tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים הדיון עשוי היה להתרחש במציאות, אך פעמים רבות הדיון מורכב גם מדעות, מימרות, ציטוטים ומדרשי הלכה שנוצרו בזמנים ובמקומות שונים ורחוקים.
הדיונים משולבים ובלולים זה בזה באופן אסוציאטיבי, ומשולבים בהם גם קטעי אגדה, כגון סיפורים על חכמים, מדרשי אגדה ועוד.
לעיתים ניתן למצוא את אותו דיון במספר מסכתות בהקשרים שונים, ולעיתים במהלך דיון בנושא אחד משתרבבים דברים הקשורים למסכת אחרת ונושא אחר.
כמו כן ישנם מעברים מנושאים הלכתיים לחטיבות שלמות של מסורות אגדתיות, אימרות חכמה והגות, דברי מוסר, וכו'.
הודות לאופיו האסוציאטיבי של התלמוד ולְמה שנראה כחוסר סדר וארגון שבו, נדרשת יגיעה לא מבוטלת על מנת לשלוט ולנווט בו.
יגיעה זו היא היוצרת מחד קניין עמוק של האמור, ומאידך מפתחת את החשיבה היצירתית ושומרת על הגחלת.
השם "תלמוד" עתיק ומקורו מזמן הגאונים ומשמעו: לימוד, עיון ופירוש.
התלמוד הבבלי קרוי גם "גמרא" מילה שפירושה בארמית הוא תלמוד (לְמִגְמַר – ללמוד).
למרות שהיום אין מבדילים ביניהם, במקור נבדלו מעט שני המושגים זה מזה: הגמרא מתייחסת לפירוש על המשנה, בעוד התלמוד מתייחס למוצר השלם, המשנה והגמרא גם יחד.
לאחר שנחתמו שני חיבורים אלה, הפך התלמוד הבבלי בהדרגה לספר הלימוד העיקרי שנלמד בתפוצות ישראל, ואך מעטים עסקו בתלמוד הירושלמי, שהשפעתו הייתה קטנה הרבה יותר (בעיקר באזורי יהדות אשכנז).
בהלכה הנימוק המקובל להעדפתו של התלמוד הבבלי, שהוא נחתם אחרון ו"הלכה כבתראי", מפני שלעיניהם של עורכי התלמוד הבבלי עמד התלמוד הירושלמי שנחתם מאות שנים קודם לכן.
מדרשי חז"ל מתמקדים בדרך כלל באחד משני תחומים: בדברי הלכה או בדברי אגדה.
שני סוגי המדרשים נאמרו בראשיתם בעל-פה; ככל הנראה הועלו על הכתב החל מן המאה ה-2.
המדרש מקשר בין פסוק בתורה לבין הלכה, ובכך מספק ראיה לנכונותה של ההלכה; הבנה של הפסוק בדרך מסוימת מספקת את התמיכה להלכה, ולעיתים היא המקור הראשוני שלה (למרות שקיימות הלכות רבות שאין להן מקור בתורה).
מכילתא – המכילתא היא שם כולל לשלושה מדרשים שבידינו.
מכילתא דרבי ישמעאל (מכילתא דר"י) – עוסקת בחלקים ההלכתיים של ספר שמות.
מכילתא דרבי שמעון בר יוחאי (מכילתא דרשב"י) – עוסקת גם היא בחומר ההלכתי שבספר שמות, והוא המדרש מדבי ר' עקיבא על ספר שמות.
ספרא – מדרש הלכה על ויקרא.
מבוסס על שיטתו של רבי עקיבא עם תוספות מבית מדרשו של רבי ישמעאל – מכילתא דעריות ומכילתא דמילואים.
ספרי – מדרש הלכה על במדבר ודברים.
זהו שם משותף: הספרי על ספר במדבר הוא מדבי ר' ישמעאל, והספרי על ספר דברים הוא מדבי ר' עקיבא.
ספרי זוטא – הוא אסכולה מדרשית עצמאית בתוך דבי ר' עקיבא.
יש בידינו את ספרי זוטא על ספר במדבר, המבוסס על ציטוטי מדרש הגדול וכמה מובאות מספרי זוטא דברים שנערך על ידי מנחם כהנא, ומבוסס בעיקר על כתבי הקראי ישועה בן יהודה.
במדרשי האגדה עולות גם תפיסות פילוסופיות ומיסטיות העוסקות במלאכים, שדים, גן עדן וגיהנום, וכיוצא בזה.
רבים ממדרשי האגדה נתחברו לאחר תקופת חז"ל.
מדרשי אגדה מתקופת חז"ל כוללים:
מדרש רבה – מדרש על התורה ועל חמש מגילות.
הראשונים ייחסו את המדרש לרבי הושעיא רבה ויש שייחסוהו לאמורא רבה בר נחמני.
כיום סבורים החוקרים כי קובצי המדרש חוברו בזמנים שונים, שההפרש ביניהם עשוי להגיע למאות שנים.
המדרשים מסודרים לפי פרשיות (על התורה) ולפי פרשיות וסימנים (על התורה ועל חמש המגילות).
מדרש תנחומא – גם הוא מדרש אגדה ארצישראלי על התורה, שנתחבר על ידי רבי תנחומא, אמורא בדור החמישי לאמוראים שחי בארץ ישראל.
פרקי דרבי אליעזר – מדרש אגדה שיוחס במסורת לתנא רבי אליעזר בן הורקנוס.
המדרש שחובר במאה השמינית הוא מעין מקרא משוכתב הדורש את סיפורי התורה ומעט סיפורי מקרא אחרים.
למדרש זה סגנון עצמאי וייחודי והוא כולל מסורות מהספרות החיצונית ומושפע גם מספרות הפיוט.
סדר עולם – ספר כרונולוגיה על התורה, שנתחבר על ידי התנא רבי יוסי בן חלפתא.
פסיקתא דרב כהנא – מדרש ארץ ישראלי קדום על הקריאות בתורה ובהפטרות במועדים ובשבתות מיוחדות, כגון שבת של פסח וסוכות, שבת חנוכה ועוד.
מדרשי אגדה רבים נוספים, מהם כאלה שנעלמו במשך השנים כמו מדרש אספה, מדרש אבכיר, ספרי זוטא, רוכזו בלקט המדרשים הנודע ילקוט שמעוני.
בנוסף על חיבורי האגדה האמורים לעיל, קיימים חיבורים מיוחדים שנועדו לתכני מוסר בלבד, ובהם: מסכת אבות, אבות דרבי נתן, מסכת דרך ארץ (דרך ארץ רבה ודרך ארץ זוטא), תנא דבי אליהו ועוד.
ספרות ילדים ונוער בישראל מקיפה את כל היצירות שחוברו למען הקוראים הצעירים בישראל, המותאמת להם בנושאיה, בתכניה ובסגנונה.
ספרות ילדים ונוער היא סוגה ספרותית המתחילה בגיל הינקות ונמשכת עד סוף גיל ההתבגרות.
בנוסף, היא מתאפיינת בשפה פשוטה יחסית, שמרנות בבחירת האמצעים הספרותיים (בפרט בשירה לילדים), שימוש בנושאים הקרובים לעולמם של הילדים, ולעיתים קרובות גם בתשתית דידקטית, כלומר שימוש בסיפור או בשיר כאמצעי לימודי או כאמצעי להעברת מסר חינוכי.
ספרות הילדים והנוער כוללת את רוב סוגי הספרות המיועדים למבוגרים: יצירות פולקלור, סיפורי הרפתקאות ועלילה, שירים, מחזות, ביוגרפיות, ספרי מדע וספרי מידע.
ההבדל בין השתיים הוא בדגש המושם למען הצעירים בעלילה המרתקת ובצד הערכי של היצירה, על חשבון הצד ההגותי.
ספרות זו שואפת ליצור אצל קוראיה חוויה רגשית, אך מעבר לכך, מתמקדת ברצון ללמד ולחנך, לגרות את הסקרנות ואת רצון הקוראים להכיר את העולם בו הם חיים.
ערכי אנוש כמו יושר, מסירות, טוב-לב, חריצות ויוזמה, זוכים בה למקום נכבד.
הקריאה גם מעשירה הן את שפתם והן את דמיונם של הקוראים הצעירים, ומציגה לפניהם גיבורים ראויים להזדהות ולחיקוי, המעבירים להם ניסיון חיים מעולמם של המבוגרים.
יהודה גור, שחיבר כ-90 ספרי ילדים ונוער היה הפורה בסופרי העלייה הראשונה.
עם השנים קמו בארץ ישראל סופרים שראו את ייעודם בהעשרת ספרות הילדים העברית, ביניהם לוין קיפניס, אליעזר שמאלי, יעקב חורגין, והסופר הצייר נחום גוטמן, שחיבר ואייר סיפורים מלאי הומור, דמיון וניסיון חיים.
גם המשוררות ימימה אבידר-טשרנוביץ, מרים ילן שטקליס, פניה ברגשטיין, לאה גולדברג ואנדה עמיר פינקרפלד, כתבו מאות שירים לילדים ולבני הנוער.
שובבות והברקות לשון הכניסו לשירת הילדים והנוער המשוררים אברהם שלונסקי ונתן אלתרמן.
ממשיכי דרכם הם ע' הלל, נורית זרחי, יהונתן גפן, יהודה אטלס, לאה נאור, דתיה בן דור ורבים אחרים.
ספרים המכילים שירים ופזמונים, היוצאים לרוב בארץ, מכוונים בעיקר לבני הגיל הרך, שהוריהם עדיין קוראים באוזניהם.
עם קום המדינה הופיע דור של סופרים, שנושאי כתיבתם הם נופי ילדותם או עלילות רבות אירועים מהוויי החיים בארץ, כמו סדרת חסמבה מאת יגאל מוסינזון או הטרילוגיה של עמוס אריכא "פרשי הגליל" והטרילוגיה על הצוללים.
אריכא היה גם הראשון שפרסם ספר מדע בדיוני לילדים "הטיסה לירח" ב-1956. ספרים וסיפורים שתוכנם שאוב ממקורות אלה ממשיכים להתפרסם גם היום.
בשירים ובסיפורים לילדים ולנוער הנכתבים בדור זה, בולטת ההתייחסות לנפשו ולרגשותיו של הקורא הצעיר, ההתרכזות בעולמו ותיאורו בלשון הדיבור שלו.
ספרות הילדים והנוער בישראל משנות ה-70 של המאה ה-20
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 ספרות הילדים והנוער היא אחד הענפים היצירתיים הפעילים והפוריים ביותר בישראל.
פעילות זו באה לביטוי במספרם הרב של הספרים, באיכותם ובצורתם.
הספרים מגלים לנו כי במדינת ישראל יוצא לאור בכל יום ויום, בממוצע, ספר חדש אחד לבני הנעורים.
יותר מ-50 בתי הוצאה בישראל מדפיסים ספרי ילדים ונוער, וברבים מהם יש מחלקות וספריות מיוחדות, וכן עורכים מיוחדים המטפלים אך ורק בספרים המכוונים לקוראים הצעירים.
ספרי הילדים, בעיקר לבני הגיל הרך ולקוראים המתחילים, קיבלו צורה מרהיבה מתמיד וכוללים אותיות מאירות עיניים, ציורים בשלל צבעים ונייר משובח.
עם התפתחות הטכנלוגית הסופרים (למשל מיה רבינוביץ') החל לשלב ספרי ילדים עם טכנולוגיית תלת מימד.
במגזר החרדי התפתח ענף נפרד של ספרות ילדים ויוכבד סקס שהיא בין הסופרות הפוריות בתחום אף פתחה הוצאה לאור פרטית.
סופרי ילדים ידועים נוספים של המגזר החרדי: רחל שטיגליץ שהוציאה סדרה שוקי התוכי בת חמישה ספרים, מנוחה פוקס שכתבה מאות ספרים והופקו מספריה סרטי ילדים וקלטות שמע, חיים ולדר שכתב את סדרת הספרים ילדים מספרים על עצמם, ואריאלה סביר.
ספרות הילדים והנוער בישראל כמשקפת תרבות
ספרות ילדים ונוער בישראל משקפת את התרבות הישראלית, הן משום שלאורך השנים היא מגויסת לעיתים קרובות למסירת אידאולוגיה, להעברת מסרים ולחינוך, והן משום שהתכנים אליהם נחשפים ילדים ובני נוער בחיי היומיום מתפתחים על פי השינויים שחלים בחברה הסובבת אותם ובתרבותה.
בספרות הילדים והנוער של השנים האחרונות מופיעים נושאים רבים המעסיקים את החברה בישראל בתקופה האחרונה, ביניהם: קבלת השונה והאחר, קריאה לסובלנות, התנגדות לאלימות, התנגדות לגזענות, קריאה לשלום ולדו קיום, נושא זכויות הפרט והתפתחותו, שינויים בענייני מגדר, סטיגמות ודעות קדומות, שינויים במבנה המשפחתי המסורתי, ועוד.
בין ספרי הילדים והנוער הללו נמצא ספרים העוסקים ביוצאי אתיופיה, ביוצאי ברית המועצות לשעבר, בעולים חדשים, בערבים, במהגרי עבודה, בכהי עור, בגזענות, בילדי פליטים ובילדי עובדים זרים, וכן ספרים המציפים את הנושא של זכויות אדם, מגדר, סטיגמות חברתיות, משפחות חד הוריות,ומשפחות להט"ביות.
הדבר בא לידי ביטוי גם באיורים המציגים חברה מגוונת.
ניתן לחלק את ספרי הילדים והנוער היוצאים לאור בישראל לסוגים אחדים, מצד הנושא והתוכן:
ספרי זיכרונות נוסטלגיים וספרים היסטוריים
ספרי הזיכרונות הנוסטלגיים הם ספרים שבהם הסופר מתרפק על אווירת הימים "הרחוקים והיפים" של ילדותו ונעוריו.
בסיפורים אלה, המצטיינים באווירת אמת, מחייה הסופר המבוגר את הוויי העיירה היהודית בגולה; תקופת החלוציות של ארץ ישראל של לפני מלחמת העצמאות ואחריה; מציאות החיים בשנותיה הראשונות של המדינה, ועל רקע מלחמות ישראל - ופותח לפני הקורא הצעיר אשנב אל אותם ימים מרתקים ואל דרך חייהם של בני הדורות הקודמים.
בין הסופרים, שכתבו סיפורים נוסטלגיים משובחים, מצויים בנימין טנא ("בצילו של עץ הערמון"); נורית זרחי ("ילדת חוץ"); אהרן מגד ("אהבת נעורים"); משה בן שאול ("הסיפור על הסיפור על צ'ופצ'ה"); עמוס עוז ("סומכי"); אוריאל אופק ("מעבר לגבעת הלוויתן"); ועוד.
אפילו אליעזר שמאלי, הנודע בסיפוריו המרתקים על השומרים ו"אנשי בראשית", הוציא בהגיעו לבורות מחרוזת נלבבת של סיפורי ילדות בשם "סיפורים וציפורים", המוקדשים לבית הוריו ולעיירת ילדותו באוקראינה.
סוג קרוב לספרי הזיכרונות הם הסיפורים ההיסטוריים, המתארים באמצעות עלילה ודמויות דמיוניות תקופות ואירועים מתולדות עם ישראל.
הראשונים שבהם הם ספריו של אברהם מאפו, "אהבת ציון" ו"אשמת שומרון", המתרחשים על רקע התקופה המקראית.
כיום בולטים ספריה ההיסטוריים של דורית אורגד, שכתבה, בין השאר, על תקופת שלטונם של הצלבנים בארץ ישראל, על האנוסים בספרד ועל הילדים שנחטפו לצבא ברוסיה הצארית.
לתחום זה שייכת גם סדרה מצליחה של "ספרי חרות" שכתבה נגה מרון.
לנושא השואה יש מקום מכובד בספרות הילדים והנוער.הסופר אורי אורלב כתב רבות על השואה לילדים - בין ספריו הידועים "האי ברחוב הציפורים" ו"חיילי עופרת", בת-שבע דגן כתבה את - "צ'יקה, הכלבה בגטו".
כמו כן יש את "יומנה של אנה פרנק" המבוסס על יומנה האישי של אנה פרנק.
גם ספרי רומן גרפי (סוג של ספר קומיקס) קיימים בשפה העברית לילדים ובני נוער כמו הספר של מישל קישקה - "הדור השני - דברים שלא סיפרתי לאבא" שעובד לסרטון אנימציה קצר, הנכס של רותו מודן, ו"אנה פרנק: היומן הגרפי" של דוד פולונסקי וארי פולמן.
ב-25 השנים הראשונות של מדינת ישראל תיארו רוב סופרי הילדים והנוער המקוריים מאורעות שהתרחשו בארץ בתקופה מוגדרת, בהווה או בעבר.
משנות ה-70 ואילך חלה תפנית מעניינת בתחום זה: נכתבו יותר ויותר סיפורים שאינם קשורים בזמן מסוים, או במקום מסוים, ואשר העלילה המתרחשת בהם יכלה להתרחש בכל ארץ וזמן שהם.
הסיבה למגמה זו קשורה בקשר הדוק לעידן הטנולוגי, שבו טשטשו אמצעי התחבורה והתקשורת המשוכללים את הגבולות בין עמים וארצות.
בין הספרים האופייניים לסוג זה, שבכמה מהם אף נופלות המחיצות בין מציאות לדמיון: "דו-קרב" מאת דויד גרוסמן - על ילד המשמש עד בדו-קרב של שני זקנים יריבים; "ילד הכרובית" מאת יהונתן גפן; ו"יוני הסוס" מאת נורית זרחי.
בשני העשורים האחרונים הלך והתרחב ז'אנר ספרותי של סיפורים שאמת ודמיון משמשים בהם בערבוביה.
בדרך כלל הם מתחילים כסיפורים ריאליסטיים מובהקים, כלומר הם מתארים מאורעות הלקוחים מעולם המציאות, עד שפתאום מופיעים בהם אירועים ודמויות שנלקחו מעולם האגדה והדמיון, אך גם אלה מתוארים כחלק מהמציאות.
כך, למשל, מספרת רוני גבעתי בספרה "אור בארץ הענקים" על ילדה שיצאה מביתה, פגשה בשדה בגמד וערכה איתו מסע לארץ הענקים.
בין הסיפורים האחרים השייכים לז'אנר ספרותי זה ניתן למצוא את "אלה תולדות מור" מאת בנימין טנא; "משושים" מאת נורית זרחי; ספרו של אורי אורלב - "קשה להיות אריה", המספר על בחור, שנהפך פתאום למלך החיות; וספריו של עוזי בן כנען.
יצירות איגיון הן יצירות נטולות היגיון, שעיקרן שעשוע ואבסורד (הבל), שאין לחפש בהם היגיון מוצק.
סיפורים ושירים אלו נועדו לתאר רגעים וחוויות בדרך משעשעת ולהראות, כי בעולם מתרחשים לפעמים גם דברי הבל, גוזמה ושטות, ולא כדאי להתייחס לחיים בצורה רצינית יותר מדי.
מציאות החיים המיוחדת בישראל גרמה להופעתם של יותר ויותר ספרים, הדנים בגלוי בנושאים בעייתיים, שבעבר מיעטו מאוד לכתוב עליהם לילדים - כגון סיפורים על ילדים המתמודדים עם נפילת האב והיתמות ("שלום לאבא" מאת רבקה מגן; "אבא שלנו היה" מאת רוני בראון; "אח בוגר" מאת אורי אורלב ועוד).
ילדים המתמודדים עם כאב הגירושין של הוריהם, עם מעצרו הפתאומי של האב, עם הרס המשפחה ("אל עצמי", "בתיה וציון" ועוד ספרים מאת גלילה רון פדר עמית).
קריאה בספרים אלה עוזרת לילדים להכיר טוב יותר את המציאות הכאובה ומקלה עליהם את ההתמודדות וההשלמה איתה.
רבים מספרי ההרפתקאות המתפרסמים בארץ, רובם סדרות המכילות ספרים רבים, מתרחשים על רקע הוויי השכונה.
בדרך כלל הם כתובים בלשון הדיבור היומיומית, מרבים לשלב דו-שיחים ודיאלוגים כדי לקדם את העלילה, וממעטים בתיאורי נוף או דמויות.
עלילות ספרים אלה מושכות את לבם של הילדים בתמונת החיים הקרובה והמוכרת שהן מתארות, היוצרות בשל כך הרגשה אצל הקורא הצעיר שגם הוא עשוי לחוות הרפתקאות שגרתיות או יוצאות דופן אלה.
בתחום זה בולטת בפוריותה גלילה רון פדר עמית, שכתבה סדרות כמו ג'ינג'י, ילדי השכונה במחתרת, כס"ח וכן זוהר אביב עם הסדרות - חבורת כוח-המוח, יד הפלא, סדרת הרפתקאות דוד אריה של ינץ לוי ועוד.
מקום נכבד על מדף ספרי הילדים תופסים ספרי המדע, ספרי הייעוץ והאנציקלופדיות למיניהן, שנועדו לספק מידע לקוראים הצעירים ולהרחיב את אופקיהם.
בין אלה בולט חלקם של ספרי מדע בכלל וספרי הטבע בפרט, העוסקים בבעלי חיים ובצמחים, כגון רבים מספריו של עמוס בר, כאשר הבולטים בהם הם פרחי אגדה, ציפורי אגדה, וארץ אגדה.
(בעלי החיים, החביבים במיוחד על ילדים עומדים גם במרכזם של ספרי עלילה רבים המיועדים לצעירים).
גם ספרי הביוגרפיות, הפורשים את קורות חייהם של מגלי ארצות, ציירים, סופרים ומלחינים, מדענים וממציאים, יוצאים לאור ומרתקים את הילדים ובני הנוער.
בתחום זה ידועים ספריה של דבורה עומר על חנה סנש – "הצנחנית שלא שבה", על שרה אהרנסון – "שרה, גיבורת ניל"י", ועל איתמר בן-אב"י – "הבכור לבית אב"י".
האנציקלופדיות לילדים ונוער הן- מכלל - אנציקלופדיה לנוער, בריטניקה לנוער, אביב חדש, יבנה - האנציקלופדיה לנוער, אנציקלופדיה מעיין, אנציקלופדיה תרבות ועוד.
גם מפות, אטלסים ומילונים נכללים ברשימת ספרי המידע.
כמחצית מספרי הילדים בישראל הם תרגומים משפות זרות - בעיקר מלשונות אירופה וארצות הברית.
מאות רבות של יצירות מתורגמות לקוראים הצעירים רואות אור - החל בספרי מופת קלאסיים ועד לסיפורי הדרדסים, ספרי הקומיקס והחייזרים וסדרת ספרי "צמרמורת".
תופעה הראויה לציון היא הופעתם המחודשת של ספרי ילדים ונוער כגון ספרי ז'ול ורן, מארק טוויין, צ'ארלס דיקנס, ארתור קסטלר, שלום עליכם ועוד, שכבר תורגמו בעבר לעברית ועתה זכו לתרגום מחודש.
הסיבה לתרגום החדש ברורה כמעט מאליה: השפה העברית עברה בדור האחרון שינויים עצומים בסגנון ובאוצר המילים עד ששפתם של ספרים שהופיעו לפני קום המדינה נראית מיושנת בעיני ילדים רבים.
ההתעניינות בספרות ילדים גברה בישראל ובשאר העולם גם בקרב המבוגרים - הורים, מחנכים, חוקרים וספרנים.
נוסדו מרכזים ומכונים מיוחדים לספרות ילדים, כתבי עת, אנציקלופדיות וספרי עיון ומחקר על ספרות ילדים הופיעו ומוסיפים להופיע בארץ.
פרסי עידוד והוקרה מוענקים לסופרים, משוררים ואמנים, היוצרים לילדים.
ביניהם פרס ישראל, פרס למדן, פרס יציב, פרס זאב ופרס קיפניס.
פעילות ענפה זו מחזקת את התקווה שגם בעתיד יזכו ילדי ישראל - כבני גילם בעולם - לספרי קריאה יפים, מעניינים ומרחיבי דעת.
ספר אינטראקטיבי הוא ספר אלקטרוני המכיל אינטראקציות שונות בנוסף לעלילה ולמידע שבו.
בספר זה הילד לא רק צרכן מידע פאסיבי אלא לוקח חלק פעיל בתוך הספר.
גם ספרי לימוד הופיעו בסוגה זו במטרה להקל על התלמיד ולעורר את התעניינותו.
פיקוח על ספרי ילדים ונוער
בישראל אין פיקוח על ספרי ילדים ונוער.
בתחילת שנות האלפיים פנו גננות אל אב"י – האגודה הבין לאומית לזכויות הילד בישראל בבקשה להטיל פיקוח על ספרי ילדים המתפרסמים בארץ כי יש ביניהם הנושאים מסר לא חינוכי, והאגודה פנתה בדרישה זו אל הכנסת.
הוועדה המיוחדת לזכויות הילד בכנסת קיבלה את מסקנות התחקיר בנושא זה שפורסמו בשנת 2005 לפיהן בהסתמך על דעות כל סופרי הילדים וכל אנשי האקדמיה בתחום שאליהם פנו עורכי התחקיר לצורך כתיבת המסמך, אין להחיל פיקוח ממסדי (צנזורה) מכל סוג שהוא על ספרי ילדים.
בין סופרי הילדים שהתראיינו לתחקיר היו יהודה אטלס, נירה הראל, נורית זרחי, מיריק שניר ועודד בורלא.
רוב הגורמים הציעו לפתור את הבעיה על ידי מעקב של הורים ואנשי חינוך אחר המלצות על ספרים.
המלצות אלו מתפרסמות בפורומים שונים, ביניהם רשימות של ספרי ילדים מומלצים לקריאה על ידי משרד החינוך, מצעד הספרים של משרד החינוך, אתרי אינטרנט הממליצים על ספרי ילדים, מדריכים לספרות ילדים, מכללות הוראה ועוד.
כמו כן הומלץ בתחקיר על הקצאת מקום רב יותר לביקורת ספרי ילדים בעיתונות הכתובה ובטלוויזיה, הקמת פורום של מחנכים, אנשי ספרות, הורים ואנשי רוח שתפקידו לסקור את הספרים החדשים המתפרסמים ולהמליץ על הראויים ביותר.
תפקיד האיור בספרי ילדים ונוער בישראל
הסופר והמאייר ע' הלל הכיר בחשיבות האיור בספרי ילדים.
הוא אמר: "ספר ילדים ללא ציור הוא כמו ספר ילדים ללא טקסט, ללא מילים, אין דבר כזה.
אני לא רואה בדבר הזה שתי אמנויות נפרדות אלא שני נחלים המתנקזים לאותו נהר".
לאיור בספרי ילדים מספר תפקידים:
הבנת הנקרא: האיור עוזר לילד להתחבר לטקסט, לפשט את הכתוב, ולהתגבר על קושי בהבנת מילים קשות ומלל רב.
הוא עוזר לילד להתמקד בעיקר ולא בטפל, ולהבין מהו המסר העיקרי בסיפור.
האיור מגביר את הקשב של הילד לטקסט, ואת ההתמקדות אליו (לדוגמה "איתמר מטייל על קירות" כתב: דויד גרוסמן איירה: אורה איל "דירה להשכיר" כתבה: לאה גולדברג צייר: שמואל כץ).
עידוד קריאה: האיור יכול לקרב את הטקסט אל עולם המושגים של הילד, ואל הסביבה החזותית המוכרת לו וכך לחזק את הקשר שלו לטקסט.
(לדוגמה "מעשה בחמישה בלונים" כתבה: מרים רות איירה: אורה איל, "תירס חם" כתבה: מרים רות איירה: אורה איל).
פיתוח קשב חזותי: האיור מטפח את הסריקה החזותית ואת תשומת הלב לפרטים (לדוגמה "תפילילה" כתבו: מאיה חנוך ומיכל כהן-חי צייר: דימיטרי קיליסקי, "הדג שלא רצה להיות דג" כתב ואייר: פאול קור).
כמו כן בספרים בהם קיים איור צביר, הוא תורם להגברת הריכוז והקשב החזותי (לדוגמה "איילת מטיילת" כתבה ואיירה: רינת הופר, "סבא בישל מרק" כתבה: נירה הראל איירה: עפרה עמית).
פיתוח דמיון והעשרה: יש והאיור מגרה את דמיונו של הקורא להפליג מעבר לטקסט.
יש והאיור יוצר עלילת משנה המתלווה לעלילה העיקרית, וכך מעשירה את דמיונו של הקורא.
(לדוגמה "הלו, הלו אבא" כתבה חנה הורן, איירה ברכה פלדמן, "אמיליה" כתבה ואיירה נעמה בנזימן, "אוליביה" כתב וצייר איאן פלקונר).
הפעלה של הילד: יש ספרים בהם האיור משמש להפעלת הילד (לדוגמה "יעל מתחבאת" כתבה שולמית לפיד איירה: גיל –לי אלון קוריאל "מי ראה את אילת", כתבה ואיירה: רינת הופר
פיתוח הומור: יש איורים שמאירים את הצד ההומוריסטי של ההתרחשויות בעלילה, ושל הדמויות המופיעות בה.
איורים אלו תורמים להעשרת נקודת המבט של הילד, ולפיתוח חוש ההומור שלו.
הילל ציורים: רות צרפתי, "אבא עושה בושות" כתב: מאיר שלו אייר: יוסי אבולעפיה, "חמש מכשפות הלכו לטייל" כתבה רונית חכם איירה: אורה איל).
"אנה פרנק – היומן הגרפי" יוצרים: ארי פולמן ודויד פולונסקי).
הספרות היפנית המוקדמת הושפעה רבות מהספרות הסינית הקלאסית ואף נכתבה בסינית.
גם לספרות ההודית הייתה השפעה על הספרות היפנית בדרך הבודהיזם.
בסופו של דבר התפצלה הספרות היפנית לסגנון ייחודי, וסופרים יפנים החלו לכתוב על יפן, אם כי ההשפעה הסינית הקלאסית נותרה עד שלהי תקופת אדו במאה ה-19. מאז נפתחה יפן בפני העולם המערבי במאה ה-19, התקיימו חילופי השראה בין ספרות המערב וספרות המזרח.
ניתן לחלק את הספרות היפנית לארבע תקופות עיקריות: התקופה העתיקה, התקופה הקלאסית, תקופת ימי הביניים והתקופה המודרנית.
לפני תחילת השימוש בקאנג'י במאה ה-6 לא הייתה ליפנים מערכת כתב.
בתחילה שימשו הסימניות הסיניות כדי לייצג את צורת הקריאה שלהן, והתוצאה שהתקבלה הייתה משפט הכתוב בסינית אך נקרא ביפנית.
מאוחר יותר התפתחו הסימניות הסיניות לכדי כתב קאנה, שהייתה כתב הברות.
היצירות הספרותיות הראשונות הופיעו בתקופת נארה, ואלה כוללות את הקוג'יקי, הכרוניקה העתיקה ביותר בנמצא של ההיסטוריה של יפן, הניהון שוקי, המציג תיאור מפורט ומדויק יותר של ההיסטוריה היפנית, והמניושו, קובץ השירה העתיק ביותר ביפן.
הספרות היפנית הקלאסית כוללת בעיקר יצירות שנכתבו בתקופת הייאן, הנחשב לתור הזהב של האמנות והספרות.
מעשה גנז'י, שנכתב בראשית המאה ה-11 על ידי מורסקי שיקיבו, משמש דוגמה בולטת ליצירת מופת של התקופה, ואחד הרומנים הראשונים שנכתבו אי פעם.
יצירה בולטת נוספת מאותה תקופה היא ספר הכרית של בת זמנה של שיקיבו, סיי שונאגון, שהכיל רשימות למיניהן, מחשבות אישיות, אירועים מעניינים בחצר, שירה וגם דעות על אנשים בני זמנה.
הסיפור בן המאה ה-10 עלילות קוצר הבמבוק (竹取物語), מכיל אלמנטים של ספרות מדע בדיוני.
גיבורת הסיפור היא הגבירה קאגויה, נסיכה שנשלחה מהירח לכדור הארץ כדי להצילה ממלחמה בין-כוכבית, והיא נמצאת על ידי קוצר עצי במבוק שמאמץ אותה.
מאוחר יותר היא שבה למשפחתה האמיתית על גבי חפץ עגול דמוי צלחת מעופפת.
דוגמה בולטת נוספת לספרות בדיונית יפנית היא "סיפורים מהעבר" (今昔物語集), אנתולוגיה המכילה מעל לאלף סיפורים המסודרים בשלושים ואחד כרכים.
האנתולוגיה כוללת סיפורים מהודו, מסין ומיפן.
מכיוון שהחצר הקיסרית פרסה את חסותה על הסופרים והמשוררים, מרבית התורמים לאסופה זו הן נשות החצר, ולפיכך כתובים הסיפורים בשפה אלגנטית ומרומזים.
בתקופה זו הייתה יפן שקועה במלחמות אזרחים שונות, שהביאו לעלייתו של מעמד הלוחמים - הסמוראים.
לפיכך, מרבית הספרות שנכתבה באותה עת עסקה במעמד זה, במלחמות ובהיסטוריות שונות.
את ספרות התקופה מאפיינת בעיסוק בחיים ובמוות, סגנון חיים פשוט, וגאולה באמצעות המוות.
דוגמה בולטת היא עלילות הייקה (平家物語), פרוזה אפית המתארת את המלחמה בין שבט מינאמוטו לשבט טאירה על שליטה ביפן בסוף המאה ה-12.
סוגות ספרותיות נוספות מאותה תקופה הן הרנגה (連歌), שהיא סגנון שירה שיתופי בו כל אחד מהמשתתפים ממשיך את השורה שכתב קודמו, ותיאטרון הנו.
שתי סוגות אלה צברו פופולריות באמצע המאה ה-14, בראשית תקופת מורומאצ'י.
מרבית הספרות בתקופה זו נכתבה תחת שלטונה של שוגונות טוקוגאווה, והיא נקראת תקופת אדו.
בשל צמיחתו של מעמד הביניים, התפתחה בבירה אדו סוגת הדרמה, שהביאה להתפתחות הקבוקי.
האמנים הבולטים של אותה תקופה היו צ'יקמצו מונזאמון, שכתב מחזות קבוקי ובונרקו, ומצואו באשו, שכתב את יומן המסע "הדרך הצרה לאוקו."
סוגות ספרותיות רבות הופיעו לראשונה בתקופת אדו, בעקבות העלייה באחוזי האוריינות בקרב האוכלוסייה הכללית.
אף על פי שהשפעה מערבית חלחלה לחברה היפנית מהמושבה ההולנדית בדג'ימה, הספרות הסינית הייתה עדיין הגורם החיצוני המשפיע ביותר על הספרות היפנית באותה עת.
אחת מהסוגות שהתפתחו הייתה היומיהון (読本), שהיו רומנים היסטוריים שנכתבו בצורת שירה, והכילו אלמנטים רבים מהספרות הסינית העממית.
בנוסף לזה, זכו סוגות האימה, הפשע, סיפורי המוסר, הקומדיה והפורנוגרפיה לפופולריות בתקופת אדו, ולרוב לוו בהדפסי עץ, שזכו בתורם לפופולריות רבה.
רסטורציית מייג'י, ותקופת מייג'י שהחלה בעקבותיה, סימנו את פתיחתה של יפן למערב, ואת ראשית תהליכי המודרניזציה והתעוש המהירים שעברו על המדינה.
בעקבות זאת, הגיעה ליפן הספרות האירופאית, שהציע ליוצרים היפנים מגוון סגנונות ספרות ושירה.
כותבי פרוזה ודרמה יפנים היססו כשנתקלו תחילה במגוון רעיונות ואסכולות ספרותיות חדשות, אך כותבי הרומנים הצליחו לשלב את ההשפעה החדשה ביצירותיהם.
למשל, סוגה ספרותית חדשה בשם "רומן אני" נוצרה בתקופה זו, ובה אירועי הרומן הם אירועים בחייו של המספר, שהוא הדמות הראשית.
בעשורים הראשונים של תקופת מייג'י עסקו סופרים רבים ביפן בספרות עידן הנאורות שתיארו את תהליכי המודרניזציה שעברו על יפן.
הסופרים צובואוצ'י שויו ופוטבאטיי שימיי היו חלוצי הריאליזם, ולעומתם, זכו אוזאקי קויו, ימאדה ביניו וקודה רוהאן בפופולריות על יצירותיהם הקלאסיות.
החלו להופיע אף יצירות שהשתייכו לזרם הנטורליזם, הרומנטיקה ואף נאו-רומנטיקה כמו לשמל קאפו נאגאי, ובשנות ה-20 וה30 קמה תנועת סופרים שתיארו את חייו של מעמד הפועלים ושל נדכאי החברה.
הסופרת נובוקו יושיה הקדישה את היצירות שלה ליחסים בין נשים כוללת התייחסות ללסביות.
בתקופת מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה זכו לפופולריות סוגות ספרותיות שעסקו בסיפורי אהבה וחושניות, שנכתבו על ידי ג'ונאיצ'ירו טניזאקי וזוכה פרס נובל לספרות יאסונרי קאוובטה, והסופר אשיהיי זכה לפופולריות בשל ספריו שהיללו את המלחמה ואת הצבא.
תבוסת יפן במלחמת העולם השנייה השפיעה רבות על הספרות היפנית.
סופרים רבים כתבו ספרים שעסקו בדחייה, אובדן משמעות והתמודדות עם תבוסה.
בספרו "השמש השוקעת," מביא אוסאמו דזאי את סיפורו של חייל ששב ממנצ'וקוו, ונובואו קוג'ימה תיאר בספרו "בית הספר האמריקאי" את התמודדותן של מורות יפניות לאנגלית עם הכיבוש האמריקאי מיד לאחר סיום המלחמה.
סופרים רבים בשנות ה-70 וה80 התמקדו בנושאים אינטלקטואליים ומוסריים, במטרה לעודד מודעות לתופעות חברתיות ופוליטיות.
אחד מהם, קנזאבורו אואה, כתב את הספר "עניין אישי" ב-1964 והפך ליפני השני שזוכה בפרס נובל לספרות.
סופרים אחרים, כגון מיצואקי אינואואה, עסקו בנשק גרעיני, בעוד שוסאקו אנדו תיאר את חייו הקירישיטן - היפנים הנוצרים ביפן הפיאודלית - והשתמש בדוגמה זו על מנת לעסוק בנושאים רוחניים אחרים.
סופרים חדשניים, כגון קובו אבה, שכתב את הספר אישה בחולות, שאף לתאר את ההוויה היפנית באמצעים מודרניים, מבלי להשתמש בסגנון בינלאומי או מוסכמות מסורתיות.
בנוסף, החלה לצבור פופולריות סוגת הפסיכודרמה, שתיארה את חייהם של תושבי עיר מנוכרים, המתמודדים עם בעיות יומיומיות ובמשברים.
הארוקי מורקמי הוא אחד מהסופרים היפנים הבולטים בספרות היפנית העכשווית.
יצירותיו חוצות סוגות, הומוריסטיות וסוריאליסטיות, וככאלה עוררו דיון ביפן סביב השאלה האם הן ספרות או ספרות פופולרית.
מיצירותיו הבולטות הן יער נורווגי וקורות הציפור המכנית.
סופרת בולטת נוספת כיום ביפן היא בננה יושימוטו.
אף על פי שסופרים יפנים מודרניים עוסקים במגוון רחב של נושאים, מאפיין של הספרות היפנית הוא העיסוק בנפשו של הגיבור ובתחושותיו, יותר ממעשיו ואף מהתפתחות העלילה.
בתוך הניסיון שלמור על המאפיינים הלאומיים של יפן, השתמשו סופרים רבים ברעיונות ישנים, וחלקם כתבו בסגנון ישן.
בנוסף, עוסקים הסופרים היפנים המודרניים במעמד האישה בחברה היפנית, בדמותם של היפנים בעולם, ובקשיי האנשים בהסתגלות לחברה המודרנית המסובכת.
ספרות פופולרית וספרות ילדים שגשגו ביפן בשנות ה-80. יצירות רבות נפלו בהגדרה שבין ספרות גבוהה לספרות זולה, וכללו סדרות היסטוריות, דרמות עתירות פרטים, מדע בדיוני, ספרי מסתורין, ספרות בלשית, ספרות עסקים, יומני מלחמה ועוד.
המאנגה זוכה לפופולריות רבה ביפן, והיא השתלטה על השוק הפופולרי.
ספרי מאנגה מקיפים תחומי עניין רבים, בהם סדרות היסטוריה המיועדות לבתי ספר, ספרי מאנגה ללימוד כלכלה, ופורנוגרפיה.
במאה ה-21 התפתחה סוגת "רומן הטלפון הסלולרי," שיצרותיו נכתבות עבור משתמשי טלפונים סלולריים, וזוכים להצלחה רבה, בעיקר בקרב נשים צעירות.
ספרות זכויות האדם, היא סוגה ספרותית המקדמת ערכים של זכויות האדם באופן ישיר או עקיף.
מטרתה לשלב בין הכוח המניע הספרותי, לבין הנעה לפעולה, המהווה חלק בלתי נפרד ממאבק או הגנה על זכויות האדם.
ז'אנר ספרותי זה מבוסס על רעיון "הספרות המגויסת" אותו הגה הפילוסוף והסופר הצרפתי, ז'אן-פול סארטר.
"ספרות זכויות האדם" מחויבת לחברה ומאמינה במחויבותו ובכוחו של כל אדם לפעול למען שינוי חברתי.
היא מתבססת על האמונה בכוחה העצום של הספרות לחולל שינוי, ובאחריותו של הסופר כלפי קוראיו בהיבט החברתי לצד זה האמנותי.
ספרים שדנו בסוגים שונים של זכויות האדם הודפסו במשך תקופה ממושכת, והיו חלק מהסוגה הדנה בזכויות האדם.
ביניהם, אוהל הדוד תום שהודפס עוד בשנת 1852, ואחרים, שדנו בעבדות האדם השחור בארצות הברית, A Literature of their own (איליין שוולטר) ואחרים, שדנו בהיעדר זכויות נשים, עגבניות ירוקות מטוגנות ואחרים, העוסקים בהיעדר זכויות ללהט"ב, ועוד רבים.
ספרים מסוגת זכויות האדם יצאו כבודדים במהלך השנים.
הם הוכרו לרוב כביקורת נוקבת על היעדר זכויות האדם בתחומים השונים, ופרסומם היה בין הגורמים להעלאת הסוגיות בהם עסקו, לסדר היום.
בשנת 2010 פורסם הספר "Freedom", אנתולוגיית סיפורים קצרים אשר פורסמו על ידי סופרים ידועי שם מכל העולם ברוח ההכרזה האוניברסלית לכל באי העולם.
הספר יצא לאור לראשונה בבריטניה בהוצאת Mainsream בשיתוף עם ארגון זכויות האדם "אמנסטי אינטרנשיונל".
ההקדמה לספר, אותה כתבה ורד כהן ברזילי, ונקראה "כוחה העצום של הספרות", עסקה בקשר שבין נובלה איטלקית בשם: Prima di Lasciarsi "לפני הפרידה"/גבריאלה אמברוסיו לבין שינוי חברתי וזכויות אדם.
הספר Freedom תורגם למגוון שפות ופורסם בעולם במדינות: בריטניה, ארצות הברית, קנדה, פולין, ספרד, אמריקה הלטינית, איטליה ועוד.
באוגוסט 2010 התקיים דיון ראשון בנושא בפסטיבל הספרים באדינבורו, בריטניה ובמרץ 2012 הוא הוצג לראשונה באופן רשמי באוניברסיטת אוקספורד, בריטניה, במסגרת דיון בשם "כוחה של הספרות וזכויות אדם".
בשנה זו נוסדה Novel Rights, תנועה חברתית המתמחה בקידום והוצאת ספרות זכויות אדם.
הספרות המחויבת והקשר לספרות זכויות האדם
"ספרות זכויות האדם" מבוססת על רעיון "הספרות המחויבת" אותו הגה הפילוסוף והסופר הצרפתי ז'אן-פול סארטר בספרו: "הספרות מה היא?" סארטר טען כי אינטלקטואליים, כמו גם האזרח הפשוט מחויבים לנקיטת עמדה בייחוד לגבי קונפליקטים פוליטיים גדולים אשר מתרחשים באזורם.
סארטר קיווה כי שהספרות תהיה ככלי אשר באמצעותו קבוצות מיעוט מדוכאות יוכלו להרוויח את הכרת הקבוצה, וכי חברים מן האליטה ינועו לפעולה עקב כך.
הוא טען כי אם הרומן הסתיים בקריאה מכוונת לפעולה, עליו לכוון ביודעין לציבור אשר יכול לבצע את הפעולה.
סארטר מציע בספרו פעולה כפולה של הספרות אשר תפעל גם כמראה לתוקף וגם כמדריך והשראה למדוכאים.
הוא אינו מסביר מהי הפעולה אשר צריכה להינקט או כיצד יש לנקוט אותה במסגרת הספרות המחויבת.
סוגי הפעולה יבחרו על בסיס התרומה שלהם לתפיסת הדמוקרטיה הסוציאליסטית, אבל אסור שהסופר יחליט לפי תפיסה, במובן של רעיון מצפוני, טען.
ספרות זכויות האדם עוסקת באופן ישיר או עקיף בזכויות האדם ומכוונת את קוראיה להבין ולפעול למען שמירה והגנה על זכויות האדם.
ליצירה הספרותית נלווה מידע כללי על זכויות האדם והארגונים הפועלים בשמם, כמו גם הצעות לנקיטת פעולה ישירה בהתאם לנושאים שעלו מן היצירה הספרותית.
הקשר בין ספרות לתנועות זכויות האדם
בניגוד לספרות המחויבת אשר מחויבת לנקיטת פעולה חברתית ערטילאית, ספרות זכויות האדם בחרה למקם את זכויות האדם במוקד המחויבות החברתית אליה היא מכוונת.
כשנה לאחר יציאתו לאור של הספר הספרות מה היא?
ותיאורית הספרות המחויבת, קיבלה ב-1948 עצרת האומות המאוחדות את "ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם" שמשמשת מאז כמסמך היסוד של הקהילה הבינלאומית בנושא זכויות האדם והאזרח.
ההכרזה מתארת את זכויות האדם היסודיות שצריכות לחול בכל מדינות החברות באו"ם ומהווה את ההגדרה הבינלאומית הראשונה של זכויות האדם.
ספרות זכויות האדם מאמינה כי קיים קשר הדוק ומיוחד בין תנועת זכויות האדם ליצירה הספרותית.
במאמר אשר פורסם במגזין של אוניברסיטת סטנפורד ה"סטאנספורד ריפורט" טענה פרופסור לין האנט, מומחית להיסטוריה מודרנית אירופאית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס כי הרומן הספרותי היווה כלי מרכזי בגיבוש המושג זכויות אדם במאה ה-18. האנט טענה כי הרומן, באמצעות כוחו לעורר "אמפתיה דמיונית" הוביל בחלקו להתפתחותו של רעיון זכויות האדם.
כך למשל תרומתו המשמעותית של ספרה של הרפר לי (Nelle Harper Lee) "אל תיגע בזמיר", אשר סייע לשינוי בתודעה הציבורית בארצות הברית והעולם כנגד הגזענות בארצות הברית.
הספר אף זיכה אותה בפרס פוליצר.
ספרים נוספים דומים הם: "אוהל הדוד תום" אשר כתבה הסופרת הארייט ביצ'ר סטואו מן המאה ה-19. הספר אשר היה לרב מכר עולמי הצליח להשפיע על דעת הקהל בארצות הברית נגד תופעת העבדות בארצו.
יש הסבורים כי האווירה שהקרין הרומן עודדה את פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית ואת התנועה לביטול העבדות.
ספרים נוספים הם: "חמדת" שנכתב על ידי זוכת פרס נובל ופרס הפוליצר טוני מוריסון, "המשפט" של פרנץ קפקא ועוד.
כוחה של הספרות אל מול תחומי האמנות השונים
סארטר מסביר כי הקורא מניח את עצמו ודעתו לפני הספר, נוטש את קיומו הגשמי לדמות אחרת בעת שהוא קורא.
הוא חי את הבעיה אשר הוא עצמו סייע ליצור, ושם עצמו בעמדה הסימפתית ביותר ביחס למה שהסופר ביקש להגיד.
הסופרת מרינה נעמת, מחברת רב המכר "אסירה מטהראן" וזוכת פרס "הכבוד האנושי" מטעם הפרלמנט האירופי גורסת כי "הספרות מאפשרת לקרבן להפוך לניצול ולעמוד מול עברו על מנת להבטיח עתיד טוב יותר".
"הספרות אשר נושאת את הניסיון האנושי, נוגעת בלבנו וגורמת לנו לחוש את הכאב של אלו אשר חוו אי צדק.
ללא הספרות והנרטיב, נאבד את זהותנו כבני אדם ונעלם לחשכת הזמנים, ולשגיאות החוזרות ונשנות שלנו אשר מובילות אותנו מאסון בלתי נמנע אחד למשנהו".
ספרות זכויות האדם מדגישה את אחריותו של הסופר להתעמק בכתיבה שאיננה מנותקת במתכוון מן העולם והתמורות הגאופוליטיות כמו גם המשברים החברתיים שבאזורו של הסופר או אלו הכלל עולמיים בתקופתו.
היא איננה דוגלת בכתיבה לצרכים אסתטיים אמנותיים בלבד וקוראת לסופר לממש את מחויבותו החברתית מתוקף כוחה של היצירה אותה יוצר אשר כוח השפעתה על הציבור הוא עצום ואינו בא לידי מימוש לעיתים קרובות.
במאמרה "כוחה העצום של הספרות", כותבת כהן ברזילי "הספרות יכולה להיות עוצמתית כמו החיים עצמם.
היא יכולה להיות כנבואה, היא יכולה להשפיע עלינו לשנות את עולמנו ומעניקה לנו ביטחון, תקווה, תשוקה והכוחות שאנו צריכים על מנת ליצור לנו עתיד טוב יותר, כמו גם לאנושות כולה.
עלינו רק להמשיך ולקרוא ולאפשר לכוחה העצום של הספרות לחדור ללבנו ולהוביל אותנו לדרכנו שלנו"
ספרות זכויות אדם, בהתאם, איננה מטילה על הסופר את הבחירה הממשית לפעולה, "תפקידו" של הסופר מסתיים ברגע שסיים את תהליך בריאת היצירה.
על השאלה האם יצירתו תצליח לעורר שינוי חברתי או להניע לפעולה ממשית יענו קוראיה.
ספרות זכויות אדם מעניקה לקוראים הזדמנויות ישירות לפעולה ואולם זו לעולם אינה מחויבת.
המחויבות היא למעשה חוזה לא כתוב אשר נכרת בין הקורא ליצירה בעת תהליך הקריאה ואוצר בתוכו גם את החירות של הקורא לפעול.
ביקורת על ספרות זכויות האדם
המבקרים של הרעיון ספרותי זה טוענים כי כל דרך לחייב את הספרות משמעו ספרות מגויסת, שמטרתה אינה ספרותית-איכותית והיא נכתבת לצורכי תעמולה.
בנוסף טוענים כי כדי לחדור לכלל הציבור עליה יהיה להנמיך עצמה זאת על מנת שכל קוראיה יוכלו להבינה וכי הקריטריונים לרומן טוב יתמקדו אך ורק ביכולת שלו לגרות לפעולה.
ביקורת נוספת אשר נשמעה כנגד הספרות המחויבת היא שמחויבותה לפעול למען אירועים או קונפליקטים גדולים בצורך השעה תטביע עליה תאריך תפוגה.
זאת בעוד שהרומן איננו בר חלוף וגדולתו שהוא יכול להתקיים בחלל הספרותי שהוא חסר זמן.
שאלה נוספת אשר נשאלה ונשאלת בחוגים אינטלקטואלים וספרותיים היא לו הרומן כלי כה הולם לסוגיות חברתיות האם הסופר יכול להיחשב מוכשר לתפקיד?
האם הוא יכול בהתאם להבין את כל הסוגיות החברתיות?
האם לא קיימת האפשרות שהוא יחייב עצמו לצד הלא נכון?
ההתנגדות היא בהכרח שלילית, רומזת כי חוסר עשייה עדיפה על פני האפשרות של פעולה שגויה, ואף אינה דמוקרטית המציעה כי סוגיות חברתיות צריכות להיות נידונות רק על ידי מומחים.
בנוסף טוענים המתנגדים כי לו הרומן המחויב אפשרי, האם הוא יצליח לשרת מטרה חברתית?
והאם הוא יניע את הקורא לכדי פעולה אמיתית?
תשובתו של ז'אן פול סארטר למבקריו מתפרסת על פני מאמריו בסקירה היסטורית מעמיקה המחולקת לשאלות בסיס כמו הכתיבה מה היא?
בכתביו טען כי אלו אשר תוקפים את הספרות בימיו חוזרים למניפסט הישן ומתעלמים מן האירועים אשר יום אחד אולי יהיו מנת חייהם.
הסופרים, טען מנסים לשווא לבודד עצמם מהמציאות הקיימת, ומרומנים תובעניים אשר מנותקים גם כן מבעיות חברתיות.
הרומן אשר תמיד הציג בפני הקורא ידע מן החיים האמתיים, משנה עתה את צורת ההגשה שלו במטרה להתאים עם התפיסה האמיתית של היחסים אשר בין הפרט למציאות.
ספרות זכויות האדם היא ספרות ערכית אשר שומרת גם על ערכי החברה מחוץ למסגרת הרומן וגם בתוכה.
לו הספרות תגלוש לתעמולה הקורא יחוש בזאת והקסם, אותו תהליך של התייחדות בין הקורא לקולו הפנימי של הסופר לא יתקיים כראוי.
לו ייכשל תיכשל גם הדרך להבנה הדדית ערכית ויכולת ההנעה חזרה מן העולם המוסרי-ערכי של הרומן לעולם ולמציאות שבחוץ.
באשר לטענה על הוויתור לכאורה של איכותו הרומן לטובת יכולתו להניעה לפעולה, שאלת המחויבות נפרדת מסוגיית הרומן.
סארטר מבהיר כי על הסופר כמו המנהיג החברתי לחפש תמיד כיצד להעלות את הרמה האינטלקטואלית של קוראיו.
בעוד שהוא מציג בפניהם דברים אותם הם מבינים עליו להציע בו זמנית גם הזדמנות להרחיב את אופקיהם.
באשר לסוגיית תג הזמן, ערכי זכויות האדם אשר גובשו במסמך "ההכרזה לכל באי העולם בדבר זכויות האדם" מלכדות סוגיות חברתיות בוערות אשר בבסיסן של קונפליטים גדולים.
סוגיית הגזענות בארצות הברית אשר הייתה במוקד הספר "אל תיגע בזמיר" היא אוניברסלית ועל זמנית, על אף שהתייחסה לאירועים שהתרחשו בתקופתה ובמקום מושבה של הסופרת.
בניגוד לספרים שאינם מחויבים לסוגיות חברתיות גדולות, ספר זה הצליח להביא לא רק לשינוי בסוגיה המקומית אלא הפך רב השפעה בקרב דורות רבים של קוראים בכל העולם.
תומכי הספרות המחויבת משיבים למתנגדיה אשר מבקשים להסיר מן הספרים והסופרים את האחריות החברתית בטענה כי הרומן המחויב מצריך כישורים גדולים יותר מהסופר.
הוא דורש כישרון גדול יותר של הסופר וידע נרחב יותר ממה שנדרש אליו עד כה.
רדיפה אחרי סופרים וחופש הביטוי
שלטונות אנטי דמוקרטיים ומשטרים מדכאים, פועלים לדכא את חופש הביטוי והדיבור בארצם וזו על מנת למנוע התנגדות או הפיכה במשטרם.
הם מטילים צנזורה על כל פרסום ולעיתים רבות רודפים, כולאים ואף הורגים סופרים ועיתונאים אשר מבקשים ליהנות מזכות זו אשר מעוגנת בהכרזה לכל באי העולם בדבר זכויות האדם, והיא זכות יסוד בדמוקרטיה.
חתן פרס נובל לשלום, (2010) ליו שיאבו הוא מבקר ספרות ופעיל זכויות האדם סיני אשר מרצה מאסר בכלא בסין.
שיאבו נידון בשנת 2009 ל-11 שנות מאסר בעוון פעילות פוליטית אסורה.
שיאבו כתב מניפסט הקורא לחופש הביטוי במדינה ולבחירות חופשיות.
את הפרס קיבל בעודו בכלא.
בעבר נאסר ל-20 חודשים לאחר שייעץ ותמך להפגנת הסטודנטים בכיכר טיין-אן-מן ב-1989.
סופרים נרדפים בשל ההכרה של השלטונות ביכולתם של הסופרים להשפיע על ההמונים.
¹המסאי והסופר הבריטי-מוסלמי ממוצא הודי, סלמאן רושדי פרסם בספטמבר 1988 את ספרו "פסוקי השטן", שזכה בפרס "וויטברד".
ב-24 בפברואר 1989, בעקבות פרסום הספר, הוציא מנהיג איראן, האייתולה ח'ומייני, פתווה הקוראת לרצח רושדי.
רושדי כיהן מאוחר יותר כנשיא ארגון הסופרים הבינלאומי פן אינטרנשיונל Pen International אשר פועל לקידום הספרות והגנה על חופש הביטוי בעולם.
סִפרוּת טֶלוּגוּ, או "טלוגו סַאהִיטְיַאם" (בטלוגו: తెలుగు సాహిత్యం) היא יצירה בשפת הטלוגו, המדוברת באנדרה פרדש ובטלנגאנה בדרום הודו.
הספרות הלוגית היא ותיקה ועשירה, כשהיצירה הראשונה המתועדת מתוערכת לראשית המאה ה-11 עם התרגום הראשון של המהאבהארטה מסנסקריט לטלוגו.
הספרות הלוגית שגשגה בימי אימפריית ויג'איאנגר, אז הייתה אחת השפות המדוברות בחצרות המלוכה.
ספרות טלוגו כוללת שירה, רומנים, סיפורים קצרים, מחזות, ויצירות בסוגת הפּוּרַאנָה (ספרות הלל לאלים בדת ההִינְדוּ).
שפת טלוגו החלה להיפרד מהלשון הפרוטו-דְּרַאוִידִית בראשית המאה הראשונה לספירה.
על אף ששמרה על כמה מהאותיות הדראוידיות המקוריות, היא הושפעה עמוקות מסנסקריט ומפראקריט.
ככל הנראה, תושבי האזור אימצו נוסח של פראקריט שהתגלגל עם הזמן לראשית הספרות בטלוגו.
טקסטים ספרותיים בטלוגו עשויים להשתמש במונחים מסנסקריט או להיות "מסונסקרטים" במידה רבה מאוד, עד כדי כשבעים אחוזים מן המלים, וכללי הדקדוק בטלוגו נגזרים במאמץ מן הקאנון בסנסקריט.
ספרות טלוגו, אפוא, נשענת על הסנסקריט על אף שמקורה ממשפחת לשונות אחרת.
לא ידועה ספרות טלוגו לפני המאה ה-11: כל הכתובות המוקדמות יותר באנדרה פרדש נכתבו בסנסקריט או בפראקריט.
ספרות טלוגו המוקדמת עוסקת ברובה בנושאים דתיים.
משוררים ומלומדים שאבו בעיקר משירוֹת אפיות כגון ראמאיאנה, מהאבהארטה, בהאגאוואד גיטה, ומפּוּראנוֹת, כולן מקורות עשירים לתרבות הודו.
החל מן המאה ה-16, סיפורים נידחים מן הפוראנות משמשים בסיס לשירים בסוגת הקאוויה (שירה חצרונית קצרה המאופיינת בסלסולי לשון).
כמו כן החלו להופיע חיבורים שנודעו בשמות אקהיאנה (Akhyana) וקהאנדה (Khanda), שעסקו בקורות גיבור יחיד תחת הכותרת צ'אריטרה, ויג'איה, וילאסה, ואבהיודאיה, והפכו עד מהרה לסוגת השירה הנפוצה ביותר.
במאה ה-18 נפוצו שירים על נישואיהם של גיבורים, תחת השמות פּארִינַאיָה, קַאלִיאנָה, וְוִיוָאהָה.
לצד אלו, היו חיבורים דתיים על מייסדי דתות וכיתות, תורותיהם (סַארָה), ופרשנויות (בהאשיה).
כמו כן נתחברו יצירות בתחומים הבאים: אסטרולוגיה, משפט, דקדוק, פתגמי מוסר, ומזמורים.
בין הסוגות המופיעות בספרות טלוגו:
פראבאנדהאם: שיר עלילה בעל משקל הדוק.
פראקהיאטאם: נושא מוכר או מסורתי
צ'אמפו: יצירה המורכבת משירה ומפרוזה גם יחד.
קאוויאם: שירה שנפתחת בתפילה קצרה (שנקראת פרארטהאנה), שמתחילה בסימן המבורך "שְׁרִי" שנחשב סגולה לברכת אל.
לאחר מכן מפורטות נסיבות חיבור השיר.
גאדיה קאוויאם: שירה בלתי שקולה
שאטאקאם (אנתולוגיה): צורה ספרותית ששמה נגזר מן המלה "שאטה", שפירושה בסנסקריט הוא "מאה".
השאטאקאם היא אסופה בת מאה שירים.
הנושא בדרך כלל פילוסופי, דתי, או מוסרי.
דאשאקה (אנתולוגיה): אסופה בת עשרה שירים.
אוואדהאנאם: סוגה המערבת אלתור חלקי של שירים באמצעות משקלים, צורות, ונושאים מוגדרים.
נאוואלה: יצירת סיפורת בדיונית בכתב, ארוכה יותר מסיפור קצר.
קבוצת המחברים בני המאה ה-16 מחצר הקיסר סרי קרישנה דווה ראיה שנודעה בשם הקיבוצי אשטאדיגאג'אס חיברה יצירות בכל שלוש סוגות הפראבאנדהאם בעת ה"פראבאנדהאם יוגאם".
הצורה צ'אמפו (שירה מעורבת בפרוזה) אופיינית לספרות טלוגו.
על אף שהיא הצורה הנפוצה, ישנם חריגים: טיקהאנה חיבר את היצירה אוטארה ראמאיאנה על טהרת השירה.
מכיוון שיצירות צ'אמפו מסוג קאוויה ופראבאנדהא היו מעבר להשגתם של ההמונים, הומצאו סגנונות הדוויפאדה והשאטאקה.
המונח דויפאדה (מילולית: שתי רגליים) מתאר דו-טור, ואילו שאטאקה מתאר שיר בעל מאה טורים.
בין שירי השאטאקה הידועים נמנים "סארוֶשווארה שאטאקה, קאלאהאסטישווארה שאטאקה, דאסאראתי שאטאקה".
שירי שאטאקה מסוימים מחולקים לעשר קבוצות בנות עשרה טורים כל אחת, ואלו מכונות דאשאקה, בהשפעת שפת פראקריט.
סוגת האוואדהאנאם הייתה מקובלת בסנסקריט וצברה אהדה נוספת בטלוגו ובקאנאדה.
היא מצריכה יכולת שינון טובה, וכושר תיאום בין כמה משימות מקבילות.
מי שביצע בהצלחה אוואדהאנאם זוכה לכינוי מיוחד -- לדוגמה, מי שביצע אוואדהאנאם בן שמונה "שאלות" (פרוצ'אקות) נקרא אשטאוואדהאני.
בראשית ספרות טלוגו מופיעות כתובות, משנת 575 לספירה ואילך.
רוב הכתובות היו מתורגמות מסנסקריט.
תקופה זו מכונה "קאווי טראיאם", כלומר "שילוש המשוררים".
מדובר בשלושת המשוררים ננאיה, טיקאנה, ויראפראגאדה (או אראנה), אשר תרגמו את המהאבהאראטה מסנסקריט לטלוגו בין המאה ה-11 למאה ה-14.
ננאיה בהאטאראקודו (או אדי קאווי)
תרגום המהאבהאראטה מאת ננאיה בהאטאראקודו (בטלוגו: నన్నయ), שחי במאה ה-11, נחשב ליצירה הראשונה בטלוגו.
על אף שיש כתובות מוקדמות יותר בטלוגו, מכנים את ננאיה "אדי קאווי" (המשורר הראשון).
ננאיה היה הראשון שחיבר דקדוק מסודר של טלוגו כתובה.
תורת הדקדוק הזו הלכה בדרכם של ספרי הדקדוק וואלמיקיוויאקאראנאם מאת הבלשן הקדום , אך בניגוד לפאניני, חילק ננאיה את ספרו לחמישה פרקים, שעסקו בסאמג'נה, סאנדהי, אג'אנטה, האלאנטה, וקריה.
ננאיה הספיק להשלים שני פרקים וחלק מן הפרק השלישי של המהאבהאראטה, בסגנון צ'אמפו.
את החיבור "אנדרה מהאבהאראטאם" של ננאיה המשיך לתרגם טיקאנה סומאיאג'י (טלוגו: తిక్కన సోమయాజి), שהשלים את פרקים 4 עד 18.
יֶראפְּראגאדָה (טלוגו: ఎర్రాప్రగడ), בן המאה ה-14, השלים את תרגום האפוס בכך שהשלים את הפרק השלישי.
תחילה חיקה את סגנונו של ננאיה, אך לאחר שינוי קצב הדרגתי, מסיים את הפרק בסגנונו של טיקאנה.
שלושת המחברים הללו -- ננאיה, טיקאנה, ויראפראגאדה -- מכונים ה"קאוויטראיה" (שלושת המשוררים) של שפת טלוגו.
בעקבותיהם באו תרגומים אחרים, כגון "מארקאנדיה פוראנאם" מאת מאראנה, "דאסאקומארה צ'אריטה" מאת קטאנה, ו"האריוואמסאם" מאת יראפראגאדה.
אחת מיצירות השאטאקה המפורסמות ביותר בטלוגו היא "סומאטי שאטאקה", שהיא יצירה בסוגת ה"ניטי" ("מוסר").
היא מורכבת מלמעלה ממאה "פאידיאלו" (שירים).
חוקרים סבורים כי היא חוברה בידי משורר בשם באדנה בהופאלה (טלוגו: బద్దెన భూపాల), שהיה מוכר גם בשם בהאדרה בהופאלה.
הוא היה נסיך משושלת צ'ולה תחת הקיסרית ראני רודראמה דווי, משושלת קאקאטייה, ותלמידו של טיקאנה.
אם אומנם "סומאטי שאטאקה" חוברה בידי באדנה בהופאלה, הרי היא אחת מיצירות השאטאקה המוקדמות ביותר בטלוגו, יחד עם "ורושאדהיפה שאטאקה" מאת פאלקוריקי סומאנאתה, ו"סארווסווארה שאטאקה" מאת יאתהאוואקולה אנאמאיה.
כמו כן, היא אחת מיצירות טלוגו הראשונות שתורגמו לשפה אירופית, עת תרגם אותה לאנגלית צ'ארלס פיליפ בראון בשנות הארבעים של המאה ה-19.
הוא שימש בתפקיד שׂר בחצרו של פֶּדַאקוֹמַאטִי וֶמַארֶדִי מקונדאוידו, וחיבר את היצירות "סאליוואהאנה סאפטאסאטי", "פאנדיטאראדהיה צ'אריטה", "שיואראטרי מאהאטיאם", "האריוילאסה", "בהימאקאנדה", "קאשי קהאנדאם", שרינגארה נאישאדהאם", "פאלאנאטי וירה צ'אריטרה", "קוטה ואמסה (דהאנאג'איה ויג'איאם)", "סרינגארה דיפיקה", ו"קרידאבהיראמאם".
סרינאתה זכה לכינוי "קאווי סארוואבהוומה" (מלך המשוררים).
קוּמאראגִירִי וֶמָה רֶדִי, שנודע בכינוי "יוגי וֶמַאנָה", היה משורר טלוגו שפעל במאה ה-14. שיריו נכתבו בטלוגו המדוברת של זמנו, וידועים במשלב פשוט וניבים עממיים.
השירים עוסקים ביוגה, מוסר, וחוכמה עממית.
החוקרים אינם תמימי דעים באשר לתקופת חייו של ומאנה; צ'ארלס פיליפ בראון, שחקר את יצירת ומאנה, העריך שנולד בשנת 1352 לפי פרטים בשיריו.
רוב שיריו מרובעים, והשורה הרביעית היא בדרך כלל "וישוואדהאבהיראמה וינורה ומה" ("הנאהב על וישוואדהא, הקשב וֶמָה"; הדעות חלוקות באשר לפירוש השורה), כך שעיקרו של כל שיר נתמצה בשלוש שורות בלבד.
ומאנה הרבה לנסוע ברחבי דרום הודו, ורכש מוניטין כמשורר וכחכם יוגה.
עד כדי כך יצאה תהילתו, שנטבע הפתגם העממי: "דברי ומאנה הם דברי הודות".
הוא זכור בשל סגנון ה"צ'אטו פּאדיאם" -- השיר צופן המשמעות החבויה.
שורות רבות של ומאנה הפכו מטבעות לשון בטלוגו בת ימינו.
באמרה פוטאנה (טלוגו: బమ్మెర పోతన) זכור בעיקר בשל תרגמו את ה"בהאגאוואטה פוראנה" מסנסקריט לטלוגו.
יצירתו "אנדרה מאהא בהאגאוואטאמו" מכונה בדרך כלל ה"פוטאנה בהאגאוואטאם".
הוא נולד למשפחת ברהמינים שהשתייכה לענף הניוגי ונחשב "משורר טבעי" שלא נזקק למורה.
בצעירותו חיבר שיר בשם "בהוגיני דאנדאקאם" שהיה שיר שבח לבְּהוֹגִינִי, פילגשו של המלך סינגא בהופאלה.
זו יצירת הטלוגו המוקדמת ביותר מסוגת ה"דאנדאקה" (שיר דקלום אשר עושה שימוש באותה רגל משקלית לכל אורכו).
יצירתו השנייה הייתה "ויראבהאנדרה ויג'איאמו", שתיארה את הרפתקאות ויראבהאנדרה, בנו של שיווה.
כאיש צעיר סגד לשיווה, אך לימים שינה את טעמו והלך בעקבות ראמה והתעניין בישועה, מה שהוביל להשראה לתרגם את ה"בהאגאוואטה פוראנה".
טאלאפאקה אנאמאצ'אריה, או אנאמאיה (בטלוגו శ్రీ తాళ్ళపాక అన్నమాచార్య, 9 במאי 1408 -- 23 בפברואר 1503) מכונה ה"פאדה-קאוויטה פיטאמאהא" של שפת טלוגו.
יצירותיו השפיעו מאוד על מבנה יצירות מוזיקה קרנטית.
המסורת מייחסת לאנאמאצ'אריה כ-32,000 שירים, אך שרדו רק כ-12,000 שירים.
יצירותיו מבוססות על אסכולת הוישישטאדואיטה.
אנאמאצ'אריה חונך בשיטת רמאנוג'א על ידי סרי סאטאגופה יאטינדרה ממסדר אֲהוֹבִּילה.
טאלאפאקה טירומאלאמה (בטלוגו తాళ్ళపాక తిరుమలమ్మ), רעייתו של אנאמאצ'אריה, חיברה את היצירה "סובהאדרה קאליאנאם", ונחשבת למשוררת הראשונה בשפת טלוגו.
היצירה מורכבת מ-1170 שירים, ועוסקת בנישואי ארג'ונה וסובהאדרה, דמויות מן המהאבהאראטה.
היא תיארה את הולדת תרבות טלוגו בסיפור הלקוח מתוך האפוס הסנסקריטי.
אלאסאני פדאנה (అల్లసాని పెద్దన), בן המאות ה-15 וה-16, נחשב בכיר ה"אשְטאדיגאג'אלוּ" -- שמונת המשוררים בחצר קרישנהדוואראיה, מושל באימפריית ויג'איאנאגארה.
פדאנה היה יליד סומאנדפאלי, ליד פנוקונדה.
פדאנה חיבר את ה"פראבאנדהא" הגדולה הראשונה, ולכן זכה לתואר "אנדהרה קאוויטה פיטאמאהה" (האב הגדול של השירה בטלוגו).
יש סוברים שאף היה שר בחצר המלך, ומכאן הכינוי "פדאנאמאאטיה" (פדאנה השר).
הוא חיבר יצירה בשם "סווארוצ'ישה מאנו סאמבהאוואם", אשר ידועה גם בשם "מאנו צ'אריטרה", והיא פיתוח של סיפור מתוך שירת המארקאנדייה אשר עוסק בהולדת סווארוצ'ישאמאנו, שהוא אחד מארבעה-עשר המאנו בדת ההינדו.
הסיפור המקורי הורכב מכ-150 שירים, ופדאנה הרחיב אותו לשישה פרקים המחזיקים כ-600 שירים.
יצירתו נחשבת אחת מה"פאנצ'ה קאוויאס", חמש היצירות המובחרות בשפת טלוגו.
יצירה נודעת אחרת של פדאנה, "האריקאטהאאסאאראמו", אבדה ואיננה.
דהורג'אטי (טלוגו: ధూర్జటి) היה משורר בן המאה ה-15 וה-16 בחצר קרישנאדוואראיה, ונמנה עם ה"אשטאדיגאג'אלו".
הוא נולד בשרי קלהאסטי, בן לסינגאמה ולנריאנה ונכד לג'קאיה.
ספרות להט"ב היא ספרות העוסקת בדמויות ועלילות המתקשרות לקהילה הגאה.
היא יכולה לכלול מערכות יחסים חד-מיניות, חוסר התאמה בין מין ומגדר, התנהגות א-רומנטית ועוד.
היחס לקהילה הלהט"בית השתנה בצורה דרסטית בהתחשב בתרבות ובתקופה.
דבר זה השפיע רבות על הייצוג של דמויות להט"ביות בספרות.
ביוון ורומא התנהגות הומוסקסואלית הייתה מקובלת ברובה, לכן אין זה מפתיע שספרות ומיתולוגיה מהתקופה הקלאסית מציגה לא מעט מערכות יחסים רומנטיות או מיניות בין שני גברים.
מערכות מסוגים אלה מופיעות בטקסטים של אפלטון, ורגיליוס, קאטולוס, ועוד.
ספרות שתיארה מערכות יחסים רומנטיות או מיניות בין שתי נשים הייתה פחות נפוצה בתקופה זו.
היוצאת דופן העיקרית היא השירה של סאפפו מלסבוס, שעסקה באהבת הדוברת לנשים.
התנועה האמנותית והספרותית הרווחת באירופה במהלך תקופת הרנסאנס והנאורות עסקה בהערצה וחיקוי של האמנות והספרות מהתרבות העתיקה.
מכיוון שתמות הומוסקסואליות היו שכיחות באמנות של תרבות זו, אותן תמות חדרו גם ליצירות מתקופת הרנסאנס והנאורות.
דבר זה התבטא בין השאר ביצירות אמנות וספרות שהביעו הערכה לגוף הגברי.
עם זאת, התנהגות הומוסקסואלית באותה התקופה הייתה מחוץ לחוק בכל רחבי אירופה ובמדינות רבות העונש על התנהגות זו היה מוות.
לכן, לא היה ניתן להוציא לאור ספרות עם תמות הומוסקסואליות גלויות וסופרים שרצו לעסוק בנושא נאלצו להשתמש באזכורים לטקסטים עתיקים.
דרך כך, נוצר קוד שהיה מוכר למי שידע מה לחפש.
סופרים הומוסקסואלים רבים היו פעילים בז'אנר הגותי שהיה פופולרי במהלך המאה ה-19. סופרים אלה לעיתים הוסיפו סאבטקסט ותמות הומוסקסואליות ליצירותיהם.
תמות אלו הפכו לשכיחות בז'אנר, אפילו בספרים שלא נכתבו על ידי מחברים הומוסקסואלים.
"כרמילה", ספר הערפדים של שרידן לה-פנו שיצא לאור בשנת 1872, ידוע בכך שהוא כולל סאבטקס לסבי ברור, אם כי הספר מתנגד לפעילות זו.
בסוף המאה ה-19 התחילו לצאת לאור ספרים בעלי דמויות הומוסקסואליות גלויות - ללא הצורך להסתירן בעזרת סאבטקסט או קוד.
הספר האמריקאי הראשון שנחשב לספר להט"בי גלוי הוא "ג'וזף וחברו - סיפור של פנסילבניה" מאת בייארד טיילור.
יש חוקרים הטוענים כי ספר זה תומך בבירור בזכויות להט"בים.
גם באנגליה ספרות להט"בית גלויה נהייתה יותר נפוצה.
הדוגמה המפורסמת ביותר לכך היא ספרותו של אוסקר ויילד, שחיבר ספרים ומחזות בעלי דמויות להט"ביות.
ספרו המוכר ביותר הוא "תמונתו של דוריאן גריי" שיצא בשנת 1890. ויילד ניהל מערכות יחסים עם גברים ואף נאסר על כך.
ניתן ללמוד מכך על היחס הכללי באותה תקופה לספרות עם תכנים הומוסקסואליים - אף על פי שתכנים אלה הפכו ליותר שכיחים בספרות, התנהגות הומוסקסואלית עדיין נחשבה לפשע ודבר זה כמובן גם התבטא בספרות.
במאה ה-20, ספרות שעסקה בתכנים להט"בים באופן גלוי נהייתה עוד יותר נפוצה.
תכנים אלה נהיו פופולרים בקרב סופרים נחשבים בתחילת המאה למשל תומאס מאן,מרסל פרוסט וזוכה פרס נובל אנדרה ז'יד.
בתקופה זו החלו להופיע ספרים הומוסקסואלים עם סוף שמח.
ספרים אלה היו משמעותיים מכיוון שעד אז רוב הספרים בנושא, אפילו אלה שתמכו והזדהו עם הקהילה הלהט"בית, לעיתים הסתיימו באופן טראגי.
הספר של פורמן בראון, "מלאך יותר טוב", מתואר כספר ההומוסקסואלי הראשון עם סוף שמח.
בהמשך המאה, ספרות להט"בית נהייתה יותר ויותר מקובלת בקרב הקהל הרחב.
סופרים ידועים שעסקו בנושא במחצית השנייה של המאה ה-20, כוללים: ג'יימס בולדווין, אדמונד ווייט, אלן דרורי, פטרישה הייסמית', ועוד.
בשנת 1997 הספר "One Dad, Two Dads, Brown Dad, Blue Dads" לצד שני ספרים נוספים נאסר לשימוש בבית ספר בקנדה.
מספר שנים מאוחר יותר, בית המשפט ביטל איסור זה.
דמויות טרנסג'נדריות לרוב לא הופיעו בספרות פופולרית עד תחילת המאה ה-21, אך היו כמה דמויות יוצאות דופן.
הספר "העולם על פי גארפ" מאת ג'ון אירווינג, יצא בשנת 1978, וכולל אחת מהדמויות הטרנסג'נדריות הראשונות בספרות אמריקאית - רוברטה מולדון.
אך "גארפ" אינו אופייני לתקופתו בעניין זה.
שינוי נוסף שהתחולל בימינו היא הופעת דמויות להט"ביות בספרות שנועדה לא רק למבוגרים.
דוגמאות לכך כוללים את סדרת "גיבורי האולימפוס" של ריק ריירדן, ו"טנגו עושה שלושה" מאת פיטר פרנל וג'סטין ריצ'רדסון.
אף על פי שדמויות והתנהגויות להט"ביות הופיעו בספרות המערבית המודרנית החל מתחילת המאה ה-19, הן החלו להופיע בספרות העברית המודרנית רק בשנות ה-70 המאוחרות.
הספר הראשון שתיאר דמות להט"בית היה "בעד ההזיה" שנכתב בשנת 1977 על ידי יותם ראובני.
בתור הספר הישראלי הראשון שעסק בקהילה הלהט"בית באופן גלוי הוא פתח צוהר לעוד ספרים העוסקים בתמות דומות כגון "גן העצים המתים" (1995), "אלכסנדריה יקירתי" (1998), ועוד.
רק בשנת 2000, 23 שנים לאחר הוצאת הספר הישראלי הראשון העוסק בהומוסקסואליות גלויה, יצא הספר "תאנים, אהובתי" מאת דנה ג.
פלג, אשר היה הספר הישראלי הראשון שעסק במערכת יחסים לסבית.
בדומה ל"בעד ההזיה", גם "תאנים, אהובתי" סימן את התחלת עלייתו של ז'אנר חדש בספרות העברית - ספרות לסבית.
אחריו יצאו ספרים כמו "נעמת לי מאוד", "רציתי לנשק לך בשדה החרציות", "אז מה את באמת רוצה?", ועוד ספרים רבים, זאת בנוסף לספרות ההומוסקסואלית ה"רגילה" שיצאה באותם ימים - ספרים כדוגמת "חורף-קיץ", "אמא שלך יודעת?", "אני אוהב את תמיר" ועוד.
הספר "המתעתע" שיצא בשנת 2001 היה מהספרים הישראלים הראשונים שעסקו באנשים טרנסג'נדרים ובדומה לאחרים, עודד את פרסומם של ספרים נוספים העוסקים בחוויה הטרנסג'נדרית, כדוגמת הספר "אנימה אני מה?" (2002).
בנוסף, פורסמו בישראל ספרי נוער העוסקים בחוויות להט"ביות, כגון "סיפור ורוד", "מתרבים כמו פופקורן" ו"נעמת לי מאוד" שהוזכר מקודם.
הסופר דורון בראונשטיין ידוע בארגון דוכנים להט"ביים, בהם הוא מציג את ספריו העוסקים, רובם ככולם, בנושאים ומושאים להט"ביים.
ספרות לטינית הוא שם כולל לסך היצירות שחוברו בשפה הלטינית.
תחילתה של ספרות זו בעיר רומא, סביבות המאה השלישית לפני הספירה.
בתהליך הדרגתי של כמאתיים שנים תפסה הספרות הלטינית את מקומה של הספרות היוונית העתיקה, והפכה לספרות המרכזית והמשמעותית ביותר בעולם הרומי.
סגנונן של היצירות הלטיניות ותוכנן הושפעו עמוקות מהספרות היוונית העתיקה, וניתן להתייחס לספרות הלטינית כהמשך ישיר של זו היוונית.
היצירות הלטיניות כוללות מגוון רחב של סוגות, וביניהם מחזות, ספרי היסטוריה, פרוזה, שירה וכתבי הגות.