tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'רג' קרפאטי (מקודם קאופמן; בהונגרית: Kárpáti György; בודפשט, 3 ביולי 1933) הוא במאי קולנוע יהודי-הונגרי, פרופסור מן המניין באוניברסיטה.
במקצועו המקורי היה רופא שיניים, כירורג פה ולסת.
ג'רג' קרפטי נולד במשפחה יהודית דתית.
סבו מצד אביו, הרמן קאופמן, היה יהודי אורתודוקסי שומר מצוות, חקלאי.
סבו וסבתו מצד אמו היו לאיוש יאראי (כ"ץ) וקמילה דרקסלר.
המשפחה הייתה דתית ושומרת כשרות.
הייתה להם בת אחת מגדולנה (גיטה) אמו של קרפאטי.
בשואה אביו נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בשנת 1942 וחזר רק בשנת 1948, כי נלקח לשבי הרוסי.
זו הייתה הסיבה שדחו את הבר מצווה של ג'רג' קרפאטי וחיכו לחזרת אביו מהשבי.
הוא, אמו, סבו וסבתו הסתובבו עם תעודות חסות שווייצריות מזויפות (שוצפס) שהם צילמו ונוטריון ציבורי אימת את אמיתות המסמך על פי הצילום, כלומר היו להם ניירות מזויפים מאומתים נוטריונית כאמיתיים.
לאחר נישואיו גידלו עם אשתו את ילדיהם כיהודים.
בין 1952 לבין 1957 סיים קרפאטי את לימודיו בפקולטה לרפואת שיניים של אוניברסיטת בודפשט לרפואה (כיום אוניברסיטת זמלווייס).
בשנים 1951–1952 היה במאי על מלגה ב"תיאטרון הבובות הממלכתי" בבודפשט.
במקביל ללימודי הרפואה בשנים 1952–1957 ניהל את קבוצת תיאטרון הבובות של משרד החקלאות.
בשנת 1957 הוא היה כירורג פה ולסת במרפאה בעיר טטבאניה ובשנים 1958–1964 היה כירורג פה ולסת בבודפשט במרפאה ברחוב של סבטשג (Szövetség).
בין 1961 לבין 1964 סיים את לימודיו כבמאי קולנוע באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, כתלמיד בכיתתו של יאנוש הרשקו האגדי, הבמאי היהודי-הונגרי.
לאחר מכן נטש את מקצועו ככירורג ומ-1964 עבד באולפן 3 של חברת הסרטים Mafilm.
בשנים 1964 עד 1978 היה מרצה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע
מ-1992 עד 1999 היה פרופסור מלא מן המניין באוניברסיטה.
ב-1970 הוא עבד באולפן הסרטים התיעודי והתעמולה Mafilm.
בין השנים 1990–1996 היה חבר בוועדת הבחירה של האיגוד האירופי של האוניברסיטאות לאמנויות.
מ-1991 עד 1994 היה נשיא הוועידה הבינלאומית לסרטים קצרים.
במקביל (שנות ה-60) ניהל את מועדון סרטי החובבים של אוניברסיטת אטווש לוראנד, ממנו יצאו יוצרי קולנוע שהתפרסמו מאוחר יותר (אנדראש ילש, פטר גארדוש, אנדראש פטרפי, מיהאי ראדאי, אנדראש סירטש ועוד).
הוא יצר סרט עלילתי אחד, ואינספור סרטים קצרים, סרטים דוקומנטריים וסרטים מקצועיים, בעיקר על בנושאי רפואה.
הידוע שבהם הוא כנראה "סודות הולדתנו".
תוכנית הטלוויזיה ותוכנית ההמשכית שלה, סדרת צייזל (1976–).
הוא התקבל למסדר האמנויות והספרות בשנת 1992.
הוראות בימוי לסדרת הצגות בתיאטרון בובות (1955)
ג'רג' סקיי (בהונגרית: Székely György; בודפשט, 12 בפברואר 1924 – בודפשט, 28 בפברואר 2016) היה היסטוריון יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר מן המניין באקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא היה חוקר בעל שם של תולדות הערים והאוניברסיטאות בהונגריה ובאירופה.
בין 1955 לבין 1962 ובין 1976 לבין 1982 הוא היה סגן הרקטור של אוניברסיטת אטווש לוראנד, ב-1956 היה הרקטור, ובין 1969 לבין 1975 היה דקאן הפקולטה למדעי הרוח.
בין השנים 1982–1987 היה המנכ"ל הראשי של המוזיאון לתולדות בודפשט (Budapesti Történeti Múzeum).
ג'רג' סקיי נולד במשפחה יהודית וסיים את בחינות הבגרות ב-1942. לאחר מכן נרשם לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בודפשט (היום: אוניברסיטת אטווש לוראנד) ולמרבה הפליאה התקבל (פליאה הן בשל חוק הנומרוס קלאוזוס והן בשל החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי).
עם כניסת הוורמכט לממלכת הונגריה (מבצע מרגרטה) גורש למחנה ריכוז.
הוא עדיין הצליח לשלוח מכתב לפרופסור שלו לפיו אינו יכול להופיע לבחינות.
הוא גורש לדכאו והצליח לשרוד שם עד לשחרור המחנה (בימים האחרונים לפני השחרור על ידי הצבא האמריקאי הסתתר בערימת קש).
הוא קיבל את התואר דוקטור במשפטים ב-1946. בתום לימודיו, החל לעבוד כעובד מדינה ובשנת 1949 הפך לעובד המכון להיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
במהלך תקופה זו החל ללמד באוניברסיטת אטווש לוראנד ועבד כאסיסטנט ב"מכון המזרח אירופי למדע" (Kelet-európai Tudományos Intézet).
ב-1953 מונה לפרופסור חבר במחלקה להיסטוריה כללית של ימי הביניים באוניברסיטת אטווש לוראנד וזו הסיבה שעזב את המכון להיסטוריה על אף שהיה כבר סגן ראש המחלקה.
בשנים 1953–1955 היה סגן דקאן הפקולטה להיסטוריה, ובשנת 1956 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה כחלק מהסגל האקדמי ולראש החוג.
בין 1955 (בשנת 1956 היה רקטור לשנה) לבין 1962 היה סגן הרקטור של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
ב-1969 נבחר לדקאן הפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה, תפקיד שבה החזיק עד 1975. ב-1976 הוא נבחר מחדש לסגן רקטור האוניברסיטה.
הוא מונה למנכ"ל ראשי של המוזיאון לתולדות בודפשט ב-1982, כאשר התפטר מתפקידו כסגן הרקטור.
הוא בילה חמש שנים בראש המוזיאון ופרש לגמלאות ב-1994 וזכה לתואר פרופסור אמריטוס שלוש שנים מאוחר יותר.
סקיי הגן על עבודת הדוקטור שלו בהיסטוריה ב-1952. הוא הפך לחבר בוועדת המדע ההיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים ובוועדת הלשון ההונגרית.
הוא נבחר כחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים ב-1973 וכחבר מן המניין ב-1985. מאוחר יותר היה סקיי חבר בוועדת הפיקוח של האקדמיה ההונגרית למדעים, בוועדה המשותפת של היסטוריונים הונגרים-פולנים והונגרים-שוודים, ובוועדה המדעית של מועצת הדוקטורט.
בנוסף, בין 1958 לבין 1966 היה המזכיר הכללי וסגן הנשיא של החברה ההונגרית ההיסטורית.
סקיי היה העורך הראשי של כתב העת "הכרת המולדת" (Honismeret).
סקיי לקח חלק בחיים הפוליטיים לזמן קצר: היה חבר במועצת המנהלים של המועצה הלאומית של החזית העממית הפטריוטית .
תחום המחקר שלו היה היסטוריה של הערים והאוניברסיטאות בהונגריה ובאירופה.
הוא עסק בסוגיות מסוימות של ההיסטוריה הכללית של ימי הביניים ובהיסטוריה ובמנהיגים של מרידות האיכרים בהונגריה ובמרכז אירופה.
הוא פרסם מחקרים על היחסים של ממלכת הונגריה עם האימפריה הביזנטית ועם האימפריה העות'מאנית.
סקיי היה חבר מערכת העורכים של סדרת הספרים בת עשרת החלקים בשם "היסטוריה של הונגריה", הוא היה העורך הראשי של החלק הראשון של סדרת הספרים שכיסה את תקופת ממלכת הונגריה והמדיארים עד 1242, כלומר עד פלישת המונגולים לאירופה והיה עורך-השותף של ה"היסטוריה של הונגריה" שיצא לאור ב-1964.
פרס על שם אלברט סנט-גיירגי (1994)
צלב האבירים של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של פולין (1996)
מלחמות האיכרים של ימי הביניים (1949)
עניין ההגנה מפני הכובשים הטורקים ממלחמת האיכרים של דוז'ה ועד מוהאץ' (1952)
המעבר לכלכלת הרובוטיקה במרכז ובמזרח אירופה ושנת 1514 (1974)
מסעות בים השחור וחיפוש קשרים בעורף השלטון העות'מאני (1985)
מחקרים מההיסטוריה של אוניברסיטת אובודה (1995)
ג'רג' קרואו (בהונגרית: Kroó György; בודפשט, 26 באוגוסט 1926 – בודפשט, 12 בנובמבר 1997) היה יהודי-הונגרי, אחת הדמויות הגדולות ביותר בביקורת המוזיקה ההונגרית ובכתיבת תולדות המוזיקה של המאה ה-20, יחד עם אלאדר טוט ובנצה סאבולצ'י.
בעבודתו, יצר השפעה מתמשכת בתחום הפצת הידע המוזיקלי.
ג'רג' קרואו נולד במשפחה יהודית בבודפשט כבנם של מור (מוזס) קרואו ושל שרולטה אנגלנדר, אך הוא חי וגדל בעיר אגר מילדותו, שם ניהלו סבו והוריו חנות ספרים.
גם את לימודיו התיכוניים השלים שם בבית הספר התיכון אישטוואן דובו, שם ניגש גם לבחינת הבגרות באפריל 1944. לאחר הכיבוש הגרמני, הוא ומשפחתו נכלאו בגטו.
הוריו ואחיו גורשו לאושוויץ ושם קיפחו את חייהם.
הוא חווה שחרור כפעול עבודות כפייה במסדרת מחנות שרות העבודה.
קרואו השלים את לימודיו בין השנים 1949 לבין 1952 באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט במחלקה לכינור אצל דז'ה רדוש, ובין 1951 לבין 1956 במחלקה למוזיקולוגיה בפיקוחו של בנצה סאבולצ'י.
מ-1957 עבד ברדיו ההונגרי, מ-1958 כמנהל וראש המדור למוזיקת עם (פולקלור), ומ-1991 כעובד בכיר של הרדיו.
שני מלחינים הונגריים גדולים הלחינו יצירות למותו: המלחין היהודי ג'רג' קורטג בשם: "In memoriam György Kroó" ( לצ'לו סולו); והמלחין אנדראש סלשי (Szőllősy András) בשם: Addio לזכרו של György Kroó (להרכב קאמרי סולו לכינור ולכלי קשת, 2002).
ג'רג' קרואו הובא למנוחות בבית הקברות היהודי פרקשרט.
פנורמה מוזיקלית - מאמריו שפורסמו בכתב העת "חיים וספרות" (Élet és Irodalom) בין השנים 1964–1996
יצירות הבמה של בלה ברטוק (1962)
תולדות המוזיקה המנגנת 1 (1964)
תולדות המוזיקה המנגנת 3 (1966)
ג'רג' קרואו מול המיקרופון (1981, ביקורות מוזיקה מ-1960–1980 בתוכנית של הרדיו ההונגרי)
ג'רג' קרואו מול המיקרופון (1998, ביקורות מוזיקה מ-1981–1997 בתוכנית של הרדיו ההונגרי)
Heilawâc או חלום אחר הצהריים על הספה (1983)
השנה הראשונה של העלייה לרגל (1986)
מסדר הכבוד של העמל דרג זהב (1976)
הפרס הגדול של הקרן לאמנות (1987)
פרס סצ'ני (1995) - על טיפוח איכותי של מוזיקולוגיה וביקורת מוזיקה הונגרית, כמו גם עבור פעילותו הפדגוגית.
ג'רג' צ'נאדי (בהונגרית: Csanádi György; בודפשט, 29 באוגוסט 1917 – בודפשט, 16 בספטמבר 1986) היה עורך דין יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה.
ג'רג' צ'נאדי נולד במשפחה יהודית והחל את לימודיו ב-1935 בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת פטר פאזמאן בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
במהלך לימודיו סיים במקום השני בתחרות המתמטיקה ע"ש אטווש לוראנד (Eötvös Loránd Matematikai Verseny) בשנת 1935. הוא היה מזכירו לתכתובת של המשפטן המפורסם קארוי סלאדיץ' ואחר כך עמיתו המדעי.
בנוסף להשפעת האסכולה הגרמנית של סלאדיץ' הוא ייחס חשיבות רבה גם לזכויות על פי האסכולה האנגלו-סכסית.
חסידי סלאדיץ' כללו, בין היתר, את בנו, קארוי סלדיץ', כמו גם ג'רג' צ'נאדי, דיולה ארשי, אימרה זייטאי, קורנל זלאן, לאסלו וילאן פירסט, מיקלוש וילאגי ואנדור ולטנר.
חברי האסכולה הביעו את תודתם למנהיגם בכרך המחקר "מבחני חג" שיצא לאור ב-1937 ועשו זאת גם לרגל 70 שנה להולדתו.
מסתיו 1937 עבד צ'נאדי לפרנסתו במפעל המכונות ההונגרי הראשון כחשב שכר, לאחר מכן כעוסק בתכתובת ומזכירות וסיים את לימודיו באוניברסיטה תוך כדי העבודה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התקשה למצוא עבודה כמשפטן בשל יהדותו.
הוא נלקח למחנות שירות עבודה ב-1942 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) עד 1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפך לעובד של מכרות הפחם ההונגריים, ולאחר מכן הפך ליועץ המשפטי של מכרות הפחם ההונגרים.
משנת 1948 היה היועץ המשפטי הבכיר של "מפעלי החשמל הממלכתיים" (חברת החשמל ההונגרית).
במשפט הראווה של לאסלו רייק הוא מונה לסנגורו של ד"ר טיבור סני (במקור הופמן) שהורשע והוצא להורג.
הוא היה צריך לאמר את הטקסט שנכתב עבורו מראש במשפט הראווה.
בין השנים 1949–1952 צ'נאדי עמד בראש המכון למדינה ומשפט.
ב-1950 הוא מונה לראש המחלקה למשפטים של אוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה.
הוא כיהן בתפקיד ראש המחלקה בין השנים 1950–1953 ובין השנים 1958–1981. ב-1952 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטה.
הוא כיהן בתפקיד ראש המחלקה כפרופסור מן המניין עד 1981, ופרש ב-1986. צ'נאדי השתתף באופן פעיל בהכנת המנגנון הכלכלי החדש של 1968, עסק בעיקר במשפט אזרחי, בסדר הדין האזרחי ובדיני עבודה.
ישויות משפטיות, חכירה, חוב כספי, הלוואה, ריבית.
חוזים מחייבים שקטינים יכולים לכרות באופן עצמאי.
(ספר זיכרון של קארוי סלדיץ'.
מבחני חג ליום הולדתו ה-70 של קארוי סלדיץ'.
עם אישטוון צ'אטו וג'רג' קלמן.
הוקם המכון למדע המדינה והמשפט.
ספר לימוד של בתי ספר טכניים כלכליים.
(פרסום של האוניברסיטה ההונגרית לכלכלה.
נאמנויות הן התפתחות נוספת של הממשל הכלכלי שלנו.
כמה בעיות משפט אזרחי של גופים ממלכתיים במשפט ההונגרי.
קיבול הביצוע בטיוטה של הקודקס האזרחי – כללים של הפרת חוזה בטיוטת החוק האזרחי.
סוגיות מסוימות של בחוק השליחות.
גם מונוגרפיה וגם עבודת גמר.
רישומי אוניברסיטה (פרסום של MKKE.
I–II כרך ספר לימוד באוניברסיטה.
ידע משפטי לקורס עסקים תעשייתיים של משרד החינוך.
(פרסום של האוניברסיטה הטכנית לתעשיות כבדות במישקולץ.
ידע כלכלי לכיתה ב' של בתי ספר תיכוניים מקצועיים לכלכלה.
מעמדה המשפטי של החברה הממלכתית במנגנון החדש.
סוגיות משפטיות של המינהל התעשייתי בהונגריה.
הערות לטיוטת התיקון לחוק האזרחי.
לגבי סוגיית צורות משפטיות של עמותות כלכליות.
סוגיות משפטיות של חברת ההשקעות המקומית הראשית.
(מסות נבחרות לקונגרס ה-12 למשפט השוואתי.
סוגיות משפטיות של מערכת ההשקעות (ביקורת האוניברסיטה, 1986)
רישומי אוניברסיטה.ג'רג' צ'נאדי המשפט האזרחי.
מהדורה מתוקנת של ספר הלימוד שלו באוניברסיטה.
על פי הקטלוג הבינלאומי של WorldCat, מספר הפרסומים של צ'נאדי הוא 58
ג'רג' פישר (בהונגרית: Fischer György; בגרמנית: Georg Fischer; בודפשט, 12 באוגוסט 1935 – קלן, 25 באוקטובר 2020) היה פסנתרן יהודי-הונגרי, מנצח, גיסה של השחקנית פלורה קאדאר, אחיו הצעיר של צלם הקולנוע וצלם העיתונות פטר פישר, ואחיינו של המנצח שאנדור פישר, בן דודם של אדם פישר איוואן פישר.
ג'רג' פישר נולד במשפחה יהודית כבנם של המהנדס פאל פישר, ושל לולה באדר.
אחיו הגדול היה צלם הקולנוע וצלם העיתונות פטר פישר, בעלה של פלורה קאדאר.
דודו של ג'רג' פישר היה המנצח שאנדור פישר, ובני דודיו היו אדם פישר ואיוואן פישר.
ג'רג' פישר היה בן 10 כשאביו נפטר בסוף מלחמת העולם השנייה ב-1945. אמו נישאה בשנית, בעלה השני היה אנדור סבני (1900–1969).
אחיו ואשתו, פלורה קאדאר, התגוררו ב"חדר המשרתים" בדירת הוריהם של בני הזוג פישר במהלך נישואיהם, בעוד ג'רג' פישר התגורר עם דודם, שאנדור פישר ועם בני דודיו, אדם ואיוואן פישר.
ג'רג' פישר החל את לימודי המוזיקה המתקדמים שלו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
הוא ואחיו ברחו מהונגריה ב-1956 במהלך המרד ההונגרי.
הוא עזב כבר בנובמבר מייד בתחילת המרד.
לאחר מכן המשיך את לימודיו האוניברסיטאיים באוניברסיטת מוצרטאום בזלצבורג.
כאסיסטנט של הרברט פון קאראיאן, ניצח על האופרות של מוצרט חליל הקסם והחטיפה מן ההרמון באופרה של וינה.
פישר הפך למומחה ביצירותיו של מוצרט, וניצח על אופרות אלה בקלן, מינכן ובאמריקה הדרומית.
פישר הפך למנצח הראשי של האופרה של קלן, שם ניצח על "מחזור מוצרט" עטור שבחים, שהופק על ידי ז'אן פייר פונל והחל בחסדו של טיטוס ב-1969, שהיה אחד מהישגיו הרבים עם האופרה.
הוא עזב את האופרה ב-1990 והמשיך להופיע בינלאומית.
פישר ניצח על האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן, כולל דון ג'ובאני של מוצרט, אידומניאו וחליל הקסם בדרום אמריקה; תחבולות נשיות של דומניקו צ'ימרוזה באוקספורד.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבריטניה עם האופרה הלאומית הוולשית בקרדיף ב-1973; חזר לכך עושות כולן ולנישואי פיגרו של מוצרט.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בלונדון ב-1979 עם הבכורה בבריטניה של מיטרידיט של מוצרט בפסטיבל קמדן.
הוא ניצח על התזמורת הקאמרית האנגלית משנת 1980 וערך את הופעת הבכורה שלו באופרה האוסטרלית בעונת 1987–1988, וכן ניצח על "כך עושות כולן" בשנת 1990. הוא ניצח על דון ג'ובאני גם באופרה של ונקובר ב-1988.
אשתו הראשונה הייתה זמרת האופרה הסלובקית לוצ'יה פופ.
לאחר גירושיהם, הוא נשא את הכנרית האמריקאית אידה בילר, אך אף אחד מהנישואים לא נולדו ילדים.
ג'רג' פישר התגורר בקלן, שם פרש כמנהל מוזיקלי של האופרה של קלן.
ג'רג' קֶלֶמֶן (במקור עד 1896 קליין, בהונגרית: Kelemen György; בודפשט, 1 במאי 1890 – לוס אנג'לס, 17 ביוני 1983) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, פרופסור באוניברסיטה.
ג'רג' קליין נולד במשפחה יהודית בורגנית ממעמד הביניים כבנם של אדולף קלמן (קליין) (1860–1936) סוחר, תעשיין ושל הרמינה דרוקר (1868–1915).
הוא השלים את לימודיו בעיר הולדתו ובווינה, וקיבל את התואר ב-1913 באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
קלמן כבר אז עבד כסטודנט במכון הקליני של האוניברסיטה.
כהוקרה על עבודתו המחקרית, הוענק לו "פרס אנדרה הדייש" בשנת 1912. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כרופא גדודי בגדוד ההוסארים של נאדשדי במשך 27 חודשים.
לאחר שחרורו, משנת 1918 עבד כרופא ומרצה במחלקה לכירורגיה של אוניברסיטת ארז'בט בברטיסלאבה (אז הונגריה), ולאחר מכן, כשעל פי חוזה טריאנון העיר הועברה לצ'כוסלובקיה שזה עתה קמה, הועברה גם האוניברסיטה לעיר פץ' (אוניברסיטת פץ') בממלכת הונגריה, שם עזר קלמן להעביר ולהקים מחדש את הפקולטה לרפואה.
בשנים 1921-1922 יצא לסיור לימודי בגרמניה ובזמן הזה עבד בין השאר במחלקות אף אוזן גרון באוניברסיטאות ברלין ובאוניברסיטת וירצבורג.
לאחר חזרתו הביתה, הפך לרופא ומרצה במרפאה הכירורגית של האוניברסיטה שהייתה בניהולו של הכירורג ד"ר לאיוש בקאי, והוא גם טיפל בחולים עם בעיות אף אוזן וגרון.
בינואר 1926 מונה כמרצה בכיר פרטי (לא חלק מהסגל) באוניברסיטה בתחום "מחלות אוזניים ודרכי הנשימה העליונות ותורת ריפויים".
הוא לימד שעתיים בשבוע במרפאה הכירורגית.
ב-1928 עבר לבודפשט, שם מונה לתפקיד הרופא הראשי במרפאה הכירורגית מספר 2 של האוניברסיטה.
ב-1928 השתתף בקונגרס הבינלאומי של קופנהגן לרפואת אף אוזן גרון ושנה לאחר מכן בלונדון.
בשנים 1932 ו-1936 זכה קלמן במענק מחקר מ"החברה המדעית סצ'ני".
הוא היה סגן נשיא מחלקת אף אוזן גרון של האגודה הרפואית המלכותית של בודפשט
נבחר למזכיר הכללי של האגודה ההונגרית לרפואת אף אוזן גרון.
מונה לפרופסור מיוחד באוניברסיטת פאזמאן פטר (אוניברסיטת אטווש לוראנד)
הפך למייסד האגודה ההונגרית-איטלקית לרפואת אף אוזן גרון
חבר נבחר באגודות המקצועיות הגרמניות, הפולניות, הדניות והצרפתיות
קלמן היה חבר מערכות של כתבי העת:
בשנת 1940, עקב החוקים ה(אנטי)יהודיים שפורסמו בהונגריה ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי, היגר לארצות הברית והתיישב בבוסטון, שם כבר היה ידוע שמו, שכן עד אז התפרסמו כמעט 100 מאמרים מדעיים שלו בספרות הבינלאומית.
הוא מונה לפרופסור לאף אוזן גרון באוניברסיטת טאפטס, והפך למדריך וחוקר בבית החולים לעיניים ולאוזן של מסצ'וסטס.
קלמן עבד חמש עשרה שנים בבתי חולים שונים בבוסטון, ובתקופה זו פרסם 75 מאמרים מדעיים בכתבי עת אמריקאים.
הוא פרש לראשונה מבית הספר לרפואה בהרווארד ב-1956, אך המשיך לקבל מענקי מחקר ונתן הרצאות אורח רבות באירופה ובאמריקה הצפונית.
הוא קיבל הזמנה מה-Foundation of Otology בלוס אנג'לס - מוסד שבו עבדו רופאי אף אודיולוגים ידועים - לארגן ולפתח את אוסף העצמות.
בהנהגתו ובניהולו הפך האוסף לאוסף העצמות הטמפורליות הגדול ביותר בעולם והוא ניהל את מעבדת העצמות הטמפורליות עד מותו.
ב-1981 היה המשתתף המבוגר ביותר בקונגרס העולמי לרפואת אף אוזן גרון ה-12 שאורגן בבודפשט.
הוא דיבר חמש שפות ופרסם יותר מ-200 מחקרים במהלך חייו.
האוניברסיטה הרפואית של פץ' העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד בשנת 1976.
פרס אנדרה הדייש (עם אישטוואן צ'רנה) (1912)
עיטור צלב הקצין של מסדר הכתר האיטלקי (1938)
ג'רג' קאדאר (במקור כ"ץ עד 1945, בהונגרית: Kádár György; בודפשט, 11 בינואר 1912 – בודפשט, 24 בדצמבר 2002) היה גרפיקאי וצייר יהודי-הונגרי זוכה פרס האמן המצטיין, פרס האמן הדגול וזוכה פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה המקביל לפרס ישראל).
ג'רג' כ"ץ נולד במשפחה יהודית כבנם של המסגר אנצל כ"ץ ושל אמיליה מנהארט.
הוא החל את לימודי הציור שלו בבית הספר הפתוח של טיבור גאלה, שאנדור בורטניק ואישטוואן אורקני שטרסר ולאחר מכן בין 1937 לבין 1939 השלים את לימודיו ב-École Technique Supérieur Art et Publicité בפריז.
בצעירותו עסק בתחום הגרפיקה השימושית, אייר ספרים ויצר כרזות תיאטרון.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא עבר שישה מחנות ריכוז, אך הצליח לשרוד, לחזור הביתה בחיים ולהתאושש.
משנת 1947 לימד ב"מכללה לאמנויות שימושיות" (כיום שמה אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב) (תלמידיו הפכו לאמנים מפורסמים).
ב-1949 הועבר ללמד באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות (גם שם גידל שורה שלמה של תלמידים מפורסמים מאוד בתחום הציור והפיסול).
קאדאר עסק בציור מ-1939, ב-1951 צייר בסגנון הריאליזם סוציאליסטי יחד עם ג'רג' קונצ'ני ובשנת 1952 קיבל פרס קושוט על הקומפוזיציה של ג'רג' דוז'ה בשם "לפני הסערה".
ב-1958, הוא ואשתו, מריה טורי, הופיעו בתערוכה העולמית של בריסל (1958) עם ציורי קיר שציירו ביחד.
בשנת 1959 יצר איורים לבאנק באן, יצירתו הדרמטית של יוז'ף קטונה.
ב-1962 הציג תערוכה בגלריה צ'וק וב-1964 ארגן יחד עם אשתו תערוכה ברומא.
הוא הציג תערוכות יחיד רבות בבודפשט ובערים שדה בהונגריה, באירופה ובארצות הברית.
תמונותיו הגיעו גם למדינות אסיה בתערוכות קבוצתיות.
הוא המשיך לצייר ולעבוד גם לאחר פרישתו, והציג עוד ועוד תערוכות מוצלחות.
יצירותיו המונומנטליות, האוונגרדיות המאוחרות, מעוררות סערה גדולה עד היום.
התערוכה הגדולה האחרונה שלו בחייו אורגנה על ידי שתי גלריות, קורמנדי ו-ויגאדו לרגל יום הולדתו ה-90.
(אמנות הפיוט (ars poetica) היא יצירתו של הורטיוס.
היצירה היא האמונה הפואטית שלו, הלא שיטתית, של הדיון של אריסטו על העיצוב או ההתאמה הפנימית של כל ז'אנר ספרותי, שכלל בזמנו של הוראטיוס ליריקה, פסטורליה, סאטירה, אלגיה ואפיגרמה, כמו גם האפוס, הטרגדיה והקומדיה של אריסטו).
יצירותיו בהזמנה אישית הן פסיפסים, סגרפיטוס, שטיחי קיר (טפטין), כרזות, בולי דואר.
המצליחות ביותר בעבודות הגרפיות שלו הן התצריבים שלו.
מאז שנות ה-40 ועד אמצע שנות ה-60, ציוריו והגרפיקה האישית שלו מאופיינים בסידור מרחבי מופשט ובתיאורים פיגורטיביים של אנשים.
מאוחר יותר הוא העריך את תפקיד הצבעים באמנותו ויצר קומפוזיציות בסגנון הקונסטרוקטיביזם (תנועה אמנותית).
ציור קיר פסיפס משנת 1979 (פסיפס 48 מ"ר של ג'רג' קאדאר מקשט את חזית מרכז העבודה לשעבר ב"דרך ואשווארי" בעיר אוזד)
פרס ראשון של משרד התרבות (1953)
פרס על שם מיהאי מונקאצ'י (1956)
Diplome d'Honneur (דיפלומה של כבוד) במשותף עם מריה טורי (1958)
ג'רג' ראדו (במקור רייזמן, בהונגרית: Radó György; בודפשט, 10 באוקטובר 1912 – בודפשט, 2 ביולי 1994) היה סופר יהודי-הונגרי, מתרגם ספרותי, היסטוריון ספרות, חבר באגודת מיצקיביץ ההונגרית.
ג'רג' ראדו נולד במשפחה יהודית כילדם ראשון של ריקארד ראדו (1876–1945), עורך העיתון של "עיתון הבירה" ושל אירמה קסגי (1887–1975).
סבו וסבתו מצד אביב היו שמעון רייזמן ושרולטה רוהמן.
סבו וסבתו מצד אמו היו שמעון קסגי והרמין שולהוף.
בשנת 1919 הוריו המירו את דתם לקתולית.
הביבליוגרפיה ההונגרית של ספרות העמים הסובייטים 1–5. (עם סנדור קוזוצ'ה) ( 1950–1957 )
מלילות לבנים לים השחור (מפת דרכים) (1962)
הנוסע העולמי יאנוש בשה (עם לאיוש טארדי) (רומן) (1963)
חייו של גורקי (רומן ביוגרפי) (1967)
מעבר לקווקז (מפת דרכים) (1971)
בין קרובי השפה (מפת דרכים) (1975)
ספרות עמי האורל והטורקמנים של ברית המועצות בהונגריה (מחקר) ( 1976 )
ממוסקבה למוסקבה (מפת דרכים) (1977)
הכרוניקה הביוגרפית של אימרה מדאץ' (מחקר) (1987)
ולדימיר מאיאקובסקי : ולדימיר אילייץ' לנין (שיר) (1946)
מקסים גורקי : מחפש החיים (רומן) (1947)
ניקולאי אוסטרובסקי : איך חושלה הפלדה (How the Steel Was Tempered) (רומן) (1949)
רפאלו ג'ובאניולי (Raffaello Giovagnoli) : ספרטקוס (רומן) (1952)
סיומושקין: הרובינסון של עולם הקרח (רומן) (1963)
צלב הקצין של מסדר פולוניה רסטיטה (1948) (פולין)
תג זר הזהב של אגודת הידידות ההונגרית-סובייטית (1955)
מדליית הזיכרון של אימרה מדאץ' (1964) (מחוז נוגראד)
עיטור מסדר העמל דרג זהב (1972)
מסדר הכבוד לתרבות הפולנית (1975)
סיכת זהב של איגוד המתרגמים והמתורגמנים של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1985)
פרס התרגום הבינלאומי FIT-Nathhorst ( 1987 )
György Ránki (במקור רייס, בהונגרית: Ránki György; בודפשט, 30 באוקטובר 1907 – בודפשט, 22 במאי 1992) היה מלחין יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, מקביל לפרס ישראל).
ג'רג' רייס נולד במשפחה יהודית ברבע 6 של בודפשט, כבנם של ד"ר פרידייש רייס כימאי, ושל רוזליה סידוניה הניג (1875–1945).
בשנת 1912, הוא ואביו המירו את דתם לקלוויניסטית (אין על כך תיעוד).
הוא למד קומפוזיציה אצל זולטאן קודאי בין השנים 1926 לבין 1930 באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
לאחר מכן עסק במחקר של מוזיקת העם במוזיאון האתנוגרפי לצד לאסלו לייטה.
בשנים 1947–1948 עמד בראש מחלקת המוזיקה של הרדיו ההונגרי, ולאחר מכן חי בפריז ובלונדון בין 1948 לבין 1949.
הוא היה מלחין רב-צדדי שלא הפלה בין ז'אנרים.
לפי השקפתו, ניתן ליצור יצירות ערכיות וגם חסרות ערך בכל ז'אנר.
הוא כתב אופרות, מחזות זמר, בלט, מוזיקת סרטים, מוזיקה נלווית להצגות תיאטרון ולמחזות רדיו, יצירות תזמורת וקאמרית וגם שירים.
יצירתו הפופולרית והידועה ביותר היא האופרה "בגדיו החדשים של המלך פומאדה" (The Pomade King's New Clothes), שאת הטקסט שלה כתבה אמי קארואי, על פי אגדה של אנדרסן, לבקשת הרדיו ההונגרי (לימים הוא הלחין שתי סוויטות מהחומר המוזיקלי של היצירה).
האופרה הוצגה בבית האופרה של בודפשט ב-6 ביוני 1953. יצירה פופולרית נוספת שלו היא המחזמר "שלושת לילות של אהבה", שאת מילותיו כתבו מיקלוש הובאי ואישטוואן וש, ונעשתה ממנו גם גרסת קולנוע וטלוויזיה.
הוא הלחין אופרת מסתורין בנושא "טרגדיית האדם", המבוססת על הדרמה טרגדיית האדם של אימרה מדאץ' (1970), אך כתב אופרות נוספות אחדות.
הוא הלחין גם קנטטה, למשל, המבוססת על שירו של אטילה יוז'ף, "בשולי העיר" (A város peremén), ואורטוריה המבוססת על שירו של מיקלוש רדנוטי, "Á la recherche".
בין פרטי הסרט שלו, ראוי להזכיר את המוזיקה שכתב לסרט מצויר, המחזה "שני וידויים (Két vallomás) בבימויו של מארטון קלטי, שצולם ב-1962, ואת הסרט המפורסם קרוסלה (סרט) מאת זולטאן פאברי.
עבודתו זכתה להכרה בפרסים רבים, שלושה ימים לפני מותו קיבל את הצלב האמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה על מפעל חייו.
דרגת זהב לפי סדר עבודה (1967)
מסדר ההצטיינות להונגריה הסוציאליסטית (1977)
צלב אמצעי של מסדר הצטיינות הרפובליקה של הונגריה (1992)
בגדיו החדשים של המלך פומאדה (מבוסס על האגדה של הנס כריסטיאן אנדרסן לטקסט מאת אמי קארואי), (1953)
טרגדיית האדם (מבוססת על הדרמה טרגדיית האדם של אימרה מדאץ') (1970)
בחירת גברת (אופרטה ב-3 מערכות) הלברית נכתבה על ידי ארנה אינוצנט וינצה ורז'ה טרק מסיפורו הקצר של טיבור צ'רש (בודפשט, 12 באוקטובר 1958)
שלושת הלילות של אהבה - מלות השירים: אישטוואן וש, לברית: מיקלוש הובאי (תיאטרון פטפי, 12 בינואר 1961 )
1944 Cantus urbis (מיקלוש רדנוטי)
קרקס - סצנות חלום פנטסטיות בחמש תמונות, עם הקדמה (דרמת ריקוד סימפונית המבוססת על סיפורה הקצר של פרידייש קארינתי), (1965)
האביר פזמן (על פי יאנוש אראן) (1956)
סרנדה של הדרקון בעל שבעת הראשים
מי המנצח - משחק שירי ילדים, מתוך ספרו של לאסלו הארש The Winners Are Wanted.
(תרגיל בוקר, חבר השופטים כאן.
מוזיקה לחרוזיה של בתו קטלין ראנקי:
ג'רג' ראנקי (בהונגרית: Ránki György; בודפשט, 4 באוגוסט 1930 – בודפשט, 19 בפברואר 1988) היה היסטוריון יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, מקביל לפרס ישראל), פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים (נספח ב-1976; מן המניין ב-1982).
בשל מוצאו היהודי גורש ראנקי למחנה ריכוז כבר כתלמיד תיכון, שרד וחזר.
רק ב-1949 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון של הקהילה היהודית של פשט, שם היה חברו לכיתה של איבאן ט.
בהשפעת המורה שלהם להיסטוריה בגימנסיה היהודית, ז'יגמונד פאל פאך, הוא בחר בהיסטוריה כקריירה.
תחילה (1949-1951) המשיך את לימודיו באוניברסיטת בודפשט לכלכלה (כיום שמה אוניברסיטת קורווינוס) ולאחר מכן (1951-1953) באוניברסיטת אטווש לוראנד.
משנת 1953 הוא היה עוזר מדעי במכון להיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים, אחר כך עמית מחקר משנת 1957, מזכיר מדעי מ-1960 וראש המחלקה להיסטוריה מודרנית.
הוא היה סגן מנהל המכון משנת 1962 ומנהלו משנת 1986.
בשנת 1961 הוענק לו פרס קושוט, ובשנת 1964 קיבל קתדרה ותואר פרופסור באוניברסיטת לאיוש קושוט בדברצן.
הוא נבחר כחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים ב-1976 וחבר מן המניין ב-1982. משנת 1981 הפך לראש המחלקה ההונגרית של אוניברסיטת בלומינגטון (ארצות הברית) תוך שהוא ממשיך את תפקידו במכון.
משנת 1985 היה סגן ראש המחלקה לפילוסופיה והיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים ומשנת 1987 עמד בראש המחלקה.
מ-1967 ועד מותו ראנקי היה חבר, ומ-1985 היה סגן הנשיא הראשון של הוועדה ההיסטורית הבינלאומית.
הוא הפך לחבר גם במועצה המדעית של "המכון להיסטוריה אירופית" במיינץ.
הוא היה העורך האחראי ולאחר מכן העורך הראשי של כתב העת של האקדמיה בשם "מדע הונגרי" (Magyar Tudomány), וכן היה חבר בוועדת המערכת של Danubian Historical Studies.
העניין המדעי שלו פנה לראשונה להיסטוריה הכלכלית של הונגריה של המאה ה-20, בעיקר להיסטוריה התעשייתית.
זה הוביל להתעניינותו הרחבה יותר בהיסטוריה כלכלית של מזרח אירופה במאות ה-19 וה-20, ושל הפריפריה האירופית בכלל ובסופו של דבר ההיסטוריה הכלכלית של אירופה כולה.
בנוסף, הוא עסק רבות בהיסטוריה הפוליטית ובמצבה הבינלאומי של הונגריה במאה ה-20, והרחיב את המחקר על הקשר בין מדינות אירופיות קטנות למעצמות גדולות.
לצד זה, גם ההיסטוריה של מלחמת העולם השנייה נחשבה לתחום הדוק של מומחיותו.
מסמכים דיפלומטיים גרמנים על הונגריה.
ההיסטוריה של התעשייה של דברצן מתחילת הקפיטליזם ועד היום ; עורך, הקדמה מאת ג'רג' ראנקיi; מועצת העיר, דברצן, 1976
פיגור כלכלי, דרכי יציאה וכישלונות במאה ה-19 באירופה.
הפריפריה האירופית בעידן המהפכה התעשייתית.
ברנד וג'רג' ראנקי; Közgazdasági és Jogi, בודפשט, 1978
תולדות דברצן, 7-1; מאמר מערכת.
ג'רג' באנקי; מועצת העיר VB המחלקה לענייני תרבות, דברצן, 1981-2002
נפח לימוד ; עורך ג'רג' ראנקי; הוצאת ספרי לימוד, בודפשט, 1981
שישים ושמונה המשאים ומתנים של היטלר, 1939-1944. המשא ומתן של אדולף היטלר עם מדינאים ממזרח אירופה, 1-2. בחירת מסמכים, הערות.
ג'רג' ראנקי, תרגום: גאשפאר שולטס; Magvető, Bp., 1983 (עובדות ועדים)
ג'רג' פולק (בהונגרית: Pollák György; בודפשט, 26 באפריל 1929 – 29 ביוני 2001) היה מתמטיקאי יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה.
ג'רג' פולק נולד במשפחה יהודית כבנם של לאסלו פולק, מנצח בתיאטראות בערי השדה בהונגריה ושל מרגיט קנפלר (Knöpfler).
הוריו התגרשו כשהיה בן שש, ומכאן ואילך גדל אצל אחותו של אביו ובעלה.
בשנת 1944 גורשו הוריו וכל בני משפחתו.
למעט הוריו האומנים, רק אחת מדודתו חזרה ממחנות ההשמדה.
ג'רג' השלים את בית הספר היסודי ואת לימודי התיכון שלו בבודפשט וניגש לבחינות הבגרות שלו בבית הספר התיכון על שם פרנץ קלצ'יי.
כתלמיד תיכון הוא כבר עסק במתן שיעורים פרטיים, שכן חי בנסיבות כלכליות קשות.
בשנת 1947, זכה במקום הראשון בתחרות המתמטית על שם יוז'ף קירשאק.
הוא למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) במשך שנה אחת ולאחר מכן נסע לברית המועצות, לקאזאן, במלגה, שם סיים את לימודיו במתמטיקה ב-1953.
לאחר חזרתו הביתה, הפך למרצה בסגד ולאחר מכן הפך לדוקטורנט אצל פרופסור לאסלו רדאי מייסד האלגברה מופשטת בהונגריה.
בין השנים 1953–1958 היה חבר במחלקה לאלגברה ותורת המספרים ולאחר מכן הצטרף למכון המחקר המתמטי של האקדמיה ההונגרית למדעים, שם תרם לפעילויות המחקר וההוראה של המחלקה לאלגברה ותורת המספרים כעמית מדעי בכיר.
ב-1961 הפך לקנדידט (דוקטורט זוטר) למדעי המתמטיקה, וב-1968 הפך לפרופסור חבר באוניברסיטה ואחר כך פרופור מן המניין.
הוא לימד במשך 48 שנים במכון בויאי בסגד.
פולק התחתן ב-1956 ונולדו לו שני ילדים.
בשנות ה-60 השתתף במספר תחרויות טלוויזיה.
מאמריו שנכתבו יחד עם לאסלו רדאי יזמו את חקירות החבורות למחצה.
הוא הקים את חוג אינטלקטואלים העתידיים במכללת אורטוטאי, שם יכלו תלמידי תיכון לנהל שיחות עם אינטלקטואלים מקומיים ומהבירה.
במהלך חילופי המשטר הוא היה פעיל גם בחיים הציבוריים למען הדמוקרטיה והגנתה.
פולק פרסם מאמרים בעיתונים, אסף חתימות, ארגן ערבי דיונים ונאם בהפגנות.
תחומי המחקר שלו היו תורת החבורות למחצה ואלגברה אוניברסלית.
(באלגברה מופשטת, חבורה למחצה (נקראת גם: אגודה) היא מבנה אלגברי הכולל קבוצה ופעולה בינארית אסוציאטיבית).
ג'רג' שבק (בהונגרית: Sebők György; סגד, 2 בנובמבר 1922 – בלומינגטון, 14 בנובמבר 1999) היה פסנתרן יהודי-הונגרי-אמריקאי, בעל הכרה בינלאומית זוכה פרס פרנץ ליסט ופרופסור בבלומינגטון בבית הספר למוזיקה ג'ייקובס של אוניברסיטת אינדיאנה.
אחותו אווה שבק הייתה משוררת ומתרגמת.
את לימודיו המוזיקליים החל בגיל 5 בעיר הולדתו.
כישרונו נתגלה על ידי סבו מצד אמו, יוז'ף קראוס (1866–1950), רופא ראשי בסגד, שהציג אותו בפני ד"ר יאנוש בראני, תלמידו לשעבר של ארנסט פון דוהנאני, שהיה המורה הנודע ביותר לפסנתר בסגד באותה תקופה.
המאסטר הפקיד תחילה את המורָה לפסנתר על הוראת הילד ומורה אחר על לימודי תורת המוזיקה.
זה האחרון גילה שלילד הקטן יש שמיעה אבסולוטית.
מאוחר יותר השתלט ג'רג' שאנדור, הפסנתרון הנודע על הוראתו.
שאנדור היה באותה תקופה תלמידו של בלה בארטוק באקדמיה למוזיקה על שם פרנץ ליסט ונסע מדי שבוע לסגד כדי להעביר שיעורים לתלמידים מוכשרים.
ב-1938, בגיל 16, הוא התקבל לכיתתו של ארנולד סקיי באקדמיה למוזיקה.
מאוחר יותרה משיך את לימודיו מורה אחר, ולאחר מכן לזמן קצר אצל ג'רג' פראגו.
הוא למד מוזיקה קאמרית אצל לאו ויינר והלחנה מזולטאן קודאי.
משחק הגורל והנסיבות שהוא לא למד את הרוב ממוריו, אלא בכיתותיהם של מורים אחרים לרבות בשיעורי הכינור של גזה קרס, הוא ליווה אחרים בקונצרטים לקבלת תעודה, וכן קורפטיטור, תלמיד ומורה בו-זמנית.
בסיום לימודיו באקדמיה את האקדמיה למוזיקה (1938) הפך לתלמידו הפרטי של הפסנתרן פאול ויינגרטן.
בגיל עשרים ואחת מלחמת העולם השנייה לא דילגה עליו, הוא נקרא למחנות שירות עבודה.
(עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) במהלך היעדרותו גורשו אמו ואחותו בת השבע-עשרה (אווה) למחנות הריכוז, אך הן שרדו את הזוועה.
גם הוא שרד ולאחר המלחמה חזר לסגד.
מאוחר יותר נסע לבוקרשט, ובמקרה, ג'ורג'ה אנסקו הזמין אותו כסולן לקונצרט תזמורתי.
הודות להצלחה הגדולה, הוא נתן קונצרטים בכל רחבי טרנסילבניה, ולאחר מכן שהה בפריז לזמן קצר, אבל אז נאלץ לחזור הביתה (1946).
אחר כך קיבל הזדמנות נוספת בבודפשט, כשהוצעה לו תפקיד של מורה לפסנתר בקונסרבטוריון בלה בארטוק דאז (1949-1957).
בתקופות אלו, בנוסף להוראה, הוא הופיע רבות בקונצרטים, עשה הקלטות רדיו והופיע במפגש הנוער העולמי (VIT), שם גם קיבל פרס.
ב-1952 קיבל את פרס פרנץ ליסט כאות הוקרה והערכה.
בסתיו 1956, כשראה את המצב בהונגריה (המרד ההונגרי), עבר (בפעם השנייה) לפריז (1957).
אחרי ערב סולו מוצלח, הוא קיבל הצעה מ-Gabriel Dussurget, המנהל לאחר מכן של האופרה של פריז, לחוזה הקלטה מחברת התקליטים Erato, להפיק 8 תקליטים, הראשון שבהם הפך מיד לפרס "Grand Prix du Disque".
משנת 1958, מצבו בחו"ל התייצב ונפתחה בפניו ההזדמנות לקריירה הבינלאומית המיוחלת.
הוא קיבל הזמנות מפנסילבניה ומקולורדו בארצות הברית, אשר לא נענו על ידו.
מאוחר יותר, בשנת 1962, הגיעה הצעה מבית הספר למוזיקה ג'ייקובס באוניברסיטת אינדיאנה, בבלומינגטון והפעם ניצל את ההזדמנות שהוצעה לו.
משנת 1985 קיבל את התואר פרופסור לנצח של האוניברסיטה.
במשך שנים רבות, הוא נתן קונצרטים וקורסים במקומות רבים בעולם.
הוא עבד במשך 14 שנים כמורה אורח ב-Hochschule der Künste בברלין.
וכן לימד בבית הספר טוהו בטוקיו, בקונסרבטוריון פריז,, באמסטרדם, בברצלונה, בבאנף בקנדה ובאקדמיית סיבליוס הפינית, כמו גם בהונגריה בקסטהיי.
שבק נשאר אמן פעיל עד סוף ימיו, ונתן קונצרטים בלתי נשכחים ומתמשכים באמריקה, אירופה, יפן ובמקומות רבים ברחבי העולם.
עבודתו זכתה בפרסים רבים ברחבי העולם.
אזרח כבוד של ארנן (שווייץ) (1988)
מדליית זהב של העיר פריז - הוענקה על ידי ז'אק שיראק, נשיא הרפובליקה הצרפתית (1995)
צלב מרכזי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1995)
לוח הזיכרון של עיר סגד (1997)
ג'רג' רוז'ה (בהונגרית: Rózsa György; אוראדיה, 13 באוקטובר 1922 – בודפשט, 17 בדצמבר 2005) היה דיפלומט, ספרן, מנכ"ל "ספריית האקדמיה ההונגרית למדעים" והמנכ"ל הראשי של ספריית האומות המאוחדות בז'נבה, דוקטור בכלכלה, פרופסור של הפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
אביהם של הסטטיסטיקאי גאבור רוז'ה (1947) וההיסטוריון מיהאי רוז'ה (1953-2007), סבו של הספרן דויד רוז'ה (1982), סבם של דניאל רוז'ה, אסתר רוז'ה ואדם רוז'ה.
את לימודיו השלים באוראדיה, בוקרשט ובודפשט.
ב-1944 גורש לברגן בלזן כנוסע ברכבת קסטנר, יחד עם אשתו לעתיד.
שם שהה במשך כחצי שנה ולאחר מכן הרכבת הורשתה להמשיך לשווייץ.
שם שהה ב-Caux sur Montreux במחנה מעצר עד סוף מלחמת העולם השנייה.
בתחילת הקריירה שלו, משנת 1946, הוא עבד במחלקת התרבות ולאחר מכן במחלקה הנשיאותית של משרד החוץ.
באביב 1948, הועבר לשגרירות הונגריה במוסקבה, שם שירת לצד דיולה סקפי ולאחר מכן של אריק מולנאר.
כמזכיר השגרירות (והממונה הזמני), הוא טיפל בענייני פרוטוקול, בלדרות, שבוי מלחמה ועניינים שלא היו קשורים בזקרפטיה.
הקריירה הדיפלומטית שלו הסתיימה במעצרו במחנה קישטרצ'ה.
משנת 1951 המשיך בפעילותו כעמית של "מרכז ספריית העם" (Népkönyvtári Központ).
ב-1954 החל באקדמיה ההונגרית למדעים כספרן של המכון לכלכלה.
הוא היה מנהל ספריית האקדמיה ההונגרית למדעים מ-30 ביוני 1960, והמנהל הכללי הראשי שלה מ-1 באוקטובר 1977 עד 30 ביוני 1996. בין השנים 1969 לבין 1975, לאחר שהפסיק את עבודתו כספרן בבודפשט, הוא כיהן בתפקיד הספרן הראשי של ספריית האומות המאוחדות בז'נבה.
בתפקיד זה היה המנהל השני של הארגון לאחר מלחמת העולם השנייה.
הוא השתתף בכנסים רבים מטעם האקדמיה ההונגרית למדעים וארגונים בינלאומיים שונים.
רוז'ה מילא תפקידים בניהול גופים מקצועיים מקומיים ובינלאומיים לדוגמה:
שיתוף הפעולה האירופי למדעי החברה שבסיסו בווינה
ועדת הסיווג למדעי החברה של איגוד התיעוד הבינלאומי בהאג
החברה הביבליוגרפית הבינלאומית בפריז מ-1988
הוא השתתף במערכות של כתבי עת מקצועיים - ובוועדת המערכת שלהם:
Magyar Könyvszemle (1961–1969) (סקירת הספרים ההונגרית)
בשנת 1988 הפך לפרופסור באוניברסיטה בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
הוא לימד בקורסים לתארים מתקדמים במחלקה למדעי הספריות וטכנולוגיית המידע.
לאחר פרישתו ב-1996 המשיך לתמוך בענייני ספרייה אקדמיים וכלליים כנשיא קרן Pro Bibliotheca.
ב-1963 הפך לקנדידט (דוקטורט זוטר) במדעי בכלכלה, וב-1988 קיבל דוקטורט מלא (PHD).
תחום המחקר שלו היה התיאוריה והמתודולוגיה של אינפורמטיקה ספרותית; הוא גם בחן את מדעי החברה, הכלכלה, ארגון המחקר והקשרים הבינלאומיים של נושאו.
רוז'ה פרסם יותר מחמש מאות פרסומים בהונגרית ובשפות זרות.
בין סיכומיו ניתן למצוא את המונוגרפיה "מידע מדעי וחברה ומידע": מצרכים לצרכים.
עבודת הדוקטורט שלו, מאפיינים לאומיים ושיתוף פעולה בינלאומי בניהול מידע מדעי, פורסמה גם באנגלית.
בשנת 1990, יחד עם שני בניו, הקים את "קרן רוז'ה בורקה", על שם אשתו הראשונה (שהייתה איתו ברכבת של קסטנר), על שם הגננת בורבלה (ברברה) רוביצ'ק (1920–1967) שנפטרה בגיל צעיר.
שמטרת הקרן לתמוך בתלמידים שלומדים את מקצוע הגנֵן-גננת בהונגריה.
ב-19 בנובמבר 2008 באולם Vasarely של הספרייה האקדמית, הונצחו חייו, פעילותו האקדמית והספרנית במפגש חגיגי.
באירוע נשאו דברים המנהל הכללי גאבור נראי-סאבו, הסוציולוג טמאש פאל, ג'רג' שבשטין, ראש המחלקה למדעי הספרייה של ELTE BTK וז'ולט בנהגיי, ראש הספרייה האקדמית.
ב-12 באוקטובר 2012, לרגל יום השנה התשעים להולדתו, נחשף לוח זיכרון על קיר ביתו האחרון.
ב-4 במרץ 2015, נערך טקס הנצחה עם הצגת ספרים לכבודו באולם הכנסים של הספרייה והמידע של האקדמיה ההונגרית למדעים עם מצגות של חמישה מרצים באירוע.
מדליית הכבוד של מועצת הארכיונים הבינלאומית (1977)
מדליית הזיכרון על שם ארווין סאבו (1981)
מסדר ההצטיינות להונגריה הסוציאליסטית (1989)
פרס בויאי של קרן יאנוש בויאי (2004)
חמש אצבעות יד שמאל שלי על כינור אז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגרינגרס (בודפשט, 1994, ארגומנטום)
וריאציות להשראת הכינור ומארק שאגאל של ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר (עם הקדמה מאת Tamás Kabdebo ; בודפשט, 2001, Argumentum)
ג'רג' רוז'ה–דויד רוז'ה: לבסוף, שפת האגם.
(אוטו)ביוגרפיה לשתי ידיים ; ספריית MTAK–KSH, Bp., 2015
דודו , אימרה פלדש, היה סופר ומחזאי.
ג'רג' שלזינגר נולד למשפחה יהודית כבנם של ארמין סאנטו (שלזינגר) (1872–1931), רופא שיניים, ושל שרה פלדש (1887–1932).
הוא סיים את בית הספר התיכון הממלכתי הראשי הרחוב בארצ'אי ברובע 7. הוא המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל בשנת 1931 הסמכה ברפואה כללית, ולאחר מכן בכירורגיה וברפואת שיניים.
בין 1931 לבין 1936, הוא עבד במכון לפתולוגיה, במרפאה הכירורגית מספר 1 בניהולו של לאיוש אדם, ובמשך שנתיים בפוליקליניקה ברחוב סווטשג.
בין 1936 לבין 1945, הוא היה מנתח בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתתף בתנועת העבודה, ולאחר מכן ב-1945 הצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית ועבד כפעיל חיצוני של האיגוד הרפואה.
עד מהרה עבר למרפאה הכירורגית מס' 1 ברחוב בארוש, שם הפך תחילה למרצה ולאחר מכן למרצה בכיר.
בקיץ 1948 מונה ליועץ משרד התרבות ולראש המחלקה לענייני אוניברסיטאות במשרד.
בשנים 1949–1951 היה כירורג בקליניקה מספר 3 של אוניברסיטת זמלווייס, האוניברסיטה הרפואית של בודפשט שפוצלה מאוניברסיטת אטווש לוראנד.
בין השנים 1951–1975 היה רופא צבאי, הכירורג הראשי במטה הראשי של קבוצת הבריאות במשרד ההגנה ההונגרי.
לאחר הקמת המכון הלאומי לטראומה בשנת 1956 מונה למנכ"ל המכון בדרגת גנרל שני כוכבים (אלוף), אותו הוביל כמנכ"ל עד 1972. בשנת 1962 מונה לפרופסור במחלקה לטראומה של המכון לחינוך רפואי (אוניסרסיטת זמלווייס).
הוא היה המייסד של האגודה ההונגרית לטראומה ומשנת 1966 כיהן בתפקיד נשיא האגודה.
במשך עשרות שנים, סאנטו היה חבר מערכת של, השבועון הרפואי" (Orvosi Hetilap) והעורך הראשי של "הטראומטולוגיה ההונגרי וניתוח תאונות".
תחילה עסק באונקולוגיה, אחר כך בפתולוגיה של פציעות, מחלות הקשורות לטראומה (בעיקר שינויים בכליות).
רבים מפרסומיו הופיעו בעיתונים מקומיים וזרים.
סאנטו הובא למנוחות בטקס צבאי, וספד לו מטעם הצבא, משרד ההגנה ומשרד הבריאות האלוף ינה מנינגר.
עיטור צלב קטן של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1948)
מדליית הזיכרון של יאנוש בלשה (1971)
עיטור מסדר ההצטיינות להונגריה הסוציאליסטית (1978)
מדליית הנצחה של האגודה ההונגרית לטראומטולוגיה (1982)
ג'רג' סאנטו (במקור שייבר, בהונגרית: Szántó György; 7 ביוני 1893 – בודפשט, 11 בספטמבר 1961) היה סופר הונגרי זוכה פרס אטילה יוז'ף (הפרס הספרותי ממלכתי הגבוה בהונגריה).
ג'רג' סאנטו נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר ז'יגמונד שייבר (סאנטו) ושל פרנצישקה פופר.
הוא החל את לימודיו בלוגוז', ולאחר מכן נרשם לפקולטה לארכיטקטורה של אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
הוא נאלץ להפסיק את לימודיו בגלל מלחמת העולם הראשונה.
הוא נלחם בחזית, שם נפצע במצח ולאחר מכן התעוור בעינו הימנית.
לאחר שחזר הביתה, החל לצייר.
הוא היה מעצב התפאורה והתלבושות של בית האופרה הרומני בקלוז' ב-1920 ולאחר מכן עבר לווינה לטיפול רפואי, אך עד מהרה התעוור גם בעינו השמאלית.
הוא כתב רק בשפה ההונגרית.
בשנת 1929 היה חבר בהליקון טרנסילבניה.
ב-1932, הוא החל לפרסם את הרומן שלו "הגז" בכתב העת "כתב" (Az Írás) ולאחר מכן, עקב סגירת העיתון, המשיך אותו ב"ידיעות ארד" (Aradi Közlöny).
הוא התגורר בבודפשט בין השנים 1942–1944 ובשנת 1947 עבר לבודפשט לצמיתות.
הוא כתב בעיקר רומנים של נוער ורומנים היסטוריים, שבהם משולבת שיטת העריכה הנועזת בציוריות עשירה.
בשנת 1921 נשא לאישה את אדל ברנדייס.
כך היא הפכה ל"עין הרואה" שלו, היא תמכה בהגשמת הכתיבה של בעלה לכל אורך חייו.
ג'רג' סאנטו למד להקליד בעיוורון, אשתו עשתה את עבודת העריכה והתיקונים שלאחר מכן.
לקראת סוף ימיו תפקדה דירתם בבודפשט גם כמעין סלון ספרותי.
הפרש הכחול ; הוצאת גניוס, ארד, 1924
רוֹמָן ; עיתוני בראשוב, בראשוב, 1926
רומן היסטורי; דנטה, בודפשט, 1929 (ספרים אלמותיים)
רומן היסטורי ; דנטה, בודפשט, 1930
רומן, 1-2. ; גילדת האמנויות היפות הטרנסילבנית, קלוז', 1933
רוֹמָן ; גילדת האמנויות היפות של טרנסילבניה, קלוז', 1934 (מהדורת הנצחה שהונפקה לרגל יום השנה ה-10 של גילדת האמנויות היפות של טרנסילבניה)
דרמה היסטורית ; Globus Ny., בודפשט, 1936 (כרוניקה מלווה עלונים של התיאטרון הלאומי)
רוֹמָן ; גילדת האמנויות היפות של טרנסילבניה, קלוז', 1939
עיר נחושת ; Aurora Ny., בודפשט, 1948 ( רומנים אקספרס )
המכשפה ; Athenaeum, בודפשט, 1950
הבריונים של טמאש אסה; הוצאת הנוער, 1951
הוורד הכחול ; הוצאת הנוער, 1951 בודפשט (ספריית צעירים)
אוצר האלפיאקים ; נוער, בודפשט, 1952
רוֹמָן ; Youth, בודפשט, 1953 (עבור מדינה וחופש)
פשיטת רגל ; Magvető, בודפשט, 1955
לאוקון, או גבול המציאות והדמיון ; Magvető, בודפשט, 1957
האיש של חמשת הצבעים ; Magvető, בודפשט, 1960
האיש המתקן הבלתי ניתן לתיקון.
רוברט אוון ; Móra, בודפשט, 1961
שני הרומנים של ג'רג' סאנטו.
משחק צללים של ויימאר ; Magvető, בודפשט, 1963
סיפורים ; Móra, בודפשט, 1975
שנותיי השחורות / חמישה עורבים שחורים ; קריטריון, בוקרשט, 1982
גיורגי פהר (בהונגרית: Fehér György; בודפשט, 12 בפברואר 1939 – בודפשט, 15 ביולי 2002) היה צלם, במאי קולנוע ואופרה, מפיק, שחקן, תסריטאי ודרמטורג יהודי-הונגרי.
היה פרופסור חבר באוניברסיטה, זוכה פרס האמן המצטיין ופרס בלה באלאז' (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה).
על פי שבחים של איגוד אמני הקולנוע ההונגרי, עבודות הטלוויזיה שלו וסרטיו הם בעלי חשיבות מכרעת, חידשו והעשירו את ארגז הכלים של שפת הסרטים על ידי חקר צורות יוצאות דופן.
בין 1985 לבין 1994, הוא היה פרופסור באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
מ-1959 עבד תחילה חצי שנה ברדיו, אחר כך בטלוויזיה ההונגרית כטכנאי קול ואחר כך כעוזר צלם.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, בין 1975 לבין 2001 הוא היה צלם ובמאי של הטלוויזיה ההונגרית.
בין השנים 1980 לבין 1982, היה המנהל האמנותי של תיאטרון על שם ז'יגמונד מוריץ בנירג'האזה.
בשנת 1972 סיים את לימודיו באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, התמחות בבימוי ובצילום.
הוא גם הופיע כשחקן במספר סרטים.
פהר היה אישיות יוצאת דופן בחיי הקולנוע ההונגרי.
הוא זכה בפרסים בפסטיבל הטלוויזיה וספרם עם חמש יצירות בעוד סרטו "הנקמה" זכה בפרס הבימוי הטוב ביותר ב-1978.
שמו מיוחס לעיבוד הטלוויזיה של שירי אטילה יוז'ף וחייו ב-1981, כסרט התיעודי בן תשעה עשר הפרקים.
סרטו העלילתי הראשון, "אפלולית" (1990), קיבל פרס מיוחד בטקס פסטיבל הסרטים ההונגרי ה-22 וזכה בפרסים שונים בפסטיבלים בינלאומיים, כמו לוקרנו ושטרסבורג.
סרטו העלילתי Passion, שנעשה ב-1998, זכה בפסטיבל הסרטים ההונגרי ה-29 בפרס הראשי של חבר השופטים העלילתי.
עם סרט הבחינה יוצא הדופן שלו בטלוויזיה על יצירת שייקספיר : ריצ'רד השלישי הוא פרץ להיסטוריה של הקולנוע.
כאחת המשימות במהלך שנות האוניברסיטה שלו הוא היה צריך לעשות סרט קצר על ריצ'רד שני.
הוא לא קרא דבר על הנושא לפני כן.
לבסוף הגה את הרעיון להפוך את הסרט למונודרמה.
הוא הטיל את התפקיד הראשי על פטר האומן, שלפי דבריו הבין רק במהלך ההסרטה שהוא יותר מעצב את ריצ'רד השלישי.
לקראת סוף חייו אמר פהר בראיון לטלוויזיה ב-1997 שהוא הפך לבמאי סרטי טלוויזיה, כי רצה להתרחק מאולפני הסרטים.
הוא הרגיש נוח יותר בחברת צ'כוב ושייקספיר.
בעשור האחרון לחייו הייתה לו גם הזדמנות לצלם שני סרטים עלילתיים.
שניהם זכו להכרה בינלאומית משמעותית כולל סרטו העלילתי "אפלולית" (Szürkület), שצולם ב-1990.
אפלטון: נאום ההגנה של סוקרטס (מונודרמה, תיאטרון, תיאטרון על שם ז'יגמונד מוריץ בנירג'האזה, 1981/1982)
ריינר ורנר פאסבינדר: הדמעות המרות של פטרה פון קאנט (תיאטרון, התיאטרון הלאומי של מישקולץ, 1998/1999)
גיאורג ביכנר: לאונסה ולנה (אופרה, בית האופרה הממלכתית ההונגרית, 1999/2000)
אדוארד אלבי: לא מפחדים מהזאב (תיאטרון, התיאטרון הלאומי מישקולץ, 2000)
ברנרד-מארי קולטס: רוברטו זוקו (תיאטרון הקריאה, התיאטרון הלאומי של מישקולץ, 2000/2001)
סטיבנסון: אי המטמון (ספרייה קטנה שיתופית, בודפשט, 1953)
ויליאם שייקספיר: ריצ'רד השלישי (אירופה, בודפשט, 2001)
דוסטויבסקי: כתבים מן המרתף (ספר) (אירופה, בודפשט, 1982)
דוסטויבסקי: המהמר (Szépirodalmi, בודפשט, 1973)
פרנץ קפקא: גזר הדין (אירופה, בודפשט, 2008)
דוסטויבסקי: החטא ועונשו (אירופה, בודפשט, 2012)
אפלטון: נאום ההגנה של סוקרטס (תיאטרון מוריץ' זסיגמונד, Nyíregyháza, 1982)
אישטוואן סילאדי: אבן נופלת לתוך באר מתמעטת (Magvető, בודפשט, 1980)
פיטר דובאי: מפולת (Magvető, בודפשט, 1980)
אטילה יוזף: רעיונות חופשיים שנכתבו בשני מפגשים (אטלנטיס, בודפשט, 1990)
פרידריך דירנמאט: ההבטחה (אירופה, בודפשט, 2003)
קין: הדוור תמיד מצלצל פעמיים (אירופה, בודפשט, 1982)
אדוארד אלבי: מי מפחד מווירג'יניה וולף?
ברנרד-מארי קולטס: רוברטו זוקו (בתוך: אמנות - דרמות צרפתיות עכשוויות, אירופה, בודפשט, 2010)
פרס מפעל חיים של קרן המוזה החדשה (1999)
עובד בכיר של הטלוויזיה ההונגרית (1999)
ג'רג' קובאץ' (בהונגרית: Kovács György; בודפשט, 10 באפריל 1900 – בודפשט, 31 ביולי 1965) היה רופא (MD) רופא שיניים (DMD), כירורג פה ולסת, סופר, מתרגם, קנדידט ("דוקטורט קטן" .CSc) למדעי הרפואה (1964).
חשיבותו מתבטאת במיוחד כעורך עיתון, סופר ומתרגם.
ג'רג' קובאץ' נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף קובאץ', מפקח רכבת יליד בודפשט, מהנדס בניית רכבות, ג'נטלמן עשיר ומכובד, שעליו חבריו של קובאץ' ידעו מעט מאוד, ושל וילמה באלוג ילידת קאפושוואר.
לאחר גירושי הוריו, הוא גודל על ידי אמו ובעלה השני, הבמאי לאסלו באנוצי (במקור וייס).
כסטודנט, קובאץ' הפך לחבר בחוג גלילאי, ולאחר מכן הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ב-1917 והשתתף במהפכת החרציות של 1918. ב-1921 היגר לווינה, שם הפך לחבר בחוג המהגרים ההונגריים של "האור" (Világosság), ולאחר מכן עבד כמזכיר אגודת הסטודנטים הסוציאליסטית האוסטרית.
הוא למד באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת פראג וקיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1926. אחר כך חזר להונגריה ב-1927, שם השתלב בתנועה הסוציאל-דמוקרטית ובאיגודים המקצועיים.
אשתו ז'ופיה וולף הייתה רופאה אורתופדית.
סטפן צווייג: רופאי הנפש, 1935
אריק נייט: היה נאמן לעצמך, 1945
גיבורים, מדענים, אנשים (בודפשט, 1935)
הנסיך (ביוגרפיה של פרנץ ראקוצי השני, בודפשט, 1935
ג'רג' קלמן (בהונגרית: Kálmán György; בודפשט, 6 במרץ 1925 – בודפשט, 19 בפברואר 1989) היה שחקן יהודי-הונגרי עטור פרסים, זוכה פרס האמן המצטיין, פרס האמן הדגול, פרס מארי יאסאי ופרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל).
הוא היה אדם מכונן בדור השחקנים שלאחר המרד ההונגרי של 1956.
ג'רג' קלמן נולד במשפחה יהודית בבודפשט.
לאביו, מור קלמן (1887–1967) היה חנות מסחר של מכונות סריגה מעגליות.
המשפחה ממעמד הביניים התגוררה ברחוב ראדאי ברובע 9 .
הוא היה תלמיד גרוע מאוד מכיתה א' של בית הספר היסודי ועד סיום חטיבת הביניים ברחוב איפאר.
לאחר מכן הפך לחניך מתלמד של ייצור כפפות מעור לתקופה של ארבע שנים.
כשסיים וקיבל תעודת מומחה ב-1943, כבר לא היה ניתן להשיג עור לכפפות, אז הפך ליצרן עור עליון לנעליים.
כשנגמר גם העור העליון ניסה נגרות, אחר כך עניבות.
אחר כך נלקח לדרום למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא חזר הביתה בפברואר 1945. אמו גורשה למחנות ההשמדה, נרצחה שם והוא לא ראה אותה שוב.
אביו שרד את השואה והתחתן בשנית ב-1950. כשה"מגזר הפרטי" חדל להתקיים בחילופי המשטר לקומוניסטי, הוא לא רצה ללכת לעבוד במפעל.
את הכשרתו במשחק החל בבית הספר הפרטי של מרגיט מאקאי.
לאחר מכן פנה לאוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע ולאחר שסיים את לימודיו ב-1949 הוא קיבל את החוזה הראשון שלו בתיאטרון הלאומי של העיר פץ' בניהולו של יוז'ף סֶנְדרֶה.
לאחר מכן היה חבר בתיאטרון הלאומי בין 1953 עד 1980. אחרי 1981 הופיע בתיאטרון על שם מיקלוש רדנוטי ובמקביל קיבל חוזה גם מ-MAFILM אולפן הסרטים ההונגרי.
ב-1957 זכה להצלחה הגדולה הראשונה שלו במחזה "הביצה" של המחזאי הצרפתי פליסיאן מרסו .
הוא בלט מיד בסגנון המשחק שלו ובביצועיו חודרי הנשמה.
עיצובי הדמויות שלו התאפיינו בתכונות של חוסר אונים, חוסר ישע, אזלת יד, באירוניה אינטלקטואלית ובריחוק.
האמנות שלו פותחה בצורה הטובה ביותר בהצגת גיבורי הדרמות של המאה ה-20 שהם מופרעים נפשית, משוגעים או מסתתרים מאחורי מסכת הטירוף.
כשחקן מדובב, הוא היה קולו ההונגרי של האמפרי בוגרט בסרט קזבלנקה, קולו של לאונרד ברנשטיין בסדרת ברנשטיין של הטלוויזיה ההונגרית.
לאחר שתיקה ארוכה, הוא הופיע שוב על הבמה ב"קורונה פודיום" (תיאטרון).
מספר הופעות הבכורה שלו הרשומות במאגר התיאטרון : 106 .
אפשר לראות אותו גם במאתיים וארבע עשרה תמונות תיאטרון באותו מקום.
מאגיס (פליסיאן מרסו : הביצה)
מאראט (פטר וייס : Marat/Sade)
פרדריק ויליאם רולף (פיטר לוק : אדריאנוסוס השביעי)
אדוארד טלר (היינר קיפהארדט : פרשת אופנהיימר)
קוונטין (ארתור מילר : אחרי הנפילה)
ביף (ארתור מילר: מותו של סוכן)
וורם (פרידריך שילר : מזימה ואהבה)
ליסאנדר (ויליאם שייקספיר : חלום ליל קיץ)
שוטה (ויליאם שייקספיר: המלך ליר)
יאנוס בוייאי (לאסלו נמט : השני בוייאי)
הכומר הייל (ארתור מילר: ציד המכשפות בסיילם)
הרוזן (פרנץ מולנר : אופנת ג'נטלמנים)
הרמן פון שיץ (אישטוואן שארושפטקי : מנקרי העיניים)
ג'רג' צ'אקאן (במקור גרינוולד, בהונגרית: Csákány György; קלוז', 26 ביוני 1920 – 20 בספטמבר 2003) היה דוקטור לרפואה (MD), פרופסור ברדיולוגיה, פרופסור באוניברסיטה.
כתב לפחות שבעה ספרים מדעיים שיצאו לאור וכתב עשרות מאמרים שפורסמו.
השלים את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר ברפואה עקב מלחמת העולם השנייה רק בינואר 1947. הוא החל את הקריירה שלו בבית החולים סנט יאנוש, ובין 1955 לבין 1958 עבד במחלקת הרנטגן של בית החולים אישטוואן.
בין השנים 1955–1977 עמד בראש מחלקת הרנטגן של המכון הלאומי לקרדיולוגיה, ובנוסף, בין 1972 לבין 1976, היה סגן מנהל ולאחר מכן מנכ"ל המכון הלאומי לפיזיקת קרינה (ORSI).
בשנת 1978 הפך לראש המחלקה לרדיולוגיה ומנהל המרפאה הרדיולוגית של המכון להכשרה רפואית ולאחר מכן של האוניברסיטה להכשרה רפואית.
הוא פרש ב-1989. נשאר חבר כבוד באגודת הרדיולוגים ההונגרית (1994).
ב-1941 נישא לבמאית הסרטים המדובבים מרתה שטיינר (לאחר מכן מרתה צ'אקאן).
נולדו להם שני ילדים מהנישואים.
(מתיאש ג'רג' צ'אקאן, רופא נשים-מיילד, 1946–2022) וז'וז'ה צ'אקאן עורכת סרטי קולנוע (1949) אשתו של במאי הקולנוע מיקלוש יאנצ'ו.
בדיקת רנטגן של מחזור הדם הקטן Medicina Könyvkiadó, 1963
אבחון רנטגן של הריאות, ORSI 1985
ג'רג' צ'אקאן-ינה פוראי: אבחון רדיולוגי I.
ג'רג' צ'אקאן-ינה פוראי: אבחון רדיולוגי II.
ג'רג' צ'אקאן-ינה פוראי: Clinical X-ray Diagnostics (1977), מהדורה שנייה (1984)
תחת קרנטינה (רומן המיקרוביולוגיה), הוצאת פרנץ מורה, 1958
אינדיקציות רציונליות לבדיקות רנטגן 2022. (סדרת הספרייה של הרופאים המתמחים), Medicina
גֶ'רְג' ראַקוֹצִי הראשון (בהונגרית: I.
Rákóczi György; ) היה נסיך טרנסילבניה משנת 1630 ועד מותו בשנת 1648. לפני כן, הוא היה מנהיג הפלג הפרוטסטנטי בהונגריה ותומך נאמן של גאבור בתלן, קודמו כנסיך.
כאשר ביקשו תמיכה צבאית במאבקיהם נגד המלוכה ההבסבורגית, ראקוצי שכנע את בתלן לעזור ופיקד על כוחות טרנסילבניה במספר קרבות.
ראקוצי נבחר לנסיך לאחר מותו של בתלן, וירש בכך את אשתו של בתלן, , ואחיו אישטוואן.
ג'רג' היה בנם הבכור של הברון ז'יגמונד ראקוצי ואשתו השנייה, אנה גרנדי.
ז'יגמונד, שהיה מפקד צבאי מצליח בממלכת הונגריה, היה הבן הראשון במשפחת ראקוצי שעלה לגדולה.
ילדותו של ג'רג' כמעט ולא מתועדת.
אביו שלח אותו לקאשה (כיום קושיצה בסלובקיה) בסוף 1604 או בתחילת 1605. קאשה הייתה מקום מושבו של אישטוואן בוצ'קאי, שמרד בשליט ההבסבורגי של ממלכת הונגריה, רודולף.
באמצעות שליחת ג'רג' לקאשה, הפגין ז'יגמונד את תמיכתו בבוצ'קאי שהפך אותו למושל נסיכות טרנסילבניה בספטמבר 1605.
על ערש דווי מינה בוצ'קאי את כיורשו בטרנסילבניה, אך הדיאטה של טרנסילבניה בחרה בנסיך ז'יגמונד ב-12 בפברואר 1606. הפעולה הראשונה של ז'יגמונד לאחר בחירתו, הייתה להרים כוסית לבריאותו של ג'רג'.
גאבור באטורי, שטען לכתר בטרנסילבניה, כרת ברית עם חיילי ההיידוקים הבלתי סדירים.
ז'יגמונד נאלץ להתפטר לטובת באטורי ב-5 במרץ 1608. אף על פי שז'יגמונד איבד את כס המלכות, שלטונו הקצר בטרנסילבניה חיזק את מעמדם של בניו, משום שאף אצולה אחרת לא יכלה להפגין מוצא נסיכותי.
ג'רג' נסע לפרסבורג (כיום ברטיסלאבה בסלובקיה) כדי לייצג את אביו החולה ב בספטמבר 1608. הוא עדיין היה בדיאטה כשאביו מת ב-5 בדצמבר.
ג'רג' ושני אחיו, ז'יגמונד ופאל, ירשו את האחוזות העצומות של אביהם בממלכת הונגריה.
באלינט דרוגט (שהיה בעלה של אחותם הבכורה), אלמנת אביהם, בורבלה טלגדי, ובנה החורג, , תבעו אותם על חלקים מירושה.
כדי להבטיח את תמיכתו של המלך, ג'רג' נסע לחצר המלוכה בפראג באביב 1611. הוא גם שיתף פעולה עם , , נגד ההיידוקים.