tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה השנה קיימה דיונים לבחינת אישומים של אפליה בגין הצבעות התקשרות בלתי-הוגנות ב"מאיץ החלקיקים מוליך-העל" (Superconducting Super Collider).
בתקופתה בסנאט הביעה את חששותיה מההשפעות של האפליה על הדור הצעיר.
בשנת 1996, בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע בתיק "בוש נגד ורה" כי שלושה מחוזות קונגרס בטקסס מנוגדים לחוקה, לכן ההרכב הדמוגרפי של מחוז הקונגרס שלה השתנה באופן משמעותי.
היא זכתה בבחירות בשנה זו בכ-55% מהקולות, שיעור ההצבעה הנמוך אליו זכתה אי פעם כשהתמודדה לקונגרס.
מאז נבחרה מחדש אחת לשנתיים.
כיושבת הראש ה-17 של השדולה השחורה בקונגרס, ג'ונסון התנגדה ב-2002 להחלטה לצאת למלחמת עיראק.
ב-2004 נמנתה בין 31 חברי בית הנבחרים שהצביעו נגד ספירת קולות חבר האלקטורים מאוהיו בבחירות לנשיאות באותה השנה.
בשנת 2007 מונתה ליו"ר ועדת המשנה של ועדת התחבורה והתשתית לענייני משאבי המים ואיכות הסביבה בקונגרס ה-110 ובקונגרס ה-111. היא הייתה האפרו-אמריקאית הראשונה והאישה הראשונה בקונגרס שכיהנה כיו"ר ועדת משנה זו.
כיו"ר ועדת המשנה, נתנה ג'ונסון את חסותה ל"חוק פיתוח מקורות המים".
במהלך כהונתה הובילה את המאמצים לביטול הווטו שהטיל הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
היה זה ביטול הווטו הנשיאותי היחיד בנשיאותו של בוש.
במהלך הפריימריז במפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות 2008, תמכה ג'ונסון תחילה בסנאטור ג'ון אדוארדס מקרוליינה הצפונית.
לאחר פרישתו מהמירוץ, היא הבטיחה את תמיכתה כצירת-על לברק אובמה.
ג'ונסון התנגדה בעקביות לקונצנזוס בקונגרס להכרה בשואת הארמנים.
בשנת 2009, כשנשאלה האם היא מכירה ברצח העם הארמני, ענתה "לא".
בשנת 2017, כשהתראיינה לסרט טלוויזיה בנושא ונשאלה האם היא מכחישה שהתחולל רצח עם בארמנים, השיבה ג'ונסון כי היא אכן מכחישה את השואה הארמנית.
בשנת 2019 הייתה ג'ונסון אחת משלושת חברי בית הנבחרים שהצביעו "נוכח" בהחלטה המכירה ברצח העם הארמני.
באוגוסט 2010 אמרה איימי גולדסון, היועצת המשפטית של השדולה השחורה בקונגרס, כי ג'ונסון הפרה את הכללים הארגוניים של השדולה בכך שהעניקה לפחות 15 מלגות לקרובי משפחתה או לילדי מנהל המחוז אותו היא מייצגת, רוד גיבנס.
מתן מלגות זה היווה הפרה של כללי נגד-נפוטיזם, קל וחומר כשמקבלי המלגות לא היו זכאים אליהן משום שלא היו תושבי מחוז הקונגרס כנדרש.
ג'ונסון אמרה ששגתה "בתום לב" במתן המענקים ותעבוד עם הקרן לתיקון העוולות.
באוקטובר 2019 הודיעה ג'ונסון שתפרוש עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
אדי ס' גלוד ג'וניור הוא פרופסור בקתדרה על שם ג'יימס ס' מקדונל ללימודי אפרו-אמריקה באוניברסיטת פרינסטון, שם הוא גם יו"ר המרכז והמחלקה ללימודים אפריקניים אמריקניים.
הוא מחבר הספר "Begin Again" משנת 2020, על ג'יימס בולדווין ועל ההיסטוריה של הפוליטיקה האמריקאית.
גלוד סיים בשנת 1989 את לימודיו במכללת מורהאוס שם היה נשיא אגודת הסטודנטים.
הוא בעל תואר שני בלימודי אפרו-אמריקה מאוניברסיטת טמפל ותואר שני בדת מאוניברסיטת פרינסטון.
גלוד קיבל את הדוקטורט בדת מאוניברסיטת פרינסטון והוא חבר מייסד ועמית בכיר בפרויקט ג'יימסטאון.
גלוד החל את קריירת ההוראה שלו במכללת Bowdoin שם שימש כיו"ר המחלקה לדת.
גלוד זכה בפרסים רבים, כולל פרס קרל א' פילדס, והיה חוקר אורח בלימודי אפרו-אמריקה באוניברסיטת הרווארד ובמכללת אמהרסט.
דת, גזע ואומה בתחילת המאה ה-19 באמריקה השחורה", זכה בפרס על שם ויליאם סנדלר סקרבורו מטעם האגודה לשפה מודרנית.
גלוד הופיע בתוכניתו של טוויס סמיילי, בתוכנית של שון האניטי "Hannity & Colmes" בפוקס ניוז, וכן ב-CNN, MSNBC ו-C-SPAN.
יחד עם קורנל וסט ומייקל אריק דייסון, הוא הופיע גם בסרט התיעודי "סטנד", שהפיק וביים טוויס סמיילי.
הוא כותב בהפינגטון פוסט וידוע בזכות היותו תורם ופאנליסט קבוע בכינוסי "נאום מצב האומה" השחור.
בשנת 2007 נשא גלוד את הנאום המרכזי בכינוס לרגל 140 שנה למכללת מורהאוס.
לו ולאשתו, ויניפרד בראון, יש בן, לנגסטון, על שם לנגסטון יוז.
אדוארד "אדי" טיבריוס ג'יימס היה רוצח ועבריין מין אמריקאי אשר הורשע ברצח ילדה בת שמונה וסבתה בספטמבר 1993, ונידון למוות.
נתפס הודות לפרסום תמונתו בתוכנית הטלוויזיה "".
ג'יימס נולד בבריסטול, פנסילבניה, ב-4 באוגוסט 1961. עד גיל עשר האמין ששם משפחתו הוא "מאטלק", אז גילה שהאדם אשר גידל אותו הוא למעשה אביו החורג.
בגיל אחת עשרה פגש לראשונה את אביו הביולוגי, יועץ לענייני סמים אשר באופן אירוני דחף את בנו להתחיל להשתמש בהם, ועבר לגור עמו.
בנעוריו שב לגור אצל אמו ב, פלורידה.
בתקופה זו העביר את מרבית זמנו בהשתתפות בתגרות אלימות או בשימוש בסמים, והחל לסבול מהתקפי שכחה.
אמו חיפשה עבורו ייעוץ ועזרה מגורמי הרווחה, אולם מזגו האגרסיבי והתנהגותו האלימה רק החמירו.
לאחר שנשר מבית הספר בכיתה י"א התגייס לצבא כשהוא בן שבע עשרה בלבד.
הוצב לשרת בגרמניה אך שוחרר במהרה בשל בעיות התאמה.
כשחזר לקסלברי הכיר את טים דיק אשר קיבל אותו בברכה לחוג משפחתו הרחב.
ב-1993 שכר חדר מגורים מאמו של דיק, בטי.
ג'יימס שב מבילוי לביתם של בני משפחת דיק ב-20 בספטמבר 1993 שם מצא את ארבעת נכדיה של בטי ישנים בסלון.
הוא תפס את טוני ניונר בת השמונה מצווארה וחנק אותה, לקח אותה לחדר השינה בקומה השנייה שם אנס אותה, והחביא את גופתה בין מיטתו לבין הקיר.
משם המשיך לחדרה של בטי, הכה אותה בראשה עם פמוט ודקר את גופה פעמים רבות.
צרחותיה העירו את ונדי בת התשע, אחותה של טוני, אשר עלתה אל חדר השינה.
לאחר שקשר אותה במקלחת הלך למטבח בכדי להביא סכין קצבים, בה השתמש על מנת לדקור את בטי שוב בגבה.
לבסוף התקלח וגנב מספר תכשיטים, בטרם נמלט מהמקום עם רכבה של בטי.
תוכנית הטלוויזיה "" פרסמה את זהותו של ג'יימס ב-28 בספטמבר 1993, דבר שהוביל לקבלתן המיידית של מאות שיחות טלפון והודעות.
מספר אנשים העידו כי נסע מערבה, וב-6 באוקטובר התקבל דיווח מידי עובר אורח אשר זיהה אותו בלשכת האבטלה בבייקרספילד, קליפורניה, אשר הוביל ללכידתו הסופית.
לאחר שנעצר מסר שתי הודאות שהוקלטו.
ג'יימס הודה באשמה ב-5 באפריל 1995, בגין שני סעיפי רצח מדרגה ראשונה, התעללות בילדים, ניסיון לביצוע מעשה מגונה, ניסיון לחטיפה, גניבה וגניבת רכב.
ב-18 באוגוסט באותה השנה נידון למוות בגין הרצח של טוני ניונר ובטי דיק, וכן נשפט ל-15 שנים בכלא עד מאסר עולם בגין האישומים האחרים.
הוא היה כלוא בבית הסוהר פלורידה שברייפורד.
ב-20 במרץ 2025 הוצא להורג בבית הסוהר פלורידה.
אדט שבלמבך (בבווארית: Edt bei Lambach) היא עיירה במחוז ולס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
העיירה נמצאת בקרבתו של מחנה הריכוז גונסקירכן.
העיירה נמצאת 330 מטרים מעל פני הים.
עד שנת 2012 העיירה הייתה שייכת למחוז למבך, והחל משנת 2013 שייכת העיירה למחוז ולס.
שטחה הכולל הוא 21.3 קמ"ר.
27.7% מהשטח מיוער ו-62.4% מהשטח משמש לחקלאות.
אדוארד קדאר אנקטיה , שמוכר בשם אדי אנקטיה, הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת החלוץ בקריסטל פאלאס מהפרמייר ליג.
אנקטיה נולד בלונדון וגדל באזור בלקהית', אנקטיה החל את הקריירה שלו באקדמיה של צ'לסי.
הוא שוחרר על ידי צ'לסי ב-2015. לאחר מכן הצטרף לאקדמיה של ארסנל ושיחק בקבוצות הנוער של המועדון.
במהלך עונת 17–2016 כבש אנקטיה 15 שערים ב-16 הופעות עבור ארסנל עד גיל 18 ובמקביל הבקיע 12 שערים ב-26 הופעות עבור הקבוצה עד גיל 23. לאחר העונה, אנקטיה זומן על ידי מאמן הקבוצה הבוגרת ארסן ונגר, למסע טרום עונה של הקבוצה הבוגרת לאוסטרליה וסין.
ב-28 בספטמבר 2017, אנקטיה זומן לקבוצה הבוגרת למשחק במסגרת הליגה האירופית מול באטה בוריסוב.
הוא נכנס כמחליף בדקה ה-89 כאשר ארסנל ניצחה 4–2.
ב-24 באוקטובר 2017, רשם אנקטיה את הופעת הבכורה שלו בגביע הפוטבול ליג נגד נוריץ' סיטי לאחר שעלה כמחליף בדקה ה-85. הוא כבש אחרי 15 שניות עם הנגיעה הראשונה שלו במשחק בכדי להשוות את תוצאת המשחק, והוסיף עוד שער בתוספת הזמן.
אנקטיה כבש את שערו הראשון בפרמייר ליג במחזור האחרון של העונה נגד ברנלי ב-12 במאי 2019.
ב-8 באוגוסט 2019, הושאל אנקטיה ללידס יונייטד.
הוא בחר במספר 14 כמחווה לאחד ממאמני הנוער לשעבר שלו בארסנל, תיירי הנרי.
המאמן של לידס מרסלו ביילסה, תיאר את אנקטיה כ"שחקן צעיר וחשוב בכדורגל האנגלי".
ביולי 2020, השיג אנקטיה את התואר הראשון שלו בקריירה הבוגרת, כאשר זכה עם לידס יונייטד בצ'מפיונשיפ והעפיל עימם לפרמייר ליג.
ב-30 באוגוסט 2024 עבר אל קריסטל פאלאס.
ברמות הצעירות אנקטיה ייצג את נבחרות אנגליה בנבחרת הנוער עד גיל 19 ובנבחרת הצעירה עד גיל 21.
ב-31 באוגוסט 2023 זומן לראשונה לנבחרת אנגליה הבוגרת על-ידי המאמן גארת' סאות'גייט במסגרת מוקדמות יורו 2024. ב-14 באוקטובר 2023 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת כשנכנס כמחליף בדקה ה-73 במקומו של אולי ווטקינס בניצחון 0–1 נגד נבחרת אוסטרליה במסגרת משחק ידידות.
אדגר (אדי) גומז (בספרדית: Eddie Gómez; נולד ב-4 באוקטובר 1944) הוא בסיסט ג'אז אמריקאי ממוצא פורטוריקני, שהשתתף בהקלטתם של מאות אלבומי אולפן.
הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו עם שלישיית ביל אוונס בין השנים 1966 עד 1977.
גומז נולד בפוארטו ריקו ובצעירותו עבר עם משפחתו לניו יורק, שם גדל.
בגיל אחת עשרה הוא התחיל לנגן בקונטרבס ובגיל שלוש עשרה הלך לבית הספר הגבוה למוזיקה ואמנות בניו יורק .
בין השנים 1959 - 1961 הוא ניגן בלהקת הנוער של פסטיבל ניופורט, בהנהגתו של מרשל בראון.
ב-196 סיים את לימודיו בבית הספר ג'וליארד.
גומז ניגן במשך אחת עשרה שנים עם שלישיית ביל אוונס, בתקופה שכללה הופעות רבות ברחבי העולם וכן עשרות הקלטות.
במהלך הקריירה שלו גומז ניגן עם מוזיקאים רבים אחרים בהם ג'רי מאליגן, צ'יק קוריאה, ג'ון אברקרומבי, ג'ק דז'ונט, ריצ'רד שטולצמן, ג'ון סקופילד, מישל פטרוצ'אני והרבי מאן.
הקריירה שלו מורכבת בעיקר מעבודה כמלווה, והוא ידוע בתפקידים המהירים והמלודים שלו.
בנוסף לעבודה כנגן אולפן באלבומי ג'אז מפורסמים רבים, הוא הקליט כמנהיג הרכב תחת Columbia Records, Projazz ו-Stretch.
רבות מההקלטות האחרונות שלו כמנהיג נעשו בשיתוף עם פסנתרן הג'אז מארק קרמר.
במאי 2013, הוענק לגומז תואר דוקטור לשם כבוד למוזיקה ממכללת ברקלי למוזיקה בוולנסיה, ספרד.
זה היה דוקטור לשם כבוד הראשון שניתן בקמפוס הבינלאומי החדש של המכללה בספרד.
1989 Street Smart עם ריצ'רד טי (פסנתר); קני ורנר (קלידים); רנדי ברקר (חצוצרה); יו מקרקן (גיטרה); ג'ק מקדאף (עוגב); דיק אוטס (סקקסון טנור); בארי רוג'רס (טרומבון); סטיב גאד (תופים/כלי הקשה); ניקי מררו (בונגו/טימבלס); סטיב תורנטון (קונגה/כלי הקשה).
1992 Live In Moscow עם מיכאל אוקון (פסנתר); סטיב אמירו (פסנתר); רוני בוראג' (תופים).
1993 Next Future עם צ'יק קוריאה וג'יימס ויליאמס (פסנתר/סינתיסייזר); ריק מרגיצה (סקקסון טנור/סקסון סופרן); ג'רמי סטייג (חליל); לני ווייט (תופים).
1998 Dedication עם סטפן קרלסון (פסנתר), ג'רמי סטייג (חליל) וג'ימי קוב (תופים).
1998 Uptown Music עם סטפן קרלסון (פסנתר), ג'רמי סטייג (חליל) וג'ימי קוב (תופים).
2004 Art Of The Heart עם מארק קרמר (פסנתר).
2005 Jazz Fiddler on the Roof עם מארק קרמר (פסנתר) וג'ון מוסמן (תופים).
2007 Palermo עם סטפן קרלסון (פסנתר) ונאשייט ווייטס (תופים).
2008 Beautiful Love עם אל דימיולה (גיטרה), יוטאקה קובאיאשי (פסנתר) ובילי דראמונד (תופים).
2010 Forever עם סזריוס אלבים (פסנתר).
2012 Per Sempre עם תיאו קלווארלה (פסנתר), מאט מרוגליו (חליל) ומאסימו מנזי (תופים).
אדי רפאל ואסקס אנדרדה (בספרדית: Edy Rafael Vásquez Andrade; 31 באוקטובר 1983 – 12 במאי 2007) היה כדורגלן הונדורי ששיחק בעמדת הקשר.
ואסקס החל לשחק בשנת 2003 בקבוצת מוטגואה מליגת העל של הונדורס.
הוא ערך 63 הופעות ליגה במדי המועדון עד למותו, בהן הבקיע שבעה שערים.
את רוב עונת החמיץ בשל שברים בשוקה ובשוקית.
ב-16 באוגוסט 2006 ערך ואסקס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונדורס, בתיקו 0-0 נגד נבחרת ונצואלה במשחק ידידות.
הוא ערך שלוש הופעות במדי הנבחרת, כולן במשחקי ידידות.
ב-12 במאי 2007 מת ואסקס בגיל 23, לאחר שרכב בו נסע התנגש בקיר.
נהג הרכב ונוסע נוסף נפצעו.
המשטרה מסרה כי כל השלושה היו תחת השפעת אלכוהול.
לשם הנצחתו, מוטגואה הפסיקה את השימוש בחולצה מספר 16, אותה לבש, למשך שתי עונות.
אדי אוטז נולד ב-1944 בעיירה מנדלי לה נאפולי לחופי הים התיכון שבדרום צרפת.
את הקריירה הספורטיבית שלו החל ב-1964 וסיים אותה ב-1969 כשבתקופה זו זכה, בין השאר, במדליית ארד אולימפית באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
לאחר פרישתו החל לעבוד בעסק משפחתי לייצור ליקרים.
ב-1980 נכנס לתחום המחשוב וייסד סוכנות למחשבים אישיים של אפל ו־IBM.
ב-1987 הקים חברת IT והיה בין מנהליה בשנים הבאות.
במקביל עסק באימון ספורטאים וב-1992 מונה למאמן האצנים של נבחרת איטליה באתלטיקה.
בנוסף מונה אוטוז למנהל מחוז ואל ד'אוסטה בוועד האולימפי האיטלקי כשב-2001 מונה לחבר בהנהלת הוועד האולימפי.
באולימפיאדת טוקיו סיים אוטוז במקום הרביעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.84 שניות.
באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט, הונגריה זכה אוטוז במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.6 שניות לפני ג'יובאני קורנצ'יה מאיטליה (13.9 שניות) ווילי דבנפורט מארצות הברית (14.0 שניות).
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בדורטמונד, מערב גרמניה זכה אוטוז במדליית זהב בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה שווה לשיא העולם של 7.7 שניות לפני מייק פרקר מבריטניה (7.8 שניות) והיינריך ג'ון ממערב גרמניה (7.9 שניות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה זכה אוטוז במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא אליפות של 13.7 שניות לפני היינריך ג'ון ממערב גרמניה (14.0 שניות) ומרסל דוריץ מצרפת (14.0 שניות).
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה זכה אוטוז במדליית זהב בריצת 50 מטר משוכות בתוצאה של 6.4 שניות לפני ולנטין צ'יסטיקוב (6.6 שניות) ואנטולי מיכאילוב (6.7 שניות), שניהם מברית המועצות.
באוניברסיאדה שנערכה בטוקיו, יפן זכה אוטוז במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.9 שניות לפני רון קופלנד מארצות הברית (14.0 שניות) ופייר שוובל מצרפת (14.3 שניות).
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה במדריד, ספרד זכה אוטוז במדליית זהב בריצת 50 מטר משוכות בתוצאה של 6.57 שניות לפני גונטר ניקל ממערב גרמניה (6.68 שניות) ומילאן קוטיק מצ'כוסלובקיה (6.73 שניות).
באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה אוטוז במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בשיא לאומי של 13.46 שניות אחרי וילי דבנפורט מארצות הברית (13.33, שווה לשיא האולימפי) וארווין הול מארצות הברית (13.42 שניות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון זכה אוטוז במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא אליפות של 13.59 שניות לפני דייוויד המרי (13.74 שניות) ואלן פסקו (13.94 שניות), שניהם מבריטניה.
אוטוז נישא לליאנה קלבסי (Lyana Calvesi) ולזוג נולדו 3 ילדים (לורנט, פטריק ופילאר).
לורנט עוסק גם הוא באתלטיקה ובריצת משוכות.
אדמונד פטריק ג'ורדן היה איש ספורט מוטורי, שדרן, נהג מרוצים ואיש עסקים אירי.
בין השנים 1991–2005 שימש ג'ורדן כמייסד ומנהל הצוות של באליפות פורמולה 1.
ג'ורדן נולד בדבלין, ועבד בתחילה בבנק אירלנד לפני שהחל להתחרות במרוצי קארטינג בגיל 22. בשנתו השנייה בזירה זכה באליפות אירלנד והתקדם להתחרות במרוצי פורמולה בקטגוריות מרוצים נמוכות יותר.
בין השנים 1974–1979 התחרה ג'ורדן בפורמולה פורד האירית, פורמולה 3, פורמולה אטלנטיק ופורמולה 2. בשנת 1979 ייסד את קבוצת אדי ג'ורדן רייסינג, שהתחרתה באליפות פורמולה 3000 הבין-לאומית בין השנים 1985–1991.
בשנת 1991 ייסד ג'ורדן את קבוצת ג'ורדן גרנד פרי כיצרנית פורמולה 1. במהלך 15 עונותיה באליפות, זכתה הקבוצה בארבעה מרוצים וסיימה במקום השלישי באליפות העולם ליצרני מכוניות מרוץ בשנת 1999. בסוף עונת 2005 מכר ג'ורדן את הקבוצה ל.
בין השנים 2009–2015 שימש כפרשן עבור ה־BBC, ולאחר מכן הצטרף בשנת 2016 לצוות השידור של Channel 4. בנוסף, היה שותף בבעלות על מועדון הרוגבי "לונדון אייריש" (London Irish) ועל מועדון הכדורגל סלטיק.
ג'ורדן נולד ב-30 במרץ 1948 בבית החולים וונטוורת' שבדבלין, בנם של איילין ודני ג'ורדן.
הייתה לו אחות אחת גדולה, הלן.
אביו היה אחיה התאום של אם מנזר במסדר "אחיות הצדקה האיריות", ועבד כרואה חשבון ברשות החשמל של אירלנד (ESB) במקביל לקריירת שיחק בקבוצת הכדורגל שמרוק רוברס.
כשהיה בן עשרה חודשים, אובחן ג'ורדן במחלת (Infantile Acrodynia/Pink Disease), והרופאים המליצו למשפחתו לעבור מדבלין לעיירה הסמוכה בריי, שבמחוז ויקלו, על מנת שישהה באוויר צח.
אמו, איילין, קיבלה המלצה להחליף את לבושו מבגדי צמר לבגדי כותנה במהלך חודש מאי, אך בתחילה התנגדה לכך.
עם זאת, לבסוף הסכימה, ומצבו של ג'ורדן החל להשתפר בהדרגה.
במהלך ילדותו התגורר ג'ורדן בדרטרי שבדרום דבלין ובבריי.
את מרבית זמנו בילה בבריי, שם היה קרוב במיוחד לדודתו ליליאן, אותה נהג לפקוד בסופי שבוע לאחר הלימודים.
בילדותו כונה "פלאש" בשל הדמיון הפונטי בין שם משפחתו לשם "פלאש גורדון".
בגיל 15, בעודו לומד בבית הספר כריסטיאן ברדרס בסינג (Synge) סטריט, שקל לזמן קצר להיכנס לכמורה.
לאחר שוויתר על רעיון זה, וגם על הלחץ המשפחתי ללמוד רפואת שיניים, בחר ג'ורדן ללמוד קורס בן שישה שבועות במכללה למסחר בדבלין בתחום החשבונאות.
לאחר מכן החל לעבוד כפקיד בבנק אירלנד, בסניף שבמולינגר.
לאחר ארבע שנים עבר לסניף הבנק ברחוב קמדן שבדבלין.
בשנת 1970, במהלך שביתת הבנקים בדבלין, שהה ג'ורדן באי ג'רזי, שם עבד כרואה חשבון בחברת חשמל במהלך היום, ובשעות הערב עבד כברמן.
בתקופה זו נחשף לראשונה למרוצי קארטינג, ואף השתתף במרוצים בלתי רשמיים במפרץ סנט ברלייד.
עם שובו לדבלין, רכש ג'ורדן מכונית קארטינג והחל להתחרות.
בשנת 1971 השתתף באליפות הקארטינג של אירלנד וזכה בה.
בשנת 1974 עבר ג'ורדן להתחרות בפורמולה פורד ובאליפות פורמולה פורד האירית.
בשנת 1975 התקדם לפורמולה 3, אך נאלץ להיעדר מעונת 1976 לאחר ששבר את רגלו השמאלית בתאונה במסלול מאלורי פארק.
בעת שהותו בבית החולים החל לאבד את שיערו, ואמו, דרשה ממנו לחבוש פאה.
ג'ורדן המשיך להשתמש בפאה במשך כל חייו, והיא הפכה לנושא לבדיחות מעשיות מצד נהג המרוצים גרהרד ברגר.
לאחר שהחלים מפציעותיו, עבר ג'ורדן להתחרות בפורמולה אטלנטיק, ובשנת 1978 זכה באליפות פורמולה אטלנטיק האירית.
בשנת 1979 התחרו ג'ורדן וסטפן יוהנסון בפורמולה 3 הבריטית תחת השם "קבוצת אירלנד".
באותה שנה השתתף ג'ורדן במרוץ אחד בפורמולה 2 וביצע מספר מבחני נהיגה עבור קבוצת מקלארן.
בשנת 1981 השתתף ג'ורדן במרוץ 24 השעות של לה מאן בנהיגה על BMW M1, לצד סטיב או'רורק ודייוויד הובס.
בשנת 1991 התארח אדי ג'ורדן במרוץ Dunlop Rover 216 GTI Challenge, שהיה מרוץ תמיכה במסגרת הגרנד פרי הבריטי שנערך במסלול סילברסטון.
ג'ורדן דורג במקום העשירי, לאחר שספג החלקה בזמן שהתחרה על המקום הרביעי.
בסוף שנת 1979, כשהיה במצוקה כלכלית, ייסד ג'ורדן את קבוצת המרוצים הראשונה שלו, אדי ג'ורדן רייסינג.
בשנת 1981 התחרו בקבוצה הנהגים דייוויד לזלי ודייוויד סירס, ובשנת 1982 הצטרף אליה ג'יימס ויבר.
בשנת 1983 החתים ג'ורדן את מרטין ברנדל, שסיים במקום השני אחרי איירטון סנה באליפות פורמולה 3 הבריטית.
כמה שנים לאחר מכן, בשנת 1987, זכתה הקבוצה באליפות פורמולה 3 הבריטית עם הנהג ג'וני הרברט.
עם הקמתה של אליפות פורמולה 3000 בשנת 1985, הרחיב ג'ורדן את פעילות קבוצתו לתחרות זו.
ניצחונותיה הראשונים של הקבוצה באליפות הגיעו בשנת 1988, עם הנהגים ג'וני הרברט ומרטין דונלי.
בעונת 1989 זכה ז'אן אלזי באליפות פורמולה 3000 עבור קבוצת ג'ורדן, לאחר שניצח בשלושה מרוצים.
בשנת 1990 השיג אדי אירווין ניצחון אחד וארבעה פודיומים, וסיים במקום השלישי בדירוג הכללי.
ג'ורדן ייסד את ג'ורדן גרנד פרי בשנת 1991, כאשר חברת 7Up שימשה כספונסר הראשי של הקבוצה.
מעצב המכוניות של הקבוצה היה גארי אנדרסון, והמנועים סופקו על ידי (Cosworth), בשיתוף עם פורד.
במהלך העונה העניק ג'ורדן למיכאל שומאכר את הופעת הבכורה שלו בפורמולה 1, לאחר שברטראן גאשו, הנהג הראשי של הקבוצה, נשלח למאסר.
בשנת 1998 רשמה הקבוצה את הישג השיא שלה, כאשר נהגיה דיימון היל ורלף שומאכר סיימו במקומות הראשון והשני בגרנד פרי הבלגי.
בעונת 1999 השיג היינץ-הראלד פרנצן שני ניצחונות עבור הקבוצה במהלך העונה, ובסופה סיים במקום השלישי באליפות הנהגים.
בשנת 2001 תבע ג'ורדן את וודאפון, בטענה שהחברה הפרה הסכם חסות תלת-שנתי בשווי מיליוני דולרים, אם כי התביעה נמשכה בהמשך.
לאחר שסיים את שיתוף הפעולה עם הונדה באספקת מנועים בתום עונת 2002, ובשל קשיים פנימיים רבים בקבוצה (כולל עימות פומבי ופיטוריו של היינץ-הראלד פרנצן לפני הגרנד פרי הביתי שלו בשנת 2001), נאלץ ג'ורדן לעבור לשימוש במנועי קוסוורת'.
בנוסף, בשנת 2003 פרשו מהקבוצה נותני החסות המרכזיים DHL ובנסון אנד הדג'ס.
באותה שנה השיגה הקבוצה את ניצחונה הרביעי והאחרון, לאחר זכייתו של ג'אנקרלו פיסיקלה בגרנד פרי הברזילאי.
בעונת 2005 עברה הקבוצה לשימוש במנועי טויוטה, בעקבות פרישתה של פורד מהענף.
בתחילת 2005 נרכשה ג'ורדן גרנד פרי על ידי קבוצת מיידלנד, במימון איש העסקים הקנדי אלכס שניידר.
מורשת הגרנד פרי של ג'ורדן
לאחר רכישת הקבוצה על ידי קבוצת מיידלנד, שונה שמה ל־MF1 Racing עבור עונת 2006. בהמשך אותה שנה נמכרה הקבוצה מחדש ליצרנית הרכב ההולנדית Spyker Cars, ששינתה את שמה ל־Spyker F1 עבור עונת 2007. בשנת 2008 נמכרה הקבוצה פעם נוספת והפכה לפורס אינדיה.
לאחר הליכי פשיטת רגל בשנת 2018, פורקה פורס אינדיה, ונכסיה נמכרו לקבוצה החדשה Racing Point F1, אשר הפכה לאסטון מרטין בעונת 2021. קבוצת אסטון מרטין מתאמנת, מתחרה בפורמולה 1 ופועלת ממתקניה לשעבר של ג'ורדן גרנד פרי במסלול סילברסטון.
ג'ורדן שימש כמנהל של אדריאן ניואי, אווירודינמיקן ומעצב מכוניות בריטי.
בשנת 2024 סייע ג'ורדן במשא ומתן על מעברו של ניואי מרד בול רייסינג לאסטון מרטין.
בשנת 2009 חזר ג'ורדן לזירת הפורמולה 1 כפרשן בתוכנית הגרנד פרי של BBC ספורט, לצד ג'ייק האמפרי (שהוחלף בהמשך על ידי סוזי פרי) ודייוויד קולטהרד.
לאחר שחבת BBC סיימה את שידורי הפורמולה 1 בסוף 2015, עבר ג'ורדן לשמש כפרשן בערוץ-Channel 4 F1 החל מעונת 2016. הוא נשאר בתפקידו בערוץ עד מותו בשנת 2025.
ג'ורדן כתב טור חודשי בשם "This Much I Know" עבור המגזין F1 Racing, עד להשקתו מחדש, אז הוחלף על ידי מורי ווקר.
בנוסף, השתתף ג'ורדן בסדרת הטלוויזיה Eddie Jordan's Bad Boy Racers.
ג'ורדן שימש כמנחה בתוכנית Top Gear, ושימש כמנחה משותף בעונתה ה-23. לאחר מכן הופיע כמנחה אורח עד שנת 2018.
בשנת 2023 השיק ג'ורדן פודקאסט משלו בשם Formula For Success, יחד עם עמיתו לשעבר ב-BBC וב-Channel 4, דייוויד קולטהרד.
בפורמט התוכנית הגיבו ג'ורדן וקולטהרד לאירועים אקטואליים בפורמולה 1, או שיחזרו רגעים מההיסטוריה של הענף, לרוב בליווי אורח מיוחד.
הפרק האחרון בהשתתפותו של ג'ורדן שודר ביום פטירתו.
המשך עתידו של הפודקאסט אינו ברור.
ג'ורדן אהב מוזיקת רוקנרול וניגן בתופים.
עד שנת 2007 נקראה להקתו V10. גרסה מצומצמת של הלהקה ממשיכה להופיע ברחבי העולם תחת השם Eddie and the Robbers, שם שג'ורדן המציא בעקבות הערה של ברני אקלסטון.
ג'ורדן היה אוהד של סלטיק, קובנטרי סיטי וצ'לסי, ואף נקשר לניסיונות רכישה של קובנטרי.
בנוסף, היה ג'ורדן בעל מניות במועדון סלטיק.
תחומי העניין הספורטיביים הנוספים שלו כללו גולף ומרוצי סוסים.
הוא החזיק סוסים שהתאמנו תחת הדרכתו של מאוס מוריס.
ג'ורדן היה רוכב אופניים נלהב במונקו ובדרום אפריקה, והשתתף מדי שנה בטור האופניים של קייפטאון (שנקרא בעבר הארגוס) הנערך בקייפטאון.
ג'ורדן היה חובב שיט וסירות במשך רוב חייו.
בשנת 2015 השלים הקפת עולם בסירה.
בשנת 2014 קיבל לידיו את היאכטה הגדולה ביותר שיוצרה על ידי Sunseeker, שעל פי הדיווחים עלתה כ-32 מיליון ליש"ט.
בנוסף, הייתה בבעלותו ה-Blush, יאכטה באורך 45.3 מטרים.
ג'ורדן היה תומך נלהב באמנות אירית והחזיק באוסף רחב, שכלל יצירות של לואי לה ברוקי, פלים איגן ומרקי רובינסון, לצד אמנים נוספים.
ג'ורדן פרסם אוטוביוגרפיה, בשם "איש עצמאי", במאי 2007.
ג'ורדן היה נשוי למארי (לבית מקארתי), שחקנית כדורסל אירית לשעבר.
בני הזוג נישאו בשנת 1979 ונולדו להם ארבעה ילדים.
למשפחה היו בתים בקייפטאון, בדרום קנזינגטון שבלונדון, ובמונקו, שם החזיק ג'ורדן את היאכטה שלו.
בדצמבר 2024 הודיע ג'ורדן כי אובחן בתחילת השנה כבעל סוג אגרסיבי של סרטן הערמונית ושלפוחית השתן.
הוא הלך לעולמו בשלווה בביתו שבקייפטאון ב-20 במרץ 2025, בגיל 76.
ג'ורדן היה פטרון של ארגון הצדקה CLIC Sargent, התומך בילדים חולי סרטן, וכן של קרן אמבר, ארגון צדקה לנוער.
ג'ורדן קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אלסטר ומהמכון הטכנולוגי של דבלין.
הוא קיבל את פרס ג'יימס ג'ויס מהחברה הספרותית וההיסטורית של אוניברסיטת קולג' דבלין (UCD), אחת מהאגודות הסטודנטיאליות הגדולות באירלנד, כאות הוקרה על תרומתו לספורט המוטורי במדינה.
בנוסף, הוענקה לו מדליית הזהב לשם כבוד של הפטרונות מטעם החברה הפילוסופית של טריניטי קולג' דבלין, כהוקרה על תרומתו ארוכת השנים למרוצי המכוניות.
למרות מוצאו האירי, ג'ורדן התקבל כחבר במועדון נהגי המרוצים הבריטי (BRDC), הודות לסעיף "הסבא" שאפשר לכל מי שנולד באירלנד לפני שנת 1950 להיות זכאי לחברות במועדון.
במרץ 2012, ג'ורדן מונה לקצין במסדר האימפריה הבריטית לשם כבוד OBE על תרומתו לצדקה ולספורט המוטורי.
אדוארד פטריק פרנסיס "אדי" איגן (Edward Patrick Francis "Eddie" Eagan; 26 באפריל 1897 – 14 ביוני 1967) היה מתאגרף ומחליק מזחלות בובסליי אמריקאי, אלוף אולימפי באיגרוף במשקל קל-כבד ובמזחלות בובסליי לרביעיות.
איגן היה הראשון מבין שישה ספורטאים בלבד שזכו במדליות הן במשחקי הקיץ האולימפיים והן במשחקי החורף האולימפיים בענפים שונים, והוא היחיד שזכה בשתי המסגרות במדליית זהב בענפים שונים.
הוא עסק באיגרוף מנערותו, ובהיותו סטודנט באוניברסיטת דנוור למשך שנה אחת זכה באליפות מערב ארצות הברית באיגרוף במשקל בינוני.
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין ארטילריה באירופה, והיה אלוף חיל המשלוח של ארצות הברית באגרוף במשקל בינוני.
לאחר המלחמה עבר ללמוד באוניברסיטת ייל, וב-1919 זכה באליפות ארצות הברית למתאגרפים חובבים במשקל כבד.
אחרי שסיים את לימודיו באוניברסיטת ייל, למד משפטים באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת אוקספורד.
במהלך לימודיו באוקספורד זכה גם באליפות אנגליה למאגרפים חובבים במשקל כבד, ב-1923.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) התחרה איגן באיגרוף במשקל קל-כבד, וזכה במדליית הזהב.
הוא התחרה גם באולימפיאדת פריז (1924), הפעם במשקל כבד, אך הפסיד בקרב הראשון שלו והודח.
איגן חזר למסגרת האולימפית באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932) כחלק מנבחרת ארצות הברית במזחלות בובסליי לרביעיות, וזכה במדליית הזהב עם הרביעייה.
בכך הפך לספורטאי הראשון אי פעם (וכיום – אחד משישה) שזוכה במדליות הן באולימפיאדת הקיץ והן באולימפיאדת החורף בענפים שונים, והיחיד עד היום שזכה בשתי המסגרות במדליית זהב בענפים שונים.
ב-1927 נישא איגן למרגרט קולגייט, בת למשפחת מייסדי תאגיד קולגייט-פלמוליב.
ב-1932 התקבל ללשכת עורכי הדין של ניו יורק והחל בקריירה כעורך דין פרטי.
במשך 5 שנים היה עוזר התובע של המחוז הדרומי של ניו יורק (הכולל שמונה מחוזות של מדינת ניו יורק, כולל הרבעים מנהטן והברונקס בעיר ניו יורק), בטרם הצטרף לחיל האוויר של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, במהלכה שירת בענף התובלה של החיל.
הוא השתחרר בתום המלחמה בדרגת לויטננט-קולונל.
לאחר המלחמה מונה ליושב ראש איגוד הספורט של מדינת ניו יורק, המפקח על אירועי ענפי הלחימה במדינה, ובראשם האיגרוף.
הוא עזב את התפקיד ב-1951 על מנת להתמקד בקריירת עריכת הדין שלו.
איגן מת בגיל 70 ונקבר בעיירה ריי, במחוז וסטצ'סטר במדינת ניו יורק.
אדואר "אדי" לואיס ג'וזף, ברון מרקס (Edouard Louis Joseph, Baron Merckx, נולד ב-17 ביוני 1945) הוא רוכב אופניים בלגי לשעבר.
מרקס נולד במינסל-קיזגם (בלגיה), ונחשב בעיני רבים לרוכב האופניים הטוב ביותר בכל הזמנים.
במהלך הקריירה הארוכה שלו ניצח בכל המרוצים החשובים והצטיין בכל סוגי מרוצי האופניים הקיימים באופני כביש.
ניצח חמש פעמים בטור דה פראנס, חמש פעמים בג'ירו ד'איטליה, שבר את שיא השעה וניצח באליפות העולם לחובבים ולמקצוענים.
למעשה, בשנים 1968-1974 הייתה שליטתו של מרקס בענף כה מוחלטת עד שבמרוצים רבים הקרב האמיתי היה על המקום השני.
בשנת 1996 העניק לו מלך בלגיה את התואר רוזן (Baron).
בילדותו ניסה מרקס מספר רב של סוגי ספורט ואף שיחק כדורסל לתקופה קצרה.
מגיל 12 החל להתמקד באופניים.
בשנת 1964, בגיל 19 התפרסם מרקס לראשונה כשניצח במרוץ הכביש באליפות העולם לחובבים בצרפת.
באותה שנה כבר רכב באולימפיאדת טוקיו (1964) אך היה מעורב בנפילה לפני קו הסיום.
ב-1965 החל לרכב כמקצוען וניצח בשני מרוצים מדרגות נמוכות יחסית.
ב-1966 עבר לרכוב בקבוצת פז'ו וזכה לראשונה במרוץ מפורסם - מילאנו – סן רמו.
ב-1967 ניצח שוב במרוץ מילאנו - סן רמו ובאליפות העולם.
ב-1968 ניצח בג'ירו ד'איטליה ובמרוץ פריז–רובה.
ב-1969 ניצח בטור דה פראנס (כולל ניצחונות ב-6 קטעים וזכייה בחולצה הירוקה ובחולצת ההרים) ובמרוצים החד-יומיים: מילאנו - סן רמו, רונדה ון פלנדרן ולייז'–בסטון–לייז'.
בסוף שנה זו היה מעורב בתאונה קשה בזמן מרוץ, בה איבד את הכרתו וסבל מעיוות באגן.
מרקס סבל בשנים הבאות מכאבים, במיוחד בעת טיפוס, ופעמים רבות כיוון את האוכף תוך כדי רכיבה על מנת למצוא זווית שתאפשר לו להמשיך לרכב.
מרקס הצליח להתאושש מהפציעה אך סיפר כי הפציעה שינתה את סגנון רכיבתו.
ב-1970 ניצח בג'ירו ד'איטליה, בטור דה פראנס (כולל ניצחונות ב-8 קטעים) ובמרוץ פריז–רובה.
ב-1971 ניצח בטור דה פראנס (כולל ניצחונות ב-4 קטעים) ובמרוצים החד יומיים: מילאנו – סן רמו, לייז'–בסטון–לייז' וג'ירו די לומברדיה.
כמו כן, זכה באליפות העולם.
ב-1972 ניצח בג'ירו ד'איטליה, בטור דה פראנס (כולל ניצחונות ב-6 קטעים) ובמרוצים החד יומיים: מילאנו – סן רמו, לייז'–בסטון–לייז' וג'ירו די לומברדיה.
כמו כן, קבע באותה שנה את שיא השעה.
ב-1973 ניצח בג'ירו ד'איטליה, בוואלטה אספניה ובמרוצים החד יומיים: לייז'–בסטון–לייז' ופריז–רובא.
בשנה זו החמיץ מרקס אפשרות לניצחון נוסף בטור דה פרנס לצורך הרכיבה בוואלטה אספניה.
ב-1974 ניצח בג'ירו ד'איטליה, בטור דה פראנס (כולל ניצחונות ב-8 קטעים) ובאליפות העולם.
ב-1975 ניצח במרוצים החד יומיים: מילאנו - סן רמו, רונדה ון פלנדרן ולייז'–בסטון–לייז'.
באותה שנה הוא התמודד בטור דה פראנס והוביל בדירוג הכללי.
במהלך אחד הקטעים הלם בו צופה צרפתי וגרם לו פגיעה בכליות (כנראה על רקע החשש שישבור את שיאו של ז'אק אנקטיל הצרפתי שהיה היחיד עד אותה עת שזכה חמש פעמים בטור דה פראנס).
למרות הפגיעה המשיך מרקס במרוץ תוך כאבים עזים, אך בסופו של דבר נכנע בדירוג הכללי לרוכב הצרפתי ברנאר תבנה וסיים רק שני.
ב-1976 ניצח בפעם השביעית במרוץ מילאנו - סן רמו.
בשנת 1978 פרש מרקס מרכיבה מקצוענית בגיל 33.
מרקס הוא בעל מפעל לייצור אופני מרוץ.
הוא משמש פרשן במרוצים עבור רשת טלוויזיה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 שימש כמאמן נבחרת בלגיה.
מפעם לפעם הוא משמש כיועץ למארגנים של מרוצי האופניים.
בנו אקסל עסק גם הוא ברכיבת אופניים מקצוענית.
הישגו הבולט ביותר היה זכייתו במדליית הארד במרוץ הכביש באולימפיאדת אתונה 2004.
אדי מרקס זכה לכינויים רבים כשהידוע ביניהם הוא "הקניבל".
כינוי זה הודבק לו בשל תאבונו ללא שובע לניצחונות.
במרוצי קטעים, מקובל לעיתים, שהרוכב הבכיר יאפשר לרוכב זוטר לזכות בניצחון בקטע בודד, כיוון שאין הדבר פוגע בדירוג הכללי של הרוכב הבכיר, אך מזכה את הרוכב הזוטר בכבוד גדול שיש סיכוי שיגמול לרוכב הבכיר בעתיד בעזרה בקטעים או במרוצים הבאים.
מרקס לא קיבל את המנהג הזה וניסה לנצח בכל קטע ובכל מרוץ גם אם לא היה חשוב.
שרשרת הישגיו של מרקס הם ייחודיים ובלתי חוזרים.
הוא מחזיק באין ספור שיאים וקשה להאמין שרובם יישברו אי פעם.
בין יתר השיאים שהוא מחזיק בהם נמצאים:
525 ניצחונות (מתוכם 455 ניצחונות כמקצוען) בערך שליש מכלל המרוצים בהם השתתף כמקצוען.
11 ניצחונות בגרנד טורים (טור דה פראנס, ג'ירו ד'איטליה ווואלטה אספניה)
34 ניצחונות בקטעים בטור דה פראנס
95 ימים עם החולצה הצהובה בטור דה פראנס
7 ניצחונות במרוץ מילאנו - סן רמו ו-5 ניצחונות במרוץ לייז'–בסטון–לייז'.
הוא הרוכב היחידי בכל הזמנים שזכה בטור בשלושת התארים: מלך ההרים, המאיץ הטוב ביותר ובטור עצמו.
הוא אחד משלושה רוכבים שניצחו באותה שנה בטור, בג'ירו ובאליפות עולם, הישג המכונה הכתר המשולש.
שלוש פעמים נמצא מרקס חיובי באמרוץ.
הפעם הראשונה שבה נמצא חיובי הייתה בשנת 1969 לאחר שהוביל בג'ירו ד'איטליה לאחר 16 קטעים.
הוא סולק מהמירוץ למרות מחאותיו.
הפעם השנייה הייתה לאחר שזכה בטור של לומברדיה בשנת 1973. הפעם השלישית הייתה בבדיקה שנערכה בשנת 1977.
מיקום באליפות העולם ובגרנד טורס
אדי מלך המסטולים הוא ספר מאת אסתר שטרייט-וורצל, שיצא לאור בהוצאת "עמיחי" בשנת 1998. הספר מתאר בלשון ריאליסטית בוטה את הידרדרותו לסמים של נער בשם אדי.
אדי נולד לשני הורים נרקומנים.
בצעירותו עזב אביו את הבית, והאם שלא מצאה דרך להשיג את מנת הסם שלה הדרדרה לזנות.
כאשר אדי הגיע לגיל חינוך, ולאחר שהפריע ללקוחותיה של אמו שושנה, החליטה אמו למסור אותו לפנימייה בכפר הבדיוני מגדיאל שם נחשף לעולם הפשע.
כאשר היה לנער אמו החליטה לקחתו חזרה הביתה ואז החל להיות בלדר לסמים ואף מכור, בצוותא עם חבריו לשכונה.
פעמים רבות מצא את עצמו חסר בית ובבית מעצר תל אביב.
בשנים אלו גר ונעצר ביחד עם חבריו לתא יקי ועומרי אשר הכירם משחר נעוריו.
צד האור היחידי של אדי הייתה נערה בשם ענת שבה התאהב.
ענת החלה בניסיונות לגומלו מההרואין, ולאחר שהכה אותה נמרצות במהלך קריז, נטשה אותו בהיותה הרה.
חברו של אדי, יקי, החל במערכת יחסים אינטימית עם אמו, שושנה, למרות שלפי אדי "הייתה יכולה להיות אמא שלו", ואדי נקרע בדילמה, בין אהבת חבר, לדאגה לאמו.
אדי נעצר בתקופה זו, ונשלח למכון גמילה בכפר הבדיוני "נווה יונתן" שבגלבוע, כאשר הוא לא ידע מה עלה בגורל ילדו שלא ראה, וחברו עומרי.
אֵדווָרדוֹ (אֵדי) חיל (בטאגאלוג: Eduardo "Eddie" Gil; נולד ב-7 באוקטובר 1944) הוא איש עסקים, פוליטיקאי, וזמר פיליפיני שנמנע ממנו להתחרות בבחירות 2004 לנשיאות פיליפינים.
בבחירות לפרלמנט שנערכו בשנת 2001 אדי חיל זכה ב-0.05% מהקולות.
בשנת 2004 הוא טען להיותו בנקאי בינלאומי ומיליארדר.
במהלך מסע הבחירות הצהיר כי אם ייבחר יהפוך את כל הפיליפינים למיליונרים תוך מאה יום וישלם בעצמו את החוב הלאומי (שהוא מיליארדי פזות).
ועדת הבחירות המרכזית של הפיליפינים (COMELEC) אישרה במקור את המועמדות.
אולם אדי וילהנואבה (שהתמודד מולו) ערער על אישור המועמדות, תוך האשמתו בהיותו מטרד ציבורי, אי היכולת שלו לנהל קמפיין כלל ארצי ובשל החשש שלו מכך שמטרת ההתמודדות היא לגזול ממנו קולות בשל הדמיון בשמות.
לאחר פסילתו, הפך חיל לזמר ומפיק, מה שהגביר את הטענות כי התמודד בעיקר כדי להתפרסם.
אדוארד ריגן (אדי) מרפי Murphy; נולד ב-3 באפריל 1961) הוא שחקן קולנוע, זמר, סופר, מפיק וקומיקאי אמריקאי.
בין השנים 1980–1984, מרפי היה חבר קבוע בצוות התוכנית סאטרדיי נייט לייב.
הוא הפיק שתי הופעות סטנד-אפ מפורסמות - דליריוס (1983) ואדי מרפי בגסות (Raw) (1987) - שבגינן זכה במיקום ה-10, ברשימת 100 אומני הסטנד-אפ הטובים של כל הזמנים של ערוץ קומדי סנטרל וה-25 סטנדאפיסטים הכי טובים ברשימת 50 הסטנדאפיסטים הטובים ביותר של מגזין רולינג סטון.
ב-2007, הוא זכה בפרס גלובוס הזהב עבור שחקן משנה הטוב ביותר, עבור גילומו של הזמר ג'יימס "רעם" ארלי בסרט "נערות החלומות".
בחלק מסרטיו, מגלם מרפי יותר מדמות אחת, כמחווה לאחד מגיבורי ילדותו, פיטר סלרס, ששיחק מספר דמויות בסרטיו.
נכון ל-2020, הרוויחו סרטיו של מרפי למעלה מ-3.8 מיליארד דולר בארצות הברית וקנדה, ו-6.6 מיליארד ברחבי העולם, מה שהופך אותו למקום השמיני של כל הזמנים בהכנסות מסרטים בארצות הברית.
ב-2015 זכה מרפי בפרס מארק טוויין להומור אמריקאי, על ידי מרכז ג'ון פ.
אדי מרפי נולד בברוקלין שבניו יורק כבן השני לליליאן, שעבדה כמוקדנית ולצ'ארלס אדוארד מרפי, שוטר, קומיקאי ושחקן חובב.
בגיל שלוש התגרשו הוריו, ואדי ואחיו הגדול צ'ארלי (לימים, סטנדאפיסט בפני עצמו ותסריטאי ראשי בתוכנית של דייב שאפל) נותרו עם אימם.
בשנת 1969, כשהיה בן שמונה, אביו נרצח.
באותה תקופה, חלתה אימו בשחפת והושמה בשל כך בבידוד ממושך, והאחים צ'ארלי ואדי הועברו למשפחת אומנה וחיו בה למשך שנה.
בראיונות רבים טען כי הזמן שהעביר בקרב המשפחה האומנת גרם לו לפתח חוש הומור.
אמו נישאה מחדש לאביו החורג, ורנון לינץ', שעבד כמנהל עבודה במפעל גלידה.
את רוב ילדותו העביר עם אימו ליליאן, עם אביו החורג ורנון לינץ', עם אחיו הבכור צ'ארלי ועם אחיו החורג ורנון ג'וניור.
תחילה חיו בשכונת בושוויק בצפון ברוקלין ולאחר מכן עברו להתגורר ברוזוולט, לונג איילנד.
בסביבות גיל 15, החל אדי מרפי לכתוב ולבצע קטעי סטנד-אפ.
סגנונו הקומי הושפע במידה רבה על ידי שני קומיקאים שהיוו לו מודלים לחיקוי, ריצ'רד פריור וביל קוסבי.
מרפי החל להופיע במועדוני סטנד-אפ בגיל 15. סגנונו הקומי המוקדם אופיין בריבוי של קללות ובקטעי לגלוג על קבוצות מגוונות מקרב החברה האמריקאית (כולל לבנים פרוטסטנטים, אפרו-אמריקאים, איטלקים-אמריקאים, אנשים בעלי עודף משקל והומואים), וניכר דמיון רב לתכניו של הקומיקאי ריצ'רד פריור.
ב-1980, הצטרף לצוות של "סאטרדיי נייט לייב".
המערכון הראשון שלו בתוכנית נקרא "החיפוש אחר הרפובליקני הכושי", והסטנדאפיסט הצעיר התקבל בהערצה על ידי הקהל.
עונה זו של סאטרדיי נייט לייב נחשבה לכישלון בעיני מנהלי רשת NBC ובסופה הוחלף צוות השחקנים כולו, פרט לחביבי הקהל, מרפי וג'ו פיסקפו.
מרפי המשיך להופיע בתוכנית עד לשנת 1984.
ב-1982 הופיע מרפי לראשונה על מסך הקולנוע, כשכיכב לצד ניק נולטה בקומדיית האקשן המשטרתית "48 שעות".
הסרט זכה להצלחה ואף הפך למודל לסרטים רבים שבאו אחריו, כגון "נשק קטלני" ו"שעת שיא".
סרט זה היווה את יריית הפתיחה בעשור המוצלח ביותר בקריירה של מרפי, שהמשיך לככב בשוברי קופות כגון "משנה מקום משנה מזל" עם חברו מ"סאטרדיי נייט לייב", דן אקרויד, "מגלה את אמריקה", "ילד הזהב" ושובר הקופות הגדול ביותר שלו, "השוטר מבוורלי הילס".
במהלך שנות ה-80 הוציא ארבע קלטות וידאו של הופעות סטנד-אפ: "Eddie Murphy", "הקומיקאי", "הוזה" ו"בגסות".
"בגסות", אף הופץ באופן מסחרי בקולנוע וזכה, כמו כל סרטיו באותה תקופה, להצלחה ענקית.
בנוסף, זכה "הקומיקאי" בפרס גראמי על אלבום קומדיה הטוב ביותר ל-1983.
באותן שנים, הקליט שני סינגלים – "Party All The Time" (הופק על ידי אמן הפאנק ריק ג'יימס) ו-"Put Your Mouth on ME".
שניהם הצליחו מבחינה מסחרית, אך הראשון נבחר על ידי ערוץ הטלוויזיה VH1 בשנת 2004 לשאת בכבוד המפוקפק של המקום השביעי כ"שיר הגרוע בהיסטוריה".
בשנות השמונים נדמה היה כי מרפי הוא מלך מידאס של הוליווד, כל סרט שבו כיכב הפך ללהיט.
גם כישלון הסרט "הגנה עצמית" בכיכובו של דדלי מור ומרפי לצידו, נתלה על כתפי הכוכב הראשי.
מרפי צורף לסרט לאחר שהגרסה הראשונה (בלעדיו) לא התקבלה יפה בהקרנות הראשונות מול קהלי ניסוי.
בשנות ה-90 החלה הקריירה של מרפי לדעוך.
השנים 1989–1995 נחשבות השנים החלשות בקריירה שלו.
למרות שבשנים אלו שיחק בשני סרטים רווחיים, "בומרנג" ו"עוד 48 שעות", סבל מרפי משורה של כישלונות מהדהדים: "לילות הארלם" (אותו גם כתב וביים לראשונה), "ג'נטלמן מושלם", "השוטר מבוורלי הילס 3" (היחיד בסדרה שנכשל) ו"ערפד בברוקלין".
הקאמבק של מרפי החל ב-1996 עם יציאתו לאקרנים של סרטו "הפרופסור המטורף".
הסרט, עיבוד מחדש לקומדיה מ-1963 בכיכוב ג'רי לואיס, זכה להצלחה רבה.
מרפי אימץ סגנון חדש ורך יותר, עם פחות קללות והומור בין-גזעי ועם גישה שמתאימה יותר לילדים.
סרט זה ורבים שבאו אחריו ("מולאן", "ד"ר דוליטל", "אבא בא לגן" ו"סדרת סרטי שרק") מיצבו את מרפי ככוכב של קולנוע לכל המשפחה.
בשנת 2003 כיכב בתפקיד ראשי בסרט הפנטזיה "הטירה המכושפת" בבימויו של רוב מינקוף.
וסרטיו המיועדים למבוגרים ("הקדוש מכולם", "שואוטיים", "פלוטו נאש", "מטרו", "אני מרגל" ו"נורביט") נכשלו ברובם.
הסרט "מאסר עולם", שבו כיכב לצד מרטין לורנס.
התקבל יפה הן מצד הקהל והן על ידי המבקרים.
בינואר 2007 זכה מרפי, לראשונה בקריירה הארוכה שלו, להכרה ממסדית בדמות פרס גלובוס הזהב לשחקן משנה על תפקידו כזמר הנשמה ג'יימס "רעם" ארלי בסרט "נערות החלומות" לצידם של ג'יימי פוקס וביונסה.
בשנת 2012 שיחק בדרמה הקומית "רק אלף מילים" לצד קרי וושינגטון.
בשנת 2020 זכה בפרס אמי לשחקן אורח בקומדיה, על השתתפותו ב"סאטרדיי נייט לייב".
ב-18 במרץ 1993 התחתן מרפי עם ניקול מיצ'ל שאיתה חי 13 שנה עד גירושיהם ב-17 באפריל 2006. לגירושים קדמה פרידה כשנה קודם לכן ומאבק משפטי שנמשך באותו פרק זמן.
לאחר הגירושין יצא מרפי עם מלאני בראון.
בראון ילדה בת ב-3 באפריל 2006. מרפי היה ספקן בקשר לאבהותו ולאחר בדיקת DNA נקבע כי מרפי הוא אכן האב.
למרפי 2 ילדים נוספים מיחסים שקדמו לנישואיו הראשונים.
ב-1 בינואר 2008 התחתן מרפי עם המפיקה טרייסי אדמונדס, בטקס אזרחי שאינו רשמי.
הזוג מעולם לא התחתן רשמית מבחינת החוק, ובשנת 2012 החל מרפי לצאת עם הדוגמנית פייג' בוצ'ר.
הזוג התארס בספטמבר 2018 וביולי 2024 הם נישאו בטקס פרטי באנגווילה.
שוויו הנקי של מרפי הוא 200 מיליון דולר.
והוא מתגורר באחוזה בבברלי הילס ששוויה 20 מיליון דולר.
משנה מקום משנה מזל (1983) Trading Places - בתפקיד: בילי ריי ולנטיין
הגנה עצמית (1984) Best Defense - בתפקיד: סגן טי.
השוטר מבוורלי הילס (1984) Beverly Hills Cop - בתפקיד: אקסל פולי
ילד הזהב (1986) The Golden Child - בתפקיד: צ'נדלר ג'ארל
השוטר מבוורלי הילס 2 (1987) Beverly Hills Cop II - בתפקיד: אקסל פולי
מגלה את אמריקה (1988) Coming to America - בתפקיד: קלארנס / הנסיך אקים / ראנדי ווטסון
לילות הארלם (1989) Harlem Nights - בתפקיד: קוויק
בומרנג (1992) Boomerang - בתפקיד: מרקוס
ג'נטלמן מכובד (1993) The Distinguished Gentleman - בתפקיד: תומאס ג'פרסון ג'והנסון
השוטר מבוורלי הילס 3 (1994) Beverly Hills Cop III - בתפקיד: אקסל פולי
ערפד בברוקלין (1995) Vampire in Brooklyn - בתפקיד: גוידו / מקסימיליאן/הכומר פאולי
הפרופסור המטורף (1996) The Nutty Professor - בתפקיד: באדי לאב/ ארני קלאמפ /סבתא קלאמפ
מטרו (1997) Metro - בתפקיד: אינספקטור סקוט רופר
מולאן (1998) Mulan - בתפקיד: דיבוב קולו של מושו
דוקטור דוליטל (1998) Doctor Dolittle - בתפקיד: דוקטור דוליטל
הקדוש מכולם (1998) Holy Man - בתפקיד: ג'י
שחק אותה סטאר (1999) Bowfinger - בתפקיד - ג'יף ראמזי / קיט ראמזי
מאסר עולם (1999) Life - בתפקיד: רייפורד גיבסון
הפרופסור המטורף 2 (2000) Nutty Professor II: The Klumps - בתפקיד: באדי לאב/ ארני קלאמפ / סבתא קלאמפ
שרק (2001) Shrek - בתפקיד: דיבוב קולו של החמור
Dolittle 2 - בתפקיד: דוקטור דוליטל
שואוטיים (2002) Showtime - בתפקיד: הקצין טריי סאלרס
אבא בא לגן (2003) Daddy Day Care - בתפקיד: צ'ארלי הינטון
שרק 4-די (2003) Shrek 4-D - בתפקיד :דיבוב קולו של החמור
הטירה המכושפת (2003) The haunted mansion -בתפקיד : ג'ים אברס
נערות החלומות (2006) Dreamgirls - בתפקיד: ג'יימס (הרעם) ארלי
נורביט (2007) Norbit - בתפקיד: מיסטר וונג/ נוקביט / רספוטיה
שרק השלישי (2007) Shrek the Third - בתפקיד: דיבוב קולו של החמור
לפגוש את דייב (2008) Meet Dave - בתפקיד: קפטן / דייב
דמיין את זה (2009) Imagine that - בתפקיד: אייבן דניאלסון
שרק לנצח (2010) Shrek Forever After - בתפקיד: דיבוב קולו של החמור
מיליארד סיבות לשוד (2011) Tower heist - בתפקיד: סלייד
רק אלף מילים (2012) A Thousand Words - בתפקיד: ג'אק מק'קול
Church - בתפקיד: הנרי צ'רצ'
קוראים לי דולמייט (2019) Dolemite Is My Name - C,P - C,P - בתפקיד: רודי
מגלה את אמריקה 2 (2021) Coming 2 America - בתפקיד: קלארנס / הנסיך אקים / ראנדי ווטסון
איזה אנשים (2023) You People - בתפקיד: אקבאר
משעול הסוכריות (2023, גם מפיק) Candy Cane Lane - בתפקיד: כריס קארבר
השוטר מבוורלי הילס: אקסל פולי (2024) Beverly Hills Cop: Axel Foley - בתפקיד: אקסל פולי
שרק 5 (2026) Shrek 5 - בתפקיד: דיבוב קולו של החמור
אדי קואז (נולד ב-10 במאי 1959) הוא ג'ודוקא ישראלי לשעבר, מאמן ג'ודו שכיהן בעבר כיו"ר איגוד הג'ודו וכיו"ר ההתאחדות לספורט בישראל.
כיום משמש קואז יו"ר סיעת "יש עתיד" בפתח תקווה.
כג'ודוקא פעיל היה קואז אלוף ישראל 13 שנה ברציפות, אלוף המכביה ואלוף כינוס הפועל.
הוא התחרה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) בה הגיע לשלב רבע הגמר במקום השביעי.
קואז יזם והקים בשנת 1993 את "ג'ודוקאן", אגודת הג'ודו הגדולה בישראל, אשר מונה אלפי חברים בכל רחבי הארץ.
משנת 1996 עד 2010 הוא כיהן כיו"ר איגוד הג'ודו בישראל.
בנוסף כיהן אדי כסגן ראש עיריית פתח תקווה וכמרקטינג דירקטור של איגוד הג'ודו האירופאי.
לקואז הוענקה חגורה דאן 7 על ידי האיגוד האירופאי כהוקרה על פעילותו לקידום הג'ודו באירופה ובישראל.
קואז הוא אחיו של שוקי קואז, לשעבר מאמן נבחרת ישראל בג'ודו לבוגרים ואלוף ישראל בג'ודו 13 פעמים.
אדי נשוי ליעל קואז ואב לארבעה ילדים.
מאמן ג'ודו לאומי בנבחרות ישראל
ראש מנהל שפ"ע בעיריית פ"ת
חבר מועצה וחבר הנהלה בעיריית פ"ת
ממונה על גן החי בפ"ת
חבר הנהלת האיגוד האירופי בג'ודו שחברות בו 50 מדינות
במסגרת התפקיד הנ"ל משמש דירקטור בתחום השיווק והפרסום.
אדוארד דונלד 'אדי' סלוביק היה טוראי בצבא ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הוא היה החייל האמריקאי הראשון שהוצא להורג מאז מלחמת האזרחים האמריקנית בגין עריקות.
סלוביק נולד בדטרויט אשר במדינת מישיגן.
כבר מנעוריו סלוביק עבר על החוק.
בפעם הראשונה נעצר כשהוא בן 12, כאשר פרץ עם חברים לבית יציקה בניסיון לגנוב פליז.
בין השנים 1932–1937 נתפס מספר פעמים בעוון גנבה, פריצה והפרת הסדר הציבורי.
באוקטובר בשנת 1937 נשפט לתקופה בכלא ובספטמבר בשנת 1938 קיבל חנינה ושוחרר.
בינואר בשנת 1939, נשלח שוב פעם לכלא בעקבות גנבת מכונית עם חברים כשהוא בגילופין.
באפריל 1942 קיבל חנינה נוספת ושוחרר מן מהכלא.
הוא החל לעבוד בחברת שרברבות, ושם פגש את אשתו לעתיד, אנטואנט ויסינווסקי (Antoinette Wisniewski), שעמה התחתן ב-7 בנובמבר 1942. התיק הפלילי שאותו החזיק העניק לו סטטוס של בלתי כשיר לגיוס, אך זמן קצר לאחר החתונה, שונה סיווגו והוא גויס לצבא.
סלוביק החל את הטירונות ב-24 בינואר 1944 בטקסס.
באוגוסט באותה שנה נשלח ללחום עם כוחות האמריקאים המוצבים בצרפת.
הוא צורף לפלוגה G של החטיבה ה-109 באוגדת חיל הרגלים ה-28.
בדרך להצבה ביחידתם, סלוביק, ביחד עם חברו הטוראי ג'ון טאנקי (John Tankey), נפרדו מהפלוגה כאשר הסתתרו מהפגזה.
ביום למחרת, הם הצטרפו לכוחות קנדיים לא לוחמים שעמם נפגשו ושהו בחברתם במשך שישה שבועות.
חברו טאנקי שלח מכתב ליחידה בו הסביר את השתלשלות האירועים וב-7 באוקטובר הם התייצבו בחזרה לשירות.
לא ננקטו נגדם כל הליכים.
ביום למחרת, ה-8 באוקטובר, הודיע סלוביק למפקד פלוגתו, סרן רלף גרוט (Captain Ralph Grotte), כי הוא מפחד להצטרף לפלוגה הרובאית הלוחמת ושהוא מעוניין לעבור לתפקיד בעורף הכוחות.
הוא אמר לגרוט כי יברח אם יישלח לפלוגה לוחמת ושאל אותו האם הצעד יחשב כעריקה.
בניגוד לבקשתו הציב אותו גרוט בפלוגה הלוחמת והודיע לו כי אי התייצבות תחשב כעריקה משירות.
יום למחרת, ב-9 באוקטובר, ניגש סלוביק אל שוטר צבאי והגיש לו פתק בו רשם כי יברח אם ישלח אל הקרב.
הוא נשלח אל סגן-אלוף רוז הנבסט, שהציע לו לקרוע את הפתק ובכך לסיים את הפרשה.
דיוויזיית חיל הרגלים ה-28 הייתה אמורה להתחיל במתקפה ביער הרטגן .
ההתקפה הקרבה הייתה ידועה ביחידה, ושיעורי הנפגעים היו צפויים להיות גבוהים, שכן הקרבות הממושכים באזור היו קשים באופן יוצא דופן.
הגרמנים היו נחושים להחזיק בשטח, ומזג האוויר צמצם מאוד את היתרונות האמריקאיים הרגילים בשריון ובסיוע אווירי.
מיעוט קטן של חיילים (פחות מ-0.5%) ציינו כי הם מעדיפים להיכלא מאשר להישאר בקרב, ושיעורי העריקה והפשעים האחרים החלו לעלות.
סלוביק הואשם בעריקה כדי להימנע מתפקיד מסוכן ונשפט בבית משפט צבאי ב-11 בנובמבר 1944. סלוביק נאלץ להישפט בבית משפט צבאי שהורכב מקציני מטה מדיוויזיות אחרות של צבא ארצות הברית, מכיוון שכל קציני הקרב מדיוויזיית חיל הרגלים ה-28 נלחמו בחזית.
התובע, קפטן ג'ון גרין, הציג עדים בפניהם סלוביק הצהיר על כוונתו "לברוח".
לדברי עורך דינו, קפטן אדוארד וודס, סלוביק בחר שלא להעיד.
בסופו של דבר, תשעת קציני בית המשפט מצאו את סלוביק אשם וגזרו עליו מוות.
גזר הדין נבחן ואושר על ידי מייג'ור גנרל נורמן קוטה, מפקד הדיוויזיה.
גישתו המוצהרת של גנרל קוטה הייתה "בהתחשב במצב כפי שהכרתי אותו בנובמבר 1944, חשבתי שזו חובתי כלפי המדינה הזו לאשר את גזר הדין הזה.
אם לא הייתי מאשר אותו - אם הייתי נותן לסלוביק להשיג את מטרתו - אני לא יודע איך יכולתי לעלות לקו ולהסתכל לחייל טוב בפנים."
ב-9 בדצמבר, כתב סלוביק מכתב למפקד העליון של בעלות הברית, הגנרל דווייט ד.
עם זאת, עריקות הפכה לבעיה מערכתית בצרפת, וקרב הבליטה, מתקפה גרמנית מפתיעה דרך הארדנים, החל ב-16 בדצמבר עם אבדות אמריקאיות קשות, עקיפה והקיפה יחידות רבות ופגיעה במורל חיל הרגלים במידה הגדולה ביותר שנראתה עד כה במהלך המלחמה.
התיק נבדק על ידי עוזר שופט בצוות, רב-סרן פרדריק ג'יי ברטולט, שהמליץ נגד מתן חנינה.
ברטולט כתב:אין ספק שהוא החליט במכוון שכליאה עדיפה על סיכוני הקרב, ושהוא חיפש במכוון את הנוחות היחסית של בית המשמר.
עבורו ועבור אותם חיילים שעשויים ללכת בעקבותיו, אם ישיג את מטרתו, כליאה אינה מרתיעה או עונש.
הוא ערער ישירות על סמכות הממשלה, ומשמעת עתידית תלויה בתשובה נחרצת לאתגר זה.
אם אי פעם יוטל עונש מוות על עריקה, יש להטיל אותו במקרה זה, לא כאמצעי ענישה או גמול, אלא כדי לשמור על המשמעת שבאמצעותה צבא יכול להצליח נגד האויב.
לא הייתה המלצה לחנינה במקרה זה ואף אחת מהן אינה מומלצת כאן.
מקניל, עורך הדין הבכיר של הצבא בזירת אירופה, ועורכי דין בצוותו של מקניל, סקרו את התיק של סלוביק.
מקניל כתב:זהו גזר דין המוות הראשון שהגיע אליי לבחינה.
זהו כנראה הראשון מסוגו בצבא האמריקאי מזה למעלה משמונים שנה - לא היו כאלה במלחמת העולם הראשונה.
במקרה זה, עונש המוות החמור נראה מוצדק.
חייל זה לא ביצע שום שירות בחזית.
הוא לא התכוון לעשות זאת.
הוא ערק מקבוצתו בת חמישה עשר כשעמד להצטרף לפלוגת חיל הרגלים אליה שובץ.
התנהגותו לאחר מכן מעידה על תוכנית מכוונת להבטיח משפט וכלא במקום בטוח.
גזר הדין שנגזר היה חמור יותר משציפה, אך הטלת עונש פחות חמור הייתה רק משיגה את מטרת הנאשם להבטיח את מאסרו ואת חירותו מהסכנות שעמן נדרשים להתמודד מדי יום עם כוחותינו המזוינים.
עברו האזרחי הלא חיובי מעיד על כך שהוא אינו ראוי לחנינה.
לוטננט קולונל הנרי ג'יי זומר, עורך הדין של שופט החטיבה שהציע בעבר לסלוויק הזדמנות אחרונה לבטל את האישומים נגדו, כתב:גזר דין מוות נחשב הולם במקרה זה.
הוא מעולם לא ראה קרב, ברח פעמיים כשהאמין שהוא מתקרב אליו והוא מצהיר על כוונתו לברוח שוב אם יצטרך "לצאת לשם".
אייזנהאואר אישר את צו ההוצאה להורג ב-23 בדצמבר, וציין כי היה צורך להרתיע עריקות נוספות.
גזר הדין הגיע כהלם עבור סלוביק, שציפה לשחרור מביש ולמאסר, אותו עונש שניתן לעריקים אחרים מהדיוויזיה בזמן שהיה כלוא במחסה.
מכיוון שהיה אסיר לשעבר, שחרור מביש היה משפיע מעט מאוד על חייו האזרחיים כפועל פשוט, ועונשי מאסר צבאיים בגין עבירות משמעת היו צפויים להיות מתוקנים לאחר סיום המלחמה.
ההוצאה להורג על ידי כיתת יורים בוצעה בשעה 10:04 בבוקר ב-31 בינואר 1945, ליד הכפר סנט-מארי-או-מינס .
הסלוביק המרדן אמר לחיילים שתפקידם היה להכין אותו להוצאה להורג על ידי כיתת יורים לפני שהובילו אותו למקום ההוצאה להורג:הם לא יורים בי על עריקתי מצבא ארצות הברית, אלפי בחורים עשו את זה.
הם פשוט צריכים לעשות ממישהו דוגמה, ואני כזה כי אני אסיר לשעבר.
נהגתי לגנוב דברים כשהייתי ילד, ועל זה הם יורים בי.
הם יורים בי על הלחם והמסטיקים שגנבתי כשהייתי בן 12. כפי שנדרש על פי המנהג הצבאי, מדיו של סלוביק הופשטו מכל סמלי הצבא המזהים, הכפתורים וכל אביזר אחר.
הוא עטוף בשמיכת חיילים משוחררים על כתפיו כדי להגן עליו מפני הקור, והובל לחצר בית שנבחר להוצאה להורג בשל חומת האבן הגבוהה שלו, אשר תסיט כדורים תועים ותרתיע את האזרחים הצרפתים המקומיים מלהיות עדים להתרחשויות.
החיילים העמידו אותו כנגד עמוד בגודל 15 על 15 ס"מ.
לאחר מכן הוא נקשר לעמוד באמצעות חגורות רשת, כאשר אחת כרכה סביב בתי שחיו ומתחתיו ותלויה על שקע בצד האחורי של העמוד כדי למנוע מגופו ליפול בעקבות המטח, והאחרות אובטחות את מותניו וברכיו.
רגע לפני שחייל הניח ברדס שחור על ראשו, אמר הכומר המטפל, האב קרל פטריק קאמינגס, לסלוביק, "אדי, כשתעלה לשם, אמור תפילה קטנה עבורי." סלוביק ענה במילותיו האחרונות: "בסדר, אבי.
אתפלל שלא תבוא אחריי מהר מדי."
כיתת היורים כללה שנים עשר חיילים שנבחרו מהרגימנט ה-109. כלי הנשק בהם נעשה שימוש היו רובי M1 גארנד סטנדרטיים, אחד עשר מהם טעונים בכדור אחד בלבד ורובה אחד טעון בכדור ריק.
בפקודת "אש", סלוביק נפגע מאחד עשר כדורים, לפחות ארבעה מהם קטלניים.
הפצעים נעו בין אזור הצוואר הגבוה ועד לכתף השמאלית, מעל החזה השמאלי ומתחת ללב.
כדור אחד היה בזרוע השמאלית העליונה.
רופא צבאי קבע במהרה שסלוביק לא נהרג מיד.
בזמן שרובי כיתת היורים נטענו מחדש כדי לירות מטח נוסף, סלוביק מת.
הוא היה בן 24. ההוצאה להורג כולה ארכה 15 דקות.
סלוביק נקבר בבית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים אואז-אן בצרפת, בחלקה E, חלקה המיועדת לחיילים שהוצאו להורג בגין פשעים כרצח ואונס, כשהוא החייל היחיד שהוצא להורג בגין עריקות.
בשנת 1987, ארבעים ושתים שנים לאחר מותו, הוצאו עצמותיו והוא הובא לקבורה מחודשת במישיגן לצד אשתו, אנטואנט, שמתה בשנת 1979. מאז מותו הוגשו לשבעה נשיאי ארצות הברית בקשות לחון את סלוביק, אך הבקשות טרם נענו.
העיתונאי האמריקאי ויליאם בראדפורד הוי (William Bradford Huie) כתב 1954 ספר העוסק בסיפורו של סלוביק.
על בסיס הספר הופק ב-1974 סרט בכיכובו של מרטין שין.
אדי קנטור היה זמר, קומיקאי, רקדן, שחקן ופזמונאי יהודי-אמריקאי.
קנטור היה ידוע לקהל ברודוויי, קהל הרדיו וקהל הטלוויזיה בימיה הראשונים כ-Banjo Eyes.
נולד בשם איזידור איצקוביץ' בניו יורק, ארצות הברית כבן למהגרים יהודים מרוסיה.
ב-1951 הוקם – בתרומתו – מוסד עליית הנוער על שם אדי קנטור עבור ילדי עולים מעיראק, פולין ורומניה בקיבוץ מעלה החמישה.
אדוארד פטריק "אדי" קלי הוא כדורגלן עבר סקוטי.
קלי שיחק עבור המועדון פוסילפארק, וביולי 1966 היגר לאנגליה והצטרף למועדון הכדורגל ארסנל מלונדון; שנה וחצי לאחר מכן הוא חתם על חוזה המקצוען שלו.
קלי היה שחקן הרכב קבוע בקבוצת המילואים ובנבחרת סקוטלנד עד גיל 23, וערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל במשחק נגד שפילד ונסדיי ב-6 בספטמבר 1969. בעונה זו (1969/1970) הוא השתתף ב-16 משחקי ליגה, והבקיע את אחד מהשערים בגמר גביע ערי הירידים מול אנדרלכט.
עונתו הבאה של קלי הייתה טובה יותר.
הוא השתתף ב-34 משחקים בעונת הדאבל, ועלה כמחליף במשחק גמר גביע ה-FA מול ליברפול, שבו הבקיע את שער השוויון; הוא היה המחליף הראשון שמבקיע במשחק הגמר של הטורניר.
דקות אחדות לאחר מכן הבקיע צ'ארלי ג'ורג' את שער הניצחון של ארסנל.
שתי העונות הבאות של ג'ורג' לא היו טובות כיוון שסבל מפציעה, אך בעונת 1974/1975 הוא חזר להרכב הראשון.
בגיל 23 הוא זכה לענוד את סרט הקפטן של ארסנל; רק טוני אדמס זכה לענוד את הסרט בגיל צעיר יותר.
אולם, בעונה שלאחר מכן איבד קלי את מקומו בהרכב והחליט לעזוב את ארסנל.
הוא הצטרף לקבוצת קווינס פארק ריינג'רס בספטמבר 1976, לאחר שהשתתף ב-222 משחקים במדי ארסנל.
קלי שיחק בריינג'רס במשך עונה אחת בלבד לפני שהוחתם בלסטר סיטי על ידי פרנק מקלינטוק בקיץ 1977. הוא שיחק בסיטי במשך שלוש עונות, שבהן השתתף ב-119 משחקים והבקיע 3 שערים.
הסיטי ירדו לליגה השנייה ב-1979, אך עונה אחת לאחר מכן חזרו והעפילו לליגה הראשונה.
לאחר מכן שיחק קלי בנוטס קאונטי, בורנמות' וטורקי יונייטד, ולבסוף פרש מכדורגל.
קלי מתגורר בטורקי, ועובד בחברת זכוכית.
אדוארד ג'יימס "אדי" מגיל הוא שחקן ומאמן כדורגל צפון אירי לשעבר.
מגיל החל את הקריירה שלו בפורטדאון, ובמאי 1959 עבר למועדון הלונדוני ארסנל.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול שפילד ונסדיי ב-19 בדצמבר 1959. מגיל שיחק בעמדת המגן הימני, והחליף את דניס אוונס הפצוע, אך איבד את מקומו בהרכב בעונת 1960/1961 לטובת לן ויליס ודייב באקוזי.
הוא חזר להרכב בעונה הבאה (1961/1962), והתחרה עם באקוזי על מקום בהרכב.
ב-1961 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת צפון אירלנד במשחק מול נבחרת סקוטלנד.
בעונת 1962/1963 הוא הבטיח את מקומו בהרכב באופן סופי.
הוא התפרסם בזכות יכולת המסירה שלו ושליטתו בכדור, ושמר על מקומו בהרכב עד להגעתו של דון האו בשלהי עונת 1963/1964. הוא עבר לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ובמשך חמישה עשר החודשים הבאים השתתף במשחק אחד בלבד במדי הסגל הבכיר.
באוקטובר 1965 הוא עזב את ארסנל והצטרף לברייטון אנד הוב אלביון.
בסך הכל הוא השתתף ב-131 משחקים במדי ארסנל, ולא הבקיע בהם שערים.
הוא שיחק בברייטון במשך שלוש עונות, ולאחר מכן חזר לצפון אירלנד.
לאחר פרישתו הוא אימן את המועדונים הדניים ויבורג, B109, נסטבד ופרדריקסהאבן.