tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האזור המפריד בין שני המרחבים הללו, כולל חלק ממרכז איראן וכל דרום-מערב המדינה, הוגדר כאזור נייטרלי שבו שתי המדינות ואזרחיהן הפרטיים יוכלו להתחרות על השפעה ופריבילגיות מסחריות.
עבור בריטניה ורוסיה, ההסכם היה חשוב בכינון מערך דיפלומטי שהחזיק מעמד עד מלחמת העולם הראשונה.
עם זאת, לא נערכה התייעצות עם ממשלת פרס לגבי ההסכם, אך היא עודכנה לאחר חתימתו.
למרות שלא הייתה בעמדה למנוע מבריטניה ורוסיה ליישם את ההסכם, ממשלת פרס סירבה להכיר בלגיטימיות של ההסכם מכיוון שהוא איים על שלמותה הלאומית של המדינה.
הלאומנים האיראנים, במיוחד, זעמו על חתימתה של בריטניה על האמנה, מדינה שהם ראו בה מגדלור של דמוקרטיה במהלך המהפכה החוקתית.
לאחר מכן, מורשת חשובה של ההסכם הייתה צמיחת הרגשות האנטי-בריטיים וגישות אנטי-מערביות אחרות כמרכיבים חזקים של הלאומיות האיראנית.
ההסכם לא ביטל כל תחרות בין שתי המעצמות בנוגע למדיניותן באיראן, אך לאחר 1907 טופח שיתוף פעולה רחב, במיוחד כאשר האינטרסים האנגלו-רוסיים היו בסכנה.
במיוחד התערבו בריטניה ורוסיה בפוליטיקה הפנימית של איראן ותמכו במלוכנים במאבקם נגד תומכי החוקה.
ההסכם פג ב-1918, לאחר שרוסיה הסובייטית המהפכנית החדשה ויתרה עליו.
עם האמנה האנגלו-רוסית, רוסיה הכירה בכך שאפגניסטן נמצאת בתחום ההשפעה הבריטי כל עוד בריטניה לא תתקוף את המדינה, ובתמורה העניקה בריטניה זכות לרוסיה לסחר שוויוני ולתקשורת ישירה עם פקידי ממשל אפגנים בנושאים לא פוליטיים.
חביבאללה ח'אן, אמיר אפגניסטן, חש מושפל וזעם כשקרא את תנאי האמנה, בין היתר משום שבריטניה לא טרחה להודיע לו על המשא ומתן או על מסקנותיו.
בדומה לתנאים הנוגעים לפרס, ההסכם הביא לצמיחת רגשות אנטי-בריטיים באפגניסטן.
הוועידה האנגלו-רוסית הכירה ב"ריבונות הסינית" על טיבט, ובריטניה התחייבה לא לטפל בטיבט באופן חד צדדי ללא אישור ממשלת סין.
האמנה הלאומית הפלסטינית היא המסמך המכונן של הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) שהוקם ב-1964. הנוסח הראשון של האמנה נקבע בכינוסו הראשון, אשר התקיים בירושלים במאי 1964. לאחר מלחמת ששת הימים נתכנסה המועצה הפלסטינית בקהיר בימים 10–17 ביולי 1968 ועדכנה את נוסח האמנה.
בנוסחה המקורי קובעת האמנה את זכותם הבלעדית של הפלסטינים על פלסטין (ארץ ישראל), ומגדירה את הציונות כתנועה כובשת ולא חוקית.
בנוסח זה מתארת האמנה את השאיפה הפלסטינית לבטל את קיומה של מדינת ישראל, בטענה שהיהדות היא דת ולא לאום, ולפיכך היהודים אינם נכללים בין הקבוצות הזכאיות להגדרה עצמית.
הכרתו של יושב ראש אש"ף, יאסר ערפאת, במדינת ישראל בספטמבר 1993 והסכמי אוסלו, סותרים את נוסח האמנה.
בפרסומיה הרשמיים מציינת הרשות הפלסטינית, בצד נוסח האמנה המקורי, כי הסעיפים הסותרים את הסכמי אוסלו אינם עוד בתוקף, אולם אין כל נוסח חלופי לאמנה.
יש בישראל המטילים ספק האם ביטול הסעיפים תקף על פי תקנון אש"ף.
לדברי הפרופסור ליחסים בין-לאומיים, ד"ר יהושפט הרכבי, "האמנה הלאומית הפלסטינית היא מסמך היסוד של אש"ף כמצעו הרעיוני, אולם אין היא כחוקה שיש למדינות".
הרכבי ערך תרגום, ההדרה ופרשנות לאמנה, אשר נתפרסם בכותר: האמנה הפלסטינית ומשמעותה וראה אור לראשונה ב-1971. בהקדמה מביא הרכבי את הנוסח המעודכן של האמנה מ-1968.
שם האמנה: "אמנה זו תיקרא 'האמנה הלאומית הפלסטינית'".
סעיף 1: "פלסטין היא מולדת העם הפלסטיני והיא חלק אינטגרלי (חיוני, בלתי נפרד) מהמולדת הערבית הגדולה, והעם הפלסטיני הוא חלק מן האומה הערבית".
סעיף 2: "פלסטין בגבולותיה כפי שהיו בתקופת המנדט הבריטי היא יחידה טריטוריאלית אינטגרלית".
סעיף 3: "העם הערבי הפלסטיני הוא בעל הזכות החוקית במולדתו והוא יגדיר עצמו אחר שיסתיים שחרור מולדתו בהתאם לרצונו ואך ורק לרצונו ובחירתו".
סעיף 4: "האישיות הפלסטינית היא תכונה שורשית מתמידה שאיננה פגה, והיא עוברת מן האבות אל הבנים; הכיבוש הציוני ופיזור העם הערבי הפלסטיני כתוצאה מהשואות שבאו עליו אינם פוגמים באישיותו ובשייכותו הפלסטינית ואינם שוללים אותו".
סעיף 5: "הפלסטינים הם האזרחים הערבים, אשר שכנו משכן קבע בפלסטין עד שנת 1947. אחת היא אם הוצאו ממנה או נשארו בה, מי שנולד לאב ערבי פלסטיני אחרי תאריך זה בתוך פלסטין או מחוצה לה, הוא פלסטיני".
סעיף 6: "היהודים אשר שכנו משכן קבע בפלסטין עד תחילת הפלישה הציונית לתוכה ייחשבו פלסטינים".
סעיף 7: "השייכות הפלסטינית והקשר לפלסטין, והחמרי, הרוחני וההיסטורי, הם עובדות קבועות.
חינוך הפרט הפלסטיני חינוך ערבי-מהפכני ונקיטה בכל האמצעים ליצירת תודעה לאומית אצל הפלסטיני, השכלתו כדי שיכיר את מולדתו הכרה עמוקה - רוחנית וחומרית, והכשרתו למאבק המזוין ולהקרבת רכושו וחייו למען החזרת מולדתו עד לשחרורה - הם חובה לאומית".
סעיף 8: "השלב (הנוכחי) אשר העם הערבי והפלסטיני חי אותו הוא שלב המאבק הלאומי לשחרור פלסטין, משום כך, הסתירות בין הכוחות הלאומיים הפלסטינים הם מסוג הסתירות המשניות אשר יש צורך לעצור בעדן למען הסתירה היסודית שבין הציונות והאימפריאליזם מצד אחד, לעם הערבי הפלסטיני מן הצד השני.
על יסוד זה מהווים ההמונים הפלסטינים בארץ הכבושה או בגולה ארגונים כפרטים, חזית לאומית אחת הפועלת להחזרת פלסטין ולשחרורה במאבק המזוין".
סעיף 9: "המאבק המזוין הוא הדרך היחידה לשחרור פלסטין והוא, לכן, אסטרטגיה ולא טקטיקה.
העם הפלסטיני מאשר את החלטתו הנחושה המוחלטת והעומדת – להמשיך במאבק המזוין ולהתקדם לקראת המהפכה העממית המזוינת לשחרור־מולדתו, ולחזור אליה, לשמור על זכותו לחיות בה חיים טבעיים ועל קיום זכותו להגדרה עצמית ולריבונות עליה".
סעיף 10: "פעולות גרילה מהוות את הגרעין של מלחמת השחרור העממית הפלסטינית, וזה יחייב את הסלמתה והרחבתה, ואת גיוס כל המאמצים הציבוריים והחינוכיים הפלסטיניים.
כמו גם השגת אחדות במאבק הלאומי בין הקבוצות השונות של העם הפלסטיני ובין הפלסטינים וההמון הערבי (בארצות ערב), וזאת כדי להבטיח את המשך המהפכה, הסלמתה וניצחונה".
סעיף 14: "גורל האומה הערבית, יתירה מזו, עצם הקיום הערבי תלוי בגורל הבעיה הפלסטינית ומקשר זה נובע המאמץ של האומה הערבית ועמלה לשחרור פלסטין.
העם הפלסטיני ישא בתפקידו החלוצי למימוש מטרה לאומית (קַוְמִי, قومي) קדושה זו".
סעיף 15: "שחרור פלסטין, מבחינה ערבית, הוא חובה לאומית (קַוְמִי, قومي), כדי להדוף מהמולדת הערבית הגדולה את הפלישה הציונית והאימפריאליסטית ולטהר את פלסטין מהקיום הציוני.
האחריות השלמה לכך נופלת על האומה הערבית, עמים וממשלות כאחד, ובראשם העם הערבי הפלסטיני.
סעיף 18: "שחרור פלסטין מבחינה בין-לאומית היא פעולה הגנתית המתחייבת מצרכי ההגנה־העצמית.
לכן, העם הערבי הפלסטיני החפץ לקיים יחסי ידידות עם כל העמים, מצפה לתמיכתן של המדינות שוחרות החירות, הצדק והשלום, בהחזרת המצב החוקי לפלסטין ובהשכנת ביטחון ושלום בה, ולאפשר לקהילה לקיים ריבונות לאומית (וָטַנִיָה, وطنية) וחירות לאומית (קַוְמִיָה, قومية)".
סעיף 19: "חלוקת פלסטין משנת 1947 והקמת ישראל בטלות מיסודן, אחת היא כמה התמידה, משום שהן נוגדות את רצון העם הערבי הפלסטיני ואת זכותו הטבעית למולדתו, ומשום שהן סותרות את העקרונות הכלולים במגילת האומות המאוחדות, ובראשן זכות ההגדרה העצמית".
סעיף 20: "הצהרת בלפור ונוסח המנדט ומה שנבע מהם ייחשבו בטלים.
טענות הקשר ההיסטורי או הרוחני של היהודי לפלסטין אינן עולות בקנה אחד עם אמיתות ההיסטוריה, או עם מרכיבי המדינה במשמעותם האמיתית.
היהדות כדת שמימית (דהיינו של התגלות) איננה לאומיות בעלת מציאות עצמית, וכמו כן אין היהודים עם אחד, שלו אישיותו העצמית, אלא הם אזרחים במדינות שבהן הם מצויים".
יש שרואים בסעיף זה שלילה לא רק של הלגיטימיות של מדינת ישראל, אלא גם של קיומה של ממלכת ירדן כמדינה עצמאית, שגם היא תוצר של הצהרת בלפור וכתב המנדט, שלילה שבאה לידי ביטוי מפורש בהכרזת המועצה הלאומית הפלסטינית ב-28 בפברואר 1971 על ירדן כחלק מפלסטין.
סעיף 21: "בבטאו את עצמותו במהפכה הפלסטינית המזוינת, דוחה העם הפלסטיני את כל הפתרונות שהם תחליף לשחרור פלסטין בשלמותה, ודוחה את כל התוכניות שמטרתן חיסול הבעיה הפלסטינית או בינאומה".
סעיף 22: "הציונות היא תנועה מדינית, הקשורה קשר אורגני באימפריאליזם העולמי והיא עוינת לכל תנועות השחרור והקידום בעולם.
היא תנועה גזענית קנאית בהווייתה, תוקפנית, והתפשטותית־התיישבותית במטרותיה, היא פשיסטית באמצעיה.
ישראל היא מכשיר התנועה הציונית ובסיס אנושי (בכוח אדם) וגאוגרפי לאימפריאליזם העולמי.
היא משמשת נקודת התבססות וקפיצה, כדי להלום בתקוות האומה הערבית לשחרור, לאיחוד ולקידום".
סעיף 29: "העם הערבי הפלסטיני הוא בעל הזכות הראשון והמקורי בשחרור פלסטין ובהחזרת מולדתו והוא יקבע את עמדתו לגבי כל המדינות והכוחות על יסוד עמדותיהם לגבי בעיית פלסטין ומידת תמיכתן בו ובמהפכתו למימוש מטרותיו".
סעיף 30: "הלוחמים ונושאי הנשק במערכת השחרור הם גרעין הצבא הערבי שיהווה את זרוע המגן של הישגי העם הערבי הפלסטיני".
סעיף 31: "לארגון השחרור הפלסטיני יהיה דגל, שבועה והמנון שייקבעו בהתאם להסדר מיוחד".
סעיף 33: "האמנה לא תתוקן אלא ברוב של שני שלישים של כלל חברי המועצה הלאומית לארגון השחרור הפלסטיני במושב מיוחד אשר יכונס למטרה זו".
שינויים בסעיפי האמנה מנוסח 1964
יהושפט הרכבי מראה, בין השאר, הקצנה בעמדות הפלסטינים בנוסח 1968 לעומת הנוסח הראשון מ-1964.
שם האמנה: הרכבי מציין כי הפתיח חודד ב-1968 לכלל הדגשה של "הפטריוטיזם הפלסטיני".
סעיף 4: סעיף זה הורחב לעומת הנוסח הראשון.
ועניינו הדגשת הפלסטיניות כ"תכונה נצחית הבאה מלידה".
סעיף 6: סעיף זה מקביל לסעיף 7 בנוסח האמנה של 1964, שקבע כי: "היהודים אשר הם ממקור פלסטיני יוחשבו פלסטינים אם יחפצו להתחייב לחיות בנאמנות ובשלום בפלסטין".
מאחר שבסעיף קודם נקבעה שנת 1948 כתאריך הקובע לגבי הפלסטיניות של הערבים, ניתן להסיק כי "היהודים אשר הם ממקור פלסטיני" הם היהודים שגרו בפלסטין עד שנה זו.
לדברי הרכבי, תיקון זה באמנה, שהקדים את התאריך הקובע לגבי הפלסטיניות של היהודים לשנת 1917, ביטא את הצורך הפלסטיני בהפחתת מספר היהודים שיותר להם להמשיך להתגורר בפלסטין.
סעיף 9: סעיף זה, אשר מפרט את הלגיטימיות של פעילות כוחות חמושים של אש"ף, הוכנס בנוסח 1968.
סעיף 10: סעיף זה, אשר מתאר את פעילות הטרור המתוכננת, הוכנס בנוסח 1968.
סעיף 22: הרכבי מציין כי בסעיף זה שנוסחו הורחב ב-1968, יש "תגבור הגינוי של הציונות וישראל" לעומת הנוסח של 1964, שהיה "סתמי יותר".
סעיף 24: בנוסח המקורי של האמנה היה קיים סעיף 24 שנפתח כך: "לארגון לשחרור פלסטין לא תהיה כל ריבונות על הגדה המערבית של ירדן, על רצועת עזה ועל אזור אל-חמה".
הפלסטינים לא דרשו בשלב זה לקבל לידיהם את האזורים שהיו בעבר חלק מפלסטין המנדטורית ושעתה שלטו בהם מדינות ערביות (ירדן, מצרים וסוריה).
למעשה, "שחרור פלסטין" התייחס, לפחות באותו שלב, רק למדינת ישראל ולא לפלסטין כולה.
סעיף זה הוסר בנוסח האמנה מ-1968 כשבאותו זמן שלטה מדינת ישראל בגדה המערבית ורצועת עזה.
ההצהרות באמנה השוללות את הלגיטימיות של מדינת ישראל הביאו לדרישה מצד ישראל לבטל את האמנה כאשר נחתמו הסכמי אוסלו.
במכתב ששלח יאסר ערפאת ליצחק רבין, שבו הוא מכיר בשם אש"ף במדינת ישראל, הוא מגדיר את סעיפי האמנה הפלסטינית הסותרים את תוכן מכתבו: "בלתי-תקפים ובלתי-ישימים".
ב-24 באפריל 1996 (לפני הבחירות בישראל) כונסה המועצה הלאומית הפלסטינית בעזה, והחליטה לתקן את סעיפי האמנה הסותרים את הסכמי אוסלו בתמיכת 504 חברי מועצה, 54 מתנגדים ו-14 נמנעים.
החלטה זו הסמיכה את הוועדה המשפטית של אש"ף לנסח את האמנה מחדש ולהגיש את הגרסה החדשה לוועד המרכזי של אש"ף.
מאוחר יותר טענו גורמי ימין שלהחלטה אין משמעות של ממש , מאחר שנקבע רק שתוקם ועדה שתשנה סעיפים הסותרים להסכמי אוסלו, מבלי לשנותם בפועל, ואף לא נעשה פרסום כלשהו של האמנה המתוקנת.
לפיכך משעלה לשלטון בנימין נתניהו, הוא תבע את ביצוע התיקונים שנדרשו באמנה.
בעקבות זאת, בינואר 1998 שיגר ערפאת מכתבים בנושא לנשיא ארצות הברית ביל קלינטון ולראש ממשלת בריטניה טוני בלייר.
במכתב ששלח אל קלינטון ב-13 בינואר, כתב כי המועצה הלאומית החליטה באפריל 1996 שהאמנה "מתוקנת בזאת על ידי ביטול הסעיפים המנוגדים" למכתבים שהחליף עם רבין בספטמבר 1993. עוד כתב: "כל סעיפי האמנה הסותרים את מחויבות אש"ף להכיר בישראל ולחיות לצידה בשלום - אינם בתוקף.
בתאריך 2 בפברואר 2001 פורסם בעיתון "אל-חיאת אל-ג'דידה", שנחשב כמביע את העמדות הרשמיות של הרשות הפלסטינית, כי יושב ראש המועצה הלאומית הפלסטינית, סלים א-זענון הקים בקהיר פורום חדש של נציגים מן הרשות ומן הפזורה הפלסטינית – "רשות לעצמאות לאומית" – אשר תהיה כפופה למועצה הלאומית, ותגשים את עצמאות המדינה הפלסטינית.
על פי הדיווח הפורום רואה את האמנה הפלסטינית כתקפה, ומתבסס על החלטה 181 (תוכנית החלוקה) והחלטה 194 (העוסקת בין היתר בנושא הפליטים הפלסטינים) של העצרת הכללית של האומות המאוחדות; אף שהחלטה 181 סותרת לכאורה את האמנה הלאומית הפלסטינית.
בכירים פלסטינים שהוצגו כשותפים בפורום פרסמו הודעות שבהן הם מתנערים ממנו, וכך גם עשה משרד ההסברה של הרשות הפלסטינית.
מאז החלטות המועצה הלאומית הפלסטינית ב-1996 ואישורה ב-1998, לא נוסחה אמנה חדשה או מתוקנת.
האמנה הפלסטינית בניסוחה העדכני מ-1968, בתרגומו ופרשנותו של יהושפט הרכבי, פורסמה על ידי משרד החינוך של מדינת ישראל לראשונה בתשל"א – 1971. כמו כן היא הוזכרה ונדונה בספרי לימוד בישראל.
אצטדיון האמפדן פארק שבגלאזגו הוא האצטדיון הביתי של נבחרת סקוטלנד בכדורגל ושל מועדון הכדורגל קווינס פארק.
"האמפדן" הוא אחד מאצטדיוני הכדורגל הישנים והמפורסמים בעולם, ונפתח ב-31 באוקטובר 1903.
גמר הגביע הסקוטי משוחק בהאמפדן, שבסיומו הקבוצה המנצחת מניפה את הגביע העתיק ביותר בעולם הכדורגל, הגביע הסקוטי, שקיים מאז 1873.
באולימפיאדת לונדון (2012) אירח האצטדיון משחקים בשלבים המוקדמים של טורניר הכדורגל.
האמנה לאיסור ניסויים גרעיניים (אמנ"ס, באנגלית: Comprehensive Nuclear Test Ban Treaty, CTBT) אוסרת על קיום ניסויים בנשק גרעיני וכל פיצוץ גרעיני אחר.
האמנה קובעת שעל כל מדינה להימנע מלסייע, לעודד ולהשתתף בכל דרך שהיא בהוצאה לפועל של ניסויים בנשק גרעיני או פיצוץ גרעיני אחר.
פיתוח הנשק הגרעיני החל בימי מלחמת העולם השנייה והגיע לשיאו בהטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי באוגוסט 1945. מתקופת זו ועד 1953 נספרו עוד כ-50 ניסויים גרעיניים.
במהלך זמן זה התעוררה באוכלוסייה תחושת פחד מפני נשורת גרעינית והשפעותיה.
ב-1963 היה ניסיון ראשון לעסוק בנושא על ידי הקמת "האמנה החלקית לאיסור ניסויים גרעיניים" (Partial Test Ban Treaty או Limited Test Ban Treaty).
ניסיון זה נכשל מכיוון שצרפת וסין שבאותה תקופה כבר החזיקו נשק גרעיני סירבו לחתום על האמנה.
ב-1968 נחתמה האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (Non-proliferation Treaty, NPT).
מדינות שחתמו על אמנה זו התחייבו לא לייצר לרכוש או להפיץ נשק גרעיני.
השלב הבא באמנה היה להשמיד את הנשק הגרעיני שברשותן.
ב-1993 המדינות שחתמו על "האמנה החלקית לאיסור ניסויים גרעיניים" והאו"ם החלו בדיונים על האמנה לאיסור ניסויים גרעיניים, ובספטמבר 1996 האמנה נפתחה לחתימה.
האמנה טרם נכנסה לתוקף, והיא תכנס לתוקף רק לאחר שיאשררו אותה 44 המדינות הרשומות בנספח 2 לאמנה (בהן ישראל, ארצות הברית ואיראן שחתמו אך לא אשררו את האמנה, ופקיסטן, הודו והרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה שלא חתמו על האמנה כלל).
נכון להיום אשררו כ-35 ממדינות נספח 2 את האמנה, 176 מדינות חתמו עליה ומתוכן כ-134 מדינות אשררו אותה.
במסגרת האמנה הוחלט על הקמת מערך ניטור גלובלי להתרחשויות גרעיניות.
זוהי המשימה העיקרית של הארגון שהוקם בעקבות האמנה, ה-CTBTO.
מערך הניטור הגלובלי (IMS) מורכב ממערכות הידרואקוסטיות, תחנות סייסמיות, תחנות אינפרא- סאונד ותחנות רדיו-נוקלידיות.
120 תחנות סייסמיות משניות (2 בישראל)
16 מעבדות רדיונוקלידיות (1 בישראל)
המידע שנאסף בתחנות מועבר למרכז לאיסוף, עיבוד ואחסון נתונים (International Data Center) הממוקם בארגון האמנ"ס שמושבו בווינה, אוסטריה.
לאחר כניסת האמנה לתוקף, אם יתעורר חשד לביצוע ניסוי גרעיני על ידי מדינה חברה באמנה, ניתן יהיה לבצע ביקורת בשטח על מנת לאמת האם אכן בוצע ניסוי גרעיני תוך הפרת האמנה.
בתקופה שעד כניסת האמנה לתוקף הארגון מתפקד כמזכירות זמנית, והמידע שזורם מתחנות הניטור נאגר בווינה אך לא ניתן לעשות בו שימוש לצורכי אימות האמנה.
אולם בתקופה זו נעשה במידע זה שימוש אד הוק לצרכים אחרים כגון ניטור צונאמי.
בראשות הוועדה המכינה עומד מזכ"ל; המזכ"ל הנוכחי הוא ד"ר רוברט פלויד מאוסטרליה.
ישראל הייתה שותפה פעילה בגיבוש האמנה וממשיכה להשתתף באופן פעיל בתהליך הקמת משטר האימות (Verification) של האמנה.
אנשי הוועדה לאנרגיה אטומית מייצגים את ישראל במוסדות ארגון האמנה, בקבוצות העבודה המקצועיות ובפעילויות השונות במסגרת הארגון.
בישראל הוקמו שתי תחנות סייסמיות משניות, המהוות חלק ממשטר האימות הגלובלי.
כמו כן הוקם מרכז נתונים לאומי ומעבדת רדיונוקלידים, שממוקמים במרכז למחקר גרעיני - נחל שורק (ממ"ג).
ישראל חתמה על האמנה בספטמבר 1996, אך טרם אשררה אותה.
נציגות הקבע של ישראל לסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) ולוועדה המכינה לארגון האמנה לאיסור ניסויים גרעיניים (אמנ"ס) שמושבה בווינה, אוסטריה, אמונה על ייצוג האינטרסים של ישראל למול ארגון האמנ"ס.
ישראל מיוצגת בארגון האמנ"ס על ידי נציג במעמד של שגריר.
השגריר הנוכחי הוא מר רונן שאול, שנכנס לתפקיד ב-9 ביולי 2024.
התחנות הסייסמיות הפועלות בישראל הן חלק ממערך האימות הגלובלי, האחת ליד הר מירון והשנייה ליד אילת וכן מספר תחנות סייסמיות לאומיות נוספות.
הנתונים הסייסמיים הנרשמים בתחנות אלה מועברים באופן רציף למרכז הנתונים הלאומי (מנתו"ל).
המנתו"ל מעביר לארגון האמנה לאיסור ניסויים גרעיניים נתונים סייסמיים מתחנות מירון ואילת על פי דרישה ממערכת עיבוד הנתונים בארגון.
נתונים מהתחנות הלאומיות הנוספות אמורים לשמש לשיפור הדיוק בעיבוד הנתונים בארגון האמנה לאיסור ניסויים גרעיניים במקרה של אירוע סייסמי הדורש בירור מיוחד.
האמנה הלאומית היא הסכם לא כתוב אותו קיבלו מנהיגי העדות בלבנון לאחר משא ומתן בשנת 1943. האמנה הלאומית הסדירה את התנהלותה של המדינה הלבנונית עם קבלת עצמאותה.
ההסכם הניח את היסודות ללבנון הרב-עדתית, וממשיך להשפיע על המדינה גם היום.
לקראת בחירות 1943 בלבנון, החליטו הצרפתים לערוך בחירות לפרלמנט, התקנה בחוקה שקבעה כי שליש מצירי הפרלמנט נקבעים על ידי הנשיא בוטלה, ולכן נוצר צורך בחלוקה מחודשת של המושבים.
הצרפתים החליטו לחלק את הפרלמנט בן 55 המושבים ל-30 מחוקקים נוצרים, ו-25 שאינם (יחס של 6:5) בהתבסס על מפקד האוכלוסין של 1932 שתוצאותיו הראו כי הנוצרים הם בעלי רוב זעיר במדינה: 54.7%; ולעומתם קיים מיעוט גדול של 45.3% המורכב ממוסלמים ומדרוזים (יחס של כ-6:5).
בבחירות שנערכו באוגוסט-ספטמבר 1943, זכו נציגים שתמכו בלבנון עצמאית לרוב גדול בפרלמנט.
הממשלה אשר קמה בהנהגת ראש הממשלה, ריאד א-סולח המוסלמי, והנשיא, בשארה אל-ח'ורי הנוצרי, על סמך אישור הפרלמנט, מיהרה להודיע על כוונה להסיר את כל הסעיפים בחוקה שקושרים את לבנון למנדט הצרפתי.
כצפוי, צרפת התנגדה חריפות לצעד זה, אך הדבר לא מנע מן הממשלה החדשה להודיע בנובמבר 1943 על שינוי סעיפי החוקה הכובלים.
ב-10 בנובמבר 1943 בא-כוחה של צרפת בלבנון, גנרל ז'אן הלה, עצר את הנשיא, ראש הממשלה ושרים רבים.
הצרפתים הודיעו כי כל השינויים החוקתיים בטלים ואף לא חוקיים.
הצרפתים גם מינו מחדש את אמיל אדה, הנשיא לשעבר ותומכם, לנשיאות.
השרים שוחררו זמן קצר לאחר מכן ב-22 בנובמבר בעקבות לחץ בינלאומי על צרפת.
כתוצאה ממעצרים אלו, בשאיפה לשחרר את לבנון מהמנדט הצרפתי, התכנסו בקיץ 1943 ראש הממשלה, ריאד א-סולח הסוני והנשיא, בשארה אל-ח'ורי המרוני ומספר חברי פרלמנט, בניסיון לגבש אמנה חברתית, שתסדיר את התנהלות המערכת הפוליטית הלבנונית.
המרונים לא ישאפו למעורבות בינלאומית (בתקופת ההסכם, ההתייחסות הייתה לצרפת), ויכירו בלבנון כמדינה ערבית, ולא מערבית.
המוסלמים (השיעים והסונים) יכירו בגבולותיה הנוכחיים של לבנון, ויזנחו את שאיפותיהם לאיחוד עם סוריה (בעלת הרוב המוסלמי).
לבנון תשאף לשיתוף פעולה עם מדינות ערביות, אך בסכסוכים בין-ערביים תקפיד לשמור על עמדה נייטרלית.
נשיא הרפובליקה תמיד יהיה מרוני.
סמכויותיו של הנשיא תחת האמנה היו רבות - הוא היה ראש הרשות המבצעת, היה יכול להחיל חוקי חירום בלי תמיכת הפרלמנט, היה אחראי למינויו של ראש הממשלה הסוני, לאחר התייעצות עם המנהיגים הממסדיים; ובסמכותו היה לפטר את ראש הממשלה והשרים.
נשיא מועצת השרים (ראש הממשלה) תמיד יהיה סוני.
נשיא האספה הלאומית (יו"ר הפרלמנט) תמיד יהיה שיעי.
סגן יו"ר הפרלמנט תמיד יהיה יווני-אורתודוקסי.
שר ההגנה תמיד יהיה דרוזי.
מפקד הצבא תמיד יהיה נוצרי מרוני.
מושבי הפרלמנט יחולקו ביחס של 6:5 לטובת הנוצרים על פני המוסלמים (הדרוזים נכללו בקבוצת המוסלמים).
חלוקת המשרות הפוליטיות בדרגים הנמוכים יותר גם כן תתבצע על פי יחס ה-6:5, והנשיא נקרא למנות את שרי הקבינט על פי "יחס הוגן".
הסעיף האחרון היה אחד מסלעי המחלוקת הבין עדתית - שביטויה האלים ביותר הוא מלחמת האזרחים בלבנון.
הבעייתיות בסעיף הייתה כי חלוקת המושבים נקבעה על פי מפקד אוכלוסין שנערך ב-1932, ומאז שנה זו, חלו שינויים משמעותיים בדמוגרפיה הלבנונית.
בשנות מלחמת האזרחים בלבנון, הנוצרים החזיקו במשרה הביצועית החשובה ביותר - הנשיאות, וברוב מושבי המחוקקים (54 מתוך 99), אולם הם היוו רק שליש מהאוכלוסייה.
שני השלישים הנותרים היו בעיקר מוסלמים, ומאז 1932 השיעים הפכו לעדה הגדולה ביותר.
המחנה הרדיקלי במלחמה דרש את עדכון האמנה הלאומית או את ביטולה באופן מוחלט (כך שהרוב הדמוגרפי שלהם יבוטא גם ברשות המחוקקת), ואילו המחנה השמרני, שהורכב במרביתו מנוצרים, ביקש לשמר את הסטטוס קוו (שהיה מוטה לטובתם).
יש גם הטוענים, כי בחלוקה מלאכותית של העמדות הפוליטיות במדינה, האמנה מנעה אינטגרציה בין-עדתית בלבנון, וכתוצאה מכך פרצו עימותים אלימים פעם אחר פעם בין העדות (מלחמות האזרחים והמתיחות בשנות ה-70 המוקדמות).
הסכם טאיף שנחתם בתום 15 שנות לחימה עדתית, ניסה לתקן את היחס הזה, וכעת הפרלמנט הלבנוני מחולק באופן שווה בין שתי הקהילות הדתיות.
כמו כן, הוא העביר כמה מסמכויותיו הרבות של הנשיא (המרוני) לקבינט המחולק באופן שווה בין שתי הדתות.
הדעה הרווחת בלבנון היא שלכשייושמו סעיפי הסכם טאיף בנוגע להקמת סנאט (דבר המחייב את בחירת הפרלמנט הלבנוני על מפתח שאינו מבוסס על קהילות דתיות), מושבי הסנאט יחולקו ביחס של 1:1 בקרב הנוצרים והמוסלמים ויו"ר הסנאט תמיד יהיה דרוזי, בהתאם לעקרונות האמנה הלאומית.
עם זאת, ההסכם עדיין אינו משקף את הדמוגרפיה הנוכחית בלבנון, ועל כן מוסלמים רבים תומכים בביטול החלוקה, או בשינוי באמנה.
כך, בסקר של מכון זוגבי מאפריל 2005 סה"כ 63% מהלבנונים היו מעוניינים בשינוי האמנה הלאומית, ו-29% התנגדו.
מקרב המרונים 42% תמכו בשינוי ו-52% התנגדו, מקרב הסונים 68% הביעו תמיכה בשינוי ורק 20% התנגדו, ומקרב השיעים 74% תמכו בשינוי ו-20% התנגדו.
בנוגע לביטול חלוקת המושבים (אדם אחד - קול אחד), הנתונים דומים, עם תמיכה שיעית וסונית חזקה והתנגדות מרונית.
האמנות המינואית והאמנות המיקנית הן האומנויות של התרבות המינואית מכרתים (המזוהה במקרא בשם האי כפתור )והתרבות המיקנית מפלופונסוס, הקרובה ושייכת למרחב הבירה העתיקה אתונה.
היוו חוט מקשר בין אמנות מצרים העתיקה לאמנות יוון העתיקה.
הן מושפעות במישרין מהאמנות המצרית בתקופתן, עקב היותם של המינואים והמיקנים יורדי ים, סוחרים ודייגים.
במקביל השפיעו על האמנות בעריי יון השונות.
קיימים הבדלים מהותיים בין האמנות המצרית לאמנות המינואית והמיקנית (ומאוחר יותר להלניסטית) - במצרים התרבות מוקדשת כולה לפרעונים, התרבות המינואית והמיקנית עוסקת בפולחן האלים אך גם בחיי היום יום של האדם, גודל הפסלים הוא טבעי ואינו מונומנטלי ואדיר.
הקו מעוגל וספירלי בניגוד לקו הזוויתי באמנות המצרית.
הטבע מוצג כאוטונומי ולא רק כמשרת את האדם (באמנות המצרית אלמנטים טבעיים הוצגו לרוב בהקשרם לאדם, בסצנות ציד, דיג וכדומה).
התרבות המינואית התפתחה בכרתים במהלך תקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת (המילניום השני לפנה"ס), והייתה התרבות המפותחת הראשונה בעולם האגאי.
היא התבססה על כלכלה ימית, מסחר ענף וקשרים עם מצרים והלבנט.
המרכזים הפוליטיים והכלכליים העיקריים התרכזו בערים כגון קנוסוס, פייסטוס ומליה, שהצטיינו בארמונות ומקדשים מפוארים ששימשו מוקדי שלטון, פולחן וייצור.
האמנות המינואית מתאפיינת בסגנון טבעי, דינמי וזורם, המשקף תפיסת עולם שוחרת שלום.
ציורי הקיר (פרסקו) מציגים סצנות של טבע, חיות הים, פולחן המקדש בקנוסוס, תחרויות וטקסים, דגשים על דמויות נשיות.
לצד הפרסקו, בולטת אמנות שימושית מפותחת, ובה כלי חרס מעוטרים, חותמות, תכשיטים וחפצי פולחן, המעידים על שליטה טכנולוגית גבוהה ורגישות אסתטית.
כתרבות המבוססת על מסחר ימי, מפגש עם אמנות מצרית, מיקנית ולבנטינית סייע בהרחבת הנושאים וביטויים באמנות.
המבנה המפורסם ביותר שהשתמר הוא ארמון המלוכה בקנוסוס.
על פי האמונה הארמון עתיק מאוד ונבנה על ידי המלך מינוס.
הוא מעוטר בסיפור המיתולוגי על תסאוס והשור.
בחדרי הארמון כל הקירות צבועים ומצוירים בציוריי פרסקו ואימפסטו צבעוניים בצבעים: אדום, כחול, זהב ושחור שהושגו על ידי מינרלים, צמחים ואדמה בגוונים שונים שקיימת באזור.
סופה של התרבות המינואית: התרבות המינואית נהרסה בחטף, עם ההתפרצות הוולקנית האדירה באי סנטוריני, רעידות אדמה ופלישות מיקניות (בערך ב־1450 לפנ"הס)
התרבות המיקנית התפתחה ביוון היבשתית בתקופת הברונזה המאוחרת (המאות ה־16–12 לפנה"ס), והיא מזוהה עם חברה היררכית ולוחמנית יותר.
מוקדי הכוח היו ארמונות מבוצרים, כגון מיקנה, פילוס וטירינס, ששלטו על שטחים נרחבים באמצעות מנגנון מנהלי וכלכלי ריכוזי.
האמנות המיקנית מאופיינת בסגנון מאופק וסכמטי יותר מן המינואי.
ציורי הקיר משלבים מוטיבים מיתולוגיים, טקסיים וצבאיים, ולעיתים ניכרת בהם השפעה מינואית מוקדמת.
האמנות החומרית מדגישה סטנדרטיזציה וייצור סדרתי, ובכלל זה כלי חרס, כלי מתכת וכלי קבורה.
העיטור הגאומטרי, הסימטריה והאחידות משקפים את אופייה הארגוני והפוליטי של התרבות המיקנית.
סופה של התרבות המיקנית: הרס ודעיכת התרבות המיקנית (1100 לפנה"ס), החל עם ההתפרצות הוולקנית בסנטוריני, ובעקבותיה, פלישה של עמים דוריים, וגויי הים, התמוטטות הכלכלה, נטישת הערים ותחילתה של "תקופת החושך" ביוון.
פְרֶסְקוֹ (מאיטלקית: affresco; בעברית גם: תַּמְשִׁיחַ) הוא טכניקת ציור קיר אשר מתבססת על ציור ישירות על טיח סיד לח וטרי.
המונח מגיע מהביטוי האיטלקי 'a fresco' שפירושו "טרי" או "באופן טרי".
בטכניקה זו הצבעים מתייבשים יחד עם הטיח והופכים לחלק אינטגרלי ממנו (להבדיל מטכניקות ציור אחרות, בהן הצבע והמצע עליו הוא מצויר מהווים שכבות נפרדות).
כ-2 קילומטרים מדרום לכפר אקרוטירי שבדרום האי סנטוריני התגלתה עיר מינואית קבורה תחת שכבה עבה של אפר געשי.
הציור שטוח כמו בציור המצרי ומתפתח מעט בין המיקני למינואי, אמנות ריאליסטית אך לא נטורליסטית.
אין תפיסת חלל ועומק, ציור שטוח דמוי צלליות, כל האיברים בדמויות מצוירים מהכיוון בו יראו במלוא צורתם, מתחילה מעט תפיסת נפח בדמויות.
הארמונות המיקניים היו צבעוניים כולם, ציורי פרסקו בדגמים דקורטיביים (כדוגמת ארמון פילוס) וציורים גדולים של חיות מיתולוגיות-דמיוניות ברובן.
הקדרות המינואית והמיקנית מייצגות שתי מסורות אגאיות קרובות בזמן ובמרחב, אך שונות בטכנולוגיית הייצור והתוכן האסתטי.
הקרמיקה המינואית, שהתפתחה בעיקר בכרתים בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת, מאופיינת בגיוון צורני, בעיטור טבעי וזורם ובשליטה מורכבת בתהליכי השריפה בכבשן, כולל מעבר בין תנאי חמצון וחיזור.
על-ידי שליטה בכמות האוויר הנכנס לכבשן.
מגוון אדמדם (חמצון מלא) לגוונים כהים עד שחור במחסור בחמצן.
שיטה זו אפשרה עיטור בגוונים שונים וכלים בעלי גימור עדין במיוחד.
לעומתה, הקרמיקה המיקנית, שמקורה ביוון היבשתית בתקופת הברונזה המאוחרת, מדגישה סטנדרטיזציה ויעילות ייצור.
הכלים עוצבו ברובם על אובניים מהירים, נשרפו בתנאי חמצון יציבים, ועוטרו בצבע כהה המבוסס על תחמוצות ברזל על רקע בהיר.
סגנון העיטור המיקני סכמטי וסימטרי יותר, ומשקף ייצור ריכוזי בגישה מסחרית.
מסורת מיקנית זו השפיעה ישירות על הקרמיקה האגאית שהופיעה בלבנט עם גויי הים ובראשם הפלשתים, ולא המסורת המינואית.
הקרמיקה המיקנית יוצרה מטין מקומי, לרוב חרסיתי-גירי שעבר עיבוד מוקדם קפדני: ניפוי, לישה והוספת חומרי תיסוף (tempering) כגון חול דק או גרגרי קוורץ.
תוספים אלו שיפרו את עמידות הכלי בייבוש ובשריפה ומנעו סדיקה.
החידוש המרכזי בתקופה המיקנית הוא שימוש נרחב באובניים מהירים (fast wheel), שאִפשר ייצור סדרתי ואחיד.
כלים פתוחים (קערות, קיליקס) וכלים סגורים (אמפורות, קנקנים, פכים) עוצבו לרוב על האובניים.
כלים גדולים הורכבו לעיתים ממספר חלקים (גוף, צוואר, ידיות) שחוברו לפני הייבוש.
לאחר העיצוב הוחלקו והוברקו (burnishing או smoothing).
הכלים יובשו באוויר עד לדרגת" קשה כעור "(leather-hard), ולאחר מכן נשרפו בכבשני חרס.
השריפה התבצעה בטמפרטורות של כ־800–950 מעלות צלזיוס.
בקרת חמצון טובה יצרה גוף כלי בהיר (צהבהב–קרמי), האופייני לקרמיקה המיקנית.
שריפה אחידה הייתה תנאי הכרחי לאיכות הצביעה
העיטור בוצע באמצעות צבע מינרלי מבוסס תחמוצות ברזל, שהופק מטין עשיר בברזל.
הצבע נמרח במצב נוזלי (slip או paint) לפני השריפה.
בעת השריפה, בהתאם לכמות האוויר הנכנס התחמצן הברזל ויצר צבע חום-כהה עד שחור.
הציור נעשה לרוב במכחול, ישירות על גוף הכלי המיובש חלקית.
(בטכנולוגית הצביעה על חרס מינואיים ומיקניים אין שימוש בכחול או בירוק.
הצבעוניות היא כמעט תמיד חום–שחור–אדמדם על רקע בהיר.
כחול וירוק מופיעים בציורי קיר, בפאיאנס ובחפצי נוי, ולא כצבע יציב בזיגוג של כלי חרס.)
המוטיבים, וצורת הכיסוי של הכלי עברו התפתחות, וניתן להבחין בשלבים: השיטתיות והייצור התעשייתיים, מאפשרים לארכאולוגים לזהות את תקופת הייצור והתרבות המיקנית.
שלב מוקדם – עיטורים גאומטריים (ספירלות, קווים גליים, משולשים).
שלב מפותח (סגנון ימי) – מוטיבים מן העולם הימי: תמנונים, צדפות, אצות, דגים.
שלב מאוחר – סגנון סכמתי ונוקשה יותר, עיטור גאומטרי צפוף עם דגש על סימטריה ופישוט הצורות, כנראה בהשפעת ייצור המוני.
הקרמיקה המינואית יוצרה מטין מקומי איכותי, לרוב דק ומנופה היטב (fine levigated clay), עם מיעוט תוספים ליצירת כלים דקי דופן ובעלי גימור חלק במיוחד.
טכנולוגיה: שימוש באובניים קיים כבר בראשית האלף השני לפנה"ס, אך בתרבות המינואית הדגש הוא על עבודת יד מיומנת וגמישות צורנית.
השונות רבה יותר גם בתוך אצוות יצור והכלים עוצבו בעדינות.
לעיתים ניכר שימוש באובניים איטיים לעיצוב ידני (wheel-coiling) ולהברקה ולא לייצור הכלי.
צביעה: הקדרים המינואים הצטיינו בשליטה מתוחכמת בשלבי החמצון והחיזור בכבשן (oxidizing and reducing atmospheres), היוצרת צבעים בהירים (לבן, ורוד, אדום) על רקע כהה (או צבעים כהים, חום ושחור על רקע בהיר).
אפקט זה הושג באמצעות שריפה רב-שלבית (multi-stage firing), שכללה מעבר יזום בין תנאי חמצון וחיזור.
מבחינים בשלש תקופות (שכל אחת מחולקת לשלבי ביניים, החל מהתקופה הנאוליתית.) עיקר ההתפתחות הנוגעת לנושא היא תקופת הברזל הקדומה והתיכונה עד השמדת הממלכה וכל תרבותה.
ההתחדשות הייתה מינורית וחסרת המיומנות הטכנית והרבגוניות בעיטור משלב הפריחה דומה יותר לקדרות הקיפרית.
התקופה המינואית הקדומה (EM): ראשית הדרך
סגנון פירגוס (Pyrgos Ware): כלים כהים וממורקים בעלי עיטורים גאומטריים חרוטים.
סגנון איוס אונופריוס (Agios Onouphrios): מציג מעבר לעיטור בצבע כהה על רקע בהיר, בעיקר קווים מקבילים ודגמים אלכסוניים.
סגנון וסיליקי (Vasiliki Ware): סגנון ייחודי המאופיין באפקט "מנומר" (Mottled) שנוצר כתוצאה משריפה לא אחידה של הכלי, שמעניק לו מראה של אבן יקרה.
התקופה המינואית התיכונה (MM): תקופת הארמונות הקדומים
סגנון קמארס (Kamares Ware): נחשב לשיא הטכנולוגי של הקדרות המינואית.
מאפיינים: עיטור "פוליכרומי" (רב-גוני) של לבן, כתום ואדום על רקע שחור עז.
טכניקה: הכלים היו דקיקים ביותר ("קליפת ביצה" - Eggshell ware), המעיד על שימוש באובניים מהירים ומיומנות גבוהה.
העיטורים היו מופשטים וכללו ספירלות ורוזטות.
התקופה המינואית המאוחרת (LM): הסגנון הנטורליסטי
בתקופה זו חלה התפתחות ושכלול טכניקת הציור ושינויי הגוונים, מעבר מעיטור של פסים וקווים לעיטור מורכב כהה על רקע בהיר, עם דגש על עולם החי והצומח.
הסגנון הצמחי (Floral Style): עיטורים של עלי פפירוס, פרחי לוטוס וענפי זית העוטפים את הכלי בתנועה חופשית.
הסגנון הימי (Marine Style): הסגנון המזוהה ביותר עם כרתים.
דמויות של דולפינים, תמנונים, קונכיות, דגים ואצות.
התמנון, שזרועותיו מתפתלות סביב מבנה הכלי ודולפינים מאפיינים תקופה זו.
סגנון הארמון (Palace Styleר יותר (תחת השפעה מיקנית) שבו העיטורים הופכים לסטטיים, גאומטריים וסימטריים יותר.
עיטורי כלי חרס: תרבות מינואית לעומת מיקנית
הקרמיקה המיקנית בארץ ישראל (כ־1200 לפנה"ס)
הכלים המעוטרים המופיעים בארץ ישראל עם הופעת גויי הים, ובייחוד בהקשר הפלשתי, משתייכים בעיקר למסורת הקרמיקה המיקנית המאוחרת (LH IIIC), ולא למסורת המינואית.
תחילה ככלי יבוא מן העולם האגאי והקיפרי (קפריסאי) ובהמשך מתפתחת קרמיקה מקומית – הקרמיקה הפלשתית הדו-צבעית (Philistine Bichrome Ware במאה ה־12–11 לפנה"ס) המבוססת על דגמים מיקניים אך מיוצרת בלבנט.
מסורת אתנית משובצת בעיטורי הכלי כמו הברבור שראשו נוטה לאחור, צבאים, דגים.
במשך הזמן איבדו הפלשתים את הטכנולוגיה הייחודית, והכלים נעשו פשוטים ודומים לכלים כנעניים.
האדריכלות המינואית והמיקנית בהקשר אמנותי, תרבותי ודתי
האדריכלות המינואית והמיקנית אינה רק מסגרת פונקציונלית, אלא חלק בלתי נפרד מהביטוי האמנותי של כל תרבות.
צורת המבנה, עיצוב העמודים, שילוב פיסול ועיטור, והקשר בין מרחב לפולחן – כולם משקפים תפיסות עולם שונות של חברה, דת ושלטון.
אדריכלות מינואית – מרחב אמנותי פתוח
האדריכלות המינואית, בעיקר בארמונות כקנוסוס ופאיסטוס, מאופיינת במורכבות מרחבית ובתחושת זרימה.
המבנים כוללים חצרות פתוחות, אגפים מרובי קומות, גרמי מדרגות, פתחי אור ואוורור – אלמנטים היוצרים חוויה חזותית דינמית.
העמוד המינואי: עמוד עץ (או חיקויו), ההולך ומתרחב כלפי מעלה (בניגוד למסורת המאוחרת הקורינתיית) וצבוע לרוב באדום, עם כותרת כהה.
העמוד אינו רק אלמנט קונסטרוקטיבי אלא סמל דתי ואסתטי, הקשור לפולחן ולנוכחות קדושה.
המקדש בקנוסוס הוא אבטיפוס של מקדשים הבנויים ללא אכסדרה בפתח רחב.
הפיסול המינואי הוא לרוב קטן וחסר גמלוניות (פסלונים, תבליטים), ומשולב עם האדריכלות: קרני קידוש, סמלים טבעיים וציורי קיר צבעוניים (פרסקאות) המכסים קירות שלמים.
הגבול בין אמנות, פולחן וחיי יום־יום מטושטש, והמבנה עצמו משמש כקנבס אמנותי.
(הערך האמנותי של הפרסקאות המינואיות מתואר בפרק הפרסקאות).
אדריכלות מיקנית – אמנות של סמכות ושליטה
האדריכלות המיקנית, כפי שהיא ניכרת במיקנה, טירינס ופילוס, מדגישה מונומנטליות, סימטריה והיררכיה.
המרכז האדריכלי הוא האקרופוליס המבוצר, שבתוכו נמצא המגרון – אולם מלבני עם תנור מרכזי ועמודים תומכים.
העמודים דוריים המיקניים פשוטים יותר, פונקציונליים, וחסרי האופי הסמלי של העמוד המינואי.
עם זאת, המרחב האדריכלי עצמו נושא אופי אמנותי דרך קנה מידה, מסיביות והדגשת עוצמה.
הפיסול המיקני משולב בעיקר בהקשר אדריכלי ייצוגי: תבליטים מונומנטליים (כגון שער האריות), עיטורי אבן ואלמנטים הרלדיים.
האמנות אינה עוטפת את המבנה אלא מדגישה נקודות מפתח: שערים, חזיתות ומוקדי שלטון.
הקשר בין אמנות, דת ושלטון ברור ומרוכז במרחב האליטה.
אדריכלות ואמנות – מינואית לעומת מיקנית
בהתבסס על מכלול העדויות האמנותיות המוצגות בערך זה, ניתן לפרש כי התרבות המינואית ייצגה אורח חיים פתוח, ימי והרמוני, שבו אמנות, פולחן וחיי יומיום שזורים זה בזה, והדגש הוא על תנועה, טבע ושפע יותר מאשר על כוח צבאי.
לעומתה, התרבות המיקנית משקפת חברה היררכית ולוחמת, שבה האמנות משרתת את ביטוי הסמכות, השליטה והזהות האליטיסטית, ומדגישה סדר, מונומנטליות והפרדה ברורה בין שלטון לאוכלוסייה.
האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני היא אמנה בין-לאומית שמטרתה להגביל הפצת נשק גרעיני.
האמנה נוסחה ונחתמה לראשונה ב-1 ביולי 1968. נכון לשנת 2007 אישרו את האמנה 189 מדינות בעולם, חמש מתוכן מוכרות באמנה כ"מדינות נשק גרעיני": ארצות הברית, בריטניה, צרפת, רוסיה וסין (חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון אשר היו בעלות נשק גרעיני טרם ניסוח האמנה).
רק חמש מדינות בעולם אינן חתומות על האמנה: הודו, פקיסטן, ישראל, קוריאה הצפונית ודרום סודאן.
הודו ופקיסטן חמושות בכלי נשק גרעיניים ואף ביצעו ניסויים פומביים בכלי נשק אלה.
מדינת ישראל נוקטת במדיניות של עמימות בכל הנוגע לתוכנית הגרעין שלה, אך לפי דיווחים שלא אושרו מחזיקה במאות פצצות אטום, משגרים וצוללות תוצרת גרמניה היכולות לשאת נשק גרעיני.
קוריאה הצפונית אישרה את האמנה אולם מאוחר יותר הפרה את מחויבויותיה על פי האמנה וביטלה את חתימתה.
ההצעה לאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני הוצעה על ידי אירלנד והמדינה הראשונה שחתמה עליה הייתה פינלנד.
בכינוס שנערך ב-11 במאי 1995, בניו יורק, החליטו הצדדים לאמנה להאריך את תוקפה של האמנה ללא מועד סיום וללא תנאים.
אמנת ה-NPT מורכבת ממבוא ואחריו 11 פרקים.
אף שהמונח "יסודות" אינו מופיע באמנה, הפרשנות המקובלת לאמנה מצביעה בדרך כלל על שלושה יסודות: אי-הפצה, פירוק נשק וזכות לשימוש בטכנולוגיה גרעינית לצורכי שלום.
חמש מדינות מוכרות באמנה כ"מדינות נשק גרעיני": צרפת (הצטרפה לאמנה בשנת 1992), סין (1992), ברית המועצות (1968, זכויותיה וחובותיה היום בידי רוסיה), בריטניה (1968) וארצות הברית (1968).
חמש מדינות אלה הן אף החברות הקבועות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות והיחידות אשר היו בעלות נשק גרעיני טרם ניסוח האמנה.
חמש המדינות האלה הסכימו שלא להעביר "כלי נשק גרעיניים או מתקנים גרעיניים נפיצים אחרים" וכן "לא לסייע, לעודד, או לגרום, בשום אופן" למדינה שאיננה מצוידת בנשק גרעיני לרכוש נשק גרעיני (פרק 1 לאמנה).
המדינות שאינן מחזיקות בנשק גרעיני מתחייבות לקבל עליהן את אמצעי הפיקוח של הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית כדי לוודא שאינן מתעלות אנרגיה גרעינית שנועדה לצורכי שלום לצורך ייצור נשק גרעיני או מתקנים גרעיניים נפיצים אחרים (פרק שלישי לאמנה).
חמש המעצמות הגרעיניות התחייבו שלא להשתמש בנשק גרעיני כנגד מדינות שאין ברשותן נשק גרעיני, זולת תגובה להתקפה גרעינית, או התקפה קונבנציונלית בשיתוף פעולה עם מעצמה גרעינית.
אולם, התחייבות זו איננה חלק מן האמנה ופרטיה המדויקים אינם ברורים.
ארצות הברית כיוונה כלי נשק גרעיניים כנגד קוריאה הצפונית החל משנת 1959 ועד 1991, מדינה שלא היה ברשותה נשק גרעיני.
אף שר ההגנה של בריטניה בעבר, ג'פרי הון, הצהיר במפורש כי בריטניה עלולה להשתמש בנשק גרעיני בתגובה להתקפה לא קונבנציונלית מצד מדינה פורקת עול.
בחודש ינואר 2006 רמז נשיא צרפת לשעבר ז'אק שיראק כי צרפת עשויה להגיב במתקפה גרעינית כנגד מדינה שתתמוך בהתקפה טרוריסטית על אינטרסים צרפתיים.
המבוא לאמנה קיים ביטוי לרצונן של המדינות החותמות להפחית מתחים בין-לאומיים ולחזק את האמון בין מדינות כך שייווצרו התנאים, ביום מן הימים, להפסקת ייצור נשק גרעיני ולאמנה על פירוק מוחלט של נשק גרעיני אשר יוציא ממאגר כלי הנשק של המעצמות הגרעיניות את כלי הנשק הגרעיניים ואת מערכות השיגור שלהם.
הפרק הרביעי באמנה מפרט את האמור במבוא ומעודד את כל המדינות החברות באמנה, גרעיניות ובלתי גרעיניות גם יחד, "לנהל משא ומתן בתום לב על דרכים יעילות להפסקת מרוץ החימוש הגרעיני במועד קרוב וכן לפירוק נשק גרעיני וכן על אמנה לפירוק נשק גרעיני כללי ומושלם תחת פיקוח בין-לאומי מחמיר ויעיל."
עם זאת, ניתן לטעון כי ניסוחו של הפרק הרביעי לאמנה מטיל חובה עמומה בלבד על כל המדינות החתומות על האמנה לנוע בכיוון הכללי של פירוק מוחלט של נשק גרעיני.
בפרשנות זו, הפרק הרביעי לאמנה איננו דורש מכל המדינות החתומות לחתום על אמנת פירוק נשק.
אלא רק דורש "ניהול משא ומתן בתום לב".
מנגד, כמה מן הממשלות, במיוחד אלה של מדינות לא גרעיניות השייכות למדינות הבלתי-מזדהות, פרשו את הפרק הרביעי כמטיל דרישה ברורה על המדינות החותמות.
להשקפתן, הפרק הרביעי יוצר התחייבות רשמית וחד-משמעית של המעצמות הגרעיניות לפירוק נשק גרעיני והן טוענות כי המעצמות הפרו את התחייבותן על פי האמנה.
כמה ממשלחות המדינות לוועידה על פירוק הנשק הניחו הצעות לסדר היום לפירוק נשק גרעיני מוחלט ועולמי, אולם עד היום לא גובשה אמנה המשקפת גישה זו.
כמה מן המבקרים של המעצמות הגרעיניות טענו כי כישלונן של המעצמות בפירוק הנשק הגרעיני, במיוחד לאחר תום המלחמה הקרה, העלתה את חמתן של המדינות שאינן בעלות נשק גרעיני.
לדעת המבקרים, כישלון זה מספק צידוק למדינות חותמות לפרוש מן האמנה ולפתח כלי נשק גרעיניים משלהן.
יסוד שלישי: אנרגיה גרעינית לצורכי שלום
כיוון שמעטות מן המעצמות ומן המדינות שלהן כורים גרעיניים להפקת חשמל, מוכנות להפסיק לחלוטין את השימוש בדלק גרעיני, בא היסוד השלישי של האמנה כדי לספק מסגרת לשימוש באנרגיה גרעינית לצורכי שלום בתנאים שיקשו על השימוש בדלק גרעיני לצורך פיתוח כלי נשק.
חלק מן המדינות החתומות על האמנה פירשו את הפרק הרביעי באמנה כמקנה זכות להעשרת אורניום לצורך דלק גרעיני.
אולם נראה כי אפשרות זו נותנת פתח להעשרת אורניום במידה המאפשרת שימוש בו לנשק גרעיני וקשה להבחין באמצעים משפטיים בין שני התהליכים הללו.
האמנה מכירה בזכותה המוחלטת של מדינה עצמאית להשתמש באנרגיה גרעינית לצורכי שלום, אולם מגבילה זכות זו של המדינות החתומות "בהתאם לפרק הראשון והשני" באמנה (ההתחייבות למניעת הפצת נשק גרעיני שהוא היסוד הראשון לאמנה).
כיוון שלצורך הפעלת כור גרעיני ליצור חשמל, עם קירור מים, יש צורך בדלק אורניום מועשר, המדינות שבשטחן כורים אלה חייבות להעשיר אורניום או לרכוש אורניום מועשר בשוק הבין-לאומי.
מכאן עשויה לצוץ מחלוקת כאשר מדינה טוענת כי היא מפתחת תהליכי העשרת אורניום לצורך שימוש בכור גרעיני ליצור חשמל, אולם אין עדיין ברשותה כור כזה, כפי שאירע במקרה של קוריאה הצפונית ואיראן.
מוחמד אל-בראדעי מנהל הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית כינה את התפשטות יכולות העשרת האורניום בעולם "עקב אכילס" של משטר מניעת הפצת הנשק הגרעיני.
נכון לשנת 2007, 13 מדינות בעולם הן בעלות יכולת להעשיר אורניום.
מבין המדינות הבלתי גרעיניות החתומות על האמנה כולן נמנעו מלפתח כלי נשק גרעיניים.
אולם, קוריאה הצפונית הפרה את האמנה, פרשה ממנה וביצעה ניסוי בנשק גרעיני.
במובן זה, האמנה השיגה את מטרתה.
מוחמד אל-בראדעי, ראש הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית, אמר כי קיימות 40 מדינות בעולם שהיו יכולות לפתח נשק גרעיני אילו חפצו בכך.
לצד האיסור שמטילה האמנה על הפצת נשק גרעיני ופיתוח יכולת של נשק גרעיני, בא הפרק הרביעי באמנה וקובע את זכותה של כל מדינה חברה לעסוק במחקר וביצור אנרגיה גרעינית לצורכי שלום, במגבלות האמנה.
פרק זה אף מבטיח שיתוף פעולה בין המדינות החברות באמנה בעזרה לצורך הפקת אנרגיה גרעינית לצורכי שלום.
הפרק השישי מטיל על המדינות בעלות נשק גרעיני לקיים משא ומתן בתום לב ליישום אמצעים יעילים לצורך הפסקת מרוץ החימוש הגרעיני ופירוק נשק גרעיני.
זאת, באמנה שתחתם בין המדינות.
הפרק העשירי קובע את זכותה של מדינה לפרוש מן האמנה, בהתראה של שלושה חודשים.
הפרק קבע לאמנה תחולה של 25 שנה, אולם זו הוארכה בשנת 1995.
הכוח המניע מאחורי ניסוח האמנה היה הדאגה הגוברת בעולם שבו מדינות רבות אוחזות בנשק גרעיני.
מצב המלחמה הקרה בין שתי המעצמות הגדולות, ארצות הברית וברית המועצות, אשר הרתיע את הצדדים מלעשות שימוש בנשק גרעיני, היה מצב שברירי ביותר.
הימצאותן של כלי נשק גרעיניים בידי מדינות נוספות הפחיתה את ביטחון העולם והגבירה את הסיכוי כי מלחמה גרעינית עלולה לפרוץ בטעות, או עקב שימוש בלתי מורשה, או עקב הסלמה של עימות מקומי בקנה מידה קטן יחסית אשר יתדרדר לעימות גרעיני.
על רקע זה הציעה אירלנד את האמנה והיא נפתחה להצטרפות בשנת 1968. פינלנד הייתה הראשונה שהצטרפה לאמנה.
עד שנת 1992 הצטרפו לאמנה כל חמש המעצמות הגרעיניות.
בשנת 1995 חודשה האמנה ובוטל תאריך תפוגתה (בשנת 1996 נכרתה האמנה למניעת ניסויים גרעיניים).
כמה מן המדינות שהצטרפו לאמנה ויתרו על תוכניות לפיתוח נשק גרעיני שפעלו בשטחן.
דרום אפריקה ניהלה תוכנית לפיתוח נשק גרעיני, על פי דיווחים לא מאומתים תוכנית זו פעלה בשנות ה-70 בתמיכת ישראל ובשנת 1979 בוצע ניסוי של פיצוץ גרעיני באוקיינוס האטלנטי (תקרית ולה).
דרום אפריקה חתמה על האמנה בשנת 1991. בעקבות הצטרפותה לאמנה הסכימה דרום אפריקה לפיקוח של הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית ובפיקוח הסוכנות פורקה היכולת הגרעינית המלחמתית של דרום אפריקה.
בשנת 1994 הכריזה הסוכנות כי אין עוד בדרום אפריקה תוכנית לנשק גרעיני.
מדינת ישראל נוקטת במדיניות של עמימות בכל הנוגע לתוכנית הגרעין שלה, והיא אחת המדינות הבודדות שלא חתמה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
בשנת 2018 הוצעה הצעת חוק על ידי חברי הכנסת ג'מאל זחאלקה, חנין זועבי וג'מעה אזברגה בה נאמר כי על ישראל לחתום על האמנה הבין-לאומית בדבר מניעת הפצת נשק גרעיני, ולאפשר פיקוח בין-לאומי על הכור בדימונה.
האמנה נועדה להאט את מרוץ החימוש, ולמנוע פיזור נשורת גרעינית לאטמוספירה.
היא נחתמה על ידי ברית המועצות, בידי נציגה, שר החוץ אנדריי גרומיקו, הממלכה המאוחדת, בידי נציגה, מזכיר החוץ אלק דאגלס-יום וארצות הברית, בידי נציגה, מזכיר המדינה דין ראסק, ב-5 באוגוסט 1963 במוסקבה.
האמנה נכנסה לתוקף ב-10 באוקטובר 1963. אל הצדדים המקוריים הצטרפו לאמנה 110 מדינות נוספות.
17 מדינות נוספות חתמו על האמנה אך טרם אשררו את הצטרפותם אליה.
האמנה לא כללה ניסויים תת-קרקעיים בגלל הקושי לנטר ניסויים כאלה.
קדם לאמנה כינוס של מומחים מדעיים בשנת 1958 בז'נבה, שמטרתו הייתה לבחון שיטות לניטור ניסויים גרעיניים.
הייתה קיימת טכנולוגיה לניטור ניסויים באטמוספירה ובים, אבל היה קושי להבדיל מתמטית בין הגלים הנוצרים כתוצאה מניסויים גרעינים תת-קרקעיים לבין רעידות אדמה שמתרחשות כל הזמן, וקושי להעריך את עוצמת הפצצה משום שהעוצמה הנמדדת תלויה בעומק הפצצה מתחת לאדמה.
לכן הוסכם בסופו של דבר על אמנה חלקית בלבד, ומרוץ החימוש הגרעיני עבר אל מתחת לקרקע.
שנים ספורות לאחר מכן ב-1965, נמצא האלגוריתם המתמטי FFT – התמרת פורייה מהירה – שיכול לבצע את החישובים המתמטיים הדרושים במהירות גבוהה.
מדינות שחתמו על האמנה אך טרם אשררו את הצטרפותן אליה
מדינות שלא חתמו על האמנה
אמנות יפה היא אמנות הנוצרת בעיקר למען מטרות אסתטיות או רעיוניות יותר מאשר למטרות תועלתיות.
כיום, אמנות יפה כוללת את שלל סוגי האמנות החזותית ואת אמנויות הבמה, כגון ציור, פיסול, מוזיקה, ריקוד, תיאטרון, אדריכלות, צילום והדפס.
אולם, במוסדות לימוד מסוימים ובמוזיאוני אמנות יפה, המושג "אמנות יפה" משויך בלעדית לאמנות חזותית.
אמנות ואמנות יפה, הם במקרים רבים מושגים נרדפים.
היסטורית, אמנות יפה כללה אך ורק ציור, פיסול, אדריכלות וחריטה אמנותית.
בהגדרה המילונית, "אמנות יפה היא זו הנוצרת בעיקר למטרות אסתטיות, ונשפטת בקריטריונים של יופי ומשמעות.
היא כוללת ציור, פיסול, רישום, ציור בצבעי מים, גרפיקה ואדריכלות.
המילה "יפה" אינה מעידה על איכות היצירה, אלא על טוהר הדיסציפלינה אליה היא משתייכת.
ההגדרה נוטה להדיר צורות אמנות ויזואלית שעשויות להחשב כצורות מלאכה או אמנות יישומית כמו עיצוב טקסטיל.
אמנת האומות המאוחדות נגד שחיתות היא המסמך המשפטי המחייב הראשון בתחום המשפט הבינלאומי למניעת שחיתות.
האמנה מחייבת את המדינות החתומות ליישם מגוון רחב של צעדים למלחמה בשחיתות, תוך שינוי חוקיהן, מוסדותיהן ונוהליהן.
צעדים אלה נועדו לקדם את מניעה, אכיפה, העמדה לדין, שיתוף פעולה בינלאומי, איתור נכסים, סיוע טכני וחילופי מידע, ומנגנוני יישום.
האמנה אומצה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות בהחלטה 58/4, ב-31 באוקטובר 2003. על האמנה חתומות 140 מדינות בעולם והיא נכנסה לתוקף ב-14 בדצמבר 2005. מדינת ישראל חתמה על האמנה ב-29 בנובמבר 2005 והיא אושררה ב-4 בפברואר 2009.
כדי לייעל את שיתוף הפעולה בין המדינות החברות באמנה ולהגשים את מטרותיה, נוסדה ועידה של המדינות.
כינוס הוועידה הראשון התקיים בחודש דצמבר 2006 לחוף ים המלח בממלכת ירדן.
בכנס זה נערכו שיחות בין נציגי הממשלות החברות שבהן הוחלט על מערכת פיקוח לצורך יישום ההסכם.
הוחלט על קבוצת עבודה אשר תקבע את אופי מנגנון הפיקוח ודרכי עבודתו, כמו כן נוסדו קבוצות עבודה נוספת לקידום התאום בין המדינות ולצורך איתור והשבת נכסים.
הכינוס השני של ועידת המדינות החברות נערך בבאלי, אינדונזיה בפברואר 2008. הכינוס השלישי נערך בחודש נובמבר 2009 בדוחה, קטר.
מדינת ישראל חתמה על האמנה ב-29 בנובמבר 2005 והיא אושררה ב-4 בפברואר 2009.
בפברואר 2023 הועברה למשרד המשפטים פנייה מטעם צוות של האו"ם, במסגרת בדיקה לגבי עמידתה של ישראל באמנה נגד שחיתות, על רקע הכוונה להגדיל את סמכויות המשרד לביטחון לאומי.
האמנה נגד שחיתות עוסקת בחמישה נושאים עיקריים: מניעה, אמצעי חקיקה פלילית ואכיפת החוק, שיתוף פעולה בינלאומי, איתור תפיסה והשבת נכסים, סיוע טכני והחלפת מידע.
לאמנה הוראות מחייבות והוראות שאינן מחייבות.
הוראות כלליות (פרק 1, סעיפים 1–4)
הסעיפים הפותחים של האמנה כוללים הצהרה בדבר מטרתה (סעיף 1), הכוללת קידום של יושרה, מתן דין וחשבון, סדרי מינהל ציבורי תקינים וניהול תקין של נכסי הציבור, בכל מדינה וכן תמיכה הדדית בדרך של שיתוף פעולה ועזרה טכנית בין המדינות החברות.
הסעיפים אף כוללים הגדרות למונחים המרכזיים לאמנה.
חלק מן המונחים זהים לאלה הנימצאים בשימוש באמנות אחרות, כגון אמנת האו"ם נגד פשע מאורגן בינלאומי, חלקם ייחודיים לאמנה זו, כגון "נושא משרה ציבורית", "נושא משרה ציבורית זר", ו"נושא משרה בארגון ציבורי בינלאומי".
אין באמנה הגדרה למונח "שחיתות".
סעיף 4 באמנה מורה על הגנת ריבונותן הלאומית של המדינות החברות זאת ברוח סעיף 2 למגילת האומות המאוחדות.
הוועידה הראשונה של המדינות החברות הכירה בחשיבות המניעה כאמצעי למלחמה בשחיתות על ידי נקיטה באמצעים משמעותיים יותר מאלה שננקט בהם בעבר, הן בהיקפם והן בפרטיהם.
אמצעי המנע נוגעים למגזר הציבורי והפרטי גם יחד.
הפרק כולל דגם של קווי מדיניות מנע, כגון יסוד גופים למלחמה בשחיתות ושקיפות רבה יותר במימון מערכות בחירות ומפלגות פוליטיות.
גופים הפועלים נגד שחיתות הם שצריכים ליישם את קווי המדיניות נגד שחיתות, להפיץ מידע ולהיות עצמאיים, בעלי מימון מתאים וצוות מיומן למשימה.
המדינות אף מחויבות להבטיח כי השירותים הציבוריים שלהן נתונים תחת אמצעי ביטחון המקדמים יעילות, שקיפות וגיוס עובדים המבוסס על תכונותיהם.
לאחר שהתקבלו לעבודה, משרתי ציבור חייבים לציית לכללי התנהגות, לחשיפה של אמצעיהם הכלכליים (הצהרת הון) ולמתן נתונים נוספים, וכן להיות כפופים למערכת לאכיפת משמעת.
יש לקדם אף שקיפות ומתן דין וחשבון בעניינים של מימון ציבורי, וכן לקבוע דרישות פרטניות למניעת שחיתות, במיוחד בשטחים חיוניים של המגזר הציבורי, כגון מערכת השפיטה והרכש.
כיוון שמלחמה בשחיתות תלויה גם בשיתוף פעולה בין הממשל לחברה, האמנה מדגישה באופן מיוחד את חשיבות המעורבות של חברה אזרחית ואת תהליך הדיווח באמצעותו המנהל הציבורי מדווח לציבור.
הדרישות המפורטות באשר למגזר הציבורי ישימות אף למגזר הפרטי - אף מן המגזר הפרטי קיימת ציפייה לשקיפות בהליכים ולציות לכללי התנהגות.
הגדרת עבירות ואכיפה (פרק 3, סעיפים 15–44)
הפרק השלישי באמנה קורא למדינות החברות לחוקק ולאכוף שורה של עבירות פליליות ולא להסתפק ברשימת עבירות ידועות מן העבר, למשל שיטות שונות של שוחד ומעילה, אלא אף התנהגויות שאינן מוכרות עדיין כפליליות
במדינות רבות, למשל ניהול לא הוגן של משרה רשמית.
המגוון הגדול של דרכים בהן שחיתות באה לידי ביטוי במדינות שונות, מציבה אתגר למחוקק ולחוקות של המדינות החברות.
מסיבה זו חלק מן הניסוחים באמנה מותירים שיקול דעת באימוץ ההוראות, או שהם כפופים לחוקה ומערכת החוק הקיימת במדינות החברות.
ההתנהגויות שהמדינות החברות חייבות להגדירן כעבירה פלילית הן מתן או לקיחת שוחד של אזרח, בעל תפקיד רשמי זר או בינלאומי, ושוחד פסיבי של פקיד ציבור זר ומעילה בכספי ציבור.
עבירות נוספות שהמדינות החברות מתחייבות לחוקק הן עבירת הפרעה לבעל תפקיד באכיפת החוק במילוי תפקידו (כך בישראל, עבירת "הפרעה לשוטר בשעת מילוי תפקידו" ו"הפרעה לעובד הציבור"), עבירות הסתרה (כך למשל בישראל, "הסתרת פנקס", "הסתרת צוואה", "הסתרת שטר קניין"), עבירות מעין גנבה והונאה, והלבנת הון.
שיתוף פעולה בינלאומי (פרק 4, סעיפים 43–50)
הפרק הרביעי באמנה עוסק בשיתוף פעולה בינלאומי למיגור תופעת השחיתות ומפורטים בו בין היתר הכללים להסגרת חשודים בעבירות שחיתות ולהסגרת פושעים שעמדו לדין.
בפרק נקבעים הכללים לשיתוף פעולה משפטי ולעזרה משפטית בין מדינות חברות באיסוף ראיות, בהכנת מסמכים משפטיים, בגביית עדויות ועוד.
הפרק עוסק אף בהמשך הליכים משפטיים בין מדינות חברות, בשיתוף פעולה באכיפת החוק ובחקירות משותפות, וביישום אמצעי חקירה מיוחדים.
באמנה נדרשות המדינות החברות אף לפשט הליכי חקירה ואיתור ראיות להוכחת פשעי שחיתות, כך למשל התגברות על חוקי סודיות בנקאית.
האמנה אף קוראת להגברת שיתוף הפעולה בין גופים לאומיים ובינלאומיים לצורך מלחמה בשחיתות, תוכניות הגנה על עדים, קורבנות שחיתות, עדים מומחים וחושפי שחיתויות כדי להבטיח אכיפה יעילה של החוק.
האו"ם קבע שבכל שנה ב-9 בדצמבר יצוין היום הבינלאומי למאבק בשחיתות, שמטרתו "קידום וחיזוק האמצעים למניעת שחיתות ולמאבק בשחיתות בצורה יעילה יותר...
וקידום יושרה, אחריות וניהול תקין של ענייני ציבור וניהול רכוש ציבורי."
האמנה הבינלאומית למניעת זיהום מאוניות, ולעיתים מכונה בעברית אף בשם אמנה בינלאומית למניעת זיהום ים מכלי שיט, האמנה הבינלאומית בדבר מניעת זיהום ים מאוניות ואמנת מרפול היא אחת האמנות הבינלאומיות החשובות ביותר בתחום איכות הסביבה הימית.
האמנה נועדה למזער פסולת ימית בעולם, כולל תופעות של השלכת פסולת לים, שמן וגזי פליטה.
על פי האמנה, מטרתה היא לשמר את הסביבה הימית באמצעות מניעה מוחלטת של זיהום בשמן (בעיקר נפט ותזקיקיו) וחומרים מזיקים אחרים וכן מיזעור אירועים תאונתיים של פליטת חומרים אלה לים.
האמנה מחליפה את האמנה למניעת זיהום הים בנפט משנת 1954.
אמנת מרפול המקורית נחתמה ב-17 בפברואר 1973, אבל לא נכנסה לתוקף.
נכון לתאריך 31 בינואר 2012 חתומים על אמנת מרפול, כולל נספחים 1 ו-2, 151 מדינות בעולם, מתוכן 68 מדינות אימצו את הנספח השישי והאחרון לאמנה.
למעלה מ-99% ממעמס אוניות צי הסוחר בעולם מניפות את דגלי מדינות החתומות על האמנה.
המדינות החתומות על האמנה אחראיות לאכיפת האמנה על האוניות הנושאות את דגליהן, ללא קשר למקום שבו שטה האונייה.
ישראל הצטרפה לאמנת מרפול ב-31 באוגוסט 1983 ואשררה אותה ואת חמשת נספחיה הראשונים ב-2 באוקטובר 1983, בחקיקה מתאימה החלה אף על אוניות המניפות את דגל ישראל.
על מנת שתקני ארגון הימאות הבינלאומי יהיו מחייבים יש צורך באשרור של מספר מדינות שהמעמס הכולל של אוניות הנושאות את דגליהן הוא לפחות 50% מן המעמס הכולל של אוניות סוחר בעולם.
הליך אשרור זה עשוי להיות ממושך.
משכך אומץ בארגון הימאות הבינלאומי מנגנון ולפיו אם מדינה חברה בארגון איננה מתנגדת במפורש, בתוך פרק זמן מסוים, להחלטות הארגון, הרי שמתקבלת ההנחה שאותה מדינה אשררה את האמנה.
במקרה של אמנת מרפול, כל ששת הנספחים לאמנה אושררו על ידי המספר המתאים של מדינות כדי להכניסם לתוקף.
על פי האמנה, כל מדינה חברה אחראית ליישום הוראות האמנה באוניות הנושאות את דגלה, וכל מדינה חברה אחראית לחקיקה מקומית מתאימה לאכיפת הוראות האמנה והנספחים.
אף שהאמנה מחריגה מהוראותיה במפורש אוניות מלחמה ואוניות עזר של צי, המדינות החברות מתחייבות להחיל הוראותיה אף על אוניות אלה "ככל שהדבר סביר ומעשי".
אמנת מרפול מכילה שישה נספחים, המסומנים בספרות רומיות, העוסקים בהיבטים שונים של זיהום הים מאוניות:
נספח I - שמן (נפט ותזקיקיו)
נספח II - נוזלים רעילים המשונעים בתפזורת
נספח III - חומרים מזיקים המשונעים באריזות
נספח VI - זיהום אוויר
כל מדינה המבקשת להצטרף לאמנת מרפול חייבת לאשרר את נספחים I ו-II, בעוד שקיימת בחירה באשר להצטרפות לנספחים III-VI.
האמנה לצמצום הנשק האסטרטגי (Strategic Arms Reduction Treaty, בקיצור START) היה הסכם דו-צדדי בין ארצות הברית לבין ברית המועצות על הפחתה והגבלה של אחזקת נשק התקפי אסטרטגי.
ההסכם נחתם ב-31 ביולי 1991 ונכנס לתוקף ב-5 בדצמבר 1994. האמנה אסרה על שני הצדדים להציב ראשי נפץ גרעיניים על למעלה מ-1,600 טילים בין-יבשתיים, וכן אסרה להציב סך של למעלה מ-6,000 ראשי נפץ גרעיניים על טילים בין-יבשתיים ועל מפציצים ביחד.
האמנה הייתה הסכם בקרת הנשק הגדול והמורכב ביותר בהיסטוריה, ויישומה הסופי בסוף 2001 הסתיים בהסרת כ-80% מכלל כלי הנשק הגרעיניים האסטרטגיים שהיו בעולם עד לאותה עת.
האמנה הוצעה על ידי נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, ונחתמה על ידי ג'ורג בוש האב ומיכאיל גורבצ'וב.
לאחר שהחל המשא ומתן על האמנה החדשה לצמצום נשק אסטרטגי, שונה שמה של האמנה ל- START I.
תוקף האמנה פג ב-5 בדצמבר 2009. ב-8 באפריל 2010, האמנה החדשה שנועדה להחליף אותה ("סטארט החדש") נחתמה בפראג על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה ונשיא רוסיה, דימיטרי מדבדב.