tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד מהיזמים של חברת "פנגו" לתשלום על חניה וחבר דירקטוריון בה.
יו"ר חברת "OmniVee" שפיתחה פלטפורמה לשילוב תמונות וידאו ממצלמות מרוחקות לצורכי אבטחה.
רומם הוביל את תהליך רכישת החברה על ידי חברת DVTEL Inc האמריקנית.
יו"ר של חברת "Profitect", שפיתחה תוכנה המיועדת לרשתות קמעונות שמטרתה היא הגדלת רווחיהן על ידי מניעת אובדני מלאי – רומם ניהל גיוסי השקעות של מיליוני דולרים שהתקבלו מקרנות הון סיכון שונות (2006–2009).
יזם והקים, יחד עם שותפו עמוס שטנר, את חברת HealthWatch ומשמש כיו"ר מועצת המנהלים שלה (2010–2022).
החברה היא חלוצה עולמית בניטור והתרעה מפני בעיות רפואיות על ידי בגדים (Smart Textile).
הצילה בניסוייה לפחות בן אדם אחד ממוות על ידי התרעה מפני התקף לב.
קיבל אישורים לפטנטים בעולם עבור המצאת מערכת לניטור בריאותי ללא שינוי אורח החיים (2012–2018)
רומם סיים בהצטיינות ראויה לשבח (summa cum laude) תואר ראשון במדעי המחשב בטכניון.
ביוני 2009 קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה של המדע באוניברסיטת בר-אילן.
העבודה, אותה הנחו פרופ' מנחם פיש ופרופ' ניב אחיטוב, בחנה את תחום מערכות המומחה (Expert Systems) ממספר היבטים: היסטורי, טכנולוגי, חברתי ופילוסופי, תוך ניסיון לנתח את ההתפתחות בעבר ולצפות את הכיוונים העתידיים.
הוא פרסם מספר מאמרים בתחום מערכות המומחה.
היה חבר בוועדה המייעצת של הפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
שימש בהתנדבות כמנהל פרויקט קידום צעירים מהמגזר הערבי להשתתפות בעולם ההיי-טק הישראלי במסגרת Global Entrepreneurship Network (GEN).
נשוי לאסתי ולהם בן ובת.
אחיו של רומם הוא הד"ר עודד הבר, פיזיקאי במכון ויצמן, אשר זכה ב-2011 בפרס מקסין סינגר לעמיתים מצטיינים.
אני לוקח, הוצאת כנרת זמורה-דביר, אוגוסט 2021 - אוטוביוגרפיה.
ברבורים שחורים, ספרי ניב, 2025 - רומן.
יורמאיה (שם מדעי: Juramaia; מילולית: "אם היורה") הוא סוג של יונק קדום שחי בתור היורה העליון באסיה והוא נחשב לראשון מבני הקבוצה אאותריה, ממנה התפצלו השלייניים.
המאובנים שלו התגלו בתצורת טיאוג'ישאן שבליאונינג בסין והוא הוגדר לראשונה בשנת 2011 בידי החוקרים זה-שי לואו, Chong-Xi Yuan, Qing-Jin Meng ו-Qiang Ji.
משמעות שמו הוא: "אם היורה".
היורמאיה היה יונק קטן באורך של 70 עד 100 מילימטרים בלבד, והוא היה ראשון בעלי השליה בעולם.
במראהו דמה לאאומאיה מהקרטיקון והיה בעל רגליים קצרות, חוטם מוארך עם לסתות שהתאימו לציד חרקים, וממבנה הגולגולת נראה שהיה פעיל בלילות, דבר שעזר לו להימנע מטריפה בידי הדינוזאורים ששלטו באזור.
למרות מראהו השלייני הוא לא היה שלייתן אמיתי ועדיין הנקבה החזיקה את הצאצא שלה בתוך רחם פרימיטיבי עד שהיה מוכן ליציאה.
כשיונק קדום זה התגלה הוא הפריך את ההנחה שיונקי השליה התפתחו מיונקי הכיס (המטאתריה), מאחר שראשון בני הקבוצה - הסינודלפיס התפתח רק בקרטיקון התחתון שלפני 125 מיליון שנה מזמננו.
ככל הנראה שני סוגים אלה התפצלו ממיני תריה מוקדמים בעלי מאפיינים פרימיטיביים.
יורם שדה (2 ביולי 1944 – 6 במרץ 2021) היה מתרגם מאנגלית לעברית ופעיל פוליטי אשר ניהל מאבקים ממושכים לשמירת נופה של יפו ולהכרה בבית יצחק שדה ובגן הסובב אותו כאתר מורשת ישראלי.
בנו של האלוף יצחק שדה.
יורם שדה, נולד למרגוט מאיר שדה (לשעבר מרגוט מאייר) וליצחק שדה (לשעבר איסאק לנדוברג).
אמו נפטרה בשנת 1951, בהיותו בן שבע, ואביו נפטר באוגוסט 1952 בהיותו בן שמונה.
הוא היה בן יחיד לאמו, ובן רביעי לאביו, שמנישואין ראשונים בעבר, הייתה לו בת אחת, אסיה, שנפטרה בגיל צעיר, ומנישואין שניים בעבר, לזהבה (גולדה) לבית פיטצקיה, היו לו שתי בנות, איזה ורבקה (רבושה).
אביו קרא לו בשם יורם כשם אחד משמות הקוד שלו כשהיה במחתרת.
לאחר מותם של הוריו, גידלה אותו האחות הצעירה של אמו, תמר מאיר (לשעבר הילדגרד מאייר).
תמר מאיר נפטרה בשנת 1968. שדה גדל וגר בבית הקרוי בית יצחק שדה, ברחוב זיכרון קדושים ביפו, מגיל חמש ועד למותו.
שדה, שירת את שירותו הצבאי כחייל בנח"ל המוצנח.
הוא היה חבר בגרעין אילתה, עבר תחילה הכשרות בקיבוצים גבעת חיים וגשר, ובהמשך באילות.
במסגרת לימודיו האקדמיים, למד שדה תחילה לתואר ראשון בכלכלה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית.
בהמשך למד לתואר שני במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, וכתב עבודת מ.א.
בהדרכת פרופ' אשר אריאן, שעסקה בקבוצת "ברית שלום".
שדה החל לעסוק בתרגום מאנגלית לעברית בסוף שנות העשרים לחייו.
לפי עדותו, אהב לקרוא ספרים עוד מילדותו.
כמו כן, ערך כתבים שונים של אביו שנשארו בעיזבון.
אהבת הקריאה והעריכה של כתבי אביו, השפיעו, בין היתר, על פנייתו לעסוק בתרגום.
הספר הראשון שתרגם היה "הלם העתיד" של אלבין טופלר, בשנת 1973. בהמשך, תרגם עבור כמה הוצאות ספרים, ואחר כך עבר לתרגם ספרים בתחומי צבא וביטחון עבור הוצאת "מערכות".
לקראת סוף שנות ה-90, התמקד בעיקר בתרגומים של ספרי לימוד בתחום מדעי הרוח והחברה עבור האוניברסיטה הפתוחה.
הספרים האחרונים שיצאו לאור באוניברסיטה הפתוחה בתרגומו, לפני מותו בשנת 2020, היו שני הכרכים של הקורס "חברה, קהילות, יחסים - מבוא לחשיבה חברתית", שנכתבו במקור באוניברסיטה הפתוחה הבריטית.
חמישה ספרים נוספים שתרגם יצאו לאור ב-2021 לאחר מותו: שלושה מהם בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה ועוד שני ספרים בהוצאות שונות (עם עובד, כרמל).
בסך הכול תרגם שדה כמה עשרות ספרים וקובצי-מאמרים במשך תקופה של כ-50 שנה.
פירוט תרומתו של שדה, לספרות המתורגמת לעברית, נמצא בפרק "רשימה של תרגומיו מעברית לאנגלית", בהמשך ערך זה.
הוא נהג לעבוד בביתו, ופעמים רבות היה יוצא אל גינת הבית ועובד שם, מול הים, בדרך כלל קבע לעצמו מכסות עבודה, אם מבחינת מספר העמודים שתרגם כל יום, ואם מבחינת שעות העבודה שקצב לעצמו.
העקרונות שניצבו לנגד עיניו כמתרגם היו:
להביא לקוראים תרגום מדויק וברור, ללא הצטעצעות בביטויים שאינם מוכרים לקורא הרגיל.
זאת, ברוח הפסוק: "ולפני עיוור, לא תתן מכשול".
עם זאת, ניסה לא לשנות לגמרי את הניבים והביטויים שהופיעו במקור ובכך להפוך את התרגום לישראלי מדי.
להנגיש בעבודתו, את הספרים שתרגם, לקהלים שואפי-דעת.
לכן, העדיף לעבוד במסגרת האוניברסיטה הפתוחה (המוגדרת כמלכ"ר), על פני עבודה בהוצאות ספרים מסחריות.
יורם שדה התעניין בסכסוך הישראלי-ערבי ומדי פעם הביע את דעתו בפומבי בנושא זה, בעיקר דרך כתיבה.
עמדותיו היו ברוח השמאל הציוני בנוסח מפ"ם ומר"צ.
עמדות אלו זכו לידי ביטוי גם בעבודת התזה שלו על "ברית שלום".
בצעירותו, כתב מאמר בעיתון "הארץ" בזכות תוכנית השלום של נחום גולדמן, נשיא הקונגרס היהודי העולמי, ובהמשך התפלמס עם משה סנה, מעל דפי העיתון, על התכנית ועל תוכני מאמרו.
נושא אחר שעליו כתב בשנת 1972 היה פרשת עקורי איקרית ובירעם.
בשנת 1997, סיים שדה לנסח מתווה מפורט להסדר שלום בין ישראל לפלסטינים, ששיקף את מחשבותיו על הנושא במשך שנים, ואף השקיע הון עצמי רב בהוצאה לאור של התכנית כמוסף מיוחד, שצורף לעיתון "הארץ".
יורם שדה, המשיך להתגורר ביפו בבית הוריו - בית יצחק שדה - כל חייו, ובגלל מיקומו של הבית, גילה עניין גם בשמירת נופה של יפו.
שדה ואשתו פעלו במסגרת עמותת יפו יפת ימים על מנת למנוע בנייה מאסיבית לחופה של יפו.
כחלק מן המאבק, סייע לבמאי פרדי גרובר בהכנת הסרט על "מדרון הזבל" ביפו.
בהמשך, הוקם פארק המדרון על "הר הזבל" שעל החוף.
במקביל למגוריו בבית, הזמין שדה יחידים וקבוצות לסייר סיורים לימודיים במקום, כדי להעביר את מורשת המקום: דמותו של יצחק שדה, ייסוד הפלמ"ח, והקמת המדינה.
בין שדה לשכניו והמדינה התנהל סכסוך ארוך שנים סביב הזכויות בשטח גן הצמוד לבית יצחק שדה.
השכנים, פעילי סביבה, עיריית תל אביב ומינהל מקרקעי ישראל טענו כי שדה עשה שימוש פרטי בשטח גן ציבורי בין הבית למצוק הים ביפו, כאשר בנה גדר לחסימת הגישה אליו.
מנגד טען שדה שהגן שהוקם על ידי אביו הוא חלק משטח הבית ומשמש כגן זיכרון, וכי השימוש בשטח מיועד לשמירה על האתר ההיסטורי.
הסכסוך כלל תביעות הדדיות בין שדה לשכניו.
בשנת 2006 דחה בית משפט השלום תביעת דיבה של שדה נגד שכניו, ובפסק הדין נכתב כי שדה השתלט על השטח הציבורי.
ערעורו של שדה נדחה בבית המשפט המחוזי והעליון.
ב-2015 הורשע שדה בעבירות של לשון הרע, לאחר שהעלה מספר סרטונים בהם הוא מתעד את שכניו תחת כותרות פוגעניות.
נגזרו עליו חודשיים מאסר על תנאי ופיצוי לשכניו בסכום של 20 אלף ש"ח.
בשנת 2020 קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב כי לשדה אין זכויות בשטח הגן.
על רקע המאבקים המשפטיים בהם היה מעורב כתב שדה את הספר "התחתונים", שמסכם חמישה מאבקים משפטיים נבדלים שהוא ניהל לאורך תקופה של יותר מעשרים שנה.
בספרו מנסה שדה, דרך המקרה הפרטי שלו, להגיע לביקורת כללית על דרך תפקודן של רשויות המשפט בערכאות התחתונות.
שדה בוחן בספרו את המשפטים שבהם היה מעורב, בעזרת שלושה קריטריונים: אמת, חוק וצדק.
הוא טוען כי בדרך כלל השופטים לא התמצאו בתיקים שניהלו, לא קראו את התיקים, ושפסקי הדין היו תערובת של מקריות ורשלנות.
המקרה הבוטה ביותר, מנקודת ראותו של שדה, הוצג בפרק האחרון של הספר, שבו גולל את תביעת הדיבה שהגיש כנגד מי שטענו שגן יצחק שדה הצמוד לביתו לא היה קיים בימי אביו, וייחוסו ליצחק שדה הוא תולדה של רצונו של יורם שדה לספח את החלקה לביתו.
לטענת השופטת, אלה שהפיצו דיבה זו זכאים להגנה של "אמת בפרסום".
כך ביטלה השופטת בקביעתה את עובדת קיומו של הגן בעבר, אף על פי שהוא תועד בספרות ובשירה (אצל אלתרמן, למשל), בעיתונות ובתמונות, וחקוק בזיכרונם של אנשים רבים שעדיין חיו בזמן המשפט.
שדה היה נשוי לעיתונאית זיוה יריב (לבית הורוביץ) משנת 1973 ועד למותו.
הם היו הורים לשניים (בן ובת).
שדה נפטר בגיל 76 ממחלה.
נקבר בבית העלמין האלטרנטיבי בגבעת ברנר, בסמוך לבית הקברות של הקיבוץ בו נקברו הוריו.
שדה ציין באוטוביוגרפיה שלו, כי הוותיק בידידיו הוא ד"ר אפרים סנה (פרומ'ה), בנו של ד"ר משה סנה.
אפרים סנה, מכהן כיום כיו"ר עמותת פרס יצחק שדה לספרות צבאית והוא גם היה זה שהספיד את יורם שדה, לאחר מותו.
אלבין טופלר, הלם העתיד (תרגום: יורם שדה), תל אביב, עם עובד, תשל"ג -1973.
קרלוס קסטנדה, סיפורי עוצמה (תרגום: יורם שדה), רמת גן, מסדה, 1974.
אשלי מונטגיו, על התוקפנות האנושית (תרגום: יורם שדה), תל אביב, עם עובד, 1978.
ו'אס, חינוכם המקצועי של המורים (תרגום: יורם שדה), גבעתיים, מסדה, 1981.
ג'ון מקינון, בעקבות הקוף האדום (תרגום: יורם שדה, ייעוץ מדעי: עזי פז), גבעתיים, מסדה, 1982.
מרק בישופ ותיאו קומפרנול, ילדך יכול לעשות זאת בעצמו: דרך קלה ללמד את ילדך להיות עצמאי (תרגום: יורם שדה), גבעתיים, מסדה, 1985.
לידל-הארט, מדוע איננו לומדים מההיסטוריה (תרגום: יורם שדה), תל אביב, מערכות, 1985.
פרוק סעד אלדין אלשאזלי, חציית התעלה (תרגום: יורם שדה), תל אביב, מערכות, 1987.
פיליס דורותי ג'יימס, הגולגולת שמתחת לעור (תרגום: יורם שדה), תל אביב, זמורה ביתן, 1987.
לורנס סנדרס, גורם זר (תרגום: יורם שדה), תל אביב, זמורה ביתן, 1987.
מאיר זמיר, כינונה של לבנון המודרנית (תרגום: יורם שדה), תל אביב, מערכות, 1993.
חיים עומר, מבוי סתום: היחלצות ממלכוד ביחסים הטיפוליים (תרגום: יורם שדה), תל אביב, מודן, 1996.
ריצ'רד סימפקין, מרוץ אל העתיד: מחשבות על המלחמה במאה ה-21 (תרגום: יורם שדה, עריכה: צבי עופר), תל אביב, מערכות, 1999.
תמר ליבס, פול פרוש (עורכים), כשהאויב נכנס אלי הביתה: טרור ותקשורת בעידן העכשווי (תרגום: יורם שדה), תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד/קו אדום, 2006.
אוה אילוז, אינטימיות קרה: עלייתו של הקפיטליזם הרגשי (תרגום: יורם שדה), בני-ברק, הוצאת הקיבוץ המאוחד/קו אדום, 2008.
סוזן ניימן, ללמוד מן הגרמנים: גזע וזיכרון הרשע (תרגום: יורם שדה), תל אביב, עם עובד, 2021.
מאייר, כנגד כל הסיכויים (תרגום: יורם שדה), ירושלים, הוצאת כרמל, 2021.
ישעיהו ליבמן, שרה ליבמן (כתיבה ועריכה מדעית), נושאים נבחרים בהבנת הקהילה היהודית בארצות הברית, תרגום הקדמות: יורם שדה, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1988.
רימה שיכמנטר (עורכת), מבטים חדשים על ספרות הילדים - מקראת מאמרים (תרגום המאמרים: יורם שדה), תל אביב האוניברסיטה הפתוחה, 1996.
הבילנד, אנתרופולוגיה תרבותית, מהדורה שמינית (תרגום: יורם שדה, עריכה מדעית: מתת אדר-בוניס, אחראית פיתוח: יעל אנוך), תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1999.
משוניס, סוציולוגיה, מהדורה שישית (תרגום: יורם שדה, עריכה מדעית: פנחס שטרן), תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1999.
אריק גוד, על הסטייה: הסוציולוגיה של שימוש בסמים, מיניות חריגה, עבריינות, מחלות נפש ועוד, מהדורה שישית (תרגום: יורם שדה, עריכה מדעית: פנחס שטרן), תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 2002.
אבנר זיו (עורך), פסיכולוגיה בחינוך: מקראה, תרגום המאמרים: יורם שדה, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 2003.
, ברוס פ' קאווין, קיצור תולדות הקולנוע (תרגום: יורם שדה, עריכה מדעית: משה צימרמן), תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 2003.
מחוננים לקויי למידה: מדריך למידה ומקראה, כותבת המדריך: איריס מנור-בנימיני, עורכי המקראה: אבנר זיו, איריס מנור-בנימיני, דורית אולניק-שמש, (תרגום: עדי הירש, יורם שדה), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2005.
ברוך קימרלינג (עורך), בין מדינה לחברה: סוציולוגיה של הפוליטיקה - מקראת מאמרים (תרגום המאמרים: יורם שדה, חדוה ארליך, עריכה מדעית: גל לוי), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2005.
דפנה למיש (עורכת), לגדול עם הטלוויזיה: המסך הקטן בחייהם של ילדים ובני נוער - מקראה (תרגום המאמרים: נטע זיסקינד, הד סלע, יורם שדה), תל- אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 2006.
, תאוריות סוציולוגיות מודרניות (תרגום: יורם שדה, עריכה מדעית: יעל אנוך וזאב סוקר), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2006.
מתת אדר-בוניס (עורכת), משפחות בראייה סוציולוגית ואנתרופולוגית - מקראה (תרגום: יורם שדה), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2007.
תמר ליבס ואורנית קליין-שגריר (עורכות), טקסטים קאנוניים בחקר התקשורת (תרגום: אורית פרידלנד, יורם שדה), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2008-2007.
סינתיה אדנבורג (עורכת), ראשית המלוכה בישראל: ספר שמואל - מקראת מאמרים (תרגום המאמרים: יורם שדה, סינתיה אדנבורג), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2008.
, דימויים של ארגון (תרגום: יורם שדה, עריכה מדעית: ניצה ברקוביץ), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2010.
ניצה ברקוביץ (עורכת), סוציולוגיה של ארגונים - מקראה (תרגום המאמרים: יעל אונגר, אורית פרידלנד, יורם שדה), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2010.
אנתוני גידנס, סוציולוגיה (בשני כרכים), מהדורה שישית (תרגום: יורם שדה, עריכה מדעית: פנחס שטרן), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך א', 2013, כרך ב', 2014.
זאב רוזנהק (עורך), חברה, פוליטיקה, כלכלה - מקראה (תרגום: יורם שדה, עריכה מדעית: פנחס שטרן), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2017.
מתת אדר-בוניס (עורכת), משפחות בראייה סוציולוגית ואנתרופולוגית - תוספת למקראת המאמרים (תרגום: יורם שדה, עריכה מדעית: פנחס שטרן), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2018.
אנדרו הייווד, אידאולוגיות פוליטיות מודרניות, מהדורה שישית (תרגום: יורם שדה, עריכה מדעית: פנחס שטרן), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2019.
ג'ון אלן וג'ורג'ינה בלייקלי (עורכים), חברה, קהילות, יחסים - מבוא לחשיבה חברתית (בשני כרכים), (תרגום: יורם שדה, עריכה מדעית: פנחס שטרן), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2020.
דורינדה אוטרם, הנאורות (תרגום: יורם שדה), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2021.
אינה לייקין ורונית גרוסמן (עורכות), מבוא לאנתרופולוגיה: מקראה (תרגום: יורם שדה, עריכה מדעית: רונית גרוסמן), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2021.
תומאס היילנד אריקסן, מקומות קטנים, סוגיות גדולות: מבוא לאנתרופולוגיה חברתית ותרבותית (תרגום: יורם שדה, עריכה מדעית: רונית גרוסמן), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2021.
יורם שדה, בית יצחק שדה ביפו: חוברת רקע, הוצאה עצמית, אין שנת הוצאה.
יורם שדה, דברים שלא רואים מכאן: רעיון להסדר קבע, תל אביב, הוצאה עצמית, 1997. צורף כנספח לעיתון "הארץ" בתאריך 11 בספטמבר 1997.
יורם שדה, התחתונים: סיור מודרך בערכאות התחתונות, ירושלים, הוצאת כרמל, 2009. באתר האינטרנט של הספר יש תגובות עיתונאיות לפרסום הספר ותגובות של גורמים שונים, כמו משרד מבקר המדינה.
יורם שדה, שמונה שנים ראשונות (אוטוביוגרפיה), תל אביב: הוצאת תשע נשמות, 2025.
יורם קיכל הוא קלע רובה פאראלימפי ושחקן טניס נכים וגולף.
קיכל נכה צה"ל קטוע יד שמאל.
ב התחרה בקליעה ודורג במקום ה-9 מתוך 18.
קיכל שחקן טניס נכים והוא רכז תחום טניס כיסאות גלגלים בבית הלוחם תל אביב.
בנוסף הוא חבר ועדה לקידום טניס בכיסאות גלגלים במסגרת איגוד הטניס בישראל.
קיכל חבר נבחרת הגולף לנכי צה"ל.
בשנת 2019 זכה במקום השני בטורניר גולף בגרמניה.
יורם קורן (נולד ב-1 באוגוסט 1938) הוא פרופסור מחקר אורח בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון ופרופסור אמריטוס בפקולטה להנדסת מכונות באוניברסיטת מישיגן, אן ארבור, בארצות הברית.
פרופסור קורן הוא עמית של ארבע ארגונים: IEEE, ASME, SME, CIRP.
קורן נולד וגדל בתל אביב.
הוא למד בבית ספר העממי "השחר" ובתיכון עירוני א' בתל אביב.
את שירותו בצה"ל עשה בחיל האויר כטכנאי אלקטרוניקה, ועסק בתיקון מכשירי קשר וניווט במטוסים.
לאחר מכן המשיך לשרת בקבע.
בין השנים 1961–1965 למד קורן לתואר ראשון בטכניון במחלקה להנדסת חשמל, מגמת אלקטרוניקה, והמשיך שם לתואר שני.
את לימודי הדוקטורט עשה קורן בפקולטה להנדסת מכונות בהנחיית אהוד לנץ, אותם סיים בינואר 1971.
בפברואר 1971 מונה קורן למרצה בפקולטה להנדסת מכונות, קודם לדרגת מרצה בכיר (1975–1980), ולאחר מכן קיבל מינוי לדרגת פרופסור חבר (1980–1985).
בינואר 1986 עבר קורן לאוניברסיטת מישיגן, שם כיהן כפרופסור מן המניין בפקולטה להנדסת מכונות, עד ליציאה לגמלאות בשנת 2014.
בשנת 2004 נבחר קורן לאקדמיה הלאומית להנדסה בארצות הברית (NAE), "עבור תרומות למדע, לחינוך וליישומים של מערכות ייצור עם קונפיגורציה הניתנת לשינויים, רובוטיקה, ובקרת מערכות ייצור".
החל משנת 2015 קורן הוא פרופסור מחקר אורח בטכניון.
הוא מכהן גם כפרופסור אמיריטוס מחלקה להנדסת מכונות באוניברסיטת מישיגן.
מחקריו של קורן התמקדו ב-4 תחומים:
בקרה אוטומטית ובקרת CNC לייצור חלקים מדויקים עבור תעשיית המתכת ותעשיות אחרות.
רובוטיקה, בדגש על פיתוח אלגוריתמים להפעלת רובוטים ניידים בניווט עצמי, ושימוש באלגוריתמים בניווט כיסא גלגלים לנכים.
מערכות ייצור שניתנות לשינויים זולים ומהירים במבנן, על מנת להתאימן במהירות לצורכי השוק העדכנים.
תכנון מערכת תעשייתית לייצור מוצרים אינדיבידואלים במחיר מוזל.
לדוגמה: מזרקת מים שתוכננה על ידי הצרכן.
משנת 1971 עסק קורן בפיתוח אלגוריתמים עבור מערכת בקרת מחשוב דיגיטלית אוטומטית לייצור חלקים מדויקים עבור תעשיות מתכת.
קורן היה הראשון בעולם שפיתח בקרת מחשב אדפטיבית למערכת דיגיטלית לכרסומת (1973) ולמחרטה (1978).
בשנת 1979 החל קורן במחקר בתחום הרובוטיקה בטכניון.
לצורכי המחקר החליטה הנהלת הטכניון להקים מעבדה לרובוטיקה.
לצורך מימון הבנייה, הוחלט לאסוף תרומות בפלורידה, ארצות הברית.
במהלך שנת שבתון בשנת 1980, שהה קורן בארצות הברית, שם הוא נתן מספר הרצאות בפלורידה עבור התורמים על חשיבות מחקר הרובוטיקה לישראל.
תוך שנה נאספו מיליון דולר.
בשנת 1982 הוקמה המעבדה לרובוטיקה בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
קורן התמנה לראש המעבדה לרובוטיקה.
אחד מהפרויקטים שפותחו במעבדה היה רובוט סיעודי, שנועד לסייע לחולה בזמן האשפוז ולהקל על הצוות של בית החולים.
בזמן שהותו באוניברסיטת מישיגן, המחקר של קורן התמקד בשני מישורים:
כתיבת אלגוריתמים פורצי דרך העוסקים בהנעה של רובוטים ניידים בסביבה עם מכשולים.
הוא כתב מספר מאמרים המסבירים את אלגוריתם ההפעלה ורשם שני פטנטים הקשורים להנעה של רובוטים בין מכשולים.
יצירת מערכות ייצור עם קונפיגורציה משתנה ופיתוח הבסיס המדעי שלהן.
בשנת 1987 פיתח קורן יחד עם יוהאן בורנשטיין את הרובוט הנייד "כרמל" (CARMEL), שנע באמצעות גלגלים ותוכנן כך, שהוא יוכל לנוע בסביבה עם מכשולים בלתי צפויים.
הרובוט פותח לצורכי סיוע בתחזוקה של כורים גרעיניים.
ב-1988 צוות של CNN הגיע למעבדה במישיגן כדי לראיין את קורן.
בראיון של 3 דקות CNN הדגים את הביצועים של הרובוט כרמל.
בשנת-1992 האגודה האמריקאית לאינטליגנציה מלאכותית בדקה 10 רובוטים ניידים והרובוט כרמל הגיע למקום ראשון.
בשנת 1991 קיבל קורן מענק של 220,000 דולר מהקרן הלאומית האמריקאית למדע לפיתוח רובוט נחש מכני, שנע אוטונומית בין מכשולים בעזרת חיישנים.
קורן, יחד עם הסטודנט שלו ינסונג שן, פיתח רובוט נחש בעל שש חוליות ו"ראש" עם מצלמה מותקנת.
האלגוריתמים שפותחו בזמן המחקר אפשרו לנחש לעקוף מכשולים בלתי צפויים בשטח.
מערכות ייצור עם קונפיגורציה משתנה
בשנת 1995 הגיש קורן הצעת מחקר לאקדמיה הלאומית למדעים לפיתוח מערכת ייצור מסוג חדש, שבה התפוקה של המערכת ניתנת לשינויים מהירים כדי להתאימה לדרישות השוק.
מתוך 186 הצעות מחקר שהוגשו, התקבלו 4 בלבד.
ההצעה של קורן להקמת מרכז מחקר למערכות ייצור עם קונפיגורציה משתנה זכתה במימון של 32.5 מיליון דולר לתקופה של 11 שנים (1996 עד 2007).
המרכז לפיתוח מערכות ייצור עם קונפיגורציה משתנה (RMS) קיבל מענק כספי מיצרני כלי רכב (ג'נרל מוטורס, קטרפילר, קרייזלר ופורד), חברות תעופה (בואינג) ועוד כ-25 חברות קטנות של ספקים לחברות אלה.
סך הכל, מרכז המחקר של RMS קיבל מענקי מחקר בסך 47 מיליון דולר בין השנים 1996–2011. המרכז פיתח את הבסיס המדעי של RMS, וארכיטקטורה חדשה של מערכת הייצור.
מכונות חדשות הותקנו בבתי-חרושת ונכתבה תוכנה חדשה שעוזרת למימוש RMS בבתי חרושת.
קורן ניהל את המרכז ERC-RMS בין השנים 1996–2010.
תחת הנחייתו סיימו לימודי דוקטורט 33 סטודנטים: 6 סטודנטים בטכניון ו-27 סטודנטים באוניברסיטת מישיגן.
בין תלמידיו של קורן נמנים:
משה שפיטלני – כיהן כדיקן של בית הספר ללימודי מוסמכים בטכניון בין השנים 2006–2011.
משה שהם – כיהן כפרופסור לרובוטיקה בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון, וייסד את חברת מזור רובוטיקה, שמוצר הדגל שלה הייתה מערכת הנחיה רובוטית לניתוחי עמוד השדרה.
שרגא שובל – דיקן הפקולטה להנדסה באוניברסיטת אריאל.
יוהאן בורנשטיין – פרופסור מחקר באוניברסיטת מישיגן.
לאורך הקריירה שלו, פרופסור קורן פרסם 340 מאמרים אקדמיים והוציא לאור ארבעה ספרים:
פרופסור קורן רשם 14 פטנטים בארצות הברית בנושא אלגוריתמים לרובוטים ניידים, ביניהם: פטנט על רובוט מתנפח (עליו קיבל פרס עירית חיפה), שני פטנטים בתחום CNC, ו-7 פטנטים בתחום RMS.
1985 – פרס דורי של עיריית חיפה עבור הספר Robotics For Engineers
1993 – פרס דורי של עיריית חיפה עבור ההמצאה "רובוט מתנפח", בשיתוף עם פרופסורים גרוסמן ושוהם
1999 – פרס אנור של איגוד ASME עבור פיתוח טכנולוגית ייצור חדשה
2004 – פרס יפני על שם הידו הנפוסה להמצאה פורצת-דרך באוטומציה
2004 – חבר האקדמיה הלאומית להנדסה של ארצות הברית
2006 – מדליה להנדסת ייצור על שם מרצ'נט שניתן על-ידי איגודים ASME ו SME
2007 – מדליית זהב של איגוד SME
2012 – פתיחה חגיגית של חדר-ישיבות על-שם יורם ואלינה קורן באוניברסיטת מישיגן
2015 – תואר כבוד של איגוד SME
יורם קורן נשוי לאלינה (בעלת תואר שני בספרות מאוניברסיטת חיפה).
אלינה לימדה בנהלל, בטכניון, במדרשת רופין ובאוניברסיטת חיפה.
בארצות הברית היא הייתה מרצה לעברית באוניברסיטת מישיגן.
לזוג נולדו שני ילדים, שלומי ואסתר.
יורם קרין (נולד ב-16 בספטמבר 1960) הוא פוליטיקאי ישראלי אשר שימש כראש המועצה אזורית עמק המעיינות, בין השנים 2009 ל-2024.
נולד בחמדיה כיורם קוסטרינסקי למרדכי (מוטק'ה), שהיה רכז המשק של הקיבוץ ומרגלית (ליתקה).
סבו היה האגרונום יעקב קוסטרינסקי.
בין 1990 ל-2000 כיהן כרכז המשק בקיבוץ כפר רופין, הוביל שינוי תקדימי במבנה הארגוני של קיבוץ כפר רופין, במסגרתו קיבלו חברי הקיבוץ מניות בעסקי הקיבוץ.
כיהן גם כמנכ"ל "החברה הכלכלית כפר רופין" וכיו"ר חברת "דגי רופין".
ממקימי מפעל "בקר תנובה" (אדום אדום), וניהל אותו מ-2003 עד 2006.
ב-2008 נבחר לסגן ראש המועצה האזורית עמק המעיינות.
ב-20 בינואר 2009 נבחר לראשות המועצה.
בבחירות המקומיות ב-2013 נבחר שנית ברוב של 71.4%, ובבחירות המקומיות בשנת 2018 נבחר בשלישית כשגבר על גיל פשחור מעין הנצי"ב ברוב של כ-75%.
בשנת 2023 הודיע כי לא יתמודד בבחירות הקרובות לרשויות המקומיות.
החל משנת 2019 משמש ראש אשכול כנרת-עמקים.
נשוי ואב לארבעה, מתגורר בכפר רופין.
בעל תואר ראשון בכלכלה ובניהול חקלאות מהפקולטה לחקלאות ברחובות.
יורם שיפטן (נולד ב-1958) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית בטכניון ומחזיק הקתדרה בתכנון עירוני ואזורי על שם יוסף מאירהוף.
מחקריו של שיפטן עוסקים בהתנהגות נוסעים, מדיניות וכלכלת תחבורה, ובניתוח של מערכות תחבורה.
הוא מכהן כראש המרכז הישראלי לתחבורה חכמה ומשמש כיועץ לפרויקטים תחבורתיים רחבי היקף בישראל ובעולם.
יורם שיפטן נולד בירושלים ולמד בבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה (ליד"ה).
הוא שירת בצה"ל כקצין מודיעין בתותחנים והשתחרר בדרגת סרן.
שיפטן למד הנדסה אזרחית בטכניון וסיים תואר ראשון בהצטיינות בשנת 1986. הוא המשיך לתואר שני בפקולטה, אותו קיבל בשנת 1988. את הדוקטורט קיבל שיפטן מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בשנת 1991, בהנחייתו של פרופ' נייג'ל וילסון.
בשנת 1991 החל שיפטן לעבוד ב-Cambridge Systematics, חברה אמריקאית לייעוץ תחבורתי ובהמשך הפך לשותף בכיר בה.
בשנת 1996 הוא הצטרף לפקולטה להנדסה אזרחית בטכניון כמרצה, וקודם למרצה בכיר ב-1996. שיפטן קודם לפרופסור חבר בשנת 2005 ולפרופסור מן המניין ב-2016. משנת 2019 הוא מחזיק הקתדרה בתכנון עירוני ואזורי על שם יוסף מאירהוף בפקולטה.
במהלך השנים שיפטן היה פרופסור אורח במחלקות להנדסה אזרחית וסביבתית של אוניברסיטת נורת'ווסטרן, אוניברסיטת אילינוי בשיקגו, האוניברסיטה של אוהיו, ETH בציריך, במחלקה לתכנון עירוני באוניברסיטת מישיגן, ובמחלקה למדיניות ציבורית באוניברסיטת ג'ורג' מייסון בווירג'יניה ולימד קורסים במידול הביקוש והערכת פרויקטים תחבורתיים.
שיפטן הנחה 20 דוקטורנטים ו-50 סטודנטים לתואר שני.
שיפטן מתמקד במחקריו בביקוש לתחבורה ובהתנהגות נוסעים ובהשפעתם על המדיניות ועל קבלת ההחלטות.
הוא מפתח מודלים לחיזוי, תכנון וניתוח של הביקוש לתחבורה באמצעות תיאוריות כלכליות, אקונומטריות, פסיכולוגיות והנדסיות.
המודלים מנתחים את מערכות התחבורה כדי לשפר את היעילות והשוויונית שלהן, וכן מאפשרים בחינה של ההשפעות הכלכליות, סביבתיות, בטיחותיות, וחברתיות שלהן.
שיפטן פיתח את מודל הביקוש מבוסס פעילויות, ה-(Activity-Based Models (ABM.
במקום לחזות ישירות את הנסיעות אותם אנשים יבחרו לעשות, המודל אומד את הפעולות שהנוסעים מעוניינים לבצע וגוזר מכך את תבניות הנסיעה שיבחרו בהם.
מודלים אלה משפרים במידה ניכרת את ההבנה של התנהגות הנוסעים ומעניקים כלים טובים יותר לתכנון תחבורתי.
שיפטן פיתח את הכלים למימוש המודל מבוסס הפעילות של מטרופולין תל אביב.
בשנים האחרונות מתמקדים מחקריו של שיפטן בהשלכות של תחבורה חכמה ומכוניות ללא נהג על התנהגות נוסעים ומאפייני הפעילות שלהם והשפעתן הפוטנציאלית על הערים.
שיפטן עומד בראש המרכז הישראלי לתחבורה חכמה מאז הקמתו בשנת 2019. הוא כיהן כנשיא האגודה הישראלית למחקר תחבורה בשנים 2004-2007. שיפטן היה גם עורך של Transport Policy בשנים 2010–2017, ועמד בראש האגודה הבינלאומית לחקר התנהגות נוסעים בשנים 2014–2015 (IATBR).
הוא משמש גם כחבר מערכת במספר כתבי עת מקצועיים בתחום התחבורה.
שיפטן ייעץ בפרויקטי תחבורה גדולים בארצות הברית ובישראל בנושאי מדיניות תחבורתית, הביקוש לתחבורה, ההשפעה הסביבתית, וכדאיות ההשקעות.
בין השאר, הוא פיתח את המודלים של הביקוש התחבורתי עבור לוס אנג'לס ומפרץ סן פרנסיסקו, וכן עבור הרכבת התחתית של השדרה השנייה בניו יורק.
בישראל היה שיפטן היועץ האקדמי של המדריך הישראלי להערכת פרויקטי תחבורה (נוהל פר"ת) וייעץ בנושאים של מודלי הביקוש, תכנון וכדאיות של מיזמי תחבורה שונים.
בכלל זה: המטרו של תל אביב, התכנון האסטרטגי של רכבת ישראל והרכבת הקלה בירושלים.
בין לקוחותיו: משרדי התחבורה והאוצר, מחלקת התחבורה של ארצות הברית, מינהל הכבישים הפדרלי, וכמה מדינות ומטרופולינים גדולים בארצות הברית.
שיפטן כתב כ-150 מאמרים מקצועיים וערך חמישה ספרים.
יורנה ספירלס (בהולנדית: Jorne Spileers; נולד ב-21 בינואר 2005) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הבלם בקלאב ברוז'.
ספירלס התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של זולטה ורכם ובגיל 9 הצטרף לקלאב ברוז' ובגיל 16 הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון.
ב-1 באוקטובר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–3 נגד מכלן וכעבור 3 ימים ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בניצחון 0–2 נגד אתלטיקו מדריד במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-16 בספטמבר 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 2–4 נגד שרלרואה.
ב-14 בנובמבר 2023 זומן לראשונה לסגל נבחרת בלגיה כמחליפו של זינהו ואנדיהוזן שנפצע.
יורם קראוס (נולד ב-20 בספטמבר 1968) הוא יזם ואיש עסקים ישראלי, הפעיל בתחומי הנדל"ן, ההיי-טק וההשקעות.
קראוס היה מעורב בהקמת קרן הריט הציבורית 'סלע קפיטל' וחברת ההזנק 'אינפיבונד', שיש שהעריכו את שוויה בשיאה ב-1.25 מיליארד דולר, וקרסה בשנת 2020 בשל קשיי מימון.
כמו כן, ייסד את חברת 'TKTZ', המפתחת פלטפורמה למסחר בכרטיסי טיסה.
בשנת 2025, חתמה 'TKTZ' על הסכם שיתוף פעולה עם החברה "קשרי תעופה".
קראוס נולד בקריית ביאליק ולמד בבית הספר 'אורט', שם התמחה בהנדסת בניין.
את לימודיו האקדמיים השלים בטכניון במסגרת מסלול העתודה האקדמית, ובהמשך שירת כקצין במערך הלוחם בצה"ל.
לאחר שירותו הצבאי, השתלב בתפקידי ניהול פרויקטים בחברת בנייה בצפון הארץ.
בשנת 1999 ייסד את, חברה המתמחה בניהול וביצוע פרויקטים בתחום הבנייה והנדל"ן.
החברה פעלה בערים בישראל וכן במספר מוקדים באירופה, תוך ביצוע פרויקטים של נדל"ן מניב, בניית מאות יחידות דיור בתל אביב ופיתוח מתחמי משרדים עבור חברות בתחום ההייטק.
בשנת 2008 היה קראוס שותף להקמת 'סלע קפיטל', קרן ריט ציבורית המתמחה בנדל"ן מניב, לצד אנשי עסקים נוספים כמו שמוליק סלאבין, איציק סלע ואלי בן חמו.
קראוס מכר את אחזקותיו לאחר הנפקת החברה בבורסה בשנת 2009.
בשנת 2011 ייסד את 'אינפיבונד', חברת סטארטאפ אשר גייסה עשרות מיליוני דולרים ולפי דיווחים שונים הגיעה בשיאה לשווי שוק של 1.25 מיליארד דולר.
החברה פורקה בסופו של יום ונמכרה בשווי של 7 מיליון דולר.
המוצר שהחברה ביקשה לפתח היה בינה מלאכותית אמפתית, אשר תחזה את התנהגות המשתמשת ותסייע בסיפוק צרכיו האישיים, בתחומי הבריאות, הפנאי והחינוך.
פעילותה הופסקה בהמשך, ונכסיה נמכרו בשנת 2023.
בשנת 2023 ייסד את עמותת 'עוגן -ביחד נשקם יחד עם דניאלה פז ושותפים נוספים מתחום התכנון והבנייה בישראל.
העמותה הוקמה לאחר אירועי ה-7.10.23, במטרה לסייע בשיקום קהילות שנפגעו.
העמותה פועלת לשיקום מבני ציבור ומוסדות חינוך בקהילות שנפגעו, וכן בסיוע לעסקים מקומיים.
בשנת 2025, חתם על הסכם שיתוף פעולה בין חברת 'TKTZ' שבניהולו המפתחת פלטרפורמה למסחר בכרטיסי טיסה לבין "קשרי תעופה", במסגרתו האחרונה תפעיל את הפלטפורמה בישראל באמצעות חברה משותפת.
במסגרת ההסכם, קשרי תעופה רכשה 0.75% ממניות 'TKTZ' בעד 250,000$, וכן 1% נוסף הוענק לה כאופציה כנגד עמידה ביעדים.
קראוס מתגורר בישראל, והוא אב לשלושה ילדים.
הוא חובב טיפוס הרים וגלישת קייטסר.
בין ההרים שטיפס נמנים המאטהורן, המון בלאן, מקינלי (דנאלי), הר הקילימנג'רו, אקונקגווה, הר אלברוס ועוד.
יורם קרול (נולד ב-1943) הוא כלכלן ישראלי מומחה בתחום המימון ושוק ההון.
פרופסור אמריטוס בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים.
פרופסור מרצה בחוג למנהל עסקים בקריה האקדמית אונו.
יועץ כלכלי, דירקטור ויזם בתחום ההיי-טק.
יורם קרול נולד ב-1943. את הכשרתו האקדמית רכש באוניברסיטה העברית בירושלים.
סיים תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה ב-1968. תואר שני במנהל עסקים ב-1974 ודוקטורט במנהל עסקים ב-1978.
הוא הצטרף לבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית ושם התקדם לדרגת פרופסור מן המניין.
מחקריו הרבים מתמקדים בתחומי שוק ההון, כלכלה קיבוצית, מימון חברות, סיכון וכלכלה התנהגותית.
הוא היה מרצה אורח במספר אוניברסיטאות בעולם, באוניברסיטת העיר ניו יורק, באוניברסיטת וורטון, אוניברסיטת פלורידה והמכון הטכנולוגי של וירג'יניה.
קרול מכהן כפרופסור מרצה במרכז האקדמי רופין, והוא חבר סגל במרכז לחקר כלכלת נדל"ן ושמאות מקרקעין במרכז האקדמי רופין.
הוא מכהן גם כפרופסור מרצה במרכז האקדמי אונו בהתמחות במימון ושוק ההון.
כמו כן הוא מנחה שם סטודנטים בתואר שני בעבודות סמינריוניות, והוא מכון ORIF למחקר יישומי בשוק ההון בישראל.
באוניברסיטת בן-גוריון בנגב גם מרצה אורח.
הוא כיהן כיו"ר ועדת ההסמכה של המועצה להשכלה גבוהה.
במהלך השונים כיהן בתפקידים שונים.
בקיבוץ שפיים הוא כיהן כגזבר ומנהל כללי.
היה מהיוזמים של פארק המים שפיים, מרכז הקניות והבילוי חוצות שפיים, והקמת בית הספר לבנקאות של בנק הפועלים בשפיים.
בשנת 2004, הגיש קיבוץ שפיים תביעה נגד יהודה דורון, יזהר ברום ויורם קרול על כספים שנלקחו מכספי הקיבוץ, אך בשנת 2008 הוסר שמו של קרול מהתביעה.
הוא היה מנכ"ל קרן התק"ם, דירקטור בחברות קיבוציות - יו"ר תאגיד "מחצבות כפר גלעדי", שפית מעבדות ביולוגיות בע"מ, מנכ"ל ודירקטור בגופים פיננסיים וגופים תעשייתיים, חבר בדירקטוריון ובוועדת השקעות של קרן פנסיה, גמל והשתלמות.
חבר ועדת ההשקעות של קרן ישראל גרמניה.
קרול הוא גם יזם היי-טק.
הוא נשוי למאירה מוזיקאית, מלחינה ומנצחת.
בנם אסף, היה אמן, צייר ורסטורטור, שנפטר ב-2021 בגיל 39 לאחר מאבק במחלת הלוקמיה.
גזע היורקשייר טרייר , שמכונה גם 'יורקי', פותח באנגליה החל מאמצע המאה ה-19 ומוגדר כיום בקטגוריית "כלבי צעצוע" (Toy dog).
כפי ששמו מעיד, הגזע פותח מגזעי טרייר במחוזות 'יורקשייר' ו'לנקשייר'.
המקור המדויק של שושלת הגזע לא ידוע אבל כולל ככל הנראה טריירים ממשפחות 'סקיי' ו'דנדי דינמונט' (Skye, Dandie Dinmont).
יורקשייר טרייר הוא הגזע הקטן ביותר מבין כל גזעי הטרייר ואחד הקטנים מבין כל גזעי הכלבים.
הגזע הוכר רשמית על ידי מועדון הכלבים האמריקאי בשנת 1885.
קיימות כמה גרסאות להיסטוריה של הגזע.
מספר תאוריות הטוענות שהיורקשייר טרייר מתייחס לטרייר גדול כמו האירדיל טרייר, או לכלב בעל פרווה חלקה כמו המנצ'סטר ואולי לכלב קצר רגליים, גב ארוך ובעל קו עליון לא ישר, כמו הדנדי דינמונט.
תאוריות אלה מתבססות על העובדה המוכחת שגורי הגזעים הללו נולדים בצבע שחור עם כתמים חומים זהובים במקומות מסוימים, ורובם משנה את צבעם עם התבגרותם לצבעי השחור פלדה וזהוב, ובמקרים נדירים יותר הגור נשאר באותו הצבע, בדיוק כמו היורקשייר טרייר.
ניתן להניח כמעט בוודאות שגזע היורקשייר טרייר הוא תוצאה של הכלאות מכוונות בין כמה סוגי טריירים שחיו באזורים שונים באיים הבריטיים ונדדו למחוז יורקשייר עם בעליהם, שחיפשו עבודה במפעלי הטקסטיל ובמכרות הפחם, בתקופת ה"מהפכה התעשייתית".
בין הגזעים הידועים כאבות הגזע ניתן למנות את הגזעים הבאים: הווטר סייד טרייר (Water Side Terrier), הקליידסדייל טרייר (Clydesdale Terrier) והפייסלי טרייר (Paisly Terrier) – ידועים יותר בשם סקוטיש טרייר (Scotish Terrier), הבלק אנד טן טוי אינגליש טרייר (Black and Ten Toy English Terrier), והמלטז.
היורקשייר טרייר הידוע הראשון היה כלב ששמו האדרספילד בן, שנולד בשנת 1865. מגדלו היה אדם בשם איסטווד, מהעיר האדרספילד שבאנגליה.
לכלב זה הייתה השפעה רבה על הזכרים הראשונים, גודלם ואיכותם המשובחת.
האדרספילד בן מת בגיל 6 בלבד, קורבן לתאונת דרכים.
ואולם, במשך חייו הקצרים זכה ביותר מ-70 פרסים בתצוגות כלבים שונות, ומילא, כאמור, תפקיד חשוב בעיצובו של הגזע, כפי שהוא נראה היום.
עד 1880 היה הגזע מוכר בשם Scotch Terrier.
בשנת 1886 הוכר היורקשייר טרייר רשמית על ידי ה-British Kennel Club.
במשך דורות רבים נאסר הציד על האריסים והעניים ברחבי אנגליה – אי לכך, נחקק חוק, בערך במאה ה-11, האוסר על האריסים להחזיק בכלבים גדולים, היכולים לשמש למטרות ציד, והתיר להם להחזיק רק בכלבים קטנים.
החוק הנוקשה קבע במפורש שרק כלב שיהיה מספיק קטן להידחק דרך טבעת שקוטרה 7 אינצ'ים, יוכרז כחוקי ובעליו יורשה להחזיק בו.
האריסים השתמשו בכלביהם בעיקר לציד עכברים, חולדות ומזיקים שונים בשדותיהם ובבתיהם ועודד, אך גם לצייד ארנבות וחיות קטנות אחרות, ששימשו תוספת למזונם הדל.
משקלו של היורקשייר טרייר בתחילת דרכו היה מעל 7 ק"ג, אולם, עקב הנסיבות, פותח במשך השנים טרייר זעיר, שיענה מחד על דרישותיו הנוקשות של החוק, ומאידך ישרת את צורכיהם של האריסים והעניים.
היורקשייר טרייר שימש ככלב עבודה לכל דבר, והפך לכוח עזר חשוב במשקים החקלאיים של האריסים – צד מזיקים בשדות, ומאוחר יותר, גם במכרות הפחם ובמפעלי הטקסטיל שצצו עם המהפכה התעשייתית באנגליה.
בתחילת המאה ה-19 החלו בעלי הכלבים לערוך רישומים של כלביהם, ולערוך ביניהם הכלאות מכוונות.
הגידול הפך מבוקר, לא למטרות תחביב, אלא לשם הכנסה נוספת.
עם השבחת הגזע ומזעורו, החל מחירו של היורקשייר טרייר להאמיר.
המהפך במעמדו ובייעודו של היורקשייר טרייר החל בתקופה הוויקטוריאנית בערך.
מגזע ששימש את המעמדות הנמוכים ביותר באנגליה, ככלב עבודה לכל דבר, הפך ה"יורקי" לחיית מחמד אופנתית ומפונקת של המעמדות הגבוהים ביותר, ומחירו הוסיף להאמיר בהתאם.
היורקשייר טרייר הוא כלב קטן, מאוזן ושרירי.
בעל קו עליון ישר וגב קצר, אך לא מכווץ.
בעבר הלא רחוק נהגו לקצוץ את זנבו לפי דרישת תקן הגזע.
כיום, לאחר החלת החוק האוסר קיצוץ איברים שלא למטרות רפואיות אצל בעלי החיים, ניתן לראות יותר ויותר כלבים מן הגזע עם זנב מלא וארוך.
הפרווה של היורקשייר טרייר דורשת השקעה וטיפול מסור ועקבי.
אלה שאינם רוצים להציג את כלבם בתערוכות או להשקיע את זמנם בטיפוח של שיער היורקשייר טרייר יעדיפו להעניק לכלבם תספורת גורית במספרת כלבים המתמחה בכך.
שיער הראש נאסף ונקשר ל"קוקו", על-מנת למנוע ממנו ליפול על ולתוך העיניים, מה שעלול לגרום לדלקות עיניים.
ליורקשייר טרייר אין פרווה תחתונה ולכן אינו משיר שיער.
יוש (יהושע) הלוי (10 באוגוסט 1925, כ' באב ה'תרפ"ה – 24 באוגוסט 2004, ז' באלול ה'תשס"ד) היה פובליציסט ומחזאי ישראלי.
הלוי היה חבר בפלי"ם (הפלוגות הימיות של הפלמ"ח), שם פעל כשליח עלייה בלתי חוקית לארץ ישראל.
הלוי, המוכר יותר בכינויו יוש, פרסם סיפורים קצרים במוספים ספרותיים שונים.
בשנות החמישים והשישים כיהן כעורך בעיתון "דבר" וכעורך עיתון חיילי ישראל "במחנה".
היה בעל טור הומוריסטי שבועי ב"דבר" וב"על המשמר".
זמן מה לאחר מרד הימאים, בהיותו בן עשרים ושבע, כתב את המחזה "אני רב החובל" שהועלה בשנת 1952 בתיאטרון "הבימה" בבימויו של ישראל בקר, שהייתה זו עבודת הבימוי הראשונה שלו מאז הצטרף לתיאטרון הבימה.
על מחזותיו הנוספים נמנים "סנונית בחוף מיומבה" (בו בוצעו לראשונה השירים "קול אורלוגין" ו"שיר הכריש"), "פורצי ההסגר", אותו כתב במשותף עם אשתו, שחקנית התיאטרון מניה הלוי, שאף שיחקה במחזה.
וכן היה שותף לכתיבת התסריט לסרט "דליה והמלחים" (1964).
לאחר נפילתה של האימפריה הרומית קמו יחידות מדיניות רבות שראו עצמן כממשיכות המורשת התרבותית והמדינית של רומא.
האימפריה הביזנטית, שהתקיימה בין השנים 395 עד 1453 הייתה הבולטת בין יחידות אלו ובשיאה השתרעה על חלקים נרחבים באסיה הקטנה, הבלקן, ארץ ישראל, צפון אפריקה ואף איטליה עצמה.
ביזנטיון החלה את דרכה כחלקה המזרחי של האימפריה תחת הרפורמות המנהליות הידועות כשלטון הטטררכיה בימיו של דיוקלטיאנוס.
הביזנטים הצליחו לשמור על קיומה של מדינתם יותר מאלף שנים, באמצעות שלטון קיסרי נרחב, דת מדינה נוצרית אורתודוקסית, תרבות יוונית רומאית ומסורת צבאית ומדינית של הקיסרות הרומית.
לאחר נפילתה של האימפריה הביזנטית בשנת 1453 הנסיך של מוסקבה איוון השלישי, תבע לעצמו את תפקיד הפטרון של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית.
לפיכך ראתה עצמה השושלת הצארית כממשיכת ביזנטיון.
מסורת זו חוזקה על ידי נישואיו של איוון לאחייניתו של קונסטנטינוס האחד עשר, הקיסר הביזנטי האחרון.
בהשפעתה של הנסיכה אימצה מוסקבה הן את מנהגי החצר של ביזנטיון והן את שאיפותיה האימפריאליות.
מוסקבה הוכתרה על ידי שליטיה כ"רומא השלישית" לאחר רומא וביזנטיון.
קשרי האיחוד וההורשה בין מוסקבה לביזנטיון הודגשו על ידי איחוד סמלי שתי הממלכות – גאורגיוס הקדוש של מוסקבה והעיט הדו-ראשי של ביזנטיון.
העיט הדו-ראשי הוא סמלה של רוסיה.
גם לאחר נפילתה של שושלת איוון, המשיכה יורשתה, שושלת רומנוב, לראות עת עצמה כממשיכה של השלטון הרומי.
בני רומנוב אף פרסמו שושלת יוחסין מזויפת במאה ה-17 המייחסת את מוצאו של מייסד השושלת, אנדרי איוואנוויץ קבילה, ליוליוס קיסר.
בחלקה המערבי של האימפריה המצב היה סבוך יותר.
בהדרגה ולאורך המאה החמישית לספירה, החלו השבטים שזכו לאדמות בצד הרומי של הדנובה והריין להקים ממלכות עצמאיות או עצמאיות למחצה בתחומי האימפריה הרומית.
גאליה, ספרד, והמגרב נשמטו בהדרגה מידי האימפריה לטובת הוונדלים, הוויזיגותים, הפרנקים, הלומברדים ואחרים.
החלק שנותר, שכלל בעיקר את איטליה והעיר רומא עמד בשליטה הולכת וגוברת של גנרלים גרמאנים.
התמוטטותה הסופית של האימפריה בשנת 476, הייתה סמלית יותר מממשית.
השלטון בפועל היה מסור ממילא בידי שליטי ממלכות גרמאנים.
חלק מהם, כמו תאודוריק הראשון, ראו עצמם כיורשיה הלגיטימיים של האימפריה הרומית, אך הסדר שאלו רצו ויכלו לקיים, גם אם היו בו יסודות רומיים, היה שונה מאוד מסדר העולם של הציוויליזציה היוונית-רומית.
ממלכות הוונדלים בצפון אפריקה, הוויזיגותים במזרח ספרד ודרום צרפת, הפרנקים בצפונה, הבורגונדים במרכזה וממלכת אודואקר שירשה את האימפריה הרומית באיטליה היו הכוחות העיקריים בסוף המאה החמישית.
בין המאה החמישית והמאה השמינית לספירה נוצרה בשטחי אירופה המערבית תשתית פוליטית וחברתית חדשה.
תחת האוסטרוגותים באיטליה, הוויזיגותים בספרד, הפרנקים והבורגונדים בגאליה ובמערב גרמניה והסקסונים באנגליה התפוררו כל הסדרי השלטון הרומיים ופינו מקומם לשלטון שליטים-לוחמים בנוסח הגרמאני.
מידה מסוימת של התרבות הרומית הכתובה ושל קשרים בין השטחים השונים של האימפריה ההיסטורית נשמרה בחסות הכנסייה, המנזרים, אך היוונית והלטינית, התרבות, הספרות, הממשל והחוק ששלטו באגן הים התיכון מאז עלייתה של אתונה במאה החמישית לפנה"ס נדחקו לטובת השפות הוולגריות והתרבויות המקומיות.
בהנהגת כלוביס הראשון, מייסד השושלת המרובינגית השתלטו הפרנקים בהדרגה עד סוף המאה השישית על שטחי צרפת כולה.
מתחילת המאה השביעית, ממשיכיהם הקרולינגים הרחיבו בהדרגה את שטחי שלטונם גם לצפון איטליה ומזרחה על פני רוב שטח גרמניה ומרכז אירופה.
הפרנקים הקימו למעשה את הישות המדינית האירופאית היציבה והחזקה ביותר בימי הביניים וכתוצאה מכך ראו את עצמם כממשיכיה הטבעיים של התרבות הרומאית.
גישה זו ניתן לראות בתואר שניתן לקרל הגדול בשנת 800 לספירה על ידי האפיפיור ליאו השלישי: "קארל אוגוסטוס, מלך הרומאים".
איטליה, לעומת זאת, התפוררה כבר אחרי תום שלטון תאודוריק הראשון לשורה של ממלכות נפרדות ואילו ספרד הלכה ודעכה עד שחלקים נכבדים ממנה נכבשו בידי נסיכים מוסלמים מבית אומיה.
ישות מדינית אירופית נוספת שראתה את עצמה כממשיכת דרכה של רומא הייתה הקיסרות הרומית הקדושה.
יחידה מדינית זו השתרעה על חלקים נרחבים באירופה, והתקיימה, בגלגוליה השונים, קרוב לאלף שנה.
אחד האירועים המכוננים בהקמתה של קיסרות זו הייתה משיחתו של אוטו הראשון בשנת 962 לקיסר על ידי האפיפיור.
כותבים בני הזמן, כמו גם כותבים מאוחרים יותר, התייחסו להכתרה האפיפיורית בתור ה translatio imperii, העברת הקיסרות מידי הרומאים לישות מדינית חדשה.
הקיסרים הגרמנים ראו עצמם כממשיכי דרכם הישירים של קיסרי האימפריה הרומית; מסיבה זו כינו עצמם אוגוסטוס, על שם הקיסר הרומי הראשון, אוגוסטוס קיסר.
בשלב זה, עם זאת, נמנעו מלכנות עצמם קיסרים "רומאים", ככל הנראה מתוך כוונה שלא לעורר סכסוך עם הקיסר הביזנטי שעדיין ישב בקונסטנטינופול.
המונח imperator Romanorum (קיסר הרומאים) נפוץ רק בשלב מאוחר יותר, בתקופתו של קונראד השני ( 1024 – 1039).
תרבותה העתיקה של רומא ראתה עדנה מסוימת בקיסרות הרומית הקדושה תחת שלטונו של פרידריך ברברוסה (1155-1190).
בימיו שבה ועלתה תפיסת ה"רומאיות" של האימפריה, שהייתה, ככל הנראה, חלק מהניסיון להצדיק את עוצמתו הנפרדת של הקיסר ביחס למוסד האפיפיורות, שהלך והתחזק בשנים אלה.
בהם ניתן למנות טביעת מטבעות, סלילת דרכים, גביית מיסים, הטלת קנסות וכן מינוי פקידים.
טוענת נוספת לירושת רומא הייתה מדינת האפיפיור.
מדינה זו, שהאפיפיור היה גם שליטה האזרחי, התקיימה בין שנת 756 לשנת 1870 והשתרעה על חלקים נרחבים במרכז איטליה.
טענתה של מדינה זו לשררה ארצית נשענה בעיקר על המסמך המזויף הידוע כ-מתת קונסטנטינוס.
לפי מסמך זה הקיסר הרומאי קונסטנטינוס העניק לאפיפיור סילבסטר הראשון והאפיפיורים שיבואו אחריו את השליטה על העיר רומא ועל כל הקיסרות הרומית המערבית, בעוד קונסטנטינוס המשיך לשלוט על הקיסרות הרומית המזרחית מבירת האימפריה החדשה קונסטנטינופול.
יורש נוסף מטעם עצמו של רומא העתיקה היה בניטו מוסוליני ששלט על המדינה המודרנית של איטליה משנת 1922 ועד 1945. היה זה חלומו של מוסוליני להחזיר את תהילת האימפריה הרומית ולהפוך שוב את הים התיכון ל"Mare Nostrum" (הים שלנו).
השלטון הפאשיסטי שהקים, התיימר להיות יורשה של האימפריה הרומית, ואבן פינה לשיטת ממשל מהפכנית שסופה למשול בעולם.
בפועל היה מוסוליני כישלון מדיני ופוליטי, אשר סיים את דרכו בשותפות לפשעי מלחמה איומים, חלקם כנגד בני ארצו (ובהם ניסיון להרס של היישוב היהודי בן 2000 שנה באיטליה).
יושב על הגדר הוא אלבום האולפן ה-19 של הזמר אריק איינשטיין, בשיתוף המוזיקאי יצחק קלפטר, שיצא בשנת 1982.
זהו שיתוף הפעולה הראשון של איינשטיין וקלפטר, שעמו עבד עוד בתחילת שנות ה-70, כשקלפטר שימש כנגן גיטרה בהופעותיו.
כל שירי האלבום הולחנו על ידי קלפטר.
איינשטיין כתב שלושה שירים לאלבום ובהם: "בוקר טוב, אמיר" שנכתב על בנו אמיר, והשירים "יושב על הגדר" ו"רק איתך", שהיו גם בראש מצעד הפזמונים השבועי ברשת ג'.
את שאר השירים כתבו נתן אלתרמן (מתוכם בלט "מבלי להפריע"), אברהם חלפי (מתוכם בלט "השיכור") ויצחק קלפטר (מתוכם בלט "בשבחי הסמבה").
את השיר "טירוף במה" כתב קלפטר במקור לגלי עטרי, שהקליטה אותו עוד לפני איינשטיין, בביצוע שיצא על גבי תקליט שדרים בלבד.
בגרסה שהקליט איינשטיין מודגש תפקיד הסקסופון שניגן ירוסלב יעקובוביץ, כשבגרסת השיר שיצאה במהדורה הדיגיטלית ב-2019 אורך השיר ארוך בדקה וחצי מזו שבגרסה המקורית.
על עטיפת האלבום מצולמים איינשטיין וקלפטר בחברת עובדי מסעדת "כתר המזרח".
אריק איינשטיין: שירה, מילים ל"יושב על הגדר", "בוקר טוב, אמיר", "רק איתך"
יצחק קלפטר: לחנים, עיבודים, הפקה מוזיקלית, גיטרות, קולות ומילים ל"אתמול היה הרגע" "שבחי הסמבה" ו"טירוף במה"
מאיר ישראל: תופים ב"אתמול היה הרגע", "השיכור" ו"בשבחי הסמבה"
משה לוי: עיבודי מיתרים ב"בוקר טוב אמיר", "מבלי להפריע", פרופט 5, סינתסייזר
יוני רכטר: פנדר רודס ב"השיכור" ו"בשבחי הסמבה"
ירוסלב יעקובוביץ: סקסופונים, עיבוד כלי נשיפה ל"טירוף במה"
ורד קלפטר, יושי שדה וסלבדור ברזילאי: קולות רקע
אורן פרלן, מוטי אדוני, סלבדור ברזילאי, ג'רמו ברזילאי, מורי ברזילאי: כלי הקשה
קבוצה בראשותה של ישראלה וייזר: כלי מיתר
יעקב מורנו ואיתמר גפני: טכנאי הקלטה
חיתוך: טים יאנג, אולפני CBS, לונדון
הוקלט באולפני טריטון בין נובמבר 1981 ליולי 1982
יושב ראש של הבית התחתון של פרלמנט הממלכה המאוחדת , יושב ראש נחשב, מבחינה היסטורית, כראשון בחשיבותו מבין "פשוטי העם" של הממלכה .
מקורה של משרה זו במאה ה-14, ומאז קובע היושב ראש את סדר הדוברים בפרלמנט, ואחראי על שמירת הסדר בדיונים.
על פי המסורת, היושב ראש אינו שייך לאחת המפלגות, ועם היבחרו, מנתק את קשריו עם המפלגה בה היה חבר.
היושב ראש אינו משתתף בוויכוחים הפוליטיים, ואינו מצביע בהצבעות, אלא אם מדובר בהצבעה בה לתומכים ולמתנגדים קולות שקולים - במקרה זה ליושב ראש קול מכריע בהצבעה.
יושב ראש בית הנבחרים מאז 4 בנובמבר 2019 הוא חבר הפרלמנט לינדזי הויל.
תפקיד יושב ראש הפרלמנט קיים כמעט מאז הקמת הפרלמנט.
היושב ראש הראשון המתועד הוא פיטר דה מונפור שכיהן כיושב ראש של הפרלמנט שהתכנס באוקספורד בשנת 1258.
התואר של היושב ראש בשנים הראשונות לקיום הפרלמנט היה parlour או prolocutor.
השימוש הראשון בתואר האנגלי "Speaker" היה בעת כהונתו של סר תומאס הנגרפורד בשנת 1376. מונחים אלה נגזרו מהמילה "דובר" שכן היושב ראש היה הדובר מטעם בית הנבחרים בפני המלך.
עד המאה ה-17, נחשב יושב ראש הנבחרים כשלוח של הכתר.
עם עלית כוחו של הבית התחתון, הפך היושב ראש לנושא משרה החייב חובות ציות לבית הנבחרים ולא לבית המלוכה.
שינוי זה בחובותיו של היושב ראש החל בשנת 1642 עת נכנס המלך צ'ארלס הראשון לבית הנבחרים במטרה לאסור חמישה מחברי הפרלמנט.
כאשר המלך שאל את היושב ראש בדבר מקומם של חברי הפרלמנט, השיב היושב ראש ויליאם לנתול:
התפתחותו של מוסד הקבינט בתקופת מלכותו של ויליאם השלישי הביאה לשינוי נוסף בתפקיד היושב ראש.
עם זאת התפקיד נותר פוליטי, והפך לתפקיד א-פוליטי וא-מפלגתי רק במהלך המאה ה-19.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 כיהנה לראשונה אישה בתפקיד סגנית היושב ראש, ובפניה אליה היא כונתה, בדומה לגברים נושאי תפקיד זה בתואר "Mr Deputy Speaker" ("אדוני סגן היושב ראש").
רק לאחר שנבחרה בטי בות'רוייד בשנת 1992, האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד היושב ראש, פנו אליה כ-"Madam Speaker" ("גבירתי היושב ראש").
לאורך ההיסטוריה כיהנו כ-150 יושבי ראש לבית הנבחרים.
שמותיהם חקוקים על גבי עלי זהב על קירות ספריית בית הנבחרים הבריטי.
יושב ראש בית הנבחרים מייקל מרטין היה הנוצרי הקתולי הראשון הנושא משרה זו מאז הרפורמציה באנגליה והקמת הכנסייה האנגליקנית במאה ה-16 (למעט תקופה קצרה במהלך שלטונה של המלכה מרי הראשונה).
חברי הבית התחתון בוחרים את אחד מהחברים בבית לתפקיד היושב ראש.
הבחירות נערכות בתחילת המושב הראשון שנערך לאחר בחירות כלליות, או לאחר מותו או נבצרותו של היושב ראש המכהן.
לאחר בחירתו, ממשיך היושב ראש לכהן עד לפיזור בית הנבחרים.
על פי הנוהג, יושב ראש מכהן, השואף להמשיך בתפקידו, יכול להיבחר לכהונה נוספת.
אמנם יכולים חברי הבית להצביע נגד כהונתו, אולם הצבעה זו אינה נהוגה ונחשבת הפרה של כללי הנימוס הפרלמנטרי.
הליך בחירת היושב ראש השתנה בשנים האחרונות.
עד שנת 1971 מזכיר הבית התחתון (the Clerk of the House of Commons), כיהן כיושב ראש הזמני של הבית, ומאחר שהמזכיר אינו חבר הבית ואינו מורשה לדבר בו - הוא קבע את סדר הדוברים על ידי הצבעה בידו על חבר הפרלמנט אשר רצה לדבר.
ועדה שהוקמה לצורך בחינת נוהג זה שינתה אותו וקבעה כי זקן בית הנבחרים (Father of the House) הוא שיכהן לאחר בחירות עד לבחירת יושב ראש קבוע.
עד שנת 2001 הצבעה עבור בחירת יושב ראש נפתחה בהצעת אחד מחברי הבית שחבר מסוים "do take the Chair of this House as Speaker".
לרוב, הסכימו המפלגות בינן לבין עצמן על תפקיד היושב ראש, וההצבעה לבחירתו עברה בלי התנגדויות.
בשנת 2000, לראשונה, 14 מחברי הבית רצו את תפקיד היושב ראש, והדיון בבחירתם ארך יום דיונים שלם.
בעקבות אירוע זה הוחלט לשנות את נוהלי בחירת היושב ראש.
ועדת הנהלים של בית הנבחרים הציעה נהלים חדשים, אשר נכנסו לתוקפם ב-2007. על פי ההצעה, מועמדות לתפקיד היושב ראש צריכה להיות מוגשת בחתימת 12 חברים, כאשר שלושה מהם ממפלגה השונה ממפלגתו של המועמד.
חברי הבית אינם יכולים לתמוך ביותר ממועמד אחד.
ההצבעה תהא חשאית, והזוכה ברוב מוחלט מהקולות יכהן כיושב ראש.
במקרה שאף מועמד לא יקבל רוב מוחלט מהקולות, תיערך הצבעה נוספת שבה לא ישתתף המועמד שזכה למספר הקולות הנמוך ביותר.
ייערכו הצבעות שוב ושוב תוך הפחתת מספר המועמדים עד שאחד המועמדים יקבל רוב מוחלט מהקולות (נוהל זה זהה לנוהל בחירת נשיא מדינת ישראל).
עם תום ההצבעות החשאיות, ייבחר המועמד היחיד שזכה לרוב בהצבעה גלויה (ובמקרה בו מספר הקולות המתנגדים עולה על התומכים בהצבעה הגלויה, יחל סבב הבחירות החשאיות מחדש).
אם רק חבר פרלמנט אחד מציע מועמדותו לתפקיד היושב ראש - לא תיערכנה בחירות חשאיות, ותיערך רק ההצבעה הגלויה (בה מצביעים בתמיכה במועמדות או בהתנגדות לה).
במקרה בו יושב ראש מכהן יציע מועמדותו בשנית (לאחר בחירות כלליות), תערכנה בחירות גלויות בלבד.
רק אם ייכשל היושב ראש להשיג את תמיכת רוב חברי הבית, יוכלו מועמדים נוספים להציע את עצמם לתפקיד.
על פי המסורת, לאחר בחירתו לתפקיד, מסרב היושב ראש הנבחר לקבל על עצמו את התפקיד, וחבריו צריכים "לגרור" אותו לכיסא היושב ראש.
מקורו של מנהג זה בתקופה בה על היושב ראש היה לבשר למלך או למלכה על החלטות בית הנבחרים, החלטות שכללו לעיתים סירוב של בית הנבחרים לאשר את בקשות המלך למיסים חדשים.
בחירת היושב ראש אינה מקבלת תוקף רשמי ללא אישור בית המלוכה (Sovereign's approval), ורק לאחר קבלת אישור זה יכול היושב ראש הנבחר להיכנס לתפקידו.
ביום בחירת היושב ראש, תפקידו הראשון של היושב ראש הנבחר (עוד בטרם קיבל את אישור בית המלוכה), הוא להוביל את חברי הבית התחתון אל בית הלורדים, שם מאושר תפקידו, ושם מבקש היושב ראש:
לאחר פניה זו מאשרים הלורדים בשם בית המלוכה את בקשת פשוטי העם לשמור על זכויותיהם, וחברי הבית התחתון שבים לאולם הבית התחתון.
במקרה שיושב ראש נבחר באמצע כהונת הפרלמנט, נדרשת רק הסכמת בית המלוכה לכהונתו, ואין צורך בבקשה נוספת לאשרר את זכויות פשוטי העם.
יושב ראש הוא תפקיד א-מפלגתי וא-פוליטי.
משנבחר היושב ראש הוא מנתק את קשריו עם מפלגתו.
מאחר שיושב ראש מכהן מוותר על קשריו עם מפלגתו, בבחירות הכלליות שלאחר תום כהונתו הראשונה, הוא אינו יכול לרוץ במחוז בחירתו מטעם המפלגה אותה עזב (כל אדם הרוצה להיבחר לפרלמנט מגיש מועמדותו במחוז בחירה מסוים - לרוב המועמדויות מוגשות מטעם המפלגות, שלהן התקציב והמנגנון המאפשר להריץ מועמד).
יושב ראש המבקש להיבחר בשנית לפרלמנט רץ בתור "יושב ראש המבקש להיבחר מחדש" (Speaker seeking re-election).
בדרך כלל נהוג שהמפלגות הגדולות לא מריצות מועמד נגדו במקרים אלה.
יושב ראש, בפורשו מבית הנבחרים, נותר א-פוליטי, ומכהן בבית הלורדים (אם קיבל תואר לורד) כקרוס בנצ'ר.
כאשר יושב ראש בית הנבחרים משמש בתפקידו כיו"ר (בהיותו "על הכס" - "in the Chair"), הוא לובש גלימה שחורה.
בטקסים מיוחדים לובש היושב ראש גלימה שחורה עם תחרה ועיטורי זהב.
בעבר לבש היושב ראש פאה, אולם בשנת 1992 יושבת הראש הראשונה של בית הנבחרים, בטי בות'רויד ביטלה מנהג זה.
יורשה בתפקיד, מייקל מרטין, ביטל את הנוהג של היושבי ראש לנעול נעליים שחורות בעלות אבזם וגרבי משי לבנים.
יושב ראש יושב על כס מיוחד.
מימינו יושבים חברי מפלגת הממשלה, ומשמאלו חברי מפלגות האופוזיציה.
יושב ראש קובע את סדר הדוברים בדיוני בית הנבחרים.
נאסר על חבר פרלמנט לשאת דברים מבלי שקיבל את רשות הדיבור מיושב ראש.
על פי הנוהג, היושב ראש נותן זכות דיבור לסירוגין לחברי מפלגת הממשלה, ולחברי מפלגות האופוזיציה, וחברי הבית אינם פונים בדבריהם אל יתר החברים, אלא מפנים את דבריהם ליושב ראש.
יושב ראש עצמו אינו נואם בבית הנבחרים, על מנת לשמור על הא-מפלגתיות והא-פוליטיות שלו.
יושב ראש אחראי על שמירת הסדר בבית הנבחרים.
לא ניתן לערער על החלטותיו בענייני נוהל וסדר.
היושב ראש יכול לקרוא חברי בית נבחרים לסדר (calls members to order) בקוראו "סדר!
חבר פרלמנט שאינו מציית לקריאה זו יוצא בהוראת היושב ראש מאולם בית הנבחרים.
במקרה של הפרת סדר חמורה, בסמכות היושב ראש להפסיק את הדיון של בית הנבחרים.
תפקיד היושב ראש לדאוג לקיום דיון יעיל וענייני.
היושב ראש רשאי להפסיק חבר פרלמנט הנואם שלא לעניין, חוזר על עצמו שלא לצורך, או מנסה להשהות את הדיון על מנת לעכב הצבעה.
מייקל מרטין ניצל סמכות זו פעמים רבות ובמאי 2004 גער בראש ממשלת בריטניה טוני בלייר על דבריו (שתקפו באופן אישי חברי אופוזיציה) - אירוע שלא היה כדוגמתו קודם לכן.
בסמכות היושב ראש לקבוע בתחילת הדיון משך זמן (שלא יפחת מ-8 דקות) לכל אחד מהדוברים לשאת את דבריו.
כמו כן בסמכות היושב ראש למנוע הצבעה על סיום הישיבה, במקרה שהוא סבור שהצבעה זו נועדה למנוע ממפלגת מיעוט להשמיע את דבריה.
יושב ראש מכריז על תחילת הצבעה, ומכריז על תוצאותיה של כל הצבעה קולית (חברי הבית צועקים את עמדתם - בעד או נגד, ויושב ראש מחליט אם ההצבעה עברה או לא), אולם חברי הבית יכולים לבקש הצבעה באמצעות חלוקה אם הם סבורים שיושב ראש שגה בשמיעת הקולות.
היושב ראש יכול לסרב להצבעה על חלוקה אם הוא סבור שהבקשה נועדה אך לעכב את הדיון ואין בה ממש - אולם סירוב מסוג זה הוא נדיר ביותר.
יושב ראש אינו מצביע, אולם במקרה של שוויון בין הקולות ליושב ראש קול מכריע בהצבעה.
אף שלכאורה הוא יכול להצביע כרצונו, על פי מוסכמה חוקתית, נהוג שיושב ראש מרשה, במקרה של שוויון, לקיים דיון נוסף בנושא.
על פי מוסכמות חוקתיות, היושב ראש אינו מצביע בעד שינוי חוק קיים, ובמקרה של שוויון, יצביע תמיד נגד השינוי.
מאחר שבבית הנבחרים מספר רב של חברים, אירועים של שוויון הם נדירים.
מאז 1801 אירעו רק 49 מקרים של שוויון (האחרון שבהם היה בשנת 1980 - בהצבעה בעניין צילום דיוני בית הנבחרים.
201 חברי פרלמנט תמכו בהצעה ו-201 התנגדו.
קולו של היושב ראש אשר תמך בהצעה הכריע את הכף).
התפקיד המסורתי של יושב ראש בית הנבחרים היה לייצג את בית הנבחרים בפנותו לבית המלוכה ולבית הלורדים (ומכאן המילה Speaker המשמשת באנגלית גם כ"דובר מטעם").
גם כיום, באירועים רשמיים, משמש היושב ראש כנציגו של בית הנבחרים.