זמן UTC, אבל באותו זמן באזור הזמן של מרכז אירופה (UTC+1) השעה הייתה 0:59:60 ובאזור הזמן המזרחי של אמריקה (UTC-5) השעון הצביע על 18:59:60.
דקות מעוברות הוכרזו, לאורך רוב זמן קיומן, כל 18 חודשים בערך, אם כי חשוב לזכור שאין זה אומר דבר על קביעת הדקה המעוברת הבאה, שכן בגלל חוסר היכולת לצפות את השינויים בתנועת כדור הארץ לא ניתן לדעת על דקה מעוברת בהתרעה של יותר משישה חודשים.
כך יכולות להיות תקופות עם מרווחים קצרים יחסית בין דקות מעוברות, וכאלה עם מרווחים ארוכים.
המרווח בין דצמבר 1998 לדצמבר 2005 היה הארוך ביותר מאז ייסוד המנגנון.
הדקה המעוברת האחרונה (נכון לשנת 2024) הייתה הדקה האחרונה ב-31 בדצמבר 2016, לפני שעת חצות על פי ה-UTC, בה נוספה שנייה לשעון.
הוספה זו הגדילה את הפער בין מערכת UTC ל (TAI) ל-37 שניות.
נכון ל-2024, המנגנון הזה עוד לא נצרך.
ההצעה העיקרית שנידונה ברצינות לביטול הדקה המעוברת, מציעה מנגנון דומה של "יום מעובר" בתמורה.
כך שבמקום להוסיף שנייה כל 8 חודשים בערך תתווסף שעה כל 2500 שנים בערך.
ההצעה, שהועלתה על ידי הממשל האמריקאי בפני איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי, הובאה לידיעת מנויי עלונים C ו-D של ה-IERS במכתב שנשלח על ידי ראש ה-IERS ביולי 2005 בו הוא מבקש את תגובותיהם לפני דיון מעשי.
הדיון, שתוכנן להתקיים בנובמבר 2005 נדחה.
היתרון המרכזי אותו טוענים מציעי ההצעה הוא בחישוב מרווחי זמן בין נתונים הנכתבים ב-UTC.
כל עוד הדקה המעוברת נהוגה, אין אפשרות לחשב מרווח שכזה בלי להזדקק לטבלה בה מפורטות כל הדקות המעוברות בעבר.
אם נתונות שתי נקודות זמן בעתיד, אין אפשרות לחשב את המרווח ביניהן אם הן מעבר לחצי שנה בעתיד.
זאת בגלל אי-היכולת לחזות דקות מעוברות מעבר לזמן זה.
אם תתקבל ההצעה, הטבלה בה מפורטים הימים המעוברים תהיה קצרה בהרבה (למעשה לא יהיו בכלל ימים מעוברים ב-2000 השנים הקרובות) ותאפשר הקלה רבה בתחום זה.
המתנגדים טוענים לעומתם שקיימים גם זמנים שלא מתחשבים בדקות מעוברות כמו הזמן האטומי הבינלאומי (TAI), שלצורך ביצוע משימות כאלה ניתן להמיר את הזמנים מ-UTC אליו, דבר שכבר נעשה בכמה מערכות מבוססות CDMA.
לדעת המתנגדים, מרווח של שעה בין הזמן האסטרונומי לזמן האזרחי - שהוא הפער המקסימלי לפי ההצעה - ירוקן מתוכן את רעיון ההתאמה של השעה לשמש ויהפוך את שעוני השמש לבלתי תקפים במקום שעליהם תתבסס השעה.
בנוסף לכך, כל המערכות המתייחסות לזמן - ובייחוד מערכות ממוחשבות כמו האינטרנט - מתייחסות ל-UTC, ושינוי בו תגרור טרחה שאינה שווה.
בפגישה ה-47 של ה-CGSIC (Civil Global Positioning System Service Interface Committee) שנערכה בספטמבר 2007 הוחלט על הליך להצבעה על ביטול הדקה המעוברת:
באפריל 2008 יגובש סופית המנגנון להחלפת הדקה המעוברת על ידי איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי.
במהלך 2008 יצביעו המדינות החברות באיגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי בעד או נגד המנגנון.
אם 70% מהמדינות הנ"ל יצביעו בעד השינוי, יאמץ אותו כנס השידור העולמי ב-2011.
ב-2013 יוחל השינוי בפועל אם יתקבל.
באוקטובר 2011 הוציא איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי (ה ITU-R) נייר עמדה בו סיכם סקר שנערך בין המדינות החברות בשנים 2010–2011. מתוך 192 חברות רק 16 הצביעו, 13 מבינן היו בעד שינוי.
ב-19 בינואר 2012 החליט ה-ITU לדחות את ההחלטה לעוד שלוש שנים.
בוועידת הרדיו העולמית בנובמבר 2015 האיגוד חזר והחליט להמשיך ולהשתמש בדקות מעוברות, ולשקול זאת שוב לאור מחקרים נוספים בוועידה הבאה, ב-2023.
בנובמבר 2022 הוחלט להפסיק לעבר דקות לכל המאוחר החל משנת 2035.
בדף הזה מרוכזים מונחים מתחום דקדוק הלשון העברית.
לכל מונח ניתן הסבר קצר ודוגמה.
אם יש בוויקיפדיה ערך שלם על מונח כלשהו, שמו מקושר לאותו ערך וניתן לקרוא בו דוגמאות והסברים מפורטים יותר.
בחלק מהערכים ניתנו בסוגריים שמות באנגלית ובלטינית, שלומד הדקדוק עשוי להיתקל בהם במילונים ובספרי לימוד ועיון.
אֶהֱוִ"י – האותיות א, ה, ו, י, שיכולות להיות אמות קריאה – כלומר לסמן צליל של תנועה – או עיצור.
אהח"ע – צירוף ארבע האותיות המייצגות את העיצורים שמוצאם מן הגרון (בהבחנה מקבוצות העיצורים בומ"ף, גיכ"ק, דטלנ"ת, זסשר"ץ).
יש המחשיבים גם את האות ר, ומכאן גם אהחע"ר או הָאָח רֵ"עַ.
אותיות השימוש – אחת עשרה מתוך עשרים ושתיים האותיות באלפבית העברי, שמצטרפות לתחילתן של מילים כדי לתת בהן סימון נוסף כגון נטייה, זמן, כינוי, שינוי הוראה וכדומה.
סימן לזכור אותן: אית"ן מש"ה וכל"ב.
"אותיות הניקוד" – כינוי עממי, לא מדעי, לתנועות.
אטימולוגיה (etymology) – ראו גיזָרון.
אֵיתָ"ן – האותיות א, י, ת, נ, המשמשות תחיליות של פעלים בזמן עתיד ומציינות את הגוף ואת המספר.
אם קריאה (mater lectionis) – אות אהו"י, כאשר היא מסמנת תנועה ולא עיצור.
לדוגמה: האות י והאות ו במילה "עיצובו", האות א במילים "צוואר", "ראשון".
כינוי זה ניתן על שום שהיא עוזרת ומקילה את קריאת המילים.
בֶּגֶ"ד כֶּפֶ"ת – שש האותיות המקבלות דגש קל (כשהתנאים מתקיימים) ועל כן מבטאן כפול.
בעברית הישראלית הדגש נשמע רק באותיות בכ"פ.
במבטא האשכנזי מבחינים גם בין ת דגושה לרפויה, במבטא המקורי והתימני מבחינים גם בין ג דגושה לרפויה ובין ד דגושה לרפויה).
מייצגות את העיצורים השפתיים, בהבחנה מקבוצות העיצורים 'אהח"ע', 'גיכ"ק', 'דטלנ"ת', 'זסשר"ץ'.
ו' החיבור הופכת לפניהן (וגם לפני שווא) לשורוק.
בינוני (participle) – צורת פועל שיש לה גם תפקיד של שם עצם או שם תואר, למשל המילים "כותב", "מדבר", "מתרפא", "מכוער".
בעברית החדשה צורת בינוני היא גם פועל בזמן הווה.
בניין – משקל של פועל.
לפעלים באותו בניין יש צורה דומה של ניקוד, תחיליות וסיומות ולעיתים גם דמיון גם במשמעות.
למשל, הפעלים "הִדגים", "הִקריא", "הלביש" שייכים לבניין "הִפעיל"; הפעלים "התכתב", "התלבש", "התמסר" שייכים לבניין "התפעל".
בנטייה של הפעלים האלה, בחלק מהצורות האות י לא נכתבת ולא נהגית, והאות צ מקבלת בניקוד דגש.
בבניין הפעיל הניקוד של התחילית הוא חיריק או פתח ולא צירי או שווא, למשל בשורש י־צ־ג: "הצייר מַצִּיג את התמונה בתערוכה" (ולא "מֵצִיג").
גוף (person) – קטגוריה של מילה – בדרך כלל של פועל או כינוי – המייחסת אותה לאדם המדבר או לדמויות זולתו.
גוף ראשון יחיד (מדבר) – אני; גוף שני יחיד (נוכח או נוכחת) – אתה, את; גוף שלישי יחיד (נסתר או נסתרת) – הוא, היא; גוף ראשון רבים (מדברים) – אנחנו; גוף שני רבים (נוכחים, נוכחות) – אתם, אתן; גוף שלישי רבים (נסתרים, נסתרות) – הם, הן.
גזירה (word formation) – יצירה של מילה על ידי שילוב של אותיות שורש במשקל או בבניין.
למשל, מהשורש ש־מ־ר אפשר לגזור את המילה "שמירה" במשקל "קטילה".
גזרה – קבוצה של שורשים שיש להם מאפיין משותף שמשפיע על נטייה.
למשל השורשים שׁ־י־ר, שׂ־י־ם, ר־י־ב שייכים לגזרת ע"י, כי האות השנייה של השורש ("ע' הפועל") היא י והיא לא נכתבת בזמן עבר ובהווה (בינוני): שָׁר, שָׂם, רָב.
גזרת השלמים – גזרה שאין בה אותיות חריגות והמילים בה נוטות באופן רגיל.
גיזרון (etymology) – חקר מקורה של המילה: האם נגזרה ממילה אחרת באותה שפה , האם הושאלה משפה זרה, האם הגייתה או כתיבתה השתנו לאורך הדורות, וכו'.
גיכ"ק – צירוף ארבע האותיות המייצגות את העיצורים שמוצאם מן החך (בהבחנה מקבוצות העיצורים 'אהח"ע', 'בומ"ף', 'דטלנ"ת', 'זסשר"ץ').
ג"ן כת"ם – סימן לחמשת השורשים שהאות האחרונה בהם היא ה עם מפיק: ג־ב־ה, נ־ג־ה, כ־מ־ה, ת־מ־ה, מ־ה־מ־ה.
בעת גזירה של מילים במשקל הזה, אם ה' היא האות האחרונה, אזי היא עיצור ולא אם קריאה.
למשל: "העץ גּוֹבֵהַּ במטר אחד מדי שנה" – במפיק; "הפקיד גוֹבֶה את האגרה" – בלא מפיק.
גרוניות (guttural) – האותיות א, ה, ח, ע ולפעמים גם ר.
מכיוון שהן נהגות בגרון, הן גורמות לעיתים קרובות לשינויים בכללי הנטייה המקובלים; למשל בשם הפועל "לִכתוב" התחילית ל מנוקדת בחיריק, אבל בשם הפועל "לחזור" אותה תחילית מנוקדת בפתח, כי היא נמצאת לפני אות גרונית.
במחשבים קיימת תמיכה בתו גרש, אך לא ניתן להקליד אותו בפריסת המקלדת הנפוצה, ולכן בדרך כלל כותבים במקומו מֵירְכָה בודדת (').
הסימן יכול לציין מספר דברים:
תוספת של גרש אחרי מספר אותיות עברית משנה את צלילן להגאים זרים: ג' (ʤ; לדוגמה: ג'ורג'); ד' (ð; לדוגמה: ד'אהר); ז' (ʒ; לדוגמה: ז'בוטינסקי); צ' (ʧ; לדוגמה: צ'רלי); ת' (θ; לדוגמה: סמית').
גרש ב' – אחד מטעמי המקרא, הנכתב מעל האות, למשל מעל האות ה' במילה ().
דגש – סימן שנראה כמו נקודה בתוך אות כאשר הדקדוק דורש את זה.
יכול להיות דגש קל (נקרא גם קשיין) ודגש חזק (נקרא גם כַּפְלָן ומכפל).
מראה הדגש זהה למראה של סימן המפיק ושל נקודת השורוק, אך התפקיד הדקדוקי שלהם שונה.
דגש חזק – סימן ניקוד המורה על הגיית האות ככפולה.
דגש חזק יכול להיות תבניתי, כלומר, טבוע במשקל, או משלים, כלומר, נובע מהתלכדות עיצורים.
הדגש מסומן כנקודה בתוך האות.
דגש חזק לא יבוא בדרך כלל באותיות גרוניות, אם כי הוא מופיע בהן פעמים אחדות במקרא.
בעברית בת זמננו, הגיית הדגש החזק נעלמה כמעט לחלוטין, ולא ניתן להבחין בינו ובין דגש קל.
בקריאת התורה של חלק מהעדות ניתן לשמוע בבירור את הימצאותו של הדגש החזק.
דגש קל – סימן ניקוד המורה על שינוי איכותי בהגיית אות.
הדגש יבוא באותיות בג"ד כפ"ת כאשר הן באות בראש מילה או אחרי שווא נח, למשל במילה כַּפְתּוֹר.
כיום, אין הבדל איכותי בהגיית צורתן הדגושה והרָפָה של אותיות גד"ת.
דגש זה מסומן, כמו החזק, כנקודה בתוך האות.
דטלנ"ת – צירוף חמש האותיות המייצגות את העיצורים הנוצרים בהפגשת קצה הלשון עם השיניים (בהבחנה מקבוצות העיצורים 'אהח"ע', 'בומ"ף', 'גיכ"ק', 'זסשר"ץ').
הווה (present) – ראו בינוני.
הברה 1 (syllable) – בתורת ההגה בעברית, יחידה של הגייה שמורכבת מתנועה אחת ועיצור אחד או יותר.
למשל, במילה רָב יש הברה אחת; במילה רָחָב יש שתי הברות: רָ־חָב; במילה מִתְרַחֵב יש שלוש הברות: מִתְ־רַ־חֵב; במילה מִתְרַחֶבֶת יש ארבע הברות: מִתְ־רַ־חֶ־בֶת.
בעברית מקראית כל הברה מתחילה בעיצור וממשיכה בתנועה כמו כן, בדקדוק העברית המקראית, שווא נע מהווה חלק מן התנועה הבאה מתחת לאות התוכפת בעוד שבדקדוק מודרני מזהים כאן שתי הבהרות שנבדלות: לְ־בַד.
הברה פתוחה – בתחילת המילה ובאמצעה: הברה שאחריה אין אות עם דגש חזק או עם שווא נח.
בסוף מילה: אם המילה מסתיימת באות ה' שאין בה מפיק; אם המילה מסתיימת באות א' והאות לפניה אינה מנוקדת בשווא; אם המילה מסתיימת בשורוק (וּ) או בחולם (וֹ); אם המילה מסתיימת באות י' והאות שלפניה מנוקדת בחיריק (־ִ) או בצירי (־ֵ).
הברה סגורה – בתחילת המילה ובאמצעה: הברה שאחריה יש אות עם דגש חזק או עם שווא נח.
הברה 2 (accent, pronunciation) – מילה מיושנת למבטא, מסורת קריאה, הגייה.
הגה – כל יחידת צליל שמושמעת בדיבור: עיצורים (המסומנים באותיות) ותנועות (המסומנות בניקוד ובאותיות אהו"י).
תורת ההגה, בלועזית פונולוגיה, חוקרת את צלילי הדיבור.
הגייה (pronunciation) – ביטוי, אמירה בקול של צלילי השפה.
אנשים שונים מדברים באותה שפה, אבל ההגייה של חלק מהצלילים בפיהם עשויה להיות שונה, למשל יש אנשים שהגיית האות ע בפיהם שונה מהגיית האות א.
בקריאה המסורתית, לעדות שונות יש הגיות שונות.
ראו גם מבטא, מסורת קריאה.
ה' השאלה (נקראת גם "ה הַתֵּמַהּ") – האות ה שבבואה בראש משפט מסמנת תמיהה או שאלה: "היהפוך כושי עורו?".
לפני אות המנוקדת בשווא ולפני אותיות גרוניות (חוץ מרי"ש) שאינן קמוצות – היא תנוקד בפתח: "הַאַתה תבנה לי בית לשבתי?".
לפני אותיות גרוניות (חוץ מרי"ש) המנוקדות בקמץ – היא תנוקד בסגול: "הֶהָיתה זאת בימיכם?".ה' המגמה – האות ה' שבבואה בסוף מילה.
היא מציינת הליכה או התקדמות למקום מסוים, ניתן להמירה ב"אל"/"ל".
במקומות מסוימים לא תבוא ה' הידיעה בהתחלה: "הבה נלך דרומה (=אל הדרום) אל מדבר פארן".
אך כשמתכוונים לדבר מסוים יש ליידעו באמצעות ה' הידיעה: "נסתיימה לה המסיבה, ועתה נלך הביתה (=אל הבית)".הטעמה (stress) – הדגשה של אחת ההברות במילה באמצעות שינוי בתדירות הקול או בעוצמתו בעת הגייתה.
בעברית במילים בנות הברה אחת, כמו "רב", "גם", "של" – ההברה היחידה היא ההברה המוטעמת.
במילים עבריות בנות שתי הברות ויותר ההברה המוטעמת היא ההברה האחרונה (מלרע), למשל במילים "סריטה", "ילדה", "משמר"; או בהברה לפני אחרונה (מלעיל), למשל במילים "מלך", "כתבתי", "מסגרת".
במילים שאולות ההברה המוטעמת יכולה להיות שונה, למשל במילה "גוגואים" זו ההברה הראשונה.
הידמות (assimilation) – תופעה פונטית שבה הגה מסוים (עיצור או תנועה) מקבל תכונה או תכונות פונטיות (כגון: בסיס חיתוך, אופן חיתוך) של הגה אחר המצוי בסביבתו.
הַכִּנּוּיִ"ם – האותיות המסמנות את הגופים בנטיות השונות: כדורו, כדוריך, כדורייך, כדוריה וכו'.
הֶפְסֵק (pause) – בעיקר בלשון המקרא: מצב שבו נמצאת מילה כאשר היא נמצאת בסוף פסוק או שיש בה טעם מפסיק, למשל אתנחתא .
במצב כזה ניקוד המילה עשוי להשתנות, למשל המילה שֶׁמֶשׁ מנוקדת סגול־סגול, ובצורת הפסק ניקודה קמץ־סגול, למשל בשמואל א ו יב: "וְסַרְנֵי פְלִשְׁתִּים הֹלְכִים אַחֲרֵיהֶם, עַד־גְּבוּל בֵּית שָׁמֶשׁ".
מעבר ללשון המקרא נעשה שימוש בצורות ההפסק בעיקר בשירה, במיוחד בימי הביניים, בתקופת ההשכלה ובתקופת התחייה, וכן בתפילות ובברכות (למשל "בּוֹרֵא פְּרִי הַגָּפֶן").
הֶקשֵׁר – בעיקר בלשון המקרא: מצב שבו נמצאת מילה כאשר היא איננה בהפסק.
התלכדות עיצורים – התאחדות של שני עיצורים לעיצור אחד.
בדרך כלל מתרחשת בפ' הפועל ובל' הפועל בצורות מסוימות.
נפוצה בפעלים שפ' הפועל שלהם היא נו"ן (גזרת חפ"ן), למשל בשורש נ־ג־ע האות נ נכתבת בחלק מהצורות, למשל "שיר נוגע ללב", "נגעת – נסעת", ואילו בצורות אחרות מתרחשת התלכדות והנו"ן לא נכתבת: "אל תיגע בזמיר", "לגעת באושר", "אשתדל להגיע בשעה חמש".
קיימת בפועלי בקע"ת ג"ר, למשל בשורש י־צ־ב: "מזג האוויר מתייצב", אבל: "העירייה הציבה שלט אזהרה".
התלכדות מתרחשת גם כאשר ל' הפועל זהה לאות הראשונה של הסיומת, למשל בשורש ח־ס־נ: "אנחנו הִתְחַסַּנּוּ נגד שפעת" (ולא "התחסננו").
ו' ההיפוך (Waw consecutive) – מילית קישור אשר נכתבת יחד עם פועל והופכת את הזמן שלו מעבר לעתיד ולהפך.
ו' ההיפוך נפוצה מאוד בלשון המקרא, אבל נדירה בתקופות לשון אחרות.
סופרים בתקופת ההשכלה ובתקופת התחייה ניסו להחיות את השימוש בה, אך היא נדירה בעברית החדשה.
ו' החיבור (Waw copulative) – מילית קישור אשר נכתבת יחד עם המילה שאחריה ומביעה יחס של חיבור, איחוד, קשר: סבא וסבתא; אספתי את הספרים ואת כלי הכתיבה ויצאתי ללמוד.
מנוקדת בשווא, אבל ניקודה משתנה במקרים מסוימים בהתאם לאות הראשונה של המילה שאליה היא מחוברת.ו' הניגוד - מילית קישור אשר נכתבת יחד עם המילה שאחריה ומביעה יחס של ניגוד לדוגמה: "דני אכל תפוח ויוסי שתה מים" – יוסי בניגוד לדני.
זוגי (dual) – מספר דקדוקי המציין בדרך כלל שני חפצים.
למשל, "שבועיים" – "שני שבועות".
בעברית החדשה יש מספר מצומצם של מילים שנהוג להטות במספר זוגי: בגדים (נעליים, גרביים), איברי גוף (ידיים, אוזניים), זמנים (שעתיים, יומיים).
עבור מילים מסוימות יש צורת יחיד, זוגי ורבים, למשל יחיד – "חודש", זוגי – "חודשיים", רבים – "חודשים".
עבור מילים אחרות צורת הזוגי מציינת גם רבים, למשל "עיניים" – גם "שתי עיניים" וגם יותר משתי עיניים.
בעברית החדשה ישנן אף מילים שלהן צורת זוגי בלבד, למשל "מספריים".
זַסְשֶרֶ"ץ – צירוף חמש האותיות המייצגות את העיצור רי"ש ואת העיצורים השורקים (בהבחנה מקבוצות העיצורים 'אהח"ע', 'בומ"ף', 'גיכ"ק', 'דטלנ"ת'; הוא היחיד מכולן שסדר אותיותיו אינו עולה).
מהמילה נגזר הפועל זִסְשׁץ (התיז את ההגאים זסש"ץ בשריקה).
חולם – סימן ניקוד המציין בעברית החדשה את ההגה .
החולם יכול להיות חסר – ללא אם קריאה, ומלא – עם אם הקריאה א או ה.
הגיית החולם זהה בעברית החדשה להגיית קמץ קטן וחטף־קמץ.
חוק החיטוף – חוק שלפיו תנועה גדולה נחטפת, כלומר הופכת לשווא נע , כאשר היא מתרחקת מההברה המוטעמת .
דוגמה לפעולת חוק החיטוף: במילה שָׁמוּר יש שתי הברות: שָׁ־מוּר.
ההברה "מוּר" היא המוטעמת; ההברה "שָׁ" מנוקדת בקמץ והיא צמודה לטעם.
בנטייה לרבים יש להוסיף את הסיומת ־ִים: שמורים, וזה מוסיף למילה עוד הברה: "שָׁ־מוּ־רִים", אבל בגלל חוק החיטוף ניקוד כזה בלתי אפשרי: ההברה האחרונה "רִים" היא המוטעמת וההברה "שָׁ" כבר לא צמודה לטעם – היא התרחקה ממנו, ולכן הקמץ הופך לשווא והניקוד הוא "שְׁמוּרִים".
חוק החיטוף חל רוב הזמן על קמץ ובאופן סדיר פחות על צירי ועל חולם (חסר); הוא לא חל על שורוק ועל חיריק.
חטף – סימן ניקוד שנראה כמו סימן ניקוד אחר עם שווא לידו.
החטף בא במקום שווא באות שאמורה להיות מנוקדת בשווא לפי המשקל ולפי כללי הנטייה, אבל לא יכולה להיות מנוקדת כך מסיבה אחרת.
לרוב החטף בא באותיות גרוניות, למשל במילה "נֶאֱכַל" האות א אמורה להיות מנוקדת בשווא, כמו האות ש במילה נִשְׁלַח, אבל השווא מתחלף לחטף־סגול.
חטף־סגול – סימן ניקוד, הנראה כמו סגול עם שווא לידו.
הגייתו בעברית החדשה זהה להגיית סגול – /e/.
זהה בא בעיקר במקום שווא באותיות גרוניות, למשל באות ע במילה "אֶעֱשֶׂה".
חטף־פתח – סימן ניקוד, הנראה כמו פתח עם שווא לידו.
הגייתו בעברית החדשה זהה להגיית פתח – /a/.
בא בעיקר במקום שווא באותיות גרוניות, למשל באות ע במילה "לְהַעֲמִיד".
חטף־קמץ – סימן ניקוד, הנראה כמו קמץ עם שווא לידו.
הגייתו בעברית החדשה זהה להגיית קמץ קטן – /o/.
בא בעיקר במקום שווא באותיות גרוניות, למשל באות ה במילה "צָהֳרַיִם" (נהגה כאילו כתוב "צָהוֹרַיִם").
לעיתים חטף־קמץ בא גם באותיות שאינן גרוניות, למשל באות ש במילה שֳׁרָשִׁים, שלפי הדקדוק הייתה אמורה להיות מנוקדת "שְׁרָשִׁים", אבל לפי המסורת נהגית עם צליל /o/ באות ש.
חיטוף – שינוי של סימן ניקוד מתנועה לשווא (לרוב שווא נע) או לחטף בנטייה.
למשל, במילה דָּבָר האות ד מנוקדת בקמץ; כאשר מטים אותה לרבים, הקמץ נחטף, כלומר משתנה לשווא: דְּבָרִים.
אם אות גרונית מנוקדת בסימן הניקוד שנחטף בנטייה, הסימן משתנה לאחת מתנועות החטף, למשל במילה אָסִיר האות הגרונית א מנוקדת בקמץ וכשמטים אותה לרבים הקמץ משתנה לחטף־פתח: אֲסִירִים.
סימן ניקוד שלא נחטף ולא משתנה, אלא נשאר כמו שהוא בכל הצורות הנטויות, נקרא מתקיים.
ראו גם חוק החיטוף, קיום.
טעם – בהקשר מקראי ראו טעמי המקרא; בהקשר כללי ראו הטעמה.
טעמי המקרא – מערכת של סימנים הנהוגים בתנ"ך.
בכל מילה בתנ"ך יש טעם מקרא אחד.
לטעמי המקרא שלושה תפקידים: להראות את המבנה התחבירי של כל פסוק, לציין את ההברה המוטעמת של כל מילה ולציין את המנגינה שלפיה יש "לשיר" את הפסוקים בעת הקריאה.
בספרים איוב, משלי, ותהילים (אמ"ת) יש טעמים שונים משאר הספרים בתנ"ך.
בעדות השונות (ספרדית, אשכנזית, תימנית) יש מסורות שונות של מנגינות שאותן מסמנים הטעמים ובתוך אותה עדה יש מנגינות שונות לקריאת פרשת השבוע, הפטרה והמגילות.
יחיד – מספר דקדוקי שמציין בדרך כלל שמדובר בחפץ אחד (בשם עצם) או במבצע או מקבל יחיד של פעולה (בפועל).
על מילה שהמין שלה הוא נקבה אפשר לומר גם "יחידה".
כינוי (pronoun) – מילה שמצביעה באופן מופשט על שם עצם אחר, למשל "היא", "אנחנו", "זה", "מי", הסיומת "־ו" במילה "בשבילו" וכו'.כינוי חבור (clitic) – כינוי אשר מצטרף לשם עצם, פועל או מילת יחס ומביע שייכות או מושא.
ראו כינוי מושא, כינוי קניין.
כינוי מושא – סוג של כינוי חבור המצטרף למילת יחס או לפועל ומביע יחס של מושא ישיר או עקיף.
למשל: הסיומת "־ם", שמצטרפת למילת היחס "את" במילה "אותם" (את + הם); הכינוי "־ה", שמצטרף לפועל "אהבתי" במילה "אהבתיה".
בעברית החדשה כינויי מושא נפוצים עם מילות היחס, אבל עם פעלים הם קיימים בעיקר בשפה הספרותית.
כינוי קניין – סוג של כינוי חבור המצטרף לשם עצם ומביע שייכות.
למשל, הכינוי החבור "־נו" במילה "ארצנו" (הארץ שלנו).
כינוי שייכות – ראו כינוי קניין.
כינוי פרוד – כינוי שהוא מילה עצמאית ואינו כינוי חבור.
למשל, המילה "אני" היא כינוי פרוד והסיומת "־י" במילה "אחותי" היא כינוי חבור.
כפלן – ראו דגש חזק.
ל' הפועל – האות השלישית של השורש.
נקראת כך משום שהאות השלישית של השורש פ־ע־ל היא ל'.
למשל, ל' הפועל של השורש כ־ת־ב היא האות ב.לשון המקרא (Biblical Hebrew) – אחת מתקופות הלשון.
מתחלקת ללשון סיפורית (פרוזה), לשון השירה, וסגנונות אחרים, שיש ביניהם הבדלים לשוניים בדקדוק ובאוצר המילים.
קיימים גם הבדלים לשוניים בין התקופות השונות שבהן נכתבו הספרים.
מאפיינים לשוניים: שני זמני פועל – עבר ועתיד, ושימוש בו' ההיפוך; שימוש שונה בבינוני מהנהוג בתקופות מאוחרות יותר; שימוש רב בצורת המקור של הפועל; שימוש רב במשפטים מחוברים ושימוש מועט במשפטים מורכבים.לשון חכמים (Post-Biblical Hebrew, Early Rabbinic Hebrew, Mishnaic Hebrew) – נקראת גם לשון חז"ל, לשון המשנה וכו'.
הלשון העברית שלאחר המקרא, בעיקר במשנה, בתלמוד ובמדרשים.
קיימים הבדלים רבים בינה לבין לשון המקרא, בין היתר: בהבדלים מסוימים בכללי הנטייה ("לִיתֵן" במקום "לָתֵת"); הבדלים רבים באוצר המילים: בלשון המקרא: "עץ", בלשון חכמים: "אילן"; הבדלים בתחביר, בפרט – במערכת שונה של זמני פועל, הדומה יותר לזו שמשמשת בעברית חדשה, ושימוש רב יותר במשפט מורכב.
קיימים הבדלים פנימיים משמעותיים בין לשון המשנה לבין לשון התלמוד.לשון ימי הביניים (Medieval Hebrew) – אחת מתקופות הלשון.
מספר סגנונות שונים של כתיבה עברית לאורך התקופה הארוכה מסוף תקופת התלמוד.
בתקופה הזאת דיברו היהודים שכתבו בעברית בדרך כלל בשפות אחרות – ערבית, יידיש, איטלקית, ספרדית, פרובנסלית ואחרות.
לשון ימי הביניים מתחלקת למספר תקופות וסגנונות:לשון הפיוט ולשון שירת תור הזהב – לשון אמנותית ולפרקים חידתית, המשתמשת בצורות דקדוקיות חריגות והדורשת הבנה עמוקה במקרא לשם ההבנה.
מושפעת משירת ימי הביניים של העמים השונים – ערבית, ספרדית וכו'.
מתחלקת אף היא למספר תקופות משנה.לשון משוערבת – לשון ספרי המדע והפילוסופיה, שנכתבו בעברית על ידי יהודים דוברי ערבית או תורגמו מערבית לעברית.
בתחביר שלה יש השפעות רבות מערבית – שימוש שונה מהמקובל במילות היחס, שימוש במקור, תחדישים רבים תחת השפעת הערבית וכו'.לשון ההלכה – לשון ספרי ההלכה של הראשונים ושל ראשית תקופת האחרונים.
בעלת חלוקה פנימים מורכבת לסגנונות רבים.
לשון תקופת ההשכלה – ראו תחת תקופות הלשון.
לשון תקופת התחייה – ראו תחת תקופות הלשון.
מבטא (accent) – הגייה של צלילי אותה שפה באופן שונה על ידי אנשים שונים.
למשל, במבטא של אנשים רבים ששפת האם שלהם היא ספרדית או רוסית האות ר הגויה בקצה הלשון כעיצור רוטט או "מתגלגל", בדומה להגייתה בשפתם, בעוד שבמבטא של רוב האנשים שעברית היא שפת אמם האות ר היא עיצור ענבלי הנהגה בחלק האחורי של הלשון.מדבר – כינוי לגוף ראשון, "אני".
(הסבר: מי שמדבר, אומר על עצמו "אני".) אפשר גם לומר מדברת (גוף ראשון יחיד נקבה, "אני"), מדברים (גוף ראשון רבים זכר, "אנחנו"), מדברות (גוף ראשון רבים נקבה, "אנחנו").מוכרת (מֻכְרָת) – צורת המילה בנפרד (לא נסמך) וללא כינויים חבורים.
מכפל – ראו דגש חזק.
מלעיל – הטעמה של מילה בהברה שלפני האחרונה.
למשל, במילה סֶרֶט יש שתי הברות: סֶ־רֶט.
ההברה סֶ מוטעמת ולכן הטעמת המילה סרט היא מלעיל.
מלרע – הטעמה של מילה בהברה האחרונה.
למשל, במילה חָתוּל יש שתי הברות: חָ־תוּל.
ההברה תוּל מוטעמת ולכן הטעמת המילה חָתוּל היא מלרע.
מנצפ"ך – האותיות מ, נ, צ, פ, כ, שיש להן צורה שונה כשהן נכתבות בסוף מילה.
מסורת קריאה – מסורת של הגיית מילים עבריות וארמיות בעת קריאת תפילה, פרשת השבוע, הפטרה, מגילות תלמוד וספרי קודש אחרים.
יש מסורת קריאה שונה לכל אחת מהעדות השונות של עם ישראל – ספרדית, תימנית, אשכנזית, בבלית ואחרות.
לפעמים מסורת קריאה מכונה "הברה אשכנזית", "הברה ספרדית" וכו'.
למשל, לפי המסורת האשכנזית יש לבטא את הקמץ /o/ ולפי המסורת הספרדית לפעמים /a/ (קמץ גדול) ולפעמים /o/ (קמץ קטן).
המבטא הישראלי הכללי מבוסס על שילוב של מספר מסורות קריאה.
בימינו בחלק מבתי הכנסת נהוג להתפלל לפי מסורת הקריאה ובבתי כנסת אחרים נהוג להתפלל במבטא הישראלי הכללי.
מספר דקדוקי (grammatical number) – מצב של מילה שבשמות עצם ובשמות תואר מציינת בדרך כלל את מספר החפצים או האנשים שבהם מדובר ובפעלים מציינת את מספר המבצעים או המקבלים של הפעולה.
המספר הדקדוקי הוא אחת מאפשרויות הנטייה בעברית.
למשל, המספר של המילה "חתולה" הוא יחיד ושל המילה "חתולות" – רבים.
מילים אחדות בעברית אפשר להטות גם למספר זוגי המציין בדרך כלל שני חפצים, למשל, "שבועיים" הם "שני שבועות".
מקור (infinitive) – צורת פועל שאין לה זמן וגוף.
היא מביעה מהות מופשטת של הפעולה.
ישנם שני סוגים של מקור: מקור מוחלט ומקור נטוי.
מקור מוחלט – השימוש בצורת המקור המוחלט נפוץ בלשון המקרא וכן בשירה בחלק מהתקופות.
בעברית החדשה השימוש במקור מועט ומוגבל רק לביטויים קבועים, למשל, בפתיחה הנפוצה לאגדות ילדים "הָיֹה הָיָה" המילה הראשונה "הָיֹה" היא צורת המקור של "להיות".
צורות מקור מוחלט אחדות משמשות בעברית החדשה בתור חלקי דיבר אחרים, למשל, המילה "הַרְבֵּה" היא צורת המקור המוחלט של הפועל "להרבות" והיא משמשת בעברית החדשה תואר פועל.
מקור נטוי – בלשון המקרא מקור נטוי גמיש יותר ממקור מוחלט מבחינת הנטייה שלו ומבחינת המשמעויות שהוא יכול להביע.
הוא משמש לעיתים קרובות עם התחיליות בכל"מ ויכול לקבל סיומות להבעת מושא.
בתקופות לשון אחרות צורת מקור נטוי עם ל' הפכה לצורה המופשטת הנפוצה ביותר של הפועל והיא מכונה שם הפועל, למשל, "לכתוב", "לדבר", "להתלבש".
בעברית החדשה צורת המקור שאינן שם הפועל עם ל' משמשות בעיקר בשפה ספרותית.
מקף – סימן פיסוק המחבר בין מילים.
בלשון המקרא הוא מסמן שמספר מילים מתחברות ליחידה אחת לצורך הטעמה וניקוד.
בעברית החדשה הוא משמש לחיבור של מיליות למילים לועזיות ולמספרים (מ־A ל־B, ב־1948), מילים מוכפלות (יום־יום) ולעיתים לצירופי סמיכות (בית־ספר).
משלב (register) – רמת לשון, סגנון "גבוה", "בינוני" או "נמוך".
יכולה להיות חלוקה פנימית מורכבת יותר, למשל, מאמר מדעי ומסמך משפטי ייכתבו שניהם במשלב תקני וגבוה, אבל הסגנון שלהם יהיה, ככל הנראה, שונה, ואילו המדען ועורך הדין שכתבו אותם עשויים לדבר ביום־יום במשלב בינוני או אף נמוך, בהתאם לנסיבות; סופר יכול להשתמש בתוך יצירה אחת במשלבים שונים כאמצעי אמנותי.
משפט כולל – משפט שבו אחד המרכיבים כולל יותר מאיבר אחד.
משפט מאוחה או משפט מחובר – משפט הבנוי משני משפטים המהווים יחידות עצמאיות הקשורות ביניהן במיליות קישור.
משפט מורכב – משפט הבנוי משני משפטים שאחד משועבד לשני.
המשפט העצמאי מכונה המשפט העיקרי, ואילו המשועבד מכונה פסוקית או משפט טפל.
על פי רוב, פסוקית נפתחת בש' הזיקה.
משקל – תבנית כללית שמאגדת שמות עצם, שמות תואר ופעלים שיש להם צורה דומה של ניקוד, תחיליות וסיומות.
כשמדובר בפעלים המשקל נקרא בניין.
לחלק מהמשקלים יש גם משמעות, למשל, נהוג להשתמש במשקל "קַטֶּלֶת" לשמות של מחלות, למשל "נַזֶּלֶת" ו"טָרֶשֶׁת", אבל משמעות זו אינה הכרחית, וכך גם המילה "קַלֶּטֶת" שייכת למשקל הזה.
מילים לועזיות רבות שהושאלו לעברית, כגון "אוניברסיטה" ו"ספוטניק" לא שייכות למשקל, אבל מילים שאולות אחרות כן אומצו למשקל עברי; למשל, המילה "דוגמה" הגיעה לעברית מיוונית והיא מילה במשקל קֻטְלָה ומהשורש שלה נגזרו במשקלים אחרים גם המילים הדגמה (במשקל הַקְטָלָה), דגם (במשקל קֶטֶל) וכו'.
נדגש – מילה או אות שנוסף אליה דגש.
למשל, המילה דֹּב (דוב) נדגשת בנטייה, כי נוסף אליה דגש באות ב: דֻּבִּים (דובים).נוכח – כינוי לגוף שני, "אתה".
(הסבר: מי שנוכח ליד המדבר, והמדבר קורא לו "אתה".) אפשר גם לומר נוכחת (גוף שני יחיד נקבה, "את"), נוכחים (גוף שני רבים זכר, "אתם"), נוכחות (גוף שני רבים נקבה "אתן").
נטייה (עבור פועל: conjugation; עבור חלקי דיבר אחרים: declination) – שינוי של צורת המילה שמתבטא בשינוי הניקוד או בהוספה של תחיליות וסיומות.
בעברית שמות העצם ושמות התואר נוטים למין, מספר וסמיכות ויכולות לקבל סיומות של כינויי קניין חבורים.
הפעלים בעברית נוטים לזמן – עבר, עתיד והווה (בינוני) ולגוף.
ניקוד – מערכת סימנים לייצוג תנועות או הבחנה דיאקריטית.
נפרד (absolute state) – צורת המילה שאינה נסמך.
המילה האחרונה בצירוף סמיכות ומילה שאינה חלק מצירוף סמיכות היא צורת נפרד.
מילה שהיא חלק מצירוף סמיכות שאינה המילה האחרונה בו היא בצורת נסמך.
נסמך (construct state) – המילה שאינה האחרונה בצירוף סמיכות.
למשל, בצירוף הסמיכות "נשיא מדינת ישראל" המילים "נשיא" ו"מדינת" – נסמכים.
גם הצורה הדקדוקית של המילה הזאת נקראת "צורת נסמך" והיא שונה מצורת נפרד; למשל בצירוף "עובדים של מפעל" המילה "עובדים" בצורת נפרד ובצירוף "עובדי מפעל" המילה "עובדי" בצורת נסמך.
במילונים ובספרי דקדוק נהוג לסמן את צורת הנסמך בעזרת מקף, למשל: "בַּיִת, בֵּית־, בָּתִּים, בָּתֵּי־", אבל לפי כללי הפיסוק של האקדמיה ללשון אין בדרך כלל חובה לכתוב את המקף בצירופי סמיכות.נסתר – כינוי לגוף שלישי, "הוא".
(הסבר: הגוף השלישי לא נמצא עם מי שמדבר ועם מי שנוכח עם המדבר, והוא "נסתר" מהם.) אפשר גם לומר נסתרת (גוף שלישי יחיד נקבה, "היא"), נסתרים (גוף שלישי רבים זכר, "הם"), נסתרות (גוף שלישי רבים נקבה, "הן").
סביל – פועל שמביע קבלת פעולה, להבדיל מפועל פעיל שמביע ביצוע של פעולה.
למשל: "האיש שלח את המכתב; המכתב נשלח על ידי האיש" – הפועל "שלח" הוא פועל פעיל והפועל "נשלח" הוא פועל סביל.
רוב הפעלים בבניין פוּעל והוּפעל הם פעלים סבילים של פעלים בבניינים פִּעֵל (פיעל) והפעיל; פעלים רבים בבניין נפעל הם פעלים סבילים של פעלים בבניין קל.
סגורה – ראו הברה סגורה.
סומך – המילה האחרונה בצירוף סמיכות.
למשל בצירוף הסמיכות "ילדי בית ספר" המילה "ספר" היא הסומך והמילים "ילדי" ו"בית" – הנסמכים.
סיומת – תוספת קצרה למילה אחרי השורש.
למשל, במילה "ילדון" השורש הוא י־ל־ד והסיומת היא "־ון".
סמיכות (construct state) – צירופם של שני שמות ליחידה אחת, מחוברת וקשורה.
השם הראשון נקרא נסמך והשני – סומך (אפשר לזכור על־פי ראשי התיבות: נ"ס).
צירוף הסמיכות נחלק לשלוש מחלקות:סמיכות דבוקה – צירוף שאי אפשר להוסיף ה הידוע לשני השמות שבו, אלא רק לאחד מהם: קיום הישיבה, תיבת הקסמים, היושב ראש.
השימוש בה נפוץ בדיבור במשלב בינוני.סמיכות פרודה – צירוף סמיכות שפורק על ידי מילת־היחס של: הקיום של הישיבה, יום של אהבה, הבית של פיסטוק.
השימוש בה נפוץ בלשון הדיבור.סמיכות כפולה – דומה לסמיכות הפרודה – אלא שנוספים כינויי קניין לשם הראשון: קיומהּ של הישיבה, כוחהּ של הרפואה.
השימוש בה נפוץ במשלב לשוני גבוה.
ע' הפועל – האות השנייה של השורש.
נקראת כך משום שהאות השנייה של השורש פ־ע־ל היא ע'.
למשל: ע' הפועל של השורש כ־ת־ב היא האות ת.עברית חדשה, עברית ישראלית, עברית מודרנית (Modern Hebrew או Israeli Hebrew) – אחת מתקופות הלשון.
מתחלקת למספר תקופות:לשון תקופת ההשכלה – לשון סופרי תנועת ההשכלה היהודית באירופה מסוף המאה ה־18 עד סוף המאה ה־19. מתאפיינת בניסיונות ראשונים לכתוב בעברית ספרות יפה וספרות עיון חילונית בסגנונות אירופיים של אותה התקופה.
למרות הניסיונות ליצור סגנון מודרני, הלשון עצמה הייתה מליצית מאוד – רובה הייתה טהרנית ומבוססת על המקרא, עם השפעות מלשון ההלכה ומלשון תקופת הביניים.
לשון זו הייתה כתובה בלבד והכותבים לא ניסו להפוך אותה לשפת דיבור.
הסופרים הבולטים בלשון זו – משה מנדלסון, אברהם מאפו, יהודה לייב גורדון.לשון תקופת התחייה – תקופת המעבר בין תקופת ההשכלה לתקופת הדיבור העברי בראשית המאה העשרים.
הסופרים בתקופה זו כתבו בלשון חדשנית יותר וטהרנית פחות מלשון תקופת ההשכלה ושילבו בכתיבתם השפעות מלשון חז"ל ומלשונות אירופיות – יידיש, רוסית, גרמנית ואחרות.
בתקופה זו נעשו ניסיונות ראשונים להפוך את העברית גם לשפת דיבור יום-יומי.
ההגייה שלה מבוססת על שילוב של מספר מסורות קריאה, בעיקר הספרדית והאשכנזית.
אוצר המילים מתבסס על מילים מרובדי הלשון הקודמים, על שאילה מלעז (בדומה לרבדים הקודמים) ועל יצירת תחדישים.
כללי הנטייה שלה מבוססים בעיקר על אלה של לשון המקרא, אם כי חלו בהם גם שינויים רבים.
התחביר שלה הוא שילוב של לשון חכמים עם מרכיבים של לשון המקרא ועם השפעות של שפות אירופיות.
עברית משוערבת – ראו לשון ימי הביניים תחת תקופות הלשון.
עיצור (consonant) – הגה שבעת הגייתו האוויר שיוצא מהפה נעצר באופן מלא או חלקי, להבדיל מתנועה, שבעת הגייתה האוויר יוצא מהפה באופן חופשי.
שבעברית מסומן באמצעות אותיות, להבדיל מתנועה, שבעברית מסומנת באמצעות ניקוד.
למשל, האותיות ג, מ, ס מייצגות עיצורים.
אותיות אהו"י מייצגות לפעמים עיצורים ולפעמים תנועות.
פ' הפועל – האות הראשונה של השורש.
נקראת כך משום שהאות הראשונה של השורש פ־ע־ל היא פ'.
למשל: פ' הפועל של השורש כ־ת־ב היא האות כ.פיוט – שירה דתית עברית, במיוחד בלשון ימי הביניים.
פתוחה – ראו הברה פתוחה.פתח – סימן ניקוד המציין בעברית החדשה את ההגה /a/.
הגיית פתח בעברית החדשה זהה להגיית קמץ, אך בתקופות הקודמות הם כנראה סימנו הגאים שונים.
פתח גנוב או פתח גנובה (furtive patah, patah furtivum) – פתח הנכתב באות האחרונה במילה, כאשר האות היא אחת מהאותיות הגרוניות ה (עם מפיק), ח או ע.
להבדיל מכל שאר סימני הניקוד, הפתח הגנוב נהגה לפני האות ולא אחריה, למשל במילים גָּבֹהַּ (גבוה), תַּפּוּחַ, קָמֵעַ.
צורן (morpheme) – המרכיב המזערי במילה שיש לו משמעות עצמאית.
צורן נטייה מצטרף למילה ומוסיף לה משמעות, למשל -תִי, -נוּ, -תָ.
צורת יסוד (base form) – צורת מילה שאינה נטויה .
עבור שמות העצם זוהי בדרך כלל הצורה בזכר יחיד נפרד וללא כינויי קניין; למשל, צורת היסוד של "בתיכם" היא "בית".
עבור הפועל צורת היסוד היא בדרך כלל צורה בזמן עבר זכר יחיד גוף שלישי; למשל, צורת היסוד של "כתבתם" היא "כתב".
צורת היסוד היא בדרך כלל הצורה שמופיעה במילון.
צירי – סימן ניקוד המציין בעברית החדשה את ההגה .
הגיית צירי בעברית החדשה זהה להגיית הסגול, אך בתקופות הקודמות הם כנראה סימנו הגאים שונים.
קיבוץ – סימן ניקוד, אשר מציין את הצליל /u/, כמו השורוק.
הקובוץ מופיע, למשל, באות מ במילה מֻכְרָח (ללא ניקוד: מוכרח).
קמץ – סימן ניקוד שבעברית החדשה מביע בעיקר את הצליל /a/ (קמץ גדול).
בהברה סגורה שאינה מוטעמת הקמץ נהגה /o/ (קמץ קטן).
לפי חוק החיטוף, הקמץ נחטף בדרך כאשר הוא מתרחק מההברה המוטעמת.
למשל, במילה "צָעִיר" האות צ' מנוקדת בקמץ ובנטייה של המילה לרבים ולנקבה הקמץ נחטף, כלומר הופך לשווא – צְעִירָה, צְעִירִים.
קשיין – ראו דגש קל.
קיום – נאמר על סימן ניקוד שהוא "מתקיים" כאשר הוא לא משתנה בנטייה.
למשל, במילה צַדִּיק האות צ מנוקדת בפתח; כאשר מטים את המילה מיחיד לרבים ומזכר לנקבה, האות צ נשארת מנוקדת בפתח ונאמר על המילה שהיא "נוטה בקיום הפתח": צַדִּיק, צַדִּיקָה, צַדִּיקִים, צַדִּיקוֹת.
לעומת זאת, במילה פָּקִיד האות פ מנוקדת בקמץ ובנטייה הוא לא מתקיים – הוא נחטף, כלומר משתנה לשווא : פָּקִיד, פְּקִידָה, פְּקִידִים, פְּקִידוֹת.
סימן ניקוד יכול גם להשתנות לסימן ניקוד אחר שאינו שווא, למשל במילה "דֵּעָה" האות ד מנוקדת בצירי בצורת הנפרד, ובצורת הנסמך דּעַת־ הצירי לא מתקיים ומשתנה לפתח.
ראשי תיבות (acronym, abbreviation) – קיצור של מספר מילים באותיות הראשונות של כל מילה.
רבדים – ראו תקופות הלשון.
רבים (plural) – מספר דקדוקי שמציין בדרך כלל מספר חפצים (בשם עצם) או מספר מבצעים או מקבלים של פעולה (בפועל).
ישנן מילים שצורתן תמיד רבים (plurale tantum) ואין להן צורת יחיד, והן לא בהכרח מביעות ריבוי של חפצים, למשל נישואים, תלפיות, שלהי.
על מילה שהמספר שלה הוא רבים והמין שלה הוא נקבה אפשר לומר "רבות".
רובד – ראו משלב או תקופת לשון.
ר"ת – ראו ראשי תיבות.
שווא – סימן ניקוד המסמן היעדר תנועה (שווא נח) או תנועה שנחטפה (שווא נע).
למשל, במילה מַרְדִּים האות ר מנוקדת בשווא וזהו שווא נח, כי לאחר האות ר בא מיד העיצור ד; במילה דְּבָרִים האות ד מנוקדת בשווא וזהו שווא נע, כי מקורו בתנועת פתח (שהתארך לקמץ) במילה דָּבָר ונחטפה בנטייה.
השווא הנח מסומן רק בתוך המילה, אך לא בסופה.
בסוף המילה יסומן שווא נח רק באות ך (מֶלֶךְ) או בפועל המסתיים בשני שוואים (שָׁמַרְתְּ).
בעברית החדשה המדוברת השוואים אינם הגויים בהכרח לפי הגדרותיהם בדקדוק המסורתי – שווא נח לעיתים הגוי כשווא נע ולהפך.
שורוק – סימן ניקוד, אשר מציין את הצליל , כמו הקובוץ.
השורוק מופיע, למשל, אחרי האות ס במילה סוּף.
שורש – יחידה בת 3–4 (לעיתים נדירות: חמישה או שישה) עיצורים הנתונים בסדר קבוע ומשתלבים במשקלים שונים ליצירת מילים בעלות משמעות קרובה.
השורש הוא לא מילה בפני עצמה, אלא רק יסוד שממנו נוצרות מילים.
למשל, מהשורש כ־ת־ב נגזרות מילים רבות בעלות משמעות קשורה: כתב, כתוב, מכתב, כתיבה, התכתבות, וכו'.
כאשר השורש שייך לגזרת השלמים, כל אותיותיו מופיעות בכל המילים הגזורות ממנו, אבל כשהוא שייך לגזרה אחרת, אותיותיו עשויות להיעלם או להשתנות בחלק מהמילים, למשל: כל אותיות השורש נ־ס־ע נכתבות במילה נסיעה, אבל במילה מסע האות נו"ן אינה נכתבת.
שורשן – תת-יחידה של שורש שמי אשר אינה משתנה בנטיות השורש (כשלפני ואחרי כל שורשן עשויים הגאים להתווסף או להשתנות).
השורשנים של שורש תלת־עיצורי הם בדרך־כלל שלושת עיצורי השורש: פ"א הפועל, עי"ן הפועל ולמ"ד הפועל.
בשורשים מרובעים, מחומשים ומשושים מכיל לפחות אחד השורשנים יותר מעיצור יחיד, לדוגמה השורשן השני של ערפ"ל (שורשנים ע–רפ–ל).
קיימים גם שורשים המתחלקים לשני שורשנים בלבד.
ש' ימנית – האות ש שבכתיב מנוקד מסומנת מעליה נקודה מצד ימין (שׁ) והצליל שלה הוא כמו במילים "שמש", "משפט".
ש' הזיקה – מילית הקישור ש־, המציינת זיקה בין חלקים במשפט: "הספר שקראתי מספר על אנשים שחוקרים את הים".
ש' שמאלית – האות ש שבכתיב מנוקד מסומנת מעליה נקודה מצד שמאל (שׂ) והצליל שלה זהה לצליל באות ס, כמו במילים "שמאל", "שקית".
שם (noun) – בתיאור דקדוקי: כינוי כללי לשם עצם ולשם תואר ולעיתים גם לכינוי, שיש להם תכונות משותפות רבות.
שמות של בני אדם ומקומות נקראים בתיאור דקדוקי "שם פרטי".
שם הפועל – צורת פועל שמביעה את הרעיון הכללי של הפועל ושאינה נטויה לזמן וגוף.
בעברית החדשה נהוג להשתמש בעיקר בשם הפועל עם התחילית "ל־" למשל, "לכתוב", "לתת", "להתלבש".
בתקופות הלשון הקודמות אחרות היה נהוג להשתמש גם בצורת מקור בתפקיד הזה.
שם עצם – (ש"ע; noun, substantive) מילה המציינת חפץ, אדם או מושג.
יכולה להיות נושא, נשוא ומושא במשפט.
אפשר לתאר אותה באמצעות שם תואר, למשל "בית גדול", או באמצעות שם עצם אחר בצירוף סמיכות, למשל בצירוף "בית ספר" שם העצם "ספר" מתאר את שם העצם "בית".
בעברית אפשר להטות שמות עצם למספר דקדוקי (יחיד, רבים, זוגי), מין דקדוקי (זכר ונקבה) וסמיכות (נסמך ונפרד).
שם פרטי (ש"פ; personal noun, personal name, proper name, PN) – שם עצם שמפנה לאדם, בעל חיים או מקום מסוים.
למשל "אישה", "קיפוד" ו"עיר" הם שמות עצם ואילו "אחינועם", "קיפי" ו"חיפה" הם שמות פרטיים.
שם תואר (ש"ת; adjective) – מילה המציינת תכונה של חפץ או אדם.
המילים "חוקי", "עשיר", "קטן" הם שמות תואר.
אפשר להוסיף תיאור נוסף לשם התואר באמצעות תואר פועל, למשל בצירוף "יפה מאוד" המילה "יפה" היא שם תואר והמילה "מאוד" היא תואר פועל שמתאר אותה.
שם פרטי וכינוי הם סוגים מיוחדים של שמות עצם.
תואר – ראו שם תואר.
תואר הפועל (adverb) – מילה המתארת פועל או שם תואר.
למשל המילה "לאט" בצירוף "הולך לאט" או המילה "במיוחד" בצירוף "גדול במיוחד".
תחדיש (neologism) – מילה חדשה שנוצרת על ידי סופר, בלשן או אדם אחר לשם תיאור מושג חדש שלא היה קיים לפני כן או לשם החלפה של מילה שאולה שהייתה בשימוש לפני כן.
חלקם נקלטים בשפה וחלקם נשארים בלא שימוש.
למשל, אליעזר בן־יהודה יצר תחדישים רבים שחלק מהם נכנסו לשימוש כללי, בהם חייל, מגהץ וראינוע (במקום המילה השאולה "סינמטוגרף").
תחדישים רבים נוצרו גם על ידי חיים נחמן ביאליק, אברהם שלונסקי, האקדמיה ללשון העברית ואחרים.
תחילית (prefix) – תוספת קצרה בתחילת המילה לפני השורש.
למשל במילה "תקליט" השורש הוא ק־ל־ט והתחילת היא ת־.
תנועה (vowel) – צליל שבכתב עברי מסומן באמצעות ניקוד ובאמצעות אותיות אהו"י.
בעת הגייתו האוויר זורם בחופשיות דרך הפה, להבדיל מעיצור, שבעת הגייתו האוויר נעצר באופן מלא או חלקי, למשל ג, מ, ס.תנועות גדולות – סימני הניקוד הבאים: קמץ גדול, צירי, חיריק מלא, חולם (מלא וחסר), שורוק.
הם באים בדרך כלל בהברה פתוחה ובהברה סגורה מוטעמת, אם כי לכלל זה יש גם חריגים.
תנועות חטופות – ראו חטף.
תנועות קטנות – סימני הניקוד הבאים: פתח, סגול, חיריק, קמץ קטן, קובוץ.
הם באים בדרך כלל בתנועות סגורות לא מוטעמות, אבל יש לכלל זה חריגים רבים.
תקופות הלשון או רובדי הלשון – בתקופות השונות היו ללשון העברית מאפיינים שונים.
ארבע התקופות העיקריות הן: לשון המקרא, לשון חכמים, לשון ימי הביניים, ועברית חדשה, ולכל אחת מהן יש גם חלוקות־משנה לפי זמן ולפי סגנון.
תשלום דגש – שינוי של ניקוד לפני אות שאמורה להיות דגושה, אבל לא יכולה להיות דגושה, כי היא גרונית – א, ה, ח, ע, או ר.
מכאן שם התופעה: שינוי הניקוד "משלים", כביכול, את הדגש.
בתשלום הדגש חיריק משתנה לצירי, פתח משתנה לקמץ וקובוץ משתנה לחולם.
למשל, המילים סיפור (סִפּוּר) ותיאור (תֵּאוּר) שייכות שתיהן למשקל קיטול (קִטּוּל) – פ' הפועל בהן אמורה להיות מנוקדת בחיריק וע' הפועל''' בהן אמורה להיות דגושה.
בהתאם לזאת, במילה סִפּוּר האות ס מנוקדת בחיריק והאות פ דגושה, אבל במילה תֵּאוּר האות א היא גרונית ולא יכולה להיות דגושה ולכן האות תי"ו מנוקדת לא בחיריק אלא בצירי.
בשפות פורמליות דקדוק רגולרי הוא דקדוק המתאר שפה רגולרית.
ישנם שני סוגים של דקדוקים רגולריים: דקדוק ליניארי ימני ודקדוק ליניארי שמאלי.
דקדוק ליניארי ימני (או דקדוק רגולרי ימני) מוגדר על ידי הרביעייה בדומה לדקדוק חופשי-הקשר אך עם כללי יצירה מוגבלים יותר:
כך ש- הוא משתנה ו- הוא טרמינל.
באופן דומה ניתן להגדיר דקדוק ליניארי שמאלי, על ידי החלפת כלל הגזירה השני ל־.
לכל אוטומט סופי ניתן לבנות דקדוק ליניארי ימני שמקבל את אותה השפה שמקבל האוטומט, ולכל דקדוק ליניארי ימני ניתן לבנות אוטומט סופי שמקבל את אותה השפה – ולכן שני המודלים שקולים מבחינת כוח חישובי.
דקה רקורדס היא חברת תקליטים שנוסדה בשנת 1929. עד מלחמת העולם השנייה הייתה החברה בריטית-אמריקאית, ומן המלחמה ואילך פעלו דקה הבריטית ודקה האמריקאית בנפרד.
לאחר סדרת מיזוגים הפכה דקה לחלק מיוניברסל מיוזיק גרופ.
הענף הבריטי נודע בשל חדשנותו הטכנולוגית, בעוד הענף האמריקאי נודע בשל חדשנות ההפקה, כך למשל קידמה דקה האמריקאית הפקת אלבומי הופעה והקלטה אולפנית של מחזות זמר בהפקה מלאה.
המותג "דקה" משמש כיום את קטלוג המוזיקה הקלאסית ואת הקלטות מחזות הזמר וכן את חטיבת "דקה" ביוניברסל הכוללת את דויטשה גרמופון, פיליפס רקורדס, ורב רקורדס וקונקורד רקורדס .
החברה הוקמה על ידי אדוארד לואיס (Edward Lewis), סוחר בורסה לונדוני שרכש את חברת "דקה גרמופונים" שייצרה גרמופונים ואף את הגרמופון הנייד הראשון.
מתוך תפיסה שעל חברה המייצרת גרמופונים לייצר גם תקליטים ותוך ניצול המוניטין ורשת ההפצה של הגרמופונים, החל לואיס לשווק ב-1929 גם תקליטים, בתחילת את תקליטי חברת Duophone וזמן קצר לאחר מכן תקליטים שהופקו ושווקו תחת המותג "דקה".
על מנת לשרוד את השפל הגדול, שפגע במכירות גם בבריטניה ואת התחרות עם יריבתה הנצחית של דקה, EMI, הוריד לואיס את מחיר התקליט לצרכן למחצית מזה של תקליט EMI.
דקה אף השתלטה על החברה האמריקאיתBrunswick Records ובכך יסדה חברה בריטית-אמריקאית מאוחדת.
הקטלוג שלBrunswick Records כלל אמנים פופולריים כאל ג'ולסון ובינג קרוסבי והחברה מיצבה את עצמה בעיקר כחברת מוזיקה פופולרית.
החברה אף רכשה את חברת התקליטים המקורית של אדיסון.
באמצע שנות השלושים רכשה דקה את "פולידור רקורדס", חברת תקליטים שהתמחתה במוזיקה קלאסית והפכה לחברת הקלטות קלאסית חשובה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מכר לואיס את חלקו בדקה-ארצות הברית, שהפכה לחברה עצמאית.
צורכי הבידור הקל הניתן לצריכה מבלי לצאת מהבית שאפיינו את תקופת המלחמה סייעו רבות להצלחתה הכלכלית של "דקה".
המלחמה האיצה את פיתוח תחום האלקטרוניקה בבריטניה, וחידושים בתחום שולבו עד מהרה בתחום האלקטרוניקה הבידורית ובתחום ההקלטה.
ב-1944 הציגה "דקה" את שיטת (ffrr (full frequency range recording (הקלטה בתחום תדרים מלא) שאפשר העברת גוון-קול אמיתי יותר למאזין.
מיד עם תום המלחמה הקליטה החטיבה הקלאסית של דקה קונצרטים קלאסיים בערים באירופה.
דקה העניקה לוון זיילן (H.W.
van Zoelen) בעל חנות תקליטים באמסטרדם, רישיון הפצה לתקליטי דקה בהולנד ובמושבותיה.
ב-1931 הוקמה חברת ההפצה ההולנדית של דקה (Hollandsche Decca Distributie (HDD)), שהייתה לחברת תקליטים מפיקה עצמאית ולא רק מפיצה.
החברה ההולנדית הצליחה ונמכרה לחברת פיליפס.
ב-1950 נוצרה מהאיחוד חברת פיליפס רקורדס.
ב-1962 התאחדה פיליפס רקורדס עם דויטשה גרמופון.
ב-1972 נקראה החברה המאוחדת PolyGram.
ב-1979 רכשה PolyGram את "דקה" הבריטית.
ב-1934 פתחה החברה קו מוזיקת קאנטרי בהנהלת פול כהן מסינסינטי.
ב-1947 העביר כהן את אולפן החברה לנאשוויל, מעשה חלוצי בעקבותיו עברו אולפני הקלטות רבים של הסוגה לעיר.
בשנת 1973 הפכה החברה ל-MCA Nashville.
ב-1940 הוציאה החברה את תקליט השירים הראשון מתוך הסרט הקוסם מארץ עוץ, שלא היה פסקול הסרט אלא גרסאות כיסוי, בהשתתפות ג'ודי גרלנד, שהייתה היחידה ממשתתפי הסרט שהשתתפה גם באלבום.
ב-1942 הוציאה החברה את התקליטון "White Christmas" בביצועו של בינג קרוסבי, התקליטון רב המכר ביותר בכל הזמנים.
ב-1943 הפיקה החברה את התקליט "אוקלהומה!" לפי המחזמר מאת רוג'רס והמרשטיין, עם אותה להקה ואותה תזמורת כפי שהופיעה באותה עת בברודוויי, הצלחתו העצומה של התקליט הובילה להקלטות דומות של מחזות הזמר "קרוסל" ו"אנני אוקלי אשת לפידות".
ההקלטה הארוכה ביותר של מחזמר הייתה הקלטת "איש למנשה".
בשנת 1949 אימצה החברה האמריקאית את פורמט אריך-נגן במהירות 45 סיבובים לדקה.
ב-1954 הפיקה דקה האמריקאית את התקליטון "רוק סביב השעון" (Rock Around the Clock) של Bill Haley & His Comets, תקליטון הרוק אנד רול הלבן הראשון.
ב-1962 התמזגה דקה האמריקאית לתאגיד המוזיקה MCA, בשנת 1973 הופסק השימוש בשם "דקה" בארצות הברית ובקנדה.
דקה האמריקאית הוציאה לאור מספר תקליטי מלל ובהם תסכיתים או קריינות, כגון הסיפור "מזמור חג המולד" מאת צ'ארלס דיקנס, רשומות מועדון הפיקוויקים עם צ'ארלס לוטון כקריין, "מובי דיק" עם צ'ארלס לוטון בתפקיד אחאב, שיר ערש לחג המולד בהקראת גרגורי פק ועוד.
דקה הבריטית, כמו EMI יריבתה, נודעה בניצול טכנולוגיות אלקטרוניות שפותחו לצרכים צבאיים ואזרחיים במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה לצורך שיפור וחידוש האלקטרוניקה הבידורית.
בשנת 1949, עם אימוץ התקליט האריך-נגן העשוי ויניל אפשרה הדפסת הצליל הקרובה למקור את העברת ההקלטה המשובחת לתקליט, והצליל של דקה נשמע איכותי במיוחד.
עד מהרה הפך ה-ffrr לתקן דה פקטו בתעשייה.
דקה אימצה את תקן האריך נגן לפני EMI, דבר שהקנה לה יתרון תחרותי ממשי.
מהנדסי דקה המציאו ב-1954 את "עץ דקה" (Decca tree), אשכול מיקרופונים להקלטה סטריאופונית של תזמורות גדולות.
במאי אותה שנה הקליטה דקה קונצרטים של תזמורת שווייץ המערבית בניצוחו של ארנסט אנסרמה בז'נבה, בכך הייתה דקה החברה האירופאית הראשונה שהקליטה תזמורת בסטריאו, שלושה חודשים לאחר RCA Victor האמריקאית.
אמצעים טכניים לעריכה וערבול-אות (מיקס)
החברה המשיכה לפתח את הסאונד הן באמצעים טכניים והן באמצעות טכניקות של עריכה וערבול (מיקס) לשיפור והדגשת הסאונד ולרוב עשתה זאת באמצעים טכניים שפיתחה בעצמה.
כך למשל השתמשה דקה בהקלטה דיגיטלית כבר בשנות השבעים והייתה שותפה בפרויקט התקליטור למוזיקה רב-ערוצית (SACD).
ב-1947 הוקמה חברת התקליטים "לונדון רקורדס"( (London Recordings) לשיווק תקליטי דקה הבריטית בקרב הקהל האמריקני והקנדי, כיוון שדקה לא יכלה להשתמש במותג "דקה" שהיה שייך לחברת דקה אחרת שפעלה בארצות הברית באותה עת.
תקליטי החברה הוקלטו בצליל סטריאופוני.
לונדון רקורדס שיווקה בבריטניה חברות אמריקאיות עבורן רכשה זכויות הפצה, בראשן צ'ס רקורדס, אטלנטיק רקורדס וסאן רקורדס ואף מספר תקליטים של מוטאון.
בעת "הפלישה הבריטית" של מוזיקה בריטית לארצות הברית ייצגה לונדון רקורדס את הרולינג סטונז.
ב-1966 יצרה דקה הבריטית חברה-בת בשם Deram Records (מלשון "דרמטי"), בכוונה להקליט מוזיקת רוק בצליל גדול ודרמטי, כאשר שיטות ההקלטה המתקדמות אפשרו שימוש בכלי נגינה מגוונים.
החברה שרדה עד 1979. ב-1982 יצאו תקליטי בננה-רמה תחת המותג.
השגיאות הגדולות של דקה הבריטית ושקיעתה
ב-1960 דחתה החברה את השיר "Tell Laura I Love Her" שביצועו מפי ריקי ואלאנס, שהופק בחברת EMI, שהה שלושה שבועות במקום הראשון במצעד הפזמונים הבריטי.
כן דחתה החברה את להקת היארדבירדס ואת מנפרד מן.
אולם השגיאה הקשה ביותר של החברה הייתה ב-1 בינואר 1962, אז הוזמנו חברי להקת הביטלס למבחן באולפני דקה ונדחו בטענה ש"להקות גיטרה הן כבר לא באופנה".
הביטלס היו בסופו של דבר ללהקה של EMI והזכויות על הקלטותיהם עדיין מהוות בסיס כלכלי לפעילותה.
תיקון השגיאה שעשתה "דקה" עם הביטלס הגיע עם החתמת הרולינג סטונז.
החברה החתימה גם את הזמר טרי דן (Terry Dene), שהוגדר כ"אלביס פרסלי הבריטי".
החברה התקשתה למצוא מפיצים לאמניה בארצות הברית כאשר חברת אטלנטיק רקורדס הפסיקה חוזה הפצה עמה ב-1966 ו-תקליטי RCA, שהפיצו את תקליטי דקה בארצות הברית מאז 1957 הפסיקו את החוזה עמה ב-1971. ב-1970 עזבו הרולינג סטונז את דקה והלהקה הפופולרית החשובה האחרונה בקטלוג שלה נותרה המודי בלוז.
עם מותו של מייסד החברה בינואר 1980 הושלם תהליך רכישתה על ידי תאגיד PolyGram (השילוב של פיליפס רקורדס ודויטשה גרמופון).
אולפני דקה ממוקמים בוסט המפסטד, לונדון.
בהם הקליט דייוויד בואי את התקליטון הראשון שלו ואת אלבומו הראשון, בהם הוקלטו כל אלבומי המודי בלוז עד 1970 ובהם הוקלט המיני-אלבום "The Rolling Stones" ב-1963 על ידי הרולינג סטונז.
באולפני דקה התקיים גם המבחן הכושל של הביטלס ב-1962.
לפני מלחמת העולם השנייה לא היה לדקה רפרטואר קלאסי מרשים ואיכות הצליל שלה לא הספיקה לחוויה מוזיקלית טובה.
החברה הקליטה מיצירות פרדריק דיליוס והנרי פרסל הבריטים, כולל הפקה מלאה של האופרה דידו ואניאס (1936).
מיד לאחר המלחמה הצטרף לחברה המפיק ג'ון קלשו (John Culshaw), שהיה עד מהרה למנהל החטיבה הקלאסית.
מיד עם תום המלחמה הקליטה החטיבה קונצרטים קלאסיים בערי אירופה, פריז, אמסטרדם, ציריך, ז'נבה, ביירוית ווינה תוך שימוש חלוצי בשיטת ה-ffrr החדשה, שהייתה אמורה להקנות צליל חי ואמיתי יותר.
אחד מהקונצרטים המפורסמים שהוקלטו היה "השיר על הארץ" מאת גוסטב מאהלר, בניצוחו של ברונו ולטר בשנת 1951, עם קתלין פרייר, יוליוס פאצאק והתזמורת הפילהרמונית של וינה.
כן החתימה החברה את הזמרת קתלין פרייר ואת תזמורת שווייץ המערבית בניצוחו של ארנסט אנסרמה.
ההצלחה הגדולה שהושגה תוך ניצול האמצעים הטכניים הובילה להחתמתם בחברה של אמנים רבים.
אולם, עד הכנסת אריך-הנגן, לא הייתה חוויית ההאזנה מיטבית בשל בעיות טכניות של הדפסה.
ב-1958 יצא קלשו להקלטת האולפן הראשונה המלאה מאז ומעולם של מחזור האופרות "טבעת הניבלונגים" מאת ריכרד וגנר בניצוחו של גאורג שולטי עם התזמורת הפילהרמונית של וינה וזמרת הסופרן בירגיט נילסון כברונהילדה.
כן הקליט קלשו עם שולטי הקלטות אולפן של יצירות מאת ריכרד שטראוס, ורדי, מהלר ובלה בארטוק עם התזמורת הסימפונית של שיקגו והתזמורת הסימפונית של לונדון בכלל זה כל הסימפוניות של בטהובן, ברהמס, ברוקנר, אלגר, שומאן ומהלר.
משנות החמישים פעלו דקה הבריטית ודקה האמריקאית בנפרד, כאשר רוב ההפקות המקוריות נעשות על ידי דקה הבריטית (ומופצות באמריקה באמצעות "לונדון רקורדס") ודקה האמריקאית מפיצה הקלטות של דויטשה גרמופון ופרלופון (EMI).
ב-1956 הצטרף לדקה האמריקאית המפיק ישראל הורוביץ (Israel Horowitz), שפיתח את תחום ההקלטה הקלאסית בדקה האמריקאית עם התזמורת הסימפונית של סינסינטי בניצוחו של מקס רודולף.
כן החתים את נגן הגיטרה קלאסית אנדרס סגוביה.
דקה האמריקאית סיימה לפעול בתחום הקלאסי ב-1971.
תחת מותג דקה הקלאסי ממשיכות לצאת הקלטות חדשות וכן הקלטות ותיקות, תוך שיפור סאונד.
דקוטה מאיי ג'ונסון היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית, מוכרת בין היתר בתפקידה כאנסטסיה סטיל בסדרת סרטי "חמישים גוונים של אפור".
ג'ונסון נולדה באוסטין, טקסס שבארצות הברית, למשפחה נוצרית.
הוריה הם השחקנים מלאני גריפית' ודון ג'ונסון.
מצד אמה היא נכדתם של השחקנים טיפי הדרן ופיטר גריפית'.
היא גדלה והתחנכה בקליפורניה, ובמקביל ללימודיה בתיכון החלה לעסוק בדוגמנות וריקוד.
בשנת 2006 חתמה ג'ונסון על חוזה דוגמנות בסוכנות IMG Models.
בהמשך דגמנה גם עבור המותג "מנגו" הספרדי, והמותג "Wish" האוסטרלי.
את הופעת הבכורה שלה ערכה בשנת 1999 בסרט "טירוף באלבמה", בו הופיעה לצד אמה ואחותה ואשר בוים על ידי אביה החורג, אנטוניו בנדרס.
ג'ונסון לוהקה לתפקידי משנה במספר סרטים, בהם "הרשת החברתית" משנת 2010, ו"עד החתונה זה יעבור" ו"רחוב ג'אמפ 21" משנת 2012. באותה שנה הופיעה גם בתפקיד הראשי בסדרה הקומית "בן וקייט", אשר בוטלה לאחר עונה אחת.
בשנת 2014 גילמה בסרט הפעולה "הצורך במהירות" את דמותה של אניטה קולמן, האקסית של טובי מארשל, ארוסתו של דינו ברוסטר ואחותו של פיט.
ב-2015 גילמה את דמותה של לינדזי סיר, בת זוגו של הפושע ג'יימס "וייטי" בולג'ר בסרט הדרמה "חוקי הפשע".
ב-2016 הופיעה בתפקיד הראשי בסרט הקומי "המדריך לסינגלס".
בשנים 2015–2018 כיכבה בטרילוגיית סרטי הדרמה הנועזים "חמישים גוונים של אפור", עיבודים קולנועיים המבוססים על ספרי הדרמה האירוטיים: בשנת 2015 שיחקה לראשונה בתפקיד הראשי של אנסטסיה סטיל בסרט "חמישים גוונים של אפור".
סרט ההמשך "חמישים גוונים של אופל" בכיכובה יצא לאקרנים ב-2017, והסרט השלישי "חמישים גוונים של שחרור" יצא לאקרנים ב-2018.
בשנת 2019 שיחקה בסרט האימה הפסיכולוגי "פצעים", לצד ארמי האמר.
בפברואר 2024 גילמה את דמותה של מאדאם ווב בסרט "מאדאם ווב", שנחשב לחלק מיקום ספיידרמן של סוני.
ב-13 ביוני 2025 יצא לאקרנים הסרט "Materialists" בכיכובה, שמוקרן בישראל מאוגוסט 2025 בשם מאצ' מושלם.
בעברה הייתה בזוגיות עם המוזיקאי נואה גרש, עם השחקן ג'ורדן מסטרסון, ובזוגיות בת שנתיים עם סולן להקת האינדי-רוק "דראונרס", מת'יו היט, עד שנפרדו ב-2016.
החל מ-2017 היא בזוגיות עם סולן להקת קולדפליי, כריס מרטין.
בתחילת 2024 השניים התארסו ולמרות שמועות על פרידה שהוכחשו על ידי הזוג במאי 2025 הופיעו השניים בפסטיבל קאן יחד.
שנהסדרהתפקידהערות2012–2013בן וקייט (אנ')קייט פוקסתפקיד ראשי; 16 פרקים2013המשרדדקוטהפרק: "Finale"
דקוטרפטור (שם מדעי: Dakotaraptor steini) הוא סוג דינוזאור בעל אגן דמוי לטאה שפרוש שמו הוא "שודד מדקוטה".
שם המין, steini, הוא על שם הפלאונטולוג וולטר שטיין.
הוא חי בגיל המאסטריכט, כ-68 עד 66 מיליון שנה לפני זמננו, שלהי תור הקרטיקון, באמריקה הצפונית.
הדקוטרפטור היה אחד הגדולים שבדרומאוזאוריים.
יש המטילים ספק בקיומו וטוענים שהוא כימרה, אשר החוקרים טעו והרכיבו את השלד מעצמות של יצורים שונים שנמצאו סמוכים זה לזה.
הוא נתגלה בדקוטה הדרומית בתצורת הל קריק, ותואר וסווג ב-2015 על ידי צוות פלאונטולוגים בהם רוברט דה-פלמה, פיטר לרסון ורוברט בקר.
המאובנים שנמצאו כללו שלד חלקי ללא גולגולת, מספר חוליות גב וזנב, ידיים די שלמות כולל טפרים ומספר עצמות מהרגליים.
משרידי המאובנים ניתן להסיק שכמו שאר הרפטורים גם הוא היה מכוסה בנוצות.