tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות ה-60 וה- 70 לימד מוזיקה בתיכון עירוני י"א בתל אביב והקים שם תזמורת.
בשנים 1972–1985 לימד במדרשות למורים למוזיקה בסמינר לוינסקי בתל אביב ובסמינר עליה (למורים מהמגזר הדתי) בפתח תקווה.
מרכוס הופיע כנגן חלילית סולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם תזמורות קאמריות שונות בניצוחם של נעם שריף, גיל שוחט ועוד.
כמו כן ניגן מוזיקה קאמרית.
בשנות ה-80 הגיש תוכנית ללימוד הנגינה בחלילית בטלוויזיה החינוכית בשם "מי בחלילית" (15 פרקים).
ב-1992, לכבוד יום הולדת המאה של אמו של אפרים, האמנית קטה אפרים מרכוס, הסריטה הטלוויזיה החינוכית סרט עם 80 מפסליה, בליווי קטעי נגינה בביצוע "נגני רננים".
מרכוס יצר גם סדרת תקליטורים, בנגינת אנסמבל "רננים" בניצוחו, הכוללים יצירות החל מימי הרנסאנס ועד לימינו, כולל יצירות ישראליות.
בין הקלטותיו כסולן: סונטות וטריו סונטות של באך וטלמן.
הרב סר אפרים יצחק מירוויס KBE הוא הרב הראשי של בריטניה.
מירוויס נולד ביוהנסבורג, דרום אפריקה לרב ד"ר ליונל מירוויס ופרידה מירוויס.
אביו היה רב הקהילה של הקלרמונט והוויינברג קהילות עבריות בקייפטאון וגם שימש כרב בעיר באנוני במשך תקופה.
הבן אפרים למד בבתי ספר מקומיים ב-1973 עלה לישראל, בה למד בשנים 1973–1976 בישיבת כרם ביבנה ובשנים 1976–1978 בישיבת הר עציון.
בין 1978 ל-1980 למד במכון אריאל, שם גם הוסמך לרבנות.
במקביל ללימודיו התורניים למד לתואר ראשון בחינוך ובעברית מקראית מטעם אוניברסיטת דרום אפריקה.
קיבל תעודת הוראה ממכללת יעקב הרצוג, וכן הוסמך כשוחט וכמוהל.
מקום מושבו הנוכחי הוא בשכונת פינצ'לי שברובע בארנט, לונדון.
ב־1982 מונה לרב אחת מקהילות דבלין וב־1985 החל לשמש כרב הראשי של אירלנד.
בשנים 1985–1992 שימש גם כנשיא מועצת הנוצרים והיהודים באירלנד (Council of Christians and Jews).
ב-1986 היה מהפועלים נגד ניסיונו הכושל של פושע המלחמה הנאצי-הולנדי פיטר מנטן להתיישב באירלנד.
כרב הראשי של אירלנד, בטרם נפתחה שגרירות ישראל במדינה, נהג לייצג אינטרסים ישראלים בפני התקשורת והממשל.
בתום כהונתו באירלנד עבר לשמש כרב בכיר בבית הכנסת של פינצ'לי שבצפון לונדון, שם יזם שיתוף פעולה עם המסגד המקומי, במסגרתו נערכו ביקורים הדדיים והוחלט על קיום יום פעילות משותף למען הציבור.
ב-1990 הוענק לו פרס ירושלים לחינוך בתפוצות מטעם בתי-הספר היהודיים של סטרטפורד.
ב-1999 הוביל משלחת רבנים בריטים לישראל, לאות סולידריות עימה.
בדצמבר 2012 הכריזה ק"ק כנסת ישראל על מינויו הצפוי לתפקיד רבה הראשי של בריטניה, לאחר 22 שנות כהונה של הרב יונתן זקס.
המינוי זכה לתגובות אוהדות בבריטניה ובתפוצה, אולם הזרמים הליברליים ביהדות בריטניה שהתנגדו לבחירתו טענו שאינם מכירים בו כמייצגם.
בספטמבר 2013 נכנס לתפקידו בטקס שהתקיים בבית כנסת סנט ג'ונס ווד בלונדון, בהשתתפות כ-1400 אישים בהם הנסיך צ'ארלס, מנהיג האופוזיציה אד מיליבנד והארכיבישופ של וסטמינסטר וינסנט ניקולס.
במרץ 2018 מתח ביקורת חריפה על דבריו של הראשון לציון יצחק יוסף, שבשיעורו השבועי השווה בין "כושי" לבין קוף, ואמר בין היתר: "לא כל כושי מברכים...
צריך שיהיה כושי שאבא שלו ואמא שלו לבנים...
אם אתה יודע, יצא להם בן קוף, יצא להם בן ככה".
הרב מירוויס פנה לרבנות הראשית לישראל ואמר: "הטרמינולוגיה שבה השתמש הרב הראשי היא פוגענית ביותר ולחלוטין בלתי מתקבלת על הדעת".
ביוני 2018 ליווה את הנסיך ויליאם, דוכס קיימברידג' בעת ביקורו הרשמי כבן המלוכה הבריטי הראשון בישראל.
בשנת 2019 חרג ממנהג הרבנים שלא להתערב בפוליטיקה ותקף את מנהיג הלייבור ג'רמי קורבין על היותו אנטישמי וביקש שהציבור לא יבחר בלייבור, מחשש לסכנה ליהודי בריטניה אם ייבחר.
במהלך מגפת הקורונה בממלכה המאוחדת, ביקר בחריפות את הקהילה החרדית בסטמפורד היל שבצפון לונדון, על כך שערכה חתונה המונית למרות הסגר שהוכרז במדינה.
מירוויס לקח חלק בטקס ההכתרה של צ'ארלס השלישי וקמילה כנציג יהדות בריטניה.
על מנת לא לחלל שבת, מירוויס לן בלילה שלפני ההכתרה בבית קלרנס.
תפקידן של נשים ביהדות האורתודוקסית
הרב מירוויס תומך בהרחבת תפקידן של נשים ביהדות האורתודוקסית.
בשנת 2012, הוא מינה את לורן לוין ליועצת ההלכתית האורתודוקסית הראשונה של בריטניה, בבית הכנסת בפינצ'לי בלונדון.
כמו כן, הוא תומך בקבוצות תפילה לשבת לנשים אורתודוקסיות, באומרו: "בחלק מהקהילות שלנו יש קבוצות תפילה לנשים לליל שישי, חלק בשבתות בבוקר.
זאת מבלי שנשים יקראו בתורה.
אבל כדי שנשים יתכנסו כקבוצה להתפלל, זה דבר טוב".
הוא תמך גם במתן אפשרות לנשים להפוך לנאמנות של בית הכנסת המאוחד, ובנשים אורתודוקסיות שאומרות קדיש.
בשנת 2016 השיק הרב מירוויס הסמכה חדשה לנשים כיועצות למשפט העברי בתחום טהרת המשפחה, וכמחנכות בוגרות בבתי ספר אורתודוקסים.
קורס ההכשרה, המכונה תוכנית מעיין, הוא בן 18 חודשים והוא הקורס הראשון מסוג זה בבריטניה.
הרב מירוויס גם עשה צעדים כדי לעודד נשים להשתתף בלימוד יהדות מתקדמת, ויצר סדרה של אירועים כדי לעודד אותן לעשות זאת תחת בשם "נשמה".
בספטמבר 2018, הוציא הרב מירוויס מדריך לרווחתם של תלמידי להט"ב בבתי ספר יהודים אורתודוקסים.
המדריך היה הראשון מסוגו בכל מקום בעולם.
הוא שמר על האיסורים המסורתיים נגד מעשה הומוסקסואליות, אך הבהיר כי התורה עדיין דורשת "רגישות לרגשות של כולם, כולל להט"ב", וכי "צריכה להיות גישה של אפס סובלנות לבריונות הומופובית או טרנספובית או התעלמות ממנה".
הוא גם הצהיר ש"צעירי להט"ב בקהילה היהודית מביעים לעיתים קרובות תחושות של בידוד עמוק, בדידות ותחושה שהם לעולם לא יוכלו להיות עצמם.
רבים חיים עם הפחד שאם ישתפו מישהו במאבקיהם הם יגורשו, וילעגו להם.
הם אפילו נדחים על ידי בני משפחה וחברים.
לעיתים הם אפילו נאבקים עם אובדן אמונה באלוהים ופחד לאבד את הקבלה והשייכות לקהילה היהודית".
יחד עם זאת, מירוויס תומך בעמדות היהודיות האורתודוקסיות הנורמטיביות, לפיהן אסור לרבנות לבצע נישואין חד מיניים.
באוקטובר 2021, בעקבות הצעה שעלתה בבית הלורדים הבריטי, כך שהחוק הקיים בממלכה המאוחדת ישונה ותינתן אפשרות להמתת חסד, לחולים סופניים אשר נותרו להם פחות משישה חודשים לחיות, ובכפוף לאישור של שני רופאים ושופט בכיר.
הרב מירוויס יזם מכתב פומבי כנגד ההצעה להתיר המתות חסד.
במכתב שיתפו פעולה בכירי הנצרות בממלכה המאוחדת, שגם חתמו עליו.
מיזם יום השבת הארצי בבריטניה
בהתבסס על מיזם השבת בעיר ילדותו קייפטאון, יזם הרב מירוויס מיזם דומה בשם 'שבת בבריטניה'.
המיזם מעודד את כל היהודים בבריטניה, ללא קשר להשתייכות דתית או לרמת שמירת המצוות, לציין בדרך כלשהי את השבת, במאכלים ותבשילים חגיגיים, או במנוחה ממלאכה ומאמץ, כאות הזדהות עם יום השבת ומנוחת הנפש השבועית.
במיזם השתתפו עשרות אלפי יהודים בממלכה המאוחדת.
הרב מירוויס נשא לאישה את ולרי קפלן מירוויס, עובדת סוציאלית ויועצת.
ממנה חמשת ילדיו: ליאורה גרהם, הלל, דניאל (מנכ"ל תנועת המזרחי העולמי), נועם, ואיתן.
בתו הבכורה ליאורה גרהם נפטרה ב-2011 ממחלת הסרטן.
בת דודו היא הסופרת האמריקנית טובה מירוויס .
אשתו של בן אחיו הרב שלמה מירוויס היא הרבנית שירה מרילי מירוויס , רבנית קהילה באפרת.
אפרים לב (נולד ב-1958 בישראל) הוא פרופסור מן המניין בחוג ללימודי ארץ ישראל ודיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת חיפה, מכהן כראש המרכז למחקר הרב-תחומי של הגניזה הקהירית וכיהן גם כראש המחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות בטכניון.
לב מתמחה בהיסטוריה של הרפואה במזרח התיכון ובמיוחד בתקופת ימי הביניים וראשית העת החדשה.
פרופ' לב החל את לימודיו באוניברסיטת בר-אילן במחלקה ללימודי ארץ ישראל ובמחלקה למדעי החיים, וב-1987 סיים תואר ראשון.
בהמשך, השלים את תאריו המתקדמים בבר-אילן (תואר שני בביולוגיה ושלישי בלימודי ארץ ישראל).
את הפוסט דוקטורט ביצע בלונדון במרכז המחקר להיסטוריה של הרפואה של Wellcome Trust Centre for the History of Medicine בהדרכת פרופ' רוי פורטר.
החל מ-1999 מרצה אפרים לב באוניברסיטת חיפה.
כיהן כעמית מחקר ושהה תקופות מחקר ארוכות במספר מוסדות בישראל ומחוצה לה לדוגמה (Research fellow, T-S Genizah Research Unit, Cambridge University Library אשר באוניברסיטת קיימברידג').
פרופ' לב זכה במספר פרסים ומלגות מחקר יוקרתיות, ומהם ניתן לציין את פרס משה איינהורן של עיריית תל אביב-יפו שהוענק לו ב-2003 על ספרו "סממני המרפא של ארץ ישראל וסביבותיה בימי הביניים" ומלגות מחקר בקיימברידג' (Overseas Visiting Scholarships, St.
כמו כן עמד במשך חמש שנים בראש מערך אשכול – המחלקה לתוכניות מיוחדות ורב-תחומיות לתואר ראשון של הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת חיפה.
החל מ-2013, הוא מכהן כראש המחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות בטכניון.
מחקריו של פרופ' לב עסקו תחילה בבוטניקה ארכאולוגית.
במסגרת תחום מחקר זה חקר את שרידי הארוחות של האדם הניאנדרטלי במערת כבארה בהר הכרמל, לפני כ-60 עד 47 אלפי שנים.
מגוון מיני הצמחים שנתגלה מלמד על תפריט המזון מן הצומח של בני התקופה, אשר כלל בעיקר אכילה של מיני קטניות.
במחקריו המאוחרים יותר התמחה פרופ' לב בהיסטוריה של הרפואה והרוקחות בימי הביניים ובתחילת העת החדשה.
השילוב של היסטוריה וביולוגיה אפשר לפרופ' לב לחקור נושאים שנחקרים לעיתים רחוקות יחדיו.
מספר פרויקטים נבחרים בהם עסק:
מחקר מוקדם בשנת 1993 אשר עסק בשחזור ארכאולוגי של השימושים התזונתיים והרפואיים במשאבי טבע צמחיים של בני האדם בתקופה הפלאוליתית במזרח התיכון.
מחקר נוסף עסק בחומרי המרפא מהטבע שהיו בשימוש תושבי ארץ ישראל וסביבותיה מהכיבוש המוסלמי ועד מסע נפוליון.
אתנו-פרמוקולוגיה ואתנובוטניקה, הם תחומים נוספים בהם מתמקד פרופ' לב.
בעיקר באזור ישראל וירדן, מחקריו בתחומים אלו עוסקים במבנה, שימוש והישרדות של ידע תאורטי ומעשי של רפואה מסורתית מהפרהיסטוריה ועד היום.
במסגרת תחום זה עסק יחד עם פרופ' זהר עמר מהמחלקה ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן בתיעוד חומרי המרפא בשווקים השונים בארץ ובירדן.
מחקר אחר בעל אספקט היסטורי, שנערך בשיתוף עם ד"ר ירון פרי מהחוג ללימודי א"י באוניברסיטת חיפה, עסק בכניסתה של הרפואה המערבית המודרנית לארץ ישראל בכלל ולאוכלוסייה היהודית בירושלים במאה ה-19 בפרט.
במחקר זה נבחנה פעילותם של רופאים בריטים המיסיונרים אשר הגיעו במשלחות לארץ כדי לקדם את מצבם הבריאותי של היהודים ובכך השפיעו על התפתחות הרפואה המודרנית.
מחקר זה התמקד בעיקרו בטכניקות רפואיות מודרניות ותרופות שהובאו מאנגליה ושאר אירופה והתהליך שבו השיטות החדשות החליפו את השיטות הפופולריות אשר התבססו על ידע רפואי מסורתי.
במסגרת מחקר זה בוצעו גם מספר שחזורים של ביוגרפיות של רופאים בריטים עתירי מעש מתקופה זו.
בראשית העשור השני של המאה ה-21 התמקד מחקרו של פרופ' לב בחקר היבטים שונים של הרפואה הערבית בימי הביניים על פי ממצא היסטורי שנתגלה בגניזה הקהירית.
מסמכי הגניזה שחקר (מרשמים רפואיים, רשימות חומרי מרפא, מכתבים, מחברות רפואיות וחלקי ספרים רפואיים) שופכים אור על האוכלוסייה באזור אגן הים התיכון בכלל ובמצרים בפרט בעיקר בין המאה ה-10 למאה ה-13 בתחומי הרפואה והרוקחות המעשית שלהם, ומאפשר השוואה לידע התאורטי שנוצר על ידי הרופאים בתקופה זו.
לב הקים בשותפות עם ד"ר משה לביא מרכז מחקר באוניברסיטת חיפה, הנקרא "המרכז למחקר הרב-תחומי של הגניזה הקהירית והטמעתה במערכת החינוך בארץ ובעולם" ועומד בראשו.
המרכז מפיק הרצאות ותערוכות בארץ ובעולם במטרה להפיץ את תוצרי מחקר הגניזה בעשרות השנים האחרונות ולעודד מחקר רב תחומי.
במסגרת הפרויקט מתקיים שחזור ביוגרפיות של רופאים ומטפלים יהודים שפעלו בארצות האסלאם במטרה להרחיב את הידע על המערכת הרפואית והחברתית כלכלית בתקופת הגניזה.
בראשית העשור השני של המאה ה-21 השתתף פרופ' לב גם במחקר המקושר למנהל המחקר החקלאי ועוסק בצמחי מרפא וגידולים חקלאיים.
במסגרת זו אחראי בעיקר לעיון במקורות היסטוריים והבנת השימושים המסורתיים הרלוונטיים באזור המזרח התיכון.
פרויקט מחקר נוסף של פרופ' לב בשותפות עם פרופ' זהר עמר, עוסק בהשפעות חומרי המרפא שהכניסו והפיצו הערבים למזרח התיכון ולאירופה בתקופת ימי הביניים.
חלק ניכר מהמסחר בחומרים אלה בוצע על ידי יהודים שישבו בתחנות המסחר בהודו, תימן, מצרים, סיציליה, סוריה, ואף ארצות צפון אפריקה (המגרב).
במקביל לפרויקטים שהוזכרו לעיל, לוקח פרופ' לב חלק בתחום הרפואה המשלימה האלטרנטיבית.
במסגרת זו הצטרף לכמה קבוצות מחקר העוסקות בשימוש בצמחי מרפא על ידי קבוצות אתניות שונות מתקופות קדומות ועד היום.
ההתמקדות במחקר היא בהשפעת צמחי מרפא על חולי סרטן בישראל במהלך טיפוליהם הכימותרפיים.
פרויקט זה הניב פרסומים של מספר מאמרים בשותפות עם חוקרים ממדינות שונות.
אפרים לאור (נולד ב-1951) הוא איש צבא ישראלי לשעבר, כיהן כמפקד חטיבה 7, בדרגת אל"ם.
קיבל את צל"ש אלוף פיקוד הצפון במלחמת יום הכיפורים.
נולד ב-1951 בברית המועצות, למשפחת ליקבורניקוב.
עלה עם משפחתו לישראל ב-1960 וגדל במעברה באזור ראשון לציון.
למד בפנימיה הצבאית לפיקוד שליד הגימנסיה העברית "הרצליה".
ב-1969 התגייס לצה"ל ושובץ בחיל השריון.
בשריון עבר לאור הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים.
בהמשך השלים קורס קצינים ושימש מפקד מחלקת טנקים.
במלחמת יום הכיפורים היה לאור מפקד פלוגה בחטיבה 7, שבלמה את התקפות השריון הסורי במהלך קרב עמק הבכא, תחת פיקודו של אביגדור קהלני.
על חלקו במלחמה הוענק לו צל"ש אלוף מאת אלוף פיקוד הצפון, רפאל איתן.
בהמשך שימש לאור כמפקד גדוד 82, ופיקד עליו במבצע ליטני.
לאחר מכן פיקד על חטיבת הראל, והיה מפקדה במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1987 מונה למפקד חטיבה 7. ב-1989 מונה לראש מחלקת התכנון המבצעי באגף המבצעים ושירת בתפקיד עד שחרורו ב-1991.
כיהן כיו"ר ועדת ההיגוי להיערכות המדינה לטיפול ברעידת אדמה וכראש המגמה לגאוגרפיה של אזורי אסון באוניברסיטת חיפה.
משמש כראש המרכז לחקר אפר"ן - אירועי פתע רבי נפגעים במכון הטכנולוגי בחולון.
ב-2023 מונה לוועדת ההיגוי של "המשמר הלאומי הישראלי".
הוא חבר הוועד המייעץ של תנועת "הביטחוניסטים".
בעל תואר ראשון בהיסטוריה, תואר שני במדיניות ציבורית ודוקטורט בניהול מקרי אסון שעשה בקינגס קולג' בלונדון.
אפרים ליפשיץ (2004–1909) היה צייר ישראלי, יליד פולין.
אפרים ליפשיץ נולד בסטולין, פולין, בשנת 1909 למשפחה דתית בת 12 ילדים.
ליפשיץ למד ב"חדר" ובבית הספר "תרבות".
לאחר סיום לימודיו היה ליפשיץ פעיל במסגרות ציוניות בעיירה ופעל כצייר אוטודידקט.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
הוא עבד בבניין ובתיאטרון "האוהל".
בשנת 1937 הצטרף לארגון "ההגנה".
בתקופת מלחמת השחרור אף גויס לצה"ל מטעם מחתרת ההגנה.
בשנת 1944 למד ציור אצל אהרון אבני ובין השנים 1945–1948 למד ציור בסטודיו של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי בתל אביב.
בשנת 1951 נמנה ליפשיץ על מקימי "קבוצת העשרה" והציג בכל תערוכותיה.
בשנת 1953 נמנה עם מייסדי כפר האמנים בעין הוד ובשנת 1970 הצטרף כחבר לקריית האמנים בצפת ואף כיהן כיו"ר הקריה.
בשנת 1964 הציג ביחד עם קבוצת "תצפית".
בין השנים 1970–1980 היה חבר בקבוצת רוסטרום.
יצירותו המוקדמת של ליפשיץ, לפני עלייתו לארץ ישראל, לא נשתמרה.
היא הכילה עבודות דקורטיביות, תפאורות, ציורי אקוורל פיגורטיביים ועוד.
לאחר עלייתו שינה ליפשיץ את סגנון ציורו, שהפך לאקספרסיבי, בהשפעת יצירות "אסכולת פריז".
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 ניכרת ביצירותיו השפעת קבוצת אופקים חדשים.
יצירותיו הכילו תיאורי נוף ותפנים העשויים במשיכות מכחול חופשיות, בשימוש בקווי קונטור ובשימוש בצורות דקורטיביות.
סדרת הציורים "עין גדי", משנות השישים של המאה ה-20, עשויה כהפשטה של הטבע העשויה בעזרת רשת של קווים צבעוניים.
בסוף שנות ה-90, בעקבות תאונת דרכים, עבר לציור בגירי פסטל.
במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי במה של עיריית תל אביב, נקבעה לוחית זיכרון על ביתו של אפרים ליפשיץ ברחוב ארלוזורוב 8 פינת אדוארד ברנשטיין 21 בתל אביב.
1944 - הסטודיו של אהרון אבני, תל אביב
1952-1951 - השתלמות בבית הספר לאמנות גראנד שומייר, פריז, צרפת.
1968 - פרס הסתדרות העובדים הכללית, ישראל
1988 - פרס לציור ולפיסול על-שם נחום גוטמן, הסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
אפרים כהן-רייס (בלועזית: Ephraim Cohen-Reiss; 14 במאי 1863, ירושלים – 1 בינואר 1943, צרפת) היה מראשוני המייסדים של חינוך מודרני בארץ ישראל.
בתחילת המאה ה-20 הקים את מערכת בתי הספר העברית הראשונה בארץ ישראל.
פרס כהן-רייס בבית הספר התיכון המלך דוד בוונקובר שבקנדה נקרא על שמו.
מגיל 7 למד גם כתיבה בעברית ודקדוק עברי ובגיל 13 התחיל ללמוד בישיבת עץ חיים
בגיל 14 נשלח ללמוד בבית המדרש למורים עבריים בעיר הנובר שבגרמניה, ושם למד 9 שנים.
לאחר גמר לימודיו, נתמנה למורה בבית ספר יהודי ובבית יתומים בלונדון, ובמקביל המשיך ללמוד בבית מדרש לרבנים (בג'ואיש קולג').
בסוף אפריל 1887 חזר לירושלים והתמנה להיות סגנו של ד"ר זאב (וילהלם) הרצברג, שהיה מנהל בית הספר היהודי הקטן בירושלים, הידוע בכינויו "בית היתומים של הרצברג".
כאשר איחדו בין בית הספר הקטן ובית הספר "למל", מונה כהן-רייס למנהלו.
הודות לקשריו המשפחתיים עם הציבור האשכנזי-קנאי שהיה בירושלים (שני גיסיו היו רבנים חשובים ביישוב הישן-הרב משה יצחק גולדשמידט, והרב ישראל ב"ק) לא הוטל חרם על בית הספר שבראשותו ועל הורי תלמידיו.
אפרים כהן-רייס היה אחד מעשרת הראשונים שהקימו את הלשכה הראשונה של בני ברית בירושלים, ב- 1888. במסגרת פעילותו היה מעורב בבית-הספרים "מדרש אברבנאל", שהיה הגרעין הראשון לספריה הלאומית.
שבעה מבין מייסדי הלשכה היו בין אלה שהיו מייסדי 'בית הספרים לבני ישראל' ב- 1884. לשכת בני ברית פתחה את ספרית בית מדרש אברבנאל ב-ב-15 ביולי 1892. "הונח היסוד לבנין בית לאוצר ספרי ישראל ...
האדון הנכבד אפרים כהן ראש ועד המוסדות ירה את אבן הפנה, וישא משא בעברית על האבן הזאת אשר קרא לה אבן העזר".
הועלתה הצעה שספרייה זו תאכסן את ספרי הספרייה הלאומית שהוחלט להקימה, עד שיקום הבניין המיועד לספרייה.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה חששה ההסתדרות הציונית להשקיע בספרייה משום שחששה שבשל יחסו העוין של כהן-רייס לציונות ייכשל המשא ומתן על העברת הספרייה לידיה של ההסתדרות הציונית.
אבל הספרייה החזיקה מעמד כלכלית, בין השאר בגלל התמיכה שניתנה לה על חברת עזרה בהשתדלותו של כהן-רייס.
ב-1903 קיבל על עצמו את ניהול עזרה, שפעלה בראשית המאה ה-20 לסיוע פילנתרופי ליהודי מזרח אירופה וארץ ישראל ולקידום התרבות הגרמנית בקרב היהודים מחוץ לגרמניה.
בשנות פעילותו הקים רשת מוסדות חינוך מגני ילדים ועד בית מדרש למורים ואפילו בית מדרש לרבנים ברשת למדו כ־3500 תלמידים ב-27 מוסדות חינוך.
אלו כללו גם את בית היתומות של חברת עזרה שהייתה באחריותו ונוהל על ידי אשתו.
כהן-רייס הצליח לשכנע את ראשי "עזרה" בחשיבות הלימוד בעברית.
אליעזר בן-יהודה משבח את כהן-רייס על שהכניס את שיטת לימוד עברית בעברית לבתי הספר שבניהולו: "נתקבלו דברי האדון אפרים כהן על לבם של אנשי החברה החדשה בעניין המקום והחשיבות שצריך לתת להלשון העברית בבתי הספר שרצתה החברה ליצור בארץ ישראל ...
לא מפני שזו היא לשוננו הלאומית, לא מפני שאנו חייבים להיות פה עברים, צריכים אנו להשתמש בלשון זו, במדה מן המדות, ללשון הלמוד אלא מפני ההכרח ....".
כמו כן, בשנת 1901, עם פטירתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, עמד כהן-רייס על כך שאת ההספד אותו היה אמור לשאת בבית כנסת החורבה, יאמר תחילה בעברית, לפני הקראתו באנגלית.
נאום זה היה הנאום העברי הראשון בבית כנסת זה.
ב-1907 סייר מייסד "עזרה", ד"ר פאול נתן, בארץ ישראל, כדי לראות את בתי הספר ש"עזרה" הקימה.
בזמן שהייתו עלה בדעתו רעיון להקים "טכניקום" ובית ספר ריאלי לידו - מוסד לימודי עליון במתכונת של בית ספר טכני,
כשפרצה מלחמת השפות ב-1913 צידד כהן-רייס במעסיקיו שטענו ששפת הלימוד בטכניון ובבית הספר הריאלי צריכה להיות גרמנית.
בשל תמיכתו של כהן-רייס בחברת עזרה עזבו רוב המורים של הרשת ואף חירפו אותו.
על שהוא מקשה את לבם של ראשי חברת עזרה, אף על פי שהוא טען שבדרך של משא ומתן אפשר יהיה לרכך את לבם של ראשי עזרה לגבי הבלעדיות של השפה הגרמנית בהוראה בטכניון.
בתגובה לחרפות השמיץ כהן-רייס את הציונים ושכנע את הקונסוליה הגרמנית בארץ ישראל שהציונים הם האויב הגרוע ביותר של הגרמניות.
כהן-רייס שהה מאז 1917 בגרמניה.
על פי דוח עדכון מדיני מתאריך 11 באפריל 1918 של הגנרל קלייטון, אשתו גורשה מן הארץ אל האי מלטה.
ביתם נחשד כמקום מפגש עבור ג'מאל פחה וד"ר סובספר (Subsfer) ונטען שהם היו מעורבים בסיוע לגירוש יהודים מהמולדת.
ב- 1933, שמלאו לו 70 שנה הוא הוזמן לחגוג בארץ.
חלק ממתנגדיו הבולטים בזמן מלחמת השפות הכירו בתרומתו לחינוך הלאומי יהודי בארץ ישראל.
חיים אריה זוטא כתב: "אפרים כהן לא היה יכול לעשות אחרת ...
א"כ היה נתון בין הפטיש והסדן, בין המורים הצעירים והנלהבים ובתי הספר העברים שהתאחדו נגד שיטת 'עזרה' מצד אחד, ובין פ' נתן (נשיא החברה) שהתעקש מצד שני..."
אחר אירועי ליל הבדולח עבר לפריז, שם חלה ועבר לניס.
עם הכיבוש הנאצי את צרפת נלקחו הוא ומשפחתו למחנה ריכוז אך הוא שוחרר מכיוון שחלה במחלה ממארת.
הוא נפטר בגיל 80 בינואר 1943. על שמו נקרא רחוב אפרים כהן בשכונת זיכרון משה בירושלים.
מזכרונות איש ירושלים, תל אביב, תרצ"ג-תרצ"ו.
אפרים (אפי) מושקטו הוא תא"ל במילואים בצה"ל, שירת כמפקד חטיבת הבקעה ומתקן אדם.
עם גיוסו לצה"ל שובץ מושקטו בחטיבת גולני.
עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש במספר תפקידי פיקוד ובהם מפקד גדוד 13 ומפקד בא"ח גולני.
בשנים 1999–1997 שימש כמפקד חטיבת הבקעה.
לאחר מכן השתלם במכללה לביטחון לאומי ועם סיום לימודיו מונה למפקד מתקן אדם.
בשנת 2002 נפטר החייל מיחידת דובדבן כתוצאה מכך שטורטר באופן שחרג מן המותר בצה"ל הן בעצימות והן במשך העונש.
כתוצאה מכך עוכב קידומו של מושקטו ולבסוף בוטל מינויו למפקד חטיבת ביסלמ"ח.
בתפקידו הבא שימש כמפקד מחוז הצפון בפיקוד העורף.
בשירות המילואים בפיקוד העורף הועלה בשנת 2012 לדרגת תא"ל.
לאחר שירותו הצבאי שימש כמנהל תחום ביטחון פנים במוטורולה ישראל ולאחר מכן כמנהל אגף מוצרים ושירותים במוטורולה סולושנס ישראל.
מתגורר בקיבוץ קליה, והוא חבר במועצה אזורית מגילות ים המלח מטעמה.
שימש כסגן ראש המועצה שלא בשכר.
אפרים מזרחי (1897 – 8 באוגוסט 1961) היה ראש המועצה המקומית של עפולה.
אפרים מזרחי נולד בטבריה כבן למשפחה מעולי כורדיסטן שהתיישבה בעיר.
בצעירותו שירת במשטרת המנדט בטבריה.
לאחר מכן עבר לעפולה ועבד בה כסוכן של חברת זינגר למכונות תפירה.
בה בעת היה גם מורה לשפה הערבית.
אפרים מזרחי פנה לפעילות ציבורית.
שנים אחדות היה חבר מועצת העיר ושימש כסגן ראש המועצה המקומית בעפולה.
מחודש אוגוסט 1932 ועד לחודש מרץ 1933 כיהן כראש המועצה המקומית של עפולה.
בתקופת כהונתו פעל אפרים מזרחי רבות לקליטתם של עולי בוכרה שהגיעו לעפולה בגל עלייה שהחל בשנת 1931 והקימו בה את שכונת הבוכרים.
השכונה הוקמה כאשר ציון פנחסוב מתושבי ירושלים קנה בעפולה שטח נרחב בצידה המזרחי של העיר, כיום רחוב קהילת ציון, וחילק לכל משפחה מעולי בוכרה חלקת קרקע לבנות עליה את ביתה ובמרכז השכונה הוא הקים בית כנסת.
אפרים מזרחי היה מקובל על עולי בוכרה שנתנו בו אמון והוא מצידו פעל למען רווחתם.
בשנת 1932 הגיע אפרים מזרחי לתל אביב לפגישה עם ראש העיר מאיר דיזנגוף וביקש ממנו לסייע בבניין העיר עפולה.
אפרים מזרחי היה פעיל גם בקונגרסים העולמיים של יוצאי ספרד.
היה פעיל בארגון ההגנה ולאחר הקמת מדינת ישראל שימש מתורגמן בממשל הצבאי בנצרת.
אפרים מזרחי נפטר ב-8 באוגוסט 1961 ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק בטבריה.
בעפולה נקרא רחוב על שמו.
אפרים יצחקיאן (1948 – 9 ביוני 1967) היה חייל צה"ל שנהרג במלחמת ששת הימים בקרב תל פאחר בעת חילוץ חבריו, על פעולתו זו הוא עוטר בעיטור העוז.
יצחקיאן נולד לשושנה ואברהם במאליר אשר בפרס, עלה לישראל בשנת 1952, למד בבית הספר היסודי "אריאל" ולאחר מכן בבית הספר המקצועי "אורט" בירושלים.
לאחר סיום לימודיו התגייס לצה"ל והתנדב לחטיבת גולני וכעבור שנה ושמונה חודשים מרגע התגייסותו פרצה מלחמת ששת הימים.
על לחימתו בקרב תל פאחר עוטר בעיטור העוז.
יצחקיאן נפל ביום החמישי למלחמה ב-9 ביוני 1967. נטמן בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
הרב אפרים לניאדו (נפטר בכ"ח בשבט ה'תקס"ה, 1805) היה רבה הראשי של חלב, האחרון לשושלת רבני משפחת לניאדו שכיהנו כרבני הקהילה למעלה מ-200 שנה.
אביו היה ראש רבני חלב, הרב רפאל שלמה לניאדו, בעל "בית דינו של שלמה".
שנת לידתו אינה ידועה לנו וכן אין בידינו מידע על שנות נעוריו, מלבד העובדה שכבר אז היה בעל ידיעות בתורה וחיבר חידושים רבים.
נשא לאישה את קרובת משפחתו, בתו של רבי אליהו שלום.
העביר אליו אביו את התפקיד, בשל גילו המופלג שהקשה עליו במילויו.
מינוי זה עורר מחלוקת בין רבני חלב, ובראש החולקים על רבנותו ניצב הרב אליהו דוויך הכהן.
בין השאר, ערערו על סמכותו לדון דיני ממונות יחידי (דבר אשר היה נהוג בחלב שנים רבות).
הוא החתים את בני הקהילה על מסמך המורה כי הם מקבלים אותו עליהם כדיין יחידי, אך גם מסמך זה לא שיכך את ההתנגדות.
ככל הנראה לא הותיר אחריו צאצאים, ובכך תמה שושלת הרבנים לבית לניאדו.
השאיר אחריו כמות רבה של כתבי יד, אך במהלך חייו ובמאה השנים שלאחר פטירתו לא יצא לאור אף אחד מהם.
דגל מחנה אפרים - חלק מתשובותיו.
יצא לאור על ידי הרב שלום הדאיה בירושלים בשנת ה'תרס"ב.
אחדות מתשובותיו פורסמו בחלק השלישי של הספר רועי ישראל (ה'תרס"ד), לאחר תשובות רבי יהודה קצין ורבי רפאל שלמה לניאדו.
שטרות - נדפסו בספר ריח ליצחק (דף צה ע"ב).
אפרים עלי לרון (1931 – 18 ביוני 2006) היה נשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע, מומחה בעל שם בתחום דיני הנזיקין וחוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים, יו"ר הוועדה הציבורית לפיצוי נפגעי אסון אולמי ורסאי, יו"ר הוועדה לבדיקת ענייני הנכים וקידום שילובם בקהילה שממצאיה הביאו לחקיקת "חוק לרון".
פרסם פסקי דין תקדימיים בנושאים רפואיים ואחרים.
בגיל 32 עלה על כס השיפוט, והיה לשופט הצעיר ביותר בתולדות מדינת ישראל.
אפרים לרון נולד בבוקרשט, רומניה.
ב־1938 עלה עם משפחתו לישראל והם התיישבו בירושלים.
הוריו היו ד"ר יוסף לרון, איש ציבור, אספן אמנות יהודית ודוקטור למשפטים, וד"ר רוזה לרנר-לרון, מרופאות הנשים הראשונות בירושלים.
במקור שם משפחתם היה לרנר והוא עוברת לשם לרון כשהצטרף האב בשנת 1950 לשירות החוץ.
בשנת 1949 סיים את חוק לימודיו בגימנסיה העברית בירושלים.
בשירות המילואים שימש כאב בית דין צבאי מחוזי בפיקוד הדרום, בדרגת סגן-אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיים בהצטיינות והוענק לו התואר מוסמך למשפטים.
בשנת 1955 סיים את תקופת ההתמחות ונרשם בפנקס עורכי הדין.
בשנים 1960 – 1963 כיהן כיועץ משפטי באגף החשב הכללי וברשות החברות הממשלתיות במשרד האוצר.
באוקטובר 1963 מונה לכהונת שופט בבית משפט השלום באשקלון ומאוחר יותר לרשם בבית המשפט המחוזי בבאר שבע.
בדצמבר 1970 מונה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי בבאר שבע.
בספטמבר 1995 מונה להיות סגן נשיא ביהמ"ש המחוזי וכעבור 4 חודשים בלבד מינה אותו שר המשפטים דוד ליבאי להיות נשיא של ביהמ"ש המחוזי.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לפרישתו לגמלאות בנובמבר 2001, בתום 38 שנים על כס המשפט.
לאחר פרישתו הצטרף לרון למשרד עוה"ד גלעד שר, ברנר, קדרי, בו קיים מסגרת משותפת של בוררות מסחרית, גישור וייעוץ לפרויקטים מיוחדים.
נפטר ב-18 ביוני 2006, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בבאר שבע.
פיצוי נפגעי אסון אולמי ורסאי
בסוף חודש ינואר 2002 מינה שר המשפטים מאיר שטרית את השופט בדימוס לרון לעמוד בראש הוועדה הציבורית לפיצוי נפגעי אסון אולמי ורסאי.
המינוי נעשה בהסכמת נשיא בית המשפט העליון, אהרון ברק.
הוועדה הוקמה על פי "חוק סיוע לנפגעי קריסת הרצפה באולמי ורסאי, תשס"ב-2002", שאושר עי" הכנסת ב-7 בינואר 2002. הוועדה התבקשה לגבש אמות מידה והמלצות בנוגע לאופן מתן הסיוע לנפגעים ולמשפחות הנפטרים באסון קריסת הרצפה באולמי ורסאי בירושלים.
על פי החוק נדרשה הוועדה להגיש דו"ח והמלצות תוך 45 יום.
הוועדה לא דנה במקרים פרטיים אלא קבעה אמות מידה והמלצות לסיוע.
הוועדה הגישה את המלצותיה ב־11 במרס 2002. האחריות על יישום החוק, כלומר הטיפול בתביעות נפגעי האסון ושאיריהם, הוטלה על החברה הממשלתית "ענבל".
הטיפול בתביעות נמשך עוד שנים רבות.
הוועדה הציבורית לבדיקת ענייני הנכים וקידום שילובם בקהילה הוקמה לפי החלטת הממשלה ב-2005, כתוצאה מהסכם לסיום שביתת הנכים ב-2002 שנחתם בין הממשלה ובין מטה מאבק הנכים.
השופט בדימוס לרון מונה ליו"ר הוועדה וחבריה כללו אישי ציבור ואקדמיה מתחום הכלכלה, העבודה הסוציאלית והשיקום וכן נציגים מהממשלה ומהמוסד לביטוח לאומי ונציגי ציבור הנכים.
"ועדת לרון מסמלת את אחת התמורות העיקריות ביחס המדינה והחברה אל אנשים עם מוגבלות בכלל ושילובם בתעסוקה בפרט.
בעקבות הוועדה חלו שינויי חקיקה וכאמור, הוקם גם המטה לשילוב אנשים עם מוגבלות שבמשרד הכלכלה.
כמו כן, פעילות והמלצות הוועדה שפכו אור על ליקויים בתפקוד המשרדים הממשלתיים האמונים על הטיפול באוכלוסיית האנשים עם מוגבלות ובתוך כך, הביאו להצפת והטמעת גישות חדשות להתמודדות עם ליקויים אלו והגברת השילוב התעסוקתי של אנשים עם מוגבלות"
הדו"ח הוגש לראש הממשלה אריאל שרון ב-2005. במעמד הגשת הדו"ח אמר ראש הממשלה: "אני רוצה להודות לכבוד השופט בדימוס, אפרים לרון ולכל חברי הוועדה המכובדת על השעות הרבות שהקדשתם לנושא ועל העבודה המאומצת והמבורכת שביצעתם.
עיקרו של הדו"ח הוא קביעת דרכים לעידוד אנשים עם מוגבלות להשתלב ולהתמיד בשוק העבודה על ידי שיפור תנאיהם של מקבלי קצבת נכות כללית העובדים באמצעות הפחתה הדרגתית של הקצבה, ככל שגדלה ההכנסה מהעבודה.
החלטת הממשלה מיום 8 במאי 2005 אימצה את הדו"ח במלואו, הורתה להכין תיקוני חקיקה בהתאם והקימה ועדת מעקב אחר ביצוע ההחלטות.
בהחלטת הממשלה נאמר: "הממשלה מודה ליו"ר הוועדה, השופט (בדימוס) אפרים לרון ולכל חברי הוועדה הציבורית על עבודתם המאומצת והמבורכת".
נשיא בית המשפט העליון השופט אהרון ברק אמר: "זהו דו"ח מעמיק ויסודי, המקיף למעלה מ-150 עמודים, כפי שרק אפרים יודע לכתוב.
כמוטו של הדו"ח הביא אפרים את הפסוק מישעיהו, לפיו: 'איש את רעהו יעזורו ולאחיו יאמר חזק'"
התיקון לחוק הביטוח הלאומי התקבל סופית בשנת 2009, כ־3 שנים לאחר פטירת השופט לרון, והוא מוכר עד היום כ"חוק לרון".
החוק צמצם את הפגיעה בקצבת הנכות של מקבלי קצבת נכות היוצאים לעבוד, ובכך עודד נכים להשתלב בשוק העבודה.
החוק מוכר גם בכינוי "החוק לשילוב נכים בעבודה".
פסיקות תקדימיות נוספות שלו בתחומי הרפואה עסקו בחובותיו של הרופא התורן והרופא הכונן בבתי החולים וכללים לביצוע בדיקות סונוגרפיות בנשים בהריון.
בטקס הלווייתו ספד לו נשיא בית המשפט העליון, השופט אהרון ברק: "אפרים היה שופט למופת.
את המשפט ניהל בתבונה, בשקט ובכבוד.
בפסקי דינו הרבים התגלה כישרונו הגדול, בעיקר בתחום האזרחי.
הלכות שפסק בבית משפט השלום והמחוזי היו ראשוניות, ואושרו בבית המשפט העליון.
הוא היה ללא ספק מגדולי השופטים בתחום האזרחי בכלל ובדיני הנזיקין בפרט.
ברק הוסיף, שלרון היה גם "איש מנהל-שיפוטי מוכשר ביותר.
הוא ניהל את בית המשפט המחוזי למופת.
בתפקידו כנשיא נפגשתי עמו פעמים הרבה.
למדתי להכיר את אהבתו לבית המשפט המחוזי ושופטיו, את מאמציו לקיים יחסי חברות טובים בבית המשפט, ואת פעולתו לייעול עבודתו של בית המשפט".
בנימה אישית ברק ציין שהייתה לו "הזכות להכיר את אפרים במסגרת משפחתו.
הוריו – משפחת לרנר – היו ידידים קרובים של הוריה של אליקה, רעייתי אלישבע ברק.
אני זוכר את ביקוריי שלי ושל אליקה בביתם ברחוב רמב"ן בירושלים.
היה זה בית ציוני חם.
אימו של אפרים הייתה רופאה ידועה בירושלים.
ואני מכיר ומוקיר את משפחתו הקרובה של אפרים, אשתו פנינה, מורה למופת, וילדיו – אשר שניים מהם הם משפטנים מוכשרים וטובים.
כולם טיפלו בו באהבה אין קץ עם פרוץ מחלתו, עד שעותיו האחרונות".
נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב, השופט אורי גורן, אמר ל"גלובס" כי לרון "היה אישיות ממדרגה ראשונה.
הוא היה שופט מאוד מנוסה, מקצועי ובעל מומחיות מיוחדת בנזיקין.
בעלי דין ופרקליטיהם לא יכלו לעמוד מול קסם ניהול המשפט שלו, ובמיוחד בניווטו לקראת פשרה.
כשהופעתי לפניו כפרקליט צעיר התרשמתי ממנו מאוד.
ניסיתי גם לחקות אותו בטכניקה של ניהול המשפט והפשרה.
מערכת המשפט כולה מצטערת צער רב על פטירתו המפתיעה".
בינואר 2010 נחנך רחוב ראשי על שמו בשכונת "פלח שבע" בבאר שבע.
בשנת 1955 נשא לרון לאישה את פנינה לבית באוך.
ילדיהם הם ד"ר אלעד לרון, מ"מ מנהל מחלקת נשים ויולדות ב' ואחראי היחידה לכירורגיה גינקולוגית במרכז הרפואי סורוקה; עו"ד רותלי פלאי לרון; עו"ד חגי לרון מפרקליטות מחוז תל אביב.
אפרים ישראל בליכר (בהונגרית: Blücher Ephraim Izráel גלוקסדורף, 2 באוקטובר 1813 – בודפשט, 6 באפריל 1882) היה רב הונגרי יליד אוסטריה.
הרב אפרים ישראל בליכר היה במשך תקופה מסוימת הלקטור (גם בעל מקצוע הנותן חוות דעת על כתב יד לפני פרסומו וגם מרצה) לתחום השפה העברית של אוניברסיטת לבוב (אז חלק מגליציה).
אחר פעל במספר מקומות כרב.
בהמשך נסע לווינה והקים גימנסיה ריאלית שלאחר זמן הפסיק לפעול.
לאחר מכן התיישב קבע בממלכת הונגריה בבודפשט (כבר כחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית).
הוא היה חוקר עברי מצוין.
מרפה לשון ארמי, יצירה הדנה בשפה הארמית של ה"תרגום" (תרגומו לשפה הארמית של התנ"ך שתורגם או חובר בשפה הארמית בתקופת בית שני או לאחר מכן בארץ ישראל או בבל) ושל התלמוד ב-18 פרקים.
במבוא בליכר תרגם לעברית בשם "מגיד מראשית" את עבודתו של פרופסור יוליוס פירסט בשם Lehrgebäude der aramäischen Sprache (1839).
בלכר גם תרגם לגרמנית את מגילת רות עם הקדמה בעברית (1843).
הוא ייסד כמה כתבי עת, שעד מהרה פסקו להופיע.
אפרים משה קוה (גרמנית: Ephraim Moses Kuh; 1731 – 3 באפריל 1790) היה משורר יהודי-גרמני.
קוה נולד בברסלאו שהייתה אז בשלטון האימפריה האוסטרית.
אביו, משה דניאל קוה, היה איש עסקים יהודי עשיר.
קוה קיבל חינוך תורני ובמקביל גם למד לימודי חול.
למרות תקוותו של האב שבנו יתגדל בתורה, ביקש קוה ללמוד מדעים, והם התפשרו על כך שקוה ילמד את דרכי המסחר, ובין השאר הוא למד לטינית ושפות מודרניות.
לאחר מות אביו בשנת 1755 עבד קוה כרואה חשבון בעסק שניהל אחיו, ובשעותיו הפנויות קרא בספרות גרמנית וצרפתית.
בשנת 1763 עבר לעבוד אצל דודו בברלין, שהיה תכשיטן של פרידריך השני, מלך פרוסיה, ובה התקרב למשה מנדלסון אשר הפגיש אותו עם ניקולאי אנגל, לימים מחנכו של יורש העצר פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה והסופר רמלר, אצלו למד קוה גרמנית.
בשנת 1768 פוטר קוה על ידי דודו.
כך מתואר העניין בעיתון "הצפירה":
"קוה היה בעל דמיון וכרוב בעלי הדמיון היה רך לב, בלתי-מנוסה במסות החיים, טוב ומטיב לכל.
ויהי כאשר פזר צדקתו לכל דורש, נכשל בבני אדם שאינם מהוגנים והדבר הזה העלה עליו את חמת דודו ויתן לו חופשה ממשמרתו."
לאחר פיטוריו, יצא קוה לטייל ברחבי הולנד, צרפת, שווייץ וחלקים מגרמניה במשך כשנתיים.
בדרך הוא שמר מכל משמר על ספריו, מהם לא נפרד.
באותה תקופה הוא הרגיש מושפל על שנדרש לשלם את מס הלייבזול שהוטל על היהודים מדי כניסתם לכל עיר ועיר מדינה ומדינה בגרמניה.
בדוכסות סקסוניה-קובורג-גותה הוטל עליו קנס כבד על שהתחמק מתשלום הלייבזול, והוא מכר את בגדיו כדי שיוכל לשוב לברסלאו.
בברסלאו החל לכתוב, וקיבל תמיכה מיהודים ונוצרים.
על תקופה זאת נכתב ב"הצפירה": "הוא כפוסח על שתי הסעיפים לא בטח בכישרונו, כי רוח הפירוד נצנצה בנפשו פנימה, חלק לבו, על כן לא עלה במעלות לפי ערך כישרונו".
קוה התרחק מהיהודים, וידידיו הנוצרים לחצו עליו להתנצר.
נטען שלחץ זה הביא אותו למחלת נפש שסבל ממנה במשך שש שנים.
במהלך אותה תקופה היו לו הפוגות ממחלתו, בהם כתב ממיטב שיריו.
לאחר שנרפא כתב שירים שהסופר רמלר תיקן ודאג לפרסומם.
בשנת 1786 הוא לקה בשבץ מוחי ונותר משותק עד מותו בשנת 1790. רוב שיריו של קוה פורסמו רק לאחר מותו, על ידי רמלר ולאחר מכן על ידי הרופא הנוצרי קאוש.
בשיריו, קוה מתאר בחיות רבה את לאומיותו ונאמנותו לפרידריך הגדול ומתרעם על היחס הרע ליהודים בגרמניה.
כמו כן הוא מביע בוז לכישלונות ולחולשות שלו ושל אחרים.
שיריו זכו להערכה רבה אצל מנדלסון ובני זמנו.
המבקרים מעדיפים בין שיריו את האפיגרמות השנונות הקצרות, לרוב מלאות בסאטירה נושכת ובאירוניה.
גאורג גרווינוס כתב על אחד משיריו "טוב יותר משירים דומים של יוהאן גליים ".
קוה היה היהודי הגרמני הראשון בעת החדשה שזכה להכרה כמשורר.
קוה הוא הגיבור של הרומן "משורר וסוחר" של ברתולד אוארבך שיצא בשטוטגרט בשנת 1839.
בהמשך, ראש ישיבה, אב בית הדין, ורבה של תטואן במאה השמונה עשרה.
נולד לרבי אברהם בפאס שבמרוקו.
למד אצל רבי שמואל אלבאז ורב יעקב אבן צור.
בשנת ה'תק"י נסמך לרבנות על ידי האחרון, והתמנה לדיין בעיר ב'בית דין של חמש' שמנה חמישה דיינים תלמידי הרב יעקב אבן צור.
בשנת ה'תקי"ח עבר לתטואן וכיהן כדיין בבית הדין בראשותו של הרב יעקב אבן מלכא.
לאחר שנפטר האחרון, התמנה תחתיו לאב בית הדין בעיר ולרבה של תטואן.
חביריו הדיינים היו: רבי שלמה אבודרהם, רבי יהודה קורייאט.
בתקופה מאוחרת יותר, הצטרפו הרב מנחם נהון, הרב שם טוב בן וואליד, הרב יהודה אבודרהם והרב יהודה הלוי.
כנהוג, בית הדין התכתב עם שאר הדיינים בערי מרוקו, כדוגמת רבי עיוש אלמליח ושאר דייני רבאט, רבי שלמה טולידאנו ודייני מקנס, רבי יצחק חרוש ורבי אברהם פינטו דייני מרקש.
פסיקתו ההלכתית השפיעה על הדיינים במרוקו בכלל, ועל דייני תטואן בפרט.
רבי אפרים כיהן כראש הישיבה בתטואן.
מבין תלמידיו ידועים הרב שם טוב אבן וואליד, הרב מנחם נהון - מדייני העיר.
וכן רבי יעקב חיים בן נאיים שהעיד על רבו שהוא 'מקובל אלהי'.
נפטר סביב שנת ה'תק"ן, ונקבר בתטואן.
פסקי דין - חלקם נדפסו בשו"ת 'נר מערבי' ובשו"ת 'משפטים צדיקים' ועוד.
תקנות - תקנות שתיקן מוזכרים בספרי חכמי מרוקו.
אפרים משה פִּינֶר (בכתיב ארכאי: פיננער, בגרמנית: pinner; ה'תקס"ג – ה'תר"ם), היה מלומד יהודי אורתודוקסי במערב אירופה שעסק בתרגום עברי-גרמני, ובחקר תולדות היהדות.
התפרסם בשל ניסיונו לתרגם את התלמוד לגרמנית, והביקורת שספג בעקבות כך.
נולד בעיר פינה שבמחוז פוזנן שבמערב פרוסיה לאלכסנדר זיסקינד, בן משפחתו של רבי יוסף לנדא מפוזנא.
בצעירותו היה מתלמידי רבי יעקב לורברבוים, וככל הנראה למד גם אצל רבי עקיבא איגר.
לאחר לימודיו פנה ללימודים אקדמיים וקיבל תואר דוקטור, והחל לעסוק בתרגום התלמוד.
דרבון למלאכתו שאב מהזמנתו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, שניסה להכיר את הדת היהודית ולגרום להתבוללות היהודים ברוסיה, והציע פרס כספי בסך 100,000 רובל עבור תרגום התלמוד לצרפתית.
ניקולאי הזמין 100 עותקים מהחיבור, ופינר אף הקדיש את החיבור לכבודו.
ב-1845 ניסה פינר לייסד הוצאה לאור של כתבי יד יהודיים עתיקים, ופרסם באודסה פמפלט על תוכניתו תחת הכותרת "" בו הדפיס דוגמאות של כתבי יד מכתבי הקודש בניקוד משונה, אותם מצא אברהם פירקוביץ בחצי האי קרים.
בין השנים תרכ"א – תר"ל (1870-1861) הדפיס פינר בברלין, ספר בשם "כתבי קודש" ובו רשימה ביבליוגרפית של כתבי יד וספרים שהיו בבעלותו של פינר, וכן רשימה של אישים, רבנים, קברים ומצבות שונות, ופרטים אודותיהם.
הספר הודפס ללא דף שער, ובתוכן חלקי בלבד.
כמו-כן תרגם בשנת תרכ"ו (1866) תפילה שחוברה על ידי רבי דוד פרנקל לניצחונו של פרידריך הגדול מלך פרוסיה במלחמת שבע השנים.
על אף האוריינטציה המשכילית של חיבוריו, השתייך פינר ליהדות האורתודוקסית-חרדית.
הוא נחשב לתלמיד חכם ומקורב לרבנים חשובים, והיה מדקדק במצוות ונהג כירא שמים – מה שלא הציל את תרגומו מביקורת חריפה.
בשנת תקצ"א (1831) הוציא פינר לאור את הכרך הראשון של תרגומו, על מסכת ברכות.
פינר תרגם קטעים נבחרים מתוך שני התלמודים (בבלי וירושלמי), והציב אותם בשפה הארמית המקורית ובתרגום לגרמנית בשני עמודות מקבילות, ובתוספת הערות וביאורים בגרמנית.
פינר גם כתב מבוא עברי וגרמני ובו רקע לגמרא ומחקר על זהות מחברי המדרשים השונים.
התלמוד עצמו הודפס בסגנון המהדורות הנפוצות.
עם פירושי רש"י, ותוספות, והגהותיהם של רבי מרדכי יפה, רבי ישעיה פיק ברלין, רבי אליהו מווילנה, רבי יחזקאל לנדא, רבי בצלאל רנשבורג, ורבי עקיבא איגר, וכן פירושי הרא"ש, המהרש"ל, המהרש"א ופירוש המשניות לרמב"ם.
מטרותיו של פינר היו הגנה על התלמוד שהואשם במאות השנים האחרונות באירופה בהאשמות חמורות מצד אנטישמים שונים, וכן רצון לגרום לנגישות לתלמוד עבור היהודים דוברי הגרמנית.
על הדפסת התרגום למסכת ברכות ספג פינר ביקורת קשה – הן מצד המשכילים והן מצד הממסד השמרני; שד"ל כתב עליו: , וכך גם משכילים נוספים.
פינר יצא למסע לצורך גיוס הסכמות; בפרנקפורט דמיין קיבל את הסכמת רבי שלמה זלמן טריר, רבי יהודה לייב קרלבורג, רבי אשר ולרשטיין מקרלסרוהה בנו של רבי אריה לייב גינצבורג, רבי מנחם עמנואל דייץ, רבי שמואל חיים, רבי משה קוניץ, יצחק בר לוינזון.
בחורף ה'תקצ"ה, הגיע פינר לפרשבורג, ולאחר שהצהיר בפני רבי משה סופר כי רבי נתן מרקוס אדלר משתתף בעריכת התרגום, קיבל את הסכמתו של הרב סופר שנחשב לבעל סמכות עצומה בעולם הרבני והיהודי.
לאחר זמן קצר חזר בו החתם סופר מהסכמתו לאחר שמספר רבנים העירו את תשומת לבו על המכשולות העשויים להגרם מכך, ולאחר שבירור אצל רבי נתן אדלר העלה כי הוא אינו משתתף בעריכת התרגום, ביקש מפינר שיחזיר לי את הסכמתו, אך זה סירב.
חרטתו של רבי משה מהסכמתו, התפרסמה לאחר שפינר ביקש מוועד קהילת המבורג שירכוש מנוי לתרגומו, ואחד מבני הקהילה שלח מכתב לבעל החתם סופר.
בתגובתו, ביקש רבי משה לפרסם את חזרתו ממתן ההסכמה ולהדפיס את מכתבו בהמבורג, אולם מחשש פגיעה בתרבות הגרמנית נמנעו רבני העיר מהדפסת המכתב והסתפקו בפרסום תוכנו מפה לאוזן.
מאוחר יותר פרסם מכתב גלוי:
על אף חזרתו של רבי משה סופר מהסכמתו, התעלם פינר מעובדה זו, ובחוברת לדוגמה שהדפיס כמחצית השנה לאחר מכן הדגיש את ההסכמה שקיבל מאת רבה של פרשבורג, אך לבסוף, השמיט את ההסכמה בעקבות התנגדותו הנחרצת.
התרגום הודפס בסופו של דבר רק בשנת תר"ב (1842), לאחר כ-7 שנים מהפרשייה, ולאחריו לא הודפסה אף מסכת נוספת.
ההיסטוריון יוסף קלויזנר סבור כי הצנזור לא אישר לפינר להדפיס את המסכת הבאה שתכנן – מסכת סנהדרין, בעקבות אזכורי הגנאי של ישו.
אפרים לנגסנר (1929 – 12 בינואר 2015) שימש מטעם סיעת הפועל המזרחי כסגנו וממלא מקומו של ראש המועצה המקומית הראשון של אשדוד ים, דב גור.
עם פרישתו של גור ב-24 בדצמבר 1960, שימש לנגסנר במשך מספר חודשים כראש המועצה בפועל.
תקופת כהונתו הקצרה בתפקיד ממלא מקום ראש המועצה התאפיינה במספר זעזועים ובגילויים של אי סדרים במועצה.
מבקריו טענו שהוא משעבד את האינטרסים של העיר הצעירה לאלו של ההנהלה האזורית של חבל יבנה ומקפח את הגורמים החילונים בעיר.
בין היתר נוצרו מתחים בין לנגסנר לבין העדה הקראית שמנתה כאלף תושבים בעיר הצעירה.
לנגסנר עמד בראשות גוש של 3 נציגים דתיים.
אולם ב-1 במאי 1961, הודח מתפקידו על ידי קואליציה של 4 נציגי מפא"י, ונציג מאחדות העבודה בשיתוף עם נציג חירות במועצה שהודיע על התנתקות מסיעתו והפיכה ל'סיעה עצמאית' לצורך חבירה למפלגות השמאל במהלך.
נציגי המינהל המחוזי וחברת אשדוד במועצה, שמרו על נייטרליות במאבק המוניציפלי ואף נעדרו מישיבת ההדחה.
את מקומו כממלא מקום ראש המועצה תפס רוברט חיים.
לנגסנר ביקש לטעון כי הדחתו הייתה לא חוקית, ובמשך זמן מה התכנסו שתי הנהלות במועצה המקומית.
לאחר הדחתו, נבחר לנגסנר פעם נוספת לתפקיד סגן ראש המועצה בשנת 1962.
בהמשך כיהן כחבר ועד ההורים בבית הספר היסודי עוזיאל בעיר, מונה על ידי משרד הדתות לנציג בוועדת הערעורים על החלטות החברה קדישא אשדוד, ואף התמודד למועצה בסיעת פועלי אגודת ישראל.
נפטר ב-12 בינואר 2015 ונקבר בבית העלמין החדש ברחובות.
אפרים פרנקלין מורגן היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל וירג'יניה המערבית ה-16 בשנים 1921–1925.
אפרים מורגן נולד בחווה ליד העיירה פורקסבורג שבמחוז מריון שבווירג'יניה המערבית, כבנם של מרקוס מורגן ושל קלמנזה אן "ג'ני" (לבית ויימר) מורגן.
הוא היה צאצא של המתיישב הראשון במערב וירג'יניה, מורגן מורגן, ושל בנו, דייוויד מורגן.
הוא למד באוניברסיטת המדינה של פיירמונט, וב-1897 הוא קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת וירג'יניה המערבית.
לאחר שפתח משרד עורכי דין בפיירמונט, הוא שירת במלחמת ארצות הברית-ספרד ברגימנט הראשון של וירג'יניה המערבית.
בשנים 1900–1901 הוא שימש כפרקליט העירוני של העיר פיירמונט, ובשנים 1907–1913 כשופט בבית המשפט של מחוז מריון.
ב-1915 הוא מונה על ידי המושל הנרי הטפילד כנציב השירות הציבורי, תפקיד בו הוא שימש עד 1919 לפני התמודדותו על תפקיד המושל.
ב-1902 נשא מורגן לאישה את אלמה בנט.
ב-1920 נבחר מורגן כמושל וירג'יניה המערבית במערכת בחירות בה ניצבו מולו שלושה מועמדים יריבים.
כמו קודמו הדמוקרטי ג'ון קורנוול, הוא התחייב להקדיש את מרצו למלחמות הכורים המרות והמפלגות שהתחוללו במדינה.
אף על פי שהוא הפגין רגשי כבוד כלפי כמה ממנהיגי העובדים, שהבולטת מביניהם הייתה מרי האריס ג'ונס, הוא לא הותיר ספק רב שהוא האמין שכהונתו כמושל תאפשר לו לקדם את האינטרסים של בעלי המכרות.
מורגן והצמרת הפוליטית של וירג'יניה המערבית היו כה נאמנים לתעשיית המכרות, עד שביוני 1921 הכריזה ועדת החינוך והעבודה של הסנאט של ארצות הברית שהמדינה הייתה למעשה "אוטוקרטיה תעשייתית".
בבחירות לתפקיד המושל הביס מורגן את הדמוקרט ארתור קונץ בהפרש של פחות מ-60,000 קולות.
מולו ניצבו גם המועמד תומך העובדים הבלתי-מפלגתי, סמואל ב.
מונטגומרי והסוציאליסט הבולט ביותר במדינה, מתיו ס.
העובדה שהוא קיבל פחות קולות מכל שלושת המועמדים הללו יחדיו הצביעה על מדיניותו נגד העובדים, שהייתה בעלת משקל רב בקרב מנהיגי המגזר התעשייתי בעלי הכוח, ולא השפיעה על רוב ציבור הבוחרים במדינה.
כמבקר עקבי של כל דבר שהוא הגדיר כלא "מאה אחוזים אמריקאי", היה מורגן מתנגד אדוק של חבר הלאומים.
הוא הזהיר את ציבור המורים בווירג'יניה המערבית שעליהם לעמוד בחזית המלחמה נגד "הדוקטרינות הבולשביקיות שהתפשטו ברחבי ארצות הברית".
החשדות של מורגן בעבודה המאורגנת הגיעו לשיאן בטיפולו במלחמות הכורים הסוערות, שאותן הוא ירש מקורנוול.
הוא פנה מספר פעמים לנשיא וורן הרדינג כדי שישגר כוחות פדרליים לדיכוי המערכה המאורגנת של הכורים המאוחדים של אמריקה במחוזות מינגו ולוגן באביב 1921, שעמדו בסימן הסלמת האלימות של הנהגת העובדים.
כאשר סירב הרדינג לבקשתו, הכריז מורגן על משטר צבאי באזורי הכרייה בדרום המדינה, בהסתמכו על משטרת וירג'יניה המערבית ועל "ועדת הכוננות" מתנגדת העובדים של אזרחים פרטיים לצורכי אכיפת החוק.
לאחר הרצח של סיד הטפילד ביוני 1921, יצאו אלפי כורים ל"צעדת הכורים" המפורסמת ברחבי מחוז לוגן.
לדברי ההיסטוריון קלייטון לורי, בשלב זה חש הנשיא הרדינג מחויב לשלוח כוחות פדרליים, בהגיעו למסקנה שמורגן ופקידי המחוז היו בעצמם חלק מהבעיה.
התערבות פדרלית זו בלמה את הצעדה, ומשפטים שהיו קשורים לשביתה גרמו לקריסת ארגון הכורים המאוחדים של אמריקה בדרום וירג'יניה המערבית.
לאחר מכן המשיך מורגן לכהן כמושל במשך שלוש שנים.
הישג מרכזי של ממשלו הייתה בניית קפיטול מדינת וירג'יניה המערבית החדש במקומו של המבנה הוויקטוריאני שעלה באש חודשיים לפני השבעתו.
בניית האגף המערבי של בניין הקפיטול הנוכחי הושלמה במרץ 1925, החודש האחרון לכהונתו של מורגן כמושל.
באותה תקופה נבנה גם מעון המושל, ומורגן ומשפחתו עברו אליו ימים ספורים לפני תום כהונתו.
ב-1940, לאחר שעבד עבור מחלקת המסחר של ארצות הברית, ולאחר שנכנס מחדש למגזר הפרטי, התמודד מורגן על מושב בסנאט של ארצות הברית כמבקר תקיף של מדיניות הניו דיל של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
האישים המרכזיים במפלגה הרפובליקנית ומצביעה סקרו את הישגיו של מורגן כמושל, והגיעו למסקנה שהם לא היו מספיקים.
בזמן זה, בין השאר בשל רפורמות העבודה של הניו דיל, צברה העבודה המאורגנת כוח במפלגה הדמוקרטית, והמאזן הפוליטי בווירג'יניה המערבית השתנה.
בבחירות המקדימות של הרפובליקנים הוא הגיע למקום השלישי.
לאחר שקיבל את המשרה במחלקת המסחר, בילה מורגן את מרבית זמנו בוושינגטון די.
סי., שם הוא חי במשך רוב שנותיו האחרונות.
אפרים מורגן נפטר בבת'סדה, מרילנד ב-15 בינואר 1950,יום לפני יום הולדתו ה-81. הוא נטמן בבית הקברות מאונט זאיון שבפיירמונט.
רבי אפרים מרדכי צוויגנהפט (המכונה ר' מוטל שוחט; ה'תרי"ג, 1853 – ג' בשבט ה'תש"א, 1941) היה מחשובי חסידי סוכטשוב, שימש כשוחט ובודק (שו"ב) ומורה צדק (מו"צ) בעיר סוסנוביץ שבפולין, ונודע במיוחד במעשי החסד שלו.
נולד ב-1853 בנס לאביו רבי אריה מנחם צוויגנהפט שו"ב בעיר חנטשין (ומתלמידי רבי דוד מלעלוב וחסיד החוזה מלובלין) ולאמו מרת מרים מארקאוויעצקי.
היה צאצא של הט"ז מצד אביו.
לידתו הייתה התגשמות ברכה מופלאה של המגיד מקוזניץ.
בילדותה של אמו, חלתה במחלה קשה.
אביה, הרב מארקאוויעצקי, ביקש מהמגיד שהתפלל לרפואתה, המגיד צווה עליו להשאיר את הילדה החולה שתגדל בביתו, עד שתבריא.
המגיד היה נוהג להחזיק את התינוקת סמוך אליו כשלמד גמרא ופעם אחת היא תפסה דף של הגמרא וקרעה בשוגג.
כשהבינה מה עשתה, היא התחילה לבכות.
המגיד הרגיע את הילדה ואמר שכשתגדל, תינשא לתלמיד חכם ויהיו לה חמישה ילדים: "בן, בת, ושני בנים, ולבסוף עוד בן".
הברכה התקיימה במלואה כאשר בגיל 50 ילדה את בנה החמישי, ר' מוטל.
היה תלמיד של רבי זאב נחום בורנשטיין מחבר הספר אגודת אזוב בביאלא פודולסק.
וגם של בנו רבי אברהם בורנשטיין ה"אבני נזר" (לעתיד האדמו"ר מסוכטשוב) בעיר קרושנוביץ.
רבי אפרים מרדכי צוויגנהפט היה מקורב ביותר להאב ובנו, ונתקבל כבן בית אצל בעל ה"אבני נזר", והיה תלמיד מובהק שלו.
רבי אפרים מרדכי היה גם תלמיד של הרב יצחק קילמן רבה של בנדין וגם קיבל סמיכה להוראה ממנו.
מתחלה נסע רבי אפרים מרדכי לרבי חיים הלברשטאם מצאנז בעל ה"דברי חיים", אבל לאחר זמן התחיל לנסוע ביחד עם רבו בעל ה"אבני נזר" לרבי חנוך העניך הכהן לוין מאלכסנדר.
לאחר פטירת רבי העניך מאלכסנדר, ביקשו גדולי חסידי קוצק מבעל ה"אבני נזר" להסכים להיות אדמו"ר, ורבי אפרים מרדכי צוויגנהפט היה שם בעת הכתרתו לרבי.
ונחשב לאחד מחשובי חסידי סוכטשוב ומקורב לאדמו"רי החסידות.
ה"אבני נזר" נהג לכנותו "הקוז'ניצר מופת" בשל נסיבות לידתו המופלאות.
היה ידיד קרוב של האדמו"ר ה'שם משמואל' ושכנע אותו לקבל את הנהגת החסידות לאחר פטירת אביו.
בשנת תרל"ה (1874-1875) מונה ע"י רב יצחק קילמן רבה של בנדין - בתמיכת האבני נזר - להיות דיין הראשון ושו"ב של הקהילה בסוסנוביץ.
באותה תקופה סוסנוביץ לא הייתה קהילה עצמאית והייתה כפופה לקהילת בנדין.
וכאות לכך שסוסנוביץ איננה עצמאית והיא תחת סמכותו של הרב מבנדין, הוא סירב לחבוש כובע רבני כפי שהתקבל בעת גזירת הלבוש, ועד סוף ימיו חבש כובע מצחייה שכונה: "יִידִישֶׁע הִיטְל" (כובע יהודי).
ב-1880 כיהן הרב אריה לייב גיטלר כדיין נוספת לצידו.
לאחר פטירתו של הרב גיטלר בשנת 1888, מילא בנו הרב אברהם מאיר את מקומו.
לקראת סוף המאה ה-19 תושבי העיירה רצו להיפרד מקהילת בנדין.
וב-1899 בעלי-הבתים של סוסנוביץ החליטו למנות לעצמם רב על מנת לבסס את עצמאותם.
מאחר שהרב צוויגנהפט סירב לקבל את התפקיד בניגוד לרצון קהילת בנדין, מינו תושבי סוסנוביץ את הרב אברהם מאיר גיטלר להיות רב העיר, והרב צוויגנהפט נשאר דיין לצידו.
בסביבות 1913, לאחר שכיהן כדיין במשך כמעט 40 שנה, הרב צוויגנהפט חילק בין שתי תפקידיו, דיין ושוחט, והעביר את הדיינות לחתנו הרב שלמה שטנצל לצורך פרנסתו.
ועד סוף ימיו הוא נשאר מו"צ בעיר סוסנוביץ בלי משכורת בנוסף לעבודתו שוחט.
נודע במיוחד במעשי החסד שלו.
בכל ליל שבת, בבית הכנסת, נהג להמתין עד שאחרון המתפללים יצא לביתו, כדי לארח דווקא את העניים והמוזנחים שנותרו בבית הכנסת, שאחרים נמנעו מלהזמין.
במעשה מפורסם שסיפר נכדו, ויתר פעם על שירת "שלום עליכם" בליל שבת והסביר: "יש היום אצלנו אורח שלא אכל זמן רב, אני חושש שאם נשיר, הוא עלול להתעלף מחולשה".
בנו, הרב אברהם יצחק צוויגנהפט שו"ב בעיר סוסנוביץ
בנו, יעקב צוויגנהפט, סבא של ח"כ לשעבר מיכאל קליינר
בנו, הרב דוד צוויגנהפט שו"ב בעיר בנדין
בתו, מרים ביילא נישאה להרב שלמה שטנצל, רבה של סוסנוביץ
בתו, שרה לאה נישאה להרב שלמה יהודה לעווינבערג
בנו, זאב נחום (נקרא על שם הרב זאב נחום בורנשטיין) נפטר בצעירותיו
בנו הרב משה חיים צוויגנהפט שו"ב בעיר סוסנוביץ
בנו, רבי שלמה זאב צוויגנהפט, תיעד רבים מסיפוריו ומנהגיו
נפטר בשיבה טובה בג' בשבט תש"א (1941), כשנה וחצי לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, ונטמן בבית העלמין היהודי בסוסנוביץ.
בית העלמין נהרס לאחר מכן על ידי הנאצים במהלך השואה.
אפרים מרגולין (16 באוקטובר 1926 – 10 במרץ 2024) היה איש עסקים ישראלי-אמריקאי, פילנתרופ, עורך דין לזכויות אזרח, ואחד האדריכלים המוקדמים של התשתית הלאומית בישראל שלאחר הקמת המדינה.
במהלך קריירה ארוכה ורבת־תחומים, הוא ייסד בניו יורק את חברת Margolin Consultants – חברה לתעסוקה ולמיזוגים ורכישות –, עמד בראש ארגונים לזכויות אזרח והגנה פלילית בקליפורניה, ויזם פעילויות פילנתרופיות משמעותיות לתמיכה במוסדות ישראליים.
מרגולין זכה להערכה רבה הן בזכות תרומתו המוקדמת להתפתחות ישראל והן בזכות הישגיו בשדה המשפט האמריקאי.
מרגולין נולד באירופה להורים יהודים – מקורות שונים מציינים כי נולד באוקראינה או בברלין – וחלק מילדותו עבר עליו בעיר לודז' שבפולין, בטרם נמלט מאימת הנאציזם באמצע שנות ה־30. לפי כמה דיווחים, אביו היה מנהיג מקומי בארגון "ההגנה", ולפי אחרים הוא היה הפילוסוף יוליוס מרגולין ששרד את מחנות הגולאג הסובייטיים.
המשפחה התאחדה בתל אביב תחת המנדט הבריטי.
כשהוא גדל על רקע מתיחות פוליטית ותביעה גוברת לעצמאות יהודית, נמשך מרגולין הצעיר לתנועות ציוניות כמו בית"ר אשר היה חבר תנועתה, וגם בהאצ"ל, והכיר מנהיגים שעתידים היו לעצב את המדינה, ובהם מנחם בגין אשר היה מזכירו האישי והושפע רבות מזאב ז'בוטינסקי.
במהלך מלחמת העצמאות בשנת 1948, נמנה עם מגיני תל אביב, הפעיל מרגמות וניצל בקושי מסכנות שהעמיקו את מחויבותו רבת השנים לביטחונה של ישראל.
הוא היה בחוף כפר ויתקין כאשר אוניית האלטלנה הגיעה ביוני 1948, וכוחות ההגנה פתחו באש והרגו כמה מחברי האצ"ל—אירוע שהיה לרגע מכריע בחייו כמו גם בחיי המדינה החדשה.
הלקחים מאותה תקופה מוקדמת עיצבו את מחויבותו להקדיש את חייו להגנה על החוק, חירות וצדק לכל.
הקריירה המקצועית של מרגולין החלה בהנדסה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא עבד בחברת הנפט האנגלו-איראנית באיראן, ולאחר מכן פיקח על בניית שדה תעופה בבחריין עבור חיל האוויר הבריטי.
לאחר תקופת לימודים באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, גויס – על פי חלק מהמקורות, בחשאי – לסייע ברכישה ובהצטיידות של סירות טורפדו עבור חיל הים הישראלי, פעילות שהקנתה לו מוניטין של מפעיל לוגיסטי בעל תושייה.
לאחר הקמת המדינה חזר מרגולין לישראל כדי לפקח על הקמת העיר באר שבע בקצב מהיר, והיה חלוץ בשימוש בבטון טרומי לפיתוח תשתיות חיוניות בתנאי מדבר קשים.
ב-1949 סיים לימודי פילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן בשנות החמישים המוקדמות עבר מרגולין לארצות הברית, בתחילה לצורך לימודי המשך בהנדסה ובמשפטים.
על פי עדותו, הוא הוחזק באליס איילנד במשך מספר חודשים בשל חששות הנוגעים לרקע שלו באצ"ל, לפני ששוחרר והתקבל ללימודים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל.
בין ייל, אוניברסיטת פנסילבניה, ותקופת התמחות בבית המשפט העליון בישראל, פיתח מרגולין את כישוריו המשפטיים.
לבסוף התיישב בסן פרנסיסקו ופתח בקריירה בת 63 שנה במשפט חוקתי ובהגנה פלילית.
לצד עיסוקו בפרקטיקה פרטית, עסק בקביעות בתיקים בולטים בפרו-בונו, בעיקר בתחום זכויות אזרח, חופש הביטוי ומאבק באפליה.
בשנת 1973 התמנה לנשיא הראשון של California Attorneys for Criminal Justice (CACJ), ייסד בה את ועדת האמיקוס המשפיעה – שבה חיבר או פיקח על אלפי תזכירים וכתבי טענות בערעורים – והיה פעיל בארגון הארצי של עורכי הדין הפליליים (NACDL), באיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (ACLU) ובקונגרס היהודי האמריקאי.
מרגולין, שנודע בדבקותו העזה בהגינות ובצדק, ניהל תיקים תקדימיים רבים ובהם את התביעה של חושף השחיתויות ג'פרי וויגאנד נגד תעשיית הטבק, שהביאה להסדרים פורצי דרך בתחום בריאות הציבור.
בנוסף לפעילותו המשפטית והייעוצית, התפרסם מרגולין גם בפעילות פילנתרופית ענפה.
יחד עם רעייתו פלורנס (שלפי חלק מהמקורות מכונה גילדה), תמך בפרויקטים תרבותיים וחינוכיים בארצות הברית ובישראל.
הם היו בין התורמים המייסדים או התומכים המרכזיים בקרן תל אביב, בעיר אילת, בטכניון, באופרה הישראלית-אמריקאית ובאופרה של בוסטון.
כמו כן, מימנו נטיעת 40,000 עצים ב"יער השלום מרגולין" של קק"ל בסמוך לקריית גת בין ירושלים לבאר שבע, דבר שהעיד על להיטותם להמשיך ולקדם צמיחה סביבתית וחברתית בישראל.
עד שנותיו האחרונות חילק מרגולין את זמנו בין מגוריו במנהטן לבין ביקורים תכופים בישראל, והמשיך להיות פעיל בקהילות יהודיות מקומיות ובארגונים ללא מטרות רווח.
מרגולין הלך לעולמו ב־10 במרץ 2024, בגיל 97. מעריציו ועמיתיו תיארו אותו הן כבונה של ישראל והן כלוחם זכויות אזרח בארצות הברית.
הוא זכור בזכות תפקידו בעיצוב המוסדות הראשונים של המדינה, בזכות מנהיגותו בקרב עורכי הדין הפליליים, ובזכות מסירותו הבלתי מתפשרת לשירות פרו-בונו.
הוא הותיר אחריו את בניו ומשפחה מורחבת, לצד מורשת מקצועית ותרומה פילנתרופית שסללה גשר בין בניין האומה הישראלית לבין עולם המשפט האמריקאי.
אפרים לוי (18 ביוני 1922 – 13 בספטמבר 2009) היה ממפקדי ההגנה בירושלים במלחמת העצמאות ולאחר הקמת המדינה, איש שירות הביטחון הכללי ואיש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.