tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הריטב"א כותב שבניגוד לכל התורה שמשה כתב בדיו, פסוקים אלו נכתבו בדמעותיו.
רבי אברהם אבן עזרא הלך בדרכו של ר' יהודה שפסוקים אלו נכתבו על ידי יהושע בן נון.
זאת בהמשך לשיטתו לגבי פסוקים נוספים בתורה, הנקרא אצלו "סוד השנים עשר".
רבנו בחיי דחה פירוש זה של האבן עזרא, והלך בדרכו של רשב"י.
לשיטתו הקושי הוא רק לשוני, ולכן מתרץ שמנהג הנביאים לכתוב בלשון עבר גם דברים שעדיין לא התרחשו.
גם הרמב"ם הלך בדרך זו בהמשך לשיטתו שאחד מי"ג עיקרים הוא להאמין שהתורה כולה מפי ה' בנבואת משה.
על פי רש"י אפשר לתרץ את קושיית ר' יהודה, שאין פסוקים אלו נראים כשקר שכן משה לא אמר זאת בפיו אלא רק כתב.
אך עדיין קשה, שגם בכתיבה זה נחשב לכאורה כשקר.
הגר"א מבאר שר' יהודה ור' שמעון לא נחלקו, וכל אחד מדבר בבחינה אחרת של התורה.
מבואר בהקדמת הרמב"ן לתורה שכל התורה היא צירופי שמותיו של הקב"ה.
התורה נבראה שנים רבות לפני בריאת העולם, והיא הייתה אותיות לשון הקודש בצירופים שונים.
משה רבנו כתב את התורה בצירוף אותיות מסוים המספר את הפשט שאנחנו מכירים.
הקושי בשמונת הפסוקים האחרונים אינו על האותיות והצירופים של פסוקים אלו, אלא על הפשט.
ולכן צריך לומר שמשה כתב פסוקים אלו בדמע, כלומר בערבוב אותיות וזה כוונת רשב"י שמשה כתבם.
ומה שאמר ר' יהודה שיהושוע כתבם הכוונה לפשט של הפסוקים וסידור המילים והאותיות כפי שנכתב בחומש שלנו.
בגמרא נאמר על שמונת הפסוקים הללו ש"יחיד קורא אותם", משום שמעמדם שונה משאר פסוקי התורה.
הראשונים נחלקו מה משמעו של דין זה.
לדעת רש"י, רבנו תם, והראב"ד, הכוונה היא שיש לקרוא את כולם באותה עלייה לתורה, ולא לחלק אותם לכמה עליות.
הרמב"ם מפרש שאפשר לקרוא אותם גם ביחיד ואין צורך דווקא בציבור, מכיוון שנכתבים בלשון כאילו לא משה אמר אותם (אף על פי שלמעשה סבור שמשה אמרן).
לדעת רבנו משולם, הכוונה היא שבפסוקים אלה צריך העולה לתורה לקרוא בעצמו, ולא לתת לבעל קורא לקרוא במקומו, וכן נהגו בפרובנס.
שמוק הוא כינוי גנאי לאדם טיפש, מגעיל, בזוי או מתועב.
מקור המילה הוא מיידיש, שם היא משמשת גם כמילת סלנג לפין.
מקור המילה הוא מהמילה "Smok" בפולנית עתיקה, שמשמעותה "נחש דשא" או "דרקון".
בשל ניבול הפה שבמילה, נוצרו מספר מילים באנגלית המשמשות עבורה כלשון נקייה: "schmoe" (שהייתה ההשראה לדמותו של שמו שיצר הקומיקסאי אל קאפ), "shmo" ועוד.
ב-4 באוקטובר 1961 נעצר הסטנדאפיסט לני ברוס לאחר שהשתמש במילה "שמוק" בהופעה במועדון הטרובדור.
באוקטובר 2008 כינה יצחק לאור, במדור "תרבות וספרות" של "הארץ", את גרשם שלום "שמוק אקדמי", וספג גל של ביקורת שהופנתה אליו ואל עורך המדור, בני ציפר.
שמו האנגלי של הסרט "אידיוט מושלם" שיצא לאקרנים ב-2010 הוא "ארוחת ערב לשמוקים", והוא עוסק בעובדי חברה המקיימים "ארוחת ערב לשמוקים", בה כל אחד מהמוזמנים צריך להביא עמו אדם תמהוני בעל כישרון מיוחד, והעובד שמביא את האדם התמהוני והמגוחך ביותר זוכה בקידום.
שמונה דייטים ראשונים הוא סרט קומדיה רומנטית רוסית משנת 2012, בבימוי דייוויד דודסון ואלכסנדר מליארבסקי.
מככבים בו וולודימיר זלנסקי ו.
ורה היא מגישת טלוויזיה בתוכנית אירוח שלה המאורסת לקונסטנטין, שחקן טניס ידוע.
ניקיטה הוא וטרינר מוכר, שהציע נישואין לאילונה, מנתחת פלסטית.
ורה וניקיטה אינם מכירים, והגיעו בנפרד למסיבה עם בני זוגם.
למחרת בבוקר התעוררה ורה במיטה עם ניקיטה.
הם ייחסו זאת לשתיית אלכוהול, ומיהרו להיפרד.
בבקרים שלאחר מכן הם שוב ושוב התעוררו באותה מיטה באותו בית חלומות, גם אם נרדמו במקומות שונים.
הם נתקלים אחד בשנייה כל הזמן, פרטיותם נהרסת, הם מגיעים למסקנה שנועדו האחד לשנייה, ומתנשקים.
הסרט מסתיים באמן החושים אברמסון קלים מבית החלומות, שגרם לוורה ולניקיטה להיפגש, אחרי שהתראיין אצל ורה בתוכניתה.
אוקסנה אקינשינה – ורה קזנצבה
וולודימיר זלנסקי – ניקיטה אנדרייביץ' סוקולוב
אולסיה ז'לזניאק – זיניידה איוואנובנה, מנהלת
יבגני קושבוי – נהג מונית
סבטלנה חודצ'נקובה – נוסעת במונית
סוסו פבליאשווילי – הופעת קמע (זמר בפסטיבל)
איגור ז'יז'יחין – אביו של קוליה
ילנה קונדוליינן – אמה של ורה
סרגיי ברקובסקי – אברמסון קלים
בשנת 2013 זכה הסרט בפרס הסרט הלאומי הרוסי כקומדיה הרוסית הטובה ביותר של השנה.
הסוכנות הממלכתית האוקראינית לקולנוע אסרה על הקרנת הסרט באוקראינה, משום שמופיעה בו השחקנית והקומיקאית הרוסית יקטרינה ורנבה, שהוכרזה כסיכון ביטחוני באוקראינה אחרי שהופיעה בקרים.
שמונה דייטים טובים הוא סרט קומדיה רוסית משנת 2016, שהוא המשך לסרטים "שמונה דייטים ראשונים" (2012) ו"שמונה דייטים חדשים" (2015).
הסרט תוכנן במקור לצאת לאקרנים ב-31 בדצמבר 2015, אך לאחר מכן התאריך נדחה ל-3 במרץ 2016. , שכיכבה כדמות ראשית בשני הסרטים הקודמים, שיחקה בסרט אחר כשצולם הסרט, ובמקומה נבחרה לשחק בסרט זה.
הפתרון בתסריט היה להציג את ברז'נייבה כאשתו החדשה של ניקיטה, הפרוטגוניסט בסרט.
ההקרנה המוקדמת של הסרט התקיימה ב-24 בפברואר 2016 בקולנוע אוקטובר במוסקבה.
אחרי שהיה מעורב בתאונה, שבעקבותיה נעשתה טומוגרפיה לניקיטה, נאמר לו שיש לו גידול מוחי שאינו ניתן להסרה.
הוא מחליט למצוא לעצמו מחליף, ובוחר באיליה, כבאי שהציל אותו משריפה בבית שכניו, אחרי שנכנס לשם כשהוא שיכור כדי להציל את הכלב.
ניקיטה עושה מאמץ להכניס לחייו בהקדם את איליה, המיועד לאשתו מאשה, ומצליח בכך.
איליה הופך לאב מצוין עבור ילדי ניקיטה, נעשה עובד הכרחי בקליניקה של ניקיטה, ולפי הסרט, הוא גבר מושך מאוד עבור מאשה.
לאחר מכן מגלה ניקיטה כי הייתה טעות רפואית, אבל בסביבתו כולם כבר רגילים לאיליה.
שובו של ניקיטה אל מאשה הרבה יותר קשה ממה שנראה במבט ראשון, והקרב על אשתו, על ילדיו ועל חיי ניקיטה התחיל.
לפי ארטיום מלניקוב, מבקר סרטים באתר InterMedia, אין לסרט קשר לסרטים הקודמים, מלבד זלנסקי והבמאי ויסברג.
לדברי המבקר, הסרט אינו רע, אבל יש בו רגעים "מיותרים".
מלניקוב ציין כי ברז'נייבה הייתה "שחקנית מפתיעה לטובה".
כתוצאה מכך, העניק המבקר לסרט שלושה כוכבים מתוך חמישה.
דמיטרי זכרוב, חבר מועצת הנפה העירונית יאקימנקה במוסקבה, דרש מבית הקולנוע "קארו 11 באוקטובר" לבטל את הקרנת טרום הבכורה של הסרט, אך דוברות סנטרל פרטנרשיפ, מפיצת הסרט, הודיעה כי אין בכוונת החברה לבטל את הקרנת הבכורה.
חבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית מהמפלגה הקומוניסטית, סרגיי אובוחוב, הצהיר כי יש לאסור את הסרט ברוסיה, שכן כיכב בו השחקן זלנסקי, "הידוע בביקורתו הפעילה על מדיניות רוסיה כלפי אוקראינה".
הפגנות בודדות נערכו בערים רוסיות נגד הסרט.
במספר ערים החרימו אנשים את הסרט ולא רכשו כרטיסים לקולנוע.
שלטונות הפדרציה הרוסית לא הפריעו להקרנת הסרט ברוסיה.
משרד התרבות אפשר את הקרנת הסרט, ומפיצת הסרט הייתה חברת סנטרל פרטנרשיפ, הנמצאת בבעלות חברת גזפרום-מדיה הממשלתית.
הערוץ הראשון סיפק יחסי ציבור לסרט, והתקשורת הרוסית המובילה לא רק שלא תמכה בחרם, אלא אפילו לא טרחה לדווח על המחאות.
באוקראינה, גרף הסרט 34.47 מיליון הריבניה וזכה במקום ה-12 בדירוג הכללי.
בסרט צפו 530 אלף איש.
לפי המגזין הרוסי "Film Business Today", הסרט היה אחד מ-15 הסרטים הרוסיים המובילים בשנת 2016.
שמונה דייטים חדשים הוא סרט קומדיה רוסי משנת 2014 בכיכובם של וולודימיר זלנסקי ו, שהוא המשך לסרט "שמונה דייטים ראשונים" משנת 2012. הסרט יצא לאקרנים ב-1 בינואר 2015 ונמשך 86 דקות.
ורה וניקיטה, שהכירו בסרט הקודם, נשואים כבר שלוש שנים.
במהלך שנות נישואיהם, הם תמכו אחד בשנייה בכל דרך אפשרית, ותמיד פתרו יחד את בעיותיהם.
יום אחד, במריבה רגילה, הם מחליפים דעות חריפות איך צריך להיראות בן זוג אידיאלי ומהו בעל אמיתי.
אחרי שהשלימו, הם שכבו לישון.
כשהם מתעוררים בבוקר, הם מגלים לצידיהם את "הנפשות התאומות האידיאליות" שלהם: לניקיטה יש אישה בלונדינית שופעת (), שמבשלת היטב, ולוורה יש איש עסקים אכפתי (מיכאיל גלוסטיאן) שקונה בעצמו את הקרואסונים האהובים עליה לארוחת הבוקר.
ורה וניקיטה צריכים לבחור אם לחיות עם בני הזוג החדשים שלהם, או לחזור להיות ביחד.
הם צריכים להחליט אם הם מעדיפים לחיות עם אדם אהוב או עם אדם אידיאלי.
הם מבינים כי אף על פי שיש ביניהם מריבות, רגשותיהם זה כלפי זה חזקים, והם חוזרים אחד לשנייה.
יבגני קושבוי – אורח חתונה
נטליה איוחווידובה – המזכירה של ניקיטה
שמועות ראי"ה הוא ספר המסכם דרשות שנשא הרב אברהם יצחק הכהן קוק בשבתות בשנים תרפ"ט - תרצ"ב (1929–1932).
הדרשות נאמרו בזמן סעודה שלישית בה השתתפו רבים מתושבי ירושלים באותה תקופה.
מרבית הדרשות נרשמו על ידי הרב קלמן אליעזר פרנקל.
בתחילה הן הודפסו כחוברות, ובהמשך עובדו לספר על ידי הרב ישעיהו הדרי ועורכים נוספים.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק שימש כרבה של ירושלים בשנים תרע"ח - תרצ"ה (1918–1935).
בזמן סעודה שלישית, המתקיימת בשבת בשעה המוגדרת על ידי ספר הזהר כבעלת ערך רוחני ייחודי, נהג גם הרב קוק, בדומה לרבנים ואדמו"רים רבים, לשאת דרשות בעלות תוכן עמוק בנושאים הקשורים לפרשת השבוע ונושאים נוספים.
לרוב נאמרו הדרשות ביידיש ורבים מתושבי ירושלים של אותם ימים השתתפו בדרשות אלו והעידו על אופיים הייחודי.
בין השאר קיימות עדויות להשתתפות רבי ישעיהו שפירא (האדמו"ר החלוץ), רבי חנוך הניך בורנשטיין (האדמו"ר מסוכוטשוב), הרב חרל"פ, הרב אריה לוין, הסופר אז"ר, הרב אהרון יצחק זסלנסקי, הרב אליעזר מרדכי קניג, רבי אברהם ב"ר נחמן מטולשין, רבי ישראל קרדונר ורבים נוספים.
על אף שהרב קוק בעצמו לא העלה את הדרשות על הכתב חלק מהשומעים רשמו סיכום שלהם לאחר צאת השבת.
בין אותם אנשים נמנה הרב קלמן פרנקל שהיה ממייסדי תנועת צעירי המזרחי בפולין.
בשנת תרפ"ד (1924) עלה ארצה וניהל את מחלקת העלייה והעבודה של המזרחי ואף שימש כציר מטעם הפועל המזרחי בקונגרסים הציוניים ה־13-17. לאחר קום המדינה שימש כרב בבית הכנסת "תורה ועבודה" בתל אביב.
על פי עדותו של הרב פרנקל ביקש ממנו הרב קוק לרשום את דברי התורה ששמע וכך אכן עשה.
בהמשך הדפיס את הרשימות מתוך הדרשות כחוברות בעיבוד מינימלי.
מכיוון שהסיכומים המתומצתים דרשו פיתוח והרחבה הוא העביר בשנת תשי"ד את הכתבים לידיו של הרב ישעיהו הדרי כדי שיוציאם כספר.
בנוסף לסיכומים של הרב פרנקל רשמו שומעים נוספים את סיכומיהם, ביניהם: הרב משה צבי נריה, הרב שלום נתן רענן, ר' דב מילשטיין, הרב שלמה זלמן אוירבך, ר' מרדכי גולבמן ואחרים.
חלק מהסיכומים הללו הגיעו לרב צבי יהודה הכהן קוק ובהמשך הועברו על ידו לרב הדרי תוך שהוא מבקש ממנו להשלים את עריכתן ולהוציאן לאור.
הכתבים שהגיעו לידי הרב הדרי היו בעלי סגנון שונה, לעיתים נכתבו הדרשות בפירוט ולעיתים כסיכום כללי בלבד.
גם רישום השנים בהן נאמרו הדרשות לא היה עקבי ונדרשה עבודת מחקר נרחבת כדי לעמוד על תארוך הדרשות והרעיון המובע בהן.
בין הכתבים שהתקבלו מהרב פרנקל היו מספר סגנונות של כתבי יד מה שמעלה את ההשערה שהוא נעזר בתלמידים נוספים לצורך מלאכת הסיכום.
לעיתים כתב הרב פרנקל בראשית הסיכום "שמעתי מהרב צבי יהודה, שמעתי מהרב נתן רענן" ונראה שנעדר מהשיחה עצמה אולם הקפיד להשלים את תוכנה מאחד הנוכחים.
בשל מורכבות המלאכה ובשל קשיי תקציב נמשכה מלאכת העריכה על פני מספר עשורים, כאשר במהלך תקופה זו מסר הרב הדרי שיעורים מתוך הכתבים בישיבת הכותל וכן התייעץ לגבי תוכנם עם הרב צבי יהודה קוק, הרב שאול ישראלי, הרב קלמן פרנקל, הרב יעקב כ"ץ, הרב משה צבי נריה ואישים נוספים.
הרב קלמן פרנקל פרסם חלק ראשון של הספר בשנת תרצ"ט (1939) ובו שלושים וחמש שיחות על ספר בראשית והמועדים.
הספר בעריכתו של הרב הדרי החל לצאת כסדרה בת עשר חוברות בשנים תשנ"ג-תשנ"ד על ידי "המחלקה לחינוך ותרבות תורניים" של ההסתדרות הציונית העולמית ובשנת תשע"ה ראה אור הכרך הראשון של הספר שמועות ראי"ה לחומשים בראשית-שמות ובו ארבעים ותשע דרשות על פרשות אלו בהוצאת "ספריית אלינר".
בשנת תשע"ח נפטר הרב הדרי ועבודת ההוצאה של הכרך השני לחומשים ויקרא-במדבר-דברים עברה לחתנו הרב אריה הנדלר.
בשנת תשפ"ב ראה הכרך השני אור בהוצאת "פרי הדר".
בחלק זה נדפסו שלושים וחמש דרשות אשר מרביתן נערכו על ידי הרב הדרי טרם פטירתו.
שמוסוכוס (שם מדעי: Shamosuchus) הוא סוג של זוחל דמוי-תנין אשר התקיים במשך הקרטיקון העליון שלפני 83.6 עד 72.1 מיליון שנה מזמננו במרכז אסיה.
המאובנים של זוחל זה התגלו בתצורות ג'אדוקוטה שבמונגוליה והוא תואר למדע ב-1924 בידי החוקר צ'ארלס ס.
משמעות השם שלו הוא: "תנין מדבר גובי (בסינית: sha mo)", כששם המין היחיד בסוג: Shamosuchus djadochtaensis, קרוי על שם אתר הממצאים.
זוחל זה לא היה תנינאי אמיתי והיה קרוב יותר לסרקוסוכוס הענקי.
מספר חוקרים רואים בסוג זה טקסון בטל ששייך לסוג פרליגטור, הקרוב גם לקנסג'סוכוס הגדול וכמותם הוא משויך למשפחה Paralligatoridae.
זוחל זה הגיע לאורך של 4 מטרים ובניגוד לתנינאים החיים תנין זה היה בעל גולגולת מעט שטוחה בעלת פתחי עיניים וחוטם באותה שיפוע של הגולגולת ולא מעליהם, מה שמזכיר יותר את הגוויאליים ומותאם לתנוזה של טרף מיימי בעיקרה, תוך שהזוחל היה צריך להרים את ראשו מהמים כדי לנשום.
המבנה של השיניים והלסת גם מרמז שהתנין התאים בעיקר לתזונה של חסרי חוליות מימיים בעלי קונכייה או שלד חיצוני כמו צדפות, חלזונות וסרטנים ואולי לעיתים טרף גם חולייתנים שהתקרבו למים.
שמוף היא סדרת טלוויזיה מונפשת בריטית לילדים שהופקה על ידי חברות האנימציה King Rollo Films ו-Rubber Duck.
בבריטניה הסדרה משודרת בניק ג'וניור בשנת 2009. בישראל הסדרה משודרת בשנת 2010 בערוץ לולי.
הסדרה היא בת 2 עונות ו-80 פרקים באורך 20 דקות.
שיר הפתיחה בעברית בוצע בר סביר.
שמוף הוא יצור פרווה כחול שבכל פרק חוקר את עולמו, הוא גם אוהב את דודו פרווני, את הוריו ואת חברים צוף וגלעד.
שמוף (Humf - המף): יצור פרווה כחול דמוי כלב וחמור, הדמות הראשית בסדרה.
צוף (Loon - לון): יצורת פרווה ורודה דמוית טווס ופסיון, חברתו של שמוף.
גלעד (Wallace - וואלס): יצור פרווה ירוק דמוי יטי וסטן, חברו של שמוף.
ישנם גם את הוריו של שמוף ודודו פרווני.
שם הדמותמדבב/ת בעבריתשמוףבר סבירמספרתהדר שחף-מעייןאמא של שמוףעדי ארדאבא של שמוףגלעד קלטרהדוד פרווניגדי לויצוףאריאל פורגלעדטליה ברקאי
שמונה מבטים על אומי (ביפנית: 近江八景) הם יצירות אמנות יפניות המתארות נופים מסורתיים של מחוז אומי, כיום מחוז שיגה.
הירושיגה עצמו צייר לא פחות מ-14 גרסאות לסדרה זו.
הארנובו צייר מלבד הגרסה הרגילה בפורמט האשירה-אה גם גרסה פארודית מתוחכמת וארוטית בשם "שמונה מבטים על הטרקלין".
קוניסאדה יצר גם כן גרסאות שונות למבטים על אומי בהם שילב על פי פרשנותו שחקנים ודמויות בסגנון יאקושה-אה.
אחת הסדרות נקראת שמונת הגיבורים של אומי.
סדרה אחרת נעשתה באופן יצא דופן בפורמט טריפטיכון.
כל הנופים ממוקמים בקצה הדרומי של אגם ביווה.
מפרשיות חוזרות ביאבאסה (), יאבאסה הוא נמל ישן בצד המזרחי של האגם.
ליד דרך הטוקאידו, הוא שימש כקיצור דרך לאוטסו בסירה.
זוהר ערב בסטה () – הגשר הסיני בסטה הוא הגשר הארוך שחצה את נהר סטה כחלק מתוואי הטוקאידו.
ברקע נראה הר מיקאמי, המכונה "פוג'י של אומי".
גובהו קצת יותר מ-400 מטרים, אך אכן נראה היטב.
ירח סתיו באישיאמה () מקדש אישיאמה שכן על צלע גבעה ליד נהר סטה.
הוא קיבל את שמו מהסלעים המוזרים עליהם הוא בנוי.
רוח נקייה באוואזו () אוואזו ידועה בזכות יער האורן שלה.
בכמה מהתמונות ניתן לראות את טירת זזה שפורקה בתקופת מייג'י.
פעמון ערב במיידרה (), מקדש מיידרה נבנה במאה ה-8. הפעמון שלו הוא אחד מ"שלושת הפעמונים של יפן".
גשם בערב בקראסאקי (), מקדש קראסאקי.
אווזי בר חוזרים הביתה בקאטדה (), לא בכל התמונות נראים אווזים אך נראה המקדש אוקימידו.
החלק הראשון של השם uki זהה לזה של Ukiyo-e, שפירושו צף.
פירוש המילה מידו הוא מקדש.
מכיוון המקדש מנותק מגדת המים ומחובר אליו באמצעות גשר.
שלג בערב בהירה (), הרי הירה בצד המערבי של האגם הידועים בחורף קשה שלהם.
שמונה מבטים על אומי מאת הארונובו (בערך 1760)
שמונה מבטים על אומי מאת הירושיגה (1834-35)
שמונה מבטים על אומי - שמונת הגיבורים של אומי מאת קוניסאדה (1858)
שמונה מבטים על אומי מאת הוקוסאי (1804–1810)
בישראל, שמורת טבע היא חבל ארץ שהוכרז כמקום מוגן מפני שינויים אשר עלולים לשנות את אופי החי, הצומח והדומם בו ולפגוע במאזן השורר ביניהם.
שמורת טבע מיועדת בעיקר לשמור על מצב קיים, של צמחים, בעלי חיים ודומם, אשר נוצרו עקב האופי המיוחד של טבע המקום.
הרשות הממשלתית האחראית להכרזה, פיתוח ואחזקת שמורות הטבע בישראל היא רשות הטבע והגנים.
עד סוף שנת 2009 הוכרזו בישראל 230 שמורות טבע.
סה"כ נעשו 258 הכרזות, 28 הכרזות היו הרחבות לשמורות קיימות.
תהליך ההכרזה על שמורת טבע
על פי חוק הגנים הלאומיים ושמורות הטבע שחוקק בשנת 1963, מכריז שר הפנים על שמורת טבע, על פי הצעה של שר החקלאות.
הצעת שר החקלאות מגיעה רק לאחר שניתן תוקף לתוכנית מתאימה על פי חוק התכנון והבנייה.
לצורך כך, הצעה לשמורת טבע מוגשת לוועדה מקומית אשר ממליצה לוועדה מחוזית להפקיד את התכנית.
לאחר אישור הוועדה המחוזית התכנית מופקדת להתנגדויות, ומתקיים דיון בוועדה המקומית לגבי מתן תוקף לתוכנית, תוך שהוועדה שומעת התנגדויות אם הן מוגשות.
לאחר שהוועדה המקומית מאשרת תוכנית לשמורת טבע, התכנית מועברת לוועדה המחוזית אשר צריכה גם היא לאשר מתן תוקף לתוכנית.
המודעות לנושא שמירת הטבע קיימת עוד במקורות היהדות.
"ראה מעשי כמה נאים ומשובחים הן, וכל מה שבראתי בשבילך בראתי, תן דעתך שלא תקלקל ותחריב את עולמי שאם קלקלת אין מי שיתקן אחריך".
חוקי שמירת הטבע הראשונים בארץ ישראל נחקקו בידי ממשלת המנדט הבריטי.
ב־1924 פורסם חוק הציידים וב-1926 פקודת היערות.
לשמורות יער הוכרזו כ-40 אתרים שהשתרעו על פני 700,000 דונם בקירוב.
18 מיני עצים הוכרזו כמוגנים ואסור היה לפי החוק לכורתם בלי רשות מפקיד היערות.
במסגרת החלוציות הציונית, הראשון שקרא לשמירת הטבע בארץ ישראל היה הבוטניקאי אלכסנדר איג.
במאמרו "תוספת לידיעת הצמחייה בישראל" משנת 1926 כתב בין היתר: "על המתעניינים בטבע הארץ ובגורלה להתארגן לאגודה לשם שמירת הטבע בארץ, שאחד מתפקידיה הראשיים יהי לעמוד על המשמר בכל מה שנוגע לצמחיית הארץ".
בעקבות ייבוש החולה, בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, נרתמו חובבי טבע ואנשי מדע מתחומים שונים למאמץ משותף, על מנת להשאיר חלק מהסביבה הטבעית כפי שהייתה.
בעקבות זאת הוקמה "החברה להגנת הטבע" כאגודה עות'מאנית שמטרתה קידום שמירת הטבע והנוף ב-1953 ביוזמתם של עזריה אלון ואמוץ זהבי, שהיו אז סטודנטים לזואולוגיה.
בנוסף, החל משנת 1954 הוחל בהכנות להקמת שמורת החולה, שהייתה שמורת הטבע הראשונה בישראל.
החלטה על הקמת שמורת החולה נתקבלה בוועדה המחוזית של מחוז הצפון, ב-6 ביוני 1956. במאי 1956 הציג המדור להגנת הטבע בשיתוף עם אגף התכנון במשרד הפנים והחברה להגנת הטבע תוכנית להכרזה על 50 שמורות טבע בישראל.
ב־1955 חוקקה הכנסת את החוק להגנת חיית הבר, ועל ביצועו הופקד שר החקלאות.
ב־1956 הוקם "המדור לשמירת הטבע" במשרד החקלאות שתפקידו היה אכיפת חוקי הצייד וחוקי שמירת טבע אחרים.
ממדור זה צמחה לימים "רשות שמורות הטבע" שנוסדה ב־1964.
בשנת 1958 חוקק חוק עזר ראשון לשמירת טבע על ידי מועצה אזורית מנשה.
המאמצים להכרזה על שמורות טבע התקדמו בעצלתיים, בין השאר בגלל הצורך לתאם בין שלושה משרדי ממשלה שעסקו בנושא: משרד הפנים, "המדור לשמירת הטבע" במשרד החקלאות ומשרד התיירות.
בתחילת 1960 פורסם שיש בישראל ארבע שמורות מוגנות בחוק: שמורת החולה, שמורת חוף האלמוגים, שמורת טבע תל שמרון ושמורת עין נימפית.
בפברואר 1962 פורסם שהיו שלוש שמורות טבע מוכרות בישראל: שמורת החולה, שמורת חוף האלמוגים ושמורת חוף דור-הבונים.
בפברואר 1962 הוצגה תוכנית ל-85 שמורות טבע, 35 גדולות ועוד 50 קטנות.
באותה עת מונתה ועדה על ידי הקרן הקיימת ומשרד החקלאות אשר בחנה את כל ההצעות לשמורות טבע והציגה בתחילת 1963 רשימה של 93 שמורות־טבע על שטח כולל של כ-120 אלף דונם.
רשימה זאת אומצה על ידי רשות שמורות הטבע בפברואר 1964.
באוגוסט 1963 אושר בכנסת חוק הגנים הלאומיים ושמורות הטבע, ובהתאם לחוק, בינואר 1964 החליטה הממשלה על הקמת רשות שמורות הטבע.
בספטמבר 1964 הוכרזו שתי שמורות הטבע הראשונות על פי החוק: שמורת החולה ושמורת איי חוף דור-מעגן מיכאל וזמן קצר לאחר מכן הוכרז על שמורת חוף האלמוגים.
בתחילת 1966 הוכרז על שמורת הר מירון.
עד תחילת 1967 הגיע מספר שמורות הטבע הרשמיות ל-8. בשנת 1967 הוכרזו עוד 12 שמורות, בהן מערת התאומים, מערת פער ושמורת נחל הבשור, והמספר הכולל של השמורות הגיע ל-25. עד תחילת 1969 הגיע מספר שמורות הטבע ל-32 ובשנת 1969 הוכרז על עוד 18 שמורות.
באוגוסט 1970 הגיע מספר שמורות הטבע המוכרזות ל-56.
בשנת 1998, בהתאם לחוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה, אוחדה הרשות עם רשות הגנים הלאומיים לגוף אחד - רשות הטבע והגנים האחראית על שמירת הטבע בישראל.
בישראל 230 שמורות טבע מוכרזות, 157 באזור הצפון (174 הכרזות), 46 באזור המרכז (52 הכרזות), 20 באזור הדרום (23 הכרזות) ו-7 באזור אילת (9 הכרזות).
בספטמבר 2023 הוכרזה שמורת הטבע רמת מזר וחווארי הכיכר במועצה האזורית תמר בשטח כולל של כ-90 אלף דונם.
השמורה גובלת בשמורת הטבע מדבר יהודה מדרום וממערב ובמלחת סדום מצפון-מזרח.
בין שמורות הטבע הבולטות בישראל נמנות:
שמורת החולה - השמורה הראשונה שהוכרזה בישראל.
שמורת עינות צוקים - על פי רשות הטבע והגנים, זו השמורה היבשתית הנמוכה ביותר בעולם, ובשטח השמורה נמצא נווה המדבר הנמוך ביותר בעולם.
שמורת הר הנגב - שמורת הטבע הגדולה בישראל כששטחה המוכרז הוא מעל מיליון דונם.
שמורת הר חרמון - שמורה מאושרת שעתידה להיות השמורה הצפונית והגבוהה בישראל.
גובה חלק מפסגת הר החרמון שבתחומי ישראל היא 2,224 מטר (והיא המקום הגבוה ביותר בארץ).
שמורת ים האלמוגים - שמורת הטבע הדרומית בישראל.
שמורת הר מירון - נחשבת לשמורה הגדולה ביותר באזור צפון ומרכז ישראל.
שטחה 90,596 דונם ומכילה בתוכה את פרסת הרי מירון ובה ההרים הגבוהים ביותר בגליל העליון.
שמורת בריכת פסוטה - שמורת הטבע הקטנה בישראל, שלולית חורף בגודל 3.5 דונם בלבד ליד פסוטה.
פארק הכרמל - רצף של גנים לאומיים ושמורות טבע על הר הכרמל.
הפארק מהווה הפארק את אחד הרצפים הגדולים של שטחים פתוחים בחציה הצפוני של מדינת ישראל; והוא אף הוכר בידי ארגון אונסק"ו בתור שמורה ביוספרית.
שמורת ים ראש הנקרה-אכזיב - השמורה הימית הגדולה והצפונית בישראל.
בתחומי יהודה ושומרון הסמכות להכריז על שמורת טבע נתונה למפקד הצבאי, שהוא מפקד פיקוד המרכז, ובהתאם לסמכות זו הוכרזו בתחומי יהודה ושומרון תשע שמורות טבע.
שמורת טבע ימית בישראל היא שטח ימי מוגן שהוכרז כחוק על מנת למנוע פגיעה בערכי הטבע המוכלים בו.
בשמורות קיימים כ-2,420 מינים של צמחי בר, מספר הנחשב, ביחס לגודלה של ישראל, לעצום.
עושר בוטני זה נובע ממיקומה של ישראל בצומת בין יבשתי וכארץ עם אזורי אקלים מגוונים וקיצונים.
מאות של צמחים בישראל נמצאים בסכנת הכחדה בגלל חוסר המודעות לשמירת הסביבה הרווח בישראל.
שְׁמוּרָה בִּיוֹסְפֶרִית היא שמורת טבע בקרבת מגורי אדם, העונה על שורה של קריטריונים אקולוגיים ותכנוניים הנוגעים לביוספרה, כולל פיתוח בר קיימא ושמירה על ערכי טבע מגוונים, במטרה לאזן בין צורכי האדם העכשוויים, העתידיים וערכי שמירת הטבע.
השמורות הביוספריות מוקמות ומוכרות במסגרת "תוכנית האדם והביוספרה" (MAB) של אונסק"ו, ובהתאם לאמנת האומות המאוחדות בדבר מגוון ביולוגי.
מטרת הקמת השמורות הביוספריות היא ליצור שילוב חכם בין שימור מגוון ביולוגי לבין פיתוח כלכלי.
על פי תקנון השמורות הביוספריות של אונסק"ו, שמורות ביוספריות "יעודדו ויציגו מערכת יחסים שקולה בין בני אדם לבין הביוספרה".
סעיף 4 לתקנון קובע, כי על שמורה ביוספרית "לכלול פסיפס של מערכות אקולוגיות", ולמעשה לייצג שילובים מגוונים בין ערכי טבע יבשתיים, ימיים או חופיים.
נכון לשנת 2019, "הרשת העולמית של שמורות ביוספריות" של אונסק"ו כוללת 686 שמורות ביוספריות ב-122 מדינות ברחבי העולם.
על מנת שמרחב מסוים יקבל הכרה כשמורה ביוספרית, עליו לכלול אזור ליבה עם ערכי טבע המוגנים על פי חוק, אזור חוצץ שבו אסורות פעולות הפוגעות בטבע, ואזור מעבר, שבו מותרות פעולות כאלו בהתאם לחוקים ולתקנות המקומיות.
באזור המעבר תהיה קיימות מקומית וייעשה שימוש בר-קיימא במשאבים טבעיים לטובת הקהילה המקומית.
על מנת להבטיח זאת, מוקמים בכל שמורה מנגנונים של מחקר, פיקוח, חינוך האוכלוסייה והכשרת בעלי מקצוע.
בישראל קיימות שתי שמורות ביוספריות, בכרמל וברמות מנשה.
שמורת הר כרמל הוכרה כשמורה ביוספרית על ידי אונסק"ו באפריל 1996. במהלך שנת 2014 החל המשרד להגנת הסביבה לפעול להחייאת המרחב הביוספרי בכרמל, אחרי אסון השרפה הגדולה.
המטרה היא ליצור מנגנון ניהולי חדש לטובת תושבי האזור, פיתוח תחושת גאווה ואחריות של תושבי המקום, ובעקבות כך שמירה של תושבי המקום על הכרמל שהוא נכס ייחודי במדינת ישראל.
פארק רמות מנשה הוכר כשמורה ביוספרית על ידי אונסק"ו ביוני 2011. לאחר קבלת התואר הרשמי נקרא הפארק בשם: "מרחב ביוספרי רמות מנשה".
שמור בשבילך הוא אלבומם הראשון של יאיר זיו ואילן דמתי שיצא לאור בשנת 1999.
את האלבום הפיקו מוזיקלית יאיר זיו, אילן דמתי (הפרויקט של עידן רייכל) וגל ילוב.
אילן ויאיר כתבו את רוב השירים באלבום חוץ מהשיר "שניים זה יותר מדי" שכתב והלחין גל ילוב.
לאחר מות אביו של יאיר זיו הלהקה התפרקה.
שירי האלבום הושמעו פעמים רבות בתוכניתו של דידי הררי ברשת ג'.
שמורות הפנדה הענק בסצ'ואן (בסינית מפושטת: 四川大熊猫栖息地, בפין-יין: Sìchuān Dàxióngmāo Qīxīdì) או יותר נכון שמורת הפנדה הענק בסצ'ואן שוכנת בדרום-מערב מחוז סצ'ואן שבסין, והיא מהווה משכן ליותר מ-30% מאוכלוסיית הפנדה הענקית בעולם.
השמורה היא גם אחד ממרכזי הגידול והרבייה החשובים בעולם של פנדות, מין יונק יחיד בסוגו המצוי בסכנת הכחדה.
השמורה משתרעת על שטח בגודל 9,245 קמ"ר ונכללים בה שבע שמורות טבע ותשעה פארקים נופיים.
לצד הפנדה הענק, חיים בשמורה מינים אחרים של בעלי חיים נדירים הנמצאים בסכנת הכחדה כמו הפנדה האדומה, נמר השלג והנמר הערפילי המצוי.
מבחינה בוטנית נחשב אזור השמורה לאחד האזורים העשירים בעולם שמחוץ ליערות הגשם הטרופיים, וגדלים בו בין 5,000 ל-6,000 מינים שונים של צמחים.
שמורת הפנדה הענק משתרעת על אזור בשטח של 9,245 קמ"ר בדרום מערב סצ'ואן, כ-100 קילומטרים מערבית לצ'נגדו בירת סצ'ואן, ועל חלקים מהנציבות האוטונומית (אבה) (阿壩藏族羌族自治州), הנציבות האוטונומית (גָאנְדְזְה) (甘孜藏族自治州), הנציבות העירונית (雅安) ו-12 נפות של תת המחוז העירוני צ'נגדו.
השמורה נמצאת באזור מעבר הררי בין רמת טיבט לאגן סצ'ואן, וכוללת את חלקם הדרומי של הרי צְ'יוֹנְגְלָאי (邛崃), את החלק המזרחי של רכס הרי חֶנְגְדְווָאן (横断山脉, בפין-יין Héngduàn) ואת רכס הרי גְ'יָאגִ'ין.
המקום הגבוה ביותר בשמורה הוא פסגת הר סְאגוּנְיָאנְג (四姑娘山) ברכס הרי צְ'יוֹנְגְלָאי שבצפונה של השמורה, שגובהה 6,250 מטרים מעל פני הים, והמקום הנמוך ביותר בשמורה הוא דוּגְ'יָאנְגיֵן, 600 מטרים מעל פני הים, הפרש גובה של 5,650 מטרים.
הפסגות ברכס הרי גְ'יָאגִ'ין שבחלקה המרכזי והדרומי של השמורה נמוכות יותר.
הרכסים הגבוהים של הרי צְ'יוֹנְגְלָאי בנויים בעיקר מאבן גיר, אבן טין ולווחה מתור הטריאס, בעוד שהרי גְ'יָאגִ'ין בנויים בעיקר מסלעים מהתורים הגאולוגיים פרם וקרבון.
הממצאים הסטרטיגרפיים מעידים על כמה שלבים בהתפתחות הגאולוגית של האזור.
מסוף עידן הפרוטרוזואיקון, לפני 500–630 מיליון שנים, ועד תור הקמבריון של תחילת עידן הפלאוזואיקון, התרוממו הרי גְ'יָאגִ'ין, כחלק מסין הקדומה, בשוליים הדרום-מערביים של רמת סין.
במהלך רוב עידן הפלאוזואיקון ותור הטריאס של תחילת עידן המזוזואיקון, לפני 500 מיליון עד 200 מיליון שנים, היה האזור שקוע מתחת לים תטיס הקדמון.
בתקופה זו נערמו בים שכבות של משקעים שעומקן הגיע עד ל-10,000 מטרים.
בסוף תור הטריאס נסוג ים תטיס, והאזור התרומם שוב.
במהלך 200 מיליון השנים האחרונות עבר האזור תקופות ארוכות של בליה, עד שלפני 3.4 מיליון שנים התרוממה רמת טיבט, ויחד איתה חלקו המערבי של מחוז סצ'ואן.
הנוף ההררי עוצב על ידי קרחונים, וכולל עמקים קרחוניים, גבים חדידים, עמקים תלויים וקרקסים קרחוניים.
בשטח השמורה יש כיום ארבעה-עשר קרחונים במקומות הגבוהים, דוגמת הר סְאגוּנְיָאנְג והר שְׁאלָאמָה.
מוצאם של מרבית הפלגים והנחלים הרבים שבשטח השמורה הוא בעמקים קרחוניים נרחבים גבוהים המכוסים ביערות חזרן, בית גידול המספק תנאים טבעיים מעולים לפנדה הענק.
בנוסף, החלק המרכזי בנחלים כולל עמקים עמוקים ששיפוע מדרונותיהם מתון, שאף בהם צומחים יערות חזרן.
נחלים שהתחתרו בנקיקים עמוקים בעמקים התלויים נופלים במפלים גבוהים אל הנהרות בעמקים שמתחתיהם.
כל הנחלים נשפכים בסופו של דבר לנהר מִינְגְ'יָאנְג או לנהר דָאדוּ.
רוב השטח מכוסה בצמחייה טבעית.
53% מפני השטח מכוסים ביער טבעי, 36% הם טונדרה הררית של עשב ושיחים הצומחים מעל לקו העצים, 8% הם סלעים חשופים או שלג עד, ורק 3% מהשטח משמשים לחקלאות הררית.
האקלים ברוב שטחה של השמורה הוא סובטרופי גשום, אך בשל הפרשי הגובה יש בה אזורים בעלי אקלים ממוזג, אקלים ממוזג קר, ואקלים ארקטי.
האקלים באזור המרכזי של השמורה הוא אקלים הררי בתוספת מונסון טרופי.
בבתי הגידול העיקריים (בגבהים שבין 1,600 מטרים ל-3,500 מטרים מעל פני הים) נעה הטמפרטורה השנתית הממוצעת בין 0.8°C ל-13°C, וכמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין 800 מ"מ ל-1,500 מ"מ.
מזג האוויר במחנה ווּיִיפֶּנְג, הנמצא בגובה של 2,520 מטרים מעל פני הים, באמצע גובה תחום המחיה של הפנדה הענק, הוא בדרך כלל קר.
שלג יורד מסוף אוקטובר ועד אפריל, אם כי בגבהים גבוהים יותר יכול לרדת שלג גם במאי.
כמות השלג משתנה משנה לשנה.
מנובמבר ועד מרץ הטמפרטורה היומית המינימלית צונחת עד 12.5°C-.
החודשים החמים בשנה הם מיוני עד אוגוסט, כשהטמפרטורה הגבוהה הממוצעת נעה בין 16°C ל-19°C.
גשמים יורדים בכל השנה, אך תקופת הגשמים העיקרית היא בין מאי לספטמבר.
בקיץ יש בממוצע 15 ימי גשם בחודש, ורובו יורד בלילות.
חודשי האביב (מרץ, אפריל) והסתיו (אוקטובר ונובמבר) הם תקופות של שינויים תכופים באקלים.
הסיבה לגשמים המרובים היא העננות המגיעה מדרום ומדרום-מזרח, הנחסמת על ידי רכסי ההרים הגבוהים, ונעצרת בצורת גשם או ערפל בעמקים.
הלחות בחלקה המזרחי והדרומי של השמורה גבוהה, כ-85%, וטל רב נוצר על העלים.
השמש מפציעה לזמנים קצרים בלבד, וגם אז הלחות לא יורדת מ-50%.
התוצאה היא התפתחות חזזיות על קרקע היער, ותנאי גידול מושלמים לתת-יער שופע של חזרן.
מצד שני, המדרונות המערביים של ההרים הגבוהים נמצאים בצל גשם.
כך למשל שמורת הטבע הלאומית סְאגוּנְיָאנְג שבצידם המערבי של הרי צְ'יוֹנְגְלָאי מקבלת הרבה פחות גשם ועננים, ואקלימה יבש.
באזור השמורה נתגלו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 מגוון רב של צמחים ובעלי חיים שהיו חדשים למדע.
שני אנשים ידועים במיוחד בתרומותיהם לנושא.
בשיטוטיו באזור השמורה גילה האב דוד ב-1868 את העץ הקרוי על שמו דווידיה אינוולוקרטה (המכונה "עץ היונה").
בנוסף לשני אלו גילה האב דוד במסעותיו בסין 65 מינים חדשים של עופות, וכן מספר רב של צמחים, חרקים ויונקים, חלקם נושאים את שמו.
בכוונת הסינים להקים בכניסה לשמורה מוזיאון שיסכם את הממצאים שגילה האב דוד באזור.
מסעות חקר שבוצעו בשמורה אחרי תקופתו של האב דוד הוסיפו לרשימת המינים החדשים שגילה צמחים רבים נוספים ודו-חיים.
סך הכול נתגלו בשמורה 32 מינים חדשים של יונקים, 43 עופות, שבעה דגים ודו-חיים ו-110 צמחים.
האדם השני ששמו נקשר במחקר המדעי המודרני של השמורה הוא הבוטנאי האנגלי ארנסט הנרי וילסון (Ernest Henry Wilson; 1930-1876).
בין 1899 ל-1910 ערך וילסון סדרה של מסעות בסין במטרה מוצהרת לאסוף זנים חדשים עבור חברת משתלות אנגלית, ואת רשמיו סיכם בספר "איש הטבע במערב סין" (Naturalist in western China) שיצא לאור ב-1913. וילסון שלח לאנגליה מסין כ-30 טון של זרעים.
הצמחים שהתפתחו מזרעים אלו שינו את פני הגן האנגלי במידה כזו שחלק מהותי ממיני הצמחים הגדלים כיום בגן האנגלי הקלאסי מוצאם מסין.
עצי נוי כדוגמת סוגי אדר ודובדבן, שיחי נוי כדוגמת הרודודנדרון, המגנוליה, סוגי חזרן ושרכים ופרחים כדוגמת סוגי שושנים, אדמוניתיים, פרגים, וורדים.
את ההשפעה של הצמחייה הסינית על הגננות המודרנית סיכם וילסון ב-1929, שנה לפני מותו מתאונת דרכים, בספר "סין אם הגנים" (China, mother of gardens).
מבין כל מיני בעלי הפרחים בסין זוהו באזור השמורה 62% מכלל מיני הדו-פסיגיים ו-15% מכלל החד-פסיגיים.
ההפרש בין המקום הנמוך ביותר בשמורה, בגובה 600 מטרים מעל לפני הים, למקום הגבוה ביותר, בגובה 6,250 מטרים מעל פני הים, הוא מעל ל-5,500 מטרים.
הסוגים הנפוצים הם Castanopsis (משפחת האלוניים), Cinnamomum, Lindera ו-Phoebe (משפחת העריים), Juglans calthayensis (משפחת האגוזיים) ועצים ממשפחת תאיים בסדרת האברשאים.
שיחים נפוצים כוללים את ההידרנג'אה.
בגובה זה יש מעט צמחי חזרן מהסוגים Phyllostachys ו-Fargesia robusta, אבל הם לא בולטים בנוף.
2400-1800 – יער הררי סובטרופי מעורב של עצים רחבי עלים ירוקי עד ונשירים.
המינים הנפוצים הם אלונים מהמינים Castanopsis platycantha ו-Lithocarpus cleislocarpus, עצים מהמין Betula insignis (משפחת השדריים) ועצים נשירים כדוגמת דווידיה אינוולוקרטה (מין אנדמי לסין).
תת-היער נשלט על ידי חזרן מהמינים Phyllostachys nidularia ו-Fargesia ושיחים רבים.
מיני פטל ו-Buddleja davidii (שיח המכונה לילך של קיץ) שולטים בשטחים הפתוחים.
דובי פנדה נוהגים לעיתים לרדת לאזור זה.
2800-2400 – יער מעורב של עצים נשירים רחבי עלים יחד מחטניים.
עצים נפוצים כוללים את Tsuga dumosa, Tsuga chinensis ו-Larix masteriana (משפחת האורניים), עצי אדר, טיליה, Sorbus (משפחת התפוחיים), ועצים ממשפחות הדומדמניתיים והשדריים.
תת-היער נשלט על ידי חזרן מהסוגים Fargesia ו-Yushanai.
זהו אזור חשוב לפנדה מהסתיו ועד לאביב.
תת-היער נשלט על ידי סוגים שונים של רודודנדרון ועל ידי מין החזרן Bashania fangiana.
זהו אזור התזונה העיקרי של הפנדה הענק בקיץ.
4400-3800 – שיחים וכרי עשב אלפיניים כוללים רודודנדרון, Quercus spinosa (משפחת האלוניים), ושיחים משפחת הוורדיים, משפחת הפרגיים ומשפחת העשנניים.
4500-4400 – צמחייה אלפינית דלילה וכרי דשא בלתי רצופים.
המינים המצויים באזור זה כוללים צמחים מהסוג Pedicularis (משפחת העלקתיים), מהסוג Rhodiola (משפחת הטבוריתיים), מהסוג Saussurea (משפחת המורכבים) וכו'.
בין שפע מיני הצמחים בשמורה קיימים מינים רבים שהם אנדמיים לשמורה או לסין.
כך למשל מצויים בשטח השמורה מעל ל-50 סוגים של צמחים המצויים אך ורק בשטחה של סין, כ-20% מכלל הסוגים האנדמיים בסין.
בשטח השמורה גדלים 67 מיני צמחים, רובם אנדמיים לסין, המוגנים על פי החוק הסיני, כגון טקסוס סיני (Taxus chinensis), אריוליאנה (Cystiathlyrium chinensis) וסורולפידיום (Sorolepidium glacile).
חלק גדול מהצמחים הם "מאובנים חיים" שהופיעו לראשונה בתור השלישון, היורה ואפילו מוקדם יותר.
דוגמה בולטת לצמח כזה הוא גינקגו דו-אונתי (Ginkgo biloba).
שרידים ראשונים של קרובי משפחתו של צמח זה, הגדל על שטח נרחב באזור הר ארלנג (Erlang) שבשמורה, שייכים לתור פרם שבשלהי עידן הפלאוזואיקון (לפני כ־270 מיליון שנה).
המשפחה אליה השתייך, הגינקגואיים, פרחה בתור היורה עם מעל עשרה מינים שונים, הידועים כיום לפי השרידים המאובנים שלהם, אבל החלה להצטמצם בתור הקרטיקון.
לקראת תחילת תור השלישון נותרו שני מינים.
האחד, Ginkgo adiantoides, נעלם בסוף תקופת הפליוקן, והשני, "גינקגו דו-אונתי", קיים בעיקר כצמח תרבותי, שניטע בידי בני-אדם.
במערב נודע הצמח כבר ב-1690 בשל הנוהג לגדלו במקדשים ביפן.
צמח ידוע אחר הוא הדווידיה אינוולוקרטה, המכונה באנגלית "Dove tree" ("עץ היונה") או גם "Handkerchief Tree" (עץ הממחטה) בשל עלי החפה הלבנים והארוכים של פרחיו, הדומים לכנפי יונה או לממחטה.
צמח זה שהופיע בתור השלישון, התפשט בעולם באמצע תור הרביעון, אבל כיום מצוי ממנו מין אחד יחיד בסוגו.
עץ זה גדל בחלקים רבים בשמורה.
בשמורה יש מגוון מינים יוצא דופן של הסוג רודודנדרון הידוע גם כשושנת האלפים (Rhododendron) השייך למשפחת האברשיים.
באזור נמנו מעל ל-100 מינים (יותר מאשר בנפאל ובבהוטן, הנחשבות למקור למספר רב של מיני רודודנדרון, גם יחד).
תת-הסוג Fortunea הנחשב לקדום ביותר בסוג זה מיוצג בשמורה על ידי 12 מינים, כ-50% מכלל המינים בתת-סוג זה.
השמורה מכילה מגוון גדול של צמחי מרפא שבשימוש הרפואה הסינית.
יותר מ-100 מינים של צמחים נאספים למטרה זו, ורבים הפכו בעקבות כך למינים בסיכון.
המינים הבולטים כוללים את הסחלב Gastrodia elata, מיני גביעונית, מיני גנציאנה, ואת הפטריה Cordyceps agrestis.
אחת ממטרות הקמת השמורה היא הגנה על צמחים אלו לשם מחקר פרמקולוגי.
בשטח השמורה נמנו 542 מינים של בעלי חוליות, ולפחות 1,700 מינים של חרקים (הרשימה אינה שלמה).
חרקים - בין השאר נמנו בשטח השמורה שני מינים של מקלונאים, 3 מינים של בריומאים, 5 מינים של שפיראים, 17 מינים של חגבאים, 23 מינים של פשפשאים, 27 מינים של דבוראים, 33 מינים של זבובאים, 181 מינים של חיפושיות ו-731 מינים של פרפראים.
כפי שניתן לראות מנתונים אלו השמורה עשירה במיוחד במינים רבים של פרפרים המעשירים את היערות וכרי הדשא בתקופה שבין האביב לסתיו בכתמי צבע.
מינים שונים של פרפרים שמחייתם באזורי האקלים הסובטרופי כגון זנב-סנונית, ומינים ממשפחת הלבניניים נוהגים לעלות לעמקים הגבוהים של השמורה בקיץ.
מיני פרפרים גדולי הכנף מהסוג Amathusia או מהסוג Heliconiinae ממשפחת הנימפתיים נוהגים לרפרף בתת-היער, בעוד שפרפרים ממשפחת הכחליליים מעופפים בכרי הדשא הגבוהים.
בין המינים הייחודים לשמורה מצויה החיפושית מהמין Amphizoa davidi הגדלה אך ורק ברכס הרי גְ'יָאגִ'ין.
ב-1870 נאסף זחל של המין והוא נחשב כמין נכחד עד שב-1995 נתגלה החרק הבוגר באותה סביבה בדיוק.
דגים – 14 מינים בחמש משפחות.
בהם: קרפיון (משפחת הקרפיוניים), סלמון (משפחת הסלמוניים), משפחת הבינוניים ומשפחת Sisoridae.
דו-חיים – 22 מינים בשמונה משפחות.
בהם: סוגים שונים של סלמנדרה (משפחת הסלמנדריים, ומשפחת Plethodontidae), כולל סלמנדרת ענק סינית, וחסרי זנב ממשפחות החפריתיים, הקרפדיים, האילנתיים, הצפרדעים והרקופוריים.
זוחלים – 32 מינים ב-25 משפחות.
בהם: צבים מהמשפחות צבים ביצתיים, צבים רכים, לטאות ממשפחות החרדוניים, השממיתיים, החומטיים, הלטאיים והקמטניים, ונחשים ממשפחת הזעמניים והשרפיים.
עופות – 365 מינים ב-45 משפחות, הכוללות את כל משפחות העופות היבשתיים העיקריות, כ-68% מכלל מיני העופות בסצ'ואן, בהם רבים מהמינים האנדמיים והמינים המצויים בסיכון בסין.
43 ממיני העופות נתגלו לראשונה בשטח השמורה.
מתוך יותר מ-400 אזורים של עופות אנדמיים (endemic bird areas בראשי תיבות EBA) שזיהה ארגון שימור העופות הבינלאומי BirdLife International) בעולם מצויים 13 בסין, שניים מתוכם בשטח השמורה.
בין העופות הבולטים: חסידה שחורה, עיטם לבן-זנב, עיטם עקוד-זנב (Haliaeetus leucoryphus), עיט זהוב, פרס, שכווי סוורצוב (Bonasa sewerzowi עוף מתת-משפחת השכווים), Tetraophasis obscurus (מהסוג חוגלה פסיונית, אף הוא מתת-משפחת השכווים) ועגור שחור-צוואר.
בולטת במיוחד בשמורה משפחת הפסיונים.
בסין, הנחשבת למרכז עולמי של מגוון פסיונים, יש 63 מיני פסיונים, ובשמורה יש 15 או 16 מינים, יותר מכל מקום אחר בסין.
יונקים – 109 מינים ב-25 משפחות, מתוכם 32 נתגלו לראשונה בשטח השמורה.
היונקים בשמורה מהווים כ-50% מכלל מיני היונקים בסצ'ואן, וכ-20% מכלל היונקים בסין כולה, ולכן היא נחשבת כאתר החשוב ביותר בסין לשימור יונקים.
סדרת המכרסמים: מינים של סנאיים כדוגמת סנאי אדום ענק מעופף (Petaurista petaurista) משבט סנאים מעופפים, חולדות מסוגים שונים בהם חולדות חזרן (שבט Rhizomyini) ודרבנים.
סדרת הארנבאים: ארנבות, ופיקה (Ochotona).
משפחת הפריים: כבש ארגאלי, צבי יעלי טיבטי, סרו סיני, גוראל סיני, כבש כחול מצוי וטאקין סיצ'ואני.
האחרון הוא אחד ממיני היונקים שנתגלו לראשונה בשטח השמורה.
משפחת האייליים: אייל אדמוני, אייל סיצ'ואני (תת-מין של אייל קנדי) (Cervus elaphus macneilli), אייל סמבר, אייל ת'ורולד ומונטיאק הציצית.
משפחת הגחניים: זבד הודי ענק, זבד הודי קטן ולינסנג אסייתי מנומר.
משפחת הסמוריים: דלק סלעים, דלק צהוב-גרון, לוטרה מצויה וחמוס (המין Mustela altaica).
משפחת הכלביים: דול מצוי ושועל מצוי.
משפחת החתוליים: חתול זהוב אסייתי, חתול פאלאס, חתול נמרי בנגלי, שונר צפוני, נמר השלג, ונמר ערפילי מצוי.
האחרון נתגלה לראשונה בשמורה והיא קרויה על שמו.
הפנדה הענק ממעיט בנדידה כשהוא ניזון באזור הנמוך של תחום המחיה שלו בחורף, ועולה בקיץ לאזורים הגבוהים יותר שבהם צומח החזרן מסוג Fargesia (המכונה בסינית חזרן החץ).
למזלו של הפנדה סוגי החזרן השונים הם ירוקי עד ועליהם נשארים ירוקים גם בחורף.
באביב ובקיץ נוהג הפנדה לאכול נצרים ונבטים של חזרן.
להלן פירוט בתי הגידול וסוגי בעלי החיים השוכנים בהם על פי הגובה מעל פני הים:
מעל ל-3600 – אזור כרי דשא אלפיני ובו חיות הרריות כדוגמת חוגלת שלג, המונאל הסיני, הכבש הכחול, נמר השלג ומושק אלפיני.
הפנדה הענק (Ailuropoda melanoleuca) הוא מין יונק יחיד בסוגו, המסווג כיום במשפחת הדוביים.
אורכו של הפנדה הענק 1.5 מטר מהחרטום ועד לזנב, גובהו 65–70 ס"מ, משקל הזכר הבוגר נע בין 60 ל-120 ק"ג, הנקבה קטנה ב-10% עד 20% מהזכר.
רגליו שחורות, גופו שחור ולבן כשהראש לבן למעט האוזניים השחורות והעיניים המוקפות בכתמים שחורים דמויי משקפיים.
אורך חייו הממוצע כ-26 שנים.
על פי מחקר מאובנים מתקופת הפליסטוקן מתברר כי בעבר היה בית הגידול של הפנדה הענק נרחב וחפף לבית הגידול של האורנגאוטן.
התפשטות האדם גרמה לשני מינים אלו לחפש מקלט במקומות שונים.
האורנגאוטן ביערות הגשם הטרופיים, והפנדה הענק באזורים הממוזגים והגבוהים התת-אלפיניים.
על פי המחקרים שכן הפנדה הענק בעבר בגבהים נמוכים מאלו בו מוצאים אותו כיום.
זאת אחת הסיבות מדוע, בניגוד למיני דובים צפוניים יותר שעברו התאמה ממושכת לתנאי הקור, הפנדה הענק אינו שוקע בתרדמת חורף.
כיוון שהפנדה הענק היה פעם נפוץ יותר הכירו אותו הסינים היטב.
בספר שירים שחובר בתקופת האביב והסתיו (770 לפנה"ס-476 לפנה"ס) מתאר שיר את "פרוות הכבש שלו עם טבעות עור הנמר".
אזכורים של הפנדה מופיעים בספרי היסטוריה, גאוגרפיה ורפואה סיניים לאורך כל השנים.
על הקיסר האן וודי (武帝, שלט 141 לפנה"ס-87 לפנה"ס) משושלת האן מסופר כי הקים את המרכז הראשון בהיסטוריה לגידול פנדות בשְׂייֵנְיָאנְג שבמחוז שאאנשי.
במערב שמעו לראשונה על הפנדה הענק כאשר האב ארמן דוד, מיסיונר קתולי צרפתי, היה לאירופאי הראשון שפגש בפנדה הענק ב-1869 בדֶנְגְצְ'ה שבנפת בָּאוֹשִׂינְג השוכנת באזור השמורה.
האב דוד פרסם תגלית זו, כאשר הכין פוחלצים מארבעת דובים והציגם באותה שנה במוזיאון להיסטוריה של הטבע בפריז.
הפנדה הענק מצוי כיום בטבע בשישה אזורים מבודדים בסין, ביערות בגבהים שבין 1300 ל-3600 מטרים, והשמורה היא האזור החשוב ביותר בהם.
הסיבות לכך הן שהשמורה היא האזור המוגן בעל השטח הרציף הגדול ביותר, וכמו כן משום שהאזור דליל בתושבים יחסית לאזורים האחרים.
תרומה חשובה לאוכלוסייה בריאה של פנדה מהווה המגוון הנרחב של סוגי החזרן, מזונו היחיד של הפנדה הענק, בשמורה.
יש בשמורה חזרן ממשפחת Bashania (כדוגמת B.
למגוון יש חשיבות גדולה בין השאר בשל תופעת פריחת החזרן.
החזרן הוא אחד מסוגי הצמחים המונוקרפיים, כלומר יוצרים זרע פעם אחת בלבד בחייהם.
אצל סוגים מסוימים של חזרן יכול הצמח לפרוח רק אחת ל-100 שנים, אבל כשתופעה זו מתרחשת הצמח מייצר זרעים וקמל.
בתחילת שנות ה-80 פרחו מיני החזרן ממשפחת ה-Fargesia'' (המכונים בסינים חזרן החץ) ואז נבלו, ועקב כך רעבו למוות מספר פנדות.
בשמורה התרחש אירוע הפריחה ב-1983. יותר מ-60% מחזרן ממשפחה זו וכל הצמחים בגבהים שבין 2300 מטרים ל-3500 פרחו ונבלו.
סקרים שנערכו בשמורה בשנים 1974–1977, 1988-1986 ובשנת 2000 מיפו במדויק את האזורים המהווים את משכנו של הפנדה הענק, והם בעיקר היערות של עצים רחבי עלים נשירים וירוקי עד, היערות המעורבים של עצים רחבי עלים ומחטניים ויערות המחטניים בגבהים שבין 1800 מטר מעל לפני הים ל-3200 מטר מעל לפני הים.
נמצאו גם סימנים לפעילות של פנדות באזור היערות רחבי העלים וירוקי העד שבגבהים שמתחת ל-1600 מטרים.
על פי ספירה אחרונה מצויים בשמורה מעל ל-400 פנדות, כ-30% מכלל הפנדות בטבע בסין.
אזור השמורה היה במשך שנים המקור העיקרי לדובי פנדה שהועברו ל-22 מרכזי רבייה וגני חיות בסין, ולמעל 50 גני חיות ב-26 מדינות בעולם.
78% מהפנדות שהועברו לארצות הברית ולמדינות אחרות בין 1957 ל-1980 הגיעו מהשמורה.
על פי ה-International studbook for giant panda מהדורת 1997, נלכדו בטבע 236 פנדות בין השנים 1936 ועד 1997, מתוכן 119 בשטח השמורה.
מרכז הרבייה חֶאטָאוֹפִּינְג בווֹלוֹנְג הוא אתר בשטח מוקף גדר של 20 דונם, השוכן בלב בית הגידול הטבעי של הפנדה בשמורה.
במרכז מצוי המספר הגדול ביותר של פנדות בשבייה, והוא גם מרכז הרבייה המצליח ביותר בעולם.
השמורה מציעה מגוון של פעילויות לתיירים: צפייה בפנדה הענק ובבית הגידול שלו, סיורים בנופים מרהיבים, טיפוס הרים, סיורי צפרים, צפייה בפרפרים, סיורים בוטניים וצורות אחרות של נופש בחיק הטבע.
גם לפני הכרזת השמורה כאתר מורשת עולמית ביקרו בשטחה תיירים רבים, רובם בפארק הר צִ'ינְגְצֶ'נג-דוּגְ'יָאנְגְיֵן שבשטח השמורה, בו יש אתרים טאואיסטיים, שהוכרז בשנת 2000 כאתר מורשת עולמית.
עם זאת אחוז התיירים שבאו במיוחד להתרשם מהנוף ולחוות את המפגש עם חיות הבר (תיירות אקולוגית) עלה מדי שנה.
שמורת הפנדה הענק בסצ'ואן כוללת שבע שמורות טבע ותשעה פארקים נופיים, כשכולם חולקים סביבה גאוגרפית, מערכת אקולוגית ופאונה ופלורה דומים.
שטחים אלו מקושרים ביניהם לאורך רכס הרי צְ'יוֹנְגְלָאי ויוצרים אזור שימור טבע גדול אחד.
שמורת ווֹלונְג (סינית: 卧龙自然保护区 ) – הגדולה והוותיקה בשמורות.
הוקמה ב-1963 בנפת וֶנְצְ'ווָאן (חלק מהנציבות האוטונומית אבה) ומשתרעת על שטח של 2,000 קמ"ר.
המטרה המרכזית בהקמתה הייתה שימור הפנדה הענק והקוף סלוד האף הזהוב.
בשטח השמורה מצוי מרכז רבייה של פנדות בחֶאטָאוֹפִּינְג, תחנת מחקר מדעי בווּיִיפֶּנְג, מוזיאון שבו מוצגים רבים מהצמחים ומבעלי החיים בשמורה ואוסף חי של צמחי חזרן.
שמורת פֶנְגְטונְגְגָ'אי (סינית: 蜂桶寨自然保护区 ) – הוקמה ב-1963 ומשתרעת על שטח של 390 קמ"ר.
מטרתה לשמר את הפנדה הענק.
שמורת הר סְה-גוּנְיָאנְג (סינית: 四姑娘山自然保护区 )- חלקים ממנה נמצאים בשמורה.
הוקמה ב-1996 על שטח של 130 קמ"ר במטרה להגן על המערכת האקולוגית.
שמורת נהר לָאבָּה (סינית: 喇叭河自然保护区)- הוקמה ב-1975 ומשתרעת על-פני שטח של 234 קמ"ר.
מטרתה שימור הטקין והפנדה הענק.
שמורת נהר הֵייְשְׁווֵי (סינית: 黑水河自然保护区) – הוקמה ב-1993. שטחה 318 קמ"ר ונועדה להגן על הפנדה הענק.
שמורת גִ'ינְטָאנְג-קוֹנְגְיוּ' (סינית: 金汤—孔玉自然保护区) – הוקמה ב-1995 על שטח של 130 קמ"ר במטרה להגן על חיות הבר והמערכת האקולוגית.
שמורת צָאופּוֹ (סינית: 草坡自然保护区) – רובה בשטח השמורה.
הוקמה בשנת 2000 על שטח של 556 קמ"ר במטרה להגן על הפנדה הענק.
פארק הר צִ'ינְגְצֶ'נג-דוּגְ'יָאנְגְיֵן (סינית: 青城山—都江堰风景名胜区 ) – הוקם ב-1982 על שטח של 150 קמ"ר במטרה להגן על אתר תרבות טאואיסטית של הר צִ'ינְגְצֶ'נג ועל מערכת ההשקיה הקדומה של דוּגְ'יָאנְגְיֵן.
הפארק הוכרז אתר מורשת עולמית בפני עצמו בשנת 2000.
פארק הר טְייֵנְטָאי (סינית: 天台山风景名胜区) - הוקם ב-1989 על שטח של 210 קמ"ר ונועד להגן על המערכת האקולוגית של אחד האזורים היפים בשמורה.
פארק הר סְה-גוּנְיָאנְג (סינית: 四姑娘山风景名胜区) – הוקם ב-1994 על שטח של 450 קמ"ר, ונועד להגן על המערכת האקולוגית של אחד האזורים היפים בשמורה.
פארק הר גִ'יגְוָּאן וגְ'יוֹלוֹנְגְגוֹאוּ (סינית: 鸡冠山—九龙沟风景名胜区) – כולל את שמורת הטבע אָנְדְזְה.
בשטח הפארק חיים מעל ל-100 פנדות.
פארק מִייָאלְווֹ (סינית: 米亚罗风景名胜区) – כולל את שמורת הטבע המחוזית מִייָאלְווֹ, והוקם ב-1995 על שטח של 368 קמ"ר ונועד להגן על המערכת האקולוגית.
פארק הר לִינְגְגְ'יוׁ ופסגת דָאשְׂוֵּ'ה (סינית: 灵鹫山—大雪峰风景名胜区) – נמצא בחלקו בתוך השמורה.
הוקם ב-1993 על שטח של 300 קמ"ר במטרה להגן על המערכת האקולוגית.
פארק הר אָרְלָאנג (סינית: 二郎山风景名胜区) – הוקם בשנת 2000 על שטח של 1,260 קמ"ר במטרה להגן על המערכת האקולוגית.
הממשל הסיני החל בפעילות לשימור הפנדה הענק ב-1963, כשהוקמו בשטח השמורה, ביוזמת המחוז, שתי שמורות טבע, שמורת הטבע ווֹלונְג (卧龙自然保护区, בפין יין Wòlóng Zìránbǎohùqū) בשטח של 2,000 קמ"ר ושמורת הטבע פֶנְגְטונְגְגָ'אי, שהיו בין שמורות הטבע הראשונות שהוקמו בשטחה של סין העממית, ונאסרה בשטחן כריתת עצים.
בשנת 1971 נוספה אליהן שמורת הטבע לָאָּבָּאחֶה.
היער הטבעי התאושש ועמו התאוששו גם יערות החזרן, ובשנת 1974 נמנו בשטחה של שמורת ווֹלונְג 147 פנדות.
אלא שתופעות פריחת החזרן המסתיימת בקמילת הצמח שהתרחשו באמצע שנות ה-70 וה-80 הביאו את השלטונות להכרה שלא די בשמורות הטבע המחוזיות.
ב-1975 שודרגו שמורות הטבע לשמורות טבע לאומיות.
ב-1978 הוקמה בשטח בשמורת ווֹלונְג תחנת המחקר במחנה ווּיִיפֶּנְג, הנמצאת בגובה של 2,520 מטרים מעל פני הים, ובה חקרו מדענים סיניים וחוקרים ממדינות אחרות את האקולוגיה של הפנדה הענק ושל יערות החזרן, והיא פועלת עד היום.
ביוני 1979 הגיעה ממשלת סין להסכם עם הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF) על מיזם משותף להקמת מרכז למחקר ושימור הפנדה.
חוקי שימור נחקקו ונאכפו בקפידה, בין השאר הוצאו להורג ציידים בלתי חוקיים של הפנדה הענק.
כל מנסרות העצים ובתי החרושת שפעלו בתחום השמורה נסגרו, ופעילות המכרות צומצמה.
ב-1983 הוקם בחֶאטָאוֹפִּינְג שבשמורת ווֹלונְג מרכז רבייה מצליח לפנדה ענקית.
עדות לתיעוד של המחקר של הפאונה והפלורה בשמורה הם האוספים הגדולים של בעלי החיים (225 עופות, 56 יונקים, 700 חרקים) והצמחייה (מעל ל-2170 מינים) המצויים במוזיאון בשמורת ווֹלונְג, והאוספים החיים של הרודודנדרונים בדוּגְ'יָאנְגְיֵן וצמחי החזרן בווֹלונְג.
השמורה הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2006. ב-2008 פקדה רעידת אדמה בעוצמה של 7.9 בסולם ריכטר את סצ'ואן וגם השמורה נפגעה.
בשמורת הטבע הלאומית ווֹלונְג נהרגו 5 פקחים ושתי פנדות.
כמה פנדות ניצלו את העובדה שהגדר המקיפה את השמורה התמוטטה בכמה מקומות ונמלטו לטבע.
התפקיד המרכזי של הקמת שמורת הפנדה הענק הוא להגן על המערכת האקולוגית בפני איומים מעשי ידי אדם ואסונות טבע, אם כי באופן פרדוקסלי, כפי שמוכיח מחקרו של ד"ר גְ'ייֵנְגְווֹ לְיוֹ, דווקא הקמת שמורת הטבע ווֹלונְג פגעה במידה מסוימת בטבע שעליו נועדה להגן.
מנהל השמורה מנסה להתמודד עם האיומים הבאים:
תיירות – תיירות, ובייחוד תיירות אקולוגית, נחשבת בדרך כלל כגורם חיובי.
ההכנסה מתיירות מאפשרת את הגברת אמצעי ההגנה והאכיפה על השמורה, וכמו כן משמשת כתמריץ למקומיים, להימנע מפעולות מזיקות כגון כריתת עצים וציד בלתי חוקי.
עם זאת, תיירות בלתי מבוקרת עלולה להזיק כפי שהוכח במחקר שצוטט לעיל.
לכן נוקטים הגופים האחראיים על השמורה באמצעי בקרה כדוגמת פיקוח על מיזמי פיתוח התיירות בשמורה, הגבלת מספר התיירים, הגבלה על אזורים בהם ניתן לבקר, עונות ומועדי הביקור.
ציד בלתי חוקי – כפריים נהגו לצוד חיות בשטח השמורה כאמצעי להשלמת הבשר בתזונה, על מנת למכור חלקים מהחיות בהם נעשה שימוש ברפואה הסינית, או עבור פרוות החיות (בייחוד הפנדה, הנמר הערפילי ונמר השלג).
החוק הסיני קובע עונשים כבדים על ציידים בלתי חוקיים, וציידים שהרגו פנדות הוצאו להורג.
מכרות ומחצבות – באזור השמורה פועלים עדיין מספר מכרות בהם כורים פחם ומספר מתכות.
ציוד ושיטות הכרייה מיושנים ועלולים להזיק ליערות בסביבה.
בנפת בָּאוֹשִׂינְג פועלות כמה מחצבות שיש והרעש שהן יוצרות והאבק שהן פולטות מזיקים לצמחייה.
התפשטות ההתיישבות האנושית – בשנת 2000 התגוררו בשטח השמורה כולה כ-20,000 איש, רובם ביישובים בשוליה.
קיומם של היישובים בתוך השמורה מסכן את האקולוגיה של השמורה בדרכים שונות.
הצורך בהקמת תשתיות כבישים, חשמל ומים ליישובים, ציד בלתי חוקי, כריתת עצים להסקה או כמצע לפטריות מאכל, איסוף צמחים לשם שימוש ברפואה הסינית, הפיכת שטחים פתוחים לשדות מעובדים, נטיעת מינים זרים של צמחים שעלולים לסכן את המינים המקומיים ורעיית יתר של פרות ויאק הבית בשטחים הפתוחים.
החוק הסיני אומנם מגביל את הילודה לילד אחד למשפחה, אלא שכלל זה חל רק על הקבוצה האתנית של בני האן (כ-91% מתושבי סין), ולא על בני המיעוטים כמו הטיבטים או הצְ'יָאנְג, שהם רוב התושבים בשמורה.
אצל מיעוטים אלה משפחות גדולות הן הנורמה.
הסינים מפעילים תוכניות לשכנע את התושבים לתכנן את המשפחות וכמו כן מציעים תמריצים לעקור מהיישובים בשמורה ליישובים מחוץ לה.
שיטפונות ומפולות – אזור השמורה עשיר במשקעים, ובממוצע יש בשטח השמורה שיטפון רציני אחד או יותר מדי שנה.
גשם רצוף שירד מ-27 ביולי ועד 4 באוגוסט 1966 גרם לשיטפון שהרס את כל הבתים והשדות החקלאיים במועצת יֵנְגִ'ינְג שבנפת בָּאוֹשִׂינְג.
הגשמים גורמים גם למפולות אדמה ובוץ.
ב-1964 היו 29 הרוגים ממפולות בוץ ושני כפרים ננטשו.
שרפות יער – בגלל הלחות הגבוהה של רוב השטחים בשמורה סכנת האש נמוכה למדי ומ-1970 לא התחוללה שרפה רצינית בשמורה.
שריפות קטנות שהחלו כאשר כפריים רצו לבער שטחים לחקלאות או שהעלו באש את הפסולת מהיבול החקלאי במטרה לייצר דשן, כובו במהירות.
החשש היחיד הוא ליערות בחלקה המערבי של השמורה המצויים בצל גשם ולכן סכנת השרפה בהם, בייחוד בשנה שחונה, היא משמעותית.
רעידות אדמה – השמורה מצויה באזור פעילות טקטונית והתחוללו בה כמה רעידות אדמה.
החזקה שבהם פקדה את השמורה ב-2008. רעידת האדמה בסצ'ואן הייתה בעוצמה של 7.9 בסולם ריכטר ומרכזה היה קרוב לשמורה.
שְׁמוּרתַ אַלּוֹן, הידועה גם בשם שמורת ח'רבת צ'רקס, היא שמורה טבע קטנה בשטח של כ-8 דונם, כקילומטר ממזרח לקיבוץ גן שמואל, הכוללת חורשה של עצי אלון התבור עתיקים ומרשימים שגובהם כ-7–8 מטרים.
שטח השמורה היה חלק מיער השרון ההיסטורי.
כאשר יער השרון נכרת בידי השלטון העות'מאני במהלך מלחמת העולם הראשונה, במטרה לספק עצים להבערת כבשני הקטרים של הרכבת הצבאית העות'מאנית, החורשה שרדה כיוון שבתחומיה היה בית הקברות של הכפר הצ'רקסי המוכר כיום כח'רבת צ'רקס.
במאי 1956 נכללה השמורה בתוכנית להכרזה על 50 שמורות טבע בישראל שהציג המדור להגנת הטבע בשיתוף עם אגף התכנון במשרד הפנים והחברה להגנת הטבע.
בתחילת 1963 נכללה השמורה ברשימה של 93 שמורות־טבע מומלצות של ועדה שמונתה על ידי הקרן הקיימת ומשרד החקלאות.
החורשה הוכרזה ב-10 באוגוסט 1967 כשמורת טבע ושטחה הוא 7.848 דונם.
השמורה נמצאת בצומת אלון, במפגש הכבישים כביש 65, כביש מחלף קיסריה - מחלף "משמר הגבול", לשעבר צומת עירון וכביש 650, כביש גישה לפרדס חנה.
באר המים של ח'רבת צ'רקס שרדה כחצי ק"מ מדרום לשמורת הטבע, מאחורי מפעלי גרנות.
על קרקע חמרה חולית אדומה גדלים כ-60 אלוני התבור מבוגרים ועצים צעירים שנטעו במטרה לשקם את החורשה.
הם יוצרים חורשה צפופה ונאה.
בסוף הקיץ ניתן להבחין במגוון עצום של פירות אלון התבור.
רוב העצים הקשישים הם כמעט בני אותו גיל, דבר זה והעובדה שמבחינה גנטית העצים קרובים לעצים בגליל התחתון ולא לאוכלוסיית הכרמל הקרובה יותר גאוגרפית, מצביעה על כך שככל הנראה הם נטעו באופן יזום ושהבלוטים/השתילים הובאו מהצפון.
בשטח הפתוח בין העצים צומחים הדגניים: זקנן שעיר - השולט בשוליים, חילף החולות - ההולך ונדחק, מיכאל זהרי סבור כי שני השיחים הם מלווים קבועים של אלון התבור בקרקעות הקלות של שפלת החוף.
יער אלון התבור הוא יער-פרק או תצורה דמוית סוונה, לא יער מעורב ולא יער צפוף.
בצמחים הגאופיטים, בולטת פריחת חצבים שנשתלו סביב הקברים (בעיקר בצל העצים), בן-חצב סתווני, כלניות אדומות, נורית אסיה, שום ארדל וצבעוני השרון.
כמו כן יש בשטח שפע עשבוניים, ובין היתר תלתן דו-גוני.
עונות ביקור בשמורה: סתיו (פריחת חצבים) חורף (פריחת כלניות בחודשים ינואר-פברואר) ואביב (פריחת צבעונים ונורית אסיה בסוף פברואר ובמהלך מרץ).
שמורת חיי הבר אוקאפי היא שמורת טבע ואתר מורשת עולמית השוכן ביער איטורי שבצפון-מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בסמוך לגבולה עם דרום סודאן ואוגנדה.
השמורה הוקמה ב-1992, והיא משתרעת על פני שטח של כ-14,000 קמ"ר שהם כחמישית משטח היער.
השמורה מורכבת משני אזורים גאומורפולוגיים: המישור הנטוי של יער איטורי באגן נהר הקונגו, וסוואנה המשתרעת למרגלות הגבעות סמוך להרי השבר המערביים.
אדמת השמורה היא חומצית, ולעיתים רמות החומציות הגבוהות מגיעות לעומק של יותר משני מטרים.
הגבעות בצפון ובמזרח השמורה עשויות מגרניט.
מתחת לפני הקרקע בשמורה יש תצורות גרניט ארכאיקוניות, תצורות גנייס ותצורות שיסט.
השמורה שוכנת בין הנהרות נפוקו, טאקונה ואגאמבה בצפון, והנהרות איטורי ולנדה בדרום.
בשמורה יש מרבצים של זהב, קסיטריט (מינרל בדיל) וקולטן ברמה גבוהה.
מינרלים אלה התייקרו בשנת 2000 כיוון שהם משמשים כחומרי גלם בתהליך ייצור מעגלים משולבים לטלפונים ניידים ולמחשבים.
התקופות הגשומות הן בין מרץ למאי ובין אוגוסט לנובמבר, ובכל חודש יורדים לכל הפחות 50 מילימטרים של גשם בממוצע.
הערפל בעונת היבשה הוא אחד מהגורמים המעודדים שגשוג אפיפיטים, חזזיות, וטחבים.
הטמפרטורה היומית הממוצעת היא כ-24°C.
השמורה הוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית בסיכון בשנת 1997. האיומים העיקריים על השמורה היו בירוא יערות, הנגרם בעיקר על ידי חקלאות ושרפות, ציד מסחרי וכריית זהב.
המלחמה בחלק המזרחי של המדינה החלה להשפיע על השמורה בשנת 2005, וגרמה לחלק מהצוות להימלט או להתפנות.