tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בארוטראומה מתרחשת כאשר חללי האוויר בתוך גוף מגיבים לשינויים בלחצים המשתנים בסביבה, מקרים כאלו יכולים להתרחש, למשל, כאשר צוללים (בצלילת סקובה או בצלילה חופשית) או בעלייה וירידה בגובה בזמן טיסה.
חוק בויל אומר שנפח הגז נמצא ביחס הפוך ללחץ הפועל עליו.
נזק נגרם ברקמות המקיפות את חללי האוויר בגוף, מכיוון שהגזים ניתנים לדחיסה והרקמות לא.
כאשר הלחץ הסביבתי עולה (בזמן צלילה מתחת למים או הנמכה בכלי טיס), האוויר בתוך החללים נדחס ולא תומך כמקודם ברקמות אשר נאלצות להתמודד עם הלחץ הסביבתי הגבוה.
כאשר הלחץ הסביבתי יורד, האוויר בתוך החללים מתפשט.
במקרה שהאוויר כלוא בחללים ללא נתיב בריחה להשוואת הלחץ, הוא גורם נזק לרקמות.
דוגמאות לאיברים או רקמות שנפגעות בקלות בדרך כלל כתוצאה מבארוטראומה בצלילה או בטיסה:
אוזן תיכונה: האוזן התיכונה מכילה חלל עם סמ"ק אחד של גז כלוא, כאשר בזמן ירידה בלחץ הסבבתי הלחץ שבאוזן התיכונה גדל, והתעלה נפתחת.
לעומת זאת, כאשר צוללים או מנמיכים בגובה, נוצר תת-לחץ והאוויר הכלוא באוזן קטן וכתוצאה מכך הדפנות באוזן התיכונה נצמדות זו לזו ועור התוף נכנס ודרושה פעולה של איזון לחצים על מנת לפתוח את התעלה.
במידה ואיזון הלחצים לא התקיים או נכשל מתפתחת דלקת באוזן התיכונה הנקראת בארוטיטיס מדיה.
סינוסים: הסינוסים הם חללים בעצמות הגולגולת שמקושרים לאף על ידי תעלות ופתחים צרים.
בסינוסים מתרחש מעבר קבוע של אוויר וכאשר אותו מעבר האוויר נסתם, הגז נחשב ככלוא ומתרחשת התפשטות והתכווצות גזים בסינוסים שעלולה להוביל לבארוסינוסיטיס שהיא דלקת חריפה באחד הסינוסים או יותר כתוצאה בהפרשי הלחץ בין האוויר בסינוס לאוויר החיצוני.
עיניים: בעקבות אוויר בלחץ שונה הכלוא במסיכה.
עור: בלבישת חליפה עם חללי אוויר.
מערכת העיכול שמכילה עד כ 400 סמ"ק של גז כלוא.
בזמן עליה הלחץ במערכת העיכול גדל ומפעיל לחץ על האיברים שמסביב.
בארודונטלגיה (כאב שיניים בטיסה או בצלילה).
בארוטראומה דנטלית: שינוי חד בלחץ האטמוספירי עלול לגרום לשבר שיניים או לשבר שחזורים דנטלים (סתימות).
אולם, שברים אלו יכולים להתרחש רק כאשר בשיניים ישנם שחזורים לקויים ונגעי עששת נרחבים.
המושג "מעיכה" מתאר תופעה של אוויר המתכווץ כאשר הלחץ עולה, והכאב שמרגיש הצולל כאשר זה קורה.
בצלילה, ובמידה רבה גם בטיסה, ניתן לבצע השוואה של הלחצים כדי להימנע מבארוטראומה.
האוויר באוזניים ובסינוסים - סיכון של ניקוב עור התוף.
כאן הצולל יכול לבצע את "תרגיל ואלסאלבה", כדי לאפשר לאוויר להיכנס לאוזן התיכונה דרך תעלת האוסטכיוס.
פעולת בליעה יכולה לפעמים גם לפתוח את התעלה ולהשוות לחצים.
האוויר בריאות - סיכון של תמט הריאות.
כדי להשוות כאן לחצים, אסור בהחלט לעצור את הנשימה בעת צלילת סקובה, כדי להימנע משמירת אוויר בלחץ גבוה בריאות כאשר עולים ללחץ סביבתי נמוך.
על הצולל לנשום באופן סדיר כל הזמן כדי לשמור על הפרשי לחצים קטנים.
הסיכון אינו קיים בצלילה חופשית, כי לא התווסף אוויר בלחץ גבוה יותר (או בלחץ כלשהו, ליתר דיוק) והריאות יתרחבו לגודלן שלפני הצלילה, לכל היותר.
האוויר במסיכת הצלילה - הסיכון הוא דימום מהעיניים.
כדי להימנע מכך, יש לנשום דרך האף ולתוך המסיכה כדי להשוות את הלחץ.
אין לצלול עם מסיכה אשר כוללת את העיניים בלבד ללא האף.
האוויר בחליפת הצלילה - הסיכון הוא צביטות בעור.
הפתרון שמצאו היצרנים של החליפות הוא לכלול צינור אוויר בין המכל לחליפה להשוואת הלחץ.
בארון וולטר לואיס דייוויס הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז.
דייוויס השתתף פעמיים במשחק האולסטאר של ה-NBA ואף נבחר בעונת לחמישייה השלישית של העונה.
דייוויס נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה.
סבתו והאפוטרופוסית שלו דחפה אותו לשחק כדורסל.
בעידודה, הוא קיבל מלגה בבית ספר פרטי יוקרתי בסנטה מוניקה, קליפורניה.
בשנתו האחרונה בתיכון הוא נבחר לשחק במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן ביחד עם שחקני ה-NBA לעתיד אלטון ברנד, שיין באטייה, לארי יוז ורון ארטסט.
בנוסף הוא זכה בתחרות ההטבעות למרות שהוא היה המתחרה הנמוך ביותר.
אחרי שנלחמו על שירותו מספר אוניברסיטאות יוקרתיות כמו קנזס, ג'ורג'יה טק ודיוק, החליט דייוויס לשחק ב-UCLA.
דייוויס בחר במכללה, שממוקמת בקליפורניה, כך שמשפחתו וחבריו יוכלו לראות אותו משחק.
בשתי שנותיו של דייוויס במכללה הוא השיג ממוצעים של 13.6 נקודות עם 5.1 אסיסטים בממוצע למשחק.
דייוויס נבחר במקום השלישי בדראפט 1999 על ידי שארלוט הורנטס.
בבכורה שלו בשארלוט דייוויס קלע 9 נקודות והוסיף 5 ריבאונדים.
בשנתו הראשונה בהורנטס היה דייוויס שחקן ספסל אך בשנתו השנייה פתח בחמישייה כל העונה.
שיפור היה ניתן לראות בממוצע הנקודות שלו, מ-5.9 נקודות בעונתו הראשונה ל-13.8 בעונתו השנייה.
בעונתו השנייה השיג דייוויס שיא קריירה בריבאונדים, 5.0 בממוצע למשחק.
בעונתו השלישית בהורנטס דייוויס המשיך במגמת השיפור כשקלע 18.1 בנקודות והוסיף 8.5 אסיסטים בממוצע למשחק.
בנוסף לממוצעים הטובים הוא נבחר לשחק במשחק האולסטאר של ה-NBA כמחליף לווינס קרטר הפצוע.
בקיץ 2002 שיחק דייוויס באליפות העולם בכדורסל 2002 שאותה אירחה נבחרתו, נבחרת ארצות הברית.
אף על פי שנבחרתו אירחה את הטורניר היא הודחה כבר בשלב רבע הגמר על ידי יוגוסלביה שבסופו של דבר נצחה בטורניר.
בעונה הבאה קבוצתו של דייוויס עברה משארלוט לניו אורלינס.
בשתי העונות וחצי הבאות בהורנטס הוא סבל מפציעות שמנעו ממנו לשחק בכל שלבי העונה.
למרות זאת, בזמן ששיחק הוא השיג ממוצעים טובים, ובעונתו השנייה הוא אף קלע שיא קריירה בנקודות, 22.9 בממוצע.
בעונה זו הוא גם השיג 2.4 חטיפות בממוצע למשחק, עוד שיא קריירה.
ב-24 בפברואר 2005 הועבר דייוויס לגולדן סטייט ווריורס בתמורה לספידי קלקסטון ודייל דייוויס.
מעבר זה סימן את חזרתו של דייוויס לקליפורניה, שלא שיחק בה מאז ימיו בUCLA.
אחרי שתי עונות ראשונות לא מוצלחות (בהן קלע דייוויס 19.5 ו-17.9 נקודות בממוצע למשחק) הווריורס הביאו את המאמן דון נלסון.
שיטת המשחק של נלסון בה קולעים יותר נקודות למשחק התאימה לדייוויס ולמשחק ההתקפי שלו.
אף על פי שדייוויס סבל מפציעות וניתוחים בברך הוא הצליח להוביל את הווריורס להופעה ראשונה בפלייאוף מאז 1994. בעונה הסדירה נצחו הווריורס את דאלאס מאבריקס 3 פעמים כנגד 0, מה שנתן להם יתרון מורלי למרות שהם באים מהמקום השמיני ודאלאס מהמקום הראשון בעונה הסדירה.
הווריורס אכן נצחו את המאבריקס בתוצאה 4-2. הם הפכו לקבוצה הראשונה שהגיעה לפלייאוף מהמקום השמיני שמנצחת את הקבוצה מהמקום הראשון מאז ששינו את משחקי הפלייאוף ב-NBA מ-5 ל-7. דייוויס קלע 25 נקודות בממוצע בפלייאוף נגד המאבריקס.
סטיב קר, פרשן הטלוויזיה אמר על הופעתו של דייוויס בפלייאוף 2007: "אדיר, מדהים באתלטיות יצירתי ומפוצץ".
כמה מנקודות הציון של דייוויס מהפלייאוף הזה היו סלים במהלכים אקרובטיים, שלשה מחצי מגרש שנכנסה עם הבאזר והטבעה אדירה על אנדריי קירילנקו.
יוטה ג'אז הדיחו את הווריורס מהפלייאוף בסדרה בה נצחו 1-4. דייוויס השיג ממוצעים של 25.3 נקודות 6.5 אסיסטים, 2.9 חטיפות ו-4.5 ריבאונדים למשחק.
בעונה הבאה דייוויס חזר לשחק ולפתוח בחמישייה עונה שלמה בפעם הראשונה מאז עונתו השלישית בליגה.
ממוצעיו של דייוויס בעונה זו הגיעו ל-21.6 נקודות עם 8 אסיסטים למשחק.
למרות עונתו הטובה של דייוויס הוא החליט לעזוב את הווריורס (יש כאלה האומרים שהוא הסתכסך עם מאמנו).
ב-30 ביוני 2008 הוא שוחרר מהווריורס.
ב-10 ביולי 2008 חתם דייוויס בלוס אנג'לס קליפרס על חוזה של 5 שנים ששוויו 65 מיליון דולר.
ב-20 בנובמבר 2008 הגיעה נקודת ציון בקריירה של דייוויס, כשהוא מסר את האסיסט ה-5,000 שלו במשחק נגד דנוור נאגטס.
בעונתו הראשונה בקליפרס השיג דייוויס את ממוצע הנקודות הנמוך ביותר מאז עונתו השלישית, 14.9 נקודות.
בעונתו השנייה הוא העלה קצת את הממוצע ל-15.3 נקודות במשחק.
ב-24 בפברואר 2011 הועבר דייוויס לקליבלנד קאבלירס בתמורה למו ויליאמס וג'מאריו מון שעברו לקליפרס, וב-19 בדצמבר חתם דייוויס בניקס, בהם יקבל 2.5 מיליון דולר לשנה.
בשנת 2012 הוא עבר ניתוח וחזר לשחק כדורסל רק בשנת 2015 במסגרת דרו ליג.
במרץ 2016 חתם דייוויס על חוזה עם דלאוור 87' מליגת הפיתוח של ה-NBA.
בשישה משחקים במדי הקבוצה בעונת 2015/2016 רשם 12.8 נקודות, 2.5 ריבאונדים, 3.5 אסיסטים ו-1.2 חטיפות למשחק.
בארו (Barú; ידוע גם בשם צ'יריקי - Chiriqui) הוא הר געש במערב פנמה.
גובהו 3,474 מ' מעל פני הים, והוא ההר הגבוה במדינה.
ההתפרצות האחרונה של הר הגעש נרשמה בסביבות 1550. על אף מיקומו באזור טרופי, לעיתים פסגתו מושלגת, בשל גובהו הרב.
מפסגת ההר ניתן לראות הן את הים הקריבי והן את האוקיינוס השקט.
בארבי הוא מועדון להופעות רוק ביפו.
נחשב אחד ממועדוני הופעות הרוק הגדולים והידועים בישראל ומהווה מוקד חשוב של תעשיית המוזיקה המקומית.
המועדון הוקם על ידי שאול ואריאלה מזרחי ב־1994, והוא מנוהל מאז על ידי שאול מזרחי.
בשנות קיומו הפך בהדרגה המקום ממועדון שוליים למרכז מוביל של תעשיית המוזיקה.
בשנת 1998 עבר המועדון ממשכנו ברחוב יונה הנביא לדרך שלמה בדרום תל אביב, באזור של מועדוני לילה רבים ובסמוך לקריית האמנים והמלאכה.
בשנת 2001 עבר למשכנו ברחוב קיבוץ גלויות (פינת רחוב הרצל).
סניף נוסף של הבארבי, באזור התעשייה של כפר סבא, פעל בשנים 2003–2010.
בינואר 2024 עבר המועדון ממשכנו ברחוב קיבוץ גלויות למשכן קבע בנמל יפו, בנכס ששייך לעיריית תל אביב, מכיוון שמתחם המועדון הקיים, שנמצא בדמי מפתח, צפוי להיהרס כולו כחלק מתוכנית בנייה עתידית.
המופע האחרון בקיבוץ גלויות, שסגר את התקופה של המועדון במקום, היה של דודו טסה.
עם המעבר של המועדון לנמל יפו נפתחה במקביל תערוכת צילומים של הצלמת אורית פניני ובשיתוף תמונות של קהל הבארבי, הכוללת מלבד צילומים גם הקרנות וידאו וסאונד וכמה אלמנטים בולטים, המזוהים עם המועדון ונלקחו מבארבי הישן והועברו לחלל התערוכה.
במרוצת השנים הופיעו במועדון אמנים ידועים רבים, מישראל וממדינות נוספות.
המועדון נוהג לקיים הופעות חגיגיות לציון יציאתם לאור של אלבומים קלסיים, ביניהם "ירמי קפלן והפרחים" (ירמי קפלן) ו"משוחח עם כיסא" ("ג'ירפות").
בתחילת המאה ה-21, עם התבססותם של המועדונים, הוקם הלייבל בארבי רקורדס, שבו יצאו לאור אלבומי הופעות מהמועדון ואלבומי אולפן של אומנים שונים.
האלבום הראשון שיצא בלייבל היה הופעתו של עמיר לב במועדון שבתל אביב.
בין האלבומים שיצאו בלייבל היו אלבומי הבכורה של עופר שריקי, תומר ממיה, בוטן מתוק בקרקס, בית הבובות, יהושע ואבי עברי, וכן "מנסה ספר" של אריאל הורוביץ, "אוטוביוגרפיה" של כנסיית השכל ו"מנועים קדימה" של אלג'יר.
בארודונטלגיה היא כאב שיניים הנגרם משינוי בלחץ האטמוספירי, למשל במהלך טיסה, צלילה, או טיפול בתא לחץ.
בחיל האוויר הישראלי נמדדה היארעות של כמעט מקרה בארודונטלגיה אחד על כל 100 שנות-טיסה.
8.2% מטייסי חיל האוויר הישראלי דיווחו על מקרה אחד לפחות של בארודונטלגיה בטיסה במהלך הקריירה התעופתית שלהם
בדרך כלל הכאב חולף מיד עם התייצבות הלחץ האטמוספירי, אך לעיתים נדרשים לשם כך מספר שעות או מספר ימים.
מחקרים הראו, שכאב זה מופיע רק כאשר ישנה מחלה בשיניים, בחניכיים או בגת הלסת העליונה (סינוס).
כמעט כל מחלה בחלל הפה עלולה לגרום לכאב זה: עששת, דלקת חניכיים, שחזור דנטלי לקוי, דלקת מוך השן, שן כלואה, דלקת גת הלסת העליונה (סינוסיטיס) ועוד.
בארה של מרים היא, על פי המסורת, באר מים נסית שלוותה את בני ישראל בנדודיהם במדבר סיני, בזכותה של מרים הנביאה.
על פי חז"ל במסכת אבות הבאר נמנית עם עשרה דברים שנבראו בסיום בריאת העולם:
בתלמוד הבבלי מסופר כי במשך חייה של מרים, הרוותה הבאר את צימאונם של בני ישראל ההולכים במדבר.
עם מותה של מרים פסקה הבאר מלנבוע:
במקום אחר בתלמוד תולים את שלושת נסי המדבר במעשיו של אברהם, ואת בארה של מרים בכך שאמר "יוקח נא מעט מים", על פי דברי הפסוק "באר חפרוה שרים".
רש"י בפירושו במקום מסביר מדוע סירבה הבאר לתת מים לאחר מות מרים:
דהיינו, הבאר הייתה בעצם סלע שנבעו ממנו מים, והיה הסלע מתנהל עם בני ישראל במסעותם.
משמתה מרים, הפסיקו המים לנבוע מן הסלע, והוא הסלע עליו הכה משה בפרשת "מי מריבה".
לאחר פרשת מי מריבה, ובזכותם של משה ואהרון, חזרה הבאר וסיפקה מים לבני ישראל עד כניסתם לארץ ישראל.
במקום אחר רש"י מרחיב מעט את תיאורו: לפרשנות המהר"ל מפראג בדברי רש"י אין הכוונה שהסלע היה מתגלגל עמהם, כי אם כן מדובר בנס נוסף שלא נזכר, אלא הכוונה שבכל מקום שישראל הלכו, המים היו עולים והיה נוצר פתח באופן נסי הוא פי הבאר.
בספר התודעה לרב אליהו כיטוב ישנו תיאור ציורי של הבאר על פי המדרשים והפרשנים:
בציורי בית הכנסת בדורה אירופוס נכלל גם ציור של בארה של מרים, שבמרכזו הבאר וממנה יוצאים נחלים לאוהלי שנים עשר השבטים.
בתלמוד הירושלמי ובויקרא רבה מובאת הדעה כי באר מרים נגנזה בתוך ים כנרת.
על הפסוק "ונשקפה על פני הישימון" (במדבר כא), אומר התלמוד: .בהמשך שם נאמר כי הבאר מכוונת כנגד שערי בתי הכנסת העתיקים של טבריה.
בבבלי, לעומת זאת, כתוב שבאר מרים מצויה בים התיכון, סמוך להר הכרמל: .
רבי חיים ויטאל, שזקף חלק גדול מתובנותיו בקבלה לשתייה מבארה של מרים בידי האר"י ניסה לתאר את מיקומה המדויק:
"בלכתך דרך ים טבריה אל חמי טבריה, באמצע הדרך ממש, במקום שיש דקלים רבים בשפת הים ההוא, מכוון כנגד מגדל אחד אשר בראש ההר, שם הוא בארה של מרים:"
במדרש תנחומא (פרשת חקת סימן א') מסופר על מוכה צרעת ועיוור שירד לטבול במי מערה.
נזדמנה לו שם באר מרים ונתרפא מיד לאחר הטבילה.
סיפור אחר המאוזכר בספר מתקופת הראשונים, מספר על חולה שחין:
בעקבות דבריו של הכלבו, הרמ"א במפה על שולחן ערוך מציין שישנו מנהג לשאוב מים מהבאר במוצאי שבתות ולשתות מהם, בעקבות האמונה שבארה של מרים מתגלגלת בכל הבארות ויש למים אז סגולת מרפא.אמנם סיים את דבריו וכתב "ולא ראיתי למנהג זה".
בעת המצור על טבריה בשנת 1742 הזכיר הרב חיים אבולעפיה את בארה של מרים בטבריה כרומזת אל השכינה אשר תגן על טבריה מפני סולימאן אל-עדאם.
שירת הבאר היא אחת מהשירות המופיעות בתורה, שירת הבאר מופיעה בפרשת חקת, מיד לאחר סיפור נחש הנחושת.
על פי פשוטו של מקרא השירה הזו היא איננה קשורה כלל לבארה של מרים, אלא לבאר שמשה ואהרן ("נְדִיבֵי הָעָם") חפרו על ידי הכאת המקל ("בִּמְחֹקֵק בְּמִשְׁעֲנֹתָם").
זמן השירה היה בסוף ארבעים שנה שבני ישראל היו במדבר לאחר שעזבו את נחל ארנון.
לפי הפשט השיר מסתיים במילים "בִּמְחֹקֵק בְּמִשְׁעֲנֹתָם", המשך המקרא מדבר על מסעות בני ישראל.
על פי המדרש (שהביא רש"י בפירושו) מדובר על בארה של מרים שהייתה בדרך נס מלווה אתם כל זמן שהותם במדבר, ולאחר יציאתם מנחל ארנון סחפה הבאר את פגרי לוחמי האמורי (לאחר שתכננו מארב, שנכשל על ידי מחיצתם בין שני הרים).
כך הובא גם בפירושו של רבי עובדיה מברטנורא על המשנה במסכת אבות האומרת ש'פי הבאר' נברא בערב שבת בין השמשות:
לפרשנות זו השיר מסתיים במילים ונשקפה על פני הישימון.
שאותה באר המשיכה ללוות את עם ישראל עד שנגנזה בים כנרת.
בספרות באמנות היהודית ובתרבות העברית
בארה של מרים הייתה למקור השראה לסופרים ומשוררים עבריים.
"בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש" הוא השם שנתן ש"י עגנון לאחד מסיפוריו המוקדמים, שפורסם בשנת 1909 בעיתון "הפועל הצעיר".
בסיפורו "בלבב ימים" מתאר עגנון את הבאר כאחת ממעלותיה של טבריה: "וים כנרת שהקדוש ברוך הוא מחבבו יותר מכל הימים מקיף אותה, ובארה של מרים גנוזה בתוך הים, וכבר גילה האר"י הקדוש זכרונו לברכה שהיא מרפאה את הנפש".
אורי צבי גרינברג, בשירו "בארה של מרים", שבספרו "רחובות הנהר", מדגיש את נסתרותה: וש.
שלום, בשירו "באר מרים" מתאר את הבאר כמקור שפע נצחי.
כאשר שאל החסיד לפשר המעשה, השיב לו הרבי: "כשעוברת כאן פתאום בארהּ של מרים, למה אתה עומד ואינך טובל עמי בתוכה?"
בארה של מרים מוזכרת בסיפורו של חיים נחמן ביאליק, "ספיח", בסיפורו של יוסף חיים ברנר, "שכול וכישלון".
בהרחבה מוזכר הסיפור ברומן של חיים באר, "לפני המקום".
המושג בארה של מרים ניתן על ידי מספר מחברים כשם לספרם.
הרב מנחם יהודה הלוי אושפיזאי מי שהיה רבה של רמת גן, כתב ספר על פרשיות השבוע, וקרא לו "בארה של מרים".
הרב מרדכי דוד נויגרשל כתב ביאור לספרו של מהר"ל מפראג, "באר הגולה", וקרא לביאורו "בארה של מרים".
"בארה של מרים" שימש גם לציון מקומות אחרים.
המרחצאות מרינבד (בתרגום מילולי: "מרחצאות מרים")
כונו בעברית "בארה של מרים".
גם בנצרת יש באר המכונה "בארה של מרים".
בגרסאות מודרניות להגדה של פסח, ובפרט בקהילות קונסרבטיביות, נהוג להוסיף בליל הסדר כוס מים צלולים - כוסה של מרים, לצד כוסו של אליהו, לזכר מפעלותיה של מרים ובמיוחד בארה הנסית.
בארה של מרים הונצחה באתרים רבים בישראל, בניסוח מודרני לשמה - "באר מרים":
בתי ספר דתיים ביישובים אחדים: בית ספר לבנות באיתמר, סמינר בבני ברק ועוד.
בתי כנסת ביישובים אחדים: בבאר שבע, בחיפה ועוד.
בָּארוּד בָּארוּד הוא שיר חלוצים בארץ ישראל שחובר כנראה בשנות העלייה השלישית והולחן בלחן עממי רוסי.
השיר חובר על ידי אלמונים, תחילה בגרסתו הרוסית הארוכה בשם: Во кузнице, ואחר כך בגרסה עברית קצרה.
הגרסה הרוסית מפרטת מגוון עבודות של חלוצים, ואילו הגרסה העברית מתארת את עבודת החציבה בארץ וצעקות "בארוד" שנלוו אליה.
המילה בארוד משמעה אבק שרפה או חומר נפץ: بارود בערבית.
המילה שימשה כקריאת אזהרה לפני פיצוץ סלעים.
הוזכרה בשירו של אברהם שלונסקי "תה ואורז" שחובר ב-1922.
השיר מתאר שלב חשוב בעבודות החציבה של חלוצים בתקופת העלייה השלישית ולאחריה, כאשר כריית האבן לבניין בתים וכבישים נעשתה באמצעות פיצוצים באתרים סלעיים מוגדרים.
חומר הנפץ הוטמן בין הסלעים, וגרם לפיצוץ שהעיף אבנים למרחקים לא משוערים.
על כן נהגו עובדי החציבה, יהודים וערבים, להשמיע כמה צעקות "בארוד בארוד" נמרצות לפני הדלקת חומר הנפץ, כדי להזהיר את העובדים ואת העוברים ושבים להתרחק במהירות או לתפוס מחסה.
בארבורה שפוטאקובה (בצ'כית: Barbora Špotáková; נולדה ב-30 ביוני 1981) היא אתלטית צ'כית היא פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (בייג'ינג 2008 ולונדון 2012), פעמיים אלופת עולם (אוסקה 2007 ולונדון 2017), אלופת אירופה (ציריך 2014) ושיאנית העולם הנוכחית (2017) בהטלת כידון, 72.28 מטר.
שפוטאקובה נולדה ביבלונץ נד ניסואו, שבמחוז ליברץ בצפון בוהמיה.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה במינכן, גרמניה סיימה שפוטאקובה במקום 17 בהטלת כידון בתוצאה של 51.71 מטר.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה שפוטאקובה במקום 23 בהטלת כידון בתוצאה של 58.20 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 סיימה שפוטאקובה במקום 13 בהטלת כידון בתוצאה של 58.74 מטר.
שבוע לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה באיזמיר, טורקיה היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 60.73 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה זכתה שפוטאקובה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 65.64 מטר, אחרי שטפי נריוס מגרמניה (65.82 מטר) ולפני מרסדס צ'ילה מספרד (61.98 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכתה שפוטאקובה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 67.07 מטר, לפני כריסטינה אוברגפול (66.46 מטר) ושטפי נריוס (64.42 מטר), שתיהן מגרמניה.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה שפוטאקובה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אירופה חדש של 71.42 מטר, לפני מריה אבקומובה מרוסיה (70.78 מטר) וכריסטינה אוברגפול (66.13 מטר).
חודש לאחר המשחקים האולימפיים, ב-13 בספטמבר, בתחרות גמר אליפות העולם השישית שנערכה בשטוטגרט, גרמניה קבעה שפוטאקובה בהטלת כידון שיא עולם חדש של 72.28 מטר (השיא הנוכחי - 2017).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכתה שפוטאקובה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 66.42 מטר, אחרי שטפי נריוס (67.30 מטר) ולפני מריה אבקומובה (66.06 מטר) ולא הצליחה להגן על תוארה.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברצלונה, ספרד זכתה שפוטאקובה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 65.36 מטר, אחרי לינדה שטאל (66.81 מטר) וכריסטינה אוברגפול (65.58 מטר), שתיהן מגרמניה.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה שפוטאקובה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 71.58 מטר, אחרי מריה אבקומובה שקבעה שיא אליפות חדש של 71.99 מטר ולפני סנטה ויליון מדרום אפריקה שקבעה שיא אפריקה חדש של 68.38 מטר.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה שפוטאקובה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בהטלת כידון בתוצאה של 69.55 מטר, לפני כריסטינה אוברגפול (65.16 מטר) ולינדה שטאל (64.91 מטר) שתיהן מגרמניה.
באליפות אירופה שנערכה בציריך, שווייץ בשנת 2014 זכתה שפוטאקובה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 64.61 מטר, לפני טטיאנה ילצ'ה מסרביה (64.21 מטר) ולינדה שטאל (63.91 מטר).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה שפוטאקובה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 64.80 מטר, אחרי שרה קולאק מקרואטיה (66.18 מטר) וסנטה ויליון (64.92 מטר) ולא הצליחה לזכות בפעם השלישית ברציפות.
בארוזאורוס (שם מדעי: Barosaurus שפירושו "לטאה כבדה") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד במשפחת דיפלודוקיים.
הבארוזאורוס היה זאורופוד ענק אוכל צמחים, וחי בסוף תור היורה.
הוא היה דינוזאור ארוך יחסית, כ- אורכו, וכבד יחסית לדיפלודוקוס - משקלו היה כ-30 טון.
צווארו היה בעל 15 חוליות אך ארוך מזה של הדיפלודוקוס, כנראה שבאורך 17 מטרים, וזנבו היה קצר יותר.
עם זאת, מאובן BYU 9024 שכולל חוליה ענקית בודדת אותה מייחסים ד"ר מאט ודל וד"ר מייק טיילור לבארוזאורוס, מרמז שגודלו המרבי של הבארוזאורוס היה גדול יותר באופן משמעותי: אורך של ומשקל של כ-60–66 טונות.
אם הערכות אלו נכונות הבארוזאורוס היה אחד הדינוזאורים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם והארוך שבהם.
עם זאת, מגלה המאובן (בריאן קרטיס) מייחס את החולייה הענקית דווקא לסופרזאורוס, מפרט שאורכו .
עם זאת, ודל וטיילור מציינים שמאובן חדש שהכנתו הסתיימה רק בסביבות 2016 וכולל מספר חוליות צוואר גדולות באופן ניכר מזה של ההולוטייפ מעלות שאורך צווארו היה כ-, דבר שהופך את הצוואר לאחד הארוכים ביותר בקרב הדינוזאורים.
הם העריכו שהגודל של הבארוזאורוס הזה היה למעלה מ-40 מטר, וייתכן שאף למעלה מ- ושקל כ-96 טונות!
עם זאת, הערכה זו טרם עברה ביקורת עמיתים וייתכן שמדובר בהערכת יתר.
הגולגולת שלו מעולם לא נמצאה, אך כנראה הייתה דומה לזו של הדיפלודוקוס ובעלת שיניים רבות דמויי עפרונות, שבאמצעותן תלש עלים וצמחייה.
הלעיסה והעיכול התבצעו בקיבה (לדיפלודוקוס לא היו לחיים שלעסו את המזון) וכן באמצעות גסטרוליתים - אבנים שבלע וטחנו את המזון בתוך קיבתו.
הבארוזאורוס חי בתקופת היורה המאוחרת באמריקה הצפונית אך ייתכן שגם באפריקה: מאובנים שנמצאו בטנזניה סווגו כשרידים של בארוזאורוס אם כי ב-2006 סווגו מחדש כסוג טקסונומי נפרד.
את הבארוזאורוס גילה, תיאר והגדיר עותניאל צ'ארלס מארש, מחשובי הפלאונטולוגים של סוף המאה ה-19.
ובמשחק המחשב פארק היורה 3: בניית פארק.
בארו (בתעתיק מאכדית: BĀRÛ), היה סוג של קוסם ומנחש, שמקובל היה בצפון מסופוטמיה להזמינו ללכת לפני הצבא היוצא לקרב.
ה'בארו' היו מקריבים קרבנות, הולכים לפני מחנה האויב, ומנסים לזרוע בו הרס ובלבול על ידי כחות מאגיים.
ה'בארו' מוזכר כבר בתעודה מימי חמורבי, והיו שהשוו את תפקידו לתפקיד בלעם בן-בעור המתואר ב.
אצל הערבים הקדומים הייתה דמות דומה, של ה'שאער' ההולך לפני השבט למלחמה ומקלל את האויב קללות נמרצות ולועג לו.
בַּארוּנג הוא כלי נשק דמוי חרב, בעל להב עבה בצורת עלה, המשמש שבטים אסלאמיים בדרום הפיליפינים.
הבארונג נמצא בשימוש נרחב בעיקר אצל המורו.
להב הבארונג המכונה "סוּלאבּ" עבה וכבדה, דבר אשר מוסיף ליכולת החיתוך שלה.
אורך אופייני נע בין 20 ל-60 סנטימטרים כאשר בארונג מודרני בדרך כלל יהיה בתחום הארוך יותר (בסביבות ה-50 סנטימטרים).
הקת הקרויה "פּוּהַאן" עשויה בדרך כלל שרוול מוכסף הקרוי "באיקסקס" או "בּוּדבּוּד" עם סיבים טבעתיים מכוסים לכה שזורים כצמה המחפים עליו.
קת השייכת לחבר אצולה עשויה להיות משנהב, קרן קראבאו או הובנה מקמגונג .
עיטורים אופייניים על הקת כוללים קקדו ונאגה ובתחתיתה טבעת הידוק עשויה כסף, או נחושת מוקשחת.
במלחמת העולם השנייה היו בשימוש קתות עם טבעות הידוק מאלומיניום.
בארה דה טיז'וקה (בפורטוגזית: Barra da Tijuca), המכונה גם בקצרה "בארה", היא שכונה במערב העיר ריו דה ז'ניירו בברזיל, השוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי.
העיר ידועה בחופים, נהרות ואגמים רבים, ובסגנון החיים המאפיין אותה.
בשכונה מתגוררת רק 4.7% מאוכלוסיית העיר, אך 30% מהמיסים של העיר נגבים בה; היא נחשבת לאחד האזורים המפותחים בברזיל.
היא נבנתה ופותחה בעיקר החל משנות ה-70, על פי סטנדרטים מודרניים יחסית, כגון כבישים רחבים המהווים צירי תנועה מרכזיים.
היא נחשבת כיום כשכונה המשלבת מודרניות, קיימות וטבע.
השכונה תוכננה על ידי לוסיו קוסטה, שתכנן גם את העיר המודרנית ברזיליה.
היא כוללת גנים רבים, מרכזי קניות, בנייני מגורים ואחוזות רחבות ידיים.
היא נחשבת לשכונה בטוחה יחסית מבין שכונות המעמד הגבוה של ריו, מכיוון שאין בה פאבלות ופועלים בה כוחות ביטחון ציבוריים ופרטיים רבים.
בארה אירחה במתקניה את מרבית אירועי אולימפיאדת 2016, המרכזי שבהם היה הכפר האולימפי.
בארה דה נבידאד (בספרדית: Barra de Navidad) היא עיירה השוכנת על חוף האוקיינוס השקט במדינת חליסקו במערב מקסיקו.
העיירה בארה דה נבידאד ("שרטון החול של חג המולד") היא קהילת חקלאים ודייגים המונה כ-4,300 תושבים (נכון ל-2010), ושוכנת בצידו המזרחי של שרטון חול, כ-60 ק"מ צפונית-מערבית למנסניו המכונה באיה דה נבידאד (Bahía de Navidad).
המשך קו החוף של שרטון החול מתעקל לכיוון צפון מערב ועליו שוכנת סן פטריסיו, כ-4.5 ק"מ מבארה דה נבידאד.
בשנים האחרונות קידמה ממשלת חליסקו את פיתוח האזור מבחינה תיירותית כחלק מקו חוף ארוך המכונה "קוסטלגרה" (Costalegre) הממוקם בין מנסניו בדרום לפוארטו ואיארטה בצפון, והעיירה וסביבותיה ידועים כאתר נופש פופולרי.
ההיסטוריה של בארה דה נבידאד מתחילה במאה ה-16 עם תיעוד ראשון של האזור ב-1535. שמה ניתן לה על ידי המשנה למלך הראשון של מלכות המשנה של ספרד החדשה אנטוניו דה מנדוסה, כאשר הפליג לתוך המפרץ ב-25 בדצמבר 1540, בוקר חג המולד.
בארה דה נבידאד נודעה באותה תקופה כאתר לבניית ספינות ולתיקונן וכנמל היציאה למשלחות ספרדיות שהפליגו באוקיינוס השקט לעבר איי הודו המזרחית.
ב-27 ביוני 1542 הפליגו מבארה דה נבידאד שתי ספינות אשר נשאו את משלחתו של חואן רודריגס קבריו לחקר חופי צפון אמריקה.
ב-1 בנובמבר באותה שנה הפליג מהנמל צי בן שש ספינות של משלחת רוי לופס דה וייאלובוס בדרכה לאיי הפיליפינים.
ב-21 בנובמבר 1564 יצאו מאותו מקום ארבע ספינותיו של מיגל לופס דה לגאספי בדרכם להקמת המושבה הספרדית בפיליפינים ובאיים הסמוכים וכיבוש מנילה, שהפכו לאיי הודו המזרחית הספרדיים.
העיירה חדלה לשמש כמרכז ימי ושקעה באלמוניות.
בקצה המזח הוקם פסל לציון המסע האחרון.
בלגונה הגדולה בצידה המזרחי של העיירה שטות סירות קטנות רבות המשמשות לאיסוף צדפות וכמוניות על המים, המסיעות מקומיים ותיירים לבתי המלון ולחופים השונים.
עסקים רבים ששכנו על קו החוף נחרבו במהלך הוריקן ג'ובה באוקטובר 2011 ושוקמו לאחריה מנזקי הסופה והגאות שבאה בעקבותיה.
בארון דיוואווסי ואקה (בנאורית: Baron Divavesi Waqa, נהגה: ; נולד ב-31 בדצמבר 1959) הוא פוליטיקאי נאורי שכיהן כנשיא נאורו משנת 2013 עד 2019. לפני כן כיהן כשר החינוך בממשלת נאורו, ומשנת 2003 עד 2019 היה חבר הפרלמנט של נאורו.
ואקה נולד במחוז בוה ב-31 בדצמבר 1959.
ואקה נבחר בבחירות לראשונה לפרלמנט של נאורו במאי 2003 מטעם מחוז בוה.
הוא כיהן כשר החינוך בממשלת נאורו תחת הנשיא לודוויג סקוטי, אך הוא נאלץ לעזוב את תפקידו לאחר שהוחלף על ידי רנה האריס, ונותר כחבר פרלמנט.
ביוני 2013 נבחר ואקה לנשיאות נאורו לאחר שהצליח להביס את שר האוצר לשעבר ומועמד האופוזיציה רולנד קון בתמיכתם של 13 חברי פרלמנט שהצביעו בעד מול חמישה שהצביעו נגד.
הנשיא לשעבר מרקוס סטיבן בירך על היבחרו והוריש לו את ממשלתו.
בחודש ינואר 2014 שרד ואקה הצבעת אי-אמון שהועלתה נגדו בפרלמנט לאחר שהביא לגירושו של שופט השלום התושב היחיד, האוסטרלי פיטר לו, ולביטול אשרת השהייה של נשיא בית המשפט העליון ג'פרי ארנס, אף הוא אזרח אוסטרליה.
הפרלמנט של נאורו האשים את ממשלתו בחוסר תפקוד, לאחר שהממשלה גם ביקשה לנסח הצעת חוק מצב חירום בעזרתם של עורכי דין מפיג'י.
לאחר שהצבעת אי-האמון נכשלה, ואקה המשיך לכהן בתפקידו.
ביוני 2017 ביקר בישראל ופגש את נשיא המדינה ראובן ריבלין.
בדצמבר 2017 תמכה נאורו בהצבעה באו"ם בהכרה ההאמריקאית בירושלים כבירת ישראל, ושבועיים לפני כן תרמה ישראל מערכת טיהור שפכים לנאורו בעלות של כ-250 אלף שקל.
בבחירות באוגוסט 2019 ואקה הפסיד את מושבו בפרלמנט ואיבד את הנשיאות; לאחר מכן בהצבעה בפרלמנט נבחר ליונל אינגימאה לנשיא החדש.
בַּארבּוּ דִימִיטְרִיֶה שְׁטִירְבֶּיי (ברומנית: Barbu Dimitrie Ştirbei, נולד כ-בארבו דימיטריה בּיבֶּסְקו - Barbu Dimitrie Bibescu, אוגוסט 1799 קראיובה - 12 באפריל 1869 ניס); היה שליט (דוֹמְן Domn) של ולאכיה ("הארץ הרומנית") בין יוני 1849 ל-29 באוקטובר 1853, ושוב מ-5 באוקטובר 1854 ועד 25 ביוני 1856.
שטירביי היה בן למשפחת ביבסקו, צאצא לשושלת ברנקוביאנו; הוא נולד כבארבו דימיטריה ביבסקו אך קיבל את שם המשפחה של דודו של אמו, בארבו ק.
בשנים 1817–1821 למד בפריז, ובשובו למולדת מונה לאחראי על האוצר - ויסטיירניק.
בתקופת השליט אלכסנדרו גיקה, בין 1839–1847, כיהן בתפקידים בכירים נוספים בממשל הוולאכי: שר הפנים, שר הדתות, שר המשפטים, וכן כמזכיר הוועדה שערכה את "התקנון האורגני".
כשליט ולאכיה אחרי אחיו, גאורגה ביבסקו, גילה שטירביי כישורים ניהוליים, תבונה וזהירות רבה.
הוא התמודד עם הכורח שנכפה על ארצו לספק משאבים לצבאות הכיבוש הרוסי והעות'מאני ולהשלים עם הסמכויות הנרחבות של הנציבים הזרים.
רק בשנת 1851, אחרי שמדינתו שקעה בחובות כבדים, הצליח להשיג את נסיגת הצבאות הזרים.
על ידי קיצוצים בהוצאות ומדיניות חיסכון, הצליח שטירביי להוריד את החובות לשני שלישים.
כמו כן מצא זמן ומשאבים כדי לעודד את התחדשותם של המינהל, התרבות והחינוך, הצבא והחקלאות: בנה את התיאטרון הלאומי בבוקרשט, פתח מחדש את בתי הספר שנסגרו בעת מהפכת 1848 (ולאכיה), שיפר את סעיפי התקנון האורגני בנוגע לאיכרים.
בימי שלטונו טופחו הגנים צ'ישמיג'יו וקוטרוצ'ן בבוקרשט.
דימיטריה ביבסקו הבן נולד באוגוסט 1799 (ייתכן 17 באוגוסט) בקראיובה, בירת חבל אולטניה, בנסיכות הרומנית ולאכיה, כבנם של דומיטראקה (דימיטריה) ביבסקו האב (1831-1772), וורניק גדול (קנצלר) ושל אקטרינה (קטינקה) לבית וקרסקו.(Ecaterina Văcărescu).
משפחות הבויארים שטירביי וביבסקו נודעו עוד במאה ה-18 ושלטו על אחוזות גדולות במחוזות אולט, דולז', מהדינץ, רומאנאץ ואחרים, ובבתים בקראיובה.
אחד מאבותיהן היה הבויאר צ'רניקה איזבוריאנול (Cernică Izvoranul) שכונה "שטירביי" ושירת את השליט קונסטנטין ברנקוביאנו (1714-1688).
יש עדויות כי משפחת שטירביי עצמה נודעה ככל הנראה עוד מן המאה ה-16, ובוודאות בימי השליט מיכאי האמיץ.
בארבו דימיטריה היה אחיהם הבכור של גאורגה ביבסקו (1873-1802) שהיה שליט ולאכיה לפניו ושל יואן (ינקו) ביבסקו.
הוא גדל בבית דודו העשיר, הוורניק לשעבר בארבו שטירביי, שאימץ את אמו.
ה"דוד-סב" שהיה חשוך ילדים, אימץ גם אותו בגיל 12, ב-20 בדצמבר 1811. עם שם המשפחה של הדוד-הסב ירש שטירביי גם את נכסיו הרבים.
בארבו שטירביי הצעיר זכה להשכלה מובחרת, תחילה בבית סבו.
רכש ידע מעמיק בהיסטוריה ובספרות, למד צרפתית ויוונית.
בהמשך התקבל ללימודי תיכון ל"מכללת סבא הקדוש" (Sfântul Sava) בבוקרשט כעבור זמן קצר, בגיל 18, נסע לפריז, בימי שלטונו של לואי השמונה עשר ולמד שם במכללה משפטים, כלכלה פוליטית ופילוסופיה.
את תעודתו בפילוסופיה קיבל ב-17 בנובמבר 1819 מידי ז'אן פרנסואה טירו (Thurot) ,
בצרפת הוא שהה 4 שנים והתוודע לרוחות החדשות בתחום האמנציפציה הכלכלית, החברתית והפוליטית.
בעת לימודיו בשנת 1819 התקבל למסדר של הבונים החופשיים.
בשנת 1821 שב לארצו, שהייתה אז מטולטלת על ידי אירועים מהפכניים (המרד של טודור ולדימירסקו וכו').
הוא עצמו הצטרף לתנועה היוונית "ההטריה" שבראשות אלכסנדרו איפסילנטי אך אחר דיכויה על ידי הטורקים, נמלט זמנית לטרנסילבניה, בעיר בראשוב, שהייתה תחת שלטון אוסטרי.
הוא תמך בשאיפות לשינויים פוליטיים בארצו אך דגל ביישומם בדרך שלום.
בשנת 1821 התחתן בארבו שטירביי בעיר בראשוב עם אליסבטה (ספטה) לבית קנטקוזינו-פשקאנו ממולדובה, אחייניתו של הבאן הגדול גריגורה ברנקוביאנו.
אחרי החתונה זכה שטירביי במסגרת הנדוניה של אשתו באחוזה בבופטיה-בוקובן ובעוד נכסים.
בשנת 1825 חזר עם אשתו לוולאכיה והתיישבו בבוקרשט.
בעקבות המרד משנת 1821 שמו קץ העות'מאנים לשלטון השליטים היוונים הפנרים בנסיכויות הדנובה והסכימו למנות בבוקרשט את השליט גריגורה הרביעי גיקה (1828-1822), שנחשב לשליט יליד הארץ.
שטירביי שמר מרחק מההתארגנויות של הבויארים הצעירים הרוסופילים בבוקרשט.
הם כללו את אחיו גאורגה ביבסקו והקימו ארגון בשם "החברה הפוליטית והספרותית" שהתנגדה לשליט החדש, שבו ראו כלי שרת של העות'מאנים.
שטירביי החליט לשתף פעולה עם גריגורה גיקהוהסכים לכהן במנהל החדש בבוקרשט:קודם כ"ביו-ול-קמינר", אחר כך איספרבניק, בהתחלה במחוז ולאשקה ואחר כך של המחוז אילפוב (1826), כקלוצ'ר גדול (1827), סאמש שני של האוצר (1828).
באותה תקופה פקד שטירביי את הסלונים של משפחות האצולה בבוקרשט, כגון לנס, רומאניט, ברנקוביאנו ווקרסקו, שתיים האחרונות המקורבות אליו, גולסקו.
עורר את קנאתם של אחי השליט, הספטאר אלכסנדרו דימיטריה גיקה, לימים שליט בעצמו, וקונסטנטין גיקה, שראו בו יריב אפשרי.
אחרי שבעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) נכבשה ולאכיה על ידי הצבא הרוסי הועמדה תחת שלטון זמני רוסי.
בדצמבר 1829 קידם אותו המושל החדש, הגנרל פאבל קיסליוב, בתפקיד וורניק של המשטרה.
בכל התפקידים הצטיין שטירביי בכישוריו הארגוניים, ביושרו ובחריצותו.
הוא זכה על כך להערכתו של הגנרל קיסליוב.
בשנת 1830 כיהן לראשונה בתפקיד השקול כנגד שר פנים, ב-1831 שר החוץ ובאוגוסט 1833-ינואר 1833 כיהן כשר הדתות ("לוגופט לענייני כנסייה") והחינוך הציבורי.
בשנת 1834 הציג מועמדותו לתפקיד של שליט ולאכיה, אך נחשב לצעיר מדי.
בימי השליט שנבחר על ידי רוסיה והסולטן העות'מאני, אלכסנדרו דימיטריה גיקה (1842-1834)
בשנת 1836 התמנה שטירביי לראש משרד המשפטים.
בתוקף תפקידו זה הנהיג קוד מסחרי חדש, המבוסס על הקוד נפוליאון.
כמו כן שיפר את החוק הפלילי ואת החוק האזרחי במדינה.
בשנים 1835-1833 כיהן שטירביי כלוגופט גדול לעניינים כנסייתיים, תפקיד המקביל לשר הדתות של ימינו.
בתוקף תפקיד זה יזם עבודות שיפוץ של מנזרים וכנסיות רבים, שכיות חמדה של האמנות הרומנית בימי הביניים, כמו מנזרי ביסטריצה, טיסמנה, דיאלו, וכן קורטיה וקה וספירידון הקדוש בבוקרשט.
החל משנת 1835 פעל כחבר ב"אפוריית בתי הספר" לצדם של הוורניק אלכסנדרו פיליפסקו וההטמאן שטפאן בלצ'אנו.
השתדל לקדם את החינוך בשפה הרומנית.
בשנים 1832 ו-1842 הציג את מועמדותו לכס הנסיכות של ולאכיה.
בסופו של דבר התמנה שר הפנים (1847-1844) בימי שלטון אחיו, השליט גאורגה ביבסקו.
בשנים 1849-1847 שבחלקן התרחשו אירועי אביב העמים, הוא שהה בפריז שהייתה אז סוערת לא פחות.
אחרי הדחת הממשלה הזמנית המהפכנית על ידי התערבות הצבא העות'מאני היה צורך במינוי שליט חדש למדינה.
בהסכמה בין רוסיה לטורקים התמנה בארבו שטירביי, שנתמך על ידי הסולטן אבדילמג'יט הראשון.
המינוי היה לשבע שנים, בהתאם להסכם באלטה לימאן בין שתי המעצמות משנת 1849 שביטלה את זכותן של אספות המקומיות לבחור בשליט.
שלטונו התחיל תחת כיבוש משותף של כוחות האימפריה העות'מאנית ושל האימפריה הרוסית, שנמשך עד שנת 1851. באותה שנה העניק הצאר ניקולאי הראשון לשטירביי את עיטור המסדר אנה הקדושה.
בימי שלטונו הנהיג שטירביי רפורמות מתונות.
רפורמה מוגבלת של מערכת המשפט עזרה לייעל את עבודתה.
ב-1851 העביר שטירביי רפורמה אגררית שמרנית מאוד, לפיה האיכרים נקראו "שוכרי" אדמות והותר להם לעבור יותר בקלות מאחוזת בויאר אחד לשנייה.
בסוגיית המיעוט הצועני (רומה) הגביל שטירביי את הסחר הפנימי בעבדים צוענים, אסר על הפרדת המשפחות תוך כדי סחר זה, ולבסוף ביטל את מוסד העבדות לחלוטין.
שטירביי הקים בבוקרשט את בית הספר לקצינים (ברחוב איזבור).
כמו כן הקים את הפנימייה המלכותית לבנות, לימים בית הספר המרכזי לבנות בבוקרשט.
הוציא צווים לצורך פתיחתם של מוסדות חינוך חדשים כמו בית הספר לאמנויות ולמלאכות, בית הספר לחקלאות, בית הספר לבוטניקה ובית הספר לכירורגיה.
כשליט ולאכיה הוא העביר את מושבו לארמונו ב-Podul Mogoșoaiei (כיום קאליה ויקטוריאי) שנבנה על ידי האדריכל הצרפתי סאנז'ואן
בימי שלטונו הוקם גם בית הקברות בלו בבוקרשט.
בהתחלת מלחמת קרים בשנת 1853, שוב חדרו לוולאכיה כוחות צבאיים של רוסיה.
בארבו שטירביי נשאר בבוקרשט עד להכרזת המלחמה הרשמית של האימפריה העות'מאנית נגד רוסיה (23 באוקטובר), ואחר כך ב-29 באוקטובר מסר את ניהול המדינה למועצה מיוחדת ונמלט לווינה.
הוא חזר בשנה הבאה, ב-5 באוקטובר 1854 אחרי שבספטמבר 1854, בהתאם להסכם עם הסולטן הטורקי (שנחתם ב-1 ביוני 1854) קיבלה אוסטריה את האחריות על המנהל בוולאכיה תמורת נסיגת הכוחות הרוסיים.
בסתיו 1854, נכנסו לבוקרשט כוחות אוסטרים בפיקודו של הגנרל יוהאן קורוניני ואחר כך של הגנרל אלמאן.
אחרי שהתרבו התקריות בין אזרחים וקצינים רומנים מחד לאנשי הצבא האוסטרים מאידך בלחץ החצר מווינה נאלץ שטירבי לפטר את הפרפקט של בוקרשט, ראדו רוסטי.
בשנת 1856 אחרי סיום מלחמת קרים, בעת ועידת פריז הועלתה לסדר היום סוגיית איחודן של ולאכיה ומולדובה ,"נסיכויות הדנובה".
שטירביי תמך באיחוד, וקיווה להיות שליט המדינה המאוחדת החדשה.
אולם בתחילת הקיץ הקדנציה שלו כנסיך ולאכיה הסתיימה, וב-7 ביולי 1856 נאלץ לעזוב את התפקיד ועבר לגור בפריז.
בשנת 1857 נבחר שטירביי כחבר בוחר בדיוואן האד הוק, אספה שנועדה להעניק לוולאכיה מסגרת חוקתית חדשה.
אחרי שה"דיוואנים" של ולאכיה ומולדובה אישרו את איחודן של שתי הנסיכויות הרומניות על ידי בחירתו של אלכסנדרו יואן קוזה כשליטן ("דומניטור"), שב שטירביי לפריז יחד עם אחיו, גאורגה ביבסקו.
הוא חזר שוב למולדתו בשנת 1866 כדי לתמוך בשליט החדש של רומניה, הנסיך הגרמני, קרול לבית הוהנצולרן.
בארבו שטירביי בילה את שנותיו האחרונות בצרפת, בעיקר בפריז ובניס.
הוא ביקר לאחרונה בבוקרשט ב-1868 והלך לעולמו בשנת 1869 בניס.
בארבו שטירביי היה נשוי עם אליסבטה (סַפטה) קנטקוזינו - פשקאנו (1876-1804), אישה מולדובנית, ממשפחת בויארים בעלי שורשים יווניים ורומנים, בת של גריגור קנטקוזינו-פשקאנו (1808-1779) ושל אלנה ברנקוביאנו (1809-1777) ואחיינית של הבאן הגדול גריגורה ברנקוביאנו.
נולדו להם שבעה ילדים - 4 בנים:
אלכסנדרו (1895-1837) - התחתן עם הנסיכה מריה גיקשה-קומנשט, (1885-1851), נודע כפוליטיקאי פעיל במפלגה השמרנית ברומניה וכיהן לימים כשר לעבודות ציבוריות, שר הפנים ושר האוצר.
בנו של אלכסנדרו בארבו שטירביי, ששמו היה בארבו אלכסנדרו שטירביי (1946-1873) כיהן כראש ממשלה של רומניה המאוחדת.
מקשר שלו עם המלכה מריה נולד הנסיך מירצ'ה שטירביי שמת בגיל 3 (1916-1913)
תרומתו לטיפוח האתרים ההיסטוריים והכנסייתיים
בין 26 באוגוסט 1833 ל-29 בינואר 1835 כיהן שטירביי כלוגופט גדול לעניינים כנסייתיים - מעין שר לענייני דת.
בתוקף תפקידו זה, יזם עבודות רבות של שיפוץ מנזרים וכנסיות, מן המורשת התרבותית של הרומנים, כמו מנזרי ביסטריצה, טיסמאנה, דיאלו,"קורטיה וקה", ספירידון הקדוש הישן שבבוקרשט.
תרומה למודרניזציה של החברה, לחינוך ותרבות ולטיפוח הערים
החל משנת 1835 כחבר ברשות בתי הספר - ה"אפוריה", לצידם של הוורניק אלכסנדרו פיליפסקו וההטמאן שטפאן בלצ'אנו, עודד שטירביי את החינוך בשפה הרומנית.
בעת מנהלו של הגנרל הרוסי פאבל קיסליוב, כיהן שטירביי כחבר בוועדה תקציבית לייפוי בוקרשט שערכה את התקנון לייפוי עיר הבירה.
התקנון היה לחלק מהתקנון האורגני.
במסגרת יישום התקנון בשנת 1832 היה שטירביי מעורב בתכנון הרחוב שנודע לימים ככביש קיסלף - Șoseaua Kiseleff בין מחסום הגשר מוגושואיה (Bariera Podului Mogoșoaiei) לחורשת בניאסה (Dumbrava Bănesii)
שטירביי נמנה עם יוזמי הקמת הפארק צ'ישמיג'יו, בעזרת אדריכל הנוף האוסטרי קארל מאייר.
הפארק נפתח לציבור בעת שלטונו, ב-1852 ונשא זמנית את שמו.
שטירבי וודה היה מעורב גם ביישום ההחלטה שבתקנון האורגני להקמת התיאטרון הלאומי בבוקרשט.
הונהג שירות טלגרף ונערך מיפוי המדינה.
שטירביי דאג גם לערים אחרות:הקים את הגן ביבסקו בקראיובה, שהפך לימים אחד הפרקים הציבוריים היפים ברומניה, וייסד בית ספר תיכון בקראיובה.
בימי שלטונו הוקמו למעשה הערים טורנו סוורין וקאלפאט.
ב-31 בדצמבר 1851 בנוכחות שטירביי ואשתו, שרי הממשלה ונכבדי הארץ נחנך בניין התיאטרון הלאומי של בוקרשט בפודול מוגושואיי, "סמל לאמצניפציה האמנותית של הארצות הרומניות".
הוא תוכנן על ידי אדריכל צרפתי והיה בזמנו השלישי בגודלו באירופה.
בימי כהונתו, נבנה גשר מעל הנהר דמבוביצה וב-1856 הונהגה תאורת הרחוב עם פנסי גז ונסללה באבן הדרך הידועה כ"קאליה בייליקולוי" (לימים דרך שטירביי וודה).
במרכז בוקרשט קמו מתפרות, מספרות, חנויות פרחים, בתי ספר לריקודים וחנויות אפוטומטריה.
מספר המרכבות הציבוריות הגיע ל-400.
ב-1850 הקים הנסיך שטירביי ועדה חדשה לטיפוח העיר בוקרשט בדומה לזו משנות ה-1830 מימי הגנרל קיסליוב.
ועדה זו הקימה בתי קברות חדשים, כולל בתי הקברות בלו, ספנטה וינר וגנצ'ה.
ב-1849 הקים שטירביי מחדש את בית הספר לחיל הרגלים שנוסד ב-1847 ונסגר בימי המהפכה.
ב-1852 הקים בשכונת פנטלימון גם בית ספר לחקלאות.
מיוזמת ד"ר קרול דבילה הוקם בית ספר לכירורגיה קטנה כצעד ראשון לקראת הקמת בית ספר לרפואה.
תקופות הכיבוש צבאי הזר הממושכות -הפריעו לשליט להגשים שאיפות נוספות לגבי קידום עיר הבירה והמדינה
7.11.1843 - עיטור המסדר סטניסלב הקדוש של האימפריה הרוסית, דרגה א
24.04.1851 - עיטור המסדר אנה הקדושה של האימפריה הרוסית
עיטור מסדר הדיוקן הקיסרי של האימפריה העות'מאנית
הצלב הגדול של מסדר הגואל של ממלכת יוון
בעיר קלראש, שאותה שחרר שטירביי ב-1852 משליטת ה"אפוריה של בתי החולים"
בשנים 1852–1881 העיר נקראה לכבודו "שטירביי".
הרחוב הראשי של העיר והמכללה (בעבר התיכון לבנים) נקראו לפי שמו.
בשנות ה-1930 פסל דיוקן שלו הוצב בפארק הארמון המנהלי בעיר.
משרד הפיקוח למצבי חירום של קלראש נקרא לפי שמו
לזכרו כתב המשורר מיכאי אמינסקו אפיטף
בארוויחה הוא כפר בנפת אודינצובו שבמחוז מוסקבה אשר ממוקם ליד הכביש המהיר רובליובו-אוספנסקויה על הנהר סמינקה, כשני קילומטרים מצפון לכפר באותו שם, סמוך לאזור המכונה רובליובקה.
הכפר נחשב לאחד היישובים היוקרתיים ברוסיה ורוב תושביו בעלי הכנסות גבוהות.
עיקר הבנייה ביישוב מתאפיינת בבנייה נמוכה של וילות וקוטג'ים והוא מצטיין בחזותו ובאיכות החיים שהוא מציע לתושביו וידוע מאז התפתחותו במאה ה-19 כאזור לנופש עילית ובו דאצ'ות ובתי קיץ של עשירי רוסיה וגם מעון מגורים נשיאותי.
הכפר נמצא על הכביש המהיר רובליובו-אוספנסקויה המוביל לכביש הטבעת של מוסקבה.
בנוסף תחנת הרכבת בארוויחה משרתת את הכפר ומקשרת אותו עם מוסקבה והרכבות נוסעות לפודולסק ולבלארוס.
הכפר נמצא באזור הנחשב ליוקרתי מאוד כשמחירי הנדל"ן בו הם מהגבוהים ברוסיה.
בתחומי הכפר נמצא מתחם היוקרה בארוויחה Luxury Village (במקור: Барвиха Luxury Village) ובו מרכז בידור ומסחר, שתוכנן על ידי האדריכל פאבל ליסיחין.
המתחם כולל רחובות מ-37 בוטיקים, אולם אירועים בן 750 מקומות, בית מלון ושתי מסעדות.
עיצוב הפנים במתחם בוצע על ידי מעצבים מאיטליה, צרפת וארצות הברית.
המתחם פועל מאז שנת 2005.
בתחומי הכפר נמצאת אחוזת מיינדורף, המשמשת כמעון המגורים של נשיא רוסיה.
בסמוך לה פועל גם מרכז נופש והבראה שבעבר שימש את ממשלת ברית המועצות משנת 1935 וכיום זהו אתר בבעלות ממשלתית.
בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, אחד מסיפוריו המוקדמים, שפורסם בשנת 1909 בעיתון "הפועל הצעיר".
הסיפור לא נכלל בקובץ כל סיפוריו של עגנון, אך פורסם שנית בספר "קובץ עגנון" שבעריכת אמונה ירון, רפאל וייזר, דן לאור וראובן מירקין.
קטעים מהסיפור שולבו ברומן "תמול שלשום" ומתוך סיפור זה נולד הסיפור "אגדת הסופר", אשר נכלל בכרך "אלו ואלו".
שם הסיפור נלקח מבארה של מרים שהיא, על פי המסורת, באר מים נסית שלוותה את בני ישראל בנדודיהם במדבר סיני, בזכותה של מרים הנביאה.
בארבו לאוטארו (ברומנית: Barbu Lăutaru; 1780 – 18 באוגוסט 1858) הוא כינוי בו נודע הלאוטאר הצועני המולדובני, ואסילה בארבו, מי שהיה סטרוסטה של הלאוטארים ביאשי, בירת נסיכות מולדובה במשך כארבעים שנה.
לפי מקורות התקופה בארבו ניגן בקובזה, בכינור ובחליל וגם נתן קולו בשיר.
בארבו נולד להסטרוסטה סטאן בארבו, במשפחת צוענים לאוטארים משועבדים לבויאר דראגוליץ'.
ב-1847 ערך המלחין פרנץ ליסט מסע בנסיכות מולדובה והתעניין במוזיקה המקומית.
ערב אחד, בהיותו בביתו של הבויאר אלקו באלש, יחד עם בויארים נוספים, כולל וסילה אלכסנדרי, הזמין באלש את הטאראף של בארבו לאוטארו, כדי שליסט יוכל להתרשם מהמוזיקה שלהם.
לאחר שלאוטארו ולהקתו ניגנו מיני מוזיקה צוענית, הודה לו ליסט והחליט להשמיע לו גם את המוזיקה שלו וניגן במקום מרש הונגרי ואימפרוביזציה שלו.
לאוטארו הודה לו בתורו וביקש רשות ממנו לנגן בעצמו את מה שניגן ליסט.
ליסט הסכים ולאוטארו ניגן את המוזיקה שלו תוך חזרה מדויקת, להפתעתו של ליסט.
אירוע זה זכה לפרסום בכתב העת הצרפתי La Vie Parisienne, במספר 48 מיום 28 בנובמבר 1874.
לבארבו היו שלושה בנים, גאורגה, יואן ווסילה, שלושתם נשאו את הכינוי "סקריפקאריול" (נגן ה"סקריפקה", כלי מיתר, כינור), שלושתם הלכו בעקבות אביהם וצברו די ממון, כדי לקנות את שחרורם מעבדות הצוענים ב-6 ביולי 1845.
להנצחתו של בארבו לאוטארו נוסד ברומניה, ב-1949, האנסמבל הנושא את שמו והמתמקד במוזיקה עממית רומנית.
ביאשי הוקם מרכז פולקלור על שם בארבו לאוטארו ובערים שונות ברחבי רומניה ורפובליקה מולדובה נקראו רחובות על שמו.
בארום (בנורווגית: Bærum) היא עיר במחוז אקשהוס שבנורווגיה, פרבר של אוסלו בחוף המערבי של העיר.
בארום היא העירייה החמישית בגודלה בנורווגיה עם אוכלוסייה של 128,760 בני אדם (בכון ל-2021).
בבארום מתגוררים בעלי ההכנסה הגבוהה ביותר לנפש בנורווגיה וקיים בה השיעור הגבוה ביותר של אנשים בעלי השכלה אוניברסיטאית.
העיר נבחרה למקום המגורים הנורווגי הטוב ביותר בממשל ובשירותים ציבוריים לאזרחים.
השם בארום (בנורדית עתיקה: Bergheimr) מורכב מ-berg, שפירושו "הר", ומ- heimr, שפירושו "חווה".
זה כנראה מתייחס לחווה שנמצאת בבסיס ההר בקולסאס .
סמל העיר ניתן ב-9 בינואר 1976. הוא מציג כבשן סיד ישן בצבע כסף על רקע ירוק.
הסיד היה היבט חשוב בכלכלה המקומית מימי הביניים ועד סביבות 1800. בעירייה עדיין קיימים כמה תנורי כבשן סיד מקוריים.
האזור בו נמצאת העיר בארום היה אזור חקלאי פורה עוד בתקופת הברונזה, וקיימים בו מספר ממצאים ארכאולוגיים מתקופת הברזל.
האזכור הראשון של השם הוא בסאגה של סבר, מלך נורווגיה משנת 1200 לערך.
דרך הצליינים לטרונדהיים שהוקמה לאחר 1030 עברה דרך בארום, ויש עדויות לכך שכבשני סיד היו בשימוש באזור בשנת 850.
במאה ה-17 התגלו עפרות ברזל בבארום והוקמו בעיר מפעלים.
מפעלי נייר, מפעלי מסמרים, מנסרות, מפעלי זכוכית ומפעלי לבנים הוקמו באזור במאות הבאות.
ברחבי האזור היו פרדסים, ששרידים מהם קיימים עד היום.
מספר אמנים גרו בבארום, סביב בית הספר לאמנות בניהולו של יוהאן פרדריק אקרסברג בין האמנים שישבו בבארום היו כריסטיאן סקרדסויג, הרייט באקר, קיטי לנג שלן, ואוטו סינדינג.
החל מאמצע המאה ה-20, הבסיס החקלאי של בארום פינה את מקומו בהדרגה לבנייה למגורים.
ובכל זאת, רק שליש מהשטח, , בנוי למגורים; למעלה ממחציתו הוא יער.
ב-10 באוגוסט 2019, בוצע פיגוע ירי במסגד בבארום .
הערים התאומות של בארום הם:
בארוד היא מסעדה אתנית ירושלמית המתמחה במטבח היהודי ספרדי (פסטליקוס, בורקיטס, בואיקוס), ויש בה לעיתים 'הופעות חיות'.
המסעדה נפתחה בשנת 1995, היא שוכנת ברחוב יפו 31 (בחצר פיינגולד) במרכז העיר ירושלים, והיא מנוהלת על ידי דניאלה לרר שנעזרת בבנה אורי.
המסעדה הוקמה בשנת 1995 והייתה אחד ממרכזי הבילוי של ירושלים החילונית.
על הקמת המקום סיפרה דניאלה לרר, בעלת המקום, בריאיון עיתונאי: "אני הייתי בכלל מפיקת טלוויזיה שאוהבת לאכול ולשתות ויודעת לבשל עוד מבית אמא.
הייתי אז חברה נורא טובה של בני אמדורסקי והלכנו לאכול יחד אצל פיני לוי ב'פיני בחצר' בחצר פיינגולד ההיסטורית, ובני אמר 'איזו חצר יפה'.
היה שם חלל אחד פנוי, והוא אמר 'את קורצת מחומר כזה, שאת שצריכה שתהיה לך מסעדה.
את גם יודעת לבשל וגם יודעת לארח, וזה מה שאת צריכה לעשות.
אני אעשה לך את ההרצה ויבואו אנשים'.
שם המסעדה לקוח מקריאת אזהרה של פועלי בניין "בארוד".
הקריאה נועדה להזהיר עוברי אורח מהפיצוץ הצפוי, בעקבות שימוש בחומרי נפץ לצורכי חציבה ובניית בניינים, ולגרום להם להתרחק במהירות או לתפוס מחסה.
בשנת 2015 חגגה המסעדה 20 שנות פעילות.
במסעדה מוצג לראווה שיר שחיברו שניים מהלקוחות, אפרים סידון ודני קרמן, לכבוד יום ההולדת ה-20 למסעדה.
בתקופות מסוימות היו הפגנות של חרדים על יד המסעדה נגד פתיחתה בשבתות.
בשנת 2020, בזמן משבר הקורונה, נקלעה המסעדה לקשיים כלכליים זמניים ובעלת המסעדה נאלצה "לעשות משלוחים של פסטליקוס, בשביל שיהיה לה כסף למחיה בסיסית".
האווירה במסעדה מתבססת על מספר מאפיינים ייחודיים:
הופעות של 'מוזיקה חיה' (בעיקר ג'אז) שנערכות בחצר הצמודה למסעדה.
אוספים של פותחני בקבוקים ושטרות כסף שמעטרים את כותלי המסעדה.
התמונות רבות שתלויות (חלקן צוירו במיוחד עבור המקום).
תפריט האוכל הכולל מנות מיוחדות ותפריט אלכוהול עשיר.
המסעדה מתגאה במנות מהמטבח הספרדי־ירושלמי: קציצות פראסה (כרישה), קציצות בשר ברוטב לימון, לביבות קישואים ופטה, אלבונדיגס (כדורי בשר) ברוטב חצילים, תבשיל במיה, בויקוס (מאפי גבינה קטנים), פסטליקוס (מאפי בשר) וקינוח סוטלאץ' (פודינג אורז).
דניאלה לרר נולדה בירושלים למשפחת סופר, משפחה ירושלמית ותיקה (13 דורות בירושלים).
אמה, שמחה, קיבלה בשנת 2000 את עיטור יקירת ירושלים על פעילותה בתחום החברתי.
אביה, מאיר סופר, היה סופר ומשפטן וניהל את הטאבו (מרשם המקרקעין) בירושלים עד לפטירתו בשנת 1967. היו לה שלוש אחיות: ארנה מאיר, אמירה סופר ולוינה שפירא.
אחותה, לֵוִינה (לֵבלֵב) שפירא, נרצחה בפיגוע באוניברסיטה העברית (2002).
בארון ויליאם טראמפ הוא בנם הצעיר של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, ואשתו השלישית, הדוגמנית לשעבר והגברת הראשונה של ארצות הברית מלאניה טראמפ.
בארון הוא בנם היחיד של דונלד ומלניה והוא משך תשומת לב תקשורתית ניכרת עוד מגיל צעיר בשל הקריירה של אביו בעסקים ובפוליטיקה.
נוסף על כך, גובהו היוצא דופן מעורר עניין רב בקרב הציבור והתקשורת.
בארון נישא לגובה של 2 מטרים ו-6 סנטימטרים.
בארון טראמפ נולד ב-2006 בניו יורק.
אביו הוא איל הנדל"ן דונלד טראמפ אשר הפך לנשיא ה-45 וה-47 של ארצות הברית, ואילו אמו, מלאניה טראמפ (לבית קנאוס), היא במקור מסלובניה ועבדה כדוגמנית בין-לאומית לפני שהפכה לגברת הראשונה של ארצות הברית.
בארון הוא הילד היחיד של דונלד ומלניה, והוא נולד שנה לאחר חתונתם.
לברון יש ארבעה אחים ואחיות למחצה מנישואיו הקודמים של אביו – דונלד טראמפ ג'וניור, איוונקה טראמפ, אריק טראמפ וטיפאני טראמפ.
דונלד היה זה שבחר את שמו הפרטי של בארון, בעוד שמלניה בחרה את שמו האמצעי.
בארון גדל בתחילת חייו במנהטן שבניו יורק.
באותה התקופה בארון גר במגדל טראמפ, שם יש לו קומה משלו.
בצעירותו הוא למד בבית הספר הפרטי היוקרתי "Columbia Grammar & Preparatory School" בניו יורק.
ביוני 2015 בארון נכח באירוע שבו דונלד טראמפ הכריז על הקמפיין שלו לנשיאות ארצות הברית.
אביו נבחר לבסוף להיות נשיא ארצות הברית ה-45 בנובמבר 2016. בארון, שהיה רק בן 11 באותה העת, ואמו נשארו בניו יורק במשך שישה חודשים לאחר הבחירות על מנת שהוא לא יצטרך להחליף בית ספר באמצע שנת הלימודים.
ביוני 2017 עבר בארון יחד עם אימו לבית הלבן.
בעקבות זאת בארון הפך לבן הראשון של נשיא אמריקני מזה 50 שנים שהתגורר בבית הלבן – מאז ג'ון קנדי ג'וניור, שאביו ג'ון קנדי נבחר להיות נשיא ארצות הברית חודשיים לאחר שהוא נולד.
במהלך אותה התקופה בארון זכה לעניין ניכר מצד הציבור, אף על פי כן, הוריו החליטו לגונן עליו מהתקשורת במהלך אותה התקופה.
סי., בארון למד בבית הספר הפרטי במרילנד "St.
Andrew's Episcopal School", שבו לומדים תלמידים ממשפחות אמידות.
במהלך התקופה שבה אביו כיהן כנשיא ארצות הברית ה-45 ליווה בארון את הוריו באירועים רשמיים שונים, אם כי לרוב הוא שמר על פרופיל נמוך, בניגוד לאחיו ואחיותיו אשר השתתפו לאורך השנים לעיתים קרובות באירועים ציבוריים ובהופעות בתקשורת.
בעקבות תבוסתו של אביו בבחירות לנשיאות של 2020 עבר בארון לאחוזת משפחת טראמפ בפאלם ביץ' שבפלורידה.
באוגוסט 2021, בארון החל ללמוד לימודים תיכוניים באקדמיית אוקסברידג' בווסט פאלם ביץ' שבפלורידה.
בארון סיים את לימודיו באקדמיית אוקסברידג' במאי 2024.
במאי 2024, בארון הוזמן לשמש כחבר במשלחת הצירים של המפלגה הרפובליקנית בפלורידה בכינוס הוועידה הרפובליקנית הלאומית במילווקי ב-2024, שבה השתתפו אחיו אריק ודונלד ג'וניור וכמו גם אחותו טיפאני.
עם זאת, בארון דחה לבסוף את ההזמנה, בטענה שיש לו התחייבויות אחרות באותו המועד.
במהלך הקמפיין של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית ב-2024, בארון סייע לאביו על ידי כך שהוא התראיין בפודקאסטים שפונים לקהל בוחרים צעירים.
בשנת 2025, לאחר השבעתו השנייה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית, דונלד טראמפ הודה לבארון על כך שסייע לו למשוך קולות מקהל הבוחרים הצעיר במהלך קמפיין הבחירות.
כיום בארון לומד באוניברסיטת ניו יורק בבית הספר שטרן לעסקים בניו יורק .
אחת מהופעותיו הפומביות הראשונות הייתה בתוכנית של אופרה וינפרי בשנת 2006 שבה הוא הופיע כאשר היה תינוק יחד עם מלניה.
מאז ואילך מלניה מנסה לגונן על בנה מהתקשורת ולמנוע מהקריירה הפוליטית של אביו לשבש את חייו.
בנוסף לאנגלית, בארון דובר גם סלובנית.
בראיון לשבועון פיפל מלניה ציינה שבארון דיבר לעיתים רבות עם סבתו מצד אמו, אמליה קונאס, עד מותה בינואר 2024. נכון לשנת 2020, בארון היה אזרח סלובני (וכתוצאה מכך גם אזרח האיחוד האירופי).
"בארדו" (בטיבטית: བར་དོ་, תעתיק ויילי : "bar do") הוא מושג מפתח בבודהיזם, ובמיוחד בבודהיזם הטיבטי, המתייחס לכמה מצבי ביניים בין מוות ללידה מחדש.
מצבים אלה, בשל חוסר היציבות שלהם (שלב אחד נגמר ואילו האחר עוד לא התחיל) מהווים תקופות שבהן האפשרות להתעוררות מתחזקת במיוחד, ותורת הברדו היא המפתח או הכלי המאפשר להכיר אותן, ולנצל אותן במלואן לשם השגת שחרור ממעגל הלידה והמוות.
בבודהיזם הטיבטי, "בארדו" הוא הנושא המרכזי של "ספר החיים והמתים הטיבטי", הנקרא בטיבטית "בארדו ת'ודול" (שפירושו המילולי: "שחרור באמצעות שמיעה במהלך מצב הביניים").
הספר נועד להדריך את האדם שנפטר לאחרונה דרך שלושת מצבי הבארדו לאחר המוות כדי שיוכל לזכות בלידה מחדש טובה יותר.
המשמעות המילולית של המונח מורכבת משתי מילים: "בר" = "בין ו-"דו" = "נקודה" או "אי".
כלומר, בארדו הוא מצב ביניים, או מצב מעבר — בין שני מצבים מוגדרים של תודעה או קיום.
תפיסת הבארדו נוצרה זמן קצר לאחר מותו של גאוטמה בודהה, כאשר מספר אסכולות בודהיסטיות מוקדמות יותר קיבלו את קיומו של מצב ביניים כזה, בעוד שאסכולות אחרות דחו אותו.
מושג ה"אנטאראבהוה" ("antarabhāva") הובא לבודהיזם מהמסורת הפילוסופית הוודית-אופנישדית (מאוחר יותר ההינדית).
מאוחר יותר, הבודהיזם הרחיב את מושג הבארדו לשישה מצבי תודעה או יותר, המכסים כל מצב של חיים ומוות.
הבודהיזם הסיני מקבל רעיון זה ככלל, בעקבות ההשפעה הגדולה של פירוש האופאדשה על סוטרות ה"פראז'נה פרמיטה".
במהלך המאות הראשונות של הבודהיזם היה ויכוח על תפיסה זו, בין הטוענים כי הלידה מחדש מתרחשת מייד לאחר המוות, ובין המחזיקים בתפיסה שחייב להיות מרווח בין השניים.
מכתביהם של בתי ספר בודהיסטיים מוקדמים, נראה כי לפחות שש קבוצות שונות קיבלו את רעיון קיום הביניים.
הנזיר וסובנדהו בן המאה ה-4, מסביר את משמעותו של המושג, וכן מצטט מספר טקסטים כדי להגן על הרעיון מפני אסכולות אחרות הדוחות אותו וטוענות כי מוות בפרק חיים אחד מלווה מיד בלידה מחדש בפרק החיים הבא, ללא כל מצב ביניים בין השניים.
אסכולות אחרות טוענות שמצב ביניים נמשך "שבע פעמים שבעה ימים" (כלומר 49 ימים) לכל היותר.
זוהי השקפה אחת, והיו גם אחרות, שהבחינו בין 17 מצבי ביניים.
עם עליית זרם המהאיאנה בבודהיזם, התקבעה האמונה בתקופת מעבר.
מאוחר יותר הבודהיזם (במיוחד הטנטרי שלימד המאסטר פדמאסמבהאבה הידוע בתור רינפוצ'ה) הרחיב את המושג כולו לכדי ששת מצבי הברדו המוכרים כיום, המכסים את כל מחזור החיים, המוות והלידה מחדש, שמתוכם שלושת המצבים הראשונים מתרחשים לאורך החיים של אדם, ושלושת המצבים האחרונים מתרחשים לאחר המוות.
ששת מצבי הבארדו בבודהיזם הטיבטי
אף על פי שהמושג בארדו (מצב ביניים) כולל את חוויית הקיום בכללותה, עיקר העיסוק בו נוגע לתודעה לאחר המוות, ולכן שלושת מצבי הבארדו האחרונים נחשבים למשמעותיים ביותר.
עם זאת, הבודהיזם הטיבטי מלמד שגם בחיים עצמם יש מצבי ברדו: בזמן חלום, מדיטציה, או משבר.
גם הם מהווים מצבי מעבר בתודעה המאפשרים לראות את המציאות בצורה אחרת, וגם הם לא יציבים וניתן להשתחרר בהם מהאשליה הרגילה של "עצמי נפרד" ולזהות את הטבע האמיתי של המציאות.
יתרה מזאת, החיים עצמם הם ברדו, מצב זמני ומעברי בין מוות למוות.