tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הורה על דיון חוזר בפסק דין "בריגס נגד אליוט" , שבסופו של דבר שולב עם התיק שנודע כפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
פרד וינסון נולד בלואיזה, קנטקי, שם עבד אביו כסוהר בבית הסוהר שניצב מול בית המשפחה.
כילד עזר וינסון לאביו בעבודתו בבית הכלא, ואף התיידד עם האסירים שזכרו את טוב ליבו כאשר לימים התמודד על משרה ציבורית.
במהלך לימודיו בבית הספר עבד וינסון בעבודות שונות.
ב-1908 הוא סיים את לימודיו בבית הספר והחל ללמוד בקולג' סנטר בקנטקי, שם הוא סיים לימודי תואר ראשון כמצטיין בכיתתו.
בעת לימודיו בקולג' הוא היה חבר בסניף אלפא-דלתא של קנטקי של אחוות פי-דלתא-תטא.
הוא סיים לימודי בוגר במשפטים בקולג' למשפטים (שכיום כבר לא קיים) של האוניברסיטה המרכזית של קנטקי (כיום חלק מאוניברסיטת קנטקי המזרחית).
לאחר סיום לימודיו הוא החל לעסוק בעריכת דין בלואיזה.
התמודדותו הראשונה למשרה ציבורית בה הוא נבחר הייתה למשרת היועץ המשפטי של העיר.
במלחמת העולם הראשונה התגייס וינסון לצבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה הוא נבחר כתובע של מדינת קנטקי במחוז השיפוטי ה-32 של המדינה.
ב-1924 נשא וינסון לאישה את ג'וליה רוברטה דיקסון, ולשניים נולדו שני בנים.
ב-1924 התמודד וינסון כנציג המפלגה הדמוקרטית מטעם קנטקי בבית הנבחרים של ארצות הברית ונבחר במקום ויליאם פילדס שנבחר כמושל קנטקי.
הוא נבחר מחדש פעמיים עד שב-1928 לא עלה בידו להיבחר לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים.
הפסדו בבחירות נבע מסירובו להפריד את מסע הבחירות שלו מזה של המועמד לנשיאות אל סמית'.
עם זאת, ב-1930 נבחר וינסון מחדש וכיהן כחבר בית הנבחרים עד 1937.
בעת שירותו בקונגרס התיידד וינסון עם הסנאטור ממיזורי הארי טרומן, ידידות שנמשכה עד ליומו האחרון.
עד מהרה הוא היה יועצו הקרוב ואיש סודו, שותף למשחקי קלפים וידידו הקרוב של טרומן.
לאחר שטרומן החליט שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת לנשיאות ב-1952, הוא ניסה לשכנע את וינסון להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, אך וינסון דחה את ההצעה.
ב-1930, עוד טרם היבחרו מחדש לקונגרס, העביר וינסון את משרד עורכי הדין שלו מלואיזה לאשלנד, 45 ק"מ צפונה.
במסגרת שאיפותיו לשוב לוושינגטון די.
כחבר הקונגרס, הוא יצר באשלנד מעגל של ידידים שסייעו לו מבחינה פוליטית ומקצועית.
קבוצה זו כללה את שכנו, איש העסקים המקומי פול בלייזר.
ב-1931, לאחר בחירתו מחדש, שב וינסון לוושינגטון.
הוא היה מהעומדים בחזית התמיכה בנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ובמהפכת הניו דיל של הקבינט שלו.
ב-26 בנובמבר 1937 מינה הנשיא רוזוולט את וינסון כשופט בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה במקומו של השופט צ'ארלס הנרי רוב שפרש.
הוא מונה על ידי נשיא בית המשפט העליון הרלן סטון לשמש כשופט הראשי של בית המשפט לעתירות חירום .
כהונתו השיפוטית של וינסון הסתיימה ב-28 במאי 1943 לאחר שהתפטר.
וינסון התפטר כדי לשמש כמנהל המשרד ליציבות כלכלית , שהייתה סוכנות שהייתה ממונה על לוחמה באינפלציה.
בחודש מרץ 1945 הוא שימש לזמן קצר כמנהל ההלוואות הפדרליות (Federal Loan Administrator) ולאחר מכן ועד יולי אותה השנה כמנהל הגיוס והשחרור (War Mobilization and Reconversion).
ב-23 ביולי 1945 מונה וינסון על ידי הנשיא הארי טרומן כמזכיר האוצר של ארצות הברית.
משימתו כמזכיר האוצר הייתה לייצב את הכלכלה האמריקאית במהלך החודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה ולסגל את מצבה הפיננסי של ארצות הברית בנסיבות המשתנות באופן דרסטי של העולם שלאחר המלחמה.
לפני תום המלחמה הוביל וינסון את המהלך הרחב הגדול להנפקת איגרות מלחמה.
עם סיום המלחמה ניהל וינסון את המשא ומתן על ההלוואה לבריטניה של שנת 1946, ההלוואה הגדולה ביותר שהעמידה ארצות הברית אי פעם למדינה אחרת, בסכום של 3.75 מיליארד דולר, ועל הסדרי השאל-החכר לסיוע כלכלי וצבאי שניתן לבעלות הברית במהלך המלחמה.
כדי לעודד השקעות פרטיות באמריקה שלאחר המלחמה, הוא קידם הפחתת מיסים במסגרת חוק ההכנסות של 1945 .
הוא גם פיקח על הפתיחה הרשמית של הבנק הבינלאומי לשיקום ולפיתוח של הבנק העולמי ושל קרן המטבע הבינלאומית, ששניהם הוקמו בוועידת ברטון-וודס שהתקיימה ב-1944, ושימש כיושב ראש הראשון של מועצות המנהלים של שני הגופים.
ב-1946 התפטר וינסון מתפקידו כמזכיר האוצר לאחר שמונה על ידי הנשיא טרומן כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-6 ביוני 1946 מונה וינסון על ידי הנשיא טרומן כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, תפקיד שהתפנה בעקבות פטירתו של הרלן סטון.
ב-20 ביוני אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי ולמחרת נכנס וינסון לתפקידו.
ב-24 ביוני הוא הושבע לתפקידו.
מינויו של וינסון הגיע בתקופה בה בית המשפט העליון של ארצות הברית היה מפוצל עמוקות, הן מבחינה אינטלקטואלית והן מבחינה אישית.
פלג אחד בבית המשפט הונהג על ידי השופט הוגו בלאק, והשני על ידי פליקס פרנקפורטר.
לזכותו של וינסון נרשם איחוי הפלגים הללו, לכל הפחות במישור האישי.
הוא ישב בראש ועידת השופטים הבכירים של ארצות הברית בשנים 1946–1953. מיוני 1946 ועד פטירתו הוא שימש כשופט בבית המשפט הפדרלי הרביעי לערעורים ושל מחוז קולומביה.
בתקופת כהונתו בבית המשפט העליון כתב וינסון 77 פסקי דין של דעת הרוב ו-13 פסקי דין של דעת המיעוט.
חוות דעת המיעוט הדרמטית ביותר שלו הייתה כאשר ביטל בית המשפט את ההשתלטות של הנשיא טרומן על תעשיית הפלדה במהלך שביתה ביוני 1952, פסק דין שידוע בשם "יאנגסטאון פחים וצינורות נגד סויר" .
הופעתו הפומבית האחרונה בבית המשפט הייתה כאשר הוא קרא את פסק הדין שדחה את הערעור על ההרשעה ועונש המוות שנגזר על יוליוס ואתל רוזנברג.
לאחר שהשופט ויליאם אורוויל דאגלס עיכב את ביצוע גזר הדין ברגע האחרון, דאג וינסון לטיסות מיוחדות שיביאו את שופטי בית המשפט, שהיו בפגרה, בחזרה לוושינגטון כדי לאשר את הוצאתם להורג של בני הזוג רוזנברג.
במהלך כהונתו כנשיא בית המשפט העליון, אחד מהמתמחים בלשכתו היה השופט לעתיד ביירון וייט.
הנושאים העיקריים עמם התמודד בית המשפט של וינסון היו ההפרדה הגזעית, איגודי העובדים, הקומוניזם ושבועות האמונים.
בנוגע להפרדה הגזעית כתב וינסון בפסקי הדין "סויט נגד פיינטר" ו"מקלורין נגד מדינת אוקלהומה" שהמדינות שמיישמות את דוקטרינת נפרד אבל שווה חייבות לספק שירותים שהם באמת שווים.
פסק הדין "בריגס נגד אליוט" היה בדיון בבית המשפט בעת מותו של וינסון.
וינסון, שלא היה מעוניין בהחלטה של 5 מול 4, הורה על דיון נוסף בתיק.
הוא נפטר לפני הדיון הנוסף וככל הנראה חוות דעתו הייתה המכרעת.
עם פטירתו של וינסון מונה ארל וורן במקומו והתקיים בתיק דיון נוסף.
כנשיא בית המשפט העליון השביע וינסון את הארי טרומן ואת דווייט אייזנהאואר בטקסי ההשבעה שלהם.
נכון ל-2020 וינסון הוא נשיא בית המשפט העליון האחרון שמונה על ידי נשיא דמוקרטי, הארי טרומן.
הבאים אחריו בתפקיד, ארל וורן, וורן ברגר, ויליאם רנקוויסט וג'ון רוברטס, מונו כולם על ידי נשיאים רפובליקנים (דווייט אייזנהאואר, ריצ'רד ניקסון, רונלד רייגן וג'ורג' ווקר בוש, בהתאמה).
כמי שהנהיג בית משפט שכל שופטיו מונו על ידי רוזוולט וטרומן, הוא גם נשיא בית המשפט העליון האחרון שעמד בראש בית משפט שכולו מונה על ידי נשיאים מאותה מפלגה.
וינסון נפטר בביתו שבוושינגטון די.
ב-8 בספטמבר 1953 כתוצאה מהתקף לב.
הוא נטמן בבית הקברות פיינהיל שבלואיזה, קנטקי.
אוסף רחב של מסמכיו האישיים והמקצועיים של וינסון נמצא באוניברסיטת קנטקי.
הבית שבו הוא נולד רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
פרדריק טרל "פרד" ג'ונס הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 2002–2011. ממוצעיו הכוללים לאורך 7 עונותיו בליגת ה-NBA הם 7.5 נקודות, 2.3 אסיסטים ו-2.2 ריבאונדים למשחק.
ג'ונס נולד במלוורן שבארקנסו, וגדל בפורטלנד שבאורגון.
בשתי עונותיו האחרונות ב"תיכון סם בארלו" שבפורטלנד זכה בפרס "שחקן התיכונים המצטיין של אורגון".
בין השנים 1998–2002 למד באוניברסיטת אורגון, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה – "אורגון דאקס".
בעונתו האחרונה בקבוצה, 2001/2002, הוביל את הדאקס לצדם של לוק רידנאוור ולוק ג'קסון להעפלתם הרביעית אי פעם לשלב רבע גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Elite Eight).
במשחק רבע הגמר הצטיין ג'ונס עם 32, אך אורגון הפסידה לאוניברסיטת קנזס, בה שיחקו קירק היינריך, דרו גודן, ניק קוליסון וקית' לנגפורד.
לאורך אותה עונה העמיד ג'ונס ממוצעים של 18.6 נקודות, 5.4 ריבאונדים ו-3.2 אסיסטים למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית העונה של מחוז Pac-10.
בדראפט ה-NBA 2002 נבחר ג'ונס בבחירה ה-14, על ידי אינדיאנה פייסרס.
בעונת זכה בתחרות ההטבעות של ה-NBA, לאחר שגבר בסיבוב הגמר על ג'ייסון ריצ'רדסון – הזוכה בשתי התחרויות הקודמות.
בסיום אותה עונה סייע לפייסרס להעפיל לגמר האזור המזרחי בפלייאוף ה-NBA, כמחליפו הראשי מהספסל של רג'י מילר.
בעונת ניצל את היעדרותם של שחקני הפייסרס רון ארטסט, סטיבן ג'קסון וג'רמיין אוניל, אשר הושעו בשל מעורבותם בקטטת פייסרס-פיסטונס, והציג יכולת שיא עם ממוצע של 10.6 נקודות למשחק.
במשחק הראשון לאחר הקטטה, ב-20 בנובמבר 2004, פתח בחמישייה הפותחת וקלע שיא קריירה של 31 נקודות, מול אורלנדו מג'יק.
ביולי 2006, לאחר 4 עונות באינדיאנה, חתם על חוזה בטורונטו ראפטורס.
לאחר 39 משחקים עם הראפטורס הועבר ג'ונס בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס, בתמורה לחואן דיקסון.
לקראת עונת הועבר עם זאק רנדולף ודן דיקאו בטרייד לניו יורק ניקס, תמורת סטיב פרנסיס וצ'אנינג פריי.
בעונתו היחידה בקבוצה קלע 7.6 נקודות בממוצע למשחק.
בדצמבר 2008 חתם על חוזה בלוס אנג'לס קליפרס, במדיה קלע 7.3 נקודות למשחק עד לסיום עונת .
באוגוסט 2009 עזב את ה-NBA, וחתם על חוזה בקבוצת פלקנסטרו ביאלה האיטלקית.
את אותה עונה סיימה ביאלה במקום ה-14 (מתוך 15) בליגת העל האיטלקית, עם מאזן ניצחונות שלילי 10–18.
בעונת 2010/2011 החל ג'ונס לשחק עבור גואנגדונג סאות'רן טייגרס מליגת העל הסינית, אולם הוא שוחרר מהקבוצה כבר בינואר 2011, ולמעשה פרש ממשחק.
פרדריק אלן המפטון אשר ידוע יותר כפרד המפטון, היה אקטיביסט אמריקאי ומהפכן סוציאליסטי.
את הכרתו הציבורית קיבל בתור ראש סניף של הפנתרים השחורים במדינת אילינוי, ובהקמתה של "קואליציית הקשת".
ארגון קואליציית הקשת שם לעצמו להילחם למטרות של צדק ושינוי חברתי.
בשנת 1967, זוהה המפטון על ידי ארגון ה-FBI כאיום רדיקלי.
ה-FBI ניסה לחתור תחת פעילותו של המפטון בשיקגו על ידי זריעת דיסאינפורמציה בקרב תומכיו, ועל ידי איסוף מודיעין מסוכנים בקרב הפנתרים השחורים.
בשנת 1969, המפטון נהרג במהלך פשיטה של יחידה טקטית של משטרת שיקגו, שפעלה במשותף עם התובע המחוזי של מחוז קוק וה-FBI.
במהלך הפשיטה נהרג גם מארק קלארק, שהיה חבר בארגון הפנתרים השחורים, וכן נפצעו מספר אנשים נוספים.
בשנת 1970, חבר מושבעים שדן במקרה, מצא כי מותם של המפטון וקלאלק היה מוצדק בנסיבות העניין.
תביעה אזרחית הוגשה לאחר מכן מטעם ניצולי התקרית, ובשמם של קרובי משפחה של המפטון וקלארק, כנגד עיריית שיקגו, מחוז קוק והממשלה הפדרלית.
בשנת 1982, הושגה פשרה בתיק על סך 1.85 מיליון דולרים.
לאור הגילויים והמסמכים אשר התפרסמו אודות תוכנית COINTELPRO בהקשר של התקרית, חוקרים רבים סבורים כי מותו של המפטון היה למעשה התנקשות שנעשתה ביוזמת ה-FBI.
המפטון נולד ב-30 באוגוסט 1948 במדינת אילינוי בעיר סאמיט, פרבר של שיקגו.
גדל בעיר מייווד (Maywood), גם היא פרבר של שיקגו.
המפטון סיים תיכון בהצטיינות, ונרשם לקולג' טריטון באילינוי, שם החל לימודי טרום-משפטים.
המפטון קיווה ללמוד על מערכת המשפט, ולהשתמש בידע שלו במגעיו עם המשטרה, מה שקרה בפועל.
המפטון הפך לפעיל באיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים (ה-NAACP, או ה-National Association for the Advancement of Colored People), והפך פעיל במועצת הצעירים באזורו.
המפטון החל להפגין תכונות מנהיגותיות, ופעל להקצאת משאבים ושיפור תנאי המגורים עבור קהילת השחורים הענייה של העיר מייווד.
בתקופה שבה המפטון הוביל צעירים ממוצא אפרו-אמריקאי עבור ארגון ה-NAACP, תנועת הפנתרים השחורים קיבלה הכרה ציבורית.
המפטון נמשך לגישתם של ותפיסת העולם הפוליטית של הפנתרים השחורים, אשר ביקשה לבסס להגדרה עצמית על בסיס ביקורת חברתית ומאואיזם.
בשנת 1968, המפטון הצטרף לסניף אילינוי של הפנתרים השחורים ועבר להתגורר באזור הדאונטאון בשיקגו.
המפטון והפנתרים השחורים הביאו למספר הישגים ראויים לציון, ובראשם השגת הסכם אי-תוקפנות בין כנופיות הרחוב והארגונים האקטיביסטים בשיקגו.
המפטון כונן ברית רב-גזעית עם תודעה מעמדית, אשר מורכבת מן הפנתרים השחורים ארגון הלורדים הצעירים (בהנהגתו של ג'וזה צ'ה צ'ה חימנז), והפטריוטים הצעירים (בהנהגתו של ויליאם "המטיף" פספרמן; באנגלית: William "Preacherman" Fesperman), "קואליציית הקשת".
בהמשך, הצטרפו גם ארגון סטודנטים למען חברה דמוקרטית, התנועה האינדיאנית-אמריקאית (American Indian Movement) והכומתות החומות.
הארגון ארגן הפגנות מחאה עבור מטרות חברתיות, מלחמה בעוני, הפגנות נגד אלימות משטרתית, תנאי מחיה ראויים וכדומה.
בשנת 1969, המפטון הכריז על קואליציית הקשת במסיבת עיתונאים.
הארגונים היו מפגינים בתמיכה עבור מטרות של ארגונים אחרים בקואליציה.
המפטון ארגן שביתות, אסיפות שבועיות, העביר שיעורים פוליטיים והניע פרויקט של פיקוח קהילתי אחר המשטרה.
תכונותיו של המפטון, הכריזמה שלו, הרטוריקה שלו וכדומה, הביאו לעלייתו המהירה בארגון הפנתרים השחורים, והוא הפך לראש סניף הפנתרים בשיקגו, ולאחר מכן גם ראש הפנתרים השחורים של כל מדינת אילינוי, מה שהפך אותו לבכיר בארגון הארצי של הפנתרים השחורים.
כאשר ההנהגה הארצית של הפנתרים הלכה ונחלשה הודות לתוכנית COINTELPRO של ה-FBI, המפטון בלט אף יותר, והיה מועמד להיות המנהיג העליון של הפנתרים השחורים בארצות הברית, מה שהיה קורה אלמלא נהרג ב-4 בדצמבר 1969.
עלייתו של המפטון לגדולה, תפסה את תשומת ליבו של ה-FBI.
הארגון החל לעקוב אחר המפטון מקרוב.
ישנם ממצאים לפיהם ראש ה-FBI בזמנו, ג'יי אדגר הובר, היה נחוש למנוע את היווצרותה של תנועה שחורה מלוכדת בארה"ב.
הובר היה סבור כי הפנתרים השחורים ושאר הארגונים בקואליציית הקשת של המפטון, היו יכולים לגרום למהפכה שתאיים על היציבות השלטונית בארה"ב.
ה-FBI החל לעקוב אחר המפטון ב-1967. מעט לאחר מכן, המפטון כבר הוגדר כדמות מפתח מנהיגותית על ידי ה-FBI.
ב-1968, סוכן לענייני קבוצות אתניות ב-FBI בשיקגו גייס את ויליאם אוני'ל (William O'Neal, אנ') כמודיע אחר פעילותו של המפטון.
אונ'יל נעצר בעוון גניבת רכב והתחזות לקצין פדרלי.
בתמורה לביטול ההאשמות נגדו וכן קבלת קצבה חודשית, הסכים אוני'ל לשתף פעולה עם החקירה, להסתנן לפנתרים השחורים ולהעביר מידע מתוך הארגון.
אוני'ל הצטרף לפנתרים השחורים והתקדם במהרה בארגון, כאשר הפך לראש האבטחה של המפטון ושומר הראש שלו.
ב-1969, סוכן FBI בסן פרנסיקו אשר היה מופקד על הפנתרים השחורים באזורו, כתב מזכר לג'יי אדגר הובר, לפיו עיקר פעילותם של הפנתרים השחורים היא האכלת ילדים ארוחת בוקר.
הובר השיב למכתב, ורמז שהתקדמותו של הסוכן בתוך הארגון, תלויה בכך שיספק ראיות אשר תומכות בתזה של הובר, לפיה הפנתרים השחורים הם ארגון אלים ומסוכן, אשר זומם להפיל את הממשלה בכל האמצעים.
ה-FBI שלח מכתבים אנונימיים אשר זרעו חוסר אמון ואף בסופו של דבר הביאו לפיצול בין ארגון הפנתרים השחורים לבין ארגון ה-BPSN (ר"ת של Almighty Black P.
אונ'יל אישית יזם קטטה בין הקבוצות באפריל 1969. לאחר מכן, הפנתרים הפכו למנותקים ממוקד הכוח שלהם בשכונות הפשע בשיקגו, וה-FBI המשיך לפעול לניתוק הפנתרים השחורים מארגון נוספים.
אוני'ל הונחה ליצור קרע בין הפנתרים לבין ארגון סטודנטים למען חברה דמוקרטית.
ה-FBI אף הפיץ קריקטורות גזעניות בשם הפנתרים השחורים, אשר נועדו לייצר ניכור בין הפנתרים לבין פעילים לבנים.
ג'יי אדגר הובר דרש כי COINTELPRO יחקרו אישית את קואליציית הקשת, "יהרסו את מה שהפנתרים השחורים מייצגים", ו"יפסיקו את התוכניות שלהם למען הציבור".
מסמכים שנחשפו בשנות ה-70, הראו כי ה-FBI עודד אלימות בין הפנתרים לבין קבוצות רדיקליות אחרות.
הדבר הביא למספר רציחות בערים רבות ברחבי ארצות הברית.
ב-16 ביולי 1969, עימות מזוין בין חברי הפנתרים השחורים לבין משטרת שיקגו, נגמר במותו של אחד מחברי הפנתרים, ושישה עצורים בהאשמות חמורות.
באוקטובר, המפטן וזוגתו דבורה ג'ונסון (Deborah Johnson, שהייתה ידועה גם בשם אקואה נג'רי, Akua Njeri), היו בהיריון עם פרד המפטון ג'וניור, בנו של פרד המפטון.
ג'ונסון שכרה דירה ברחוב מונרו בשיקגו, על מנת שיתגוררו בקרבת מטה הארגון.
אוני'ל דיווח לממונים עליו ב-FBI כי חלק מאמצעי הלוחמה ששימשו את הפנתרים השחורים נמצאים בדירה, ואף צייד אותם במפה של הדירה.
המפטון המשיך לעלות לגדולה בתוך הפנתרים השחורים: המפטון מונה להיות חבר בוועדה העליונה של הפנתרים, ועמד להתמנות לדובר הארגון ולראש מטה הארגון.
ב-1968, המפטון היה על הסף של מיזוג בין הפנתרים השחורים, לבין כנופיה גדולה עם אלפי חברים, מה שהיה מכפיל את גודלם של הפנתרים השחורים.
בזמן שהמפטון היה בקליפורניה ונפגש עם ראשי הפנתרים השחורים שם, שני שוטרים נורו ונפגעו קשות בעימות עם הפנתרים השחורים, אחד מהם מת כתוצאה מכך.
חבר הפנתרים, צעיר בן 19 נהרג על ידי המשטרה, וחבר נוסף בשם לורנס בל הואשם ברצח.
לאחר מכן, במאמר ללא חתימת שם שפורסם בעיתון השיקגו טריביון, אשר כותרו No Quarter for Wild Beasts, נטען כי יש לנהוג ביד קשה עם הפנתרים, ועל "המשטרה להיות מוכנה לירות".
ה-FBI, שהיה נחוש למנוע מהמשך התעצמותו של פרד המפטון בפנתרים השחורים, החליט לבצע פלישה חמושה על דירתו של המפטון בשיקגו.
אונ'יל סיפק עבורם פרטים על הדירה, לרבות מפה, מיקום הרהיטים, והיכן המפטון וזוגתו ישנו.
הוכן צוות לפשיטה, והיה להם צו חיפוש לכלי נשק לא חוקיים.
בערב ה-3 בדצמבר 1969, המפטון יצא לבלות עם חברי הפנתרים השחורים.
במהלך הבילוי, הגניב אונ'יל כדור ברביטורט למשקה של המפטון, על מנת שיהיה מטושטש בזמן הפשיטה.
ב-4 בדצמבר, בשעה 04:00 לפנות בוקר, הגיע כוח משטרה חמוש לדירתו של המפטון.
צעיר מטעם הפנתרים השחורים בשם מארק קלארק ישב בכניסה לדירה עם רובה שוטגאן על מנת לשמור על המפטון.
הכוח ירה לו בחזה והרג אותו במקום.
מרובהו של קלארק נפלט כדור שפגע בתקרה.
כוח המשטרה פרץ לדירה, ובפלישה נורה כדור לכיוון החדר בו שהה המפטון.
חברים נוספים מארגון הפנתרים שהיו גם הם בדירה, סיפרו כי שמעו את השוטרים משוחחים ביניהם, ואמרו שהמפטון עדיין חי ואמור לשרוד את הירי.
לאחר מכן, סיפרו כי שמעו שתי יריות נוספות.
המפטון נורה בראשו מטווח אפס.
דבורה ג'ונסון, ארוסתו של המפטון, ששהתה בדירה, אמרה כי שמעה את אחד השוטרים אומר "זה בסדר.
השוטרים בפשיטה ירו לכיוונם של הפנתרים הנוספים שהיו בדירה, אף על פי שהוכח כי לא נורתה אש בכלל מכיוונם (הכדור היחיד אשר נורה על ידי הפנתרים בכל האירוע, היה כדור שנפלט מרובה השוטגאן של מארק קאלרק).
חלקם נפגעו קשות מן הירי.
לאחר מכן, הנוכחים הנוספים מן הפנתרים הוכו ונעצרו על ידי המשטרה.
הוגשו נגדם כתבי אישום באשמת ניסיון רצח ואישומים נוספים הכרוכים בשימוש בנשק.
בהלווייתו של המפטון השתתפו למעלה מחמשת אלפים איש, ואישים רמי דרג בקהילה השחורה בארה"ב נשאו דברים, בין היתר ג'סי ג'קסון וראלף אברנתי (אנ'), יורשו של מרטין לות'ר קינג.
בפברואר 2021 יצא סרט על פרד המפטון בשם "יהודה והמשיח השחור" (Judas and the Black Messiah).
המפטון מגולם על ידי השחקן דניאל קלויה, שזכה בפרס האוסקר לשחקן משנה על הופעתו בסרט.
וויליאם אונ'יל מגולם על ידי לקית' סטנפילד.
פרדריק ויליאם לייסט היה אמן אוסטרלי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היה אמן מלחמה רשמי עם כוחות אוסטרלים באירופה.
אביו אדוארד היה בנאי, במקור מלונדון.
הוא החל כמעצב רהיטים אצל דייוויד ג'ונס בע"מ, אך החליט על קריירה באמנות.
הוא למד במכללה הטכנית בסידני לפני שנכנס לבית הספר לאמנות של ג'וליאן אשטון ממנו למד טכניקות ציור בחוץ.
בשנות ה -90 של המאה ה-19 החל לעבוד כאמן בשחור-לבן במגזין "הבוליטין" והפך לאמן צוות ב"מייל".
לאחר שנת 1900 היה גם נציג של סידני במגזין "הגרפי" של לונדון.
האיורים של לייסט נכללו גם בספרים כגון ספר של חבר העמים בשנת 1902. הוא היה אחד החברים המקוריים של חברת האמנים.
בשנת 1907 הוא ואשתו עדה נסעו ללונדון, כדי שיוכל לעבוד ישירות עם המגזין "הגרפי", אך הוא היה מוצף בעבודה מכדי שיצייר, ולכן הוא הפסיק את העבודה.
שלוש שנים לאחר מכן, הוא החל להציג עם האקדמיה המלכותית לאמנויות.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא קיבל עבודה בעיצוב כרזות עבור משרד המלחמה.
בשנת 1917 מונה לייסט לאמן מלחמה רשמי עם הכוח האוסטרלי בצרפת.
לייסט השלים למעלה מ -150 ציורים ורישומים במהלך המלחמה, ולאחר שירות המלחמה שלו תרם שני ציורי קיר גדולים לביתן אוסטרליה בתערוכת האימפריה הבריטית שהתקיימה בוומבלי בשנת 1924. באותה שנה הוא נבחר לחבר במכון המלכותי לציירי שמן.
כתוצאה מעבודות אלה גדלה הפופולריות של לייסט והוא זכה במספר עבודות מארצות הברית: הפקת ציורי קיר דומים בסנט אוגוסטין ובטמפה.
הוא סייר גם בדרום מערב אמריקה וביקר בטקסס, ניו מקסיקו ואריזונה.
בשובו לאוסטרליה בשנת 1926, נכנס לייסט לתפקיד ראש מחלקת הציור במכללה הטכנית במזרח סידני.
הוא הציג בתערוכות רבות, והיה חבר באגודות אמנות שונות.
לייסט נפטר במוסמן, מחוץ לסידני, בפברואר 1945. הוא הותיר אחריו את אשתו עדה ובת נשואה.
לייסט מיוצג בגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס עם עשר עבודות וכן נציגויות בכמה אוספים פרטיים.
רבים מציוריו כאמן מלחמה נמצאים באוסף אנדרטת המלחמה האוסטרלית בקנברה.
חלק מדיוקנאותיו נמצאים בבית הפרלמנט בקנברה.
השינגר נולד ב-2 בדצמבר 1999 במנהטן, ניו יורק, בנם של שרה רוזן ופול השינגר.
אביו של אביו, פרד מ' השינגר (אנ') היגר מגרמניה לניו יורק בגיל 16, קצת לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, והיה לעורך מדור החינוך של הניו יורק טיימס בשנים 1959–1990. הוא גדל בשכונת אפר וסט סייד ולמד בבית הספר סנט אן (אנ'), שם כללו חבריו לכיתה השחקנים לוקאס הדג'ס ומאיה הוק.
בשנת 2018, השינגר ערך את הופעת הבכורה שלו בתור טרבור בדרמת ההתבגרות "כיתה ח'".
בשנה שלאחר מכן, הוא השתתף בסרט הדרמה של מארק מאיירס (אנ'), "החשוד העיקרי" (אנ'), המבוסס על הרומן באותו שם של סטיבן אמידון (אנ') מ-2004. הוא הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ולאחר מכן הוקרן דרך DirecTV Cinema ב-20 במרץ 2020.
בשנת 2020, השינגר כיכב לצד טום הנקס בסרט המערבון של פול גרינגראס, "חדשות העולם הגדול", אשר מבוסס על הרומן "חדשות העולם הגדול" של פולט ג'ילס משנת 2016.
בשנת 2021, הוא שיחק לצד איימי אדמס בסרט המתח הפסיכולוגי בבימויו של ג'ו רייט (אנ') "האישה בחלון"; הסרט, הוא מבוסס על הרומן רב המכר באותו שם (אנ') של א.
פין (אנ') מ-2018, הוא כבר צולם לפני מגפת הקורונה.
בספטמבר 2024, נבחר השינגר לרשימת "10 השחקנים שכדאי לעקוב אחריהם" של מגזין "וראייטי" לשנת 2024.
שנה סדרהתפקיד הערות 2021מחתרת המסילה (אנ') ארנולד רידג'יי הצעיר 2 פרקים הלוטוס הלבן קווין מוסבכר תפקיד ראשי (עונה 1); 6 פרקים 2022פאם וטומיסת' ורשבסקי (אנ')4 פרקים2024In the Knowגינזבורגדיבוב; פרק: "Thinksgiving"
פרדריק "פרד" וולטר סטפן וסט היה רוצח סדרתי אנגלי אשר רצח לפחות שתים עשרה נשים בין השנים 1967–1987 בגלוסטרשייר, מרביתן בעזרתה של אשתו השנייה, .
כל קורבנותיו היו נשים צעירות, ולפחות שמונה מהן היו מעורבות לפני מותן בביצוע אקטים שונים עבור סיפוקם המיני שלו ושל אשתו, בהם אונס, קשירה, עינויים וריטוש; גופותיהן נקברו בדרך כלל לאחר שבותרו במרתף או בגינה שבבית הזוג ברחוב קרומוול, גלוסטר, אשר נודע מאוחר יותר בשם "בית הזוועות".
כמו כן, רצח פרד לפחות שתי נשים לבדו, ואילו רוז רצחה את בתו החורגת, שרמיין.
הזוג נעצר והורשע ב-1994. בזמן ששהה ב התאבד פרד לאחר שגנב חבל משק כביסה, אותו קשר לידית החלון של תאו ועטה על צווארו, קרס על ברכיו, ונחנק למוות.
אשתו הורשעה בעשרה סעיפי רצח ונידונה למאסר עולם בנובמבר 1995.
פרדריק וולטר סטפן וסט נולד ב-29 בספטמבר 1941 בביקרטון קוטג', מאץ' מארקל, הרפורדשייר, ילדם הראשון של וולטר סטפן וסט (1914–1992) ודייזי חנה היל (1922–1968) אשר שרד את לידתו.
משפחתו הייתה ענייה למדי והתפרנסה מחקלאות וחוואות.
אביו דגל במשמעת קשה ואמו נהגה לגונן עליו יתר על המידה.
משפחתם עברה ב-1946 למורקורט קוטג' שבחוות מורקורט, שם מצא אביו עבודה בתור חלבן וקוצר יבול.
ביתם לא היה מחובר לחשמל וחומם על ידי שריפת בולי עץ באח.
במהלך עשר השנים הבאות הרתה אמו שבע פעמים נוספות, מתוכן שרדו רק חמישה ילדים, אם כי פרד תמיד נותר המועדף בעיניה.
הוא נודע בתור "ילד של אמא" וחיפש חברה בעיקר בקרב בני משפחתו.
וולטר ודייזי ציפו מילדיהם כי יסייעו במטלות הבית השונות, ומחמת עוניים הרב נאלצו כל השישה להשתתף בעבודה הקשה; שלוש הבנות קטפו תותים ותפרחות כשותנית, ואילו שלושת הבנים קצרו חיטה וצדו ארנבים.
הצורך לעמול ולהזיע עבור מחייתו החדיר בפרד מוסר עבודה גבוה, חרף נטייתו האובססיבית לגניבות, מנהג אשר פיתח בצעירותו וליווה אותו למשך שארית חייו.
חבריו לכיתה תיארו אותו כילד מוזנח, חסר-מרץ ובעל מצב רוח ירוד וקודר, אשר הסתבך בצרות לעיתים קרובות.
לאורך חייו לא הפגין ידע רב או אוריינות גבוהה, אולם ניחן בחוש טבעי לנגרות ועבודה עם עץ, וגילה עניין רב באומנות.
הוא עזב את לימודיו בגיל חמש עשרה בכדי לעבוד בחוות מורקורט.
לדבריו של פרד שמע לראשונה על יחסי מין מפיה של אמו כאשר היה בן שתים עשרה, החל לבצע מעשי זואופיליה עם בעלי החיים שבחווה בשנות נעוריו, והאמין כי מעשי גילוי עריות נחשבו לנורמלים לאחר שראה את אביו מבצע אותם באחיותיו.
אחיו הצעיר, דאג, הכחיש את האמירות הללו ופטר אותן כפנטזיה שנולדה במחשבתו של פרד.
בנעוריו נהג לבלות יחד עם אחיו ג'ון במועדון נוער סמוך לעיר , שם זכה לכינוי "קאנטרי באמפקין" הודות למבטאו הגרוני יוצא הדופן, ביטוי שפירושו נער כפרי.
פרד נהג להטריד נערות ונשים אשר נתפשו בעיניו כלא יותר מחפצים שנועדו לספק את רצונו, ולעיתים קרובות תפס ומישש את גופן בניגוד לרצונן.
כאשר הצליח למצוא בת זוג שחשה משיכה הדדית כלפיו היו ביצועיו המיניים ירודים מאחר שגילה עניין רק בסיפוקו האישי.
מעט לאחר יום הולדתו השבע עשרה קנה אופנוע והיה מעורב בתאונה בה שבר את גולגולתו, ידו ורגלו; במשך שבוע שכב חסר הכרה בבית החולים ולאחר שהתעורר נאלץ להיעזר בתומכות במשך מספר חודשים עד לשיקומו המלא.
בעקבות התקרית פיתח פחד קיצוני מבתי חולים והחל לחוות התקפי זעם קשים.
כעבור שנתיים סבל מפציעת ראש נוספת לאחר שנערה אותה מישש דחפה אותו במורד מדרגות החירום של מועדון הנוער בלדבורי.
כשהיה בן עשרים הכניס פרד את אחותו בת השלוש עשרה, קיטי, להיריון.
הדבר נתגלה לאחר שסיפרה קיטי לאמה כי פרד החל לאנוס אותה בקביעות מאז דצמבר 1960. לאחר שנעצר והודה בחופשיות כי נהג להטריד ילדות ונערות מאז שהיה קטן באמתלה כי, "לא כולם עושים את זה?", נשפט ב-9 בנובמבר בהרפורדשייר.
אף על פי שנגעלה ממעשיו של בנה, הסכימה אמו להעיד על אופיו הטוב במשפט, אולם לאחר שסירבה אחותו להעיד נגדו, בוטלו כל האישומים.
בעקבות המקרה התכחשו אל פרד מרבית בני משפחתו, ואמו סילקה אותו מביתם.
הוא עבר לגור בביתה של דודתו ויולט במאץ' מארקל.
עד לאמצע שנת 1962 התפייס עם הוריו, אך קשריו עם שאר קרובי משפחתו נותרו רעועים.
פרד פגש בשנית בקתרין "רינה" ברנדט קוסטלו בספטמבר 1962 בעודו בן עשרים ואחת.
השניים הכירו לראשונה כשנתיים קודם לכן בנשף ריקודים שהתקיים במאץ' מארקל ויצאו יחד במשך מספר חודשים לפני ששבה לביתה ב, סקוטלנד.
הם התחתנו ב-17 בנובמבר בלדבורי, כאשר האורח היחיד שהגיע לחתונתם היה אחיו הצעיר של פרד, ג'ון.
באותה העת הרתה רינה מידי נהג אוטובוס ממוצא אסיאתי ועזבה את בית משפחתה בגלאזגו, ככל הנראה מאחר שקרוביה הביעו את בושתם הרבה על כך שנשאה ברחמה עובר בעל רקע גזעי מעורב.
השניים עברו לגור יחדיו בבית דודתו של פרד ומאוחר יותר שכרו דירה בקואטברידג', שם עבד פרד כנהג אוטו גלידה.
רינה ילדה את בתה, שרמיין, במרץ 1963; בכדי להסביר את תוויה האסיאתים סיפרו למכריהם כי לאחר שעברה הפלה נאלצו לאמץ את הילדה.
מעט לאחר מכן עברו לגור ב, גלאזגו.
כעבור שנה הרתה רינה בשנית וילדה את בתם אנה מריה בביתם שברחוב סבוי.
אומנת המשפחה, איזה מקניל, וכן כמה משכניהם, תיארו את רינה כאישה מתחשבת אשר נאבקה לגדל את שני ילדיה.
פרד, מנגד, התייחס לבנותיו באכזריות והותיר אותן בקומתה התחתונה של מיטת הקומתיים בה ישנו, לאחר שריתך סורגים בין שתי הקומות ויצר מעין כלוב בו היו לכודות בין הברזלים לבין הקיר.
הן הורשו לצאת רק כאשר הלך לעבודתו.
במהלך נישואיהם ניהל פרד מספר קשרים רומנטיים עם כמה נשים במקביל, כאשר אחד מהם הסתיים בהולדת ילד מחוץ לנישואים.
לאחר שגילתה על כך החלה רינה לנהל רומן עם גבר בשם ג'ון מקלשלן.
במקרה אחד בו תפס אותם מתחבקים הכה פרד את אשתו בפניה.
בתגובה הכה מקלשלן את פרד בחזרה, אשר שלף סכין מכיסו וחתך אותו בחזהו.
לאחר שהכה אותו בשנית חדל פרד להגן על עצמו.
מאוחר יותר סיפר מקלשלן כי פרד "לא יכל להכות גבר, אך לא עצר את עצמו כשזה נגע לנשים"; השניים המשיכו להתראות ומקלשלן החל לחשוש לחייה של רינה כאשר ראה את החבורות והפנסים המרובים שהיו על פניה.
במקרה אחד בו הכה את אשתו בחומרה מצא אותו מקלשלן והרביץ לו.
במקרה נוסף ראה את פרד מכה את בתו בראשה לאחר שביקשה ממנו גלידה, והרביץ לו שוב.
פרד עזב את ביתם בגלאזגו יחד עם בנותיו שרמיין ואנה מרי לאחר שדרס בשוגג ילד קטן עם רכבו ב-4 בנובמבר 1965. אף על פי שנוקה מאשמה ולא נאלץ לעמוד בפני הליכים משפטיים כלשהם מידי המשטרה, חשש מתגובתם של שכניו וחבריו, אשר רבים מלקוחותיו נמצאו ביניהם.
לאחר ששב חזרה לגלוסטר שכר קרוואן קטן בפארק טימברלנד בכפר .
אשתו הצטרפה אליו בפברואר 1966 יחד עם אומנתם, מקניל, וחברתה בת השש עשרה, אן מקפול.
מעט לאחר מעברם מצא פרד עבודה בבית מטבחיים.
עד סוף אותה שנה ביסס פרד את מעמדו בביתם כשליטן הדומיננטי של כל חמש הנשים שחיו בו.
הוא חווה התפרצויות זעם תכופות אשר הוציא לרוב על רינה ועל מקניל, ונהג להכות את בתו החורגת מעת לעת.
כמו כן התעלל מינית בבתו שרמיין, ועודד את אשתו לעבוד בזנות בכדי לעזור לפרנסת הבית הדלה.
בניסיון לברוח מהתעללותו של פרד ודרישותיו המיניות הסאדיסטיות, התקשרה רינה לחברה מקלשלן בתחינה כי יבוא להצילה.
השניים רקמו תוכנית בה יגיע מקלשלן יחד עם בן זוגה של מקניל, ג'ון טרוטר, לבישופ קליב, וייקח אותה יחד עם בנותיה ומקניל חזרה לסקוטלנד.
באותו הזמן ניהל פרד רומן עם חברתה של מקניל, אן מקפול, אשר כעסה עליו מאחר שהבטיח לה כי יתחתן איתה.
הייתה זאת היא אשר ככל הנראה סיפרה לו על תוכניותיה של אשתו, כיוון שנראתה רגועה כאשר הופיע לפתע בעת מפגשם, והודיעה למקניל כי בכוונתה להישאר עמו ולשמש כאומנת עבור ילדיו.
מקלשלן הכה את פרד מספר פעמים לאחר שהתפתחה ביניהם קטטה בה הרביץ לבנותיו שרמיין ואנה מרי.
השוטרים הגיעו למקום במהרה ומקלשלן הצליח להימלט יחד עם רינה ומקניל, אולם הותיר את שתי הילדות בידיו של פרד, אשר איים על אשתו כי ירצח אותה אם יראה אותה שוב.
רינה שבה לאנגליה מספר פעמים כדי לבקר את בנותיה.
אף על פי ששמרה תחילה על מערכת יחסים חברותית עם מקפול, החלה במהרה להביע את כעסה כלפי הנוכחות האמהית שהפגינה בפני הילדות, וב-11 באוקטובר גנבה מספר פריטים שהיו ברשותה בטרם שבה לגלאזגו.
כעבור חודש נעצרה והושבה לגלוסטר בכדי לעמוד למשפט.
היא נידונה לשלוש שנות מאסר על תנאי ב-29 בנובמבר; פרד העיד במשפט והודה כי הוא ומקפול חיו יחדיו, אולם שיקר כאשר אמר שהתכוונה לחזור לסקוטלנד.
לאחר המשפט עברה מקפול לגור בקרוואן נפרד בפארק טימברלנד, ומכתבים ששלחה למשפחתה ולמקניל בין השנים 1966–1967 הצביעו על כך שהאמינה כי פרד יספק לה חיים טובים יותר מאלו שיכלה לבנות לעצמה בסקוטלנד.
כעבור זמן מה הרתה ממנו וניסתה לשכנע אותו להתגרש מאשתו כך שיוכל להתחתן איתה.
מקפול נעלמה במהלך החודש השמיני להריונה.
אף אחד מעולם לא דיווח על היעדרותה למשטרה, אולם חלקי גופתה המבותרת נמצאו קבורים בקצה שדה תירס בין מאץ' מארקל ל ביוני 1994. בחינת השרידים מקרוב גילתה כי הגפיים נוסרו בזהירות מגופה, וכמה מעצמות הגלילים היו חסרות וככל הנראה נלקחו כמזכרות או פרסים.
כמו כן, ייתכן כי עוברה נתלש מתוך רחמה.
לאחר מעצרו הכחיש פרד כי רצח את מקפול, אולם התוודה בפני אחד ממבקריו כי דקר אותה בתום ויכוח שהתקיים ביניהם.
הסבר זה אינו עקבי עם ממצאי הזירה אשר חשפו כי ידיה עטו סימני קשירה מסביבן, סימן המעיד על כך שנקשרה לפני שנרצחה.
כעבור חודש שבה רינה לחיות עם פרד, והזוג עבר לגור בפארק קרוואנים אחר בשם לייק האוס.
על אף שיחסיהם חוו שיפור ניכר, עזבה אותו רינה בשנית לאחר שנה ושוב הותירה את בנותיהן בידיו.
במהלך תקופות מעין אלו בהן לא היו בחייו של פרד כל נשים אשר יכלו לדאוג לילדות, מסר אותן באופן זמני לטיפולם של שירותי הרווחה בגלוסטרשייר.
פרד פגש את רוזמרי לטס לראשונה בתחנת אוטובוס בצ'לטנהאם בשלהי שנת 1969, מעט לאחר יום הולדתה החמישה עשר.
תחילה נגעלה רוז ממראהו המוזנח וחשבה אותו לחסר בית, אך במהרה החלה להרגיש מוחמאת מתשומת הלב הרבה שהעטיר עליה במהלך הימים הבאים בהם התיישב לצידה בתחנת האוטובוס.
היא סירבה להצעותיו החוזרות לצאת עמו, אולם הרשתה לו ללוות אותה לביתה.
בשיחותיהם הראשונות גילה פרד כי אף על פי שמעולם לא היה לה בן זוג, הייתה רוז נערה מופקרת.
כמו כן הצליח לעורר בה תחושת סימפתיה לאחר שסיפר לה כי אשתו עזבה אותו יחד עם שתי בנותיו, והביע את רצונו להביא לעולם ילדים נוספים.
כאשר גילה פרד כי רוז עבדה במאפיית לחמים קרובה מספר ימים לאחר מפגשם הראשוני, שכנע אישה שזהותה אינה ידועה לבוא למקום עבודתה ולהציג בפניה מתנה מידי "גבר הנמצא בחוץ"; כעבור מספר דקות נכנס פנימה וביקש ממנה לצאת איתו לדייט באותו הערב, הצעה לה נענתה בחיוב.
מיד לאחר מכן נכנסו השניים למערכת יחסים זוגית, ורוז החלה לבקר בתכיפות בביתו בלייק האוס ולטפל בבנותיו המוזנחות, אליהן התייחסה באותה העת בחיבה ואכפתיות.
מספר פעמים אף התעקשה כי ייקחו את הבנות איתם לטיוליהם כדי שיוכלו לאסוף פרחי בר.
תוך מספר שבועות התפטרה רוז מעבודתה כדי שתוכל לשמש כאומנת עבור בנותיו של פרד, החלטה שנעשתה לאחר שהתחייב לספק לה די כסף אשר תוכל לתת להוריה בימי שישי על מנת שיאמינו כי עדיין עבדה במאפייה.
כעבור מספר חודשים הכירה אותו בפני בני משפחתה, אשר הוכו בתדהמה והזדעזעו מכך שבחרה בבן זוג שכזה.
אמה, דייזי, לא התרשמה מהתרברבויותיו הרבות של פרד, וטענה כי היה שקרן פתולוגי.
אביה, ביל, סכיזופרן מאובחן אשר ככל הנראה התעלל מינית בבתו, התנגד בתקיפות למערכת היחסים ביניהם ואיים על פרד כי יתקשר לשירותי הרווחה אם לא ייפרד ממנה.
הוריה של רוז אסרו עליה להמשיך להתראות עם פרד, אולם משסירבה לציית להם, פנו אל רשויות הרווחה בגלוסטרשייר ודיווחו על כך שבתם בת החמש עשרה נמצאה בקשר זוגי עם אדם מבוגר ממנה, וייתכן כי החלה לעסוק בזנות בהוראתו מתוך הקרוואן בו גרו.
רוז הועברה במהרה לרשות מוסד לבני נוער בסיכון בצ'לטנהאם והורשתה לעזוב רק לעיתים רחוקות.
כאשר שוחררה לצורך ביקור הוריה במהלך סופי השבוע ניצלה את ההזדמנות כמעט תמיד על מנת לפגוש את פרד.
ביום הולדתה השישה עשר שבה רוז לביתם של הוריה, בעוד שפרד ריצה תקופת מאסר בת חודש באשמת גניבה ואי-תשלום קנסות.
עם שחרורו עזבה רוז את בית הוריה ועברה לחיות עמו בדירתו בצ'לטנהאם.
אביה של רוז ניסה למנוע ממנה לראות את פרד בצעד נואש אחרון ופנה אל רשויות הרווחה בשנית.
רוז נבדקה על ידי רופא משטרתי בפברואר 1970 אשר אישר כי הייתה בהיריון.
היא נלקחה חזרה למוסד הרווחה אך שוחררה ממנו ב-6 במרץ לאחר שהתחייבה להפיל את עוברה ולשוב למשפחתה, אולם עם שחרורה בחרה לשוב חזרה לפרד, מעשה שבגינו אסר עליה אביה לדרוך שוב בביתם אי פעם.
כעבור שלושה חודשים עזבו השניים את דירתם בצ'לטנהאם ועברו להתגורר בדירת קרקע דו-קומתית בדרך מידלנד, גלוסטר.
רוז ילדה את בתם הראשונה ב-17 באוקטובר 1970, הת'ר אן, אם כי מספר השערות גורסות כי רוז הרתה מידי אביה והת'ר הייתה למעשה גם בתו וגם נכדתו.
כעבור חודשיים נכלא פרד לאחר שנתפס גונב צמיגים ורישיון רכב, ונותר במאסר עד ה-24 ביוני 1971. בזמן היעדרותו נאלצה רוז בת השבע עשרה לגדל את שלוש בנותיהם לבדה, אשר התייחסו אליה כאימן.
לדבריה של אנה מרי היא ושרמיין ספגו ביקורת נוקשה, התפרצויות כעס אלימות וצורות ענישה אחרות לאורך כל הזמן שחיו לבדן עם רוז.
אף על פי שאנה מרי הייתה כנועה ונהגה לצרוח או לבכות כאשר הוכתה, התנהגותה האדישה של אחותה שרמיין וסירובה החוזר להראות כל סימן בתגובה לאלימות החמורה ממנה סבלה הרגיזה את רוז עד כדי מפח נפש.
על אף שנות ההזנחה וההתעללות שחוותה, רוחה של שרמיין לא נשברה, ולעיתים קרובות אמרה לאחותה כי עדיין האמינה בליבה שאמה תבוא להציל אותה.
מאוחר יותר סיפרה אנה מרי כי נהגה אחותה לעצבן את רוז בעזרת אמירות שונות כגון, "אמי האמיתית לא הייתה מקללת או צועקת עלינו", בתגובה לאופן דיבורה הגס.
חברת ילדות של שרמיין בשם טרייסי גיילס אשר גרה בקומה העליונה של ביתם העידה כי באחת הפעמים שנכנסה לדירתם ראתה את שרמיין עומדת ערומה על כיסא עם ידיה קשורות מאחורי גבה באמצעות חגורה, בעוד רוז עומדת לצדה עם כף עץ גדולה בידיה.
לדבריה, הייתה שרמיין רגועה ושקטה, ואילו אנה מרי עמדה ליד הדלת עם הבעה ריקה על פניה.
תעודות רפואיות מ הראו כי שרמיין קיבלה טיפול עבור בקרסולה השמאלי ב-28 במרץ 1971. כאשר נשאלה על נסיבות הפציעה השיבה רוז שנגרמה כתוצאה מתאונה בביתם.
שרמיין נרצחה ככל הנראה בידי רוז מעט לפני שחרורו של פרד מבית הסוהר ב-24 ביוני 1971. היא לקחה את שלוש בנותיהם לבקרו מספר ימים קודם לכן, ב-15 ביוני, כך שהאמונה הרווחת בקרב חוקרי המקרה היא ששרמיין נרצחה בטווח התאריכים הזה.
כמו כן, ראיות פורנזיות דנטליות מצביעות על כך שהרצח התבצע בזמן שפרד שהה במאסר.
עדות נוספות שנמסרה מפי אמה של טרייסי גיילס, שירלי, אימתה את מותה של שרמיין לפני שחרורו של פרד.
לאחר שעזבו היא ומשפחתה את דירתם בדרך מידלנד, הגיעה יום אחד עם בתה לבקר את שרמיין, אך משלא הצליחו למצוא אותה אמרה להם רוז כי, "היא הלכה לחיות עם אמה, וברוך שפטרנו!", בטרם החלה טרייסי לבכות.
בדומה להסבר שסיפקה למשפחת גיילס, תירצה רוז את היעלמותה של שרמיין בפני שכניה בכך שהלכה לחיות עם אמה בבריסטול.
כמו כן הודיעה לסגל בית הספר בו למדה כי עברה לגור עם אמה בלונדון.
כאשר שוחרר פרד מבית הסוהר כעבור מספר ימים, הרגיע את בתו המודאגת אנה מרי ואמר לה שאחותה שבה לחיות עם אימן בסקוטלנד.
כאשר שאלה אותו מדוע לא לקחה גם אותה, ענה לה פרד בפשטות, "כי היא לא רוצה אותך, את לא בצבע הנכון", רמיזה לצבע עורה האסיאתי של אחותה.
גופתה של שרמיין הושלכה אל מרתף הפחם של הזוג בביתם בדרך מידלנד עד לשחרורו של פרד.
לאחר מכן קבר אותה בגינה הקדמית של ביתם, ובחקירתו התעקש כי לא ביתר אותה.
הרצח של קתרין "רינה" ברנדט וסט
רינה שמרה על קשר לא סדיר עם ילדיה לאחר פרידתה מפרד.
בביקורה בבית משפחתו בחוות מורקורט באוגוסט 1971 העלתה מספר שאלות בנוגע למקום הימצאותן של בנותיה ורווחתן.
גיסתו של פרד, כריסטין, סיפרה כי רוז נראתה מדוכאת מאוד והייתה חרדה לגבי שלמותם של ילדיה.
לאחר שמסרו לה את כתובת מגוריו החדשה של בעלה, הלכה אליו במטרה להתעמת עמו וככל הנראה לדרוש משמורת על בנותיה.
הייתה זו הפעם האחרונה בה נראתה בחיים.
האמונה הרווחת היא שנחנקה למוות בידי פרד או רוז, ככל הנראה במושב האחורי של הפורד פופולר שלו בזמן שהייתה שתויה.
עם גילוי גופתה נמצא גם צינור מתכת בין שאריותיה, אשר ייתכן כי שימש לצורך ריסונה בזמן שהותקפה מינית ונאנסה בטרם נרצחה.
גופתה הושחתה ובותרה עד ללא היכר, וחלקי גופה הוכנסו לשקיות פלסטיק ונקברו באדמה באזור מיוער הסמוך למאץ' מארקל.
פרד ורוז התחתנו באופן רשמי ב-29 בינואר 1972, בלשכת רישום הנישואים בגלוסטר לאחר שפרד הצהיר על עצמו בטעות כרווק.
לא נכחו בטקס בני משפחה או חברים כלשהם למעט אחיו של פרד, ג'ון, אשר היה השושבין.
כעבור מספר חודשים עבר הזוג לביתם החדש ברחוב קרומוול מספר עשרים וחמש, הנודע מאוחר יותר כבית הזוועות, לאחר שרוז הרתה ועמדה ללדת את בתם השנייה.
תחילה שכרו את הבית התלת קומתי מהמועצה המקומית, אולם מאוחר יותר רכש אותו פרד תמורת שבעת אלפים לירות שטרלינג.
על מנת לשלם את מלוא הסכום נאלצו להשכיר את מרבית החדרים שבקומות העליונות לאורחים מזדמנים, ובניסיון לשמור על פרטיותם התקין פרד מטבח ומקלחת בקומה הראשונה, כך שהדיירים לא יצטרכו לבקר בקומת הקרקע בה לן יחד עם משפחתו, או בגינתם.
רוז ילדה את בתם ב-1 ביוני, לה קראו מאי-ג'ון כמחווה לתאריך בו נולדה.
מעט לאחר לידתה של בתם השנייה החלה רוז לעבוד כזונה מתוך החדרים העליונים שבביתם ופרסמה את שירותיה במגזין מקומי.
פרד הציע לה להרחיב את קהל לקוחותיה בקרב אוכלוסיית המהגרים מאיי הודו המערבית אשר היו נפוצים בשכונתם.
כמו כן נהגה רוז לקיים מין מזדמן עם דיירי הבית, גברים ונשים כאחד, ואף עם מכרים שונים שהכיר פרד דרך עבודתו.
היא נהגה להתרברב כי אף גבר או אישה שפגשה מעולם לא הצליחו לספק אותה לחלוטין.
כאשר קיימה יחסי מין עם נשים הייתה מגבירה את רמת הברוטליות והאלימות אשר כפתה על בנות זוגה ולעיתים חנקה אותן או החדירה לאיברי מינן אביזרי מין גדולים במיוחד.
אילו ניסו חברותיה להתנגד או להביע כל סימן לפחד או כאב, היה הדבר גורם לה להתרגשות גדולה, ולעיתים שאלה, "את לא אישה מספיק כדי לקבל את זה?".
מרבית הנשים הללו הבינו כי רוז ובעלה, אשר נהגו לקיים אורגיות ושלישיות באופן קבוע, הפיקו עונג מיוחד מדחיפת שותפיהם מעבר לגבולותיהם המיניים, בדרך כלל על ידי קשירה.
השניים סיפרו בפתיחות על כך שנהנו מכל צורה של יחסי מין אשר כללה אלמנטים של דומיננטיות, כאב ואלימות.
בכדי לספק את הפטישים הללו אספו שניהם אביזרי מין וכלי סאדומאזוכיזם רבים, בנוסף לתמונות פורנוגרפיות ומגזינים שונים, ומאוחר יותר אף סרטי וידאו אשר הציגו מעשי זואופיליה ואונס ילדים.
השליטה הכלכלית בבית נחה בידיה של רוז, לה מסר פרד את כספי משכורתו.
החדר בו השתמשה עבור עיסוקה כזונה היה ידוע ברחבי הבית כ"חדרה של רוז", והכיל מספר חורים בקירותיו דרכם היה יכול פרד, מציצן מנוסה, לצפות בה ובלקוחותיה.
כמו כן התקין בפנים כך שיוכל להאזין למתרחש מכל מקום אחר בבית.
בחדר הותקן בר פרטי, ומעין אדום מחוץ לדלת אשר הודלק כאשר הייתה רוז עם לקוח ולא רצתה שיפריעו לה.
היא נשאה את המפתח היחיד לחדר על שרשרת מסביב לצווארה, ולבקשתה התקין פרד פעמון מיוחד מחוץ לביתם בו התבקשו לקוחותיה לצלצל בכל פעם שבאו לבקרה.
מרבית הכסף שהרוויחה מעיסוקה שימש עבור אחזקת הבית ושיפורו.
לאורך הזמן למד אביה של רוז, ביל, לסבול את אורח חייהם השנוי במחלוקת, ועד ל-1977 החל אף לרחוש כבוד לפרד.
יחד פתחו שניהם בית קפה בשם העששית הירוקה, אשר פשט רגל במהרה והכריז על חדלות פירעון.
כאשר גילה כי בתו עסקה בזנות החל לבקר בביתם בכדי לרכוש את שירותיה ולקיים עמה יחסי מין בעצמו.
במשך שש השנים הבאות ילדה רוז שמונה ילדים נוספים, לפחות שלושה מהם מידי לקוחותיה.
פרד קיבל את כל הילדים הללו כאילו היו שלו, וכאשר שאלו אותו לפשר צבע עורם השחום הסביר להם שסבתם הייתה כהת עור.
כאשר הגיעו ילדיהם לגיל שבע החלו פרד ורוז להעסיק אותם במטלות הבית השונות.
הם הורשו לצאת החוצה ללא ליווי הוריהם רק לעיתים רחוקות, ונאלצו לציית לחוקיהם הנוקשים אשר הפרתם הייתה כרוכה בעונשים פיזיים חמורים.
האלימות שספגו לא תמיד הייתה רציונלית, ולעיתים התעללה בהם רוז רק בכדי לספק את הנאתה, אף על פי שעשתה זאת במחשבה תחילה ודאגה שלא להכות אותם בפניהם או במקומות בולטים אחרים.
בין השנים 1972–1992 אושפזו הילדים כ-31 פעמים בחדרי המיון של בתי החולים השונים באזור.
בתקרית אחת, ברחה בתם הת'ר יחד עם אחיה הצעיר סטפן מביתם.
לאורך מספר שבועות ישנו השניים ברחובות או בבתי חבריהם בטרם שבו אל הוריהם, אשר הענישו אותם בחומרה והכו בהם נמרצות.
בתקרית אחרת ניקה סטפן את הרצפה עם מגב וסמרטוט, ורוז דרכה בטעות בתוך דלי המים בו השתמש.
בתגובה שברה קערה על ראשו ובעטה בחזהו בזמן ששכב על הרצפה בעודה צועקת, "עשית את זה בכוונה, חזיר קטן!"; במקרה נוסף חוותה התפרצות זעם בשל כלי מטבח שאבד, תפסה את הסכין בה השתמשה להכנת ארוחתם, והחלה לחתוך חתכים שטחיים על חזהה של בתה מאי-ג'ון עד שכלוב הצלעות שלה דימם לחלוטין.
לעיתים היה נתון גם פרד למזגה האלים של אשתו.
במקרה שהתרחש במהלך אוגוסט 1974, רדפה אחריו רוז עם סכין בידיה, עד שהצליח להימלט לתוך אחד מחדרי הבית ולסגור את הדלת ברגע האחרון.
הסכין נתקעה בדלת והמעצר הפתאומי גרם לידה של רוז להחליק במורד הלהב כך ששלוש מאצבעותיה כמעט נקטעו.
היא עטפה את ידה עם מגבת ברוגע ואמרה לו, "תראה מה עשית, חבר.
אתה צריך לקחת אותי לבית החולים עכשיו".
האונס של אנה מרי וסט
פרד ורוז לקחו את בתם אנה מרי למרתפם בספטמבר 1972 וציוו עליה להתפשט, ולאחר שהיססה קרעה רוז את בגדיה, קשרה אותה למזרן וחסמה את פיה, בטרם החל פרד לאנוס אותה.
כאשר סיים לבצע בה את זממו, לקחה אותה רוז לחדר השירותים, צוחקת בשל צליעתה, והושיטה לה מגבת באומרה, "אני מצטערת, אבל כל הילדות עוברות את זה.
אל תדאגי, ואל תספרי שום דבר לאף אחד"; לאחר שהבהירו לה שלא היה זה דבר חד פעמי וכי ימשיכו לאנוס אותה שוב ושוב, איימו עליה שתיענש בחומרה ותקבל מכות אם תספר על כך.
לעיתים התעללה רוז באנה מרי לבדה ונהנתה להשפיל אותה במגוון דרכים, בהן קשירתה לרהיטים שונים כדי שפרד יוכל לאנוס אותה; כמו כן הכריחה אותה לבצע את מטלות הבית השונות בעודה עירומה כמעט לחלוטין ולבושה רק בחצאית מיני לגופה.
כשהגיעה לגיל שלוש עשרה כפו עליה הוריה לעבוד בזנות מתוך ביתם, וסיפרו ללקוחותיה כי הייתה בת שש עשרה.
רוז תמיד נכחה בזמן שקיימה יחסי מין עם לקוחותיה כדי לוודא שלא תספר להם את גילה האמיתי.
במקרה אחד לקחה אותה אמה לפאב מקומי והתעקשה כי תשתה מספר משקאות של יין שעורה.
כעבור כמה שעות הגיע פרד לאסוף את שתיהן, וכאשר עזבו את המקום ברכבו, קשרו את אנה מרי לאחד הכיסאות בטרם החלה רוז להכותה.
לאחר ששאלה אותה, "את חושבת שתוכלי להיות חברה שלי?", החלו שניהם לאנוס אותה יחדיו.
משפחת וסט שכרה את שירותיה של קרוליין אוונס בת השבע עשרה באוקטובר 1972, כאשר אספו אותה לילה אחד לאחר שעזבה את ביתו של בן זוגה בניסיון לתפוס טרמפ מ לביתה ב.
היא סיפרה לזוג על כך שרבה עם אביה החורג וחיפשה עבודה, והשניים הציעו לה משרה חלקית כאומנת של שלושת ילדיהם, בהבטחה כי יסיעו אותה לביתה מתי שתרצה.
כעבור מספר ימים עברה לגור בביתם וחלקה את חדרה של אנה מרי, אשר נראתה בעיניה כילדה מופנמת מאוד.
רוז כבר עבדה כזונה באותה העת, והסבירה לאוונס אשר שאלה לפשר תור הגברים התמידי שפקד את ביתם כי התפרנסה כמעסה.
כאשר התעניינה בכישוריו של פרד, הסביר לה שהוא מבצע הפלות מורשה, וכי אם תזדקק לעזרה מקצועית הוא תמיד ישמח לעמוד לשירותה.
היא הבחינה שפרד דיבר ללא הרף על יחסי מין, וחשדותיה החלו להתגבר כאשר התרברב בפניה על כך שנשים רבות אשר סייע להפיל את עוברן כל כך התרשמו מעבודתו המקצועית עד שהציעו לו לשכב עמן כפרס על שירותיו.
לאחר שהתחילו להטריד מינית גם אותה, הודיעה אוונס לפרד ורוז על כוונתה לעזוב ולשוב לביתה.
מאחר שידעו שאוונס נהגה לתפוס טרמפים לאורך הכביש שבין טוקסברי לסינדרפורד, רקחו פרד ורוז תוכנית לחטוף אותה.
מאוחר יותר הודה פרד כי אף על פי שמטרת החטיפה הייתה לאנוס ולרצוח אותה, רצה לבדוק גם האם תסכים אשתו לסייע לו.
השניים פיתו אותה להיכנס לרכבם ב-6 בדצמבר 1972, תוך כדי התנצלות על התנהגותם הגסה.
תחילה האמינה להם אוונס וסברה כי התרשמה מהם שלא כראוי, ובשל כך לא הביעה כל מחאה כאשר רוז התיישבה לידה במושב האחורי בטענה שרצתה לנהל איתה "שיחת בנות".
כעבור מספר דקות החלה רוז למשש אותה, בזמן שפרד שאל אותה שאלות שונות בעלות תוכן מיני, כגון האם שכבה עם בן הזוג שלה באותו הערב.
כאשר החלה להתנגד לליטופיה של רוז, עצר פרד את הרכב, צעק עליה שהיא זונה, והכה אותה בפניה עד שאיבדה את הכרתה, בטרם החלו שניהם לקשור את ידיה ורגליה עם צעיף ונייר דבק, וחסמו את פיה.
בהצהרה שמסרה למשטרה מאוחר יותר אמרה כי לאחר שהגיעו לביתם ברחוב קרומוול, נתנו לה לשתות תה שהכיל מנת סם, ואנסו אותה לאורך כל הלילה.
פרד העיר לה בנוגע לצורתו המוזרה של הדגדגן שלה לפני שהצליף בו בחוזקה עם חגורת עור.
כאשר צרחה בכאב, חנקה אותה רוז בעזרת כרית והידקה את ידיה על צווארה, בטרם החלה לבצע בה מין אוראלי.
משהבינה אוונס את חומרת מצבה ואת הסכנה אשר נשקפה לחייה הפסיקה להתנגד למעשיהם.
בבוקר למחרת הבחין פרד שצרחותיה של אוונס נשמעו ברחבי הבית לאחר שאחד מילדיו דפק על דלת החדר בו הייתה קשורה.
הוא איים עליה כי יקשור אותה במרתף לנצח וירשה ל"חבריו הכושים" לאנוס אותה, ולאחר שיסיימו, יקבור אותה תחת "המדרכות של גלוסטר"; כמו כן סיפר לה כי רצח מאות נערות צעירות כמוה, והודה שהיא הובאה לביתם רק כדי לענג את רוז.
לאחר מכן שאלו אותה השניים ברוגע האם תסכים לחזור לעבוד עבורם כאומנת.
אוונס ניצלה את ההזדמנות והסכימה להצעתם.
היא החלה לנקות את הבית בניסיון לגרום להם לחשוב כי שכחה לגמרי מאירועי ליל אמש, ומאוחר יותר באותו היום ברחה ממכבסה אליה הלכו היא ורוז, ושבה לביתה.
תחילה התביישה לספר לאימה על מה שאירע, אולם לאחר שהבחינה בחבורות ובפצעים הפתוחים שעל גופה של בתה, פרצה אוונס בדמעות וחשפה בפניה את הכול.
אימה דיווחה על כך מיד למשטרה, ופרד ורוז נעצרו והואשמו בתקיפה ובאונס.
משפטם התקיים ב-12 בינואר 1973, אולם עד אז החליטה אוונס כי אינה מסוגלת להעיד.
בשל כך בוטלו כל אישומי האונס והניצול המיני, והשניים הסכימו להודות באשמה מופחתת בגין תקיפה.
לאחר שנקנסו כל אחד בחמישים לירות שטרלינג, יצאו לחופשי והורשו לחזור אל ביתם.
כאשר שמעה על כך אוונס, ניסתה להתאבד.
שלושה שבועות לאחר משפטם ביצעו בני הזוג את הרצח המשותף הראשון שלהם; לינדה גוף בת התשע עשרה, אותה הכירו דרך אחד מדייריהם בשלהי 1973. גוף ביקרה בביתם לעיתים קרובות מאחר שניהלה קשרים רומנטיים עם שניים מאורחיהם.
לבסוף החליטה לעבור לגור עמם בקביעות ב-19 באפריל.
למחרת סיפרו פרד ורוז לשאר הדיירים כי סילקו אותה לאחר שהכתה את אחד מילדיהם.
סיפור דומה נמסר גם לאמה של גוף, אשר יצרה עמם קשר בניסיון למצוא את בתה.
עם גילוי גופתה המבותרת של גוף, נמצאה לסתה עטופה לחלוטין בנייר דבק, דבר שככל הנראה נעשה על מנת להשתיק את צרחותיה.
בנוסף לכך נמצאו שני צינורות קטנים אשר הוחדרו לחלל נחיריה בכדי לאפשר לה לנשום.
האמונה הרווחת היא שנתלתה מקורות העץ שתמכו בתקרת המרתף של הבית בטרם נחנקה למוות.
פרד אכן הודה מאוחר יותר כי בנה את הקורות בכדי שיוכל לתלות מהן את קורבנותיו.
פרד ורוז השליכו את שאריותיה לבור הבדיקה הנמצא תחת המוסך שלהם, וייתכן ששמרו בידיהם כמה מעצמות הצוואר, הברכיים והאצבעות שלה.
בחקירותיהם המאוחרות קבעו בלשי המשטרה ומומחי הזיהוי הפלילי כי כל הקורבנות שנמצאו במרתף הבית ברחוב קרומוול גם נרצחו ובותרו שם.
חמישה קורבנות נרצחו בין נובמבר 1973 לאפריל 1975; הראשונה שבהם, קרול אן קופר בת החמש עשרה, נחטפה ב-10 בנובמבר 1973, בזמן שחיכתה בתחנת האוטובוס לאחר שבילתה את הערב עם בן זוגה בבית הקולנוע.
היא נגררה בכפייה לתוך רכבו של פרד, שם קשר את ידיה וחסם את פיה לפני שהמשיך לביתו.
לאחר שהגיעו, נקשרו ידיה לקורות תקרת המרתף בטרם נאנסה ונרצחה.
בדומה ללינדה גוף, מתה קופר כתוצאה מחניקה, וגופתה בותרה והושלכה לקבר קטן שנחפר ברצפת המרתף.
במהלך שבעה עשר החודשים הבאים, נידונו ארבע נשים ונערות נוספות בגילאי חמש עשרה עד עשרים ואחת לגורל דומה, אם כי בחינה קרובה של שאריותיהן וממצאים אחרים שנמצאו במקום קבורתן, העידו על כך שכל אחת מהן נאלצה לסבול עינויים אכזריים יותר מקודמתה.
לאחר שרצח את חואניטה מוט בת השמונה עשרה באפריל 1975, יצק פרד בטון על כל רצפת המרתף.
מאוחר יותר הסב את המקום לחדר שינה עבור ילדיו הבוגרים יותר.
לא ידוע על כל רציחות נוספות שביצעו הוא או אשתו עד למאי 1978, אז רצח את אחת מדיירות ביתם, שירלי רובינסון בת השמונה עשרה.
פרד ורובינסון הכירו לראשונה באפריל 1977 לאחר שנפגשו בבית הקפה העששית הירוקה.
באותו הזמן הייתה בהיריון מתקדם, וכעבור חודש עברה ללון בביתו.
אף על פי שרוז הייתה בהיריון בעצמה באותה העת, היא התרברבה בפני שכניהם כי הילד שנשאה רובינסון ברחמה היה שייך לבעלה.
לא עבר זמן רב לפני שהחלה להפגין את שנאתה כלפיה, וככל הנראה הורתה לפרד לרצוח אותה מאחר שחששה למעמדה כאשת הבית.
גופתה של רובינסון נקברה בגינתם.
אף על פי שבותרה באופן שיטתי ומקיף, לא נמצאו עליה כל סימני קשירה, כך שככל הנראה לא נאנסה לפני שמתה.
עוברה נתלש מרחמה ונקבר לצידה.
רוז ניסתה להגיש בקשה בשמה לשירותי הרווחה בגלוסטר עבור קבלת הטבות שונות.
כאשר התעורר חשדם של הדיירים בנוגע להיעלמותה, סיפרו להם פרד ורוז כי עברה לחיות עם אביה בגרמניה המערבית.
הרצח האחרון שביצעו יחדיו התרחש ב-5 באוגוסט 1979; אליסון צ'יימברס בת השש עשרה ברחה מהפנימייה בה גרה ונתקלה בבני הזוג וסט, אשר הזמינו אותה לשמש כאומנת בביתם.
צ'יימברס ככל הנראה לנה אצלם במשך מספר שבועות לפני שנאנסה ונרצחה, לאחר שרוז הבטיחה לה כי תוכל לחיות בחווה כפרית ושקטה אשר הייתה בבעלותם.
גופתה המבותרת נקברה בגינה סמוך לקיר של חדר השירותים.
בניסיון להסתיר את מעשיהם ולשכך את חששות בני משפחתה של צ'יימברס, שלחו פרד ורוז מכתב שכתבה להם כמה ימים לפני מותה מתיבת דואר בנורת'האמפטונשייר.
הת'ר ומאי-ג'ון וסט הפכו למוקד תשומת הלב המינית של אביהן כאשר אחותן אנה מרי נמלטה מביתם ב-1979 לאחר שרוז בעטה בבטנה, ימים ספורים אחרי אשפוזה בבית החולים, בו שהתה לצורך קבלת טיפול עבור היריון חוץ-רחמי.
תדירות ההתעללות שחוו התגברה ככל שהתקרבו לבגרותן המינית.
פרד הסביר להן את ציפיותיו בצורה גלויה, והסביר את מעשיו בפשטות, "אני יצרתי אתכן, אני יכול לעשות בכן כרצוני"; כמו כן, הביע את כוונתו להכניס את שתיהן להיריון ביותר ממקרה אחד, ולעיתים הכריח את כל ילדיו לצפות עמו בפורנוגרפיה.
מאחר שהת'ר, מאי-ג'ון, ואחיהן הצעיר, סטפן, היו בטווח גילאים קרוב, הסכימו שלושתם כי אם יבקש אביהם לשהות בחדרו עם אחת הבנות, על לפחות אדם נוסף מבין השלישייה להיות נוכח, וזאת בכדי למנוע ממנו לאנוס אותן.
כמו כן החלו הבנות להחליף בגדים ולהתקלח רק כאשר היה אביהן מחוץ לבית, או בזמן שאחת מהן עמדה כשומרת ליד הדלת.
פרד הסביר לסטפן כי עד שיגיע לגיל שבע עשרה ייאלץ לקיים יחסי מין עם אמו, אולם לבסוף סילק אותו מהבית.
אף על פי ששתי הבנות נגעלו מהתנהגותו של אביהן, פיתחה מאי-ג'ון מעין מנגנון הגנה לאחר שאביה השליך עליה שואב אבק כאשר התנגדה לחיזוריו, בו הרשתה לו למשש את גופה אך כאשר ניסה להתקדם מעבר לכך הייתה מעיפה את ידיו ממנה בעודה צוחקת.
באוטוביוגרפיה שלה כתבה כי למרות שהצליחה להישאר שפויה על אף ההתעללות שספגה, אחותה הת'ר הושפעה מהמצב בצורה הרבה יותר חמורה ממנה.
עד השנים 1985–1986 הספיק פרד ככל הנראה לאנוס את הת'ר, היות שהחלה לפתח סימפטומים שונים הנפוצים בקרב קורבנות אונס; קרי, כסיסת ציפורניים עד זוב דם, צריכת אלכוהול כבדה, הפניית מבטים מהירים מזוויות עיניה, חרדה תמידית בנוכחות גברים, שינה רדופת סיוטים, וקפיצות לא רצוניות בזמן ישיבה.
התנהגות זו הובילה את הוריה לחשוב שסבלה מסטייה מינית כלשהי ונמשכה לנשים, וכמו כן היוותה מושא ללעג מידי אביה אשר התבדח לעיתים קרובות כי היא זונה ומכוערת.
כאשר ניסתה להתנגד להטרדותיה המיניות של אמה, צחקה עליה רוז בבוז והמשיכה במעשיה.
הת'ר הביעה בפני מאי-ג'ון וסטפן את משאלת ליבה, לברוח מביתם ולהתחיל לחיות חיי-נוודות ביער דין, שם לא תצטרך לראות בני אדם יותר לעולם.
כמו כן התלוננה בפני חבריה על ההתעללות שהיא וקרוביה חוו, וסימני המצוקה נפשית הכבדה ממנה סבלה הובחנו בידי כמה מהם.
מספר אנשי סגל הביעו את דאגתם כאשר סירבה הת'ר להחליף את בגדיה או להתקלח לאחר אימוני הספורט.
במקרה אחד בו הוכרחה להתקלח, הבחינו חברותיה בסימני מכות על ידיה, רגליה וגופה.
בתגובה אמרה כי נגרמו כתוצאה מריבים עם אחיותיה, אולם סיפרה לאחת מהן כי למעשה נענשה בידי הוריה, וכי אמה התייחסה אליה כאל "זונה קטנה" אשר קיבלה ממנה מכות בזכות ולא בחסד.
תוך מספר שנים הגיעו השמועות על עיסוקה של רוז בזנות אל חבריה לכיתה של הת'ר, ואף על פי שילדי משפחת וסט קיבלו הוראות ברורות מהוריהם שלא לחשוף את חייהם בפני חבריהם או אנשי הסגל, סיפרה הת'ר לרבים מהם כי השמועות הללו היו נכונות.
אחד מאבות הילדים היה חבר קרוב של פרד ורוז, והשניים למדו במהרה כי הת'ר לא הצליחה לשמור על פיה.
פרד נלחץ מהעניין כל כך עד שהחל ללוות את הת'ר לבית הספר וחזרה לביתם מדי יום.
לאחר שעזבה הת'ר את בית הספר ב-1986, ניסתה להתקבל למספר מקומות עבודה בניסיון לעזוב את חייה ברחוב קרומוול.
עד יוני אותה שנה גמרה אומר בדעתה להפוך למנקת בקתות אלפיניות במחנה נופש סמוך לטורקי, אולם ב-18 ביוני קיבלה הודעה על כך שלא התקבלה.
לדברי קרוביה פרצה בבכי אשר נמשך כל אותו הלילה ללא הפסקה, ובבוקר למחרת, בעודם מתארגנים לבית הספר, ישבה בסלון ונראתה מדוכאת כהרגלה.
לאחר ששבו לביתם סיפרו להם הוריהם כי הת'ר עזבה כדי לנסות להתקבל שוב לעבודה שרצתה, אולם כאשר אחד השכנים התעניין בהיעלמותה סיפרה לו רוז כי בתה ברחה מהבית לאחר ששתיהן רבו.
כעבור מספר ימים שאלו אחיה ואחיותיה מדוע הת'ר לא התקשרה או שלחה אליהם מכתבים, הסבירו להם פרד ורוז כי הייתה עסוקה מדי עם המאהבת הלסבית שלה.
כאשר מאי-ג'ון וסטפן הציעו לדווח על היעלמותה למשטרה, שינה פרד את הסיפור שוב, והסביר שהצעתם לא הייתה נבונה מאחר שהת'ר הייתה מעורבת ב.
ביותר ממקרה אחד שכנעו פרד ורוז מכר לא ידוע להתקשר אליהם כדי לזייף שיחת טלפון בינם לבין הת'ר אשר יוכלו הילדים לשמוע.