tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך שנות ה-40 ושנות ה-50, חברת DC תיארה את באטמן ורובין בתור "הצמד הדינמי" ולעיתים רחוקות פרסמה סיפור באטמן ללא עוזרו.
סיפורים שהיו מוקדשים כולם לרובין הופיעו בחוברות Star-Spangled Comics משנת 1947 ועד לשנת 1952.
השניים תוארו בנפרד בעודם חיים בעולמות מקבילים, עד אשר רובין המבוגר והמקורי מת במהלך אירועי המשבר בעולמות האינסופיים של שנת 1986.
בשנת 1964, חוברת מספר 54 של The Brave and the Bold הציגה את הגרסה הצעירה של ליגת הצדק.
קבוצה זו הונהגה בידי רובין המודרני מארץ-1, אליו הצטרפו שני שותפים צעירים - אקוולאד (שותפו של אקוומן) וקיד פלאש (שותפו של פלאש), כדי לעצור את האיום של מיסטר טוויסטר.
מאוחר יותר, שלושת השותפים הצעירים איחדו כוחות עם ספידי (שותפו של החץ הירוק) ווונדר גירל (שותפתה של וונדר וומן) כדי לשחרר את מוריהם הרוחניים מאיום ששולט במוחותיהם.
הם מחליטים להפוך לצוות של ממש - הטיטאנים הצעירים.
בזכות הכישורים הטקטיים אותם רובין הרוויח מבאטמן, הוא מזוהה יותר כמנהיג הקבוצה בטרם הטיטאנים מתפרקים מספר שנים לאחר מכן.
בשנת 1969 - עדיין במציאות שלפני המשבר - הכותב דניס אוניל והמאייר ניל אדמס החזירו את באטמן לשורשיו האפלים.
אחד המאמצים לכך היה שכתובו של רובין אל מחוץ לחוברות הסולו של באטמן ושליחתו של דיק גרייסון לאוניברסיטת הדסון ולרצועת סיפורים צדדיים בחוברות קומיקס בלשים.
במהלך שנות ה-70, ילד הפלא הופיע לעיתים רחוקות בסיפורי באטמן וכן בהחייאה מחודשת וקצרה של הטיטאנים הצעירים.
בשנת 1980, דיק גרייסון נוטל שוב את המנהיגות על קבוצת הטיטאנים הצעירים, שהופיעה כעת בסדרה חודשים תחת השם "הטיטאנים הצעירים החדשים".
הסדרה הפכה עד מהרה לאחת מהסדרות האהובות ביותר של חברת DC באותה תקופה.
אולם במהלך זמן זה, גרייסון הסתכסך עם באטמן מה שהוביל לניתוק ממושך ביניהם.
בשנים המעטות שלפני המשבר בעולמות האינסופיים, דיק גרייסון המתבגר מאס בתפקידו כשותפו הצעיר של באטמן.
הוא קורא לעצמו בשם נייטווינג לאחר שנזכר בהרפתקאותיו בעיר קנדור הקריפטונית, היכן שהוא ובאטמן נתקלו בגיבור מקומי באותו שם.
בהמשכיות שלאחר המשבר הוא מפוטר בידי באטמן אחרי שנורה בידי הג'וקר והופך לנייטווינג.
הוא שומר על הזהות במהלך הזמן בטיטאנים הצעירים, ומדי פעם חוזר כדי לעזור לבאטמן ולשותפיו החדשים ומחליפיו כרובין, ג'ייסון טוד וטים דרייק.
עד מהרה, גרייסון הפך לדמות אח לדרייק הצעיר.
כאשר גבו של באטמן נשבר בידי ביין באירועי קשת הסיפור "נפילתו של אביר", ברוס בוחר בז'אן-פול ואלי בתור מחליפו של באטמן מאחר שהוא לא רוצה להטריח את גרייסון בתפקיד וחושש שהוא ירדוף אחר ביין כנקמה.
אולם, כאשר ואלי נהפך לבלתי יציב, ברוס עובר אימונים מפרכים בעזרתן של ד"ר שונדרה קינסולבינג וליידי שיווה במטרה להחזיר את בריאותו לעצמו, והוא מביס את ואלי בעזרתם של גרייסון ודרייק.
אולם, הוא מרגיש צורך לבחון מחדש את תפקידו כבאטמן אחרי הבסתו של ואלי ועוזב את גות'אם סיטי לאחר שבוחר בגרייסון להיות ממשיכו בקשת הסיפור "הבן האובד".
בזמן תפקודו כבאטמן, לגרייסון יש ראייה מפוכחת יותר לגבי המתחים אותם חש ברוס בתור באטמן, כמו גם ניצב בפני איומים חדשים כמו קילר קרוק, הפיתום ותופס החולדות ומתעמת מול אויבו הוותיק דו-פרצוף.
דיק ארמי הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה־26 של מדינת טקסס במשך כ-20 שנים.
דיק ארמי נולד בעיירה בדקוטה הצפונית הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת ג'יימסטאון, תואר שני באוניברסיטת דקוטה הצפונית ותואר שלישי בכלכלה באוניברסיטת אוקלהומה.
לאחר קבלת התואר לימד במספר אוניברסיטאות.
בשנת 1984 הוא זכה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית.
בהמשך הוא זכה עוד 8 פעמים ובכל פעם זכה ביותר מ-68% מהקולות.
בשנת 1994 ארמי הצטרף לניוט גינגריץ' לניסוח "חוזה עם אמריקה" שמטרתו הייתה להגיע לרוב רפובליקני בבית הנבחרים.
לאור ההצלחה הוא מונה למנהיג הרוב בבית הנבחרים.
בין הפעילויות שלו בבית הנבחרים היה קידום חקיקה להקמת המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית.
בתחום הכלכלה ארמי היה תומך ברעיונות של מילטון פרידמן.
ארמי התנגד למלחמת עיראק, אך שוכנע לשנות את הדעה בעקבות עדויות לפיתוח נשק גרעיני שהוצגו לו והצביע בעד תחילת המלחמה.
בהמשך הוא ציין שנימוקים שהועברו אליו לא היו נכונות.
בשנת 2002 הוא תמך בגירוש פלסטינים מגדה המערבית.
לאחר סיום הקריירה הפוליטית ארמי הצטרף לחברה שפועלת בוושינגטון די סי לקידום נושאים שונים.
ארמי פעל נגד רפורמות של ברק אובמה במערכת הבריאות האמריקאית.
דיק ארמי היה פעיל מרכזי בארגון ובפעילות של קבוצת FreedomWorks שעבדה בשיתוף פעולה עם תנועת מסיבת התה.
ארמי פרסם מספר ספרים בנושאים פוליטיים וכלכליים.
דיק לודווייק ברליין (בהולנדית: Dick Lodewijk Berlijn; נולד ב-18 במרץ 1950) הוא גנרל הולנדי בדימוס, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא הולנד בשנים 2004–2008.
ברליין נולד באמסטרדם ב-18 במרץ 1950. ב-1969 הוא נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית המלכותית ההולנדית בברדה, וב-1973 התגייס לחיל האוויר המלכותי ההולנדי.
הוא עבר הכשרת טייס בסיסית בקנדה ולאחר מכן חזר להולנד ועבר הכשרה כטייס נורת'רופ F-5. ב-1976 עבר הסבה למטוס F-104 סטארפייטר.
הוא שרת בכוח המשימה באורוזגאן וביוניפי"ל.
בין 1989–1991 למד במכללת הסגל של חיל האוויר ולאחר מכן שימש כראש מדור המבצעים וההדרכה בחיל האוויר.
ב-1993 הוא מונה למפקד טייסת F-16. ב-1994 הוא מונה לראש אגף המבצעים בחיל האוויר.
בנובמבר 1998 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד חיל האוויר הטקטי.
ב-24 במרץ 2000 הוא מונה למפקד חיל האוויר ההולנדי, וב-24 ביוני 2004 מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) והועלה לדרגת גנרל.
ב-5 בספטמבר 2005 שונה שם התפקיד ל"ראש ההגנה".
ב-17 באפריל 2008 הוא פרש מהצבא והתפקיד הועבר לפטר ואן אום.
דיצרוס (שם מדעי: Diceros; מיוונית: "di" - דו ו-"ceros": קרן") הוא סוג של קרנף בו כלול כיום מין בודד - קרנף צר-שפה (Diceros bicornis) המכונה גם קרנף שחור (אף שאיננו באמת שחור).
בעבר נכללו בסוג עוד 2 מינים שנכחדו (אם כי המין Diceros australis שנוי במחלוקת אם הוא שייך לסוג).
קרנפים אלה בעלי מוצא אפריקני והם התפתחו החל מהמיוקן בערבות עשב וסוואנות, בהם גדלו לממדים גדולים.
סוג זה הוגדר ב-1821 בידי החוקר ג'ון אדוארד גריי והוא נחשב לפי חוקרים רבים לאביו של הסוג קרנף רחב שפה, בו מצוי כיום הקרנף האפריקני השני בטבע - קרנף רחב-שפה.
ריצ'רד "דיק" הומר היה אנימטור אמריקאי בתור הזהב של ההנפשה וידוע בעיקר בעבודתו בחברת וולט דיסני.
"דיק הומר היה כולבויניק", ציין האנימטור ואגדת דיסני וורד קימבל.
"הוא היה אנימטור, ואהבתי את ההנפשה שלו.
זה תמיד היה מצחיק - זוכרים את הברווז ב'קונצרט הלהקה' עם המשרוקיות הארורות האלה?
והוא היה איש סיפור חשוב מאוד ברצף של 'פנטסיה'".
הומר נולד ב-2 בינואר 1898 בניו יורק.
הוא למד בברוקלין ובבתי הספר התיכוניים אלכסנדר המילטון (שבלוס אנג'לס, קליפורניה) ומוריס (שבמוריס, אילינוי).
לאחר מכן הוא למד במספר מקומות לעיצוב ולאמנות.
עבודתו הראשונה בתעשייה הייתה בשנת 1916, כאנימטור באולפן של ראול בארה.
בשנת 1923, הוא הפך לבמאי הנפשה באולפניו של מקס פליישר, שם הפך את הפקת הנפשה ליעילה יותר והרחיק את האולפנים מהתלות שלהם ברוטוסקופ להנפשה זורמת יותר.
כעבור שבע שנים קיבל תפקיד דומה באולפני צ'ארלס מינץ.
את עבודתו בדיסני הומר החל בשנת 1933, שם הוא תרם לקלאסיות של "סימפוניות טיפשיות" כמו "הצב והארנב", "ארץ הארנבונים", "היאוואטה הקטן" ו"הצרצר והנמלה"; סרטים קצרים של מיקי מאוס כגון "מטפסי הרים", "יריבו של מיקי", ו"רוחות בודדות"; כמו כן הוא ביים את סרטי ההנפשה הקצרים "ציידי הלווייתנים" ו"גופי ווילבר".
בין הסרטים באורך מלא של דיסני עליהן הומר שימש כתסריטאי היו "דמבו הפיל המעופף" (1941), "סלודוס אמיגוס" (1942), "הבה לי מוזיקה" (1946) ו"עליסה בארץ הפלאות" (1951).
עבודתו כתסריטאי ב"פנטסיה" (1940) זכתה להערצה במיוחד.
"למעשה, אנחנו חייבים הכי הרבה לדיק הומר על כך שוולט דיסני נגמל מג'ון פיליפ סוזה והתחיל להכניס את הקלאסיקה!" טען וורד קימבל.
"וולט למד הכל על בטהובן, צ'ייקובסקי, סטרווינסקי דרך הדרכתו של דיק הומר".
חלק מעבודותיו של הומר נעשו בשיתוף עם האמן ג'ו גרנט; כגון "פנטסיה", "דמבו הפיל המעופף", וכמה סרטי תעמולה לקידום מאמץ המלחמה של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
באופן לא טיפוסי, הומר וגרנט הגישו את "דמבו" לוולט דיסני לא כסטוריבורד שלם, אלא כסדרה של "פרקים", שכל אחד מהם מסתיים בקליף האנגר.
זה נועד לעורר את התלהבותו של דיסני מהפרויקט, דבר שאכן עבד.
הומר עזב את דיסני כדי ליצור עצמאית רצועת קומיקס, שהתפרשה בין השנים 1948–1951, אך לאחר מכן חזר לעבוד בדיסני.
בין עבודותיו נכללת סדרת תוכניות עבור סדרת הטלוויזיה "עולמו המופלא של דיסני".
הוא גם תרם לעיבודים "Baby Weems" (שמתוך הסרט "הדרקון העקש" משנת 1941), "20,000 מיל מתחת למים" (1954) ו"True-Life Adventures".
כשלאחרון הוא כתב רצועת קומיקס בעיתון משנת 1955 ועד פרישתו ב-1973.
גדול ההנפשה גרים נטוויק אמר על דיק הומר, "הוא היה אחד מהאמנים שעזרו לבנות את המסגרת המוקדמת של ההנפשה.
הוא היה איש חכם ושנון, אדם משעשע אשר, בדרך שקטה, משך שטיחים מתחת לגיבורים שחצנים ומזויפים, הפך ענקים לפיגמים ועקר באופן שאינו מבשר טובות את שיניהם של אריות נייר נוהמים.
הוא היה עם ההנפשה בכל כאבי הגדילה שלה.
כל מה שההנפשה תהפוך אליו, הוא עזר לעצב אותה, ציור אחר ציור, רעיון אחר רעיון".
בפברואר 1973, הומר קיבל מאוסקר על ידי אולפני דיסני בטקס שנערך בהשתתפות מספר עמיתיו.
באוקטובר 1978, הומר קיבל את פרס וינזור מקיי בטקס פרסי אנני והוצג על ידי וורד קימבל.
הומר, קיבל את פרס אגדות דיסני שהוענק על שם אביו.
ריצ'רד פיטר (דיק) גואן הוא מוזיקאי, זמר וכותב שירים סקוטי, בעיקר של שירי פולק ושירי מחאה חברתיים.
הוא נחשב לאחד הזמרים-יוצרים המובילים בסקוטלנד.
גואן נולד בבית החולים המלכותי ליולדות בגלאזגו בזמן שאביו עבד בגלאזגו כנהג קטר.
הוא בילה את השנה וחצי הראשונות לחייו ברתרגלן, דרום לנרקשייר, ולאחר מכן עברה כל המשפחה לליית', נמל בפאתי אדינבורו.
גואן, הבכור מבין שלושה ילדים, גדל מוקף במוזיקה של סקוטלנד ואירלנד.
אמו, סקוטית מההיילנדס מלוכאבר שדיברה ואף שרה בגאלית.
סבו מצד אביו, יליד אירלנד (יליד אריס, שבמחוז מאיו), ניגן בכינור וסבתו מצד אביו, נולדה בגלאזגו להורים איריים, ניגנה באקורדיון ושרה.
המשפחה חוותה עוני ניכר, אך באזור בו גרו שררה רוח קהילתית חזקה ורבים משיריו של גואן חוגגים את שורשיו ממעמד הפועלים.
בשנות העשרה שלו, גואן עבד כשולייה במפעל נייר מקומי, אך חלם להיות מוזיקאי מאז שהחל לנגן בגיטרה בגיל שבע.
הוא התערב בסצנת מוזיקת הפולק המקומית, ויחד עם שניים נוספים, הקים מועדון בשם מרכז הפולק של אדינבורו.
הוא הפך למקצוען בתחילת 1970 ועבר ללונדון.
אלבומו הראשון של גואן, No More Forever, הוקלט בשנת 1971. בו הוא שר ומנגן בגיטרה אקוסטית, כשבחלק מהקטעים מצטרף הכנר אליי ביין.
כל השירים מלבד אחד הם מסורתיים, למעט " The John Maclean March " של המיש הנדרסון, מחווה לג'ון מקלין, פעיל סוציאליסט מגלזגו, וטעימה מקדימה לשירים רבים בעלי מחויבות פוליטית שגוגן הקליט מאוחר יותר.
בשנת 1972, לפני שיצא אלבומו, גוגן הצטרף לביין, קת'ל מקונל ורובין מורטון, שאותם הכיר מימיו במרכז הפולק של אדינבורו, בלהקתם The Boys of the Lough.
הוא נשאר עם הלהקה כשנה, במהלכה ניגן ושר באלבום הבכורה שלהם הנושא את שמו.
לדבריו, הסיבה שעזב את הלהקה היה פחדו מטיסות שמנע ממנו לעמוד בהתחייבויות הלהקה להופעות רחוקות.
גואן חידש את קריירת הסולו שלו ובאלבום הבא שלו, Kist O Gold (שהוקלט ב-1975), הוא שר בעיקר שירים מסורתיים, תוך שימוש בגיטרה שלו בלבד כליוו.
באותה שנה הוא הקליט גם שני שירים עם להקת The High Level Ranters באלבומם The Bonnie Pit Laddie.
עם זאת, הוא החל לחוש תסכול מסצנת מועדוני הפולק וחיפש שותפויות מוזיקליות חדשות.
לכן, הצטרף ללהקת הרוק הקלטית Five Hand Reel.
בין השנים 1976 ו-1978 הקליט גואן ארבעה אלבומים עם Five Hand Reel (שלושה יחד עם Five Hand Reel ואחד בשיתוף פעולה עם הזמר הדני אלן קליטגארד), וכן שני אלבומים סולו: Coppers and Brass (1975), ו- Goughan (1978), שבו ניגן בגיטרות אקוסטיות וחשמליות.
הוא גם שיתף פעולה עם טוני קפסטיק ודייב ברלנד באלבום שירים מאת יואן מק'קול.
גואן אהב לנגן עם Five Hand Reel, אך עם הזמן הוא הרגיש שהלהקה נמצאת תחת לחץ להפוך למסחרית יותר.
Five Hand Reel הייתה פופולרית יותר בצפון אירופה מאשר בבריטניה, ולכן הוא נאלץ לבלות זמן רב בדרכים הרחק ממשפחתו.
בנובמבר 1978 בתו של גואן נדרסה על ידי מכונית ונפצעה קשה בזמן שהיה רחוק.
אירוע זה גרם למשבר גדול בחייו של גואן.
הוא עזב את הלהקה אך התקשה להשיג הופעות סולו ובסוף העשור הוא ניגן רק מדי פעם, והשלים את הכנסתו על ידי כתיבת מאמרים למגזין Folk Review.
גואן חזר לנגן בשנת 1980, ושיתף פעולה עם מספר אמנים אחרים באלבום Folk Friends 2 ועם אנדי אירווין באלבום Parallel Lines (1982).
אלבום הסולו הבא שלו, Handful of Earth (1981), הפך, לדבריו, לאלבום המצליח ביותר שלו מבחינת ביקורות ומכירות.
היה זה אלבום הפולק של השנה של מגזין "Melody Maker" לשנת 1981, ובשנת 1989 נבחר לאלבום העשור על ידי מגזין Folk Roots (כיום fRoots) הן בסקר בקרב הקוראים והן בסקרי מבקרים.
נוכח הממשלה הימנית של מרגרט תאצ'ר בשנות ה-80 גברה המעורבות הפוליטית של גואן, שמעולם לא הסתיר את נטיותיו הסוציאליסטיות החזקות, ושכל אלבומיו כללו שירים של כותבים בעלי נטיות דומות.
כמו המיש הנדרסון, יואן מק'קול, דומיניק בהאן, אד פיקפורד וליאון רוסלסון.
כעת, לעומת זאת, הוא הרגיש ש"הגיע הזמן להפסיק לדווח ולהתחיל לקחת חלק" ואלבומו הבא, A Different Kind of Love Song (1983), היה, לדבריו, "מתקפה חזיתית, נגד פולמוס המלחמה הקרה".
כל שיריו, שבוצעו במגוון סגנונות באותה תקופה, החל מפולק אקוסטי ועד רוקנרול חשמלי, הקרינו מחויבות פוליטית.
גואן הרחיב את האקטיביזם הפוליטי שלו גם לתחומים אחרים מלבד שירה.
הוא יזם את הקמת "Perform", ארגון שמטרתו הייתה לסייע לרקימת שיתופי פעולה של אמני מוזיקה עממית מרחבי עולם, הוא הצטרף לקבוצת תיאטרון האג'יטפרופ 7:84 ובמהלך שביתת הכורים בבריטניה (1984–1985) היה יו"ר קבוצת התמיכה של הכורים בלית'.
גואן הקליט שלושה אלבומי סולו במהלך השנים הבאות: Live in Edinburgh (1985) (הופעת הסולו הראשונה שלו לאחר הפסקה של שישה חודשים עקב אובדן קולו), True and Bold (1986), אוסף שירים על כרייה, ו-Call It Freedom (1988), שהיה דומה בסגנון ובתוכן ל-A Different Kind of Love Song.
הוא גם שיתף פעולה עם נגן הג'אז וכלי ההקשה קן היידר באלבום האלתור החופשי, Fanfare for Tomorrow (1985), ושר וניגן עם אמנים אחרים במחווה לוודי גאת'רי, Woody Lives!
בתחילת שנות ה-90, גואן שוב הרגיש צורך לעבוד באופן קבוע עם אמנים אחרים, ולכן הזמין שבעה מוזיקאים סקוטים נוספים להקים להקה בשם קלאן אלבה (Clan Alba).
ההרכב המקורי כלל את גואן, הזמר-גיטריסט דייוי סטיל, נגניות הנבל מרי מקמאסטר ופטסי סדון, נגן המולטי-אינסטרומנטלי בריאן מקניל, החלילן גארי ווסט ונגני כלי ההקשה מייק טרוויס ודייב טולוך.
הלהקה ערכה את הופעת הבכורה שלה בפסטיבל הפולק של אדינבורו בשנת 1992 והופיעה בפסטיבלים אחרים ברחבי בריטניה ואירופה במהלך השנתיים הבאות, במהלכן גארי ווסט עזב והוחלף על ידי פרד מוריסון.
בשנת 1994, קלאן אלבה הקליטה דיסק כפול הנושא את אותו שם, אותו הפיק גואן באולפני רדסדייל, אך הלהקה התפרקה בשנה שלאחר מכן לאחר בעיות בשיווק התקליט.
גואן חידש את קריירת הסולו שלו והקליט שני אלבומים נוספים במהלך העשור.
באלבום Sail On (1996) הוא לווה על ידי כמה מבוגרי קלאן אלבה.
לצד המנונים פוליטיים כמו "Waist Deep In The Big Muddy" של פיט סיגר ו-"No Gods and Precious Few Heroes" של בריאן מקניל, האלבום כלל גם פרשנויות של גואן לשירים מיינסטרימיים יותר, כמו "Ruby Tuesday" של ג'אגר/ריצ'רדס ו-"1952 Vincent Black Lightning" של ריצ'רד תומפסון.
הוא תיאר את האלבום הבא שלו, Redwood Cathedral (1998), כ"בעיקרו מחווה של מפרש שירים לאמנות של כותב השירים".
הוא כלל עיבודים פשוטים לשירים רפלקטיביים, כולל הלהיט הישן של האחים אוורלי, "Let It Be Me", ו-"Turn, Turn, Turn" של פיט סיגר ו-"Fine Horseman" של לאל ווטרסון.
במהלך תקופה זו, גואן היה גם מעורב באופן פעיל ב-Usenet.
הוא למד תכנות מחשבים במהלך שנות ה-80, והחל לבנות אתרי אינטרנט בשנת 1994. בשנת 1998 הקים חברת עיצוב אתרים משלו.
בתחילת שנות ה-2000 החל גואן לעסוק גם בהלחנה להרכבים גדולים יותר וכתב שני עיבודים תזמורתיים עבור פסטיבל Celtic Connections.
הראשון, "גלי זמן (שיר אהבה למוזיקה עממית)", שילב נגינה תזמורתית עם שירה עממית ובוצע בפסטיבל 2004 על ידי תזמורת האופרה הסקוטית יחד עם גואן עם זמרי ונגני פולק אחרים.
השני היה סימפוניה בשם "אמנה 300", שהולחנה עבור הקונצרט הראשון של תזמורת הנוער של Celtic Connections בשנת 2007. בין השנים 2001 ו-2008 יצאו חמישה אלבומים נוספים של גואן.
באלבום Outlaws and Dreamers (2001) הוא השתמש רק בגיטרה האקוסטית שלו ובכינור של בריאן מקניל כדי ללוות את קולו.
Prentice Piece (2002) הייתה רטרוספקטיבה בת שלושים שנה שבחר בעצמו על הקריירה שלו (אם כי לא ניתן היה לכלול חלק מהחומרים עקב סכסוכי זכויות יוצרים).
אוסף נוסף שיצא בתקופה זו הוא The Definitive Collection (2006).
"Lucky For Some " (2006) הורכב כמעט כולו משירים שכתב בעצמו ו- "Goughan Live!
at the Trades Club" (2008) היה אלבום הופעה חיה, שהוקלטה באחד המקומות האהובים עליו, מועדון ה-Trades Club, Hebden Bridge, ביורקשייר.
גואן המשיך להופיע באופן קבוע כסולן ולמשך זמן מה הגיש תוכנית מוזיקה שבועית, "Crossroads", עבור תחנת הרדיו הסקוטית Black Diamond FM.
בספטמבר 2016, הודיע גואן כי הוא מבטל את כל הופעותיו הפומביות עד להודעה חדשה, לאור חשש שלקה בשבץ זמן מה קודם לכן.
סריקת MRI שנערכה בחודש שלאחר מכן אישרה כן אכן לקה בשבץ, ובנובמבר של אותה שנה נערך לכבודו קונצרט באדינבורו, בהשתתפות אלי ביין, פיל קנינגהם, בילי בראג, קארין פולווארט ואדי רידר.
לדברי סוכן ההזמנות שלו, גואן החל בפברואר 2017 בתהליך שיקום פיזיותרפי, ולא צפוי להופיע "בעתיד הנראה לעין".
גואן שר בסקוטית (שפת האם שלו), אנגלית, ולעיתים גם בגאלית.
קולו תואר על ידי חלק כ"מסוגל להפוך מרכות כואבת לצליל גבוה של זעם פוליטי בתוך שורה אחת, או, לעיתים, אפילו בתור מילה אחת".
הוא מנגן בגיטרה במגוון כוונונים ייחודיים של המיתרים, תוך שימוש בסגנונות פריטה ופינגר סטייל.
לדבריו ההשפעות המוזיקליות המרכזיות שלו הן של דוק ווטסון, האנק סנואו, דייבי גרהם, ברט יאנש ומרטין קארתי.
גואן היה נושא לשלושה סרטי תעודה בטלוויזיה בבריטניה: "Spectrum" של BBC Two (1982), "NB" של Scottish Television (1989) ו-" Sessions" של BBC Four (2008) (בהשתתפות הופעה חיה וקטעי תעודה).
בדצמבר 2009 הוא נכנס להיכל התהילה של המוזיקה המסורתית הסקוטית ובפברואר 2010 קיבל פרס מפעל חיים בטקס פרסי הפולק השנתי של רדיו שתיים של ה-BBC.
דיק קונטינו הוא זמר אמריקאי ואקורדיוניסט.
קונטינו החל לבצע מחזות שונים בלוס אנג'לס, ולאחר מכן, בשנת 1946, הוא החל לקבל גם תשומת לב פרסומית, שהלכה והתגברה עד לביסוס מעמדו ככוכב.
מעמדו ככוכב דעך ונקטע לזמן מה, במהלך מלחמת קוריאה, משום שקונטינו התעלם מצו הגיוס שקיבל, ונכלא לכמה חודשים.
לאחר ריצוי עונשו התגייס לכוחות הצבא של ארצות הברית.
מעשיו של קונטינו נחשב לשערורייה בקרב הציבור האמריקאי, והקריירה של קונטינו חוותה נפילה רצינית, אך למרות זאת הוא המשיך לנגן ואף לשחק בכמה סרטים, משנת 1950 עד לשנת 1960.
ג'יימס אלרוי כתב על בסיס חוויותיו של קונטינו במלחמת קוריאה נובלה - "Dick Contino's Blues".
ריצ'רד ברוס "דיק" צ'ייני היה איש ציבור אמריקאי, סגן נשיא ארצות הברית ה-46 במספר, שכיהן תחת נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש.
בניגוד לרוב סגני הנשיא לפניו, צ'ייני נחשב לבעל השפעה רבה בממשל והיה מראשי המחנה הניצי והנאו-קונסרבטיבי שהוביל את ארצות הברית למלחמת עיראק.
צ'ייני נקט בעמדה פרו-ישראלית, אנטי סורית ואנטי איראנית ברורה.
צ'ייני היה ראש הסגל של הבית הלבן בשנים 1975–1977, חבר בית הנבחרים מטעם ויומינג בשנים 1979–1989, מזכיר ההגנה בשנים 1989–1993 ומנכ"ל ויושב ראש חברת האנרגיה הליברטון.
צ'ייני נולד ב-30 בינואר 1941 בעיר לינקולן שבמדינת נברסקה בארצות הברית.
גדל בנעוריו בעיר קספר שבמדינת ויומינג, שם גם השלים את לימודיו האקדמיים שכללו תואר שני באמנויות.
הוא החל לימודי דוקטורט באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון אך לא סיים אותם.
הקריירה הפוליטית שלו החלה בשנת 1969, עת הצטרף לממשל של הנשיא ריצ'רד ניקסון.
צ'ייני שימש תחת ממשל ניקסון במספר תפקידים ציבוריים, בהם יועץ לעלויות המחייה, במשרד להזדמנויות כלכליות בבית הלבן, תחת דונלד רמספלד.
לאחר התפטרות ניקסון ב-1974 בעקבות פרשת ווטרגייט, עבד צ'ייני בצוות שארגן את העברת הממשל לידי ג'רלד פורד ואחר כך המשיך בתפקיד עוזר בכיר לנשיא.
בנובמבר 1975 החליף את ראמספלד בתפקיד ראש הסגל של הבית הלבן, והיה לאדם הצעיר ביותר שמילא תפקיד זה.
הוא נותר במשרה זאת עד לתום כהונת הנשיא פורד, ואף ניהל את מערכת הבחירות של פורד.
בשנת 1977 חזר צ'ייני למדינת ויומינג, ונבחר בשנת 1978 לנציגה היחידי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא נבחר מחדש עוד חמש פעמים עד שפרש בשנת 1989 לטובת התמנות לתפקיד מזכיר ההגנה.
בבית הנבחרים כיהן צ'ייני במספר תפקידים, ביניהם יושב ראש ועדת המדיניות של הרפובליקנים (1981–1987), יושב ראש הוועידה של הרפובליקנים בבית הנבחרים ומצליף המיעוט הרפובליקני בבית הנבחרים.
צ'ייני שימש כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בשנים 1989 עד 1992 בממשלו של הנשיא ג'ורג' בוש האב.
הוא פיקד באותן שנים על מבצע סופה במדבר, הידוע גם כמלחמת המפרץ הראשונה.
צ'ייני גם פיקד על מבצע מטרה צודקת בפנמה.
ב-1991 העניק לו הנשיא בוש את מדליית החירות הנשיאותית, העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
אחרי ההפסד של בוש בבחירות ב-1992, עבר צ'ייני לעסקים פרטיים הקשורים לחברות ביטחוניות ולחברות נפט.
בין השאר היה יו"ר חברת האליברטון, קבלנית ענק של צבא ארצות הברית שזכתה במכרזים רבים, אך נחשדה גם בפרשות שחיתות.
עברו וקשריו עם החברות האלה הובילו לביקורת נגדו כשחזר לחיים הפוליטיים.
בשנת 2000 ביקש ג'ורג' ווקר בוש מצ'ייני לעמוד בראש צוות החיפוש למועמדים לתפקיד סגן הנשיא.
לבסוף הפתיע בוש, ובחר בצ'ייני עצמו.
נוכח חוסר ניסיונו של בוש בנושאי ביטחון וחוץ והניסיון הרב של צ'ייני, הפך צ'ייני לאחד האנשים החזקים בממשל בתחומים אלה, אם לא החזק ביותר, ובאופן חסר תקדים לסגני נשיאים לפניו הוא נמצא במרכז קבלת ההחלטות של הממשל בנושאים אלה.
דווקא העובדה שהוא הוחזר לפוליטיקה מפרישה, ושלא היו לו יומרות להיבחר לנשיאות בעצמו, העלו את השפעתו בבית הלבן בשל האמון הרב שבוש רחש לו.
הוא אף נעלם מעיני הציבור.
יחד עם מזכיר ההגנה דונלד רמספלד, פטרונו הפוליטי לשעבר, הוא עמד בראש מחנה ה"נאו שמרנים" בממשל, שדחף ליציאה למלחמת עיראק, תוך כדי חיכוכים עם ה-CIA ומחלקת המדינה.
החיכוכים עם ה-CIA, והוויכוח הציבורי על קבלת ההחלטה על היציאה למלחמה וההצדקות לה, הובילו לפרשת פליים, שבה היה מעורב צ'ייני במידה רבה.
פרשה זו גם גרמה לפרישתו של יועצו הקרוב וראש מטהו, לואיס ליבי, שנאלץ להתפטר אחרי שב-28 באוקטובר 2005 הוגש נגדו כתב אישום בפרשה.
הכהונה השנייה של הנשיא בוש החל מ-2005 הסתמנה בהחלשותו של המחנה הנאו-שמרן הניצי בממשל, לטובת הריאליסטים בראשות מזכירת המדינה קונדוליזה רייס.
לאורך זמן רב סירב צ'ייני להודות בטעויות שבוצעו במלחמה בעיראק, והוא נקט בעמדה אופטימית יותר מזו של הנשיא בוש.
החלפתו של רמספלד ברוברט גייטס הפרגמטי בתפקיד מזכיר ההגנה, פרישתם של מספר נצים נוספים מהממשל וההתנגדות הציבורית הרחבה בארצות הברית למלחמה בעיראק, שצ'ייני הצטייר כאחד מהאחראים ליציאה אליה, החלישה עוד יותר את השפעת משרד סגן הנשיא על קבלת ההחלטות בבית הלבן.
אחת מהמחלוקות העיקריות בין שני האגפים בממשל הייתה היחס לאיראן.
בעוד האגף הריאליסטי טען כי יש לנסות להדבר עם איראן, סגן הנשיא הביע עמדה תקיפה נגד הדברות כזו ואנשי אגפו קבעו כי יש להציב לאיראן "קווים אדומים" שאם תחצה אותם, תעשה ארצות הברית שימוש בכוח כדי להפסיק את התקדמותה של איראן לעבר נשק גרעיני.
צ'ייני עמד גם בראש צוות משימה לענייני מדיניות האנרגיה בבית הלבן.
בדצמבר 2018 יצא לאקרנים סרטו של אדם מקיי, סגן הנשיא המתאר את דמותו של צ'ייני ואת הדומיננטיות שלו כסגנו של בוש הבן.
לקראת בחירות 2024 לנשיאות ארצות הברית, הודיע צ'ייני על תמיכתו במועמדת הדמוקרטית קמלה האריס, מפני שלדבריו "לא ניתן לסמוך על טראמפ שוב".
ב-1964 נשא צ'ייני את לין וינסנט, שהכיר עוד מימי התיכון.
במשך השנים לין צ'ייני תפסה מעמד פוליטי-תקשורתי בפני עצמה במסגרת החוגים הרפובליקניים, והיא חוקרת בכירה כיום במכון הנאו-קונסרבטיבי AEI.
לדיק ולין צ'ייני שתי בנות.
הבכורה ליז צ'ייני, נולדה ב-1966, בעלת השכלה במשפטים עם מומחיות במשפט בין-לאומי.
מאז 2002 היא משרתת בתפקידים שונים במחלקת המדינה, בעיקר בקשר למזרח התיכון.
בבחירות ב-2016 נבחרה לנציגת ויאומינג בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הבת השנייה, מרי, נולדה ב-1968 ועוסקת ביחסי ציבור.
מרי ידועה כלסבית, סוגיה שהועלתה מספר פעמים במהלך הקריירה של אביה, בייחוד בעת מסע הבחירות בשנת 2004, שבו נדונו נישואים חד-מיניים, והתנגדותו של בוש אליהם.
שתי הבנות היו מעורבות באופן פעיל במסגרת מסעי הבחירות של אביהן לסגנות הנשיא.
ידוע כי צ'ייני לקה מספר פעמים באירועי לב.
הוא עבר צנתורים ומצבו הבריאותי היה רופף לפרקים במשך כהונתו כסגן הנשיא.
ב-2012, כ-3 שנים אחרי סיום תפקידו, עבר השתלת לב.
ב-11 בפברואר 2006 ירה בשוגג בפניו של ידידו בשעה שהשניים השתתפו במסע ציד בטקסס.
צ'ייני נפטר ב-3 בנובמבר 2025. הוא סבל מסיבוכים של דלקת ריאות ושל מחלת כלי דם.
דיק פרנסיס (Dick Francis; 31 באוקטובר 1920 - 14 בפברואר 2010) היה סופר בריטי שהתמחה בכתיבת ספרי מתח הסובבים סביב עולם מרוצי הסוסים.
הסופר היחיד שזכה בפרס אדגר לספר הטוב ביותר, שלוש פעמים.
אביו היה רוכב סוסים ומנהל אורווה.
במהלך מלחמת העולם השנייה דיק פרנסיס היה טייס שהפעיל מטוסי קרב מסוג ספיטפייר וגם מפציצים.
הוא פרש מחיל האוויר המלכותי בשנת 1946 לאחר שצבר מאות שעות טיסה.
משנת 1953 עד שנת 1957 רכב בשירות אליזבת, המלכה האם.
בשנת 1957, לאחר נפילה קשה, נאלץ לפרוש מרכיבת סוסים.
האירוע הזכור ביותר בקריירת רכיבת הסוסים של פרנסיס התרחש בשנת 1956, כאשר Devon Loch, הסוס 'המלכותי' עליו רכב נפל לפתע רגע לפני זכייה במרוץ, והפסיד עקב כך את המרוץ החשוב.
כיום משתמשים במטפורה "To do a Devon Loch" כדי לתאר כישלון פתאומי של הרגע האחרון של ספורטאי או קבוצה שזכייתם בתחרות מסוימת נחשבת לבטוחה.
ב-1957, לאחר פרישתו, פורסם ספרו האוטוביוגרפי "The Sport of Queens" וזה הוביל אותו לתפקיד כתב לענייני רכיבת סוסים של העיתון "London Sunday Express", תפקיד אותו מילא 16 שנים.
בשנת 1962 פרסם את המותחן הראשון שלו: "Dead Cert".
בשנים שלאחר מכן הייתה לו תפוקה של ספר לשנה.
בשנת 1970 זכה בפרס אדגר עבור ספרו "Forfeit".
הוא זכה בפרס פעמיים נוספות, ב-1981 עבור הספר "בכוח הזרוע" (Whip Hand) וב-1996 עבור הספר "שברון באפילה" (Come to Grief).
אשתו של דיק פרנסיס, מרי, עזרה לו רבות בתחקירים לכתיבת הספרים.
בביוגרפיה לא מורשית, שפורסמה בשנת 1999, אף הועלתה השערה, שלא ברור אמנם כלל על מה היא מבוססת, שהייתה זו היא למעשה שכתבה את ספריו.
לאחר מותה של מרי בשנת 2000 הפסיק דיק פרנסיס לכתוב יצירות חדשות, עד שנת 2006, אז פרסם את הספר "Under Orders".
את שלושת ספריו האחרונים כתב יחד עם בנו פליקס.
מרי עזרה לבעלה במחקר ראשוני גם לספר "מרוץ עכברים", שיצא לאור ב-1970, ולשם כך יצאה לשלוש טיסות במטוסים קלים.
היא התלהבה מכך והמשיכה להכשרה מקצועית כטייסת וכתבה מדריך טיסה למתחילים.
בני הזוג פרנסיס רכשו שלושה מטוסים קלים והקימו חברת תעופה, שסיפקה שרותי מוניות אוויר וטיסות שכר, בעיקר לחברים ומכרים מתחום מרוצי הסוסים.
החברה נוהלה על ידי מרי ולבסוף נמכרה והתרחבה.
1964, עצבי פלדה (Nerve) תורגם על ידי נחמי דרימר והופיע בהוצאת תמוז בשנת 1977.
1965, הימור חסר סיכוי (Odds Against) תורגם על ידי נחמי דרימר והופיע בהוצאת תמוז בשנת 1977.
1970 מרוץ עכברים (Rat Race) תורגם על ידי יונתן בר והופיע בהוצאת סיאל בשנת 2010. זוהי הוצאה שנייה לספר זה בעברית.
יצא לאור קודם לכן בשנת 1999, בהוצאת שלגי ובתרגומה של שלומית הנדלסמן, תחת השם המרוץ.
1971, שבר עצמות (Bonecrack) מפעלים אוניברסיטאים להוצאה לאור, תורגם על ידי רונית לנטין, 1974.
1972, מסך עשן (Smokescreen) תורגם על ידי שלומית הנדלסמן והופיע בהוצאת שלגי בשנת 1999.
1975, סיכון גבוה (High Staks) תורגם על ידי אורי גולדברג והופיע בהוצאת שלגי בשנת 1997.
1976, צייר הסוסים (In The Frame) תורגם על ידי איטה ישראלי והופיע בהוצאת שלגי בשנת 2000.
1978, יריב בלתי נראה (Trial Run) תורגם על ידי ענבל שגיב והופיע בהוצאת שלגי בשנת 1999.
1979, בכוח הזרוע (Whip Hand) תורגם על ידי רות שפירא והופיע בהוצאת מודן בשנת 1984.
1980, רפלקס (Reflex) תורגם על ידי נעמי כרמל והופיע בהוצאת מודן בשנת 1984.
1981, מן הפח אל הפחת (Twice Shy) תורגם על ידי צילה אלעזר והופיע בהוצאת ספרית מעריב בשנת 1983.
1982, הבנקאי (Banker) תורגם על ידי שלמה גונן והופיע בהוצאת מודן בשנת 1985.
1983, סכנה (The Danger) תורגם על ידי שלמה גונן והופיע בהוצאת מודן בשנת 1985.
1984, הוכחה (Proof) תורגם על ידי שלמה גונן והופיע בהוצאת מודן בשנת 1987.
1985, פריצה (Break In) תורגם על ידי שלמה גונן והופיע בהוצאת מודן בשנת 1987.
1986, חיסול אנושי (Bolt) תורגם על ידי דוד קדם והופיע בהוצאת מודן בשנת 1987.
1988, מרוץ צמוד (The Edge) תורגם על ידי מיכאל אביב והופיע בהוצאת ספרית מעריב בשנת 1990.
1990, יריה באפלה (Longshot) תורגם על ידי יפעה הדר והופיע בהוצאת שלגי בשנת 1991.
1991, קאמבק (Comeback) תורגם על ידי אורי גולדברג והופיע בהוצאת שלגי בשנת 1997.
1996, חוב של כבוד (To The Hilt) תורגם על ידי בועז לביא והופיע בהוצאת שלגי בשנת 1997.
Penalty) תורגם על ידי אורי גולדברג והופיע בהוצאת שלגי בשנת 1998.
1998, שדה של 13 (Field of Thirteen) תורגם על ידי אריאל ששון והופיע בהוצאת שלגי בשנת 1999.
1999, בעין הסערה (Second Wind) תורגם על ידי אריאל ששון והופיע בהוצאת שלגי בשנת 2000.
דיקדיק (שם מדעי: Madoqua) הוא סוג של אנטילופה קטנה, ממשפחת הצבאיים, המצוי באזורי סוואנה מישוריים במזרח אפריקה ובדרומה.
לדיקדיק בוגר גובה כתפיים הנע בין 30 ל-40 סנטימטרים, כשאורך גופו 50–75 סנטימטרים ומשקלו נע בין 3 ל-5 קילוגרם.
החוטם מוארך, והפרווה הרכה חומה-אפורה בפלג הגוף העליון, לבנה באזור הבטן וחומה-צהובה באזור הרגליים.
הזכרים גדולים במידת-מה מהנקבות, ואחד ההבדלים החיצוניים בינם לבין הנקבות הוא זוג הקרניים הקטנות (3–7 סנטימטרים) והמשופעות לאחור שיש לזכרים, שלעיתים מכוסות בציצית שיער.
אוזניו ועינייו גדולות יחסית, וחושי השמיעה והראייה מחודדים מאוד.
הדיקדיק מסוגל לחיות גם באקלים חם במיוחד.
כאשר הוא מבוהל או מפוחד הוא מפיק קול שריקה שמזכיר את הצליל "דיק-דיק", וזהו מקור שמו.
השם המדעי, Madoqua, נגזר משמו האמהרי של הדיקדיק – medaqqwa.
בית הגידול המועדף על הדיקדיק הוא סוואנה עשירה בעשבים ובשיחים שיכולים לשמש לו למאכל.
הוא מעדיף במיוחד עלווה רכה.
בסוואנות המישוריות הדיקדיק חי לצד אוכלי עשב אחרים, דוגמת הג'ירף, הזברה ומינים שונים של אנטילופות.
הדיקדיק מסוגל לחיות גם בסביבות שונות במקצת, דוגמת אזורים מיוערים או מסולעים, אבל הוא מעדיף לחיות באזורים בהם הצמחייה לא גבוהה דיה כדי להסתיר לו את הראייה ואפשרות התצפית על טורפים.
על פי רוב, הדיקדיקים חיים בזוגות או בקבוצות קטנות דומות.
הדיקדיק הוא אוכל עשב, ותזונתו מתבססת על עלים, נבטים, גרגרים ופירות.
הוא מקבל את הנוזלים הדרושים לו מהעלים שהוא אוכל, ולכן בדרך כלל אין לו צורך לשתות, אולם אם יש מקור מים זמין בקרבת מקום הוא לא יהסס לשתות.
כדי לחסוך באנרגיה ובנוזלים, הדיקדיק פעיל בעיקר בשעות החשיכה.
ראשו המוארך מסייע לו לאכול את עלי השיטה וצמחים קוצניים אחרים מבלי להיפגע מהקוצים.
הדיקדיק הוא בעל חיים ביישן מאוד, ובטבע קשה להבחין בו בשל ממדיו הקטנים ובשל צבעיו שדומים לצבע העשב שבסביבתו הוא חי.
כאשר הדיקדיק מבחין בטורף או נבהל מדבר כלשהו, הוא מנסה להתחבא ולא לבלוט בשטח, או לחלופין לרוץ במהירות במסלול זיגזג שנועד להטעות טורפים, תוך כדי הפקת צליל דמוי "דיק-דיק" שמתריע על הסכנה.
הדיקדיק יכול להגיע למהירות מרשימה של כ-40 קילומטרים לשעה, ובדרך כלל הוא מצליח להימלט ממרבית הטורפים.
הדיקדיק הוא בעל חיים מונוגמי החי בטריטוריה מוגדרת; את גבולות הטריטוריה שלו הוא מסמן בעזרת גללים והפרשת ריח מבלוטה מיוחדת.
הזכרים הם אלה שמגנים על הטריטוריות.
הריון הנקבה נפרס על פני כשישה חודשים, ובסופו נולד עופר יחיד ששוקל כ-1.5 קילוגרמים.
הנקבה והזכר מטפלים בעופר יחד, ובדרך כלל הוא יישאר איתם עד הלידה הבאה.
בדרך כלל מתבצעות 2 מחזורי הריון והמלטה בשנה.
בדרך כלל אחד בסוף העונה הגשומה והשני בסוף עונת היובש.
הדיקדיק מגיע לבגרות מינית בין גיל 6 ל-8 חודשים.
בין טורפיו הטבעיים של הדיקדיק ניתן למנות את הפיתון, העיט, הקרקל, האריה, הנמר, הברדלס, הצבוע, כלב בר אפריקאי והתן יש ובבונים צדים עופרי דיקדיק.
הדיקדיק ניצוד עבור בשרו ופרוותו.
בציד-חובבים הדיקדיק אינו פופולרי, משום שקריאותיו מזהירות בעלי-חיים אחרים וגורמות להם לברוח.
רק אחד ממיני הדיקדיק, דיקדיק כסוף, מצוי בסכנת הכחדה.
מין זה אנדמי לסומליה, ובשל המצב הפוליטי ששורר בה מצבה הנוכחי של אוכלוסייתו איננו ידוע.
בסוג דיקדיק כלולים ארבעה מינים:
דיקדיק גינתר (Madoqua guentheri), המצוי בצפון קניה ואוגנדה, ובדרום אתיופיה וסומליה
דיקדיק קירקי (Madoqua kirkii), המצוי בדרום קניה וטנזניה, ובדרום-מערב אנגולה ונמיביה
דיקדיק כסוף (Madoqua piacentinii), המצוי בדרום סומליה
דיקדיק סולט (Madoqua saltiana), המצוי באריתריאה ובאזורים מסוימים באתיופיה ובסודאן
דיק טרפין היא סדרת טלוויזיה בריטית שהופקה במקור עבור ערוץ ITV הבריטי במשך ארבע עונות בין השנים 1979 עד 1982. בישראל הסדרה שודרה בשעות אחר הצהריים במסגרת הרצועה היומית "רואים 6/6" ששודרה בטלוויזיה החינוכית בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
עלילת הסדרה התבססה באופן רופף על הרפתקאותיו של שודד דרכים בריטי אמיתי ונודע מהמאה ה-18 בשם דיק טרפין .
העלילה מתרחשת במהלך המאה ה-18 ומתמקדת בדיק טרפין (ריצ'רד או'סאליבן).
כאשר טרפין חוזר משירות צבאי בפלנדריה הוא מגלה כי בזמן שנעדר גנבו נוכלים את כל כספי הירושה שלו.
טרפין, כעת חסר כל וממורמר, הופך לשודד דרכים ונעזר בשותף צעיר בשם ניק סמית' (המכונה על ידי כולם "סוויפטניק") (מייקל דיקס).
דיק מוריס הוא פרשן פוליטי יהודי אמריקאי המופיע בעיקר ברשת פוקס ניוז, ומחבר ספרים בנושא פוליטיקה וממשל.
שימש בעבר כיועץ אסטרטגי-פוליטי וסוקר בממשלו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, עד אשר נחשף בתקשורת אירוע בו נתפס עם נערת ליווי כשהוא מאפשר לה להאזין לשיחות עם הנשיא קלינטון; לאחר חשיפת הפרשה פנה להתמקד בפרשנות פוליטית.
מוריס סייע לקלינטון החל מ-1978 בבחירות ואירועים שונים כאשר היה קלינטון מושל מדינת ארקנסו.
בתחילת שנות ה-90 עבד מוריס כיועץ אסטרטגי למפלגה הרפובליקנית, ולא היה לו תפקיד בבחירתו של קלינטון לנשיאות ב-1992. לאחר שהדמוקרטים איבדו את הרוב בקונגרס בבחירות אמצע הקדנציה של 1994, נקרא מוריס לסייע לנשיא קלינטון להשתקם פוליטית, והוא היה אחראי על האסטרטגיה לקראת המירוץ לבחירה מחדש של קלינטון לנשיאות.
מוריס שכנע את קלינטון לפנות למדיניות יותר רפובליקנית, ועודד אותו לאמץ את גישת "מדיניות הדרך השלישית" - "טריאנגולציה" (רעיון שנקרא כיום על שם מהלכיו של מוריס בזמנו), אשר שילבה בין רעיונות ורטוריקה רפובליקנים ודמוקרטים, על מנת למקסם את הרווחים הפוליטיים והפופולריות.
הנשיא קלינטון התייעץ עם מוריס, באופן דיסקרטי, החל משנת 1994, כפי שתיאר זאת ראש סגל הבית הלבן של קלינטון, ליאון פנטה:
מוריס הפך למנהל הקמפיין של קלינטון לבחירות לנשיאות של 1996. כהונתו בתפקיד זה נקטעה חודשיים לפני הבחירות עצמן, כאשר נחשפה בעיתונות פרשה בה היה מעורב, ובה איפשר לנערת ליווי, אשר השתמש בשירותיה, להאזין לשיחות עם הנשיא.
לאחר שערורייה זו עבר מוריס לעסוק בעיקר בפרשנות פוליטית לתקשורת.
במקביל המשיך לייעץ למועמדים בבחירות מקומיות במדינות ארצות הברית וכן למפלגות ופוליטיקאים מחוץ למדינה, כגון מפלגת העצמאות הבריטית בבחירות לפרלמנט האירופי ב-2004, וויקטור יושצ'נקו בבחירות לנשיאות אוקראינה ב-2005.
כיום הוא כותב טור שבועי לניו יורק פוסט, אשר מתפרסם בכל רחבי המדינה, כמו גם טורים ובלוגים בעיתונות הכתובה והאלקטרונית, ומופיע כפרשן פוליטי של רשת פוקס ניוז.
הוא מכהן גם כן כנשיא vote.com, אתר אינטרנט אשר מצהיר כי הוא מבצע סקרים אובייקטיביים, אם כי סופג ביקורות על כך שהוא נוטה לייצג את נקודת המבט הרפובליקנית.
בעשור הראשון והשני של המאה ה-21 הביע מוריס ביקורת כלפי ביל והילרי קלינטון.
הוא כתב כמה ספרים שמבקרים את בני הזוג, ביניהם הספר "לשכתב את ההיסטוריה", שהוא פרפרזה לספרה של קלינטון "לחיות את ההיסטוריה".
מוריס אף התבדח פעם כי הוא יעזוב את ארצות הברית אם קלינטון תיבחר לנשיאות ארצות הברית בשנת 2008.
ריצ'רד "דיק" ויליאם רות' William Roth; 26 בספטמבר 1947 – 23 בספטמבר 2025) היה שחיין אמריקאי.
אלוף אולימפי (טוקיו 1964) ושיאן עולם במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
דיק רות' התאמן בהדרכתם של ג'ורג' היינס וג'ים גורהן.
הוא התאמן במועדון השחייה של סנטה קלרה, שבו שחו מספר אלופים אולימפיים כמו קלאודיה קולב, דון שולנדר, דונה דה וארונה, מארק ספיץ, דבי מאייר וקארן מו.
לאולימפיאדת טוקיו הגיע כשיאן עולם במשחה ל-200 מטר מעורב אישי 2:14.9 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי 4:48.6 דקות.
במשחקים האולימפיים עצמם השתתף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא עולם חדש של 4:45.4 דקות, לפני בן ארצו, רוי סארי (4:47.1 דקות) וגרהרד הץ מגרמניה (4:51.0 דקות).
במשחקים אולימפיים אלו הייתה זו הפעם הראשונה בה שחו את משחה ה-400 מטר מעורב אך לא שחו את המשחה ל-200 מעורב אישי, וכך לא היה יכול להשיג מדליית זהב נוספת.
בלילה שלפני משחה הגמר סבל רות' מכאבי בטן עזים, בשל דלקת התוספתן.
הוא נידרש לניתוח דחוף אך הוא סירב וביקש מרופאיו להמתין עד לאחר סיום המשחה.
שני מתחריו העיקריים, הץ הגרמני שיאן העולם הקודם סבל מדלקת ריאות וסארי סבל מהצטננות קשה.
שלושתם השתתפו במשחה הגמר וזכו בשלוש המדליות.
באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט, הונגריה 1965 זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:53.0 דקות, לפני בן ארצו קארל רובי (4:55.3 דקות) ואולג פוטין מברית המועצות (4:58.3 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1965 זכה רות' בשתי מדליות זהב אחת ב-400 מטר מעורב אישי ואחת במשחה שליחים 4x200 מטר מעורב.
בסך הכול שיפר רות' 4 פעמים את שיא העולם, 12 פעמים את השיא האמריקאי, זכה ב-11 תוארי אליפות ארצות הברית ו-3 תוארי NCAA, לפני שפרש משחייה תחרותית בגיל 19.
רות' זכה בתואר שחיין השנה בעולם בשנת 1965.
בשנת 1987 נכלל רות' בהיכל התהילה הבין-לאומי של השחייה.
דיק טרייסי היא רצועת קומיקס אמריקאית פופולרית.
רצועת הקומיקס נוצרה על ידי המאייר צ'סטר גולד והיא התפרסמה לראשונה ב-4 באוקטובר 1931 בעיתון השיקגו טריביון.
גולד המשיך לכתוב ולאייר את רצועת הקומיקס עד שנת 1977.
דיק טרייסי הוא בלש משטרה קשוח שנלחם בארגוני הפשע בעירו, אשר בראשם עומדים מגוון נבלים מכוערים באופן מוקצן, עד כדי גיחוך.
הסדרה נוצרה בהשראת המאבקים האלימים אשר נערכו ברחובות שיקגו בין כנופיות הפשע לבין המשטרה במהלך תקופת היובש.
בעברית יצאו שני ספרים: ספר מידע על הקומיקס ויוצרו עם שני סיפורים חדשים, וספר בשם "דיק טרייסי נגד העולם התחתון" בו דיק מתמודד בין השאר עם מנתח פלסטי שמשנה פנים לפושעים מבוקשים, כשברקע מאבק בין שתי כנופיות.
דיק טרייסי - בלש משטרה קשוח שמוביל לאורך הסדרה את המאבק בארגוני הפשע אשר פשטו בעירו.
טרייסי לבוש לכל אורך הסדרה במעיל גשם ומגבעת צהובים.
כמו כן, לאורך הסדרה נוהג טרייסי להיעזר בגאדג'טים משוכללים שונים בהם שעון יד המכיל מצלמת וידאו.
אלפונס "ביג בוי" קפריס: המנהיג העיקרי של ארגוני הפשע בסדרה.
משמש כאויב המושבע של טרייסי לאורך הסדרה.
טס טרוהארט - החברה של טרייסי בתחילת הסדרה אשר הופכת בהמשך לאשתו.
המפקח בראנדון - מפקח המשטרה הראשי של העיר.
שפתיים מנילי, פני שזיף: ראשי ארגוני הפשע בעיר.
פני שזיף נקרא כך כי עור פניו משוך ומקומט כמו שזיף.
B-B עיניים: קרוי כך על שעיניו קטנות כמו בצורת "b" הפוכה.
מתוחכם, מהארגון של פני שזיף.
חצי חצי ("Haf'n'Haf"): גנב שחצי פניו הושחתו בחומצה.
היה מאלף חיות לגנוב בשבילו.
עו"ד דני סופינה: פרקליטם של הפושעים בעיר, בעיקר של הארגון של פני שזיף.
הפופולריות וההצלחה הרבה לה זכתה הרצועה לאורך השנים הובילו להפקתם של מספר עיבודים נוספים.
לדמות של דיק טרייסי הייתה תוכנית-דרמה ברדיו.
בשנת 1934 היא החלה ב-NBC והסתיימה במהלך שנת 1948 ברשת ABC.
בשנים 1946–1948 היא הייתה ממומנת על ידי יצרנית של ממתק טוטסי רול ולכן שונתה מוזיקת רקע שהפכה לפרסמות של הממתק.
השחקן ראלף בירד היה הראשון שגילם את דמותו של דיק טרייסי בסרט הקולנוע אשר התבסס על עלילת הסדרה אשר יצא לאקרנים בשנת 1937. בהמשך הופקו מספר סרטי המשך בהם בירד גילם גם כן את דמותו של טרייסי.
כמו כן, הצלחת הרצועה הובילה לאורך השנים גם להפקת סדרת לייב אקשן טלוויזיונית (שלא האריכה ימים) ושתי סדרות אנימציה.
וורן בייטי תרם רבות להעלאת הפופולריות של הסדרה כאשר הפיק וביים את העיבוד הקולנועי המצליח לסדרה אשר יצא לאקרנים בשנת 1990. בסרט שיחקו בתפקידים הראשיים וורן בייטי (אשר גילם את דמותו של דיק טרייסי) מדונה ואל פצ'ינו.
הסרט זכה בשלושה אוסקרים: עבור האיפור, עבור התפאורה ועבור שיר הנושא.
ההבדל המרכזי בין הסרט לקומיקס הוא קהל היעד - הסרט נועד לקהל המבוגר ונעשה בסגנון פילם נואר.
באוגוסט 1990, חברת Bandai America הפיקה את משחק הווידאו הראשון של דיק טרייסי אשר התבסס על עלילת הסרט ויצא לקונסולת המשחקים Nintendo Entertainment System.
בשנת 1991 יצא המשחק גם לקונסולת המשחקים הניידת גיים בוי.
חברת סגה הפיקה גם היא משחק וידאו של דיק טרייסי אשר יצא לשווקים בשנת 1991 עבור קונסולת המשחקים מגה דרייב.
למרות שהפופולריות של הסדרה דעכה באופן ניכר מאז היציאה לאקרנים של העיבוד הקולנועי של ביטי בשנת 1990, הרצועה עדיין מופצת כיום במספר עיתונים יומיים גדולים בארצות הברית.
באחד מפרקי סדרת הטלוויזיה זהות סודית גיבור הסדרה אנדרו מפנטז על טיהור העיר מפושעים כשהוא לבוש כדיק טרייסי.
ריצ'רד דגלאס "דיק" פוסברי היה אתלט אמריקאי.
אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968) בקפיצה לגובה.
טכניקת הקפיצה לגובה הנהוגה כיום קרויה על שמו, "קפיצת פוסברי".
הוא למד באוניברסיטת המדינה של אורגון.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה פוסברי במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אולימפי חדש של 2.24 מטר, לפני בן ארצו אד כרותרס (2.22 מטר) וולנטין גברילוב מברית המועצות (2.20 מטר).
שלושתם קפצו גבוה יותר מהשיא האולימפי.
בעוד כל מתחריו קפצו בסגנון המקובל אז, גלילת בטן (כאשר החלק הקדמי של הגוף מופנה כלפי הרף, והרגל עוברת ראשונה את הרף), קפץ פוסברי בסגנון חדש שלא נראה לפני כן – עם הגב לכוון הרף, כאשר הזרוע והראש עוברים את הרף לפני שאר חלקי הגוף.
לכן נקרא הסגנון על שמו, "סגנון פוסברי".
עם השנים הפך סגנון פוסברי לסגנון השולט בענף, וגלילת הבטן עברה מן העולם.
בשנת 2015 אביצ'י בנה את הקליפ של שירו Broken Arrows על סיפורו.
ריצ'רד ויין "דיק" ואן דייק הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, קומיקאי, שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה אמריקאי בעל קריירה המתפרשת על שמונה עשורים.
בטלוויזיה הנחה בשנים 1961–1966 את "המופע של דיק ואן דייק" יחד עם מרי טיילר מור.
ואן דייק נולד במיזורי וגדל באילינוי.
אביו היה צאצא למהגרים מהולנד ואמו הייתה צאצאית למתיישבים שהגיעו לאמריקה על סיפון ה"מייפלאואר", ממשפחתו של ג'ון אלדן (1598–1687).
במלחמת העולם השנייה שירת כקריין ברדיו חיל האוויר של ארצות הברית.
במהלך שנות ה-40 התפרסם כשדרן רדיו וכדי ג'יי.
לאחר המלחמה הקים עם חברו פיל אריקסון צמד בשם "Eric and Van–the Merry Mutes" (אריק וואן, האילמים המאושרים) במסגרתו ביצעו דיבוב כביכול לצלילי תקליטים ישנים.
המופע נדד במועדונים בחוף המערבי ובשנות ה-50 שובץ בטלוויזיה.
ב-1959 הופיע לראשונה על בימת ברודוויי במחזה "The Girls Against the Boys", לאחר מכן נבחר לתפקיד הראשי במחזמר "Bye Bye Birdie", שהועלה 607 פעמים מאפריל 1960 ועד אוקטובר 1961. המחזמר זכה בארבעה פרסי טוני, כולל פרס טוני לוואן דייק בתור השחקן הטוב ביותר.
עם זאת, הוא לא הופיע עוד על הבמה פרט לתפקיד ראשי בקומדיה "The Music Man" בינואר 1980 והופעות אורח.
בשנים 1957–1958 הופיע ואן דייק בתוכנית המערכונים "המופע של פיל סילברס" ב-CBS, ב"מופע של פאט בון" (The Pat Boone Chevy Showroom) ב-ABC וב"מופע של פולי ברגן" ב-NBC.
לאחר מכן הנחה את תוכנית הבוקר של CBS, בה שימש וולטר קרונקייט שדרן חדשות.
ב-1961 קיבל את תוכניתו "המופע של דיק ואן דייק", בה גילם את דמותו של כותב מערכונים בשם רוב פטרי, את אשתו לורה גילמה הקומיקאית מרי טיילר מור.
לצד בני הזוג, שזכו לביקורות נלהבות על הכימיה והעיתוי הקומי הנפלא ביניהם, כיכבו קומיקאים משובחים בתפקידי משנה.
התוכנית זכתה לארבעה פרסי אמי לסדרה קומית, כאשר ואן דייק זכה בפרס שלוש פעמים עבור שחקן בתפקיד ראשי בסדרה קומית.
בשנים 1971–1974 כיכב ואן דייק בקומדיית המצבים "מופע דיק ואן דייק החדש", שלא היה לה כל קשר ל"מופע" של שנות השישים ובו גילם מנחה תוכניות אירוח.
על אף שהיה מועמד לפרס גלובוס הזהב, זכתה התוכנית להצלחה פחותה מקודמתה וירדה מן המסך לאחר שלוש עונות.
בעשור שלאחר מכן מיעט להופיע בטלוויזיה.
ב-1989 היה מועמד, לראשונה מאז 1977, לפרס אמי על תפקידו במספר פרקים של הסדרה "בנות הזהב", כמאהבה של הדמות שגילמה ביאטריס ארתור.
תפקידו כתובע מחוזי פלטצ'ר (D.A.
Fletcher) בסרט "דיק טרייסי" מ-1990. זכה לקאמבק טלוויזיוני ככוכב הסדרה "אבחנה: רצח" ששודרה בשנים 1993–2001 ב-CBS בה גילם את דמותו של הרופא המשפטי ד"ר מארק סלואן למשך שמונה עונותיה.
ב-2003 הופיע בתפקיד אורח כרופא בסדרה "סקראבס".
בינואר 2013 זכה בפרס גילדת שחקני המסך על מפעל חיים.
בפברואר 2023 השתתף בעונה התשיעית של "הזמר במסכה" בארצות הברית, כשהתחפש לדמות גמד גינה.
בכך שבר שיא את שיאו של ויליאם שאטנר בתור המשתתף המבוגר ביותר אי פעם בתולדות התכנית בארצות הברית (בגיל 97).
הוא המפורסם הראשון של אותה עונה שנחשף, לאחר ששר בתחפושת את השיר "When You're Smiling" שמזוהה עם בילי הולידיי ופרנק סינטרה.
לאחר חשיפתו הוא קינח לשופטים ולקהל בתוכנית - ועוד בתנועות של ריקוד, בשיר הידוע שלו ושל ג'ולי אנדרוז מהסרט "מרי פופינס" - "סופרקאליפרג'ליסטיקאקספיאלידושס", לקול תשואות הקהל, השופטים והמנחה של התוכנית.
תפקידו הקולנועי הראשון של ואן דייק היה בעיבוד הקולנועי למחזה "ביי ביי בירדי" שהופק ב-1963, כאשר שיחק בסרט, כמו בהצגה, בתפקיד הראשי.
שנה לאחר מכן גילם תפקיד כפול בסרט "מרי פופינס" הן כמנקה הארובות ברט והן כיו"ר מועצת הבנק בו עובד אביהם של הילדים עליהם שומרת מרי פופינס.
עבור תפקיד זה אופר באיפור כבד והקרדיט ניתן ל-Nackvid Keyd (שיכול אותיות שמו).
אחד השירים אותם ביצע בסרט, "Chim Chim Cher-ee", זכה בפרס אוסקר לשיר הטוב ביותר ופסקול הסרט זכה בפרס גראמי.
ב-1964 שיחק ב"לואיזה וששת בעליה" לצידה של שירלי מקלין.
ב-1967 שיחק בסרט "גירושין בנוסח אמריקה" לצדה של דבי ריינולדס.
מבין כל שמונת הסרטים הנוספים בהם שיחק בשנות ה-60, רק "צ'יטי צ'יטי בנג בנג" זכה להצלחה.
קרל ריינר, במאי ותסריטאי הסרט "The Comic" מ-1969 יצר את התפקיד הראשי במיוחד עבור ואן דייק.
הסרט מספר על קומיקאי בעידן הסרט האילם המתקשה להסתגל לקולנוע המדבר.
ואן דייק נודע כמעריצם של הקומיקאים של הסרט האילם, בפרט צ'ארלי צ'פלין וסטן לורל.
ב-1975 דיבב את טאבי הטובה בסרט "טאבי הטובה".
בשנת 1990 לוהק, לאחר היעדרות ארוכה, על ידי וורן בייטי לתפקיד מפתיע כתובע המחוזי פלטצ'ר (D.A.
כמו כן הופיע בסרטיו של בן סטילר "לילה מוטרף במוזיאון" (2006) ו"לילה מוטרף במוזיאון 2" (2009), אולם הופעתו בסרט השני נחתכה בעריכה וניתן לצפות בה רק בקטעים שצורפו לגרסת ה-DVD.
בשנת 2018 השתתף בסרט "מרי פופינס חוזרת" בתפקיד אורח בגיל 92 – ושוב היה יושב ראש הבנק (גילם את בנו של הדמות שהוא שיחק בסרט מ-1964, וכן בעקבות מות השחקן שעשה זאת אז – ארתור מאלט, שנפטר ב-2013), כשהוא גם רוקד בסרט זה.
ואן דייק נישא למרג'רי וילט בשנת 1948. לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים.
בני הזוג התגרשו לבסוף ב-1984. בין השנים 1976 ועד מותה ב-2009 ואן דייק היה בזוגיות עם השחקנית מישל טריאולה מרווין.
בשנת 2012, כאשר הוא היה בן 86, ואן דייק התחתן עם המאפרת ארלין סילבר שהייתה באותה העת בת 40.
בנו של ואן דייק, בארי ואן דייק , ונכדו, שיין ואן דייק, הם גם שחקנים.
אחיו, ג'רי ואן דייק , היה שחקן מצליח, אשר נודע בעיקר בזכות גילום הדמות לות'ר ואן דאם בסדרת הטלוויזיה "Coach".
ריצ'רד אנתוני "דיק" וולף (בשם מלא באנגלית: Richard Anthony "Dick" Wolf; נולד ב-20 בדצמבר 1946) הוא מפיק טלוויזיה אמריקאי.
וולף בן לאב יהודי ולאם ממוצא אירי.
לאחר גירושי הוריו, גדל וולף עם אמו וחי כקתולי.
לאחר לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה, מצא עבודה כתסריטאי של פרסומות למשחת שיניים.
משם רכש קשרים בתעשייה עד שהזדמן לו להפיק את רעיונותיו שלו.
וולף נודע בזכות הפקת מספר סדרות טלוויזיה ידועות מסוגת דרמת פשע, בהן "מיאמי מחלק מוסר", "חוק וסדר", FBI וזיכיון "שיקגו".
לאורך הקריירה זכה במספר פרסים, בהם פרס אמי, וכן זכה להוקרה כשקיבל "כוכב" על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בנוסף כתב וולף שני ספרים: "Law & Order: Crime Scenes" על הסדרה "חוק וסדר", ו-"The Intercept", רומן מסוגת מותחן.
בנוסף, החליט לתרום 5 מיליון דולרים לאוניברסיטאות בישראל במקום לאוניברסיטת פנסליבניה.
No Man's Land (1987) – מפיק ותסריטאי
חוק וסדר: פשעי שנאה (יפורסם)
ריצ'רד וולטר "דיק" ריצ'רדס היה אוסטרלי, מורה למדעים, שהצטרף למשלחת דיסקברי.
ריצ'רדס נולד בבנדיגו, מדינת ויקטוריה הוא הצטרף למשלחת דיסקברי של סר ארנסט שקלטון בדצמבר 1914, כפיזיקאי עם קבוצת ים רוס בפיקודו של קפטן אניאס מקינטוש.
ריצ'רדס היה רק בן 21 וזה עתה סיים את לימודיו באוניברסיטת מלבורן, כשיצא להפלגה על סיפון ה"אורורה".
בקבוצה חסרת המזל של ים רוס, למד ריצ'רדס טכניקות גרירת מזחלות ומסע קוטבי מארנסט ג'ויס, שריצ'רדס העריץ.
ריצ'רדס היה הראשון שהבחין בהיעלמותה של "אורורה" בשעת סערה ב-6 במאי 1915, ובצירוף מקרים היה גם הראשון שראה אותה בשובה, כעבור 20 חודשים.
במהלך התקופה שבין שני האירועים, כאשר הקבוצה נשארה תקועה על החוף, השתתף ריצ'רדס בצעדה המפרכת אל קרחון בירדמור, לשם הנחת מצבורי אספקה לקבוצה הטראנס-אנטארקטית הצפויה של שקלטון, שלא הגיעה בסופו של דבר.
הוא היה אחד העדים למותו של ארנולד ספנסר-סמית' ובהמשך להיעלמותם של ויקטור הייוורד ומקינטוש בניסיונם לחצות את הים הקפוא מהאט פוינט ולהגיע אל כף אוונס.
ריצ'רדס, שנשאר עם חברי הקבוצה הנותרים בהאט פוינט, היה מרותק במשך שבועות לדרגשו מחמת תשישות ודיכאון.
לאחר החילוץ בינואר 1917 ושובו לאוסטרליה, לימד ריצ'רדס בבית ספר לכרייה ותעשייה בבלאראט.
אחרי ששירת כיועץ לממשלה בתחום המכשור האופטי במהלך מלחמת העולם השנייה, חזר ב-1948 לבלאראט, כנשיא הקולג'.
הוא פרש מתפקידו בשנת 1958.
בשנים הבאות ייעץ לעיתים קרובות להיסטוריונים וכותבי רשומות של חקר הקטבים.
דעתו הייתה, שאף כי המסע לציוד המצבורים התגלה לבסוף כמיותר, הוא לא היה לשווא, בהיותו דוגמה להישגים שרוח האדם מסוגלת להגיע אליהם בתנאים קשים מנשוא.
ריצ'רדס האריך ימים מכל חבריו למשלחת, והיה לשריד האחרון של מה שנקרא העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, כאשר הלך לעולמו בגיל 91, בשנת 1985.
ריצ'רד ריצ'רדס עוטר במדליית אלברט בשנת 1923 על המאמצים שעשה על הקרח להציל את חייהם של ארנולד ספנסר-סמית' ואניאס מקינטוש.
פרס זה הוסב בשנת 1971 לצלב ג'ורג', חילוף שהוצע לכל מחזיקי מדליית אלברט שהיו אז בחיים.
דווח, כי ריצ'רדס הצטרף למשלחת הטראנס-אנטארקטית בלי לדון בגובה שכרו, וכי בשובו קיבל סכום של 70 ליש"ט.
דייק קאוץ' הוא סופר וקצין שדה ב-CIA.
קאוץ' נולד וגדל במיסיסיפי וגדל בעיירה מרטינסוויל שבאינדיאנה.
בשנת 1965 החל קאוץ' את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית.
בשנת 1967, בסיום לימודיו, הוסמך כקצין בצי ארצות הברית.
קאוץ' שירת כקצין במשחתת ובשנת 1968 מכן התנדב ליחידת הקומנדו הימי האמריקני, "אריות הים" (Navy SEALs), שם שימש כלוחם ומפקד.
קאוץ' לחם במלחמת וייטנאם כמפקד מחלקה בצוות 1 של הקומנדו הימי.
בשנת 1970 ביצע צוות בפיקודו את אחת הפשיטות המוצלחות הבודדות באותה מלחמה לחילוץ שבויי מלחמה אמריקנים.
בשנת 1972 פרש מן השירות בצי והצטרף לשורות ה-CIA.
קאוץ' שירת כקצין שדה למבצעים ימיים ובאגף לפעולות מיוחדות.
לאחר שפרש מן הסוכנות בשנת 1990 הפך לסופר ופרסם מספר ספרי היסטוריה צבאית אודות יחידות הכוחות המיוחדים האמריקנים וספרי מתח.
קאוץ' הוסיף לשרת במילואי הצי ופרש בדרגת קפטן.
דיק הרפר (ג'ים קארי) מקודם לתפקיד בכיר בחברת מדיה גדולה גלובודיין.
ביום למחרת הוא מתראיין לתוכנית כלכלית בטלוויזיה שבמהלכה נחשף בפעם הראשונה לעובדה שמניית החברה צונחת בפתאומיות.
בעקבות כך, העובדים מאבדים את עבודתם ואת הפנסיות שלהם.
דיק מגיע הבייתה ומגלה שאשתו ג'יין (טיאה ליאוני) עזבה את עבודתה כסוכנת נסיעות אחרי הקידום שלו בשביל לבלות יותר זמן עם בנם בילי.
למרות מאמציו, דיק מתקשה למצוא עבודה חדשה.
ג'יין מבשרת לו שהם עומדים לאבד את נכסיהם כיוון שהונם התבסס בעיקר על מניית החברה.
אחרי השלמה עם היותם עניים, דיק וג'יין פונים למשרות בעלות שכר-נמוך.
דיק שפוטר גם מעבודות אלה מקבל צו פינוי מביתם ומחליט לפנות לפשע.
הוא מנסה לשדוד חנות נוחות אבל מאבד את האומץ.
אחרי מספר ניסיונות כושלים, הם מצליחים לשדוד חנות קטנה.
הם מתחילים לאמץ את המנהג ורוכשים מיומנות.
הם צוברים מספיק כסף כדי לכסות את החובות שלהם.
בפשעם האחרון, דיק וג'יין שודדים בנק מקומי אבל כמעט נתפסים כאשר קבוצת שודדים אחרת, גם היא ממפוטרי גלובודיין, מנסה לשדוד את הבנק גם היא באותו הזמן.
לאחר מכן דיק נתקל בפרנק (ריצ'רד ג'נקינס) בפאב מקומי, מנהל הכספים הראשי לשעבר בגלובודיין כאשר הוא שתוי.
בלחץ דיק, פרנק מספר שמנכ"ל החברה, ג'ק מקליסטר (אלק בולדווין), מכר את כל נכסיה של גלובודיין ואז נטש את המניה, בורח עם הון של 400 מיליון דולר.
פרנק קיבל 10 מיליון דולר ממקליסטר בתמורה לכך שישתוק.
אחרי שגילו את מזימתו השלושה מתכננים לנקום במקליסטר.
פרנק מספר להם שמקלסיטר מתכנן להעביר את הונו לחשבון אחר כדי להתחמק ממיסים.
כדי להעביר את הכסף לחשבון מזויף שפרנק יצר, הם צריכים להחליף אחד מהטפסים במהלך הפרוצדורה הבנקאית.
אחרי פעולה נועזת שבה הצליחו להחליף את הטופס, מקליסטר מגלה שמספר החשבון שגוי ומבקש לבצע את הפעולה מחדש.
דיק חושף את עצמו למקליסטר בתוך הבנק ודורש ממנו לחתום על המחאה.
מקליסטר נענה לו וחותם לו על סכום של 100 דולר ועוזב את המקום.
דיק מספר לג'יין שזו הייתה תוכנית המגירה שלו וכעת הם יכולים לזייף את חתימתו של מקליסטר.
ביום למחרת, מקליסטר מגלה שהמון עיתונאים ועובדי גלובודיין לשעבר התקבצו מסביב לביתו, משבחים אותו על נדיבותו.
בלחץ השידור החי, דיק נותן למקליסטר פתק בה הוא מקריא כי העביר 400 מיליון דולר לקרנות הפנסיה של החברה כדי לתמוך בעובדיו לשעבר.
ריצ'רד ג'וזף "דיק" מקגווייר היה כדורסלן ומאמן אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1949–1960. בשנת 1993 הוצג כחבר בהיכל התהילה של הכדורסל כשחקן.
מקגווייר נבחר על ידי ניו יורק ניקס בבחירה השביעית של דראפט ה-NBA לשנת 1949. ב-8 עונותיו הראשונות שיחק במדי הניקס, ועזר לקבוצה להעפיל 3 פעמים לגמר ה-NBA, בעונות -, לצד מקס זסלופסקי, וינס בורילה והארי גלאטין.
לקראת עונת הועבר בטרייד לדטרויט פיסטונס עבור בחירת דראפט, ושיחק בקבוצה במשך 3 עונות, בין היתר לצד ג'ורג' יארדלי, ג'ין שו, הארי גלאטין וביילי האוול.
מקגווייר התאפיין כמנהל משחק חכם ושקול, שניחן בראיית משחק מצוינת ויכולות מסירה גבוהות.
ב-7 עונותיו הראשונות בניקס הוביל מקגווייר את הקבוצה באסיסטים, וב-10 מתוך 11 עונותיו ב-NBA דורג כאחד מעשרת מוסרי האסיסטים המובילים בליגה.
במהלך הקריירה נבחר 7 פעמים להשתתף במשחק האולסטאר, ובעונת נבחר לחמישייה השנייה של העונה.
ממוצעיו לאורך הקריירה הם 8.0 נקודות, 4.2 ריבאונדים ו-5.7 אסיסטים למשחק.
במהלך עונתו השלישית והאחרונה כשחקן הפיסטונס, , מונה מקגווייר למחליפו של רד רוצ'ה כמאמן הקבוצה, והחזיק בתפקיד של מאמן-שחקן עד סיום העונה.
הוא המשיך לאמן את הקבוצה עד סיום עונת , ובכל ארבע עונותיו כמאמן העפילה דטרויט לפלייאוף.
באמצע עונת החליף בניקס את המאמן הארי גלאטין, ואימן את הקבוצה בשנתיים הבאות, עד אמצע עונת בה החליף אותו רד הולצמן.