tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מידורי הוזמנה להרצות כפרופסור אורח של "תוכנית הומניטאס" למוזיקה קלאסית וחינוך מוזיקלי באוניברסיטת אוקספורד בשנת הלימודים 2014-2013. היא הצטרפה לסגל המורים של מכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה בשנה האקדמית 2019-2018
והיא ממשיכה בכהונתה בפקולטה לכינור של בית ספר תורנטון למוזיקה של אוניברסיטת דרום קליפורניה כפרופסור למוזיקה בקתדרת השופט וידני.
בשנת 2007 מונתה לשגרירת שלום מטעם האו"ם.
1988 - תואר אמנית השנה מאת ממשלת יפן
1993 - פרס סנטורי למוזיקה
2002 - פרס נגנית השנה של אמריקה
2010 - מדליית זהב לאמנויות של מרכז קנדי
2012 - פרס מלון להוראה והדרכה
2012 - פרס הבדולח היוקרתי מן הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס על "20 שנות מסירות לעבודת שיתוף קהילתית ברחבי העולם"
2021 - תואר כבוד של מרכז קנדי
2022 - העניק נשיא מועצת התרבות של אסיה למידורי ולצייר קאי גואו-אויאנג את פרס ג'ון ד.
פרס זה ניתן ליחידים מאסיה או ארצות הברית על תרומות משמעותיות להבנה, עיסוק או מחקר בינלאומי של אמנויות חזותיות או אמנויות הבמה של אסיה.
בספטמברס 1994 ביטלה מידורי במפתיע את הקונצרטים שלה ונעלמה מעיני הציבור.
היא אושפזה ואובחנה לראשונה כחולת אנורקסיה.
בשנות העשרים לחייה, נאבקה מידורי עם אנורקסיה ודיכאון, מצב שגרם למספר אשפוזים.
בהמשך כתבה של קשיים אישיים אלה בספר הזכרונות שלה משנת 2004 Einfach Midori ("פשוט מידורי"), שיצא לאור בגרמנית אך לא באנגלית.
הספר עודכן ויצא מחדש בארצות דוברות גרמנית בשנת 2012. אחרי החלמת, המשיכה מידורי להופיע וכן למדה פסיכולוגיה ולימודי מגדר באוניברסיטת ניו יורק.
למשך זמן מה שקלה פסיכולוגיה כקריירה אלטרנטיבית, בדגש על עבודה עם ילדים.
אחיה למחצה של מידורי, ריו גוטו, ואביה החורג מאקוטו קאנשירו (אביו של ריו, לשעבר עוזר לדורותי דיליי), שניהם כנרים.
במתמטיקה, ובפרט בתורת המידה, שתי מידות על מרחב מדיד כלשהו תיקראנה זוג מידות סינגולריות אם ניתן לפרק את המרחב כך שהאחת מתאפסת בקבוצה מדידה כלשהי והשניה בקבוצה המשלימה לה.
במקרה כזה, כל אחת מהמידות תקרא סינגולרית ביחס לשנייה.
חשיבותן של מידות סינגולריות בתורת המידה היא בהיותן דרך טבעית לפרק פונקציית מידה לזוג פונקציות על תתי-מרחבים מדידים.
בשל כך, משפטים רבים מתייחסים לפירוק של מידות לזוג מידות סינגולריות כגון משפט הפירוק של ז'ורדן ומשפט הפירוק של לבג.
בהינתן מרחב מדיד וזוג מידות על מרחב זה , מידות אלה תיקראנה מידות סינגולריות (או בנוסח אחר, סינגולרית ביחס ל-), אם ורק אם קיימת קבוצה מדידה כך ש:
עבור המרחב עם סיגמא-אלגברת בורל, מידה על על תקרא מידה סינגולרית אם היא סינגולרית ביחס למידת לבג.
בגלל המונוטוניות והחיוביות של פונקציית המידה, אם מידה מתאפסת על קבוצה כלשהי היא בהכרח מתאפסת על כל תת-הקבוצות שלה.
על כן, על-פי ההגדרה של מידות סינגולריות, ו- מתאפסות על כל תת-קבוצה של ו- בהתאמה.
סינגולריות היא יחס סימטרי: אם סינגולרית ביחס ל- אז בהכרח סינגולרית ביחס ל-.
על פי משפט הפירוק של ז'ורדן, כל מידה מסומנת ניתנת להצגה כהפרש של זוג מידות חיוביות סינגולריות זו ביחס לזו.
על פי משפט הפירוק של לבג, בהינתן זוג מידות על מרחב מדיד כלשהו, ניתן לפרק את ל- כך ש- רציפה בהחלט ביחס ל- ו- סינגולרית ביחס ל-.
בהינתן מרחב עם סיגמא-אלגברת בורל ומידה , המידה תקרא מידה סינגולרית רציפה אם ורק אם היא סינגולרית ביחס למידת לבג ה- ממדית ואין לה אטומים.
חשיבותן של מידות סינגולריות רציפות בא לידי ביטוי במשפט הפירוק של לבג עבור מידות על סיגמא-אלגברת בורל, אשר טוען כי כל מידה כלשהי על מרחב וסיגמא-אלגברת בורל ניתנת לפירוק כך ש:
רציפה בהחלט (ביחס למידת לבג)
סינגולרית רציפה (ביחס למידת לבג)
מידה בדידה (כלומר, סכום בן-מניה של מידות דיראק ממושקלות)
ניתן להכליל את ההגדרה של מידות סינגולריות למידות מסומנות ומידות מרוכבות באופן הבא:
בהינתן מרחב מדיד וזוג מידות מסומנות (מרוכבות) על מרחב זה , מידות אלה יקראו מידות סינגולריות אם ורק אם קיימת קבוצה מדידה כך ש:
יש לשים לב כי עבור מידות מסומנות (מרוכבות) יש לדרוש התאפסות על כל תת-קבוצה מדידה של ו- ולא רק עליהן בעצמן, זאת מכיוון שמידות מסומנות אינן בהכרח מונוטוניות.
המידה הטריוויאלית (מידה המתאפסת לכל קבוצה מדידה) סינגולרית ביחס לכל מידה אחרת.
מידת דיראק היא מידה סינגולרית (ביחס למידת לבג).
כל מידה בדידה (סכום בן מניה של פונקציות דלתא של דיראק) היא מידה סינגולרית (ביחס למידת לבג).
ניתן לבנות מידת הסתברות על הקטע כך שהמידה של קבוצת קנטור תהיה ממידה 1 ופונקציית ההתפלגות שלה תהיה פונקציית קנטור.
מידה זו נוצרת על-ידי תהליך ברנולי עם .
מאחר שקבוצת קנטור היא ממידה 0 לפי מידת לבג קל להוכיח כי מידה זו סינגולרית רציפה.
אם מסמנים ב- את מידות לבג על בהתאמה ניתן להגדיר את המידה הדו-ממדית כך שלכל קבוצה מדידה ב- מתקיים .
כלומר, המידה מתאפסת על כל המרחב מלבד על ציר ה-.
זוהי מידה סינגולרית רציפה ביחס ל-.
בהינתן פונקציית מידה וקבוצה מדידה , המידות ו- הן מידות סינגולריות אחת ביחס לשנייה, וכמו כן .
מידות טובות הן מידות שבנפש האדם המאפשרות להתהלך בדרכי מוסר.
תיקון מידות, ולימוד וקניין של מידות טובות, נחשבים כטובת הכלל ולכן מוערכים כמטרה עיקרית בחיים או כעקרון יסודי של ההוויה.
במוסר האנושי המעשי, מידה טובה היא נטייה מתמדת לבחור במעשים בהתאם לאמות מידה מוסריות: סור מרע ועשה טוב.
אדם שקנה מידות טובות ומורגל בהן נחשב כבעל מידות טובות.
ההפך ממידות טובות הוא רשעות, או בינוניות, או קלות דעת.
במהלך הדורות נשאלו שוב ושוב השאלות הבאות: מהי מידה טובה?
מה המקור של מידות טובות?
האם מידות טובות מהותיות לאדם או שמא הן תולדות של תרבותו?
היש זיקה בין מידה טובה ודת אם לאו?
האם המידות הטובות טבעיות ואי-אפשר ללמדן, או שהן מבוססות על נטייה טבעית ודורשות השתלמות על ידי לימוד ותרגול, או שנדרש ללומדן משום שהן הפוכות לטבע האדם?
האם העיקר במידה טובה המעשה או הלימוד?
האם מידות טובות תכליתן תיקון ה"אני" או ביטול ה"אני", יסודן באלטרואיזם או באגואיזם או במיצוע ביניהם, כלולות במידת החסד או במידת הצדק?
האם מידות טובות כלליות לכל אדם, או שישנם הבדלים בין מידות טובות גבריות למידות טובות נשיות, או שלכל פרט מידתו הטובה שלו?
מדוע על האדם לתקן את מידותיו?
השאלות האלו, ושאלות אחרות, העסיקו הרבה חכמים, והתשובות מהוות נדבך מכל חכמת מידות.
המושג מידות טובות בלשונות שונות
המושג "מידות טובות" קיים ברוב העמים וברוב הלשונות.
בישראל המילה "מוסר" או הביטוי "הישר והטוב" או המושג "דרך ארץ" או המושג "גמילות חסדים" או צירוף המושגים "תורה, עבודה וגמילות חסדים" כוללים את כל המידות הטובות.
השלם בדעותיו ובמידותיו נקרא תמים.
בסין העתיקה המילה 德 (טה) שימשה בהוראות של מוסר, מידות טובות, אופי מוסרי, כוח פנימי, יושר.
קונפוציוס כינה את שלמות המידות במילה 仁 (רן), שפירושה אנושות, אורח חיים מוסרי, אהבת כל האדם, חסד, טוב לב, היעדר אנוכיות.
בלשון היוונית העתיקה המילה ἀρετή (ארטה) שימשה במשמעויות של טוב, אומץ, הצלחה, שגשוג, מצוינות, מידה טובה, ערך, אישיות.
המילים אגאתוס (ἀγαθός) - טוב, ו-אסלוס (ἐσθλός) שימשו לתאר לוחמים מצליחים, או אנשים מצליחים ממוצא אצילי; ולאחר מכן, עם המילה קאלוס (καλός) - יפה: שימשו כתואר לאנשים בעלי מידות טובות.
בשירה היוונית העתיקה לגיבורים כלילי מידות יוחסה התכונה σωφροσύνη (סופרוסיני): יישוב-הדעת ואישיות מצוינת.
הרומאים השתמשו במילה הלטינית virtus בהתייחס לכל "התכונות המעולות של גברים, כולל כוח פיזי, התנהגות אמיצה ויושר מוסרי".
באיטלקית המילה virtù מציינת מושג הכולל נימוסים מעודנים, טעם טוב, בינה, ומוסר.
המילה virtue ("סגולה") נכנסה ללשון האנגלית במאה ה-13. סמואל ג'ונסון פירשה במילונו במובנים: טוב מוסרי, מצוינות מוסרית ספציפית (מידה טובה), איכות מרפאה, יעילות רפואית, כוח לעשות, אומץ, מצוינות.
(פ.ד'.ל.) מורים על יתרון, מעלה, חסד, וכן מידות טובות.
כך למשל فضل (פָד'יל) הוא "איש מעלה", בעל מידות טובות, רב חסד, וכיוצא בזה.
לפי רמח"ל המפרש את התורה, המידות הטובות הנדרשות על מנת לעבוד את הקב"ה הן: יראת השם, ההליכה בדרכיו, אהבת השם, שלמות הלב, ושמירת כל המצוות.
המידות הטובות הכרחיות כשלעצמן על מנת להיות צדיק, ומהוות אמצעי על מנת לדעת את המושכלות (דעת השם).
שלמות המידות היא להידמות לבורא יתברך בפעולותיו.
הבורא יתברך נקרא צדיק על פי שעושה צדק, וכן נקראו הצדיקים.
ונקרא חסיד על שם שמתנהג בחסידות, וכן נקראו החסידים.
וציווה להידמות לו, שנאמר: .
דוד תיאר את האיש כליל המידות במזמור תהילים א, ושלמה אִשָּׁה שלמת המידות במזמור "אשת חיל מי ימצא".
מגילת רות עוסקת במידה רבה במידותיה הטובות של רות ובמידות טובות בכלל.
דוד העמיד את תרי"ג מצוות על אחת-עשרה מידות טובות: .
ישעיהו העמידן על שש: .
מיכה העמידן על שלוש: .ישעיהו העמידן על שתים: .
חבקוק והעמידן על אחת: .
ספר משלי עוסק בחכמה ובמוסר.
פירש המאירי שרומז בחכמה אל שלמות מעלות שכליות, ובמוסר אל שלמות מידות.
ושלמות המידות תנאי לשלמות המעלות השכליות.
ומאחר שרבים אינם יודעים את מעלות החכמה והמוסר, ספר משלי משבח את החכמה (תורה, הנהגת האדם והמדינה בדרכי מוסר) ומעלותיה, ומלמד מוסר.
על מידות טובות של נשים, נאמר בספר משלי: אֵשֶׁת חֵן תִּתְמֹךְ כָּבוֹד (משלי יא, טז).
ביאר המאירי: "ידוע במידות הצריכות להנהגת הבית, מאמר חכמי המוסר והוא, כי כאשר יאות לאנשים מידת הנדיבות, כן יאות לנשים מידת הצמצום והסדר, ועם כל זה ממידות נשי החיל להיות שמחות בנדיבות בעליהן, ולהניח להם מקום על זה".
רוב המידות הטובות לפי חז"ל מסוכמות במסכת אבות, כשכל חכם אומר בקצרה מהן עיקר המידות הטובות הנדרשות לפי תורתו.
פירש תפארת ישראל: קיבל התורה מסיני הנמוך בהרים (מגילה כ"ט עמוד א) להורות שרק על ידי ענווה, מקור לכל המידות הישרות, יזכה אדם לתורה.
שמעון הצדיק היה אומר: על שלושה דברים העולם עומד, על התורה ועל העבודה ועל גמילות חסדים (אבות א, ב).
פירש הרמב"ם: מעלות המידותיות הם גמילות חסדים.
רבן שמעון בן גמליאל אומר: על שלושה דברים העולם קיים, על הדין ועל האמת ועל השלום (אבות א, ח).
פירש הרמב"ם: הדין - הנהגת המדינה ביושר, האמת - המעלות השכליות, והשלום - מעלות המידות.
רבי אומר: איזוהי דרך ישרה שיבור לו האדם, כל שהיא תפארת לעושיה ותפארת לו מן האדם (אבות ב, א).
רבן גמליאל בנו של רבי יהודה הנשיא אומר, יפה תלמוד תורה עם דרך ארץ, שיגיעת שניהם משכחת עון (אבות ב, ב).
רבי יוסי אומר: התקן עצמך ללמוד תורה (אבות ב, יב)
חז"ל קראו מידות לכל דרך וסדר ושיעור למציאות דבר ולתכונת פועלו.בפרק החמישי מתוארות ארבע מידות באדם, ארבע מידות בדעות, ארבע מידות בתלמידים, ארבע מידות בנותני צדקה, ארבע מידות בהולכי לבית המדרש, וארבע מידות ביושבים לפני חכמים.
כך מתוארות ארבע מידות בדעות (אבות ה, יא):נוח לכעוס ונוח לרצות, יצא הפסדו בשכרו.
קשה לכעוס וקשה לרצות, יצא שכרו בהפסדו.
קשה לכעוס ונוח לרצות, חסיד.
נוח לכעוס וקשה לרצות, רשעהמשנה (אבות ה, יט) מציינת שלוש מידות טובות המאפיינות את תלמידיו של אברהם אבינו: עין טובה (רבי עובדיה מברטנורא: מסתפק במה שיש לו ואינו חומד ממון אחרים), ונפש שפלה (רבי עובדיה מברטנורא: זהירות והפרישה מן התאוות), ורוח נמוכה (רבי עובדיה מברטנורא: ענווה יתירה).
התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי גדושים במאמרים, פתגמים, אגדות והגדות בשבח מידות טובות ובגנות מידות רעות.
במיוחד הדגישו את מעלות הכנסת אורחים, הצדקה, הענווה ושפלות רוח; וגינו את מידות הכעס, לשון הרע, וגסות-רוח.
במסכת פאה נאמר: "אלו דברים שאדם אוכל פירותיהן בעולם הזה והקרן קיימת לו לעולם הבא: כיבוד אב ואם, וגמילות חסדים, והבאת שלום בין אדם לחברו; ותלמוד תורה כנגד כולם".
רבי מנא למד את המשנה מספר דברים (לב, מז): כי לא דבר רק הוא מכם זה תלמוד תורה, כי הוא חייכם זה כיבוד אב ואם, ובדבר הזה תאריכו ימים זו גמילת חסדים, על האדמה זה הבאת שלום בין אדם לחברו.
מידות טובות אלו הן כנגד מידות רעות של עבודה זרה, גילוי עריות, שפיכות דמים, ולשון הרע.
הלל אמר: "מה ששנוא עליך, אל תעשה לחברך, זו היא כל התורה כולה.
והשאר – רק פירוש; לך ולמד!" ורבי עקיבא אמר: "ואהבת לרעך כמוך, זה כלל גדול בתורה".
רבי פנחס בן יאיר אמר: "תורה מביאה לידי זהירות, זהירות מביאה לידי זריזות, זריזות מביאה לידי נקיות, נקיות מביאה לידי פרישות, פרישות מביאה לידי טהרה, טהרה מביאה לידי חסידות, חסידות מביאה לידי ענווה, ענווה מביאה לידי רוח הקדש, וכו' ".
על יסוד דבריו הרמח"ל חיבר את ספר המוסר "מסילת ישרים".
אמר רבי יוחנן: אילמלא לא ניתנה תורה היינו למדין צניעות מחתול וגזל מנמלה ועריות מיונה ודרך ארץ מתרנגול.
שלושה הקדוש ברוך הוא אוהבן: מי שאינו כועס, ומי שאינו משתכר, ומי שאינו מעמיד על מידותיו (שאינו מקפיד אלא מוותר).
סיכום תמציתי של מידות טובות לפי ספר משלי ודברי חז"ל
+המידה הטובהמשל מספר משליפתגם של חז"לדוגמאותענווהעֵקֶב עֲנָוָה יִרְאַת ה'לעולם יהא אדם רך כקנה ואל יהא קשה כארזבני בתירא ויתרו על נשיאותם בשביל הלל הזקן, כי מצאו בו ידיעת דין אחד שנעלם מהם.
הלל השיב בנחת רוח לאנשים שהקניטו אותו בשאלות קטנוניות על פתח ביתו ערב שבת.
רבן יוחנן בן זכאי לא אמר דבר שלא שמע מפי רבו מעולם.
פעם אחת היה לבוש סירקון של זהב והיה יושב בין גדולי רומי, ובאה אימו וקרעתו ממנו, וטפחה לו על ראשו וירקה לו בפניו, ולא הכלימה.
אימו של רבי טרפון ירדה לטייל לתוך חצירה בשבת והלך ר' טרפון והניח שתי ידיו תחת כפות רגליה והייתה מהלכת עליהן עד שהגיעה למיטתה.צניעותוְאֶת צְנוּעִים חָכְמָהלעולם אל יוציא אדם דבר מגונה מפיוקמחית מימיה לא ראו קורות ביתה קלעי שערה.
רבי יוסי לא ראו קורות ביתו שפת חלוקו.
רבי נחום בר סימאי לא הביט בצורת מטבע מימיו.זהירותפְּרָעֵהוּ אַל-תַּעֲבָר-בּוֹנוח לו לאדם שלא נברא יותר משנברא, ועכשיו שנברא יפשפש במעשיוכאשר בא רבי פנחס בן יאיר לסעוד בביתו של רבי, ראה שהיו עומדות בפתח פרדות לבנות.
אמר: מלאך המוות בביתו של זה ואני אסעד אצלו?
שמע רבי ואמר לו: מוכר אני אותן.
אמר לו רבי פנחס: ולפני עיוור לא תיתן מכשול.
אמר לו: מרבה אתה את ההיזק.
אמר לו: אעקר את פרסותיהן.
אמר לו: צער בעלי חיים.
גבה הר ביניהם, ולא היה יכול רבי להמשיך ולדבר עמו.אמתוְאִישׁ אֱמוּנִים מִי יִמְצָאקשוט עצמך ואחר כך קשוט אחריםלרבי יונתן הדיין היה אילן שהיה נוטה לתוך שדהו של שכנו הנוכרי.
פעם בא לפניו דין של אחד שהיה אילנו נוטה לתוך שדה שכנו ותבעו לפניו.
אמר להם: לכו עכשיו ובואו למחר.
לעת ערב שלח רבי יונתן את בעל המלאכה שלו לקוץ את הנוטה מאילנו לתוך שדה שכנו.
בבוקר השכים בעל הדין וחזר ובא אצל רבי יונתן.
ציוהו לקוץ את הנוטה לתוך שדה חברו.
פעם אחרת, אשה אחת היה לה איזה דין ומשפט אצל רבי יונתן והביאה לו תאנים לכבדו.
פעם אחת מצאו רבי עקיבא, אמר לו: רבי, רצונך שאקנה לך עיר אחת או שתיים.
מיד עמד רבי טרפון ונתן לו ארבעת אלפים דינרי זהב.
נטל רבי עקיבא וחלקן לעניים.
לימים מצאו רבי טרפון ואמר לו: היכן העיירות שקנית לי?
תפסו בידו והביאו לבית המדרש.
והביא ספר תהלים והניחו בפניהן והיו הולכין וקורין עד שהגיעו לפסוק זה "פיזר נתן לאביונים וכו'".
אמר לו: זו העיר שקניתי לך.
עמד רבי טרפון ונשקו ואמר לו: רבי אלופי, רבי בחכמה ואלופי בדרך ארץ, והוסיף לו ממון לבזבז.שלוםדְּרָכֶיהָ דַרְכֵי-נֹעַם וְכָל-נְתִיבוֹתֶיהָ שָׁלוֹםגדול שלום, שאין כלי מקבל ברכה, אלא שלוםפעם אחת, לאחר שרבי מאיר האריך בדרשתו, אשה השתהתה בבית הכנסת, וכשהגיעה לביתה, לא הסכים בעלה שתיכנס לביתו עד שתלך ותירק בפניו של הדרשן.
כעבור שלושה שבועות שישבה מחוץ לביתה, הגיעה עם שכנותיה לרבי מאיר.
עשה עצמו חש בעיניו ושאלן: "היש ביניכן אישה חכמה שיודעת ללחוש לעין?".
הלכה בעצת שכנותיה והייתה מתייראת מפניו.
אמר לה: "רקי בפני שבע פעמים ואתרפא".
אמר לה: "לכי אמרי לבעלך, אתה אמרת פעם אחת ואני רקקתי שבע פעמים".
הרמב"ם בהלכות דעות שבספר המדע מנה אחת-עשרה מידות טובות הנחשבות למצוות (חמש מצוות עשה ושש מצוות לא תעשה): להידמות לקב"ה בדרכיו, להידבק ביודעיו, לאהוב את רעים, לאהוב את הגרים, שלא לשנוא אחים, להוכיח, שלא להלבין פנים, שלא לענות אומללים, שלא להלך רכיל, שלא לנקום, שלא לנטור.
ספרות המוסר היהודית הרבתה לעסוק במידות ובתיקונן.
ספרי מוסר נכתבו מתחילת תקופת הראשונים ועד ימינו.
לפי חכמי המוסר, מידת הענווה היא מידתו של הקב"ה, ומידתו של משה רבינו, ויסוד לכל המידות הטובות.
ביארוה בספרי המוסר, ובמיוחד עסק בה רבי משה קורדוברו.
הוא פירטה לשמונה המידות הטובות הבאות (בספר "תומר דבורה"):
להסתכל לצד מטה, להפחית עצמו ככל שיוכל, להשפיל ראשו מטה
שירצה את הכל, להיות תמיד נוח לבריות
שיהיו אוזניו נוטות תמיד לשמוע הטוב, ושמע שווא או מגונה לא יכנס בהן כלל
לא להסתכל כלל בשום דבר מגונה, ושתהיינה עיניו תמיד פקוחות להשגיח ולרחם על האומללים כפי כוחו
להיות בלי חרון כלל ולהאריך אף אפילו לאותם שאינם הגונים, למלאות כל רצון ולהפיק כל שאלה ולהחיות כל נדכה, לעשות נחת-רוח לכל
פנים מאירות וקבלת כל אדם בסבר פנים יפות
פה מפיק מרגליות: תורה והפקת רצון טוב תמיד, לדבר טובה על הכל ולהוציא מפיו טובה וברכה תמיד
ונתן חמש תרופות להתרפא מחולי הגאווה ולהיכנס לשער הענווה:
להרגיל עצמו להיות בורח מן הכבוד ככל שיוכל
להרגיל מחשבתו להיות נבזה בעיניו
לחשוב על עוונותיו תמיד ולרצות בטהרה ותוכחות וייסורים
לכבד הנבראים כולם, אחר שיכיר בהם מעלת הבורא
להרגיל עצמו להכניס אהבת בני אדם בליבו, ואפילו הרשעים, כאילו היו אחיו, ויותר מזה, עד שיקבע בליבו אהבת בני האדם כולם
מנחם מנדל לפין נתן את העצה הבאה:
השתוקק תמיד ללמוד דעת מכל אדם להכיר חסרונותיך ולתקנם, שעל-ידי כך תלמד להסיח דעתך ממעלותיך וממומין שבחברך
לפי רבי שלמה אבן גבירול בספרו "תיקון מידות הנפש" העולם הגדול הולך על ד' טבעים (אויר, מים, אש, עפר) וכן העולם הקטן שהוא האדם על ארבע ליחות.
לכל חוש מחמשת החושים ד' מידות כנגד ארבעת הטבעים, סה"כ עשרים מידות (ראה טבלה).
הוא משבח את המידות הטובות ומסביר איך לרפא את המידות המגונות.
רבינו בחיי אבן פקודה כתב: "והתברר לי, כי שורשי המעשים שמתכוונים בהם לשמו יתברך הם מיוסדים על בר הלב וזוך המצפון.
ואם יארע על הכוונה הפסד, לא יהיו המעשים מקובלים...
ואומר "במה אקדם ה' אכף לאלהי מרום האקדמנו בעולות" וגומר (מיכה ו, ו), והייתה התשובה "הגיד לך אדם מה טוב ומה ה' דורש ממך" וגומר (שם, ח).
ואומר "כי אם בזאת יתהלל המתהלל השכל וידוע אותי כי אני ה'" וגומר (ירמיהו ט, כג).
ופירוש עניין התשובה הזאת, שצריך המתהלל להתהלל בהבנת דרכי והכרת חסדי, להתבונן בבריאתי ולהכיר גבורתי וחכמתי מתוך מעשי.
וכל מה שהבאתי מן הפסוקים הם ראיות על חיוב מצוות הלבבות ומוסר הנפשות".
על סמך זה חיבר את ספרו "חובת הלבבות" בעשרה שערים (שניים על המושכלות ושמונה על מידות טובות): שער הייחוד, שער הבחינה, עבודת הא-להים, הביטחון, ייחוד המעשה, הכניעה, התשובה, חשבון הנפש, הפרישות, אהבת הא-להים.
רבי שם טוב בן יוסף אבן פלקירה חיבר את "ספר המעלות", המחלק את האנשים לשלושה חלקים: מעלת הנביאים, מעלת החכמים האמיתיים, ומעלת המון העם, ומספר את מידות כל חלק וחלק והנהגותיהם.
כוונתו להעיר הנפש משנת העצלה ולהזהירה על ההתמדה בלימוד ולרדוף אחר המעלה העליונה שהיא מעלת החכמה, כי צריך האדם להשתדל בעולם הזה להשלים שכלו ולתקן מידותיו כדי שיזכה לעולם הבא.
וייסד את ספרו על מאמרי חז"ל וצירפו בדברי פילוסופים, לקבל האמת ממי שאמרה.
ספר "מעלות המידות" לרבי יחיאל בן יקותיאל מן הענווים כולל את המידות הטובות הבאות: ידיעת הא-ל יתברך, אהבת האל-יתברך, יראת שמים, תורה וקיום מצוות, גמילות חסדים, צדקה, תפילה, ענווה, צניעות, בושת, אמונה, תמימות, רחמנות, רצון, שם טוב, יצר טוב, תשובה, חכמה, עושר, זריזות, הסתפקות, נדיבות, דרך ארץ, שלום.
ספר אורחות צדיקים, המבוסס במתכונתו על ספרו של רבי שלמה אבן גבירול, בנוי לפי מידות מנוגדות זו לזו: גאוה-ענוה, בושה-עזות, אהבה-שנאה, רחמים-אכזריות, שמחה-דאגה, זריזות-עצלות, נדיבות-ציקנות ועוד, והוא מסביר היכן יש להשתמש בכל אחת מהמידות.
המהר"ל מפראג חיבר את ספר "נתיבות עולם", המבאר שלושים ושתיים מידות טובות על יסוד ספר משלי ודברי חז"ל שבגמרא, החל מנתיב העבודה ועד לנתיב דרך ארץ, והקדים להם את נתיב התורה בהנהגת התורה, כי אם אין תורה אין דרך ארץ.
רבי יהודה אריה ממודנה חיבר את ספר המוסר "צמח צדיק" בו מסביר בקצרה ארבעים מידות טובות או רעות, החל ממעלת האהבה בכלל ועד ליושר ודרך ארץ.
רבי יעקב קרנץ חיבר את "ספר המדות", בשמונה שערים ארוכים: דעת, יראה, אהבה, עבודת האלקים, הביטחון, הגאוה, השנאה, התפלה.
הוא כתב בפתיחה לספרו, על סמך דברי חז"ל "דרך ארץ קדמה לתורה" ומקורות נוספים, כי חיוב על האדם לתקן תחילה את הראוי לו מצד שהוא אדם: מה שיורה יושר הלב והשכל האמיתי (מידות טובות), ושנית, העניין שהוא גבוה מעל גבוה, יש לו לקשט עצמו בעבודת מלכו בקודש.
מנחם מנדל לפין חיבר את ספר המוסר והחינוך "חשבון הנפש" המלמד תיקון מידות במחשבה ובמעשה על יסוד שלוש-עשרה מידות טובות: מנוחת הנפש, סבלנות, סדר, חריצות, נקיות, ענוה, צדק, קימוץ, זריזות, שתיקה, ניחותא, אמת, פרישות.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק עסק בבירורי מידות הנפש בפרק השלישי של ספרו "מוסר אביך".
הוא מסביר שבירור מידות הנפש יש בו שני עניינים:
עצם ידיעתו להבחין בהן בין טוב לרע, לחלקן על משמרותיהן, לישבן בנפש ולהלבישן עליו, ושיהיו מוכנות ברשותו בכל עת.
הפרדת המידות ונסירתן (להעמיק לברר כל מידה בציור גמור ולדעת להפריד בין המידות שלא יטשטשו הגבולות ביניהן בגלל ציורים שטחיים שלהן).
לפי הבעש"ט, הרע הוא רק מדרגה תחתונה שבטוב, וכשהוא נתקן אזי הוא נעשה טוב גמור.
הטוב והרע אינם שני הפכים, אלא מהות אחת.
כשאותה מהות במדרגות התחתונות קוראים לה "רע", וכשהיא במדרגות העליונות קוראים לה "טוב".
טוב הוא מה שקרוב אליו יתברך.
רע הוא מה שרחוק ממנו יתברך.
לפיכך, אין כל הבדל שורשי ומהותי בין מידות טובות לבין מידות רעות, אלא כל מידה ומידה שבאדם, בשעה שהיא שקועה בגסות ובקטנות קוראים לה "רעה", ובשעה שהיא מזדככת ומתרוממת קוראים לה "טובה".
כשהאדם מעלה את מידותיו, מחשבותיו, רגשותיו, ורצונותיו, הרי הוא "משבר את המידות ומקריבן כולן לקב"ה".
הטוב המוסרי הוא שפע אצילי הנובע ממקור הנשמה האלוהית שבאדם, שעל ידו מצרפים ומזקקים את כל המידות שבאדם עד שהן נעשות שמימיות.
החסידים עמלים להפוך כל מידה אנושית שבנפשם למידה אלוהית.
תורת המידות היא נקודת החיים של החסיד.
החסידות היא מידה טובה ותורה.
במידה שאדם נוהג בחסידות, הוא מרגיל עצמו לעשייה נכונה.
הבא להיטהר נותנים לו טעימה מכל מידה טובה ונכונה.
רוב שבחי צדיקים סובבים על טוב טעם ודעת במידות: במידות טובות ובמידות תרומיות.
החסידות מלמדת את המידות הטובות של זריזות, אמונה, ביטחון, שמחה, ונאמנות.
החמודה שבמידות החסידות היא השמחה.
לא זו היא מידה טובה שאדם מקיימה כל עיקרה כלפי חוץ.
אין מידה שאי אפשר להגביהה דרגה אחת למעלה בקודש.
כך, לדוגמה, לא כל לשון "אני" מעידה על יהירות ותקיפות.
"אני" של אחריות ונאמנות הלב - מידה טובה היא.
לעולם חייב האדם להיות אדון המידה, ולא שתהא המידה שולטת בו.
בעל המידות הוא אדון על מידותיו.
לפיכך, החסיד האמיתי מתון, בעל מזג ממוזג.
היהודי הפשוט הוא אוצר של יראת שמים ומידות טובות.
לפי החסידות, השפלת האדם מתוך הטפת מוסר אינה מידה חינוכית, אלא הסגולה להרמת מידותיו של האדם היא הרמת מעלתו בעיני עצמו.
לפיכך, על מנת להזכיר לאדם כי הוא בן למקום ונשמתו חצובה ממקום גבוה, המשל החסידי המעיט בדוגמאות מבעלי-חיים, ואף בדוגמאות ממלכים ומבני מלכים כמצוי אצל חכמי האגדה, והירבה בנפשות פועלות של מלאכים, שרפים, ואופני קודש.
המלאכים הנבראים מכל דיבור ודיבור של האדם, הם יצורי חזונו, המוכנים ומזומנים מששת ימי בראשית ללמד את בני האדם תורה ודרך ארץ, מוסר ומידות טובות.
פרט וכלל, לפי מושגי החסידות, אינם עניין של יחיד כנגד רבים, אלא הפרט הוא כלל ממש, שהרי זה וזה שרויים באינסוף, ובו אין כלל סוף.
כל אחד מהצדיקים החסידים שיקף מידה טובה אחת.
כך, לדוגמה, רבי לוי יצחק מברדיצ'ב היה התגלמותה של אהבת ישראל, רבי זוסיה ענווה שלבשה בשר ודם, רבי משה לייב מסאסוב רחמנות חיה, רבי אברהם המלאך - מלאך בצורת אדם, רבי אלימלך מליז'נסק פרישות בדמות הגוף, רבי פנחס מקוריץ האמת בת רמ"ח איברים.
אין מידה טובה מן הענווה והצניעות.
הענווה היא סייג לחכמה ועטרת לאמת, עצם החיות שמקורה באינסוף.
העניו שרוי באינסוף ומקושר למקור החיים.
משה רבינו היה מוטבע בתכלית המידות הרעות וכבש את מידותיו לתכלית הטוב האנושי והיה בעל המעלה האפשרית באדם, והיה עניו מכל אדם.
אין השכינה שורה אלא על בעל המידות הרעות שנכבשו על ידו ונעשה עניו גמור, כל אחד לפי הדרגה שלו.
כל המידות הטובות נובעות מחכמה ומשולבות בה.
ומה שיחסר במידות טובות זהו אות על חסרונו בחכמה.
קניין החכמה דורש שלושה דברים:
להתלמד להשכיל על דבר ביגיעה (להבין דבר לאמתו)
לעשות שותפות בין השכל ללב (התאמת חכמתו עם מעשיו)
מי שמבין שהחכמה היא נדבה וחסד מאתו יתברך, כל שמוסיף חכמה מוסיף הכנעה, כי "אין עוד מלבדו": כל מה שבעולם ובאדם, חכמתו וידיעתו, גופו ונפשו, מחשבותיו ותחבולותיו, הכל השפעה מאתו יתברך.
רק בהיותו בעל מידות טובות (לב טוב), תנוח החכמה אצלו, שהמידות הטובות מעמידות החכמה להכיר דבר ליושרו ואמתו, לסבב כל דבר להמסבב סיבות, ומשפיע לכל אחד השפעה כפי חלקו אשר חלק לו ולא יותר.
לכאורה הדעה עיקרה בהבנת השכל, והמידות בהרגשת הלב.
אולם השקפה זו מוטעה מיסודה, כי לפי האמת הדעות והמידות שורש אחד להן, והן דבר אחד ממש.
באין מידות אין דעות, ובאין דעות אין מידות.
כשם שאי אפשר לדעת את ה' בלא שלימות המידות, כך אי אפשר להיות שלם במידות בלי ידיעת ה'.
עיקרן ושרשן של המידות הוא בצלם האלקים שבאדם, וכל מהותן ושלימותן הן בהדמותן למידות ה' יתברך.
וכשם שמידותיו של הקדוש ברוך הוא הן מקור הרוחניות ואין בהן שום מושג גשמי חס ושלום, כך מידותיו של האדם נובעות ממקורן הרוחני - מחלק אלקי שבו, וככל אשר הוא מתעלה בהכרת ה', הוא מתעלה בשלימות המידות.
הרב יוסף יהודה לייב בלוך
"דעה חסרת מה קנית, דעה קנית מה חסרת" - מידת הדעת היא היחידה המעשרת ומאשרת את האדם.
למידת הדעת האדם מגיע על ידי חכמה רבה והבנת לב עמוקה ואמיתית:
חכמה: המאגר ואוסף החכמה בכמות מרובה חכם הוא.
בינה: אם אלו הידיעות, אשר רכש לו האדם, נצטיירו בשכלו, עד שהוא מרגישן במלוא רוחבן והיקפן ומבין דבר מתוך דבר, לזה נבון יקרא.
דעת: כשהחכמה, שנתרחבה ונצטיירה בלבו של האדם על ידי הבינה, מתאגדת ומתאחדת עם כל מציאותו ומהותו, עד כדי להחליט כי ידיעה זו אמת מוחלטת היא: להנהיג אותה בכל הלך חייו ועל פיה לפלס מעגלו ולכונן צעדו ואחרת בעדו אין.
לדעת הרב ריינס, מי שמכוון לתכלית מוסרית צריך להיות מצוין בדעות ובמידות וביראת ה'.
לדעתו יצר לב האדם רע מנעוריו ונוטה לתאוות החומריות.
תכלית הדת היא להניא את האדם מן התאוות, להביאו לידי צירוף וזיקוק, בדומה לזיקוק מתכות יקרות.
חייב האדם לנקות ולטהר עצמו מהתאוות המגונות והמידות הרעות, שהן חלקי עפרורית שבו.
תכלית הדת היא לפעול על האדם לעטרהו במידות טובות.
מידת אהבה עצמית מביאה בכנפיה רעה, וכל הריבים מקורן במידה זו.
לא ניתן להכחיד כוח הזה, שהוא טבעי ואחד מעמודי התווך בחיי האדם.
כוח זה פוגע בכל המידות הטובות, ולכן אדם צריך להתאמץ כדי לרכוש לו כל המידות הטובות בשלמותן.
אולם אם ישתדל האדם, יגיע למדרגה כזו, שימצא חפץ גם בכוחותיו הרעים בהשתמשו בהם לצורך מעשיו הטובים.
בכל המידות הטובות יש לו לאדם להשתמש בהן לעצמו, אבל לא לאחרים.
למשל, מידת ההסתפקות היא מידה טובה לאדם עצמו, אך אבל בנוגע לחברו, צריך הוא להתנהג ביד רחבה.
כך גם בנוגע לכבוד ולתכונות נוספות..
לחוב של הכרת טובה ערך גדול.
האיש היודע רק את עצמו לא יכיר טובה..
מגדרי הענווה הוא, שהאדם לא יתגאה ביתרונותיו ובמעלותיו, אלא עליו לשים לב כי לא בכוחו ובעוצם ידו עשה לו כל כבוד נפשו, כי אם מתת אלקים היא לו.
לפי הראי"ה קוק, בכלל המבטים בהם מביטים בשעת הרצון להתרומם יש בדרך כלל שלושה מבטים: המבט המוסרי או הרצוני, המבט השכלי או המדעי והמבט ההוויתי, האלוקי .
המבט הראשון, המבט המוסרי הוא השלטת הרצון המוסרי, "עשה רצונך כרצונו", שיתאחד הרצון שלנו עם רצונו של הקב"ה, את זה אפשר לדעת על פי שלושה דברים: על ידי זיכוך המידות, חיים של אהבת התורה המיוסדים על עדינות הרצון והתקדשותו והתעלותו של הרצון, הפרטי והכללי.
אף על פי שהתורה והמצוות מזככות הן את המידות, מכל מקום אי אפשר לסמוך על זאת בלבד, והכרח לעסוק בזיקוק המידות, ובתיקון המוסר ביחוד.
כל מידה טובה יש לה חסרונות הבאים עמה, העבודה השלמה לקיים את המידות הטובות מנוקות מכל סייגי החסרונות שלהן.
יסוד האושר הוא אהבת האמת בשכל, אהבת היושר בחיים, אהבת היופי ברגש, אהבת הטוב במעשה.
ובכל הערכים כולם, כל אדם בונה לו אמת, יושר, יופי וטוב, בפני עצמו כפי מידתו.התום הפנימי הוא הרבה למעלה מהמוסר.
התום הוא המבוע העליון, המתעלה מכל הגה חברותי, או צורך חוצי או עצמי הוא האושר העליון.
לדעת הרב אהרן שמואל תמרת, הגלות המרה נובעת רק בעבור עוון השחתת המידות, ושנאת חנם.
ופירש את הפסוק "תחת אשר לא עבדת את ד' אלהיך בשמחה ובטוב לבב": עבודת האל ראויה להיות מתוך שמחה ולא מתוך עינויים וסיגופים, ו"לב טוב" הוא עיקר עבודת הבורא.
יצר הרע הוא התגברות ה"אנוכיות", התגברות האהבה העצמית עד כדי לקפח בשבילה את חיותו של חברו.
התשובה האמיתית היא להידבק באל ולאחוז במידות הרחמים והצדק על ישראל להתאמץ להצטיין במשנה צדק ושלמות מכל העמים, משנה אהבת הטוב ושנאת הרע, במעלת הצדק וזיכוך הנפש.
לפי הרב עוזיאל, יצר הטוב ויצר הרע הם גוף אחד בלתי נפרד לגמרי.
רואים אנו את האכזריות, החמדה והקנאה, הרגזנות והכעס וקוראים אותם בשם הכולל "יצר הרע".
לעומת זאת, רואים במידת הרחמים והאהבה, החמלה והחנינה, הנדיבות והענוה בשם "יצר הטוב".
שני היצרים נתונים להנהגתו של הדעת והשכל להשתמש בהם לטובה או לרעה.
ביצר הרע כרוך בו יצר הטוב כשמשתמשים בו במקומו ובשעתו, ובמידה הראויה לכל פעולה ומעשה שבחיים.
משקל זה נתון לשני כוחות: הדעת והדעה.
הדעת המעשית והדמיונית מעוררת מחשבת זימה וחטא.
הדעה, דעת חכמה ומוסר ודעת אלוקים ואדם, שראשיתה יראת ה', ואחריתה דעת ה' ודרכי משפטו, כשהיא מתגברת באדם – מסיטה את כל כוחות הגוף והמחשבה לעשות הטוב והישר בעיני אלוקים ואדם, ולהיות הוא עצמו טוב וישר צדיק ותמים חסיד ונדיב.
האהבה היא תכונה מרכזית המאחדת את כל הכוחות שנראים כמתנגדים לנקודה תכליתית אחת, שהיא מנעימה גם הרע שבחיים, וכל החיים כולם אינם אלא אהבה אחת, שמאחדת כל הכוחות והתכונות, החמדות והשאיפות.
האדם בעצם הווייתו הוא טוב, ורוצה לעשות טוב וללכת בדרך הישרה, והחטא והעוון אינם אלא מקריים ומסובבים.
האהבה ויראת ה' הם גורמים יסודיים לשלמות האנושית, כי היראה מונעת מחטא גם בחדרי חדרים וגם במעמקי המחשבה והרהורי הלב, והאהבה נותנת את הרצון והחפץ לעשות ולקיים מאהבה את מצות ה' ותורותיו, ושתיהן יחד מצרפות את התכונות והמידות הטובות.
הרב עמיאל, אחז במידת חסידות, וסבר שהמידות הטובות אינן שביל הזהב כדעת הרמב"ם, אלא הן הקיצוניות שבטוב.
ההסבר לכך נובע מהגדרתו את המושגים בחירה חופשית, יצר הטוב ויצר הרע, ותשובה
בסין העתיקה ושל שושלות טאנג וסונג
ספר השירים הסיני העתיק, שעריכתו מיוחסת לקונפוציוס, כולל שירים בשבח אנשים או נשים בעלי מידות טובות (במיוחד מלכים עתיקים שבמידותיהם הטובות שמרו על טבעם כתואם את צו השמיים, הסדר המוסרי המוכתב מלמעלה, ולפיכך הביאו ברכה לעמם), ושירי תלונה על אנשים שמידותיהם אינן טובות.
כך השיר הראשון שבספר מתאר אִשָּׁה כלילת מידות (להלן הבית הראשון): קוֹל עוֹפוֹת-מַיִם שָׁר שָׁר
בקלאסיקה של המסמכים נאמר שמידה טובה של המושל נראית בממשלתו הטובה, ובתמיכת הממשלה בעם; אם המושל דבק בכנות בדרך של מידות טובות, העצות המוצעות לו תהיינה נבונות, והביקורת הבונה שיקבל תהיה הרמונית.
בכתובים של שאנג נאמר שאין מודל קבוע למידה טובה, אלא התייחסות עילאית למה שטוב מקנה לה את המודל שלה.
בכתובים של יו (ההתייעצויות של גאו-יאו) מנו את תשע המידות הטובות הבאות (המוצגות בתמידות אצל פקיד ממשלה טוב):
נאותות למשול עם זהירות רוחשת כבוד
במאמר המיוחס לקונפוציוס נכתב: "מהמלך ועד לפשוטי העם, הכל צריכים לראות את תיקון עצמם כעיקר".
לפי קונפוציוס ומנציוס ארבע המידות הטובות העיקריות (בהתאמה לעונות השנה אביב, קיץ, סתיו, חורף) הן:
רֶן (仁): אנושות, אורח חיים מוסרי; הצגת הטבע האמיתי של האדם, בהתאם לדרך ארץ, על יסוד סימפתיה לאחרים; אהבת כל האדם, חסד, טוב לב, היעדר אנוכיות, שלמות עצמית.
יִי (義) - צדק, שיקול-דעת מוסרי, מה שנכון לעשות.
לִי (禮) - טקסים, תקינות טקסית, נימוסים, הליכות עולם, סדר חברתי נאות, דרך ארץ.
גִ'י (智) - חכמה, הבנת בני אדם, דעת המידות הטובות של רן, יי, לי; שלמות הדברים.
על הזיקה בין אנושות (רן), צדק (יי), וסדר חברתי (לי), אמר קונפוציוס: "אנושות מאפיינת את האדם.
להרגיש חיבה טבעית לקרובי משפחתנו זה הביטוי הנעלה ביותר של אנושות.
צדק הוא ההכרה מה צודק ונכון.
לכבד את אלו הערכיים יותר מאיתנו זה הביטוי הנעלה ביותר של צדק.
מידת הרגשות שעלינו להרגיש לקרובי משפחתנו, ודרגות הכבוד שעלינו לרחוש לאנשים ערכיים, מכוננים את הצורות וההבחנות של הסדר החברתי".
כשתלמידיו של קונפוציוס שאלוהו על רֶן (仁), הוא השיב להם תשובות שונות בהתאם למידותיהם, ביניהן התשובות הבאות (מלוקטות מהמאמרות, ספר 12):
לכבוש את עצמך ולשוב לדרך ארץ (לִי 禮).
אל תביט על מה שאינו הגון, אל תקשיב למה שאינו הגון, אל תדבר דברים שאינם הגונים, אל תעשה שום תנועה הנוגדת את ההגינות.
כשאתה מחוץ לעירך, להתנהג לכולם כאילו אתה מקבל אורח גדול.
להעסיק אנשים כאילו אתה עוזר לעבודת קודש.
לא לעשות לאחרים מה שאינך רוצה שיעשו לך.
אזי לא יתלוננו עליך בארצך ובמשפחתך.
כשאדם מרגיש את הקושי שבעשייה, היאך הוא יכול להיות בלתי-אם זהיר ואיטי בדיבורו?
לפיכך, אם אדם יחפש את ארבע המידות הטובות, ימצא אותן; ואם יזניח, יאבד אותן.
שו גאן ביקר שליטים בורים, הסבורים שהם אנושיים, חכמים, נעלים, ורואים נכוחה, ומתנשאים בארבע המידות (של רן, יי, לי, ג'י), שכביכול כבר השיגו, על שאר האנשים.
הוא הדגיש שמידת הענווה חשובה כארבע המידות הטובות העיקריות, והיא זו המאפשרת חשבון-נפש ולימוד של מידות טובות מאנשים אחרים.
הכתבים הקונפוציאנים העתיקים גם מדגישים את חשיבות המידות הטובות הבאות:
ג'וֹנְג (忠) - מצפון; נאמנות לצו השמיימי, לטבע האמיתי של האדם, לעקרון כללי, לדרך שהנחילו המלכים-חכמים העתיקים, לדברי חכמים, לסדר החברתי הנאות, לתפקידים החברתיים, לעשות מלאכתו כמיטב יכולתו, ל"אני" האמיתי, לאנשים אחרים.
שִׁן (信) - אמון, אמינות, כנות, התאמה בין הדיבור לבין המחשבות, הרגשות והמעשים; דיבור בהתאם למציאות הדברים.
מידה החשובה במיוחד בין חברים.
שׁוּ (恕) - אמפתיה, אלטרואיזם, התחשבות באחרים; מה ששנוא עליך, אל תעשה לחברך.
דונג ג'ונגצו הוסיף את המידה הטובה של אמינות (שִׁן 信) לארבע המידות העיקריות, ומאז הן מכונות "חמש המידות הטובות הקבועות" (ווצ'אנג).
שלוש מידות טובות אוניברסליות, מי שיודע אותן, בין באופן טבעי בין על ידי לימוד, יודע לתקן את עצמו:
טוב לב - תרגול במרץ
שתי מידות טובות נעלות מצויות אצל חכמים, וקשות להשגה:
צֶ'נְג (诚) - תום, אמת, אמיתיות, כנות טבעית.
צ'וֹּנְג-יוֹּנְג (中庸) - מרכזיות פשוטה: איזון פנימי, התבוננות פנימית, רגשות נכונים, סדר מוסרי אוניברסלי.
קונפוציוס הסביר פעמים רבות לתלמידיו מהן מידות טובות והיאך להתהלך בדרך של מידות טובות.
כך, לדוגמה, אמר (המאמרות, ספר ראשון, 8):
החזק בנאמנות (ג'וֹנְג 忠) ובאמינות (שִׁן (信) כעקרונות יסוד.
בל יהיו לך חברים שאינם טובים כמוך (בנאמנות ובאמינות.
כלומר היה זהיר בבחירת חבריך).
כשטעית, אל תפחד לתקן את טעויותיך (לא לתקן טעויות זו גם טעות).
עצה אחרת של קונפוציוס בתיקון מידות: ""כשאנו רואים אנשי מידות, עלינו לחשוב היאך להשתוות עליהם.
כשאנו רואים חסרי מידות, עלינו להתבונן פנימה ולבחון את עצמנו" (מאמרות, ספר רביעי, 17).
שון דזה הסביר: "כשאתה רואה דבר טוב, עליך לכבדו ולחקור את עצמך אם יש לך את המידה הטובה הזו אם לאו.
כשאתה רואה דבר רע, עליך להיות מודאג ולבחון את עצמך אם יש בך את המידה המגונה הזו".
לפיכך, הוא הסיק: "מי שמבקר אותי וצודק הוא מורי, מי שמצדיק אותי וצודק הוא חברי, מי שמחניף לי אינו הגון כלפי".
החכם הנאו-קונפוציאני צ'ן צ'ון הגדיר מידה טובה (טֶה 德) כהישג אמיתי של יגיעה (יגעת ומצאת תאמין).
עיקר היגיעה הוא בלימוד כדי לתקן עצמו.
קונפוציוס אמר לאחד מתלמידיו: "שי, אני רוצה ללמוד מאחרים כדי לתקן את עצמי.
אם למדתי מאחרים ולא תיקנתי את עצמי, בשביל מה ללמוד מהם?"
מנציוס הגדיר את הדרגות הבאות באנשי מידות (ספר מנציוס, ספר שביעי, חלק שני, פרק 25):
אדם המוצא חן בעינינו נקרא אדם טוב.
אדם שהטוב בלבו נקרא אדם אמיתי.
אדם שלגמרי טוב נקרא אדם יפה.
אדם שטובו השלם מאיר הוא מה שנקרא אדם גדול.
כשאדם גדול השפעתו גורמת לשינוי גדול לטובה, הוא נקרא חכם.
כשחכם נשגב מבינתנו הוא נקרא איש-רוח.
הטאואיזם דרך חיים מיסטית שמקורה בדרום סין.
על-פי לאו דזה, טאו (道), הדרך, הוא עקרון כללי נעלם שבאמצעותו כל הדברים מתהווים.
טה (德), סגולה, מידות טובות, זה מה שכל בריה כאינדיבידואל השיגה מטאו.
כלומר, מידות טובות הן טאו ספציפי כשטבוע בדבר.
האן פיי דזה הסביר: "טה פירושו שלמות של האישיות.
כלומר, להשיג טה זה לתקן את מידותיו".
טה זה המאפיינים הייחודיים האמיתיים של כל בריה, סגולתה, מידותיה הטובות שלה-היא.
לאו טצו הגדיר את איש הטאו, מי שמידותיו באמת נובעות מהדרך, כך (ספר הדרך והסגולה, 8):האיש הטוב ביותר הוא כמו מים,
המים טובים, מועילים לכל ואינם מתחרים עמם.
הוא גר במקומות נמוכים שכולם בזים.
לכן הוא כה קרוב לטאו.
במגוריו הוא אוהב את הארץ.
בלבו, הוא אוהב מה שעמוק.
מאחר שאינו מתחרה, אין טענות כנגדו.לאו דזה הדגיש שלושה אוצרות של הדרך (ספר הדרך והסגולה, 67): אהבה עמוקה לכל הבריות, מקור הגבורה; צניעות וזהירות או פשטות, מקור הנדיבות; לא להעז להקדים את העולם או ענווה, מקור הנהגת העולם.
המידה הטובה (טה) היא סגולה לא מודעת.
מידה טובה גדולה נראית כמו עמק (ריק), מידה טובה מרחיקת-לכת נראית בלתי מספקת, מידה טובה איתנה נראית לא יציבה (ספר הדרך והסגולה, 44).
סגולה מודעת נובעת מהיעדר טאו (ספר הדרך והסגולה, 38):איש מידה טובה נעלה אינו מודע למידתו, ובדרך זו מחזיק בה.
איש מידה טובה בינונית לעולם אינו חדל מלהשגיח על מידתו, ובדרך זו מאבד אותה.
איש מידה טובה נעלה לא נוקט פעולה, ואין לו מניע נסתר לעשות כן.
איש מידה טובה בינונית נוקט פעולה, ויש לו מניע נסתר לעשות כן.
איש של אנושות נעלה נוקט פעולה, ואין לו מניע נסתר לעשות כן.
לפיכך, רק כאשר טאו אובד, דוקטרינת מידה טובה נעלה מופיעה.
כשמידה טובה נעלה אובדת, דוקטרינת האנושות מופיעה.
לאו דזה העדיף לא להוסיף חכמה ולא לרכוש ידע.
קונפוציוס החשיב את המעשה המוסרי.
לאו דזה העריך אי-עשייה פעילה.
אצל קונפוציוס התכלית: לשוב לאנושות (רֶן 仁) על ידי דרך ארץ (לִי 禮).
אצל לאו דזה התכלית היא לשוב לחיים של פשטות, שלווה, וטהרה.
החכם ואנג בי סבר שהטאואיזם אינו סותר את הקונפוציאניזם, ובפירושיו הראה קוים מקבילים בין שתי הדרכים.
החכם הקונפוציאני האן יו הסביר את ההבדל בין מידה טובה (סגולה) לפי קונפוציוס לבין מידה טובה לפי לאו דזה.
לשם כך הגדיר את ההגדרות הבאות:
אהבה אוניברסלית נקראת אנושות (רן).
לממש אותה נכון נקרא צדק (יי).
להתהלך לפי אנושות וצדק נקרא דרך (טאו).
להיות שמח בחלקו מבלי להיות תלוי בדברים חיצוניים נקרא מידה טובה (טה).
לדעתו, אנושות וצדק הם ערכים, בעוד דרך ומידה טובה אין להם תוכן כשלעצמם.
לפיכך, מה שקונפוציוס קרא דרך ומידה טובה כרוך באנושות וצדק.
לעומת זאת, מה שלאו דזה קרא דרך ומידה טובה נעדרים אנושות וצדק, ועל-כן אינם דרך ומידה טובה כלליים, אלא דעה פרטית.
חכמים נאו-קונפוציאנים ביארו את הכתבים הקונפוציאנים העתיקים לעומק, תוך יצירת מושגים חדשים ואימוץ אלמנטים מהטאואיזם ומהצ'אן-בודהיזם, על אף שהתנגדו לדרכים אלו.
הם למדו וחקרו את עקרונות הדברים, הדגישו את נחיצותן של רצינות וכנות; ואת חשיבות ספריהם של מנציוס ודזה-סה, ובהשראתם ביארו את חמש המידות הטובות הקבועות ואת שאר המידות.
המידות הטובות קיבלו משמעויות חדשות:
רֶן (仁): ללא פניות, מודעות, זרעים יוצרים, הרצון לצמוח, אחד היוצר גוף אחד עם שמים וארץ, עקרון שכלי כללי של יצירה ויצירה מחדש, מאפיין השכל ועקרון האהבה.
יִי (義): כושר שיפוט שכלי והחלטה התואמת למה שנכון.
לִי (禮): רצינות של השכל, איפוק, קישוטים יפים - והכל בהתאם לעקרון שמיימי.
גִ'י (智): לדעת לגמרי שהנכון נכון ושהשגוי שגוי.
שִׁן (信) - אמיתות מהתחלה ועד סוף.
הם הבחינו הבחנות דקות בין מידות טובות הדומות זו לזו.
הרן אינו מחושב ואין לו כוונה.
האלטרואיזם מחושב ויש לו כוונה.
נאמנות ואמינות פירושן להיות אמיתי, ותום פירושן להיות אמיתי.
אולם, להיות אמיתי בתום בא בטבעיות, ואילו להיות אמיתי ב-נאמנות וב-אמינות מגיע בביצוע משימה.
כשמשווים בין תום לבין נאמנות ואמינות, תום היא דרך השמיים, בעוד נאמנות ואמינות דרך אדם.
כשמשווים בין נאמנות ואמינות, נאמנות היא דרך השמיים, בעוד אמינות דרך אדם.
ספרו של צ'ן צ'ון, "מונחים נאו-קונפוציאנים מוסברים", המסביר את מהותה של כל מידה ומידה, נחשב למסר האולטימטיבי של הנאו-קונפוציאניזם.
באנתולוגיה הנודעת "מחשבות על דברים קרובים" ג'ו שי ולו צו-צ'יין העבירו את העצות הבאות לתיקון מידות:
כשאדם מתחיל ללמוד, עליו לדעת להיכן לכוון את מאמציו.
לאחר שהתחיל ללמוד, עליו לדעת במה הוא מוכשר.
לקנות נאמנות ואמינות בתוך עצמו, זו הדרך להתקדם במידות טובות.
קניין מידות טובות נהיה גדול באמצעות הלימוד.
הוא תלוי בידיעת הדברים והמעשים של חכמים ואנשי-מידות קודמים.
נדרש לחקור את מעשיהם ולראות את יישומם, ולבחון את דבריהם ולגלות את מחשבותיהם.
על האדם להבין את הדברים האלו ולתפוס את משמעותם כדי לקנות מידות ולתקן את מידותיו.
מי שהוא חסר פניות וצודק, זה מפני שהוא בעל-מצפון ואלטרואיסטי.
אם אדם מתקדם במידות טובות, הוא יהיה בטבעיות בעל-מצפון ואלטרואיסטי.
שהמידות האלו לגמרי מפותחות, הוא יהיה חסר פניות וצודק.
התלמידים כיום לומדים כמו מטפסי הרים.
כל עוד השביל מאוזן ופנוי, הם מדלגים.
כשהם מגיעים לנקודה מסוכנת, הם מיד עוצרים.
מה שנדרש לעשות זה להיות איתנים ונחושים ולהמשיך בהחלטיות ובאומץ.
מי שיודע ללמוד יאהב ללמוד.
מי שאוהב ללמוד, יבקש ללמוד.
מי שיבקש ללמוד, יצליח בתלמודו.
עבור הקדמונים ללמוד היה דרך חיים.
תיקון עצמי דורש רצינות, עיסוק בלימוד תלוי בהרחבת הידע.
כשעוסקים בלימוד, עלינו להתכוון אל הדרך; ובלהיות איש, עלינו להתכוון להיות חכם.
למד באופן מקיף, חקור בדייקנות, חשוב בזהירות, בחן בבהירות, ותרגל ברצינות.
לימוד המזניח את אחד מהדברים האלה איננו לימוד.
ג'ו שי כתב: "לכל אורך עיסוקו של אדם בדברים, אין נקודה בה עקרונות מוסריים אינם נוכחים.
אף על פי שאינו יכול לדעת את כולם, ככל הנראה שמע עיקרים גדולים.
הנקודה החשובה היא להוציא לפועל בנמרצות מה שכבר ידע, ולהתאמץ להתהלך מעבר לזה.
בדרך זו הוא מסוגל להתהלך מהקרוב לרחוק, מהגס לדק, באופן שיטתי ומסודר, ותוצאה ניכרת ניתנת להשגה מדי יום".
הספרות העממית הסינית גדושה בפתגמים, אגדות וסיפורים בשבח מידות טובות.
להלן מקצת פתגמים סינים על מידות טובות:
הימנע מכל מידה רעה, התהלך בכל מידה טובה
התהלכות במידה טובה זו עליה תלולה; התנהגות במידה רעה זו תהום פעורה
מידה טובה היא יסוד האושר; מידה רעה אות האומללות
מידה טובה המתורגלת כדי שתיראה אינה מידה טובה אמיתית; מידה רעה שחוששים פן תיראה היא מידה רעה אמיתית
מי שמידותיו הטובות עולות על כישרונותיו הוא אדם גדול; מי שכישרונותיו עולים על מידותיו הטובות הוא אדם בינוני
המשמעות של המידה הטובה בפילוסופיה ובתרבות היוונית היא המצוינות, ארטה (ἀρετή).
המצוינות איננה מאפיין רק של בני אדם, אלא של כל דבר שיש לו פעולה שייחודית לו.
למשל, סכין יהיה מצוין כאשר הוא חותך בצורה הטובה ביותר, ועין כאשר היא רואה בצורה הטובה ביותר.
לפיכך בפילוסופיה היוונית השאלה מהן המידות הטובות של האדם כרוכה בשאלה מהי הפעילות (ἔργον) הייחודית לאדם, שאותה הוא יכול לקיים באופן מצוין.
הסופיסטים היו מלמדים מידות טובות.
בחלק מהמקורות מהתקופה של יוון העתיקה קיים שימוש במונח פילוטימו.
ארבע המידות הטובות הקלאסיות מיוחסות לסוקרטס ונלמדו בדיאלוגים של אפלטון:
חכמה (σοφία) - שכל ישר, תבונה, חכמה מעשית.
אומץ־לב (ἀνδρεία): עוז, כוח, סיבולת, יכולת להתמודד עם פחד ואי-ודאות.
מתינות (σωφροσύνη): איפוק, שיקול-דעת, שליטה עצמית.
צדק (δικαιοσύνē): איזון בין שכל, רוח ותיאבון, באדם ובעיר; הרמוניה בנפש ובעיר, לא להזיק לזולת ולחיות בהתאם לחוקי העיר.
המידות הטובות הן הנושא של רבים מן הדיאלוגים האפלטונים המוקדמים.
כך, למשל, "כרמידס" דן במתינות, "קריטון" בצדק, ו"לכס" באומץ הלב.
בדיאלוג "אותיפרון" מופיעה מידה טובה חמישית: האדיקות.
הדיאלוגים "פרוטגורס" ו"מנון" עוסקים במידות טובות באופן כללי, תוך שאלה האם ניתן ללמדן.
לדעת הפילוסופים הסטואיים, מידות טובות הן הדבר היחיד שהוא טוב באופן מוחלט עבור בני אדם.
תורת המוסר הסטואית היא אודימוניסטית, כלומר השאיפה העליונה בה היא האושר.
המידות טובות הן התנאי ההכרחי והמספיק לאושר.
מידות טובות נובעות מהתאמה בין הרצון והטבע.
המידות הטובות העיקריות הן חכמה, צדק, אומץ־לב ומתינות, ומהן נגזרות מידות טובות נוספות.
חכמה היא המידה הטובה העיקרית המאחדת את כולם.
אומץ־לב הוא חכמה במצבים קשים.
מתינות היא החכמה של הכרעת דעת נכונה.
לפי אפלטון מעלותיו של המלך-פילוסוף הן: זיכרון טוב, תפיסה מהירה, פאר, חינניות, וחברות לאמת, צדק, אומץ, ומתינות.
אריסטו חילק בין מידות טובות אינטלקטואליות של מחשבה והגיון: חכמה (תאורטית), מדע, הבנה אינטואיטיבית, זהירות (חכמה מעשית), מלאכה; לבין מידות טובות אתיות הממתנות תיאבון, יצרים ורגשות.
ב"אתיקה הניקומכאית" שלו, הוא הגדיר מידה טובה אתית כנקודה שבין חוסר לעודף תכונה מסוימת.
נקודת הסגולה הגדולה ביותר נמצאת לא באמצע המדויק, אלא בשביל הזהב, שאינו בהכרח האמצע המדויק בין שני קצוות מנוגדים.
כפי שאומר אריסטו ב"אתיקה הניקומכאית": "בזמנים הנכונים, על הדברים הנכונים, כלפי האנשים הנכונים, למטרה הנכונה, ובדרך הנכונה, הוא מצב הביניים והטוב ביותר, וזה ראוי לסגולה." לדוגמה, נדיבות היא מידה טובה בין שני הקצוות של קמצנות ובזבזנות.
דוגמאות נוספות כוללות: אומץ בין פחדנות לטיפשות, וביטחון עצמי בין זלזול עצמי ויוהרה.
לפי אריסטו, מידה טובה היא הצטיינות בלהיות אנושי.
היותה אמצע, ואמצע ביחס לתכונותיו של האינדיבידואל.
דורשת החלטה מעשית נכונה בהתאם לנסיבות.
דורשת הבנה מה העקרונות המוסריים הנכונים ואיך להשתמש בהם במצבים שונים.
נקנית בפעילות על ידי הרגלים נאותים.
מידות לא טובות נובעות מהיעדר שליטה עצמית (אקרסיה - ἀκρασία) הבא לידי ביטוי בפזיזות או בחולשת הרצון.
לפי אריסטו ישנן הדרגות הבאות בקניין מידות טובות:
אנקרטס (ἐγκρατής) - מרוסן: נאבק ומצליח לכבוש את יצרו.
בדרך כלל עושה טוב כאיש בעל מידות טובות, אך אינו בעל מידות טובות.
ספודיוס (σπουδαῖος) - רציני: חפץ במה שבאמת טוב, מבחין נכון ורואה את האמת בכל דבר.
פרונימוס (φρόνιμος) - נבון, זהיר: איש מוסר, הרואה את האמת בכל דבר, מהווה בעצמו אמת-מידה, ומייעץ לאנשים עצות-מוסר מעשיות חכמות.
המילה 'מידה טובה' בלטינית, virtus, נגזרת מהמלה vir (גבר), ופירושה און; ובהשאלה אומץ ומצוינות.
מבחינה חברתית היו לה משמעויות של גבריות, כבוד, הערכה וחובה אזרחית כאזרח וחייל כאחד.
סגולה זו הייתה רק אחת מני מידות רבות אשר רומאים בעלי אופי טוב היו צפויים להדגים ולהעביר לדורותיהם, במסגרת ה-mos maiorum, מנהגים קדומים שהגדירו את מושג ה"רומאיות".
הרומאים הבחינו בין תחומי החיים הפרטיים והציבוריים, ולפיכך נחלקו גם המידות הטובות בין אלו ששויכו לתחום חיי המשפחה הפרטיים (כפי שחיו ולימדו אבות המשפחה - Pater familias), לבין אלו שנדרשו מאזרח רומי מצטיין.
רוב התפיסות הרומיות של מידות טובות הואנשו בדמויות אליליות.
אבונדנטיה - שפע, שגשוג (Abundantia) - האידיאל של מספיק מזון ושגשוג לכל חלקי החברה
אוקטוריטס - סמכות רוחנית (Auctoritas) - תחושת מעמדו החברתי של האדם, הנבנית באמצעות ניסיון, חובה אזרחית ויצרנות.
מידה זו נחשבה לחיונית ליכולתו של שופט שלום לאכוף חוק וסדר
קומיטס (Comitas) - הומור - נימוס, אדיבות, פתיחות וידידותיות
קונסטנטיה (Constantia) - התמדה או אומץ - סיבולת צבאית, כמו גם יכולת התמדה נפשית וגופנית מול קשיים
קלמנטיה (Clementia) - רחמים - עדינות והיכולת להניח בצד עבירות קודמות
דיגניטאס (Dignitas) - כבוד - תחושת ערך עצמי, כבוד עצמי אישי והערכה עצמית
דיסציפלינה (Disciplina) - משמעת - חיונית למצוינות צבאית; מרמזת גם על דבקות במערכת המשפט, וקיום החובות האזרחיות
פידס (Fides) - נאמנות והוגנות - אמון הדדי ויחסי גומלין הן בממשלה והן במסחר (ענייני ציבור); להפרת אמון היו משמעויות משפטיות ודתיות
פירמיטאס (Firmitas) - עיקשות- תעצומות נפש, היכולת לדבוק במטרה ללא ספק
פרוגליטס (Frugalitas) - חסכנות - חסכנות ופשטות באורח החיים, הסתפקות בקיים ובמצוי
גרביטאס (Gravitas) - רצינות - מתן חשיבות לכל עניין, אחריות ורצינות
הונסטס (Honestas) - מכובדות - הדימוי והכבוד שאדם מציג כחבר מכובד בחברה
הומניטס (Humanitas) - אנושיות - עידון, התנהגות כבן-תרבות
חריצות (Industria) - חריצות או פעלתנות - עבודה קשה, יצרנות
אינוסנסיה (Innocencia) - תמימות, חוסר אנוכיות - עשיית חסד; נתינה ללא ציפייה להכרת תודה או לרווח אישי, אי-השחתה המידות; הימנעות ממתן כוח והשפעה במשרות ציבוריות כדי להגדיל את הרווח האישי
לאטיטיה (Laetitia) - שמחה או עליזות - הכרת תודה (לרוב על פתרון משבר)
נוביליטאס (Nobilitas) - אצילות - אדם בעל מראה נאה, ראוי לכבוד, בעל מעמד חברתי מוערך; אצילות מלידה
יוסטיטיה (Justitia) - צדק - שיוך ערך מוסרי לפעולה
פייטאס - מילוי חובה, צייתנות - כיבוד הסדר הטבעי: מבחינה חברתית, פוליטית ודתית.
כולל רעיונות של פטריוטיות, מילוי מחויבות אדוקה לאלים, וכיבוד בני אדם אחרים, במיוחד במונחים של יחסי פטרון ולקוח הנחשבים חיוניים לחברה מסודרת
פרודנטיה -משנה זהירות - ראיית הנולד, חוכמה ושיקול דעת אישי
סלובריטס - בריאות - בריאות כללית וניקיון, מגולמת באלוהות סאלוס
סווריטס - נוקשות - שליטה עצמית, הנחשבת קשורה ישירות לסגולת הרצינות
וריטאס - אמת - יושרה וכנות ביחס אל אנשים אחרים.
נחשבת למקורן של כל המידות הטובות
וירטוס - גבריות - גבורה, מצוינות, אומץ, אופי וערך עצמי
להלן דוגמאות למנהגים ומעשים מפורסמים של רומאים הנובעים ממידות טובות:
התמדה: ליקורגו תיקן לעמו חוקים ונימוסים אשר היה קשה לקיימם.
העם חפץ שישנה את החוקים, ומאחר שידע כי החוקים נכונים לקיום המדינה, אמר להם: אלך להתפלל שאוכל לשנות את החוקים כרצונכם, ועתה הישבעו לי לקיימם כהוויתם עד שובי.
חברות: מלך סיציליה גזר מיתה על איש, פיטיאה שמו, ונתן לו שמונה ימים לצוות לביתו ולסדר את עסקיו, בתנאי שיימצא איש שיכנס בעדו לבית הסוהר ויתחייב שיותז ראשו תחתיו אם לא ישוב.
פיטיאה שלח לקרוא לחברו הטוב דאמוני וסיפר לו את צורכו.
הלך דאמוני למלך והתחייב שיסירו את ראשו אם פיטיאה לא ישוב כעבור שמונה ימים.
נתנוהו בבית הסוהר, והעם היה מצחק על ההתחייבות של דאמוני.
כעבור שמונה ימים פיטיאה שב.
כראות המלך אהבה עצומה ונאמנה כזו, מחל לפיטיאה וחנן אותו, לבלתי להפריד בין שני חברים אוהבים כאלה.
שלום: אפילוטו וליסטיקו היו גיבורי-חיל חשובים, האויבים וצוררים זה לזה.
פעם קם אפילוטו בחצי הלילה והלך למבצרו של אויביו יחידי ובלי נשק, חיבק ונישק את אויבו, ביקש ממנו סליחה ומחילה על כל מה שחטא נגדו ומחל על כל מה שליסטיקו חטא נגדו וקרא לו לשלום.
כרע ליסטיקו לפניו ובכה, ויבכו שניהם אומרים זה לזה: סלח לי אחי.
עשו שלום ביניהם ומאז היו לאוהבים נאמנים כל ימיהם.
לדעת החכמים הסטואיים, הטוב היסודי הוא רוח השוקד על האמת, יודע ממה לסור ומה לעשות, קובע ערך הדברים לא לפי הדמיון ההמוני כי אם לפי טבעם הנכון, רוח הצדק והיושר.
הם חילקו את המידות הטובות לשלוש מדרגות:
התהלכות בענווה, חזות פני אדם כאיש ישר ומנהגו כאיש משכיל
הם הבחינו בין זהירות, המסדרת את החשקים והתעובים למושאים ראויים, לבין החכמה, שלמות הנפש, הכוללת את כל המידות הטובות, אמת המידה של מצוינות סטואית.
קיקרו הגדיר את ארבע המידות הטובות הקלאסיות/סטואיות ("על החובות", ספר ראשון, 15):
תפיסה מלאה והתפתחות נבונה של האמת.
שמירת החברה האזרחית, תוך מתן הגון לכל אדם את חלקו הראוי, ומילוי מלא של החובות.
גדלות וחוזק של רוח אצילית ובלתי מנוצחת.
סידור ומתינות בכל מה שנאמר ונעשה, יסוד המתינות ושליטה עצמית.
לדעת מוסניוס רופוס, האדם נולד עם נטייה טבעית למידות טובות, הן אנשים והן נשים מסוגלים להבין מידות טובות.
הפילוסוף והמדינאי הרומאי סנקה עסק במידות טובות במכתבי מוסר, בספריו על החסדים, ובמאמרים.
הוא חקר מה הם הצדק והיושר, האם דרך אחת או דרכים רבות להם, והאם מידות בני־אדם טובות לפי טבעם או משתכללות על ידי לימודים.
להלן דוגמאות לעצותיו היאך לתקן מידות:
אם חכם אתה, או: למען תחכם, השתדל ברוב מרץ ובכל כחך להגיע למידות טובות.
אם יש דבר מעכב אותך, השתחרר ממנו או זרה אותו הלאה.
התרחק ככל אשר תוכל מן העקמומיות ומן הדברים הנפתלים.
תום ויושר ראויים לבעל מידות טובות.
לקלקול מידותינו גורם מה שאין אנחנו צופים על ימי החיים אשר חלפו עלינו.
על מה שבדעתנו לעשות לעתיד, אנחנו חושבים – וגם זה רק לפרקים – ועל מה שכבר עשינו אין אנחנו חושבים כלל, אף על פי שהעצה והמזימה לעתיד נובעת ממה שקדם בעבר.
אין לך דבר גרוע למידות טובות כהישיבה באיזה בית משחק.
בעוד שאנחנו משתעשעים, נקל יותר לחטאים לזחול אל קרבנו.
אני חוזר ביתר אהבת בצע, ביתר תשוקת כבוד, ביתר תאבנות, ביתר אכזריות וחסרון אנושיות – אחרי ששהיתי בין אנשים!
המידות הטובות ודאי מוצאות משכן במקום שיש התאם ואחדות, והגרועות – במקום שיש בו מחלוקת.
אינך צריך להיות שווה לרעים, בעבור שהם הרבים, ולא שונא את הרבים, בעבור שהם שונים ממך.
התכנס לתוך עצמך ככל האפשר.
התהלך עם אנשים, אשר יוכלו להשפיע על מידותיך לטובה; קבל לחברים את אלה, אשר תוכל לפעול לשבחם.
כן נעשים אנשים גומלים זה לזה, ובעוד הם מלמדים, הם לומדים.
כל מידה טובה שאתה צריך לרכוש, בקרבך היא.
בכל דבר המוטל בספק, מידה טובה אנושית היא לנטות לצד זכות.
מידות טובות צריכות לדרבן מעורר, לפעמים לרסן עוצר.
כל מידה טובה מיוסדה במידה שנותנים לה קצב, אך את אומץ־הרוח המוחלט אין להגדיל, גם לא את הביטחון העז ולא את האמת והאמונה החזקה.
אם להשלמה הוא צריך, הלא היה חסר.
כן גם הצדק והיושר, אם להשלימם אתה יכול, היו לקויים.
כן גם תמים־דרך אינו צריך מטעם זה להוספה על מידתו הטובה, בהיותו כבר תמים, וכן הנאה והנכון והמתאים לחוק, הלא גבולים מסוימים להם.
כלל גדול הוא לכל מידה טובה, תועלת הפרט קשורה בטובת הכלל.
כל המידות הטובות הן מתאימות עם השכל; הדברים השכליים הם ישרים ובהיותם ישרים הם גם שווים ביניהם.
אחרי השכל נמשכים גם פעליו, לכן גם הם שווים ביניהם.
בהיותם דומים לשכל המוליד אותם הם גם דומים זה לזה.
המעשים שווים בערכם במידה שהם ישרים ונכונים, אבל כמובן מתפרדים ומשתנים הרבה לפי החומר השונה.
אם במועצת הסינאט הכל מסכימים לדעה אחת, לא נוכל לומר: זה מסכים לדעה יותר מחברו.
הרי הכל מסכימים בדרך אחת.
כן גם על המידות הטובות אני אומר: כולן מסכימות לטבע; ועל ענייני אושר החיים: כולם כפופים לטבע.
שכר כל המידות הטובות בהן בעצמן הוא.
אין עושים טוב כדי לקבל פרס; די שכר הוא לאדם לדעת שעשה את הישר.
כשאני מכיר טובה, אין זה למען יתפעל איש החסד מהנהגתי וינעם לו לעשות עמדי עוד חסדים, כי אם כדי שאעשה אני דבר נעים ויפה מאד.
אני מכיר טובה, לא בעבור שהוא דבר מועיל, כי אם בעבור שהוא חביב עלי.
מרקוס אורליוס, אשר למד את מידותיו הטובות מחיי אביו, כתב: "קשוט עצמך באותן המידות שהן כולן בגדר היכֹולת שלך: בתום ויושר, בסבלנות, בהרחקת התענוגים, בעזיבת תלונה על הגודל, בהסתפקות, בלב טוב, בדעה חופשית, בפשטות, במיעוט שיחה בטֵלה, ברוממות הנפש.
האינך מרגיש, כמה מדות טובות יש להתנאות בהן, אשר לא תוכל להתנצל, שאינך מסוגל ומוכשר להן?
ואתה נשאר מרצונך למטה מהשׁלֵמוּת הדרושה.
הכי תאמר, כי מתוך חסרונות טבעיים הנך נאלץ להיות נרגן, קמצן, חָנף, מתלונן על גופך, מתרפס ומתפאר בתהילת שווא, ולהטריד נפשך בכל אלה?
אני נשבע לך, שאינו כן, ושהיית יכול כבר להשתחרר מהחסרונות האלה".
בנצרות, שלוש המעלות התאולוגיות הן אמונה, תקווה ואהבה, רשימה שמקורה באגרת הראשונה אל הקורינתיים: "וְעַתָּה שְׁלָשׁ־אֵלֶּה תַעֲמֹדְנָה הָאֱמוּנָה וְהַתִּקְוָה וְהָאַהֲבָה" (פרק 13, פס' 13).
אותו פרק מתאר את האהבה כגדולה מבין השלושה, ובהמשך מגדיר את האהבה כ"סבלנית...
בברית החדשה מוכרות סגולות נוספות, כגון ב"פרי רוח הקודש": "לעומת זאת, פרי הרוח הוא אהבה, שמחה, שלום, סבלנות, טוב לב, נדיבות, נאמנות., עדינות ושליטה עצמית.
אין חוק נגד דברים כאלה" (האיגרת אל הגלטיים, פרק ה, פס' 22–23).
בשנת 410 לספירה, אורליוס פרודנטיוס קלמנס מנה שבע "סגולות שמימיות" בספרו 'פסיכומאכיה' ('קרב נשמות') שהוא סיפור אלגורי של התנגשות בין מידות טובות למעלות.
סגולות אלו (שנקראו מאוחר יותר שבע המידות הטובות) הן:
תומאס אקווינס מיזג בין האתיקה של אריסטו לבין התאולוגיה הנוצרית, בין ארבע המידות הטובות הקלאסיות (זהירות, צדק, אומץ, מתינות) לבין שלוש המעלות התאולוגיות (אמונה, תקווה, אהבה).
הוא דן לפרטי פרטים והסביר תאולוגית את שבע המידות הטובות ומידות הקשורות אליהן בחלק השני של ספרו "מכלול התאולוגיה".