tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1.5.2018 פורסם מאמר תגובה על ידי ערן עזריאלי בו מתוארים תרומתו ופועלו של בר-נסים לעבודת המילון משך 22 שנות עבודתו בבית בן יהודה.
בנוסף, ב-10 ביוני 2025, פורסם מאמר על ידי גברת נטע דן על 'הדמות הנעלמה שסייעה בכתיבת מילון בן־יהודה' ובו פרטים רבים על מורשתו של בר-נסים.
בין השאר ניתן למצוא בארכיון האקדמיה ללשון העברית פתקאות מקוריות של כתיבת המלון העברי בכתב ידו המקורי של משה בר-נסים!
מאיר להמן, אסתר היפה: ספור שקרה בקושטא אחרי גרוש ספרד, תרגם מספרדית-יהודית: משה בר-נסים, ירושלים: הוצאת שי"ש, 1923
תאודור שיבה, היד הקטועה: ספור מחיי עבדול מג'יד הראשון, תרגם מספרדית-יהודית: משה בר-נסים, ירושלים: הוצאת שי"ש, 1923
רבי משה בצלאל לוריא (תקצ"ה, 1834 - כ"ו בניסן תרע"ד, 22 באפריל 1914) היה רב ליטאי, רבן של כמה ערים בליטא, ומחבר פורה של ספרי פרשנות וחידושים על התלמוד הבבלי.
נולד בשנת תקצ"ה בסוחובולה, ליד ביאליסטוק לחיה ולרב שרגא פיבוש לוריא.
בילדותו למד אצל אחיו הבכור רבי אריה ליב לוריא בעיר גנינדז, ולאחר מכן בעיר גרודנה.
תקופה קצרה, בהשפעת משכילים תושבי גרודנה, תכנן לסיים תעודת בגרות ופתח בלימודי חול ושפות.
כעבור זמן מה חזר בו, ועבר ללמוד בישיבת וולוז'ין ונודע בה בכינוי "העילוי מסוחובולה".
הוא התקרב אל ראש הישיבה הנצי"ב מוולוז'ין.
בתקופת המחלוקת בישיבת וולוז'ין בשנת תרי"ד (1854), היה בין תלמידי הישיבה שהופיעו מצדו של הנצי"ב מוולוז'ין בפני בית הדין המיוחד שפישר בין הצדדים.
נישא בגנינדז לבתו של אחת מנכבדי העיר.
לאחר נישואיו חזר ללמוד בוולוז'ין ונסמך לרבנות מרבני הישיבה, ומהרב יצחק אלחנן ספקטור.
בהיותו בן 24, בשנת תרי"ט, החל לשמש ברבנות בווילאן.
באותה עת החל לכתוב את ספריו הלמדניים.
בשנת תרכ"ז, לאחר פטירת אשתו הראשונה נישא בשנית, והחל לכהן כרבה של שאקי.
בשנת תרל"ה (1875) עבר לסייני וכיהן כרבה במשך שלושים ושתים שנים.
הוא התפרסם במיוחד ברחבי העולם הרבני והיהודי, בעיקר בזכות פרסום ספריו הלמדניים, "נהור שרגא" על מסכת יבמות, "נפש חיה" על מסכת בבא מציעא, "מעשה חושב" על מסכת ערכין, ועוד.
באותה תקופה מוזכר רבות בספרות התורנית בתור "הרב מסייני".
בשנת תרס"ז (1907) עזב רבי דוד טבל קצנלנבוגן את רבנות סובאלק לטובת רבנות סנקט פטרבורג, תחתיו התמנה רבי משה בצלאל, שכיהן ברבנות זו עד פטירתו בכ"ו בניסן תרע"ד, 22 באפריל 1914.
בנו הרב צבי אריה לוריא תיאר את אופיו והנהגתו הרבנית.
אחיו: רבי אריה ליב שהיה גם רבו, ורבי ראובן לוריא ששימש כמלמד בסוחובולה (בתו פרידה נישאה לרב יעקב בנימין זאב יעקימובסקי, מרבני סוחובולה ומחבר ספרי "זרע יעקב" על ששה סדרי משנה ו"ידי משה" על מסכת חולין).
אשתו הראשונה נפטרה בשנת תרכ"ז.
הוא נישא בשנית לצרנה מרים בת הרב מאיר איילברג מסרדניק, אחיינית הרב יחיאל הלר (נפטרה בג' בתשרי ה'תרע"ג).
בנו מאשתו השנייה היה הרב צבי אריה לוריא, רבה של זלודק, ומחבר "ארץ צבי".
אחד מחתניו היה רבי יהודה ליב פולטרוביץ, רבה של ביחוב.
בתו פרידא נישאה לרב בן ציון קהאן שהתגורר בפיטסבורג.
רבי משה בצלאל לוריא חיבר ספרים רבים ובהם חידושים על מסכתות התלמוד הבבלי, ועל ספרי הלכה מתקופת הראשונים.
ספריו נחשבו בישיבות ליטא ללמדניים, והמוכרים שבהם כמו "נהור שרגא" על מסכת יבמות ו"כובע ישועה" על מסכת בבא קמא, נלמדים בישיבות גם במאה ה-21, ומודפסים בתוך "קובצי מפרשים" למסכתות הישיבתיות, מסדרי נשים ונזיקין:
פירוש "מעשה בצלאל" על פסקי הלכות מרבי מנחם רקנאטי (פיעטרקוב תרנ"ד)
פירוש "שבעת הנרות" על ספר התשב"ץ (ורשה תרס"א)
בהספדים לאחר פטירתו, צוטטו דברי המדרש לפיהם כתב משה שלושה עשר ספרי תורה, כך גם המנוח, הרב משה לוריא, כתב שלושה עשר חיבורים.
עשרה מהם הדפיס מעצמו בחייו, ושנים נוספים: "מצבת משה", ו"מלאכת בצלאל" נדפסו בידי בנו לאחר פטירתו.
הספר ה-13 הוא חיבור על ספר "הפרנס", שקטעים ממנו פורסמו בכתב העת "מוריה".
בשנותיו האחרונות נמנע מלהדפיס את יתרת ספריו שהיו בכתובים מסודרים לדפוס, מאחר שחשש כי כספו לא יספיק גם להדפסתם וגם לנישואי בנו ושתי בנותיו; במכתב מסוף אוקטובר 1890 ("ב' פרשת נח תרע"א") כתב: .
משה בר סימן טוב (נולד ב-21 באוקטובר 1976) הוא כלכלן ואיש ציבור ישראלי המכהן כמנכ"ל משרד הבריאות.
כיהן כמשנה לממונה על התקציבים במשרד האוצר, וכציר כלכלי בשגרירות ישראל בוושינגטון.
בר סימן טוב (מכונה לעיתים בכינוי "ברסי") נולד ביהוד וגדל בחולון וביישוב חשמונאים, להורים ממוצא טורקי.
נקרא על שם דודו, , חלל צה"ל שנפל בגיל 19 בשנת 1975. דודו מצד אביו היה יעקב ברסימן טוב, איש המוסד, שנרצח בפריז ב-1982.
ביסודי למד בבי"ס "נאות שושנים" ולאחר מכן בבי"ס "ישורון".
בתיכון למד בישיבת בני עקיבא אדר"ת בבת ים, ואחרי שנה עבר לתיכון "יבנה".
שירת בצה"ל בחיל התותחנים והשתחרר ב-1998. ב-2002 סיים תואר ראשון בכלכלה ובמנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-2004 סיים תואר שני במנהל עסקים בהתמחות במימון.
במהלך לימודי התואר השני החל לעבוד כרפרנט לענייני תעסוקה ורווחה באגף התקציבים של משרד האוצר.
ב-2006 מונה לרכז תחום רווחה במוסד לביטוח לאומי, וב-2008 לרכז תחום הבריאות.
בתקופה זו היה חבר בוועדת סל הבריאות.
בפברואר 2010 מונה למשנה לממונה על התקציבים במשרד האוצר, והיה אחראי על תקציבי הבריאות, החינוך, התעסוקה, הרווחה והביטוח הלאומי.
במהלך כהונתו עסק בפתרון שביתת הרופאים בישראל (2011) וניסוח הסכם קיבוצי לרופאים במגזר הציבורי.
כמו כן עסק ביישום רפורמת "עוז לתמורה" במשרד החינוך.
בר סימן טוב כיהן גם כדירקטור במפעל הפיס וחבר הוועד המנהל של מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל.
באוגוסט 2014 מונה לציר כלכלי בשגרירות ישראל בוושינגטון.
לאחר הקמת הממשלה ה-34 ב-2015 נתבקש בר סימן טוב על-ידי סגן שר הבריאות, יעקב ליצמן, לחזור מוושינגטון על מנת לכהן כמנכ"ל המשרד, ונכנס לתפקידו ביולי 2015. מינויו עורר התנגדות בהסתדרות הרפואית הן מכיוון שהיה למנכ"ל הראשון שאינו רופא בהכשרתו והן בשל עמדותיו והתנהלותו במהלך כהונתו באגף התקציבים.
לאחר אישור המינוי הגישה ההסתדרות הרפואית עתירה לבג"ץ נגד מינויו.
העתירה נדחתה והשופט אליקים רובינשטיין ציין: "יש רק לקוות כי הניסוי יצליח, וחרף הבעייתיות תצמח תועלת למערכת הבריאות ולציבור מיכולותיו של המנכ"ל החדש בתחומי כלכלת הבריאות והרגולציה".
אחד מהדגשים ששם בר סימן טוב בתקופת כהונתו הוא תחום הרפואה המונעת וקידום בריאות הציבור.
בין היתר, יחד עם השר ליצמן יושמה בינואר 2020 רפורמת סימון המזון שקידומה החל עוד ב-2017. במסגרת הרפורמה חברות המזון חויבו לסמן את מוצריהן כדי להזהיר את הציבור מפני רמות גבוהות של סוכר, שומן רווי ונתרן.
בר סימן טוב, ציין כי הנוכחות השלילית של ישראל בדו"ח ה-OECD על נתוני ההשמנה בקרב ילדים, האיצה את הרפורמה.
וכי "היו לא מעט פעמים שהרפורמה הייתה עם רגל וחצי בקבר - כולם התנגדו והטילו וטו, ובסוף בזכות נחישות פוליטית של השר הצלחנו להשלים את זה".
במהלך התמודדות עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל, מילא בר סימן טוב תפקיד מרכזי בניהול והתמודדות עם המשבר.
כבר ב-2 בפברואר חתם בר סימן טוב על צו להתמודדות עם הנגיף, וצו זה התעדכן ככל שההתפרצות הקיפה מדינות נוספות.
החל ממרץ 2020 הרבה בר סימן טוב להופיע באמצעי התקשורת לשם מסירת מידע והנחיות לציבור.
ב-23 במרץ 2020 פרסמו עשרות מנהלי מחלקות ומרפאות דרישה להחליף את בר סימן טוב ברופא.
בעקבות כתבה ביקורתית שפורסמה אודותיו בעיתון "ידיעות אחרונות"ב-23 באפריל 2020 וטענות כי הוא נוקט בצעדי סגר אגרסיביים מדי, פרסמו מנכ"ל משרד האוצר שי באב"ד ומנכ"ל המשרד לשוויון חברתי אבי כהן סקלי הודעות תמיכה בבר סימן טוב.
ב-12 במאי, לקראת השבעת הממשלה ה-35 והחלפת שר הבריאות ליצמן ביולי אדלשטיין, ולאחר ירידה משמעותית במספר הנדבקים החדשים מקורונה, הודיע בר סימן טוב על פרישה מתפקידו, ושיישאר בתפקיד עד "העברת מקל מסודרת", למחליפו בתפקיד פרופ' חזי לוי.
עם עזיבתו את תפקיד שר הבריאות, טען ליצמן כי בר סימן טוב יצר בהלת יתר מנגיף הקורונה, כאשר דיבר בישיבות ממשלה על חשש מ-10,000 מתים, וכי "ראש הממשלה קיבל את ההגזמה הזאת ונענה לפחדים של המנכ"ל, ולפי זה אני לא יכול לבוא בטענות אליו, כי בסך הכול המצב מצוין.
כמעט על כל נפש שאבדה אנחנו בוכים, אבל בסך הכל מתו 250".
בתגובה אמר בר סימן טוב "אני מכבד מאוד את השר ליצמן, ומאמין שלאורך כל הדרך פעלנו בחוכמה וגם הצלנו חיים של אלפים רבים.
אני חושב שכולנו כחברה צריכים להיות מאוד גאים בהישג הזה ולצד הגאווה להיזהר מאוד ממלכודת השאננות.
זה לא חלף, הסכנה עוד כאן, ואם לא נקפיד על הכללים זה יחזור".
בעקבות העלייה בתחלואה בסוף חודש מאי הציג בר סימן טוב את הדילמה שבפניה ניצבו מקבלי ההחלטות: "אנחנו רוצים לשמור על שגרה כלכלית, אבל חשוב ממנה לשמור על התחלואה.
אנחנו בחשיבה מאומצת עם משרדי הממשלה כדי לשמור על האיזון הזה." בר סימן טוב סיים את תפקידו רשמית ב-14 ביוני, והוחלף על ידי פרופ' חזי לוי.
בטקס הפרידה, אמר עליו ראש הממשלה בנימין נתניהו: "הבעת את דעתך ועמדת על דעתך מול גלי ביקורת לפעמים אכזרית מאוד.
עשית זאת בשקט בביטחון באחריות.
התרומה שלך כאן היא חשובה מאוד.
מראה את המסירות שלך והאחריות שלך לחיי הציבור".
בר סימן טוב הודה כי בניהול המשבר היו גם טעויות.
"יכולנו לשלב יותר גורמים בקבלת ההחלטות.
אך לטעות זה אנושי ובמגפה כזו זה בלתי נמנע.
אנחנו יכולים להיות גאים בהישגים שמותם של אנשים רבים נמנע.
הדרך הטובה ביותר להתמודד עם הנגיף היא ענווה.
אנחנו צריכים לזכור שלמרות שלמדנו המון על הקורונה אנחנו עדיין לא יודעים כלום."
ב-15 ביולי 2020 פורסם כי ראש הממשלה נתניהו הציע לבר סימן טוב לחזור למערכת הציבורית על מנת להיות "פרויקטור הקורונה", הממונה על המאבק בנגיף, אך האחרון סירב.
לתפקיד מונה לבסוף פרופ' רוני גמזו.
ב-2 באוקטובר 2020 הצטרף כחוקר בכיר אורח למכון למחקרי ביטחון לאומי.
ביולי 2021 מונה לדירקטור בחברת "נופר אנרגיה" ובחברת UpHealth.
בפברואר 2022 מונה למשנה למנכ"ל חברת כלל ביטוח.
ב-14 בדצמבר 2022, התפטר מתפקידו בחברת "כלל ביטוח", לאחר שקיבל הצעה מאריה דרעי, שר הבריאות המיועד, לשמש כמנכ"ל המשרד.
בינואר 2023 החל לכהן כמנכ"ל משרד הבריאות, תחילה תחת השר דרעי, בהמשך תחת השר משה ארבל שהחליפו ולאחר מכן תחת השר אוריאל בוסו.
בר סימן טוב נשוי ואב לארבעה, מתגורר בירושלים.
גדל במשפחה דתית ויצא בשאלה יחד עם אחיו.
הרב משה בנימין טוֹמַשׁוֹב (נודע בכינויו: מבי"ט; באנגלית: Morris Benjamin Tomashoff; ז' באדר א' ה'תרל"ח, 10 בפברואר 1878 - ו' בטבת ה'תש"ך, 6 בינואר 1960) היה רב ועורך תורני רוסי-אמריקאי.
עורך כתב העת התורני "יגדיל תורה" שראה אור בסלוצק ובהמשך בניו יורק, ומחבר ספר השו"ת "אבני שהם".
נולד בסלוצק לבשא ולאלכסנדר יהושע טומשוב שהיה סוחר ספרים רוסיים.
למד אצל ר' נחמיה מסלוצק בישיבה שבבית המדרש ע"ש ר' איסר'קה.
שמו התפרסם בסביבה כלמדן, ובשנת ה'תרנ"ד (1894) נלקח בידי רבי ברוך בר ליבוביץ לישיבתו בהלוסק, בה למד עם ראש הישיבה בחברותא מדי לילה.
בהמשך למד בישיבת סלובודקה עד נישואיו בשנת ה'תרס"ג (1903) עם בתו של הרב צבי יעקב אופנהיים, רבה של קלם וממייסדי ישיבת טלז.
הוא עבר להתגורר במשך כמה שנים בסמוך לחותנו ועשה אצלו שימוש חכמים.
לאחר מכן חזר לסלוצק ולמד בישיבת "עץ חיים" בעיר אצל מיודעו מתקופת סלובודקה, הרב איסר זלמן מלצר שעמד כעת בראש הישיבה.
יחד עם רבו זה ערך את כתב העת התורני "יגדיל תורה" שראה אור בסלוצק.
ב-1912 היגר לארצות הברית והתמנה לרב ברובע בראנזוויל בברוקלין שבניו יורק.
ארבע שנים לאחר בואו לארצות הברית חידש בניו יורק את הופעת כתב העת "יגדיל תורה" בסדרה חדשה, סדרה זו מכונה לעיתים "יגדיל תורה (ניו יורק)" או "יגדיל תורה הניו-יורקי" כדי לבדלה מיגדיל תורה הסלוצקאי המקורי, בשל היותה סדרה חדשה בעלת מספור גליונות חדש.
במקביל ערך קובץ בשם "מגדל תורה", וב-1935 פרסם את ספרו "תיקון גיטין".
הוא השתתף בכתבי עת תורניים רבים ושלח תשובות הלכתיות לרבנים ברחבי ארצות הברית כולה.
את פסיקותיו קיבץ בארבעת כרכי ספר השו"ת שלו "אבני שֹהם" שאותם הדפיס בין השנים ה'תרצ"ח, 1938 - ה'תשי"ט, 1959.
נפטר בניו יורק בו' בטבת ה'תש"ך, 6 בינואר 1960.
(כתב עת בעריכתו, נועד להיות המשך של ה"יגדיל תורה")
הרב משה דב בֶּר הלוי בֶּק (מאוית במקור בער בעק; ג' בסיון ה'תרצ"ד, 17 במאי 1934 – 16 באפריל 2021 ד' באייר ה'תשפ"א) היה מנהיג ארגון נטורי קרתא בארצות הברית.
שרד את שלטון צלב החץ בבונקר בבית דודו ברחוב דובוזי.
ב-1948 עלה לארץ ישראל עם אביו.
למד בישיבת ויז'ניץ בבני ברק וב-1959 נשא לאישה את ברכה בת זאב (וועלוועל) אייזנבאך מירושלים.
על פי עדותו, הכיר אז את נטורי קרתא ואימץ את השקפתם.
בשלב מסוים אף החל להתלבש כירושלמי.
הוא נמנה עם קבוצת קנאים שפעלה בוויז'ניץ ושהתסיסה נגד ראש הישיבה אז, רבי משה יהושע הגר בטענה שהוא פשרן בנושא הציונות.
"הנידחים", כפי שכונו, סולקו מהישיבה ב-1963.
בק עזב את מדינת ישראל ב-1970 בגלל התנגדותו לציונות והשתקע במונטריאול.
ב-1980 עבר למונסי ופתח שם בית כנסת בשם "בית יהודי" המשמש כמרכז נטורי קרתא בארצות הברית.
התבסס כמנהיג הקבוצה באמריקה וכאחד הקולות הקיצוניים ביותר בציבור החרדי.
בין היתר, תקף את הרב משה טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר ואת ועד הכשרות של התאחדות הרבנים, בטענה שהם משווקים כבשר חלק בשר בהמות שנמצאה בהן סירכא כחלק ושאישורי חלב ישראל שלהם אינם אמינים.
כמו כן, התקומם בעת הפולמוס על הקמת בית-ספר לילדים מפגרים במימון ממשלתי, משום שהמוסד נעדר סממנים דתיים, בהתאם לדרישות החוק.
בשנות ה-80 החל להשתתף באופן ישיר בפעילות פלסטינית נגד הציונות.
הוא חיבר כמה קונטרסים שבהם הציג את השקפתו, השואבת את עיקריה משיטתו של הרב יואל טייטלבוים המפורטת בספרו ויואל משה אך מוסיפה עליה את דגשיו שלו.
בין היתר, כתב כי יש סכנה גדולה לשבת בארץ ישראל, הן סכנה פיזית והן משום שהיושבים בה עלולים להזדהות עם מלכות המינות ולהשתמש ב"לשון הטמאה".
כמו כן, בניגוד להרב יואל טייטלבוים, הוא חייב את שיתוף הפעולה עם הפלסטינים נגד הציונים והצהיר כי "יש בכך קידוש ה'".
לדבריו מותרת התחברות לצורך תועלת עם נכרים, בניגוד לרשע.
לדבריו מדינת ישראל טובחת בפלסטינים ומתאכזרת אליהם ולכן מתקפותיהם נגדה לגיטימיות ומובנות.
בק ואנשיו הרבו להשתתף בהפגנות פרו-פלסטיניות מול מוסדות בינלאומיים.
עמדותיו עלו לו, בין היתר, בהרחקה גורפת מקריית טאהש ובמוניטין של תמהוני.
ב-2006 ביקרו כמה חברי נטורי קרתא המזוהים עמו בוועידת השואה הבינלאומית באיראן, מעשה שעורר גינוי אפילו מבד"ץ העדה החרדית ומחסידי סאטמאר בראשותו של הרב זלמן לייב טייטלבוים הנחשבת כקיצונית יותר ביחסה לציונות.
ב-2008 נפגש הוא עצמו עם נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד בניו יורק.
נפטר בד' באייר התשפ"א, 16 באפריל 2021. אחיו, הרב אברהם צבי בק, היה אב"ד קהילת "עדת ישראל" במלבורן.
משה בר-עם (נולד ב-1960) הוא משפטן ישראלי, המכהן כשופט בית המשפט המחוזי בירושלים מאז אוגוסט 2012. בר-עם נמנה בין חברי המותב במשפט נתניהו, לצד רבקה פרידמן-פלדמן ועודד שחם.
בר-עם נולד בישראל בשנת 1960 כמשה בן-חמו.
ב-1978 השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון ע"ש דנמרק השוכן בשכונת גוננים שבירושלים.
לאחר מכן התגייס לצה"ל, שם שירת עד 1982 כקצין.
לאחר תום שירותו הצבאי, ב-1990, בר-עם קיבל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובנובמבר 1991 הוסמך לעורך דין.
במהלך תקופה זו נסע בר-עם לארצות הברית ללימודי מנהל ציבורי באוניברסיטת קלארק השוכנת בווסטר שבמסצ'וסטס.
באוגוסט 1998 נבחר לכהונה כרשם בית משפט השלום בבאר שבע, וכעבור שנתיים — באוגוסט 2000 — החל לכהן כשופט בית משפט השלום במחוז הדרום.
ב-2006 השלים בר-עם בהצטיינות לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת חיפה.
בחודש מאי 2011 מונה בר-עם לכהונת שופט בפועל ורשם בית המשפט המחוזי ירושלים.
כשופט, עסק מעט בתיקי שחיתות או בתיקים כלכליים, אך נחשב מומחה בתיקים פליליים של פשיעה חמורה, כשהבולט בהם הוא פרשת רצח נועה אייל במהלכה הורשע דניאל נחמני 21 שנים לאחר המקרה.
באותה שנה דן בר-עם בתביעת הדיבה על סך 3.5 מיליון השקלים שהגישו בנימין ושרה נתניהו נגד חדשות עשר והעיתונאי רביב דרוקר, עקב תחקיר "ביבי טורס".
באוגוסט 2012 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים.
בפברואר 2020 נבחר לאחד משלושת השופטים שידונו במשפטו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו והנאשמים האחרים, נוני מוזס, איריס ושאול אלוביץ'.
אבן חביב נולד בליסבון שבפרטוגל במחצית השנייה של המאה החמש עשרה.
נדד בספרד, ארצות ערב, אולי גם בצרפת, ולבסוף התיישב בקהילה היהודית שבעיר ביטונטו שבדרום איטליה.
העביר בספריו את תורת הדקדוק ומלאכת השיר של חכמי ספרד והיה גם בקיא בפילוסופיה.
פירושו לספר "בחינת עולם" מאת ידעיה הפניני מצוטט על ידי מפרשיה המאוחרים יותר של היצירה.
תוצאות חיים: פרוש בחינת עולם לידעיה הפניני – פירוש לספרו של ידעיה הפניני, בחינת עולם
מרפא לשון – ספר על הדקדוק העברי
פרח שושן – ספר על הדקדוק העברי
דרכי נועם – ספר על דרכי השיר
רבי משה בן שלמה מסלרנו (נפטר בט"ו בשבט ה'ל"ט, ינואר 1279) היה רב ופילוסוף מחכמי איטליה בתקופת הראשונים והמפרש הראשון של "מורה נבוכים" לרמב"ם.
תאריך לידתו של רבי משה מסלרנו אינו ידוע, אך היסטוריונים מעריכים כי חי במחצית הראשונה של המאה ה-13. תאריך פטירתו נודע בעקבות גילוי קברו בשנת 1963 על המצבה נכתב: "ציון זה של החכם מרנא ר' משה בר שלמה נ"ע שנפטר בט"ו ימים לירח שבט שנת ל"ט לפרט".
מעט מאוד ידוע על חייו ופועלו.
הוא היה תלמידו של רבי יעקב בן אבא מרי אנטולי ומחסידיו ופרשניו של הרמב"ם, וכן קיים מפגשים ודיונים רבים עם מלומדים נוצריים על הפרשנות למורה הנבוכים וכן על פילוסופיה ועל תאולוגיה נוצרית.
בנוסף, לקח חלק פעיל בפולמוס הרמב"ם.
ארבעה חיבורים פרי עטו של רבי משה מסלרנו ידועים למחקר: הראשון, הוא הפירוש למורה הנבוכים לרמב"ם – חיבור זה כלל את הפירוש השיטתי, המלא, הראשון לשני חלקיו הראשונים של מורה נבוכים, ונכתב כמה עשרות שנים בלבד לאחר מותו של הרמב"ם.
פירוש זה זכה, ככל הנראה, לתפוצה רחבה והוא השתמר באחד-עשר כתבי-יד, אך טרם הובא במלואו לדפוס.
החיבור השני של משה מסלרנו הוא מילון מונחים עברי-איטלקי של מושגים פילוסופיים אשר שימשו בסיס לדיוניו הרבים עם המלומדים הנוצריים.
תפוצתו של החיבור הייתה גדולה מאוד והוא שימש ככלי עזר ללימוד המונחים הסכולסטיים וההגות הרמב"מית.
החיבור השלישי, מאמר האמונה, הוא חיבור פולמוסי מיליטנטי.
כתב היד של חיבור זה לא שרד, אולם הוא מוזכר בכתבים אחרים של משה מסלרנו.
חיבורו הרביעי, הטענות מכיל תיעוד של ויכוחים ודיונים שניהל רבי משה מסלרנו עם אנשי דת ומלומדים נוצרים אחרים, בעיקר בסוגיות פילוסופיות-תאולוגיות והפרשנות למורה הנבוכים.
הוא מאופיין ברמה גבוהה של אינטלקטואליות וראציונליות והוא הניסיון הראשון להתווכח עם עיקרי האמונה הנוצרית בהתבסס על הרמב"ם והפילוסופיה האריסטוטלית.
הרב משה בנבנישתי (או בנבנשת או הרב פני משה; 1608–1677) היה רב ופוסק בקושטא, מחבר ספר פני משה.
נולד לרבי נסים בן משה בנבנשת ולבתו היחידה של הראנ"ח בשנת שס"ח בקושטא.
אביו נפטר בעודו בן 12 שנה, ואמו וסבותיו של רבי משה תמכו בו ועודדוהו כדי שימשיך לעסוק בתורה.
למד מנעריו בישיבתו של רבי שמואל וילייסד בקושטא, ובשנת ש"ץ (1630) התמנה לראש ישיבת "גברת" בעיר, שם כיהן עד חודש אב ת"ך (1660), אז נשרפה שכונת היהודים בעיר.
שריפה זו לא פסחה על ישיבתו של רבי משה, שמעיד בצער כי רוב תורתו שכתב נשרפה:
כתב תשובות ופסקים רבים לרחבי האימפריה העות'מאנית, כמו לגליפולי, דמשק, ברושה, שאלוניקי, ירושלים, בולגרדו, אנדרינופול ועוד.
כיהן כדיין בכמה הרכבים שונים, והיה ידוע כמתיר עגונות והקל בעניינם כמה שיכל כדי למצוא פתרון למצבם ההלכתי.
נהג ללמוד בששת ימי השבוע, וביום השישי היה כותב על ספר את "כל אשר חרשתי בששת ימי המעשה".
בשנת ת"ז (1647) עת פרצה בקושטא מגפה, נמלט רבי משה לכפרים הסמוכים לעיר, ונד שם ממקום למקום.
בשנת ת"ל שהה בברושה, ושב לקושטא עד לפטירתו.
היה עמיתם של רבי יוסף קצבי, ורבי משה אלמושנינו.
מתלמידיו היה רבי אליהו אלפאנדרי, מחבר ספר מכתב מאליהו.
נפטר בקושטא בשנת התל"ז (1677)
שו"ת פני משה (ג' חלקים, חלק שלישי נדפס לאחר פטירתו)
ריב לשונות - לא הגיע לידינו
משה בר-טוב (31 במרץ 1939 - 17 בנובמבר 2024) שירת בחיל האוויר הישראלי כנווט קרב וסיים את שירותו בדרגת תת-אלוף כראש מנהלת שדות התעופה.
לאחר מכן שימש הממונה על הכנסות המדינה במשרד האוצר.
משה בר-טוב נולד ב-1939, בן למאיר ומטילדה.
בשנת 1959 סיים את לימודיו בבית הספר לטיסה במגמת נווטות.
במשך חמש שנים טס כנווט בטייסת 120 (טייסת תובלה כבדה), ובמקביל הדריך בבית הספר לטיסה.
בשנת 1964 השתתף, כנווט ראשי בטייסת, בתכנון של מבצע רוטב להצנחת אמצעי לחימה וציוד למורדים המלוכניים שנלחמו נגד צבא מצרים במלחמת האזרחים בתימן, וטס במטוסי בואינג 377 סטרטוקרוזר ב-12 מתוך 14 הטיסות של מבצע זה.
בשנת 1966 היה הנווט בטיסה של ביקור לוי אשכול באפריקה.
בשנת 1969 השתתף בקורס ההסבה הראשון למטוסי פנטום, ושירת כנווט קרב.
השתתף בגיחות מבצעיות במלחמת ההתשה, ועם סיומה עבר למפקדת חיל האוויר.
ב-21 בפברואר 1973 פיקד על מוצב השליטה ("הבור") של חיל האוויר בעת הפלת מטוס הנוסעים הלובי בטיסה 114 של ליביאן איירליינס (איתו ב"בור" היו גם מפקד חיל האוויר מרדכי הוד וסגנו, בני פלד).
בשנת 1973 סיים קורס פיקוד ומטה.
במלחמת יום הכיפורים שירת כנווט קרב במטוס פנטום בטייסת העטלף (119), וב-20 באוקטובר 1973 נפגע מטוסו מטיל נ"מ ושתי ידיו נשברו בעת נטישת המטוס.
הוא והטייס, אהרן שגיא, צנחו בסיני דרומית למחנה טסה וחולצו במסוק שאיתר אותם.
באוגוסט 1974 מונה לראש מחלקת תכנון וארגון בחיל האוויר.
במאי 1977 יצא ללימודים אקדמיים בארצות הברית, שבהם קיבל תואר שני במינהל מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
עם שובו לישראל מונה למפקד פו"ם - זרוע האוויר.
בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים מונה על ידי שר הביטחון עזר ויצמן לראש מנהלת שדות התעופה, שעסקה בהקמת בסיסי טיסה חדשים לחיל האוויר (בסיס רמון, בסיס עובדה ובסיס נבטים), במקום בסיסי הטיסה שפונו מסיני כחלק ממבצע רמון.
עם שחרורו מצה"ל ב-1982 מונה לממונה על הכנסות המדינה במשרד האוצר, תחת שר האוצר יורם ארידור.
בין השאר עסק בתיקונים לחוק המיסוי בתנאי אינפלציה.
לאחר שהסתכסך עם בכירי אגף מס הכנסה ואגף המכס והמע"מ לאחר שמתח ביקורת על תפקודם, התפטר מהתפקיד במרץ 1984.
בשנים 1990–2000 שימש סמנכ"ל תכנון ב-ECI Telecom, אחר כך היה יועץ עצמאי וכיהן כדירקטור חיצוני בחברת תים מחשבים ומערכות.
היה נשוי לדליה, אב לבת ושלושה בנים בנם חץ נפטר בשנת 2012. התגורר ברמת השרון.
משה בר-טוב נפטר בנובמבר 2024 והובא לקבורה בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
משה ברזני (ברזאני; 14 ביוני 1926, ב' בתמוז ה'תרפ"ו – 21 באפריל 1947, ב' באייר ה'תש"ז), מעולי הגרדום, היה לוחם במחתרת הלח"י שנתפס על ידי הבריטים והתאבד בגיל 20 בצינוק בטרם הועלה לגרדום.
משה ברזני, נולד בבגדאד שבעיראק, ללולו ואברהם ברזאני, אביו היה רב, מקובל ושוחט בקהילה היהודית בעיראק, נצר למשפחת ברזאני - משפחה יהודית מיוחסת מכורדיסטן.
דודו היה הרב יצחק ברזאני, רב ואב בית הדין של העיר ארביל בעיראק.
סבו, אב אימו, היה הרב יהודה משה ישועה פתיה, רב ומקובל עיראקי.
בגיל שש עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
הוא התחנך על אהבה לארץ ובביתו הייתה אווירה של שאיפה לגאולת ישראל.
בגיל עשר נאלץ לנטוש את לימודיו כדי לסייע בכלכלת משפחתו.
כבר בגיל צעיר הצטרף למחתרת הלח"י, בעקבות אחיו הבכור שאול, וזכה לתמיכה מצד הוריו.
ברזני פעל ביחידת הנוער של הלח"י בהפצת כרוזים ומודעות כשנה וחצי, בהמשך עבר לפעולות מיקוש וחבלה.
ב-22 באוקטובר 1946 השתתף בפעולת פיצוץ הרכבת ליד הכפר מלחה ממערב לירושלים.
ב-9 במרץ 1947 פסע ברזני באחד מרחובות ירושלים כשבכיסו רימון יד מסוג מילס, באמצעותו התכוון להתנקש בחיי מפקד הדיוויזיה התשיעית.
באותו זמן הייתה העיר נתונה ב'מצב צבאי', וסיור בריטי נתקל בברזני והפתיעו כשבאמתחתו הרימון.
הדבר אירע בפינת הרחובות רש"י ותחכמוני בשכונת מקור ברוך, בקרבת מחנה "שנלר".
הוא נתפס והובא למשטרת מחנה יהודה.
בתחילה ניסה להסתיר את השתייכותו למחתרת וטען כי בשל המצב הצבאי לא היה יכול להגיע לבית הוריו וכי הרימון נמסר לו תמורת 100 מיל.
ברזני נעצר והועמד למשפט צבאי.
בדומה לחברי המחתרות, כפר ברזני בסמכותו של בית המשפט הבריטי לשפוט אותו.
בבית הדין שינה את טענותיו מעת מעצרו.
הוא סירב למנות לעצמו סניגור, התעלם ממהלך המשפט וישב במעיל אפור, מכנסי חאקי קצרים ולראשו כיפה, תוך שהוא מעיין בתנ"ך.
לאחר הקראת ההאשמות נשאל אם הוא מודה או מכחיש.
הוא רק ביקש לומר מספר מילים.
ב-17 במרץ בשעה 10:25 החל המשפט של ברזני.
בשעה 11:55 דן אותו בית המשפט למוות בגרדום.
לאחר הקראת גזר הדין חזר וקרא ברזני אל השופטים: "בתליות לא תפחידונו" והחל לשיר את "התקווה".
השוטרים באולם הפסיקו את שירתו וסחבו אותו מהאולם כשהוא כבול שלשלאות.
במשפט לא נכחו בני משפחתו משום שלא הורשו לצאת מן השטח הצבאי.
כשמיהרו השופטים לצאת מן האולם קרא ברזני: "ליישוב - חזק ואמץ!".
בצינוק ישב עם מאיר פיינשטיין, לוחם אצ"ל שנידון אף הוא למוות.
כשפגש את אביו בשבת האחרונה בתא אמר לו:
בבית הסוהר המרכזי ב"מגרש הרוסים" ישב בתא הנידונים למוות עם מאיר פיינשטיין.
עוד לפני תחילת המשפט, נקבעו סידורים ליצירת קשר בינו לבין חברי המחתרת אם יועבר לצינוק התלייה.
את הקשר קיימו באמצעות בננות, אשר היו יוצרים חריץ קטן בקליפותיהן, ואליו דוחפים פתק ובו אותיות זעירות ומקודדות, עטוף גומי דקיק המגן עליו מפני הלחות.
לאחר מכן היו סוגרים את ראש הבננה וגם החיפושים המדוקדקים באוכל לא חשפו את הדבר.
הרב אריה לוין, "אבי האסירים", היה מבקר אצל הנידונים למוות ואצל שאר האסירים מדי שבת ומעודד את רוחם.
בקשות רבות לחנינת פיינשטיין וברזני הגיעו אל הנציב העליון.
שני הרבנים הראשיים, הרב הרב עוזיאל והרב הרב הרצוג, ראש עיריית תל אביב ישראל רוקח, ומשפחות הנידונים ביקשו חנינה אף הם.
נראה כי הבריטים שעו לבקשות, ובעת ההמתנה לביצוע גזר הדין נרמז לברזני מספר פעמים כי אם יבקש חנינה, יינצל מעונשו.
אך כדי שלא תיגרם נחת רוח לבריטים וכדי שלא ייראה שלוחמי המחתרת מתחננים על נפשם, סירב ברזני בכל תוקף לבקשת חנינה, גם כשהפצירו בו הוריו.
באחד מימי ההמתנה לאישור פסק הדין ביקשו ברזני ופיינשטיין מחבריהם בבית הסוהר להבריח אליהם זוג רימוני יד, את האחד תכננו להשליך על פמליית התלייה ובעזרת השני להתאבד, בדומה למעשה שמשון המסופר בספר שופטים ("תמות נפשי עם פלשתים").
הוא לקח שני תפוזים, רוקן את תוכנם ומילא אותם בחומר נפץ; רסיסי ברזל נדחפו לקליפתם, והוכנסה מערכת הצתה ומאיץ.
את ההפעלה יכלו לבצע בעזרת רשף של סיגריה.
ב-21 באפריל, א' באייר תש"ז, רבו השמועות כי שני הנידונים עומדים להיות מוצאים להורג.
בשעה שש בערב הודיעו לפיינשטיין וברזני הן על אישור פסק הדין והן על ביצועו באותו יום בשעה ארבע לפנות בוקר.
הוא סירב, בפעם הראשונה, להגיע לבית הסוהר ולבו נשבר על כי לא הצליח לעזור לביטול גזר דינם.
הרב יעקב גולדמן, הרב הרשמי של הוועד הלאומי, הסכים להגיע אליהם בשעות הערב, ובא בשעה תשע ורבע.
הוא העיד לאחר מכן כי הם היו עליזים בהתנהגותם ולא ניכרה בהם התוכנית.
הרב ביקש להכין אותם לקראת הצפוי אך הם ענו לו כי אין גורלם שונה מגורל מיליוני אחיהם שנרצחו, והוסיפו: "טוב למות עם נשק ביד מאשר לחיות בידיים מורמות בכניעה".
הם ביקשו למסור באמצעותו בקשת סליחה ממשפחותיהם על הצער שגרמו להן.
הם שרו עימו את תפילת "אדון עולם" ולאחר מכן אמר עימם וידוי.
עד השעה עשר וארבעים שוחחו על קידוש השם ועל רבי עקיבא, שאמר דברי תורה בזמן שעונה במסרקות ברזל.
לקראת השעה אחת עשרה עודד אותם שלא יאבדו תקווה.
הם נתנו לו את כל הסיגריות שבתאם וביקשו שיחלק אותן לאסירים וגם לשוטר הבריטי ששמר עליהם ושהיה הוגן כלפיהם.
הוא אמר שיחזור אליהם לפני רגעיהם האחרונים כדי לראותם, והם ניסו לשכנעו שלא יבוא.
לפני שעזבם בדרכו לחדר הקצינים בכלא, הצהיר במפורש שיבוא להיות נוכח בהוצאה להורג.
אז הגיעה התלבטותם הגדולה: הם ידעו כי אם ישליכו רימון על משלחת התלייה ייפגע גם הרב גולדמן.
הם החליטו כי יוותרו על תוכניתם המקורית, וכי ימותו רק הם, בידי עצמם - ולא בידי התליין הבריטי.
האחרון שפגש את השניים היה הרב גולדמן, והם ביקשו ממנו למסור את דבריהם האחרונים.
בב' באייר תש"ז, 21 באפריל 1947, הניחו ברזני ופיינשטיין את שני הרימונים בין ליבותיהם, וכשהם חבוקים הפעילו את הרימונים, בטרם ישיגם התליין.
בשעה אחת עשרה וארבעים נשמע בכלא פיצוץ חזק שהרעיד חלק מהבניין; החלה מהומה בכלא, מפקד הכלא ועוזריו רצו מחדריהם אל תא הנידונים.
דלת התא נפרצה והמראה הנורא היה של ברזני ופיינשטיין, חזיהם קרועים, כשהם מתים.
הסימנים הראו כי ברזני אימץ את הרימון אל חזהו בידו השמאלית ופיינשטיין שהיה גידם נלחץ אל ברזני והניח את חומר הנפץ בין שניהם.
באחת בלילה הוצאו גופותיהם והועברו אל בית החולים.
כוחות צבא ורכבים צבאיים מילאו את כל העיר.
נכחו רק משפחתם הקרובה, ארוסתו של פיינשטיין, רחל, ארבעה עיתונאים, והרב אריה לוין.
במותו ביקש בגין להיקבר ליד קברם של ברזני ופיינשטין, וכך היה.
על שמו של משה ברזני קרויים מספר רחובות בערי ישראל: רחוב בתל אביב, בשכונת רמת אביב ג', ובירושלים בשכונת תלפיות מזרח, ובקריית גת בשכונת הבנים.
בערים תל אביב-יפו, באר שבע, קריית גת וביישוב חוות יאיר ישנם רחובות הקרויים של שמו של משה ברזני.
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של ברזני שדיוקנו מופיע עליו.
משה ברעם (17 במרץ 1911 – 5 בדצמבר 1986) היה חבר הכנסת מטעם מפא"י והמערך ושר בממשלת ישראל.
ברעם נולד כמשה ברם בעיירה זדולבונוב שבווהלין שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה) לנח וחיה.
כנער הצטרף לתנועת החלוץ ולתנועת דרור, שהייתה קשורה במפלגת פועלי ציון.
סיים בית ספר למסחר בקובנה, וב-26 במרץ, בגיל 20, 1931 עלה לארץ ישראל באוניה "סיני".
לאחר עלייתו לארץ ישראל התיישב בירושלים, עבד כפועל בניין, היה חבר בתנועת הנוער "הבחרות הסוציאליסטית" ושימש בה כמדריך.
היה מראשי מפא"י בירושלים, חבר מועצת עיריית ירושלים, ומזכיר מועצת הפועלים בעיר.
כמו כן היה פעיל ב.
בספטמבר 1948 מונה לחבר המועצה המייעצת שעל יד המושל הצבאי לירושלים.
כיהן כחבר כנסת במשך 18 שנים, מהכנסת הרביעית ועד הכנסת השמינית.
בכנסת הרביעית כיהן כיושב-ראש ועדת העבודה והרווחה, והיה חבר בוועדות הכנסת.
בין השנים 1974–1977, בממשלת רבין הראשונה, כיהן כשר העבודה.
החל מ-16 בינואר 1977, עם פרישת שרי המפד"ל מן הממשלה, כיהן במשך כמה חודשים גם כשר הסעד במקום זבולון המר.
ברעם נפטר בג' כסלו תשמ"ז, בגיל 75, ונטמן בהר המנוחות.
ברעם הכיר את אשתו גראציה (שהלכה לעולמה בשנת 2010 ונטמנה לצידו) בעת שהיה מדריך בתנועת הנוער והיא הייתה חניכה, בת למשפחה יהודית ענפה.
אביה של גראציה הוא נצר למשפחה עזתית, שהכתה שורשים בארץ־ישראל במחצית השנייה של המאה ה-19. גראציה נולדה בבירות, גדלה ב בעיר העתיקה ועברה שם את מאורעות תרפ"ט.
הם נישאו ב-1935 וגרו ברחוב שפרעם בשכונת נחלת אחים, בבית בו שני חדרים קטנים ומטבח של ארבעה מטרים רבועים שבית־שימוש היה בחוץ.
נולדו להם ארבעה ילדים, שניים מהם התפרסמו בפעילויות שונות: עוזי ברעם כח"כ וכשר בממשלות ישראל, וחיים ברעם כעיתונאי ופרשן ספורט.
הסופר ניר ברעם הוא נכדו.
על שמו של משה ברעם נקראו רחוב בעירו ירושלים וגן המנורה במרכז ירושלים.
לא בתלם, תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך, תשמ"ב 1981.
משה (מוישל'ה) ברנשטיין (15 באוגוסט 1920 – 8 בדצמבר 2006) היה צייר, מאייר ומשורר ישראלי.
חלק ניכר מיצירתו התמקד בעולמה של העיירה היהודית של מזרח אירופה, שחרב בשואה.
משה (משה'לה) ברנשטיין נולד ב-15 באוגוסט 1920 בעיר ברזה קרטוסקה שבפולין (כיום בדרום-מערב בלארוס).
בגיל 15 החל ללמוד אמנות באקדמיה לאמנות בווילנה, ולמד בה עד 1939. בתקופת מלחמת העולם השנייה נשאר בברית המועצות, ובשנת 1947 עלה לארץ ישראל בעלייה ב' (בלתי-לגאלית).
משפחתו, שנשארה בפולין, נספתה בשואה.
עם עלייתו נתפס ונשלח למחנה מעצר בקפריסין, שם התוודע אל הצייר נפתלי בזם, שבא לבקר את המעפילים הכלואים במחנה.
באלבום הדפסים שיצא בהמשך לפעילותו של בזם בקרב הפליטים נכלל גם חיתוך לינולאום של ברנשטיין.
בשנת 1964 נישא לבת קיבוץ עין חרוד מאוחד, אילנה-לנה אובשני.
נולדו להם שתי בנות - חסיה (על שם אמו) ורבקה (על שם אחותו), בני משפחתו שנספו בשואה.
ברנשטיין היה דמות בולטת בחוגי הבוהמה של תל אביב, קטן קומה ובעל שיער שיבה ארוך.
ציוריו התנוססו בין היתר על קירות קפה כסית, שהיה מקום מפגש אמנים תל אביבי מפורסם.
נטמן בבית העלמין בקיבוץ עין חרוד מאוחד.
גם בישראל המשיך ברנשטיין לצייר את העיירה היהודית במזרח אירופה, והתקשה לתפוס את מקומו בקרב אמני ישראל החדשה.
עם זאת, מסוף שנות ה-40 עד שנות ה-70 זכה להכרה והשתתף בתערוכות שונות, בין היתר במוזיאון תל אביב ובבית האמנים בתל אביב.
בשנת 1967 הציג תערוכת יחיד במוזיאון חיפה ובשנת 1973 הציג תערוכה רטרוספקטיבית במשכן לאמנות בעין חרוד.
עבודותיו של ברנשטיין הוצגו בגלריות פרטיות וציבוריות ובמוזיאונים בישראל (בגלריה לאמנות כ"ץ ובגלריה צ'מרינסקי) ומחוצה לה (בין היתר בהאג, באמסטרדם, בפריז ובפראג)
ברנשטיין אייר ספרי שירה ביידיש ואת הספר "עיירה יהודית" של י"ח בילצקי משנת 1986.
בשנת 1998 הציג ברנשטיין תערוכה של ציורי העיירה היהודית בפארמה שבאיטליה.
בשנת 2000 הציג בגלריה העירונית בבית יד לבנים ברעננה תערוכה שעסקה בעיירה היהודית במזרח אירופה.
בפורים תשס"ב (2002) הנפיק השירות הבולאי בול לכבוד השפה היידית, בעיצובם של משה ברנשטיין וצביקה רויטמן.
בשנת תשנ"ב-1992 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 1999 זכה בפרס יצירה של מכון "משואה" לחקר השואה, על "תיעוד העולם שאבד בראשית דרכו".
בתיעוד זכרונותיו מן העולם היהודי שאבד ראה "מעין צוואה שעליו להוציאה לפועל", כדברי שמעון סאמט בכתבה בעיתון "הארץ" לשנת היובל לישראל.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב דיזנגוף 184 בתל אביב.
דמויות יהודיות / הקדמה: א.
ברנד, תל אביב: יבנה, תשי"ט.
אין דער שטילער שעה: לידער און צייכענונגען / משה בערנשטיין, תל אביב: ה.
לייוויק פארלאג ביים פאראיין פון יידישע שרייבערס און זשורנאליסטן אין ישראל, תשכ"ו-1966–תשמ"ה-1985.
אמאליקער ניגון: לידער און צייכענונגען / פון משה בערנשטיין, תל אביב: ה.
מיינע אינטימע מינוטן: לידער / משה בערנשטיין; צייכענונגען: מ.
בערנשטיין; די אותיות פון די לידער געשריבן דורכן סופר סת"ם שמואל שמעלקא ליבערמאן, תל אביב : מ' בערנשטיין, 1975. (מהדורה נוספת: 1998.)
אור הסמטאות האבודות / מ.
ברנשטיין (ערך והביא לדפוס: אליעזר קלונסקי), תל אביב: "יובל" הפקות מודפסות בשיתוף עם ועד הידידים להוצאת הספר, 1986.
שווארצער רעגנבויגן: לידער און צייכענונגען / פון משה בערנשטיין, תל אביב : ה.
לייוויק פארלאג ביים פאראיין פון יידישע שרייבערס און זשורנאליסטן אין ישראל, 1994.
א טויב אין פענצטער: לידער און צייכענונגען / פון משה בערנשטיין, תל אביב: ה.
לייוויק פארלאג ביים פאראיין פון יידישע שרייבערס און זשורנאליסטן אין ישראל, [1997].
א געדענק ליכט: לידער און צייכענונגען / פון משה בערנשטיין, תל אביב: ה.
לייוויק פארלאג ביים פאראיין פון יידישע שרייבערס און זשורנאליסטן אין ישראל, [1999].
מיין פארברענטער וויינגארטן: לידער און צייכענונגען / פון משה בערנשטיין, תל אביב: ה.
לייוויק פארלאג ביים פאראיין פון יידישע שרייבערס און זשורנאליסטן אין ישראל, [תשס"-].
כסופים: שירים / משה ברנשטין (תרגמה מיידיש: אילנה ברנשטין), תל אביב: י.
תערוכת אברהם בראונשטיין, משה ברנשטיין, צבי מילשטיין, תל אביב: מוזיאון תל אביב, תשט"ז-1956.
העיירה היהודית: ציורים: בגלריה העירונית בבית יד לבנים, רעננה 1 באפריל 2000-13 במאי 2000 / משה'לה ברנשטיין (אוצרת: אורנה פיכמן), רעננה: עיריית רעננה - האגף לתרבות ולנוער, 2000.
אביב עצבת ביהודה: שירים / אהרן אלמוג; ציורים: משה ברנשטיין, מרחביה: הקבוץ הארצי השומר הצעיר, 1956.
בשערי שאול / ח"מ בסוק; איורים וציורים: משה ברנשטיין; ערך והתקין: יהודה עזריאלי, ירושלים: ספריית אלינר, תשמ"ז-1986. (מהדורה נוספת: איורים וציורים: משה ברנשטיין, אלכסנדר בוגן; ערך והתקין: אליעזר קלונסקי), אלון שבות: יד שפירא, תשס"ד-2003.)
בילצקי; איורים: משה ברנשטיין, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ו-1986.
פולין בין פאר לאפר: מסע למחוזות חפץ / דודו ברק; ציורים: משה ברנשטיין, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ז-1986.
זכוכיות מתנפצות: שירים / גיל ניסה ; איורים: משה ברנשטיין, תל אביב: עקד, תשנ"א-1991.
מה שנותר: זיק אחרון של תקוה / ש.
פודלובסקי; מיידיש: יעקב בסר (השער והציורים: משה ברנשטיין, תל אביב: מורשת, 1998.
ווערטלעך צום גראם מיט א היימישן טעם: אפגעקליבן פון נחום סטוטשקאווס בוך דער אוצר פון דער יידישער שפראך / אפקלייב: צבי הירש סמאליאקאוו; אילוסטראציעס: משה בערנשטיין, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשס"ב-2002.
ווי א ייד אויף א יריד: פארגלייכונגען אפגעקליבן פון נחום סטוטשקאווס בוך דער אוצר פון דער יידישער שפראך / אפקלייב: צבי הירש סמאליאקאוו; אילוסטראציעס: משה סחר; הילע: משה בערנשטיין, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשס"ג-2002.
ניט קיין פויגלען, נאר באפליגלט: פראזעאלאגישע אויסדרוקן (באפליגלטע ווערטער) אפגעקליבן פון נחום סטוטשקאווס בוך דער אוצר פון דער יידישער שפראך / אפקלייב: צבי הירש סמאליאקאוו; אילוסטראציעס: מולה בן-חיים; הילע: משה בערנשטיין, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשס"ג-2002.
איציק מאנגער - צען לידער און באלאדעס, אפגעקליבן און אילוסטרירט פון קינסטלער מ.
(אלבום ובו עשרה איורים לשירים של איציק מאנגר).
הייסע נעכט: דערציילונגען ["לילות חמים"] / אסתר קל; יידיש: משה בערנשטיין, תל אביב: קווים פארלאג, תשמ"א-1980.
משה ברש (10 באוקטובר 1920 - 7 ביולי 2004) היה היסטוריון ישראלי ומייסד תחום חקר תולדות האמנות בישראל.
חתן פרס ישראל בתחום חקר תולדות האמנות.
תחום המחקר העיקרי שלו היה אמנות הרנסאנס.
ברש נולד בצ'רנוביץ, רומניה (כיום באוקראינה) למשפחה ציונית ומשכילה.
בנעוריו גילה ברש נטייה לאמנות וכבר בגיל 13 הציג רישומים וציורים בתערוכות בפראג, בודפשט ובוסטון.
בשנים 1941–1944 חי תחת המשטר הנאצי בעיר הולדתו.
לאחר שחרורו שירת תקופה בצבא האדום ולאחר מכן הצטרף למוסד לעלייה ב' ופעל להעלאת ניצולי שואה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו ארצה, בתחילת 1948 הצטרף לפלמ"ח ולחם בירושלים במסגרת חטיבת הראל.
לאחר מלחמת העצמאות, בשנת 1949, הצטרף ברש לסמינר מורים.
עד 1954 היה חבר קיבוץ עין חרוד.
את תחום תולדות האמנות למד ברש באופן עצמאי כאוטודידקט.
באותה תקופה הוא ביקר במכון וארבורג בלונדון, אשר הונהג באותה עת על ידי ארווין פנופסקי.
בשנת 1958 הוזמן להקים את המחלקה לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
מרטין בובר, ושמואל הוגו ברגמן, שעמו קרא כתבים פילוסופיים, הסכימו להכיר בספרו על תפישת המוות אצל מיכלאנג'לו (1961) כמקביל לעבודת דוקטורט.
הוא מונה למרצה בכיר באוניברסיטה בשנת 1961 והפך לראש החוג בשנת 1964. בשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
בין השנים 1967–1969 שהה ברש גם כפרופסור אורח במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון וכן במרכז לחקר אמנות הרנסאנס באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
בעשור שלאחר מכן גם שהה כפרופסור אורח באוניברסיטאות ניו יורק ובקורנל.
במקביל לעבודתו המחקרית, שהייתה בעיקר באנגלית, ברש כתב סיפרי מבוא בעברית לאומנות וייסד את סדרת "מבואות" בהוצאת מוסד ביאליק.
בשנת 1996 קיבל ברש את פרס ישראל בתחום תולדות האמנות.
ברש נישא, בשנת 1942, במהלך היותו בגטו צ'רנוביץ לברטה לבית גנדלמן.
לה היה נשוי עד מותו.
למשה וברטה נולדו שתי בנות ובן, ונכדים.
בתם אילנה ריטוב נולדה עוד בהיותם בעין חרוד, בשנת 1953. היא פרופסור גמלאית לפסיכולוגיה, בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
היא נשואה לפרופסור יעקב ריטוב.
בתם השנייה, עמנואלה ברש רובינשטיין, נולדה ב-1959. היא סופרת וחוקרת בתחום מדעי הרוח, פרשנות תרבותית של הנאציזם והשואה.
בנו הוא שבתאי ברש נוירופסיכולוג, פרופסור אמריטה במכון ויצמן למדע.
ברש נפטר בירושלים ב-2004 בגיל 83. הוא נקבר בהר המנוחות.
מבוא לאמנות הרנסאנס, מוסד ביאליק, ירושלים, 1968.
פרקים בתאוריה של אמנות הרנסאנס והבארוק, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, 1989.
מחשבת האמנות בדורות האחרונים, מוסד ביאליק, ירושלים, 1977.
ג'ורג'ו וזארי: חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר, עורך כללי: משה ברש, תרגום מאיטלקית: מרים שוסטרמן, מוסד ביאליק ירושלים 1985.
מיכאל-אנג'לו, עיונים בדרכי גילומה של הגותו האמנותית, מוסד ביאליק, ירושלים.
דמות האדם בתולדות האמנות, מוסד ביאליק, ירושלים, תשנ"ב.
פאול אוסקאר קריסטלר ומשה ברש, מערכת האמנויות המערבית, מוסד ביאליק, ירושלים, תש"ן.
משה בְּרָוֶר (Brawer; 2 בנובמבר 1919 – 28 בדצמבר 2020) היה חלוץ הקרטוגרפיה בישראל, פרופסור לגאוגרפיה באוניברסיטאות תל אביב ובר-אילן.
חתן פרס ישראל לשנת תשס"ב.
משה בְּרָוֶר נולד בווינה בשנת 1919 לשרה (סופי) לבית מאירסון ולאברהם יעקב ברור.
עלה עם משפחתו לארץ ישראל ב-1920.
למד בבית הספר העממי "תחכמוני" בירושלים ובבית המדרש למורים "מזרחי".
בילדותו לקח אותו אביו לסיורים הגאוגרפיים עם תלמידיו, וכבר בגיל 14 הטיל עליו לבצע הגהות במפות שהכין.
הכיר מילדותו את ש"י עגנון, חבר קרוב של אביו, ואת חיים נחמן ביאליק.
ברור נרשם ללימודי גאוגרפיה באוניברסיטת וינה, אך בעקבות האנשלוס ב-1938 שינה את תוכניותיו ונסע ללונדון, שם למד במשך שנה גאוגרפיה וגאולוגיה בקינגס קולג'.
במקביל, שלח כתבות מבריטניה לעיתון "הצופה", ביוזמת הרב מאיר בר-אילן, חברו של אביו, שייסד את העיתון באותה עת; מאוחר יותר נתמנה כחבר מערכת העיתון.
במהלך שהותו בחופשת קיץ בארץ ישראל ב-1939 פרצה מלחמת העולם השנייה.
בעקבות זאת נשאר בארץ ולמד באוניברסיטה העברית גאולוגיה ומתמטיקה.
לקראת סוף המלחמה נשלח ככתב צבאי לחזיתות שונות באירופה, היה אחד העיתונאים הראשונים שהגיעו למחנה ברגן-בלזן עם שחרורו והזדעזע ממה שראה וכן סיקר את משפטי נירנברג.
בעקבות חוויות אלה יצא בשאלה.
בספטמבר 1945 הגיע ברור לווינה יחד עם הכוחות הבריטיים, כחלק מתפקידו ככתב צבאי.
ברור נתקל בחנות ספרים מקומית במהדורה מעודכנת של אטלס קוצן, אטלס ותיק שהיה חביב על אביו.
בסיוע המו"ל, המכון הגאוגרפי הלצל, תורגם האטלס לעברית, בתהליך שנמשך כשנתיים וחצי.
פריצת מלחמת העצמאות עקבה את הדפסתו של האטלס עד לסוף 1949. הוצאת יבנה רכשה את כל המהדורה הראשונה, שהגיע לישראל במאי 1950. מהדורה נוספת רחבה יותר הודפסה בווינה באפריל 1951. המהדורות הבאות בעריכתו של ברור הודפסו במרכז למיפוי ישראל החל משנת 1955.
ב-1946–1947 השלים ברור תואר ראשון באוניברסיטת לונדון.
בזמן לימודיו שם היה עיתונאי מטעם ה"פלסטיין פוסט" ועיתונים בריטיים אחרים.
ברור חזר להילחם במלחמת העצמאות, סיקר את שיחות שביתת הנשק ברודוס, וכשהשתחרר ב-1949 חזר ללונדון והשלים תואר שני ב-1950. ב-1958 השלים את חובותיו לתואר דוקטור במדעים באוניברסיטת לונדון.
בתקופה זו שימש ככתב קול ישראל בלונדון.
רוב חייו המקצועיים מילא תפקידים אקדמיים ועסק בכתיבה.
לימד גאוגרפיה בסמינר בית ברל, באוניברסיטה העממית, באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן.
ב-1966 הקים את החוג לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב, וב-1969 הקים את החוג לגאוגרפיה באוניברסיטת בר-אילן.
כיהן כדקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב בשנים 1980–1983. בשנת 1989 פרש לגמלאות והמשיך לשמש כפרופסור אמריטוס בשתי האוניברסיטאות.
במהלך השנים הרצה (בשבתונים ובסמסטרי קיץ) במוסדות אקדמיים שונים בעולם.
בין השנים 1939–1965 היה כתב וחבר מערכת עיתון "הצופה".
מאוחר יותר היה חבר מערכת וכותב באנציקלופדיה העברית.
מילא תפקידים שונים כחוקר ויועץ לממשלת ישראל, והיה נשיא האגודה הגאוגרפית הישראלית בשנים 1979–1981. משנת 2004 היה חבר ועדת השמות הממשלתית וראש הוועדה המדעית המייעצת שלה, ובשנים 2006–2014 כיהן כיו"ר הוועדה.
ברור נפטר ב-28 בדצמבר 2020, בגיל 101. הותיר אחריו את אשתו רנה לבית אריסון (אחותו של תד אריסון), שלוש בנות ובן.
העיתונאית חולדה ליברנומה היא אחותו של ברור.
נודע בציבור כעורכם של אטלסים בעברית, ובהם האטלס האוניברסיטאי, אטלס פיסי, מדיני וכלכלי, והאטלס האוניברסיטאי החדש, המשמש שנים רבות את תלמידי ישראל.
בנוסף לעיסוקו בקרטוגרפיה, פרסם במהלך שנות עשייתו מאות מאמרים מקצועיים, וכתב וערך 19 ספרים.
עסק במחקר גבולות מדינת ישראל על פי מסמכים וקביעתם בשטח, וחיבוריו בנושא תורגמו לערבית ואנגלית.
כמו כן ביצע מחקר גאוגרפי מקיף על הכפרים הערביים בארץ ישראל.
אטלס המזרח התיכון: פיסי, כלכלי ומדיני עם סקירה גיאוגרפית, הוצאת יבנה, תשכ"ד (עם יהודה קרמון)
אטלס אוניברסיטאי, המכון הגיאוגרפי הלצל, וינה, יבנה, 1973
"הקו הירוק" – גבול הגדה המערבית, אוניברסיטת תל אביב, 1980
גבולות ישראל – עבר, הווה ועתיד, יבנה, 1988
אטלס כיס גיאוגרפי-מדיני (עם ד"ר אמנון קרטין)
משה ברודרזון (בכתיב יידי: משה (מוישה) בראָדערזאָן; ברוסית: Моше Бродерзон (לעיתים Мойше או Моисей); 23 בנובמבר 1890, מוסקבה – 17 באוגוסט 1956, ורשה) היה משורר, מחזאי ומנהל תיאטרון יידיש בפולין שלפני מלחמת העולם השנייה ולאחר מכן בברית המועצות.
בשנותיו האחרונות נכלא במחנה גולאג בסיביר, שממנו שוחרר כשנה לפני מותו.
משה ברודרזון נולד ב-23 בנובמבר 1890 במוסקבה, למשפחה יהודית אמידה שהורשתה להתיישב בעיר.
מוצאה של משפחת אביו מאיר בשקלוב, ושל משפחת אמו שרה-ציפי (טוּרוֹב) בניאסוויז' שברוסיה הלבנה.
בעקבות גירוש יהודי מוסקבה וסנקט פטרבורג בידי הצאר ב-1891, השתקע אביו בלודז', בעוד משה, אמו ואחיו עברו לבית הוריה שבניאסוויז', שם זכה משה לחינוך יהודי מסורתי.
המשפחה התגוררה ברוסיה הלבנה עד שנת 1900, כאשר היה משה בן 9, ואז התאחדו עם אביו שבלודז'.
ב-1913 פרסם את ספר השירים הראשון שלו, "שוואַרצע פליטעלעך", שזכה לשבחים מפי הסופר אברהם רייזן.
עם התקדמות הצבא הגרמני לשערי לודז' במלחמת העולם הראשונה (1914) ברח ברודרזון למוסקבה.
בתקופה זו עם החלשות הצנזורה הצארית והתקבצות אנשי רוח מוסקבה הייתה למרכז תוסס של פעילות יהודית ספרותית.
וכך ברודרזון השתלב ב"מאסקווער קריין פון יידישע שרייבער און קינסטלער" (החוג המוסקבאי לסופרים ואומנים יהודיים) שארגנו מנשה הלפרן ודניאל טשארני.
וכן הוציא ביחד עם הלפרן, טשארני וגרשון ברודיא את ספר השירים 'זאלבאפערט'.
ברודרזון חזר ללודז' ב-1918. ב-1919 ייסד בעזרתם של אמנים נוספים את יונג יידיש, ועמד בראשהּ.
באותה שנה נישא לשיינע-מרים מנדלבוים.
ב-1922 ייסד בעזרתם של אמנים נוספים את תיאטרון הבובות היידישאי הראשון, "חד גדיא".
ברודרזון חיבר שירי ילדים, שרבים מהם זכו ללחן.
ב-1924 כתב את הליברטו לאופרה "דוד אוּן בת-שבע" (יידיש: "דוד ובת שבע"), שהייתה לאופרה הראשונה ביידיש שהועלתה בפולין.
ב-1927 ייסד בלודז' את "תיאטרון ארָרָט", שחבריו הופיעו ברחבי אירופה עד מלחמת העולם השנייה.
כן ייסד את קבוצת התיאטרון "שור הבר".
ברודרזון גילה "טאלנטים" יהודים רבים; לדוגמה, הוא היה זה אשר גילה את כישרונו של שמעון דז'יגאן, ששיחק בקבוצות התיאטרון שלו.
בשנת 1939 פרסם את הפואמה "י" (האות יו"ד), המורכבת מ-50 שירים בני 16 שורות כל אחד, הגדושה בגילויים של אינטואיציה טרגית החוזה את קץ יהדות פולין הממשמש ובא.
בחודש ספטמבר באותה שנה, עם פלישת גרמניה לפולין, נמלט ברודרזון לביאליסטוק, שנכבשה בידי ברית המועצות בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
ביוני 1941, כאשר פלשה גרמניה לברית המועצות (מבצע ברברוסה), נמלט מזרחה למרכז אסיה.
ב-1944 שב לעיר הולדתו מוסקבה, שם לימד בבית-ספר לתיאטרון והיה חבר בוועד יהודי פולין בברית המועצות.
ב-28 באפריל 1950 נעצר ברודרזון, כמו מספר אינטלקטואלים יהודים , ונידון לעשר שנות מאסר במחנה עבודה (גולאג) בסיביר.
הוא שוחרר מן המחנה בספטמבר 1955. ביולי 1956 שב לקהילה היהודית בוורשה עם אשתו והתקבל בזרועות פתוחות על ידי הקהילה היהודית שנותרה בפולין.
ואולם, שנותיו בגולאג הותירו עליו את חותמן; ברודרזון נפטר בוורשה מהתקף לב ב-17 באוגוסט של אותה שנה, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר.
בתשל"א (1970) הועלו עצמותיו לארץ-ישראל ונטמנו בקרית-שאול.
זאלבאפערט, מוסקבה: לעבן, 1918. ספר שירים ביחד עם מנשה הלפרן, גרשון ברוידא ודניאל טשארניי.
הרב משה בן מרדכי גאלנטי (נקרא גם רבי משה גאלנטי הזקן, על מנת להבדילו מנכדו), נפטר אחרי 1612 (ה'שע"ב; יש אומרים בגיל 90) היה רב, פוסק ומקובל צפתי בולט.
נולד ברומא ועלה לצפת בצעירותו.
היה תלמידו של רבי יוסף קארו, והוסמך לרבנות על ידו כשהיה בן 22. החל משנת ה'ש"ם שימש כרב הראשי של צפת במקום רבי משה מטראני.
אחיו של ר' אברהם גלאנטי.
נכדו משה גאלנטי (השני) היה מראשי רבני ירושלים ואף מצאצאיו נתמנו כראשונים לציון רבי רפאל מיוחס ורבי משה יוסף מרדכי מיוחס.
בין השאר חיבר את הספרים מפתח הזהר (מפתח פסוקים שמופיעים בספר הזהר) וקהלת יעקב (פירוש קבלי על מגילת קהלת).
על תאריך לידתו קיימת מחלוקת.
ישנה מסורת משפחתית, המעוגנת בספרות שהרב נפטר בגיל 90.
רבי ידידיה גאלנטי, מהדיר ספרי אביו ומחבר "חידושי גאלנטי" למסכתות הש"ס.
רבי יהונתן גאלנטי, אביו של רבי משה גאלנטי שהיה הראשון לציון הראשון.
שו"ת - החלק הראשון נדפס בוונציה בשנת שס"ח בידי בנו רבי ידידיה, החלק השני לא הודפס מעולם.
קהלת יעקב - ביאור על מגילת קהלת על פי הזוהר והתיקונים.
מפתח הזוהר - מראה מקום לכל פסוקי התנ"ך הנדרשים בזוהר.
משל ומליצה - ספר תוכחת מוסר.
ויפרש משה - ביאור על ספר בחינת עולם לרבי ידעיה הפניני.
הרב משה גאלנטי (כונה לעיתים המג"ן; ה'ש"ף, 1620, צפת – כ"א בשבט ה'תמ"ט, 10 בפברואר 1689, ירושלים) היה הראשון לציון הראשון וראש רבני ירושלים במאה ה-17.
נולד בצפת לרבי יהונתן גאלנטי בן הרב משה גאלנטי הראשון.
בצעירותו למד בצפת אצל הרב ברוך ברזילי והרב גבריאל איספיראנסה, ובגיל 34 עבר להתגורר בירושלים.
עם פטירת חתנו מזיווג שני רבי יעקב ישראל חגיז בשנת ה'תל"ד, מונה הרב גאלנטי לשמש תחתיו כראש ישיבת בית יעקב בירושלים, שהקימו האחים אברהם ויעקב ויגה מליוורנו, ולמדו בה 87 תלמידי חכמים.
בשל פטירת חתנו, בתקופה זו גם גידל הרב גלאנטי בביתו את בתו האלמנה, עם בנה ר' משה חאגיז ובתה.
נשלח מספר פעמים לחוץ לארץ כשד"ר על מנת לממן את החזקת מוסדות התורה בירושלים.
היה נערץ במיוחד על תושבי ירושלים וראש החכמים בה.
נקבר בירושלים במורדות הר הזיתים בקרבת מוצא מעיין הגיחון, ליד קברם של רבי קלונימוס בעל הנס ורבי עובדיה מברטנורא.
לאחר פטירתו, מונה גיסו רבי משה בן חביב לתפקיד הראשון לציון.
נינו היה רבי רפאל מיוחס, ששימש גם הוא בתפקיד הראשון לציון.
כשבא לירושלים, רצו תושבי העיר למנותו כרב עליהם, אך רבי משה לא היה מוכן לכהן בתפקיד שררתי שייחשב כבעל חשיבות גדולה יותר מאשר זו של תלמידי חכמים אחרים בירושלים, כיוון שהרגיש כשווה בין שווים.
בשנת ה'תכ"ד החליטו חכמי ירושלים למנותו לתפקיד שייקרא "ראשון לציון", שאינו תואר שררתי.
ההסבר לכך היה כי בעוד התואר "רב" הוא מלשון "ריבוי", כלומר מעל לאחרים, התואר "ראשון" מסמל את היותו שווה בין שווים בגדלותו בתורה, אולם הוא יהיה "הראשון" שייצג, את "ציון" מתוך כלל תלמידי החכמים של העיר.
בשל כך הסכים רבי משה להתמנות לרבה של העיר, ומונה לראשון בשושלת הראשונים לציון.
בזמן כהונתו כראשון לציון, שלטה הממלכה העות'מאנית בארץ ישראל.
סיפור ידוע אודות הרב גאלנטי בתקופה זו התרחש בשנת תל"ז, שהייתה שנת בצורת.
המושל העות'מאני האשים את היהודים על כך שאינם מתפללים מספיק על ירידת הגשמים, והצהיר כי אם לא ירדו גשמים בתוך שלושה ימים, יגורשו היהודים מירושלים.
רבי משה כינס מספר אנשים, שיחד התפללו והתענו במשך שלושה ימים.
ביום השלישי, כשהלכו להתפלל, אמר רבי משה לאנשיו שילבשו מעילים כהכנה לירידת גשמים.
בדרכם למקום התפילה פגש אותם אחד מחיילי הממשל וסטר לרבי משה על לחיו וגער בו על שאין צורך בבגדי החורף בשנת בצורת, וגיחך על כך שלמחרת עתידים היהודים להיות מגורשים מירושלים.
רבי משה ואנשיו הגיבו באיפוק והמשיכו למקום תפילתם.
לפי המסופר, עם סיום תפילתם החלו לרדת גשמים, ובחזרתו ממקום התפילה ניגש אל רבי משה החייל שסטר לו לפני כן, וביקש את סליחתו.
בכך נמנע גירושם של יהודי ירושלים מהעיר.
רבי משה נשלח לארצות הגולה בתור שד"ר (שליח דרבנן) כדי לאסוף כספים ליישוב היהודי שנהנה אז מכספי החלוקה.
כאשר הגיע לבודון שבהונגריה סייע לרב המקום רבי אפרים הכהן להתיר עגונה.
כמו כן נמצאות בידינו תשובות שהשיב בהלכה לרבי יעקב די בוטון (נינו של הלחם משנה בעל ספר עדות ביעקב), ולרבי יוסף אלמושנינו בעל עדות ביהוסף.
בחרם אודות שבתאי צבי הרב גאלנטי לא חתום וכנראה מפני שעדיין לא היה בטוח כיצד להתייחס אליו, לאחר שראה חתימה של שבתאי צבי בו עשו עצמו אלוה החל בהתנגדות אליו.
בתקופתו היישוב היהודי בארץ ישראל נהנה מכספי החלוקה שהגיעו אליהם מארצות הגולה.
בשנת ת"מ תיקן רבי משה שיש לחלק את כספי החלוקה ל-24 חלקים, כך ש-12 חלקים תקבל ירושלים, שמעלתה גבוהה מהערים האחרות, שמונה חלקים תקבל צפת שהייתה מלאה בחכמים וסופרים, וארבעה חלקים תקבל חברון.
גיסו - רבי משה בן חביב (המהר"ם בן חביב), הראשון לציון.
רבי אברהם בן דוד יצחקי, הראשון לציון.
נכדו - רבי משה חגיז
רבי אריה יהודה ליב הכהן, בן רבי אפרים הכהן מווילנא, בעל שער אפרים, דודו של חכם צבי הירש אשכנזי.
מגן האלף (או אלף המגן) - חיבורו העיקרי הכולל שו"ת ו-1,000 תשובות, הודפס בחלקו, ושאר החיבור ככל הנראה אבד.
זבח השלמים - פשטים כסדר התורה, עם הגהות נכדו הר"מ חגיז, אמסטרדם ה'תנ"ח
קרבן חגיגה - דרשות לשלוש רגלים ולשונות הרמב"ם, כולל חידושים למסכת חגיגה, ויניציה ה'תס"ט
פרפראות לחכמה - רמזים ופרפראות לכ"ד ספרי הקדש.
כתב גם הגהות למשנה תורה לרמב"ם, אך הם אבדו.
משה גאון (נולד ב-4 ביולי 1964) הוא יועץ אסטרטגי פוליטי בינלאומי, אסטרטג שיווק ופרסום, יזם ומשקיע בחברות היי טק, איש עסקים ומבעלי חברת גאון אחזקות.
משה גאון, בנו של איש העסקים בני גאון, הוא השני מבין ארבעה אחים לבית משפחת גאון, אחרי מיכל אחותו הבכורה ולפני יואב, והתאומים שנולדו אחריו.
הוא נולד בפתח תקווה וגדל בבת ים עד גיל 7, אז עברה משפחתו לשכונת נווה רסקו ברמת השרון, בשנת 1979 החל ללמוד בתיכון רוטברג, בסיום לימודיו התגייס לצה"ל ושירת כלוחם ביחידת שלדג של חיל האוויר.
ב־1984 החל את לימודיו באוניברסיטת תל אביב במדעי המדינה ובתקשורת אותם סיים בהצטיינות כשלאחריהם החל ב-1989 ללמוד לתואר שני בפרסום באוניברסיטת נורת'ווסטרן שבשיקגו אילינוי.
בשנת 1990 סיים גאון את לימודיו.
ב־1990 החל לעבוד כמנהל תקציבים בסוכנות הפרסום BBDO בניו יורק על תקציבי החברות הבינלאומיות פיצה האט, פדרל אקספרס וטמברנד (שניקנתה מאוחר יותר על ידע חברת הענק פרוקטר אנד גמבל.
ביולי 1993 שב לארץ והצטרף למשרד הפרסום הצעיר "באומן בר" ששינה אז את שמו ל"באומן בר ריבנאי".
גאון כיהן בתחילה כמנהל מחלקת ה"פלנינג" - יחידת התכנון האסטרטגי החדשה אותה הקים במשרד, ואחרי כשנה הפך לשותף שווה במשרד, לצד יורם באומן, מיקי בר ושוני ריבנאי.
לאחר מספר שנים מונה גאון למנכ"ל במקומו של יורם באומן שעבר לתפקיד יושב ראש הקבוצה.
גאון כיהן בתפקיד עד פטירתו של אביו בני גאון במאי 2008.
גאון ושלושת שותפיו הרחיבו את פעילות קבוצת הפרסום שבבעלותם והפכו אותה לאחת מחברות הפרסום והמדיה הגדולות והמצליחות בישראל, עם בעלות בשורה ארוכה של חברות ושירותים חדשניים בתחומי הפלנינג, מיתוג, שיווק ישיר, פרסום מיגזרי, תכנון והקמת יחידה עצמאית לתכנון ורכש מדיה (זניט מדיה).
בין היתר הובילה השותפות רכישת בעלות בחברות פרסום מתמחות נוספות.
כשותף ואסטרטג הראשי של הקבוצה, היה גאון בין היתר חבר בצוות המכרז לזכייה ברישיון ההפעלה של רשת סלולרית שנייה בישראל, בחירת השם ומיתוג חברת סלקום ב־1994. גאון ליווה את סלקום מראשית דרכה במשך 11 שנה נוספות והפיכתה לרשת הסלולרית המובילה והגדולה בישראל.
בין לקוחותיו לאורך השנים חברות כמו קאיה, מזדה, סופר-פארם, קוקה קולה, יוניליוור, פלאפון, הוט, שטראוס, ברק 013 ועוד.
ב־1998 עם הקמתה של חברת האחזקות גאון אחזקות הצטרף אליה כדירקטור וכחלק מתפקידיו בקבוצה שימש במשך שלוש שנים כיושב ראש הוועדה האסטרטגית של החברה, וכן כדירקטור ובעל מניות בגאון קמעונאות וסחר.
גאון נחשב לאחד מהאסטרטגים המסחריים ופוליטיים המובילים בישראל.
בין היתר היה יועץ אסטרטגי של ברק במשך שש שנים ומנהל האסטרטגיה והתקשורת של אהוד ברק בבחירות 1999, שבהן נבחר לראשות הממשלה במהלכן היה מעורב בפרשת העמותות הפיקטיביות שהקים מטה ברק לצורך עקיפת חוק מימון מפלגות וכך גם בקמפיין הבא של ברק בבחירות 2001 בהן נבחר אריאל שרון.
גאון היה בעל מניות ויו"ר חברת הפקות הטלוויזיה טלעד אותה מכר בשנת 2011.
בשנת 2005 פרש זמנית מתפקיד מנכ"ל משרד הפרסום והקים בקבוצה את "חנות הרעיונות" ששימשה כיחידה עצמאית ונפרדת לייעוץ אסטרטגי.
באותה שנה הקים באופן פרטי, יחד עם חברו אריק ברא"ז, את Xtrip, חברה לטיולי אתגר ומסעות נהיגה עצמית ברכבי ארבע על ארבע ואופנועים בעולם.
ב־2007 חזר גאון לכהן בתפקיד מנכ"ל קבוצת באומן בר ריבנאי.
ב־25 במאי 2008, כתוצאה מפטירת אביו ב-10 במאי, בני גאון, החליט גאון לעזוב את תפקידו כמנכ"ל פעיל של קבוצת הפרסום ולעבור לכהן כיושב ראש בחברה הציבורית ב.גאון אחזקות, אותו מילא אביו עד פטירתו.
גאון נישאר בעל מניות ושותף לא פעיל בבאומן בר ריבנאי.
החליף אותו בתפקיד יוסי לובטון שמונה למנכ"ל החברה.