tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הציור מופיע על כריכת הספר "ונתנה תוקף", מאת המשורר יונדב קפלון, הוצאת ידיעות ספרים.
כמו כן, הציור מופיע בפתיחת פרק הסיום בעונה השלישית של הסדרה "שבאבניקים".
איתן שמיר (נולד ב-6 בדצמבר 1964) הוא פרופסור חבר במחלקה למדעי המדינה של אוניברסיטת בר-אילן.
ראש התכנית לתואר שני בלימודי צבא וביטחון במחלקה למדעי המדינה, והחל משנת 2022 ראש מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים (מרכז בס"א) בבר-אילן.
בשנים 2010–2012 עמד בראש תחום תפיסת ביטחון לאומי במשרד לנושאים אסטרטגים (במשרד ראש הממשלה).
לפני כן שירת בצה"ל כחוקר בכיר במרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית, בחטיבת תורה והדרכה (תוה"ד).
נולד בתל אביב ולו אחות אחת.
אביו הוא ההיסטוריון פרופ' חיים שמיר מהחוג להיסטוריה כללית, אוניברסיטת תל אביב.
דודו הוא פרופ' שמעון שמיר.
למד בבית הספר אליאנס תל אביב.
במילואים שירת בחטיבה 5 וכן כיועץ ארגוני באוגדה 319.
בשנים 2008–2010, תוך כדי לימודיו להשלמת תואר הדוקטור, שירת כחוקר בכיר במרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית.
בשנים 1987–1990 השלים תואר בוגר במדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב ובשנים 1990–1992 השלים תואר מוסמך במנהל עסקים באוניברסיטת בריגהאם יאנג, פרובו, יוטה, ארצות הברית.
בשנים 2004–2009 השלים תואר דוקטור, במחלקה ללימודי מלחמה, קינגס קולג' לונדון, בריטניה ובשנים 2011–2012 השלים בתר-דוקטורט (עמית בית-ספר קרייטמן ללימודי מחקר מתקדמים, לקבלת התואר "דוקטור לפילוסופיה" (Ph.D)) באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, המחלקה לממשל ופוליטיקה.
כותב מאמרי דעה בעיתונות הבינלאומית.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם:
מאמרו עם פרופסור אפרים ענבר שכותרתו "" ואשר מתאר את תפיסת הלחימה הישראלית כנגד ארגוני הטרור, הפך למושג מצוטט ונפוץ.
שמיר הוא חבר הדירקטוריון של אגודת חוקרי צבא-חברה בישראל
שמיר מלמד קורסים שונים בתואר ראשון ושני באוניברסיטת בר-אילן בנושאי ביטחון לאומי וצבא.
בעבר לימד גם באוניברסיטאות רייכמן, בן-גוריון ותל אביב.
שמיר מוזמן להרצות מחוץ לישראל באקדמיות צבאיות שונות, בין השאר האקדמיה הצבאית ההולנדית והגרמנית.
ספריו של פרופ' שמיר עוסקים בחקר אסטרטגיה צבאית, פיקוד וחדשנות:
"פיקוד משימה: מהותה והתפתחותה של תפיסת הפיקוד המבוזר" , מהדורה באנגלית: הוצאת אוניברסיטת סטנפורד (2011).
הקדמה מאת רא"ל הרברט ריימונד מקמאסטר, יועץ הביטחון הלאומי לשעבר של ארצות הברית.
הומלץ על ידי אדוארד לוטוואק, דאגלס מקגרגור וקנת פולק.
המהדורה בעברית: יצאה לאור ב-2014 בהוצאת מערכות-מודן, עם הקדמה מיוחדת של פרופסור אמריטוס מרטין ון קרפלד.
בעקבות הספר שמיר זכה, בפרס מולדובן לכתיבה צבאית ובציון לשבח בפרס צ'צ'יק ללימודי ביטחון (2014).
הספר נכלל ברשימות קריאה חובה בקורסים של מכללות הפיקוד והמטה בצבא ארצות הברית ובבריטניה.
מומלץ על ידי גנרל מרטין דמפסי, יושב ראש המטות המשולבים של ארצות הברית לשעבר.
"אמנות החדשנות הצבאית" נכתב בשיתוף עם אדוארד לוטוואק.
הוצאה באנגלית: הוצאת אוניברסיטת הרווארד (2023).
הומלץ על ידי רא"ל אביב כוכבי.
"משה דיין התפתחותו של אסטרטג" , המהדורה בעברית: בהוצאת משרד הביטחון, מערכות-מודן (2023) מהדורה באנגלית: בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' (צפויה לצאת ב-2025).
"סגנונות לאומיים במלחמה בחתרנות" ספר שערך יחד עם פרופ' ביאטריס הויזר בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' ב-2017.
2015, פרס מולדובן לכתיבה צבאית מקורית, אוניברסיטת אריאל.
2014, ציון לשבח, פרס צ'צ'יק השנתי ללימודי ביטחון, המכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS).
2008, ציון לשבח מהרמטכ"ל על כתיבה צבאית.
איתן נשוי לכרמלה שמיר , דיפלומטית במשרד החוץ, כיהנה כשגרירת ישראל באוזבקיסטן ובטג'יקיסטן ועד ספטמבר 2023 שירתה כקונסולית הכללית במינכן, גרמניה.
אֲכִילֵס או אֲכִילֵאוּס הוא אחד מן הגיבורים המרכזיים במיתולוגיה היוונית, שסיפור עלילותיו וכל מעשה תקפו וגבורתו, המתוארים במקורות שונים, מציגים אותו כגדול המצביאים והלוחמים היווניים במלחמת טרויה, המתוארת באריכות באיליאדה, יצירתו האפית של הומרוס.
האטימולוגיה של השם "אכילאוס" מקורה ככל הנראה בהֶלְחֵם המילים "אֲכוֹס" (ἄχος), שפירושה "יגון", ו"לָאוֹס" (λαός), שפירושה "אומה" או "שבט" (ולפי פירוש אחר: מצבת חיילים, מסדָר).
במילים אחרות, משמעות שמו של אכילס היא "תוגת-עַמו", שם ההולם היטב את אבלו המר והמתמשך על מותו של רעו הטוב פאטרוקלוס, שהיה גם הוא מגדולי הגיבורים היווניים במלחמות טרויה.
שם זה הפך נפוץ בקרב גברים יווניים החל מן המאה ה-7 לפנה"ס ואילך, ומן המאה ה-4 לפנה"ס ניתן גם למצוא גרסאות נשיות של שם זה, בדמות אֲכילֵיאָה (או אֲכילִיָה, Ἀχιλλεία) - שם המלחמה של גלדיאטריס (המקבילה הנשית לגלדיאטור) הנלחמת בגלדיאטריס נוספת בשם "אמזונה", כפי שניתן ללמוד מתבליט שיש שנמצא בהליקרנסוס.
אכילס היה בנם של הנראידה (נימפת ים) תטיס ובן התמותה פלאוס, מלך המירמידונים אשר בפְתִיה (דרום-מזרח תסליה).
מתחילה התחרו ביניהם זאוס ופוסידון על ידה של תטיס, ולפי אחת הגרסאות, מִשֶגלה פרומתאוס את אזנו של זאוס כי עתידה תטיס ללדת בן שיהיה כביר מאביו, ויתרו השניים על המאבק ותטיס נישאה לפלאוס.
מקורות מאוחרים יותר מהומרוס (כמו האכיליאדה לסטאטיוס, מן המאה ה-1 לספירה) ייחסו לאכילס חסינוּת אלוהית, כשעל-פי המסורת נבעה אי-פגיעוּתו זו מן הטבילה שטבלתו תטיס במימיו של נהר השאול סטיקס תכף לאחר שנולד, וזאת במטרה להפכו לבן אלמוות ולגונן עליו, לאור הנבואה שניבאה כי ימות באביב ימיו.
על-פי גרסה אחרת, משחה אותו אמו באמברוסיה והעבירה אותו באש.
כך או כך, מוסכם בין שתי המסורות כי בעת עשותה כן, אחזה תטיס בעקבו של העולל באגודלה ובאצבעה, וכך נותר עקבו של אכילס פגיע, בניגוד לכל שאר גופו.
נקודת תורפה זו שבעקבו, הפכה ברבות הימים למטבע הלשון "עקב אכילס" המתאר נקודת חוּלשה או פגיעוּת פוטנציאלית.
מאותה סיבה, נקרא על שמו גם "גיד אכילס".
אצל הומרוס אין זכר לחסינוּת זו, ובאיליאדה מתוארת פציעה זבת-דם שנפצע אכילס, לאחר שאחת משתי החניתות שהשליך לעברו אסטרופיאוס ננעצה במרפקו הימני.
הסתרת אכילס בחצרו של ליקומדס
לפי אי אלו מקורות פוסט-הומריים, בניסיונה למלט את נפשו של אכילס מגורל המוות שהועידה לו הנבואה, הלבישה אותו תטיס בבגדי נערה והניחה אותו בחצרו של ליקומדס מלך סקירוס, מוּסווה כאחת משבע בנות ליקומדס או כחדרנית בשם "פָּיְרָה" ("הנערה אדומת-השיער"), וזאת כדי שלא יילקח למלחמת טרויה.
במהלך שהייתו שם, הכניס אכילס את דֵידָמֵיאה בת ליקומדס להיריון (כתוצאה מאונס שאנס אותה או מרומן שניהלו השניים, תלוי בגרסה), ומהיריון זה נולד נאופטולמוס (בגרסאות מסוימות מכונה "פָּירוּס", כשמו הבדוי של אביו).
מעשה מרמה זה נחשף על ידי אודיסיאוס, אשר מפיו של הנביא קלכס למד, כי בהיעדר אכילס לא יתנו בידם האלים את הניצחון במלחמה.
על-פי אחת הגרסאות, הגיע אודיסיאוס לחצרו של ליקומדס כשהוא מחופש לסוחר של בגדי נשים ותכשיטים, וכשפרש את מרכולתו בארמון הניח בין חפצי הנשים גם מגן ורומח.
אכילס הצעיר גילה עניין רב דווקא בכלי הנשק, ובעקבות זאת עמד אודיסיאוס על טיבו האמיתי ושכנעו לחבור אליו בדרכו להילחם בטרויה.
בדרכם לִתגר מלחמה בטרויה, חנו בטעות היוונים במיזֶ'ה (ממלכה קדומה באסיה הקטנה, באזור טורקיה של ימינו), עליה מלַך טלפוּס .
במהלך הקרב שנתגלע שם, פצעוֹ אכילס, ומשראה טלפוס כי אין פִצעו מעלה ארוכה, נועץ באורקל.
התשובה שקיבל גרסה כי "זה שפצע הוא שירפא".
לפי אחת הגרסאות של המשך פרשה זו, העולה מן המחזה האבוד "טלפוס" מאת אוריפידס, נדד טלפוס לאאוּליס כשהוא מתחזה לקבצן, ובפגשו באכילס ביקש ממנו כי ירפא את פצעו.
אכילס סירב לבקשה, בטוענו כי אין לו כל הכשרה רפואית.
בהמשך תבע טלפוס את ריפויו ככופר, בתמורה לכך שישחרר את אורסטס אותו לכד.
אודיסאוס רב התחבולות הציע לגרד מעט נחושת מחוד הרומח שפצע את טלפוס ולהשתמש במתכת לצורך ריפויו, בהבינו כי נבואת האורקל יכולה להתפרש גם כמתייחסת לרומח.
הניסיון עלה יפה וטלפוס הבריא.
חרון אפו של אכילס הוא אחד המוטיבים המרכזיים באיליאדה של הומרוס, שאף פותחת במילה היוונית "μῆνιν" (חימה, חרון אף):
ואכן, זעמו זה של אכילס המיט על צבאות היוונים אסונות רבים, וכמעט גרם להפסדם במלחמה.
אכילס הגיע לטרויה בלווית חברו הטוב פאטרוקלוס ויועצו הקשיש פויניקס , שנשלח עמו לבקשת פלאוס אביו, וכן בלווית חמישים אניות מלחמה.
במהלך הקרבות השונים שהתחוללו באזור, כבש אכילס עשרים ושלוש ערים מחוץ לטרויה, ביניהן לירנסוס , שם לקח בשביה את בְּריסֵאיס, בתו של בריסס, כשלל מלחמה.
באופן דומה, שבה אגממנון את כְרִיסֵאִיס בת כְריסֵס (באיליאדה מתוארות הנשים השבויות כשלל לכל דבר ועניין, היינו פרס המתחלק בין הלוחמים בהתאם לגדלותם וגבורתם, לצד כלי נשק משובחים וחפצי נוי שונים כגון חצובות, חרבות מעוטרות ומתכות יקרות, כמו גם צאן ובקר).
כשביקש כריסס, כוהן אפולו, לפדות את בתו מן השבי, לגלג עליו אגממנון ובז לתחנוניו.
כעונש על מעשיו שילח אפולו מגפה בצבא היוונים.
לאחר שפרש אכילס את חסותו על קלכס החוזה, נאות הלה להשמיע את נבואתו, וטען כי המגפה לא תחדל עד אם ישיב אגממנון את בת כריסֵס לכוהנו של אפולו.
לאגממנון לא נותרה ברירה והוא שחרר את כריסאיס.
בכעסו החליט אגממנון לפצות עצמו, כיוון שכעת, משנגרע חלקו בשלל והיה פחוּת משל הגיבורים האחרים, חש כי כבודו נפגע, ולכן חטף את בריסאיס.
בעקבות זאת, ראה אכילס את עצמו כמי שכבודו חוּלל, והוא נמלא זעם וחרון ללא הכיל.
היה בכוונתו להכות למוות את אגממנון בו במקום, אך לאור בקשתה של אתנה נמנע מכך, ותחת זאת חירף וגידף את אגממנון, ונשבע בשבועה חמורה כי לא יעלה למלחמה עם האֲכַיִּים (השבט המרכזי בשבטי היוונים שצרו על טרויה) וכי יניח להם ליפול בחרב.
בעקבות עלבונו של אכילס, נכמרו רחמיה של אמו.
היא עלתה ממקום מושבה במעמקי הים לראש האולימפוס, לחלות את פניו של זאוס ולבקש ממנו כי ייפרע מאלו שפגעו בבנה.
זאוס נעתר לבקשתה של תטיס, והבטיח לה כי יהיה לצדם של הטרויאנים כל עוד יהיה אכילס שרוי בזעמו ובעלבונו.
לאחר קרבות ממושכים בין היוונים לבין הטרויאנים, כשהכף נטתה לטובת הטרויאנים והיו היוונים הולכים ונהדפים לעבר קו החוף שבו עגנו אוניותיהם, התיר אכילס לרעו הטוב פאטרוקלוס לקחת ממנו את שריונו ולצאת לעזרת היוונים מיד צר.
אכילס הפציר בו כי ישוב מיד לאחר שיהדוף את הטרויאנים מקו החוף, ובכך ימנע מן הטרויאנים להצית את הספינות, אך אף על פי שהבטיח לעשות כן, נמשך פאטרוקלוס אחר הקרבות וביקש להוסיף ולהילחם עד אשר יכה את הקטור - הגיבור מטיל האימה של צבאות הטרויאנים.
אכילס התפלל כי פאטרוקלוס יחולל גבורות בקרב וכי ישוב בשלום, אך זאוס נעתר לבקשה הראשונה בלבד.
במאבק עמו הרגוֹ הקטור, ולקח כשלל מלחמה את שריונו של אכילס.
שיא התהילה: מותו של הקטור
הבשורה על אודות מותו של פאטרוקלוס שברה את לבו של אכילס, וייסורי געגועיו לרעו שיככו את זעמו והמירוהו בזעם חדש, ובתשוקה שאינה בת-כיבוש לנקום את מותו ולהרוג את הקטור.
תטיס הפצירה בו כי ימתין עד הבוקר, ובמהלך הלילה עלתה שוב לאולימפוס, הפעם כדי לפגוש את הפייסטוס נכה הרגליים, אל האש ופטרונם של הנפחים וחרשי המתכת, על-מנת שיחשל עבור אכילס כלי מלחמה חדשים.
הפייסטוס הכין לאכילס מגן מפואר, שריון, קסדה ומְצחות (מגיני רגליים), ובסיוע כלי מלחמה אלו, כמו גם סיועה של אתנה, לכד לבסוף אכילס את הקטור והרגו.
לאחר מכן קשר אכילס את גופתו של הקטור למרכבתו וגרר אותה לאורך שדה הקרב.
בימים שלאחר מכן המשיך לגרור את גופתו של הקטור במעגל, מסביב לקברו של פאטרוקלוס.
לבסוף ציווה עליו זאוס לחדול מכך, ולהיעתר לתחנוניו של פריאמוס - אביו הקשיש של הקטור ומלך טרויה - להשיב לו גווית בנו בתמורה לתשורה הולמת.
אכילס מילא אחר הציווי, ואף הבטיח לפריאמוס הפסקת אש בת אחד עשר יום, לצורך קיום מנהגי המספד והקבורה.
כשקיבלו הטרויאנים תגבורת מממנון, נסיך אתיופיה, חלה הרעה במצבם של היוונים, והם סבלו אבדות כבדות.
בין חיילי היוונים שהרג ממנון, היה גם בנו של נסטור, אנטילוכוס, חברו של אכילס, שלאחר מכן נקם את מותו והרג את ממנון בדו-קרב.
האמזונה פנתסיליאה, בתם של ארס ואוטרֵרָה , הבטיחה לטרויאנים שתפיל את אכילס.
כדי לגבור על פנתסיליאה, היה על אכילס למשול ברוחו ולא לאפשר ליופייה הרב להסיח את דעתו.
לאחר מותה חש צער רב, ותרסיטס לעג לו על כך ושׂמו לצחוק, ועל כך נהרג.
על פי גרסה אחרת, אכילס נחשף ליופיה של פנתסיליאה רק לאחר מותה, עת הסיר ממנה את הקסדה וראה את פניה והתאהב בגווייתה במקום.
לאחר הניצחונות הרבים הללו נהרג אכילס בידי פאריס - בנו של פריאמוס והנסיך הטרויאני שהחל את שרשרת האירועים שהובילה למלחמה בכך שפיתה את הלנה (אשת מנלאוס, אחי אגממנון) לבוא עמו לטרויה.
על-פי רוב הגרסאות, פגע פאריס בעקבו של אכילס בעזרת חץ שהיה משוח בדמה הארסי של ההידרה, ואשר כוּון על ידי אפולו.
בגרסאות מסוימות הדבר התרחש כאשר עמד אכילס להינשא לנסיכה הטרויאנית פוליקסנה , בתו של פריאמוס, שנאות לשידוך כיוון שראה בו אפשרות לסיום המלחמה.
שתי הגרסאות שוללות מפאריס את התהילה ומותירות את אכילס כגיבור שלא נוצח בשדה הקרב.
מותו הקל והמביש של אכילס ננקם כאשר פילוקטטס הרג את פאריס בקרב הוגן וניצחו באמצעות שלושה חיצים בלבד, שנורו מקשתו הגדולה של הרקולס.
גופו של אכילס נשרף בידי אודיסאוס, ואפרו נצבר באותו הכד שבו נצבר אפרו של פאטרוקלוס.
שריונו של אכילס, שיוצר על ידי האל הפייסטוס, היה מושא למריבה בין אודיסאוס ואיאס הגדול.
על מנת לקבוע מי יזכה בשריון, נערכה תחרות בה ניצח אודיסאוס (בסיועה של אתנה).
איאס כעס ונשבע לרצוח את כל חבריו לנשק.
בטירופו החל לטבוח בכבשים ובצאן, תוך שהוא סבור כי מדובר בחיילי היוונים.
לבסוף הפיל עצמו על חרבו.
אודיסאוס נתן את שריונו החדש לנאופטולמוס, בנו של אכילס.
נאופטולמוס, בנו של אכילס, הצטרף ללוחמים אשר הסתתרו בסוס הטרויאני.
הוא כרת לפריאמוס את הראש, זרק את סקמאנדריוס\אסטיאנקס , בנו של הקטור, מעבר לחומות טרויה ושיעבד את אנדרומאכה אשת הקטור לשפחתו.
באודיסיאה פוגש אודיסאוס באכילס בארץ המתים וממלא את אכילס גאווה כאשר הוא מספר לו על מעשי בנו במלחמה.
ישנן טענות בידי מספר חוקרי מיתולוגיה שבין אכילס ופאטרוקלוס התקיים קשר הומוסקסואלי (לאור מנהג הפדרסטיה היווני).
זה מתבטא, למשל, ביגונו הרב מאוד, ואולי רב מדי, על מותו של פאטרוקלוס.
הכרותם הייתה קצרה מאוד, בהשוואה למהירות בה נהיו חברים.
הם לא הכירו עד שפלאוס ביקש מאחיו את בנו שיתלווה למסעו של אכילס.
ישנה הוכחה ברורה מאוד שהיכרותם הייתה חדשה: אכילס גדל תחת חסותו של ליקומדס מגיל צעיר, ועוד בתחפושת של אישה.
מכאן, ברור שגם אם פאטרוקלוס והוריו ביקרו אצל המלך ליקומדס הם לא ידעו על אכילס.
אכדית (או אשורית/בבלית, לִישַׁאנֻם אַכַּדִּיתֻּם) היא שפה עתיקה ממשפחת השפות השמיות השייכת לענף השמי-מזרחי.
שפה זו הייתה בשימוש במסופוטמיה בקרב האשורים והבבלים בין שנת 2500 לפני הספירה לשנת 100. גם בתקופה שהדיבור בה דעך, היא עדיין שימשה כשפה כתובה.
בשיאה הייתה האכדית לינגואה פרנקה (שפת תקשורת בין עמים דוברי שפות שונות) של המזרח הקדום.
דוגמה לכך אפשר למצוא באוסף המסמכים הקדומים המכונה מכתבי אל-עמארנה, שחובר במאה ה-14 לפני הספירה.
המסמכים כתובים באכדית אף-על-פי שנשלחו ממלכים דוברי שפות כנעניות אל מלך מצרים.
אין זה ברור מתי דוברי השפה האכדית, או דוברי שפות שקדמו לה, הגיעו לראשונה לאזור מסופוטמיה.
העדות הכתובה הראשונה לשפה מקורה ברשימות של שמות שהועלו על הכתב במאה ה-26 לפנה"ס, ואילו טקסטים רציפים החלו להופיע במאה ה-24 לפנה"ס.
באותה תקופה יסד סרגון מאכד את האימפריה האכדית, שהשתרעה על חלק גדול ממסופוטמיה והייתה האימפריה הראשונה שהשתמשה בשפה האכדית.
השפה הפכה ללשון הרווחת של האימפריה ושימשה לניהול, מסחר ותקשורת בכל שטחיה.
האימפריה האכדית התקיימה מהמאה ה-24 עד המאה ה-22 לפנה"ס.
לאחר נפילת האימפריה האכדית, קמו מעצמות אזוריות שונות, כולל הבבלים והאשורים, והמשיכו להשתמש באכדית למטרות מנהליות, משפטיות ודיפלומטיות, האימפריות הללו נבנו על הבסיס התרבותי והלשוני שהקימו האכדים.
בתקופות שליטתם, הן האימפריה הבבלית והן האשורית תקשרו באכדית, ששימשה כלינגואה פרנקה של האזור.
בעוד שהיו להם תרבויות, מנהגים ומערכות פוליטיות מובחנות משלהם, האכדית הייתה שפת התיעוד הרשמית, ושימשה לכתיבת כתובות מלכותיות, טקסטים משפטיים, ספרות דתית ויצירות מדעיות.
זה הקל על תקשורת ואינטראקציה בין אימפריות אלה לנתיניהן, כמו גם עם מדינות ואזורים אחרים במזרח הקדום הרחב.
האימפריה הבבלית, במיוחד בתקופת שלטונו של חמורבי (המאה ה-18 לפנה"ס), השתמשה באכדית כשפה הרשמית למטרות מנהליות ומשפטיות.
חוקי חמורבי, אחד מהקודים המשפטיים המוכרים ביותר, נכתב באכדית.
בהקשר של הממלכה האשורית העתיקה, שהתקיימה מהמאה ה-20 עד המאה ה-18 לפנה"ס, ניתן לראות את השימוש הנרחב ביותר באכדית בתקופת שלטונו של המלך שמשי-אדד הראשון (1813–1781 לפנה"ס).
במהלך שלטונו הפכה האכדית לשפת הניהול והתקשורת העיקרית באימפריה האשורית.
רבים מהטקסטים האכדיים ששרדו מתקופה זו הם מסמכים מנהליים, כולל טקסטים משפטיים וכלכליים, כתובות מלכותיות והתכתבויות בין מלכי אשור לשליטים זרים.
כחלק מהרפורמות האדמיניסטרטיביות שלו, הוא הכניס את השימוש באכדית כשפת הבירוקרטיה, והחליף את השפה השומרית השלטת בעבר.
החלטה זו סייעה לרכז ולייעל את ניהול האימפריה.
האימפריה האחרונה שהשתמשה בהרחבה באכדית כשפה כתובה הייתה האימפריה האשורית החדשה (609–911 לפנה"ס).
הנאו-אשורים היו ידועים בהתרחבות הטריטוריאלית העצומה ובארגון האדמיניסטרטיבי שלהם, והם המשיכו את המסורת של שימוש באכדית כשפת הממשל, התיעוד והתקשורת באימפריה שלהם.
הם שמרו על כתב היתדות האכדי והפיקו מספר לא מבוטל של טקסטים מנהליים וספרותיים באכדית.
משנת 700 לפני הספירה, בערך, החלו להשתמש באימפריה האשורית החדשה בשפה הארמית לשם כתיבת מסמכים רשמיים, או חלקים שלהם, לצד השפה האכדית.
לא ידוע מתי בדיוק פסקה השפה האכדית לשמש כלשון מדוברת, אולם מעריכים כי השינוי התרחש באמצע האלף ה-1 לפנה"ס, אז הוחלפה בהדרגה על ידי השפה הארמית לאורך כמה מאות שנים.
עם זאת, מסמכים רשמיים וחיבורים ספרותיים המשיכו להיכתב באכדית עד המאה ה-1 לספירה.
לאחר דעיכתה של התרבות האכדית, לשונה ומערכת הכתב המורכבת שלה שקעו לתהום הנשייה למשך יותר מ-1500 שנה.
החל מהמאה ה-17, חוקרי ארצות אירופאים שסיירו במזרח התיכון שבו הביתה ובידם ממצאי חמר עליהם חקוקים סימנים זרים דמויי משולשים חדי־זווית.
התקדמות משמעותית בניסיון פענוח הכתב האכדי התרחשה במאה ה-19, עם פרסומה של כתובת ביסותון – כתובת תלת־לשונית ארוכה, אכדית–פרסית עתיקה–עילמית, שהתגלתה בצפון-מערב איראן ומיוחסת לדריווש הראשון.
לאחר שהכתב הפרסי העתיק, הפשוט מבין השלושה, פוענח בהצלחה, נותח הכתב האכדי וחוקי הדקדוק הבסיסיים של השפה הותוו בשנות ה-50 של המאה ה-19. בשנים שחלפו מאז, פורסמו כתובות רבות בשפה האכדית והושקעו מאמצים כבירים בביאור הדקדוק ובעריכת מילונים לשפה.
בשל ריבוי החומר הכתוב באכדית, שפה זו נחקרה ונלמדה היטב ואף נעשה בה שימוש כדי לפענח שפות עתיקות אחרות.
למשל, בחפירות העיר אוגרית נתגלו מילונים אוגריתײם-אכדיים.
מילונים קדומים אלה סײעו בפענוח השפה האוגריתית, כיוון שהשפה האכדית מוכרת היטב.
המיתוסים הכתובים באכדית מושווים לעיתים קרובות לסיפורי התנ"ך (בפרט לסיפורי ספר בראשית), ומספקים מקור חשוב להבנת הרקע לסיפורי התנ"ך וכן לפענוח מילים לא-ברורות בעברית מקראית.
יתרון חשוב אחר של השפה נובע מכך שהיא נכתבה בכתב הברות, הכולל סימון לתנועות.
רוב השפות השמיות העתיקות נכתבו באבג'ד (אלפבית עיצורי), ולכן קשה לשחזר את הפונולוגיה (תורת ההגה) ואת המורפולוגיה (תורת הצורות) שלהן.
הטקסטים האכדיים נותנים מידע רב-ערך על האופן שבו נהגו השפות השמיות הקדומות.
לצורכי מחקר, מקובל לכתוב את השפה האכדית באותיות לטיניות לפי תעתיק מוסכם.
לפעמים משתמשים בתעתיק המשקף את החלוקה לסימנים בכתב יתדות, כך שכל סימן מתועתק בנפרד, למשל:
ak-ka-du-ú (כל סימן מתועתק פונטית ומופרד במקף).
לפעמים מתעתקים את הגיית המילה בלי התחשבות בחלוקה לסימני הכתב המקוריים, למשל: Akkadû (פירוש המילה: אכדי).
פריצת הדרך הסופית בפענוח השפה הושגה על ידי אדוארד הינקס , הנרי רולינסון ויוליוס אופרט באמצע המאה ה-19.
עם התפשטותה, נוצרו בשפה האכדית ניבים המשתקפים גם בשפה הכתובה.
נקרא כך כיוון שהיה בשימוש באזור העיר בבל, במרכז ודרום עיראק של ימינו.
נקרא כך כיוון שהיה בשימוש בממלכת אשור, בצפון עיראק של ימינו.
הניב הבבלי והניב האשורי נבדלים זה מזה במספר תכונות פונולוגיות ומורפולוגיות, וכן באוצר המילים.
הניבים הללו התפתחו בצורה רציפה לאורך מאות שנים, ולכן קשה לתחום אותם באופן מדויק לחלוקות מוגדרות.
עם זאת, לשם הנוחות, מחלקים החוקרים את התפתחות השפה האכדית לכמה תקופות, המקבילות בקירוב לעידנים בהיסטוריה הפוליטית של אזור מסופוטומיה:
+תקופהתארוךאכדית קדומה2500–1950 (לפנה"ס)בבלית קדומהאשורית קדומה1950–1530 (לפנה"ס)בבלית תיכונהאשורית תיכונה1530–1000 (לפנה"ס)בבלית חדשהאשורית חדשה1000–600 (לפנה"ס)בבלית מאוחרת600 (לפנה"ס) – 100הניב האכדי הקדום הוא כינוי למכלול הטקסטים האכדיים שנכתבו מאמצע ועד האלף ה-3 לפנה"ס.
הטקסטים הללו כוללים מסמכים, מכתבים, טקסטים משפטיים, רשומות פיננסיות וכתובות מלכותיות שנכתבו בימיהם של מלכי העיר אכד, בהם סרגון מאכד ונרם-סין.
בתקופה זאת אף נכתבו כמה טקסטים ספרותיים, למשל, לוח חמר מעיר העתיקה כיש, המתוארך לשלהי ימי סרגון, ועליו כתוב לחש אהבה שנועד לכשף עלמה עקשנית המסרבת להתמסר לגבר צעיר.
אשורית קדומה מתועדת בכ-15,000 מכתבים ומסמכים משפטיים וכלכליים, המתוארכים לתקופה שבין אמצע המאה ה-20 לפנה"ס ואמצע המאה ה-18 לפנה"ס.
הכתובות הללו נמצאו בחבל הארץ קפדוקיה (מזרח טורקיה של ימינו), בעיקר בעיר העתיקה קילטֵפֶּה (כּרוּם-כּנֵש), לצד אתרים ארכאולוגיים נוספים באסיה הקטנה ובאשור הקדומה.
מרבית המסמכים שנכתבו בניב האשורי הקדום נוגעים למשלח ידם של הסוחרים האשורים ולסחר עם המושבות האשוריות באנטוליה.
אשורית תיכונה מתועדת בדלילות, בעיקר במכתבים, תעודות כלכליות ומשפטיות וכתובות של מלכי האומה האשורית והאימפריה האשורית הקדומה.
מן התקופה הזאת השתמר גם מקבץ כתובות המפרטות שורה של הלכות הנוגעות לסגל ארמון המלוכה, ובפרט לכללי ההתנהגות באגף הנשים בארמון.
בנוסף, השתמר "קובץ חוקי אשור התיכונה" (MAL), שהתפתח באשור למן המאה ה-14 לפנה"ס.
הלוחות מסומנים באותיות O–A ועוסקים בנושאים מגוונים, כמו נשים, מקרקעין וירושה.
אכדית הייתה בין השפות הראשונות שהועלו על הכתב, והשפה השמית הראשונה שבהן.
הלבלרים האכדים כתבו את השפה בכתב יתדות, שפותח בידי השומרים.
כתב זה כולל סימנים דמוײ יתדות אשר הוטבעו בלוחות חימר רך.
סימניות שומריות – לוגוגרמות, כלומר, סימנים המײצגים מילים שלמות, שהושאלו מהכתב השומרי (יש חוקרים המכנים אותם "שומרוגרמות").
הברות שומריות – סימניות שנשאלו מהכתב השומרי לסימון הברות ולא מילים.
בשומרית, רוב המילים הן בנות הברה אחת, ולפיכך, ברוב המקרים סימן להברה הוא גם סימן למילה.
בכתב האכדי, סימניות שומריות מציינות לעיתים קרובות רק את הערך הפונטי, ולא את המילה עצמה.
הברות אכדיות – סימניות שיש להן ערך פונטי מיוחד לאכדית.
לעיתים קרובות אלה הברות הכוללות עיצורים שלא היו קיימים בשומרית, ולפיכך האכדים לא מצאו סימנית מתאימה להן בכתב השומרי.
מגדירים – סימני עזר שאינם מײצגים מילה ואף לא כל ערך פונטי שהוא, אלא מציינים את הקטגוריה אליה שייכת המילה הכתובה לפניהם.
המגדירים נועדו להקל על הקריאה ולהבחין בין הומוגרפים.
השפה השומרית, שדובריה פיתחו את כתב היתדות, שונה מאוד מן השפות השמיות.
לפיכך, כתב היתדות לא התאים לאכדית במובנים רבים.
בין חסרונותיו היה חוסר יכולתו לייצג פונמות האופייניות לשפות שמיות, ובהן סותם סדקי, עיצורים לועיים ועיצורים נחציים.
יש חוקרים המשערים שהשפה האכדית איבדה את העיצורים הלועײם, אולם ייתכן שדוברי אכדית פשוט לא מצאו דרך לייצג אותם בכתב היתדות.
מבנה ההברה באכדית מגוון יותר מאשר בשומרית.
לפיכך השתמשו דוברי אכדית בטכניקות שונות לסימון עיצורים כפולים (דגושים) ותנועות ארוכות.
למשל, צירוף הסימניות ak-ka מציין שהעיצור k מודגש.
צירוף הסימניות du-u מציין שהתנועה u ארוכה.
סימון העיצורים הכפולים הוא עקבי.
לעומת זאת, במקרים רבים מסומנת תנועה ארוכה כאילו הייתה קצרה (כלומר סימנית אחת: du במקום שתיים: du-u).
לוחות חמר מתקשים בשרפה, ולפיכך הם השתמרו על אף הצתות שהתרחשו במהלך מלחמות או עקב אסונות.
לוחות רבים שנכתבו באכדית התגלו בחפירות ארכאולוגיות בעיראק, בסוריה, בטורקיה, בלבנון ובמצרים, בעיקר במהלך המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. רוב הלוחות כוללים ניהול מיסים וחשבונות.
חלק מהם כוללים מכתבים דיפלומטיים ואף מכתבים אישיים.
יש לוחות רבים המתארים מיתוסים (סיפורים על האלים), אפוסים, תפילות ולחשים דתיים וכדומה.
לוחות אלה עוררו ענײן רב, בפרט בקרב חוקרי המקרא.
פריצת הדרך הסופית בפענוח השפה באה מאדוארד הינקס, הנרי רולינסון ויוליוס אופרט באמצע המאה ה-19.
בראשית המאה ה-21 חוקרים הצליחו לתרגם אכדית אוטומטית ברמה גבוהה באמצעות שיטות של עיבוד שפה טבעית כמו רשת קונבולוציה.
על-פי האורתוגרפיה האכדית של כתב היתדות, מספר פונמות פרוטו-שמיות אבדו באכדית.
הסותם הסדקי (מיוצג בעברית באות אל"ף) והחוכך הלועי (מיוצג בעברית באות עי"ן) הפרוטו-שמיים, והעיצורים החוככים ה"א, חי"ת וע'ין אבדו כהברות, בין על-ידי שינוי צליל ובין במובן אורתוגרפי, אך הם מגבירים את השימוש בתנועה e, אשר אינה מוכרת בפרוטו-שמית.
ישנן ארבע תנועות בעלות אורך משתנה: a, e, i, u, ā, ē, ī, ū.
כשפה שמית, לאכדית סממנים דקדוקיים בעלי דמיון רב לאלו אשר לערבית הספרותית וכן לעברית מקראית.
באכדית שני מינים (זכר ונקבה); שלוש יחסות עבור שמות עצם ועבור שמות תואר (נושא, מושא ישיר ושייכות); שלושה מספרים (יחיד, זוגי ורבים); ושלושה מצבים (נפרד, נסמך ומוחלט).
שלושת השינויים החלים בבניין הקל (הממוספר כ-I או נקרא גְרוּנדשטאם, בניין G) הם הכפלת אות השורש השנייה (II או דוֹפּלוּנגשטאם, בניין D), תחילית ש' (III או בניין Š) או תחילית נ' (IV או בניין N).
סדרה שנייה, הכוללת את הבניינים הרפלקסיביים, נוצרת באמצעות שיבוץ ההברה "ta" בין שתי אותיות השורש הראשונות.
שתי מערכות אלה – כל מערכת בת ארבעה בניינים – הן הנפוצות באכדית.
מערכת שלישית נוצרת באמצעות שיבוץ ההברה "tan" בין שתי אותיות השורש הראשונות.
בניין נוסף ונדיר למדי הוא בניין ŠD, שמצוי בטקסטים ספרותיים בלבד וזהה בהוראתו להוראת הבניינים D ו-Š.
בניין זה נוצר על ידי הכפלת אות השורש השנייה והוספת התחילית Š.
להלן הבניינים, הנומנקלטורה שלהם ודוגמות מהפועל parāsum (פ.ר.ס: "להחליט, להבדיל, להפריד"):
רוב הפעלים באכדית מורכבים משורשים בני שלושה עיצורים, אך קיימים גם שורשים בני שני עיצורים ובני ארבעה.
ישנם שלושה זמנים: הווה, עבר פשוט ומצב.
הווה משמש לציון פעולה אשר לא נשלמה, ועבר פשוט משמש לציון פעולה שנשלמה.
הריבוי באכדית הוא סדיר לרוב, אם כי קיימות מילים ממין זכר אשר ריבוין נקבי.
במובן זה, אכדית דומה לעברית.
סדר המילים הנפוץ באכדית הוא נושא-מושא-פועל (SOV), אשר אינו אופייני למרבית השפות השמיות, המאופיינות בסדר המילים פועל-נושא-מושא.
בעבר הועלתה הטענה כי מאפיין זה חדר בהשפעת השפה השומרית, שבה זהו סדר המילים.
ישנן עדויות לכך שדובריהן הילידיים של שתי השפות היו במגע קרוב אלה עם אלה והיוו חברה משותפת במשך 500 שנה לכל הפחות, ועל כן ייתכן כי המגע בין השפות הביא איתו השפעות דקדוקיות.
עדות נוספת לשימוש בסדר המילים פועל-נושא-מושא או נושא-פועל-מושא היא העובדה, כי כינויי מושא ישירים ועקיפים נוספים לפועל.
נראה כי סדרי מילים אלה נכנסו לשימוש בין האלף הראשון לפני הספירה לבין האלף הראשון לספירה, ככל הנראה בהשפעת הארמית.
אנומה אליש (Enûma Elish) – מיתוס הבריאה הבבלי, שהועלה על הכתב במאה ה-18 לפני הספירה.
אתרחסיס (Atra-Hasis) – אפוס בבלי על אודות הבריאה והמבול מהמאה ה-18 לפני הספירה.
מכתבי אל-עמארנה – אוסף מכתבים דיפלומטיים שנשלחו ממלכי כנען אל מלך מצרים אחנתון ששלט בכנען ובמלכיה, ונמצאו בחפירות שנערכו במצרים במאה ה-19. המכתבים עוסקים בענייני שלטון ומנהל ושופכים אור רב על התקופה הטרום-ישראלית של ארץ ישראל ועל ההיסטוריה של המזרח הקדום בכלל.
עלילות גילגמש – אפוס על-אודות מלך אגדי שמלך על העיר ארך (אורוכ).
אפוס זה היה פופולרי מאוד במזרח הקדום, ונמצא במספר גדול של עותקים כתובים בשפות השומרית והאכדית.
העותק המלא ביותר באכדית מתוארך בין המאות ה-13 ל-11 לפני הספירה.
חוקי חמורבי – קובץ חוקים בבלי המתוארך לשנת 1780 לפני הספירה בערך.
העם השומרי הוא עם ממוצא לא שמי שחלש על דרום מסופוטמיה, אזור המקביל בקירוב לשטח עיראק של היום.
תרבות שומר קדמה לזו של האכדים, עם שמי שהתיישב במסופוטומיה לצד השומרים ולבסוף ירש את מקומם.
השפה השומרית היא שפה מבודדת , שאינה נמנית עם הלשונות השמיים או עם אף משפחת שפות מוכרת.
השפעת השפה השומרית על האכדית היא הדוגמה המתועדת הראשונה לשינוי לשוני שנבע מחשיפה בין-תרבותית.
לדעת החוקרים, התקיים מגע בין דוברי השפה השומרית לדוברי ניבים שמיים-מזרחיים, בהם השפה האכדית, לכל המוקדם למן סוף האלף ה-4 לפנה"ס.
ברבות השנים, החליפה בהדרגה האכדית את השומרית, ובמאה ה-24 לפנה"ס נעשתה לשפה הדומיננטית במסופוטומיה, אז שומשה בממשל, במסחר ובמערכת הצדק.
על פי ההשערה, בקרב האוכלוסייה באזור נעשה שימוש הן אכדית והן בשומרית, דבר שהוביל להידמות לשונית בין שתי השפות.
החשיפה השומרית הטביעה את חותמה על הפונולוגיה, המורפולוגיה, התחביר ואוצר המילים של השפה האכדית.
היבטי ההשפעה של השומרית על האכדית
אוצר המילים: מוקד ההשפעה של השפה השומרית מתבטא באוצר העשיר של מילים שומריות שנטמעו בשפה האכדית.
החוקר לוּץ אדזרד העריך כי שבעה אחוזים מאוצר המילים באכדית מקורו במילים שאולות משומרית.
המילים הללו הן, ברובן המכריע, שמות עצם.
מעבר לכך, אכדית שאלה מן השומרית מילות יחס שתפסו את מקומן של מקבילותיהן השמיות: "ina" (ב-, בתוך), "ana" (ל-, לשם, עבור).
אכדית אף אמצה לחיקה ביטויים וניבים משומרית, למשל: בשומרית – šag4-še3 — gid2, ובאכדית – ana libbim šadādum, "למשוך ללב", כלומר לקחת לתשומת לב.
סדר המילים במשפט: סדר המילים הבסיסי בשומרית ובאכדית הוא נושא–מושא–נשוא (SOV), למשל: "יונתן תפוזים אכל".
על פי המבנה הזה, הנשוא (הפועל) הוא המרכיב התחבירי האחרון במשפט.
סדר המילים הזה אינו אופייני למרבית השפות השמיות, המאופיינות בסדר המילים נשוא–נושא–מושא (VSO), כמו בעברית מקראית.
לדעת חלק מהחוקרים, סדר המילים במשפט האכדי חדר בהשפעת השומרית.
עם זאת, סדר המילים השמי השתמר בחלק מהשמות האכדיים ובשפה האבלאית שדוברה בצפון-מערב מסופוטמיה, אזור סוריה של ימינו.
אובדן עיצורים גרוניים: אחד השינויים הפונולוגיים המובהקים שהתרחשו בשפה האכדית הוא תהליך הדרגתי של התמזגות חמישה עיצורים גרוניים, המכונים "אָלֵפִים" בקרב אשורולוגים: הסותם הסדקי (מיוצג בעברית באות אל"ף), החוכך הלועי (מיוצג בעברית באות עי"ן), והעיצורים החוככים ה"א (/h/), חי"ת (/ḥ/) וע'י"ן (/ġ/).
תחילה, חמשת העיצורים התזמגו לכדי עיצור אחד, /א/, בדומה לאופן שבו בעברית מודרנית הגיית האות עי"ן התמזגה עם זו של אל"ף).
בהמשך, כל חמשת העיצורים אבדו ברוב אוצר המילים בשפה.
היעלמותם הובילה לשינויים פונולוגיים ניכרים על התנועות שנכחו בסביבתן.
העיקרי שבהם הוא הארכת התנועה שהגיעה במקור לפני או אחרי העיצור שאבד.
למשל, במילה "נהר" באכדית, היעלמות הה"א גרמה להארכת התנועה הקצרה a לתנועה הארוכה ā: .
ההשערה הרווחת היא שאובדן העיצורים האלה נגרם בהשפעת השומרית, שבאוצר הצלילים שלה אין עיצורים גרוניים כלל.
מאחר שגם העברית וגם האכדית הן שפות שמיות ניתן למצוא מילים דומות בשתי השפות ללא השפעה אחת על השנייה (למשל: bītum – בית, ummum – אמא, abum – אבא, tanurum – תנור וכן פעלים: akālum – לאכול, alākum – ללכת, wašābum – לשבת ועוד).
אל האכדית הגיעו מילים רבות מהשפה השומרית, שאינה שפה שמית, וחלקן נקלטו דרך האכדית בעברית המקראית.
ביניהן המילים תרנגול, היכל, קָנֶה, מַלָּח, כיסא, איכר, סדין, נכס, תל, ועוד.
לעיתים קרובות משקלן של מילים אלה חריג ואינו באחת התבניות המוכרות בעברית.
אַכַּד או אגאדה, , הוא שמם של עיר, עם וארץ במסופוטמיה, בין אשור בצפון, שומר בדרום והנהרות פרת במערב וחידקל במזרח.
הממלכה האכדית נוסדה בסביבות שנת 2350 לפני הספירה.
הלשון האכדית (שם כולל לאשורית ולבבלית) היא שפה שמית מזרחית שנכתבה בכתב יתדות, והייתה השפה השלטת במסופוטמיה ובסוריה והשפיעה רבות על שפות שמיות אחרות כמו הארמית והעברית.
העיר, שלא נמצאה עד היום, שכנה ככל הנראה כ-50 קילומטר דרום-מערבית לבגדאד.
היא הגיעה לשיא גדולתה במאות ה-22 עד ה-18 לפני הספירה, לפני עלייתה של בבל.
מסכת יומא י' בגמרא מזהה את אכד כ"בשכר" (עיר לא ידועה כיום), אבל בבראשית רבה (ל"ז ד) ובילקוט שמעוני (בראשית י' י), העיר מזוהה כ"נציבין", הנמצאת בגבול טורקיה-סוריה.
אכד נתנה את שמה לארשכיגל, היא אלת המוות והשאול המסופוטמית, שמופיעה באמונה השומרית והאכדית.
התעודות הראשונות באכדית הן מזמנו של סרגון מאכד (המאה ה-23 לפני הספירה).
אף על פי שסרגון נחשב תמיד לשליט הראשון של האימפריה המאוחדת של אכד ושל שומר, מחקרים מהעת האחרונה מצביעים על כך שמלך מוקדם יותר, לוגלזגיסי מאורוכ, הוא שהתחיל בהתרחבות.
אולם, סרגון קידם את התהליך הזה במידה רבה, וכבש שטחים רבים שיצרו אימפריה מהים התיכון ועד לאנטליה.
בספרות הבבלית המאוחרת, השם אכדו, יחד עם שומר, מופיע כחלק מהתואר המלכותי.
האתר של אכד עצמה טרם זוהה, אם כי קיימים טקסטים מאוחרים יחסית מהמאה ה-6 לפני הספירה, שמזהים את מיקומה ואת מבניה ההרוסים.
העיר אכד מוזכרת פעם אחת בתנ"ך (בראשית י', 10): .
מקור השם "אגאדה" אינו מהשפה האכדית ומגיע כנראה מהשפה השומרית, ומופיע לדוגמה ברשימת שמות המלכים השומרים.
הצורה הבבלית-אשורית השמית המאוחרת יותר, "אכאדו" ("המגיע מאכד"), כנראה הגיעה מהצורה "אגאדה".
ייתכן שפירוש השם "אגה-דה" הוא "כתר אש", המתייחס לאישתר, "האלה הזוהרת", שנעבדה מתקופה קדומה מאוד באגאדה.
רעיון זה מוצע על פי כתבים של נבונידוס, שבספרי השנים שלו מוזכר שהפולחן לאישתר באגאדה התחלף לאחר מכן באלה אנוניט, שמקדשה היה בסיפר.
אַכְזִיב (במקורות חז"ל: כְּזִיב) היה יישוב מרכזי קדום לחופי הים התיכון בגליל המערבי, שמיקומו בסמוך מדרום לרכס סולם צור וראש הנקרה וכ-5 קילומטר צפונית לנהריה.
היישוב נזכר רבות במקורות היהודיים, בעיקר בשל מיקומו והיותו בתקופות רבות, מתקופת המקרא ועד תקופת התלמוד, עיר גבול בין הגליל היהודי ובין תחום צור הפניקי.
באכזיב גן לאומי, שתי שמורות טבע (שמורת חוף אכזיב ושמורה ימית), בית ספר שדה ושרידים של הכפר הערבי א-זיב שהיה במקום ותושביו ברחו ממנו במהלך מלחמת העצמאות.
בעת העתיקה הייתה אכזיב עיר כנענית.
בתנ"ך נזכר המקום בשם אכזיב או כזיב כעיר על חוף הים בנחלת אשר: , שנשארה בידי הכנענים: .
לפי התיאור המקראי, גבולה הימי של נחלת שבט אשר הגיע עד אכזיב, בעוד שגבולה היבשתי הגיע עד אזור צידון.
שמה מובא ב"כתובת סנחריב" ברשימת ערי החוף הפיניקיות המבוצרות שבין צידון לעכו שבמהלך מסע סנחריב באזור בשנת 701 לפנה"ס בעקבות מרידת לולי מלך צידון, כרעו לפני סנחריב.
אחת העדויות הקדומות ביותר לפולחן האלה תנת, אחת האלות המרכזיות בקרתחדשת, נמצאה על חותם מבית הקברות הפיניקי באכזיב, שעליו מופיע סמל תנת והוא מתוארך ל-800-650 לפנה"ס.
העיר המשיכה להיות מיושבת גם בתקופת בית שני, ונזכרת אצל יוסף בן מתתיהו בצורה Ἐκδίππα (אֶכְּדִּיפַּה).
בזמן המשנה נודעה בשם כזיב או גזיב.
על פי המשנה נמצאת כזיב בגבול הצפוני של ארץ ישראל.
בתקופת המשנה אכזיב נזכרת כנקודת הגבול הצפון מערבית של ארץ ישראל לפי תחום עולי בבל לעניין מצוות התלויות בארץ: , וכן: .
בברייתא דתחומין שבמקורות חז"ל ובכתובת רחוב נזכרות עיירות יהודיות רבות באזור אכזיב, אשר חויבו במצוות התלויות בארץ, ובהן בצת, מצובה, חניתה, כברי ומזה.
יהודי אכזיב עצמה הופטרו על ידי חז"ל מקיום חלק מהמצוות התלויות בארץ, בשל הימצאות אוכלוסייה צורית נכרית בסביבתם: .
זאת, בעוד שיהודי האזור שנמצא מזרחית לדרך ההולכת מעכו לאכזיב לא הופטרו ממצוות אלו: .
בתוספתא מובא מעשה ברבן גמליאל, ממנו עולה כי העיר אכזיב ורכס סולם צור היוו קצה היישוב היהודי בגליל באותה עת.
הלכה אחרת גורסת כי הגבול היה בנחל שמדרום לאכזיב: .
בתלמוד הבבלי מובא מעשה בתלמידי רבי עקיבא שהתארחו אצל קהילת יהודי אכזיב, לאחר שלא רצו להתארח בעכו: .
בתוספתא נזכר גם "שגביון" (או "שביון"), ראש בית הכנסת של אכזיב, שעל שמו קרוי כיום אחד מאיי אכזיב.
החופים הסמוכים לאכזיב נזכרים במקורות היהודיים כמקום בו לוקטו חלזונות להפקת תכלת לציצית.
בתקופה הצלבנית הוקמה באכזיב מצודה צלבנית, ובחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום נמצאו שרידיה, וכן מבנים חקלאיים, בתי קברות ועוד.
שמה הצלבני של מצודת אכזיב היה "Casale Umberti".
המקום נכבש על ידי המצביא הממלוכי ביברס.
בתקופה מאוחרת יותר (כנראה במהלך המאה ה-13) הוקם במקום היישוב הערבי א-זיב, שצליל שמו מזכיר את צליל השם אכזיב.
הזיהוי של יישוב זה עם אכזיב הקדומה נעשה כבר על ידי הרב יהוסף שווארץ בספרו 'תבואות הארץ' (עמ' רל"ג), והיה מקובל על כל החוקרים בעת החדשה.
בליל הגשרים (16 ביוני 1946) יצא כוח המונה 43 לוחמי פלמ"ח לפוצץ את שני הגשרים המקבילים שהיו באזור אכזיב: גשר הכביש וגשר הרכבת.
כאשר הם התקרבו למקום הם התגלו על ידי כוח נוטרים ערבים ששמרו על הגשר, הנוטרים פתחו עליהם באש חזקה, מספר כדורים פגעו ביחיעם ויץ שנפגע בראשו ובחזהו ונפל פצוע.
החובשת שהייתה בכוח, זהרה לביטוב, נגשה לטפל בו אך הוא אמר לה: "הניחי לי, המשיכו בפעולה." תוך כדי הטיפול ביחיעם ויץ התגברה האש, אך לוחמי הפלמ"ח המשיכו להתקרב אל גשר הרכבת והתחילו לסדר את חומר הנפץ, על מנת להכין את הגשר לפיצוץ.
כוחות הרתק חשבו שהמשימה בוצעה וחיכו לבואם של החבלנים, אך אלה לא הגיעו.
בתחילה חשבו שהם נסוגו, שלא כמתוכנן, לכיוון אחר.
עיקר הלוחמים נסוגו והתפזרו לבתיהם מחשש למעצר על ידי הבריטים.
רק כאשר הבריטים הודיעו שליד הגשר נמצאו שתי גופות הסתבר במטה הפלמ"ח שלא כל הלוחמים הצליחו לחזור מהקרב.
בגלל פיזור הלוחמים לאחר הקרב והחשש ממעצר בידי הבריטים, התעכבו הסיכומים של הקרב.
רק כעבור חודשיים נתבררה התמונה.
נראה שארבע מאות הק"ג של חומר הנפץ התפוצצו טרם זמנם, אולי מפגיעת כדור נותב שנורה בידי הנוטרים הערבים.
ההתפוצצות האדירה הרגה את כל 13 החבלנים שהיו ליד חומר הנפץ.
רק חלקי גופות ספורים נמצאו במקום, ונקברו בבית הקברות בחיפה ובמצובה.
לאחר קום המדינה הועברו שרידי הגופות לאתר סמוך לגשר, המשמש כבית קברות צבאי קטן.
בסך-הכל, נהרגו בקרב 14 לוחמים, ולכן האנדרטה במקום זכתה לשם "יד לי"ד"; כך גם הגשר ואכסניית הנוער שבמקום.
בסמוך לגשר על החוף ניצב פסלו של יחיאל שמי, "פסל ים", מקיבוץ כברי.
במלחמת העצמאות ב-15 במאי 1948, במבצע בן עמי, נכבש הכפר ונהרס ותושביו נמלטו ממנו.
שרידי הכפר שימשו את האמן והאדריכל מרסל ינקו להקמתו של גן לאומי במקום.
בסמוך לאכזיב הוקמו המושבים לימן וגשר הזיו.
וכן את שכונת אכזיב בנהריה.
על חוף אכזיב הוקמה "מדינת אכזיב" של אלי אביבי בשנת 1971. אביבי נפטר ב-16 במאי 2018, ומאז חיה באכזיב רק "אזרחית" אחת - אלמנתו, רינה.
בתל אכזיב נערכו חפירות ארכאולוגיות בשנים 1963–1964, מטעם אגף העתיקות בראשות משה פראוסניץ ובהשתתפות המכון המזרחי של אוניברסיטת רומא.
בחפירות אלו נחשפה המצודה מתקופת הצלבנים, אך גם חלקים מביצורי הערים ששכנו בתל בתקופת הברונזה התיכונה IIב' ובתקופת הברונזה המאוחרת.
קנקנים ועליהם נכתב בכתב פיניקי "אדנמלך", המתוארכים למאה ה-6 לפנה"ס, נמצאו במחסנים הצמודים לסוללת המצודה.
בבתי הקברות נערכו חפירות החל משנת 1941 ועד 1984 על ידי אגף העתיקות, בראשות ז' גולדמן ואחר כך בראשות משה פראוסניץ'.
נחשפו בתי קברות במספר מקומות: תל אכזיב עצמו, מצפון לתל על גדת נחל כזיב, בחלק המזרחי ליד גשר הזיו, וכן סמוך לשפת הים.
הקברים באתרים אלו חשפו ממצאים מתקופת הברונזה, תקופת הברזל, התקופה הרומאית, התקופה הביזנטית, התקופה הצלבנית ומימי הביניים.
ממצאים רבים שייכים לתרבות הפיניקית.
בין השנים 1986–1988 חידשה איילת מזר חפירות בבית הקברות הדרומי שבאכזיב, בהן נחשפו קברים שלא נתגלו בעבר ובהם ממצאים פיניקים נוספים.
על פי הממצאים ואתרי הקבורה הרבים שנמצאו באזור ניתן להסיק כי אכזיב הייתה עיר מסחר מרכזית כבר בתקופת הברזל.
גם בתקופת המשנה הייתה קיימת באזור עיר משגשגת.
בשנת 2010 נרכשה הקרקע הצמודה לחוף אכזיב וללגונה שלו על ידי חברה קבלנית, אשר החלה לקדם במקום תוכנית בנייה לשכונת מגורים ולמלונאות (ג/4870).
הבנייה בצמוד לחוף ולגן הלאומי עוררה את התנגדות פעילי הסביבה והארגונים הסביבתיים.
לטענת המתנגדים, התוכנית המקודמת, שאושרה כחוק בשנת 1994, מיושנת ואינה מתאימה לנורמות התכנון החדשות לסביבה החופית, וסותרת את עקרונות חוק שמירת הסביבה החופית, תשס"ד-2004, ותוכנית מתאר ארצית 35 המגדירה את שטח החוף כ"מרקם חופי".
כמו כן, בשנת 2008, שנתיים טרם רכישת הקרקע, הגדירה הוועדה המחוזית לתכנון ולבניה של מחוז צפון בתמ"מ 2 תיקון 9 חלק נרחב מהשטח המיועד לבניה כהרחבה של הגן הלאומי אכזיב.
בעתירה שהוגשה נגד התוכנית (עת"מ 7555-06-13 נייר חדרה ואח' בע"מ נ' שחף נהריה ואח') פסק בית המשפט כי לאור התיישנות התוכנית יש לבחון את הרלוונטיות שלה בשנית ובהתאם לצורך לערוך בה שינויים.
במרץ 2015 דנה הוועדה המחוזית בתוכנית לאור הנחיית בית המשפט, ואשררה אותה ברוב של 5 מול 4 מתנגדים.
בנובמבר 2015 יצאו חברות "צמח המרמן" ו"אלקטרה מגורים" במסע פרסום לשיווק שכונת המגורים.
2018 - מאבק דייגי הפנאי, לאור האיסור לדוג דייג ספורטיבי (חכות) מראש הנקרה עד פארק אכזיב נעשה ניסיון לא מוצלח לשנות זאת.
כמקובל במרבית השמורות הימיות ברחבי העולם, אסורים לחלוטין בשמורת אכזיב כל סוגי הדיג, כולל דיג ספורטיבי, וזאת עקב הנזק הרב שגורם הדיג (כולל דיג ספורטיבי) לשמורה.
2020 - אושרה הצעה להרחבת השמורה עד למפעל האסבסט הישן באזור התעשייה בנהריה.
אֶכוֹ (ביוונית עתיקה: Ηχώ; בהגייה המודרנית, דרך שפות אחרות: אֶקוֹ) הייתה נימפה במיתולוגיה היוונית שקולה היה כה אהוב עליה עד כי לא חדלה מלדבר.
הגרסה הנודעת ביותר של סיפורה היא דווקא הגרסה הרומאית, כפי שסופרה על ידי אובידיוס.
תפקידה של אכו היה להעסיק את הרה, אשתו של זאוס, בדיבורים כדי שלא תתפוס את בעלה בשעת ניאופיו עם חברותיה הנימפות.
כאשר גילתה זאת הרה, היא קיללה אותה שהיא רק תוכל לחזור על דברי אחרים ולעולם לא תוכל לדבר כרצונה (מכאן באה המילה האנגלית להד - Echo).
אחר הדברים הללו, אכו התאהבה בבן האנוש יפה-התואר נרקיסוס, אך הוא היה מאוהב במראה של עצמו ולא אהב אדם אחר מלבדו.
כיוון שכך, הוא דחה את חיזוריה המהוססים של אכו, והותיר אותה שבורת לב ובוכייה.
אך גאוותו של נרקיסוס הייתה בעוכריו: מסופר שיום אחד, בשעת טיולו על יד אגם, נרקיסוס הבחין בבבואתו הנשקפת אליו מן המים, ומיד התאהב בה ולא יכול היה לנתק את מבטו ממנה, עד שמת.
בכל אותו זמן, אכו לא התיקה את מבטה מאהובה, עד שגם היא מתה, ורק קולה נשאר על פני האדמה; זכר ועדות לאהבה נכזבת.
הגרסה היוונית של המיתוס מספרת כי אכו הייתה נימפה שהצטיינה בשירה, בנגינה ובמחול.
רבים התאהבו בה, אך היא בזה להם ודחתה את חיזוריהם.
דבר זה הכעיס את אל הרועים פאן, שציווה על חסידיו לרצוח את אכו ולפזר את חלקי גופתה על פני ארבעה קצוות תבל.
גאיה, אלת האדמה, אספה את חלקי גופתה המבותרת של אכו, וכך שימרה את קולה הערב ואת כשרונותיה של הנימפה המתה.
האסטרואיד 60 Echo שהתגלה ב-14 בספטמבר 1860 על ידי ג'יימס פרגוסון, אסטרונום אמריקאי , נקרא על שמה.
אכזרית היא נגמ"ש כבד ישראלי שפותח על ידי מו"פ מחלקת אמל"ח יבשה/מטכ"ל באמצעות חטיבת מערכות מכניות של רפא"ל ויוצר במרכז שיקום ואחזקה (מש"א) 7200 של חיל הטנ"א.
האכזרית נועדה במקור לפתור את בעיית ההתקרבות של החי"ר אל מוצבי הפיתות הסוריות ברמת הגולן.
תובה של טירן (55-T) הועברה לרפא"ל ואילו סא"ל בית אור ניהל את הפרויקט בצה"ל.
הפרויקט לא הופיע אז בשום תוכנית עבודה של הצבא ובוצע בדרך לא דרך ובתמיכתו של האלוף קותי אדם.
החטיבה למערכות מכניות של רפא"ל קיבלה את פיתוח האבטיפוס.
הפרויקט נוהל ברפא"ל על ידי ד"ר דן רוגל, מדען עם מודעות חזקה לקרב היבשה.
בקיץ שנת 1981 נמסרו שני אבות טיפוס לניסויים על ידי ביצוע תרגולות ותרגילים מחלקתיים בשטחי האימונים של בית הספר למ"כים בירוחם (הקצין האחראי – גיורא איילנד, לימים אלוף).
מנגנון יציאת ("פריקת") הלוחמים מההנגמ"ש, בדרך הנכונה והקרבית ביותר היה נושא לדיונים והיו לגביו התלבטויות רבות.
לבסוף, רס"ן נחמן לוינגר מחיל חימוש הגה את הרעיון לנצל את המרווח בין יחידת הכוח (חטיבת הכוח, כלומר: המנוע) לבין הדופן הפנימית של התובה וליצור שם מגלשה בדומה למגלשות בגני השעשועים לילדים.
נבנה מייד "מוקאפ" ובית אור הגיע לחצר של מפקדת קצין חימוש ראשי עם האפוד, הנשק והכפל"ד האישי שלו כדי לנסות ולתרגל פתרון זה שנמצא כמצוין.
תובת הטירן הסובייטית במקורה עברה התאמה לשימושה החדש ("גוירה") והפכה לישראלית.
טכנולוגיית המיגון של טנק המרכבה, "אומצה" על מנת להעניק מיגון עמיד כל איום נ"ט של התקופה ההיא כולל סאגרים.
עם גמר פיתוח האכזרית, חיל חימוש הונחה לשפר את חטיבת הכוח, מוטות הפיתול וההינעים הסופיים.
משימת הפיתוח נערכה על ידי סא"ל בית אור, רע"נ חצה"ן, ואושרה על ידי ראש אמל"ח יבשה אל"ם יענקלה צור.
חיל החימוש השלים את הנדסת הנגמ"ש ובשלב מאוחר יותר, הועבר ליצור מרכז שיקום ואחזקה (מש"א) 7200 של חיל החימוש.
האכזרית בנויה על תובה של טירן, טנק שלל סובייטי (T-54/T-55).
בטנקים אלו הוסר הצריח, הוחלפו המנוע ותיבת ההילוכים הרוסיים ביחידת כוח קומפקטית מתוצרת ארצות הברית (מנוע דטרויט דיזל 8V-71 TTA עם תיבת הילוכים אליסון XTG-411-4 בסימן 1 המבוססת על תיבת ההילוכים של התותח המתנייע M109, דטרויט דיזל 8V-92 TA עם אליסון XTG-411-5 בסימן 2), נפתח פתח יציאה אחורי ושופר השריון.
כמו כן שופר המזקו"ם לעבירות טובה יותר.
התכנון המקורי קרא לתפעול מלא של כוח האש של הנגמ"ש בבטיחות מתוך בטן הרכב ולמטרה זו פיתחה רפא"ל עמדת נשק הנשלטת באופן מלא מתוך תא הלוחמים המכונה 'מאג רפא"ל' או 'עמדת רפאל'.
עקב מגבלות תקציביות נקבע שאכזריות בשימוש צה"ל יכללו מא"ג רפאל אחד בעמדה הקדמית, ובשלוש העמדות הנוספות, בצד ימין, בפינה השמאלית-אחורית ובעמדת המפקד (שלא תוכננה מראש כעמדת רפא"ל) מותקנים מקלעים על גבי מיתקון רגיל הדורש תפעול ידני.
האכזרית מצוידת גם במטולי רימוני עשן מתוצרת התעשייה הצבאית.כשהם בתוך האכזרית, שלושה מהלוחמים יושבים על ספסל בחלקו השמאלי של התא, שלושה אחרים על מושבים מתקפלים בימין התא, ושביעי בחלקו האחורי.
מושב המפקד ניתן להגבהה לצורך תצפית.
לתא הלחימה פתחים עליונים וכן יציאה מאחור דרך מעבר בין תא המנוע לדופן הכלי ומכונה "מסדרון לוחמים", שבסיומה דלת פריקה אחורית גדולה הנפתחת באופן הידראולי יחד עם תקרה מתרוממת המאפשרת פריקה בהליכה זקופה ומאפשרת כניסה ופריקה מהירה ובטוחה יחסית של לוחמי חי"ר על ציודם.
שיטת פריקה זו עומדת בניגוד לנגמ"שים הכבדים המבוססים על השוט, כגון הנגמשו"ט, הנגמחו"ן והפומ"ה, בהם הלוחמים נאלצים לפרוק דרך פתחים עליונים על סיפון הכלי אשר חושפים אותם לפגיעה מאש אויב.
האכזרית יועדה במקור לשמש ללחימה ברמת הגולן, מול אויב המצויד באמצעי נ"ט רבים.
בתחילה סופקו האכזריות ישירות לפיקוד הצפון, והוקצו על-ידו ליחידות המבצעות פעילות ביטחון שוטף בגזרה.
האכזרית שימשה את צה"ל במהלך הלחימה בחזבאללה ברצועת הביטחון עד הנסיגה בשנת 2000. לאחר הנסיגה מלבנון, שימשה האכזרית בעיקר לסיורים על הגבול הצפוני.
במהלך האינתיפאדה השנייה הוקצו אכזריות גם ליחידות המוצבות באיו"ש (בין השאר, במבצע חומת מגן בשנת 2002) והאכזרית הוכחה כממוגנת היטב גם כנגד האיומים מצד גורמי טרור פלסטיניים.
בעקבות אסון הנגמ"שים במאי 2004 הועבר מספר רב של אכזריות גם לרצועת עזה (כדי להחליף את נגמ"שי M-113 בעלי השריון הקל) ושימשו שם את כוחות צה"ל עד לנסיגה מהרצועה בספטמבר 2005.
האכזרית נמצאת כיום בשימוש בעיקר על ידי חטיבות המילואים ממוכנות (חטיבות המילואים של יוצאי חטיבות גולני וגבעתי) כדוגמת חטיבת אלכסנדרוני.
בדצמבר 2005 פורסם על קיומה של גרסה של האכזרית לפינוי פצועים תוך מתן טיפול נמרץ המאובזרת כמו אמבולנס.
דגם האכזרית צויד במכשור רפואי כמו בלוני חמצן, אלונקות ותרופות.
פותח גם אבטיפוס של אכזרית חילוץ ואחזקה, המצוידת במכשור וכלי אחזקה ותחזוקה טכניים של חיל חימוש, ומאפשרת לאנשי החוליות הטכניות הפלוגתיות לשהות ולסייע בתיקון וחילוץ של רק"ם באזורים מאוימים.
בתקופת האינתיפאדה השנייה נוספו כמה שיפורים לחלק מהאכזריות:
"קונכייה" או "אקווריום": צריחון מפקדים פסיבי המורכב מכיפה ובה חלונות משוריינים המאפשרת למפקד הכלי לתצפת על סביבתו בביטחון יחסי, כאשר הוא מוגן מפני ירי.
בדגם הראשון החלונות היו קטנים עם שדה ראייה מוגבל, בהמשך הוחלף הצריחון בדגם מתקדם יותר עם שדה ראייה נרחב.
חלון אחורי: ממוקם בכבש האחורי, מורכב מזכוכית משוריינת ומאפשר תצפית ובדגמים החדשים אף כולל חרך ירי.
מערכת מפוחים ומאווררים פנימיים: בעלת יכולת לפיזור אוויר ואף יניקה ופליטה אל מחוץ הכלי.
עמדת קטלנית של רפא"ל: עמדת נשק אלקטרונית הנשלטת מתוך הכלי חמושה במקלע כבד או מקל"ר.
עמדת דרקונית של אלביט: עמדת נשק אלקטרונית מתקדמת יותר הכוללת מקלע כבד, ארגז תחמושת, כוונות/מצלמות יום ולילה, וכן מכ"ם קטן לאיכון מטרות.
בתחילת שנת 2010, פורסם כי אב–טיפוס של נגמ"ש "אכזרית" משודרג סיים ניסוי מבצעי, ובשנים הקרובות יעברו כל הכלים הקיימים מהפכה של ממש בעלות של עשרות מיליוני שקלים.
במסגרת תהליך השדרוג, המובל על-ידי החטיבה הטכנולוגית (חט"ל) בזרוע היבשה, אשר כולל כ-40 שינויים שונים, בהם הוספת מערכת בלם חירום אלקטרו-הידראולית למפקד ולנהג והגדלת נפח המנועים של ה"אכזריות".
יוחלפו המערכות זחלים קפיצים ומרכובים (מזקו"ם), יתווספו בולמי זעזועים ויותקנו כיסאות וספסלים נוחים יותר.
מערכת חשמל חדישה תורכב על גבי הנגמ"ש ותאפשר בנוסף חיבור למערכות טכנולוגיות נוספות, כדוגמת הצי"ד (צבא יבשה דיגיטלי).
בסוף שנת 2010, פורסם כי בתוך כמה חודשים יחוברו נגמ"שי ה"אכזרית" למערכת צי"ד (צבא יבשה דיגיטלי) בהדרגה.
לצורך שדרוג צי הנגמ"שים הכבדים בצה"ל, שכאמור, לא פותחו מראש כנגמ"שים אלא הוסבו מטנקים, תוכנן הנמ"ר — נגמ"ש כבד המבוסס על תובת טנק המרכבה.
הנמ"ר נכנס לשירות בכוחות החי"ר של חטיבת גולני במהלך שנת 2008. כחלק מתהליך הצטיידותה של חטיבת גולני בנגמ"ש המרכבה המתקדם "נמ"ר", עברו ה"אכזריות" לשימוש חטיבת גבעתי במהלך שנת 2016, שגם היא התחילה להעביר את נגמ"שי האכזרית שלה הלאה, לאחר שב-2018 החלה להצטייד גם היא בנגמ"שי נמ"ר.
ברוסיה פותח גם כן נגמ"ש כבד מבוסס תובת T-55 המכונה BTR-T, על בסיס לקחי הלחימה בצ'צ'ניה.
נגמ"ש זה הוא נגמ"ש לחימה המצויד בתותח אוטומטי 30 מ"מ.
אכילה גסה הוא מושג הלכתי המתאר אכילה שאינה מונעת על ידי רעב.
בהלכה, אכילה גסה איננה נחשבת אכילה לעניין דברים רבים כגון אכילה ביום כיפור, אכילת טרפות ועוד.
בגמרא הוזכרה אכילה גסה במספר הקשרים:
האוכל מצה באכילה גסה לא יצא ידי חובה.
האוכל ביום הכיפורים אכילה גסה לא חייב כרת, אך מדרבנן אסור.
כהנים אשר אוכלים קדשים אכילה גסה לא יצאו ידי חובתם
זר אשר אוכל תרומה באכילה גסה אינו חייב חומש ככל זר אשר אוכל תרומה לא חייב רק קרן ככל מזיק.
גמרא אף מגדירה את האכילה הגסה בתור "מזיק" משום שגוף האדם אינו נהנה מהאכילה ואף ניזוק ממנה, וכן המאכל מושחת לריק.
ב מבאר רבה בר בר חנה את פרשנותו של רבי יוחנן לנאמר בפסוק ב, , על ידי משל:
עלי אכּבר הָאַשמִי רַפְסַנְגָ'אנִי (בפרסית: اکبر هاشمی رفسنجانی, נולד בשם האשמי בהרמאני: هاشمی بهرمانی; 25 באוגוסט 1934 – 8 בינואר 2017) היה פוליטיקאי איראני רב-השפעה שכיהן במגוון תפקידים בכירים באיראן.
היה מבכירי המהפכה האסלאמית, ממעצבי המשטר החדש וממתווי דרכו בשלושת העשורים הראשונים לקיומה של הרפובליקה האסלאמית ועד מותו.
רפסנג'אני היה ממנהיגי המהפכה האסלאמית וממקורביו של העומד בראשה, רוחאללה ח'ומייני.
כמו כן היה גם מאנשי המפתח לאורכה של מלחמת איראן–עיראק ובעיצובו של המשטר המהפכני.
הוא התבלט בתור מנהיג פרגמטי וסמכותי והיה האחראי מן הצד האיראני לפרשת איראן-קונטראס.
כיהן כנשיא איראן בשנים 1997–1989 בתקופה שעמדה בסימן התאוששות מהמלחמה, מהמורות כלכליות וניסיון להשיב את איראן לחיק הקהילה הבין-לאומית בעודה ממשיכה במקביל בהפצת המהפכה.
רפסנג'אני היה דמות מרכזית בבחירתו של עלי ח'אמנאי למנהיג העליון ומבחינת סמכויותיו, היה הנשיא החזק ביותר בתולדות הרפובליקה האסלאמית.
בבחירות לנשיאות בשנת 2005 הוא ניסה לרוץ לקדנציה שלישית, אולם נוצח על ידי מחמוד אחמדינז'אד.
מאז ועד מותו כיהן כיושב ראש המועצה לאבטחת האינטרס של המשטר באיראן.
ב-2013 נבחר בן טיפוחיו, חסן רוחאני, לנשיא איראן.
רפסנג'אני מת מהתקף לב ב-8 בינואר 2017 בבית חולים בטהראן.
עלי אכבר האשמי רפסנג'אני נולד בעיירה בהרמאן ליד העיר רפסנג'אן שבמרכז איראן, ב-25 באוגוסט 1934. בן למשפחה עשירה של מגדלי פיסטוק שמוצאה בשבט בלאגריבה בלורסתאן.
היו לו שבעה אחים ואחיות.
בגיל 14 הוא נסע ללמוד תאולוגיה בקום.
שם נחשף לרעיונות של אייתוללה רוחאללה ח'ומייני.
לפני המהפכה האסלאמית השתייך למחנה הפעילים נגד משטרו של מוחמד רזא שאה פהלווי, ונכלא בידי המשטרה החשאית, הסאוואכ, שבע פעמים בין השנים 1960 ל-1979. ח'ומייני מינה אותו כמנהל פיננסי של תנועת ההתנגדות וכאיש הקשר עם קבוצות מהפכניות אחרות.
בראשיתה של הרפובליקה האסלאמית החדשה רפסנג'אני שימש כחבר בכיר במועצת המהפכה האיראנית, יחד עם מוחמד ג'וואד בהונאר, מוחמד בהשטי, מורתזא מוטהרי, ועבדול כרים מוסאווי ארדבילי.
הוא היה אחד מהחברים בעלי ההשפעה במועצה בתחילה כסגן שר הפנים ובהמשך כשר הפנים בפועל בין השנים 1979–1980, וכיהן כיושב ראש המג'לס (הפרלמנט האיראני) הראשון לאחר כינון המהפכה האסלאמית, משרה שבה כיהן עד שנת 1989. באותה התקופה הוא הפך להיות האדם הקרוב ביותר לח'ומייני ושימש לו כ"עיניים ואוזניים".
רפסנג'אני שימש כנציגו של ח'ומייני במועצה הביטחון העליונה אחרי מותו של מוסטפא צ'מראן ושני במטה מפקדת המטות המשולבים של איראן בשנה האחרונה של מלחמת איראן–עיראק.
הוא לחץ על ח'ומייני לסיים את המלחמה.
שלושה חודשים אחרי כניסתו לתפקיד, הסכימה איראן לקבל את החלטת מועצת הביטחון של האו"ם מספר 598 והמלחמה בת שמונה השנים הסתיימה.
רפסנג'אני היה מבין מנסחי חוק הבחירות האיראני, ובבחירות הראשונות היה אחד מן המועמדים של מפלגת הרפובליקה האסלאמית וזכה ב-54% מהקולות.
הוא מונה ליו"ר הפרלמנט והחזיק בתפקיד תשע שנים.
היה מעורב בהדחתו הכפולה של אבולחסן בני-סדר כמפקד העליון של הצבא וביוני 1981 מהנשיאות, והיה דמות מפתח בפרשת אירנגייט, שנכשלה.
בעקבות הפרשה הוא נתפס כמפסידן.
אחרי מותו של ח'ומייני, מייסד הרפוליקה האסלאמית, ובחירתו של הנשיא דאז עלי ח'אמנאי למנהיג העליון, הוא עזב את הפרלמנט ורץ לנשיאות ב-1989.
ב-3 באוקטובר 1986 קיבל במתנה את ספר התנ"ך מנשיא ארצות הברית רונלד רייגן, עם הקדשה בכתב ידו.
לדברי דובר הנשיא לארי ספיקט, המתנה נועדה לסמל שהנשיא רייגן מאמין באלוהים.
הוא היה הנשיא האיראני הראשון שסיים את כהונתו באופן רשמי עם תום הקדנציה שלו.
מבין קודמיו, אבולחסן בני-סדר הודח לפני תום כהונתו, מוחמד עלי רג'אי נרצח, ועלי ח'אמנאי הועלה לדרגת המנהיג העליון.
רפסנג'אני אימץ מדיניות של "כלכלה לפני הכל", תמך בהפרטה על פני ריכוזיות ובעלות המדינה באיראן.
הוא תמך במשא ומתן עם ארצות הברית על תוכנית הגרעין האירני ומדיניות השוק החופשי שהוביל הייתה בניגוד לתפיסה של מחמוד אחמדינז'אד ובני בריתו, שדגלו בשמירה על קו תקיף נגד התערבות מערבית במזרח התיכון תוך המשך מדיניות של הסתגרות כלכלית.
הוא ניסה להוביל לכך שכלכלת איראן תהייה מבוססת על תעשייה ותשתלב בכלכלה העולמית בהתאם למדיניות הבנק העולמי.
ב־1982, בעידודו, הוקמה אוניברסיטת אזאד (دانشگاه آزاد اسلامی) רשת אוניברסיטאות ומכללות פרטית באיראן.
על אף הרפורמות שהוביל בתחומים שונים באיראן, בשנות כהונתו של רפסנג'אני כנשיא, בתי המשפט באיראן המשיכו לגזור ההוצאה להורג למתנגדים לשלטון, קומוניסטים, כורדים ובהאיים.
רפסנג'אני ביקש לחזק את הקשרים של איראן עם מדינות העולם.
תחת חומייני ובמהלך מלחמת איראן–עיראק, הדרדרו היחסים של איראן עם מדינות ערב, והוא ביקש לשקם את הקשרים.
כמו כן הוא ביקש לחמם את היחסים עם מדינות מרכז אסיה והקווקז.
הפתווה שהוציא ח'ומייני לסופר סלמאן רושדי לא אפשרה לנרמל את היחסים, למורת רוחם של שני הצדדים שראו פוטנציאל כלכלי ופוליטי בשינוי המצב.
ארצות הברית ומדינות אירופה קיוו שהצעדים של רפסנג'אני לכיוון המערב יביאו גם לשינוי היחס לאופוזיציה באיראן ועמדתה של איראן ביחס לסכסוך הישראלי פלסטיני.
ח'ומייני תמך בפיתוח נשק גרעיני באיראן.
בשנת 2007 רפסנג'אני הדגיש כי השימוש בנשק להשמדה המונית הוא לא חלק מתרבות הרפובליקה האיסלאמית וכי לאיראן אין עניין לייצר נשק גרעיני והיא מוכנה לתת התחייבויות בנושא.
בשנת 2000, בבחירות הראשונות לאחר תום הקדנציה, הוא רץ מחדש לפרלמנט, אולם לא עלה בידו להיבחר בין 30 הנציגים מטעם העיר טהראן, כפי שהכריז משרד הפנים האיראני.
מועצת שומרי החוקה פסלה אז מספר ניכר של מצביעים, ובזאת הצליחה להביא ל"בחירתו" כנציג ה-30 במספר.
כך הפך רפסנג'אני פעם נוספת לחבר המג'לס, אולם הוא התפטר עוד טרם השבעתו לתפקיד.
הוא נימק צעד זה בכך שהדבר יאפשר לו "לשרת את העם טוב יותר במשרות אחרות".