tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רנו נועד להיות בין הנאשמים במשפט ריום שנפתח בפברואר 1942, ונועד להטיל את האחריות לתבוסת צרפת על ממשלותיהם של בלום, דאלאדיה ורנו, אך בסמוך לפתיחת המשפט החליט פטן למחוק את שמו מרשימת הנאשמים.
הוא שהה בבתי כלא גרמניים עד תום המלחמה, ושוחרר רק ב-7 במאי 1945.
לאחר המלחמה חזר אל הפוליטיקה.
בשנת 1946 נבחר שוב כחבר הפרלמנט.
הוא החזיק במספר משרות ממשלתיות בתקופה שלאחר המלחמה, ונותר דמות מפתח בחיים הציבוריים הצרפתיים.
בשנים 1952 ו-1953 ניסה להרכיב ממשלה, ולהיות לראש הממשלה, אך כשל.
רנו היה בין התומכים העיקריים ברעיונות של איחוד אירופה.
רנו היה בין מנסחי חוקת הרפובליקה הצרפתית החמישית.
בשנת 1962 התנגד לדה גול כאשר זה ניסה לשנות את שיטת הממשל לבחירות ישירות.
בעקבות זאת, בבחירות בנובמבר 1962, הציבו הגוליסטים מועמד נגדו במחוז הבחירה שלו, והודות לפופולריות הרבה של דה גול, הלה גבר על רנו.
בעקבות ההפסד פרש רנו מן הפוליטיקה.
מבחינה אישית שיקם רנו את חייו לאחר המלחמה, ונישא שוב בשנת 1949. על אף גילו המתקדם (בן 71 כשנישא) הביא לעולם עוד שלושה ילדים בטרם נפטר בשיבה טובה בשנת 1966.
לפרסום בינלאומי הוא זכה בעיקר הודות לעמידתו העיקשת מול האימפריה הבריטית במהלך מלחמות הבורים.
עד היום הוא נשאר דמות שנויה במחלוקת; בעוד הוא זוכה להערצה רבה מצד אלו הרואים בו גיבור לאומי טרגי, אחרים מבקרים אותו בשל היותו, לתפיסתם, נקי מפרגמטיות ונכונות להתפשר, באופן שדרדר לבסוף את דרום אפריקה למלחמה קשה ועקובה מדם.
קרוגר נולד בכפר קטן בשוליה המזרחיים של מושבת הכף הבריטית, למשפחת חקלאים אפריקאנרים.
בילדותו נדד יחד עם משפחתו מזרחה במסגרת הטרק הגדול.
כבר בגיל צעיר בלט בכישרונותיו, וזכה להיות בן טיפוחיו של אנדריאס פרטוריוס, אחד ממנהיגי הטרק הגדול.
בשנותיה הראשונות של הרפובליקה הדרום אפריקאית, המדינה העיקרית שהקימו האפריקאנרים, היה קרוגר איש צבא ובמסגרת זאת שימש כמפקד כוחות קומנדו של צבא הרפובליקה.
בשנת 1863 התמנה למפקד הצבא, תפקיד בו כיהן כעשר שנים.
בשנת 1877 הצטרף לראשונה להנהגה הפוליטית של הרפובליקה הדרום אפריקאית, עת החל לשמש כסגנו של הנשיא תומאס בורחס.
היה זה חודשים ספורים בלבד לפני הכיבוש הבריטי הראשון של הרפובליקה, אשר החל באותה השנה.
בשלוש השנים הבאות הוביל משלחות דיפלומטיות ללונדון, על מנת לשאת ולתת עם בריטניה על חידוש עצמאות מדינתו.
לבסוף, חזר לדרום אפריקה והשתתף בהנהגת מלחמת הבורים הראשונה (1880–1881), בה ניצחו האפריקאנרים את בריטניה וזכו בריבונותם מחדש.
לאחר המלחמה שלט כשלוש שנים במדינה במשותף עם מרטינוס פרטוריוס ופיט ג'וברט כטריומווירט.
לאחר מכן, במערכת הבחירות של שנת 1883, הראשונה מאז תום המלחמה, הביס את פיט ג'וברט ברוב גדול והחל לכהן כנשיא באופן בלעדי.
כנשיא היה קרוגר נערץ בדרך כלל על ידי עמו והוביל מדיניות אשר נחשבה לאנטי-בריטית.
לבסוף, באוקטובר 1899, היחסים בין הרפובליקה לבריטניה הידרדרו לידי מלחמה כוללת, עם פריצתה של מלחמת הבורים השנייה.
במהלך המלחמה, אז היה כבר בשנות השבעים לחייו, ניהל את המערכה ממושבו בפרטוריה.
לאחר שהכוחות הבריטיים כבשו את רוב שטחי הרפובליקה, נמלט קרוגר בשנת 1900 למפוטו הפורטוגזית, שם עלה על אוניית מלחמה הולנדית אשר לקחה אותו לאירופה, בה קיווה כי יוכל לגייס תמיכה בינלאומית למאמציו נגד הבריטים.
ניסיונות אלו כשלו, ובמאי 1902 נכנעה הרפובליקה הדרום אפריקאית וסופחה לבריטניה באופן סופי.
את שארית ימיו העביר קרוגר בגלות, בכפר קטן לחופי אגם ז'נבה שבשווייץ.
ב-14 ביולי 1904 נפטר קרוגר, בן 78. ארונו הועבר ברשות הבריטים לפרטוריה, שם נקבר בהלוויה ממלכתית רבת-משתתפים.
לזכרו נקרא הפארק הלאומי קרוגר, הפארק הלאומי הגדול בדרום אפריקה, ותת-מין של אריה המצוי באזור זה – אריה קרוגר.
גם הקרוגרראנד, מטבע זהב דרום אפריקני, הנפוץ ביותר בעולם, קרוי על שמו.
פול קרוגר נולד ב-10 באוקטובר 1825 בבילהוק (Bulhoek) שבפרובינציית הכף המזרחי בדרום אפריקה המודרנית.
באותה התקופה היה בילהוק כפר חקלאי קטן אשר שכן בשוליה המזרחיים של מושבת הכף – מושבה שהקימה האימפריה הבריטית בדרום אפריקה כשני עשורים קודם לכן.
משפחתו של קרוגר נמנתה על קבוצת האפריקאנרים, האוכלוסייה הוותיקה של מושבת הכף, אשר הגיעה למושבה מאירופה בימי השלטון ההולנדי.
שורשי משפחתו של אביו של פול קרוגר, קספר יאן הנדריק קרוגר, נטועים ככל הנראה בגרמניה.
בדרום אפריקה מתגוררים אבות משפחתו של אביו של קרוגר לפחות משנת 1713, אז יאקוב קרוגר, ברלינאי צעיר אשר שירת כחייל של חברת הודו המזרחית ההולנדית, הוצב בארץ הכף עליה חלשה החברה.
בדומה למשפחתו של אביו של פול קרוגר, גם קורותיה של משפחת אמו, אליסה קרוגר לבית סטיין, נטועים עמוק בדרום אפריקה.
אבות אבותיה התגוררו במושבת הכף לפחות משנת 1668, לשם הם הגיעו מהולנד.
משפחת אמו של פול קרוגר נחשבה למיוחסת ואמידה בחברה האפריקאנרית במושבת הכף.
כך לדוגמה דוד מדרגה שלישית של פול קרוגר, איש משפחת אמו, שימש כנשיא הרפובליקה של סוולנדאם (Republiek van Swellendam) – ניסיון למרד אפריקאנרי כנגד השלטונות ההולנדים אשר פרץ בשנת 1795. הדמות המוכרת ביותר ממשפחת סטיין יהיה לימים מרטינוס סטיין, נשיא מדינת אורנג' החופשית בשנים 1896–1902.
סבו של קרוגר, אביה של אמו, התיישב בבילהוק בשנת 1809, שם הקים חווה חקלאית משפחתית.
במקום העבירה אמו של קרוגר את רוב ימי ילדותה, ובקרבת מקום היא גם נישאה בשנת 1820 לאביו של פול קרוגר, קספר יאן הנדריק קרוגר.
בעוד בחתונתה הייתה אמו של פול קרוגר בת 14 בלבד, לבעלה קספר כבר מלאו 18 שנים.
כחמש שנים לאחר מכן, נולד פול קרוגר, אשר היה כאמור ילדם השלישי.
לאחר כשנה קרוגר הוטבל לנצרות וזמן קצר לאחר מכן עזבו הוריו את בילהוק ורכשו חווה משפחתית משלהם בקולסברג שלגדת נהר האורנג', אשר שכנה במרחק מספר ימי הליכה מצפון לבילהוק.
בשנת 1833 כאשר קרוגר היה בן 8, אמו נפטרה, ועקב כך אביו נשא לאישה את רעייתו השנייה.
בבית ילדותו בקולסברג רכש קרוגר את חינוכו היסודי.
בני משפחתו לימדו אותו קריאה וכתיבה בשפת האפריקאנס, ומורה פרטי העניק לו חינוך דתי קלוויניסטי אדוק.
בין לבין הרבה קרוגר לקרוא בכתבי הקודש.
הוריו של קרוגר, כמו גם הוא עצמו, היו עד לשלהי שנות ה-30 של המאה ה-19 נתינים בריטים של מושבת הכף.
במצב זה עמדה רוב אוכלוסיית המושבה, אשר היו אפריקאנרים ממוצא הולנדי המצויים תחת שלטון בריטי אשר נתפס בעיניהם כזר.
עם זאת, אף על פי שרוב האוכלוסייה כמו גם משפחת קרוגר לא רחשו כבוד רב לשלטונות, הם השלימו בדרך כלל עם המרות הבריטית על הארץ.
על מנת לבסס את אחיזתם, הבריטים בתורם ניסו כל העת לרכוש את אמונם של האפריקאנרים.
עם זאת, תוך מספר שנים היחסים בין הצדדים עלו על שרטון.
תהליך זה היה בעיקר תולדה של צעדים בריטיים אשר נתפסו בעיני האפראקנרים כהתערבות בוטה בענייניהם הפרטיים, וכזאת הייתה ההחלטה הבריטית לבטל את העבדות ברחבי המושבה בשנת 1833. עד מהרה האפריקאנרים תפסו את השלטון הבריטי כרודני, וחשו געגוע לימי השלטון ההולנדי.
במקביל החלו קולות של מרד להישמע בקרב האוכלוסייה.
עם זאת, לנוכח כוחה הרב של האימפריה הבריטית, הבינו האפריקאנרים שכל ניסיון לעימות ישיר עמה נידון לכישלון.
ברם, התגבשה בקרבם יוזמה מרחיקת לכת על פיה מוטב שהאפריקאנרים ינטשו את מקום מגוריהם, יעזבו את גבולות מושבת הכף ויתחילו לנוע מזרחה אל תוך פנים היבשת, שם הם יקימו רפובליקות ריבוניות, וינהלו את חייהם באורח עצמאי וללא התערבות זרה.
כאשר הם שואבים השראה דתית ממסעות בני ישראל במדבר היוצאים מחיי עבדות במצרים בחפשם אחר ארץ ריקה וטובה להתיישב בה, וכן השראה מהמהפכה האמריקנית האנטי-בריטית אשר אירעה כשבעים שנה קודם לכן, החלו בשנת 1835 לצאת משלחות ראשונות של חלוצים אפריקאנרים לתור את הארץ.
מסעם שלהם ושל ממשיכיהם, יכונה לימים הטרק הגדול.
משפחתו של קרוגר החליטה להצטרף לטרק הגדול, על רקע ההתלהבות הרבה אשר אחזה בציבור האפריקאנרי באותם הימים.
כאשר מאות רבות נוקטים בדרך דומה, עזבה המשפחה את ביתה בקולסברג, ויצאה למסע מזרחה.
באותו הזמן היה פול קרוגר בן 10 בלבד.
כעבור ימים לא רבים, חצתה המשפחה את נהר האורנג', יצאה מתחומי המושבה והקימה חווה באזור סמוך, בעמק נהר הקאלדון.
בחודשים הבאים משפחת קרוגר השתקעה במקום.
בראשית שנת 1836, במסגרת הטרק הגדול, יצאה ממושבת הכף משלחת מהגרים בראשות המנהיג האפריקאנרי הנדריק פוטכיטר.
המשלחת הייתה הגדולה ביותר מאלו אשר יצאו ממושבת הכף עד אז, ולצד מאות חברים היא כללה גם שפע של סוסים וחיות מרעה אשר יוכלו להוות בסיס כלכלי ראשוני ליישוב החדש.
יעדו של פוטכיטר היה להגיע אל חבל זאוטפאנסברג שלגדתו הדרומית של לנהר הלימפופו, שם התכוון להתאחד עם מלשחת חלוצים אפריקאנרית אחרת, אשר הגיעה לאזור מספר חודשים קודם לכן.
פוטכיטר עצר עם חברי המשלחת שלו למנוחה בקרבת החווה של משפחת קרוגר בעמק נהר הקאלדון.
המשפחה, אשר התרשמה מכוונותיו של פוטכיטר להקים רפובליקה עצמאית בזאוטפאנסברג, החליטה להצטרף אל המשלחת.
את החודשים הבאים העבירה משפחת קרוגר בנדודים ממושכים צפונה.
תוך כדי המסע, אב המשפחה הקפיד להמשיך להעניק חינוך לילדיו בכלל ולפול קרוגר בפרט.
כך למשל דרש מהם להצליח לכתוב מדי יום פסוקים מקראיים מתוך זכרונם.
בנוסף, מדי פעם כאשר המשלחת עצרה למנוחה, ילדי המשלחת התאספו ללמידה סביב אחד מחבריה המבוגרים.
מסעם של משפחת קרוגר כחלק מהמשלחת של פוטכיטר, היה מועד להתקפות חוזרות ונשנות מצד האוכלוסייה הילידית, אשר חשקה בבזיזת רכוש המשלחת.
עד ליוני 1836, מספר חודשים לאחר יציאתם מעמק הקאלדון, הגיעו משפחת קרוגר והמשלחת אל זאוטפאנסברג, שם התאחדו עם משלחות אפריקאנריות אחרות אשר הגיעו למקום מספר שבועות קודם לכן.
המהגרים הקימו מחנה והחלו בחיי שגרה ומגורים במקום.
עם זאת, השהייה בזאוטפנסברג הולידה בעיות שונות.
עד מהרה רבים מאנשי המשלחת הוכו במלריה ובמחלות שהביא איתו זבוב הצה צה השורץ באזור.
הם נתקלו במחסור קשה במזון, והתקשו לתחזק את הכמויות הגדולות של חיות המרעה שהיו ברשותם.
לאחר המתנה ארוכה של מספר חודשים, החליט מנהיג המשלחת פוטכיטר לעזוב את המקום ולשוב דרומה.
עד לשלהי שנת 1836, חצתה כבר משלחתו של פוטכיטר ועמה משפחת קרוגר את נהר הואל, ובכך הם למעשה שבו אל האזורים שהם היום המדינה החופשית, בהם שהו רק כמה חודשים קודם לכן.
עם הגיעם למקום, פגשו חברי המשלחת קבוצות קטנות של אפריקאנרים אשר דיווחו על ההתקפות שספגו מצד שבט מקומי בשם הנדבלה – חוויות דומות אשר חוותה המשלחת בעצמה מספר חודשים קודם לכן בעת מעברם צפונה במקום.
עקב כך החליט פוטכיטר לארגן צבא מקומי ולהוציא לפועל מספר קרבות שישברו את התנגדות הנדבלה.
הקרב הראשון היה קרב וגופ (Vegkop), אשר אירע באוקטובר 1836, בסמוך לגדות נהר הואל.
בתחילה התקשו כוחותיו המשלחת להשיג הכרעה מול הכוחות הגדולים שעמדו בפניהם, אך תוך זמן קצר הגיעו לעזרתם קבוצות ממשלחות טרק אחרות שבדיוק עזבו את מושבת הכף - משלחות בהנהגת חירט מאריץ ופיט רטיף.
במהלך סערת הקרב, בעוד אחיו הגדולים של קרוגר ואביו לקחו חלק פעיל בלחימה, קרוגר עצמו ואחיו הקטנים סייע במשימות לוגיסטיות שונות כמו העברת תחמושת.
בערוב ימיו יכתוב קרוגר על ההשפעה הגדולה של הקרב על חייו אשר במהלכו הוא היה בן 11 בלבד.
לאחר שוך קרב וגופ, במהלך שנת 1837 עזבה משפחת קרוגר את המשלחת של פוטכיטר והחלה לנוע מזרחה אל עבר חבל נטאל.
הסברה הייתה שהאזור הוא האידיאלי ביותר להקמת רפובליקה אפריקאנרית עצמאית (כפי שלימים אכן יהיה, עם הקמת רפובליקת נטאליה כעבור שלוש שנים).
משפחת קרוגר הגיע לנטאל בעקבות משלחת אפריקאנרית בראשות פיט רטיף, אשר התיישבה במקום באותה התקופה.
ההתיישבות האפריקאנרית בחבל נטאל הייתה תולדה של משא ומתן בין המהגרים לבין מלך הזולו דינגאנה (אחיו למחצה של שאקה אשר מת זה מכבר), אשר הסכים להתיישבות אפריקאנרית בשטחי ממלכתו בהתאם למגבלות מסוימות.
משפחתו של קרוגר השתקעה בנטאל ובאותן השנים היה פול קרוגר כבר בן 12. בנטאל פגש קרוגר במיסיונר אמריקני בשם דניאל לינדלי, אשר העניק לקרוגר השכלה דתית נוספת על זו שהייתה לו, ומה שהוא יגדיר לימים בתור "התרגשות רוחנית".
בחודשים ינואר ופברואר 1838 המתיחות בין הזולו לאפריקאנרים גברה, והסתיימה לבסוף בשורה של אירועים עקובים מדם.
במה שיכונה לימים טבח משלחת רטיף, טבחו אנשי הזולו בכמאה חברי קבוצה אפריקאנרית בראשות מנהיגם רטיף אשר באה אל ארמונו של דינגאנה מלך הזולו במטרה להיוועד עמו.
בין ההרוגים היה גם פיט רטיף עצמו.
מייד לאחר הטבח, הורה דינגאנה להוציא להורג גם את כל האפריקאנרים שהתיישבו בעצת רטיף בתחומי ממלכתו, וכן להחרים את רכושם.
כשלצידם כמה מאות בודדות של אפריקאנרים בלבד, שרדה משפחת קרוגר את הטבח.
פול קרוגר תיאר לימים את מראות הטבח כאשר כתב כי בתום הטבח היה אפשר להבחין "בילדים המשופדים על שדי אמותיהם באמצעות חניתות, וילדים שמוחם היה מנופץ על גלגלים של קרון".
לאחר הטבח נקמו האפריקאנרים בזולו, ובסופו של קרב נהר הדם (Bloedrivier) אשר פרץ בין הצדדים הניצים בדצמבר 1838, מאות בודדות של לוחמים אפריקאנרים נחושים ומצוידים בנשק חם הביסו בצורה מכרעת כוח זולו עצום בגודלו של כעשרים אלף לוחמים מצוידים בחניתות ומסודרים במערכי אימפי.
באופן לא מפתיע, ראו האפריקאנרים את ניצחונם בקרב כאות מבשר מהאל אל נכונות צעדיהם.
הניצחון על הזולו, אשר הידיעות אודותיו התפשטו ברוב שטחי דרום אפריקה של ימינו, הביא לביסוס תדמיתם של האפריקאנרים כעם נחוש ובלתי מנוצח, אשר מהווה את הכוח הדומיננטי היחיד בטריטוריות שמחוץ לתחומי המושבה הבריטית.
קרוגר תיאר את האירועים בהתלהבות רבה, וקבע כי למרות הטבח המזעזע שנערך באפריקאנרים בחבל נטאל, "אלוהים שמע את תפילתנו...
אצנו בעקבותיהם וירינו בהם במנוסתם, עד שהסבנו להם יותר הרוגים מאשר מספר ההרוגים מקרבנו שספגנו בהתקפה שלהם".
עוד קודם קרב נהר הדם, עזב קרוגר את חבל נטאל ונע יחד עם משפחתו מערבה אל שטחי המדינה החופשית של ימינו.
לאחר שמשפחת קרוגר הייתה עדה לקרבות של אפריקאנרים באזורים אלו כנגד שבטים ילידיים שונים, התיישבה המשפחה בקרבת רסטנבורג של ימינו, כחמישים קילומטרים מצפון לנהר הוואל.
הגעת המשפחה לאזור סימנה את חזרתה לשגרת חיים מסודרת לראשונה מזה שנים.
בני המשפחה בנו את ביתם והחלו לעבד את הקרקע באזור.
בשנת 1841, בהגיעו של פול קרוגר לגיל 16, עזב קרוגר את משפחתו כארבעים קילומטר מזרחה ושם הקים את ביתו בכפר חדש בשם וואטקלוף, אשר קם באזור שהוא היום צפון העיר פרטוריה.
בוואטקלוף פגש קרוגר הצעיר את מריה פלרסיס, בתו של מנהיג אפריקארני מקומי, ומייד החליט להתחתן עמה.
בנישואיהם היה קרוגר בן 17 ומריה הייתה בת 14 בלבד.
טקס החתונה נערך בשנת 1842 בפוצ'פסטרום, אשר היה היישוב האפריקאנרי הגדול ביותר באזור באותן השנים.
בשנים הבאות, קרוגר הצעיר ידע חיל ושמו הלך לפניו למרחקים.
הוא התגורר יחד עם רעייתו בוואטקלוף, ועל אף גילו הצעיר מונה לתפקד בתור "פֶלְדְקוׂרְנֶט" (veldkornet) – משרה אשר באותה התקופה של טרם הקמתה של מדינה אפריקאנרית פורמלית תיארה קצין צבא זוטר אשר תפקד גם כשופט מקומי וכמו כן עסק בנושאים מנהליים שונים.
הוא נהג לסייר רכוב על סוס ברחבי הארץ לאורכה ולרוחבה במשך שבועות וחודשים.
הוא עסק בציד וטען גם כי ירה פעם למוות באריה.
מפעם לפעם נקלע קרוגר לא אחת לסכנה, בה כמעט מצא את מותו.
קרוגר התגאה באותן השנים כי בנוסף להולנדית והאפריקאנס השגורים על לשונו, הוא ידע להפגין ידע ובקיאות באנגלית ובשפות אפריקניות מקומיות.
קרוגר עבר מכפר לכפר, התרועע אם אנשים שונים וכך צבר מעמד ויוקרה בקרב החברה האפריקאנרית.
אף על פי שקרוגר מונה לדרגת פֶלְדְקוׂרְנֶט כבר בשנת 1842, היה זה מינוי זמני בלבד והפך לחייל בדרגה פעילה מלאה רק בשנת 1852. בתפקיד זה היה מעורב במשלחת בראשות אנדריאס פרטוריוס לעבר נהר סאנד (אנ'), איפה שפרטוריוס היה מעורב בוועידה עם נציגים מטעם מושבת הכף הבריטית.
הממונה למושל מושבת הכף הבריטית משנת 1847, סר הארי סמית', פעל בתחילה בניסיון להחזיר את הסמכות הבריטית על האפריקנרים שנעו צפונה ומזרחה במהלך הטרק הגדול.
ההבנה הבריטית שמדיניות כזו עשויה להוביל לסכסוכים ממושכים עם האפריקנרים אילצה את סמית' לשקול מחדש את דרכי פעילותו ומטרותיו ולאשר את ועידת נהר סאנד שבמהלכה בריטניה הכירה בעצמאותם של הבורים המתגוררים מצפון לנהר ואל.
בשנת 1849 מונה הנדריק פוטכיטר למושל הכללי בטרנסוואל, אך בהמשך, כדי למנוע מאבקים פנימיים, סמכויות ההנהגה חולקו בין פוטכיטר ועוד שני אנשים, בהם פרטוריוס שהפך למושל על אזור וואטקלוף שבו התגורר קרוגר.
בהמשך שנת 1852 היה קרוגר מעורב במערכה צבאית נגד שבטי ילידים.
הצ'יף סצ'ילי של בני טְסְוָאנָה החביא בשורותיו צ'יף נוסף בשם מוסלאלה, שהיה מעורב במספר התנקשויות בתושבים אפריקנרים.
המאבק נגד הטְסְוָאנָה פרץ כאשר סצ'ילי סירב להסגיר את מוסלאלה לסמכויות האפריקאנרים.
כוח קומנדו שבמסגרתו היה קרוגר מעורב הגיע למושב השבט של סצ'ילי איפה שמוסלאלה טען כי אין הם יכולים להילחם מכיוון שהיה זה יום ראשון (יום המנוחה לפי הנצרות).
ביום שני החל הקרב ולפי עדותו האישית קרוגר היה מעורב בהפלת מספר אנשי שבט.
במהלך הקרב נורה כדור לראשו של קרוגר והוא איבד הכרה.
חייל אפריקנרי נוסף רץ לתמוך בו וקשר בגד מסביב לראשו כדי לעצור את הדימום.
קרוגר התעורר תוך מספר דקות, בעוד הקרב ממשיך.
כוחות הטְסְוָאנָה נסוגו בסופו של הקרב אך לא לפני שקרוגר נפצע פעם נוספת כאשר כדור נורה לעבר החזה שלו ופילח את הג'קט שלו מצד לצד.
לאחר הקרב נשלח קרוגר לביתו של מיסיונר אנגלי שטיפל בפצעיו.
במהלך כל חייו שמר קרוגר על טינה כלפי הילידים השחורים וטען כי לדרום אפריקה יש מקום רק לתרבות אחת, וכי זאת התרבות של האדם הלבן.
קרוגר המשיך בפעילותו הצבאית נגד הילידים השחורים.
כאשר הייתה מתקפה של שבט על יישוב אפריקנרי, קרוגר צלח בפיקוד על הברחת האזרחים (לערך 180 נשים וילדים) והחבאתם במערה.
בהמשך השנה מונה קרוגר לפיקוד על קומנדו.
מספר פעמים התחקה קרוגר אחר שבטים ונע בתוך שטח אויב, בעיקר בלילות, כדי לברוח מגילויו.
בדצמבר 1853, לאחר מארב, הצליח קרוגר, ביחד עם 40 איש תחתיו, לחתוף עדר פרות מידי שבט ילידים.
עם עדר הפרות היו מספר ילדים שחורים אשר השגיחו עליהם, תחילה חתפו כוחות הקומנדו תחת פיקודו גם את הילדים, אך ביום למחרת, במשא ומתן עם השבט, החליט קרוגר להשיב את הילדים למשפחותיהם.
הבהלה לזהב והמאבק נגד הזרים
פול רוויר היה צורף אמריקני ממוצא צרפתי ופטריוט פעיל במהפכה האמריקנית.
עיקר תהילתו לאחר מותו הייתה עקב תפקידו כרץ בקרב לקסינגטון וקונקורד.
ידוע בזכות שירו של הנרי וודסוורת' לונגפלו.
רוויר היה צורף משגשג ושירת כקצין באחת המערכות הקשות במלחמה.
לאחר המלחמה הקדים פול רוויר את זמנו בהבחנתו את הפוטנציאל הגלום בייצור המוני של חפצי מתכת, הבחנה שהפכה אותו, בעיני היסטוריונים רבים, לאבי התעשייה האמריקנית.
תאריך לידתו המדויק של פול רוויר אינו ידוע.
על פי רישומים שנמצאו בכנסיית "ניו בריק" בבוסטון, פול רוויר הוטבל ב-22 בדצמבר 1734 על פי הלוח היוליאני (שהיה נהוג אז באימפריה הבריטית), או ב-2 בינואר 1735 על פי הלוח הגרגוריאני.
רוויר היה בנו הבוגר ביותר (ששרד) של אפולוס ריווירי, פליט הוגונטי מוולניה ששינה את שמו לרוויר.
פול רוויר מיעט להגיע לבית ספר ולמד את הצורפות והמסחר במתכות יקרות כאשר ששימש כשוליה לג'ון קוני.
בשנת 1756 התמנה כקצין ארטילריה בדרגת סגן־משנה במשלחת התקיפה נגד קראון פוינט, ולאחר מכן הוצב למספר חודשים בפורט אדוארד בניו יורק.
רוויר הפך לחרט נחושת מיומן בתקופה שקדמה למלחמה.
בנוסף, היה חבר קרוב של סמואל אדמס והיה מעורב בשלבים המוקדמים של המאבק לעצמאות.
הוא חרט מספר תגליפים אנטי-בריטים; אחד מתגליפיו המפורסמים הוא תגליף פרו-פטריוטי המתעד את טבח בוסטון.
רוויר היה אחד ממנהיגי מסיבת התה של בוסטון ואחד משלושים הפטריוטים שהתנדבו לסייר ברחובות היישוב נורתאנד, על מנת לעקוב ולדווח על התקדמות החיילים הבריטים.
בדצמבר 1774 נשלח רוויר לפורטסמות', ניו המפשייר, על מנת לזרז את התפרצות המאבק ופיתה את הבריטים לתקוף ולכבוש את פורט ויליאם ומרי - אחת הפעולות הצבאיות הראשונות של המלחמה.
אל דוז ורוויר הצטרף רוכב נוסף בשם סמואל פרסקוט.
על אף שקיבל הנחיות לשמור על שקט בצירים שבהם עשו דרכם ללקסינגטון וקונקורד, החליט רוויר (על דעת עצמו) להקים רעש ולהזהיר כל בית שעבר בדרכו.
רוויר הגיע ללקסינגטון בחצות הליל והעביר את החדשות על התקדמות הבריטים לג'ון הנקוק וסמואל אדמס.
בדרכם לקונקורד נתפסו השלושה על ידי חיילים בריטים שהחליטו לעכבם.
פרסקוט הצליח להימלט מהחיילים ולהגיע לקונקורד בזמן להזהיר את תושביה מהבריטים.
פול רוויר עוכב וסוסו הוחרם ולכן היה צריך לעשות את דרכו חזרה ללקסינגטון ברגל.
למרות כל זאת הספיק רוויר להגיע ללקסינגטון בזמן בשביל לראות את היריות הראשונות בקרב ואת הניצחון שהושג בזכות האזהרה, שהובאה על ידי שלושת הרוכבים בלילה ועזרה להכין את המיליציות לקרב.
המיליציות שהוקמו וחומשו עוד באותו לילה היוו את ראשיתו של הכוח הלוחם האמריקני במלחמה, שהפך מאוחר יותר לבסיס לצבא הקונטיננטלי.
בשנת 1775 נשלח פול רוויר לפילדלפיה על ידי הקונגרס המחוזי של מסצ'וסטס על מנת לבחון וללמוד את מטחנת אבק השרפה היחידה שעבדה אז במושבות.
על אף שהורשה רק לחצות דרך המבנה הצליח רוויר לאסוף מספיק מידע על המטחנה בשביל להקים אחת גם בעיר קנטון.
באפריל 1776 מונה רוויר לקצין חיל רגלים בדרגת רב־סרן במיליציה של מסצ'וסטס, ובנובמבר קודם לדרגת סגן־אלוף בארטילריה; הוא הוצב בארמון ויליאם, שחלש על נמל בוסטון והגן עליו, ולבסוף גם פיקד עליו.
רוויר הצטרף למשלחת שיצאה לרוד איילנד ב-1778 ושנה לאחר מכן גם למשלחת הרת אסון לפינובסקוט.
לאחר ששב הואשם רוויר באי קיום פקודות הקצין הממונה על המשלחת, עמד למשפט צבאי, וזוכה.
פול ויליאם רובינסון הוא שוער עבר אנגלי.
בעבר היה שוער לידס יונייטד שם התפתח, אך כשלידס ירדה לליגה השנייה עבר לטוטנהאם הוטספר.
בתום ארבע שנים בקבוצה, עבר לבלקבורן בשנת 2008. ב-26 בינואר 2016 חתם בברנלי עד לסוף העונה.
ב-17 ביולי] 2017 הודיע על פרישה ממשחק.
רובינסון הופיע 41 פעמים בנבחרת אנגליה.
רובינסון הבקיע שני שערים בקריירה.
הראשון נכבש בנגיחה בניצחון של לידס על סווינדון טאון בגביע הליגה.
אותו משחק הוכרע בפנדלים, שם רובינסון עצר 2 פנדלים ולידס עלתה לשלב הבא.
השני נכבש בבעיטה חופשית מהקצה השני של המגרש, בניצחון 3-1 של טוטנהאם על ווטפורד בפרמייר ליג.
נחמן פול שולמן (עיברת את שמו לשאול בן-צבי; 31 במרץ 1922 – 15 במאי 1994) היה מפקד חיל הים הישראלי הראשון בפועל (בתפקיד ראש המטה).
פול שולמן נולד ברובע הברונקס שבארצות הברית בשנת 1922 למשפחה ציונית.
אביו היה מראשי התנועה הציונית בארצות הברית, ואמו, רבקה, הייתה נשיאת ויצו העולמית ומנהיגת ארגון הנשים "הדסה" במשך שנים רבות (נפטרה בשנת 1997, בגיל 100).
פול שולמן גדל בניו יורק.
למד באקדמיה הימית של ארצות הברית והוסמך כקצין בדרגת לוטננט זוטר בשנת 1944. הוא שירת כקצין במשחתת בזירת האוקיינוס השקט, בחוף איוו ג'ימה ובאיי יפן בזמן מלחמת העולם השנייה.
היה קצין מכונות ראשי וסיים את שירותו כסגן מפקד משחתת בשנת 1945.
לאחר שחרורו מן הצי הצטרף לארגון עלייה ב' בארצות הברית, איטליה וצרפת וסייע ברכישת ספינות ובהכשרתן להעברת נוסעים.
במאי 1948 עלה לישראל יחד עם הקולונל דוד מרכוס (שנתמנה לתפקיד בכיר באזור ירושלים, בדרגת אלוף), בעקבות בקשתו של דוד בן-גוריון, על מנת שיתרמו מניסיונם הפיקודי לארגון המסגרות הצבאיות המתהוות בצבא הנולד, ימים לאחר הכרזתה של המדינה.
בהיעדר ניסיון פיקודי בכיר בקרב יוצאי ההגנה באותה עת, היה זה נחוץ לנסות לגייס מפקדים בכירים, ניסיון שנעשה בייחוד מתוך יוצאי צבא ארצות הברית.
לאחר הקמת השירות הימי ב-17 במרץ 1948, הצטרף אליו שולמן במאי 1948, תוך שזה הופך בהדרגה לחיל הים הישראלי עם הקמת צה"ל.
בראשו עמד גרשון זק, שלא היה כפוף לרמטכ"ל אלא לשר הביטחון.
חלוקת התפקידים ביניהם תאמה מציאות זו, כאשר זק משמש בתפקיד ממונה אזרחי, ושולמן כמפקד הצבאי בפועל הכפוף לזק.
שולמן מונה כיועץ ב-30 במאי.
סמוך לאחר בואו החל לעסוק בארגונו מחדש של חיל הים.
למעשה שימש כמפקד מבצעי כבר אז, כיוון שגרשון זק היה איש חינוך במקצועו.
שולמן אף ניהל את הקרב הימי הראשון של החיל (4 ביוני 1948), כאשר מספר אוניות מצריות התקרבו לחופי תל אביב, ואת הקרבות הימיים הבאים, כולל "אלטלנה".
בין פעולותיו הארגוניות, סייע לגיבוש תוכנית הלימודים בקורסי החובלים הראשונים, כך שכללה מקצועות כמו בקרת נזקים, תותחנות ימית, קשר, ארגון האונייה ותפקידי הקצין וכיוצא בזה.
הוא יצא לארצות הברית ב–18 ביולי למשך כששה שבועות כדי להנחות את משלחת הרכש ולגייס מתנדבים נוספים, שאכן הגיעו במחצית הראשונה של ספטמבר.
שולמן היה מפקדו למעשה של חיל הים מ-17 באוקטובר 1948 עד מרץ 1949, בדרגת סא"ל (אז - סגן קברניט), כאשר נתמנה כראש המטה של חיל הים, ולכן בעל התפקיד הבכיר ביותר בחיל.
בתפקידו עדיין לא הייתה ברורה כפיפותו למטכ"ל, במקביל לגרשון זק שהמשיך להיות קשור לחיל כממונה עליו מטעם משרד הביטחון.
שולמן שימש כמפקד מבצעי של חיל הים במשך תשעה חודשים בלבד, כאשר זק היה מנהל אדמיניסטרטיבי של החיל במשרד הביטחון ושולמן כפוף אליו.
הצגת מינויו כמפקד חיל הים נתקלה בהתנגדות גורפת של אנשי הפלי"ם.
המתנגדים למנוי היו אברהם עופר, פישמן וסמק ינאי.
אחת הסיבות העיקריות להתנגדות זו הייתה ששולמן היה "הצנחה מבחוץ" ולא ארץ ישראלי מן הפלי"ם.
בדיעבד הודה סמק ינאי כי טעה.
בעת היותו ראש המטה, פיקד על המצור על עזה במסגרת מבצע יואב ועל הטבעתן של אוניית הדגל של הצי המצרי "האמיר פארוק" ושולת מוקשים שנלוותה אליה, לאחר שהשתיים נתגלו ביום האחרון למבצע.
כמו כן פיקד על הנחיתה בחוף עין גדי במסגרת מבצע ייצוב.
במרץ 1949 קבעה ועדה בראשות שאול אביגור שבראש חיל הים יעמוד מפקד, דוגמת חיל האוויר.
שולמן פוטר מתפקידו, ובעקבותיו התפטר גם זק, על פי בקשתו של בן-גוריון.
אחרי פרישתו מהפיקוד על חיל הים, התמנה שולמן ליועצו של שר הביטחון דוד בן-גוריון לענייני חיל הים.
במסגרת זו עסק בארגון החיל, בבנייתו, בהכנת מבנהו ובהכנת תוכניות האימונים וההדרכה שלו.
שולמן נפטר בחיפה במאי 1994 ובטקס לזכרו קיבל רשמית דרגת אלוף.
זאב שיף ואיתן הבר, לקסיקון לביטחון ישראל, זמורה, ביתן, מודן, 1976
צה"ל בחילו - אנציקלופדיה לצבא וביטחון, כרך 10 (חיל הים), רביבים וספריית מעריב, 1982
זהבה אוסטפלד, צבא נולד (כרך א'), הוצאת משרד הביטחון, 1994
צילומים משנת 1994 הצלם שלמה שוהם, חיפה
ענת קדרון, חיל הים הישראלי - שנת ההקמה, הקמת וגיבוש חיל הים במהלך מלחמת העצמאות, עבודת מוסמך, אוניברסיטת חיפה, בהנחיית פרופ' יואב גלבר, אוקטובר 2000
פּוֹל רִיקֶר היה פילוסוף צרפתי שנודע בעיקר בשילוב שערך בין מספר תחומים: תיאור פנומנולוגי, פרשנות הרמנויטית ופסיכואנליזה.
ככזה, הוא קשור בשני הרמנויטים-פנומנולוגיים מרכזיים אחרים, מרטין היידגר והנס גאורג גדמר, וכן בהגותו של זיגמונד פרויד.
את גישתו ההרמנויטית החל ריקר לפתח בעקבות הקריאה בהנס גאורג גדמר, והיא זכתה לביטוי משמעותי ראשון בספרו "פרויד ופילוסופיה".
בפרקים הראשונים של ספר זה ריקר הציג את המתודה הפרשנית אותה פיתח ובהמשך הספר ניתח באמצעותה את התאוריה הפרשנית-פילוסופית של זיגמונד פרויד.
בעמודיו הראשונים של הספר, מבקש ריקר לטעון שלמילים ולמשפטים ישנה יותר ממשמעות אחת וזה מתוך המקום של ריבוי המשמעויות שהמהלך ההרמנויטי נדרש.
ריקר מציב במרכז הניתוח שלו את המשפט, וטענתו המרכזית הראשונה נוגעת בקשר שבין המילה למשפט: המשפט מצמצם משמעויות מסוימות שהמילה יכולה להחזיק, אולם גם פותח את עולם המשמעות לשדה נרחב יותר.
יש כאן כיווץ באלמנטים מסוימים ופתיחה של אחרים.
חלק מהמשמעויות הן על פני השטח אולם חלקן גם מתחתיו (זה הבסיס שעליו נבנית התזה על הרמנויטיקה של חשד והרמנויטיקה של אמונה).
מבחינת ריקר, הטקסט קורא לנו לחקור אותו, וזאת על בסיס תפיסה מסוימת של השלם.
כדי להבין את השלם, עלינו להיכנס מעט לגישה הפנומנולוגית של ריקר: הפנומנולוג מחפש את המהות בתופעות ובחוויות השונות.
המהות הזו מתגבשת מתוך ההבנה שלנו את החוויה, והיא מתגבשת אצל הפנומנולוג בכלים של אינטואיציה.
ההרמנויטיקן נוסח ריקר מגלה בעזרת האינטואיציה איזושהי מהות אותה הוא מנסה לפענח שלב אחר שלב באמצעות שני כלים הרמנויטיים: ההרמנויטיקה של החשד וההרמנויטיקה של האמונה.
שני הכלים ההרמנויטיים הללו, אותם מיד נציג, מתבססים על קריאה מדוקדקת ועל ניתוח פרשני מסוג ה-exegesis (מה שבשיח התלמודי זכה לשם "סוד").
שני סוגי ההרמנויטיקות הללו, מודה ריקר, לא מסוגלים להבין את הטקסט במלואו: הם משנים במידה מסוימת את המהות אותה אנו מבינות ומבינים.
לכן, הרעיון הוא להשתמש בשני הכלים גם יחד, כדי שיאזנו האחד את השני וימנעו מאיתנו להיחשף להטיות קיצוניות.
בהרמנויטיקה של חשד, ששמה המדויק יותר הוא "הרמנויטיקה של דה-מיסטיפיקציה" (ואותה ריקר עזב כעשר שנים מאוחר יותר, ראו בהמשך), הרעיון הוא לחתור מתחת למשמעויות שעל פני השטח בתופעה הנראית מתוך מטרה לחשוף את המשמעויות החבויות.
בהרמנויטיקה של אמונה, הרעיון הוא להאמין לטקסט המנותח ועל בסיס זה לשאול לאן טיעוניו מכוונים, לאן רעיונותיו מאפשרים להגיע.
עם ההרמנויטיקה מהסוג הראשון מזהה ריקר שלושה אדונים (מרקס, ניטשה ופרויד), אולם מהר מאוד הוא מוסיף שגם שלושתם מבצעים הרמנויטיקה משני הסוגים.
הבחירה בהם כאדונים של חשד מבוססת על הכלים החדשים שהם בחרו לפתח ולהציע, ולא על סך פרשנויותיהם.
פול לרוי באסטיל רובסון היה שחקן, ספורטאי, זמר קונצרטים (בס), סופר, פעיל זכויות אדם ואוהד המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
רובסון נולד בפרינסטון שבניו ג'רזי.
אביו, ויליאם דרו רובסון, ברח מעבדות בקרוליינה הצפונית, למד וקיבל תואר באוניברסיטת לינקולן שבפנסילבניה והיה לכומר.
אמו, מריה לואיז בוסטיל, באה ממשפחה ממוצא מעורב של קווייקרים מתנגדי עבדות.
שלושת אחיו ואחותו של פול היו ויליאם דרו רובסון, רופא שעבד בוושינגטון; בנג'מין רובסון, כומר; ריד רובסון; ומריאן רובסון, שחיה בפילדלפיה.
בשנת 1915 סיים פול בהצטיינות את בית הספר התיכון שבו עשה חיל הן בלימודים והן בשירה, במשחק ובספורט.
רובסון זכה במלגת לימודים לאוניברסיטת ראטגרס.
פעילותו הספורטיבית שם נתקלה תחילה בעוינות, עד כדי פגיעה פיזית, אך התמדתו העקשנית הביאה לו הצלחה והצטיינות ובסופו של דבר אף ייצג את בני מחזורו כשנשא נאום בטקס הסיום.
בית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה
אחרי קבלת התואר, עבר רובסון להארלם ולמד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה.
בתקופת לימודיו עבד למימון לימודיו כשחקן פוטבול מקצועי.
בשנת 1923 סיים את לימודיו והחל לעבוד במשרד עורכי דין בניו יורק, אך פרש כשמזכירה לבנה סירבה לקבל ממנו הכתבה בגלל צבע עורו.
בהמשך למד ב"בית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים" באוניברסיטת לונדון.
רובסון התפרסם כשחקן וזמר בקול הבס המשובח שלו.
הוא אחד הבסים הספורים האמיתיים במוזיקה האמריקאית, בקולו היפה והעמוק.
בנוסף להופעותיו על הבימה, היה גם הראשון שהביא את הספיריטואלז, שירי הדת האמריקאים-אפריקאיים, אל אולם הקונצרטים.
תפקידיו הראשונים היו בתפקיד סיימון ב"סיימון הקירינאי" בימקא של הארלם וג'ים ב"טאבו" של סם האריס בתיאטרון הארלם.
השם "טאבו" שונה בהמשך ל"וודו".
בשנת 1924 נחל הצלחה בתפקיד הראשי ב"הקיסר ג'ונס" של יוג'ין או'ניל.
אחר שיחק את קראון בגרסה הבימתית של הרומן "פורגי" מאת הייוורד, שהיה הבסיס לאופרה "פורגי ובס" של ג'ורג' ואיירה גרשווין.
בשנת 1930 הופיע כאותלו של שייקספיר באנגליה, בזמן ששום להקה בארצות הברית לא הייתה מוכנה להעסיק אותו בתפקיד זה.
הוא חזר אל תפקיד זה ב-1932 בברודוויי, ב-1936 בגרסה הקולנועית של המחזה ובהפקה בימתית ב-1940 בלוס אנג'לס.
בשנת 1928 הקליט עם תזמורתו של פול וייטמן את השיר Ol' Man River, שהפך לסימן היכר שלו.
ההקלטה נכללת בהיכל התהילה של פרס גראמי.
הרפרטואר של שירי עם אפרו-אמריקאים של רובסון הרחיב מאוד את קהל המאזינים לסוגה זו, בארצות הברית ומחוצה לה; בייחוד נודע ביצועו לשיר "Go Down Moses".
רובסון גילה עניין גם במוזיקה עממית של ארצות אחרות, ורכש ידע מסוים בשפות רבות.
הרפרטואר התקני שלו מאז שנות ה-20 כלל שירים ברבות מהן, כסינית, רוסית, יידיש, גרמנית ועוד.
בין השנים 1925 ו-1942 הופיע רובסון באחד-עשר סרטים, מתוכם שבע הפקות בריטיות.
רובסון ואשתו עברו בסוף שנות ה-20 לאנגליה ונשארו שם, עם תקופות ממושכות של סיורי קונצרטים בעולם, עד כניסת אמריקה למלחמת העולם השנייה.
בשנים אלה נחל הצלחה רבה בסרטיו באנגליה ואף בארצות הברית.
בעת מלחמת העולם עזב את אנגליה.
לאחר המלחמה נודע, ששמו נכלל ברשימה השחורה של הנאצים "הספר השחור", שהכילה אלפי אנשים שחיו בבריטניה ונועדו להיאסר לאחר סיום מוצלח של מבצע ארי-הים.
בעקבות לינץ' שנערך ב-1946 בארבעה אפרו-אמריקנים בג'ורג'יה, רובסון הגביר את פעילותו בתחום זכויות אדם.
בין עמדותיו ראה חשיבות רבה בקיום איגודים מקצועיים להבטחת זכויות אדם.
קשריו לארגונים שזוהו כ"חתרניים" הובילו לזימונו לשימוע, בו הכחיש קשר למפלגה הקומוניסטית האמריקאית אך אהדתו הרבה לברית המועצות עמדה לו לרועץ.
בתקופה זו, שעמדה בסימן המקארתיזם, הופעותיו בארצות הברית בוטלו על ידי ה-FBI ועל כן יצא למסע בעולם.
באפריל 1949, נאום שנשא בפריז צוטט באופן מטעה כאילו הוא הגדיר את ארצות הברית כמדינה פשיסטית, דבר שהכחיש.
לאחר נאום זה, הוכנס רובסון לרשימה השחורה של הוליווד.
במרץ 1950 ביטלה רשת NBC הופעה מתוכננת של רובסון בתוכנית הטלוויזיה של הגברת הראשונה לשעבר, אלינור רוזוולט.
דובר מטעם הרשת הודיע, שרובסון לא יופיע לעולם ב-NBC.
המחלוקת שסערה סביבו הביאה לכך שכל תקליטיו וסרטיו של רובסון הורחקו מעיני הציבור.
מאז ועד שנות ה-70 המאוחרות היה קשה יותר ויותר, אם כי לא בלתי אפשרי, לשמוע את פול רובסון בארצות הברית, בתקליטים או ברדיו, או לראות משהו מסרטיו, כולל הגרסה המצליחה של סרטו "ספינת השעשועים" מ-1936. החרם הגיע לשיאו בתקופת המלחמה הקרה.
ככל שידע קהל הצופים של סוף שנות ה-50 ושנות ה-60, הגרסה היחידה של הסרט הייתה גרסת הטכניקולור של MGM משנת 1951.
בשנת 1950 החרימה מחלקת המדינה של ארצות הברית את דרכונו של רובסון, בטענה ש"יציאה של רובסון מחוץ לגבולות ארצות הברית מזיקה לאינטרסים של ממשלת ארצות הברית".
רובסון סייר בספרד הרפובליקאית בתקופת מלחמת האזרחים בספרד.
הרפרטואר שלו כלל את השיר Peat Bog Soldiers, שהיה חביב על מתנדבי הבריגדות הבינלאומיות ועל ותיקי המלחמות גם יחד.
רובסון היה בין הראשונים להופיע בקונצרט לטובת חיילי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
הקשר של רובסון עם ויילס התחיל בשנת 1928, כאשר הופיע בלונדון ב"ספינת השעשועים".
הוא פגש שם קבוצת כורים מובטלים, שהשתתפו ב"מצעד הרעב" מדרום ויילס כמחאה על מצבם.
בשנות ה-30 ערך רובסון ביקורים אחדים באזורי המכרות הוולשים ובמהלכם הופיע בקארדיף, נית' ואברדייר.
עד היום אמנים מוויילס מציינים את זכרו של רובסון.
יצירת האמנות המפורסמת ביותר בהקשר זה הוא שירם של הלהקה הוולשית "מאניק סטריט פריצ'רז", Let Robeson Sing, המתייחס לתקופה בה הוחרם דרכונו של רובסון בשנות החמישים ונאסרה עליו יציאה מארצות הברית (בסוף השיר ניתן לשמוע מחיאות כפיים מהקלטה של קונצרט שערך רובסון דרך הטלפון למען אספה של כורים בוויילס).
ב-1934 הופיע בקונצרט לטובת קורבנות אסון תעשייתי בגרספורד קוליירי, סמוך לרקסהם, שבו נספו 264 כורים.
בשנת 1938 הופיע בקונצרט לזכר מתנדבים מוויילס, שנפלו במלחמת האזרחים בספרד.
ב-1940 שיחק בסרט "העמק הגאה" בתפקיד פועל שחור, המגיע לעמק רונדה בוויילס ומתחבב על בני המקום.
חיי רובסון ושיריו מצאו ביטוי בתערוכה לזכרו שנפתחה בקארדיף ב-2001 והונצחו בשירים ובמחזה.
פעילות פוליטית, פוליטיקה, קומוניזם והמלחמה הקרה
במסעותיו התדירים לאירופה המערבית ולברית המועצות היה רובסון בוטה בביקורתו על תנאי החיים של שחורים באמריקה, בעיקר במדינות הדרום שבהן חלה מדיניות ההפרדה.
רובסון פעל נגד פרקטיקת הלינץ'.
הוא יצא חוצץ נגד הנשיא טרומן בנושא זה בשנת 1946, וצפה כי השחורים ישיבו מלחמה להגנתם אם הממשל לא יעשה זאת.
באותה שנה ייסד את "מסע הצלב האמריקאי" נגד לינץ'.
התייצבותו הגלויה של רובסון לצד ברית המועצות, מדיניות הפנים והחוץ שלה בכלל ויוסיף סטלין בפרט, הציגה אותו כאישיות שנויה במחלוקת באופן קיצוני, מטרה תכופה לביקורת בארצות הברית ובבריטניה.
רובסון נשא את קולו ברבים נגד אפליה וגזענות, שהיו מנת חלקם של אמריקאים שחורים וממוצא אסייתי; הוא הוקיע הפרדה הן בצפון והן בדרום ויצא במאבק נגד הלינץ' .
ב"וועידת מגילת הזכויות" שהתקיימה בניו יורק ביולי 1949 עלתה להצבעה החלטה, הקוראת לשחרור כל 19 הטרוצקיסטים, שנשפטו והורשעו ב-1941 על פי חוק סמית', שהופעל אז נגד מנהיגי המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
רובסון גינה בנאומו את הרעיון הזה בטענה, שחברי מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הם "בני ברית לפאשיזם, השואפים להשמיד את הדמוקרטיות החדשות של העולם.
אלה הם אויבי מעמד הפועלים.
האם תתנו זכויות אזרח ל-קו קלוקס קלאן?" ההחלטה נפלה ואת הכשלתה מייחסים לנאומו של רובסון.
הביוגרף של רובסון, מרטין רוברמן, העיר כי זו "לא הייתה שעתו היפה ביותר של רובסון".
בשנות ה-30 קיבל רובסון הזמנה לבקר בברית המועצות.
בהיותו שם, נהנה מטיפול אח"מ והלך שבי אחר החברה החדשה הזו והנהגתה.
"מדינה זו חופשית לגמרי מדעות קדומות בענייני גזע", הצהיר, "ושירי הדת של האפרו-אמריקאים מתאימים עצמם למסורות העם הרוסי.
אני מהלך בכבוד אנושי מלא."
רובסון המשיך להגן, בכתביו ובנאומיו, על מדיניות הפנים והחוץ של ברית המועצות ועל יוסיף סטלין.
נגד ארץ (ברית המועצות), שהעלתה את עמה במשך דור אחד למלוא הכבוד האנושי." שוגר ריי רובינסון הגיב לדברים באמרו, שאף כי איננו מכיר את רובסון, היה "מרביץ לו בשיניים" לו פגש אותו.
גם כאשר שמאלנים רבים מתומכי ברית המועצות, שנודעו להם התועבות שבוצעו שם, החלו לגנות ולהוקיע בפומבי את מושאי תמיכתם לשעבר, לא זז רובסון מדעתו.
בשנת 1952 קיבל רובסון את פרס השלום על שם סטלין.
באפריל 1953, זמן קצר אחרי מותו של יוסיף סטלין, כתב הספד "לך, חבר אהוב", שבו הילל את "אנושיותו העמוקה", "הבנתו החכמה" ומסירותו לקיום הדדי ושוחר שלום עם כל עמי העולם של סטלין, שאותו כינה "טוב ונבון".
ב-8 ביולי 1943, בהפגנה הפרו-סובייטית הגדולה ביותר שהתקיימה מאז ומעולם בארצות הברית, אירוע שארגנה הוועדה האנטי-פאשיסטית היהודית בראשות אלברט איינשטיין, פגש רובסון את שלמה מיכאלס (מיכואלס), השחקן הפופולרי ומנהל התיאטרון היהודי הממלכתי במוסקבה, ואת משורר היידיש איציק פפר.
מיכואלס עמד בראש הוועדה האנטי-פאשיסטית היהודית בברית המועצות, ופפר היה סגנו.
אחרי ההפגנה אירחו רובסון ואשתו אסי את פפר ומיכואלס.
כעבור שש שנים, ביוני 1949, במהלך חגיגות 150 שנה להולדת אלכסנדר פושקין, בא רובסון לברית המועצות כדי לשיר בקונצרט.
מתוך דאגה לשלומם של אמנים יהודים, דרש רובסון מן הפקידים הסובייטים לאפשר לו להיפגש עם פפר.
פפר, שנאלץ לתקשר בתנועות ידיים ובפתקים בגלל מכשירי הציתות שהותקנו בחדר, מסר לו, כי מיכואלס נרצח ב-1948 בידי המשטרה החשאית.
רובסון הגיב בפומבי במתן כבוד בקונצרט שלו באולם צ'ייקובסקי לחבריו פפר ומיכואלס.
אך בשובו לארצות הברית הכחיש רובסון מכל וכל את דבר רדיפות היהודים וטען, "פגשתי יהודים בכל מקום שם...
לא שמעתי מילה על כך."
ביקורת נמתחת לעיתים קרובות על רובסון בגין תמיכתו המתמשכת בברית המועצות על אף מודעותו לאנטישמיות הסובייטית.
על פי ספרו של יהושע רובינשטיין, "הפוגרום החשאי של סטלין", הצדיק רובסון את שתיקתו בטענה, שכל ביקורת פומבית על ברית המועצות הייתה מחזקת את סמכותם של היסודות האנטי-סובייטיים בארצות הברית שחתרו, כך סבר, להכריז מלחמה על ברית המועצות.
עם זאת רובסון ראה בזה הדדיות עקב השתיקה על מותם של השחורים באפריקה ואף, בייחוד, בארצות הברית.
פול רומר (בשם מלא באנגלית: Paul Michael Romer; נולד ב-6 בנובמבר 1955) הוא כלכלן אמריקאי, פרופסור בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת ניו יורק, מנהל מכון מרון לניהול עירוני, עמית בכיר במכון הובר וחוקר בלשכה הלאומית למחקר כלכלי (NBER) ושימש ככלכלן הראשי של הבנק העולמי.
רומר הוא מומחה בתחום תאוריית הצמיחה הכלכלית ומהכלכלנים המצוטטים ביותר בעולם האקדמי.
זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 2018.
רומר נולד וגדל בדנוור שבקולורדו, בנו של רוי רומר, פוליטיקאי מהמפלגה הדמוקרטית שנבחר לימים למושל המדינה.
ב-1977 סיים תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת שיקגו ובהמשך עשה דוקטורט בכלכלה אף הוא בשיקגו.
החל לעבוד כמרצה (Assistant Professor) באוניברסיטת רוצ'סטר וב-1988 קיבל משרת פרופסור חבר באוניברסיטת שיקגו, ב-1990 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ומשנת 1996 עד 2011 כיהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטת סטנפורד.
ב-2010 שימש פרופסור אורח באוניברסיטת ניו יורק ומ-2011 מכהן כפרופסור מן המניין בבית ספר למנהל עסקים של האוניברסיטה ומכהן כמנהל מכון מרון לניהול עירוני.
משנת 2000 מכהן כעמית בכיר במכון הובר (מכון מחקר ליברטני באוניברסיטת סטנפורד) וחבר בוועדת הבחירה של קרן סלואן למלגות בכלכלה.
הוא נבחר לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ובחברה האקונומטרית.
עבודתו בולטת בתחום הצמיחה הכלכלית, ב-1986 פרסם ב-Journal of Political Economy את מאמרו פורץ הדרך
שני המאמרים נכללים בין עשרת המאמרים המצוטטים ביותר במחקר הכלכלי.
במאמרים אלו החדיר רומר את המושג של צמיחה אנדוגנית דרך שינויים טכנולוגיים במה שכונה מאז "תאוריית הצמיחה החדשה" (בניגוד לתאוריית הכלכלה נאו-קלאסית).
רומר הציג מודלים מתמטיים המראים כיצד השקעות במחקר ופיתוח מביאות לצמיחה ומודלים המצביעים על הצורך של החברה בבניית מוסדות וחקיקה לעידוד השקעות אלו על מנת להביא לצמיחה הראלית.
רומר ידוע גם בשל אמרת הכנף שטבע "A crisis is a terrible thing to waste" (בתרגום חופשי: משבר הוא דבר נורא לבזבז") בהתייחסו לשינויים ולמדיניות שניתן לנקוט בתקופת משבר כלכלי על מנת להביא לצמיחה מהירה.
ב-2009 נאם בוועידת TED ובה הציג את רעיונו המהפכני של ייסוד "ערי אמנה" (Charter Cities), ערים בינלאומיות חדשות באזורים בלתי מיושבים, שייהנו ממגילות זכויות.
ערים אלו יאפשרו פיתוח והתקדמות ללא מגבלות חוקיות המונעות צמיחה.
הוא עומד בראש ארגון Charter Cities שנועד לקדם מטרות אלו.
בשנת 2000 ייסד את חברת Aplia העוסקת במתן פתרונות לימוד דרך האינטרנט.
ב-2016 מונה לכלכלן הראשי של הבנק העולמי.
הוא התפטר מתפקידו בינואר 2018 לאחר תקופה ממושכת של חיכוכים עם הנהלת הבנק ועובדיו' ובעקבות התבטאות שלו ביחס לאמינות מחקרי הבנק, כשהטיל ספק בממצאי המחקר התקופתי "Doing Business" בנוגע לצ'ילה.
בשנת 2018 זכה בפרס נובל לכלכלה יחד עם עמיתו ויליאם נורדהאוס על פיתוח שיטות המנתחות כמה מן הנושאים הבוערים בזמנינו: צמיחה בת קיימא לטווח ארוך בכלכלה הגלובלית ורווחת אוכלוסיית העולם.
בשנת 2020 הציע לחסל את מגפת הקורונה באמצעות הגדלה משמעותית של מספר הבדיקות לוירוס הקורונה, עד-כדי בדיקת האוכלוסייה כולה.
עלותו הגדולה של מבצע כזה לדעתו פחותה בהרבה מן הנזק הכלכלי הנגרם על ידי המגפה, והוא יעיל מכל תוכניות הסיוע הכלכלי המוצעות.
ביולי 2020 תמך בהצעת חוק בארצות הברית להקצאת 75 מיליארד דולר לבדיקות לווירוס הקורונה.
בשנת 2022, קרא להגברת פעילות הממשלה בשווקים ולפירוק חברות ענק.
רומר נשוי ואב לשניים, מתגורר באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
פול רסינייה (צרפתית: Paul Rassinier; 18 במרץ 1906 - 28 ביולי 1967) היה פוליטיקאי ופציפיסט צרפתי, מאבותיה של הכחשת השואה.
בזמן הכיבוש הנאצי בצרפת היה רסינייה פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית ואף הקים עיתון מחתרתי ("הרפובליקה הרביעית").
ב-1943 נעצר על ידי הגסטפו ונשלח למחנה בוכנוואלד.
לאחר המלחמה נודע בעיקר במאמריו וספריו בנושא הכחשת השואה.
רסינייה נולד ב-1906 בברמונט שנמצא בטריטוריית בלפור במזרח צרפת, למשפחה פעילה פוליטית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה השתייכה משפחתו של רסינייה לזרם הסוציאליסטי, ורסינייה הצטרף ב-1922 למפלגה הקומוניסטית הצרפתית (PCF), ובהמשך קודם למשרת המזכיר הראשי של המפלגה בבלפור.
באותן השנים לימד בבית ספר יסודי, ולאחר מכן היה לפרופסור להיסטוריה וגאוגרפיה במכללה בבלפור.
ב-1927 הוא התגייס לצבא הצרפתי ששהה במרוקו.
השקפותיו הפציפיסטיות התחזקו כאשר חזה בשחיתות הצבאית והשימוש האלים והדיכוי כלפי תושבי המקום.
לאחר עזיבתו את הצבא הוא המשיך בהוראה ובפעילות פוליטית.
ב-1932, בעקבות תמיכתו בפלג השמאל האופוזיציוני, הוא סולק מן המפלגה, ולאחר מכן הצטרף למפלגה הסוציאלית SFIO.
הספר "השקר של השמות" או בשמו "השקר של יוליסס" בהוצאת ברסאן בשנת 1950 מהווה חלק ראשון לכתיבתו של רסינייה על הרוויזיוניזם של הכחשת השואה ותוקף את הרעיון של מחנות ההשמדה.
חלק ראשון זה פורסם בעבר תחת הכותרת "המעבר של הקו" בשנת 1948. ספר זה היה הסתה ראשונית וסחף אחריו קבוצה גדולה שהפכה למכחישי השואה.
הספר קיבל תמיכה גדולה מהצד הצרפתי ואף זכה לתמיכה ולביקורות תומכות מקבוצות בין-לאומיות.
פעולות משפטיות נגד השקר של יוליסס
מר אדמונד מישל, חבר פרלמנט, שהביא תביעה נגד נזקי השקר של פול רסינייה קיבל תגובות והתנגדויות חריפות מקבוצה גדולה של החברה.
פול סטיבן ראד הוא שחקן קולנוע ותסריטאי יהודי-אמריקאי.
מגלם את גיבור-העל "אנטמן" ב.
בנוסף, שיחק בסיטקום המצליח "חברים" בתור מייק האניגן, בן זוגה של פיבי בופה בשתי העונות האחרונות של הסדרה (2002-2004), ושיחק בתפקיד הראשי של מיילס אליוט בסדרה "לחיות עם עצמך" (2019); תפקיד אשר הקנה לו מועמדות לפרס גלובוס הזהב.
ראד קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד ביולי 2015. הוא נבחר כחלק פורבס סלבריטי 100 בשנת 2019. בשנת 2021, הוא זכה בתואר "האיש הסקסי ביותר" של מגזין פיפל.
ראד נולד וגדל בעיר פסאיק, ניו ג'רזי שבארצות הברית, למשפחה יהודית-אשכנזית מאנגליה.
אביו, מייקל ראד (1943–2008), היה מדריך טיולים היסטורי וסגן הנשיא לשעבר של טראנס וורלד איירליינס.
אימו, גלוריה אירן גרנוויל, הייתה מנהלת מכירות בתחנת הטלוויזיה KSMO-TV בקנזס סיטי, מיזורי.
שני הוריו ילידי לונדון, כאשר אביו בא מאדג'וור ואימו מסורביטון, ושניהם היו צאצאי מהגרים יהודים אשכנזים שהיגרו לאנגליה מבלארוס, פולין ורוסיה.
שם המשפחה המקורי של משפחת אביו של ראד, רודניצקי, הוחלף על ידי סבו לראד, ושם המשפחה של משפחת האם שלו היה במקור גולדשטיין; הוריו היו בני דודים שניים.
ראד ערך טקס בר מצווה באונטריו, קנדה.
כשהיה בן 10, משפחתו של ראד עברה להתגורר בעיר לנקסה, קנזס.
בגלל עיסוקו של אביו, משפחתו בילתה גם שלוש שנים באנהיים, קליפורניה.
ראד סיים את לימודיו בתיכון Shawnee Mission West בשנת 1987. לאחר מכן הוא למד באוניברסיטת קנזס, שם התמחה בחוג לתיאטרון, והשתייך לאחווה סיגמא נו.
הוא למד בהמשך ב לצד השחקן מת'יו לילארד.
הוא גם בילה שלושה חודשים בלימוד דרמה באקדמיה הבריטית האמריקאית לדרמה באוקספורד.
בזמן שלמד בבית ספר למשחק עבד כדיג'יי בבר מצוות.
בשנת 1991, ראד התחיל את הקריירה שלו בכיכוב בפרסומת לקידום מערכת הבידור של סופר נינטנדו.
הפרסומת זכתה להכרה והצלחה, וקידמה את ראד לקריירת משחק.
בשנת 1992, ראד עשה את הופעת הבכורה שלו במשחק בסדרת הדרמה "אחיות" בתור תפקיד משני.
ראד שיחק בסדרה במשך 3 שנים עד לשנת 1995, בעונות 2-6.
בשנת 1993, שיחק תפקיד משני בסרט דרמת הפשע הטלוויזיוני "רגע האמת: חזרה לאחור".
באותה שנה, שיחק תפקיד אורח במיני-סדרת המדע בדיוני "האש הבאה".
בשנת 1994, שיחק תפקיד ראשי לצד ג'ולי בואן בסרט הדרמה הטלוויזיוני "עיר הצייד".
באותה שנה, שיחק תפקיד ראשי בסדרת הסיטקום "שיבולת שועל", שבוטלה לאחר שישה פרקים.
1995–2001: פריצת דרך עם סרטי קולנוע גדולים
בשנת 1995, שיחק בסרט הקולנועי הראשון שלו, סרט קומדיית הנעורים המצליח "קלולס", שם שיחק לצד אליסיה סילברסטון.
באותה שנה, שיחק את טומי דויל כתפקיד ראשי בסרט האימה "ליל המסכות: הקללה של מייקל מאיירס".
בשנת 1996, שיחק את דייב פריס כתפקיד משני לצד לאונרדו דיקפריו וקלייר דיינס בסרט הדרמה הרומנטית ההיסטורית "רומיאו וג'ולייט".
באותה שנה, שיחק תפקיד ראשי בסרט הדרמה הקומית "גודל האבטיחים".
בשנת 1997, שיחק תפקיד משני לצד וינס ווהן וג'רמי דייוויס בסרט הדרמה "הארבה".
בשנת 1998, שיחק תפקיד ראשי לצד ג'ניפר אניסטון בסרט הקומדיה-דרמה הרומנטית "מושא אהבתי".
באותה שנה, שיחק תפקיד ראשי לצד ריס וית'רספון בסרט הקומדיה הרומנטית "משלוח לילי".
בשנת 1999, שיחק תפקיד ראשי לצד טובי מגווייר ושרליז ת'רון בסרט הדרמה "תקנות בית השיכר".
על הופעתו בסרט זה, קיבל מועמדות לפרס גילדת שחקני המסך על הופעה יוצאת דופן בסרט קולנוע.
באותה שנה, שיחק תפקיד קטן לצד בן אפלק וקייט הדסון בסרט הקומדיה "200 סיגריות".
בשנת 2000, הוא גילם סוכן FBI כתפקיד ראשי בסרט האקשן מהונג קונג משנת 2000, "שוטרי דור Y".
ראד היה האמריקאי היחיד מצוות השחקנים של הסרט.
באותה שנה, שיחק תפקיד ראשי לצד מירה סורבינו וטובי סטיבנס בסרט הדרמה הרומנטית ההיסטורית "הגטסבי הגדול".
בשנת 2001, שיחק תפקיד משני לצד בראדלי קופר ואליזבת בנקס בסרט הקומדיה הסאטירית "קיץ אמריקני חם ורטוב".
באותה שנה, שיחק לצד אנדי מקדואל בסרט הקומדיה הטלוויזיוני "על הקצה".
בשנה זו גם שיחק תפקיד ראשי בסרט הדרמה הרומנטית "הטירה".
2002–2014: עלייה בקריירה עם סרטי קומדיה מצליחים ותפקיד משני ב"חברים"
בשנת 2002, החל לשחק תפקיד משני בעונה התשיעית והעשירית של סדרת קומדיית הסיטקום המצליחה "חברים" בתפקיד מייק האניגן, שיוצא ומתחתן עם פיבי בופה (ליסה קודרו).
ראד שיחק בסדרה במשך שנתיים וחצי עד לפרק האחרון ב-2004.
בשנת 2003, שיחק תפקיד ראשי לצד רייצ'ל וייס בסרט הקומדיה הרומנטית "צורה לאהבה".
באותה שנה, שיחק תפקיד ראשי לצד אדם סקוט בסרט הדרמה הקומית "שני ימים".
בשנה זו גם שיחק תפקיד ראשי לצד זואי דשנל ופליסיטי האפמן בסרט הקומדיה הקצר "מחפשים בית".
בשנת 2004, שיחק את בריאן פנטנה כתפקיד ראשי לצד ויל פרל, סטיב קארל וכריסטינה אפלגייט בסרט הקומדיה הסאטירית "והרי החדשות".
באותה שנה, שיחק תפקיד משני לצד טופר גרייס ולורה ליני בסרט הפנטזיה הרומנטית "נ.ב.
בשנת 2005, שיחק תפקיד משני לצד סטיב קארל, סת' רוגן ורומני מלקו בסרט הקומדיה "בתול בן ארבעים".
באותה שנה, שיחק תפקיד משני בסרט הקומדיה "באקסטר".
בשנה זו גם שיחק תפקיד ראשי בסרט קומדיית הספורט "טניס, מישהו?".
בשנת 2006, שיחק תפקיד משני לצד בן סטילר וקים רייבר בסרט קומדיית הפנטזיה "לילה מוטרף במוזיאון".
באותה שנה, שיחק תפקיד ראשי בסרט הדרמה הקומית "חופרים".
גם בשנה זו, שיחק תפקיד ראשי לצד פארקר פוזי ודני דה ויטו בסרט הקומדיה הרומנטית "אורגזמה באוהיו".
בנוסף לשנה זו, הופיע ב-15 פרקים בעונה הרביעית של סדרת הסיטקום "רינו 911".
בשנת 2007, ראד כיכב בשישה סרטי קולנוע בשנה אחת.
הוא שיחק את פיט כתפקיד ראשי לצד לזלי מאן, סת' רוגן וקתרין הייגל בסרט הקומדיה הרומנטית "הדייט שתקע אותי".
שיחק בסרט קומדיית השוטרים "רינו 911: מיאמי".
שיחק תפקיד ראשי לצד מישל פייפר בסרט הקומדיה הרומנטית "אני אף פעם לא אהיה שלך".
שיחק תפקיד משני לצד ג'ייסון בייטמן בסרט הקומדיה הרומנטית "האקס המיתולוגי".
כיכב בתפקיד משני לצד וינונה ריידר, ג'סיקה אלבה ואדם ברודי בסרט קומדיית האנתולוגיה "עשר".
שיחק את ג'ון לנון כהופעת קמע בסרט הקומדיה המוזיקלית "הולך חזק: סיפורו של דיואי קוקס".
תפקידו האחרון בשנה זו היה תפקיד האורח בעונה השלישית של סדרת המתח "ורוניקה מארס".בשנת 2008, גילם מדריך גלישה מכור לסמים כתפקיד משני לצד ג'ייסון סיגל, ראסל בראנד, מילה קוניס וקריסטן בל בסרט הקומדיה הרומנטית "קח את זה כמו גבר".
באותה שנה, שיחק תפקיד ראשי לצד לייק בל ואווה לונגוריה בסרט הקומדיה הרומנטית "על גופתה המתה".
גם בשנה זו, שיחק תפקיד ראשי לצד שון ויליאם סקוט בסרט הקומדיה "מודלים לחיקוי".
בנוסף לשנה זו, הנחה פרק של תוכנית המערכונים הקומית "סאטרדיי נייט לייב" בפעם הראשונה שלו.
בשנת 2009, ראד שיחק תפקיד ראשי לצד ג'ייסון סיגל בסרט הקומדיה הרומנטית "אני אוהב אותך, אחי".
באותה שנה, הוא דיבב את קולו לסרט האנימציה של דרימוורקס, "מפלצות נגד חייזרים".
בשנת 2010, ראד שיחק תפקיד ראשי יחד עם סטיב קארל בסרט הקומדיה "אידיוט מושלם".
באותה שנה, שיחק תפקיד ראשי לצד ג'ק ניקולסון, אוון וילסון וריס וית'רספון בסרט הקומדיה הרומנטית "איך אתם יודעים".
גם בשנה זו, הנחה בפעם השנייה פרק של "סאטרדיי נייט לייב".בשנת 2011, גילם תפקיד ראשי בסרט הדרמה הקומית "אחינו האידיוט", שם שיחק לצד אליזבת בנקס, זהו הסרט החמישי של ראד יחד עם בנקס.
בשנת 2012, הוא שיחק תפקיד ראשי לצד ג'ניפר אניסטון בסרט הדרמה הקומית המצליח "את, אני והשאר".
הופעתו של ראד בסרט זה זכתה לביקורות חיוביות והולידה מספר סצנות אייקוניות כמו סצנת המראה וסצנת הפריקת עצבים של ראד שכינתה אותו כשחקן מקצועי וחזק.
באותה שנה, הוא חזר לגלם את פיט לצד לזלי מאן בסרט הקומדיה הרומנטית "הכל יחסים", שהוא סרט ההמשך ל"הדייט שתקע אותי".
גם בשנה זו הוא שיחק תפקיד משני לצד אמה ווטסון ולוגאן לרמן בסרט הדרמה הרומנטית "כמה טוב להיות פרח קיר".
בנוסף לשנה זו, שיחק תפקיד אורח ל-6 פרקים בעונה החמישית של סדרת הקומדיה "מחלקת גנים ונוף", על תפקיד אורח זה זכה בפרס בחירת מבקרי הטלוויזיה לשחקן האורח הטוב ביותר בסדרת קומדיה.
בשנת 2013, ראד כיכב בחמישה סרטי קולנוע בשנה אחת.
הוא חזר לשחק את בריאן פנטנה כתפקיד ראשי לצד ויל פרל, סטיב קארל, כריסטינה אפלגייט וג'יימס מרסדן בסרט ההמשך הקומי "חדשות בהפרעה".
הוא שיחק תפקיד ראשי לצד טינה פיי בסרט הקומדיה הרומנטית "טעות ברישום".
שיחק תפקיד ראשי יחד עם אמיל הירש בסרט הדרמה "פרינס אוואלנש".
גם שיחק תפקיד ראשי בסרט הדרמה הקומית "הכל בוהק".
תפקידו האחרון בשנה זו היה תפקיד הופעת הקמע בסרט הקומדיה השחורה "סוף.".
בשנת 2014, שיחק תפקיד ראשי לצד איימי פולר בסרט הקומדיה הסאטירית-רומנטית "באים ביחד".
באותה שנה, החל לקריין בפרסומות טלוויזיוניות של חברת המכוניות "יונדאי".
2015–הווה: קבלת כוכב בשדרת הכוכבים שבהוליווד והצטרפות לקאסט של גיבורי העל במארוול
בשנת 2015, ראד הצטרף לצוות השחקנים של היקום הקולנועי של מארוול בעקבות תפקידו הראשי כסקוט לאנג / גיבור העל אנטמן בסרט "אנטמן".
עבור תפקיד זה, ראד עשה עבודה פיזית אינטנסיבית והתאמן בסדרת אימונים מוקפדים, שחקן שצילם איתו סצנת קרב בסרט זה העיד מחוויותיו שראד הוא חזק פיזית ברמה גבוהה, מה שמראה את העבודה הפיזית שלו לתפקידו בסרט.
באותה שנה, ראד זכה לקבל כוכב משלו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
גם חזר לתפקידו האורח ב"מחלקת גנים ונוף" לכמה פרקים.
גם שיחק תפקיד ראשי לצד איימי פולר בסדרת הקומדיה "קיץ אמריקני חם ורטוב: היום הראשון".
בשנה זו גם זכה בפרס "הכוכב הגברי של השנה" של CinemaCon.
בשנת 2016, שיחק תפקיד ראשי לצד סלינה גומז וקרייג רוברטס בסרט הדרמה הקומית "היסודות של האכפתיות".
באותה שנה, דיבב את קולו לסרט האנימציה הקומית למבוגרים "מסיבת נקניקיות".
גם בשנה זו, גילם את אנטמן בסרט המארוול "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים".
בשנת 2017, הפיק את סרט הקומדיה "אמהות בהפרעה" ואף עשה הופעת קמע בסרט עצמו.
בשנת 2018, שיחק תפקיד ראשי בסרט מותחן המלחמה "התפסן היה מרגל".
באותה שנה, שיחק תפקיד ראשי בסרט הדרמה הקומית "בית אידיאלי".
בנוסף לשנה זו, כיכב בתפקיד הראשי לצד אלכסנדר סקושגורד וג'סטין ת'רו בסרט המותחן המסתורי "אילם".
גם בשנה זו, חזר לככב בתור אנטמן כתפקיד ראשי בסרט ההמשך "אנטמן והצרעה".
בשנת 2019, שיחק את מיילס אליוט כתפקיד ראשי בסדרת הדרמה הקומית של נטפליקס "לחיות עם עצמך".
בסדרה הוא נלחם בגרסת השיבוט האנושית של עצמו שמפריעה לו בחייו.
על הופעתו בסדרה קיבל מועמדויות לשחקן הטוב ביותר בפרסי בחירת מבקרי הטלוויזיה ופרס גלובוס הזהב.
באותה שנה, הופיע בסרט "הנוקמים: סוף המשחק" בתור תפקידו הידוע, הגיבור-על, אנטמן.
בשנת 2021, זכה לקבל את תואר הגבר הסקסי ביותר של השנה ממגזין פיפל.
באותה שנה, שיחק את גארי גרובסון כתפקיד ראשי לצד פין וולפהארד ומקנה גרייס בסרט הקומדיה העל-טבעית "מכסחי השדים: החיים שאחרי".
גם כיכב בתפקיד ראשי לצד ויל פרל בסדרת הדרמה הפסיכולוגית-קומית של אפל TV פלוס "הפסיכיאטר מהדלת ליד".
בשנת 2022, שיחק תפקיד אורח בעונה השנייה של סדרת דרמת המסתורין הקומית "רק רוצחים בבניין", לאחר מכן, בעונה השלישית, קודם לתפקיד משני אך בסוף העונה דמותו נרצחת.
בשנת 2023, חזר לגלם את אנטמן בסרט ההמשך השלישי של מארוול "אנטמן והצרעה: קוונטומאניה".
בשנת 2024, חזר לגלם את גארי גרובסון בסרט ההמשך "מכסחי השדים: אימפריה קפואה".
באותה שנה, שיחק תפקיד ראשי בסרט הקומדיה השחורה "חברות".
בשנת 2025, שיחק תפקיד ראשי לצד ג'נה אורטגה בסרט קומדיית האימה "מותו של חד קרן".
באותה שנה, שיחק גם תפקיד ראשי לצד ג'ק בלאק וסטיב זאן בסרט קומדיית האימה "אנקונדה".
בשנת 2026, צפוי לחזור לגלם את אנטמן אחרי הפסקה של 6 שנים, בסרט ההמשך "הנוקמים: עלייתו של דוקטור דום".
באותה שנה, גם צפוי לשחק תפקיד ראשי לצד ניק ג'ונאס בסרט הקומדיה המוזיקלית "בלדת כוח".
בשנת 2003, ראד התחתן עם ג'ולי יגר, שאותה הכיר (זמן קצר לאחר ששיחק ב"קלולס") במשרד של היחצ"ן שלו, שם עבדה יגר ומאז הפכה לתסריטאית ומפיקה.
הם מתגוררים בריינבק, ניו יורק, עם שני ילדיהם: הבן; ג'ק סאליבן, יליד 2006, והבת; דארבי, ילידת 2010.
אוהד מוכר של קבוצת הבייסבול קנזס סיטי רויאלס, ושל קבוצת הפוטבול קנזס סיטי צ'יפס.
מאז 2014, ראד וחברו השחקן ג'פרי דין מורגן הם בעלים משותפים של סמואל'ס סוויט שופ, חנות ממתקים בריינבק, שאותה הצילו מסגירה כשהבעלים הקודם, חבר שלהם, מת במפתיע.
באוקטובר 2023, ראד, יחד עם עוד מאות שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.