tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראשית שנות השישים, הקים ראש העירייה הראשון של רמת גן, אברהם קריניצי, את ועדת האימוץ של חטיבת הצנחנים וגייס לשם כך את קונביץ, אשר שימש למעלה מ-30 שנה כיו"ר הוועדה.
במסגרת פעילותו נפגש קונביץ עם כל חייל וחיילת בצנחנים לפחות פעמיים או שלוש במהלך שרותם: תחילה ביום הגיוס, לאחר מכן בקורסים, באימונים ולעיתים אף בשובם מפעולות מבצעיות.
ביוזמתו, אנשי הוועדה נהגו לבקר את הפצועים והחולים של החטיבה בבתי החולים, וכן להשתתף בהלוויות ההרוגים ולתמוך במשפחותיהם, נוהג אשר נמשך עד היום.
בשנים האחרונות עם ריבוי החיילים הבודדים בחטיבה, משקיעה ועדת האימוץ מאמץ ספציפי למענם.
במלחמת יום הכיפורים הגיעו אנשי הוועדה לכוחות הצנחנים שהיו ממערב לתעלת סואץ בדרום ולחרמון הסורי בצפון כדי לחזק את רוחם של החיילים.
בקרב דורות של צנחנים ידוע קונביץ כאדם שכל מעשיו נעשו בצניעות, והם נתנו לו את הכינוי "האבא הגדול של הצנחנים".
אות הנשיא למתנדב הוענק לקונביץ ולוועדת האימוץ בראשותו, כביטוי של הוקרה והערכה, ב-2005..
זכה בתואר איש מופת ליונס רמת גן.
קונביץ הלך לעולמו בשנת 2012 ברמת גן.
ביוזמת ראש עיריית רמת גן, צבי בר, הונחה אבן פינה לפארק שיישא את שמו של קונביץ.
הפארק ממוקם בין כפר אז"ר ממערב ושכונת קריית קריניצי ממזרח ומדרום (קריניצי החדשה).
סמוך ליום העצמאות 2012 הגיעו הרמטכ"ל בני גנץ וכל אלופי צה"ל מהצנחנים להצדיע לקונביץ על פועלו רב השנים למען הצנחנים ודורותיהם.
קונביץ נפטר זמן קצר לאחר מכן.
חיים קורן (נולד ב-6 ביוני 1953) הוא דיפלומט ישראלי, אשר שימש כשגריר ישראל במצרים ובדרום סודאן.
קורן שימש בתפקידים רבים במשרד החוץ, בין היתר שימש כמנהל חטיבת המזרח התיכון במשרד, ובתפקידים שונים בנציגויות ישראל בארצות הברית, נפאל ומצרים.
כמו כן שימש במשך תקופה יו"ר ועד עובדי משרד החוץ ובתפקידו זה הוביל מאבק למען רפורמה בהליך מינויי שגרירים בחו"ל.
בשנת 2011 יועד קורן להתמנות לשגריר בטורקמניסטן, אולם מינויו בוטל עקב סרובה של טורקמניסטן לקבלו משום שחשדו בו כי הוא סוכן של המוסד.
בינואר 2012 החליטה הממשלה למנותו לשגריר הישראלי הראשון בדרום סודאן.
בשנת 2014 מונה לשגריר ישראל במצרים.
באוגוסט 2016 סיים את תפקידו לפי בקשתו.
קורן הוא מזרחן, עבודת הדוקטורט שלו עסקה באסלאם בסודאן.
בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ומדע המדינה מאוניברסיטת חיפה, בעל תואר שני בהיסטוריה של ארצות האסלאם מהאוניברסיטה העברית.
חיים צוַוייגֶל-שריג (1898 – 28 במרץ 1950, י' בניסן תש"י) היה מחנך עברי בפולין ובישראל.
מנהל הסמינר העברי למורים של רשת "תרבות" בווילנה (1931–1936) ומנהל בית המדרש למורים ולגננות של זרם העובדים בגבעת השלושה (1947–1950).
חיים ישראל צוויגל, בן שמאי ודבורה נולד בגליציה.
(בזמן הולדתו הייתה גליציה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ולאחר המלחמה עברה להיות חלק מהרפובליקה הפולנית).
בשנת 1919, כשהיה כבן עשרים, היה צוויגל ממייסדי הגימנסיה העברית בביאליסטוק.
בשל התנאים הקשים של הגמנסיה, הייתה תחלופה רבה בניהולה.
כמעט מדי שנה התחלף מנהלה.
כך, בשנת 1920 התמנה צווייגל כמנהל הגימנסיה במקום מייסדה, אליעזר פוּרמן (קררי).
גם הוא שימש בתפקיד שנה אחת בלבד, וב-1921 החליף אותו ד"ר אליהו רוזנבוים (שכיהן אף הוא במשך שנה, עד 1922).
עם זאת, למרות שעזב את ניהול הגמנסיה, המשיך צוויגל לשמור על קשריו עם תלמידי הגימנסיה ועם מוריה.
בשנת 1922 נמנה צוויגל עם שלושה מורים אקדמאים שהובאו מביאליסטוק לעיירה הסמוכה קרינקי (קרינעק; Krynki) כדי לייסד בה את בית הספר התיכון העברי.
בסוף המחצית הראשונה של שנות ה-20 עזב צוויגל את פולין כדי להשלים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת וינה.
שם למד פילוסופיה ופסיכולוגיה ושימש כאסיסטנט לפסיכולוגית ההומניסטית הידועה שרלוטה ביהלר.
בתום לימודיו, קיבל צווגל שני תוארי דוקטור: האחד, דוקטור בפילוסופיה והשני, דוקטור בפסיכולוגיה.עם תום לימודיו, בסוף שנות ה-20, חזר לפולין והצטרף לסגל הסמינר העברי למורים של רשת "תרבות" בווילנה.
מצבו הכלכלי של הסמינר העברי היה קשה.
המורים לא קיבלו את משכורותיהם בזמן, ולכן, רבים מהם עזבו את ההוראה בו.
מסיבה זו גם התפטר מנהל הסמינר דאז, ד"ר זאב שמֶטֶרלינג (גלעד) בשנת 1931 ועבר לעבוד בוועד המרכזי של "תרבות".
אז התמנה צווייגל במקומו, והוא שיקם את המוסד ובנה אותו מחדש מבחינת החזון, צוות המורים, תוכני ההוראה והאווירה הכוללת ששרתה בו.
צוויגל הפך למנהל המיתולוגי של המוסד, ולימים הפכו תלמידיו למובילי החינוך העברי בארץ ישראל.
כך למשל, עם הרפורמה בחינוך בפולין ב-1932 צומצם מספר שנות הלימוד בסמינר למורים לשלוש, והסמינר נקרא מאז "ליציאון פדגוגי".
את שעות ההוראה שהתפנו בשל הרפורמה, ניצל צווייגל והקצה אותן להקמת סמינר עברי לגננות, שהשתייך אף הוא לרשת "תרבות".
סמינר זה שייסד בשנת 1934 היה הסמינר העברי לגננות היחידי מסוגו בפולין.
גם בו נמשכו הלימודים שלוש שנים, והוא הכשיר כ-20 גננות מדי שנה.
ב-1927 נוסד לידו גן ילדים לדוגמה בשם "ניצנים".
בשנת 1936, עם עלייתו של ד"ר צוויגל לארץ ישראל, התמנה במקומו ד"ר שמואל אמרנט כמנהל הסמינריונים.
צווייגל היה גבוה קומה ובעל רעמת שיער שחור.
הוא נישא להלה, והיה אב לשתי בנות.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל עם משפחתו ועִברת את שמו ל"שריג" (כתרגום של שמו היידי "צווייגל", שפירושו 'ענף').
עם עלייתה לארץ, התיישבה המשפחה תחילה בירושלים, שם לימד צוויגל כשנה–שנתיים בסמינר למורים ע"ש דוד ילין.
לאחר מכן השתלב במערכת החינוך של זרם העובדים, עבד כשנה בהוראה ב-קריית חיים, ובשנת 1943 ייסד את בית הספר התיכון בקריית חיים: תיכון עירוני מקיף קריית חיים.
הוא ניהל אותו עד שנת 1947, אז עבר מחיפה לנווה עוז שליד פתח תקווה כדי לשמש כמנהל בית המדרש למורים ולגננות של זרם העובדים (הסמינר של המרכז לחינוך) בגבעת השלושה.
צוויגל נפטר ממחלת לב בגיל 52 ב-1950.
הוא נקבר בפתח תקווה, בהלוויה רבת-משתתפים.
למרות השכלתו הרחבה ויכולותיו להשתלב במוסדות אקדמיים בחו"ל, הוא האמין בכל ליבו כי מקומו של העם היהודי המתחדש הוא בארץ ישראל בלבד.
לכן, בחר בהקמת מוסדות חינוך ציוניים בווילנה ובארץ ישראל.
כאיש אשכולות, האמין כי המחנכים בארץ צריכים להקנות ערכים וידע בתרבות הכללית והיהודית כאחד, וכי חשוב להקים ולטפח דור של מחנכים ראויים.
הוא היה חדור-מטרה להקים תשתית חינוכית-תרבותית ליברלית בארץ ישראל.
ד"ר צוויגל היה הומניסט והאמין ברוח האדם, באמנות כמרחיבת דעת ובערכי המשפחה היהודית.
אשתו, הֶלָה צווייגל-שריג, הייתה פסלת, אמנית קדרות וגילוף וציירת.
בתו הבכורה מרים (1929–1985) שירתה במלחמת העצמאות כלוחמת בחטיבת יפתח של הפלמ"ח.
עם שחרורה הייתה ממייסדי קיבוץ יפתח.
למדה ספרות ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים ושימשה כמורה בירושלים.
בתו הצעירה, אביבה צור, שבצעירותה הייתה חברת קיבוץ ארז, הייתה מורה לאזרחות והיסטוריה של עם ישראל בתיכון בן-גוריון בפתח תקווה, ולאחר פרישתה המוקדמת, מורה לעברית באולפן.
אחותו ד"ר אידה צווייגל-פישר, בעלת תואר במתמטיקה מאוניברסיטת לבוב, שהורתה מ-1926 לטינית, פיזיקה וכימיה בגימנסיה "תרבות" בקובל, נספתה בשואה.
אחיו הצעיר יוסף צווייגל-שריג (1914–1992), שלאחר פטירתו של אביהם, כשהיה כבן שש, דאג חיים צוויגל לטפל בו, עלה לארץ כבר בשנת 1933. היה לימים נספח תרבות בצ'ילה ומנהל בית המדרש למורים בגולה ע"ש חיים גרינברג בירושלים.
כחלק מגישתו הציונית, הקדים צוויגל לעלות לארץ כבר בשנת 1936. עוד בביתו שבוילנה, טרם עליית המשפחה לארץ, נהגו לדבר עברית כדי להתכונן לחיים שבארץ.
ספר הילד: מחזור ספרי למוד ומקרא לבתי הספר העממיים, כרך א: חיים צויגל וחיה קושלן, בהשתתפות ישראל שליטא, אלף: לשנת הלמודים הראשונה, ורשה: חנוך חדש, תרצ"ה.
ח' צויגל וח' קושלן, בהשתתפות י' שליטא, "הוראות מתודיות לאלפון ספר הילד - אלף", ורשה: חנוך חדש, תרצ"ו.
חיים צוף (נולד ב-1958) הוא איש עסקים ישראלי בעל החזקות רבות בתחום חיפושי הנפט והגז הטבעי ובתחום הנדל"ן בישראל ובעולם.
צוף הוא בעל השליטה בחברת אקויטל, חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב המחזיקה במגוון רב של עסקים בתחום התשתיות והנדל"ן.
צוף הוא שותפו של קובי מימון, הידוע כמי שמקפיד לעבוד בצורה חשאית ככל שניתן.
רוב הנכסים המשותפים רשומים ישירות על שמו דרך חברות אחרות, ולא על שם מימון, שחלקן הגדול לא רשומות בישראל.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לשייטת 13, ושנתיים אחר-כך, השלים את הכשרתו כלוחם במסלול של הקומנדו הימי.
צוף לקח חלק בפעולות חשאיות, בין היתר בלבנון.
העסק הראשון - מכירת תמונות שמן
לאחר השחרור מצה"ל הצטרף לחברו קובי מימון, אשר גדל איתו בפתח תקווה ואף שירת עמו תקופה קצרה בשייטת אך לא סיים מסלול, ופתח עסק למכירת תמונות שמן מבית לבית, ואף נסע עמו להונג קונג כדי לייבא את התמונות.
בהמשך הקימו השניים עסק שיצר את התמונות, ושיווק אותן באמצעות אלפי סוכנים (רובם ישראלים צעירים יוצאי צבא) ברחבי העולם, בעיקר באירופה, ארצות הברית ויפן.
המטה של העסק הוקם בהולנד, שם התגורר במשך השנים.
בתחילת שנות ה-90 פעלה בבורסה לניירות ערך בתל אביב בהצלחה רבה חברת קווי אשראי לישראל, שגייסה מאות מיליוני שקלים ממשקיעים.
החברה השקיעה את הכספים שגייסה בכמאה חברות ודיווחה על רווחים גדולים כל שנה.
בשנת 1995 התברר שהחברה נקלעה לקשיים והפסידה 66 מיליון שקל מפעילותה בעסקי צוף ומימון.
בשנת 1997 נמלט מישראל יובל רן בעל השליטה בחברה.
בדיעבד התברר (על פי טענת מפרק החברה) כי יובל רן פעל בשותפות עם קובי מימון וחיים צוף באחת העסקאות, כאשר הוא קנה את אשכול חברות הנפט ישראמקו, נפטא ויואל, ובהמשך מכר אותם לשניים, תמורת 3 מיליון דולר בלבד.
כיום שווי החברות הוא כמיליארד דולר..
בחודש פברואר 2002 רכשו צוף ומימון באמצעות חברת נפטא מקבוצת יואל את מניות השליטה בחברת נצבא מידי אגד.
העסקה נחתמה על פי שווי של כ-170 מיליון דולר לנצבא החזקות, כ-150% מעל מחיר השוק באותה עת..
בספטמבר 2006 השלימו השניים את רכישת מלוא השליטה בחברה.
כאשר כל המניות הנותרות בנצבא התנחלות שהיו בבעלות חברי אגד נמכרו לאיירפורט סיטי, חברת בת של נפטא מקבוצת יואל, בתמורה ששיקפה שווי של כ-1.1 מיליארד ש"ח לחברה.
צוף מחלק את חייו בין הולנד וישראל.
הוא נשוי למארי, הולנדית במוצאה, ואב לשישה.
ירושלים אויל אקספלוריישין בע"מ (כלולה במדד תל אביב 125)
נפטא חברה ישראלית לנפט בע"מ (65.07%) (כלולה במדד תל אביב 125)
ישראמקו נגב 2 שותפות מוגבלת (8%) (כלולה במדד תל אביב 35)
התחנה המרכזית של ירושלים (100%)
התחנה המרכזית החדשה של ראשון לציון
בעלת נדל"ן באזור התעשייה חוף שמן בחיפה
הרב חיים צבי טייטלבוים (מכונה: חיים הערש, נולד ב-תשל"ג, 1973) הוא רב קהילת סאטמר בירושלים ורב דקהילת סאטמאר בקריית יואל ובנו הבכור של רבי זלמן לייב טייטלבוים, אחד משני אדמו"רי סאטמר.
נולד בוויליאמסבורג לרבי זלמן לייב ולחיה שרה בת הרב משה שפיץ, אב בית דין ביסטריץ.
נקרא על שם אביו של סבו, רבי חיים צבי טייטלבוים מסיגט.
למד בישיבת סאטמר במונסי, בישיבת סאטמר בוויליאמסבורג שם היה תלמידו של רב אברהם אטיק ובישיבת סאטמר בירושלים אצל הרב משה אריה פריינד שסמך אותו לרבנות.
בשנת תשנ"א נשא את בת דודו רבי אפרים למברגר, גאב"ד מאקווא בורו פארק (חתן סבו הרב שפיץ).
בשנת תשנ"ז התמנה אביו לרב קהילת סאטמר בירושלים עקב פטירתו של הרב משה אריה פריינד, והרב חיים צבי ירש את מקומו בתואר אב בית דין סיגט בוויליאמסבורג, תואר ותפקיד שהיה לסבו רבי משה, עד מינויו לאדמו"ר.
בשנת תשנ"ט חזר אביו לארצות הברית לכהן כרב קהילת סאטמר בוויליאמסבורג, ורבי חיים צבי קיבל את תפקידו ברבנות קהילת סאטמר בירושלים.
את תפקידו כאב בית דין סיגט קיבל אחיו הצעיר רבי יעקב דב.
במעמד הכתרתו נכחו ראשי העדה החרדית בירושלים ואביו.
בשבט תשע"ג חיתן את בתו הבכורה, עם בנו של רבי ישעיה לבין, האדמו"ר מזידיטשוב.
סמוך לחג הפסח ה'תשע"ז שב להתגורר בוויליאמסבורג קרוב לאביו.
ביוני 2023 הוכרז כרב קריית יואל בידי אביו.
במשך השנים התחיל לעמוד לימין אביו, לשאת בעול הנהגת הקהילה והמוסדות בעיר קריית יואל, ובנו לו ביהמ"ד גדול וענק, עם כל צורכי ביהמ"ד הצריכין לקהילה נאה וחסידות, ובשנת תשפ"ה התחיל לשבות מדי שבת בקריית יואל.
הרב חיים צבי הוא מהסמנים הקיצוניים בעדה החרדית בירושלים, לצד הרב חיים רבינוביץ' האדמו"ר ממשכנות הרועים והרב אברהם שמחה חנון האדמו"ר מקהל חסידי ירושלים (לעומת חצרות תולדות אהרן ודושינסקי המתונות יותר).
בדרשותיו הוא מרבה לדבר על חובת ההתבדלות מהציונים ואגודת ישראל.
חיים צוּר (2 בספטמבר 1938 - 5 בנובמבר 2017) היה איש רדיו ישראלי, מפיק ועורך תוכניות בקול ישראל, כנר, מלחין ומורה לנגינה בכינור.
נולד וגדל בירושלים, בן לאברהם (יליד נווה צדק תל אביב) עורך דין במקצועו ואסתר (ילידת ברזיל) לבית משפחת עמוס.
בגיל 5–6 החל חיים צור ללמוד נגינה בכינור בקונסרבטוריון הירושלמי אצל חנוך יעקובי, או, כפי שנקרא אז הינריך יעקובי, ובהמשך למד נגינה אצל אריך גרינברג שהיה חבר תזמורת קול ישראל.
צור למד בבית הספר היסודי "תחכמוני" בעירו ואת לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה העברית בירושלים.
לקראת הכיתה השביעית בגימנסיה, עבר לבית ספר ערב בירושלים כדי שיוכל לעסוק ולהתאמן בנגינה.
בצה"ל שירת תחילה כחיל בחיל הכללי ובהמשך הועבר לשרת בחיל מודיעין.
לאחר השירות הצבאי למד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
צור למד, לאורך השנים, נגינה ומוזיקה אצל מיטב המורים ובהם איתן סבר, דוד ליין, רפאל מזרחי, עדן פרטוש, חיים אלכסנדר, פאול בן-חיים, אלכסנדר אוריה בוסקוביץ', אייזק שטרן ונוספים.
בהיותו בשנות ה-20 לחייו החל לאבד ראייתו.
בדיקה שעשה העלתה כי הוא לוקה בניוון רשתית העין.
בשנת 1963 החל לעבוד בקול ישראל תחילה בתפקידים שונים ואחר כך כעורך מפיק ומגיש תוכניות.
במהלך השנים ערך והגיש הן ברשת א' והן ברשת ב' סדרות תוכניות כמו "שורשים," "געפיל-דה-חומוס" "הקול על הכלי" "עדה תעיד" "פנים אל פנים" "מספר הסיפורים." ועוד.
צור ניגן בכינור באירועים ובקונצרטים בארץ ובעולם.
והופיע בין השאר, יחד עם הפסנתרן אריה זקס בקיבוצים ועיירות פיתוח ומדי פעם ברסיטאלים בירושלים ואף כסולן עם תזמורות.
כמו כן הופיע בקונצרטים בארץ ובעולם עם בתו איילה - פסנתרנית ובוגרת האקדמיה למוסיקה.
בנוסף לנגינה, עסק צור בהלחנת שירים, חלק מהם אף מוכרים.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1966 זכה במקום הראשון השיר שהלחין, "ליל סתיו" למילים של חיה כהן ולעיבוד של שמעון כהן ושביצעו אריק איינשטיין ויפה ירקוני בגרסה נוספת.
שירים נוספים שהלחין: "לבציר" אותו ביצעה הדסה סיגלוב; "על שלושה דברים" ששר יגאל בשן; "בלאדה על אסתריקה ואברבנל" שביצעה אופירה גלוסקא; השיר "לי-לך" שביצעה להקת הגשש החיוור ושירים נוספים.
צור הלחין את המוזיקה לסרטו של מיכה שגריר על ש"י עגנון לאחר שזה זכה בפרס נובל.
ב-1971 הלחין את המוזיקה לסרט "אריאנה".
הוא הלחין את כל השירים שליוו את התוכנית "סמי וסוסו" והיה למעשה מלחין הבית של תוכנית טלוויזיה מיתולוגית זו.
וכן היה המנהל המוזיקלי של התוכנית "חודש טוב" ששודרה מדי חודש בטלוויזיה הישראלית.
בין השנים 2003-1989 כיהן כמנהל המחלקה לפולקלור ולמוזיקה בקול ישראל.
מאחר שבאותה תקופה היו מוקלטים מעט שירים בלאדינו, צור נרתם להלחין שירים חדשים בלאדינו ביחד עם מתילדה כהן-סראנו שכתבה את המילים, וכך הועשר אוצר השירים בלאדינו.
חיים צור היה אחיו של נדיר צור, אף הוא היה איש קול ישראל, אשר נפטר ב-2014 עקב מחלה.
בשנת 2003 לאחר כארבעים שנות עבודה בקול ישראל פרש לגמלאות.
רעייתו של חיים צור היא נעמי צור סגנית ראש עיריית ירושלים לשעבר.
לזוג חיים ונעמי צור ארבעה ילדים: איילה בוגרת האקדמיה למוסיקה, ד"ר מיכל צור שלו עוסקת בהייטק ובפיתוח סטארט-אפים ישראלים, ד"ר אבי צור, רופא במקצועו ודוד צור, צ'לן ואיש הייטק.
"לי לך", מילים יוסי גמזו - הושר בפסטיבל הזמר המזרחי ב-1971 על ידי שלישיית הגשש החיוור
"ליל סתו", מילים חיה כהן - מקום ראשון בפסטיבל הזמר והפזמון תשכ"ו, הושר על ידי אריק איינשטיין
"זכרונות בית סבא", מילים דודו ברק
"הבלדה על אסתריקה ואברבנאל, מילים יוסי בכר
"לך אל נמלה", מילים מספר משלי - מקום שני בפסטיבל הזמר החסידי, 1971
הרב חיים קורסיה הוא רבה הראשי של צרפת.
נולד בליון למשפחה יהודית ממוצא אלג'ירי.
הוסמך לרבנות בבית המדרש הרבני של צרפת.
שימש כרב הצבאי הראשי של צבא צרפת, כרבה של העיר ריימס וכמזכירו של הרב הראשי לשעבר יוסף סיטרוק.
ביוני 2014 התמודד על משרת הרב הראשי לצרפת מול הרב הראשי הזמני אוליבר קופמן, וזכה בהתמודדות.
הוא התמנה למשרה לקדנציה של שבע שנים.
בסיון התשפ"א (יוני 2021) נבחר לקדנציה שנייה של שבע שנים.
הרב חיים צבי מנהיימר (בכתיב מיושן: מאננהיימער; ה'תקע"ד, 1814 - ליל י"ז בתמוז ה'תרמ"ו, 19 ביולי 1886) היה רב וראש ישיבה הונגרי, רבן של ורבוי ואונגוואר.
נולד בפישטני לרב דוד יהודה ליב מנהיימר בשנת ה'תקע"ד.
בילדותו הוכר כעילוי, מגיל עשר ועד שנעשה בר מצווה למד אצל רבי יעקב קופל אלטנקונשטט ואחר כך אצל רבי בנימין זאב לעוו.
עוד לפני שנהיה בר-מצווה התקבל ללימודים בישיבת פרשבורג ונעשה תלמידו של החת"ם סופר.
הוא נחשב לאחד מתלמידיו הקרובים.
בראשית דרכו ברבנות כיהן כרב בשטמנסדורף ובשנות ה-60 של המאה ה-19 התמנה כרבה של ווערבוי.
הוא שימש ברבנות ורבוי עד מינויו בשנת ה'תרל"א (1871) לרבנות העיר אונגוואר במקום רבי מנחם א"ש.
למרות שנהג כדרכם של רבני אוברלנד האשכנזים, היה מקובל גם על צדיקי החסידות.
בישיבותיו בוורבוי ובאונגוואר למדו רבים מרבני הונגריה בדור שאחריו.
נישא בשנית לקלעריל בתו של הרב יעקב מאיר צבי פרידלנדר משוראן, אלמנתו של הרב יהודה בראָך.
בנו החורג היה הרב מנדל בראָך, מהדיר הספר "אמרי יואב" (למברג תרנ"ה), שכלל בספרו מחידושיו של אביו החורג.
בחמש עשרה שנותיו האחרונות כיהן כרבה של אונגוואר, עד פטירתו הפתאומית בי"ז בתמוז ה'תרמ"ו, 20 ביולי 1886.
חתנו הרב ברוך רייכפלד כיהן אחריו כראב"ד אונגוואר.
הרב חיים קַאשְׂטֶיל (קסטל; 1886 – 30 ביוני 1924) היה עיתונאי, סופר וחוקר יהדות יוון, ורבהּ הראשי של אתונה.
נולד בחברון בשנת 1886 (ה'תרמ"ו) לרב נסים קאשטיל, בן למשפחה ספרדית חשובה.
בצעירותו למד תחילה בעירו ולאחר מכן בירושלים בבית הספר של חברת "עזרה" הגרמנית (Hilfsverein).
כשייסד הרב חיים חזקיהו מדיני בחברון את ישיבת "בית מדרש שדי חמד", נמנה עם תלמידיו המצטיינים.
בשנת 1910 (ה'תר"ע) נשלח על ידי בני משפחתו ללמוד בבית המדרש לרבנים שבניהולו של הרב אברהם דאנון בקושטא שבטורקיה, והשתלם בו בין היתר בשפות ובמדעים.
עם סיום לימודיו בסוף שנת 1913 (ה'תרע"ג) הוכתר בתואר רב ומורה.
בתקופה שלאחר סיום לימודיו פנתה הקהילה היהודית באתונה שביוון אל ויקטור יעקובסון וביקשה להמליץ לה על רב צעיר ומשכיל שישמש כרב הקהילה וכנציגה הרשמי מול הממשל.
יעקובסון המליץ על הרב קאשטיל, וזה האחרון, לאחר התייעצות עם רבו, הרב אברהם דאנון, נאות לכהן במשרה ועבר לאתונה.
במשך 11 שנות כהונתו פעל למען רווחות בני הקהילה היהודית באתונה, והפיץ ולימד את השפה העברית.
כן הפיץ את רעיונות התנועה הלאומית, ולאחר הצהרת בלפור הרחיב את פעילותו למען הציונות.
כתב מאמרים לעיתון דואר היום ולעיתון הציוני בלאדינו "איל ז'ודייו" שיצא לאור בקושטא, וחלק ממאמריו אלו תורגמו ליוונית.
רשימותיו ומחקריו על ערים רבות ביוון, נדפסו ביוונית ומכילים חומר רב על הקהילות היהודיות במדינה.
הלך לעולמו באתונה ב-30 ביוני 1924 (כ"ח בסיוון ה'תרפ"ד).
אחיו, הרב אברהם קאשטיל, היה מו"ץ ומנהיג הקהילה היהודית בליסבון שבפורטוגל.
קדמון נולד בביילרוס כחיים קוזלוב ולמד בחדר.
בשנת 1913 הוא עלה לארץ ישראל כדי ללמוד בגימנסיה הרצליה.
מלחמת העולם הראשונה תפסה אותו בביקור מולדת ברוסיה והוא נתקע ברוסיה עד לאחר המלחמה.
הוא נשא לאישה את יהודית וביחד הם עלו לארץ ישראל ברוסלאן.
הוא עבד במשרד האפוטרופוס הכללי של ממשלת המנדט, וכיהן כממלא מקום מקבל הנכסים הרשמי חנוך (הנרי) קנטרוביץ בעת חופשותיו.
ב-1 במרץ 1942 מונה לעוזר למקבל הנכסים הרשמי.
בשנת 1943 כיהן כמ"מ האפוטרופוס הכללי ורשם החברות.
בשנת 1944 היה מקבל הנכסים הרשמי.
בשנת 1947 היה סגן נקוט רשמי במשרד האפוטרופוס הכללי, ובפברואר 1947 מונה לפקיד חשבונאי ראשי במחלקת העבודות הציבוריות.
ב-21 ביוני 1947 הועלה לדרגת חשבונאי קשיש.
ב-1 ביולי 1948, בעקבות מינויו של יצחק קיסטר לשופט, מונה קדמון לאפוטרופוס הכללי של מדינת ישראל.
במקביל כיהן כמקבל הנכסים הרשמי.
במהלך כהונתו טיפל, בין השאר, בהסכמים לקבלת נכסי הכנסייה הלותרנית לישראל תמורת נכסי קהילות יהודיות בגרמניה, העברת נכסי הטמפלרים לידי מדינת ישראל ונכסי הרוסים במדינת ישראל.
תחום נוסף בו טיפל היה ניהול ענייניהם של חולי נפש.
לאחר סיום כהונתו בסוף 1965 כיהן כחבר בהנהלת אורט וחבר ועדת השומה של עיריית ירושלים.
קדמון נפטר ב-1985 ונקבר בהר המנוחות.
בנו, ישראל קוזלוב, היה מנכ"ל תעשיות אלקטרוכימיות ועסק בחיפוש נפט.
נכדו הוא הכימאי התאורטי רוני קוזלוב.
מארי חיים בן יוסף קורח (ה'תקפ"ד, 1824 – כ' באלול ה'תרע"ד, 11 בספטמבר 1914) היה מרבני תימן, מחכמי הישיבה הכללית, ורבם של רוב רבני תימן בתחילת המאה ה-20.
נולד ברובע היהודי בעיר צנעא בירת תימן למארי יוסף בן סאלם.
למד אצל אביו מארי יוסף, אצל ראש אב בית דין מארי יוסף קארה, ואצל מארי אברהם ערשי.
לאחר נישואיו עסק בלימוד תורה, בלימוד תינוקות של בית רבן, ובטוויית חוטי ציצית.
התפלל ולימד בבית הכנסת ובית המדרש בית אלשייך, שם למדו לפניו התלמידים שלימים יהיו הרבנים הראשיים: הרב אהרן הכהן, הרב יחיא קאפח והרב יחיא יצחק הלוי.
בצעירותו מצבו הכלכלי היה קשה, אך עם הזמן השתפר.
מתו לו 6 ילדים בצעירותם, חמישה בנים ובת, מאשתו הראשונה.
היה דואג בעצמו לצורכי השבת למשפחתו, וביום שישי היה נוטל את מקלו והולך לשוק לקנות ענפי ריחאן לכבוד השבת.
בשנים ה'תרס"ג-ה'תרס"ה (1904-1905) גלה לעיירה קריית אלקאבל בעקבות מרד האימאם יחיא בשלטון הטורקי, והמצור המכונה חוזת אלנפר.
אחרי שובו לצנעא נחלש מהרעב, ועל כן עבר להתפלל בבית הכנסת בית אלכסאר, הקרובה לביתו.
נפטר בצנעא בתאריך כ' באלול ה'תרע"ד (1914).
את תורתו למד אצל אביו מארי יוסף קורח, אצל ראש אב בית דין מארי יוסף קארה, ואצל מארי אברהם ערשי.
מקום לימודו היה בבית הכנסת ובית המדרש בית אלשייך, שם למדו לפניו תלמידים רבים, וביניהם תלמידיו שלימים יהיו הרבנים הראשיים: מארי אהרן הכהן, מארי יחיא קאפח ומארי יחיא יצחק הלוי.
על הלימוד בבית מדרשו כתב נכדו מארי שלום קורח:
מארי חיים היה דמות חשובה ומוערכת בקהילה, אך לא נשא בתפקיד רשמי.
היה נוח לבריות, ואהוב על ידי הציבור.
הרבה בגמילות חסדים, בהכנסת כלה, בשמחת חתנים, בביקור חולים ובניחום אבלים.
בדרשותיו היה מדבר בשבח מצוות הצדקה.
כך כתב עליו נכדו מארי שלום קורח:
מארי חיים לא נקט עמדה במחלוקת הגדולה בין הדרדעים לעיקשים.
הוא לא האמין באגדה לפיה עזרא הסופר קילל את יהודי תימן.
מסופר עליו שבכוח תפילותיו היה מרפא חולים שהרופאים לא הצליחו לרפא.
חיבר חיבורים רבים, רובם ללא שם:
ליקוטים לתורה – נכתב בשנת ה'תר"ו (1846)
ספר החיים והשלום – פירוש לתורה, שלוש מגילות והגדה של פסח
ספר שו"ת וקובץ פסקים על השולחן ערוך
ספר ליקוטים מספר אור תורה
קיצור הלכות נשים ממשנה תורה להרמב"ם עם פירוש קצר
הגהות לספר זבח תודה למהר"יץ
הרב חיים הכהן קוק (נולד בכ"ו בתשרי ה'תשט"ו, 23 באוקטובר 1954) מכהן כראש הישיבה הגבוהה ירוחם וכן של ישיבות תורת רפאל הקיימות בביתר עילית ובית שמש.
נולד לרב שמחה הכהן קוק, רב העיר רחובות, ולנחמה.
למד בישיבת קול תורה הקטנה ולאחר מכן בישיבת פוניבז' והיה לתלמידו של הרב שך.
בשנת ה'תשל"ח נישא לחיה, בתו של הרב שלמה פישר ראש ישיבת איתרי.
לאחר נישואיו התגורר ברחובות, וכיהן כר"מ בישיבת מאור התלמוד שהקים אביו הרב שמחה, בה מכהן דודו הרב אברהם יצחק קוק כראש ישיבה.
היה מקורב לרב יצחק שלמה זילברמן, למד עימו חברותא משך תקופה, ומחשיב עצמו כתלמידו.
בשנת ה'תשנ"ז הקים בירושלים את "ישיבת תורת רפאל" הנקראת על שם סבו, הרב רפאל קוק.
כחצי שנה לאחר מכן פתח ישיבת קיבוץ בירוחם.
הרב קוק ממשיך לשמור על קשר ייחודי עם בוגרי הישיבה גם לאחר חתונתם.
רבים מהבוגרים רואים בו את רבם המובהק, וממשיכים להגיע לוועדים שהוא מוסר ולהתייעץ עימו.
כמו כן מוסר הרב קוק שיחות וועדים בענייני אגדה וספרי הרמח"ל לבוגרי הישיבה, בירושלים, בני ברק וקרית ספר.
שיחותיו נערכות ומודפסות בקונטרס "שיעורי אגדה" על ידי תלמידיו.
הרב קוק נשוי לרבנית חיה ולהם תשעה ילדים.
בנו הבכור הרב אלנתן משמש כר"מ בישיבת תורת ישראל.
בנו הרב רפאל נשוי לבתו של הרב חיים מן ההר.
חיים צבי טרייביש (1861 – 1926) היה ממייסדי תל אביב יפו, בעל חנות הכלבו הראשונה ביפו ומייסד המרכז המסחרי הראשון של תל אביב.
נולד בקיידאן שבפלך קובנה, האימפריה הרוסית, בנם של יעקב ולאה טרייביש.
בשנת 1889 עלה לארץ ישראל והתיישב ביפו, בתחילה בשכונת עג'מי ואחר כך בסוק א-דיר, יחד עם קומץ משפחות יהודיות.
כעבור זמן התמנה כמנהל סוכנות הדואר הרוסי ליפו ואזור.
משרדו שימש מרכז ליהודים יוצאי רוסיה תושבי האזור, שבאמצעותו קיימו את הקשר עם קרוביהם שבגולה.
ביתו שימש מקום מפגש לראשוני חובבי ציון.
ד"ר זאב טיומקין, בעת ששימש כמנהל משרד הוועד הפועל הארצישראלי של חובבי ציון, היה עורך בביתו של טרייביש את מפגשיו עם עסקני המושבות בעת ביקוריהם ביפו.
במקביל לפעילותו כמנהל סוכנות הדואר הרוסי, פתח מחלקה למכירת ספרי דת ותשמישי קדושה, וכן את יצירות הספרות העברית החדשה.
לאחר שטרייביש עזב את משרתו כמנהל סוכנות הדואר הרוסי, פתח ביפו חנות כלבו, שהייתה חנות הכלבו הראשונה ביפו ובארץ ישראל כולה.
הכלבו שימש את תושבי האזור - יהודים, מוסלמים, נוצרים, ואף את הטמפלרים מיפו ומשרונה.
בית הכלבו התפתח ובעקבות זאת התרחב מעגל לקוחותיו שהגיעו מכל רחבי ארץ ישראל.
טרייביש הצטרף למייסדי "אחוזת בית" וביקש להקים בה בית עסק.
אולם השכונה נועדה להיות עיר גנים, ועל פי החלטות מייסדיה נאסרה הקמת בתי מסחר או חנויות בתחומה.
כדי לעמוד בהחלטות המייסדים, רכש טרייביש בשנת 1910 מגרש ממזרח למסילת הברזל, ברחוב הרצל 22, לצורך הקמת מרכז מסחרי.
בתי אחוזת בית הראשונים היו מתחילת רחוב הרצל ועד למספר 20, ובית מספר 22 היה הבית הראשון שמעבר לקבוצת הבתים הראשונה של אחוזת בית.
המגרש נמכר לטרייביש על מנת שיקים עליו בית מסחר, אבל תחת תנאים מגבילים: חל איסור לפתוח פתח לכיוון הבית הסמוך ברחוב הרצל 20; יש להרחיק את הבית לפחות שני מטרים מהבית הסמוך; חל איסור לממכר למשקאות חריפים ועוד.
למראית עין הפעילות במרכז המסחרי שהקים טרייביש התרחשה כביכול "מחוץ לעיר", אך עד מהרה הוא הפך להיות מרכזי מאוד בהשפעתו על העיר שהתרחבה והקיפה אותו.
הוא שימש כמרכז המסחרי הראשון של תל אביב, ובמרכזו חנות הכלבו הגדולה בבעלות טרייביש, שהייתה חנות הכלבו הגדולה בארץ ישראל.
במלחמת העולם הראשונה קיבל טרייביש נתינות טורקית, לבל ייאלץ לעזוב את הארץ.
הצבא הטורקי רוקן כמעט את כל חנותו והחרים את הסחורה לצרכים צבאיים.
בשנת 1917, בעקבות הגירוש הכללי מיפו ותל אביב, עבר לסג'רה.
גם שם המשיך לעסוק במסחר בשארית הסחורה שהציל מבית מסחרו שבתל אביב.
לאחר כניסת הבריטים שב לתל אביב, אך בדרכו לתל אביב נאסר על ידי השלטונות כחשוד בריגול, ושוחרר בהתערבותו של יהודה גור.
טרייביש נפטר בתל אביב בכ"ו בשבט תרפ"ו, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
בנו הוא השופט יהודה זאב טרייביש.
הרב חיים קיצה (בערך ה'תק"ל – א' בתמוז ה'תר"ט, יוני 1849) היה רב הונגרי, רבה של אירשה ומרבני וספרם.
נולד בערך בשנת ה'תק"ל באובודה שבהונגריה לרב יצחק, דיין בבית דינו של הרב משה מינץ.
נקרא על שם סביו, הרב חיים קיצה (מרגליות), מצאצאי הרב מרדכי יפה (בעל הלבוש).
למד את רוב שנות לימודיו אצל אביו ואצל הרב משה מינץ, וכן למד בישיבתו של הרב בנימין וולף רפפורט, בעל "שמלת בנימין" ורבה של פאפה.
נשא לאישה את חיה שרה, בתו של הרב ישראל ברי"ל, רבה של וארפלוטה.
לאחר נישואיו, התגורר שלוש שנים בבית חמיו ומשם עבר לעיר וספרם, ולאחר זמן קצר מונה לדיין ולפוסק בעיר.
לאחר 16 שנים עזב את וספרם עקב המשכורת המצומצמת.
קהילת איז'אק ביקשוהו לרב אך לאחר שראו את גודל משפחתו, שמנתה 13 ילדים, מינו רב אחר.
במקום זאת, מונה לרבה של אירשה (נתאחד עם הכפר אלברטי, וכיום נקרא אלברטירשה).
חמש שנים לפני פטירתו נתאלם הרב קיצה.
נפטר בא' בתמוז ה'תר"ט, יוני 1849 בעירו אירשה, בגיל 77, ושם גם נקבר.
בצוואתו הורה לבניו 4 הוראות: א.
להקפיד ללכת לפי רוב הפוסקים.
לא לקרוא לילדם בשמות נוכרים.
להקפיד ללמד ילדם תורה מגיל צעיר.
לרב היו 12 ילדים שנולדו לו בווספרם מאשתו, בתו של הרב ישראל ברי"ל.
בנוסף, אימץ את הרב אברהם אהרן פרשהופר בילדותו, לימים רבה של פראונקירכן.
אשתו נפטרה בחייו, בל' באב ה'תקפ"ז, אוגוסט 1827.
הוא היה בן יחיד, והייתה לו אחות אחת, שנישאה לבנו של הרב יעקב קעלין, בנו של הרב שמואל קעלין, בעל הספר "מחצית השקל".
לרב היו שני גיסים מצד אשתו, הרב עמרם רוזנבוים וישראל קאהוט, אביו של חנוך יהודה קאהוט.
חותנו היה הרב יצחק צבי מארגירעטען, דיין בעיר אבראם (אנ.)
הרב קיצה כתב כ-70 ספרים.
נכון ל-2022 רק חלק מספריו יצאו לאור.
אוצר חיים (שני חלקים) – שו"ת.
כרך ראשון יצא לאור בשנת ה'תרע"ג וכרך שני בשנת ה'תשכ"ב
שנת חיים – יצא לאור בשנת ה'תשמ"ב על ידי שניים מנכדי הרב קיצה
בנוסף, חלק מחידושיו נכתבו בקונטרס תורת אבות יחד עם חידושי 3 רבנים אחרים.
הרב חיים קורן (תרי"ג, 1853 – כ"ח אדר ה'תש"א, 5 במרץ 1941) היה רבן של ירמולינצי ווערבאוויץ שבאימפריה הרוסית, ראש ישיבה ומחבר שו"ת תו חיים.
נולד בשנת תרי"ג לאביו רבי יעקב קורן, שהיה רב בעיר בגריידינג.
בשנת תרמ"ג נתמנה לרבה של יארמלינץ, ועמד בראשות הישיבה המקומית.
בשנת תרפ"ב, היגר בעקבות חתנו ובתו לארצות הברית, התיישב בברוקלין בקהילת אגודת אנשי מעמד שבניו יורק ועמד בראשות ישיבה בעיר.
ספרו, שו"ת תו חיים יצא לאור בשנת תרפ"ח, בניו יורק, עם הסכמות מהרב אברהם בנימין קלוגר, בנו של הרב שלמה קלוגר.
בספרו כתב רשימה ארוכה של כללי פסיקה שברר על פי הש"ס והפוסקים.
הרב מנחם מנדל שניאורסון שהתרשם מהכללים, הדפיס אותם כהקדמה לכרך י' של מהדורה חדשה של שדי חמד "לשלמות הדבר ולתועלת המעיינים".
בשנת תש"ס הודפסו בכתב העת 'זכור לאברהם' הערות שלו על שו"ת "עצי לבנון", של הרב יהודה ליב צירלסון שכתב בשולי הגיליון בעת שלמד בספר.
בהקדמה לספרו האריך לבאר את חשיבות הלימוד הלכה למעשה, שהוא עיקר הלימוד, והביע צער על כך שבדורנו לימוד זה נזנח, ובמקומו לומדים גמרא בעיון.
חיים מיכאל רביבו (נולד ב-22 בפברואר 1972) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי במספר קבוצות מליגת העל הישראלית, וכן בליגות הבכירות של ספרד וטורקיה ובנבחרת ישראל.
כיום איש עסקים ופרשן כדורגל.
בילדותו החל רביבו לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל אשדוד, ובגיל 16 עבר לקבוצת הנוער גדנ"ע יהודה.
בגיל 18 הפך לשחקן בוגר ושיחק במועדון בני יהודה מהליגה הבכירה במשך שלוש עונות, תחת הדרכתו של המאמן גיורא שפיגל, ולצידם של ניקולאי קודריצקי ואלון מזרחי.
בעונת 1991/1992 זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו.
בשנת 1993 עבר לשחק בהפועל תל אביב, שם הפך לכוכב הקבוצה.
רביבו הוביל את הפועל תל אביב עד לגמר גביע המדינה כשהוא כובש חמישה שערים במשחקי הגביע, ביניהם צמד מול הפועל חיפה ברבע הגמר.
רביבו הוסיף 12 שערים בליגה וכבש בסך הכל 18 שערים בכל המסגרות, ובנוסף בישל 16 שערים והיה מלך הבישולים של הליגה בצוותא עם אייל ברקוביץ'.
בתום עונת 1993/1994 היה רביבו לשחקן היחיד שנכלל בנבחרת העונה ולא השתייך לאלופה, מכבי חיפה.
בתום העונה הוחתם רביבו במכבי חיפה, ששילמה עבורו סכום שיא לאותם ימים, לאחר שראובן עטר עבר לשחק ביריבתה העירונית, הפועל חיפה.
בחיפה שוב שיחק רביבו תחת הדרכתו של שפיגל, ושם שיתף פעולה עם אייל ברקוביץ', אלון חזן, רוני לוי וסרגיי קנדאורוב.
בחיפה שיחק במשך שתי עונות, בשתיהן זכה בתואר מלך השערים של הליגה ובתואר כדורגלן העונה בישראל.
בעונת 1994/1995 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, אך במשך שנתיים ברציפות הפסידה הקבוצה את תואר האליפות למכבי תל אביב.
בשנת 1996 עבר רביבו לקבוצת סלטה ויגו מהלה ליגה בספרד, שם כבש בסך הכל 23 שערים והגיע עם הקבוצה לרבע גמר גביע אופ"א.
לאחר ארבע עונות בסלטה ויגו עבר לאחת הקבוצות הגדולות בטורקיה - פנרבחצ'ה, שם עבר עונה מוצלחת ביותר, שבה זכה באליפות הליגה הטורקית, כבש 16 שערים ובישל 22, זכה בתואר הכדורגלן הזר הטוב ביותר בטורקיה.
עונה לאחר מכן היה רביבו לישראלי הראשון שמשחק בשלב הבתים של ליגת האלופות, ואף כבש שער מול באייר לברקוזן בגרמניה.
במהלך עונת עבר ליריבתה של פנרבחצ'ה, גלאטסראיי, כבש שלושער במשחק הבכורה שלו, וסיים את העונה עם שלושער ב-13 הופעות.
בשנת 2003 חזר רביבו לישראל, והחל את העונה במועדון ספורט אשדוד, שבנתה באותו הקיץ קבוצת כוכבים שכללה גם את אלון חזן, יוסי אבוקסיס, אסי דומב ואילן בכר.
הקבוצה לא עמדה בציפיות ולאחר 12 מחזורים בהם כבש שישה שערים והוסיף שישה בישולים, חדל רביבו להתאמן עם הקבוצה.
הוא נכנס במצב של 1:0 לקבוצתו, שכבשה שני שערים נוספים כשהוא היה על המגרש וניצחה 3:0.
לאחר אותו משחק, פרש רביבו סופית ממשחק פעיל, עקב פציעות חוזרות ונשנות ובשל "מיצוי", לדבריו.
ב-5 באוגוסט 1992 ערך רביבו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת איי פארו.
לאחר מכן שיחק עם הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1994 ואת שער הבכורה שלו בנבחרת כבש במסגרת מוקדמות יורו 1996, במשחק מול נבחרת פולין.
לאחר ששיחק עם הנבחרת גם במוקדמות מונדיאל 1998, הגיע הטורניר המוצלח ביותר של רביבו, עת כבש ארבעה שערים במסגרת מוקדמות יורו 2000, כולל שער בניצחון 5–0 על נבחרת אוסטריה, שתרם להעפלתה של הנבחרת למשחקי הפלייאוף מול נבחרת דנמרק.
במשחק הראשון במסגרת הפלייאוף ניצחה דנמרק 0–5 ורביבו הורחק בכרטיס אדום.
רביבו שיחק עם הנבחרת גם במוקדמות מונדיאל 2002 ואת הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-11 באוקטובר 2003, במשחק מול נבחרת צרפת במסגרת מוקדמות יורו 2004. בסך הכל רשם במדי הנבחרת 67 הופעות, בהן כבש 15 שערים.
רביבו נולד, גדל והתחנך באשדוד.
בן בכור במשפחה בת חמישה ילדים יוצאת מרוקו.
אחיו הצעירים הם הכדורגלנים דוד רביבו ושי רביבו.
מאז 1995 נשוי למעצבת התכשיטים, שגית רביבו, ולהם חמישה ילדים - אחד מהם הוא כדורגלן נבחרת ישראל, רוי רביבו.
רביבו מתגורר עם משפחתו בשכונת נאות אפקה בתל אביב.
בשנת 2001 ניסה רביבו לנצל את המוניטין שרכש והצטרף כשותף למסעדה בהרצליה פיתוח בשם "רביבו רשת שווארמה טורקית", עם חזרתו לישראל בשנת 2003 החליט לסגור את המסעדה.
לאחר הפרישה עסק בנדל"ן באשדוד, היה שותף בהקמת קניון סטאר סנטר בעיר, ואחד מבעליה של מ.ס.
אשדוד יחד עם חברו ג'קי בן-זקן.
בשנת 2006 השתתף רביבו בתוכנית הריאליטי "רוקדים עם כוכבים", יחד עם אנה ארונוב, וזכה במקום השני.
בשנה זו שיחק גם במשחק רעים מול נבחרתה של אנדלוסיה, מטעם מרכז פרס לשלום.
ב-17 באפריל 2008, לאחר התפטרותו של מאמן אשדוד, אלון חזן, אימן רביבו את הקבוצה למשך שני מחזורים, עד הגעתו של יוסי מזרחי למ.ס אשדוד.
ביוני 2008 הודיע רביבו כי הוא עוזב את הארץ ללוס אנג'לס יחד עם אשתו, שגית, ושלושת ילדיהם כדי לפתח את עסק התכשיטים של אשתו.
לאחר שבוע נטען על ידי כלי תקשורת כי הסיבה לעזיבתו של רביבו היא הסתבכות עם העולם התחתון ואיומים עליו.
בהמשך נטען כי בורר בעולם התחתון, ככל הנראה שלום דומרני, הטיל על רביבו "עונש הגליה" מישראל.
בראיון שערך עם כתבת ערוץ 10 אופירה אסייג בפברואר 2009, הכחיש רביבו את כל הטענות האלה.
בשנת 2010 שב רביבו עם משפחתו לישראל.
בשנת 2012 הצטרף רביבו לחבר השופטים של העונה השנייה של התוכנית, "אייל גולן קורא לך", המשודרת ב"ערוץ 24" לצידם של אייל גולן, עדי לאון, יוסי גיספן וירון אילן.
ב-21 ביוני 2012 החליף את עודד מכנס בתפקיד יו"ר ארגון שחקני הכדורגל בישראל.
ב-4 ביולי 2013 מונה על ידי אלי טביב, בעלי בית"ר ירושלים, לשמש כנציגו בקבוצה.
ב-1 בדצמבר 2013 עזב את תפקידו בעקבות ביקורת על התנהלותו.
משנת 2016 משמש רביבו פרשן במשחקי הליגה הספרדית המשודרים בערוץ ONE.
החל מאוגוסט 2023, מגיש עם עיתונאי הספורט לירן שכנר את הפודקאסט "רביבו ושכנר" מבית ספורט1 (צ'רלטון).
במרץ 2019 המליצה המשטרה להגיש נגד רביבו כתב אישום באשמת מתן שוחד בתיק 1803. ב-9 באוגוסט 2021 הוגש נגדו כתב אישום באשמת מתן שוחד.
בינואר 2022 הגיע להסדר טיעון עם הפרקליטות והורשע בסיוע להפרת אמונים.
לפי ההסדר, הוא ירצה ארבעה חודשי עבודות שירות וישלם קנס של 20 אלף שקלים.
באפריל 2022 חיים רביבו נחקר באזהרה בחשד שביצע עבירות מין במסגרת פרשת משחקי חברה.
השלמות החקירה התבקשו בעקבות תלונות חדשות בפרשה על ידי שתי נשים וכמה ממקורביו של הזמר איל גולן נחקרו באזהרה, בהם רביבו, אשר הכחיש בחקירה את החשדות נגדו.
חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי
הרב שמריהו יוסף חיים קַנְיֶבְסְקִי (ט"ו בטבת ה'תרפ"ח, 8 בינואר 1928 – ט"ו באדר ב' ה'תשפ"ב, 18 במרץ 2022) היה רב חרדי־ליטאי בולט, ומחבר ספרים רבים במגוון מקצועות תורניים.
הבולט שבין ספריו הוא "דרך אמונה", העוסק בתחום המצוות התלויות בארץ.
הרב קניבסקי היה מפורסם אף מחוץ למגזר החרדי ורבים ראו בו את גדול הדור והגיעו לקבל את ברכתו ועצתו.
מאז פטירת הרב אהרן יהודה ליב שטינמן בשנת 2017 ועד לפטירתו, היה אחד משני מנהיגי הציבור הליטאי, לצד הרב גרשון אדלשטיין.
השתתף בכמה מישיבות מועצת גדולי התורה של דגל התורה, אף שלא היה חבר בה.
נולד בפינסק, אז בפולין, בנם הבכור של הרב יעקב ישראל קניבסקי ("הסטייפלר") ופעשא מרים, אחותו של החזון איש.
אביו שימש סנדק בברית המילה שלו וקרא את שמו שמריהו יוסף חיים, על שם שני סביו: הרב שמריהו יוסף קרליץ – רבה של קוסובה, והרב חיים פרץ קניבסקי.
בא' בניסן תרצ"ד (1934) עלה עם משפחתו לארץ ישראל והם התיישבו בבני ברק.
בתחילה התגורר עם משפחתו בבית דודו, החזון איש, ומאוחר יותר עברו לדירה סמוכה בשכונת גבעת רוקח.
כאשר עבר החזון איש לשכונת זכרון מאיר עברה אף משפחתו להתגורר בסמיכות אליו.
למד ב"תלמוד תורה רבי עקיבא - מרכז".
בגיל עשר החל ללמוד בישיבת תפארת ציון בבני ברק, שם למד אצל הרב מיכל יהודה ליפקוביץ שהחל למסור שיעורים בישיבה.
לאחר שש שנות לימוד בתפארת ציון, ביקש אביו שיבוא ללמוד אצלו בישיבת בית יוסף, ושם למד אצלו זמן אחד את מסכת יבמות.
לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה בראשות רבי ראובן כץ.
בגיל 16.5, העיד עליו ראש הישיבה כי הוא בקיא בשלשה סדרי תלמוד בבלי "ידיעה יסודית ומקיפה בראשונים ואחרונים".
בשנתו הראשונה שם, בגיל 17, סיים לראשונה את כל התלמוד הבבלי.
במשך שנתיים שמע שיעורים מהרב אלעזר מנחם מן שך, שכיהן כר"מ בישיבה, וכן שמע שיעורים מהרב אליהו דושניצר, שכיהן כר"מ ומשגיח בישיבה.
בשנתו האחרונה בישיבה שמע שיעורים מהרב יחיאל מרדכי גורדון שמונה לראש הישיבה באותה שנה.
מדי שבוע היה חוזר לביתו לקראת שבת, ואז למד תורה מדודו החזון איש.
בעת לימודיו בישיבת לומז'ה פרצה מלחמת העצמאות וכל תלמידי הישיבה גויסו לשמירה בחזית המצרית, עם מקלות ואבנים בלבד.
הרב שמואל גרוסברד, שמונה למפקדם, הורה לתלמיד הצעיר לעלות עם גמרתו לראש הגבעה, שם למד עד לסיום הקרבות.
בז' בכסלו תשי"ב (דצמבר 1951) נשא לאישה את בת שבע אסתר, בתו של הרב יוסף שלום אלישיב.
השדכנים היו הרב בן ציון ברוק, ראש ישיבת נובהרדוק בירושלים, והחזון איש, ששיבח במכתב את החתן והכתירו בתואר "מרא דכולא תלמודא" (אדון התלמוד כולו).
בסידור הקידושין כובד רבי ראובן כץ.
בני הזוג התגוררו בפתח תקווה מספר חודשים והוא המשיך ללמוד בישיבת לומז'ה.
לאחר מכן עברו לבני ברק וחלקו דירה משותפת עם משפחות הרב נסים קרליץ, הרב עמרם זקס והרב דב וינטרוב, כאשר כל משפחה התגוררה בחדר אחד והמטבח היה משותף לכולן.
בהמשך עברו לדירה מורחבת יותר שחלקו עם משפחת הרב פינחס שרייבר.
בבני ברק החל ללמוד בכולל "עטרת יוסף", שלימים נקרא כולל חזון איש.
הוא למד שם במשך עשרות שנים.
בסוף שנות השבעים ערך את פירוש "תבונה" על התלמוד הירושלמי לרב יצחק אייזיק קרסילשציקוב.
על אף היותו רב ליטאי פנו אליו רבים לקבלת ברכה (דבר המקובל יותר אצל אדמו"רים חסידיים).
ברכותיו היו יוצאות דופן בקיצורן.
הוא נהג להשתמש במילים "ברכה והצלחה", ובאמצע העשור השני של המאה ה-21 אף החל להשתמש בראשי התיבות "בּוּ"הַ", כדי לקצר את משך זמן הברכה.
בקמפיינים שונים, למשל לאיסוף תרומות או לחיסון, שימש שמו לעידוד ההיענות לקמפיין בתמורה לברכתו.
יש שסיפרו על הניסים שחוללו ברכות הרב.
היה חבר בוועדת הרבנים של מרכז רפואי מעיני הישועה.
נפטר מדום לב בביתו בערב שבת ט"ו באדר ב' ה'תשפ"ב 18 במרץ 2022.
הלווייתו התקיימה יומיים לאחר פטירתו, ביום ראשון - י"ז באדר ב' ה'תשפ"ב, 20 במרץ 2022 בבני ברק.
הוא התחיל בבית הרב, ברחוב רשב"ם בבני ברק, והסתיים בבית הקברות שומרי שבת בעיר.
השתתפו בה על פי הערכת משטרת ישראל כ-500 אלף משתתפים, ולפי עיריית בני ברק כ-750 אלף משתתפים, מה שהופך אותה להלוויה השנייה בגודלה בהיסטוריה של מדינת ישראל.
ההלוויה קיבלה סיקור מקדים נרחב לאור החששות בגין ריבוי המשתתפים הגדול והשפעות קיום האירוע על תשתיות ושירותים במרחב הציבורי בגוש דן.
פרטי לבוש וחפצים שונים מעזבונו נמכרים לעיתים בבתי מכירות שונים.
השטריימל שלו נמכר ב-1.8 מיליון דולר, סידורו ב-2 מיליון דולר, הועמדו למכירה גם פריטים חריגים דוגמת מכנסיו וסדין השינה שלו.
הרב קניבסקי נחשב בקיא בספרות התורנית, ובייחוד בספרות חז"ל, כולל מדרשים קטנים שהעיסוק בהם אינו רווח.
דרך לימודו התבססה על בקיאות רחבה, השוואת המקורות וביאורם זה על פי זה.
בקיאותו הקנתה לו בציבור החרדי את התואר "שר התורה".
לרב קניבסקי היה מחזור לימוד שעליו הקפיד משנות העשרים לחייו וכינה אותו "החובות".
הוא הקדיש ללימוד זה בעיקר את שעות הלילה, מחצות ועד להנץ החמה.
הלימוד כלל מדי יום תלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי, תוספתא, רמב"ם, טור, שולחן ערוך, תנ"ך וזוהר.
מדי יום למד שמונה דפים בתלמוד הבבלי ואת הסוגיות המקבילות בתלמוד הירושלמי.
במסכתות שעליהן אין תלמוד בבלי (בעיקר בסדר זרעים) למד את התלמוד הירושלמי בקצב מוגבר, כדי לסיימו במקביל לתלמוד הבבלי.
את הטור והשולחן ערוך למד עם נושאי כליהם בהספק של כחמישה דפים ביום (בעימוד של דפוס וילנה).
בימי שישי היה מוסיף ללימוד שניים מקרא ואחד תרגום את מדרשי ההלכה הקשורים לפרשת השבוע לצד פרשני המקרא מהראשונים למד כל יום תנא דבי אליהו ובמוצאי שבת מוסיף מיוחד.נהג לסיים מדי שנה את התלמוד כולו.
במעמד הסיום השתתף קהל רב.
זמן הסיום נקבע לערב פסח על מנת לקיים סעודת מצווה בשל תענית הבכורות המוטלת עליו.
בשנה מעוברת, שבה פוחת העומס של הספק לימודו, ניצל את חודש העיבור לעריכה והדפסה של ספר תורני חדש שעל כתיבתו עמל במשך כל השנה.
בחיי אביו נהג להוסיף לשמו בפתח הספר את התואר הרב, אך לאחר פטירת אביו חדל מכך.
במהלך השנים למד את התלמוד הבבלי והירושלמי עם מספר חברותות, בהם הרב אלעזר צדוק טורצין (עמו הוציא את ספרו "שונה הלכות"), הרב חיים ישראל שפירא, הרב אברהם גולדשמידט והרב גדליה נדל.
בימי שישי היה לומד בחברותא קבועה עם גיסו הרב יצחק זילברשטיין.
בשנותיו האחרונות למד לרוב בעצמו.
את התלמוד הבבלי למד עם בנו הרב יצחק שאול.
הרב קניבסקי לא מסר שיעורים או שיחות למעט שלוש פעמים בשנה.
בימי פטירת החזון איש ואביו מסר שיעור תורני על פי דרך לימודם בבית הכנסת לדרמן, וביום פטירת הרב שך מסר שיעור משניות בביתו.אלפי מכתבי שאלות נשלחו אליו מדי שנה, בכל תחומי העניין התורניים.
תשובותיו בדרך כלל קצרות מאוד וכוללות מילים בודדות.
מתשובותיו שבכתב ושבעל-פה התפתחה ספרות שו"ת ענפה.
כמאה ספרים מכילים מדור תשובות שלו לשאלות המחברים.
לא אחת התבטא שמחמת כתיבת התשובות לשאלות הרבות התעכב בכתיבת ספריו.
מעורבותו הציבורית של הרב קניבסקי החלה בעת הקמת מפלגת "דגל התורה" ב-1988. הרב שך ביקש ממנו להופיע לצידו בכינוס יסוד המפלגה בבנייני האומה וצירף אותו עמו בנסיעתו לכינוס בירושלים.
לאחר שסירב הורה הרב שך לצרפו לצד חמיו הרב אלישיב כ"בעל דעה שאינו חבר", שיש להתחשב בדעתו אף אם לא השתתף בישיבות מועצת גדולי התורה.
בתקופת מעורבות ישראל במלחמת המפרץ, הובטח בשמו שבבני ברק לא יפלו טילים, בהסתמכו על אמירה דומה של דודו החזון איש.
הבטחה דומה פורסמה בשמו בעת מבצע עמוד ענן.
ב-2013, כאשר מפלגת "בני תורה" התמודדה בבחירות לרשויות המקומיות בשלוש ערים מול "דגל התורה", השתתף בישיבת המועצה כדי להביע את תמיכתו הפומבית ב"דגל התורה".
באותה תקופה התבטא בחריפות נגד התומכים והמצביעים למפלגת "בני תורה" וכינה אותם "ריקים ופוחזים בעלי מחלוקת".
לאחר הבחירות הורה לשואלים רבים על היפרדות מתומכי "בני תורה" במוסדות החינוך ובקהילות.
מאז פטירת חמיו הרב אלישיב גדלה מעורבותו של הרב קניבסקי בהנהגת הציבור הליטאי, והוא תמך במהלכיו של הרב אהרן יהודה ליב שטינמן בהנהגת הציבור.
בימי חוליו האחרון של הרב אלישיב פורסם ב"יתד נאמן" מכתב בכתב ידו של הרב קניבסקי, שבו כתב: .
לאחר פטירת הרב שטינמן בדצמבר 2017 גברה מעורבותו של הרב קניבסקי בהנהגת הציבור החרדי ליטאי הקשור ב"דגל התורה".
לצידו בהנהגה עמד הרב גרשון אדלשטיין ראש ישיבת פוניבז' שעמד בראש מועצת גדולי התורה של המפלגה.
לאחר אדר תשע"ח הוא כונה ב"יתד נאמן" "".
באוקטובר 2018, לקראת הבחירות לרשויות המקומיות, השתתף שוב בישיבת מועצת גדולי התורה.
הרב קניבסקי עמד בנשיאות מוסדות חינוך וארגוני צדקה רבים, בהם עטרת שלמה, יששכר באהליך, קופת העיר, ועד הרבנים לענייני צדקה, לב לאחים ובד"ץ שארית ישראל.
הוא קיבל בביתו מדי יום מאות פונים לעצה וברכה בתחומים שונים.
בראשית התפרצות נגיף הקורונה בישראל (מרץ 2020) ואל מול הוראת משרד הבריאות לסגור את כלל מוסדות החינוך, הורה הרב קניבסקי להשאיר את הישיבות ותלמודי התורה פתוחים, בנימוק שביטול תורה מסוכן יותר.
עם זאת, כעשרה ימים מאוחר יותר, כאשר התפשטה המגפה, ענה בתשובתו למכתב שו"ת כי מי שמזלזל בהוראות הרפואה מוגדר כרודף.
בגל המגפה השני (אוקטובר 2020) פורסם בשם הרב קניבסקי כי יש לפתוח את תלמודי התורה בניגוד להנחיות הממשלה, שאסרו על כך.
ביוני 2021 קרא לכולם להתחסן נגד נגיף הקורונה, כולל גילאי 12–15.
הרב קניבסקי טרח לחזק את תקנותיו ופסיקותיו של החזון איש, בהם: אי הסתמכות על היתר מכירה בשנת השמיטה, איסור שימוש בחשמל ומים המסופקים תוך חילול שבת, אי הסתמכות על עירוב עירוני עקב הקושי להשגיח שלא ייפסל משבוע לשבוע, קריאת מגילת אסתר בעיר בני ברק גם ביום שושן פורים מספק, ועוד.
לרבים מבאי ביתו הורה הרב קניבסקי על: גידול זקן והנחת הפאות לפני האוזניים, איסור ענידת שעון יד לגברים משום איסור לא ילבש, לבישת חולצות עם שרוולים ארוכים, כתיבת חיבורים תורניים, ועוד.
הרבה לייעץ לאנשים הסובלים מבעיות בריאות שונות, לעסוק בלימוד תורה בנושא הקשור לאופי הבעיה – בשם או בתוכן העניין.
הנהגה בולטת נוספת שלו היא עידוד לנישואים מוקדמים באזור גיל שמונה עשרה, וכך גם נוהגים רבים מנכדיו.
הרב קניבסקי החזיק בעמדה החרדית נגד גיוס בני ישיבות לצה"ל והרבה לתמוך במאבק החרדי נגד גיוס לצבא.
היה נשוי לרבנית בת-שבע (לבית אלישיב), ואב לחמש בנות ושלושה בנים:
חנה - (נפטרה ה'תשע"ד, 2014) – נישאה לרב שרגא נח שטינמן, ראש ישיבת קהילות יעקב וחבר מועצת גדולי התורה, בנו של הרב אהרן יהודה ליב שטיינמן.
הרבנית לאה קולדצקי – נישאה לרב יצחק, מגיד מישרים.
הרב אברהם ישעיהו – עורך כתבי סבו הסטייפלר "קריינא דאיגרתא" וכמה מספרי אביו.
מחבר ספר "מוסר אב", עם אביו, על הלכות בן סורר ומורה.
כיהן כראש ישיבת "שפת הים" לבעלי תשובה.
רות – נישאה ליהושע צביון.
מחברת הספר "בית אמי" על אמה.
הרב שלמה – ראש ישיבת תפארת ציון וישיבת קריית מלך.
ברכה – נישאה לרב זליג ברוורמן, ראש ישיבות סדיגורא, "דרך אמונה - לוד" ו"נתיבות יצחק", ועורך ביאורי חמיו לתלמוד הירושלמי ומסכת כלה.
דינה – נישאה לרב אלעזר דוד אפשטיין, ר"מ בישיבת תורה בתפארתה ומחבר הספרים "משנת השבת" ו"שחיטת חולין".
הרב יצחק שאול (שוקי) – חתנו של הרב בנימין ביינוש קורלנסקי (חתן הרב מיכל יהודה ליפקוביץ), למד בחברותא עם אביו וכתב חלק ממכתביו.
העורך הראשי של ספרי "דעת נוטה" שבהם תשובות אביו על סדר שולחן ערוך.
מחבר הספרים "בר גיבול" ו"אהל עראי", ופירוש "שיח אמונה" המלוקט מספר אביו על הלכות שמיטה.בנו, יעקב ישראל (יענקי), ניהל את סדרי הכניסה אל הרב קניבסקי ותיווך בינו לבין אישים פוליטיים ואחרים.
גיסיו הם הרב יצחק זילברשטיין והרב עזריאל אוירבך.
דרך אמונה - ספר הערוך במתכונת המשנה ברורה על ספר זרעים מתוך משנה תורה לרמב"ם, 5 כרכים
דרך חכמה - ספר הערוך במתכונת המשנה ברורה על הלכות בית הבחירה וכלי המקדש שבספר עבודה בספר משנה תורה לרמב"ם
שקל הקודש - פירוש על הלכות שקלים ועל הלכות קידוש החודש בספר משנה תורה
בשער המלך - בירורים וציונים על הקדמת הרמב"ם למשנה תורה.
נדפס בספר שיח השדה חלק א
קריית מלך - ציוני מקורות על ספר משנה תורה
שערי אמונה - ביאורים וחידושים על המשניות שבסדר זרעים
טעמא דקרא - חידושים על התנ"ך
למכסה עתיק - מקומות בתנ"ך שבהם הפסוק סתום וחז"ל פירשו את הכוונה
פירוש על התלמוד ירושלמי - על מסכתות סדר זרעים, סדר מועד, ומסכתות יבמות, כתובות ונדרים מסדר נשים.
הביאור נדפס גם בגיליון תלמוד ירושלמי בהוצאת עוז והדר (בהוצאת תש"ע עד סוף סדר מועד, ובהוצאת תשע"ז נוספו ההערות גם ביבמות וכתובות).
שיח השדה (חלק ג) - הערות על סדר הש"ס
יישוב הדעת - יישוב על קושיות שהמהרש"א כתב עליהם 'ויש ליישב ודו"ק', נדפס כחלק משיח השדה ח"ב
פירוש אמת וצדק - על מסכת גרים
פירוש מצרף ומטהר - על מסכת כותים
פירוש קנין הגוף וקנין פירות - על מסכת עבדים
פירוש תכלת וארגמן - על מסכת ציצית
- פירוש תפילה של ראש תפילה של יד - על מסכת תפילין
פירוש פרשה פתוחה פרשה סדורה - על מסכת מזוזה
פירוש קלף ודוכסוסטוס - על מסכת ספר תורה
פירוש על מסכת כלה רבתי הלכה
שונה הלכות - על שולחן ערוך אורח חיים, כולל קיצור פסקי המשנה ברורה והחזון איש, 3 כרכים.ספר הזיכרונות- מנהגי ופסקי דודו החזון איש בהלכה כפי שזכר ושמע מקרוביו של החזון איש.יצא רק לאחר מותו כי לא הסכים שידפיסו את הספר בחייו
מוסר אורחות יושר - דברי מוסר, מלוקטים בעיקר מדברי חז"ל, מהראשונים ומהאחרונים.
פרק בשיר - פירוש על פרק שירה
נחל איתן - הלכות עגלה ערופה
שיח השדה ח"א וח"ב - הלכות כתובת קעקע, קרני חגבים, דברים המועילים לזיכרון
בהיר בשחקים (ח"א) - ביאור על ספר הבהיר
בהיר בשחקים (ח"ב) - ביאור על ספר רזיאל המלאך ספר נח וספר חנוך
הרב קניבסקי הרבה להשיב לשואליו בכל תחומי העניין התורניים, אך לרוב התבסס על דברי קודמיו ומיעט להכריע בשאלות חדשות.
התשובות בדרך כלל קצרות מאוד וכוללות מילים בודדות בלבד.
בין הספרים הבולטים המוקדשים לתשובותיו:
דעת נוטה - ליקוט תשובות הלכתיות לפי סדר המשנה ברורה, בתוספת הערות והבהרות מהרב קניבסקי וכן מראי מקומות לפוסקים אחרים שהוסיף צוות עורכים בראשות בנו הרב יצחק שאול.
הסדרה צפויה לכלול כעשרה כרכים.
דרך שיחה - שאלות במגוון נושאים על סדר פרשיות השבוע מאת תלמידו הרב אליהו מן (על פי שיחותיו עם הרב קניבסקי מדי סעודת ליל שבת), שני חלקים
- ביאורים על סדר התפילות המבוססים על תשובותיו לצבי יברוב, בני ברק ה'תשס"ח
בשנת ה'תשע"ב יצא ספר בשם "מאחורי הפרגוד" ובו דברי תורה ואמרות בנושאים שונים, ממנו ומהרב שטיינמן.
בנוסף, מדי שבוע יצא עלון שבת בשם דברי שי"ח ובו תשובות ודברי תורה ממנו ממהלך השבוע החולף.
הרב קניבסקי נהג לחתום על ספריו בראשי התיבות שי"ח בהגרי"י (שמריהו יוסף חיים בן הגאון רבי יעקב ישראל).
חיים רומנו (נולד ב-10 בספטמבר 1954) הוא מנהל ישראלי, לשעבר מנכ"ל חברת התעופה "אל על" ופרטנר תקשורת (מותגי Orange ו-012).
רומנו נולד ב-1954. הוא שירת בחיל הים ובתפקידו האחרון היה סגן ראש מספן כוח האדם (רמכ"א).
לאחר מכן היה ראש מרכז תעסוקת אזרחים בצה"ל, ובשנת 1996 פרש מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
בשנים 1996–1998 היה ראש אגף משאבי אנוש בשירות הביטחון הכללי.
בשנת 1998 מונה לסמנכ"ל משאבי אנוש ותשתיות בחברת פרטנר תקשורת, בשנת 2000 מונה לסמנכ"ל שירות לקוחות, בשנת 2002 מונה לסמנכ"ל מכירות ושירות לקוחות, ובשנת 2004 מונה למשנה למנכ"ל החברה.
בעקבות השתלטותה של משפחת בורוביץ' על חברת התעופה "אל על", מונה רומנו ב-10 במרץ 2005 למנכ"ל החברה, ובדצמבר 2009 פרש מתפקידו.
ב-14 בספטמבר 2011 חזר לחברת "פרטנר תקשורת" כמנכ"ל החברה.
במאי 2015 הודיע על פרישתו וב-1 ביולי אותה שנה סיים את תפקידו.
רומנו בוגר תוכנית ניהול לבכירים AMP באוניברסיטת הרווארד, בעל תואר BA במדעי הרוח מאוניברסיטת תל אביב ו-MA במדע המדינה וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
מאז סיום תפקידו בפרטנר התמקד רומנו בעסקיו הפרטיים, ובנוסף הוא משמש כמנטור למנהלים בכירים במשק, מייעץ ומלווה חברות בשלבים שונים ומרצה בתחומי ניהול, ניהול משברים, יחסי לקוחות ועוד.
רומנו מתגורר בגבעתיים, נשוי ואב לשניים.
חיים מנחם רבין (ט"ו בכסלו ה'תרע"ה, 22 בנובמבר 1915 – כ"ד באייר ה'תשנ"ו, 13 במאי 1996) היה פרופסור לבלשנות וחוקר הלשון העברית והלשונות השמיות.
חיים רבין נולד בגרמניה לד"ר ישראל אברהם רבין ולמרטל לבית וולודרסקי (Martel Wolodarsky).
בשנת 1938 התמנה כמרצה בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים של אוניברסיטת לונדון.
בשנת 1941 עבר לאוניברסיטת אוקספורד, ושם מונה למרצה לעברית שלאחר המקרא בשנת 1943. במשרה זו החזיק עד שנת 1956, אז עלה לישראל, ומאז כיהן כפרופסור ללשון העברית באוניברסיטה העברית.
בנוסף הוא צורף אז לאקדמיה ללשון העברית.
בשנת 1964 הוא לימד עברית בסורבון כמרצה אורח.
בסוף שנות ה-60 עמד בראש המכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית.
בתחילת שנות ה-70 שימש אחראי לצד הלשוני לימודי של סדרת לימוד העברית עברית בסימן טוב.
בשנת 1978 כיהן בוועדה שבחרה את זוכה פרס ישראל ללשון עברית.
רבין הוא אחיהם למחצה של פרופ' מרים בן פרץ, חוקרת חינוך והוראה, ופרופ' מיכאל רבין, חוקר בתחום מדעי המחשב.
בתחום העברית, חקר חיים רבין את לשון מגילות מדבר יהודה ואת לשון ימי-הביניים כפי שהיא משתקפת בסגנונו של רס"ג ובמערכת הזמנים של ספר חסידים.
בתחום העברית המודרנית פרסם רבין מחקרים רבים הבוחנים שאלות כגון "תחיית הלשון העברית", נורמטיביות לשונית ועוד.
בתחום הלשונות השמיות עסק רבין, בין השאר, בלהגים הערביים הקדומים ובשאלת חלוקת הלשונות השמיות לקבוצות.
שני הערכים הגדולים שכתב באנציקלופדיה המקראית, "עברית" ו"שפות שמיות", הם למעשה חיבורים העומדים בפני עצמם כמונוגרפיות.
הערך "שפות שמיות" אף יצא כספר בסדרת ספריית האנציקלופדיה המקראית (רבין תשנ"א).
רבין היה בעמדת מיעוט בטענו שמגילות מדבר יהודה אינם של האיסיים אלא של כת הקרובה לפרושים, בעקבות תיאור דרכי קבלת חברים חדשים.
רבין אף היה מהעורכים הראשיים של האנציקלופדיה הכללית "מסדה", בהוצאת אלומות.
בתחום תחיית הלשון העברית, מונח שהתנגד לו, רבין היה הראשון שזיהה את השינוי בעברית שעשה "מנדלי מוכר ספרים", שלום יעקב אברמוביץ', והראשונה בהם "בסתר רעם" בשנת 1886. עד פרסום דבריו של רבין סברו החוקרים שחידושו של מנדלי היה יצירת שפה חדשה מלאכותית בהרכבה סינתטית של רבדים שונים של העברית.
לעומתם, רבין הראה שהשפה לא הייתה מתה, אלא שלא שימשה מעולם ל"כתיבה חיה" והוא הוציא אותה מאיבּון הטהרנות המקראית וצחות הלשון של רבי סעדיה גאון, בעזרת עיצוב אמנותי לצורת לשון קיימת, על ידי אימוץ מונחים מהעברית היידישאית המדוברת שאימצה, שאלה ושיבשה בחופשיות ביטויים מכל רובדי העברית לדורותיה.
כך, בהיותו ראשון מחדשי הלשון הכתובה (ולא המְחַייה אותה), לדברי רבין השפיע מנדלי כמעט מיד גם על הסוגות אחרות, שחיקו את סגנונו, ויחד הפכו לאבות היסוד של ספרות הבידור, העיון - אחד העם במאמרו לא זה הדרך, והשירה - חיים נחמן ביאליק בשירו אל הציפור.
תש"ל: אוצר המילים, (מלים, צירופים ואמרות מסודרים לפי תחומי משמעות), תכנון מדעי: פרופ' חיים רבין, ערך: ד"ר צבי רדי, קריית ספר (הוצאת ספרים), ירושלים, (2 כרכים).
תשל"ב: מבוא לתורת התרגום (מקראה לשיעורים של ח' רבין וש' בלום), המרכז לבלשנות שמושית, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
תשנ"א: שפות שמיות: פרקי מבוא.
ספריית האנציקלופדיה המקראית, מוסד ביאליק, ירושלים (הדפסה שנייה: תשנ"ג).
תשנ"ט: משה בר-אשר וברק דן (עורכים), חקרי לשון: אסופת מאמרים בלשון העברית ובאחיותיה.
תש"ך: "התנועות הקטנות בעברית הטברנית", בתוך: ספר טור-סיני (החברה לחקר המקרא, ירושלים), עמ' 169–206.
תשכ"ד: "בעיית הלשון העברית הנכונה מנקודת מבטה של הבלשנות", בתוך: לשוננו לעם, קונטרס קמ"ט, עמ' 161–173.
תשכ"ט: "זמנים ודרכים בפועל שבלשון 'ספר חסידים'", בתוך: דברי הקונגרס העולמי הרביעי למדעי היהדות, ב', עמ' 113–116.
תשל"ב: "הרקע ההיסטורי של העברית של קומראן", בתוך: מ' בר-אשר (עורך), קובץ מאמרים בלשון חז"ל, א', עמ' 355–382.
תשל"ט: "גיוון סגנוני בגוף הסתמי במקרא", בתוך: ספר מאיר ולנשטיין (החברה לחקר המקרא וקרית ספר, ירושלים), עמ' 256–268.
תש"ם: "מה הייתה תחיית הלשון העברית", בתוך: ספר הזיכרון לשלום סיון (קריית ספר, ירושלים), עמ' 125–140.
תשמ"ב: "שפות שמיות", בתוך: אנציקלופדיה מקראית, כרך ח', טורים 337–386.
משה גושן-גוטשטיין, שלמה מורג ושמחה קוגוט (עורכים), שי לחיים רבין: אסופת מחקרי לשון לכבודו במלאת לו שבעים וחמש.
חיים יוסף ריבלין (נולד ב-4 באוקטובר 1972) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש כתב תחקירים במיזם העיתונאי "שומרים".
ריבלין היה כתב חברה ורווחה בחברת החדשות של ערוץ 2, וב-2019 הצטרף לצוות תוכנית "המקור" של חדשות 13. ריבלין הוא חתן פרס סוקולוב לתקשורת אלקטרונית לשנת 2011.
ריבלין התחיל את עבודתו העיתונאית בגיל 21 ככתב ב"עיתון ירושלים" של "ידיעות אחרונות".