tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברמת התפעול והארכיטקטורה הולטר P38 ביסס לראשונה סטנדרט צבאי שבו מנגנון ירי פעולה כפולה, מנוף הורדת פטיש ונשיאה עם כדור בקנה נתפסים כחלק ממערכת אחת, ולא כפתרונות נפרדים או פשרות.
ההשפעה כאן אינה בהעתקה ישירה של חלקים, אלא בקביעת פרדיגמה אקדח שירות מתוכנן כך שהמצב המבצעי הבסיסי שלו יהיה גם הבטוח ביותר.
הוא היה האקדח הראשון שהדגים כי ניתן לשלב בטיחות, מוכנות מיידית לירי, ואמינות גבוהה באקדח שירות אחד והוכחה זו, יותר מכל רכיב בודד, היא תרומתו ההיסטורית המתמשכת.
במובן זה, השפעתו של ה-P38 היא מערכתית ותפיסתית, ולא אוסף מקרי של תכונות טכניות.
אקדח הולטר P1 היה גלגולו שלאחר מלחמת העולם השנייה של אקדח הולטר P38, והוא פותח בראשית שנות ה-50 של המאה העשרים כמענה לצרכיו של הבונדסוור, צבא גרמניה המערבית שהוקם מחדש במסגרת נאט"ו.
מבחינה חיצונית שמר ה-P1 על קווי המתאר הכלליים של ה-P38 ועל מנגנון הפעולה המקורי, אך כלל שינוי מבני מהותי של החלפת הצינה שהייתה עשויה מפלדה באקדח ולטר P38 בצינה עשויה סגסוגת אלומיניום.
שינוי זה נועד להפחית משקל, ולהתאים את האקדח לסטנדרטים לוגיסטיים מודרניים.
כתוצאה מכך היה הולטר P1 קל משמעותית מקודמו, אך בתחילה התגלו בו בעיות עמידות, בעיקר באזור נקודת המגע בין המסגרת למנגנון הנעילה.
על מנת להתמודד עם בעיות אלו, הוכנסו במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים שיפורים מבניים, ובהם חיזוק אזור המסגרת באמצעות פין פלדה רוחבי שנועד לספוג את עומסי הרתע.
שיפורים אלה האריכו את חיי הכלי והפכו אותו לאמין יותר בשירות ממושך.
הולטר P1 שימש כאקדח התקני של הבונדסוור במשך עשרות שנים.
ייצור הולטר P1 בוצע הן בגרמניה והן בצרפת, במסגרת הסכמי רישוי עם מפעל Manurhin, אשר ייצר חלקים ולעיתים גם אקדחים שלמים עבור קרל ולטר בע"מ.
כלי הנשק שסופקו במסגרת זו נשאו סימונים גרמניים רשמיים, והיו זהים בכל בחינה לדגמים שיוצרו בגרמניה.
במהלך שנות שירותו נחשב הולטרP1 לאקדח אמין ובטוח.
האקדח שמר במידה רבה על המידות החיצוניות של ה-P38 המקורי.
אורכו הכולל עמד על כ-216 מילימטרים, ואורך הקנה נותר כ-125 מילימטרים.
גובה האקדח היה כ-136 מילימטרים ורוחבו המרבי כ-37 מילימטרים.
ההבדל המשמעותי בא לידי ביטוי במשקל: בזכות מסגרת עשויה סגסוגת אלומיניום, משקלו של ה-P1 במצב פרוק ירד לכ-800–820 גרם, ובמצב טעון, עם מחסנית מלאה של שמונה כדורי 9×19 מ"מ, עמד על כ-880–900 גרם.
הפחתת המשקל נועדה להקל על נשיאה ממושכת ולהתאים את האקדח לדרישות שירות מודרניות יותר.
אקדח הולטר P4 היה גרסה מאוחרת ומותאמת טכנולוגית למחצית השנייה של המאה העשרים של משפחת ה-P38, שפותחה בראשית שנות ה-70 במטרה לענות על דרישות מעודכנות של כוחות משטרה וארגוני ביטחון בגרמניה המערבית.
בניגוד ל-P1, שיועד בראש ובראשונה לשימוש צבאי, ה-P4 תוכנן ככלי שירות קומפקטי יותר, נוח לנשיאה יומיומית ומותאם לדרישות של סוכנויות אכיפת חוק.
השינוי הבולט ביותר היה קיצור הקנה לעומת הקנה הארוך יותר בדגמי P38 ו-P1. בנוסף לכך בוצעו התאמות בכוונות, לעיתים עם כוונת קדמית משופרת כדי לאפשר רכישת מטרה מהירה בטווחים קצרים, האופייניים לפעילות משטרתית.
מבחינה מכנית שמר הולטר P4 על מנגנון הפעולה הקלאסי של משפחת האקדחים P38, הכולל פעולה של רתע.
קצר עם בלוק נעילה נופל, וכן מנגנון הדק פעולה כפולה, מנוף ביטול דריכה ונעילת נוקר.
בכך המשיך הדגם את המסורת של בטיחות תפעולית גבוהה, שאפשרה נשיאה עם כדור בקנה במצב בטוח יחסית, תכונה שנחשבה קריטית לשימוש משטרתי.
כמו בולטר P1, גם כאן נעשה שימוש במסגרת מסגסוגת אלומיניום, תוך שילוב חיזוקים מבניים שנועדו להתמודד עם עומסי ירי מצטברים, במיוחד לאור השימוש המתמשך בתחמושת 9 מ"מ צבאית היוצרת לחצים כבדים על חלקי האקדח.
הולטר P4 יוצר במספרים מוגבלים יחסית, ולא נועד להחלפה גורפת של הולטר P1 או של דגמים אחרים בשירות הצבאי.
אורכו הכולל של האקדח היה כ-205 מילימטרים, בשל קיצור הקנה לאורך של כ-102 מילימטרים.
גובה האקדח נותר דומה, סביב 135 מילימטרים, בעוד שהרוחב נשמר בטווח של כ-37 מילימטרים.
משקלו של ה-P4 ללא כדורים במחסנית עמד על כ-780–800 גרם, ובמצב טעון הגיע לכ-860–880 גרם, נתונים ששיקפו את ייעודו ככלי נוח יותר לנשיאה יומיומית בידי שוטרים ואנשי ביטחון.
אקדח הולטר P5 היה פיתוח מתקדם ומשמעותי של משפחת ה-P38, אשר נועד לשקף תפיסת תכנון מודרנית יותר של אקדח שירות, תוך שמירה על העקרונות המכניים הבסיסיים של הדגם המקורי.
הפיתוח החל בשנות ה-70 והבשיל לייצור סדרתי בסוף אותו עשור, בעיקר עבור כוחות משטרה וארגוני ביטחון בגרמניה המערבית.
בניגוד ל אקדח ה-P1 ולאקדח ה-P4, שהיו במידה רבה התאמות ושדרוגים של אקדח ה-P38, הולטר P5 ייצג ניסיון מודע לחדשנות על בסיס טכנולוגיה מבוססת הוא המשיך להשתמש במנגנון הרתע הקצר עם בלוק נעילה נופל, אך שילב אותו במעטפת מודרנית יותר, עם דגש על בטיחות, ארגונומיה ודיוק.
אחד המאפיינים הבולטים של הולטר P5 היה תצורת פליטת התרמילים הייחודית שלו, שבה התרמילים נפלטו כלפי שמאל ולא כלפי מעלה או ימינה, כנהוג ברוב האקדחים החצי אוטומטיים.
תצורה זו נועדה להפחית את הסיכון לפגיעת תרמילים בפני היורה, במיוחד בירי ביד שמאל, ולהגביר את הבטיחות בשימוש מבצעי משטרתי.
הולטר P5 היה בנוי מסגרת סגסוגת אלומיניום מחוזקת, והייצור היה מבוסס על עיבוד מדויק יותר של חלקי המתכת, ושיפורים באיכות הגימור לעומת דגמי P1 מוקדמים.
הקנה היה קצר יחסית, בדומה לולטר P4, אך איכות הקנה והכוונות שופרו, והדגם זכה למוניטין של אקדח מדויק ואמין בטווחי ירי קצרים ובינוניים.
הולטר P5 יוצר במספר תצורות, ובהן גם גרסה קומפקטית אך תפוצתו נותרה מוגבלת יחסית, בעיקר בשל עלויות ייצור גבוהות והופעתם של אקדחים מודרניים יותר עם קיבולת מחסנית גבוהה וגוף מפולימר.
האקדח נחשב לשיא ההתפתחות של קו אקדחי הולטר P38 ולמעין סיכום טכנולוגי של פילוסופיית האקדחים העשויים רק ממתכת של החברה, לפני המעבר לדגמים חדשים לחלוטין כגון הולטר P88 ובהמשך סדרות מודרניות יותר.
בכך הוא מהווה חוליה חשובה בהיסטוריה של אקדחי השירות הגרמניים, המשלבת ניסיון זהיר לחדשנות תפעולית.
אקדח ולטר P5 שמר על פרופיל קומפקטי יחסית, עם אורך כולל של כ-195–200 מילימטרים, בהתאם לגרסה, ואורך קנה של כ-102 מילימטרים.
גובהו של ה-P5 היה כ-130–135 מילימטרים, ורוחבו נותר דומה לזה של קודמיו.
חברת קרל ולטר ואקדח ה-P38 מתוצרתה הצליחה לחרוג הרבה מעבר לאספנות.
אקדח ה-P38 הפך לאחד מכלי הנשק המזוהים עם נשק "גרמני" אקדחי ולטר, לצד אקדח הלוגר מעידים כי האוחז בהם הוא חייל או שליח של גרמניה.
כך הנשק עצמו נהפך להרחבה ולמייצג של אופי קר, שיטתי, חסר רחמים אך גם אלגנטי ומרשים.
האקדח P38 הפכו לסמלי המלחמה שניהלה גרמניה הנאצית והפכו לאייקונים של רוע ממוסד.
בייצוג התרבותי אקדח הולטר P38 ואקדח הלוגר P08 מופיעים לעיתים קרובות ביחד ולעיתים משמשים כמעט כקולקטיב של "האקדח הגרמני הקלאסי", אך עם פרופילים סימבוליים שונים.
הלוגר P08, המוכר בצורתו הייחודית, מוצג כמעט תמיד בהקשר היסטורי קלאסי של גרמניה הנאצית או מלחמת העולם השנייה.
הוא משמש כסמל של סמכות מסורתית ויוקרה צבאית שכן הופעתו מזכירה את עידן האימפריה הגרמנית.
לעומת זאת, אקדח הולטר P38 מופיע במגוון רחב יותר של הקשרים: הוא משמש לא רק ככלי נשק גרמני סטנדרטי אלא גם כמייצג של ריגול, מרד, חתרנות, קומדיה או אלימות מודרנית.
כתוצאה מכך, הולטר P38 מרחיב את המונח "האקדח הגרמני" מעבר לאסתטיקה ההיסטורית הקלאסית של הלוגר, ומקבל קשת רחבה יותר של קונוטציות סימבוליות.
הקשר הסימביוטי בין האקדחים ניכר במיוחד כאשר שני האקדחים מופיעים יחד: הלוגר מסמן לעיתים את האויב המסורתי וההיסטורי, הישן והממוסד, בעוד ה־P38 מסמן את האויב המודרני, הרוצח המתוחכם או החתרן.
כך נוצרת "זוגיות" תרבותית שבה הלוגר מבטא את העבר המפואר מחד ומזעזע מאידך, והולטר P38 מבטא את ההווה המודרני של הנשק הגרמני, המעוגן בריאליזם ובדינמיקה של סיפור הפעולה.
בנוסף, הסימביוזה נוגעת גם לחוויה החזותית והאסתטית: הקווים ההנדסיים הישרים והפונקציונליים של ה-P38 מנוגדים ומשלימים את הקווים המעוטרים והקלאסיים של הלוגר.
הקשר הסימביוטי בין P38 ל-P08 מאפשר ליוצרים קולנועיים וטלוויזיוניים למנף מידות שונות של סמליות, תוך שימוש באותו "מוסכמות חזותיות" של נשק גרמני.
ה-P38 מרחיב ומודרני את הדימוי שה-Luger יצר, והאינטראקציה ביניהם יוצרת שכבה עשירה של מטען תרבותי שהקהל המודרני מזהה כמעט באופן מיידי.
משנת 1965, בכיכוב להקת הביטלס מופיעה הדמות "אהם" , שמחלצת את חברי הלהקה מידיו של הנבל פרופסור פוט.
במהלך סצנה זו היא משתמשת באקדח ולטר P38 בצבע ורוד, כאשר צבעו של האקדח תואם במכוון את לבושה.
הבחירה בולטר P38 אינה מקרית: זהו אקדח המזוהה באופן ברור עם דימוי של נשק צבאי "רציני", אך בסרט הוא מוצג באופן פרודי ומרוכך, כחלק מהשפה הסאטירית וכדימוי פופ ארט של שנות ה-60 של המאה העשרים.
האקדח משמש כאביזר דרמטי וסגנוני, המבליט את היפוך התפקידים המגדרי: דמות נשית, אלגנטית ולא מאיימת לכאורה, מחזיקה בנשק צבאי ומפעילה אותו בביטחון.
הצביעה הוורודה שוללת מהולטר P38 את ההקשר ההיסטורי האפל שלו ככלי מלחמה, והופכת אותו לאובייקט כמעט קריקטוריסטי, המתאים לאווירת הסרט ולייצוג ההומוריסטי של עולם הריגול והפשע.
בסרט השליח ממנצ'וריה משנת 1962, מותחן פוליטי, מופיע אקדח P38 מזוהה בסרט עם עולם הריגול והקונספירציה הולטר P38 מופיע כאן כאמצעי חיסול דיסקרטי, לעיתים בשילוב משתיק קול.
הבחירה באקדח P38 נובעת מהעובדה בראשית שנות ה-60 של המאה העשרים היה זה אקדח המזוהה בציבור האמריקאי עם מלחמת העולם השנייה, ועם עולם המזימות הבינלאומיות השימוש בו בסרט תורם לאווירת האיום ולתחושת הניכור שמלווה את העלילה כולה.
הוא משויך למנגנונים חשאיים של כוח ושליטה.
מבחינה קולנועית, ה-P38 משתלב מדגיש את זרותו של האיום ואת הטשטוש בין אויב חיצוני לאיום פנימי, נושא מרכזי ביצירה.
הופעת הולטר P38 בסרט השליח ממנצ'וריה ממחישה שלב חשוב בהתפתחות הדימוי התרבותי של האקדח: מעבר מכלי נשק צבאי היסטורי לסמל קולנועי של ריגול, קונספירציה ואיום.
בסרט 12 הנועזים סרט מלחמה משנת 1967 מופיע אקדח P38 בהקשר ריאליסטי של לחימה והוא מזוהה באופן ברור עם גרמניה הנאצית.
בניגוד לשימושים הסמליים או הפסיכולוגיים שנראו בסרטי ריגול, כאן הולטר P38 משמש בראש ובראשונה כחלק משחזור חזותי מדוקדק של סביבת מלחמת העולם השנייה ומשמש להעמקת תחושת האמינות ההיסטורית.
והשימוש בו משקף תפיסה קולנועית מודעת של עדכניות תקופתית: הולטר P38 התאים לסרט שמבקש להציג את גרמניה הנאצית בשיא כוחה הצבאי.
בהקשר רחב יותר של ייצוג תרבותי, הסרט מציב את הולטר P38 כפריט של ריאליזם מלחמתי הוליוודי, שפועל ככלי חזותי לזיהוי האויב, התקופה וההקשר ההיסטורי.
זהו שלב שבו הולטר P38 הפך לחלק בלתי נפרד מן האיקונוגרפיה הקולנועית של מלחמת העולם השנייה.
בסרט הארי המזוהם שיצא בשנת 1971 תופסים כלי הנשק מקום מרכזי במבנה הדרמטי והאידאולוגי של היצירה, ובמיוחד העימות הסימבולי בין שני אקדחים: אקדח תופי סמית' אנד וסון מודל 29 רב העוצמה של הגיבור ארי קלהאן מזה, ואקדח הולטר P38 שבידי הרוצח הידוע בכינוי "סקורפיו" מזה.
האקדחים מגלמים שתי תפיסות עולם מנוגדות של כוח, חוק ואלימות.
אקדח התופי של הארי הוא אקדח אמריקאי כבד ומוחצן שמוצג ככוח סמכותי וכמעט מיתי המזוהה עם אכיפת חוק, מנגד הולטר P38 הגרמני משדר זרות ואלימות והבחירה בו כנשקו של הרוצח משמשת להדגשת ניתוקו של הרוצח מהמרחב הערכי האמריקאי.
הולטר P38 מופיע ככלי נשק של חטיפות, איומים והוצאות להורג.
הסרט תרם תרומה משמעותית לביסוס דימויו של הולטר P38 כאקדח של האנטגוניסט הזר שעומד בניגוד חזיתי לאקדחים האמריקאיים הקלאסיים, ובכך חיזק את מעמדו של הולטר P38 כסמל קולנועי טעון, ולא רק ככלי נשק היסטורי.
בסרט ברזיל (סרט) משנת 1985, מופיע אקדח ולטר P38 כנשקו של "הארי טאטל", הדמות החתרנית הפועל מחוץ למנגנון של המדינה הדיסטופית.
הבחירה לצייד דווקא אותו, ולא את נציגי השלטון, באקדח P38 מטעינה את הנשק במשמעות מורכבת ואירונית.
זהו אקדח בעל עבר היסטורי המופיע כאן בידי דמות שמבקשת לערער על מערכת טוטליטרית באמצעות פעולה ישירה.
בכך נוצר מתח חזותי ורעיוני: נשק המזוהה עם משטרים ריכוזיים של המאה העשרים משמש דווקא מי שפועל נגדם.
הופעת האקדח P38 בסרט ברזיל חורגת מהסטיגמה הפשוטה של "נשק של נבלים".
האקדח הופך לאביזר המסמן את המתח שבין חירות לאלימות, בין מרד לבין שכפול דפוסי הכוח של המערכת.
בכך מוסיף הסרט נדבך נוסף לדימוי התרבותי של הולטר P38 לא רק כלי של שלטון, רוצחים או קונספירציות, אלא גם נשק של חתרנות מודרנית, הפועלת בתוך עולם שכבר עוצב על ידי האלימות הממסדית.
בסדרת הטלוויזיה האיש במצודה הרמה, המבוססת על הרומן של פיליפ ק.
דיק, ומספרת על מציאות אלטרנטיבית שבה מדינות הציר ניצחו במלחמת העולם השנייה והעולם נשלט על ידי האימפריות של גרמניה הנאצית ויפן בסדרה מופיע אקדח הולטר P38 ככלי נשק המזוהה עם כוחן של הרשויות הנאציות והיפניות השותפות במנגנון השליטה.
הולטר P38 בסדרה מייצג את "הסדר העולמי החדש" שבו האידאולוגיה הטוטליטרית שוררת, והנשק משמש כאמצעי סמלי של כוח מדכא.
לאורך העונות של הסדרה, אקדח הולטר P38 מופיע בידי חיילים של האס אס, ולדמויות שמפעילות אלימות ממוסדת.
הולטר P38 מלווה את הסדרה בצורה עקבית, והוא חלק מה"נוף החמוש" של הציוויליזציה הדיסטופית.
בסדרה האיש במצודה הרמה הולטר P38 משמש בתפקיד מורכב: הוא חלק משפה חזותית שבונה מציאות שבה הנשק הוא סמל של מערכת של כוח, אכיפה ופחד.
הופעתו חושפת בפני הצופים כיצד לבוש, נשק ושפת גוף חזותית משמשים כאמצעי נרטיבי.
בסוגת משחק ירי בגוף ראשון אקדח הולטר P38 מופיע לעיתים תכופות, במיוחד בכותרים שעוסקים במלחמת העולם השנייה, ומשמש כאחד המייצגים הדיגיטליים הבולטים של הנשק הגרמני בתקופה זו.
בסדרת משחקי Call of Duty, נוכחות הולטר P38 רחבה עוד יותר לאורך כמה כותרים מרכזיים.
הוא מופיע ככלי נשק בחמישה כותרים שונים בסדרה, ולעיתים מושם דגש קולנועי על הופעתו.
במשחקים אלו הוא מוצג כאקדח תקני של כוחות גרמניים בתקופת מלחמת העולם השנייה,, והוא חלק ממערך כלי נשק ההיסטוריים שמטרתם להגביר אותנטיות בזמן המשחק.
הופעת אקדח הולטר P38 במשחקים אלו אינה רק "קישוט ויזואלי": הוא מסייע לשחזר חוויית קרב היסטורית, מייצג את נשק השירות הגרמני מתקופת מלחמת העולם השנייה, ומאפשר לשחקנים להבחין בין כלי ירייה שונים על בסיס זמינות, דיוק, ושימוש.
משום שהוא מופיע בבירור במהלך סצנות היסטוריות של תקופת 1939–1945, ה-P38 מביא לעיתים קרובות גם תחושת אותנטיות ותקופתיות שממנה נהנים שחקנים המעוניינים בהמחשה מדויקת של כלי נשק מתקופת המלחמה.
בסדרת האנימה לופן השלישי, שנוצרה ב-1967, האקדח שבו משתמש הגיבור הראשי, ארסן לופן השלישי, הוא ולטר P38. הבחירה אינה רק ויזואלית.
הולטר P38 מוצג בכל גלגולי הסדרה במנגה המקורית, בסדרות הטלוויזיה, בסרטי הקולנוע ובספיישלים כאקדחו הקבוע של לופן.
האקדח מצויר לרוב בדיוק טכני גבוה יחסית לסטנדרטים של אנימה, כולל צורת הצינה, מנוף הבטיחות והפרופורציות הכלליות, ולעיתים אף מוזכר במפורש בשמו בדיאלוגים או בחומרי פרסום רשמיים.
מבחינה נרטיבית וסמלית, הולטר P38 מתפקד כהשלמה לדמותו של לופן: הוא אקדח אירופי, אלגנטי, מתוחכם ובעל היסטוריה, המשקף את דמותו של לופן כגנב ג'נטלמן בינלאומי.
הולטר P38 משתלב בדימוי של לופן כהרפתקן הפועל בשילוב של תחכום והומור.
הבחירה באקדח גרמני מתקופת מלחמת העולם השנייה, מחזקת את הזיקה האירופית של הדמות.
בלופן השלישי אקדח הולטר P38 אינו מוצג ככלי נשק ריאליסטי בלבד, אלא כחפץ איקוני: כסמל לאיום מרומז יותר מאשר אמצעי הרג בפועל, עצם נוכחות האקדח בפריים משמשים ככלי נרטיבי, ולא תמיד כאמצעי לחימה ממשי.
בכך שונה הייצוג באנימה מהשימוש הקולנועי המערבי שמשתמש בולטר P38 עם דמויות נאציות או סמלי כוח צבאי.
אצל לופן, אותו אקדח מקבל משמעות הפוכה כמעט סמל של חירות, תחכום ואינדיבידואליזם.
במובן רחב יותר, לופן השלישי תרמה לכך שהולטר P38 הפך ביפן, ובקרב חובבי אנימה ברחבי העולם, לאחד האקדחים המזוהים ביותר עם תרבות פופולרית.
זהו מקרה נדיר שבו כלי נשק היסטורי זוכה ל"חיים שניים" תרבותיים דרך אנימציה, ומנותק במידה רבה מהקשרו הצבאי המקורי.
ההשוואה בין הייצוג של ולטר P38 באנימה לבין הייצוג שלו בקולנוע ההוליוודי חושפת הבדל עמוק, עקרוני וכמעט אידאולוגי בתפיסת כלי ירייה כסמל תרבותי, ולא רק כאביזר עלילתי.
בהוליווד, הולטר P38 נטען כמעט תמיד במשמעות היסטורית פוליטית ברורה.
מאז שנות הארבעים והחמישים של המאה העשרים הוא מזוהה בראש ובראשונה עם גרמניה הנאצית ומנגנוני דיכוי גם כאשר הסרטים מורכבים או ביקורתיים, האקדח עצמו מתפקד כסימן חזותי מיידי.
הוא "מסמן" גרמני, קצין, אויב, או דמות הקשורה לממסד אלים.
הוא אינו מייצג משטר אלא סגנון חיים.
בכך נוצר נתק מודע בין הכלי לבין ההיסטוריה האלימה שלו, נתק שכמעט ואינו מתקבל על הדעת בקולנוע הוליוודי.
הבדל זה משקף גם פער תרבותי רחב יותר.
הקולנוע ההוליוודי נוטה להשתמש בנשק היסטורי כקיצור דרך נרטיבי טעון מוסרית: הצופה אמור "לזהות" את המשמעות מיד.
באנימה, לעומת זאת, ובייחוד במסורת של מנגה ואנימציה יפנית משנות השישים והשבעים, קיימת פתיחות רבה יותר לניתוק אובייקטים מהקשרם המקורי ולשימוש בהם כסמלים אסתטיים.
הולטר P38 הוא אולי הדוגמה הקיצונית ביותר לפער זה.
אותו אקדח עצמו מתפקד בהוליווד כסמל של כוח רצחני, ובאנימה כסמל של חירות אינדיבידואלית והרפתקנות.
הלוגר P08, לעומת זאת, כמעט ואינו זוכה ל"שיקום" דומה באנימה, ונשאר ברוב המקרים טעון במשמעויות צבאיות וכבדות יותר.
בכך נוצר מצב פרדוקסלי: ה-P38, שבמציאות נועד להיות אקדח שירות מודרני ויעיל, זוכה באנימה לחיים תרבותיים ארוכים, קלילים ואפילו רומנטיים, בעוד שבהוליווד הוא נותר שבוי בצל ההיסטוריה.
ולטר הרמן נרנסט היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1920, "על מחקריו בתרמוכימיה".
נרנסט עזר לבסס את התחום המודרני של כימיה פיזיקלית, ותרם לאלקטרוכימיה, תרמודינמיקה, פיזיקה של מצב מוצק ופוטוכימיה.
הוא ידוע גם בזכות גילוי משוואת נרנסט.
בשנת 1886 גילה את אפקט נרנסט.
נרנסט נולד בבריזן, פרוסיה לאב גרמני ואם פולנייה.
הוא למד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטאות של ציריך, ברלין וגראץ.
אחרי שעבד תקופה מסוימת בלייפציג, הוא יסד את המוסד לכימיה פיזיקלית ואלקטרוכימיה בגטינגן.
ב-1898 המציא נרנסט נורת להט חשמלית בעלת חוט להט מחומר קרמי, מנורת נרנסט.
כמו כן המציא מקור אור תת-אדום לשימוש בספקטרוסקופיה, בשם זוהר נרנסט.
נרנסט חקר לחץ אוסמוטי ואלקטרוכימיה.
בסביבות 1906 הוא ביסס את מה שנקרא בפיו "תאוריית החום" ובהמשך נודע בתור החוק השלישי של התרמודינמיקה (אשר מתאר את התנהגות החומר כאשר הטמפרטורה קרובה לאפס המוחלט).
ב-1920 קיבל נרנסט פרס נובל לכימיה בעקבות עבודתו בתרמוכימיה.
ב-1924 הפך לראש המכון הפיזיקלי-כימי בברלין ופרש מתפקיד זה ב-1933. לאחר מכן עבד בתחומי האלקטרואקוסטיקה ואסטרופיזיקה.
ב-1930 המציא נרנסט פסנתר חשמלי, תוך החלפת תיבת התהודה בפיקאפ ובמגברי צליל חשמליים כפי שהדבר נעשה בגיטרה חשמלית.
ולטר צ'ארלס לנגר , פסיכואנליטיקאי אמריקאי ממוצא גרמני.
נודע בכך שחזה את התאבדותו של אדולף היטלר.
ולטר לנגר נולד בבוסטון בשנת 1899 לזוג מהגרים גרמנים שהגיעו זמן קצר לפני כן לארצות הברית.
אחיו של ד"ר לנגר, שהיה פרופסור להיסטוריה, שירת בעת מלחמת העולם השנייה כראש מחלקת המחקר של ה-OSS - "המשרד לשירותים אסטרטגיים", קודמו של ה-CIA.
המשרד הוקם בשנת 1942 ובראשו הועמד הגנרל ויליאם דונובן, מי שהיה לפני כן המתאם הראשי של כל זרועות המודיעין האמריקאיות, לשם ריכוז המידע שנאסף על ידן וניתוחו.
עוד משנת 1941 עמד הגנרל בקשרים עם ד"ר לנגר.
בשנת 1943, בהיותו ראש ה-OSS, ביקש הגנרל מד"ר לנגר לערוך ניתוח פסיכולוגי מפורט של אדולף היטלר ולהשיב בעיקר על שתי שאלות:
מתוך הנחה שהיטלר הוא סוטה מין, מהי סטייתו?
אם גרמניה תובס במלחמה, האם ישנה אפשרות שהיטלר ייכנע?
ד"ר לנגר, בעזרת שלושה מומחים, שני פסיכיאטרים ופרופסור למחקר סוציאלי, בדק את כל המידע בדבר הביוגרפיה של היטלר, חומר מודיעני אודותיו וערך ראיונות למספר עדים, שהכירו את היטלר אישית בגרמניה, אשר הגיעו לארצות הברית.
את ממצאיו הגיש ד"ר לנגר לגנרל דונובן בדו"ח מפורט בן עשרות רבות של עמודים ובו ניתוח פסיכואנליטי של היטלר, הרקע המשפחתי החריג שלו, תסביכיו, האנטישמיות שלו, ואף הצמחונות שלו.
בדו"ח זה היה ד"ר לנגר חלוץ שיטת הניתוח הפסיכולוגי של פושעים, רוצחים סדרתיים וסוטי מין, הנקרא כיום Offender Profiling.
ד"ר לנגר השיב על שתי השאלות שהוצגו לו.
לשאלת סטייתו המינית של היטלר, השיב ד"ר לנגר כי היטלר הוא מזוכיסט השואב את הנאתו מכך שנשים מטילות עליו את השתן והצואה שלהן, ויחד עם זאת הוא בעל נטיות הומוסקסואליות.
לשאלת התנהגותו הצפויה של היטלר אם תובס גרמניה במלחמה, השיב ד"ר לנגר תשובה חד משמעית, כי היטלר לא ינהל שום משא ומתן לכניעה או להסדר, אלא יתאבד.
מחקרו של ד"ר לנגר היה גנוז שנים רבות ורק בשנת 1972 התפרסם מחקרו בספר בשם "נפשו של אדולף היטלר" .
אוטו מוריץ ולטר מודל היה גנרל ומאוחר יותר גנרלפלדמרשל גרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
נודע בשל כישוריו ההגנתיים ובכינויו "הכבאי של היטלר".
ולטר היה ידוע במטה הכללי בנאמנותו ומסירותו האדוקה לקנצלר אדולף היטלר.
מודל נולד בינתין ב-24 בינואר 1891 לאוטו מודל שהיה מורה למוזיקה, ולמריה לבית דמר.
בשנת 1909 התגייס מודל לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-52 (ברנדנבורג ה-6).
במלחמת העולם הראשונה לחם מודל בחזית המערבית, ובמאי 1915 נפצע באורח קשה, ועל כך קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה.
לאחר החלמתו מונה מודל למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים של המשמר ה-8 (ברנדנבורג ה-1 - פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה), ובשנת 1917 נפצע שוב באורח קשה.
לאחר החלמתו הועלה לדרגת האופטמן, ומילא תפקידי מטה בדיוויזיית התחלופה של המשמר ובדיוויזיית המילואים ה-36.
לאחר המלחמה נשאר מודל ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1926 מונה למפקד פלוגה 9 ברגימנט הרגלים ה-8 (הפרוסי), ובשנת 1929 מונה לתפקיד מטה בדיוויזיה ה-3 של הרייכסווהר, והועלה לדרגת מיור.
בשנת 1930 מונה לתפקיד באגף ההדרכה במשרד המלחמה, ובשנת 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
בשנת 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-2. ב-1 באוקטובר 1935 מונה מודל לראש האגף הטכני ב-OKH, ב-1 במרץ 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, ב-10 בנובמבר 1938 מונה לראש מטה הקורפוס ה-4.
עם פרוץ המלחמה היה מודל ראש מטה הקורפוס ה-4, והשתתף עמו במהלך המערכה בפולין, כחלק מהארמייה העשירית במסגרת קבוצת ארמיות דרום.
ב-22 באוקטובר 1939 מונה לראש מטה הארמייה ה-16, והשתתף עימה במהלך המערכה על צרפת כחלק מקבוצת ארמיות A.
ב-13 בנובמבר 1940 מונה מודל למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-3, ופיקד עליה במהלך מבצע ברברוסה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-24 בארמיית הפאנצר השנייה, והשתתף עימה בקרב סמולנסק ובכיתור הגדול בקייב.
על פעולותיו בקרבות קיבל מודל ב-9 ביולי 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 באוקטובר 1941 הועלה מודל לדרגת גנרל חיל השריון, וב-15 באוקטובר מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-41 שהיה חלק מארמיית הפאנצר השלישית, והיה בחוד החנית של מבצע טייפון, שהיה אמור להוביל לכיבוש מוסקבה.
במהלך הקרב על מוסקבה, כוחותיו של מודל הצליחו להשתלט על עמדות אסטרטגיות וחשובות של כמה גשרים המובילים למוסקבה, והוא אף הגיע למרחק 20 קילומטרים מן העיר, לפני שכוחות הצבא האדום הצליחו להסיג את כוחותיו של מודל.
ב-15 בינואר 1942, מונה מודל למפקד הארמייה התשיעית, עליה פיקד לסירוגין עד ינואר 1944, ב-1 בפברואר 1942 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט, וב-17 בפברואר 1942 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
כמה שבועות לאחר מכן, ב-23 במאי 1942 טס מודל לסיור קדמי ביער, ונפצע מכדור צלף רוסי שקרע לו את הריאה השמאלית.
ניתוח חירום מיידי בבית חולים שדה סמוך הציל את חייו.
ב-25 במאי קיבל מודל את אות הפציעה בזהב.
במהלך קרב רז'ב השני, צבאו של מודל לכד והשמיד כוחות צבא רוסים רבים, והגן בהצלחה יתרה על מבלט רז'ב עד שנת 1943, עד הכרזת הנסיגה של היטלר.
בגין כישוריו האסטרטגיים בהגנה, קיבל מודל ב-2 באפריל 1943 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ביולי 1943 השתתף בקרב קורסק כמפקד הארמייה התשיעית.
במהלך אוגוסט 1943 פיקד מודל על ארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן חזר לפקד על הארמייה התשיעית.
בעקבות הנסיגה בינואר 1944, מונה מודל למפקד קבוצת ארמיות צפון בחזית המזרחית, ופיקד עליה במהלך קרב נארווה שנועד למנוע פריצת דרך רוסית אל הים הבלטי, וב-30 במרץ 1944 קודם לדרגת גנרלפלדמרשל.
ב-31 במרץ מונה מודל למפקד קבוצת ארמיות צפון אוקראינה, ב-28 ביוני מונה מודל למפקד קבוצת ארמיות מרכז, ובלם את מתקפת מבצע בגרטיון, וב-16 באוגוסט הועבר מודל למערב כמפקד ה-OB West ובו זמנית למפקד קבוצת ארמיות B.
כאשר חזר גנרלפלדמרשל גרד פון רונדשטט לתפקיד מפקד OB West, ב-3 בספטמבר, נותר מודל מפקד קבוצת ארמיות B בלבד, תפקיד שאותו החזיק עד פירוק הקבוצה באפריל 1945. כמפקד קבוצת הארמיות, עזר מודל לבלום את התקדמות בעלות הברית במהלך מבצע מרקט גארדן.
באוקטובר 1944 עמד מודל נגד קבוצת הארמיות ה-12 בפיקודו של עומר ברדלי בקרב על יער הירטגן, ובדצמבר 1944 עמד בראש קרב הארדנים אף על פי שלא תמך בו מלכתחילה.
ב-1 באפריל 1945 כיתרו האמריקאים את כוחות קבוצת ארמיות B.
היטלר פקד כי חבל הרוהר הוא מצודה שאין לסגת ממנה או להיכנע, והורה להרוס את מפעלי התעשייה שם כדי שלא יפלו בידי בעלות הברית, אך מודל התעלם מכך.
ב-15 באפריל 1945 פוצלו הכוחות של מודל לשני כיסים קטנים ומייג'ור גנרל מת'יו רידג'וויי הציע לו להיכנע.
מודל האמין שלפילדמרשל אסור להיכנע, והתאבד בירייה בראשו באזור מיוער על יד לינטורף, ראטינגן, ב-21 באפריל 1945, לפני שלכדו אותו ונקבר במקום.
ב-1955 הוא הובא לקבורה ביוזמת בנו בבית קברות צבאי גרמני הממוקם על יד העיר פוסנאק שבגרמניה ליד יער הירטגן.
ולטר ולר הוא מנצח אוסטרי.
ולר נולד בווינה, אוסטריה, שם התפרסם לראשונה כילד פלא בכינור.
אביו היה כנר בתזמורת הפילהרמונית של וינה וולטר הצטרף אליה בגיל שבע-עשרה וכבר בגיל 22, צעיר בהרבה מן המקובל, היה לכנר ראשי יחד עם וילי בוסקובסקי.
במשרה זו נשאר למשך 11 שנים.
בתקופה זו של הובלת התזמורת ייסד ולר רביעיית מיתרים משלו וניגן בה ככנר ראשון משנת 1958 עד 1969.
הופעותיו הראשונות של ולר כמנצח היו ב-1966, כשהחליף בהתראה קצרה את קרל בהם בסימפוניה השישית (הפסטורלית) של בטהובן והסימפוניה הגדולה של שוברט, ואת יוזף קריפס בקונצ'רטו הראשון לפסנתר של יוהנס ברהמס עם קלאודיו אראו והסימפוניה השלישית, ארואיקה, של בטהובן.
משנת 1969 ניצח ולר בקביעות בפולקסאופר של וינה ובאופרה של וינה ואחר כך בדואיסבורג.
בשנת 1977 עקר את מושבו לבריטניה, לכהן כמנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול.
לאחר זאת ניצח על הפילהרמונית המלכותית משנת 1980 עד 1986 ועל התזמורת הסקוטית הלאומית משנת 1991 עד 1996. הבנק של סקוטלנד חלק כבוד לוולר בהדפסת דיוקנו על שטר מיוחד של 50 לירות שטרלינג.
הקלטות הרביעייה של ולר לחברת דקה כוללות את אופוס 33 של היידן במלואו ורביעיות של מוצרט, בטהובן, ברהמס, ברג ושוסטקוביץ'.
ההקלטה הראשונה של ולר כמנצח הייתה עם תזמורת שווייץ המערבית, בסימפוניות הראשונה והתשיעית של שוסטקוביץ'.
מחזור דקה שלו בסימפוניות של פרוקופייב עם התזמורת הסימפונית של לונדון והתזמורת הפילהרמונית של לונדון ניתן להשגה כיום בתקליטים אריכי נגן ובתקליטורים.
ולטר דה גרויטר (גרמנית: Walter de Gruyter) היא הוצאת ספרים גרמנית של ספרות עיון המתמחה בספרות אקדמית.
למעלה מ-250 שנה פרסם בית ההוצאה ולטר דה גרויטר ספרים בפילוסופיה, תאולוגיה, ספרות, מדע, בלשנות, ומתמטיקה.
ההוצאה נוסדה בשנת 1749 כשהיא קיבלה מהמלך פרידריך השני, מלך פרוסיה רישיון להדפיס ספרים.
ולטר ליסאואר (גרמנית: Walter Lissauer; 11 באפריל 1882 – 25 באוקטובר 1965) היה פיזיקאי יהודי-גרמני-אמריקאי, מחלוצי התעופה ומראשוני הטייסים.
ולטר ליסאואר נולד בברלין לפיליפינה (לבית לוי) ואדוארד ליסאואר והיה נכדו של שמואל ליסאואר – ממייסדי היהדות הרפורמית בברלין.
אביו היה שותף עם אחיו הוגו בבית המסחר "ה.
ליסאואר" ויחדיו סיפקו שמלות כספקי החצר, לאשת קיסר גרמניה.
כמו כן היו ממקימי אגודת סוחרי ברלין.
אביו של ולטר אשר היה חולה לב, הקדים לפרוש מעסקיו בשל מחלתו.
הוא היה בעל כישרון בציור וציוריו עיטרו את הבית בו גדל ולטר.
בצעירותו נשלח ולטר ללמוד הנדסת מכונות במוסד הטכנולוגי של ברלין.
לאחר מכן למד פיזיקה באוניברסיטת מינכן אצל הפיזיקאי וילהלם רנטגן.
הוא סיים את למודיו בתואר דוקטור לפיזיקה ולמתמטיקה ושימש כעוזר אישי של פרופסור רנטגן בעת ניסוייו.
בשנת 1910 החל ליסאואר לעסוק במחקרים בתחום התעופה והיה מראשוני החוקרים בתחום.
כחלוצי תחום זה, עסקו החוקרים בתכנון עצמי של מטוסים ומנועים.
ליסאואר עבר קורס טיס וקיבל רישיון טיס מספר 22, מאיגוד הטיסה הגרמני F.A.I ב-7 ביולי 1910. לאחר מכן החל ליסאואר לעבוד כטייס ניסוי והטיס את ראשוני הדגמים שנוצרו באותה עת.
ביניהם: דגמי מטוסים מסוג "פארמן" עם משטחי היגוי קדמיים.
בניסויים שביצע תרם לשיפור מטוסים דו-כנפיים וחד-כנפיים.
אחד הדגמים אשר עיצב, דומה מאוד לעיצוב הדגם הקיים כיום במטוסי הסילון.
לאחר מכן מונה למהנדס ראשי בחברת Hanseatische Flugzeugwerke בהמבורג.
חברה זו שהעסיקה 2,200 עובדים, עסקה בבנית מטוסים ובהמשך פיתחה מטוסי קרב דו-מנועיים, החמושים בתותחים, ומטוסים שהוסבו מאוחר יותר למטוסי הפצצה ששימשו בעת מלחמת העולם הראשונה.
החברה הפסיקה את פעילותה בשנת 1921 וליסאואר סיים את עבודתו בתחום התעופה ושב לעבוד על פיתוח מיכשור ושיטות מדעיות.
בשנת 1938 עם התחזקות המפלגה הנאצית, נטש את גרמניה ועבר להתגורר בדנמרק, שם עבד כסוחר וכיועץ בתחום הטיס והיה ממקדמי התעופה בדנמרק.
לאחר מכן היגר לארצות הברית, התגורר בניו ג'רזי ושינה את שמו לשם אמריקאי – ולטר ג'ק ליסאואר.
(Jack Lissauer) הוא עבד בעיר סיברוק (.Seabrook, N.J) במעבדה לחקר הקלימטולוגיה שעסקה במחקרים עבור חיל האוויר האמריקאי.
לאחר פרישתו מעבודה זו, הקים את "מעבדות ליסאואר" ועסק כיועץ בתחום הטיס בארצות הברית.
ב-14 בפברואר 1939, פיתח ליסאואר את אחת מהמצאותיו הידועות: "מיקרופון בעל סליל מתנדנד", פטנט ששימש כבסיס למיקרופון הידוע כיום.
ולטר ליסאואר נישא שלוש פעמים.
מנישואיו הראשונים עם מארגריטה לסר נולדו לו שני ילדים: הרברט ליסאואר שנולד ב-1906 ודורה שנפטרה בגיל 20. נישואיו האחרונים היו למארגריטה היינה איתה חי בניו ג'רזי.
ולטר ליסאואר הוא בן דודו של ארנסט ליסאואר – משורר יהודי גרמני וקרוב משפחתו של אוטו ליסאואר – עיתונאי ותסריטאי הסרט חמים וטעים.
ולטר מישל היה שחמטאי שווייצרי.
מישל הגיע למקום הרביעי בתחרות ברן בשנת 1925 (ניצח: אלכסנדר אלכין), ניצח באליפות שווייץ בשנת 1926 , הגיע למקום ה-17 בתחרות זמרינג בשנת 1926 (ניצח: רודולף שפילמן), והגיע רביעי בתחרות לה פונט (ניצח: פאול יונר).
מישל ייצג את נבחרת שווייץ בארבע אולימפיאדות:
באולימפיאדת השחמט 1927 שיחק מישל בלוח המילואים הראשון של הנבחרת, והשיג 2.5 נקודות מ-4 משחקים.
באולימפיאדת השחמט 1928, האולימפיאדה השנייה שהתקיימה בהאג, בלוח המילואים הראשון השיג תוצאה של 7 נקודות מ-11 משחקים.
באולימפיאדת השחמט 1931 שיחק מישל בלוח המילואים הראשון של הנבחרת, והשיג 8.5 נקודות מ-15 משחקים.
באולימפיאדת השחמט 1935, האולימפיאדה השישית שהתקיימה בוורשה, בלוח השלישי השיג תוצאה של 4 נקודות מ-15 משחקים
ולטר הרמן היינריך (ספרדית: Wálter Herrmann Heinrich; נולד ב-26 ביוני 1979) הוא כדורסלן עבר ארגנטינאי אשר שיחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד.
הרמן היה שחקן מרכזי בנבחרת ארגנטינה בכדורסל, וזכה איתה במדליית הזהב במשחקים האולימפיים בקיץ 2004.
נולד להקטור הרמן ולמריה כריסטינה היינריך בעיר ונדו טוארטו שבסנטה פה.
הוא בעל שורשים גרמניים מצד אמו.
ביולי 2003, הוא איבד את אמו, את אחותו הצעירה ואת ארוסתו שנהרגו בתאונת דרכים.
לאחר שנה בדיוק, אביו נפטר מהתקף לב.
נשוי לדוגמנית והשחקנית אלנה הרמן.
החל את הקריירה המקצוענית בליגת העל הארגנטינאית במדי אולימפיה דה ונדו טוארטו בשנת 1996. הוא שיחק בקבוצה עד לשנת 2000. הוא זכה פעמיים בתואר מלך ההטבעות של הליגה המקומית (1999 וב-2000), במהלך תקופה זו.
בשנת 2000, הוא עבר למועדון ארגנטינאי אחר, אטנאס.
במועדון זה הוביל לסגנות הליגה וזכה בתואר ה-MVP של גמר האליפות.
לאחר מכן, הרמן עבר לליגת העל הספרדית, שם שיחק תחילה בפואנלברדה במהלך עונת 2002/03, כשבעונה זאת, נבחר ל-MVP של הליגה כולה.
אחרי פואנלברדה, הרמן שיחק גם באוניקאחה מאלגה במשך שלוש עונות, בהן הוביל את מועדון הפאר לזכייה בגביע הספרדי בשנת 2005 ולזכייה באליפות ספרד בעונת 2005/06.
לאחר שלוש עונות מוצלחות למדי בספרד, הרמן עבר לליגת ה-NBA, כדי לשחק בשארלוט בובקאטס, לאחר שחתם במדיה בחוזה לשנה אחת עם אופציה לשנתיים נוספות, חוזה זה הוערך בכ-1.8 מיליון דולר.
בעונתו היחידה עם המועדון, נבחר לרוקי החודש של הקונפרנס המזרחי במרץ, 2007. הרמן העמיד בעונת 2006/07 ממוצעים של 9.2 נקודות וכ-3 ריבאונדים למשחק.
בנוסף לכך, הרמן קלע במשחק אחד, שיא קריירה של 30 נקודות נגד המילווקי באקס ב-14 באפריל ואף נבחר לחמישיית הרוקי השנייה של ה-NBA, ביחד עם עמיתו לבובקאטס, אדם מוריסון.
בסופה של העונה, הבובקאטס הפעילו את האופציה לשנתיים נוספות, בחוזהו של הרמן והחתימו אותו לשנתיים נוספות עבור שכר של 1.944 מיליון דולר.
ב-14 בדצמבר 2007, הרמן, ביחד עם הסנטר פרימוז' ברזץ, הועבר בעסקה לדטרויט פיסטונס עבור נאזר מוחמד.
הרמן שיחק עם הפיסטונס בהמשך העונה והעמיד ממוצעים של 3 נקודות וכ-1.5 ריבאונדים ב-28 משחקים.
למרות מיעוט הדקות, הרמן חתם לעונה נוספת במדי הפיסטונס ושיחק עבורה במשך השנתיים הנוספות כשחקן חמישייה שנייה.
בעונת 2009/10, לאחר מספר שנים ב-NBA, הרמן חזר לאירופה, למדי קבוצת היורוליג טאו ויטוריה ושיחק עבורה במשך כשנתיים.
משנת 2011 ועד פרישתו ממשחק פעיל שיחק במספר קבוצות בדרום אמריקה.
הרמן זכה עם נבחרת ארגנטינה במדליית הזהב באליפות אמריקה בכדורסל 2001 ובמשחקים האולימפיים 2004, ושיחק במדי הנבחרת באליפות העולם 2006.
ולטר ונק היה גנרל חיל השריון בוורמאכט.
מילא תפקיד חשוב בסוף מלחמת העולם השנייה בקרב על ברלין.
בשנת 1919 הצטרף לפרייקור וב-1920 הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
במלחמת העולם השנייה היה קצין מבצעים של דיוויזיית הפאנצר ה-1 והשתתף במבצע ברברוסה, וב-28 בדצמבר 1942 עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1944 היה קצין המבצעים של ארמיית הפנצר הראשונה והשתתף בקרבות באוקראינה.
בשנת 1944 מינה אותו היינץ גודריאן, ראש המטה הכללי, לעוזרו הראשי ולמפקד הלוגיסטיקה של הוורמאכט.
ב-12 בינואר 1945 פתחו הרוסים במתקפה מסיבית בחזית המזרחית ותוך זמן קצר הגיעו לקרבת נהר האודר ואיימו לכתר את הגרמנים בפרוסיה המזרחית.
על החזית הגרמנית הגנה קבוצת ארמיות ויסלה עליה פיקד היינריך הימלר.
היטלר מינה את הימלר לתפקיד זה כי חשב שבאזור זה, הקרוב לברלין, חשוב שיהיה מופקד איש נאמן לו כמו הימלר למרות שלא היה לו כל ניסיון צבאי.
גודריאן תכנן מתקפה שתחדור לעומק הרוסים ותעצור את התקדמותם לעבר ברלין.
הוא ביקש מהיטלר להורות על פינוי הצבא הגרמני הנצור בחצי האי קורלנד בלטביה ולהפנות לו חלק מהיחידות העסוקות בקרבות בהונגריה.
היטלר סירב, והוויכוח ביניהם התלהט כאשר גודריאן דרש כי בראש המתקפה יעמוד ונק ולא הימלר.
לבסוף הסכים היטלר בלית ברירה למינויו של ונק.
על פי התוכנית, ארמיית פאנצר האס אס ה-11 בפיקודו של גנרל האס אס פליקס שטיינר הייתה אמורה לחדור ליד שטטין את קווי הרוסים שהיו בפיקודו של ז'וקוב.
אם המתקפה הייתה מתפתחת היטב, הייתה מצטרפת ארמיית הפאנצר השישית בפיקודו של זפ דיטריך מדרום ושני הכוחות היו אמורים להפגש בעורף הרוסים ולכתר אותם.
למתקפה ניתן שם הקוד מבצע מפנה השמש (Unternhmen Sonnenwende).
הכוונה הייתה ליום הארוך ביותר (היפוך החורף) וליום הקצר ביותר (היפוך הקיץ), בתקווה שהמבצע אכן יהיה נקודת היפוך במצב בחזית.
הייתה זאת המתקפה הגדולה האחרונה של הגרמנים במלחמת העולם השנייה שהוקצו לה קרוב ל-1,200 טנקים מסוג פנתר וטיגר ומטוסי שטוקה.
המתקפה החלה ב-16 בפברואר 1945. הרוסים לא היו מוכנים לה והטנקים מסוג T-34 שלהם היו בעורף החזית.
ביום הראשון למתקפה חדרו הטנקים של שטיינר בסיוע הפצצות מטוסי שטוקה, 13 ק"מ ולקחו בשבי שלושת אלפי שבויים.
למחרת, ב-17 בפברואר 1945 המשיך שטיינר לנוע ונעץ טריז באגפו של ז'וקוב עד כי שתי ארמיות הטנקים הסובייטיות שנועדו להבקיע לברלין נקראו לחזור כדי לבלום התקדמות נוספת שלו.
ונק היה מרוצה מתוצאות המתקפה ותכנן את השלב השני שבו תבקיע ארמיית הפאנצר השלישית מדרום ושתי הזרועות ייפגשו בעורף הרוסים.
היטלר ביקש שונק יגיע לברלין כדי למסור לו על התקדמות המתקפה.
לפנות בוקר יצא ונק בחזרה לשטטין לאחר שלא ישן שלוש יממות.
נהגו עצר את מכונית ה-ב.מ.וו ואמר כי אינו יכול להמשיך בנסיעה.
ונק נטל את ההגה ופתח בדהרה על האוטובאן ברלין-שטטין.
כעבור שעה קלה נפלה עליו תרדמה והמכונית התנגשה במעקה של גשר רכבת.
הנהג וקצין נוסף שישנו מאחור נזרקו מהמכונית ואילו ונק נתקע מאחורי ההגה חסר הכרה.
הנהג למרות שהיה פצוע, שבר את חלון המכונית וגרר החוצה את ונק.
ונק הובהל לבית חולים כשהוא סובל משבר בגולגולת, חמש צלעות שבורות וחבלות וכוויות בכל חלקי גופו.
היטלר מינה במקום ונק את גנרל הנס קרבס, נאצי נאמן.
בינתיים פתח ז'וקוב במתקפה, הזרוע הדרומית לא הוכנסה לפעולה ושטיינר נאלץ להסיג את כוחותיו לנקודת ההתחלה ארבעה ימים מתחילת המתקפה.
ההישג היחיד של המתקפה הזאת היה דחיית המתקפה על ברלין בחודשיים כדי לתגבר את כוחות הצבא הרוסי באזור ולכבוש את רצועת החוף בפומרניה.
לאחר תקופת החלמה נתמנה ונק ב-10 באפריל 1945 למפקד הארמייה ה-12 שאך זה אורגנה מחדש והוצבה ליד נהר האלבה, דרומית מערבית לברלין.
תפקידו העיקרי של ונק היה למנוע מכוחות בנות הברית לחצות את האלבה אולם אייזנהאואר קיבל כבר החלטה לעצור את כוחותיו על האלבה ולתת לרוסים להשלים את המלחמה.
ב 16 באפריל 1945 פתחו הרוסים לאורך 160 ק"מ בחזית האודר במתקפתם האחרונה.
מצפון תקף רוקוסובסקי בראש החזית הבלארוסית השנייה, במרכז תקף ז'וקוב בראש החזית הבלארוסית הראשונה ומדרום תקף קונייב בראש החזית האוקראינית הראשונה.
ונק יתקוף מדרום לכוון פוטסדם עם הארמייה ה-12. הארמייה התשיעית בפיקודו של תאודור בוסה תיסוג מפרנקפורט על האודר ותחתור להתחבר אל הארמייה ה-12 במתקפה לעבר ברלין.
ב-23 באפריל 1945 הגיע קייטל למפקדתו של ונק.
הוא פרש בפני ונק ואנשי מטהו מפה והניח את אצבעו על ברלין.
ונק ידע שאין לו כוחות לבצע זאת אבל אין טעם להתווכח עם קייטל והוא אמר לו שיעשה כמיטב יכולתו.
גורלו של אדם יחיד (היטלר) כבר לא אכפת".
מיד פורסם באמצעי התקשורת כי "המצב קשה אך צבאו של ונק עומד להגיע לברלין ולהנחיל לרוסים תבוסה".
ונק הצליח לנוע קילומטרים ספורים לכיוון פוטסדם אך נעצר בגלל עליונות הרוסים.
רק כשנודע להיטלר שונק ובוסה לא מתקדמים לעבר ברלין ושטיינר לא מתכוון לתקוף, הוא החליט להתאבד.
כאשר שמע ונק על מותו של היטלר הוא הורה לחייליו להפסיק להצדיע במועל יד ולעבור להצדעה צבאית רגילה.
ב-7 במאי 1945 סגרו הרוסים על השטח שבשליטתו של ונק והוא עבר עם חייליו את האלבה והסגיר עצמו לאמריקאים.
ונק הוחזק כשבוי מלחמה עד 1947. הוא נהרג בתאונת מכונית באוסטריה בשנת 1982.
וַלְטֶר טְרִיר (גרמנית: Walter Trier; 25 ביוני 1890, פראג – 8 ביולי 1951, קרייגלית', אונטריו, קנדה) היה צייר ומאייר ספרים יהודי צ'כי - גרמני - בריטי.
ידוע בעיקר בזכות איוריו לספרי הילדים של אריך קסטנר, ולדפי השער של כתב העת "ליליפוט" (Lilliput).
טריר נולד בפראג למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני.
בשנת 1905 נרשם לבית הספר לאמנות שימושית, ומאוחר יותר עבר לאקדמיה לאמנות.
כבעל דעות אנטי-פשיסטיות, הקריקטורות שיצר היו למורת רוחו של המשטר הנאצי.
בשנת 1936 היגר ללונדון, שם גם סייע למשרד ההסברה ליצור תעמולה פוליטית כנגד המשטר בגרמניה.
שם עבד עבור כתבי העת "ליליפוט" ו"פיצ'ר פוסט".
בשנת 1947 היגר לקנדה, והצטרף אל בתו, שהתגוררה שם עוד משנות השלושים.
טריר נפטר בשנת 1951 בקרייגלית' (Craigleith) שבאונטריו, בן 61 במותו.
בפראג עבד טריר עבור כתבי העת "זימפליציסימוס" (Simplicissimus) ו"יוגנד" (Jugend).
אחר כך שוכנע לעבור לברלין כדי לאייר את כתב העת "דפים עליזים" (Lustigen Blätter).
בשנת 1929 פגש את אריך קסטנר ואייר את ספרו "אמיל והבלשים".
אחר כך אייר ספרים נוספים של קסטנר ("עצרת החיות", "אורה הכפולה", "שלושים וחמישה במאי", ועוד).
ניתן לומר שהזיקה לספרי הילדים של קסטנר תרמה רבות לפרסומו העולמי.
איור השער ל"אמיל והבלשים" הופיע בשנת 1999 על בול דואר גרמני שהוקדש לאריך קסטנר במלאת מאה שנה להולדתו.
משנת 1949 יצר את דף השער של כל אחד מגיליונות "ליליפוט".
כל איור כזה הכיל תמיד דמות אדם, דמות אשה וכלב.
ככל הנראה ביקש להנציח את כלבו האהוב שנדרס.
טריר חתם תמיד את איוריו בפינה הימנית התחתונה.
וולט דיסני הציע לו להצטרף אל מפעלותיו אך טריר דחה את ההצעה כי לא רצה לעבוד תחת שם אחר.
מספר הילדים שניצלו נע בין 1,000-600 על פי מקורות ועדים שונים.
בינואר 2012 נעשה סרט הולנדי על פעילותו בשואה - "סוסקינד".
סוסקינד נולד בגרמניה ב-1906, בנם הבכור של זוג יהודים הולנדים - הרמן סוסקינד ופרידה לבית קסלר.
הוא נישא ליוהנה לבית נאט (1906–1944), ונולדה להם בת אחת, איבון.
לפני עליית הנאצים לשלטון בגרמניה הוא היה מנהל בבית חרושת למרגרינה.
ב-1938 ברח מאימת הנאצים מגרמניה להולנד, מתוך כוונה להמשיך לארצות הברית, אך לא הצליח בהמשך הבריחה כמתוכנן ונאלץ להישאר עם משפחתו בהולנד.
בעקבות כיבוש הולנד על ידי הנאצים במאי 1940 הקימו הכובשים יודנראט - יודסה ראט - וסוסקינד צורף אליו.
הוא היה מנהל התיאטרון ההולנדי באמסטרדם.
בערב ראש השנה תש"ד (29 בספטמבר 1943), במהלך גירוש יהודי הולנד למחנות ההשמדה, יהודי אמסטרדם וסביבתה רוכזו בתיאטרון.
בית היתומים היהודי הסמוך, ה"קרש" (De Creche - "הפעוטון") שימש גם הוא כתחנת מעבר לחלק מהילדים היהודים.
סמוך לבית היתומים והתיאטרון שכן סמינר קלויניסטי למורים - Hervormde Kweekschool, שמנהלו יוהאן ואן הולסט היה לימים סנאטור וממנהיגי המפלגה הנוצרית דמוקרטית של הולנד והוכר ב-1972 כחסיד אומות העולם.
סוסקינד, אשתו, מנהלת בית היתומים הנרייטה פימנטל, ויוהאן ואן הולסט החלו להעביר ילדים מהתיאטרון ומבית היתומים לסמינר של ואן הולסט והוא שלח אותם לכפרים מחוץ לאמסטרדם.
במהלך חודשי פעילותם הם נעזרו גם באנשי מחתרת הולנדים.
סוסקינד, ואן הולסט ופימנטל לא הספיקו להציל את כל הילדים שהסתתרו ב"קרש".
פימנטל נשארה עם אלה מהילדים שנותרו, משסגרו הנאצים את ה"קרש" וגירשו גם את הילדים שהיו בו.
חלק מהילדים גורשו בטרנספורטים מיוחדים למחנה וסטרבורק בהולנד וחלקם למחנות אחרים מחוץ למדינה.
פימנטל גורשה עם האחרונים לאושוויץ, שם נרצחה כמותם.
סוסקינד ומשפחתו גורשו אף הם ב-1944 לווסטרבורק.
סוסקינד הצליח לנצל קשרי ידידות שיצר עם נאצים חשובים אחדים כדי לצאת ממחנה הריכוז ולחזור לאמסטרדם, אך משנכשל בהוצאת משפחתו מהמחנה, חזר לווסטרבורק וגורש עם משפחתו למחנות ההשמדה.
אשתו ובתו מתו באושוויץ באוקטובר 1944, והוא מת בפברואר 1945, במהלך צעדות המוות שהצעידו הנאצים את שרידי מחנות ההשמדה, לקראת סוף המלחמה.
בסרט תעודה על סוסקינד מ-2005 (Secret Courage: The Walter Suskind Story, דקה 1:05:00) הועלתה ההשערה כי נרצח על ידי היהודים במחנה ההשמדה אושוויץ בגלל תפקידו ביודנראט ההולנדי באמסטרדם.
על פעילותם של סוסקינד ואשתו בהצלת יהודי הולנד נעשה בינואר 2012 הסרט ההולנדי "סוסקינד", בבימויו של הבמאי ההולנדי רודולף ואן דן ברג.
ולטר הנגיד (לטינית: Galterius cancellarius; אנגלית: Walter the Chancellor) היה אדמיניסטרטור בכיר בנסיכות אנטיוכיה בראשית המאה ה-12. הוא כתב את החיבור "מלחמות אנטיוכיה" (לטינית: "Bella Antiochena") המכיל שני ספרים נפרדים.
חיבור זה משמש כמקור ההיסטורי העיקרי לתקופת שנות העשרה של המאה ה-12 באזור צפון סוריה.
בתקופה זו החלו להיווצר בריתות ויריבויות שונות בין הנסיכות שנוצרה בעקבות מסע הצלב הראשון ובין הנסיכויות המוסלמיות השכנות.
לא ידוע דבר על ולטר ממקורות נוספים מלבד חיבורו.
ככל הנראה הוא היה ממוצא צרפתי או נורמני, מקרב האוכלוסייה שהרכיבה את נסיכות אנטיוכיה המוקדמת.
לפי סגנון כתיבתו, השזור בפרפראזות על פסוקים תנ"כיים לצד אזכורים של כותבים קלאסיים כמו קיקרו, ניתן להניח כי היה בעל רקע קלריקלי משכיל.
כמו כן, ולטר מסביר בראשית חיבורו שמטרת הכתיבה היא להראות את השגחת האל על הנוצרים, ומכאן ראיה נוספת למוצאו הדתי האדוק.
ולטר שימש בתפקיד הנגיד (Chancellor) של נסיכות אנטיוכיה, לכל הפחות בשנים 1114–1122. עם זאת, שמו לא מוזכר בחוזים רשמיים כלשהם של הנסיכות מהתקופה.
ידוע ששימש בתפקיד הנגיד לכל היותר עד לשנת 1127.
הספר הראשון של ולטר סוקר את האירועים בשנים 1114–1115, אז התגבשה ברית בין רוג'ר מסלרנו, עוצר נסיכות אנטיוכיה שליט אנטיוכיה לבין השליטים המוסלמים השכנים אל-גאזי (Najm ad-Din Ilghazi ibn Artuq) וטוגתכין שליט דמשק כנגד בורסוק בן בורסוק (Bursuq of Hamadan).
הברית התפרקה לפני המערכה, שהתרחשה לבסוף ב-14 בספטמבר בקרב תל דנית, אז הביס הצבא הצלבני את המוסלמים.
הספר השני נכתב לאחר התבוסה הצלבנית של רוג'ר בשנת 1119. ולטר בוודאות נכח בקרב אגר סאנגויניס ב-28 ביוני 1119, אז הובסו הכוחות של רוג'ר בידי אל-גאזי (בעל-בריתו לשעבר).
ככל הנראה ולטר נלקח בשבי בקרב זה, והובל לחלב, שם עברו השבויים הנוצרים עינויים רבים.
הוא שוחרר לאחר מספר חודשים, כנראה רק בראשית 1120. רק לאחר שחרורו החל לכתוב את הספר השני של "מלחמות אנטיוכיה".
הספר השני עוקב אחר האירועים שהובילו לקרב וסוקר את תוצאות הקרב ואת אחריתו.
ולטר מתאר אירועים שהתרחשו במחצית השנייה של שנת 1119, אף שהיה בשבי באותה תקופה.
כך למשל, הוא מספר על ההכנות בעיר אנטיוכיה למקרה של מצור מוסלמי, וכן על הגעתו של בולדווין השני מלך ירושלים לנסיכות ועל התבוסה שהנחיל לאל-גאזי באוגוסט של אותה שנה.
ניתן להניח כי ולטר כתב על האירועים בשבי ממקור ראשון, ואילו ביחס לאירועים שהתרחשו באותה תקופה מחוץ לחאלב הסתמך על עדויות שמיעה.
הספר השני מסתיים במותו של אל-גאזי בשנת 1122.
חיבורו של ולטר שימש את ויליאם מצור בכתיבתו ההיסטורית במחצית השנייה של המאה ה-12. חיבורים אחרים בני התקופה, כמו מתיה מאדסה או אלברט מאאכן, נכתבו ללא השפעה מכתביו של ולטר.
הספר "מלחמות אנטיוכיה" הופיע בימי הביניים בסמיכות לחיבורים של פולקו משארטר ושל ריימונד מאגילר.
בשנת 1611 הספר נדפס לראשונה לאחר עריכה, והדפסות נוספות בשפת המקור התרחשו בשנים 1876, 1895 ו-1896. בשנת 1999 הספר תורגם לאנגלית ויצא לאור במהדורה מדעית מורחבת.
ולטר ורלימונט היה סגנו של אלפרד יודל במטה הכללי של הוורמאכט.
לאחר המלחמה נידון למאסר על פשעי מלחמה.
ורלימונט נולד באוסנבריק ב-3 באוקטובר 1894. לאחר סיום אקדמיה צבאית הוא הצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית ביוני 1914 כקצין ארטילריה.
במלחמה שימש כמפקד סוללה בצרפת ואיטליה.
במלחמה עוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה שירת זמן קצר בפרייקורפס ואחר כך ברייכסווהר.
הוא היה בהשתלמות בבריטניה (1929) ובארצות הברית (1929).
בורמאכט טיפס בדרגות במטה הכללי.
ב-1936-1937 היה המתאם בין הOKH ובין משטרו של גנרל פרנקו בנושא סיוע צבאי.
ב-1937 חזר לגרמניה כקצין מטה וכתב תוכנית לארגון הצבא ולהקמת ה-OKW שבו תהיה להיטלר שליטה טובה יותר על הנעשה בצבא.
תוכנית זאת יושמה וורלימונט המשיך בעלייה בדרגות במטה הכללי ומונה לסגנו של אלפרד יודל.
במלחמה שימש ורלימונט כאמור כסגנו של יודל והיה אחראי על כתיבה ויישום התוכניות המבצעיות.
הוא היה נוכח ברוב הישיבות המבצעיות עם היטלר, כתיבת ההחלטות שנתקבלו והפצתן למפקדים.
הוא סייע בתוכניות הפלישה לפולין, צרפת וברית המועצות.
ב-1942 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
ב-1943 הגיע לתוניס ודן עם ארווין רומל על אפשרות הפינוי מצפון אפריקה.
ב-1944 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
הוא היה אחראי על העברת אינפורמציה יומית להיטלר על המצב בחזית.
ב-20 ביולי 1944 נפצע ורלימונט קל בהתפוצצות במאורת הזאב.
הוא התקשר באותו יום למפקד חזית המערב גינתר פון קלוגה והודיע לו שהיטלר נשאר בחיים.
לאחר מכן נשלח על ידי היטלר לצרפת, נפגש עם רומל ומפקדים נוספים ודרבן אותם לצאת לקרב בכיס פאלז שבו הובסו הגרמנים.
לורלימונט לא היה קשר לחבר הקושרים אבל היטלר כבר לא היה בטוח בכך והוא הסכים לבקשתו לשחררו מהתפקיד בגלל התקפי הסחרחורת שבהם לקה לאחר פציעתו.
עד סוף המלחמה היה ורלימונט ביחידת המילואים של היטלר.
לאחר כניעת גרמניה במאי 1945 הוחזק ורלימונט במעצר כשבוי מלחמה.
באוקטובר 1948 הוא הובא למשפט בפני בית משפט צבאי אמריקאי ביחד עם כמה קציני ורמאכט בכירים במה שנודע כ"משפט הפיקוד העליון".
הוא הואשם בניסוח ובהעברת פקודתו של היטלר כי אנשי קומנדו של בעלות הברית שייתפסו, יוצאו להורג מייד ולא יהיו להם כל זכויות של שבויי מלחמה.
הוא כתב מספר ספרים על המלחמה.
גנרל אריך פון מנשטיין זלזל בקציני המטה ובהם ורלימונט.
הוא אמר: "קייטל, יודל וורלימונט לא היו אף פעם במלחמה.
העובדה שהם חסרו ניסיון בשדה הקרב גרמה להם להתעלם מקשיים אמיתיים ולשכנע את היטלר כי יש אפשרות לבצע פעולות למרות שהיה ברור בשטח שזה בלתי אפשרי".
גנרל-אוברסט ולטר הייץ , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על קורפוס במלחמת העולם השנייה.
הייץ נולד ב-8 בדצמבר 1878 בברלין שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1898 התגייס הייץ לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-36 (המערב פרוסי ה-2).
לאחר מכן הועבר הייץ לרגימנט הארטילריה ה-72, ובשנת 1913 הועלה לדרגת האופטמן.
במלחמת העולם הראשונה, לחם הייץ כמפקד סוללת ארטילריה, וקיבל על פעולותיו את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה נשאר הייץ ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1933 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1934 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
בשנת 1936 מונה הייץ לנשיא בית הדין הצבאי בברלין, ובשנת 1937 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
עם פרוץ המלחמה מונה הייץ למפקד העיר דנציג ומערב פרוסיה.
במהלך מבצע ברברוסה לחם הייץ עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, והשתתף עמו בקרב ביאליסטוק-מינסק, בקרב סמולנסק, ובקרב על מוסקבה.
לאחר התרעננות בצרפת השתתף הקורפוס שבפיקודו במתקפת הקיץ הגרמנית ב-1942 כחלק מהארמייה השישית, ולחם עימה בקרב סטלינגרד.
ב-21 בדצמבר 1942 קיבל הייץ תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-30 בינואר 1943 הועלה הייץ לדרגת גנרל אוברסט.
למחרת ב-31 בינואר נכנע הייץ יחד עם כל שרידי הכוחות שהיו בכיס הדרומי בסטלינגרד ונלקח לשבי.
הייץ סירב לשתף פעולה עם הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית, וב-9 בפברואר 1944 מת בבית חולים במוסקבה מסרטן הגרון.
גנרל-אוברסט ולטר וייס היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
וייס נולד ב-5 בספטמבר 1890 בטילזיט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1908 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-59 (פומרניה ה-4 - פרייהר הילר פון גרטרינגן), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה.
ב-24 ביולי 1915 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-15 ביולי 1918 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה נשאר וייס ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
באביב 1927 מונה וייס למפקד פלוגה 1 ברגימנט הרגלים ה-7 (הפרוסי), באביב 1929 מונה למפקד פלוגה 16 ברגימנט ההוא.
ב-1 ביוני 1931 הועלה לדרגת מיור, ובאביב 1932 מונה לקצין מטה בברסלאו.
בשנת 1933 מונה לקצין מטה בפיקוד הרגלים ה-2. ב-1 בספטמבר 1934 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה לראש מטה הדיוויזיה ה-12. ב-1 במרץ 1937 הועלה וייס לדרגת אוברסט, וב-1 במאי 1938 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-1.
עם פרוץ המלחמה מונה וייס לראש מטה הקורפוס ה-1, והשתתף עמו במערכה בפולין, כחלק מהארמייה השלישית במסגרת קבוצת ארמיות צפון, ובמערכה על צרפת כחלק מהארמייה השישית, ולאחר מכן כחלק מהארמייה הרביעית, במסגרת קבוצת ארמיות B.
ב-1 בספטמבר 1940 הועלה וייס לדרגת גנרל מיור, וב-15 בדצמבר 1940 מונה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-97. ב-15 בינואר 1941 מונה למפקד הדיוויזיה ה-26, ופיקד עליה במהלך מבצע ברברוסה כחלק מהקורפוס ה-6 במסגרת הארמייה התשיעית.
במהלך הקרב על מוסקבה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-6, שבתחילה היה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השלישית, ולאחר מכן תחת פיקוד הארמייה התשיעית.
ב-1 בינואר 1942 הועלה וייס לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 ביולי 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-27, ולחם עמו לסירוגין כחלק מהארמיות התשיעית והרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז.
ב-1 בספטמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-3 בפברואר 1943 מונה למפקד הארמייה השנייה, ובין השאר פיקד עליה גם במהלך קרב קורסק.
ב-1 בפברואר 1944 הועלה וייס לדרגת גנרל אוברסט, וב-12 במרץ 1945 מונה למפקד קבוצת ארמיות צפון, ופיקד עליה עד לכניעתה ב-2 באפריל 1945. בתחילת מאי נפל וייס בשבי צבא ארצות הברית.
במרץ 1948 שוחרר וייס מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר וייס באשפנבורג עד למותו ב-21 בדצמבר 1967.
גנרל ולתֶר נֶהרִינְג היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
נהרינג נולד ב-15 באוגוסט 1892 בשטרצין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1911 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-152 (מרינבורג ה-8).
במלחמת העולם הראשונה לחם במסגרת הרגימנט בחזית המזרחית, ונפצע במהלך הקרבות.
בנובמבר 1914 מונה לקצין מטה בגדוד התחלופה הממונע ה-148, ובדצמבר 1914 חזר לרגימנט ה-152. ב-16 ביוני 1916 הועלה לדרגת אובר לוטננט, ובאביב 1916 הועבר לבקשתו לחיל האוויר הקיסרי.
לאחר 14 ימים ב-23 ביוני 1916 במהלך תרגיל טיסה התרסק נהרינג, ושבר את לסתו ואולי אף לקה בזעזוע מוח.
לאחר החלמתו, מונה למפקד פלוגה 1 (מקלעים) ברגימנט הרגלים ה-22, ולחם עמו חזית המערבית.
ב-1 ביולי 1918 נפצע נהרינג באורח קשה מפגיעת כדור בבטנו, ואושפז עד סוף המלחמה בבית החולים.
לאחר המלחמה הצטרף נהרינג בשנת 1921 לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במרץ 1923 הועלה נהרינג לדרגת האופטמן, וב-1 באוקטובר 1926 מונה לקצין מטה במטה הכללי.
בשנת 1929 הקים נהרינג את היחידה הממונעת הראשונה של הצבא הגרמני, וב-1 במרץ 1932 מונה לקצין מטה במשרד המלחמה.
בשלוש השנים הבאות הוא סייע בבניית הטנקים הגרמניים, וב-1 בספטמבר 1934 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
בשנת 1936 יצא נהרינג ללימודים באקדמיה הצבאית בברלין, וב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באוקטובר 1937 מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-5, וב-1 ביולי 1939 מונה לראש מטה הקורפוס ה-19.
עם פרוץ המלחמה היה נהרינג ראש מטה הקורפוס ה-19, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות צפון, ובמהלך המערכה על צרפת כחלק מקבוצת הפאנצר קלייסט במסגרת קבוצת ארמיות A.
ב-1 באוגוסט 1940 הועלה נהרינג לדרגת גנרל מיור, וב-26 באוקטובר 1940 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-18. במהלך מבצע ברברוסה ובמהלך הקרב על מוסקבה פיקד נהרינג על הדיוויזיה שבפיקודו שהייתה חלק מהקורפוס הממונע ה-47 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-24 ביולי 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בפברואר 1942 הועלה נהרינג לדרגת גנרל לוטננט, וב-9 במרץ מונה למפקד קורפוס אפריקה.
ב-31 באוגוסט 1942 נפצע קשה במהלך קרב עלם חלפה, וב-10 בספטמבר הוטס לגרמניה.
ב-15 בנובמבר 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-90, שהוטל עליו להחזיק את ראש הגשר הגרמני בתוניסיה.
לאחר שנחל כמה הצלחות הועבר נהרינג ב-9 בדצמבר 1942 לעתודת המילואים.
ב-9 בפברואר 1943 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-24 שהיה חלק מפלגת הארמייה לאנץ במסגרת קבוצת ארמיות B.
ב-2 באוגוסט 1943 נפצע נהרינג בפעם החמישית, ועל כך קיבל ב-2 בספטמבר את אות הפציעה בזהב.
ב-8 בפברואר 1944 קיבל נהרינג על פעולותיו בקרבות תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-2 ביולי 1944 מונה למפקד ארמיית הפאנצר הרביעית שהייתה חלק מקבוצת ארמיות צפון אוקראינה.
ב-4 באוגוסט 1944 מונה נהרינג למפקד קורפוס הפאנצר ה-48 שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות צפון אוקראינה, וב-15 באוקטובר לאחר שהחלים ממחלה קשה, מונה שוב למפקד קורפוס הפאנצר ה-24 שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה ולאחר מכן חלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות A.
ב-22 בינואר 1945 קיבל נהרינג על פעולותיו בקרבות תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-21 במרץ 1945 מונה למפקד ארמיית הפאנצר הראשונה שהייתה חלק מקבוצת ארמיות מרכז בשלזיה העילית, ופיקד עליה עד כניעתו בסוף המלחמה לכוחות האמריקניים.
נהרינג שוחרר מהשבי ב-31 במאי 1948. לאחר שחרורו כתב נהרינג כמה ספרים, והתגורר בדיסלדורף עד למותו ב-20 באפריל 1983.
ולטר נוריס קונגריב היה גנרל בצבא הבריטי, בעל עיטור הגבורה הגבוה ביותר ממלחמת הבורים.
כיהן כמפקד הצבא הבריטי במצרים וארץ ישראל אחרי אלנבי.
היה עוין להצהרת בלפור, לציונות וליישוב היהודי.
ולטר קונגריב נולד בעיר צ'טהאם באנגליה בשנת 1862, למשפחה מיוחסת שהתגוררה בעיר סטפורד בחבל קנט.
בנעוריו למד, כמקובל אצל בני מעמדו, בבית הספר הארו היוקרתי ולאחר מכן באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1885 התגייס לצבא הבריטי והוצב לחטיבת רובאים.
הוא השתתף בדרגת סרן במלחמת הבורים השנייה בשנים 1899 – 1902.