tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקיסר הרומי האחרון שהוכתר רשמית היה פרידריך השני, שהוכתר ב-1220, ומאז ועד לימיו של היינריך, ויתרו המועמדים שנבחרו על המסע לאיטליה והסתפקו בנשיאת התואר 'מלך הרומאים'.
מלך הרומאים לפני היינריך, היה אלברט מהבסבורג, ששלט מ-1298 עד להירצחו ב-1308. ועדת הנסיכים האחראית על בחירת מועמד חדש, חיפשה מחליף, ובעזרת נתינת חסות מאחיו של היינריך, בלדווין, נבחר היינריך ב-1308 להיות מלך הגרמנים (מלך הרומאים).
היינריך זכה לתמיכתו של האפיפיור קלמנס החמישי, שמלך מחצר האפיפיורות החדשה באביניון שבצרפת, ממספר סיבות.
ראשית היה היינריך בעל מוניטין של מנהיג טוב וישר ושל אדם עם נאמנות לכנסייה.
כותבי עתים רבים מרחבי אירופה שבחו את שאיפתו של היינריך להשכין שלום אמת, ולכן זכה לתמיכתו של האפיפיור.
שיקולים פוליטיים הובילו גם הם את האפיפיור לתמוך במועמד החדש: האפיפיור רצה שליט שיהיה מעין 'אביר האפיפיור', ויפעל למען קידום השלטון האפוסטולי בארץ רווית המחלוקות והמלחמות, ועל ידי כך יקדם את חזרת בישוף רומא לעירו.
בנוסף, האפיפיור ידע על תוכניותיו של פיליפ היפה לקדם את מועמדותו של אחיו שרל מוולואה, לכס האימפריה.
קלמנס לא רצה בכך כי רצה לשמור על עצמאותו הפוליטית ולמנוע שעבוד מוחלט של הקוריה לאינטרסים של השושלת הקפטינגית.
אך על מנת לדאוג שהכתרתו של היינריך אכן תסייע בתוכניותיו הפוליטיות, היה קלמנס צריך להבטיח את נכונותו של היינריך לשמור על זכויותיו של בישוף רומא באיטליה.
קלמנס לא הסתיר את כוונותיו, והתייחס למסע המתוכנן של היינריך לאיטליה כמסע שנועד להבטיח את כבוד הכנסייה.
היינריך, בתגובה, שלח משלחת גרמנית לאביניון, ביולי 1309, שהתחייבה בשמו לצאת למסע צלב להגנת הכנסייה וזכויותיה ברומא, מה שהרגיע את האפיפיור.
האפיפיור פרסם מסמך שהמחיש את ההרמוניה שמתחדשת בין הכהונה למלוכה, שמערכת יחסים מתוחה שררה ביניהן עד אז.
המסמך השתמש במונחים מהמסורת הגלאסיאנית, אשר ראתה בשיתוף פעולה בין שתי הרשויות אידיאל.
לאחר מכן פירט היינריך במסמך לוזאן את ההבנות העולות משיח זה, כשהוא חוזר ומאשר את התחייבויותיו לכנסייה ומכריז על רצונו להימנע מכל עימות עם תומכי האפיפיור במהלך מסעו באיטליה.
כניסתו של היינריך לאיטליה עוררה תגובות משני צידי המתרס, מצד תומכיו ומצד מתנגדיו.
בינואר 1311 הוכתר היינריך בכתר הברזל של ממלכת איטליה במילאנו, אשר העניק לו את התואר "מלך איטליה".
פירנצה ובנות בריתה הגואלפים, התנגדו להיינריך כיוון שרצו ליצור קואליציה איטלקית בראשותו של מלך נאפולי רובר, מלך נאפולי, ועל כן נעדרו מהטקס.
ב-1312 היה היינריך בדרך לרומא, כדי להיות מוכתר שם כקיסר האימפריה.
ככל שהתקרב לרומא, הלך וגבר הפילוג בין שני המחנות ברחבי איטליה.
רובר, מלך נאפולי רצה, כאמור, למנוע את הכתרתו של היינריך.
רובר ניסה לכבוש חלקים ברומא ולחסום את הגשרים המובילים אל הוותיקן, מיקומה המסורתי של ההכתרה.
בשל כך השיג היינריך אישור מהאפיפיור לערוך את הטקס בכנסיית יוחנן הקדוש שבלטראן, בצד נהר הטיבר, והפך רשמית לקיסר ב-29 ביוני 1312.
עוד לפני שנבחר כמלך הרומאים, ושלא כמו קודמיו לבית הבסבורג, היינריך חלם על שחזור הרשות העתיקה של האימפריה האיטלקית.
היינריך ניסה לערוך מספר רפורמות בשיטות הממשל באיטליה.
הוא רצה למנות נציג קיסרי אחד שיחליף מספר משרות שונות, ובכך לייעל את שיטת הממשל המסורבלת באיטליה.
היינריך נכשל בניסיון זה שגרם למרידות מצד ערים שתמכו בו עד עכשיו, בנוסף להתנגדות הערים הגוולפיות, אשר היו שייכות למפלגה האפיפיורית והדגש עבורן היה הציות לה ולא עצמאותו של המנגנון הרפובליקאי.
בגלל זה, בחלק גדול של שנת 1311 היה היינריך במסעות של מלחמה ומצור ברחבי צפון איטליה.
היינריך ניסה למצוא פתרון למרידות בערי הצפון, במקום ולנסות להתמודד עם הבעיה וההתססה העיקרית שמגיעה דווקא מטוסקנה ופירנצה.
ניסיונות אלו עלו להיינריך בכסף, בזמן רב ובבריאות.
בהמשך נאלץ היינריך להכריז מלחמה על רובר, מלך נאפולי, דבר שיערער את מערכת היחסים בין היינריך לאפיפיור.
הפרויקט המשמעותי של היינריך והחידוש הגדול בתפיסתו הפוליטית היה ניסיונו להעצים את הסמכות הקיסרית באיטליה ולהביא סוף לפוליטיקה הסיעתית-מפלגתית בחצי האי.
ניסיון זה, כאמור, נגדע בעקבות מותו הפתאומי של היינריך ממחלת הקדחת ב-1313, כאשר הטיל מצור על העיר סיינה.
הקרע בין היינריך לקלמנס הגיע בעקבות התנגדותה של הקוריה האביניונית ובעלי בריתה באיטליה, ורצונו של היינריך להעניש את רובר, מלך נאפולי על המהומות שעורר נגדו ברחבי איטליה.
לאחר הכתרתו התכוון היינריך לעזוב את רומא, אך אז קיבל צו מהקיסר שקורא לו לחתום על שביתת נשק עם רובר, מלך נאפולי.
דבר זה הצריך את היינריך לצאת באמירות קיצוניות לגבי הסמכות הקיסרית, מה שגרם לקרע במערכת היחסים בינו לבין האפיפיור, שעד אז התנהלה בהרמוניה והתמיכה הדדית.
המשפטנים מהמחנה הקיסרי טענו שאין תוקף לצו האפיפיור וכי אין הוא רשאי להתערב ביחסים שבין אדון לוסאל שלו שבגד במלכות.
טענה זו למעשה ביטלה את ההתחייבויות שקיבל עליו היינריך כלפי האפיפיור לפני הכתרתו.
לפי היינריך אין הוא תלוי בקיסר ועל כן אין הוא מחויב אליו, וחובתו להרחיב את גבולות ממלכתו חזקה יותר מהתחייבותו הקודמת לקלמנס החמישי.
היינריך הדגיש את המקור האלוהי של מישרתו והתעלם מהתיווך של האפיפיור במינויו.
טענותיו של המחנה הקיסרי נשענו על כך: בעבר הרחוק הייתה רומא בירת האימפרטורים, לפני שהייתה מקום מושבו של פטרוס, ולכן גם יתר מלכי אירופה מחויבים לקיסר.
דברים אלו לא היוו חידוש של ממש ביחס למה שאמרו קודמיו של היינריך לתפקיד (פרידריך הראשון ברברוסה ופרידריך השני), אבל בתקופתו של היינריך התחילו להתקבל תפיסות אלו בקרב כל הגורמים הפוליטיים שתלו בהיינריך את תקוותיהם לשיקום איטליה.
מתיחות זו בין הקיסר לאפיפיור ומשקלה של האימפריה והקיסרות היוו סכנה לאפיפיור.
הרבה הסתייגו מהאפיפיור כיוון שהיה לא עקבי ונע בין תמיכה בהיינריך לבין תמיכה ביריבו המושבע.
כיוון שכך יחסי הכוחות נטו לטובת היינריך.
היינריך אשר היה מודע לכך, הכריז מלחמה על האנז'בינים מנאפולי, הוסלים של האפיפיור ובני בריתו, תוך התעלמות מעמדתו של קלמנס.
כאמור, היינריך לא ראה באי ציות זה בגידה בכנסייה, אלא התקפה צודקת והכרחית של וסאל אשר בגד במלכות.
על אף שראה עצמו איש דתי ונאמן לכנסייה, היינריך לא ראה את עצמו מחויב להוראות האפיפיור שכן חובתו כקיסר לנהל את ההתנהלות הפוליטית כפי שנראה לו לנכון, על מנת לשמר את הסדר למען טובת הכלל.
גישה זו מבטאת את תפיסתו של היינריך כי הקיסר הוא הסמכות השלטונית הגבוהה בעולם, וקיבל את סמכותו מהאלוהים על מנת להשליט סדר פוליטי ולנהל את ההתנהלות הפוליטית של בני האדם, ועל כן מי שמורד ויוצא נגד הקיסר מורד בראש הפירמידה השלטונית, וזוהי פשעי מרידה במלכות.
דבר זה חיזק את המסירות של מאנז'ו לאפיפיור, הוא דרש את פסילת ההכתרה האימפריאלית של היינריך, חיסול האימפריה וניתוקה של איטליה מאויביה הצפוניים כהגנה עצמית עבור בניו הנאמנים של האפיפיור- האנז'בינים והצרפתים.
קלמנס החמישי מבטא את תפיסתו בנוגע להיררכיה בין האפיפיורות לקיסרות.
קלמנס מציין את עובדת היותו של היינריך 'נתין וסאל' של האפיפיור, תוך שהוא נשען על השבועה של היינריך לפני כומר בשירות האפיפיור כמה שנים קודם לכן.
הוא מזכיר כי בישוף רומא הוא שהעביר את האימפריה מהיוונים אל הגרמנים בימיו של קרל הגדול.
הוא קובע את העליונות של הכס הקדוש על האימפריה, וטוען כי מדיניותו של היינריך נגד באנז'ו משוללת כל תוקף משפטי ומוסרי.
מותו הפתאומי של היינריך ב-24 באוגוסט 1313 הסיר את האיום המדיני מעל קלמנס אבל לא חיפה על המדיניות הקלוקלת שלו, שלא הגן על הקיסר שאת בחירתו אישר קודם לכן, ואף תרם להגברת האנרכיה באיטליה.
חלקו של היינריך במאבק בין הקיסרות לאפיפיורות
כאמור, מחנה האפיפיורות ומחנה הקיסרות היו במאה הארבע עשרה במאבק מתמיד.
עמדתו של היינריך בנושא זה, אשר תוארה לעיל, שיקפה את דעתם של רבים מאותה התקופה והשפיעה עליה.
הוגים רבים מנסים למצוא הגדרה נכונה של היחסים בין הקיסר לאפיפיור.
הם רוצים לרסן את מה שהיה נראה בעיניהם כ'עריצות' האפיפיורית, לבקר את שרירות הלב של האפיפיורים, כדי לחדש את לידתן של הממלכות הריבוניות.
מבחינה מעשית רצו אנשים אשר החזיקו בעמדה זו להגביל את חופש התנועה של האפיפיור בבחירתו את האימפרטור.
גם אם לא הצליחו לחולל שינוי מעשי, השפיעו ההוגים, בהמשך להיינריך, במישור ההגותי, בכך שהציפו סימני שאלה רבים בנוגע להיררכיה בין האפיפיוריות לקיסרות.
הם עשו את ההבחנה בין הצרכים השונים של האדם, הצורך הדתי לבין הצורך המדיני, כאשר תפיסתם היא כי צריכה להיות חלוקה שוויונית יותר של הסמכויות בין הכנסייה למדינה.
הכנסייה מופקדת על תחום הרוח והמדינה על צורכי החברה והדאגה לטובת הכלל, כאשר אין סדר היררכי ביניהן כפי שהיה מקובל בתפיסה האפיפיורית.
דבר זה סלל את הדרך לתפיסה האנטרופוצנטרית, אשר אפיינה את אירופה בעידן הרנסאנס, ועל כן ניתן לראות בהיינריך ובהוגים אשר הושפעו ממנו באותה התקופה, כמבשרי בואו של עידן הרנסאנס.
דנטה, אחד מאותם הוגים בעלי עמדה זו ואחד הסופרים החשובים של אותה התקופה, העריך את היינריך מן ההתחלה על דעותיו הפוליטיות ועל התנהלותו.
דנטה ראה במסעו המתוכנן של היינריך לאיטליה חבלי גאולה, וקיווה כי שלטונו של היינריך יפרוץ דרך לעידן חדש ואיטליה תשוקם.
דנטה היה בראש המבקרים את מדיניות האפיפיור והאשים את קלמנס בתאוות בצע עיוורת, שהמיטה אסון על איטליה ודחתה את הגאולה.
בספרו של דנטה יושב הקיסר במרומי גן העדן, מה שמשקף את הערכתו אל היינריך אך גם את ניפוץ תקוותו לשיקומה של איטליה.
את הערכתו של דנטה להיינריך ניתן לראות בכך שכינה את היינריך "היינריך הנשגב".
כאמור, היינריך מצא את מותו ממחלת הקדחת באופן פתאומי ב-24 באוגוסט 1313. לאחר מותו, התגברה האהדה לקיסר המנוח גם מחוץ לגבולות איטליה, והחלה מגמה של האדרת שמו.
האדרה זו הייתה חזקה עד כדי כך שהוענק להיינריך מעמד של מרטיר שהקריב את חייו על מזבח האימפריה.
בנוסף, לאחר מותו פשטו מצד תומכיו של היינריך שמועות כי נזיר הרעיל אותו בשליחותו של האפיפיור.
המגמה להאשים את קלמנס במותו של היינריך ביטאה את המרירות של תושבי איטליה כלפי האפיפיור.
היינריך הצליח ליצור לעצמו דימוי חיובי, הרבה בזכות המורשת האימפריאלית שעמדה לנגד רבים.
מותו הפתאומי רק הגביר את הפופולריות שלו.
ב-9 ביולי 1292 התחתן היינריך עם מרגריט מבראבנט, בתם של יוהאן הראשון, דוכס בראבנט ומרגרט מפלנדריה, דוכסית בראבנט, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
מריה מלוקסמבורג, מלכת צרפת (1324–1304), התחתנה עם שארל הרביעי, מלך צרפת
ביאטריקס מלוקסמבורג, מלכת הונגריה (1305–1319), התחתנה עם קארוי הראשון, מלך הונגריה
היינריך השני, דוכס בוואריה , היה דוכס בוואריה בין השנים 955–976 ובין השנים 985–995.
היינריך נולד בשנת 951, להיינריך הראשון, דוכס בוואריה וליודית, דוכסית בוואריה, בתם של ארנולף, דוכס בוואריה ויודית מפריולי.
בשנת 955 מת אביו היינריך הראשון, דוכס בוואריה, והיינריך עלה במקומו לשלטון, תוך שאמו יודית, דוכסית בוואריה מכהנת כעוצרת בשמו עד לבגרותו.
בשנת 973 מת אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובנו אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עלה לשלטון במקומו.
בשל קשריו של היינריך עם בורכארד השלישי, דוכס שוואביה וקונרד הראשון, מלך בורגונדי לא חשש היינריך מאוטו, ומינה את בן דודו היינריך לבישוף אאוגסבורג, ואף ערער על זכויותיו של אוטו השני.
לאחר מותו של בורכארד השלישי, דוכס שוואביה טען היינריך לזכותו על דוכסות שוואביה, אולם אוטו השני מינה את אחיינו אוטו לדוכס.
בשנת 974 מרד היינריך באוטו, וכרת בריתות לצורך כך עם אצילים סקסונים, עם בולסלב השני, דוכס בוהמיה ומיישקו הראשון, דוכס פולין.
אוטו השני דיכא בהצלחה חלקית את המרד, ולקח את היינריך בשבי באינגלהיים.
בשנת 976 ברח היינריך בכלאו ופתח שוב במרד, אולם הובס עד מהרה ברגנסבורג על ידי אוטו השני וברח לבוהמיה.
בשנת 977 בעוד אוטו השני ערך מסע לבוהמיה להכניע את בולסלב השני, חבר היינריך להיינריך, בישוף אאוגסבורג ולהיינריך הראשון, דוכס קרינתיה, וביחד פתחו במלחמה נגד אוטו השני.
עד מהרה הביס אוטו השני בסיוע אחיינו אוטו הראשון, דוכס שוואביה ובוואריה את השלושה לאחר מצור על העיר פסאו, כלא את היינריך אצל פולקמאר, בישוף אוטרכט, שלל מהיינריך הראשון, דוכס קרינתיה את דוכסות קרינתיה לטובת אוטו מוורמס, ואילו היינריך, בישוף אאוגסבורג נכלא אך שוחרר כעבור זמן קצר.
בתחילה ניסה היינריך ששוחרר משביו לטעון לזכותו על הכתר, אך הוא איבד את תמיכת האצילים הגרמנים, ואף לא הצליח לגרש את היינריך השלישי, דוכס בוואריה מנחלותיו.
בשנת 985 נפגש היינריך עם הקיסרית תאופאנו, והיא השיבה להיינריך את דוכסות בוואריה, ומסרה להיינריך השלישי, דוכס בוואריה בחזרה את דוכסות קרינתיה.
בשנת 989 מת היינריך הראשון, דוכס קרינתיה, והיינריך ירש את נחלותיו.
ב-28 באוגוסט 995 מת היינריך בבאד גאנדרסהיים, ובנו היינריך הרביעי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו, ובשנת 1014 הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 971 התחתן היינריך עם גיזלה מבורגונדי, בתם של קונרד הראשון, מלך בורגונדי ואדלייד מבלה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (972–1024)
גיזלה מהונגריה (985–1065), התחתנה עם אישטוון הראשון, מלך הונגריה
היינריך השני, דוכס אוסטריה, המכונה יאזומירגוט, שנודע קודם גם כ היינריך האחד עשר, דוכס בוואריה , היה בן למשפחת באבנברג, דוכס בוואריה בין השנים 1141–1156 ושליט אוסטריה בין השנים 1141–1177.
היינריך נולד בשנת 1112, ללאופולד השלישי, מרקיז אוסטריה ולאגנס מווייבלינגן, בתם של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וברטה מסבויה.
בשנת 1140 מונה היינריך כרוזן הפלטינט שעל הריין, אולם בשנת 1141 מת אחיו לאופולד הרביעי, מרקיז אוסטריה ללא יורשים, והיינריך עלה לשלטון במקומו.
בנוסף למרקיזות אוסטריה קיבל היינריך את דוכסות בוואריה, שאותה קיבל אחיו לאופולד מקונרד השלישי, מלך גרמניה, לאחר שהדיח את היינריך העשירי, דוכס בוואריה.
שלא כאביו ששהה ברוב הזמן בקלוסטרנובורג, היינריך קבע את בירתו בווינה, ומאז היא בירת אוסטריה.
בשנת 1147 הושלמה בניית קתדרלת סטפנוס הקדוש, ובשנת 1155 בנה היינריך את מנזר המנזר הסקוטי בווינה.
ב-13 בינואר 1177 מת היינריך בווינה, ובנו לאופולד החמישי, דוכס אוסטריה עלה לשלטון במקומו.
ב-1 במאי 1142 התחתן היינריך עם גרטרוד מזיפלינבורג, בתם של לותאר השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וריכנצה מנורטהיים, אך היא מתה כעבור פחות משנה ללא ילדים.
בשנת 1148 התחתן היינריך עם תאודורה קומנה, דוכסית אוסטריה, אחייתנו של מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אגנס מאוסטריה (1154–1182), התחתנה עם אישטוון השלישי, מלך הונגריה, ולאחריו התחתנה עם הרמן, דוכס קרינתיה
לאופולד החמישי, דוכס אוסטריה (1157–1194)
היינריך השלישי, דוכס בוואריה , היה דוכס בוואריה בין השנים 983–985.
היינריך נולד בשנת 940, לברטהולד, דוכס בוואריה ולווילטרוד מברגן.
בשנת 921 קיבל עליו דודו של היינריך - ארנולף, דוכס בוואריה את שלטונו של היינריך הראשון, מלך גרמניה, ובכך זכה לאוטונומיה מסוימת.
יורשו של ארנולף - אברהרד, דוכס בוואריה מרד באוטו הראשון, מלך גרמניה, ובעקבות כך הודח משלטונו, והדוכסות נמסרה לאביו של היינריך - ברטהולד, דוכס בוואריה.
בשנת 947 מת אביו ברטהולד, דוכס בוואריה, ומכיוון שהיינריך היה קטין מסר אוטו הראשון את דוכסות בוואריה לאחיו היינריך הראשון, דוכס בוואריה.
בשנת 955 מת היינריך הראשון, ובנו היינריך השני, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
בשל קשריו של היינריך השני עם בורכארד השלישי, דוכס שוואביה וקונרד הראשון, מלך בורגונדי לא חשש מאוטו, ומינה את בן דודו היינריך לבישוף אאוגסבורג, ואף ערער על זכויותיו של אוטו השני.
לאחר מותו של בורכארד השלישי, דוכס שוואביה טען היינריך השני לזכותו על דוכסות שוואביה, אולם אוטו השני מינה את אחיינו אוטו לדוכס.
בשנת 974 מרד היינריך השני באוטו, וכרת בריתות לצורך כך עם אצילים סקסונים, עם בולסלב השני, דוכס בוהמיה ומיישקו הראשון, דוכס פולין.
אוטו השני דיכא בהצלחה חלקית את המרד, ולקח את היינריך השני בשבי באינגלהיים.
בשנת 976 ברח היינריך השני בכלאו ופתח שוב במרד, אולם הובס עד מהרה ברגנסבורג על ידי אוטו השני וברח לבוהמיה.
בשנת 977 בעוד אוטו השני ערך מסע לבוהמיה להכניע את בולסלב השני, חבר היינריך השני להיינריך, בישוף אאוגסבורג ולהיינריך הראשון, דוכס קרינתיה, וביחד פתחו במלחמה נגד אוטו השני.
עד מהרה הביס אוטו השני בסיוע אחיינו אוטו הראשון, דוכס שוואביה ובוואריה את השלושה לאחר מצור על העיר פסאו, כלא את היינריך השני אצל פולקמאר, בישוף אוטרכט, שלל מהיינריך הראשון, דוכס קרינתיה את דוכסות קרינתיה לטובת אוטו מוורמס, ואילו היינריך, בישוף אאוגסבורג נכלא אך שוחרר כעבור זמן קצר.
לאחר תבוסתו של אוטו השני בקרב סטילו נגד הקלבידים בשנת 982, שחרר אוטו את היינריך, ונתן לו את דוכסות בוואריה, במקום אחיינו אוטו הראשון, דוכס שוואביה ובוואריה שמת זמן קצר קודם לכן.
בתחילה ניסה היינריך השני ששוחרר משביו לטעון לזכותו על הכתר, אך הוא איבד את תמיכת האצילים הגרמנים, ואף לא הצליח לגרש את היינריך השלישי, דוכס בוואריה מנחלותיו.
בשנת 985 נפגש היינריך השני עם הקיסרית תאופאנו, והיא השיבה להיינריך השני את דוכסות בוואריה, ומסרה להיינריך השלישי, דוכס בוואריה בחזרה את דוכסות קרינתיה.
ב-5 באוקטובר 989 מת היינריך ללא ילדים, והיינריך השני, דוכס בוואריה ירש את נחלותיו.
היינריך התשיעי, דוכס בוואריה , היה דוכס בוואריה בין השנים 1120–1126.
היינריך נולד בשנת 1075 לולף הראשון, דוכס בוואריה וליודית מפלנדריה בתם של בלדווין הרביעי, רוזן פלנדריה ואלינור מנורמנדי.
באמצעות נישואיו לוולפהילדה מסקסוניה, בתו של מגנוס, דוכס סקסוניה, רכש היינריך חלק מאדמות בית בילונג, שהיוו את הבסיס מאוחר יותר של דוכסות בראונשווייג-לינבורג.
לאחר מותו של חותנו ללא בנים, קיווה היינריך לרשת את דוכסות סקסוניה, אולם היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מסר אותה ללותאר זופלינבורג.
אף על פי כן שמר היינריך על יחסים טובים עם השושלת הסאלית השלטת, ואף התלווה להיינריך החמישי במסעו לאיטליה, על מנת לתפוס את נחלותיה של מטילדה, מרקיזת טוסקנה.
בשנת 1120 מת אחיו ולף השני, דוכס בוואריה ללא ילדים, והיינריך עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1122 נטל היינריך חלק חשוב בקונקורדט וורמס, שבו הסתיים מאבק האינווסטיטורה בין הקיסר לאפיפיור.
בשנת 1125 מת היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והיינריך מילא תפקיד חשוב בבחירת המלך הבא.
בתחילה תמך היינריך בחתנו פרידריך השני, דוכס שוואביה, אולם לאחר מכן העביר את תמיכתו ללותאר השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לאחר שהלה הבטיח לו שיתן את בתו גרטרוד מזיפלינגנבורג לבנו של הינריך - היינריך הגאה.
כתוצאה מכך נוצר סכסוך בין בית ולף לבית הוהנשטאופן, שנמשך עד המאה ה-13 ואשר ידוע כגואלפים וגיבלינים.
לאחר ניצחונו של לותאר בבחירות, הוא הטיל חרם קיסרי על פרידריך השני, דוכס שוואביה, אך לא היו לו הכוחות על מנת לכבוש את שטחי בית הוהנשטאופן בדוכסות שוואביה.
בשנת 1126 מסר היינריך את דוכסות בוואריה לבנו היינריך העשירי, דוכס בוואריה, וזמן קצר לאחר מכן מת בראבנסבורג שבשוואביה.
בשנת 1095 התחתן היינריך עם וולפהילדה מסקסוניה בתם של מגנוס, דוכס סקסוניה וסופיה מהונגריה, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
יודית מבוואריה, דוכסית שוואביה (1100–1130), התחתנה עם פרידריך השני, דוכס שוואביה
היינריך העשירי, דוכס בוואריה (1108–1139)
סופיה מבוואריה, התחתנה עם ברטולד השלישי, דוכס צרינגן, ולאחריו התחתנה עם לאופולד, מרקיז שטיריה
וולפהילד מבוואריה (לא ידוע - 1160), התחתנה עם רודולף הראשון, רוזן ברגנץ
מתילדה מבוואריה (לא ידוע - 1183), התחתנה עם דיפולד הרביעי, מרקיז ווהבורג, ולאחריו התחתנה עם גבהרד השלישי, רוזן זולצבאך
היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה , היה דוכס בוואריה-לנדסהוט בין השנים 1450–1479.
היינריך נולד ב-23 בפברואר 1417, לפרידריך, דוכס בוואריה ולמדלאנה ויסקונטי, בתם של ברנבאו ויסקונטי וביאטריצ'ה דלה סקאלה.
בשנת 1393 מת אביו פרידריך, דוכס בוואריה, והיינריך עלה לשלטון במקומו, תוך שהוא הופך לאחד האצילים העשירים ביותר בגרמניה.
ב-30 ביולי 1450 מת היינריך, ובנו לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
ב-21 במרץ 1452 התחתן היינריך עם מרגרטה מאוסטריה, בתם של אלברכט הרביעי, דוכס אוסטריה ויוהנה סופיה מבוואריה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
יוהנה מבוואריה (1413–1444), התחתנה עם אוטו הראשון, רוזן פפאלץ-מוסבאך
לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה (1417–1479)
אליזבת מבוואריה (1419–1441), התחתנה עם אולריך החמישי, רוזן וירטמברג
היינריך השלושה עשר, דוכס בוואריה , היה דוכס בוואריה התחתונה בין השנים 1253–1290.
היינריך נולד ב-19 בנובמבר 1235, לאוטו השני, דוכס בוואריה ואגנס מפפאלץ, בתם של היינריך החמישי, רוזן הפלטינט שעל הריין ואגנס מהוהשטאופן.
בשנת 1253 מת אביו אוטו השני, דוכס בוואריה, והיינריך ואחיו לודוויג השני, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו.
בשנת 1255 חולקה דוכסות בוואריה בין היינריך לאחיו: היינריך קיבל את בוואריה התחתונה, ואילו לודוויג קיבל את בוואריה העליונה ואת רוזנות הפלטינט שעל הריין.
מאחר שחלוקת הדוכסות הייתה בניגוד לחוק, היא עוררה את זעמם של הבישופים בבוואריה, ובעקבות כך הם שיתפו פעולה עם אוטוקאר השני, מלך בוהמיה שפלש באוגוסט 157 לבוואריה.
שני האחים שיתפו פעולה ביניהם, והצליחו להדוף את הפלישה.
בשנים הבאות נלחם היינריך נגד ארכיבישוף זלצבורג ונגד בישוף פסאו, ובסכסוך בין רודולף הראשון, מלך בוהמיה לאוטוקאר השני, מלך בוהמיה הוא החליף את נאמנותו כמה פעמים.
הינריך תיקן כמה תקנות למען שלום האזרחים, שקבעו שחובה להסתובב בלילה עם פנס, וכן שאסור להסתובב עם חרב או פגיון ברחבי העיר.
ב-3 בפברואר 1290 מת היינריך, ובניו אוטו השלישי, דוכס בוואריה, לודוויג השלישי, דוכס בוואריה ושטפן הראשון, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו.
בשנת 1305 הוכתר בנו אוטו השלישי, דוכס בוואריה כמלך הונגריה.
בשנת 1250 התחתן היינריך עם אליזבת מהונגריה, דוכסית בוואריה, בתם של בלה הרביעי, מלך הונגריה ומריה לסקרינה, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
סופיה מוויטלסבאך (1264–1282), התחתנה עם פופו השביעי, רוזן הנברג
קתרינה מוויטלסבאך (1267–1310), התחתנה עם פרידריך טוטה, מרקיז מייסן
לודוויג השלישי, דוכס בוואריה (1269–1296)
היינריך השני, דוכס לורן , היה דוכס לורן בין השנים 1608–1624.
היינריך נולד ב-8 בנובמבר 1563 בננסי, לקרל השלישי, דוכס לורן וקלוד דה ולואה, נסיכת צרפת, בתם של אנרי השני, מלך צרפת וקטרינה דה מדיצ'י.
ב-31 בינואר 1599 התחתן היינריך עם קתרין דה בורבון, בתם של אנטואן דה בורבון, דוכס ונדום וז'אן השלישית, מלכת נווארה, אולם לא היו להם ילדים.
בשנת 1604 מתה קתרין, וב-24 באפריל 1606 התחתן היינריך בשנית עם מרגריטה גונזאגה (אחותה של אלאונורה גונזאגה - אשתו של פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה), בתם של וינצ'נצו גונזאגה, דוכס מנטובה ואלאונורה דה מדיצ'י (אחותה של מארי דה מדיצ'י), ממנה היו לו 4 בנות.
ב-31 ביולי 1624 מת היינריך בננסי, ובתו ניקול, דוכסית לורן עלתה לשלטון במקומו.
ב-24 באפריל 1606 התחתן היינריך עם מרגריטה גונזאגה, בתם של וינצ'נצו גונזאגה, דוכס מנטובה ואלאונורה דה מדיצ'י, ממנה היו לו 4 בנות:
ניקול, דוכסית לורן (1608–1657), התחתנה עם קרל הרביעי, דוכס לורן
קלוד פרנסואז ד'לורן (1612–1648), התחתנה עם ניקולאס השני, דוכס לורן
היינריך השישים ושלושה, נסיך רויס-קסטריץ היה נסיך גרמני מבית רויס.
היינריך נולד ב-18 ביוני 1786 בברלין, להיינריך הארבעים וארבעה, נסיך רויס-קסטריץ ולברונית וילהלמינה פון גודר-רבנשטיינר, בתם של הברון פרידריך כריסטיאן פון גודר-רבנשטיינר ויוהנה פון ברדוב.
בשנת 1833 מת אחיו הבכור היינריך השישים, נסיך רויס-קסטריץ, והיינריך הפך לראש בית רויס-קסטריץ.
אחותו אוגוסטה פרדריקה אספרנצה, נסיכת רויס-קסטריץ הייתה אשתו של היינריך, דוכס אנהלט-קתן.
ב-21 בפברואר 1819 התחתן היינריך בטירת ורניגרודה עם אלאונורה, רוזנת שטולברג-ורניגרודה, בתו של היינריך, רוזן שטולברג-ורניגרודה, ממנה נולדו לו 6 ילדים.
לאחר מותה, ב-11 במאי 1828 התחתן היינריך בשנית עם אחותה קרולינה, רוזנת שטולברג-ורניגרודה, ממנה נולדו לו עוד 6 ילדים.
משנת 1833 עד למותו, הוא היה חבר הלשכה הראשונה של הפרלמנט הסקסוני.
בתור המחזיק של נחלות בסקסוניה, הוא מונה לכך על ידי המלך.
בין היתר, הוא החזיק בבעלות על הנחלות בקליפהאוזן, שפרווייסה וקליקס.
ב-21 בפברואר 1819 התחתן היינריך עם אלאונורה, רוזנת שטולברג-ורניגרודה, בתו של היינריך, רוזן שטולברג-ורניגרודה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
ב-11 במאי 1828 התחתן היינריך בשנית עם קרולינה, רוזנת שטולברג-ורניגרודה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
היינריך השנים עשר, נסיך רויס (1829–1866), התחתן עם אנה, רוזנת הוכברג, ברונית פירסטנשטיין
היינריך השלושה עשר, נסיך רויס (1830–1897), התחתן עם אנה, רוזנת הוכברג, ברונית פירסטנשטיין
היינריך החמישה עשר, נסיך רויס (1834–1869), התחתן עם לואיטגארדה, רוזנת שטולברג-ורניגרודה
אנה, נסיכת רויס-קסטריץ (1837–1907), התחתנה עם אוטו, נסיך שטולברג-ורניגרודה
היינריך השבעה עשר, נסיך רויס (1839–1870), נהרג בקרב מארס-לה-טור
היינריך השלישי, רוזן הסן העילית, כונה "העשיר"
היינריך נולד ב-15 באוקטובר 1440, והיה בנם השני של לודוויג הראשון, רוזן הסן ולאנה מסקסוניה, רוזנת הסן, בתם של פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה וקתרינה מבראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1458 מת אביו, ורוזנות הסן חולקה בין לודוויג שקיבל את הסן התחתית (הסן-קאסל), לבין אחיו לודוויג שקיבל את הסן העילית (הסן-מרבורג).
האחים נלחמו ביניהם על התיחום המדויק של נחלותיהם עד מאי 1470. באמצעות נישואיו לאנה מקאצנלבוגן, בתו של פיליפ הראשון, רוזן קאצנלבוגן, ירש היינריך נחלות נרחבות באזור הריין, ומשום כך כונה "העשיר".
ב-13 בינואר 1483 מת היינריך במרבורג, ובנו וילהלם השלישי, רוזן הסן העילית ירש את נחלותיו.
לווילהלם לא היו ילדים, ומשום כך לאחר מותו ירש אותו בן דודו וילהלם השני, רוזן הסן.
בשנת 1458 התחתן היינריך עם אנה מקאצנלבוגן, בתם של פיליפ הראשון, רוזן קאצנלבוגן ואנה מווירטמברג, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
אליזבת מהסן (1466-1523) התחתנה עם יוהאן החמישי, רוזן נסאו-דילנבורג והם היו הסבים של וילם הראשון, נסיך אורנז'.
וילהלם השלישי, רוזן הסן העילית (1471-1500), התחתן עם אליזבת מפפאלץ, רוזנת הסן.
מכטילד מהסן (1473-1524), התחתנה עם יוהאן השני, דוכס קלווה, והם היו הסבים של אן מקלווה.
היינריך השני, רוזן הסן , המכונה "הברזל", היה רוזן הסן בשנים 1328–1376.
היינריך נולד בשנת 1299, לאוטו הראשון, רוזן הסן ולאדליידה מרבנסבורג, בתו של אוטו השלישי, רוזן רבנסבורג.
בשנת 1328 מת אביו, והיינריך עלה לשלטון במקומו.
עם מות בנו של היינריך, אוטו, בשנת 1366, הפך אחיינו, הרמן, ליורש העצר.
בעקבות כך פרצה מלחמה עם אוטו מבראונשווייג.
כדי לממן את עלויות הסכסוך עם ברונסוויק, הטיל הנרי מס על כל הטובין המיובאים.
ב-3 ביוני 1376 מת היינריך, ואחיינו עלה לשלטון במקומו.
היינריך התחתן עם אליזבת ממייסן, בתו של פרידריך הראשון, מרקיז מייסן, ממנה היו לו חמישה ילדים:
אדליידה מהסן (1324–1370) התחתנה עם קז'ימייז' השלישי, מלך פולין
אליזבת (1329–1390) מאוחר יותר אשתו של ארנסט הראשון, דוכס בראונשווייג-גטינגן
יוטה / יהודית, מתה בינקותה
היינריך התשעה עשר, נסיך רויס-גרייץ היה נסיך רויס-גרייץ בין השנים 1817–1836.
היינריך נולד ב-1 במרץ 1790 באופנבך, רוזנות הסן-דרמשטאדט, והיה בנם של היינריך השלושה עשר, נסיך רויס-גרייץ, בנם של היינריך האחד עשר, נסיך רויס-גרייץ וקונרדינה אלאונורה, נסיכת רויס-גרייץ, ווילהלמינה לואיזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו).
ב-29 בינואר 1817 מת אביו, והיינריך ירש את תאריו.
בשנת 1819 הוא שיקם את Unteres Schloss (הטירה הנמוכה), לשם כבר העביר אביו את בית המשפחה.
ב-31 באוקטובר 1836 מת היינריך, ומכיוון שהיו לו רק בנות, ירש אחיו היינריך העשרים, נסיך רויס-גרייץ את תאריו.
ב-7 בינואר 1822 התחתן היינריך בפראג עם גספארין, נסיכת רואן-רושפור, בתם של שארל לואי גספאר, נסיך של רואן-רושפור, ומארי לואיז ז'וזפין רוהאן-גימיין, ממנה נולדו לו שתי בנות:
לואיזה קרולינה, נסיכת רויס-גרייץ (1822 – 1875), התחתנה עם אדוארד, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, ולאחריו התחתנה עם היינריך הרביעי, נסיך רויס-קסטריץ.
אליזבת, נסיכת רויס-גרייץ (1824 – 1861), התחתנה עם קרל אגון השלישי, נסיך פירסטנברג.
היינריך השלושה עשר, נסיך רויס-גרייץ היה נסיך רויס-גרייץ בין השנים 1800–1817.
היינריך נולד ב-16 בפברואר 1747 בגרייץ, להיינריך האחד עשר, רוזן רויס-אוברגרייץ ולקונרדינה אלאונורה, נסיכת רויס-קסטריץ, בתם של היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-קסטריץ והברונית מריה אלאונורה אמה פון פרומניץ-דיטרסבאך.
ב-28 ביוני 1800 מת אביו, והיינריך ירש את תאריו.
לאחר ההרס של גרייץ בעקבות שרפה בשנת 1802, הוא הורה לבנות מחדש את העיר בסגנון נאו-קלאסי, והעביר את ביתו מהאוברס שלוס (הטירה העליונה) לאונטרס שלוס (הטירה הנמוכה), כדי להיות יותר בקשר עם העם והחיים החברתיים של הנסיכות.
היינריך גם התבלט בשירותו הצבאי באוסטריה כפילדמרשל, עד כדי כך שהוא נחשב לאחד מידידיו הטובים של הקיסר יוזף השני.
היינריך הצטרף לקונפדרציה של הריין בשנת 1807, ולאחר מכן היה חבר הקונפדרציה הגרמנית.
בקונגרס וינה הוא היה מעורב בסכסוך טריטוריאלי עם ממלכת סקסוניה, שממנו יצא מנצח וזכה בערים אלטגומלה וקיהדורף .
ב-9 בינואר 1786 התחתן היינריך בקירכהיימבולנדן עם וילהלמינה לואיזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
היינריך השמונה עשר, נסיך רויס-גרייץ (1787)
היינריך התשעה עשר, נסיך רויס-גרייץ (1790–1836), התחתן עם גספארין, נסיכת רואן-רושפור.
היינריך העשרים, נסיך רויס-גרייץ (1794–1859), התחתן עם סופיה, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, ולאחריה התחתן עם קרולינה, נסיכת הסן-הומבורג.
היינריך השישים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר היה נסיך רויס הקו הצעיר בין השנים 1854–1867.
היינריך נולד ב-20 באוקטובר 1789 בשלייץ, להיינריך הארבעים ושניים, נסיך רויס-שלייץ וגרה ולקרולינה, נסיכת הוהנלוהה-קירכברג, בתם של כריסטיאן פרידריך קרל, נסיך הוהנלוהה-קירכברג, ולואיזה שרלוטה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג.
בשנת 1805 התגייס היינריך לצבא הפרוסי, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת השחרור הגרמנית ובלחימה בצרפת.
בשנת 1818 הוא הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1824 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
בשנת 1840 הוא הועלה לדרגת אוברסט, בשנת 1845 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1851 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
בשנת 1854 מת אחיו היינריך השישים ושניים, נסיך רויס הקו הצעיר ללא ילדים, והיינריך עלה לשלטון במקומו.
תחת שלטונו הוא מינה את אדוארד היינריך-כריספנדורף כשר אוצר, ובשנת 1856 מינה אותו לתקן את החוקה הריאקציונרית בחוקה ליברלית שאושרה על ידי הפרלמנט.
הוא נחשב לאיש בעל כישרון, ידע, ניסיון עסקי, והיה פופולרי מאוד בארצו.
כנסיך הוא היה בעל ברית קרוב של פרוסיה.
בשנת 1859 הוא העברי את מקום מגוריו משלייץ לגרה.
באוקטובר 1857 ייסד היינריך את עיטור הצלב האזרחי של כבוד.
בשנת 1860 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים, אולם במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה הוא נשאר נייטרלי כלפי הסכסוך.
בשנת 1866 הוא עשה הסכם עם ממלכת פרוסיה על צירוף הנסיכות לקונפדרציה הצפון-הגרמנית.
ב-11 ביולי 1867 מת היינריך, ובנו היינריך הארבעה עשר, נסיך רויס הקו הצעיר עלה לשלטון במקומו.
ב-18 באפריל 1820 התחתן היינריך עם אדלהייד, נסיכת רויס-אברסדורף, בתם של היינריך החמישים ואחד, נסיך רויס-אברסדורף והרוזנת לואיזה פון הוים, ממנה נולדו לו שמונה ילדים:
אנה, נסיכת רויס-שלייץ (1822–1902), התחתנה עם אדולף, נסיך בנטהיים-טקלנבורג.
היינריך הארבעה עשר, נסיך רויס הקו הצעיר (1832–1913), התחתן עם אגנס, דוכסית וירטמברג.
היינריך השישים ושניים, נסיך רויס הקו הצעיר היה נסיך רויס הקו הצעיר בין השנים 1848 – 1854.
לאחר התפטרותו של היינריך השבעים ושניים, נסיך רויס-אברסדורף-לובנשטיין באוקטובר 1848, בעקבות מהפכות אביב העמים, איחד היינריך את נסיכויות רויס-לובנשטיין, רויס-אברסדורף ורויס-קסטריץ, ומאז כונתה הנסיכות, נסיכות רויס הקו הצעיר.
תחת ממשלתו, המדינה קיבלה בשנת 1849 חוקה מודרנית.
בשנת 1851 כונן הפרלמנט הראשון החוקתי, ובשנת 1852 תוקנה החוקה יחד עם חוק הבחירות.
היינריך מת רווק ולא היו לו ילדים, ולכן, אחיו הצעיר היינריך השישים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר עלה לשלטון במקומו.
היינריך השבעים ושניים, נסיך רויס-לובנשטיין-אברסדורף היה נסיך רויס-לובנשטיין בין השנים 1824–1848, נסיך רויס-אברסדורף בין השנים 1822–1848.
היינריך נולד ב-27 במרץ 1797 בזאלבורג-אברסדורף שהשתייכה לרוזנות רויס-אברסדורף, להיינריך החמישים ואחד, רוזן רויס-אברסדורף ולרוזנת לואיזה פון הוים, בתם של גוטהלף אדולף, רוזן הוים וסופיה אוגוסטה, רוזנת שטולברג-רוסלה.
בנסיכות רויס הקו הצעיר, שיטת המספור הייתה לאפס בכל תחילת המאה; לפיכך היינריך השבעים ושניים כונה כך בשל העובדה שנולד בסופה של המאה השמונה עשרה.
בשנת 1822 מת אביו, והיינריך ירש את נסיכות רויס-אברסדורף.
בשנת 1824 מת היינריך החמישים וארבעה, נסיך רויס-לובנשטיין ללא ילדים, והיינריך ירש את נחלותיו והקים את נסיכות רויס-לובנשטיין-אברסדורף.
בשנת 1848 פרצו בנסיכות מהומות כחלק ממהפכות אביב העמים, ובעקבות כך התפטר היינריך, והנסיכות אוחדה עם נסיכות רויס-שלייץ ליצירת נסיכות רויס הקו הצעיר.
לאחר התפטרותו עבר היינריך להתגורר בדרזדן, וחי שם עד מותו ב-17 בפברואר 1853.
היינריך הרדר היה צייר נופים ובעלי חיים קדומים גרמני.
לידתו של היינריך הרדר נרשמה בפנקס הלידות של הכנסיות בפוצאר (Putzar) בשנת 1858. בנו של קרל הרדר, איכר, שבילה את שנות ילדותו הראשונות בפוצאר, בהמשך למד בבית הספר לבנים הגבוה של ד"ר זאקס.
בשנים 1874–1876 למד בבית הספר המלכותי לאמנות בברלין, שמנהלו היה מרטין גרופיוס, ואז הלך לסטודיו של פאול גרופיוס להכשרה מעשית.
מאפריל 1890 עד 1892 הוא למד ציור באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות ובתחילה עבד בעיקר כצייר נוף.
בשנת 1900 ייצר הרדר 60 ליטוגרפיות לסדרת בעלי החיים של יצרן הקקאו והשוקולד של המבורג תיאודור רייכארדט, המתארת דינוזאורים, טרילוביטים, אמוניטים ויונקים קדומים.
הסופר וילהלם בולשה (Wilhelm Bölsche) עבד איתו מאז 1898, ותיאר את החיות בגב הקלפים.
בשנת 1906 פרסם בולשה מאמרים על כדור הארץ ב-Die Gartenlaube, שאוירו על ידי הרדר.
הרדר היה מעורב גם כשרטט בספר החיות של בולשה (1908) ובצעדי בעלי חיים בעולם הקדום (1914).
בשנת 1910 הוא סיפק עיצובים לתמונות אספנים של יצרן השוקולד של קלן לודוויג סטולוורק, כולל אלבומים בנוסף, הרדר לימד בשנים 1906 עד 1923, כפרופסור לאמנות, באוניברסיטת ברלין לאמנויות יפות.
עם פתיחת האקווריום של גן החיות של ברלין בשנת 1913, קישט הרדר את החזית בתיאורים של דינוזאורים, ארכילון (צב ים ענק שנכחד), אמוניטים, דו-חיים ראשוני ורכיכות.
כאשר האקווריום ההרוס שוקם לאחר מלחמת העולם השנייה, לא ניתן היה לשחזר בתחילה את תמונות הפסיפס שנפגעו קשה בגלל חוסר בכספים.
בשנת 1977, 14 עיצובים מקוריים התגלו מחדש, ששימשו תבנית לשיקום ציורי הקיר בשנת 1978. העבודה הידועה ביותר של הרדר כוללות את פסל איגואנודון מול הכניסה לאקווריום בצד גן החיות.
הרדר נפטר בשנת 1935 בגיל 76. מקום המנוחה האחרון שלו הוא בבית העלמין בסטגליץ.
היינריך אדולף וילהלם וולף היה דיפלומט גרמני.
בתחילת תקופת גרמניה הנאצית הועסק כקונסול כללי בירושלים ופעל למען הסכם העברה.
מאחר שהיה נשוי ליהודיה, ולא נכנע ללחצים בהנפת הדגל הנאצי, הוא פוטר משירות ב-1935.
הוא לא הכיר באופיו האנטישמי של גרמניה הנאצית לאחר תפיסת השלטון.
במכתב בשנת 1933 הוא קרא להפסיק את החרם על היהודים, מכיוון שהדבר יפגע במוניטין של הרייך בעולם ומכירות הסחורות בארץ-ישראל יירדו.
אף על פי כן, וולף התחייב בתחילה למשטר.
אז הוא הוביל את ההוכחה הארית והגיש בקשה להתקבל למפלגה הנאצית (NSDAP), שנדחה בשל עמדתו הדיפלומטית.
בשנותיו הראשונות של המשטר הנאצי פעל וולף למען הסכם העברה והיה מעורב בהכנתו.
הוא שמר על קשרים טובים עם הסוכנות היהודית והאגודה הציונית לגרמניה.
כקונסול הציל את חייהם של אלפי יהודים שהצליחו להגר לירושלים על ידי שיתוף פעולה מרצון ביישום ההסכם.
עם זאת, הוא היה תחת מעקב של הנאצים, במיוחד בגלל נישואיו לאישה ממוצא יהודי.
כך למשל, הפרסום Die Warte des Tempels של אגודת הטמפלרים והעיתון האנטישמי של יוליוס שטרייכר "דר שטירמר" מתחו עליו ביקורת קשה ותיארו אותו כ"ידיד יהודי".
עם זאת, וולף עדיין זכה לתמיכת מעסיקו עד 1935.
במרץ 1933 הורה נשיא גרמניה פאול פון הינדנבורג להניף את דגל צלב הקרס - סמל המפלגה הנאצית - לצד הדגל השחור, הלבן והאדום של הרפובליקה הגרמנית בכל הקונסוליות הגרמניות בעולם, כולל ביפו ובירושלים.
כאשר ב-18 במרץ 1933 התעורר הצורך הגרמני להטיס את דגל צלב הקרס מעל בניין הקונסוליה הכללית בירושלים, התברר כי לא קיים דגל כזה במקום.
הדגל הובא בטירוף מביתו של קורנליוס שווארץ (שלימים ימלא תפקיד מפתח בתנועה הנאצית של טמפלרים).
לד"ר היינריך וולף ניתן דגל נאצי נוסף, אותו רקמו הילדים הערבים בבית היתומים שנלר בירושלים והובאה לקונסוליה על ידי הגב' מאריה שנלר, מנהלת המוסד.
על-פי חביב כנען: "עמדתו של ד"ר וולף בפרשת הדגל הנאצי חרצה, למעשה, את גורל הקאריירה המדינית שלו.
עתה הזכירו לו שוב ושוב שרעייתו יהודיה.
לא הסתירו ממנו שיש רצון להחליפו בנאצי ולערוך בהזדמנות זו גם טיהור כללי במשרדי הקונסוליה מעובדים מבני הדור הישן, על מנת להחליפם בנאמני המפלגה".
במרץ 1934 שלח הקונסול וולף דו"ח למשרד החוץ בברלין וביקש כי התיירים הגרמנים בארץ-ישראל יימנעו מהצגת סמל המפלגה.
היינריך וולף, לא הסתבך מעולם במעורבות לא דיפלומטית.
הוא היה דיפלומט ממושמע מהדור הישן, שהודח בגלל שלא היה נאצי, אחרי ולמרות שביצע בנאמנות את מדיניות החוץ של ברלין.
כחלק מהחמרת החוק להשבת שירות המדינה המקצועי, נאלץ לפרוש ב-15 ביולי 1935 בגיל 53 בגלל אשתו היהודייה.
בהתחלה הוא רצה להישאר בארץ-ישראל עם אשתו, אך מצד אחד הוא לא קיבל שום תשלומי פנסיה, מכיוון שאלו הוענקו רק בגרמניה, ומצד שני הוא לא הצליח למצוא עבודה שתואמת את כישוריו.
אז בני הזוג נאלצו לחזור לברלין במרץ 1936. בשנת 1937 הוצב וולף לפנסיה קבועה.
גם הוא וגם אשתו שרדו את הדיקטטורה של היטלר.
מאוחר יותר הצליחה אילזה (לבית טיקטין) וולף לאכוף בהצלחה בקשה לפיצויים בשל רדיפה גזענית.
היא נפטרה באוקטובר 1988 בבית אבות בדיסלדורף.
ב-5 בנובמבר 2021 הונחה להיינריך אבן נגף מול משרד החוץ הגרמני לשעבר, בברלין, עם הכתובת:
כאן עבד היינריך וולף - נולד ב-1881 -
"מושפל / חסר זכויות, פרישה כפויה 1935".
היינריך השישי, רוזן לוקסמבורג (1240 – 5 ביוני 1288) היה רוזן לוקסמבורג וארלון ממותו של אביו, היינריך החמישי הבלונדיני, בשנת 1281 עד מותו שלו בקרב וורינגן, שבע שנים מאוחר יותר, כאשר ירש אותו בנו, היינריך השביעי.
היינריך נולד ב-1240 והיה בנם של היינריך החמישי הבלונדיני ומרגרט מבאר.
אביו השתתף במסע הצלב של לואי התשיעי, מלך צרפת נגד תוניס והוא המשיך במלחמה זו, ונהרג לצד שלושה מאחיו בקרב וורינגן על ידי אביר של יוהאן הראשון, דוכס בראבנט.
היינריך התחתן עם ביאטריס ד'אווסנס בתו של בולדווין ונכדתו של בוכארד הרביעי מאווסנס בסביבות 1260 ונולדו להם שלושה בנים, שניים מהם זכו לכבוד ולמצוינות הגבוהה ביותר:
היינריך השביעי, שנבחר למלך הרומאים ב-1308 ולקיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1309
וולרם, לורד דורלר, תירימון וקונסור, מת במצור על ברשיה ב-1311
מרגרט, הנזירה הראשית של מרינטל
היינריך השני "העשיר", רוזן נסאו היה רוזן נסאו.
הוא בלט במיוחד ברוחו האבירותית והאדוקה.
הוא היה איש צדקה ותרם תרומות גדולות לכנסייה, כך שהמנזרים ובתי התפילה באזור נסאו של ימינו חוו את הפריחה המשמעותית ביותר בתקופתו.
הנתמך הגדול ביותר היה המסדר הטבטוני ליהנות ממנו, לו תרם במיוחד למען ויתור על זה של אחיו, עם כניסתו למסדר.
היינריך השתתף במסע הצלב השישי.
הוא היה בונה הטירות זוננברג, גינסבורג ודילנבורג.
היינריך השני היה בנו הבכור של הרוזן ואלראם הראשון, רוזן נסאו ושל קוניגונדה, אולי בתו של רוזן שפונהיים או בתו של הרוזן פופו השני מזיגינהיין.
היינריך מוזכר בפעם הראשונה בצ'ארטר מ-20 במרץ 1198, יחד עם אמו ואחיו רופרט הרביעי.
אזכור זה אומר שהוא ואחיו היו בוגרים באותה תקופה, כלומר הגיעו לגיל 12.
היינריך מוזכר כרוזן נסאו בין 1198 ל-1247. הוא שלט עם אחיו רופרט עד 1230.
בפוליטיקה של האימפריה הרומית הקדושה, היינריך היה בדרך כלל תומך נאמן של קיסרי הוהנשטאופן.
עם זאת, בין 1209 ל-1211, הוא תמך ביריב אוטו מבראונשווייג כקיסר, לפני שהחזיר את הצדדים כדי לתמוך בפרידריך השני.
בין השנים 1212–1214, הוא החזיק את האסיר של פרידריך (ואת יריבו שלו), הארכיבישוף תאודוריך השני מטריר.
היינריך היה ב-1214 עם הקיסר פרידריך השני בייליך, ב-1223 עם בנו של פרידריך היינריך בוורמס, וב-1224 בפרנקפורט.
בשנת 1228 השתתף היינריך במסע הצלב השישי של הקיסר פרידריך השני.
בשנת 1231 השתתף היינריך בדיאטה הקיסרית של וורמס ובשנת 1232 הוא היה באספה הקיסרית של פרידריך השני ברוונה.
אולם מאוחר יותר עבר היינריך למחנה האפיפיור, כך שבנו של פרידריך קונרד הרביעי הוציא נגדו צו הוצאה להורג ב-1241, על הצלחתו לא ידוע דבר.
בשנת 1247 תמך היינריך בבחירתו של האנטי-מלך וילם השני מהולנד, אשר אישר את כל רכושו הקיסרי של היינריך ונתן לו את הזכות להטביע מטבעות.
בערך בשנת 1200, החל היינריך, יחד עם אחיו רופרט, לבנות את זוננברג על שלוחת פסגת שפיצקיפל בטאונוס שמעל ויסבאדן.
זה נועד להגנה מפני הארכיבישוף של מיינץ והוואסלים שלו, הלורדים של אפשטיין, שהחזיקו באדמות הגובלות בוויסבאדן.
עם זאת, מועצת הקתדרלה של קתדרלת מרטין הקדוש במיינץ טענה שזוננברג הוא שלהם.
כדי ליישב את המחלוקת, שילמה נסאו 30 מארק למועצת הקתדרלה בשנת 1221 כדי לרכוש את אדמת טירת זוננברג.
הם גם נאלצו להכיר בריבונותם של הארכיבישופים של מיינץ על זוננברג, ולקחו את הטירה כמחסה של מיינץ.
לקראת סוף המאה ה-12, וולרם הראשון הצליח לחזק את כוחו בלאן התחתון.
כחלק מירושה של הרוזנים של ארנשטיין, הוא ירש אותם כארכיבישופות של הווגט של טריר בקובלנץ, פפנדורף (כיום רובע של קובלנץ), נידרלהנשטיין והומבך (מונטבאור).
עם זאת, בשנות ה-30 של המאה ה-13, השפעתה של טריר ליד הריין והלאן התחזקה מספיק כדי להדיח את נסאו מרוב אחוזות הארכיבישופות.
הארכיבישוף חיזק את מונטבאור בסביבות 1217 כדי להגן על רכושו על הגדה הימנית של הריין מפני נסאו.
בשנת 1224, היינריך מצא תמיכה מאנגלברט השני, הארכיבישוף של קלן, שהפך את היינריך ל-Hofmarschall ו-Schenk שלו (תואר כבוד שפירושו במקור "נושא גביע").
אולם, בתמורה להגנתו מהארכיבישופים של מיינץ וטריר, נאלץ היינריך לוותר על מחצית מזיגן לקלן.
אולם, לא הושפע מחלוקת השלטון הזו, נסאו שמרה על זכויותיו הריבוניות בזיגרלנד (האזור המקיף את זיגן), שם שרדו בפירוש תחום השיפוט הגבוה (hohe Gerichtsbarkeit) ואיסור הציד (Wildbann) עד 1259.
במהלך שלטונו, היינריך נלחם בסכסוכים רבים, במיוחד עם האצילים פון וילנסדורף על זיגן, ופון מרנברג על Landgericht Rucheslo בארדהגאו הישנה.
בזיגרלנד, היינריך בנה את טירת גינסבורג בתקופת שלטונו.
אחיו של היינריך, רופרט, הצטרף למסדר הטבטוני ב-1230. במותו בשנת 1239, הוריש רופרט את מורשתו למסדר.
היינריך ערער ללא הרף על כל חלוקה של נחלותיו עם המסדר הטבטוני.
היינריך גם החזיק ב-Vogtship העליון על מחוז סנט גאורג בלימבורג אן דר לאן במהלך בניית הקתדרלה של לימבורג.
בשנת 1239 הוא העביר, לבקשת הווסאל שלו פרידריך פום היין, את הכנסות קהילות נטפן למנזר קפל הפרה-מוסטרטנסי ליד הילכנבאך.
צאצאיו השתלטו על החסות על המנזר.
מדיניותו של היינריך ב-Herborner Mark הכעיסה את משפחות האצולה המקומיות.
בסביבות 1240 בנה היינריך את טירת דילנבורג כדי להכניע טוב יותר את המתנגדים.
ב-1248, כבר החל פיוד דרנבאכר בן המאה, שכלל את הסן גם בהקשר של מלחמת הירושה התורינגית, בגלל סכסוך שפתח היינריך עם סופיה מתורינגיה ובנה היינריך הראשון, רוזן הסן על מרקיזות הרבורנר, שהכביד על היחסים בין נסאו והסן מעבר למותו במשך מאות שנים.
הנרי עדיין מוזכר בצ'ארטר מ-1247 והוא רשום כנפטר באמנה מ-25 בינואר 1251. המשמעות היא שהוא מת ב-26 באפריל ב-1247, 1248, 1249 או 1250. אחריו שלטו בניו ואלראם השני ואוטו הראשון.
היינריך התחתן לפני 11 בדצמבר 1215 עם מתילדה מחלרה וזוטפן (נפטרה ב-28 באוקטובר 1247 או מאוחר יותר), בתו הצעירה של אוטו הראשון, רוזן חלרה וריכרדיס מבוואריה (בעצמה בתו של אוטו הראשון, דוכס בוואריה מבית ויטלסבאך).
רופרט (נפטר ב-19 בספטמבר לפני 1247), זכה לנחלה בדיאץ ובאובר-להנשטיין על ידי הארכיבישוף של טריר, היה אביר המסדר הטבטוני.
ואלראם השני (בערך 1220 – 24 בינואר 1276), ירש את אביו כרוזן נסאו, הוא האב הקדמון של הקו הואלראמיאני של בית נסאו.
אוטו הראשון (נפטר בין 3 במאי 1289 ל-19 במרץ 1290), ירש את אביו כרוזן נסאו, הוא האב הקדמון של הקו האוטוני של בית נסאו.
היינריך (נפטר ב-28 במאי לאחר 1247), היה נזיר במנזר ארנשטיין.
קתרין (נפטרה ב-27 באפריל 1324), הפכה לאם המנזר של מנזר אלטנברג ליד וצלר בשנת 1249.
אירמגארד (מת ב-1 באוגוסט 1297), הייתה אם המנזר של ואל-בנוט.
היינריך מילר היה פושע מלחמה נאצי, מפקד הגסטפו משנת 1939 עד לסיום מלחמת העולם השנייה; נודע בשם "גסטפו מילר".
עקבותיו נעלמו ב-29 באפריל 1945.
היינריך מילר נולד במינכן למשפחה קתולית ממעמד הפועלים.
בשנת 1918 גויס לצבא הגרמני, נלחם במלחמת העולם הראשונה בתור תצפיתן בחיל התותחנים וקיבל מספר עיטורים על אומץ לב, בהם צלב הברזל מדרגה שנייה.
לאחר שהשתחרר מהצבא, התגייס למשטרת מדינת בוואריה; בתפקידו זה נטל חלק בדיכוי התקוממויות קומוניסטיות אשר התרחשו לאחר המלחמה.
שנאתו לקומוניזם של מילר החלה באותה תקופה, שבה ראה את אנשי "הצבא האדום של בוואריה" טובחים בבני ערובה שלקחו.
עם הזמן, התקדם מילר במשטרה הבווארית וקודם לתפקיד ראש המחלקה הפוליטית של משטרת מינכן.
בתפקידו זה הכיר נאצים רבים, ובהם אישים בכירים במפלגה – ריינהרד היידריך והיינריך הימלר.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, גייס היידריך, שהיה ראש שירות הביטחון הנאצי (האס דה, זרוע של האס אס) את מילר לשורות המחלקה שלו.
מילר נחשב לבן טיפוחיו של היידריך, וקודם במהירות באס אס.
בשנת 1939 אורגן המשרד הראשי לביטחון הרייך בראשותו של היידריך, ומילר, שהיה כבר אז בדרגת גרופנפיהרר (גנרל) מונה למפקד אגף ד' שלו, הגסטפו.
בתפקידו כראש הגסטפו היה מילר אחראי לדיכוי כל צורה של התנגדות למשטר הנאצי: הוא הסתנן וחיסל את ההתארגנויות המחתרתיות של המפלגות הסוציאליסטית והקומוניסטית הגרמניות.
כמו כן, בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר שהתגלה ארגון המודיעין הצבאי, האבווהר, כקן פורח של אנטי-נאצים, היו אלה מילר והגסטפו שהופקדו על הביון והביון הנגדי של גרמניה הנאצית.
הישגו הגדול של מילר בתחום זה היה ההסתננות לרשת המרגלים "התזמורת האדומה".
בינואר 1942 השתתף מילר בוועידת ואנזה עם ראש המחלקה לענייני יהודים בגסטפו, אדולף אייכמן.
מילר אמנם לא עסק ישירות ביישום הפתרון הסופי, אך בתור מפקדו הישיר של אייכמן, הוא היה מודע היטב לכל הנעשה ואף קיבל דוחות שוטפים על עבודת האיינזצגרופן.
לאחר חיסולו של הפטרון הגדול של מילר, ריינהרד היידריך, בידי המחתרת הצ'כית בשנת 1942, ירדה מעט קרנו של מילר במפלגה הנאצית.
לאחר כישלון קשר העשרים ביולי מילר מונה לעמוד בראש צוות החקירה של האירוע, ובעקבות תוצאות ומסקנות חקירתו, למעלה מ-200 איש, כולל קנריס, הוצאו להורג.
מילר נראה לאחרונה בפיהררבונקר בברלין ב-29 באפריל 1945, יום לפני התאבדותו של אדולף היטלר; עקבותיו לא נודעו מאז.
בשנת 1947 הופסקו החיפושים עקב התחלתה של המלחמה הקרה והפסקת שיתוף הפעולה עם ברית המועצות.
בשנות ה-60 חידשה משטרת גרמניה המערבית את החיפוש אחר מילר, בין השאר לאור לכידתו של אדולף אייכמן בידי המוסד ואמירתו של אייכמן כי לדעתו מילר עדיין חי.
במסגרת חיפושיה, בדקה משטרת גרמניה המערבית כמה דיווחים על מותו וקבורתו של מילר, אך אף לא אחד מהם היה אמין או ניתן לאימות.
ב-1967 נעצרו שני סוכני המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים (יאיר רחלי וברוך) לאחר שפרצו לדירתה של סופי מילר, רעייתו של היינריך.
הם נידונו למאסר ושוחררו לאחר כחודש.
במשך השנים היו שהאמינו כי מילר נלקח לשבי הסובייטי ועבד בשירות החשאי של ברית המועצות, שאותה העריץ; ברם, לאחר נפילת ברית המועצות וקריסת מסך הברזל ופתיחת הארכיונים לא נמצאה כל ראיה התומכת בתאוריה זו.
לפיכך טוען הארכיון הלאומי של ארצות הברית כי "ככל הנראה, מילר מת בברלין בראשית מאי 1945".
ב-31 באוקטובר 2013 פורסם תחקיר שנערך על ידי העיתון הגרמני "בילד", שטוען כי מילר נקבר בבית הקברות היהודי הישן בברלין.
היינריך חיים שיפר (1906 – פברואר 2006) היה נגן טרומבון ישראלי, ממייסדי התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
היינריך שיפר נולד בברלין, שם למד באקדמיה למוזיקה.
הוא למד נגינה בכינור ובפסנתר, אך נטה במיוחד לטרומבון.
בתקופת לימודיו ניגן לפרנסתו בסרטי ראינוע, כליווי לסרטים אילמים.
הוא ניגן גם בהרכבי ג'אז שונים והופיע במקומות שונים באירופה.
אחרי עליית הנאצים בשנת 1933 שקל לאן לפנות, ואז, בשנת 1936, שמע כי הכנר ברוניסלב הוברמן עומד להקים תזמורת בארץ ישראל ומחפש נגנים לאייש אותה.
שיפר התקבל לתזמורת כנגן טרומבון ראשון, עלה ארצה והתיישב בתל אביב.
במשך שנותיו בתזמורת הפילהרמונית מילא תפקידים שונים בניהולה, נוסף לתפקידו כנגן טרומבון ראשון וגם אחרי פרישתו המשיך לעבוד בהתנדבות בארכיון התזמורת.
היינריך שיפר מת בתל אביב בפברואר 2006.
היינריך גוטהארד פון טרייצ'קה (מגרמנית: Heinrich Gotthard von Treitschke; 15 בספטמבר 1834 – 28 באפריל 1896) היה היסטוריון ומדינאי גרמני-לאומני, שערך מסע תעמולה אנטישמי נגד יהודי גרמניה החל משנות ה-70 של המאה ה-19.
טרייצ'קה נולד בדרזדן למשפחת קצין סקסוני ממוצא בוהמי.
הוא למד היסטוריה ומדע המדינה, בין השאר אצל פרידריך כריסטוף דלמן, שהיה היסטוריון לאומן גרמני בולט ואצל פרידריך יוליוס שטאל, יהודי מומר.
לשני המורים הייתה השפעה רבה על טרייצ'קה ועל גיבוש תפיסת עולמו הלאומנית והאנטישמית.
טרייצ'קה ניסה לפנות לפוליטיקה, אולם פגמים בבריאותו גרמו לו להתמקד בתחום ההיסטורי.
הוא לימד היסטוריה ומדע המדינה במספר אוניברסיטאות גרמניות.
בשנת 1871 נבחר טרייצ'קה לרייכסטאג מטעם המפלגה הליברלית הלאומית, אולם עם הזמן הפך לשמרן מתון בלתי תלוי.
בשנת 1874 החל ללמד באוניברסיטת ברלין במקביל לעבודתו הפוליטית.
בשנת 1884 תמה כהונתו של טרייצ'קה ברייכסטאג, ובשנת 1886 נתמנה להיסטוריון הרשמי של פרוסיה.
כפוליטיקאי, תמך טרייצ'קה תמיכה נלהבת בביסמרק, באיחוד גרמניה ובלאומנות הגרמנית.
הוא התנגד באופן עיקש לסוציאליזם, לנצרות הקתולית ולרעיונות חופש הפרט המערב אירופיים.
כתומך בקולוניאליזם הגרמני, טרייצ'קה היה בין הראשונים שראו באימפריה הבריטית מכשול לגדלותה של גרמניה, ולא שלל עימות עתידי בין שתי המדינות.
טרייצ'קה מת בשנת 1896 בברלין.
טרייצ'קה נחשב לגדול ההיסטוריונים הפרוסיים.
לפי משנתו, על ההיסטוריון לנקוט עמדה ברורה בנוגע לדיווח היסטוריה ולכתוב אותה על פיה.
בעבודתו הוא ניסה להציג את חשיבות תפקידו של העם הגרמני בעולם, להבליט את הניגודים בינו לבין עמים אחרים ולהציג את המדינה הגרמנית כגורם החשוב ביותר בתרבות הגרמנית.
חיבוריו של טרייצ'קה אופיינו ברוח לאומנית ושימוש מושכל באמצעים רטוריים וספרותיים רבים.
עבודתו כללה בין השאר את:
"מאמרים היסטוריים ומדיניים" (ארבעה כרכים), 1886–1897.
"הרצאות על מדיניות" (שני כרכים), 1897.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 החל טרייצ'קה לפרסם שורה של מאמרים ולשאת סדרות של הרצאות נגד יהודי גרמניה.
הוא ראה ביהודים כמיצגים הבולטים של התפיסה הליברלית, שלפי משנתו הייתה נטע זר בגרמניה.
הוא טען שנוכחותם של היהודים בגרמניה מהווה השפעה הרסנית על החברה והמדינה הגרמנית.
הוא שלל את זכותם של יהודי גרמניה לקיים כל סוג של ייחוד לאומי וקבע שאם רצונם להישאר בגרמניה עליהם להיטמע לחלוטין בחברה הגרמנית.
בהמשך טבע את הסיסמה "היהודים הם אסוננו!" ; מוטו זה אומץ בהמשך על ידי המפלגה הנאצית, שימש בכנסים רשמיים והתנוסס בכל מהדורות העיתון "דר שטירמר" משנת 1927.
דוגמה לדעותיו ניתן לראות בציטוט הבא:
במאמרו, שפורסם בעיתון בעל ההשפעה "פרויסישה יארביכר", העניק טרייצ'קה יוקרה ורצינות לתעמולה האנטישמית של אדולף שטקר.
טרייצ'קה תקף את ה"דומיננטיות" של יהודים בחיים בגרמניה ואת השחתת האידיאלים של הגרמנים על ידי ה"שתלטנים" שביניהם.
כמו אנטישמים אחרים, הבדיל טרייצ'קה חדות בין ספרדים לאשכנזים, ובייחוד ליהודי פולין שהיגרו מהמזרח:
טרייצ'קה הזהיר מפני הסכנה היהודית מהמזרח:
כמו כן, לא שלל את האפשרות שיהודים אכן ייטמעו בגרמניות, בתנאי שתהליך זה יהיה גמור וסופי: "יהודים שהתנצרו ושלא התנצרו – פליקס מנדלסון, גבריאל ריסר, מוריץ פייט היו גרמנים במובן הטוב ביותר".
טרייצ'קה התרחק בכוונה משנאת ישראל הנוצרית של אדולף שטקר ודומיו, שראו את הסוגיה כדתית ותבעו מהיהודים להיטבל.
האנטישמיות שלו הייתה לאומנית ודרוויניסטית-חברתית במהותה.
מאמרו של טרייצ'קה השפיע באופן ניכר על הקהילה היהודית בגרמניה.
בשנה שאחרי פרסומו הוכפל מספר המרות הדת של יהודים לעומת הממוצע בחמש השנים הקודמות.
הנוצרי החשוב היחיד שהביע את התנגדותו לטרייצ'קה היה תאודור מומזן, עמיתו באוניברסיטת ברלין, שהכתיר את טרייצ'קה כ"נביאה האמיתי" של האנטישמיות המודרנית, שאינה אלא "טירוף המוני".
במשך מספר חודשים נמשך דיון מקיף בנושא בעיתונות היומית ובכתבי העת המלומדים, כאשר טרייצ'קה משיב למבקריו ואילו הם מנסים להסביר את טיעוניהם.
כעבור שנה שלמה חתמו 75 פרופסורים מאוניברסיטת ברלין על עצומת מחאה נגד גל הגזענות, בהם גם רקטור האוניברסיטה, אלא שכעבור שבוע בלבד התקבל טרייצ'קה על ידי מאות סטודנטים כגיבור.
היינריך מאן היה סופר ומחזאי גרמני, אחיו הבכור של הסופר תומאס מאן.
נמנה עם הדמויות הבולטות באסכולת "התכליתיות החדשה" (Neue Sachlichkeit).
כסופר היה מחויב חברתית, ויצירותיו הידועות ביותר הן התקפות על מבנה החברה הגרמנית תחת הקיסר וילהלם השני.
מאן נולד בעיר הנמל ההנזיאטית ליבק, בן בכור לסנאטור תומאס יוהאן היינריך מאן, סוחר תבואה משגשג ושר האוצר של העיר החופשית ליבק, מדינה במסגרת האימפריה הגרמנית.
אמו הייתה יוליה (ז'וליה) ברוהנס דה סילבה, ילידת ברזיל, ממוצא גרמני-פורטוגזי ובעלת שורשים אינדיאנים מברזיל.
לאחר מות אביו עברה המשפחה למינכן, שם, ב-1891, התחיל היינריך מאן קריירה כסופר פרילנסר, עצמאי מבחינה כלכלית.
הוא חי אחר כך בברלין, ובילה תקופות ארוכות מחוץ לגרמניה, במיוחד בצרפת.
מאן היה סוציאליסט ודמוקרט בהשקפותיו, ותקף בחריפות את המעמד הבינוני-הגבוה, את המיליטריזם ואת הנאציזם.
לאחר עליית הנאצים לשלטון גלה מגרמניה.
ספריו הועלו באש בשריפת הספרים ב-10 במאי 1933 ביחד עם אלו של אחיו תומאס.
בספטמבר 1933 נשללה אזרחותו הגרמנית.
בצרפת היה היינריך מאן פעיל בסביבת הפליטים הגרמנים האנטי-נאצים והשתתף בחוג "לוטציה" ששאף להקמת תנועה אנטי-נאצית בשם "החזית העממית גרמנית".
ב-2 בפברואר 1936 נבחר ליושב ראש לשם כבוד של החוג.
באותה תקופה כתב בעיתונים הגרמנים בגולה "די ולטביהנה", "פאריזר טאגבלאט" ובעיתון הצרפתי "דפש דה טולוז".
כן פרסם ופירש את "דפים נצחיים" של פרידריך ניטשה.
אחרי התבוסה הצרפתית מול גרמניה הנאצית ביוני 1940, נמלט לארצות הברית דרך ספרד ופורטוגל.
בשנות ה-30 ובהיותו בגלות בארצות הברית, ירדה הפופולריות של כתביו.
היינריך מאן נפטר בסנטה מוניקה, קליפורניה ב-11 במרץ 1950, שישה עשר יום לפני יום הולדתו ה-79. במותו היה בודד וחסר אמצעים.
בשבועות שקדמו למותו תכנן נסיעה לברלין המזרחית, כדי להיכנס לתפקיד יושב ראש האקדמיה לאמנויות בגרמניה המזרחית.
אפרו הועבר לקבורה בגרמניה המזרחית ונקבר בקבר כבוד בבית הקברות דורותיאנשטאדט בברלין.
מסטנדאל עד פראנס, תרגמה לאה גולדברג, מרחביה, הקיבוץ הארצי, השומר הצעיר, 1941
הנתין, תרגם צבי ארד, זמורה ביתן, תשמ"ו 1986
פרופסור אונרט, תרגם צבי ארד, זמורה ביתן, 1987. על פיו הופק הסרט "המלאך הכחול"
נעורי המלך הנרי הרביעי, תרגמה לאה גולדברג, 1960, ספריית הפועלים, ובהוצאה נוספת: הוצאת הקיבוץ הארצי, השומר הצעיר, סדרה בעריכת עזריאל אוכמני
היינריך מנדלסון (30 באוקטובר 1910 – 19 בנובמבר 2002) היה זואולוג גרמני-ישראלי.
הוא נחשב לאחד ממייסדי שימור הטבע בישראל והמחקר הזואולוגי בה, וחתן פרס ישראל למדעי החיים לשנת תשל"ג (1973).
בין גילויו ומחקריו היו גם גילויה של הצפרדע המיוחדת עגולשון שחור-גחון, שנחשבת למין נדיר וחשוב למחקר.
מנדלסון נולד ב-30 באוקטובר 1910 בברלין.
אמו, לוצי לודמובסקי, הייתה ילידת קטוביץ שבפולין, שהייתה אז חלק מגרמניה, והייתה מבית יהודי מתבולל.
הוא צאצא של הפילוסוף משה מנדלסון מצד אחד ורבי משה איסרליש (הרמ"א) מהצד השני.
מאז ילדותו התעניין בחיות ובמדע.
כנער, השתתף בתנועות הציוניות "קדימה" ו"כחול לבן" (Blau Weiß).
למד רפואה וזואולוגיה באוניברסיטת הומבולט בשנים 1928-1933. בתקופה זו בברלין למד עברית אצל אלכסנדר ברש, מומחה לרכיכות, שלימים היה עמיתו באוניברסיטת תל אביב.