tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים היערות נמוגים בחורף אך שבים לשגשג בקיץ.
ישנו מבחר קטן של אצות חומיות היכולות לייצר יערות ביניהם הידועה ביותר היא קלפ ענק (Macrocystis) אך גם אצות מהסוגים: Laminaria, Ecklonia, Lessonia, Nereocystis, Alaria ו-Eisenia.
ביערות ישנו מבחר של בעלי חיים ושאר יצורים ועוד חיות המגיעות למים שסביבו מבלי לעצור את מסען.שטצדאים, חשופיות ים כמו הנדנית, תמנון פסיפי ענק, רב-זיפיות, קווצי עור שונים ומיני סרטנים חיים על הקרקעית או בין עלי האצות.
דגים שונים כמו ורדוניים, גריבלדי סרדיניים ולטריים משוטטים לאורך האצות בחיפוש מזון או מתגוננים מטורפים ביניהן, כשעל הקרקעית דגים כמו דקר הקלפ או טחן קליפורני מחפשים טרף שקוע.
מיני מינים גדולים כמו כלבי ים, אריות ים, לוטרות ים, כרישים ואף לווייתן אפור נמצאים לעיתים קרובות בין או ליד האצות וכן ישנן מושבות של עופות ימיים הנמשכים לשפע החיים הרב בהם.
קיפודי ים גם משגשגים ביערות אלה אך הם מסוכנים לאזור (כשגרוע במיוחד המין Strongylocentrotus purpuratus), מאחר שהם ניזונים מהאצות בצורה הפוגעת בשורשי אחיזתם, גורמת להם לצוף לאוקיינוס והורגת אותם.
לאחר שאזור של אצות מושמד מרעיית יתר הוא נהפך לשממת קיפודי ים, בה מינים שונים של קווצי עור.
אך ישנם מיני מפתח ה"שומרים" על היערות בטריפת או הדיפת הקיפודים, ביניהם לוטרת הים, שפתן ראשתני קליפורני וכמה חלזונות וכוכבי ים גדולים.
באזורים בהם נפגעים מינים אלה עלולים להיפגע כלל היערות.
היערות הגדולים ביותר שייכים לקלפ הענק שהפרטים הגדולים ביותר שלו הגיעו למעל 200 ק"ג אורך של 47 מטרים, מה שהופך אותו לאחת האצות הגדולות בעולם.
יעשו לנו כבוד הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
השיר יצא לאור ב-8 באפריל 2019 מתוך האלבום השישי של אדם, Omer, על ידי חברת התקליטים NMC.
השיר נכתב על ידי אלעד טרבלסי, הולחן על ידי טרבלסי ואסף צרויה ועובד על ידי צרויה.
אדם העלה לערוץ היוטיוב שלו את קליפ המילים הרשמי של השיר ב-8 באפריל 2019, בסמוך לצאת הסינגל עצמו.
נכון לדצמבר 2025 יש לשיר למעלה מ-30 מיליון צפיות ביוטיוב.
יערות המנגרובים של קשם או יערות הארה של קשם, הם יערות המנגרובים בחוף הדרומי של איראן, במיוחד באי קשם ובקרבתו של המפרץ הפרסי.
היערות נשלטים על ידי המין Avicennia marina, הידוע במקום כעץ "הארה", ומייצגים משאב אקולוגי.
"האזור המוגן של הארה" בקשם והאדמה הסמוכה הוא שמורת ביוספרית שבה השימוש המסחרי מוגבל לדיג (בעיקר שרימפס), טיולי סירות תיירים וחיתוך מנגרובים מוגבל למזון בעלי חיים.
עץ הארה, Avicennia marina, גדל לגובה של שלושה עד שמונה מטרים ויש לו עלים וענפים ירוקים בהירים.
לעלים הארוכים, הצרים והמעוגלים של העץ יש ערך תזונתי עבור בעלי חיים שווה ערך לשעורה ואספסת.
יער ההארה בקשם וביבשת ממול משתרע על שטח של כ-20 ק"מ על 20 ק"מ, עם ערוצי גאות רבים.
בשנת 1972 הוקם המרחב המוגן הארה כדי לשמור על תנאים מתאימים לגידול ותחזוקת היערות.
האזור מהווה בית גידול לציפורים נודדות בעונה הקרה, ולזוחלים, דגים וזנים של פרוקי רגליים וצדפות.
לפני מאות שנים חיו פילים אסייתים (הפיל ההודי או הסורי) באזור קשם ובאזורים אחרים בדרום איראן.
יערי (יעקב אריה) רואש (נולד ב-19 באוגוסט 1971) הוא עורך דין ישראלי.
בינואר 2025 נבחר לתפקיד פרקליט מחוז דרום (אזרחי) בפרקליטות המדינה.
נולד ברחובות לצבי ומרי רואש, ילידי מרוקו.
בעל תואר שני במשפטים בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1997 התמחה בפרקליטות מחוז דרום (אזרחי) בפרקליטות המדינה, ומאז שימש כפרקליט במחוז.
עסק בתחומים רבים במשך שנים.
שימש כממונה על המחלקה המסחרית.
החל מ-2015 עמד בראש מחלקת המקרקעין בפרקליטות מחוז דרום.
במסגרת תפקידו עסק בהליכים רבים הנוגעים לסוגיית הבנייה הבלתי חוקית בפזורה הבדואית בנגב על צדדיה השונים, דוגמת אדמות אל-עראקיב, אום אל-חיראן, הרחבת העיר דימונה, בריכות המלח באילת, פרשת הרפסודה הלבנה, ועוד.
בינואר 2025 ועדת המכרזים של נציבות שירות המדינה, בחרה פה אחד ביערי לתפקיד כפרקליט מחוז דרום (אזרחי), במקומו של ציון אילוז.
יערי רואש נשוי לענת, עורכת דין, ואב לשלושה.
יערנות עירונית היא הטיפול והניהול של עצים בודדים ואוכלוסיות עצים בסביבות עירוניות, במטרה לשפר את הסביבה העירונית.
יערנות עירונית, המכונה גם חופת עצים עירונית, כוללת הן תכנון והן ניהול, לרבות תכנון פעולות טיפול ותחזוקה של היער העירוני.
יערנות עירונית מדגישה את תפקידם של עצים כחלק מהתשתית העירונית.
יערנים עירוניים שותלים ומתחזקים עצים, תומכים בשימור של עצים ויערות, מבצעים מחקר ומקדמים את היתרונות הרבים שעצים מספקים.
יערנות עירונית מיושמת על ידי אגרונומים עירוניים ומסחריים, יערנים עירוניים ומנהלי יערות של חברות חשמל, מקבלי החלטות סביבתיים, מתכנני ערים, יועצים, מחנכים, חוקרים ופעילי קהילה.
יערות עירוניים מפחיתים את השפעות אי החום העירוני באמצעות אידוי־דיות והצללה של רחובות ומבנים.
ישנן השפעות סביבתיות רבות הקשורות לאי־השוויון בחופת העצים העירונית.
מבחינה אסטרטגית, נטיעת עצים היא שיטה מוכחת להסתגלות לשינויי האקלים ולהפחתתם.
גם חיות בר נמשכות ליערות עירוניים בשל רמות מים עיליים מוגברות הנובעות מצמצום הנגר באזור זה.
יערות ששולבו בסביבות עירוניות הראו השפעות חיוביות על התושבים החיים בהן.
נמצא כי יערנות עירונית מקדמת ריפוי פסיכולוגי, התאוששות ממתח ומשפרת ריכוז ופרודוקטיביות.
עצי רחוב, כאשר הם מנוהלים ומטופלים כראוי, מועילים ליצירת קהילות ברות קיימא ובריאות.
ליער העירוני ועצים יש יתרונות רבים.
לפי ד"ר טרואן, עצים מגבירים את הפעילות הכלכלי והערך הנדל"ני בקרבתם הפיזית.
לעצים גם תועלת אקלימית דרך שחרור חמצן לאטמוספירה.
ייעור מחדש תורם לירידה של 0.7 מעלות צלזיוס בטמפרטורת האוויר בשעות היום ברדיוס של 10 מטרים, ירידה של 1.3 מעלות ברדיוס של 30 מטרים, ויותר מ־1.5 מעלות ברדיוס של 60 או 90 מטרים.
תופעה זו מפחיתה את הסיכון למכת חום, מקטינה את עלויות הקירור, ומשפרת את רווחת התושבים באופן כללי.
על פי ההערכות, מדי שנה נמנעים בארצות הברית כ־1,200 מקרי מוות הקשורים לחום הודות להשפעתם המצננת של עצים.
יערות עירוניים משפרים את איכות האוויר באמצעות ספיחת מזהמים כגון אוזון, דו־חנקן, אמוניה וחלקיקים מרחפים, וכן באמצעות קליטת פחמן דו־חמצני (sequestration).
יערנות עירונית יכולה לשמש כלי בניהול נגר עילי, שכן עצים לוכדים מי גשמים בחופותיהם, מאטים את זרימתם, מסננים אותם ומחזירים מים לאטמוספירה דרך שורשיהם.
יתרונות נוספים כוללים הפחתת רעש, ויסות תנועה, ובקרה על סינוור והחזרי אור.
עלויות תחזוקה גבוהות – גיזום, טיפול במחלות ומזיקים, בדיקות יציבות, השקיה בשנים הראשונות.
נזק לתשתיות – שורשים עלולים להרים מדרכות, לפגוע בצנרת מים וביוב, ולחדור לתעלות חשמל ותקשורת.
נזקים הנובעים מנפילת ענפים – סכנה להולכי רגל, כלי רכב ומבנים, במיוחד בעצים ותיקים.
פגיעה בקווי ראייה – הפרעה לתנועת כלי רכב ולהצלבת מבט בצמתים, הסתרת שלטים ורמזורים.
הצללת יתר על מתקנים מסוימים – למשל, פגיעה ביעילות לוחות סולאריים או בייבוש אזורים נדרשים.
בשעות היום - פגיעה ביכולת ההבחנה של נהגים בהולכי רכל בעת מעבר מצל לאור (למשל ירידה ממדרכה מוצלת לכביש מואר).
צמצום היעילות של תאורת רחוב.
בחירה שגויה של מיני עצים עלולה לגרום להתפשטות מינים פולשים, לעומס אלרגני גבוה, או לצריכת מים מוגזמת.
העלאת כמות האלרגנים במרחב העירוני.
לכלוך מוגבר כתוצאה מנשירת עלים, פירות, שרף ולשלשת.
פגיעה פוטנציאלית במבנים פרטיים כמו חדירת שורשים ליסודות, הצללה שאינה רצויה על מרפסות או גינות.
במהלך המאה ה־20 החלו בוגרי בתי ספר ליערנות בארצות הברית להשתלב בעבודתן של רשויות מקומיות כדי לסייע בניהול היערות העירוניים.
תחום היערנות העירונית התפתח כתחום נפרד מיערותנות מסורתית ומאילנאות.
בעוד שאילנאות עוסקת בטיפול בעצים בודדים, יערנות עירונית מתמקדת בניהול ובתכנון של אוכלוסיות עצים ושל מערכות התשתית הירוקה העירוניות.
אנשי המקצוע בתחום זה לומדים מגוון תחומים, ובהם אגרונומיה, אילנאות, אדריכלות נוף, אקולוגיה וביולוגיה.
בתחילת המאה ה־21 הוכרה היערנות העירונית כתחום מקצועי מבוסס יחסית בצפון אמריקה.
לעומת זאת, במדינות אירופה מספר התוכניות האקדמיות בתחום נותר נמוך, אף כי בעשור השלישי של המאה ה-21 נרשמה עלייה במספר הסטודנטים והתוכניות.
נכון לשנת 2025, בישראל טרם הוקמה תוכנית לימודים ייעודית לתואר ביערנות עירונית.
לפי ססיל קונייננדייק, ליערנים עירוניים שלוש משימות עיקריות.
הראשונה היא פיתוח ויישום מדיניות ותוכניות אסטרטגיות שמטרתן ביסוס ושימור היער העירוני, ובכך מימוש התועלות והשירותים האקולוגיים שהוא מספק.
המשימה השנייה היא ניטור, הגנה ותחזוקה של היער העירוני.
המשימה השלישית עוסקת בניהול תפעולי, הכולל תיאום צוותים מקצועיים האחראים על ביצוע התוכניות העירוניות.
קונייננדייק הדגיש את חשיבותם האסטרטגית של היערות העירוניים לערים, וציין כי לעיתים הם אינם זוכים להתייחסות הולמת בתכנון העירוני.
תפקידם של היערנים העירוניים הוא לקדם את שילובם של היערות העירוניים במדיניות הציבורית ובתוכניות הפיתוח לטווח הארוך.
עבודתם דורשת שילוב ידע ממספר תחומים וניהול משאבים מוגבלים לצורך פיתוח אסטרטגיות יעילות וברות קיימא לניהול היער העירוני.
אחד ההיבטים המרכזיים בתחום הוא בחירה והפצה של מיני עצים.
מאחר שהיערנים העירוניים מחזיקים בידע בינתחומי, הם ממלאים תפקיד מרכזי בקביעת מגוון המינים ותדירותם בעיר.
באופן מסורתי, הנטיעות העירוניות התמקדו בשיקולים אסתטיים ולא אקולוגיים, דבר שהוביל למגוון ביולוגי נמוך ולפגיעות גבוהה למזיקים ולמחלות.
דוגמה לכך היא העלמות עצי האולמוס בלונדון בעקבות מחלה שפשטה בהם.
בתל אביב, כחלק משימור והצמחת היער העירוני, עצים צעירים נוטעו בשדרת הקריה בבתי גידול מיוחדים ורחבים עלות של 15 אלף ש"ח לעץ.
יפה ירקוני (24 בדצמבר 1925 – 1 בינואר 2012) הייתה זמרת ושחקנית ישראלית, אשר נודעה גם בכינויה "זמרת המלחמות" והייתה מהבולטות והחשובות שבזמרות ישראל.
כלת פרס ישראל לזמר עברי לשנת תשנ"ח (1998), המזוהה עם תקופת קום מדינת ישראל וכן עם שנות החמישים והשישים.
נולדה בשם יפה אברמוב בדרום תל אביב, למלכה אלחזוב ולאברהם אברמוב, סוחר בדים ושטיחים.
הוריה היו יהודים קווקזים שעלו לארץ ישראל במפנה המאה ה-20, הכירו בארץ ונישאו ב-1920. יפה הייתה האמצעית במשפחה בת שלושה ילדים, ולה אחות גדולה, תקוה (ילידת 1921), ואח קטן, בנימין (יליד 1927).
כשהייתה בת שמונה התגרשו הוריה, אביה ירד מהארץ לרודזיה (שם ישבה קהילה יהודית קטנה), ומשפחתה חוותה מצוקה כלכלית קשה.
בשנות ה-30 עברה עם אמה ואחיה לגבעת רמב"ם (כיום שכונה בגבעתיים), שם פתחה אמה בית קפה–מסעדה בשם "צליל", שזכה לפופולריות, בעיקר בקרב אנשי ביטחון ואמנים.
את דרכה האמנותית החלה בגיל צעיר, כשהופיעה יחד עם אחותה ואחיה בבית הקפה המשפחתי בגבעת רמב"ם.
היא הופיעה עם הלהקה במשך 12 שנה, עד שבאחד המופעים בשנת 1945 נפצעה ברגלה ונאלצה לזנוח את קריירת הריקוד.
גוסטין (במקור גורטין), יליד 1918, היה חבר תנועת הנוער "גורדוניה" בעירו לוּצְק (אז בפולין, כיום באוקראינה), ולאחר הכשרה עלה לארץ ישראל ב-1938 והצטרף לגרעין שהקים את קיבוץ נווה ים.
השניים נישאו מקץ היכרות בת שנתיים, ויום לאחר נישואיהם הוא התנדב לשירות בצבא הבריטי (הימים ימי מלחמת העולם השנייה) וצורף עם חבריו ל.
גוסטין נהרג ב-29 במרץ 1945 במערכה על נהר סֶניוֹ, בזירה האיטלקית.
השיר "אוּרי", שביצעה יפה גוסטין האלמנה, נכתב לזכרו על ידי רפאל קלצ'קין והולחן על ידי יששכר מירון.
ב-1945 שינו גם אמה של ירקוני ואחיה הצעיר את שם משפחתם ל"גוסטין", כמחווה לחתנה שנפל חלל.
בשלהי שנת 1947 התגייסה ירקוני לארגון ההגנה כאלחוטאית, והמשיכה בכך עם פרוץ מלחמת העצמאות במסגרת חטיבת גבעתי.
את ניסיונה הראשון כזמרת קנתה לה בלהקת "החישטרון" של החטיבה שהוקמה בזמן המלחמה והיא צורפה אליה.
צמד היוצרים טולי רביב ובובי פנחסי כתבו ללהקה שירים "סלוניים" ששימשו מוזיקת רקע לריקודים וזוהו לאחר מכן עם ירקוני, בהם "אל נא תאמר לי שלום", "שחרחורת" ו"קרה זה רק הפעם".
שני שירים ששרה באותה תקופה נהפכו לסמלי המלחמה הקשה: "האמיני יום יבוא" שהביא במיוחד בשבילה השחקן רפאל קלצ'קין והיא שרה אותו לראשונה בפני מלווי השיירות לירושלים, ו"באב אל ואד" שכתב חיים גורי לזכרם של מלווי השיירות כשנה לאחר תום הקרבות.
ב-1948 נישאה בשנית לשייקה ירקוני.
ירקוני, יליד תל אביב 1920, בנו של משה ירקוני (שצ'ופק), ממנהלי המשביר, היה איש ההגנה (נכלא על ידי הבריטים כשנתיים במחנה המעצר בלטרון) וממייסדי החי"ש (ולימים מ"גיבורי" הפרשה שהייתה אחת העילות לתביעת הדיבה שהגיש עמוס בן-גוריון ידידו כנגד ארגון שורת המתנדבים), ואיש עסקים.
השניים היו הורים לשלוש בנות.
שייקה ירקוני נפטר ב-29 באוגוסט 1983.
עם קום המדינה, עוד בזמן ההפוגה בקרבות מלחמת העצמאות, הקליטה ירקוני באולפן "רדיו דוקטור" תקליט שזכה להצלחה גדולה.
במיוחד התפרסם מתוכו הלהיט "עיניים ירוקות", שאף נחשב לשיר הפופ הראשון בארץ.
לאחר מכן הוחתמה ירקוני בחברת התקליטים הד ארצי שרק הוקמה והחלה להקליט את כל אלבומיה שם.
היא הקליטה את האלבום "באב אל וואד" שהורכב משירי מלחמת העצמאות, בהם "האמיני יום יבוא" שביצעה בעת המלחמה וכן "רבותי ההיסטוריה חוזרת", "הפינג'אן", "הן אפשר", "דודו" ו"יצאנו אט", שהפכו למזוהים עמה יותר מאשר עם הצ'יזבטרון, המבצעים המקוריים של השירים.
בשנת 1951 הקליטה אלבום מצליח שהורכב משירים לריקודי עם.
בשנות החמישים והשישים הפכה לזמרת מובילה בארץ, ושיריה – בעיקר השירים הלאומיים שהקליטה ב-1948: בערבות הנגב (מילים: רפאל קלצ'קין) ו"הסבתא בנגב" (מילים: אבשלום כהן) – הושמעו רבות בתוכנית "כבקשתך לשירים עבריים" בקול ישראל.
עיקר הצלחתה בקרב הקהל (ופחות בקרב עורכי הרדיו) היו בשירים הסלוניים שהקליטה, שירי הוואלס והטנגו, ששימשו גם כמוזיקת רקע לריקודים בבתי הקפה באותה תקופה.
ב-1959 הוציאה את האלבום "נרקודה עם יפה ירקוני", שקיבץ שירים סלוניים רבים שזוהו עמה, בהם "חביבי", "ארצנו הקטנטונת" ו"שחרחורת".
אמצעי התקשורת נהגו לייחס לה יריבות עם הזמרת שושנה דמארי, שגם היא זכתה לפופולריות רבה באותה תקופה, אף כי הדבר איננו נכון והשתיים אף שיתפו פעולה מספר פעמים.
היא גם הוציאה תקליט של שירי חגים לילדים והקליטה שירים נוספים שהפכו ללהיטים לילדים, בהם "אבא שלי" ("לאבא שלי יש סולם..."), שכתבה תלמה אליגון.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1965 זכתה במקום הראשון עם השיר "איילת החן", שאותו ביצע בפסטיבל גם אריק איינשטיין בביצוע נוסף, למילים של עודד בצר, ללחן של נתן שחר ולעיבוד של יצחק גרציאני.
שנה לאחר מכן בפסטיבל הזמר והפזמון 1966 זכתה שוב עם השיר "ליל סתיו", שאותו ביצע בפסטיבל גם אריק איינשטיין בביצוע נוסף, למילים של חיה כהן, ללחן של חיים צור ולעיבוד של שמעון כהן.
בשנות השישים והשבעים הופיעה ירקוני גם באולמות ובמועדונים נחשבים בעולם, בעיקר בארצות הברית, בלונדון ובפריז.
היא הופיעה בקרנגי הול ולינקולן סנטר בניו יורק, אולימפיה בפריז, פלדיום בלונדון וכן ביפן, אוסטרליה ורוסיה.
במהלך שנות השישים היא אף שהתה ארבע שנים בארצות הברית, הקליטה שם שלושה תקליטים וביצעה הופעות רבות.
בפריז פגשה את בעז שרעבי שהופיע שם באותה תקופה, והקליטה לראשונה את שירו "פמלה".
בספיישל טלוויזיוני ביום העצמאות של שנת 1969 ביצעה ירקוני את השיר "כשהיינו ילדים" (אסף/וילנסקי) שהפך לאחד מהשירים המזוהים איתה ביותר.
במהלך שנות השבעים הקליטה מספר שירי פופ, בהם הלהיט "כל היונים" (1971) ודואט עם צביקה פיק בשם "ערב סתיו יפה" (1976).
עם פיק היא אף הופיעה במופע משותף, שלא נחל הצלחה מיוחדת.
שלושה להיטי ילדים נוספים בוצעו על ידה במסגרת פסטיבל שירי הילדים בשנות ה-70: "אין דן דינו", "אני אוהב לשרוק" ו"אחותי הקטנה".
בשנות ה-70 ניהלה ביפו מועדון בשם "המערה", מועדון שנערכו בו הופעות חיות של מוזיקאים ישראלים.
בשנת 1986 הוקדשה לה התוכנית "חיים שכאלה".
בשנים 1991–1992 השתתפה יחד עם חתנה מאיר סוויסה בסדרת הטלוויזיה לילדים של הערוץ הראשון "חג שמח עם יפה ירקוני", שכל פרק בה שודר באחד מימי החגים.
בשנת 1994 שיחקה לראשונה בתפקיד משני בסרט הקולנוע "שירת הסירנה", המבוסס על ספרה של עירית לינור.
בשנת 1996 הוציאה את אלבום הדואטים "שרים עם יפה ירקוני" במסגרתו ביצעו מיטב האומנים את שיריה בדואט עמה, בהם היו שושנה דמארי, אריק איינשטיין וחוה אלברשטיין.
ירקוני זכתה בפרס ישראל בשנת היובל למדינת ישראל, 1998. באותה שנה גם יצא אוסף מחומש משיריה בשם "יפה ירקוני מאז ועד היום, 1998-1948".
האוסף כלל גם שיר חדש בשם "רוקדת", שכתבה נעמי שמר על סמך סיפור חייה של ירקוני, עם אזכורים מהיותה רקדנית בתחילת דרכה, הופעותיה במלחמת העצמאות, שיריה "על המלחמה ועל שלום" ועד ימינו אלה.
ב-1999 השתתפה בפסטיגל כאומנית אורחת.
בקיץ 2000 הקליטה את שירה האחרון, "עכשיו עברו שנים (וכבר קשה להיזכר)".
באותה שנה יצא אוסף משולש ובו 62 להיטים.
עשייה ציבורית, דעותיה הפוליטיות וחיים אישיים
ירקוני הייתה ידועה כמעורבת בחיי המדינה.
היא ביצעה מאות הופעות לפני החיילים במלחמות ישראל ובין המלחמות, לא נרתעה מלהופיע ממש בחזית הקרבות וכך זכתה לכינוי "זמרת המלחמות", על אף שלא אהבה אותו והעדיפה להיקרא "זמרת החיילים".
היא נהגה להיות מעורבת גם בפוליטיקה, והשמיעה לא אחת את דעותיה הפוליטיות המזוהות עם השמאל הציוני.
בשנת 2002, בעת מבצע חומת מגן, התבטאה ירקוני בתוכנית "מה בוער" של גלי צה"ל כנגד חיילים שסימנו מספרים על זרועותיהם של פלסטינים "אנחנו עם שעבר את השואה, איך אנחנו מסוגלים לעשות דברים כאלו?" אמרה.
דבריה אלה התפרשו באמצעי התקשורת כהשוואה בין מעשי צה"ל בשטחים לבין מעשי הנאצים בשואה.
לדבריה, היא לא ערכה השוואה כזו אלא רק ניסתה למחות על מעשה ספציפי.
התבטאות זו גרמה לסערה תקשורתית תוך קריאה מאנשי ימין להחרימה.
איומים ומכתבי נאצה רבים נשלחו אליה ואף בוטל ערב לכבודה שהפיקה אמ"י.
לאחר זמן מה, כשהסערה שככה, הפיקה אמ"י ערב לכבודה ובדצמבר 2006 נערך לירקוני ערב הצדעה גדול בהיכל התרבות בהשתתפות אומנים רבים.
בשנת 2001 אובחנה ירקוני כחולה במחלת אלצהיימר, ועם השנים החמיר מצבה עד שבסוף היא הפסיקה להופיע ב-2008.
ירקוני נפטרה ב-1 בינואר 2012, כשבוע לאחר יום הולדתה ה-86, ונקברה לצד בעלה שייקה בבית העלמין קריית שאול.
ירקוני הייתה אם לאורית (1950), תמר (1953) ורותי (1956), סבתא לשמונה וסבתא-רבתא לשמונה.
בתה הבכורה, אורית שוחט, היא עיתונאית לשעבר ב"הארץ" (נשואה ליגאל שוחט, רופא, לשעבר טייס שנפל בשבי המצרי במלחמת ההתשה וקצין הרפואה הראשי של חיל האוויר).
בתה השלישית, רותי ירקוני-סויסה, הייתה נשואה לשחקן מאיר סויסה (ילדיהם המשותפים הם המפיק המוזיקלי ישי סוויסה והראפר מיכאל סוויסה).
לירקוני שני אחים וכן אח למחצה.
אחותה, תקוה הנדל, הקליטה שירים אחדים בשנת 1947, בליווי נחום נרדי ושמואל פרשקו.
בהמשך היגרה לקראקס בירת ונצואלה, שם הקימה בית ספר יהודי.
לימים היגרה לארצות הברית והתיישבה בניו יורק.
אחיה, בנימין (נָני) גוסטין, היגר גם הוא לקראקס, ושם השתקע.
הוא פעל כמלחין, פסנתרן וכנר.
אחיה למחצה של ירקוני (בן אביה מאשתו השנייה, אסתר), ישראל אברמוב, יליד רודזיה (כיום זימבבואה), הוא חוקר מדעי המוח המתמחה במערכת הראייה, פרופסור לפסיכולוגיה בברוקלין קולג' וכן פרופסור לקוגניציה, מוח והתנהגות ופרופסור לביופסיכולוגיה, שניהם במרכז לתארים מתקדמים של אוניברסיטת העיר ניו יורק.
1999 – יקירת העיר תל אביב-יפו
במאי 2014 נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתה ברחוב דב הוז 23 בתל אביב.
רחובות נקראו על שמה בערים חולון, עפולה, קריית ביאליק, קריית מוצקין, ראש העין וראשון לציון.
העיר גבעתיים קראה על שמה של ירקוני כיכר בצומת הרחובות רמ"ז ורמב"ם.
בשנת 2018 הוצגה תערוכה המוקדשת ליפה ירקוני בגלריה "החווה" בחולון.
בתערוכה הוצגו יומנים שכתבה ירקוני, עטיפות תקליטים ותצלומים מאלבומה הפרטי, שמלות, תכשיטים ואביזרי אופנה של יפה ירקוני.
ארכיונה מופקד במחלקת המוזיקה בספרייה הלאומית בירושלים.
בשנת 2021 חנכה עיריית תל אביב-יפו בית ספר יסודי מכיל חדש, בצפון העיר על שמה.
בשנים 2024–2025 הוצג בתיאטרון "הבימה" המחזמר "האמיני יום יבוא" על תולדות חייה של ירקוני, מאת גיא מרוז.
בחודש דצמבר 2025, על רקע ציון יום הולדתה ה-100, חנכה עיריית גבעתיים את "כיכר יפה ירקוני" ברחוב רמב"ם, במקום בו פעל בעבר "קפה צליל", שנוהל על ידי אימה ובו עבדה יפה ירקוני כמלצרית בצעירותה.
1958 - שירי ילדים כבקשתך, אלבום שירי ילדים, ביניהם הלהיטים "גן שלנו", "כושי כלב קט" ו-"גשם משמים".
1971 – שחרחורת: כשיפה ירקוני הייתה יפה גוסטין (במלאת 25 שנה להופעתה הראשונה)
1996 – שרים עם יפה ירקוני
יָפוֹ (, בערבית: يَافَا, "יאפא") היא עיר נמל עתיקה בארץ ישראל, לחוף הים התיכון.
יפו התקיימה כעיר עצמאית במשך אלפי שנים עד שאוחדה ב-1949 עם תל אביב, ומאז היא מהווה את אחד מרובעי תל אביב-יפו.
בזמן מסעי הצלב הייתה יפו מחוז בממלכת ירושלים הצלבנית.
מאז ועד המאה העשרים שימשה העיר כנמל חשוב בארץ ישראל.
הקמת נמל תל אביב בסמוך, והשימוש בנמלים אחרים, הביאו לכך שהנמל ירד מגדולתו.
בימי המנדט הייתה העיר מרכז חשוב לאוכלוסייה הערבית בארץ ישראל.
במלחמת העצמאות של מדינת ישראל, כבשו את העיר כוחות האצ"ל וההגנה: מעל 90% מתושבי יפו הערבים נמלטו, ומאוחר יותר עולים חדשים ויהודים ותיקים התיישבו לצד המיעוט הערבי שנשאר במקום.
האזכור הקדום ביותר לעיר הוא בתעודות מצריות מהמאה ה-15 לפנה"ס.
המילה "יאפו" מקורה בשפות שמיות צפון-מערביות והיא קשורה ליופי.
החל בכיבוש הערבי של ארץ ישראל מוזכר המקום בשם יאפה, שם המקום בפי דוברי הערבית עד היום.
בנוסף היא זכתה לכינוי "ערוס אל-בחר" (=כלת הים).
המסורת ההלניסטית מייחסת את השם "יפו" ל"יופיאה", היא קסיופאה, אמה של אנדרומדה.
יפו מוזכרת בארבעה מספרי התנ"ך.
בספר יהושע מוצבת העיר בתחום נחלת שבט דן, "וּמֵי הַיַּרְקוֹן וְהָרַקּוֹן עִם הַגְּבוּל מוּל יָפוֹ." אך נראה כי השבט לא הצליח לכבוש את כל נחלתו.
בספר דברי הימים ב, בתיאור בניית המקדש על ידי שלמה המלך נאמר כי דרכה הגיעו הארזים ששימשו לבניין בית המקדש: "וַאֲנַחְנוּ נִכְרֹת עֵצִים מִן הַלְּבָנוֹן כְּכָל צָרְכֶּךָ וּנְבִיאֵם לְךָ רַפְסֹדוֹת עַל יָם יָפוֹ וְאַתָּה תַּעֲלֶה אֹתָם יְרוּשָׁלִָם".
על פי אגדה המצויה בכתבי עולי רגל נוצריים בימי הביניים, שמה של העיר ניתן לה מכיוון שנבנתה על ידי יפת בן נח (על שמו קרוי גם רחוב יפת בעיר).
האגדה הקדומה מציינת כי יפת בנה את העיר עוד לפני המבול, ושקברו של נח מצוי תחת הסלע שבתוך הים של יפו.
וכך כותב פרופ' נחום סלושץ: .
על פי התלמוד הירושלמי, בזמן הבריאה עלה האוקיינוס להציף את היבשה.
גלי הנחשול הימי נעצרו בסלעי יפו.
בדור אנוש ובדור הפלגה נעצרו הגלים בסלע אנדרומדה, על ידי מאמרו של אלוהים המוזכר בספר איוב: "עד פה תבוא" – עד יפו.
בברית החדשה מוזכר סיפורו של פטרוס שהתגורר בבית שמעון הבורסקאי ביפו, והעלה מן המתים את האלמנה טביתא.
ביפו הופיע מלאך בפני פטרוס, וציווה לאכול מ"כל בהמת הארץ וחיה ורמש ועוף השמים".
ביתו של שמעון הבורסקאי ואתרים נוספים הקשורים בסיפור זה נמצאים ביפו, ומקודשים כיום לנצרות.
עם זאת, בתחילת ימי הנצרות לא קנתה הדת אחיזה ביפו.
רק במאה החמישית הייתה ביפו לראשונה קהילה בהנהגת בישוף.
יפו העתיקה נבנתה על צוק רם, מעין חצי אי שחודר אל הים המורכב מגבעת כורכר.
הגבעה מהווה חלק מרכס הכורכר המערבי, אחד משלושת רכסי הכורכר החוצים לאורך את שפלת החוף של ארץ ישראל.
סלע אנדרומדה והסלעים סביבו המבצבצים מעל פני המים אף הם חלק מרכס זה, שכורסם על ידי גלי הים.
רכס הכורכר בחוף הים חשוף לפעולות גלי הים ולכן הוא עובר תהליך של גידוד ונחשפות בסלע טבלאות גידוד, בצורת לוחות גדולים שגלי הים שחקו אותם.
בחוף הים צפונה מיפו ניתן להבחין בלוחות אלה לאחר שהוצאו מהחוף כאשר הוכשר לרחצה.
מזרחית לרכס הכורכר ביבשה נוצרה "מרזבה" – שטח נמוך הכולל אדמות סחף.
בשקע זה היה מצוי אצטדיון באסה שנהפך לימים לאצטדיון בלומפילד.
לפני הקמת המגרש היו במקום ביצות .
בדיקות גאולוגיות שנערכו במקום העלו כי ייתכן שמוצא נחל איילון היה באזור זה.
מכך ניתן להניח כי לאחר שהתגבש רכס הכורכר השני (כיום שכונת אבו כביר) נחסם מוצא הנחל לים, והאיילון המשיך לזרום צפונה והיה ליובל של נחל הירקון.
היותו של באסה אזור טופוגרפי נמוך, העלתה את הרעיון להקים בו מעגנה פנימית.
הבִּקעה בין רכסי הכורכר במזרח יפו, בעורף העיר, משכה אליה חקלאים.
באזור זה נמצאת אדמת סחף פורייה מאפיק נחל האיילון.
הקרקע ניתנת לעיבוד רב שנתי בתנאי חקלאות הבעל המסורתית ומאופיינת במקורות מים זמינים קבועים כגון בארות.
שרידים לעידן החקלאי של האזור נמצאים בבתי הבאר החרבים שנמצאו באזור יפו.
בתי הבאר היו מבנים חקלאיים ששימשו את ענף ההדרים של יפו, והפכו לארמונות מפוארים של עשירי העיר.
בית באר היה מבנה חקלאי שתחילתו בבאר, בריכת אגירה ומערכת התעלות ששימשו להשקיית הגידולים.
עם התפתחות ענף הפרדסנות, גדל המתחם ונבנו בו מבנים לאחסנה ואריזת תוצרת חקלאית ומגורי פועלים.
החל מאמצע המאה ה-19 החלו עשירי יפו הערבים, פקידי שלטון ובעלי נכסים זרים, לבנות על-גבי המבנים החקלאיים או בקרבתם בתי מגורים מפוארים שנקראו "קאסרים" (בתעתיק מדויק מערבית: קַצְר), ששימשו בתחילה כבתי קיט ובהמשך הפכו למגורי קבע מפוארים, "ארמונות" בתוך הפרדסים.
בסקר אותרו מעל ל-30 מבנים כאלה.
נמל יפו מכונה "נמל ללא נמל".
הוא מצוי במפרץ טבעי קטן שנוצר על ידי חצי אי.
הסלעים המזדקרים במפרץ שימשו כעין שוברי גלים ואפשרו לאוניות לעגון במפרץ ולפרוק את נוסעיהן ומטענן לסירות שבהן הגיעו למזח החוף.
עם זאת, הייתה טמונה בכך סכנה: בעת סערה עלולות האוניות להתנפץ אל הסלעים.
בעורף הנמל צוק בגובה שלושים וארבעה מטרים מכונה "גבעת יפו", עליו בנויה יפו העתיקה.
הגבעה המשקיפה אל הים ונוחה לביצור ולהגנה, שימשה בסיס להתיישבות ביפו.
השטח בין נמל יפו לחוף גבעת עלייה שהיה מלא בפסולת בניין הפך לפארק מדרון יפו ששטחו 200 דונם ולאורכו טיילת.
שכונות יפו הן: יפו העתיקה, צפון יפו-שכונת שוק הפשפשים, יפו א' (דקר), יפו ג', יפו ד', גבעת עלייה, עג'מי, מנשייה, המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו, צהלון, גבעת הרצל, גבעת אנדרומדה.
בספר עזרא מוזכר כי דרך נמל יפו הביאו הפיניקים גם הארזים לבניין בית המקדש השני: "ויתנו-כסף לחצבים ולחרשים ומאכל ומשתה ושמן לצדנים ולצרים להביא עצי ארזים מן-הלבנון אל-ים יפוא כרשיון כורש מלך-פרס עליהם".
במהלך שנות ה-30 הוכנה תוכנית מתאר ראשונה לעיר יפו על ידי השלטון הבריטי.
מתכנן התוכנית היה אדריכל בריטי בשם הנרי קנדל.
תוכניתו של קנדל נפסלה לאחר זמן קצר, ולאחר מכן בשנת 1946 הוכנה תוכנית מתאר שנייה בקהיר על ידי השלטון הבריטי בארץ בחסות עיריית יפו הערבית.
מתכננה של תוכנית מתאר החדשה היה אדריכל מצרי בשם עלי אלמאליגי מסעוד.
לפי תוכניתו של אלמאליגי הייתה אמורה העיר להתרחב מזרחה ודרומה על שטח הפרדסים הקיימים, ולהתחבר אל השכונות הערביות שהיו בתוך הפרדסים.
לפי תוכניתו של אלמאליגי "העיר העתיקה" הייתה מתוכננת לשכון במרכזה של העיר החדשה ביחד עם שכונת נווה צדק (שהייתה בשטח השיפוט של תל אביב החל ב-1923) ועם תכנון מחודש של שכונת "מנשייה" ששכנה על חוף הים שהן שכנו מצפון אל העיר העתיקה.
הבריטים בקשו להקים עיר גנים אירופית עם שדרות רחבות וכיכרות מרובעות או עגולות.
בסופו של דבר, הרעיון מומש רק בשדרות ירושלים ששכנה על גבול הפרדסים.
לאחר קום המדינה נהרסו הכיכרות לאורך שדרות ירושלים, וכיכר עיריית יפו ובה מזרקה, הועברה לצידה המזרחי של השדרה.
בשנת 1954 נגנזו התוכניות הבריטיות לתכנון יפו על ידי עיריית תל אביב, והעיר תוכננה מחדש לצורך הקמתם של שיכוני עולים, בעיקר מבולגריה.
מתחם יפו העתיקה הוא האזור שבו העיר יפו הייתה ממוקמת לאורך ההיסטוריה.
כיום מתייחסים ליפו העתיקה כאל השטח שהיה מוקף בחומות במהלך המאה ה-19. המתחם ממוקם בראש גבעת הכורכר של יפו ובמדרונותיה, והוא נתחם במזרח ברחוב יפת ובדרום ברחוב לואי פסטר, הממוקמים בתוואי החפיר של חומות העיר.
המתחם כולל את בתי המגורים וסמטאות יפו העתיקה במדרונות המערבי והדרומי, את גן המדרון במדרון הצפוני, ואת גן הפסגה ("גן אברשה") וכיכר קדומים בראשו.
יש הכוללים גם את נמל יפו ואת טיילת יפו במתחם, אולם מכיוון שמתחם יפו העתיקה מנוהל על ידי החברה לפיתוח יפו העתיקה, בעוד שנמל יפו מנוהל על ידי מינהל מקרקעי ישראל ואילו הטיילת מנוהלת על ידי "חברת אתרים", אין הם נחשבים פורמלית לחלק מהמתחם.
התפתחותה של יפו מחוץ לחומות החלה באמצע המאה ה-19, כאשר אחת העדויות הראשונות לכך היא המושבה האמריקאית-גרמנית, השוכנת בצפון יפו בקרבת שכונת פלורנטין.
המושבה הוקמה על ידי נוצרים פרוטסטנטים מארצות הברית, ולאחר מספר שנים עברה לידי מתיישבים גרמנים מתנועת הטמפלרים ששיפצו את הבתים, הפכו אותה למושבה גרמנית ובנו את כנסיית עמנואל.
בסמוך, הוקם בית הקברות הפרוטסטנטי, אתר קטן ובלתי פעיל ששירת את הקהילה במאה ה-19. באותה תקופה של ראשית היציאה מהחומות, התפתח אזור מסחרי שכלל את סוק א-דיר (שוק המנזר) ברחוב בית אשל.
השטח, השייך לכנסייה היוונית-אורתודוקסית, מסומן בסמל הכנסייה, האותיות טאו ופי, ראשי התיבות של המילים "טאפוס פילאקס", שמשמעותן ביוונית היא "שומרי הקבר הקדוש".
במקום ניצב גם חאן מנולי ששימש תחנת מעבר לרבים מראשוני העולים ומרכז לסוחרים.
בהקשר זה, הוקם "שביל העולים", מיזם ביוזמתו של ד"ר שמואל גילר, הכולל שלטים המציינים 19 נקודות בנתיב עלייתם של העולים לארץ דרך נמל יפו, לרבות בית העולים.
לקראת סוף המאה ה-19 הואצה ההתפתחות התשתיתית והמסחרית בעיר.
בשנת 1892 נחנכה תחנת הרכבת יפו, תחנת הרכבת הראשונה במזרח התיכון, נחכה בב-26 בספטמבר 1892 ושימשה כתחנת הקצה של המסילה לירושלים עד 1948. לימים שופץ האתר וב-2010 נפתח מתחם התחנה לצרכי בילוי.
במקביל, התבססו רחובות מסחריים מרכזיים: רחוב רזיאל, שהיה הרחוב הראשי עד לפתיחת שדרות ירושלים, חולק למקטע מזרחי על שם נג'יבּ בוסטרוס ערבי נוצרי שבנה שם שורת חנויות, ומערבי על שם אלכסנדר הווארד (איסכנדר עוואד) ערבי מרוני אמיד.
רחוב יפת הראשי הוקם על תוואי החומות בחלקו הצפוני, וביטא את הרחבת העיר מזרחה ודרומה.
לצידם התפתח שוק הפשפשים כשוק עתיקות וחפצים משומשים.
בראשית המאה ה-20 הוקמה כיכר השעון, שהפכה לסימן ההיכר המפורסם של יפו ולסמל העיר החדשה בזכות מגדל השעון במרכזה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, תחת שלטונו של המושל חסן בק, נבנו מונומנטים נוספים.
בשנת 1916 הוקם בשכונת מנשייה מסגד חסן בק, שנועד לבלום את התפשטות תל אביב והפך לימים למוקד חיכוך.
במקביל נסללו שדרות ירושלים (במקור נקראו על שם ג'מאל פאשה, ובימי הבריטים על שם ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת), שדקליהן ניטעו על ידי תלמידי מקוה ישראל, והן משמשות עד היום עורק היסטורי ומסחרי ראשי.
בשנות ה-30, תחת המנדט הבריטי, נבנה אולם אלהמברה בסגנון אר דקו מפואר.
המבנה עבר גלגולים רבים: מקולנוע יפאור בשנות ה-50 וה-60, דרך תיאטרון בניהולו של גיורא גודיק, ועד לנטישתו ולבסוף חידושו כמשכן המכון לסיינטולוגיה.
ההיסטוריה הצבאית והמודרנית של האזור מונצחת במספר אתרים.
מוזיאון האצ"ל בתש"ח ("בית גידי") מתעד את פעילות הארגון מכ"ט בנובמבר ועד השתלבותו בצה"ל, בדגש על כיבוש יפו.
ליד מתחם התחנה שוכן מוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל.
את פני העיר המודרנית משלימה טיילת יפו, המוליכה מנמל יפו ועד פארק צ'ארלס קלור בתל אביב, ומחברת בין ההיסטוריה העשירה להווה המתחדש.
שכונת עג'מי מדרום לעיר העתיקה קמה במחצית השנייה של המאה ה-19 על ידי ערבים מרונים אמידים, שהקימו את רחובותיה במקביל לחוף הים, ובנו בה כנסייה ואת מנזר אנטוניוס הקדוש.
מדרון יפו הוא פארק חופי לאורך חופי הים של שכונת עג'מי, שטחו 200 דונם, אורכו מצפון לדרום הוא כקילומטר, ורוחבו ממזרח למערב מגיע ל-300 מטרים לכל היותר.
ביצוע המיזם החל בחודש דצמבר 2005 והוא נחנך רשמית באפריל 2010.
בית קברות טאסו – אתר בית הקברות הממוקם ברחוב תל גיבורים בצמוד לנתיבי איילון, הוא בית הקברות המוסלמי הפעיל היחיד בעיר והנתון כיום בסכנת הריסה, כולל גם מערכת מים קדומה אשר שרדה כמעט בשלמותה בלב האתר.
במקום ניתן להתרשם וללמוד כיצד פעלו מערכות המים שנועדו להשקות את פרדסי הסביבה, שהודות להם זכו העיר ותפוזיה לפרסום בינלאומי במאה ה-19.
גבעת אנדרומדה – גבעת אנדרומדה היא שכונת מגורים סגורה ויוקרתית השוכנת בין כנסיית גאורגיוס הקדוש ויפו העתיקה מצפון ובין שכונת עג'מי ובית העלמין היהודי ביפו מדרום.
בית העלמין היהודי ביפו היה בית העלמין הראשון של יהודי יפו, ותחילתו ב-1840. הוא נסגר בשנות ה-20, ורבה של יפו, יהודה מרגוזה, אשר יזם את הקמתו, נקבר גם הוא במקום.
האזור שנודע היסטורית בשם אבו כביר, וכיום מזוהה עם נווה עופר (תל כביר) וגבעת הרצל, מאגד בתוכו מספר מוקדי עניין בולטים.
אחד מהם הוא סביל אבו נבוט, סביל עות'מאני שהוקם בשנת 1815 על ידי מושל יפו, מחומד אגא א-שאמי, וניצב על תוואי הדרך העתיקה לירושלים.
הסביל ממוקם במרכזו של גן אבו נבוט, המעוטר במבחר פסלים פרי יצירתו של האמן יגאל תומרקין.
בסמיכות למקום שוכנים גני הטבע, מתחם הכולל גן בוטני וגן זואולוגי המתמקדים בחי ובצומח של ארץ ישראל.
גנים אלו היוו בעבר מוסדות אקדמיים שמהם צמחו החוג לזאולוגיה והחוג לבוטניקה של אוניברסיטת תל אביב, אך עם הקמת הקמפוס החדש ברמת אביב וייסוד גנים חדשים בצמוד אליו, הוסרה החסות האוניברסיטאית מהמתחם הוותיק.
מסגד מחמודיה – ג'אמע יאפא אל-כביר – נבנה על ידי אבו נבוט, כיום המסגד המרכזי לתושבי יפו.
במסגד אולם מרכזי ומסגדים קטנים נוספים בחצרות המבנה.
שלושה מקירותיו החיצוניים היו חלק מחומת העיר.
בחזית הדרומית של המסגד נבנה סביל סולימאן, גם הוא בידי אבו נבוט.
מסגד עג'מי – הוקם במאה ה-19, נקרא על שם הקבר הסמוך אליו, המיוחס לאבראהים אל-עג'מי.
במהלך השנים הוזנח המסגד, ובשנות השבעים שוקם.
מסגד חסן בק – בשכונת מנשייה, בקצהו הדרומי של רחוב הירקון, ליד כרם התימנים בתל אביב, על קו החזית שבין יפו לתל אביב.
את המסגד בנה מושל יפו, חסן בק בצרי אלע'אבי, בשנת 1916. בשנת 1983 קרס הצריח, ובשנת 2000 החל שיקום המסגד, שבסופו חזר לפעילות מלאה.
מסגד הים – סמוך לים בצמוד לנמל.
שוקם ב-1997 וחזר לפעילות מלאה.
מסגד סיקסיק – ברחוב בית אשל שנקרא קודם רחוב סיקסיק.
מהמסגד נותר הצריח (המינרט) והסביל הצמוד אליו.
מסגד ג'באליה – שוכן בגן קידרון בשכונת גבעת עלייה.
מסגד אל-נוזהא – שוכן ברחוב שדרות ירושלים 82 במרכז שכונת נוזהה (אל נוזהא).
נבנה ב-1933 הודות לתרומתו של חאג' עלי ח'מיס.
המבנה שימש גם את הספרייה המוסלמית הגדולה בארץ ואת בית הדין השרעי של יפו.
מסגד הגבול (מסג'יד אל אביאד) – על גבול יפו–בת-ים, לא הושלם מעולם.
על שלד הבניין הוקם בית הכנסת "זיכרון קדושים" בשנת 1948.
כנסיית פטרוס הקדוש – קתולית-פרנציסקנית.
כנסיית אנטוניוס הקדוש – קתולית-פרנציסקנית.
כנסיית גאורגיוס הקדוש – יוונית-אורתודוקסית.
כנסיית מאר מיכאל – יוונית-אורתודוקסית.
מנזר אנטוניוס הקדוש – מרוני.
הכנסייה האנגליקנית – אנגליקנית (סגורה).
מנזר אנטוניוס הקדוש – קופטי (סגור).
מנזר ניקולאס הקדוש – ארמני (סגור).
תיאטרון "נא לגעת" – במה לחירשים-עיוורים
קולנוע אלהמברה בשדרות ירושלים – כיום מרכז סיינטולוגיה.
קולנוע נגה – (לשעבר "קולנוע נביל") – פעל בשדרות ירושלים במקום שבו נמצא כיום "אולם נגה", אולם הבית של תיאטרון גשר.
קולנוע צליל (לשעבר "קולנוע ראשיד") – פעל בשדרות ירושלים, מול קולנוע נגה, כיום זהו "מועדון התיאטרון".
קולנוע פארוק (נהרס בחלקו) בשדרות ירושלים בצמוד אל קולנוע אלהמברה – כיום על חצי מן השטח עומד בניין מגורים
מועדון אריאנה – מועדון לילה שהיה אבן דרך במוזיקה המזרחית בארץ, בו הופיע לראשונה הזמר היווני אריס סאן.
אצטדיון בלומפילד – אצטדיון הכדורגל המרכזי והגדול של תל אביב.
אצטדיון באסה – שהיה מגרשה הביתי של הפועל תל אביב מאז שנת 1950, בשטחו נחנך ב-1962 אצטדיון בלומפילד.
אצטדיון גאון – שהיה מגרשה הביתי של מכבי יפו מאז שנת 1977, נהרס בשנת 2009.
המרכז לטניס בישראל - יפו.
ראש עיריית יפו מונה לראשונה לאחר הקמת העירייה בסוף 1871. לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים ב-1918 ועד סוף שנת 1926 מונה ראש העיר בידי רשויות המנדט.
נבחר בשנת 1927 בבחירות הראשונות לראשות העיר
נבחר בשנת 1947 בבחירות חופשיות ברוב גדול.
יפים ברונפמן הוא פסנתרן ישראלי-אמריקאי יליד אוזבקיסטן, ברית המועצות.
ברונפמן נולד בטשקנט, אוזבקיסטן ועלה לישראל בגיל 15. היה תלמידו של אריה ורדי באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב.
בהמשך היגר לארצות הברית, שם המשיך את לימודיו בג'וליארד, בבית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו ובמכון קרטיס למוזיקה, אצל רודולף פירקושני, ליאון פליישר ורודולף סרקין.
הופעתו הבינלאומית הראשונה הייתה בשנת 1975, עם התזמורת הסימפונית של מונטריאול בניצוח זובין מהטה.
בשנת 1977 הופיע עם הפילהרמונית הישראלית הצעירה כסולן בסיור בדרום אפריקה בקייפטאון, דרבן ויוהנוסברג.
בשנת 1989 הופיע לראשונה בקרנגי הול ובשנת 1991 ניגן בסדרת רסיטלים עם אייזק שטרן.
ברונפמן זכה בפרס גראמי בשנת 1997 על הקלטת שלושת הקונצ'רטי לפסנתר של בארטוק עם אסה-פקה סאלונן והתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס.
ברונפמן הוא נגן נלהב של מוזיקה קאמרית וניגן עם הרבה הרכבים קאמריים ונגנים בכלים שונים.
במרץ 2006 ניגן ברונפמן את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של שוסטקוביץ' עם התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו בניצוח מסטיסלב רוסטרופוביץ'.
ברונפמן היה בעבר אמן הבית של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
המתחם כולל את בתי המגורים וסמטאות יפו העתיקה במדרונות המערבי והדרומי, את גן המדרון במדרון הצפוני, ואת גן הפסגה וכיכר קדומים בראשו.
יש הכוללים גם את נמל יפו ואת טיילת חומות הים במתחם, אולם מכיוון שמתחם יפו העתיקה מנוהל על ידי החברה לפיתוח יפו העתיקה, בעוד שנמל יפו מנוהל על ידי מינהל מקרקעי ישראל ואילו הטיילת מנוהלת על ידי חברת אתרים, אין הם נחשבים פורמלית לחלק מהמתחם.
על פי פרסומי עיריית תל אביב, שטח יפו העתיקה עומד על 300 דונם.
שלוש דרכים ראשיות בארץ ישראל מוצאן היה ביפו העתיקה בהיותה שער כניסה ראשי לארץ מימי קדם: הדרך ההיסטורית יפו-ירושלים, דרך יפו-שכם ודרך יפו-עזה.
שטח המתחם היה ברוב התקופות מרכזה של יפו.
יפו של ימינו נבנתה מחדש בראשית המאה ה-19, לאחר שניזוקה במלחמות של נפוליאון וגם של אבראהים פאשא וכן בתים רבים נחרבו ברעידת אדמה בשנת 1837.
לאחר השיקום היה האזור מיושב בצפיפות, כמו מרבית הערים בארץ במאה ה-19. חומת יפו, שנבנתה מחדש בראשית המאה, פורקה החל משנת 1888, כדי לאפשר את הרחבת העיר.
בעקבות זאת התפשטה העיר מזרחה, כולל מרכזי השלטון, אך יפו העתיקה נותרה ליבת העיר.
בתקופת המרד הערבי, בשנת 1936 שיבשו חלק מתושבי יפו העתיקה את התנועה לנמל באמצעות ירי וזריקת רימונים.
התגובה הבריטית הייתה מבצע עוגן ביוני 1936, שבו פרצו הבריטים צירי תנועה רחבים לנמל תוך הרס כל הבניינים שעמדו בתוואי שעליו נפרצו הצירים.
בתים נוספים נהרסו כפעולת ענישה והרתעה.
לאחר שנהרסו 237 בניינים במבצע עוגן הפך חלק מיפו העתיקה לשטח פתוח.
במבט מהאוויר הייתה לשטח הפתוח צורה של עוגן ומכאן שם המבצע.
השטח הפתוח הפריד בין השטח הנוצרי במערב לשטח המוסלמי הגדול יותר במזרח, וחצה את יפו העתיקה לכל אורכה.
בתקופת מלחמת העצמאות נפגעו בתים רבים נוספים, ורוב אוכלוסיית העיר עזבה.
כבר במהלך המלחמה התיישבו עולים חדשים בבתים הנטושים והרעועים.
האזור הפך במהרה לשכונה שאופיינה בעוני, בתנאי תברואה ירודים ובפשיעה.
בגלל השטחים הפתוחים הרבים שהיו באזור, במיוחד בראש גבעת יפו, כונה האזור "השטח הגדול".
בשנות החמישים החלו לפנות את אוכלוסיית האזור.
בתים שפונו, וכן בתים שהיו נטושים, נהרסו, וכך התרחב עוד יותר השטח הפתוח בלב יפו העתיקה.
פרנסי עיריית תל אביב הכינו תוכניות לבניית שיכונים מודרניים בשטח הפתוח.
בתחילת שנות השישים, בעקבות גל מחאות, הוחלט לשנות את המדיניות לגבי יפו העתיקה.
בשנת 1960 הוקמה החברה העירונית-ממשלתית לפיתוח יפו העתיקה.
התוכניות להריסת יפו העתיקה ולבנייתה מחדש כשכונה מודרנית נגנזו.
התוכנית החלופית שנבחרה התבססה על שיקום ושימור האזור תוך הפיכתו לרובע אמנים, ועל פיתוח גנים וכיכרות בשטחים הפתוחים.
על תוכנית זו הופקד צוות אדריכלים שעליו נמנו יעקב יער, סעדיה מנדל, יונה פיטלסון ואליעזר פרנקל, ואשר עבדו יחדיו על תוכנית השימור בין השנים 1961 – 1962. בשנת 1965 הושלם פינוי תושבי האזור והחלו עבודות השיקום.
במקביל נערכו במתחם חפירות ארכאולוגיות בארבעה אתרים.
הבתים שנותרו במתחם לאחר פינוי האוכלוסייה (בעיקר בחלקו הדרומי והמערבי, שהיוו את החלקים הנוצריים של יפו העתיקה) שוקמו, והוקצו לאמנים במסגרת פיתוח רובע האמנים.
הסמטאות שופצו, רוצפו באריחי אבנים והותאמו לתנאי תברואה מודרניים.
כל הסמטאות נקראו בשמות של מזלות מגלגל המזלות, והסמטה המרכזית נקראה נתיב המזלות.
כיום המתחם ממלא את ייעודו באופן חלקי.
הוא כולל אמנם גלריות רבות וסדנאות ואת תיאטרון הסימטה, אך לא התפתחו במקום חיים עירוניים שוקקים.
נוסף לכך הוא כולל גם מספר אתרי דת, בהם מסגד הים וכנסיית פטרוס הקדוש הפרנציסקנית.
גן הפסגה (המכונה גם "גן אברשה") וגן המדרון תוכננו על ידי אברהם קרוון בראש גבעת יפו ובמדרון הצפוני.
הגן מחובר אל כיכר קדומים וכנסיית פטרוס הקדוש באמצעות גשר המזלות מעל הכביש (רחוב מפרץ שלמה) התוחם את הגבעה.
הגנים משתלבים עם סביבתם, ולכן ניתן להגיע אליהם מכיוונים שונים.
בשטחם משולבים שימושים שונים מלבד האלמנטים של הגינון, בהם שטחי חפירות ארכאולוגיות, בתים ששוקמו, יצירות אמנות ותותחים ממלחמות נפוליאון.
בגנים ניטעה צמחייה מגוונת, העמידה לרוחות הים והמלח.
בין השאר ניטעו הרדופים, אשלים, אגבות, מלוח קיפח ועצי רותם.
בראש הגבעה ניטעו עצי תאנים ותמרים.
כן עוצבו מרבדי אהל מצוי, בוגנוויליות וסביונים.
כן ניטעו מדשאות רחבות ונבנה אמפיתיאטרון, המשמש למופעים והקרנות סרטים.
בראש הגבעה מוקמה רחבת תצפית, ממנה ניתן לצפון לשלושה כיוונים (למעט לכיוון דרום).
במרכז רחבה זו הוצבה היצירה "שער האמונה", פסל בצורת שער של הפסל דניאל כפרי.
הפסל המתאר שלושה אירועים תנ"כיים הקשורים במוטיב האמונה ובהבטחת הארץ לשלושת האבות.
עיצוב הפסל בדמות שער מסמל את הכניסה לארץ ישראל.
שני עמודיו מתנשאים לגובה של 4 מטר כל אחד ומייצגים את ההבטחה לאבות העם, וזהו גם אורכה של הקורה המאוזנת המייצגת את תחילת הגשמתה של ההבטחה.
בעמוד הראשון מתוארת עקדת יצחק באופן לא מקובל, ואברהם נראה כורע מעל האיל ומניף את יצחק כלפי מעלה.
העמוד האחר מציג את חלום יעקב.
על הקורה נראה כיבוש יריחו בידי יהושע.
סמוך לרחבת התצפית נבנה גשר המשאלות, עליו הוצבו לוחות המייצגים מזלות שונים וסמוך לו הוצב פסיפס של גלגל המזלות (ורדה גבעולי, אילן גלבר, נבות גיל).
מקור שמו של הגשר במסורת כי משאלתו של אדם תתגשם אם בעת שהוא עומד על הגשר ומבקש משאלה, הוא מניח את ידו על סמל המזל שלו.
בחלקו הדרום-מזרחי של הגן ישנו שטח חפירות בו נחשפו שרידים משער הכניסה לעיר מזמנו של רעמסס השני, והוצב שיחזור של השער.
גן הפסגה נקרא על שם אברהם שכטרמן, מיוזמי פיתוח יפו העתיקה.
כיכר קדומים היא רחבה המכסה את שטח החפירות המרכזי.
החפירה בלב תל יפו התאפשרה לאחר שפונו הריסות הבתים שנהרסו במבצע עוגן.
חפירה ראשונה בוצעה בשנים 1948 עד 1950. חפירה נוספת בוצעה באמצע שנות החמישים.
בחפירות נחשף שרידים מתקופות שונות, בהם מבנים חשמונאים, חרסים פלישתיים וממצאים מהתקופה המצרית.
הממצאים הועברו למוזיאון יפו לעתיקות שפועל בבניין הסראייה הישן בגן הפסגה.
רק מעט משטחה של יפו העתיקה נחפר.
בסוף שנות השישים פותחה כיכר קדומים מסביב לחפירה המרכזית.
בשנת 1993 הוחלט לקרות את החפירה.
בשטח החפירה המקורה, מתחת לכיכר, פועל מרכז מבקרים.
לאחר קירוי החפירה התקבלה רחבה גדולה, המקשרת בין גן הפסגה במזרח לסמטאות יפו העתיקה במערב.
בכיכר קדומים מספר מסעדות ובתי קפה.
בתקופת הקיץ מתקיימים במקום אירועי תרבות ("לילות יפו").
באפריל 2011 לאחר שיפוצים, נפתח מרכז המבקרים מחדש ובו ממצאים ארכאולוגיים מיפו ושתי מצגות אור קוליות: על פרשת אנדרומדה ועל ההיסטוריה של העיר לאורך אלפי שנים.
בקצה הכיכר נמצא עמוד זיכרון ובו יד זיכרון למחדשי היישוב היהודי של יפו במאה ה-19.
בשנת 2014 הוקם מבנה מסחרי עבור חנויות בצדה הדרומי של הכיכר ובו קופת הכרטיסים של מרכז המבקרים.
בית שמעון הבורסקאי: בית המזוהה במסורת הארמנית כביתו של שמעון הבורסקאי, שלפי המסורת הנוצרית את בתו ריפא פטרוס, תלמידו של ישו.
בחצר הבית ניצב מגדלור יפו.
תיאטרון הסימטה – תיאטרון השוליים הנחשב לוותיק בישראל.
החמאם – בית מרחץ גדול ששימש גם כמועדון לילה וכיום משמש כאולם אירועים.
בית הסראייה הישן – נבנה כבית חרושת לסבונים, אך רובו הופקע על ידי מושל יפו אבו נבוט בראשית המאה ה-19, ושימש כמרכז הממשל וגם כ"קישלה"-בית הכלא העירוני.
לאחר שנבנה בניין הסראייה החדש הורחב בית החרושת לסבונים.
החל בשנת 1961 שמש הבניין כ"מוזיאון יפו לעתיקות".
מאז שנת 1998 משמש חלק מהבניין כמשכנו של התיאטרון הערבי-עברי ביפו.
סמטאות המזלות – סמטאות ציוריות המובילות אל נמל יפו, משופעות בגלריות לאמנות, בפסלים ובציורים.
"המדרון": מדרון יפו – אזור גדול ליד הים שאליו הושלכה פסולת הבניין של גוש דן במשך שנים רבות, כך שנוצרו גבעות של אדמה על שטח שהיה בעבר ים.
כיום נבנה שם פארק עירוני גדול.
"חוף הריף", בין שכונת "עג'מי" לבין שכונת "שם הגדולים" – החוף של יפו, שם מתרחצים תושבי העיר בקיץ.
החוף מקושט בקשתות ובמדשאות ונקרא גם "חוף הקשתות".
"המרפסת" – מזח תצפית אל הים ובו לוחות זיכרון לעולים שהגיעו בהעפלה בלתי לגאלית אל חופי יפו.
יד זיכרון למחדשי היישוב היהודי של יפו במאה ה-19
מאפיית אבולעפיה ברחוב יפת – מאפייה מפורסמת.
בית קנדינוף ברחוב יפת/הצורפים – נבנה על ידי אהרון קנדינוף כיום משמש המבנה כמסעדה.
רחוב המגדלור, לשעבר שארע-אלח'דר, על שם הכנסייה היוונית-אורתודוקסית בעלת המגדל המחודד הנקראת סנט ג'ורג'.
סלע אנדרומדה נראה מתצפית גבעת יפו העתיקה בתוך הים, שעל פי המיתולוגיה אנדרומדה היפה נכבלה אליו.
גבעת יפו – במרכז העיר העתיקה כחלק מגן הפסגה.
מרכז לחפירות ארכאולוגיות של העיר הקדומה.
כנסיית פטרוס הקדוש הפרנציסקנית, על-שם פטרוס הקדוש – עומדת בנקודת הקודקוד של יפו.
היא נבנתה במתחם הפרנציסקני בעיר בסוף המאה ה-19 על שרידי מבצר צלבני, שהפך לאכסניה.
המצודה הצלבנית חרבה בימי הממלוכים והיא עצמה קמה על חורבות כנסייה ביזנטית שנחרבה על ידי השלטון המוסלמי הראשון.
רק במאה ה-17 התירו העות'מאנים לפרנציסקנים להתיישב כאן.
הכנסייה אינה טיפוסית – היא בזיליקה ללא סיטראות (אגפים משניים).
מנזר ניקולאס הקדוש – נבנה במאה ה-16. במנזר זה שוכנו חיילי נפוליאון שחלו בדבר.
בית הכנסת לעולי לוב – המכונה גם "בית זונאנה" נרכש על ידי הגביר היהודי, ראש ועד פקידי קושטא יעקב בן דוד זונאנה ב-1740. חיים יוסף דוד אזולאי התארח במלון זה בשנת 1757 אך לאחר מכן הוא חדל מלשמש את היהודים ושימש כאכסניה וכבית חרושת לסבון.
ב-1948 החל לשמש כבית כנסת לעולי לוב וב-1995 הפך חלק ממנו למוזיאון אילנה גור.
סביל אבו נבוט ב' – סביל שהוקם על ידי אבו נבוט, והוסט אל מקומו הנוכחי כדי לאפשר את הרחבת הכביש.
עם הזמן הוא חרב ורק בסיסו של הסביל שרד.
מוזות – בית ספר תיכון לאמנויות.
מחוץ לתחום העיר העתיקה שהיה בעבר מוקף חומה מספר אתרים חשובים נוספים:
רחוב יפת, לשעבר דרך עזה וגם רחוב עג'אמי, על שם איברהים אלעג'מי, קדוש פרסי.
זהו הרחוב הארוך ביותר ביפו ובו מספר מבנים ידועים:
המשרד הראשון של חברת אנגלו-פלשתינה (נוסד ב-1903)
בית החולים הצרפתי סן לואי.
בתי הספר של הכיתות הנוצריות: האנגלי, הצרפתי, יוונית-אורתודוקסית והארמני.
בית העלמין היהודי ביפו 1840-1920. בו קבורים אנשי המושבות הראשונות שנפטרו מטיפוס או ממלריה.
בו גם קברו של רבי יהודה הלוי מרגוזה, רבה של יפו.
כן מצויה בבית הקברות חלקת עלומי שם, שבה נקברו יהודים שנאלצו להסתיר את דתם היהודית, אך חשפו את סודם לפני פטירתם לבעלת חאן מנולי, היהודייה.
כיכר השעון – מרכז חיי העיר, הכיכר קיבלה את שמה בשל מגדל השעון שבמרכזה, שנבנה במלאת 25 שנים לשלטון הסולטאן הטורקי, עבדול חמיד השני.
אבן הפינה הונחה בשנת 1900 והבנייה הושלמה ב-1906, אך מאז חודש המבנה מספר פעמים.
ממזרח: בניין השלטון הטורקי (א-סראיה אל-ג'דידה – הארמון החדש, כונה גם בית האוצר) שנבנה בשנת 1890. עליו היה סמל האימפריה העות'מאנית, פוצץ על ידי לח"י במלחמת העצמאות ב-4 בינואר 1948 ועומד להיות מרכז תרבות טורקי.
מדרום-מזרח: רחוב בית אשל ובו בניין חאן מנולי.
סביב הרחוב משתרע סוק א-דיר, שוק חנויות שנבנה על ידי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
החנויות ניכרות בסימן הטאפוס שעל משקופיהן.
מערב: מבנה תחנת המשטרה ובית הסוהר לשעבר (כיום "מלון סטאי").
ציר האורך של המבנה, במקביל לכיכר, הוא שריד של חומת העיר העתיקה.
בחלקים ממנו עדיין נראים סימני החומה.
שער בצידו זה של הכיכר מוליך אל מסגד מחמודיה.
יפה נוף היא שכונה במערב ירושלים, אשר הוקמה ב-1929. יחד עם רמת בית הכרם וגבעת בית הכרם, היא מרכיבה את שכונת בית הכרם רבתי.
שמה של השכונה, יפה נוף, הוא אחד משמות ירושלים.
השכונה שוכנת במערב ירושלים, בגובה 775 מטר מעל פני הים.
ממנה נשקף מערבה ודרום-מערבה נוף הרי יהודה ויער ירושלים.
במזרח היא גובלת בשדרות הרצל ושכונת בית הכרם, בדרום בהר הרצל, ובמערב ובצפון נושקים בתי השכונה ליער ירושלים.
בשל הסמיכות הרבה ליער פונו בתי השכונה בשרפה הגדולה ביער ירושלים שהתרחשה ב-17 ביולי 2011 כולל ביתו של יו"ר הכנסת דאז, ראובן ריבלין למספר שעות.
בשנות ה-30 הייתה השכונה מרוחקת ממרכז ירושלים ודמי השכירות בה היו מהנמוכים בעיר.
השכונה מאופיינת בבנייה רוויה של בתים בני 3 קומות, ומעט קוטג'ים.
לשכונה הוותיקה יש תדמית סולידית, שסייעה לה לשמור על האטרקטיביות שלה גם בתקופות מיתון במחירי הדירות בירושלים, בין היתר בשל אוכלוסייתה האיכותית, הקרבה ליציאה מהעיר ונוף ההרים הנצפה מרבים מבתיה.
מראשית ימי השכונה ועד 1992 חי ופעל ביפה נוף הצייר בעל השם הבינלאומי מרדכי ארדון, ונופי המקום שימשו השראה ליצירתו.
בשנות ה-80 לאחר פרישתו מראשות הממשלה, התגורר מנחם בגין ברחוב צמח בשכונה.
בנו, חבר הכנסת לשעבר בני בגין עדיין מתגורר בשכונה.
גם חברת הכנסת מירב כהן מתגוררת בשכונה.
עוד מתגורר בה הנשיא לשעבר רובי ריבלין.
בית ארגון "יד שרה" ומשרדיו הראשיים (בשדרות הרצל).
בית הספר יפה נוף, שהוא בית הספר המדגים של המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
תחנת הרכבת הקלה "יפה נוף" (בשדרות הרצל).
רחובות השכונה קרויים ברובם על שם צמחים ושאר שמות הקשורים לטבע.
מהרחוב הראשי בשכונה, הנושא את השם יפה נוף, יוצא רחוב פרחי חן המהווה את הכניסה העיקרית ליער ירושלים.
יפה שיר-רז (נולדה ב-2 באוקטובר 1963) היא עיתונאית ישראלית, בעלת תואר דוקטור בתקשורת.
נולדה בחיפה, בוגרת בית הספר הריאלי (מחזור ס"ב).
בוגרת תואר ראשון במדעי החברה מהאוניברסיטה הפתוחה, ותואר שני בתקשורת מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 2014 קיבלה תואר דוקטור בחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה, על עבודה שכותרתה: "מתחת לרדאר הרגולציה: האסטרטגיות והטקטיקות של חברות הפארמה לקידום תרופות ומוצרים רפואיים", שבה חקרה את ניסיונות ההשפעה של תעשיות הפארמה וחברות יחסי ציבור המייצגות אותן לקידום מוצריהן.
בשנת 2015 החלה פוסט-דוקטורט בבית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת חיפה בנושא תקשורת מגפות וחיסונים.
מאז היא חוקרת במרכז המחקר לתקשורת סיכונים באוניברסיטת חיפה, ומרצה לתקשורת בריאות בתוכנית הבינלאומית בבית הספר סמי עופר לתקשורת, המרכז הבינתחומי הרצליה.
תחומי המחקר וההוראה שלה כוללים תקשורת בריאות ותקשורת סיכונים, יח"צ בתחום הבריאות ותקשורת שכנוע.
היא מתמקדת בעיקר בנושאים שנויים במחלוקת הכרוכים באי-ודאות.
היא בוחנת את האסטרטגיות וטקטיקות המשמשות את תעשיית הפארמה לקידום תרופות, כיצד מתקשרת תעשייה זו את הסיכונים בריאותיים הקשורים למחלות ותרופות, ואיך פועלות רשויות הבריאות להסדרת מאמצי קידום אלו.
בנוסף, מחקרה מתמקד בתקשורת בריאות וסיכון במהלך מגפות (EID communication), במסגרת הפרויקטים המחקריים TELL ME ו-ASSET, שניהם במימון האיחוד האירופי.
את דרכה המקצועית ככתבת החלה מגזין ותחקירים בעיתון "הד הקריות" בשנת 1994, "כלבו" מרשת שוקן ו"זמן חיפה" מרשת מעריב.
בשנת 2000 עברה לכתב העת "מנטה", מגזין הבריאות של רשת "ידיעות אחרונות" ככתבת תחקירים ראשית.
בין היתר כתבה על הסכנות שקימות לדעתה בקרינה הסלולרית; על הרעל ארסן המוחדר כתוסף למזון העופות; ועל הוספת פלואור למי השתייה.
כתבותיה התפרסמו גם באתר ynet ובמוסף הבריאות "זמנים בריאים" של "ידיעות אחרונות".
מאז 2021 מתפרסמות כתבותיה באתר "מגזין זמן אמת".
באוגוסט 2015 פרסמה כתבה על עצירת השימוש בישראל בחיסון מסוים של תינוקות נגד צהבת, וטענה כי "ההחלטה להשתמש בחיסון התקבלה על סמך תשתית מחקרים רעועה, למרות שלא קיבל את אישור מה-FDA ומאף גוף רגולטורי מרכזי אחר בעולם המערבי".
משרד הבריאות הגיב שמדובר ב"כשל טכני נקודתי ללא כל קשר ליעילות ובטיחות החיסון" וכי "מדובר בכתבה רצופה אי דיוקים ועיוותים".
איגוד רופאי הילדים תמך בעמדת משרד הבריאות.
בנובמבר 2016 "עמותת מדעת" שלחה מכתב למגזין "מנטה", שבו טענו לליקויים בכתבותיה, וציינו שהם מטעים את הציבור.
ב-2017, בעקבות כתבתה של שיר רז על חיסון השפעת, הוציאה העמותה הודעה לעיתונות, המציינת שהכתבה מסכנת חיי אדם.
באוגוסט 2017 פרסמה שיר-רז כתבה על התרופה ריטלין.
בצעד הנחשב חריג, הוועדה למניעת הטעיית הציבור במשרד הבריאות דרשה מאתר ynet להסיר את הכתבה, בטענה שהטענות בכתבה מהוות פייק ניוז.
בשנת 2020 אתר ynet הסיר מיוזמתו וללא הסבר כתבה שלה, המפקפקת במניין חולי הקורונה בישראל על ידי משרד הבריאות.
בנובמבר 2021 פרסמה כתבה הסוקרת מקרים של כשלים רפואיים ומוות פתאומי בקרב ספורטאים מאז תחילתו של מבצע החיסונים העולמי נגד מגפת קורונה וטוענת לעליה בכמות המקרים בתקופה זו.
העיתונאי גיא זהר, בתוכניתו "מהצד השני", ביקר את הכתבה, וטען לכשלים מהותיים בשימוש של שיר־רז במסדי הנתונים.
שיר-רז פרסמה תגובה מפורטת בה דחתה רבות מטענותיו וכתבה שבהמשך לכתבה עתיד להתפרסם מחקר מסודר, כאשר יתקבל מסד נתונים מסודר מפיפ"א.
פיפ"א, התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית, ליגת הרוגבי האוסטרלית וארגוני ספורט אחרים אמרו שאין אינדיקציה לעלייה בבעיות רפואיות או מוות של ספורטאים לאחר תחילת מבצע החיסונים.
בנוסף על כתיבתה המעוררת מחלוקת בקרב מומחים, לקחה שיר רז חלק בכנסים של מתנגדי חיסונים בתור נואמת ופותחת הכנסים.
בשנת 2003 כתבה את הספר "ההתרסקות" יחד עם אחיה אבי בליזובסקי, בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
הספר מתאר את סיפורה של משימה STS-107 ואת רצף הכשלים שגרמו להתרסקות המעבורת קולומביה.
בשנת 2007 כתבה את הספר "המדריך הישראלי השלם לתוספי תזונה" בשיתוף עם ד"ר אודי בר בהוצאת כתר.
הספר מביא בפני הקורא מחקרים בתחום הוויטמינים ותוספי התזונה.
בשנת 2010 כתבה את הספר "גילוי לב" סיפורו של מנתח לב, בשיתוף עם מנתח הלב פרופסור ברנרדו וידנה בהוצאת פוקוס.
הספר חולק עם הקוראים תובנות על תכונות שנדרשות להצליח ולהגיע רחוק ברפואה ובכל תחום לדעתו של פרופסור וידנה.
הספר עוסק בתקשור מידע רפואי לציבור על מחלות מידבקות ומגפות בעידן המדיה הדיגיטלית.
יפים בוגוליובוב (14 באפריל 1889 – 18 ביוני 1952) היה שחמטאי אוקראיני-גרמני בדרגת רב-אמן.
הקריירה לפני מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה
בשנת 1911 חלק מקום 1–2 באליפות קייב, ומקום 9–10 בתחרות סנקט פטרבורג (אליפות החובבים של רוסיה).
בתחרות עצמה ניצח סטפן לויצקי.
בשנת 1912 הגיע למקום השני אחרי קארל הרומאדקה בתחרות וילנה.
בשנת 1913 הגיע למקום השמיני בתחרות האמנים של סנקט פטרורג, אך הרשים בגוברו על מנצח התחרות אלכסנדר אלכין.
המנצחים היו אלכין ואהרון נימצוביץ'.
בחודשים יולי אוגוסט 1914 בוגוליובוב שיחק בתחרות מנהיים וחלק מקום 8–9 בתחרות שהופסקה.
בוגוליובוב ביחד עם עשרה שחקנים רוסים נוספים שהשתתפו בתחרות מנהיים, נכלאו בגרמניה לאחר הכרזת המלחמה נגד רוסיה, שלמעשה התחילה את מלחמת העולם הראשונה.
בספטמבר 1914 ארבעה מהשחמטאים (אלכין, פדור בוגאטירצ'וק, סאבורוב וקופלמן) שוחררו והורשו לחזור לביתם.
יתר השחקנים (אלכסנדר פלמברג, מליוטין, איליה רבינוביץ, פטר רומנובסקי, אלכסי סלזנייב ווינשטיין) נשארו ביחד כארבע שנים וקיימו שמונה תחרויות שחמט ביניהם.
בתחרות הראשונה שהתקיימה בבאדן-באדן הגיע בוגוליובוב למקום השני (ניצח פלמברג).
בחמש תחרויות אחרות ניצח בוגוליובוב, באחת ניצח רבינוביץ' ובאחרונה חלקו רבינוביץ' וסלזנייב את המקום הראשון.
אחרי סיום מלחמת העולם הראשונה ניצח בוגוליובוב בתחרויות בינלאומיות רבות: בברלין 1919, בסטוקהולם 1919 ו-1920, בקיל 1921 ובפשטאני 1922. הוא חלק מקום 1–3 בתחרות קרלסבד 1923.
בשנת 1924 חזר בוגוליובוב לברית המועצות, וניצח פעמיים באליפות ברית המועצות בשחמט בשנים 1924 ו-1925.
כמו כן ניצח בתחרות ברסלב 1925 ובתחרות מוסקבה 1925 לפני עמנואל לסקר, חוסה ראול קפבלנקה, פרנק מרשל, סבלי גריגורייביץ' טרטקובר, קרלוס טורה רפטו, ריצ'רד רטי ועוד שחקנים חזקים נוספים.
בשנת 1926 היגר בוגוליובוב לגרמניה.
שם ניצח, לפני עקיבא רובינשטיין בתחרות ברלין 1926. בשנים 1928–1929 בוגוליובוב ניצח בשני דו-קרבות את מקס אויבה בשניהם הייתה התוצאה 5.5-4.5. פעמיים התמודד בוגוליובוב בדו-קרב על אליפות העולם מול אלוף העולם אלכין.
בוגוליובוב ייצג את גרמניה בלוח הראשון באולימפיאדת השחמט הרביעית שהתקיימה בפראג בשנת 1931. שם זכה במדליית כסף על ביצועיו +9 -1 =7 (תשעה ניצחונות, הפסד בודד, שבע תוצאות תיקו).