tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעברית, הגזרה באה לידי ביטוי במקרים הבאים:
באוגריתית ובפיניקית, ל' הפועל בגזרת נלי"ה הופיעה לעיתים כ־י' עיצורית.
הגזרה קיימת גם בארמית, בשורשים כמו ח־ז־י, ח־מ־י, ר־מ־י, ד־מ־י ועוד.
שורשים עם ה' עם מפיק בל' הפועל, כגון גבהּ, נגהּ, כמהּ, תמהּ ומהמהּ, נכללים בגזרת השלמים ולא בגזרת נלי"ה.
גזרת תקרה היא תקנת חכמים, הקובעת כי על אף שנסרים (קרשי עץ) כשרים לסיכוך מהתורה - היות שיש בהם את שני התנאים הנדרשים ל'סכך' בכדי שיהיה כשר לסוכה (שיהיה גידולו מן הקרקע ושלא יקבל טומאה) - חכמים גזרו שאין לסכך בהם, מחשש שמא מתוך כך יטעה ויבוא לשבת בביתו.
במשנה במסכת סוכה מובאת מחלוקת תנאים:
על משנה זו מובאת מחלוקת אמוראים בתלמוד הבבלי בהסבר מחלוקת רבי יהודה ורבי מאיר:
לדעת רב, התנאים נחלקו בגזרת תקרה, ודעתו היא שרבי יהודה אינו גוזר גזרת תקרה, ולשיטתו נסרים כשרים לסיכוך בכל גודל.
ואילו רבי מאיר גוזר גזרת תקרה, ולדעתו אסור מדרבנן לסכך בנסרים ברוחב ארבעה טפחים, שמא מתוך ההרגל, ישב תחת התקרה (בבית) וידמה בנפשו שהיא כשרה כסוכה.
שמואל סובר שכל התנאים גוזרים גזרת תקרה.
לשיטתו רבי יהודה סובר שגזרת תקרה שייכת רק בנסרים של ארבעה טפחים, ואילו רבי מאיר סובר שגזרת תקרה שייכת גם בנסרים של שלושה טפחים.
לדעת הרי"ף הלכה כשמואל וכרבי יהודה, ואילו לדעת הראב"ד הלכה כרב וכרבי מאיר, משום שהלכה כרבי מאיר בגזירותיו".
הרמב"ן והרא"ש כתבו שאין הבדל הלכתי בין שתי השיטות האלה כי לשתיהן נסרים גדולים מארבעה טפחים פסולים ונסרים קטנים יותר כשרים.
השולחן ערוך פוסק (כדעת הראשונים) שאין מסככים בנסרים שרחבם ארבעה טפחים או יותר, ומוסיף שנהגו כדעת הסמ"ק והכל בו שלא לסכך בנסרים כלל, אפילו פחותים מארבעה טפחים.
המשנה ברורה מביא שיש ראשונים שאוסרים מדינא (כלומר לא "רק" מנהג כפי שהביא השולחן ערוך) לסכך בנסרים הפחותים מארבעה טפחים, מכיוון ש"בזמן הזה" עושים מהם תקרה לבתים, ועל כל פנים פוסק כהשולחן ערוך, שאף במקום שאין מסככים בהם את הבתים, אין לסכך בהם מפני המנהג.
בברייתא בגמרא מובא שרבי יהודה הוכיח את שיטתו, שמותר לסכך בנסרים ממה שנהגו בשעת הסכנה.
ענו לו חכמים: אין שעת הסכנה ראייה.
מכאן, לדעת כמה פוסקים, בשעת הדחק ניתן לסכך בנסרים שרחבם ארבעה טפחים, ויש דעות שונות בפוסקים האם מברכים על ישיבה בסוכה זו.
מנהג נפוץ היה בעבר בין יהודי ירושלים לסכך בקרשים צרים שהיו נקראים "פלפונים" או "בלפונים", וזאת בניגוד למובא בשולחן ערוך על פי הסמ"ק, שאין לסכך גם בנסרים שאין רוחבם ד'.
נאמרו כמה טעמים בהיתר זה.
הרב עובדיה הדאיה כותב שכיום אינו דומה סיכוך זה לסיכוך הבית, וכן שנסרים אלה נוטים להיפרד זה מזה, ושיש להם יתרון בכך שהם נקיים מחרקים.
יש ראשונים המעלים אפשרות שגזרת תקרה אינה מתייחסת רק לנוסח המסוים שנזכר בגמרא, אלא תלויה במציאות הספציפית, ולפי העניין.
גזרת נעו"י (נחי ע' הפועל ו' י') היא גזרת פעלים השייכת לשפות השמיות.
בגזרה נעו"י נמצאים הפעלים שע' הפועל שלהם היא ו' או י' המתפקדות כאם קריאה.
הגזרה נקראת גם "גזרת החלולים", כיוון שהאות האמצעית של השורש "נעלמת".
למן העברית המקראית מתוארות בפעלים שע' הפועל שלהם היא ו' או י' דרכי נטייה על דרך השלמים ועל דרך הגזרה.
בלשון חז"ל וביתר שאת בעברית החדשה ניכרת מגמה להעדיף את הצורות על דרך השלמים.
בבניינים קל, נפעל, הפעיל והופעל לעיתים, בפרט בעברית המקראית, מופיעה תנועת חולם חוצצת לאחר ל' הפועל וטרם הסיומות של גופי המדברים והנוכחים.
צורות אלה אינן משמשות בעברית החדשה.
מקצת הפעלים שע' הפועל שלהם היא ו' או י' נוטים על דרך השלמים.
עבור פעלים הנוטים על דרך הגזרה, בצורת העבר נשמטת ע' הפועל בכל צורות הנטייה, אם כי במקרא בפעלים שבהם ע' הפועל י' מופיעות גם צורות בתנועה חוצצת, לדוגמה בִּינוֹתִי.
לעומת זאת, בצורות העתיד, הציווי ושם הפועל ע' הפועל מופיעה בדמות ו' או י' כאם קריאה בהתאם לשורש ולמשקל.
צורת העבר הנסתר וצורת היחיד בהווה זהות, וההבדל ביניהן ניכר לפי ההקשר.
לעומת זאת, צורת הנסתרת בעבר וצורת היחידה בהווה אמנם נכתבות באופן זהה, אך ניכר הבדל בין הצורות בהטעמה: צורת הנסתרת בעבר מוטעמת מלעיל וצורת היחידה בהווה מוטעמת במלרע.
לדוגמה, היא טָסָה בעבר ואת טָסָה כעת.
בלשון הדיבור בעברית החדשה אין הקפדה על הבדל זה.
בעתיד בגופים נוכחות ונסתרות ובציווי בגוף נוכחות, בשל ההטעמה המלעילית התנועה מונמכת, ע' הפועל נשמטת ובמקומה פ' הפועל מנוקדת בחולם (תָּקֹמְנָה) או בצירה (תָּשֵׁרְנָה).
בהוספת ו' ההיפוך, בנוסף להקדמת הטעם, התנועה לעיתים מתקצרת ומונמכת, וניקוד פ' הפועל עשוי להיות בקמץ קטן או בקבוץ (וַיָּקָם, וַיָּקֻמוּ או וַיָּקוּמוּ) או בפתח (וַתָּשַׁר).
מספר פעלים מופיעים במשקל פֵּל, בדומה למשקל פָּעֵל בגזרת השלמים: מֵת ועֵר.
כמו כן, ישנם פעלים במשקל פּוֹל, בדומה למשקל פָּעֹל: אוֹר, בּוֹשׁ, זוֹר וטוֹב.
בעוד הפועל טוֹב נוטה בזמן עבר והווה בגזרת נעו"י ובזמן עתיד ובשם הפועל בגזרת נפי"ו, הפועל יָגֹר נוטה בגזרת נפי"ו בזמן עבר ובהווה, ובגזרת נעו"י בעתיד, בציווי ובשם הפועל.
בגזרת נעו"י בבניין נפעל יש שתי דרכי נטייה: באחת הנ' התבניתית של הבניין מנוקדת בקמץ (הנחטף לשווא בנטייה) ופ' הפועל אינה דגושה, ואילו בשנייה הנ' התבניתית בחיריק (או בצירה בעת תשלום דגש לפני אות גרונית) ופ' הפועל בדגש חזק תבניתי.
בפעלים בלא דגש הנטייה בזמן עבר אפשרית עם תנועה חוצצת בין ל' הפועל לסיומת הגופים המדברים והנוכחים או בלעדיה, ואילו בפעלים עם דגש (או בתשלום דגש לפני אות גרונית) אין תנועה חוצצת.
חלק מהפעלים, כמו הפועל נדון, נוטים בשתי הדרכים.
הפועל היחיד אשר ע' הפועל שלו י' בבניין נפעל הוא נִהְיָה, אשר משתייך גם לגזרת נלי"ה.
בדומה לבניין קל, גם בבניין זה אין הבדל צורני בין צורת העבר הנסתר להווה היחיד, אולם כאן בשל החיטוף עם התרחקות הטעם כן ישנו הבדל בין צורת העבר הנסתר לצורת ההווה היחידה.
גם בבניין הפעיל נוטים מקצת מן הפעלים שע' הפועל שלהם ו' או י' נוטים על דרך השלמים.
בפעלים על דרך גזרת נעו"י נשמטת ע' הפועל לאורך כל הנטייה וניקודה בא במקום השווא שתחת פ' הפועל בגזרת השלמים.
בעקבות זאת, ההברה הראשונה הופכת לפתוחה, וניקודה של הה' התבניתית בעבר ושל המ' התבניתית בהווה משתנה לצירה, בעוד שניקודה של אות האית"ן בעתיד ושל הה' התבניתית בציווי ובשם הפועל משתנה לקמץ.
ניקוד זה נחטף בעת התרחקות הטעם, לדוגמה הֲנַעְתֶּם ומְנִיבָה.
בבניין זה נפוץ יותר לראות תנועה חוצצת בין ל' הפועל לסיומות של גופי המדברים והנוכחים בזמן עבר, לדוגמה הֲכִינוֹתִי.
בצורות שאינן כוללות תנועה חוצצת, פ' הפועל בזמן עבר מנוקדת בפתח (הֵכַנְתָּ).
למספר פעלים עם נטייה משותפת בבניין הפעיל עם גזרת נפי"ו: הֵנִיק והֵטִיב.
+ דוגמאות לגזרת נעו"י בבניין הפעיל שורש עבר הווה (בינוני) עתיד ציווי שם הפועל הערות מדבר נסתר ר-ו-ם הֵרַמְתִּי / הֲרִימוֹתִי הֵרִים מֵרִים יָרִים הָרֵם לְהָרִים - ח-ו-ר הֶחֱוַרְתִּי הֶחֱוִיר מַחֲוִיר יַחֲוִיר הַחֲוֵר לְהַחֲוִיר הח' יכולה להיות מנוקדת בחטף או בשוואכ-ו-ןהִכְוַנְתִּיהִכְוִיןמַכְוִיןיַכְוִיןהַכְוֵןלְהַכְוִיןנטייה על דרך השלמים
בבניין הופעל נשמטת ע' הפועל בכל הנטיות, פ' הפועל מקבלת במקום זאת את ניקודה של ע' הפועל והה' התבניתית של הבניין מנוקדת בתנועה גדולה – שורוק – במקום קבוץ.
תנועה חוצצת אינה קיימת בנטיות העבר.
למעשה, נטיית גזרת נעו"י בבניין זה זהה לנטיית גזרת נפי"ו, ודומה ברוב הגדול של הצורות לגזרת הכפולים.
+ דוגמאות לגזרת נעו"י בבניין הופעל שורש עבר הווה (בינוני) עתיד הערות צ-ו-ף הוּצַף מוּצָף יוּצַף -
בבניינים הכבדים (פיעל, פועל והתפעל), גזרת נעו"י זהה לעיתים לגזרת ע"ע: את הפועל כּוֹנֵן ניתן לנתח כשורש כ.ו/י.נ.
או כ.נ.נ., אך לעיתים שורשי הגזרה נוהגים כגזרת השלמים: במקרא, ע' הפועל היא י' עיצורית ולא אם קריאה, כמו בפועל קִיֵּם, ובלשון חז"ל ובפיניקית, ע' הפועל היא ו' עיצורית ולא אם קריאה, כמו בפעלים גִּוֵּן וכִּוֵּן, וכך גם בחלק מהפעלים במקרא.
על רקע זה מתפרש השם המקראי חוה מהשורש ח.ו/י.
י/ה., שפירושו "אם כל חי".
הגזרה המקבילה לגזרת נעו"י בערבית נקראת الفعل الأجوف (הפועל החלול).
הגזרה ניכרת בחלק הבניינים, בצורות הפעיל והסביל, לרבות בצורות העתיד השונות, אך לא בבניינים 2, 3, 5, 6 ו-9, אז השורשים נוטים כבגזרת השלמים.
ככלל, תופיע אות נחה במקום ע' הפועל בהתאם לתנועה שלפניה או לתנועה שהייתה אמורה להיות על ע' הפועל והוקדמה.
אולם, כאשר בנטייה ל' הפועל מנוקדת בסכון, ע' הפועל נשמטת כליל.
משקלי בניין 1 בזמן עבר באים לידי ביטוי בניקודה של פ' הפועל, למעט בגופים הנסתרים (להוציא את הנסתרות), שם מופיעה ا נחה בכל המשקלים הפעילים.
בצורות העתיד והציווי משתנה ע' הפועל לאות נחה בהתאם למשקל ולניקודה של פ' הפועל.
בצורת הבינוני הפועל מוחלפת ע' הפועל ב-ئ (המזה על כיסא יאא), בעוד בצורת הבינוני הפעול ע' הפועל נשמטת, וה-و התבניתית עשויה להשתנות ל-ي לפי השורש.
בצורת הסביל בעבר מופיעה ي נחה במקום ע' הפועל, ואילו בעתיד מופיעה ا נחה.
בבניינים 4 ו-10 ע' הפועל הופכת לאות נחה ا בעבר הפעיל, בעתיד הסביל ובבינוני הפעול, ול-ي בעבר הסביל, בעתיד הפעיל, בציווי ובבינוני הפועל.
צורת המקור, כתשלום על שמיטת ע' הפועל, מסתיימת ב-ة.
בבניינים 7 ו-8 ע' הפועל הופכת לאות נחה ا בעבר הפעיל, בעתיד, בציווי, וכן בבינוני הפועל והפעול, כך שצורות הבינוני זהות עבור כל בניין.
ע' הפועל הופכת ל-ي בעבר הסביל בלבד.
בצורת המקור ע' הפועל הופכת ל-ي עיצורית.
גזרת נפ"א (נחי פ' הפועל א') היא גזרת פעלים השייכת לשפה העברית.
גזרה זאת היא מגזרות הנחים, הכוללות שורשים שבחלק מהטיותיהם, אחת מאותיות השורש "נחה" (כלומר כתובה אך לא נהגית) או אינה נכתבת כלל.
בגזרת נפ"א נמצאים הפעלים שפ' הפועל שלהם היא א' המתפקדת כאם קריאה.
פעלים אלה מתאפיינים בצורת עתיד מיוחדת, שבה הא' מתפקדת כאם קריאה לתנועת חולם, ואף נשמטת בגוף מדבר.
מבין אלה, לשורשים א-ה-ב, א-ה-ד וא-ח-ז יש שתי צורות: על דרך גזרת השלמים ועל דרך גזרת נפ"א.
יתר השורשים המתחילים בפ' הפועל א' נוטים על דרך השלמים, עם השינויים המתבקשים עבור האות א' כאות גרונית.
בנוסף, צורת שם הפועל של השורש א-מ-ר – לוֹמַר – נגזרה בלשון חז"ל בהיקש מצורת העתיד, ומשמשת גם בעברית החדשה.
בערבית פ' הפועל ء (המזה) היא מקרה פרטי של גזרת הפעלים שאחת מאותיות השורש שלהם היא ء (الفعل المهموز).
על פי רוב, הגזרה נוטה כמו גזרת השלמים, עם שינויים מתבקשים בכתיב לפי כללי כתיבת ההמזה, אולם במקצת הצורות הופכת ההמזה לאות נחה בהתאם לתנועה שלפניה.
כך, בצורת העתיד של בניין 1 הקידומת أ של הגוף המדבר מתמזגת עם ה-أ השורשית המנוקדת בסכון ליצירת אליף מדה.
עיקרון זה חוזר בבניין 4 בצורות העבר והציווי עם ה-أ התבניתית של הבניין, בצורת העתיד המדבר ובצורת שם הפעולה, וכן בבניין 8 בצורת העתיד המדבר.
יוצאי דופן הם הפעלים أَخَذَ (לקח), أَكَلَ (אכל) ו-أَمَرَ (ציווה), שצורת הציווי שלהם מקוצרת: خُذْ, كُلْ ו-مُرْ (בהתאמה).
יוצא דופן נוסף הוא השורש أخذ בבניין 8, אשר מתנהג כגזרת נפי"ו עם היטמעות אות השורש הראשונה ב-ت התבניתית של הבניין: إِتَّخَذَ.
גזרת ע"ע (ע' הפועל-ע' הפועל), או גזרת הכפולים, היא גזרת פעלים השייכת לשפות השמיות.
גזרה זאת כוללת את כל השורשים שבהם ע' הפועל זהה ל-ל' הפועל, ומכאן שמותיה: ע"ע מאחר שע' הפועל מופיעה פעמיים, וכפולים ומאחר שע' הפועל כפולה.
בגזרת מתרחשת לעיתים קרובות התלכדות עיצורים, כאשר שתי האותיות הזהות מתלכדות, ובמקום לכתוב את שתיהן מופיעה רק אחת מהן עם דגש חזק.
כאשר האות הכפולה היא האחרונה במילה או מנוקדת בשווא נח, הדגש החזק לא יופיע (כמו במילים הֵאֵט, תָּסֹבְנָה או קַל), אך בהטיות מילים כאלה הדגש חוזר כאשר האות הכפולה מקבל תנועה (כמו במילים הֵאֵטּוּ, יָסֹבּוּ או קַלּוֹת).
בעברית הגזרה באה לידי ביטוי במקרים הבאים:
בבניינים הכבדים (פיעל, פוּעל והתפעל) נוטה הגזרה בדומה לדרך השלמים, אך התנועה בין פ' הפועל לע' הפועל היא תמיד חולם (מְאוֹתֵת, הִתְעוֹדֵד).
בבניינים אלה הגזרה זהה לגזרת נעו"י: את הפועל כּוֹנֵן ניתן לנתח כשורש כ.ו/י.נ.
הגזרה מופיעה באוגריתית, בה המילה 'גדמ' משמעותה גדודים, המילה 'גנ' במשמעות גן ועוד, וכן על דרך השלמים.
גחליליות היא סדרת דרמת מסתורין ישראלית בת שמונה פרקים, שנוצרה על ידי שחר מגן ובוימה על ידי תאופיק אבו ואיל.
הסדרה מבוססת על ספרו של מגן, "ארץ המנזרים", ומככבים בה נינט טייב, דאנה איבגי, אמיר חורי בן סולטן וליה אללוף.
עלילת הסדרה עוסקת במפגש טעון בין שתי נשים עם עבר משותף, על רקע תעלומה מסתורית ביישוב מדברי סמוך לים המלח.
הסדרה עלתה לשידור ב-HOT ב-3 ביוני 2025 והסתיימה ב-24 ביולי 2025.
עלילת הסדרה מתרחשת ביישוב קטן ליד ים המלח, בו שיטפון גורם לסחף מוקשים ישנים שמציפים את אדמות היישוב.
עם זאת, מתברר שתופעה אחרת ומופלאה מאיימת על התושבים.
במרכז הסיפור עומדות שתי נשים – מימי, חבלנית משטרתית, ודקלה, שוטרת מקומית.
המפגש המחודש ביניהן, לאחר עשרים שנה של נתק, מעורר שדים מהעבר ומוביל לחשיפת סודות קבורים.
נינט טייב – מימי, חבלנית משטרתית שלא מצליחה להשתלב באף קהילה.
את דמותה של מימי בצעירותה מגלמת רובי שטרן.
דאנה איבגי – דקלה מוסרי, שוטרת מקומית המתגוררת ביישוב ומבקשת להחזיר את השלווה למדבר.
את דמותה של דקלה בצעירותה מגלמת רון-לי מימרן.
בן סולטן – אדם אילוז, אחיה של מימי, בחור מוזר במקצת שחי ביישוב.
עלא דקה – יצחק "צחי" מוסרי, מתנדב זק"א ובעלה של דקלה.
ליה אללוף – יעל, נערה המתגוררת ביישוב הנתקלת בתעלומה מסתורית לאחר שחוותה אובדן.
טל טירנגל – מוריס, חוקר מערות שאוהב לטייל לבדו בטבע.
סיגלית פוקס – נטע, אמה של יעל.
עמית זיתון – ליאל, אחות של צחי
יקיר פורטל – נדב, בעלה של ליאל
עדן קליין 7 – אלכס השוטר
במרץ 2024 נמסר לראשונה על פיתוחה של סדרת דרמת-מסתורין על ידי שחר מגן, שכתב גם את הספר "ארץ המנזרים" שעליו מבוססת הסדרה, וכי על בימוי הסדרה יופקד הבמאי תאופיק אבו ואיל; לצד הכרזה זו, נודע כי בתפקידים הראשיים יככבו נינט טייב, רותם קינן ודאנה איבגי.
הפקת הסדרה נעשתה על ידי אולפני "ענני" מבית פרמאונט גלובל.
באפריל 2024 נמסר על ליהוקם של אמיר חורי, ליה אללוף, טל טירנגל וסיגלית פוקס לשאר צוות השחקנים.
צילומי הסדרה החלו בשנת 2023, והתקיימו באזורים מדבריים ליד ים המלח.
הפרק הראשון שוחרר לצפייה חופשית ב-3 ביוני 2025, והסדרה עלתה לשידור שבועי ב-HOT וב-HOT VOD ב-5 ביוני 2025.
גטו (בעבר רווח הכתיב גיטו; מאיטלקית: Ghetto) בהקשר ההיסטורי-יהודי הוא הכינוי לצורת ההתיישבות היהודית בגולה ברבעים וביישובים נפרדים, מסוגרים בתוך עצמם מבחינה תרבותית מהעמים הלא-יהודיים.
מקור המונח "גטו" ברובע היהודי בעיר ונציה במאה ה-16, שם היה הרובע בסביבת בית היציקה (באיטלקית: Ghetto), ומאז הפך השם לרווח לכל רובעי היהודים באירופה.
בנרטיב הציוני קיבל מושג הגטו גם משמעות כללית ומופשטת יותר – כינוי לרעיון הגולה עצמו, שבמרכזו עמדה הסתגרות היהודים, בין מרצון ובין מכורח, מפני העמים האחרים.
המילה "גטו" שולבה ביצירותיהם של הוגים ציונים: בנימין זאב הרצל אשר כתב חיבור ספרותי בשם "הגטו החדש" וישראל זנגביל שכתב את "ילדי הגטו".
לשני החיבורים הייתה השפעה על בני תקופתם ולאחריה.
המונח משמש כיום לציון כל אזור עירוני המובדל או מתבדל תרבותית מסביבתו, ועל פי רוב מוכה-עוני.
בימי הביניים העדיפו יהודי הגולה לחיות בקבוצה מגובשת ומתבדלת, הן מטעמי שמירת אורחות החיים הייחודיים והן מטעמי ביטחון.
בנוסף, במקומות רבים ובתקופות רבות כפו השלטונות עליהם צורת חיים זו, כדי להבדילם או להשפילם, וכדי להגביל את תחומי עיסוקיהם.
ההחלטה על כך התקבלה לראשונה בשנת 1179, במועצה הלטראנית השלישית של הכנסייה, אולם לא נכפה עדיין נושא המגורים הנפרדים.
בראשית העת החדשה, בשנת 1516, הקצו שלטונות ונציה אזור מוקף חומה ותעלות מים בעיר למגוריה של הקהילה היהודית, בקרבת בית היציקה החדש (באיטלקית: ghetto nuovo).
ה"גטו נואובו", ובקיצור גטו, הפך לשמה של השכונה היהודית, ולימים הפך גטו לשם המקובל לכל רובעי היהודים באירופה.
בשנת 1555 הורה האפיפיור פאולוס הרביעי על הקמת גטו רומא, ובהמשך גטאות בכל הארצות הנוצריות.
גטאות הופיעו בדרום צרפת, כמה מערי גרמניה ומקומות אחרים במרכז אירופה.
פיוס החמישי אמר כי בכל מדינות איטליה יש להקים גטאות ובתחילת המאה ה-17 היו גטאות בכל הערים המרכזיות באיטליה מלבד פיזה וליבורנו.
רוב הגטאות היו מוקפים בחומה ובה שער אחד או שניים.
השערים היו נסגרים לעת ערב ונפתחים בבוקר.
בגטו היהודי בוונציה, למשל, התגוררה הקהילה היהודית, שכמה מבניה היו בנקאים חשובים בעיר.
היות ששטח הגטאות היה מוגבל ומתוחם, גברה בהם הצפיפות ככל שגדלה האוכלוסייה, והם התאפיינו בתנאי תברואה ירודים ולעיתים בהתפרצויות מגפות.
מאידך, היהודים תושבי הגטאות זכו לאוטונומיה דתית, תרבותית וחברתית יחסית.
הנהגת האמנציפציה ליהודים במאה ה-18 גרמה לביטול הדרגתי של הגטאות בערי אירופה.
הגטו האחרון שנותר היה הגטו שבעיר רומא, שעל ביטולו הוחלט ב-1870, ובפועל נפלו חומותיו ב-1888.
ישנם היסטוריונים הסוברים, כי לגטאות שהוקמו ופעלו בראשית העת החדשה, הייתה השפעה על שימור הזהות היהודית והימנעות מטמיעה והתבוללות.
במלחמת העולם השנייה השתמשו הנאצים במונח "גטו", כחלק ממדיניות התעמולה וההטעיה, וקראו בשם זה רחובות ורבעים מגודרים, שבהם רוכזו יהודי הסביבה.
למעשה היה זה מחנה ריכוז בליבה של העיר.
היהודים נאספו על פי צווים שהודפסו בכרוזים, או ששודרו ברדיו אל הגטאות כשלב ביניים לפני שילוחם אל מחנות ההשמדה או חיסולם בדרכים שונות.
זאת, כחלק מתוכנית הפתרון הסופי, לא לפני שנוצל כוח העבודה שלהם עד תום.
בשנותיה הראשונות של המלחמה, גטאות אלה, שהוקמו בערים רבות במזרח אירופה נודעו בתנאי המחיה הירודים באופן קיצוני – צפיפות רבה, רעב ומחסור, הגבלות בלתי אפשריות, חשיפה להתעללויות, תנאי היגיינה ירודים ועוד.
חלק ניכר מיהדות אירופה נספה עוד בשלב הגטאות.
לאלה ששרדו את הגטאות, היה הגטו תחנת מעבר בדרך לגורל קשה יותר במחנות ההשמדה.
מושג הגטו חרג ממשמעותו היהודית-היסטורית, ונפוץ היום בשימוש במקומות שונים בעולם ככינוי למתחם מגורים המהווה, מבחינה תרבותית, יחידה מסוגרת המייחדת את שוכניה ומונעת מהם מגע נרחב עם החוץ.
גטו עשוי להיווצר הן מבחירה, והן מאילוץ חיצוני, באירופה, אמריקה ושאר העולם המערבי גטו זה כינוי לשכונת מצוקה מוזנחת לרוב עם בידוד מסוים משאר העיר.
למשל, השימוש במושג גטו ככינוי לשכונות המאוכלסות באפרו-אמריקאים ולעיתים גם היספאנים בערי ארצות הברית, ובעצם לכל גוש אורבני המאכלס, לרוב בתנאי מחיה ירודים, מיעוט מובדל או מתבדל.
בארצות הברית קיים גם המונח "גטו כפרי" כדי לציין מעונות קרוואנים, שטחי דיור של עובדי חוות, ושמורות אינדיאנים, כדי להצביע על כך שהאזורים העניים ביותר בארצות הברית לא שוכנים בהכרח בתוך הערים הגדולות.
המונח "גטו" משמש גם כביטוי ציורי לציון אזור בו יש אוכלוסייה עם מאפיין מסוים, בלי קשר לרמת העוני שלה.
גֶּטֶבּוֹרְג (בשוודית: - "יֵטֶבּוֹרְי", בלשונות אירופה נקראת לעיתים גם גוטנבורג) היא העיר השנייה בגודלה בשוודיה, אחרי סטוקהולם; הגדולה ביותר במערב שוודיה, והחמישית בגודלה בסקנדינביה.
גטבורג היא עיר המושב של מחוז יטאלנד המערבית, והנמל הראשי של סקנדינביה.
נכון ל-2015 התגוררו בה כמעט 550 אלף תושבים, ובאזור המטרופוליני שלה התגוררו 982 אלף תושבים.
העיר נמצאת סמוך לנקודה בה הנהר יטה נשפך אל תוך מצר קטגט שמעברו השני נמצאת דנמרק.
הנהר יטה חוצה את גטבורג לשני חלקים, כאשר חלקה הצפוני נמצא על האי היסיניין.
מרכז העיר, על מרבית המוסדות החשובים, שוכן על הגדה הדרומית, הוא החלק המוקף בביצורי תעלות מהמאה ה-17 שצורתן זיגזג והן נמתחות בכעין חצי-מעגל סביב למע"ר, העמוס בבניינים עתיקים מלבנים אדומות - גטבורג נחשבת כאחת מהיפות שבערי אירופה.
לאורך תקופת האבן כבר ישבו אנשים באזור שפך הנהר יֶטָה ('נהר הגותים').
במאה ה-13 היה אזור זה שוודי, כאשר אזור החוף שמצפון לו (חבל בוהוסלן) היה בשליטת נורווגיה, ואילו החוף מדרום (חבל הלנד) בשליטת דנמרק.
מציאות זו הקנתה לשוודיה מסדרון יחיד ויקר-ערך, באורך של 15 ק"מ, אל הים שממערב לה והאזור פוּתח כמוקד תחבורת-נהרות.
במאה ה-14 נבנתה במים בסמוך לחוף מצודת אֵלבְסבּוֹרג, כדי להגן על ריבונותה של הממלכה.
המאות ה-15 וה-16 אופיינו בניסיונות מצד המדינה להקים עיר שתשב בשפך הנהר; אלה בדרך כלל כשלו בשל אי-התאמת האתר הנבחר - ראשית לֶדֶסֵה (Lödöse), אחר כך לדסה-החדשה, ולאחריה ההתיישבות באֵלבסבורג.
המקום בו לבסוף נמצאת גטבורג כיום, סומן למעשה כבר ב-1253, אז עבר בו צבאו של בירגר יארל בדרכו אל מלך נורווגיה (בין היתר במטרה לעשות עמו יד אחת במלחמה מול דנמרק) - מקום זה שימש יעד מועדף להתיישבות קבע לראשונה באמצע המאה ה-16.
ב-1572 ציווה המלך יוהאן השלישי על הבנאי שלו להכין סקיצה עבור תוכנית לבנייתה של עיר מבוצרת, שתהיה בתבנית מרובעת, וגדולה בערך כמו העיר קאלמאר.
התוכנית הוכנה, אולם בוששה לצאת אל הפועל.
בין יתר הגורמים לכך נמנית העובדה שהצו הורה להשתמש לבנייה אך ורק בלבנים - ופשוט לא היו שוודים רבים שידעו לבנות בלבנים.
העיר הראשונה שקיבלה את השם "גטבורג" בשפך היטה הוקמה על ידי המלך קרל התשיעי ב-1603, על האי היסיניין (Hisingen), כשהיא פונה אל המצודה העתיקה.
העיר, "מצודת יטה" - יטה-בורג, קיבלה במהלך העשור הראשון של המאה ה-17 מעמד הדרגתי וזכויות.
בשנת 1611 היא נשרפה כה ביסודיות בידי הדנים, עד כי שרידי מבנים מתוכה נמצאו רק במהלך המאה ה-20. העיר של ימינו, שמרכזה על הגדה הדרומית (היבשתית) של הנהר, נחשבת כהמשכה ההיסטורי של העיר מהיסיניין.
היא התפתחה תוך שהעניין השוודי הלאומי משחק תפקיד חשוב להקמתה כעיר מבוצרת, עד שב-1621 גטבורג, למודת תלאות, הייתה סופית לעיר.
הצו שניתן מאת המלך גוסטב אדולף השני פתח למעשה פרק בהיסטוריה השוודית, וגטבורג של ימינו, של התעלות, הספינות, השערים האלגנטיים והתותחים, היא במידה רבה 'עיר גוסטב אדולף'.
החג הפופולרי של העיר, "יום גוסטב אדולף", מצוין בכל 6 בנובמבר מאז ראשית המאה ה-19.
מצודת אלבסבורג נהרסה באמצע המאה ה-17. תחתיה נבנתה "אֵלפסבורג החדשה" - המצודה שבפתחו של הנמל של העיר.
בשל סגנון תכנונה של העיר, במשך זמן רב קראו לה ההולנדים "אמסטרדם החדשה".
האחרונים גם הביאו לגטבורג את הידע וטכניקת הבנייה, שהיו חסרים לה, בעיקר בבנייה בשטח רווי-מים.
המסחר בשוודיה כולה קיבל תנופה.
קארולוס ליניאוס, שביקר בעיר הצעירה במסגרת מסעו בחוף המערבי ב-1746, תיאר אותה ברישומיו כיָפה מכל ערי שוודיה.
גטבורג פרחה וגדלה לאורך המאה ה-18, וצביונה כעיר תעשייה וסחר הוסיף להתחזק במאה ה-19, כאשר במאה ה-20 היא הייתה לעיר מספנות גדולה.
גטבורג שוכנת במערב שוודיה, לאורך שתי גדותיו של הנהר יטה בסמוך לשפכו אל מצרי הים הצפוני.
אורכה המרבי של העיר הוא 47 ק"מ, והיא תופסת חלקים משני חבלי ארץ שונים.
החלק הבנוי שמצפון לנהר נמצא על היסיניין, האי הרביעי בשטחו במדינה.
ממערב לשפך היטה אל הים הפתוח, משתרע ארכיפלג ובו איים קטנים רבים.
אקלימה של העיר, כנגזר ממיקומה, הוא אקלים ימי מתון, עם ימי קיץ ארוכים שנעים בין 18 ל-25 מעלות צלזיוס וחורף שבו הטמפרטורה לרוב נשארת סביב 0 מעלות.
הקיץ בגטבורג הוא הארוך ביותר בשוודיה: 144 ימים בשנה.
מרכזה העתיק של העיר - הרובע ששמו Inom Vallgraven ("בין החפירים") - הוא שטח מוקף בסוללת-תעלות שנבנו במתכונת הולנדית במאה ה-17 ובו חיים נכון ל-2004 כ-3,700 תושבים והוא מספק מעל ל-26,500 מקומות תעסוקה.
העיר גטבורג גדלה והתרחבה החל מהמאה ה-17, והתחברו אליה יישובים סמוכים לכדי רצף עירוני שבו נכללות המועצות (Kommuner) הבאות: גטבורג, מלנדל (Mölndal), פרטילה (Partille) והרידה (Härryda), שבכל אחת מהן מספר יישובים ועיר מרכזית אחת.
בקומין גטבורג לבדה ישבו בראשית 2009 מעט יותר מחצי מיליון נפש.
בתחילת 2007 הייתה גטבורג ביתם של כ-133,900 תושבים ממוצא לא-שוודי.
בגטבורג קהילה יהודית ובה כאלף חברים.
תושבי העיר גאים בדיאלקט שלהם, "יטבורסקה", שכולל מבטא, ניבים והטעמה מוזיקלית המייחדת את "החוף המערבי" (Västkusten).
גטבורג היא משכנו של הנמל הגדול ביותר בסקנדינביה, מה שמעניק לעיר אופי מובהק של עיר נמל.
זוהי עיר תעשייה שוודית מובהקת.
מרבית השטח התעשייתי נמצא על הגדה הצפונית, ואחד המוצרים המזוהים ביותר מגיע מכאן - וולוו, שהיא גם אחת מהמעסיקות הגדולות במשק המקומי.
חברות שוודיות ידועות אחרות שבסיסן או ראשיתן בעיר, מונות את קונצרן התעשייה אס-קו-אף (SKF), יצרנית המצלמות הסלבלד א-בה (Hasselblad AB) וחברת המתכת אסאב (ESAB).
בסמוך לעיר פועל נמל התעופה גטבורג-לנדווטר, נמל התעופה הוא השני בגודלו בשוודיה, לאחר נמל התעופה סטוקהולם-ארלנדה.
בנוסף על אלה, העירייה מפעילה 35 תאגידים שבבעלותה - ושותפה בשני קונצרנים הכוללים מספר חברות בתחומי האנרגיה והתשתיות לצד מיזמי תיירות ותרבות.
"ביזנס ריג'ן יטבורי" (BRG) היא עמותה המקדמת את צמיחתן הכלכלית של חברות במטרופולין גטבורג ואת התעסוקה באזור.
חברות אופנה רבות קבעו את משרדיהן הראשיים בגטבורג.
כמו כן, לאחר שמשקלה של התעשייה הכבדה פחת, רשתות בינלאומיות ביססו פעילותן בעיר הודות ליתרונות של המקום, ולכך שהעלויות בגטבורג זולות משמעותית מאשר בחוף המזרחי.
"נורדסטאן" הוא הקניון הגדול בסקנדינביה, וממוקם במרכז העיר.
גטבורג התפרסמה בקרב חובבי הדת' מטאל המלודי כמקום לידתו של הז'אנר, שראשיתו בתחילת שנות ה-90 בגטבורג ובסטוקהולם.
רבות מהלהקות שיצאו מהאזור, כמו At the Gates, Dark Tranquillity ו-In Flames, מפורסמות כיום בעולם כולו.
הרכב אחר שמוצאו בעיר הוא הצמד האלקטרוני החשוב "The Knife", של האחים אולוף וקארין דרייר.
קארין דרייר ידועה אף בשל קריירת הסולו שלה, תחת שם הבמה "Fever Ray".
להקה חשובה נוספת מהעיר גטבורג, היא להקת הפופ "אייס אוף בייס", שהתפרסמה בשנות ה-90 בזכות להיטים כמו "All That She Wants" ו־"The Sign".
התזמורת הסימפונית של גטבורג קיבלה ב-1997 את התואר "התזמורת הלאומית של שוודיה".
"התיאטרון העירוני של גטבורג" (Göteborgs Stadsteater), שנוסד ב-1934, הוא התיאטרון העירוני הוותיק בשוודיה.
קבוצת הכדורגל אי-אף-קו גטבורג היא מהקבוצות הבכירות בשוודיה, עם 18 זכיות באליפות ליגת העל השוודית וחמש זכיות בגביע השוודי.
מגרשה הוא האצטדיון נִיה אוּלֶווִי שבצפון מרכז העיר, שהוא האצטדיון הגדול בסקנדינביה.
גטבורג אירחה את אליפות העולם באתלטיקה ב-1995.
אוניברסיטת גטבורג היא האוניברסיטה שבה מספר הסטודנטים הגדול ביותר בשוודיה.
עוד נמנים עם המוסדות להשכלה גבוהה:
בית הספר לעסקים של גטבורג
פארק ליסברג שמשתרע ממזרח למרכז העיר הוא פארק השעשועים הגדול בסקנדינביה.
יער הארמון (Slottsskogen) הוא פארק מיוער רחב-ידיים המשתרע מדרום-מערב למרכז העיר.
מוזיאון רוהסקה (Röhsska Museum) לעיצוב, אופנה ואמנות שימושית שנפתח לקהל בשנת 1916
מוזיאון האמנות של גטבורג שנפתח לקהל בשנת 1921.
מוזיאון גטבורג לאמנות עכשווית משנת 1923.
היקום הוא מרכז מדע ציבורי שנפתח בשנת 2001.
המוזיאון הלאומי לתרבות עולמית שנפתח בשנת 2004.
גטו בודפשט שמכונה "הגדול" היה הגטו שבו רוכזו יהודי בודפשט, הונגריה וסביבותיה לאחר הכיבוש הנאצי של הונגריה בתקופת מלחמת העולם השנייה ועד לשחרור הונגריה בידי הצבא האדום הסובייטי.
גטו בודפשט כלל מספר גושי בניינים ברובע היהודי הישן, מסביב לבית הכנסת הגדול, שהוקף גדר כדי למנוע הברחת סחורה פנימה, או אנשים החוצה.
הנאצים נכנסו להונגריה ב־19 במרץ 1944, והגטו הוקם למשך שלושה חודשים בלבד - מנובמבר 1944 עד לשחרור העיר בינואר 1945.
כמו בגטאות אחרים שהקימו הנאצים באירופה, גטו בודפשט היה מנותק לחלוטין מהעולם החיצון - לא הוכנס מזון פנימה, ואפילו זבל לא נלקח החוצה ממנו.
בנוסף, הצפיפות הייתה גדולה, ושילוב התנאים הללו גרם לתחלואה גבוהה והתפשטות מחלות כמו טיפוס.
אחד ממנהיגי הגטו הגדול היה מיקשה דומונקוש חבר במועצת היהודים, היודנראט (Judenrat) של בודפשט בהנהגת שאמו שטרן והגן על יהודי הגטו בהקרבה עצמית רבה.
מעל למחצית מתושבי הגטו נשלחו למחנות ריכוז בעיקר באמצעות צעדות המוות בודפשט-הדיישהאלום (סתיו 1944) לגבול האוסטרי.
מהקמת הגטו ועד לשחרורו קטנה אוכלוסיית הגטו מ־200,000 איש ל־70,000, כשלרוב הנותרים ניתנה הגנה דיפלומטית על ידי פוליטיקאים מארצות נייטרליות במלחמה כגון שווייץ ושוודיה.
רוב הנשלחים מהגטו הוצעדו למחנות ריכוז בגבול אוסטריה, באוסטריה (מאוטהאוזן) ובגרמניה (ברגן-בלזן).
חלקם שוחרר בידי הצבא האדום וחלקו בידי הצבא האמריקאי.
היה גטו נוסף ברובע 13 שכונה "הגטו הקטן" או "הגטו הבינלאומי" שכלל עשרות בניינים שנקראו בתים מוגנים תחת חסות המדינות הנייטרליות במלחמה.
גטו הוא מחזה מאת המחזאי הישראלי יהושע סובול.
המחזה נכתב בשנת 1983 וזכה להצלחה בינלאומית.
הוא תורגם לעשרים שפות, הוצג בתיאטראות המובילים בעשרים וארבע מדינות וזכה לביקורות משבחות ובשלל פרסים.
"גטו" הוא המחזה הראשון בטרילוגיית "טריפטיך הגטו", שנכתבה על ידי סובול ומתרחשת כולה בגטו וילנה.
שני המחזות הנוספים בטרילוגיה הם "אדם" ו"במרתף".
בישראל הועלה המחזה מספר פעמים: פעמיים בתיאטרון חיפה, פעם אחת ב (2010), בשנת 2015 הועלה על ידי "המרכז לאומנויות הבמה", קבוצת תיאטרון לנוער באזור הקריות, בשנת 2020 עלה בתיאטרון העברי.
המחזה, שמתרחש בתקופת השואה, סובב סביב התיאטרון שהוקם בגטו וילנה ומציג את חייהם של שחקני קבוצת התיאטרון ואת מאמציהם לשמור על צלם אנוש למרות תנאי הזמן והמקום.
המחזה מתאר את המאבקים הפוליטיים בתוך הגטו, את דרכו של כל אחד לשרוד את התופת ואת הדילמות הנוראות שעמדו בפני תושבי הגטו.
במחזה, שמבוסס על אירועים אמיתיים, מופיעות גם כמה דמויות היסטוריות אמיתיות שפעלו בגטו, כדוגמת יעקב גנס, הדמות הראשית במחזה, שהיה מפקד המשטרה היהודית ויושב ראש היודנראט בגטו.
גנס מאמין כי ריצוי הנאצים על ידי שיתוף פעולה עמם עשוי למשוך זמן עד לסוף המלחמה ובכך להציל לפחות חלק מתושבי הגטו.
לשם מטרה נעלה זו, מוכן גנס לקבל על עצמו את ההחלטה הנוראה של שיתוף פעולה עם הנאצים בשליחת יהודים מהגטו למוות בפונאר.
כמו כן, יוזם גנס את הקמת תיאטרון הגטו, אשר מעבר למטרה לשמור על צלם אנוש, נועד להוכיח לנאצים כי היהודים הם עם יוצר שלא כדאי להשמיד.
כנגד גנס ניצב הרמן קרוק, הספרן הקומוניסט, המתנגד בתוקף לכל שיתוף פעולה עם האויב הנאצי ומבקר על כך את גנס בחריפות.
מלבד התנגדותו לשיתוף פעולה עם הנאצים בנושא המשלוחים לפונאר, קרוק סולד מהרעיון של יהודים שמופיעים בתיאטרון בפני הנאצים ומבדרים אותם.
גנס מבחינתו רואה בהשפלה מחיר הכרחי להצלת חיים.
לעומת קרוק וגנס, אשר למרות היריבות העזה ביניהם- שניהם חרדים לגורל אחיהם בגטו, מוצגת גם דמות של יהודי מסוג אחר- דסלר, אשר על מנת להציל את עורו, מתנדב לעזור לקלגסים הנאצים במלאכת ההתעללות בתושבי הגטו, ומכה בהנאה יהודים אחרים.
יהודי נוסף המופיע במחזה הוא וייסקופ, איש עסקים מיומן ומנוסה, אשר בתוך הגיהנום של הגטו מצליח לצבור הון ואף מכנה את עצמו "מלך הגטו".
דמות נוספת במחזה היא קיטל, קצין האס אס הממונה על הגטו, המוצג תחילה כאנושי למרות הכל, אך בסוף מתבררת האמת הצפויה מראש.
לאורך כל המחזה מציג סובול דילמות קשות שעמדו בפני יהודים רבים בתקופת השואה:
האם מותר להקריב מספר בני אדם כדי להציל מספר גדול יותר של בני אדם?
האם צריך להוציא להורג שני נערים יהודים ששדדו ורצחו יהודי זקן?
האם צריך לנסות לרצות את הנאצים ובכך לשרוד?
שאלה זו נענית בסוף המחזה, כאשר למרות התיאטרון נרצחים כל תושבי הגטו, וגנס ביניהם.
דווקא את קיטל, קצין האס אס, אשר מצופה ממנו להיות רשע מוחלט, סובול בוחר להציג כדמות מורכבת בעלת מאפיינים שונים ואף מנוגדים.
קיטל מוצג מצד אחד כאדם רצחני וחסר כל עכבות מוסריות (מאפיינים שמתאימים לדרך ה"מקובלת" יותר של הצגת דמות הנאצי), ומצד שני כאדם תרבותי ושוחר אמנות אשר מנגן בסקסופון וצופה בהנאה בתיאטרון של היהודים.
בישראל הועלה המחזה מספר פעמים:
בתיאטרון חיפה פעמיים, הצגת בכורה ב-7 באפריל 1984, בבימויו של גדליה בסר; ושוב בתיאטרון חיפה בשנת 1998 בבימויו של יהושע סובול.
בתיאטרון הקאמרי בשנת 2010 בבימויו של עמרי ניצן.
בשנת 2015 הועלה בגרסת תיאטרון הקאמרי, על ידי "המרכז לאומנויות הבמה", קבוצת תיאטרון לנוער באזור הקריות.
בשנת 2020 עלה בתיאטרון העברי בעיבוד ובימוי משותף של פנינה ברט-צדקה וגדי צדקה.
גטו הוא המחזה הישראלי שזכה למספר הגדול ביותר של הפקות ברחבי העולם.
עד שנת 1989 כבר עלו 28 הפקות שלו ב-14 מדינות שונות, כולל הפקות של התיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון, בברודוויי בניו יורק, בבריסל ובפריז.
בשנת 1989 זכתה ההפקה של התיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון בשלושה פרסים: פרס האיבנינג סטנדרד למחזה הטוב ביותר של השנה, פרס חוג המבקרים למחזה החדש הטוב ביותר בתיאטרון, ופרס לורנס אוליביה של הבי.בי.סי.
באותה שנה, ההפקה שעלתה בברודוויי בבימוי של גדליה בסר, לא זכתה להצלחה וירדה מהבמה לאחר חודש.
יהושע סובול עצמו ביים ארבע גרסאות של המחזה בוושינגטון, גרמניה, אוסטריה ויפן.
בשנת 2011 עלה לראשונה המחזה ברוסיה.
זהו הייתה ההפקה ה-67 שלו ברחבי העולם.
הדמויות במחזה מבוססות רובן על אנשים שחיו ופעלו בגטו:
גטו-אויטרוטרפלאה (בפארואזית: Gøtu Ítróttarfelag או בקיצור GÍ) היה מועדון כדורגל באיי פארו שהוקם בשנת 1926. בסיסו של המועדון היה בכפר הקטן נוראגטה (המוכר גם בשם המקוצר "גטה") שבאי אסטורוי, אחד האיים המרכיבים את איי פארו.
המועדון היה אחד המועדונים היותר מעוטרים במדינה הקטנה ולזכותו שש אליפויות ושישה גביעי איי פארו.
בשנת 2008 המועדון התמזג עם מועדון אחר באיי פארו, ליירביק, ונוצר מועדון חדש בשם ויקינגור גטה המשחק בליגת העל של איי פארו ומייצג את שניהם כיום.
הקבוצה הוקמה ב-29 באוקטובר 1926. לאחר 57 שנים, בשנת 1983, היא זכתה באליפות הליגה של איי פארו.
הקבוצה החלה את הופעותיה האירופיות במוקדמות גביע אופ"א בעונת 1994/1995, כשהליגה של איי פארו הפכה להיות מקצועית וחברה באופ"א, לאחר שזכתה פעם נוספת באליפות הליגה.
היא הוגרלה בשלב המוקדם נגד קבוצת טרלבורגס אף-אף משוודיה והפסידה בשני המשחקים ולכן הודחה מהמפעל.
הקבוצה חזרה למוקדמות בעונה שלאחר מכן, לאחר שזכתה באליפות נוספת, אז הוגרלה בשלב המוקדם נגד קבוצת ראית' רוברס מסקוטלנד, אך הפסידה לה בסיכום שני המשחקים והודחה מהמפעל.
גם בעונה שלאחר מכן, עונת 1996/1997, אז הוגרלה בשלב המוקדם נגד קבוצת פ.צ.
ג'אז מפינלנד היא הפסידה בסיכום שני המשחקים והודחה מהמפעל.
בעונת 1997/1998 הקבוצה זכתה באליפות והשתתפה במוקדמות ליגת האלופות, אז הוגרלה בשלב המוקדם הראשון מול קבוצת גלאזגו ריינג'רס מסקוטלנד והפסידה לה בתוצאות 0–6 ו-0–5 והודחה מהמפעל.
בעונה שלאחר מכן, עונת 1998/1999, שיחקה הקבוצה במוקדמות גביע המחזיקות, לאחר שזכתה בגביע, אז הוגרלה בשלב המוקדם מול קבוצת אמ-טה-קה מהונגריה, הפסידה לה בתוצאות 1–3 ו-0–7 והודחה מהמפעל.
הקבוצה השתתפה בגביע האינטרטוטו בעונת 2000/1999, אז הוגרלה בשלב הראשון מול קבוצת ידינסטבו ביחאץ' מבוסניה והרצגובינה והפסידה לה בסיכום שני המשחקים.
היא חזרה למוקדמות גביע אופ"א בעונת 2000/2001, לאחר שזכתה בגביע, הוגרלה בשלב המוקדם מול קבוצת נורשפין משוודיה והפסידה לה בסיכום המשחקים.
בעונה שלאחר מכן, עונת 2001/2002, הוגרלה מול קבוצת אוביליץ בלגרד מסרביה ומונטנגרו (מאוחר יותר, עם התפלגות סרביה ומונטנגרו לסרביה ומונטנגרו שיחקה הקבוצה בליגת העל הסרבית בשל מיקומה הגאוגרפי בסרביה), הקבוצה הפסידה בסיכום שני המשחקים גם הפעם.
בעונה שלאחר מכן, עונת 2002/2003, רשמה הקבוצה תבוסה נוספת כשהפסידה בשלב המוקדם לקבוצת היידוק ספליט מקרואטיה והפסידה בשני המשחקים 0–3 ו-0–8.
הקבוצה השתתפה בגביע האינטרטוטו בשנת 2003, אז הוגרלה בשלב הראשון מול קבוצת דאצ'יה קישינב ממולדובה והפסידה לה בסיכום המשחקים.
ההופעה האחרונה של הקבוצה במפעלים האירופיים הייתה במוקדמות גביע אופ"א בעונת 2006/2007, אז הוגרלה מול קבוצת ונטספילס מלטביה אך הפסידה לה בסיכום המשחקים ביניהן.
מאז עונה זו, הקבוצה לא השתתפה במפעלים אירופאים, ולא זכתה יותר בשום תואר.
בשנת 2008 המועדון התמזג עם מועדון ליירביק ונוצר מועדון חדש בשם ויקינגור גטה המשחק מאז בליגת העל של איי פארו במקומו.
גט על תנאי הוא גט שכותב הבעל, ובו תנאי שרק עם קיומו נכנס הגט לתוקף.
שימוש עיקרי בגט על תנאי הוא בידי אדם היוצא למסע מסוכן, ובפרט חייל היוצא למלחמה, והתנאי להפעלת הגט הוא שהאדם יהפוך לנעדר.
שיטה זו מונעת את הפיכתה של האישה לעגונה.
מקובל לשייך את הנוהג לתקופת דוד המלך.
אחת הפרשנויות בתלמוד למעשה דוד ובת שבע אומרת שדוד לא חטא בלקיחת אשת איש כיוון שחיילי דוד המלך נהגו לתת גט לנשותיהם טרם צאתם לקרב: "דאמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן: כל היוצא למלחמת בית דוד כותב גט כריתות לאשתו" (בבלי, מסכת שבת, דף נ"ו, עמוד א).
עיון בגמרא מראה כי הנוהג התחיל כבר קודם לכן, בתקופת שאול המלך.
זאת למדה הגמרא מהפסוק: "ואת אחיך תפקוד לשלום ואת ערובתם תיקח" (), בו צווה דוד על ידי אביו ישי ללכת לבקר את אחיו המגויסים לצבא שאול המלך ללחימה בפלשתים.
דרשו חז"ל על פסוק זה: "מאי ערובתם?
תני רב יוסף: דברים המעורבים בינו לבינה" ().
ביאר שם רש"י: (ד"ה דברים) "היינו קדושין - תיקח - תבטל על ידי גט שתביא להם מן המלחמה".
כלומר, דוד נדרש להביא מאחיו הלוחמים גיטין לנשותיהם.
מכאן, שהנוהג התחיל כבר קודם לתקופת מלוכת המלך דוד.
לפי בעל הטורים, הנוהג הונהג אף קודם לכן, על ידי משה רבנו, אך במתכונת אחרת שנועדה להתמודד עם הצורך ב"ייבום" ו"חליצה" אם החייל הנופל היה נשוי אך ללא ילדים.
תקנתו של דוד, כאמור, הופנתה לכל חייל ולא רק למי שאין לו ילדים, במטרה למנוע עגינות.
השימוש ב"גט על תנאי" בדורות האחרונים
במלחמת העולם השנייה הנהיגה הרבנות בארץ ישראל שחיילים יהודים הנשלחים לחזית, חותמים על גט על תנאי.
הרב הצבאי הראשי לצבא הבריטי במזרח התיכון, פרופ' לוי יצחק רבינוביץ, קיבל בשביעי של פסח תש"ג מברק מהרב הראשי לארץ ישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, בו הוא מודיע לו כי פלוגת ההובלה 462 עזבה את ארץ ישראל בטרם ניתן לחייליה האפשרות לחתום על גט על תנאי.
הרב הצבאי קבל הודעה "סודית בהחלט" שדווקא יחידה זו עומדת להפליג לאי מלטה.
כאשר הדרך למלטה מסוכנת שכן הגרמנים זרעו פצצות בים התיכון, בין החוף הצפון-אפריקאי לבין האי, וכמעט שלא היה יום שלא הודיעו על טביעת אונייה במסלול זה.
באסרו חג של חג הפסח, נאספו הפרטים האישיים של החיילים.
הרב כינס חיילים דתיים (כדי שיוכלו להיות נאמנים - במקרה של מימוש הגט) והחיילים הנשואים חתמו על הגט על תנאי בשעות הבוקר.
ימים אחדים לאחר מכן טבעה האונייה שבה הפליגה פלוגת ההובלה 462, ו-140 מחייליה נספו.
בישראל הועלתה הצעה לפיה כל חייל קרבי נשוי יפקיד בידי הרבנות גט על תנאי, והרבנות תפעיל גט זה אך ורק אם החייל הפך לנעדר והותיר את אשתו עגונה.
הצעה זו נדחתה על ידי הרב שלמה גורן הן בשל חששות הלכתיים ל"גט מעושה" אך בעיקר עקב החשש מהשפעתה השלילית על מורל החיילים.
ההצעה לאפשר בצה"ל החתמת חיילים נשואים על "הרשאות גט" בטרם יציאה למבצעים ממשיכה לעלות בשיח ההלכתי גם לאחר פסיקה היסטורית זו.
דוגמה לכך ניתן לראותו בתמיכתו של הרב יעקב אריאל בהחלת אופציה זו במלחמות ישראל כיום.
גיטין על תנאי כמענה לעגינות וסרבנות גט
בשנים האחרונות ניסחו מספר רבנים הצעות לכתיבת גיטין על תנאי שיוכלו למנוע מקרים שבהם הגבר יסרב או שלא יוכל לתת גט לאשתו ויותיר אותה עגונה, וביניהם -
הרב הרצוג – שו"ת היכל-יצחק אה"ע ב סי' מ.
הרב וולדנברג – שו"ת ציץ-אליעזר יא,צ
הרב יוסף שלום אלישיב – "מינוי סופר ועדים על כתיבת גט" ישורון יא.
הרב יצחק שילת – "לתקנת עגונות", אישות הלכה וכוונות התורה.
הרב יואל בן נון – "גט משעה אחרונה' למניעת עיגון", תחומין לז.
הרב שלמה פינק, "גיטי מלחמה" ארח-משפט
גטאות באיטליה הוקמו במאה ה-16 בערים רבות באיטליה.
הגטאות העיקריים בהן התרכזה יהדות איטליה הוקמו בערים ונציה, רומא
בפיימונטה הונהגו השכונות המיוחדות ליהודים לתקופה מצומצמת יותר - כמאה שנה בלבד.
גטאות נוספים הוקמה בערים: אנקונה, סיינה, סניגאליה, אורבינו, פרארה, טריאסטה, פדובה, ורונה, מנטובה פיטיליאנו ועוד.
סיום עידן הגטאות באיטליה החל בשנת 1792, כאשר צבאות צרפת נכנסו לניס, אז העיר "ניצה".
הייתה זאת העיר האיטלקית הראשונה שנכבשה וסופחה לצרפת.
לפי ביטויו של בן הדור, במועד זה "החלו חומות הגטו מרקדות".
במחוז בפיימונטה החל שחרור היהודים מהגטאות באיטליה.
בכל עיר אשר בה הגיע צבא צרפת בוטלה חובת המגורים בגטו.
ההגבלות נגד היהודים בוטלו והוצהר כי: "כל אדם נולד ונשאר בן חורין ורשאי ליהנות מכל הזכויות במלואן.
היהודים הם אזרחים וחובה להכיר בהם בתור כאלה.
כך שוחררו היהודים, בהדרגה, מחובת המגורים בשכונת מיוחדת ברחבי איטליה.
מאז הגירושים של היהודים מדרום איטליה וסרדיניה בשנים: 1492, מועד גירוש ספרד ובשנת 1542, כרבע עד שליש מיהדות איטליה נותרו במדינת האפיפיור.
מחציתם של היהודים במדינת האפיפיור היו ברומא.
בשנת 1555 הוקם ברומא הגטו, ב"רובע מצחין", שבגדה של נהר הטיבר.
אזור, שלעיתים קרובות, הציפוהו המים הגואים של הנהר או פקדוהו מגפות קשות.
הקמת הגטו באה בעקבות בולה של האפיפיור פאולוס הרביעי, אשר קבעה כי היהודים הם רוצחי ישו ואינם יכולים לחיות כאזרחים שווי זכויות בעיר אחת עם המאמינים הקתוליים.
הכרזת האפיפיור, שניתנה ב-14 ביולי 1555, כונתה בשם Cum nimis absurdum, על שם משפט הפתיחה שלה שקבע "יהיה זה אבסורדי ויגרום לאי נחת מוחלטת, שהיהודים אשר נמצאו חייבים בדין באשמתם ונידונו על ידי האל לשעבוד נצחי...".
נימוק זה היה הגורם ליצירת הגטאות בערים במדינת האפיפיור.
בשנת 1631 עברה השליטה במחוז מדוכסות אורבינו לאפיפיור.
נמל אנקונה לחוף הים האדריאטי היה מרכז מסחרי חשוב, בעיקר עם המזרח התיכון.
שני שלישים מהמסחר היה בידי היהודים.
החל משנת 1569 האפיפיור פיוס החמישי גזר שהיהודים במדינת האפיפיור יתרכזו רק בגטו זה, וגטו רומא ובאביניון, היום בצרפת.
בשנת 1588 התאוששה הקהילה היהודית בעיר, תחום הגטו הורחב ולפי המשוער שני שלישים מהסחר בעיר היה בידיים יהודיות.
אך בשנת 1659 גזר האפיפיור אלכסנדר השביעי שאין להרשות ליהודים להחזיק עסקים מחוץ לגטו.
כן נאסר עליהם לעזבו משקיעת החמה עד עלות השחר.
נמל סניגאליה (Senigallia), אשר מצפון לאנקונה, עבר לשלטון האפיפיור בשנת 1631.
בשנת 1633 הוקם הגטו, ובשנת 1691 חויבו היהודים לשאת אות קלון.
היהודים הורשו להמשיך בעסקי הבנקאיים
פזארו הייתה חלק מדוכסות אורבינו.
כאשר סופחה למדינת האפיפיור, נהרס מעמדה של הקהילה, ומספר תושביה ירד מ-631 בשנת 1628 עד ל-450 - מאה שנה לאחר מכן.
אורבינו בירת הדוכסות - היו בה 369 נפש בעת סיפוחה למדינת האפיפיור.
כעבור מאה שנה מספרן פחת לחצי, ובית הכנסת נסגר.
בשנת 1598 רוב הערים, שהיו בשטחי בית אסטה (La famiglia d'Este o Estensi) עברו לשליטת האפיפיור.
פרארה הייתה אחת ממרכזי החיים היהודיים הגדולים באיטליה.
היא הייתה מרכז חשוב ללימוד התלמוד אשר העניק לה מעמד נכבד.
בעקבות הוצאה להורג של יהודי באשמת רצח הותקף הגטו.
למרות השתדלות חשמן העיר, חלק מהאוכלוסייה היהודית בעיר נטש אותה.
היהודים בערים מסביב לפאררה גורשו.
רק בערים לוגו בנפת רוונה ((Lugo (RA)) וצ'נטו ((Cento (FE)) בהם הוקמו גטאות נשארו יהודים.
בלוגו הייתה קהילה גדולה של 600 נפש ובה היה מרכז המשפחה היהודית העתיקה "דל-ואקיו" - אשר צאצאיה היו רבנים בקהילות באיטליה.
בין המשפחות המקומיות מצויה גם משפחה שמוצאה היה מארץ ישראל, בשם ישראלי, אשר מצאצאיה היה בנג'מין דיזראלי.
במודנה הוקם גטו בשנת 1638. אך הדוכס הבחין בתועלת שהביאו המהגרים היהודים והחליט בשנת 1652 להזמין אותם לעירו, ללא חובת השתכנות בגטו.
כך הוקם בעיר בית כנסת ספרדי נוסף לשנים שהיו קיימים: האיטלקי והאשכנזי.
בעיר היה מרכז ללימודי רבנות וקבלה.
יהודי הגטו עסקו במסחר ובבנקאות.
ברג'ו אמיליה, לפי דרישת התושבים הנוצרים של העיר, הוקם גטו בשנת 1671 .
היה זה לאחר מאבק רב בין היהודים לבין הנוצרים.
הגטו כלל ארבעה רחובות מקבילים ובתוכו היו כנסיות.
דוכסות מנטובה - בחלק ממחוז לומברדיה
על קיום גטו במחוז לומברדיה ידוע רק בעיר מנטובה.
העיר הייתה למוקד משיכה ליהודים: מספרם הגיע ל-3,000 שהן 7% מתושבי העיר.
בשנת 1612 חל שינוי, הדוכס ממנטובה לבית גונזגה (Gonzaga) החליט היהודים ירוכזו באזור אחד ויכנסו אליו רק דרך ארבע כניסות.
בגטו היו שישה בתי כנסת.
בשנת 1612 הדוכסות עברה בירושה לענף צרפתי של המשפחה שהיה לו קשר הדוק האימפריה הרומית הקדושה העיר עברה מלחמות רבות.
חיילות לאנדסקנכט, חילות שכירים גרמנים ידועים באכזריותם השתלטו על העיר שדדו אותה עד היסוד והביא איתם את מחלת הדבר.
העיר ירדה מגדולתה מרבית יהודי העיר עזבו אותה .
כ-600 יהודים מצאו מקלט אצל "הנסיך מבוצולו".
כאלף יהודים ניסו להימלט דרך הנהר פו ברפסודות מאולתרות אבל נסחפו בזרמים העזים של הנהר וטבעו.
רפובליקת ונציה - מחוז ונטו
הקהילה החשובה במחוז הייתה בוונציה.
קיומה הובטח לחוזה עם ממשלת הרפובליקה של ונציה, הסרניססימה (Serenissima), אשר התחדש כל עשר שנים.
במקביל, הקהילה נדרשה כי שלושת הבנקים היהודיים: "האדום", "הירוק" ו"צהוב", יקימו קופת הלוואה לעניים נוצרים בריבית של 5%.
ב-20 במרץ 1516 ממשלת ונציה ציוותה על 700 יהודים, יוצאי איטליה וגרמניה לעבור לאזור פחוּת ערך בוונציה, שבו פעל בית יציקה.
הנחיתות של אותו אזור הייתה גם בכך ששכן בו בית סוהר ומנזר אשר חבריו היו אחראיים לקבורת המוצאים להורג.
הגטו הוקם בזמן ששלטונות העיר חדלו מלראות ביהודים תושבי קבע ונעשו פחות בטוחים בתועלת הכלכלית שהם מביאים ופחות סובלניים כלפיהם מבחינה דתית.
תחילה, הסוחרים היהודים יוצאי המזרח לא נדרשו לעבור לגטו, אך בשנת 1541 הם הצטרפו לאחיהם.
הגטו היה לאזור מסחרי תוסס בו פרח המסחר בחפצים משומשים ובסחר סיטונאי.
בגטו פעלו אחד-עשר בתי כנסת.
לפי המשוער מספר היהודים בגטו הגיע בשנת 1655 לשיא של 4,870 נפש.
בפדובה, תחילה היהודים גרו באזור אחד, מבחירתם.
אבל משנת 1603 הייתה זו חובה.
605 תושבי הגטו חויבו לגור בתחום רחובות מוגדר.
לרובע היו ארבעה שערים ובכל שער היו שני שוערים: האחד, היהודי והשני, לא יהודי.
לכל אחד מהם היו מפתח נפרד ורק ביחד ניתן היה לפתוח את השער.
בשנת 1652 הקהילה התלוננה על תנאי התברואה הגרועים בגטו.
ואכן בשנת 1631, פרצו מחלות בגטו, אשר הביאו למותם של 421 מתוך 721 בני הקהילה.
הגטו עצמו היה מרכז מסחרי תוסס.
היו בו 64 חנויות, בהם תושבי פדובה יכלו לרכוש כל דבר.
בקרבת פדובה היו שתי קהילו יהודיות: "אסטה" (Este (PD)) אשר בה הוקם גטו קטן.
בתים אחדים מסביב לקיר תוחמו בחומה ובה היה שער אחד בלבד ו מונסליצ'ה - אשר יהודיה הצטוו לעבור לגטו פדובה בשנת 1777.
בוורונה, תחת שלטון ונציה, הבישוף של העיר נטל את היהודים לחסותו.
בשנת 1599 הוא ציווה על ריכוזם בגטו, באזור "מתחת לגגות" (sotto i tetti).
בעת הקמתו, מספר התושבים היה 400 ובתי העסק 25. לקראת סופו היה מספרם - 800. ייחודו של הגטו היה בצפיפות שבו.
היהודים גרו "מרפק ליד מרפק".
ברוויגו (Rovigo), תחת שלטונה של ונציה, הוקם גטו בשנת 1615. היו בו 17 משפחות, 2 משפחות הורשו לגור מחוצה לו.
בשנת 1629 נהרס בית הכנסת בעיר בטענה שהוא קרוב מדי לכנסייה.
הוא נבנה מחדש במרכז הגטו.
בית הבסבורג - קהילת טריאסטה
בין השנים 1684–1785 הורו השלטונות לבית הבסבורג על הקמת גטו וחייבו את היהודים להתגורר בו.
הייתה זו תגובה של אנטישמיים מקומיים שדרשו בשנת 1684, לפעול בטריאסטה כפי שנהגו ביהודים בבירה וינה.
התוצאה הייתה הקמת הגטו, הנהגת אות קלון ואיסור העסקת שכירים ומשרתים נוצרים.
הקהילה התנגדה בתוקף למיקומו המוצע של הגטו שנחשב לאזור עלוב, וההכרעה הועברה לווינה.
בשנת 1695 יזמו תושבים מהעיר עלילת דם, אך ללא הצלחה.
רק בשנת 1697 נאלצו היהודים לוותר על בתיהם ולעבור לתחומי הגטו.
בית מדיצ'י - אזור טוסקנה
בפירנצה הוקם הגטו בשנת 1571. האזור שנבחר למיקום היהודים היה מקום מקלט לפושעים וגרו בו בעיר זונות.
אולם תכנונו הוטל על אדריכל.
המניע היה לקוסימו שמירת הקשרים עם האפיפיור.
בפיטיליאנו סגר בית מדיצ'י בשער גדול את האזור שנקרא "ירושלים הקטנה" והקים למעשה גטו.
בשנת 1560 הכריז האפיפיור פיוס הרביעי על הקונטרה-רפורמציה.
כך נשרף התלמוד והוטלה חובת תו הקלון.
"בשום מקום באירופה לא היו היהודים בתנאים גרועים כאלה.
בערים רבות בפיימונטה קיימים שרידים המקוריים המסמנים את כי היו אלה אזורי המגורים של היהודים.
המיוחד שבהם היה הצפיפות בתוך התיחום וההגבלה בצפייה בתהלוכות דתיות.
בית סבויה הטיל עליהם חובה זאת רק במאה ה-18 והיא נשמרה רק כמאה שנה.
השכונות נשארו בעיר עצמה באזורי המגורים הרגילים של היהודים.
בשכונות נשמרה האותנטיות של תחום מושב המוקצב רק ליהודים - הגטו בלשון ימינו.
במקומות המוכרים בתור שערי השכונה המעברים בין חצרות הבתים.
עוברים מבית לבית ללא צורך לצאת אל רשות הרבים, החנויות ובתי מלאכה הוקמו בקומה הראשונה של הבניין, ובקומות מעליו עד שלוש קומות היו למגורים.
במרכז המבנה יש תוספת קומות.
בבתים הפונים לרשות הרבים של העיר החלונות אטומות בחומת לבנים.
על היהודים נאסר לצפות בתהלוכות הדתיות הנוצריות העוברות ברחובות.
בניצה מונטפרטו (Nizza Monferrato) נוסד בשנת 1732, כנראה, הגטו הראשון בפיימונטה.
שאלת מיקומו הייתה נושא לחילוקי דעות עם בישוף העיר, שכן מהמיקום המוצע ניתן היה לצפות בתהלוכות דתיות נוצריות.
בגטו התגוררו 21 משפחות בני 79 נפשות.
בית הכנסת הוקם במקום שלא נראה בחזית הרחוב.
בית הקברות היה בעיר, אבל גם היה שימוש בבית הקברות שבניס.
במאה ה-19 חברי הקהילה עזבו את העיר ועברו לקהילות אחרות.
הרפובליקה של ג'נובה - ג'נובה
הרפובליקה של ג'נובה, בשנת 1648, הזמינה סוחרים מכל אומות העולם, כולל יהודים, לגור בתחומה.
רק מעטים ממגורשי ספרד נענו להזמנה.
אף על פי כן הוטלו עליהם הגבלות חמורות עד כי רק קומץ קטן גר בגטו שהוקם עבורם.
בשאר ערי המחוז, ליגוריה, לא היו כלל יהודים.
איטליה של המאה ה-17 והמאה ה-18 הייתה מרכז תיירות לחובבי עתיקות, מוזיקה ואומנות בעולם המערבי.
התיירים אשר הגיעו לערים: רומא, פירנצה וונציה נוכחו לראות כי קיימים רבעים מיוחדים ליהודים.
לפי רישומים מתקופה זו התקבלה תמונה של היהודים, אשר בלטו בצבעם השחום, בקולניותם ובצבע כובעיהם ירוק או אדום "בעותי קלון אך שוקדים על פרנסתם".
לגטו היהודי היה גם מוניטין בתור מקום רועש.
היה ביטוי לכך בשפה האיטלקית: "fare un ghetto" שפרושו לעשות רעש.
היהודים דברו בשפת הארץ ואפילו בלבוש כמעט ולא היה הבדל חוץ מצבע הכובע אצל הגברים ומטפחת אצל הנשים.
התיירים כתבו כי מסוכן היה להימצא בשעות הלילה בגטו היות שעל כך הוטל על הנוצרים עונש כבד.
האזור היהודי ניכר בגובהם הרב של הבנינים.
שטח הרובע היה מצומצם ולכן הבנייה לגובה הייתה האמצעי היחידי לשכן בו את האוכלוסייה שגדלה והלכה.
מרחוק היה הרובע היהודי כאלו בנוי על גבעה.
המבנים לא היו חזקים וידוע על אסון שאירע במנטובה בשנת 1776, בו קיפחו את חייהם 65 ממפולת בניין.
אסון דומה התרחש ברומא בשנת 1693 והקורבנות הפעם היו כמרים נוצרים שהזדמנו למקום.
שריפות גדולות, תוך אובדן חיי אדם רבים היו בוונציה בשנת 1752 ובורונה בשנת 1786. גם רעידת אדמה גרמה נזק לבתים: בשנת 1671 נהרסו במודנה מחצית בתי הגטו ובשנת 1690 ובגטו של אנקונה היה הרס כזה עד אשר נקבע יום זיכרון שנתי לאסון.
במקרים אחדים הגטו נבנה תוך כדי תכנון אדריכלי, כך קרה בפירנצה.
במקומות אחדים פשוט סימנו אזור בו גרו רוב היהודים, הנוצרים הוצאו ממנו והוקמו חומות ושערים - לפי ההנחיות רק שער אחד - בפועל ברומא למשל שבעה שערים.
בכמה מקומות קטנים הקיף הגטו בתים מסביב לחצר ואדן הגטו כונה לעיתים בפי יהודי איטליה "חצר".
אך ברוב המקומות היה זה "מבוך של רחובות וסימטאות - עיר בתוך עיר - והמעבר היה דרך גוש של חצרות וסימטאות מעובשות".
ברומא ובוונציה ניתן היה להבחין בקירות בעובש בצבע צהבהב, שריד להצפת הרובע במי הנהר או מי הים.
לעיתים, הבתים היו צמודים זה לזה, בעיקר בפיימונטה, עד שניתן היה לעבור מבית לבית מבלי לצאת לרחוב.
היו בתים שחלק מהחלונות היו סגורים באבני בנייה.
המטרה הייתה למנוע מהיהודים להציץ מבעד לחלון החוצה בעת מעבר תהלוכות דתיות.
בבית של משפחת הרטום באסטי שבפיימונטה בעלי הבית הצטוו לממן ציור קיר גדול לקדוש נוצרי בחזית הפונה לכנסייה.
השמות של הרחובות העידו על האופי היהודי: via או piazza או calle של - Azimelle - המצות, cortile di Bagni - בית רחצה בפירנצה, Vicolo Sagatini - בית המטבחיים בוורונה או ככר ספרדי Spagnuola בו היה בית כנסת כמנהג ספרד.
בוונציה היה רחוב על שם בית אציל, המוקף גן, אשר היה משכן לבאי הגטו Calle Mocato.
בתי הגטו לא היו רכוש יהודי.
על הדיירים היה לשלם שכר דירה לבעל הבית הנוצרי.
הוא מצידו היה מוגבל בשכר הדירה שיכל לגבות.
בחוק מיוחד "חוק החזקה" (jus gazaga), לפיו שכר הדירה מוקפא ונאסר להוציא דיירים מהבית.
במקרה של התמעטות האוכלוסייה, הקהילה שילמה את שכר הדירה עבור בדירות הריקות.
מכל מקום, בעלי הבתים, שלא קבלו תמורה על השקעתם, לא תיחזקו את המבנים.
וזאת הייתה הסיבה להזנחה שבלטה בגטו.
מצב אשר לעיתים גרם למפולת של מבנים.
גטו ביאליסטוק היה גטו שפעל בעיר ביאליסטוק שבצפון-מזרח פולין בתקופת הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה.
הגטו הוקם באוגוסט 1941 וחוסל בנובמבר 1943. מרד שפרץ בגטו דוכא.
מרבית תושביו (כ-60,000) נהרגו או שהועברו בקרונות בקר למיידנק ולטרבלינקה.
על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שנחתם בין גרמניה וברית המועצות בשנת 1939, הייתה מיועדת העיר ביאליסטוק להיכלל בשטח הכיבוש הסובייטי.
כוחות סובייטים נכנסו לעיר בספטמבר 1939, והחזיקו בה עד לכיבושה על ידי הכוחות הגרמנים ביוני 1941, במסגרת מבצע ברברוסה.
בימיו הראשונים של הכיבוש הגרמני, נאספו בביאליסטוק פלוגות איינזצגרופן ומשטרה בפיקודו של ארתור נבה וטבחו באלפי יהודים באזור ביאליסטוק, לפני ואחרי הקמת הגטו.
ב-28 ביוני עלה באש בית הכנסת הגדול של העיר עם 800 עד 1,000 יהודים שהיו כלואים בו, והוא נשרף כולו.
ב"יום שישי האדום" נרצחו עד 5,000 קורבנות יהודים.
בחודש אוגוסט 1941, הורו הגרמנים על הקמת גטו בביאליסטוק.
כ-50,000 יהודים תושבי העיר והאזור הסמוך לה, שוכנו באזור קטן של העיר.
הגטו נחלק לשניים על ידי נהר ביאלה (אחד מהיובלים של נהר נרב).
מרבית האסירים הועבדו בעבודות כפייה, לרוב במפעלי הטקסטיל והחימוש ששכנו בתוך גבולות הגטו ולעיתים גם בעבודות כפייה מחוץ לגטו.
היודנראט הקים בגטו בית תמחוי, מרפאה ושירותים אחרים.
בפברואר 1943, קבוצה ראשונה של כ-10,000 יהודי ביאליסטוק גורשו אל מותם בקרונות בקר לטרבלינקה.
עוד 2,000 קורבנות נורו במקום כשסירבו או לא יכלו לעלות לקרונות, בעיקר עקב כך שהיו חולים וחלשים מדי לנסיעה.
באותו חודש, כ-7,600 אסירים הוכנסו למחנה מעבר מרכזי חדש בעיר למטרת סלקציה.
הכשירים נשלחו למחנה מיידנק, שם מוינו האסירים בשנית: אלו שנמצאו כשירים לעבודה, נשלחו למחנות בליז'ין (Bliżyn), פוניאטובה ואושוויץ; אלו שהוערכו כחלשים מדי, הושמדו במיידנק.
למעלה מאלף ילדים יהודים נשלחו תחילה לגטו טרזיינשטט בבוהמיה, ולאחר מכן לאושוויץ, שם נרצחו.
באפריל 1943 ארגן בונים פרבשטיין את סדר הפסח הציבורי האחרון שנערך בבית הכנסת ציטרון , בית הכנסת היחידי ששכן בשטח הגטו.
בתחילת אוגוסט 1943 בברלין התקבלה החלטה לחסל לחלוטין את גטו ביאליסטוק.
ב-15 באוגוסט 1943 בשעה 18.00 נקרא ברש למפקדת הגסטפו ששכנה מחוץ לגטו, בארמון ברניצקי, שם התבשר על פינוי מיידי של תושבי הגטו ללובלין.
ב-16 באוגוסט 1943 לפנות בוקר, פשטו על הגטו גדודי האס אס הגרמני עם כוחות של מתנדבי טרווניקי אוקראינים, אסטונים, לטבים ובלארוסים, כחלק מאקציה נוספת שמטרתה חיסולו הסופי של הגטו.
כשכל התקוות להישרדות נמוגו במהלך השילוחים שהתרחשו באוגוסט 1943, תכננו חברי המחתרת בגטו מרד כנגד הגרמנים.
מרד גטו ביאליסטוק היה מרד מאורגן בנאצים - השני בגודלו לאחר מרד גטו ורשה.
את הלוחמים חימש ועזר לארגן "הארגון הצבאי האנטי פשיסטי", ארגון מחתרתי שהוקם בגטו בשנת 1942 בידי קצינים לשעבר של כוחות הלאום הפולנים.
הכוח הלוחם מנה קבוצה של כ-300 עד 500 אסירים, שבראשם עמדו מרדכי טננבוים, ממייסדי אי"ל, ועמיתו דניאל מושקוביץ.
כמו במרד גטו ורשה שקדם לו, היה המרד בגטו ביאליסטוק חסר סיכויים להצלחה צבאית.
עם זאת, הוא נתפס כדרך למות בלחימה ולא במחנות הגרמניים.
המרד החל עם ההכרזה הגרמנית על גירושים המוניים מהגטו בליל 16 באוגוסט 1943. המטרה העיקרית הייתה לשבור את המצור הגרמני ולאפשר למספר המרבי של אסירים להימלט לתוך יער קנישין השכן.
קבוצת המורדים, חמושים במקלע אחד, 25 רובים, 100 אקדחים וכמה עשרות בקבוקי תבערה מלאים בחומצה, תקפה את הכוח הגרמני המכריע תוך סיכון חייהם.
על פי התוכנית, המורדים אמורים היו למשוך אחריהם את המוני האסירים ולפרוץ אל מחוץ לגטו, אך הגרמנים הצליחו לנתק את המוני האסירים מן הלוחמים, לחסום את דרך הנסיגה ולירות אש מקלעים מרוכזת על הלוחמים.
הקרבות נמשכו עוד כארבעה ימים בכיסים מבודדים של מתנגדים, אבל ההגנה נשברה כמעט מיד והמרד נכשל למעשה.
הנאצים הציתו את כל האזור.
מפקדי המאבק התאבדו בבונקרים שלהם לאחר שאזלה התחמושת.
כ-150 לוחמים הצליחו לברוח ליערות המקיפים את ביאליסטוק, והם הצטרפו ליחידות הפרטיזנים של הארמייה קריובה וארגונים אחרים ושרדו את המלחמה (בהם הייתה חייקה גרוסמן).
במהלך חיסול הגטו באוגוסט 1943 והמרד שנמשך בין ה-16 ל-20 באוגוסט, נשרפו חלק ניכר מבני הגטו, ובמיוחד אלה שהיו בחלקו המזרחי.
הדבר נבע בין היתר מהצתות של לוחמי התנגדות - שריפות בגנים שימשו כאות ללחימה, בעוד שריפות במפעלים נועדו להקל על הבריחה מהעיר.
בתורם, הגרמנים הציתו מבני מגורים מעץ (ברחובות צ'יפלה, פבריצ'נה, נובוגרודצקה, חמיילנה וגורנה) כדי לאלץ אנשים לעזוב את מקומות המסתור שלהם.