tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי פלוטרכוס, כשקיסר התיישב הגיש לו לוקיוס טיליוס קימבר עצומה להחזיר את אחיו הגולה.
הקושרים האחרים התגודדו כדי להציע את תמיכתם.
הן פלוטרכוס והן סווטוניוס מסכימים שקיסר דחה אותו, אך קימבר תפס את כתפיו של קיסר והוריד את הטוגה שלו.
אז קרא קיסר לקימבר, "למה, זו אלימות!" ("!Ista quidem vis est").
במקביל הוציא קסקה את פגיונו והעיף מבט בצווארו של הרודן.
קיסר הסתובב במהירות ותפס את קסקה בזרועו.
לפי פלוטרכוס הוא אמר בלטינית, "קסקה, נבל, מה אתה עושה?".
אף על פי שקיסר הצליח להעיף את קסקה באלימות, גאיוס סרביליוס קסקה דקר אותו בצדו.
תוך רגעים ספורים הותקף קיסר מכל עבריו, כאשר קסיוס חותך את פניו של קיסר, בוקיליאנוס דוקר אותו בגבו ודקימוס משסף את ירכו.
קיסר ניסה להשיב מלחמה, אך מעד ונפל.
הגברים המשיכו לדקור אותו כשהוא שכב חסר הגנה על המדרגות התחתונות של האכסדרה.
סווטוניוס מספר שרופא שביצע נתיחה של קיסר קבע שרק פצע אחד היה קטלני.
דו"ח נתיחה זה (הדו"ח הנתיחה שלאחר המוות המוקדם ביותר הידוע בהיסטוריה) מתאר כי מותו של קיסר נובע בעיקר מאיבוד דם מפצעי הדקירה שלו.
מילותיו האחרונות של הדיקטטור הן נושא שנוי במחלוקת בין חוקרים והיסטוריונים.
סווטוניוס עצמו אומר שלא אמר דבר, אך בכל זאת הוא מזכיר שאחרים כתבו שמילותיו האחרונות של קיסר היו הביטוי היווני "καὶ σύ, τέκνον" (קאי סו, טקנון?, גם אתה, ילד?).
פלוטרכוס טען גם הוא שקיסר לא אמר דבר, ומשך את טוגתו מעל ראשו כשראה את ברוטוס בין הקושרים.
על פיו, לאחר ההתנקשות צעד ברוטוס קדימה כאילו אמר משהו לחבריו הסנאטורים שאינם מעורבים בקשר, אך הם נמלטו מהבניין.
לאחר מכן צעדו ברוטוס וחבריו בעיר והכריזו: "אנשי רומא, אנחנו שוב חופשיים!" הם נתקלו בשתיקה, שכן אזרחי רומא הסתגרו בתוך בתיהם ברגע שהשמועות על הרצח החלו להתפשט.
לדברי סווטוניוס, לאחר הרצח נמלטו כל הקושרים.
גופתו של קיסר נותרה במשך זמן מה לאחר מכן, עד שלבסוף שלושה עבדים פשוטים נשאו אותו לביתו, עם זרוע אחת תלויה מטה.
בפורום הוקם פסל שעווה של קיסר המציג את 23 פצעי הדקירות.
קהל שהצטבר שם הביע את זעמו על המתנקשים על ידי שרפת בית הסנאט.
יומיים לאחר ההתנקשות זימן מרקוס אנטוניוס את הסנאט והצליח להגיע לפשרה בה המתנקשים לא ייענשו על מעשיהם, אך כל המינויים של קיסר יישארו בתוקף.
בכך, קרוב לוודאי שאנטוניוס קיווה למנוע סדקים גדולים כתוצאה ממותו של קיסר.
במקביל צמצם אנטוניוס את הישגיהם של הקושרים.
התוצאה, שלא נצפתה על ידי המתנקשים, הייתה שמותו של קיסר דווקא זירז את סופה של הרפובליקה הרומית.
המעמדות הנמוכים, שקיסר היה פופולרי בקרבם, זעמו על כך שקבוצה קטנה של אריסטוקרטים רצחה את קיסר.
אנטוניוס ניצל את צערו של ההמון הרומי ואיים להסית אותם נגד האופטימאטים, אולי מתוך כוונה להשתלט על רומא בעצמו.
עם זאת, להפתעתו ולצערו מינה קיסר את בנו המאומץ גאיוס אוקטביוס ליורשו היחיד, הוריש לו את שם הקיסר והפך אותו לאחד האזרחים העשירים ביותר ברפובליקה.
לאחר ששמע על מות אביו המאמץ נטש אוקטביוס את לימודיו באפולוניה והפליג על פני הים האדריאטי לברונדיסיום.
אוקטביוס הפך לגאיוס יוליוס קיסר אוקטביאנוס או בקיצור אוקטביאנוס, בנו של הקיסר הגדול, ובעקבות כך גם ירש את הנאמנות של חלק ניכר מהאוכלוסייה הרומית.
אוקטביאנוס, בן 18 בלבד בעת מותו של קיסר, התגלה כבעל כישורים פוליטיים ניכרים, ובעוד אנטוניוס התמודד עם דקימוס ברוטוס בסיבוב הראשון של מלחמות האזרחים החדשות, אוקטביאנוס ביסס את מעמדו.
אנטוניוס לא ראה בתחילה את אוקטביוס כאיום פוליטי אמיתי בשל גילו הצעיר וחוסר הניסיון שלו, אך הוא זכה במהירות לתמיכה והערצה של חבריו ותומכיו של קיסר.
כדי להילחם בברוטוס ובקסיוס, שהרכיבו צבא עצום ביוון, נזקק אנטוניוס לחיילים, לכסף מתיבות המלחמה של קיסר וללגיטימציה ששמו של קיסר יספק לכל פעולה שינקוט נגדם.
עם המעבר של חוק לקס טיטיה ב-27 בנובמבר 43 לפנה"ס הוקם רשמית הטריומווירט השני, שהורכב מאנטוניוס, אוקטביאנוס ומרקוס איימיליוס לפידוס.
זה הגדיר רשמית את קיסר בתור "יוליוס האלוהי" (Divus Iulius) בשנת 42 לפנה"ס, ואוקטביאנוס הפך ל-Divi filius ("בנו של האלוהי").
כשראה שחסדו של קיסר הביא לרציחתו החזיר הטריומווירט את האיסור , שבוטל מאז סולה.
הוא עסק ברצח שאושר על פי חוק של מספר רב ממתנגדיו על מנת לממן את ארבעים וחמישה לגיונותיו במלחמת האזרחים השנייה נגד ברוטוס וקסיוס.
אנטוניוס ואוקטביאנוס ניצחו אותם בקרב פיליפי.
הטריומווירט השני היה בסופו של דבר לא יציב ולא יכול היה לעמוד בקנאה ושאיפות פנימיות.
אנטוניוס תיעב את אוקטביאנוס ובילה את רוב זמנו במזרח, בעוד שלפידוס העדיף את אנטוניוס אך חש שהוא עומד בצילם של שני עמיתיו.
בעקבות המרד הסיציליאני בראשות סקסטוס פומפיוס, פרצה מחלוקת בין לפידוס ואוקטביאנוס בנוגע להקצאת קרקעות.
אוקטביאנוס האשים את לפידוס בהשתלטות על השלטון בסיציליה ובניסיון מרד, ובשנת 36 לפנה"ס נאלץ לפידוס לגלות ונשלל מכל משרותיו, מלבד זו של פונטיפקס מקסימוס.
אנטוניוס, בינתיים, התחתן עם אהובתו של קיסר, קלאופטרה, מתוך כוונה להשתמש במצרים התלמיית העשירה כבסיס לשליטה ברומא.
כך פרצה מלחמת אזרחים שלישית בין אוקטביאנוס לבין אנטוניוס וקלאופטרה.
מלחמת אזרחים אחרונה זו הגיעה לשיאה בתבוסתו של אנטוניוס בקרב אקטיום בשנת 31 לפנה"ס.
כוחותיו של אוקטביאנוס רדפו אחרי אנטוניוס וקלאופטרה לאלכסנדריה, שם התאבדו שניהם בשנת 30 לפנה"ס.
עם תבוסתו המוחלטת של אנטוניוס ודחיקתו לשוליים של לפידוס, נשאר אוקטביאנוס, לאחר שזכה לשם "אוגוסטוס" והועלה אותו למעמד של אלוהות, כאדון היחיד של העולם הרומי בשנת 27 לפנה"ס, והקים את הפרינקיפט בתור ה"קיסר" הרומי הראשון.
רוב שמות הקושרים אבדו ורק כעשרים מהם ידועים.
לא ידוע דבר על חלק מאלה ששמותיהם שרדו.
מרקוס טוליוס קיקרו לא היה חבר בקשר והופתע ממנו.
מאוחר יותר הוא כתב לקושר טרבוניוס שהוא היה רוצה להיות מוזמן "למשתה המעולה הזה", והאמין שהקושרים היו צריכים להרוג את מרקוס אנטוניוס.
רצח יוסף טבג'ה הייתה פרשת רצח ופיגוע טרור פלסטיני שבו נרצח קצין משמר הגבול בן 27 מרמלה.
טבג'ה נרצח ב-29 בספטמבר 2000 על ידי שוטר פלסטיני בעת שהיו בסיור משותף, ועקב כך בוטלו הסיורים המשותפים ומאז לא חודשו.
טבג'ה נחשב כהרוג הראשון של האינתיפאדה השנייה.
יוסף אסרסה (יוסי) טבג'ה נולד ב-27 בינואר 1973 באתיופיה, הוא עלה לישראל בשנת 1984 עם הוריו, התגורר ולמד ברמלה, ובפנימיית כפר חסידים.
בשנת 1994 התגייס לצנחנים ושם קיבל מצטיין נשיא, בשנת 1997 עבר למשמר הגבול ולאחר שחרורו המשיך לשרת כקצין סמ"ש (סיורים משותפים) בקלקיליה.
בתחילת האינתיפאדה השנייה, ב-29 בספטמבר 2000 ערב ראש השנה ה'תשס"א, למחרת ביקורו המתוכנן של ראש האופוזיציה אריאל שרון בהר הבית החריפו המהומות וחלה הסלמה ניכרת בעימותים בהם נהרגו ישראלי ושבעה פלסטינים: בבוקרו של היום היה פקד טבג'ה בג'יפ של הסיור המשותף.
לפתע, בסוף הסיור, שוטר פלסטיני שהיה עמו בג'יפ ירה בראשו.
יוסף נפצע קשה, ומת מפצעיו בבית החולים בילינסון בפתח תקווה.
הוא נטמן בבית העלמין ברמלה.
הותיר אב, שישה אחים ומשפחה מאמצת.
זה נחשב כאירוע "הרשמי" הראשון של האינתיפאדה השנייה, ובעקבותיו, בוטלו הסיורים המשותפים ולא חודשו מאז.
רק ביולי 2006 במבצע שנערך במתחם המוקטעה בשכם, נעצר הרוצח, נאאל יאסין, פעיל בגדודי חללי אל-אקצא.
הרוצח הועמד לדין ובאפריל 2008 הוא הורשע ונגזרו עליו מאסר עולם.
בשנת 2000 החליטה עיריית רמלה לקרוא למרכז הקהילתי של יוצאי אתיופיה על שמו של יוסף טבג'ה.
במסגרת עסקת החטופים השנייה במלחמת חרבות ברזל בינואר 2025 שוחרר נאאל יאסין מהכלא לאחר כ-18 שנות מאסר, וגורש לחו"ל.
רצח טופאק שאקור הוא רצח שבוצע בלאס וגאס, נבדה, ב-7 בספטמבר 1996, בו נורה למוות הראפר טופאק שאקור, מרכב חולף.
כתוצאה מהירי, הוא נפצע בחזה, ביד ובירך.
הוא מת מפצעיו כעבור שישה ימים, בן 25 במותו.
טופאק שאקור צפה בקרב אגרוף של מייק טייסון נגד ברוס שלדון, על במת ה-MGM Grand בלאס וגאס, נבדה.
לאחר שעזבו את זירת הקרב, אמר אחד ממכריו של שוג נייט, טרבור "טריי" ליין, חבר בכנופיית M.O.B פיירוס מקומפטון שבקליפורניה, כי ראה את אורלנדו "בייבי ליין" אנדרסון מקריפס, כנופיה יריבה של M.O.B, בלובי של ה-MGM Grand.
כמה חודשים לפני כן, במאי 1996, ניסו אנדרסון ואחרים מכנופיית קריפס לשדוד את ליין בחנות "פוט לוקר".
ליין סיפר על כך לשאקור, והאחרון תקף.
שאקור שאל את אנדרסון אם הוא מהקריפס והכה אותו באגרוף לפנים שהטיח אותו לרצפה.
חברי הפמליה של שאקור ונייט סייעו לתקוף את אנדרסון.
הקטטה, אשר נקלטה במצלמות האבטחה של ה-MGM Grand, נעצרה על ידי מאבטחים של המלון.
לאחר הקטטה נסע שאקור עם נייט לקלאב 662 שהיה בבעלותו של נייט.
שאקור סיפר לחברתו קידדה ג'ונס בסתר על מעורבותו בקטטה עם אנדרסון, ולפני כן הבטיח לה לחזור אליה לאחר השהייה במלון MGM Grand וביקש שהיא תישאר ברכב.
שאקור עזב עם נייט לאחר שהשניים החליפו את בגדיהם.
שומר הראש של שאקור, פרנק אלכסנדר, אמר כי כאשר היה אמור לעלות לרכב עם שאקור ונייט, שאקור ביקש ממנו לנהוג ברכב של ג'ונס למקרה שיצטרכו כלי רכב נוספים בנסיעה ממועדון 662 בחזרה למלון שלהם.
אלכסנדר סיפר בסרט התיעודי Tupac Shakur: Before I Wake שזמן קצר לאחר התקיפה אחת ממכוניות השיירה עקבה אחר הרכב התוקף, אך הנוסעים במכונית לא דיברו איתו מעולם.
למרות פציעתו ועל אף שאחד הצמיגים של המכונית נוקר, נייט ביצע פניית פרסה ופתח בנסיעה אגרסיבית לאורך קילומטר בסטריפ של לאס וגאס ששאקור מדמם לצידו, עד שלבסוף נעצרו שוב על ידי שוטרים רכובים על אופניים.
מותו נקבע שישה ימים לאחר מכן ב-13 בספטמבר לאור אי-ספיקה נשימתית שהובילה לדום לב לאחר שהריאה הימנית שלו הוסרה בניתוח.
נייט שוחרר מבית החולים יום לאחר הירי, ב-8 בספטמבר, אבל שמר על שתיקה עד 11 בספטמבר.
הוא אמר לשוטרים כי הוא "שמע משהו, אבל לא ראה כלום" בליל הירי.
דובר של המשטרה אמר שנייט לא סייע בדבר לחקירה.
בזמן ששאקור היה במיון, שוטרים דיווחו שלא הגיעו לשום מסקנות.
סמל קווין מנינג אמר שבמהלך השבוע השוטרים לא זכו ל"הרבה מאוד שיתוף פעולה" מסביבתו של שאקור.
רהימי ומספר חברים מלהקתו של שאקור, אאוטלוז, שמרו על שאקור בזמן אשפוזו במיון, מאחר שחששו כי היורים "יחזרו לסיים את העבודה".
רהימי ציין כי ייתכן שחברי הלהקה הביאו עמם נשק.
בזמן שהיה ביחידה לטיפול נמרץ, ביום שישי, ה-13 בספטמבר 1996 אחר הצהריים, מת שאקור מקריסה נשימתית שהובילה לדום לב, לאחר כריתת ריאתו הימנית.
רופאים ניסו להחיותו, אך לא הצליחו לעצור את הדימום.
אמו אפני קיבלה את ההחלטה להפסיק את הטיפול הרפואי.
הוא הוכרז מת בשעה 16:03 אחר הצהריים.
ב-2014 דיווח שוטר אשר טען כי היה עם שאקור ברגעיו האחרונים כי שאקור סירב להצהיר מי ירה בו.
כאשר השוטר שאל את שאקור אם הוא ראה את האדם או את האנשים שירו בו, שאקור ענה באומרו "לך תזדיין" - מילותיו האחרונות.
פרמדיקים ושוטרים שנכחו במקום לא דיווחו כי שמעו את שאקור אומר מילים אלו, כמו גם נייט ואלכסנדר שנכחו באותו זמן בחדר.
כשנה לאחר הפיגוע ירי, סיפר סמ"ר קווין מנינג, מי שהיה החוקר הראשי של הרצח, לכתב החקירות של עיתון לאס וגאס סאן, קטי סקוט, שהרצח של שאקור "כנראה לא ייפתר לעולם".
המקרה הואט בשלב מוקדם של החקירה, לדבריו, מכיוון שרמזים חדשים כמעט לא הגיעו, והעדים לרצח שמרו על שתיקה.
מנינג ציין שהחקירה הייתה בהקפאה.
Mean, חבר בלהקתו של שאקור אאוטלוז, אמר שהוא בטוח שהמשטרה יודעת מה קרה והוסיף: "זו אמריקה.
ב-2002, הלוס אנג'לס טיימס הוציא לאור מאמר בעל שני חלקים מאת צ'אק פיליפס, בכותרת "מי הרג את טופאק שאקור?", המבוסס על חקירה בת שנה.
פיליפס דיווח כי "הירי בוצע על ידי כנופיה מקומפטון בשם סאוטסייד קריפס במטרה לנקום בשאקור אחרי שהאחרון תקף חבר אחר מהכנופיה.
אורלנדו אנדרסון, חבר הכנופיה ששאקור תקף, הוא זה שירה.
משטרת לאס וגאס ראתה את אנדרסון כחשוד וחקרה אותו רק פעם אחת, בקצרה.
אנדרסון נהרג כמעט שנתיים לאחר מכן בירי כנופיות שלא היה קשור לרצח שאקור".
הכתבה של פיליפס הזכירה ראפרים של החוף המזרחי, לרבות הנוטוריוס בי.
ג'י., היריב של טופאק באותו זמן, ופושעים אחרים מניו יורק.
בחלק השני של המאמר, פיליפס התייחס לחקירת הרצח וכתב כי משטרת לאס וגאס ניהלה אותה באופן שגוי.
עיתון הארץ הישראלי דיווח ב-2011 כי ה-FBI הוציאו מסמכים, כתוצאה מבקשה לזכויות המידע, המגלים חקירה כנגד ארגון פשע יהודי בשם "הליגה להגנה יהודית".
לפי המסמכים, הארגון סחט באיומים כספים משאקור וראפרים אחרים, תוך איום על חייהם.
ב-2017, נייט טען שהוא כנראה היה המטרה בתקיפה שהרגה את שאקור, שנועדה ליטול את השליטה בדת' רואו רקורדס.
בספטמבר 2023, משטרת לאס וגאס עצרה אדם בשם דוויין דייוויס בקשר לרצח.
המעצר הגיע בעקבות מתן צו חיפוש חדש על ידי משטרת המטרופולין של לאס וגאס.
דייוויס נעצר לפנות בוקר ב-29 בספטמבר בעיר הנדרסון שבנבדה, קילומטרים ספורים מהסטריפ של לאס וגאס, שם נרצח שאקור.
דייוויס טען כי הוא עד לפשע במספר ראיונות, אך מעולם לא חשף את שמות האחראים למעשה.
הוא העלה האשמות דומות בספר הזיכרונות שלו מ-2019 "Compton Street Legend", שם הצהיר שהוא היה במכונית ממנה בוצעו היריות.
משטרת לאס וגאס פשטה על ביתה של אשתו של דייוויס ב-17 ביולי כחלק מהחקירה.
במהלך הפשיטה, הם אספו מספר פריטים, כולל מחשבים, טלפון סלולרי, כונן קשיח, מגזין ובו שאקור, כדורים, תמונות ועותק של ספרו של דייוויס.
לנבדה אין חוק התיישנות להעמדה לדין של תיקי רצח, מה שאפשר לחקירה להישאר פתוחה לתקופה ממושכת.
בזמן הירי, היו כעשרה כלי רכב חלק מהפמליה של נייט ושאקור, ונסעו בעקבותיהם.
בשנה שאחרי הירי, נייט ציין בזמן ראיון בתוכנית פריים-טיים לייב של רשת ABC כי אינו יודע מי ירה בשאקור, אך לא היה אומר גם אם ידע.
קדאפי היה מעורב בקטטה עם שוטרים יומיים לאחר הירי, לאחר שהשוטרים עצרו נהג אופנוע המקורב לו, והוא מחה על כך.
קדאפי עזב את לאס וגאס ימים ספורים לאחר מותו של שאקור, ונסע לאטלנטה ולוס אנג'לס לפני שהתיישב בניו ג'רזי, שם התגוררו קרוביו.
באותה תקופה, חוקרים מקומפטון הרכיבו תמונת מעצר של כמה מחברי הכנופיה, שכללו את אנדרסון, והעבירו אותם ללאס וגאס.
מאנינג אמר כי בלשים התקשרו לעורך דינו של קדאפי לקבוע פגישה עם הראפר כדי שיוכלו להציג לו את התמונות.
לדברי מאנינג, השיחות לא נענו.
השוטרים לא ניסו לאתר את קדאפי, שנורה ונפגע אנושות על ידי דודו השיכור בפרויקט דיור באירווינגטון, ניו ג'רזי בנובמבר 1996, חודשיים לאחר הרצח של שאקור.
מין ואלכסנדר אמרו ללוס אנג'לס טיימס בתחילת 1997 כי מעולם לא התבקשו על ידי משטרת לאס וגאס לראות תמונות של חשודים אפשריים בפרשה, אף על פי שראו את הירי וראו את הגברים במכונית שממנה נורו היריות.
בראיון שערכה משטרת לאס וגאס אלכסנדר ב-19 במרץ 1997, הוצגה לו סדרה של שמונה מערכי צילום, אך לא הצליח לזהות חשודים מהם.
מין טען שראה את כל ארבעת הגברים ברכב, בעוד אלכסנדר דיווח כי ראה את פניו של החשוד שירה בשאקור.
בראיון המשטרתי שלו במארס 1997, אמר אלכסנדר כי ראה את נוסעי המכונית היורה רק ב"פרופיל".
משטרת לאס וגאס הטילה ספק בדיווח של השניים על ליל הירי.
בסרט התיעודי Unsolved של רשת USA Network, שיצא בשנת 2018, טען דואן "קיף די" דייוויס, מנהיג כנופיית קריפס בקליפורניה ודודו של אנדרסון, שהיה במכונית עם רוצחו של טופאק כשנורו היריות.
הוא סירב לנקוב בשמו של היורה וציין כי זה "קוד הרחוב".
פירו ושומר הראש לשעבר של דת' רואו, ג'יימס "מאפ ג'יימס" מקדונלד, טענו כי ראה את אנדרסון ושאר חברי סאוטסייד קריפס מתרוממים במועדון 662 בקאדילק לבן.
טענות הקושרות את נוטריוס בי.
הראפר כריסטופר וואלאס, הידוע כנוטריוס בי.
ג'י., הכחיש את מעורבותו ברצח.
המשפחה שלו הפיקה תיעוד, לפיו הקליט וואלאס שיר בסטודיו הקלטות בניו יורק סיטי בלילה בו נורה שאקור.
המנהל של וואלאס, ויין בארו, והראפר ליל סיס הכחישו את מעורבותו של וואלאס בפשע ואמרו שהם היו בסטודיו באותו לילה של ההתנקשות.
שישה חודשים לאחר מכן, ב-9 במרץ 1997, וואלאס עצמו נורה בתקרית דומה על ידי תוקף שזהותו לא ידועה, ומת בבית החולים סידרס-סיני שבלוס אנג'לס.
ז'ובנל מואיז, נשיאה ה-59 של האיטי, נרצח על ידי קבוצה של גברים חמושים לא מזוהים בביתו הפרטי בשעה 1 לפנות בוקר ב-7 ביולי 2021. אשתו הגברת הראשונה, מרטין מואיז, נפצעה קשה באירוע ואושפזה בבית החולים.
בהמשך היום, גורמים בהאיטי הודיעו, כי המשטרה הרגה ארבעה מהמתנקשים החשודים ועצרה שניים.
ז'ובנל מואיז היה יורשו בתפקיד של מישל מרטלי, שנאסר עליו חוקתית לבקש בחירה מחודשת בבחירות לנשיאות ב-2015. על פי התוצאות, זכה מואיז בכ-33% מהקולות ההצבעה בסיבוב הראשון, יותר מכל מועמד אחר, אך פחות מהרוב שנדרש כדי להימנע מבחירות בסיבוב שני.
על תוצאות אלה ערערו תומכי ג'וד סלסטין שסיים במקום השני.
העברת המנדט התעכבה שוב ושוב, מה שגרם למחאות אלימות, והתוצאות בסופו של דבר בוטלו.
עם תום כהונתו של מישל מרטלי המכהן, מינה המחוקק את ז'וסלרם פריוור לנשיא זמני, לפני הבחירות החדשות בנובמבר 2016. בבחירות אלה קיבל מואיז 56% מהקולות, כמות מספיקה כדי לנצח כבר בסיבוב הראשון, והוא נכנס לתפקידו ב-7 בפברואר 2017.
בתקופת כהונתו של מואיז, התסיסה הפוליטית והאלימות היו דבר שבשגרה.
תנאי הנשיאות הם כהונה של חמש שנים, ומואיז דרש את המנדט לשלוט עד פברואר 2022, חמש שנים לאחר כניסתו לתפקיד.
עם זאת, אנשי אופוזיציה, טענו כי המנדט של מואיז צריך להסתיים בפברואר 2021, חמש שנים לאחר שהמנצח בבחירות לנשיאות ב-2015 היה מושבע בנסיבות רגילות מה שלא קרה אצל מואיז.
הפגנות נרחבות דרשו את התפטרותו של מואיז.
מואיז זכה לתמיכה מארצות הברית ומארגון מדינות אמריקה.
מואיז טען כי סוכל ניסיון הפיכה שניסה להרוג אותו ולהפיל את הממשלה בפברואר 2021. לפחות 23 חשודים נעצרו.
מואיז מינה שבעה ראשי ממשלה שונים בתקופת כהונתו, האחרון בהם אריאל אנרי, שמונה ב-5 ביולי 2021, אך לא הספיק להיות מושבע לפני ההתנקשות.
מואיז נרצח בבוקר 7 ביולי 2021, כאשר חמושים לא מזוהים תקפו אותו ואת רעייתו במקום מגוריו בפלרין 5, מחוז פטיון-ויל.
הגברת הראשונה מרטין מואיז אושפזה עקב פצעים קשים במהלך הפיגוע, והוגדרה במצב קשה.
הודעה לעיתונות שפורסמה מאוחר יותר באותו יום מלשכת ראש הממשלה קלוד ג'וזף האשימה את ההתקפה על "קבוצה של אנשים לא מזוהים, שחלקם דיברו בספרדית".
שר התקשורת פרנץ אקסנטוס אמר כי המשטרה עצרה את "המתנקשים המשוערים" של מואיז באותו יום בו נרצח.
שני חשודים נעצרו, בעוד שארבעה אחרים נהרגו על ידי המשטרה.
ראש הממשלה הזמני קלוד ג'וזף גינה את ההתקפה, והצהיר כי הוא אחראי על המדינה לעת עתה.
כמו כן הוא הכריז על מצב חרום ארצי מאוחר יותר באותו יום.
הוא כינה את המתנקשים מאומנים מאוד וחמושים בצורה מסיבית.
תיקון 2012 בחוקה קובע כי ראש הממשלה, יחד עם מועצת שרים, הופך לנשיא עם מותו של הנשיא.
עם זאת, מכיוון שמואיז היה בשנה האחרונה לכהונתו, החוקה אומרת גם כי האספה הלאומית תבחר נשיא זמני חדש.
נמל התעופה הבינלאומי טוסיינט לוברטורה נסגר, ומטוסים נשלחו חזרה למוצאם.
נשיא הרפובליקה הדומיניקנית לואיס אבינאדר סגר את הגבול עם האיטי וכינס פגישה דחופה של מפקדים צבאיים בתגובה להתנקשות.
הגינוי הבינלאומי לתקיפה כלל הצהרות מצד ממשלות ארגנטינה, בוליביה, קנדה, צ'ילה, קולומביה, ישראל, פנמה, מקסיקו, בריטניה, ארצות הברית וסין, כמו גם ארגון מדינות אמריקה.
ב-9 ביולי הודיעה משטרת האיטי כי נעצרו 28 בני אדם, בהם חיילים קולומביאנים לשעבר ושני אזרחים אמריקאים ממוצא האיטי, בחשד למעורבות ברצח הנשיא.
רצח ויקטור קריידרמן הוא פיגוע ירי שאירע ב-4 ביולי 2004, ט"ו בתמוז ה'תשס"ד, סמוך לכפר הפלסטיני יעבד שבשומרון, בו נרצח תושב מבוא דותן ויקטור קריידרמן, על ידי שני מחבלים פלסטינים המשתייכים לגדודי חללי אל-אקצא.
ויקטור ואשתו, אמה, יצאו בבוקר מביתם שבמבוא דותן להתנחלות שקד, ללא ליווי כוח צבאי כפי שהומלץ על ידי מפקד חטמ"ר מנשה, אל"ם אורן אבמן.
בשעה 6:00 לערך, רכבם של הזוג, שהיה מסוג סקודה, עבר סמוך לכפר יעבד.
חוליית מחבלים ירתה לעבר השמשה האחורית.
ויקטור נפצע באורח אנוש ואשתו נפצעה קל.
כוחות הצלה שהגיעו למקום קבעו את מותו זמן קצר לאחר הפיגוע.
זכריא זביידי, מפקד גדודי חללי אל-אקצא הצהיר כי הפיגוע נעשה בפקודותו כפעולת נקם על חיסולו של נאיף אבו שרח, בכיר בתנזים שהיה אחראי ישיר לעשרות פיגועים שבוצעו בישראל.
ב-8 ביולי 2004 נעצרו מבצעי הפיגוע, חביב אבו-עבד ויוסף אבו-קנדיל וב-29 באוגוסט 2005 בית המשפט הצבאי בשומרון גזר על השניים מאסר עולם.
רצח השבעה, המוכר גם כ"פיגוע החניקה בתל אביב", התרחש באוקטובר 1989 בחג הסוכות בתל אביב-יפו.
שני אחים פלסטינים מרצועת עזה, מוחמד ומחמוד חלבי, רצחו שבעה אנשים בחניקה, בתל אביב-יפו, בשני רחובות שונים.
הרצח הסדרתי החל סביב 17 באוקטובר בדירה ברחוב ראשית חכמה 6 בשכונת שפירא שבדרום תל אביב, שם האחים חנקו למוות שתי נשים וגבר אחד.
משם עברו האחים הרוצחים לרחוב יהודה הימית 4 ביפו ביתו של הרוצח, כעבור יומיים, חנקו למוות שלוש נשים וגבר אחד.
בין הנרצחים היו שני גברים, ערבי ויהודי, וחמש נשים, ערביות ויהודיות.
מעשי הרצח התגלו ב־20 באוקטובר, חול המועד סוכות.
בשעות אחר הצהריים הגיעו כוחות משטרה לדירה ברחוב ראשית חכמה 6, לאחר תלונות השכנים על צחנה שעולה מן הדירה.
השוטרים גילו במקום גופות ערומות של שתי נשים וגבר, מוטלות זו על גבי זו.
סביב צוואר הקורבנות היו כרוכים חוטי חשמל שחורים.
אחת הנשים זוהתה כמרים עבאס, ערביה בת 32 שגדלה בעכו, ועסקה בשנים האחרונות בזנות, גופת האישה הנוספת זוהתה כמזל סויסה בת 40. הגבר זוהה כעלי חוסיין כבן 65, ערבי שעבר לגור בדירה חודש וחצי לפני כן, כשקודם לכן התגורר באורווה בשכונה, וחי שנים כחסר בית.
להערכת החוקרים הרצח בוצע כשלושה ימים קודם לכן.
לאחר מכן, בשעות הלילה המאוחרות, נמצאו שתי גופות נוספות של נשים בדירה ברחוב יהודה הימית 4, שם התגוררה כרמלה יחיא, יצאנית ונרקומנית, ושל אורלי חכים, שהייתה גם היא משתמשת בסמים.
המחבל הרוצח מוחמד חלבי התגורר שם באותו הזמן, ואחר מעשה הרצח יומיים קודם ברחוב ראשית חכמה 6 הגיע לביתו יחד עם אחיו, והשניים המשיכו את מעשה הרצח בבניין בו התגורר.
גופות הנשים היו מונחות זו על זו, ועל צווארן ניכרו סימני חניקה, שתי הגופות בביתה של כרמלה יחיא היו ערומות וחבוקות.
גופות שתי הנשים היו כרמלה יחיא בת 37 בעלת הדירה, שהתגוררה בקומה האחרונה בבניין, יחד איתה נמצאה גופתה של אורלי חכים בת 21. בדירה נמצאה מאוחר יותר גופתה של סבריה תורכ, צעירה ערביה בת 21, שהייתה אלופת ישראל באיגרוף.
תורכ ישבה בקיוסק סמוך לדירת הרצח, ועלתה לדירה לאחר ששמעה את זעקותיה של אורלי חכים ידידתה, ונרצחה אף היא בידי האחים לאחר שראתה את גופותיהן של השתיים.
מאוחר יותר התגלתה בבניין גופת גבר נוספת, שזוהה כמאיר כהן, בן 34, נרקומן המוכר למשטרה.
ב-23 באוקטובר נעצר מחמוד חלבי, תושב מחנה הפליטים ג'באליה, כחשוד ברצח.
בהמשך נעצר אחיו, מוחמד חלבי.
מוחמד היה סייען של השב"כ, והיה גם סרסור.
לאחר שנעצר טען בתחילה שאין לו קשר לרצח, ואחר כך שביצע את הפיגוע כדי לטהר את שמו בעזה.
ב-1 בדצמבר 1989⁩ הוגש נגד השניים כתב אישום באשמת רצח, ומאסר עולם הושת על שני האחים הרוצחים.
המניעים לרצח הוגדרו במשך שנים ארוכות כסכסוך כספי בין מוחמד חלבי לנשים שעסקו בזנות, ויש הטוענים שהכיר את כולן כזונות ונרקומניות כשהתגורר בתל אביב, ואף שסימם חלק מהנרצחים.
מוחמד ואחיו מחמוד הכירו את האזור, בילדותם היו מגיעים עם אביהם שהיה סוחר מוכר בשוק הפשפשים החל מתחילת שנות השבעים, והיה מוכר בכינוי "הצולע", בשל צליעתו.
מוחמד התגורר ברחוב יהודה הימית 4, והיה עובד בשמירה בנוסף להיותו סייען שב"כ, טרם מעשי הרצח שביצע יחד עם אחיו.
בחקירתו אמר כי רצח את מרים עבאס, שהיה לו איתה סכסוך כספי, וכן היא סירבה לעבוד עבורו בזנות.
מטרה נוספת של מעשי הרצח הייתה חיסול של כל מי שהיה עשוי להעיד על מעשי הרצח, כמו עלי חוסיין שנרצח בדירה בשכונת שפירא.
מאיר כהן שהיה נרקומן ונרצח בדירה ביפו, וסבריה תורכ שנרצחה באותה דירה, לאחר ששמעה את זעקותה של ידידתה אורלי חכים שנרצחה.
מעשי הרצח בשני המוקדים הסתכמו בשבעה בני אדם.
שלושה ברחוב ראשית חכמה 6 בשכונת שפירא בתל אביב, וארבעה נוספים ברחוב יהודה הימית 4 ביפו.
ארבעה יהודים ושלושה ערבים רצחו השניים שעוד הספיקו לחזור לעזה, טרם נעצרו בידי צה"ל.
רצח יורי וולקוב התרחש ב-23 בנובמבר 2022. יורי וולקוב, תושב בת ים, עובד כוח עזר רפואי ישראלי נדקר למוות לעיני אשתו בידי עדי מזרחי, רוכב קטנוע שחצה את מעבר החצייה ברמזור אדום.
האירוע התרחש במעבר חצייה ברחוב אילת שבעיר חולון.
צילום הרצח במצלמת רכב על ידי נהג ששהה בצומת, זכה לתשומת לב ציבורית ותקשורתית.
עדי מזרחי הורשע ברצח באדישות ונגזרו עליו 16 שנות מאסר במסגרת הסדר טיעון.
בליל 23 בנובמבר 2022 שהו בני הזוג יורי ולנה וולקוב, תושבי בת ים, בחולון לצורך בחינת דירה להשכרה.
לאחר שנפרדו לדרכם, יורי המשיך למשמרת לילה בבית החולים איכילוב, שם עבד ככוח עזר רפואי.
כשחצתה לנה את מעבר החצייה, הגיח רוכב קטנוע שעבר באור אדום וכמעט דרס אותה.
לנה צילמה את הרוכב בטלפון הסלולרי שלה, כדי להעביר את המידע למשטרה.
הרוכב עקב אחריה ולטענתה דרש ממנה את הטלפון תוך איומים.
לדבריה, אמרה לו שמחקה את הסרטון, אך הוא המשיך בדרישותיו.
בשלב זה ניגש אליהם יורי.
בתגובה, הרוכב שלף חפץ חד, דקר את יורי בליבו, וברח.
יורי צעד מספר צעדים לעבר אי התנועה הסמוך והתמוטט.
כוחות ההצלה הוזעקו למקום, ועם הגיעו לבית החולים נקבע מותו.
כיממה לאחר האירוע נתפס עדי מזרחי, תושב חולון בן 22, החשוד במעשה.
מזרחי עבריין מוכר למשטרה, נידון לעבודות שירות לאחר שהורשע בעבר בסחיטה ואיומים כנגד בעלת דירה בה התגורר בשכירות, אשר סרבה להעביר את הדירה על שמו.
במהלך הפשיטה על ביתו כלבו תקף שני שוטרים.
בעקבות כך השוטרים ירו בכלב ופגעו באישה בהריון.
בנתיחה שלאחר המוות נמצא כי סיבת המוות של יורי הייתה דקירת חפץ חד ודק שחדר עד ללב, אולם לא היה ניתן לקבוע במדויק איזה כלי.
הרצח עורר הדים בתקשורת וברשתות החברתיות, בעיקר בשל קלות הדעת בה בוצע.
פורסמו קריאות למיצוי הדין עם הרוצח ולהחמרת הענישה.
במעבר החצייה בו נדקר למוות וולקוב הושם שלט זיכרון ארעי לזכרו, הונחו זרי פרחים והודלקו נרות נשמה לזכרו.
בתו של וולקוב, דריה, התראיינה בתקשורת כדי להעלות את המודעות למקרה וביקשה מהציבור לסייע בתמיכה במיצוי הדין עם הרוצח.
ארגון משפחות נרצחים ונרצחות הביע תמיכה במאבקה.
אשתו של יורי, לנה, ביקשה מהציבור סיוע במימון הקבורה בבית העלמין הדרום, בסכום של עשרות אלפי שקלים.
מוטי ששון, ראש עיריית חולון, שוחח עם מנכ"ל חברה קדישא וביקש ממנו לעזור לבני המשפחה בקבורתו של יורי, ובעקבות כך ניתנה למשפחה הנחה של 50% בהוצאות הקבורה.
כמו כן הציבור נרתם בסיוע כספי למשפחה, שכן יורי היה המפרנס העיקרי.
פרטי חשבון הבנק של המשפחה פורסמו לצורך תרומה, ונפתח פרויקט מימון המונים לתמיכה במשפחה.
אולם, 585 אלף ש"ח נגבו מאלמנתו של וולקוב על ידי עורך הדין אייל בסרגליק בגין שכר טרחה, עבור טיפול בתיק הרצח של יורי.
בסרגליק ספג גינוי ציבורי בגין הסכום המופרז, ובעקבות זאת החזיר עורך הדין 468 אלף ש"ח למשפחת וולקוב, וגבה 100 אלף שקל.
בעקבות גינויים נוספים, השיב למשפחה את מרבית היתרה.
לבסוף, מזרחי הורשע ב"ברצח באדישות" ונגזרו עליו 16 שנות מאסר במסגרת עסקת טיעון.
על אף שהאירוע צולם לא הייתה הרשעה ברצח, מכיוון שהיו קשיים ראייתיים שלא אפשרו לקבוע את מנגנון המוות המדויק, בשל ניסיונות החייאה אגרסיביים שבוצעו בו.
רצח יואל לַהְנְגְהָל (Lhanghal) התרחש ב-7 באוקטובר 2022 בקריית שמונה, בעת שהותקף על ידי קבוצה גדולה של נערים ובגירים שדקרו את להנגהל בבטנו באמצעות סכין.
להנגהל היה תלמיד ישיבת ההסדר מעלות, עולה חדש בן קהילת בני המנשה מהודו, שעמד לפני גיוס לצה"ל.
במהלך חקירת המשטרה נחקרו 115 עדים ונעצרו 11 חשודים, רובם קטינים.
נגד אחד מהתוקפים, ליעד אדרי, חייל בן 21 תושב קריית שמונה, הוגש כתב אישום בגין רצח.
הרצח דווח בהרחבה בתקשורת ובעיקר ברשתות החברתיות.
בשל מחדלי המשטרה, הודחו מתפקידם מפקד תחנת קריית שמונה סגן-ניצב ניר ששון, והשוטר חיים גבאי, שגם נחקר בחשד כי היה מעורב בהסתרת מידע עקב היכרותו עם החשוד ברצח, וכן שלא דיווח כי בתו בת ה-13 הייתה מעורבת בקטטה שקדמה לרצח.
יואל לַהְנְגְהָל בן ה-18 (נולד 28 ביוני 2004) היה בנם הבכור של בת שבע וגדעון להנגהל.
כחצי שנה לפני הרצח עלה לישראל עם בני משפחתו.
שלושה חודשים לפני הרצח פגש את בת זוגו הדסה סינגסון, גם היא מקהילת בני המנשה, שעלתה לארץ שנתיים לפניו.
ביום הרצח הגיע להנגהל לקריית שמונה, עיר מגוריה של סינגסון, על מנת לבלות עמה.
סמוך למקום שבו בילו להנגהל וזוגתו נערכה מסיבת יום הולדת בהשתתפות עשרות קטינים בני 13–15, שלפי עדויות היו שיכורים.
בין להנגהל וזוגתו לחוגגים התפתחה קטטה, ועד מהרה למקום הגיעו שוטרים, אך אלו עזבו את המקום מבלי להתערב באירוע.
לאחר שהשוטרים עזבו, הסלימה הקטטה ולהנגהל נדקר בבטנו והוכה.
לאחר שהתמוטט, התפזרו התוקפים במהירות.
הוא פונה באמבולנס לבית החולים זיו בצפת, שם נקבע מותו.
במהלך חקירת המשטרה נחקרו 115 מעורבים, מרביתם נערים בגילאי 13–17 שנכחו במסיבת יום ההולדת בסמוך למקום הדקירה.
11 נערים נעצרו בחשד למעורבות ברצח, מעצרם של שניים מהם הוארך מספר פעמים.
בנובמבר נעצר ליעד אדרי, תושב קריית שמונה בן 21, כחשוד ברצח.
ב-21 בנובמבר 2022 הוגש נגדו כתב אישום בעבירות של רצח, שיבוש מהלכי משפט והדחה בחקירה.
במאי 2023 שוחרר למעצר בית.
ביום 14 במרץ 2024 פורסם כי לאחר הליך גישור הגיעו אדרי והפרקליטות להסדר טיעון לפיו הודה בגרימת חבלה בכוונה מחמירה, שיבוש הליכי משפט והדחה בחקירה.
ב-12 בספטמבר 2024 גזר עליו בית המשפט חמש וחצי שנות מאסר בפועל.
עקב שאלות שעלו לאור העובדה שהשוטרים כבר היו בזירה לפני הרצח, מינה שמעון לביא, מפקד מחוז הצפון, קצין חוקר שיבדוק את התנהלות שלושת השוטרים שהגיעו לקטטה הראשונה ועזבו את המקום.
אחד השוטרים הודח והושם במעצר בית, לאחר שהתברר שלא דיווח על נוכחות בתו בת ה-13 בזירה, ועל קשרי ידידות של בת אחרת עם הנאשם ברצח.
הנאשם נכח בזירה גם בקטטה הראשונה, והשוטר הכיר אותו ואף סייע לו לשבש את הליכי החקירה.
בחוות הדעת שהגיש החוקר, עלו כשלים בתפקוד השוטרים והקצינים.
בנוסף, בביקורת פתע שבוצעה בתחנה, התברר כי חלק מהכשלים חזרו על עצמם.
מפקד המחוז הדיח מתפקידו גם את מפקד תחנת קריית שמונה, סגן-ניצב ניר ששון.
לדבריו, הרצח יכול היה להימנע לו הייתה התחנה מטפלת באירוע המקדים.
בנוסף, נמצאו כשלים בתפקוד השוטרים, בפיקוד ובשליטה של התחנה, והתברר כי זירת הרצח לא טופלה כנדרש.
סגן מפקד התחנה קיבל הערה פיקודית.
ב-5 בינואר 2023 הוגש כתב אישום נגד שלושת השוטרים שטיפלו באירוע - חיים גבאי, שי כהן ויצחק בן שעיה.
כתב האישום מייחס להם עבירות של שיבוש מהלכי משפט, מרמה והפרת אמונים.
בכתב האישום נטען כי גבאי היה מיודע עם החשוד ברצח, אדרי, ואף שוחח עמו טלפונית והעביר לו מידע לגבי מצבו של להנגהל, ולאחר מותו שוחח עם אמו של אדרי בטרם נעצר והציע לה לשכור לו עורך דין.
על אף שידע על מעורבותו של אדרי באירוע הקטטה, חשד כי היה מעורב באירוע הדקירה, והיה מודע למצבו הנפשי של אדרי ולשאלות ששאל - נמנע גבאי, במודע ובמכוון, מלמסור את המידע למפקדיו ולצוות החקירה.
למעשה, אדרי הפך לחשוד רק לאחר שנודע למשטרה מגורם אחר על מעורבותו האפשרית.
בסעיף אישום נוסף נטען כי גבאי ומתנדב נוסף לקחו מהזירה קסדה מוכתמת בדם, והכניסו אותה לניידת המשטרה.
כהן ובן שעיה החליטו להשיב את הקסדה למקום באופן שיסתיר את דבר הזזתה מהמקום והחזרתה.
בהוראתם החזיר גבאי את הקסדה לזירה, תוך שהוא משנה את המקום ממנו נלקחה.
בנוסף, נטען כי הנאשמים נמנעו מלתעד את הזזת הקסדה והחזרתה, ולא עדכנו את מתעד זירת האירוע בעניין.
ב-5 בפברואר 2024 אישר בית משפט השלום בנצרת הסדר טיעון עם גבאי, במסגרתו הודה זה והורשע בעבירות של מרמה והפרת אמונים, וסעיף האישום המרכזי של שיבוש הליכי חקירה נמחק.
ב-3 באפריל 1982 נרצח בפריז איש המוסד יעקב ברסימן טוב, שעבד בשגרירות ישראל בפריז והיה אחראי על הקשר עם האספה הלאומית הצרפתית והסנאט הצרפתי ועוד.
ברסימן טוב נורה למוות בלובי בבניין דירות בשדרת פרדיננד בויסון 17 ברובע ה-16 בפריז, ליד יער בולון שבו התגורר עם משפחתו.
המתנקשת הייתה המחבלת ז'קלין אסבר, ומתכנן הרצח היה המחבל ג'ורג' אבראהים עבדאללה.
יעקב ברסימן טוב נולד באיזמיר שבטורקיה ב-23 ביוני 1939, בן לפרלה-שרה וגבריאל.
בשנת 1948 עלה לישראל עם משפחתו, והתגורר ביהוד.
בגיל 18 התגייס לצה"ל, שירת בצנחנים ובחיל המודיעין.
ב-1968 הצטרף ל"מוסד", ועסק בעיקר בתחום התקשורת והסיוע המבצעי בישראל ובחו"ל.
ברסימן טוב היה אחראי על הקשר עם האספה הלאומית והסנאט וארגונים פוליטיים אחרים.
יעקב ברסימן טוב חזר, יחד עם אשתו ובתו בת ה-8, לביתו שבבניין דירות בשדרת פרדיננד בויסון 17 ברובע ה-16, ליד יער בולון.
האישה והבת עלו לדירתם במעלית, ויעקב נשאר בלובי.
בשעה 12:50 ז'קלין אסבר, צעירה חובשת כומתה לבנה, ניגשה אליו, ירתה בו פעמיים באקדח חצי אוטומטי בקוטר 7.65 מילימטר והחטיאה, ואז ירתה שלושה כדורים נוספים שפגעו בראשו.
בנו בן ה-17, ששמע את היריות אך לא היה עד לרצח, רדף אחרי האישה, שהצליחה להימלט לרכבת התחתית של פריז (המחבלת הצליחה להתחמק ממשטרת צרפת והמוסד הישראלי, ומתה כעבור שנים רבות ממחלת הסרטן).
מותו של יעקב ברסימן טוב נקבע כשעתיים לאחר הירי.
שגרירות ישראל הצהירה כי לא היו בתוקף סידורי אבטחה מיוחדים עבור הדיפלומט, ששהה בפריז קצת יותר משנתיים בשליחות החוץ הראשונה שלו, והוא לא היה חמוש.
הירי אירע שלושה ימים לאחר שמשרדו רוסס באש מקלע.
קבוצה בשם "הפלגים המהפכניים החמושים הלבנוניים" קיבלה אחריות לרצח.
ישראל האשימה את אש"ף במעורבות והחשיבה את הרצח כהפרה של תנאי הפסקת האש מיולי 1981 שארגנה ארצות הברית לאחר הלחימה בלבנון.
אש"ף התעקש שהפסקת האש מכסה רק פעולות המתרחשות בלבנון.
ברסימן טוב הובא לקבורה בבית העלמין הדרום.
הוא הונצח בכמה מקומות בישראל, ובהם רחוב ביהוד שנקרא על שמו.
ג'ורג' אבראהים עבדאללה , אזרח לבנוני שעמד בראש "הפלגים המהפכניים החמושים הלבנוניים" והיה מעורב ברציחתם בפריז של ברסימן טוב ושל קצין צבא אמריקאי, צ'ארלס ריי בשנת 1982, נדון ב-1987 למאסר עולם בצרפת.
ועדת שחרורים הסכימה בשנת 2013 לשחרר את עבדאללה, אז בן 61, בתנאי שיגורש מצרפת לאלתר.
ממשלת צרפת לא התחייבה לגירוש, ומנעה את השחרור על תנאי.
ב-15 בנובמבר 2024 הנחה בית המשפט בצרפת לשחררו, בתנאי שיעזוב את צרפת.
ב-24 ביולי 2025, בגיל 74, שוחרר מהכלא הצרפתי, וגורש ללבנון.
רצח יוחאי אבני הוא פיגוע טרור פלסטיני שאירע בלילה שבין 6 ל-7 ביולי 2024, בו נרצח יוחאי אבני, כלבן בשירות בתי הסוהר, בביתו שבגבעון החדשה.
בלילה שבין 6 ל-7 ביולי 2024 פרץ אבראהים מנצור, פעיל חמאס פלסטיני תושב בידו, לדירתו של יוחאי אבני בגבעון החדשה, דקר אותו בסכין 66 פעמים בכל חלקי גופו ונעץ סכין בצווארו לוידוא הריגה.
לאחר הרצח, מנצור שרף את הגופה ואת הבית ונעל את הדירה.
בבוקר 8 ביולי 2024, לאחר שאבני לא הגיע למשמרת במקום עבודתו בבית סוהר עופר ולא ענה לטלפונים, מפקדו האישי הורה לשלוח את חבריו לעבודה לביתו שבגבעון החדשה, שם מצאו את אבני ללא רוח חיים.
מנצור נעצר בחשד לביצוע הרצח.
בחקירתו הודה שרצח את אבני, ואף שחזר את המעשים שביצע באכזריות, ובדקירות רבות שדקר את הקורבן בכל חלקי גופו.
מנצור הודה גם שהצית את הדירה לאחר המעשה, כדי "להעלים ראיות".
בחקירתו טען כי מדובר בפריצה לדירה שהסתבכה, וכי לא תכנן את הרצח, אך בבדיקת פוליגרף שנעשתה לו הוא יצא דובר שקר.
בראשית הדרך הרצח נחקר כאירוע פלילי.
בספטמבר 2024 פורסם כי עו"ד אבי חימי הצטרף לצוות ההגנה של מנצור.
אולם בעקבות לחץ ציבורי, פרש מצוות ההגנה.
זמן קצר לאחר מעצרו הועבר הרוצח לאגף אסירים ביטחוניים ואירוע זה הוגדר פיגוע בעקבות לחץ ציבורי, גם מצד השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר.
חלק מחוקרי הרצח טענו שהרוצח עקב אחר אבני, שזיהה אותו כלובש מדים והחליט לפגוע בו, ומקרה הרצח לא היה אקראי.
עם זאת, אין להשערה זו ודאות מוחלטת, וייתכן שהמחבל החליט לרצוח, גם ללא ידיעה שאבני הוא איש שירות בתי הסוהר.
בית הכנסת החדש בבית סוהר עופר "משכן עופר", נקרא על שמו של יוחאי (שרגא) אבני הי"ד.
טקס חניכת בית הכנסת נערך ב-25 בספטמבר 2024 בנוכחות בני משפחתו של אבני, וכן במעמד השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר, נציב בתי הסוהר רב-גונדר קובי יעקובי, מפקד מחוז מרכז גונדר שלומי שגיא, מפקד בית הסוהר עופר תת-גונדר ודים גולדשטיין, ולוחמי הכליאה בבית הסוהר.
רצח חיים נחמני היה פיגוע טרור שבוצע ב-3 בינואר 1993 בירושלים, ובו נרצח איש השב"כ חיים נחמני על ידי חוליית מחבלים פלסטינים.
חיים נחמני (26, נשוי), תושב ירושלים, היה פעיל בשירות הביטחון הכללי מ-1990. במסגרת תפקידו היה אחראי על מחנה הפליטים אל-עאיידה תחת הכינוי קפטן עפף.
מטרת עבודתו הייתה לאסוף מידע שיסייע בסיכול פעילות טרור נגד אזרחים וחיילים ישראלים.
לקראת סוף 1992 יצר נחמני קשר עם משתף פעולה פלסטיני תושב שכם בשם מאהר אבו סרור, שהיה אמור לספק מידע פנימי.
אותו מקור שימש גשר לחוליה עוינת שביקשה לפגוע בישראל.
ב־3 בינואר 1993 זומן נחמני לפגישה שגרתית עם הסוכן באחת מדירות המפגש ששימשו את השב"כ בירושלים, ברחוב התיבונים 14. במהלך הפגישה הגיעו למקום בני דודים של אותו סוכן - נאסר אבו סרור ומחמוד אבו סרור - שהיו חברים בתא טרור משכם המזוהה עם פת"ח.
בעת הפגישה המשת"פ מאהר החל לתקוף את נחמני ופצעו בסכין, בן דודו נאסר הגיע לאחר מכן והכה אותו למוות באמצעות פטיש, אלה וכלי עבודה שנמצאו במקום.
הרצח התבצע באכזריות רבה, והגופה הושארה בדירה כשהיא נושאת סימני חבלה קשים.
לאחר הרצח ברחו חברי החוליה מירושלים וחזרו לשכם.
כלי הנשק שבו השתמשו הושמד, והם ניסו לטשטש את עקבותיהם.
במשך כמה ימים נחשב נחמני לנעדר עד שנמצאה גופתו על ידי המשטרה, בעקבות מידע מודיעיני שהתקבל בשב"כ.
שבעה ימים לאחר הרצח נתפסו האחים נאסר ומחמוד.
בפברואר 1993 הוגש נגדם כתב אישום על רצח וקשירת קשר לביצוע פשע.
נאסר הודה ברצח ונידון למאסר עולם.
בשחזור הרצח הוא אמר שלא היו לו היסוסים כשהתבקש להצטרף לרצח: "מאז ומעולם המטרה שלי הייתה לרצוח חייל או איש ביטחון ישראלי".
"אני את שלי במאבק עשיתי, אמשיך לעשות, ואמצא לי דרכים לעשות".
במשפטם הצהירו האחים כי פעלו ממניע לאומני וכי רצו "לפגוע באויב ישראלי בכיר".
בית המשפט הרשיע אותם ברצח בכוונה תחילה וגזר עליהם מאסר עולם.
מאהר אבו סרור נהרג ביולי 1993 בניסיון פיגוע.
בעקבות הרצח הוקמה ועדת חקירה בשב"כ ונקבע בה שהיה על נחמני להיפגש עם אבטחה, הוועדה המליצה על שינוי נהלים.
שנים מאוחר יותר, על רקע מגעים מדיניים ועסקאות לשחרור אסירים פלסטינים, עלה שמם של הרוצחים לדיון.
בשנת 2013 נכללו חלק מהם ברשימת האסירים שהממשלה שקלה לשחרר במסגרת המחוות לרשות הפלסטינית.
הידיעה עוררה סערה ציבורית ותגובות חריפות מצד משפחת נחמני, שהצהירה: "לא ייתכן שאנשים שרצחו איש ביטחון ישראלי ישתחררו בשם הפוליטיקה." כך גם אמרו חלק ממפקדיו בשב"כ.
ב-10 באוקטובר 2025 פורסם כי הרוצח בפועל - נאסר, ואחיו מחמוד שסייע לרצח צפויים להשתחרר מהמאסר כחלק מהסכם חמאס-ישראל.
רצח יורי גושצ'ין היה פיגוע טרור פלסטיני ב-23 ביוני 2001, במהלך האינתיפאדה השנייה.
בפיגוע נרצח יורי גושצ'ין, בן 18 מפסגת זאב שבירושלים שפותה להגיע לאל-בירה.
יורי גושצ'ין היה צעיר ישראלי, בן להורים עולים מרוסיה, שהתיישבו בירושלים.
גושצ'ין סיים את לימודיו התיכוניים והיה צפוי להתגייס לצה"ל בחודש שלאחר הרצח.
בערב הרצח יצא גושצ'ין מבית חברתו, המתגוררת בסמוך לביתו בשכונת פסגת זאב, ומאז נותק עמו הקשר.
לאחר שנעלם במשך שעות החלה המשפחה בניסיונות איתור כושלים.
על פי הממצאים, גושצ'ין נחטף ככל הנראה זמן קצר לאחר שיצא מבית חברתו והובא לשטחי הרשות הפלסטינית באזור אל-בירה, שם נרצח באכזריות בירי ובדקירות.
חקירה מאוחרת גילתה שחבריו לעבודת שיפוצים הזמינו אותו לבדיקת אופציה לשיפוץ והרגוהו בצורה אכזרית.
בשעות הבוקר המוקדמות נמצאה גופתו של גושצ'ין ועליה סימני ירי ודקירות.
המשטרה הפלסטינית העבירה את הגופה לידי גורמי התיאום והקישור הפלסטיניים, שהעבירו אותה בהמשך לישראל.
סמוך ל"בית המטבחיים", מפעל לעיבוד בשר על יד מחנה בית אל, נמצאו סימנים המעידים כי הגופה הושארה שם בטרם הועברה.
גדודי חללי אל-אקצא השייכים לפת"ח נטלו אחריות.
הרצח בוצע על ידי מספר מחבלים: עמאר מרדי – נעצר ביוני 2006, סירב להשתחרר ב-25 בינואר מחשש לחיסול בעזה אך שוחרר לאחר מספר ימים במסגרת הסכם חמאס–ישראל בינואר 2025; ג'יהאד רום – נעצר ביוני 2006, השתחרר במסגרת הסכם חמאס–ישראל באוקטובר 2025; נאסר אבו זיידה – חוסל באוגוסט 2001.
רצח מָלָה מלבסקי היה רצח שביצעו חוה יערי ואביבה גרנות בישראל במרץ 1985. מלבסקי היתה תיירת אמריקאית והשתיים רצחו אותה בשל בצע כסף.
השתיים הורשעו לאחר חקירה מאומצת ומשפט מתוקשר.
מלבסקי הייתה תושבת ארצות הברית, ניצולת השואה בת 59 מניו יורק.
ולקוחה בבנק לאומי בתל אביב.
היא מיעטה להגיע לישראל, וחוה יערי, אשתו של העיתונאי אהוד יערי, היתה פקידת בנק שטיפלה בחשבון מטבע החוץ שלה.
לאחר שיערי עברה לעבוד בבנק הפועלים היא הצליחה לשכנע את מלבסקי, שהתיידדה עימה להעביר את חשבונה לבנק זה.
בפברואר 1985 הגיעה מלבסקי לארץ וגילתה שכספה נמשך מחשבון הבנק שלה ללא ידיעתה, והחלה לנסות ולברר היכן כספה.
כשנודע על כך ליערי, החליטה בשיתוף ידידתה, אביבה גרנות, לרצוח אותה.
השתיים פיתו את מלבסקי לנסיעה משותפת וסמוך לשדה דב הן החלו להתעלל בה - אחת מהן הכתה את מלבסקי בראשה באמצעות מערוך ופצעה אותה, ולאחר מכן הן דחפו את מלבסקי מהמכונית ואז דרסו אותה, ריטשו את גופה כמה פעמים והביאו למותה.
אחרי שווידאו את מותה יערי וגרנות הסתלקו מהמקום.
ב-10 במרץ 1985 נמצאה גופתה של מלבסקי, שהגיעה לישראל כשבועיים קודם לכן.
הגופה נמצאה על דרך עפר סמוך לשדה דב שבתל אביב כשראשה מרוצץ וגופתה מרוטשת מפגיעת מכונית..
חקירת המשטרה העלתה שמלבסקי נעלמה כאשר הייתה בדרכה לפגישה עם יערי.
יערי נחקרה יומיים לאחר מציאת הגופה ואישרה שהייתה אמורה לפגוש במלבסקי אך טענה שמלבסקי לא הופיעה לפגישה.
בשלב זה כיוון החקירה העיקרי של המשטרה היה שמלבסקי נדרסה בתאונת פגע וברח, ככל הנראה בידי משאית.
במשך כמה חודשים לא חלה התקדמות בחקירה עד אשר נודע לאחותה של מלבסקי, שהייתה תושבת ישראל, שלמלבסקי היה חשבון בבנק לאומי בתל אביב שהועבר לסניף בירושלים.
משביקשה לקבל פרטים על אודות החשבון של אחותה, מצאה כי כל הכסף שהיה בו נמשך באמצעות ייפוי כוח שאותו חשבה למזויף, שכן כתב היד היה שונה מכתב ידה של אחותה המנוחה.
האחות דיווחה למשטרה על העניין ונפתח כיוון חקירה חדש.
התגלה שחשבון הבנק של מלבסקי בירושלים התרוקן מהכספים שהיו בו, בסך של יותר מ-50 אלף דולר אמריקאי (כ- 142,539 דולר אמריקאי בשנת 2024).
נמצא שחוה יערי, שעבדה בבנק כיועצת לניירות ערך זרים, היא שטיפלה בחשבון.
המשטרה קיימה האזנת סתר ממושכת לטלפון של יערי והחלה לטמון לה מלכודות, כדי להשיג ראיות שיאששו את החשד שהיא הרוצחת.
שוטרת סמויה נשלחה אל מקום עבודתה ואמרה לה לתומה שהיא מוכרת לה.
לאחר מכן התקשרה אותה שוטרת ליערי ואמרה לה שהיא יודעת מאין היא מוכרת לה – היא ראתה אותה עם הנרצחת מלבסקי.
יערי, שחששה כי נתפסה, התקשרה מבוהלת לידידתה הירושלמית אביבה גרנות, רוקחת במקצועה, ואף הציעה לפגוע באישה שזיהתה אותה כביכול באמצעות מחבת.
כך היו למשטרה ראיות שהשתיים היו מעורבות ברצח.
יערי וגרנות נעצרו והכחישו בחקירתן את מעורבותן, אולם בהמשך החקירה נשברה גרנות, הודתה במעורבות ברצח וסיפרה כי יערי ביצעה אותו, בסיועה.
הודאתה של גרנות הובילה להחלטת המשטרה לעמת בין השתיים.
בעימות נתגלע סכסוך ביניהן והן הטיחו האשמות זו כלפי זו.
תוך כדי כך מסרו למשטרה פרטים רבים שתאמו את הממצאים בזירת הרצח, ובכלל זה ראיות חותכות למעורבותן שעליהן התבסס חלק מרכזי של כתב האישום.
התברר שיערי וגרנות גרו באותו הבניין בירושלים וכך התיידדו ופעלו יחד לגניבת כספה של מלבסקי, שאותו בזבזו בקניית מוצרים שונים.
אחד הגורמים שליבו את הכעס בין השתיים נבע מכך שגרנות גילתה תוך כדי החקירה שחברתה יערי העבירה לה רק סכום כסף קטן יחסית מתוך כספה של מלבסקי, 5,000 דולר, ואת היתר לקחה לעצמה.
אמצעי התקשורת באותה התקופה עסקו רבות בשאלה מי מהשתיים היא הרוצחת ומי סייעה ברצח.
גרנות הוצגה אז כאישה המשפיעה, ואולם ראש צוות החקירה מישל חדד (שגם כתב ספר על הפרשה) סבר שיערי היא הרוצחת ושגרנות סייעה לה.
משפטן של השתיים נפתח ביוני 1986 והתנהל בבית המשפט המחוזי בתל אביב לפני השופטים חנה אבנור, ישראל גלעדי ויוסף גולדנברג.
התובעת במשפט הייתה פנינה דבורין.
בחקירה בבית המשפט הוצג לפני הנאשמות המערוך שבאמצעותו הוכתה מלבסקי.
עד היום לא ברור מי משתיהן היא שהכתה במערוך, שכן כל אחת מהן האשימה את האחרת.
הרצח עורר הד תקשורתי רב, הן בגלל מעשה הרצח עצמו, שהיה מזעזע וחמור, הן בשל העובדה שיערי הייתה אשתו של כתב הטלוויזיה אהוד יערי, והן בשל העובדה שהיא וגרנות היו נשים מהמעמד הבינוני, נטולות רקע עברייני.
הזעזוע גבר כיוון שהרצח נעשה בעבור בצע כסף, בידי נשים מבוססות כלכלית: גרנות הייתה בעלת בית מרקחת, ויערי הייתה פקידה בבנק.
אהוד יערי התגרש מחוה בשל הרצח.
על השתיים הוטל ב-1987 מאסר עולם.
בפסק הדין כתבו השופטים על יערי וגרנות: "הרצחתן וגם ירשתן?".
ב-1989 נדחה ערעורן לבית המשפט העליון.
לאחר קציבת עונשן של גרנות ושל יערי בידי נשיא המדינה עזר ויצמן, ולאחר ניכוי שליש על התנהגות טובה, שוחררו השתיים ממאסר אחרי כ-14 שנים, בשנת 2000. לקראת שחרורה התראיינה גרנות לכתב וואלה שלומי בוצ'צ'ו.
בכותרות נכתב שהיא התחרטה, אך בגוף הריאיון סיפרה שעברה טיפול מרפאתי פסיכולוגי, שלדעתה הפשע נבע רק מטמטום, ושניתקה כל קשר עם יערי.
על פי הכתבה, הסיבה לשחרורן המוקדם הייתה התנהגות טובה.
גרנות נפטרה ב-18 בדצמבר 2015. באותו יום פורסם באתר ynet ריאיון עם חוה יערי שבו היא לא הביעה חרטה, וטענה שגרנות השפיעה עליה.
עוד טענה יערי שגרנות עסקה בגניבת כסף לאחר שהשתחררה.
לעומת זאת, בתגובות לכתבה חשף אחד הסוהרים שבעת המאסר הייתה גרנות אסירה למופת, ואילו יערי חברה לגיתית איזראלוב, אשר רצחה את בעלה כדי לקבל את כספי ביטוח החיים.
על פי אותו סוהר, השתיים ניסו באופן שיטתי להפליל קצינה וסוהרים בעלילות שווא.
לטענתו היה החוקר של הפרשה תחת צו בית משפט.
איזראלוב שוחררה מהכלא כשלושה חודשים לפני יערי.
בשנת 2003, שלוש שנים לאחר שחרורה, תבעה יערי את בעלה לשעבר אהוד בטענה שעשק אותה.
ב-1987 פרסם העיתונאי גבריאל שטרסמן את ספרו "המערוך: פרשת הרצח של מלה מלבסקי".
הספר, בהוצאת כנרת, עוקב אחרי פרשת הרצח של מלבסקי מתחילתה ועד סופה.
הספר נרכש להפקה קולנועית (על ידי הבמאי נסים דיין והסופר אריה קרישק) ועמד להיות מצולם אך עקב התערבות משפטית נבלם ונגנז.
ב-1992 פרסם עו"ד מישל חדד, שהיה החוקר הראשי של הפרשה, את הספר "נשים רוצחות" שמתאר את הפרשה מזווית הראייה שלו כחוקר.
ב-2018 שודר בערוץ עשר תחקיר של איילה חסון על הפרשה.
ב-16 בספטמבר 2018 שודר בקשת 12 הסרט "רוצחות מבית טוב" על חקירת הרצח.
בסרט התראיינו החוקרים של אותה פרשה ואישים נוספים שהיו קשורים אליה, ושובצו בו קטעים מבוימים.
את דמותה של יערי גילמה נתי קלוגר ואת דמותה של גרנות גילמה עירית נתן בנדק.
למחרת שודר בקשת 12 ריאיון עם חוה יערי ובו טענה שהיא חפה מפשע.
בסוף שנת 2021 פורסם כי התיאטרון הקאמרי יעלה מחזמר סאטירי בשם "חווה ואני", שיתבסס על הפרשה.
רצח מאדום לשחור היא סדרת דרמה משטרתית העוקבת אחרי מחלקת הרצח במשטרת בולטימור, מרילנד, ארצות הברית.
הסדרה שודרה בין השנים 1993–1999 ברשת NBC, ובעקבותיה גם הופק סרט טלוויזיה, ששודר מספר חודשים לאחר ירידת הסדרה מהאוויר.
בישראל היא שודרה בערוץ הראשון, ערוץ 2, +yes ו-AXN.
הסדרה פותחה על ידי פול אטנסיו, יחד עם המפיקים בארי לווינסון וטום פונטנה.
הסדרה מבוססת על ספרו של דייוויד סיימון, Homicide: A Year on the Killing Streets אשר יצא לאור בשנת 1991.
אחד המאפיינים הבולטים של "רצח מאדום לשחור" היא העומק של הדמויות והדיאלוגים ביניהן.
הסדרה מציגה מבט ריאליסטי ומפוכח על חייהם של בלשי מחלק הרצח בתחנת משטרה הממוקמת בבולטימור.
היא מראה תמונה חשופה וקרה של המציאות, ועל הקשיים השונים המתעוררים בפני החוקרים בעת פיענוח מקרי הרצח השונים.
בניגוד למרבית סדרות וסרטי המשטרה, המציגים את האלמנטים הטכניים בפיענוח הרצח, סדרה זו עוסקת רבות בהגות ורוחניות.
הבלשים דנים במקרה העומד לפניהם לא רק מהפן המקצועי, אלא גם מהפן האישי - הם חושפים את דעתם על המצבים אליהם נקלעו הנרצחים או הקרובים להם, ודנים בהשפעה של המראות אליהם נחשפו בעבודתם על חייהם האישיים.
חלק מהמאפיינים הייחודיים של הסדרה נבעו מהבימוי והעריכה: הסדרה צולמה בבולטימור, וכך חלק מאווירת העיר הפכה לחוויה שמועברת לצופה.
במרבית הפרקים שולבה מוזיקת רקע המתאימה למצב העלילה, ולעיתים חיתוכי-תמונה תזזיתיים עזרו להבהיר את הלחץ בו נתונים הבלשים בעת החקירה.
חלקים גדולים מהסדרה צולמו במצלמה נישאת תוך כדי תנועה, דבר שהפך את הצילום לריאליסטי יותר, ועזר להעביר את התחושות של הדמויות בעת היציאה מהמשרד לחקירה בשטח.
עוד אלמנט ייחודי לסדרה הוא חזרה מהירה על סצנה קצרה 3 פעמים ברציפות, לצורך הדגשה של משפטי המפתח בעלילה.
להבדיל מסדרות משטרה אחרות, ברצח מאדום לשחור, תיק הרצח הנחקר בפרק לא תמיד מהווה את מרכז העלילה.
כך לדוגמה אחד הפרקים הבלתי נשכחים בסדרה מתאר משמרת לילה שבה לא קורה אף אירוע רצח.
למרות (וייתכן שבשל כך) שנחשבה לסדרה איכותית, הרייטינג בתחילת דרכה של הסדרה היה מאכזב, והיא עמדה בסכנת ביטול.
לאחר שזכתה בשני פרסי אמי (פונטנה ככותב, לווינסון כבמאי), ולאור הצלחת סדרה משטרתית נוספת שפרחה באותה תקופה, NYPD Blue, השתכנעו ב-NBC לתת לסדרה הזדמנות נוספת.
העונה הראשונה כללה 9 פרקים, בעוד העונה השנייה כללה 4 פרקים בלבד (שיא שלילי עבור NBC, אותו היא חולקת עם סדרה מוערכת נוספת, סיינפלד).
במטרה להעלות את הרייטינג, החלה הסדרה לבצע מספר שינויים, הן קוסמטיים והן עלילתיים.
מספר שחקנים הוחלפו, ביניהם ג'ון פוליטו (הבלש סטיב קרוסטי), שנחשב לא פוטוגני.
בנוסף, הוספו לעלילה מספר אירועים שנמשכו לאורך מרבית העונה.
לעיתים, השינויים יצרו אי בהירות בעלילה, כגון הסיבות שהובילו לגורלו הטראגי של קרוסטי.
למרות זאת, הסדרה זכתה להערכה עצומה בקרב המבקרים, שזיכו אותה במספר פרסים חשובים שנה אחר שנה.
חלק מהקסם של הסדרה הם קודים עלילתיים שנקבעו על ידי היוצרים והדמויות בסדרה:
מאדום לשחור - במרכז חדר החקירות עומד לוח ובו רשומים כל הבלשים, ומתחת לשם של כל אחד מהם ישנם המקרים בהם הוא טיפל.
המקרים שפתוחים מסומנים באדום, המקרים המפוענחים מסומנים בשחור.
בהמשך הסדרה התווסף צבע נוסף, כחול, המציין פיענוח של רצח היסטורי.
צלצול הטלפון והבלש הראשי - ברוב החקירות הבלשים עובדים בזוגות, אך לכל תיק רצח אחד מהזוג נקבע כאחראי (primary detective).
הבלש האחראי נקבע לפי מי קיבל את הקריאה של הרצח: כלומר מי הרים את שפופרת הטלפון כאשר התקבל הצלצול המודיע על הרצח.
כך לדוגמה בפרק השני הבלש הטרי ביותר במחלקה באותה עת (בייליס), הופך לבלש האחראי על תיק רצח מרכזי, וצריך למעשה לפקד על שאר הבלשים הוותיקים במחלקה שמתגייסים לעזור לו.
הקופסה - כך נקרא חדר החקירות של המחלקה.
נושא מרכזי שבו מתעסקת הסדרה היא האופן שבו הבלשים מצליחים לסחוט הודאות ברצח מנאשמים, במיוחד כאשר אין מספיק עדויות להעמיד אותם לדין ללא הודאה בפשע.
רצח מאדום לשחור מגוללת את סיפורו של מחלק רצח במשטרת בולטימור.
כל פרק עוסק בפרשיית רצח אחת או יותר, ומציג את השתלשלות החקירה.
לעיתים חורגת עלילה מסוימת ונמשכת על פני מספר פרקים, במיוחד בעונות המאוחרות יותר.
כל רצח נרשם תחת שמו של הבלש האחראי על הלוח בצבע אדום, ולאחר פיענוחו מוחלף הצבע לשחור (תיקים ישנים שפוענחו נרשמים בצבע כחול, אך אלו נדירים, מטבע הדברים).
הסדרה מתחילה עם הגעתו של הבלש טים בייליס למחלק הרצח.
מפקד היחידה, אל ג'יארדלו מצוות אותו יחד עם בלש ותיק, פרנק פמבלטון, הנחשב לחוקר מבריק אך מטיל מורא, שמעדיף לעבוד לבדו.
ביליס מתקשה להתחבר בתחילה לפמבלטון, ובנוסף גם מקבל תיק קשה במיוחד לפיצוח: הרצח של הילדה עדינה ווטסון.
התיק נחשב לבעל חשיבות גבוהה בשל הפרופיל הציבורי הגבוה שקיבל והלחץ שמופעל על ידי מפקדי המשטרה, אך התיק לא מפוענח.
למעשה, תיק זה רודף את ביליס בכל שנותיו במחלק הרצח, הן משום שלא פענח אותו, והן בשל סיבות אישיות שנחשפות שנים אחר כך.
לאחר מכן, בעונה השלישית, מתמודדת המחלקה עם היעלמותו והירצחו של הבלש סטיב קרוסטי.
זמן קצר לאחר מכן נוחתת על המחלקה עוד מכה, בדמות פציעתם של 3 בלשים, בשעה שניסו לעצור חשוד.
לאחר שהם כמעט מתים, מבינים חבריהם כמה חייהם שבריריים, ומהרהרים בכך בעודם מנסים לעצור את החשודים.
במקביל מתפתחת דמותה של מייגן ראסרט, בלשית במחלק הרצח שקודמה לתפקיד מנהלת משמרת, ולאחר מכן קודמה שוב לתפקיד קפטן, מפקדתו של ג'יארדלו.
לאחר שהתעמתה עם מפקדיה לא אחת (רובם נראים כפוליטיקאים, המעדיפים את טובת מפקדיהם על פני טובת פקודיהם ומחלק הרצח), היא מורדת חזרה עד לתפקיד בלשית, ואת תפקידה נוטל רוג'ר גפני, לשעבר בלש חסר יכולת, הניחן בעיקר בצרות אופקים וגזענות סמויה.
הוא מקודם במקום ג'יארדלו, הוותיק ומוכשר ממנו, בשל נטייתו של ג'יארדלו "לעשות את הדבר הנכון", כלומר להתעמת עם מפקדיו ואף להדליף פרטים לעיתונות כדי לקדם את החקירות או למנוע מהלכים פוליטיים על חשבון המחלק.
לכן, מעוכב קידומו שוב ושוב, ומינויו של גפני נראה כמהלך המכוון לפגוע בג'יארדלו - המפכ"ל האריס עשה זאת משום שג'יארדלו סירב "להחזיר טובה" להאריס, שעזר לו במאבקו מול שוטר גזען שמונה כשותף של ג'יארדלו בשנות ה-60'.
בעונה הרביעית מצטרפות מספר דמויות חדשות, בהן דמותו של הבלש מייק קלרמן, שעבר ממחלקת ההצתות.
בעונה זו מתחילה עלילה ארוכה חוצת פרקים ועונות הנוגעת ל"ארכי-פושע" לותר מהוני, שמצליח להתל שוב ושוב במשטרה ולהמשיך בלא פגע במעלליו.
לבעיה זו עושה קלרמן סוף, לאחר שהוא יורה במהוני בסלון ביתו.
מהוני היה חמוש ואף איים להרוג את שותפו של קלרמן, מלדריק לואיס, אולם התכוון להוריד את נשקו בשעה שקלרמן יורה בו.
הפרטים על שאירע בדירה מתגלים רק זמן רב מאוחר יותר.
אירוע נוסף שקורה בתקופה זו הוא השבץ שעובר פמבלטון.
פמבלטון, הבלש הבכיר והמצליח במחלקה, מתמוטט במהלך חקירה.
עוברים חודשים רבים עד שהוא שב לעצמו.
בעונה השישית מושעה הבלש לואיס, לאחר שסטר לאחותו של מהוני, ג'ורג'יה ריי מהוני.
בעת ההשהייה הוא צד את חברי הארגון של מהוני, ויוצר מלחמת כנופיות גדולה.
את סוף העונה השישית חותם פרק כפול בו מסתיימת פרשת קלרמן-מהוני.
ג'וניור באנק, אחיינו של מהוני, נעצר בידי הבלשים, ובשעה שחיכה ללא השגחה בתחנה שולף אקדח מאחת המגירות ויורה לכל עבר.
הוא מספיק להרוג שלושה שוטרים ולפצוע מספר בלשים, לפני שנעצר.
לאחר הירי עוזב פמבלטון את המחלקה, לא לפני שהוא ובלש אחר פלסון חוקרים את קלרמן (בהוראת פקד ג'יארדלו), שמודה לבסוף בירי הלא מוצדק שהרג את מהוני, כפי שחשדו מרבית הבלשים לאורך זמן רב.
קלרמן מתפטר מהמשטרה, והופך לבלש פרטי.
העונה השביעית, לאחר שמספר גדול של דמויות עוזב את הסדרה ונוספו כמה חדשות, מתמקדת רבות בדמותו של בייליס.
בייליס מחפש את זהותו (בעיקר המינית) לאחר החוויה שעבר בעת שנורה.
הוא מתנסה ביחסים בי-סקסואליים, והופך לבודהיסט.
חוש הצדק המפותח שלו בא לידי ביטוי כשהוציא להורג את לוק ריילנד, רוצח סדרתי שמצלם את אקט הרצח מעל גבי אתר אינטרנט (הדבר התגלה רק מאוחר יותר, בסרט הטלוויזיה ששודר לאחר ירידת הסדרה).
עונה זו גם כללה את מייקל ג'יארדלו, בנו של אל, סוכן FBI שחוזר לגור לצד אביו, ומשרת כסוכן המקשר בין ה-FBI למשטרת בולטימור.
ברודי פיטר גרטי סטיוארט גרטי מישל פורבס ג'וליאנה קוקס ג'ון סדה פול פלסון טוני לואיס טרי סטייברס קיילי תורן לורה באלרד ג'יאנקרלו אספוזיטו מייקל ג'יארדלו מייקל מישל רנה שפרד דמות קבועה דמות חוזרת/אורח
בסדרה הופיעו מספר גדול של שחקנים אורחים, לרוב בתור קרובי משפחה של קורבנות או חשודים.
מספר הופעות הראויות לציון של מפורסמים בסדרה:
וינסנט ד'אונופריו (בהופעה בלתי נשכחת כבחור שמופל מרציף הרכבת התחתית ונלכד תחת קרון הרכבת)
סטיב בושמי (אשר מאוחר יותר גם ביים פרק בסדרה)
אלייז'ה ווד (שאף היה מועמד לזכייה בפרס לשחקן האורח המצטיין)
פרס מבקרי הטלוויזיה לסדרת הדרמה הטובה בשנים 1996, 1997, 1998
רצח מדרגה ראשונה הוא סרט קולנוע אמריקאית מסוגת דרמת מתח משנת 1995 בבימויו של מארק רוקו המבוססת על פרשה שהתרחשה בארצות הברית של שנות הארבעים אשר במהלכה הועמד לדין הנרי יאנג, אסיר בכלא אלקטרז, באשמת רצח מדרגה ראשונה.
בהיותו בן 17, יתום מהוריו ואחראי על אחותו הקטנה רוזטה, הנרי יאנג גונב חמישה דולרים מהמכולת השכונתית, אשר משמשת גם כמשרד דואר.
הוא מואשם בפשע פדרלי ונשלח לרצות עונש מאסר במתקן הענישה לוונוורת' בקנזס.
מאוחר יותר הוא מועבר לכלא אלקטרז, שם הוא משתתף בניסיון בריחה עם עוד שלושה אסירים אחרים.
ניסיון הבריחה נכשל, משום שאחד הבורחים, רופוס מקיין, למעשה "מכר" את שאר האסירים לסוהרי הכלא וכך זכה לתנאים טובים יותר.
במהלך הבריחה, שניים מהאסירים נהרגים, מה שמותיר את יאנג ומקיין בחיים, ובכלא.
כאמור, מקיין זוכה ליחס טוב יותר ותנאים משופרים, בעוד יאנג נשלח לתא הבידוד למשך תקופה בלתי מוגדרת, אשר לבסוף נמשכת שלוש שנים וחודשיים.
מאוחר יותר, במשפט, יצוין כי השהות המקסימלית המותרת לאסיר בתא הבידוד לא תעלה על 19 ימים.