tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוגוסט 1943, טס מאיירס יחד עם 6 ממנהיגי כוחות ההתנגדות היוונים לקהיר, שם נערך מפגש עם נציגי הממשלה היוונית הגולה.
במהלך המפגש מאיירס הואשם על ידי משרד החוץ הבריטי בכך שלא הצליח להישאר נייטרלי במאבק בין הימין והשמאל ביוון כמו גם בשאלת מעמדה של המלוכה אחרי המלחמה ולפי הטענות הוא נטה לכיוון השמאל, לכן הדיח משרד החוץ את מאיירס מתפקידו ומינה את סגנו לתפקיד.
בהמשך היה לראש הענף למבצעים-מיוחדים של אייזנהואר במהלך הפלישה לאירופה.
קצין ההנדסה של הדיוויזיה המוטסת הראשונה הבריטית בקרב על ארנהם.
במהלך הקרבות הוא נפגע מרסס.
לאחר תום הקרבות באירופה, עבר לשרת בזירת המזרח הרחוק.
מאיירס שהיה בעל הסמכה כצנחן, הוצב כמפקד בשירות המהנדסים המלכותי של הדיוויזיה המוטסת הראשונה הבריטית ומטעמה נלחם בקרב על ארנהם.
במהלך הקרבות נשלח מאיירס אל כקצין הנדסה אל הבריגדה הפולנית העצמאית הראשונה, וארגן את צליחת הבריגדה את נהר הריין ואת פינוי הדיוויזיה המוטסת הראשונה מארנהם.
זכה לאותות הצטיינות - מסדר האימפריה הבריטית במעמד מפקד, אות השירות המצוין, אות אריה הברונזה ההולנדי.
מאיירס נפטר בגלוסטרשייר אנגליה ב-6 בדצמבר 1997.
בן דודו היה בריגדיר (אחר כך גנרל) ברנרד פרייברג מניו זילנד שהיה מפקד קרב הגבורה של הכוחות בכרתים ואחר כך המושל הכללי של ניו זילנד.
מסדר האימפריה הבריטית במעמד מפקד
פרנץ אדמונד קרפילד , היה מנהיג דתי ממוצא גרמני-אמריקאי.
הוא הקים תנועה דתית בקורבליס, אורגון, אשר הייתה ידועה בשם "Holy Rollers".
התנועה, אשר זכתה לפופולריות בעיקר בקרב נשים, נראתה בעיני רבים ככת.
קרפילד האמין שהוא הביאה השנייה של ישו.
במהלך השנים, הסתבך עם הרשויות והתושבים, לרוב בעקבות מערכות היחסים שלו עם המאמינות בו והתנהגותו הבלתי יציבה.
בשנת 1906 הוא נרצח על ידי ג'ורג' מיטשל, שאחותו הייתה אחת מהחברות בתנועה.
לאחר שזוכה על עשיית עוול בהריגה, מיטשל עצמו נרצח על ידי אחותו כנקמה, וחברה נוספת בתנועה התאבדה.
הסיפור משך תשומת לב לאומית, והיה אייטם חדשותי משמעותי בזמנו.
קרפילד היגר מגרמניה, ולא ברור איך הגיע לאורגון.
הוא הגיע לראשונה לפורטלנד בשנת 1903, והחל לפעול בצבא הישע.
מאוחר יותר באותה השנה נשלח למשימה בעיר קורבליס.
זמן קצר לאחר מכן, הוא התנתק מצבא הישע והקים תנועה משלו, לה קרא "The Bride of Christ Church".
המקומיים החשיבו את התנועה לכת, וכינו אותם "Holy Rollers" מכיוון שבמהלך הטקסים שלהם הם התגלגלו על הרצפה במשך שעות.
קרפילד לא אמר שום דבר שערורייתי כשהגיע לראשונה לקורבליס בשנת 1903, והטיף בעיקר על "היופי של הגוספל".
אלו שעקבו אחריו החלו להאמין שהוא מקבל את המסרים שלו ישירות מאלוהים.
קרפילד הטיף במשך שעות בזמן שהמאמינים שלו התגלגלו על הרצפה והתחננו למחילתו של אלוהים.
כשהפגישות הרועשות שלהם החלו להימשך עד השעות המוקדמות של הבוקר, נאסר על קרפילד לקיים את הפגישות בתוך העיר.
במהלך הקיץ הוא ותומכיו הקימו מחנה מחוץ לקייגר איילנד, ליד נהר ווילמט.
כשגשמי הסתיו החלו, שרה הולט, אחת ממאמינותיו ההדוקות ביותר, הזמינו אותו וכעשרים נוספים לעבור לגור בביתם שנמצא בצמוד לגבולות קורבליס.
באוקטובר הקבוצה שרפה את רוב תכולת הבית, כולל רהיטים, כלים, חתול וכלב.
בנוסף, היו דיווחים על כך שתינוק הועלה כקורבן, אך הם לא היו נכונים.
אנשים החלו לפקפק בכך שקרפילד יכול "לחיות באותו בית נעול עם מספר נערות צעירות, ולא לעשות דבר מלבד להתעסק בדת."
בינואר 1904, 20 חברים מהמשמר האזרחי שנקראו הכובעים הלבנים השפילו את קרפילד, זיפתו אותו וכיסו אותו בנוצות.
הם דרשו ממנו לעזוב את העיר ולא לשוב.
יום למחרת קרפילד ומוד הורט, בתה של שרה הורט, נישאו בחדר בו "ניחוח של זפת היה ניכר."
בפברואר, קרפילד הואשם בניאוף עם דודתה של מוד, דונה סטאר.
ניאוף היה פשע באותם זמנים, לכן יצא צו למעצרו.
מצוד ארצי נערך אחריו במשך מספר חודשים.
במקביל, הרבה מעוקביו צמו ובילו את ימיהם בשכיבה על הרצפה ובהתפללות.
ביולי, חודש לאחר ששרה הורט אושפזה, קרפילד התגלה ערום ומורעב מתחת לביתה.
קרפילד טען לחפותו, אך נמצא אשם ונכלא ל-17 חודשים בכלא של מדינת אורגון.
כששוחרר, הוא טען שהוא ישו שקם לתחייה, ושתחייתו היא תוצאה של שחרורו מהכלא.
קרפילד טען הוא האחראי לרעידת האדמה בסן פרנסיסקו שהתרחשה בשנת 1906. כל המאמינים שלו אשר שוחררו מהמוסד האמינו לו.
"קרפילד הוא ישו," אמרה קורה הארטלי, "הוא שפט את סן פרנסיסקו וגרם לרעידת האדמה; הוא גם שפט את העיר קורבליס ורעידת אדמה תהרוס אותה." היא ומאמינים נוספים צייתו להוראתו לפנות את החוף.
באפריל, לואיס הארטלי, בעל מכרות עשיר, עקב אחר אשתו קורה וביתו סופי, אשר נפגשו עם קרפילד ומאמיניו בניופורט.
בעוד הקבוצה עלתה על מעבורת, הארטלי ירה ברובה ארבע פעמים לעבר קרפילד.
האקדח לא פגע בקרפילד, מכיוון שהקליעים לא תאמו לסוג הרובה.
אנשים נוספים גם ניסו לירות בקרפילד, שנמלט לסיאטל עם מוד.
שם, ג'ורג' מיטשל, אחיה של דונה סטאר, מצא אותו והרג אותו מול מספר עדים.
פישר היה ביוכימאי שווייצרי-אמריקאי, ממוצא יהודי, שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1992 (יחד עם אדווין ג.
קרבס), על הגילוי, כיצד הוספת זרחה (PO4) לחלבונים (זירחון הפיך) מאפשרת ויסות תהליכים ביולוגיים.
אדמונד פישר נולד בשאנגחאי, סין ב-1920 לאוסקר פישר, יהודי אוסטרי, ולרנה טפרנוקס הצרפתייה.
בגיל 7 נשלח פישר יחד עם שני אחיו הגדולים ללימודים בווה שבשווייץ.
בתיכון, למד מוזיקה בקונסרבטוריון בז'נבה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, למד כימיה באוניברסיטת ז'נבה, שם גם השלים תואר דוקטור בכימיה אורגנית.
בשנת 1950 החל פוסט-דוקטורט באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל, ויחד עם אדווין ג.
קרבס גילה כיצד הוספת זרחה (PO4) לחלבונים (זירחון הפיך) מאפשרת ויסות תהליכים ביולוגיים.
בשנת 1992 זכו השניים במשותף בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
פישר היה חבר במועצת הנאמנים הבינלאומית של מכון ויצמן.
כמו כן, רחוב בראשון לציון קרוי על שמו.
במהלך מחקריהם של פישר וקרבס, הם הראו שקיימות שתי צורות של הפוספורילאז, צורה פעילה ולא פעילה וכי המעבר ביניהם הוא הפיך.
כמו כן, הם גילו את תהליך הזרחון וכי מדובר בתהליך הפיך.
במהלך זרחון, קינאז מעביר קבוצת זרחה מ-ATP לחלבון.
כתוצאה מהוספת הקבוצה הטעונה יש שינוי של קונפורמציה וכך שינוי של תפקוד החלבון.
בהמשך, פוספטאז מוריד את קבוצת הזרחה מהחלבון וכך מפסיק את פעילותו.
למעגל זה יש חשיבות רבה בתהליכים רבים בביולוגיה, בין היתר במעבר אותות ובמטבוליזם.
על הגילוי של תהליך מפתח זה בביולוגיה פישר וקרבס זכו בנובל.
1973 - חבר האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית)
1992 - פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
סר אדמונד צ'ארלס אקטון שרייבר (; 30 באפריל 1890 – 8 באוקטובר 1972) היה גנרל בצבא בריטניה, אשר פיקד על הארמייה הראשונה במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר מכן היה מושל מלטה.
שרייבר נולד ב-30 באפריל 1890, לבריגדיר אקטון ל.
בשנת 1909 התגייס לצבא בריטניה, והצטרף לרגימנט הארטילריה המלכותי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם כחלק מחיל המשלוח הבריטי, וקיבל את אות השירות המצוין.
לאחר המלחמה מילא תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1930 הועלה לדרגת בריגדיר ומונה למפקד יחידות הארטילריה בפיקוד הדרומי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח שרייבר לצרפת, שם לחם כחלק מחיל המשלוח הבריטי.
בשנת 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ה-61, ולאחר מכן למפקד הדיוויזיה ה-45. בהמשך מונה למפקד הדיוויזיה ה-4, ובשנת 1941 למפקד הקורפוס ה-5. בשנת 1942 מונה למפקד הארמייה הראשונה שהייתה אמורה להשתתף במבצע לפיד, אולם נאלץ לפרוש מתפקידו בעקבות בעיה בכליות.
בהמשך השנה מונה למפקד הפיקוד המערבי, ולאחר מכן למפקד הפיקוד הדרום-מזרחי.
בשנת 1944 מונה שרייבר למושל מלטה, ובשנת 1947 פרש מהצבא.
בשנת 1948 מונה שרייבר לסגן נציג הכתר במחוז דבון, ובשנת 1960 לנשיא ארגון ותיקי מלחמת העולם הראשונה ה-"Old Contemptibles Association".
נפטר ב-8 באוקטובר 1972, והשאיר אחריו 2 בנות.
אדמונד אמיל קמפר השלישי הוא רוצח סדרתי ונקרופיל אמריקאי.
קמפר נולד בברבנק, קליפורניה, ב-18 בדצמבר 1948, לאם חד הורית שנהגה להתעלל בו.
באוגוסט 1964, בגיל 15, רצח את סבו וסבתו.
הפסיכיאטר בבית הסוהר איבחן את קמפר כסובל מסכיזופרניה, וקמפר אושפז למשך שש שנים, במחלקה פסיכיאטרית לאסירים, בבית חולים מקומי.
עם שחרורו בגיל 21, ניסה קמפר להירשם למכללה ולהתקבל לשורות המשטרה.
בין החודשים מאי 1972 עד אפריל 1973 רצח קמפר שמונה נשים, רובן צעירות, אשר לרוב היה תופס בטרמפים, מסיע אותן לנקודה מרוחקת, יורה בהן ולאחר הרצח היה מקיים יחסי מין עם הגופות.
הקורבן האחרון שלו הייתה אמו, קלרנל סרטנדברג, אותה רצח במהלך שנתהּ.
במהלך משפטו, קבע חבר המושבעים כי קמפר שפוי, והורשע בשמונה מקרים של גרימת מוות בכוונה תחילה (כאשר על רצח שני קורבנותיו הראשונים הורשע כתשע שנים לפני כן).
התביעה במשפטו ביקשה להטיל עליו עונש מוות, אך מאחר שעונש המוות הושעה באותה עת במדינת קליפורניה, נידון קמפר למאסר עולם בלבד.
עם תחילת ריצוי מאסרו בסוף שנת 1973, אושפז קמפר במחלקה הפסיכיאטרית בבית החולים אטסקדרו ביחד עם הרברט מולין וצ'ארלס מנסון.
קמפר תיעב את מולין, ותיאר אותו כ"רוצח קר דם" ש"רוצח את כל מי שנקרה בדרכו ללא סיבה טובה".
כיום הוא כלוא באגף הכללי במתקן הכליאה רפואי בקליפורניה.
קמפר ידוע בממדי גופו העצומים: גובהו הוא 2.06 מטרים ומשקלו כ-113 קילוגרמים.
מנת המשכל שלו גבוהה משמעותית מהממוצע, ועומדת על כ-145.
בשנת 2017 הגיש קמפר בקשה לחנינה, אך זו נדחתה.
דמותו של קמפר הופיעה בסדרה "מיינד האנטר", אשר שודרה באוקטובר 2017 ברשת נטפליקס.
את דמותו גילם השחקן קמרון בריטון.
אדמונד דנה מורל היה עיתונאי, סופר, פציפיסט ופוליטיקאי בריטי.
כפקיד צעיר בחברת הספנות "אלדר דמפסטר", צפה מורל במטען הרב של גומי שיובא מקונגו בזמן שרק כלי נשק נשלחו בתמורה.
הוא הסיק, בצדק, כי הגומי מופק בכפייה מהאוכלוסייה האפריקאית.
הוא החל לנהל מבצע לחשיפת ההתעללויות הקשורות לאיסוף הגומי.
בשיתוף פעולה עם רוג'ר קייסמנט הוביל מורל קמפיין נגד עבדות במדינת קונגו החופשית, הקים את ה"אגודה לרפורמות בקונגו" ואת העיתון "הדואר המערבי-אפריקאי".
בעזרת אישים מפורסמים כמו ארתור קונאן דויל ומארק טוויין, התנועה לחצה בהצלחה על המלך הבלגי ליאופולד השני להעביר את קונגו לממשלת בלגיה.
מורל מילא תפקיד משמעותי בתנועה הפציפיסטית הבריטית במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1917 הוא נכלא למשך שישה חודשים על פעילותו נגד המלחמה, שהשפיעו לרעה על בריאותו.
לאחר המלחמה הוא ערך את כתב העת "Foreign Affairs", ובאמצעותו מתח ביקורת חריפה על מה שהוא החשיב לתוקפנות צרפתית והתייחסות לא נכונה למעצמות המרכז המובסות.
כחלק מהקמפיין שלו נגד הצרפתים, הוא הפך לתומך האנגלי החשוב ביותר בקמפיין Black Shame הגזעני, שהאשים את הכוחות הצרפתים השחורים בהתפרעות נגד אוכלוסיית הריין הכבושה.
מורל נבחר לפרלמנט בשנת 1922 כמועמד מפלגת הלייבור, כבש את מקומו של וינסטון צ'רצ'יל ונבחר מחדש ב -1924. מורל שיתף פעולה באופן הדוק עם ראש הממשלה העתידי רמזי מקדונלד ונחשב כמועמד לתפקיד שר החוץ, אם כי בסופו של דבר הוא פעל רק כיועץ לא רשמי לממשלת מקדונלד.
אביו, אדמונד מוריל דה וויל, היה עובד מדינה צרפתי.
אמו אמלין דה הורן הייתה ממשפחת קווייקרים אנגלית.
אדמונד נפטר כשבנו היה בן ארבע ולא השאיר פנסיה.
משפחת בעלה דחתה את האלמנה ובנה.
כתוצאה מכך, אמליין החליפה את שמה לדוויל וגידלה את בנה בכוחות עצמה.
כדי להוציא את בנה מהשפעת הבעיות המשפחתיות, היא עבדה כמורה כדי שתוכל לשלוח אותו לפנימייה.
הוא למד בבית הספר באיסטבורן ובהמשך בבית הספר המודרני בבדפורד.
כאשר אמלין דוויל חלתה בשנת 1888, הכסף עבור דמי הלימוד כבר לא היה זמין ואדמונד נאלץ לחזור לפריז לעבוד כפקיד בנק.
הוא הצליח להעביר את אמו בחזרה לבריטניה בשנת 1891. חמש שנים אחר כך הוא הגיש בקשה להתאזרחות כבריטי והחליף את שמו.
הוא התחתן עם מרי ריצ'רדסון באותה שנה.
בתו סטלה התחתנה עם היועץ הפוליטי הפולני ג'וזף רטינגר בשנת 1926. נולדו להם שתי בנות.
בשנת 1891 השיג מורל משרת פקידות בחברת הספנות "אלדר דמפסטר" בליברפול.
כדי להגדיל את הכנסותיו ולפרנס את משפחתו החל מורל משנת 1893 לכתוב מאמרים נגד מדיניות האפליה הכלכלית הצרפתית, מה שפגע בעסקיה של חברת הספנות.
הוא היה ביקורתי כלפי משרד החוץ על כך שאינו תומך בזכויותיהם של אפריקאים תחת שלטון קולוניאלי.
חזונו על אפריקה הושפע מספריה של מרי קינגסלי, מטיילת וסופרת אנגליה, שהפגינה אהדה לעמים אפריקאים וכבוד לתרבויות שונות, שהיו נדירים מאוד בקרב האירופאים באותה תקופה.קבוצות כמו "אגודת ההגנה על האבוריג'ינים" כבר החלו להפיץ פרסומים נגד זוועות לכאורה בקונגו.
לחברת הספנות, היה חוזה משלוחים עם מדינת קונגו החופשית - בקו בין אנטוורפן לעיר בומה ליד שפך נהר הקונגו.
בגלל ידיעותיו בצרפתית, נשלח מורל לעיתים קרובות לבלגיה, שם הצליח לראות בחברת הספנות, את החשבונות הפנימיים של הסחר עם קונגו.
הוא הבין שהאוניות שעזבו את בלגיה לקונגו נושאות רק נשק, שרשראות, אמצעי חבלה וחומרי נפץ, אבל לא העבירו לאפריקה סחורות אזרחיות.
בעוד שהספינות שהגיעו מקונגו, חזרו מלאות במוצרים כמו גומי גולמי ושנהב.
גילוי זה הביא אותו למסקנה כי מדיניותו של המלך הבלגי ליאופולד השני הייתה נצלנית וסוג מסוים של עבדות.
לפי הסופר אדם הוכשילד, מסקנותיו של מורל היו נכונות - שווי הסחורה שהגיעה ממדינת קונגו החופשית היה פי חמישה יותר מהסחורה שהגיעה מאירופה.
והפער הכלכלי הזה נוצר מניצול האוכלוסייה הקונגוליזית באמצעות מעשי זוועה בכוח.
מורל שוחח על הפערים עם ראש קו הספנות, שהגיב בקור רוח ובביטול.
החברה הציעה במהרה למורל קידום בארץ אחרת, בתמורה לשתיקתו.
מורל סירב ועזב את החברה בשנת 1901 כדי להיות עיתונאי במשרה מלאה.
בשנת 1900 הפיח מורל רוח חיים חדשים במערכה נגד מדינת קונגו (מערכה שהתחילה עשור קודם לכן על ידי ג'ורג' וושינגטון ויליאמס האמריקני) דרך סדרת מאמרים המפרטת את תגליותיו על חוסר האיזון בסחר במדינת קונגו.
המידע הפנימי שלו הפך לרב עוצמה נגד הניצול.
בשנת 1903 הוא ייסד עיתון משלו, "הדואר המערב אפריקני", בשיתוף פעולה עם ג'ון הולט, איש עסקים וחברה של מרי קינגסלי, שחשש ששיטות מדינת קונגו החופשית תיושמנה גם בשאר המושבות המערב אפריקה.
העיתון זכה לגיבוי כספי ראשוני מסר אלפרד לואיס ג'ונס, מעסיקו לשעבר של מורל בחברת הספנות, ככל הנראה בניסיון אחרון למתן את ביקורתו של מורל על החברה.
אולם ג'ונס הפסיק במהרה את תמיכתו.
מורל פרסם מספר עלונים ואת ספרו הראשון, "ענייני מערב אפריקה".
דו"ח רוג'ר קייסמנט מ -1904 אישר את האשמותיו של מורל.
בשנת 1903, בלחץ הקמפיין של מורל, קיבל בית הנבחרים הבריטי החלטה שמוחה על הפרות זכויות אדם בקונגו.
לאחר מכן, הקונסול הבריטי בקונגו, רוג'ר קייסמנט, נשלח על ידי משרד החוץ לבדיקת הנושא.
קייסמנט נדהם מעדויות הזוועה שגילה וכתב דו"ח ב-1904, שהופץ לעיתונות בלונדון עוד לפני שחרורו הרשמי.
מורל הוצג בפני קייסמנט על ידי חברם המשותף הרברט וורד רגע לפני פרסום הדו"ח והבין שבקייסמנט הוא מצא את בעל הברית שחיפש.
קייסמנט שכנע את מורל להקים ארגון לטיפול ספציפי בשאלת קונגו - "האגודה לרפורמות בקונגו".
בגלל המגבלות שהוטלו על קייסמנט בתפקידו הרשמי, מורל היה ראש הארגון.
שלוחות של האגודה, הוקמו גם במקומות רחוקים כמו ארצות הברית.
האגודה לרפורמות בקונגו זכתה לתמיכה של סופרים מפורסמים כמו ג'וזף קונרד, ארתור קונאן דויל פעיל זכויות האזרח ב.ט.
קונן דויל כתב על הפשע בקונגו בשנת 1908, [22] ואילו טוויין תרם את התרומה המפורסמת ביותר בעזרת הסיפור הקצר הסאטירי על המלך לאופולד.
עם זאת, בני בריתו הטובים ביותר של מורל היו המיסיונרים הנוצרים שסיפקו לו תצלומים של הזוועות כעדי ראייה.
כמו אלה שפורסמו על ידי האמריקאים ויליאם מוריסון וויליאם הנרי שפרד, והבריטים ג'ון הוביס האריס ואליס האריס.
טייקון השוקולד הבריטי ויליאם קדברי, שהיה קוואקר, היה אחד התומכים הפיננסיים העיקריים של מורל.
המנהיג הסוציאליסטי הבלגי אמיל וונדרוואלדה שלח לו עותקים של דיונים פרלמנטריים בלגיים וגויס על ידי מורל כדי להגן בהצלחה על המיסיונרים שפרד ומוריסון פרו בונו בתביעת לשון הרע שהובאה על ידי חברת הגומי קאסאי.
בשנת 1905 זכתה התנועה בניצחון כאשר ועדת חקירה, שהוקמה (בלחץ חיצוני) על ידי המלך ליאופולד השני עצמו, אישרה באופן מהותי את ההאשמות שהושמעו בנוגע לממשל הקולוניאלי.
אל מול הלחץ הציבורי והדיפלומטי הגובר, בשנת 1908 הועברה קונגו לממשלת בלגיה והושמה תחת ריבונותה.
למרות זאת, מורל סירב להכריז על סיום המערכה עד שנת 1913 מכיוון שהוא רצה לראות שינויים בפועל במצב המדינה.
האגודה לרפורמות בקונגו סיימה את פעילותה בשנת 1913.
במהלך משבר אגאדיר ב-1911, מורל היה מלא אהדה לגרמניה והתנגד למה שראה שבריטניה וצרפת עושות, כמו גם נחשף לדיפלומטיה חשאית בין המדינות המעורבות.
הוא כתב את ספרו "דיפלומטיה במרוקו" (1912) כדי להביע את השקפותיו בנושא.
בשלב זה הוא נבחר גם על ידי המפלגה הליברלית כמועמד לבית הנבחרים של בירקנהד.
ככל שהמתח גבר לקראת מלחמת העולם הראשונה, מורל שוב הזדהה עם גרמניה.
הוא לא התכוון לעמוד לצדה של בלגיה בלחץ גרמני, והתנגד לכך שבריטניה וצרפת תהיינה מעורבות במלחמה.
הוא הטיף לנייטרליות אך עם פרוץ המלחמה הוא הבין כי המאבק אבוד.
עם צ'ארלס טרווליאן, נורמן אנג'ל ורמזי מקדונלד הם הקימו את קבוצת הלחץ "הפיקוח הדמוקרטי המאוחד" (UDC) כדי ללחוץ על מדיניות חוץ מאוזנת יותר.
מורל היה מזכיר הארגון עד מותו.
הדרישות העיקריות שלהם היו: (א) כי בעתיד, כדי למנועה דיפלומטיה חשאית, צריכה להיות שליטה פרלמנטרית על מדיניות החוץ.
(ב) צריך להיות משא ומתן לאחר המלחמה עם מדינות אירופיות דמוקרטיות אחרות בניסיון להקים ארגון שיסייע במניעת סכסוכים עתידיים.
(ג) כי בתום המלחמה אין להטיל תנאי שלום משפילים על האומה המובסת ולא לארגן מחדש את הגבולות באירופה, באופן מלאכותי, שכן הדבר עשוי לספק סיבה למלחמות עתידיות.
"הפיקוח הדמוקרטי המאוחד" הפך לארגון החשוב ביותר מבין כל הארגונים נגד המלחמה בבריטניה, ומספר חבריו הגיע ל 650,000 עד שנת 1917. אומץ לבו הפוליטי של מורל זכה לשבחים על ידי אנשים כמו ברטראנד ראסל והסופר רומיין רולנד, אך תפקידו המוביל בתנועה, חשף אותו להתקפות אלימות שהובילה העיתונות הפרו-מלחמתית.
הוא הוצג כסוכן של גרמניה בעיתון "דיילי אקספרס", שפרסם גם פרטים על פגישות ה-UDC העתידיות ועודד את קוראיו להשתתף בהן ולשבש אותן.
האשמה זכתה לאמינות מסוימת כאשר רוג'ר קייסמנט, האירי, שהיה ידוע כחבר ותומך של מורל, הוצא להורג בעבור בגידה (הוא יצר קשר עם הגרמנים כבקשת תמיכה בלאומיות אירית).
מורל היה גם קורבן לתקיפות פיזיות מזדמנות.
ב־22 באוגוסט 1917 נערך חיפוש בביתו של מורל והתגלו עדויות לכך ששלח עלון של האגודה לרומיין רולנד בשווייץ, מדינה נייטרלית.
זו הייתה הפרה של חוק הגנת הממלכה.
מורל נידון למאסר של שישה חודשים, אותו ריצה בכלא פנטונוויל.
אף על פי שהוא, יחד עם פציפיסטים אחרים, זכו לקבל כמה פריבילגיות נוספות בהשוואה לרוב האסירים, התנאים בכלא היו קשים מאוד, ובריאותו של מורל נפגעה קשה.
ברטרנד ראסל תיאר את מצבו עם שחרורו: "שערו לבן לחלוטין (כמעט ולא היה בו גוון של לבן לפני כן) כשיצא לראשונה, הוא התמוטט לחלוטין, פיזית ונפשית, בעיקר כתוצאה ממיעוט האוכל.
לדבריו, הוא קבל רק שלושת רבעי שעה במשך היום לקרוא - שאר הזמן הוא הועסק בעבודות כלא." הוא שוחרר בינואר 1918.
באפריל 1918 מורל הצטרף למפלגת הלייבור העצמאית, והחל להפיץ את רעיונותיו במפלגה, שאימצה את השקפתו הביקורתית על חוזה ורסאי.
מורל הסביר את החלטתו להצטרף למפלגת הלייבור העצמאית: "מזמן אני נוטה לעבר העמדה הסוציאליסטית - ידוע שיש סוציאליזם ויש סוציאליזם, ושלי הוא מהסוג הסביר והמתון.
כשאני מסתכל על המאמצים הציבוריים שלי לאורך השנים נראה לי שהייתי סוציאליסט כל חיי.."
מורל התייחס בביקורת קשה כלפי חוזה ורסאי, והזהיר כי הוא יביא למלחמה נוספת.
הוא התנגד במיוחד למושג "אשמת מלחמה" ולהטלת המנדט על מושבות גרמניה לשעבר.
הנושא האחרון הפך למוקד בספרו The Black Man's Burden (1920).
הוא לא ויתר על הקריירה כעיתונאי, והפך למנהל "המגזין לענייני חוץ".
ענייני חוץ הפכו לקול משמעותי של השמאל האנגלי על פוליטיקה זרה באותה תקופה, שיוצג בהשקפותיה של "הפיקוח הדמוקרטי המאוחד".
במאמריו האשים מורל את צרפת ואת האימפריה הרוסית – ולא את מעצמות הציר – בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ביקורתו הייתה בוטה כלפי האימפריאליזם הצרפתי.
מאמריו של מורל אף זלזלו בגורלה של האומה החדשה הונגריה, שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית בראשית מלחמת העולם הראשונה.
ממלכת הונגריה לשעבר הופשטה יותר משני שלישים משטחה וממרבית אוכלוסייתה באמנת טריאנון משנת 1920. מורל הציג את הונגריה כקורבן של אונס צרפתי.
כחלק מהתנגדותו הכללית למדיניות החוץ הצרפתית, מורל מילא תפקיד מפתח בקמפיין "הבושה השחורה" (Black Shame), קמפיין גזעני נגד התנהלות הכוחות הצרפתיים במהלך כיבוש חבל הריין בגרמניה.
בכתבה טען מורל כי צרפת "דוחפת את הנקמה הפראית השחורה שלה ללב גרמניה".
כוונתו הייתה להתנהגות החיילים הצרפתים האפריקאיים - "הפראים האפריקאים הפרימיטיביים, נשאי העגבת, הפכו לאימה וטרור" עבור אזרחי הריין.
במאמרו טען מורל כי החיילים הסנגלים המשרתים בצבא הצרפתי היו "ברברים אפריקאים פרימיטיביים" ש"מלאו את תרמילי הגב שלהם בגלגלי עיניים, אוזניים וראשי האויב".
מורל כתב במאמרו:"שם [בריין] הם [החיילים הסנגלים] הפכו לטרור ואימה שאי אפשר לתאר בסביבה הכפרית, אונס נערות ונשים - מסיבות פיזיולוגיות ידועות, האונס של אישה לבנה על ידי כושי מלווה כמעט תמיד בפגיעות קשות ולעיתים לא רחוקות יש תוצאות קטלניות.
הפצת עגבת, רצח אזרחים חסרי הגנה.
מעשים שלעיתים קרובות יוצאים מכלל שליטה.
הגלגול הברברי הנורא של מדיניות ברברית, המתגלמת בחוזה השלום מחזיר את השעון 2,000 שנה לאחור".
מורל כתב כי "לפראים שחורים" יש דחפים מיניים בלתי מבוקרים ש"יש לספקן בגופן של נשים לבנות!".
הביטוי שאותו טבע מורל לתאר את הטרור לכאורה מצד חיילים הסנגלים באזור הריין היה "האימה השחורה על הריין".
הקמפיין נגד "האימה השחורה" גזל חלק ניכר מזמנו בארבע השנים האחרונות מחייו.
מורל קבע כי "האימה השחורה" תגרום למלחמת עולם נוספת.
מורל השתמש בביטוי "אימה שחורה" כדרך לתקוף את צרפת שלטענתו גרמה ל"אימה מינית על הריין "ו"ממלכת הטרור" שלה היה "רוע ענק" שצריך לעורר "בושה בכל פינות העולם" ובסופו של דבר צריך "לתקן" את חוזה ורסאי ולהקל על גרמניה."
הסוציולוגית הגרמנית, איריס וויגר, כתבה כי קמפיין "האימה השחורה על הריין" של מורל מעורר מבוכה רבה למעריצי מורל היום, שיעדיפו לזכור את האיש שניהל קמפיין נגד מדינת קונגו החופשית, אך למעשה שני הקמפיינים היו ביטויי של אותה גזענות.
לטענתה, מורל האמין שכל האנשים השחורים הם טיפשים ונחותים מהאנשים הלבנים מכל הבחינות.
מורל היה מאוד כוחני בגינוי הניצול האכזרי של מדינת קונגו החופשית, אך האמין באימפריאליזם ליברלי, פשוט לא באימפריאליזם הנצלני האכזרי של חברת קונגו.
הוא כתב שחובתם של הלבנים לשמש כ"נאמנים "עבור שחורים ו"האב הלבן הגדול "שישמור על" זכויות האדם הבסיסיות "של האפריקאים ובמקביל יכילו את הטבע "האינפנטילי" של האנשים השחורים שאינם שווים בשום דרך ללבנים.
מורל עצמו לא ראה את הקמפיין שלו כגזעני והוא תמיד הציג את עצמו כאוהד האנשים השחורים.
במיוחד האמין מורל כי אפריקאים הם חסרי משמעת עצמית שישנה ללבנים.
הם היו בעלי מיניות בלתי מבוקרת, נושא עליו כתב לא פעם.
מורל האמין שבגלל תמותת התינוקות הגבוהה באזורים הטרופיים, האפריקאים התפתחו בצורה כזאת שהאובססיביות שלהם למין יוצאת דופן, זאת כי הם זקוקים לשיעור לידה גבוה כדי לשמור על מספרם.
מורל היה אנטי-צרפתי מאוד לא רק בגלל התנגדותו לחוזה ורסאי, אלא בגלל אופי המשימה הצרפתית ("משימה תרבותית") באפריקה (לפיה כל אפריקני שהיה מוכן לקבל את השפה והתרבות הצרפתית הפך לצרפתי ובאופן תאורטי שווה ללבנים).
מורל האמין כי האפריקאים מבצעים פשעים נגד הגרמנים בריין מכיוון שהצרפתים העצימו אותם כשהפכו אותם לאזרחים צרפתים שחורים, שהיו אזרחים באותה הרפובליקה כמו כל אחד אחר.
מעשים אלה הגבירו את האמונה של מורל בנחיתות הביולוגית המהותית של שחורים.
בבחירות הכלליות ב -1922, שבאו לאחר פרישתו של חבר פרלמנט המכהן, אלכסנדר ווילקי, התמודד מורל בבחירות כמועמד למקום בפרלמנט.
אף על פי שקיבל פחות קולות מאשר אדווין סקרימגור, הוא זכה במושב, תוך כדי כך ניצח את אחד הנציגים היוצאים - וינסטון צ'רצ'יל, שהתמודד כליברל לאומי.
מורל היה גאה בכך שניצח את צ'רצ'יל, שאותו לא העריך בגלל דעותיו.
עם התמחותו בענייני חוץ, היה צפוי שהוא יתמנה לשר החוץ בממשלת רמזי מקדונלד בשנת 1924, אך מקדונלד החליט שהוא יכהן כמזכיר החוץ הפרטי שלו.
מקדונלד הוביל, אולי כפיצוי, לניסיון לא מוצלח לתת למורל פרס נובל לשלום.
זמן קצר לאחר בחירתו מחדש בבחירות הכלליות ב -1924, סבל מורל מהתקף לב קטלני בלונדון.
ארתור קונאן דויל התוודע למורל דרך עבודתה של האגודה לרפורמות בקונגו.
ברומן "העולם האבוד" (1912) הוא השתמש במורל כהשראה לדמותו של אד מלון.
הפילוסוף והפעיל ברטראנד ראסל אמר על מורל, "לאף אדם אחר שידוע לי, לא הייתה את אותה גבורה לרדוף אחרי האמת הפוליטית." ג'ורג' אורוול ב -1946, תיאר את מורל כ"איש הרואי אך נשכח למדי."
בהערכת ההשפעה של מורל על קונגו, כתב הסופר העכשווי אדם הוכשילד: "האם הקמפיין של הרפורמה בקונגו הציל מיליוני חיים?
במשך שנים רבות התשובה המקובלת הייתה כן...
כמה מההתעללויות הקשות ביותר בקונגו, כמו חטיפת בני ערובה, אכן נפסקו כתוצאה מהפרסום.
אולם שיעור התמותה בשטח נמשך עוד יותר מעשור תחת השלטון הבלגי.
עם זאת, מסכם הוכשילד, המחאה של מורל שימשה שתי מטרות חשובות: ראשית, הם הביאו מידע מרשים ותיעוד היסטורי ...
ההישג הגדול הנוסף של התנועה הוא שבקרב תומכיה היא המשיכה להיות מסורת, דרך לראות את העולם.
יכולת אנושית של מחאה נגד הכאב שמופעל על בן אנוש אחר.
הרוח הזו עומדת בבסיס ארגונים כמו אמנסטי אינטרנשיונל.
אדמונד קונן היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת החלוץ.
קונן נולד ב-10 בנובמבר 1914 באורציג שב.
הוא ערך בנבחרת 28 הופעות וכבש בהן 27 שערים בין השנים 1934–1942.
במונדיאל 1934, בגיל 19 בלבד, כבש 4 שערים וסיים במקום השני בתואר מלך השערים של הטורניר אחרי אולדז'יך ניידלי הצ'כי.
במשחקו הראשון בנבחרת נגד בלגיה בשמינית הגמר, במצב של 2–2 כבש שלושער שניצח את המשחק ב-17 דקות בלבד.
שחזור של מקרה זה קרה פעם נוספת רק במונדיאל 1970 על ידי גרד מילר.
בסיום הטורניר כבש שער נוסף במשחק על המקום השלישי נגד אוסטריה וגרמניה סיימה במקום השלישי כשקונן זכה בנעל הכסף של הטורניר, אותה חלק עם אנג'לו סקיאביו האיטלקי.
שנתיים לאחר המונדיאל הופסקה הקריירה שלו בגיל 21 עקב מחלה למשך 3 וחצי שנים.
לאחר שחזר לשחק כבש ב-25 ביוני 1939 צמד נגד דנמרק בקופנהגן.
במהלך מלחמת העולם השנייה שיחק קונן את משחקו האחרון עבור הנבחרת בשנת 1942, בניצחון 3–5 על הונגריה.
לאחר סיום קריירת המשחק קונן עבד בתור מאמן כדורגל באמצע שנות החמישים, בין השאר באיינטרכט בראונשווייג ובבאייר לברקוזן.
בשנת 1990 נפטר קונן בלברקוזן שבגרמניה בגיל 75. נפטר חודשים ספורים לפני שגרמניה המערבית זכתה במונדיאל השלישי בהיסטוריה שלה.
אדמונד פייר ז'וזף למברט (בהולנדית: Edmond Pierre Joseph Lambert; 22 בדצמבר 1889 – 30 ביוני 1962) היה חסיד אומות העולם מאנטוורפן, שבבלגיה, שהציל עשרות יהודים בלגים בתקופת השואה.
אדמונד למברט היה הפקיד הראשי במשרד מרשם האוכלוסין בעיריית אנטוורפן שבבלגיה.
לאחר כיבוש בלגיה על ידי גרמניה הנאצית.
למברט מונה כאחראי על רישום מפקד יהודי העיר ועל החתמת תעודות הזהות של היהודים בסימן זיהוי מיוחד.
תוך ניצול סמכותו, למברט סייע, עזר והציל עשרות יהודים ואנשי מחתרת בלגיים, אודותיהם העביר מידע שגוי, יצר מסמכים מזויפים, העניק זהויות בדויות ולא סימן על כל תעודות היהודים כי הם יהודים.
למברט נעזר לצורך סיוע ליהודים ולמחתרת, בתעודות זהות של אנשים שנפטרו או ברחו מהמדינה.
הוא העניק בעזרת תעודות אלו זהות חדשה ליהודים וחברי מחתרת בלגיים.
עוד לפני המלחמה למברט היה מיודד עם דוד לדרמן, יהודי מאנטוורפן.
למברט עזר לדוד ואשתו סידוני להשיג מסמכים מזויפים אשר הגנו עליהם ועל בתם יולאנד.
בעזרת למברט, שאיתו שמר דוד על קשר קרוב, החליף דוד שלוש זהויות בדויות בזמן המלחמה.
בנוסף לסיוע זה, למברט, שבתוקף תפקידו ידע על תוכניות הגרמנים ביחס ליהודי העיר, העביר לדוד את הידיעות הללו ולמעשה אפשר ליהודים להצליח לברוח.
באפריל 1943 חשדו השלטונות הגרמנים כי סידוני ויולאנד לדרמן הן יהודיות והן נשלחו למחנה המעבר מכלן.
בעת שהותן במחנה, באוגוסט, למברט סיפק לסידוני את זהותה של "אנה ברנט", למעשה אישה שהיגרה מבלגיה לארגנטינה באותה השנה.
יולאנד נרשמה כילדה שנולדה מחוץ לנישואין לאנה ברנט ול "ויקטור לבלאנק" - אחת משלוש זהויותיו הבדויות של דוד.
אישוש לזהות החדשה הוענק על ידי חברתה של סידוני, פרנסין פולינארד-רוזי, שנשבעה בפני הגסטפו שסידוני אינה יהודייה וכך שוחררו סידוני ויולאנד ממעצר.
למברט ולדרמן המשיכו לשמור על קשר קרוב עד שלדרמן עזב את אנטוורפן, הפך לפעיל בתנועות התנגדות והצטרף לפרטיזנים.
לקראת סוף המלחמה נעצר למברט על ידי הגרמנים ונכלא.
בתו, מארי-אנטואנט, הצליחה לשחרר אותו לאחר מאמצים רבים מול המפקדה הגרמנית הצבאית המקומית.
מכיוון שהגרמנים נעשו חשדניים לגביו לאחר מעצרו, הפסיק למברט להשתתף בפעילויות התנגדות.
מארי-אנטואנט המשיכה את עבודת אביה בהתנגדות ושימשה כשליחה של המחתרת הבלגית.
ב־30 ביוני 1962 נפטר למברט ממחלת הסוכרת בה לקה בזמן שהותו במעצר הנאצי.
דוד לדרמן עלה לארץ ישראל יחד עם בני משפחתו והתגורר בגבעתיים עד מותו בגיל 93 בשנת 2005 ).
ב 11 בפברואר 1991 יד ושם הכיר באדמונד פ.
למברט כחסיד אומות העולם והטקס התקיים בבריסל.
ישנה לוחית הנצחה לשמו ביד ושם בירושלים.
אדמונד קרטרייט היה ממציא אנגלי.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד מוקדם מאוד והמציא נול מכני.
היה אחיו של מייגור ג'ון קרטרייט, רפורמטור פוליטי ורדיקאלי, וג'ורג' קרטרייט, חוקר חצי האי לברדור.
אדמונד קרטרייט, נולד ב-24 באפריל 1743. הוא למד בבית הספר של המלכה אליזבת הראשונה, בוויקפילד ורכש השכלה גבוהה באוניברסיטת אוקספורד.
סיים ב־1766 תואר שני שלמד בקולג' מגדלנה, אוקספורד.
שם קבל מלגת לימודים ונבחר לעמית המכללה.
הוא הפך לאיש דת של הכנסייה האנגליקנית.
קרטרייט החל את הקריירה שלו כמורה לדת, והפך בשנת 1779 לרקטור בכנסייה של גודבי מרווד, לסטרשייר.
בשנת 1783, הוא נבחר ככומר בקתדרלת לינקולן.
אף שהתפרסם כממציא, הוענק לו תואר דוקטור בתאולוגיה בשנת 1806.
אדמונד קרטרייט תכנן את הנול המכני הראשון שלו בשנת 1784 וקיבל עליו פטנט בשנת 1785, אך הוא הוכיח את עצמו כחסר ערך.
בשנת 1789 הוא רשם פטנט על נול נוסף ששימש כדגם בסיסי לממציאים אחרים ששכללו אותו.
כדי שנול יהיה מונע בצורה מכנית ויהפוך להצלחה מסחרית, אדם אחד צריך להיות מסוגל להפעיל יותר ממכונה אחת, או שכל מכונה חייבת להיות בעלת יכולת ייצור גדולה יותר מייצור ידני.
קרטרייט הוסיף שיפורים, כולל תנועות שתי וערב, קביעת הגודל בזמן שהנול היה בפעולה.
הוא החל לייצר בדים בדונקסטר באמצעות נולים אלו וגילה את חסרונותיהם.
הוא ניסה לתקן זאת במספר דרכים: על ידי הוספת גלגלים וגלגלים אקסצנטריים להפעלה באופן דיפרנציאלי, על ידי שיפור מנגנון האריגה.
כמו כן הוסיף מכשיר לעצירת הנול כש"הבוכייר" לא בין חוטי השתי.
במקביל מתיחה אוטומטית של הבד.
בשנת 1792 רשם קרטרייט את הפטנט האחרון שלו למכונות אריגה.
המצאה זו איפשרה לנול שלו לארוג במספר צבעים ובדוגמאות של פסים חוצים.
עם זאת, כל מאמציו לא נשאו פרי מסחרי.
התברר ששום מנגנון, מושלם ככל שיהיה, לא יכול היה להצליח כל עוד ישנם עיוותים ותקלות בזמן שהנול עובד בצורה מכני.
תוכניותיו לשפר את פעולת הנול נכשלו.
בעיות אלה נפתרו בשנת 1803, על ידי ויליאם רדקליף ועוזרו תומאס ג'ונסון על ידי המצאותיהם.
בשנת 1790 הקים רוברט גרימשו מגורטון, במנצ'סטר בית חרושת לאריגה, אותו התכוון למלא עם 500 נולים מכניים של קרטרייט, אך לאחר שהתקין 30 נולים, נשרף המפעל, ככל הנראה מעשה הצתה.
ההצתה הייתה תוצאה של פחדי האורגים הידניים שחששו שהמכונה תגרום לפיטוריהם.
לייזם לא היה הון להקים את המפעל מחדש.
בשנת 1809 קיבל קרטרייט מענק פרלמנט של 10,000 ליש"ט עבור המצאתו.
במאי 1821 הוא נבחר לחבר של החברה המלכותית.
קרטרייט גם רשם פטנט על מכונה לסירוק צמר בשנת 1789 ומכונה לייצור חבלים, בשנת 1792. הוא גם עיצב מנוע קיטור שהשתמש באלכוהול במקום במים.
לאחר הענקת המענק הפרלמנטרי רכש קרטרייט חווה קטנה בקנט, שם העביר את שארית חייו.
אדמונד קרטרייט נפטר בסאסקס ב־30 באוקטובר 1823 לאחר מחלה ממושכת.
בתו אליזבת (1780–1837) התחתנה עם הכומר ג'ון פנרוז וכתבה ספרים תחת שם בדוי - "גברת מרקהאם".
בתו השנייה מרי, התחתנה עם יו אדווין סטריקלנד, גאולוג ואורניתולוג בריטי, וכתבה את הביוגרפיה על אביה (1843).
אדמונד פון הלמר היה פסל אוסטרי בסגנון היסטוריציזם ובסגנון אר נובו, ממייסדי "הזצסיון הווינאי".
בגיל 20 חזר לווינה ועבד כפסל חופשי ובגיל 29 מונה לפרופסור באקדמיה ובין השנים 1882–1892 היה חבר בסגל באקדמיה.
מתלמידיו הבולטים היה אמיל פוקס (אמן אוסטרי אמריקאי).
בשנת 1879 היה ממייסדי "הזצסיון הווינאי".
אדמונד צ'ארלס טרבל היה צייר אימפרסיוניסטי אמריקאי.
הוא היה חבר מוביל בקבוצת ציירים שהתפרסמה כאסכולת בוסטון.
אדמונד טרבל נולד בבית אסא טרבל, שנמצא במערב גרוטון, מסצ'וסטס.
אביו, אדמונד וויטני טרבל, נפטר בשנת 1863 לאחר שחלה בטיפוס בזמן ששירת במלחמת האזרחים.
אמו, מרי סופיה (פרנלד) טרבל, התחתנה פעם שנייה עם יצרן מכונות לייצור נעליים.
אדמונד הצעיר ואחותו הגדולה, נלי סופיה, הועברו לגור לסבא וסבתותיהם בעיירת גבול במהלך המלחמות הצרפתיות והאינדיאניות.
בילדותו השתתף טרבל שיעורי אמנות ערב מג'ורג' בארטלט בבית הספר לאמנות במסצ'וסטס.
בין 1877 ל־1880, הוא היה חניך בחברת הליתוגרפיה של פורבס בבוסטון.
בשנת 1879 הוא נכנס לבית הספר של המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון, ולמד אצל אוטו גרונדמן.
הוא למד באותה כיתה עם רוברט לואיס ריד ופרנק ווסטון בנסון, שני חברים נוספים שיהווה בעתיד חלק מתוך קבוצת "עשרת הציירים האמריקאים".
טרבל המשיך את השכלתו בפריז, צרפת, אז מרכז עולם האמנות.
כתוצאה מכך, בשנת 1883 הוא נכנס לאקדמיה ז'וליאן ללמוד אצל גוסטב בולאנז'ה וג'ולס ג'וזף לפבר.
פריז חשפה אותו להכשרה אקדמית קפדנית, שכללה תמיד העתקת ציורי צייר מפורסם בלובר, אך נחשף גם לתנועת האימפרסיוניזם שאז סחפה את גלריות העיר.
כפילות זו תשפיעה על עבודתו.
בשנת 1884 כללה השכלתו של טרבל סיור איטליה, ובשנה שלאחר מכן נסע לבלגיה, גרמניה ובריטניה.
טרבל חזר לבוסטון בשנת 1886, שם החל את הקריירה שלו כמאייר, מדריך אמנות פרטי וצייר דיוקנאות.
שנתיים לאחר שחזר לבוסטון, טרבל התחתן עם אמלין ארנולד סאוטר, סטודנטית לאמנות ובת למשפחה מפורסמת בדורצ'סטר.
כשהוא מעדיף לעבוד מדגמים מצולמים, טרבל צייר לעיתים קרובות את אלה שהיו קרובים אליו - אשתו, ארבעת ילדיו (ג'וזפין, מרסי, מרי ואדמונד ארנולד טרבל), ונכדיו.
בזמן עבודתו בבית הספר של המוזיאון בבוסטון, התגוררו טרבל ומשפחתו משנת 1886 עד 1906 באזור אשמונט בדורצ'סטר, הבית ששייך לאביו החורג, דייוויד פרנק הרטפורד.
בשנת 1905 הם קנו כבית מגורי קיץ בניו המפשייר, באי בחוף האטלנטי.
טרבל בנה את הסטודיו שלו, על גדת נהר הפיסקטקה.
מבעד לקיר הזכוכית הפונה צפונה הוא יכול היה לצייר סירות מפרש כשהן חוצות את תעלת הספנות העמוסה בין פורטסמות' לאוקיינוס.
הוא היה תומך מוקדם ונלהב של תנועת התחייה הקולוניאלית, אסף רהיטים משומשים, וסידר אותם עם קרמיקה סינית, הדפסים יפניים ושאר חפצי אומנות כאבזרי אולפן.
בשנת 1889, טרבל החליף בתפקיד את המנטור לשעבר שלו, אוטו גרונדמן, בבית הספר של המוזיאון, שם היה מורה פופולרי.
הוא העניק לתלמידים הכשרה אומנותית אקדמית: לפני שלמדו לצייר, הם נאלצו להגיש מגבס חיקוי של פסלים קלאסיים.
מריון בויד אלן הייתה בין תלמידותיו.
אולם בשנת 1912, המוזיאון לאמנויות יפות שכר את האגר אליוט מבית הספר לעיצוב רוד איילנד כמפקח על העבודה החינוכית, וארגן מחדש את בית הספר של המוזיאון, שעד אז ניהל את ענייניו בעצמו.
המפקח החדש הכתיב לטרבל כיצד ללמד ואיך לצייר.
טרבל נרתע, ובסוף השנה הוא התפטר יחד עם פרנק ווסטון בנסון, חברו ועמיתו.
בשנת 1913 דנו הציירים בהקמת חברה לעידוד אמנות ואמנים בעיר.
עם גיבוי כספי של לילה קאבוט פרי, ציירת אמידה.
כך נפתחה אגודת האמנים של בוסטון בשנת 1914. טרבל היה נשיאה הראשון, שכיהן עד שנת 1924.
בשנת 1918, טרבל התקבל לעבודה כמנהל בית הספר לאמנות בגלריה קורקורן בוושינגטון הבירה, תפקיד אותו מילא עד שנת 1926. אולם המוזיאון לאמנויות יפות רצה שיחזור לבית הספר במוזיאון, ומינה אותו בשנת 1925 ליו"ר של המועצה המייעצת.
במשך שנתיים הוא קידם ופיקח על בניית הבניין החדש של בית הספר שתוכנן על ידי גיא לואל.
אולם בשנת 1930 בית הספר ביקש מאוגוסטוס ג'ון להמליץ על אמנים אנגלים כמדריכים במוזיאון.
טרבל ובנסון, תומכי שימוש בכישרונות מקומיים התפטרו שוב.
אדמונד צ'ארלס טרבל נפטר ב-1 באוגוסט 1938. בהספד עליו נקראה הידיעה מעיתון בבוסטון:
"אדמונד טרבל תרם להרמת מקומה של אמריקה בעולם האמנות.
אליו ואל עבודתו הפנתה אירופה את עיניה בהתפעלות, וכך גם כל האנשים באמריקה.
העבודות של טרבל היו יצירות כנות...
על אדמונד טרבל ידברו מאות שנים מהיום, כי אופיו היה טוב כמו יצירתו."
ציורו מ 1891- שכותרתו "הבוסתן" ביסס את המוניטין שלו כאמן.
הציור מתאר את אשתו עם אחיה בזמן פנאי.
טרבל התפרסם בזכות תמונות אימפרסיוניסטיות בעלות גוונים עשירים של דמויות אנושיות בתוך הנוף.
עבודתו המאוחרת מראה את השפעתו של יאן ורמיר, הצייר ההולנדי מהמאה ה-17. ביצירות כאלה טרבל הציג בדרך כלל דמויות בפנים הבית.
מחקרים אלה על אור וגוונים מבוצעים בעזרת עבודות מברשת וצבע מאופקות.
טרבל צייר דיוקנאות של אנשים מפורסמים ביניהם התעשיין הנרי קליי פריק, נשיא אוניברסיטת ייל, טימותי דווייט החמישי, ונשיאי ארצות הברית וודרו וילסון, קלווין קולידג' והרברט הובר.
טרבל זכה בפרסים ומדליות, דוקטורט לשם כבוד ממכללת דארטמות' בשנת 1929, ושימש כאוצר בתחום הציור בתערוכות בלואיזיאנה ב -1904, בתערוכה הבינלאומית של פנמה – פסיפיק ב-1915, ובתערוכה בשנת 1926.
הוא נבחר לחבר מן המניין באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1906, ועמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 1927.
אדמונד ספנסר היה משורר ומלומד אנגלי.
מחבר "מלכת הפיות" , אפוס אלגורי שהשפיע על השירה האנגלית לדורותיה.
נחשב לאחד מגדולי המשוררים האנגלים.
תאריך לידתו של ספנסר אינו ידוע עקב השרפה הגדולה שפרצה בלונדון בשנת 1666, וכילתה מסמכים רשמיים של קהילתו.
הוא נולד לג'ון ואליזבת ספנסר, משפחה שהייתה דלת אמצעים, על אף שהייתה מסונפת למשפחת אצילים ידועה.
ספנסר התחנך בבית ספר יסודי של איגוד החייטים במעמד של תלמיד נתמך, ולמד שם לטינית, מעט עברית, יוונית ומוזיקה.
בשנת 1569 החל ללמוד באוניברסיטת קיימברידג', שם השלים את התואר מוסמך למדעי הרוח בשנת 1576. לימודיו בקיימברידג' הועילו לו רבות בכתיבתו, מאחר שעסק רבות בלימודי הלטינית, האיטלקית, הצרפתית, והספרות הקלאסית.
ביולי 1580 עבר לאירלנד בשירותו של לורד ארתור גריי.
לאחר שגריי חזר לאנגליה נשאר ספנסר באירלנד בתפקידים רשמיים אחרים, רכש אדמות ובנה את אחוזתו.
שם גם הכיר את וולטר ראלי, והקשר ביניהם נשמר במשך שנים רבות.
בשנת 1590 נסע ספנסר לאנגליה להוציא לאור את שלושת הספרים הראשונים של יצירתו "מלכת הפיות" ולעשות להם יחסי ציבור.
אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה אהבה את היצירה, וזיכתה אותו בפנסיה שנתית בסך חמישים פאונד לכל חייו.
ספנסר נשא את מכביאס צ'יילד בשנת 1579. היו להם שני ילדים.
לאחר פטירתה, בשנת 1594 נשא את אשתו השנייה, אליזבת בויל.
בשנת 1598, במהלך מלחמת תשע השנים באירלנד, גורשו ספנסר ומשפחתו מביתם, ואחוזתו נשרפה.
הוא נפטר בלונדון ב-13 בינואר 1599, בגיל 47. קברו נמצא בפינת המשוררים של מנזר וסטמינסטר.
בשנת 1579 יצאה לאור בעילום שם יצירה פסטורלית בשם "לוח שנת הרועים", הכוללת שנים-עשר אקלוגות (שיחות פסטורליות קצרות) בהתאמה לחודשי השנה.
לספר צורפו איורים, ופירוש שחיבר אי.
קיי., חבר של המשורר החדש, המסביר את היצירה ובמיוחד מילים קשות.
היצירה זכתה להצלחה, שובחה על ידי המשורר פיליפ סידני, ויצאה לאור בחמש מהדורות עד שנת 1597. רק כעבור שנים התבררה בוודאות זהותו של המחבר: אדמונד ספנסר.
"לוח שנת הרועים" חובר בהשפעת המשוררים הפסטורלים: ורגיליוס, תאוקריטוס, מנטואן, וקלמאן מארו.
היצירה עוסקת במוסר, באהבה, בשירה, באורח חיים כפרי, והכל מתוך השקפת עולם פוריטנית.
היצירה חוברה בלשון ארכאית (ביחס לתקופה האליזבתנית, כל שכן להיום) ויש בה גם תחדישים, שנשמעים כמו מילים ארכאיות.
קיימות סתירות בין הטקסט של המשורר לבין האיורים, והפירושים המלומדים והאירוניים של אי.
קיי, שלפעמים אינו מדייק בהבנת הטקסט.
במהלך הדורות ניסו לזהות מיהו אי.
קיי, ויש סבורים שהיה זה ספנסר עצמו.
כתב צ'ארלס הרולד הרפורד: "לוח שנת הרועים נחשב בצדק לאבן הדרך של תחילת השירה האליזבתנית...
רגיש מאוד ליופי, נוטה לאלגוריה, עולה על גדותיו עם דוקטרינות לא פופולריות ואהבה לא מוצלחת, הוא מצא בשירה פסטורלית מסווה בעבור הסאטיריקן או האוהב, וכלי אלגורי הפותח מאה דרכים לתיאור דברים יפים.
כישרונו היוצא מן הכלל למלודיה לירית מצא כר נרחב בדמות של רועה הספרות.
מעין חיקוי של השירה הפסטורלית הדורית של תאוקריטוס השביע את האינסטינקט שלו לאופני דיבור ארכאיים.
לוח שנת הרועים מציין את הכניסה של התרוממות רוח מיופי והתלהבות משיר לשירה האנגלית."
כתב ג'ון ויליאם מקייל: "ל'לוח שנת הרועים" אין סגנון ברור, אלא סגנונו נביטה של סגנונות רבים.
הוא מלא בהמצאה משקלית ובניסוי.
הוא כולל, בשנים-עשר אקלוגים, מבואות ליצירה בקנה מידה גדול של רומנסה אבירית.
לבסוף, פה ושם, במיוחד בשיר הראשון ובאחרון, שהם באמת שיר אחד המחולק לשניים, אפשר לשמוע תו חדש הייחודי לספנסר, רהיטות מלודיה שאין דומה לה...
מרגע הופעת היצירה הזו, ספנסר לא רק שנהיה לנציג המוביל של שירה חדשה, אלא הוכר כראש המשוררים האנגלים, עמדה בה החזיק עד מותו".
בעקבות "לוח שנת הרועים" של ספנסר, חוברו אקלוגות על ידי מייקל דרייטון, פיניאס פלטשר, ג'ון מילטון, ומשוררים אחרים.
קולין קלאוטס חוזר שוב הביתה
בשנת 1595 ספנסר הוציא לאור את האקלוג הפסטורלי-סאטירי-אלגורי "קולין קלאוטס חוזר שוב הביתה".
כתב פאלגרייב: "קולין קלאוט הוא מהיצירות המעניינות ביותר של ספנסר, לא רק בתכניו, אלא גם בטיפול בהם.
בכך הוא מודל של הסגנון 'האמצעי', שלא מצוי מאז בספרותנו אלא לעיתים נדירות, ועד כמה שקריאתי מגעת גם לא הוצג קודם לכן כראוי; סגנון, המאוזן באופן כללי, אך לעולם לא נוגע בפרוזה, וכשנדרש מסוגל להמריא כעפרוני, בלי מאמץ וללא הפרת ההמשכיות, לשמי השמיים של דמיון שירי...
שיר כזה ראוי 'ליצור תקופה' באופן לא פחות משפיע מ-'לוח שנת הרועים' או מ-'מלכת הפיות'; בעוד הריאליזם שלו והעושר בפרטים של חיים וספרות עכשוויים, ראוי ויתגמל לימוד כללי".
בשנים 1590–1660 כמעט כל משורר אנגלי חיבר מחזור סונטות אהבה.
מחזור סונטות האהבה "אמורטי" מאת ספנסר יצא לאור בשנת 1595, ומתאר את החיזור של ספנסר ונישואיו את אליזבת בויל.
היצירה עוסקת בנושאים נאופלאטוניים וניכרת השפעת הסונטות של פטרארקה ושל טאסו.
המבנה הכללי של "אמורטי" הוא אולי הטוב ביותר מכל מחזורי סונטות אהבה האנגליות.
השירים חוברו בצורה הנקראת על שם ספנסר: הסונטה הספנסרית, בחריזה של אבאב בגבג גדגד הה.
הסונטות נחתמות בשירים קצרים ובשיר "אפיתלמיון" החוגג את יום הנישואין, אודה מהיפות ביותר של השירה האנגלית.
השיר "פרותלמיון" חובר בלונדון בשנת 1596, כשיר נישואין לכבוד הנישואין הכפולים של הליידי אליזבת והליידי קתרין סומרסט, בנותיו של הרוזן מווסטר, לסר הנרי גילדפורד ולברון ויליאם פטרה בהתאמה.
ככל הנראה ספנסר המציא את המלה "פרותלמיון", ופירושה "לפני הנישואין", שהשיר חובר לנישואין שטרם נערכו.
כמו כל שיריו הקצרים של ספנסר (ביחס ליצירתו הגדולה "מלכת הפיות"), השיר רחוק מלתת מושג על היקף גאוניותו של ספנסר, אשר כישרונו התאים ליצירות ארוכות, אך הוא נותן הצצה לדמיונו השירי.
פאלגרייב כלל את השיר באוצר הזהב של השירה הלירית האנגלית, וכתב עליו: "בשום מקום אחר ספנסר לא הציג עצמו יותר בבירור כהמשורר של יופי: הדחף הרנסאנסי באנגליה נראה כאן בפסגתו ובמלוא טהרתו."
לאחר שכולם ישלימו את משימותיהם, אזי יפגוש את מלכת הפיות המסמלת את המלכה אליזבת הראשונה ואת התהילה.
בתכנון המקורי של ספנסר היצירה "מלכת הפיות" אמורה הייתה להיות אפוס עצום הכולל 12 או 24 ספרים, אלא שבפועל ספנסר השלים שישה ספרים, ונותרו גם כמה פרקים מספר נוסף.
גם כך שירו מהשירים הארוכים ביותר באנגלית (כ-35,000 שורות שיר).
מכל מקום, ברור מהספרים שיצאו לאור, שספנסר שינה את תוכנית היצירה והיקפה במהלך הכתיבה.
"מלכת הפיות" הוא אפוס רומנטי אלגורי שחובר תוך שימוש נרחב בחומרים מהאפוס "אורלנדו המטורף" של אריוסטו, ובחומרים מהאפוס "ירושלים המשוחררת" של טאסו.
ספנסר הרחיב את האוטאבה רימה האיטלקית לבית מחורז בן תשע שורות הנקרא על שמו "סטנזה ספנסרית", צורה המתאימה יותר ללשון האנגלית.
היצירה חוברה בכובד-ראש ובליריות עדינה הקרובים יותר לסגנון של טאסו מאשר לזה של אריוסטו.
העולם של ספנסר הוא עולם אידיאלי פנטסטי בו רוב גיבוריו מייצגים הפשטה של מידות.
לאלגוריה יש רבדים שונים: מוסרי, פילוסופי, תאולוגי, היסטורי-פוליטי.
הספר הראשון עוסק בקדושה, או במאבק בין אמת ושקר, ואווירתו העולם של ימי הביניים; הספר השני עוסק בתיקון כללי של מידות ובמרכזו מידת המתינות, ואווירתו קלאסית; הספר השלישי בצניעות והרביעי בחברות, ואווירתם רנסאנסית; הספר החמישי בצדק, ואווירתו מעורבת; והספר הששי בדרך ארץ, או נימוס, ואווירתו כפרית ופסטורלית.
כל ספר הוא גם יצירה שירית כשלעצמה.
השיר "מלכת הפיות" הוא היצירה המשפיעה ביותר על השירה האנגלית לדורותיה.
בעקבות "מלכת הפיות" נוסדה אסכולה ספנסרית של משוררים אליזבתנים שחיקו את סגנונו (ג'יילס ופיניאס פלטשר, מייקל דרייטון, ג'ורג' וית'ר, הנרי מור).
ג'ון מילטון, אולי גדול המשוררים האנגלים, החשיב את ספנסר לרבו וכינה אותו "חכמנו ומשוררנו הרציני ספנסר".
דריידן החשיב את ספנסר יחד עם פיירפקס לאמנים הגדולים ביותר של השפה האנגלית.
הרבה משוררים אנגלים, בהם אברהם קאולי, ג'יימס תומסון, וקיטס, סיפרו שנהיו משוררים לאחר שקראו בילדותם את "מלכת הפיות".
המשורר תומאס גריי לא היה מחבר שירה, אלא לאחר קריאת שורות של ספנסר.
המשוררים האנגלים הרומנטיים אהבו מאוד את "מלכת הפיות", והחשיבו את ספנסר כמשורר האחרון שהיה לו מפתח פלאי לעולם השירה.
צ'ארלס לם כינה את ספנסר "משורר למשוררים", ומאז הביטוי נפוץ.
במיוחד הושפעו משירתו: רוברט סאות'י, ויליאם וורדסוורת', וג'ון קיטס; ובמידה פחותה יותר שלי, קולרידג', בלייק וטניסון.
"מלכת הפיות" הייתה פופולרית מאוד באנגליה עד לשלהי המאה ה-19. מהמאה ה-20 ואילך היצירה כבר הרבה פחות נקראת, אם-כי במאה השנים האחרונות חוברו עליה הרבה ספרים ומאמרים.
ל-"מלכת הפיות" השפעה ניכרת על רומנים פנטסטים מודרניים, החל מ-"ההוביט" ו-"שר הטבעות" ועד לסדרת "הארי פוטר".
כתבה ליליאן וינסטנלי: "ספנסר, אינטלקטואל מחודד ואיש דתי עמוקות, הרגיש היטב את השפעת שתי התנועות; וההשפעה המצורפת של פוריטניות ושל אפלטוניות ניכרת מיצירתו המוקדמת ביותר ועד למאוחרת ביותר...
בראש ובראשונה, הזרימה החופשית של שירו, המבדילה אותו מההרמוניות העמוקות והשזורות יותר של שייקספיר ומילטון.
הבנייה המדעית של המשקל של "מלכת הפיות" בולטת מאוד.
ספנסר מציג מיומנות גדולה בהתאמת תיאורים של טבע חיצוני ושל תקריות ממשיות לאופי האלגורי ולפעילות האפית של השיר.
הם אינם ציוריים, אלא מורכבים מסדרה של דימויים, כמו בחלומותינו.
חוסר התלות והיעדר דמיון אמיתי כלשהו של מקום או זמן פרטני ב"מלכת הפיות".
היא אינה בתחומים לא של היסטוריה ולא של גאוגרפיה; אינה מודעת לכל הגבולות המלאכותיים, לכל המכשולים החומריים; זו באמת ארץ פיות, כלומר מרחב מנטלי.
בספנסר אנו רואים את הצורה הבהירה ביותר והטהורה ביותר של לאומיות שכה אפיינה את משוררינו העתיקים.
אין בזה דבר שאינו נעים, או בז לאחרים.
להלל את ארצם - להעלות את אנגליה למלכה, קיסרית של הלב - זו הייתה תשוקתם ומטרתם.
לספסנר יש שגיון דמיוני, אבל אין לו דמיון, מסוג או דרגה, כמו שיש לשייקספיר ולמילטון...
הוסף לכך רכות נשית ורגשות טהורים כמעט כמו של נערה, ומעל לכל, כנות מוסרית עמוקה היוצרת אמון סימפתי והסכמה אצל הקורא, וקיבלת תמונה די נאותה של ההוויה האיטלקטואלית של ספנסר.
כתבה קייט וורן: "הרבה מאוד ביקורת פוזרה על 'מלכת הפיות', ובצביונות הפוכים.
דעת מקולי מוכרת: 'מעט מאוד ותשושים מאוד אלו שהגיעו למותה של המפלצת הקולנית' (סוף הספר השישי, אלא שהמפלצת הקולנית נתפסה והושם מחסום לפיה, ולאחר מכן נמלטה ועדיין חיה; מה שמלמד שהמבקר לא נמנה עם הקוראים שציין).
מבקר חדש יותר כותב: 'זה השיר הארוך היחיד שאוהב שירה באמת מבקש שיהיה ארוך יותר'.
'אין בו שום הרמוניה של תכנון, הנושא של ספנסר ברח ממנו', כותב אחד; כשאחר עונה: 'יש הרמוניה מלאה, וספנסר עולה על נושאו, מבינו לגמרי, ומנסחו תוך ראיית תכליתו'.
כמה מצאו אותו חי עם אנושיות, אחרים מאשימים אותו בהיעדר עניין אנושי.
איזה מבקר מפרט באריכות את "מקורות המטרד והאכזבה" שמצא בשיר; כאשר, שוב, מבקר מאותה דרגה מוצאו "באמת נשגב" כך שחסרונותיו אינם אלא ככתמי שמש.
למרות זאת, אפילו המבקר העוין ביותר לא הכחיש את גדולתו ויופיו.
עושרו בדמיון ובצבעים, אצילותו במחשבה, המוזיקה המובחרת של הפסוק, גורמים להערצה.
יכול לבקרו כראוי רק מי שהוא בעצמו משורר ושרה עמוק באהבת יופי כפי שספנסר היה.
המשוררים הגדולים ביותר של אנגליה, ממילטון עד טניסון, הוקירו ונהנו מ-'מלכת הפיות'.
הוא יצר משוררים, וימשיך ליצור משוררים".
בהגדרתו את המושג אלגוריה, כתב קולרידג': "המשמעות האמיתית של אלגוריה: השימוש במערכת אמצעים ודימויים על מנת להעביר במסווה משמעות מוסרית, עם הקבלה לדמיון, אך עם הבדל ל-הבנה, - האמצעים והדימויים מצורפים באופן היוצר מכלול הומוגני...
התמונות של האמנים הגדולים, במיוחד של האסכולות האיטלקיות, הן אלגוריה אמיתית".
באישיות של ספנסר הייתה סתירה.
מחד, הוא היה פוריטן שעוסק בפילוסופיה ובתאולוגיה; מאידך, משורר שנמשך ליופי של עולם הרומנסה.
על ידי אלגוריה: עולם הרומנסה יהיה אלגוריה למחשבה.
מבחינת אמונה, ממילא עולם האבירות ה-גותי חדור אמונה.
מבחינת מוסר, עולם הרומנסה מושתת על הנדיבות ורדיפת הצדק של אביריו, מה שמהווה תשתית נאותה לאלגוריה.
אלא שמבחינת מחשבה, הייתה בעיה.
פילוסופיה ותאולוגיה עוסקות באמת, בעוד עולם הרומנסה מלא בדיה.
על מנת לפתור את הסתירה, ספנסר עשה שני דברים.
ראשית, דמויותיו הן הפשטות אידיאליות של מידות, כך מיעט את הפנטזיה וחיבר ישירות את האלגוריה למחשבה.
שנית, הוא העתיק את גיבורי הרומנסה לעולם פיות, עולם רוחני, כך צמצם את המרחק בין עולם הרומנסה לעולם המחשבה.
התוצאה אלגוריה שירית-מוסרית-פילוסופית שצורתה מעשיות רומנטיות.
לפיכך, לא בכדי היו שמצאו ב"מלכת הפיות" חשיבה מקורית (מילטון), והיו שמצאו בה אמיתות מוסריות נעלות (וורדסוורת') או השראה לחיבור יצירות העוסקות במוסר (סאות'י), והיו שהתפעלו או התענגו על יופייה (קיטס, לי האנט).
בחיבור "מלכת הפיות" ספנסר הסתמך על שיטת הסיפור, על הדמויות, ועל ההיקף השירי של "אורלנדו המטורף".
המבנה של "אורלנדו המטורף" דומה לאריג של סדרת שטיחי-קיר עשירה.
המבנה של "מלכת הפיות" סכמטי.
האלגוריה המוסרית של ספנסר ברורה, ניכרת על כל שעל ושעל בשמות שנתן לדמויותיו, ומאלצת את הקורא להתאים את פרשנותו למחשבתו של המשורר.
האלגוריה של אריוסטו נסתרת, וניתנת לפרשנות רחבה יותר.
אריוסטו אמן הסיפור ואפיון הדמויות.
הוא נוהג לעבור באמצע סיפור אחד לסיפור אחר, לא נגרר אחר יצר הסקרנות של הקורא.
הוא מאריך בציוריו, להנעים לקוראים בתיאוריו.
ספנסר כבד ראש, מרוחק, נעדר הומור.
הכתיבה של ספנסר די מונטונית, ואינה אלא כלי למחשבה ולציור ולמבע מלודי.
הסגנון של אריוסטו מגוון ומקנה ליצירתו חן מיוחד.
אריוסטו השפיע על הספרות האירופאית במשך 500 שנה.
ספנסר השפיע על השירה האנגלית במשך 300 שנה.
התכלית המוסרית של "מלכת הפיות" דרשה מספנסר רצינות, שלא הייתה קיימת לא בשירה האיטלקית בת זמנו וגם לא בזו האנגלית; רצינות שגרמה למשוררים האנגלים שבאו אחריו, משייקספיר ועד פלטשר, ממילטון ועד דריידן, מתומסון ועד קאופר, ומוורדסוורת' ועד טניסון, להתייחס לשירה בכובד ראש ובאהבה רבה.
כתב ארנסט דה סלינקורט: "אריוסטו היה אז בשיא תהילתו, מוכרז על ידי המבקרים כתואם לדעתו של אריסטו, יורש הפאר האפי של הומרוס ו-ורגיליוס, לזכותו זקפו, כמותם, העברת מוסר עמוק ומלומד.
ב-'אורלנדו המטורף' ספנסר ראה רומן שלם של אבירות, בו העלילה הראשית, מבהירה את הגורל של שני זוגות אוהבים, בולטת על רקע צפוף של אפיזודות משניות.
בדיוק המורכבות של ה-סכמה משכה אותו; ובצירוף של תקרית גרפית עם פירוש רפלקטיבי, הוא הכיר מתודה אמנותית המתאימה במיוחד לגאונותו ההגותית.
אך כמו שמילטון הגה את 'גן העדן האבוד' לא כפחות אלא כיותר הירואי מה-'איליאדה' או מה-'איניאס', נושא הראוי לבת שירו הרצינית; כך ספנסר החכם הרציני חשב להתעלות על המודל שלו בערך של נושאו ושל הטיפול בו.
'מלכת הפיות', ככל ששאבה תקריות ופרטים ממקורות זרים, הייתה אמורה להיות שיר לאומי, מבוסס על אגדה אנגלית וממשיך את מסורות השיר הלאומיות.
כשאריוסטו, בדמויות של רוג'רו ושל בארדמנטה, החליט להלל את בית אסטה, ספנסר ביקש ביצירתו לחלוק כבוד למלכת אנגליה ולאנשי חצרה, שנראו כמתאימים ביותר להכוונת גורל ארצו.
ב-'אורלנדו המטורף', האלגוריה הייתה מעורפלת ומשתנה, והתכלית המוסרית, שספנסר למד לחפש בה, לעיתים תכופות נעזבה בעבור הנאה צרופה מחוסר רלוונטיות מבלבל.
'מלכת הפיות', ספנסר נזהר להסביר, אמורה להיות "אלגוריה נמשכת או רעיון דמיוני נסתר", ועל כל השזירות המפורטות של העלילה להיות מכוונות למטרתו המוסרית.
עולם האבירות, שאריוסטו בדרך כלל הביט בו עם שעשוע סקפטי, היה עבורו (ספנסר) השתקפות תפיסתו האידיאלית של התנהגות מוסרית, אמצעי שבאמצעותו יוכל להשיג באופן הטוב ביותר את מטרתו, 'ליצור ג'נטלמן או אדם אצילי במידות או משמעת עדינה'".
כתב תומאס ריימר: "לספנסר היה רוח גדולה יותר, כוח שיפוט חד יותר, וגאונות עבור שירה הירואית, אולי יותר מאשר לכל כותב מאז ורגיליוס.
אלא שלדאבוננו, הוא ביקש רעיון אמיתי, ותעה בהתהלכו אחר מדריך לא נאמן (אריוסטו)...
הכל שגיוני ואבסורדי, בלי אחדות, בלי שום יסוד ב-אמת, שירו הוא ארץ פיות מושלמת.
מי שאוהב את אריוסטו, יתלהב מספנסר; בעוד אנשים, שמחשבותיהם ישרות יותר, יצטערו איך כישרונות גדולים כאלה תעו במסעם בהיעדר הוראה שתכוון אותם אל דרך הישר".
כתב תומאס וורטון: "אף על פי שספנסר יצר את "מלכת הפיות" לפי התכנית הפנטסטית של אריוסטו, בכל זאת, יש להודות, שההרפתקאות של אביריו הן חיקוי מדויק וקרוב יותר של אלו שאנו פוגשים ברומנסות הישנות, או בספרי האבירות, מאשר של אלו המרכיבות את 'אורלנדו המטורף'".
כשספנסר נולד, הרנסאנס האיטלקי כבר תם, וגם ספרות הרומנסה חלפה.
כחסיד של צ'וסר, ספנסר היה קרוב ברוחו לעולם האבירות של הרומנסה ה-גותית.
כחסיד של אפלטון ושל ורגיליוס, התפעל מהיופי האידיאלי של השירה הקלאסית.
ספנסר, כבן דורו טאסו; שניהם משוררים רומנטיים, הירואים, עדינים ורגישים; חיבר אפוס שיאחד את שני העולמות, הקלאסי והרומנטי.
אלא שבעוד "ירושלים המשוחררת" אפוס נאו-קלאסי עם ניחוח רומנטי, הרי ש-"מלכת הפיות" אפוס רומנטי עם חן קלאסי.
לכן, הרבה מבקרים, שהורגלו לשפוט יצירות בהתאם לאמות המידה של אריסטו, הסתייגו מצורת היצירה של ספנסר (כמו גם מהאפיזודות הרומנטיות המעטרות את העלילה הראשית באפוס של טאסו).
אלא שכבר העיר ריצ'רד הרד, שאם שופטים את "מלכת הפיות" לפי מודלים קלאסים, מזדעזעים מחוסר סדרה; אך אם מביטים בה לפי מקורה הגותי ("מות ארתור" מאת מלורי), היא מסודרת, ובאחדות ופשטות הנובעים מטיבה.
לפיכך, אם השירה הקלאסית בנויה על אחדויות העלילה, המקום, והזמן (חוקי התיאטרון הקלאסי); הרי השירה ה-גותית בנויה על עלילות שלכאורה אינן קשורות זו לזו כלל, אך המתייחסות בפשטות למרכז משותף.
כך ב-"מלכת הפיות", כל ספר (או כל הרפתקה של אביר) עומד בפני עצמו, וגם כולל עלילות משנה המבלבלות את הרצף של העלילה הראשית, אך כל הספרים מתייחסים למרכז משותף: הנסיך ארתור, המסייע, פה ושם, לאביריו במשימותיהם; או לאלגוריה של ספנסר המאחדת את הספרים כולם ליצירה אחת.
מילטון, תלמיד של ספנסר וחסיד של טאסו, התלבט במשך שנים רבות בין המודל הקלאסי למודל הרומנטי, ובסופו של דבר חיבר אפוס נאו-קלאסי.
רוברט סאות'י אהב בנערותו את האפוס של טאסו, ומהערות לתרגום של טאסו גילה את אריוסטו, ומהערות לתרגום של אריוסטו גילה את ספנסר.
"ספנסר לא יותר מתוק מאשר טהור, לא יותר טהור מאשר חכם", אמר סאות'י, ובאפוסים הרומנטיים שחיבר, היה לממשיך דרכו של ספנסר.
אדמונד פירסט היה צייר ומאייר גרמני-ישראלי.
אדמונד פירסט נולד בברלין בשנת 1874. אביו גוסטב גרסון פירסט למד ציור בפריז ואז חזר לברלין, שם נודע כאמן.
אביו (סבו של אדמונד) לא העריך את האמנות והוא ישב על בנו שבעה לאחר שעזב לפריז.
משפחתו של פירסט הגיעה במקור מהונגריה, משם עברה לפרנקפורט על האודר.
מאוחר יותר אדמונד למד באוניברסיטה בברלין, ואז במשך 4 שנים באקדמיה לאמנות בברלין.
כסטודנט באקדמיה, הוא הפנה את תשומת הלב אליו בתערוכה ב -1904 בזצסיון הברלנאי עם ציור השמן "דרקונסלייר".