tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1924 עברה הספרייה מסידור של הספרים לפי מקצועות כלליים, לסידור פרטני, ולצורך כך אימצה את שיטת דיואי, אולם עד מהרה התברר ששיטה זו איננה מפורטת דיה כשהדבר מגיע למדעי היהדות, ולכן יצר גרשם שלום, שהיה אחראי על מחלקת ספרי היהדות, מיון מיוחד בשם "סדר המקצועות במדעי היהדות" (שיטת שלום).
באותה שנה החל לצאת לאור הרבעון "קרית ספר", שבו הופיעו הספרים העבריים החדשים בספרייה, ומתוך רצון לעודד משלוח של ספרים לספרייה, פורסמו עליהם סקירות וביקורות גם בעיתונות היומית, ובנוסף פורסמו גם נתונים סטטיסטיים בעיתונות התקופה על כמויות הספרים ועל הקוראים.
ב-1925, שנת פתיחתה של האוניברסיטה העברית, נמסרו ניהול בית הספרים ואוצרותיו לאוניברסיטה העברית ושמו הוסב רשמית ל"בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי".
הספרייה המשיכה לקבל תרומות ואוספים מיוחדים, ביניהם אוסף האוטוגרפים והפורטרטים החשוב של אברהם שבדרון, ואף הוצגו תערוכות ממבחר הפריטים שהגיעו.
אחת התערוכות, בשנת ה'תרפ"ז (1927), כללה כתבי יד של חשובי הרבנים והאדמו"רים מן המאות האחרונות, ומשכה גם את בני היישוב הישן.
דבר זה הביא לחידוש חרם הרבנים משנת ה'תרל"ה על הכניסה לספריה, בידי בית הדין האשכנזי והרב יוסף חיים זוננפלד.
על מנת שתשרת את הסטודנטים, המורים והחוקרים באוניברסיטה, נבנה עבור הספרייה בנין חדש על הר הצופים.
ב-15 באפריל 1930 נחנך בניין בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (בית דוד וולפסון) בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים, בנוכחות הנציב העליון.
ערב המעבר לבנין החדש פורסם דוח המפרט את צמיחת האוסף מ-32 אלף כרכים ב-1921, ל-200 אלף ב-1929. בעקבות המעבר לשולי העיר התרחקה הספרייה מקהל הקוראים הלא אקדמי ברחבי העיר, אך הספרייה השתדלה לחזק את ספריית בית הכנסת ישורון ברחביה, ואף פתחה סניפים של ספריה רפואית ברחבי הארץ.
אוספי הספרייה המשיכו להתרחב אחרי המעבר להר, והגיעו ב-1945 לכ-450 אלף כרכים.
בתקופה זו התקבל בהשאלה (ואחר כך במתנה) אוסף דפוסי ערש (אינקונבולות) מאת שלמה זלמן שוקן, שכלל 64 מתוך כ-150 ספרים עבריים מראשית ימי הדפוס.
אלפי ספרים הגיעו בשנות ה-30 מספריות יהודים גרמנים שברחו לאחר עליית הנאצים ולא יכלו לקחת איתם את ספריהם, ולכן תרמו אותם לספרייה.
בספטמבר 1935 סיים שמואל הוגו ברגמן את תפקידו כמנהל בית הספרים, והחליף אותו גוטהולד וייל, שכיהן בתפקיד עד ל-1946. לאחר כשנה ללא מנהל קבוע, מונה קורט וורמן לתפקיד, והוא הוביל את הספרייה עד לאחר מלחמת ששת הימים.
בימי מלחמת העצמאות, עם ניתוק הדרך אל הר הצופים, נותקו גם קמפוס האוניברסיטה העברית והספרייה הלאומית שבו מהעיר ירושלים.
חלק מאוצר הספרייה אף הושחת עקב פגעי המלחמה.
עם חתימת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות עלו שיירות להר הצופים פעם בשבועיים.
השיירות נועדו לחילוף של כוחות משטרה ששמרו על ההר המכותר והמבודד שנשאר בריבונות ישראלית.
בחזרת השיירות לירושלים הן הביאו איתן בין היתר ספרים מאוצרות בית הספרים הלאומי שנשארו בהר הצופים, לפי הזמנת קוראים, אך בכמות מועטה בלבד.
רוב גדול של כחצי מיליון הספרים שהיו אז בספריה הוצאו מהר הצופים רק החל מ-1958.
במהלך המלחמה הועברו המחלקות השונות של האוניברסיטה העברית לבניינים שונים בירושלים, ואיתה גם פעילות הספרייה – תחילה בספריית אייטינגון בטלביה וספריית בית הכנסת ישורון ברחביה, ואחר כך בבניינים נוספים.
לאחר המלחמה נקבע משכנו העיקרי של בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי במתחם קולג' טרה סנטה.
עקב הניתוק מרוב הספרים, נוצר צורך דחוף בהקמת אוספי הספרייה מחדש.
המקור החשוב ביותר לשיקומה של הספרייה בשנים אלו היה מבצע אוצרות הגולה, במסגרתו הובאו לישראל מאות אלפי ספרים מעיזבונה של יהדות אירופה שנשמדה בשואה.
במסגרת הפעילות להצלת תרבות יהודי אירופה, הוקמה באוניברסיטה העברית הוועדה להצלת אוצרות הגולה שייצגה את ישראל מול מדינות וספריות, ושלחה נציגות לתאגיד "תקומה לתרבות ישראל" שקיבל את האחריות לטיפול בספרים ובספריות ששדדו הנאצים במלחמה ושנמצאו לאחר מכן.
במשך יותר משני עשורים חיפשו נציגי הספרייה, לעיתים בעזרת משרד הדתות, את שאריות הספריות היהודיות באירופה והביאו מאות אלפי ספרים ארצה.
הספרייה הלאומית שמרה את הספרים הנחוצים לה, ויתר הספרים הועברו לספריות ציבוריות, ספריות אקדמיות, ספריות של בתי ספר, ישיבות ובתי כנסת.
מקור עיקרי נוסף היו ספרים שנותרו נטושים או שבעליהם עזבו.
במסגרת זו נאספו במהלך המלחמה ולאחריה עשרות-אלפי ספרים – רובם מבתים ערביים נטושים, אך חלקם ממוסדות ציבוריים שננטשו (כמו המועצה הבריטית, המכון התאולוגי השוודי וספריות מנזרים).
כולם הפכו לחלק מאוספי הספרייה.
בנוסף נרכשו ספרים חדשים, התקבלו תרומות משמעותיות ונאספו כתבי יד יהודיים מעולים חדשים, ובפרט מקרב עולי תימן.
התקבלו גם ספרים מדעיים חדשים מאוניברסיטאות בגרמניה, כחלק מן הפיצויים על שוד נכסי היהודים.
ב-1953 תוקנה פקודת העיתונות, ונקבע כי יש חובה להעביר לבית הספרים שני עותקים מכל פרסום שמופק בישראל.
לפי תזכיר של מנהל הספרייה קורט וורמן, בסוף שנות ה-50 הגיעו לספריה יותר מ-50 אלף ספרים בכל שנה.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הוחל בהקמתו של קמפוס חדש לאוניברסיטה העברית בגבעת רם, ובשנת 1960 עברה הספרייה למשכנה החדש שם (בניין ליידי דייוויס) בסמוך אל בית הספר לספרנות, מידע וארכיונאות שהיה קיים שם בעבר.
במאי 1966 ביקר בירושלים קנצלר גרמניה, קונראד אדנאואר, ביקור טעון שלווה בהפגנות רבות.
מארחו של אדנאואר מטעם האוניברסיטה העברית, דוד עמירן, ביקש ממנהל הספרייה באותה עת, קורט דוד וורמן, לארח את הקנצלר בספרייה.
וורמן הסכים רק בתנאי שהאוניברסיטה תעמיד את כל כספי השילומים מגרמניה לרכישת כתבי יד יהודיים.
הכסף אפשר בין השאר מימון רכישת כתבי יד במכירות פומביות.
ב-6 במרץ 1969 התרחש פיגוע בקפיטריה של בניין בית הספרים האוניברסיטאי.
באירוע נפצעו כעשרים ותשע איש, רובם סטודנטים.
בראשית שנות השמונים, הוזמנה מהצייר מרדכי ארדון עבודת ויטראז' מיוחדת עבור בית הספרים, המבוססת על חזון ישעיהו "לא ישא גוי אל גוי חרב".
חלונות ארדון נחנכו ב-1 באפריל 1984.
בשנת 1988 נחשף כי עובד במעבדת שיקום הספרים העתיקים בספרייה, איטלקי שהתגייר בשם רפאל פודה, שעבד בה כמומחה לשיקום ספרים, גנב מאות דפים מספרים עתיקים ומכר אותם לאספנים וסוחרי עתיקות ברחבי העולם.
לאחר שלא נתפס במשך כמה שנים החל לגנוב גם ספרים שלמים.
בהמשך עלו חשדות נגדו אך הוא ברח לארצות הברית, שם הועמד למשפט לאחר שמכר ספר מזויף כספר עתיק מקורי.
קשיים כלכליים והמלצות הוועדות לשיפור ושינוי תפקודה של הספרייה הלאומית
לקראת סוף המאה ה-20 סבלה הספרייה מקשיים תקציביים משמעותיים, שנבעו, בין השאר, מהיותה תחת חסות האוניברסיטה וללא מעמד עצמאי.
קשיי מימון אלה, כפי שדיווח מבקר המדינה, גרמו לליקויים בתפקוד הספרייה בתחומי השגת, אחסון וקטלוג הספרים.
ב-1997 מונתה "ועדת בדיקה בין-לאומית לבחינת מצב בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי", ובעקבותיה ב-2002 ועדה בראשות פרופ' יצחק זמיר ("הוועדה לשינוי מעמד הספרייה הלאומית") שהגישה את מסקנותיה ב-2004.
הוועדה הצביעה על כך שבניין ליידי דייוויס שבה שוכנת הספרייה הוא לא מקום שיכול לאחסן את כלל הספרים של הספרייה.
בנוסף לכך אחסון הספרים במקומות אחרים ברחבי הקמפוס עלול לסכן את אוספי הספרייה.
הוועדה קבעה שיש לתכנן מחדש את הספרייה באופן שיאפשר לה לתפקד כספרייה מתקדמת במאה העשרים ואחת.
בנוסף, קבעה הוועדה שהספרייה צריכה להפוך לנגישה יותר לציבור הרחב, גם בישראל וגם מחוץ אליה.
הוועדה המליצה להנגיש ככל הניתן את אוספי הספרייה באינטרנט, באופן שיאפשר לציבורים רחבים להחשף אל אוספי הספרייה.
נגישות כזו אמורה לעזור בשילובם של אוספי הספרייה בתוכניות לימודים ובפעילות של מוסדות חינוך ותרבות אחרים.
הוועדה חשבה שבאופן הזה הספרייה הלאומית תוכל להעשיר חיי הרוח בישראל.
הוועדה המליצה שהספרייה הלאומית תפעל במקביל בשלושה מישורים: כספרייה קלאסית, כספרייה מודרנית, וכמרכז תרבותי.
כספרייה קלאסית, הספרייה הלאומית אמורה להמשיך ולשמר את האוספים שנמצאים ברשותה, ולהעשיר אותם באמצעות רכישות חדשות.
כספריה מודרנית, הספרייה הלאומית צריכה לעשות שימוש בטכנולוגיות החדישות ביותר, ולהעביר את האוספים שברשותה תהליכי דיגיטציה.
כמוסד תרבותי הוצע על ידי הוועדה שהספרייה הלאומית תקים בתחומה מוזיאון לתולדות הספר בכלל, ותולדות הספר של והעם היהודי בפרט.
הוצע שהספרייה תארגן אירועי תרבות ותערוכות, ושאוספיה ישולבו בתוכנית הלימודים.
הוועדה הציעה שהספרייה הלאומית תהפוך לאתר תיירות, שיאפשר ביקורים במוזיאון הספר, והשתתפות באירועי התרבות שתארגן הספרייה.
הוועדה הציעה שיוקם מרכז מידע למבקרים, חנות מזכרות וקפטריה.
הוועדה המליצה להפוך את הספרייה לחברה לתועלת הציבור בבעלות של המדינה (50%), האוניברסיטה העברית (25%) וגופים נוספים, להקצות לה תקציב ייחודי ולתכנן מבנה חדש המתאים לצרכים הנוכחיים של הספרייה.
בחלק מהוועדות כיהן דוד בלומברג, שלימים התמנה ליו"ר דירקטוריון הספרייה.
לשם יישום ההמלצות, הועלה "חוק הספרייה הלאומית" להצבעה בכנסת.
ב-26 בנובמבר 2007 אישרה הכנסת פה אחד את 'חוק הספרייה הלאומית'.
לפי החוק, הספרייה תוגדר כחברה לתועלת הציבור בבעלות המדינה (50%), האוניברסיטה העברית (25%) וגופים נוספים שייקבעו.
לחברה תמונה מועצה בת 14 חברים בראשות נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ודירקטוריון בן 11–15 חברים.
החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2008, והמעבר למעמד חברה לתועלת הציבור נקבע לחצי שנה לאחר כניסת החוק לתוקף.
ב-23 ביולי בשנת 2008 כינס נשיא האוניברסיטה העברית, פרופ' מנחם מגידור, במעמדו כיו"ר האספה הכללית של הספרייה הלאומית, את דירקטוריון הספרייה הלאומית והכריז רשמית על הפעלת הספרייה הלאומית כחברה לתועלת הציבור.
בתקופת המעבר נוהלה הספרייה כחברה בת בבעלות מלאה של האוניברסיטה העברית.
בשנים 2007–2009 נמתחה ביקורת חריפה על התנהלות המוסד, בפרט בתחום שימור אוצרות הידע, המורשת והתרבות.
בעקבות תביעה משפטית שהוגשה נגד הספרייה על ידי תורם אוסף בגין כשלים ומחדלים שהתגלו לו, הותר לראשונה למומחה חיצוני לבדוק בפועל את מצב שימורו של האוסף ולדווח לבית המשפט על ממצאיו.
המומחה קבע כי "סטנדרט השמירה והטיפול באוסף הוא בינוני עד נמוך ומתחייב מכאן שיש לתקן את הטעון תיקון ושיפור הליקויים כמתחייב מארכיון הפועל בסטנדרט מקצועי".
לאחר כשנה בה פעלה הספרייה על פי מתווה בית המשפט בפיקוח המומחה, ציין המומחה כי "...רבה המלאכה בצדה של הנתבעת להשלים ולהעלות את רמת השימור אך נעשתה עבודה טובה ומקצועית וזו מעמידה את הספרייה הלאומית בנתיב חדש שיצעיד אותה בבטחה אל עתיד טוב יותר".
בית המשפט ציין כי "...פתרון הסכסוך בתיק זה תרם לשיפור כללי של רמת השרות הניתן בבית הספרים ואיכות תהליכי העבודה במקום, לצד מענה לשימור האוסף".
בעקבות המשפט הושקעו מאמצים רבים בשיפור ארגון, אחזקה ושימור האוספים.
במהלך שנת 2010 חיברו ופרסמו אנשי הספרייה בשיתוף עם אנשי "יד הנדיב" תוכנית אב אסטרטגית כבסיס להפעלת הספרייה בעתיד, ולהקמת משכן חדש שייבנה באמצעות תרומה של "יד הנדיב", בעלות של כחצי מיליארד ש"ח.
בתקופה זו בוצעו שינויים רבים בספרייה, בהם גיוס כוח אדם נוסף.
ב-21 בפברואר 2010 החליטה ממשלת ישראל לתמוך ולקדם את "מיזם התחדשות הספרייה הלאומית של ישראל".
הוקצה מגרש לבניין הספרייה החדש בקריית הלאום (קריית הממשלה), וניתנה הנחיה לקדם קבלת היתרי בנייה על פי תוכנית בניין עיר נקודתית.
לספרייה הלאומית הוענקו ב"חוק הספרייה הלאומית" מספר זכויות שימור הגוברות על כללי זכויות היוצרים הרגילים של המחברים:
עשיית שני עותקים של יצירה, שחוק הספרים חל עליה, ועותקיה לא נמסרו לספרייה הלאומית מכל סיבה שהיא.
החלפת עותק של יצירה, שהיה בידי הספרייה הלאומית לאחר שנמסר לפי חוק הספרים, ואבד, הושמד, או נעשה בלתי ראוי לשימוש.
העתקה לצורכי שימור, בכל דרך שהיא, של יצירה שעותק ממנה נמצא בידי הספרייה הלאומית או שלספרייה יש גישה אליה.
העתקה לצורכי שימור של אתרי אינטרנט או של יצירות המצויות בהם.
ב-1 בינואר 2011 הסתיים שלב המעבר, והבעלות על הספרייה עברה לידי המדינה (50% מהמניות) והאוניברסיטה העברית (25%).
שאר המניות לא הוקצו בשלב הראשון.
באותו חודש הוקמה "החברה לבניין הספרייה הלאומית בע"מ (חל"צ)" שמטרתה "להקים בעבור חברת הספרייה הלאומית בע"מ (חל"צ), בניין או בניינים חדשים כפי שיוסכם עימה על מערכותיהם וציודם, שיאפשרו לה להגשים את מטרותיה ולמלא את תפקידיה, ולמסרם לחברת הספרייה".
עם סיום שלב המעבר, החל תהליך ההתחדשות של הספרייה במטרה להפכה למרכז תרבות וחינוך לאומי ותרבותי.
ב-27 במרץ 2011 נחתמה בירושלים "אמנת הספרייה הלאומית" על ידי נשיא המדינה שמעון פרס, ראש הממשלה בנימין נתניהו, יו"ר הדירקטוריון דוד בלומברג ונכבדים אחרים.
האמנה, שנכתבה בידי פרופ' אביעד הכהן וד"ר ורדית טוקטלי, מתארת את תפקידי הספרייה, חזונה ומטרותיה, ואת תהליך ההתחדשות שלה.
בדצמבר 2011 הוכרז על תחרות אדריכלית לתכנון הבניין החדש של הספרייה.
המשכן החדש היה צפוי להיחנך ב-26 ביולי 2016,אך השלמתו נדחתה לשנת 2019, ונדחתה שוב לסוף 2022, והבניין נחנך באוקטובר 2023.
בשנת 2020, על רקע מגפת הקורונה בישראל, נקלעה הספרייה הלאומית לקשיים בהיעדר תקציב המדינה, וכתוצאה מכך נאלצה הספרייה להודיע על השבתת פעילותה באופן זמני, ובמשך חודש אוגוסט 2020 יצאו כ־300 עובדי הספרייה לחל"ת, שלאחריה חזרו לעבודה סדירה.
בדצמבר 2021 מונה עורך הדין שי ניצן, ששימש עד שנתיים לפני כן כפרקליט המדינה, לתפקיד "רקטור הספרייה הלאומית", תפקיד שלא היה קיים לפני מינויו.
על מינוי זה נמתחה ביקורת ציבורית.
בפברואר 2024 בוטל תפקיד "רקטור הספרייה" ושונה לתפקיד "מנהל אשכול תוכן", הכולל פחות סמכויות, זאת בעקבות המלצת חברת ייעוץ ארגוני חיצונית ובין-לאומית.
באפריל 2022 אותה השנה התמנה סלי מרידור ליו"ר הדירקטוריון.
הספרייה הלאומית כוללת חמישה אוספים מרכזיים: אוסף יהדות, אוסף ישראל, אוסף אסלאם ומזרח התיכון, אוסף מדעי הרוח הכלליים, ואוסף המוזיקה.
ימיו של אוסף היהדות כימיה של הספרייה, כאשר כבר מראשיתה, מטרה עיקרית של הספרייה הייתה "ליצור בית ספרים לאומי שיכלול כל מה שנוצר בשדה הספרות על ידי יהודים בכל הלשונות, וגם את הספרות על אודות היהודים אף אם נכתבה על ידי לא יהודים".
האוסף מכיל פרסומים במדעי היהדות, תולדות עם ישראל וספרות יפה בשפות יהודיות.
אולם הקריאה למדעי היהדות, המשותף גם לאוסף ישראל, מכיל כ-32,000 ספרים, כתבי עת ומיקרופילמים.
כ-35,000 ספרים נוספים נגישים בספריית גרשם שלום, המבוססת על ספרייתו הפרטית, שנתרמה לספרייה, ומהווה את ספריית הקבלה החשובה בעולם.
חלק חשוב באוסף הוא מחלקת הספרים הנדירים, הכוללת את מרבית דפוסי הערש העבריים הידועים, כתבי יד יחידאיים, אוסף דברי דפוס שהודפסו באות עברית בשפות שונות (ערבית, יידיש, לאדינו, פרסית, טטרית ועוד) וכן ספרים המכילים הערות בכתב ידם של אישים חשובים, בעלי הספרים בעבר.
האוסף כולל גם כתבי עת יהודיים בשפות שונות, החל מהמאה ה-19, ובהם עיתונים וכתבי עת מדעיים ופופולריים.
לחלקים מהאוסף מבוצעת דיגיטציה, והוא זמין באתר עיתונות יהודית היסטורית.
אוסף ישראל בספריה הלאומית נחשב כאוסף הלאומי של מדינת ישראל.
הוא מנסה להקיף את כלל הידע שקיים על מדינת ישראל, תולדותיה ותרבותה.
האוסף מנסה להיבנות באופן שבו ניתן יהיה לראות בו את "זיכרון הלאומי" של מדינת ישראל וארץ ישראל.
הפריטים השמורים בו מתעדים את התפתחותו של היישוב העברי ומדינת ישראל מן מאה התשע עשרה עד לימינו.
הנושאים המרכזיים באוסף הם היסטוריה של ארץ ישראל ומדינת ישראל, ציונות, תרבות ישראלית, ופוליטיקה, חברה וכלכלה בישראל.
האוסף כולל חומרים שמייצגים מגזרים שונים בחברה הישראלית.
באוסף נמצאים כמעט כל היצירות הכתובות שנכתבו בישראל החל מן המאה התשע עשרה.
האוסף כולל צילומים, עיתונים, כתבי עת, מפות, סרטים ויזואליים, וכרזות.
אוסף האסלאם והמזרח התיכון בספרייה הלאומית הוא אחד מאוספי הליבה של הספרייה הלאומית מאז ראשית המאה ה-20.
האוסף מכיל מקורות מידע ראשוניים ומשניים העוסקים בנושא דת האסלאם מראשיתה ועד ימינו, היסטוריה וחקר תרבויות האסלאם (באזורים גאוגרפיים שבהם המוסלמים מהווים רוב או מיעוט משמעותי).וספרות ושפות אסלאמיות.
השפות נכללות באוסף זה הם ערבית, פרסית, טורקית ואורדו.
האוסף מכיל אלפי ספרים, מגוון רחב של עיתונים מראשית המאה ה-20 וכ-200 כתבי עת ועיתונים בשפה הערבית, הפרסית והטורקית שיוצאים כיום לאור.
בנוסף, קיים אוסף עשיר של כ-2,200 כתבי יד בערבית ובפרסית.
רוב כתבי היד באוסף שייכים לאוסף יהודה, שתרם לספרייה הלאומית אברהם שלום יהודה.
אוסף מדעי הרוח הכלליים נכלל באוספי הליבה של הספרייה הלאומית.
הוא אוצר בחובו מגוון מבוסס וחשוב של מקורות ראשוניים ושל ספרות משנית מרכזית במדעי הרוח.
תחומי ההתמחות העיקריים של האוסף הם היסטוריה, לימודים קלאסיים, פילוסופיה, תולדות הנצרות, ותולדות הספר, וכן את אוסף אדלשטיין, אוסף ייחודי לתולדות המדע, הרפואה והטכנולוגיה.
בנוסף משמש האוסף כספריית ההפקדה של פרסומי האו"ם והאיחוד האירופי.
בין כתבי היד השמורים בספרייה הלאומית, נמצאים גם רבים מכתביו של סר אייזק ניוטון.
בניגוד למה שניתן היה לצפות, כתבים אלו אינם עוסקים במדעי הטבע אלא דווקא בתחומים שונים למדי, ובהם מחקרים העוסקים בפרשנות כתבי הקודש, בתאולוגיה, בתולדות התרבויות העתיקות, במבנה המשכן והמקדש, בחישובי קיצין, בתעודות היסטוריות ואף באלכימיה.
כתבי ניוטון היו חלק מאוסף יהודה.
פרופ' יהודה רכש את הכתבים הללו במכירה פומבית שהתקיימה בסות'ביס שבלונדון בשנת 1936. חלק האחר של הכתבים, העוסקים ברובם באלכימיה, נרכש על ידי הכלכלן הידוע ג'ון מיינרד קיינס והם שמורים בקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
באוספי המחלקה נכללים ארכיונים אישיים של מלחינים בולטים, וכן ארכיונים של מוסדות מוזיקה בישראל.
בין המלחינים שארכיוניהם שמורים במחלקה: סשה ארגוב, פאול בן-חיים, משה וילנסקי, דובי זלצר, מרדכי זעירא, מרק לברי, יאיר רוזנבלום, נעמי שמר ונעם שריף.
החומר המצוי בארכיונים כולל – מלבד מוזיקה כתובה ומוקלטת, גם פריטים נוספים רבים הקשורים לתהליך הכתיבה והביצוע.
בתחום הזמר העברי שבארכיון הצליל בולטות ההקלטות שנעשו בידי "קול ישראל" החל מימיו הראשונים.
בארכיון המחלקה מצויים כ-10,000 תקליטים של שירים עבריים בהקלטות לקראת שידור – בעיקר משנות ה-50 של המאה ה-20 – שנמסרו לספרייה הלאומית בשנות ה-70. עוד כ-10,000 סרטי הקלטה של שירים עבריים שהוקלטו ב"קול ישראל" בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 נמסרו למחלקה למוזיקה, הם שמורים וזמינים להאזנה בספרייה ובאתר הספרייה.
מרבית הקלטות ורשימות החוקרים המצויות במחלקה מתמקדות במוזיקה ישראלית, אבל גם במוזיקה של קבוצות אתניות נוספות.
בתחילת המאה העשרים ואחת החלה מחלקת המוזיקה בעזרת קרן לגסי הריטג' בתהליך של דיגיטציה לאוספיה.
הדיגיטציה נועדה לאפשר שימור לטווח ארוך של אוספי המחלקה ואת הנגשתם לציבור.
השימור באמצעות הדיגיטציה נעשה באמצעים טכנולוגיים מתקדמים המאפשרים גישה מרחוק אל החומרים דרך אתר הספרייה הלאומית.
בבניין הספרייה הלאומית מחלקה לכתבי יד וארכיונים וכן המכון לתצלומי כתבי יד עבריים שבו נאספו צילומים של כתבי יד עבריים מכל העולם.
המכון הוקם בראשית ימי מדינת ישראל ביוזמתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון והפרופסורים גרשם שלום ושמחה אסף.
המכון שלח שליח (פרופ' נחמיה אלוני) אשר עבר בספריות ברחבי העולם וצילם את אוספי כתבי היד העבריים שלהם.
במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית שמורים יותר מאלף ארכיונים אישיים.
רובם הגדול של אישים יהודיים שפעלו בתחומים שונים.
בין היתר שמורים בספריה ארכיונים של סופרים ומשוררים, אנשי רוח, רבנים, מנהיגים ציוניים ומדענים.
בנוסף לכך מטפלת המחלקה בארכיונים מוסדיים, ובארכיונים של קהילות יהודיות.
בין הארכיונים האישיים הנמצאים בספרייה ניתן למנות את אלה של אייזק ניוטון, חיים גורי, חנה סנש, לאה גולדברג, מרטין בובר, ש"י עגנון, ישעיהו ונחמה ליבוביץ, גרשם שלום, נעמי שמר חיים באר, דויד גרוסמן, דבורה עומר, יזהר סמילנסקי, אברהם ב.
יהושע, אורי צבי גרינברג, משפחת ששון ורבים נוספים.
במחלקה למוזיקה של הספרייה הלאומית נמצאת הפוֹנוֹתֵיקָה הלאומית – ארכיון צליל, "הזיכרון המוזיקלי" של העם היהודי והקהילות הלא-יהודיות בישראל.
אוסף המפות ע"ש ערן לאור כולל מפות עתיקות ומודרניות, עם דגש על ארץ ישראל.
החלק המרכזי באוסף כולל כאלף חמש מאות מפות של ארץ ישראל וירושלים.
אוסף אדלשטיין להיסטוריה של המדעים מבוסס על תרומתו של סידני אדלשטיין.
לאחר מותו של ג'ון יודקין האוסף שלו בתחום התזונה נתרם לספרייה והתווסף לאולם קריאה של אוסף אדלשטיין.
באוסף כולל גם את אוסף הארי פרידנוואלד, שמכיל כתבים רבים שקשורים למקצוע הרפואה.
האוסף מכיל גם פריטים רבים שקשורים לאישים יהודיים שתרמו למקצוע הרפואה.
בנוסף, מכיל אוסף אדלשטיין את אוסף ג'רלד הולטון, שמכיל חומרים רבים ומקיפים בתחום הפיזיקה.
ספריית גרשם שלום לקבלה וחסידות מבוסס על אוסף הספרים הפרטי של חוקר הקבלה פרופסור גרשם שלום.
האוסף מכיל כ-35,000 פריטים מתחום הקבלה, ומורכב משלושה חלקים: בגרעין האוסף עומדת ספרייתו של פרופסור גרשם שלום, המכילה את מרבית הספרים, המאמרים ותצלומי כתבי היד שהיו ברשותו.
חלק קטן יותר כולל בתוכו ספרים נדירים שהיו בבעלותם של פרופסור רבקה ש"ץ אופנהיימר ופרופסור ישעיהו תשבי.
החלק השלישי של האוסף הוא חלק שמתעדכן באופן רציף.
הוא מאגד בתוכו ספרות קבלית מקורית וספרות מחקרית בנושא קבלה וחסידות.
מדובר במחקרים ובספרים שמתפרסמים באופן רציף.
פרסומים אלו נקנים על ידי הספרייה הלאומית, באמצעות ספריית גרשם שלום.
בינואר 2017 רכשה הספרייה הלאומית את האוסף הפרטי של ספריית קרן ולמדונה, האוסף העשיר ביותר של ספרים וכתבי יד עבריים.
האוסף נרכש במכירה פרטית בבית המכירות סותבי'ס בניו יורק, תמורת סכום שהוערך ב-40 מיליון דולר, בתרומת הנדבנים דוד וימימה יסלזון.
שירותים בתחום הספרנות והיעץ שניתנים על ידי הספרייה הלאומית
הספרייה הלאומית מנהלת גם מספר מאגרים לאומיים בתחומי הספר והספרנות:
הספרייה מנהלת את הקטלוג המאוחד הישראלי (ULI), הכולל נתוני מצאי מעודכנים של ספרים וכתבי עת מספריות אקדמיות וספריות רבות נוספות בישראל, כאשר המאגר כולל למעלה מ-6 מיליון רשומות.
בעבר היה גם צוות מיוחד של הספרייה שערך וניהל את הקטלוג המאוחד לכתבי עת בישראל (ULS), אך עם השינויים והשיפורים הטכנולוגיים שולב מאגר זה בתוך הקטלוג המאוחד הישראלי.
הספרייה מפתחת את מאגר הזהויות הלאומי.
זהו תזאורוס הכולל שמות סופרים, מקומות ונושאים, המאגר הוא רב לשוני (עברית, אנגלית, ערבית ורוסית) וכולל את הערכים הראשיים בשפות שונות וכן צורות כתיב שונות.
המאגר נמצא בשימוש של מרבית הספריות האוניברסיטאיות בישראל, ומבוסס בחלק האנגלי על המאגר האמריקאי המתוחזק על ידי ספריית הקונגרס (LCNA ו-LCSH).
הספרייה הלאומית הפיקה את הביבליוגרפיה הלאומית – קרית ספר עד שנת 2003, וכן היא משמרת את מפעל הביבליוגרפיה העברית.
מפעל הבביליוגרפיה העברית פרויקט שקטלג את כל הספרים המודפסים באות עברית שיצאו בישראל ומחוצה לה עד 1960.
רשימת מאמרים במדעי היהדות (רמב"י) היא אינדקס מאמרים ממוין ומקוטלג (או ביבליוגרפיה) של אלפי מאמרים אקדמיים ואחרים בקשת רחבה של תחומים במדעי היהדות, חקר ארץ ישראל ומדינת ישראל.
רמב"י היא המאגר הגדול והמקיף מסוגו בעולם.
המידע הכלול ברמב"י נאסף מתוך מאות ואלפי כתבי עת מדעיים, כתבי עת ספרותיים או מתעדים, מאספים וקובצי מאמרים חד-פעמיים לנושא מוגדר, בעברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית ושפות נוספות ובלשונות היהודים: יידיש, ערבית, ולאדינו.
מערכת רמב"י משתייכת מבחינה ארגונית לספריה הלאומית, ומשרדיה נמצאים בתוך בניין הספרייה.
השירות הגנאלוגי בספרייה הלאומית: הספרייה הלאומית מציעה שירות המסייע בחיפוש שורשי המשפחה.
השרות ניתן לכל המעוניין לחקור את שורשי משפחתו, ולגלות מידע על אבותיו.
השירות מתמקד באיתור שורשי המשפחה בקהילות יהודיות בעולם.
מטרת השירות היא לעזור לפונה לפתוח פתח למחקר ולחשוף את המחפש למקורות מידע הקיימים בספרייה הלאומית ובארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי.
בנוסף, ספרני היעץ והמומחים בשירות מפנים את הפונים גם אל מקורות נוספים כמו אתרי אינטרנט, או ארכיונים חיצוניים לארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי.
השירות הגנאלוגי בספריה הלאומית החל בשנת 2013. השירות נוסד כיוזמה של המכון הבין-לאומי לגנאלוגיה יהודית ומרכז פאול יעקבי בירושלים.
שותפים נוספים לשרות הם העמותה למחקר גנאלוגי בישראל והעמותה הישראלית לחקר שורשי המשפחה-עיל"ם.
בשנים הראשונות לשירות, הוא ניתן פעמיים בשבוע בספריה עצמה, באמצעות הזמנת תור.
מתחילת מגפת הקורונה, השרות ניתן בזום או באמצעות דואר אלקטרוני.
בסופו של השירות, הפונה מקבל סיכום של מקורות להמשך מחקר עצמי.
המעוניין בשרות ממלא טופס פניה עם פרטי האדם אותו הוא מעוניין לחקור.
הספרייה הלאומית כוללת אולמות קריאה ואוספים שונים הפתוחים ברובם הגדול לציבור הרחב בהנפקת כרטיס קורא/מחקר דיגיטלי ללא תשלום, זאת בדומה למרבית הספריות הלאומיות בעולם, אשר אינן מאפשרות גישה חופשית לאוספיהן.
אולמות הקריאה העיקריים הם: אולם קריאה כללי (הכולל גם את אוסף אסלאם), אולם קריאה יהדות (הכולל גם את אוסף ישראל ואוסף שלום לקבלה וחסידות) ואולם קריאה מיוחדים לעיון בספרים נדירים, חומר ארכיוני ותצלומי כתבי יד.
בעבר, בבניין הספרייה בגבעת רם, היה גם אולם קריאה לאוסף אדלשטיין, המוקדש להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים, ואולם לאוסף המפות על שם ערן לאור.
רוב ספרי הספרייה אינם נגישים ישירות מהמדפים, ואדם המעוניין בספר מזמין אותו ישירות באמצעות הקטלוג המקוון של הספרייה (עד 2011 בוצעה הזמנת הספרים באמצעות מילוי טופס נייר בהגעה לבניין הספרייה או בהכתבתו לספרן באמצעות הטלפון), והוא מובא מהמחסן לאולם הקריאה תוך פרק זמן של כשעה.
שיטה זו קרויה שיטת "מדף סגור".
באולמות הקריאה עצמם ישנו אוסף מצומצם הניתן לגישה ישירה (שיטת "מדף פתוח").
באולמות הקריאה ניתן גם לקרוא עיתונים ישנים, שצולמו על מיקרופילם, בעמדות קריאה ייעודיות.
העיתונות היומית מהשנים האחרונות נגישה ברובה דרך אתר הספרייה.
בין היתר, קיים בספרייה הלאומית "חדר צילום וסריקה" בו יכולים הקוראים לקחת את ספרי הספרייה ולסרוק/לצלם אותם בכפוף לזכויות היוצרים בפריט.
את חדר הצילום מנהל ממרץ 2024 אלישמע אטיאס.
מפעל הדיגיטציה והנגשת האוספים לגישה מרחוק
בשנת 2000 החלו אנשי הספרייה הלאומית ב"מפעל הדיגיטציה על שם משפחת שאפל".
מטרתו של מפעל הדיגיטציה הייתה ליצור ספרייה דיגיטלית ולהעלות לאינטרנט בתור קבצים סרוקים ספרים מסוימים שזכויות היוצרים שלהם פגו.
במסגרת זו נסרקו בין השאר אוסף כתובות, מפות עתיקות של ירושלים וארץ ישראל, כתבי יד של חיבורי רש"י והרמב"ם, ואוסף הפשקווילים של יואל קרויס.
הועלה לרשת אוסף התצלומים של זאב אלכסנדרוביץ, שצולם בשנות השלושים של המאה העשרים.
כן נוסד מפעל עיתונות יהודית היסטורית, בשיתוף עם אוניברסיטת תל אביב, בו נסרקו והועלו לרשת עיתונים יהודיים רבים ובהם "הצבי", "חבצלת", "הלבנון", "המגיד", "המליץ" ו"הצפירה", "היינט", "דער מאמענט", "פארווערטס" ועוד.
פרופסור אלחנן אדלר הוא אחד היוזמים של מפעל הדיגיטציה ומי שניווט את פעולתו מראשיתו במשך שנים רבות.
במסגרת מפעל הדיגיטציה הועלו לרשת מבחר הקלטות מארכיון הצליל הלאומי, וכן פריטים מארכיונו של המלחין משה וילנסקי.
ב-2019 קיימה הספרייה מיזם משותף עם גוגל ספרים, ובמסגרתו סרקה גוגל כ-70,000 ספרים מספרי הספרייה הלאומית שזכויות היוצרים עליהם פגו.
הספרייה מאפשרת לכל אדם בתחומי מדינת ישראל לקבל גישה בחינם ל-52 כתבי העת הישראליים במאגר המידע JSTOR.
הספרייה מפעילה כמה פרויקטים ואתרים שמטרתם היא הנגשה של חומרי הספרייה ומתן גישה אליהם מרחוק.
ישנם פרויקטים נוספים שהספרייה הלאומית מעניקה להם סיוע מבחינה מקצועית וטכנולוגית במטרה להנגיש ולשמר מורשת תרבותית, שאיננה נכללת באוספי הספרייה.
אוסף הצילומים הלאומי על שם משפחת פריצקר האוסף הלאומי לתצלומים על שם משפחת פריצקר כולל מגוון נרחב של צילומים מההיסטוריה של ארץ ישראל מסוף המאה ה-19 ועד לימינו.
האוסף מורכב משבעה ארכיונים פרטיים של צלמים שונים:
הצלמניה – צילומים של רודי ויסנשטין הצילומים הם משנת 1936 עד לשנת 1980
אוסף אברהם שבדרון – אוסף אוטוגרפים ופורטרטים
אוסף אלבומי תצלומי ארץ ישראל מארכיון יעקב ורמן
ארכיון דנצ'ו ארנון – כולל תצלומים שצולמו בשנים 1980–2021
אוסף מיתר – מורכב משלושה אוספי תצלומים שמכילים יחד למעלה מ-100,000 תצלומים.
האוספים הם של בנו רותנברג, משה לוין ובוריס כרמי.
רובו הגדול של אוסף התצלומים נגיש לצפייה נגיש לצפייה מרחוק.
עיתונות יהודית היסטורית האתר "עיתונות יהודית היסטורית" הוא מאגר מקוון של עיתונים וכתבי עת היסטוריים מהעולם היהודי.
המאגר, שהוקם ומופעל על ידי הספרייה הלאומית ואוניברסיטת תל אביב, מאפשר באמצעות דיגיטציה גישה מקוונת ונוחה לעיתונות העברית מימיה הראשונים, מסוף המאה ה-18 ועד שנות ה-90 של המאה ה-20, ולצדה עיתונות יהודית בשפות שונות, בהן: יידיש, ערבית יהודית, אנגלית, צרפתית, הונגרית, פולנית, ספרדית, פורטוגזית, רוסית, גרמנית, רומנית, שוודית וערבית.
בשנת 2005 הצטרפה הספרייה הלאומית למיזם.
ההצטרפות למיזם המתרחשה לאחר שבשנת 2003 החלה הספרייה בפרויקט דומה בשם "עיתונות עברית היסטורית".
אוסף ג'ראייד לעיתונות ערבית הספרייה הלאומית מחזיקה במחסניה אוסף חשוב של עיתונים ופרסומים תקופתיים בשפה הערבית שהופיעו בארץ ישראל תחת השלטון העות'מאני והמנדט הבריטי החל מראשית המאה העשרים.
פרסומים אלה כוללים עיתונים יומיים בעלי נופך חדשותי, עיתונים סאטירים, וכן כתבי עת בנושאי חברה, חינוך ותרבות.
מספר כותרי העיתונים בערבית שזמינים באופן דיגיטלי הוא 106. כותר העיתון היחיד באתר שטווח התאריכים שלו חורג מעבר לתקופת המנדט הבריטי, הוא העיתון אל-איתיחאד⁩.
באוסף ג'ראייד לעיתונות ערבית, גיליונות עיתון אל איתיחאד הם מ-14 במאי 1944 עד ל-31 באוקטובר 2017.
אתר כתיב לאור ההתפתחויות הטכנולוגיות המהירות שמאפשרות שימור, הצגה ונגישות לתוכן דיגיטלי, פתחה הספרייה הלאומית בתהליך של חידוש האוסף של צילומי כתבי היד העבריים.
באוגוסט 2017 פתחה הספרייה את אתר האינטרנט "כתיב", שבו מוצגים עותקים סרוקים של כתבי יד עבריים מרחבי תבל.
נכון לספטמבר 2023, באתר מופיעים כתשעים וארבעה אלף שמונה מאות כתבי יד.
מיזם "כתיב" הוא מיזם שמשותף לספרייה הלאומית ולאגודת FJMS.
את אגודת FJMS הקימו אלברט ד' וננסי פרידברג.
מטרת מיזם "כתיב "היא להפוך את רוב כתבי היד העבריים בעולם לנגישים דיגיטלית.
תמונות כתבי היד מוצגות במיזם בטכנולוגיה המתקדמת ביותר ובאיכות הגבוהה ביותר ומשמשות קהילות של חוקרים וקוראים.
המיזם מנסה לאסוף את כל כתבי היד העבריים בעולם.
במסגרת מיזם נחתמו הסכמים לשיתוף פעולה עם מוסדות בעולם שכתבי יד עבריים נכללים באוספיהם.
פרויקט "ווארק" בשנת 2019, קרן ארכדיה, הקרן הפילנתרופית של פיטר בלדווין ואליסבת' ראוסינג, נתנה מענק כספי לספריה הלאומית על מנת להתחיל בתהליכים של דיגיטציה שירחיבו את גישה לאוסף כתבי היד האסלאמיים של הספרייה.
בעקבות מתן המענק, הספרייה ייסדה את "ווראק" ,מיזם המוקדש להנגשה של האוסף לקהל החוקרים הבין-לאומי ולציבור הרחב.
נוסף לסריקה ברזולוציה גבוהה של קרוב ל-2,500 כתבי יד, הספרייה הלאומית בחנה ותיקנה את רשומות הקטלוג של כתבי היד.
פרויקט ארכיון האינטרנט הישראלי מטרת ארכיון האינטרנט הישראלי היא לשמר את הפרסומים המקוונים באתרי האינטרנט הישראליים.
במהלך השנים, נעשה האינטרנט זירה תרבותית מרכזית, שבה מתפרסם אחוז נכבד של טקסטים וחומרים האודיו-ויזואליים.
אחד מתפקידה של הספרייה הלאומית הוא לשמר את אוצרות הידע של מדינת ישראל.
המטרה היא לשמר את אוצרות הידע הללו, באופן שיאפשר גישה עתידית אליהם.
שימור זה דומה לשימור ספרים ופרסומים מודפסים שמבצעת הספרייה.
הספרייה הלאומית מתמקדת בהעתקה של אתרי האינטרנט בדומיין הישראלי il ובשימור של אתרים אלו.
עם זאת הספרייה הלאומית שואפת לשמר גם אתרים ישראליים ויהודיים שאינם מצויים בדומיין הישראלי.
בלוג הספרנים בלוג שבו מתפרסמים סיפורים המבוססים פריטים ועולמות תוכן שמיוצגים באוספי הספרייה.
הבלוג משמש במה לכותבים מתוך הספרייה ומחוצה לה.
הבלוג מנסה להנגיש סיפורים מעולמות התוכן של הספרייה שמסווגים לקטגוריות שונות הן מבחינת תוכן והן מבחינת סוגי חומר שונים.
בנוסף לכך, הבלוג כולל פודקאסט בשם "הספרנים", שמתמקד גם הוא בתכנים שונים שקשורים לאוספי הספרייה.
במסגרת הבלוג, מתפרסם גם "הַמּוּסָךְ: מוסף מקוון לשירה, לסיפורת, לביקורת ולמסה", כתב עת מקוון לשירה, לסיפורת, לביקורת ולמסה, במקור ובתרגום.
מיזמים שהספרייה הלאומית שותפה להם מבחינה מקצועית וטכנולוגית
פרויקט רא"י (רשת ארכיוני ישראל) פרויקט זה מקדם שמירה, חשיפה והנגשה של נכסי תרבות ומורשת שניתנים להעלאה למדיה הדיגיטלית.
הפרויקט מתמקד בתחום הארכיונים ובחשיפת חומרי ארכיון לקהל הרחב.
הפרויקט מטפל בחומר ששמור במאות הארכיונים הפזורים ברחבי הארץ.
באמצעות העלאת החומר ממאות הארכיונים, נוצרת בפועל רשת של קשרים בין חומרי ארכיון ממוסדות שונים.
הרשת הזו יכולה לספק מידע מקיף מהימן על ההיסטוריה של ארץ ישראל.
הפרויקט נחשב לפרויקט ברמה הלאומית, והוא ומהווה חלק מתוכנית ציוני דרך של משרד המורשת.
מבחינה תיעודית, מטרתו של פרויקט רא"י היא ליצור מאגר המידע שמקיף באופן מקסימלי חומר ארכיוני מארץ ישראל.
המאגר מתבסס על קטלוגים שנוצרו על ידי צוותים ממספר ארכיונים ברחבי הארץ.
הם מבוססים על העתקים דיגיטליים של חומרי ארכיון.
העתקים אלו באמצעות נוצרו בתהליכי דיגיטציה, סריקה וצילום.
בשלב ראשון הפרויקט, נערך מיפוי של כלל הארכיונים הפעילים בישראל.
בהמשך, פותח תקן קיטלוג משותף ואחיד לכלל הארכיונים.
תקן זה אפשר את קליטת הקטלוגים מן הארכיונים השונים, ועמידה בסטנדרטים בין-לאומיים.
באופן הזה, נוצרה האפשרות להציג את כלל החומר של הארכיונים המשתתפים בפרויקט באמצעות במערכת מידע אחת.
במקביל החל להתבצע תהליך של דיגיטציה למאות אלפי מסמכים, תצלומים, תעודות וחומרים ארכיוניים נוספים.
העותקים הדיגיטליים והמידע הקטלוגי שנצבר במהלך פעילותו של הפרויקט נשמרים במערכות הספרייה הלאומית.
כך ניתן להבטיח את נגישותם של החומרים הארכיוניים גם לדורות הבאים.
הזמנה לפיוט מיזם של עמותת סנונית שהוקם בשנת 2004 בתמיכת קרן אבי חי, המבקש לתעד, לשמר, להנגיש ולהחיות את מסורות התפילה והפיוט של העם היהודיות.
האתר "הזמנה לפיוט" פעל עד שנת 2016. החל משנה זאת, בשיתוף הספרייה הלאומית של מדינת ישראל ומשרד ירושלים ומורשת, מופעל אתר הפיוט והתפילה.
האתר מכיל אלפי פיוטים ותפילות מכלל מסורות ישראל, ולצדו תוכניות חינוכיות, אירועי תרבות, הוצאה לאור, הפקות מוזיקליות.
אחד משיתופי הפעולה של הספרייה הלאומית עם אתר פיוט הוא פסטיבל "בסוד קולות רבים".
מדובר בפסטיבל שמבקש להציג ולהנגיש לקהל הרחב את עולם הפיוט ואת הגוונים הרבים שקיימים בו.
הספרייה מסייעת לאתר תפילה ופיוט מבחינה טכנולוגית ומקצועית.
זאת על מנת שניתן יהיה לשמר את המורשת התרבותית שטמונה בעולם הפיוט.
פעילות הספרייה בתחומי התרבות והחינוך
מלגת פרדס מטרתה של התוכנית לחזק את הקשר בין היצירה הספרותית הישראלית לעולמות התוכן של הספרייה הלאומית.
הספרייה הלאומית שואפת להגשים את המטרה הזו על ידי בחירת ארבעה סופרים צעירים ומבטיחים, שהוציאו ספר אחד בהוצאה לאור בישראל, והם לפני הוצאתו של ספר נוסף.
הסופרים יוזמנו להשתתף בתוכנית, אשר תתקיים במשכן הספרייה הלאומית בירושלים.
הסופרים יעבדו וילמדו בספרייה הלאומית במשך שבעה חודשים.
מטרת העבודה בספריה הלאומית היא לאפשר לסופרים ליצור שיח עמיתים עם שאר משתתפי התוכנית בנוסף השהייה בספרייה תאפשר פיתוח של שיח גם עם אנשי תוכן בספרייה הלאומית ועם קהל הקוראים.
תוכנית בוסתן תוכנית בוסתן מפגישה בין יוצרים מקהילות שונות בארץ ופותחת בפניהם את האפשרות לצמוח ולהתקדם ככותבי שירה.
משוררים שכותבים בערבית או בעברית מוזמנים לקחת חלק בתוכנית שבמהלכה יתמסרו ללימוד, כתיבה ויצירה.
במקביל, הם ויתוודעו אל עולמות התוכן של אוספי הספרייה הלאומית.
אורך התוכנית הוא ארבעה שבועות שמוקדשים ללמידה וכתיבה בבניין הספרייה הלאומית בירושלים.
התקופה הזו משלבת בין הקדשת זמן לכתיבה חופשית, ובין תוכנית שמכילה למידה, מפגשים וסדנאות.
בין מרכיבי התוכנית: למידה, סדנאות בעריכת שירה ובתרגום, מפגשים יוצרים וסופרים, והיכרות עם אוספי הספרייה.
מרכז המבקרים בספריה הלאומית הספרייה מציעה מגוון פעילויות לקהל הרחב.
הספרייה מארגנת ימי עיון במהלך השנה לסוגי קהל שונים: חוקרים, ספרנים ולקהל הרחב.
מדי שנה נערכים בספרייה אירועי תרבות מיוחדים כמו פסטיבלים והופעות.
מעבר לאירועים המיוחדים, מתקיימות בספרייה הרצאות, סיורים וערבי תרבות.
בבניין הספרייה אולם תצוגת קבע בה מוצגים עשרות מאוצרות הספרייה.
כמו כן מתקיימות תערוכות מתחלפות.
במהלך תקופת מגפת הקורונה קיימה הספרייה הלאומית אירועי תרבות באופן מקוון.
באתר התרבות של הספרייה הלאומית ישנו מאגר של אירועים שדרכו ניתן לצפות באירועים שהתקיימו בעבר בספרייה ובאירועי תרבות מקוונים.
מחלקת החינוך של הספרייה הלאומית הספרייה הלאומית מעוניינת לקדם למידה בעלת משמעות שמקנה ידע ומיומנויות.
ייחודה של הלמידה הזו היא ההתבססות שלה על פריטים מאוספי הספרייה.
הכוונה בפריטים היא לכרזות, עיתונים, הקלטות, מסמכים, מפות, ותצלומים שמצויים באוספי הספרייה הלאומית.
התפיסה הפדגוגית של הספרייה הלאומית היא ששימוש מושכל בפריטים שבאים מאוספי הספרייה מאפשרים לחזק את הקשר בין התלמידים למורשת התרבותית – היסטורית של ישראל.
מטרה נוספת של הקשר הזה היא העצמה של המיומנויות והכישורים הדרושים לתלמידים במאה ה-21. הספרייה פועלת לממש את התפיסה החינוכית שלה באמצעות מספר פעולות מרכזיות: 1. הקמת מאגר פריטי מקור להוראה ולמידה.
2. פיתוח משאבי הוראה המבוססים על פריטים מאוספי הספרייה.
3. הכשרה של סגלי הוראה ואנשי חינוך, וקיום של תוכניות חינוך בלתי פורמליות למשפחות ולתלמידים.
מאגר פריטי מקור הוא הבסיס לאתר החינוך בספרייה הלאומית.
הפריטים נבחרו בקפידה על ידי מורים, באופן שיתאימו לתוכניות הלימודים במקצועות הלימודי בישראל.
לצד כל פריט מקור ניתן למצוא מידע מפורט והצעות כיצד ניתן לשלב אותו במסגרת תחומי ידע שונים.
באתר החינוך של הספרייה הלאומית ניתן למצוא הצעות להוראת נושאים שונים באמצעות פריטי מקור.
מערכי השיעור נכתבים בשיתוף עם אגף התקשוב במשרד החינוך.
בנוסף ניתן למצוא באתר החינוך של הספרייה דפי עבודה על פריטים מאוספי הספרייה.
המרכז ללימודי רוח בספרייה הלאומית המרכז ללימודי רוח בספרייה הלאומית מוביל בשיתוף משרד החינוך תהליך שמטרתו לחזק את מעמדם של מדעי הרוח במערכת החינוך.
המרכז מאתר את הצרכים החינוכיים בתחומי מדעי הרוח, מפתח כלים חדשניים להוראה ולמידה בתחומים אלו.
בנוסף לכך המרכז מטפח סגלי הוראה, ומעודד מצוינות לימודית במקצועות מדעי הרוח.
ההתמקדות היא בשלושה מישורי פעולה שיש בהם כדי לפתח ולהעצים את מקומם של תחומי הרוח במערכת החינוך:
הדגשת תרומתם של המורים במדעי הרוח.
הטמעה של מתודות הוראה ולמידה חדשניות.
יצירת שיתופי פעולה מעשירים בין גופים שונים הפועלים בתוך מערכת החינוך ומחוצה לה.
פרויקט שאר רוח כיתות שאר רוח הן כיתות שנתפסות כעתודה הומניסטית בחטיבות ביניים ברחבי הארץ.
כיתות אלו מבקשות להוות ראש חץ של מהלך חיזוק לימודי הרוח במערכת החינוך.
מטרת התכנית היא לגבש נבחרת תלמידים איכותית שרואה בתחומי הרוח בסיס חיוני לחיזוק החברה הישראלית.
כיתות שמשתתפות בתוכנית פועלות בהובלת מורים מצטיינים לספרות, להיסטוריה ולתרבות יהודית – ישראלית.
מורים אלו שואפים להוביל לשינוי בהוראת מדעי הרוח.
התכנית מיועדת לתלמידות ותלמידים שמעוניינים להיות חלק מתהליך עמוק של למידה ודיון.
בתי הספר מקיימים מפגשי לימוד קבועים בקבוצות קטנות.
במהלך המפגשים מושם דגש על הרחבת תחומי הדעת ושיפור מיומנויות הקריאה והכתיבה.
התלמידים המשתתפים בתוכנית נהנים מפעילות תרבותית בימי שיא בספרייה הלאומית ובמוסדות תרבות נוספים.
גשר לאירופה התוכנית "גשר לאירופה" של הספרייה הלאומית מתמקדת בקשר בין הספרייה הלאומית לבין והקהילות היהודיות באירופה.
היא כוללת כמה תתי – פרויקטים.
במסגרת הקשר עם הקהילות היהודיות באירופה, התכנית מבקשת מן הקהילות היהודיות חומרי אמפמרה, שמתעדים את החיים היהודים העכשוויים באירופה.
תוכנית מקור תוכנית מקור פותחה כחלק מיוזמת "גשר לאירופה" של הספרייה הלאומית כדי לספק הכשרה ופיתוח לאנשי מקצוע העוסקים במורשת יהודית במוסדות תרבות באירופה.
מאז הקמתה, התוכנית הכשירה כ-60 ספרנים, ארכיונאים ואנשי מקצוע ממוסדות תרבות ברחבי אירופה.
תוכנית זו הרחיבה את בקיאותם של המשתתפים באוספים היהודיים הנמצאים תחת אחריותם.
במסגרת התוכנית מתקיימים קורסים, שפותחו על ידי צוות מומחים מספרייה הלאומית, ומארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי.
מטרת הקורסים היא לתת מענה לצורכי המשתתפים והמוסדות בהם הם עובדים.
הקורסים מעניקים הכשרה תאורטית, והתנסות מעשית.
זאת תוך הסתמכות על האוספים עליהם מופקדים המשתתפים.
ספרי אי-טל-יה שיתוף פעולה ליצירת רשימה מאוחדת של כל הספרים העבריים שיצאו באיטליה.
המיזם הושק על ידי איגוד הקהילות היהודיות באיטליה, הספרייה המרכזית הלאומית של רומא והספרייה הלאומית.
תומכת נוספת בפרויקט היא קרן יד הנדיב באירופה.
הקהילה היהודית באיטליה מילאה תפקיד משמעותי בהיסטוריה היהודית במשך מאות שנים.
איטליה הייתה מרכז חשוב שנוצרו והופצו בו כתבי יד עבריים רבים.
באיטליה מוחזקים כיום אלפי ספרים עבריים נדירים, שלא קוטלגו.
ספרים אלו נמצאים באוספים ששייכים לקהילות יהודיות, וכן לספריות של ממשלת איטליה, והכנסייה הקתולית.
עם זאת, לא קיימת רשימה כוללת, שכוללת קיטלוג אחיד של כלל הספרים.
החשיבות המחקרית וההיסטורית של כתבי היד העבריים שנמצאים באיטליה רבה.
הפרויקט מבקש להבטיח שהספרים העבריים באיטליה יהיו מוגנים, ישומרו, ויונגשו.
המטרות האלו הושגו באמצעות טכנולוגיה שפותחה במיוחד עבור פרויקט זה.
תחומי האחריות של הפרויקט מחולקים לשלושה.
איגוד הקהילות היהודיות באיטליה מפקח על הפרויקט בכללותו.
הספרייה המרכזית הלאומית של רומא משמשת כפלטפורמה לקטלוג הספרים.
הספרייה הלאומית מספקת את ההכשרה והתמיכה המקצועית, ואת והידע הרלוונטי לשימורם של ספרים עבריים.
הפרויקט במלואו כולל שימור של כ-35,000 כרכים מארבע עשרה קהילות יהודיות, ומעשרים וחמישה מוסדות באיטליה.
בניין הספרייה בגבעת רם על שמה של הפילנתרופית ליידי דייוויס, תוכנן על ידי שלוש קבוצות אדריכלים לאחר זכייתם בשנת 1955 בתחרות אדריכלים שבעקבותיה הוצע להם לפעול במשותף ולתכנן את הבניין הממלכתי.
קבוצות אלה הורכבו מהאדריכלים זיוה ארמוני וחנן הברון, שמעון פובזנר ואברהם יסקי, מיכאל נדלר שולמית נדלר ואמנון אלכסנדרוני.
שופטי התחרות היו האדריכלים דב כרמי, דוד אנטול ברוצקוס, ריכרד קאופמן ושמואל מסטצ'קין.
רוב המסמכים ההיסטוריים (שרטוטים, תצלומים, תכתובות וכדומה) הנוגעים לתחרות, לתכנון הבניין ולהקמתו, נשמרו בארכיונה המקצועי של ארמוני שנמסר לאחר פטירתה לארכיון אדריכלות ישראל.
הצעתם של ארמוני והברון, הייתה שונה משאר ההצעות שהוגשו לתחרות בכך שהמבנה אותו הציעו היה מבנה רחב ונמוך אל מול ההצעות האחרות שגרסו כי המבנה יהיה צר וגבוה.
בהתאם לרוח התקופה, הושפעה ההצעה ממבנים בתכנונם של לה קורבוזיה ולודוויג מיס ון דר רוהה שאופיינו בקווים נקיים, אמת החומר, שקיפות ושחרור המבנה מקירות נושאים באמצעות עמודים הנמצאים בנסיגה מקווי החזית.
בהתאם לדרישות הנהלת הספרייה, לא תוכננו חלונות באולמות הקריאה.
בעקבות זאת, הוצב חלון ענק בחלל הביניים בבניין – המקשר לאולמות השונים.
מבעד לחלון זה, ניתן היה להשקיף על פטיו גדול שהכניס אור לחלל הביניים.
במהלך השנים, חלו שינויים בבניין.
השינוי המרכזי היה הצבת חלונות הויטראז' של האמן מרדכי ארדון – אשר אטמו למעשה את הפתח והחשיכו את חלל הביניים.
על אף חשיבותו של הבניין בתולדות הארכיטקטורה הישראלית, סבל הבניין במשך שנים מהזנחה.
מצבו הפיסי הידרדר והדבר בא לידי ביטוי בשחיקתן של מערכות הבניין השונות (חשמל, מיזוג אוויר וכדומה) וכן איטום ישן שלווה בדליפות שפגעו באוסף הספרים בבניין.
מעבר הספרייה למעמד עצמאי הביא לשיקום ושיפור תשתיות המבנה.
לקראת מעבר הספרייה הלאומית לשטח חדש שהוקצה לה בקריית המוזיאונים שבקריית הלאום, הוכרזה תחרות אדריכלים.
בספטמבר 2012 הוכרז כי ההצעה שנבחרה היא זו של האדריכל רפי סגל, אך זכייה זו בוטלה והספרייה הכריזה על הליך בחירה חדש, בו נבחר משרד האדריכלים השווייצרי הרצוג ודה מרון.
בנובמבר 2014 פורסמו הדמיות המבנה החדש.
טקס הנחת אבן הפינה למבנה התקיים ב-5 באפריל 2016. אולמות הקריאה בבניין החדש מכילים יותר ספרים ומקומות ישיבה מאשר בבניין הישן.
אולמות הקריאה מורכבים מכמה קומות: ככל שיורדים בקומה כך מעמיקים ברמת הידע, עקב הגידול במספר הספרים בקומות הנמוכות.
מחסן הספרים הגדול הוחלף בבניין החדש במחסן רובוטי משוכלל ממנו מגיעים ספרים אל מרכז בקרה ללא מגע אדם, ומשם מועברים הספרים אל אולמות הקריאה.
כדי שבמחסן לא תפרוץ שרפה ותכלה את הספרים, דוללה רמת החמצן בו לכדי 14%.
אוספי הספרים הנדירים של הספרייה שמורים באחסון נפרד, בתנאי אקלים ושמירה מיוחדים.
בתקרה של הספרייה יש חלון גדול שדרכו נכנס אליה אור השמש.
בספטמבר 2023 נסגרה הספרייה הלאומית לרגל העברת אולמות הקריאה אל המבנה החדש.
הבניין החדש נפתח לקהל ב-29 באוקטובר 2023, לאחר כעשור של תכנון ובניה בעלות כוללת של כ-845 מיליון ש"ח.
30% מתצרוכת החשמל של הבניין מסופקת באמצעות פאנלים סולאריים הנמצאים על גגו.
בגן הספרייה ממוקם הפסל "אותיות אור" של הפסל מיכה אולמן, בו 18 אבנים מפוסלות כך שהשמש יוצרת היטל בצורת אותיות האלפבית העברי.
הספרייה הישראלית היא הוצאת ספרים שפעלה בתל אביב בין השנים 1950 עד שלהי 1956 - מועד נפילתו של המו"ל יוסף כהן במלחמת סיני.
עיקר פעילותה היה תרגום לעברית של יצירות מופת, ובמקביל פעלה הוצאה זו גם בהפצת ספרי כיס של ספרות מתורגמת תחת שמות ההוצאות האלה: הקורא, יובל, מקור, דפדפת, ברבור ומעיינות.
הספרייה הלאומית הרוסית , הממוקמת בסנקט פטרבורג, היא הספרייה הציבורית הוותיקה ביותר ברוסיה.
על אף שמה, אין מדובר בספרייה לאומית רשמית, ואין לבלבל ספרייה זו עם הספרייה הממלכתית של רוסיה - הספרייה הלאומית של רוסיה הממוקמת במוסקבה, בירת המדינה.
הספרייה הלאומית הרוסית היא אחת הספריות הגדולות בעולם, עם כ-36 מיליון פריטים והיא הספרייה הגדולה והוותיקה ביותר במזרח אירופה.
הספרייה הוקמה ב-16 במאי 1795 לפי צו מיוחד של הקיסרית יקתרינה הגדולה ונקראה בשם "הספרייה הציבורית הקיסרית".
אדריכל המבנה היה יגור סוקולוב.
הספרייה יועדה לשמש לא רק כמחסן ספרים, אלא כמקור של השכלה עממית הנגיש לכל.
לפי התכנון המקורי מארגני הספרייה היו אמורים לכנס בה את כל הספרים שיצאו ברוסית מעולם וכן את הספרים השונים שיצאו על רוסיה בשפות השונות.
יקטרינה עצמה עקבה מקרוב אחר בניית הספרייה ואף תרמה ספרים לאוסף הראשון.
פתיחתה הרשמית של הספרייה התקיימה ב-3 בינואר 1814, והיא הייתה אמורה להיות נגישה לכל שכבות העם.
לאחר המהפכה הקומוניסטית ב-1917 שם הספרייה שונה ל"ספריית המדינה הציבורית", וב-1932 נוסף לה שמו של הסופר הרוסי מיכאיל סלטיקוב-שצ'דרין.
בתקופת המצור על העיר בין אוגוסט 1941 לבין ינואר 1944 המשיכה הספרייה להיות פתוחה ולשרת את הציבור.
ב-1992 שם הספרייה שונה שוב לספרייה הלאומית הרוסית.
לפי צו מיוחד של נשיא רוסיה הספרייה הוכרזה כאתר מורשת לאומי.
הספרייה מחזיקה כמה מכתבי היד החשובים ביותר.
בין כתבי היד נמצאים "כתב יד לנינגרד", ספר התנ"ך העברי השלם הקדום ביותר הידוע כיום, חלק מקודקס סינאיטיקוס מהמאה ה-4 והאוונגליון של אוסטרומיר מהמאה ה-10 (האוונגליון הסלבי העתיק ביותר הידוע כיום).
כמו כן רכשה הספרייה את אוספיו של החכם הקראי אברהם פירקוביץ' (אוסף פירקוביץ' הראשון ואוסף פירקוביץ' השני) הכוללים אלפי כתבי יד יהודיים, קראיים ושומרוניים החל מהמאה ה-5. כן נמצא בספרייה אוסף גדול של קטעים מהגניזה הקהירית ובהם האוסף של אנטונין קפוסטין.
הספרייה היהודית המקוונת היא אנציקלופדיה מקוונת בשפה האנגלית, המתפרסמת על ידי התאגיד לשיתוף אמריקאי-ישראלי (AICE).
היא נוסדה ב-1993 על ידי מיטשל בארד ומהווה אנציקלופדיה יהודית המכסה את ישראל, העם היהודי והתרבות היהודית.
היא זכתה להכרה ופרסים מטעם אנציקלופדיה בריטניקה, העיתון יו.אס.איי טודיי והסוכנות היהודית.
הספרייה היהודית המקוונת מכילה למעלה מ-13,000 ערכים וכ-6,000 תמונות ומפות.
הספרייה היהודית המקוונת מכילה 13 שערים:
אוצר יהודי של הקונגרס האמריקאי
סטטיסטיקה בסיסית (של העם היהודי)
הספרייה הווירטואלית של מטח היא אתר אינטרנט של המרכז לטכנולוגיה חינוכית (מטח), שכלל מידע לימודי שנאסף ממגוון רחב של מקורות.
באתר ניתן למצוא מונחונים, מאמרים, פרקים מספרים, תצלומים, ציורים וקישורים לאתרי אינטרנט (בנושאים כגון: מדעי החברה, מדינת ישראל, מדעים, אמנות, יהדות, עם ישראל ועוד).
הפרטים המופיעים במאגר המידע הם בגישה פתוחה, ונלקחו מספרים, כתבי עת, חוברות ותקליטורים בהסכמת בעלי זכויות היוצרים.
חלק מהפריטים נכתבו במיוחד עבור המיזם.
האתר נוסד בשנת 2000 בסיועה של קרן קשת.
מאגר המידע שעומד בבסיס הספרייה הווירטואלית, מבוסס על 15 שדות הקטלוג של הדבלין קור (Dublin core), ההכרחיים לקטלוג ומפתוח של פריטים אינטרנטיים.
הספרייה הלאומית (בסינית: 国家图书馆) בסינגפור ממוקמת על 11,304 מטר רבוע בשדרות ויקטוריה מס' 100. הבניין החדש, המונה 2 גושים של 16 קומות, החליף את הבניין הקודם שנסגר בשנת 2004. היא הספרייה הלאומית היחידה בסינגפור.
המבנה החדש, שאליו עברה הספרייה ב-22 ביולי 2005, הפך למבנה הדגל של מועצת הספריות הלאומיות של סינגפור, והוא מאגד בתוכו את ספריית העיון הנקראת גם ספריית לי קונג צ'יין, ואת ספריית ההשאלה הנקראת גם ספריית ההשאלה המרכזית (CLL) תחת גג אחד.
כמו כן במבנה נמצא גם מרכז הדרמה שמנוהל על ידי מועצת האומנות הלאומית.
נכון לשנת 2005, כלל אוסף הספרייה כ-8.9 מיליון פריטים.
המבנה הנוכחי מכיל 2 גושים של 16 קומות כל אחד ושלושה מרתפים.
כל גוש מחובר לרעהו על ידי גשר בכל קומה.
ספריית ההשאלה נמצאת במרתף 1, וספריית העיון נמצאת בקומות 7-13. בבניין נמצא מרכז לאמנויות הבמה, שמנוהל על ידי מועצת האמנות הלאומית בקומות 2-5. בקומה ה-16 קיים מתחם סגור לאירועים בשם The Pod.
ממתחם זה יש מבט פנורמי על האי סינגפור, ועל האיים השכנים מלזיה ואינדונזיה.
בקומה ה-14 מצויים המשרדים של מועצת הספריות הלאומית.
בכל המבנה ישנן גינות מרובות, אולם רק שתיין מהן פתוחות לציבור.
אחת מהן בקומה ה-5 והשנייה בקומה ה-10. את המבקרים משרתות 3 מעליות שקופות בעלות מבט פנורמי עלך העיר גם כן.
בקומה הראשונה, מלבד הכניסה הראשית מצויים גם בית קפה ומתחם שמציג לפעמים מוצגים מהספרייה.
אבן הפינה לספרייה הונחה בשנת 1823, על ידי סר תומאס סטמפורד ראפלס (מייסד סינגפור המודרנית), כחלק מ"המוסד הסינגפורי" (בית הספר הסינגפורי הראשון).
בנייתה הושלמה בשנת 1837, ומנהלה הראשון היה ד"ר רוברט מוריסון, שהיה נדבן ומחנך.
בתחילה הספרייה הייתה פתוחה בחינם רק לתלמידי ולמרצי בית הספר ופתוחה רק בשעות הפתיחה שלו, אולם גם אזרחי העיר היו יכולים להשתמש בשירותיה תמורת 25 סנט לחודש.
בשנת 1845, החלה הספרייה לפעול גם מעבר לשעות הפעילות של המוסד הסינגפורי, והפכה לספרייה העצמאית הראשונה בסינגפור.
בשנת 1887 עברה הספרייה למבנה חדש, יחד עם המוזיאון הסינגפורי.
שבועיים לפני הפלישה היפנית לסינגפור, נהפכה הספרייה למרפאה של הכוחות הבריטים והאוסטרלים.
הספרייה נפתחה מחדש רק באפריל 1942 תחת השם Syonan Tosyokan כחלק מתהליך החלפת השמות באי לשמות יפניים.
למזלה של הספרייה, מנהלה היה מקורב לקיסר היפני ורק כ-500 מהספרים בה הושמדו, בניגוד לספרייה במלזיה שנפגעה קשות.
מנהל הספרייה בתקופה הציל ספרים רבים משריפה בכך שפתח מיזם שבו אזרחי סינגפור הביאו את ספריהם מבתיהם המופצצים לספרייה.
בתוך חודש אחד יותר מ-40,000 ספרים חדשים הובאו לספרייה.
הספרייה נפתחה מחדש לאחר סיום הכיבוש תחת המנדט הבריטי על האי ב-1945, ובכך הגיע לסיומה תקופת שלטון היפנים על הספרייה.
תחת השלטון הבריטי נעשו מאמצים להפוך את הספרייה לנגישה יותר לציבור.
שיטה חדשה לסידור הספרים שהוחלפה רק ב-1988 בשיטה ממוחשבת והעסקת ספרנים מקצועיים היו חלק מהמאמצים.
השינוי המשמעותי ביותר היה העברת הספרייה למבנה חדש ברחוב סטמפורד.
כמו כן, בעזרת תרומות של הפילנתרופ לי קונג צ'יין (שעל שמו נקראת הספרייה) הפכו את הספרייה לפתוחה לציבור בחינם.
בכך הושלם המהפך של הספרייה מספרייה בית ספרית בתשלום לספרייה ציבורית חינמית.
הספרייה החלה לשמש גם כמחסן עבור כל היצירות הספרותיות שנדפסו בסינגפור.
מנהלת הספרייה הסינגפורית הראשונה הייתה הדוויג אנואר.
תרומתה החשובה ביותר הייתה התפשטות הספרייה לפרברי העיר, שנעשתה בשיתוף פעולה עם מתכנני העיר.
כמו כן, הקימה הספרייה בעזרת תרומות מאונסק"ו שירותי ספרייה ניידים שמטרתם הייתה לעודד ילדים לקרוא.
בשנת 2004 עברה הספרייה מהמבנה הישן אל המבנה הנוכחי, שמאגד בכוחו מספר רב של מוקדי תרבות.
הצלחתה של הספרייה, והפיכתה למרכז תרבותי חשוב וגדול המכיל מיליוני פריטים יכולה להוות מראה להתפתחות סינגפור לאורך הדורות.
בספרייה זו מעל ל-200,000 ספרים שהציבור הרחב יכול לשאול, ומתוכם כ-100,000 ספרי סיפורת.
בספרייה ישנם 726 מגזינים, 74 עיתונים, דיסקים וספרי שמע.
בספרייה ישנם גם ספרים בשפה הסינית, מלאית והטמילית.
בספרייה שתי גינות נוי, שמפרידה ביניהם חומה בעלת 500 לבנים מהבניין הקודם.
כמו כן ישנו מקום מיוחד לספרי ילדים וחדר שבו מתקיימים אירועים.
לאחר שקרן לי תרמה 60,000,000 מיליון דולר להקמת ספרייה זו, הוחלף שמה מספריית העיון הלאומית לספריית לי קונג צ'יין, ע"ש ד"ר לי קונג צ'יין.
הספרייה ממוקמת על שטח של 14,265 מטר מרובע, ומחולקת ל-7 קומות.
בספרייה ישנם 530,000 פריטים, מודפסים ולא מודפסים, ומאפשרת שירותי עיון דרך SMS, דואר אלקטרוני, טלפון, פקס וכמובן במבנה עצמו.
במבנה קיים חיבור אלחוטי לאינטרנט.
למרות שלא ניתן להשאיל את הספרים, ישנם חדרי קריאה ואף חדרי דיון בספרים.
קומה 7-אוספי מדעי החברה, מדעי הרוח, מדע וטכנולוגיה.
קומה 9- אוספים בשפות: סינית, מלאית וטמילית.
קומה 10-תרומות ואוסף ספרות ילדים אסיאתית.
קומה 11-אוספים מסינגפור ומדרום מזרח אסיה.
קומה 12-אוספים נדירים, כניסה רק לאחר אישור.
קומה 13-אוספים נדירים, כניסה רק לאחר אישור.
מרכז הדרמה מנוהל על ידי מועצת האמנות הלאומית.
זהו מרכז לאמנות הבמה בעל קיבולת של 615 צופים.
כמו כן, במרכז זה נמצא גם אולם קולנוע, חדר VIP ובר.
הספרייה הלאומית תומכת גם היא באמנות המקומית על ידי רכישה של יצירות אמנות של אמנים מסינגפור ותלייתם על קירות הספרייה.
הספרייה הלאומית המרכזית של פירנצה (איטלקית Biblioteca Nazionale Centrale di Firenze) בפירנצה היא אחת משלוש הספריות הלאומיות באיטליה, ביחד עם הספרייה הלאומית ברומא ונאפולי.
הספרייה הוקמה בשנת 1714 כאשר אנטוניו מליאבקי (Antonio Magliabechi), מוציא לאור איטלקי מפורסם תרם את כל אוספו הספרותי (שהכיל כ-30,000 פריטים) לעיריית פירנצה.
החל בשנת 1743 נקבעה חובת הפקדה בספרייה של עותק מכל עבודה שיצאה לאור ברחבי טוסקנה, והספרייה, שעד אז נקראה "ביבליוטקה מלייבקיאנה" (Biblioteca Magliabechiana), נפתחה לציבור הרחב ב-1747. בשנת 1861 התאחדה הספרייה עם ה"ביבליוטקה פלטינה" (Biblioteca Palatina - "ספריית הארמון"), גם היא מפירנצה, והשתיים היו ל"ספריה הלאומית".
בשנת 1870 שונה שם הספרייה ל"הספרייה הלאומית המרכזית", וחובת ההפקדה הורחבה לכל רחבי איטליה.
בשנת 1935 עברה הספרייה למבנה על גדות נהר ארנו, וחלקים נרחבים ממנו נהרסו בשיטפון שפקד את העיר בשנת 1966. השיטפון גרם להרס של כמעט שליש מפריטי האוסף.
משנת 1985 מפעילה הספרייה קטלוג מקוון חינמי לציבור, והוא נגיש באתר האינטרנט של הספרייה.
בספרייה היכל כתבי יד נדירים, היכל למוזיקה, בו נערכים קונצרטים מדי פעם, וישנן תערוכות ארעיות בנושאים שונים.
בספרייה יש כיום כששה מיליון ספרים, ועוד מספר רב של כתבי עת, מגזינים ועיתונים.
הספרייה הלאומית של אירלנד היא ספרייה לאומית השוכנת בדבלין, אירלנד.
הספרייה נמצאת בתחום אחריותו של השר לאמנויות, ספורט ותיירות.
הספרייה אינה משמשת כספריית השאלה אלא כספריית עיון בלבד, וניתן לעיין בה ללא תשלום בחומר רב הקשור לאירלנד ולתרבותה, כספרים, מפות, כתבי יד, עיתונים, כתבי עת ותצלומים.
בספרייה כשמונה מיליון פריטים והיא מכילה שני חדרי עיון: חדר מרכזי לספרים וחדר עיון בכתבי יד ובו גם אפשרות לעיון ממוחשב בכתבי יד של ג'יימס ג'ויס, שלא ניתן לעיין בהם עצמם עקב צורכי אבטחה ושימור.
באחריות הספרייה הארכיב הלאומי לתמונות של אירלנד, השוכן ברובע טמפל בר, ובו חדר עיון נפרד, וכן גם ארכיב של כתבי עת, והמרכז למספרי סדרון תקני בינלאומי (ISSN) של אירלנד.
כמו כן שוכן בה המשרד הגנאלוגי, המשמש גם כרשות האירית להרלדיקה.
הספרייה הוקמה ב-1877 בעקבות חקיקת חוק המוזיאונים לאמנות ומדע של דבלין.
ב-1881 הוחלט כי הספרייה תנוהל על ידי מועצה בת 12 נאמנים: שמונה מתוכם ימונו על ידי "החברה המלכותית של דבלין", גוף שהוקם כדי לקדם נושאים כאמנות ומדע באירלנד, וארבעה על ידי הממשלה.
לאחר הפיכת אירלנד למדינה עצמאית עבר ניהול הספרייה בין גופים שונים, עד שב-2005 הפכה לגוף אוטונומי.
הסופר ג'יימס ג'ויס נהג לבלות שעות רבות בספרייה הלאומית בעת לימודיו באוניברסיטה, והוא מיקם בה את אחד מפרקי יצירתו יוליסס, "סקילה וכריבדיס".
הספרייה הלאומית לרפואה של ארצות הברית היא ספרייה לאומית בבתסדה, ארצות הברית, המוקדשת לרפואה.