tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הצליח לשחזר את תההישג בגרנד פרי הטורקי ובגרנד פרי בריטניה.
בגרנד פרי גרמניה הצליח לסיים בזמן המהיר במקצה הדירוג וזינק, לראשונה, מהפול פוזישן.
הוא הצליח לשמור על המיקום לאורך המרוץ כולו ובסיומו השיג את ניצחון הבכורה שלו באליפות.
בגרנד פרי הונגריה, אותו סיים במקום השלישי, קבע לראשונה את זמן ההקפה המהיר ביותר במרוץ.
לאחר המרוץ עלה, באופן זמני, למקום השני באליפות.
בארבעת המקוצים הבאים לא הצליח לצבור נקודות וירד למקום הרביעי בדירוג.
בגרנד פרי הברזילאי השיג את ניצחונו השני בקריירה והבטיח לעצמו את המקום הרביעי בסיום העונה.
עונת 2010 הייתה העונה בה השיג את מספר הניצחונות הגבוה ביותר בעונה אחת - ארבעה ניצחונות.
בעקבות הניצחון במונקו עלה, בפעם הראשונה, לראשות טבלת הנהגים.
בהמשך העונה עלה שוב לראשות הטבלה, לאחר הניצחון בהונגריה.
הוא המשיך להוביל את האליפות עד הגרנד פרי הקוריאני.
לקראת המרוץ האחרון בעונה, שהתקיים באבו דאבי היה עדיין בעל סיכוי תאורטי לזכות באליפות, אך סבסטיאן פטל, שותפו לקבוצה, ניצח את התחרות וזכה בתואר.
ובר, שסיים במקום השלישי היה שותף לזכייה הראשונה של הקבוצה באליפות היצרנים.
הניצחון היחיד בעונת 2011 הושג במרוץ סיום העונה בברזיל.
למרות זאת, במהלך העונה צבר 258 נקודות, מספר הנקודות הגבוה ביותר לעונה אחת בקריירה שלו.
במהלך העונה קבע שבע פעמים את זמן ההקפה המהיר ביותר.
עונה לאחר מכן ניצח שני מרוצים, אך קצב צבירת הנקודות ירד משמעותית והוא סיים את העונה במקום השישי.
עונת 2013 הייתה עונתו האחרונה של ובר בקבוצת רד בול ובפורמולה 1. בגרנד פרי מלזיה הוביל ובר את המרוץ לפני פטל שהיה במקום השני.
צמד הנהגים קיבלו הוראה לשמור על הקצב על מנת להבטיח את סיום המרוץ ולהימנע מפגיעה בצמיגים.
למרות ההוראה המפורשת הקפה ה-46 עקף פטל את ובר ולקח את ההובלה.
בעקבות העימות בין הנהגים הודיעה הקבוצה כי חוזהו של ובר לא יוארך בסיום העונה.
בהמשך העונה הכריז דיטריך מאטשיץ, הבעלים של קבוצת רד בול, כי ובר יוכל להמשיך בקבוצה אם יבחר בכך, אך גם הודיע כי הקבוצה בוחנת מועמדים נוספים.
במהלך חודש יוני הודיע על רשמית על פרישתו בסיום העונה ועל מעבר לקבוצת פורשה המתחרה בסבב אליפות העולם במרוצי סיבולת.
במהלך העונה הגיע שמונה פעמים לפודיום ובסיומה דורג במקום השלישי והיה שותף לזכייה הרביעית ברציפות של קבוצתו באליפות היצרנים.
באפריל 2014, לאחר 16 שנות היעדרות, שב ובר להתחרות בקטגוריית מכוניות הספורט כשהוא נוהג בפורשה 919 הייבריד לצידם של טימו ברנהרד וברנדון הארטלי.
במרוץ 6 השעות של סילברסטון, מרוץ פתיחת העונה, סיים במקום השלישי.
במרוץ 24 השעות של לה מאן סיימה קבוצת פורשה את התחרות בפער של 33 הקפות אחרי הצוות של אאודי ולא דורגה.
במרוץ סאן פאולו, המרוץ הסוגר של העונה, זינק ובר מהפול פוזישן אך חצי שעה לפני סוף המרוץ היה מעורב בתאונה קשה.
רכב הפורשה התפרק לשניים, אך ובר עצמו לא נפגע בצורה משמעותית.
את העונה סיים במקום התשיעי.
במרוץ פתיחת עונת 2015 הוביל לאורך חלק גדול של המרוץ, אך תקלה טכנית אילצה אותו לפרוש.
שני פודיומים וארבעה ניצחונות רצופים סייעו לקבוצה להבטיח את זכייתה של פורשה באליפות היצרנים.
אל מרוץ 6 השעות של בחריין זינקה הקבוצה מהפול פוזישן, אך בעיות במנוע אילצו את הצוות לבצע שתי עצירות לצורך ביצוע טיפולים ואיבד את ההובלה.
במהלך ההקפות האחרונות הפסיק המנוע לפעול מספר פעמים.
למרות הבעיות המכניות הצליח ובר להביא את הרכב לקו הסיום, כשהוא במקום החמישי.
בכך הבטיח את הזכייה בתואר אליפות הנהגים.
גם בעונת 2016 השיגה הקבוצה ארבעה ניצחונות ושני פודיומים, אך בשלושת המרוצים הראשונים של העונה צברה רק נקודה אחת וסיימה את העונה במקום הרביעי.
במהלך חודש אוקטובר הודיע על פרישתו בסיום העונה ומעבר לתפקיד ייצוגי בחברת פורשה.
מארק ואלס גונסאלס (בקטלאנית-ספרדית: Marc Vales González; נולד ב-4 באפריל 1990) הוא כדורגלן אנדורי המשחק ביורופה מהליגה הגיברלטרית בעמדת הבלם וכקשר אחורי לסירוגין.
ואלס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סנטה ג'וליה.
אנדורה, סבאדל ב', איביזה ב', בינפאר ואתלטיקו מונסון.
שנה לאחר מכן חתם בריאל מדריד ג'.
אנדורה ושיחק גם בריאל סרגוסה ב' ול'הוספיטלט.
ב-5 באוגוסט 2016 חתם בSJK מליגת העל הפינית.
כעבור 3 חודשים האריך את חוזהו בשנתיים נוספות.
בסיום עונת זכה עם הקבוצה בגביע הפיני.
ב-24 ביולי 2018 ואלס חתם בסנדפיורד מליגת העל הנורווגית.
בינואר עזב את אירופה וחתם בקדה דארול אמאן מליגת העל המלזית.
ב-26 במרץ 2008 ואלס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנדורה בהפסד 3-0 נגד .
מארק וודפורד הוא טניסאי עבר אוסטרלי.
אחד הטניסאים החזקים בעולם בשנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21 במשחקי זוגות.
הוא זכה 12 פעמים בטורניר גראנד סלאם לזוגות גברים, 5 פעמים בטורניר גראנד סלאם לזוגות מעורבים ובמדליית זהב אולימפית בתחרות זוגות גברים.
וודפורד זכה בגראנד סלאם זהב, ובסך הכל בכ-67 תחרויות.
ברוב התארים זכה ביחד עם טוד וודברידג' (61 זכיות כולל 11 בתחרויות גראנד סלאם).
לאחר הפרישה עוסק בפרשנות טניס בטלוויזיה.
תוצאה שנה טורניר פרטנר יריב בגמר תוצאהזכייה ||1989
| אליפות ארצות הברית הפתוחה
| קן פלאק רוברט סגוסו
|bgcolor=98FB98|זכייה1992אליפות אוסטרליה הפתוחה טוד וודברידג' קלי ג'ונס ריק ליץ'6–4, 6–3, 6–4זכייה
|bgcolor=98FB98|זכייה1994אליפות וימבלדון טוד וודברידג' גראנט קונלי פטריק גלברייט7–6, 6–3, 6–1סגן1994אליפות ארצות הברית הפתוחה טוד וודברידג' יאקו אלטינג פול הארהאוס3–6, 6–7(6–8)זכייה
| ריק ליץ' סקוט מלוויל
|bgcolor=98FB98|זכייה1995אליפות ארצות הברית הפתוחה טוד וודברידג' אלכס או'בריאן סנדון סטולי6–3, 6–3זכייה
| ביירון בלק גראנט קונלי
|bgcolor=98FB98|זכייה1996אליפות ארצות הברית הפתוחה טוד וודברידג' יאקו אלטינג פול הארהאוס4–6, 7–6, 7–6זכייה
| סבסטיאן לארו אלכס או'בריאן
| יבגני קפלניקוב דניאל ואצק
|bgcolor=98FB98|זכייה2000אליפות וימבלדון טוד וודברידג' פול הארהאוס סנדון סטולי6–3, 6–4, 6–1
תוצאה שנה טורניר פרטנר יריב בגמר תוצאהזכייה|| 1992 || אליפות אוסטרליה הפתוחה || ניקול פרוביס || ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו || 6–3, 4–6, 11–9
|bgcolor="98FB98"|זכייה 1992 אליפות ארצות הברית הפתוחה ניקול פרוביס הלנה סוקובה טום נייסן 4–6, 6–3, 6–3זכייה|| 1993 || אליפות וימבלדון || מרטינה נברטילובה || מנון בולגראף טום נייסן || 6–3, 6–4
|bgcolor="FFA07A"|סגן || 1993 || אליפות ארצות הברית הפתוחה || מרטינה נברטילובה || הלנה סוקובה טוד וודברידג' || 3–6, 6–7
| bgcolor="98FB98"|זכייה 1995 אליפות צרפת הפתוחה לריסה סבצ'נקו-נילנד ג'יל הטרינגטון ג'ון-לפני דה יאגר 7–6(10–8), 7–6(7–4)'''זכייה 1996אליפות אוסטרליה הפתוחה לריסה סבצ'נקו-נילנד ניקול ארנדט לוק יינסן 4–6, 7–5, 6–0 זגן 1996אליפות וימבלדון לריסה סבצ'נקו-נילנד הלנה סוקובה סיריל סוק 6–1, 3–6, 2–6
סיכום הופעות בגראנד סלאם במשחקי זוגות גרבים
|bgcolor=lime|זכייהסיבוב ראשוןרבע גמרסיבוב שלישיסיבוב ראשוןזכייה
|bgcolor=lime|זכייה1 / 1436–13אליפות וימבלדוןסיבוב שלישירבע גמררבע גמרסיבוב שנירבע גמרחצי גמרזכייה
|bgcolor=lime|זכייה6 / 1459–8אליפות ארצות הברית הפתוחהסיבוב ראשוןסיבוב שניזכייה
מארק אדוארד וומאק הוא שחקן אנגלי.
וומאק נולד בליברפול ב-1961, בנם הבכור של פרנסס וטום וומאק.
יש לו אח צעיר ממנו בשם פול (יליד 1963) ואחות צעירה בשם לואיז (ילידת 1966).
הוא למד בבית הספר התיכון צ'יילדוול בליברפול, ובהמשך למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) שבלונדון.
וומאק ידוע בעיקר מהופעותיו בסדרות "ליברפול 1", "מיונים" ובסרטו של וילי ראסל "Dancin' thru the Dark".
בסוף שנות התשעים של המאה העשרים החל במערכת יחסים עם השחקנית סמנתה ג'אנוס.
השניים התחתנו ב-16 במאי 2009 במלון קלרידג' שבמרכז לונדון.
לוומאק יש בן, מייקל, מאשתו הראשונה תרז, ושני ילדים מסמנתה שנולדו בווסטמינסטר בלונדון.
הבן בנג'מין תומאס נולד בפברואר 2001, והבת לילי-רוז נולדה באפריל 2005.
אבא של מארק 2014 One Night in Istanbul טוני פיץ בבילון Babylon הופווד מיני-סדרה 2015 ורה Vera בילי ריבס בפרק "Muddy Waters" 2016 Between Two Worlds ג'ו 2022 - 2024 ראשון בזירה (אנ') The Responder בארי תפקיד ראשי (2 עונות); 10 פרקים
מרקוס פרנק (מארק) הרליק הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ומחזאי יהודי-אמריקאי.
הרליק נולד בעיר המילטון שבטקסס.
בשנת 1990, הופיע לראשונה בקולנוע בסרט הקומדיה "A Gnome Named Gnorm" בתור בלש.
ב-1994, דיבב את דמותו של לורד רוג'רס בסרט "סוד הממלכה הקסומה".
בשנת 1997, שיחק את דמותו של מילוס בסדרה "סיינפלד".
ב-1998, שיחק ב"מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
ב-1999 שיחק בקומדיה השחורה "בחירות או לא להיות" וגילם את מנחה הטלוויזיה הידוע מייק וולאס בסרט הטלוויזיה "Hefner: Unauthorized".
ב-2001 השתתף בסרט המדע הבדיוני "פארק היורה 3" בתור בן הילברנד, בן זוגה של אמנדה קירבי (טיה ליאוני) והוא הופיע רק בפתיחה.
ב-2004 השתתף בקומדיה "Eulogy" בתור ברט.
ב-2006, שיחק בסרט "והזוכה הוא..." והתארח בפרק בסדרה "האנטומיה של גריי".
בין השנים 2007–2008, שיחק ב"המפץ הגדול", את דמותו של ד"ר אריק גייבלהאוזר.
בשנת 2010, שיחק את דמותו של הרופא בסדרה "שובר שורות".
ב-2013 שיחק בסרט "42", המבוסס על חיי שחקן הבייסבול ג'קי רובינסון, השחקן השחור הראשון בקבוצה MLB.
-2015 שיחק בסרט "טרומבו" בכיכובו של בריאן קראנסטון, ובסרט "זה לא מצחיק".
בנוסף, התארח בסדרת הטלוויזיה "הנותרים".
בין השנים 2016–2019, שיחק את דמותו של אלוהים בסדרה "פריצ'ר".
ב-2017 שיחק בדרמת הספורט "קרב המינים", מאת צמד הבמאים ג'ונתן דייטון וואלרי פאריס, בתפקיד שחקן הבייסבול האנק גרינברג.
בשנת 2018, שיחק את דמותו של גורדון בסדרה "קאסל רוק".
ב-2019, התארח בשני בפרקים בסדרה "תוכנית הבוקר" בכיכובן של ג'ניפר אניסטון וריס וית'רספון.
בשנת 2024 גילם את ליאם ריינולדס בסדרה "בחזקת חף מפשע".
בנוסף הוא השתתף במספר סדרות טלוויזיה: "ויל וגרייס", "NCIS", "ילד פוגש עולם", "בונז", "חופשי על הבר","כנפיים" "אנג'ל", ו"להתעורר".
בנוסף לשחקן קולנוע וטלוויזיה הוא גם שחקן תיאטרון ומחזאי.
סבו היה יהודי-רוסי שהגיע ב-1909 לעיר גלווסטון, בטקסס והוא כתב מחזה על סבו בשם: "The Immigrant".
מחזה זה עובד לסרט מוזיקלי באותו שם.
הוא נשוי לשחקנית ספנסר קיידן, שעבדה בתיאטרון לצידו.
מארק הויזינחה (בהולנדית: Mark Huizinga; נולד ב-10 בספטמבר 1973) הוא ג'ודוקא עבר הולנדי אשר התחרה בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג, האלוף האולימפי מסידני 2000.
הויזינחה השתתף ארבע פעמים במשחקים האולימפיים בשנים 1996, 2000, 2004 ו-2008 וזכה בשלוש מדליות.
באטלנטה 1996, הויזינחה זכה במדליית הארד.
בסיבוב הראשון הוא הפסיד בהחלטת שופטים לג'ון קי-יונג הדרום-קוריאני לאחר שהקרב נגמר בשוויון.
הויזינחה נשר לקרבות הניחומים שם ניצח באיפון את סרג' ביוולה אבולו הקמרוני.
בשני הקרבות הבאים הוא ניצח שוב באיפון את יוסוואני דספניה הקובני ואת ניקולס ז'יל הקנדי ועלה לקרב על מדליית הארד.
בקרב על המדליה הויזינחה התמודד מול אדריאן קרויטורו הרומני וניצח באיפון 2 דקות ו-16 שניות לסיום.
באולימפיאדת סידני 2000, הויזינחה זכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג.
בסיבוב הראשון הוא ניצח באיפון את יוסוואני דספניה הקובני לאחר תרגיל סיאו-נגי, בשמינית הגמר הוא ניצח באיפון את בריאן אולסון האמריקאי כשביצע תרגיל טאי-אוטושיסאה-קומי-וואזה.
ברבע הגמר הוא ניצח בניקוד קוקה את אדריאן קרויטורו הרומני ובחצי הגמר הוא גבר באיפון על קית' מורגן הקנדי לאחר תרגיל סיאו-נגי מוצלח דקה ו-38 שניות מהפתיחה.
בגמר הויזינחה התמודד מול קרלוס הונורטו הברזילאי וניצח באיפון כאשר דקה ו-38 שניות לסיום הוא ביצע תרגיל אוצ'י-מטה-גאשי מוצלח.
באולימפיאדת אתונה 2004, הויזינחה נבחר להיות נושא הדגל של המשלחת ההולנדית בטקס הפתיחה וזכה במדליית ארד אולימפית נוספת.
בסיבוב הראשון הוא ניצח באיפון תוך 57 שניות את גרהרד דמפף הגרמני לאחר תרגיל אוצ'י-מטה.
בשמינית הגמר הוא הפסיד להוואנג הי-טה הדרום קוריאני ונשר לקרבות בית הניחומים.
לאחר שניצח בבית הניחומים את פשמיסלב מתיאשק הפולני בניקוד יוקו, את קית' מורגן הקנדי באיפון ואת אדוארדו קוסטה הארגנטינאי באיפון הוא עלה לקרב על מדליית הארד.
בקרב על המדליה הויזינחה התמודד מול וינסטון גורדון הבריטי וניצח באיפון תוך דקה ו-51 שניות כאשר ביצע תרגיל בשם אורה-נגה.
הויזינחה מחזיק במדליית ארד מאליפות העולם (2005).
במהלך הקריירה הויזינחה זכה במעל ל-40 מדליות בטורנירים מהסבב העולמי וביניהן מדליות זהב מטורנירי טוקיו ופריז היוקרתיים.
כמו כן, הוא זכה עשר פעמים באליפות הולנד.
הויזינחה פרש מג'ודו תחרותי ב-8 בנובמבר 2008, כמה חודשים אחרי אולימפיאדת בייג'ינג 2008 ובין השנים 2010–2012 היה המאמן הראשי של נבחרת הנשים של הולנד בג'ודו.
מארק הירשי הוא רוכב אופני כביש שווייצרי בקבוצת Tudor Pro Cycling Team.
באליפות העולם עד גיל 19 באותה העונה שנערכה בדוחה (קטר), הגיע הירשי שמיני במקצה נגד השעון ו-19 במרוץ הכביש.
ב-2017 עלה כבר לקטגוריה של עד גיל 23, וניצח את אליפות שווייץ בנגד השעון בקטגוריה זו.
באליפות אירופה, זכה במדליית ארד במרוץ הכביש.
ב-2018 ניצח את אליפות אירופה עד גיל 23, לאחר שגבר על ויקטור לאפיי (כסף) ופרננדו ברצלו (ארד) בספרינט הסיום, במקצה נגד השעון באליפות סיים חמישי.
בהמשך ב-28 בספטמבר השלים "דאבל" כשניצח גם את אליפות העולם עד גיל 23, לאחר בריחת סולו שבסופה הקדים ב-15 שניות את ביורג למברכט (כסף) ואת יאקו האנינן (ארד).
ב-2019 הפך הירשי למקצוען עם הצטרפותו לקבוצה הראשית של סאנווב, לאחר שב-2018 רכב בקבוצת הפיתוח שלה.
ההישג הבולט הראשון שלו במדי הקבוצה היה המקום ה-10 ב-E3 בינקבנק קלאסיק, 1:04 דקות מזדנק שטיבר המנצח.
באליפות שווייץ סיים שני במקצה נגד השעון ורביעי במרוץ הכביש, לאחר מכן רשם את הפודיום הראשון שלו ממרוץ וורלד טור, לאחר שסיים שלישי בקלאסיקה סן סבסטיאן, 38 שניות מרמקו אוונפול המנצח.
במרוץ בינקבנק טור השיג הירשי עוד מקום בחמישייה הראשונה, לאחר שסיים 44 שניות מלורנס דה פלוס המנצח.
בהמשך העונה גם סיים שישי בטור של גרמניה.
ב-2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור, כשנבחר לטור דה פראנס.
בקטע ה-2 של המרוץ עקב הירשי אחר התקפה של ז'וליאן אלאפיליפ בעלייה האחרונה של הקטע, אדם ייטס הצטרף אל השניים ובספרינט הסיום גבר אלאפיליפ על השניים האחרים וניצח את הקטע, כשהירשי סיים שני.
בקטע ה-9 יצא הירשי לבריחת סולו שהתחילה יותר מ-90 קילומטרים לסיום, במהלך העלייה המדורגת השנייה של הקטע, הירשי נתפס על ידי דבוקה קטנה שכללה את מיקל לנדה, פרימוש רוגליץ', איגן ברנל וטאדיי פוגאצ'אר, הוא הצליח להחזיק איתם עד לסיום אך בספרינט נכנע לפוגאצ'אר המנצח ולרוגליץ'.
לאחר הטור, נטל חלק באליפות העולם שנערכה באימולה, איטליה וזכה במדליית ארד לאחר שסיים שני בספרינט מתוך דבוקה של חמישה רוכבים שהגיעה 24 שניות אחרי ז'וליאן אלאפיליפ, זוכה מדליית הזהב.
לאחר מכן המשיך בכושר הטוב כשניצח את לה פלש ואלון, כשהוא הופך לשווייצרי הראשון מאז פרדיננד קובלר ב-1952 לנצח במרוץ.
ב-5 בינואר 2021, הודיעה קבוצת סאנווב שמארק הירשי עוזב את הקבוצה, למרות שהיה לו חוזה עד סוף 2021 ואף היה חלק מהמיתוג החדש של סאנווב כקבוצת DSM עם המדים והאופניים החדשים, נחתם הסכם פשרה בין הצדדים והירשי שוחרר מהקבוצה למרות זה והצטרף ליו.
הטענה הרווחת בעניין הירשי היא שהוא ככל הנראה הודיע לסאנווב שהוא סיכם עם קבוצה אחרת ל-2022, וסאנווב, שידועה בכך שלא מעט מהרוכבים שפרחו אצלה עוזבים אותה, החליטה לשחרר אותו כבר ב-2021.
מארק דקלין הוא שחקן ובמאי אמריקאי.
הוא כיכב בדרמה של פוקס בפריים טיים "Lone Star", בקומדיה "GCB", בדרמה הקומית עוזרות בית נחושות, ובשנת 2017 הצטרף לדרמה הפוליטית, "השורד המיועד" כסנטור ג'ק באומן.
הוא נתן את קולו כדיימוס במשחק הווידאו "God of War: Ghost of Sparta".
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון תומאס ג'פרסון בשנת 1986. הוא בעל תואר ראשון באנגלית והיסטוריה מאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, תואר שני במשחק מאוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, וחבר באגודת מנהלי קרבות האמריקאים.
כשחקן תיאטרון קלאסי, דקלין עבד רבות בברודוויי ובאוף לברודוויי.
בטלוויזיה הוא שיחק בתפקידים חוזרים בהם ד"ר מתיו שו בסדרת הטלוויזיה של רשת פוקס "צדק", בין השנים 2006–2007 ו"רשימת האקסים", בשנת 2008.
דקלין גילם את סטאן אדוארדס בדרמה של רשת CBS הוואי חמש אפס מ-2011 עד 2012. הוא שיחק בתור ג'ו נזריו בדרמה של משטרת "Shades of Blue" בשנת 2015.
דקלין גילם את הסוכן קמרון דייוויס בסדרת הטלוויזיה "Rizzoli & Isles" בשנת 2016. שנה לאחר מכן שיחק בתפקיד ד"ר ויליאם לנדון בסדרה Major Crimes.
בין בשנים 2018–2019 שיחק בקומדיה גרייס ופרנקי.
בקולנוע שיחק בין היתר בסרטים "Riverworld", "Tarzan", "The Wish", "לעולם אל תגיד מקבת", "התשובה" ו"הפעם הראשונה של מיני".
דקלין כיכב בדרמה של רשת פוקס בפריים טיים "כוכב בודד" בתפקיד טרמל תאצ'ר.
באופרת הסבון שיחק בתפקיד בלייק ריילי, ובדרמה הקומית עוזרות בית נחושות בתפקיד ניקולס דירינג.
היו לו גם מספר תפקידי אורח בסדרות טלוויזיה, בין היתר בסקס והעיר הגדולה, מכושפות, פרייז'ר, CSI, עקרות בית נואשות, ניפ/טאק, שני גברים וחצי, החיים על מאדים, המנטליסט, מחסן סודי 13, "שוות בקליבלנד", "אהבה גדולה", "פשעים גדולים", קאסל, מחשבות פליליות, הרשימה השחורה והשורד המיועד.
בשנת 2023 שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "גלאם" של נטפליקס.
מארק תומאס ואלי הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, הידוע בעיקר בתפקידיו כבראד צ'ייס בדרמת הטלוויזיה "בוסטון ליגל", אוליבר ריצ'רד בדרמת הטלוויזיה "החוק של הארייט", בסדרת המדע בדיוני "פרינג'", כריסטופר צ'אנס בדרמת האקשן של פוקס "מטרה אנושית", וטומי סאליבן בסדרה "בגוף ההוכחה" של רשת ABC.
ואלי נולד באוגדנסבורג, ניו יורק.
למרות שבמקור הוא רצה להיות שחקן, הוא נרשם לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית בשנת 1983 וסיים בשנת 1987 תואר ראשון במדעים, מתמטיקה והנדסה.
ואלי שירת בברלין, שם שיחק רוגבי בקבוצת הצבא האמריקני, מועדון הכדורגל של ברלין יאנקס רוגבי.
ואלי השתתף במלחמת המפרץ כמפקד מחלקות מחטיבת המהנדסים ה-18 ועד פלוגת המהנדסים 73, גדוד התותחנים האווירי 2–3 של יחידת ההגנה האווירית ויחידת התחבורה השביעית.
ואלי קיבל את תפקידו הראשון בתפקיד "התמים" בשנת 1993, בעת ששירת בצבא ארצות הברית בגרמניה.
באותה שנה הוא קיבל את התפקיד של האב פיטבסדרה "עולם אחר" .
מאוחר יותר הוא השתתף בתפקיד ג'ק דברו באופרת סבון "ימי חיינו" בשנים 1997–1994.
בשנת 2003 שיחק ואלי את הבלש אדי ארלט, קצין משטרה אמריקני בלונדון, בסדרה "קין אדי".
הוא שיחק את בראד צ'ייס בסדרת הדרמה "בוסטון ליגל", ספין אוף של סדרת הטלוויזיה "הפרקליטים".
ואלי הופיע גם בסדרת הטלוויזיה "ER" כ"ריצ'רד לוקהארט", בעלה לשעבר של "אבי לוקהארט".
בשנת 2008 הופיע בסדרה "פרינג'" בתור סוכן ה-FBI ג'ון סקוט.
בשנת 2010 הוא שיחק בתפקיד הראשי בדרמה של פוקס "מטרה אנושית" (אנ').
בשנת 2012 הצטרף לצוות השחקנים של סדרת הטלוויזיה "בגוף ההוכחה" של רשת ABC.
הוא שיחק את "טומי סאליבן", מושא האהבה של דיינה דלייני.
הוא גם השתתף יחד עם דילייני בסדרה קצרת הימים "פסדינה" בשנת 2001.
יש לו בת, שרי, ילידת 1987. הוא התחתן עם אנה טורב, שותפתו לסדרה "פרינג'", בדצמבר 2008. הם התגרשו לאחר שנה של נישואים.
מארק וובר , 24 באוקטובר 1888 – שיקגו, ארצות הברית, 9 בפברואר 1964) היה כנר ומנהל מוזיקלי של להקות ממוצא יהודי.
מארק וובר נולד בלבוב, אז חלק של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1906 עבר לברלין ולמד בקונסרבטוריון שטרן.
כבר בגיל 20 הוא הקים תזמורת והחל משנת 1914 היה מנהל תזמורת של מלון אדלון בברלין.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 ביצעה התזמורת של וובר הקלטות רבות שזכו לפופולריות רבה.
באותה השנים התרכזו ההקלטות התרכזו בוואלס ריקודי עם.
עם הזמן, בלחץ הקהל, נכנס וובר לתחום הג'אז.
הוא התחיל להעסיק מוזיקאים גרמנים מובילים בתחום והזמין את הנס מוסל מהולנד.
בהיותו יהודי הפך וובר מטרה להתנכלויות הנאצים.
כבר בסוף 1932 עזב את גרמניה ודרך לונדון הגיע לארצות הברית.
בארצות הברית המשיך בקריירה המוזיקלית וזכה להצלחה.
לאחר מלחמת העולם השנייה עזב וובר את התחום והתיישב בחווה שרכש.
הוא נפטר בשיקגו בשנת 1964. אלמנתו הקימה מלגה ללימוד כינור על שמו.
בראדלי מארק ווקר הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת קרוליינה הצפונית בשנים 2015–2021. בראשית דצמבר 2020 הכריז ווקר על כוונתו להתמודד לסנאט של ארצות הברית במקומו של הסנאטור הפורש ריצ'רד בר.
ווקר נולד ב-20 במאי 1969 בדותן שבאלבמה.
אביו היה כומר בפטיסטי עצמאי, והיה קצין דת בבית סוהר באלבמה.
ווקר למד במכללת טרינטי הבפטיסטית השוכנת בג'קסונוויל, בטרם עבר עם משפחתו ליוסטון שבטקסס.
משם עבר אל קרוליינה הצפונית, והתמקצע בענף הפיננסי לשנים אחדות.
בסופו של דבר שב ווקר אל עולם האקדמיה לימודיו הגבוהים כדי להשלים את הכשרתו לכמורה, ובאוניברסיטת קרוליינה השלים לימודי תואר ראשון בביקורת המקרא.
כעבור זמן מה החל לעבוד בכנסייה בפטיסטית בווינסטון סיילם.
מרבית מימון הבחירות של ווקר הגיע מתרומות פרטניות, אליהן התייחס ווקר בנאום הניצחון שלו.
בבחירות הכלליות גבר ווקר על לורה פיפלד, מועמדת המפלגה הדמוקרטית, ונבחר אל הקונגרס ה-114 של ארצות הברית.
בבית הנבחרים הפגין ווקר עמדות שמרניות מוצקות.
הוא מתנגד מושבע לחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, והוביל את מאמצי ועדת המחקר הרפובליקנית השמרנית לביטול חקיקה זו שהגה הנשיא ברק אובמה.
הוא קרא ל"ביטול מלא" של החוק, ומתח ביקורת על חקיקה רפובליקנית משנת 2015 ששאפה לבטל רק חלק מהרפורמה.
בדצמבר 2016 נמנה ווקר בין 33 רפובליקנים חברי בית הנבחרים שהצביעו נגד אמצעי מימון עבור סיוע הומניטרי פדרלי לנפגעי הוריקן מת'יו.
בד בבד, ווקר הוביל מאמצים לשיפור היישוג הרפובליקני בקרב אפרו-אמריקאים, ובפברואר 2017 ארגן ועידה בין נשיאי אוניברסיטאות אפרו-אמריקאיות לבין המנהיגים הרפובליקנים בקונגרס.
בשיתוף פעולה עם חברת בית הנבחרים אלמה אדמס, פעל ווקר להשקת תוכנית התמחות של סטודנטים ממוסדות לימוד אפרו-אמריקאים.
ביוני 2019, החליט ווקר להתמודד נגד הסנאטור תום טיליס בבחירות המקדימות, ולפי הדיווחים נתן סעד למנהיגים רפובליקנים שחששו כי בחירות מקדימות מרות בתוך המפלגה הרפובליקנים תפגענה בסיכויי הרפובליקנים לשמור על הרוב שלהם בסנאט.
בנובמבר 2019, בגיבוי מותב בן שלושה שופטים בבית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית שדן בתיק "הארפר נגד לואיס", אימץ בית המחוקקים במדינה חלוקה מחודשת של מחוזות הקונגרס בקרוליינה הצפונית.
מפה חדשה זו של שינתה באופן משמעותי, מבחינה דמוגרפית, את המחוז אותו ייצג ווקר.
מחוז הקונגרס השישי הישן כיסה את מחוזות בעלי אופי רפובליקני, בעוד ההרכב החדש של המחוז, שבסיסו במחוז גילפורד, הפך אותו לעירוני יותר ובו כמעט כל העיר וינסטון סיילם.
השינוי שינה את המאזן המפלגתי של במחוז.
בהתבסס על נתוני הבחירות בשנים 2010–2016, שוער כי הילרי קלינטון הייתה עשויה לנצח בבחירות לנשיאות 2016 עם 59% מקולות הבוחרים.
בעקבות זאת מושבו של ווקר היה נתון תחת אפשרות רצינית למהפך פוליטי, ולפיכך הודיע ווקר על פרישתו מבית הנבחרים לקראת בחירות 2020.
ב-1 בדצמבר 2020 הכריז ווקר כי יתמודד אל הסנאט של ארצות הברית בבחירות 2022, לאחר שהסנאטור המכהן ריצ'רד בר הודיע כי יפרוש בבחירות אלה.
מארק אוֹדוֹם הטפילד היה איש אקדמיה ופוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן 30 שנה כסנאטור מטעם אורגון, וכיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט.
הוא נולד באורגון, שירת בצי ארצות הברית בזירה הפסיפית במלחמת העולם השנייה לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת וילאמט.
לאחר המלחמה הוא למד באוניברסיטת סטנפורד ולאחר מכן שב לאורגון ולאוניברסיטת וילאמט כאיש סגל.
בעודו עוסק בהוראה באוניברסיטה, כיהן הטפילד בשני בתי אספת המחוקקים של אורגון.
בגיל 34 הוא נבחר כמזכיר המדינה של אורגון, ושנתיים לאחר מכן נבחר כמושל אורגון ה-29. הוא היה האדם הצעיר ביותר אי פעם שכיהן בשתי משרות אלו, וכיהן שתי תקופות כהונה כמושל לפני שנבחר לסנאט של ארצות הברית.
בסנאט הוא כיהן שלושים שנה, ועד כה הוא מחזיק בשיא כסנאטור מטעם אורגון שמשך כהונתו היה הארוך ביותר.
בעת פרישתו מהסנאט הוא היה במקום השביעי בוותיקותו מבין כל חברי הסנאט באותה עת, והשני מבין הרפובליקנים.
ב-1968 הוא שקל להתמודד כעמיתו למרוץ של ריצ'רד ניקסון.
הטפילד כיהן כיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט בשתי הזדמנויות שונות.
בעת שכיהן בתפקיד זה עלה בידו לנתב תקציבים ומיזמי מחקר לאורגון.
מוסדות רבים, בניינים ומתקנים רבים באורגון נושאים את שמו, כולל משכן בית המשפט הפדרלי בפורטלנד, ספריית מארק א.
הטפילד באוניברסיטל וילאמט, תחנת ממשלת הטפילד של הרכבת הקלה בעיר הילסבורו, בית הספר לממשל על שם מארק א.
הטפילד בקולג' לממשל עירוני וציבורי באוניברסיטת המדינה של פורטלנד, ומרכז המחקר הימי על שם הטפילד בעיר ניופורט.
מחוץ לאורגון קרוי על שמו מרכז מחקר במכונים הלאומיים לבריאות לכבוד תמיכתו במחקר רפואי בעת כהונתו בסנאט.
הטפיל נפטר בפורטלנד ב-7 באוגוסט 2011 לאחר מחלה ממושכת.
מארק הטפילד נולד בדאלאס שבאורגון כבנם היחיד של דובי א.
(לבית אודום) הטפילד, שהייתה מורה בבית ספר, ושל צ'ארלס דולן הטפילד, שעבד כנפח בחברת סאות'רן פסיפיק.
אביו של הטפילד היה מקליפורניה ואמו מטנסי.
כאשר הוא היה בן חמש, לקח על עצמו סבו מצד אמו את ניהול משק הבית בעוד שאמו למדה בקולג' המדינתי של אורגון (כיום אוניברסיטת המדינה של אורגון) ולאחר ארבע שנים סיימה תואר בהוראה.
דובי הטפילד לימדה בבית ספר בדאלאס במשך שנתיים, ולאחר מכן עברה המשפחה לסיילם, שם היא לימדה בבית ספר חטיבת ביניים.
ב-10 ביוני 1940, כשהיה בן 17, נהג הטפילד במכוניתה של אמו, התנגש בהולכת רגל שחצתה את הכביש בשם אליס מרי ליין, וגרם למותה.
הטפילד לא הואשם כאחראי על התאונה, אך נמצא אשם במשפט אזרחי מול משפחת הנפגעת.
המקרה הגיע לבית המשפט העליון של אורגון ב-1943, שאישר את פסק הדין של בית המשפט בערכאה הנמוכה.
ב-1940 סיים הטפילד את לימודיו התיכוניים בבית הספר בסיילם, ואז החל את לימודיו באוניברסיטת וילאמט שבעיר.
בעת לימודיו הוא עבד במשרה חלקית עם מזכיר המדינה של אורגון, ארל סנל, ואצלו הוא למד כיצד ליצור בסיס פוליטי באמצעות שליחת הודעות לבוחרים פוטנציאליים לאחר שלמד על שינויים בחייהם כפי שפורסמו בעיתונים, כמו מקרי מוות וסיום לימודים.
הוא גם שרטט את מסלול הקריירה הפוליטית שלו החל בחברות בבית המחוקקים המדינתי ועד לשיא כחבר בסנאט של ארצות הברית, בהשאירו מקום ריק לכל תפקיד מעבר לחברות בסנאט.
ב-1943 סיים הטפילד את לימודיו בוילאמט עם תואר בוגר אוניברסיטה לאחר שלוש שנות לימוד.
בעת לימודיו הוא חווה את ההפסד היחידי שלו בבחירות, כאשר התמודד בבחירות לתפקיד נשיא מועצת הסטודנטים.
לאחר סיום לימודיו התגייס הטפילד לצי ארצות הברית, והשתתף בקרבות מלחמת העולם השנייה באיוו ג'ימה ובאוקינאווה כקצין נחתת וחווה את מוראות המלחמה.
כקצין בדרגת לוטננט, הוא גם היה עד להשפעות הטלת פצצות האטום על הירושימה, כאשר היה אחד האמריקאים הראשונים שראו את חורבות העיר.
לימים, כסנאטור, התנגד הטפילד להרחבת כמות אמצעי הלחימה ולמלחמת וייטנאם.
לאחר שירות ביפן, עבר הטפילד לשרת בהודו-סין הצרפתית, שם הוא היה עד מקרוב לחלוקת העושר בין האיכרים הווייטנאמים לבין הבורגנות הקולוניאלית הצרפתית.
לאחר שחרורו מהשירות, הוא בילה שנה אחת בלימודים בבית הספר למשפטים של וילאמט, אך הגיע להחלטה שפוליטיקה או הוראה יתאימו לו יותר.
לאחר מכן החל הטפילד ללמוד באוניברסיטת סטנפורד, שם הוא סיים ב-1948 לימודי תואר מוסמך אוניברסיטה במדע המדינה.
הוא שב לסיילם ולוילאמט והחל לעבוד כעוזר מרצה במדע המדינה.
במהלך התקופה הזו הוא יצר את הבסיס הפוליטי שלו באמצעות שליחת הודעות ונשיאת נאומים בכל פורום ציבורי שאליו הוא הצליח להגיע.
הקריירה הפוליטית של הטפילד כנבחר ציבור נמשכה על פני חמישה עשורים בהם הוא כיהן הן כמחוקק והן כאיש הזרוע המבצעת של ממשלת מדינת אורגון, כולל שתי תקופות כהונה כמושל המדינה.
בזירה המדינתית הוא היה הסנאטור מאורגון שמשך כהונתו הייתה הארוכה ביותר, ובבחירות לנשיאות של 1968 הוא היה מועמד למשרת סגן הנשיא.
בעת כהונתו בסנאט הוא כיהן פעמיים כיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט, ונחקר פעמיים על חשדות להפרת כללי האתיקה.
ב-1950, בעת שלימד מדע המדינה ושימש כדקאן הסטודנטים בווילאמט, החל הטפילד את הקריירה הפוליטית שלו כאשר נבחר לבית הנבחרים של אורגון מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בעת שנבחר לתפקיד זה הוא הביס שישה מועמדים אחרים בתקופה בה הוגדרו עדיין הבחירות לאספה המדינתית על בסיס הצבעה מחוזית.
הוא כיהן בבית הנבחרים שתי תקופות כהונה כנציג מחוז מריון, שבו שוכנת בירת המדינה סיילם בבית התחתון של בית המחוקקים המדינתי.
באותה עת הוא היה המחוקק הצעיר ביותר באורגון, ועדין התגורר בבית הוריו.
הטפילד נהג להעביר שיעורים בשעות הבוקר המוקדמות, ואז לחצות את הכביש אל הקפיטול המדינתי כדי לעסוק במלאכת החקיקה.
ב-1952 נבחר הטפילד לכהונה שנייה בבית הנבחרים.
הוא גם זכה לתשומת לב ברמה הלאומית על תמיכתו המוקדמת בשידולו של דווייט אייזנהאואר להתמודד על נשיאות ארצות הברית מטעם הרפובליקנים.
מהלכו זה הקנה לו את הזכות להיות נציג בוועידה הארצית של המפלגה באותה שנה.
בעת לימודיו בקולג' הוא ראה במו עיניו את האפליה נגד האפרו-אמריקאים בסיילים כאשר הוטל עליו על ידי האחווה בה היה חבר, אלפא-פי-אומגה, להסיע לאחר ארוחת ערב את אורחם, הזמר האפרו-אמריקאי פול רובסון, בחזרה לפורטלנד, שכן כאפרו-אמריקאי היה רובסון מנוע מלהתאכסן בבתי מלון בסיילם.
ב-1953 הוא הגיש הצעת חוק שעברה בבית המחוקקים שאסרה על אפליה על בסיס גזעי בבתי מלון, עוד לפני שחקיקה שכזו עברה ברמה הפדרלית.
ב-1954 התמודד הטפילד ונבחר למושב בסנאט של אורגון מטעם מחוז מריון.
בעת כהונתו כמחוקק הוא המשיך לנקוט באסטרטגיית השטח כפי שלמד מארל סנל, אך הרחיב אותה כך שהיא כיסתה את כלל המדינה והגדילה את בסיס התמיכה הפוליטי שלו.
לאחר תום שירותו בסנאט של אורגון, היה הטפילד למזכיר המדינה הצעיר ביותר בהיסטוריה של אורגון, לאחר שבבחירות של 1956, בגיל 34, הוא ניצח בבחירות למשרה.
בבחירות אלו הוא ניצח את עמיתו לסנאט, מונרו סוויטלנד, וקיבל 51.3 אחוזים מהקולות בבחירות הכלליות.
הוא הושבע לתפקידו ב-7 בינואר 1957 וכיהן בו עד 12 בינואר 1959.
בהתמודדותו הראשונה על משרת מושל אורגון ב-1958, התנגדה המפלגה הרפובליקנית למועמדותו מטעמה בבחירות המקדימות.
הבסיס הפוליטי הרחב שהוא טיפח אפשר לו לזכות במועמדות המפלגה על אף ההתנגדות של הממסד המפלגתי באורגון.
בבחירות המקדימות הוא הביס את הגזבר המדינתי סיג אנאדר.
ביולי אותה שנה, לאחר הבחירות המקדימות, נשא הטפילד לאישה את אנטואנט קוזמניץ, שעבדה כעורכת דין בקולג' המדינתי של פורטלנד (כיום אוניברסיטת המדינה של פורטלנד).
נישואיהם במהלך מסע הבחירות משכו מידה מסוימת של תשומת לב לאחר שקוזמניץ הקתולית המירה את דתה לאמונתו הבפטיסטית של הטפילד.
הטפילד המשיך במסע הבחירות שלו לאחר החתונה, אך נמנע מהופעות ציבוריות משותפות עם עמיתיו הרפובליקנים למרוץ ולא הזכיר אותם במהלך מסע הבחירות על אף בקשות ממועמדים רפובליקנים אחרים להופעות משותפות.
בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר התמודד הטפילד מול המועמד הדמוקרטי, המושל המכהן רוברט הולמס.
בימים האחרונים של מערכת הבחירות, רמז הסנאטור הדמוקרטי ויין מורס, שהטפילד שיקר במשפטו בנוגע לתאונת הדרכים הקטלנית כאשר היה בן 17. טקטיקה זו פעלה כחרב פיפיות כנגד מורס, שכן העיתונות גינתה את הרמיזות הללו, כפי שעשו הולמס ודמוקרטים אחרים.
בסופו של דבר הביס הטפילד את הולמס וזכה ב-55.3 אחוזים מקולות הבוחרים.
באותה מערכת בחירות זכו הדמוקרטים ברוב בשני בתי המחוקקים של אורגון בפעם הראשונה מאז 1878. תבוסתו של הולמס יוחסה בין השאר לתדמית ולכריזמה של הטפילד ובין השאר לסוגיות של מסע הבחירות כמו הכלכלה השוקעת, הגידול במיסים, עונש המוות, התעסוקה והחינוך.
לאחר מכן ניסה הולמס למנות את דייוויד אוהרה כמזכיר המדינה במקומו של הטפילד שהצטרך להתפטר כדי להיות מושל.
הטפילד מינה לתפקיד את האוול אפלינג הבן, ואוהרה ערער על המינוי בבית המשפט העליון של אורגון, שפסק לטובתו של הטפילד ואישר את מינויו של אפלינג.
הטפילד היה אז בן 36 והמושל הצעיר ביותר בתולדות אורגון עד לאותה עת.
ב-1962 נחשב הטפילד למועמד האפשרי להתמודד מול הולמס על המושב בסנאט, אך תחת זאת הוא התמודד על כהונה שנייה כמושל.
בבחירות הכלליות הוא התמודד מול התובע הכללי של אורגון רוברט תורנטון, וזכה ב-345,497 קולות מול 265,359 הקולות של תורנטון.
בכך הוא היה למושל השני בתולדות אורגון עד לאותה עת שכיהן שתי תקופות כהונה רצופות מלאות.
הטפילד נשא את נאום המפתח בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית של 1964 בסן פרנסיסקו, שבה זכה במועמדות המפלגה לנשיאות בארי גולדווטר, והוא שימש כיושב הראש הזמני של המפלגה במהלך הוועידה.
הוא תמך בגישה מתונה של המפלגה והתנגד לשמרנות הקיצונית שיוחסה לגולדווטר ולתומכיו.
הוא גם היה המושל היחידי שהצביע נגד ההחלטה של ועידת אגודת המושלים הלאומית שתמכה במדיניות ממשלו של לינדון ג'ונסון במלחמת וייטנאם, שכן הוא התנגד למלחמה, אך היה מחויב ל"תמיכה בלתי מסויגת ומלאה" בחיילים.
עד לתום המלחמה הוא העדיף את השימוש בעיצומים כלכליים.
הטפילד היה מושל פופולרי שתמך בתעשיות המסורתיות של אורגון, כמו תעשיית העץ והחקלאות, אך חש שהרחבת התעשייה שבעידן שלאחר המלחמה ומימון התחבורה והחינוך צריכים לקבל עדיפות גבוהה יותר.
בעת כהונתו כמושל הוא פעל לתחילת גיוון הכלכלה של המדינה, כמו גיוס השקעות בתעשייה והרחבת הסחר.
כחלק מיוזמות אלו, הוא סייע להקים ב-1963 את "מרכז הבוגרים של אורגון" (Oregon Graduate Center), שכיום הוא חלק מ"יער הסיליקון" (Silicon Forest) במחוז וושינגטון.
היה זה מוסד אקדמי באזור פורטלנד (אוניברסיטת המדינה של פורטלנד הייתה אז עדיין קולג' ללא תוכנית להענקת תוארים אוניברסיטאיים), שנראתה לראשי המגזר העסקי כחיונית למשיכת תעשיות חדשות.
בהיותו מוגבל בהגבלת כהונה של שתי תקופות כהונה כמושל, הכריז הטפילד על מועמדותו בבחירות של 1966 למושב בסנאט של ארצות הברית, שהתפנה בעקבות פרישתה של מורין ניוברגר.
במהלך מלחמת וייטנאם, ובמהלך שנת הבחירות, הוא היה היחידי שהצביע נגד ההחלטה שהתקבלה בוועידת אגודת המושלים הלאומית שהביעה תמיכה במעורבותה של ארצות הברית במלחמה.
באותה עת זכתה המלחמה לתמיכה בשיעור של 75 אחוזים בקרב הציבור האמריקאי וגם לתמיכתו של יריבו של הטפילד בבחירות של נובמבר.
בבחירות המקדימות הוא זכה ב-178,782 קולות, בהשוואה ל-56,760 הקולות של כל שלושת יריביו גם יחד.
לאחר מכן הביס הטפילד בבחירות הכלליות את חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, הדמוקרט רוברט דנקן.
כדי לכהן כמושל עד תום כהונתו שהייתה אמורה להסתיים ב-9 בינואר 1967, הוא דחה את מועד השבעתו כסנאטור עד 10 בינואר, במקום להתפטר קודם לכן ולסיים את כהונתו כמושל ב-3 בינואר.
ניצחונו של הטפילד בבחירות לכהונתו השנייה כמושל ב-1962 ומסע הבחירות המוצלח שלו לסנאט ב-1966 הפכו אותו לדמות לאומית.
ב-1968 נכלל שמו של הטפילד ברשימת המועמדים המצומצמת של ריצ'רד ניקסון לתפקיד סגן הנשיא, וזכה לגיבוי חזק מידידו, הכומר בילי גרהאם.
הטפילד נחשב לליברלי מדי בעיני שמרנים ודרומיים מתונים, וניקסון בחר בסופו של דבר בספירו אגניו ממרילנד שהיה יותר איש מרכז המפה הפוליטית.
בהמשך מצא הטפילד את עצמו בסכסוך עם ניקסון בנוגע לווייטנאם ולסוגיות אחרות, כולל האיום של הטפילד לצמצם את תקציב המחלקה המשפטית של הבית הלבן ב-1973 במהלך פרשת ווטרגייט, לאחר שניקסון לא עשה שימוש בתקציבים לשיפוץ הסכרים על נהר קולומביה.
כסנאטור נקט הטפילד בעמדות שהקשו על הגדרתו מבחינה פוליטית.
בקיץ 1969 הוא אמר למארי רות'בארד שהוא "מחויב לרעיון הליברטריאניזם".
רות'בראד העיר בנוגע להטפילד, "ברור שהיסטוריית ההצבעות שלו לא ליברטריאנית במיוחד - זה טוב מאוד בנוגע למדיניות החוץ והגיוס, אך זה לא טוב יותר מיד בנוגע לדברים אחרים", והוא הוסיף, "באופן מופשט, לכל הפחות, הוא מאוד נוח לליברטריאניזם".
הטפילד דגל בקדושת החיים ככל שזה נגע להפלות ולעונש המוות, אם כי כמושל הוא לא המתיק את עונשו של רוצח מורשע ואישר את הוצאתו להורג.
כאוונגלי-בפטיסטי, הוא התנגד לקיום תפילות בבתי ספר של המדינה ותמך בזכויות אזרח למיעוטים.
הטפילד הצביע בעד ובעד חוק השבת זכויות האזרח (Civil Rights Restoration Act of 1987), כולל בעד עקיפת הווטו של הנשיא רונלד רייגן על החוק, וכן בעד מינויו של ת'ורגוד מרשל כשופט בבית המשפט העליון ובעד הצעת החוק להפיכתו של יום מרטין לותר קינג כחג פדרלי.
הטפילד הצביע נגד מינויים לבית המשפט העליון של קלמנט היינסוורת' ושל ג'ורג' הרולד קרסוול,, ומנגד הצביע בעד מינוייהם של ויליאם רנקוויסט, רוברט בורק וקלרנס תומאס.
הטפילד היה הסנאטור היחידי שהצביע הן בעד מינויו של ת'ורגוד מרשל והן בעד מינויו של קלרנס תומאס.
ב-1970 היה הטפילד שותף, יחד עם הסנאטור הדמוקרטי מדקוטה הדרומית ג'ורג' מקגוורן ל, שקרא להשלמת הסגת כוחות ארצות הברית מווייטנאם.
ב-1973 הוא הסביר לעיתון Eugene Register-Guard את "חוק הממשל השכונתי" שלו, שאותו הוא הגיש כמה פעמים בקונגרס.
חוק זה היה אמור לאפשר לאזרחי ארצות הברית להעביר את השימוש בכספי המיסים הפדרליים שלהם מוושינגטון לקהילה המקומית שלהם.
הוא הסביר שזו הייתה מטרתו משכבר הימים שכל השירותים החברתיים יסופקו ברמת השכונה.
ב-1981 שימש הטפילד כיושב הראש של הוועדה המשותפת של הקונגרס להשבעת הנשיא, שפיקחה על טקס ההשבעה של הנשיא רונלד רייגן באותה שנה.
ב-2 בדצמבר 1981 היה הטפילד אחד מארבעת הסנאטורים שהצביעו נגד התיקון להצעת הנשיא רייגן לטילי ה-MX, שהייתה אמורה להעביר תקציב של 334 מיליון דולר של מתקני שיגור הטילים לטובת מיזמים אחרים.
הצבעה זו נחשבה למכה קשה עבור ממשל רייגן.
בשנות ה-80 היה הטפילד שותף לקידום החקיקה להקפאת הנשק הגרעיני יחד עם הסנאטור טד קנדי, וכן היה שותף לכתיבת ספר על הנושא.
הוא גם דחף באותה תקופה לסגירתו של הכור הגרעיני N באתר הנפורד, אף על פי שהוא היה תומך של תוכניות היתוך גרעיני.
בכור זה נעשה שימוש לייצור כלי נשק גרעיני במקביל להפקת חשמל.
להטפילד היו לעיתים קרובות חילוקי דעות עם מפלגתו בסוגיות של ביטחון לאומי ושל מדיניות החוץ, כמו תקציב ההגנה ואיסור הנסיעה לקובה, בעוד שלרוב הוא דבק בקו המפלגתי בסוגיות הסביבתנות.
הטפילד תמך בהרחבת כריתת העצים בקרקעות פדרליות.
הוא היה הרפובליקני היחידי שהצביע נגד חוק התקציב של 1981 של מחלקת ההגנה.
ב-1987 הוא דורג במקום השישי ברשימת הסנאטורים המוערכים על ידי עמיתיהם.
ב-1991 הצביע הטפילד נגד הפעולה הצבאית בעיראק במסגרת מלחמת המפרץ, ובכך הוא היה אחד משני חברי מפלגתו בסנאט שעשו כן.
הצבעתו המפורסמת ביותר הייתה ב-1995 כאשר הוא היה לשון המאזניים נגד התיקון לחוקת ארצות הברית שנגע לתקציב מאוזן.
הטפילד כונה לעיתים "מארק הקדוש" (Saint Mark) בשל העובדה שבשמו לא דבק רבב.
אך ב-1984 חשף בעל הטור ג'ק אנדרסון שרעייתו של הטפילד, אנטואנט, שהייתה עורכת דין וושינגטונית בתחום המקרקעין, קיבלה תשלום של 55,000 דולר, שהיה קשור לרכישת נכס מקרקעין, מסוחר הנשק היווני בזיל טסאקוס.
טסאקוס ביצע פעולות שדלנות כלפי הטפילד, שכיהן אז כיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט, כדי שיתמוך במיזם-העל של הנחת צינור הנפט לאורך אפריקה.
בני הזוג הטפילד הביעו את התנצלותם ותרמו סכום זהה לתשלום של טסאקוס לבית חולים בפורטלנד.
ועדת האתיקה של הסנאט קיימה חקירה בעניין והגיעה להחלטה לא לנקוט בשום צעד.
עם זאת, לאחר מותו של הטפילד, נחשף בדוח של ה-FBI, שפורסם על פי חוק חופש המידע, שטסאקוס הואשם בשוחד ושהוצע לו להודות באשמה תמורת הסדר טיעון (הצעה שבסופו של דבר לא יצא אל הפועל), ושמחלקת המשפטים החליטה לא להגיש כתב אישום בפרשה נגד הטפילד.
ב-1991 נחשף גם שהטפילד לא דיווח על כמה מתנות יקרות ערך שניתנו לו על ידי נשיא אוניברסיטת קרוליינה הדרומית ג'יימס הולדרמן.
גם הפעם התנצל הטפילד, אך ועדת האתיקה של הסנאט נזפה בו על התנהלותו.
ועדת האתיקה נזפה בהטפילד פעם נוספת לאחר שהיא קיימה חקירה על שתי מתנות נוספות שהוא קיבל מחבר קונגרס לשעבר ואיש עסקים מקליפורניה.
מערכת הבחירות האחרונה של הטפילד לסנאט הייתה ב-1990, בה הוא התמודד מול איש העסקים הארי לונסדייל.
לונסדייל תקף באגרסיביות את הטפילד בסדרה של תשדירים טלוויזיוניים, שלא היו קשורים לסוגיות כמו ההפלות וניהול ענף העץ, והאשים אותו בהיותו מקורב יותר מדי לקבוצות אינטרסים מיוחדות בוושינגטון.
הטקטיקה של לונסדייל הובילה אותו לשוויון בכמה מהסקרים ובהמשך הוא אף עקף את הטפילד.
הטפילד, שבאופן טיפוסי נמנע מתעמולה שלילית, נאלץ להגיב על מתקפותיו של יריבו בפרסום תשדירים מטעמו.
במשך חודש אחד הוא גייס סכום של מיליון דולר לאחר שפיגר בסקרים אחרי לונדייל ערב הבחירות בנובמבר.
ב-1993 שבר הטפילד את שיאו של צ'ארלס מקנרי של 9,726 ימים (יותר מ-26 שנים) של כהונה מטעם אורגון בסנאט.
ב-1996 העניקה לו הוועדה הלאומית לפרסומים היסטוריים ורישומים של הארכיון הלאומי של ארצות הברית, גוף שהוא שירת בו בעבר, את פרס השירות המצטיין שלה.
הטפילד סיים את כהונתו בסנאט ב-1996, לאחר שרשם לזכותו ניצחונות ב-11 מערכות בחירות לכל התפקידים הציבוריים בהם כיהן במשך 46 שנים.
במהלך הקריירה הפוליטית שלו הוא גייס מיליארדי דולרים בתקציבים פדרליים לטובת מיזמים באורגון.
בין אלו נכללו תקציבים למיזמי תחבורה, להגנת הסביבה באזורי הטבע בראשיתיים ובנהרות, מוסדות מחקר ומוסדות בריאות.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, שב הטפילד לאורגון, שם הוא עסק בהוראה באוניברסיטת ג'ורג' פוקס שבבעיר ניוברג.
ב-2006 הוא קיבל תואר פרופסור אמריטוס במדע המדינה של המוסד על שם הרברט הובר.
בנוסף, הוא לימד בבית הספר לממשל שנקרא על שמו באוניברסיטת המדינה של פורטלנד, והרצה באוניברסיטת וילאמט ובקולג' לואיס וקלארק בעת שהתגורר בפורטלנד.
ביולי 1999 בעת שנסעו באוטובוס תיירים, היו הטפילד ורעייתו מעורבים בתאונה בה התנגש כלי רכב באוטובוס.
פציעותיהם היו קלות מאוד, אך התנסותם זו הובילה אותם לקדם את חובת חגירת חגורות בטיחות באוטובוסים.
מארק הטפילד נפטר בפורטלנד ב-7 באוגוסט 2011 לאחר מחלה ממושכת.
הוא נטמן בבית הקברות הלאומי של וילאמט.
מבנים, ארגונים, פרסים ומקומות רבים נקראו על שמו.
מרכז המדע הימי הטפילד באוניברסיטת המדינה של אורגון.
בית הספר לממשל על שם הטפילד באוניברסיטת המדינה של פורטלנד.
המרכז הקליני הלאומי לבריאות על שם מארק א.
הטפילד שבמכונים הלאומיים לבריאות שבבת'סדה.
מרכז המחקר על שם מרק א.
הטפילד שבאוניברסיטת הבריאות והמחקר של אורגון.
אזור הטבע הבראשיתי על שם מרק א.
הטפילד להבנה בין לאומית בקולג' הדרום-מערבי הקהילתי של אורגון.
תחנת רכבת קלה בעיר הילסבורו שבאורגון.
בניין בית המשפט הפדרלי על שם מרק א.
הקצה המערבי על שם מרק הטפילד של השביל ההיסטורי של נהר קולומביה.
פרס מרק הטפילד למחקר קליני במחלת אלצהיימר.
הטפילד למנהיגות המוענק על ידי מועצת הקולג'ים והאוניברסיטאות הנוצריים.
הטפילד להיסטוריונים מצטיינים, סדרת הרצאות מטעם החברה ההיסטורית של אורגון.
בספרו של טום ברוקו, "הדור הגדול ביותר", זכה הטפילד לפרק שלם אודותיו.
ב-2014 הופק סרט תיעודי של 90 דקות אודות חייו והקריירה של הטפילד בשם "הג'נטלמן של הסנאט: מרק הטפילד מאורגון".
מארק ג'יימס דֶסוֹנְיֶה הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס העשירי של מדינת קליפורניה, ברציפות מאז 2015. בשנים 2023-2015 ייצג את מחוז הקונגרס ה-11. מחוז הקונגרס שלו כולל את מרבית מחוז קונטרה קוסטה, מחוז פרוורי במזרח אזור מפרץ סן פרנסיסקו.
מאז שנת 2000 הוא חבר המפלגה הדמוקרטית, וקודם לכן היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
טרם כהונתו בקונגרס היה חבר מועצת המפקחים של מחוז קונטרה קוסטה וחבר האספה המדינתית של קליפורניה.
דסוניה נולד בלוול שבמסצ'וסטס, בנם של אדוארד ג'וזף דסוניה הבן ו-וירג'יניה אן דסוניה (לבית בורק).
את לימודיו הגבוהים השלים במכללת הצלב הקדוש השוכנת בווסטר, שם קיבל תואר ראשון בהיסטוריה.
לאחר שאביו, שופט בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס, הסתבך בשערורייה ציבורית בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20, עברה משפחת דסוניה לקליפורניה והתיישבה בקונקורד.
הוא עבד כקצין מבחן, נהג משאית ואף השתלב בתעשייה המלונאות.
מאוחר יותר היה בעלים של מסעדות אחדות באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
בשנת 1988 מונה דסוניה לחבר בוועדת התכנון של עיריית קונקורד.
ב-1991 הוא נבחר למועצת העיר קונקורד, וכבר כעבור שנתיים החל למלא את תפקיד ראש העירייה.
בנוסף, היה דסוניה חבר בוועדה המייעצת לתוכנית המחקר וההוראה לחומרים רעילים באוניברסיטת קליפורניה.
בראשית 1994 דסוניה מונה על ידי מושל קליפורניה פיט וילסון, אז עמיתו למפלגה הרפובליקנית, אל מועצת המפקחים של מחוז קונטרה קוסטה.
המינוי היה כדי למלא את מקומה של המפקחת סאני מקפיק (Sunne McPeak) אשר התפטרה מתפקידה.
הוא נבחר כהלכה בהמשך אותה השנה ובשנים 1998 ו-2002 נבחר מחדש למועצה.
במהלך שנת 2000 השלים את המהפך האידאולוגי שלו ועבר לשורות המפלגה הדמוקרטית.
בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית ב-2006, נבחר דסוניה למועמד מפלגתו אל האספה המדינתית של קליפורניה עם 52% מקולות הבוחרים.
הוא זכה לתמיכתה של חברת הסנאט של ארצות הברית ברברה בוקסר ושל מערכת העיתון "סן פרנסיסקו כרוניקל", ובבחירות הכלליות ניצח את ארן סימונסן הרפובליקני ואת קורי נוט, מועמד המפלגה הליברטריאנית, עם 66% מקולות הבוחרים.
בספטמבר 2007 הציג הצעת חוק ששמה לה למטרה להגביל רכישת מוצרי טבק במרשתת, אך המושל ארנולד שוורצנגר הטיל וטו על ההצעה.
כהונתו כנציג מחוז הבחירה ה-11 באספה המדינתית תמה ב-30 בנובמבר 2008, כאשר נבחר לסנאט המדינתי.
במהלך כהונתו בסנאט המדינתי התמודד דסוניה לראשונה לקונגרס של ארצות הברית.
הוא התמודד למועמדות המפלגה הדמוקרטית בפריימריז של הבחירות המיוחדות לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס העשירי של קליפורניה, שנערכו בעקבות התפטרותה של חברת הקונגרס אלן טאושר .
במהלך הבחירות המקדימות הפסיד לסגן המושל ג'ון גרמנדי.
לאחר ההפסד שב לעיסוקיו בסנאט של קליפורניה.
בבחירות 2014 הכריז ג'ורג' מילר על פרישתו מהקונגרס, ובעקבות זאת הודיע דסוניה כי יתמודד למושבו של מילר בבית הנבחרים.
הוא נבחר לתפקיד בבחירות הכלליות והושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2015.
תומאס מארק האריס הוא כדורגלן ולשי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אוקספורד יונייטד ובנבחרת ויילס.
האריס גדל במחלקת הנוער של קארדיף סיטי.
בשנת 2017 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של קארדיף סיטי במסגרת הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
במהלך תקופתו במועדון הושאל לניופורט קאונטי ולפורט וייל מהפוטבול ליג השנייה ולרקסהאם מהנשיונל ליג.
ב-5 בספטמבר 2021 ערך האריס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ויילס, בניצחון 3-2 על נבחרת בלארוס במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
מארק האלטר הוא סופר וצייר, פעיל שלום פוליטי וחברתי יהודי צרפתי, הידוע בעיקר בזכות הרומנים ההיסטוריים שלו, שתורגמו לאנגלית, פולנית, עברית ושפות רבות אחרות.
האלטר נולד למשפחה יהודית, שלמה (סלומון), צייר ומדפיס, ופירל, משוררת, בוורשה, פולין, בשנת 1936. אביו עסק בדפוס כמו סבו ואבי סבו שיסד את דפוס האלטר בוורשה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא והוריו נמלטו מגטו ורשה וברחו לברית המועצות.
את שהותם בברית המועצות במהלך המלחמה עשו באוקראינה, במוסקבה ולבסוף בקוקאנד שבאוזבקיסטן.
ב-1945 הוא נבחר לנסוע למוסקבה כדי להעניק פרחים ליוסיף סטלין.
בשנת 1946 חזרו בני משפחתו לפולין ובשנת 1950 היגרו לצרפת והתגוררו בפריז.
ב-1950, כשהיה בן ארבע-עשרה, למד פנטומימה אצל מרסל מרסו.
הוא התקבל לבית הספר לאמנויות ולמד שם ציור.
ב-1954, בהיותו בן 18, קיבל את הפרס הבינלאומי של דוביל, וזכה בפרס גם בביאנלה ד'אנקון.
בנובמבר 1955 הציג בירושלים, בבית אגודת העיתונאים, תערוכת ציורים בצבעי שמן.
התערוכה הבינלאומית הראשונה שלו הייתה ב-1955 בבואנוס איירס, והוא נשאר בעיר זו במשך שנתיים, וחזר לצרפת ב-1957, ושם עסק בעיתונאות פוליטית ובהסברה.
בשנת 1991 הקים האלטר את הקולג' הצרפתי במוסקבה.
בשנת 2007 התמנה לנשיא המכללה.
בשנים האחרונות נקלע האלטר לביקורת בתקשורת הצרפתית.
המגזינים הצרפתיים Le Point והנובל אובזרוואטר (Le Nouvel Observateur) האשימו אותו בסילוף פרטים שונים בחייו .
האלטר היה יוזם ומעורב בניסיונות לקדם שיחות שלום בין ישראלים לערבים ובייחוד לפלסטינים.
ב-1970 יזם ניסיון להפגיש מנהיג ישראלי ממפלגת העבודה עם שליט מצרים נאצר.
בעזרת איש סודו של נאצר, קולונל אחמד חמרוש.
הוא השיג את הסכמתו של נאצר להיפגש עם לובה אליאב, שכיהן אז כמזכ"ל מפלגת העבודה ונודע כ"יונה" מדינית.
אליאב קיבל את הסכמתם של ראש הממשלה גולדה מאיר, משה דיין וישראל גלילי אבל במהלך הכנותיו למיפגש באוגוסט 1970 לקה נאצר בהתקף לב, ונפטר כעבור שבועות אחדים.
ב-1992 יזם האלטר מפגש בין שמעון פרס לבין יאסר ערפאת בביתו בפריז, ולדבריו הדו-שיח בין השניים היה התשתית למגעים ולשיחות שהביאו לחתימת הסכם אוסלו א' שפתח את תהליך אוסלו.
ב-1968 הקים יחד עם אשתו קלרה האלטר, סופרת ועיתונאית מחוגי השמאל, את כתב העת "יסודות" (Élements), שפרסם באופן שווה יצירות ורשימות של סופרים ישראלים, פלסטינים וערבים.
ספרו הראשון, אוטוביוגרפיה פוליטית, Le Fou et les Rois (הליצן והמלכים) זכה בפרס Aujourd'hui ב-1976.
עם הנובלות והרומנים שכתב נמנים המשיח, מסתורי ירושלים, ספר אברהם (1986) והמשכו - ילדי אברהם (1990), רוח הכוזרים (2003; נובלה בדיונית היסטורית על ממלכת הכוזרים שהתגיירו), שרה (2004), ציפורה אשת משה (2005), לילה (2006) ומריה מנצרת (2008).
ספרים נוספים עסקו בגיבורות מוסלמיות - חדיג'ה, פטימה ועיישה.
בין הכתבים העיוניים שלו בולט הספר "סיפורי גאולה: שיחות עם גברים ונשים שהצילו יהודים מהשואה" (1998).
הזר מבירוביג'אן הוא רומן המתאר את אחורי הקלעים של הקרמלין ואת בירוביג'ן, "המדינה היהודית" שיצר סטלין בקצה סיביר.
באלה נשזר אפוס מרתק של שחקנית רוסית צעירה.
זיכרון אברהם, תורגם מצרפתית על ידי מרים טבעון, זמורה-ביתן, תשמ"ט, 1988
מריה הבתולה מנצרת, תורגם מצרפתית על ידי טל פלג, יהל, 2009
הבלש סגן מארק הופמן הוא דמות בדיונית והאנטגוניסט המשני בסדרת סרטי "המסור".
הוא מגולם על ידי השחקן קוסטאס מנדילור.
הדמות הוצגה לראשונה כשוטר בסרט "המסור 3", ובסרטי ההמשך הפך להיות חניך ג'יגסו לצד אמנדה יאנג.
הוא משמש כאנטגוניסט משני בסרט "המסור 4", וכאנטגוניסט משני בסרטים "המסור 5", "המסור 6" ו"המסור 7".
כמו המנטור ושותפו, הופמן מעצב מלכודות מוות שלניצולים נותנות להם סיבה להעריך את חייהם.
לעומת זאת, בניגוד לשותפתו, חסרת הרגישות כלפי הקורבנות ובאופן כללי מציגה אישיות מאוד מונוטונית.
הוא גם נהנה לגרום לקורבנותיו לסבול, ולעיתים קרובות שם את קורבנותיו במלכודות שבהן יש להרוג לפחות אחד כדי שהאחר/ים יוכלו לברוח, ולעיתים הכניס אותם למלכודות בלתי נמנעות.
בסרט השלישי בסדרה, הופמן חוקר את המלכודת שבה מת טרוי.
הופמן מקשיב לשיחה של השוטר דניאך ריג עם הבלשית אליסון קרי על יכולתו של ג'יגסו להמשיך בעבודתו.
מבלי שאף אחד משים, הופמן מכניס לכיסו חלק משלשלת המלכודת, וקרי שואלת אותו מדוע נאלץ להרוס את הדלת על ידי המשטרה כדי לאבטח את זירת הפשע.
הוא מדבר ברור ובאדישות עם קרי וריג, וריג טוען שזה מפריע וחשוד.
כפי שמתואר בסרט "המסור 4", אמנדה יאנג והופמן, שמים את קרי במלכודת שהורגת אותה למרות שהיא עשתה כפי שהורתה לה, ואמנדה חושפת כי המלכודת הייתה מזויפת כדי שהיא תהיה בלתי נמנעת לנבדק להישאר בחיים.
בסצנת הפתיחה של "המסור 4", הופמן נקרא לחדר המתים כדי לשמוע קלט שנמצאה בבטנו של ג'יגסו.
מאוחר יותר, מתגלה שאירועי "המסור 3 ו"המסור 4" השתלבו והתרחשו באותו זמן, כך שהסצנה הזו התרחשה למעשה אחרי אירועי שני הסרטים הללו.
לפני כן, הופמן גורם לריג לתחושה שהבלש אריק מת'יוס והוא נתפסו על ידי ג'יגסו, ושריג חייב להציל את אריק.
ריג משלים סדרה של בדיקות, ומובילה אותו למאורתו של ג'יגסו ולמיקום המלכודות שהופמן ואריק נמצאים בהם.
למרות האזהרות הקודמות לא לעבור דרך דלתות לא מאובטחות בהערת הופמן, ריג נכנס לחדר המלכודות לפני הזמן נגמר, וגורם למותו של אריק שככל הנראה יהרוג גם את הופמן.
עם זאת, הופמן משחרר את עצמו מכבליו, מאחר שמעולם לא היה בסכנה כלשהי, ומתגלה כשותף של Jigsaw.
הופמן עוזב את ריג למות ויוצא מהחדר.
סצנת חדר המתים משוחזרת עם הודעה מפורטת יותר להופמן לפיה עבודתו של Jigsaw לא הסתיימה ושהופמן לא יעבור ללא מבחן.
לאחר שהסוכן FBI פיטר סטרהם נכנס לחדר שבו ג'יגסו עבר ניתוח באירועי "המסור 3" ו"המסור 4", והופמן נודע לעיני ריג כשוליית ג'יגסו, ריג נכלא בתור חדר הניתוח על ידי הופמן, אך הוא מוצא דלת מסתור שמובילה למעבר.
הוא הוא מוצא קלטת שמזהירה אותו שלא ימשיך הלאה בחיפוש הג'יגסו המסתורי.
בעקבות התעלמות, סטרהם נחטף על ידי דמות שעוטה מסכת חזיר, וכשמתעורר, הוא מגלה שראשו נמצא בתוך קופסת זכוכית סגורה שמתמלאת אט אט במים.
סטרהם מוציא מכיסו עט, ומנקב את גרונו כך שיוכל להמשיך לנשום עד שייחלצו אותו מקופסת הזכוכית.
בינתיים, שסטרהם עוקב אחר הופמן למרתף חשוך.
במקום זאת, סטרהם מוצא קופסת זכוכית עם קלטת שמציינת שהוא צריך כבר לבטוח בו ושיכנס לתוך המכל אם הוא רוצה להישאר בחיים.
סטרהם מתעלם וזורק את הופמן לתוך המכל, בהמשך להקלטה ג'יגסו מצהיר לסטרהם שאם לא יכנס למכל, ימות ואף ייחשב לעוזרו של הג'יגסו בניגוד למה שהוא חושב.
קירות החדר מתחילים לזוז אחד לכיוון השני, הופמן נמצא בתוך מכל הזכוכית ורואה את הקירות מוחצים למוות את סטארם.
בסרט השישי, הופמן לוכד מאבטח בריאות, ויליאם איסטון, שדחה את תביעתו של אדם לעזרה רפואית, מה שהוביל למותו.
מאוחר יותר מתגלה שוויליאם דחה את הביטול של ג'יגסו ביחס לטיפול בסרטן שלו, וכי זהו חלק ממשחק רחב יותר בו Jigsaw רוצה שהופמן ישתף פעולה עם ג'יל.
הופמן מבקר את ג'יל ואומר לה שהוא יעשה את זה לבד, ודורש את המידע שניתן לה על האנשים שצריך ללכוד במלכודות.
ג'יל נותנת להופמן חמש מעטפות שג'יגסו נתן לה למשחק הבא.
סוכנת ה-FBI לינדזי פרז, שמתה באירועי הסרט הרביעי, מתגלה כחיה.
היא מבינה שהופמן הוא השוליה האמיתית של ג'יגסו ולא סטרהם.
העדות המרכזית היא ניתוח מעבדת שמע (שבה הופמן נוכח) של הקלטת מהמלכודת של סת' בקסטר, שמוכיחה שהיא מכילה את קולו של הופמן.
הופמן תוקף את אריקסון ופרז, ושואל מי עוד יודע עליו, ופרז אומרת ש"כולם", לפני שהופמן הורג אות ואת אריקסון.
לאחר מכן הוא מצית את מעבדת האודיו כדי להשמיד ראיות, ושותל את טביעות האצבע של סטראהם ברחבי החדר כדי למנוע חשד מעצמו.
תוכן מכתבה של אמנדה (כפי שניתן לראות במסור השלישי ובמסור הרביעי) מוצג בפלשבק; הופמן גילה שססיל גנב סמים בקליניקת להתמכרויות של ג'יל (התאונה שגרמה לג'יל להפיל את העובר), אך הוא לא פעל לבד.
אמנדה, שעוברת באופן גלוי, לחצה על ססיל לעשות זאת, היא גרמה לג'יל בלי משים להפיל את הילד שלה ושל ג'ון שטרם נולד, גדעון.
במכתב, הופמן סחט את אמנדה כדי להרוג את לין, ואמר לה שאם היא לא תעשה זאת, הוא יגלה את מעורבותה בהפלה של ג'יל לג'ון.
אחת הבקשות האחרונות של ג'ון לג'יל היא לבחון את הופמן; ג'יל נתנה להופמן 5 מעטפות, אך היא קיבלה גם מעטפה שישית עם התצלום של הופמן.
בזמן שהופמן קורא את המכתב שכתב לאמנדה, לפתע, ג'יל מחשמלת את הופמן ומאבד הכרה, ג'יל קושרת אותו לכיסא ושמה על ראשו את הגרסה החדשה למלכודת הדובים ההפוכה, ולא משאירה לו מפתח כדי שינצל.
הופמן מנסה להימלט בכך שהוא שובר את ידו השמאלית בעזרת המלכודת כדי שישתחרר מרצועה.
הוא מנסה לפרוץ את המנעול בעזרת מברג ללא הצלחה, אך שם את ראשו דרך חלון מסורג בדלת; כאשר הזמן נגמר, המכשיר נתקע בסורגים ולא נפתח במלואו.
להופמן ניצל, אך איבד המון דם.
בסרט השביעי, לאחר שהופמן ניצל ממלכודת הדובים ההפוכה, ג'יל נפגשת עם מאט גיבסון, בלש שמכיר את הופמן, ואומרת לו שהופמן היה מעורב ומספרת לו את כל האמת על בעלה לשעבר ושולייתו - הופמן.
המשטרה מנסה לפלוש לאזור שבו נמצא הופמן, אך הוא מסתתר בשקית גופה.
לאחר שנמלט משם, הוא יוצא למסע הרג בתחנת המשטרה.
לאחר מכן, הוא מוצא את ג'יל וגורם לה לאיבוד הכרה; הופמן מתלבט עם לשים את המלכודת שהיא הלבישה עליו, אך הוא שם את אותה מלכודת במבחן של אמנדה.
ג'יל נזכרת ברגעיה המאושרים שהיו לה עם ג'ון ונהרגת באכזריות על ידי מלכודת הדובים ההפוכה.
בזמן שהופמן שורף כל ראיה אפשרית, שידור החדשות נשמע ברקע ומדווח כי ג'יל נמצאה מתה ושהופמן מבוקש כעת על ידי השלטונות.
בזמן שהופמן עוזב הוא מותקף על ידי שלושה אנשים העוטים מסכות חזיר; ואחד מבין שלושתם מתגלה כד"ר לורנס גורדון, ששרד את כריתת כף רגלו על ידי צריבה של גדם באמצעות צינור קיטור חם; אוחר יותר הוא הונק בחזרה לבריאות על ידי ג'ון, שגייס אותו כשוליה סודית.
לורנס לוקח את הופמן לחדר השירותים מאירועי הסרט הראשון, כבל אותו בקרסולו, וזורק את המסור הידני שבו השתמש כדי לכרות את רגלו לפני שהוא יכרות גם.
לאחר מכן, לורנס מכבה את האורות, סוגר את הדלת בצמד המילים "המשחק נגמר" ומשאיר את הופמן למות.
מספר שבועות לאחר אירועי "המסור" משנת 2004, ג'ון נקלע לטיפול להוצאת הגידול שהתגלה כתרמית, הוא מצווה על הופמן להשיג מידע על מי שהונו אותו.
בסצנת אמצע הכתוביות, הופמן עומד לצד ג'ון בחדר האמבטיה הרעוע, ומסייע לו במשחק עבור הנרי קסלר, מכיוון שרימה את ג'ון.
הופמן פועל כלפי חוץ כשוטר חרוץ ואחראי.
עם זאת, תחת דמות הג'יגסו, הוא הרבה יותר קר רוח ומאוד אדיש כלפי קורבנותיו.