tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשכונה מספר בתי ספר יסודיים, אשר המוכר שבהם, בית הספר "תל-חי", נחשב לאחד מבתי הספר הטובים בישראל על פי כל המדדים הרלוונטיים, וזאת בעקבות רפורמה שהנהיגה מנהלת בית הספר, עינת ברגר-אריזון, במהלך העשור האחרון.
בעקבות הישגיה בבית הספר זכתה עינת בתואר אשת השנה בחינוך של מגזין Forbes ישראל.
בנוסף נמצאים בשכונה בית הספר "כפיר" הממלכתי, בית הספר "עפרה חזה" (לבנה) הממלכתי, בית הספר "הבעל שם טוב" הממלכתי דתי ובית הספר "קהילות יעקב-שערי ציון" של החינוך העצמאי.
בעבר פעלו בשכונה בית הספר "גולומב" ובית הספר "הלל".
מצפון לשכונה נמצא מתחם "אורות", ובו בית הספר עירוני ט' ובית הספר ומכללת אורט סינגלובסקי בנוסף נמצא בשכונה בית הספר רוז מצקין.
בסמיכות למתחם קיים תכנון עקרוני להקמת מתחם המכללות ובו מכללה להנדסה, בשנת 2026 צפויה לעבור מכללת אפקה לגבול הצפוני של השכונה.
משנת 1976 פועל בשכונה שבט הצופים "חצב" המרכז את נוער השכונה.
בנוסף, פועל בשכונה סניף בני עקיבא.
בשכונה קיימים שני מרכזים קהילתיים מרכז קהילתי נווה אליעזר וקאנטרי קהילתי בית בארבור אשר משרתים את תושבי השכונה וכוללים חדר כושר, בריכה קיצית וחורפית, אודיטוריום, קונסרבטוריון למוזיקה, אולם ספורט, מגרשי ספורט, חדרי סטודיו לפעילות חוגים וכיתות לימוד.
במסגרת הקאנטרי קהילתי בית בארבור ומרכז קהילתי נווה אליעזר מתקיימות פעילויות תרבות, חינוך ופנאי לכל הגילאים ובכל התחומים, תוכניות להוראה והכנה לבגרות, פעילות קהילתית מגוונת, קייטנות קיץ, פעילות נוער ועוד.
בשנות החמישים הוקם מרכז קהילתי בבית הספר "הלל".
המרכז הוקם על ידי לשכת הנוער של מחלקת החינוך של העירייה.
במרכז הקהילתי קיבלו הילדים ובני הנוער ארוחות צהריים חמות, צפו בסרטים וקיבלו עזרה בשיעורי הבית בחינם.
במקום פעלו שבעה מדריכים ומנהל אחד.
המרכז נסגר בשנות השמונים וכיום המבנה עומד נטוש.
בחלקו הצפוני של רחוב מעפילי אגוז נמצא גן שרני, במרכז רחוב מח"ל נמצא גן ראש הכפר והשכונה שופעת גני שעשועים.
בקרבת השכונה נמצאים פארק אדית וולפסון, פארק מנחם בגין (פארק דרום), פארק אריאל שרון והפארק הלאומי ברמת גן.
בנוסף לקאנטרי בית בארבור, מרכז הטניס של תל אביב נמצא בקרבת השכונה, בינה לבין שכונת יד אליהו.
הפועל כפר שלם היא קבוצת כדורגל ישראלית המייצגת את שכונת כפר שלם השוכנת בדרום תל אביב, ומשחקת בליגה הלאומית בכדורגל.
ב-1965 אושרה תוכנית מתאר חדשה לשכונה, שהכין משרד האדריכלים פוזנר, שלגי ושרון.
במסגרת התוכנית תוכנן לפנות את התושבים, להרוס את בתי הכפר ולהקים שיכונים ברמת בנייה טובה יותר.
בנוסף תוכננה הקמה של פארק ציבורי במרכז השכונה, בניית בתי ספר חדשים ושטחי מסחר על שטח כולל של 1,574 דונםץ אחר כך החל החל תהליך פינויים של התושבים מהשכונה, על בסיס "חוק בינוי ופינוי של אזורי שיקום, התשכ"ה-1965".
תהליך זה ידע עליות ומורדות בסוגיית היחס תושבים-ממסד; אחד מאירועי המריבה הקשים אירע ב-23 בדצמבר 1982, כשתושב השכונה, שמעון יהושע, ניסה למנוע את הריסת ביתו באמצעות שימוש בנשק חם ונורה למוות בידי שוטר.
בשנת 2007 הופק סרט בשם "רישיון לחיות" בבימוים של עופר פנחסוב ויריב רובין, העוקב אחר הטרגדיה בה נורה ונהרג שמעון יהושע.
בסרט ניתן לראות לראשונה את תגובתו של הקצין היורה, 23 שנים לאחר המקרה.
הסרט נועד להציג לכאורה את היחס המפלה והבוטה של הממסד, כנגד החברה המוחלשת בישראל.
בתחילת שנות ה-90, פונו מאות משפחות שקיבלו פיצויים.
רבות מהן קיבלו דיור בשיכונים רבי קומות באזור, שהפכו עד מהרה, עקב צפיפות הדיור, למה שהתושבים מכנים "סלאמס על עמודים".
לחלק מן המשפחות אפשרה עיריית תל אביב-יפו להמשיך לגור בבניינים צמודי קרקע.
כל שתי משפחות קיבלו מגרש של חצי דונם, ורשות לבנות בית דו-משפחתי.
עקב נדירות בתים צמודי קרקע, ומדיניות חילופי האוכלוסין בתל אביב, החליטה עיריית תל אביב-יפו שכל הבתים צמודי הקרקע בתל אביב ישלמו ארנונה אחידה, בלי קשר לשירותים האחרים הניתנים במקום.
כ-300 משפחות שלא נכללו בהסדרי שנות ה-90, גרות כיום במתחמים המיועדים להריסה.
כנגד 30 משפחות מתוך כ-300 המשפחות הגרות במתחמים המיועדים להריסה, הוצא צו פינוי ללא פיצויים של התושבים, מאחר שנטען כי האדמות עליהן עומדים בתי התושבים אינן שייכות למדינה (במסגרת אפוטרופוס על נכסי נפקדים), אלא הן בבעלות פרטית.
נטען כי מאחר שהאדמות היו שייכות ב-1948 למשקיע בריטי שלא נחשב נפקד, הן לא הופקעו על ידי המדינה, הן אינן בבעלותה ולכן אין חובה עלייה לפצות את התושבים.
בית המשפט העליון קיבל טענה זו, והפינוי בכוח התבצע ב-25 בדצמבר 2007. פעילים וארגונים חברתיים ביקרו פסיקה זו על בסיס הטענה של צדק חלוקתי ואי-שוויון חברתי.
כך, למשל, טען המשפטן ד"ר סנדי קדר, כי על אף שייתכן שבהיבט המשפטי הצר בית המשפט העליון צדק בפסיקתו, הרי "אם מסתכלים מה קורה בכפר שלם בהשוואה, לדוגמה, לקיבוץ גליל ים, אפשר לטעון שזאת מדיניות מפלה הגובלת באי-חוקיות".
2018: הרכבת הקלה ופינוי תושבים
עד סוף אוגוסט 2024, הדיירים טרם פונו כולם.
בינואר 2020 קיים שר התחבורה, בצלאל סמוטריץ', סדרת דיונים ארוכה בנושא והחליט על אימוץ 'מתווה יצחקי', שגיבשה ועדה בראשות יו"ר קבינט הדיור לשעבר, אביגדור יצחקי, ומעניקה פיצוי הולם לתושבים העתידים להיות מפונים בכל אזור כפר שלם בכלל ובתוואי הרכבת הקלה בפרט.
הוחלט כי הפיצוי על פי מתווה זה, וכן על פי כל מתווה אחר שיגובש במידת הצורך בעתיד, יינתן אך ורק לתושבים שהנכסים מצויים בבעלותם החוקית, המלאה והרשומה כדין במרשם המקרקעין.
על פי החוק והדין, הוחלט כי לא יוענק כל פיצוי למי שהשתלטו שלא כדין על קרקע כלשהי ו/או על נכס כלשהו ומבלי שרכשו אותם תוך תשלום מלא ומוסכם כדין ורשמו את הנכסים על שמם כדין במרשם המקרקעין.
עוד הודגש כי בחוק הישראלי אין כלל התיישנות בנדל"ן וכי מי שהשתלטו על קרקעות ו/או על נכסים לא להם חייבים בתשלומי פיצויים מלאים תוך חישובי ריבית וריבית דריבית לבעלים החוקיים, כולל במקרים של עשרות שנים ומספר דורות של השתלטות לא חוקית על נכסים.
הוחלט והובהר כי מי שהשתלטו על נכסים לא להם יישאו בהתאם לחוק ולדין בכל עלויות הפינוי, הקנסות, העלויות המשפטיות והדיוניות ועלויות העיכוב בפרויקטים השונים.
כְּפַר רוּפִּין הוא קיבוץ בעמק בית שאן ליד העיר בית שאן השייך למועצה אזורית עמק המעיינות (בקעת בית שאן).
הקיבוץ הוקם ב-25 בנובמבר 1938 כישוב חומה ומגדל, על ידי חברי גרעין "מסד" שרובם השתייכו לתנועת המכבי הצעיר שהיו עולים מגרמניה, בוהמיה (צ'כוסלובקיה) ומאוסטריה.
אחרי התיישבות החלוצים הראשונים הצטרפה קבוצת "בנתיב" של חלוצים מצ'כוסלובקיה.
היישוב קרוי על שמו של המנהיג הציוני ארתור רופין, אשר סייע רבות בפיתוח ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
פרט לחקלאות קיים בקיבוץ מפעל למוצרי פלסטיק בשם "פל-כר" המפעל כבר לא קיים בשמו של הקיבוץ אלא מנוהל על ידי גורם חיצוני.
כן מפעיל הקיבוץ באזור עמק המעיינות, מרכז צפרות בשם "מקור החסידה".
בקיבוץ יש בריכות דגים לנוי, ובית קירור משוכלל.
ב-2015 נפתח מרכז מבקרים לצפרות בבית התרבות "בית רופין" המשופץ שנוסד עוד ב-1965 ועמד שומם שנים רבות .
בקומת הקרקע יש אולם להרצאות על הציפורים ובחדר סמוך מוקרן סרט בנושא זה.
מהמרכז יוצאים סיורים לצפייה בציפורים בבריכות הדגים של הקיבוץ.
ליד בית רופין נמצא מגדל המים הישן של הקיבוץ שהוקם ב-1940. ב-1968 פגע בו פגז ירדני והשאיר בו חור הנראה עד היום.
על המגדל קבועות לוחיות זיכרון עם הסבר על המגדל וכפר רופין וכן לוחית בה כתוב: "ממחצית 1967 עד ספטמבר 1970 היה כפר רופין נתון להפגזות ולפעילות חבלנית עם פגיעות בנפש וברכוש אך הרוח נשארה איתנה".
בסמוך לקיבוץ נמצא תל "מסיל אל-ג'יזל" ובו נמצאו ממצאים מהתקופה הכנענית ואילך.
החל משנת 2017 פועלת בקיבוץ מכינה קדם-צבאית העמק אשר עברה אליו מהמושב תל תאומים.
שיוך נכסים ראשון בתנועה הקיבוצית
בשנת 1999 התחוללה בכפר רופין מהפכה ממשית בעצם הגדרת היישוב כקיבוץ - גובש ומומש בכפר רופין הדגם הראשון בתנועה הקיבוצית ל"שיוך נכסים" באגודה שיתופית, אשר הפך את חברי הקיבוץ לבעלי מניות בנכסי הקיבוץ.
כְּפַר שַׁמַּאי הוא מושב באזור הצפון ליד צפת, השייך למועצה אזורית מרום הגליל.
הוא ממוקם על כביש 866 המחבר בין כרמיאל למירון ולצפת.
בסמוך למושב זורם נחל עמוד, נחל איתן הזורם כל השנה ונמצא בטיפולה ובאחזקתה של רשות הטבע והגנים.
המושב קרוי על שמו של שמאי הזקן, שהיה בר פלוגתא של הלל הזקן בתקופת הזוגות, ואשר נקבר לפי המסורת היהודית בהר מירון, או ב"גבעת שמאי" הסמוכים שניהם למושב.
המושב הוקם במאי 1949 על ידי הפועל המזרחילמען עולים מתימן, בבתים של הכפר הערבי הנטוש סמועי.
באמצע 1950 הוחל בבניית בתים למושב בצידו השני של הכביש.
בשנת 1954 הותקנו במושב קווי מים להשקיית החלקות ליד הבתים.
בפברואר 1957 חובר המושב לרשת החשמל.
במאי 1968 נחנך בית העם במושב.
משפחותיהם של רוב העולים המקוריים מתימן נותרו במקום עד היום (2009).
בשנים 1956–1957 היו במושב בעיקר עולים מתימן ומעט עולים ממרוקו.
במשך השנים הצטרפו למושב עולים נוספים מרומניה.
קיימים במושב שלושה בתי כנסת (תימני, מרוקאי ואשכנזי) ומתגוררים בו כ-650 תושבים.
עד תחילת שנות ה-60 גודלו במושב עגבניות ומלפפונים בהצלחה, בין השאר בגלל ההבשלה המאוחרת באזור.
עד שנת 1995, התפרנסו מרבית התושבים בעיקר מחקלאות קיץ (פירות, הדסים ופרחים) ומשיווק ביצים.
החל משנות האלפיים המאוחרות החל פיתוח של תיירות יין באזור.
במושב עצמו קמו כשלושה יקבים: יקב דרור, יקב שמאי ויקב נחל עמוד, וניטעו כרמים רבים.
ב-2011 הוכרז האזור כ"דרך היין" הישראלית.
כְּפַר רוּת הוא מושב באזור המרכז ליד העיר מודיעין השייך למועצה אזורית חבל מודיעין.
המושב נמצא כ-2 קילומטר מזרחית לעיר מודיעין-מכבים-רעות.
צפונית למושב נמצאים היישובים לפיד וכפר האורנים ולדרומו כביש 443. ממזרח למושב נמצא הקו הירוק.
המושב קרוי על שם הכפר הביזנטי הקדום "כַּפְרוּטָה" שלפי מפת מידבא שכן באותו המקום שבו נמצא כיום המושב.
כפרוטה מוזכר שוב ב-1136, התקופה הצלבנית, ותושביו השתייכו למסדר כנסיית הקבר הצלבני.
ב-1170, היה אחד מ-5 הכפרים במחוז לוד בהם הייתה כנסייה קתולית.
על פי סקר פלשתינה המערבית משנת 1883, אתר הנמצא דרומית-מזרחית למושב המודרני, סמוך לכביש 443, כונה "כפר רות".
במאה ה-19 נמצאו בכפר רות הריסות עתיקות; בית בד, יסודות של מבנה אבן וחורבה של קבר שייח'.
מזרחית למושב, מעבר לקו הירוק, נמצאת ח'רבת א-דאלי (אנ' Khurbet ed-Daly) הכוללת יסודות של בניין עתיק.
הפלסטינים טוענים שבמחצית הראשונה של המאה ה-20 חלש הכפר הערבי שילתא, שנהרס ורוקן מתושביו במלחמת העצמאות, על אדמות המושבים שילת וכפר רות.
באוקטובר 1977, עלו המתיישבים, שכללו כ-20 משפחות מבני מושבי מועצה אזורית מטה יהודה, להתגורר בבתים טרומיים במושב.
המושב הוקם על גבול הקו הירוק, במה שנחשב לשטח ההפקר בין ישראל לירדן עד 1967, על פי החלטה של ממשלת רבין הראשונה.
במקביל הוקמו באזור גם שילת ומתתיהו טקס עלייה על הקרקע התקיים בדצמבר 1977.
עם הקמת המושב תוכנן שתושביו יתפרנסו מגידול פרחים וירקות.
העיסוק העיקרי של חברי המושב היה גידול ורדים ליצוא וגידולים חקלאיים שונים.
המושב חולש על שטח של כ-400 דונם, סמוך לאזור תעשייה ומסחר.
נחלות חלקה א' של המושב הם יחסית קטנות, בגודל של 1.8 דונם, בדומה לגודל הנחלות במושב שילת, בעוד במושבים אחרים מקובל חלקה א' בגודל של שלושה דונם ומעלה.
בשנים האחרונות התפתחו בכפר רות עסקים לא חקלאיים רבים הממוקמים על נחלה ב' של התושבים, אך אינם מוסדרים מבחינת הליכי רישוי.
בתאריך 29 בנובמבר 2020 אשרה הנהלת רשות מקרקעי ישראל את מתווה ההסדרה שגובש מול מושב כפר רות.
לפי מתווה זה יקבע מס' הנחלות על 40 נחלות כאשר גודלה של כל נחלה יהיה 33.75 דונם.
כמו כן תוכנית המתאר ליישוב תעודכן ותכלול שינוי ייעוד למגורים בהיקף של כ-300 יחידות דיור.
כיום פועלת בבית הכנסת שביישוב ישיבה חרדית.
חורבת פרעוש (מיצד רומי ושרידי כנסייה הביזנטית עם פסיפס)
כפרות הוא מנהג יהודי עתיק שנערך בערב יום הכיפורים (ובעת הצורך גם בעשרת ימי תשובה).
לאחר חורבן בית המקדש וביטול טקס השעיר לעזאזל הומצאו טקסים חלופיים לכפרה גשמית של חטאי האדם.
בזמנים המודרניים התקבעה מסורת מודרנית בה מסובבים תרנגול מעל הראש של כל יהודי ומבקשים שהתרנגול ילך למיתה, ותמורתו ילך האדם לחיים טובים ולשלום.
לאחר מכן נמסר התרנגול לשחיטה, וניתן לרוב כצדקה לעניים או נפדה בכסף הנמסר לעניים מה שמכונה פדיון כפרות.
יש המקיימים את המנהג ללא בעלי-חיים, באמצעות הנפת כסף מעל הראש ותרומתו ישירות לעניים, באופן המדגיש את מימד הצדקה במנהג.
עם התומכים הבולטים למנהג נמנים: הרמ"א, הרא"ש והאר"י ובין המתנגדים למנהג ניתן למנות את: הרמב"ן הרשב"א ורבי יוסף קארו.
כיום הנושא מושך התנגדות גדולה, הן מצד ארגוני זכויות בעלי חיים והן מצד רבנים, אשר טוענים שקיום המנהג באמצעות בעלי-חיים עלול לגרום לעבירה על איסור צער בעלי חיים.
נהוג לקיים את מנהג הכפרות השכם בבוקר בערב יום הכיפורים או קודם לכן בעשרת ימי תשובה.
יש להחזיק את התרנגול (לזכר) או התרנגולת (לנקבה) או את כסף ה'כפרות' ביד ימין ולומר:
מסובבים את התרנגול או הכסף מעל הראש שלוש פעמים ואומרים:
אומרים את כל התפילה שלוש פעמים.
נהוג לקחת שניים או שלושה תרנגולים לאשה בהריון עבורה ועבור העובר.
נהגו לקחת תרנגול לבן, כי הצבע הלבן מסמל את החפים מפשע וכן את כפרת העוונות, כמו שנאמר בספר ישעיה: "אם יהיו חטאיכם כשנים, כשלג ילבינו", עם זאת, אין חובה להדר דווקא אחר תרנגולים לבנים.
מבין יהודי גרמניה יש שאינם נוהגים לסובב את הכפרות מעל ראשם אלא לצרור את המעות ולהניחן על שולחן, להניח את ידם על הצרור ולומר "זו כפרתי".
את כסף ה'כפרות' נותנים לצדקה.
אלו המשתמשים בתרנגול נוהגים לשחוט אותו ולתת אותו ישירות לעניים למאכל, או למכור אותו ולתרום את הכסף תמורתו לצדקה.
יש הרואים בטקס השעיר לעזאזל שבוצע בבית המקדש ביום הכיפורים אב טיפוס למנהג הכפרות, בשל הדמיון הרב שביניהם, שבו עוונות האדם מושתים על חיה שנשלחת למיתה, כדי לכפר עליו.
ההבדל העיקרי ביניהם שבעוד ששילוח השעיר היה לאומי ומיועד לחול על כל העם, הטקס בתרנגול הוא טקס פרטי שבו כל אדם אחראי לעצמו.
סביר להניח כי לאחר חורבן בית המקדש השני וביטול טקס הכפרה באמצעות השעיר, ראו כמה מחכמי ישראל לתקן את מנהג הכפרות כתחליף לטקס זה.
סדר הכפרות והמילים שנאמרים במהלכו דומים לסדר שהיה נהוג בעת קיום מצוות פדיון הבן בתקופת הגאונים:
הגאון מווילנה כתב שמקור המנהג הוא בתלמוד הבבלי, שם יש לו רמז בדמות כפרות עם צמחים על פי פרשנות הגאונים המובאת בפירוש רש"י:
בהמשך נמצא גם כתרנגול ממש בתשובות גאוני בבל לעיל.
לעומתו בתלמוד הירושלמי לא נמצא למנהג כל זכר.
ישנן עדויות לכך שהמנהג הקדום של הכפרות היה גם מהצומח ולא רק עם בעלי חיים.
מנהג זה היה מספר שבועות לפני ראש השנה, בו היו מכינים מהוצין של תמר, חותלות, בהן היו ממלאים עפר וזבל בהמה וזורעים בה מיני דגנים הצומחים מהם.
ובערב ראש השנה היו נוטלים את העציץ מהאדמה עם הצמחים שנבטו וצמחו ומסובבים מעל הראש שבע פעמים, תוך אמירת 'זה חליפתי וזה תמורתי'.
המקור המפורש הקדום ביותר למנהג הכפרות עם בעלי חיים, הוא מתשובות רב ששנא גאון (סורא, המאה ה-7).
מובא גם בפסקי הרא"ש בסוף מסכת יומא:
ממקור זה המזכיר את "חכמינו הראשונים" ניתן להסיק שמנהג הכפרות היה נפוץ לכל הפחות כבר במאה ה-6 בבבל בתקופת רבנן סבוראי.
מסקנה זו מקרבת את שורשי המנהג לתקופת התלמוד.
ואכן, בתלמוד ישנם רמזים למנהג שהיו שוחטים עופות ובהמות בערב יום הכיפורים, ואת החלקים הללו היו זורקים לעופות השונים כדי שיאכלום, אולם מדובר היה בבהמות שנאכלו בסעודה המפסקת, וגם לא מוזכר עניין הכפרה או סיבוב ראש התרנגול מעל לראש המתכפר.
לפי זה היו נפוצים קטעים ממנהג הכפרות כבר במאה הרביעית.
נראה שאצל העשירים היה מקובל לבצעו אף עם בהמה (כנראה שלא סובבו אותה מעל הראש אלא סמכו עליה את ידיהם כמו בקורבן), למרות שרב שושנא מצדיק בדבריו את השימוש בתרנגול.
באשכנז נהגו לשחוט אווזים ותרנגולים.
המנהג שהתחיל כנראה בבבל עבר משם לספרד לצרפת ולאשכנז, ומשם לכל תפוצות ישראל.
לתימן לא הגיע מנהג זה.
על המנהג להשתמש בתרנגול לטקס זה, ניטש פולמוס נוקב לאחר שבספרד קמו לו מתנגדים.
הרמב"ן סבר שהמנהג הוא "מדרכי האמורי", כלומר מקורו בעבודה זרה או אמונה טפלה שמקורה אינו יהודי.
הרשב"א מעיד על המנהג בעירו בספרד:
התנגדות נוספת למנהג הייתה מצד דמיונו להקרבת קרבן, מה שאסור מחוץ לבית המקדש.
על פי טעם זה היו שרצו גם לאסור את התרנגול לאכילה כי החשיבו אותו כ"קודשים בחוץ" (קורבנות שנשחטו מחוץ לבית המקדש).
אולם הרשב"א בספרד, על אף שיצא נגד המנהג בחריפות וביטל את המנהג בעירו, דחה טעם זה כיוון שהתרנגול ממילא אינו ראוי לקרבן.
הרמב"ם לא הזכיר את המנהג, ומשום כך התימנים אינם נוהגים מנהג כפרות כלל.
רבי יוסף קארו, בעל השולחן ערוך, המשיך את הקו של רבני ספרד וטען כי יש לבטל את המנהג.
בהדפסות מאוחרות יותר, כולל כל ההדפסות בימינו, הסירו את המלים "מנהג של שטות הוא".
אחרים התנגדו למנהג בעיקר בשל החשש שמא החיפזון בשחיטת התרנגולים בערב יום הכיפורים יגרום לפגם בכשרות שלהם.
על המנהג נמתחת ביקורת גם מצד אגודות צער בעלי חיים שמוחות נגדו על שום הצער הנגרם לתרנגולים, וישנם רבנים שהצטרפו לקריאה להחליף את התרנגולים בכסף, בעיקר מקרב רבני עדות המזרח, שפוסקים לפי הבית יוסף שסבור כי מדובר במנהג של שטות.
בין היתר אמר הרב חיים דוד הלוי, מחבר קיצור שולחן ערוך מקור חיים:
הרב שלמה אבינר כתב כי לנוכח בעיות כשרות וצער בעלי חיים, ולאור דברי כל הרבנים שלעיל, יש להמליץ ולהעדיף לעשות כפרות על ידי כסף.
הרב שלמה זלמן אוירבך נהג בתחילה לעשות כפרות בתרנגול, בהמשך עבר להשתמש בדגים ובשנותיו האחרונות היה מסובב עם מעות שמסר לאחר מכן כצדקה לעניים, אם כי לא ידוע מה הנימוק לשינוי זה, והאם נבע מהחשש לצער בעלי חיים.
המעבר לשימוש בכסף הוביל מוסדות רבים לפזר קופות צדקה בימים הנוראים בבתי הכנסת הקוראים לתרום להם בעין יפה תחת הכותרת "פדיון כפרות".
לעומתם, רבי משה איסרליש (הרמ"א), בהסתמך על מסורת אשכנז מבית מדרשם של בעל הטורים ואביו הרא"ש, הגן על מנהג זה באופן חריף ביותר וכותב "ואין לשנות".
גם האר"י היה נזהר לקיים מנהג זה ואף הוסיף עליו פרטי הלכות.
כמו כן האדמו"ר הזקן, מייסדה של חסידות חב"ד, מציין בספרו שולחן ערוך הרב כי במקומו נוהגים לערוך כפרות.
כיום רבים מהאשכנזים וגם מהספרדים מקיימים את מנהג זה.
במהלך שנות ה-50 עברה ישראל משחיטה מקומית לשחיטה בבתי מטבחיים גדולים.
באמצע שנות ה-60 נקבע איסור בחוק לבצע שחיטה בלא פיקוח וטרינרי, למעט במקרים של שחיטה של כמות קטנה לצריכה עצמית, אולם האיסור לא נאכף על שחיטת תרנגולות לכפרות.
בספטמבר 2007 הורשע לראשונה אדם על שחיטת תרנגולות לכפרות.
באותה תקופה החלו רשויות שונות להפסיק לבצע שחיטת כפרות בהיעדר פיקוח וטרינרי.
למשל, בפתח תקווה, בוטלה השחיטה לכפרות.
במקום אחד בוצע מנהג הכפרות על תרנגולות, אך התרנגולות הועברו בחיים לשחיטה בבית מטבחיים.
בשנת 2014 משרד החקלאות הוציא הנחיות לגבי ביצוע מנהג הכפרות הקובעות שהשחיטה תתבצע רק בבית מטבחיים.
בלחץ של גורמים דתיים הוצאו בשנה לאחר מכן תקנות מקלות במעט המתירות באישור ראש רשות מקומית הקמת בית מטבחיים נייד לצורך כפרות.
תקנות אלו עוררו דיון בכנסת ונציגי הציבור החרדי הבהירו שתקנות שיאפשרו קיום כפרות הן הכרח לצורך שמירת הקואליציה.
לקראת יום כיפור תשע"ו יזמו שר החקלאות אורי אריאל ועמותת אנימלס קמפיין הקורא להפסקת השימוש בתרנגולות למנהג הכפרות והחלפתו בפדיון כפרות.
במקביל, באותה שנה, התעמתו פעילי זכויות בעלי חיים עם מקיימי המנהג בבני ברק, ברחובות, בפתח תקווה ובאשדוד.
כפר ת'ולת' הוא כפר פלסטיני במערב השומרון, בנפת קלקיליה.
הכפר נמצא בכביש 446, מדרום לעיירה עזון וצפונית לנחל קנה.
פירוש המלה "ת'ולת" (ثلث) בערבית הוא: שְלִיש.
יש סברה כי זה מקום "בעל שלשה" שנזכר בתנ"ך.
בשנת 1870, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב שגרו בו כ-60 תושבים.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, היו ביישוב 654 נפש, כולם מוסלמים.
במפקד 1931 גדלה האוכלוסייה ל-955 נפש.
בשנת 1945 אוכלוסיית הכפר מנתה 1029 תושבים,
ב-1977, הוקמה ההתנחלות קרני שומרון מצפון מערב לכפר.
ב-24 במרץ 2005 - צו צבאי מס' 65/05/ת כפר תלת' ועזון, הפקעת 224 דונם משני הכפרים מסיבות ביטחוניות לא מוגדרות.
על פי מפה שצורפה נראה שהמטרה הייתה השלמת בניית חומת ההפרדה באזור.
ב-26 בספטמבר 2002 - צו צבאי מס' 40/02/ת כפר תולת, כפר חבלה ועזון, הפקעת 894.5 דונם לצורך בניית גדר ההפרדה.
הערה: בשנת 2003 פורסמו מספר תיקונים לצו צבאי מס' 65/05/ת על פי שינוי תוואי גדר ההפרדה.
באוקטובר 2010 - ללא צו, עלו טרקטורים על אדמות ממזרח לכפר במסגרת עבודות לחיבור היישוב מתן לרשת החשמל של קרני שומרון.
ב-25 בדצמבר 2002 - צו צבאי מס' 35/02/ת, כפר תולת וסניריה להפקעת 280 דונם עבור בניית חומת ההפרדה.
לצורך עיבוד האדמות שהופרדו, התושבים נדרשים לאישור צה"ל.
כפר רומאן הוא כפר פלסטיני, בגובה 271 מטר מעל פני הים, במערב הרי השומרון, ק"מ אחד צפונית-מזרחית לענבתא, 15 ק"מ דרומית-מזרחית מטולכרם, על כביש 57 בקטע שכם–טולכרם.
לפי רישומי הרשות הפלסטינית מספר התושבים נאמד בשנת 2006 ב-869.
כפר רמאן שוכן על תל קדום (25 דונם) שהתקיים מאז ימי ממלכת ישראל ואילך.
בסקר ארכאולוגי שנעשה בכפר לאחר מלחמת ששת הימים, נמצאו במקום חרסים מתקופת הברזל II, התקופה הפרסית, הרומית-ביזנטית, ימי הביניים והתקופה העות'מאנית.
כפר רומאן נזכר ברשימות מס עות'מאניות מסוף המאה ה-16 ככפר ובו 20 בתי אב.
נראה שהגרעין הקדום של הכפר נבנה במאות ה-16 וה-17, והוא כולל מבנים גבוהים ומבוצרים.
בשנות ה-1980 וה-1990 התפשט הכפר מזרחה וכיום הוא למעשה חלק מהיישוב הסמוך ענבתא.
כפר ראעי הוא כפר פלסטיני בצפון השומרון, הממוקם 18 ק"מ דרום-מערבית לג'נין.
היישוב מונה, נכון לשנת 2006, כ-7,819 תושבים מוסלמים.
כפרה הוא סרט דרמה משנת 2007 על פי רומן בשם זהה מאת איאן מקיואן.
הסרט בוים על ידי ג'ו רייט, בכיכובם של קירה נייטלי, ג'יימס מקאבוי, סרשה רונן ורומולה גראי.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר", וזכה בשני פרסי גלובוס הזהב לסרט הדרמה הטוב ביותר ולפסקול המקורי הטוב ביותר.
בריוני טאליס (סרשה רונאן) היא נערה בת 13 ממשפחה אמידה באנגליה.
יש לה תשוקה גדולה לכתיבה והיא כותבת מחזה שהיא מתכוונת להציג לכבוד בואו של ליאון, אחיה הגדול, לביקור.
בבית המשפחה מתארחים גם קרוביהם, נערה בשם לולה (ג'ונו טמפל) ושני אחיה התאומים.
האח ליאון (פטריק קנדי) מגיע עם אחד מידידיו, פול מרשל (בנדיקט קמברבאץ'), שהוא מנהל מפעל שוקולד.
בריוני מתבוננת מהחלון ורואה את אחותה הגדולה ססיליה (קירה נייטלי) ואת רובי טרנר (ג'יימס מק'אבוי), בנו של סוכן הבית שלהם, מתווכחים ליד המזרקה בחצר.
בשלב מסוים ססיליה פושטת את בגדיה ונכנסת למי המזרקה, ובריוני מפרשת זאת כהיענות לדרישה מאיימת מצד רובי.
מאוחר יותר מוצגת הסצנה מנקודת מבטם של ססיליה ורובי: ססיליה הולכת למלא אגרטל יקר במי המזרקה, אך אחת מידיות האגרטל נשברת כשרובי מבקש לסייע לה, וססיליה נכנסת למזרקה כדי להוציא את החתיכה השבורה שנפלה למים.
רובי כותב לססיליה מכתב שבו הוא מתוודה על אהבתו אליה, ומבקש מבריוני למסור לה אותו.
באיחור הוא מגלה שהמכתב שמסר היה העתק שכלל הערה מינית בוטה.
כשהוא מגיע לארוחה בבית המשפחה, ססיליה מספרת לו שבריוני פתחה את המכתב וקראה אותו.
היא מובילה אותו לספרייה ועל אף חששותיו מתוודה על רגשותיה ההדדיים.
השניים מקיימים יחסי מין שנקטעים כשהם מבינים שבריוני נכנסה לספרייה וצופה בהם.
על בסיס ההתרחשות ליד המזרקה, המכתב ומה שהיא מפרשת כאונס בספרייה, בריוני חושבת שרובי הוא סוטה; אך נראה שמתלוות לכך גם תחושת קנאה ונקמנות, כיוון שבריוני הצעירה מאוהבת אף היא ברובי.
בזמן ארוחת הערב מתברר שהתאומים נעלמו והמשפחה פותחת בחיפושים אחריהם.
בזמן החיפוש מוצאת בריוני את לולה נאנסת על ידי גבר שברח מהמקום.
רובי חוזר לאחר שמצא את שני התאומים, אך נעצר כמעט מיד על בסיס עדותה של בריוני שמצהירה שראתה אותו אונס את לולה.
ססיליה היא היחידה שטוענת לחפותו ונפרדת ממנו לפני שהוא נלקח מהמקום על ידי המשטרה.
ארבע שנים לאחר מכן, במהלך מלחמת העולם השנייה, רובי משוחרר מהכלא בתנאי שיצטרף לצבא במקום.
לאחר שהופרד מהיחידה שלו הוא מגיע ברגל לדנקרק, שם הוא מחכה לפינוי חזרה לאנגליה.
בפלשבק שמוצג הוא נזכר בפגישה שהייתה לו עם ססיליה לפני כמה חודשים, ובה היא סיפרה לו על בקתת נופש על שפת הים, שאליה יוכלו שניהם לנסוע בחופשתו הבאה.
בריוני בת השמונה עשרה (רומולה גראי) בוחרת ללכת בעקבותיה של ססיליה והופכת לאחות.
היא מגלה שפול מרשל עתיד לשאת לאישה את לולה, ומבינה שפול היה זה שאנס את לולה.
היא הולכת לטקס החתונה בכנסייה, אך אינה מגלה שפול אנס את לולה.
היא מבקרת את ססיליה ומוצאת אותה עם רובי.
היא מבקשת להתנצל על שהעלילה על רובי את פשע האונס וגרמה למאסרו הארוך, אך רובי עדיין זועם על העוול שגרמה.
בריוני מבטיחה ללכת ולשנות את העדות שנתנה בעבר, והשלושה מקווים שהדבר יעזור.
עשרות שנים לאחר מכן, בריוני המבוגרת (ונסה רדגרייב) היא סופרת מצליחה, שמתראיינת בנוגע לספרה האוטוביוגרפי "כפרה".
היא מתוודה שהסצנה שבה היא מדברת עם רובי וססיליה הייתה בדיונית לחלוטין, כיוון שרובי מת מאלח דם עוד בדנקרק בבוקר שלפני הפינוי, וססיליה נהרגה כמה חודשים לאחר מכן בהפצצה של תחנת רכבת במהלך הבליץ.
בריוני מספרת שהמציאה את המפגש עם רובי וססיליה, כיוון שביקשה להעניק להם בספר שכתבה את החיים המאושרים שהיו ראויים להם, וששללה מהם במציאות.
בסצנת הסיום נראים ססיליה ורובי על שפת הים ליד הצוקים הלבנים של דובר בבקתה שאליה התכוונו לנסוע לחופשה.
כַּפָּרָה עָלֶיךָ (או כַּפָּרָה עָלַיִךְ, כַּפָּרָה עֲלֵיכֶם בקיצור: כַּפָּרָה או כפרע - כשבכל המקרים המילה "כפרה" נהגית במלעיל) הוא ביטוי בעברית ישראלית שמקורו במרוקאית יהודית.
המונח מהווה ביטוי של חיבה ונגזר במקור ממנהג הכפרות ביהדות בערב יום הכיפורים.
משמעות הביטוי "כפרה" כיום היא "מותק", "יקיר" או "אהוב".
המילה כפרה, כמעין מילה נרדפת למחילה, מופיעה בנוסח זה במשנה, שם נאמר על אדם העומד למות:
בתנ"ך מדובר רבות על כך שאדם צריך לכפר על עוונותיו, לרוב על ידי הקרבת קורבנות.
במקרים שונים בדתות האברהמיות שונות, כמו במנהג תרנגול הכפרות של יום כיפור, עולה הרעיון שאדם, חיה או חפץ יקבל על עצמו את עונשו של אדם כלשהו, בעבור החטאים והעוונות אותם ביצע.
כבר במשנה קיים אזכור של המונח, בדומה לצורתו הנוכחית, כאשר אדם אומר שהוא יהיה כפרת חברו:
ב מופיע הביטוי כביטוי של כבוד כלפי אביו או רבו המובהק של אדם: "הריני כפרת משכבו", ביטוי זה לאחר מכן הובא כפסק הלכה בספר ההלכה .
אופן ההגייה של המילה "כפרה", במלעיל, אשר חלחלה לעברית המודרנית, מקורהּ ביהדות מרוקו, במובן חיבוב אדם או ישות כלשהי אחרת.
על אדם אהוב נאמר: "כפרה עַלֵיכּ", או "נַמְשִי כפרה עַלֵיכּ" ("אלך כפרה עליך") ובעברית כפרה עליך.
הפירוש: אני אוהב אותך כל כך, שאני מוכן לעמוד במקומך ולכפר על עוונותיך, והוא נוצר כנראה בהשראת ביטוי ערבי שפירושו "אהיה פדיונך".
עם השנים היה הביטוי "כפרה עליך" או בקיצור, "כפרה", לנפוץ בישראל.
לאורך השנים, נוספו ביטויים דומים, וביטויים נוספים שצמחו מאותן המקורות:
כפרה עַלֵיכּ - כך נהוג היה לומר ביהדות מרוקו.
- לדוגמה: "כפרה על הכסף".
משמעו: אין להצטער על מה שאבד, כי אולי האבדה תכפר על עוונותינו.
כפרת עוונות - בקשת סליחה ומחילה.
משמעות נוספת לכך, שההפסד או הצער יעמדו כנגד כיפור עוונות.
- בדומה ל"כפרה על ה...", כך לדוגמה, משמעות הביטוי "תלך כפרה עליי", היא "הסתלק מחיי, כדי שאולי כך אצליח לכפר על עוונותיי".
שווה לכפרות - חסר ערך - ביטוי שמקורו ביידיש: "טויגט אויף כפרות" (המילה "כפרות" נהגית "כַּפּוּרֶס").
בקשת עזרה במשלב לשוני לא רשמי מאדם קרוב בלבד (חבר או בן משפחה): "כפרה עליך, האם תוכל לקנות עבורי בבקשה חלב במכולת?".
לביטוי זה אזכורים רבים בשירה, בעקבות השימוש הנפוץ בביטוי.
בשנות ה-80 הגיע הביטוי אל הציבור הרחב הודות לשיר הקומי "מריומה שלי" אותו שרים חנה לסלאו וג'קי מקייטן בו נאמר "אוי כפרה בטעם ג'חנון".
שיר זה נכתב, על פי היוצרים, כמחאה להדרתם של הזמרים המזרחיים באותה התקופה מתחנות הרדיו, ומילים שונות של סלנג עדתי ששולבו בשיר הפכו למוכרות יותר ונפוצות יותר.
מתוך שירו של הזמר קובי אוז ולהקת טיפקס, "הרבי ג'ו כפרה":
מתוך שירהּ של הזמרת שרית חדד, "תלך כפרה עליי":
הביטוי מאוזכר בשיר "הכי ישראלי" של להקת התקווה 6 כאחת הדוגמאות לדברים הכי ישראלים.
באירוויזיון 2018, בו זכתה הזמרת הישראלית נטע ברזילי, סיימה ברזילי את ביצועיה בפורטוגל במילים: "תודה, אירופה (מתורגם) - כפרה עליכם!".
לאחר זכייתה של ברזילי, חלה התעניינות עולמית במונח, שבאה לידי ביטוי בזינוק בולט במיוחד בפופולריות של הביטוי במנוע החיפוש של גוגל.
מחווה זו זכתה לאזכורים רבים בתרבות ובתקשורת הישראלית, ביניהם גם מחווה של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
כפר שחליים (גם כפר שיחלים וכפר שיחלייא) הייתה עיירה יהודית גדולה בשפלת יהודה, אשר נזכרת מספר פעמים בספרות חז"ל, וכן במקורות מאוחרים יותר.
נראה כי שכנה באזור קריית גת של ימינו.
העיירה נזכרת בתלמוד הבבלי, בתלמוד הירושלמי ובמדרש איכה רבה כעיירה יהודית גדולה מאוד ביהודה שחרבה במהלך מרד בר כוכבא, לצד כפר ביש וכפר דיכרין:
מקור שם היישוב, הנעוץ בצמח השחליים שגודל באותה התקופה בארץ ישראל, מוסבר גם בתלמוד הירושלמי כך: (ולמה הוא נקרא כפר שחליים?
כיוון שבניהם רבו כמו צמח השחליים).
באונומסטיקון של אוסביוס מראשית המאה הרביעית לספירה, הוזכר יישוב בשם Σααλείμ (סאאליים), כשבעה מיל ממערב לבית גוברין, אם כי האונומסטיקון מתייחס לעיר "שַׁעֲלִים" המוזכרת ב.
הגאוגרף בן ימי הביניים יאקות אל-חמאווי הזכיר באזור שפלת יהודה יישוב בן זמנו בשם סחלין.
יישוב בשם זה נזכר גם במכתב צלבני משנת 1136 לספירה.
הרמז המאוחר ביותר להשתמרות השם הוא שם היישוב מנשיית א-סחלין שתועד במפקד העות'מאני משנת 1596, ואשר מתייחס ככל הנראה לעראק אלמנשיה שבאזור קריית גת של ימינו.
בסמוך ממזרח לאזור זה מצויות גם ח'רבת ד'כרין וחורבת בורגין, המזוהות בהתאמה עם כפר דיכרין ועם כפר ביש הנזכרות לצד כפר שחליים במקורות חז"ל.
כפר קרנוס (גם: כפר קרינוס) הייתה עיירה קדומה בעמק בית שאן, אשר נזכרת במספר הקשרים בספרות חז"ל וכן במקורות חיצוניים וארכאולוגיים.
העיירה נזכרת בברייתא דתחומין שבתוספתא ובתלמוד הירושלמי כעיירה הסמוכה לבית שאן מצפון, הפטורה יחד עם בית שאן ממצוות התלויות בארץ בהוראת רבי יהודה הנשיא.
הגם שבחלק מהנוסחים השם מובא בצורה "כפר קרנים", הצורה "כפר קרנוס" התאשרה כנוסח המקורי שבברייתא, עם גילוי פסיפס כתובת רחוב מתקופת התלמוד, בו הובאה בהרחבה ברייתא דתחומין, ושם נזכר שם היישוב בצורה "כפר קרנוס".
העיירה נזכרת אצל חז"ל גם במדרש אגדה חוזר על איוב, לפיו נעריו של איוב יצאו מכפר קרנוס, ולמעט אחד כולם מתו במגדל צבעייא: .
כן נזכרת העיירה במדרש אגדה על מרדכי והמן, לפיו מרדכי הכיר את אביו של המן עוד בהיותו בארץ ישראל, שם אביו של המן היה ספר בכפר קרינוס: .
באונומסטיקון של אוסביוס, מראשית המאה הרביעית לספירה, נזכר כפר גדול בשם "קרניה טרכיאה" בצפון עבר הירדן, בסמוך לירדן, אשר לפי אוסביוס והירונימוס, שם מראים לפי המסורת את ביתו של איוב.
זיהוי מוצע לעיירה הקדומה הוא באתר ח'רבת א-טוואל שמצפון לבית שאן, בסמוך לקיבוץ חמדיה.
כפר תקווה הוא ארגון ללא כוונת רווח, כפר חינוכי, המהווה מקום מגורים קבוע ומרחב תומך עבור בוגרים עם צרכים מיוחדים במגוון התחומים ההתפתחותיים והנפשיים.
הכפר ממוקם באזור גבעות זייד בסמוך לקריית טבעון.
חזון הכפר הוא לאפשר לחברים בו לפתח חיים עצמאיים ככל האפשר תוך שילוב בחיי קהילה, מסגרת תעסוקתית וחברתית פעילה, העשרה והקניית כישורי חיים.
במקום יש אפשרויות מגורים שונות, ברחבי הכפר או בדיור עצמאי מלווה בקריית טבעון הסמוכה.
כפר תקווה הוקם ב-1964 באתר בו שכן שכן קיבוץ גבעות זייד עד שנת 1958 והיה נטוש מאז.
את המקום יזם והקים האגרונום ד"ר זיגפריד הירש, שניהל את מחלקת ההתיישבות של רסקו ולימד במרכז וולקני ברחובות.
הירש נישא לחנה, אלמנה שאחת מבנותיה נזקקה למסגרת חינוכית מיוחדת.
הבת הוכנסה למוסד חינוכי בקריית עמל, ובעקבות כך החליט הירש להקים כפר עבודה לאנשים עם צרכים מיוחדים.
בשנת 1963 הוא נפגש עם פרידריך נוטהאקר מנהל ארגון סעד נוצרי-גרמני, שהקימה בית הבראה לניצולי שואה בנהריה וחיפש יוזמות סיוע נוספות בישראל.
השניים הסכימו על הקמת הכפר.
המקום שכלל 450 דונם ואת המבנים, נמכר לאקי"ם לצורך הקמת כפר תקווה, תמורת 400 אלף לירות בתשלומים של 20 שנה, כשחברת רסקו ערבה לתשלום.
ראש מועצת טבעון שרצה להקים במקום כפר קייט התנגד למכירה.
עזרה כספית נתקבלה גם מידידי ישראל בשווייץ.
איחוד הקבוצות והקיבוצים בראשות סנטה יוספטל הסכים לוותר על זכותו במקום תמורת לירה אחת.
בנובמבר 1963 הגיעה למקום קבוצה של מתנדבים גרמנים להכשיר את המקום לקראת פתיחת הכפר.
בפברואר 1964 החל כפר תקווה לפעול, כשהוא כולל (בניגוד להנחיות אקים ומשרד הרווחה) אוכלוסייה מעורבת של בעלי מוגבלויות, המקיימים אורח חיים רגיל ככל האפשר ומקבלים הכשרה לחיי עבודה מועילים.
באותה שנה התאחדה אגודת "תקווה" עם אקי"ם, וביחד הקימו חברה בשם כפר קנדי בגבעות זייד על שם ג'ון קנדי, שגם אחותו הייתה בעלת צרכים מיוחדים.
ממשלת ארצות הברית התעניינה במקום וגם מימנה מחקר על פעילות הכפר בשיקום ילדים באמצעות עבודה חקלאית.
בנובמבר 1964 היו בכפר 32 חניכים וקבוצה של מתנדבים מגרמניה ושווייץ הגיעה להקים במקום אגף חדש עם חדר אוכל.
בסוף 1965 היו בכפר 60 חניכים וצוות של 25 עובדים.
ב-1966 פרשה אקים מן השותפות וד"ר הירש יסד חברה ציבורית שעם חבריה נמנתה גם ציפורה זייד.
מתנדבים שיפצו את הכפר, ועם הזמן הובאו מגרמניה גם כלים לתפקוד היומי של הכפר, כמו כלים חקלאיים (טרקטור ועגלה, מחרשה ומשדדה) ציוד עבור המסגריה, הנגריה והמטבח, מכונת כביסה, כלי סניטציה מכשירי חשמל שונים ועוד.
בתחילת 1970 היו בכפר 90 חניכים.
כיום מתגוררים בכפר כ-220 חברים בגילאי 20–85. הדיור והתעסוקה במקום מותאמים למעגלי החיים השונים ומאפשרים גם הזדקנות בכבוד ובסביבה מוגנת.
צוות הכפר מונה למעלה מ-130 עובדים ועוד כ–20 מתנדבים מישראל ומחוצה לה.
כפר תקווה הוא חברה לתועלת הציבור (חל"צ) ומוסד ללא כוונות רווח (מלכ"ר).
הנהלה ציבורית נבחרת מהווה את דירקטוריון הכפר ושותפים בה נציגי משפחות הדיירים ונציגי ציבור.
המקום פועל באמצעות כספי תורמים פרטיים וקרנות, ובעזרתם של עשרות מתנדבים צעירים בשירות לפני הצבא ומתנדבים ממשפחות הדיירים ומיישובי האזור.
מערך הטיפול והשיקום משתלב בחיי הדיירים והפעילויות בכפר במטרה לשפר את איכות חייהם ולאפשר להם לנהל חיים עצמאיים בהתאם ליכולתם האישית.
לרשות הדיירים והצוות עומד מרכז טיפול רב היבטי המשתלב במערך הטיפול המקצועי ומעניק מגוון טיפולים משלימים, כגון: פיזיותרפיה, תרפיה במוזיקה, באמנות ובתנועה, שיאצו, יוגה, טיפול באמצעות בעלי חיים ועוד.
בכפר פועלים מיזמים שונים: יקב טוליפ, מפעל לאריזת נרות, מרכז שילוב ללימודי העשרה עבור אנשי חינוך וסמינר לגננות ולגיל הרך בתחום החינוך האנתרופוסופי.
להנהלת הכפר נציגות קבועה במועצת המועצה האזורית עמק יזרעאל, כחלק משותפות מתמשכת שבין הכפר לבין הנהלת המועצה.
דיירים מהכפר משולבים בחיי התעסוקה, החברה והתרבות בפעילות המועצה.
קבוצות ספורט מהכפר משתתפות באירועי העמק וכך גם חבורת הזמר של הכפר 'פינה בכפר'.
כפר תקווה זכה להכרה בינלאומית וקיבל פרסים שונים, ובהם:
פרס העמק על שם סא"ל גדעון צימבל שכיהן כסגן ראש המועצה האזורית עמק יזרעאל ונהרג בקרבות הבלימה ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, על תרומה ייחודית באחד מתחומי החיים בעמק יזרעאל.
"כפרה שלי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר הישראלי רביד פלוטניק.
השיר יצא לאור ב-20 באוגוסט 2017, כסינגל השני מתוך אלבומו הרביעי של פלוטניק, "שפל וגאות", על ידי חברת התקליטים התו השמיני.
השיר עלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בדומה לשאר שירי האלבום, תוך שצבר, נכון לאפריל 2020, למעלה מ-1.5 מיליון השמעות.
השיר נכתב והולחן על ידי רביד פלוטניק והופק על ידי איציק פצצתי.
השיר הוא בסגנון הבוסה נובה אשר משלב בתוכו את סגנון הראפ.
זהו שיר אהבה המתאר סיפור של אהבה נכזבת, עם המון תשוקה וגעגועים אך גם כאב על אובדן.
הדובר נזכר במערכת יחסים אינטימית וטעונה רגשית עם אישה שהייתה בעבר קרובה וחשובה, אבל היום היא כבר לא חלק מחייו.
הוא נפתח בחזרתיות עם הביטוי "אוי כפרה שלי", ביטוי ישראלי עממי של חיבה, אבל כאן הוא גם מצביע על כאב וגעגוע לפרידה ("את כבר לא תהיי שלי").
הוא נזכר בפרטים קטנים ויומיומיים לגביה, מדמיין אותה הולכת בשכונה, ובדיבור שלה ובשיערה.
הוא מתאר אותו כ"בלונד מחומצן", שמסתיר את יופיה הטבעי ("שמסתיר שיער מקורזל ויפה").
הניגוד הזה הוא רמז מטרים לסיפור המשלב בין האמת הפנימית שלה לאשליה המופגנת כלפי חוץ.
הוא מתאר סצנה קומית-רומנטית של פגישה במסיבה, עם משפט פתיחה מביך שהביא לרגע של חיבור: "סלחי לי כפרה, אולי את במקרה מפתח תקווה?".
רגע ההיכרות ראשוני משלב בין רומנטיקה צעירה להומור עם קריצה.
משפט פתיחה שמצד אחד נשמע בנאלי, אולי טיפשי, אבל דווקא בגלל זה שובר את הקרח.
התגובה שלה, שילוב של צחוק וקללה ("לך קיבינימט"), יוצרת מיד דינמיקה של פלירט שובב.
החיבור הזה בין תחושת ייעוד רומנטי לבין הומור שובבי, יוצר רגע שמרגיש אמיתי ומלא קסם.
השיר מתחיל בתיאור התפתחות יחסים אינטימיים חזקים, הכולל יחסים חושניים וחסרי גבולות.
התיאור הגרפי של הקשר ביניהם כולל אינטימיות מינית מלאה ("כל פנטזיה חולנית") ותחושת שחרור ותשוקה.
אולם נראה שאלה קמלים במהרה, "למדנו לעשות אהבה, בלי אהבה".
מה שמסמן שהקשר הפיזי החזק נשאר, אך העומק הרגשי התפוגג.
זה מוסבר בשינוי שבו היא "הפכה לאישה" לעומת הדובר, שנשאר "נער שחולם חלומות רטובים".
הוא מציג את עצמו כמי שעדיין תקוע בתשוקות ילדותיות, בעוד היא התבגרה.
הוא גם מבטא את אותה תמימות ילדותית, "אם לא עשינו רע, לא פשענו, לא חטאנו למה זה נגמר?", שמבטאת את תחושת חוסר צדק והבלבול בו הוא נמצא.
ייתכן כי השיר עוסק בהרפתקה אינטימית בין אישה מנוסה לנער מתבגר.
בתחילת הדרך מדובר היה ברומן מיני בלבד: הנער, סקרן ונלהב, מבקש, מתוך סקרנות נעורים, "לחקור" את גופה "כמו חוש-חש הבלש".
ואילו היא, מנוסה ובשלה, מחפשת הרפתקה שתשיב לה תחושת ריגוש שאבדה.
ככל שהקשר נמשך, הריגוש דועך ומפנה את מקומו לצרכים עמוקים יותר מצידה.
היא ומשתוקקת לזוגיות משמעותית ואולי גם הקמת משפחה.
המטפורה "כשהפכת לאישה" היא התפנית המרכזית בשיר.
הפיכתה ל"אישה" אינה מציגה התבגרות פתאומית, אלא התפכחות והתחברות לרצונותיה האמתיים.
היא לא "הפכה לאישה" אלא כאשר התחברה לעצמה.
הריגוש הראשוני הוא שגרם לה להרגיש שוב נערה חסרת עכבות.
אך כשהפנטזיה התפוגגה, היא חזרה למציאות חייה כאישה בוגרת המבקשת קרבה רגשית אמיתית.
לא פנטזיות סערות, אלא עוגן – זוגיות יציבה, ואולי גם הקמת בית ומשפחה.
זו מבחינתה ההגשמה של "להיות לאישה".
הנער חוזה בשינוי שחל בה, ומנסה לשדר בגרות בהתאם ומכריז "אני שיניתי גישה", אך המילים חלולות.
הוא אמנם מנסה להבין אותה כ"אישה אמיתית", אך נשאר שבוי של המאוויים הפיזיים שלו: "אישה אמיתית, שופעת ומלאה בקימורים".
אמנם הוא מביע רגשות עזים וכנים כלפיה "איך רק את יודעת מה חשקה נפשי; אין מגע נבוך ואין מילה טיפשית".
אך הוא שבוי בעולם של תשוקה ויצר, מתרגש מעצם נוכחותה הגופנית ומביע באובססיביות את משיכתו הפיזית: "אני לא רוצה שתתלבשי אף פעם".
למרות כוונותיו, הוא רואה רק את הגוף שלה: "סקרן לדעת את הגוף שלך; רק את הגוף שלך".
מבחינתו זו עדיין פנטזיה מינית מלאת יצר והורמונים, בעוד שהיא כבר נמצאת במקום אחר.
הוא מתחיל להבין שאינו מסוגל לספק את שאיפותיה, כפי שמעיד דימויו העצמי כ"נער שחולם חלומות רטובים".
אך הוא שרוי בדיסוננס, כי הוא ממשיך להשתוקק לה.
הפער הזה בניהם, ברגש, בגיל ובבגרות, יוצר את המתח המרכזי בשיר: היא רוצה מעבר, הוא לא מסוגל לספק זאת.
היא התקדמה, והוא נשאר מאחור תקוע בפנטזיה.
השיר נע בין רגש כנה להומור, בין אינטימיות גופנית לבין כאב רגשי.
הוא מגלם את סגנון "הישראליות המזרחית החדשה" תערובת של רגש, פואטיקה נמוכה וגסה אך עם עומק אנושי מלא כנות.
השיר בלשון העם, כפי שניתן ללמוד גם משמו, ומשלב סלנג עברי (כמו "לך קיבינימט", "כפרה", "וואלה", "מַכְּתוּבּ").
למרות הלשון הפשוטה מסתתר מאחוריו סיפור אהבה מורכב, שברון לב, חיבוטי נפש והרהור על מה שהיה ואיננו עוד.
הוא מעביר מסר שתשוקה לבדה לא מספיקה כדי לבנות קשר אמיתי, והיא בסוף הפכה בְּטֵלָה.
אצל הדובר מכננת תחושת ההחמצה.
החמצה של תזמון, כשנפגשו בשלבים אחרים בחיים.
החמצה של ההבנה שלו, כשהוא באיחור, רק מתחיל להבין, מה היא באמת מבקשת.
למרות החיבור העוצמתי והאינטימיות הייחודית, הוא לא הצליח להפוך את זה לקשר עמוק ומשמעותי.
הוא שהוביל לפרידה בגלל פער רגשי, שלא ניתן לגשר עליו, והפוטנציאל שהיה שם התפספס.
החמצה שבקולו מתבטאת במיוחד בפזמון החוזר "את כבר לא תהיי שלי".
הוא אמנם מביע כאב וחרטה, אך גם קבלה והפנמה.
אין מאבק אמיתי לשנות את המציאות, רק חזרה על הצער שבכך.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של פלוטניק ב-20 באוגוסט 2017, בסמוך לצאתו של הסינגל.
בקליפ ניתן לראות את פלוטניק בהופעה, תוך שהוא שר את מילות השיר.
נכון מאי 2025, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-13 מיליון.
כפר רפאל הממוקם במבואות באר שבע הוא קהילת מרפא, שבה חיים ועובדים יחדיו מבוגרים מעל גיל שמונה-עשרה בעלי מוגבלות שכלית התפתחותית, משפחות אומנות וילדיהן ומתנדבים צעירים מישראל ומחוצה לה.
הכפר הוקם ומוחזק על ידי עמותה ציבורית.
מקורות ההשראה לגישה החינוכית התרפויטית בכפר רפאל הם הגותו של הפילוסוף ד"ר רודולף שטיינר (1861–1925) ועבודתו.
החינוך המרפא ובעקבותיו התרפיה הסוציאלית (בניית קהילות - מרפא עבור מבוגרים בעלי צרכים מיוחדים והחיים המשותפים איתם) התפתחו במאה הקודמת במרכז אירופה ולאחר מכן גם בבריטניה, ארצות הברית ועוד.
כיום יש בעולם כ־200 קהילות - מרפא ובהן חיים ומטופלים אנשים בעלי מוגבלות שכלית התפתחותית.
בתחילת שנות השבעים, התכנסה קבוצת הורים לילדים בעלי צרכים מיוחדים.
ילדים אלה שהו מאז 1969 במעון האנתרופוסופי לחינוך מרפא "בית-אליהו" בבאר שבע.
בהשראת מנהלת המעון רות מוזימן ומייסדיו, חוה ומיכאל לוי, החלו ההורים לחשוב על עתיד ילדיהם כשיתבגרו.
היוזמה יצאה לפועל כשנמצאו שלוש משפחות צעירות, שמתוך מפגשן עם האנתרופוסופיה והיכרותן עם "בית אליהו", גילו עניין ביוזמת ההורים והחליטו להכשיר עצמן להקמת כפר - מרפא.
היוזמה הייתה חלוצית בישראל ולכן הכשרתן נעשתה בעיקר בזוננהוף שבשווייץ ובאירלנד.
רק בשנת 1978, לאחר שבע שנות חיפוש, ובעזרת משרד הרווחה, אותר המקום שהוקם בו הכפר: שטח בבאר שבע, שהיה שומם ומדברי.
בשנת 1979, באמצעות קרן היסוד, התקבלה תרומה משמעותית, ירושת אישה יהודייה מהולנד, הנרייטה פולק, שאיבדה את כל משפחתה בשואה.
תרומה זו אפשרה להתחיל בהקמת הכפר.
ביום ה-4.4.1979 הונחה אבן הפינה לבניינים הראשונים, בהשתתפות ידידים רבים ונציגי רשויות שלטוניות.
במקביל החלה הכנת השטח למטעים וגן ירק בעיבוד ביולוגי - דינמי.
מעט שנים לאחר מכן, בפסח 1981, נכנסו לכפר שלוש המשפחות הראשונות עם ילדיהן.
ב־18.5.1981 נכנסו לכפר שמונת הדיירים הראשונים, ובמרוצת השנים התפתח כפר רפאל וצמח.
חברי הכפר מחולקים ליחידות "משפחתיות": חיות ועובדות בו שבע משפחות אומנה עם ילדיהן.
כל זוג הורי בית (אם בית ואב בית) אחראי על שבעה או שמונה חברים (דיירים בעלי מוגבלות שכלית התפתחותית).
מטרת מבנה זה היא שהחברים ירגישו שהם חיים במסגרת משפחתית שבה הם שותפים חיוניים ביצירת מרקם החיים בבית ובאחזקה השוטפת.
ליווי החברים לאורך כל היום נעשה על ידי הורי הבית והצוות המטפל.
בכפר חיות עוד כמה משפחות אשר שותפות מלאות לעבודה, לעשייה ולאחזקת הכפר במיני רבדים.
במשך היום, עובדים החברים במגוון בתי מלאכה: נוי, מכבסה, מאפיה, אריגה, עיבוד מזון, מחזור נייר, נרות שעווה, בישול, מטעים וגן ירק אורגני ביו - דינמי.
בתי המלאכה מותאמים למגבלות החברים וליכולותיהם, ומאפשרים להם למידה, התפתחות, סיפוק ועניין.
בכפר מוצע לחברים מגוון של תרפיות: רכיבה טיפולית, תרפיה באומנות, תרפיה במוזיקה, אוריתמיה מרפאת, עיצוב דיבור ודרמה, טיפול בבעלי חיים, פיזיותרפיה, רפואה סינית ועיסוי ריתמי.
בנוסף, בשעות הערב, מתקיימות פעילויות העשרה: לימודי שפות וחשבון, פעילות גופנית, פיסול, ציור ועוד.
החגים בכפר נחגגים יחד עם כל הקהילה בשותפות מלאה.
החזון של כפר רפאל הוא לבנות קהילה הבנויה ומעוצבת סביב הדאגה להתפתחותם המיטבית של החברים (הדיירים): "הקהילה הכפרית מכוונת לתת מענה לצורכיהם המורכבים והמשתנים של החברים, ומאפשרת השתלבות בסביבה חברתית מגוונת ומעניינת, תוך שמירה על אורח חיים בריא".
כמו כן, החברים שותפים מלאים לעבודה ולעשייה בכפר.
לכפר רפאל מגיעים כל שנה כשלושים מתנדבים צעירים וצעירות לשנת שירות, שירות לאומי, עבודה מועדפת וכן מתנדבים מחוץ לישראל.
המתנדבים משתלבים בחיי הקהילה ובעבודה בבתים, מלווים את החברים ומעשירים את חייהם יחד עם הורי הבית ושאר אנשי הצוות.
הם משתלבים גם בעבודה בבתי המלאכה.
בכפר, המתנדבים מוזמנים לתרום מכישוריהם הייחודיים להעשרת חיי התרבות בכפר וההווי החברתי.
הכפר פועל בפיקוח של מנהלת מוגבלויות במשרד הרווחה, שגם מתקצב את מרבית פעילותו השוטפת.
השקעות ההקמה והפיתוח מגיעות מתורמים פרטיים ומתמיכות של מוסדות ציבור.
אות בן-גוריון על ידי אוניברסיטת בן-גוריון בנגב לשנת 2020 יוענק ביום בן-גוריון לנציגי כפר רפאל, שהקימו קהילת מרפא ייחודית בלבו של הנגב, יעוטרו אף הם לאות תודה על מסירותם העמוקה לקידום חברה מגוונת, פתוחה וסובלנית המעניקה הזדמנות אמיתית לכל אדם באשר הוא
כפר תִּיבְּנִית הוא כפר בדרום לבנון הממוקם 4 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר א-נבטיה ו-37 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר צידון.
מקור השם תיבנית הוא בשם הפיניקי תבנת.
תבנת היה מלך פיניקי מצידון, אביו של המלך אשמונעזר השני ושליט האזור בערך באזור 280 לפני הספירה אשר נודע כ"מלך שני הצידונים".
אתר ארכאולוגי של נאוליתיים כבדים מתרבות קרעון התגלה בכפר בשנת 1926 על ידי הפרהיסטוריון .
חומרים נאוליתיים כבדים נמצאו לצד נאוליתית משולשת אחת יחד עם חלקים נאוליתיים רגילים יותר.
הכלים היו במצב חד, עשויים חלמיש טרי או צור ירוק-אפור ומאוחסנים כיום במוזיאון הלאומי בביירות.
כפר תיבנית שייך לנפת א-נבטיה וממוקם צפונית לכפר ארנון ולמבצר הבופור, דרומית ל, דרום-מזרחית לעיר א-נבטיה, מזרחית ל ומערבית לנהר הליטני ולמרג' עיון.
התוצרת החקלאית של כפר תיבנית נשענת על גידול תאנים, טבק, זיתים, פירות הדר, ירקות, דגנים, ענבים, שקדים, אגוזי מלך, רימונים ועצי פרי אחרים.
הייצור התעשייתי שלה מבוסס על ייצור של מראות, זכוכית, פלסטיק, אלומיניום צרפתי שחור, עץ וריהוט.
באביב 1976 נכנס הצבא הסורי ללבנון והשתלט בין היתר על הכפר תיבנית.
במסגרת הבנות הקו האדום בין ישראל לסוריה, נסוג הכוח הסורי מתיבנית ובמקומו נכנס כוח ז'נדרמריה לבנוני.
בדצמבר 1979 הפציץ חיל האוויר את הכפר והותיר הרס רב בבתי הכפר.
באוגוסט 1980 נערך באזור א-נבטיה וכפר תיבנית מבצע "מוביל" להשמדת יעדי מחבלים.
גדוד 890, בפיקודו של אריק מורן, היה אחראי על השמדת יעדי המחבלים בכפר.
המחבלים פתחו באש על הכוח והפלוגה המסייעת, בפיקודו של סרן , השיבה באש.
במהלך ההסתערות על יעד המחבלים נהרג קנישבך ונפצעו מפקד המחלקה ניר ברקת (לימים ראש עיריית ירושלים) וסמ"ר אברהם גלעם.
מפקד הגדוד, מורן, הרג את המחבל והגדוד הרג כשמונה נוספים ואז הרס את הבתים בהם התבצרו.
בתקופה בה שהה צה"ל ברצועת הביטחון בדרום לבנון, שכן באזור הכפר ברכס עלי טאהר, מעבר תִּבְּנִית.
מעבר תבנית ששמו נגזר משם הכפר היה מעבר לאוכלוסייה אזרחית, אחד מארבעה לרצועת הביטחון וממנה.
המעבר היווה קרקע פורייה לפיגועים כנגד חיילי צד"ל שאיישו אותו וכנגד חיילי צה"ל שעסקו בפתיחת צירים באזור.
בדצמבר 1996 הופצץ הכפר על ידי חיל האוויר בתגובה למותו של רב-סמל מתקדם , שעלה על מטען צד במקום.
בחודשים שקדמו ליציאת צה"ל מלבנון ועקב ריבוי הפיגועים מצד חזבאללה, הופצץ הכפר לעיתים תכופות על ידי מטוסי חיל האוויר.
במלחמת לבנון השנייה הופצץ הכפר יחד עם הכפרים בקרבת העיר א-נבטיה.
כַּ֫פְרַא הוא כפר שיעי בנפת בינת ג'בייל במחוז א-נבטיה בדרום לבנון.
בספטמבר 1972 במבצע קלחת 4 מורחבת פעלו כוחות צה"ל באזור הכפר.
ב-1986 במבצע רוח קיץ תקפו גדוד הנח"ל המוצנח בפיקוד ישראל זיו מחבלים במשולש הכפרים יאטר-כפרא-צדיקין והרגו 10 מחבלים מארגון אמל ללא נפגעים לכוחות הישראלים.
גדוד 202 יחד עם כוחות הנדסה ושריון פשטו על אזור הכפרים כפרא ויאטר על מנת לפגוע במחבלים ולהשמיד משגרי קטיושה.
הכוח נתקל באש צלפים מדויקת והיה חשוף לירי נ"ט וארטילריה, וכתוצאה מהירי נהרגו שני לוחמים ונפצעו שלושה.
לפי המסורת המקומית, נבי יונס, הוא יונה, נולד ונקבר בכפרא.
מסורת זו אינה מקובלת על כל המוסלמים, וברחבי ארץ ישראל נקשרו בשמו כמה וכמה אתרים, ובהם המסגד הידוע בחלחול.
כפרה הוא סינגל שהוקלט על ידי היוטיובר והשחקן הישראלי קווין רובין, ביחד עם הזמר הישראלי רותם כהן.
השיר יצא לאור ב-22 ביולי 2020, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים NMC.
השיר נכתב על ידי דולי ופן ויוני חרל"פ, והופק על ידי דולי ופן.
השיר הוא שיר בסגנון הפופ, המשלב בתוכו גם אלמנטים של מוזיקה מזרחית.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של רובין ב-22 ביולי 2020, בסמוך לצאת הסינגל עצמו.
בקליפ ניתן לראות את רובין ורותם ברחבת ריקודים, לצד רקדנים וידוענים שונים, כדוגמת השחקן ניר חלפון.
בתוך כשבוע, הצליח השיר לצבור סך של כמיליון צפיות.
בישראל, כפר שיתופי הוא צורת התאגדות מוכרת ביישוב, שתושביו מחזיקים ברכוש פרטי ומקיימים, חלקם או כולם, שיתוף בשירותים או במפעלים יצרניים, ולשם כך מאוגדים באגודה שיתופית.
האגודה השיתופית והמפעלים המשותפים יכולים להיות חקלאיים או לא חקלאיים.
ביחס לצורות התאגדות אחרות, המאפיין המרכזי של כפר שיתופי הוא רמה נמוכה יחסית של פעילות שיתופית.
הנחלות לצורך מגורים יכולות להיחכר על ידי פרטים, והפעילות החקלאית בחלקות החקלאיות (אם קיימות) נעשית ברובה או כולה על ידי הפרטים, על פי שיקול דעתם.
תפקידה העיקרי של האגודה השיתופית מצומצם להחזקת מבני הציבור והספקת שירותים שונים.
צורת ההתאגדות וההתיישבות הדומה ביותר לכפר שיתופי היא מושב העובדים, ובהגדרות הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה שתי צורות אלה נכללות תחת הכותרת "מושב".
הכפרים השיתופיים הראשונים הוקמו על ידי עולי העלייה החמישית שהגיעו ממרכז אירופה.
הכפר השיתופי הראשון הוא רמות השבים, והוא שימש דגם לכפרים אחרים.
התושבים הגיעו עם אמצעים כספיים מספיקים לרכישת אדמות, אך ללא ידע וניסיון בחקלאות.
הם בחרו בדגם התיישבות שבו האדמות החקלאיות והאדמות למגורים שייכות לפרטים ומנוהלות על ידיהם על פי ראות עיניהם, אך קיימת אגודה שיתופית (קואופרטיב) שאחראית לניהול חיי הקהילה ולשיתוף פעולה בהספקה ושיווק.
דגם זה קיבל השראה מתוכניתו של דייוויס טריטש.
אריך דב מוזס פעל להופכו למעשי.
עד מלחמת העולם השנייה הוקמו מספר כפרים שיתופיים נוספים, ביניהם כפר שמריהו, שדה ורבורג, בית יצחק, שער חפר, גן השומרון, הכפר השיתופי נהריה, שבי ציון וכפר ביאליק.
בשנת 1944 התארגנו יישובים אלו באמצעות תנועת האיחוד החקלאי.
מספר קיבוצים לשעבר התאגדו מחדש ככפרים שיתופיים, ביניהם יד חנה והר עמשא.
"הצעת חוק האיגוד השיתופי", שקודמה בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 על ידי ממשלת ישראל, הייתה ניסיון ראשון להגדיר בחוק את ההבדלים בין צורות ההתאגדות השונות.
בין השאר, הוגדרה בהצעת החוק הגדרה ל"כפר שיתופי", במטרה לתת מענה ל-32 היישובים שהיו מאוגדים במסגרת ברית הפיקוח "בחן" והאיחוד החקלאי.
ההבדל המרכזי בין מושב עובדים לכפר שיתופי, על פי ההצעה, הוא שבכפר שיתופי אין הכרח לקיומה של "זהות ועדים" – כלומר, זהות של חברי הוועד של האגודה השיתופית וחברי הוועד המוניציפלי – וכן שאגודת הכפר השיתופי לא חייבת להגדיר ישוב נפרד.
הצעת חוק זו לא התקבלה.
בשנת 1973 פרסם שר העבודה יוסף אלמוגי את "תקנות האגודות השיתופיות (חברוּת)", בהן מופיעה ההגדרה של כפר שיתופי כ"אגודה חקלאית כפרי, שמטרותיה כוללות ארגון התיישבות חבריה כאיכרים המחזיקים ברכוש פרטי ומקיימים שיתוף באספקה, בשיווק ובשירותים חקלאיים אחרים, והרשם סיווג אותה ככפר שיתופי".
ב-1995, פרסמה שרת העבודה אורה נמיר תקנות לגבי סוגי האגודות השיתופיות, ובהן מופיעה הגדרה דומה, ללא הסיומת לגבי הרשם.
בשנת 2006 תוקנה ההגדרה על ידי שר התעשייה, המסחר והתעסוקה אלי ישי, כך שהאגודה השיתופית בכפר שיתופי לא מחויבת להיות חקלאית, ומטרתה היא לנהל את השירותים ואת המפעלים היצרניים, בין אם הם חקלאיים ובין אם לאו.
החל משנת 1997 מופיע "כפר שיתופי" בצו המועצות המקומיות כאחת מצורות היישוב האפשריות הבאות בגדר "ישוב שיתופי", ובהתאם על כפרים שיתופיים לקיים את עיקרון זהות הוועדים.
הבחנה מהתאגדויות וצורות התיישבות אחרות
בניגוד לקיבוצים, מושבים שיתופיים, מושבי עובדים, ויישובים קהילתיים כפריים, אגודת הכפר השיתופי אינה מהווה בהכרח יישוב נפרד.
כך למשל, הכפר השיתופי "נהריה", הוא למעשה התאגדות של תושבי שכונה חקלאית בתוך העיר נהריה.
כפרה הוא מושג של אדם הנוקט בפעולה לתיקון עוולה קודמת מצידו, בין באמצעות פעולה ישירה לביטול ההשלכות של אותו מעשה, פעולה שוות ערך לטובת הזולת, או ביטוי אחר של חרטה.
כפרה קשורה באופן הדוק לסליחה, פיוס, צער, חרטה ואשמה.
יש הרואים בה צעד הכרחי בדרך לגאולה דתית.
במערכות משפט שונות, מושג הכפרה ממלא תפקיד חשוב ביחס למשפט הפלילי, כאשר הוא נחשב לאחת המטרות העיקריות של שיקום פלילי.
בדת, כפרה היא "מושג רוחני שנלמד מאז ומעולם בטקסטים תנ"כיים וקבליים", בעוד ש"סיפורי כפרה נמצאים בכל מקום בשיח הדתי ושפת הכפרה חושפת ביסודה תפנית גאולה".
אומת האסלאם חוגגת יום כפרה שהיא קבעה במהלך צעדת מיליון איש בוושינגטון הבירה ב-16 באוקטובר 1995.
מושגי כפרה קיימים גם בהשקפות דתיות אחרות.
לדוגמה, בתרבויות האינדיאנים והמסטיסים של אמריקה, "מאחר שחטא ואשמה הם בין הגורמים העיקריים למחלה ולחוסר הסתגלות...
וידוי, כפרה ומחילה הם טקסים תכופים המשמשים בטיפול.
במקרים מסוימים, כפרה מתבצעת באמצעות תפילה או תשובה; באחרים היא עשויה להיות כרוכה בניקוי הגוף, על ידי צחצוח הגוף בענפי רוזמרין או על ידי התזת מים קדושים".
כפרה ביהדות היא תהליך רוחני ומוסרי שמטרתו מחיקת חטאים ותיקון העבירות שנעשו, תוך השגת מחילה וחנינה מאת הקב"ה.
ביהדות הרבנית, הדרך המרכזית להשגת כפרה היא באמצעות תשובה אמיתית הכוללת ארבעה שלבים: עזיבת החטא, חרטה, וידוי בפני ה' וקבלה לעתיד שלא לשוב עוד לחטא.
לעיתים, התשובה מלווה גם בפיצויים לנפגעים, קבלת ייסורים, ולעיתים אף תיקון רוחני דרך מעשים טובים והגברת הקדושה בחיי היומיום.
יום הכיפורים מהווה שיא שנתי במעגל השנה היהודי יום של צום, תפילה והתבוננות פנימית, שבו מובטחת כפרה למי ששב באמת.
בתקופת בית המקדש, עבודת הכוהן הגדול ביום זה ובפרט הקרבת הקורבנות וכניסתו לקודש הקודשים הייתה אמצעי מרכזי להשגת כפרה לכלל ישראל.
גם כיום, משמעות יום הכיפורים נותרה בעינה: הזדמנות ייחודית לטהר את הנפש ולהתקרב אל ה'.
כפרה בנצרות (לפי התאולוגיה הנוצרית המערבית), מתארת אמונות לפיהן בני אדם יכולים להתפייס עם אלוהים באמצעות סבלו ומותו של ישו.
כפרה מתייחסת לסליחה או מחילה של חטא בכלל והחטא הקדמון בפרט באמצעות סבלו, מותו ותחייתו של ישו.
לאורך מאות השנים, נוצרים השתמשו במטאפורות שונות ונתנו הסברים שונים לכפרה כדי לבטא כיצד היא עשויה לעבוד.
הכנסיות והעדות השונות עשויות להשתמש במטאפורות או הסברים שונים כאשר הם רואים המתאים ביותר לפרספקטיבה התאולוגית שלהם; אולם כל הנוצרים מדגישים שישו הוא מושיע העולם ובאמצעות מותו נסלחו חטאי האנושות, מה שמאפשר את הפיוס בין אלוהים לבריאתו.
בתוך הנצרות יש, היסטורית, שלוש או ארבע תיאוריות עיקריות כיצד כפרה כזו עשויה לפעול:
תורת הכופר/כריסטוס ויקטור שתי תיאוריות שונות, אך בדרך כלל נחשבות יחד כדומות או "קלאסיות".
תורת שביעות הרצון שפותחה על ידי אנסלם מקנטרברי (שמכונה לעיתים ההשקפה "אסכולתית")
תאוריית ההשפעה המוסרית, מושג שכבר היה מפותח כבר בתקופת ההשכלה, שכונתה את "התפיסה הסובייקטיבית" או ה"הומניסטית".
אמונות נוספות כוללות את ההשקפה השלטונית, השקפת החלפת עונשין וכפרה מחליפה
מושגי כפרה אוניברסלית יכולים להתעלות מעל כל דת, כמתואר בכפרה בלתי מוגבלת בנצרות הפרוטסטנטית הדוקטרינה שהכפרה היא בלתי מוגבלת בהיקפה, ופיוס אוניברסלי, הדוקטרינה שבסופו של דבר כולם יגיעו לישועה.
ישנן מספר תוכניות 12 צעדים אשר כוללות שלב כפרה או "תיקון" (שלבים 8 ו-9).
כפרי הכס היו כפרים באזורי ההרים המרכזיים של ארץ ישראל, שכל אחד מהם שימש כמקום מושבו של מנהיג מקומי של נפה מנהלית שכוללת כמה כפרים (נפה בערבית: نَاحِيَة בתעתיק עברי: נָאחִיָה).
מאחר שבראש הנאחיה שלט שייח', לעיתים נקרא כל אזור "מַ֫שְׁיַיחַ'ה" (مشيخة).
שיטת כפרי הכס פעלה בעיקר במהלך המחצית השנייה של השלטון העות'מאני.
היו כ־24 כפרי כס במחוזות המשנה שבאזור ההרים.
לרוב הם היו מרוחקים יחסית מהמרכזים העירוניים העיקריים, כמו ירושלים, שכם, וחברון, שלהם היו מנהלים נפרדים.
חלק מכפרי הכס היו ממוקמים, אסטרטגית, לאורך נתיבי מסחר, או שהם היו מרכזי ייצור שמן זית.
כמה כפרים שכנים קובצו יחד לנפה מנהלית, ובה שלט שייח' שישב בכפר כס.
השייח' היה בן לחמולה חזקה ולרוב גם בעלת קרקעות ועשירה.