tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפקד חיל האוויר שהחליף את חלוץ, האלוף אליעזר שקדי, המשיך בשילוב פעילות חיל האוויר עם פעילות כוחות הקרקע, דבר שבא להבשלה בטקטיקת "הבועה האווירית" שנחלה הצלחה רבה במבצע ימי תשובה (כ-90 מחבלים הרוגים) ובמבצע גשמי קיץ (למעלה מ-270 מחבלים הרוגים).
במבצעים אלה חיפו מסוקי הקרב על כוחות הקרקע והשמידו חוליות נ"ט וחוליות קסאם בשעה שמטוסי חיל האוויר תקפו מטרות תשתית.
באחד משלבי המבצע, היו למעלה מ-100 מטוסים באוויר בו זמנית.
מסוקי הקרב ביצעו למעלה מ־2,400 גיחות וחיפו על כוחות הקרקע שפעלו בדרום לבנון.
מסוקי הסער של החיל ביצעו 2,051 גיחות שכללו פינוי פצועים תחת אש מהקרבות בדרום לבנון והנחתת יחידות קומנדו לפעולות בעורף לבנון.
מטוסי התובלה ביצעו 1,263 גיחות.
חיל האוויר הפעיל גם באופן נרחב כטב"מים על מנת לאתר מטרות ולאכן למטוסים משגרי רקטות בזמן אמת, אותם השמידו מטוסי הקרב.
בסך הכול שוגרו 1,502 גיחות של כלי טיס בלתי מאוישים שהסתכמו ב-16,418 שעות טיסה.
מטוסי חיל האוויר כתשו מהאוויר את רובע הדאחייה של חזבאללה בדרום ביירות והשמידו את מפקדות הארגון ובתיהם של ראשיו.
למעלה מ-20 מבצעי קומנדו בוצעו על ידי חיל האוויר.
ב"מבצע חד וחלק" פשטו סיירת מטכ"ל ויחידת שלדג על מפקדת חזבאללה שמוקמה בבית חולים בבעלבכ, הרגו כ-20 מחבלים, שבו כמה ולקחו שלל חומר מודיעיני.
בנוסף למשימות ההתקפיות, עסקו טייסות הבלקהוק UH-60 בפינויי פצועים, לעיתים תחת אש כבדה.
במהלך הלחימה אירעו מספר תאונות מבצעיות בחיל האוויר.
בתאונות אלה ניזוק מטוס F-16I ("סופה") אחד (שנפגע בעת ההמראה), אבדו שני מסוקי אפאצ'י ("פתן") שהתנגשו זה בזה, מסוק אפאצ'י-לונגבאו ("שרף") התרסק כתוצאה מכשל טכני ברוטור הזנב, ושלושה כטב"מים, כתוצאה מתאונות אלו נהרגו שלושה טייסים ועוד שלושה נפצעו קשה.
עוד כשל מבצעי היה ההפצצה של בניין הסמוך לבניין ובו רוכזו 57 אזרחים לבנונים בכפר קאנא, דבר שגרם לקריסת המבנה ומותם של 28. הפעולה גרמה לגינויים כלפי ישראל ברחבי העולם.
ב-12 באוגוסט 2006 לפנות בוקר, הטיס חיל האוויר כוח גדול של צנחנים באמצעות יותר מ-50 מסוקים אל עומק השטח, במה שמוגדר כמבצע ההנחתה הגדול בתולדות צה"ל מאז מלחמת יום הכיפורים.
באותו יום הופל מסוק מסוג יסעור על ידי חזבאללה, באמצעות טיל SA-16 שחזבאללה כינה "וועד".
לאחר שהספיק להוריד את הלוחמים, המריא המסוק מהמקום ואז נפגע.
חמישה אנשי צוות אוויר נהרגו.
לקראת סיום המלחמה הפילו מטוסי F-16 מדגם "ברק" שני מזל"טים של החזבאללה (המזל"טים מדגם אבאביל תוצרת איראן).
על פעילותם במלחמה קיבלו טייסי חיל האוויר עיטור המופת אחד וארבעה צל"שי רמטכ"ל.
שתי טייסות מסוקי הבלק-הוק של החיל קיבלו צל"ש יחידתי: טייסת 123 ("ציפורי המדבר") וטייסת 124 ("החרב המתהפכת") על פועלן לחילוץ פצועים.
כשנה אחרי המלחמה, ב-6 בספטמבר 2007, הופצץ והושמד כור גרעיני סורי בידי חיל האוויר הישראלי.
בתקיפה השתתפו 4 מטוסי F-15I רעם ו-4 מטוסי F-16I סופה ולפי פרסומים זרים גם מטוס לוחמה אלקטרונית וכוח של יחידת שלדג על הקרקע שסימן למטוסי הקרב בלייזר את הכור הגרעיני.
מבצע עופרת יצוקה נגד החמאס וירי רקטות לעבר ישראל נפתח ב-27 בדצמבר, בשעות הבוקר המאוחרות, והחל בגל הפצצות אווירית כבדות של חיל האוויר באמצעות מטוסי קרב (מדגמי F-15, F-16) ומסוקי קרב (מדגמי AH-1 קוברה ו-AH-64 אפאצ'י).
בשני גלי ההפצצה הראשונים נפגעו 100 מטרות.
במכה הראשונה נהרגו למעלה מ-155 אנשי חמאס ואנשי ביטחון פלסטינים.
באותו יום תקף חיל האוויר עוד 70 מטרות ברצועת עזה.
הפלסטינים דיווחו על כ-270 הרוגים וכ-750 פצועים רובם פעילי חמאס ומיעוטם אזרחים.
את ההפצצה המסיבית ביום הראשון של המבצע, בו נפגעו מטרות ופעילי חמאס רבים תכנן האלוף אליעזר שקדי, לשעבר מפקד חיל האוויר, בסיוע אמ"ן והשב"כ.
ב-28 בדצמבר, למחרת, תקף חיל האוויר הישראלי 40 מנהרות תת-קרקעיות בציר פילדלפי.
צה"ל העריך שהמהלך שיבש את הזרמת אמצעי הלחימה דרך מנהרות ממצרים.
ב-29 בדצמבר, היום השלישי למבצע, המשיך צה"ל לתקוף כ-100 יעדים נוספים בעזה, וחיסל בכירים בחמאס ובפלוגות אל-קודס של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
תקיפות אוויריות של מטרות טרור ומשרדי חמאס נמשכו גם בימים הבאים.
ב-31 בדצמבר הרג חיל האוויר את עמאר אבו ע'לולא, בכיר במערך הרקטי של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ו-3 פעילי טרור נוספים, כאשר תקף מחסן אמל"ח בח'אן יונס.
ב-1 בינואר 2009 נהרג בסיכול ממוקד ניזאר ריאן, מספר 3 ב"זרוע המדינית" של החמאס, שהיה מעורב בפיגועי טרור כנגד ישראלים, בהפצצת ביתו במחנה הפליטים ג'בליה.
בחיסול נהרגו עוד 18 אנשים, רובם בני משפחתו של ריאן.
הבניין שבו גר שימש כמפקדה ומרכז תקשורת, מחסן אמל"ח ותחמושת, וכן הסתיר פתח של מנהרה.
אלוף פיקוד הדרום, יואב גלנט, הציג שינוי בשיטת הלחימה של צה"ל בפעילי הטרור:
גם כשהחלה הפעולה הקרקעית המשיך חיל האוויר בתקיפת מטרות טרור ברצועה ומתן סיוע באש ובמודיעין לכוחות הקרקע.
ב-15 בינואר ביצע חיל האוויר הישראלי סיכול ממוקד בבכירי חמאס וחיסל את סעיד סיאם, שר הפנים בממשלת חמאס, את איאד סיאם אחיו, שגם הוא בכיר בחמאס, וסלאח אבו שרח, המקשר בין הזרוע המדינית לזרוע הצבאית של חמאס.
במרץ 2009 פרסמה רשת CBS כי כלי טיס של חיל האוויר הישראלי תקפו שיירת משאיות אמל"ח שהועברה מאיראן לחמאס דרך סודאן.
בתקיפה, שבוצעה בשטח סודאן, הושמדו 17 משאיות ונהרגו 39 מאנשי השיירה.
כמו כן, הגיעו דיווחים כי חיל האוויר הפציץ גם ספינת נשק איראנית שעגנה בעיר הנמל פורט סודאן.
לדיווחים אלה לא ניתן כל אישור רשמי בישראל, אך ראש הממשלה, אהוד אולמרט, התייחס ככל הנראה לתקיפה כשאמר במסיבת עיתונאים ביום שבו פורסם הדבר כי ישראל פועלת לחיזוק ההרתעה במקומות קרובים ובמקומות רחוקים.
ב-2011 הפכה מערכת "כיפת ברזל" למבצעית ורשמה יירוטי בכורה מוצלחים באפריל 2011. המערכת, שמופעלת על ידי מערך ההגנה האווירית, זכתה לפרס ביטחון ישראל 2012 בעקבות תפקודה המוצלח במספר עימותים והסלמות סביב רצועת עזה, בהם יירטה למעלה מ-100 רקטות גראד והצילה חיים רבים.
ב-23 באוקטובר 2012 אירע פיצוץ גדול במפעל הנשק "ירמוך" שבסודאן בו הושמד המפעל ומספר רב של רקטות וטילי קרקע-קרקע.
הפיצוץ יוחס להפצצה מהאוויר שביצע חיל האוויר הישראלי, אך ישראל נמנעה מלקחת אחריות לתקיפה.
בנובמבר 2012 היה חיל האוויר הכוח העיקרי במבצע עמוד ענן כאשר תקף מהאוויר למעלה מ-1,500 מטרות טרור ברצועת עזה, רובן משגרי רקטות, חלקם הוטמנו מתחת לקרקע.
התקיפות האוויריות הסבו פגיעה קשה לחמאס והשמידו כמעט לחלוטין את מערך רקטות הפג'ר 5 ארוכות הטווח שנועדו לפגוע בגוש דן.
מנגד, 5 סוללות כיפת ברזל (סוללה חדשה נפרשה בנוהל מהיר בגוש דן) יירטו כ-428 רקטות מעל ערי ישראל ב-84% הצלחה, דבר שהעלה באופן ניכר את יוקרת המערכת.
מבצע צוק איתן נערך ביולי 2014 כתגובה למטחי רקטות על ישראל שירו חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני מרצועת עזה.
בעשרת הימים הראשונים של המבצע, מ-8 ביולי עד 17 ביולי (אז הצטרפו כוחות היבשה) היה חיל האוויר הגורם ההתקפי העיקרי.
מטוסי הקרב, מסוקי הקרב וכלי טיס בלתי מאוישים ביצעו למעלה מ-1,000 גיחות ותקפו למעלה מ-1,750 יעדי טרור ברצועת עזה, לרבות מפקדות, מחסני אמל"ח, בתי מחבלים בכירים, משגרים מוטמנים ומנהרות לחימה.
כמו כן ביצעו כלי הטיס סיכולים ממוקדים נגד בכירי טרור וחוליות שיגור.
בשלב השני של המבצע המשיך החיל בתקיפות אלה, ובנוסף סייע לכוחות הקרקע.
מערך ההגנה האווירית נכנס לכוננות גבוהה והיווה מרכיב מרכזי בהגנה על העורף.
במהלך המבצע פעלו 9 סוללות של כיפת ברזל שיירטו למעלה מ-550 רקטות בכ-90% הצלחה.
מערך טילי הפטריוט ("יהלום") יירט שני כלי טיס בלתי מאוישים ששיגר חמאס.
מלחמת האזרחים בסוריה והעימות עם איראן
ב-2013, על רקע מלחמת האזרחים בסוריה, מטוסי חיל האוויר הישראלי תקפו מספר פעמים שיירות נשק בסוריה שיועדו להעביר אמצעי לחימה מתקדמים לחזבאללה.
ב-18 בינואר 2015 יוחסה לחיל האוויר הישראלי תקיפה אווירית בגבול ישראל–סוריה בה נהרגו מפקדים בכירים בחזבאללה ובמשמרות המהפכה האסלאמית שעסקו בהקמת יחידת טרור ברמת הגולן.
בליל ה-19 בדצמבר 2015 יוחס לחיל האוויר הישראלי ביצוע סיכול ממוקד בבניין בפאתי דמשק בו נהרגו סמיר קונטאר ועוד 7 אנשי חזבאללה.
התקיפות המשיכו גם ב-2016: ב-4 באוגוסט 2016, ישראל תקפה על פי דיווחים זרים שיירה של החזבאללה בסוריה שהובילה לוחמים ואמצעי לחימה.
ב-24 באוגוסט כלי טיס ישראלים ככל הנראה, תקפו והשמידו מפקדה של החזבאללה סמוך להרי הקלמון בגבול סוריה-לבנון.
ב-27 בנובמבר חיסל כלי טיס של חיל האוויר 4 מחבלי המדינה האסלאמית שתקפו כוח צה"ל ברמת הגולן.
למחרת, בתגובה לתקיפת כוח צה"ל ב-27 בנובמבר על ידי חוליה של מיליציה המסונפת למדינה האסלאמית, הפציצו מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי מוצב נטוש של UNDOF ששימש כבסיס צבאי ללוחמי הארגון.
על פיהם, התקיפה הראשונה פגעה במצבור תחמושת של חטיבה 38 בדיוויזיה 4 של צבא סוריה, והתקיפה השנייה פגעה במספר כלי רכב נושאי תחמושת ליד הכביש המהיר על ציר ביירות-דמשק – ככל הנראה של החזבאללה.
ב-13 בינואר 2017, צבא סוריה דיווח שמטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי תקפו בחצות הלילה את שדה התעופה הצבאי אל-מאזה בדמשק.
ב-2018 חלה הסלמה בעימות בין איראן לישראל.
בעימות אווירי בפברואר 2018 הפיל מסוק קרב AH-64D אפאצ'י לונגבו של טייסת 113 כלי טיס בלתי מאויש איראני מדגם סאעקה שחדר לשטח ישראל.
בתגובה לניסיון החדירה תקף חיל האוויר את שדה התעופה T-4 בסוריה ממנו המריא הכטב"ם והשמיד את קרון הבקרה שלו.
במהלך החזרה מהתקיפה הפיל חיל ההגנה האווירית הסורי מטוס F-16I סופה מעל שטח ישראל.
כתוצאה מכך עלתה הפעילות הישראלית נגד התבססות איראן בסוריה מדרגה וחיל האוויר שימש כמוציא לפועל של רוב התקיפות נגד מטרות איראניות וסוריות המיוחסות לישראל.
ב-9 באפריל תקף חיל האוויר בשנית את שדה התעופה T-4, השמיד מטרות איראניות והרג 9–11 חיילים ממשמרות המהפכה האסלאמית.
ב-29 באפריל חיל האוויר תקף והשמיד בונקרים ומחסני טילים איראניים, והשמיד כ-200 טילי קרקע-קרקע ומספר טילי קרקע-אוויר.
בתקיפה נהרגו למעלה מ-19 חיילים במשמרות המהפכה האיראנית.
ב-10 במאי, בתגובה לירי רקטות פג'ר-5 איראניות על ישראל, ביצע חיל האוויר את מבצע בית הקלפים: תקיפה נרחבת של עשרות מטרות ובסיסים של משמרות המהפכה האסלאמית וכוח קודס בסוריה.
חרף האזהרה הישראלית, מספר סוללות נ"מ וטק"א של חיל ההגנה האווירית הסורי שיגרו למעלה מ-100 טילי קרקע-אוויר לעבר המטוסים הישראליים אך לא הצליחו לפגוע בהם, ובתגובה הן הושמדו.
לדברי צה"ל, הייתה זו התקיפה הנרחבת ביותר של ישראל בסוריה מאז 1974. תקיפות חיל האוויר המשיכו גם ב-2019 וכללו בנוסף למשלוחי ומחסני טילים גם מטרות של כוח קודס האיראני וחזבאללה.
ביולי 2019 הותקפו בעיראק מספר בסיסי טילים ומחסני תחמושת של מיליציות פרו-איראניות, מקורות זרים דיווחו שאת התקיפות ביצעה ישראל באמצעות מטוסי F-35I וכלי טיס בלתי מאוישים.
ב-7 בפברואר 2021 אישר הקבינט המדיני-ביטחוני לחיל האוויר רכש של 20 מסוקי סיקורסקי CH-53K קינג סטליון ("סופר יסעור"), שדרוג מטוסי ה-F-15I והזמנת טייסת F-15IA חדשה.
בנוסף ישראל הזמינה ארבעה מטוסי תדלוק מסוג בואינג KC-46 פגסוס, חימושים ודברים נוספים.
ב-22 במאי 2018 חשף מפקד חיל האוויר האלוף עמיקם נורקין ש.
במרץ 2021 יירטו מטוסי F-35I אדיר ישראליים 2 כטב"מים איראניים שנשאו אקדחים לרצועת עזה.
במבצע שומר החומות, שהחל ב-10 במאי 2021, נשא חיל האוויר בעיקר עול הלחימה, בתקיפה של מאות מטרות ברצועת עזה ובהגנה מפני אלפי רקטות ששוגרו מרצועת עזה לרחבי ישראל.
במבצע מגן וחץ, שהחל ב-9 במאי 2023, נשא חיל האוויר בעיקר עול הלחימה, בתקיפה של מאות מטרות ברצועת עזה ובהגנה מפני למעלה מ-1,490 רקטות ששוגרו מרצועת עזה לרחבי ישראל.
ביחד עם השב"כ, אמ"ן ופיקוד הדרום ביצעו כלי טיס של חיל האוויר, לרבות מטוסי קרב וכלי טיס בלתי מאוישים, סדרת סיכולים ממוקדים בהנהגה הבכירה של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני – בה הרגו 6 פעילי טרור בכירים.
בנוסף, ביחד עם יחידה 5252 ומערך "חופת אש" של פיקוד הדרום, הרגו הכוחות למעלה מ-15 מחבלים בתקיפת 10 חוליות נ"ט, מרגמות ורקטות.
בעורף, מערכת קלע דוד רשמה יירוט בכורה ב-10 במאי כשהפילה רקטת קרקע-קרקע ארוכת טווח ששיגר הג'יהאד האסלאמי לגוש דן וב-12 במאי הפילה רקטה ששיגר הג'יהאד להרי ירושלים.
כיפת ברזל יירטה 437 רקטות בשיעור הצלחה של למעלה מ-95%.
חיל האוויר השתתף בלחימה לבלימת המחבלים שחדרו לישראל, בעיקר באמצעות מסוקי קרב וכטב"מים, אך ספג ביקורת על זמן התגובה המאוחר (במוקדי קרב שונים חיל האוויר הגיע רק לאחר 6–8 שעות), על הכישלון ליירט את מתקפת מצנחי הרחיפה, ועל ההישגים הנמוכים בצורה משמעותית בשעות הלחימה הראשונות.
אחרי פתיחה במלחמת חרבות ברזל ביצע חיל האוויר הפצצה אסטרטגית, תקיפות אוויריות וסיכולים ממוקדים ברצועת עזה, ותקף חוליות טרור ונ"ט של הפלסטינים וחזבאללה בחזית הלבנונית.
ב-13 באפריל 2024 תקפה איראן את ישראל ושיגרה לעברה 110 טילים בליסטיים (חייבר שכן), 185 כטב"מים (שאהד 238) ו-36 טילי שיוט.
לוחמי מערך ההגנה האווירית וטייסי החיל יירטו יחד עם המדינות השותפות האסטרטגיות, את מרבית השיגורים טרם הגיעו לשטח ישראל.
זוהו פגיעות בודדות, בהן בבסיס נבטים בדרום הארץ, עם נזק קל לתשתית, ופציעתה של ילדה בנגב.
הישג זה – של 99% הצלחה ביירוט מאות מטרות, בהם נחילי כטב"מים ולמעלה ממאה טילים בליסטיים – הוא חסר תקדים בתולדות ההגנה האווירית ולוחמת הטילים.
בתגובה למתקפה זו, 19 באפריל 2024 תקף חיל האוויר הישראלי, בסיס של חיל האוויר האיראני שנמצא ליד העיר אספהאן.
לפי דיווחי איראן, הייתה פגיעה בבסיס ללא לנפגעים.
ב-1 באוקטובר 2024 שבה ותקפה איראן את ישראל ושיגרה לעברה 181 טילים בליסטיים.
לוחמי מערך ההגנה האווירית וטייסי החיל, יחד עם המדינות השותפות האסטרטגיות, יירטו את מרבית הטילים, ורק טילים מעטים פגעו בישראל וגרמו נזק מצומצם.
חיל האוויר הישראלי היה הכוח התוקף העיקרי במבצע עם כלביא עם תקיפות אוויריות, סיכולים ממוקדים והפצצה אסטרטגית של מתקני תוכנית הגרעין האיראנית, בסיסי צבא ומשמרות המהפכה האסלאמית, בסיסי טילים וסוללות נ"מ וטילי קרקע-אוויר.
את מרבית התקיפות ביצעו מטוסי הקרב, כאשר מטוסי ה-F-35I אדיר תקפו והשמידו סוללות הגנה אווירית והשיגו עליונות אווירית בשמי איראן.
אחרי השגת העליונות האווירית, כלי טיס בלתי מאוישים של חיל האוויר הישראלי חגו בשמי איראן וצדו משגרי טילים.
רציפות הפעולה התאפשרה באמצעות מטוסי תדלוק אווירי של טייסת 120.
מערך ההגנה האווירית יירט טילים בליסטיים רבים, רובם באמצעות החץ 3 וחלקם באמצעות חץ 2 וקלע דוד.
מתוך למעלה מ-550 טילים ששוגרו לישראל רק 30–60 לא יורטו ונפלו בשטח ישראל.
במהלך המבצע הפילו מסוקי הקרב כלי טיס בלתי מאוישים רבים באמצעות טילים או תותח אוטומטי.
במהלך המלחמות הצליחו טייסי חיל האוויר להשיג הפלות רבות של מטוסי אוויר, ולהשיג עליונות על פני חילות האוויר היריבים.
על פי נתוני חיל האוויר, בסך הכול הפילו טייסי חיל האוויר בקרבות אוויר, מאז 1948, 687 מטוסי אויב.
מספר מטוסי החיל שהופלו על ידי טייסי אויב מאז 1948 עומד על 25. נתונים אלה מעמידים את יחס ההפלות על 1:27.5. להלן פירוט תוצאות קרבות האוויר במלחמות השונות (לא כולל מטוסים שהופלו באש/טילים מהקרקע):
המלחמה מטוסי אויב שהופלו מטוסים ישראליים שהופלו הערות מלחמת העצמאות 18 1 (?) ייתכן שמטוס ישראלי אחד הופל מעל הגליל.
שני מטוסים ישראליים קלים הופלו על ידי מטוסים מצריים.
חמישה מטוסי קרב מדגם ספיטפייר של חיל האוויר המלכותי הבריטי הופלו בקרב אוויר במהלך המלחמה על ידי טייסי חיל האוויר מלחמת סיני 7 1 מלחמת ששת הימים 60 (451) 12 בסוגריים מספר המטוסים שהושמדו בכל המלחמה (גם על הקרקע).
חיל האוויר הסובייטי נוסד בשם "צי האוויר של הפועלים והאיכרים", בעל מעמד של מינהל מרכזי, ב-24 במאי 1918 ותפס את מקומו של חיל האוויר הרוסי הקיסרי.
הוא הפך למינהל חילות האוויר של ברית המועצות ב-28 במרץ 1924, והחל מ-1 בינואר 1925 למינהל חיל האוויר של העובדים והאיכרים".
בהדרגה גברה השפעתו של חיל האוויר על עיצוב מטוסים.
מראשית ימיו חיל האוויר חיקה במבנהו הארגוני את כוחות היבשה והורכב מארמיות אוויריות, דיוויזיות אוויריות ורגימנטים אוויריים.
לאחר היווסדה של ברית המועצות הושקעו מאמצים רבים בפיתוח ובייצור מטוסים מודרניים.
בתחילת שנות ה-30 גדלה באופן ניכר תעשיית המטוסים ולקראת סוף העשור חיל האוויר הסובייטי החל מפעיל מטוסי קרב מדגם I-15 ו-I-16 ומפציצים מן הדגמים SB-2, SB-2 BIS ו-DB-3.
חיל האוויר הסובייטי לפני מבצע ברברוסה
הדוקטרינה של חיל האוויר הסובייטי עד תחילת המלחמה עם גרמניה הייתה שונה מזו של חילות האוויר המערביים.
בעוד הבריטים והאמריקנים שמו דגש על הפצצות אסטרטגיות, והגרמנים - על ניהול מערכות אוויריות, תפקידו הבסיסי של חיל האוויר הסובייטי היה לסייע לכוחות היבשה במסגרת הקרב המשולב - בהתאם לתורת המערכה העמוקה של הצבא האדום.
על פי התורה הזאת, על כוחות הקרקע להבקיע את החזית, לפרוץ לעומק שטחו של האויב ולהשמיד את כוחותיו בכל המרחב המערכתי.
תפקידם של כוחות האוויר הוא לפעול בתיאום עם כוחות היבשה בעומק המערכתי של האויב.
חיל האוויר הסובייטי יכול היה לסייע בקרב העמוק של כוחות הקרקע, אולם לא היה בנוי לפעול באופן עצמאי.
כאמור, חיל האוויר הסובייטי לא היה בנוי לפעול באופן עצמאי אלא לסיוע בקרבות לכוחות הקרקע.
מבנהו המבוזר שיקף את המגבלה הזאת.
בראשית מבצע "ברברוסה" היה חיל האוויר הסובייטי מפוצל בין כמה מפקדות.
האווירייה ארוכת הטווח - הכוח האווירי המרוכז היחיד של ברית המועצות - הייתה כפופה ישירות לסטבקה - הפיקוד העליון הסובייטי.
הכוח הזה אמור היה להיות מצויד במפציצים כבדים, אך בפועל היה מצויד בעיקר במפציצים בינוניים.
שאר כוחות האוויר הוכפפו למפקדות האזורים הצבאיים (כל מפקדה של אזור צבאי הפכה בעת חירום למפקדת חזית, דהיינו למפקדה של קבוצת ארמיות) ולמפקדות הארמיות.
גם לרשות הצי הסובייטי עמדו כוחות אוויר, ואלה היו מפוצלים בין הציים השונים.
פיקוד ההגנה האווירית היה גוף עצמאי.
הפיצול הזה של הכוח האווירי המעיט מערכו ומיכולותיו.
במסגרת תהליכי התיעוש של שנות ה-30 קידם סטלין את ייצור המטוסים, כך שב-1940 כבר היו בברית המועצות 100 מפעלים לייצור מטוסים, שכושר הייצור הכולל שלהם עמד על 10,000 מטוסים בשנה.
הסובייטים גם הקימו מערכת הדרכה נרחבת שהכשירה אלפי טייסים בכל שנה למגזר האזרחי ולצבא.
הטייסים האזרחים היו העתודה החיונית שאפשרה לברית המועצות להגדיל במהירות את כוחה האווירי במלחמת העולם השנייה.
אחד המבחנים המכריעים ליכולתו של חיל האוויר הסובייטי באה בשנת 1936, בעת מלחמת האזרחים בספרד, שם התמודדו דגמי המטוסים הסובייטים החדישים ביותר נגד מטוסים גרמנים.
ברית המועצות שלחה מטוסים וטייסים להילחם לצד הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד.
ביצועיהם של המטוסים ושל הטייסים ששלחה ברית המועצות לספרד היו, ככלל, טובים - לרוב טובים מאלה של אויביהם הלאומנים הספרדים.
בין היתר בשל מטוסי ה-I-16 המתקדמים ביחס לתקופה, אולם היתרון שהשיגו ניצחונות מוקדמים בקרבות אוויר של מטוסי ה-I-16 אבד בגלל השימוש המוגבל במטוסים אלה.
מטוסי מסרשמיט Bf 109 שהפעיל לגיון קונדור הגרמני בסיוע ללאומנים בספרד ואשר עלה על המטוסים הסובייטיים, הם שהשיגו בסופה של המלחמה עליונות אווירית.
ביוני 1941 עמדו לרשות ברית המועצות בין 8,000 ל-10,000 מטוסים שמישים, ואילו לרשות הגרמנים עמדו בחזית המזרח כ-3,000 מטוסים בלבד.
לבעלות בריתם של הגרמנים היו עוד כ-1,000 מטוסים.
אולם למרות עדיפותו הכמותית המוחצת הפגין חיל האוויר הסובייטי ביצועים ירודים בשנה הראשונה של המלחמה.
בשבוע הראשון של המערכה השמידו הגרמנים 4,000 מטוסים של חיל האוויר הסובייטי, ואילו הגרמנים איבדו 150 מטוסים בלבד.
התוצאות האלה היו כה מפתיעות, עד כי הרמן גרינג, מפקד הלופטוואפה, חשד שהדיווחים מהחזית מוגזמים.
הוא ביקש בדיקה חוזרת של הנתונים, וממנה התברר כי לא זו בלבד שהמספרים היו נכונים, אלא שבין הדו"ח הראשון לדו"ח השני איבדו הסובייטים עוד מטוסים רבים.
חיל האוויר הסובייטי סבל מחוסר מנהיגות.
במהלך הטיהורים שערך סטלין הודחו רבים מקציניו הטובים ביותר של חיל האוויר.
מערכת ההדרכה אומנם הכשירה טייסים רבים אחרים, אך איכותם נפלה מזו של יריביהם הגרמנים.
הטייסים הסובייטים היו נעדרי כל תוקפנות ורצון ליזום.
התכונות האלה היו, פרי הטיהורים.
מי שהפגין אז יוזמה עלול היה להפוך מיד לחשוד בחתרנות.
הבעיה הייתה לא רק באיכות של צוותי האוויר אלא גם המחסור באימונים ברמות הבכירות.
כך, למשל, לא נערכו תרגילים של שליטה אווירית במסגרות גדולות.
במקרים רבים איבדו מטוסי הקרב את המפציצים שאותם נועדו ללוות.
ואם לא די בכל אלה, הרי שהפלישה של צבא גרמניה אירעה כשחיל האוויר הסובייטי היה בעיצומו של תהליך מקיף של החלפת דגמים ישנים של מטוסים בדגמים חדשים.
כתוצאה מכך צברו טייסים סובייטים רבים שעות טיסה בודדות בלבד על המטוסים שברשותם.
כמו כן חלק גדול מהמטוסים הסובייטיים היו מדגמים מיושנים, רבים מהם היו עשויים מעץ ובעלי תא טייס פתוח.
לאלה לא היה שום סיכוי להתמודד נגד המסרשמידט 109 או היונקרס 88 (88-Ju.) מגבלה נוספת שפגעה בתפקודו של חיל האוויר הסובייטי הייתה בתחום התקשורת.
מטוסים רבים היו ללא מכשירי קשר, וקשה היה לשלוט בהם.
גם הטקטיקות של חיל האוויר הסובייטי היו מיושנות מאוד, למשל השימוש במבנים נוקשים מסוג "יתד" שפותחו במלחמת העולם הראשונה.
לעומתם הפעילו הגרמנים טקטיקת "נחיל" שאפשרה גמישות רבה יותר באוויר - כל זאת בנוסף למבנה שליטה מבוזר ולא יעיל הביאו את חיל האוויר הסובייטי כמעט לאבדון מוחלט.
ארגון מחדש במהלך מבצע ברברוסה
עד לסוף מלחמת העולם השנייה
בעקבות התפרקות ברית המועצות בדצמבר 1991, התחלק הציוד וכוח האדם של החיל בין המדינות העצמאיות שקמו.
רוב החיל עבר לידי רוסיה: כ-40% מהמטוסים ו-65% מכוח האדם, וכוחות אלו היוו את הבסיס לחיל האוויר הרוסי שקם.
חיל האוויר העיראקי הוא זרוע האוויר של הכוחות המזוינים של עיראק.
החיל מונה כיום כ-5,000 חיילים ומתפעל קרוב ל-350 כלי טיס.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נחשב החיל לגדול מבין חילות האוויר במזרח התיכון.
החיל נוסד ב-22 באפריל 1931 בזמן שלטון הבריטים בעיראק, כחיל האוויר המלכותי העיראקי.
עד להקמתו, שלט חיל האוויר המלכותי הבריטי במרחב האווירי של עיראק.
הפעילות המבצעית הראשונה בה השתתף החיל היה בשנת 1941 בעת המלחמה האנגלו-עיראקית.
בשנת 1948 במלחמת העצמאות סייע החיל גם בלחימה לצד הכוחות הערבים בארץ ישראל.
כתוצאה מההפיכה הצבאית בשנת 1958 (הפיכת ה-14 ביולי) שינה החיל את שמו לחיל האוויר העיראקי, ועיראק כוננה יחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות ושאר מדינות ברית ורשה.
בהדרגה, הפכה ברית המועצות לספקית נשק עיקרית והחיל החל לקלוט מערכות נשק סובייטיות לצד מערכות הנשק הבריטיות אותן הפעיל.
בשנת 1966 ערק הטיס ממוצא אשורי מוניר רדפא לישראל עם מטוס המיג-21 החדיש אותו הטיס.
בתחילת מלחמת ששת הימים ביצע חיל האוויר העיראקי ארבע התקפות בשטח ישראל, אחת מהן באמצעות מפציץ טופולוב 16 שגרם ל-14 הרוגים ישראלים ולעשרות פצועים.
בתגובה מהצטרפות עיראק למלחמה הותקף בסיס חיל האוויר העיראקי H-3 על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי במסגרת מבצע מוקד והחיל איבד מספר מטוסים.
במהלך שנות ה-70 החלה עיראק לרכוש מערכות נשק מתקדמות מצרפת שכללו בין היתר מטוסי מיראז' F1 ויגואר.
עיראק העבירה מספר טייסות קרב לסוריה ומצרים ששימשו אותן במהלך מלחמת יום הכיפורים.
במהלך שנות ה-80 גדל החיל בצורה ניכרת מ-330 ל-950 מטוסים זאת בשל מלחמת איראן–עיראק.
חיל האוויר העיראקי מילא תפקיד מרכזי בהתקפות העיראקיות על הכוחות האיראניים.
למרות גודלו, קרס חיל האוויר העיראקי במהלך מלחמת המפרץ.
רבים ממטוסיו הושמדו, הן באוויר והן על הקרקע, ומטוסים רבים נמלטו לשטח איראן.
בתום המלחמה נאסר על חיל האוויר העיראקי לטוס בדרום ובצפון המדינה, זאת כדי למנוע את התקפת האוכלוסייה השיעית והכורדית שניסו למרוד בשלטון המרכזי.
בשנים שלאחר מלחמת המפרץ ירדה יכולתו של חיל האוויר העיראקי בצורה משמעותית ומרבית המטוסים תוחזקו בצורה גרועה.
החיל כמעט ולא השתתף בלחימה בעת מלחמת עיראק ב-2003 שהסתיימה בכיבושה של עיראק ובהפלת משטרו של סדאם חוסיין.
לאחר המלחמה עבר החיל תהליך שיקום, ובין השאר קלט מטוסי קרב מתקדמים מסוג F-16 פייטינג פלקון.
התהליך לא עלה יפה, וכיום (2021) עדיין נמצא החיל במצב ירוד.
טייסת 2 - מפעילה מסוקי תובלה מסוג בל UH-1 שנתרמו מירדן ושופצו בארצות הברית.
טייסת 3 - טייסת סיור המפעילה מטוסי קינג אייר.
טייסת 4 - מפעילה מסוקי תובלה מסוג מיל מי-17 מבסיס טאג'י.
טייסת 12 - טייסת אימון הפועלת מבסיס קירקוק.
טייסת 15 - טייסת למשימות מיוחדות
טייסת 23 - מפעילה מטוסי תובלה מסוג C-130 הרקולס מבסיס בגדאד.
טייסת 70 - טייסת סיור המפעילה מטוסי SAMA CH-2000 מבסיס בצרה.
חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הוא הזרוע האווירית של כוחות ההגנה של אוסטרליה (Australian Defence Force - ADF).
חיל האוויר הוקם במרץ 1921 והוא ההמשך של "כוחות התעופה האוסטרלים" (Australian Flying Corps- AFC) שהוקמו ב-1912. חיל האוויר השתתף ברוב מלחמותיה של אוסטרליה במאה ה-20, כולל מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם.
לאחרונה השתתף החיל בפלישה לעיראק ב-2003 ועדיין מעורב במלחמה באפגניסטן.
המוטו של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי מבוסס על המשפט הלטיני "Per ardua ad astra" שמשמעותו "Through struggle to the stars" ("אל הכוכבים באמצעות מאבק").
שורשיו של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי מגיעים לשנת 1911, כאשר התקיימה בלונדון ועידה אימפריאלית ובה הוחלט כי יש לפתח את תחום הטייס במסגרת הצבאות של האימפריה הבריטית.
אוסטרליה הייתה היחידה באותו זמן שיישמה את ההחלטה הזאת בייסדה את "בית הספר המרכזי לטייס" (Central Flying School) בפויינט קוק (Point Cook) בוויקטוריה ב-22 באוקטובר 1912. חיל האוויר המלכותי של אוסטרליה היה השני בסדר ההקמה מבין כל חילות האוויר בעולם.
מיד עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נשלחו מטוסים כדי לסייע בכיבוש המושבה הגרמנית גינאה החדשה הגרמנית.
אך המושבה נכנעה עוד לפני שהמטוסים הספיקו להגיע.
הפעולה המבצעית הראשונה של הכוח לא התרחשה עד ל-27 במאי 1915, כאשר נקראו מטוסיה של טייסת שישבה בעיראק לעזור לבריטים להגן על שדות הנפט שלהם בעיראק.
הכוח האווירי השתתף מאוחר יותר בפעולות במצרים, ובארץ ישראל ובחזית המערבית בכל מהלך המלחמה.
עד לסוף המלחמה היו כבר 4 טייסות שביצעו פעילות מבצעית והוקמו עוד 4 טייסות שעסקו באימון טייסים.
460 קצינים ו-2234 בעלי דרגות אחרות שירתו בחייל ועד 200 נוספים שירתו בכוחות האוויריים של בריטניה.
אבדות החיל במלחמה מנו 175 הרוגים, 111 פצועים, 6 שמתו כתוצאה מהתקפות גזים ו-40 שבויים.
עד 1919 היה הכוח האווירי האוסטרלי חלק מצבא אוסטרליה ולחם במסגרת הכוח האימפריאלי האוסטרלי.
ב-1920 הייתה הפסקה בפעילות הטייס וב-1921 הופרד הכוח האווירי מהצבא והוקם, בהובלת מפקדו הראשון ריצ'רד ויליאמס, כחייל עצמאי בשם חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
התוספת "מלכותי" אושרה ביוני 1921 על ידי המלך ג'ורג' החמישי.
בשנת 1919 קיבלה אוסטרליה (יחד עם ממשלות קנדה, ניו זילנד, דרום אפריקה והודו) ממשלת בריטניה 128 מטוסים וציוד נלווה רב מעודפי חיל האוויר המלכותי הבריטי כאות תודה על המאמץ המלחמתי שלה במלחמת העולם הראשונה.
משלוח זה נודע בשם המתנה האימפריאלית (Imperial Gift) ואפשרה את הקמתו של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי כחיל עצמאי.
בספטמבר 1939 עמד סדר הכוחות של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי על כוחות המוצבים בחמישה בסיסים עיקריים (כולל בית הספר לטיסה בפוינט קוק) ובעוד חמישה בסיסים קטנים.
מיד עם פרוץ המלחמה, הצטרפה אוסטרליה לתוכנית אימוני האוויר של חבר העמים הבריטי כשטייסי החיל השתתפו באימונים באוסטרליה לפני שעברו לקנדה לקבל אימון מתקדם.
19 טייסות של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי שירתו בבריטניה, בצפון אפריקה ובים התיכון.
כ-9% מכוח האדם ששירת במסגרת חיל האוויר המלכותי הבריטי באירופה ובים התיכון היו מקרב חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
עקב היותם של מפעלי התעשייה האווירית הבריטית מטרות להתקפותיו של הלופטוואפה, הקימה ממשלת אוסטרליה את המחלקה הממשלתית לייצור מטוסים כדי לספק את צורכיהם של חילות האוויר של חבר העמים, וחיל האוויר המלכותי של אוסטרליה השתמש בסופו של דבר במספר גדול של כלי טיס שהיו גרסה מקומית של המטוסים מתוצרת בריטניה.
במערכה באירופה בלטו צוותי האוויר האוסטרלים בעיקר בכוחות המפציצים של חיל האוויר המלכותי הבריטי.
אף על פי שהם היוו רק 2% מכלל המגויסים האוסטרלים במהלך המלחמה, הם היוו כמעט 20% מההרוגים.
הדוגמה הבולטת ביותר למספר הרב של ההרוגים מבין צוותי האוויר הייתה טייסת 460 של החיל שהטיסה בעיקר מפציצי לנקסטר ואף על פי שהסד"כ שלה עמד על 200 איש, נהרגו בקרבות 1018 אנשי צוות אוויר.
כלומר, כוח האדם של היחידה נמחק חמש פעמים.
סך כל ההרוגים והנעדרים של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי במערכה באירופה היה 5488.
תחילתה של המערכה באוקיינוס השקט והתקדמותם המהירה של היפנים, איימו לראשונה על שטחה של אוסטרליה.
חיל האוויר המלכותי האוסטרלי לא היה מוכן באופן יחסי למערכה זו וכוחותיו בגזרה היו מצומצמים ביותר.
ב-1941 ובתחילת 1942 השתתפו רבים מצוותי האוויר של החיל, יחד עם צוותי האוויר של חיל האוויר המלכותי הבריטי בקרבות במלזיה, בסינגפור ובאיי הודו המזרחיים ההולנדיים וספגו אבדות רבות מקרבות עם מטוסי הזירו היפנים.
במהלך קרב רבאול בתחילת 1942 ניהלו הכוחות של חיל האוויר מאבק קצר אך חסר תועלת כאשר נעו היפנים דרומה לכיוון אוסטרליה.
המתקפה ההרסנית על דרווין ב-19 בפברואר 1942 העצימה את החשש לאיום שמולו ניצבה אוסטרליה.
כמענה לאיום זה הועברו כוחות רבים של החיל מאירופה (על אף שרבים גם נשארו שם עד סוף המלחמה).
המחסור במטוסי קרב ובמטוסי הפצצה הובילה לרכישתם של מטוסי הקיטיהוק ולבנייה המהירה של מטוס הקרב האוסטרלי הראשון, הבומרנג (CAC Boomerang).
מטוסי הקיטיהוק של החיל השתתפו באופן פעיל מאוד בקרבות במערכה בגינאה החדשה ובמערכה באיי שלמה.
כמענה לאפשרות של מתקפה כימית יפנית על אוסטרליה, הצטייד גם חיל האוויר המלכותי האוסטרלי בנשק כימי.
בקרב ים ביסמרק מטוסי הבריסטול הוכיחו את עצמם כאפקטיביים ביותר להתקפות הן על הקרקע והן בים.
מטוסים אלה יוצרו מאוחר יותר החל מ-1944 במפעלי התעשייה האווירית באוסטרליה.
על אף שהיה גדול יותר בממדיו ממטוסי הקרב היפנים, הייתה למטוס זה יכולת לפתח מהירויות גבוהות יותר מהם ולהשיגם.
כוח המפציצים הכבדים של החיל היה מבוסס בעיקר על המפציץ הכבד "ליברטור" (B-24 Liberator) ששבע טייסות הצטיידו בו והוא היה מסוגל להמריא מבסיסים באוסטרליה ובגינאה החדשה לעבר מטרות בבורנאו ובפיליפינים.
לקראת סוף שנת 1945 קיבל החיל 500 מטוסי קרב-הפצצה מסוג מוסטנג.
מטוסים אלה מתוצרת ארצות הברית הורכבו במפעלי התעשייה האווירית האוסטרלית, אך מאוחר יותר יוצרו רוב המטוסים באוסטרליה.
"חיל האוויר הטקטי הראשון" (First Tactical Air Force), שכלל מעל 18,000 איש ב-20 טייסות היה הגוף העיקרי במסגרת חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
הוא השתתף בקרבות בפיליפינים ובבורנאו והיה מיועד להשתתף בפלישה ליפן.
תוכנית זו הייתה מיועדת גם לכוחות המפציצים שנותרו באירופה, אך התוכנית לא יצאה לפועל עקב סיומה הפתאומי של המלחמה בהטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי.
כתוצאה מהשתתפותם של טייסי אוסטרליה בתוכנית אימוני האוויר של חבר העמים הבריטי, 20,000 שירתו יחד עם טייסים ממדינות אחרות של חבר העמים במלחמה באירופה.
במלחמת העולם השנייה שירתו 216,900 גברים ונשים בחיל האוויר המלכותי של אוסטרליה., 10,562 מהם נהרגו בקרבות ו-76 טייסות הוקמו במהלך המלחמה.
במאי 1946 בבהתאם להחלטת הממשלה חיל האוויר ביצע מבצע זיפי חזיר.
במהלך הסגר על ברלין ב-1948–1949, השתתפו טייסת של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי ושני צוותים שאיישו מטוסים של חיל האוויר המלכותי הבריטי ברכבת האווירית לעיר.
אף על פי שסיוע זה היה קטן יחסית למאמץ הכללי, הוא היה משמעותי.
במלחמת קוריאה בין 1950–1953, מטוסים של החיל שהוצבו ביפן במסגרת כוח הכיבוש הבריטי, היו בין הראשונים להשתתף במשימות סיוע, בסיורי קרב אוויריים ובמשימות ליווי.
כאשר למטוסי כוחות האו"ם היה קושי להתמודד עם מטוסי הסילון הסובייטים מיג-15, היו אלה מטוסי המטאור של הטייסת ה-77 של החיל שנחלו הצלחה מול הטייסים הרוסים שנלחמו בשורות חיל האוויר של קוריאה הצפונית.
עם זאת, כאשר צברו הטייסים הצפון קוריאנים ניסיון, הועברו מטוסי המטאור למשימות סיוע קרקעי מאחר שמטוסי המיג היו עדיפים עליהם בקרבות אוויר.
בנוסף למשימות תובלה רבות שבוצעו במהלך המלחמה, ביצעו הצוותים של הטייסת ה-77 18,872 טיסות, הרסו 3700 בניינים, השמידו 1408 כלי רכב, 16 גשרים, 98 רכבות והרגו מספר לא ידוע של חיילי אויב.
3 מטוסי מיג-15 הופלו ושניים נוספים הופלו כנראה.
אבדות חיל האוויר המלכותי האוסטרלי במהלך מלחמת קוריאה הסתכמו ב-41 הרוגים וב-7 שבויים.
22 מטוסי מוסטנג ו-44 מטוסי מטאור הופלו בקרבות.
שינויים במבנה החיל בשנות החמישים
ב-1953 התמנה קצין בכיר מחיל האוויר המלכותי הבריטי, מרשל האוויר סר דונלד הרדמן (Donald Hardman) כמפקד חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
הוא הוביל מהלך של ארגון מחדש של החיל לשלושה פיקודים: פיקוד העורף, פיקוד התחזוקה ופיקוד ההדרכה.
חמש שנים לאחר מכן שוב אורגן החיל מחדש לשני פיקודים: הפיקוד המבצעי ופיקוד התמיכה.
פיקוד התמיכה היה אחראי על מערך ההדרכה, אספקת ציוד, ניהול צי המטוסים, המחסנים, והציוד, תחזוקה ותיקונים ותפקידי מנהלה אחרים.
במצב החירום המלאי, בין השנים 1950–1960, טייסת של מטוסי לינקולן וגף של דקוטות השתתפו בפעולות כנגד לוחמי הגרילה הקומוניסטים.
הדקוטות ביצעו משימות תובלה, תובלת כוחות, הצנחת כוחות ופיזור כרוזים.
מטוסי הלינקולן, שהופעלו מבסיסים בסינגפור ובקואלה לומפור היוו את עמוד התווך של הכוח האווירי שפעל נגד המורדים הקומוניסטים בהפציצם את בסיסיהם בג'ונגלים.
אף על פי שהיה קשה להעריך מידת ההצלחה של התקפות אלה, הן אפשרו לממשל הבריטי להציק למורדים, להתקיף את הבסיסים שלהם כאשר הם זוהו ולגרום להם להיות בתנועה מתמדת.
מאוחר יותר, ב-1958 הצטרפו למשימות ההפצצה הללו מטוסים מסוג "קנברה".
במהלך מלחמת וייטנאם החל מ-1964 ועד 1972 העסיק חיל האוויר המלכותי האוסטרלי כוחות תובלה, מסוקים ומפציצים.
מפציצי הקנברה יצאו ל-11,963 משימות הפצצה שבמהלכן הופלו שני מטוסים.
אחד מהם נעלם במהלך משימת הפצצה ושרידיו ושרידי גופות הטייסים התגלו ב-2009. השני הופל על ידי טיל קרקע אוויר וצוותו חולץ.
צוותי האוויר של החיל הטילו 76,389 פצצות, גרמו למותם הוודאי של 786, למותם המשוער של עוד 3390, להריסתם של 8637 מבנים, 15,568 בונקרים, 1267 ספינות נהר ו-74 גשרים.
מטוסי התובלה של החיל נתנו סיוע לכוחות קרקע.
מסוקי החיל פינו פצועים ונתנו סיוע קרקעי קרוב.
אבדותיו של חיל האוויר המלכותי של אוסטרליה במלחמת וייטנאם הסתכמו ב-6 הרוגים בקרבות, בעוד 8 שמתו שלא במהלך הקרבות, וב-60 פצועים.
במהלך העשורים הבאים הפעיל חיל האוויר המלכותי של אוסטרלי רכבות אוויריות בהזדמנויות שונות כמו למשימת שמירת השלום במזרח טימור.
אחרי מלחמת וייטנאם לא הופעלו מטוסי הקרב של החיל עד למלחמת עיראק ב-2003, כאשר 14 מטוסי F/A-18s פעלו במשימות ליווי ובמשימות הפצצה וביצעו 350 טיסות והפילו 122 פצצות מונחות לייזר.
מאז אוגוסט 2007 יחידת בקרה ומעקב אווירית של החיל נמצאת בפעילות מבצעית בקנדהאר שבדרום אפגניסטן.
חיל האוויר המלכותי האוסטרלי ירש את סולם הדרגות שלו מחיל האוויר המלכותי הבריטי.
חיל האוויר הבריטי ביסס את דרגות הקצונה שלו על אלה של הצי המלכותי הבריטי ואת שאר הדרגות על אלה של הצבא הבריטי.
סימני הדרגות ברובם זהים לאלה של חיל האוויר הבריטי בתוספת הכיתוב "אוסטרליה" (AUSTRALIA).
הדרגה הבכירה יותר שניתנת למשרת פעיל, "מרשל אוויר", היא דרגתו של מפקד החיל.
במקרים בהם ראש מטה כוחות ההגנה של אוסטרליה הוא קצין חיל האוויר, דרגתו היא "מרשל אוויר ראשי".
הדרגה "מרשל של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי" לא מוענקת לקצין בשירות פעיל.
היא משמשת כדרגת כבוד ועד למותו ב-2021 החזיק בה הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
מרשל של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי (Marshal of the RAAF)
סמלו של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי התקבל בשנת 1939. הוא מורכב מהכתר האיפריאלי על גבי מסגרת עגולה כחולה שעליה המילים "חיל האוויר המלכותי האוסטרלי" (Royal Australian Air Force).
העיגול טעון בדמות עיט אוסטרלי מחודד זנב.
מתחת לעיגול מופיעה מגילה עם המוטו של חיל האוויר, "Per ardua ad astra" שמשמעותו בלטינית "Through struggle to the stars" ("אל הכוכבים באמצעות מאבק").
במקור השתמש חיל האוויר המלכותי האוסטרלי ברונדל של חיל האוויר המלכותי הבריטי בצבעים אדום, לבן וכחול.
אך במהלך מלחמת העולם השנייה הוסר העיגול האדום הפנימי שהיה דומה לדגל היפני לאחר שצוות מטוס של הצי האמריקני טעה בזיהויו של מטוס אוסטרלי בפעילות בזירת האוקיינוס השקט.
לאחר המלחמה הועלו מספר הצעות לרונדל חדש.
ביניהן: הצלב הדרומי, בומרנג, ענף של שיטה, וקנגורו אדום.
ב-2 ביולי 1956 אומץ העיצוב הנוכחי של הרונדל.
העיצוב כולל עיגול פנימי לבן ובתוכו קנגורו אדום והמוקף במעגל כחול.
הקנגורו פונה שמאלה למעט מקרים בהם הוא מסומן על גבי מטוס או רכב, שאז עליו לפנות לכוון הנסיעה/טיסה.
קיימת גם גרסה לנראות נמוכה בגווני אפור.
מסוקים של צבא אוסטרליה מסומנים לפעמים רק בדמות הקנגורו בצבע שחור או בצבעי הסוואה.
נכון ליוני 2011 מונה חיל האוויר המלכותי האוסטרלי 14,573 איש ואישה בשירות קבע ו-2800 משרתים פעילים במילואים.
כלי הטיס של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי נכון ל-2022 הם:
תמונה סוג המטוס ארץ מוצא יעוד דגם/דגמים בשירות הערות מטוסי קרב F/A-18 הורנט מטוס קרב רב-משימתי F/A-18A, F/A-18B 49 מדגם A, 15 מדגם B מורכב באוסטרליה על ידי מפעלי התעשייה האווירית הממשלתית.
המטוס עבר שדרוגים מאז נכנס לשירות בשנות השמונים ונשאר בכשירות למרות בעיות הקשורות לעייפות החומר שגרמו לכך שהוא עלול לא להישאר מטוס קו ראשון עד להחלפתו המתוכננת בשנת 2020, על אף שמגמה זו מתמתנת בזכות תוכנית שיפורים במבנה שלו.
מטוסים אלה יוחלפו ב-100 מטוסי F-35 לייטנינג II.
נכון לנובמבר 2021 נמסרו 44 מתוך 72 בהזמנה ו-100 מתוכננים.
מטוסי אימון BAE סיסטמס הוק מטוס אימון "מאמן מוביל" (LIFT) הוק 127 33 מטוס אימון בתצורה דו-מושבית.
פילאטוס PC-21 מטוס אימון מתקדם PC-21 46 קינג אייר מטוס אימוני ניווט B350 4 מטוסי שליטה ובקרה Boeing 737 AEW&C מטוס שליטה ובקרה E-7A Wedgetail 6 מטוסי תדלוק אווירי איירבוס A330 MRTT מטוס תדלוק אווירי KC-30A 5 מטוסי סיור ימיים AP-3C אוריון מטוס סיור ימי AP-3C
P-3C 19 מיועדים להוצאה משירות עד 2019. יוחלפו על ידי 8 מטוסי בואינג P-8 פוסידון ו-7 כלי טיס בלתי מאוישים גדולים.
כלי טיס בלתי מאוישים (כטב"מ) הרון 1 – התעשייה האווירית לישראל
IAI Heron 3 בהסכם חכירה ארוך טווח עם קנדה.
שני מטוסים נמצאים בשירות מבצעי באפגניסטן והמטוס השלישי משמש לאימונים.
Boeing C-17 Globemaster III מטוס תובלה אסטרטגי C-17A 6 C-130J סופר הרקולס
משמש להטסת אישים לנסיעות רשמיות.
צוות האווירובטיקה של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי מבצע כ-150 תצוגות אוויר בשנה באוסטרליה ובדרום מזרח אסיה והוא חלק מבית הספר המרכזי לטיסה בסייל, ויקטוריה.
הצוות משתמש במטוסי Pilatus PC-9 שנבחרו בשל היותם מטוסים קלים להטסה ובעלי יכולת תמרון וכוח מנוע מצוינים.
בכל זאת קיימות במטוסים אלה כמה בעיות, כולל תגובה חזקה למערבולות.
נכון להיום לא קיימת תוכנית להחלפתם של מטוסים אלה.
הצוות מבצע את תצוגותיו במבנה של שישה מטוסים.
חיל האוויר המלכותי הנורווגי (נורווגית: Luftforsvaret) הוא הזרוע האווירית של הכוחות המזוינים של נורווגיה החל מ-10 בנובמבר 1944. בעתות שלום מונה החיל כ-1,430 אנשי קבע (קצינים, נגדים ואזרחים) וכ-600 חיילים בשירות חובה (שאורכו שנה).
בעת גיוס כללי גדל החיל לכ-5,500 אנשים.
תשתיות החיל כוללות שבעה בסיסי טיסה, שני בסיסי בקרה ודיווח ושלושה בסיסי אימונים.
הצטיידות בכלי טיס בצבא היבשה ובצי
נורווגיה, כמו מדינות מערביות אחרות, החלה בהקמת כוח אווירי צבאי עם התפתחות התעופה הממונעת בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה.
המטוס הראשון בכוחות המזוינים של נורווגיה נקרא HNoMS Start.
הוא נרכש ב-1912 בכספי ציבור שנתרמו למטרה זו, והוטס על ידי קצין בצוללת HNoMS Kobben A-1 בשם האנס דונס.
כלי הטיס החדשים שנכנסו לכוחות המזוינים של נורווגיה, צורפו לזרועות הים והיבשה הקיימות, ולכן עד שקובצו לחיל אחד בשנת 1944 פעלו כוחות האוויר של נורווגיה בשתי מסגרות נפרדות: שירות האוויר של הצי הנורווגי המלכותי (Marinens Flyvevaaben) ושירות האוויר של צבא היבשה הנורווגי (Hærens Flyvevaaben).
עד 1940 היו רוב המטוסים ששירתו בצי ובצבא היבשה מתוצרת מקומית או שנבנו במסגרת הסכמי רישיון.
באותה תקופה המפציץ/סייר העיקרי של נורווגיה היה המטוס ההולנדי פוקר C.V.
בניית הכוח לקראת מלחמת העולם השנייה
בשנות השלושים המאוחרות, כאשר המלחמה נראתה קרובה, החלה נורווגיה ביבוא מטוסים מודרניים מתוצרת חוץ, שכללו גם שנים-עשר מטוסים מדגם גלוסטר גלדיאטור מבריטניה ושישה מטוסים מדגם היינקל He 115 מגרמניה.
בנוסף, כמות משמעותית מאוד של כלי טיס הוזמנה מחברות אמריקאיות בחודשים שקדמו לפלישת הגרמנים לנורווגיה, ב-9 באפריל 1940.
בקרב זה איבד הכוח הנורווגי שלושה מטוסים - אחד בקרב אוויר ושניים על הקרקע, כאשר נחתו לצורך התחמשות ותדלוק והותקפו על ידי מטוסים גרמניים.
לאחר נסיגת כוחות בעלות הברית מנורווגיה, ויתרה הממשלה הנורווגית על לחימה והפכה לממשלה גולה שמשלה מבריטניה החל מ-10 ביוני 1940.
בד בבד עם התבוסה, מילטו הנורווגים מטוסים מן המדינה כדי שלא יפלו בידי הוורמאכט.
קושי מיוחד היה במילוט מטוסים מן הבסיסים הנורווגיים שנותרו בצפון המדינה, משום שרק לחלק ממטוסי הצי היה טווח טיסה ארוך מספיק כדי להגיע לבריטניה (אליה עברה ממשלת נורווגיה).
ליתר המטוסים, רובם מטוסי צבא היבשה, נותרה רק אפשרות אחת לבריחה - פינלנד.
הנורווגים ידעו שהמטוסים שינחתו בפינלנד ייתפסו על ידי הפינים וילחמו בעבור מדינות הציר (אשר פינלנד נמנתה עליהן), אך לפחות לא ייפלו לידיים גרמניות.
בסופו של דבר שלושה מטוסים נורווגים חצו את הגבול, הוחרמו לטובת חיל האוויר הפיני ושירתו בו.
בבריטניה הוצבו שירותי האוויר של הצבא והצי הנורווגיים תחת פיקוד בריטניה, והחל מ-1942 הוכפפו למטה המאוחד של הכוחות המזוינים של בריטניה וארצות הברית (Combined Chiefs of Staff).
ב-10 בנובמבר 1944 אוחדו שירות האוויר של הצי הנורווגי המלכותי ושירות האוויר של צבא היבשה הנורווגי לחיל האוויר המלכותי הנורווגי (Luftforsvaret), בצו מלכותי.
עד 8 במאי 1945, נהרגו 335 בני אדם בשירות חיל האוויר המלכותי הנורווגי.
מטוסי הספיטפייר ששירתו בחיל האוויר בזמן המלחמה המשיכו לשרת בו עד שנות ה-50.
בשנת 1947 נרכשה מערכת המכ"ם הראשונה של החיל, ובסביבות אותה תקופה נרכשו גם מטוסי הסילון הראשונים שלו מדגם דה הבילנד ומפייר.
ב-1949 הייתה נורווגיה בין מייסדות נאט"ו, ומיד לאחד הקמתו קיבלה מטוסים אמריקאיים כחלק מתוכנית הסיוע הצבאית של הארגון.
חיל האוויר המלכותי הנורווגי התרחב בקצב מהיר מאוד עם התקדמות המלחמה הקרה, במהלכה היווה אחד משני חילות האוויר היחידים של נאט"ו ששטח מדינתו גובל בברית המועצות (השני היה חיל האוויר הטורקי).
מטוסי הקרב של החיל יירטו בין 500 ל-600 כלי טיס סובייטים בממוצע לשנה.
בשנת 1959 שולבו בחיל אמצעי נ"מ.
בשנת 1992 בחיל נקלטה מטה גרטלנד, טייסת קרבית הראשונה.
באוקטובר 2002, כוח בינלאומי בן שמונה-עשר מטוסי F-16 מנורווגיה, דנמרק והולנד ומטוס תדלוק הולנדי, הוצב בקירגיזסטן כדי לתמוך בכוחות הקרקעיים של נאט"ו במלחמת אפגניסטן.
ב-2004, ארבעה מטוסי F-16 של החיל השתתפו במבצע נאט"ו להגנת המרחב האווירי של המדינות הבלטיות.
מאז פברואר 2006 מסייעים ארבעה מטוסי F-16 של החיל, יחד עם שמונה מטוסי F-16 של חיל האוויר ההולנדי המלכותי, לכוחות הקרקע של נאט"ו בפרובינציות הדרומיות של אפגניסטן, במסגרת כוח הסיוע הביטחוני הבין-לאומי.
ב-2011 השתתף חיל האוויר המלכותי הנורווגי בתקיפה הצבאית הבין-לאומית בלוב.
ב-24 במרץ 2011 צוותו מטוסי F-16 של החיל לפיקוד אפריקה של הכוחות המזוינים של ארצות הברית ולמבצע שחר האודיסיאה.
למחרת שיגרו 2 מטוסים של החיל 3 פצצות מונחות לייזר נגד טנקים לוביים, ובלילה הפציצו מטוסי החיל שדה תעופה.
ב-26 במרץ סייעו מטוסי תובלה של החיל בפריסת ציוד למבצע מגן מאוחד.
ב-26 באפריל הפציצו מטוסי F-16 של החיל את מטהו של קדאפי בטריפולי.
עד חודש יולי הפילו מטוסי ה-F-16 של החיל כמעט 600 פצצות, כ-17% מסך כל הפצצות שהוטלו עד אז.
כלי הטיס של חיל האוויר המלכותי הנורווגי
כלי טיס ארץ ייצור תכלית גרסה כמות בשירות הערות בל 412 ארצות הברית מסוק רב תכליתי 412SP 18 הצבא הנורווגי משתמש גם הוא במסוק.
מתוך 19 מסוקים שיש לנורווגיה בסך הכל, 18 הורכבו בנורווגיה.
Canadair CF-5 קנדה מטוס קרב-מפציץ CF-5 15 משומש רק לאימון טייסים (אימונים שקשורים בנשק) דאסו פלקון 20 צרפת לוחמה אלקטרונית אח"מים falcon 20 2 1 C-130 הרקולס ארצות הברית תובלה C-130H 6 לאחרונה הושעה משירות פעיל.
המטוס הולך להיות מוחלף על ידי גרסאות חדשות יותר C-130J-30 וC-130Js לא יאוחר מ-2010. F-16 פייטינג פלקון הולנד מטוס קרב F-16AMF-16BM 4710 יוצרו על ידי חברת פוקר ועברו השבחת אמצע-החיים.
בקרוב יוחלף על ידי NH90 וסטלנד סי קינג בריטניה מסוק חילוץ Sea King Mk.43 12 לא נמצא בשימוש צבאי, אלא רק במשימות חילוץ.
חיל האוויר המדברי (ידוע כרונולוגית כמפקדת האוויר של המדבר המערבי, מפקדת האוויר של לוב, חיל האוויר של המדבר המערבי, חיל האוויר המדברי וחיל האוויר הטקטי ה-1) היה חיל אוויר טקטי שפעל במסגרת בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
חיל האוויר המדברי נוסד מתוך הקבוצה האווירית מספר 204 שהייתה תחת פיקוד המזרח התיכון של חיל האוויר המלכותי ב-1941, על מנת להעניק סיוע אווירי קרוב לארמייה השמינית במערכה בצפון אפריקה, סיוע שנמשך בפלישה לסיציליה ובאיטליה.
במהלך המלחמה, הורכב חיל האוויר המדברי מטייסות שמוצאן מחיל האוויר המלכותי, חיל האוויר הדרום-אפריקאי, חיל האוויר המלכותי האוסטרלי, חילות האוויר של צבא ארצות הברית וחילות אוויר נוספים של בעלות הברית.
לפני הקמתו של חיל האוויר המדברי (DAF), פעלו מספר מערכים של חיל האוויר המלכותי (RAF) במזרח התיכון.
ב-3 בספטמבר 1939 היה פיקוד המזרח התיכון של ה-RAF, תחת פיקודו של מרשל האוויר סר ויליאם מיטשל (William Mitchell), מחולק ל-4 אזורי פיקוד משניים: פיקוד מצרים (סומן כפיקוד המזרח התיכון), פיקוד עיראק, פיקוד הים התיכון (הממוקם במלטה) ופיקוד עדן.
בתחילת מאי 1940 הועבר הפיקוד על כלל הכוחות האוויריים במזרח התיכון לידי מרשל האוויר סר ארתור לונגמור.
ב-10 ביוני 1940, יום הכרזת המלחמה של איטליה, היו תחת פיקודו של לונגמור 29 טייסות שמנו פחות מ-300 מטוסים אשר נפרסו ב-4 אזורי הפיקוד שפורטו למעלה.
לכוחות האוויריים היה תפקיד חשוב בלחימה על פני השטח הנרחב של המדבר המערבי.
אף על פי שהיקף העימות בצפון אפריקה לא השתווה לרמת הקרבות שהתחוללו בחזית המזרחית או המערבית, הייתה לתעלת סואץ ולשדות הנפט של המזרח התיכון חשיבות עליונה וקריטית להמשך המלחמה.
בשלב הראשון במערכה, שהחל בפלישה האיטלקית למצרים, כללו הכוחות המקומיים של חיל האוויר המלכותי, בפיקודו של הקומודור ריימונד קולישו (Raymond Collishaw), 9 טייסות שהתמקדו בעיקר בסיוע לכוחות הקרקע, סיור בשטח האויב ורק במקרה הצורך בקרבות אוויר עם חיל האוויר המלכותי האיטלקי.
לרשותו של קולישו עמדו 3 טייסות קרב (33, 80, 112) שהורכבו ממטוסי גלוסטר גלדיאטור דו-כנפיים מיושנים, מטייסת אחת (208) של מטוסי קישור וסיור מדגם וסטלנד לייסנדר, 5 טייסות (30, 45, 55, 113, 211) מפציצים קלים מדגם בריסטול בלנהיים ומשתי טייסות של מטוסי הפצצה-תובלה מדגמי בריסטול בומביי (216) וויקרס ולנטיה (70).
עם כוח קטן זה, היה על קולישו לשלוט בקו החזית תוך הימנעות מאיבוד מיותר של מטוסים ולנהל פעולות אגרסיביות כדי לשמור על מנטליות של מגננה בקרב האיטלקים.
בנוסף, נעשה שימוש באמצעי הטעיה, כמו העברת ההוקר הוריקן הזמין היחיד בין שדות תעופה שונים, כדי ליצור אשליה עבור מטוסי הסיור האיטלקיים שהכוח העומד מולם גדול וחזק יותר מכפי שהוא.
הצלחה בולטת התרחשה ב-17 באוגוסט 1940: מטוסי גלדיאטור שהגנו על הצי הבריטי בים התיכון, הפילו 8 מפציצים איטלקיים מדגם סבויה מרקטי SM.79 ללא אבדות.
הכוח במזרח התיכון היה בבירור קטן מידי, והעברת תגבורות בטיסה ישירה דרך מערב הים התיכון לא הייתה מעשית עקב הטווח הארוך, שרק מפציצים יכלו לעבור.
נתיב תגבורת חלופי נפתח דרך חוף הזהב שבמערב אפריקה עם מספר תחנות ביניים.
מטוסי הקרב הועברו מפורקים בבטן ספינות לטקורדי שעל חוף האוקיינוס האטלנטי, הורכבו במקום ו"דילגו" על פני מערב ומרכז אפריקה לעבר מצרים.
נתיב זה ואמצעים נוספים הגדילו את כוחה של מפקדת האוויר של מצרים ב-2 טייסות קרב (73, 274) של הוריקנים, 2 טייסות (37, 38) מפציצים בינוניים מדגם ויקרס ולינגטון וכן מטייסות אוסטרליות ודרום אפריקניות.
התגבורת הגיעה בזמן לפתיחת מבצע מצפן ב-8 בדצמבר 1940, במהלכו נאבקו כוחות האוויר עם הקצב המהיר של כוחות הקרקע המתקדמים ולעיתים נחתו בסיום משימה במסלולי נחיתה קדמיים יותר מאלה שמהם יצאו.
לכוח האווירי שבפיקודו של קולישו הייתה עוצמה מספקת כדי לשמור על עליונות מול חיל האוויר האיטלקי, שהפגין מידה מועטה של אומץ, יוזמה ונחישות, וסבל מירידה מהירה במוראל ברגע שספג את התבוסה הקלה ביותר.
הצלחת חיל האוויר המלכותי נבעה בראש ובראשונה מחוסר ההתנגדות שהפגינו האיטלקים באוויר, ובנוסף היו מרבית המבצעים האוויריים של הבריטים מתוכננים מראש ובוצעו כנגד מטרות נייחות.
כאשר הפכה הלחימה על הקרקע להתקפית יותר ובלתי צפויה - בעיקר לאחר המבקעים המוצלחים בגבול וכיבוש עמדות האיטלקים בברדיה, טוברוק ובנגאזי - נוצר קושי לספק את הסיוע האווירי הקרוב ביעילות הנדרשת, שבאה לידי ביטוי כאשר תוגברו כוחות הציר והחלו לתקוף בשנית.
במסגרת הלקחים שהופקו מסיבוב הלחימה הראשון התברר כי הלייסנדר, שנועד על פי טקטיקת הלחימה הבריטית לשמש כמטוס העיקרי לסיוע אווירי קרוב, איטי ופגיע ונזקק לליווי צמוד של מטוסי קרב במהלך משימות סיור ואיסוף מודיעין.
כפתרון של דחק נעשה שימוש בהוריקן שהוכיח את ערכו כמטוס מהיר ויעיל לאיסוף מודיעין חזותי.
תכונותיו של ההוריקן בתפקיד זה (בנוסף לתפקידו הנוכחי כמטוס קרב והעתידי כמטוס קרב-הפצצה) ביססו אותו כמטוס הטקטי הדומיננטי במלחמה.
השיפור בשיתוף הפעולה עם המפציצים הקלים מסוג בריסטול בלנהיים הוביל אף הוא לאופטימיות: לפני תחילת המערכה צורפה לכל טייסת הפצצה יחידת קישור מודיעין אווירית (Air Intelligance Liaison) שהורכבה מקציני צבא היבשה אשר עידכנו את הטייסות באופן רציף במבצעים הקרקעיים המתנהלים ובמטרות שנבחרו לצורך המשך המתקפה.
הצלחת השיטה הביאה לכך שחיל האוויר וצבא היבשה סיכמו על צירוף קציני קישור אווירי לכל הטייסות המסייעות לצבא, במיוחד טייסות קרב ששימשו לתפקידי סיוע אווירי קרוב.
פריצתה של מלחמת איטליה–יוון ב-28 באוקטובר 1940 הביאה לעצירת התקדמות הכוחות הבריטיים בלוב והעברת כוחות, ובכללם טייסות מפציצים ומטוסי קרב, לעזרת היוונים המותקפים.
בשל שיקולים פוליטיים והאינטרסים הבריטיים בבלקן, נאלץ לונגמור לספק טייסות מתוך פיקוד המזרח התיכון לפעולה מיוון גופה, ולבצע בנוסף הפצצות לילה ארוכות טווח ממצרים לעבר איטליה ואלבניה.
משום כך, הופסקו כל התוכניות לאימון בשיתוף פעולה טקטי אוויר-קרקע ויחידות קדמיות רבות הועברו מקירנאיקה לצורך מבצעים ביוון.
חששות מפני התערבות גרמנית ישירה הכריחה את ראש פיקוד המזרח התיכון לעשות כל שביכולתו כדי למנוע את תבוסתה של בעלת הברית החדשה של בריטניה בבלקן.
עד לסוף מרץ 1941 תרם חיל האוויר המלכותי למאמץ המלחמה ביוון שמונה טייסות קו ראשון עם כ-280 מטוסים.
ההסחה היוונית והניסיון להחזיק באי כרתים לא רק הסתיימו בתבוסה אלא גם השפיעו לרעה על ההישגים הבריטיים במערכה במדבר המערבי.
הצבא הבריטי וחיל האוויר המלכותי המוצבים במדבר המערבי נחלשו משמעותית בעוד הכוחות הגרמניים בלוב הולכים ומתחזקים.
הכוח האווירי בחזית הצטמצם לטייסת בלנהיים (מס' 55), טייסת לייסנדר (מס' 6) ושתי טייסות הוריקן (מס' 73 ומס' 3 האוסטרלית) בלבד.
כאשר פתחו כוחות הציר, בפיקודו של ארוין רומל, במתקפה מאזור אל-עגילה ב-30 במרץ 1941, נסוגו הבריטים בחזרה לגבול מצרים עד 10 באפריל וכל השטח שהושג, למעט טוברוק הנצורה, אבד.
אחד הגורמים לכישלון, מלבד הנחיתות הכמותית, היה שיתוף הפעולה הלקוי בין הצבא הבריטי לחיל האוויר המלכותי; מפקדות צבא היבשה וחיל האוויר היו מופרדות, התקשורת ביניהם הייתה איטית ולא אמינה, היה קושי בהכוונת הכוחות האוויריים לעבר מטרות בשטח בזמן אמת והיה מחסור באמצעי זיהוי מן הקרקע.
הצבא הבריטי וחיל האוויר המלכותי האשימו אלה את אלה בכישלון.
ביוני 1941 התמנה מרשל האוויר סר ארתור טדר לראש פיקוד חיל האוויר המלכותי במזרח התיכון.
חודש לאחר מכן התמנה סגן מרשל האוויר סר ארתור קונינגהם למפקד הקבוצה האווירית ה-204, שכללה 2 טייסות קרב, 3 טייסות מפציצים קלים ו-2 טייסות סיור ובשיתוף עם טדר החל לעסוק בפתרון הבעיות.
ב-30 בספטמבר פורסמו נוהלי סיוע אווירי שפירטו את העקרונות לצורך יישום שיתוף פעולה אוויר-קרקע להמשך המלחמה.
איחודן של מפקדות צבא היבשה וחיל האוויר תחת פיקוד משותף
עקרונות הסיוע האווירי הישיר והעקיף
הקמת מפקדת שליטה לסיוע אווירי קרוב (Air Support Control או ASC) האחראית לתיאום, לביצוע הבקשות לסיוע או דחייתן, כך שייעשה שימוש מקסימלי בכוח המטוסים הזמין
הוראות לגבי בחירת מטרות, קווי הפצצה, תקשורת ואותות זיהוי
סיפוחם של קציני קישור אווירי קדמיים ליחידות צבא על מנת לעדכן בצורה ישירה את הטייסים לגבי מטרות זמינות
נהלים אלה יצרו את הבסיס ליצירת כוח אווירי שייעודו ביצוע משימות טקטיות בשדה הקרב תוך שימת דגש על שיתוף פעולה הדוק בין צבא היבשה לחיל האוויר.
עם זאת, נותרו השליטה במטוסים וניהול הפעולות בידי אנשי חיל האוויר המלכותי.
מטוסי הקרב מדגם קרטיס P-40 טומהוק הופיעו לראשונה בזירה ב-14 ביוני 1941 במהלך מבצע קרדום קרב, החליפו את מטוסי ההוריקן כמטוסים לעליונות אווירית והופעלו בידי טייסות קרב בריטיות, אוסטרליות ודרום אפריקניות.
לאחר שהיתרון בקרב החל לנטות לכיוון כוחות הציר, התערב מרשל האוויר ארתור טדר באופן הפעלת הכוחות והורה בפעם הראשונה למטוסי הקרב להתרכז בתקיפת מטרות קרקע, בעיקר לאורך צירי התנועה.
שיטה זו הוכיחה את יעילותה בבלימת התקדמות האויב, אך גם חשפה את המטוסים לאש מן הקרקע וממטוסי אויב שנהנו מיתרון בגובה.
גם במהלך מבצע צלבן המשיכו המטוסים לבצע את תפקידם החדש, בנוסף למשימותיהם כמלווי מפציצים וכמיירטים.
באוגוסט 1941 כללו כוחות האוויר של חיל האוויר המלכותי במזרח התיכון 49 טייסות עם 722 מטוסים.
המשך הקרבות בצפון אפריקה הביא להחלטה להפוך את הכוח האווירי במצרים ליחידה נפרדת כדי להקל על הפיקוד והשליטה בזירה זו, בצד זירות המבצעים האחרות במזרח התיכון.
לאחר כישלון מבצע קרדום קרב התברר, כי יש צורך לספק לכוחות הקרקע הבריטיים סיוע אווירי שיהיה הן מאורגן טוב יותר והן גדול יותר מבחינת עוצמה ויכולת.
תחילה הסב קונינגהם את כנף מס' 253 להתנסות בסיוע אווירי קרוב מעל קו החזית באמצעות טייסת בלנהיים ושתי טייסות הוריקן.
זמן קצר לאחר מכן כבר פעלו 3 כנפות בצפון אפריקה, כאשר הכנפות מס' 258 ו-269 פעלו מעל קו החזית והכנף מס' 262 הגנה על אזור הדלתא של הנילוס.
כנפות מס' 258 ו-269 היוו את הגרעין לחיל האוויר של המדבר המערבי שהוקם ב-21 באוקטובר 1941 כחיל אוויר טקטי תחת פיקוד המזרח התיכון של חיל האוויר המלכותי, כדי להתמודד מול חילות האוויר של הציר בצפון אפריקה ולסייע לכוחות הקרקע.
בתחילת 1942 הצליחו מטוסי המסרשמיט Bf-109 של הלופטוואפה לבסס עליונות אווירית מול מטוסי ההוריקן, הטומהוק והקיטיהוק של חיל האוויר המדברי, והצורך בספיטפייר בזירת צפון אפריקה הפך לדחוף ביותר.
טייסות מס' 142 ו-92 הועברו מפיקוד מטוסי הקרב בבריטניה למצרים בתחילת אפריל דרך טקורדי, כאשר טייסת נוספת, מס' 601, הגיעה בסוף החודש דרך מלטה.
ההפלה הראשונה לזכות הספיטפייר בזירה נרשמה ב-8 ביוני 1942, במהלך קרב גזאלה, בו סיפקה טייסת מס' 142 חיפוי מגובה רב למטוסי הוריקן מעל ביר חכים ויירטה מטוסי קרב ומפציצים גרמניים ואיטלקיים.
באותו חודש אף הוקם גף מיוחד של ספיטפיירים המותאמים לפעולה בגובה רב (High Altitude Flight) לצורך יירוט טיסות הצילום של ה-Ju 86G מגביהי הטוס.
כתוצאה מתבוסת הארמייה השמינית בקרב גזאלה, נאלצו טייסות חיל האוויר של המדבר המערבי לסגת מזרחה ולהיערך מחדש באזור אל עלמיין, שם נטלו חלק בבלימת כוחות הציר בקרבות שנמשכו לאורך חודש יולי ובניסיון הפריצה האחרון של רומל בקרב עלם חלפה ב-31 באוגוסט.
במהלך המחצית הראשונה של המלחמה הפך חיל האוויר של המדבר המערבי לכוח האווירי הגדול ביותר מחוץ לבריטניה ונהנה מתרומה משמעותית מצד חיל האוויר הדרום-אפריקאי והחל מ-1942, גם מצד חילות האוויר של צבא ארצות הברית.
בסתיו 1942 כבר עמדו לרשותו של טדר 104 טייסות, מתוכן 71 בריטיות (64 מחיל האוויר המלכותי ו-7 מהצי המלכותי), 16 דרום אפריקניות, 13 אמריקניות, 6 אוסטרליות, 2 קנדיות, 2 יווניות ואחת מרודזיה.
באוקטובר, ערב קרב אל-עלמיין השלישי, שירתו בכוח 846 מטוסים, רובם מדגמים חדישים.
ב-1943 גדל החיל לכדי 1500 מטוסים ב-96 טייסות אשר זכו לבסוף בעליונות אווירית בזירה, מה שהיווה גורם מכריע בניצחון באל-עלמיין ובמרדף אחר כוחות הציר שנסוגו דרך לוב לעבר תוניסיה.