tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על מותה דווח בשני היומונים החשובים ורבי התפוצה "נפסבדשאג" (Népszabadság) ו"אומה הונגרית" (Magyar Nemzet).
מידות נפח הונגריית ישנות (Századok, 1923)
היווצרות מעמד התעשיינים ההונגרי הוותיק ביותר (Századok, 1928)
תולדות עסקאות כסף בימי הביניים בהונגריה 1000–1458 (1932)
היווצרות החברה ההונגרית מהתיישבות המדיארים במרכז אירופה ועד 1918 (1947)
תפקיד הכנסייה בהונגריה בתקופת בית ארפאד (1949)
ראשיתו של הקפיטליזם התעשייתי בהונגריה (1952)
תולדות היסטוריוגרפיה אזרחית הונגרית (1969)
אמה פרי קאר הייתה פרופסור ומרצה אמריקאית לכימיה, שהתמחתה בספקטרוסקופיה.
היא ידועה בעיקר בשל פעילותה בקולג' Mount Holyoke ותוכנית הלימודים שהקימה בו שהפכה להיות אחת הנחשבות בתקופתה, וכן בזכות המחקר פורץ הדרך שלה בחקר התרכובות האורגניות, ובפרט חקר פחמימנים בלתי רוויים.
ב-1937 זכתה במדליית גרוון-אולין על ידי האגודה האמריקנית לכימיה.
קאר נולדה ב-1880 באולמסביל, אוהיו, לאדמונד קון קאר - רופא וצאצא למשפחת מתיישבים אנגליים מהמאה ה-17, ולאנה מארי קאר - עקרת בית.
קאר הייתה השלישית מבין חמישה ילדים.
אביה וסבה, שניהם רופאים מכובדים בזמנם, היו ידועים בכך שעודדו את ילדיהם לחינוך והשכלה מגיל צעיר.
לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים באוהיו, קאר למדה באוניברסיטה של מדינת אוהיו למשך שנה (1898-1899) כאחת הנשים הבודדות שם, ולאחר מכן עוד שנתיים ב-Mount Holyoke College שבמסצ'וסטס.
בשלוש השנים שלאחר מכן עבדה כעוזרת במחלקת הכימיה בקולג'.
בסיום שלוש השנים הללו החלה קאר ללמוד באוניברסיטת שיקגו, שם סיימה את התואר הראשון שלה במדעים ב-1905. לאחר מכן, חזרה קאר ל-Mount Holyoke College למשך שנתיים, בהן לימדה והרצתה.
ב-1910 סיימה את תואר הדוקטור שלה בכימיה פיזיקלית באוניברסיטת שיקגו.
קאר הייתה האישה השביעית בלבד שקיבלה דוקטורט בכימיה באוניברסיטת שיקגו.
לאחר שקיבלה את תואר הדוקטור שלה, חזרה קאר פעם נוספת ללמד ב-Mount Holyoke College.
הקולג' היה ידוע בתוכנית להכשרת נשים לעיסוק בכימיה, וקאר לקחה על עצמה לפתח את התוכנית.
קאר עצמה לימדה מבוא לכימיה, זאת בכדי לחשוף את הסטודנטים והסטודנטיות הצעירים למקצוע בצורה אופטימלית.
בשנת 1913, לאחר שלוש שנים בהן לימדה כימיה בקולג', קיבלה קאר תואר פרופסור ומונתה לראש מחלקת הכימיה.
למען קידום המחלקה שכעת הייתה ברשותה, הביאה קאר מקבץ מהמרצים הנחשבים ביותר בזמנם, ביניהם דורותי האן ולואיז סטפנסון, והכתיבה תוכנית לימודים תובענית ומאתגרת.
קאר ראתה בחשיפת הסטודנטים הצעירים לנפלאות המקצוע חשיבות עליונה, ועל כן הייתה מעורבת מאוד בלימודם, והאמינה כי על המרצים הגדולים והנחשבים ללמד דווקא את קורסי המבוא בכדי למשוך תלמידים ולהרשים אותם.
כמו כן, קאר שילבה את תלמידיה במגוון מחקרים פעילים כחלק מתוכנית הלימודים.
במקביל לתפקידה כמרצה בקולג', קאר הייתה ספקטרוסקופית ועסקה בחקר התחום.
ספקטרוסקופיה הוא תחום מחקר המשמש בפיזיקה, כימיה וביולוגיה, והוא חוקר את יחסי הגומלין בין חומר לבין קרינה אלקטרומגנטית, על ידי מדידת אורכי הגלים לפני ואחרי פגישה עם חומרים שונים.
כך, ניתן למדוד את ספיגת הקרינה האלקטרומגנטית של כל חומר.
בכימיה, ניתן להשתמש בספקטרוסקופיה בכדי לבחון הבדלים בספיגת הקרינה האלקטרומגנטית של תרכובות שונות, וכן לנתח את הבליעה/הפליטה של אור, האנרגיה האטומית, מבנה החומר ועוד תכונות של כל תרכובת.
קאר השתמשה בשיטות ספקטרוסקופיות בכדי לחקור את המבנה האלקטרוני של מולקולות אורגניות, שכן בזמנה נערך מעט מאוד מחקר בנושא בצפון אמריקה.
קאר החלה לעבוד על מחקרה בשנת 1913, בשיתוף פעולה עם דורותי האן.
כמו כן, נעזרה קאר בסטודנטים שלימדה, כחלק מההכשרה שלהם.
במחקרן עבדו קאר והאן על סינתזה של פחמימנים, ולאחר מכן ניתחו אותם באמצעות ספקטרוגרף.
את תוצאות המחקר פרסמה קאר ב-1918, תחת הכותרת "The Absorption Spectra of Some Derivatives of Cyclopropane" (ספקטרום הקליטה של נגזרות מסוימות של ציקלופרופאן).
המחקר משך תשומת לב רבה לקולג' והעניק לו מוניטין של אחד ממוסדות החינוך המובילים בתחום הכימיה.
בכדי לרכוש ידע נוסף בתחום הספקטרוסקופיה, נסעה קאר ללמוד באוניברסיטת המלכה בבלפסט שבצפון אירלנד ב-1919, למשך שנה.
התמחותה והידע הרב שצברה קאר בתחום הספקטרוסקופיה מיקמו אותה כאחת החוקרות המבוקשות והנחשבות בעולם, והובילו למגוון שיתופי פעולה בין לאומיים עם חוקרים אחרים בתחום.
כך, ב-1925, נסעה קאר לאירופה כדי לסיים את המחקר שלה יחד עם שני פיזיקאים מפורסמים - ז'אן בקרל בפריז וויקטור הנרי באוניברסיטת ציריך.
קאר חזרה לציריך 4 שנים לאחר מכן, ב-1929, לאחר שקיבלה מלגת לימודים ללימודי ספקטרוסקופית וואקום עם הנרי.
ספקטרוסקופיה בוואקום מאפשרת תנאים סטריליים לניסויים ומרחב תנועה חופשי לגלים שמוחזרים מהתרכובות.
ב-1930, כחלק ממחקרה, גייסה קאר קבוצת סטודנטים צעירים, איתם טיהרה פחמימנים בעלי קשר פחמן כפול (פחמימנים בלתי רווים), וביצעה עליהם בדיקות ספקטרוסקופיות בוואקום במצב צבירה נוזלי וגזי.
בעזרת שיטות אלו ניסו קאר ותלמידה להבין את הגורמים לספיגת הגלים הסלקטיבית של הפחמימנים.
מחקרה של קאר היה משמעותי מאוד ותרם להבנה טובה יותר של קשרי הפחמן הכפולים ושיטות העבודה עם ספקטרוסקופיה בוואקום.
כמו כן, ממצאי הניסוי תרמו לתעשיות הנפט שמשתמשות בפחמימנים.
בשנת 1937 הייתה אמה קאר הראשונה לזכות במדליית גרוון-אולין להוקרת נשים בולטות בתחום הכימיה באמריקה.
קאר המשיכה לחקור את תחום הספקטרוסקופיה עד לפרישתה מ-Mount Holyoke בשנת 1946. גם לאחר פרישתה, המשיכה לעסוק בחינוך ובמדע, זאת עד לפטירתה ב-1972.
אמה ויליאמס ויזוצקי הייתה אסטרונומית אמריקאית ודוקטור לאסטרונומיה.
היא חקרה את תנועת הכוכבים וקינמטיקה של שביל החלב באוניברסיטת וירג'יניה.היא זכתה בפרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה בשנת 1946 לכבוד מחקרה בנושא ספקטרופוטומטריה של כוכבי איי (A).
אמה ויליאמס ויזוצקי נולדה בפנסילבניה שבפילדלפיה ב-23 אוקטובר 1894 ונפטרה ב-12 במאי 1975, בגיל 80. אהבתה למתמטיקה הובילה אותה ללימודי תואר ראשון באוניברסיטת סווארתמור (Swarthmore College) שם קיבלה את התואר הראשון במתמטיקה בשנת 1916. היא עסקה בהוראה במתמטיקה לצד עבודה בתור אקטואר.
מכיוון שקבלת תואר במתמטיקה כאישה הייתה מאתגרת למדי, ומאחר וויזוצקי תמיד שאפה גבוה, היא המשיכה את לימודיה האקדמאיים עד לקבלת תואר דוקטור ("Ph.D") באסטרונומיה מאוניברסיטת רדקליף Radcliffe.
ב-1929 השלימה את דרישות הדוקטורט והתחתנה עם אלכסנדר ויזוצקי ( Alexander N.
Vyssotsky ) אסטרונום ממוצא רוסי
היא עברה לאוניברסיטת וירג'יניה בעקבות הקריירה של בן זוגה.
ד"ר ויסוצקי הועסקה כמדריכה בעוד בן זוגה הועסק כעוזר פרופסור..
מקום עבודתה העיקרי של ויסוצקי היה במצפה מקורמיק (McCormick Observatory) ותחום המומחיות שלה היה תנועת הכוכבים וקינמטיקה של שביל החלב (גלקסיה שבה נמצאת מערכת השמש ובה כדור הארץ).
כצוות, הויזוצקים גילו כוכבים גמדים באמצעות מנסרה מיוחדת המשמשת לשבירת והחזרת קרני האור ולעיתים גם לפירוק האור לספקטרום אורכי הגל השונים משלו.
ב-26 בפברואר 1931 נולד לזוג בן בשם ויקטור ויזוצקי, שגדל להיות מתמטיקאי ומדען מחשבים.
ויקטור היה מעורב בהמצאת משחק המחשב דרוין.
הוא היה אחד העובדים על פרויקט מולתיקס (Multics Project) אשר מטרתו הייתה המצאת תוכנית הפעלה המספקת מענה לבעיות המתעוררות במערכות מחשוב בהיקפים גדולים.
ד"ר ויסוצקי סבלה במשך שנים ממחלה, לכן, ויזוצקי נאלצה לעזוב את עבודתה באוניברסיטה ב־1944 לאחר שכתבה מונוגרפיה אחרונה עם בן זוגה .
אלכסנדר ויזוצקי גם פרש מעבודתו ביוני 1958. החלל שנוצר מעזיבתו של ויזוצקי מעבודתו לא התמלא באופן מידי והדבר הביא לסופם של המחקרים האסטרונומיים של מר ויזוצקי .
ד"ר ויזוצקי נפטרה ב־12 במאי 1975 בפלורידה, ארצות הברית כשנתיים לאחר מות בן זוגה..
ויזוצקי עבדה ביחד עם סיסיליה פיין (Cecilia Payne) על מחקר הנוגע להיקפים הספקטרליים של מימן ושל סידן מיונן (סיווג ספקטרלי של הכוכבים היא חלוקתם לפי אופי הקרינה הנפלטת מהם).
עבודת הדוקטורת של ויזוצקי בשם "מחקר ספקטרופוטומיטרי של כוכבי A" עסקה במיון מחדש של כוכבים מסוג A על בסיס מוחשי, היינו, למצוא הסבר פיזי לספקטרומים המשונים וכן למצוא אמות מידה מוסמכים של טמפרטורה, לחץ, ועוצמה.
המחקר התבצע על קווי מימן וקו (K) לאורך הכוכבים.
(קו שמכיל סידן מיון ומופיע לרוב בספקטרום של כוכבים דמוי שמש וכוכבים קרירים ביחס).
התוצאות העיקריות ממחקרה הסבירו תופעות שלא היו ברורים לעבר, כמו:
מאפייני כוכבים (מוזרים – peculiar) הן ברורות יותר.
מאפייני סוגים שונים לכוכבי (A) הן בדיון .
התגלה שינוי עונתי בצבעי הקרינה שמשפיע על כל נתוני הצבע שנאספו באמצעות שיטת יחס חשיפה
1946 - פרס אנני ג'אמפ קאנון למחקרי פוסט דוקטורט של נשים אמריקאיות.
מחקרים עיקריים של אמה ויזוצקי
אמה לואיז מארי מוסקט (; נולדה ב-27 בנובמבר 1999) היא זמרת ודוגמנית מלטזית, שנבחרה לייצג את מלטה באירוויזיון 2022 בטורינו, איטליה, שם מוסקט ביצעה את השיר "I Am What I Am" בחצי הגמר הראשון והיא נכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות.
מוסקט נולדה במלטה למשפחה ידועת-שם.
כבר בצעירותה היא התחילה ללמוד שיעורי מוזיקה ופיתוח קול.
לאחר לימודיה בתיכון, היא נרשמה לאוניברסיטה לאמנויות הבמה המקומית.
שם, היא פיתחה את יכולת השירה, הריקוד ונגינה, בעיקר בפסנתר.
בנוסף, היא התחילה במקביל לכתוב את שיריה ולהלחינם.
בשנת 2016 הוציאה לאור את סינגל הבכורה שלה, "Alone", וכשנה אחר כך פרסמה הסינגל השני שלה, "Without You".
בשנת 2018 השתתפה מוסקט במהדורה ה-17 של תחרות הכישרונות Amici di Maria De Filippi, וסיימה במקום הרביעי בקטגוריית השירה.
לאחר מכן חתמה חוזה הקלטות עם חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ.
היא הופיעה באותה השנה בפסטיבל "Isle of MTV 2018" במלטה, לצד ג'ייסון דירולו, היילי סטיינפלד, סיגלה, דימיטרי וגאס ולייק מייק ואלה אייר.
היא השתתפה בפסטיבל גם בשנת 2019, לצד מרטין גריקס, אווה מקס וביבי רקסה.
ב-6 ביולי 2018 הוציאה לאור את המיני-אלבום הראשון שלה, Moments, שכלל את שני הסינגלים הקודמים ואת השיר "I Need Somebody".
ב-7 בדצמבר אותה השנה הוציאה לאור את אלבום הבכורה שלה, Moments Christmas Edition.
ב-26 באפריל 2019 פרסמה מוסקט את השיר "Avec moi", בהשתתפות הזמרת ביונדו.
היא השתתפה ברמיקס של השיר "Sigarette" מאת ג'וניור קאלי.
ב-3 ביולי 2020 הוציאה לאור את השיר "Sangria", בהשתתפות הראפר האיטלקי אסטול.
שירם קיבל תואר זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האיטלקי, וצבר כ-21 מיליון צפיות ביוטיוב.
בפברואר 2022 הכריזה רשות השידור המלטזית כי מוסקט עתידה להשתתף בקדם הלאומי לאירוויזיון 2022, עם השיר "Out of Sight".
היא הגיעה למקום הראשון, ונבחרה לייצג את המדינה באירוויזיון, שיתקיים בטורינו שבאיטליה.
היא קיבלה את מרב הנקודות מכל ששת חברי השיפוט המלטזים..
ב-14 במרץ הודיעה מוסקט שהיא החליפה את השיר אותו תבצע באירוויזיון.
במקום "Out of Sight" היא תייצג את מלטה באירוויזיון עם השיר "I Am What I Am".
לאחר התחרות התברר כי מיקומה בחצי הגמר היה 16 עם 47 נקודות.
שם פרטים מיקומי שיא ITA Moments Christmas Edition יצא לאור: 7 בדצמבר 2018
חברת תקליטים: וורנר מיוזיק גרופ
פורמט: תקליטור, הורדה דיגיטלית, סטרימינג 47
שם פרטים מיקומי שיא ITA Moments יצא לאור: 6 ביולי 2018
חברת התקליטים: וורנר מיוזיק גרופ
פורמט: תקליטור, הורדה דיגיטלית, סטרימינג 3I Am Emma טרם פורסם
אמה מאיירס , היא שחקנית אמריקאית.
החלה את הקריירה שלה כילדה-שחקנית ב-2010, כשהופיעה בסדרת הטלוויזיה "קרחות יער" (The Glades).
קבלה את פרסומה ב-2022 בעקבות השתתפות בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס "ונסדיי".
שם שיחקה את אניד סינקלייר, שותפתה למעונות של ונסדיי אדמס, ונערת זאב.
ב-2024 קבלה תפקיד ראשי בסדרה "המדריך לרצח לילדות טובות" שמבוססת על רומן מאת הולי ג'קסון באותו שם.
ב-2025 השתתפה מאיירס בסרט "מיינקראפט: הסרט", המבוסס על המשחק הפופולרי מיינקראפט, בו שיחקה את נטלי, דמות משנה מרכזית בסרט.
אמה מאיירס נולדה ב-2 באפריל 2002 באורלנדו, פלורידה, ארצות הברית.
יש לה אחות אחת, איזבל מאיירס.
למדה בקואופרטיב של חינוך ביתי ו"מעולם לא חוותה חוויה של בית ספר".
סיפרה שלא היו לה הרבה אינטראקציות חברתיות כילדה והייתה ילדה מופנמת ואאוטסיידרית.
את החלטתה לעסוק במשחק קיבלה כשצפתה בסרט המתאר את מאחורי הקלעים של שר הטבעות.
מאיירס החלה לשחק בגיל 8 כשחקנית ילדה בשנת 2010, אז הופיעה לראשונה בסדרת הטלוויזיה "The Glades" ובתפקיד קטן בסרט "מכתבים לאלוהים".
ב-2020 היא הופיעה ב-3 תוכניות טלוויזיה: בתפקיד משנה בסדרה האמריקאית "האופה והיפה" (המבוססת על הסדרה הישראלית להיות איתה), בסדרה "המת בלילה" ובסרט הטלוויזיה "טעימה מחג המולד".
ב"האופה והיפה" שחקה בתפקיד סטפני, בסדרה "המת בלילה" שחקה בתפקיד הנערה ממגנוליה ובסרט הטלוויזיה "טעימה מחג המולד" בתפקיד ביבי ג'ורדן.
ב-2021 שיחקה בסרט "נערה במרתף" בתפקיד מארי קודי.
בנובמבר 2022 החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרה של נטפליקס "ונסדיי", בתפקיד אניד סינקלייר, נערת-זאב ושותפתה לחדר של ונסדיי.
את ונסדיי בסדרה מגלמת השחקנית ג'נה אורטגה.
ב-2023 שיחקה בסרט "Southern Gospel" בתפקיד אנג'י בלקברן.
באותה שנה הופיעה בתפקיד הראשי בקומדיה של נטפליקס "משפחה לא מחליפים".
ב-2024 שיחקה בתפקיד הראשי כפיפה פיץ-אמובי בעיבוד לסדרה של BBC לרומן של הולי ג'קסון "המדריך לרצח לילדות טובות".
ב-2025 שיחקה בתפקיד נטלי, אחותו של הנרי (סבסטיאן יוג'ין הנסן) בסרט "מיינקראפט".
מאיירס היא מעריצה של ז'אנר הקיי-פופ, במיוחד של הלהקה סבנטין.
בראיון היא סיפרה כי שר הטבעות ומלחמת הכוכבים השפיעו רבות על תפיסת העולם שלה כנערה.
שנהסרטתפקידהערות2010מכתבים לאלוהיםילדה קטנה באוטובוס2021נערה במרתףמרי קודי2023Southern Gospelאנג'י בלאקברןמשפחה לא מחליפיםסיסי ווקר2025מיינקראפט: הסרטנטלי2026אנגרי בירדס 3TBA (קול)
שנהסדרהתפקידהערות2010הגליידספייג' סלייטון2020האופה והיפהסטפניהמת בלילההנערה ממגנוליהטעימה מחג המולדביבי ג'ורדן2022–הווהונסדייאניד סינקלייר2024–הווההמדריך לרצח לילדות טובותפיפ פיץ-אמוביתפקיד ראשי; 6 פרקים
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון2025שחקנית קולנוע אהובהמיינקראפט: הסרטמכסח ישבנים אהוב
אמה טרקסין הוא שמו של קיר, או שטח ביניים, שהפריד בבית המקדש בין ההיכל לבין קודש הקודשים.
בתלמוד מובא ספק האם קדושת שטח ה"אמה טרקסין" היא כקדושת ההיכל, או כקדושת קודש הקדשים.
בבית המקדש הראשון הפריד קיר ברוחב אמה בין הקודש לבין קודש הקדשים.
בספר מלכים, בתיאור בניין הבית, מופיע הפסוק "ודביר בתוך הבית מפנימה", ועל פי פרשנות המצודות הכוונה למחיצה או קיר שהיה בין ההיכל ובין קודש הקדשים.
הכניסה לקודש הקדשים הייתה באמצעות פתח ובו דלתות שלא נסגרו מעולם ופרוכת שכיסתה את הפתח.
בבית המקדש השני, מחמת גובהו הרב, בניית קיר ברוחב אמה בלבד הייתה משימה בלתי אפשרית, ולכן תלו בוני הבית פרוכת כדי לחצוץ בין ההיכל לבין קודש הקודשים.
מחמת הספק האם קדושת רצועת שטח זו היא כקדושת ההיכל או כקדושת קודש הקודשים, נתלו שתי פרוכות בשני צידי האמה, כשהפרוכת החיצונה מקופלת מעט בדרום, והפנימית בצפון, באופן שנוצר ביניהן מסדרון מעבר מן ההיכל לקודש הקדשים.
לדעת רבי יוסי, הפסוק "והבדילה הפרכת לכם בין הקדש ובין קדש הקדשים" מלמד שהייתה רק פרוכת אחת בעובי אמה, מכיוון שבפסוק כתוב 'פרוכת' בלשון יחיד.
רש"י בפירושו לתלמוד מסביר שמשמעות המילה טרקסין היא 'פנים וחוץ' (טרק - פנים, סין - חוץ), כלומר, מקום שמסופק אם הוא פנים או חוץ.
בעלי התוספות מסבירים שהמשמעות היא מקום שסוגר על ארון הברית ובו הלוחות שניתנו בהר סיני, והכוונה במילה טרקסין היא 'טרק' מלשון טריקת דלת, סגירה, ו'סין' - שמעבר למקום זה מונחות הלוחות שניתנו בהר סיני.
רבי יעקב עמדן מסביר שהכוונה במילה טרקסין לקיר מטויח, טרק מלשון סגירה, כדברי התוספות, וסין בארמית הוא טיט.
אמה נאט הפכה לאישה המוקדנית הראשונה בעולם ב-1 בספטמבר 1878, כשהחלה לעבוד בחברת Edwin Holmes Telephone Despatch (שנקראה גם Boston Telephone Dispatch Company) בבוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית.
בינואר 1878 החלה חברת הטלפונים של בוסטון להעסיק נערים כמפעילי טלפון, הראשון בהם היה ג'ורג' וילארד קרוי.
בנים (על פי עדויות, כולל עדות מבעלה של נאט) זכו להצלחה רבה כמפעילי טלגרפיה, אך היחס חסר הסבלנות שלהם והתנהגותם (הכוללת מתיחות וקללות) לא התאימו לעבודה עם קהל ולכן החברה החלה לגייס מפעילות נשים.
בזכות כך, ב-1 בספטמבר 1878, נאט התקבלה לעבודה.
עבודתה נמשכה בין 33 ל-37 שנים עד לפרישתה בזמן משוער בין שנת 1911 ל-1915. שעות ספורות לאחר שנאט התחילה לעבוד, אחותה סטלה הפכה למוקדנית האשה השנייה בעולם, מה שהפך אותן גם לשתי המוקדניות האחיות הראשונות בהיסטוריה.
בניגוד לאחותה, סטלה נשארה בתפקיד רק כמה שנים.
תגובת הלקוחות לקולה המרגיע והתרבותי ולסבלנותה הייתה אוהדת מאוד ולכן הוחלפו המוקדנים הגברים במוקדניות נשים.
ב-1879 הועסקו בסי סנו באלאנס, אמה לנדון, קארי בולדט ומיני שומאן, המפעילות הראשונות במישיגן.
נאט נשכרה על ידי אלכסנדר גרהם בל, אשר מיוחסת לו המצאת הטלפון הראשון; היא קיבלה משכורת של 10 דולר לחודש עבור שבוע של 54 שעות.
לפי הדיווחים, היא יכלה לזכור בעל פה כל מספר במדריך הטלפונים של חברת הטלפונים של ניו אינגלנד.
"EMMA", מערכת דיבור אוטומטית שנוצרה על ידי Preferred Voice ו-Philips Electronics נקראת על שמה של אמה נאט.
ב-1 בספטמבר מצוין באופן לא רשמי בתור "יום אמה נאט".
אמה סליגמן היא במאית ותסריטאית קולנוע קנדית-יהודייה.
סליגמן למדה בבית הספר התיכון נורת'רן בטורונטו.
בהיותה נערה, סליגמן ניהלה בלוג בשם "Confessions of a Teenage Film Buff" וכתבה ביקורות סרטים ל"הפינגטון פוסט".
היא למדה קולנוע בבית הספר לאמנויות על שם טיש באוניברסיטת ניו יורק, וסיימה את לימודיה במאי 2017.
בזמן לימודיה באוניברסיטת ניו יורק, היא יצרה סרטים קצרים כולל "Lonewoods", "Void" וסרט התזה שלה, "שבעה בייבי".
במהלך תקופה זו התמחתה סליגמן גם במגוון אולפני הפקה.
היא גם כיהנה בוועדת הנוער של פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו, שם סייעה בתכנון סרטים לפסטיבל.
סרט התזה שלה, "שבעה בייבי", נבחר לפסטיבל South by Southwest לשנת 2018. בעידודה של כוכבת הסרט הקצר, רייצ'ל סנוט, שאיתה התיידדה במהלך תהליך האודישנים, החלה סליגמן לפתח אותו לכדי סרט באורך מלא, שבו סנוט תחזור על תפקידה הראשי.
הגרסה הארוכה של "שבעה בייבי" הייתה אמורה להופיע בבכורה בפסטיבל South by Southwest 2020, אך הבכורה בוטלה עקב מגפת הקורונה.
הסרט הוקרן בסופו של דבר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2020.
סרטה "שבעה בייבי" (אנ') אשר יצא לאקרנים ב--2 באפריל 2021, זכה לשבחי המבקרים.
קריסטי פוצ'קו מ"הפלייליסט" כתבה, , ודנה פיקולי עבור "Queer Media Matters" שיבחה ש.
בשנת 2022, הסרט זכה בפרס ג'ון קאסבטס מבית פרס אינדפנדנט ספיריט, בזמנו שיועד להפקות עם תקציבים של חצי מיליון דולר או פחות.
בשנת 2023 עבדה על סרטה השני, "מרימות" (אנ'), קומדיית מין לבני נוער.
סליגמן העלתה את הרעיון לסרט עוד כשהייתה באוניברסיטה, והחלה לעבוד עליו עם סנוט.
הסרט עמד בראש South by Southwest במרץ 2023 ויצא לאקרנים ברחבי ארצות הברית בחודש אוגוסט 2023.
עבודתה של סליגמן מתמקדת לעיתים קרובות בנושאים מיניים, במיוחד ביחס של נשים למין.
בנוגע לבחירה זו, היא ציינה:
היא דנה בתהליך יצירת הסרט שלה כחוויה מאוד שיתופית, ונהנתה מהיכולת לדון בעבודתה עם השחקנים שלה.
בשנת 2024 נכללה ברשימת פורבס 30Under30.
סליגמן היא יהודיה וגדלה בקהילה אשכנזית יהודית רפורמית בטורונטו, וערכה את טקס בת המצווה שלה במצדה בישראל.
היא עברה לזמן קצר ללוס אנג'לס בשנת 2021, אך כעת מתגוררת בברוקלין.
סליגמן משתמשת גם בהטיות של נקבה וגם ב-Singular they.
היא זוהתה בעבר כביסקסואלית, אך החל משנת 2023 מחשיבה את עצמה "סתם גיי".
סליגמן היא חברה בקול יהודי לשלום.
בספטמבר 2025 סליגמן הייתה בין יותר מ-1,200 אנשי תעשיית הקולנוע והטלוויזיה שחתמו על עצומה בה הם מתחייבים שלא לעבוד עם מוסדות וחברות קולנוע ישראליות שלטענתם "מעורבות בפשעי מלחמה, ג'נוסייד ואפרטהייד נגד העם הפלסטיני".
שנה שם הערות סימוכין 2018Void סרט קצרשבעה בייבי 2020שבעה בייבי (אנ') סרט באורך מלא 2023מרימות (אנ')סרט באורך מלא
מועמדת פרס אינדפנדנט ספיריט לתסריט הטוב ביותר (2024)
אמה עמוס, באנגלית: Emma Amos (16 במרץ 1937 - 20 במאי 2020) הייתה ציירת ויוצרת הדפסים אפרו-אמריקאית פוסט-מודרנית.
עמוס נולדה באטלנטה, ג'ורג'יה בשנת 1937 להודו דליין עמוס ומיילס גרין עמוס.
היה לה גם אח גדול בשם לארי.
עמוס גילתה עניין באמנות בגיל צעיר, יצרה "בובות נייר" ולמדה לצייר מתוך עיתונים.
עד גיל תשע ידעה לצייר דמויות.
להוריה היו שאיפות שעמוס תלמד אצל הייל וודרוף, אך הוא לא קיבל תלמידים פרטיים רבים ועזב את האזור לפני שהייתה לה הזדמנות ללמוד איתו.
בגיל אחת עשרה לקחה עמוס קורס במכללת מוריס בראון, שם עבדה על השרטוט שלה ושמה לב לעבודה שהפיקו סטודנטים אפרו-אמריקאים באותה תקופה.
בתקופת התיכון, עמוס הגישה את עבודתה לתערוכות אמנות של אוניברסיטת אטלנטה.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון באטלנטה בגיל 16, ופנתה למכללת אנטיוכיה, בגלל המדיניות המתקדמת שלהם.
עמוס למדה במכללת אנטיוכיה ב-Yellow Springs, אוהיו, בבית הספר המרכזי לאמנות ועיצוב בלונדון ובאוניברסיטת ניו יורק.
בהיותה באנטיוכיה עבדה עמוס חצי מהשנה, ולמדה בשאר.
היא עבדה בשיקגו, ניו יורק ובוושינגטון הבירה, מה שאפשר לה לבקר בגלריות ובמוזיאונים, שהיו פחות נגישים באטלנטה.
בשנתה הרביעית באנטיוכיה, היא נסעה לאנגליה ולמדה בבית הספר המרכזי לאמנות בלונדון, שם למדה הדפסה וחריטה אצל אנתוני הריסון, והחלה לצייר בשמנים, דבר שלא עשתה קודם לכן.
עמוס קיבלה את תואר ה-BFA שלה מאנטיוכיה בשנת 1958, ולאחר מכן חזרה ללונדון להשלמת התואר שלה בתחריט, אותו קיבלה בשנת 1959 לאחר שנתיים של לימוד.
בשנה שלאחר מכן עמוס עברה לניו יורק כדי להתחיל לעבוד בסטודיו להדפס.
מאוחר יותר היא קיבלה תואר שני באוניברסיטת ניו יורק (NYU).
עמוס עברה לעיר ניו יורק לאחר שהרגישה לא נוח מהקצב האיטי של עולם האמנות באטלנטה.
עמוס לא ציפתה לרמת הגזענות, הסקסיזם והגילנות שבה היא נתקלה עם המעבר לניו יורק.
גלריות לא קיבלו אותה בטענה שהיא צעירה מכדי להציג, ועבודות הוראה בסטודיו דחו אותה בטענה ש"אנחנו לא מגייסים כרגע".
לעמוס נאמר הן על ידי קופר יוניון והן על ידי ליגת הסטודנטים לאמנות שהם לא מגייסים עובדים לאחר שהיא הגישה מועמדות לתפקיד הוראה.
הקושי להיכנס לעבודה לגלריות הוביל אותה ללמד כאסיסטנטית בבית הספר דלתון שם פגשה אמנים ונחשפה לסצנת האמנות של ניו יורק ואיסט המפטון, שם חוותה קושי להציג את עבודתה בעולם הגברים.
באותה תקופה גם החלה אמה עמוס את דרכה כמעצבת טקסטיל, בעבודה אצל האורגת דורותי ליבס, שם תורגמו עיצוביה לשטיחים ייחודיים.
בניו יורק, עמוס הצטרפה לאולפני ההדפס של Letterio Calapai ולסדנת ההדפס של רוברט בלקבורן.
למרות הקושי שמתמודדים אפרו-אמריקאים בכניסה לתחום האמנות, מכיוון שלעיתים קרובות יש חוסר גישה לסוחרים ואוצרים, עמוס התמידה וקיבלה תואר שני מאוניברסיטת ניו יורק בשנת 1966. במהלך לימודיה ב-NYU, היא הכירה מחדש את הייל וודרוף, אשר היה פרופסור שם באותה תקופה.
בגיל 23, עמוס נפגשה עם וודרוף לביקורת על ההדפסים שלה, והוא סיפר לה על "ספירל" - קבוצה שהייתה קולקטיב של כחמישה עשר אמנים אפרו-אמריקאים בולטים, שנוסדה ב-1963 על ידי רומאר בירדן, צ'ארלס אלסטון, נורמן לואיס והייל וודרוף.
הקבוצה התעניינה בדיונים על גזענות, פילוסופיה שנולדה מתוך התנגדות לקולוניאליזם הצרפתי ובמרכזה עידוד זהות גזעית משותפת לאפריקנים שחורים ברחבי העולם.
ספירל הוקמה מתוך מינהלת התקדמות העבודות והרנסאנס של הארלם.
וודרוף לקחה חלק מעבודותיה לאחת מפגישותיהם בחזית החנות השכורה שלהם, וחברי הקבוצה אהבו את עבודתה מספיק כדי להזמין אותה להצטרף כחברה האישה הראשונה והיחידה שלהם.
עמוס חשבה שזה מוזר שאמניות אחרות לא ביקשו להצטרף לקבוצה, אף שהן הכירו את חבריה.
עמוס הרגישה שהצטרפותה ל"ספירל" תהיה שימושית כי היא לא הכירה אמנים רבים בניו יורק באותה תקופה.
עמוס עבדה במשרה מלאה כמעצבת במהלך היום, ולמדה במשרה מלאה בערבים, והתפנתה לצייר בסופי שבוע.
במאי 1965, ספירל שכרו חלל גלריה ברחוב כריסטופר 147, שם הייתה לקבוצה את התערוכה הראשונה והיחידה שלהם.
עמוס הציגה תחריט שאבד מאז.
תחריט זה היה דיוקן עצמי עירום שתיאר את עמוס בוהה באדישות אל הצופה מאחורי זוג משקפי שמש כהים."
לפני שהצטרפה לספירל, עמוס התנגדה לרעיון של "אמנות שחורה" וגלריות שהציגו רק עבודות של אפרו-אמריקאים, אבל היא הבינה שלעיתים קרובות היו אלה האפשרויות היחידות שעמדו לרשות האמנים השחורים באותה תקופה, וגם למדה כיצד לשלב פוליטיקה גיזעית ומינית בעבודתה מבלי שעבודתה תיפול על ידי תהליך המעורבות הפוליטית.
קבוצת ספירל הפסיקה להיפגש זמן קצר לאחר 1965, כאשר מחירי השכירות העולים איבדו להם את הגלריה ואת חלל הישיבות שלהם בלואר איסט סייד.
במהלך שנות ה-70, עמוס המשיכה ללמד עיצוב טקסטיל בבית הספר לאמנויות יפות ותעשייתיות בניוארק, טווה בנולים בעצמה, ושגשגה כאורגת בשל ריבוי האריגה והבד.
אמנות בתוך תנועת האמנות הפמיניסטית.
עמוס הקימה והנחתה את Show of Hands, תוכנית אמנות עבור WGBH-TV בבוסטון בשנים 1977–79, ולאחר מכן הפכה לפרופסור בבית הספר לאמנויות מייסון גרוס באוניברסיטת ראטגרס.
עמוס עיצבה את האנדרטה עבור ראלף דייוויד אברנתי, מנהיג ופעיל זכויות אזרח, המורכבת מארבעה מתקנים וממוקמת בפארק ההנצחה של ראלף דייוויד אברנתי באטלנטה, ג'ורג'יה.
עמוס שילבה הדפס, ציור וטקסטיל בעבודותיה.
היא השתמשה בצבע אקרילי, תחריט, הדפס משי, אפקטי העברת תמונות על בד עם מגהץ וטקסטיל אפריקאי.
היא שאלה רעיונות, וסמלים מהאמנות האירופית תוך ציטוט ציורי של אמנים כמו פול גוגן, מלקולם מורלי, לוסיאן פרויד והנרי מאטיס.
בנוסף לציוריה על בד אפריקאי, עמוס תפרה, רקמה ומדי פעם עטפה טלאים עם אריגה משלה, ובטיקים קנה המידה והרבדים המרקמים של היצירה דומים לצורות המצויות לעיתים קרובות בשטיחי יוקרה אירופיים ובפזורה האפריקאית.
בין מגוון המדיה המעורבת שעמוס משתמשת בעבודתה, הנושא המרכזי הוא לרוב פיגורטיבי.
בניגוד לאמנים פיגורטיביים רבים עמוס לא אהבה לצייר דמות עירום.
היא אהבה לצייר דמויות לבושות כי היא האמינה שציור דמות עירום הוא סקסיסטי, ושהבגד מראה תרבות.
במהלך תקופתה בבית הספר המרכזי לאמנות, עמוס למדה ציור מופשט, והפיקה יצירות אקספרסיוניסטיות מופשטות במשך תקופה מסוימת.
לאחר זמן מה היא חשבה שהפשטה קלה ושרירותית מדי, אז היא חזרה לצייר את פיגרוטיבי כי זה היה מאתגר יותר.
השפעה זו נותרה נוכחת ביצירתה.
עמוס השתמשה באמנותה כדי לחקור נושאים של גזע ומין, וטענה שעצם היות האמן שחור הוא פוליטי באופיו.
היא ציטטה אמנים לבנים ידועים, כמו פיקאסו וגוגן, שזכו לשבחים על הכללת נושאי צבע בעבודתם, בעוד שלכאורה ציפו מאמנים אפרו-אמריקאים לצייר נושאי צבע אחרים.
עמוס שילבה נושאים לבנים באמנות שלה, במיוחד דימויים של הקו קלוקס קלאן, וקראה תיגר על הנחה זו.
עמוס הודתה שבהיותה מהדרום, כאישה אפרו-אמריקאית, היא תמיד הייתה מודעת למצוקות שהיא מתמודדת איתה בחיי היומיום שלה.
עם זאת, ביחס לפמיניזם, עמוס לא הפכה למעורבת פעילה עד סוף שנות ה-80. לפני הזמן הזה, בתחילת שנות ה-70, בזמן גידול ילדים, עמוס הוזמנה להצטרף לקבוצת אמנים פמיניסטית שנפגשה בפארקים של ניו יורק.
אנשים, תרבותיים, משכילים, ואשר זכו ליחס של שווים על ידי בעליהם השחורים.
הרגשתי שאני לא יכולה להרשות לעצמי לבלות זמן יקר הרחק מהאולפן ומהמשפחה כדי להאזין לסיפורים כל כך רחוקים משלי."
רק בתחילת שנות ה-80, לאחר שהחלה ללמד במייסון גרוס לאמנויות באוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי, שם החליטה להשתתף בקבוצה הפמיניסטית.
בתוך קבוצה זו, נשים עבדו יחד, מכל רקע, לפרסום יצירות אמנות וכתיבה של אמניות לא ידועות, שפורסמו בסדרת מגזינים ודיונים.
כשהיא דיברה על הקבוצה, היא הכריזה, "וזה מה שהכפירות הפכו עבורי.
כל הזלזול שלי בפמיניסטיות לבנות נעלם, כי כולנו היינו באותה סירה.
פשוט באנו לסירה ממרחבים שונים."
עמוס נשארה פעילה במעורבותה בנושאים פמיניסטים ובמתן חינוך לדורות הצעירים, עם זאת, השמירה על קבוצות נראתה לה כאתגר הקשה ביותר.
עמוס הרגישה ש"אמנים שאינם לבנים, צעירים וסטרייטים, ושהם פוליטיים ופמיניסטיים בגלוי, נראה שהם עדיין בשוליים.
[היא] מקווה שנראה בקרוב את שינוי הגישה.."
עמנואלה "אמה" מרונה (באיטלקית: Emmanuela "Emma" Marrone; נולדה ב-25 במאי 1984), ידועה לרוב בשמה הפרטי אמה, היא זמרת פופ, כותבת שירים ושחקנית איטלקייה.
במרץ 2010, לאחר שהייתה סולנית בכמה להקות מקומיות, זכתה בתחרות הכישרונות Amici di Maria De Filippi.
לאחר מכן חתמה על חוזה הקלטות עם יוניברסל מיוזיק גרופ.
מאז 2010 הוציאה שבע אלבומי אולפן, מיני-אלבום אחד ושלושים ותשעה סינגלים לאור.
במרוצת השנים מכרה למעלה משני מיליון עותקים ברחבי איטליה.
ב-18 בפברואר 2012 זכתה פסטיבל סן רמו עם השיר "Non è l'inferno".
היא נבחרה לייצג את באירוויזיון 2014, שנערך בקופנהגן שבדנמרק, עם השיר "La mia città".
את ערב הגמר סיימה במקום ה-21.
במרוצת הקריירה המוזיקלית שלה שיתפה פעולה עם עשרות אמנים בין-לאומיים, כמו Thirty Seconds to Mars ואלברו סולר, ועם כותבי שירים איטלקיים ידועי-שם, כגון אלסנדרה אמורוסו ופבריציו מורו.
מרונה עצמה כתבה מספר שירים עבור אמנים אחרים.
בשנים 2013, 2015 ו-2016 נבחרה לכהן כאחת המנטוריות בתוכנית Amici di Maria De Filippi.
תפקידה הניב לה שני פרסים מטעם הטלוויזיה האיטלקית.
היא שיחקה במספר סדרות וסרטי טלוויזיה איטלקיים.
מרונה הועמדה לפרס המוזיקה של MTV אירופה ולפרס המוזיקה העולמית.
אמה קוק (בהולנדית: Emma Kok; נולדה ב-12 במרץ 2008) היא זמרת הולנדית.
זוכת העונה העשירית (2021) של The Voice Kids.
הביצוע שלה לשיר "Voilà" עם אנדרה ריאו ותזמורת יוהאן שטראוס הפך לוויראלי, וצבר כ-98 מיליון צפיות ב-YouTube.
קוק נולדה במאסטריכט וגדלה בקרקראדה.
הוריה, נטלי וויקו קוק, שניהם מוזיקאים שנפגשו באולם קונצרטים.
אחיה אנזו, הוא כנר ואחותה סופי זמרת קלאסית.
היא סובלת מגסטרופרזיס וניזונה מצינור האכלה מגיל תשעה חודשים.
היא הצהירה שהמחלה הציקה לה מאז היותה בכיתה ה' בגלל שגרמה לה לגובה נמוך יותר.
ביוני 2021 זכתה בעונה העשירית של The Voice Kids בהדרכתו של הראפר .
באוגוסט אותה שנה, היא שרה בלימבורג בקונצרט למען קורבנות השיטפונות באירופה ב-2021.
ב-11 במרץ 2022, קוק הוציאה את הסינגל הראשון שלה, "תן לי להיות פרפר" "Laat Mij Een Vlinder Zijn".
ביולי 2023 הכנר והמנצח ההולנדי אנדרה ריאו, הזמין אותה לבצע את "Voilà" בסדרת הקונצרטים השנתית שלו בכיכר Vrijthof.
הופעה זו הפכה לוויראלית, וצברה 2.6 מיליון צפיות בחמישה ימים ובהמשך למעלה מ-50 מיליון.
בהמשך אותה שנה היא הוציאה עוד שני קאברים עם ריאו: "White Christmas", ו"All I Want for Christmas Is You".
בדצמבר אותה שנה היא השתתפה בקונצרטים לחג המולד של ריאו במרכז התערוכות והכנסים של מאסטריכט.
בחג המולד, היא התארחה בתוכנית Die Helene Fischer, שם שרה את "Voilà" עם הלנה פישר.
בינואר 2024 הצטרפה לסיבוב ההופעות העולמי של ריאו.
ב-24 באפריל, היא הייתה פרזנטורית בטקס פרסי המוזיקה בלאוסדן.
חודש שלאחר מכן, ביום השחרור, היא שרה בקונצרט השנתי ב-5 במאי באמסטל באמסטרדם.
בקונצרט השתתפו וילם-אלכסנדר, מלך הולנד ומקסימה, מלכת הולנד.
אמה קומלושי (במקור קראוס, בהונגרית: Komlóssy Emma; ואץ, 8 ביולי 1877 – בודפשט, דצמבר 1944) הייתה שחקנית, זמרת שירי עם ואופרטה יהודייה-הונגרייה מצליחה לאורך ארבעה עשורים.
היא אימצה כנראה את השם קומלושי, באופן לא רשמי, אלא רק כשם במה.
היא הקליטה גם תקליטים הן כזמרת אופרטה והן כזמרת שירי עם.
אמה קראוס נולדה במשפחה יהודית כבתם בתם של הסנדלר הרמן קראוס ושל סאלי פייפר.
קיבלה חוזה בלהקתו של יוז'ף בלני, המנהל של תיאטרון קולוז'וואר בשנת 1899 הופיעה בתפקיד ג'ולייט באופרטה "גיישות".
היא שיחקה בעיר דברצן מ-1901
קומלושי הוזמנה על ידי קלמן פרז'לט לתיאטרון העם בבודפשט (1903–1907), שם הופיעה לראשונה ב-1903. בספטמבר הופיעה באופרטה של ינה הוסקה "הנסיך בוב".
לדברי המבקר דאז של העיתון פשטי נפלו, היא אופיינה ב-"מראה יפה, טמפרמנט של פרימדונה אמיתית, כישורי שירה מְסַפיקים וקול עשיר, מהדהד וחזק מהרגיל".
ב-1908 הופיעה ב-Grand Kabaré (בודפשט, השדרה הגדולה)
באוגוסט 1909 קיבלה חוזה בתיאטרון קיראי
לאחר מכן שיחקה בחוג התיאטרון של בודה
בחוג התיאטרון של הפארק העירוני (1910)
בתיאטרון הקומדיה של בודפשט (1914)
הייתה אמנית של תיאטרון ארקל בין 1915 לבין 1918
בין השנים 1921–1923 הופיע בקברט אמקה בבודפשט
מאוחר יותר, היא נראתה בתדירות נמוכה יותר ויותר.
קומלושי השיגה הצלחה גדולה על ידי בביצועי שירי עם הונגריים בערבי סולו.
היא מתה ברעב בגטו בודפשט ב-1944.
אמה סאמס היא שחקנית בריטית.
סאמס נולדה בלונדון למשפחה יהודית, ב-1981 שיחקה בסרט הטלוויזיה "Goliath Awaits" ובשנה לאחר מכן החלה לשחק באופרת הסבון האמריקאית "General Hospital", היא החליפה את השחקנית פמלה סו-מרטין בתפקיד פאלון קרינגטון, בתם של בלייק ואלקסיס באופרת הסבון שושלת, תפקיד שהקנה לה פרסום.
היא הופיעה במספר פרקים בסדרה "Models Inc." ששודרה ברשת פוקס.
ב-2002 שיחקה בתפקיד הראשי ב-"Pretend You Don't See Her", סרט טלוויזיה המבוסס על ספרה של מרי היגינס קלארק.
ב-1979 שיחקה נסיכה בסרט "Arabian Adventure", ב-1991 שיחקה בקומדייה "Delirious" העוסקת בתסריטאי של אופרות סבון, ב-1994 שיחקה בסרט המדע הבדיוני "Terminal Voyage", ב-2001 הופיע בסרט הדרום אפריקאי "The Little Unicorn".
ב-1989 הייתה מבין המנחים של תחרות מיס תבל לצד ג'ון פורסיית' וקארן בולדווין.
ב-1982 הקימה את הארגון "Starlight Children's Foundation" העוסק במתן סיוע לילדים חולים.
אמה מדינג (נולדה ב-2000) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית.
התפרסמה בעקבות הופעת הבכורה הקולנועית שלה בתפקיד בת שבע בסרט הקומדיה הישראלי "לשחרר את שולי סאן" (2025).
הופעתה בסרט זכתה לשבחים מצד קהל ומבקרים, והיא נחשבת לאחת מהפתעות ההפקה.
הסרט הפך לשובר קופות ולאחד מחמשת הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים.
קודם לכן הייתה דוגמנית והופיע עבור מותגים בינלאומיים דוגמת "ריי באן", "לוריאל", "שוורצקופ" ו"טרֶזֶמֶה" ().
מדינג נולדה בנווה צדק שבתל אביב וגדלה בסביון.
היא בת לקיומי, גיורת יפנית במוצאה, ולג'רמי, יהלומן יהודי-אוסטרלי, שעלה לישראל בצעירותו.
הוריה הכירו בטוקיו, שם אמה למדה אנגלית בקורס של אביה.
יש לה שני אחים, אחות בכורה בשם מיקה ואח צעיר בשם בן.
בצעירותה הדריכה ילדים עם צרכים מיוחדים על הרצף האוטיסטי והתנדבה בגן של אלו"ט.
למדה ב"מקיף יהוד" והרחיבה תיאטרון וערבית.
למרות מוצאה המעורב, מדינג מגדירה עצמה כישראלית לכל דבר, אך ציינה כי המראה היפני שלה מעורר לעיתים תגובות של פנייה בשפות זרות, כמו אנגלית או רוסית.
היא סיפרה כי תחושת שייכותה לזהות תרבותית אחת הייתה מוגבלת, מה שהשפיע על תפיסת הזהות האישית שלה.
מדינג שירתה בצה"ל כמש"קית מבצעים ביחידת קומנדו של חיל האוויר.
המשיכה להתנדב לשירות מילואים, לרבות לאחר אירועי טבח שבעה באוקטובר.
את לימודיה האקדמיים עשתה באוניברסיטת רייכמן, בוגרת תוכנית המצטיינים של בית ספר אריסון למנהל עסקים.
מדינג החלה לדגמן בגיל 17, לאחר שסוכנויות זיהו בה מראה אסייתי ייחודי.
השילוב התרבותי הייחודי שלה תרם לבידול החזותי ולמיצוב שלה ככוח עולה בעולם האופנה, עם השתתפות בקמפיינים נחשבים ברחבי העולם.
התפקיד הראשון שלה היה בקמפיין השקה למותג האיפור "מילוקה" (Milucca) בישראל.
היא חתמה בסוכנות "יולי" בישראל, ובהמשך עבדה עם סוכנויות בלונדון, פריז יפן ובלגיה.
היא הופיעה בקמפיינים של מותגים בינלאומיים כגון ריי באן, לוריאל, בודי שופ, שוורצקופף, ו-Wella, "נטאשה דנונה" ומאק קוסמטיקס.
בישראל השתתפה בפרסומות לרשתות כמו קסטרו, FIX ועדיקה.
בנוסף השתתפה בקליפים של עומר אדם, מרגי ושחר טבוך.
לדבריה, במהלך עבודתה נתקלה באנטישמיות, כאשר סוכנות בשווייץ ניסתה להסביר בפגישת הבוקינג מדוע מדינג צריכה לכתוב שהיא ממקום אחר ולא מישראל.
מדינג השתחררה בזמן מגפת הקורונה, ועברה מחיי עבודה אינטנסיביים לסגר ארצי שהותיר אותה משועממת בבית.
בעקבות זאת עברה להרג'וקו שטוקיו, שם נרשמה ללימודי יפנית.
השפה נגעה בה בזכות חוויות ילדות עם סבתה ודודה שחשפו אותה לתרבות היפנית.
לדבריה היפנים זיהו שאינה מקומית הן לפי המראה והן לפי ההתנהגות, שהייתה שונה מהנורמה המקומית.
ביפן התחילה להשתלב בתחום הדוגמנות והשתתפה בקמפיין בינלאומי למגזין "ניילון".
במהלך עבודתה חוותה לחצים לשנות את משקלה, מה שהוביל להתמודדות עם הפרעות אכילה, לרבות בולמוסי אכילה בתקופת עבודה בטוקיו.
לאחר טיפול פסיכולוגי הצליחה לשנות את יחסיה עם גופה ולזכות בקמפיינים משמעותיים, בהם קמפיין עולמי של בודי שופ, שבו שיתפה את סיפורה האישי על התמודדות עם אקנה.
בשנת 2025 לוהקה לראשונה לתפקיד קולנועי, בסרט "לשחרר את שולי סאן".
זהו סרט המשך לקומדיה "לשחרר את שולי" (2021) של שלישיית "מה קשור", שובר קופות מצליח.
למרות זאת, מדינג לא הכירה קודם את שלישיית מה קשור, ולא הייתה מודעת ללהיט המקורי "לשחרר את שולי".
בסרט היא גילמה את בת שבע, בוסית יפנית של מסעדה בטוקיו, המפתיעה את השלישייה בזכות שליטתה בעברית.
במהלך הסרט המנהלת בעלת האופי הקשוח מתגלה כבעלת לב זהב, ובסיומו אף מתגלה כראש היאקוזה היפנית.
הופעתה זכתה לביקורות חיוביות שציינו את הכריזמה והעוצמה שלה לצד כימיה עם חברי השלישייה – שלום מיכאלשווילי, ציון ברוך ואסי ישראלוף.
הסרט, בבימוי בן בכר ובהפקת נאוי פרו וסרטי יונייטד קינג, הפך להצלחה מסחרית עם למעלה ממיליון צופים תוך פחות מחודש.
מדינג מתגוררת בישראל ומשלבת בין דוגמנות, משחק ושירות מילואים.
היא דיברה בפתיחות על האתגרים שחוותה בתעשיית הדוגמנות ועל תחושת הניכור שחשבה בעבר בשל מוצאה המעורב, אך ציינה כי מאז היא רואה בו יתרון מקצועי.
בראיונות הביעה שאיפה לפתח קריירת משחק בינלאומית, בעיקר בז'אנר האקשן.
אמה זאפלטלובה (בסלובקית: Emma Zapletalová; נולדה ב-24 במרץ 2000) היא אתלטית סלובקית, זוכת מדליית ארד באליפות עולם (טוקיו 2025) בריצת 400 מטר משוכות.
זאפלטלובה נולדה וגדלה בניטרה שבסלובקיה.
באליפות אירופה שנערכה בברלין שבגרמניה באוגוסט הודחה בסיבוב הראשון בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 58.46 שניות.
בנוסף, סיימה במקום שמיני בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:32.22 דקות.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בטאלין שבאסטוניה ביולי זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בשיא אליפות ושיא סלובקיה חדשים של 54.28 שניות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיימה במקום 15 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.79 שניות.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט הודחה בסיבוב הראשון בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 58.65 שניות.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו שביפן בספטמבר זכתה במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות בשיא סלובקיה חדש של 53.00 שניות, אחרי פמקה בול מהולנד (51.54 שניות) וג'סמין ג'ונס מארצות הברית (52.08 שניות).
אמהרית (አማርኛ – אַמַרִנְיַה) היא שפה ממשפחת השפות השמיות, שהתפתחה בקרן אפריקה במהלך המאה ה־10. אמהרית היא השפה הרשמית באתיופיה במדינות אמהרה, מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום, בנישנגול-גומאז וגמבלה ובערים אדיס אבבה ודירה דאווה.
ריכוזים של דוברי אמהרית נמצאים גם במדינות שהיגרו אליהם, הגדולים בהם ישראל וארצות הברית.
ליונל בנדר, בעקבות חוקרים קודמים, הפנה את תשומת הלב לשילוב הייחודי באמהרית של אוצר מילים שמי, ולצידו תחביר מאוד לא-שמי.
על פי התאוריה שלו, במשך מאות רבות של שנים שלטה האימפריה האתיופית על מספר רב של עמים ושבטים.
בהיותה הישות הכובשת, היה על העמים הנכבשים ללמוד לתקשר עם הכובש, מה שייצר מספר רב של שפות פידג'ין, אשר מתפתחות לפעמים בין שתי קבוצות חברתיות שאחת מהן כפופה היררכית לשנייה.
שפות אלו היו בעלות תחביר קרוב יותר לשפות של העמים הנקלטים ללא הרף על ידי החבשים, שכן אוצר מילים ניתן ללמוד בקלות יחסית, אולם תחביר ודקדוק הם קשים יותר ללימוד והפנמה.
כפי שבנדר מדגיש, התיאוריה הזו על מקור האמהרית עדיין ספקולטיבי.
השפה נכתבת באמצעות כתב האבוגידה געז עם כמה התאמות לשפה המודרנית.
כתב זה התפתח מהכתב הדרום־ערבי העתיק ואותיותיו דומות מאוד לכתב הפיניקי (והעברי) הקדום.
בכתב זה יש סימן יסוד לכל עיצור וניקוד מוּבְנה לסימון התנועה, כך שכל סימן גרפי מייצג הברה של עיצור–תנועה.
מבחינת הדקדוק ואוצר המילים, הושפעה האמהרית מהלשונות האפריקאיות והשמיות העתיקות, במעתקי הגאים טיפוסיים כמו צ'ד"י במקום כ"ף בעברית, וגימ"ל במקום זי"ן, או דל"ת במקום תי"ו.
כך לדוגמה באמהרית גְֿרוֹעַ היא רגל (מקבילה ל"זרוע" בעברית), ותְּהְדָלֶךְ פירושה בעברית "תתהלך".
הקשיבו לכתב האמהרי המוקרא ביוטיוב
אמהרית לא מאפשרת את הגיית העיצורים ʔ ו־h לפני התנועה ä, ועל כן האותיות שאמורות לסמל את ההברות ʔä/hä נהגות במקום זאת ʔa/ha, בהתאמה.
למקרים החריגים שכן נדרשת הגיית ההברה ʔä, הומצאה האות החדשה ኧ.
באמהרית שבע תנועות: סגורה קדמית, סגורה מרכזית וסגורה אחורית מעוגלת; אמצעית קדמית, אמצעית מרכזית (שווא) ואמצעית אחורית מעוגלת; ותנועה פתוחה מרכזית.
כפי שניתן לראות בטרפז התנועות משמאל, הגייתן של ארבע התנועות הקדמיות והאחוריות משתנה בין הניבים השונים של אמהרית, ולעיתים בעלות גוון מרכזי יותר.
צורת הפועל באמהרית היא שמית מובהקת, ומאוד דומה לצורת הפועל העברי.
הדמיון הצורני הוא בכך שכל פועל אמהרי מורכב משלוש מורפמות: השורש העיצורי משובץ בסירוג בתבנית-תנועות (לפי הבניין) ליצירת הבסיס, ואל הבסיס מתחברת מוספית (תחילית, סופית או מוספית-מסגרת) המציינת גוף, מין ומספר.
לדוגמה, הפועל ሰበረ סֶבֶּרֶה ("הוא שָׁבַר") מורכב משלוש מורפמות: השורש סב"ר – ስብረ sbr (מקביל לעברית שב"ר) משתבץ בתבנית-התנועות של זמן עבר פֵּעל (ä-ä), ליצירת הבסיס סֵבּר – ሰበር- säbr, ולבסיס זה מצטרפת הסופית המציינת גוף-שלישי-זכר-יחיד (-ֵה) -ä ומתקבל (בדומה לתוספת חולם: פָּעְלוֹ) סֵבְּרֵה.
יש מהבניינים המעניקים לפועל משמעות של גרימה (בדומה לבניין הפעיל), של העצמת הפעולה או מוּדעוּת אליה (כמו בניין פיעל, בעברית), פעולה עצמית, הדדית או מתמשכת (בדומה לבניין התפעל), פעולה סבילה (כמו בניין נפעל) ומשמעויות נוספות.
בשנת 2018 החל פרויקט תרגום ספר ההלכה "ילקוט יוסף" לאמהרית, בעידודו של הראש"ל יצחק יוסף.
זהו ספר ההלכה הראשון וספר היהדות השני שתורגם בישראל לאמהרית.
ספר היהדות הראשון שתורגם הוא: "סידור קורן".
אֶמוּ (שם מדעי: Dromaius novaehollandiae) הוא עוף לא מעופף גדול מסדרת העופות הקדומים חסרי השיניים.
זהו המין היחיד ששרד בסוג אמו.
האמו הוא אחד העופות הגדולים בעולם, הוא קטן רק ממיני היען והמינים קזואר צפוני וקזואר חד-גדיל.
גובה האמו הוא 1.75 מטרים בממוצע.
משקלו 50–55 ק"ג, הנקבות שוקלות כ־5 ק"ג יותר מהזכרים.
לעוף שתי שכבות נוצות זהות בגודלן והן שטוחות וצמודות לגופו.
כשהנוצות מתחדשות צבען שחור כהה, אך עם הזמן צבען דוהה בשמש ומשתנה לאפור בהיר.
לאפרוחים פלומה מפוספסת בצבעים שחור וחום קרמי, המאפשרת להם להסוות את עצמם בצמחייה עבותה.
בכפות הרגליים שלוש אצבעות גדולות (בהונות).
הכנפיים קטנות ביותר ואורכן פחות מ־20 ס"מ.
האמו מיטיב לרוץ, ומסוגל להגיע למהירות של עד 50 קמ"ש בעתות סכנה.
הוא מיטיב גם לשחות במים.
הזכרים משמיעים קול צווחה הנשמע למרחוק: אי־מווו, וזה מקור שמם.
הנקבות משמיעות קולות המזכירים פיצוצים מהדהדים.
האמו מוכרח להיות בקרבת מים זכים.
לעיתים יצטרך לצעוד מאות קילומטרים כדי להגיע מאתר מזון אחד למשנהו.
רגליו הגדולות והשריריות מסייעות לו בהליכות ארוכות, במהירות קבועה של כ־7 קמ"ש בערך.
האמו אוכל רק את החלקים המזינים ביותר של הצמח: זרעים, פירות, פרחים ונצרים.
בטבע יימנע מאכילת עשבים, עלים או גבעולים נטולי פרחים, גם אם הישרדותו מותנית באכילתם.
חרקים וחולייתנים קטנים מהווים חלק מתזונתו, כאשר תפיסתם נוחה.
האמו בולע כמות נכבדת של אבני חצץ המסייעות לו בעיכול המכני של המזון הצמחי שמתרחש בזפק, לעיתים משמש פחם עץ לאותו צורך.
האמו אוגר כמויות גדולות של שומן, שבהן הוא משתמש בחיפושיו הארוכים אחרי מזון, וממשיך בתפקוד רגיל גם בהשילו מחצית ממשקל גופו.
האמו נמצא בתנועה מתמדת, למעט התקופה הקצרה בה דוגר הזכר על הביצים.
המזון שצורך האמו נפוץ בעיקר אחרי ירידת גשמים.
על כן, דפוס התנועה של האמו נקבע לפי מקומות שבהם ירדו גשמים לאחרונה.
משערים כי האוריינטציה מתבססת בעיקר על הופעת ענני גשם, אך גם על קולות הרעמים וריח האדמה הרטובה.
יצירת מאגרי מים מלאכותיים אך קבועים על ידי האדם, תרמה לשינוי דפוסי התנועה של האמו, והרחיבה את תפוצתו גם לאזורים שהיו בעבר צחיחים.
שיטת הרבייה של האמו היא פוליאנדרית, משמע שהנקבה מזדווגת עם יותר מזכר אחד במהלך עונת ייחום אחת.
הזכר הוא שדוגר לבד על הביצים ומגדל לבד את הצאצאים.
בחודשים דצמבר וינואר הזכר מחזר אחר הנקבה, בונה את הקן בטריטוריה שלו, משמיע לנקבה קולות המזכירים הלמות תופים, וכך מזמין אותה להצטרף לנחלתו.
הזוג עשוי להגן על הנחלה המשותפת שגודלה כ־30 קמ"ר במשך 5 חודשים בטרם ההזדווגות.
זאת מתחילה כאשר הזכר והנקבה עומדים צמודים, צווארם מכופף והם מנדנדים את ראשיהם המורכנים מצד לצד.
בהמשך מתיישבת הנקבה והזכר מתיישב מאחוריה, נצמד אליה ומזדווג עימה.
הוא תופס את עור עורפה במקורו תוך כדי השמעת קולות גרגור, לבסוף הוא קם ומתחיל בריצה ראוותנית סביבה בעוד היא ממשיכה לשבת.
הקן הגדול נבנה בכוך בקרבת צמחייה נמוכה וסבוכה, והוא מורכב מעשבים, עלים ושרכים.
בתוכו מטילה הנקבה 15 עד 25 ביצים, צאצאיהם של הזדווגויות מרובות עם זכרים שונים.
הדגירה אורכת כ־56 ימים בחודשים אפריל עד יוני.
במהלך תקופה זו הזכר לא אוכל, שותה או עושה צרכים, וכבר בימים הראשונים עוזבת הנקבה לנחלה שכנה ושם חוזר הליך החיזור וההזדווגות עם זכר אחר.
מעטות הנקבות שנשארות בעת הדגירה ומגנות על הנחלה באמצעות צווחותיהן הרמות, כפי שעשו בחודשים שקדמו לדגירה.
הזכרים אגרסיביים וטריטוריאליים ביותר לאחר שהאפרוחים בוקעים.
הזכר מבריח את הנקבה (אם נשארה) מהטריטוריה ותוקף לעיתים קרובות בעלי חיים שונים כולל את האדם.
משקלם של הנולדים כ־500 גרם.
הזכר צמוד אליהם במשך תקופה ארוכה, אולם שובבותם הרבה גורמת להם לעיתים ללכת לאיבוד או לברוח.
אפרוחים אלה נקלטים לעיתים אצל זכרים אחרים וגדלים עימם, ובלבד שהם קטנים מצאצאיו הטבעיים של הזכר המאמץ.
בתום תקופת גידול הצאצאים, לאחר חמישה עד שבעה חודשים מבקיעת הביצים, מוכנים האפרוחים לשרוד לבדם.
בגיל 2–3 שנים מגיע האמו לבגרות מינית ומוכן להקים נחלה ולהזדווג.
האמו חי כ־5 עד 10 שנים ואף יותר מכך בתנאי שבי.
בתנאי שבי, נשארות הנקבות עם הזכרים באותו כלוב, גם בעת הדגירה על הביצים.
הן לא משתתפות בדגירה עצמה.
אף על פי כן, הן נוהגות להפגין יחס קרוב, אך לא אמהי, לאפרוחים שבקעו.
האמו נפוץ במרבית אזוריה של אוסטרליה, למעט יערות גשם ואדמה חסרת צמחייה.
הוא נדיר במדבריות ובאזורים הצפוניים ביותר, ומגיע אליהם רק אחרי עונת הגשמים.
ניתן עדיין למוצאו בקרבת הערים הגדולות, אך לא בקרבת אזורי מחייתו הטבעיים שנוצלו לצורכי חקלאות.
האמו שימש מקור מזון לאבוריג'ינים (התושבים המקוריים של אוסטרליה) ולאירופאים הראשונים ביבשת.
לאבוריג'ינים היו מגוון שיטות ללכוד את האמו, לרבות דקירתם בחניתות, הרעלת מקורות המים, שימוש ברשתות וחיקוי קולותיהם.
האירופאים הרגו באמו בטיעון כי המין פוגע ביבול הדגנים, לאו דווקא ניזון מהם אלא רומס אותם בדרכו למקורות המים.
דוגמה לכך היא מלחמת האמו, שם למספר אירועים שהתרחשו במחוז קמפיון (campion) בדרום־מערב אוסטרליה בסוף שנת 1932, שנת בצורת אשר גרמה לאמו לחדור באלפים ליישובי האדם בחיפוש אחר מים.
צבא אוסטרליה, בהוראתו של שר ההגנה דאז ג'ורג' פירס (Pearce), שלח חיילים חמושים במקלעי לואיס שהרגו בשיטה זו מאות פרטים.
לטענת השר, בנוסף לנזק הגדול ליבול בזמן בצורת, פרץ האמו חורים גדולים בגדר נגד הארנבונים ועל כן מוצדק ההרג בהם.
בתום ה"מלחמה" הותאמו חלקים מהגדר כנגד התפשטות הארנבונים לצורכי מניעת התפשטות האמו.
כך למשל הוקמה גדר שגובהה כמטר מהקרקע ואורכה 450 ק"מ ממערב למזרח, שהפרידה בין שטחי התבואה לאזור המחיה.
לצד האשמות ברמיסת יבולים, לאמו השפעה חיובית על החקלאות: הצעירים ניזונים מחרקים רבים הפוגעים ביבולים, דוגמת זחלים שונים וחגבים.
המבוגרים אוכלים סוגי חוחים רבים, הפוגעים בשלמות ובמרקם החלק של צמר הכבשים.
בתחילת המאה ה־20 הוקמו חוות ביות וגידול לאמו, שמטרתן סחר בו ובאיבריו השונים: הבשר נחשב כאורגני יותר, בריא וקל להכנה, העור משמש למוצרי הלבשה והנעלה.
טוענים כי לשמן המופק מהאמו יכולות ריפוי מופלאות, המוצר טרם נבדק על בני אדם אך בדיקות שנערכו על עכברים הראו יכולות ריפוי.
ביצי אמו לא מופרות משמשות למטרות קישוט ואומנות (עבודות יד וציור עליהן).
יחס הממשלה האוסטרלית למגדלים הוא אמביוולנטי, ולעיתים רחוקות מתבצעת אכיפה של הסחר.
טרם נעשו מחקרים מחוץ לשוק האוסטרלי, שבדקו את ערך המוצרים המופקים מאמו ביחס למוצרים טבעיים או מוצרים מבעלי חיים אחרים.
האמו לא נמצא בסכנת הכחדה ואוכלוסייתו עומדת על 630,000–725,000 פרטים.
תפוצתו הרבה בהווה התגשמה בזכות האדם, שהרחיב את אזור מחייתו על ידי בניית מקוואות מים מלאכותיים והפחית את אחוז אדמות המדבר ביבשת.
האמו מופיע בצדו הימני של סמל אוסטרליה, כשמולו הקנגורו.
במשך שנים הוכר האמו כחיה מגושמת בגלל תפיסות שונות ובהשפעת הקומיקאי רוד האלמת הבריטי, שהציג אותה כטיפשה.
בפברואר 2025 פורסם על מחקר, שהוכיח כי לאמו יכולת לימוד יצירתית וקוגניטיבית בפתרון בעיות.
שלושה תת־מינים נפוצים כיום ביבשת אוסטרליה:
מין זה רזה וצבע נוצותיו חוור יותר.
שלושה תת־מינים של האמו נכחדו במאה ה־19:
novaehollandiae diemenensis) היה נפוץ בטסמניה ונכחד עוד בשנת 1850.
novaehollandiae ater) גודלו היה כמחצית מגודלו של האמו המוכר כיום.
הוא נכחד בשנת 1805 כתוצאה מציד לא מבוקר.
novaehollandiae baudinianus) היה נפוץ באי הקנגורו שבאוסטרליה המערבית.
נכחד בשנת 1827, ככל הנראה בעקבות ציד והריסת בתי גידולו בשריפות.
דיים אמה תומפסון היא שחקנית קולנוע ותסריטאית בריטית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב, שני פרסי באפט"א ופרס אמי.
תומפסון נולדה בשכונת פדינגטון, לונדון, הממלכה המאוחדת.
אביה היה השחקן אריק תומפסון ואמה - השחקנית פילידה לאו.
גם אחותה, סופי תומפסון, היא שחקנית.
תומפסון למדה ספרות אנגלית בניונהם קולג' בקיימברידג' והייתה חברה במועדון "Footlights".
אחרי האוניברסיטה זכתה להכרה כשהופיעה לצדו של קנת בראנה בסדרת טלוויזיה דרמטית של ה-BBC, "תהפוכות מלחמה" (Fortunes of War), המבוססת על ספר של אוליביה מנינג.
תומפסון ובראנה התחתנו באוגוסט 1989, וגילמו יחד דמויות של בני-זוג בסרטים "רצח מן העבר", "הנרי החמישי" ו"מהומה רבה על לא דבר".
הם התגרשו באוקטובר 1995, תומפסון נישאה לשחקן גרג וייז, ונולדה להם בת בשנת 1999.
תומפסון גילמה תפקידים בקומדיות רומנטיות כמו "ארוך ומשגע" (The Tall Guy) וגם בסרטים רציניים יותר: "זיכרונות מאחוזת הווארד", "שארית היום" ו"אורחת בחורף" בבימויו של אלן ריקמן ובהשתתפות אמה.
ב-1992 זכתה בפרס האוסקר כשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה ב"זיכרונות מאחוזת הווארד", והייתה מועמדת לפרס גם עבור תפקידיה בסרטים "בשם האב" ו"שארית היום".
בשנת 1996 זכתה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר עבור התסריט שכתבה לסרט "על תבונה ורגישות" לפי הרומן של ג'יין אוסטן.
בסרט זה גם גילמה את התפקיד הראשי של אלינור דשווד, כשאת בן זוגה בסרט, אדוארד פררס, מגלם יו גרנט.
ב-2003 שיחקה בסרט "חטופים בארגנטינה".
הופיעה בסרטים הארי פוטר והאסיר מאזקבאן והארי פוטר ומסדר עוף החול בתפקיד סיביל טרלוני.
בשנת 2008 שיחקה תומפסון בדרמה הרומנטית "הזדמנות אחרונה לאהבה" לצד דסטין הופמן.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הפנטזיה "היפה והחיה", המבוסס על סרט האנימציה של חברת וולט דיסני "היפה והחיה" מ-1991. במאי אותה שנה שיחקה לצד אדם סנדלר ובן סטילר בקומדיה "סיפורי מאירוביץ" בבימויו של נואה באומבך.
תומפסון פעילה בקרן למלחמה באיידס שייסד הזמר אלטון ג'ון.
ביוני 2018 זכתה תומפסון בתואר גבירה-מפקדת במסדר האימפריה הבריטית (DBE) מטעם המלכה אליזבת' השנייה, במסגרת טקס הענקת תוארי הכבוד ביום הולדתה של המלכה.
קאת' סטיבסון אף פעם לא מאוחר Good Luck to You, Leo Grande ננסי סטוקס / סוזן רובינסון מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי (2023) 2025 ברידג'ט ג'ונס: חוזרת לשוק Bridget Jones: Mad About the Boy ד"ר רולינס 2025 בדם קר Dead of Winter בארב
ליידי מרצ'הם מיני-סדרה 2018 המלך ליר King Lear ג'ונריל סרט טלוויזיה 2019 השנים Years and Years ויוויאן רוק תפקיד ראשי; 6 פרקים TBA Down Cemetery Road זואי בוהאם סדרה עתידית של אפל TV פלוס
אמה לוין-תַלמִי (25 באפריל 1905 – 6 ביוני 2004) הייתה ממקימי קיבוץ משמר העמק, סופרת, חברת הכנסת בשנים 1955–1969 מטעם סיעות מפ"ם והמערך.
כיהנה כסגנית יושב ראש הכנסת והייתה חברה בוועדות החינוך, הכלכלה, הכספים והכנסת.
עסקה בעיקר בנושאים חברתיים: פעלה למען שוויון זכויות לנשים והטבת מעמדן בזכויות יסוד, חינוך וקידום מגזרים מקופחים ויצאה נגד כפייה דתית.
נולדה בוורשה בשנת 1905, בתם הבכורה של אשר ויהודית לוין.
היא נפטרה כשכרעה ללדת את בנה השני בגיל 36, והשאירה אחריה בעל ושני ילדים.
אשר ויהודית לוין עלו לארץ ישראל בשנת 1935 והתיישבו בתל אביב.
אשר לוין עבד כמנהל חשבונות ובזמנו החופשי כתב ופרסם שלושה ספרים בעברית.
גדלה בבית יהודי חם וליברלי.
כשהייתה בת חמש עשרה הצטרפה לשומר הצעיר והייתה פעילה בשורות התנועה.
באופן מודע נמנעה מעבודה במקצועות נשיים מסורתיים, ועם השנים צברה ניסיון בקשת רחבה של עיסוקים: חקלאות, בניין וסלילת כבישים.
כתוצאה מכך לעיתים קרובות מצאה עצמה מובטלת, חולה ובמצב של תת-תזונה.
אחרי זמן מה מצאה לבסוף עבודה בגן ילדים בין חיפה ואזור אחוזה, וגרה בצריף שהיה שייך לגן.
ב-1927, לאחר שלוש שנים של עצמאות כלכלית, הצטרפה לקיבוץ ד' של השומר הצעיר, שהתאחד עם קיבוץ ב' של עפולה וביחד הפכו לקיבוץ משמר העמק.
הייתה הגננת של הילדים הראשונים בקיבוץ ואספה סיפורים מהגן בספר שכותרתו "אנחנו".
עם הזמן נוספו לו סיפורים נוספים וכותרתו שונתה ל"פורים באלול".
כפעילה בחיי הקיבוץ השתתפה בהכנות למגוון אירועים שהתקיימו בו ודאגה לרווחת החברים והחברות.
ב-1931 נסעה לפולין בשליחות מטעם התנועה, שם פגשה לראשונה את מאיר תלמי (יודקס), חבר קיבוץ עין שמר.
ב-1934 נישאו והוא הצטרף אליה למשמר העמק.
עם נישואיהם הוסיפה את שם משפחתו לשמה.
ב-1922, בגיל 17, החלה לכתוב ולפרסם סיפורים, תחילה בפולנית ולאחר מכן בעברית.
בשלהי שנות ה-20 ובשנות ה-30 הופיעו סיפוריה בכתב העת של השומר הצעיר שיצא לאור בוורשה, והחל מ-1931 פורסמו גם בעיתונים בארץ ישראל, בעיתונים דבר, משמר, דבר הפועלת ובעיתוני ילדים.
כתבה גם לביטאון הקיבוץ שלה, ידיעות משמר העמק.
פרסמה רשימות רבות בכתב העת של הקיבוץ הארצי, הדים, אותו גם ערכה במשך שנים רבות.
שימשה גם כעורכת משמר העמק במערכה, שראה אור לאחר מלחמת העצמאות.
ספרה לעת אהלים (1949) היה הרומן הראשון שכתבה אישה בחברה הקיבוצית והופיע במקביל לרומנים הראשונים שכתבו גברים.
היא עצמה הגדירה אותו כ"פרקי קיבוץ", שכן כוונתה הייתה לתעד: "הרגשתי שזה מה שהקיבוץ ביקש ממני; לא ביקשו ממש, אבל ידעתי שזה התבקש.
חייתי את הסיפורים שסיפרו לי החברים", אמרה בריאיון לשולה קשת: "אני הייתי בין היחידים שידעו עברית ולכן עלי הוטלה המשימה.
לא קראתי לספר 'רומן' אלא 'פרקי קיבוץ'.
זהו תיעוד, רציתי שידעו איך זה התחיל".
לעת אהלים מתאפיין בחדשנות סגנונית ובנוי מסצנות קצרות, מעין תמונות מומחזות מתוך מרקם החיים של חבורת סוללי הכבישים.
הכתיבה פרגמנטרית, ולכאורה אפשר לראות בה אחת מן הטכניקות המתאימות לתיעוד, מעין אלבום תמונות קבוצתי שמקפיא לרגע תמונות-תמונות.
שפתה הייתה מתובלת בביטויים שמקורם ביידיש, רוסית, ערבית וספניולית.
רשימות במחברתה, ששימשה אותה כהכנה לכתיבת הרומן, ונמצאת בארכיון האישי של לוין-תלמי בגבעת-חביבה, מעידות על סטיות מן התיעוד לצורך הבניה ספרותית-בדיונית שהונחתה בין היתר משיקולים אידאולוגיים-פמיניסטיים.
להבדיל מיצירות של גברים, החליטה להעמיד במרכזן בעיקר נשים.
אך היא לא הסתפקה במהפך אחד – העמדת נשים במרכז העלילה החלוצית – היא הציעה עיצוב אלטרנטיבי גם לדמויות של כמה מהגברים.
להבדיל מדימויו ההירואי של החלוץ, הופיעה ביצירתה, לצד דמויות חזקות של גברים, גם גלריה מגוונת של גברים כמו-נשיים.
ברומן שלה טשטשה את גבולות הסטריאוטיפים של הגברי והנשי, של החלוץ והחלוצה, ואת חלוקת התפקידים המסורתית בין המינים: היא העניקה לכמה מדמויות הנשים תכונות כמו עוז רוח ותושיה, ולכמה מהגברים תכונות שבאופן מסורתי נחשבות לתכונות של נשים, כמו רכות.
בתוך כך יצרה עולם בו גברים ונשים היו בשר ודם, שהתמודדו באופנים שונים עם המשימה החלוצית.
אופייה של ההתמודדות היה תלוי באדם, ולא בהשתייכות המגדרית.
ככלל, מרחב הפעולה ברומן הוא גברי, והנשים נאבקו במרחב זה על הזדמנות שווה להשתתף בעבודות של הגברים ונלחמו נגד הסטריאוטיפ של האשה כחלשה.