tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1 בדצמבר – התקבלה החלטה להדיח את חבר בית הנבחרים, ג'ורג' סנטוס, ברוב הדרוש של 2/3 מחברי הבית.
חברתו נפסקה מייד עם הקראת התוצאות.
13 בפברואר 2024 – בית הנבחרים הצביעה בעד פתיחת הליך הדחה של מזכיר ביטחון המולדת של ארצות הברית, אלחנדרו מיורקס, ברוב של 214-213. זאת הפעם השנייה בהיסטוריה של ארצות הברית שנפתח הליך הדחה נגד שר בקבינט הנשיאותי.
28 בפברואר 2024 – מיץ' מקונל, מנהיג הסיעה הרפובלקנית בסנאט הודיע כי בסוף כהונת הקונגרס הנוכחי, ינואר 2025, יפרוש מתפקיד ההנהגה אך יישאר בתפקידו בסנאט עד לסוף כהונתו ב-2026.
7 במרץ 2024 – נאום מצב האומה של הנשיא ג'ו ביידן, בישיבה משותפת של שני בתי הנבחרים.
11 באפריל 2024 – ראש ממשלת יפן, פומיו קישידה, נאם בישיבה משותפת של שני בתי הנבחרים.
16–17 באפריל 2024 – התקיימו 2 הצבעות להדחתו של מזכיר ביטחון המולדת של ארצות הברית, אלחנדרו מיורקס, בהמשך להחלטת בית הנבחרים מחודש פברואר.
שתי ההצבעות נדחו ברוב מוחלט.
24 באפריל 2024 – חבר הקונגרס דונלד פיין נפטר בעודו מכהן.
הוא החל את כהונתו בבית הנבחרים לאחר שאביו, דונלד מ.
פיין, נפטר גם הוא בעודו מכהן בתפקידו.
8 במאי 2024 – ברוב של 359 מול 43, בית הנבחרים דוחה החלטה (בהובלת מרג'ורי טיילור גרין) להדיח את מייק ג'ונסון מתפקידו כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, כאשר 11 רפובליקנים תמכו בהדחתו לצד דמוקרטים נוספים.
31 במאי 2024 – הסנאטור ג'ו מנצ'ין מווירג'יניה המערבית עוזב את המפלגה הדמוקרטית ונרשם כעצמאי.
12 ביוני 2024 – בית הנבחרים מצביע ברוב של 216 מול 207 להעמיד לדין את התובע הכללי של ארצות הברית מריק גרלנד בעוון ביזיון הקונגרס, בשל מיאונו להיעתר לבקשת ועדת הפיקוח והרפורמה למסור הקלטות שמע של הנשיא ביידן בנוגע לפרשת המסמכים המסווגים בממשלו.
16 ביולי 2024 – הסנאטור בוב מננדז מניו ג'רזי נמצא אשם בקשירת קשר לביצוע פשע ובמגע עם סוכן זר.
מאוחר יותר הודיע כי יתפטר ב-20 באוגוסט.
19 ביולי 2024 – חברת הקונגרס הוותיקה שילה ג'קסון לי מטקסס נפטרה.
24 ביולי 2024 – ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו נואם בפני מושב משותף של הקונגרס.
21 באוגוסט 2024 – חבר הקונגרס ביל פסקרל נפטר בעודו מכהן לאחר 27 שנים בבית הנבחרים.
5 בנובמבר 2024 – מתקיימות הבחירות לנשיאות ארצות הברית.
הנשיא לשעבר דונלד טראמפ נבחר לנשיא ה-47 של ארצות הברית, וג'יי.
ואנס נבחר לסגן הנשיא ה-51. הרפובליקנים השיגו מחדש שליטה בסנאט ושמרו על שליטתם בבית הנבחרים.
13 בנובמבר 2024 – הוועידה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית בוחרת בג'ון ת'ון כמנהיג הסיעה הרפובליקנית וכמנהיג הרוב בסנאט של ארצות הברית, החל מהתכנסות הקונגרס ה-119.
13 בנובמבר 2024 – חבר הקונגרס מאט גייטס התפטר לאחר שהנשיא הנבחר של ארצות הברית דונלד טראמפ בוחר בו כתובע הכללי הבא בממשלו המתגבש.
29 בדצמבר 2024 – נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ימי קרטר מת בגיל 100.
3 בדצמבר 2025 – הקונגרס ה-118 מתפזר ומגיע לפרקו.
סנאטור אחד (פיט ריקטס) ממלא את מקומו של בן סאס שהתפטר בינואר 2023.
סנאטורית אחת (לפונזה באטלר) ממלאת את מקומה של דיאן פיינסטיין שנפטרה בספטמבר 2023.
435 חברים בבית הנבחרים, שנבחרו בבחירות 2022. חלוקת המושבים בבית הנבחרים למדינות ארצות הברית נעשתה על פי תוצאות מפקד האוכלוסין שנערך ב-2020.
חברת קונגרס אחת (ג'ניפר מקללן) שנבחרה בבחירות חוזרות ב-21 בפברואר 2023 ומכהנת מ-7 במרץ 2023, לאחר מותו של חבר הקונגרס דונלד מקיצ'ן בנובמבר 2022 לפני תחילת הקונגרס.
וגם, שישה חברים ללא זכות הצבעה, המייצגים את האזורים המבודדים ואת מחוז קולומביה.
ג'ורג' סנטוס הודח על ידי בית הנבחרים בהצבעה שהתקבלה על ידי 2/3 מחבריו, לאור האשמות רבות נגדו על זיוף מסמכים, קורות חיים, שימוש לא חוקי בכספי קמפיין ואשמות נוספות.
תומאס סוואזי הדמוקרט חזר לכהן כחבר בית הנבחרים לאחר שניצח בבחירות מיוחדות במהלך חודש פברואר 2024 על כיסאו של סנטוס.
נשיאת הסנאט: סגנית נשיא ארצות הברית קמלה האריס
הנשיא הזמני של הסנאט: פטי מארי
קווין מקארתי מהמפלגה הרפובליקנית עד 3 באוקטובר 2023
פטריק מקהנרי כיושב ראש בית הנבחרים בפועל, החל מ-3 באוקטובר 2023 ועד 25 באוקטובר 2023
מייק ג'ונסון החל מ-25 באוקטובר 2023
נשיאת הסנאט של ארצות הברית: קמלה האריס (D)
הנשיאה הזמנית של הסנאט של ארצות הברית: פטי מארי (D)
מצליף הסיעה הרפובליקנית: דיק דרבין
מצליף הסיעה הדמוקרטית: ג'ון ת'ון
יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית:
המספרים מציינים את קבוצות הסנאט.
2. שלי מור קפיטו (R)
3. כריס ואן הולן (D)
3. קתרין קורטז מסטו (D)
1. בוב קייסי הבן (D)
הקומנצ'רוס הוא מערבון אמריקאי משנת 1961 בבימויו של מייקל קורטיז, עם ג'ון ויין וסטיוארט ויטמן בתפקידים הראשיים.
זה סרטו האחרון של מייקל קורטיז.
הוא היה חולה בעת ההסרטה וג'ון ויין החליף אותו בבימויו וסירב לקבל קרדיט על כך.
התסריט מבוסס על הרומן "הקומנצ'רוס של פול וולמן משנת 1952. הקומנצ'רוס היו קבוצה גדולה של עבריינים שסיפקו לשבט הקומנצ'י סחורות וכלי נשק שהשיגו בדרך בלתי חוקית.
1843 ניו אורלינס, המהמר פול ריגרט (סטיוארט ויטמן) הורג את בנו של שופט בלואיזיאנה בדו-קרב אקדחים.
הוא נמלט לטקסס כי האב מכריז עליו כרוצח.
ג'ייק קאטר (ג'ון ויין) הוא ריינג'ר בטקסס ריינג'רס שנשלח לתפוס אותו ולהביאו לדין.
הוא מוצא אותו בספינת נהר השטה לגלווסטון ביחד עם אישה יפה בשם פילר גרייל (אינה באלין) עוצר ואוזק אותו.
בדרך הם נכנסים לחווה שהותקפה על ידי אינדיאנים ואנשיה נרצחו.
לאחר חפירת הקברים מצליח ריגרט להימלט.
מפקד הריינג'רס מייג'ור הנרי (ברוס קבוט) מטיל על קאטר להצטרף לקומנצ'רים בשם בדוי של הקומנצ'ר מקבי העצור.
קאטר מתחבר עם הקומנצ'ר טולי קרו (לי מרווין) עבריין שתיין שמגלה לו את מצבורי הרובים שהם עומדים למכור לקומנצ'י.
הם נכנסים לשחק פוקר ושם פוגש קאטר את ריגרט המהמר.
קאטר זוכה במשחק וקרו השתיין מסרב לתת לו ללכת.
מתפתח קרב יריות שבסופו הורג קאטר את קרו.
הוא ממשיך עם ריגרט, הם מוציאים את מצבור הרובים ונכנסים לחווה של ידידי קאטר.
הקומנצ'י מתקיפים וקאטר משחחר את רגרט מהאזיקים כדי שיילחם.
ריגרט בורח על סוס אך לא עורק.
הוא נפגש עם המייג'ור ואנשיו והם מגיעים לחווה ומניסים את הקומנצ'י.
המייג'ור ואנשיו מגיעים לשופט (אדגר ביוקנן) ונשבעים שבועת שקר שריגרט הוא איש הריינג'ס והיה אתם בעת הזמן בו הואשם ברצח.
השופט מסכים וריגרט מצטרף לריינג'רס.
כעת מגיעים קאטר וריגרט למושבת הקומנצ'רוס כשמרחוק מלווה אותם הריינגר טוב (פטריק ויין) המחוסל על ידי הקומנצ'י.
הם מתקבלים בספקות על ידי הקומנצ'רוס ומפקדם גרייל (נחמיה פרסוף) שהוא מבוגר נכה בכסא גלגלים.
הם נתלים בידיהם כעונש עד שלמקום מגיעה פילאר גרייל בתו של המפקד ומשחררת אותם.
גרייל נרצח על ידי אם שבנה הוצא להורג בהוראתו בשל גניבה.
כעת מגיעים למקום הריינג'רים ומתחולל קרב גדול בו נופלים רבים.
פילאר וריגרט שורדים ועוזבים את המקום להתחלה חדשה וקאטר צועד לבד לעבר יחידתו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'ון ווייןג'ייק קאטרריינג'רסטיוארט ויטמןפול ריגרטמהמראינה באליןפילאר גרייללי מרוויןטולי קרוקומנצ'רנחמיה פרסוףגריילמפקד הקומנצ'רוסברוס קבוטמייג'ור הנרימפקד הריינג'רסאדגר ביוקנןאדגר בריןשופטפטריק וייןטובריינג'ר
הקומפלקס האדום הוא קבוצה של חיידקים אשר מסווגים יחד על סמך הקשר שלהם עם מחלות חניכיים חמורות.
הסיווג של הקומפלקס האדום (ושל קומפלקסים נוספים) בוצע על ידי זיגמונד סוקרנסקי ב-1998.
שלושת חברי הקומפלקס האדום הם:
הקומפלקס הסינפטונמי הוא קומפלקס חלבוני שנוצר בשלב הפרופאזה במהלך המיוזה הראשונה, והוא חיוני לצימוד, ולאחר מכן להפרדה תקינה של הכרומוזומים ההומולוגיים בתאי המין של מרבית האאוקריוטים.
בשלב הפרופאזה של מיוזה I, הקומפלקס מחבר את הכרומוזומים ההומולוגיים זה לזה לכל אורכם, תוך יצירת צומתי חיבור (סינפסיס).
הקישור בין כרומוזומים הומולוגיים, הוא שמאפשר שחלוף של דנ"א ביניהם, תוך כדי תיקון של שברים דו-גדיליים.
על אף שהקומפלקס חיוני לקישור הפיזי שבין הכרומוזומים ההומולוגיים, הוא אינו משתתף בתהליך הצימוד הראשוני ביניהם.
הקומפלקס נוצר רק לאחר סידור הכרומוזומים זה מול זה במיוזה.
כמו כן, היווצרותו אינה תלויה בהומולוגיה מלאה בין כרומוזומים, והוא ייווצר גם במצב של הטרו-סינפסיס בין כרומוזומים שאינם הומולוגיים לכל אורכם, למשל בין כרומוזומי מין בזכרים ביונקים (כרומוזומי X ו-Y).
הקומפלקס הסינפטונמי בנוי משלושה מרכיבים: שני אלמנטים צדדיים מקבילים דמויי פסי רכבת, ואזור מרכזי ברוחב של כ-100 ננומטר.
האלמנטים הצדדיים נגזרים מאלמנטים ציריים חלבוניים (axial elements) המשמשים כפיגומים עבור הכרומוזומים, והם מעגנים אליהם את לולאות הכרומטין המסודרות באופן ליניארי זו אחר זו.
נהוג להתייחס לרכיבים הציריים בתוך הקומפלקס הסינפטונמי (לאחר תהליך הסינפסיס) כאלמנטים צדדיים.
מרבית הגנים המקודדים לחלבונים הדרושים ליצירת הקומפלקס מתבטאים רק בזמן תהליך המיוזה.
דבר זה נכון גם לגבי האלמנטים החלבוניים הציריים, המרכיבים את ה"פיגומים".
היווצרות ופירוק הקומפלקס תלויים בשינויים במבנה הכרומטין המתרחשים בשלב הפרופאזה הראשונה.
ביצורים שונים, הרכיבים הצדדיים מורכבים ממגוון חלבונים, אך במרבית המקרים מופיע חלבון בעל .
חלבוני ה־HORMA נקשרים לפפטידים קצרים על גבי הקצה הקרבוקסילי של חלבונים, הנקראים מוטיבי סגירה (closure motifs).
כמו כן, בדרך כלל קיימים באלמנטים הצדדיים חלבונים ממשפחת ה וחלבוני ליבה.
חלבוני קוהנסין קושרים DNA; לכן, משערים שראשית הם נקשרים לכרומטין, ויתר חלבוני הרכיבים הצדדיים מורכבים על גביהם.
חלבוני הליבה מכילים סלילים מלופפים, היוצרים סיבים ומהווים את החלק הקשיח של ה'פיגום'.
ביונקים, הרכיבים הצדדיים מורכבים בעיקר מחלבוני , אך הם מכילים גם חלבוני .
שני הרכיבים הציריים מחוברים על ידי סיבים (פילמנטים) רוחביים המרכיבים את האזור המרכזי.
האזור המרכזי מורכב מאלמנט מרכזי (central element) ומסיבים רוחביים.
הסיבים הרוחביים מורכבים מסלילים מלופפים ושני אזורים מעובים סימטריים, המכונים עמודים (pillars), אשר תוחמים את האזור המרכזי.
ביונקים, הסיבים הרוחביים מורכבים בעיקר מחלבוני SYCP1, כאשר הקצה הקרבוקסילי שלהם פונה לרכיבים הצדדיים, ואילו הקצה האמיני שלהם חופף עם חלבוני הרכיב המרכזי .
חלבוני הרכיב המרכזי (SYCE) תורמים ליציבות הקומפלקס הסינפטונמי.
במרכז האזור המרכזי נמצאים קומפלקסים בעלי צפיפות אלקטרונים גבוהה הנקראים "recombination nodules".
הם משמשים כאתר עגינה עבור חלבונים המצטברים בעת התהוות אתרי השחלוף.
נראה כי לקומפלקס מבנה מאורגן ומסודר, אך בכל זאת, התברר כי לקומפלקס מרכיבים ניידים בעלי תכונות דמויות נוזל.
היווצרות ופירוק הקומפלקס במהלך הפרופאזה הראשונה
בעכבר ובשמרים, הקומפלקס הסינפטונמי מתחיל להיווצר בשלב הראשון של הפרופאזה, בשלב ה.
בשלב זה הכרומוזומים אינם דחוסים.
הרכיבים הציריים מתחילים להיווצר לאורך אחת הכרומטידות בכל זוג של כרומוזומים הומולוגיים, עד ליצירת מבנה המשמש כפיגום, כאשר לולאות הכרומטין מאונכות לו.
בשלב ה הרכיבים הציריים כבר הושלמו, והאזור המרכזי מתחיל להיווצר.
רכיב זה קושר בין שני הרכיבים הציריים, ליצירת צומתי קישור – סינפסיס.
בסוף שלב זה הרכיב המרכזי מושלם, והוא מחבר בין הרכיבים הציריים, הנקראים כעת רכיבים צדדיים לכל אורך הכרומוזומים.
לאחר מכן, בשלב ה, הכרומוזומים ההומולוגיים כבר מחוברים לכל אורכם.
בשלב זה מתרחש תהליך השחלוף, ולאחריו הכרומוזומים נארזים ונדחסים לקראת החלוקה.
לקראת סוף שלב זה, האזור המרכזי של הקומפלקס הסינפטונמי מתחיל להתפרק, והכרומוזומים ההומולוגיים מתחילים להידחות זה מזה.
בשלב הדיפלוטין, הכרומוזומים ההומולוגיים נעים לכיוונים מנוגדים, והרכיבים הצדדיים מתחילים להתפרק.
עד סוף שלב זה, הקומפלקס הסינפטונמי מתפרק כולו, אך הכרומוזומים ההומולוגיים עוד קשורים דרך הצמתים בהם נערכים שחלופים – צומתי ה.
תפקידים וחשיבות של הקומפלקס הסינפטונמי
לקומפלקס הסינפטונמי מספר תפקידים משוערים.
מחד, הוא נחוץ להשלמת תהליך השחלוף, בין היתר ליצירת כיאזמה באתר השחלוף, המאפשרת היפרדות תקינה של ההומולוגים.
כמו כן, נתגלה כי מחסור בקומפלקס הסינפטונמי גורם לירידה במספר השיחלופים, ולעלייה בכשל בהפרדת זוגות הכרומוזומים ההומולוגיים לאחר חלוקת התא (non-disjunction).
מאידך, הוא גם משתתף בבקרת מספר השיחלופים, ונחוץ להגבלת מספר אירועי השחלוף.
כיוון שהקומפלקס הסינפטונמי הוא גורם מרכזי ביצירת כיאזמות, יש לו תפקיד בהפרדה תקינה של הכרומוזומים במהלך המיוזה.
אי היפרדות כרומוזומים הומולוגיים בזמן מיוזה באדם היא גורם עיקרי להפלות, ולמחלות גנטיות כמו תסמונת דאון.
תפקיד הקומפלקס הסינפטונמי בהשלמת תהליך שחלוף תקין
בדרך כלל, שחלוף מתבצע בעקבות שבירה יזומה של ה-DNA הדו גדילי.
לאחר מכן, השבר מאוחה על ידי מנגנון תיקון DNA מיוחד המהווה חלק מתהליך השחלוף.
סוג מנגנון תיקון ה-DNA אשר ישמש לאיחוי השבר, נקבע כבר בשלב יצירת השבר היזום.
נמצא, כי לחלבונים באזור המרכזי של הקומפלקס הסינפטונמי יש תפקיד בהשלמת תהליך השחלוף בחיית המודל, התולעת Caenorhabditis elegans.
בשלב הפקיטין המאוחר, חלבוני האזור המרכזי יוצרים באתרים המיועדים לשחלוף מבנה המזכיר בועה, ומקיפים קבוצת חלבוני תיקון DNA הנכנסים בין שכבות האזור המרכזי.
הקומפלקס הסינפטונמי נחוץ להשלמת תהליך השחלוף, אך יש הטוענים כי הקומפלקס מעורב גם בבקרה על המספר ועל הפיזור של השיחלופים על גבי הכרומוזומים ההומולוגיים, בתהליך המכונה "הפרעה" (crossover interference).
מעורבות זו יכולה להסביר מדוע לא כל שבר דו גדילי ב-DNA הופך לאתר שחלוף בזמן הפרופאזה הראשונה.
בתוך כך, מחקר שנעשה בתולעת Caenorhabditis elegans הראה כי פגיעה בחלבוני האזור המרכזי הובילה לעלייה במספר השיחלופים ובהקטנת המרחק ביניהם.
יתר על כן, הראו כי בתולעת Caenorhabditis elegans, חלבוני האזור המרכזי (חלבוני SYP) משתתפים בתהליך ה"הפרעה".
כאשר פגעו חלקית בחלבוני ה-SYP, תהליך זה נפגע ונצפתה עלייה במספר אירועי השחלוף, וירידה במרחקים בין שיחלופים.
מחקר בצמח תודרנית לבנה חשף קשר בין הקומפלקס הסינפטונמי לתהליך ה"הפרעה", מה שמדגים את המעורבות הכללית של הקומפלקס הסינפטונמי בשחלופים הן בבעלי חיים והן בצמחים.
מנגנון הבקרה של תהליך ה"הפרעה" אינו ידוע, אך הראו כי באזורים המועדים לשחלוף ("hot spots"), הקומפלקס הסינפטונמי עובר מודיפיקציות ביוכימיות ופיזיקליות כגון זירחון.
ייתכן כי שינויים אלה מהווים אותות המסייעים להגבלת מספר אתרי השחלוף.
מחקר בתולעת Caenorhabditis elegans גילה כי גיוס הקינאז לקומפלקס הסינפטונמי במהלך הפקיטין מוביל לזירחון ואינאקטיבציה של זהו קינאז מיוטי המשתתף בין היתר ביצירת שברים דו-גדיליים ובייעוד שלהם לאתרי שחלוף.
אינאקטיבציה של CHK-2 פוגעת ביצירת השברים הדו-גדיליים וכך מעורבת בבקרה על מספר אתרי השחלוף.
מחקר בשמר האפייה גילה כי חלבוני הרכיבים הצדדיים מעורבים בבקרה על מספר אתרי השחלוף.
ירידה בכמות החלבונים בעלי דומיין ה-HORMA, אשר מגייסים את החלבונים האחראיים ליצירת השברים הדו-גדיליים, מתרחשת במקביל להיווצרות הקומפלקס הסינפטונמי ותהליך הסינפסיס.
לפיכך, בזמן היווצרות הקומפלקס הסינפטונמי, ישנו גיוס מופחת של חלבונים המעורבים ביצירת השברים הדו-גדיליים באזורים מסוימים.
הקומפלקס הסינפטונמי נמצא במרבית היצורים המתרבים מינית, מצמחים ושמרים ועד יונקים.
מבנה הקומפלקס שמור באבולוציה, בניגוד לרצפים החלבוניים המרכיבים אותו – אך קיימים הבדלים בין יצורים שונים.
מבנה הקומפלקס נבדל בעיקר בסידור האזור המרכזי, ובעובי הרכיב המרכזי והרכיבים הצדדיים.
בנקבת זבוב הדרוזופילה, למשל, נתגלה כי הקומפלקס הסינפטונמי מורכב משתי שכבות – זאת בשונה מהחיפושית B.
cribrosa, מהעכבר ומהחולדה, להם קומפלקס רב שכבתי.
עם זאת, משערים כי לקומפלקס הסינפטונמי בבעלי חיים מקור קדום משותף, המורכב מחלבוני SYCP ומהחלבון SYCE2. הרכב ומבנה זה נמצא שמור באבולוציה מעכבר (ממערכת היונקים) ועד ההידרה (ממערכת הצורבים), למעט יצורים יוצאי דופן.
לקומפלקס הסינפטונמי אבולוציה דינאמית, וביצורים שונים נצפו חלבונים חלופיים ביחס לאלה המרכיבים את הקומפלקס הקדום, או חלבונים אשר נוספו לקומפלקס במהלך האבולוציה.
כך למשל, ביונקים, הקומפלקס מכיל את החלבונים SYCE1 ו-SYCE3. כמו כן, נתגלו יצורים המתרבים מינית (שמר החלוקה ו-), בהם נצפה תהליך מיוזה תקין, אך ללא הקומפלקס הסינפטונמי.
הקונגרס ה-119 של ארצות הברית הוא ההתכנסות הנוכחית של הקונגרס של ארצות הברית, המורכבת מהסנאט של ארצות הברית ומבית הנבחרים של ארצות הברית.
הקונגרס ה-119 מתקיים בוושינגטון הבירה, החל מ-3 בינואר 2025 עד ל-3 בינואר 2027. כהונתו חופפת ל-17 הימים האחרונים של נשיאות ג'ו ביידן והשנתיים הראשונות לנשיאותו השנייה של דונלד טראמפ.
כמו בקודמו, הקונגרס ה-118 של ארצות הברית, המפלגה הרפובליקנית מחזיקה ברוב בבית הנבחרים, ובניגוד אליו – השיגו הרפובליקנים רוב בסנאט לאחר ארבע שנים.
עם השבעתו של דונלד טראמפ ב-20 בינואר 2025, השיגה המפלגה הרפובליקנית טריפקטה בממשל הפדרלי , כלומר שליטה הן ברשות המבצעת והן ברשות המחוקקת (על שני בתיה), לראשונה מאז הקונגרס ה-115 שכונס ב-2017, עם השבעתו הראשונה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית.
הקונגרס ה-119 כולל רק שלוש מדינות (ויסקונסין, פנסילבניה ומיין) שבהן שני הסנאטורים מייצגים מפלגות שונות – המספר הנמוך ביותר של משלחות מפוצלות מאז שהחלה הבחירה הישירה של סנאטורים בשנת 1914. בפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית, הפער בין הרוב בבית הנבחרים היה קטן מהפער בסנאט.
בבחירות 2024 שמרה המפלגה הרפובליקנית על שליטתה בבית הנבחרים וזכתה בשליטה בסנאט, בעוד שהמועמד הרפובליקני דונלד טראמפ ניצח בבחירות לנשיאות והבטיח כהונה שנייה שאינה רציפה.
תוצאות הבחירות יוחסו למצבם הכלכלי של הבוחרים ולחששות בנוגע להגירה, ובפרט למשבר בגבול ארצות הברית–מקסיקו.
הסנאט עבר לרוב רפובליקני של 53–47, ובבחירות להנהגת הסיעה נבחר הסנאטור ג'ון ת'ון מדקוטה הדרומית לרשת את מיץ' מקונל, שכיהן בתפקיד במשך 18 שנים.
בית הנבחרים התכנס עם רוב רפובליקני של 220–215, שהוא פער מהקטנים ביותר ביותר בהיסטוריה של בית הנבחרים, בדומה לקונגרס ה־65. מייק ג'ונסון נבחר מחדש ליושב ראש הבית כבר בסבב ההצבעה הראשון, לאחר שבתחילה לא השיג די קולות בקריאה השמית; ההצבעה נותרה פתוחה עד שמספר חברים שינו את הצבעתם ותמכו בו.
ב־6 בינואר התכנסה ישיבה משותפת של שני בתי הקונגרס לצורך ספירת קולות חבר האלקטורים לנשיאות.
ההליכים עברו בשקט, ארבע שנים לאחר ההסתערות על הקפיטול, שבה תומכי טראמפ פרצו לבניין ושיבשו את אישור בחירתו של ג'ו ביידן לנשיא.
בעקבות המתקפה וניסיונותיו של טראמפ להפוך את תוצאות בחירות 2020, העביר הקונגרס תיקונים לחוק ספירת האלקטורים, המונעים מסגן הנשיא לשנות את התוצאות ומעלים באופן משמעותי את הרף להגשת התנגדויות לאישור התוצאות.
דור הבייבי בום ודור ה-X, שהיוו 80 אחוז מחברי בית הנבחרים ו־89 אחוז מחברי הסנאט, נותרו הדורות הדומיננטיים בקונגרס.
שני הדורות יחד מהווים למעלה מ־80 אחוז מחברי שני הבתים לפחות מאז הקונגרס ה־115, בעוד שדור הבייבי בום לבדו מהווה רוב בבית הנבחרים מאז הקונגרס ה־106 ובסנאט מאז הקונגרס ה־111.
3 בינואר 2025: יום התכנסות הקונגרס.
מייק ג'ונסון נבחר לכהונה נוספת כיושב ראש בית הנבחרים.
6 בינואר 2025: מושב משותף לספירת קולות חבר האלקטורים ואישור הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024.
9 בינואר 2025: מועד הלווייתו הממלכתית של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ימי קרטר.
20 בינואר 2025: ההשבעה השנייה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית.
הרפובליקנים משיגים שליטה משולשת (נשיאות, סנאט ובית הנבחרים).
ואנס מטיל את קול ההכרעה לאישור מינויו של פיט הגסת' למזכיר ההגנה.
זו הפעם השנייה בתולדות ארצות הברית שאישור מינוי לשר הסתיים בשוויון קולות בסנאט והצריך קול מכריע של סגן הנשיא.
הפעם הראשונה הייתה כאשר מייק פנס הכריע את אישור מינויה של בטסי דבוס למזכירת החינוך בקדנציה הראשונה של טראמפ.
4 במרץ 2025: הנשיא דונלד טראמפ נואם בפני ישיבה משותפת של הקונגרס.
5 במרץ 2025: חבר בית הנבחרים סילבסטר טרנר (דמוקרטי) מטקסס נפטר.
6 במרץ 2025: בית הנבחרים מצביע 224–198 (שני נמנעים) לנזוף בחבר הקונגרס אל גרין (דמוקרטי) מטקסס, בשל הפרעות חוזרות ונשנות (דיבור שלא בתורו) במהלך נאום הנשיא טראמפ בפני ישיבה משותפת של הקונגרס.
13 במרץ 2025: חבר הקונגרס ראול גריחלבה (דמוקרטי) מאריזונה נפטר.
31 במרץ – 1 באפריל 2025: הסנאטור קורי בוקר מניו ג'רזי שובר את השיא לנאום הארוך ביותר בתולדות הסנאט, במחאה על סדר היום של הנשיא טראמפ.
21 במאי 2025: חבר הקונגרס ג'רי קונולי (דמוקרטי) מווירג'יניה נפטר.
3 ביולי 2025: מנהיג המיעוט בבית הנבחרים, האקים ג'פריס מניו יורק, שובר את השיא לנאום ה"דקה הקסומה" הארוך ביותר בבית הנבחרים, במהלך נאום נגד החוק שכונה "החוק הגדול והיפה".
20 ביולי 2025: חבר הקונגרס מארק גרין (רפובליקני) מטנסי מתפטר.
1 באוקטובר – 12 בנובמבר 2025: הממשל הפדרלי מושבת בעקבות כישלון הקונגרס לאשר תקציב.
5 בינואר 2026: חברת הקונגרס מרג'ורי טיילור גרין (רפובליקנית) מג'ורג'יה מתפטרת.
6 בינואר 2026: חבר הקונגרס דאג למלפה (רפובליקני) מקליפורניה נפטר.
4 ביולי 2026: חגיגות יובל ה-250 לארצות הברית.
נשיא הסנאט של ארצות הברית: קמלה האריס (עד 20 בינואר 2025), ג'יי.
הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית: צ'אק גראסלי
מצליף הסיעה הרפובליקנית: ג'ון באראסו
מצליף הסיעה הדמוקרטית: דיק דרבין
1. ליסה בלאנט רוצ'סטר (D)
3. פרנק דין לוקאס (R)
1. ג'ונתן ג'קסון (פוליטיקאי) (D)
15. מרי מילר (פוליטיקאית) (R)
14. מרג'ורי טיילור גרין (R)
3. מרי גלוסנקמפ פרז (D)
3. דריק ואן אורדן (R)
15. מוניקה דה לה קרוז (R)
8. קריסטן מקדונלד ריווט (D)
6. אפריל מקליין דילייני (D)
7. תומאס קין ג'וניור (R)
12. בוני ווטסון קולמן (D)
3. תרזה לגר פרננדז (D)
13. אנה פאולינה לונה (R)
27. מריה אלווירה סלזאר (R)
5. מרי גיי סקנלון (D)
איי הבתולה של ארצות הברית: (D)
מדינה (קבוצה) התפנה על ידי סיבת השינוי מחליף תאריך מינוי רשמי של המחליף וירג'יניה המערבית(קבוצה 1) מושב פנוי הסנאטור הנבחר בחר להמתין עד לסיום כהונתו כמושל וירג'יניה המערבית לפני כניסתו לתפקיד.
ואנס (R) הסנאטור המכהן התפטר ב־10 בינואר 2025 כדי לכהן כסגן נשיא ארצות הברית.
מחליף מונה להשלמת הכהונה עד לקיום בחירות מיוחדות בשנת 2026. ג'ון יוסטד (R) 21 בינואר 2025 פלורידה(קבוצה 3) מרקו רוביו (R) הסנאטור המכהן התפטר ב־20 בינואר 2025 כדי לכהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית.מחליפה מונתה להשלמת הכהונה עד לקיום בחירות מיוחדות בשנת 2026. אשלי מודי (R) 21 בינואר 2025
מחוז התפנה על ידי סיבת השינוי מחליף תאריך מינוי רשמי של המחליף פלורידה (מחוז 1) מושב פנוי מאט גייטס (R) התפטר ב־13 בנובמבר 2024, טרם תחילת כהונת קונגרס זה, וסירב להיכנס לתפקיד לאחר שנבחר מחדש.
בחירות מיוחדות התקיימו ב־1 באפריל 2025. (R) 2 באפריל 2025 פלורידה (מחוז 6) מייקל וולץ (R) הנציג המכהן התפטר ב־20 בינואר 2025 כדי לכהן בתפקיד היועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית.
בחירות מיוחדות התקיימו ב־1 באפריל 2025. רנדי פיין (R) 2 באפריל 2025 טקסס (מחוז 18) סילבסטר טרנר (D) הנציג המכהן נפטר ב־5 במרץ 2025.
בחירות מיוחדות התקיימו ב־4 בנובמבר 2025, וסיבוב שני יתקיים ב־31 בינואר 2026. טרם נקבע (D) אריזונה (מחוז 7) ראול גריחלבה (D) הנציג המכהן נפטר ב־13 במרץ 2025, לאחר שכבר הודיע על כוונתו לפרוש בסיום הכהונה.
בחירות מיוחדות התקיימו ב־23 בספטמבר 2025. אדליטה גריחלבה (D) 12 בנובמבר 2025 וירג'יניה (מחוז 11) ג'רי קונולי (D) הנציג המכהן נפטר ב־21 במאי 2025, לאחר שכבר הודיע על פרישתו הצפויה בסיום הכהונה.
בחירות מיוחדות התקיימו ב־9 בספטמבר 2025. ג'יימס ווקינשו (D) 10 בספטמבר 2025 טנסי (מחוז 7) מארק גרין (R) הנציג המכהן התפטר ב־20 ביולי 2025 כדי לעבור לעבודה במגזר הפרטי.
בחירות מיוחדות התקיימו ב־2 בדצמבר 2025. מאט ואן אפס (R) 4 בדצמבר 2025 ניו ג'רזי (מחוז 11) מייקי שריל (D) הנציגה המכהנת התפטרה ב־20 בנובמבר 2025 לאחר שנבחרה למושל ניו ג'רזי.
בחירות מיוחדות צפויות להתקיים ב־16 באפריל 2026. ג'ורג'יה (מחוז 14) מרג'ורי טיילור גרין (R) הנציגה המכהנת התפטרה ב־5 בינואר 2026, בשל חילוקי דעות עם הנשיא דונלד טראמפ.
בחירות מיוחדות צפויות להתקיים ב־10 במרץ 2026. קליפורניה (מחוז 1) דאג למלפה (R) הנציג המכהן נפטר ב־6 בינואר 2026.
בחירות מיוחדות צפויות להתקיים ב־4 באוגוסט 2026.
הֶקוֹן אֶבְיֶין (בנורווגית: Håkon Evjen; נולד ב-14 בפברואר 2000) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת הקשר בבודה/גלימט מליגת העל הנורווגית.
אביין החל לשחק במיילנר, מועדון עיר הולדתו, לפני שעבר לבודה/גלימט מליגת המשנה הנורווגית ב-2016. את חוזהו המקצועי הראשון חתם באוגוסט 2017.
ב-17 בספטמבר 2019 הוכרז כי אביין יעבור ב-1 בינואר 2020 ל־AZ מהליגה ההולנדית.
ב-17 בינואר 2023 הצטרף אביין לברונדבי מליגת העל הדנית, וחתם על חוזה עד יוני 2027.
אביין חזר לבודה/גלימט מליגת העל הנורווגית ב-27 בינואר 2024, וחתם על חוזה לארבע שנים.
אביין שיחק בנבחרת נורווגיה עד גיל 17 באליפות אירופה 2017. הוא שיחק בכל שלושת משחקיה של נבחרת נורווגיה עד גיל 20 במונדיאל 2019 לנוער.
אביין הוא בנו של אנדראס אביין, שהיה קפטן בודה/גלימט בשנות ה-90. אחיו התאום, הנריק, משחק במחלקת הנוער של מיילנר.
שחקן השנה בליגת העל הנורווגית: 2019
השחקן הצעיר של השנה בליגת העל הנורווגית: 2019
הקונגרס ה־11 של ארצות הברית היה כינוס של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, וכלל את הסנאט של ארצות הברית ואת בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא התכנס בוושינגטון הבירה מ־4 במרץ 1809 ועד 3 במרץ 1811, במהלך השנתיים הראשונות לנשיאותו של ג'יימס מדיסון.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1800. בשני הבתים היה רוב למפלגה הרפובליקנית־דמוקרטית.
4 במרץ 1809: ג'יימס מדיסון נכנס לתפקיד נשיא ארצות הברית.
27 באוקטובר 1810: סיפוח מערב פלורידה מספרד.
1 במאי 1810: חוק מייקון מספר 2 (Macon's Bill No.
1 במאי 1810: אושר תיקון לחוקת ארצות הברית שלפיו תישלל אזרחות אמריקאית מכל אזרח שיקבל תואר אצולה ממדינה זרה.
התיקון הועבר לבתי המחוקקים של המדינות לשם אשרור.
תיקון זה, הידוע בשם 'תיקון תוארי האצולה', לא אושרר עד היום והוא עדיין ממתין לאישור המדינות.
מפלגה (הצללה מציינת שליטת מפלגה) סה"כ דמוקרטים-רפובליקנים (DR) פדרליסטים (F) ריק פיזור הקונגרס הקודם 28 6 34 0 כינוס 26 7 33 1 פיזור 8 34 0 שיעור ההצבעה הסופי 76.5% 23.5% כינוס הקונגרס הבא 28 6 34 0
יו"ר: ג'וזף בראדלי וארנם (DR)
הקונגרס ה־12 של ארצות הברית היה כינוס של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, וכלל את הסנאט של ארצות הברית ואת בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא התכנס בוושינגטון הבירה מ־4 במרץ 1811 ועד 3 במרץ 1813, במהלך השנים השלישית והרביעית של נשיאות ג'יימס מדיסון.
6 בנובמבר 1811: קרב טיפקנו — ויליאם הנרי הריסון הביס את כוחותיו של טקומסה.
16 בדצמבר 1811: רעידת האדמה בניו מדריד.
4 באפריל 1812: הנשיא מדיסון הטיל אמברגו סחר למשך 90 יום על המסחר עם הממלכה המאוחדת.
20 באפריל 1812: סגן הנשיא ג'ורג' קלינטון הלך לעולמו.
18 ביוני 1812: מלחמת 1812 — ארצות הברית הכריזה מלחמה על בריטניה הגדולה.
16 באוגוסט 1812: מלחמת 1812 — דטרויט נכנעה לכוחות הבריטיים.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1812: הנשיא המכהן ג'יימס מדיסון ניצח את דוויט קלינטון.
הבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, 1812 ו־1813.
30 באפריל 1812: לואיזיאנה התקבלה כמדינה באיחוד; קודם לכן נקראה טריטוריית אורלינס.
4 ביוני 1812: טריטוריית מיזורי אורגנה; קודם לכן נקראה טריטוריית לואיזיאנה.
מפלגה (הצללה מציינת שליטת מפלגה) סה"כ דמוקרטים-רפובליקנים (DR) פדרליסטים (F) ריק פיזור הקונגרס הקודם 26 8 34 0 כינוס 26 7 33 1 פיזור 29 36 0 שיעור ההצבעה הסופי 80.6% 19.4% כינוס הקונגרס הבא 27 6 33 3
הקונגרס ה־13 של ארצות הברית היה מושב של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, וכלל את הסנאט של ארצות הברית ואת בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא התכנס בוושינגטון הבירה מ־4 במרץ 1813 ועד 3 במרץ 1815, במהלך השנים החמישית והשישית לכהונתו של הנשיא ג'יימס מדיסון.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1810. בשני הבתים היה רוב למפלגה הדמוקרטית־רפובליקנית.
שתי הישיבות הראשונות נערכו בבניין הקפיטול, ואילו הישיבה השלישית, שהתכנסה לאחר שריפת וושינגטון, התקיימה בבניין הראשון של משרד הפטנטים.
לאחר שרפת וושינגטון באוגוסט 1814, התכנס הקונגרס לישיבתו השלישית בבניין משרד הפטנטים של ארצות הברית, ששכן במלון בלודג'ט.
27 במרץ 1814: מלחמת הקריק – קרב הורסשו בנד
13 בספטמבר 1814: מלחמת 1812 – הפגזת פורט מק'נרי בבולטימור
7 בנובמבר 1814: מלחמת 1812 – כוחות בפיקודו של הגנרל אנדרו ג'קסון השתלטו על פנסקולה
23 בנובמבר 1814: סגן הנשיא אלברידג' גרי נפטר
15 בדצמבר 1814: ועידת הרטפורד התכנסה ונמשכה עד 5 בינואר 1815, ובה נפגשו פדרליסטים מניו אינגלנד כדי לדון בתלונותיהם בנוגע למלחמת 1812 המתמשכת ולבעיות הפוליטיות שנבעו מהתרחבות כוחו של הממשל הפדרלי.
למרות קריאות קיצוניות בקרב הפדרליסטים לפרישת ניו אינגלנד ולהשגת שלום נפרד עם בריטניה הגדולה, המתונים היו רבים יותר, והצעות קיצוניות לא עמדו במרכז הדיון.
נשיא: אלברידג' גרי (DR), עד 23 בנובמבר 1814; לאחר מכן ריק
הקונגרס ה־14 של ארצות הברית היה כינוס של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, וכלל את הסנאט של ארצות הברית ואת בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא התכנס בבניין הקפיטול הישן מלבנים בוושינגטון הבירה, מ־4 במרץ 1815 ועד 3 במרץ 1817, במהלך השנים השביעית והשמינית לנשיאותו של ג'יימס מדיסון.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1810. בשני הבתים היה רוב למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
נובמבר 1816: ג'יימס מונרו ניצח את רופוס קינג בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
לפי דברי האקטיביסט לביטול העבדות ג'סי טורי:
10 באפריל 1816: הקמת הבנק השני של ארצות הברית
חקיקה שהוצעה אך לא נחקקה
24 באוגוסט 1816: חתימת אמנת סנט לואיס
11 בדצמבר 1816: אינדיאנה התקבלה כמדינה ה־19
3 במרץ 1817: טריטוריית אלבמה הוקמה מחלק מטריטוריית מיסיסיפי
במהלך קונגרס זה נוספו שני מושבים בסנאט למדינה החדשה אינדיאנה.
במהלך קונגרס זה נוסף מושב אחד בבית הנבחרים למדינה החדשה אינדיאנה.
הקונגרס ה־15 של ארצות הברית היה כינוס של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שכללה את הסנאט של ארצות הברית ואת בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא התכנס בבניין "Old Brick Capitol" בוושינגטון די.
מ־4 במרץ 1817 עד 3 במרץ 1819, במהלך השנתיים הראשונות לנשיאותו של ג'יימס מונרו.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1810. בשני בתי הקונגרס היה רוב למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
שני הסכמים חשובים עם הממלכה המאוחדת אושרו, הושלמו ונחתמו במהלך הקונגרס ה־15 — הסכם ראש-באגוט והסכם 1818. שני ההסכמים עסקו בגבול בין ארצות הברית לקנדה וזכו לפופולריות רבה בארצות הברית.
הנשיא ג'יימס מונרו ומזכיר המדינה ג'ון קווינסי אדמס קיבלו קרדיט על הישגים אלה.
מכתב שנחתם בידי חברי קונגרס רבים, ובו הובעו "הכרת תודה, ידידות ואחווה עם בריטניה הגדולה", נשלח לראש ממשלת בריטניה רוברט ג'נקינסון (הרוזן מליברפול), לשר המלחמה והמושבות הנרי בת'רסט , לשר החוץ רוברט סטיוארט (ויקונט קאסלרי), ולשליח הבריטי לארצות הברית צ'ארלס באגוט .
המכתב גם מתח ביקורת על לואי השמונה עשר, מלך צרפת בשל הערות פוגעניות כלפי דיפלומטים אמריקאים וכלפי ארצות הברית, וכן בשל סירובו לשלם פיצויים לארצות הברית על נזקים שנגרמו בתקופת "המלחמה הבלתי-מוכרזת".
המכתב נחתם בדצמבר 1818 בידי חברי קונגרס רבים וכן בידי כמה מושלי מדינות.
הוא היה סמלי בלבד ונועד כמחווה של רצון טוב.
הדבר נחשב משמעותי משום שהחותמים הגיעו מאזורים שונים של ארצות הברית וממפלגות פוליטיות שונות.
היחסים העוינים בין חברי קונגרס רבים לבין שגריר צרפת בארצות הברית, ז'אן-גיום, הברון איד דה־נוביל, תרמו גם הם לתוכן המכתב.
4 במרץ 1817 — ג'יימס מונרו החל לכהן כנשיא ארצות הברית.
4 ביולי 1817 — החלה בניית תעלת אירי.
20 בנובמבר 1817 — החלה מלחמת הסמינול הראשונה בפלורידה.
2 בינואר 1819 — החל "המשבר הכלכלי של 1819", המשבר הפיננסי הגדול הראשון בארצות הברית.
Woodward: בית המשפט העליון התיר למכללת דארטמות' לשמור על כתב הזיכיון שלה ולהישאר מוסד פרטי.
29 באפריל 1817 — חתימת הסכם ראש-באגוט בין ארצות הברית לבריטניה.
20 באוקטובר 1818 — הסכם 1818 בין ארצות הברית לבריטניה קבע את הגבול הצפוני לאורך קו הרוחב ה־49 מאגם היער (Lake of the Woods) ועד הרי הרוקי, וכן יצר את אזור Northwest Angle.
22 בפברואר 1819 — הסכם אדמס-אוניס: ספרד העבירה את פלורידה לארצות הברית.
10 בדצמבר 1817 — מיסיסיפי התקבלה כמדינה ה־20 של ארצות הברית.
3 בדצמבר 1818 — אילינוי התקבלה כמדינה ה־21.
2 במרץ 1819 — הוקמה טריטוריית ארקנסו, שהייתה קודם לכן חלק מטריטוריית מיזורי.
במהלך קונגרס זה נוספו שני מושבים בסנאט לכל אחת מהמדינות החדשות מיסיסיפי ואילינוי.
במהלך קונגרס זה, נוסף מושב אחד בבית הנבחרים לכל אחת מהמדינות החדשות מיסיסיפי ואילינוי.
הקונגרס ה־16 של ארצות הברית היה כינוס של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שכללה את הסנאט של ארצות הברית ואת בית הנבחרים של ארצות הברית.
מ־4 במרץ 1819 עד 3 במרץ 1821, במהלך השנה השלישית והרביעית לנשיאותו של ג'יימס מונרו.
בשנת 1820 נאום של חבר הקונגרס מקרוליינה הצפונית, שנודע כ"נאום עבור מחוז באנקומב", תרם להכנסת המונח "bunkum" לשפה האנגלית.
6 במרץ 1819 — פסק הדין McCulloch v.
Maryland: בית המשפט העליון קבע כי בנק ארצות הברית הוא חוקתי.
3 ביולי 1820 — החלו הבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1820 בלואיזיאנה.
13–15 בנובמבר 1820 — בחירות מיוחדות ליושב ראש בית הנבחרים נמשכו 22 סבבי הצבעה.
3 בדצמבר 1820 — הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1820: ג'יימס מונרו נבחר מחדש כמעט ללא התנגדות.
"תיקון טלמדג'" ביקש לצרף את מיזורי לאיחוד כמדינת עבדים, אך גם לקבוע שחרור הדרגתי מעבדות במדינה.
התיקון עבר בבית הנבחרים אך לא בסנאט.
הוויכוח סביבו הוביל לבסוף לאישור פשרת מיזורי.
22 בפברואר 1819 — הסכם אדמס-אוניס (ההסכם הטרנס־יבשתי של 1819): ספרד העבירה את פלורידה לארצות הברית.
15 במרץ 1820 — מיין התקבלה כמדינה ה־23. קודם לכן היה "מחוז מיין", חלק ממסצ'וסטס.
במהלך קונגרס זה, נוסף מושב אחד בבית הנבחרים למדינת אלבמה החדשה ומושב אחד הועבר ממסצ'וסטס למדינת מיין החדשה.
לקראת תחילת הקונגרס הבא, שישה מושבים נוספים ממסצ'וסטס חולקו מחדש למיין.
הנרי קליי (DR), התפטר ב-28 באוקטובר 1820
הקונגרס ה־17 של ארצות הברית היה כינוס של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שכללה את הסנאט של ארצות הברית ואת בית הנבחרים של ארצות הברית.
כהונתו הרשמית הייתה מ־4 במרץ 1821 עד 3 במרץ 1823, במהלך השנה החמישית והשישית לנשיאותו של ג'יימס מונרו.
המושב הראשון החל ב־3 בדצמבר 1821 והסתיים ב־8 במאי 1822, והמושב השני החל ב־2 בדצמבר 1822 והסתיים ב־3 במרץ 1823. חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1810. בשני בתי הקונגרס היה רוב למפלגה הדמוקרטית־רפובליקנית.
חברי הקונגרס ויליאם סמית', ג'ון גייארד, , , ג'ורג' מקדאפי, , , , ויליאם לאונדס, ג'ואל פוינסט ו תוארו כבעלי השקפה "פרו־בריטית מובהקת".
כולם חתמו בשנת 1822 על "מכתב אחווה וסולידריות" שנשלח לראש ממשלת בריטניה רוברט ג'נקינסון, הרוזן השני מליברפול, ולשר החוץ הבריטי רוברט סטיוארט, הוויקונט קאסלריי.
באותו מכתב נמתחה גם ביקורת חריפה על פעולותיה של צרפת, ובייחוד על אלו של לואי השמונה עשר, מלך צרפת.
5 במרץ 1821 — ההשבעה השנייה של ג'יימס מונרו כנשיא ארצות הברית.
10 ביולי 1821 — בהתאם לתנאי הסכם אדמס-אוניס משנת 1819, הריבונות על פלורידה הספרדית הועברה רשמית מספרד לארצות הברית.
3–4 בדצמבר 1821 — הבחירות ליושב ראש בית הנבחרים נמשכו 12 סבבי הצבעה.
10 באוגוסט 1821 — מיזורי התקבלה כמדינה ה־24 של ארצות הברית.
30 במרץ 1822 — טריטוריית פלורידה הוקמה מן השטחים שנמסרו מספרד, שנקראו מזרח פלורידה ומערב פלורידה.
במהלך קונגרס זה נוספו שני מושבים בסנאט למדינה החדשה מיזורי.
מפלגה (הצללה מציינת שליטת מפלגה) סה"כ דמוקרטים-רפובליקנים (DR) פדרליסטים (F) ריק פיזור הקונגרס הקודם 38 8 46 0 כינוס 39 4 43 3 פיזור 43 47 1 שיעור ההצבעה הסופי 91.5% 8.5% כינוס הקונגרס הבא 42 3 45 3
עם תחילת הקונגרס הזה, שישה מושבים ממסצ'וסטס הוקצו מחדש למדינה החדשה מיין (מושב אחד כבר הועבר במהלך הקונגרס הקודם).
במהלך קונגרס זה נוסף מושב אחד בבית הנבחרים עבור המדינה החדשה מיזורי.
הקונגרס ה-18 של ארצות הברית היה מושב של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שהורכב מהסנאט של ארצות הברית ומבית הנבחרים של ארצות הברית.
מ-4 במרץ 1823 ועד 3 במרץ 1825, במהלך השנים השביעית והשמינית לנשיאותו של ג'יימס מונרו.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1820. בשני הבתים היה רוב למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
אוגוסט 1823: מלחמת אריקארה — עימות בין אומת האריקארה לבין ארצות הברית, שהיה העימות הצבאי הראשון של ארצות הברית עם שבטי האינדיאנים של המישורים.
2 בדצמבר 1823: דוקטרינת מונרו — הנשיא ג'יימס מונרו נשא נאום בפני הקונגרס והכריז על מדיניות חדשה האוסרת על התערבות אירופית ביבשות אמריקה וקובעת ניטרליות אמריקאית בסכסוכים אירופיים עתידיים.
אדמס נבחר כבר בהצבעה הראשונה, בתוצאה 13 מול 7 מול 4.
הקונגרס ה-18 היה האחרון שבו כיהנו חברים המזוהים עם 'מערכת המפלגות הראשונה' ועם המפלגה הפדרליסטית.
מפלגה (הצללה מציינת את מפלגת הרוב) סה"כ דמוקרטים-רפובליקנים (DR) פדרליסטים (F) ריק פיזור הקונגרס הקודם 43 4 47 1 כינוס 42 3 45 3 פיזור 43 5 48 0 שיעור ההצבעה הסופי 89.6% 10.4% כינוס הקונגרס הבא ג'קסוניאנים: 25 45 3 הרפובליקנים של אדמס: 20
נשיא זמני: ג'ון גייארד (DR)
הקונגרס ה־19 של ארצות הברית היה התכנסות של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שהורכבה מהסנאט של ארצות הברית ומבית הנבחרים של ארצות הברית.
מ־4 במרץ 1825 עד 3 במרץ 1827, במהלך השנתיים הראשונות לכהונתו של הנשיא ג'ון קווינסי אדמס.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1820. בסנאט היה רוב ל'תומכי ג'קסון', ואילו בבית הנבחרים היה רוב ל'מתנגדי ג'קסון' (תומכי אדמס).
4 במרץ 1825: ג'ון קווינסי אדמס הושבע לנשיא ארצות הברית.
26 באוקטובר 1825: תעלת אירי נפתחה, ואפשרה מעבר מאולבני שבניו יורק לבאפלו ולימת אירי.
4 ביולי 1826: תומאס ג'פרסון וג'ון אדמס מתו שניהם ביום השנה ה־50 לעצמאות ארצות הברית.
7 בנובמבר 1825: חוזה סנט לואיס – 1,400 מבני שבט השוני ממיזורי הועברו בכפייה ממיזורי לקנזס.
24 בינואר 1826: חוזה וושינגטון בין ממשלת ארצות הברית למועצה הלאומית של שבט הקריק, שבמסגרתו ויתר השבט על חלק גדול מאדמותיו בג'ורג'יה.
הקונגרס ה־20 של ארצות הברית היה התכנסות של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שהורכבה מהסנאט של ארצות הברית ומבית הנבחרים של ארצות הברית.
מ־4 במרץ 1827 עד 3 במרץ 1829, במהלך השנה השלישית והרביעית לכהונתו של הנשיא ג'ון קווינסי אדמס.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1820. בשני הבתים היה רוב ג'קסוניאני.
3 בדצמבר 1828: הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1828 – המועמד אנדרו ג'קסון ניצח את הנשיא המכהן ג'ון קווינסי אדמס ונבחר לנשיא ארצות הברית.
נשיא זמני: סמואל סמית' (J)
הקונגרס ה־75 של ארצות הברית היה כינוס של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שהורכב מהסנאט של ארצות הברית ומבית הנבחרים של ארצות הברית.
מ־3 בינואר 1937 עד 3 בינואר 1939, במהלך השנה החמישית והשישית לכהונתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1930.
בשני בתי הקונגרס היה למפלגה הדמוקרטית רוב מיוחס, כאשר המפלגה הגדילה את הרוב שלה הן בבית הנבחרים והן בסנאט, ועם בחירתו מחדש של הנשיא רוזוולט נשמרה שליטה מפלגתית מלאה בממשל הפדרלי (טריפקטה).
זהו הקונגרס האחרון עד כה שבו אחת המפלגות החזיקה ברוב של שלושה רבעים בבית הנבחרים או בסנאט.
20 בינואר 1937: הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט מתחיל את כהונתו השנייה.
5 בפברואר 1937: הוצגה תוכניתו של רוזוולט להרחבת בית המשפט העליון .
26 במרץ 1937: ויליאם הנרי האסטי מתמנה לשופט פדרלי והופך לאפרו־אמריקאי הראשון המתמנה לתפקיד כזה.
Jones & Laughlin Steel Corporation קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי חוק יחסי העבודה הלאומיים הוא חוקתי.
22 ביולי 1937: הסנאט דוחה את תוכנית הרחבת בית המשפט.
5 באוקטובר 1937: רוזוולט נושא את "נאום ההסגר" .
3 ביוני 1937: חוק הסכמי השיווק החקלאי
5 באוגוסט 1937: חוק המכון הלאומי לסרטן
11 במאי 1938: חוק חכירת מינרלים אינדיאניים
24 במאי 1938: חוק לה פולט–בולווינקל
8 ביוני 1938: חוק רישום סוכנים זרים
25 ביוני 1938: חוק התעופה האזרחית
25 ביוני 1938: חוק תקני העבודה ההוגנים
25 ביוני 1938: חוק המזון, התרופות והקוסמטיקה הפדרלי
נשיא הסנאט של ארצות הברית: ג'ון גארנר (D)
הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית: קי פיטמן (D)
מנהיג הרוב ג'וזף טיילור רובינסון (D), עד 24 ביולי 1937
מצליף הסיעה הדמוקרטית: ג'יימס המילטון לואיס (D)
מנהיג המיעוט צ'ארלס מקנרי (R)
יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית: ויליאם בנקהד (D)
מנהיג הרוב: סם רייברן (D)
הקונגרס ה־37 של ארצות הברית היה כינוס של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שהורכב מהסנאט של ארצות הברית ומבית הנבחרים של ארצות הברית.
בין 4 במרץ 1861 ל־3 במרץ 1863, במהלך השנתיים הראשונות לנשיאותו של אברהם לינקולן.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1850.
לראשונה מאז הקמת המפלגה, הרפובליקנים זכו ברוב בשני הבתים, וכך בשליטה מלאה בקונגרס.
עם השבעתו של אברהם לינקולן ב־4 במרץ 1861 כנשיא הרפובליקני הראשון, השיגו הרפובליקנים לראשונה בהיסטוריה שלהם שליטה מלאה בממשל הפדרלי ('טריפקטה').
4 במרץ 1861: רוב רפובליקני תופס את מושבי הסנאט ובית הנבחרים, והופך לרוב שלטוני בשני הבתים בשל מושבים פנויים של מדינות הדרום.
ללואיזיאנה נותרו 2 מתוך 4 נציגים.
מיזורי וקנטקי, אף שהיו מיוצגות גם בקונגרס הקונפדרציה, נותרו עם משלחות מלאות בקונגרס ה־37.
4 במרץ 1861: אברהם לינקולן מושבע לנשיא ארצות הברית.
12–14 באפריל 1861: קרב פורט סאמטר – תחילת מלחמת האזרחים.
19 באפריל 1861: מצור האיחוד על הדרום מתחיל בפורט מונרו, וירג'יניה.
27 באפריל 1861: הנשיא לינקולן משעה את צו הביאס קורפוס בין וושינגטון הבירה לפילדלפיה ומגייס 75,000 אנשי מיליציה.
6 במאי 1861: ועידת הפרישה של ארקנסו מאשרת צו פרישה.
20 במאי 1861: ועידת הפרישה של קרוליינה הצפונית מאשרת צו פרישה.
23 במאי 1861: משאל עם בווירג'יניה מאשר את צו הפרישה; 5 מתוך 12 חברי בית הנבחרים של ארצות הברית נשארים.
שני סנאטורים מממשלת וירג'יניה המשוקמת מחליפים שניים שפרשו.
8 ביוני 1861: משאל עם בטנסי מאשר את צו הפרישה; 3 מתוך 10 חברי בית הנבחרים נשארים.
הסנאטור אנדרו ג'ונסון נשאר בתפקידו.
21 ביולי 1861: קרב בול ראן הראשון – ניסיון האיחוד להתקדם לריצ'מונד נהדף.
17 בספטמבר 1862: קרב אנטיאטם – פלישת הקונפדרציה למרילנד נהדפת.
22 בספטמבר 1862: צו שחרור העבדים מוכרז, להיכנס לתוקף ב־1 בינואר 1863.
נובמבר 1862: בחירות לבית הנבחרים ולסנאט – הדמוקרטים הוסיפו 31 מושבים בבית הנבחרים (31%) ואיבדו 5 מושבים בסנאט (19%).
הסנאט כונס למושב מיוחד על ידי הנשיא לינקולן בין 4 ל־28 במרץ 1861. מדינות הגבול וטקסס עדיין היו מיוצגות.
זמן קצר לאחר נעילת המושב הותקף פורט סאמטר.
ארבע מדינות נוספות הצטרפו לקונפדרציה, ולינקולן כינס את הקונגרס למושב חירום ב־4 ביולי 1861. הסנאט אישר גיוס כוחות וגיוס כספים לדיכוי המרד בהתאם לחוקה.
שני הבתים התכנסו ב־4 ביולי 1861. שבע מדינות ערכו בחירות לנציגים בין מאי ליוני 1861. חברי הקונגרס נבחרו לפני משבר הפרישה, במהלך הקמת ממשלת הקונפדרציה ולאחר פורט סאמטר.
עם השגת מניין חוקי בבית הנבחרים, אישר הקונגרס את הרחבת סמכויות המלחמה של לינקולן כדי לשמר את האיחוד.
לאחר התבוסה הפדרלית בקרב הראשון על מנאסס התקבלה החלטת קריטנדן , שקבעה כי מלחמת האזרחים נכפתה על המדינה על ידי פורשי מדינות הדרום ונועדה לשמור על החוקה ועל האיחוד – ולאחר מכן על המלחמה להסתיים.
הדמוקרטים הדגישו במיוחד את ההבטחה שלא לבטל מוסדות פנימיים, כלומר העבדות.
בעקבות התפטרויות והדחות עקב המלחמה, חמש מדינות זכו לייצוג כפול מסוים בקונגרסים של ארצות הברית והקונפדרציה.
הקונגרס הכיר בחברים שנבחרו במדינות אלה כאנשי האיחוד, דמוקרטים, אנשי 'איחוד חוקתי' ורפובליקנים.
כל עשרת נציגי קנטקי ושבעת נציגי מיזורי התקבלו.
מווירג'יניה התקבלו 4 מתוך 13, מטנסי 3 מתוך 10 ומלואיזיאנה 2 מתוך 4.
מדיניות הקונגרס והאסטרטגיה הצבאית היו קשורות זו בזו.
במושב מרץ ביטלו הרפובליקנים את החלטת קריטנדן והסירו את האיסור על שחרור עבדים.
בקרוליינה הדרומית פרסם הגנרל דייוויד האנטר במאי 1862 צו ששחרר את כל העבדים בפלורידה, ג'ורג'יה וקרוליינה הדרומית.
לינקולן ביטל את הצו במהירות.
מאוחר יותר הכריז הגנרל בפורט מונרו כי עבדים נמלטים הם 'שלל מלחמה'.
הקונגרס העביר בעקבות זאת את חוק ההחרמה הראשון, באוגוסט 1861.
במיזורי הכריז הגנרל ג'ון פרימונט כי עבדי מורדים במחוזו ישוחררו.
הסנאטור ליימן טראמבל הציג חוק להחרמת רכוש מורדים ולשחרור עבדיהם.
ב־13 במרץ 1862 אסר הקונגרס על קציני צבא לאכוף את חוק העבדים הנמלטים.
באפריל 1862 בוטלה העבדות במחוז קולומביה עם פיצוי לאזרחים נאמנים.
חוק החרמה נוסף ביולי שחרר עבדים של אזרחים במרד, אך ללא השפעה מעשית רחבה.
צו השחרור הראשוני של לינקולן פורסם ב־22 בספטמבר 1862 והפך לנושא מרכזי בבחירות האמצע לקונגרס ה־38. הרפובליקנים שמרו על הרוב שלהם ואף הגדילו אותו בסנאט.
ב־1 בינואר 1863 הורה צו נשיאותי לצבא ולצי להתייחס לעבדים נמלטים כחופשיים בשטחי הדרום.
הקונגרס העביר חקיקה ליישום הצו, כולל חקיקה להקמת 'לשכת המשוחררים'.
הקונגרס קיבל תפקיד פיקוח באמצעות ועדות חקירה, במיוחד הוועדה המשותפת לניהול המלחמה.
שמונה כרכים של עדויות תיעדו תבוסות האיחוד ושערוריות קבלנים.
הוועדה השפיעה על דעת הקהל ועל הקריירות של גנרלים, כולל ביקורת חריפה על מערכת חצי האי של הגנרל ג'ורג' מקללן.
הרוב הרפובליקני העביר חוקים מרכזיים: חוק המטבע החוקי (1862), העלאת מכסים, חוק בית ונחלה, חוק מענקי הקרקע של מוריל, וחוק הרכבת הפסיפית להקמת מסילת ברזל חוצת־יבשת.
שר האוצר סלמון צ'ייס הוביל חידושים פיננסיים, כולל מס הכנסה ומטבע לאומי.
נאומי חברי הקונגרס נועדו לפרסום בעיתונות מפלגתית עבור הבוחרים בבית.
ועדות מפלגתיות בקונגרס ארגנו קמפיינים והפיצו חומרי תעמולה בדואר ללא תשלום.
למרות זאת, פחות ממחצית חברי הקונגרס נבחרו מחדש.
19 בפברואר 1862: חוק אנטי־קולי
25 בפברואר 1862: חוק המטבע החוקי
16 באפריל 1862: חוק שחרור עבדים במחוז קולומביה
15 במאי 1862: הקמת מחלקת החקלאות
19 ביוני 1862: חוק החירות בטריטוריות
1 ביולי 1862: חוק מוריל נגד ריבוי נשים
1 ביולי 1862: חוק הרכבת הפסיפית
2 ביולי 1862: חוק מכללות מענקי הקרקע
25 בפברואר 1863: חוק הבנק הלאומי
2 במרץ 1863: חוק התביעות הכוזבות
3 במרץ 1863: חוק השעיית הביאס קורפוס
31 בדצמבר 1862: וירג'יניה המערבית מתקבלת לאיחוד (נעשתה מדינה ב־20 ביוני 1863).
1862 — שינוי גבול נבדה–יוטה
24 בפברואר 1863 – הקמת טריטוריית אריזונה
3 במרץ 1863 — הקמת טריטוריית איידהו
רוב חברי הקונגרס ממדינות שפרשו עזבו או הודחו.
קרוליינה הדרומית, מיסיסיפי, פלורידה, אלבמה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה וטקסס.
20 במאי 1861 — קרוליינה הצפונית
למרות החלטות פרישה במיזורי (31 באוקטובר 1861) ובקנטקי (20 בנובמבר 1861), נותרו משלחותיהן בקונגרס — שבעה ממיזורי ועשרה מקנטקי.
ממשלות בגלות פעלו עם צבא הקונפדרציה מחוץ למדינותיהן, ונציגים שנבחרו על ידי הצבא שירתו כגוש תומך בממשל ג'פרסון דייוויס בקונגרס הקונפדרציה.
נשיא הסנאט של ארצות הברית: האניבל המלין (R)
הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית: סולומון פוט (R)
יושב ראש הסיעה הרפובליקנית: ג'ון הייל (R)
יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית: גלושה גרואו (R)
הקונגרס ה־21 של ארצות הברית היה כינוס של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שהורכב מהסנאט של ארצות הברית ומבית הנבחרים של ארצות הברית.
מ־4 במרץ 1829 ועד 3 במרץ 1831, במהלך השנתיים הראשונות לנשיאותו של אנדרו ג'קסון.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1820. בשני בתי הקונגרס היה רוב לג'קסוניאנים.
4 במרץ 1829: אנדרו ג'קסון הושבע לנשיא ארצות הברית השביעי.
10–14 במאי 1830: פגישות עימות בין הממונה הזמני על העניינים (Chargé d'affaires) של צרפת בוושינגטון לבין קבוצת מנהיגים שכללה את , ויליאם ארצ'ר, רוברט אדמס, , דיקסון הול לואיס, קלמנט קומר קליי, פאוהטן אליס וג'ון מקינלי הפכו מתוחות ועוינות במיוחד.
הוויכוחים החלו כאשר חברי הקונגרס הללו טענו כי צרפת חייבת לארצות הברית פיצויים על נזקים שנגרמו במהלך "המלחמה הבלתי־מוצהרת".
בשלב מסוים איים תומאס הינדס על הנציג הצרפתי באקדח.
לבסוף רק התערבותו של ג'ון פורסיית' מנעה תקרית דיפלומטית חמורה.
זמן קצר לאחר מכן ביקש מושל וירג'יניה, ג'ון פלויד, באופן רשמי מן הנספח הכלכלי של צרפת לעזוב את וירג'יניה.
אירועים אלה רמזו לעימות עתידי עם צרפת סביב אותו נושא, שעתיד היה לשלוט בפוליטיקה האמריקאית בשנת 1835, כאשר המסית המרכזי בצד האמריקאי יהיה הנשיא אנדרו ג'קסון.
28 במאי 1830: הקונגרס של ארצות הברית העביר את חוק עקירת האינדיאנים.
27 בספטמבר 1830: נחתם הסכם Dancing Rabbit Creek עם אומת הצ'וקטו — הסכם העקירה הראשון שנחתם לאחר חוק העקירה.
28 במאי 1830: חוק עקירת האינדיאנים.
27 במאי 1830: הצעת חוק הדרך למייזוויל (Maysville Road Bill) — הוטלה עליה זכות וטו.
27 בספטמבר 1830: הסכם Dancing Rabbit Creek – הסכם העקירה הראשון לאחר העברת חוק עקירת האינדיאנים – נחתם עם הצ'וקטו.
24 בפברואר 1831: הסכם Dancing Rabbit Creek הוכרז רשמית.
הקונגרס ה-22 של ארצות הברית היה מושב של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שהורכב מהסנאט של ארצות הברית ומבית הנבחרים של ארצות הברית.
מ־4 במרץ 1831 עד 3 במרץ 1833, במהלך השנה השלישית והרביעית לנשיאותו של אנדרו ג'קסון.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1820. בשני הבתים היה רוב לג'קסוניאנים.
28 בדצמבר 1832: סגן הנשיא ג'ון קלהון התפטר – סגן הנשיא של ארצות הברית הראשון שעשה זאת.
נשיא: ג'ון קלהון (J), התפטר ב-28 בדצמבר 1832. לאחר מכן נותר פנוי
ליטלטון וולר טאזוול (J), נבחר ב-9 ביולי 1832
הקונגרס ה־23 של ארצות הברית היה מושב של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שהורכב מהסנאט של ארצות הברית ומבית הנבחרים של ארצות הברית.
מ־4 במרץ 1833 עד 3 במרץ 1835, במהלך השנה החמישית והשישית לנשיאותו של אנדרו ג'קסון.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1830. בסנאט היה רוב לאנטי־ג'קסוניאנים או לרפובליקנים הלאומיים, ואילו בבית הנבחרים היה רוב לג'קסוניאנים או לדמוקרטים.
28 במרץ 1834: הסנאט גינה את הנשיא אנדרו ג'קסון בעקבות החלטתו לשלול מימון מהבנק השני של ארצות הברית.
2 ביוני 1834: בחירות מיוחדות ליושב ראש בית הנבחרים נמשכה עשרה סבבי הצבעה.
30 בינואר 1835: ריצ'רד לורנס ניסה להתנקש בנשיא ג'קסון בבניין הקפיטול של ארצות הברית, אך נכשל.
היה זה ניסיון ההתנקשות הראשון בנשיא ארצות הברית.
נשיא: מרטין ואן ביורן (J)
אנדרו סטיבנסון (J), עד 2 ביוני 1834
ג'ון בל (J), אחרי 2 ביוני 1834, נבחר בהצבעה העשירית
הקונגרס ה־24 של ארצות הברית היה מושב של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שהורכב מהסנאט של ארצות הברית ומבית הנבחרים של ארצות הברית.
סי.]] מ־4 במרץ 1835 עד 3 במרץ 1837, במהלך השנה השביעית והשמינית לנשיאותו של אנדרו ג'קסון.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1830. בשני הבתים היה רוב לג'קסוניאנים.
לאורך שנת 1835 הידרדרו היחסים בין ארצות הברית לצרפת לשפל חסר תקדים.
אנדרו ג'קסון הורה לשגריר ארצות הברית בצרפת להפליג בספינת תותחים, ולאחר שכשלו המשא ומתן הוחזר השגריר האמריקני לארצות הברית והשגריר הצרפתי נדרש לעזוב.
הנשיא ג'קסון וממשלת צרפת החליפו איומים ועלבונות במשך השנה.
בעימות זה זכה ג'קסון לתמיכתם של חברים רבים בבית הנבחרים.
באותו מסמך כונה לואי פיליפ, מלך הצרפתים 'פחדן ושפל רוח'.
גם הסנאטורים בדפורד בראון, רוברט ג'ון ווקר, פליקס גראנדי, ג'ון פנדלטון קינג ואלפרד קאת'ברט כתבו לנשיא ג'קסון כי הם שותפים לעמדתם של אותם עשרים חברי בית הנבחרים בנוגע ליחסי ארצות הברית עם בריטניה וצרפת ולכל 'מלחמה אפשרית' שתפרוץ בין ארצות הברית לצרפת.
ביולי 1836, בשורה של התפרצויות עממיות, נשרפו דמויות בדמותו של לואי פיליפ הראשון בג'ורג'יה, קרוליינה הדרומית, קרוליינה הצפונית, קנטקי, טנסי, אלבמה ומיסיסיפי.
באוקטובר 1836 התברר כי הצרפתים 'נסוגים מעמדתם', ובשבועיים האחרונים של אותו חודש נערכו בקנטקי, טנסי, קרוליינה הצפונית, ג'ורג'יה, אלבמה ומיסיסיפי חגיגות שתוארו כ'ניצחון מובהק' ובעלות אופי אנטי־צרפתי ברור.
28 בדצמבר 1835: פרצה מלחמת הסמינול השנייה .
הלוחם הסמינולי אוסאולה ואנשיו תקפו את הסוכן הממשלתי תומפסון מחוץ לפורט קינג שבמרכז פלורידה.
1835: מלחמת טולידו בין אוהיו לטריטוריית מישיגן על העיר טולידו ורצועת טולדו.
3 בפברואר 1836: המפלגה הוויגית קיימה את הוועידה הראשונה שלה באולבני, ניו יורק.
23 בפברואר 1836: החל המצור על האלמו בסן אנטוניו, טקסס.
11 ביולי 1836: הנשיא אנדרו ג'קסון פרסם את ה־Specie Circular, צעד שהאיץ את קריסת בועת הספקולציה בקרקעות והוביל לבהלת 1837 .
13 ביולי 1836: הוענק פטנט אמריקני מספר 1, לאחר רישום 9,957 פטנטים קודמים שלא מוספרו.
3 בנובמבר – 7 בדצמבר 1836: הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1836 — מרטין ואן ביורן ניצח את ויליאם הנרי הריסון, אך האלקטורים של וירג'יניה סירבו להצביע בעד מועמדו לסגנות הנשיא, ריצ'רד ג'ונסון, ובכך מנעו הכרעה מיידית לתפקיד סגן הנשיא.
4 בדצמבר 1836: המפלגה הוויגית קיימה את הוועידה הארצית הראשונה שלה בהאריסברג, פנסילבניה.
15 בדצמבר 1836: שריפה במשרד הפטנטים של ארצות הברית.
8 בפברואר 1837: ריצ'רד ג'ונסון ניצח את פרנסיס גריינג'ר בבחירות בסנאט – הפעם הראשונה והיחידה עד כה שבה הוכרע תפקיד סגן נשיא ארצות הברית בדרך זו.
3 במרץ 1837: חוק המחוזות השיפוטיים השמיני והתשיעי של 1837.
29 בדצמבר 1835: נחתמה אמנת ניו אצ'וטה, שבמסגרתה הועברו לארצות הברית כל אדמות הצ'רוקי שממזרח לנהר המיסיסיפי.
3 ביולי 1836: הוקמה טריטוריית ויסקונסין; אושרה ב־20 באפריל 1836.
26 בינואר 1837: מישיגן התקבלה כמדינה ה־26; האישור המותנה ניתן ב־15 ביוני 1836.
הרפובליקנים הלאומיים החזיקו ברוב בסנאט במהלך מושב הקונגרס הראשון; תומכי ג'קסון העבירו את השליטה בסנאט לידיהם לפני תחילת מושב הקונגרס השני והחזיקו ברוב זה למשך יתרת תקופת הקונגרס.
במהלך קונגרס זה נוספו שני מושבים בסנאט עבור כל אחת מן המדינות החדשות ארקנסו ומישיגן.
במהלך קונגרס זה נוסף מושב אחד בבית הנבחרים עבור כל אחת מן המדינות החדשות ארקנסו ומישיגן.
נשיא זמני: ויליאם רופוס קינג (J)
בראש הקונגרס היהודי עמד תחילה לואיס ברנדייס, שנבחר בבחירות דמוקרטיות של הקהילה היהודית בארצות הברית.
הוא הוקם בשל הרצון, בעיקר של יהודים שהיגרו ממזרח-אירופה, לייצוג דמוקרטי יותר של יהדות ארצות הברית, מאשר זה של הוועד היהודי-אמריקני שנחשב כ"אריסטוקרטי".
אז גם נבחר לצרף את השם "קונגרס" (Congress), בהיותו בעל קונוטציה חיובית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, נוסף גם צורך קונקרטי לייצוג היהודים בוועידת השלום בפריז (1919).
ב–1918 נערכו בחירות כל-ארציות בהשתתפות כ-335,000 מצביעים.
תחילה סוכם כי הארגון יתפזר לאחר סיום ועידת השלום.
כאשר הגיע מועד הפיזור ב–1920 החליטו חלק מן הארגונים היהודיים, בעיקר ארגוני המהגרים ממזרח אירופה וארגונים ציוניים, להקים קונגרס קבוע, ואילו חלקים מן הקונגרס, כמו נציגי הוועד היהודי-אמריקני פרשו.
הקונגרס, אשר חדל להיות אחרי ועידת השלום גוף המייצג את מרבית יהדות ארצות הברית, שם לו למטרה לפעול הן בענייני יהודי ארצות הברית, הן בענייני בניין הבית הלאומי וענייני יהדות העולם.
AJCongress גילה נטייה ציונית מאז היווסדו, ובין ההוראות שניתנו ב-1918 למשלחתו לוועידת השלום, היו כאלה הנוגעות ליישום הצהרת בלפור.
כדוגמה אחרת לנטייתו הציונית של הקונגרס, לראש הארגון נבחר החל מ-1930 הרב הרפורמי סטיבן שמואל וייז שהיה גם נשיא הפדרציה הציונית האמריקנית.
הקונגרס הלאומי האפריקני היא מפלגת השלטון בדרום אפריקה מאז שנת 1994 – השנה שבה לראשונה הורשה הרוב השחור במדינה להשתתף בבחירות דמוקרטיות.
מבחינה אידאולוגית מגדירה עצמה המפלגה כסוציאל-דמוקרטית.
בין שנות ה-60 לשנות ה-80, במשך מרבית שנות שלטון האפרטהייד, פעל ה-ANC כתנועת מחתרת לא חוקית שהצמיחה חלק ניכר ממנהיגי המאבק נגד האפרטהייד.