tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דיקסון נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־48 כדי למלא את מקומו של ג'ונתן צ'ייס שהתפטר, וכיהן מ־12 בפברואר עד 3 במרץ 1885. הוא לא התמודד על תקופת כהונה נוספת.
בשנים 1886–1889 כיהן כחבר הסנאט של רוד איילנד.
לאחר מכן נבחר לסנאט של ארצות הברית כדי למלא שוב את מקום צ'ייס שהתפטר, וכיהן מ־10 באפריל 1889 עד 3 במרץ 1895. הוא לא התמודד לבחירה מחדש.
בזמן כהונתו שימש יו"ר ועדת הפטנטים בקונגרס ה־52.
לאחר שעזב את הסנאט חזר לעיסוק בעריכת דין ובניהול עסקיו ועסקי הבנק, והחזיק חווה שבה גידל בקר כתחביב.
בנוסף היה חבר במועצת הצדקה והתיקונים של המדינה וחבר בוועדה שנועדה לעדכן את חוקת המדינה.
דיקסון נפטר בווסטרלי ב־8 בנובמבר 1897, ונקבר בבית הקברות ריבר בנד.
נייתן ריד היה מהנדס אמריקאי וחלוץ בתחום מנועי הקיטור.
ריד נחשב לממציא האמיתי של מנוע הקיטור בלחץ גבוה בשנת 1789 – שתים עשרה שנים לפני שמנוע כזה נודע בשימושו בפועל – חידוש שהוביל למהפכה גדולה בשימוש בכוח הקיטור בתחבורה ימית ויבשתית.
נייתן ריד נולד בעיירה וסטרן (ששמה שונה מאוחר יותר ל"וורן") בפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס ב־2 ביולי 1759. אבותיו הגיעו מניוקאסל־אפון־טיין שבצפון־מזרח אנגליה.
אביו, ראובן ריד, היה קצין במלחמת העצמאות האמריקנית, ושם נעוריה של אמו היה טמסין מיצ'אם.
בשנת 1774 החל בלימודי הכנה לקולג', ובסוף חופשת הקיץ של 1777 החל ללמוד באוניברסיטת הרווארד.
בהרווארד למד רפואה וסיים את לימודיו בשנת 1781. הוא לימד בבתי ספר בבוורלי ובסיילם ונבחר למורה באוניברסיטת הרווארד.
לאחר סיום לימודיו המשיך כחוקר עד 1783, ולאחר מכן נבחר למורה והמשיך בתפקיד זה עד 1787. בשנת 1791 נבחר לעמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
לאחר מכן פתח בית מרקחת בסיילם, ובשנת 1788 פיתח אשלגן ביקרבונט (KHCO₃), אך החזיק את העסק במשך שנה בלבד.
באוקטובר 1790 נשא ריד לאישה את אליזבת ג'פרי.
מאוקטובר 1788 עזב ריד את עיסוקיו האחרונים והחל לשפר את מנוע הקיטור.
הוא המציא ורשם פטנט על דוד קיטור רב־צינורי.
בהמשך שיפר את פעולת גליל הקיטור והציב אותו במצב אופקי, דבר שאפשר למנוע לפעול בלחץ גבוה בהרבה.
כך המציא למעשה מנוע קיטור בלחץ גבוה — סוג חדש של מנוע קיטור, שונה מהמנוע הישן של ג'יימס ואט.
ריד הפך את המנוע לנוח ונייד יותר, קל ובטוח יותר.
החשוב מכל היה שהמנוע החדש דרש פחות מקום ופחות דלק מהמנוע הקודם.
הוא הצליח לשחזר ולשפר את מנוע הקיטור כך שיוכל לשמש בתחומים חדשים, כגון ספינות קיטור וקטרים.
כדי להוכיח את יעילות מנוע הקיטור בלחץ גבוה, בנה בשנת 1790 כמה דגמים של רכב קיטור וספינת קיטור.
הניסויים הצליחו והראו שהמנוע פועל היטב.
הוא גם המציא גלגל־שרשרת לגלגלי משוטים להנעת ספינות קיטור, ובשנת 1796 הקים עם חבריו מפעל לבניית ספינות.
עם זאת, אין עדות לכך שבנה גרסה מלאה של הדגמים שלו.
כמה שנים לאחר מכן פיתח ריד חידוש חשוב נוסף — מכונה שיכלה לחתוך ולעצב ראש למסמר בפעולה אחת.
המכונה נרשמה כפטנט ב־8 בינואר 1798. דוגמה ממנה נמצאת במוזיאון פיבודי אסקס.
בשנת 1817 פיתח דגם של מנוע קיטור סיבובי.
בתחום החקלאות פיתח המצאות ותוכניות נוספות, כגון מכונת דיש, סוגים שונים של משאבות רוח ומים, וטחנת רוח חדשה.
הוא גם פיתח תוכנית לשימוש בהתפשטות ובהתכווצות של מתכות באמצעות מנופים — שיטה ששימשה, בין היתר, למתיחת קפיצים בשעונים.
חלק מהמצאותיו נרשמו כפטנט, ואחרות שימשו בעיקר בחקלאות ולא נרשמו.
ריד נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לקונגרס השישי כדי למלא את מקומו של סמואל סיוול שהתפטר, ולאחר מכן נבחר בבחירה כללית לקונגרס השביעי.
בשנת 1803 מונה לשופט בבית המשפט לעניינים אזרחיים של מחוז אסקס.
בשנת 1807 עבר לבלפסט שבמחוז מיין ושימש באותה שנה כשופט בית המשפט המחוזי של מחוז הנקוק.
הוא היה בין מקימי Belfast Academy ושימש נאמן של המוסד במשך ארבעים שנה.
ריד נפטר ב-20 בינואר 1849 סמוך לבלפסט שבמיין ונקבר בבית הקברות גרוב בעיר.
ניל ריצ'רד מק'קינון גיימן הוא קומיקסאי, סופר, משורר ותסריטאי יהודי-בריטי מסוגת הפנטזיה והמדע הבדיוני, שהתפרסם לראשונה בעקבות כתיבת הקומיקס "סנדמן".
בקיץ 2024 התפוצצה פרשיית עבירות מין בדרגות חומרה שונות שביצע לכאורה, תחילה עם עדויות של חמש נשים, ולאחר מכן עם פרסום תחקיר בניו יורק טיימס, ובו עדויות של שמונה נשים.
בפברואר 2025, אחת הנשים שהתראיינו לניו יורק טיימס הגישה נגשו תביעה על אונס, תקיפה וסחר בבני אדם.
משפחתו של גיימן היגרה בשנת 1916 מהולנד לאנגליה, שם הקימה רשת של חנויות מכולת.
אביו, דייוויד גיימן, עבד באותה הרשת, ואמו שילה (לבית גולדמן) עבדה כרוקחת.
ניל גיימן התחנך וגדל כיהודי המאמין גם בסיינטולוגיה.
בילדותו נהג לקרוא ספרים רבים של ג'.ר.ר.
לואיס, מייקל מורקוק, רוג'ר זילאזני וג'ין וולף.
בצעירותו עבד כמבקר ספרים וכעיתונאי עבור מגזינים בריטיים.
ב-1984 כתב ביוגרפיה על הלהקה "דוראן דוראן", ומספר ספרים נוספים.
בשנות ה-80 כתב מספר קומיקסים, וב-1989 החל לכתוב את הקומיקס "סנדמן" שפורסם בוורטיגו, ובעקבותיו זכה להכרה ופרסום.
המשיך לכתוב את הקומיקס עד 1996.
היה שותף בהפקת הגרסאות באנגלית של סרטי האנימה היפניים "הנסיכה מונונוקי" ו"המסע המופלא".
שואב את השראתו מפולקלור, מיתולוגיה, היסטוריה, תאולוגיה, אגדות ילדים וסיפורי עמים.
ביקר בישראל במסגרת פסטיבל אייקון 2006.
בשנת 2011 הופיע בתפקיד עצמו בפרק השישי של העונה ה-23 בסדרה משפחת סימפסון "The Book Job".
במהלך הפרק הומר ובארט מארגנים חבורה שתכתוב ספר פנטזיה לנוער, גיימן מצטרף אליהם אך בסופו של דבר מוצג כמחבר היחידי אף על פי שלא השתתף כלל בכתיבה, והוא אף מצהיר בסיום הפרק "אני אפילו לא יודע לקרוא" (I don't know even how to read).
גיימן נישא למרי מקגרת בשנת 1985. לזוג נולדו שלושה ילדים, מייקל, הולי ומיידלין.
הם התגרשו בשנת 2007, ומאז נישא לזמרת האמריקאית אמנדה פאלמר.
השניים הכריזו על אירוסיהם ב-2010, ונישאו בינואר 2011. ב-16 בספטמבר 2015 נולד ילדם הראשון אנתוני.
בנובמבר 2022, הזוג הודיע, בהצהרה משותפת, שהם מתגרשים.
בפברואר 2025 נתבע גיימן בתביעה אזרחית בגין אונס וסחר בבני אדם של המטפלת לשעבר של ילדיו.
התביעה כנגדו מבוססת על האשמות שעלו לראשונה בפודקאסט של Tortoise Media בשנת 2024. התובעת, סקרלט פבלוביץ', תבעה גם את אשתו של גיימן, אמנדה פאלמר, בטענה שהיא ידעה על עברו של בעלה ועדיין שכרה אותה כמטפלת.
לפי התביעה, בני הזוג ניצלו את מצבה הכלכלי והנפשי של פבלוביץ', ששהתה אצלם כאו-פר ובמהלך כמה חודשים גיימן אנס אותה באלימות.
על פי כתב התביעה, פבלוביץ' הסכימה למעשיו מתוך פחד לאבד את עבודתה, את מקום מגוריה ואת ההבטחות לעזרה בקריירה שלה.
פבלוביץ' טענה כי בתחילה סמכה על גיימן בשל תדמיתו כפמיניסט, אך בהמשך מצבה הידרדר עד שהגיעה למצב אובדני ואושפזה במרכז פסיכיאטרי.
כתבה שהתפרסמה במגזין "ניו יורק" בינואר 2025 הכילה עדויות של שמונה נשים נוספות נגד גיימן, כולל פבלוביץ'.
גיימן הגיב להאשמות בפוסט באתרו בו הכחיש את הטענות וכתב: "מעולם לא עסקתי בפעילות מינית שלא בהסכמה עם אף אחד".
Violent Cases - צויר על ידי דייב מקין (1987).
Black Orchid - צויר על ידי דייב מקין, פורסם על ידי DC קומיקס (1988).
1-75 Sandman - הקומיקס אשר הביא לגיימן את רוב פרסומו.
אוּיר על ידי אומנים מתחלפים ופורסם בוורטיגו (1991-1997).
Books of Magic סדרת קומיקס שגיימן יצר בשנת 1991 המספרת על ילד ממושקף שנקלע לעולם של קסמים וכשפים (1991)
אוּיר על ידי כריס בצ'לו ופורסם ב-DC קומיקס.
Death: The Time Of Your Life #1-3 - ספין-אוף של הסנדמן, השני על האחות מוות (Death).
אוּיר על ידי כריס בצ'לו ופורסם בDC קומיקס.
Neil Gaiman's Midnight Days - אסופת סיפורים מוקדמים של גיימן.
Marvel 1602 עיבוד קומיקס של יקום מארוול לעידן האליזבתני.
אוּיר על ידי אנדי קיוברט ופורסם במארוול קומיקס.
27 Hellblazer - חוברת בודדת, מאוירת על ידי דייב מקין.
Endless Nights - שבעה סיפורים קצרים שיצאו כנובלה גרפית, העוסקים במשפחתו של הסנדמן.
Eternals - מבוסס על הקומיקס של ג'ק קירבי, פורסם במארוול קומיקס.
Marvel 1602 #1-8, סדרת מוגבלת על גרסת ימי הביניים של יקום מארוול
בשורות טובות (1990) - יחד עם טרי פראצ'ט
לעולם-לא-עולם (1996) - סדרת טלוויזיה שגיימן כתב ל-BBC, ולאור אכזבתו מהתוצאה הסופית, כתב ספר על פי עלילת הסדרה.
ב-2005 יצאה לאור אדפטציית קומיקס של הספר, בעיבוד של מייק קארי.
עשן ומראות (1998) - אסופת שירים וסיפורים קצרים
אבק כוכבים (1999) - אגדה על נער היוצא למסע בממלכת הפיות למצוא כוכב שנפל.
קורליין (2002) - אגדת ילדים הכוללת מאפיינים המזכירים את הסיפור המפורסם של לואיס קרול "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" ואת "האריה, המכשפה וארון הבגדים" של ק.ס.
דברים שבירים (2008) - אוסף סיפורים קצרים.
בין-עולם (2008) - ספר מדע בדיוני אשר נכתב בשיתוף עם מייקל ריבס.
Trigger Warning (2015) - אוסף סיפורים קצרים.
מיתולוגיה נורדית (2017), יצא לאור בעברית, הוצאת כורסא, 2019
"זאבים בקירות" - באיור דייב מק'קיין
"היום בו החלפתי את אבי בעבור שני דגי זהב" - באיור דייב מק'קיין
"למרבה המזל, החלב" - באיור סקוטי יאנג
לעולם-לא-עולם (1996) - מיני-סדרה שכתב ל-BBC
הנסיכה מונונוקי (1997) - עיבד את התסריט לגרסה האנגלית של הסרט
סרט קצר על ג'ון בולטון (2003) - סרט קצר שכתב וביים אודות המאייר ג'ון בולטון
מסכת המראה (2005) - סרט באורך מלא שכתב
ביוולף (2007) - סרט הרפתקאות באנימציית מחשב, מבוסס על סיפור העם העתיק ביותר בשפה האנגלית.
ניל גיימן כתב את התסריט והפיק בפועל.
קורליין ודלת הקסמים (2009) - על פי אגדת הילדים שכתב
ניל פרסיבל יאנג הוא מוזיקאי קנדי-אמריקאי.
יאנג התחיל את הקריירה שלו בוויניפג, קנדה, עבר ללוס אנג'לס ב-1966, והצטרף ללהקת "באפלו ספרינגפילד" עם סטיבן סטילס (Stills), ריצ'י פוראי (Furay) ואחרים.
אחר כך החל בקריירת סולו עם להקת הליווי שלו "קרייזי הורס" ("Crazy Horse").
הוא היה גם חבר לסירוגין בלהקת "קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג".
יאנג, הידוע בקול הטנור הגבוה והייחודי, כותב ומלחין בעצמו את כל שיריו ומנגן, בין היתר, בגיטרה, פסנתר ומפוחית.
אלבומיו הרבים משלבים לעיתים קרובות מוזיקת רוק, קאנטרי, פולק ועוד ז'אנרים מוזיקליים.
הנגינה שלו בגיטרה חשמלית לעיתים קרובות עם דיסטורשן, במיוחד עם "קרייזי הורס", זיכתה אותו בכינוי "סנדק הגראנג'", עקב השפעתו הגדולה על להקות כגון "נירוונה" ו"פרל ג'ם", איתה הקליט את האלבום "Mirror Ball" ב-1995. בשנים 2015–2019 ניגן והקליט עם להקת "Promise of the Real".
יאנג גם ביים (או היה שותף בבימוי) של מספר סרטי קולנוע.
יאנג זכה במספר פרסי גראמי וג'ונו.
היכל התהילה של הרוק אנד רול צירף אותו פעמיים: ב-1995 כאמן סולו וב-1997 כחבר ב"באפלו ספרינגפילד".
בשנת 2010, דירג אותו המגזין "רולינג סטון" במקום ה-34 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים.
21 מאלבומיו והסינגלים שלו זכו למעמד של אלבום זהב או פלטינה בארצות הברית.
אביו, סקוט אלכסנדר יאנג (1918–2005), היה עיתונאי וכתב ספורט שגם כתב סיפורת.
אמו, עדנה בלאו רגלנד "ראסי" יאנג (1918–1990) הייתה ממוצא אמריקאי וצרפתי.
הוריו של יאנג נישאו ב-1940 בוויניפג, מניטובה, ועברו לטורונטו זמן קצר לאחר מכן.
ב-1945, עברה המשפחה לכפר אוממי (Omemee), באונטריו, שיאנג תיאר מאוחר יותר בחיבה כ"מקום קטן ומנומנם".
בגיל 6 חלה בשיתוק ילדים, אשר גרמה להחלשות צד שמאל של גופו, והוא סובל מאז מצליעה קלה.
בהיותו ילד עבר לפלורידה לשנה כדי להחלים.
לאחר שנה חזרה המשפחה לקנדה וב-1957 עברה לגור בטורונטו.
כשהיה יאנג בן 12 התגרשו הוריו.
יאנג עבר לגור עם אמו, שעברה חזרה לוויניפג, בעוד אחיו בוב נשאר עם אביו בטורונטו.
במהלך שנות ה-50, יאנג הקשיב לרוק אנד רול, רוקבילי, דו-וופ, רית'ם אנד בלוז וקאנטרי.
הוא העריץ את אלביס פרסלי ומאוחר יותר התייחס אליו במספר משיריו.
השפעות מוזיקליות מוקדמות אחרות עליו כללו את: קליף ריצ'רד והצלליות, צ'אק ברי, ליטל ריצ'רד, פאטס דומינו, ג'רי לי לואיס, ג'וני קאש, רוי אורביסון וגוגי גרנט.
יאנג החל לנגן מוזיקה בעצמו על יוקולילי מפלסטיק.
כשהיה בתיכון הקים את להקתו הראשונה שנקראה "The Jades", שהושפעה רבות מלהקת הביץ' בויז.
הלהקה המקצועית הראשונה שלו הייתה "The Squires", שהייתה לה להיט מקומי בשם "The Sultan".
במשך תקופה של שלוש שנים הלהקה ניגנה במאות הופעות במרכזים קהילתיים, אולמות ריקודים, מועדונים ובתי ספר בוויניפג ובחלקים אחרים של מניטובה.
הלהקה ניגנה גם בפורט ויליאם (כיום חלק מהעיר ת'אנדר ביי, אונטריו), שם הקליטו סדרה של שירים שהופקו על ידי מפיק מקומי.
בזמן שניגן במועדון, יאנג פגש לראשונה את סטיבן סטילס, שלהקתו "The Company" ניגנה באותו מקום, והם התיידדו.
לאחר שעזב את "The Squires", יאנג עבד במועדוני פולק בוויניפג, שם פגש לראשונה את זמרת הפולק הקנדית ג'וני מיטשל והופיע לצידה.
מיטשל סיפרה שיאנג הושפע מאוד מבוב דילן באותה תקופה.
אז כתב כמה משירי הפולק-רוק הראשונים שלו, ביניהם "Sugar Mountain", על נעורים אבודים.
מיטשל כתבה בתגובה את השיר "The Circle Game".
ב-1965, יאנג ביצע סיבוב הופעות כאומן סולו ברחבי קנדה, כשהוא מצויד בגיטרה אקוסטית ובמפוחית בלבד.
סיבוב הופעת זה כלל שירים שכתב יאנג בהשראת התקליטים הראשונים של בוב דילן.
ב-1966, בזמן שהותו בטורונטו, הוא הצטרף ללהקת "Mynah Birds", שהצליחה להשיג חוזה תקליטים, אך בזמן כשהאלבום הראשון שלהם הוקלט, סולן הלהקה נעצר על עריקה משירות צבאי והלהקה התפרקה.
יאנג ונגן הבס ברוס פאלמר (Palmer) החליטו למשכן את הציוד המוזיקלי של הלהקה ולקנות מכונית פונטיאק, שבה השתמשו כדי לעבור ללוס אנג'לס.
יאנג הודה בראיון ב-2009 שהיה בארצות הברית באופן לא חוקי באותה עת, עד שקיבל "גרין קארד" ב-1970.
ברגע שהם הגיעו ללוס אנג'לס, יאנג ופאלמר פגשו במקרה את סטיבן סטילס וריצ'י פוראי בפקק תנועה בשדרות סאנסט.
יחד עם דיואי מרטין, הם הקימו את להקת "באפלו ספרינגפילד".
שניגנה תערובת של מוזיקת פולק, קאנטרי, פסיכדליה ורוק.
הגיטרות המובילות של סטילס ויאנג, הפכו את "באפלו ספרינגפילד" להצלחה ביקורתית, והתקליט הראשון שלהם שיצאה לאור ב-1966 נמכר היטב, לאחר שהשיר "For What It's Worth" הפך ללהיט, בסיוע ההרמוניות המלודיות של יאנג שניגן בגיטרה חשמלית.
השיר תיאר את ההפגנות האלימות של התקופה נגד מלחמת וייטנאם.
לפי רולינג סטון, היכל התהילה של הרוקנרול ומקורות אחרים, באפלו ספרינגפילד עזרה ליצור את ז'אנר הפולק רוק.
חוסר האמון במנהל שלהם, כמו גם המעצר והגירוש של פאלמר לקנדה על החזקת קנאביס, החמירו את היחסים המתוחים ממילא בין חברי הקבוצה והובילו לפרוקה של "באפלו ספרינגפילד" תוך זמן קצר.
אלבומה השני של הלהקה, "Buffalo Springfield Again", יצא בסוף 1967, אך שתיים משלושה השירים של יאנג הוקלטו ללא שאר חברי הלהקה.
Soul" היה השיר היחיד של יאנג מבין השלושה שכל חמשת חברי הלהקה ביצעו יחד.
יאנג גם הלחין את השיר "Broken Arrow", יצירה פסיכדלית מורכבת, ברוח השיר "A Day in the Life" של הביטלס.
במאי 1968 התפרקה הלהקה סופית, אך כדי לעמוד בהתחייבות חוזית, יצא אלבום אולפן אחרון, "Last Time Around." האלבום הורכב בעיקר מהקלטות שנעשו מוקדם יותר באותה שנה.
יאנג תרם את השירים "בדרך הביתה" ו-"I Am a Child" אותו גם שר.
ב-1997, הלהקה נכנסה להיכל התהילה של הרוקנרול; יאנג לא הופיע בטקס.
שלושת החברים ששרדו הופיעו יחד בתור באפלו ספרינגפילד באוקטובר 2010, ובקיץ 2011. חבר הלהקה ריצ'י פוראי היה אמור להופיע בירושלים ב-2 באוגוסט 2012,, אולם ביטל אותה משום שהמפיק המוזיקלי של להקתו נפצע קשה.
יאנג ניגן כגיטריסט אולפן בכמה הקלטות מ-1968 של להקת "המאנקיז".
יאנג הכיר את חבר הלהקה מייק נסמית' כאשר ניגן מוזיקת פולק במועדון ה"טרובדור" ב-1965.
בשנת 1968 יצא יאנג לקריירת סולו וחתם על חוזה הקלטות עם "Reprise Records", בה גם הייתה חתומה ידידתו ג'וני מיטשל, שאיתה חלק מנהל, אליוט רוברטס.
רוברטס ניהל את הקריירה של יאנג עד מותו ב-2019. באותה שנה יצא לאור אלבום הסולו הראשון שלו, בסגנון בארוק פופ, בהפקתו של המוזיקאי ג'ק ניטשה (אשר עבד באותה תקופה, בין היתר, עם בוב דילן והרולינג סטונז).
למרות ההפקה המושקעת האלבום זכה להצלחה בינונית.
לאחר חודשיים בלבד אימץ יאנג הרכב גראז' רוק מקומי בתור להקת הליווי שלו: "Crazy Horse".
כעבור זמן קצר הם הוציאו אלבום בהפקה עצמאית בשם "Everybody Knows This is Nowhere" שהכיל את הלהיטים "Cinnamon Girl" ו-"Down By the River".
באלבום זה התבלט סגנון הנגינה המשונה והמחוספס מאוד של יאנג: בניגוד אליו, נגני הרוק של תקופה זו – בהשראת ג'ימי הנדריקס – עשו שימוש אינטנסיבי באפקטים ובטכניקות הקלטה מורכבות.
הלהקה קרייזי הורס מלווה את יאנג עד היום והקליטה איתו עשרות אלבומים.
כעבור שנה אחת יאנג הצטרף לסופרגרופ קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג (CSNY).
במסגרת זו שרד יאנג שנתיים בלבד, במהלכן הקליטו הארבעה אלבום אולפן אחד ("דז'ה וו") ב-1970, ואלבום הופעה כפול ("Four Way Street") ב-1971. השיר הנודע ביותר של יאנג במסגרת זו הוא "Ohio", שיר מחאה נוקשה.
השיר כולל אזכור ספציפי של שמו של הנשיא ריצ'רד ניקסון וביקורת על פעולותיו.
את הפריצה הגדולה שלו רשם יאנג באלבומו השלישי "After The Gold Rush" בשנת 1970. האלבום כלל שילוב של מוזיקת פולק, בלוגראס, קאנטרי ורוק.
שיר הנושא והשיר "Only Love Can Break Your Heart" יצאו בתור סינגלים.
האלבום נחשב ליצירת מופת, וב-2003 דורג האלבום במקום ה-70 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של המגזין רולינג סטון, וב-2006 נבחר על ידי מגזין Time כאחד ממאה האלבומים הטובים בכל הזמנים.
ב-1972 יצא לאור האלבום "Harvest", ובו הוא שילב כלים קלאסיים במספר שירים.
הסינגלים מתוכו היו "Old Man" ו-"Heart of Gold", האחרון אשר הפך לשיר הראשון של יאנג שהגיע לראש מצעד הפזמונים בארצות הברית.
האלבום היה אקוסטי ברובו וזכה להצלחה אדירה: בצפון אמריקה היה זה האלבום הנמכר ביותר בשנת 1972 בארצות הברית.
לאחר ההצלחה של "Harvest" החלו יאנג ולהקתו להתכונן למסע הופעות ברחבי ארצות הברית, אך החזרות נקטעו בשל מותו של גיטריסט קרייזי הורס, דני וויטן, ממנת יתר של סמים ב-18 בנובמבר 1972. בנוסף לכך, ברוס בארי, אחד מצוות עובדי הבמה של הלהקה וחבר קרוב של יאנג, נהרג בתאונת דרכים.
הטרגדיות השפיעו על יאנג עמוקות, ובשנים אלה הוציא את טרילוגיית האלבומים "The Ditch Trilogy".
בטרילוגיה זו, שמאופיינת בשירים אפלים ובהפקה משוחררת ובסיסית, מופיעים האלבומים:
"Time Fades Away" – אלבום הופעה בליווי להקת הקאנטרי "The Stray Gators".
האלבום קיבל ביקורות נוראיות ויאנג בעצמו טען בראיונות כי הוא מחשיב את האלבום לחלש ביותר שלו.
לעומת זאת, לאורך השנים האלבום קיבל מעמד קאלט וביקורות טובות יותר.
"On the Beach" – האלבום המצליח בטרילוגיה, הכולל נגנים אורחים רבים (בין היתר הבנד) ונחשב לאחד מאלבומי המופת שהוציא יאנג.
"Tonight's The Night" – אלבום נסיוני ונחשב מאוד על ידי מבקרי המוזיקה שהיה אמור לצאת בשנת 1973 – תחילה סירבה חברת התקליטים Reprise להוציא אותו לאור, ולבסוף הוא יצא לאחר מאבק של שנתיים.
האלבום נמכר בצורה חלשה, כמו שני האלבומים הקודמים של הטרילוגיה, וקיבל ביקורות מעורבות בזמנו, אך נחשב בהמשך כאלבום ציון דרך גם לדעתו של יאנג עצמו.
בנוסף, לאחר השלמת האלבום "On the Beach", יאנג התאחד עם מפיק "Harvest" אליוט מאזר כדי להקליט אלבום אקוסטי נוסף, "Homegrown".
רוב השירים נכתבו לאחר הפרידה של יאנג מקארי סנודגרס, ולכן הטון של האלבום היה מעט אפל.
אף על פי שלפי הדיווחים, "Homegrown" הושלם לחלוטין, יאנג החליט, לא בפעם הראשונה או האחרונה בקריירה שלו, לוותר עליו ולעבוד על אלבום אחר, במקרה הזה, "Tonight's the Night", לפי הצעתו של בסיסט הלהקה ריק דנקו.
יאנג הסביר עוד את המהלך שלו באומרו: "זה היה קצת אלבום אישי מדי...
רוב השירים מ-"Homegrown" שולבו מאוחר יותר באלבומים אחרים של יאנג בעוד שהאלבום המקורי יצא לאור רק ב-2020.
ב-1974 התאחדו קרוסבי סטילס נאש ויאנג למסע הופעות, שכלל מופע ידוע באצטדיון ומבלי, איתם הופיעה הזמרת הקנדית ג'וני מיטשל.
ב-1976 הופיע יאנג בסרט של מרטין סקורסזה "הואלס האחרון", אשר תיעד את ההופעה האחרונה של הבנד וכלל אורחים רבים, כגון אריק קלפטון, ואן מוריסון, רינגו סטאר ובוב דילן.
ב-1977 זכה יאנג להצלחה בינלאומית מחודשת עם הבלדה "Like a Hurricane", אשר מבוצעת על ידי קרייזי הורס וכוללת תפקיד סינתיסייזר.
כמו כן הוציא יאנג את אלבום הפולק המצליח "Comes a Time", שהיווה חזרה למוזיקה לה האזין בנעוריו.
האלבום כלל ביצוע לשירו של איאן טייסון, "Four Strong Winds", שהפך מאז לאחד מהשירים המזוהים ביותר עם יאנג.
ב-1979 יצא האלבום "Rust Never Sleeps", אלבום הופעה שעבר עריכה בה נגנז רעש הקהל.
האלבום זכה להצלחה גדולה מאוד, ומגזין הרולינג סטון הכתיר את ניל יאנג ב-1980 בתור היוצר הטוב ביותר של עשור שנות ה-70.
ב-1981 חתם יאנג על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים "גפן רקורדס", בה היו חתומים אמנים כגון שר ואלטון ג'ון, הנמנים מהמצליחים בכל הזמנים.
יאנג נקלע לאינספור סכסוכים עם ראשי החברה.
הוא טען כי המפיקים של גפן אינם מאפשרים לו לדבוק ביושרו האומנותי ומנסים לשחזר הצלחות מהעבר.
בתחילת העשור הקליט יאנג אלבומים בעלי צליל בלתי מסחרי בעליל, כגון "Trans" (1982) הכולל ניסיונות חדשניים במוזיקה אלקטרונית ו-"Everybody's Rockin'" (1983), אלבום בעל צליל רוק אנד רול מיושן.
יאנג בילה את רוב 1984 ואת כל 1985 בסיבוב הופעות עבור האלבום "Old Ways", עם להקת הקאנטרי שלו, "International Harvesters".
האלבום יצא לאור לבסוף בצורה שונה מההקלטה המקורית באמצע 1985. באלבום השתתפו נגנים מנאשוויל, בירת הקאנטרי.
בנוסף וילי נלסון וויילון ג'נינגס שרו באלבום דואטים עם יאנג.
יאנג גם הופיע במופע הצדקה לייב אייד באותה השנה בפילדלפיה, ושיתף פעולה עם "קרוסבי, סטילס ונאש" להופעה הראשונה של הרביעייה מזה למעלה מעשר שנים.
בקיץ 1986 היה אמור יאנג להופיע בישראל, במופע שארגן המפיק יהודה טלית, אך ביטל את הופעתו.
ב-1988 עזב יאנג את חברת "גפן", חזר לחברת "Reprise Records", והקליט את האלבום "This Note's for You".
ב-1989 הוציא לאור את האלבום "Freedom" הכולל את הלהיט הבינלאומי הראשון שלו מזה כמעט עשור, "Keep on Rocking in the Free World" בעל התכנים הפוליטיים.
השיר הגיע למקום השני במצעד שירי הרוק של "הבילבורד".
השימוש בפידבק כבד ובדיסטורשן בכמה רצועות באלבום "Freedom" תאמו את עלייתו של תת-הז'אנר "הגראנג'", דבר שתרם לתחיית הקריירה של יאנג.
בשנת 1989 יצאה לאור אלבום מחווה בשם "The Bridge: A Tribute to Neil Young", הכולל גרסאות כיסוי של שיריו מבוצעים בידי מגוון אמני רוק אלטרנטיבי, בהם: "סוניק יות'", ניק קייב, "Soul Asylum", "דינוזאור ג'וניור" ו"פיקסיז".
בשנות ה-90 שב יאנג לתחום בתנופה מחודשת והחל להקליט אלבומים נוספים.
ב-1990 הקליט יאנג יחד עם קרייזי הורס את "Ragged Glory" שלווה במסע הופעות מצליח, וכעבור שנה הוציא את "Harvest Moon".
שיר הנושא, שיר קאנטרי, זכה להצלחה.
"Sleeps with Angels" מ-1994 היה אלבום שהקדיש לקורט קוביין המנוח שציטט שיר של יאנג במכתב ההתאבדות שלו.
באותה שנה תרם יאנג שיר לפסקול הסרט "פילדלפיה" שזיכה אותו במועמדות בטקס פרסי אוסקר.
ב-1995, נכנס יאנג להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
באותה שנה הגיע ניל יאנג לשתי הופעות בישראל (בתיאטרון קיסריה ובריכת הסולטאן) בלווי להקת פרל ג'ם לאחר הוצאת אלבומו המצליח "Mirror Ball" בו שיתף פעולה עם הלהקה.
בהופעה זו ביצע ניל יאנג מגוון רחב של שירים מאלבומיו השונים.
בנוסף, בשנה זו הלחין יאנג את הפסקול לסרטו של ג'ים ג'ארמוש, "איש מת", והקים עם המנהל שלו אליוט רוברטס הקימו חברת תקליטים, Vapor Records"", שהוציאה לאור הקלטות של אמנים רבים ויאנג עצמו.
ב-1996 יאנג חבר מחדש ללהקת "קרייזי הורס" עבור האלבום וסיבוב ההופעות "Broken Arrow".
סרט בבימויו של ג'רמוש ואלבום הופעה, "Year of the Horse", יצאו בשנת 1997. בתקופה זו במשך שנתיים הופיעו "קרייזי הורס" ברחבי אירופה וצפון אמריקה.
בשנת 1998, יאנג שיתף פעולה עם להקת "פיש", וחלק את הבמה איתם בהופעה השנתית של Farm Aid ולאחר מכן במופע צדקה נוסף.
הלהקה דחתה את הזמנתו של יאנג להיות להקת הליווי שלו בסיבוב ההופעות שלו בצפון אמריקה ב-1999.
העשור הסתיים עם יציאתו בסוף 1999 של האלבום "Looking Forward", אלבום נוסף עם "קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג".
סיבוב ההופעות שלאחר מכן בארצות הברית וקנדה עם הרביעייה הרוויח 43 מיליון דולר בשנת 2000.
בשנת 2000 הקליט יאנג את האלבום "סילבר אנד גולד", אלבום אקוסטי בו ניגן בגיטרה אקוסטית ומפוחית בלבד.
ב-9 באפריל 2002 יצא לאור האלבום "Are You Passionate?", אלבום בו לראשונה יאנג ביצע מוזיקת הנשמה, בסגנון שונה מאלבומים שהוא הוציא עד אז.
יוצאי דופן הם שיר הרוק "Goin' Home", שהוקלט עם "קרייזי הורס", ו-"Let's Roll" המהורהר, שהוקלט כתגובה לפיגועי 11 בספטמבר.
ב-2003 התאחד יאנג עם קרייזי הורס והוציא את "Greendale", אלבום קונספט מלווה במסרים אקולוגים.
השירים באלבום נסבו באופן רופף סביב רצח של שוטר בעיירה קטנה בקליפורניה והשפעותיו על תושבי העיירה.
תחת השם הבדוי "ברנרד שייקי", יאנג ביים סרט נלווה באותו השם.
הוא ערך סיבוב הופעות עם החומרים של "Greendale" לאורך 2003 ו-2004, תחילה עם מופע סולו אקוסטי באירופה, ולאחר מכן עם מופע במה מלא בצפון אמריקה, יפן ואוסטרליה.
במהלך הקלטת אלבומו הבא, "Prairie Wind", הכולל בעיקר שירים אקוסטיים, חטף יאנג שבץ מוחי חמור במרץ 2005. כשחזר לעבוד על אותו אלבום השירים קיבלו צבע שונה לחלוטין בעקבות החוויה הקשה.
ב-2 ביולי 2005, הופיע בלייב 8 באונטריו, קנדה.
בשנת 2006 החל יאנג את פרויקט "הארכיון של ניל יאנג", פרויקט הכולל הוצאת אלבומי הופעה, שהראשון היה "Live at the Fillmore East", אסופות של הקלטות אולפן והופעות, כמו גם מהדורות וידאו של חומר ארכיוני שלו.
החל משנת 2019, הפרויקט התפתח לאתר למנויים ואפליקציה שבה כל המוזיקה שלו זמינה להזרמה באודיו ברזולוציה גבוהה.
באפריל אותה שנה גם, תוך פחות מחודש, הקליט והוציא את "Living with War", אלבום מחאה אגרסיבי נגד ממשלו של ג'ורג' ווקר בוש.
ב-23 באוקטובר 2007 יצא לאור האלבום "Chrome Dreams II", יאנג השתמש בשם שיועד לאלבום שנגנז 30 שנה קודם.
אלבום שכולל 10 שירים, שלושה שנכתבו בעבר הוקלטו מחדש ושבעה שירים שנכתבו במיוחד לאלבום.
שניים מהשירים ארוכים במיוחד: האחד נמשך 13 דקות והאחר 18 דקות וחצי.
בעקבות יציאת האלבום ערך יאנג מסע הופעות ארוך בצפון אמריקה ואירופה.
במהלך מסע ההופעות ניהל המפיק שוקי וייס משא ומתן להבאתו של יאנג להופעה בישראל, אך הדבר לא יצא לפועל.
במאי 2010, הוכרז כי יאנג החל לעבוד על אלבום אולפן חדש בהפקת דניאל לנואה, והוא החל מסע הופעות סולו בצפון אמריקה בו ניגן שילוב של שירים ישנים וחומרים חדשים.
האלבום "Le Noise" יצא לאור ב-28 בספטמבר 2010.
בספטמבר 2011, יצא לאקרנים הסרט הדוקומנטרי השלישי של ג'ונתן דמי על יאנג, "Neil Young Journeys", שהקרנת הבכורה שלו נערכה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
ב-5 ביוני 2012 יאנג יחד עם "קרייזי הורס" הוציאו לאור את האלבום "Americana".
זה היה שיתוף הפעולה הראשון של יאנג עם "קרייזי הורס" מאז האלבום וסיבוב ההופעות של "Greendale" ב-2003 ו-2004. התקליט הוא מחווה לשירי וכולל בין השאר: גרסה לא מצונזרת של "This Land Is Your Land", "Clementine" וגרסה של "God Save the Queen", שיאנג נהג לשיר כל יום כתלמיד בבית הספר בקנדה.
"Americana" היה האלבום הראשון של יאנג המורכב כולו מגרסאות כיסוי של שירים.
האלבום הגיע למקום הרביעי ב-Billboard 200, מה שהפך אותו לאלבום הנמכר ביותר של יאנג בארצות הברית מאז "Harvest".
ב-24 באוקטובר 2012 יאנג ו"קרייזי הורס" הוציאו לאור אלבום נוסף, "Psychedelic Pill", שכלל הפעם חומר מקורי.
באותה שנה גם יצאה לאור האוטוביוגרפיה הראשונה של יאנג "Waging Heavy Peace".
ב-19 באפריל 2014, יאנג הוציא לאור את האלבום "A Letter Home", דרך חברת התקליטים של ג'ק וייט.
האלבום כולו, מורכב מגרסאות כיסוי לשירים של האמנים: ברוס ספרינגסטין, בוב דילן, ווילי נלסון, גורדון לייטפוט ואחרים.
ב-14 באוקטוברו יצא לאור ספר הזיכרונות השני שלו, "Special Deluxe".
יאנג הוציא את אלבום האולפן השלושים וחמישה שלו, "Storytone" ב-4 בנובמבר 2014. השיר הראשון שיצא מהאלבום, "Who's Gonna Stand Up?", יצא בשלוש גרסאות שונות ב-25 בספטמבר 2014.
ב-17 ביולי 2014 היה יאנג אומר להופיע בפארק הירקון, עם להקתו הוותיקה "קרייזי הורס".
המופע בוטל ברגע האחרון בגלל מבצע צוק איתן.
ביוני 2015 התלונן יאנג של השימוש שעשה דונלד טראמפ בשירו "Rockin' In The Free World" בעת ההכרזה על מועמדותו לנשיאות.
יאנג גם הודיע כי הוא תומך בסנאטור העצמאי ברני סנדרס לנשיאות.
בנובמבר 2018 מתח ביקורת על הנשיא טראמפ בגין חוסר הרצון שלו לפעול בעניין משבר האקלים, זאת אחרי ששריפות בקליפורניה גבו חייהם של עשרות אנשים והרסו את ביתו.
ב-19 באוגוסט 2019, יאנג ו"קרייזי הורס" הכריזו על אלבום חדש, "Colorado", התקליט החדש הראשון של יאנג עם הלהקה מזה שבע שנים.
הסינגל הראשון מתוך האלבום "Milky Way" יצא לאור באותה עת והאלבון כולו ב-25 באוקטובר 2019.
בינואר 2021 מכר את זכויות השירים שלו תמורת 150 מיליון דולר.
ב-24 בינואר 2022 דרש יאנג, שורד מגפת הפוליו, להסיר את כל שיריו משירות ההשמעה ספוטיפיי, במחאה על המשך שידור הפודקאסט הפופולרי של ג'ו רוגן, המעודד מאזינים שלא להתחסן נגד מגפת הקורונה.
בעקבות יאנג, החליטה גם הזמרת הקנדית ג'וני מיטשל, אף היא שורדת פוליו, להסיר את תכניה מהשירות ואחר גם גרהאם נאש נטש את ספוטיפיי.
ב- 12 במרץ 2024 הודיע יאנג כי החליט להחזיר את שיריו לספוטיפיי.
הוא נימק זאת בכך שאפל מיוזיק ואמזון בהם שיריו מופצים, החלו גם הם לשדר פודקאסטים המפיצים מידע כוזב, ומכיוון שיאנג לא מעוניין להחרים את שאר שירותי הסטרימינג באופן שלא יאפשר לאנשים להאזין ליצירותיו, הוא ביטל את החרם על ספוטיפיי.
יאנג הוציא ב-4 בספטמבר 2025 סינגל מחאה בשם "Big Crime" יחד עם להקתו The Chrome Hearts.
השיר נכתב כהתקפה ישירה נגד נשיר ארצות הברית דונלד טראמפ ומדיניות ממשלו, תוך שימוש בסיסמאות ובמהלכים שהנשיא עצמו נקט.
השיר הוקלט בהופעת סאונדצ'ק בשיקגו בשבוע שלפני יציאתו.
מילות השיר מבקרות את הסיסמה "Make America Great Again" ומאשימות את הבית הלבן בפשיעה ובפעולות בסגנון סמכותני.
יאנג התחתן עם אשתו הראשונה, המסעדנית סוזן אסבדו, בדצמבר 1968. הם היו יחד עד אוקטובר 1970, אז הגישה בקשה לגירושין.
מסוף 1970 עד 1975, יאנג היה במערכת יחסים עם השחקנית קארי סנודגרס.
היא עברה לגור איתו בחווה שלו בצפון קליפורניה זמן קצר לאחר שנפגשו.
ב-8 בספטמבר 1972, נולד בנם, זיק, שאובחן כלוקה בשיתוק מוחין.
יאנג פגש את אשתו לעתיד פגי יאנג (לבית מורטון) בשנת 1974, כאשר עבדה כמלצרית בדיינר ליד החווה שלו, סיפור שהוא מספר בשיר "אגדה לא ידועה" משנת 1992. הם נישאו באוגוסט 1978 ונולדו להם שני ילדים משותפים, בן וענבר.
בן אובחן כלוקה בשיתוק מוחין, וענבר אובחנה כלוקה באפילפסיה.
בני הזוג שיתפו פעולה מוזיקלית והקימו את בית הספר "ברידג'" לילדים עם קשיי למידה ב-1986. ב-29 ביולי 2014, יאנג הגיש בקשה לגירושין לאחר 36 שנות נישואים.
במאי 2008 ביולוג מאוניברסיטת מזרח קרוליינה גילה מין חדש של עכביש והחליט לקרוא לו על שם ניל יאנג.
שמו המדעי נקבע כמירמקיאפילה ניליאנגי (Myrmekiaphila neilyoungi).
יאנג נמצא במערכת יחסים עם השחקנית והבמאית דריל האנה מאז 2014. יאנג והאנה נישאו ב-25 באוגוסט 2018 באטאסקדרו, קליפורניה.
יאנג אישר שנישאו בסרטון שפורסם ב-31 באוקטובר 2018.
בינואר 2020, קיבל את אזרחותו האמריקאית, 54 שנים אחרי שעבר להתגורר שם, ולאחר עיכוב רב עקב שימוש בקנביס.
מאז 1995 יאנג הוא בעל מניות בחברת "Lionel, LLC", חברה המייצרת רכבות צעצוע.
הוא לקח חלק מרכזי בתכנון מערכת הבקרה "Trainmaster Command Control" עבור רכבות צעצוע והוא ממציא שותף בשבעה פטנטים אמריקאים הקשורים לדגמי רכבות הצעצוע של החברה.
בשנת 2008 השקיע מאות אלפי דולרים בפרויקט שהפך את מכוניתו מדגם ""לינקולן"" למכונית ירוקה בעלת הנעה היברידית.
הרכב קיבל את השם "LincVolt" והיה אמור להיות רכב הדגמה לפרויקט ששאף להשיק בייצור המוני ובמחיר שווה לכל נפש מכונית ירוקה.
יאנג טען שנים רבות שפורמטי האודיו הדיגיטליים שבהם רוב האנשים מורידים מוזיקה הם פגומים, ואינם מספקים את הצליל העשיר והחם של הקלטות אנלוגיות.
הוא טוען שהוא מודע היטב להבדל כאשר הוא מקשיב לפורמטים הדיגיטליים.
יאנג היה שותף להקמת חברה, "PonoMusic" שפיתחה את "פונו" ("Pono"), שירות הורדת מוזיקה ונגן מוזיקה ייעודי המתמקד באודיו דיגיטלי לא דחוס ו"איכותי".
הוא תוכנן להתחרות בפורמטים מסוג MP3 דחוסים במיוחד.
השירות ומכירת הנגן הושקו במרץ 2014.
מרווין ניל סיימון היה מחזאי ותסריטאי יהודי-אמריקאי שזכה להצלחה ביקורתית וקופתית בתיאטרון ובקולנוע.
ניל סיימון נולד ב-4 ביולי 1927 ברובע הברונקס בניו יורק לאיש המכירות אירווינג סיימון ולאשתו מיימי.
בין השנים 1945–1946 שירת שירות צבאי קצר בחיל האוויר של ארצות הברית, כעורך מדור הספורט בעיתון החיל.
לאחר שחרורו עבד כמחלק דואר באולפני האחים וורנר והתחיל ללמוד באוניברסיטת דנוור ובאוניברסיטת ניו יורק, אך לא סיים את לימודיו.
בשנת 1948 החל כותב, ביחד עם אחיו דני, תסריטים עבור הרדיו והטלוויזיה.
בתחילה הצליח הצוות כתסריטאים לקומדיות טלוויזיוניות, ובמיוחד עבור הקומיקאי סיד סיזר, וככותבי מערכונים עבור קומיקאים מובילים כג'רי לואיס.
קריירה זו הייתה מוצלחת מאוד, וסיימון היה מועמד שלוש פעמים לפרס אמי בשנים 1956, 1957 ו-1959 עבור כתיבתו למופע של סיד סיזר ולמופע של פיל סילברס.
בשנת 1961 נפרד מאחיו והחל כותב עבור התיאטרון.
מחזהו הראשון "לך תקע בחצוצרה" (בנוסח עברי של אבי קורן - "עוף על עצמך!") זכה להצלחה רבה, הוצג בברודוויי למעלה מ-700 הצגות, ושימש מנוף לקריירת כתיבה שהניבה למעלה מארבעים מחזות, רובם שוברי קופות בברודוויי, בקולנוע ובכל מקום בעולם שבו הועלו.
המחזה הופק לסרט קולנוע בשנת 1963.
טווח הכתיבה של סיימון נע בין מחזות הומוריסטיים קלילים, המשקפים את רוח שנות ה-60 ("יחפים בפארק", "הזוג המוזר") למחזות אוטוביוגרפיים בעלי נימה אישית עגומה כ"פרק ב'", ולטרילוגיית יוג'ין הכוללת זכרונות נוסטלגיים מילדותו ונעוריו – "יומן חוף ברייטון", "טירונות" ו"בדרך לברודוויי".
סיימון תרם את התמליל למחזות קומיים קלאסיים כ"צ'ריטי המתוקה", "הבטחות, הבטחות" ו"הם מנגנים את השיר שלנו".
רוב מחזותיו מתרחשים על הרקע התרבותי של יהודי ניו יורק, ולהם גוון משפחתי.
גיבוריו בדרך כלל תשושים מתלאות העולם, המשתמשים בשורות שנונות על מנת להסוות עולם נפשי רעוע.
המחזות כוללים הומור עצמי יהודי, על גבול הקומדיה השחורה.
בפרס פוליצר זכה בשנת 1991 עבור "אבודים ביונקרס".
הוא זכה בפרסים נוספים כ"גלובוס הזהב", ו"פרס הקומדיה האמריקנית".
תסריטיו של סיימון היו מועמדים שלוש פעמים לפרס האוסקר, ("נערי הזהב" בשנת 1975, "The Goodbye Girl" בשנת 1977 ו"California Suite" בשנת 1978), אך סיימון לא זכה בפרס.
ב-1970 כתב את התסריט לסרט "אבודים בניו יורק" בכיכובם של ג'ק למון וסנדי דניס וב-1972 את התסריט לאשת החלומות.
ספרו האוטוביוגרפי - "ניל סיימון כותב מחדש" (Neil Simon Rewrites) יצא לאור בארצות הברית בשנת 1996. הספר עוסק בתקופה שבין פרסום מחזהו הראשון בשנת 1961 ובין מותה של אשתו הראשונה בשנת 1973.
בשנת 1983 הוסב שמו של תיאטרון אלווין בברודוויי לתיאטרון ניל סיימון.
התיאטרון נחנך עם בכורת מחזהו "יומן חוף ברייטון", שזיכה את מתיו ברודריק בפרס טוני.
ב-1984 הועלתה בתיאטרון בכורת "טירונות".
בשנת 2006 קיבל את פרס מארק טוויין להומור אמריקאי ממרכז קנדי בוושינגטון.
מבקרים רבים החשיבו את סיימון כמעין צ'כוב אמריקאי, שהיטיב לשלב בקומדיות שלו גם את היסודות הטראגיים שבחיים.
בשנת 1987 נישא לשחקנית דיאן לנדר.
הזוג התגרש בשנת 1988, אך נישא בשנית בשנת 1990. לסיימון שלושה ילדים – שני ילדים מאשתו הראשונה, ובת אותה אימץ עם אשתו השלישית.
בשנת 1999 נישא לשחקנית איליין ג'ויס .
נפטר במנהטן ב-26 באוגוסט 2018.
"לך תקע בחצוצרה" (1961) (Come Blow Your Horn) – המחזה עוסק בשני אחים העוזבים את ביתם על מנת לחוות את החיים הטובים.
הוסרט בכיכובו של פרנק סינטרה בשנת 1963 ונקרא בארץ בשם דירת הרווקים.
הוצג בישראל בבכורה בשנת 2013 בבית צבי בשם "עוף על עצמך" בנוסח העברי של אבי קורן ובבימויה של אלינור אגם בן-דוד.
"יחפים בפארק" (1963) – סיפורם של בני זוג צעירים שאך זה נישאו המתגוררים בניו יורק.
הוסרט בכיכובם של רוברט רדפורד וג'יין פונדה בשנת 1967. המחזה הועלה על הבמה בישראל, בין היתר בשנת 1965 בקולנוע אלהמברה של גיורא גודיק בבימויה של נולה צ'לטון.
"הזוג המוזר" (1965) – סיפורו של שדרן רדיו המנהל אורח חיים פרוע ומבולגן, הנאלץ לארח בביתו ידיד שהתגרש, בעל אובססיה לסדר ולניקיון.
הוסרט בכיכובם של וולטר מתאו וג'ק למון בשנת 1968. הועלה בישראל בתיאטרון בית ליסין בשנת 1991. מאוחר יותר (1985) כתב סיימון את "הזוג המוזר - הגרסה הנשית" שהועלה בישראל בתיאטרון בית ליסין בשנת 2017. ב-1998 כתב סרט המשך בשם הזוג המוזר 2".
"צ'ריטי המתוקה" (1966) – סיפורה של נערה המחפשת אהבה במועדונים בניו יורק בשנות השישים.
המחזה נחשב לקלאסיקה בין מחזות הזמר.
הוסרט בשנת 1969 בבימויו של בוב פוסי ובכיכוב שירלי מקליין.
תורגם על ידי אהוד מנור והועלה על הבמה בישראל בהפקה משותפת לתיאטרון רמת גן ולבית הספר למשחק בית צבי, בשנת 2004 בכיכובה של חני פירסטנברג.
"מלון פלאזה" (1969) – סיפורם של שלושה זוגות הנפגשים באקראי במלון פלזה בניו יורק, ולכל אחד סיפור משלו.
הוסרט בכיכוב וולטר מתאו בשנת 1971. הועלה על הבמות בישראל שלוש פעמים בתיאטרון הקאמרי, בשנת 1970, שנת 1973 וגרסה חדשה בתרגום דורי פרנס בשנת 2005.
"גברת הזנגביל" (1970) - עובד לסרט קולנוע בשם "רק כשאני צוחקת" (1981) בכיכובן של מרשה מייסון וכריסטי מקניקול.
"האסיר בקומה ה-14" (1971) – העלילה עוסקת בזוג ניו יורקי בגיל העמידה המתמודד עם גל חום ושביתת פועלי הזבל.
הוסרט בכיכוב ג'ק למון ואן בנקרופט בשנת 1975 בשם "האסיר מהשדרה השנייה.
הועלה בתיאטרון הקאמרי בשנת 1972, ושוב ב-2011 בשם "אסיר בלב העיר", בבימוי אלון אופיר.
"נערי הזהב" (1972) – סיפורם של זוג קומיקאים קשישים, אשר למדו במשך השנים לשנוא זה את זה, המתאחדים למופע אחרון.
הוסרט בשם צמד בכותרות בכיכוב וולטר מתאו וג'ורג' ברנס בשנת 1975. גרסה נוספת הופקה בשנת 1996 כסרט טלוויזיה בכיכובם של וודי אלן ופיטר פאלק.
הועלה בישראל במסגרת תיאטרון יידישפיל בשנת 2001 בכיכוב יעקב בודו.
כן הוצג בתיאטרון "הבימה" בשנת 2003 ו-2021 בכיכובם של מוני מושונוב ושלמה בראבא.
"פרק ב'" (1977) – סיפורו האישי של סיימון, אשר התאושש ממותה של רעייתו והתחיל פרק חדש בחייו כשנישא לשחקנית מרשה מייסון.
הוסרט בכיכובם של מרשה מייסון וג'יימס קאן בשנת 1979. הועלה בתיאטרון הקאמרי בשנת 1979 ושוב בשנת 2003.
טרילוגיית יוג'ין: "יומן חוף ברייטון" (1982), "טירונות" (1985), "בדרך לברודוויי" (1986) ("יומן חוף ברייטון" הוסרט בשנת 1986 בכיכוב ג'ונתן סילברמן, "טירונות" הוסרט בשנת 1988 בכיכוב מתיו ברודריק, ו"בדרך לברודוויי" הוסרט בשנת 1992) – מחזות אלו הועלו בארץ בתיאטרון "הבימה" בתרגום יהונתן גפן.
"אבודים ביונקרס" (1991) –המחזה עוסק בשני ילדים הגדלים בבית סבתם מכיוון שאביהם האלמן אינו יכול לטפל בהם, והוא כולל יסודות אוטוביוגרפיים מחייו של סיימון.
המחזה הקנה לסיימון את פרס פוליצר.
עובד לסרט קולנוע בשנת 1993 בכיכוב ריצ'רד דרייפוס.
הועלה בישראל בתיאטרון בית לסין בשנת 2004.
"הקומה ה-23" (הוסרט בשנת 2001 בכיכובו של נייתן ליין) – סיפורם של קומיקאי בעל תוכנית טלוויזיה וצוות הכותבים שלו בתקופתו של ג'וזף מקארתי (הזוכה להתייחסות רבה) ובקונפליקטים שלהם עם תחנת הטלוויזיה, שלטענתה התוכנית "מתוחכמת מדי".
ניל סדקה הוא זמר, פסנתרן ויוצר יהודי-אמריקאי.
נולד בשם ניסים צדקה בברוקלין שבניו יורק.
אביו היה יהודי יליד טורקיה ממוצא יהודי-לבנוני, ואימו הייתה יהודייה ילידת ארצות הברית ממוצא אשכנזי (הוריה היגרו מרוסיה ופולין).
כבר כילד החל להופיע בנגינה על פסנתר, ואף התקבל כחבר קבוע בתוכנית רדיו מצליחה.
עם סיום לימודיו בתיכון, התקבל סדקה ללימודי מוזיקה בבית הספר ג'וליארד היוקרתי.
בשנת 1958 הלחין סדקה את השיר Stupid Cupid לזמרת קוני פרנסיס.
הצלחתו המסחררת של השיר זיכתה את סדקה בחוזה בחברת תקליטי RCA בארצות הברית.
סדקה זכה להצלחה מסחררת כבר בתחילת הקריירה שלו בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. בין שיריו המוכרים ביותר אשר הגיעו למקומות הגבוהים במצעדי הפזמונים היו: "You Mean Everything To Me", "Happy Birthday Sweet Sixteen", "Calendar Girl".
Carol" משנת 1959 נכתב בהשראת אהבתו לקרול קינג.
במעין תשובה הומוריסטית, הוציאה קינג את השיר "Oh!
הצלחתו הגדולה ביותר כזמר הגיעה כאשר הצליח להכניס שלושה שירים אל המקום הראשון במצעד האמריקאי.
שירים אלו: "Breaking Up Is Hard to Do" בשנת 1962, "Laughter in the Rain" ו-"Bad Blood" בשנת 1975 זיכו את סדקה בתהילת עולם ובכוכב על רצפת שדרת הכוכבים של הוליווד.
בנוסף הקליט שתי הקלטות נדירות בעברית, למלים של חיים קינן.
(ניל סדקה - למה שוב אינך עמי)
סדקה עבד במהלך השנים עם כמה מהאמנים והלהקות החשובים בעולם הבידור, בין השאר כתב סדקה בצוותא עם הווארד גרינפלד את השיר Love Will Keep Us Together לצמד Captain & Tennille אשר הגיע למקום הראשון במצעד האמריקאי, וכן עבד עם אמנים כגון אלטון ג'ון ולהקת אבבא.
סדקה ממשיך להופיע וליצור עד לימים אלו.
מקורביו החלו לאחרונה בארגון עצומה להכנסת סדקה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
ניל סטיבנסון הוא סופר אמריקאי, הנודע בעיקר בשל ספרי המדע הבדיוני שלו בסוגת ה"פוסט-סייברפאנק".
הוא מתמקד בתיאורי חברה, מתמטיקה, שערי מטבעות והיסטוריה של המדע.
בנוסף הוא כותב מאמרים לא בדיוניים בפרסומים כמו כתב העת Wired, והועסק במשרה חלקית כיועץ לחברת Blue Origin, שנוסדה על ידי ג'ף בזוס, המפתחת רכב חלל.
ניל סטיבנסון נולד בפורט מיד שבמרילנד, נצר למשפחה של מהנדסים ומדענים.
אביו היה פרופסור להנדסת אלקטרוניקה וסבו מצד אביו פרופסור לפיזיקה; אמו עבדה במעבדה לביוכימיה, בעוד סבו מצד אמו היה פרופסור לביוכימיה.
משפחתו של סטיבנסון עברה לשמפיין-אורבאנה שבאילינוי בשנת 1960 ואחר כך לאיימס שבאיווה ב-1966, שם הוא סיים את בית הספר התיכון של איימס ב-1977. סטיבנסון המשיך ללמוד באוניברסיטת בוסטון.
בתחילה הוא התמחה בפיזיקה, ואחר כך הוא החליף לגאוגרפיה, לאחר שהוא נוכח לדעת כי הדבר יאפשר לו לבלות זמן רב יותר ליד מחשב האוניברסיטה.
הוא סיים את חוק לימודיו לתואר הראשון ב-1981 בגאוגרפיה, כשהמקצוע המשני היה פיזיקה.
הרומן הראשון פרי עטו The Big U, ראה אור ב-1984. The Big U זכה לתשומת לב מועטה בלבד כשהוא פורסם לראשונה, ואזל לבסוף עד שסטיבנסון התיר את הדפסתו מחדש ב-2001. מאז 1984 התגורר סטיבנסון בעיקר בצפון מערב האוקיינוס השקט וכעת דר עם משפחתו בסיאטל.
לאחר הרומן The Big U פרסם סטיבנסון את המותחן Zodiac ואחרי כן זכה לתהילה עם פרסום הרומן סנוקראש ב-1992. הרומן ממזג ממטיקה, וירוסי מחשבים, ונושאי היי-טק נוספים יחד עם המיתולוגיה מסופוטמית, וניתוח ההבדלים בין אידאולוגיות כמו ליברטריאניזם, לסה פר וקומוניזם.
סטיבנסון מפרסם בממוצע רומן אחד כל ארבע שנים, הוא הוציא לאור מספר סדרות רומנים:
ערוץ המדע בדיוני וג'ורג' קלוני מתכנן להפיק מיני סדרה שהיא עיבוד של The Diamond Age, אותה יכתוב סטיבנסון.
הספר ראה אור בשפה העברית בשנת 1998 בהוצאת אופוס בשם תור היהלום / ניל סטיבנסון.
באמצע שנות ה-90 הוא כתב זוג ספרי מתח (Cobweb ו-Interface) יחד עם דודו ההיסטוריון ג'ורג' גוסבארי (שכתב תחת הפסבדונים ג'יי.
זוג הספרים הללו פורסמו במקור תחת שם העט הקולקטיבי "סטיבן ברי".
Cryptonomicon בשנת 1999 - רומן העוסק ברעיונות המשתרעים ממחשוב ומחקרו של אלן טיורינג ב-Cryptanalysis וקריפטוגרפיה במהלך מלחמת העולם השנייה בבלצ'לי פארק, לניסיון מודרני לעשות Data haven.
הוא יצא לאור שוב בשלושה כרכים נפרדים במספר ארצות, בכלל זה בתרגומים לצרפתית ולספרדית.
The Baroque Cycle היא סדרה של רומנים היסטוריים ומשמשת במובנים רבים כהקדמה ל-Cryptonomicon.
מורכבת משמונה ספרים, היא פורסמה במקור בשלושה כרכים:
The Baroque Cycle פורסם מחדש בשמונה ספרים (שיצאו לאור באנגלית ובתרגום לספרדית).
כשסטיבנסון פרסם ב-2003 את Quicksilver הוא השיק אתר אינטרנט בשיטת ויקי בציינו את הרעיונות ששימשו אותו לתיאור התקופה ההיסטורית עליה כתב ברומן.
סטיבנסון, לפחות ברומנים המוקדמים שלו, עוסק רבות במטפורות ודימויים הנשענים על התרבות פופולרית, הדבר בא לידי ביטוי גם בדיאלוגים מהירים, כמו גם מונולוגים ארוכים.
המספר לוקח עצמו פחות ברצינות מאשר רומנים קודמים של סייברפאנק, במיוחד אלו של ויליאם גיבסון.
ספריו של סטיבנסון נוטים לטוות עלילות מורכבות ויצירתיות המורכבות מרעיונות טכנולוגיים וסוציולוגיים רבים בעת ובעונה אחת.
הדבר מבדיל אותו מסופרי מדע בדיוני אחרים הנוטים להתמקד במעט שינויים טכנולוגיים וחברתיים ולבודד אותם זה מזה.
משיכתו של סטיבנסון למורכבות ופרוט הופכת אותו לסופר בארוקאי.
ספרו The Diamond Age מציג מאפיינים של התקופה הנאו-ויקטוריאנית ומשתמש במושגים ספרותיים מהעידן הוויקטוריאני, ייתכן שניתן להחשיבו כנופל לתוך סוגת הסטימפאנק.
בהשתמשו בסגנון הבארוק, ספריו של סטיבנסון התארכו ככל שהכרתו עלתה (לפחות מהדורה אחת של Cryptonomicon היא הרבה מעבר לאלף עמודים והרומנים מכילים סטיות שונות, בכללם סיפורים ארוטיים ארוכי יריעה על רהיטים עתיקים וגרביונים.)
מאפיין של סגנונו הוא "שבר האירועים", החובק באופן כללי שלושה רבעים מהרומן.
זוהי האצה בהתפתחות העלילה, המלווה בכאוס, מבוכה, ולעיתים אלימות, וסיום פתאומי ולא שגרתי, זאת בלא שנקשרו כל חוטי העלילה.
תבנית זו עוברת כחוט השני בכל ספריו של סטיבנסון, בכללם (כשקוראים אותו כמכלול) The Baroque Cycle.
Zodiac (1988) זודיאק / ניל סטיבנסון: ראה אור בעברית בהוצאת גומא, 2009, בתרגום איתמר פארן
Snow Crash (1992): סנוקראש / ניל סטיבנסון: ראה אור בעברית בהוצאת סיאל, 2015, בתרגום יונתן בר
מועמד לפרס נבולה לרומן הטוב ביותר ; בעברית תור היהלום / ניל סטיבנסון, הוצאת אופוס, 1998.
ניל האנון הוא זמר וכותב שירים בריטי, סולן ומייסד להקת הפופ הבריטית "The Divine Comedy".
האנון נולד בדרי שבצפון אירלנד.
אחרי מספר אלבומים מוקדמים שלא זכו להצלחה מסחרית, ולאחר מספר שינויים בהרכב הלהקה, קצרה הלהקה ביקורות חיוביות ב-1994 כאשר השתמשה באלבומה בחומרים אומנותיים כגון מחזה של צ'כוב ופואמות של פרנסיס סקוט פיצג'רלד.
לחני הלהקה התאפיינו החל מתקופה זו בעיבוד לביצוע תזמורתי.
בתקופה זו הלחין האנון מספר קטעים לתוכניות קומדיה בריטיות, דבר שתרם להצלחה המסחרית של הלהקה.
בשנת 1996 יצא האלבום "Casanova", שזכה גם הוא להצלחה.
האנון ולהקתו המשיכו בכתיבה לתוכניות טלוויזיה, כך למשל חיברו מוזיקה לסדרה הפופולרית "דוקטור הו".
במקביל, בשנת 2000 השתתף האנון עם מספר זמרים באלבומה של אוטה למפר.
כן השתתף באלבום של להקת אייר ב-2007. ב-2009 יצר עם תומאס וולש את ההרכב "The Duckworth Lewis Method", ויחד הוציאו אלבום פופ, בו ניכרו השפעות מעולם הקריקט האירי.
נכון ל-2011, האנון יחד עם להקתו הוציאו עשרה אלבומי אולפן ואלבום נוסף הכולל להיטים נבחרים.
ניל הנדל (נולד ב-27 באפריל 1952) הוא משפטן ישראלי.
כיהן כשופט בבית המשפט העליון, כמשנה לנשיאת בית המשפט העליון, כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע, כחבר הוועדה לבחירת שופטים וכיו"ר הוועדה לאישור עורכי דין הרשאים לייצג בבתי הדין הצבאיים (ועדה לאישור סנגורים).
בדצמבר 2019 מונה ליושב־ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת העשרים ושלוש.
את לימודיו התיכוניים עשה הנדל בישיבה דפלטבוש בניו יורק, ולאחר מכן למד באוניברסיטת ניו יורק סוציולוגיה ומדעי היהדות.
כמו כן למד בישיבה יוניברסיטי אצל הרב יוסף דב סולובייצ'יק, ולאחר מכן סיים לימודיו לתואר שני במשפטים באוניברסיטת הופסטרה.
בשנים 1976–1983 עסק בעריכת דין בניו יורק, ובשנת 1983 עלה לישראל.
הוא עבד בפרקליטות מחוז דרום בשנים 1983–1988, ולאחר מכן מונה לשופט בבית משפט השלום בבאר שבע.
לאחר 5 שנים בתפקיד הוא מונה לרשם בית המשפט המחוזי בבאר שבע, בשנת 1997 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי, וב-2006 מונה לסגן-נשיא בית המשפט המחוזי בבאר-שבע.
בנובמבר 2007 הועלתה מועמדותו לבית המשפט העליון.
אף על פי שהנשיאה דורית ביניש אסרה על השופטים להיפגש עם הפוליטיקאים בוועדה לבחירת שופטים, נפגש הנדל עם חברי הבלוק הימני בה, השר יעקב נאמן, ח"כ דוד רותם, אורי אריאל וגלעד ארדן.
הנדל אמר להם: "אני לא עם הקו של המערכת, לכן אין סיכוי שהם ייתנו למישהו כמוני להיות בעליון".
לטענת הנדל, לא הייתה ידועה לו ההנחיה של דורית ביניש.
באוגוסט 2009, לאחר דיונים ממושכים בין חברי הוועדה למינוי שופטים, הוא נבחר פה אחד יחד עם עוזי פוגלמן ויצחק עמית לשופט בבית המשפט העליון.
ב-14 באוקטובר 2009 נכנס לכהן בתפקיד.
פורסם כי מינויים של הנדל ועמית היה שלא על פי נוהג (שאינו מוגדר בחוק) על פיו שופטים היו מתמנים רק על סמך הסכמת נשיא בית המשפט העליון.
בנוסף, המינוי היה תקדימי גם כי הם לא כיהנו במינוי זמני בבית המשפט העליון, אלא מונו לתפקידם היישר מבית המשפט המחוזי.
ב-11 בדצמבר 2019 מונה ליושב־ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת העשרים ושלוש.
ב-9 באוגוסט 2021, נבחר הנדל למשנה לנשיאת בית המשפט העליון.
ב-27 באפריל 2022 עם הגיעו לגיל 70, פרש הנדל מבית המשפט העליון עם למעלה מ-28 שנות שיפוט ו-12 שנות כהונה בבית המשפט העליון.
במאי 2022 זכה בתואר אביר איכות השלטון לשנת 2021. ובהמשך השנה זכה באות יקיר המשפט העברי על שם מנחם אלון.
באוגוסט 2022 מונה לפרופסור חבר בבית הספר למשפטים של המכללה האקדמית ספיר.
הנדל ידוע כשופט סנגורי ושמו נקשר למספר זיכויים של נאשמים באשמת רצח, בחלק מהמקרים בניגוד לדעתם של חבריו למותב.
בהיותו סגן נשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע היה חבר בהרכב השופטים שזיכה מחמת הספק את הנאשמים ברצח שקד שלחוב, החלטה אשר נהפכה בבית המשפט העליון.
בהיותו בהרכב שדן את סלימאן אל-עביד ברצח חנית קיקוס הוא כתב פעמיים דעת מיעוט שתמכה בזיכוי מכל אשמה, אף לא רק מחמת הספק - דעה שהתבררה מאוחר יותר כסבירה יותר אף לדעת בני משפחת קיקוס.
בבית המשפט העליון קיבל ביחד עם אליקים רובינשטיין, כנגד דעתה החולקת של אילה פרוקצ'יה, ערעור של אדם שהורשע ברצח בבית המשפט המחוזי וזיכה אותו מחמת הספק, באומרו:
"לא אכחד כי קיים החשד, ואף חשד כבד, נגד המערער.
ברם, קיים פער בינו לבין איכות וכמות הראיות הנדרשת להרשעתו.
כדי להגיע לזיכוי נאשם, אין צורך להוכיח כי יסודותיו של בניין ההרשעה התמוטטו כליל, די להראות כי אינם יציבים דיים כדי להתמודד עם משקלו."
במקרה אחר, נותר הנדל בדעת מיעוט בבקשו לבטל הרשעה ברצח של אדם שהשתתף בתקיפת אדם שמת, אולם טען בערעור שהוא לא היה שותף לרצח.
הנדל מתייחס בהסתייגות רבה להודאות של נאשמים.
הוא אישר בערעור, יחד עם השופט אשר גרוניס, את זיכויו של אדם בבית המשפט המחוזי, כנגד דעתה של השופטת עדנה ארבל אשר ביקשה להרשיעו.
בפסק הדין, הנדל ניתח את האמרה אין אדם משים עצמו רשע וטען שהודאתו של הנאשם ברצח, ממנה חזר בעת משפטו, אינה מספקת כדי לבסס את הרשעתו.
במקרה אחר ביקש הנדל לזכות, בדעת מיעוט, אדם שהרשעתו בקבלת שוחד התבססה על הודאתו, בקובעו שלא ניתן לשלול את האפשרות שההודאה ניתנה מפני שהנאשם חש מאוים.
בפסק דין רחב היקף ביקש הנדל לקבוע שאי קיום חקירה נגדית של נאשם על עבירה בה הוא מואשם תביא לזיכויו מעבירה זו.
עמיתיו להרכב לא קיבלו את דעתו.
באחד מפסקי הדין שלו, שהוגדר על ידי עמיתיו כמקיף ומאלף, העמיד על כנה הרשעה ברצח של נאשם, אף על פי שהקורבן נפטרה רק 10 חודשים לאחר התקיפה, תוך שהוא עורך השוואה בין שיטות משפט שונות בסוגיה.
הנדל קבע בדעת רוב כי נטל ההוכחה של נאשם הטוען להיעדר כשירות לעמוד לדין הוא להעלאת ספק סביר, ואין צורך להוכיח את אי הכשירות במאזן הסתברויות.
הנדל גורס גישה מצמצמת ודווקנית לכלל הרס גסטה בניגוד לרבים מעמיתיו העושים בכלל שימוש נרחב יותר לצורך קבלת עדויות שמיעה.
בהערת אגב לפסק דין של זיכוי מחמת הספק יצא הנדל כנגד סימון באות קין על ידי בית המשפט של נאשמים שזוכו מחמת הספק.
"לטעמי אין מקום כי בשורה התחתונה הנועלת את ההכרעה, יזכה בית המשפט נאשם מחמת הספק, תוך ציון אשמתו בעצמה זו או אחרת ...
הכרעה זו מחייבת אף את בית המשפט."
הנדל שב והזכיר דברים אלו בפסק דין נוסף, בשל מה שהוא מגדיר כחשיבות הנושא.
הנדל קבע בדעת רוב שחמשת ימי מעצר הגישור בעקבות הצהרת תובע יחושבו ככוללים את היום בו מתקיים הדיון ולאחריו יש לספור ארבעה ימים שלמים המסתיימים בחצות, בניגוד לדעת מיעוט של דוד מינץ שסבר שבסמכות השופט לקבוע מעצר גישור של עד 120 שעות משעת הדיון.
לעומת עמדתו הסנגורית יחסית בהתייחס להרשעה, הנדל אינו מתבלט כמקל בענישה.
כך, במקרה בו ביקש השופט יורם דנציגר להקל על נאשם שהיה שיכור בעת ביצוע תקיפה, התנגד הנדל לכך וסבר שאין להתערב בעונש החמור שנקבע בבית המשפט המחוזי.
עם זאת, במקרה אחר הסכים עם השופט דנציגר על הקלה בעונש, בניגוד לעמדת המיעוט שגרסה שאין מקום להקלה.
בהתייחס לעונש המופחת על עבירת רצח, לפי סעיף 300א לחוק העונשין, טען הנדל שהשימוש בסעיף צר מידי וראוי להרחיב את השימוש בו במקרים המתאימים.
בפסק דין אשר דחה את ערעורו של נאשם בעבירת אינוס, והחמיר בעונש שגזר עליו בית המשפט המחוזי, ייחד הנדל מספר מילים באשר לסעיף 2א לחוק לתיקון סדרי הדין (חקירת עדים), תשי"ח-1957, הקובע כי אין לחקור נפגע עבירת מין בדבר עברו המיני, אלא אם עלול הדבר לגרום לנאשם עיוות דין.
בחוות דעתו, חידש הנדל וציין שנקודת המוצא היא האיסור בחקירה שכזו, תוך הדגשה שהתרת שאלות בדבר עברו המיני של הקרבן היא החריג.
ברמה הכללית ציין הנדל כי:
"נאשם בעבירת מין, ככל נאשם, נהנה מחזקת החפות.
אך חזקה זו איננה מתעצמת או נחלשת בכפוף לעברה המיני של המתלוננת.
עוד סיפק הנדל לאנשי אכיפת החוק מצפן המורה את דרכם:
"עלינו – כבית משפט וכחלק ממערכת הצדק – להקפיד שסעיפים אלה לא יהיו בגדר הלכה ואין מורין כן.
מטרתם של הסעיפים כאמור היא להביא לשינוי בפרקטיקות החקירה שהיו נהוגות.
ההקפדה על איסור החקירה בכפוף לסייגים הקבועים בדין, תתרום להמשך שינוי התפיסה בחברה לגבי נפגעי עבירות מין – הבנת הקשיים שמלווים אותם והכרה במעמדם ותפקידם הראוי בהליך.
כך המשפט יתמקד בסוגיה שבאמת עומדת להכרעה.
כל זאת לאורו של העיקרון בדבר חפות הנאשם וזכותו להתגונן בפני האשמת המדינה.
מטריית כבוד האדם רחבה דייה כדי להגן על שניהם."
הנדל היה בדעת מיעוט שפושט רגל אינו זכאי לצו הפטר על חוב הנובע מערבות למזונות.
הנדל תמך מספר פעמים בהשתת פיצויים גבוהים על נזקים נפשיים ולא ממוניים.
בפברואר 2011, הוביל הנדל למתן פיצוי של 250,000 שקלים על פגיעה באוטונומיה, במקרה בו רופא לא שיתף את ההורים בכל המידע הרלוונטי במהלך הריון ונולדה ילדה בעלת תסמונת דאון, בפסק דין שהיה אחד מציוני הדרך בהעלאת היקף הפיצויים בראש נזק זה.
במשך השנים הוביל הנדל לפסקי דין נוספים שהעניקו פיצוי של מאות אלפי שקלים על פגיעה באוטונומיה.
בפסק דין אחר ביקש בדעת מיעוט לפצות חשוד אשר הוחזק במעצר במשך שלושה חודשים, סבל ממכות בחקירה וממחדלי חקירה של המשטרה ב-1.2 מיליון ש"ח (בניגוד לעמדת הרוב שהעניקה 200,000 ש"ח).
כנגד עמדתו בפסק דין זה כתב עמיתו, השופט יצחק עמית: "איני מכיר אף פסק דין בנזיקין בו נפסק סכום כה נכבד ...
גישתו של הנדל ביחס לתביעות של חיילים כנגד קצין התגמולים הותירה אותו לא אחת בדעת מיעוט מול עמיתיו, ותוארה על ידי השופט מני מזוז כ"מותחת את הנטייה לפרש את החוק ברוחב לב ולא ביד קמוצה".
בהתאם לגישתו, אף הביע עמדה המקילה על מתן רשות ערעור בקובעו: "לעיתים גם שאלת היישום עשויה לעורר שאלה משפטית שעומדת במבחן חניון חיפה".
הנדל אף הביע תמיכה במתן רשות לחיילים לתבוע את המדינה על פי פקודת הנזיקין, על נזקים שנגרמו להם שאינם מכוסים על ידי חוק הנכים.
גם לעמדתו זו התנגד מני מזוז.
מנגד, התנגד הנדל להרחבה של הפיצוי על נזק רגשי המתבטא בתחושות שליליות של תסכול, לחץ או צער, העומד לבדו, וכתב:
"עדיין נדרשת זהירות בבואנו לפסוק פיצוי בגין נזק מעין זה, כשהוא אינו נלווה לנזק פיזי כגון פציעה.
כפי שהוסבר בספרות המשפטית, פסיקת פיצוי בגין נזק כזה ללא כל סייגים או מגבלות, עלולה לעורר בעיות שונות הנובעות ממאפייניו של הנזק.
שניים ממאפיינים אלה הם שכיחותו של הנזק והקושי לזהותו ולהעריכו.
אפשר לטעון כי כמעט כל מי שסבל מהתרשלות של אחר, חש צער או אי-נוחות כתוצאה מכך.
מדובר בנזק סובייקטיבי ואינדיבידואלי מטיבו, אשר ככזה לרוב לא ניתן להוכחה באמצעים חיצוניים לנפגע.
שילוב המאפיינים מעורר חשש מפני הצפה של תביעות, ביניהן כאלה הנסבות על נזק פעוט-ערך באופן הכרוך בעלויות התדיינות יקרות.
כן עולה חשש מפני תביעות סרק ותביעות מופרזות.
גם כאשר הנזק אותנטי, הקושי בכימותו עלול להביא לפסיקת פיצוי גבוהה מדי, אשר תכביד יתר על המידה על פעילות המזיק, שלעיתים רצויה מבחינה חברתית."
בתחום המנהלי, הרחיב השופט הנדל בפסיקותיו על זכויות המיעוט, ובפרט על זכות ההשתתפות.
ניתן לומר שזהו השלב השלישי בהתפתחות הרעיון הדמוקרטי.