tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראש הפועלות עמדה סוריה, שדרשה במפגיע למנוע את ההטיה, אבל בלעדי מצרים שום מדינה ערבית לא העזה להסתכן בעימות עם ישראל.
מצרים נמנעה מכניסה לעימות כלשהו, דיפלומטי או צבאי בשל התסבוכת הצבאית אליה נקלעה בתימן (המעורבות במלחמת האזרחים בתימן הכניסה את מצרים לביצה טובענית, ויותר מזה – החריפה את הקרע בעולם הערבי המפולג).
סוריה ניסתה לגרור את מדינות ערב לכדי עימות עם ישראל, על ידי תקריות אש יזומות בגבול.
עוצמה צבאית בידי ישראל הפכה למרכיב חשוב במדיניות המערב, כדי לשמור על היציבות היחסית שאפיינה את האזור מסיומה של מערכת סיני, לכן סיפקו לה נשק.
לנוכח מדיניות תמיכה זו, מצרים ראתה הכרח לחזק את היכולות הצבאיות שלה ושל מדיניות ערביות נוספות.
מי שיכלה לסייע בכך הייתה ברית המועצות, שהסכסוך בשאלת ניצול מי הירדן העניק לה הזדמנות להעמיק את מעורבותה והשפעתה במזרח התיכון.
ב-19 במאי 1967 גירשה מצרים את משקיפיהם של האו"ם ופרסה 100,000 חיילים בחצי האי סיני.
כמו כן סגרה מצרים בשנית את מצרי טיראן בפני כלי שיט ישראלים והחזירה את האזור לאותו המצב שהיה קיים בשנת 1956 כאשר ישראל הייתה תחת מצור.
בין השנים 1966–1967, מנהיג מצרים גמאל עבד אל נאצר החל מסע תעמולה פאן ערבי במטרה להשיג תמיכה מכל מדינות ערב בכיבוש ישראל וגירוש כל האוכלוסייה היהודית ממנה.
הפעם משום שהמצרים היו מחומשים במטוסים, טנקים וציוד צבאי חדיש נוסף אשר סופק להם מטעם הסובייטים, הם הרגישו שלראשונה מאז 1948 הם היו בעמדה מנצחת אל מול ישראל.
התקשורת המצרית החלה מסע תעמולה ניצי אשר זכה לתמיכה עצומה בעד מהלך מלחמתי כנגד מדינת ישראל.
התלהבות זו התפשטה בהמשך גם לשאר ערי הבירה במדינות ערב.
ב-30 במאי 1967 הצטרפה ירדן לברית הגנה הדדית עם מצרים וסוריה.
מצרים החלה לשלוח כוחות צבא מאסיביים לחצי האי סיני אשר חצו את עמדות הפיקוח של משקיפי האו"ם (לאחר שהם גירשו כאמור את משקיפי האו"ם) והתמקמו בהמוניהם לאורך גבולה הדרומי של מדינת ישראל.
כמו כן, צבאות סוריה, לבנון וירדן הקיפו את ישראל מכל החזיתות והתכוננו לקראת התקפה.
בתגובה למצב זה, ב-5 ביוני ישראל שלחה כמעט את כל צי מטוסיה כמכה מקדימה למצרים.
במהלך מתקפת הפתע חיל האוויר הישראלי הצליח להשמיד את רוב מטוסי חיל האוויר המצרי.
לאחר מכן, פנו המטוסים מזרחה על מנת להשמיד את הכוחות האוויריים של ירדן, סוריה ועיראק.
מתקפה זו הייתה המרכיב החיוני בניצחונה של ישראל במלחמת ששת הימים.
בסיום המלחמה חצי האי סיני, רצועת עזה, יהודה ושומרון, מזרח ירושלים, ורמת הגולן היו בשליטת ישראל.
תוצאות המלחמה היו בעלות השפעה מכרעת על הגאופוליטיקה של האזור מאז ועד עצם היום הזה.
בעקבות מלחמת ששת הימים, בקיץ 1967 מנהיגי שמונה מדינות ערביות נפגשו בוועידת חרטום אשר נערכה בסודאן על מנת לדון בעמדה הערבית כלפי ישראל.
הם הגיעו להסכמה כי לא תהיה הכרה בישראל, לא יהיה שלום עם ישראל ולא יהיה משא ומתן עם ישראל.
בשנת 1969, החלה מצרים את מלחמת ההתשה במהלכה ניסתה לקיים מלחמת התשה כנגד כוחות צה"ל על ידי הפגזות חוזרות ונשנות של המוצבים לאורך תעלת סואץ על מנת שישראל תיסוג מחצי האי סיני.
המלחמה הסתיימה לאחר מותו של נאצר בשנת 1970.
ב-6 באוקטובר 1973 סוריה ומצרים פתחו במתקפת פתע על ישראל במלחמת יום כיפור והצליחו להפתיע את כוחות צבא ההגנה לישראל.
במהלך המלחמה עבר צה"ל מהתגוננות ובלימה בשתי החזיתות, למתקפת-נגד (לאחר צליחה, בחזית התעלה) בשטחי מצרים וסוריה.
המלחמה נמשכה עד ל-24 באוקטובר, אז נכפתה על הצדדים הפסקת אש על ידי מועצת הביטחון של האו"ם ועל ידי שתי מעצמות-העל: ברית המועצות וארצות הברית.
לאחר ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל ובעקבות הסכמי קמפ דייוויד בסוף שנות השבעים, ישראל ומצרים חתמו על הסכם השלום במרץ 1979. לפי תנאי ההסכם, חצי האי סיני חזר לשליטת מצרים, ורצועת עזה נותרה תחת שליטה ישראלית על מנת שאזור זה יכלל בשטחה של מדינה פלסטינית בהסכמים אשר ייווצרו בעתיד.
ההסכם אפשר גם כן מעבר חופשי של אוניות ישראליות דרך תעלת סואץ וכן הכרה בכך שמצרי טיראן ומפרץ אילת יחשב לשטח בינלאומי.
באוקטובר 1994 ישראל וירדן חתמו על הסכם שלום, אשר הבטיח שיתוף פעולה הדדי, סיום הלחימה ויישוב סוגיות נוספות.
עלות העימות בין ישראל לירדן עמדה על קרוב ל-18.3 מיליארד דולרים.
ההסכם נחתם בחלקו הדרומי של מעבר הגבול מעבר יצחק רבין ב-26 באוקטובר 1994 ובכך הפך את ירדן למדינה הערבית השנייה (אחרי מצרים) אשר כרתה הסכם שלום עם מדינת ישראל.
ביוני 1981 ישראל תקפה והשמידה בהצלחה מתקני גרעין עיראקיים במהלך מבצע אופרה.
במהלך מלחמת המפרץ, עיראק שיגרה 39 טילי סקאד על מטרות בישראל, במטרה לגרור את ישראל לתגובה צבאית שתבקיע סדקים ב'קואליציה' שהייתה מורכבת גם מצבאות ערב ולהביא להתפרקותה.
כמו כן, בהתקפות הטילים הייתה בבחינת תגובה ראשונה של סדאם חוסיין להפצצת הכור האטומי בעיראק על ידי ישראל בשנת 1981. ארצות הברית ביקשה מישראל שלא להגיב לתוקפנות העיראקית על מנת למנוע מלחמה בקנה מידה נרחב בהרבה.
בספטמבר 1970 התנהל מאבק בין צבא ירדן לבין ארגונים פלסטינים מזוינים (שהיו מאורגנים באש"ף).
המלך חוסיין הצליח לדכא את ההתקוממות של הארגונים הפלסטינים ולהבטיח את שלטונה של השושלת ההאשמית בירדן.
העימות המזוין נמשך עד יולי 1971 עם גירושו של אש"ף ואלפי הלוחמים הפלסטינים ללבנון.
בעקבות כך ארגון אש"ף התמקם מחדש בלבנון, משם הוא ביצע פשיטות לתוך ישראל.
בשנת 1981, סוריה, אשר הייתה בת בריתה של ארגון אש"ף, מיקמה מערכות טילים בלבנון.
ביוני 1982, במהלך מלחמת שלום הגליל ישראל פלשה ללבנון על מנת להילחם בסוריה ובארגוני הטרור הפלסטיניים אשר פעלו נגד ישראל בשטח לבנון.
המלחמה הסתיימה כעבור שלוש שנים ביוני 1985 כאשר אש"ף הסכים לסגת מלבנון וישראל התייצבה ברצועת ביטחון צרה לאורך הגבול.
חזבאללה עשה מאמצים רבים לגרום לנפגעים רבים בקרב חיילי צה"ל אשר שהו ברצועת הביטחון.
לבסוף במאי 2000, כ-18 שנה לאחר התערבות צה"ל במלחמה בלבנון, ישראל נסוגה לקו הגבול הבינלאומי.
בדצמבר 1987 החלה האינתיפאדה הראשונה במהלכה התקוממו התושבים הפלסטינים בשטחים כנגד השלטון הישראלי.
המרד החל במחנה הפליטים ג'באליה ובמהירות התפשט בכל רחבי רצועת עזה, יהודה ושומרון ואזור מזרח ירושלים.
פעולות הפלסטינים כללו ממרי אזרחי ועד מעשי אלימות כנגד האוכלוסייה היהודית.
בנוסף לשביתות כלליות והחרמת מוצרים ישראלים, ההפגנות הפלסטיניות כללו גם יידוי אבנים על ידי צעירים נגד כוחות צה"ל - דבר אשר גרם להתעניינות רבה ולסיקור נרחב מצד התקשורת הבינלאומית.
במהלך שנת 1993 נציגים ישראלים ופלסטינים היו מעורבים בשיחות חשאיות, תחילה בלונדון ואחר כך באוסלו שבנורווגיה.
בספטמבר 1995 נחתם הסכם נוסף, הידוע בשם "אוסלו ב'" אשר העניק לפלסטינים שלטון עצמי בערים הפלסטיניות בגדה וברצועה, וכן ב-450 כפרים פלסטינים.
הסכמי אוסלו נשארו מסמכים חשובים ביחסים בין ישראל לפלסטינים.
כחלק מהניסיון לעצור את האינתיפאדה השנייה וגל הטרור הפלסטיני, במהלך שנת 2002 ישראל פשטה על מתקני טרור אשר היו ממוקמים במרכזים עירוניים באזור יהודה ושומרון.
פעולה זו כללה השתלטות מחדש על שטחי A (שטחים בשליטה אזרחית וביטחונית של הרשות הפלסטינית).
בעקבות כך פרץ גל אלימות נוסף באזור.
מבצע חומת מגן, שנערך באפריל 2002 פגע קשות בתשתיות הטרור ביהודה ושומרון והביא למפנה במערכה שסיומו דיכוי הטרור והחזרת הביטחון לערי ישראל.
בשנת 2003, ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, החל מדיניות של נסיגה חד צדדית מאזור רצועת עזה.
מדיניות זו יושמה במלואה ב-15 באוגוסט 2005 במהלך תוכנית ההתנתקות בה בוצעה נסיגה ישראלית מרצועת עזה ומארבע התנחלויות מבודדות בצפון השומרון.
תוכניתו עמדה בסתירה לאידאולוגיה אותה ייצג בהתלהבות לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו ושעל בסיסה נבחר בבחירות, ולדברים שאמר רק שנה לפני כן ולפיהם: "דין נצרים כדין תל אביב".
תוכנית ההתנתקות הייתה שנויה במחלוקת, וחילקה את מפלגתו.
היא זכתה לתמיכה רבה מצד אהוד אולמרט, אשר שימש באותה העת כשר המסחר והתעשייה, ומציפי לבני אשר שימשה באותה העת כשרת העלייה והקליטה, אך שר החוץ סילבן שלום ושר האוצר בנימין נתניהו גינו בתוקף צעד זה.
כמו כן, לא היה ברור אם זו הייתה רק ההתחלה של פינוי התנחלויות נוספות.
ב-12 ביולי 2006 חטף חזבאללה שני חיילי צה"ל והרג עוד שמונה.
כתוצאה פרצה מלחמת לבנון השנייה אשר במהלכה הגיב צה"ל בהפצצת מטרות חזבאללה ותשתית בלבנון וחזבאללה שיגר רקטות ארטילריות מסוגים שונים על יישובי הצפון.
הפסקת אש בחסות האו"ם נכנסה לתוקף ב-14 באוגוסט 2006 וסיימה באופן רשמי את הלחימה.
בסיום המלחמה טען כל אחד מהצדדים לניצחון.
הנזק שנגרם לתשתיות לבנון מוערך בכשני מיליארד דולר.
בסיום המלחמה שהו בלבנון כמיליון פליטים.
לאחר הפסקת האש נסוגה ישראל מלבנון וצבא יוניפי"ל התפרס בדרום לבנון.
כשנה לאחר המלחמה חזבאללה השתקם ואף עלה בכוחו ואיכותו בכך שהצטייד באלפי רקטות שהוברחו דרך סוריה.
כשנתיים לאחר המלחמה בוצעה עסקה בין ישראל לחזבאללה בה גופות שני החיילים החטופים הוחזרו לישראל בתמורה לשחרור המחבל סמיר קונטאר וארבעה אסירים נוספים, והחזרת כ-200 גופות של מחבלי חזבאללה.
ב-6 בספטמבר 2007 תקף חיל האוויר הישראלי מתחם בניינים בחלקה המזרחי של סוריה תחת מעטה של חשאיות.
כחצי שנה לאחריה הודיעו גורמים בממשל האמריקני שהיעד שהותקף והושמד היה כור גרעיני לייצור פלוטוניום בשלבי בנייה, שנבנה בסוריה בעזרתה של קוריאה הצפונית.
הלחימה התמקדה בבסיסי המשטרה, מחנות האימונים, מטה המשטרה ומשרדי ארגון החמאס.
התשתית האזרחית של החמאס בהם המסגדים, הבתים ובתי הספר של החמאס הותקפו גם כן.
העימות הגיע אל קיצו ב-18 בינואר 2009 לאחר שבתחילה ישראל ולאחר מכן החמאס הודיעו על הפסקת אש חד צדדית.
המבצע הביא למותם של כ-500 עד 1,300 מתושבי רצועת עזה (בהם מאות חמושים) ולפציעתם של אלפים.
על פי אומדן של סוכנויות הסיוע ברצועת עזה 4,000 בתים נהרסו, 21,000 בתים נפגעו קשות, ו-100 אלף בני אדם נותרו מחוסרי בית.
שלושה-עשר ישראלים נהרגו במבצע, מהם שלושה אזרחים, ומאות נפצעו.
בעקבות הלחץ הרב של ממשל אובמה להקפאת הבנייה בהתנחלויות בסופו של דבר, אישר הקבינט המדיני ביטחוני את הצעתו של נתניהו להקפאת הבנייה ביהודה ושומרון "לתקופה של 10 חודשים".
במקביל, נתניהו קרא לפלסטינים להגיב למהלך ולהיכנס לשיחות הישירות.
עם זאת, הפלסטינים דחו את הקריאה להיכנס לשיחות ישירות באופן מיידי.
במאי 2010 השתלטו לוחמי שייטת 13 על המשט שניסה לפרוץ את הסגר על רצועת עזה.
תקרית המשט דרדרה עוד יותר את היחסים עם טורקיה, שנתערערו עוד לפני כן.
בספטמבר 2010, החל סבב שיחות שלום בין ישראל לפלסטינים, בתיווכו של ממשל אובמה.
המטרה האולטימטיבית של השיחות הישירות היא להגיע להסדר סופי ורשמי לסכסוך הישראלי-פלסטיני על ידי יישום פתרון מסוג שתי מדינות לשני עמים עבור העם היהודי והעם הפלסטיני בשטחי ארץ ישראל.
במקביל לשיחות הישירות, 13 קבוצות מיליטנטיות פלסטיניות בראשות ארגון החמאס איחדו כוחות והחלו סדרת מתקפות טרור נגד אזרחים ישראלים, אשר כללה סדרה של אירועי ירי על מכוניות ישראליות וירי רקטות על יישובים ישראליים, בניסיון לטרפד את המשא ומתן ולטרפד את הניסיון לכונן לשלום במזרח התיכון.
במהלך סדרת פיגועי הטרור, אשר נערכו בין אוגוסט לספטמבר 2010, נהרגו ונפצעו שמונה ישראלים, בהם אישה בהריון.
בשנת 2012 יצאה מדינת ישראל למבצע עמוד ענן שמטרתו הייתה פגיעה בטרור של תנועת החמאס אשר שולטת בעזה ולמנוע המשך של ירי רקטי על אזרחי ישראל החיים בדרום.
מבצע זה הסתיים כעבור שבעה ימים בלחץ הקהילה הבינלאומית וחמאס וישראל הגיעו להבנות שאפשרו את הרגיעה.
במהלך המבצע נהרגו שישה ישראלים, מתוכם ארבעה אזרחים, ו-169 פלסטינים, מהם כ-101 חמושים.
בשנת 2014 בעקבות חטיפת ורציחת שלושה נערים ישראלים יצא צה"ל למבצע צוק איתן שמטרתו למנוע את ירי הרקטות המתגבר לעבר יישובי הדרום בהם אשקלון, שדרות, קריית מלאכי ויישובי עוטף עזה, ומאוחר יותר גם לערים במרכז הארץ, בהן ירושלים, תל אביב, ואף חיפה ועכו שבצפון הארץ.
בשנת 2018 התרחשו העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה (2018–2021) במסגרתם בכל שבוע הגיעו עשרות אלפי פורעים עזתים לגבול ישראל – רצועת עזה והתפרעו עם יידוי אבנים, בקבוקי תבערה, מצ'טות וגם הפריחו לעבר ישראל בלוני תבערה ועפיפוני תבערה, מה שהצית שריפות רבות בעוטף עזה ובנגב המערבי.
בין שנים אלו התלקחו מספר סבבים בהם נורו מאות רקטות לעוטף עזה, שדרות הנגב הצפוני, נתיבות, ואשקלון, ומדי פעם אף לאופקים, קריית גת, ערד ובאר שבע.
בנובמבר 2019 פרץ מבצע חגורה שחורה עקב חיסולו של בהאא אבו אל-עטא בכיר בג'יהאד האסלאמי, במבצע זה שוגרו גם רקטות לטווחים ארוכים יותר כגון השפלה, רחובות, גדרה, גן יבנה, באר טוביה, אשדוד, יבנה וגם לגוש דן ותל אביב.
במאי 2021, התרחש מבצע שומר החומות, לאחר שחמאס ירה רקטות לירושלים ביום ירושלים, מה שהביא לתגובה ישראלית חריפה ולסבב לחימה ארוך שנמשך 12 ימים, במהלכו תקפה ישראל מטרות בשטח הרצועה, לצד ירי של חמאס לעבר יישובי הדרום והמרכז.
במבצע זה התרחשו גם המהומות בירושלים ובערים המעורבות, לרבות בערים בהן התרחש דו קיום ארוך שנים, מה שהוביל בטווח הארוך לאי אמון רחב יותר ולהעמקת הסכסוך.
באוקטובר 2023, התרחש טבח שבעה באוקטובר, שהוביל חמאס אל תוך עוטף עזה וערי הדרום.
בטבח, אשר נחשב למתקפת הטרור הגדולה בתולדות המדינה, נרצחו 1,163 בני אדם ונחטפו לרצועת עזה כ-251 ישראלים.
בתגובה למתקפה, יצאה מדינת ישראל למלחמת חרבות ברזל, אשר מהווה נקודת תפנית משמעותית בסכסוך, לאור ריבוי הזירות והתמשכות המלחמה, במסגרתה כבש צה"ל חלקים נרחבים ברצועת עזה והשמיד חלק ניכר מיכולות חמאס, תקף לראשונה את איראן ותימן ישירות, סיכל את צמרת חזבאללה וחמאס והשמיד את הצבא הסורי.
לפי דו"ח של קבוצת המחקר "Strategic Foresight Group", עלות הקונפליקט במזרח התיכון בין השנים 1991 - 2010 עומדת על 12 טריליון דולרים.
הדו"ח חישב את עלות התמ"ג של המדינות במזרח התיכון על ידי השוואת התמ"ג הנוכחי לתמ"ג הפוטנציאלי בעת שלום.
משמעותו הדבר היא שאם היה שלום בין ישראל לבין מדינות ערב, משנת 1991 ההכנסה הממוצעת לנפש בישראל הייתה גבוהה כמעט בחצי והייתה עומדת על 44,000 דולרים עד לשנת 2010, במקום 30,000 דולר כיום.
עבור הפלסטינים ההכנסה הממוצעת לנפש הייתה עומדת על 2,400 דולר עד לשנת 2010 במקום 1,220 דולר.
מדינות, ארגונים ואישים הקשורים לסכסוך
ארגונים רבים ומדינות רבות נקשרים בסכסוך זה, חלקם בצדדים הלוחמים, וחלקם בצדדים המנסים להפסיק את הסכסוך ולהשכין שלום בין הצדדים או לחלופין לגבות צד מסוים ולעזור לו.
הצדדים העיקריים בעימות שמשתתפים בסכסוך הם: ישראל, מדינות ערב, הפלסטינים, וארגונים כמו הליגה הערבית, וארגונים ומפלגות במדינות ערב.
בעבר השתתפו גם מחתרות עבריות (כדוגמת ההגנה האצ"ל ולח"י), גם צבא דרום לבנון, וגם המנדט הבריטי, והרפובליקה הערבית המאוחדת.
הרבה אישים גם הם נקשרים לסכסוך.
אישים כמו: ראשי ממשלות ישראל, מנהיגי מדינות ערב, ומנהיגי ארגונים נוספים (כמו חמאס, מפלגת הבעת', הליגה הערבית, וחזבאללה) נמצאים בצדדים הלוחמים.
במהלך השנים נעשו פעולות רבות על מנת להפסיק את הסכסוך.
הן מהצדדים המשתתפים בסכסוך והן מגורמים חיצוניים, כגון: ארצות הברית, בריטניה ועוד.
נחתמו הסכמים רבים, ותוכניות רבות עלו והוצעו, כדוגמת: הסכמי קמפ דייוויד, הסכם השלום בין ישראל למצרים, הסכמי אוסלו, הסכם השלום בין ישראל לירדן, מפת הדרכים ועוד.
שני הסכמי שלום הביאו לשינוי דרמטי בעוצמת הסכסוך ואלה הסכם השלום בין ישראל למצרים והסכם השלום בין ישראל לירדן.
עם זאת, הסכמי אוסלו שנועדו להביא לפתרון של שלום כולל בין ישראל לפלסטינים, ואף שזיכו את חותמיהם בפרס נובל לשלום, לא הביאו עדיין הסכם שלום סופי, אם כי ישראל והרשות הפלסטינית ייצבו את היחסים מאז האינתיפאדה השנייה.
מדינות ערב רבות נוספות התקרבו במהלך השנים עם ישראל לרבות מדינות המפרץ, מרוקו ותוניסיה.
למשל, בשנת 2015, נפתחה נציגות דיפלומטית של ישראל באיחוד האמירויות.
ניסיונות נוספים להשכנת שלום קבע בין ישראל לשכנותיה סוריה ולבנון לא צלחו ובהמשך על רקע התקרבות שתי המדינות לאיראן חלה אופי הסכסוך הוסט לסכסוך מול איראן ושליחיה.
ב-2020, הציג נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ את הסכמי אברהם, שמטרתו לשים קץ לסכסוך בין הדתות האברהמיות (דהיינו יהודים ומוסלמים).
המדינה הראשונה להצטרף להסכם הייתה איחוד האמרויות הערביות ולאחריה הצטרפו בחריין סודאן ומרוקו.
הסכסוך הביזנטי-גאורגי של המאה האחת עשרה מתייחס לסכסוך שמקורו בוויכוח על ירושת דוד השלישי, שהוכרח להכריז על הביזנטים כיורשיו.
הסכסוך הביזנטי–גאורגי, של המאה האחת עשרה התמקד בעיקר במספר מחוזות אסטרטגיים באזורי הגבול הבינטיים-גאורגיים-ארמניים.
רוב האדמות הללו הוענקו על ידי בסיליוס השני לקורופלאטס הגאורגי, דוד השלישי כגמול על עזרתו הקריטית במאבק כנגד הגנרל הביזנטי המורד, ברדס סקלרוס, בשנים 978-979. אף על פי כן, תמך דוד במרידה כושלת אחרת שהונהגה על ידי גנרל ביזנטי אחר, ברדס פוכאס, בסוף שנות השמונים של המאה העשירית.
כתוצאה מתמיכה זו, הוכרח דוד להכריז על בסיליוס השני ליורש הנסיכות שלו.
הסכם זה הפר הסכם אחר שערך דוד עם בנו המאומץ ויורשו, בגרט השני מלך אבחזיה.
לאחר מות דוד בשנת 1000, צרף בסיליוס לאימפריה את טאו, תאודוסיופוליס (כיום ארזורום), אזור פאסיאן (Φαστανοζ) וימת ואן (אפאהוניק) כולל העיר מנזיקרט.
שנה לאחר מכן, הנסיך הגאורגי, גורגן, אביו הטבעי של בגרט, התקדם לעבר שטחי המריבה, במטרה להשתלט בחזרה על ירושת דוד.
אלא שניקפורוס אורנוס (Νικηφόρος Ουρανός), מנהיג אנטיוכיה, הניא אותו מלעשות זאת.
למרות הכול הצליח בגרט, בשנת 1081, להפוך למלך הראשון של הממלכה הגאורגית המאוחדת.
לאחר מותו בשנת 1014, המשיך יורשו, גיאורגי הראשון, את התביעה לירושה העתיקה של טאו, שהייתה בידי הביזנטים.
מלחמת גיאורגי הראשון כנגד בסיליוס השני
בשנת 1014, פלש גיאורגי הראשון לטאו, כשכוחותיו מתוגברים במתנדבים ארמנים.
בסיליוס השני, בהיותו טרוד במלחמה כנגד הבולגרים, שלח צבא שיגרש את הגאורגים.
הצבא הוכה באופן מכריע, אבל צי המלחמה הביזנטי כבש את נמלי הכוזרים בעורף, כלומר עד לצפון-מערב מאזור השליטה הגאורגית.
לאחר שהושלם כיבוש בולגריה, בשנת 1018, החלו הביזנטים בהכנות למערכה הגדולה מול הגאורגים, כאשר בתחילה חיזקו מחדש את המבצר תאודוסיופוליס.
בסתיו 1021 יצא בסיליוס בראש צבא גדול, שמתוגבר במשמר הורנגי, ותקף את הגאורגים ובעלי בריתם הארמנים, כשהם כובשים את פאסיאן ודוחפים את הגאורגים אל מעבר לטאו לתוככי הממלכה הגאורגית.
המלך גיאורגי, בנסיגתו, שרף את העיר אולתיסי כדי שלא תיפול בידי הביזנטים, והתמקם בעיר קולה (גאורגית: კოლა, טורקית: Göle).
ב-11 בספטמבר 1021, התחולל קרב עקוב מדם ליד הכפר שירימני, ליד ימת פלאקזיו (כיום ימת צ'ילדיר Çildir, טורקיה), קרב שירימני.
הקיסר ניצח ניצחון יקר, והכריח את גיאורגי לסגת צפונה לתוך ממלכתו.
בחורף נסוג בסיליוס לטרבזון כשהוא בוזז את הממלכה בדרכו.
מספר ניסיונות למשא ומתן לפתרון הסכסוך עלו בתוהו.
בינתיים קיבל גיאורגי תגבור מממלכת קאחתי-הרתי ובא בברית עם הגנרלים הביזנטיים, ניקפורוס פוכאס וניקפורוס קסיפיאס, שביצעו מרידת נפל בעורף הביזנטי.
בדצמבר של אותה שנה, בעל בריתו של גיאורגי, המלך הארמני, יואן סנכרים מוספוראקאן (Վասպուրական), שהוטרד מידי הסלג'וקים, מוסר את כניעת ממלכתו לקיסר הביזנטי.
עם הגעת האביב, בשנת 1022, פתח בסיליוס במתקפה הסופית שלו, קרב סוונדכס, ונחל בה ניצחון מוחץ על הגאורגים.
כשהוא מאיים מהים ומהיבשה על אחיזתו של גיאורגי על טאו, פאסיאן, קולה, ארטאני וג'אוואחתי, שבה את בנו הקטן של גיאורגי, בגרט, והשאיר אותו כבן ערובה.
מרידות ליפריט הרביעי דוכס קלדקארי
עם מות אביו בשנת 1025 חזר בגרט לביתו כדי לרשת את כס המלוכה, אולם נתקל בחבורת אצילים בעלת עוצמה, שסירבו להכיר בו כיורש, וכשליט הממלכה.
האצילים הזמינו, בשנת 1028, את הצבא הביזנטי, להשתלט על הממלכה.
הביזנטים פלשו לאזורי הספר של הממלכה הגאורגית וכיתרו את מצודת קלדקארי, מצודת מפתח במחוז ההיסטורי, תריאלתי (מקום מושבה הראשון של דוכסות קלדקארי), אבל לא הצליחו לכבוש אותה ונסוגו לשוושתי (შავშეთი).
הבישוף המקומי, "סבא מטבטי", ארגן הגנה מוצלחת על האזור, כשהוא מכריח את הביזנטים לשנות את הטקטיקה.
הקיסר קונסטנטינוס השמיני שלח את דמטרה מארטאנוג'י, הנסיך הגאורגי הגולה, דודנו של בגרט, שהיה מוכר על חוגים נרחבים כטוען לגיטימי לכתר, לקחת את כס המלוכה בכוח.
אירוע זה היה המאיץ למרידה כנגד בגרט והעוצרת, מרים מוספוראקאן.
ב-15 בנובמבר 1028, מת קונסטנטינוס, ויורשו רומנוס השלישי הוציא את צבאו מגאורגיה.
המלכה מרים ביקרה בקונסטנטינופול בשנת 1029 או 1030, וניהלה משא ומתן על הסכם שלום בין הממלכות.
למתן תוקף להסכם נישאה אחייניתו של הקיסר החדש, הלן, לבגרט, והובטח לו התואר הביזנטי, "קורופלאטס", והכרה בו כ"מלך הגאורגים והאבחזים".
מותה של אשתו הראשונה הביא בעצם גם לסופה של ההתקרבות הקצרה בין הממלכה הגאורגית לאימפריה הביזנטית.
בתחילת שנות הארבעים של המאה האחת עשרה, מרדה האופוזיציה הפאודלית כנגד בגרט.
המורדים שהונהגו על ידי ליפריט הרביעי דוכס קלדקארי, ביקשו את עזרתם של הביזנטים במטרה להכתיר טוען אחר לכתר, דמטרה, אחיו למחצה של בגרט, לכס המלוכה.
למרות שמאמציו לכבוש את מצודת המפתח ארטאני, עלו בתוהו, הצליח ליפריט לגייס את הביזנטים ולהנחיל מפלה ניצחת לבגרט בקרב סאסירתי, ובכך לאלץ את בגרט למצוא מחסה בהרי הקווקז המערביים של גאורגיה.
בגרט מצידו שם את פעמיו לקונסטנטינופול, ולאחר שלוש שנים של משא ומתן, הצליח להשיג הכרה של החצר הביזנטית.
הוא חזר לגאורגיה בשנת 1051, והכריח את ליפריט לצאת לגלות.
ולמעשה היה זה סופו של הסכסוך הביזנטי-גאורגי.
למרות אובדן השטחים לבסיליוס השני, הצליחו המלכים הגאורגים שבאו לאחר מכן, לשמור על עצמאותה של הממלכה הגאורגית, ולצרף את רוב האדמות הגאורגיות לתוך הממלכה.
רבים מהאזורים שסופחו לאימפריה הביזנטית נכבשו מאוחר יותר, בשנות השבעים והשמונים של המאה האחת עשרה, על ידי הסלג'וקים, ונכבשו מידיהם על ידי המלך הגאורגי, דוד הבנאי.
מערכת היחסים עם המונרכיות הנוצריות היו, באופן יחסי, יחסי שלום.
להוציא אפיזודה אחת בשנת 1204, כאשר תמר מלכת גאורגיה ניצלה את מסע הצלב הרביעי כנגד קונסטנטינופול, ופלשה למחוזות הים השחור של נסיכי קומננוס, מייסדי האימפריה של טרפזונטס.
הסכסוך הגרמני-צרפתי הוא שם כולל למערכת היחסים העוינת בין שתי המדינות סביב נושא תוואי הגבולות ביניהן באזור חבל הריין, אשר נמשכה למעלה מ-300 שנה, מאז פרוץ מלחמת שלושים השנים ב-1618 ועד לתום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945.
קרל הגדול איחד את האימפריה הפרנקית, לאחר מותו ירש אותו בנו, לואי החסיד.
אחרי מותו של לואי, ב-840 התגלעה מחלוקת בין שלושת בניו.
המחלוקת נפתרה עם חוזה ורדן משנת 843, אשר חילק את האימפריה ל-3 ישויות מדיניות נפרדות.
הממלכות המזרחית והמערבית הפכו למקור גיבושן של מדינות הלאום המודרניות של צרפת וגרמניה ואילו החלק המרכזי הפך למוקד מחלוקת וסכסוך אשר התמשך ל-1100 שנים נוספות.
שתי הממלכות שאפו למעמד בכיר במערב היבשת האירופית ושאיפות אלה יצרו סדרת משברים ממושכת לאורך כל תקופת ימי הביניים וראשית תקופת הרנסאנס.
החל במאה ה-19 וראשית המאה ה-20 חלה הסלמה ועליית מדרגה בסכסוך אשר נבעו מהתחזקות התנועות הלאומיות המודרניות בשתי המדינות.
הלאומיות המתעצמת הכניסה אל הסכסוך גורמים נוספים שעד לתקופה זו כמעט ולא היו מעורבים בו כגון היסטוריונים ואנשי רוח.
אלה קישרו ישירות בין המצב בהווה לשורשים ההיסטוריים של הסכסוך ובכך הפכו אותו לסכסוך קיים ומתמשך.
שנת 1516 נחשבת כמועד תחילתם של האירועים האקטיביים בסכסוך.
בשנה זו החלה סדרת חיכוכים בין בית בורבון שליטי צרפת לבין בית הבסבורג, שליטי האימפריה הרומית הקדושה.
בית הבסבורג שלט באמצעות קשרי משפחה גם בספרד ובהולנד ובכך הקיף את צרפת משלושה עברים.
מצב זה היווה בסיס לעימותים לאורך תקופה של 240 שנה עד 1756.
מלחמת שלושים השנים אשר הסתיימה בשנת 1648 בשלום וסטפאליה, העבירה לידי צרפת את השליטה בחבל אלזס-לורן.
בשנת 1681 כבשה צרפת את שטרסבורג, ובהמשך אזורים נוספים שהיו תחת שליטת אוסטריה.
במהלך המאה ה-18 התחזק משמעותית כוחה של פרוסיה.
תהליך זה אילץ את צרפת לשלב כוחות עם אויבתה משכבר אוסטריה במלחמת שבע השנים אשר נמשכה בין 1756 ל-1763.
בשנת 1806 כתוצאה מכיבושי נפוליאון נוצרה ישות מדינית חדשה ושמה הקונפדרציה של הריין, ובכך עוצבה מחדש מפת החלוקה של מדינות גרמניה.
נוסף לכך סיפח נפוליאון לאימפריה הצרפתית שלו את אזור חבל הריין ואת המבורג, והזהיר את שליטי מדינות גרמניה האחרות כי גם הם יסופחו לצרפת במקרה של חוסר נאמנות.
אירועים אלה חיזקו באופן משמעותי את תהליך גיבוש הלאומיות של גרמניה המודרנית.
לאחר תבוסת נפוליאון הועברו שטחים אלה לשליטתה של פרוסיה.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 שאפו גרמנים רבים לאיחוד גרמניה אך שליטי המדינות הגרמניות ומדינות אירופה האחרות התנגדו.
אנשי התנועה הלאומית הגרמנית טענו כי יש בכוחה של גרמניה המאוחדת להחליף את צרפת ככח הדומיננטי במרכז ומערב אירופה.
מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870 הביאה לאיחוד הגרמני, ובהסכם פרנקפורט משנת 1871 שהושג לאחר המצור על פאריס אולצה צרפת לוותר על חבל אלזס-לורן, ולשלם קנס של 5 מיליארד פרנקים לאימפריה הגרמנית.
הצרפתים מעולם לא ויתרו על השטחים שהועברו לשליטת גרמניה באזור חבל הריין.
השאיפה לנקמה בגרמנים הייתה עמוקה ומושרשת ובאה לידי ביטוי בסיסמתו של המדינאי הצרפתי לאון גמבטה אודות אלזס ולורן : "לעולם לא נדבר עליהן ולעולם לא נשכח אותן".
ניצחונן של מדינות ההסכמה על גרמניה במלחמת העולם הראשונה השיב את השליטה באזור לצרפת אשר הייתה הדוחפת העיקרית לקביעת הסכמי כניעה בתנאים קשים על גרמניה בוועידת השלום בפאריס ב-1919.
בשנת 1923 כבשה צרפת את אזור חבל הריין וחבל הרוהר, מרכז התעשייה הכבדה של גרמניה, בטענה כי גרמניה לא עמדה בהתחייבויותיה בהתאם לחוזה ורסאי.
הכיבוש נמשך עד שנת 1925.
בנוסף לכך ניסתה צרפת בתוקף תפקידה בראשות הוועד האולימפי הבינלאומי, לבודד את גרמניה בזירה הבינלאומית על ידי מניעת השתתפותה במשחקים האולימפיים של 1920 ו-1924.
עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה ב-1933 הביאה איתה אגרסיביות בזירה הבינלאומית אשר לא זכתה למענה הולם מצרפת החלשה והמותשת.
הצרפתים והבריטים העדיפו לנקוט מדיניות של פיוס מול גרמניה, וכך לא הגיבו גם להכנסת כוחות צבא גרמניים לאזור חבל הריין, פעולה שנאסרה עליהם במסגרת ההסכמים.
כיבוש צרפת החלשה, המפולגת והמותשת לא היוותה בעיה לכוחות הגרמניים ב-1940 והיא נפלה לידיהם בתוך שישה שבועות.
זמן לא רב לאחר מכן הוקמה בבריטניה תנועת המחתרת צבא צרפת החופשית.
אשר סחפה אחריה חלק ממושבות אפריקה השוויונית.
ואת השאר שחררה ביחד עם הצבא הבריטי.
כוחות צבא זה נלחמו בין היתר בצפון אפריקה, נורמנדי, צרפת, וגרמניה.
במהלך שנות המלחמה התפתח הצבא הצרפתי מכמה עשרות אלפי לוחמים של כוחות המחתרת לכ-1.3 מיליון חיילים עם סיום המלחמה אשר תחת שליטתם נמצאים דרום מערב גרמניה וחלק מאוסטריה.
בתום המלחמה התגלתה אי הסכמה בין בעלות הברית בדבר זכותה של צרפת על חלקים מגרמניה הכבושה.
החשש היה כי הסכסוך עתיק היומין בין המדינות יפריע לשיקומה של גרמניה.
על אף זאת הוסכם בסופו של דבר כי הצרפתים יקבלו שליטה באזור חבל הריין, באדן-וירטמברג, וחלקים מברלין.
הכוחות הצרפתיים שהו באזורים הסמוכים לגבולם עד שנת 1955, ובחבל הסאר עד 1957.
החל משנות ה-50 של המאה העשרים והקמתה של גרמניה המערבית הוסכם בין המדינות על פתרון הסכסוך בן 300 השנים בדרכי שלום כחלק מאירופה החדשה.
הסכם האליזה משנת 1963 בין שארל דה גול, נשיא צרפת, וקונראד אדנאואר, קנצלר גרמניה המערבית, מבטיח שיתוף פעולה בין המדינות בנושאים מדיניים, כלכליים, וצבאיים.
843: חוזה ורדן: חלוקת האימפריה הפרנקית ל-3 ישויות מדיניות נפרדות.
869: מות לותאר השני, קיסר פרנקיה התיכונה: כתוצאה מכך מתחלקת ממלכתו בין דודיו לודוויג הגרמני, קיסר פרנקיה המזרחית (כיום גרמניה) וקרל הקירח, קיסר פרנקיה המערבית (כיום צרפת).
1214: קרב בובין: כוחות צרפתיים מביסים קואליציה גרמנית-אנגלית, וזוכים בשליטה על אזור נורמנדי וברטאן.
1250-1300: פיליפ הרביעי, מלך צרפת מנהל מדיניות תוקפנית בנושא הגבולות מול האימפריה הרומית הקדושה.
1477: נפטר שארל הראשון, דוכס בורגונדיה, ושטחי דוכסות בורגונדיה מסופחים לצרפת.
בתו מארי, דוכסית בורגונדיה נישאת למקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובכך ניתנת דריסת רגל באזור לבית הבסבורג הגרמני.
1672-1678: מלחמת צרפת-הולנד המתפתחת לקונפליקט כלל אירופי.
1701-1714: מלחמת הירושה הספרדית בין בית בורבון לבית הבסבורג.
1718-1720: מלחמת הברית המרובעת בין כוחות ספרדיים לבין קואליציה בריטית צרפתית אוסטרית והולנדית, על השלטון בצרפת ועל שטחים באזור איטליה.
1733-1738: מלחמת הירושה הפולנית, כאשר צד אחד נתמך בכוחות בית בורבון והצד השני נתמך בכוחות בית הבסבורג.
המלחמה התרחבה מפולין והגיעה עד אזור הריין וצפון איטליה.
1792-1797: הקואליציה האנטי צרפתית הראשונה.
1806-1807: הקואליציה האנטי צרפתית הרביעית.
1923-1925: כיבוש צרפתי של חבל הרוהר מידי גרמניה.
1963: חתימת הסכם האליזה לשיתוף פעולה בדרכי שלום בכל התחומים בין צרפת וגרמניה המערבית (ב-1990 גרמניה המאוחדת ירשה את הצד של גרמניה המערבית בהסכם)
בשנת 2015, ובעיקר במחצית השנייה שלה, חלה הסלמה באירועים ובתקריות האלימות במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני וביטויה העיקרי הוא גל הטרור הפלסטיני שהחל במהומות הר הבית, בחודש ספטמבר.
בשנה זו, כבקודמות לה, היו פיגועי טרור רבים מצד הפלסטינים, כאשר בעיקר נפוצו פיגועי דקירה, פיגועי דריסה, יידוי בקבוקי תבערה ומקרים רבים של יידוי אבנים במה שכונה "טרור עממי" על ידי שירות הביטחון הכללי.
מרבית הפיגועים נעשו ביהודה ושומרון ובירושלים.
החל מאוקטובר חלה הסלמה בפיגועים, בהם נהרגו ונפצעו גם ישראלים רבים בפיגועי דקירה בתחומי הקו הירוק.
כמו כן פרצו מהומות אלימות בעידודה של התנועה האסלאמית.
בגל הטרור הפלסטיני נרצחו 28 ישראלים ונפצעו כ-400, רובם אזרחים.
במהלך תקופה זו נהרגו 128 פלסטינים, מהם 88 מחבלים, והיתר בעימותים עם כוחות הביטחון.
בתקופה זו ביצעו פלסטינים למעלה מ-1,800 פיגועי טרור.
מרבית התוקפים שביצעו פיגועי דקירה, דריסה וירי נורו למוות או נלכדו.
במקרים אחדים נורו למוות או נפצעו חפים מפשע.
במקביל חלה הסלמה גם ברצועת עזה כאשר החל מיוני, קצב שיגור הרקטות הלך והתגבר, רוב הרקטות נפלו בשטח הפלסטיני ובעוטף עזה, אך מדי פעם נעשו שיגורים לערים גדולות כמו אשדוד, אשקלון, שדרות, במקביל בוצעו מהומות המוניות בכל אזור גדר המערכת עם ניסיונות חדירה רבים.
מדי פעם מחבלים פלסטינים מארגוני טרור קטנים פתחו בירי צלפים לעבר כוחות צה"ל וקיבוצים בעוטף עזה.
אלימות במחצית הראשונה של 2015
הפלסטינים ביצעו פיגועי טרור רבים בירושלים, בעיקר באזורי העיר העתיקה, קו התפר ומזרח ירושלים.
הפיגועים כללו בעיקר יידוי אבנים ובקבוקי תבערה אך גם פיגועי דריסה, דקירה וירי.
הרכבת הקלה בירושלים הותקפה באופן יומיומי באבנים, בעיקר ליד שועפט.
הסלמות נרשמו ב-25 באפריל, באוגוסט ובספטמבר (סמוך לראש השנה).
ב-22 בפברואר מחבל פלסטיני בן 18 דקר צעיר חרדי בכיכר ספרא בירושלים.
ראש עיריית ירושלים, ניר ברקת ומאבטחיו, שעברו במקום, השתלטו על המחבל ועצרו אותו.
ב-6 במרץ נפצעו שבעה אזרחים קל בפיגוע דריסה בירושלים שביצע מחבל פלסטיני.
ב-15 באפריל נהג פלסטיני ביצע פיגוע דריסה בגבעה הצרפתית בירושלים.
בפיגוע נרצח אדם אחד ואחת נפצעה קשה.
ב-25 באפריל פיגועי דקירה נגד שוטרי מג"ב בירושלים וליד מערת המכפלה, ובשניהם נורו הדוקרים למוות.
בפיגוע דריסה בירושלים נפצעו קל 3 שוטרים.
במהלך מאי אירעו מספר פיגועי דריסה: ב-14 במאי בגוש עציון, 4 צעירים נפצעו והמחבל הפלסטיני שביצע את הפיגוע נעצר.
ב-20 במאי שני שוטרי מג"ב נפצעו סמוך להר הזיתים, המחבל נורה למוות.
ב-24 במאי, ליל חג השבועות, בוצע פיגוע דקירה ברובע המוסלמי סמוך לשער שכם, שני צעירים נפצעו קל, המחבל נתפס לאחר מצוד קצר.
ב-21 ביוני שוטר מג"ב נפצע באופן אנוש בפיגוע דקירה סמוך לשער שכם אך הצליח לירות במחבל ולנטרלו.
באוגוסט חלה הסלמה בפיגועים יחסית לחודשים קודמים, בעיקר בירושלים וביהודה ושומרון, אולם הוא היה רגוע יותר מהחודש המקביל בשנת 2014. בחודש זה אירעו 4 פיגועי ירי, 5 פיגועי דקירה, 22 פיגועי מטען חבלה, 136 פיגועי בקבוק תבערה (50 מהם בירושלים) ומאות פיגועי יידוי אבנים.
פיגועי דקירה רבים אירעו גם ביהודה ושומרון, בעיקר בכביש 443 וצומת תפוח.
ברוב פיגועי הדקירה לוחמים של צה"ל ומג"ב שהיו במקום ירו במחבלים ונטרלו אותם.
ב-8 באפריל מחבל פלסטיני דקר שני ישראלים בצומת שילה, אחד מהם נפצע קשה.
חייל צה"ל ירה במחבל והרג אותו.
ב-14 ביוני נהרג בכפר מאלכ ליד רמאללה מחבל פלסטיני שזרק בקבוק תבערה על רכב צבאי.{{הערה| ב-19 ביוני הרוג ופצוע בינוני בפיגוע ירי שביצעו 5 מחבלים מהפת"ח וכוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית במעיין דני סמוך ליישוב דולב שבמערב בנימין.
שבוע אחרי כן, ב-26 ביוני נהרג מחבל פלסטיני שביצע פיגוע ירי במחסום בקעות בבקעת הירדן.
ב-29 ביוני אירע פיגוע דקירה סמוך לקבר רחל, שבו חיילת נפצעה באורח קשה בעמדת בידוק ביטחוני.
באותו היום בפיגוע ירי ליד שבות רחל נרצח מלאכי רוזנפלד ועוד 3 ישראלים נפצעו קשה.
ביולי נלכדו המחבלים, אחד מהם משוחרר עסקת שליט.
ב-3 ביולי מח"ט בנימין הותקף על ידי מחבלים שרגמו את רכבו באבנים, הוא ירה לעברם ומהירי נהרג אחד המחבלים.
ב-6 באוגוסט בפיגוע דריסה שביצע מחבל פלסטיני בשומרון, סמוך לשילה, נפצעו 3 חיילים, מהם 2 במצב קשה.
ב-9 באוגוסט פיגוע דקירה בכביש 443, מחבל פלסטיני חוסל לאחר שדקר ישראלי בתחנת דלק ופצע אותו באורח בינוני.
ב־15 באוגוסט שני פיגועי דקירה שביצעו פלסטינים, אחד בכביש 443 והשני בצומת הביתות: בשני המקרים ישראלים נפצעו, במקרה הראשון המחבל נורה ונעצר, במקרה השני המחבל נורה ומת מפצעיו.
ב-17 באוגוסט מחבל פלסטיני, שביקש את עזרת השוטרים, דקר בצומת תפוח שוטר מג"ב שניסה לעזור ופצע אותו פצעים קלים.
לוחם אחר ירה במחבל ופצע אותו אנושות, ולאחר זמן קצר מת המחבל מפצעיו.
ב-19 באוגוסט חייל נפגע בינוני לאחר שהושלך לעברו מטען חבלה סמוך למחסום המנהרות.
ב-31 באוגוסט-1 בספטמבר, במהלך ניסיון מעצר בג'נין, נפצע לוחם ימ"מ באורח בינוני מירי דו-צדדי.
למקום הובאו דחפור D9 משוריין ושופל ממוגן שהרסו את בית משפחת אבו אלהיג'א בו שהה כביכול המבוקש.
ב-3 בספטמבר 5 תלמידי ישיבה אמריקאים שנכנסו בטעות עם רכבם לחברון הותקפו על ידי המון פלסטיני, שהצית את רכבם.
פלסטיני הסתיר אותם בביתו עד שהגיעו כוחות הביטחון לחלץ אותם.
תג מחיר והצתת בית משפחת דוואבשה בדומא
ב-31 ביולי הוצת בית משפחת דוואבשה בכפר דומא שבשומרון, שלושה נפצעו קשה ותינוק פלסטיני נשרף למוות.
על קירות הבית רוססו כתובות בעברית.
בהמשך מתו מפצעיהם הורי התינוק.
בספטמבר באותה שנה פורסם כי שר הביטחון, משה יעלון, אמר בפורומים סגורים כי מערכת הביטחון יודעת מי הקבוצה האחראית לפיגוע ועצרה את חבריה במעצר מנהלי אך נמנעת מהעמדתם לדין כדי שלא לחשוף מקורות מודיעיניים.
יעלון הוסיף כי הוא משוכנע שמבצעי הפיגוע הם יהודים.
פיגועי טרור בתחומי הקו הירוק
ב-21 בינואר 2015 אירע פיגוע דקירה באוטובוס בתל אביב, ליד גשר מעריב: מחבל פלסטיני דקר 17 אנשים, 4 מהם במצב קשה והשאר במצב בינוני עד קל.
המחבל נורה על ידי לוחמי יחידת נחשון של שירות בתי הסוהר, נפצע, ונעצר על ידי המשטרה.
טרור מרצועת עזה ופרשת שני הישראלים הנעדרים
במהלך 2015 אירעו מספר אירועי ירי של רקטות ליישובי עוטף עזה.
ב-23 באפריל מוצאי יום העצמאות, רקטה שוגרה מהרצועה, נפלה במועצה אזורית שדות נגב ובתגובה צה"ל תקף מטרה ברצועת עזה ומנע כניסת מתפללים מעזה להר הבית.
ב-26 במאי נשמעו לראשונה מאז מבצע צוק איתן, אזעקות באשדוד והסביבה לאחר שרקטת גראד שוגרה מרצועת עזה, בתגובה תקף צה"ל מטרות בדרום רצועת עזה.
ב־3 ביוני שתי רקטות גראד נפלו בשטח ישראל, אחת בגזרת נתיבות ואחת בגזרת אשקלון.
בתגובה צה"ל תקף שלוש מטרות ברצועת עזה.
ב-6 ביוני נשמעה אזעקה בעיר אשקלון וסביבתה לאחר שנורתה רקטת גראד, ובתגובה תקף צה"ל תשתית טרור בצפון רצועת עזה ומעברי כרם שלום וארז נסגרו בהוראת שר הביטחון.
ב-23 ביוני נפלה רקטה בשטח פתוח, ובתגובה צה"ל הפציץ את המשגר.
ב-16 ביולי נפלה רקטה בסמוך לתחנת הכוח רוטנברג, בתגובה צה"ל תקף מספר יעדי טרור בצפון הרצועה, מחבל חמאס נפצע בינוני.
ב-2 בספטמבר מחבלים מרצועת עזה ירו לעבר נתיב העשרה, 2 בתים נפגעו מכדורי 0.5 אינץ' המשמשים מקלעים ורובי צלפים כבדים.
ב-9 ביולי הותר לפרסום כי שני אזרחים ישראלים חצו את הגבול לרצועת עזה, אברה מנגיסטו בן 28 מאשקלון, מנגיסטו נצפה כשהוא חוצה את הגבול ב-7 בספטמבר 2014, אך צה"ל לא הספיק לעצרו, והישאם שעבאן א־סייד צעיר תושב הפזורה הבדואית, שלפי הפרסומים כבר ניסה כמה פעמים לחצות את הגבול.
ככל הנראה מוחזקים השניים בידי חמאס.
ב-6 באוגוסט נהרגו ארבעה פלסטינים ועשרות נפצעו מפיצוץ נפל תחמושת צה"לי ברפיח.
ב-18 בספטמבר ירו מחבלים פלסטיניים שתי רקטות קסאם אל עבר ישראל.
רקטה אחת פגעה בשדרות וגרמה נזק לכלי רכב, אך לא היו נפגעים.
כעבור מספר שעות ירו המחבלים מטח רקטות גראד אל עבר אזור אשקלון, כיפת ברזל יירטה רקטה אחת.
ב-24 בספטמבר סיכלו השב"כ ואנשי רשות המעברים בכרם שלום הברחה של 15 טון חומצה גופרתית המשמשת להכנת חומר נפץ לתוך רצועת עזה.
החל מ-9 באוקטובר החלו הפלסטינים לארגן הפרות סדר אלימות בגבול ישראל-רצועת עזה, ואלה כללו יידוי אבנים וניסיונות לפרוץ את גדר המערכת.
ב-9 באוקטובר 2015 נהרגו 6 פלסטינים מאש צה"ל בהפגנה אלימה על גדר המערכת של רצועת עזה סמוך לנחל עוז.
למחרת, ב-10 באוקטובר, נהרגו עוד 3 פלסטינים בנסיבות דומות.
בערב ניסו עשרות פלסטינים לפרוץ את גדר המערכת ליד כיסופים ולחדור לשטח ישראל, כמה מהם הצליחו לחדור ונעצרו.
בשעות הלילה המאוחרות, נשמעה אזעקה באזור התעשייה אשקלון וב-4 יישובים במועצה אזורית חוף אשקלון לאחר שנורו 3 רקטות, שאחת יורטה על ידי מערכת כיפת ברזל ושתיים נפלו בשטח הרצועה.
ב-11 באוקטובר 2015 לפנות בוקר צה"ל הפציץ שתי מטרות בצפון הרצועה בתגובה לירי הרקטות, 2 אזרחים נהרגו וכמה נפצעו בתקיפות.
במהלך שעות היום התקרבו עשרות מפגינים ויידו אבנים ובקבוקי תבערה, העימותים פסקו בשעות הערב עם מספר פלסטינים פצועים קל.
בשעות הבוקר פתחו מחבלים באש לעבר כוח צה"ל שעסק בפעולות אחזקה על הגדר באזור כיסופים.
בשעות הערב והלילה נורו 3 רקטות לעבר הדרום, רקטה אחת נפלה בשטח פתוח באזור קיבוץ כיסופים, 2 נפלו בשטח הרצועה בסמוך לגדר הגבול.
ב-12 באוקטובר 2015 במהלך היום נמשכו העימותים על גדר גבול הרצועה, בעיקר במרכז גבול הרצועה, מספר פלסטינים נפצעו קל.
ב-16 באוקטובר 2015 בוצע ירי צלפים אל עבור דחפור די-9 משוריין.
הקליע נעצר בשמשה וצוות הדחפור לא נפגע.
מהומות הר הבית וגל הטרור בעקבותיהן
בספטמבר 2015 פרצו מהומות הר הבית, ולאחריהן חלה הסלמה בטרור הפלסטיני שכללה תקיפת יהודים בעיר העתיקה ופיגועי טרור רבים.
ביהודה ושומרון ושאר חלקי ישראל, כולל ערים מרכזיות.
בנובמבר גברו פיגועי הירי לצד פיגועי הדקירה והדריסה.
בכלי התקשורת ובקרב גורמי ביטחון בישראל כונתה סדרת הפיגועים "גל הטרור".
בגל הטרור נרצחו 24 ישראלים עד ל-24 בנובמבר, ומאות נפצעו בו.
גל הטרור הנ"ל, שפרץ בראש השנה ה'תשע"ו, נמשך גם לתוך 2016.
ב-8 באוקטובר 2015, בעקבות יומיים רצופי פיגועי טרור, כינס ראש הממשלה בנימין נתניהו מסיבת עיתונאים ביחד עם שר הביטחון משה יעלון, השר לביטחון פנים גלעד ארדן, הרמטכ"ל גדי איזנקוט וממלא מקום מפכ"ל משטרת ישראל בנצי סאו.
בנאום שנשא נתניהו הוא האשים את הערבים, ובפרט את הרשות הפלסטינית והתנועה האסלאמית בישראל, בהסתה שליבתה את האש וגרמה לפיגועים והודיע שכדי להרגיע את הרוחות הוא אוסר על כל השרים וחברי הכנסת לעלות להר הבית.
ב-11 באוקטובר אישרה הממשלה הוראת שעה של עונש מינימום של 4 שנות מאסר למיידי אבנים, בקבוקי תבערה וזיקוקים.
כן אושרה הצעת השר יריב לוין לשלילת רישיון נהיגה ממיידי אבנים.
ב-12 באוקטובר, אחרי גל פיגועים בירושלים, נשא נשיא המדינה ראובן ריבלין את נאום פתיחת מושב החורף במליאת הכנסת בו קרא להרגעת הרוחות והזהיר מפני מלחמת דת.
אחריו נשא ראש הממשלה בנימין נתניהו נאום בו האשים שוב את הח"כים הערביים וההתנועה האסלאמית בישראל בהסתה, האשמה בה השתתף לאחר מכן גם יו"ר האופוזיציה יצחק הרצוג.
נתניהו פנה לערביי ישראל בקריאה שילכו בדרך של דו קיום ושלום, ולא להחזיק את החבל משני הקצוות.
הרצוג שנאם אחריו, תקף את ממשלת הימין ועורר סערה במליאה.
בעקבות סדרת פיגועי טרור קשים ב-13 באוקטובר בהם נרצחו מספר ישראלים התכנס הקבינט המדיני-ביטחוני לשתי ישיבות חירום, אחת בצהריים ואחת בערב.
לאחר הדיון הוצגה החלטה לתגבר את המשטרה בחיילי צה"ל ולוחמי מילואים של משמר הגבול, ולאבטח את כלל האוטובוסים בירושלים על ידי חיילי צה"ל, כשלאחר חודש החיילים יוחלפו על ידי מאבטחים.
כמו כן הוחלט על צעדי ענישה נגד מחבלים ומשפחותיהם, כולל הריסת בתי מחבלים.
ב-12 בנובמבר 2015 אישר בג"ץ הריסת 8 בתי מחבלים.
ב-15 באוקטובר כינס בנימין נתניהו מסיבת עיתונאים כדי להשיב על נאומו של אבו מאזן ביום שקדם לו.
הוא ענה על שאלות הכתבים הזרים בנושאי המעורבות הבינלאומית, הבנייה בהתנחלויות, ההצתה בדומא והביקורת על הפעלת כוח מופרז נגד המחבלים.
הוא סיכם ש"אני לא יכול להיערך מתי גל הטרור ייגמר".
בעקבות ההסלמה הגדולה בטרור בחודש תשרי כוחות גדולים של משטרת ישראל ומשמר הגבול נפרשו ברחבי ישראל ובעיקר באזור ירושלים (ובפרט העיר העתיקה) על מנת לאבטח את התושבים ולהחזיר את תחושת הביטחון.
נוכחות השוטרים החמושים הוכיחה את עצמה כאשר במספר רב של פיגועים תגובה מהירה של השוטרים נטרלה את המחבלים ומנעה אסון.
המשטרה עצרה כ-300 פלסטינים שהיו מעורבים בפיגועי יידוי אבנים או בקבוקי תבערה, למעלה ממחצית מהם קטינים.
עקב הפרישה הגדולה של שוטרים והחתירה למגע עם המחבלים נפצעו במהלך העימותים 68 שוטרים.
ב-14 באוקטובר החלו כוחות הביטחון בפריסת מחסומים ונקודות בידוק בכניסות וביציאות לשכונות הערביות במזרח ירושלים.
בלילה שבין 19 ל-20 באוקטובר עצרו כוחות הביטחון את השייח' חסן יוסף ח'ליל, ממנהיגי החמאס ביהודה ושומרון, שלדברי צה"ל היה מעורב בפעילות אינטנסיבית להסתה לטרור.
כמו כן, הרסו כוחות של חיל ההנדסה הקרבית את בית המחבל שרצח את דליה למקוס ב-10 בנובמבר 2014. ב-14 בנובמבר 2015 פוצצו לוחמי יהל"ם את בתיהם של המחבלים שרצחו את איתם ונעמה הנקין ומלאכי רוזנפלד.
בתגובה לפיגוע שהתרחש ב-3 באוקטובר אירעו ברחבי ישראל שורה של הפגנות מחאה ספונטניות נגד הטרור.
למחרת התכנסו אלפי יהודים בכותל המערבי לתפילה מיוחדת ובזירת הפיגוע התקיימה תפילת שחרית בת עשרות משתתפים.
במוצאי חג הסוכות, 5 באוקטובר, ערכו כעשרת אלפים ישראלים הפגנת מחאה מול בית ראש הממשלה בדרישה לנקוט ביד קשה נגד הטרור הפלסטיני ולהחזיר את הביטחון לתושבי ישראל.
בהפגנה נכחו גם מספר חברי כנסת מהליכוד.
ב-8 באוקטובר, התאספו מאות מחברי ארגון 'להב"ה' וארגון 'לה פמיליה' בגן סאקר וצעדו לעבר הכותל, תוך קריאות "מוות לערבים" "מוחמד חזיר" ועוד.
בהפגנה נעצרו חמישה אנשים, בהם יו"ר 'להב"ה' בנצי גופשטיין.
בתגובה להפגנה הודיע השר לביטחון פנים גלעד ארדן (הליכוד) כי יפעל להוצאת שני הארגונים מחוץ לחוק.
מספר רבנים, בהם הרבנים הראשיים לישראל הרב יצחק יוסף והרב דוד לאו, וכן הרב הראשי לירושלים שלמה משה עמאר, הורו לא להפסיק את העלייה לכותל בעקבות האירועים.
רבנים נוספים, בהם מנהיגי העדה החרדית טענו כי העולים להר הבית הם הגורמים לפיגועים, והם יתנו על כך את הדין.
החל מה-10 באוקטובר, הוחלט במנהל החינוך בירושלים על שביתת לימודים כללית החל מהשעה 13:30, שעה בה כוחות האבטחה מסיימים את עבודתם במוסדות החינוך, כמחאה על כך שהאבטחה לא מתארכת עד סוף הלימודים.
ב-13 באוקטובר אישר שר האוצר משה כחלון הוספת תקצוב בעלות של עשרות מיליוני שקלים למערך האבטחה במוסדות, ובכך התארכה האבטחה עד השעה 16:00.
ב-17 באוקטובר נערכה הפגנה של כ-1,500 איש בירושלים תחת הסיסמה "לא נכנעים לייאוש".
ההפגנה החלה במרכז ירושלים, ומשם המשיכו המפגינים בצעדה ברחובות מרכז העיר לעבר כיכר החתולות.
בהפגנה נאמו ח"כ דב חנין מ"הרשימה המשותפת" וראונק נאטור, מנכ"לית שותפה של עמותת "סיכוי - לקידום שוויון אזרחי".
ב-24 באוקטובר נערכה הפגנה של כ-3,000 איש נגד הממשלה ומדיניות "ניהול הסכסוך" תחת הכותרת "אין ביטחון בלי פתרון מדיני" בתל אביב.
המפגינים צעדו מכיכר רבין לעבר הקריה.
בהפגנה נטלו חלק מחברי כנסת ממפלגת מרצ, כולל יו"ר המפלגה, זהבה גלאון שנאמה, כמו גם סתיו שפיר ויריב אופנהיימר, מזכ"ל תנועת "שלום עכשיו", שעמדה מאחורי ההפגנה.
שתי ההפגנות הן חלק מיוזמה של "עומדים ביחד" — התארגנות יהודית-ערבית משותפת שהתגבשה בתגובה לגל האלימות.
בתקופת המהומות והפיגועים, בייחוד בספטמבר ואוקטובר, הרבו הפלסטינים להשתמש ברשתות החברתיות, בהם הודיעו רבים מן המחבלים על כוונתם לבצע פיגועים באזורים שונים.
בכל אחת מההודעות הועבר מסר על פרוץ האינתיפאדה השלישית למען מסגד אל-אקצא.
החל מהסלמת תשרי, התחזקה ההערכה לקיומה של אינתיפאדה.
ב-9 באוקטובר, במסגרת דרשת יום שישי התבטא מנהיג החמאס ברצועת עזה, אסמאעיל הנייה, כי יום הזעם מסמל את התפרצות האינתיפאדה השלישית, למורת רוחם של הציונים הכובשים.
ב-10 באוקטובר, קרא ארגון הטרור "חמאס" באמצעות הטלוויזיה "לעורר מהומות ולבצע פיגועים באצטדיון טדי במשחק של הישות הציונית מול קפריסין".
בעקבות הקריאה הוחלט לתחזק את כוחות השיטור והאבטחה סביב האצטדיון לכמות של 1,100 אנשי ביטחון.
בסופו של דבר המשחק עבר ללא אירועים חריגים.
ההודעה, ביחד עם תמונות וסרטוני וידאו, הופצה ברשתות החברתיות על ידי הפלסטינים בצירוף קריאה לבצע פיגועי טרור, גרמה להתססה והלהטת הרוחות.
גורמים רשמיים בישראל ומספר פרשנים האשימו הסתה זו כאחד הגורמים המרכזיים לגל הפיגועים הקשה שאירע למחרת.
ב-11 באוקטובר הופץ סרטון ברשתות החברתיות, בו נראה שייח' מוסלמי מרפיח מסית לטבח ביהודים בקבוצות, תוך הדגמת דקירות על ידי סכין.
ב-14 באוקטובר ב-20:00 נשא אבו מאזן נאום ובו חזר על ההאשמות השקר של אבו רודינה על כך שישראל הוציאה להורג את אחמד מנאסרה, הנער בן 13 שביצע את הפיגוע בפסגת זאב.
כמו כן הזהיר ממלחמת דת ונמנע מלגנות את הטרור או לקרוא להרגעה.
הוא אמר "המתקפה הישראלית נגד בני עמנו, אדמתם והמקומות הקדושים להם מאיימים על השלום ועל היציבות" והוסיף כי "זוהי זכותנו להיאבק בדרכי שלום כדי להשיג עצמאות והניצחון יגיע".
לשכת ראש הממשלה מסרה בתגובה לנאום כי "דבריו של אבו מאזן הערב הם דברי הסתה ושקר.
הנער עליו הוא מדבר חי ומאושפז בהדסה לאחר שדקר ילד ישראלי בזמן שרכב על אופניו.
בעוד ישראל שומרת על הסטטוס קוו בהר הבית, אבו מאזן בדברי ההסתה שלו עושה שימוש ציני בדת וכך גורם למעשי טרור".
הקריאות לאינתיפאדה באו גם מערביי ישראל.
בריאיון לביטאון החמאס קראה חברת הכנסת חנין זועבי לאינתיפאדה: בעקבות דברים אלה דרש ראש הממשלה בנימין נתניהו מהיועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין לפתוח בחקירה פלילית נגד זועבי בחשד להסתה וקריאה לאלימות.
במהלך אוקטובר אירעו הפגנות אלימות של ערביי ישראל בערים יפו, נצרת, אום אל-פחם, לוד, רמלה, טייבה, רהט וכפר כנא.
ממשלת ישראל האשימה את התנועה האסלאמית בישראל והח"כים הערביים בהסתה וליבוי מהומות.
לאור האירועים, התגלו חילוקי דעות במגזר הערבי סביב סוגיית העלייה למסגד אל-אקצא וסביב תפקודה של מפלגת "הרשימה המשותפת".
עלי סלאם, ראש עיריית נצרת, יצא בפומבי נגד איימן עודה, על כך שפעילות מפלגתו בעיר הבריחה ממנה את הלקוחות היהודיים ופגעה בה כלכלית.
ב-13 באוקטובר הוכרזה שביתה כללית במגזר הערבי, כשבין היתר עשרות חנויות בבעלות ערביי ישראל נותרו סגורות.
בקמפיין פייבק הומלץ על סימון חנויות שובתות כתומכות טרור, על מנת שיהודים לא יקנו בהם.
בערב נערכה הפגנה בת כ-10,000 בני אדם בסכנין שאורגנה על ידי ועדת המעקב של ערביי ישראל, הרשימה המשותפת והתנועה האסלאמית.
שר הביטחון, משה יעלון הוציא צו למעצר מנהלי לשלושה חודשים של ערבייה ישראלית כבת 19, לאחר שזו סיפרה לחברותיה על רצונה להיות שאהידה.
הצו אושר על ידי נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת.
בעקבות ההסלמה במצב, חלה ירידה גדולה בכמות האנשים הקונים בבתי עסק ערביים, וכך למשל מסעדות רבות ביפו נותרו שוממות.
הסוחרים הערביים תלו זאת בפחד כללי בשל המצב הביטחוני ולא בחרם כלכלי מאורגן של יהודים כנגד ערבים.
ארצות הברית גינתה בחריפות את הפיגועים.
ב-13 באוקטובר גינה מזכיר המדינה ג'ון קרי את הפיגועים בירושלים, ואמר כי האלימות וההסתה לאלימות נגד ישראלים חייבת להיפסק.
בהמשך אמר קרי כי לישראל יש זכות להגן על עצמה ועל אזרחיה, ושישראל הבהירה שאין לה כוונה לשנות את הסטטוס קוו בהר הבית.
כלי התקשורת דוגמת ה-BBC וארגוני זכויות אדם סיקרו את גל האלימות בצורה שנתפסה כמוטה נגד ישראל.
חלקם אף הציגו מחבלים שנורו תוך כדי פיגוע כאזרחים תמימים שנורו על לא עוול בכפם.
ב-27 באוקטובר 2015 פרסם אמנסטי אינטרנשיונל דו"ח על אזרח פלסטיני שנהרג לכרורה על לא עוול בכפו.
בישראל נטען כי האזרח לא היה תמים אלא מחבל פלסטיני שנורה תוך כדי פיגוע דקירה, וכי אמנסטי התעלמה מכך שאחז בידו סכין בעת שנורה, שפצע חייל לפני שנורה ושבפרופיל הפייסבוק שלו הביע תמיכה בפיגועי טרור נגד יהודים.
במקרים רבים, בדיווחים על הפיגועים ברשתות התקשורת בעולם הובלטו ההרוגים הפלסטינים, וחלקם אף הכלילו את המחבלים ברשימת הקורבנות.
לדוגמה, בעיתון "לוס אנג'לס טיימס" פורסמה הכותרת "4 פלסטינים נהרגו באלימות ישראלית", וברשת CNN פורסמה ידיעה שנפתחה במילים "שוטרים ישראלים הרגו שני פלסטינים שדקרו קצינים ואחרים בשבת." בידיעה ב-CNN נטען גם כי גל הטרור פרץ על רקע ההגבלות שהטילה ישראל על כניסת מתפללים מוסלמים להר הבית.
שנת 2015 התאפיינה בהמשך הקיפאון בזירה המדינית, לאור כישלון המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים במאי 2014.
ישראל הודיעה מספר פעמים על המשך הבנייה בהתנחלויות ביהודה ושומרון, ואילו בקרב הפלסטינים נמשכו מעשי הסתה במערכת החינוך ובתקשורת.
בשנה זו נרשמה ירידה בתמיכה בפתרון שתי המדינות בקרב הציבור הפלסטיני.ב-1 בינואר חתמה הרשות הפלסטינית על הסכם אשר במסגרתו תצטרף ל-20 מוסדות בינלאומיים ופרוטוקולים, בהם אמנת רומא, אשר תאפשר לרשות לתבוע את ישראל על פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג.
בעקבות המהלך, החליטה ישראל להקפיא את העברת כספי המסים שהיא גובה עבור הרשות הפלסטינית, צעד אשר גרר חרם על חברות ישראליות מצד הפלסטינים.
העברת הכספים חודשה לאחר כשלושה חודשים, משהגיעו הצדדים לפשרה בנושא.
ב-16 במרץ 2015, ערב הבחירות לכנסת העשרים, התבטא ראש הממשלה בנימין נתניהו כנגד הקמתה של מדינה פלסטינית, ואמר כי זו לא תקום אם יבחר לראשות הממשלה.
עם זאת, לאחר הבחירות הביע נתניהו תמיכה בפתרון שתי המדינות.
ב-23 בפברואר הרשיע בית המשפט הפדרלי של ארצות הברית את הרשות הפלסטינית באחריות לפיגועי טרור שביצעו מחבלים פלסטינים בזמן האינתיפאדה השנייה וחייב אותה בתשלום פיצויים של מאות מיליוני דולרים לקורבנות הטרור ומשפחותיהם.
באוגוסט 2016 הפך בית המשפט לערעורים בניו-יורק את ההחלטה.
ב-18 ביוני 2015 פתח מוחמד עלאן, פעיל הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, בשביתת רעב אחרי שנעצר במעצר מנהלי.
כעבור חודשיים התדרדר מצבו הרפואי, וב-19 באוגוסט בג"ץ הורה על הקפאת צו המעצר המנהלי שלו לאחר שמצבו הקוגניטיבי התדרדר.
כעבור חודש שוחרר מבית החולים, נעצר בצו מנהלי חדש, וחידש את שביתת הרעב, אך שבר אותה כעבור יומיים על רקע מגעים לשחרורו.
ב-30 ביולי אישרה הכנסת תיקון לפקודת בתי הסוהר המאפשר הזנה בכפייה של אסיר במקרה שבו רופא קובע כי ישנה סכנה ממשית לחיי האסיר.
ב-4 בנובמבר שוחרר עלאן מכלא עופר.
ב-29 ביוני השתלט חיל הים הישראלי על ספינה שהפליגה לרצועת עזה במסגרת משט מחאה מאורגן.
שאר הסירות שבו על עקבותיהן.
בספטמבר קיבל הפרלמנט האירופי החלטה שהסכמים בין האיחוד לישראל לא יכללו את השטחים, ומוצרים מהשטחים יסומנו ככאלו.
ב-30 בספטמבר 2015 נשא יו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן נאום באו"ם ובו תקף בחריפות את ישראל והודיע על כך שהרש"פ לא מחויבת יותר להסכמי אוסלו.
בישראל האשימו את אבו מאזן בשקרים והסתה, ואמרו שנאומו באו"ם הוביל לסדרת פיגועי טרור קשים שביצעו פלסטינים נגד יהודים, בהם נרצחו לפחות 4 בני אדם.
הרשות הפלסטינית גינתה את ישראל על הריגת המחבלים שביצעו את הפיגועים.
ב-20 באוקטובר נפגש מזכ"ל האו"ם באן קי מון עם נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין ועם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בניסיון לפעול להרגעת המצב.
בפגישה גינה באן קי מון את הטרור הפלסטיני נגד אזרחים ואת ההסתה, וקרא להרגעת הרוחות.
באותו יום עורר נתניהו סערה, כאשר בנאום בקונגרס הציוני אמר שהיטלר לא רצה להשמיד את היהודים אלא רק לגרש אותם, והמופתי חג' אמין אל-חוסייני יעץ לו לשרוף את היהודים.
דברי נתניהו עוררו ביקורת רבה בישראל ובעולם, בנימוק שיש בהם שכתוב של ההיסטוריה והסתה.
לנוכח הביקורת הבהיר נתניהו שמטרתו הייתה להציג את עמדתו של אל-חוסייני, ולא לטהר את היטלר.
הסכסוך ההודי-פקיסטני החל ב-14 בפברואר 2019, כאשר התרחש פיגוע בצד ההודי של ג'אמו וקשמיר, שגבה את חייהם של 40 אנשי כוח משטרתי הודי.
על הפיגוע נטלו אחריות קבוצת מיליטנטים אסלאמיים שבסיסם בפקיסטן, והודו האשימה בכך את הממשל בפקיסטן.
אירוע זה גרר תקיפות הדדיות מהאוויר והקרקע של שני הצדדים, שנמשכו והחריפו, והציתו מחדש הסכסוך הרדום יחסית בחבל למשך כחודש.
קשמיר הוא חבל ארץ בגבול הודו-פקיסטן, אשר שתי המדינות טוענות לריבונות עליו.
האזור נותר קרוע ביניהן לאחר המלחמות הודו-פקיסטן ב-1947, 1965 ו-1999, כאשר רובו נותר בשטח הודו לאחר הפסקת האש במלחמה הראשונה.
חילופי אש באזור זה מתרחשים מדי כמה שנים, כאשר עם הזמן פקיסטן החלה להוציא לפועל התקפות באמצעות ארגוני ג'יהאד שונים, והמתיחות הביאה את שתי המעצמות האסייתיות לרכוש לעצמן יכולת גרעינית.
בשנת 2016 חלה החרפה קלה בסכסוך בשל חיסול מנהיג של אחת הקבוצות המוג'הידין, בורהאן וואני.
בשנים שלאחר מכן המשיכו חילופי אש מפעם לפעם, כאשר ארגוני המורדים מבצעים פיגועי התאבדות בחבל והודו מגיבה בתקיפות, אך המצב היה רחוק ממלחמה כוללת.
ב-14 בפברואר 2019 יצאה שיירה של 78 כלי רכב המובילים 2,500 אנשי כח משטרה הודי מג'אמו לסרינגאר.
בשעה 15:15 השיירה הותקפה על ידי רכב תופת שפוצץ לצידה, כתוצאה מכך נהרגו 40 מאנשי הכח ורבים אחרים נפצעו.
הארגון ג'יש-י מוחמד שבסיסו בפקיסטן נטל אחריות, ואף פרסם סרטון בו מציג את המפגע בן ה-22 בטרם יצא לפיגוע.
פקיסטן הכחישה כל קשר למעשים, על אף הקשר הידוע בין המדינה לארגון.
מתקפה זו היא הפיגוע הקטלני ביותר שהיה בחבל מאז 1989.
כתגובה, ב-26 בפברואר 2019, תקף חיל האוויר ההודי באמצעות 12 מטוסים מיראז' 2000, בסיסים של ארגון הטרור באזאד קשמיר.
הודו דיווחה כי בהפצצה זו נהרגו כ-350 חמושים.
פקיסטן הכחישה מספר זה של הרוגים ואמרה שמדובר היה בהפצצות בשטחים פתוחים ולא מאוכלסים.
זו הפעם הראשונה מאז 1971 שמטוסי קרב של מדינה אחת חצו את הגבול לשכנה בחבל קשמיר.
כלי תקשורת מערביים הטילו ספק בטענות של שתי המדינות.
באותו יום החלו חילופי אש כבדים לאורך גבול קשמיר, בין היתר מרגמות וירי טנקים ומקלעים.
לטענת פקיסטן, נהרגו לפחות 4 אזרחים בחילופי האש, ו-10 חיילים הודים נפצעו.
ב-27 בפברואר, הגיב חיל האוויר הפקיסטני לתקיפה הקודמת של הודו בשטחה, והפציצה מטרות בשטח הודו, 6 מטרות לטענתם.
גם במקרה זה, טענו ההודים ההפצצות לא גרמו לשום נזק.
בנוסף, מטוסי קרב הודים הוקפצו והניסו את המטוסים הפקיסטנים חזרה לשטחם.
פקיסטן הודיעה שההפצצה נועדה להעביר מסר להודים, ושלא הייתה כוונה להרוג אף אחד.
באותו יום מטוסים הודים פלשו גם הם לפקיסטן, ופקיסטן דיווחה שהצליחה להפיל שני מטוסים, כאשר אחד נפל בשטח פקיסטן ואחד בהודו.
מאוחר יותר הודיעו כי טייס הודי נפל בשבי, ואף פרסמו תמונות וקטעי וידאו כהוכחה, ואלו ככל הנראה גם נועדו להעביר את המסר כי אין כוונה לפגוע בטייס ושמצבו טוב.
טייס זה הוא מפקד טייסת בחיל האוויר ההודי.
באותו יום פקיסטן סגרה את המרחב האווירי לחלוטין והודו השעתה פעילות ב-9 שדות תעופה במדינה.
הסכסוך לבש אופי בין-אתני ובין-דתי.
העימותים ומעשי הטבח התפשטו בכל רחבי הקווקז, בעיקר בשטחי אזרבייג'ן הצפונית, נגורנו קרבאך, אך גם בארמניה וגאורגיה שהיו כולם בשליטת האימפריה הרוסית.
מעשי הטבח פרצו במהלך המהפכה הרוסית בשנת 1905 וגבו אלפי אבדות בנפש.
העימותים האלימים ביותר התרחשו בפברואר 1905 בעיר באקו, ובאותה שנה במאי בנחצ'יבאן, באוגוסט בשושה ובנובמבר בגנג'ה (אז יליזבטפול).
נגרמו נזקים כבדים לערים ולשדות הנפט באזור באקו.
מעשי אלימות פרצו גם בעיר טביליסי (טיפליס) אבל במידה פחותה יותר.
הסכסוך לא כלל רק את הערים אלא גם את הסביבה הכפרית.
לפי נתוני החוקר האמריקאי דובר טורקית ואזרית טדאוש סוונטוחובסקי במהלך הפרעות בשנת 1905 נהרסו ונשדדו 158 כפרים אזרים ו-128 כפרים ארמניים ואיבדו את חייהם בין 3,000 ל-10,000 בני אדם.
האירועים התחילו כפרעות נגד הארמנים אולם לבסוף ידם של הארמנים הייתה על העליונה ורוב הקרבנות היו אזרים.
הזרז למלחמת האזרחים הזאת שלבשה אופי בין-אתני ובין-דתי היה לכאורה רציחתו של איכר מוסלמי בשם אגא רזא בבאייב.
אחרי שמושל באקו, הנסיך נקשידזה הסית אותם ב־19-22 בפברואר (67-9 בפברואר לפי הלוח היוליאני) תקפו האזרים ("טטרים") המוסלמים בבאקו את האוכלוסייה הארמנית הנוצרית.