tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דודי קאליש היה המנצח המוזיקלי של האלבום וחזין עצמו הפיק אותו.
ב-16 באוגוסט 2010 יצא האלבום, תחת השם "דעם רעבינ'ס טיש".
לאלבום צורפה חוברת שהכילה את הסיפור של כל אחד מהניגונים באלבום, כיצד הוא נוצר ואת התגלגלות הנסיבות עד שהוא התגלה לציבור.
ב-26 באוקטובר 2011 יצא האלבום השני בסדרה, תחת השם "דעם רעבינ'ס טיש 2 - רבי נתן ותלמידיו".
ובו 24 ניגונים של רבי נתן מנמירוב ותלמידיו.
על המשתתפים באלבום נמנו חיליק פרנק והזמר אברימי מושקוביץ.
ב-2 בספטמבר 2012 יצא האלבום השלישי בסדרה, תחת השם "דעם רעבינ'ס טיש 3 - חסידי ברסלב".
בשונה מהאלבומים הקודמים בסדרה, האלבום הופץ באמצעות דברי שיר.
ב-18 אוקטובר 2013 יצא האלבום הרביעי בסדרה, תחת השם "דעם רעבינ'ס טיש 4 - חסידי ברסלב".
ובו 21 ניגוני ברסלב מתקופת רבי אברהם בן רבי נחמן.
בשנת 2009 החלה החברה בפרויקט להפקת סיפורי המעשיות של רבי נחמן לסרטים.
הסרט הראשון בסדרה שהופק היה הסיפור "מעשה מבטחון".
במהלך הפקת הסרט נעשתה השתדלות על ידי צוות ההפקה שמֶסֶר הסרט ועלילתו יהיו קרובים ככל האפשר לסיפור המקורי שסיפר רבי נחמן.
הסרט הופק על ידי השדרן אריאל ברמן וצולם בטבריה, מגדל, כפר מעש ומקומות נוספים בישראל.
שיר הנושא של הסרט הוא "בלוז בטחון", מהאלבום "למנצח" של הזמר משה לוי, החתום בחברה.
קדימון הסרט הועלה לערוץ החברה ביוטיוב ב-24 ביוני 2009.
עלילת הסיפור של רבי נחמן עוסקת במלך שמאמין שהוא האדם הכי פחות מודאג בעולם.
כאשר המלך מחפש אדם שהוא פחות מודאג ממנו, הוא מגלה אדם שיושב בבית רעוע מאוד.
המלך שוהה בביתו של האיש ורואה שהוא חסר כל דאגה ועובד אך ורק עד לסכום שיספיק לו כדי לקנות אוכל ושתייה לאותו היום.
הוא שואל למקצועו של האיש, שעונה לו שהוא עובד בתיקון של דברים שנשברו.
המלך מתרגז על כך שהוא שלוו כל כך ומחליט בליבו להרוס את שלוותו.
הוא מחוקק חוק שאוסר לתקן דברים שנשברו אך האיש מוצא עבודה אחרת.
בכל פעם מחדש, המלך שומע על כך ומחוקק חוק שאוסר לעבוד באותה עבודה.
לאחר שכלו כל הקיצין, האיש נאלץ לעבוד כשכיר חרב בשירות המלך.
כדי שיוכל להמשיך במנהגו הוא מסכם עם השר שגייס אותו שישלם לו כל יום את משכורתו.
כאשר המלך שומע על כך הוא אומר לשר שלא ישלם לאיש את משכורתו לאותו יום.
האיש, שנותר ללא כסף, מוכר את להב חרבו שניתנה לו וקונה בה, כמנהגו, אוכל ושתייה.
את הלהב החסר הוא מחליף בלהב מעץ.
המלך מגלה זאת ומצווה על השר שממונה על האיש שיפקוד עליו להגיע אל המלך כדי להוציא להורג נידון למוות.
האיש מגיע למלך, שומע את הפקודה ומתחנן למלך שלא יחייב אותו לעשות זאת אך המלך מסרב להיענות לבקשתו.
כאשר האיש רואה שלא נותרה לו ברירה, הוא מתפלל לקב"ה שאם הנידון למוות לא באמת חייב מיתה חרבו תהפוך לעץ.
הוא שולף את חרבו והיא אכן מעץ.
כאשר המלך רואה זאת הוא מוותר ושולח את האיש לדרכו.
אמציה האיתן, בביקורת על הסרט בערוץ 7, ציין ש"ההפקה של אריאל ברמן מושקעת יחסית, והשימוש בשחקנים מקצועיים מוכיח את עצמו לאורך כל הסרט.
יוסף סיקוראל הוא מסוג השחקנים שיכולים להרים על גבם הפקה שלמה...
את תפקיד המלך הגוי משחק משה אדלר...
ולא קשה להבחין באיכויות המשחק שבאמתחתו".
האיתן הוסיף כי "יוצרי הסרט הכניסו בו הרבה חוש הומור...
דבר שהופך את החוויה לתהליך אינטלקטואלי מסקרן".
לצד הביקורת האוהדת, הוא ציין כי "מרוב רצון להשקיע, הדיסק של הסרט מכיל קובץ התקנה לתוכנת נגן מדיה, ועוד כל מיני קובצי הפעלה, שמניסיוני, רק מפריעים לצופה הפשוט ומבלבלים את מערכת ההפעלה.
המחשבים של היום אינם זקוקים לאותן תוספות".
האיתן סיכם את הביקורת במילים "לטעמי, זהו בהחלט צ'ופר מרענן לימי החופשה המאיימים על שלומנו".
לחברה שלוש חנויות, בצפת, בני ברק וירושלים.
הסניף בבני ברק, ברחוב רבי עקיבא 10, נפתח ב-31 ביולי 2007 והסניף בירושלים, ברחוב אגריפס 89, נפתח ב-22 בינואר 2009. מלבד חנויות החברה, מוצריה נמכרים גם בכ-400 נקודות מכירה בישראל ובכ-150 נקודות בארצות הברית.
עד לשנת 2009 הפיקה החברה למעלה מ-300 אלבומים.
לדברי חזין, על קהל הלקוחות של החברה נמנים גם נוצרים מהולנד וגרמניה שהם "צרכנים שרופים" של המוזיקה היהודית.
מלבד האמנים החתומים בחברה, החברה הפיצה גם אלבומים של המדרגות ויובל סלע.
אמן אלבום פרטי אלבום הערות עדי רן מה יש לכם לדאוג תאריך יציאה: 2004
אורך האלבום: האלבום הראשון שהחברה הוציאה אודי דוידי דבר אליו תאריך יציאה: 2004
אורך האלבום: אלבום בכורה אודי דוידי חוזר אליך תאריך יציאה: 2006
אורך האלבום: יצחק פוקס שירין ורחשין תאריך יציאה: 2007
אורך האלבום: שיבי קלר אני נהר תאריך יציאה: 2007
אורך האלבום: אודי דוידי לכל זמן תאריך יציאה: 2008
אורך האלבום: ירמיהו פיחה קחו עמכם דברים תאריך יציאה: 2009
אורך האלבום: 43:01 אודי דוידי רוחות טובות תאריך יציאה: 2009
אורך האלבום: אודי דוידי בן אהוב תאריך יציאה: 2011
אורך האלבום: נעם יעקובסון ארבעים יום תאריך יציאה: 2012
אורך האלבום: אלבום בכורה (סולו)
הִינוּמָה (לעיתים נכתב: הינומא), במובנה המודרני, היא פיסת בד לבן עשוי רשת שקופה או אטומה (טול ), אשר באירופה נהוג לכסות בה את פני הכלה.
תפקידה ההיסטורי היה בעיקר בעל בסיס דתי, וסימנו ענווה וצניעות, ולעיתים גם יראת כבוד.
בימינו, נהוג שכלות חובשות הינומה גם ללא קשר לדת, אלא כמנהג וכחלק מלבוש הכלה.
ברומא העתיקה ההינומה נחבשה כדי להרחיק ולהסתתר מפני רוחות רעות ושדים, ולעיתים הייתה בצבעי להבה.
במאה ה-19, ההינומות היו סימן לבתולים וצניעות, והסרת ההינומה מהכלה הייתה סמל הרשות לבעל להתייחד עם אשתו.
בתקופה הוויקטוריאנית בפרט ההינומה סימלה טוהר ומעמד.
בעבר, בעיקר במקרים של שידוך, ההינומה נועדה להסתיר לחלוטין את פניה של הכלה כדי להגן עליה מפני החתן, וכדי שלא יתאכזב או יברח.
בתרבויות מסוימות, קיימת אמונה בה אם החתן יראה את פניה של הכלה הדבר יכול להביא מזל רע, ועל כן הכלה חובשת את ההינומה כדי שלא תיראה עד רגע הנישואין.
המילה נזכרת לראשונה במשנה, כסימן היכר המבדיל בין כלה בתולה לכלה שאינה בתולה:
בתלמוד ניתן הסבר על משתמעות המילה: ().
המפרשים נחלקו על משמעות הפירוש השני.
בספר הערוך מוסבר שמדובר בכובע מעלי הדס, שבו הכלה "מנמנמה".
פירוש זה מציין מציאות שהייתה באיטליה, מקום מושבו של רבי נתן מרומי, ואפשר לראות קשר בינה לבין כובע הכלה במנהג יהדות תימן, אלא שהוא היה עשוי מפנינים שזורות.
לעומת זאת, רש"י, שחי בצרפת, ציין את מנהג מקומו: ().
רבי ישראל ליפשיץ סובר שהמילה "הינומה" מגיעה מהמילה היוונית "הומנס" (ὑμεναιος) שפירושה צעיף.
הרמב"ם מסביר שהינומה היא .
ההינומה שמכסה את פני הכלה המוכרת לנו כיום היא מנהג שנכנס ליהדות אירופה ממנהגי המקומיים, וכמעט שלא היה מוכר בשאר הארצות.
לאחר קום מדינת ישראל והתקבצות היהודים אליה מכל הגלויות, התקבל לבוש הכלה האירופאי (שכולל את ההינומה) כלבוש הכלות בעדות השונות.
יש המקשרים את המנהג למסופר במקרא, שכאשר ראתה רבקה את יצחק מרחוק, התכסתה בצעיף.
בתחילתו, המנהג היה שהכלה מגיעה כבר כשהיא מכוסה, אך בתקופה האחרונה התקבל הנוהג שהחתן הולך אל הכלה כשהוא מלווה בשושביניו, ומכסה את ראשה ופניה בהינומה.
בעבר ההינומה הייתה עשויה מבד אטום, נוהג זה נשאר בעיקר בקרב חוגים חסידיים, אך כיום מצוי הינומה מבדים שונים חלקם שקופים יותר וחלקם פחות.
כלה גרושה המתחתנת בשנית, גם אם החתן רווק, אין פורסים על פניה הינומה (יש שאומרים שמניחים משום צניעות, אבל המנהג לדעה זו שאחרים מניחים ההינומה ולא החתן).
יש נוהגים בעת הנחת ההינומה לברך את הכלה בברכה: ().
יש מקומות בהם ההורים או הסבים, מברכים את ברכת כהנים.
יש מקומות בהם מיד לאחר הכיסוי בהינומה, זורקים האורחים זירעונים לעבר החתן והכלה.
ביהדות גאורגיה נוהגים שהכלה תלבש לראשה הינומה לבנה שמוסיפים לה עטרה בדגם של פרחים בצבעים שונים עשויים שעווה וחוטי מתכת, שנקראת "גווירגוויני", שאותה מכינה תופרת מיוחדת, ובנות משפחה וידידות נהגו לשאול אותה זו מזו.
יש נוהגים שעוד בשחרית מכסים את ראשה של הכלה בסודר, וזו היא ההינומה המשמשת כחופה.
בחתונות שאינן דתיות, בהן בני הזוג צועדים לחופה יחד, הם נעצרים צעד לפני החופה ועורכים שם את טקס כיסוי ההינומה.
להראות שהכלה אינה מקפידה במה מתקדשת.
ישראל משה מנדל (נולד ב-א' תמוז תש"ט) התפרסם בעת ילדותו כילד חרדי מירושלים כאשר נפוצה בחוגים הדתיים בעולם שמועה לפיה כשהיה באותה עת בן ארבע ועדיין לא ידע קרוא וכתוב, ידע לצטט בעל פה חלקים נרחבים מתוך הספרות התורנית.
נולד ליחזקאל ופייגא מנדל, חסידי בעלז שהתגוררו ברחוב הישיבה בירושלים.
למד בתלמוד תורה סאטמר בשכונת "נחלת שבעה" בירושלים.
לדברי המלמד ר' ישראל פולוטשק, בעת שלימד ילדים גדולים יותר פסוקים מהחומש, קרא ישראל משה בעל פה את הפסוקים עוד לפני שהמלמד אמר אותם, והדבר עורר את פליאתו.
כאשר ניסו המלמד ואחרים לבחון את ידיעותיו של הילד, התברר כי הוא מגלה בקיאות עצומה בטקסטים תורניים וידע לצטט דפי גמרא שלמים, וכן חידושים מספרי הראשונים וחלקים נרחבים מספר הזוהר וספרים רבים אחרים, חלקם נדירים, לאחר שרק החלו לקרוא בפניו שורה או שתיים מתחילת הדף.
הילד ציטט אך לא הבין את תוכן הדברים.
הסיפור פורסם בעיתון מעריב על ילד פלא "הבקי בכל חדרי תורה, אם כי אינו יודע עדיין לקרוא".
החל משבט תשי"ד אנשים רבים ניסו לבחון את הילד.
גם רבנים באו לראות ולבחון את הילד, ביניהם הרבנים: פנחס אפשטיין, נתן גשטטנר, אהרן קוטלר, דוד שפרבר, משה ובר, אשר אנשיל כץ (שבחן אותו על ספר אור החיים), אלימלך אשכנזי (שבחן אותו על ספר בן איש חי).
אביו, שלא רצה כי יציקו לילד וחשש מעין הרע, פנה לאדמו"ר מבעלז הרב אהרן רוקח בכ"א באדר ב', וזה הורה להביא את הילד למעונו בתל אביב בתאריך כ"ב באדר ה'תשי"ד.
האדמו"ר ביקש להביא את הגמרא מסכת ברכות ובחן את הילד מהמשנה השנייה "מאימתי קורין בשחרית", והילד עמד במבחן.
אחר כך נתן מטבע שמירה לילד, והורה לאביו לצוות על הילד שלא לענות כשאנשים ישאלו אותו.
בעקבות זאת הפסיק הילד להפגין בקיאות בספרי הקודש, מעבר למה שלמד בעצמו עם בני כיתתו.
אחר זמן קצר הפך הילד להיות כילד רגיל לפי גילו.
בעיתון מעריב צוטט המלמד של הילד שתיאר את יכולותיו הפלאיות בפני כתב העיתון, ולאחר מכן פגש הכתב את הילד בביתו.
הכתב מציין כי לא הצליח לבחון את יכולותיו של הילד, משום שאבי הילד, בהוראת האדמו"ר, לא הרשה זאת.
האב הכחיש בפני הכתב כי לבנו יכולות מופלאות כלשהן ואמר כי מדובר בהמצאה של המלמד.
עם זאת, אמר האב לילד כמה פעמים, "זכור מה שהרבי ציווה לך...
זכור מה הוא ציווה לך...
אל תגיד...", וגם לא ידע האב להשיב לשאלת הכתב "אם הוא ילד רגיל, מדוע אסור לבחון אותו?".
הכתבה הסתיימה בדברי הכתב "יצאתי משם מבלי לדעת למי להאמין, למלמד או להורים...".
כיום מנדל הוא חסיד בעלז, גר בנתניה.
עבד שנים רבות במנהלה של לניאדו - מרכז רפואי צאנז.
הרב יעקב ישראל קניבסקי הזכיר את הסיפור בספרו "חיי עולם" (עמ' כא) כהוכחה לאמיתות עניין גלגול נשמות: .
במאמר שהתפרסם בגיליון מס' 698 של "שעה טובה", כתב הרב בן ציון גרוסמן ששמע מהרב בעריש רוזנברג (מחבר ספרים בנתניה), שהוא לומד בחברותא יומית עם ישראל משה, ובאמת הוא עדיין זוכר את כל התורה, אלא שאינו מדבר על כך לאור ציוויו של האדמו"ר מבעלזא.
עוד כתב שם, שישראל משה אינו מסוגל להשתתף בשיעורים, כי כשמצטטים דברי חז"ל לפעמים לא מצטטים במדויק, וקשה לו לשמוע ציטוט שאינו מדויק.
הרב ברוך אבוחצירא מביא את הסיפור בגרסה שונה, לפיה האדמו"ר מבעלז שלח את הילד אל הבאבא סאלי (אביו של הרב ברוך), הוא העביר את ידו על פיו של הילד, ומיד שכח הכול והחל ללמוד הכול מחדש.
לדבריו הבאבא סאלי הסביר את התופעה על פי מדרש חז"ל במסכת נידה בשם רבי שמלאי העוסק בעניין עובר ברחם אמו, ובין הדברים נכתב: "ומלמדין אותו כל התורה כולה...
וכיון שבא לאוויר העולם בא מלאך וסטרו על פיו ומשכחו כל התורה כולה".
במקרה זה של הינוקא, לא סטר לו המלאך ולא השכיח ממנו את התורה שלמד.
בראיון עם הנער לא נאמר סיפור זה.
בחוברת תורנית שפורסמה לקראת פסח ה'תשס"ד, הובאו דבריו של הרב לייב באקשט, שסיפר ששלח מכתב אל הרב יחזקאל לוינשטיין, ובו כתב לו שקשה לו להאמין לסיפור ("וכי ייתכן ששכח המלאך לסטור ילד אחד מישראל?").
הוא הוסיף שאם הסיפור אמת, ראוי להציג את הילד לעין כל, משום ש"בזה יתברר אמיתת דתינו לכל העולם, כי הנה הוכחה ברורה היא שיש ילד קטן היודע את כל התורה כולה!".
הרב לוינשטיין ענה: "העובדה אמת היא.
בתי וחתני [הרב ראובן גינזבורג] גרים שתי דירות לאותה משפחה, ובתי ראתה את הדבר וסיפרה לי אודותיו...
די לנו בזה להאמין בו".
בהמשך הדברים מסביר הרב לווינשטיין שאם לא נסמוך על אנשים נאמנים, מדוע שנסמוך על קבלת אבותינו?
ר' חיים אריה הקריא בפני הילד קצת חומש, והילד המשיך בעל פה את הפסוקים הבאים אחרי הפסוקים ששמע.
הדבר חזר על עצמו גם כשקראו לפני הילד קצת גמרא, אז הילד המשיך בעל פה את דברי הגמרא בצורה ברורה, אף שניכר היה שהילד לא הבין את מה שאמר.
ר' חיים אריה חשב שאולי זו טלפתיה והילד קורא את המחשבה של זה העומד לפניו, ולכן יודע את מה שרואה הקורא הכתוב לפניו.
על כן רצה לנסות את הילד באופן אחר, הוציא עיתון וקרא לפני הילד קטע מתוכו, אבל הילד לא הגיב כלל ולא ידע להמשיך אות אחת, אחר כך בדקו את הילד בעוד ספר וגם בזה המשיך הילד לקרוא.
כיוון שכך, רצה ר' יוסף אריה לבדוק אם הוא יודע את הספר (של זקנו) "ידות אפרים" ומיד כשהתחילו לקרוא לפניו מספר זה, המשיך הילד ואמר כעשר מילים מהדברים הכתובים בספר, והדברים מעידים שהספר "ידות אפרים" הוא תורה מן השמים, אשר המלאך מלמדו לכל עובר טרם לידתו.
הרב יצחק רצאבי אמר שהסיפור הזה אכן מפורסם ושמע אותו מאחיו של הילד, ואף שמע מפי עדים נאמנים על כך שהילד נכנס לחדרו של האדמו"ר מבעלז וכאשר יצא משם התברר ששכח את כל תורתו, אבל הוא מחפש מקור מהימן להמשך הסיפור (פעולותיו של האדמו"ר מבעלז בתוך החדר).
במקורות יהודיים מסופר על מקרים דומים.
בספר הזוהר מסופר שרבי יוסי ורבי יצחק פגשו ילד קטן שהפגין בקיאות גדולה אף ברזי התורה.
החכמים התפלאו עד כדי כך שאמרו שמדובר במלאך.
לאחר שחזרו מהמפגש בכפר סכנין, רבי שמעון בר יוחאי אמר להם שמדובר בבנו של רב המנונא סבא.
בשו"ת הרשב"א (המאה ה-13), חלק א' תשובה תקמ"ח, מסופר: "ובעיר לארדה היה קטן אחד שאינו יודע ספר והיה אומר כמה מזמורים וכמה דברים.
ואחר אמר להם הוא עצמו לעשות לו רפואה וכתבו מפיו אחת ועשו ונתרפא.
הרב מרדכי אליהו סיפר בדרשה ששמע מהרב יהודה צדקה אודות "תינוק שמרגע שנולד פתח את פיו ודיבר, והתחיל לגרוס את כל התורה כולה".
הילד הובא לאדמו"ר מגור, הרב ישראל אלתר - שאמר שצריכים לעשות לו תיקון שישכח את הלימוד משום עין הרע.
הרב צדקה ביקש לשאול את התינוק כמה שאלות, והתינוק ידע לצטט את הבן איש חי בעל פה, על אף שהוא פעל לאחר פרשנים שאותם הילד לא ידע.
סיפור זה הובא בדרשה כדי להוכיח את מעלתו של ה"בן איש חי".
ככל הנראה מדובר בעיבוד של סיפור הינוקא שגם ידע את ספר בן איש חי.
הרב שלום משאש תקף את מספר סיפור זה וטען שה' לא עושה ניסים מעין אלו בדורות האחרונים.
כמו כן ישנו ספר קבלי בארמית בשם נחמן קטופא, שהוא שכתוב דבריו של תינוק שנולד והחל לדבר דברי קבלה.
הספר נדפס במהדורה אחת עם הספר יון מצולה.
סיפור דומה על נער בשם ישראל דב בער טישלער, מהעיירה טורקא, נדפס בספר עלום שם.
הינוקא מכפר סכנין, על פי ספר הזוהר, הוא ילד קדוש, בנו של רב המנונא סבא, שחי בדור הרביעי לתנאים.
שמו אינו ידוע והוא מוזכר רק כ"ינוקא".
מסופר שלאחר פטירתו של רב המנונא סבא, רבי יצחק ורבי יהודה עברו בדרכם בכפר סכנין, והתארחו אצל אשתו של רב המנונא סבא.
הבן הקטן, ששהה באותו יום בבית (בשאר הימים היה שוהה כל היום בבית הספר), ראה את החכמים, ואמו אמרה לו לגשת אליהם על מנת שיברכו אותו.
ניגש הילד אל החכמים, אך חזר לאחוריו ואמר לאמו שאינו חפץ להתקרב אליהם, משום שבאותו יום לא קראו קריאת שמע, ולימדו אותו, שכל מי שאינו קורא קריאת שמע בזמנו יהיה בנידוי כל אותו היום.
שמעו החכמים ותמהו, נשאו ידיהם וברכוהו ואמרו שאכן לא קראו קריאת שמע באותו היום מכיוון שעסקו בעניינם של חתן וכלה שלא היה להם כל צרכם, והעוסק במצווה פטור מן המצווה.
כששאלו אותו כיצד ידע שלא קראו קריאת שמע, אמר להם שהריח זאת מבגדיהם.
לאחר מכן הם ישבו ליטול ידיים ולאכול לחם, ורבי יהודה, שידיו היו מלוכלכות, ברך קודם שנטל את ידיו.
אמר הינוקא, שאם הם היו לומדים אצל רבי שמעיה חסידא, היו שומעים ממנו את הדין שאסור לברך בידיים מזוהמות, וכל מי שמברך כשידיו מלוכלכות חייב מיתה.
הינוקא המשיך ואמר, שדין זה נלמד מן הפסוק "בבאם אל אהל מועד ירחצו מים ולא ימותו" (), שמשתמע ממנו שאם לא ירחצו את ידיהם - ימותו.
הינוקא המשיך לבאר ע"פ תורת הסוד, את הטעם לנטילת ידיים, והוכיחם על כך שלא שמשו את רבי שמעיה חסידא, שאמר שהסטרא אחרא ניזון מן הלכלוך והטינופת.
דבריו של הינוקא התמיהו את החכמים מאוד, והם לא היו יכולים לדבר.
שאל אותו רבי יהודה מה שם אביו, והינוקא שאל את אימו האם לגלות להם.
אימו שאלה אותו האם בדק אותם, והוא אמר שבדקם ו"לא מצאם כראוי".
אמו לחשה לו מה להגיד להם, והוא חזר אליהם ואמר, שאביו נפטר, והוא הולך סוחר אחרי חסידים קדושים ההולכים בדרך.
וכיוון שלא ראו אותו כשהלך מאחוריהם בדרך, נראה שאינם ראויים שיגיד להם מיהו אביו.
בשלב זה אמר רבי יהודה לרבי יצחק, שנדמה לו שתינוק זה אינו בן אדם.
לאחר מכן הם זימנו, והינוקא דרש דרשות רבות על ברכת הזימון ומעלתה.
לאחר ששמע רבי יהודה את דבריו, אמר: "אשרי חלקנו, שמעולם לא שמענו את הדברים הללו, וודאי שתינוק זה אינו בן אדם".
בהמשך בירכו החכמים אותו ואת אימו, והוא אמר להם דברים נוספים על עין הרע, ועל הפסוק "המלאך הגואל אותי מכל רע", והם נשקוהו שוב.
עמדו לברך, והינוקא ברך ברכת המזון.
כשסיים לברך, עצם את עיניו לרגע, ולאחר מכן פתחם שוב ואמר: "חברים, שלום לכם מהריבון הטוב שעל העולם".
תמהו החכמים שוב ובכו וברכוהו.
החכמים ישנו באותו לילה בביתו של רב המנונא, ובבוקר הלכו וסיפרו את המעשה לרבם, רבי שמעון בר יוחאי, שאמר להם שודאי סלע תקיף וחזק זה הוא בנו של רב המנונא סבא.
על פי המסורת, הוא קבור יחד עם אמו וצאצאיו בבית הקברות העתיק בצפת, במערה של מהר"י בירב.
הינטר פישרהורן (Hinter Fiescherhorn) הוא הפסגה האמצעית בהר הפישרהורן ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה 4,025 מטר, בסמוך להר הגרוס פישרהורן, בקנטון ואלה ובסמיכות לקנטון ברן בשווייץ.
הר הפישרהורן הוא בעל 3 פסגות כאשר הגבוהה שבהן היא הגרוס פישרהורן המתנשאת לגובה של 4,049 מטר, הנמוכה היא הקליין פישרהורן המתנשאת לגובה 3,895 מטר, ואילו ההינטר פישרהורן היא האמצעית, כאשר הינטר משמעותו האחורי.
הפסגות גרוס פישרהורן וקליין פישרהורן ממוקמות ממש על קו הגבול שבין הקנטונים ואלה וברן ואילו ההינטר פישרהורן נמצאת כולה בקנטון ואלה.
הינקו (חיים) גוטליב (בסרבו-קרואטית: Hinko Gottlieb, בסרבית קירילית: Хинко Готлиб; 5 במאי 1886, ג'וּרְגֶבָאץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 22 בנובמבר 1948, חולון, ישראל) היה סופר, משורר, מסאי, מחזאי, עיתונאי, עורך ומתרגם יוגוסלבי, יהודי מקרואטיה, אשר כתב בסרבו-קרואטית.
גוטליב היה גם משפטן ופעיל ציוני ובמהלך מלחמת העולם השנייה נמנה עם כוחות הפרטיזנים של טיטו.
חיים הינקו גוטליב נולד בכפר ג'וּרְגֶ'בָאץ ובהמשך עבר לזאגרב.
הוא למד משפטים באוניברסיטת זאגרב ובהמשך רכש תואר דוקטור במשפטים.
הוא היה פעיל בקהילה היהודית של ווקובר וב-1909 ייצג אותה בכנס הקהילות היהודיות בקרואטיה שנערך בזאגרב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם גוטליב בחזית האיטלקית ובחזית המקדונית.
ב-1918 נישא לרוז'ה לבית לווינשטיין, פתח משרד עצמאי לעריכת דין ונבחר ליושב ראש הקהילה היהודית וההסתדרות הציונית בביילובאר.
באותה העת מנתה הקהילה כ-500 נפשות.
ב-8 ביוני 1925 עמד גוטליב בראש רשימה יהודית נפרדת לבחירות המוניציפליות בביילובאר וזכה לרוב קולות בני הקהילה היהודית.
ב-1941, לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, החלו רדיפות יהודים.
הינקו גוטליב נעצר, עבר עינויים במטה האס אס בזאגרב ובהמשך הועבר לגראץ ולבית כלא בווינה.
שני בניו ולאדו ודאנקו הצטרפו לכוחות הפרטיזנים של טיטו ונהרגו.
ולאדו בתאונת דרכים בדרום איטליה ודאנקו באחד ממחנות ההשמדה.
דירתו בזאגרב נשדדה וכל תכולתה ובכלל זה כתבי יד אבדה.
ב-1943 הועברו בני הזוג גוטליב לאיטליה ושם שוחררו בידי עצירים שהתקוממו.
הם הצטרפו לשורות הפרטיזנים של טיטו וב-1944 הוטסו לבארי שבאיטליה, כנציגי הצלב האדום לטיפול והסדרת פינויים של שארית הפליטה.
ב-1945 חל קרע בין גוטליב לבין הנהגת הפרטיזנים היוגוסלבים על רקע פעילותו הציונית.
גוטליב ורעייתו עלו לארץ ישראל המנדטורית בספינת מעפילים ונעצרו על ידי הבריטים במחנה המעצר בעתלית.
בסוף השנה, שוחררו ועברו לקיבוץ כפר גלעדי שם שהו מספר חודשים, לאחר מכן עברו להתארח אצל ידידים בגבעת רמב"ם ולבסוף לדירה בשיכון בקצה החולות בחולון.
בני הזוג נקלעו למשבר כלכלי קשה.
למחייתו התפרנס גוטליב ממכירת מוצרי מאפה שאפתה רעייתו, תוך שהוא ממשיך את עבודתו הספרותית בלילות.
ביומנו כתב ב-3 באוגוסט 1948:
הינקו גוטליב הלך לעולמו בנובמבר 1948 מסרטן הכבד והוא בן 62 שנים ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק בחלקת הסופרים-עיתונאים.
רוז'ה אלמנתו נפטרה ב-13 בדצמבר 1974 ונקברה באותו בית עלמין.
סיפוריו תורגמו לעברית על ידי ידידו ד"ר צבי רותם.
פעילותו הספרותית כללה רשימות אוטוביוגרפיות, שירה, סיפורת, מחזות, תרגומים, ועריכה של כתבי עת לספרות ושירה.
גוטליב שלט הן בקרואטית והן בגרמנית כבשפת אם וכן ביידיש ומעט בעברית.
חלק ניכר מכתיבתו הספרותית במהלך 40 שנות כתיבה, אבד, או לא פורסם.
ספרו "המפתח לשער הגדול" בגרסתו הראשונה אבד, וגוטליב שיכתב אותו.
הספר מסוגת המדע הבדיוני תורגם ונדפס לראשונה באנגלית בארצות הברית ב-1947. בעברית פורסמו כארבעים מסיפוריו הקצרים.
הוא כתב חמישה מחזות: "היער שנשרף", "ניסויו של פרופסור איבנס", שיילוק בע"מ, "תיבה מפרס" ו "משחק מחצות לילה" והותיר שלושה רומנים בלתי גמורים, אשר תורגמו ומופיעים בכרך א' של כתביו – "סיפורים".
ב-1936 תרגם את שירי היינריך היינה וכן את כתבי י.ל.
כמחזאי חיבר קומדיות שהועלו על במות יוגוסלביה, ורק אחת נותרה בעזבונו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, ערך גוטליב את כתב העת "אמנות" אשר יצא לאור בקרואטיה היוגוסלבית בין 1936–1941 ופרסם בו מספר מאמרים.
בארץ ישראל, כתב 24 סיפורים, פרסם עשרות תרגומים שהופיעו בעיתוני התקופה, בין השאר ב-"דבר", "הגה", "חדשות הערב", וכן ושלושה סיפורי ילדים אשר פורסמו ב"דבר לילדים", 1948.
גוטליב זכה להוקרה כמשורר לירי ולאומי בקרואטיה.
מבחר משירתו "אייר – המאי היהודי" הופיע ב-1935. חלק משיריו הופיעו תחת שמות עט שונים עוד בנעוריו.
המפתח לשער הגדול, עם עובד, 1950.
המפתח לשער הגדול ועוד שלושה סיפורים, ספריית תרמיל, 1997.
גוטליב, כרך א': סיפורים, הקדים מסה: פרופ' דב סדן, תרגם, צירף מבוא ותולדות חיים: צבי רותם, הוצאת עקד, תש"מ,1980, והוצאה מחודשת בשנת 2000.
גוטליב, כרך ב': מחזות-מאמרים-יומן, תרגם צבי רותם, הוצאת עקד, 1980, והוצאה מחודשת בשנת 2000.
הינדרשטוק (בגרמנית Hienderstock) (נקרא הונרשטוק (Hühnerstock) במפות הטופוגרפיות של שווייץ) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 3,307 מטר מעל פני הים, וממוקם בקנטון ברן בשווייץ.
הר ההינדרשטוק הוא חלק משרשרת ההרים התוחמת מצפון את קרחון לאוטראר וקרחון אונטראר וממוקם בין ההרים אוויגשנייהורן ממערב ובאכלישטוק ממזרח.
מצדו הדרומי שוכן קרחון אונטראר ומצדו הצפוני קרחון גאולי.
הינוביים (שם מדעי: Hynobiidae) היא משפחה של בעלי זנב החיים באסיה והם קרובי משפחתם של סלמנדרות הענק - משפחת הדו-חיים הגדולים ביותר בעולם, ושייכים לאותה תת-סדרה - סלמנדרות ענק.
כמעט חצי מהמינים במשפחה אנדמיים ליפן.
השאר נפוצים ברחבי אסיה וכן בכמה מקומות ברוסיה האירופאית.
בניגוד לסלמנדרות הענק, מינים אלה די קטנים ואורכם מגיע רק עד ל-25 ס"מ.
סלמנדרות אלה הם בעלי זימים מפותחים העוזרים להם לנשום במים ולרובם הגדול אין בכלל ריאות או שהם פרימיטיביות מאוד.
הם סופגים את כל החמצן הדרוש לה מהמים הקרירים בהם הם חיים.
חלק מטילים בהשרצה ביצים לתוך המים, אותם הזכרים מפרים.
אחרים משריצים את הצאצאים מבטנם לאחר שבקעו בתך בטן האם.
כל בני המשפחה הם טורפים מובהקים, הניזונים מחסרי חוליות מימיים ומיצורים קטנים אחרים.
סוג ומין יחיד סלמנדרת שאנגצנג חסונה (Pachyhynobius shangchengensis)
סוג Salamandrella - בו המין סלמנדרה סיבירית
סוג ומין יחיד סלמנדרה מרכז-סיבירית (Ranodon sibiricus)
הינו בריסקה (באנגלית Hino Briska) הוא טנדר אשר יוצר על ידי יצרנית הרכב הינו מוטורס היפנית משנת 1961–1968 בגרסאות 900 סמ"ק ו- 1,300 סמ"ק.
בנוסף, הדגם הורכב בישראל, בחיפה על ידי חברת קייזר-אילין תעשיות, בין השנים 1964–1968.
במדינת ישראל הדגם היה קרוי "בריסקה 900"
3 מקומות ישיבה בתא הנהג
לוח שעוני הבקרה היה זהה לחלוטין לדגם ה-קונטסה 900
בישראל הדגם היה קרוי : "בריסקה 1,300" (הדגם שווק בישראל מפברואר 1967)
לוח שעוני הבקרה היה זהה לחלוטין לדגם הקונטסה 1300
חברת הינו מוטורס הוקמה בשנת 1910 והתמקדה בייצור מנועי דיזל ורכבים כבדים.
בשנת 1953 החלה החברה לייצר רכבים פרטיים, תחילה בהרכבת דגמי רנו הצרפתית.
באפריל 1961 הציגה רכב עצמאי קונטסה 900. החברה קיימה הסכם שיתוף עם מפעל קייזר-אילין תעשיות בע"מ, בחיפה שהרכיב את הקונטסה 900, קונטסה 1300, וטנדרים מסוג הינו בריסקה : "בריסקה 900" ו"בריסקה 1300".
מי שעמד מאחורי ההסכם היה התעשיין אפרים אילין שהרכיב בישראל משנת 1961 את הלארק תוצרת סטודיבייקר.
ה"בריסקה 900" שווקה על ידי סוכנות קפריש בע"מ.
הינו פונצ'ו הוא אוטובוס מסוג "מיניבוס" אשר מיוצר על ידי יצרנית כלי הרכב הינו מוטורס היפנית משנת 2002 ועד היום.
הדגם יוצר ב-2 תצורות עיקריות של "מיניבוס": מיניבוס קצר ומיניבוס ארוך.
מודל: הינו פונצ'ו ADG - HX6JHAE
קיבולת: 25 נוסעים, 14 מושבים, 10 נוסעים בעמידה + נהג
מודל: הינו פנקו ADG - HX6JLAE
קיבולת: 36 נוסעים, 11 מושבים, 24 נוסעים בעמידה + נהג
הינו סדרת TH היו דגמי משאיות ואוטובוסים, אשר יוצרו על ידי יצרנית כלי הרכב הינו מוטורס היפנית בין השנים 1950–1968.
המנועים אשר הורכבו במשאיות היו מסוג דיזל.
משנת 1958 יוצרה "סדרת TC", אשר התבססה על "סדרת TH", אבל משקל המשאיות עלה על 10 טון.
דגמי משאיות הינו סדרת TH
בשנת 1956 הורכב בדגם מנוע דיזל מסוג "DS30" המפיק 150 כ"ס, משקל הרכב עמד על 7.5 טון.
דגמי אוטובוסים הינו סדרת BH
BH10 (שלדה זהה לדגמי משאיות "הינו סדרת TH")
הינו-רנו 4CV היא מכונית "סופרמיני", אשר יוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב הינו מוטורס היפנית בין השנים 1953–1961.
חברת הינו הוקמה בשנת 1910 והתמקדה בייצור מנועי דיזל ורכבים כבדים.
דגם ה"הינו-רנו 4CV" היה מבוסס על הדגם הצרפתי קטר שבו של חברת רנו, לאחר שנחתם הסכם לשיתוף פעולה בין חברת "רנו" הצרפתית לחברת "הינו" היפנית.
במדינת ישראל, הורכבו 550 יחידות מדגם הקטר שבו, שהיה זהה לחלוטין לדגם ה"הינו-רנו 4CV", וזאת על ידי קייזר-אילין תעשיות בנשר בין החודשים אפריל 1956 לאוקטובר 1959.
הינו HS3KRK הוא אוטובוס שיוצר על ידי יצרנית הרכב הכבד הינו מוטורס היפנית בין השנים 1998-1999. לדגם, השייך לסדרת הינו HS, יש 2 דלתות צדדיות והוא משרת כאוטובוס עירוני בסינגפור.
מרכב האוטובוס נבנה באוסטרליה על ידי חברת "Volgren" והוא משמש גם את המרצדס O405.
הינו מוטורס (באנגלית Hino Motors, ביפנית 日野自動車株式会社) היא יצרנית יפנית של כלי רכב מסחריים (אוטובוסים ומשאיות) ומנועי דיזל עבור משאיות ואוטובוסים.
חברת "הינו מוטורס" נחשבת ליצרנית מובילה של משאיות בינוניות באסיה.
הינו מוטורס היא חברת בת של חברת המכוניות "טויוטה מוטור קורפורישיון" (Toyota Motor Corporation).
חברת "הינו מוטורס" נסחרת בבורסה של טוקיו במדד ניקיי 225.
מנהלת חברת "הינו מוטורס" ממוקמת בעיר "הינו" (日野市 Hino-shi) השייכת למטרופולין טוקיו.
בשנת 2012 העסיקה חברת "הינו מוטורס" 25,820 עובדים.
לחברת המכוניות טויוטה חלק של 50.1% במניות "הינו מוטורס" (נכון לשנת 2012).
בין השנים 2006–2016 בנתה חברת "הינו מוטורס" עבור חברת טויוטה את דגם הפאר (תצורת SUV) "Toyota FJ Cruiser".
ביפן, חברת "הינו מוטורס" זכתה בזיכיון כיבואנית בלעדית של משאיות חברת סקאניה השוודית, דגמי "Scania PRT-range".
בשנת 1917 יצרה החברה את הרכב הראשון שלה, משאית מסוג "TGE A-Type".
בשנות ה-30 ייצרה החברה מטוסי בוכנה (מבין המטוסים שבנתה החברה: "Gasuden Koken").
בין השנים 1935–1945 ייצרה החברה טנקים מסוג "Type 95 So-Ki" ששירתו את הצבא היפני הקיסרי.
בשנת 1937 התמזגה חטיבת הרכב של "הינו" עם "תעשיית רכב ושות' בע"מ.
בשנת 1941 שינתה החברה את שמה ל"דיזל מוטור תעשייה ושות' בע"מ", ומאוחר יותר ל"איזוזו מוטורס בע"מ".
בשנת 1942 נולד השם "הינו", (Hino Motors, Ltd).
במהלך מלחמת העולם השנייה ייצרה החברה משוריין מוביל מסוג "1 Ho-Ki" עבור צבא הקיסר היפני.
לאחר מלחמת העולם השנייה התמקדה החברה בבניית משאיות, אוטובוסים ומנועי דיזל.
בשנת 1950 בנתה החברה מנוע דיזל, 7 ליטר, מסוג "1 Ho-Ki."
בשנת 1953 נכנסה החברה לשוק הרכב הפרטי, לאחר שחתמה על הסכם שיתוף פעולה עם חברת רנו הצרפתית.
החברה החלה לייצר את ההינו-רנו 4CV.דגם ה-"הינו-רנו 4CV" היה מבוסס על הדגם הצרפתי קטר שבו של חברת רנו,.
בשנת 1961 החלה חברת "הינו" לייצר את דגמי הקונטסה 900, עם מנוע אחורי 893 סמ"ק, ואת הטנדר הינו בריסקה.
בשנת 1964 החלה לייצר את הקונטסה 1300, בגרסאות סדאן וקופה.
לאחר שהצטרפה לקבוצת טויוטה בשנת 1967 הפסיקה לייצר רכב פרטי, והתמקדה בייצור משאיות ואוטובוסים.
בישראל הרכיבה חברת הינו באמצעות קייזר-אילין תעשיות כ-8,000 כלי רכב מסוג : קונטסה 900, קונטסה 1300 וטנדרים הינו בריסקה (החל משנת 1963).
מי שעמד מאחורי ההסכם היה התעשיין אפרים אילין.
הרכבת דגם "קונטסה 900" בישראל
הרכבת הדגם "קונטסה 900" בחיפה החלה בפברואר 1964 ועד סוף דצמבר הורכבו 1,302 יחידות, לכולן המתינו לקוחות.
זו הייתה הצלחה מיידית: בסיכום השנתי של מסירות הרכב החדש ניצבה הקונטסה – מכונית אלמונית של יצרן יפני לא מוכר – במקום השלישי, אחרי החיפושית ומעט אחרי הפיאט 600. הקונטסה 900 עברה במכירות את האוסטין 1100 את הווקסהול ויוה ואת ה-פיאט 850 שהיו פופולרים בתקופה.
דגם הקופה, "900 ספרינט" לא הגיע לישראל.
בסיס ההרכבה של הקונטסה 900 היה הקטר שבו, של רנו.
משקלה העצמי של הקונטסה 900 היה 715 ק"ג.
המנוע האחורי בנפח 893 סמ"ק הפיק 26 כ"ס, שהספיקו להגעה למהירות שיא של 110 קמ"ש.
הגיר עם תמסורת של שלושה הילוכים היה בהגה, מרבית החלקים הגיעו מיפן, למעט מצבר, מקרן (רדיאטור), צמיגים, פגושים, שמשות וצבע שהיו תוצרת כחול לבן, בסיס הגלגלים היה 2,150 מ"מ, אורך הרכב 3,795 מ"מ, רוחבו 1,475 מ"מ וגובהו 1.415 מ"מ.
הקונטסה 900 הורכבה בכמות של 2,292 יחידות.
הרכבת דגם "קונטסה 1300" בישראל
הרכבת דגם ה"קונטסה 1300" בחיפה החלה במאי 1965. בתחילת 1965 החלו להגיע לישראל הקיטים הראשונים להרכבה, אבל תחילת ההרכבה נדחתה בגלל עיכוב באספקת חלקים מקומיים.
העיצוב היה של המעצב האיטלקי ג'ובני מיקולטי.
הקונטסה הוצעה בשתי גרסאות: ממסרה של 3 הילוכים (מוט הגיר היה בהגה), וממסרה של 4 הילוכים.
לגרסת 4 ההילוכים ניתן השם: "דה-לוקס", שהיה יקר בכ-500 ל"י מגרסה הפשוטה.
תוספת של רדיו מסוג תדיראן עלתה כ-250 ל"י.
מרבית החלקים הגיעו מיפן, למעט מצבר, מקרן (רדיאטור), צמיגים, פגושים, שמשות וצבע שהיו תוצרת כחול לבן, המנוע היה מנוע אחורי, 1251 סמ"ק, 40 כ"ס, ב-5,500 סל"ד, (גרסה נוספת - 54 כ"ס), מנוע 5 מיסבים ראשים, המהירות העליונה הגיעה ל-130 קמ"ש.
משקל הרכב 888 ק"ג, בגרסת 3 ההילוכים, ו-940 ק"ג בגרסת 4 ההילוכים.
היינו משווקת משאיות ב-קנדה משנות השבעים של המאה העשרים, במאי 2006 הקימה מפעל הרכבה בקנדה, עם כושר ייצור של 2,400 משאיות בשנה.
בקולומביה מרכיבה חברת "הינו" באמצעות חברת הבת "Hino Motors Manufacturing Colombia (HMMC)" משאיות בינוניות וכבדות מאוקטובר 2007.
עד מאי 2014 הרכיבה החברה 20,000 משאיות בקולומביה.
במקסיקו, "הינו" בשותפות של 80:20 עם חברת המסחר היפנית מיטסואי (Mitsui) שנפתחה בשנת 2009, ועם כושר ייצור של 1,200 משאיות סדרת "Hino 500" בשנה.
חברת "הינו" משווקת משאיות באירלנד מאז שנת 1968 באמצעות חברת "J Harris on the Naas/Nangor Roads".
הקונצרן מייצר ומשווק משאיות דיזל ואוטובוסים בפקיסטן.
"Hinopak מוטורס" רכשה נתח שוק של 70%, מה שהופך אותו ליצרן הגדול ביותר במשאית בינונית כבדה תעשיית האוטובוס בפקיסטן.
בארצות הברית, בוויליאמסטאון (Williamstown) שבווירג'יניה, הקימה "הינו מוטורס" מפעל לבניית משאיות (מסוג Hino 600) בשטח של 18,000 מ"ר.
דגמי משאיות המיוצרות בארצות הברית:
קונטסה 900 ספרינט (מכונית ספורט, 2 דלתות)
קונטסה 1300 ספרינט (מכונית ספורט, 2 דלתות)
"Poncho" (אוטובוס קל) (הינו פונקו)
Ranger (דור שני משנת 1980)
Ranger (דור רביעי משנת 2002) (הדגם קרוי:Ranger Pro)
הינו Liesse הוא אוטובוס קצר, שיוצר על ידי יצרנית כלי הרכב הינו מוטורס היפנית בין השנים 1995–2011.
לדגמי ה- "הינו Liesse" בין 1-2 דלתות צד.
דגמי ה"הינו Liesse" הוגדרו כ"אוטובוס עירוני" וכ"אוטובוס תיירותי".
המנועים שהורכבו על דגמי "הינו Liesse" היו מנועי דיזל מסוג "Hino J05C, J05D".
משנת 1996 היה זהה לדגם "Toyota Coaster"
הינו בלו ריבון הוא אוטובוס גדול שמיוצר על ידי יצרנית הרכב הכבד היפנית הינו מוטורס בין השנים 1952–1975 ושוב בין השנים 1982 ועד היום.
בתחילת הייצור בשנת 1952 יצרנית הרכב הינו מוטורס הייתה קרויה "Hino Diesel Industry Co., Ltd".
משנת 1952 ועד היום יוצרו עשרות סדרות מהדגם.
יצרניות הרכב הינו מוטורס ו"איזוסו מוטורס" (Isuzu Motors) חברו במשותף בשנת 2002 לייצור אוטובוסים משותפים.
בין השנים 2005–2015 התחילה "הינו מוטורס" לייצר אוטובוסים בעלי הנעה היברידית.
המצברים נלקחו מדגם טויוטה פריוס (סוג מצבר: 4 Ni-MH).
תרגום שמו של האוטובוס "Blue Ribbon" לעברית: "סרט כחול".
בשנות השישים של המאה העשרים בסיס הגלגלים של דגמי "הינו בלו ריבון" עמד על 4.5 מטר ו4.8 מטר.
בשנת 1967 נוספו בסיסי גלגלים ארוכים יותר של 5.2 מטר ו5.67 מטר.
בסוף שנות השישים הורכבו בדגמי "הינו בלו ריבון" מנועי דיזל בתפוקה של 190 כ"ס, 225 כ"ס (הזרקת דלק ישירה) ומנוע מגדש טורבו מנוע דיזל המפיק 260 כ"ס.
בשנות השמונים נבנה אוטובוס בסדרת "HT 228K" באורך של 12 מטר.
בסוף שמות השמונים נהנתה "הינו מוטורס" מיצוא משגשג של אוטובוסים לסינגפור וללאוס.
משנת 1982 - 2000 נבנו דגמי "הינו בלו ריבון": ללא מדרגה, מדרגה בודדת, 2 מדרגות.
דגמי "הינו בלו ריבון" "מדרגה בודדת" ו-"2 מדרגות"
דגמי "הינו בלו ריבון" ללא מדרגה
תמסורת אוטומטית ZF (סוג HU2P)
תחילת יצור אוטובוס "Hino BD" (73 נוסעים, (משנת 1952)
Blue Ribbon Hybrid (מיוצר בין השנים 2015 - עד היום)
Blue Ribbon (מיוצר בין השנים 2015 - עד היום)
סדרות דור ראשון - מנוע ממוקם במרכז רצפת האוטובוס
סדרה היברידית - מערכת QSG-HL2A
מצבר טויוטה פריוס - ממוקם על גג האוטובוס (4 מצברים סוג "Ni-MH").
מנוע LJG-HU8JLGP/MGP מגדש טורבו J08E-1M המפיק 240 כ"ס (משנת 2010)
מנוע LNG-HU8JLGP/MGP מגדש טורבו J08E-1M המפיק 280 כ"ס (משנת 2012)
הינרייה (שם מדעי: Hyneria) הוא סוג דג נכחד ממחלקת בעלי סנפירים בשרניים שחי בתקופת הדבון לפני 375 מיליון שנה.
הדג קרוי על שם הכפר "היינר" שבפנסילבניה, שם נמצא לראשונה.
יצור זה היה הגדול ביותר מבני מחלקתו.
אורכו הגיע ל-3–4 מטרים כשחוקרים אחרים מעריכים שהוא הגיע לאורך 2.5 מטרים והוא שקל עד 2 טונות.
הדג היה בעל סנפירים גדולים ובשרניים שהיו מותאמים לתנועה מגושמת ביבשה.
הדג היה בעל לסת תחתונה כבדה ומלאת שיניים וגופו כוסה קשקשים.
דג זה יכל לנשום אוויר לפרק זמן קצר באמצעות בלון חמצן שהיה בתוך גופו והיה "ריאה" פרימיטיבית.
בשל גודלו ומבנה לסתותיו הוא היה טורף חזק שטרף יצורי מים קטנים יותר וייתכן שאף עלה ליבשה לפרקי זמן קצרים.
ההינרייה מוצג בסדרה ללכת עם מפלצות בפרק הראשון, כאשר תוקף זוג הינרפטונים, גורר את עצמו על הקרקע בעזרת סנפיריו וכך תופס אחד מהם.
הינו Melpha הוא אוטובוס בינוני מתוצרת יצרנית הרכב היפנית הינו מוטורס בשיתוף "J-Bus" אשר מיוצר משנת 1998 ועד היום.
דגמי האוטובוסים איסוזו גאלה מיו מתוצרת יצרן הרכב היפני איסוזו, מבוססים על דגמי "הינו Melpha".
לשימוש תיירותי: "דה-לוקס", "סופר דה-לוקס"
הינו 600 (ביפנית: 日野・600, באנגלית: Hino 600) היא סדרת משאיות בגודל בינוני (קבוצת דירוג 6), ומשאיות כבדות (קבוצת דירוג 7) מתוצרת יצרנית הרכב היפנית הינו מוטורס אשר מיוצרת משנת 2004 ועד היום.
דגם חדש נבנה בשנת 2007 ויוצא לקנדה ולארצות הברית.
בסדרת "הינו 600" בין השנים 2004-2006 יוצרו גם משאיות קלות ובינוניות (קבוצות דירוג 4-5) ויצורם הופסק.
"הינו 145" - משאית קלה, הייצור הופסק, קבוצת דירוג 4
"הינו 165" - משאית בינונית, הייצור הופסק, קבוצת דירוג 4
"הינו 185" - משאית בינונית, הייצור הופסק, קבוצת דירוג 5
"הינו 238" - משאית בינונית, קבוצת דירוג 6
"הינו 258" - משאית בינונית, קבוצת דירוג 6
"הינו 268" - משאית בינונית, קבוצת דירוג 6
"הינו 338" - משאית כבדה, קבוצת דירוג 7
"הינו 358" - משאית כבדה, קבוצת דירוג 7
הינה ג'ילני (באורדו: حنا جیلانی) (נולדה ב-1953) היא עורכת דין בבית המשפט העליון של פקיסטן ופעילה למען זכויות אדם מלאהור שבפנג'ב, בפקיסטן.
ג'ילני החלה לעבוד כעורכת דין בשנת 1979, כאשר פקיסטן הייתה תחת משטר צבאי.
ג'ילני זכתה להכרה בינלאומית בשל מומחיותה בחקירות בנושאי זכויות אדם.
בפברואר 1980, עם אחותה עאסמה ג'האנגיר היא ייסדה את משרד עורכות הדין הראשון לסיוע משפטי בפקיסטן, AGHS Legal Aid Cell (ALAC) בלאהור.
בתחילה פעילות המשרד הוגבלה למתן סיוע משפטי לנשים, אך בהדרגה הפעילות התרחבה גם לתחומי העלאת מודעות משפטית, חינוך, הגנה מפני ניצול, מחקר משפטי, ייעוץ, ומתן סיוע משפטי.
כעורכת דין ופעילה חברתית אזרחית בתנועה למען השלום, זכויות האדם וזכויות הנשים בפקיסטן בשלושת העשורים האחרונים, ג'ילני מתמחה בליטיגציית זכויות האדם, במיוחד במקרים הקשורים לזכויות האדם של נשים, ילדים, מיעוטים, ניצול ילדים בתעסוקה ועבודה בכפייה, אסירים פוליטיים וסוגיות דומות אחרות.
היא ניהלה מספר תיקים אשר הפכו לציוני דרך בהגדרת הסטנדרטים לזכויות אדם בפקיסטן.
המאבק שלה למען זכויות של ילדים, במיוחד הגנה על ילדים המועסקים בעבודה מסוכנת, הוביל לחקיקתו של חוק המסדיר את העסקתם של ילדים ב-1991.
ג'ילני גם מקושרת למועצת האו"ם לזכויות האדם, מרכז קרטר, ועצרת הנשים באו"ם.
משנת 2000 ועד 2008, היא הייתה הנציגה המיוחדת מטעם המזכיר הכללי של האו"ם בנושא מגיני זכויות אדם.
בשנת 2006, היא מונתה לוועדת חקירה בינלאומית של האו"ם לאיסוף מידע על דארפור, שבסודאן.
היא גם חברה במועצת המשפטנים בנושא טרור, לוחמה בטרור וזכויות אדם.
ב-2009, היא מונתה לוועדת גולדסטון לחקר פעולות ישראל בעזה.
היא תומכת של היוזמה להגנה משפטית בתקשורת.
בשנת 2000, אמנסטי אינטרנשיונל העניק לג'ילני את פרס ג'ינטה סייגן בהכרה על עבודתה למען זכויות נשים בפקיסטן.
ב-2008 היא קיבלה את פרס העורך להישג יוצא דופן של The Lawyer.
ב-11 ביולי 2013, היא הצטרפה לארגון "The Elders", קבוצה של מדינאים, פעילי שלום ופעילי זכויות אדם, אשר נאספה יחדיו על ידי נלסון מנדלה.
היא מונתה כחברת מועצת המנהלים של השירות הבינלאומי לזכויות האדם בחודש מאי 2013. ב-2017, היא שמשה כיו"ר-שותפה (לצד טריה הלונן) של ארגון הבריאות העולמי/משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם, קבוצת עבודה בנושאי בריאות וזכויות אדם של נשים, ילדים ומתבגרים.
ב-17 בספטמבר 2009, ג'ילני העבירה את הרצאת האל ווטן לשנת 2009 בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ניו סאות' ויילס.
ב-25 בנובמבר, היא הוזמנה לשמש כמרצה אורחת בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת מקגיל, במרכז מקגיל לזכויות אדם ופלורליזם משפטי, בנושא "The Promise of International Law for Civilian Victims of War: The Goldstone Report" (הבטחת החוק הבינלאומי לקורבנות אזרחיים של מלחמה: דו"ח גולדסטון").
ב-27 בנובמבר 2009 ג'ילני הוזמנה להרצות בפורום הליפקס הבינלאומי לביטחון, בקנדה, בנושא "Law vs.
ב-2014, ג'ילני הייתה הדוברת המרכזית באירוע הפתיחה של הכנס "חזון חדש לפקיסטן: הכלכלה הפוליטית של שינוי חברתי".
בתגובה לעבודתן למען נשים, ג'ילני וג'האנגיר נעצרו, קיבלו איומי מוות, וספגו תעמולה עוינת בתקשורת, הפחדות, והתקפות וניסיונות רצח, וכך גם משפחותיהן.
ב-1999, אחרי שניהלה את התיק המשפטי של סאמיה סרוואר, אישה צעירה שרצתה להתגרש מבעלה המתעלל, ג'ילני וג'האנגיר, שוב ספגו גם איומים על חייהן.
אמה של סאמיה הגיעה עם גבר חמוש למשרד שלה, באמתלה שהיא מבקשת להתפייס עם בתה.
היורה הרג את סאמיה, וגם ירה לעבר ג'ילני, אך היא הצליחה להימלט.
בפעם אחרת, גברים חמושים נכנסו לביתה ואיימו על בני משפחתה.
היא עצמה לא הייתה בבית.
הלחץ עליה להגר בשל האיומים המופעלים עליה גבר, אך היא סירבה, וממשיכה לחיות ולעבוד בלאהור.
"הבעיה עם רציחות לשם כבוד ואי-העמדת הרוצחים לדין טמונה ברשות שהחוק מעניק למשפחת של הקורבן להתפשר בנוגע לעבירה, ולכן מי בעצם לוחץ על ההדק מתהלך חופשי...
אם כי במקרה של רציחות כבוד מדובר בדרך כלל בקנוניה בין יותר מאחד מבני המשפחה, וזה הנושא העיקרי כאן.
אני לא חושבת שהממשלה מעוניינת לטפל בנושא הזה."
"תמיד הייתה לי תחושה שאם אתה רואה עוול, אתה צריך לצאת נגדו, אחרת אתה לא בעמדה של להתלונן."
"היה זה כעס נגד אי-צדק בחסות המדינה שגרם לי להיכנס לבתי המשפט בשנות ה-1970. [...] במשך כל השנים האלה שמרתי על התרעומת שלי, כדי שאהיה מסוגלת להילחם למען זכויות אדם ונגד עבודה בכפייה, חוקי כפירה..." (יום שני, 15 במרץ 1999, Tribune India)
"הזכות לחיים של נשים בפקיסטן מותנית בציותן לנורמות חברתיות ומסורות."
"לצבא יש אג'נדה של תמיכה בקיצוניים [האסלאמיים], הם מבחינה אידאולוגית מאוד דומים להם.
זה מאוד חשוב שהעולם יבין כמה זה חשוב לפעול בדרך חכמה בנושא."
"ארצות הברית לגמרי לא הבינה את המצב.
אם מושארף היה מתנגד לטרור בהצלחה, לא הייתה לנו הבעיה שמונה שנים לאחר מכן שבו (הטרוריסטים) למעשה שולטים בשטח.
אף אחד לא ניסה למצוא את מקור הכסף או את המקור של כלי הנשק."
"כשאתה מעמיד אותם לדין, אתה מראה את הרשע שבפשע שלהם.
ברגע שזה הופך להיות ברור כשמש שהקורבנות של המחבלים הם כמעט כולם אזרחים פקיסטנים, רק אז תאבד להם האהדה עבור מטרתם.
אנחנו צריכים להתמודד עם טרור כנושא פלילי."
"הממשלה האזרחית חייב להיות נתמכת היטב, אחרת אנחנו נאבד אותה."
הינדי זהרה (בטמאזיגט : ⵀⵉⵏⴷⵉ ⵣⴰⵀⵕⴰ, בערבית : هندي زهرة, נולדה ב-20 בינואר 1979 בחוריבגה, מרוקו) היא זמרת ושחקנית מרוקאית.
כשהחליטה על שם במה, היא פשוט היפכה את שם המשפחה ושמה הפרטי.
שיריה הם בעיקר באנגלית, ולפעמים כוללים מילים בשפה הברברית, כמו בשיר "Imik Si Mik".
זהרה מושפעת ממוזיקאיות דוגמת שייח'ה רימיטי, והיא מושווית רבות לבת' גיבונס מלהקת פורטיסהד, בילי הולידיי, פטי סמית ונורה ג'ונס.
זהרה גדלה בחוריגבה, מרוקו, עם אמה הרקדנית והשחקנית.
בגיל 15 עזבה את לימודיה ועברה לפריז לגור עם אביה, שהיה חייל.
זהרה לימדה את עצמה לנגן במגוון כלי נגינה ולכתוב ולהלחין את שיריה.
ב-2009 הוציאה את ה-EP הראשון שלה, Hindi Zahra, שכלל שירים כמו Beautiful Tango, Oursoul, Try, ו-Stand Up, אשר נכללו יחד עם 11 שירים נוספים באלבום האולפן הראשון שלה, Handmade, אשר יצא בינואר 2010. הקליפ לשיר הפתיחה Beautiful Tango נעשה על ידי הבמאי הצרפתי טוני גאטליף.
השיר Stand Up נבחר לקמפיין פרסום של וסטרן יוניון.
בחודש יוני 2010 היא שיתפה פעולה עם המוזיקאי הצרפתי בלונדטו באלבום הבכורה שלו Bad Bad Things.
בחודש נובמבר 2010, זהרה זכתה בפרס קונסטנטין לאלבום הטוב ביותר.
בפברואר 2011, היא זכתה בפרס Victoires de la Musique לאלבום מוזיקת עולם הטוב ביותר.
בשנת 2014 היו לה תפקידים בסרטים The Narrow Frame of Midnight של טאלה חחדיד ו-The Cut של פאטי אקין.
הינקו פון ליטוויץ היה גנרל גרמני, שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
פון ליטוויץ נולד ב-20 באוקטובר 1855 לארנסט פרייהר פון ליטוויץ, שהיה יערן ראשי והמפקח על הסוללות, ואשתו ססיליה, הרוזנת סטראשוויץ פון גרושה-זאושה וקמינץ, והיה אחיו של הגנרל ולטר פון ליטוויץ.
בשנת 1873 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-11 (שלזיה ה-2).
בשנת 1875 הוא עבר לגדוד ההנדסה ה-6 (שלזיה), ובשנת 1876 עבר לגדוד היגרים ה-6 (שלזיה ה-2).
לאחר מכן חזר לרגימנט הגרנדירים ה-11,ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנים 1893–1895 שירת כקצין מטה בקורפוס ה-6, ובשנת 1896 מונה לקצין מטה בקורפוס ה-11. ב-30 במאי 1896 הועלה לדרגת מיור וקיבל תפקיד ברגימנט הרגלים ה-83 (הסן ה-11 - פון ויטיך).
ב-3 ביולי 1899 הוא הועבר לקובורג, שם פיקד על הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-95 (תורינגיה ה-6).
ב-19 ביוני 1902 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט והועבר לפוזן למטה רגימנט הגרנדירים ה-6 (פרוסיה המערבית ה-1 - "גראף קלייסט פון נולנדורף").
במסגרת תפקידו זה, ב-15 בספטמבר 1905 הועלה לדרגת אוברסט, וב-19 בנובמבר 1905 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-53 (וסטפאליה ה-5) בקלן.
ב-20 בדצמבר 1909 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד חטיבת הרגלים ה-33 באלטונה.
ב-22 באפריל 1912 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט ומונה למפקד הדיוויזיה ה-18 בפלנסבורג, וב-30 בדצמבר 1913 פרש מהצבא.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון ליטוויץ למפקד דיוויזיית המילואים ה-12 ולחם עמה בחזית המערבית, כחלק מקורפוס המילואים ה-6, שהיה חלק מהארמייה החמישית בקרבות המערכה על הגבולות, לרבות קרב הארדנים.
ב-12 באוקטובר 1916 הוא מונה למפקד דיוויזיית המילואים ה-6, וב-25 באוקטובר 1916 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-203 בחזית המזרחית ופיקד עליה עד ה-30 בספטמבר 1917. לאחר מכן הוא פרש לביתו, וב-16 ביוני 1928 הוא מת בגיל 73.
הינטרלנד היא סדרת טלוויזיה בשפה הוולשית מסוגת סרט אפל ודרמה משטרתית, ששודרה בערוץ S4C.
הדמות הראשית היא של פקד בילוש טום מתיאס בגילומו של ריצ'רד הרינגטון.
ב-27 בנובמבר 2013 הוכרז על הפקת עונה שנייה של הסדרה.
גרסה אנגלית של הסדרה, עם דיאלוגים קצרים בוולשית, שודרה בערוץ BBC One Wales.
הייתה זו סדרת הדרמה הראשונה של ה-BBC שכללה דיאלוגים בשתי השפות.
צילומי העונה השלישית של הסדרה החלו בינואר 2016, והיא עלתה לשידור בערוץ S4C ב-30 באוקטובר 2016.
הסדרה מתרחשת באבריסטווית' שבמחוז קרדיגיון בוויילס.
שלוש העונות של הסדרה צולמו בעיר ובאזור הכפרי שמסביב לה.
הסדרה נוצרה כחלק מהמחויבות של מנהל BBC Cymru Wales, רודרי טלפן דייוויס, להראות בערוצים של ה-BBC יותר מהחיים, התרבות והשפה הוולשית.
גיוס התקציב בסך 4.2 מיליון ליש"ט נמשך שנתיים וחצי.דרה קיבלו מימון של 215,000 ליש"ט מהממשלה הוולשית.
העונה הראשונה צולמה באבריסטווית' וסביבותיה במחוז קרדיגיון בחוף המערבי של ויילס.
הסדרה צולמה הן בוולשית והן באנגלית.
משרדי המועצה של קרדגיון שימשו לצילומי החוץ של תחנת המשטרה.
כל סצנה צולמה פעמיים, באנגלית ובוולשית.
פרט לסצנות שבהן דובר בוולשית בלבד והוקרנו כתוביות תרגום לאנגלית.
הגרסה הוולשית שודרה בשמונה חלקים באוקטובר 2013 בערוץ S4C.
הגרסה האנגלית שודרה בארבעה חלקים בינואר 2014 בערוץ BBC One Wales, ובהמשך אותה שנה בערוץ BBC Four.
ריצ'רד הרינגטון – פקד בילוש טום מתיאס
מאלי האריס – מפקחת בילוש מארד ריס
אלכס האריס – בלש לויד אליס
האנה דניאל – סמלת בילוש שאן אוון
אניירין יוז – רב פקד בריאן פרוסר
הינדרק אויאמה (נולד ב-12 ביוני 1995; טאלין, אסטוניה) הוא כדורגלן אסטוני המשחק בקבוצת פאידה לינאמסקונד ובנבחרת אסטוניה בעמדת הבלם.
אחיו של הנריק אויאמה הוא גם כדורגלן מקצועי.
הינדרק אויאמה התאמן עם קבוצת הנוער של לבדיה טאלין החל משנת 2006. בשנת 2011 הוא הועלה לראשונה במשחק של ליגת העל האסטונית וכעבור שלושה ימים הבקיע את שערו הראשון במשחקים הליגה.
במהלך העונה הוא שיחק לסירוגין בקבוצה הבוגרת ובקבוצת הנוער של המועדון.
בעונת 2015/16 הוא חזר ללבדיה ושיחק במהלך העונה 38 משחקים בקבוצה הבוגרת ו-24 בקבוצת נוער.
בשנת 2017 הינדרק אויאמה עבר לקבוצת JJK מליגת העל הפינית בכדורגל.
הינדרק אויאמה שיחק בפינלנד מספר עונות ובשנת 2021 חזר לאסטוניה.
בצעירותו הוא שיחק בנבחרת אסטוניה לנוער החל מגיל 16 ועד 23.
ב-6 בינואר 2016 אויאמה שיחק לראשונה עבור הנבחרת הבוגרת במשחק ידידותי נגד שוודיה.
הינטרלנד הוא סרט מותחן פשע אוסטרי-לוקסמבורגי משנת 2021 בבימויו של סטפן רוזוביצקי ובכיכובם של מוראטן מוסלו וליב ליסה פרייז.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים ה-74 של לוקרנו ב-6 באוגוסט 2021 וזכה בפרס Prix du public UBS.
הקרנת הבכורה בבתי הקולנוע בגרמניה נקבעה ל-7 באוקטובר 2021. בפברואר 2022 ייצא לאקרנים במזרח אירופה.
שנת 1920. בווינה שלאחר תום מלחמת העולם הראשונה, בלש משטרת וינה לשעבר פיטר פרג חוזר לעיר לאחר שבע שנים בשבי הרוסי.
אין עוד קיסר שבשבילו יצא פעם למלחמה.
פרג מוצא את עצמו בעולם מוזר וקודר, מערכת האמונות הקודמת שלו מוטלת בספק.
במצב זה, פרג מתמודד עם רצח נוראי.
קורבן הרצח הראשון הוא חברו של פרג, איתו שהה בסיביר.
פרג מנסה לאתר את הרוצח.
הוא מקבל תמיכה מהמומחה לזיהוי פלילי ד"ר תרזה קורנר.
עד מהרה, מתברר שהחבר הזה לא היה הקורבן היחיד, אלא נפל קורבן לרוצח סדרתי.
הצילומים נערכו במשך עשרים וארבעה ימים בין 10 בספטמבר ל־29 בנובמבר 2019 באוסטריה ובלוקסמבורג.
הסרט צולם ברובו בטכנולוגיית מסך כחול והסצנות נוצרו ברובן באמצעים ממוחשבים.
ביולי 2021 פורסם קדימון לסרט.
ההפקה נתמכה על ידי מגוון גורמים ובהם מכון הסרטים האוסטרי קרן הסרטים של וינה Filmstandort Austria ממשלת מחוז אוסטריה תחתית קרן הקולנוע של לוקסמבורג Creative Europe MEDIA קרן Eurimages ותוכנית Tax Shelter Belgium גם תאגיד השידור האוסטרי לקח חלק בהפקה ועתיד להפיץ את הסרט במסגרת שידורי הטלוויזיה במדינה.
הסרט הופק על ידי חברת FreibeuterFilm האוסטרית בהובלת המפיקים אוליבר נוימן וסבין מוסר בשיתוף חברת Amour Fou Filmproduktion הלוקסמבורגית עם באדי מינק ואלכסנדר דומרייכר־איוואנסנו ובהפקה משותפת עם Scope Pictures מבלגיה והמפיק ז'נביה למאל לצד המפיק רוברט מרקיניאק.
במהלך הסרט מושמע מספר פעמים השיר La Paloma שנחשב לשיר הנושא המרכזי.
הביקורות על הסרט היו מעורבות אך נטו להעריך את סגנונו הייחודי ואת האווירה האפלה שיצר.
כריסטוף פטרסן מאתר Filmstarts.de העניק לסרט 3.5 מתוך 5 כוכבים וציין כי למרות פתיחה מעט מוזרה, מדובר ביצירה מרגשת ובעלת נופך מקאברי.
הוא הגדיר את הסרט כניסוי פורמלי מוצלח במידה רבה, אשר מצליח להפעיל משיכה אפלה ובלתי מוסברת גם כמותחן היסטורי שלא חושש להציג תמונות אימה קשות.
בטינה פיולקה מ־NDR התייחסה לעיצוב התפאורה והסגנון החזותי של הסרט, והשוותה אותם לסרטים אילמים אקספרסיוניסטיים.
לטענתה, הסרט דורש מהצופה הסתגלות ואינו עובד באופן עקבי, אך דווקא בשל כך הוא מתגלה כמותחן היסטורי מרתק.
היא הדגישה את השימוש במרחבים מעוותים – כמו בתים עם חלונות עקומים ורחובות מקושתים – כמטפורה למצבו הנפשי של הגיבור ולחוליי החברה שלאחר המלחמה.
יוליה שפרהופר מאתר Kleine Zeitung ציינה שהסרט מצליח לגעת בנושאים של טראומת מלחמה, גבריות רעילה ותחושות נחיתות שחדרו לחברה בשנות העשרים.
מתיאס גרולינג מ־Wiener Zeitung כתב כי הסרט מרשים ויזואלית ומלא תשומת לב לפרטים, אך סבל מחוסר עומק רגשי.
הוא תיאר אותו כפסטיבל של דימויים דיגיטליים, שבו הבימוי והאסתטיקה גברו לעיתים על הסיפור עצמו, בעיקר במחצית השנייה.
למרות זאת, הוא סבר שהדמויות השבורות מציעות פרשנות מוסרית עזה לתקופה ההיסטורית בה מתרחש הסרט.
רבים מהצופים והשווים סברו כי סגנונו של הסרט מזכיר את עיר החטאים (Sin City), במיוחד בשל השימוש הנרחב באפקטים חזותיים.
לאור זאת, במזרח אירופה הופץ הסרט גם תחת השם "הינטרלנד: עיר החטאים".
שנהפרסקטגוריהעבורתוצאהסימוכין 2021 פסטיבל לוקרנו ה-74 Prix du public UBS Award הינטרלנד
אה"מ "הינדנבורג" הייתה סיירת מערכה של הצי הקיסרי הגרמני, האונייה השלישית בסדרת דרפלינגר, שנבנתה בעיצוב מעט שונה.
היא נשאה את אותה סוללה של שמונה תותחי , אבל בצריחים משופרים שאפשרו להם לירות לטווח גדול יותר.
האונייה הייתה גם מעט גדולה ומהירה יותר משתי האוניות האחיות שלה.
היא נקראה לכבודו של גנרל-פלדמרשל פאול פון הינדנבורג, המנצח של קרב טננברג וקרב האגמים המזוריים, וכן המפקד העליון של הצבאות הגרמניים מ-1916. האונייה הייתה אוניית הראשה האחרונה מכל סוג שנבנתה עבור הצי הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הינדנבורג הוזמנה בסוף המלחמה וכתוצאה מכך הייתה לה קריירת שירות קצרה.
הספינה השתתפה בקומץ של פעולות צי קצרות כספינת הדגל של קבוצת הסיור הראשונה בשנים 1917–1918, אם כי לא ראתה שום פעולה משמעותית.
הגיחה האחרונה שהוצעה של הצי בשבועות האחרונים של המלחמה עלתה בתוהו כאשר צוותי אוניות הראשה ערכו מרד.
הינדנבורג נכלאה לאחר מכן יחד עם שאר סיירות המערכה הגרמניות בסקפה פלו בנובמבר 1918. קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר הורה להטביע את הספינות ב-21 ביוני 1919. הינדנבורג הייתה האחרונה מבין הספינות שטבעו.
היא נמשתה ב-1930 ופורקה לגרוטאות במהלך השנתיים הבאות.
כדי למנוע מהעלויות לצמוח מהר מדי, מספר התותחים צומצם מעשרה לשמונה, בהשוואה ל-SMS זיידליץ הקודמת, אך אומץ הסדר ירי-על יעיל יותר.
הינדנבורג, האונייה השלישית והאחרונה בסדרה, הוקצתה לתוכנית הבנייה של 1913.
הינדנבורג הייתה מעט ארוכה יותר משתי האוניות האחיות שלה, ואורכה היה 212.50 מטר (697 רגל 2 אינץ') בקו המים ו-212.80 מטר (698 רגל 2 אינץ') בסך הכל.
היה לה צוות של 44 קצינים ו-1,068 מלחים; כששירתה כספינת הדגל של קבוצת הסיור I, הספינה נשאה 14 קצינים ו-62 מלחים נוספים.
הינדנבורג הונעה על ידי ארבעה סטים של טורבינות קיטור שהניעו ארבעה גלי הנע; הקיטור סופק על ידי 14 דוודים על בסיס פחם ושמונה דוודים על בסיס נפט של מארין.
מערכת ההנעה דורגה ב-72,000 כוחות סוס למהירות מרבית של 27 קשרים (50 קמ"ש).
החימוש העיקרי של הינדנבורג היה שמונה תותחים בקוטר 30.5 ס"מ (12 אינץ') בארבעה צריחים תאומים, כמו בשתי אחיותיה.
עם זאת, צריחי התותחים היו תושבות Drh LC/1913, שהיו גרסה משופרת של התושבות מסוג Drh LC/1912 על דרפלינגר וליצו - בתי התותחים בהינדנבורג אפשרו הגבהה של התותחים ל-16°, בניגוד ל-13.5° בדגם הקודם.
זה העניק לתותחים המורכבים בצריחי Drh LC/1913 יתרון טווח של כ-2,000 מטר (2,200 יארד) על פני אלו שבצריח הישן יותר.
כמו האונייה האחות שלה, ליצו, היא הייתה חמושה בסוללה משנית של 14 תותחי 15 סנטימטרים (5.9 אינץ') SK L/45 וארבעה צינורות טורפדו בקוטר 60 ס"מ (23.6 אינץ') במקום 12 תותחי 15 ס"מ וארבעה צינורות טורפדו בקוטר 50 ס"מ (19.7 אינץ') שהיו מורכבים על דרפלינגר.
הינדנבורג הייתה מוגנת על ידי חגורת שריון בעובי 300 מ"מ (12 אינץ') במצודה המרכזית של האונייה, שם היא הגנה על מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה.
עובי הסיפון שלה היה 30 עד 80 מ"מ (1.2 עד 3.1 אינץ'), כשהשריון העבה יותר משופע מטה בצדדים כדי להתחבר לקצה התחתון של החגורה.
לצריחי הסוללה העיקריים שלה היו מגני תותחים בעובי של 270 מ"מ (11 אינץ').
הקזמטים המשניים שלה קיבלו 150 מילימטרים (5.9 אינץ') של הגנת שריון.
למגדל הניווט הקדמי, שבו שלט מפקד האונייה על כלי השיט, היו דפנות בעובי 300 מ"מ.
האונייה נבנתה על ידי המספנה הקיסרית בווילהלמסהאפן, הינדנבורג הייתה האונייה השלישית והאחרונה בסדרה שלה; האוניות האחיות שלה היו דרפלינגר וליצו.
היא תוכננה כתחליף לסיירת הממוגנת הוותיקה הרתה, השדרית של הינדנבורג הונחה ב-30 ביוני 1913. היא הושקה ב-1 באוגוסט 1915, אך בשל שינוי סדרי העדיפויות בבנייה בזמן מלחמה, היא הושלמה רק ב-10 במאי 1917, אז כבר היה מאוחר מדי עבורה להשתתף במבצעים משמעותיים כלשהם במלחמת העולם הראשונה.
באותו זמן, המודיעין הימי הבריטי האמין שהספינה נכנסה לשירות כל כך מאוחר מכיוון שהוציאו לה חלקים כדי לתקן את דרפלינגר לאחר קרב יוטלנד ביוני 1916. למעשה, הבנייה התקדמה באיטיות בגלל מחסור בכוח אדם.
הינדנבורג הייתה סיירת המערכה האחרונה שהושלמה עבור הצי הקיסרי הגרמני, וככזה הייתה לה קריירה קצרה מאוד.
היא הייתה מבצעית במלואה עד 20 באוקטובר 1917, אך זה היה מאוחר מכדי לראות מבצע גדול במלחמת העולם הראשונה.
ב-17 בנובמבר, הינדנבורג ומולטקה, יחד עם הסיירות הקלות של קבוצת הסיור השנייה, פעלו כתמיכה מרוחקת לשולות המוקשים הגרמניות.
מול החוף הגרמני, כאשר שולות המוקשים הותקפו על ידי ספינות מלחמה בריטיות.
הפושטות הבריטיות כללו את סיירות המערכה החדשות ריפאלס, קורייג'וס וגלוריוס.
עם זאת, הפשיטה הייתה קצרה; עד שהגיעו הינדנבורג ומולטקה למקום, הספינות הבריטיות הפסיקו את ההתקפה ונסוגו.
ב-23 בנובמבר, הינדנבורג החליפה את זיידליץ כספינת הדגל של קבוצת הסיור הראשונה.
בשעה 05:00 ב-23 באפריל 1918, הצי הגרמני, עם הינדנבורג בראש, עזב את מעגן שיליג.
היפר הורה לצמצם שידורים אלחוטיים למינימום, כדי למנוע מהמודיעין הבריטי לקבל יירוט רדיו.
ב-11 באוגוסט 1918 הועלה היפר לדרגת אדמירל וקיבל את הפיקוד על כל צי הים הפתוח.
קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר החליף את היפר כמפקד קבוצת הסיור I; הוא הניף את דגלו על הינדנבורג למחרת.
הינדנבורג הייתה אמורה לקחת חלק במה שהיה אמור להיות "נסיעת המוות" של צי הים הפתוח זמן קצר לפני תום מלחמת העולם הראשונה.
עיקר צי הים הפתוח היה אמור להתייצב מבסיסם בווילהלמסהאפן כדי להילחם בצי הגדול הבריטי; שר התכוון להסב נזק רב ככל האפשר לצי הבריטי, כדי לשמור על עמדת מיקוח טובה יותר עבור גרמניה, תהיה העלות של הצי אשר תהיה.