tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר, החלו הפרסים להשמיץ את צוות השגרירות ואת גריבוידוב כי לכאורה הם מפרים באופן שיטתי את כללי הנימוס של חצר השאה, ולפעמים מתנהגים בצורה מתריסה למדי.
ב־30 בינואר (11 בפברואר) 1829 תקף קהל של תושבי טהראן, ובראשם אנשי אלייר ח'אן, את שגרירות רוסיה.
המסית של ההתקפה היה מוג'אהיד מסיך.
על פי עדותם של אצילים פרסיים, באותו יום שהו בשגרירות כמאה אלף איש.
מנהיגי המחאה איבדו במהירות את השליטה על ההמון.
בחזית הסכנה שנחשף אליה, שלח גריבוידוב יום לפני התקרית פתק לשאה, ובו נאמר כי בשל איומים מתמידים הוא נאלץ לבקש מממשלתו לחזור בו ממשימתו מפרס.
פלוגת חיילים בת 35 קוזאקים התנגדה, אך הכוחות לא היו אחידים.
גריבוידוב ירד לדלת הכניסה, אותה ניסו הקוזאקים להחזיק.
בקרב נפלה כל הפלוגה וכן גריבוידוב עצמו (גופת הדיפלומט, שהושחתה ללא היכר, זוהתה באמצעות שרידי מדי השגריר ופצע ישן שקיבל בדו-קרב עם אלכסנדר יאקובוביץ' בשנת 1818).
רק מזכיר השגרירות איוואן מלצוב, שהצליח להסתתר במהלך הטבח, נמלט מהשגרירות הרוסית.
לדברי מלצוב עצמו, הוא נעזר בכך על ידי משרת, שעטף אותו בשטיח והניח אותו בפינת החדר, שם היו שטיחים מגולגלים אחרים.
אך לדברי החוקרת ברגר, מלצוב ניצל את ההצעה של חאן ידידותי לטפס מעל הגג ולמצוא מקלט בביתו.
אלכסנדר סרגייביץ' גריבוידוב – השגריר, דיפלומט וסופר
סולומון יוסיפוביץ' מליקוב (1793-30.01.1829) היה פקיד שבא לבקר את סבתו ווסקה, אמו של מנוצ'ר חאן.
בנה של אחותו של הסריס הראשי של השאה הפרסי מנוצ'ר-ח'אן.
על פי הערותיו של מלצוב, בתקיפה נהרגו כל 38 האנשים בשגרירות ו-19 תוקפים; על פי הארכיון של קוסוגובסקי, גריבוידוב לבדו, בעודו יורה לעבר התוקפים, הרג 18 בני אדם.
גופתו של גריבוידוב הועברה לאימפריה הרוסית ונקברה בטיפליס בהר מתאצמינדה.
שרידי שלושים וחמישה קוזאקים שהגנו על המשימה נקברו בקבר אחים בחצר הכנסייה הסינית טטבוס הארמנית שנבנתה בטהראן.
האדמה שנותרה מהקבר הוצאה בחשאי בלילה ונזרקה מהכנסייה.
היעלמות גופות הקוזאקים לא נעלמה מעיניהם, הם החלו לחפש אותם בקנאות.
כדי להסוות את הקבורה באדמה חדשה שנחפרה, ניטע גפן מעל קבר האחים.
הטבח בשגרירות טהראן עורר שערורייה דיפלומטית.
כדי להסדיר את היחסים עם רוסיה, השאה שלח את נכדו כוזרב-מירזא לפטרבורג.
משימתו הייתה להשיג קבלת התנצלות על רצח השגריר והקלה בנטל הפיצויים.
בין המתנות העשירות שהגיש לקיסר הרוסי ניקולאי הראשון היה היהלום המפורסם של השאה.
בסופו של דבר, הטבח לא גרם לסיבוכים חמורים ביחסים בין רוסיה לפרס, ותשלום הפיצויים נדחה בחמש שנים.
ניקולאי הראשון, לאחר שקיבל את היהלום, אמר: "אני מעביר את התקרית המצערת בטהראן לשכחה נצחית".
במלאת 75 שנה לאירועים יצר הפסל ולדימיר בקלמישב, באמצעות כספים שנאספו על ידי המושבה הרוסית בפרס, אנדרטת ברונזה לגריבוידוב, שהוקמה ליד בניין השגרירות בו התרחש הטבח.
בשנות השישים השגריר הסובייטי גריגורי זייצב, כשהחליט שהאנדרטה מזכירה לאיראנים אירוע לא נעים בהיסטוריה של היחסים בין רוסיה לפרס, הורה לקרב אותה לבניין מגורים, אך מאוחר יותר הוחזרה האנדרטה למקומה המקורי.
בשנת 1928 כתב הסופר יורי טיניאנוב את הרומן "מותו של וזיר-מוכתר", שעל בסיסו צולמה סדרת טלוויזיה בשנת 2010. הספר והסרט מציגים סצנות מהטבח בשגרירות טהראן.
הטבח בתיכון אוקספורד היה אירוע ירי בבית ספר שהתרחש ב-30 בנובמבר 2021, בבית ספר תיכון "אוקספורד", בעיר אוקספורד שבפרוור דטרויט, מישיגן.
בטבח נהרגו ארבעה תלמידים ונפצעו 7 אחרים, ביניהם מורה אחד.
לאחר הטבח נעצר את'ן קרומבלי תלמיד כיתה ט' בן 15 החשוד בביצועו.
סימנים מקדימים לרעיון לביצוע טבח בתיכון
לדברי הורה של תלמיד שנשאר בבית ב-30 בנובמבר, איומים על ירי המוני שהתרחש בבית הספר התיכון באוקספורד היו כבר לפני שהאירוע התרחש.
מוקדם יותר באותו חודש, במעשה ונדליזם, ראש אייל הושלך מגג בית הספר, מה שגרם למנהלי בית הספר להודיע להורים שהם חוקרים שמועות על איום על בית הספר אך לא מצאו.
לפי הדיווח, את'ן קרומבלי השתמש באקדח חצי אוטומטי לירי.
לאחר שהתרחש הירי, בית הספר ננעל.
כמה תלמידים פונו לחנות מאייר הסמוכה.
בשעה 12:55 שעון החוף המזרחי, המשטרה הגיעה לבית הספר לאחר שקיבלה כ-100 קריאות.
במסיבת עיתונאים, סגן השריף של מחוז אוקלנד, מייקל מקייב, אמר כי החמוש "נכנע ללא כל בעיות".
שלושה תלמידים - מדיסין בולדווין, בת 17; טייט מיר, בן 16; והאנה סנט ג'וליאנה, בת 14 - נהרגו במקום, ושמונה אנשים נוספים, כולל מורה אחד, נפצעו..
ב-1 בדצמבר, תלמיד רביעי, ג'סטין שילינג בן ה-17, מת בבית החולים מפצעיו.
בערב 30 בנובמבר, מייקל מקייב, השריף של מחוז אוקלנד, אמר כי שניים מהפצועים היו בניתוח, במצב לא ידוע.
שישה נוספים היו במצב יציב, ומורה אחד היה בין הפצועים.
אקדח חצי אוטומטי מסוג SIG Sauer SP2022 בקוטר 9 מ"מ נמצא בידי החשוד; השריף של מחוז אוקלנד, מייקל בושארד, אמר כי אביו של החשוד רכש את האקדח ארבעה ימים לפני הירי.
בהתבסס על תרמילים שנמצאו בבית הספר, הרשויות מאמינות כי נורו כ-15 עד 20 יריות.
הרשויות עצרו והגישו כתבי אישום נגד קרומבלי, כבגיר, בגין 24 סעיפי אישום, כולל רצח וטרור.
קרומבלי הודה בכל האישומים באוקטובר 2022 ונידון בדצמבר 2023 למאסר עולם ללא אפשרות לשחרור על תנאי, ועוד 24 שנים.
הוריו של קרומבלי, ג'ניפר וג'יימס קרומבלי, הואשמו בהריגה ברשלנות משום שלא הצליחו לאבטח את האקדח ששימש בירי.
לאחר שלא התייצבו להעמדתם לדין, שירות המרשלים של ארצות הברית פתח במצוד אחריהם, והם נתפסו ונעצרו בדטרויט.
בני הזוג קרומבלי נשפטו והורשעו בנפרד בארבעה סעיפי הריגה ברשלנות, ונידונו במשותף ב-9 באפריל 2024, לעונש המרבי המותר - 15 שנות מאסר, עם אפשרות לשחרור על תנאי לאחר 10 שנים.
נציגת המחוז ה-8 של מישיגן בבית הנבחרים האמריקאי אליסה סלוטקין, שהמחוז שלה כולל את תיכון אוקספורד, צייצה לאחר הירי, וכינתה אותו "יום אפל וכואב למישיגן".
מושלת מישיגן, גרטשן ויטמר, אמרה בהצהרה כי היא "הרוסה למען התלמידים, הצוות והמשפחות" של בית הספר, וכינתה את אלימות הנשק "משבר בריאות הציבור".
נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן אמר לאחר הטבח: "לבי עם המשפחות הסובלות את האבל הבלתי נתפס".
הטבח בסניף מקדונלד'ס בסן איסידרו היה טבח המוני שהתרחש בסניף מקדונלד'ס ב, סן דייגו, קליפורניה, ב-18 ביולי 1984. המפגע, ג'יימס הוברטי בן ה-41, ירה למוות בעשרים ואחד בני אדם ופצע תשעה עשר אחרים לפני שנורה למוות בידי צלף משטרתי, יותר משעה לאחר שפתח באש.
באותה העת הפך הטבח לאירוע הירי הקטלני ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, עד לטבח בקפיטריית לובי.
המפגע, ג'יימס הוברטי, איש משפחה מסן איסידרו, אשר היה נתון תחת קשיים כלכליים קודם לטבח, אמר לאשתו ב-15 ביולי 1984 כי האמין שסבל מהפרעה נפשית.
כעבור יומיים התקשר למוסד פסיכיאטרי בסן דייגו וביקש לקבוע פגישה.
לאחר שהשאיר את פרטיו ונאמר לו שיקבל שיחה חוזרת בקרוב, התיישב הוברטי לצד מכשיר הטלפון במשך מספר שעות בהמתנה לשיחה המובטחת, בטרם עזב את ביתו בפתאומיות ונסע ליעד לא ידוע על האופנוע שלו.
פקידת הקבלה בבית החולים טעתה ורשמה את שמו באופן שגוי כשוברטי.
כמו כן, טון דיבורו לא שידר כל סימנים מזעיקים, והוא אף אמר כי מעולם לא אושפז בשל בעיות נפשיות כלשהן בעברו.
לפיכך תויגה שיחתו כלא דחופה, והייתה אמורה לקבל מענה תוך ארבעים ושמונה שעות.
הוברטי שב לביתו כעבור שעה כשעל פניו ארשת שמחה.
לאחר שאכל ארוחת ערב בחברת משפחתו, יצא יחד עם אשתו, אתנה, ושתי בנותיו בנות השתים עשרה והעשר, לרכוב על אופניים מסביב לפארק סמוך.
מאוחר יותר באותו הערב צפו הוא ואשתו בסרט.
בבוקר למחרת, ה-18 ביולי, נסעו הוברטי ואשתו לטייל בגן החיות של סן דייגו.
בזמן שהותם אמר לה הוברטי כי חייו נגמרו, ובהקשר לכך שבית החולים לא התקשר אליו חזרה, ציין כי .
בתום הטיול, שבמהלכו אכלו צהריים יחדיו בסניף מקדונלד'ס ב, שבו לביתם.
מיד לאחר מכן נכנס הוברטי לחדר השינה לבוש במכנסיים בצבעי הסוואה חומים-ירוקים, בזמן שאשתו שכבה במיטתם.
הוא נשען לעברה ואמר לה, .
היא נישקה אותו בחזרה ושאלה אותו לאן פניו מועדות, שכן התכוונה להכין ארוחת ערב בקרוב.
הוברטי ענה לה ברוגע, .
בעודו אוחז ברובה שהשעין על כתפו, ובקופסת תחמושת עטופה בשמיכה משובצת בריבועים, הביט הוברטי לכיוון בתו הגדולה, זליה, בזמן שצעד לכיוון דלת הכניסה של בית המשפחה, ואמר, .
עם יציאתו מהבית נסע הוברטי לכיוון שדרות סן איסידרו.
לפי דבריהם של עדי ראייה, הגיע תחילה לסופרמרקט "ביג בר" בטרם המשיך לסניף שירות הדואר של ארצות הברית.
לבסוף החנה את רכבו במגרש חנייה של סניף מקדונלד'ס לא הרחק ממקום מגוריו.
הוברטי הגיע עם רכב ה שלו למגרש החנייה של סניף מקדונלד'ס בשדרות סן איסידרו, בשעה 03:56 בצהריים, ב-18 ביולי.
ארסנל הנשק שלו כלל אקדח בראונינג ה.
חצי אוטומטי בקוטר תשע מילימיטרים, תת מקלע עוזי קרבין בקוטר תשע מילימטרים, רובה , ושוטגאן.
כמו כן החזיק בקופסה ובשק שהכילו מאות כדורים עבור כל אחד מכלי הנשק.
באותה העת נכחו במסעדה ארבעים וחמישה לקוחות.
כאשר נכנס פנימה לאחר מספר דקות, כיוון הוברטי את רובה השוטגאן שהביא לעבר אחד העובדים, ג'ון ארנולד בן השש עשרה, ממרחק של ארבעה וחצי מטרים.
עוזר המנהל, גיירמו פלורס, צעק לעברו, .
לדבריו של ארנולד, דבר לא קרה כאשר לחץ הוברטי על ההדק, ובזמן שבחן את כלי הנשק, החלה מנהלת המסעדה, ניווה קיין בת העשרים ושתיים, ללכת לכיוון דוכן השירות.
ארנולד האמין כי כל העניין היה לא יותר מבדיחה לא מוצלחת, והתרחק מהמפגע.
לבסוף ירה הוברטי בשוטגאן לכיוון התקרה, לפני ששלף את רובה העוזי וירה בפניה של קיין, מעט מתחת לעינה השמאלית.
היא מתה כעבור מספר דקות.
מיד לאחר שרצח את קיין, ירה הוברטי בארנולד בעזרת השוטגאן שלו, ופצע אותו בחזהו ובזרועו.
לאחר מכן צרח, , והתייחס אל כל הנוכחים במסעדה בתור , וטען ש וכי התכוון .
כאשר שמע את הקללות וניבולי הפה שהטיח בסובביו, פנה אחד הלקוחות, ויקטור ריברה בן העשרים וחמש, לכיוונו של הוברטי וביקש ממנו שיחדל ממעשיו.
בתגובה, ירה בו הוברטי ארבע עשרה פעמים תוך כדי שצעק עליו .
אנשי הצוות והלקוחות ניצלו את דעתו המוסחת של המפגע והחלו להתחבא תחת השולחנות הפזורים במקום.
כאשר סיים עם ריברה, הפנה הוברטי את תשומת לבו לכיוונה של קבוצה בת שישה ילדים ונשים אשר התגודדה יחדיו.
תחילה ירה למוות במריה קולמנרו סילבה בת התשע עשרה בעזרת כדור אחד בחזה.
לאחר מכן פצע אנושות את קלאודיה פרז בת התשע כאשר ירה לעברה בעזרת רובה העוזי שלו, ופגע כמעט בכל חלקי גופה.
כמו כן פגע באחותה, אימלדה.
בעזרת אותו הנשק ירה ברגלה של אורורה פינה בת האחת עשרה, אשר שכבה לצדה של דודתה ההרה, ג'קי רייס בת השמונה עשרה, שניסתה להגן עליה בגופה.
הוברטי ירה ברייס ארבעים ושמונה כדורים.
מיד לאחר מכן קם לפתע בנה בן שמונה החודשים והחל לבכות.
הוברטי צרח עליו בחוזקה, והרג אותו בעזרת ירייה אחת בגב.
לאחר מכן פנה לכיוונו של נהג המשאית לורנס ורסלאוס בן השישים ושתיים וירה בו למוות, בטרם עבר להתמקד במשפחה אשר ישבה בסמוך לאזור המשחקים.
בלית' ריגן הררה בת השלושים ואחת ניסתה להגן בגופה על בנה בן האחת עשרה, מתאו, בזמן שבעלה, רונלד, ניסה להגן על חברו של בנם, קית' תומאס בן השתים עשרה.
אף על פי שנורו מספר פעמים, שרדו רונלד ותומאס את הירי.
אשתו, בלית', לא הייתה כה בת מזל, והיא ומתאו מתו לאחר שנורו בראשם.
לא הרחק משם ניסו להתחבא שלוש נשים נוספות.
גוואדלופה דל ריו שכבה על הרצפה כנגד הקיר, בזמן שחברותיה, גלוריה רמירז בת העשרים וחמש, ואריסדלסי ואלבס ורגאס בת השלושים ואחת, שכבו לצדה כך שהגנו עליה ללא כוונה.
דל ריו נורתה כמה פעמים, אך לא נפצעה באופן רציני, ורמירז לא נפצעה כלל.
ורגאס, מנגד, נורתה פעם אחת בעורפה, ומתה למחרת, היחידה מבין כל הקורבנות ששרדה מספיק זמן על מנת להגיע לבית החולים.
משם המשיך הוברטי לעבר שולחן נוסף, וירה למוות בבנקאי הוגו ולאסקז ואסקז בן הארבעים וחמש.
הראשונה מבין שיחות החירום הרבות שהתקבלו הגיעה מעט לאחר השעה 04:00 בצהריים, והודיעה למשטרה על ילד צעיר שנורה ונלקח לסניף הדואר בשדרות איסידרו.
מקבל השיחה הפנה בטעות את הכוח המשטרתי לסניף מקדונלד'ס אחר, במרחק של כשלושה קילומטרים משם.
השגיאה עיכבה את תהליך הטלת הסגר במספר דקות, והאזהרות היחידות שקיבלו כל המגיעים לאזור הגיעו מידי עוברים ושבים.
זמן מה לאחר מכן, אישה צעירה בשם לידיה פלורס נכנסה עם רכבה למגרש החנייה של המסעדה.
כאשר עצרה בחלון המקדרייב, הבחינה לראשונה בזכוכיות המנופצות ובהד רעשי הירי, בטרם נתקלו עיניה בהוברטי.
היא החלה לנסוע לאחור במהירות רבה עד שהתנגשה בגדר.
לאחר מכן לקחה את בתה בת השנתיים והתחבאה בשיחים.
כעבור כמה דקות הגיע למגרש החנייה רכב נוסף בו נהגו אסטולפו ומריסלה פליקס.
כאשר הבחין בזכוכית המנופצת, הניח אסטולפו כי במסעדה נערך שיפוץ, וכי הוברטי, אשר צעד לכיוונם, היה אחד מהפועלים שעבדו במקום.
אולם לפתע שלף הוברטי את רובי השוטגאן והעוזי שלו והחל לירות לעבר הרכב בו ישבו יחד עם בתם בת ארבעת החודשים, קרליטה.
מריסלה נורתה בפניה, גופה וידיה, פציעות שבגינן התעוורה בעין אחת ואיבדה את היכולת להזיז את אחת מידיה.
בתם הפעוטה נפצעה באופן אנוש לאחר שנורתה בצווארה ובגופה.
כאשר החלו לברוח מהמקום, הושיטה מריסלה את הפעוטה לבעלה, אשר מסר אותה לעוברת אורח בשם לוסיה ולסקו, שלקחה אותה לבית חולים קרוב, בזמן שבעלה הוביל את אסטולפו ומריסלה לבניין מגורים סמוך.
בהמשך הגיעו למגרש החנייה שלושה ילדים בני אחת עשרה על אופניהם בכדי לקנות גלידות סנדיי.
כאשר שמעו עובר אורח צורח דבר מה לא ברור לעברם מהקצה השני של הרחוב עצרו במקומם בהיסוס, בטרם החל הוברטי לירות לכיוונם בעזרת רובי השוטגאן והעוזי שלו.
ג'ושוע קולמן נפל ארצה לאחר שנורה בגבו, ידו ורגלו, ומאוחר יותר סיפר כי הבחין בשני חבריו, עומאר אלונזו הרננדז ודייוויד פלורס דלגאדו, שוכבים מולו על הכביש.
קולמן שרד את הירי, אולם הרננדז ודלגאדו מתו בזירה לאחר שנורו בגבם ובראשם.
בדקות הבאות הבחין הוברטי בזוג מבוגר, מיגל ויקטוריה אולואה בן השבעים וארבע, ואידה ולסקז ויקטוריה בת השישים ותשע, בעודם הולכים לכיוון הכניסה למסעדה.
כאשר הושיט מיגל את ידו בכדי לפתוח את הדלת, ירה הוברטי בעזרת השוטגאן שלו בפרצופה של איידה, אשר מתה במקום.
לקוח ששרד את הטבח, אוסקר מונדרגון, העיד מאוחר יותר כי מיגל החזיק את אשתו בידיו בזמן שניגב את הדם מפניה והחל לקלל את הוברטי, אשר התקרב אליו וקילל אותו בחזרה בטרם ירה בראשו.
כוחות המשטרה הגיעו לסניף מקדונלד'ס הנכון כעשר דקות לאחר שיחת הטלפון שהתקבלה בשירותי החירום.
השוטר הראשון שהגיע למקום, מיגל רוזריו, קבע במהרה את סוג האירוע כירי המוני ואת מיקומו המשוער של המפגע, ושידר את המידע במכשיר הקשר שלו למשטרת סן דייגו, בטרם החל הוברטי לירות לעבר הניידת שלו.
סגר מוחלט הוטל במהרה על כל האזור הקרוב לזירת הירי, והמשטרה הקימה חדר בקרה במרחק כמה בניינים מהמקום.
מאה שבעים וחמישה שוטרים נשלחו למקומות אסטרטגיים שונים, אליהם הצטרפו בשעה הבאה אנשי הכוחות המיוחדים, אשר תפסו גם הם עמדות מסביב למסעדה.
תחת האש הכבדה שירה הוברטי לכיוון הכוחות שהגיעו לזירה, בעודו מחליף ללא הרף בין כלי הנשק בהם השתמש, נכשלו השוטרים להבחין במספר האנשים שנותרו במסעדה באותה העת.
בנוסף, החלונות המנופצים הקשו עליהם להבחין במתרחש במקום בשל ההשתקפויות השונות שהרסיסים הציגו.
תחילה חששו כי המפגע או המפגעים החזיקו בידיהם בני ערובה, על אף שניצול שנמלט החוצה סיפר כי המפגע היה אדם בודד אשר לא גילה עניין רב בבני ערובה וירה למוות בכל מי שנקלע לדרכו ללא אבחנה.
בשעה 05:05 בצהריים התקבלה לבסוף פקודה שהתירה לכל הכוחות המורשים הנמצאים באזור להרוג את המפגע אם הדבר יתאפשר להם.
כמה ניצולים העידו מאוחר יותר כי צפו בהוברטי הולך לכיוון דוכן השירות ומכוון אות של רדיו, ככל הנראה בניסיון לחפש אחר דיווחים על הירי, בטרם בחר בתחנה ששידרה מוזיקה והחל לירות בקורבנות נוספים בעודו רוקד בהנאה לצלילי השירים.
מעט לאחר מכן נכנס הוברטי למטבח ונתקל בשישה עובדים נוספים, אז החל לצעוק, .
אחת העובדות החלה לצרוח בספרדית, לפני שפתח באש.
תוך מספר שניות הרג את פאולינה לופז בת העשרים ואחת, אלזה בורבוה פיארו בת התשע עשרה, מרגריטה פדילה בת השמונה עשרה, ופצע אנושות את אלברט לאוס בן השבע עשרה.
עם פרוץ הירי תפסה פדילה את ידה של חברתה, ונדי פלנגן בת השבע עשרה, והשתיים החלו לברוח.
על אף שפדילה נפצעה אנושות ומתה בהמשך מפצעיה, פלנגן הצליחה להגיע ליחידת תשתית במרתף המסעדה בה התחבאו ארבעה עובדים נוספים ולקוחה.
לאוס הצטרף אליהם כעבור זמן מה, לאחר שנורה חמש פעמים בגופו.
בהמשך פתח הוברטי בירי לעבר כבאית שהגיעה למקום ופצע את אחד מיושביה.
כאשר שמע לפתע את אחד הקורבנות גונח, חוסה פרז בן התשע עשרה, ירה בו בראשו.
פרז מת לצדה של שכנתו, גלוריה גונזלס בת העשרים ושתיים, ולצד אישה נוספת, מישל קרנקרוס בת השמונה עשרה.
אורורה פינה, אשר נפצעה קודם לכן ושכבה כעת לצדם של בני משפחתה המתים, הבחינה כי הירי חדל למשך מספר שניות.
כאשר פקחה את עיניה הבחינה בהוברטי בקרבת מקום, בוהה בה בקדחתנות.
הוא החל לקלל בכעס והשליך עליה קופסת טוגנים, בטרם הרים את השוטגאן שלו וירה לעברה, פוצע את זרועה, צווארה ולסתה.
על אף ששרדה את הירי, נותרה פינה מאושפזת זמן רב יותר מכל שאר הניצולים.
הוברטי עזב את דוכן השירות של המסעדה בשעה 05:17 בצהריים והלך לכיוון הדלת הסמוכה לחלון הדרייבאין, ובכך סיפק לצ'ארלס פוסטר בן העשרים ושבע, שוטר וצלף מהכוחות המיוחדים אשר התמקם לפני כן בעמדה אסטרטגית על גג בניין סמוך, גישה לירי נקי וחסר הפרעות בעזרת כוונת טלסקופית, לכיוון צווארו וגופו התחתון.
פוסטר ירה ירייה בודדת ממרחק משוער של כשלושים ושניים מטרים אשר הרגה את הוברטי תוך מספר שניות.
הכדור פגע בחזהו, קרע את אבי העורקים שלו, ממש מתחת ללב, ויצא החוצה דרך עמוד השדרה.
היה זה אחד מבין חמשת הכדורים הבודדים שירו כוחות המשטרה לעבר הוברטי.
מיד לאחר שירה בו הודיע פוסטר לשאר הכוחות באזור שהרג את המפגע וכי התמקד כעת בגופתו הדוממת.
עם זאת, בשל הירי הרב שהגיע מכלי הנשק השונים בהם ירה הוברטי מתוך המסעדה, לא היו השוטרים בטוחים כי אכן היה זה מפגע בודד, והאם בכלל נורה.
שוטר אשר נכנס פנימה כעבור דקה כיוון את אקדחו לעבר גופתו של הוברטי, כאשר הבחין בתנועות חלושות של ילדה פצועה.
כאשר שאל האם הגופה הייתה שייכת למפגע, היא ענתה בחיוב.
האירוע כולו נמשך כשבעים ושבע דקות, ובמהלכו ירה הוברטי כמאתיים חמישים ושבעה כדורים, איתם רצח כעשרים ואחד אנשים ופצע רבים אחרים, כאשר אחד מהם אובחן כסובל ממוות מוחי עם הגעתו לבית החולים, ומת למחרת היום.
שבעה עשר קורבנות נהרגו בתוך המסעדה וארבעה במגרש החנייה והסביבה הקרובה.
רק עשרה אנשים ששהו בתוך המסעדה לא נפצעו כלל, כאשר שישה מהם הסתתרו ביחידת התשתית שבמרתף.
חלק מהקורבנות ניסו להשתמש בחוסמי עורקים מאולתרים על מנת להימנע מאובדן דם תוך שימוש במפיות, אך לחינם.
מתוך כלל הנרצחים, שלושה עשר מתו כתוצאה מפציעות ירי בראשם, שבעה מתו מפציעות ירי בחזהם, וקורבן אחד, קרלוס רייס בן שמונה החודשים, בשל פציעת ירי בגבו.
מרבית הקורבנות, שגילם נע בין ארבעה חודשים לשבעים וארבע שנים, היו ממוצא מקסיקני או מקסיקני-אמריקאי.
מאוחר יותר נודע כי קודם לירי עמד הוברטי בתוך המסעדה וצרח עלבונות והאשמות שונות.
במקרה אחד, צעק כי לא הגיע לו לחיות, על אף שהוא עמד לטפל בעניין.
כמו כן צעק מספר פעמים במהלך הטבח כי שירת במלחמת וייטנאם, אף על פי שמעולם לא השתתף או לחם באף יחידה צבאית.
תחקירים מוקדמים של משטרת סן דייגו הצביעו על כך שכל מי שנפצע או נרצח בתוך המסעדה נורה בידי הוברטי במהלך הדקות הראשונות לטבח.
סברה זו הופרכה בידי הניצולים, אשר טענו בתוקף כי הוברטי ירה בכל מי שנקלע לדרכו במשך יותר מארבעים דקות מהרגע שפתח באש לראשונה.
ג'יימס אוליבר הוברטי נולד ב-11 באוקטובר 1942 ב, אוהיו, השני מבין שני ילדיהם של ארל וינסנט ואיקל אוולון הוברטי.
משפחתם האדוקה פקדה באופן תכוף את .
כאשר היה בן שלוש נדבק בפוליו, ועל אף שהחלים ועבר תהליך שיקום מהיר, סבל מצליעה קלה למשך שארית חייו.
בני משפחתו תיארו אותו כילד שקט ומופנם בעל חברים מעטים אשר תחביבו העיקרי היה ירי ספורטיבי.
כאשר היה בן שמונה עזבה אמו את ביתם והותירה את שני ילדיה בחזקת אביו.
בהמשך למד ב ונודע כי סבל מבריונות.
הוברטי, תלמיד ממוצע, סיים את חוק לימודיו במקום החמישים ואחד מתוך שבעים ושבע התלמידים בשכבתו, ב-1960. כעבור שנתיים נרשם ל והחל ללמוד סוציולוגיה, בטרם עבר ל.
הוא סיים את לימודיו במקום בהצטיינות ב-1964, לאחר שקיבל רישיון לניהול בית לוויות וטיפול והכנת גופות המתים.
הוברטי נישא לאתנה מרקלנד ב-1965, לאחר שהכירו מספר שנים קודם לכן באוניברסיטת מאלון.
בתם הראשונה, זליה, נולדה ב-1972, ובתם השנייה, קסנדרה, ב-1974. בחלוף הזמן הפך הוברטי לאלים, ונהג להרביץ ולסטור לאשתו ולבנותיו מעת לעת, ואף להצמיד סכינים לגרונן.
לאורך השנים עבד במספר עבודות, ביניהן בית לוויות, רתכות ואבטחה, אולם בשנים שקדמו לטבח פוטר מספר פעמים וסבל מקשיים כלכליים.
ביום למחרת הטבח ביקרו עשרות עיתונאים בבית אביו של הוברטי ב, אוהיו, בכדי לאסוף מידע נוסף על המפגע ולגבש פרופיל מדויק שלו.
לאחר ששוחחו על ילדותו של הוברטי ועל רקעה הדתי של המשפחה, הצביע ארל על ציור של כבש אבוד ליד נהר הירדן בטרם החל לבכות ואמר לכתבים כי .
גופתו של הוברטי נשרפה ב-23 ביולי 1984 ואפרו נמסר לאלמנתו, אתנה, אשר קברה אותו מאוחר יותר בביתם באוהיו.
לא נודע על כל טקס רשמי או הלוויה שאולי נערכו לכבוד אחד מהאירועים הללו.
בשבועות הבאים קיבלו אשתו ובנותיו של הוברטי איומי מוות רבים, ונאלצו לעבור להתגורר אצל חבריהן.
כל השלוש השתתפו במפגשי ייעוץ ותמיכה לאורך תשעת החודשים הבאים.
לבסוף עזבה המשפחה את סן איסידרו ועברה לגור בצ'ולה ויסטה, שם נרשמו קסנדרה וזליה לבית ספר חדש תחת שמות בדויים.
כעבור שנה עברה המשפחה לספרינג ואלי.
רשת מקדונלד'ס עצרה באופן זמני את כל שידורי הפרסומות שלה ברדיו ובטלוויזיה בימים הראשונים שלאחר הטבח.
במעין מעשה סולידרי, עצרה את פרסומותיה גם יריבתה המושבעת של החברה, רשת ברגר קינג.
בשל מספר הקורבנות הרב נאלצו בתי הלוויות באזור הטבח להשתמש במרכז הקהילתי של סן איסידרו עבור טקסי האשכבה של המתים.
המוסד הדתי המקומי, כנסיית מאונט קרמל, נאלצה לערוך הלוויות שונות בחדרים צמודים זה לזה על מנת להעניק לכל אחד מהמתים קבורה תוך זמן הולם.
כמה מהשוטרים שהגיבו לטבח סבלו מתסמינים שונים כגון נדודי שינה, אובדן זיכרון ורגשות אשמה, בחודשים שלאחר אירוע.
מחקר שהוזמן בידי ונערך בידי הפסיכולוג הראשי של משטרת סן דייגו ב-1985, קבע כי חלק מהם סבלו מהפרעת דחק פוסט-טראומטית כתוצאה ישירה של הטבח.
הטבח הוביל לשינוי במדיניות משטרת סן דייגו בכל הנוגע לשיטות ולדרכים בהן נהגו השוטרים להגיב לאירועים בעלי טבע דומה, וכמו כן לסוגי כלי הנשק שהחזיקו ברשותם.
בנוסף הוגדלה כמות ימי האימונים שנדרשו הכוחות המיוחדים שברשות המשטרה לעבור, וכן נרכשו כלי נשק מתקדמים יותר.
אחד השוטרים הודה כי הרגיש ביום הטבח מאחר שהיה חמוש באקדח בעל קליבר של שמונה מילימטרים בלבד.
מפקד המשטרה המקומית, ויליאם קולנדר, כינס מסיבת עיתונאים ב-2 באוגוסט על מנת להציג את מסקנות התחקיר המשטרתי שבדק את אירועי הטבח ואת הליקויים השונים של כוחות הביטחון שטיפלו בו, כאשר הבולט ביניהם היה עיכוב בן שבעים ושלוש דקות עד להגעת הכוח המשטרתי הראשון לזירה.
לדבריו הגיבו השוטרים בצורה נכונה והולמת, על אף שהכוחות המיוחדים התעכבו בשל הפקקים הרבים שהיו בכבישים באותו הזמן.
בנאומו טען קולנדר כי כל אמירה המציעה שכוחות המשטרה היו צריכים להסתער על המסעדה היא , וציין כי השוטרים בזירה לא הצליחו לראות את המפגע בשלמות מאחר שהחלונות נופצו או נוקבו בידי עשרות קליעים, מה שהפך את תנאי הראות במקום, תחת אור השמש, ללקויים.
כמו כן הדגיש כי במהלך העיכוב בן שמונה הדקות שהתקיים בין הרגע בו התקבלה הפקודה להרוג את המפגע ובין הרגע שבו נורה למוות, לא נרצחו כל קורבנות נוספים.
הוא סיים את דבריו בהצהרה .
כאשר הועלו מספר שאלות בנוגע למניעו של הוברטי לטבח, פטר קולנדר כל רעיון שהציע כי מאחורי הרציחות עמדו מוטיבים גזעניים, וסיפר לעיתונאים כי המפגע .
ביומיים הבאים עברה המסעדה שיפוץ מקיף בתקווה להפוך שוב, כפי שאחד מעובדיה אמר, ל, אולם לאחר דיונים ארוכים שנערכו בין בכירי הרשויות המקומיות התקבלה ב-24 ביוני ההחלטה לסגור את המקום לצמיתות, והוא נהרס ב-26 בספטמבר.
לאחר הריסת המקום תרמה רשת מקדונלד'ס את האדמה לרשות העיר, תוך התניה כי אף מסעדה אחרת לא תיבנה במקום.
בשנים הבאות הועלו מספר הצעות להפוך את המקום לפארק הנצחה עבור הקורבנות.
השטח נמכר בפברואר 1988 ל תמורת 136 אלף דולרים, תוך הסכמה שאזור בגודל שלוש מאות מטרים רבועים מול המקום שאליו התכוון המוסד הלימודי להתרחב, יישאר ריק לצורך בנייה עתידית של מבנה או אנדרטה להנצחתם של הקורבנות.
סניף מקדונלד'ס נוסף נבנה בשדרות סן איסידרו, במרחק מספר בניינים מהמקום בו התרחש הטבח.
הרשת הודיעה כי תתרום מיליון דולרים לקרן שהוקמה עבור הניצולים, כאשר אלמנתו של מייסד מקדונלד'ס, ריי קרוק, התחייבה לתרום מאה אלף דולרים נוספים בכדי להקל על הוצאות הקבורה, לסייע לקרובי המתים, ולממן מפגשי ייעוץ ותמיכה לניצולים.
סכום התרומות הכולל נאמד בכ-1.4 מיליון דולרים.
בעקבות מספר מחאות מצד תושבי סן איסידרו, קיבלה אשתו של הוברטי, אתנה, את התשלום הראשון ששחררה הקרן.
אתר הנצחה קבוע הוקם עבור קורבנות הטבח ב-1990 בשטח שעליו עמדה המסעדה.
האתר מורכב מעשרים ואחד עמודי שיש לבן בצורת משושים שגובהם נע בין שלושים סנטימטרים למטר ושמונים ושלושה סנטימטרים, כאשר כל אחד מהם נושא עליו שם של קורבן אחר.
ההרכב תוכנן בידי סטודנט ממכללת סאות'וסטרן בשם רוברטו ואלדס, אשר תיאר את השראתו ליצירה בתור .
האתר נמצאה בשדרות וסט סן איסידרו, מספר ארבע מאות ושישים.
ביום השנה לטבח מקושט האתר בפרחים שונים לזכרם של הקורבנות.
כמו כן במהלך החג המקסיקני של יום המתים, מביאים בני האוכלוסייה המקסיקנית המתגוררים באזור נרות, מנחות ומתנות שונות לרגלי האנדרטאות, לאורך שלושה ימים.
מספר קרובי משפחה של הקורבנות, יחד עם חלק מניצולי הטבח, הגישו תביעות משפטיות נגד רשת מקדונלד'ס ומשטרת סן דייגו, אשר טופלו בבית המשפט העליון של מחוז סן דייגו.
כל התביעות אוחדו לכדי תובענה ייצוגית אשר נדחתה לפני תחילת המשפט בשל עתירה הגנתית שנמסרה במתכונת של פסק דין בהליך מקוצר.
מגישי התביעות ערערו על ההחלטה, אולם כל ערעוריהם נדחו.
משטרת סן דייגו זוכתה גם היא ונוקתה מכל האשמה שהצביעה על רשלנות מצדה, כאשר פסק הדין סיכם את העניין עם משפט המפתח, .
תביעות הניצולים האחרונות נדחו באוגוסט 1991.
תביעתה של אתנה נדחתה ב-1987, והיא מתה מסרטן השד ב-2003.
הסרט מ-1998 בבימויו של מרק ג'.
גילהאוס מבוסס במידה מסוימת על הטבח.
עלילתו סובבת את דמותו של הארי, מכונאי המצוי בתהליך גירושים קשה מאשתו המתכנן לבצע ירי המוני במסעדת מזון מהיר.
הסרט התיעודי שבעים ושבע דקות מ-2016 בבימויו של צ'ארלי מין עוסק בטבח, ומציג ראיונות עם ניצולים שנכחו במסעדה באותה העת, וכן עם צלף הכוחות המיוחדים אשר הרג את הוברטי.
הטבח בססקצ'ואן אשר נודע גם בשם הדקירות בססקצ'ואן היה אירוע רצח המוני שהתרחש בשלושה עשר מקומות שונים ב ובשמורה הילידית שבססקצ'ואן, קנדה, ב-4 בספטמבר 2022, במהלכו נרצחו תשעה בני אדם ונפצעו שמונה עשר נוספים.
המפגעים, דמיאן סנדרסון בן ה-31 ואחיו מיילס סנדרסון בן ה-30, נתפסו בימים הבאים.
גופתו של דמיאן אותרה בידי המשטרה כיום לאחר הטבח, ככל הנראה לאחר שנרצח בידי אחיו הצעיר, ומיילס נלכד לאחר יומיים בתום מצוד נרחב, אולם מת במהלך מעצרו בנסיבות לא ברורות.
דיווחים ראשונים אודות אירועי דקירה מרובים התקבלו לראשונה במפקדת המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה בשעה 05:40 לפנות בוקר, ב-4 בספטמבר 2022, והתריעו על מספר מקרי תקיפה בשמורה הילידית אומת ג'יימס סמית' קרי, קהילה קטנה בת כ-2,000 נפשות, ובוולדון, כפר בן כ-160 תושבים, שניהם בפרובינציית ססקצ'ואן שבקנדה.
כעבור תשעים דקות פרסמה המשטרה אזהרה רשמית ב אשר שודרה בטלוויזיה וברדיו אודות הסכנה המצויה באותם אזורים, בה המליצה לאזרחים להישאר במקום מבטחים ולהישמר מפני זרים.
כמו כן ביקשה שלא לבוא במגע עם החשודים ולדווח למשטרה על כל חשד שעשוי להתעורר.
לקראת השעה 08:20 בבוקר פורסמה הידיעה כי החשודים הצליחו להשיג גישה לכלי רכב, ולפיכך הורחבה הגדרת אזור הסכנה לכלל ססקצ'ואן.
מאוחר יותר נוספו עוד שתי פרובינציות הגובלות בססקצ'ואן לרדיוס החיפושים, אלברטה ומניטובה, וזאת לבקשת המשטרה, אשר החלה גם להציב מחסומים בין רג'יינה לפרינס אלברט.
רכבם של החשודים אותר בשעה 11:45 ברג'יינה.
לאורך כל שעות הבוקר המוקדמות הגיעו בהדרגה כוחות המשטרה לזירות הפשע השונות ומצאו בהן הרוגים ופצועים רבים כאחד.
במקביל החלו שירותי הרפואה לענות לקריאות העזרה שקיבלו, ושלחו אמבולנסים מאוישים בצוותי חובשים ורופאים על מנת לקבוע טריאז' ראשוני ולהגיש עזרה ראשונה לנפגעים.
כאשר סדר הגודל של האירוע התברר באופן מלא, המריאו גם מספר מסוקים של על מנת לסייע בפינוי הפצועים לבתי החולים.
הכריזה בהמשך על קוד כתום, ושלחה צוותים רפואיים נוספים לבתי החולים המקומיים בכדי להקל על עומס המטופלים.
המשטרה זיהתה את שני החשודים בטבח כצמד אחים, דמיאן סנדרסון בן ה-31 ואחיו הצעיר מיילס-ברנדון סנדרסון בן ה-30. מספר דיווחים העידו כי השניים נראו נוסעים ב וב שברג'יינה, ברכב מסוג .
גופתו של דמיאן אותרה בידי המשטרה באחת מזירות הפשע באומת ג'יימס סמית' קרי כעבור יום, בשעה 11:30 בצהריים ב-5 בספטמבר, לאחר שהלה מת כתוצאה מדקירות סכין אשר ככל הנראה לא נעשו באופן עצמי, הבחנה המציעה כי נרצח בידי אחיו, מיילס.
החיפושים אחר מיילס החלו, הלכה למעשה, קודם לכן בחודש מאי אותה שנה, כאשר הפסיק להיפגש עם קצין המבחן שלו, וזאת לאחר שחרורו על תנאי מבית הכלא בתום ריצוי עונש מאסר בן חמש שנים באשמת תקיפה, שוד ואיומים.
לדברי החזיק מיילס בחמישים ותשע הרשעות קודמות, ובהן תקיפת שוטר; לפיכך נאסר עליו להחזיק בכלי נשק מכל סוג למשך שארית חייו, וחלק מתנאי שחרורו אסרו עליו לצרוך אלכוהול וסמים אחרים.
מיילס נעצר לבסוף בידי כוחות המשטרה בשעה 15:30 בצהריים ב-7 בספטמבר.
במהלך כנס עיתונאים שנערך מאוחר יותר באותו הערב הודיעה רונדה בלקמור, המפקדת על התיק מטעם המשטרה, כי מיילס מת במהלך מעצרו.
לדבריה, ; בהמשך נלקח לבית החולים באמבולנס, שם נקבע מותו.
במהלך הטבח נרצחו כתשעה קורבנות, בנוסף לאחד המפגעים, דמיאן סנדרסון, שגופתו נמצאה מאוחר יותר בידי המשטרה והקונצנזוס הרווח הוא שנרצח בידי אחיו, מיילס, אשר מת גם הוא במהלך מעצרו בנסיבות לא ברורות.
מספר הקורבנות הרשמי, אפוא, עומד על כאחד עשר.
מלבדם נפצעו כשמונה עשר אנשים נוספים בדרגות חומרה שונות.
כל הנרצחים היו מבוגרים בטווח הגילאים 23–78, ושמותיהם הם כדלהלן:
במהלך יום הטבח הכריזו ראשי המטות והמועצות המשולבים של אומת ג'יימס סמית' קרי על מצב חירום מקומי, אשר נותר בתוקף עד ל-30 בספטמבר אותה שנה, ובנוסף הוקמו שני .
הטבח התרחש מספר שעות לפני משחק בין ה לבין ה ב, אליו נשלחו שוטרים נוספים שנועדו לתגבר את הכוחות שכבר שהו במקום ולאבטח את האזור.
, השר הראשון וראש הממשלה של פרובינציית ססקצ'ואן דאז, אמר בתגובה לטבח כי .
ג'סטין טרודו, ראש ממשלת קנדה, תיאר את הטבח בתור אירוע , ואמר כי הוא .
המלכה אליזבת השנייה אמרה בהצהרתה הפומבית האחרונה לפני מותה, כי היא .
באוטווה, בנוסף לכל בססקצ'ואן, הורידו את דגליהם לחצי תורן כמחווה למתים.
בהמשך הודיע ראש ממשלת הפרובינציה סקוט מו כי כל המבנים הממשלתיים ברחבי המדינה יורידו את דגליהם לחצי תורן למשך עשרה ימים כאות כבוד לנספים.
בנוסף, גם אוניברסיטאות, בתי ספר, בנייני עיריות, ומבני מוסדות אחרים, הורידו את דגליהם ופרסמו הודעות תנחומים שונות.
אירועי תפילה והדלקת נרות לכבוד המתים התקיימו בקמפוסים של אוניברסיטת האומות הראשונות של קנדה ברג'יינה, ססקטון ופרינס אלברט.
ועדת השחרורים הקנדית הודיעה כי תחקור את הליך השחרור על תנאי שהוביל ליציאתו לחופשי של מיילס סנדרסון.
בתום חקירה שטחית נתגלה כי בגין עברו עתיר האלימות הותנה שחרורו במספר סעיפים מגבילים, ואף כי לאחר שהפר אותם הושהה שחרורו למשך זמן מה, אולם הלה זכה בחירותו שוב, למרות מסקנותיה של הוועדה כי נחשב לעבריין בעל סיכון גבוה אשר עשוי לבצע שוב פשעים אלימים.
במהלך מסיבת עיתונאים שנערכה מספר ימים לאחר הטבח בבית הספר הקהילתי ברנרד קונסטנט שבאומת ג'יימס סמית' קרי, ובה השתתפו כל מנהיגי הקהילה המקומית, קראו הבכירים השונים , ובנוסף טענו כי יש להחיל רפורמה על ועדות השחרורים הפדרליות.
הטבח בצומת גן הוורדים היה טבח שביצע עמי פופר בצומת גן הוורדים בראשון לציון.
בטבח נרצחו שבעה פלסטינים מרצועת עזה ונפצעו 11.
ב-20 במאי 1990, רצח עמי פופר בן ה-20, שבעה פלסטינים מרצועת עזה ופצע 11 בשעה שהמתינו לעבודה בצומת גן הוורדים בעיר מגוריו ראשון לציון.
את הרצח ביצע באמצעות רובה גליל שגנב מאחיו החייל.
פופר נמלט מהמקום במכוניתו של אחד מהפועלים.
פופר נעצר בו ביום, ואמר תחילה שהמניע הוא חברתו שעזבה אותו, ושבביתה נעצר.
אחר כך אמר שבגיל 13 נאנס על ידי ערבי והוא ביקש לנקום על כך.
בית המשפט הרשיע אותו ברצח ודן אותו לשבעה מאסרי עולם מצטברים ועוד עשרים שנה חופפות.
בעקבות הרצח פרצו מהומות בריכוזים ערביים בישראל וביהודה ושומרון וחבל עזה, שבהן, לפי מקורות ערביים, נהרגו מאש חיילי צה"ל ארבעה פלסטינים ונפצעו 166.
עמי פופר נידון לשבעה מאסרי עולם בעקבות הטבח.
ב-1999 קצב הנשיא עזר ויצמן את עונשו ל-40 שנה.
הטבח בקפיטריית לובי'ס היה אירוע רצח המוני שהתרחש בסניף הקפיטריה של בקילין, טקסס, ארצות הברית, ב-16 באוקטובר 1991, ובוצע בידי המפגע ג'ורג' "ג'ו ג'ו" פייר הנארד, אשר ריסק את רכב הטנדר שלו דרך חלון הראווה של המסעדה בטרם יצא ממנו והחל לירות לכל עבר.
במהלך הטבח נהרגו עשרים ושלושה בני אדם ונפצעו עשרים ושבעה נוספים, דבר שהפך אותו לאירוע הירי ההמוני הקטלני ביותר בארצות הברית דאז, לאחר הטבח בסניף המקדונלד'ס בסן איסידרו ב-1984 וקודם לטבח בווירג'יניה טק ב-2007. בתום הטבח נקלע הנארד לקרב חילופי ירי עם כוחות המשטרה שהוזעקו למקום ונורה בפלג גופו העליון.
לאחר שסירב להיכנע לדרישות השוטרים, אשר הפצירו בו להניח את נשקו, התאבד באמצעות ירייה בראשו.
המפגע, ג'ורג' "ג'ו ג'ו" פייר הנארד בן השלושים וחמש, תואר על ידי מכריו ובני משפחתו כטיפוס מתבודד ואגרסיבי בעל מזג בלתי יציב, אשר היה נתון להתקפי זעם פתאומיים.
המניע העיקרי שדחף אותו לבצע את הטבח נותר בלתי ברור, אולם מספר השערות הציעו כי החלטתו לבצע את מעשיו נבעה מדעותיו המיזוגיניות, בנוסף לדחק הרב ולרגשות הכעס שהצטברו בחייו בעקבות פיטוריו מעבודת חלומותיו כימאי.
בתום חוק לימודיו התגייס הנארד לחיל הים של ארצות הברית, בו שירת בין השנים 1974–1977, בטרם שוחרר בכבוד.
למרות זאת, החלטה שהתקבלה בעניינו ונרשמה בתיקו האישי המליצה למנוע את גיוסו החוזר, וכך נסתם הגולל על המשך שירותו הצבאי.
על אף כן ביקש הלה להמשיך לרדוף אחר אורח חייו של יורד הים, ובשנים הבאות מצא עבודה ב, ממנו הודח לבסוף, ב-11 במאי 1989, בעקבות מספר תקריות אלימות על רקע גזעני, בנוסף לכך שנתפס מעשן קנאביס על סיפון הספינה.
במהלך השנתיים הבאות ניסה להשיג את רישיון הימאי שלו חזרה באמצעות פנייה רשמית לאחד מסוכני הנמל של ב, לוס אנג'לס, אולם בקשתו נדחתה.
כמו כן החל להשתתף במפגשי תוכנית לגמילה מסמים ביוסטון, ואף הביע חרטה על התקרית שהובילה לסילוקו מצי הסוחר, אולם כל ערעוריו כנגד גזר דינו נדחו.
במהלך עבודתו כימאי הן בצבא והן באזרחות הפליג פעמים רבות לארצות המזרח הרחוק, ביניהן הפיליפינים ותאילנד, שם רכש את מנהגו ארוך השנים של צריכת זנות.
על אף שתואר בידי חבריו כגבר גבוה, שרירי ונאה אשר משך את תשומת לבן של נשים רבות, חש הנארד שלא בנוח בקרבת נשים אמריקאיות, בייחוד כאלו בעלות שיער בלונדיני, והפך לשקט ומסוגר בכל פעם שנמצא בחברתן, דבר שיצר עבורו קושי ביצירת מערכות יחסים מתמשכות ומציאת זוגיות.
מספר מכרים טענו כי הנארד נהג להביע בפניהם את שנאתו כלפי המין הנשי לעיתים תכופות, ואחד מחבריו אף אמר כי, .
מספר עובדים מסגל חנות נוחות ב אליה הגיע הנארד כדי לאכול ארוחת בוקר כחודשיים לפני הטבח סיפרו כי הלה נשען אל מעבר לדלפק ואמר, .
בנוסף פיתח אובססיה מתמשכת כלפי שלוש משכנותיו, אם ושתי בנותיה, אחריהן נהג לעקוב ברחבי השכונה בה התגוררו באמצעות רכבו, ואף שלח לביתן מכתב בו שאל לשלומן, התייחס אליהן בתור מעריצותיו, וסיפק עבורן מעט רקע אודות חייו האישיים.
אמן של הבנות פנתה למשטרה אך ללא הועיל, ובהמשך אף רכשה אקדח כדי שתוכל להגן על עצמה במקרה הצורך.
כמו כן שלחה את מכתבו של הנארד לפסיכיאטר שהכירה, אשר ניתח אותו ארוכות ותיאר את מחברו בתור אדם אובססיבי, חסר גבולות, נקמני ולא צפוי, אשר סבל מתחושות מודחקות של כעס והשפלה שעשויות היו להיות קטלניות בתגובה להתגרות קלה.
הלה סיכם את דעתו המקצועית בהסבר, .
הנארד עשה לו להרגל לעשן קנאביס מדי יום במשך שנים רבות, עוד מימיו המוקדמים כימאי בצי האמריקאי, וסבל מפרנויה מתמשכת אשר עוררה אצלו מחשבות שווא.
הוא נטה להתלונן על מעקבים שהמשטרה ערכה אחריו, ובחודשים שקדמו לטבח אף נשמע משוחח אודות קנוניית ענק שתוכננה נגדו בידי קבוצת נשים לבנות עור ובלונדיניות.
שיאה של הפרשה הגיע ב-5 ביוני 1991, כאשר ביקר הנארד בבניין פדרלי בלאס וגאס, נבדה, כדי להתלונן על העניין בפני סוכן רשמי של הבולשת הפדרלית.
הלה ביקש להגיש תלונה בגין הפרת זכויותיו האזרחיות ואמר לנציג עמו שוחח כי, .
תלונתו לא קיבלה מענה, עם זאת, משום שלא הצליח להפיק ראיות מוצקות על מנת לתמוך בה.
כשבוע וחצי לפני הטבח אסף הנארד את שיק המשכורת שלו מחברת הבנייה של גיסו בה עבד ב, בטרם הודיע על התפטרותו לאלתר.
שאר העובדים טענו כי הלה החל להעלות תהיות משונות בקול רם, כגון מה יקרה אם ירצח אדם אקראי, ; עמיתיו השיבו כי אדם כמוהו לא יסתדר בכלא, ואם אכן יעשה דבר מהסוג הזה, עדיף יהיה לו כבר להתאבד.
מזגו של הנארד הפך בתגובה לרציני וחמור סבר בטרם השיב להם, .
ביום הולדתו השלושים וחמישה, אשר התקיים כיום אחד לפני הטבח, ב-15 באוקטובר 1991, שוחח הנארד עם אמו בטלפון.
מאוחר יותר באותו הערב, בזמן שאכל צ'יזבורגר וטוגנים במסעדה בבלטון, חווה התפרצות זעם פתאומית בשעה שצפה בתוכנית טלוויזיה בה הופיע השופט האפרו-אמריקאי קלרנס תומאס.
כאשר שודר בהמשך ראיון עם עורכת הדין האפרו-אמריקאית אניטה היל בשעה שנאמה בפני הסנאט, השליך הנארד את הצ'יזבורגר האכול למחצה לעבר הטלוויזיה, קם על רגליו, והחל לצרוח, .
הרכב ניפץ את הזגוגית הרחבה שבחזית בטרם פרץ פנימה והעיף מדרכו את עמדת המלצרים, בנוסף למספר שולחנות ריקים, בטרם נבלם כאשר פגע בעגלת משקאות אותה גרר אחד העובדים, אשר נדחף הצידה בידי אחד הסועדים ברגע האחרון.
תכולתם של מספר בקבוקי קטשופ שנחו על העגלה ניתזה על שמשת הרכב ובהמשך זוהתה בטעות כדם.
רעש ההתרסקות האדיר הוביל להתעוררותה של מהומה כללית בקרב כל הנוכחים, שרבים מהם תפשו את האירוע כראשיתה של סופת טורנדו, כתאונת דרכים, או כמקרה נדיר של אדם אשר לקה בהתקף לב בזמן שנהג, וחלקם אף התקרבו לעבר הרכב בניסיון להושיט את ידם לעזרה.
הנארד דומם את המנוע והרים את ידו השמאלית מבעד לחלון הנהג כשהוא אוחז באחד מאקדחיו, בטרם ירה ארבעה כדורים לעבר דלפק התשלום שבאזור המסדרון, וכדור נוסף מצד החלון הנגדי.
אחד הקורבנות, תומאס סימונס, אשר התקרב לרכב יתר על המידה, קרס על ברכיו בפחד וניסה לגונן על עצמו על ידי הרמת ידיו באוויר כאשר הבחין בקנה האקדח המכוון לעברו, אולם הנארד ירה בו שלוש פעמים עד שהתמוטט ארצה ומת.
לאחר שסיים לירות לעבר כל אלו שעמדו מסביב לרכבו קפץ הנארד החוצה מתוך תא הנהג בצעקות, , כשהוא מחזיק באקדח בכל אחת מידיו, מסוג גלוק ורוג'ר, ובסיגריה דלוקה בין שפתיו.
בתגובה החלו לראשונה חלק מהסועדים להבין את פשר המתרחש סביבם, ובהלה מדבקת התפשטה בקרבם למשמע רעש הירי מחריש האוזניים.
, צרח הנארד כאשר העמיק לפנים המסעדה בטרם החל לסייר בין השולחנות באופן שיטתי בחיפוש אחר קורבנות נוספים.
מספר עדים תיארו את מזג רוחו כרגוע ואת פניו כמסכה נוקשה אשר שמרה על ארשת של נחישות, אם כי מדי כמה שניות חשפה חיוך קל.
בייחוד תר הנארד אחר קורבנות שנשכבו על הרצפה, בפינות החדר או מתחת לשולחנות, בחיפוש אחר מחסה, כך שלא נמצאו בתנועה מתמדת, מה שהקל עליו לירות ישירות בראשיהם מטווח אפס.
מספר ניצולים שמעו את הנארד מדבר לעצמו, , בטרם פלט צרור יריות נוסף לעבר קבוצת אנשים שהתאגדה תחת אחד השולחנות.
קבוצות סועדים נוספות החלו לחפש אחר מקום מבטחים ברחבי המסעדה, אשר שטחה היה גדול למדי, באמצעות הקמת ביצורים מאולתרים מכיסאות ושולחנות הפוכים.
צוות המלצרים והטבחים אשר שהו במטבח נקלעו למבוי סתום מאחר שהדלת האחורית הייתה נעולה, אולם לאחר פרוץ הירי הצליחו חלקם להימלט דרכה כאשר עוזר המנהל, בין היחידים שהחזיקו במפתח המתאים, פתח אותה.
הנארד הפגין זריזות מפתיעה, ולעיתים רץ, זינק וטיפס מאזור אחד לאחר תוך כדי מרדף אחר קורבנותיו.
במקרה מסוים נתקל באחד הלקוחות אשר עמד מאחורי הדלפק וניסה להזעיק את כוחות המשטרה דרך הטלפון, אולם הלה הספיק לקפוץ מבעד לחלון השירות ולעבר המדרכה בטרם הספיק הנארד לפגוע בו.
כאשר השלים את סיבובו הראשון שב חזרה לרכבו בדיוק ברגע בו אחד הלקוחות, חואן רומרו בן העשרים ותשע, התרומם מעלה מתנועת הכריעה בה נמצא, בטרם ירה בו למוות בחזהו.
לאחר מכן ירה במייקל גריפית בן הארבעים ושמונה, אשר ניסה לייצב את עצמו כנגד הקיר אך התמוטט ארצה, וכן בזוג הנשוי ג'יימס ולולה ולש בני השבעים וחמש.
באותה שעה הבחינו כמה מהנוכחים כי תחמושתו של הנארד אזלה והתכוננו לזנק מעלה בניסיון לפרוץ החוצה דרך החלונות, אך שבו חזרה למחבואם כשהבחינו כי שלף במהרה מחסניות נוספות אותן טען לשני אקדחיו, בטרם החל בסיבוב שני ברחבי המסעדה, במהלכו התרכז בחיפוש קורבנות אשר חמקו מידיו או שעלה בידו לפצוע בלבד.
, שאל לעיתים בקול שקט כאשר תר אחר אנשים נוספים במקומות בהם לא חיפש קודם.
כמו כן נשמע אומר, .
שתי קורבנות, דברה גריי בת השלושים ושלוש וסו-זאן ראשוט בת השלושים ושש, אשר עבדו יחדיו במשרד מקומי, מתו כתוצאה מכדורים שפגעו בראשיהן מטווח קרוב.
מספר אנשים טעו לחשוב את האירוע לשוד, והשליכו לעבר הנארד את ארנקיהם.
אישה אחת אף נתקפה בהיסטריה והחלה לצרוח, .
קורבן נוסף, אלפונס גרטיה בן השבעים ואחת, ניסה להסתער על הנארד כאשר חלף על פניו בניסיון לרתקו ארצה, אולם הלה הסתובב במהרה לכיוונו וירה בחזהו בדיוק רב.
משם המשיך לעבר דוכן ההגשה, מאחוריו נתקל בקוני מילר, אותה שאל, , לפני שירה בה ופצע אותה קלות.
שני חיילים אשר שירתו בבסיס הצבאי פורט הוד הסמוך לעיר ונקלעו במקרה לטבח הבחינו לפתע כי הנארד פנה לאזור מרוחק בעומק המסעדה בחיפוש אחר קורבנות נוספים, וניצלו את ההזדמנות על מנת להוביל מספר נמלטים אל מחוץ למסעדה.
הקבוצה הקטנה ברחה בריצה מבעד לחזית הפרוצה בה התרסק רכבו של הנארד, כאשר חלקם נאלצו לטפס מעל גופות הקורבנות שנרצחו כדי לפנות את דרכם החוצה.
המקרה היחיד בכל הטבח במהלכו גילה הנארד שמץ של רחמים התרחש כאשר נתקל באניקה מק'ניל, אשר החזיקה בין ידיה את בתה התינוקת, בזמן שזו בכתה.
, אמר ופינה עבורה את הדרך כדי שתוכל לברוח.
כאשר היססה ונותרה במקומה, משותקת, החל לצרוח עליה, .
עוברים ושבים אשר חלפו על פני המסעדה וצפו ברכב הטנדר של הנארד מתרסק לתוך חזיתה כבר הספיקו להזעיק את המשטרה למקום.
באותה העת סיים הנארד את סיבובו השני ועמד להתחיל את השלישי, כאשר סטיבן דודי בן הארבעים ושלוש, איש צבא בדרגת לוטננט קולונל, חסם את דרכו ופנה אליו בשאלה, .
בתגובה, ירה הנארד בפניו מטווח אפס.
לאחר מכן נתקל במייקל גריפית, אותו פצע קודם לכן, וירה בו למוות.
הוא פנה לירות באדם נוסף אשר שכב לצדו של גריפית, אולם רעש חזק שהגיע מחזית המסעדה משך את תשומת לבו ואילץ אותו להסתובב אחורה.
מספר אנשים, שבראשם עמד טומי והן בן העשרים ושמונה, התבצרו מאחורי מספר שולחנות הפוכים כשגבם מופנה לאחד מחלונות המסעדה.
בתום דקה או שתיים בהן השליך את גופו כנגד הקיר, מה שהוביל לרעש בו הבחין הנארד קודם לכן, הצליח והן לרסק את החלון וליצור פתח מילוט עבור עשרות האנשים שהתחבאו בחזית המסעדה, ועם פריצתו החלו להסתער החוצה, תוך כדי שדחפו בפראות זה את זה.
רבים מהם נפצעו כאשר עברו מבעד לחלון המנופץ או לאחר שהחליקו על הכביש ונחתו על רסיסי חלון הראווה, בטרם הגיעו לפתחי החנויות הסמוכות והחלו לדפוק עליהם בחוזקה בתחינה לעזרה ומחסה.
הנארד אכן הבחין בו והחל להתקרב לכיוון היציאה, אך ברגע האחרון הבחין באורסולה גרטיה בת השישים ושבע, אשר ערסלה בין ידיה את בעלה, אלפונס, אותו רצח הנארד מספר דקות קודם לכן.
הוא התקרב לעברה בזמן שכרעה על ברכיה וירה בה למוות, ישירות בראשה.
חילופי הירי עם כוחות המשטרה
ניידות המשטרה הראשונות הגיעו לזירת הירי כעבור מספר דקות, לאחר שכשליש מהנוכחים במסעדה כבר הספיקו לברוח מבעד לחלון שנפרץ או דרך דלת המטבח האחורית.
תחילה טעו הכוחות לחשוב את הנארד לשוטר סמוי הלבוש בבגדים אזרחיים מאחר שכמה מהנמלטים טענו בפניהם כי היה אפרו-אמריקאי אשר נשא נשק אוטומטי, דבר שעורר בלבול כאשר נתקלו באדם לבן עור העומד במרכז המזנון כשהוא מחזיק באקדח.
רק לאחר שצפו בו יורה באמוק לכיוון הקורבנות שעדיין שכבו על הרצפה, הסתערו לעברו באחת כשהם צועקים , על אף שחלקם כבר החלו לירות לכיוונו.
אחד הקליעים שנורה מאזור מגרש החנייה פגע בידו הימנית וחדר לחלקו התחתון של חזהו של הנארד.
הוא התמוטט ארצה, אולם הצליח לקום על רגליו במהירות מפתיעה ורץ להסתתר במסדרון צדדי.
מספר שוטרים המשיכו לצעוק לעברו, , אך הוא החל לקלל אותם בתגובה, , והרים את ידו מבעד לפינת הקיר בין המסדרון בו התחבא לבין החלל המרכזי של המסעדה, כך שיכל להמשיך לירות כשהוא מוגן יחסית, על אף שפגע רק ברכבים שונים.
קרב הירי נמשך מספר דקות נוספות, במהלכן הוסיפו השוטרים להתקרב לבניין המסעדה עד שלבסוף נכנסו לתוכו.
כוח מיוחד של יחידת הטקטיקות וכלי הנשק המיוחדים של העיר קילין הגיע לזירה וחבר לכוח המקומי שניהל את חילופי הירי.
תוך כדי חילופי הקללות בין הנארד לבין השוטרים איים הלה כי הוא מחזיק בידיו בני ערובה, אך הם לא האמינו לדבריו והמשיכו לירות.
אם היה בודק בשירותי הנשים, אליהם ניתן היה להיכנס אך ורק דרך המסדרון בו שהה, היה נתקל במספר אנשים שהסתתרו בהם.
כעבור זמן מה הבחינו השוטרים כי הירי הפך לחד צדדי לאחר שהנארד הפסיק להשיב באש לעברם, והניחו כי התחמושת שבידו אזלה.
הם החלו להתקרב לכיוון מקום מחבואו כשהם סוגרים עליו יותר ויותר, כאשר לפתע יצא החוצה וירה לעבר שוטר שהסתתר מאחורי עגלת משקאות.
קליעתו עשויה הייתה להיות קרובה ומדויקת, אך הוא נתקל במעצור לאחר שטען מחסנית של אקדח מסוג רוג'ר לכלי מסוג גלוק, ונאלץ לסגת אחורה במהרה.
הוא השליך את עצמו ארצה בחיפוש אחר אחת המחסניות שהשליך קודם לכן, ומצא מחסנית גלוק בה נותר כדור אחרון.
לאחר שטען אותה בנשקו הסתובב הצידה, כשהוא שוכב על גבו, והתאבד באמצעות ירייה בראשו.
הטבח כולו נמשך כשתים עשרה דקות.
במהלך הטבח רצח הנארד כעשרים ושלושה קורבנות שטווח גילאיהם נע בין עשרים ותשע לשבעים וחמש, ופצע כעשרים ושבעה אנשים נוספים בדרגות חומרה שונות.
שמותיהם של הנרצחים הם כדלהלן:
ג'ורג' "ג'ו ג'ו" פייר הנארד נולד ב, פנסילבניה, למשפחה אמידה, בנם הבכור של ג'ורג' מרסל הנארד וגלוריה ג'ינה לאמארי הנארד.
אחיו אלן ואחותו דזירה נולדו מנישואיהם של הוריו, אולם היו לו גם שני אחים חורגים מנישואיה הקודמים של אמו.
אביו נולד בשווייץ ועבד כרופא וכירורג בצבא ארצות הברית במשך מרבית חייו, מה שהוביל לנדידת המשפחה ברחבי המדינה בעקבות בתי החולים הרבים בהם הועסק, עד שלבסוף התקבעו בניו מקסיקו.
הנארד האב נודע כאדם קשוח אשר השליט משטר משמעת נוקשה בביתם, אולם הוא וג'ינה התגרשו זה מזו ב-1983.
בשנים הבאות עבד בעבודות מזדמנות שונות, וכן בחברת בנייה שהייתה בבעלותו של גיסו.
מעת לעת נטה לטוס לארצות המזרח הרחוק, בהן ביקר לראשונה בעת שירותו הצבאי, ובזמנו הפנוי נהג לתופף, לעיתים יחד עם להקות חובבניות שונות.
כמו כן עישן קנאביס על בסיס יומי במשך שנים רבות.
הצעת חוק בעניין הגבלת כלי נשק לידי הציבור אשר ביקשה למנוע את מכירתם של מספר סוגי כלי נשק ומחסניות, ביניהם אלו בהם השתמש הנארד במהלך הטבח, נקבעה לעלות להצבעה בבית הנבחרים של ארצות הברית לאחר הטבח.
רבים מהניצולים ובני משפחותיהם הרכיבו את קהל הבוחרים של , אשר ייצג את מדינת טקסס, בה התרחש הטבח, באותה העת, ובשל כך נאלץ הלה לבטל את התנגדותו כלפי השקפת אשר היוותה חלק עיקרי בהצעה, אשר לבסוף נפלה.
איגוד הרובאים של מדינת טקסס וגופים נוספים דבקו בעמדתם שטענה כי על המדינה לאפשר לאזרחיה לשאת עליהם כלי נשק מוסתרים.
לדבריה, היא הייתה עשויה לעצור את הנארד בעזרת אקדח התופי שהיה בבעלותה, אולם פחדה שרישיון הכירופרקטיקה שלה ישלל ממנה אם ייתפס עליה, ולכן הותירה אותו ברכבו.
במובן זה, הטבח דווקא תרם להעצמת הפצתם של כלי נשק בארצות הברית, ולא להפך.
הקפיטרייה נפתחה מחדש כחמישה חודשים לאחר הטבח, אך נסגרה לצמיתות ב-9 בספטמבר 2000. כעבור שש שנים נפתח במקום מזנון בשם "יאנק סינג".
אנדרטה מאבן גרניט ורודה נבנתה מאחורי המרכז הקהילתי של העיר קילין לזכרם של הקורבנות, עליה מצוינים שמותיהם והתאריך בו נרצחו.
הטבח בפסטיבל נוֹבָה אירע בפסטיבל מוזיקה ליד קיבוץ רעים כחלק ממתקפת הפתע על ישראל ב־7 באוקטובר 2023. במהלך הטבח 120 מחבלים מארגון הטרור חמאס פשטו על מתחם הפסטיבל, רצחו 378 אזרחים ואנשי ביטחון, ופצעו מאות אחרים.
בנוסף, מחבלים חטפו 44 אזרחים לרצועת עזה.
רובם שוחררו בעסקת החטופים ובמבצע לשחרור חטופים, וחלקם נרצחו בשבי.
פסטיבל "סופרנובה" לרגל חג הסוכות, שהופק על ידי "נובה" או "שבט הנובה" (Tribe of Nova), התקיים בין התאריכים 6 ל-7 באוקטובר 2023 בשטח פתוח ליד קיבוץ רעים, במרחק של כ-5 ק"מ מרצועת עזה, ובמהלכו הופיעו אומני מוזיקה אלקטרונית וטראנס מוכרים.
בזמן הטבח שהו בפסטיבל כ-4,400 מבלים.
בקשה ראשונה לאישור האירוע הוגשה לצבא כשלושה חודשים קודם לקיומו.
בבקשה הראשונית התבקש אישור לאירוע רב-משתתפים בלילה שבין 5 ל-6 באוקטובר למסיבה בשם "יוניטי", שתוכננה להתקיים בסמוך לקיבוץ בית קמה.
האירוע לא קיבל את כלל האישורים הנדרשים, וב־5 באוקטובר הועברה בקשה חדשה לקיום מסיבת נובה במתחם סמוך לקיבוץ רעים.
קצין המבצעים של אוגדת עזה, סגן אלוף סהר פוגל, ביקש לדחות את הבקשה בטענה כי מדובר בסיכון ביטחוני לנוכח קרבת האתר לגבול.
בסופו של דבר האירוע אושר, וכשבוע טרם קיומו הוגשה בקשה נוספת להרחבת האירוע ליממה נוספת, יחד עם מארגני פסטיבל נובה.
אף לבקשה זו התנגד קצין המבצעים של האוגדה, לאור קשיי אבטחה של צה"ל במהלך החג בשל נוהל "הדממת סוכות".
הפסטיבל אושר, בסופו של דבר, על ידי החטיבה הצפונית של אוגדת עזה.
בדיונים לאישור האירוע השתתף גם נציג שב"כ, אך הוא לא העביר מידע על כך לבכירי הארגון, ובהערכות המצב הביטחוניות שנערכו בשב"כ לאורך הלילה שקדם לטבח קיומה של המסיבה לא נלקח בחשבון.
אל"ם חיים כהן, מפקד החטיבה הצפונית, הגיע למתחם מסיבת נובה כשעה לפני תחילת הטבח, אך לא שינה דבר בסדרי האבטחה.
ב-7 באוקטובר 2023, כחלק ממתקפת הפתע על ישראל, נורו מטחים כבדים של רקטות מרצועת עזה לשטחים נרחבים בישראל.
בעיצומה של המסיבה, מתחם הפסטיבל היה אחד המקומות הראשונים בהם הושמעה אזעקת צבע אדום, ויירוטי כיפת ברזל נצפו מעל שטחו.
לאחר מספר דקות, הורה מפקד תחנת משטרת אופקים על סגירת המסיבה, וכוחות משטרה ואבטחה הכווינו את המשתתפים ליציאה דרך כביש 232. במקביל, החלו לחדור מחבלי החמאס לשטח ישראל.
בשעה 07:01 התקבלה במוקד 100 שיחה מנוכחים במסיבה שדיווחו: "מחבלים יורים עלינו".
על פי תחקיר צה"ל, יעד המחבלים היה העיר נתיבות, אך הם טעו בדרכם והגיעו למתחם המסיבה.
למקום הגיעו 14 טנדרים, שבכל אחד מהם נכחו בממוצע 8 מחבלים, לצד מספר מחבלים שהגיעו באמצעות מצנחי רחיפה - בסך הכול כ-100 מחבלים.
לפי הערכות של צוות התחקיר, במהלך הלחימה מולם הרגו אנשי כוחות הביטחון כ-20 מחבלים.
עם הגעת המחבלים למתחם המסיבה, הם החלו לירות במשתתפיה ברובי קלאצ'ניקוב וברקטות RPG, והשליכו לעברם רימוני יד.
הם רצחו רבים ממשתתפי המסיבה ווידאו בהם הריגה.
משתתפים שניסו לברוח מהמקום ברכבים נרצחו על ידי המחבלים שעמדו על כביש היציאה.
בנוסף לירי, תפסו המחבלים חלק מהמשתתפים והובילו אותם לשבי ברצועת עזה.
אחד המחבלים תיעד רצח של בני זוג במסיבה ושלח את התיעוד לאמו של הנרצח דרך הטלפון הנייד של בנה.
אחד האירועים המפורסמים מהטבח במסיבת הנובה היה כאשר טנק 2ב מפלוגת מלכות חרמון של גדוד 77 אשר נפגע בגבול הרצועה הגיע במקרה לאזור המסיבה.
בצוות הטנק בתחילת הלחימה היו המפקד סמל , התותחן רב"ט , הטען רב"ט והנהג רב"ט עידו סומך.
עם פרוץ ההתקפה יצא הצוות להילחם במחבלים שחצו את גדר רצועת עזה.
הצוות נלחם ופגע במחבלים רבים עד שנפגע.
מהפגיעה נהרג מפקד הטנק לוינסון וגופתו נחטפה (גופתו הושבה לקבורה ב-21 ביוני 2025) התותחן אליהו נפצע אנושות ובהמשך נפטר מפצעיו.
הנהג סומך נסע עם עזרה בהכוונה של הטען טסטה מאזור הגדר עד הגיע במקרה לאזור המסיבה, הבחין שמתנהל קרב בין שוטרים לבין מחבלי החמאס.
הטנק נעמד בין השוטרים למחבלים והעניק מחסה לשוטרים.
טען הטנק אופיר טסטה שהיה פצוע יצא עם נשק אישי והביא אותו לאחד המאבטחים.
בדרכו חזרה לטנק נורה על ידי מחבלים ונהרג.
האחרון מצוות הטנק ששרד, נהג הטנק עידו סומך, ראה שהמחבלים החלו לטפס על הטנק.
סומך הצליח להניע ולהשתחרר מהמחבלים כאשר הוא דורס כמה מכוניות נטושות.
כאשר הטנק הושבת, סומך נמלט מהטנק וניצל.
כ-30 ממשתתפי המסיבה הבחינו בטנק הנטוש והסתתרו מאחוריו.
שניים מתוכם נכנסו לטנק ומצאו נשק של אחד מלוחמי הטנק שנהרג.
לאחת הנשים הייתה שפופרת קטנה של וזלין שבעזרתו הצליחו השניים לנקות ולהפעיל את הנשק.
הם יצרו קשר עם חבר שלהם, קצין בצה"ל, שהדריך אותם בטלפון איך להטעין ולירות במקלע של הטנק.
הקבוצה שהייתה ליד הטנק הצליחה להדוף את התוקפים וניצלה.
חלק ממשתתפי המסיבה הצליחו להימלט מהטבח לשדות באזור.
כמה מהם נמלטו ליער הסמוך, נוספים מצאו מחסה בפרדס תפוזים סמוך וחלקם הצליחו להגיע למושב פטיש שבמועצה אזורית מרחבים, הנמצא במרחק 12 ק"מ מאזור המסיבה.
חלק אחר הגיע על ידי המשטרה לתחנת המשטרה של אופקים שבעצמה ניסתה להשתלט על הקרב והטבח בעיר.
רבים ממשתתפי האירוע חולצו הודות לפעולותיהם של עוז דוידיאן, רמי דוידיאן, ליאון בר ואחרים שחילצו ברכביהם הפרטיים עשרות מבלים.
מבלים רבים קראו לעזרה בשיחות טלפון ובהודעות וואטסאפ, אך זו איחרה להגיע.
רק לאחר שעות מתחילת הטבח הצליחו כוחות הצלה להגיע למקום וגילו בו כ-260 נרצחים.
בהמשך נמצאו עוד 10 גופות והמספר עלה ל-270 נרצחים.
לאחר כחודש עודכן המספר ל-364 נרצחים.
כ-40 שוטרים אבטחו את האירוע.
17 מהם נהרגו בקרבות מול המחבלים.
לאחר תחקיר המשטרה התברר כי הפסטיבל כלל לא היה אחד מיעדי המחבלים.
ממצא זה נקבע לאחר חקירת המחבלים שנתפסו בחיים ועל רקע המפות שנמצאו על גופותיהם של המחבלים שנהרגו.
לפי הממצאים, אף מחבל לא ידע מראש על המסיבה, אולם ברגע שהחל פינוי המבלים אלה זיהו את הנהירה ומיהרו למתחם הפסטיבל וניצלו את ההזדמנות והחלו בפגיעה במשתתפים.
המספר הרב של הנרצחים הופך את הטבח לפיגוע הטרור הגדול בתולדות המדינה.
קודם לכן, שני הפיגועים הגדולים ביותר היו הפיגוע בכביש החוף, שבו נרצחו 35 איש, והפיגוע במלון פארק, שבו נרצחו 30 איש.
146 מבין המשתתפים שנמלטו ממתחם הפסטיבל הסתתרו בתוך 9 מיגוניות ברחבי עוטף עזה, שקיבלו את השם מיגוניות המוות.
מבין כלל השוהים במיגוניות, 83 נרצחו, 5 נחטפו לעזה כבני ערובה (מתוכם אחד נרצח בשבי) ו-82 ניצלו.
באחד המקרים המפורסמים ביותר מהטבח, הסתתרו 27 ממשתתפי המסיבה בתוך מיגונית רעים מערב, אשר נהייתה למיגונית המוות הידועה ביותר לשמצה.
עם הגיע המחבלים למיגונית, אוסאמא אבו עסא, אחד המאבטחים במסיבה והשוהים במיגונית, ניסה לשכנע את המחבלים שלא יהרגו את יושבי המיגונית, אולם הוא נורה למוות על ידי המחבלים.
לאחר מכן ענר שפירא, לוחם בסיירת נח"ל שהיה בחופשה, נעמד בכניסה למיגונית.
המחבלים שהגיעו למקום החלו להשליך רימונים לתוך המיגונית.
בסיוע חלקי מאחרים, הצליח שפירא להשליך לפחות שמונה רימוני הלם ורימונים חיים בחזרה החוצה.
בהמשך שפירא נהרג מירי המחבלים, ככל הנראה מרקטת RPG.
ניצולי המיגונית תיארו אותו כגיבור וציינו כי הציל את חייהם.
בתוך פחות משעה, לאחר קרב נואש, נרצחו 16 מהצעירים ששהו במיגונית.
ארבעה נלקחו לעזה כבני ערובה, ושבעה שרדו את הטבח והחטיפה.
על פי עדויות של ניצולים מהמסיבה, אנשי זק"א, אנשי ביטחון וגורמי רפואה, חומרים מחקירותיהם של המחבלים וסרטונים, חלק מהנרצחים נאנסו ועברו התעללות מינית על ידי המחבלים טרם הירצחם.
על פי עדויות שנאספו על ידי עמותת לב בטוח, שהוקמה על מנת להעניק תמיכה נפשית לשורדי הטבח במסיבות, יש עוד לפחות עשרה עדי ראייה שהיו עדים למעשי אונס, אונס קבוצתי והתעללויות מיניות במוקדים שונים באזור המסיבה, שמצבם הנפשי אינו מאפשר להם להיחשף.
במהלך הטבח נחטפו 44 מבלים ממתחם הפסטיבל לרצועת עזה.
חטיפתה של שני לוק, ישראלית ילידת גרמניה בת 23, זכה לסיקור נרחב בתקשורת העולמית.
ב־7 באוקטובר פורסם סרטון שבו היא נראית פצועה, ללא חולצה, מובלת לראווה בטנדר פתוח ברחובות עזה בזמן שאחד המחבלים מושך בשערה וההמון יורקים וחובטים בה.
ב-30 באוקטובר עדכן צה"ל את משפחתה כי היא לא בחיים וכי נמצאה עצם מבסיס הגולגולת של לוק.
קנצלר גרמניה, אולף שולץ, הגיב על דבר הירצחה: "החדשות על הרצח שלה הן נוראיות ומראות את הברבריות של חמאס.
חייבים למצות את הדין עם ארגון הטרור".
ב-17 במאי 2024 הודיע דובר צה"ל כי גופתה חולצה מרצועת עזה יחד עם גופותיהם של יצחק גלרנטר, עמית בוסקילה ורון בנימין.