tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-3 בפברואר 2020, יוסף הושאל להפועל בני לוד מהליגה הלאומית עד לסיום העונה.
בנובמבר , יוסף חתם בהפועל בועיינה מליגה א'.
בקיץ יוסף חתם באחווה כפר מנדא ובאוקטובר של אותה שנה חתם בהפועל כרמיאל.
במהלך ינואר חזר לאחי עכו.
מחמוד ח'יר א-דין היה קצין דרוזי-ישראלי במערך המבצעים המיוחדים של אגף המודיעין, בדרגת סגן-אלוף, שנהרג במבצע פירות טרופיים.
במשך למעלה משלוש שנים לאחר מותו – שמו, תמונתו, מקום קבורתו וכל מידע מזהה אחר היו חסויים בשל תפקיד סודי שמילא, ולכן כונה בתקשורת בשם "סא"ל מ", עד 15 במאי 2022, אז הותרו הפרטים לפרסום.
על פועלו במבצע עוטר לאחר מותו בצל"ש הרמטכ"ל.
מחמוד ח'יר א-דין, בנם של נזירה ואחמד, נולד למשפחה מסורתית דרוזית בת שמונה ילדים וגדל בחורפיש.
התחנך בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
עם גיוסו לצה"ל, התנדב לצנחנים והתקבל לסיירת צנחנים.
לאחר הקורס שירת כמדריך בבה"ד 1 וכמפקד מחלקה בגדוד 890, ובהמשך עבר ליחידה מיוחדת.
במקביל לשירותו למד במסלול האקדמי המכללה למינהל, והיה בעל תואר ראשון ושני תארים שניים במינהל עסקים ובמנהיגות ומדיניות בחינוך.
ב-11 בנובמבר 2018 נכנס כוח ממערך המבצעים המיוחדים של צה"ל לאזור ח'אן יונס שברצועת עזה.
כוח חמאס עצר אותם לבדיקה, ולאחר שעוררו את חשדם הגיעו למקום אנשי חמאס נוספים בפיקודו של נור בראכה, מפקד גדוד ח'אן יונס בחמאס.
הכוח פתח באש על מנת להיחלץ מהמקום והרג שבעה מחבלים, בהם נור בראכה.
במהלך חילופי הירי נהרג בשוגג סא"ל מחמוד ח'יר א-דין מירי לוחמי צה"ל, ואקדחו האישי מסוג גלוק נשאר בשטח.
פרטים על המבצע נשארו חסויים, אך דובר צה"ל ציין כי "מטרת הפעולה לא הייתה חיסול או חטיפה".
לפי חמאס, מטרת המבצע הייתה לפרוץ לרשת הקשר הסודית והמוצפנת שלהם, ולאפשר לישראל גישה מלאה לתקשורת בין דרגי הפיקוד של הארגון.
ב-14 במאי 2022 התירה הצנזורה הצבאית את פרסום שמו ותמונתו, אך אסרה למסור פרטים על מטרת המבצע שבו הוא נהרג ועל מבצעים אחרים בהם לקח חלק.
סא"ל מחמוד ח'יר א-דין הותיר אחריו אישה ושני בנים.
ב-14 באוקטובר 2024 נחנך אתר הנצחה לזכרו בסמוך לקיבוץ צאלים.
באוקטובר 2025 הוענק לו אות "בוגר מופת" מטעם עמותת "בהשקט ובבטחה".
מחמוד דולת-אבאדי (בפרסית: محمود دولتآبادی; נולד ב-1 באוגוסט 1940) הוא סופר ושחקן איראני, נודע בפעילותו למען חופש חברתי ואמנותי באיראן של זמננו.
סגנונו מוכר בשל התיאורים הריאליסטיים של חיי הכפר, אותם כתב על פי ניסיונו אישי.
מחמוד דולת-אבאדי נולד למשפחה ענייה של סנדלרים בדוולטאבאד, כפר נידח בסאבזבר, צפון-מערב מחוז ח'וראסאן, איראן.
בזמן ששהה בטהראן, התוודע למשוררים הקלאסיים הפרסים, סעדי שיראזי, חאפז ופירדוסי.
אביו דיבר בדרך כלל בשפת המשוררים הגדולים.
מחמוד דולת-אבאדי עבר בבגרותו לטהראן שם הצטרך לקבוצת שחקנים.
בשנות השבעים נאסר למשך שנתיים לאחר שהציג מחזות שהמשטר לא אישר, בניהם "מראה מעל הגשר" של ארתור מילר.
המתרגמת אורלי נוי (שתרגמה את ספרו 'שקיעת הקולונל') סיפרה כי: .
נהיד מוצאפרי, שערך אנתולוגיה של גדולי הספרות האיראנית, אמר כי למחמוד דולת-אבאדי .
"שקיעת הקולונל", מחמוד דולת-אבאדי, הוצאת עם עובד (סדרת ספריה לעם), 2012, תרגמה אורלי נוי.
שייח' מַחְמוּד בֶּרְזַנְגִ'י (בכורדית: شێخ مهحموود بەرزنجی; 1878 - 9 באוקטובר 1956) היה מייסד צבא פֶּשְׁמַרְגַה והמייסד ומלך היחיד של ממלכת כורדיסטן בין 1922 ועד אשר סופחה הממלכה בידי המנדט הבריטי בעיראק בשנת 1924. מתוך מספר מרידות כורדיות בראשותו הוא הקים את הממלכה הכורדית והפך למלכה.
נולד בתור מַחְמוּד חָפִיד זֶדָה, מחמוד היה מנהיג לאומי כורדי שאפתן מאוד וקידם את הרעיון של הכורדים השולטים במדינתם וזוכים לעצמאות מהבריטים.
כפי שמתאר האקדמאי הפוליטי צ'ארלס טריפ, הבריטים מינו אותו למושל סולימאניה בדרום כורדיסטן כדרך להשיג שלטון עקיף באזור זה.
הבריטים רצו את השלטון העקיף הזה עם מחמוד הפופולרי ליד ההגה, שלדעתם יתן להם פנים וירגיע את הרוחות באזור.
עם זאת, עם מעט כוח בריטי משגיח עליו, למחמוד היו שאיפות ליותר עבור עצמו ועבור העם הכורדי.
עד 1920 מחמוד, למורת רוחה של בריטניה, השתמש בכוחו נגד הבריטים על ידי לכידת פקידים בריטים באזור הכורדים והתחיל התקוממות נגד הבריטים.
כפי שכותב ההיסטוריון קווין מקייקרמן, "המרד נמשך עד שנפצע מחמוד בקרב, שהתרחש בדרך בין כירכוכ לסולימאניה.
הוא נפל על ידי הכוחות הבריטיים, והוא נידון למוות אך מאוחר יותר נכלא במבצר בריטי בהודו." מחמוד נשאר בהודו עד שנת 1922.
לאחר חזרתו בשנת 1922 הדף ביחד עם הבריטים את הכוחות הטורקים שניסו לכבוש מחדש את האזור ביחד עם המפקד הבריטי פרסי קוקס.
על פועלו ניתנה לו הרשות להקים ממלכה סמי-ריבונית של כורדיסטן.
בשביל הרגעת הרוחות באזור ניתנו למחמוד עוד ועוד זכויות וכוחות עד אשר הוכר בתור "מֶלֶךְ מַמְלֶכֶת כּוּרְדִּיסְטָן".
כאשר השייח' ניסה לעבוד ביחד עם הטורקים לעצמאות מלאה מהבריטים קוקס הבין את המצב ובשנת 1923 הוא הכחיש מהכורדים כל כוח בממשלה והתחרט מהצעתו למדינה עצמאית משלהם.
מחמוד היה המלך עד שנת 1924 והיה מעורב בהתקוממויות רבות נגד הבריטים עד שנת 1932, אז הצליחו חיל האוויר המלכותי ועיראקים מיומנים לתפוס את השייח' מחדש ולהגלות אותו לדרום עיראק.
בשנת 1941 הבריטים הרשו למחמוד לחזור לסולימאניה.
מחמוד נפטר בחיק משפחתו בשנת 1956. הוא עדיין זכור היום עם תצוגות לזכרו סביב כורדיסטן העיראקית ובמיוחד בסולימאניה.
ספר: מלחמות בבל החדשה - פסח מלובני
שָׁאָה מַחְמוּד הוֹתכּ (בפשטו: شاه محمود هوتک; 1697 – 22 באפריל 1725) נודע גם בתור שָׁאָה מַחְמוּד גִילְגֵ'זִי (פשטו: شاه محمود غلجي) היה שליט אפגני של האימפריה ההותכית.
בעת שלטונו הוא פלש לעבר האימפריה הספווית (ממלכת פרס) הנחלשת ואף הוכתר בשנת 1722 כשאה של פרס.
הוא היה בנו של מִירוֹייְס גִילְגֵ'זִי, מנהיג השבט גִילְגֵ'זִי הפשטוני באפגניסטן אשר הפך את קנדהאר וסביבתה לעצמאית מפרס בשנת 1709. כאשר מִירוֹייְס נפטר בשנת 1715 אחיו עַבְּדוּל עָזִיז ירש את השושלת ההוטכית.
בתמיכת ראשי השבט מחמוד צלח בהפיכה בשנת 1717 נגד דודו והפך עצמו לאמיר של ההוטכים אשר תחתיו הפכו לאימפריה.
האימפריה הספווית ניסתה זה זמן מה להפיל את המרד של ההותכּים אשר כעת הפכו למדינה בפני עצמם.
מחמוד התקדם לתקיפת הפרסים וכוחותיו התקדמו לעבר ח'וראסאן ודרומה למדבר לוט.
עקב מלחמה דתית פנימית של פרס והתערבות של האימפריה העות'מאנית כמו גם מלחמה עם האימפריה הרוסית וממשלה חלשה ולא החלטית, הכוחות האפגנים התקדמו לעבר ליבה של פרס ללא כל התנגדות ממשית.
לאחר כישלון כפול בהטלת המצור על כרמאן, בשנת 1721 הגיעו הכוחות ללב פרס עם הטלת מצור על העיר המרכזית יזד.
מיזד עיניו של מחמוד שטו לעבר הבירה הפרסית אספהאן.
הכוחות הפרסים נעו תחת שאה חוסיין ונפגשו עם מחמוד וצבאו בקרב על גולנאבאד שם הצבא הפרסי נחל את תבוסתו הגדולה ביותר במלחמה.
הצבא התפזר בעוד השאה שאה חוסיין ברח חזרה לבירה אשר נפלה לידי המצור של מחמוד וצבאו.
באמצע המרד, בן השאה, תהמאספ השני הצליח לברוח לעבר תבריז ולקרוא לעזרתם של מושלי המחוזות.
המצור על אספהאן נמשך כמעט כשנה מפברואר ועד לאוקטובר של 1722, כאשר הרעב הכניע את אנשי העיר.
במסגרת הכניעה השאה חוסיין הפך לאסיר של מחמוד אשר ירש ממנו את הכתר הפרסי והפך לשאה של ממלכת פרס.
המצור נמשך זמן רב מכיוון שלמחמוד לא היה כל כוח ארטילרי והיה צריך להסתמך על כך שאנשי אספהאן ייכנעו עקב רעב, מה שבאמת קרה בסופו של דבר.
בימיו הראשונים לשלטון, מחמוד הפגין חסד, הוא נהג במשפחת המלוכה הספווית בחיבה כאורחיו והביא מזון ושתייה לאנשי אספהאן הרעבים.
היחס של מחמוד לפרסים השתנה כאשר בנו של חוסיין שברח, תהמאספ הכריז על עצמו כשאה החדש של פרס והפך יריב של מחמוד עם תקיפת כוחותיו.
מחמוד שלח את צבאו לעבר קזווין, בסיס כוחו של תהמאספ אשר היה במנוסה בעת קרבו כוחותיו של מחמוד לעברו.
אוכלוסיית העיר שכעת נכבשה בידי האפגנים החלה למרוד נגד כובשיהם למרות היחס הטוב שקיבלו בינואר 1723.
המרד צלח לצד הפרסים ומחמוד חשש מתגובת האוכלוסייה הפרסית הכללית בעת יחזרו הכוחות בחדשות על התבוסה.
עקב הפרעה נפשית וחשש כי נתיניו הפרסים יבגדו בו, מחמוד זימן את שרי הפרסים ובני האצולה מהמעמד הגבוהה ביותר לפגישה, שם, בהעמדת פנים הפוכה, מחמוד דאג כי השרים יוצאו להורג באכזריות.
בנוסף הוא הוציא להורג כ-3,000 חיילי המשמר הפרסי המלכותי.
בו בזמן הרוסים והטורקים השתמשו בכאוס ברחבי פרס לטובתם שלהם, מהלך אשר הגביל את תחום השליטה של מחמוד.
כישלונו בהבאת סמכותו לעבר כל פרס הפכו את מחמוד לחולני וחשדן.
הוא תשאל גם את נאמנותם של אנשיו, אשר רובם העדיפו את דודו, אַשְׁרָאף הוֹתכּ, בכס השלטון.
בפברואר 1725 האמין מחמוד לשמועה שקרית כי אחד מבניו של שאה חוסיין, סָאפִי מִירְזָה הצליח לברוח מאספהאן, מחמוד הורה את ההתנקשות בחייהם של כל הנסיכים הספווים חוץ משאה חוסיין עצמו.
ההפרעה הנפשית של מחמוד התדרדרה עם הזמן לטירוף כמו גם הידרדרות במצבו הפיזי.
ב-22 באפריל 1725, קבוצת פקידי ממשל אפגנים שחררו את אשראף הותכּ מבית הסוהר שם הושם ל"ריתוק" בידי מחמוד.
עם שחרור אשראף החל מרד בארמון המלוכה.
מחמוד מת כשלושה ימים לתוך המרד, ככל הנראה ממחלה או מרצח שבוצע בידי חנק.
נכתב כי:חשיבותו ההיסטורית של מחמוד היא בפועלו לאיחוד המדינה האפגנית בידי הפשטונים.
מערכותיו נגד פרס יובילו לעלייתו הסופית של הגנרל הפרסי נאדיר שאה אל הכוח.
הוא יכבוש מחדש את המדינה האפגנית, ישליט סדר על פרס ויצא למערכות מלחמה מרכזיות כמעט עם כל שכניה של פרס.
מייג'ור גנרל מחמוד בן אידריס דבי איטנו ידוע גם בשם מחמוד קאקה, הוא יו"ר מועצת המעבר הצבאית של צ'אד ומכהן דה פקטו כנשיא צ'אד.
הוא בנו של נשיא צ'אד המנוח אידריס דבי, שנהרג בקרב בצפון צ'אד יממה לאחר שנבחר לנשיא ברוב מוחץ של 80%.
בעבר היה השני בשרשרת הפיקוד בהתערבות הצ'אדית בצפון מאלי (FATIM).
מחמוד אל-אלוסי (ערבית: أبو الثناء شهاب الدين محمودالحسيني الآلوسي , 10 בדצמבר 1802 - 29 ביולי 1854) היה תאולוג אסלאמי שהתגורר בשטח עיראק המודרנית.
מחמוד אל-אלוסי נולד בבגדד והתקדם עד לתפקיד של מופתי של העיר.
הוא היה בין משתתפי המרד נגד השלטון העוט'מאני בשנת 1832. בסיום האירועים הוא נעצר ובילה בכלא כשנה וחצי.
בסופו של דבר הוא הצליח להוכיח את נאמנותו לשלטון ושוחרר
בין היצירות המרכזיות שלו בתחום חקר האסלאם ניתן למנות את רוח אל-מעאני ב-9 כרכים.
בשנים 1856/1857 הוא כתב ספר "מקאמות" בו תיאר את המסעות שונות, ביוגרפיות וכו'.
מטרת הספר היה להעביר את ניסיון חיים שצבר לחמשת בניו.
מחמוד דיאב הוא סופר מצרי ואחד מחלוצי התיאטרון והספרות הערבית בשנות ה-60 של המאה ה-20.
את לימודי התיכון סיים באיסמעיליה, לאחר מכן עבר לקהיר והצטרף לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קהיר בשנת 1951, וסיים תואר ראשון במשפטים בשנת 1955.
הוא מונה כתובע ברשות התביעה הממלכתית ולאחר מכן שירת בתפקידי שיפוט ברשות עד שהגיע לדרגת יועץ ברשות.
דיאב התעניין בספרות ובסוגיות חברתיות מאז ילדותו.
פרסם את יצירתו הראשונה, "הנס", בשנת 1960, והיא זכתה בפרס קרן התיאטרון והמוזיקה.
אחר כך פרסם סדרת סיפורים קצרים ("מכתב מלפני") שעבורם הוענק לו פרס בשנת 1961. דיאב תיאר בכתביו את חששותיו של האזרח הערבי הפשוט, ובמקביל יצירותיו כללו מבט מקיף על מצב העולם הערבי וציפיות מהמציאות באותה תקופה.
בהשפעת הספרות הרוסית, התעניין דיאב בסיפורים היסטוריים וכיצד הם מוקרנים על המציאות הערבית, הוא פרסם קבוצת כתבים על רעיון הלאומיות הערבית לאורך הדורות.
תחילת דרכו בתיאטרון הייתה כשכתב את המחזה "הבית העתיק" בשנת 1963, שהוצג בקהיר, סודאן, עיראק וסוריה.
ההצגה עלתה גם ב-1969 ב"אל מסרח אל־נהאד" ("התיאטרון העולה") שהקים וניהל אדיב ג'השאן בחיפה.
הוא המשיך את יצירתו התיאטרלית עם המחזה "המערבולת" בשנת 1966, שזיכתה אותו בפרס אונסק"ו למחזאי הערבי הטוב ביותר.
באותה שנה כתב את המחזה "הזר", שהוצג על ידי התיאטרון הלאומי המצרי, ושני מחזות "אורחים" ו"הפסנתר", שהוצגו במצרים, בסוריה ובכמה מדינות ערב.
בשנת 1971 עלה באולם הקטן של תיאטרון "הבימה" בתל אביב המחזה "הסערה" שכתב, כהצגת אורח של תיאטרון "אל־נהאד".
בתחילת דרכו פרסם את הספר "צללים בצד השני", שהופק כסרט קולנוע שזכה במספר פרסים.
בשנת 1972 פרסם את הרומן "ילד ברובע הערבי", שתורגם לצרפתית, והופק גם כסדרת תסכיתים רדיו המצרי.
דיאב נפטר באוקטובר 1983 בגיל חמישים שנה.
מחמוד חמדי הוא כדורגלן מצרי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת א-זמאלכ מליגת העל המצרית ובנבחרת מצרים.
בין השנים 2013–2016 שיחק חמדי בטלאיע אל-ג'יש מליגת העל המצרית, במדיה ערך 66 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-1 באוגוסט 2016 חתם בא-זמאלכ מליגת העל המצרית.
ב-25 במאי 2018 ערך חמדי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מצרים, בתיקו 1-1 נגד נבחרת כווית במשחק ידידות.
הוא נכלל בסגל נבחרת מצרים לטורניר מונדיאל 2018, אך לא שיחק בטורניר.
נכלל גם בסגל הנבחרת לטורניר גביע אפריקה לאומות 2019.
ב-14 בנובמבר 2020 הבקיע חמדי את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1-0 על נבחרת טוגו במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021.
מחמוד ג'אבר הוא כדורגלן ערבי-ישראלי, המשחק בעמדת הקשר בסנט אטיין מליגת המשנה הצרפתית ובנבחרת ישראל.
ג'אבר נולד וגדל בטייבה והחל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של הפועל כפר סבא, ובגיל 13 הצטרף לזו של מכבי חיפה ושיחק בכל קבוצות הגיל של המועדון, עד שהגיע לבוגרת.
בקיץ הושאל להפועל נוף הגליל מהליגה הלאומית בה שיחק שנתיים.
ב-5 באוגוסט 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–1 נגד מכבי אחי נצרת במסגרת גביע הטוטו.
ב-20 בדצמבר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–3 נגד הפועל מרמורק הרחובותית, במסגרת סיבוב ח' של גביע המדינה.
עונה לאחר מכן, היה שותף לחזרה של המועדון לליגת העל אחרי 15 שנות היעדרות.
בקיץ חזר מההשאלה לסגל של מכבי חיפה.
ב-29 ביולי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון כשנכנס כמחליף בדקה ה-80, בניצחונה הביתי של קבוצתו 5–1 על דינמו טביליסי במסגרת שלב המוקדמות השני של הקונפרנס ליג של אופ"א.
ב-16 באוקטובר 2021 הבקיע צמד (בהפרש של 43 דקות) בניצחון החוץ בליגת העל 1–4 נגד הפועל ירושלים.
ב-2 באוגוסט 2023 הבקיע שער קריטי בסיבוב השני של מוקדמות ליגת האלופות נגד שריף טירספול בדקה ה-85, אשר שלחה את המשחק להארכה שבו מכבי חיפה ניצחה 1–4 בהארכה.
ב-26 במאי 2022 זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת, לקראת המשחקים בליגת האומות מול ו.
ב-2 ביוני 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של נבחרת ישראל בתיקו הביתי 2–2 מול איסלנד במסגרת ליגת האומות 2022/2023 של אופ"א, כשנכנס כמחליף במחצית השנייה.
הוא אחיו הצעיר של הכדורגלן וקפטן נבחרת פלסטין לשעבר, עבדאללה ג'אבר.
מחמוד חמוד היה פוליטיקאי ודיפלומט לבנוני.
הוא נולד בכפר כילא, בדרום לבנון.
חמוד שימש כשגריר לבנון באיחוד האמירויות הערביות, גרמניה המערבית, ברית המועצות, פינלנד והממלכה המאוחדת.
בשנת 2000 התמנה חמוד לשר החוץ הלבנוני, תפקיד בו כיהן עד 2003, אז התחיל לכהן כשר הביטחון בעקבות חילופי שלטון.
ב-2004 לאחר עלייתו לשלטון של עומר כראמי הוא מונה מחדש לשר החוץ.
בשנת 2005 התפטר חמוד מתפקידו יחד עם כל חברי הממשלה.
האייתוללה שאהרודי נולד בנג'ף שבעיראק להורים פרסים אתניים.
אביו, עלי חוסייני שאהרודי, היה מלומד ומורה בסמינר נג'ף והאייתוללה מחמוד האשמי שאהרודי סיים לימודים יסודיים בבית הספר אלאוויה של נג'ף לפני שעבר לסמינר.
האייתוללה חומייני והאייתוללה מוחמד באקר א-סדר היו מוריו בנג'ף.
כשהגיע לאיראן בעקבות המהפכה האיראנית, הוא לימד בקום וחסן נסראללה, מזכ"ל לשעבר של חזבאללה, היה אחד מתלמידיו.
בשנת 1974 נכלא האייתוללה שאהרודי על ידי מפלגת הבעת', עקב פעילות פוליטית הקשורה למפלגת הדעווה האסלאמית.
לאחר המהפכה האיראנית עבר שאהרודי לאיראן.
הוא עזר לשמר את היחסים בין האייתוללה ח'ומייני למוחמד סאדק א-סאדר, כמו גם העברת המסרים של מרג'ה בנג'ף לאיתוללה ח'ומייני.
הוא נבחר כחבר מועצת האפוטרופוסים בשנת 1995. לאחר מכן מונה לראש הרשות השופטת בשנת 1999. ביולי 2011 מונה שאהרודי על ידי המנהיג העליון עלי חמינאי לעמוד בראש המועצה לאבטחת אינטרס המשטר, גוף שהיה מעורב בין היתר במציאת פתרון סכסוך מתמשך בין הנשיא מחמוד אחמדינז'אד לבין הפרלמנט.
הגוף בן חמישה חברים שבראשו עמד שאהרודי מורכב מ"קשיחים הידועים בהתנגדותם לכל רפורמה במערכת השלטונית", לפי סוכנות הידיעות.
המינוי נתפס כצעד שמטרתו להדוף או להחליש את נשיא איראן לשעבר האשמי רפסנג'אני שעמד בראש גוף זה שהוקם לבוררות במחלוקות במסגרת המערכת השלטת ברפובליקה האסלאמית.
רפסנג'אני ניכר את חמינאי ואת הממסד האסלאמי ב"תמיכתו השקטה" בהתנגדות לתוצאות הבחירות השנויות במחלוקת ביוני 2009, שבהן בחרו מחדש את הנשיא מחמוד אחמדינז'אד.
שאהרודי גינה את דאעש כארגון טרור המבצע את החטאים הגרועים ביותר של הרג אנשים בשם הג'יהאד.
שאהרודי גם גינה את דאעש על כך שהרס את התשתית של ציוויליזציות ומדינות, ועל ביצוע רצח.
שאהרודי אושפז בבית חולים בטהראן במאי 2017 עקב מחלה.
מספר בכירים במשטר האיראני, כולל המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי, ביקרו אותו.
רופאו של שאהרודי ציין שהניתוח שלו נועד ל"הפרעת עיכול שכיחה למדי".
בינואר 2018 הודיע בנו של שאהרודי כי נסע לחו"ל להמשך הטיפול, אך לא התייחס למדינה בה התבקש המשך הטיפול.
העיתון "האנוברשה אלגמיינה" דיווח ב-4 בינואר 2018 ששאהרודי נמצא במכון הבינלאומי למדעי המוח בהאנובר, גרמניה.
ב-23 בדצמבר 2018 דווח על ידי כמה כלי תקשורת איראניים ששאהרודי מת.
עם זאת, הידיעה לא אושרה על ידי משפחתו.
צוות הרפואה שלו הודיע ששאהרודי נמצא בתרדמת ושאין תקווה להחלמתו.
לבסוף הוכרז מותו בשעה 22:04 IST למחרת.
הלוויה ממלכתית נערכה ב-26 בדצמבר בטהראן בראשותו של המנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי, והוא נקבר במקדש פאטמה מעצומה בקום.
מחמוד דאוד אל-משהדאני הוא פוליטיקאי עיראקי שכיהן כיושב ראש מועצת הנבחרים העיראקית מ-31 באוקטובר 2024 עד 29 בדצמבר 2025. הוא נבחר למועצת הנבחרים כחלק מרשימת "החזית העיראקית המאוחדת" (ג'בהת א-תוואפֻק אל-עיראקיה) הסונית.
נולד בשנת 1948 ברובע שיעי בבגדאד.
הוא למד בבית ספר באל-כאט'מיה וסיים את לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של בגדאד בשנת 1972. בשנת 1975 התגייס לחיל הרפואה של הצבא העיראקי בדרגת לוטננט, והגיע לדרגת מייג'ור.
בשנת 1990 נאסר בשל התנגדותו למלחמת המפרץ ונידון למוות, אך עונשו הומתק ל-15 שנות מאסר לאחר תשלום שוחד.
הוא היה ממייסדי "מועצת הדיאלוג הלאומי העיראקי" , מפלגה פוליטית סונית שהוקמה כארגון גג של כעשר מפלגות סוניות קטנות יותר כדי לקחת חלק בתהליך ניסוח החוקה העיראקית ב-2005 והתפצלה לקראת הבחירות בסוף אותה שנה.
אל-משהדאני מונה לתפקיד יושב ראש הפרלמנט מטעם "החזית העיראקית המאוחדת", לאחר שקואליציית המפלגות השיעיות הגדולה "הברית העיראקית המאוחדת , התנגדה למועמדותו של טארק אל-האשמי לתפקיד.
מינויו היה חלק מהסכם על חלוקת תפקידים בין החזית העיראקית המאוחדת, הברית העיראקית המאוחדת והברית הכורדית .
הוא נבחר לתפקיד יושב ראש הפרלמנט ב-22 באפריל 2006.
ב-10 ביוני 2007 הסכימו הגושים הפוליטיים בעיראק להחליף את אל-משהדאני, כנראה במחוקק סוני אחר.
ההסכמה הושגה לאחר דיווחים על כך שמאבטחיו תקפו מחוקק שיעי, שהיה שיאה של סדרת מעשים "בריוניים" מצד יושב הראש.
ב-17 בדצמבר 2008 הודיע על התפטרותו בעקבות המהומה שפרצה בפרלמנט סביב השאלה אם יש לשחרר מהכלא את מונתט'ר אל-זיידי , העיתונאי שהשליך נעל על הנשיא ג'ורג' וו.
בוש במסיבת עיתונאים שקיים ב-14 בדצמבר עם ראש הממשלה נורי אל-מאלכי.
הפרלמנט העיראקי קיבל את התפטרותו ב-23 בדצמבר.
ב-2012 הצטרף לקואליציית 'אל-וואטאניה' .
ב-31 באוקטובר 2024, נבחר שוב לתפקיד יושב ראש מועצת הנבחרים של עיראק במקום מוחמד אל-חלבוסי.
כיהן בתפקיד עד 29 בדצמבר 2025.
מחמוד סידקי עבד אל-רחמן אל-הבאש, המכונה גם אבו אנס , הוא שופט שרעי פלסטיני והיועץ לנשיא הרשות הפלסטינית לענייני דת ויחסי אסלאם.
כיהן בעבר כשר בממשלות הרשות הפלסטינית.
השיג תואר שני בלימודי האסלאם, ובהמשך השיג תואר דוקטור.
עבד כמרצה באוניברסיטה הפתוחה אל-קודס.
אל-הבאש היה מזוהה עם תנועת חמאס עד 1994 ובמהלך האינתיפאדה הראשונה אף נעצר על ידי ישראל באשמת הסתה.
הוא עזב את שורות חמאס כדי להפוך לעצמאי והקים מפלגה משלו, אותה כינה "מפלגת האיחוד".
בחמאס טענו כי הוא נזרק משורות התנועה עקב מעילה כספית.
לאחר מכן, עם כניסת הרשות הפלסטינית לשטחים הפלסטיניים, הוא הצטרף לתנועת הפת"ח.
ב-2007, כשהתחולל הקרע בין הצדדים, נמלט אל-הבאש מעזה לרמאללה ומשם הוא פועל נגד חמאס.
הוא כיהן כשר הרווחה ושר החקלאות בממשלת הרשות הפלסטינית בשנים 2007-2009, ולאחר מכן כשר ההקדשים והדתות בשנים 2009-2014. הוא מונה ב-6/1/2014 כשופט ויועץ לנשיא.
הוא המטיף של מסגד תשריפת במחוז רמאללה.
ב-3 בפברואר 2014 הציג ערוץ אל-אקצא - המזוהה עם חמאס - תיקי שחיתות פיננסית של אל-הבאש, על בסיס מסמכים שהגיעו לידי הערוץ מאחד ממקורביו של אל-הבאש, החושפים לפי הפרסום, מעילה בכספים במזומן.
בתחקיר גם נטען כי הוא מצוי בקשר שוטף עם השב"כ הישראלי.
במקרה אחר, ב-2019, נטען כי היה מעורב בהלבנת כספי טרור במלזיה.
בסוף 2013, אלמונים רעולי פנים פתחו באש לעבר משרדו של אל-הבאש דקות לאחר שנכנס למשרד בשכונת אל-ג'ינאן בעיר אל-בירה, מבלי לגרום לפציעות.
כוחות הביטחון הפלסטינים הודיעו כי פתחו בחקירת התקרית.
לצד העימות מול חמאס, במסגרתו האשים את הארגון כי הוא "חטף את רצועת עזה", אל-הבאש מפגין דעות מיליטנטיות גם ביחס לישראל.
ב-2010 הוא התבטא כי "המילה מלחמה לא תוסר מהלקסיקון הפלסטיני כל עוד ירושלים כבושה".
ב-2022 קרא לערבים להגיע בהמוניהם למסגד אל-אקצא לקראת צום תשעה באב כדי לצמצם את העלייה היהודית להר הבית.
ב-2014 טען כי הכותל המערבי שייך לערבים, "כל מסגד אל-אקצא, כולל חצרותיו, ספסליו, גומחותיו וחומותיו, כולל קיר אל-בוראק (כלומר, הכותל המערבי), כולל כותל אל-בוראק המבורך, כל אלה הם וקף שלנו.
כל אלה הם אדמת וקף וח'ראג', ואסור לאף אחד למכור אותה או לנהל עליה משא ומתן או להפקיר אותה.
ב-2015 בנאום שהעביר בטלוויזיה הפלסטינית אמר "הסכסוך המתנהל כאן בפלסטין, ביננו ובין הכיבוש הפושע ובין הנהגתו הפושעת, הוא ביטוי נוסף של הניסיונות שעברו עלינו, ביטוי נוסף של הסכסוך ההיסטורי בין האמת והשקר, בין הטוב לרע.
במשך כל ההיסטוריה, היה סכסוך בין הטוב לרע.
את הטוב מייצגים הנביאים ותומכיהם, ואת הרע מייצגים האיבליסים - השטנים, ותומכיהם.
איננו ממציאים כאן משהו חדש.
זהו סכסוך בין שתי ישויות, הטוב והרע, סכסוך בין שני פרויקטים: הפרויקט של אללה נגד הפרויקט של השטן, פרויקט שקשור באללה, וברצונו של אללה - באמת ובטוב, ופרויקט הקשור לעושק, לשטניות, לאיבה, לכיבוש ולברבריות".
ב-2017 תקף את בריטניה על הצהרת בלפור ואמר כי "בשניים בנובמבר, ימלאו מאה שנה לעוול הנפשע ביותר שפגע בעם כלשהו בתקופה המודרנית.
ב-2021 תקף את ביקורו של נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג בחברון ואמר כי "ההסתערות של הנשיא הישראלי על מסגד אברהימי היא חלק מהפגיעה הישראלית בזכויות העם הפלסטיני, וברגשות הזעם של העם הפלסטיני, ושל מיליוני ערבים מוסלמים".
ב-2024 הצהיר כי "המטרה של ישראל היא לרוקן את הגדה המערבית מתושביה.
זו זכותו של כל פלסטיני להגן על עצמו, יש מלחמה חד-צדדית נגד העם הפלסטיני, ויש ניסיונות פלסטינים להגיב ולבצע הגנה עצמית".
בנובמבר 2023 טען כי רק לחץ אמריקני יכול להוביל להפסקת מלחמת חרבות ברזל.
בהתייחסו לתוכנית טראמפ לפינוי רצועת עזה, הגיב כי "טראמפ ישלוט בעזה רק אם הוא יהרוג את כל הפלסטינים".
הוא גם האשים את ישראל בהפרעה למנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון.
מוטיב חוזר בדרשותיו הוא שהפלסטינים נמצאים במצב של ריבאט, כלומר מאבק דתי נצחי, בהגנה על ירושלים וסביבותיה.
ברבות מדרשותיו הוא מדגיש את החשיבות של ריבאט בתור מחויבות דתית שחלה על כל המוסלמים הפלסטינים באשר הם, כמו בדוגמה הבאה: "אללה גזר עלינו בארץ המבורכת הזאת ...
אנו מחויבים לו על פי ציוויו של אללה...
שאף אחד לא יחשוב או ישגה באשליות כי הריבאט הוא רק בחירה.
הוא כבוד ומטלה, המחייבת קושי ומחייבת להזדרז כדי לקיים את המטלה הזאת ולקיים את החובה הזו...
אללה בחר בכם לצורך ריבאט על אדמת הריבאט ונתן לכם והעניק לכם עדות [שהאדה] ממעלת שבעת הרקיעים כי אתם ממיטב עובדי האל וכי אתם ממיטב הברואים של אללה.
האויב הוא סבלני, הוא מחכה שהאומה תתמוטט...
המאבק על האדמה הזו אינו רק מאבק על חלקת אדמה פה או שם.
הסכסוך – יש בו סמליות של קדושה, של ברכה.
זהו סכסוך בין אלה שאללה בחר בהם לריבאט לבין אלה אשר מנסים להשחית את אדמת הריבאט."
מחמוד עלאי טאלקאני (בפרסית: محمود علایی طالقانی, 5 במרץ 1911 – 9 בספטמבר 1979) היה תאולוג איראני, רפורמטור מוסלמי, תומך דמוקרטיה, חוקר שיעי בכיר והוגה דעות באיראן, ומנהיג עצמאי בתנועה נגד השאה מוחמד רזה פהלווי.
חבר מייסד בתנועת החירות של איראן.
הוא היה האימאם הראשון של תפילת יום שישי בטהראן לאחר המהפכה האיראנית.
טאלקאני נולד למשפחה דתית בכפר ג'ליארד שבמחוז טלקאן בפרובינציית אלבורז ב-5 במרץ 1911. אביו, אבו אל-חסן טאלקאני, לימד אותו מדעים אסלאמיים.
טאלקאני המשיך את לימודיו בקום, וקיבל את תעודת האג'תהאד שלו ממוריו, אבו אל-חסן אל-אספהאני ועבד אל-קרים האארי יזדי.
בשנת 1938 נסע לטהראן כדי להטיף ולהרצות על אסלאם, ושם הוא נעצר ונכלא בשנה שלאחר מכן בשל התנגדותו למשטר השאה.
משנת 1948 ואילך, הוא העביר שיעורים במסגד הידאית בטהראן.
במהלך השנים השתתף במשלחות דתיות שונות, ובין השאר נסע לירדן ולמצרים ב-1951 ו-1952, לקונגרס המוסלמי העממי בקראצ'י, ופעמיים לירושלים כראש משלחת איראנית לקונגרס האסלאמי השנתי של קודס.
הוא תמך בהלאמת תעשיית הנפט על ידי מוחמד מוסאדק.
לאחר ההפיכה האיראנית ב-1953 שהפילה את מוסאדק והשיבה את השאה, הוא נעצר, ולפי אתר רשות השידור האיראנית, "הואשם בהסתרת נאוואב ספאבי, מייסד ומנהיג קבוצת ההתנקשות האסלאמיסטית פדאיאן-י אסלאם".
טאלקאני נכלא מספר פעמים וריצה שנים ארוכות בכלא.
בזמן שהותו בכלא פגש אסירים פוליטיים רבים בעיקר מחוגי השמאל והשפעתם על דעותיו באה לידי ביטוי בספרו המפורסם "אסלאם ובעלות" שטען בתמיכה בבעלות קולקטיבית "כאילו הייתה אמונה באסלאם".
הוא סייע בהקמת תנועת ההתנגדות הלאומית בשנת 1957, וביחד עם מהדי באזרגאן, עלי שריעתי ואחרים ייסד את תנועת החירות של איראן במאי 1961. בשנת 1971 הוגלה לזאבול, עיר בפרובינציית סיסתאן ובלוצ'סתאן, ולאחר מכן לבפט, עיר בפרובינציית כרמאן.
בין 1964 ל-1978 בילה כמעט עשור בכלא, ובסך הכל בילה כמעט 15 שנים מאחורי סורג ובריח.
לבסוף, שוחרר לאחר המהפכה האסלאמית, בנובמבר 1978.
למרות שלא היה בעל השפעה כמו האייתוללה רוחאללה חומייני, טאלקאני היה גורם מרכזי ב"עיצוב תנועת הגל הקרקעי" שהובילה למהפכה האיראנית והביאה את חומייני לשלטון.
במהלך המהפכה הפך ליו"ר המועצה המהפכנית "הסודית", הגוף השלטוני הראשי של איראן – עובדה שלא נחשפה עד מותו.
בהוראת האייתולה חומייני, היה טאלקאני האימאם הראשון לתפילת יום שישי בטהראן לאחר נפילת ממשלת המעבר, בסוף יולי 1979.
טאלקאני היה "ידוע בסובלנותו" ו"שימש כמגשר עבור חומייני בסכסוכים עם הכורדים וקבוצות מתנגדות אחרות".
היו לו גם חילוקי דעות עם חומייני, שהובילו לעימות ביניהם באפריל 1979. שניים מבניו של טאלקאני נעצרו על ידי משמרות המהפכה, אך אלפי תומכיו צעדו ברחובות וקראו "טאלקאני, אתה נשמת המהפכה!" חומייני זימן את טאלקאני לקום, שם קיבל נזיפה חמורה ולאחר מכן נקראה העיתונות ונמסר לה שטאלקאני מתנצל.
טאלקאני נפטר ב-9 בספטמבר 1979. לטענת שני בניו הוא נרצח, אך טענה זו לא הוכחה.
מותו המסתורי והישגיו לאורך חייו עוררו קהל רב ורגשות רבים לפני ובמהלך הלווייתו, ונאמר כי הם היו "מכה למתינות ולמחשבה הפרוגרסיבית" במהפכה.
חומייני עצמו פרסם הודעת הספד לאחר מותו.
טאלקאני טען שקולוניאליזם הוא הסיבה העיקרית לטוטליטריות ולדיקטטורה במדינות שונות.
הלאומיות נחשבה בעיניו כלי של פרקטיקות אנטי-קולוניאליסטיות.
יש מקום חשוב לרציונליות במחשבתו של טאלקאני.
לפי דבריו, לכל משפט באסלאם יש סיבה.
כמו כן, האסלאם נתפס בדרשותיו ובכתביו כדת שקבעה כללים פרוגרסיביים בחברה ובחיי הפרט.
לפי טאלקאני, העריכה של הקוראן התרחשה תחת הח'ליפות של עלי בן אבי טאלב.
טאלקאני גם הדגיש את הצורה הרציפה של הקוראן, ואת הקשר הקפדני בין פסוקיו.
התפסיר שלו היה חדשני ונועד לפנות לקהל רחב.
טאלקאני התעקש כי המאמינים צריכים להרהר במשמעות פסוקי הקוראן.
מחמוד עבאס , הידוע בכינוי אבו מאזן (أبو مازن), הוא נשיא הרשות הפלסטינית מאז בחירות 2005. בנוסף, הוא עומד בראשות הפת"ח ומכהן כיושב ראש הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף).
עבאס הוא מחליפו של יאסר ערפאת, אשר נחשב ל"אבי האומה" הפלסטינית.
עבאס היה דמות מרכזית בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני ואחד האדריכלים, מהצד הפלסטיני של הסכמי אוסלו, ותמך בפתרון שתי המדינות.
עם זאת, ההתמודדות מול חמאס והעימות הפנימי הפלסטיני, כמו גם אי הסכמות מול ישראל, הביאו לקיפאון בתהליך ולא הושג הסכם סופי.
בתקופת כהונתו אירע עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה, ומאז מנסה עבאס לקדם את תהליך הפיוס הפנים פלסטיני.
בדצמבר 2009 הוארכה כהונתו ללא הגבלת זמן, וחמאס הודיע בתגובה כי אינו מכיר בו כנשיא.
עבאס נולד וגדל בצפת שבתחומי המנדט הבריטי.
ב־1948, במהלך מלחמת העצמאות, ברחה משפחתו לסוריה, שם עסק בהוראה, ובמקביל למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת דמשק.
במחצית השנייה של שנות החמישים היגר לקטר, שם, החל משנת 1957, הועסק כפקיד במשרד התרבות והחינוך.
הוא אף קיבל אזרחות קטרית, עליה ויתר מאוחר יותר.
באותה תקופה ביקר ביהודה, בשומרון ובחבל עזה מספר פעמים כדי לאתר מורים פלסטינים המעוניינים לעבוד בקטר.
עבאס נשוי לאמינה ואב לטארק וליאסר.
הוא אימץ את הכוניה "אבו מאזן" על שם בנו הבכור, מאזן, שמת ב-2002 מאוטם שריר הלב.
בתחילת שנות השישים היה ממייסדי הפת"ח, לצד יאסר ערפאת.
לאורך השנים היה פעיל בהנהגת הפת"ח, חבר הוועד המרכזי של פת"ח אשר בשנת 1973 מנתה 11 חברים.
הוא היה אחראי על ענייני הכספים של הארגון בשנות ה-70. לאחר מלחמת ששת הימים יצא עבאס יחד עם ערפאת לירדן.
עם הצטרפות הפת"ח לאש"ף ב-1968, היה עבאס לחבר המועצה הלאומית הפלסטינית וחבר בוועד הפועל של אש"ף.
עבאס עבר עם ערפאת ללבנון לאחר אירועי ספטמבר השחור.
לפי מידע של ממשלת ישראל היה ממקימי ארגון הטרור ספטמבר השחור.
אהוד יערי כתב ב-1973 שצלאח ח'לף ועבאס היו אחראים להפעלת המודיעין של הפת"ח במבצעים מיוחדים בשם "ספטמבר השחור" בלא היוועצות בחבריהם בהנהגת הפת"ח.
מוחמד עודה ("אבו דאוד"), ראש ארגון ספטמבר השחור ומתכנן טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, טוען בספרו האוטוביוגרפי שעבאס היה בין היחידים ששותפו בסוד העניין והוא שדאג למימון הפעולה.
עבאס עצמו אמר שלא ידע למה עתיד לשמש הכסף.
בשנות ה-70 נודע עבאס כאיש של סעודיה באש"ף ונמנה בין המתונים בארגון.
בינואר 1977 צוטט כאומר שאין הפת"ח מתנגד למגעים עם ישראלים.
באמצע שנות ה-70 הוא עסק בעידוד ירידה של יהודים מישראל לארצות ערב.
בשנים 1977–1978 ניהל שיחות עם ירדן ופעל לסיכול תוכנית האוטונומיה.
ב-1979 ניהל את המגעים של אש"ף עם רוחאללה ח'ומייני שעלה לשלטון באיראן.
בשנת 1980 קיבל עבאס את תיק החוץ של אש"ף.
בשנת 1982, בעקבות תוצאות מלחמת לבנון הראשונה, עבר עבאס יחד עם הנהגת אש"ף לתוניס.
ב-1983, בתקופה שהיה חבר הוועד הפועל של פת"ח בדמשק, ובתקופה שעשה את הדוקטורט שלו באוניברסיטת לומומבה, הוגדר עבאס סוכן ק.ג.ב.
ושם הצופן שלו היה "קרוטוב".
עובדה זו התפרסמה לאחר פתיחת ארכיון מיטרוחין בשנת 2015.
לאחר ההתנקשות בח'ליל אל-ווזיר (אבו ג'יהאד) בשנת 1988, הוא מונה לאחראי על ניהול המאבק בשטחים.
בספרו "הדרך לאוסלו" כתב עבאס כי היה תיאום בין אש"ף למפלגת העבודה על מנת לטרפד את המשא ומתן עם ממשלת ישראל בראשות יצחק שמיר, שהתחיל בוועידת מדריד, ופנייה של מפלגת העבודה לאש"ף לפעול לעידוד הצבעת ערביי ישראל למפלגות הערביות בבחירות לכנסת השלוש עשרה, על מנת להחליש את הליכוד.
טענות אלו הוכחשו על ידי אפרים סנה ועל ידי נציגי אש"ף.
עבאס היה מיוזמי הסכמי אוסלו, וב־13 בספטמבר 1993 חתם עליהם בשם אש"ף.
היה בין המועמדים לפרס נובל לשלום, אך מכיוון שרק שלושה יכולים לזכות בפרס בשנה אחת, נדחק החוצה.
זמן קצר לאחר החתימה על ההסכם הבהיר כי לשיטתו כל המתנחלים יהיו חייבים לעזוב את יהודה, שומרון וחבל עזה וכי ירושלים חייבת להיות בירת מדינת פלסטין.
ב־1995 גיבש יחד עם יוסי ביילין את הבנות ביילין – אבו מאזן כבסיס להסדר אפשרי בין ישראל ומדינה פלסטינית.
ההבנות מעולם לא הפכו להסכם רשמי, אך היוו בסיס ליוזמות אחרות.
בתור אחד מאחרוני המייסדים של הפת"ח, נחשב למספר שתיים במנהיגות הפלסטינית אחרי יאסר ערפאת.
אולם, עבאס מעולם לא היה פופולרי כערפאת בקרב הציבור הפלסטיני.
בשנת 1996 מונה למזכיר הכללי של הוועד הפועל של אש"ף, מה שחיזק את מעמדו כיורש אפשרי.
עוד מתחילת האינתיפאדה השנייה נחשב עבאס לאחד ממבקרי דרך הטרור, או כפי שנקראה "המאבק המזוין".
עבאס גרס כי העולם כבר נוטה להכיר בזכויות העם הפלסטיני, ולכן דרך המאבק צריכה להיות מדינית ובלא שימוש בכוח.
הוא שב וטען באופן פומבי כי השימוש בטרור פגע במעמד הפלסטינים בעולם, והרחיק אותם מהשגת זכויותיהם.
כמו כן, ביקר את ההשלכות השליליות של האינתיפאדה – התגברות תופעות רצח בתוך החברה הפלסטינית, מאבקי חמולות, אנרכיה ביטחונית ופגיעה בשלטון החוק.
כל אלה, טען עבאס, היו תוצאה של השימוש בטרור ושל פעילות ישראל בעקבותיו.
ב־19 במרץ 2003, אחרי לחצים כבדים מצד ארצות הברית והאיחוד האירופי, מינה ערפאת את עבאס כראש ממשלת הרשות הפלסטינית.
ממשלתו זכתה לאמון המועצה המחוקקת ב־29 באפריל והושבעה למחרת.
כראש ממשלה ניסה להגיע להבנות עם חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני על "הודנה", הפסקת אש זמנית במאבק בישראל.
ב־4 ביוני 2003 נפגש בעקבה עם אריאל שרון וג'ורג' ווקר בוש והבטיח לשים קץ ל"אינתיפאדה החמושה".
אולם קריסת ה"ההודנה" וחוסר הגיבוי מצד ערפאת, הביאוהו להתפטר ב־6 בספטמבר 2003 בעקבות איום בהפלת ממשלתו בהצבעת אי אמון.
בראיון שנתן כשנה לאחר התפטרותו נימק אותה בהיעדר שיתוף פעולה מצד ממשלת ישראל והממשל האמריקני, וכן בהסתה הפרועה שהתנהלה נגדו ברחוב הפלסטיני (ככל הנראה בעידודו של יאסר ערפאת, שעבאס אכן הטיל עליו במרומז את האשמה).
הוא המשיך לכהן בתפקידו עד להשבעת ממשלת אחמד קריע ב־11 בנובמבר.
ההחמרה בבריאותו של ערפאת במהלך נובמבר 2004 השיבה את עבאס אל מוקד הכוח השלטוני ברשות הפלסטינית.
עם מותו של ערפאת באותו חודש, התמנה למחליפו בתפקיד יו"ר הוועד הפועל של אש"ף, כלומר ראש הארגון.
על תפקיד יושב ראש הרשות הפלסטינית התמודד בבחירות מיוחדות שנערכו ב-9 בינואר 2005 בצורה דמוקרטית ובפיקוח בינלאומי בראשות ג'ימי קרטר.
לפי הערכות שונות, בבחירות השתתפו 70%-75% מבעלי זכות ההצבעה הפלסטינים, אחוז הצבעה שנחשב גבוה מאוד במדינות ערב.
במערכת הבחירות התבטא עבאס בגנות האינתיפאדה החמושה, ובכך חיזק את תדמיתו כדמות הממתנת בהנהגה הפלסטינית.
מנגד, נפגש עם פעילים חמושים בערים הפלסטיניות השונות, והדגיש בנאומיו מחויבות מלאה למימוש זכות השיבה.
בראיון שנתן לערוץ 2 עם היבחרו אמר שאף על פי שהוא פליט מצפת הוא לא חושב לשוב לשם אלא כתייר.
כמו כן, מצעו לבחירות כלל את עיקרון "רשות אחת, חוק אחד, נשק אחד", שפירושו שרק מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית רשאים לשאת נשק.
בישראל תלו ציפיות בבחירתו, אך גם הטילו ספק ביכולתו לשלוט בארגונים החמושים ברשות.
במהלך מסע הבחירות, עבאס הגיע לדרום רצועת עזה והמון אנשים הקיף את רכבו.
מאחר שעבאס היה חסר ניסיון בהתמודדות עם התקהלויות ציבוריות, הוא נבהל וסגר את דלת המכונית בבהלה על ידו שלו, מה שגרם לקטיעת הקמיצה בידו הימנית.
עבאס נבחר לתפקיד ברוב של כ־62%, מול כ־20% שבהם זכה ד"ר מוסטפא ברגותי, ואחוזים בודדים שבהם זכו שאר המועמדים.
הוא הושבע לתפקיד ב־15 בינואר 2005. הבחירות הבאות לרשות הפלסטינית היו אמורות להתקיים בינואר 2010, אך לא התקיימו מאז עוד בחירות לנשיאות.
עבאס אמר במגוון נאומים בערבית כי הוא קורא לפתרון הסכסוך באמצעות הנוסחה של "שתי מדינות לשתי עמים", שעניינה חלוקת הארץ על-פי החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם.
כבר בנאומו הראשון בטקס השבעתו לאחר שנבחר לנשיא (15.01.2005), הצהיר אבו מאזן: "אומר להנהגה הישראלית ולעם הישראלי: אנו שני עמים שנגזר עלינו לחיות זה לצד זה".
בהמשך אותה שנה, בנאומו לרגל נסיגת ישראל מרצועת עזה (13.09.2005), נקט אבו מאזן את הביטוי "פיוס היסטורי בין שתי מדינות לשני עמים" (אל-מצאלחה אל-תאריח'יה בין דולתין לשעבין")."
לאחר מינויו לתפקיד חתר לסיום האינתיפאדה, כאשר במסגרת פסגת שארם א-שייח' הוא הכריז על סופה הרשמי של האינתיפאדה החמושה.
הוא בחר לנסות לשתף את ארגוני הטרור בהנהגה הפלסטינית, ולא לפרקם מנשקם, מתוך השקפה ששילוב תנועות האופוזיציה בשלטון ימתן אותן ויחייבן לקבל את הכרעת הרוב.
ממשלת שרון, שהחרימה את הרשות כל זמן שעמד בראשה יאסר ערפאת, שיתפה עמו פעולה במטרה להעביר בהדרגה לידי הרשות את השליטה בערים הפלסטיניות ולהסתייע בה כדי ליישם את תוכנית ההתנתקות.
במרץ 2005, לאחר סבב דיונים אינטנסיבי בין הפלגים הפלסטיניים (כולל ארגוני הסירוב), הושגה הצהרת קהיר.
ההצהרה כללה החלטה על "תהדיאה" – הפסקת אש מותנית מול ישראל – על אי שימוש באלימות בעניינים פנים-פלסטיניים, ועל השתלבות חמאס במערכת השלטונית – לרבות עריכה מחדש של הבחירות במועצות המקומיות, והשתתפות התנועה בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית.
חמאס לא התחייבה באופן מלא ל"הרגעה", וירתה במספר מקרים פצצות מרגמה ורקטות בטענה כי היא מגיבה על "הפרות ישראליות", אך לאחר מספר חודשים התחייבה אליה באופן מלא.
ה"הרגעה", על אף שלא הובילה להפסקת אש מלאה או להתקדמות במתווה "מפת הדרכים", הובילה להורדה משמעותית בהיקף האלימות בין ישראל לפלסטינים.
ב־14 ביולי, בעקבות ירי נרחב של פצצות מרגמה על ידי חמאס ולחץ בינלאומי, הורה עבאס למנגנוני הביטחון של הרש"פ ופעילי התנזים של פת"ח לעצור בכוח את הירי.
לאחר הוראה זו, והנאום התקיף שנשא ב־16 ביולי במועצה המחוקקת (בו תקף את חמאס בחומרה), החלה סדרת מאבקים בשטח בין חמאס לפת"ח ומנגנוני הביטחון, אשר כללו ירי ברחובות, שריפת משרדים ופגיעה בסממני שלטון.
אף שמנגנוני הביטחון לא הצליחו לפגוע ביכולת חמאס, רבים טוענים כי עבאס יצא נשכר פוליטית מההסלמה משום שהפגין נחישות במאבק מולה.
שר החוץ של ישראל, סילבן שלום, טען כי עבאס "סוף סוף נלחם בטרור".
ב־21 ביולי, בעקבות הבנות שהשיג עם חמאס, הפסיקו המאבקים.
ב־20 באוגוסט, ערב פינוי רצועת עזה, נשא אבו מאזן נאום שבו הגדיר את מטרותיו לאחר מימוש תוכנית ההתנתקות.
עבאס הצהיר כי "נגמר היום הג'יהאד הקטן של שחרור האדמה, והחל הג'יהאד הגדול של בניין המולדת".
בשימושו באבחנות השונות בין סוגי הג'יהאד באסלאם, הדגיש את סדר העדיפויות השונה שהוא מייעד לעם הפלסטיני – התרכזות ברפורמות פנימיות ובבניין "מדינה שבדרך", ולא בטרור נגד ישראל.
למרות זאת, למעט צעדים סמליים אבו מאזן לא נקט שום פעולה משמעותית להשבת הסדר על כנו.
יתרה מכך, ככל שהתקרבו הבחירות למועצה הפלסטינית המחוקקת (ינואר 2006) החלה הרשות הפלסטינית בראשותו לקרוס.
במהלך ספטמבר ואוקטובר התגברה הפעילות הצבאית של ישראל, לאחר חידוש ירי הרקטות על ידי חמאס והג'יהאד האסלאמי.
זמן קצר לאחר מכן, הבחירות המקדימות לרשימת הפת"ח פוצצו בידי חמושים מגדודי חללי אל-אקצא ואילו בבחירות למועצות המקומיות איבד הפת"ח את כוחו לחמאס.
בדצמבר 2005 התפצלה פת"ח, רשימתו של אבו מאזן, בעקבות החלטתם של מרואן ברגותי (בכלא הישראלי), מוחמד דחלאן וג'יבריל רג'וב לפרוש ולהקים מפלגה חדשה בשם "העתיד".
פרישתם (יחד עם בכירים אחרים בתנועה, כמו קדורה פארס) חידדה את המתח בתנועה בין "דור תוניס" הוותיק, שהוביל את מאבק פת"ח בחוץ, ו"דור הביניים" שהוביל את האינתיפאדה הראשונה.
אף שפרישת "דור הביניים" פגעה ביוקרתו של אבו מאזן, הרשימות אוחדו בסוף אותו חודש לרשימה אחת, ששילבה בין שני המחנות תחת מרואן ברגותי.
לאחר ניצחון תנועת חמאס בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית בינואר 2006, הטיל אבו מאזן על אסמאעיל הנייה, ראש סיעת חמאס בפרלמנט, את הקמת הממשלה.
אבו מאזן קרא לממשלה הפלסטינית ולחמאס להכיר בישראל ולנהל איתה משא ומתן, אך זו סרבה, ובכך גררה חרם כלכלי על "הרשות" מצד אירופה, ארצות הברית, ישראל ואף כמה ממדינות ערב.
בעוד שבשבועות הראשונים נראה כי העברת השלטון תעבור באופן חלק, בהדרגה גדל המתח בין אבו מאזן ותנועתו פת"ח לבין תנועת חמאס.
מתח זה הוביל בהמשך למספר רב של עימותים אלימים בין פעילי התנועות, ניסיונות התנקשות וחטיפות של בכירים - אירועים שהובילו למאות הרוגים ופצועים.
אבו מאזן ניסה בהתחלה לנהל משא ומתן עם חמאס להקמת ממשלת אחדות, אך לאחר כישלון המגעים בנושא הצהיר בדצמבר 2006 על תמיכתו בבחירות מחודשות לנשיאות ולפרלמנט.
בראשית מרץ 2007 התכנסו נציגי הרשות הפלסטינית, ובראשם עבאס (מטעם הפת"ח) ואיסמעיל הניה (מטעם חמאס), ונציגי מדינות ערביות נוספות במכה שבערב הסעודית.
בוועידה חתמו נציגי רוב המפלגות הפלסטיניות (המיוצגות במועצה המחוקקת) על ההסכמים הקואליציוניים.
הוסכם על הקמת ממשלת אחדות פלסטינית משותפת לפת"ח וחמאס בראשות הנייה.
הממשלה זכתה לאמון המועצה המחוקקת והושבעה ב־17 במרץ 2007. על אף משבר קטן שאירע כבר בתחילת דרכה (כאשר מינוי מוחמד דחלאן לתפקיד היועץ לביטחון לאומי נכשל בממשלה, בעקבות התנגדות רוב שרי חמאס) הממשלה לא נפלה.
בתחום המדיני, עבאס נפגש מספר פעמים עם בכירי הממשל האמריקני.
הוא נפגש פעמיים עם קונדוליזה רייס, מזכירת המדינה האמריקאית, ואהוד אולמרט, ראש ממשלת ישראל, בתוך חודש וחצי, כאשר בפגישה השנייה הסכים להיפגש עם ראש הממשלה אולמרט על בסיס דו־שבועי ולנסות להפשיר את הקיפאון המדיני.
בראשית יוני 2007 החל חמאס בהשתלטות על רצועת עזה.
ב־14 ביוני הודיע עבאס על פירוק ממשלת האחדות הפלסטינית והדחת הנייה, כאשר סאלם פיאד מונה לראש הממשלה תחתיו.
ב-1 בדצמבר 2007, בדרכו חזרה מוועידת אנאפוליס, אמר אבו מאזן לעיתונאים בקהיר: "הפלסטינים לא מקבלים את הנוסחה כי ישראל היא מדינה יהודית...
בהתייחסו לסוגיית ההכרה ביהודיות מדינת ישראל בעקבות נאום בר-אילן של ראש ממשלת ישראל נתניהו, הזהיר אבו מאזן מפני הצגת תנאי ההכרה ביהודיותה של מדינת ישראל מצד הפלסטינים.
הוא הביע חשש מגישת נתניהו להציב "תנאים מכשילים" ("שרוט תעג'יזיה") מסוג זה, "שאין להם כל יסוד במקורות הסמכות של השלום וההחלטות הבינלאומיות.
אף על פי שהכרנו כבר במדינת ישראל, הדרישה מאיתנו להכיר בה כמדינה יהודית היא תנאי מוקדם שאי אפשר לקבלו".
אבו מאזן נימק זאת בכך שקבלת הדרישה תלבה את המימד הדתי בסכסוך (בלשונו, תהפוך אותו ל"סכסוך דתי הרסני") ותחשוף לסכנה את עתידם של ערביי ישראל, ואף עומד בסתירה להיגיון לפיו מקבלים הפלסטינים פיצויים עבור הפליטות.
במסגרת ראיונות בשנים 2012 ו-2013, הסביר אבו מאזן כי שאלת יהדות המדינה איננה עניין לפלסטינים, כי הם אדישים לשאלה כיצד יגדירו היהודים את מדינתם, וכי מדובר בתנאי חדש שהכניסה ישראל.
יש הגורסים כי הדרישה מאבו מאזן שיכיר בישראל כמדינה יהודית הייתה "עז" שהוכנסה במשא ומתן על-מנת לסכלו.
מתי שטיינברג וחוקר הסכסוך שאול אריאלי מסבירים כי מדובר בדרישה שאיננה מקובלת ביחסים בינלאומיים, שכן מדינות אינן נוהגות "להכיר" באופי הלאומי של מדינות אחרות.
לדבריהם, היה חשש לגיטימי לצד הפלסטיני שהדרישה עלולה לשמש לצורך אפליית ערביי ישראל, וכן כי הדבר נתפס כדרישה שנועדה להשפיל את עבאס.
בנוסף, שטיינברג מסביר כי לדרישה זו אין זכר בחוזי השלום בין ישראל למצרים וירדן, לא בתהליכי המשא ומתן עם סוריה, ואף לא בהסכמי אברהם.
שטיינברג מסביר כי בפרספקטיבה היסטורית, זוהי אף העמדה המסורתית של מחנה הימין בישראל, ומצטט למשל דברי מנחם בגין בנאומו הראשון בכנסת כראש ממשלה, לפיה "איננו מצפים מאיש לבקש בשמנו שתוכר זכותנו להתקיים בארץ אבותינו.
הכרה אחת נחוצה בינינו לבין שכנינו: הכרה בריבונות ובצורך ההדדי בחיים של שלום והבנה", וכן עמדת זאב ז'בוטינסקי בעדותו בפני ועדת פיל: "אינני סבור כי רצוי שחוקתה של איזו מדינה תכיל סעיפים מיוחדים המבטיחים מראש את אופיה ה"לאומי".
בהביעי את המילים "מדינה עברית", כוונתי לקהילה, או לכברת-ארץ, הנהנית ממידה מספקת של שלטון עצמי...ושישנו בה רוב יהודי".
עבאס התבטא ב־1 במרץ 2008, בתחילת מבצע חורף חם, בו פעלו כוחות גדולים של צה"ל ברצועת עזה ליד סג'עיה והרגו כ-30 פלסטינים, כי הפעולה "יותר גרועה מהשואה".
ב־8 באוגוסט 2009, במסגרת הוועידה השישית של הפתח בבית לחם, נבחר עבאס לעמוד בראש התנועה.
ב-5 בנובמבר 2009 הודיע על התפטרותו בעקבות חוסר נכונות של הצד הישראלי להפסיק את הבנייה בהתנחלויות והמשבר הפנימי בין הפת"ח לחמאס לדבריו.
בשנת 2010 הוביל יוזמה להכרתן של מדינות במדינה פלסטינית בגבולות 1967, וזכה להכרתן של חמש מדינות בדרום אמריקה.
ב-2011 פרסם העיתון "אל-קודס אל-ערבי" כי ממשלת ירדן הנפיקה תעודות זהות ירדניות לבכירי הרשות הפלסטינית, בהם עבאס ושני בניו.
באפריל 2011 חתם על הסכם "סולחה" עם ראשי חמאס.
בספטמבר 2011 הוביל את המהלך להכרה של האומות המאוחדות במדינה פלסטינית בגבולות 1967 שבירתה מזרח ירושלים.
ב-23 בספטמבר נשא בעצרת הכללית נאום חריף כנגד ישראל, והצהיר (לפני הנאום) שהפלסטינים לא יכירו במדינה יהודית.
באותו יום הגיש עבאס בקשה לבאן קי מון להכיר בפלסטין כמדינה ה-194 שחברה באו"ם.
בהמשך, הוביל עבאס את פנייתה של הרשות הפלסטינית לאו"ם לקבלת מעמד של מדינה בו.
בעקבות זאת, למרות התנגדותה של ישראל למהלך, אישרה העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-29 בנובמבר 2012, ברוב גדול (בהחלטה 67/19 שלה) את צירופה של הרשות הפלסטינית לארגון כמדינה משקיפה שאינה חברה מלאה.
גם בהזדמנות זו נאם עבאס בעצרת הכללית, כשהוא מאשים את ישראל בטיהור אתני של הפלסטינים ובכיבוש קולוניאלי המבטא גזענות ושנאה.
ב-2014 חתם אבו מאזן על הסכם פיוס עם חמאס שבו תוקם ממשלת אחדות שנתמכת על ידי הפת"ח וחמאס.
אבו מאזן המשיך לתמוך בהסכם האחדות למרות חטיפת ורצח שלושה נערים יהודיים על ידי פעילי חמאס, מבצע צוק איתן ברצועת עזה וניסיון להפיכה של חמאס ביהודה ושומרון שסוכל על ידי שירות הביטחון הכללי וצה"ל.
ב-26 בספטמבר 2014, בעקבות מבצע צוק איתן, נשא אבו מאזן נאום באו"ם נגד ישראל שבו האשים אותה ברצח עם ברצועת עזה ובתכנון הנכבה השנייה כנגד הפלסטינים.
הנאום ספג גינויים בישראל, לרבות מממשלת ישראל והשמאל המתון.
גם הבית הלבן גינה את הנאום כ"פוגעני" והגדיר אותו כ"לא יותר מפרובוקציה חסרת תועלת." בהמשך אמר: "ישראל מפעילה משטר אפרטהייד".
בנובמבר 2014 שלח אבו מאזן מכתב ניחומים למשפחת המחבל שירה ופצע אנושות את יהודה גליק: .
באוקטובר 2015, בעקבות גל מעשי טרור פלסטיני, בעיקר בירושלים, שבמהלכו נרצחו שבעה יהודים ונפצעו עשרות אחרים, שודר נאום מוקלט של אבו מאזן.
בנאום הוא אמר כי "המתקפה הישראלית נגד בני עמנו, אדמתם והמקומות הקדושים להם מאיימת על השלום ועל היציבות".
הוא האשים את ישראל בהריגת אחמד מנאסרה, נער בן 13, שביצע פיגוע דקירה בפסגת זאב שבו נפצעו באורח קשה שני יהודים.
הנאום ספג גינויים ישראליים מימין ומשמאל.
סיעת המחנה הציוני הגיבה: "דבריו של אבו מאזן הם דברי בלע חמורים המעוותים את המציאות, גובלים בחוסר אחריות מוחלט, ומלבים עוד יותר את הייאוש והשנאה באזור".
לשכת ראש הממשלה הגיבה שדברי אבו מאזן הם דברי הסתה ושקר, בין היתר משום שהנער האמור לא הוצא להורג אלא נוטרל בעזרת מקלות בעת הפיגוע, וטופל בבית החולים הדסה עין כרם.
ב-22 ביוני 2016 הציע יו"ר הפרלמנט האירופי, מרטין שולץ, לעבאס להיפגש עם נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין, כאשר שניהם שהו בבריסל, אך עבאס סירב.
למחרת נשא נאום אנטישמי שבו האשים את ישראל בכך שרבניה הורו להרעיל את המים של הפלסטינים ואמר שישראל היא מדינה פשיסטית.
נאומו ספג גינוי חריף בישראל, בין השאר מראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, וכן מהליגה נגד השמצה.
בעקבות זאת עבאס חזר בו מדבריו.
בספטמבר 2016, בעקבות הפרסומים על כך שעבאס היה סוכן קג"ב (שהתבססו על ארכיון מיטרוחין) וכן על רקע המפגש האפשרי בין ראש ממשלת ישראל ליו"ר הרשות הפלסטינית במוסקבה, עלתה שאלת תפקידו של סגן שר החוץ הרוסי מיכאיל בוגדנוב, אשר היה השגריר הרוסי בדמשק באותה תקופה.
בנובמבר 2016 נבחר עבאס לכהונה נוספת כראש הפת"ח.
ב-30 בספטמבר 2016 השתתף עבאס בהלווייתו של הנשיא התשיעי של מדינת ישראל, שמעון פרס, בחלקת גדולי האומה בהר הרצל, צעד שבעקבותיו ספג ביקורת רבה מצד כלי תקשורת של חמאס וגופי תקשורת נוספים בעולם הערבי.
במרץ 2017 אמר אבו מאזן בהרצאה בברלין: "עמנו הוא צאצא של העם הכנעני שחי לפני 3,500 שנה".
ב-14 בינואר 2018 נשא נאום נגד נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ונגד תנועת הציונות, שבו איחל לנשיא ארצות הברית שייחרב ביתו וכינה את הכרתו בירושלים כבירת ישראל פשע.
לדבריו, בני עמו הם צאצאים ישירים של הכנענים ששכנו בארץ, ואילו היהודים הובאו לישראל במאה העשרים במסגרת קנוניה קולוניאליסטית בריטית-הולנדית שאין לה קשר ליהדות.
לטענתו, לתנועת הציונות היה אינטרס בקיומה של האנטישמיות.
בנאום חזר אבו מאזן על דרישתו לזכות השיבה והדגיש שימשיך לשלם משכורות לבני משפחות השהידים, בהם מבצעי פיגועי טרור נגד ישראלים.
ב-20 בפברואר 2018 אמר עבאס בנאום באו"ם כי החלטות ממשל ארצות הברית מסוכנות.
הוא הציג תוכנית שכוללת ועידת שלום בינלאומית בחסות בינלאומית ואזורית, הכרה הדדית ביו מדינת פלסטין למדינת ישראל ומשא ומתן על כל סוגיות הליבה.
במהלך נאומו חזר על הטענה שהפלסטינים הם צאצאי עמי כנען.
ב-20 במרץ 2018 גינה שגריר ארצות הברית בישראל, דייוויד פרידמן, את עבאס על שלא גינה את רצח שלושה ישראלים.
בתגובה, כינה עבאס את פרידמן "בן כלב".
בינואר 2020, בנאום בפני הליגה הערבית שבו התנגד לתוכנית המאה של דונלד טראמפ, אמר עבאס שישראל אינה מדינה יהודית משום שרבים מהעולים לישראל מרוסיה ואתיופיה אינם יהודים, וכי שילמו כסף כדי לקבל מעמד זה.
באופן מפתיע קבע עבאס ב-15 בינואר 2021 תאריך לבחירות לפרלמנט ולנשיאות הפלסטיניים.
לפי הצו הנשיאותי עליו חתם, ב-22 במאי 2021 יתקיימו הבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית, וחודשיים מאוחר יותר, ב-31 ביולי 2021, היו אמורות להתקיים בחירות לנשיאות הרשות הפלסטינית.
ב-30 באפריל 2021 הודיע עבאס על דחיית הבחירות למועד לא ידוע, בנימוק שאין לקיים את הבחירות כל עוד לא ניתן לקיימן גם במזרח ירושלים.
ברקע הפעולה בשכם למעצר מבוקשים, בה נהרגו 11 פלסטינים, מרביתם חברי חוליית הטרור גוב האריות, אמר בכיר בפת"ח, עזאם אלאחמד, בראיון לטלוויזיה הפלסטינית כי אבו מאזן הנחה את מנגנוני הביטחון הפלסטינים להתעמת עם חיילי צה"ל אם אלה ימשיכו "לפלוש לשטחים הפלסטינים".
ביום טבח שבעה באוקטובר כינס עבאס ישיבת חירום של הרשות הפלסטינית, שבמהלכה הדגיש את זכותם של הפלסטינים להגן על עצמם.
ימים ספורים לאחר מכן הוא השמיע קול המגנה פגיעה באזרחים משני הצדדים, ובהמשך אף פרסם ציוץ המגנה את מתקפת חמאס, אך זה נמחק זמן קצר לאחר מכן.
במישור המדיני, תוכנית 21 הנקודות התוותה את חזרתה של הרשות הפלסטינית לרצועת עזה בכפוף לביצוע רפורמות, כאשר חלה התקרבות בין הרשות לממשל טראמפ, והחלו מגעים שנועדו לשלב את הרשות ביישומו של השלב השני בתוכנית.
בסופו של דבר, עבאס הביע גינוי לטבח שבעה באוקטובר, בעקבות קידומה של תוכנית השלום הצרפתית-סעודית.
בפברואר 2025 חתם אבו מאזן על צו נשיאותי המורה על ביטול הסעיפים בחוק המעגנים את תשלום הקצבאות לאסירים ביטחוניים, ועל העברת תוכנית הסיוע הכספי ומאגר הנתונים מהמשרד לפיתוח חברתי, לידי המוסד הלאומי הפלסטיני להעצמה כלכלית.
מהלך זה נועד להבטיח את רציפות העברת הכספים ולמנוע את חשיפתם לקיזוזים מצד ממשלת ישראל או להטלת סנקציות בינלאומיות.
חרף השינוי המבני, הדגיש אבו מאזן את מחויבתו לאסירים: "הם יקרים יותר מכולנו יחד".
מספר חודשים לאחר מכן, בנובמבר 2025, אבו מאזן אילץ את שר האוצר עומר אל-ביטאר להתפטר, לאחר שהתברר כי האחרון אישר את המשך התשלומים הישירים לחלק מהאסירים הביטחוניים במתכונת הישנה, המבוססת על משך המאסר, במקום על פי קריטריוני הרווחה והמצב הכלכלי של המנגנון החדש.
עם זאת, הדיווחים הצביעו על כך שמרבית התשלומים אכן הופסקו עם החלת הרפורמה החדשה.
באוגוסט 2025 הודיע מרקו רוביו על ביטול אשרות הכניסה של חברי המשלחת הפלסטינית לאו"ם, ובכללם אבו מאזן, בנימוק של תמיכה בטרור, האדרת אלימות ונקיטת צעדים חד-צדיים להקמת מדינה פלסטינית.
זאת לאחר שתוכנית השלום הצרפתית-סעודית הביא לגל של הכרה במדינה פלסטינית מצד מדינות מערביות.
ב-26 באוקטובר 2025 חתם אבו מאזן על צו נשיאותי שממנה ליורשו את סגנו חוסיין א-שייח'.
ב-9 בפברואר 2026 פרסם אבו מאזן טיוטת חוקה למדינה פלסטינית.
בשנת 1982 סיים עבאס את לימודי הדוקטורט בהיסטוריה בברית המועצות באוניברסיטה ע"ש פטריס לומומבה.
עבודת הדוקטורט שלו הוגשה בשפה הרוסית תחת הכותרת "הקשרים בין הנאציזם לציונות בין השנים 1933 - 1945".
העבודה הייתה בסיס לספר שכתב בערבית בשם "הפנים האחרות: הקשרים הסודיים בין הנאצים להנהגת התנועה הציונית".
עבאס טען בספר שהתנועה הציונית שיתפה פעולה עם הנאצים בהשמדת העם היהודי, תמורת חתימת הסכם ההעברה בין גרמניה הנאצית לסוכנות היהודית, שבמסגרתו הותרה העברת רכוש של עשרות אלפי יהודים מגרמניה לארץ ישראל.
בין השאר הסתמך עבאס על עבודותיו של ההיסטוריון ראול הילברג, אשר האשים את היודנראטים וגורמים נוספים בחברה היהודית בשיתוף פעולה עם הנאצים.
בהקדמה לספר האשים את התנועה הציונית בניפוח מספר הנרצחים וחומרת השואה.
את מספר הנרצחים בשואה המעיט לכפחות ממיליון, ואת ההערכות המקובלות בעולם כינה "המיליונים השקריים הללו".
בהמשך טען מחנות הריכוז ותאי הגזים הם בדיות של התנועה הציונית.
בין היתר הסתמך על מכחיש השואה הצרפתי, פרופ' רובר פוריסון, המתכחש לשיטת ההשמדה בתאי הגזים.
דברים אלו הביאו להאשמת עבאס בהכחשת השואה.
ספרו של עבאס צוטט רבות בעולם הערבי על ידי מכחישי שואה.
במהלך השנים עבאס סירב לחזור בו מהטענות שהעלה בספרו.
אולם לקראת מינוי כראש ממשלת הרשות הפלסטינית, הכחיש את הטענות כי הוא מכחיש שואה, ואף גינה את השואה ואת סבלו של העם היהודי.
ביוני 2010 הדגיש בפני מנהיגי יהדות ארצות הברית כי הוא מכיר בשואת יהודי אירופה, ואף שלח נציגים פלסטינים לייצג את הרשות בטקסים רשמיים בפולין וברוסיה, בניסיון להשריש את ההכרה בשואה בקרב הציבור הפלסטיני.
גם בפברואר 2014, במפגש עם סטודנטים ישראלים, אמר שהוא כתב בספרו שמיליוני יהודים נהרגו בשואה.
מאידך, בינואר 2013, בריאיון לערוץ לבנוני, חזר עבאס על תזת הדוקטורט שלו, ולפיה ההנהגה הציונית עודדה את הנאצים לבצע את השואה, כדי לקבל את "אדמת פלסטין".
באפריל 2014 סוכנות הידיעות הפלסטינית וואפא ציטטה מדבריו על יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
בין היתר אמר: "מה שאירע ליהודים בשואה הוא הפשע הנתעב ביותר שידעה האנושות בעת החדשה".
במאי 2018 נאם אבו מאזן בפני המועצה הלאומית הפלסטינית וטען כי השואה אינה תוצאה של אנטישמיות אלא של "ההתנהגות החברתית" של היהודים, משום שעסקו בבנקאות והלוואת כספים.
הוא תמך בתאוריה שלפיה יהודי אשכנז הם צאצאי הטורקים (כגון הכוזרים) ועל כן אין להם כל קשר לארץ ישראל.
הנאום ספג גינויים חריפים בישראל ובעולם, כולל גינויים רשמיים מצד ארצות הברית, האיחוד האירופי וכן מצד כלי תקשורת בולטים, והוגדר על ידי רבים כאנטישמיות.
חמישה ימים לאחר מכן פרסמה לשכתו הודעה שבה נכתב: "אם מי שנפגע מדבריי, במיוחד לבני הדת היהודית, אני מתנצל בפניהם.
אני רוצה להבהיר שלא הייתה לי כוונה כזו ואני שב על עמדתי המכבדת כלפי הדת היהודית כמו גם כל דת אחרת".
ב-17 באוגוסט 2022 בנאום שנשא בברלין, סירב אבו מאזן להתנצל על טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן והאשים ש.
דבריו ספגו גינויים חריפים בישראל ובעולם, והוא הואשם בעיוות השואה ובאנטישמיות.
כעבור זמן קצר הודיעה משטרת ברלין על פתיחת חקירה נגד עבאס בחשד להכחשת השואה.
עם זאת, הודיעו הרשויות בגרמניה כי הנשיא הפלסטיני יזכה לחסינות בשל אמירת הדברים בעת ביקור דיפלומטי.
בסוף אוגוסט 2023 נשא אבו מאזן נאום אנטישמי בוועידת הפת"ח ובו טען שהיהודים נרצחו בשואה לא בגלל יהדותם אלא בגלל כסף: .
דבריו ספגו גינוי חריף מצד שגריר ישראל בגרמניה רון פרושאור, שגריר ישראל באו"ם והאיחוד האירופי שקבע כי "מדובר באמירות שקריות ומטעות עד מאוד על יהודים", וכן כי "מדובר בעלבון למיליוני קורבנות השואה ובני משפחותיהם".
שליחת ארצות הברית למאבק באנטישמיות, פרופ' דבורה ליפשטדט, גינתה את דבריו של אבו מאזן ודרשה ממנו התנצלות מיידית.
ב-8 בספטמבר הצטרפה צרפת לגל הגינויים נגד נאומו של אבו מאזן, ואף החליטה לשלול ממנו את עיטור מדליית הכבוד שהוענקה לו מטעם העיר פריז ב-2015, מן הנימוק שדבריו מנוגדים לערכים האוניברסלים ולאמת ההיסטורית של השואה.
ב-11 בספטמבר פורסם מכתב פתוח המגנה את הדברים עליו חתומים 96 אקדמאים, אמנים ואישי ציבור פלסטינים: ""אנו מגנים את הערותיו של עבאס, שהיו שגויות פוליטית ומוסרית".
"אנו דוחים בתוקף כל ניסיון להקטין או להצדיק אנטישמיות, את פשעי הנאצים נגד האנושות או לשכתב את ההיסטוריה של השואה".
עבאס הוא גם מכחיש בית המקדש.
בשנת 2025 אמר עבאס שבתי המקדש לא נבנו בירושלים אלא בתימן.
מחמל"י – מרכז חקר, מידע וסיוע ליונקים ימיים בישראל היא עמותה המוקדשת לשימור אוכלוסיות היונקים הימיים והסביבה הימית לחופי ישראל באמצעות מחקר, חינוך, העלאת מודעות ציבורית וקידום חקיקה.
עמותת מחמל"י נוסדה בשנת 1994 בשם יד ליונק הימי, ונרשמה כעמותה בתחילת 1995. היא שינתה את שמה לשם הנוכחי בשנת 2000.
ב-1994, העמותה קיבלה חסות תחת המכון ללימודי הים ע"ש ליאון רקנאטי בחיפה.