tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי רש"י - "הוֹדוֹ כּפוּת" פירושו ש: "כרבולתו עבה ודומה כמי שכפולה לתוך הראש, וכפותה שם, והוא עוף גדול כתרנגול"; מעין זה בפירושו לתורה הוא מציין על המילה דוכיפת: "תרנגול הבר וכרבולתו כפולה".
המקור האטימולוגי של המילה אינו חד-משמעי:
במצרית קדומה, ומעין זה בקופטית (שהתפתחה מהמצרית הקדומה), המילה לדוכיפת היא: קוּקוּפְת, או כּוּכּוּפַת (בהתאמה), שעשויה לנבוע מהמילה המצרית הקדומה קוּקוּפה/כּוּכּוּפה שהוא סוג של כובע עתיק (להסרת מחלת-ראש) - מה שאולי אמור להזכיר את "הכובע" שעל ראש הדוכיפת.
בשפת טלוגו שמדוברת בדרום הודו (ושהשפיעה על לשון המקרא במילים בודדות, כגון: "תוכי", "שנהב"), דוכיפת היא "כּוֹנְדָפּיתה".
עם זאת, במהדורות מאוחרות יותר - השמיט שמאלי מספרו את העדות הנ"ל, ואפשר שזאת משום שהמילה "דיכּ" במובן של "תרנגול" אינה בשום שפה הודית - אלא בשפה הערבית.
אליעזר בן-יהודה (במילונו ערך "דוכיפת"), תלה את המילה דוכיפת בשורשי-פועַל שונים מהשפה הערבית; אולם אף אחד מהם אינו מורה בערבית על הדוכיפת עצמה.
במסכת חולין (דף ס"ג עמוד א) ניתנת האטימולוגיה הבאה: "אמר רב יהודה: דוכיפת - שֶהוֹדוֹ כָפוּת" .
לפי המטמורפוזות לאובידיוס, טראוס מלך התראקים אנס את גיסתו פילומלה, אחות אשתו פרוקנה וכדי שהמעשה לא יתגלה כרת את לשונה וכלא אותה.
פילומלה מעבירה לאחותה מסר מוצפן ברקמה.
פרוקנה משחררת את אחותה וכנקמה הרגה את בנם איטיס, בישלה אותו והגישה את בשרו לבעלה.
בסיום הארוחה כאשר מוצג לפניו הראש הכרות ומתברר לטראוס כי הוא אכל את בנו הוא שולף את חרבו להרוג את האחיות.
אז הופכת פילומלה לזמיר, פרוקנה לדרור וטראוס הופך לדוכיפת כשהציצית היא זכר לכתר המלכות והחרב הופכת למקור הארוך והחד.
הגמרא מייחסת לדוכיפת את הבאת תולעת השמיר לבניין בית המקדש.
הדוכיפת מופיעה באגדות שלמה המלך כמי שמגלה לו על דבר ממלכת שבא:
בקוראן מופיעה הדוכיפת בסיפור שלמה המלך ומלכת שבא, המתואר בסורת א-נמל ("פרשת הנמלים", סורה 27).
בשיר "בין נהר פרת ונהר חידקל" של חיים נחמן ביאליק מופיעה הדוכיפת כציפור פלאית היוצאת לחפש את האהוב:
הלל כתב שיר על הדוכיפת ומתאר אותה בתור ציפור שאכפת לה רק מעצמה ולא מהסביבה שלה.
בימי הביניים יוחסו לדוכיפת סגולות מיסטיות.
על פי כתבי יד מהמאה ה-12 המתארים הכנת קמעות יש להשתמש בדם דוכיפת או חפרפרת כדיו לכתיבתן.
ויליאם מאובריאן (Guillaume d'Auvergne), בישוף פריס מ-1228 עד 1249 סבר כי לב של דוכיפת מטהר את הנפש מ"אדים מזיקים" בשינה ומכין אותה להארה.
ברתולומאו אנגליקוס (Bartholomeus Anglicus) מספר כי כאשר דוכיפת מזקין ואינו יכול עוד לעוף ולראות תולשים צאצאיו את נוצות התעופה שלו, רוחצים את עיניו במרקחת עשבים ונושאים אותו תחת כנפיהם עד שנוצותיו צומחות שוב והוא מחדש את נעוריו.
ברתולומיאו מציין גם כי מריחת דם הדוכיפת על הרקות מגינה מפני קוסמים ומכשפים וכי התזת דם דוכיפת על אדם ישן תגרום לו לחזיונות תעתועים של שדים.
השראת חלומות רעים באופן זה מוזכרת גם בכתביו של אלברטוס מגנוס.
במאה ה-13, פדרו הספרדי (Petrus Hispanus) כתב כי ניתוח דוכיפת חיה ואכילת ליבה בעודו פועם, מקנה יכולת חיזוי עתידות וקריאת מחשבות.
גדוד 94 של חטיבת כפיר מכונה "דוכיפת".
במסגרת חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל, הכריז נשיא המדינה שמעון פרס, ב-29 במאי 2008 על הדוכיפת כציפור הלאומית של ישראל.
ההכרזה התקיימה לאחר הליך בחירה ארוך, אשר זכה לכינוי "תחרות הציפור של המדינה", והשתתפו בו אנשים רבים.
שחר אבן צור כתב על הדוכיפת שיר במסגרת הפרויקט "אגדה חיה" של מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט.
הדוכיפת מופיעה כמוטיב במספר סמלים, למשל, בסמל רובע ברכטן שבעיר דורטמונד בגרמניה.
דוכוס הורנט (Dukus Horant) הוא שיר עלילה מן המאה ה-14 שחובר בגרמניה על ידי יהודים.
כתב היד המצוי כיום בקיימברידג' נתגלה בגניזת קהיר, ורשום באותיות עבריות באחת הצורות של גרמנית עילית תיכונה, שממנה התפתחה שפת יידיש של ימינו.
השיר מעורר עניין רב בקרב חוקרי הלשון והספרות הגרמנית, כיוון שנשתמר בו נוסח קדום של שירה אפית הקרובה לאפוס הגרמני קודרון.
לסיפור זה על הורנט לא נשמר זכר במקורו הגרמני, אלא רק בטקסט שבכתב היד היהודי, והוא אפוא שריד יחיד של שירה גרמנית שאבדה.
העשייה היהודית בטקסט גרמני זה מוגבלת להעתקתו לאותיות עבריות, תוך החלפה של מושגים נוצריים בכינויים ובמונחים המקובלים על היהודים.
הסברה כי אין זו יצירה יהודית, אלא העתקה בכתב או בעל פה של יצירה נוצרית, נתמכת בגלל הכנסתם של שינויים מינימליים בתחום אחד בלבד: בדברים שנראו למעתיק פסולים מן הבחינה היהודית.
אין הוכחה משכנעת יותר לכך מאשר בחוסר העקביות שנקט המעתיק: בעוד שבאחת השורות מכונה הכנסייה בשם הגנאי הרגיל בפי היהודים "צו דער תיפלה", הרי כעבור כמה שורות היא מכונה "צו דער קירכן"; שני הכינויים מתייחסים למילה הגרמנית Kirche.
לפיכך מתברר כי במקרה הראשון הבחין בה המעתיק והחליפה בכינוי הגנאי, אך במקרה השני לא שם לב אליה, וכך נשתמר הנוסח המקורי בעל המטען הנוצרי.
דויל פ' ברונסון , שהיה מוכר בכינויו "טקסס דולי", היה שחקן פוקר מקצועי אמריקאי.
הוא היה הראשון שזכה באירוע המרכזי של אליפות העולם בפוקר פעמיים ברציפות, היה חבר היכל התהילה של הפוקר, וחיבר מספר ספרי פוקר רחבי תפוצה, המוכר מביניהם הוא Super/System.
ברונסון היה הראשון שזכה במעל מיליון דולר בטורנירים.
במהלך הקריירה שלו זכה ב-10 צמידים באליפות העולם בפוקר.
הישג נוסף הרשום לשמו, הוא העובדה כי הוא היה השחקן הראשון אשר זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר ותואר בסבב הפוקר העולמי.
בינואר 2006 מגזין הפוקר בלוף הכריז עליו כשחקן המשפיע ביותר על עולם הפוקר.
ברונסון נולד בטקסס, בעיירה קטנה בה חיו כ-100 תושבים, אח בכור לשלושה אחים.
עקב הריחוק של העיירה, נהג ברונסון לרוץ לעיירות שכנות, עובדה שתרמה להפיכתו לאתלט מבטיח.
ברונסון זכה במספר תחרויות ריצה, ואף החל לשחק כדורסל בקבוצה הלאומית של טקסס.
למרות שקיבל הצעות ממספר מכללות, החליט ברונסון ללמוד במכללה קרובה לביתו.
קבוצת הכדורסל מיניאפוליס לייקרס הייתה מעוניינת בשירותיו, אך פציעה בברכו מנעה ממנו לשחק.
במהלך קיץ אותה שנה, שבר ברונסון את רגלו בשני מקומות שונים, ורגלו גובסה למשך שנתיים, עובדה ששמה קץ לקריירת הכדורסל שלו.
לאחר פציעה זו, השלים תואר בחינוך.
ברונסון החל לשחק פוקר טרם פציעתו, והגדיר את המשחק כ"קל".
לאחר פציעתו, החל לשחק בצורה תכופה יותר, ורווחיו שילמו על חלק ניכר מהוצאותיו.
הוא החל לעבוד כאיש מכירות, אך לאחר שערב אחד הרוויח במהלך שלוש שעות את השכר החודשי שלו, החליט להתחיל לעסוק בפוקר בצורה מלאה ומקצוענית.
ברונסון החל לשחק בצורה לא חוקית יחד עם חברו, דווין המילטון.
עם הזמן החלו השניים לשחק על סכומים גדולים יותר, ואף הכירו מספר שחקני פוקר מפורסמים.
מרבית משחקים אלו נוהלו בידי פושעים, לרוב חברים בפשע מאורגן.
הוא נהג לשאת אקדח מתחת לחולצתו באופן קבוע, וסיפר כי הוא נשדד והוכה מספר פעמים.
לאחר זמן מה, בו חסכו מעל מאה אלף דולר, נסעו ברונסון ומספר חבריו יחד ללאס וגאס, שם הפסידו את כל הסכום במספר ימים.
לבסוף החליט ברונסון להתיישב באופן קבע בלאס וגאס, והשתתף כמעט בכל טורניר אליפות העולם בפוקר מאז היווצרותה בשנת 1970. ברונסון הגיע מספר פעמים לשולחן הסופי (אליו מגיעים רק 9 שחקנים), אך לא זכה בכסף, מאחר שבימים ההם רק המנצח זכה בפרס כספי.
מלבד שתי האליפויות שלו בשנים 1976 ו-1977, סיים ברונסון במקומות גבוהים במספר אליפויות עולם נוספות, ביניהם המקום השני בשנת 1980, רביעי ב-1982, שלישי ב-1983, 16 בשנת 1997 ומקום 53 באליפות העולם בשנת 2004.
ספרו של ברונסון, Super/System, נחשב לאחד הספרים המשפיעים ביותר על הפוקר.
הספר יצא לראשונה בשנת 1978, ובגרסה מעודכנת בשנת 2004. הספר, אשר מספר פרקים בו נכתבו על ידי מקצועני פוקר כגון צ'יפ ריס ומייק קארו, מסביר בצורה הנהירה גם לשחקן חובבן את החוקים, הכתובים והלא כתובים, שיכולים לשפר את משחקו של כל שחקן פוקר.
ברונסון עצמו טען כי עצם פרסום הספר עזר לשחקנים אחרים, ועלה לו כסף רב.
ברונסון המשיך עד למותו לשחק במשחקי הפוקר הגדולים בעולם, לרבות טורנירים רשמיים ומשחק המזומן המפורסם בבלאג'יו על סכומים שהגיעו עד בליינדים של 4,000$/8,000$.
מקורו של כינויו, טקסס דולי, נבע מטעות של כרוז, אשר עיוות את שמו "טקסס דויל", והכינוי השתרש עם השנים.
הוא היה מזוהה עם שתי ידיים התחלתיות.
הראשונה, 10 ו-2 מכל צורה, איתה הוא לקח את שתי אליפויות העולם שלו.
בשני המקרים, ברונסון החל את היד עם סיכוי פחות לנצח, אך לבסוף ניצח עם פול האוס.
יד זו נקראת בפשטות על ידי חובבי הפוקר כ"יד של דויל ברונסון".
יד נוספת הקרויה על שמו, בעיקר בטקסס, היא אס ומלכה, וזאת מאחר שבספרו הוא טען כי הוא "מעולם לא משחק את היד הזו", אף על פי שלאחר מכן שינה את הכיתוב בספר.
בספרו מספר ברונסון כי ראה 3 אנשים מתים במהלך משחק פוקר: הראשון, אשר ישב ליד ברונסון, נורה בראשו, לאחר מריבה בינו לאדם אחר על יד מסוימת.
שניים אחרים נפטרו מהתקף לב: הראשון, ככל הנראה, משילוב מוגזם של אלכוהול וסמים, והשני מהלם לאחר שהפסיד קופה גדולה לברונסון.
ברונסון הופיע במספר סדרות טלוויזיה, בהן היי סטייקס פוקר.
בתוכנית זו לקח דויל חלק במספר ידיים מפורסמות, באחת מהן זכה בקופה של מעל 800,000 דולר נגד גאי ליברטי, עם זוג אס בלבד.
ברונסון זכה בסך של כ-6.2 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-3 מיליון דולר בסבב אליפות העולם ו-2.1 מיליון דולר בסבב הפוקר העולמי.
דויל הכיר את אשתו לואיז בשנת 1960 והתחתן עמה באוגוסט 1962. באותה שנה, נכנסה לואיז להריון, אך לדאבונם של הזוג התגלה גידול בצווארו של דויל.
במהלך ניתוח להסרת הגידול, הבינו המנתחים כי הגידול התפשט מעבר למצופה, והכריזו כי המחלה אינה ניתנת לריפוי.
הרופאים ביצעו ניתוח, על מנת להאריך את חייו של דויל כדי שיוכל לפחות להספיק לראות את ילדו.
זמן קצר לאחר הניתוח, הגידול נעלם כלא היה, באירוע שהמנתחים הגדירו כנס.
דויל עצמו ייחס את ריפויו לתפילות משפחתו וחבריו.
זמן קצר לאחר מכן, אובחנה גם אשתו לואיז כחולת סרטן, אך כשהועברה לביצוע ניתוח התגלה כי גם הפעם הגידול נעלם.
בתו דוילה נפטרה לאחר שלקחה כמות גדולה מדי של אשלגן לטיפול בבעיית הלב שלה.
אירוע זה השפיע רבות על דויל: הוא החל להרבות בקריאת ספרות נוצרית, ואמונתו הדתית התהדקה מאוד.
בנו טוד ברונסון הוא שחקן פוקר, אשר זכה באחת מטבעות אליפות העולם בפוקר בשנת 2005. בכך הפכו דויל וטוד לאב-בן הראשונים שזכו בתוארי אליפות העולם.
בתו, פמלה, היא שחקנית חובבנית, אשר שיחקה באליפות העולם בשנים 2007 ו-2009, ונשארה זמן רב יותר מטוד ומדויל בשני המקרים.
דוֹיְנָה (ברומנית: Doină) הוא סוגת שירה גדושת רגשות, בעיקר של געגוע וצער, בסגנון לירי, במוזיקה עממית הרומנית.
הדוינה מתאפיינת בשירה קולית, לעיתים מלווה בכלי מוזיקלי בודד.
הדוינה המפורסמת ביותר היא שיר הנושא את השם "דוינה" מאסופת שירי עם שפרסם וסילה אלכסנדרי ב-1852. השיר, המתחיל במילים Doină, doină, cântec dulce!
(דוינה, דוינה, זמר מתוק!) מהלל את הקשר של המזמר אל שיר הדוינה.
דוינה ידועה נוספת, היא הדוינה שכתב מיכאי אמינסקו, שיר המבכה את מצב הרומנים המנוצלים על ידי הזרים ומצטיין בשנאת זרים חריפה - במיוחד מוזכרות השורות בהן אמינסקו מאחל לאוהבי הזרים שאת לבם יאכלו הכלבים.
שיר זה חביב במיוחד על הלאומנים הרומנים.
שירת הדוינה פופולרית מאוד ברומניה וברפובליקת מולדובה וזוכה לפסטיבלים ייחודיים.
דָוִית גביש (נולדה ב-11 בדצמבר 1969 בתל אביב) היא שחקנית ישראלית זוכת פרס קלצ'קין.
נולדה בתל אביב וגדלה בה עד סוף כיתה א'.
לאחר מכן משפחתה התגוררה בראשון לציון במשך שנה, ולאחר מכן עברה לרמת השרון.
בוגרת המחזור הראשון של תיכון אלון ברמת השרון במגמת תיאטרון.
לאחר שירותה בצה"ל בבה"ד 3 (ביסלמ"ח) כמדריכת נגמ"שים, למדה משחק בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
לאחר סיום הלימודים באוניברסיטה ב-1994 למדה שנה בבית הספר למוזיקה "רימון" אך לא סיימה את השנה הראשונה כי התקבלה לתיאטרון הקאמרי בתור ניצבת וזמרת בהצגה "בויטרה הגזלן" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
ב-1999 השתתפה בסרטו של אריק קפלון "החברים של יאנה", ובסרטו של יונתן פז שצולם במרוקו "זאיה".
ב-2011 השתתפה בסרט הקצר של ניר סער ומאיה צרפתי "מטען כבד" שהוצג בפסטיבל הקולנוע ירושלים, ושיחקה בסרט סטודנטים בשם "תיקו אפס" שכתב וביים אורי בן עזרא.
ב-2012 גילמה רופאת אולטראסאונד בסרטו של שמי זרחין "העולם מצחיק"; וגילמה את אורית בסרט "the attack" שביים במאי מלבנון בשם זיאד דווירי.
כמו כן השתתפה בתפקידי אורח שונים בטלוויזיה.
ב-2017 שיחקה בכיפת ברזל את גברת אנילביץ', אמו של החייל יעקב.
ב-2013 דיבבה את גברת סקוויבלס בסרט "בית ספר למפלצות", דיבבה קולות רקע בסרט "לעוף על הזמן" והשתתפה בדיבוב הסרט "לשבור את הקרח".
ב-2014 דיבבה מורה להיסטוריה בסרט "מר פיבודי ושרמן" ודיבבה את האחות בקסטר בסרט "קסם של בית".
ב-2015 השתתפה בדיבוב הסרט "הדוב פדינגטון".
בפסטיבל מחזאות מקורית בתיאטרון הסימטה שיחקה בהצגה "אימפוטנציה" שכתב עפר קניספל וביימה עירית פרנק.
במרכז הפרינג' שיחקה בהצגה "הטיפול" מאת מרטין קרימפ שביימה פרידה רפאל כקופרודוקציה של תיאטרון החאן וצוותא.
בתיאטרון פאוזה שיחקה בהצגה "משהו מעגנון" שעיבדה (על פי הסיפורים "האדונית והרוכל" ו"תהלה" מאת ש"י עגנון) וביימה רונית (פארי) אוחנה.
ההצגה הייתה הצגת הבית בבית עגנון והתארחה בפסטיבל עכו 1994. בשנת 2004 השתתפה במסגרת פסטיבל ישראל במופע "ינשופות" - תיאטרון תנועה מוזיקלי המבוסס על שיריה של אגי משעול בבימויה של נועה לב.
ב-2008 שיחקה לצד נעמה שפירא בהצגה "נשים לא מציירות" שכתב ג'יימס שרמן וביים רועי הורביץ בתיאטרון באר שבע.
ב-1997 הצטרפה לתיאטרון הבימה כשחקנית מחליפה בהצגה "מריוס" שכתב מרסל פניול וביים מיקי גורביץ'.
באותה שנה הצטרפה ל"קבוצת הצעירים של תיאטרון הבימה" שהוקמה ב-1996 בבימויו של אילן רונן (וכללה בין השאר את גיא לואל, יוסי עיני, רויטל שניר, שרון רג'יניאנו, מיכאל וייגל וסיגלית פוקס), והחליפה את סיגלית פוקס בהצגות "מנדרגולה" ו"מילכוד 22".
כמו כן השתתפה בהצגות שקבוצת הצעירים העלתה: ב-1998 שיחקה בהצגה "מלחמת אחים" שכתב וביים אילן רונן, וב-1999 גילמה את גרושה בהצגה "מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט שביים אילן רונן, הצגה שהופיעה גם בפסטיבל בפראג.
בשנת 2000 עזבה את קבוצת הצעירים.
ב-2001 גילמה את לורקה המשרתת בהצגה "בית ברנרדה אלבה" מאת פדריקו גארסיה לורקה שביים אילן רונן; וגילמה את מיפ בהצגה "אנה פרנק" שביים רוני פינקוביץ', הצגה זו הועלתה גם במוסקבה.
ב-2002 החלה לגלם את חנה קשמן, התפקיד הראשי בהצגה "מניין נשים" מאת נעמי רגן שביימה נויה לנצט, ועל משחקה בהצגה זו זכתה בפרס קלצ'קין.
ב-2004 גילמה את פיירט בהצגה "שמונה נשים" מאת רובר תומא שביימה נויה לנצט.
ב-2005 גילמה את רייצ'ל סוכנת הבית בהצגה "אכזר ורחום" מאת מרטין קרימפ (ע"פ המחזה "נשי טראכיס" מאת סופוקלס) שביים ארתור קוגן.
ב-2006 גילמה את המלכה אורידיקה בהצגה "אנטיגונה" שהייתה קופרודוקציה של תיאטרון הקאמרי והבימה בבימויו של חנן שניר.
הצגה זו הועלתה גם בטייואן ובכרתים.
ב-2007 גילמה את אמא אדמה ואת לאה כהן, אשתו של הרב יואל, רב היישוב היהודי בחברון (נדב אסולין) בהצגה "חברון" שכתב תמיר גרינברג וביים עודד קוטלר.
ב-2008 השתתפה במופע התיאטרלי "דיבוקים" בבימויה של מור פרנק, וגילמה את חואניטה בהצגה "הזוג המוזר" מאת ניל סיימון שביים משה נאור.
ב-2009 השתתפה בהצגה "אלף לילה ולילה", בבימויו של נורמן עיסא, קופרודוקציה של הבימה והתיאטרון הערבי-עברי ביפו במסגרת אירועי חגיגות המאה לתל אביב.
באותה שנה גילמה את פולינה אנדרייבנה בהצגה "השחף" מאת אנטון צ'כוב שביים רמי הויברגר והחלה לגלם נעמה כהן לצד אורנה רוטברג בהצגה "החותנת" שכתב רשף לוי (על פי אנדרו ברגמן) וביים אלון אופיר.
ב-2010 גילמה את רבקה הכהן, אם החתן (אברי ארבל) בהצגה "כתם לידה" מאת רובי פורת שובל שביים משה קפטן.
ב-2011 גילמה את אליס ואת מלכת הלבבות בהצגה "מונוגמיה" מאת סטלה פילי שביים רמי הויברגר, וגילמה את ואלריה (לצד יבגניה דודינה) ואת מתילדה (לצד סנדרה שדה) בהצגה "קוויאר ועדשים" שביים מוני מושונוב.
ב-2012 גילמה את העיתונאית רינה שחם בהצגה "שרי המלחמה" מאת שי גולדשטיין שביים מוטי קירשנבאום, והחלה לגלם את דליה חסדאי בהצגה "החולה ההודי" מאת רשף לוי שביים אלון אופיר.
ב-2015 גילמה את מאדאם ווקה, בעלת האכסניה ואת אמו של ראסטיניאק בהצגה "אבא גוריו" מאת שחר פנקס (ע"פ אונורה דה בלזק) שביימה שיר גולדברג והחלה לגלם בסוף 2015 את מאדאם דה וולאנז' במחזה הנודע "יחסים מסוכנים" בבימויו של אילן רונן.
ב-2016 החלה להשתתף בהצגה "לבד בברלין" על פי הנס פאלאדה בבימויו של אילן רונן.
ב-2017 החלה להשתתף בהצגה "1984" על פי ג'ורג' אורוול שביים עירד רובינשטיין.
ב-2018 החלה להשתתף בהצגה "עיתונאי על תנאי" שכתב גיא מרוז וביים נורמן עיסא.
ב-2022 החלה להשתתף בהצגה "ינטל" שכתבו יצחק בשביס זינגר ולאה נפטולין וביים רפי ניב.
היא נשואה ואם לילד, מתגוררת בתל אביב.
הדויטשס תיאטר (גרמנית: Deutsches Theater; "התיאטרון הגרמני") הוא תיאטרון גרמני ידוע בשכונת מיטה שבברלין.
התיאטרון הוקם בשנת 1850 תחת השם "התיאטרון העירוני פרידריך וילהלם" (Friedrich-Wilhelm-Städtisches Theater), על שמו של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה.
ניהול התיאטרון עבר לידיו של אוטו בראהם בשנת 1894. בראהם היה מראשי תנועת הנטורליזם, והשפיע על הצגתם של מספר מחזות קלאסיים בתיאטרון, כמו כן על כתיבתם של מחזות חדשים.
אחד מתלמידיו של ברהאם, הבמאי האגדי מקס ריינהרדט קיבל את ניהול התיאטרון בשנת 1904, ותחת הנהגת הפך התיאטרון לאחד התיאטראות המשפיעים ביותר ברחבי אירופה.
שנה לאחר מכן הוא הקים בית ספר לתיאטרון ובנה במקום תיאטרון קאמרי.
ריינהרדט נשאר המנהל האומנותי של התיאטרון עד עליית הנאצים ב-1933.
התיאטרון פעיל עד היום, והוא הבימה הביתית של הרקדן והשחקן דיטר בלאקהארט.
התיאטרון זכה בשנת 2005 בפרס תיאטרון השנה.
בשנת 2010 החליט הסנאט של ברלין לשפץ את התיאטרון בהיקף של 9.9 מיליון אירו.
דוכיפת 1 הוא לוויין ישראלי מסוג פיקו-לוויין, והוא הלוויין הראשון שנבנה על ידי מעבדת החלל של הרצליה הממוקמת במרכז המדעים הרצליה.
כמו כן, דוכיפת 1 הוא לוויין התלמידים הראשון בישראל והשני בעולם.
נכון לינואר 2016, הוא לוויין התלמידים בעל משך החיים הארוך ביותר.
תחנת הקרקע של מעבדת החלל של הרצליה החלה בשנת 2004 בהגיית רעיון הלוויין על ידי הד"ר לאסטרופיזיקה אנה הלר.
תכן הלוויין וגיבוש משימת הלוויין התבצעו עד שנת 2011.
סיום התכן ובניית הלוויין נעשה בין השנים 2011–2014.
הלוויין נבנה על ידי תלמידי תיכון מכיתות ט' עד י"ב בהרצליה בתמיכתה של סוכנות החלל הישראלית.
ב-19 ביוני 2014 שוגר הלוויין לגובה של כ-600 ק"מ, במסלול לווייני נמוך (LEO), במסלול קוטבי.
באפריל 2017 שוגר הלוויין דוכיפת 2 ובדצמבר 2019 שוגר הלוויין דוכיפת 3.
הוא הורכב על ידי קבוצה של 40 תלמידים אשר התחלפו כל שנה בהנחייתה של ד"ר אנה הלר, שהיתה אחראית על הפן הפדגוגי, ומידד פריינטא, מהנדס חלל מנוסה ששימש כמהנדס המערכת הראשי וראש הפרויקט ובסיוע וליווי צמוד של חובבי רדיו מאגודת חובבי הרדיו בישראל.
במהלך אפיון ובניית הלוויין, עסקו תלמידי המרכז למדעים במגוון נושאים הקשורים ללוויין, הכוללים בין היתר את ניהול אנרגיית הלוויין, תכן תרמי, מסלולי לוויינים, חקר קרינת גלי רדיו של מערכי אנטנות לננו לוויין, תכנון משימת הלוויין באמצעות פרוטוקול התקשורת APRS, בניית תחנת קרקע, וכתיבת תוכנה ומנהלי התקנים.
בניית הלוויין הסתיימה בפברואר 2014. לאחר מכן הוא עבר בדיקות תנאי סביבה בתעשייה האווירית.
במאי 2014 נשלח להולנד, שם הוכנס לפוד השיגור על ידי מידד, יחד עם לווייני סטודנטים אחרים מרחבי העולם.
ללוויין מספר מטרות: אחת מהן היא שימוש כפלטפורמה חינוכית לתלמידים ויצירת תמריץ ללימודי חלל.
אך מטרת הלוויין העיקרית היא קליטת אותות מצוקה על ידי שידורי רדיו במיוחד משדרי רדיו קטנים וזולים המשמשים מטיילים המאפשרים את חילוצם
כמו כן ניתן להשתמש בלוויין על מנת להעביר הודעות פשוטות בין בתי ספר בעולם דרך החלל (שימוש בהודעות מושהות היורדות מהלוויין לפי זמן הנקבע מראש).
הלוויין משתמש בתדרי חובבי רדיו ומאפשר לחובבי רדיו ברחבי העולם לתקשר קליטת תדרים מסוג UHF ומסוג VHF.
הלוויין בנוי בתצורה של קובייה של 10X10X10 ס"מ בתקן קיובסאט ומשקלו כ-860 גרם.
למרות גודלו הקטן, הלוויין כולל את תת-המערכות ההכרחיות כמו בלוויין גדול, לרבות מערכת בקרת אנרגיה, מערכת שידור, קליטה ועיבוד מידע ומערכת בקרה תרמית.
הלוויין שוגר מאתר השיגורים יאסני ברוסיה, סמוך לגבול עם קזחסטן, על גבי טיל "דנייפר", ב-19 ביוני 2014. השיגור נעשה בשימוש מכשירי QuadPack של חברת ISIS ההולנדית ומערכת פריסת רצף iMDC.
לאחר השיגור, דוכיפת היה הלוויין הראשון שנקלט מבין הלוויינים המשוגרים והוא נקלט על ידי תחנת הקרקע של מרכז המדעים.
נכון לנובמבר 2019 לא מתפקדות מערכות דוכיפת באופן מלא והוא נקלט על ידי חובבי רדיו ברחבי העולם, כמו כן על ידי תחנת הקרקע של מרכז המדעים בהרצליה.
באוקטובר 2014 הוא שבר שיא בהיותו לוויין התלמידים שפעל הכי הרבה זמן בחלל.
דוכיפת-2 הוא ננו-לוויין ישראלי בתקן קיובסאט הנבנה כפרויקט משותף של סוכנות החלל הישראלית ועיריית הרצליה, במעבדת החלל הממוקמת במרכז המדעים הרצליה על ידי תלמידי תיכון.
דוכיפת-2 הוא הלוויין השני בסדרת לווייני "דוכיפת" הישראליים, ומהווה חלק מתוכנית QB50 - פרויקט בינלאומי של 15 ארגונים חברים במסגרתו עוצבו, נבנו וישוגרו עשרות לווייני קיובסאט על ידי אוניברסיטאות ומכוני מחקר מרחבי העולם, לצורכי מחקר מדעי.
צוות פיתוח הלוויין מורכב מחמישה צוותי משנה - צוות הרצליה, צוות אופקים, צוות ירוחם, צוות עפרה וצוות חוּרה.
הפרויקט נתמך ומלווה על ידי מומחים בתחום החלל מהתעשייה האווירית..
הלוויין שוגר במאי 2017 ודעך חזרה לאטמוספירה ב-22 בדצמבר 2018.
הלוויין תוכנן על ידי תלמידים מתיכון הנדסאים הרצליה, תיכון חדש הרצליה, אולפנת בני עקיבא "איילת השחר", בית הספר הרב תחומי אופקים, אולפנת עפרה, בית הספר הרב תחומי ע"ש יצחק רבין בחורה ובית הספר מירוחם, בהדרכת מהנדסים מתעשיית התקשורת והחלל, חלקם מהתעשייה האווירית לישראל.
התלמידים תכננו את כלל היבטי הלוויין: המאזן האנרגטי, התכן התרמי, התכן המכני, צפיית המסלול, מאזן הערוץ, הכנת תחנת התקשורת, ותכן מערך קרקעי.
שילוב הלוויין והפעלתו נעשו באופן מלא על ידי תלמידים מכיתות ט' - י"ב.
הלוויין עבר בדיקות תנאי סביבה במפעל מבת של התעשייה האווירית.
הלוויין שוגר ב-18 באפריל 2017 ממרכז החלל קנדי אל תחנת החלל הבינלאומית וב-18 במאי 2017 שוגר ממנה למסלולו.
פרויקט דוכיפת-2 נועד כפלטפורמה חינוכית לתלמידים צעירים בתחום ההנדסה, כדי להוות להם בסיס והשראה להמשך לימודיהם בתחומי המדעים, הטכנולוגיה, ההנדסה והמתמטיקה, בפרט בתעשיית החלל.
המשימה המדעית של דוכיפת 2 היא חקירת צפיפות הפלזמה בשכבות האטמוספירה הנמוכות - ביונוספירה התחתונה.
כיוון שביונוספירה יש לחץ חלקיקי אוויר גבוה יחסית לשכבות אטמוספירה בהם נמצאים רוב הלוויינים במסלול לווייני נמוך, הלוויין יחווה יותר גרר, וירד מהר יותר בגובה (אין ללוויין מערכות הנעה לשמור על גובהו).
הלוויין יושמד מחום החיכוך באטמוספירה בתום משימתו.
ב-16 באפריל יצאו 12 תלמידים מצוות הפרויקט למשלחת צפייה בשיגור.
הלוויין שוגר על גבי משימת OA-7 של חברת United Launch Alliance, ב-18 באפריל 2017. בעת השיגור התקיים אירוע חגיגי במרכז המדעים הרצליה.
השיגור התבצע בהצלחה והלוויין הגיע אל תחנת החלל הבינלאומית כעבור כמה ימים.
ב-18 במאי 2017 שוגר הלוויין באמצעות משגר נאנו-לוויינים המחובר לתחנת החלל (של חברת Nano Racks) ושוחרר למסלולו בהצלחה.
לאחר ששוגר מתחנת החלל בשעה 11:30, נקלט בשעה 23:00 הלוויין על ידי תלמידי צוותו.
נקלטה טלמטריה, אשר כללו את אות הזיהוי שלו ומידע על מערכותיו.
למחרת בבוקר ביצעו התלמידים עוד קשר עם הלוויין, אשר נוהל בהצלחה.
הצוותים החלו בתפעול השוטף וביצוע המשימה המדעית.
ב-22 בדצמבר 2018 הלוויין דעך בחזרה באטמוספירה.
דויטשה רייכסבאן היה שמה של הרכבת הלאומית הגרמנית שנוצרה ממסילות הברזל של מדינות האימפריה הגרמנית שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
החברה נוסדה בשנת 1920 בשם דויטשה רייכסאייזנבאן כאשר רפובליקת ויימאר הלאימה את הרכבות בגרמניה שנוהלו בעבר על ידי מדינות גרמניה (רפובליקת ויימאר נקראה רשמית הרייך הגרמני ומכאן השימוש במילה 'רייך').
בשנת 1924 הרכבת אורגנה מחדש בשם דויטשה רייכסבאן-גזלשאפט , חברת רכבות פרטית להלכה, אשר הייתה בבעלות מלאה של גרמניה.
בשנת 1937 הולאמה שוב וקיבלה את השם דויטשה רייכסבאן.
לאחר האנשלוס בשנת 1938 החברה השתלטה גם על הרכבת הפדרלית האוסטרית (BBÖ).
גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית נוסדו בשנת 1949. גרמניה המזרחית השתלטה על הרכבות שבשטחה ושמרה על השם המסורתי.
במקביל, הרכבת בגרמניה המערבית הפכה לרכבת הפדרלית הגרמנית (DB).
הרכבת הפדרלית האוסטרית הוקמה בשנית בשנת 1945, ושמה הנוכחי ניתן לה בשנת 1947.
בינואר 1994, בעקבות איחוד גרמניה, רכבת הרייך הגרמני התמזגה לתוך הרכבת הפדרלית הגרמנית כדי להקים מודל גרמני חדש עבור גרמניה המאוחדת - הדויטשה באן.
מבחינה טכנית, הדויטשה באן כבר איננה גוף ממשלתי, אך כלל מניותיה בבעלות המדינה.
הדויטשה רייכסאייזנבאן הגרמני) הוקמה ב-1 באפריל 1920 כאיחוד חברות הרכבת הקיימות של פרוסיה, בוואריה, סקסוניה, וירטמברג, באדן, מקלנבורג ואולדנבורג.
איחוד חברות הרכבת היה נחוץ בשל החוקה החדשה של רפובליקת ויימאר אשר הטילה את האחריות למסילות הברזל על הממשלה הלאומית.
רכבת מדינת פרוסיה, כולל רכבת הדוכסות הגדולה לשעבר של הסן
רכבת המדינה המלכותית בוואריה, כולל הרכבת פאלץ לשעבר
רכבת הדוכסות הגדולה של באדן
רכבת הדוכסות הגדולה של אולדנבורג
רכבת הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-פרידריך פרנץ
בין הוראות תוכנית דוז משנת 1924 הייתה תוכנית לניצול מלא של רכבת המדינה לצורך תשלום פיצויי מלחמה.
בעקבות פרסום התוכנית, ב-12 בפברואר 1924 ממשלת הרייך הודיעה על הקמת הדויטשה רייכסבאן כמיזם ממשלתי תחת משרד התחבורה של הרייך.
מאחר שצעד זה לא הספיק כדי לספק את נושי הפיצויים, ב-30 באוגוסט 1924 נחקק חוק שקבע את הקמתה של הדויטשה רייכסבאן-גזלשאפט (Deutsche Reichsbahn-Gesellschaft – "חברת הרכבת הקיסרית הגרמנית", DRG), חברת החזקות ציבורית בבעלות המדינה שתפעיל את הרכבות הלאומיות.
המטרה הייתה לצבור רווחים, אשר לפי תוכנית דוז, נועדו לשמש לתשלום חלק מפיצויי המלחמה של גרמניה למדינות ההסכמה.
במקביל לחקיקת חוק הרייכסבאן, הועבר לחברה חשבון חוב בסך 11 מיליארד גולדמארק לתשלום למדינות ההסכמה, בעוד ששווי הונה המקורי הוערך בכ-15 מיליארד גולדמארק.
תנאים אלו שונו מאוחר יותר בתוכנית יאנג.
למרות זאת, השפל הגדול והתשלום השוטף של פיצויי המלחמה (כ-660 מיליון רייכסמארק מדי שנה) הטילו עומס ניכר על הרייכסבאן.
רק לאחר ועידת לוזאן ב-1932 שוחררה הרייכסבאן מהתחייבויותיה הפיננסיות.
בסך הכול, שולם סכום כולל של כ-3.87 מיליארד גולדמארק כפיצויים למדינות ההסכמה.
בתקופה זו הדויטשה רייכסבאן-גזלשאפט קיבלה לידיה את רכבת נמל ברמן (Hafenbahn Bremen), נוסדה חברת האחות של ה-DRG, הרייכסאוטובאן (Reichsautobahn) ושולבו בה רכבות חבל הסאר.
תחילתה של הדויטשה רייכסבאן-גזלשאפט התאפיינה ברכישת ציוד נייד חדש שנבנה לפי סוגים סטנדרטיים, כגון קטרים תקניים מונעי קיטור.
הציוד שכבר היה בשימוש ירש את הרכבות מהמדינות השונות, והוא כלל מספר רב של דגמים, שרבים מהם היו ישנים למדי.
למעשה, הדויטשה רייכסבאן-גזלשאפט לא הצליחה לרכוש ציוד חדש בכמויות שרצתה, הן מסיבות פיננסיות והן בשל עיכובים בשדרוג הקווים כך שיוכלו לשאת עומסי סרנים גבוהים יותר.
קטרי הרכבת שירשו ממדינות הרכבת הישנות, במיוחד אלה מפרוסיה, המשיכו לשלוט בנוף עד סוף שנות השלושים.
קטר הבווארי S 3/6 (BR 18.5) לנסיעות אקספרס אף המשיך להיות מיוצר עד 1930. רק בתוכנית הרכש של קטריי המלחמה שנבנו בזמן מלחמה, נבנו קטרי משא חדשים בכמויות גדולות, אך כמובן כעת למטרה שונה לחלוטין.
בשנת 1935 כללה רשת הרכבות סך של 68,728 קילומטרים של מסילות, מתוכם 30,330 ק"מ היו מסילות ראשיות, 27,209 ק"מ היו שלוחות ו-10,496 ק"מ היו רכבות קלות (light railways).
בחלק המאוחר של שנות השלושים הואצה הפיתוח של רכבות מהירות כמו ה**"המבורגר המעופף"** ("Flying Hamburger").
לפני כן נבנו קטרי קיטור בעלי גוף אווירודינמי (streamlined), אך הם לא היו חסכוניים כמו קרונות הרכבת המהירים המונעים בדיזל וחשמל.
אף על פי שקטר הקיטור האווירודינמי של בורסיג, מס' 05 002, הגיע למהירות של 200.4 קמ"ש במהלך נסיעת הדגמה, הרייכסבאן העדיפה קרונות רכבת מהירים ברשת המהירה שלה.
הפוטנציאל של רכבות אקספרס אלה הודגם על ידי הצפלין המסילתי (Schienenzeppelin) בנסיעת השיא שלו ב-21 ביוני 1931, אז הגיע למהירות שיא של 230.2 קמ"ש.
לפני מלחמת העולם השנייה רצו קווי הרכבת החשובים ביותר בכיוון מזרח-מערב.
הקווים המהירים באותה תקופה היו על מסילת הרכבת הפרוסית המזרחית שעברה דרך המסדרון הפולני (אף כי לאט יותר שם בשל מצב המסילה הירוד), הקווים מברלין להמבורג, דרך הנובר אל חבל הרוהר, דרך פרנקפורט אם מיין לדרום-מערב גרמניה, שעליהם נסעו רכבות הדיזל המהירות, והרכבת השלזית מברלין לברסלאו (כיום ורוצלב).
בתוך מדינת בוואריה, למינהל הקבוצה הבווארית (Gruppenverwaltung Bayern) היה מטה משלו (Zentrales Maschinen- und Bauamt) והוא היה עצמאי במידה רבה מכוח סעיף $III 14 של תקנות החברה של ה-DRG.
הוא היה אחראי על חשמול קווים רבים, לאחר תחילת ייצור חשמל לרכבות בתחנת הכוח וואלכנזה (Walchensee Power Plant), ועל ניסוי ורכישה עצמאיים של קטרים וקרונות נוסעים.
מינהל הקבוצה הציג, לדוגמה, את קטר דרגה E 32 ואת קרון הרכבת דרגה ET 85 לשירות.
בוואריה המשיכה להשתמש גם במערכת האיתות שלה במשך שנים רבות לאחר המיזוג.
בשנת 1933 פורק מינהל הקבוצה, וניהול הרכבות בבוואריה נלקח לידי הדויטשה רייכסבאן.
בין 1901 ל-1904 הוכחו כלי רכב פיילוט חשמליים ראשונים במהירות גבוהה בצוֹסֶן/תחנת ברלין מרינפלדה.
חשמול קווים רבים החל עם רשתות מקומיות, כך בבוואריה (אאוגסבורג), סקסוניה (מרכז גרמניה (אזור תרבותי), ברלין (קווי פיילוט) ובשלזיה התחתונה.
ב-1911 הוקם קו 15 קילו-וולט זרם חילופין (16.7 הרץ) הראשון בין דֶסאוּ לביטֶרפלד, כולל תחנת הכוח מולדֶנשטיין.
ב-1914 החלה רשת הרכבות החשמליות השלזית עם תחנת הכוח מִיטֶלשטַיינֶה.
אפליה על רקע נישואים מעורבים
בהשראת חזית העבודה הגרמנית, השתתפה הדויטשה רייכסבאן בסכסוך סביב נישואים בין-גזעיים בגרמניה.
באוגוסט 1933, רוברט ליי, מנהיג חזית העבודה של הרייך, דרש כי אותם מנהלים העובדים עבור חזית העבודה הגרמנית יהיו נשואים אך ורק לאזרחים גרמנים.
הדויטשה רייכסבאן לקחה על עצמה את ההובלה באפליה נגד עובדים שנישאו ללא-גרמנים, פיטרה עובדים גרמנים הנשואים ליהודים ואסרה על גרמנים הנשואים לבני דתות אחרות לעבוד בה בעתיד, החל מנובמבר 1933.
הדויטשה רייכסבאן במהלך הדיקטטורה הנאצית, יחד עם אמצעים אחרים של השגת שליטה מוחלטת, רשת הרכבות הוצבה שוב בשליטה ממשלתית ישירה ב-10 בפברואר 1937 באמצעות חקיקה חדשה.
כדי להדגיש זאת, צלבי קרס נוספו לסמל עיט הרייך (העיט, סימן מסורתי לריבונות הלאומית של גרמניה) שעל הקרונות, יחד עם הכיתוב 'הרייך הגרמני', למרות שביטוי זה היה דו-משמעי.
דוינה אופליה בשליו-מלינטה (ברומנית: Doina Ofelia Beşliu-Melinte נולדה ב-27 בדצמבר 1956) היא אתלטית רומניה בעברה, שהצטיינה בריצה למרחקים בינוניים.
היא אלופה אולימפית (לוס אנג'לס 1984) ואלופת האוניברסיאדה (בורקשט 1981) בריצת 800 מטר ופעמיים ברציפות אלופת העולם באתלטיקה באולם (אינדיאנפוליס 1987 ובודפשט 1989) ו-3 פעמים אלופת אירופה באולם (פיראוס 1985, בודפשט 1988 וגלאזגו 1990) בריצת 1500 מטר.
נוסף לכך, היא החזיקה בשיא העולם באולם במשך 26 שנים בריצת מייל (4:17.14 דקות) ומחזיקה עדיין בשיא אירופה.
מלינטה נולדה בשם דוינה בשליו ב-1956 ביישוב הודשט במחוז בוטושאן במשפחה רומנייה בת שלושה ילדים.
למדה בבית הספר היסודי בכפר הולדתה ואחר כך למדה בעיר קמפולונג מולדובנסק ובהמשך עד 1976 בבית הספר התיכון לכלכלה בעיר ביסטריצה, מקצוע הנהלת חשבונות.
בילדותה רצתה להיות רקדנית בלט ובתיכון שיחקה כדוריד.
את הקריירה בתחום האתלטיקה התחילה אחרי שזכתה במירוץ חצי מרתון בעיר ועוררה את תשומת לבו של המאמן יואן זאנקה.
בשנים 1982-1976 הייתה מלינטה מורה לחינוך גופני.
היא סיימה ב-1979 לימודי חינוך גופני וספורט במכון לחינוך גבוה בעיר סוצ'אבה בפקולטה לחינוך טכני ופדגוגי, המחלקה לספורט.
המאמן שלה שם היה באותה תקופה דורין מלינטה שהפך מאוחר יותר לבן זוגה.
אחרי סיום לימודיה האקדמיים היא התקבלה בנבחרת הלאומית לאתלטיקה של רומניה.
ב-1983 סיימה מלינטה את בית הספר למאמנים, והפכה למאמנת בקטגוריה I אתלטיקה.
בשנים 1990-1983 עבדה כמאמנת במועדון הספורט CSU בבקאו.
ב-1993 סיימה תואר ראשון בחינוך גופני, מגמת אתלטיקה מתקדמת באקדמיה הלאומית לחינוך גופני ולספורט בבוקרשט.
ב-2005 סיימה מלינטה תואר שני במנהל ציבורי בבית הספר הגבוה למדעי המדינה והמנהל בבוקשרט, וב-26 באוקטובר 2009 סיימה באוניברסיטה לחינוך גופני וספורט בבוקרשט ובמכון הלאומי לחינוך גופני ולספורט של רפובליקת מולדובה דוקטורט עם עבודה בנושא "תכנון הכנת הספורטאיות מהאליטה העולמית במבחנים האתלטיים למרחקים בינוניים"
מלינטה התגייסה גם לפעילות פוליטית וציבורית.
בשנים 1992-1990 נבחרה כנציגת החזית להצלה לאומית (רומניה) בכחברה בבית הנבחרים של רומניה מטעם אזור בחירות בבקאו.
בשנים 2003-1996 כיהנה כחברה במועצת העיר בקאו
החל מ-1993 היא חברה בוועד האולימפי של רומניה ופעלה במסגרת המנהלת לספורט של מחוז מגוריה, מחוז בקאו.
היא פעילה גם במסגרת הפדרציה הרומנית לאתלטיקה.
החל מ-1990 ועד לפרישתה מהספורט התחרותי אימנה את העצמה לבד.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) סיימה מלינטה במקום 13 בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:00.72 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בבוקרשט, רומניה בשנת 1981 זכתה מלינטה בשתי מדליות, זהב וכסף.
בתחרות שנערכה בבוקרשט ב-1 באוגוסט 1982 קבעה מלינטה בריצת 800 מטר שיא רומניה חדש של 1:55.05 דקות, תוצאה שהיוותה את תוצאת השנה בעולם והתוצאה הרביעית בטיבה בהיסטוריה באותה העת.
חודש לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון היא סיימה רק במקום שישי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:59.65 דקות ובמקום תשיעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:08.49 דקות.
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 סיימה מלינטה פעמיים במקום שישי, בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:00.13 דקות ובריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:04.42 דקות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה מלינטה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:57.60 דקות, לפני קים גאלאגר מארצות הברית (1:58.63 דקות) ובת ארצה פיצה לווין (1:58.83 דקות) ומדליית כסף, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:03.76 דקות, אחרי גבריאלה דוריו
באליפות אירופה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1986 זכתה מלינטה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:02.44 דקות, אחרי רויליה אגלטדינובה (4:01.19 דקות) וטטיאנה דורובסקיך (4:02.36 דקות), שתיהן מברית המועצות.
באליפות העולם באולם שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה במרץ 1987 זכתה מלינטה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא אליפות חדש של 4:05.68 דקות, לפני טטיאנה דורובסקיך (4:07.08 דקות) וסבטלנה קיטובה מברית המועצות אף היא (4:07.59 דקות).
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בתחילת ספטמבר אותה שנה זכתה מלינטה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:59.27 דקות, אחרי טטיאנה דורובסקיך (3:58.56 דקות והילדגרד קורנר ממזרח גרמניה (3:58.67 דקות).
באולימפיאדת סיאול (1988) סיימה מלינטה במקום תשיעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:02.89 דקות ולא הצליחה להגן על תוארה.
באליפות העולם באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה במרץ 1989 זכתה מלינטה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא אליפות חדש של 4:04.79 דקות, לפני סבטלנה קיטובה (4:05.71 דקות) ואיוון מאי ממזרח גרמניה (4:06.09 דקות) ובכך החזירה את תוארה.
בתחרות שנערכה באולם באיסט רת'רפורד ניו ג'רזי, ארצות הברית ב-9 בפברואר 1990 קבעה מלינטה בריצת מייל שיא עולם חדש של 4:17.14 דקות.
שיא זה החזיק מעמד 26 שנים ושבוע ונשבר על ידי גנזבה דיבאבה מאתיופיה (4:13.31 דקות).
שיא זה עדיין מהווה שיא אירופה (2016).
באליפות אירופה שנערכה בספליט, קרואטיה (באותה העת יוגוסלביה) בשנת 1990 סיימה מלינטה במקום שישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:10.91 דקות.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 סיימה מלינטה במקום רביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:03.19 דקות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה מלינטה במקום 12 בריצת 1500 מטר לאחר שלא סיימה את ריצתה בשלב הגמר.
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 4:04.42 דקות.
1975 - פסורטאית מצטיינת של רומניה
1982 - עיטור המסדר "ההצטיינת בספורט" דרגה 1
ספרוטאית השנה של רומניה לשנת 1990
1994 -ספורטאית אמריטה של רומניה
1998 - חברת כבוד בקהילה האקדמית של אוניברסיטת "ג'ורג'ה בקוביה" בבקאו.
2000 - עיטור המסדר "להצטיינות" של רומניה בדרגת מפקד
2004 - עיטור המסדר "ההצטיינות בספורט" דרגה 1
2009-2005 - סגנית יו"ר הפדרציה הרומנית לאתלטיקה
2010-2009 - מזכירת מדינה לספורט במשרד הנוער והספורט בממשלת רומניה בראשות אמיל בוק
2012-2010 - יושבת ראש הרשות הלאומית לנוער ולספורט של רומניה
2012 - סגן יושבת ראש הסוכנות הלאומית הסוכנות הלאומית נגד סמים בספורט של רומניה
דויטשקרויץ היא עיירת שוק במחוז אוברפולדנדורף שבמדינת בורגנלנד באוסטריה.
בעיירה התקיימה קהילה יהודית ענפה, שהייתה אחת מ"שבע הקהילות", ריכוז של קהילות יהודיות בבורגנלנד.
שם העיירה בגרמנית משמעותו "צלב הגרמנים" או "צלב גרמני".
יהודי העיר שהעדיפו לא להשתמש בשם זה בשל הקשרו הנוצרי, כינו את העיירה "צלם" (לפי ההגייה היידית והאיות הנהוג אז "צעהלים"), כינוי לעבודה זרה ולסממנים נוצריים.
התיעוד המוקדם ביותר של דויטשקרויץ הוא משנת 1340. אף על פי שרוב תושבי בורגנלנד דוברי גרמנית, עד תחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 היה המחוז בשליטת הונגריה, כחלק ממה שכונה "מערב הונגריה הגרמנית".
לאחר מלחמת העולם הראשונה הובטח החבל לאוסטריה במסגרת חוזה סן-ז'רמן וחוזה טריאנון, והועבר לידיה בשנת 1921.
החל משנות ה-20 של המאה ה-16 החלו להתיישב בדויטשקרויץ יהודים שגורשו משופרון.
היהודים נהנו בעיר מחופש דת, שעוגן במאה ה-18 בכתב חסות רשמי, וניהלו את הקהילה באופן עצמאי.
בית הכנסת בעיירה נבנה בשנת 1747 ושוב בשנת 1834 ונחרב על ידי הנאצים ב-1941. בעיירה היה גם מפעל קטן לייצור שיכר בבעלות משפחת שיף.
הקהילה היהודית הוכתה פעמיים על ידי שריפות גדולות שפרצו ברובע היהודי של העיר, בשנים 1762 ו-1777.
בדויטשקרויץ קיים בית עלמין יהודי, אשר המצבה הקדומה ביותר שנמצאה בו היא משנת 1842. כ-400 יהודים שנספו במהלך עבודות כפייה בשלהי השואה קבורים בו.
בית העלמין שופץ בשנת 1991, והוא מגודר ונעול (מפתחות ניתן לקבל בבית העירייה).
בשנת 1938 סופחה אוסטריה לגרמניה במסגרת האנשלוס.
433 יהודי העיירה גורשו ממנה, וחלקם התיישבו בווינה.
בית הכנסת בעיירה נהרס עד היסוד.
מאז לא מתגוררים יהודים בעיירה.
על פי עדויות המקומיים, חלק ממצבות בית העלמין היהודי שימשו כחומרי בנייה על ידי תושבים מהעיירה.
בשנת 2012 נחנכה בדויטשקרויץ אנדרטה לקהילת יהודי צלם.
הרב מרדכי ליפשיץ (כיהן עד שנת 1678) - כיהן לאחר מכן כרב בבמברג שבגרמניה.
הרב אהרון לייב המבורגר חלפן (1751–1782) - העמיד ישיבה בעיר.
נקבר בבית הקברות היהודי בדויטשקרויץ.
בהמשך כיהן כרב בטריטש ובשטאמפי.
הרב יואב רוזנבוים ממטרסדורף (1791-1797) כיהן לפני כן כרב בזרנופצא.
לאחר מכן כיהן כרב באונסדורף ובאבאויסאנטו.
בנו של הרב ירמיהו רוזנבוים.
הרב מאיר קיצע - כיהן כדיין בעיר ומילא את מקום הרב יואב רוזנבוים לזמן קצר.
הרב משה הלוי גלונא (1798-1834) - כיהן לפני כן כרב בליבנא ובמסטיץ.
הרב נתן פריידר - דיין בעיר שמילא את מקום ר' משה מגלונא עד שנת 1839, אז פרש בעקבות מחלוקת עם ראשי הקהילה על פיטורי שוחט.
הרב מנחם כץ פרוסטיץ (1840-1891) תלמיד החת"ם סופר, אשר שימש כנציגה הרשמי של היהדות האורתודוקסית מול השלטונות.
כיהן לפני כן כרב ברגנדורף.
קיים ישיבה בת כמאה תלמידים בדויטשקרויץ.
הרב דוד פרידמן (1891-1906) - חתנו של הרב מנחם כ"ץ פרוסטיץ, ומילא מקום חותנו ברבנות ובראשות הישיבה.
חתניו היו הרב ישכר שלמה טייכטל והרב מרדכי רוטנברג רבה של אנטוורפן.
הרב אליעזר דוד גרינוולד (1907-1912) - מחבר "קרן לדוד", אחיו של הרב משה גרינוולד מחוסט.
עמד בראשות ישיבה גדולה בעיר בת כ-130 תלמידים.
כיהן בהמשך כרב באויבר וישובה ובסאטמאר.
הרב יעקב יחזקיה גרינוולד (1912–1923) - בנו של הרב משה גרינוולד ואחיינו של רב העיר הקודם אליעזר יהודה גרינוולד.
כיהן לפני כן כרב וראש ישיבה בליקוב.
הכניס כמה מנהגים חסידיים לקהילה.
לאחר מכן כיהן כרב בבאנפי-הוניאד ובפאפא.
מחבר ספרי "אגודת אזוב", "ויגד יעקב" ושו"ת משפטיך ליעקב.
הרב יוסף אלימלך כהנא (1923–1931) - כיהן לפני כן כרב בזשאדני ובבוניהד.
לאחר מכן שימש כרב וראש ישיבה גדולה באונגוואר.
בישיבתו בדויטשקרויץ למד הרב שמואל הלוי וואזנר בצעירותו.
הרב לוי יצחק גרינוולד (1932–1938) - רבה האחרון של הקהילה, עד האנשלוס.
אחיו של רב העיר יעקב יחזקיה גרינוולד.
כיהן לפני כן כרב בפאיא, בווישק ובאורשיווא.
שנדור גרגיי, בלידתו גרינבאום עד 1911 (בהונגרית: Gergely Sándor; דויטשקרויץ, 2 בפברואר 1896 – בודפשט, 14 ביוני 1966) היה סופר יהודי-הונגרי סוציאל-דמוקרטי ולאחר מכן קומוניסטי, עיתונאי ועורך עיתונים.
הרב משה בונם קרויס רבה של באדן (שווייץ).
דּוּכִיפַת (שם מדעי: Upupa) הוא סוג של עוף יחיד במשפחת הדוכיפתיים שבסדרת הדוכיפתאים.
בעבר נחשב לטקסון מונוטיפי אך כיום מוכרים בו מספר מינים:
דוכיפת סנט הלנה (Upupa antaios) - נכחדה
בישראל מצוי המין דוכיפת מצויה, שנבחרה כציפור הלאומית של ישראל.
אורכה של הדוכיפת כ-26–30 סנטימטר, מוטת כנפיה 42–46 סנטימטר.
היא ממעטת מאוד לעמוד על עצים או על שיחים וכך, גם את קנה בונה הדוכיפת במקומות נמוכים, חורים ושקעים בגובה פני הקרקע.
להפרשה זו, שריחה כשל בשר רקוב, תפקיד משוער בהרחקת טורפים וטפילים, וייתכן אף שהיא אנטי בקטריאלית.
כאמצעי הגנה נוסף מסוגלים הגוזלים מיומם השישי להתיז צואה על פולשים.
הדוכיפת מטילה 1–9 ביצים בכל הטלה.
עם זאת בעשור השני של המאה ה-21 חלה ירידה משמעותית בגודל אוכלוסיית הדוכיפת בישראל, ככל הנראה בשל פלישת מינים מתחרים כמו המיינה והדררה.
היא ניזונה מחרקים, זחלים (ובהם גלמי התהלוכן) ותולעים.
דוכיפת אפריקנית Upupa epops africana - מרכז הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עד קניה
Upupa epops epops - צפון-מערב אפריקה, האיים הקנריים, אירופה עד מרכז רוסיה, צפון מערב סין וצפון מערב הודו.
דוכיפת סנט הלנה Upupa antaios - סנט הלנה (נכחדה)
ב ניתנת האטימולוגיה הבאה: "אמר רב יהודה: דוכיפת - שֶהוֹדוֹ כָפוּת" .
בתורה מוזכרת הדוכיפת בין העופות הטמאים.
יש שהסבירו זאת משום שהיא נחשבה לעוף נערץ במצריים העתיקה.
תרגום השבעים (בן יותר מאלפיים שנה) ליוונית: "εποπα".
תרגום רש"י (בן כאלף שנה) לצרפתית עתיקה על המילה "דוכיפת" שבספר ויקרא: "הרופּא" (ציטוט זה מהדפוסים הובא לעיל אודות תרנגול הבר; הנוסח המקורי בכתב היד היה כנראה "הפּופּא" או "הופּא", ראו לעיל שם) .
תרגום הרב סעדיה גאון (בן כאלף שנה) לערבית יהודית, כמו מסורות התרגום של יהודי-המזרח לערבית יהודית: "הֻדְהֻד" .
תרגום התורה של יהודי האי ג'רבה - הוא למילה הברברית המקבילה: "שִיבּוּבּוּכּ" .
האחיות בורחות מטראוס אך טראוס כמעט מסיג אותן לכן התפללו האחיות לאלים על מנת שיהפכו אותן לציפורים אשר יוכלו לברוח מטראוס אז הופכת פילומלה לזמיר, פרוקנה לסנונית וטראוס הופך לדוכיפת כשהציצית היא זכר לכתר המלכות והחרב הופכת למקור הארוך והחד.
בימי הביניים יוחסו לדוכיפת סגולות מאגיות.
פוחלץ של דוכיפת נחשב כסגולה להצלחה במשפט
הדוכיפת מופיעה כמוטיב בכמה סמלים.
למשל, בסמל רובע ברכטן שבעיר דורטמונד בגרמניה.
בשיר "בין נהר פרת ונהר חדקל" של חיים נחמן ביאליק מופיעה הדוכיפת כציפור פלאית היוצאת לחפש את האהוב:
במסגרת חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל, הכריז נשיא המדינה שמעון פרס, ב-29 במאי 2008 כי הציפור הלאומית של ישראל היא דוכיפת מצויה..
ההכרזה התקיימה לאחר הליך בחירה ארוך, שאורגן על-ידי החברה להגנת הטבע, וכונה "תחרות הציפור של המדינה".
בו השתתפו כל בתי הספר בארץ ואזרחים רבים.
הלוויין הראשון שנבנה על ידי תלמידי תיכון בארץ מכונה "דוכיפת 1" (בהמשך שוגרו גם "דוכיפת 2" ו"דוכיפת 3").
דוֹיְרָאן (במקדונית: Дойран, להאזנה) הייתה עיר אשר שכנה לחופו המערבי של אגם דויראן, בדרום-מזרח מקדוניה הצפונית המודרנית בעת שנשלטה על ידי האימפריה העות'מאנית וחרבה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ישובים מאורגנים הוקמו באזור עוד בתקופה ההלניסטית.
היישוב בשמו המודרני מאוזכר לראשונה במחצית השנייה של המאה ה-14, עת נכבש המקום על ידי האימפריה העות'מאנית.
בעיר העילית שכנו מוסדות השלטון העות'מאניים, המסגד וכן חמאם ובאזאר ובעיר התחתית התגוררו תושבים נוצרים על פי רוב בולגרים.
מיקומה לחוף אגם דויראן הפך אותה לעיר קיט ונופש לבכירי ממשל עות'מאניים וכן למרכז מסחרי אזורי.
שקיעתה של דויראן החלה במהלך מלחמת הבלקן הראשונה ונמשכה במהלך מלחמת הבלקן השנייה.
בעיר נגרמו נזקים כבדים לרכוש והחלה הגירה ממנה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ניצבה דויראן על קו החזית המקדונית, חרבה כליל במהלך הקרבות ותושביה נטשו אותה.
לאחר המלחמה שבו לאזור מקצת מהתושבים והקימו שני כפרים הנושאים את השם "דויראן הישנה" (במקדונית: Стар Дојран) ו"דויראן החדשה" (במקדונית: Нов Дојран).
מעבר לגבול עם יוון שוכנת העיירה דויראני.
תיעוד לקהילה יהודית בדויראן מופיע בספרי שאלות ותשובות החל מהמאה ה-18. לפי התיעוד מדובר היה בקהילה מאורגנת וממוסדת ובכלל זה בית דין רבני, בית כנסת, בית עלמין יהודי, ומנגנוני גביית מס קהילה המעידים שככל הנראה היא נוסדה עוד קודם.
לאורך המאה הגיעו לדויראן עשרות מיהודי סלוניקי בעיקר בשל גזירות כלכליות ומתועדות מחלוקות הלכתיות בין הסלוניקאים ליהודי המקום על רקע מנהגים ופרשנות הלכתית שונה.
מרישומי אוכלוסין עולה כי ב-1832 התגוררו בדויראן 80 יהודים, ב-1892 מנתה הקהילה 225 נפשות שהיוו כ-4 אחוזים מכלל האוכלוסייה וב-1900 מתועדים 160 יהודים בעיר שהיוו 2.4 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה ולאחריה השנייה עזבו את דויראן רבים מבני הקהילה היהודית.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היו 9 בתי אב של יהודים בדויראן.
במהלך המלחמה עזבו כולם לסקופיה ורב העיר עבר לפירוט.
בעת הקמת הכפרים נוב דויראן וסטאר דויראן נלקחו מצבות מבית העלמין היהודי לשימוש משני לצורך בניית בתי הכפרים ולריצוף דרכי גישה.
דויטשה רייכסבאן היה שמה של חברת הרכבות הממשלתית האחראית לתפעול תחבורה מסילתית ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמניה המזרחית) ואחרי האיחוד עד 31 בדצמבר 1993, עד להקמת דויטשה באן.
החברה הייתה חברה בבעלות המדינה שהוקמה בשנת 1949 כאשר תחבורת המסילות הגרמנית הוחזרה לשליטת גרמניה, לאחר שבמשך 4 שנים היו בשליטת בעלות הברית, בעקבות מלחמת העולם השנייה ופירוק הדויטשה רייכסבאן.
הרכבות באזורי הכיבוש הסובייטיים (שהפכו לגרמניה המזרחית ב-7 באוקטובר 1949) המשיכו לפעול בשם דויטשה רייכסבאן, השם שניתן לחברת הרכבות ב-1937. בגרמניה המערבית את הרייכסבאן ירשה חברת הרכבות הפדרלית, הדויטשה בונדסבאן.
שניהן פעלו כיחידות נפרדות עד למיזוגן ב-1994.
הדויטשה רייכסבאן המזרח גרמנית הייתה למעסיק הגדול ביותר בגרמניה המזרחית והייתה חברה ממשלתית הכפופה למשרד התחבורה (Ministerium für Verkehr der DDR).
מנובמבר 1954 עד נובמבר 1989, שר התחבורה גם החזיק במקביל בתפקיד מנכ"ל הדויטשה רייכסבאן (Generaldirektor der Deutschen Reichsbahn).
מטה החברה היה במזרח ברלין בווסשטראסה (Voßstraße) סמוך לחומת ברלין ומול הרייך קנצלריה.
דויל קנת' פאראק היה כדורסלן ומאמן כדורסל אמריקאי.
בשנות ה-70 אימן את נבחרת ישראל ולתקופה קצרה את מכבי תל אביב.
פאראק נולד ב-1921 במדינת אוקלהומה.
עוד בילדותו, הצטיין בכדורסל בבית הספר יוניון ואלי וזכה במלגת כדורסל למכללה הזוטרה קונורס ג'וניור קולג' שם שיחק בשנים 1939–1941.
בשנת 1943 סיים את לימודיו באוקלהומה איי אנד אם (השם הקודם של אוניברסיטת המדינה של אוקלהומה ).
לאחר מכן התגייס לצבא ארצות הברית אך שוחרר בשל סיבות רפואיות והוא שב לחוות משפחתו לתקופה קצרה.
בעקבות מלחמת העולם השנייה שונו חוקי ליגת המכללות ופאראק היה זכאי לשחק שנה נוספת.
הוא חזר לאוקלהומה איי אנד אם וזכה עם הקבוצה באליפות ליגת המכללות ב-1945.
פאראק אימן כדורסל בבית ספר תיכון במשך שנה ובעונת 47–1946 שיחק פאראק בשיקגו סטאגס בליגת ה-BAA.
ב-1947 עבר פאראק לאוניברסיטת אוקלהומה סיטי , אותה אימן במשך שמונה עונות והובילה לארבע השתתפויות רצופות בטורניר ה-NCAA.
ב-1955 עבר לאוניברסיטת אוקלהומה אותה אימן במשך שבע שנים.
בשנת 1962 מונה לעוזרו של הנרי איבה באוניברסיטת אוקלהומה סטייט.
בתפקיד זה שימש עד לפרישתו של איבה ב-1970.
ב-1972 מונה פאראק למאמנה של נבחרת ישראל.
המינוי עורר סערה בשל הסכום הכספי העצום ששולם לו במונחים של אותם ימים, 7,460 לירות בחודש.
פאראק אימן את הנבחרת בטורניר הקדם-אולימפי באוגסבורג בגרמניה ב-1972. ישראל סיימה את הטורניר במקום השביעי ולא העפילה לטורניר האולימפי במינכן.
בדצמבר 1972 נפצע פאראק בתאונת עבודה בחוותו באוקלהומה ובפברואר 1973 הודיע כי בעצת רופאיו, לא יחזור לישראל והוא הוחלף באברהם חמו.
באוגוסט 1973 הודיע פאראק כי החלים ממחלתו וכי הוא מעוניין לשוב לישראל וללמד את יסודות הכדורסל.
לקראת עונת 1974/1975 חזר פאראק לישראל כאשר מונה למאמנה של מכבי תל אביב ובכך נהיה לאמריקאי הראשון שמאמן קבוצה ישראלית.
פאראק הדריך את מכבי תל אביב בשלושה משחקי ליגה (אשר בשלושתם מכבי ניצחה) אך עזב את התפקיד לאחר ארבעה שבועות בלבד בשל סיבות רפואיות וקשיי התאקלמות והוחלף על ידי חיים שטרקמן.
לאחר מכן, בשנים 1978–1980 אימן פאראק את קבוצת הנשים של אוניברסיטת אוקלהומה.
לאחר פרישתו מאימון שימש פאראק כקצין מבחן באוקלהומה סיטי.
לימים נבחר להיכל התהילה של אוניברסיטת אוקלהומה סיטי, ומגדל השעון בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה נקרא על שמו.
בספטמבר 2008 נפטר פאראק בגיל 86 בפרקינס , אוקלהומה.
דוכיפת 3 הוא לוויין זעיר, השלישי בסדרת לווייני דוכיפת הישראליים הנבנה במעבדת החלל במרכז המדעים הרצליה ובתיכון שער הנגב, על ידי תלמידי תיכון, כפרויקט משותף של סוכנות החלל הישראלית במשרד המדע, עיריית הרצליה, שער הנגב וקרן איקא.
הלוויין שוגר ב-11 בדצמבר 2019.
הלווין, השלישי בסדרת לווייני דוכיפת, נבנה במשותף במרכז המדעים הרצליה ובתיכון שער הנגב.
קדמו לו דוכיפת 1 ו-דוכיפת 2, לוויינים מתוצרת קיובסאט שנבנו במרכז המדעים בהרצליה.
לצורך בניית הלוויין הוקמו שתי תחנות קרקע ושני חדרים נקיים בשני בתי הספר, ובמהלך הפיתוח נדד הלווין בין שני בתי הספר.
תלמידי בית הספר שהשתתפו בפרויקט התחלקו לצוותים שונים שעסקו בתתי המערכות, ונעזרו במהנדסים בתעשייה ובאקדמיה שתמכו בהם.
פיתוח הלוויין החל בשנת 2017 ונמשך שלוש שנים.
ללוויין מספר מטרות, אשר הראשונה שבהן היא שימוש כפלטפורמה חינוכית לתלמידים ויצירת תמריץ ללימודי חלל.
בנוסף, דוכיפת 3 הוא לוויין חישה מרחוק הנושא עליו מצלמה במטרה לצלם את כדור הארץ, לחקור אותו ולהוות פלטפורמה למחקרים מדעיים ואקולוגיים.
הלוויין שוגר למסלול לווייני נמוך בגובה של 550 ק"מ.
הלווין בעל יכולת טעינת תוכנה מהקרקע, וניתן לשלוח פקודות באמצעות פיקוח מהקרקע.
הלווין משומש גם לתקשורת של חובבי רדיו.
למרות גודלו הקטן, הלוויין כולל את תת-המערכות ההכרחיות ללוויין רגיל, לרבות מערכת בקרת אנרגיה, מערכת שידור, מערכת קליטה ועיבוד מידע ומערכת בקרה תרמית.
דוכיפת 3 שוגר ב-11 בדצמבר 2019, על ידי משגר PSLV C48 של נאס"א בפלורידה שבארצות הברית.
דויטשה פוסט הפועלת בשם המסחרי דויטשה פוסט DHL, היא שירות הדואר הגרמני וחברת שירות השליחים הגדולה בעולם.
בתאגיד עובדים 510,000 עובדים, וחטיבת הדואר שלו מעבירה 61 מיליון מכתבים בכל יום בגרמניה, מה שהופך אותה לחברה הגדולה ביותר בתחומה באירופה.
חטיבת אקספרס (DHL) פועלת ב-220 מדינות וטריטוריות.
דויטשה פוסט הוא יורשו של הדואר הגרמני דויטשה בונדספוסט, אשר הופרט בשנת 1995 והפך לחברה עצמאית לחלוטין בשנת 2000. DHL Express היא חברה בת בבעלות מלאה.
מאז ההפרטה, דויטשה פוסט הרחיבה משמעותית את תחום העסקים שלה באמצעות רכישות.
בסוף 2014, רכשה הקבוצה את סטריטסקוטר, יצרנית קטנה של כלי רכב חשמליים.
שנתיים לאחר מכן רכשה הקבוצה את UK Mail, שירות דואר ממוקד עסקים בבריטניה, תמורת 315.5 מיליון דולר (243 מיליון ליש"ט).
החברה לשעבר הפכה לחטיבה בדויטשה פוסט.
הרווחים לשנת 2016 לפני ריבית ומיסים (EBIT) של קבוצת דויטשה פוסט DHL עמד על 3.491 מיליארד אירו, עם רווח נקי של 2.64 מיליארד אירו והכנסות של 57.334 מיליארד אירו.
התשואה להון, לפני מיסים, עמדה על 27.7%.
דירוג האשראי של הקבוצה לטווח ארוך, בנובמבר 2016, היה BBB+ עם תחזית יציבה לפי פיץ' ריטינגס.
דויטשה פוסט נסחרת בבורסת פרנקפורט וכלולה במדד יורוסטוקס 50. בשנת 2016, 20.5% ממניות הקבוצה הוחזקו על ידי בנק KfW בבעלות המדינה; 79.5% נסחרו בחופשיות: 65.6% מוחזקים על ידי מוסדיים ו-10.8% על ידי משקיעים פרטיים.
דויטשה פלשתינה בנק (Deutsche Palästina-Bank) היה בנק זר שפעל בארץ ישראל בין 1897 עד מאי 1921.
כתוצאה מהסכמי הקפיטולציות שנחתמו עם האימפריה העות'מאנית, הורחבה ההתיישבות של נתיני המעצמות בארץ ישראל ובכללם גרמנים.
בתחילה היו אלו אנשי מיסיון, אך אחר כך גם סוחרים ובעלי מקצועות חופשיים.
לשיאה הגיעה התיישבות הגרמנים עם בוא הטמפלרים לארץ ישראל.
בירושלים נפתח ב-1851 בנק על ידי מלוויל ברגהיים, יליד פרוסיה.
ברגהיים היה מסיונר, רוקח וגם, יחדיו עם בניו, שלח את ידו בסחר של שטרות והמחאות.
לאחר מותו הבנק פשט את הרגל.
בנק נוסף נפתח עם שליחותו של כריסטיאן פרידריך שפיטלר, איש מיסיון עולי הרגל בסנט כרישונה בירושלים, ב-1856. יוהנס פרוטיגר, בנקאי שווייצרי, הגיע לירושלים על מנת להתמנות לסגן מנהל הבנק בשם המיסיון.
לאחר מכן הקים את "בנק פרוטיגר" שהיה קרוי בפי כל "הבנק הגרמני".
עם מחלתו של פרוטיגר בא הקץ גם על בנק זה.
התפתחות הכלכלה הגרמנית בארץ ישראל דרשה הקמת בנק חדש.
משרד החוץ הגרמני תמך בהקמה ונפתחה שלוחה של "החברה הגרמנית לארץ ישראל ולמזרח התיכון", שמאוחר יותר נוסד ממנה דויטשה פלשתינה בנק.
הבנק הוקם עם הון של 450,000 גולדמארק, ופתח סניפים בירושלים (נפתח ב-1897), ביפו (נפתח ב-1899) ובחיפה (נפתח ב-1904), ונציגויות בדמשק, ביירות, טריפולי (לבנון), אלכסנדריה שכם ועזה.
אחרי הקמת אוצר התיישבות היהודים חיפש הרצל לרכוש בנק על מנת לממש את תוכניתו הכלכלית.
הוא פנה לבעלי בנק דויטשה פלשתינה על מנת לקנותו.
התוכנית לא יצאה לפועל ובסופו של דבר נוסדה אפ"ק.
הבנק היה חלק ממערכת הבנקאות הזרה בארץ ישראל של לפני מלחמת העולם הראשונה שכללה את בנק קרדי ליונה הצרפתי, אפ"ק האנגלי והבנק האימפריאלי העות'מאני והבנק האגרו עות'מאני הטורקים.
ב-1914 נרכש על ידי הבנק הגרמני המזרחי (Deutsche Orient Bank).
הבנק נסגר בארץ ישראל עם תחילת המנדט הבריטי בטענת "רכוש אויב", אך המשיך לפעול בגרמניה תחת הבנק שרכש אותו.
דוינק הליצן הוא דמות של מתאבק מקצועי אשר הייתה הפופולרית ביותר, כשגולמה במקור על ידי מאט אוסבורן .
דוינק היווה את אחד הכוכבים הגדולים של ה-WWF (כיום ה-WWE) בשנות התשעים, והוא אחד מהסמלים של עידן הזהב (ה-Golden Era) של ה-WWF (1982–1993) כשהארגון הוכוון יותר לילדים.
הדמות היא של ליצן (או ליצן רשע) המאופר באיפור ליצן מסורתי (או עוטה מסכה המדמה איפור זה) ולובש בגדים צבעוניים.
דמותו של דוינק גולמה לראשונה ב-WWF בשנת 1992, והייתה ידועה בסגנונה הפרוע בזירה, כשביצעה מתיחות על מתחריה.
הפעם האחרונה שגילם אוסבורן את הדמות הייתה ברסלמניה 9 ולאחריה עזב את ה-WWF.
עם עזיבתו של אוסבורן גולם דוינק על ידי מתאבקים רבים אחרים ב-WWF ובארגוני היאבקות אחרים.
בכמה מהקרבות שיתף דוינק הליצן פעולה עם דינק (ליצן ננס), אשר התחפש גם הוא לליצן ויחד הם נלחמו בזירה.
בסך הכול הופיע דוינק ב-WWF במשך ארבע שנים.
הדמות לא החזיקה מעולם בתואר ב-WWF.
בשנת 2015 הגישה משפחתו תביעה נגד ה-WWE בטענה שהארגון גרם למותו ברשלנותם.
דוכיפת סנט הלנה (שם מדעי: Upupa antaios), הידוע גם כדוכיפת סנט הלנה ענק או דוכיפת ענק, הוא מין נכחד בסוג דוכיפת במשפחת הדוכיפתיים, הידוע משרידים לא שלמים של תת-מאובן יחיד, שנתגלה ב-1975.
הדוכיפת היה מין אנדמי לאי סנט הלנה שבדרום האוקיינוס האטלנטי, ומעריכים כי היה חסר יכולת תעופה.
ככל הנראה נכחד דוכיפת סנט הלנה בשל ציד בתוך תקופה קצרה לאחר גילוי האי, בסביבות שנת 1550.
ממצא ראשון של מין זה נתגלה ב-1963 על ידי הזואולוג הבריטי פיליפ אשמול שמצא בתוך סלעי משקע של נחל אכזב במזרח סנט הלנה עצם זרוע, שהייתה גדולה משמעותית בהשוואה למיני דוכיפת אחרים.
השלד הלא-שלם, אשר נתגלה בשנת 1975 על ידי הפלנטולוג האמריקאי סטורס אולסון , כלל גולגולת, עצמות חזה ואת עצם הירך השמאלית.
לפי שלד זה, קשה להעריך את גובה הדוכיפת הזה, אך מעריכים כי לא יכול היה לעוף, ושמשקלו היה בין 100 לבין 150 גרם, בניגד לדוכיפת המצוי השוקל בין 50 לבין 90 גרם.