tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד כזה הוא "לוטננט ז'בוטינסקי", שאומרים שייסד מועדון בולשביקי בשם "פועלי ציון"; הם ציינו שהעדים שהופיעו בפני הוועדה דיברו בשמונה לשונות, ביניהן "יידיש" ו"ז'רגון", מבלי לדעת שז'רגון הוא כינוי ליידיש.
"דוח פלין" לא פורסם מעולם.
הוא נחתם ביולי 1920, אבל אז כבר הוחלף הממשל הצבאי בממשל האזרחי.
ב-1 ביולי 1920 החל הרברט סמואל בתפקידו כנציב העליון בארץ ישראל ומיד שחרר את כל הפעילים היהודים שנעצרו בימי המאורעות ופתח את שערי הארץ לעלייה יהודית.
ב-8 ביולי הוכרזה חנינה כללית וכל הערבים שהורשעו בעקבות הפרעות – שוחררו.
אמין אל-חוסייני ועארף אל-עארף, שנמלטו מהארץ, הורשו לחזור ועד מהרה כיהנו בתפקידים ציבוריים וקיבלו משכורות ממשלתיות.
דימויו של אמין אל-חוסייני כגיבור המאורעות, הפך אותו בעיני הפלסטינים לסמל לאומי.
הוא זכה לאהדה רבה, מאחר שהמהומות הללו נתפסו בתודעתם של ערביי ארץ ישראל כהתרסה נגד השלטון הבריטי.
כעבור זמן מה, העניק הרברט סמואל הכרה מעשית מסוימת ל, שהוקם בדצמבר 1920 בראשותו של מוסא כאט'ם אל-חוסייני.
בין היהודים שנהרגו בתקופה זו
י"א באדר (1 במרץ), תל חי – דבורה דרכלר, בנימין מונטר, , שרה צ'יזיק, יעקב טוקר, יוסף טרומפלדור.
י"ז בניסן (5 באפריל), ירושלים – האגרונום אברהם שמואל הרמתי שוורץ, יועץ בוועד הצירים ושופט בית משפט השלום בירושלים.
י"ז בניסן (5 באפריל), ירושלים – מתתיהו מיכל גרוס, יליד ירושלים.
י"ח בניסן (6 באפריל), ירושלים – הרב שמואל אליעזר "שמולייזר" זילברמן הנגר, משירו הידוע של דן אלמגור.
י"ח בניסן (6 באפריל), ירושלים – מאיר גנין.
י"ח בניסן (6 באפריל), ירושלים – יוסף בן שלום חמדי, בן 13.
כ"א בניסן (19 באפריל), בדרך להגנת המושבה מצפה – יצחק קמין (תיאודור קאמינסקי).
ו' באייר (24 באפריל), בהגנת היישוב מלחמיה – .
ז' באייר (25 באפריל), בני יהודה – ובנה משה ברנשטיין.
בחודש אייר (אפריל), ירושלים – זלמן דרוק, אברך חסידי שנדקר בפרעות בשער יפו ומת כשבועיים לאחר מכן מפצעיו.
י"ג באייר (1 במאי), גבעת עדה – בנימין קרופיק.
י"ז באייר (6 במאי), ירושלים – רבי מרדכי טברסקי, בן 70, האדמו"ר מרחמסטריווקא, נפטר מהפצעים שנפצע כחודש קודם לכן.
כ"ב בסיוון (8 ביוני), יסוד המעלה – שרגא פייבל אייזנברג.
ח' בתמוז (24 ביוני), יסוד המעלה – (היה גם בין מגיני תל חי).
ח' בתשרי תרפ"א (20 בספטמבר 1920), כפר תבור – ליפא יעקב סולוביצ'יק.
קרב מייסלון, בו הובסו הסורים על ידי כוחות המנדט הצרפתי ובגינו נדחתה עצמאותם ברבע מאה היה למיתוס בן זמנו של מיתוס הקרב בתל חי ומקביל לו בתוכנו.
בשיא המאורעות התחולל ב-1 במרץ 1920 הקרב על תל חי, שהפך לסמל, והסתיים במותם של שמונה יהודים ובהם יוסף טרומפלדור.
ההתקפות גרמו לנטישה זמנית של ארבעת היישובים, עד סתיו תרפ"א 1920.
תל חי הייתה חצר מוקפת מבנים – נקודת התיישבות יהודית באצבע הגליל, אשר הוקמה על ידי קבוצת חלוצים ב־1916, במקביל להקמת קיבוץ כפר גלעדי.
השכנים הבדווים והנוצרים תקפו לא פעם את היהודים וישוביהם.
קרקעות תל חי היו אמורות להיות בשליטה צרפתית לפי הסכם סייקס–פיקו, לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית.
עם סיום המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, המלכתו של פייסל על הממלכה הערבית של סוריה, והחתירה הצרפתית להפלתו ולהשתלטות על סוריה ולבנון הידרדר מצב הביטחון בשטחי החפיפה, השטח ממנו נסוגו העות'מאנים המובסים, בין שטח הממשל הצבאי הבריטי לאזור ההשפעה הצרפתי, שהיו לשטח הפקר, בהם גם אצבע הגליל.
עם נפילתו מאש הבדווים של שניאור שפושניק, אחד מחלוצי תל חי, ביקש ישראל שוחט, מנהיג ארגון השומר, מיוסף טרומפלדור לעלות לגליל, לבחון את מצבן של ארבע נקודות ההתיישבות ולדווח לו.
בשלהי 1919 עלה טרומפלדור למקום ונותר שם עד נפילתו בקרב.
הדיונים בהנהגת היישוב על הגנת אצבע הגליל ערב המאורעות
החלוצים בנקודות אלו ביקשו עזרה ממנהיגי היישוב העברי בשל המצב הביטחוני הקשה.
עניין זה הובא לדיון בפני הוועד הזמני ליהודי ארץ ישראל בין 21 ל-25 בפברואר 1920. בדיון התגלעה מחלוקת בשאלה, האם לפנות את האזור מהמתיישבים, או לשלוח עזרה בצורת אנשים, ציוד ומזון.
זאב ז'בוטינסקי טען בעד פינויים, ואילו חברי מפלגות הציונות הסוציאליסטית, בהם דוד בן-גוריון, יצחק טבנקין ואחרים, התנגדו לכך.
לבסוף הוחלט על תגבור האזור ושליחת סיוע לתושבים.
באמצע פברואר הגיעו קצינים מצבאו של פייסל הראשון, מלך עיראק יחד עם האפנדי המקומי והציעו לאנשי היישוב הגנה.
אנשי היישוב הודו להם, אך השיבו בשלילה והצהירו על נייטרליות במאבק שבין כוחותיו של פייסל לבין הצרפתים.
ב-19 בפברואר תקפו כוחות צרפתיים את הכוחות הערבים שישבו בחלסה, אולם הכוחות הערבים הביסו את הצרפתים ואלו ברחו.
בבריחתם הגיעו לכפר גלעדי, ואנשי היישוב ששמרו על נייטרליות מנעו מהם להסתתר ביישובם.
כוח ערבי הקיף את תל חי, נציגים מהכוח נכנסו לבדוק שאין צרפתים מסתתרים והכוח הערבי נסוג.
בי"א באדר תר"פ (1 במרץ 1920) הגיעו בדואים בראשות השייח' כאמיל אפנדי לתל-חי, אולם היהודים לא אישרו להם להיכנס.
טרומפלדור אישר לבסוף לכאמיל ולכמה מחייליו להיכנס ליישוב, לאחר שטענו כי הם מחפשים צרפתים המתחבאים בו.
במהלך הביקור, בעת ששהה בעליית הגג של המבנה המרכזי בחצר תל-חי (תל-חי הייתה בנויה כחצר ענקית), נתקל כאמיל בדבורה דרכלר עם אקדח בידה.
אפנדי ניסה לקחת את האקדח מידיה והיא התנגדה וצעקה לטרומפלדור "אוסיה, לוקחים לי את האקדח" ונפלט כדור.
בעקבות הזעקה ולמשמע הירייה היה טרומפלדור בטוח כי הערבים תוקפים את אנשיו, ולכן פקד לפתוח באש על התוקפים.
בעוד המגינים היהודים נלחמו נגד הכוחות הערביים מחוץ לשערי החצר, התבצרו כאמיל ואנשיו בעליית הגג והסבו אבדות רבות לכוחות המגן מבפנים.
במהלך אחת ההפוגות הצליח כאמיל לסגת מעליית הגג ולחבור שוב לאנשיו.
הקרב נמשך עוד מספר שעות אולם לבסוף נהדפו כאמיל ואנשיו ונסוגו.
למרות נסיגה זו, האובדן הגדול של האנשים והתחמושת בקרב מגיני תל חי הוביל לנטישתו.
לא ברור אם כוונתו של כאמל הייתה מלכתחילה להערים על טרומפלדור על-מנת להיכנס למבנה ולהפתיע את מגיניו, או שהוא באמת התכוון לבדוק אם קיימת שם נוכחות צרפתית.
לפי עדותו של פנחס שניאורסון, במהלך הקרב ניסה כאמל לשכנע אותו שהאש נפתחה מצד היהודים ושהוא בא בכוונות שלום.
שניאורסון הסכים לתת לו לסגת מעמדתו ולחזור לאנשיו, אולם הוא לא הצליח לתקשר עם כוח מגן אחר, שהמשיך לירות על כאמל ואנשיו לאורך כל הקרב.
במהלך הקרב רץ טרומפלדור לעזרת יעקב טוקר שעמד ליד השער כדי שלא ייכנסו הבדואים ונפצע אנושות מפגיעת שלושה כדורים.
עוד ממגיני תל-חי נהרגו במהלך הקרב: שרה צ'יזיק, דבורה דראכלר, בנימין מונטר, יעקב טוקר וזאב שרף.
בסוף נטשו הבדואים את האזור כיוון שידעו שלא יוכלו לכבוש את תל-חי.
לאחר הקרב הגיע הרופא, ד"ר גרשון (ג'ורג') גרי מכפר גלעדי, וטיפל בטרומפלדור ובשאר הפצועים, בהם יצחק קנב (קָניֶיבסקי).
על-פי עדויות שונות אמר טרומפלדור לפני מותו דברים בנוסח "לא נורא, כדאי למות בעד ארצנו".
על פי גרסאות אחרות, טרומפלדור אמר: "אין דבר, טוב למות בעד ארצנו" או "לא נורא, כדאי למות בשביל ארץ ישראל" ורק בהמשך שונה והתקבע הנוסח ל"טוב למות בעד ארצנו".
לעת ערב עזבו מגיני תל-חי, כשלושים במספר, את היישוב, וכעבור זמן קצר ננטש גם כפר גלעדי.
תושבי שני היישובים הגיעו ליישוב איילת השחר.
שולמית לסקוב מתארת את גבורתו של טרומפלדור, קור רוחו ותפקודו בקרב תל חי, לאחר פציעתו הקשה: "במשך כל אותו יום שכב טרומפלדור על הרצפה מבלי להטריד איש, כאילו אמר לסלק מתודעת האנשים את העובדה שהוא פצוע קשה וזקוק לטיפול...לא הביעו פניו כאב או צער.
+מגיני תל חישםמוצאהשתייכות חברתיתמועד הגעה לתל חיהערותיוסף אברהמימשוחררי הגדודים העבריים (גדוד 39)בין 24 ל-28 בפברואר 1920משה אליוביץעין זיתים, ארץ־ישראל, האימפריה העות'מאניתמתנדבים שבאו כבודדים1 במרץ 1920היה חבר בארגון "השומר", בזמן מלחמת העולם הראשונה נכלא והוגלה למאסר בדמשק.
שימש מתורגמן לערבית בזמן המאורעות.
הצטרף לכפר גלעדי באוקטובר 1920 וסייע בפיתוח הקשרים עם ערביי הסביבה.
נקבר בחלקת "השומר" בתל חי ליד האנדרטה.אברהם (אברשה) בן־יוסףאודסה 1898מתנדבים שבאו כבודדיםדצמבר 1919שימש רופא וטרינרי בגליל.
בין מקימי "החקלאית" – אגודה שיתופית לביטוח ושירותים וטרינריים.
נקבר בחלקת מגיני תל חי ליד "הארי השואג".זלמן בלחובסקירוסיה 1901תלמידי הגימנסיה "הרצליה" בתל אביב (מחזור תר"ף)חורף 1919הראשון לטפל בטרומפלדור הפצוע.
היה חבר פעיל בארגון "ההגנה" בתל אביב.
נקבר בחלקת מגיני תל חי ליד "הארי השואג".מרדכי (מוט) ברוורמןניקוליאוב, רוסיה 1892משוחררי הגדודים העבריים (גדוד 39)19 בפברואר 1920חייל בצבא רוסיה במלחמת העולם הראשונה.
מהקבוצה שהקימה מחדש את באר טוביה.
לאחר 25 שנה במושב, קנה חלקה באזור והקים בה משק חקלאי.
תרם את גופו למדע.יצחק גולדברגרוסיה (כיום פולין) 1888משוחררי הגדודים העבריים (גדוד 38)בין 24 ל-28 בפברואר 1920נחטף לצבא הצאר ושירת בסיביר במלחמת רוסיה–יפן.
ב-1934 עלה להתיישבות עם חיילים משוחררים אחרים למושב אביחיל.
נקבר במושב אביחיל.משה גולובוברוסיה 1896אנשי קבוצת תל חי 1919נפצע בקרב בי"א באדר.
נמנה עם השבים לתל חי באוקטובר 1920. נקבר בחלקת מגיני תל חי ליד "הארי השואג".שמואל גורביץרוסיה (כיום אוקראינה) 1902תלמידי הגימנסיה "הרצליה" בתל אביב (מחזור תרע"ט)ראשית או אמצע פברואר 1920החליף את דוד כנעני כמתרגם יומנו של טרומפלדור.
מראשוני העובדים בתחנת החשמל בנהריים (1927).
נקבר בחיפה.מאיר דובינסקיבוקי, רוסיה (כיום אוקראינה) 1889משוחררי הגדודים העבריים (גדוד 38)בין 24 ל-28 בפברואר 1920ב-1921 נשא לאישה את חנה צ'יזיק, אחותה של שרה שנהרגה בקרב בי"א באדר.
נקבר בחלקת ותיקי "ההגנה" בחולון.ישעיהו דרז'נרקראסון, רוסיה (כיום אוקראינה) 1894אנשי כפר גלעדי1 במרץ 1920מפקד בצבא הצאר ניקולאי השני, בו זכה בעיטור הצלב הגיאורגי.
נקבר בחלקת מגיני תל חי ליד "הארי השואג".דבורה דרכלרזבוליה, רוסיה 1896מתנדבים שבאו כבודדים6 בפברואר 1920נהרגה בקרב בי"א באדר.פנחס וולמןברמצ'ה, בסרביה 1896מתנדבים שבאו כבודדיםלא ידועב-1926 נמנה עם מקימי רמת רחל.
נהרג בהגנה על הקיבוץ במאורעות תרפ"ט ונקבר בהר הזיתים.נתן ז'ולטי (זהבי)אנשי קבוצת תל חי דצמבר 1919נפצע בקרב בי"א באדר.
נמנה עם השבים לתל חי באוקטובר 1920. נקבר בחלקת מגיני תל חי ליד "הארי השואג".יעקב (ג'ייק) טוקַרגוניונדז, רוסיה (כיום פולין) 1896משוחררי הגדודים העבריים (גדוד 39)בין 24 ל-28 בפברואר 1920נהרג בקרב בי"א באדר.אברהם טורגבצקי (אבידן)פולטבה, רוסיה 1897עולים חדשיםדצמבר 1919חבר "החלוץ" וחייל בצבא האדום.
לאחר שחרורו הצטרף ל"מסילה חדשה", מושבה של חברי "החלוץ" בקושטא שם פגש את טרומפלדור.
נקבר בעין חרוד.יוסף טרומפלדורפיאטיגורסק, מחוז סטוורופול, הקווקז, דרום-מערב רוסיה, 1880מתנדבים שבאו כבודדים29 בדצמבר 1919מפקד הכח עד פציעתו.
נהרג בקרב בי"א באדר.שמעון יעקבסוןרוסיה 1897משוחררי הגדודים העבריים (גדוד 39)1 במרץ 1920חילץ את טרומפלדור הפצוע מהחצר.
השליך רימוני יד שגרמו לפצועים רבים מבין הערבים.
בשנת 1927 עזב את הארץ לארצות הברית.זאב כצנלסוןבוברויסק, רוסיה (כיום בלארוס) 1888מתנדבים מקבוצת כנרת16 בפברואר 1920הֵלל לנדסמןסוסניצה, רוסיה (כיום אוקראינה) 1897תלמידי הגימנסיה "הרצליה" בתל אביב (מחזור תרע"ח)קצין בצבא הטורקי.
לאחר הקרבות התיישב באיילת השחר.
ב-1957 הקים את המועצה המקומית חצור הגלילית.
נכדתו נישאה לנכדו של ד"ר גרשון גרי, שטיפל בפצועי תל חי.יצחק קניבסקי (קנב)מלטיופול, רוסיה (כיום אוקראינה) 1896עולים חדשים28 בפברואר 1920בין מייסדי תנועת "החלוץ" ברוסיה.
נמנה עם מייסדי גדוד העבודה ע"ש יוסף טרומפלדור.
מראשי קופת חולים כללית, חבר כנסת מטעם מפא"י, וזוכה פרס ישראל 1962. נקבר בחלקת מגיני תל חי ליד "הארי השואג".נחום קרמררוסיה 1898משוחררי הגדודים העבריים (גדוד 40)בין 24 ל-28 בפברוארבין האחרונים לעזוב את תל חי לאחר שהועלתה באש.
היה פעיל בקרב קבוצות העובדים והשתתף בקונגרס הציוני ה-16 בציריך ב-1929. שנה לאחר מכן הצטרף לקבוצת החיילים המשוחררים שייסדו מחדש את באר טוביה.
נקבר בבאר טוביה.פנחס שניאורסוןרציצה, רוסיה (כיום בלארוס) 1893אנשי כפר גלעדי1 במרץ 1920לאחר פציעתו של טרומפלדור, קיבל את הפיקוד על תל חי ופיקד על הנסיגה.
נקבר בחלקת "השומר" בתל חי ליד האנדרטה.זאב (ויליאם) שרףמשוחררי הגדודים העבריים (גדוד 39)בין 24 ל-28 בפברואר 1920נהרג בקרב בי"א באדר.
מספר שבועות לאחר נטישתם חזרו תושבי תל-חי וכפר גלעדי ליישוביהם והוקמה מצבה לזכר טרומפלדור ושבעת הלוחמים שנהרגו.
לאחר שחזרו תושבי היישובים ליישוביהם התנהל ויכוח אצל מי ייקבר טרומפלדור, בכפר גלעדי או בתל-חי.
הסכסוך יושב בכך שטרומפלדור נקבר בבית הקברות כפר גלעדי - תל חי, בין תל-חי ובין כפר גלעדי.
השביל בו הועברו הפצועים וההרוגים לכפר גלעדי, שוחזר ונקרא "שביל הפצועים".
לאורכו מוצבים סלעים ועליהם פרטים על המאורעות.
השביל מתחיל בחצר תל חי, מטפס לעבר הכביש, עובר מתחתיו ומסתיים בבית הקברות בכפר גלעדי.
בשנת 1928 החל הפסל, אברהם מלניקוב, אחד הפסלים הבולטים ביותר באותה תקופה, לפסל את אנדרטת "האריה השואג", לזכר הקרב על תל-חי.
האנדרטה נחנכה ב-1934 ונבנתה במימון ההסתדרות הכללית, הוועד הלאומי וסר אלפרד מונד (לורד מלצ'ט).
טרומפלדור היה במותו מופת לזרמים שונים בתנועה הציונית.
על שמו של טרומפלדור נקרא גדוד העבודה וההגנה על שם יוסף טרומפלדור ותנועת הנוער שהוקמה על ידי זאב ז'בוטינסקי נקראה "בית"ר" – "ברית הנוער העברי על שם יוסף תרומפלדור" (השם נועד לאזכר גם את ביתר מעוזו של בר-כוכבא ומכאן הכתיב הלא מקובל).
על סיפור תל-חי, חיבר ז'בוטינסקי את שיר תל-חי ואת שיר אסירי עכו.
עמידת הגבורה של טרומפלדור וחבריו בתל-חי הותירה רושם רב בארץ ומחוצה לה.
יום למחרת נפילתם בקרב, ב-2 במרץ 1920, פורים, בוטלה צעדת העדלאידע בתל אביב בזמן שאלפים ציפו לה ברחובות.
באביב 1920 הקריא אבא חושי בוועידת "השומר הצעיר" בלבוב את השיר שחיבר בנושא "בַּגָּלִיל, בְּתֵל חַי, טְרוּמְפֶּלְדּוֹר נָפַל".
אותה תקופה נכתב, לזכרו של טרומפלדור, גם השיר "קדרו פני השמיים" ומעט מאוחר יותר "ליל י"א באדר" של אנדה עמיר-פינקרפלד והשיר "בגליל" ("עלי גבעה שם בגליל") שזכה לנוסחים אחדים.
גבורת טרומפלדור וקרב תל חי באים באים לידי ביטוי בדברי ברל כצנלסון, במבוא לספר "מאורעות תרצ"ו", שנכתב על ידי ברכה חבס.
תל-חי היא סמל לגבורה גם ב.
דרומית לתל-חי הוקמה לאחר מלחמת העצמאות העיירה קריית שמונה – לזכר שמונת הנופלים בתל-חי.
מדי שנה בי"א באדר מתקיים טקס אזכרה ממלכתי לטרומפלדור וחבריו.
בשנת 2021, לציון 101 שנים לנפילתו של טרומפלדור וחבריו נחשף מכתב בכתב ידו של טרומפלדור, בו התריע על המצב הקשה בתל חי.
מזה עשרות שנים, תנועת הנוער של בית"ר עולה לאתר זה עם אלפי חניכיה כדי להזכיר ולחנך על סיפור הגבורה של טרומפלדור ומגיני תל חי .
במלאת מאה שנים להולדתו של טרומפלדור, כתב עליו פרופ' יגאל עילם: .
הטענה הרווחת בציבור הישראלי אז הייתה שההתיישבות קבעה את גבולות הארץ, כאשר בין היתר משמש קרב תל חי כהוכחה לכך שההיאחזות בקרקע היא שהביאה את המעצמות להכליל את אצבע הגליל בתחומי ארץ ישראל.
אך יש מן החוקרים הטוענים שהשפעת פרשת תל חי הייתה חסרת משמעות בקביעת גבולות הארץ, שנקבעו במשא ומתן בין הבריטים לצרפתים עד לקביעת גבולות המנדט ב-1924. ההיסטוריון של הסכסוך שאול אריאלי מסביר שבפועל, תל חי וכפר גלעדי לא עלו כלל בדיונים על הגבולות.
לטענתו אצבע הגליל נכללה בתחומי פלשתינה המנדטורית בשל מטולה, אותה זיהו בריטניה וצרפת עם דן המקראית.
אריאלי מסביר כי גרעין האמת בטענה נוגע אך ורק ביחס להצעת תוכנית החלוקה, שאז נקבעו תחומי החלוקה לפי ההתיישבות בארץ.
ברל כצנלסון חיבר לזכרם תפילת יזכור אשר פורסמה תחילה בכתב העת קונטרס.
היא היוותה את הבסיס לתפילת היזכור של יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
שניאור שפושניקאהרון שֶרדבורה דראכלרבנימין מונטרזאב (ויליאם) שרף{{הערה|{{יזכור|זאב%20שרף/en_7d7912dc543d8e4264cfb30a455c9985|(זאב) שַרף}}}}שרה צ'יז'יק(יעקב) טוקריוסף טרומפלדורהנאמנים והאמיצים, אנשי העבודה והשלום, אשר הלכו מאחרי המחרשה ויחרפו נפשם על כבוד ישראל ועל אדמת ישראל.
יזכור ישראל ויתברך בזרעו ויאבל על זיו-העלומים וחמדת-הגבורה וקדושת-הרצון ומסירות-הנפש אשר נספו במערכה הכבדה.
אל ישקוט ואל ינחם ואל יפוג האבל עד בֹּא יום בו ישוב ישראל וגאל אדמתו השדודה.
מאז ומקדם הוא ספר שנכתב על ידי ג'ואן פיטרס אודות הדמוגרפיה של ישראל לפני ואחרי הקמת מדינת ישראל, תוך ציון מגמות גידול באוכלוסייה הערבית ובאוכלוסייה היהודית בארץ ישראל.
יצא לאור בשנת 1984 בהוצאת הארפר ורו, והיה רב-מכר.
עורר מחלוקת בקרב היסטוריונים, שהיו בקרבם שטענו, שניתוח הנתונים של פיטרס אינו מדויק, ולכן גם מסקנותיה אינן נכונות.
תורגם לעברית על ידי אהרן אמיר ויצא לאור בישראל ב-1988 בהוצאת הקיבוץ המאוחד, תחת השם "מאז ומקדם".
ב-2008 יצאה מהדורה חדשה שלו.
פיטרס טוענת בספרה, באמצעות ניתוח נתונים דמוגרפיים, שבמאה ה-19, מישור החוף והשפלה המרכזית של ארץ ישראל, היו מיושבים בעיקר ביהודים ורק מעט מאוד בערבים.
האוכלוסייה הערבית נדדה בארץ ישראל ובמרחבי המזרח התיכון, מהאזורים הערביים אל האזורים היהודיים, בתור "מהגרי עבודה", שלא היו תושבי אזורים אלה "מאז ומקדם".
טענה זו משנה מן היסוד את תפיסת הסכסוך הישראלי-ערבי ושומטת את הקרקע תחת טענותיהם של הפלסטינים.
לפי הספר, הפריחה הכלכלית שליוותה את העלייה לארץ ישראל, בעיקר מן הרבע האחרון של המאה ה-19, הניעה הגירת פנים של ערבים, משדרת ההר ומעבר הירדן המזרחי - אזורי התיישבות מסורתיים של הערבים בארץ ישראל, יחד עם הגירה בלתי חוקית מרחבי המזרח התיכון, אל מישור החוף והשפלה המרכזית, המיושבים בעיקר ביהודים.
רובם של פליטי 1948, אשר נמלטו ממישור החוף והשפלה המרכזית (אזורים בהם התרכזה מרבית האוכלוסייה היהודית ואשר תוכנית החלוקה ייעדה למדינה היהודית), לא היו תושבי הארץ "מאז ומקדם" כטענת הפלסטינים, אלא מהגרים זה מקרוב באו.
לא פליטים, אלא מהגרי עבודה, ששבו למקומות מגוריהם הקבועים.
טענה נוספת שמעלה פיטרס בספרה - מספר הפליטים שעזבו את ארץ ישראל עם הקמת המדינה ב-1948 אינו יכול להיות גדול מכ-430,000, כאשר מספר דומה של פליטים יהודים ממדינות ערב נאלצו לעזוב את ביתם ולעלות לישראל, עקב הרדיפות האנטישמיות שם.
לפיכך, גם זו סיבה לכך שאין לראות את בעיית הפליטים הפלסטינים כאירוע העומד בפני עצמו, אלא זהו חלק ממכלול האירועים שקרו עם הקמת מדינת ישראל והמלחמה שנכפתה עליה.
לפיכך, מדובר בחילופי אוכלוסין בלבד, של פליטים יהודים וערבים.
מספר מבקרים, ובהם אדוארד סעיד ונורמן פינקלשטיין, סבורים שניתוח הנתונים של פיטרס מפוקפק ולכן גם מסקנותיה שגויות.
פינקלשטיין אף כינה אותו , ופרסם ספר בו טען כי הספר הוא תרמית.
פרופסור יהושע פורת מהאוניברסיטה העברית סבור כי פיטרס אמנם העמיקה כנראה במחקרה, אך היא מנסה לקעקע את המיתוסים הפלסטינים, אך ורק על ידי החלפתם במיתוסים הציונים.
הוא מודה שאכן, כטענת פיטרס, היהודים לא קיבלו בארצות האסלאם יחס של אזרחים שווים.
האסלאם, לדבריו, הגן על חייהם ועל מרבית זכויותיהם הדתיות, אף כי שמר בדבקות על מעמדם הנחות לעומת המוסלמים.
"אמנת עומר" (מהמאה השביעית לספירה) אכן הטילה עליהם הגבלות שונות ומשונות, לרבות מיסים ייחודיים להם.
אולם לדבריו, פיטרס טעתה כשהתייחסה רק לאמנת עומר וציטטה מקרים בהם האמנה נשמרה בקפדנות ובחומרה יתרה והתעלמה מכך שבאימפריה העות'מאנית למשל, היחס ליהודים היה בדרך כלל דווקא הוגן ויהודים אף הגיעו בה לעיתים לעמדות שלטוניות בכירות.
פורת דוחה את עיקר טיעוניה של פיטרס לגבי משקלה של ההגירה בגידול האוכלוסייה הערבית בשטחי המנדט, אולם מאידך, הוא מקבל את אחד מטיעוניה המרכזיים כי האו"ם והערבים כאחד הפריזו במספרי הפליטים.
הוא תומך במידה רבה בטיעון שלה כנגד טענות הערבים שכל הפליטים הפלסטינים גורשו, משום שלדעתו מעט מאוד היסטוריונים רציניים טוענים כיום שכל הפליטים, או אפילו רובם, גורשו, אך מאידך הוא שב וחולק על טענת ה'סימטריה' בין הפליטים הפלסטיניים לפליטים היהודים ממדינות ערב.
הספר זכה בשנת 1985 בפרס הלאומי לספרים יהודיים (National Jewish Book Award) בארצות הברית.
מספר היסטוריונים וחוקרים הביעו ביקורת חיובית על הספר.
ברברה טוכמן, מחברת "מצעד האיוולת" כינתה את הספר את הביקורת נגדו היא כינתה "קמפיין נאצה" וטענה כי קמפיין זה נובע מאנטישמיות ואפולוגטיקה כלפי אש"ף.
הסופר אלי ויזל כתב על הספר: הסופר רוברט סנט ג'ון כתב:
הספר נכתב במשך שבע שנים בתחילה מנקודת מבט פרו־ערבית.
עם התקדמות מחקרה, שינתה את דעותיה מן הקצה אל הקצה.
בפברואר 2017 הוקם אתר אינטרנט המכיל את עיקרי הטיעונים המוצגים בספר.
דניאל פייפס, במאמר עיתונאי שכתב ביולי 1984 בקומנטרי, שיבח אף הוא את הספר.
בעקבות זאת, ענה פורת לפייפס וטען כי על פי מפקד שערך השלטון העות'מאני, בשנת 1893 היו בארץ ישראל 425,802 תושבים, מתוכם 9,817 יהודים, וכ-371,959 מוסלמים, בעוד שפיטרס מתייחסת רק לחלק מהנפות בארץ ישראל וטוענת שהיו בהן באותה תקופה 54,431 יהודים וכ-92,300 תושבים לא יהודים.
לדעתו, את מספר היהודים פיטרס שאלה מהנתונים של התייר הצרפתי ויטל קונט שטען כי היו אז 59,431 יהודים, אך לעומת פיטרס הוא מגיע למספר של 186,263 תושבים לא יהודים.
פיטרס אינה מסבירה כיצד היא הגיעה בספרה למספר של 92,000 תושבים לא יהודים.
פורת מסביר זאת בכך שהיא חילקה את שבעת הסנג'קים של פלשתינה לאזורים מצומצמים יותר כפי שעולה מנספחים 5 ו-6 של ספרה.
כיוון שמעולם לא פורסמו נתונים מספריים לגבי אזורים אלה, ניתן להסיק, לטענתו של פורת, כי ההערכה הדמוגרפית של פיטרס היא כנראה תוצאה של ניחוש גס.
כאשר נשאלה פיטרס כיצד הגיעה לחלוקה שכזאת, היא הסבירה שהניחה את מפת החלוקה של 1947 על מפת הנפות (קאזות) של 1893, מה שאיפשר לה לזהות את האזורים ה"יהודיים", ה"ערביים" ואזורים ריקים שהפכו לאזורים בשליטה ישראלית ואזורים עם יישובים יהודים שעברו לשליטת ירדן.
לאחר שבחרה אזור שנשלט על ידי יהודים בעיקר, עשתה ניתוח והערכת מספרים משל עצמה על פי הגדלים הטריטוריאליים שאותם יישובים קיבלו.
בעקבות הביקורת הודה פייפס, כי יש בספר ציטוטים שגויים, נעשה בו שימוש רשלני בסטטיסטיקות, והוא מתעלם מעובדות בלתי נוחות, אולם:
מאורת הזאב (גרמנית: Führerhauptquartier Wolfsschanze) היה שם קוד למתחם צבאי אשר שימש מפקדת מטה הוורמאכט ואחד מאתרי המפקדה של אדולף היטלר, הפיהרר של גרמניה הנאצית, בשנים 1940–1945. המתחם שכן באזור פרוסיה המזרחית (כיום בפולין).
במקום זה בוצע ניסיון ההתנקשות הכושל של "קשר העשרים ביולי".
המתחם ממוקם בפולין, ליד העיירה קנטז'ין (בשמה הגרמני: רסטנבורג, Rastenburg), בדרום פרוסיה המזרחית, שהייתה חלק מגרמניה עד שנת 1945. מערכת הבונקרים החלה להיבנות על ידי ארגון טוט בשנת 1940. עד שנת 1944 הוקמו במתחם כ-100 מתקנים ומבנים שונים.
המתחם הוקם ביער צפוף וכלל כ-40 מבני בונקרים קלים, כ-40 מבני מנהלה וכלכלה ו-7 בונקרים מבוצרים.
תקרות הבונקרים היו בעובי של 6 עד 8 מטרים.
המבנים העל-קרקעיים כוסו בטיח הסוואה מיוחד, ברשתות הסוואה חסינות-אש, ובשטח המתחם הוקמו עמדות פלאק אנטי-אוויריות.
סביב המתחם פוזרו מוקשים ברצועה ברוחב של בין 50 ל-150 מטרים.
סביב רצועת המיקוש נמתחה גדר תיל באורך של 10 קילומטרים.
בתחום המתחם הוקמו שני מנחתים למטוסים ותחנת רכבת.
המתחם נמצא בקשר אלחוטי וטלפוני תמידי עם ברלין ועם כל החזיתות במרחב.
המתחם כולו נבנה לצורך הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941 (שם קוד: מבצע ברברוסה).
עם תחילת מבצע ברברוסה שהה היטלר רוב הזמן במתחם זה.
ב-20 יולי 1944, בוצע ב"מאורת הזאב" ניסיון ההתנקשות של קלאוס שנק פון שטאופנברג באדולף היטלר.
אחרי הפלישה לפולין ב-1939, החליט שטאופנברג להתנקש בהיטלר.
לאחר שהחלים מפצעיו, הוא הוצב כקצין המטה של ארמיית העתודה בבנדלר-שטראסה בברלין.
אחד ממפקדיו שם, גנרל פרידריך אולבריכט, היה אחד מחברי המחתרת הפעילים.
בארמיית העתודה הייתה להם הזדמנות חד-פעמית להפיכה צבאית, תוך הריגתו של היטלר ונטילת השלטון.
הקושרים ביססו את תוכניתם על תוכנית סודית בשם "תוכנית ואלקירי" שאושרה על ידי היטלר עצמו, בה על ארמיית העתודה לתפוס את השלטון בברלין, במקרה של הפיכה.
תוכנית הכיסוי הייתה אמצעי מנע נגד השתלטות עובדי הכפייה על ברלין.
חלקו המקורי של שטאופנברג בקשר, היה להורות מן המפקדה על מעצר קצינים בכירים ביחידות הוורמאכט ובארגונים הפוליטיים של הרייך, אך מאחר שהיה היחיד מבין הקושרים שהיה בעל גישה להיטלר בתדרוכיו היומיים, הסכים שטאופנברג (בעל שלוש האצבעות בלבד) לבצע את ההתנקשות בעצמו.
ההתנקשות התרחשה ב-20 ביולי 1944 ב"מאורת הזאב".
שטאופנברג הניח מתחת לשולחן התדרוכים תיק ממולכד בעל מנגנון השהיה פשוט, שנתן לו בין 10 ל-15 דקות להסתלק מהמבנה.
לאחר שראה את הפיצוץ ממרחק, השתכנע שטאופנברג שהיטלר נהרג, ויצא מהמחנה במהירות עם עוזרו, סגן ורנר פון האפטן.
הם טסו בחזרה לברלין, אך במהלך הטיסה יצאה הוראה ממפקדתו של היטלר, ששרד בהתנקשות, ליירטם.
ההוראה נחתה על שולחנו של קושר אחר, פרידריך גאורגי, וכך הגיע המטוס בבטחה לברלין.
לאחר שכבר הפעילו את 'תוכנית ואלקירי', עלה לפתע היטלר לשידור רדיו, והכריז שניסיון ההפיכה נכשל.
זמן קצר לאחר מכן נעצרו הקושרים.
ב-20 בנובמבר 1944 שהה היטלר בפעם האחרונה במקום.
המתחם הועבר לאחר מכן לידי מטה הארמייה הגרמנית הרביעית.
עקב התקרבות הצבא האדום למתחם הוא פוצץ על ידי יחידות הצבא הנסוגות (על פי הרישומים נדרשו לשם כך 12 טונות של חומר נפץ) וננטש ב-25 בינואר 1945. בעשר השנים שלאחר מכן נוטרלו באזור כ-54,000 מוקשים.
חלק מן המבנים שופצו והאתר נפתח למבקרים בשנת 1959.
ב-20 ביוני 1992 הוצבה באתר אנדרטה לזכרו של שטאופנברג במקום בו עמד הצריף בו בוצעה ההתנקשות.
הצריף נפגע קשה ונהרס ומה שנותר ממנו היא הרצפה.
פעם בשנה, ב-20 ביולי, נערך שם טקס אזכרה לשטאופנברג ושאר משתתפי קשר העשרים ביולי.
האתר היה מוזנח במשך שנים רבות.
ב-2019 החל שיפוץ של האתר, הכולל שילוט, תאורה, מיצגים, ואמצעי הדרכה.
מאות אלפי מבקרים מגיעים לאתר מדי שנה.
התוכנית לשפץ את האתר עוררה דאגה וביקורת שהאתר עשוי להפוך למוקד עלייה לרגל לנאו-נאצים.
מאורעות תרס"ח היו שורה של תקריות בין יהודים לערבים באזור יפו, במהלך חגיגות פורים תרס"ח (1908).
במהלך המאורעות נפצעו מספר יהודים ונהרג או נפצע ערבי אחד.
עד אותה העת היו חגיגות הפורים מתקיימות בסתר על מנת להימנע מהרגזת האוכלוסייה הערבית, אולם בעקבות עליית התימנים דבק אט אט מנהגם לצאת אל הרחובות בחגיגות גם ביהודים האשכנזים ובאותה שנה התקיים נשף המסיכות הראשון בעיר, ביוזמת הפועל הצעיר, אגודת עבריה ובהשתתפות כנור ציון.
בעקבות התרעות על התנפלות מתוכננת במהלך החג הועמדו מספר חברי הפועל הצעיר ופועלי ציון למשמרת במלונות ספקטור וחיים ברוך, חמושים באלות ופגיונות.
נשף המסכות התקיים בספריית שער ציון בעוד חגיגות מצומצמות יותר התקיימו בנפרד תחת דלתיים סגורות, כמו חגיגה של יוצאי רוסיה שנחוגה באולם במלון חיים ברוך.
בערב החג התקיף ופצע מוסלמי אחד בחורה יהודייה ועל פי אות יצאו השומרים שבמלונות בעקבותיו.
בינתיים התאסף קהל ערבי של כמאה איש באחד מבתי הקפה הקרובים למלונות והתכונן להתנפלות על יהודי העיר.
הידיעה הועברה לאברהם קריניצי, שהיה מראשי המגינים, ומלווה בשבעה צעירים פרץ לבית הקפה שם החלו קטטה.
במהלך המהומה חטף אחד הצעירים את סכינו של קריניצי ופצע עמו פצעים אנושים את אחד הערבים.
ההמון ברח בעד החלונות והמבואות האחוריים והזעיק את המשטרה, ובינתיים התגייסו צעירים יהודים להגן על השכונה.
משלא נמצא הפוצע בין האסורים שבו שנית ופרצו למלון חיים ברוך בלי הקאוואס בחיפושים, ומשלא נמצא בבניין התיר הדרגומן לחייליו, על פי עדויות, לעשות כחפצם בבית המלון.
החיילים, מלווים בקהל ערבי מוסת, פוצצו את מנורת הלוקס שבאולם ופצעו 14 אורחים, שלושה מהם בירייה, מהם זקן שעלה באותו יום לארץ, והשאר באלות ובמקלות.
הנשף שהתקיים בספרייה הקרובה הפך למהומה מיד עם בוא הידיעה על ההתקפה והקהל התפזר.
חיים חיסין פנה לטפל בפצועים בעוד משתתפים אחרים פנו אל הקונסול הרוסי והתחננו שיגן על נתיניו, אך הוא סרב.
הפצועים פונו בסופו של דבר לבית החולים, בהם הערבי, וחיילים הועמדו ברחובות ללוות את אורחי הנשף חזרה לבתיהם בבטחה.
הציר הרוסי דרש שתיערך חקירה ושהפוגעים בנתיניו יבואו על עונשם, ומברקים ושליחים שוגרו על ידי יהודי העיר לקושטא ולאירופה בתגובה לאירוע.
המשטרה טענה להגנתה שלא ירתה על היהודים אלא הגנה עליהם, ושהפורעים היו כעשרים ערבים שנתלוו אליה.
את הפריצה למלון הסבירה בכך שנמסרה לידיה ידיעה שרוצח הערבי הסתתר שם, ושהחוק מגבה אותה בעניין זה.
הפחה הירושלמי, בתגובה לשליח שהגיע אליו, טען שהוא אוהב-יהודים ושישב בצום ואבל מרגע ששמע על האסון שפקד אותם, שלא ישן שני לילות ושהספיק לחלות מהידיעה.
הוא הבטיח שיפתח גם הוא בחקירה בעניין ושבעתיד יקל על היהודים את רכישת הקרקעות בארץ.
העיתונות פירשה את תגובתו כנטייה לטובת היהודים בממשלה.
כיום נחשבים המאורעות לנקודת מפנה ביחסי הערבים-יהודים ביפו בפרט, שהלכו והתדרדרו מאז ועד למאורעות תרפ"א, וביחסי הערבים-ציונים בארץ ככלל, כתקרית האלימה הראשונה מאז ההתקפה על פתח תקווה (1886).
רחל ינאית בן-צבי, מנהיגת פועלי ציון שהייתה אז בפטרבורג בחרה לעלות ארצה לאחר שקראה מכתב המדווח אודות המאורעות.
"מה גם שם, גם שם יש פוגרום?
כמו יד נעלמה אחזה בי והקימתני על רגלי" תיארה את רגע קבלת ההחלטה.
מאורת הנחש הוא הספר השביעי בסדרת 39 רמזים.
כותב הספר הוא פיטר לרנג'יס, שכתב גם את הספר השלישי (גנב החרבות) וחלק מהספר האחרון בסדרה הווספרים באים.
כריכת הספר היא חומה, ועליה יש נחש מלווה במשב רוח, ששתי חניתות מתחתיו בצורת X.
דן ואיימי קהיל הם שני אחים המחפשים את 39 הרמזים, בעוד אנשים נוספים ממשפחתם מחפשים אותם גם הם.
לאחר התפרצות הר הגעש קרקטאו, איימי ודן קהיל וכן אליסטר הו, שורדים את ההתפרצות, כשנלי שטה אל האי בסירת מרוץ, כשהמשטרה בעקבותיה.
המשטרה עוצרת אל אליסטר (כשאיימי ודן בטוחים שאיזבל קברה הפלילה אותו), בעוד איימי ודן מוצאים את התיק של אירינה, שהצילה אותם אך קיפחה את חייה, בהריסות.
בתוך התיק הם מוצאים את הרעל של אירינה, החטיף שלה ומחברת.
במחברת כתובות הערות ברוסית, כשהמילה "39" מופיעה ביניהן.
הם מפענחים את הפירוש של המילים, שמתגלות כשיר.
הם מזמינים כרטיסים לפרטוריה שבדרום אפריקה, וקונים כרטיסי הטעיה לפאוריה.
בנביעה דן בודק עם יש פארידה אדומה לצלאח א-דין בדרום אפריקה.
באותו זמן, מתגלה שבאה הו, דודו של אליסטר, הוא זה שהפליל אותו.
באה ואליסטר מתעמתים, כשאליסטר מעמיד פני מת.
השוטרים בטוחים שאליסטר מת, לכן הם מורידים מעליו את האזיקים.
אליסטר מספיק להתחזות, מנצח את השוטרים ואוזק את באה הו כשהוא שר לעצמו.
כשאיאן, נטלי ואיזבל קברה נוסעים לפאוריה עקב ההטעיה של איימי ודן, נטלי מוצאת באינטרנט את ההודעה של דן על הפארידה האדומה, והם מתחקים אחר האות של ההודעה.
בשדה התעופה של דרום אפריקה, נהג מונית מוסר לדן גלויה כתובה בכתב יד, שבצד אחד שלה יש טקסט על שאקה זולו ותמונה שלו, כשהסמל של בית תומאס מוטבע על המגן שלו.
בצד השני כתוב הדבר הבא:
הם נוסעים לפרטוריה, כשבאמצע הדרך הם מגלים שההולטים בעקבותם.
דן משכנע קבוצת כדורגל לעקוב אחריהם, בעוד הם נוסעים.
המילטון מוסר לדן קוד מורס, שמשמעותו הוא: תברחו תזהרו.
בדיוק אז מגיע אליסטר, שננטש על ידם, ולאחר כך ההולטים לוכדים אותו.
דן ואיימי מגיעים ברגע האחרון וחוזים במלכודת של ההולטים: אם הם יזיזו חוט שמחובר לכובע של אליסטר, יהיה פיצוץ.
בעזרת מהירות גדולה דן מצליח להציל את אליסטר ולגרום לפיצוץ בו זמנית.
הם פותרים את החידה שעל הגלויה ומגיעים לגבעת הכנסייה, שם נמצאת מפקדה תומסית.
הם מתחזים לרייגן ולהמילטון הולט בעזרת הכרטיסים בתיק של אירינה, שם הם חוזים במפקדה.
הם חופרים את קברו של שאקה ומגלים שם יהלום, ובטוחים שזה הרמז.
הם בורחים מהתומסים והמארב שלהם, וזוכים לפגוש בקבראים.
הם זורקים חלק מהרעל הלוקיאנוסי על דן.
הם עולים מהר על המטוס הפרטי של גרייס, הלמור המעופף, ומגיעים לביתה שבמדגסקר.
הם מגלים שאלוורה, התרופה שבזכותה דן ניצל, היא הרמז האמיתית ולא היהלום.
אחר כך הם מגלים שהם מדריגלים, קבוצת אנשים מסתורית ביותר, כשהם צופים בתמונה של הוריהם מחבקים את האיש בשחור המדריגלי.
מאורת הצפעונים (The snake pit) הוא סרט דרמה אמריקני מ-1948 בבימויו של אנטול ליטבק ובכיכובה של אוליביה דה הבילנד, על פי הרומן האוטוביוגרפי למחצה מאותה שנה של מרי ג'יין וורד בשם זה.
הסרט מספר את סיפורה של אישה שמצאה את עצמה בבית חולים פסיכיאטרי, ואינה זוכרת איך הגיעה לשם.
וירג'יניה קנינגהאם (אוליביה דה הבילנד) היא אסירה הלוקה בסכיזופרניה לכאורה בבית החולים הממלכתי הפסיכיאטרי ג'וניפר היל.
היא שומעת קולות ונראית מנותקת מהמציאות, ואף אינה מזהה את בעלה רוברט (מארק סטיבנס).
הסרט עוקב אחרי הטיפול בה.
ד"ר קיק מטפל בה באמצעות הלם חשמלי וצורות אחרות של טיפול, כולל היפנוזה, והסרט כולל פלאשבקים רבים.
האחות דייוויס (הלן קרייג) היא האחות היחידה המתעללת באמת בבית החולים.
דייוויס מקנאה בעניין של ד"ר קיק בווירג'יניה, שאותו היא רואה כמופרז.
האחות דייוויס מביאה את וירג'יניה להתפרצות הגורמת לווירג'יניה לשהות יחד עם חולים אחרים בתא מרופד גדול ונטוש.
טיפולו של ד"ר קיק משפר בהמשך את מצבה הנפשי של וירג'יניה, ועם הזמן היא מחלימה, ומסוגלת לעזוב את בית החולים.
הסרט מתאר גם את המשטר הביורוקרטי של המוסד, את גישתו הקשה, המרוחקת וחסרת האמפתיה של צוות העובדים ואת היחסים בין חולים.
הבמאי אנטול ליטבק ערך שלושה חודשים של תחקיר מקיף מקדים.
הוא דרש שכל השחקנים והצוות ילוו אותו למוסדות שונים ולהרצאות של פסיכיאטרים מובילים.
אוליביה דה הבילנד נכנסה לעובי הקורה של התחקיר.
היא התבוננה בתשומת לב בכל אחד מהטיפולים שהיו נהוגים בעת ההיא, כולל טיפולי הידרותרפיה ונזעי חשמל.
היא לקחה חלק בפגישות טיפוליות ארוכות, והשתתפה בפעילויות חברתיות שונות עם המטופלים.
הסרט הוביל לשינויים במוסדות הפסיכיאטריים בארצות הברית.
ב-1949 כתב הרב שטיין מ"דיילי וראייטי": "ויסקונסין היא המדינה השביעית שהנהיגה רפורמות במוסדות הפסיכיאטריים בתחומה בעקבות הסרט 'מאורת הצפעונים'".
מז'ור הוא סדרת טלוויזיה רוסית מז'אנר הפעולה והמתח בכיכובו של פאבל פרילוצ'ני בתפקיד הראשי.
בכורת העונה הראשונה התקיימה ב-15 בדצמבר 2014 בערוץ הראשון.
ב-14 בנובמבר 2016 שודר פרק הבכורה של העונה השנייה.
בסתיו 2016 נטפליקס רכשה את זכויות ההפצה והוא משווק דרכה בשם "כפית כסף".
באביב 2017 זכויות השידור נמכרו לארצות הברית, גרמניה ופולין.
ב-7 ביוני 2017, הסדרה חודשה לעונה שלישית ואחרונה, בת 16 פרקים.
צילומי העונה החלו ב-2 באוגוסט 2017 והושלמו ב-16 בינואר 2018 בסנקט פטרבורג.
פרק הבכורה של העונה השלישית שודר ב-29 באוקטובר 2018. ב־2 בינואר 2021 יצא בשרת Kinopoisk HD סרט באורך מלא, כאשר ביוני 2019 החלו במוסקבה צילומי העונה הרביעית, ששודרה בשנת 2022. הוזמנה עונה חמישית.
איגור סוקולובסקי הוא בנו של איש עשיר ובעל השפעה בממשל.
עם תואר במשפטים, הוא לא ממהר למצוא לעצמו עבודה ויוצא לבלות במועדוני לילה.
בהגנה על החבר שלו הוא מוצא עצמו מעורב בקטטה עם שוטר.
כשהמקרה מגיע לידיעתו, ולדימיר סוקולובסקי מחליט לשלול מהבן שלו את כל מה שיש לו ולשלוח אותו לעבוד במשטרה תחת פיקודו של סגן-אלוף פריאניקוב.
בהתחלה איגור מתחיל לתעב את החיים החדשים שלו, אבל אחרי שמושפל על ידי חבריו, הופך בהדרגה לאדם בעל אחריות, הוא מתאהב בקפטנית ויקטוריה רודיונובה ומחליט לנסות למצוא את הרוצח של אמו.
בתחילת העונה השנייה איגור סוקולובסקי משוחרר מהכלא, כתב אישום על ניסיון רצח איש העסקים איגנאטייב מוסר והוא יוצא לחופשי במטרה לנקום, מאחר שהוא מאמין שאיגנאטייב אשם במות ההורים שלו.
הוא חוזר לשירות המשטרה ועומד בראש החברה של אביו, שעברה אליו בירושה ומנהל רומן עם קטיה, בתו של איגנאטייב.
הסכסוך בינו לדנילה קורוליוב נמשך בשל משיכת שניהם לוויקטוריה בעוד לאיגור עדיין יש רגשות כלפי ויקטוריה, כל יום שעובר ממחיש לו את היעד הסודי שלו — להרוס את איגנאטייב.
בעונה השלישית איגור סוקולובסקי כבר מזמן חדל להיות אותו בחור רעב להצלחה מהמשטרה – שבכלל נשלח לשרת בה מתוך אילוץ והכרח.
מותה בעבר הרחוק של אמו והמוות האחרון של אביו – הם שני האירועים שמעצבים את חייו והוא הופך להיות איש מקצוע שבכל יום עובד על חשיפת עבירות שונות, אבל החקירה העיקרית שלו מעמידה את חייו בפני אתגרים חדשים.
כדי לנקום את מותו של אביו, עליו ללמוד את האסטרטגיות של העסק וכדי להעניש את הרוצח של אמו, עליו לשלוט במשהו חדש לגמרי.
והדבר הכי קשה הוא להישאר במסגרת החוק והשאלה היא, האם יש לו את האמצעים החוקיים כדי להעניש את הרוצח?
פאבל פרילוצ'ני — איגור סוקולובסקי
דמיטרי שבצ'נקו — אנדריי פריאניקוב, סגן-אלוף, ראש מחלקת המשטרה.
קארינה ראזומובסקאיה — ויקטוריה רודיונובה, ראש המחלקה לחקירות פליליות, הקפטנית במשטרה.
אלכסנדר אובלאסוב — יבגני אווריאנוב, קצין ביטחון
דניס שבדוב (עונות 1–2) — דנילה (דן) איוואנוביץ' קורוליוב, בלש במשטרה.
ניקיטה פנפילוב (עונות 1–2) — סטס (סטניסלב אנאטולייביץ') אגאפוב, חבר (ואז אויב) של איגור, מכור לסמים
אלכסנדר דיאצ'נקו (עונה 1) — ולדימיר יאקובלביץ' סוקולובסקי, אביו של איגור, איש עסקים
איגור ג'יג'יחין (עונות 1–2) — ארקדי איגנאטייב, איש עסקים, המתחרה ושותף לשעבר של סוקולובסקי האב
אנה אנדרוסנקו (עונה 1) — לרה אגאפובה, אחותו של סטס ולשעבר כלתו של איגור
מאושרים ביחד היא סדרת טלוויזיה רוסית, ששודרה ברשת TNT משנת 2006 עד 2013. זו גרסה מחודשת לסדרת הטלוויזיה האמריקאית נשואים פלוס.
במקום לגור בבית, בני בוקין גרים בקופסה בקומה העליונה של בניין קטן, בעוד בני סטפנוב גרים בתיבה מולם.
לפני תחילת הסדרה, משפחת בוקין יכלו לרכוש חלק מעליית הגג של הבניין לחדרים נוספים, כך שמלבד היעדר מרתף, היעדר דלת אחורית, מוסך בבניין נפרד במקום להיות צמוד לבית ומרפסת המשמשת במקום החצר, פריסת הדירה של משפחת בוקין נראית כמו הבית של הבונדיס מסדרת הטלוויזיה המקורית.
הדירה נמצאת בבלגן בשל כמה תיקונים בבית שמעולם לא הסתיימו, ובפרקים הראשונים של הסדרה אתר בנייה, שהוצב בחוץ אפשר לאנשים (ולברון, הכלב המשפחתי) להיכנס ולצאת מדירתם של בוקין ליד הבית מרפסת.
כשינוי משמעותי, במקום להיעלם כמו סבן לאחר כמה פרקים, סמה נשארת עם הבוקינים עד סוף הסדרה וההסברים המוזרים לעיתים קרובות להיעדרו מאירועים שכל המשפחה צריכה להשתתף בהם הפכו לבדיחה רצה.
כמו כן, הכלב המשפחתי ברון לא מת ונשאר אותו דבר עד סוף הסדרה.
הפרק רקוויאם לבריארד המת הותאם עם זאת, כאשר הכלב ברון נמכר לאדם עשיר במקום למות, כפי שקורה לכלב בסדרה האמריקאית.
באפריל 2008 הודיעו המפיקים כי עיבדו את כל פרקי הסדרה האמריקאית ופתחו בתחרות מקוונת בה הצופים יכלו להגיש רעיונות חדשים לפרקים.
החל מה- 31 בדצמבר 2009, התוכנית חזרה עם 60 פרקים חדשים.
על פי כתוביות הפתיחה של הפרקים, חלק מהפרקים החדשים נכתבו יחד עם המפיקים המקוריים של "נשואים פלוס", בעיקר ריצ'רד גורמן וקתרין גרין.
גנה בוקין (רוסית: Геннадий Петрович Букин) (מבוסס על אל, בגילומו של ויקטור לוגנוב)
דאשה בוקינה (רוסית: Евдокия «Даша» Евкакиевна Букина) (מבוסס על פגי, בגילומה של נטליה בוצ'קאריובה)
סבטלנה בוקינה (רוסית: Светлана Геннадьевна Букина) (מבוסס על קלי, בגילומה של דריה סגלובה)
רומן בוקין (רוסית: Роман Геннадьевич Букин) (מבוסס על באד, בגילומו של אלכסנדר יאקין)
אלנה (רוסית: Елена Владимировна Полено) ואנטולי פולין (רוסית: Анатолий Иванович Полено) (מבוסס על מרסי וג'פרסון ד'ארסי, בגילומם של יוליה זכרובה ופאבל סווינקוב)
יבגני סטפנוב (רוסית: Евгений Варфоломеевич Степанов) (מבוסס על סטיב רוהאדס, בגילומו של אלכסיי סקירין)
סמה בוקין (רוסית: Сёма Букин) (מבוסס על סבן, בגילומו של איליה בוטקובסקי)
הברון בוקין (מבוסס על באק ומזל, בגילומו של כלב בשם באיירה)
הקומיקאי גאריק חרלמוב הופיע הופעת קמע בסדרה כטוֹסיק.
"מאושרים" הוא סינגל של צמד הפזמונאים והמפיקים הישראלי דולי ופן.
השיר יצא לאור ב-6 באוקטובר 2019, בשיתוף הזמרים לירן דנינו ונועה קירל, על ידי חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט.
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי דולב רם ופן חזות, השיר משלב את סגנונות הקאנטרי והפופ.
בעקבות הצלחתו של השיר, הוא גם זכה לגרסה אקוסטית שגם אותה ביצעו קירל ודנינו.
יוסי חרסונסקי העניק לשיר ביקורת מעורבת ונתן לשיר כשלושה וחצי כוכבי זהב.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, בוים על ידי לירן סגל, והועלה לערוץ היוטיוב של דולי ופן ב-6 באוקטובר 2019, בסמוך לצאתו כסינגל.
בקליפ ניתן לראות את דנינו וקירל ביחד עם רם וחזות נוסעים במכונית באמצע המדבר.
קירל הופיעה עם השיר בטקס הדלקת המשואות ה'תש"ף, ללא דולי ופן ודנינו.
מאזיאר "מאז" ג'ובראני (בפרסית: مازیار جبرانی; נולד ב-26 בפברואר 1972) הוא קומיקאי ושחקן איראני-אמריקני, חלק מהלהקה הקומית "ציר הרשע".
הקבוצה הופיעה במופע קומי מיוחד בקומדי סנטרל.
ג'ובראני הופיע גם במספר רב של סרטים, תוכניות טלוויזיה, כולל "Better Off Ted", ברדיו ובמועדוני קומדיה.
הפילמוגרפיה שלו כוללת תפקידים בסרט "מזימות זרות", "יום שישי שאחרי הבא", "שפירית", ואת "ג'ימי וסטווד: גיבור אמריקאי".
הוא הופיע כדמות קבועה בסיטקום "Superior Donut" משנת 2017 של רשת CBS.
הוא היה חבר במועצה הלאומית האיראנית האמריקאית (NIAC).
הוא והוריו עברו לקליפורניה כשהיה בן שש.
הוא גדל בטיבורון באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
הוא למד בבית הספר התיכון רדווד בלארקספור, ונכלל בכיתת הבוגרים המוערכת של רדווד משנת 2017. ג'ובראני למד מדעי המדינה ואיטלקית באוניברסיטת ברקלי, שם קיבל תואר ראשון.
הוא נרשם לדוקטורט בתוכנית של UCLA כשהחליט להמשיך בחלום ילדותו לשחק ולבצע מופעים קומיים.
ג'ובראני הופיע מאז בתוכניות כמו The Colbert Report, "The Tonight Show עם ג'יי לנו", "The Late Late Show עם קרייג פרגוסון", "Talkshow עם ספייק פרסטן", "Whitney" ומופיע בקביעות במועדוני קומדיה מובילים (בקליפורניה ובניו יורק), למשל "קומדי סטור".
הוא הופיע כחולה שיניים בפרק של "Still Standing", בפרקי הפיילוט של "Better Off Ted", "The Knights of Prosperity" ובפרק של "סדריק הבדרן מציג", בפרק של "מלקולם באמצע" כשודד מספר 2 ובפרק של "הבית הלבן" כנסיך סעודי.
הוא גם הופיע בסרט "פתאום שלושים".
הוא סייר בסיבוב ההופעות של להקת ציר הרשע.
הוא סיפק את קולו של אחמד פרחאנקיאן בגרסת ספרי השמע של "מלחמת הזומבים הגדולה".
ג'ובראני כתב סרט עם חבר בשם "ג'ימי ווסטווד: גיבור אמריקאי".
ג'ובראני מופיע מדי פעם בחידון החדשות של NPR, "המתן רגע...
בנוסף, ג'ובראני מארח את הפודקאסט הפרטי שלו ברשת הפודקאסטים של כל הדברים עם כל הקומיקאים אל מדריגל וכריס ספנסר.
הפודקאסט המכונה "Minivan Men" מתעד את חייהם ואת חוויותיהם של שלושת המארחים תוך התמקדות במיוחד באבהות.
הוא גילם את ג'אפר בסרט הטלוויזיה משנת 2015 "היורשים".
בשנת 2015 הוציא ג'ובראני ספר זיכרונות בשם "אני לא טרוריסט, אבל גילמתי אחד בטלוויזיה".
הבדיחות של ג'ובראני מתמקדות בגזע ובאי-הבנת המזרח התיכון באמריקה.
הוא גם מדבר על משפחתו לא פעם.
ג'ובראני יושב בדירקטוריון של מכון הסרטן הפרסי-אמריקני ( PACI.org ) ועובד גם עם החברה הבינלאומית לסיוע לילדים חולי סרטן (ISCC-Charity.org).
בשנת 2018 שיחק בקומדיה הרומנטית "חתונה פשוטה" לצד שוהרה אע'דאשלו.
בשנת 2006 התחתן ג'ובראני עם עורכת דין הודית-אמריקנית בשם פרתא.
יש להם בן ובת והם גרים בקליפורניה.
מז'ור הוא סרט פעולה רוסי משנת 2021 בבימויהם של ניקולאי בוליגין ומקסים פולינסקי בכיכובם של פאבל פרילוצ'ני, יבגני סטיצ'קין, איגור ז'יז'יחין ואחרים.
מז'ור מצליח להימלט בצורה מופתית מהכלא ומתחיל חיים חדשים.
הוא מצטרף לחברו הסוחר בסם סינתטי חדש והוא מוקף שוב במכוניות, וילות ודוגמניות מושכות.
אך הוא רוכש לא רק חברים, אלא גם אויבים ואנשי המינהל הראשי לשליטה בסמים ושירות הביטחון הפדרלי שעוקבים אחריו ומנסים להבין איזה משחק הוא התחיל ובצד מי הוא נמצא.
איגור עצמו מנסה להבין מי הוא.
פאבל פרילוצ'ני – איגור סוקולובסקי
דרינה ארווין - מיי לי, סוחרת סמים מקוריאה הדרומית
דמיטרי שבצ'נקו – אנדריי פריאנקיוב, קולונל משטרת הפדרציה הרוסית
איגור ז'יז'יחין – ארקדי איגנאטייב, איש עסקים
ולדימיר סלזניוב – ואלרי סימוננקו, קפטן המשטרה
דניל וורוביוב - פוגודין, קצין המינהל הראשי לשליטה בסמים
מאורת סמים הוא בית מגורים המשמש לסחר בסמים.
מאורות אלו מספקות לנרקומנים מקום לצרוך את הסמים, מספקות מקום לסוחרי הסמים לסחור, ולעיתים גם משמשות כמעבדות לייצור סמים או להטמנה והחבאה שלהם.
מאורות אלו מתבססות בדרך כלל בשכונות המאכלסות תושבים בעלי מעמד סוציו-אקונומי נמוך, ובבתים שננטשו ממגוון סיבות.
קיומן של מאורות אלו גורר בדרך כלל פושעים ומעשי פשע שמתרחשים סביבם, לעיתים בשל הסחר בסמים ולעיתים בשל השפעת הסימום.
במקרים מסוימים, תושבים שרפו את מאורות הסמים בתקווה כי המעשה ירחיק משכונותיהם את צרכני וסוחרי הסמים.
בבריטניה נחקקו שני חוקים (חוק התנהגות אנטי-חברתית משנת 2003 וחוק שימוש לרעה בסמים משנת 1971) המסייעים למשטרה לסגור מאורות סמים ומרחיבים את אפשרויות האכיפה במקרים אלו.
מאורעות ינואר (בליטאית: Sausio įvykiai) היו סדרה של עימותים אלימים בין האוכלוסייה האזרחית הלא-חמושה של ליטאים שתמכו בעצמאותה של ליטא, מול הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
המאורעות התרחשו בין 11 ל-13 בינואר 1991, לאחר הכרזת העצמאות של ליטא.
כתוצאה מהעימותים בין הצבא הסובייטי לאזרחים נהרגו 14 אזרחי ליטא וכ-140 נפצעו.
13 בינואר, המכונה לעיתים "יום ראשון העקוב מדם", היה היום האלים ביותר במסגרת המאורעות.
רוב העימותים התרחשו בבירת ליטא, וילנה, אך פעילות מלחמתית סובייטית התרחשה גם באזורים אחרים במדינה, בהם אליטא, שיאוליאי, וריאנה וקובנה.
13 בינואר 1991 הוא "יום מגני העצמאות של ליטא" (בליטאית: "Laisvės Gynėjų Diena") ומשמש כיום הזיכרון הרשמי של המדינה.
שלוש המדינות הבלטיות (ליטא, לטביה ואסטוניה) סופחו בכוח הזרוע על ידי ברית המועצות ב-1940, בעקבות פלישתה לארצות הללו במסגרת ההסכם הנאצי-סובייטי, אף שהעולם המערבי מעולם לא הכיר בחוקיותו של הסיפוח.
הרפובליקה של ליטא הכריזה על עצמאותה ב-11 במרץ 1990. במהלך השנה הראשונה לאחר ההכרזה, אף מדינה (למעט הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובית, דהיינו מולדובה תחת הכיבוש הסובייטי) לא הכירה בה.
המדינות המערביות הראשונות שהכירו בליטא הדמוקרטית העצמאית היו איסלנד ודנמרק, אך הדבר התרחש רק במהלך חורף 1991, כשנה מאוחר יותר.
עד סוף 1991 ובעקבות התמוטטות ברית המועצות, כמעט כל מדינות העולם הכירו בליטא.
ימיה הראשונים של הרפובליקה העצמאית היו קשים ואלימים.
כך, בראשית אביב 1990 השתלטו כוחות סובייטיים על מבני ממשל וחינוך ששימשו את המפלגה הקומוניסטית.
בנוסף, הטילה ברית המועצות מצור כלכלי על ליטא, שנמשך עד סוף יוני 1990, מה שהוביל לשיעור אינפלציה בגובה של 100% והמחירים במדינה המשיכו לטפס.
בינואר 1991 נאלצה הממשלה הליטאית להעלות מחירים מספר פעמים, והפגנות של פרו-רוסים החלו להתארגן ברחבי המדינה.
ב-13 בינואר 1991 בשעה 1:50 לפנות בוקר החלו טנקים וחיילים סובייטים להקיף את בניין הטלוויזיה של וילנה.
החיילים פתחו באש חיה אל עבר קהל אזרחים לא חמושים שהגנו בגופם על הבניין, והטנקים החלו לדרוס אותם תחת זחליהן.
14 אזרחים נהרגו במהלך המתקפה, רובם כתוצאה מהירי החי ושניים מהם לאחר שנדרסו על ידי הטנקים.
חייל קומנדו סובייטי אחד נהרג מאש חבריו.
בהמשך הלילה ובשעות הבוקר המוקדמות השתלטו החיילים על תחנות שידור במספר ערים ברחבי ליטא.
בהמשך הבוקר החלו כמה עשרות אלפי תומכי עצמאות ליטאים להקים בריקדות נגד טנקים מסביב לבנייני הממשל המקומי, וכן הגנות בתוך המבנים עצמם.
בכל אותן שעות נראו בקרב הקהל קהילות מתפללים, וכן נשמעו קריאות בעד עצמאותה של ליטא.
על אף אירועי הלילה ואף על פי שהיו מצוידים היטב, החליטו חיילי צבא ברית המועצות לסגת לבסוף מהאזור ולא לחזור על מעשיהם.
אירועי 13 בינואר מכונים לעיתים "יום ראשון העקוב מדם".
"מאושרת" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
את השיר הוציאה לאור ב-16 במרץ 2011 חברת התקליטים NMC, והוא נכלל כרצועה הפותחת באלבום האולפן השני של הזמר, ילד טוב ילד רע.
"מאושרת" נכתב והולחן על ידי גילי זיגמן ויוסי בן דוד, שעבד עם זמרים רבים מהז'אנר המזרחי, דוגמת אייל גולן, ליאור נרקיס ושרית חדד.
הוא לא נכנס לאף מצעד שבועי, אולם במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ ו-Mako דורג במקום ה-19. לשיר הופק וידאו קליפ רשמי שפורסם בערוץ היוטיוב של אדם.
שיר זה זכה למעלה ל-8.6 מיליון צפיות.
מאושרת בלעדיי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
הוא יצא לאור ב-25 באוקטובר 2018, על ידי חברת התקליטים NMC, כסינגל השמיני וכרצועה השביעית באלבום האולפן השישי של הזמר, Omer.
השיר הגיע למקום ה-10 במדיה פורסט TV, והוקלטו לו מספר גרסאות כיסוי, כמו אלו של אושר כהן ותמר יהלומי.
"מאושרת בלעדיי" נכתב על ידי אושר כהן ולורן כהן, והופק על ידי תמיר צור.
בסמוך לצאתו עלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-3.5 מיליון השמעות.
לשיר לא הופק וידאו קליפ רשמי, אולם פורסם אודיו שלו בערוץ היוטיוב של אדם, המלווה לתמונת אישה ביום גשום.
נכון למרץ 2024 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-12 מיליון צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם25 באוקטובר 2018הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתNMC
מאושרים באהבה הוא סרט קומדיה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1949, עם האחים מרקס בתפקידים הראשיים.
זה סרטם האחרון של האחים מרקס בו הופיעו ביחד.
בסרט מופיעה גם מרילין מונרו בתפקיד קטן.
הרפו מופיע כהרגלו בקטע נגינה על נבל וצ'יקו על פסנתר
סאם גרוניון (גראוצ'ו מרקס) הוא חוקר פרטי שעובד כבר 11 שנים על פיענוח גניבת תכשיט יהלומים יקר שהיה שייך לבית רומנוב.
חקירותיו מובילות אותו לקבוצת שחקנים בתיאטרון וינדזור המעלים הצגה בשם "מאושרים באהבה" שכולל שירה וקטעי ריקוד של השחקנים מייק ג'ונסון (פול ולנטין), מגי פיליפס (ורה-אלן) ובאני דולן (מריון האטון).
המצב הכלכלי של ההצגה הוא קשה והמפיק ליונס (לאו בלסקו) מאיים לבטל אותה.
פאוסטינו הגדול (צ'יקו מרקס) משכנע אותו להמשיך בהצגה על ידי זה שהוא מחמיא לו על נגינתו בכינור.
הם מנגנים יחד "שיר צועני".
את האוכל מספק להם הרפו (הרפו מרקס) שמבלה הרבה בחנות הכלבו של לפטי (מלויל קופר) שם הוא גונב מכל הבא ליד, מטמין בבגדיו ומחלק לשחקנים.
חנותו של לפטי משמשת מעבר לסחורות גנובות.
לשם מגיע ענק היהלומים הגנוב של משפחת הצאר הרוסי, מוחבאים בקופסת סרדינים עם סימן של צלב מלטזי.
הרפו גונב קופסאות סרדינים ובהם הקופסה עם התכשיט.
עבריינית הצמרת מאדאם אגליצ'י (אילונה מאסי) מגיעה לקבל אותם ומסתבר שנגנבו.
לפטי נזכר בהרפו ואנשיה של אגליצ'י תופסים אותו ומענים אותו אך הוא כידוע אילם.
הוא מצליח לבסוף לברוח והם מגיעים לתיאטרון ומחפשים אחריו.
הוא חוטף מהלהקה ענק דומה אך מזויף ומתחיל מרדף של חתול ועכבר בין אנשי אגלי'צי והרפו עם הענק המזויף.
הענק האמיתי נמצא אצל צ'יקו אך ברדיפה הם מחילפים את הענקים.
העבריינים רצים אחרי הרפו עם הענק האמיתי אך הוא חושב שהוא מזויף ואילו אצל צ'יקו נמצא הענק המזויף שהוא בטוח שהוא אמיתי....
שם השחקן/יתשם הדמותהערותהרפו מרקסהרפוצ'יקו מרקספאוסטינומפיקלאו בלסקומר ליונסמפיקגראוצ'ו מרקססאם גרוניוןבלשורה-אלןמגי פיליפסרקדניתאילונה מאסימאדאם אגליצ'יפול ולנטיןמייק ג'ונסוןשחקןמריון האטוןבאני דולןשחקניתלני באסקומר ליוןמפיקרמונד בראלפונסו זוטועברייןברוס גורדוןחניבעל זוטועברייןמלויל קופרלפטיעבריין
מאורעות תרפ"ט בירושלים כללו פוגרומים, מעשי רצח, שוד והצתה מצד פורעים ערבים נגד יהודים בירושלים ובמוצא במהלך מאורעות תרפ"ט באוגוסט 1929. במהומות נרצחו 30 יהודים, מתוך כ-133 הרוגים יהודים בכל ארץ ישראל.
זהו מספר הנרצחים הגבוה ביותר במאורעות תרפ"ט לאחר הטבח בחברון בו נרצחו 67 יהודים.
ירושלים הייתה במוקד המתקפות הערביות עם אלפי פורעים מתוך העיר ומכפרי הסביבה שהתקיפו שכונות רבות בעיר והצליחו לרצוח יהודים בעיקר בשכונות חסרות הגנה.
אולם בירושלים, בניגוד לחברון, היו גם כוחות מאורגנים וחמושים (כולל בריטים, יהודים ואף שוטרים ערבים) שהדפו את רוב המתקפות בקרבות ירי ממושכים וכך נמנע טבח גדול בהרבה.
למחרת, בשעה 6:30 בבוקר יום כיפור, יצא קצין המשטרה דאגלס דאף עם כעשרה מאנשיו, כדי להסיר את הפרגוד ששימש כמחיצה.
המופתי של ירושלים, חג' אמין אל-חוסייני החל במסע תעמולה נגד היהודים.
בתגובה להתגרויות המוסלמים, ב-14 באוגוסט 1929 הפגינו כ-6,000 יהודים בתל אביב בצעקות "הכותל הוא שלנו!", ובאותו ערב התאספו כ-3,000 יהודים לתפילה ליד הכותל.
למחרת, בתשעה באב ה'תרפ"ט, 15 באוגוסט, קיימו צעירי בית"ר תהלוכת הפגנה גדולה לעבר הכותל המערבי דרך שער שכם.
בעיירות ובכפרים שבסביבת ירושלים פיזרו פעיליו של המופתי כרוזים, שככל הנראה הודפסו לפני 14 באוגוסט, שקראו לתקוף יהודים ולהגיע לירושלים כדי "להציל את המקומות הקדושים".
אחד הכרוזים, חתום בידי "ועדת לוחמי הקודש בפלסטין", אמר כי היהודים חיללו את כבוד האסלאם, והכריז: "הלבבות נרעשים נוכח המעשים הברבריים והאנשים צועקים: 'מלחמה, ג'יהאד...
הוי, העם הערבי, עיני אחיך בפלסטין נשואות אליך...
והן מעוררות את רגשותיך הדתיים ואת קנאותך הלאומית לקום נגד האויב שחילל את כבוד האסלאם ואנס נשים ורצח אלמנות ותינוקות".
ב-16 באוגוסט, חגגו המוסלמים את יום הולדתו של הנביא מוחמד ברחבת מסגד אל-אקצא ויצאו להפגנת תגובה להפגנה היהודית.
במוצאי יום חמישי 22 באוגוסט החלו להגיע כפריים ערבים רבים, שרבים מהם חמושים באלות ובסכינים, למתחם הר הבית, לקראת תפילות יום שישי.
ביום שישי, 23 באוגוסט 1929, החל מהבוקר המוקדם נהרו לירושלים אלפי כפריים מהסביבה, כדי להשתתף בתפילה בהר הבית.
כמה יהודים נהרגו ליד שער יפו, שם עשו השוטרים מאמצים קלושים בלבד להצלת הנתקפים ואף אחד מהם לא פתח באש.
הפורעים המשיכו בדרכם במעלה רחוב יפו, תקפו אנשים וזרעו הרס בחנויות.
פרעות בשכונת הגורג'ים ובתי ניסן ב"ק
בשעה 12:30 כ-5,000 מוסלמים חמושים בסכינים יצא מהמסגד דרך שער שכם והסתערו על השכונות היהודיות הנמצאות מחוץ לשער, משני צידי רחוב הנביאים – שכונת הגורג'ים ("אשל אברהם"), שכונתה גם שכונת שער שכם, וקריה נאמנה ("בתי ניסן ב"ק").
הם נכנסו לחצר הגדולה של האחים אלגולה, ירו והרגו את האברך שלום שוילי (כונה גם צוויניה) הם פשטו על בתי השכונה, בזזו והרסו אותם.
הפורעים תפסו את חנה סלנשוילי (צוויניה), אשתו של שלום, ואת בנה הקטן.
הם ניקרו את עיני הילד, רצחו אותו ואז רצחו את חנה ביריות.
לאחר ביזת הבתים פשטו הפורעים על בית הכנסת בשכונה שברו אותו וקרעו את ספרי התורה.
אליהו מזרחי (ששון) ניסה להציל את ספרי התורה ונרצח במקום.
לטענת העיתון "דואר היום" התנפלות זו בוצעה לעיני השוטרים הערבים שלא עשו דבר.
אנשים נוספים שנרצחו בשכונה כללו את יעקב בן שמעון, ראובן וולפא (שמת מפצעיו), ה'ויער (יהודי מאנגליה) מנחם סבלני ושמואל גנני (מת מפצעיו).
אשתו של רחמים בן מאיר ג'ורג'י ובניה נפצעו אנושות בפצעי סכינים בכל הגוף.
לאחר מכן ההמון התדפק על דלתו של מוכתר השכונה אהרון טנורי אך זה סגר את דלתו בברזלים והם לא הצליחו להיכנס, שכנים ערבים נוצרים הצילו את טנורי.
בשעה 2 בצהריים הגיעו לטנורי קצין וחייל אנגלי, טנורי דרש מהם להציב משמר על השכונה, הקצין שב בשעה חמש והשיבו לו כי הוא יכול להרגע שכן על השכונה הוטל מצב מלחמה ועוצר לילי.
ליל שבת עבר בשקט ולמחרת בשבת בשעה 5 בבוקר התחדשה מתקפת הערבים על השכונה הם זרקו אבנים לעיני השוטרים הערבים שלא עשו דבר.
בערב הגיעו שוטרים אנגלים שהניסו את ההמון המתפרע.
במוצאי שבת, בשעה 12 וחצי עלו הערבים במדרגות, שרפו בית כנסת ושני בתים נוספים.
19 יהודים (בהם מרדכי וינר) נרצחו בשתי שכונות אלה.
ביום ראשון עזבו כל תושבי השכונה את המקום אל שכונת זיכרון משה, מלבד 40 חלוצים שנשארו כמשמר בשכונה.
דווח כי גם בית הכנסת של החלבים במקום נמצא תחת סיכון אבל הוטלה עליו שמירה.
לאחר מאורעות אלה נמלטו דיירי השכונה אל רבעים אחרים של העיר או עזבו את ירושלים והשכונה התרוקנה מיהודים.
מתקפה על שכונת מאה שערים
ביום שישי בשתיים בצהריים החלה ההתקפה על שכונת מאה שערים.
מספר קבוצות חמושות התקיפו את השכונה מכיוון השדות שהיו מאחוריה, וקבוצה נוספת של פורעים הגיעה מכיוון שער שכם.
על הכניסה לשכונה הגנה קבוצת צעירים נורו יריות ונפצעו אנשים משני הצדדים, לפי דיווח אחד בחור יהודי ירה למוות בשלושה מן הפורעים.
לאחר מכן הפורעים נסוגו מהשכונה.
הם נותרו בקרב מקום כשעתיים ולאחר מכן עברו לפרוע בשכונות אחרות בעיר.
קבוצת צעירים ושוטרים ירו לעבר הערבים שהתקדמו מצד השדות והצליחו להניסם.
קבוצת הצעירים היו אנשי ההגנה.
בשכונת סנהדריה התקיים אחד הקרבות המרכזיים של המאורעות.
על פי הערכות, בזכות הגנה מוצלחת על המקום והדיפת התוקפים החמושים ניצלו חלקים גדולים מהעיר.
ביום שישי ב-12:30 הגיעו ערבים מהכפרים בית חנינה וליפתה לשכונה, דקרו ג'ורגי' זקן שהיה במקום ושברו שמשות.
במקום היה כוח של 5 תושבים חמושים בנשק ו-4 שוטרים ערבים חמושים במקלות, כעבור חצי שעה הגיעו שוטרים נוספים ויחד הניסו את הפורעים.
בחמש הגיעו תגבורת של כ-15 אנשים, כולל 9 שוטרים, שניים מהם יהודים תחת פיקודו של סרג'נט ערבי.
במקום הוקמו 5 עמדות הגנה עם פחים מלאי חול.
בשעה 9 בערב שישי פתחו הערבים באש מכיוון ההרים הסמוכים ללפיתא ומצד העמק.
ב-9:30 הומטרה אש על השכונה מכל הכיוונים והירי נמשך עד חצות בלילה.
לאחר מכן השתתקה האש, אולם הסרג'נט ערבי העריך כי המתקפה תחודש עם אור השחר.