tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צורפה לדיוויזיה ה-9 בשנת 1945 לצורך הנחיתות בלבואן במהלך מבצע אבוב.
(ראה קבוצות חוף למידע נוסף)
פלוגת שדה 2/7, RAE, Qld (חיילי הקורפוס לשעבר)
פלוגת שדה 2/4, RAE, WA (לשעבר הדיוויזיה ה-8)
גדוד המקלעים האוסטרלי 2/3 (Vic.)
גדוד ההנדסה קרבית האוסטרלי 2/3 (מהדיוויזיה ה-7, 1942)
גדוד ההנדסה קרבית האוסטרלי 2/4
גדוד הפרשים של הדיוויזיה האוסטרלית ה-9 (מהדיוויזיה ה-8, 1941)
מייג'ור גנרל הנרי וינטר (אוקטובר 1940 – פברואר 1941)
הדיווייזה הניו זילנדית השנייה הייתה דיוויזיית חי"ר של הכוחות הצבאיים של ניו זילנד (צבא ניו זילנד) במהלך מלחמת העולם השנייה.
על הדיוויזיה פיקד במשך רוב שנות קיומה לוטננט-גנרל ברנרד פרייברג.
היא נלחמה ביוון, בכרתים, ב ובאיטליה.
ב, הדיוויזיה מילאה תפקיד בולט בהבסת הכוחות הגרמניים והאיטלקיים בקרב אל-עלמיין השני והתקדמות הארמייה השמינית הבריטית לתוניסיה.
בשלהי 1943 הועברה הדיוויזיה לאיטליה, שם נטלה חלק במערכה של הארמייה השמינית על החוף האדריאטי של איטליה, שנעצרה בסוף השנה.
בתחילת 1944, היוותה הדיוויזיה את גרעין הקורפוס הניו זילנדי, ונלחמה בשני קרבות בניסיון לחדור ללא הצלחה לקו גוסטב במונטה קאסינו.
הדיוויזיה ראתה פעולה נוספת ב באיטליה ב-1944 והשתתפה במתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה ב-1945, שהובילה לכניעת הכוחות הגרמניים באיטליה במאי.
לאחר החזרה לניו זילנד, אלמנטים מאורגנים מחדש של הדיוויזיה היוו חלק מכוחות הכיבוש ביפן מ-1945.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, הוחלט כי על ניו זילנד לספק כוח משלוח.
בתחילה היה אמור להתגייס 'כוח מיוחד', של גדוד אחד בכל אחד משלושת המחוזות הצבאיים, אך לאחר מכן הועלתה הדרישה, לזו של דיוויזיה.
מייג'ור-גנרל ברנרד פרייברג, מהצבא הבריטי, אך בעל קשרים חזקים בניו זילנד, מונה למפקד הכוח.
כוח זה נודע כחיל המשלוח השני של ניו זילנד (2NZEF) והדיוויזיה, בתחילה, כדיוויזיית ניו זילנד.
הדרג הראשון, מפקדת 2NZEF וחטיבת הרגלים ה-4, עזבו את ניו זילנד בינואר ונחתו במצרים ב-12 בפברואר 1940. הדרג השני, חטיבת הרגלים ה-5, הוסט לבריטניה עם כניסתה של איטליה למלחמה, והצטרף לקורפוס הבריטי ה-7. יחידות נוספות גובשו לחטיבה נוספת, חטיבה 7, כדי לחזק את הגנות הפלישה.
הדרג השלישי, חטיבת הרגלים ה-6, הגיעה למצרים ב-27 באוקטובר 1940 וריכוז הדיוויזיה הושלם לאחר שהדרג השני, שלא נדרש עוד בבריטניה, הגיע למצרים במרץ שלאחר מכן.
במרץ 1941 נפרסה הדיוויזיה ליוון כדי לסייע לכוחות הבריטיים והאוסטרליים בהגנה על המדינה מפני פלישה גרמנית צפויה.
הניו זילנדים שולבו עם הכוחות האוסטרליים והבריטיים כ"כוח W" בפיקודו של לוטננט-גנרל סר הנרי מייטלנד וילסון.
המפקד בשטח היה היה לוטננט-גנרל אוסטרלי תומאס בליימי עם מפקדת הקורפוס האוסטרלי הראשון שלו, ששמו שונה לזמן קצר לקורפוס אנזא"ק.
ב-6 באפריל, הגרמנים פתחו בפלישה, והחלו בקרב על יוון.
הם הכריעו את כוחות בריטניה וחבר העמים ואילצו אותם לסגת לכרתים ולמצרים עד 6 באפריל.
הכוחות האחרונים של ניו זילנד פינו את יוון היבשתית עד ה-25 באפריל, לאחר שספגו אבדות של 291 הרוגים, 387 פצועים קשה ו-1,826 חיילים שנשבו במערכה זו.
מכיוון שרוב חיילי הדיוויזיה הניו זילנדית השנייה התפנו לכרתים מיבשת יוון, הם היו מעורבים מאוד בהגנה על כרתים מפני התקפות גרמניות נוספות.
כיוון שפרייברג הראה ביצועים טובים במיוחד במהלך פינוי יוון, הוא קיבל את הפיקוד על כל כוחות בעלות הברית להגנת האי.
כתוצאה מכך, דיוויזיית ניו זילנד איבדה אותו זמנית כמפקדה.
עם זאת, הניסיון להגן על כרתים נידון לכישלון כמו הניסיון להגן על יוון.
הצנחנים הגרמנים נחתו במאי 1941. בעודם סופגים אבדות רבות, הגרמנים השיגו בהדרגה את העליונה על כוחות בעלות הברית בקרב על כרתים.
עד סוף החודש שוב הכריעו חיילים גרמנים את כוחות בריטניה וחבר העמים, והוחלט לפנות את הדיוויזיה מהאי, שוב ללא הנשק הכבד שלה.
הפינוי הזה היה למצרים, כשהכוחות נחתו באלכסנדריה ביוני.
בקרב על כרתים נהרגו 671 ניו זילנדים, 967 נפצעו ו-2,180 נשבו.
במהלך הקרב, הוענק לצ'ארלס אוהם הראשון מבין שני צלבי ויקטוריה שלו.
בעקבות האסונות באירופה, הדיוויזיה שולבה אז בסדר הכוחות הקבוע של הארמייה השמינית הבריטית.
היא נלחמה ברבים מהקרבות הקריטיים במערכה בצפון אפריקה במהלך השנה וחצי הבאות.
ב-18 בנובמבר 1941 השתתפה הדיוויזיה במבצע צלבן.
כוחות ניו זילנד חצו את גבול לוב לקירנאיקה, והתחברו לדיוויזיית הרגלים הבריטית ה-70 של חיל המצב של טוברוק ב-26 בנובמבר.
מבצע צלבן היה הצלחה כללית עבור הבריטים וכוחות ניו זילנד נסוגו לסוריה כדי להתאושש.
המערכה בלוב הייתה היקרה ביותר בה לחמה הדיוויזיה הניו זילנדית השנייה במהלך מלחמת העולם השנייה, עם 879 הרוגים ו-1,700 פצועים.
הידיעה במקור בשם 'דיוויזיית ניו זילנד', נודעה כדיוויזיית ניו זילנד השנייה מיוני 1942 ואילך כחלק מתוכנית ההונאה של מבצע אשד.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרב אל-עלמיין הראשון ובקרב אל-עלמיין השני, בהם מילאה תפקיד חשוב מאוד בקרבות.
בהמשך לחמה הדיוויזיה בקרב אל-עגילה, ולאחר מנוחה קצרה לחמה בקרבות המערכה בתוניסיה, ובכלל זה בקרב קו מארת, עד לכניעת כוחות מדינות הציר במאי 1943.
לאחר כניעת כוחות הציר בתוניסיה, הדיוויזיה הניו זילנדית השנייה נשלחה לתקופת מנוחה, ולפיכך לא לקחה חלק בפלישת בעלות הברית לסיציליה.
שיקום הדיוויזיה כלל את הפיכתה של חטיבת הרגלים ה-4 לחטיבה המשוריינת ה-4. הדיוויזיה חזרה לקרב במערכה האיטלקית בסוף 1943, והצטרפה מחדש לארמייה השמינית.
הדיוויזיה הגיעה לקו החזית בנובמבר ולקחה חלק בהתקדמות מעבר לסנגרו בסוף החודש.
במהלך דצמבר הייתה הדיוויזיה מעורבת בקרבות קשים מאוד במהלך מערכת נהר מורו באורסוגנה.
עד סוף השנה מזג האוויר החורפי המדרדר הפך את תנועתם של כלי רכב נגררים לבלתי אפשריים למעט כבישים מכוסים מתכת ופגע מאוד בפעולות סיוע אווירי צמוד חיוניים.
זה, יחד עם הכישלון לכבוש את אורסוגנה, הובילו את בעלות הברית להפסיק את מתקפת החוף האדריאטי עד שהאביב הביא תנאים טובים יותר ללחימה.
בתגובה לתלונות של החיילים, האריכה ממשלת ניו זילנד חופשה של שלושה חודשים לאלו בים התיכון שהיו בשירות הארוך ביותר, וכתוצאה מכך כ-6,000 מהחיילים המנוסים ביותר של חיל המשלוח השני של ניו זילנד חזרו לניו זילנד כולל כשליש מהדיוויזיה.
מצב הרוח של החיילים לא השתפר עם היציאה לחופשה באיטליה.
הם גילו שמספר רב של גברים בעלי כושר קרבי פטורים מגיוס בשל היותם בגדר מקצועות חיוניים.
השכר עלה גם בתגובה למחסור בעבודה בשוק, כך שההפרש משכר החיילים היה אפילו גבוה יותר.
במרד פורלו שנוצר רבים סירבו לחזור לאיטליה; בין הפטורים שניתנו לעריקות חזרו כ-13% מאלה שהותירו את הדיוויזיה מדוללת מכוחות מנוסים.
למרות שהידיעות על המרד דוכאו, החיילים שנותרו באיטליה היו מודעים היטב למצב שהוביל לירידה במורל.
בפברואר – מרץ 1944 לחמה הדיוויזיה בקרבות השני והשלישי על מונטה קאסינו, אולם נכשלו בכיבוש העמדות הגרמניות.
ברנרד פרייברג, שפיקד על הדיוויזיה בקרבות השני והשלישי על מונטה קאסינו, היה משוכנע שהמנזר, שהוקם בשנת 529, שימש כמעוז צבאי.
בהמשך לחמה הדיוויזיה במבצע נזר ובהמשך ההתקדמות ברחבי איטליה, וב-4 באוגוסט כבשה את פירנצה שהוכרזה כעיר פרזות.
בסתיו 1944, הדיוויזיה לחמה כחלק מהקורפוס הקנדי הראשון במהלך מבצע זית, המתקפה על הקו הגותי.
בנובמבר 1944 היא הועברה לאחר מכן לקורפוס החמישי הבריטי.
עם חטיבת שריון אחת ושתי חטיבות חי"ר, הדיוויזיה הייתה מאורגנת היטב ללוחמה ניידת כפי שחוותה בצפון אפריקה.
אולם בשטח ההררי ובתנאים הקשים שנמצאו באיטליה, ניידות הטנקים הייתה מוגבלת מאוד והדיוויזיה תמיד מצאה את עצמה חסרת חי"ר.
במהלך חורף 1944–1945 הוסבו גדוד הפרשים הדיוויזיוני וגדוד 22 (ממונע) לחיל רגלים, והעניקו לכל חטיבת חי"ר גדוד רביעי.
עד אביב 1945 הוסב גם גדוד המקלעים 27 לחיל רגלים וחיל הרגלים של הדיוויזיה התארגן מחדש לשלוש חטיבות כל אחת עם שלושה גדודים.
המחסור בכוח אדם בדיוויזיה הוקל גם כאשר הדיוויזיה הניו זילנדית ה-3, שנלחמה אז בזירת האוקיינוס השקט נגד היפנים, פורקה באוקטובר 1944 ו-4,000 קצינים וחיילים הועברו לאחר מכן לדיוויזיה הניו זילנדית השנייה.
באפריל 1945, הדיוויזיה, עדיין כחלק מהקורפוס הבריטי החמישי עם הדיוויזיה ההודית ה-8, ביצעה חציית הסתערות בתחילה את נהר הסניו ולאחר מכן את הנהר סנטרנו בין רוונה לבולוניה, שסימנה את תחילתה של מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה.
הדיוויזיה הועברה לאחר מכן לקורפוס ה-13 ובימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה מיהרה דיוויזיית ניו זילנד השנייה לטריאסטה שבצפון איטליה כדי לפעול עם הפרטיזנים של יוסיפ ברוז טיטו ולשחרר את העיר מכוחות גרמניה הנאצית.
עם סיום המלחמה באירופה חלק מיחידות הדיוויזיה נשלחו לחיל הכיבוש של חבר העמים הבריטי ביפן, לפני ששוחררו בחזרה לביתם.
הדיוויזיה השמינית הייתה דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במספר מלחמות: מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה ומלחמת המפרץ.
הדיוויזיה השמינית הוקמה בינואר 1918 במחנה פרמונט, קליפורניה, תשעה חודשים לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
הדיוויזיה הורכבה מהבריגדה ה-15 שהורכבה מהרגימנטים ה-12 וה-62, ומהבריגדה ה-16 שהורכבה מהרגימנטים ה-8 וה-13. באוגוסט 1918, מייג'ור גנרל גרייבס, יחד עם צוותו, 5,000 איש ו-100 קצינים, הועברו לסיביר כדי לכבוש את ולדיווסטוק ברוסיה כחלק מהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה.
באוקטובר 1918 נשלחו היחידות הראשונות לאירופה מבלי שהספיקו להשתתף בפעולות לחימה.
חלקים מהדיוויזיה (רגימנט הרגלים ה-8) הוצבו בראש הגשר של קובלנץ לאחר שביתת הנשק.
עד אוגוסט 1919, כל היחידות הועברו חזרה לארצות הברית, שם שוחררה הדיוויזיה.
הדיוויזיה הוקמה מחדש באופן חלקי ב-24 במרץ 1923, הוקצתה לאזור הקורפוס השלישי למטרות גיוס, והוקצתה לקורפוס ה-3. מחנה ג'ורג' ג'י מיד, מרילנד, הייתה תחנת הגיוס המיועדת של הדיוויזיה להפעלה מחדש.
רגימנטים הרגלים ה-12 וה-34 של חטיבת הרגלים ה-16, מתוגברים על ידי רגימנט הפרשים ה-3 ורגימנט תותחי החופים ה-260 של המשמר הלאומי של מחוז קולומביה, נקראו ב-28 ביולי 1932 כדי לדכא בעיות פוטנציאליות של צבא הבונוס בוושינגטון הבירה.
קיבל פקודה לפנות את הקפיטול ואת המחנות על דירות אנקוסטיה מהחיילים הוותיקים באותו אחר הצהריים.
מיוני 1936 עד אוגוסט 1937, על הבריגדה ה-16 פיקד לורנצו גאסר, שהמשיך לשרת כעוזר הרמטכ"ל של הצבא (G-1) וסגן הרמטכ"ל של צבא ארצות הברית.
הדיוויזיה גם אורגנה באופן זמני ב-1939 לתמרוני הארמייה הראשונה במנסאס, וירג'יניה, כאשר הבריגדה ה-16 תוגברה על ידי רגימנט הרגלים ה-66 (טנקים קלים).
כהכנה להפיכתה לדיוויזיה "משולשת", הופעלה מחדש דיוויזיית הרגלים ה-8 ב-1 ביולי 1940 בפורט ג'קסון, קרוליינה הדרומית, והוקצתה לקורפוס ה-1.
הדיוויזיה נשלחה לאירופה בסוף 1943, ולאחר תקופה של אימונים בצפון אירלנד, היא נחתה בחוף יוטה ב-4 ביולי 1944 והשתתפה בלחימה על ראש החוף של נורמנדי כחלק מהקורפוס ה-8. לאחר שהשתתפה ב, היא הועברה לחזית המערבית בסתיו 1944, שם לחמה ב.
היא הגיעה לרור בדצמבר 1944. בסוף פברואר 1945 נחצה נהר זה ודירן נכבשה, ובתחילת מרץ הגיעו כוחות הדיוויזיה אל הריין ליד רודנקירכן.
באפריל 1945 השתתפה הדיוויזיה בסגירת כיס הרוהר.
היא שובצה תחת הקורפוס המוטס ה-18 זמן קצר לפני תום המלחמה והגיעה לשוורין בימיה האחרונים של המלחמה לאחר שהשתתפה בשחרור מחנה הריכוז וובלין.
היא חזרה לארצות הברית ביולי 1945, שם הושבתה בנובמבר.
במהלך הלחימה איבדה הדיוויזיה 2,532 הרוגים, 10,057 פצועים, 729 נעדרים ו-668 שבויים.
כבר בשנת 1950 הוקמה הדיוויזיה מחדש כיחידת אימונים בפורט ג'קסון בקרוליינה הדרומית, וב-1954 היא הוחזרה לשירות כדיוויזיית חי"ר רגילה.
בשנת 1956 נשלחה הדיוויזיה לגרמניה, שם נותרה כחלק מהארמייה השביעית כמה עשרות שנים.
ארבעה מגדודי הדיוויזיה השתתפו במבצע סערת המדבר.
דיוויזיית הרגלים ה-8 הושבתה ב-17 בינואר 1992, וכמה מיחידותיה הוצבו מחדש כחלק מהדיוויזיה המשוריינת הראשונה, שהוצבה בדרום מזרח גרמניה המערבית.
הדיון לגבי נורווגיה היה דיון מכונן בבית הנבחרים הבריטי שהתקיים בין 7 ל-9 במאי 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה.
מטרת הדיון הייתה לאפשר לחברי הפרלמנט לדון בחופשיות בהתקדמות המערכה בנורווגיה.
הדיון חשף במהרה את חוסר שביעות הרצון הכללי מהאופן שבו ניהלה ממשלתו של נוויל צ'מברלין את המלחמה.
ב-8 במאי, בסיום היום השני, הגיע הדיון לשיאו עם עריכת הצבעה בבית הנבחרים במסגרת הצעת אי-אמון בממשלה.
הממשלה אומנם ניצחה בהצבעה, אך ברוב דחוק.
תוצאה זו הובילה, ב-10 במאי 1940, להתפטרותו של צ'מברלין מתפקיד ראש הממשלה ולהחלפת ממשלת המלחמה שלו בקואליציה רחבה, בראשות וינסטון צ'רצ'יל.
קואליציה זו הנהיגה את בריטניה עד לאחר סיום המלחמה באירופה במאי 1945.
ממשלתו של צ'מברלין ספגה ביקורת לא רק מצד האופוזיציה, אלא גם מצד חברים בולטים מתוך מפלגתו, המפלגה השמרנית.
האופוזיציה כפתה את הצבעת האי-אמון, שבה למעלה מרבע מחברי המפלגה השמרנית הצביעו עם האופוזיציה או נמנעו.
נשמעו קריאות לאחדות לאומית באמצעות הקמת ממשלה קואליציונית רב-מפלגתית, אך צ'מברלין לא הצליח להגיע להסכמה עם מפלגת הלייבור והמפלגה הליברלית.
חבריהן עדיין סירבו להצטרף לקואליציה תחת הנהגתו, אך הסכימו לשתף פעולה אם ימונה ראש ממשלה אחר מהמפלגה השמרנית.
לאחר התפטרותו של צ'מברלין (שנותר מנהיג המפלגה השמרנית עד מותו באוקטובר 1940), הסכימו מפלגות האופוזיציה להצטרף לקואליציה תחת הנהגתו של וינסטון צ'רצ'יל.
מאז עליית המפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933, קידמה גרמניה מדיניות חוץ אגרסיבית שהתבססה על תביעות טריטוריאליות והתרחבות לשטחים נוספים באירופה.
התחמשות מחודשת של גרמניה, סיפוח אוסטריה, משבר חבל הסודטים ב-1938 ומאורעות נוספים הגבירו את המתיחות ביבשת והעלו חששות מעימות כולל.
באותן שנים, בבריטניה, החליף נוויל צ'מברלין את סטנלי בולדווין כראש הממשלה ב-1937 והוביל ממשלה לאומית שהורכבה ברובה מהמפלגה השמרנית.
צ'מברלין ניסה למנוע מלחמה באמצעות מדיניות פיוס, שהתבטאה בהסכם מינכן, אך לאחר שגרמניה הפרה את התחייבויותיה, נטשה את הערוצים הדיפלומטיים וסיפחה את יתר שטחי צ'כוסלובקיה במרץ 1939, מדיניות הפיוס נזנחה.
בתחילת שנת 1940, על אף שמלחמת העולם השנייה הייתה בעיצומה, שררה תקופה של רגיעה יחסית בין המעצמות הגדולות, אשר כונתה "המלחמה המדומה".
בתקופה זו, שהחלה לאחר כיבושה של פולין בידי גרמניה, כמעט ולא התרחשו עימותים צבאיים ישירים בין בריטניה לגרמניה, על אף שהשתיים היו במצב מלחמה.
באותה תקופה גרמניה הנאצית, תחת שלטונו של אדולף היטלר, חיפשה דרכים להרחיב את השפעתה באירופה ולשלוט במשאבי היבשת.
באפריל 1940 פתחה גרמניה במבצע כיבוש של דנמרק ושל נורווגיה.
פעולה זו נועדה להבטיח את השליטה בנמלים אסטרטגיים ובאספקת עפרת ברזל משוודיה, שהייתה חיונית לתעשייה הגרמנית.
המערכה בנורווגיה החלה כתגובה של בעלות הברית לניסיון הגרמני להשתלט על האזור.
הכוחות הבריטיים והצרפתיים שהשתתפו במערכה, התקשו להתמודד עם הצבא הגרמני המיומן שהיה יעיל יותר מבחינה לוגיסטית ופעל במהירות ובתחכום.
התנאים הגאוגרפיים הקשים בנורווגיה, בשילוב מזג האוויר החורפי, הובילו לשורה של תבוסות מצד בעלות הברית.
ביום הראשון לדיון הביעו חברי פרלמנט מכל הקשת הפוליטית דאגה ותסכול מהתנהלות הממשלה.
חברי אופוזיציה, לצד מספר חברים מהמפלגה השמרנית, העלו ביקורת חריפה על חוסר היעילות ועל ההססנות שהפגינה הממשלה במערכה בנורווגיה.
בפרט, הועלו טענות על כך שהממשלה לא פעלה במהירות ובנחישות הנדרשות כדי להתמודד עם האיום הגרמני.
במהלך היום הראשון הלך הדיון והתלהט, ובסיומו כבר היה ברור כי אין זה עוד דיון שגרתי.
ליאופולד איימרי, חבר פרלמנט שמרני, נשא נאום נוקב שבו ציטט את אוליבר קרומוול: "בשם אלוהים, לך!" אמירה זו הייתה קריאה ישירה להתפטרותו של צ'מברלין והדגישה את חוסר האמון הגובר בו, גם בקרב חברי מפלגתו.
ביום השני לדיון החריף העימות עוד יותר, ונאומים תקיפים מצד האופוזיציה הפכו לקריאה מפורשת להצבעת אי-אמון בממשלה.
על אף שהממשלה זכתה ברוב בהצבעה, עם 281 קולות בעד ו-200 נגד, התוצאה הייתה מאכזבת עבור צ'מברלין.
רבים מחברי המפלגה השמרנית נמנעו מהצבעה או הצביעו נגד.
דבר זה הפחית מאוד את הרוב והבהיר כי צ'מברלין איבד את תמיכת מפלגתו.
ביום השלישי, התמקד הדיון בשאלת ההנהגה העתידית של בריטניה.
צ'מברלין ניסה להגן על מדיניותו, אך היה ברור כי איבד את אמון בית הנבחרים.
חברי פרלמנט רבים קראו להקמת ממשלת אחדות לאומית שתכלול את כל המפלגות, במטרה להתמודד עם האתגרים שהציבה המלחמה.
לאחר הדיון, ניסה צ'מברלין להקים קואליציה רחבה, אך חברי מפלגת הלייבור וחברי המפלגה הליברלית סירבו לכהן תחת הנהגתו.
הם הביעו נכונות להצטרף לממשלה בראשות מנהיג שמרני אחר.
בעקבות זאת, ב-10 במאי 1940, הודיע צ'מברלין על התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה, ובהמשך אותו היום, מונה וינסטון צ'רצ'יל לראש הממשלה.
תוצאות הדיון ומינוי וינסטון צ'רצ'יל
עם התפטרותו של צ'מברלין, עלתה דרישה להקים ממשלת אחדות לאומית שתכלול נציגים מכל המפלגות המרכזיות.
מפלגת הלייבור והמפלגה הליברלית הבהירו כי הן מוכנות להצטרף לקואליציה כזו אך רק בתנאי שבראשה יעמוד ראש ממשלה חדש מהמפלגה השמרנית.
צ'מברלין הציע את הלורד הליפקס שכיהן באותה תקופה כשר החוץ ונחשב למועמד טבעי לתפקיד, אך הליפקס סירב לקבל את המינוי בטענה כי אין לו תמיכה מספקת בבית הנבחרים, במיוחד כיוון שכחבר בית הלורדים הוא לא השתתף בדיוני בית הנבחרים.
כמו כן, הוא חשש כי לא יוכל לנהל ביעילות את המלחמה בתקופה קריטית זו.
נוכח סירובו של הליפקס, הוצע וינסטון צ'רצ'יל לתפקיד ראש הממשלה.
אף על פי שצ'רצ'יל היה נתון לביקורת על חלקו בניהול המערכה בנורווגיה, הוא נתפס כמנהיג נחוש ובעל חזון, שהתאים לאתגרים שהציבה המלחמה.
ב-10 במאי 1940, באותו היום שבו פתחה גרמניה במערכה על צרפת ועל מדינות השפלה ששמה קץ למלחמה המדומה, מונה צ'רצ'יל לראש ממשלת בריטניה והקים ממשלה רחבה.
תחת הנהגתו, ניהלה בריטניה את המלחמה בהצלחה עד סיומה באירופה במאי 1945.
הדיון לגבי נורווגיה היה אירוע משמעותי בהיסטוריה הפוליטית של בריטניה, והוביל לשינוי במבנה ההנהגה ברגע קריטי של מלחמת העולם השנייה.
מינויו של צ'רצ'יל סימן מעבר להנהגה דינמית ונחושה יותר, שהתאפיינה בקו לוחמני מול גרמניה הנאצית ובקריאה לאחדות לאומית.
הדיון חשף את הכשלים בניהול הצבאי והפוליטי של בריטניה בתחילת המלחמה, ואת הצורך בשינויים מהותיים כדי להתמודד עם האתגרים של עימות עם גרמניה.
עלייתו של צ'רצ'יל לשלטון הייתה תוצאה ישירה של הלחץ הציבורי והפוליטי שהופעל במהלך הדיון.
צ'רצ'יל, שנאום הבכורה שלו כראש ממשלה נפתח במילים "לא אוכל להציע אלא דם, עמל, דמעות ויזע", הצליח לעורר השראה בקרב הציבור הבריטי ולחזק את המורל הלאומי.
תחת הנהגתו, גיבשה בריטניה קואליציה רחבה שהובילה את המדינה במהלך המלחמה.
הדיון לגבי נורווגיה נחשב לדוגמה מובהקת של פיקוח פרלמנטרי יעיל על הממשלה בתקופת מלחמה.
הוא הדגים את יכולתו של הפרלמנט להעביר ביקורת על הממשלה גם בעתות משבר, ואת חשיבותה של שקיפות בהנהגה.
הדים הוא כתב עת ספרותי, שיצא לאור בארץ ישראל בשנים תרפ"ב-תר"ץ (1922-1930).
"הדים" יצא לאור בצורת חוברות קטנות, בין 50 ל-60 עמודים בלבד וללא הקפדה יתרה על מועדים קבועים, אלא לעיתים מזומנות.
הדים נערך בידי הסופרים יעקב רבינוביץ ואשר ברש.
העורכים ביקשו להמשיך ברוחו של כתב העת קצר הימים "המעורר", שהוציא לאור הסופר יוסף חיים ברנר.
כלומר, לחזק את הספרות העברית הצעירה, אך לא במניפסטים חוצבי להבות ולא במפעלי ענק של הוצאה לאור.
אלא, בעבודה צנועה, בפסיעות קטנות, כמו החוברות של "הדים" עצמן.
ובלשונם של העורכים: "בימי רפיון רוח וקהות יחס לספרותנו, אנו באים בחוברות הקטנות הללו.
לא לשנות ערכין ולא לחדש ערכין; אך גם לא נשתעבד לזרמים קיימים ולדרכים כבושות.
בעצם אנו שואפים לדבר אחד: רעננות".
דברים אלה נדפסו בפתחה של החוברת הראשונה.
המשתתפים בחוברות "הדים" היו רוב הסופרים והמשוררים העבריים שפעלו בארץ ובגולה.
שכר הסופרים ששילמה המערכת היה הגון וסייע לסופרים רבים במאבק הקיום שלהם.
בין המשתתפים היו: יעקב רבינוביץ ואשר ברש עצמם, יעקב פיכמן, יהודה קרני, אברהם שלונסקי, יהושע רבינוב מקיבוץ גבת, לוי בן אמיתי מקיבוץ דגניה ב', אברהם ברוידס, יצחק למדן, דבורה בארון, מרדכי טמקין, אסתר ראב, יוסף צבי רימון, מנחם זלמן וולפובסקי, הלל בבלי, שמעון הלקין, יעקב נתנאלי-רותמן, אברהם עמיצור ורבים אחרים.
העורכים הביאו גם תרגומים משובחים משל גדולי המשוררים והסופרים ברחבי תבל, ובהם: פרנץ ורפל, רבינדרנת טאגור, פרנסיס ז'ם, סרגיי יסנין, שארל בודלר ורבים אחרים.
הדיילי שואו היא תוכנית אירוח קומית-סאטירית אמריקאית.
התוכנית מציגה גישה ביקורתית, סאטירית והומוריסטית על חדשות ואקטואליה, ומרבה לבקר את תוכניות החדשות ה"אמיתיות".
התוכנית היא אחת מתוכניות הדגל של הערוץ, וההשפעה התרבותית שלה נחשבת גדולה בהרבה מהרייטינג שלה (שאמנם גבוה לתוכנית כבלים, אך בינוני במדרוג הכללי).
מבקריה טוענים שהיא שמאלית וליברלית מדי, ולא מאוזנת בהתקפותיה על הקשת הפוליטית.
בישראל, שודרה התוכנית בראשית שנות האלפיים בערוץ ביפ במתכונתה היומית המקורית.
בשנים 2011–2015 שודרה התוכנית בימי ראשון בערוץ הוט קומדי סנטרל במהדורת סוף השבוע העולמית בלבד ("המהדורה הגלובלית").
מהדורה זו הייתה זמינה לצפייה בעבר בישראל גם בערוץ CNN.
התוכנית עלתה לאוויר לראשונה ביולי 1996 ותחילה הנחה אותה קרייג קילבורן.
לאחר פרישתו בדצמבר 1998, הגיש אותה ג'ון סטיוארט החל מינואר 1999. ב-6 באוגוסט 2015 שודר הפרק האחרון בהנחיית סטיוארט לאחר 16 שנים.
ב-28 בספטמבר באותה שנה עברה התוכנית להנחייתו של הקומיקאי הדרום אפריקאי, טרוור נואה.
בין 1999 ל-2015 שמה הרשמי של התוכנית היה "הדיילי שואו עם ג'ון סטיוארט", והחל מ-2015 שמה הרשמי של התוכנית הוא "הדיילי שואו עם טרוור נואה".
בספטמבר 2022, נואה הודיע כי יפרוש מתפקיד המנחה של התוכנית.
הפרק האחרון שלו כמנחה היה ב-8 בדצמבר 2022.
בינואר 2024, הוכרזה חזרתו של סטיוארט לתוכנית במתכונת בה סיוטארט יכהן כמפיק ראשי ויגיש את התוכנית אחת לשבוע בימי שני.
בשאר השבוע התוכנית תוגש על ידי רוטציה של צוות מגישי המשנה.
בהכרזה צוין כי סטיוארט חוזר לרגל תקופת הבחירות בארצות הברית.
לא הובהר מי ינחה את התוכנית לאחר הבחירות בנובמבר, אך כן נאמר שסטיוארט יישאר עם התוכנית בתפקיד מפקיד ראשי לאורך שנת 2025 בכדי לעזור לעצב את עתידה.
סטיוארט חזר לתפקיד המנחה בתוכנית ששודרה ב-12 בפברואר 2024. באוקטובר 2024 הוארך החוזה של סטיוארט כמנחה עד סוף 2025.
משך פרק בתוכנית הוא כ-25 דקות.
התוכנית מתחילה בדרך כלל במונולוג של סטיוארט הסוקר את ענייני השעה, ממשיכה לפינה או כתבה בהנחיית סטיוארט או אחד מכתבי התוכנית ונחתמת בראיון בודד עם ידוען וב"רגע של זן".
במונולוג התוכנית יושב סטיוארט מאחורי שולחן חדשות ומקריין את חדשות העולם בצורה סאטירית ומבדרת.
לעיתים כולל המונולוג "פריצה" של אחד מכתבי השטח של התוכנית ודיאלוג בינו לבין סטיוארט.
הכתב תמיד מתואר כמומחה בתחום אותו הוא מסקר, לעיתים עד אבסורד כדוגמת "כתב ראשי לענייני ג'קולוגיה" בסיקור המשפט של מייקל ג'קסון.
אחרי המונולוג מתחילות הפינות של התוכנית.
בדיילי שואו ישנם עשרות סוגי פינות, אך בכל תוכנית יש בין פינה אחת לשלוש פינות.
בין הפינות הידועות של התוכנית: "מס-או-פוטמיה", בה סוקר סטיוארט את התקדמות מלחמת עיראק, "השבוע באלוהים", בה סוקר אחד מכתבי המשנה את ההתפתחויות בעולם הדת ו"בק אין בלק", בה מציג הקומיקאי האמריקני לואיס בלק את פרשנותו הצינית והכועסת לענייני השעה.
בסוף התוכנית ישנו ריאיון עם ידוען כמקובל בתוכניות לילה בארצות הברית.
בעוד קילבורן היה מזמין רק אנשים מתחום הבידור (מוזיקאים, שחקני קולנוע וכו'), סטיוארט נוטה בשנים האחרונות להזמין גם סופרים, פוליטיקאים ועיתונאים.
בדקה האחרונה של התוכנית סטיוארט מציג את ה"רגע של זן" של היום - בדרך כלל קטע וידאו מצחיק ללא פרשנות נוספת.
חלק בלתי נפרד מהתוכנית הם כתבי המשנה.
לעיתים הם מרואיינים ב"התפרצויות מיוחדות" מה"שטח" או כמומחים בתחום מסוים, ולעיתים הם מגישים כתבות שטח משעשעות.
בדיאלוג עם סטיוארט, הוא מגלם את "קול ההגיון", ואילו הם מנווטים את השיחה למחוזות הומוריסטיים, לעיתים על גבול הנונסנס.
כתבות השטח תמיד מלוות בנימה אירונית ברורה.
לדוגמה: כתבה על אישה הסובלת מאפליה בגלל היותה מעשנת וחתימת הכתבה בתקוות הכתב ש"יום יבוא וישפטו אותנו על סמך תוכן האישיות שלנו ולא על סמך צבע הריאות שלנו".
לדיילי שואו היו עשרות כתבי שטח בעשור פעילותה.
סטיבן קולבר: בעל מראה של איש חדשות רציני, פרצוף קר ונטול רגש והגשה קרה בהתאם, העומדים בסתירה לדברי האיגיון והשטויות אשר הוציא מפיו במאות הכתבות והדיאלוגים שלו עם סטיוארט וכתבי משנה אחרים.
בסוף 2005 פרש מהתוכנית והחל להגיש תוכנית סאטירה משלו, "The Colbert Report", ששודרה מיד אחרי ה"דיילי שואו", עד לפרישתו של קולבר על מנת להנחות את לייט שואו עם סטיבן קולבר.
סטיב קארל: עוד כתב פופולרי במיוחד מהתוכנית, זכור במיוחד מפינות הבישול שלו וה"דיווחים" מעיראק.
עזב בסוף 2004 וזכה להצלחה רבה עם סרט הקולנוע בו כיכב, "בתול בן ארבעים", והגרסה האמריקנית לסדרת הטלוויזיה "המשרד".
אד הלמס: הלמס הממושקף מנסה לגלם את הכתב האינטליגנטי בתוכנית עם פינות על טכנולוגיה וחידושים.
למרות חזות החנון שהוא עוטה על עצמו הוא גם הכתב בעל הנטייה החזקה ביותר לבצע מעשים כמו הליכה ברחובות ניו יורק כשרק חולצה לגופו.
בשנת 2007 פרש הלמס מהתוכנית ועבר, בדומה לסטיב קארל, לגלם דמות בקומדיה "המשרד".
רוב קורדרי: קורדרי משחק בתוכנית את הכתב הלוזר וחסר המזל.
אחרי עזיבתו של קולבר הפך קורדרי לכתב המשנה המוביל בתוכנית ובאמתחתו גם עשרות כתבות שטח.
זכורה במיוחד כתבה בה יצא לבדוק את משק האנרגיה האמריקני בהאמר-לימוזינה תוך תדלוקה לעיתים קרובות מאוד.
עזב את התוכנית ב-2008, אך חזר אליה מדי פעם כאורח.
סמנתה בי: בי היא עוף זר בחבורת הכתבים, הן בגלל היותה אישה והן בגלל היותה קנדית.
הדבר מהווה נושא לבדיחות רבות שהיא משלבת בכתבות בנסיונותיה להבין את ה"ילידים" בארצות הברית.
בתחילת 2015 עזבה את התוכנית לטובת תוכנית משלה ב־TBS, "פול פרונטל עם סמנתה בי".
ג'ון אוליבר: מכונה "כתב בריטי ראשי".
הפך לאחד הכתבים הפופולרים בתוכנית, והחליף את סטיוארט בהנחיה בין יוני-אוגוסט 2013 בעת שזה ביים את סרט הקולנוע "רוז ווטר".
אוליבר זכה לתשבחות על הנחייתו הזמנית, מה שהוביל לעזיבתו זמן קצר לאחר מכן לטובת תוכנית שבועית משלו ברשת הכבלים HBO, "השבוע שעבר עם ג'ון אוליבר".
לארי ווילמור: "כתב לענייני שחורים".
לאחר עזיבתם של קולבר, קארל, הלמס וקורדרי הוא הפך לאחד מהכתבים המרכזיים בתוכנית.
במשך 10 שנים הוא ואוליבר הובילו את הצוות, עד עזיבת שניהם.
את התוכנית עזב ווילמור בסוף 2014, כדי להנחות תוכנית סאטירה משלו "The Nightly Show", שגם היא שודרה אחרי הדיילי שואו, עד שנת 2016, בה בוטלה התוכנית.
לואיס בלק: לואיס מגיש את הפינה "בק אין בלק" מאז תחילת התוכנית והוא הכתב היחיד אשר נשאר בתוכנית מתחילתה.
שידורי התוכנית החלו ב-22 ביולי 1996. קרייג קילבורן היה המנחה הראשון שלה.
התוכנית הציגה קטעי חדשות פרודיים, ראיונות משעשעים, כתבות מוקומנטריות וראיונות עם אורחים.
התוכנית קיבלה את השראתה מקטעי החדשות בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב" והתוכנית "לא בהכרח חדשות" של HBO, אך במהרה פיתחה את הסגנון הייחודי שלה.
בעונתה הראשונה הוקלטה התוכנית ללא קהל והוא צורף לתוכנית רק בעונתה השנייה.
ב-1999 עזב קילבורן את התוכנית ועבר לתוכנית "הלייט לייט שואו" של CBS (התוכנית המשודרת אחרי "לייט שואו עם דייוויד לטרמן").
סטיוארט הצטרף לתוכנית כמנחה הראשי, כותב ומפיק.
סטיוארט הביא עמו גם סגנון אחר משל קילבורן, סגנון פוליטי יותר וסאטירי יותר.
הזינוק בפופולריות של התוכנית החל בשנת 2000 עם סיקור הבחירות לנשיאות ארצות הברית ("Indecision 2000"), בעקבותיו עלה הרייטינג באופן דרמטי, התוכנית קיבלה ביקורות מצוינות ממבקרי הטלוויזיה ואף זכתה בשנים עשר פרסי אמי ובשני פרסי פיבודי מאז.
מאפיין נודע של התוכנית יחד עם סטיוארט היה שימושה ברשת השמרנית פוקס ניוז ובמנחיה כמושא ללעג ולגיחוך.
במהלך הנחייתו של סטיוארט, עם סיום המירוץ לנשיאות ב-2004, הוציאו חברי צוות ה"דיילי שואו" את "אמריקה - הספר, המדריך לאזרח בנבכי הדמוקרטיה בפעולה"; ספר הומוריסטי על הדמוקרטיה בארצות הברית והעולם.
הספר זכה להצלחה רבה ואף עורר סערה זוטא בגלל הצגת תשעת שופטי בית המשפט העליון עירומים.
הדבר גרר מחאות מצד אזרחים רבים והספר הוסר ממדפי הרשת הקמעונית וולמארט ומהספריות הציבוריות במיסיסיפי.
ביוני 2013 לקח סטיוארט הפסקה בת 12 שבועות מהתוכנית על מנת לביים את סרטו הראשון, "רוז ווטר".
הכתב הבריטי של הדיילי שואו, ג'ון אוליבר, החליף אותו בהגשת התוכנית במשך חודשיים, וזמן קצר לאחר מכן עזב לטובת תוכנית משלו ב-HBO.
בפברואר 2015 הכריז לראשונה סטיוארט כי בכוונתו לפרוש מהנחיית התוכנית, ושידורה האחרון בהנחייתו היה ב-6 באוגוסט 2015. 4 חודשים לאחר עזיבתו, שב סטיוארט לתוכנית בדצמבר באותה השנה להופעת אורח מיוחדת, בה הציג כתבה למען שירותי בריאות עבור ראשוני אנשי שירותי חירום שסייעו לפצועים בפיגועי 11 בספטמבר.
הדיילי שואו עם טרוור נואה
טרוור נואה, קומיקאי דרום אפריקאי שהחל להופיע בתוכנית בדצמבר 2014, נבחר לרשת את סטיוארט בתפקיד המנחה.
נואה החל להנחות את התוכנית ב-28 בספטמבר 2015.
בספטמבר 2022, נואה הודיע שהוא יפרוש מתפקיד המנחה של הדיילי שואו.
באוקטובר 2023, פורסם כי שרה סילברמן ולזלי ג'ונס חוזרות להנחות את "הדיילי שואו" בעוד הרשת ממשיכה בחיפושיה אחר מנחה קבוע.
התוכנית אמורה להתחדש ב-16 באוקטובר, לאחר שהייתה בהפסקה עקב שביתת התסריטאים בהוליווד.
מייקל קוסטה, ינחה בשבוע הראשון של ההפקה, ואחריו ינחו מנחים אורחים נוספים בשבועות הבאים, כולל דסוס נייס, שרלמן ת'ה גוד, סילברמן, ג'ונס, כל צוות הכותבים, ומישל וולף.
לקומדי סנטרל יש תוכנית למנות מנחה קבוע חדש לתוכנית ב-2024. חסן מינהאג' נחשב בעבר למוביל פוטנציאלי לתפקיד, אך סטטוס מועמדותו הפך ללא ברור עקב מחלוקת סביב בדיחות מעוררות מחלוקת בחלק מהסטנד-אפ האוטוביוגרפי שלו.
חזרתן של ג'ונס וסילברמן כמנחות אורחות מעידה על המשך ההתעניינות של הרשת בהן כמועמדות פוטנציאליות לתפקיד המנחה הקבוע, וכי מנהלי רשת פרמאונט גלובל יבצעו מחקר קהל ויעריכו כיצד אישים שונים מתמודדים עם עבודת ההנחיה.
בסקרים שנערכו, התגלה שהדיילי שואו משמשת כמקור חדשות עיקרי לכ-25% מקבוצת הגיל 18–36 שנים בארצות הברית.
במחקר שנערך על ידי אוניברסיטת פנסילבניה התגלה שצופי הדיילי שואו יודעים יותר עובדות על המירוץ הנשיאותי ב-2004 מאשר צופי חדשות "אמיתיות".
טד קופל מהתוכנית "נייטליין" אף הביע את דאגתו מכך, והוא וסטיוארט אף התווכחו על הנושא בשתי התוכניות.
מבקריה של התוכנית, רובם ככולם מהימין האמריקני טוענים שהתוכנית היא תוכנית שמאלנית, ליברלית ובעלת מטרה ברורה של תקיפת ממשל בוש.
סטיוארט עצמו אישר את הטענות האלה מספר פעמים בראיונות טלוויזיוניים ועיתונאיים שונים, באומרו שזוהי תוכנית חדשות מזויפת והיא אינה מחויבת לכללי האתיקה של תוכניות חדשות.
סטיוארט מרבה לתקוף את רשת החדשות "פוקס ניוז", וטוען שהיא רשת ימנית-קיצונית באצטלה של אובייקטיביות.
הקולבר ריפור (The Colbert Report), שהתחילה באמצע 2005, היא תוכנית בהנחיית סטיבן קולבר.
קולבר משחק בתוכנית מנחה דעתן, גס רוח ומלא חשיבות עצמית אשר באופן קבוע מעליב את אורחיו, צועק אליהם ולא נותן להם לדבר יותר ממספר שניות ברצף.
התוכנית היא פארודיה על המנחה ביל אוריילי של רשת החדשות פוקס.
התוכנית משודרת מיד אחרי הדיילי שואו בערוץ קומדי סנטרל וזוכה להצלחה רבה.
דה נייטלי שואו עם לארי ווילמור (The Nightly Show), שהתחילה בתחילת 2015, היא תוכנית סאטירה בהנחיית לארי ווילמור.
התוכנית היא המחליפה של הקולבר ריפור, וגם היא שודרה מיד אחרי הדיילי שואו.
הפורמט של התוכנית הוא פאנל ובו נמצאים פרשנים, פוליטיקאים, עיתונאים או אורחים מפורסמים, והם דנים עם לארי על אירועי היום.
התוכנית שודרה במשך שנה וחצי, עד אמצע 2016, כאשר בוטלה התוכנית.
הדייג ודג הזהב, או סִפּוּר מִדַּיּג וּדְגַת הַזָּהָב, היא אגדה של אלכסנדר פושקין.
האגדה נכתבה ב-14 באוקטובר 1833 ופורסמה במגזין "ספריה לקריאה" בשנת 1835. האגדה מספרת על דייג שהצליח לתפוס דג זהב שהבטיח למלא את כל משאלותיו.
העלילה היא עיבוד של האגדה הגרמנית שנכתבה על ידי האחים גרים בשם הדייג ואשתו.
הבלט "דג הזהב" Le Poisson doré (1866) מאת המלחין לודוויג מינקוס מבוסס על אגדה זו.
הסיפור מתחיל בתיאורם של דייג זקן ואשתו הממורמרת שחיים בעוני מרוד במשך שנים רבות בבקתה קטנה.
הזקן מפרנס את אשתו ואת עצמו בדיג שבו הוא עוסק מדי יום.
יום אחד הוא מצליח לדוג דג מסתורי וזהוב.
הדג מתחנן על חייו ומבטיח למלא את כל משאלותיו בתמורה לחירותו.
הדייג לא ביקש דבר מהדג ושחרר אותו ללא תמורה.
כשאשתו שומעת על זה היא כועסת על בעלה ודורשת ממנו לחזור לאגם ולדרוש מדג הזהב שוקת חדשה כי השוקת שלהם נשברה.
הדייג נעתר לבקשתה וחוזר לבקש את השוקת.
הדג ממלא את בקשתו בשמחה.
יום לאחר מכן אשתו מבקשת בית חדש והדג ממלא גם את הבקשה הזאת.
לאחר מכן דרישותיה של אשתו עולות על בסיס יומי.
היא דורשת בית גדול יותר ואחר כך ארמון; היא דורשת לשלוט על האזור בו הם גרים ואחר כך להפוך לצארינה.
בסופו של דבר היא דורשת להפוך לשליטת הים על מנת לשעבד את הדג לחלוטין.
הדייג ממלא אחר ההוראות של אשתו והולך לדג לבקש למלא את דרישותיה של אשתו.
הים הופך לסוער יותר ויותר עם כל בקשה חדשה של האשה התובענית.
בבקשה האחרונה הדייג בקושי מצליח לשמוע את עצמו.
כשהדג שומע את בקשתה האחרונה, הוא מחליט לרפא את חמדנותה ולוקח בחזרה את כל מה שהוא נתן לה ומחזיר אותה בחזרה לבקתה הקטנה ולשוקת השבורה.
בשנת 2003 עלה עיבוד בימתי לספר בהפקת תיאטרון "גלתם" בעיבוד ובימוי של דני שגב ובהשתתפות אלברט כהן בתפקיד הדייג, עירית גדרון כאשת הדייג, ינון ספיר בתור דג הזהב ואבינועם שן צור בתפקיד דמויות נוספות.
בשנת 2006 עלתה בישראל הצגת הילדים "הדייג ודג הזהב" בהפקת התיאטרון שלנו.
בהשתתפות דנה אברהם סמו / נטע הבר כאשת הדייג, ערן חגי כדג הזהב והדר שחף מעיין בתפקיד המספרת.
הדייט שלי לחתונה הוא סרט רומנטי בבימויה של קלייר קילנר שיצא בשנת 2005. הסרט מבוסס על רומן רב-מכר של אליזבת יאנג.
קאט אליס היא רווקה ניו יורקית שחוזרת אל בית הוריה שבלונדון לכבוד החתונה שעומדת להיערך לאחותה הצעירה איימי.
קאט נדהמת לגלות שארוסה לשעבר ג'פרי, שזרק אותה לפני שנתיים, הוא השושבין של אד, בעלה לעתיד של אחותה.
מחשש למפגש עמו וכדי להרשימו היא שוכרת נער ליווי בשם ניק מרסר.
העניינים מסתבכים כאשר מגלים כי אחותה של קאט, איימי, ניהלה רומן מהצד עם ג'פרי כאשר עוד היה עם קאט, והיא חושפת את רגשות האשמה לפני אד.
הדיילי סטאר היה יומון לבנוני בשפה האנגלית המופץ בלבנון, במדינות ערב (בייחוד במדינות המפרץ הפרסי) ובמדינות המערב.
העיתון פונה בעיקר לשכבה המשכילה הלבנונית במזרח התיכון ובתפוצה.
העיתון נוסד בשנת 1952 על ידי כאמל מרווה והיה בבעלות משפחתו עד שנת 2010.
העיתון מכסה חדשות מקומיות בלבנון בתחומי הפוליטיקה, הדת והעסקים וכן את חדשות האזוריות, בעיקר באזורי הלבנט ומצרים.
כעיתון המיועד לאינטליגנציה לרוב הוא נוקט בעמדות התואמות את העמדות של הפלגים נוצריים המתונה והסוניים.
ככלל, העיתון תומך במאבקו של ארגון החזבאללה בישראל אך מסתייג מן המעורבות החמושה של הארגון בפוליטיקה הלבנונית ומהכיבוש הסורי.
העיתון נוסד ביוני 1952 על ידי המוציא לאור כאמל מרווה ששימש גם כעורך הראשי ומו"ל של היומון הערבי אל-חיאת.
העיתון נועד במקורו לעובדים זרים שעסקו בתעשיית הנפט הלבנוני ובהמשך הפך למבוקש על ידי לבנונים שהיגרו מארצם אל מעבר לים, עבור מהגרים הללו פעמים רבות ערבית כבר לא הייתה השפה הראשונה.
לאחר רציחתו של מרווה בשנת 1966 תפשה את מקומו אלמנתו סלמה אל-ביסר שהמשיכה בהוצאת העיתון עד פרוץ מלחמת האזרחים עת הפכו משרדי העיתון לשדה קרב.
בתחילת 1983, כאשר עלו תקוות לסיום המלחמה בעקבות הפלישה הישראלית, ניסה בנו הבכור של כאמל, ג'מיל, ולצדו שני אחיו מאלכ וכרים, להשיק את העיתון מחדש.
אף על פי שהעיתון החל לצאת לאור בנובמבר של אותה שנה בעקבות החרפת מלחמת האזרחים, ביוני 1985 הפך העיתון לשבועון למשך שנה, ולאחריה הופסק פרסומו בעקבות בריחת רבים מן הכותבים והקוראים מלבנון.
לאחר הסכם טאיף שסיים את מלחמת האזרחים בשנת 1991 ותחילת תהליך השיקום שב היומון לצאת בשנת 1996 עם צוות כותבים חדש אך עדיין תחת עריכתו של ג'מיל מרווה.
החל משנת 2000 יוצא העיתון בשיתוף המהדורה הבינלאומית של ההרלד טריביון ברוב העולם הערבי.
בסוף 2010 הדיילי סטאר נרכש על ידי משקיעים חדשים המבקשים הפוך את העיתון לעיתון כלל ערבי הפונה לפזורה הערבית במדינות המערב.
בשל שינויים בהרגלי הצריכה ותגובות שליליות כלפי כלי תקשורת בבעלות פוליטית אחרי מהפכת ה-17 באוקטובר, העיתון החל לאבד הכנסות וקוראים.
ב-4 בפברואר 2020 הודיע העיתון על עצירה זמנית בהדפסתו בשל בעיות כלכליות.
ב-13 באוקטובר 2021 הופסק גם עדכון האתר של היומון.
מספר שבועות מאוחר יותר, ב-31 באוקטובר, נסגר הדיילי סטאר באופן רשמי.
הדים: לשאלות החברה הקיבוצית היה כתב עת של תנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר.
"הדים" ראה אור בהוצאה לאור של התנועה בקיבוץ מרחביה, משנת תרצ"ד 1934 עד שנת תשמ"ח 1988. תקופה ארוכה היה רבעון, שגליונותיו רואים אור 4 פעמים בשנה.
השתתפו בעריכתו ובכתיבתו חברי מפלגת מפ"ם, התנועה המיישבת "הקיבוץ הארצי", ותנועת הנוער "השומר הצעיר", וכן חברי מפלגת מפ"ם, וחברים ואוהדים של "הקיבוץ הארצי".
נושא עיקרי בגליונות "הדים" היה החיים בקיבוץ, ההווי והתרבות, ותהיות על עתידה של החברה הקיבוצית.
הדיירת מאחוזת ויילדפל הוא הרומן השני והאחרון של הסופרת אן ברונטה.
הוא פורסם לראשונה בשנת 1848 תחת שם העט "אקטון בל".
רומן זה זכה להצלחה רבה מיד לאחר הוצאתו לאור, אך אחרי מותה של אן, אחותה שרלוט מנעה את הוצאתו המחודשת.
הרומן מתואר כאוסף מכתבים מגילברט מארקהאם לחברו וגיסו, בהם הוא מתאר את האירועים שהובילו לפגישתו עם אשתו.
אל אחוזת ויילדפל, אחוזה אליזבתנית אשר עמדה ריקה במשך שנים רבות, מגיעה אלמנה צעירה ומסתורית, יחד עם בנה הצעיר ומשרת.
היא מתגוררת שם בשם הבדוי הלן גרהאם תוך שמירה קפדנית על פרטיותה, אך מהר מאוד נופלת קורבן להשמצות מקומיות.
חוואי צעיר בשם גילברט מארקהאם, מסרב להאמין לדברי הדיבה ששמע אודותיה ומגלה את סודותיה האפלים.
ביומנה, הלן מספרת על הידרדרותו הפיזית והמוסרית של בעלה, אשר נבעה מאלכוהול, ועל עולם הפריצות והאכזריות שממנו ברחה.
רומן זה, אשר עוסק בבגידה בנישואים, נתון בתוך מסגרת מוסרית המתבססת על אמונתה האופטימית של אן בישועה עולמית.
"הדיירת מאחוזת ויילדפל" נחשב לאחד מהרומנים הפמיניסטיים הראשונים.
מאי סינקלייר, בשנת 1913, אמרה כי טריקת דלת חדר השינה של הלן כנגד בעלה הדהדה בכל רחבי אנגליה הוויקטוריאנית.
בריחתה של הלן מבעלה אינו רק ניפוץ של מוסכמות חברתיות, אלא מהווה גם הפרת החוק האנגלי.
הדייט שתקע אותי הוא סרט קולנוע מסוגת הקומדיה רומנטית שיצא בשנת 2007, בכיכובם של סת' רוגן וקתרין הייגל.
את הסרט הפיק, כתב וביים ג'אד אפאטו.
לו סרט המשך בשם "הכל יחסים" שיצא ב-2012, עם ספין-אוף על הדמויות של פול ראד ולזלי מאן בהגיעם לגיל 40.
בן סטון (מגולם על ידי סת' רוגן) הוא גבר שמנמן סטלן ובטלן בן 23. אזרח קנדי השוהה באופן בלתי חוקי בארצות הברית.
בן מתפרנס מפיצויים שקיבל עקב תאונה.
במקביל הוא ושותפיו לדירה מקימים אתר אינטרנט שיספק מידע על סצנות עירום בסרטי קולנוע.
אליסון סקוט (מגולמת על ידי קתרין הייגל) התקבלה לאחרונה לתפקיד כתבת בידור בערוץ E!.
היא חולקת בית עם אחותה דבי (מגולמת על ידי לזלי מאן) ומשפחתה (פיט - מגולם על ידי פול ראד, שארלוט - מגולמת על ידי איריס אפאטו וסאדי - מגולמת על ידי מוד אפאטו).
אליסון ודבי יוצאות לחגוג את הקידום של אליסון במועדון לילה מקומי שבו היא פוגשת את בן.
אחרי לילה של שתייה מופרזת, בן ואליסון מקיימים יחסי מין.
למחרת בבוקר, אליסון מבינה את הטעות שעשתה ומנתקת קשר עם בן.
שמונה שבועות לאחר מכן, אליסון חווה סדרה של בחילות במהלך ריאיון עם השחקן ג'יימס פרנקו, ומגלה בהמשך כי היא בהיריון.
היא מבינה כי בן הוא האב, ובשל כך היא מתקשרת אליו ומספרת לו כי היא בהיריון.
מתברר שעקב אי הבנה, בן לא השתמש בקונדום.
בן אומר לה שיתמוך בה.
אמה של אליסון (מגולמת על ידי ג'ואנה קרנס) מנסה לשכנע את בתה לעשות הפלה אך אליסון מחליטה להמשיך עם ההיריון.
מאוחר יותר, אליסון ובן מחליטים לתת סיכוי ליחסים ביניהם.
בהמשך בן מציע לאליסון נישואים ללא טבעת מפני שאין לו כסף.
הוא מבטיח לה שיום יבוא ותקבל את הטבעת.
אליסון אומרת לבן שהיא חושבת שזה מוקדם מדי לחשוב על נישואין, כי האהבה ביניהם היא מרגשת וטובה כעת, אך היא לא יודעת כיצד היא תהיה בעוד זמן מה או לאחר לידת התינוק וכי היא עוסקת יותר בלהסתיר את ההריון מהבוס שלה, ולכן מבקשת מבן שלעת עתה הם יישארו בני זוג.
לאחר התחלה מבטיחה למדי, מתחילה לצוץ מתיחות מעל פני השטח במערכת היחסים בין אליסון לבן.
אליסון נעשית מודאגת בגלל חוסר האחריות והמחויבות של בן, ויש לה ספקות לגבי כמה זמן תחזיק עוד מערכת היחסים ביניהם.
מחשבות אלה נובעות בעיקר מהנישואין האומללים של אחותה דבי.
בעלה של דבי, פיט, עובד בתור צייד כישרונות של להקות רוק, אך משום שהוא נוהג ללכת לאודישנים מרובים של להקות רוק בשעות הלילה, דבי החלה לחשוד כי פיט בוגד בה.
בהמשך דבי מגלה שהוא בעצם לוקח חלק בקבוצת בייסבול דמיונית.
פיט הסביר לדבי שהוא הלך למפגשים הללו רק על מנת להשתחרר מעט מהאופן שבו היא שלטה בו - גילוי שהוביל לבסוף לפרידתם משום שדבי הבינה שהוא העדיף ללכת למפגשים הללו במקום להיות עם משפחתו בביתו.
כאשר בן מביע אהדה ושעשוע ממעשיו של פיט, הוא גורם לוויכוח סוער עם אליסון בעת שהם היו בדרכם אל הרופא שלה.
בעקבות כך השניים נפרדים לאחר שאליסון מגרשת אותו בכעס ממכוניתה.
בן ופיט מחליטים בהמשך לנסוע ללאס וגאס.
תחת השפעה כבדה של פטריות הזיה, הם מבינים את מה שהם איבדו, והם מחליטים לקחת אחריות על מערכות היחסים שלהם.
לאחר שדבי ואליסון עוזבות את המועדון דבי מספרת לאליסון שהיא מתגעגעת לפיט ושהיא מעוניינת לחזור אליו.
דבי ופיט מיישרים בהמשך את ההדורים במסיבת יום ההולדת של בתם, ואולם כשבן מנסה ליישר את ההדורים עם אליסון, היא עדיין מסרבת בתוקף לחזור אליו.
הבוס של אליסון מגלה לבסוף על הריונה של אליסון, ורואה בזאת הזדמנות לשפר את המידרוג של התוכנית על ידי כך שאליסון תראיין ידועניות בהיריון.
לאחר שבן משוחח עם אביו, בן מחליט לקחת אחריות על חייו ולעשות מאמץ מרבי לשנות את דרכי חייו: הוא עוזב את הדירה ששכר עם חבריו, מקבל עבודה משרדית כמעצב אתרי אינטרנט ושוכר דירה מרווחת עם חדר נוסף עבור התינוק.
הוא גם מתחיל לקרוא ספרי היריון.
כאשר אליסון מתקרבת לרגע הלידה, היא לא מצליחה ליצור קשר עם הרופא המיילד שלה, ובשל כך היא קוראת לבן.
במהלך הלידה, אליסון מתנצלת בפני בן שהטילה ספק במחויבות שלו.
כאשר דבי ופיט מגיעים לבית החולים, בן מסרב בתוקף לאפשר לדבי להיות לצידה של אליסון, ועומד על כך כי זה כעת המקום שלו.
דבי זועמת בתחילה אך היא מחליטה לבסוף לשנות את דעתה השלילית על בן משום שהיא מתרשמת כי הוא סוף סוף לקח אחריות על המצב.
לבני הזוג נולדת תינוקת בריאה ושלמה, ובן מפתיע את אליסון בכך שהוא מיידע אותה כי הוא שוכר עתה דירה במזרח לוס אנג'לס עבורה ועבור התינוקת.
סת' רוגן - בתפקיד בן סטון
קתרין הייגל - בתפקיד אליסון סקוט
פול ראד - בתפקיד פיט
לזלי מאן - בתפקיד דבי
ג'ייסון סיגל - בתפקיד ג'ייסון
ג'יי בארושל - בתפקיד ג'יי
ג'ונה היל - בתפקיד ג'ונה
מרטין סטאר - בתפקיד מרטין
שרלין אי - בתפקיד ג'ודי
איריס אפאטו - בתפקיד שרלוט
מוד אפאטו - בתפקיד סיידי
סטיבן בריל - הבוס של בן ג'ואנה קרנס - בתפקיד גברת סקוט
הארולד ראמיס - בתפקיד האריס סטון
אלן טודיק - בתפקיד ג'ק
קריסטן ויג - בתפקיד ג'יל
ביל היידר - בתפקיד ברנט
קן ג'אונג - בתפקיד ד"ר קוני
ג'יי פי מאנוקס - בתפקיד ד"ר אנג'לו טים באגלי - בתפקיד ד"ר פלגרינו
בי ג'יי נובאק - בתפקיד גינקולוג
מו קולינס - בתפקיד גניקולוגית
לודון ויינרייט - בתפקיד ד"ר האוורד
אדם סקוט - בתפקיד אח
קרייג רובינסון - בתפקיד שומר הסף של המועדון
ראיין סיקרסט - משחק כעצמו
הדייר הוא סרט מתח בריטי משנת 1927 בבימויו של אלפרד היצ'קוק.
הסרט יצא לאקרנים בלונדון ב-4 בפברואר 1927.
הסרט נפתח ברצח שביצע רוצח סדרתי הנוהג לרצוח נשים בלונדיניות.
דייזי וחברותיה הדוגמניות הבלונדיניות מכסות את שיערן בפאות.
דייזי צוחקת עליהן וחוזרת הביתה אל הוריה ובעלה השוטר ג'ו.
מגיע דייר לבית המשפחה ומשכירים לו את החדר, הוא קצת חשאי ומתבודד מה שמדאיג את האישה אבל הוא משלם ומבקש שיעזבו אותו בשקט.
כשהיא עולה להביא לו אוכל היא רואה שהוא הפך את כל התמונות של הנשים הבלונדיניות שהיו על הקיר ומבקש להוריד אותן.
כשדייזי עולה לחדרו נוצר ביניהם חיבור.
במהלך השבוע הקשר ביניהם מתהדק וג'ו, שמונה לחקור את פרשיית "הנוקם" לא אוהב את זה.
באחד הלילות גברת באנטינג מתעוררת כי שומעת את הדייר יוצא.
היא חושדת בו ובודקת בחדרו, מוצאת ארון נעול.
יום למחרת מתברר ש"הנוקם" תקף שוב ואישה בלונדינית נרצחה ממש ליד ביתם.
היא ובעלה מתחילים לחשוד שהדייר הוא "הנוקם".
ערב אחד הדייר ודייזי מצליחים לחמוק לדייט לילי, ג'ו עוקב אחריהם, תופס אותם ודייזי ואמרת לו שזה נגמר בינם.
ג'ו חוזר עצוב הביתה, מהרהר באירועים האחרונים ומשכנע את עצמו שהדייר הוא "הנוקם".
הוא מוציא צו חיפוש ומוצא בארון של הדייר אקדח, מפה של כל הרציחות של "הנוקם" ותמונה של בחורה בלונדינית שהוא משער שזו הרציחה הראשונה שלו.
הוא עוצר אותו אבל הדייר מצליח לברוח, דייזי מוצאת אותו והוא מסביר לה שהבחורה בתמונה זו אחותו שנרצחה והוא הבטיח לאמו שיחפש את "הנוקם".
היא לוקחת אותו לפאב אבל הקהל חושד בהם ומתחילים להרביץ לדייר, בינתיים "הנוקם" האמיתי נתפס וג'ו מגיע כדי לעזור.
נער עיתונים מבשר לכולם על החדשות ועוזבים אותו, הוא נופל אל זרועותיה של דייזי.
הדילרים הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת דרמת הפשע בבימויו של עודד דוידוף משנת 2012.
אבישי (איתי תורג'מן) ורמי (רמי דוידוף) הם חברי ילדות שמתגוררים ביחד, בדירת רווקים מוזנחת, בשכונת רמות בירושלים.
את זמנם הם מעבירים בעישון ג'וינטים ומשחקים בקבוצת הכדורגל השכונתית, שמאמנה צביקה (צחי גראד) מנסה להשליט בהם משמעת, כדי שיזכו בגביע השכונות.
אבישי ורמי מנסים לעשות כסף מהיר ממכירת סמים קלים, מסתבכים בהרפתקאות רומנטיות עם בחורות: רמי עם חוה (יובל שרף) אבישי עם גטפריק (מיכל גבריאלוב).
הם גם מסתבכים עם הגנגסטר המקומי שגיא (אלון אבוטבול) שמטיל אימה על השכונה.
הדינוזאור הטוב הוא סרט דרמה בהנפשה ממוחשבת של אולפני ההנפשה של וולט דיסני ופיקסאר.
את הסרט ביים תחילה בוב פטרסון (שגם כתב אותו) אך באוגוסט 2013 הוא פוטר ודיסני לא הצליחו למצוא לו מחליף.
ב-19 בספטמבר 2013 הודיעו דיסני ופיקסאר שהסרט נדחה ל-25 בנובמבר 2015. בישראל, הסרט יצא לאקרנים ב-26 בנובמבר 2015. לפני הקרנת הסרט הוקרן הסרט הקצר "צוות העל של סנג'אי".
הסרט מתקיים במציאות שבה האסטרואיד שהשמיד את הדינוזאורים החמיץ את כדור הארץ.
עלילת הסרט מתרחשת מיליוני שנים לאחר אירוע האסטרואיד.
עד אז הספיקו הדינוזאורים לפתח ידע בחקלאות, הישרדות ועוד.
במרכז העלילה עומדת משפחת אפטוזאורוס בת חמש נפשות: האב הנרי, האם מומה, הבת הבכורה ליבי, הבן האמצעי באק והבן הצעיר ארלו.
ארלו היינו אפטוזאור קטן בעל דימוי עצמי נמוך, אך מנסה להוכיח לעצמו ולאביו אחרת.
בזמן ששאר האחים מצליחים במשימות קשות ומקבלים את הזכות לחתום על מאגר התירס, ארלו נכשל במשימותיו (הכוללות בעיקר האכלת תרנגולות) ולא מצליח להוכיח את עצמו.
לפיכך אביו מחליט להטיל על ארלו משימה: ללכוד ולהרוג יצור לא ידוע המגיע לעיתים קרובות ואוכל את היבול.
ארלו חדור המטרה מצליח ללכוד את היצור, ילד אנושי, אך במקום להרוג את הילד, ארלו משחרר אותו מהמלכודת, והילד נמלט מהאזור.
אביו של ארלו מחליט להשלים את המלאכה.
השניים יוצאים משטח הבית במשימה להרוג את הילד.
אך איתני הטבע, דבר אשר משפיע על העלילה לאורך כל הסרט, מביאים למותו של האב.
לאחר מכן, המשפחה מנסה באפיסת כוחות לקצור את היבול.
ארלו מנסה לתרום יותר בעבודה החקלאית.
ופתאום הוא מגלה שהילד חזר לגנוב את מזונם.
נחוש לנקום ביצור לאחר שגרם בעקיפין למות אביו, ארלו רודף אחריו עד הנהר והשניים נסחפים הרחק מהבית.
מיואש ופצוע, מנסה ארלו לחזור אל ביתו, אך כאשר ניסה להתקיף שוב את הילד, הוא גילה שהוא למעשה חברותי, חכם ומועיל.
כאשר ארלו חיפש אחר מזון, הילד מצא עבורו עץ אוכמניות אך ממנו יצא נחש אדום ואיום (מחווה לנחש התנ"כי) שהתקיף את ארלו אך נהדף על ידי הילד.
פתאום, צץ מן היער סטירקוזאור בעל יצורים רבים על קרניו (לפי מקורות רשמיים מפיקסאר שמו פורסט וודבוש) שהתרשם מאומצו של הילד ולפיכך אמר לארלו שיוסיף את הילד לאוסף שלו אם ייתן לו שם, והדינוזאור המקורנן החל לזרות שמות אל הילד, וכך גם עשה ארלו.
וכאשר ארלו זעק את השם ספוט, הילד הביט ושב אליו.
"מובס", פורסט אומר לארלו שבדרך לביתו היצור יגן אליו.
באותו לילה, השניים הציגו אחד לשני את סיפורם הכאוב, וגילו ששניהם גם סובלים מאובדן ובדידות (ארלו איבד את אביו וספוט את משפחתו).
כאשר רצו מלהקת הפטרוזאורים, נתקלו בזוג טירנוזאורים בשם נאש וראמזי אשר תחילה הדפו את הפטרוזאורים, וכשנראה שהם עמדו להתקיף את ארלו, הם למעשה באו לעזור לו.
השניים גם הציגו את אביהם, אשר כעס על אובדן עדר ארוכי הקרן שלהם.
בנחישות רבה, ארלו אמר שספוט יוכל לאתר אותם, וכאשר נתנו לו לרחרח חתיכה מפרוותם, היצור הקטן מצא את העדר אך לפי סימנים שהיו על הדרך, גנבי בקר הסתתרו שם.
לכן ארלו, לפי בקשתו של בוטש, עמד על סלע באמצע המקום שבו שהה העדר, והחל לצרוח.
כאשר עשה זאת, חבורת ולוצירפטורים הגיעה אל ארלו וניסו להתקיפם, אך נהדפו בידי הטירנוזאורים, מה שהוביל למנוסת העדר והתחיל מרדף אחר הגנבים.
בסוף המרדף, ארלו וספוט עוזרים לטי רקסים להבריח את הגנבים ולהוביל את העדר למרעה חדש ששמה הדליקו מדורה.
באותו הערב, כול אחד סיפר את סיפורו ובוטש הסביר לארלו שאין דבר רע בפחד, ושלא ניתן להביסו אלא לעבור דרכו.
למחרת בבוקר, ארלו וספוט ממשיכים לעזור לטירנוזאורים להוביל את עדר ארוכי הקרן, כשלפתע זיהו את ההר שלידו גר ארלו.
מיד, השניים רצו לעברו לאחר שנשלחו עם מחמאות ממשפחת הטירנוזאורים.
כאשר המשיכו בדרכם, אדם מבוגר משך את תשומת לבו של ספוט, אך ארלו השיב אותו אליו.
פתאום, סופה נוספת הגיעה, וחבורת הפטרוזאורים שבה וחטפה את ספוט והשליכה את ארלו אל יער שרכים שבו נתקע ואיבד את הכרתו.
כאשר זה קרה, הוא חלם שוב על אביו שנתן לו מילות עידוד לקום ולהציל את ספוט.
כשהתעורר ארלו, הוא מצא את חבורת הפטרוזאורים ונלחם בהם.
בסוף הקרב, כול הפטרוזאורים נשטפו במפל, וספוט קרע חתיכה מכנפו של טאנדרקלאפ וארלו השליך לעברו מקל והטביע גם אותו.
עם התחזקותה של הסופה ובבואו של גל גדול, ארלו זינק אל ספוט והציל אותו ממוות.
השניים עלו על יבשה קרובה, נחו והמשיכו בדרכם.
כאשר הגיעו אל קרבת הבית, פגשו השניים משפחת בני אדם.
ארלו החליט להשאיר את ספוט אצל המשפחה האנושית שתעניק לו חום וביטחון.
השניים נפרדים וארלו מגיע אל ביתו מחוזק, בעל אמונה עצמית וביטחון.
ארלו זוכה לבסוף להערכה שציפה לה כל כך, בכך שמותיר חותם בצורת טביעת כף רגלו על אבן במגדל מאגר התירס לצד טביעות כפות רגליהם של שאר בני משפחתו.
דמות מדבבים באנגלית ובעברית תיאור הדמות ארלו ריימונד אוצ'ואה / ניר פרץ דינוזאור צעיר ממשפחת אפטוזאורוס.
גיבור העלילה המנסה להוכיח למשפחתו את יכולותיו.
ספוט ג'ק ברייט בן אנוש קטן וצעיר.
בתחילת הסרט הוא גנב אוכל ממשפחתו של ארלו, אך כאשר השניים נפגשו בשנית הם נהפכו לחברים טובים.
אבא ג'פרי רייט / אמנון וולף האבא של משפחת אפטוזאורוס.
מנסה להראות לארלו שהוא יכול.
אמא פרנסס מקדורמנד / הילה זיתון האמא של משפחת אפטוזאורוס באק מרקוס סקריבנר / עמית יוסוביץ' אחיו של ארלו.
טאנדרקלאפ סטיב זאן / ערן מור ניקטוזאורוס, הנבל הראשי של הסרט.
ארלו ניסה תחילה להתיידד איתו אך התברר שהוא לא יותר מאשר טורף צבוע הרוצה לאכול את ספוט.
מנהיג להקה של פטרוזאורים אכזריים.
בוטש סם אליוט / יורם יוספסברג טירנוזאורוס רקס מבוגר וקשוח במיוחד.
תחילה סלד מארלו, אך כשהכיר בו באמת צידו החיובי והתומך התגלה.
אחראי על עדר של "ביזונים".
נאש איי ג'יי באקלי / גילן שחף טירנוזאורוס רקס מתבגר.
נוטה לריב עם אחותו אך עם זאת הוא חביב לשאר הסובבים אותו.
רמסי אנה פקווין / דקלה הדר טירנוזאורוס רקס מתבגרת.
חביבה מאוד ומתעבת בריונים.פורסט וודבוש פיטר זון / אלי לולאי סטירקוזאורוס מסתורי הנושא מספר רב של יצורים על קרניו על מנת שיגנו עליו.
במהלך הסרט "למעלה" של פיקסאר מ-2009 היה ניתן להבחין בארבע תמונות שבהם שלושה דינוזאורים וילד אחד, תמונות אלו רמזו על הפקת הסרט.
ביוני 2011 הוכרז כי הסרט יופץ ב-27 בנובמבר 2013. ב-20 באוגוסט 2011 הוכרז ב-D23 Expo הבמאי, המפיק, העלילה ומספר פרטים נוספים.
ב-24 באפריל 2012 נחשף כי הפצת הסרט נדחתה ל-30 במאי 2014 וכי הסרט ייקרא "הדינוזאור הטוב".
ב-12 במרץ 2013 נודע כי תומאס ניומן יכתוב את פסקול הסרט.
ב-9 באוגוסט 2013 נחשף במהלך D23 Expo כי בסרט ישתתפו בין היתר לוקאס נף, ג'ון לית'גו, פרנסס מקדורמנד, ביל היידר, ניל פטריק האריס וג'ודי גריר.
בשל בעיות בסיפור פוטרו בקיץ 2013 במאי ומפיק הסרט.
אד קטמול, נשיא פיקסאר, הסביר את פיטורו של בוב פרטסון ואמר כי "כל במאי מאוד עמוק בסרט שלו אך לפעמים פשוט צריך נקודת מבט שונה ולפטר את הבמאים...".
פרטסון עבר לפיתוח פרויקט אחר בפיקסאר בעוד מפיק הסרט דניס ריים התפטר מרצון עצמו על מנת לעבוד על "ארץ המחר".
בספטמבר 2013 נדחתה הפצת הסרט מ-30 במאי 2014 ל-25 בנובמבר 2015 (התאריך שתוכנן לסרט מוצאים את דורי) על מנת "לתת לסרט קצת יותר זמן".
ב-22 באוקטובר 2014 נודע כי פיטר זון, שהיה במאי משנה, יביים את הסרט.
ב-12 ביוני 2015 נחשפה רשימת המדבבים הסופית של הסרט עם שינויים רבים בעמדת המדבבים ובעמדת הדמויות.
לוקאס נף וג'ון לית'גו הוחלפו בריימונד אוצ'ואה ובג'ק ברייט, פרנסס מקדורמנד היא המדבבת היחידה שנשארה.
ובנוסף גם שלושת האחים של ארלו שדובבו על ידי ניל פטריק האריס, ביל היידר וג'ודי גריר נחתכו והוחלפו באח אחד אותו מדבב מרקוס סקריבנר.
הסרט הכניס 123.1 מיליון דולר בצפון אמריקה ובשאר העולם ביחד 206 מיליון דולר, מה שאומר שהסרט הכניס בסה"כ 329 מיליון דולר, ומציב אותו כסרט בעל ההכנסות הנמוך ביותר של פיקסאר.
האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט ציון חיובי של 76% בהסתמך על 178 חוות דעת, שהממוצע של כול אחת מהן היה 6.5/10.
מבקרי סרטים רבים קטלו את הסרט בטענה שהיה חלש בהשוואה לסרטי פיקסאר אחרים, ושהיה מיועד יותר לקהל צעיר יותר.
אחרים דווקא טענו שסרט זה הוא למעשה השתפרות של פיקסאר מסרטיהם האחרים.
הדיירת מאחוזת ויילדפל היא סדרת טלוויזיה משנת 1996 עיבוד לרומן באותו שם מאת אן ברונטה.
הסדרה הופקה על ידי ה-BBC וביים אותה מייק ברקר.
השחקנים הראשיים בסדרה הם טרה פיצג'רלד בתפקיד הלן גרהם, רופרט גרייבס מגלם את הבעל האלים ארתור הנטינגטון וטובי סטיבנס בתפקיד גילברט מרקהם.
אלמנה צעירה ומסתורית מגיעה להתגורר בווילדפיל הול, בית אחוזה ישן מהתקופה האליזבתנית, עם בנה הקטן.
היא נחושה בדעתה לחיות באורח חיים עצמאי, אבל שכניה אינם מניחים לה.
רק גילברט מרקהם, חוואי צעיר, מצליח לגלות את סודותיה.
טובי סטיבנס - גילברט מרקהם
טרה פיצג'רלד - הלן גרהם
רופרט גרייבס - ארתור הנטינגטון
ג'קסון ליץ' - הילד ארתור הנטינגטון
שון גלאגר - וולטר הרגרייב
ג'ונתן קייק - ראלף הטרסלי
ג'ו אבסולום - פרגוס מרקהם
קנת' קרנהם - הכומר מילוורד
פאם פריס - גברת קרנהם
קאתי מרפי - מיס מיירס
פלומה באאזה - רוז מרקהם
אראן בל - ריצ'רד וילסון
מירנדה פלזנס - אלייזה מילוורד
ג'יימס פיורפוי - פרדריק לורנס
דומיניק רוואן - לורד לובורו
ביטי אדני - אנבלה וילמוט, ליידי לובורו
ג'נט דייל - גברת וילסון
סוזאנה וייז - מיליסנט הרדגרייב
קארן וסטווד - ג'יין וילסון
זכייה בפרס האיפור ועיצוב תסרוקות - ג'ין ספיק
מועמדות לפרס עיצוב התלבושות הטוב ביותר - רוזלינד איבאט
מועמדות לפרס העיצוב הטוב ביותר - שרה גרינווד
מועמדות לפרס הצילום והתאורה הטובים ביותר - דאף הובסון
פרס RTS לטלוויזיה - 1997
זכייה בפרס הצילום לדרמה - דאף הובסון
זכייה בפרס המוזיקה הטובה ביותר עבור פסקול מקורי - ריצ'רד ג'.
זכייה בפרס העיצוב הטוב ביותר - שרה גרינווד
הדייסה המתוקה היא מעשייה מאת האחים גרים.
המעשייה עוסקת באם ובתה החיות בעוני.
העוני גדול עד כדי כך שלא נותר, לדאבונן, מזון בבית.
אולם למרבה המזל הילדה מקבלת סיר קסום מאישה זקנה.
הסיר, שהוענק לילדה ללא תמורה, מסוגל לבשל דייסה על ידי אמירת מילת קסם, וגם להפסיק את הבישול על ידי אמירת מילות-קסם אחרות.
יום אחד, כשהילדה הלכה לטייל, רעב תקף לפתע את האם.
האם, שרצתה לשבור את רעבונה, אכלה מן הדייסה לשובע.
אולם איתרע מזלה והסיר לא הפסיק לבשל, זאת משום שמילות-הקסם פרחו מזיכרונה.
הדייסה הציפה את הכפר, וכשנדמה היה כי המצב אבוד, שבה הילדה מן הטיול, הבחינה במצב ועצרה את הסיר מבישולו.
הדייסה המתוקה היא חלק מסיפורים רבים אשר נכתבו על "מוטיב הגולם", במעין דגם של העוזר אשר מנסה לסייע ועזרתו "עולה על גדותיו".
"הגולם שואב מים לפסח" - כחלק מאגדת הגולם מפראג
"סבתא אשפתא" - סיפור איטלקי מאת הסופר טומי דה-פאולה, תורגם על ידי יהודה אטלס