tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יתר על כן, הרפובליקנים נכשלו בהשגת יתרון במספר מושביה בסנאט של ארצות הברית.
על אף שלא התריעו בפני הסטרט כי בכוונתו ליווינגסטון לותר על תפקיד יו"ר בית הנבחרים, הוא החל לבסס את מעמדו כמנהיג הסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים רגעים אחדים לאחר הודעתו של ליווינגסטון, ובאחר הצהריים של אותו היום ניתן פומבי לתמיכתו לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית מצד ההנהגה הרפובליקנית.
באותו יום, הסטרט זכה לתמיכתם של כמאה חברי קונגרס רפובליקנים, החל משמרנים כסטיב לרג'נט מאוקלהומה וכלה ברפובליקנים מתונים כמייק קסטל מדלאוור .
כריסטופר קוקס מקליפורניה , שנתפס כמתחרה פוטנציאלי, החליט באותו הערב לא לקרוא תיגר על הסטרט.
הסטרט נודע בשם "יושב הראש המקרי".
משהסכים לשבת בראשות בית הנבחרים, שבר הסטרט מסורת לפיה היושב הראש החדש נושא את נאומו הראשון מכיסא יושב הראש, ונשא את נאום כניסתו לתפקיד, בן שבע עשרה הדקות, מכיסאו הרגיל במליאה.
הסטרט אימץ נימה פייסנית והתחייב לעבוד למען שתי המפלגות באומרו: "פתרונות לבעיות לא ניתן למצוא בברכה של מרירות".
אף על פי כן, בנובמבר 2004 הנהיג הסטרט את מה שנודע כ"כלל הסטרט" (או "הרוב של הרוב"), שהיה פרקטיקה פוליטית בלתי רשמית, המאפשרת לבית הנבחרים להצביע רק על הצעות החוק שנתמכו על ידי רוב חבריה הרפובליקנים.
הכלל זכה לביקורת על היותו צעד מפלגתי יתר על המידה, הן בזמן שאומץ והן בשנים שלאחר מכן.
באותה שנה, עוזרו הפרלמנטרי של הסטרט, אשר טבע את המונח ציין כי אכיפת הכלל לא הייתה מעשית.
אף על פי שלהלכה היה מנהיג הרפובליקנים בבית הנבחרים, אימץ הסטרט פרופיל נמוך באמצעי התקשורת מאשר יושבי ראש אחר.
עובדה זו הובילה להאשמות לפיהן הסטרט משמש דמות בעלת סמכויות סמליות בלבד.
ב-2005, טום דיליי, שהחזיק במערכת יחסים קרובה עם הסטרט, הואשם על ידי חבר מושבעים גדול בהפרת חוקי מימון מערכת הבחירות.
דיליי עזב את תפקידו כמנהיג הרוב הרפובליקני והוחלף על ידי רוי בלאנט; דיליי התפטר מהקונגרס בשנה שלאחר מכן.
לאורך כל תקופת כהונתו, היה הסטרט תומך נלהב במדיניות החוץ ומדיניות הפנים של ממשל ג'ורג' ווקר בוש.
הסטרט תואר כנאמן לממשלו של הנשיא בוש ושעבד בשיתוף פעולה הדוק עם הבית הלבן על מנת להביא את סדר היום של הנשיא לפני הקונגרס.
השניים שיבחו זה את זה לעיתים קרובות, הביעו כבוד הדדי, וקיימו יחסי עבודה קרובים, אפילו במהלך המחלוקת סביב מארק פולי , חבר המפלגה הרפובליקנית שייצג את המחוז ה-16 של פלורידה ושהתגלה כי שלח הודעות זימה לנערים ששימשו כעוזרים בקונגרס.
הסטרט אף סיפק לסגן הנשיא דאז, דיק צ'ייני, משרדי עבודה בגבעת הקפיטול.
ב-2003 נועדו הסטרט ובוש באופן פרטי בבית הלבן פעמיים בחודש ודנו על ההתפתחויות בקונגרס.
הסטרט היה ידוע כמבקר תדיר של ביל קלינטון, ומיד עם עלייתו לישיבה בראשות בית הנבחרים "מילא תפקיד מרכזי" בהליך הדחתו.
ב-2000 הודיע הסטרט שהוא יתמוך ב"תיקון שיף", שנקרא על שמו של המחוקק אדם שיף.
שיף יזם תיקון לחוק סיוע, שעתיד היה למנוע מטורקיה להשתמש בכספי סיוע החוץ האמריקאי שמקבלת טורקיה מדי שנה, ובו היא שוכרת שירות שדלנות פוליטיים בוושינגטון הבירה על מנת למנוע הכרה אמריקאית ברצח העם הארמני.
באותה תקופה היה מרוץ צמוד לקונגרס של ארצות הברית בקליפורניה, בו הקהילה הארמנית הגדולה הייתה עשויה להיות מכריעה לטובת נציגיה הרפובליקנים של קליפורניה.
ההחלטה, אליה התנגדה בתקיפות ממשלת טורקיה, הועברה בוועדת המשנה לזכויות האדם של בית הנבחרים וכן בוועדה לענייני יחסים בינלאומיים.
אך הסטרט, שתמך בהצעה בשלביה המוקדמים, הכשיל אותה ערב הצבעתה במליאת בית הנבחרים.
בדיעבד, התברר שהסטרט הכשיל את ההצבעה וחזר בו לאחר שקיבל מכתב מהנשיא קלינטון בו נתבקש הסטרט לסגת, מאחר שאם תעבור ההצעה, תפגע ביחסי ארצות הברית-טורקיה ובאינטרסים הרשמיים של ארצות הברית.
הסטרט וההנהגה הרפובליקנית הבכירה בבית הנבחרים הקפידו במידה רבה על המשמעת המפלגתית, מה שאפשר להם לחוקק חוקים באופן קבוע, על אף רובם הצר (ההפרש בין הרפובליקנים לדמוקרטים עמד על פחות מ-12) בקונגרס ה-106 וה-107. הסטרט היה תומך נלהב ב"פתרון עיראק" ובפלישת 2003 לעיראק, שהציתה את מלחמת עיראק.
הסטרט כתב באוקטובר 2002 כי הוא מאמין ש"ישנו קשר ישיר בין עיראק לאל-קאעידה" וכי "על ארצות הברית לעשות כל שביכולתה בתכלית להפיל את שלטונו של סדאם חוסיין לפני שברשות אל-קאעידה יהא נשק להשמדה המונית".
בריאיון ל"שיקגו טריביון" בפברואר 2003, הסטרט הביע סלידה ממושכת ונלהבת להתנגדות ממשלת צרפת למלחמת עיראק.
ב-2006 ביקר הסטרט בעיראק, לפי בקשת הנשיא בוש.
כיושב ראש בית הנבחרים, הסטרט דאג להעביר חוק הפטריוט באוקטובר 2001 בבית הנבחרים ברוב של 357 לעומת 66. בראיון שנערך ב-2011, תבע הסטרט לזכותו את חששותיהם של חברים רבים בבית הנבחרים שהיו מודאגים לגבי החוק, שהיה לא פופולרי, לדבריו.
ארבע עשרה שנים לאחר מכן, התובעים הפדרליים השתמשו בהרחבה בוויסות עסקאותיו הפיננסיות של הסטרט מכוח החוק, על מנת להגיש כתב אישום נגדו בגין עבירות פדרליות.
אף על פי שהסטרט הצליח בביצוע סדרי העדיפויות של בוש, במהלך כהונתו הוא גם העביר באופן שוטף הצעות חוק שמרניות רק כדי לחסום אותן בסנאט המתון יותר.
דוגמה לכך הצעת חוק בתחום האנרגיה, שגובתה על ידי ממשל בוש, לפיה תאושר קדיחת נפט בשמורת הטבע הארקטית הלאומית (Arctic National Wildlife Refuge).
הצעת החוק, שעברה בבית הנבחרים בזכותו של הסטרט, נכשלה בסנאט.
הוא התנגד ל"חוק הסדרת מימון מסעות בחירות פוליטיים בידי גורמים פרטיים", שזכה לתמיכה דו-מפלגתית, חלק מרפורמת מימון מסעות הבחירות בארצות הברית, פרי חקיקתם של ג'ון מקיין מאריזונה וראס פיינגולד מוויסקונסין.
ב-2001, במהלך הדיון על הצעת החוק, הסטרט ביקר את מקיין, ואמר כי מקיין "נהג בבריונות" בבית הרפובליקנים כששלח מכתבי תמיכה בחוק.
הסטרט כינה את החקיקה הזו כ"דבר הגרוע ביותר שקרה אי פעם לקונגרס", וטען שישנם "פגמים חוקתיים" בחקיקה.
בחודש מאי 2015 הוגש כתב אישום פדרלי נגד הסטרט בגין מתן תצהיר כוזב ללשכת החקירות הפדרלית (FBI) בניסיון להסתיר מיליוני דולרים ששילם כדמי שתיקה.
סכומי עתק אלו שולמו בניסיון להסתיר עבירות מין שביצע בתלמיד עת שהיה מורה בבית ספר תיכון.
התובעים הפדרליים גרסו שהכסף נועד לפצות ולהסתיר התנהגות בלתי ראויה, לא ידועה, מצדו של הסטרט נגד קורבן עלום שם שנים קודם לכך.
זמן קצר לאחר מכן התברר כי הסטרט התעלל מינית בשלושה גברים כשהיה מורה יותר משלושה עשורים קודם לכן.
באוקטובר 2015 חתם הסטרט על הסדר טיעון עם תובעיו.
על פי ההסכם הודה הסטרט בהאשמות המיוחסות לו ואילו האשמתו במתן תצהיר כוזב נגנזה.
בדיון גזר הדין, שנערך בסוף אפריל 2016, הודה הסטרט כי הוא התעלל מינית בתלמידים אותם אימן.
הוטל עונש מאסר בן 15 חודשי מאסר וקנס בסך 250 אלף דולר אמריקני.
הוא נאסר במרכז הרפואי הפדרלי ברוצ'סטר שבמינסוטה, בית סוהר פדרלי לאסירים בעלי בריאות רופפת, ב-2016 ושוחרר בשנה שלאחר מכן, לאחר 13 חודשי מאסר.
דניס דגר היא כבאית מתוצרת יצרנית כבאיות ורכבים ייעודיים לשדות תעופה Dennis Specialist Vehicles הבריטית אשר יוצרה משנת 1998–2001.
סך הכול יוצרו 13 יחידות.
מטה ומפעל החברה ממוקם ב"Guildford" במחוז סארי בבריטניה.
גוף הרכב מרותך מסגרת אלומיניום, בנייה עם מתקן בנוי עבור משתנה של גובה המערכת
3 לוקרים בכל צד, סגורים על ידי תריס גלילה מאלומיניום
כושר מטען: 12.5 טון ציוד
מכל בקיבולת של 1,800 ליטר מים
גלגלי הצינור: 2 גלילים צינור כל אחד באורך של 54 מטר
בלמים: מעצורי אוויר (מעצורים קדמיים - דיסק)
מתלים: קדמי חצי הפוך - קפיץ עלים.
סליל אחורי ממוקם על ידי נגרר עלים
דניס יורייביץ' טן היה מחליק אמנותי על קרח קזחי ממוצא קוריאני, בעל מדליית ארד אולימפית (סוצ'י 2014), סגן אלוף עולם (לונדון 2013), אלוף משחקי אסיה (2011), אלוף האוניברסיאדה (אלמטי 2017) ו-5 פעמים אלוף קזחסטן בהחלקה אמנותית על קרח ליחידים.
ב-19 ביולי 2018, נרצח טן בדקירות סכין בעיר הולדתו אלמטי על ידי שודדים שניסו לגנוב את מראות מכוניתו.
טן נולד וגדל באלמטי, בן למשפחה מהמיעוט הקוריאני בקזחסטן.
ב-2004 עבר עם אמו למוסקבה, רוסיה וב-2010 הוא עבר עם אמו לקליפורניה, ארצות הברית.
באולימפיאדת ונקובר (2010) סיים טן במקום 11 בתחרות ליחידים.
במשחקי אסיה שנערכו בעיר הולדתו בשנת 2011 זכה טן במדליית זהב בתחרות ליחידים.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בלונדון, אונטריו, קנדה בשנת 2013, זכה טן במדליית כסף בתחרות לגברים בתוצאה של 266.48 נקודות, אחרי פטריק צ'ן מקנדה שזכה בפעם השלישית ברציפות (267.78 נקודות) ולפני חאווייר פרננדס מספרד (249.06 נקודות).
באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכה טן במדליית ארד בהחלקה אמנותית לגברים, בתוצאה של 255.10 נקודות, אחרי יוזורו האניו מיפן (280.09 נקודות) ופטריק צ'ן (275.62 נקודות), המדליה היחידה שזכתה מדינתו קזחסטן במשחקים אלו.
בהמשך הוא נעדר מאליפות העולם שנערכה במרץ אותה שנה.
טן זכה באליפות ארבע היבשות שנערכה בסיאול, קוריאה הדרומית בשנת 2015, וקבע את התוצאה הכללית השלישית הגבוהה ביותר בשיטת הניקוד של איגוד ההחלקה הבינלאומי, באותה נקודת זמן.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בשאנגחאי סין במרץ של אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בתחרות לגברים בתוצאה של 267.72 נקודות, אחרי חאווייר פרננדס (273.90 נקודות) ויוזורו האניו (271.80 נקודות).
באוניברסיאדה שנערכה באלמטי בפברואר 2017 זכה טן במדליית זהב בתחרות לגברים בתוצאה של 266.97 נקודות.
ב-19 ביולי 2018, בגיל 25 בלבד, נרצח טן באלמטי בדקירת סכין שפגעה בעורק הירך, על ידי שודדים שניסו לגנוב את מראות מכוניתו.
הלווייתו נערכה ב-21 ביולי 2018 בהשתתפות קהל של אלפים באלמטי, קזחסטן.
דניס ובסטר דיקונסיני הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אריזונה בשנים 1977–1995, ובשלהי כהונתו היה יו"ר ועדת המודיעין של הסנאט.
טרם כהונתו היה התובע העירוני של מחוז פימה.
דיקונסיני נולד בטוסון שבאריזונה, בנם של אורה (לבית ובסטר) ואִבו אנטון דיקונסיני, לשעבר התובע הכללי של אריזונה ושופט בית המשפט העליון של המדינה.
דיקונסיני קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת אריזונה ב-1959, וב-1963 השלים לימודי תואר שני.
באותה השנה התקבל ללשכת עורכי הדין של אריזונה והחל לעסוק בעריכת דין בטוסון.
בשנים 1959–1960 שירת בצבא ארצות הברית.
לאחר מכן עבד כעורך דין בסגל של מושל אריזונה בשנים 1965–1967. ב-1973 החל לכהן כתובע המחוזי של מחוז פימה, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1976.
ב-1976 נבחר דיקונסיני לסנאט של ארצות הברית כנציג אריזונה מטעם המפלגה הדמוקרטית, כאשר גבר בבחירות הכלליות על מועמד המפלגה הרפובליקנית סם סטייגר.
דיקונסיני כיהן בסנאט שלוש תקופות כהונה מלאות, שהן 18 שנים (1995-1977).
אחת הסוגיות השנויות ביותר במחלוקת בהיסטוריית מדיניות החוץ האמריקאית הובא לידי גמר ב-1978 כאשר הסנאט אישר את הסכם תעלת פנמה.
אשרור האמנה בסנאט דרש שיתוף פעולה דו-מפלגתי בהובלת מנהיג הרוב רוברט בירד ומנהיג המיעוט הווארד בייקר.
הסנאט אישר את אמנת תעלת פנמה המקורי ב-1903, והעניק זכויות על התעלה לארצות הברית תמורת תמיכה כלכלית והגנה צבאית לפנמה.
אולם, מחלוקות על השליטה בתעלה התגלעו במהרה, מה שהביא לאמנות חדשות ב-1936 וב-1955, והמשא ומתן עבר דרך ממשלים רבים של נשיאים שונים.
לבסוף, ב-7 בספטמבר 1977, חתם הנשיא ג'ימי קרטר על שני הסכמים להחזרת השליטה על תעלה לפנמה.
במרץ 1978 העביר הסנאט את הסכם הנייטרליות והחל בדיון על האמנה העיקרית.
הוצעו עשרות תיקונים והסתייגויות, אך ההצעה הבעייתית ביותר הגיעה מהסנאטור דיקונסיני.
הוא קרא להשתמש - במידת הצורך - בכוח צבאי כדי להשאיר את התעלה פתוחה.
קרטר קיבל את הרעיון, אך ההנהגה בפנמה דחו את התוכנית הזו כדרך להחיל מחדש את השליטה האמריקאית על אזור תעלת פנמה.
במהירות, שני מנהיגי הסנאט בייקר ובירד כינסו סדרה של ישיבות חירום כדי לעבוד על ניסוח מקובל יותר.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 היה דיקונסיני מעורב בשערורייה פוליטית כחלק מ"חמישיית קיטינג", שהתרחשה בעיצומו של משבר החיסכון וההלוואות בארצות הברית.
במרכז הפרשה ניצב צ'ארלס קיטינג, איש עסקים שבבעלותו היה "בנק לינקולן לחסכונות והלוואות", חברה בת של "התאגיד הקונטיננטלי האמריקאי", שפשט את הרגל בעקבות מספר הלוואות שהשתבשו.
קיטינג יצר קשר עם חמישה סנאטורים להם תרם בעבר, וביקש שייפגשו עם הרגולטור הפדרלי האחראי לתחום בשמו וידונו עמו בעניין.
ועדת האתיקה של הסנאט הגיעה למסקנה כי הסנאטורים דיקונסיני, מקיין, גלן, קרנסטון וריגל "לא הפרו את חוקי או כללי האתיקה של הסנאט, אך הפעילו שיקול דעת לקוי בפעולותיהם למען קיטינג".
בשנים 1993–1995 היה דיקונסיני יושב ראש ועדת המודיעין של הסנאט של ארצות הברית.
בפברואר 1995 מונה דיקונסיני על ידי הנשיא ביל קלינטון למועצת המנהלים של פרדי מאק, שם כיהן עד מאי 1999. ב-2006 נבחר, ביחד עם אחרים, על ידי מושלת אריזונה ג'נט נפוליטנו לכהן במועצת העוצרים של אריזונה.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 הצטרף דיקונסיני לאישים רבים שקראו לקצוב את עונשו של ג'ונתן פולארד.
דניס גולדברג היה פעיל זכויות אדם דרום אפריקאי יהודי, שהיה מעורב במאבק נגד האפרטהייד ונכלא במשך 22 שנים, יחד עם אנשי מפתח נוספים בתנועה נגד האפרטהייד בדרום אפריקה.
לאחר שחרורו בשנת 1985 הוא המשיך במאבק נגד האפרטהייד מבסיסו בלונדון עם משפחתו, עד לביטול משטר האפרטהייד הבחירות הדמוקרטיות הרב-גזעיות הראשונות בדרום אפריקה ב-1994. הוא חזר לדרום אפריקה בשנת 2002.
גולדברג נולד בקייפטאון בדרום אפריקה וגדל במשפחה, שבניגוד לרוב המשפחות הלבנות באותה תקופה, קיבלה בברכה אנשים מכל הגזעים לביתם.
הוריו, אנני וסם גולדברג, נולדו שניהם בלונדון, ילדיהם של יהודים ליטאים שהיגרו לאנגליה במחצית השנייה של המאה ה-19. שני ההורים היו קומוניסטים פעילים פוליטית בזמן שחיו בלונדון, ואחרי שעברו לקייפטאון מילאו תפקיד פעיל בסניף וודסטוק המקומי של המפלגה הקומוניסטית בדרום אפריקה, בעוד סם ניהל סדרה של עסקים קטנים.
במרץ 1950, כשהיה בן 16, החל גולדברג את לימודיו בהנדסה אזרחית באוניברסיטת קייפטאון.
בשנתו האחרונה פגש את אסמי (Esmé) בודנשטיין, שהגיעה גם ממשפחה פעילה במפלגה הקומוניסטית, והם התחתנו בינואר 1954. בתם הילרי נולדה בשנת 1955 ובנם דייוויד בשנת 1957.
אסמי הייתה חברה בוועד של "אגודת הנוער המודרנית הלא-גזעית", שבאמצעותה התיידד דניס עם אנדימבה טויבו יה טויבו, שלימים הקים את SWAPO (ארגון העם הדרום-מערב אפריקני) והפך לאחד המנהיגים הראשונים של נמיביה העצמאית.
"אגודת הנוער המודרנית הלא-גזעית" ביקשה להעלות את המודעות והסולידריות באמצעים שונים, כולל מכירת העיתון "העידן החדש" וקיים שיעורי לילה לחינוך של אנשים עובדים.
גולדברג היה גם פעיל בתנועת "קונגרס הדמוקרטים".
אף על פי שפעילות זו לא הייתה בלתי חוקית, הזוג והפעילים האחרים הוטרדו ללא הרף על ידי משטרת הביטחון, שאספה חומרי חקירה על המעורבים.
בשנת 1957 הצטרף גולדברג למפלגה הקומוניסטית (שפעילותה נאסרה בדרום אפריקה ב-1950).
הוא נעצר ב-30 במרץ 1960 בגין תמיכה בשובתים בעיירות השחורים (Townships) בעקבות הטבח בשארפוויל ב-21 במרץ 1960, בו כוחות המשטרה פתחו באש לעבר מפגינים נגד האפליה הגזעית ומשטר האפרטהייד.
כתוצאה מהירי נהרגו 69 מפגינים ו-180 נפצעו.
גולדברג, יחד עם אמו, ישב ארבעה חודשים בכלא ללא משפט ובעקבות זאת איבד את עבודתו בפרויקט לבניית תחנת כוח.
ב-26 ביוני 1962, ביוהנסבורג, סייע גולדברג בשידור הרדיו של נאום יום החופש של וולטר סיסולו, ממנהיגי הקונגרס הלאומי האפריקני.
ליונל גיי, מרצה לפיזיקה מאוניברסיטת וייטווטרסנד, בנה את משדר הרדיו.
ב-11 ביולי 1963 פשטה משטרת הביטחון של דרום אפריקה על בית החווה "ליליסליף" בשכונת ריבוניה, בפרברים הצפוניים של יוהנסבורג, בפגישה שתוכננה להיות האחרונה שהתקיימה במקום, לאחר שהבית שימש כמקום מפגש סודי במשך כמעט שנתיים.
גולדברג נעצר בחווה יחד עם כמה פעילים אחרים, ביניהם וולטר סיסולו, ארטור גולדרייך, גובן מבקי, ריימונד מחלאבה ורוסטי ברנשטיין.
ב-3 בספטמבר 1963 ברח גולדברג יחד עם ארטור גולדרייך ואנשים אחרים מהכלא.
הוא נפצע במהלך הבריחה ונתפס כעבור שבוע, ואילו גולדרייך, שהיה אף הוא ממוצא יהודי, הצליח להימלט מהמדינה ולעלות לישראל.
גולדברג היה נתון לשורה של חקירות תוקפניות לעיתים קרובות, הוא אוים בתליה ובמועדים אחרים הציעו לו תמריצים להפוך לעד מדינה.
נאמר לו על מות חברו, לוקמרט נגודל, בכלא.
אסמי נעצרה גם היא והוחזקה תחת חוק המעצר למשך 38 יום, במהלכו טופלו בחומרה והייתה נתונים לאיומים על סילוק ילדיה ממנה.
ב-8 באוקטובר 1963, לאחר תום תקופת המעצר, גולדברג והאחרים הואשמו בעבירות על פי חוק החבלה (נלסון מנדלה ישב בכלא בזמן הפשיטה, אך מסמכים שנמצאו בליליסלאף אפשרו למדינה להוסיף אותו כנאשם משותף).
המשפט שלאחר מכן נודע בשם "משפט ריבוניה" ().
יום לאחר שהואשם, גולדברג וחבריו נפגשו עם עורכי דינם שאמרו להם כי מצבם היה קשה ועונש מוות בתליה הוא התוצאה הסבירה.
גולדברג, במאמץ להגן על מנדלה ועל המנהיגים האחרים, הציע לקחת אחריות באומרו שהוא חרג מהוראותיו ביחס לייצור נשק, וטען כי הראיות נגדו היו הקשות ביותר להפריך בהינתן שהתוכניות היו בבירור נכתב על ידו.
ההצעה הזו נדחתה על ידי האחרים.
נדונה תוכנית בריחה, וגולדברג התעקש כי אסמי והילדים יעזבו את דרום אפריקה, מחשש להשלכות אם הוא יצליח.
אסמי והילדים יצאו לבריטניה בדצמבר 1963, אך גולדברג לא הצליח להימלט.
לאחר ששניים מהנאשמים ברחו, ניתן פסק הדין ב-12 ביוני 1964, השופט סירב להטיל את עונש המוות; במקום זאת, שמונה מהמורשעים נידונו לארבעה מאסרי מאסר עולם כל אחד.
בגיל 31 היה גולדברג הצעיר מבין הנידונים והאדם הלבן היחיד.
אמו, שהייתה בבית המשפט בגזר דין, לא שמעה את השופט וצעקה "דניס, מה זה?
מה השופט אמר?", עליו הגיב גולדברג:"החיים והחיים נפלאים".
גולדברג נשלח לכלא המרכזי בפרטוריה, ואילו האחרים נשלחו למאסר ברובן איילנד.
כמו האחרים, הוא לא ערער על עונשו.
הוא היה לבד בעיקר בתאו במשך 16 עד 18 שעות ביממה.
נאסר על האסירים לדבר בינם לבין עצמם והתנאים הקשים הובילו לעיתים קרובות למחלות ולחץ פסיכולוגי.
לאחר ארבע שנים, הורשתה אסמי לבקר אותו בפעם הראשונה, אך הוגבלה לחמישה ביקורים של חצי שעה; אחרי ארבע שנים נוספות הורשתה שוב לבקר, אך לאחר מכן לעולם לא שוב, ללא כל הסבר.
לאחר שמונה שנים הורשו ילדיו לבקר ואיפשרו איתו קשר פיזי עד שהגיעו לגיל 16; מלבד זה, אסור היה ליצור קשר פיזי במהלך ביקורים.
הותר לו לכתב רק מכתב אחד בן 500 מילים כל חצי שנה, אך אפילו אלה צונזרו ונחתכו באופן שרירותי.
עם שחרורו ניתנה לגולדברג חבילת מכתבים ששלחה אסמי שהוחזקה על ידי שלטונות הכלא.
באותה עת נאמר לו שמעולם לא הגיעו.
בזמן שהיה בכלא ובהמשך, ביתו של אסמי במזרח פינצ'לי בצפון לונדון סיפק מקלט לפליטים פוליטיים דרום אפריקאים ומטיילים שונים אחרים.
שני הוריו של גולדברג נפטרו בזמן שהיה בכלא.
הוריו נפרדו ואמו אנני הלכה להתגורר עם אסמי והילדים בבריטניה.
יום לפני שהשתחרר הורשה גולדברג תחת שמירה לבקר בקבר אביו.
בתו של גולדברג הילרי התגוררה בקיבוץ מעיין ברוך בישראל, שבין מקימיו היו מכרים של דניס מדרום אפריקה כגון הפסל דוד פיין והאדריכל ארטור גולדרייך (שנאסר עם גולדברג ב-1963 אך הצליח להימלט חזרה לישראל), שם עבדה כגננת ורכזת מתנדבים.
הילרי הקימה ועד פעולה שינסה להשיג את שחרור אביה מהכלא.
חרות לפיד מקיבוץ אילת השחר, שפעל למען שחרור אסירים יהודים ברחבי העולם, החל לפעול למען שחרורו.
זו הייתה תקופה קשה עבור גולדברג מכיוון שהוא לא ידע את עמדתו של ה הקונגרס הלאומי האפריקני ועמדת חבריו הכלואים באי רובבן לגבי שחרורו האפשרי.
כשהוא מבודד הייתה לו הזדמנות מועטה להתייעצות; עם זאת, הועבר לו מסר כי ההקונגרס הלאומי האפריקני, כולל אלה באי רובן, אישרו את היוזמות של בתו וחרות לפיד.
בשנת 1985, תחת לחץ של ארצות הברית, ממשלת האפרטהייד של דרום אפריקה הציעה לשחרר אסירים פוליטיים אם יגנו ויתחיבו לא לפעול באלימות.
גולדברג ביקש לפגוש את מנדלה ואת חבריו האחרים בקייפטאון, אך סורב.
התנאי העיקרי שהוצב בפני גולדברג היה שהוא לא ישתתף באלימות למטרות פוליטיות.
גולדברג הסכים, אך הוא לא דחה את מעורבותו הקודמת או את הצורך במאבק מזוין.
בוטה הוא פירט את עמדתו והסכים ל"התחייבות להשתתף בפוליטיקה רגילה שלווה, שניתן לנהוג בחופשיות ובמשמעותיות ".כמו כן הוסכם שיעלה לישראל לאחר שחרורו.
ראש דסק דרום אפריקה במשרד החוץ, אלון ליאל, ניהל את המגעים עם המשטר הדרום אפריקאי.
ב-28 בפברואר 1985, לאחר 22 שנות מאסר, גולדברג שוחרר.
גולדברג למד בכלא לתארים במינהל ציבורי, היסטוריה וגאוגרפיה דרך אוניברסיטת דרום אפריקה ולקח חלק בתואר במשפטים.
גולדברג נלקח היישר מהכלא לשדה התעופה כדי לטוס לישראל, שם אוחד עם אשתו וילדיו.
בישראל שהה מספר ימים בקיבוץ מעין ברוך ונתן מספר ראיונות לתקשורת הישראלית.
גולדברג היה תקיף בביקורתו על היחס של ישראל לפלסטינים ועל יחסי ישראל עם שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה.
גולדברג עבר ללונדון עם משפחתו וחידש את עבודתו בקונגרס הלאומי האפריקני במשרדו בלונדון.
ב-26 ביוני 1985, במלאת 30 שנה לקונגרס העם (המכונה גם יום החופש), כדובר הקונגרס הלאומי האפריקני, נשא נאום בכיכר טרפלגר בעצרת נגד אפרטהייד, בה השתתף גם מנהיג מפלגת הלייבור הבריטית, ניל קינוק, ובדצמבר יצא לסיור הרצאות בן שישה שבועות בסקנדינביה.
הוא ייצג את התנועה בוועדה נגד האפרטהייד של האו"ם והיה מעורב גם בוודקראפט פולק, תנועה אזרחית בריטית לצעירים בה הייתה משפחתו פעילה שנים רבות.
תפקידו העיקרי לאורך השנים עד 1994 היה לבנות תמיכה בתנועה נגד האפרטהייד, ולשם כך הוא טייל ברחבי אירופה וצפון אמריקה, הוא גם יצר קשרים חזקים עם איגודים מקצועיים ויחסים ארוכי שנים עם אנשים שהמשיכו לתמוך בדרום אפריקה לאחר שהוקמה הדמוקרטיה שם.
לאחר פירוק משטר ההפרדה הגזעית בדרום אפריקה ועריכתן של בחירות דמוקרטיות אמיתיות ראשונות ב־1994, שבהן הותר לראשונה לאזרחים שחורים וצבעוניים (בני תערובת) להצביע, החליט גולדברג שלא לחזור לדרום אפריקה, בעיקר כדי שיוכל להישאר עם אסמי, ילדיו ונכדיו, שרצו להישאר בבריטניה.
הוא היה מעורב בהקמת ארגון שנוסד בשנת 1996, והפך לפטרון הכבוד שלו.
הוא הקים את ארגון הפיתוח Community HEART בלונדון בשנת 1995, כדי לשפר את רמת החיים של דרום אפריקאים שחורים.
הארגון גייס כספים לארגונים כמו Rape Crisis Cape Town וכן ליוזמות לספק ספרים ומחשבים לבתי ספר.
בתמיכת חברים גרמנים הקים את Community HEART eV באסן בגרמניה בשנת 1996, שם פגש את אדלגרד נקובי.
לאחר מכן ביקר בגרמניה פעמים רבות, למד לדבר גרמנית וייצר קשרים נרחבים במדינה.
בשנת 2000 מתה אסמי לאחר ניתוח חירום.
בשנת 2002 דניס ואדלגרד התחתנו בלונדון; ימים ספורים לאחר מכן נפטרה פתאום בתו הילרי, כאשר גולדברג ואדלגרד התכוננו לחזור לדרום אפריקה.
גולדברג שב לדרום אפריקה בשנת 2002 ומונה ליועץ המיוחד של חבר הפרלמנט של רוני קסריל, שר לענייני מים ויערות עד 2004.
אדלגרד ודניס התגוררו בתחילה בפרטוריה ואז בקייפטאון.
אדלגרד נפטרה בשנת 2006 מסרטן.
גולדברג המשיך לנסוע לגרמניה ולמדינות אחרות כדי לדבר על דרום אפריקה ועל העבודות הדרושות להפיכתה; ביוני 2009 הציג מאמר "דרום אפריקה, המעבר לדמוקרטיה ואיסור עינויים" בסמינר באוניברסיטת דיסלדורף.
בשנת 2010 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "המשימה: חיים לחופש בדרום אפריקה" (מהדורה חדשה שפורסמה בשנת 2016).
הוא השתלב בפרויקט ללימוד תלמידי בתי הספר התיכוניים על ההיסטוריה של מאבק השחרור והעניק תמיכה למספר פרויקטים בהוט ביי, בפרבר קייפטאון בו התגורר.
בין השאר, תמיכה באקדמיה למוזיקה קרוננדל (שנוסדה בשנת 2007) שמטרתה להפגיש בין צעירים מקהילות שונות באמצעות נגינה של מוזיקה.
הוא השתמש בקשריו הגרמניים כדי לעזור לארגן להקת ג'אז שהורכבה מתלמידי קרוננדל לסיבוב הופעות בגרמניה בשנת 2012.
נפטר בקייפטאון ב-29 באפריל 2020.
1988 פרס "אלברט ג'י לותולי לשלום" על ידי קבוצה של 12 ארגונים אמריקאים: ועדת שירות הידידים האמריקני, הצלב האדום האמריקני ואחרים
2000 תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה לרפואה בדרום אפריקה (כיום אוניברסיטת Sefako Makgatho למדעי הבריאות)
2009 "מסדר לותולי (כסף) מאת נשיא דרום אפריקה
2010 מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
מדליית הוותיקים הצבאיים לשנת 2012 (פלטינום מחלקה ב ') מהטמה גנדי סטיגראחה בפרס השלום על ידי גנדה פיתוח נאמנות, דרבן
2012 סניף ארגון ראנדבורג 102 של ה-ANC בשם סניף דניס גולדברג
פרס מלומד העולמי לשנת 2012 מטעם מכללת City of Glasgow
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת Heriot-Watt, סקוטלנד
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קייפטאון
דניס ג'ונסון-דייוויס (באנגלית Denys Johnson-Davies; 21 ביוני 1922, ונקובר – 22 במאי 2017, מצרים) היה מתרגם בריטי שהתמחה בתרגום מערבית.
דניס ג'ונסון-דייוויס נולד בוונקובר, קנדה למשפחת משפטן.
הוא בילה את ילדותו בקנדה, מצרים, אוגנדה וסודאן.
בהיותו בסודאן הוא למד ערבית.
בגיל 12 הוא נשלח לאנגליה להמשך לימודים.
בהמשך הוא למד באוניברסיטת קיימברידג'.
במהלך מלחמת העולם השנייה דניס ג'ונסון-דייוויס עבד במחלקה ערבית של הBBC.
באותה תקופה הוא פרסם מספר סיפורי ילדים.
לאחר סיום המלחמה הוא עבר לקהיר ופה לראשונה תרגם ספר מערבית לאנגלית.
בשנת 1949 דניס ג'ונסון-דייוויס חזר לבריטניה ולאחר מספר שנים הקים חברה לתרגומים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוא עבר לאזור המפרץ הפרסי והיה מנהל תחנת רדיו מקומית.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 דניס ג'ונסון-דייוויס עבר לקהיר והתיישב בעיר למספר שנים.
דניס ג'ונסון-דייוויס נחשב למתרגם בולט של ספרות ערבית לאנגלית.
בסך הכל הוא תרגם 25 ספרים של נגיב מחפוז, א-טייב סאלח, מחמוד דרוויש, זכריא תאמר, אליפה רפעת וסלוה בכר.
על התרגומים אלו בשנת 2007 הוא זכה בפרס ספרותי.
דניס הופסון הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1987–2000. בעונת זכה באליפות ליגת ה-NBA כשחקן שיקגו בולס, ולאורך 5 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 10.9 נקודות, 2.8 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק.
ב-8 עונותיו האחרונות בקריירה שיחק עבור קבוצות שונות בספרד, בצרפת, בפיליפינים, בטורקיה בוונצואלה ובישראל.
בין השנים 1996–2000 שיחק בקבוצות מכבי גבעת שמואל, מכבי ראשון לציון ומכבי קריית מוצקין מליגת העל הישראלית.
הופסון נולד וגדל בעיר טולידו שבאוהיו, ובין השנים 1983–1987 למד באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
לאחר שתי עונות חלשות בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה ("אוהיו סטייט בקאייס"), פרץ הופסון בעונת 1985/1986 עם ממוצעים של 20.9 נקודות ו-5.8 ריבאונדים למשחק.
בעונתו האחרונה באוהיו סטייט קלע 29.0 נקודות בממוצע למשחק – הנתון השני בגובהו בכל ליגת המכללות – ובסיומה זכה בתואר שחקן העונה של מחוז Big Ten, ונבחר לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות (Second-team All-American).
2,096 הנקודות אשר קלע לאורך קריירת המכללות הציבו אותו, באותה העת, במקום הראשון בתולדות הבקאייס.
בדראפט ה-NBA 1987 נבחר הופסון על ידי ניו ג'רזי נטס בבחירה השלישית, אחרי דייוויד רובינסון וארמן גיליאם.
ב-3 עונותיו בניו ג'רזי הציג שיפור הדרגתי, עד שבעונת הוביל את קלעי הקבוצה עם שיא קריירה של 15.8 נקודות בממוצע למשחק.
לאורך התקופה רשמו הנטס מאזן כולל של 62 ניצחונות לעומת 184 הפסדים (25.2%).
לקראת עונת הועבר בטרייד לשיקגו בולס, בתמורה ל-3 בחירות דראפט עתידיות.
לאורך אותה עונה קלע 4.3 נקודות למשחק, כמחליפם מהספסל של מייקל ג'ורדן וסקוטי פיפן, וסייע לבולס לזכות באליפות שנייה ברציפות.
לאורך פלייאוף 1991 שותף ב-5 מתוך 17 משחקי הקבוצה, ותרם 1.6 נקודות למשחק בלבד.
בנובמבר 1991, לאחר שני משחקים בעונת , הועבר בטרייד לסקרמנטו קינגס תמורת בוב האנסן ובחירת דראפט עתידית.
ב-69 משחקיו בסקרמנטו קלע 10.7 נקודות למשחק, כשחקן ספסל.
בשנת 1992 עזב את ליגת ה-NBA, וחתם על חוזה בקבוצת סרגוסה מליגת העל הספרדית.
בשנים הבאות שיחק גם עבור שולה באסקט ולה-מאן מהליגה הצרפתית, "מגנוליה הוטשוטס" מהליגה הפיליפינית וגלאטסראיי מהליגה הטורקית.
באמצע עונת עזב את גלאטסראיי והצטרף למכבי גבעת שמואל מליגת העל הישראלית.
בתשעת משחקיו בקבוצה הצטיין עם ממוצעים של 21.0 נקודות ו-5.6 ריבאונדים למשחק.
בעונה העוקבת עבר למכבי ראשון לציון, במדיה קלע 18.7 נקודות בממוצע למשחק, לצדם של דורון ג'מצ'י וחברו מאוהיו סטייט בראד סלרס.
בעונת חזר למכבי גבעת שמואל, אולם כבר לאחר שישה משחקים עזב אותה בשנית לטובת מעבר ל"גייטרוס דל זוליה" מוונצואלה.
בשנת 1999 חזר לליגה הישראלית, לאחר שחתם על חוזה במכבי קריית מוצקין.
על אף יכולתו הגבוהה – אשר התבטאה בממוצעים של 16.6 נקודות ו-7.0 ריבאונדים למשחק – סיימה קריית מוצקין עם מאזן הניצחונות הנמוך ביותר בליגה (4–16) וירדה לליגה הלאומית.
בסיום אותה עונה פרש הופסון ממשחק, בגיל 35.
דניס דיטון היה צייר אנגלי, הידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו הצבאיים וסצנות הקרב.
דניס דיטון היה בנו של הקריקטוריקן רוברט דיטון ואח צעיר יותר היה ריצ'רד דיטון.
הוא נרשם כסטודנט של האקדמיה המלכותית בשנת 1807 והציג שם 17 תמונות בין השנים 1811 ו-1825.
הוא נהנה מחסותו של הנסיך מוויילס, שהיה חבר קרוב של אמו.
באמצעות השפעת הנסיך הוא קיבל עבודה כצייר צבאי בשנת 1811, אולם הוא חזר במהרה לחיים האזרחיים.
ב־1814 הוא קיבל את התואר צייר צבאי של הנסיך יורש העצר.
הנסיך שלח את דיטון לדרום הולנד רגע לפני קרב ווטרלו, ונראה כי קנה את כל תמונותיו שצייר מקרב זה.
דיטון ביקר בשדה הקרב בווטרלו חמישה ימים לאחר הניצחון וצייר תשעה ציורי קרב.
הוא איבד את פטרונות המלוכה כאשר הוחלף האחראי על הציירים בבית המלוכה, סר בנג'מין בלומפילד, ובמקומו התמנה סר ויליאם נייטון.
לאחר שאיבד את החסות המלכותית, דיטון חלה במחלת נפש.
הוא עבר עם אשתו ובנו לברטאני, שם גר בתמיכת קרן הכספים של האמנים, עד מותו בגיל 35 ב־8 באוגוסט 1827.
דיטון ידוע בעיקר בזכות ציורי סצנות קרב במיוחד את מלחמת חצי האי ווטרלו.
הוא גם צייר תמונות של נלסון שנורה בקרב טרפלגר.
דניס התחתן עם אחותו של אוגוסטוס ארל, פיבי ארל, שהייתה בעצמה אמנית והציגה באקדמיה המלכותית, והפכה לציירת פרחים של המלכה אדלייד, בשנת 1812 ונולדו להם שני בנים.
דניס חנטנאר (בהולנדית: Dennis Gentenaar; נולד ב-30 בספטמבר 1975) הוא כדורגלן עבר ומאמן שוערים הולנדי.
חנטנאר נולד בניימכן שבהולנד ושיחק במחלקת הנוער של זאו וניימכן.
ב-26 בנובמבר 1995 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים של המועדון כאשר שיחק במשחק נגד פ.ס.וו.
איינדהובן במסגרת ליגת העל ההולנדית.
עד עונת 2000/2001 היה השוער השני של הקבוצה וערך בסך הכל 7 הופעות במשחקי ליגה, ומעונה זו מונה כשוער ראשון והופיע בכל משחקי הקבוצה למעט 9 הופעות במשך 5 עונות.
ב-2005 עבר לבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה בגרמניה למשך עונה אחת, שבסופה חזר לליגה ההולנדית, הפעם לאייאקס, שם היה 3 עונות כשוער שני.
במהלך תקופתו באייקס זכה בגביע ההולנדי ופעמיים במגן יוהאן קרויף.
ב-2009 עבר לשחק בפנלו למשך 3 עונות.
ב-2013 חזר לקבוצת האם שלו ניימכן לעונה אחת, שבסופה פרש רשמית ממשחק.
ב-2014 הצטרף לקבוצת החובבים אודרקרק כמגן לעונה אחת.
לאחר שפרש מכדורגל, עבד מספר שנים כנגר בעסק שהקים.
ב-26 בינואר 2021 הצטרף חנטנאר למכבי תל אביב מליגת העל כמאמן השוערים.
דניס ואוורו (בסלובקית: Denis Vavro; נולד ב-10 באפריל 1996) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת הבלם בוולפסבורג ובנבחרת סלובקיה.
ואוורו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ז'ילינה.
ב-20 באפריל 2013, ואוורו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד א.ס.
ב-26 באוגוסט 2017, ואוורו חתם לחמש שנים בפ.צ.
ב-4 ביולי 2019, ואוורו חתם בלאציו מהסרייה א' תמורת 10 מיליון אירו.
ב-1 בפברואר 2021, ואוורו הושאל לווסקה מליגת העל הספרדית.
ואוורו ירד ליגה עם וסקה בעונת 2020/21, וחזר ללאציו.
את עונת 2021/22 החל ואוורו בלאציו, אך במחצית העונה, לאחר שמיעט מאוד לשחק בלאציו, חתם בפ.צ.
קופנהגן בהשאלה לשנה, עם אופציה לרכישה.
בתום עונת 2021/22, בה זכה ואוורו באליפות., נרכש ואוורו מלאציו על ידי קופנהגן, וחתם על חוזה לארבע שנים.
בעונת 2022/23 זכה ואוורו עם קופנהגן באליפות נוספת ובגביע הדני, ובעונת 2023/24 סיים עם הקבוצה במקום השלישי בליגת העל הדנית.
בעונת 2024/25 הושאל ואוורו לוולפסבורג מהבונדסליגה.
ב-8 בינואר 2017, ואוורו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובקיה, בהפסד 3-1 ל, בו גם כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת.
ואוורו נכלל בסגל הנבחרת הסלובקית ליורו 2020 ויורו 2024.
כדורגלן השנה בליגת העל הסלובקית:
דניס אנתוני טיטו (בשם מלא באנגלית: Dennis Anthony Tito; נולד ב-8 באוגוסט 1940) הוא מהנדס ויזם אמריקאי, שהתפרסם כתייר החלל הראשון, שממן בעצמו את נסיעתו לחלל.
באפריל 2001, בילה כמעט שמונה ימים בתחנת החלל הבינלאומית.
משימה זו שוגרה על ידי החללית סויוז , וחזרה בסויוז .
טיטו נולד בקווינס, ניו יורק, בנם של מהגרים איטלקים.
הוא למד בבית הספר התיכון "פורסט הילס" בניו יורק, והחל להתעניין בתחום החלל עוד כשהיה בן 17. כשעמד לסיים את התיכון, שיגרה ברית המועצות את הלווין הראשון לחלל, "ספוטניק 1".
הוא סיים תואר ראשון במדעי האסטרונאוטיקה והאווירונאוטיקה מאוניברסיטת ניו יורק בשנת 1962. ותואר שני בהנדסת פיזיקה במכון הפוליטכני של רנסלייר בהרטפורד, קונטיקט.
הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהמכון הפוליטכני של רנסלייר ב-18 במאי 2002. הוא החל את הקריירה המקצועית שלו כמהנדס אווירונאוטיקה ב של נאס"א בקליפורניה.
אבל מהר מאוד הוא התאכזב מהתפקיד, כשהבין שבמקצוע הזה תסתכם תרומתו אך ורק בעבודת תכנון פקידותית על כדור הארץ.
לאחר שעזב את תחום האווירונאוטיקה השתלב טיטו בעולם העסקים.
בשנת 1972 הקים את חברת Wilshire Associates, חברה לניהול שירותי השקעות, ייעוץ וטכנולוגיה בסנטה מוניקה, קליפורניה.
החברה משרת קהל לקוחות בינלאומי, ונכון לשנת 2021 מנהלת נכסים בסך 220 מיליארד דולר.
החברה מסתמכת על תחום האנליטיקה הכמותית, המשתמשת בכלים מתמטיים לניתוח סיכוני שוק - מתודולוגיה שטיטו סייע בפיתוחה, על ידי יישום אותן טכניקות בהן השתמש לקביעת מסלולן של חלליות במעבדה להנעה סילונית.
למרות שינוי הקריירה מהנדסת חלל לניהול השקעות, טיטו המשיך להתעניין בחלל.
טיטו ניהל במשך כעשור משא ומתן ארוך עם סוכנות החלל הרוסית.
סמוך לפירוקה של ברית המועצות הוא פנה לראשונה לרשויות במוסקבה בהצעה לשלם מיליוני דולרים בתמורה לכרטיס טיסה לחלל.
הוא פנה לרוסים מאחר שסבר שהאמריקאים לא זקוקים לכסף, ונאס"א הייתה מסרבת להצעה.
רק כחודש וחצי לפני השיגור נחתם לבסוף ההסכם הסופי בינו לממשלת רוסיה.
עוד קודם טיטו התקבל על ידי סוכנות החלל הפדרלית הרוסית כמועמד למסע חלל מסחרי, פרויקט שניהלה חברת "מירקורפ".
חברה מסחרית שהקימו הרוסים לצורך מסחור תוכנית החלל שלהם והשגת מקורות מימון נוספים לתוכנית.
טיטו ספג ביקורת מצד נאס"א לפני ההשקה, בעיקר מצד דניאל גולדין, באותה תקופה מנהל נאס"א, אשר טען שאין זה ראוי לתת לתייר לקחת "טרמפ" לחלל.
מירקורפ, גולדין וטיטו מתוארים בסרט התיעודי "יתומים מאפולו".
כאשר טיטו הגיע למרכז החלל ג'ונסון, להכשרה נוספת על החלק האמריקני של התחנת החלל הבינלאומית, שלח רוברט קבאנה, מנהל נאס"א, את טיטו ושני חבריו הקוסמונאוטים הביתה, באומרו, "...
לא נוכל להתחיל להתאמן, כי אנחנו לא מוכנים להתאמן עם דניס טיטו".
מאוחר יותר, באמצעות הסדר עם חברת תיירות החלל Space Adventures, Ltd.
הצטרף טיטו למשימת Soyuz TM-32, שהושקה ב־28 באפריל 2001. החללית עגנה בתחנת החלל הבינלאומית.
טיטו וחבריו הקוסמונאוטים בילו בחלל 7 ימים, 22 שעות, 4 דקות והקיפו את כדור הארץ 128 פעמים.
טיטו ביצע כמה ניסויים מדעיים במסלול שלדבריו יועילו עבור החברה והעסק שלו.
טיטו שילם, על פי הדיווחים בתקשורת, 20 מיליון דולר עבור נסיעתו.
מאז שחזר מהחלל הוא העיד בוועדת הסנאט לענייני מסחר, מדע ותחבורה, ועדת המשנה למדע, טכנולוגיה וחלל ובוועדת הבית למדע, ועדת המשנה לשימוע משותף לחלל ואווירונאוטיקה בנושא "טיסת חלל אנושית מסחרית".
בפברואר 2013, הודיע טיטו על כוונתו לשלוח טיסת חלל למאדים במימון פרטי, עד שנת 2018. הוא טען כי הטכנולוגיה כבר קיימת וכי הנושאים שיש להתגבר עליהם הם רק הדרישות של המסע בן 501 הימים ברמה הפסיכולוגית והפיזית עבור אנשי הצוות.
לצורך כך הקים את קרן "השראת מאדים" ().
עם זאת, בנובמבר 2013 הודו טיטו וחברי צוותו, כי תוכניתם בלתי אפשרית ללא רמות משמעותיות של סיוע ומימון מטעם נאס"א.
דניס יוסט היה זמר אמריקאי.
כאשר הוא היה בן שבע משפחתו עברה לג'קסונוויל.
במהלך לימודים בבית הספר הוא התחיל לתופף בלהקה מקומית ובהמשך התחיל לשיר.
בשנת 1965 הוא הצטרף ללהקה The Classics כזמר.
כאשר הלהקה הופיע בדייטונה ביץ' היא משכה תשומת לב של בדי בואי והוא שכנע אותם לעבור לאטלנטה.
שם הם חתמו על חוזה עם "קפיטול רקורדס".
תוך זמן קצר הם הוציאו את הסינגל הראשון Pollyanna.
בעקבות תלונות של להקה ותיקה באותו שם מניו יורק הם שינו שם הלהקה ל-Classics IV.
בשנת 1967 הלהקה חתמה על חוזה עם Imperial Records.
תוך זמן קצר הם הוציאו מספר להיטים כמו Spooky, Stormy ו-Traces שהגיעו למקומות מכובדים במצעד הפזמונים.
Spooky היה בראש מצעד פזמונים קנדה הוט 100, Stormy הגיע למקום השני ב-בילבורד הוט 100 ו- Traces למקום החמישי..
לקראת שנת 1970 הלהקה התפרקה ויוסט הקים להקה חדשה בשם Dennis Yost and the Classics IV.
הלהקה החדשה לא הצליחו לשחזר את ההצלחה של המקורית ורק שיר בודד הגיע למקום ה-39 ב-Billboard Hot 100 בשנת 1972.
בשנת 1975 יוסט פירק את הלהקה ועזב את תעשיית הבידור.
לאחר מספר שנים הוא חזר להופיע כסולן.
בשנת 1993 הוא עבר לנשוויל בה המשיך לשיר ועסק בכתיבת שירים.
באותה שנה להקת Classics IV נכללה ב"אולם התהילה" של ג'ורג'יה.
בשנת 2006 יוסט נפל ממדרגות ועבר ניתוח קשה.
חבריו ארגנו הופעה לכבודו במטרה לאסוף כסף לשיקומו.
אומנם הוצאות ארגון ההופעה עברו את הסכום שהתקבל ממכירת הכרטיסים.
דניס יוסט נפטר בשנת 2008 בהמילטון בה התגורר בשנים אחרונות עם משפחתו.
דניס מדלן בלוך הייתה סוכנת שעבדה עם הארגון החשאי הבריטי למבצעים מיוחדים (SOE) במלחמת העולם השנייה.
בלוך נתפסה על ידי הגרמנים והוצאה להורג במחנה הריכוז רוונסבריק.
בלוך נולדה למשפחה יהודית (ז'אק אנרי בלוך וסוזן לוי-שטראוס) בפריז, צרפת בשנת 1916. היו לה שלושה אחים.
אביה ושניים מאחיה היו חיילים צרפתים שנפלו בשבי הצבא הגרמני ב-1940. אמה, אחיה ז'אן קלוד ודניס חיו חיים חשאיים ונמנעו מרדיפות, בשל היותם יהודים, על ידי שימוש בניירות ובזהויות כוזבות.
ביולי 1942, משפחת בלוך הוברחה מעבר לגבול, מצרפת הכבושה לצרפת הבלתי כבושה של וישי.
בליון, באה דניז במגע עם ז'אן ארון, מהנדס יהודי של חברת סיטרואן שעבד עם ההתנגדות הצרפתית ומנהלת הביון והחבלה הבריטית SOE בראשות פיליפ דה וומקור.
בליון גויסה בלוך לעבוד עבור ה-SOE, בכינוי אמברואה Ambroise.
היא החלה בעבודת ההתנגדות עם מפעיל הרדיו SOE בריאן סטונהאוס עד למעצרו לקראת סוף אוקטובר אותה שנה.
לאחר כיבוש העיר סטונהאוס, הסתתרה בלוך עד תחילת 1943, אז יצרה קשר עם סוכני ה-SOE, ג'ורג' רג'ינלד סטאר ופיליפ דה וומקור.
היא החלה לעבוד איתם בעיירה אג'ן, במחוז דרום צרפת של Lot-et-Garonne.
בהמשך, הוחלט לשלוח אותה ללונדון בליווי סוכן אחר.
לאחר מסע קשה, שנמשך 22 יום, בו עברו את הרי הפירנאים, את ספרד ואת גיברלטר הגיעו לבסוף ללונדון.
בלונדון עברה שבועות של אימונים שונים כסוכנת, כולל קורס צניחה, והוכשרה על ידי ה-SOE כמפעילת אלחוט לקראת החזרה לצרפת.
ב-2 במרץ 1944, הוצנחה, יחד עם סוכן נוסף, רוברט בנואיסט, למרכז צרפת.
שניהם עבדו באזור נאנט עבור מעגל הכמרים, במשימות שונות, בין היתר היא שלחה וקיבלה יותר מ-80 הודעות אלחוטיות וחבלה במסילות ברזל.
השניים יצרו מחדש קשר עם סוכן ה-SOE ונהג המרוצים של בנואיסט, ז'אן-פייר ווימיל.
ב-18 ביוני, בסביבות השעה 8:20 בבוקר, פשט ה-Sicherheitsdienst (SD) על בית אימו של בנואיסט בפריז, בעת ששניהם שהו בה ועצרו אותם.
בלוך נחקרה ועונתה לפני שנשלחה לגרמניה.
היא הוחזקה בבתי הכלא בטורגאו שבסקסוניה ובקניגסברג בברנדנבורג שם סבלה מקור ומתת-תזונה.
בלוך נשלחה לבסוף למחנה הריכוז ראוונסבריק.
מתישהו בין ה-25 בינואר 1945 ל-5 בפברואר היא הוצאה להורג על ידי הגרמנים, וגופתה נשרפה בקרמטוריום.
היא הייתה בת 29. ליליאן רולף וויולט סאבו, שתי חברות נוספות ב-SOE שהוחזקו ברוונסבריק, הוצאו להורג בערך באותו זמן.
במאי, ימים ספורים לפני הכניעה הגרמנית, הוצאה להורג גם סוכנת ה-SOE ססילי לפורט.
נטען כי הורסט קופקוב, רב-סרן באס אס (שהוסתר בבריטניה לאחר המלחמה) היה מעורב במעצר והרג של סוכני SOE אלה.
קבר משפחתה של בלוך בבית הקברות במונמארטר בפריז מנציח את חייה והוצאתה להורג.
בריטניה כוכב 45–1939 בריטניה כוכב צרפת וגרמניה בריטניה מדליית מלחמה עם ציון לשבח מאת המלך על התנהגות אמיצה צרפת לגיון הכבוד (שבלייה) צרפת הצלב הצבאי (Croix de Guerre) צרפת מדאל דה לה רזיסטנס
אנדרטת ברוקווד כאחת מ-3,500 איש "שהמלחמה שללה מהם קבר ידוע ומכובד".
אנדרטת FANY בדרך וילטון, קנזינגטון.
אנדרטת טמפספורד כאחת מנשות ה-SOE שיצאו מ-RAF Tempsford ומשדות תעופה אחרים ונמלים כדי לסייע לתנועות ההתנגדות באירופה הכבושה, 1941 - 1945.
אנדרטת מנהלת המבצעים המיוחדים בצרפת בולנקאי, ב"מסדר הכבוד" של 91 גברים ו-13 נשים החברים ב-SOE שמסרו את נפשם למען חירותה של צרפת.
דניס יורצ'נקו (באוקראינית: Денис Сергійович Юрченко; נולד ב-27 בינואר 1978) הוא אתלט אוקראיני בעבר.
אליפות העולם באתלטיקה באולם (בודפשט 2004) שזכה במקום השלישי ובאליפויות אירופה במקום השני (פעמיים).
יורצקנקו נולד בעיר דונצק בה התחיל להתאמן בקפיצה במוט.
בשנת 2002 הוא השתתף באליפות אירופה וסיים במקום ה-6. בשנת 2003 הוא סיים במקום השישי באליפות העולם.
בשנת 2004 יורצ'נקו סיים במקום השלישי באליפות העולם באתלטיקה באולם 2004 שנערכה בבודפשט עם תוצאה 5.70 (זכה איגור פבלוב.
במשחקים אולימפיים באתונה שנערכו באותה שנה יורצ'נקו הגיע למקום ה-9.
בשנת 2005 באליפות אירופה בעולם יורצקנו זכה במדליית כסף.
הוא שיחזר הישג זה בשנת 2007.
בשנת 2008 במשחקים אולימפיים בבייג'ינג יורצ'נקו זכה במדליית ארד (זכה סטיבן הוקר עם שיא אולימפי 5.96).
אמנם בשנת 2016 מדליה זו נשללה ממנו בעקבות בדיקת סמים חוזרת.
במאי 2017 הוא קיבל השעייה לשנתיים ממנה כבר לא חזר.
דניס מרטין דוגארד הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1997–2003, לאחר מכן ועד 2011 כסגן מושל המדינה, ולאחר מכן ועד 2019 כמושל דקוטה הדרומית ה-32. דוגארד הוא ראשון מושלי כל מדינות ארצות הברית שנולד להורים לקויי שמיעה.
דניס דוגארד נולד בחווה של משפחתו ליד העיירה גארטסון שבדקוטה הדרומית, כבנם של פלורנס מרגרט (לבית קנדי) וריימונד ויקטור דוגארד.
שני הוריו היו חרשים, וסביו וסבותיו היו מהגרים מדנמרק.
בבית הוריו הייתה שפת הסימנים האמריקאית השפה העיקרית שדוברה על ידי בני המשפחה.
דוגארד התחנך בילדותו בבית ספר כפרי ובבית ספר תיכון בעיר דל רפידס, שם הוא ניגן בקרן יער, וסיים את לימודיו ב-1971.
ב-1975 סיים דוגארד לימודי תואר בוגר במדעים בלימודי ממשל באוניברסיטת דקוטה הדרומית, וב-1978 תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן.
הוא עבד כדי לממן את לימודי המשפטים כמתרגם לשפת הסימנים, כנהג אוטובוס, כפקיד משפטי וכמאבטח.
בשנים 1978–1981 עבד דוגארד כעורך דין בשיקגו, ולאחר מכן שב לדקוטה הדרומית.
באותה שנה הוא נשא לאישה את לינדה שמידט, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
לאחר מכן ועד 1990 הוא עבד כמנהל בנק בסו פולס.
בשנים 1990 - 2002 הוא עבד כמנהל פיתוח עבור החברה למעונות ילדים של דקוטה הדרומית, ולאחר מכן ועד 2009 כמנהל החברה.
כניסתו הראשונה של דוגארד לפוליטיקה הייתה ב-1996, כאשר הוא נבחר לסנאט של דקוטה הדרומית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בעת כהונתו בסנאט אמר דוגארד שבסדרי העדיפות שלו נמצאים סיוע לילדים ולמוגבלים, וכן צמצום הפשע.
הוא כיהן בסנאט עד 2002, עת נבחר כסגן מושל המדינה כשותפו למרוץ של המושל מייק ראונדס.
דוגארד הושבע כסגן המושל ב-7 בינואר 2003, נבחר לתקופת כהונה שנייה בתפקיד ב-2006, וכיהן עד 8 בינואר 2011. כסגן המושל, הוא שימש כנשיא הסנאט של דקוטה הדרומית.
בנוסף הוא שימש כיושב ראש המועצה המייעצת לפיצויי עובדים, שהגישה המלצות בנושא.
בעת כהונתו כסגן המושל, מילא גודארד תפקידים נוספים שהוטלו עליו על ידי המושל והוגדרו על פי חוקת המדינה.
הוא שימש כחבר הוועדה שעסקה בתיקוני חוקת המדינה, והיה יושב ראש צוות המשימה ששקל אפשרויות להפחתת מספר תושבי המדינה ללא ביטוח רפואי.
ב-2009 קידם דוגארד חקיקה להקמת רשות הפיתוח של אלסוורת' בדקוטה הדרומית, כדי לקדם את הפיתוח הכלכלי של רפיד סיטי ושל האזורים הנוספים סביב לבסיס חיל האוויר אלסוורת' במערב המדינה.
הוא גם קידם תוכנית לטיסות כבוד לכבודם של ותיקי מלחמת העולם השנייה.
ב-2010 התמודד דוגארד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל דקוטה הדרומית.
בבחירות המקדימות הוא התמודד מול מספר מועמדים.
הוא בחר במאט מיצ'לס כשותפו למרוץ, ומסע הבחירות שלו נוהל על ידי חתנו, טוני ונהויזן.
בבחירות הכלליות שהתקיימו בנובמבר אותה שנה ניצחו דוגארד ומיצ'לס את מועמדי המפלגה הדמוקרטית סקוט היידפריים ובן ארנדט בהפרש של 61.5 אחוזים מול 38.5 אחוזים.
דוגארד היה ראשון מושלי מדינות ארצות הברית שגדל במשפחה של הורים חרשים, ובמהלך מסע הבחירות שלו הוא הדגיש שהוא קידם פעמים רבות סוגיות שהשפיעו על חרשים ועל לקויי שמיעה, ושהוא חש אהדה כלפי ילדיהם, שכמוהו, רובים שומעים.
ב-8 בינואר 2011 הושבע דוגארד כמושל.
באותה שנה הוא הקים את המשרד הראשון ליחסים שבטיים בקבינט שלו, וכראש המשרד הוא מינה את ג'.
לה פלנט, איש שמורת האינדיאנים של הסו בנהר שאיין.
באף אחת ממדינות ארצות הברית לא קיים תפקיד כזה.
לה פאייט היה עורך דין בעיר ורמיליון, והוא שימש כשופט הראשי ומנהל בית המשפט של שמורת האינדיאנים קרו קריק בפורט תומפסון.
בנוסף, הוא שימש כמנהל אדמיניסטרטיבי של שבט הסו בנהר שאיין.
הוא עשה שימוש בגישור כדי לפתור סכסוכים.
באותה שנה מינה דוגארד את דאסטי ג'ונסון לתפקיד ראש הסגל שלו.
ב-2014 הוא מינה לתפקיד זה את חתנו ומנהל מסע הבחירות שלו לשעבר טוני ונהויזן.
ב-2014 נבחרו דוגארד ומיצ'לס לתקופת כהונה שנייה.
בסקר דעת קהל שנערך על ידי חברת הייעוץ העסקי Morning Consult ממאי ועד ספטמבר 2016, היה דוגארד המושל הפופולרי ביותר בכל מדינות ארצות הברית, עם 74 אחוזי תמיכה בכל רחבי המדינה.
בסקר שנערך ביולי 2018, דורג דוגארד במקום החמישי, עם 61 אחוזי תמיכה.
בבחירות למשרת המושל שהתקיימו באוקטובר 2018, לקראת תום כהונתו, הביע דוגארד תמיכה בקריסטי נואם.
דניס מיכאי דְרַאגוּש (ברומנית: Denis Mihai Drăguș; בהגייה רומנית: [ˈdenis miˈhaj drəˈguʃ]; נולד ב-6 ביולי 1999) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת איופספור מהסופר ליג הטורקית בהשאלה מטרבזונספור, ובנבחרת רומניה.
דראגוש החל את הקריירה הבוגרת שלו בויטורול קונסטנצה, לפני שעבר לסטנדרד לייז' בשנת 2019. לאחר חמש שנים תחת חוזה במועדון הבלגי, שכללו מספר השאלות לאיטליה ולטורקיה, הוא עבר לטרבזונספור בשנת 2024.
בנבחרת, דראגוש ערך את הופעת הבכורה שלו עבור רומניה בספטמבר 2018, בתיקו 2-2 נגד סרביה.
הוא ייצג את רומניה באליפות אירופה 2024, שסיימה במקום הראשון בבית ועלתה לשמינית הגמר.
דראגוש ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ויטורול קונסטנצה ב-29 באוקטובר 2015, בניצחון 1-0 על בוטושאני בגביע הרומני.
הוא שיחק את משחק הליגה הראשונה שלו ב-27 באוגוסט 2017, כשנכנס כמחליף לאאורליאן צ'יטו בדקה ה-87 בהפסד 1-2 לקונקורדיה קיאג'נה.
ב-28 בנובמבר 2017, דראגוש כבש את שער הבכורה בקריירה שלו בהפסד 3-2 לבוטושאני, גם כן בגביע הלאומי.
ב-7 באוגוסט 2019, דראגוש הצטרף לקבוצה הבלגית סטנדרד ליאז' בעסקה בשווי של כ-2 מיליון אירו ועוד 30% מעניין מעסקת העברה עתידית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור לס רוש ב-1 בספטמבר 2019, בהפסד 1-0 לאנדרלכט באצטדיון קונסטנט ואן דן סטוק.
ב-15 בספטמבר 2020, דראגוש הסכים להשאלה לעונה אחת עם אופציה לרכישה בקרוטונה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' חמישה ימים לאחר מכן, בהפסד 4-1 לגנואה.
דראגוש ערך בסך הכל תשע הופעות בתקופתו באיטליה, כשפתח רק פעם אחת.
עם שובו לליאז', הוא כבש את שער הבכורה שלו עבור סטנדרד בהפסד 5-2 לאנטוורפן ב-8 באוגוסט 2021.
ב-16 בינואר 2022, דראגוש כבש שער שוויון בדקה ה-89 בתיקו 1-1 באנדרלכט.
הוא השיג את מספר השערים הגבוה ביותר שלו בסטנדרד בעונת 2021/22, כאשר צבר שישה שערים מ-28 הופעות ליגה.
דראגוש עבר בהשאלה עם אופציה לרכישה לקבוצת סרייה ב' גנואה ב-26 בינואר 2023, אך הופיע מעט בתקופת חמשת החודשים שלו במועדון.
ב-13 בספטמבר 2023, על רקע שמועות על מעבר לראפיד בוקרשט במולדתו, סטנדרד שלחה את דראגוש בהשאלה לעונה אחת לקבוצת גזינטפ מהסופר ליג.
תחת המאמן והפטריוט שלו מריוס שומודיקה, הוא שיחק 32 משחקים וכבש 14 שערים באליפות הלאומית.
ב-25 ביוני 2024, הקבוצה הטורקית טרבזונספור הודיעה על החתמתו של דראגוש תמורת דמי העברה של כ-1.7 מיליון אירו.
ב-10 בספטמבר 2018, דראגוש ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה בתיקו 2-2 בליגת האומות נגד סרביה.
בשנה שלאחר מכן, הוא התכוון לייצג את הנבחרת הצעירה עד גיל 21 באליפות אירופה 2019, אך הוצא מהסגל בגלל שבר בעקב.
דראגוש כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ב-17 בנובמבר 2022, בהפסד 1-2 למשחק ידידות מול סלובניה באצטדיון קלוז'.
הוא כבש שוב שלושה ימים לאחר מכן, בניצחון 5-0 בחוץ על מולדובה.
ב-7 ביוני 2024, דראגוש נכלל בסגל של רומניה ליורו 2024. עשרה ימים לאחר מכן, הוא כבש שער בניצחון 3-0 על אוקראינה במשחק הפתיחה של הבית, וסייע לניצחון הראשון של ארצו בתחרות מזה 24 שנה.
הוא פתח בכל ארבעת משחקי הטורניר, כאשר רומניה ניצחה את הבית שלה אך הודחה על ידי הולנד בשמינית הגמר.
דראגוש התחיל את הקריירה שלו בתור שחקן כנף אך בהמשך עבר לעמדת החלוץ, בה גילה יותר יעילות.
אביו של דראגוש, מיכאי, היה גם כדורגלן מקצועי ששיחק בדרום קוריאה וברוסיה, כמו גם במולדתו.
לדראגוש ולבת זוגו ונסה יש שני ילדים משותפים.
דניס טל (נולד ב-5 ביוני 2003) הוא יוצר תוכן, אושיית רשת, משפטן ושחקן ישראלי.
דניס נולד ברחובות, וגדל במזכרת בתיה, שם למד בקריית החינוך ברנקו וייס ע"ש יצחק רבין וסיים את לימודיו כמצטיין משרד החינוך.
טל הוא בן יחיד ואמו ילדה אותו בגיל 19. כשהיה בן 3, הוריו התגרשו ומאז אביו ניתק איתו את הקשר.
דניס התאמן במשך 11 שנים בג'ודו, לו חגורה שחורה בענף והוא מדריך ג'ודו מוסמך ממכללת גבעת ושינגטון.
כמו כן, טל הוא אלוף ישראל לנערים בסמבו לשנת 2018, ואף השתתף באליפות עולם הראשונה בסמבו לנערים (עד גיל 16) באותה השנה ברוסיה ובאליפות עולם בסמבו לקדטים (עד גיל 16) בסרביה.
דניס הוא עתודאי ובעל תואר ראשון במשפטים, החל את לימודיו האקדמיים בשנת 2021 באוניברסיטת תל אביב וסיים את לימודיו בשנת 2025. החל מספטמבר 2025 משרת כקצין משפטים ב.
החל משנת 2021 מפרסם טל סרטונים בטיקטוק (מעל 676 אלף מנויים נכון ל-7 בינואר 2026).
חצי שנה לאחר פתיחת ערוץ זה פתח גם ערוץ יוטיוב (מעל 223 אלף מנויים נכון ל-7 בינואר 2026).
ערוץ היוטיוב שלו נקרא "TheDenis".
בשנת 2022, טל היה מועמד לטיקטוקר השנה בנבחרי ישראל בידור.
בשנים 2022 ו-2023 דניס היה מועמד גם בנבחרי פרוגי.
באוגוסט 2023 החל לשחק בסדרה "מלון הוטל" של כאן חינוכית בתפקיד אורי.
ביוני 2025 עלתה העונה השנייה של הסדרה.
באוקטובר 2023, דניס השתתף פעמיים בתוכנית "אנחנו כאן" בכאן חינוכית, ששודרה בשידור ישיר בהנחיית אביעד בנטוב ומירב פלדמן.
בשנת 2024 השתתף בתפקיד אורח בתור עצמו בעונה הרביעית בסדרה "לבד בבית" בכאן חינוכית.
באותה השנה השתתף גם במערכון בעונה השנייה בסדרה "מועדון הסטנד-אפ" בכאן 11. בשנת 2024 היה מועמד ליוצר התוכן הקומי של השנה בטיקטוק בטקס נבחרי הטיקטוק מטעם טיקטוק ישראל.
בשנת 2025 דיבב את הדמות ניטוויט בגרסה העברית של הסרט "מיינקראפט: הסרט".
באותה השנה השתתף בפרק ספיישל בעונה התשיעית בשעשועון "המרדף" בכאן 11 עם חלק משחקני "מלון הוטל".
בשנת 2026 זכה בפרס "מיינקראפט PRO" בטקס נבחרי הגיימינג של ערוץ הילדים.
טל מיוצג על ידי סוכנות האמנים "SPOT".
שנה מסגרת קטגוריה מועמדות סימוכין 2022 טקס נבחרי ישראל בידור טיקטוקר השנה פרסי נבחרי השנה של פרוגי 2023 2024 טקס נבחרי הטיקטוק של טיקטוק ישראל (Tiktok Awards) יוצר התוכן הקומי של השנה 2026טקס נבחרי הגיימינג 2025 של ערוץ הילדיםMinecraft PROזכייה
דניס מנצ'וב הוא רוכב אופני כביש רוסי שפרש מרכיבה מקצועית.
מנצ'וב נחשב לרוכב שהתחרה בקביעות על הזכייה בדירוגים הכלליים במרוצי קטעים, וכן למטפס מצטיין.
הוא ניצח שלו בוואלטה אספניה ב-2007 ובג'ירו ד'איטליה ב-2009, שניים משלושת הגרנד טורס.
מנצ'וב החל את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 2000, כאשר חתם בקבוצת בנסטו, שאימן חוסה מיגל אצ'ברי.
הוא הגיע לראשונה להצלחה משמעותית ב-2001, כאשר זכה בטור דה ל'אווניר, מרוץ קטעים המיועד לרוכבים מקצועניים צעירים.
בשנה שלאחר מכן הוא ניצח בקטע במרוץ דופינה ליברה, וסיים במקום הראשון בקטגוריית מלך ההרים.
את התקדמותו הגדולה הוא עשה בשנת 2003, כאשר סיים במקום ה-11 הכללי בטור דה פראנס, וזכה בחולצה הלבנה של הרוכב הצעיר המוביל (מתחת לגיל 25).
שנת 2004, שהייתה האחרונה שלו בבנסטו, הייתה מוצלחת מאוד עבורו.
הוא זכה בטור של חבל הבסקים, ניצח בקטעים בוואלטה ארגון ובפריז - ניס, ואף ניצח בקטע החמישי של הוואלטה אספניה, שנמשך מסרגוסה למורלה.
חוזהו של מנצ'וב בקבוצת בנסטו הסתיים בספטמבר 2004, והוא עבר לקבוצה ההולנדית רבובנק, עם חוזה למשך שנתיים.
הוא הפך לרוכב המוביל של הקבוצה לאחר עזיבתו של לוי ליפהיימר.
הוא היה המועמד הראשי של רבובנק לזכייה בטור דה פראנס של 2005, אך סבל מקור וסיים במקום ה-85 בלבד, שעתיים ו-35 דקות מאחורי לאנס ארמסטרונג שזכה במרוץ.
מרוץ הוואלטה אספניה באותה שנה היה מוצלח יותר עבורו.
הוא ניצח בקטע הראשון ובקטע התשיעי, שהיו נגד השעון, ולבש את החולצה הזהובה של המוביל במרוץ למשך מספר קטעים.
עם זאת, הוא איבד את ההובלה בקטע ה-15 לאחר שנכנע בטיפוס לרוברטו הראס, וסיים במקום השני הכללי.
מאוחר יותר נמצא כי הראס השתמש בחומרים אסורים, ובעקבות כך קודם מנצ'וב בדירוג למקום הראשון והפך זמנית לזוכה בוואלטה אספניה, אולם ב-2011 בוטלה פסילת הראס והניצחון במרוץ הושב לו ולמנצ'וב הוענקה הסגנות.
בטור דה פראנס ב-2006, ניצח מנצ'וב בקטע ה-11, שהיה הקטע ההררי השני במרוץ.
הוא השיג את הניצחון לאחר שגבר במאוץ בסיום על האמריקאים לוי ליפהיימר מקבוצת גרולשטיינר ופלויד לאנדיס מקבוצת פונאק.
הוא ניצב חזק בתמונת הזכייה במרוץ לאחר ניצחונו בקטע זה, אך בשבוע האחרון של הטור הוא לא הצליח לשמור על יכולתו, וירד מהמקום השלישי למקום השישי באלפים.
בשנת 2007, בטור דה פראנס, פרש מנצ'וב מהמרוץ בקטע ה-17, יום לאחר שמייקל ראסמוסן הושעה מקבוצת רבובנק.
מאוחר יותר באותה שנה הוא זכה בפעם השנייה בקריירה שלו בוואלטה אספניה.
הוא לבש את החולצה הזהובה החל מהקטע התשיעי, ושמר על ההובלה לאורך כל שאר המרוץ, תוך שהוא לא נכנע להתקפות הרבות של יריביו בקטעים ההרריים.
בנוסף לזכייה בדירוג הכללי הוא ניצח גם בקטע העשירי של המרוץ, מה שסייע לו לבסס את יתרונו, ואף סיים ראשון בקטגוריית מלך ההרים ובמקום הראשון בדירוג המשולב.
ב-2008 החליט מנצ'וב שלא לנסות ולהגן על תוארו בוואלטה אספניה, אך הציב את הטור דה פראנס כמטרתו באותה שנה.
הוא סיים את המרוץ במקום הרביעי בדירוג הכללי, ללא שניצח בשום קטע.
ברנרד קוהל שסיים במקום השלישי נתפס על שימוש בחומרים אסורים, אך תוצאותיו בטור דה פראנס לא בוטלו.
הוא סיים באותה שנה גם במקום החמישי בג'ירו ד'איטליה.
בקיץ 2008 השתתף מנצ'וב במדי הנבחרת הרוסית באולימפיאדת בייג'ינג, כאשר החליף את ולדימיר גוסב שהושעה מקבוצתו בשל חשד לשימוש בחומרים אסורים.
מנצ'וב לא נחל הצלחה רבה באולימפיאדה, וסיים במקום ה-60 במרוץ הכביש ובמקום ה-20 במרוץ נגד השעון.
בשנת 2009 החליט מנצ'וב להשתתף פעם נוספת בג'ירו ד'איטליה, בתור הכנה לטור דה פראנס של אותה שנה.
הוא גילה יכולת מצוינת במרוץ וניצח בקטע ה-12 שהיה מרוץ אישי נגד השעון.
בעקבות ניצחונו זה עלה לראשות הדירוג הכללי על חשבונו של דנילו די-לוקה.
למרות ניסיונות חוזרים ונשנים של די-לוקה, מתחרהו העיקרי במרוץ, לתקוף אותו בקטעי ההרים, ולמרות נפילה בקטע האחרון נגד השעון, הצליח מנצ'וב לשמור על יתרונו ועל חולצת המוביל הוורודה עד לסיום וניצח בג'ירו.
לאחר שהשיג את המקום השני בוואלטה מורסיה ובטור דה רומאנדי ב-2010, המשיך מנצ'וב והשיג את המקום השלישי בדירוג הכללי בטור דה פראנס באותה שנה.
בפברואר 2012 הוא קודם למקום השני בטור דה פראנס של 2010 לאחר שאלברטו קונטדור, מנצח המרוץ, נפסל עקב שימוש בחומרי אמרוץ אסורים.
ב-2011 רכב מנצ'וב בקבוצה הספרדית, Geox-TMC.
הוא סיים את הג'ירו ד'איטליה במקום ה-8. קבוצתו לא הוזמנה לטור דה פראנס והוא זינק לוואלטה אספניה.
הוא סיים במקום החמישי בדירוג הכללי והיה המסייע הראשי לבן קבוצתו, חואן חוסה קובו, שניצח במפתיע במרוץ.
בשנים 2012–2013 רכב מנצ'וב בקבוצה הרוסית קטיושה.
ב-20 במאי 2013, בן 35, הודיע מנצ'וב על פרישה מרכיבה תחרותית.
ביולי 2014 נפסלו הישגיו בטור דה פראנס בשנים 2009, 2010 ו-2012 בעקבות אי סדירות בתוצאות הדרכון הביולוגי שלו.
דירוג הצעירים בטור דה פראנס
מקום שישי בטור דה פראנס
מקום רביעי בטור דה רומאנדי
מקום שני בטור דה רומאנדי
מקום שלישי בטור דה פראנס