tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קאגויה מבחינה בכמה גברים שרצים ברחובות, ובניהם סטומרו שרודף אחריה מיד כשמבחין בה אך מוכה על ידי הרודפים בעוד קאגויה בוכה.
שני מחזרים מנסים לשכנע את קאגויה בעזרת חפצים מזויפים, השלישי נוטש את משימתו, והרביעי מעניק לקאגויה פרח במקום האוצר, אך אשתו מוצאת אותו לפני שקאגויה מספיקה לקבל את מתנתו.
כאשר המחזר האחרון מת בניסיון להשיג את אחד החפצים, קאגויה שוקעת בדיכאון.
קיסר יפן מבחין ביופייה של קאגויה ומנסה לחטוף אותה, אך היא משכנעת אותו לעזוב.
קאגויה מגלה להוריה על מוצאה, היא הייתה תושבת הירח בעבר והפרה את חוקיו בתקווה שיגלו אותה לכדור הארץ כדי שתוכל לחיות עם בני תמותה.
כאשר הקיסר התחנק היא התחננה בשקט לירח שיעזור לה, הירח החזיר את זיכרונותיה והבטיח להחזיר אותה אל החיים בירח.
חוטב הבמבוק נשבע להגן עליה והופך את האחוזה למבצר.
קאגויה חוזרת לכפר הולדתה מוצאת את סטומרו.
השניים מצהירים על אהבתם ובשמחה הם עפים מעל הכפר רק כדי להתקל ברוח וליפול.
כשסטומרו מתעורר לבדו, מתאחד עם אנשיו ומפרש את חוויתו כחלום.
בליל ירח מלא תהלוכה שמימית יורדת מן הירח והמבצר אינו מצליח לעצור אותה.
מלווה מציע לקאגויה ללבוש את הגלימה שתמחק את זיכרונותיה מכדור הארץ.
היא מחבקת את משפחתה בפעם האחרונה לפני שהגלימה עוטפת אותה.
כשקאגויה מביטה לאחור אל כדור הארץ דמעות ממלאות את עיניה.
חברת ההפצה טוהו תכננה להוציא את הסרט לאקרנים ביפן בקיץ 2013 במקביל ל"הרוח העולה", סרט נוסף של סטודיו ג'יבלי בבימויו של הייאו מיאזאקי.
הייתה זו הפעם הראשונה מאז 1988 שבה יצאו במקביל סרטים של שני הבמאים, אז הופצו השכן הקסום שלי טוטורו וקבר הגחליליות יחד.
עם זאת, בפברואר 2013, הודיעה חברת ההפצה טוהו כי יציאת הנסיכה קאגויה תידחה ל-23 בנובמבר 2013, בשל כך שהסטוריבורדים טרם הושלמו.
ב-12 במרץ 2014 הודיעה חברת ההפצה העצמאית GKIDS כי רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית, וכי בכוונתה להוציא לאור גרסה מדובבת לאנגלית, שהופקה על ידי סטודיו ג'יבלי ופרנק מרשל.
את דמותה של הנסיכה קאגויה דיבבה בגרסה האנגלית השחקנית קלואי גרייס מורץ.
הסרט הופץ להקרנה מוגבלת בבתי קולנוע בצפון אמריקה ב-17 באוקטובר 2014, ובהמשך יצא בפורמטים של DVD ובלו-ריי ב-17 בפברואר 2015.
הסרט נבחר להקרנה במסגרת השבועיים של הבמאים (Directors' Fortnight) בפסטיבל הקולנוע של קאן לשנת 2014. הקרנת הבכורה הצפון-אמריקאית של הסרט התקיימה באותה שנה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו, כחלק ממסגרת "Masters" של הפסטיבל.
דמות מדבב/ת (ביפנית) מדבב/ת (באנגלית) קאגויה אקי אסאקורה קלואי גרייס מורץ הקיסר טקאנורי נישימורה ג'יימס קאן סנג'ו נוה איטטוקו טומוקו טאבאטה ?
מיאמיאזו (האם המאמצת) שינובו אוטאקה מרי סטינבורגן אוקינה (האב המאמץ) טאקאו צ'יאקי ג'יימס מרסדן סוטמרו רי קאנג'י דארן כריס מספר נאוֹקי טאנוקא דין קיין סגאמי אטסוקו טקהאטה לוסי לו
ב-IMDb קיבל הסרט ציון של 8/10 על סמך 182 ביקורות.
ב-Metacritic ציון הסרט הוא 89% וב-Rotten Tomatoes קיבל הסרט 100% על סמך 97 ביקורות מה שמעיד על ביקורות חיוביות.
בסקירת סרטי סטודיו ג'יבלי באתר עין הדג ציין רם קיץ שהסרט "מרהיב לצפייה בכל פריים פריים".
הוא טען שהוא ארוך אך לא שווה לדלג בו וקל לשקוע ביופי שלו.
סיפור קנטרברי הוא סרט בריטי משנת 1944 שנכתב, בוים והופק בידי צמת "הקשתים" מייקל פאוול ואמריק פרסבורגר.
הסרט עוסק בסיפורם של שלושה צעירים המגיעים לעיירה קטנה במחוז קנט במהלך מלחמת העולם השנייה.
סמל בריטי בשם פיטר גיבס, סמל אמריקאי בשם בוב ג'ונסון ומתנדבת בריטית בשם אליסון סמית' מגיעים יחדיו בליל יום שישי, 27 באוגוסט 1943 לתחנת רכבת הממוקמת בקרבת העיירה הקטנה צ'ילינגבורן שמחוז קנט.
פיטר הוצב בבסיס לא רחוק משם, אליסון אמורה להתחיל לעבוד בחווה באזור ובוב ירד בטעות כששמע את ההודעה "התחנה הבאה קנטרברי" וחשב שהכוונה לתחנה הנוכחית.
בעוד החבורה עוזבת את תחנת הרכבת, אליסון מותקפת בידי תוקף במדים ששופך דבק על ראשה לפני שהוא בורח.
לחבורה מתברר שזה קרה לנשים נוספות, ושהתוקף המסתורי ידוע בידי המקומיים בשם "איש הדבק".
אליסון שואלת את בוב אם הוא מתכוון להישאר בצ'ילינגבורן לסוף השבוע על מנת לעזור לה לפתור את התעלומה.
ביום הבא, בעודה נוסעת בעגלה ברחבי הכפר, אליסון פוגשת את פיטר, שמקיף את עגלתה עם מחלקתו המונה שלוש זחליליות אוניברסליות.
אליסון מסכימה להיפגש שוב עם פיטר.
השלושה מחליטים לחקור את התקיפה של אליסון, ומגייסים לעזרתם את המקומיים, כולל מספר ילדים קטנים.
השלושה משתמשים בכישורי הבילוש ומגיעים למסקנה שהעבריין הוא שופט השלום המקומי, תומאס קולפפר, חוואי ג'נטלמן ועמוד תווך של הקהילה, הנוהג להעביר שיעורים בהיסטוריה מקומית לחיילים המוצבים באזור.
אליסון חוקרת את כל קורבנותיו של איש הדבר על מנת למצוא את התאריכים והשעות של התקיפות.
גיבס מבקר את קולפפר בביתו וגונב מסמך המפרט את הלילות בהם קולפפר מילא את חובותיו כצופה אש בבית העירייה.
תוך כדי זאת, הילדים שג'ונסון גייס מוצאים קבלה של מסטיק איתו ניתן להכין דבק שנמכר לקולפפר.
תאריכי ההתקפות התכתבו עם הלילות בהם לקולפפר היו משמרות.
קולפפר מצטרף לשלושה במהלך נסיעת הרכבת שלהם לקנטרברי ביום שני בבוקר.
הם מעמתים אותו עם חשדותיהם, והוא מצדו לא מכחיש.
הם מגלים שמניעיו לתקיפות היו למנוע מהחיילים הסחת דעת נשית במהלך הרצאותיו וכמו כן לשמור על הנשים הבריטיות נאמנות לבני הזוג הבריטים שלהם בהיעדרם.
במילותיו של קולפפר, עליות הרגל של ג'פרי צ'וסר לקנטרברי היו על מנת "לקבל ברכה או לעשות תשובה".
כאשר החבורה מגיעה לעיר, כל אחד מהשלושה מקבל ברכה משלו.
אליסון מגלה שבן הזוג שלה, שחשבה שנהרג במלחמה, שרד אחרי הכל.
בוב מקבל מכתב שחיכה לו זמן רב מאהובתו.
ופיטר, שהיה אורגניסט בקולנוע לפי המלחמה, מקבל הזדמנות לנגן את המוזיקה של באך על האורגן הגדול בקתדרלת קנטרברי לפני שהוא עוזב עם יחידתו.
הוא מחליט לא לדווח על קולפפר למשטרת קנטרברי, בניגוד לתכנונו הראשוני.
אריק פורטמן בתפקיד תומאס קולפפר.
סמל ג'ון סוויט בתפקיד בוב ג'ונסון.
דניס פרייס בתפקיד פיטר גיבס.
שילה סים בתפקיד אליסון סמית.
צ'ארלס הוטרי בתפקיד תומאס דאקט.
אסמונד נייט בתפקיד המספר / חייל משבע האחיות / אידיוט הכפר.
ג'ורג' מריט בתפקיד נד הורטון.
אדוארד ריגבי בתפקיד ג'ים הורטון.
פרדה ג'קסון בתפקיד פרודנס הוניווד.
אליוט מייקהם בתפקיד נגן העוגב בקתדרלה של קנטרברי.
קים האנטר בתפקיד חברתו של ג'ונסון (בגרסה האמריקאית).
ריימונד מאסי בתפקיד המספר (בגרסה אמריקאית, קריינות בלבד).
פאוול ופרסבורגר, "הקשתים", כתבו את התסריט יחד, מקשרים את הקונספטים של נוף והיסטוריה עם מסעם האישי של שלוש דמויות, עולי הרגל, על מנת להראות את בסיס של זהות משותפת.נאמר כי פאוול השתמש בעבודותו של צ'וסר כשהראה ליצירת סרט שמראה "את אהבתו למקום הולדתו וכל מה שהרגיש כלפי אנגליה".
שלושת השחקנים הראשיים היו אלמונים.
מקומיים רבים, כולל מספר רב של ילדים צעירים, לוהקו כניצבים לסצנות הרבות שכללו צילומי חוץ כמו "קרבות" הנהר ובית העץ.
הסרט צולם ברחבי קנט זמן קצר לאחר בליץ בדקר, שהשמיד אזורים נרחבים במרכז העיר קנטרברי.
הקתדרלה לא הייתה זמינה לצילום מכיוון שבעקבות ההפצצות, הויטראז' הורד, החלונות נחסמו והאורגן, מיקום חשוב עבור הסיפור, העובר לאחסון.
בעזרת שימוש מתוחכם בפרספקטיבות, חלקים גדולים מהקטדרלה שוחזרו באולפן ע"י המנהל האומנותי אלפרד יונג.
סיפורי דגים הוא סרט פנטזיה אמריקאי משנת 2003, בבימויו של טים ברטון.
התסריט, של ג'ון אוגוסט, מבוסס על ספרו של דניאל ואלאס.
בסרט מככבים יואן מקגרגור, אלברט פיני, בילי קרודופ, ג'סיקה לאנג ומריון קוטיאר.
את התפקידים המשניים מגלמים הלנה בונהם קרטר, דני דה ויטו ומת'יו מקגורי ועוד.
אלברט פיני משחק בתפקיד אדוארד בלום, סוכן נסיעות לשעבר מאלבמה הניחן ביכולתו לספר סיפורים, לרוב בגוזמה.
בהווה, בהיותו על ערש דווי, בנו העיתונאי (בילי קרודופ) מבקר את אביו במטרה לתקן את מערכת היחסים שלהם כאשר האב מתייחס לסיפורים מחייו מלאי האירועים.
את דמותו כצעיר מגלם השחקן יואן מקגרגור.
התסריטאי ג'ון אוגוסט קרא העתק של הרומן שישה חודשים לפני צאתו לאור ושכנע את חברת ההפקות סרטי קולומביה לרכוש את זכויות היוצרים עבור הסרט.
אוגוסט החל לעבוד על התסריט בזמן שמפיקים ניהלו משא ומתן עם סטיבן ספילברג בנוגע לבימוי הסרט.
שפילברג תכנן לביים את סרט זה לאחר עבודתו בסרט "דו"ח מיוחד" (2002).
שפילברג שקל את מועמדותו של ג'ק ניקולסון לשחק בתפקיד אדוארד בלום, אך לבסוף זנח את הפרויקט כדי להתמקד בעבודתו בסרט "תפוס אותי אם תוכל" (2002).
טים ברטון נבחר לביים את הסרט לאחר עבודתו על "כוכב הקופים" (2001) והביא את יואן מקגרגור ואלברט פיני לצוות השחקנים.
"סיפורי דגים" קיבל מועמדויות רבות לפרסים במספר קטגוריות שונות, כולל ארבע מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, שבע מועמדויות לבאפט"א, שתי מועמדויות לפרס סאטורן.
בנוסף, קיבל מלחין הסרט דני אלפמן מועמדות לאוסקר ולגראמי עבור הפסקול המקורי הטוב ביותר.
בחתונת בנו, אדוארד בלום (אלברט פיני) מספר את אותו סיפור שסיפר פעמים רבות במהלך השנים: ביום שוויל (בילי קרודופ) נולד, הוא הצליח לדוג דג ענק, לאחר שהשתמש בטבעת הנישואין שלו כפתיון.
וויל מתרגז ומסביר לאשתו ג'וזפין (מריון קוטיאר) שהוא לא מסוגל לסמוך על אביו כי לטענתו הוא חי בעולם של פנטזיה ומעולם לא סיפר סיפור אמת הגיוני.
וויל מוטרד וחושש ממערכת יחסים דומה עם ילדיו בעתיד.
מערכת היחסים של וויל עם אביו הופכת כה מתוחה עד כדי כך שהם לא מדברים במשך שלוש שנים.
כאשר בריאותו של אביו מתדרדרת עקב מחלת הסרטן, וויל וג'וזפין ההרה חוזרים לביקור בעיר הולדתו באלבמה.
בטיסתו, וויל נזכר בסיפורו של אביו אשר פגש מכשפה (הלנה בונהם קרטר) בילדותו, שהראתה לשני חבריו איך הם הולכים למות.
שניהם רצו בפחד, אך כשהיא מראה לאדוארד איך הוא הולך למות, הוא מקבל את זה ללא פחד.
עם הידע הזה, אדוארד ידע שיוכל להתמודד עם כל דבר.
בהגעתם, וויל וג'וזפין מקבלים קבלת פנים חמה מאמו סנדרה (ג'סיקה לאנג), אשתו של אדוארד.
היא מיידעת אותם שהסרטן של אדוארד מתקדם ושהוא לא צפוי לחיות עוד זמן רב.
כאשר וויל מתיישב ליד מיטת אביו הגוסס, אביו ממשיך לספר סיפורי גוזמה וטען שבילדותו, היה מרותק למיטה במשך שלוש שנים עקב גדילתו המהירה.
בהיותו תלמיד בתיכון, אדוארד היה אתלט מצליח, אך הרגיש כי העיירה אשטון שבה גדל הייתה קטנה מדי עבור שאיפותיו.
יחד עם קארל הענק (מת'יו מקגורי), אדוארד מחליט לצאת לדרך ועוזב את העיירה.
המכשפה עם עין הזכוכית נראית מנופפת לו לשלום.
במהלך המסע, אדוארד וקארל רואים שתי דרכים נפרדות ביציאה מאשטון.
אדוארד מציע שכל אחד ייקח דרך אחרת, הוא ייקח את דרך העפר הישנה וקארל ייקח את הדרך הסלולה החדשה, והם יפגשו בצד השני.
קארל חושש שאדוארד מנסה לנטוש אותו, אך אדוארד נותן את תיק הגב שלו לקארל כדי להוכיח לו שהוא לא עוזב.
לאחר שהלך דרך ביצה מפחידה, אדוארד מגלה את העיירה הנסתרת ספקטר, שכל תושביה ידידותיים עד כדי כך שהם מסתובבים יחפים בנוחות.
בכניסה לעיירה, נראים נעליהם תלויים באוויר על חוט.
כאשר אדוארד נכנס לעיירה, הוא מתקבל על ידי ראש העיירה ואשתו.
לראש העיירה יש לוח כתיבה שבו רשום שאדוארד היה אמור להגיע לעיירה אך במועד מאוחר יותר.
הוא מספר לו גם על המשורר נורת'ר ווינסלואו (סטיב בושמי) שגם הוא במקור מאשטון.
בעת שהייתו בעיירה, הוא נתקל בבתולת ים בביצה הסמוכה, היא שוחה משם לפני שיכל לראות את פניה.
למחרת, אדוארד עוזב את העיירה מכיוון שהוא עוד לא רוצה להשתקע איפשהו, אך מבטיח לג'ני, בתו בת השמונה של ראש העיירה, שיום אחד הוא יחזור.
הוא האמין שגורלו יוביל אותו לשם שוב.
אדוארד נפגש עם קארל והם הולכים לראות הופעה בקרקס, שם אדוארד מתאהב במבט ראשון באישה מסתורית.
יחד, אדוארד וקארל מתחילים לעבוד בקרקס.
קארל מוצא את גורלו ומתחיל להופיע בקרקס כאיש ענק, לאחר שהחליף את השחקן הקודם שהיה קטן ביחס אליו.
במקביל אדוארד עובד בקרקס ללא תשלום, לאחר שמנהל הקרקס אמוס קאלוואי (דני דה ויטו) טוען שהוא מכיר את האישה המסתורית ומבטיח לאדוארד שבסוף כל חודש של עבודה, הוא יגלה לו עוד פרט לגביה.
שלוש שנים מאוחר יותר, לאחר שלמד פרטים שוליים ביותר לגבי האישה, אדוארד מגלה שאמוס הוא אדם זאב.
כשהפך לזאב, אמוס ניצל ממוות לאחר שאדוארד שכנע עובד בקרקס לא לירות בו, בתמורה לכך, אמוס מספר לאדוארד ששמה של האישה הוא סנדרה טמפלטון (אליסון לומן), סטודנטית באוניברסיטת אובורן.
אדוארד הולך אל סנדרה ומתוודה באהבתו אליה.
הוא מגלה שהיא מאורסת ועומדת להתחתן.
אדוארד מחזר אחר סנדרה פעמים רבות וכאשר בן זוגה דון רואה את סנדרה יחד עם אדוארד, דון מאתגר את אדוארד להילחם עבור סנדרה, אך סנדרה מבקשת מאדוארד להבטיח לה שלא ירביץ לדון.
אדוארד נותן לדון להכות אותו.
לאחר שסנדרה המומה מהאלימות של דון, היא נפרדת מדון ומתאהבת באדוארד.
מאוחר יותר מתגלה שדון מת בגיל מוקדם מהתקף לב, כפי שגילה בילדותו מעין מהמכשפה.
במהלך החלמתו, אדוארד מגויס על ידי הצבא ונשלח להילחם במלחמת קוריאה, הוא צונח לתוך מופע בידור עבור לוחמים צפון-קוריאנים, גונב מסמכים חשובים, ומשכנע את הרקדניות התאומות הסיאמיות פינג וג'ינג לעזור לו לחזור הביתה, שם יהפוך אותן לכוכבות.
הוא לא מצליח ליצור קשר עם אף אחד בדרכו חזרה לארצות הברית, והצבא מכריז עליו כמת.
לאחר ארבעה חודשים, אדוארד מגיע הביתה ומתחיל לעבוד כסוכן נסיעות.
לאחר ששוב פגש במשורר נורת'ר ווינסלואו מהעיירה ספקטר, הוא עוזר לנורת'ר לא במתכוון לשדוד בנק שכבר פשט את הרגל.
לאחר מכן, ווינסלואו מחליט לעבוד בוול סטריט.
מאוחר יותר, ווינסלואו מודה לאדוארד על עצתו ושולח לו $10,000, שבהם הוא משתמש לקניית בית חלומות עבור משפחתו.
בהווה, וויל דורש מאביו לדעת את האמת, אך אדוארד מסביר שהוא אכן מה שהוא: מספר סיפורים.
וויל מחליט לחקור את העבר של אביו בעצמו, ומגלה על העיירה הקטנה ספקטר.
כאשר הוא מגיע לשם הוא פוגש את ג'ני המבוגרת (הלנה בונהם קרטר) והיא מסבירה לו שאדוארד הציל את העיירה הקטנה מפשיטת רגל לאחר שקנה אותה במכירה פומבית ובנה אותה מחדש עם עזרה כלכלית של רבים מעמיתיו.
וויל חושד שאביו קיים רומן עם ג'ני, אך היא משיבה שאף על פי שהיא אכן התאהבה בו, עבור אדוארד היו שני סוגים של נשים, סנדרה וכל שאר הנשים, כך שהוא לא היה יכול לאהוב מישהי אחרת מסנדרה.
כאשר וויל חוזר הביתה, אמו מודיעה לו שאביו עבר שבץ ונמצא בבית חולים.
וויל הולך לבקר אותו ומוצא אותו בהכרה חלקית.
כאשר אדוארד לא מצליח להשלים משפטים, הוא לא מסוגל לספר סיפורים ומבקש מוויל לספר לו איך הוא הולך למות על פי סיפור מותו.
וויל מחליט לספר לו סיפור משלו על איך הוא עוזר לאדוארד לברוח מבית החולים אל הנהר, שם מחכים לו כל החברים והדמויות מחייו וסיפוריו ומנופפים לו לשלום.
וויל נושא את אביו אל תוך הנהר, שם הוא הופך למה שתמיד היה: דג ענק.
אדוארד אז מת, בידיעה שבנו סוף סוף הבין את אהבתו לסיפור סיפורים.
בהלווייתו של אדוארד, וויל נדהם לגלות שכל הדמויות מסיפוריו של אדוארד מגיעות ללוות אותו בדרכו האחרונה; קארל, נורת'ר ווינסלואו, פינג וג'ינג, אמוס וג'ני כולם מגיעים להלוויה, אף על פי שהם פחות אגדיים כפי שהם בסיפוריו.
לדוגמה, האחיות פינג וג'ינג לא באמת סיאמיות, רק תאומות זהות.
וויל לבסוף רואה את האמת בסיפוריו של אביו ומבין שהסיפורים היו קישוטים ועיטורים לחייו מלאי האירועים של אביו.
כשבנו של וויל נולד, וויל ממשיך את מסורת סיפורי הגוזמה של אביו, ומציין שאביו הפך לסיפוריו ובכך בעצם הוא חי לנצח.
אלברט פיני – אדוארד בלום המבוגר
יואן מקגרגור – אדוארד בלום הצעיר
ג'סיקה לאנג – סנדרה טמפלטון, אשתו של אדוארד
אליסון לומן – סנדרה טמפלטון הצעירה
בילי קרודופ – ויליאם "ויל" בלום, בנו של אדוארד
מריון קוטיאר – ג'וזפין בלום, אשתו של וויל
הלנה בונהם קרטר – ג'ניפר היל (ג'ני).
בונהם קרטר משחקת גם כמכשפה זקנה המראה לאדוארד הצעיר את חזיון מותו העתידי.
היילי אן נלסון – ג'ני בת השמונה, בתו של ראש עיריית ספקטר
רוברט גיום – דוקטור בנט, רופא המשפחה
מת'יו מקגורי – קארל הענק
דני דה ויטו – אמוס קאלוואי, מנהל הקרקס ואדם זאב
סטיב בושמי – נורת'ר ווינסלואו, משורר מהעיירה אשטון, נחשב לנעדר ומתגורר בעיירה ספקטר
אדה טאי וארלן טאי – פינג וג'ינג, תאומות סיאמיות המופיעות כזמרות בפני חיילים בקוריאה
דייוויד דנמן – דון פרייס, ילד מאשטון שתמיד נפל מהישגיו של אדוארד ולימים בן זוגה של סנדרה טמפלטון
לודון ויינרייט – בימן, ראש עיריית ספקטר ואביה של ג'ני
מיסי פייל - מילדרד, אשתו של בימן
מיילי סיירוס - רותי, ילדה בת שמונה
הקרנת הבכורה המצומצמת של הסרט נערכה ב-4 בדצמבר 2003 באולם האמרשטיין במנהטן.
ב-9 בינואר 2004, יצא הסרט לאקרנים ב-2,406 בתי קולנוע ברחבי ארצות הברית וזכה להכנסות של 13.81 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
בסיכום הכללי, הסרט גרף 66.81 מיליון דולר בארצות הברית ועוד 56.11 מיליון דולר מחוצה לה.
בסך הכל, הכנסות הסרט נאמדות ב-122,919,055 דולר ברחבי העולם.
בישראל יצא הסרט לאקרנים ב-26 בפברואר 2004.
אתר הביקורות Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון 77% בהתבסס על 212 ביקורות, עם ציון ממוצע של 7.2 מתוך 10. מבקר הקולנוע אוון גלייברמן מהמגזין Entertainment Weekly כתב "זה כמו 'פורסט גאמפ' רק בלי פוליטיקה מזויפת".
מבקר הקולנוע פיטר טרוורס מהמגזין "רולינג סטון" שיבח את בימויו של ברטון וכתב "הסרט חוגג את האמנות מאחורי סיפורי סיפורים" והוסיף, "זו היא דרמת אב-בן נוגעת ללב".
מבקר הקולנוע האינטרנטי ג'יימס בררדינלי כתב "סיפורי האגדה בסרט מזכירים את הנסיכה הקסומה (1987) ואת סרטיו של טרי גיליאם".
עוד כתב, "סיפורי דגים הוא סרט פנטזיה חכם שמכוון לצד הילדותי שבכל מבוגר".
ריצ'רד קורליס ממגזין Time התאכזב, ותיאר את הפיוס בין הבן לאב כקלישאה דרמטית מדי.
סיפורי האוטורי היא סדרת ספרי פנטזיה שכתבה ליאן הרן (שמה הספרותי של ג'יליאן רובינשטיין), המתרחשים בארץ דמיונית, אשר מזכירה את יפן הפאודלית.
טקאו מגלה נבואה שנקבעה לו - לשלוט בכל השבטים ולהביא שלום לשלוש הארצות.
סיפורי האוטורי מתרחשים בעולם דמיוני, באי שבו "שלוש הארצות": ארץ המזרח, הארץ התיכונה וארץ המערב.
בכל אחת מהארצות שולט שבט אחר: המזרח נשלט על ידי שבט הטוהאן, הארץ התיכונה נשלטת על ידי שבט האוטורי, והמערב נשלט על ידי שבט סיישו.
שלוש הארצות יוצרות ביחד ארץ אחת גדולה, אשר חלק משמונה האיים, הנשלטים כולם על ידי הקיסר, ולכל אי יש לורד עליון השולט עליו (בספר הראשון היה השליט העליון של שלוש הארצות אידה סאדאמו, ובהמשך אראי דאיצ'י).
ההיררכיה החברתית מזכירה את ההיררכיה החברתית ביפן הפאודלית.
בני הקיקוטה, "האחווה", מזכירים את המתנקשים החשאיים של יפן הפיאודלית, המוכרים כנינג'ה, ואילו האצילים מזכירים את מעמד הסמוראים.
מעמד הנשים בשלוש הארצות הוא נחות מזה של הגברים.
הסיפור מסופר בעיקר בגוף ראשון על ידי אוטורי טקאו.
הוא נולד בשם טומאסו במינו, כפר קטן שבין יושביו ה"נסתרים" - קבוצה מנודה ונרדפת ברחבי שלוש הארצות בשל אמונתם.
בפרק הפתיחה, מינו נחרב בידי כוחותיו של אידה סדאמו, ראש שבט הטוהאן.
טקאו ניצל על ידי אוטורי שיגרו, לורד צעיר משבט אוטורי, אשר נמצא בקונפליקט רב שנים עם שבט טוהאן.
שיגרו מאמץ את טקאו, נותן לו את שמו ומורה לו לשכוח את שמו הישן, טומאסו, ואת כל מסורת "הנסתרים" שעל ברכיה גדל.
שיגרו לוקח את טקאו לביתו, שם הוא מלמד אותו להיות לוחם.
דודיו של שיגרו, הרוצים להיפטר מטקאו, שולחים אותו לאינויאמה, לכאורה כדי להינשא לנסיכה משבט אחר, בשם שיראקווה קאדה.
אך קאדה וטקאו מתאהבים ממבט ראשון.
באינויאמה מגלה טקאו שאביו היה בן "האחווה" - קבוצת משפחות בעלות כוחות מיוחדים.
בני האחווה חוטפים את טקאו בטענה שהוא שייך להם הודות לקשרי דם.
טקאו נמלט מידיהם, אך מאחר את המועד: הוא מוצא ששיגרו נרצח ושהארץ נמצאת בכאוס בעקבות פלישה של שבט אראי.
טקאו נקרע בין מחויבויות ורצונות סותרים: לנקום את מותו של שיגרו ולתבוע את מנהיגות בית אוטורי; לקבל על עצמו את השיוך לאחווה; וללכת אחר צו לבו להינשא לשירקאווה קאדה.
מסלולים אלה קובעים את העלילה של הטרילוגיה, ושמים את טקאו בסכסוך עם כל המעורבים, לרבות מנהיגי האוטורי וצבא אראי הכובש.
אוטורי טקאו – נולד לשבט הנסתרים בשם טוֹמאסוּ, והשם טקאו ניתן לו על ידי לורד אוטורי שיגרו, לאחר שניצל מהטבח שעשה לורד אידה בבני הכפר שלו.
אביו הביולוגי של טקאו הוא קיקוטה איסאמו (מבני האחווה).
טקאו נשוי לקאדה, ובנותיו הן שיגקו, מאיה ומיקי.
אוטורי שיגרו – אביו המאמץ של טקאו, ויורש מנהיגות שבט האוטורי, לפני שהומת באינויאמה על ידי אוטורי טקאו לבקשתו.
אוטורי שיגקו – בתם הראשונה של קאדה וטקאו, היורשת לחבל ארץ מרויאמה וכן לממלכת שלוש הארצות.
מופיעה לראשונה בספר "צרחת האנפה".
היא מתאהבת במורה שלה, סוגיטה הירושי, אך נישאת ללורד סאגה כדי להציל את ארצה.
אוטורי מאיה – אחותה הקטנה של שיגקו, והתאומה של מיקי.
היא ירשה את כוחותיו של אביה.
רוחו של חתול חי בתוכה מאז הרגה אותו בעזרת כוחותיה, ומאז היא יכולה לשנות צורתה לחתול.
היא נהרגת כשהיא מנסה למנוע מאקיו לרצוח את אביה.
אוטורי מיקי – אחותה הקטנה של שיגקו, והתאומה של מאיה.
גם היא ירשה כוחות מאביה.
אוטורי שואיצ'י – דודו של שיגרו, עומד בראש שבט האוטורי בתחילת הסדרה ורוקם מזימות נגד שיגרו.
אוטורי מסהירו – אחיו הצעיר של שואיצ'י, גם הוא משתתף בתככים נגד שיגרו.
אידה סאדאמו – מנהיג שבט הטוהאן.
אויבם של אוטורי שיגרו ואוטורי טקאו – ואחראי למותו של שיגרו.
נהרג על ידי שיראקאווה קאדה בזמן שניסה לאנוס אותה.
אראי דאיצ'י – לוחם משבט סיישו שעולה לשלטון לאחר מותו של אידה ומקים שבט לוחם חדש – שבט אראי.
שיראקאווה קאדה – בת-דודתה של מארויאמה נאומי, ויורשת רכוש שבט מארויאמה לאחר מותה ומות בתה.
אשתו של אוטורי טקאו, ואמן של שיגקו, מאיה ומיקי.
מארויאמה נאומי – מאהבתו ואשתו הסודית של אוטורי שיגרו, ויורשת רכוש שבט מארויאמה.
היא ובתה נהרגות בטביעה, לאחר שניסו לברוח מטירתו של אידה.
מוטו קנג'י – ראש שבט מוטו, ומדריכו של טקאו בדרכי האחווה.
בתו היא מוטו יוקי ואחייניתו מוטו שיזוקה.
מוטו יוקי – בתו של קנג'י, ואמו של בנו הראשון של טקאו, אשר נולד בסתר לאחר שהאחווה כפתה על השניים את זיווגם.
האחווה מוציאה אותה להורג כדי לקחת בעלות על בנה.
מוטו שיזוקה – בת לווייתה של שיראקאווה קאדה, וקנג'י הוא דודה.
היא מאהבתו בעבר של אראי דאיצ'י, ולהם שני בנים, זנקו וטקו.
קיקוטה איסאמו – אביו של טקאו, הוא היה מתנקש מחונן באחווה, אך ברח כדי לחיות עם אשתו בין הנסתרים.
הוא נרצח על ידי קיקוטה קוטארו לפני הולדת בנו טומאסו, שהיה לטקאו.
קיקוטה קוטארו – ראש שבט הקיקוטה.
הוא רצח את אביו של טקאו, ומת בניסיון לרצוח את טקאו.
קיקוטה אקיו – אחיינו של קוטארו, ודודן מדרגה שנייה של טקאו, אותו הוא שונא, במיוחד לאחר שהוא ויוקי הופכים למאהבים.
קונדו קיצ'י – עובד יחד עם שיזוקה כדי להגן על קאדה.
קובו מאקוטו – נזיר במקדש בטריאמה; הוא מתאהב בטקאו, והשניים אף שכבו פעם אחת.
חברו הטוב ויועצו של טקאו.
לורד פוג'יווארה – אציל אשר נודה מהבירה, מאוהב בקאדה ובן ברית של אראי.
לבסוף הוא חוטף את קאדה ומחזיק אותה כבת ערובה נגד טקאו.
הסדרה כוללת במקור שלושה ספרים:
"פסיעות על רצפת הזמיר" (Across The Nightingale Floor), פורסם במקור ב-2002 ויצא בעברית ב-2005 בתרגום אהוד תגרי.
"שלג על עצי הדובדבן" (Grass for His Pillow), פורסם במקור ב-2003 ויצא בעברית בשנת 2006 בתרגום ג'ודי שבא.
"נוגה הירח" (Brilliance of the Moon), פורסם במקור ב-2004 ויצא בעברית בשנת 2007 בתרגום ג'ודי שבא.
בהמשך לטרילוגיה יצאו שני ספרים נוספים:
"צריחת האנפה" ("The Harsh Cry of the Heron"), פורסם במקור ב-2006 ויצא בעברית בשנת 2008 בתרגום ג'ודי שבא.
"רשת השמיים רחבה" ("Heaven's Net is Wide"), פורסם במקור ב-2007 ויצא בעברית בשנת 2009 בתרגום מור כהן.
בשנת 2020 יצאו שני ספרי המשך לסדרה בשם "Children of the Otori" ("ילדי האוטורי"; לא תורגמו לעברית), אשר מתארים את עלילתם של ילדיהם של טקאו וקאדה.
בשנת 2016 פרסמה הרן סדרת בת בשם "The Tale of the Shikanoko" ("סיפורי השיקאנוקו"; לא תורגמו לעברית) שמתרחשת באותו יקום כ-300 שנה טרם "סיפורי האוטורי" בתחומם של "שמונת האיים".
בהוצאה האמריקאית הסדרה פורסמה בארבעה כרכים (כלהלן) ובגרסה האוסטרלית והבריטית פורסמו תחת שני כרכים בשמותיהם העוקבים של כרכים 1 ו-3.
סיפורו של הספן (The Shipman's Tale) הוא אחד מסיפורי קנטרברי שחיבר ג'פרי צ'וסר בשלהי המאה ה-14.
זהו מעין סיפור מבדח קצר ומחורז מימי הביניים המגולל את סיפורם של סוחר קמצן, אשתו החמדנית ומאהבה, נזיר ערמומי.
אף על פי שניתן לאתר סיפורים דומים בדקאמרון לג'ובאני בוקאצ'ו, מקור קבוע לסיפוריו של צ'וסר.
הסיפור הוא עיבוד של סיפור-עממי רווח מאותה התקופה - "מתנת המאהבה מושגת מחדש".
הסיפור מגולל את קורותיו של סוחר שאשתו מתענגת על הילולות והתערות בחברה, עליהן היא מבזבזת ממון רב.
נזיר צעיר, המעמיד פנים שהוא דודנו של הסוחר, מגיע להתארח אצלם.
לאחר התוודותה על שאינה אוהבת את בעלה, מבקשת האישה מהנזיר מאה פרנקים לתשלום חובותיה.
הנזיר, מאחורי גבה, לווה את הכסף מהסוחר כדי לתתו לאישה, שבתגובה מסכימה איתו כי:
כאשר הסוחר מבקש מהנזיר את כספו חזרה, הלה אומר לו שהוא כבר החזיר את ההלוואה לאשת הסוחר; ואז עוזב במהירות את העיירה.
כשהסוחר שואל את אשתו על הכסף, היא אומרת שהיא בזבזה אותו ומאשימה את הנזיר באומרה שהיא חשבה שהכסף היה תשלום בעבור שהותו הארוכה בביתם.
במקום לתת לבעלה את הכסף בחזרה היא אומרת שהיא תחזיר את החוב במיטה.
מלבד ביקורת על הכמורה, נושא נפוץ בכתביו של צ'וסר, הסיפור גם מחבר בכישרון רב בין כסף, עסקים ויחסי מין.
בנוסף, הסיפורים הדומים בדרך-כלל מסתיימים כאשר הן האישה והן הבעל נופלים קורבן להונאה, אך התוספת בה האישה, בתורה, מפילה בפח את בעלה, נראית כהמצאתו הבלעדית של צ'וסר.
ובזמן שהאישה "מונה" את חובה במיטתה, הסיפור נגמר במשחק מילים וולגרי, שכולנו, בעזרת האל, נמשיך "למנות" כל ימי חיינו.
הדיוקן מעורר-האהדה של האישה והשימוש בשמות כמו "אנחנו" ו"אותנו" גרמו לחוקרים להציע את האפשרות שהסיפור נכתב במקור בעבור "אשת בת'" אך ככל שהדמות התפתחה הוחלט לתת לה סיפור נרחב יותר וכך הספן פתח בסיפורו.
בשורה "moot us clothe, and he moot us array," ובאחרות, נעשה שימוש ב-"אנחנו" וב-"אותנו" בצורה בה אישה נשואה עשויה הייתה לדבר באותם הימים.
הספן אולי פשוט מחקה קול נשי אך סוף-הדבר של "סיפורו של הפרקליט" בכמה כתבי-יד מציע שסיפורו של הספן צריך לבוא אחריו, ולא אחרי "סיפורה של האישה מבאת'" שסיפורה לרוב בא אחריו.
השינויים מעניקים לנו מעט תובנה על פיתוחו של צ'וסר את הסיפורים ועל קשרי-הגומלין שביניהם.
בעיבוד של ערוץ BBC1 לסיפורו של הספן (שכונה "סיפורו של הקפיטן"), התפאורה היא של משפחה הודית באנגליה בת-זמננו.
את מקומו של הנזיר תופס אחיו האמיתי של הסוחר, שהגיע מהודו כדי לפתוח חנות באנגליה.
האישה, המוטרדת בבעיות כלכליות, שוכבת עם האח, והלה לומד על פרשיות-האהבים שלה מן העבר מפי הסוחר.
האח עוזב אותה והיא בתגובה, בהרגישה דחויה, הורסת את חנותו.
בעקבות זאת הסוחר שולח את אחיו בחזרה להודו עם אזהרה, ולבסוף, הוא שולח את ידו לרוחב המיטה כדי לגעת בידה של אשתו, רמז לפיוס והשלמה.
סיפורו של הסוחר (The Merchant's Prologue and Tale) הוא אחד מסיפורי קנטרברי של ג'פרי צ'וסר, הסופר בן המאה הארבע-עשרה.
בו, לדעת חלק מהמבקרים, צ'וסר מגחיך בעדינות ספרות אנטי-פמיניסטית כזו של תאופרסטוס.
כמו כן, הסיפור מושפע בבירור מבוקאצ'ו (דקאמרון: היום השביעי, הסיפור התשיעי), Le Miroir de Mariage של אסטאש דשאן, רומן הוורד של גיום מלוריס (צ'וסר תרגמו לאנגלית), אנדריאס קפלנוס, סטטיוס וקאטו.
הגם שכמה מן הסיפורים כוללים תיאורים מיניים בוטים על-פי המקובל בימינו, אפשר שסיפורו של הסוחר עולה על כולם מן הבחינה הזו.
הדמות המרכזית, ג'ניוארי (סנקס אמאנס - senex amans), הוא אביר כבן שישים מהעיירה פאביה, במחוז לומברדיה.
פאביה הייתה מקום הידוע על שום הבנקים ובתי-הבושת שבו (ובכך אזכורה חושף תכונות מסוימות של הסוחר כמו גם של האביר).
ג'ניוארי נושא לו לאישה את מיי, ריבה צעירה, בעיקר מתוך תאווה במסווה של סובלנות דתית, בעוד היא מתחתנת איתו למען רכושו שתירש לאחר מותו, ומשום שאינה מסוגלת לסרב להצעתו משיקולים חברתיים.
כיוון שאינה מסופקת מינית מג'ניוארי, מיי יוזמת פרשיית אהבים עם דמיאן, נושא-הכלים של ג'ניוארי.
באחד מימי השמונה ביוני, מיי מתנה אהבים עם ג'ניוארי שאיבד את מאור-עיניו, בגנו (לוקוס אמונוס - locus amœnus), בעוד דמיאן מסתתר על עץ היישר מעליהם.
מיי מבקשת אגס מן העץ, ובשל העובדה שעיוורונו מונע ממנו לתתו לה, ג'ניוארי מרים אותה אל העץ, ותוך כדי כך היא מטפסת על גבו.
על העץ, מיי מתקבלת מיד על ידי מאהבה הצעיר דמיאן, ושניהם מתנים עליו אהבים:
האלים פלוטו ופרוסרפינה, הצופים במתרחש, מנהלים ויכוח קצר שבו פלוטו מגנה את טוהר המידות של הנשים.
הוא מחליט להשיב לג'ניוארי את מאור עיניו, אך פרוספרינה בתגובה גומרת בדעתה להעניק לכל הנשים בעולם את היכולת לחלץ עצמן בדיבורים מכל צרה, ואומרת:
ג'ניוארי שב לראות ומבחין באשתו ודמיאן המתנים אהבים, אך מיי משכנעת אותו בהצלחה בכך שעיניו מטעות אותו משום שרק לפני זמן קצר הן חזרו לראות, ושלמעשה היא רק "נאבקת בגבר" בגלל שנאמר לה שדבר זה ישיב לג'ניוארי את מאור-עיניו.
שאלה אחת החוצה את המבקרים היא האם סיפורו של הסוחר הוא פבליאו (fabliau), סיפור קצר, מבדח ומחורז.
בדרך-כלל, סיפור בו מופיעים תיאורים של תאוות-בשרים ותינוי-אהבים קל-דעת עונה להגדרה, ורבים יטענו שבמיוחד חלקו האחרון של הסיפור, בו מיי ודמיאן מתנים אהבים על העץ מעל ראשו של ג'ניוארי העיוור בתחתיתו, הוא בעצם פבליאו.
דרק פירסול, לדוגמה, תומך בעמדה זו.
מבקרים אחרים, כמוריס הוסי, חשים שצ'וסר מציג בסיפור תחכום רב ותובנות פילוסופיות המרוממים אותו אל מעל לסוגת הפבליאו.
סיפורי הופמן היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין הצרפתי ז'אק אופנבך.
הליברית, מאת ז'יל בארבייה, מבוססת על שלושה סיפורים מאת הסופר הגרמני א.ת.א.
בניגוד ליצירות המקוריות, באופרה מככב הופמן עצמו כגיבור שלושת הסיפורים, הנרקמים לעלילה אחת.
"סיפורי הופמן" הוצגה לראשונה באופרה קומיק בפריז ב-10 בפברואר 1881. היא נמשכת בין שעתיים וחצי לשלוש שעות וחצי, ונחשבת לחלק כמעט בלתי נפרד מכל רפרטואר קלאסי.
גורדון קרספל, אבי אנטוניה בריטוןהיפוליט בלהום פטר שלמיל, מאוהב בג'ולייטה בריטוןמפקד המשטרהבס
אופטימלית, ראוי שזמר אחד באופרה יקבל יותר מתפקיד אחד: אותו בס-בריטון, לדוגמה, ישחק את ארבעת תפקידי הנבלים (לינדורף, קופליוס, מיראקל, דפרטוטו), טנור אחד את ארבעת המשרתים (אנדרה, קושניל, פרנץ ופיטיקינאצ'ו) וזמרת אחת – את כל אהובותיו של הופמן (סטלה, אולימפיה, אנטוניה, ג'ולייטה).
עם זאת, כיוון שתפקידי הנשים תובעניים מאוד, לרוב מגלמות אותם שלוש זמרות שונות.
תפקידיהם של המוזה וניקלאוס הם גם בין אלו המגולמים על ידי זמרת אחת.
תמונה: "לותר את וגנר", בית המרזח הקבוע של גיבור האופרה, א.ת.א הופמן, אשר בנירנברג, שם שותה לשכרה הופמן, שנתקל בקשיי יצירה בעקבות אהבתו הרבה לזמרת סטלה (Prélude: "Glou!
מוזת השירה הרומנטית מופיעה ומתוודה בפני הקהל על אהבתה להופמן, שאינו מקדיש את מיטב תשומת לבו לאומנות שלו (Couplets de la Muse: "La vérité, dit-on, sortait d'un puits!").
על מנת להגן עליו יותר מקרוב מאהבות נכזבות, היא מתחפשת לחברו הטוב של הופמן, ניקלאוס (Scène: "Elle sur la scène, un peuple l'acclame").
לינדורף, שמתחרה בהופמן על אהבתה של סטלה, מתכוון לתפוס את מקומו של המשורר בתור מי שיפגוש אותה מאחורי הקלעים, כמתבקש ממנו על ידי סטלה במכתב (Couplets: "Dans les rôles d'amoureux").
ההפסקה בין המערכות של "דון ג'ובאני" התחילה, ולפונדק נשפכים כל הסטודנטים בקהל, עם ארבעת חבריו הטובים של הופמן – נתנאל, וולפראם, וילהלם והרמן – ביניהם (Récit et Chœur des Etudiants: "Deux heures devant moi").
כאשר הם מרימים כוסית לכבוד סטלה (Scène: "Vrai Dieu!
Mes amis"), נכנס הופמן הטרוד עם ניקלאוס.
הסטודנטים מפצירים בהופמן לשיר את הפזמון על הננס קליינזאק (Couplets & Andante: "Va pour Kleinzach!") והופמן נעתר לבקשתם, אך שוקע בחלומות בהקיץ בבית השלישי, כאשר מדובר במראה פניו של הגמד; הוא נזכר לפתע בסטלה.
כאשר הופמן מבחין בלינדורף היושב וצופה בו מפינה נידחת של החדר, ומחכה ללכת ולפגוש את סטלה אחרי המופע, השניים מחליפים עלבונות וכמעט שמתקוטטים (Duo: "Et par ou votre diablerie"), אך חבריהם מפרידים ביניהם.
מכאן השיחה מובלת לאהבותיו הקודמות של הופמן (Final: "Je vous dis, moi") והיות שנותר עוד זמן רב עד לתום הצגת "דון ג'ובאני", הופמן מסכים לספר עליהן לחבריו.
מערכה זו מהווה פלאשבק לסיפור האהבה הראשון של הופמן, ומבוססת על הסיפור "Der Sandmann" ("איש החול"), שהופיע לראשונה בקובץ "Nachtstücken" ("יצירות לילה").
אולימפיה, בובה מכנית בגודל אדם, היא יצירתו של הממציא האיטלקי ספלנצאני.
עוד השתתף ביצירתה האופטיקאי המסתורי קופליוס, אשר מכר לספלנצאני את זוג העיניים החיות שהותקן בה.
הופמן, שהיה אז סטודנט צעיר לפיזיקה, התאהב באולימפיה אהבה ממבט ראשון כאשר ראה אותה בחלון הקומה השנייה בביתו של ספלנצאני (Entracte: "Allons!
ניקלאוס, היחיד שיודע על היותה של אולימפיה בובה אוטומטית העשויה מפורצלן, לועג להופמן על הזייתו (Récit: "Pardieu!
הוא אף מנסה לרמוז לו על כך (Couplets: "Une poupée aux yeux d'email.") אך הופמן אינו מבין את הרמזים שלו ומתעלם ממנו.
קופליוס טוען לזכויות על אולימפיה (Trio: "C'est moi, Coppélius"); ספלנצאני, המבקש להפטר ממנו, קונה ממנו את זכויותיו בהמחאה חסרת כיסוי.
לפני עזיבתו מספיק קופליוס להעניק להופמן זוג משקפי פלא, שדרכם נראה העולם שמח ומאושר – הופמן מביט באולימפיה דרך משקפיו, לא מכיר בכך שהיא בובה, ומתאהב בה עד מאוד (Scène: "Serviteur!").
נערך נשף, שבו מוצגת אולימפיה לראשונה בחברה (Chœur des invites: "Non, aucun hôte vraiment").
היא שרה את האריה המפורסמת "Les oiseaux dans la charmille" ("הציפורים בחורש") ולמרות המלים הטיפשיות, הלחן המכני והעובדה שאולימפיה נתקעת פעמיים באמצע השירה ויש צורך למתוח אותה מחדש, הופמן לא מבחין בהיותה בובה (Scène: "Ah!
ברגע שהשניים נותרים לבדם, הופמן מנצל את ההזדמנות להתוודות בפני אולימפיה על אהבתו אליה (Romance: "Ils se sont éloignes!
Enfin!") ומפרש את מילותיה "כן!
בינתיים שב קופליוס, רותח מזעם לאחר שגילה כי ההמחאה חסרת ערך, ובזעמו מנפץ את אולימפיה (Final: "En place les danseurs!").
פרק זה מבוסס על הסיפור "היועץ קרספל".
אנטוניה היא בתו של היועץ קרספל, שאשתו נפטרה מפני שלא רצתה לוותר על שירתה.
קרספל מבחין, למרבה דאגתו, שבתו, זמרת מחוננת בפני עצמה, עומדת בפני גורל דומה, ומשביע אותה שלא לשיר עוד.
על מנת להפריד בינה לבין הופמן, שאותו הוא חושב להשפעה רעה על אנטוניה בשל המוזיקה שלו, הוא אף חטף אותה איתו למינכן, אך אנטוניה לא שוכחת את הופמן (Romance: "Elle a fui, la tourterelle").
כאשר קרספל יוצא מהבית, הוא משאיר את משרתו החירש למחצה, פרנץ, כאחראי (Couplets: "Jour et nuit je me mets en quatre").
הופמן וניקלאוס, שחיפשו אחר הימצאה של אנטוניה, מצליחים לעבור דרכו (Récit: "Enfin je vais savoir pourquoi").
ניקלאוס מצדו, שמח על שהופמן מצא לו סוף סוף אומנית כמוהו; אולי היא תהיה זו שתשכנע אותו להתמסר לאומנות הכתיבה שלו כמו שהיא מסורה לאומנות השירה שלה (Romance: "Vois sous l'archet frémissant").
הופמן ואנטוניה סוף סוף מתאחדים (Scène: "Ah!
Je le savais bien") אבל הופמן בכל זאת מפחד שאנטוניה אוהבת את המוזיקה שלה יותר מאשר אותו (Récit: "Pourtant, o ma fiancée").
אנטוניה מסיחה את דעתו מכך בכך שהם שרים יחד את השיר האהוב עליהם (Duo: "C'est une chanson d'amour").
כאשר קרספל חוזר הביתה, אנטוניה מסתלקת והופמן מתחבא בסלון; כמו בסיוט הוא צופה בד"ר מיראקל האכזר, שכבר הוליך את אמה של אנטוניה אל מותה, הבודק את אנטוניה מבלי שהיא אתם בחדר למרות מחאותיו של קרספל (Scène: "Pour conjurer le danger"), המצליח בסופו של דבר לסלק אותו.
אנטוניה מוכנה באופן סופי לוותר על השירה בשם אהבתה להופמן, אך ד"ר מיראקל דואג לשכנע אותה שאמה דיברה אליה מן העולם הבא, ועודדה אותה לשיר (Trio: "Tu ne chanteras plus?").
אנטוניה שרה עוד ועוד, מה שמוביל לפטירתה (Final: "Mon enfant!
המערכה נפתחת בברקרולה הידועה "Belle nuit, o nuit d'amour" ("לילה יפה, הו, ליל אהבה").
נערכת חגיגה, שבה נוטלים חלק, בין היתר, הופמן, ניקלאוס, הזונה ג'ולייטה, המשרת שלה פיטיקינאצ'ו, מאהבה שלמיל ודפרטוטו השטני (Chant bachique: "Et moi, ce n'est pas là").
ג'ולייטה נתונה למרותו של דפרטוטו, המפתה אותה בעזרת יהלומים (Chanson: "Tourne, tourne, miroir"), וכבר זכתה עבורו בעבר, מתוך תאוות המרגליות שלה, בבבואתו של שלמיל, וכעת היא מבטיחה להביא אליו גם את זו של הופמן (Mélodrame: "Vivat!
במהלך משחק הקלפים שהופמן משחק נגד שלמיל (Scène: "Giulietta, palsambleu"), ג'ולייטה מפתה את הופמן והוא מתאהב בה אהבה עזה, אף על פי שנשבע לא להתאהב שוב לאחר התקריות עם אולימפיה ועם אנטוניה.
כאשר הוא מתכוון לדרוש ממנה להשיב לו אהבה (Septuor et Scène: "Hélas!
Je vais encore la suivre… Morbleu"), מתנגד שלמיל וקורא את הופמן לדו־קרב, ומכיוון שאין להופמן סייף, משאיל לו דפרטוטו את שלו; בחרבו של השטן לא ניתן להפסיד, וכך הורג הופמן את שלמיל, ונאלץ לנוס מהמקום לפני שהמשטרה תבוא לעצור אותו בעוון רצח.
הוא נפגש עם ג'ולייטה בחדרה וגם היא מפצירה בו לקום ולברוח (Scène: "Ton ami dit vrai"), אך לא לפני שהוא מתוודה בפניה על אהבתו אליה (Romance: "O Dieu, de quelle ivresse").
מתוך אהבתו לג'ולייטה, מעניק לה הופמן את בבואתו דרך ראי קסמים (Duo: "Jusque-là, cependant").
כאשר הוא מגלה את המזימה של ג'ולייטה כנגדו (Final: "Ah!
Tu m'as défiée!"), הוא לוקח שוב את החרב של דפרטוטו ומתכונן להרוג גם אותה אך דפרטוטו, בכוח קסמיו, מעוור את הופמן בעיוורון זמני שגורם לו בטעות להרוג במקומה את פיטיקינאצ'ו, המאהב החדש שלה.
שוב בפונדק "לותר את וגנר"; הסטודנטים המומים משלושת הסיפורים (Entracte: "Folie!
הופמן השתוי נשבע שלעולם לא יאהב שוב (Chœur des Esprits et des Etudiants: "Glou, Glou!") והמוזה מסבירה שאולימפיה, אנטוניה וג'ולייטה מייצגות כולן את סטלה: הנערה הצעירה, המוזיקאית והקורטיזנית שבפרימדונה.
סטלה, שפקעה סבלנותה מהמתנה להופמן, נכנסת לפונדק ומוצאת אותו שיכור כלוט (Scène: "Stella!
הופמן משלח אותה לדרכה, והמוזה מסבירה לסטלה שהופמן אינו אוהב אותה עוד.
סטלה ולינדורף עוזבים יחדיו, אך לא לפני שהופמן מכריח אותם לשמוע עוד שורה מהשיר על קליינזאק, המכוונת ישירות אל לינדורף ומרמזת כי הוא קליינזאק הגמד המכוער שבורח בסופו של דבר עם היפהפייה של הסיפור (Couplet: "Pour le cœur de Phryné").
בשלב זה הופמן מיואש (Dénouement: "Holà!
אם כי כולם מנסים לעצור בעדו, הוא מאיים להתאבד (Scène: "Hoffmann!
סטלה מזהירה אותו שפתרון לא יעזור לו כלל, ושזה לא יגרום לה להפסיק לרדוף אותו (Solo: "Ah!
נלעגת ומושפלת, היא יוצאת מהפונדק שלובת זרוע עם לינדורף וכולם אחריהם (Chœur: "Jusqu'au matin").
עתה משהמוזה והופמן נשארו לבדם, ומשהופמן סוף סוף הבריא מהאובססיה שלו לסטלה, היא מעודדת אותו להסתמך מעתה ואילך רק עליה (Final: "Ingrat!
כל הדמויות באופרה מופיעות עתה לצד הופמן וכולם שרים יחדיו במקהלה כי אהבה ועצב מעשירים את האדם (Apothéose: "Adieu!
כבר בהכנות להצגת הבכורה בפברואר 1881 חששו, שמא האופרה ארוכה מדי.
לפיכך קוצצה המערכה השלישית כולה, שנותרה ככל הנראה לא גמורה עם מותו של אופנבך; כמו כן, הבימוי של אותה מערכה כולל בדרך כלל אפקטים שלא ניתן היה לבצע באותה תקופה, כמו אובדן ההשתקפות של הופמן.
עם זאת, כיוון שלא רצו לוותר על הברקרולה האהובה – שאותה העתיק אופנבך מאופרה אחרת שלו, "Les fées du Rhin" – שולבה זו במערכה השנייה.
כל זה יצר אפקט משונה במקצת, שכן שירת הגונדוליירי לא התאימה לסיפור "היועץ קרספל", המתרחש במינכן.
בעקבות זאת שונה המיקום של אותו סיפור ממינכן לוונציה, והברקרולה שימשה כמוזיקת רקע חלקית לאחת מסצנות הדיאלוגים המדוברות; שירת הסולניות והמקהלה מאחורי הקלעים אמורה להוות, במקרה זה, גונדוליירים השרים מחוץ לבית של קרספל.
בפרטיטורה של "סיפורי הופמן" ניתן למצוא עקבות, ולו גם מעטות, של כמה אופרות קודמות מאת אופנבך: "Les fées du Rhin", "Fantasio" ו-"Le Voyage dans la lune", וכן יצירות נוספות כדוגמת "Les Voix mystérieuses".
בהצגת האופרה ב-8 בדצמבר 1881, ב-"Wiener Ringtheater", ארעה תקלה טכנית, שגרמה לתיאטרון כולו, שהיה מלא עד אפס מקום, לעלות בלהבות.
מאות אנשים מצאו את מותם בדליקה.
האסון הוביל למחיקת "סיפורי הופמן" מתוכניות התיאטראות; נפוצה האמונה, כי אין פלא בהתרחשות הקטסטרופה דווקא באופרה שבה מופיע השטן בכל סצנה, ואף זוכה להצלחה שוב ושוב.
לאחר ניסיונות רבים לשחזר את הגרסה המקורית על פי חזונו של אופנבך (כדוגמת עיבודיהם של וולטר פלסנסטיין, ריצ'רד בונינג, פריץ אוזר ועוד), פורסמה מהדורה מאת המוזיקולוגים ז'אן-כריסטוף קאק ומייקל קיי, שהכילה בתוכה את כל קטעי האופרה המקוריים על האלטרנטיבות והתוספות שלהם לאורך השנים.
העיבוד המקורי והאותנטי של קיי וקאק עלה לראשונה על הבמה ב-1988 באופרה של לוס אנג'לס, עם פלאסידו דומינגו וג'וליה מיגנס בתפקידים הראשיים.
היום מועלה האופרה שוב, באורך מלא, בהצלחה רבה – אך סדר המערכות והמבנה הסיפורי שלהן (כמו גם המוזיקלי) משתנה לעיתים, לפי העריכה המוזיקלית, אם כי הגרסה של קאיי וקאק נוחלת הצלחה ופופולריות יותר גדולה בשנים האחרונות, כנראה נוכח המקוריות והגמישות שלה.
"סיפורי הופמן" הועלתה בחורף 2007 ובאביב 2014 באופרה הישראלית החדשה בתל אביב.
האופרה עלתה שוב באופרה הישראלית בנובמבר 2022, בבימויו של סטפנו פודה.
סיפורי אלף לילה ולילה .
אוסף של סיפורי עם מזרח תיכוניים, שחלקם הפכו לנכסי צאן ברזל של התרבות העולמית.
מקור הסיפורים בפרס, בהודו, בסין, בקהילות ישראל ובעמי ערב השונים.
נאספו במשך כמה מאות שנים.
ככל הנראה, האוסף הראשון נכתב במאה השמינית או המאה התשיעית.
אוסף הסיפורים תורגם לעברית על ידי יוסף יואל ריבלין, ויצא לאור בשלושים-ושניים כרכים בהוצאת קריית ספר.
מקורם של הסיפורים בארצות רבות.
חלק מהסיפורים נכתב לפני המועד בו קובצו לאוסף אחד.
ניתן לזהות בהם סיפורים שמקורם בהודו (בעיקר משלי חיות שמקורם באגדות בסנסקריט), בספרות הפרסית, במצרים ובחצי האי ערב, ואף ממקורות עממיים יהודיים.
ניתן לזהות שחלק מהסיפורים מקורם בבגדאד בתקופת בית עבאס, ואילו באחרים ניתן לראות סממנים של תרבות ערבית קדם-אסלאמית, ואף מוטיבים קדומים יותר שמקורם בתרבויות מסופוטמיה הקדומות (תרבויות בבל, אשור ואף שומר).
ג'וזף ג'ייקובס, בהקדמה למהדורת 1896 של הספר שיצאה בלונדון, מחלק את הסיפורים לארבע קבוצות:
סיפורים שמקורם בתרבות הפרסית וההודית.
סיפורים שמקורם בבגדאד במאה התשיעית בתקופת שלטונו של הארון א-רשיד.
תוספות שמקורן בפולקלור המצרי, בעיקר מאזור קהיר החל מהמאה ה-12 ועד המאה ה-15.
סיפורים שהם למעשה תוספות אירופאיות מאוחרות (ביניהם "עלי באבא וארבעים השודדים" ו"אלאדין ומנורת הקסמים" שנוספו לאוסף על ידי המתרגם הצרפתי אנטואן גלן).
כתבי היד הקדומים ביותר המצויים כיום של חלקי האוסף, בשפה הערבית, מקורם בסוריה מהמאה השמינית.
אבן א-נאדים מבגדאד מזכיר את האוסף ב"פיהריסט" (קטלוג הספרים) שלו מהמאה התשיעית.
אזכור נוסף של האוסף מופיע בספרו של אל-מסעודי "שדות המרעה של הזהב ומכרות האבנים היקרות".
הגרסה המודפסת הראשונה בערבית יצאה לאור בשנת 1775, אך כיום אין עותקים ששרדו מהוצאה זו.
אוסף פרסי מהמאה ה-11 מאת קאטראן טבריזי הוא האוסף הקדום ביותר הנקרא בשם "אלף לילה ולילה".
הגרסה הראשונה של הספר, שהופיעה באירופה (ופורסמה בשנים 1704–1717, ב-12 כרכים, בשם Les Mille et une nuits, contes arabes traduits en français - "אלף לילה ולילה - סיפורי ערב מתורגמים לצרפתית") היא תרגום לצרפתית של אנטואן גלן אשר תרגם גרסה ערבית של האוסף.
באוסף זה הופיעו הסיפורים "אלאדין ומנורת הקסמים" ו"עלי באבא וארבעים השודדים", אשר לא הופיעו בטקסט הערבי המקורי.
גאלאן מציין כי שמע את הסיפורים ממספר סיפורים נוצרי מרוני שבא מחלב בשם חנא דיאב.
הספר זכה להצלחה רבה בכל רחבי אירופה, הודפסו מהדורות רבות.
ה"הצדקה" המוסרית הוויקטוריאנית שניתנה לפרסום המלא הייתה היעדר המוסר בארצות המזרח ובערב.
ברטון עקף את חוקי הצנזורה הנוקשים, בכך שפרסם מהדורה מוגבלת פרטית, למזמינים בלבד.
בעקבות הצלחת הספר, הוציא ברטון אוסף נוסף בן שישה כרכים, שנקרא "The Supplemental Nights to the Thousand Nights and a Night" - "הלילות הנוספים לאלף לילה ולילה".
אוסף אחר שפורסם בצרפת היה תרגומו של הד"ר ג'.
מרדורוס המבוסס על כתב יד מהמאה ה-14 מסוריה, שנמצא בספרייה הלאומית של צרפת.
הספר עדיין לא תורגם במלואו לעברית.
סיפור המסגרת מספר על המלך שאהריאר, שחי באי שבין הודו לסין (גרסאות מאוחרות יותר מספרות על מלך של הודו וסין גם יחד), שמגלה כי אשתו אינה נאמנה לו.
לכן, הוא מואס במין הנשי כולו: מורה על הוצאת אשתו להורג, ומצווה על הווזיר (השר הבכיר) שלו למצוא לו כל לילה כלה בתולה.
בכל בוקר, לאחר ששכב עם אשתו החדשה, לה נישא בערב הקודם, ולפני שיהיה באפשרותה לבגוד בו, הוא מוציא אותה להורג.
לאחר זמן-מה, כל נתיני הממלכה חיים בפחד, מוחים ומקללים את המלך, ומבריחים את בנותיהם מהממלכה.
לבסוף הווזיר אינו מצליח למצוא בתולות בממלכה.
בתו של הווזיר, שחרזדה (במקור שהרזאד - השם המקובל בעברית מקורו בתרגום הרוסי של שם זה), המתוארת כמשכילה ואמיצה, מחליטה, למרות הפצרות אביה, להתחתן עם המלך.
היא מבקשת להביא איתה לארמון את אחותה דינאזאד (במקור דוניאזאד), ובלילה אחותה מבקשת ממנה לספר לה ולמלך סיפור.
הסיפור אינו מסתיים ובאור הבוקר היא שותקת ומשאירה את המלך במתח.
המלך מבטיח שלא להוציאה להורג, כדי שתסיים לספר לו את הסיפור בלילה הבא.
בלילה הבא, לאחר שסיימה את הסיפור הראשון, היא מתחילה בסיפור שני, שאף הוא אינו מסתיים, וכך הלאה, במשך אלף לילה ועוד לילה.
לאחר 1,001 לילות, כשהיא כבר אם לשלושה מילדיו, משתכנע המלך לחדול ממנהגו ולא הורג את שחרזדה.
המלומד מייקל יאן דה הוחה סבר כי סיפור מסגרת זה מבוסס למעשה על מגילת אסתר, או לחלופין, שני הסיפורים מבוססים על מקור קדום יותר.
בדומה למגילה, כל לילה הגיעה מלכה אחרת אל המלך אחשוורוש, ורק אסתר הצליחה להישאר מלכה לזמן ארוך יותר.
האוסף כולל סיפורים רבים מאוד; כמה מהידועים שבסיפורי אלף לילה ולילה:
חלומותיו של אלנשר - אלנשר משקיע את כל כספו בסל של כלי זכוכית, הוא חולם שימכור את הכלים ויקנה סחורות אחרות עד שיתעשר מאוד, ינשא לבתו של הווזיר ויחיה חיי פאר.
הוא בועט בלי משים בסל והופכו על פיו, שובר את כלי הזכוכית בא הקץ ולחלומותיו על עושר.
נקמתו של דובן - הרופא דובן ריפא את מלך יוון מצרעת.
אולם, המלך נתן אמון בדברי משמיציו של הרופא וציווה לערוף את ראשו.
לפני שעמדו להוציאו להורג נתן דובן למלך ספר, ואמר לו כי אם יקרא שורה מסוימת בדף מסוים ואחר כך יציג שאלות לראשו שייערף, ישיב לו הראש על כל שאלה.
המלך דפדף בספר וחיפש את השורה שאליה התכוון דובן, ומפעם לפעם היה מרטיב את קצה אצבעו כדי שיקל עליו לדפדף.
דפי הספר היו מכוסים רעל והמלך מת, וכך נקם דובן את נקמתו אחרי מותו.
הנסיך אחמד והפיה פארי באנו
שלושת הסיפורים האחרונים הם תוספות מאוחרות יחסית לאוסף, ונכללו לראשונה בתרגום לצרפתית של אנטואן גלן מן המאה ה-18.
המלומד פרלס (Perles) הדגים במאמריו כיצד מספר מהסיפורים, שמקורם ככל הנראה במהדורה מקהיר, נוגעים לנושאים יהודיים, וככל הנראה מבוססים על סיפורים יהודיים.
המלומד שובן (Chauvin) הציע כי סיפורים אלה מקורם בספריו של ואהב איבן מונאביה - יהודי שהמיר דתו לאסלאם.
בין הסיפורים אשר המלומדים סבורים שמקורם בספרות יהודית ניתן למנות את (המיספור - על פי סדר הלילות בספרו של ברטון):
22. אלא א-דין אבו א-שמט
114. מלאך המוות והמלך הגא
115. מלאך המוות והמלך העשיר
116. מלאך המוות ומלך בני ישראל
119. השופט היהודי ואשתו הצדקת
122. עושה המגשים האדוק ואשתו הצדקת
127. בתו של המלך הנוצרי
130. מלך האי והיהודי הצדיק
133 המסע השביעי של סינבד
168. עבדאללה איבן פאזיל ואחיו
183. הרון א-רשיד ותאופט א-קאלוב
196. סיפורו של עלי קוג'יה
203. סולטאן תימן ושלושת בניו
בסך הכל המלומדים סבורים כי כתשיעית מהסיפורים נכתבו על ידי ווהב איבן מונאבי או עורכים יהודים (חלקם המרו דתם למוסלמים) אחרים.
סיפור נוסף שמקורו אינו יהודי, אולם מאזכר את יהודי קהיר הוא הסיפור על הנסיך המכושף, בו מסופר על תושבי העיר שהפכו לדגים בצבעים שונים, ובמהלך הסיפור משוחררים התושבים מצורת הדג שלהם, והדגים הצהובים הופכים ליהודים - אזכור לחובת הזיהוי שהנהיג החליף עומאר השני כלפי היהודים במצרים.
מעבר לזאת, חלק מהעדויות המוקדמות ביותר לקיומו של קובץ סיפורי אלף לילה ולילה מגיעות מהגניזה של בית הכנסת של פוסטאט.
ממועד פרסומם באירופה, לסיפורי אלף לילה ולילה הייתה השפעה רבה על עולם הספרות, והם השפיעו על סופרים מערביים כגון הנרי פילדינג וגם על סופרים ערביים כגון נגיב מחפוז.
אדגר אלן פו כתב אגדה בשם "הלילה האלף ושניים" (שמו המקורי של האוסף באנגלית הוא "אלף ואחד לילות").
סיפור זה מתאר מסע שמיני של סינבד המלח.
בסיפור זה מתארת שחרזדה מאורעות שאירעו בפועל בשלהי המאה ה-19, והמלך כה מזועזע מהתיאורים שמורה על הוצאתה להורג של שחרזדה.
ספריהם של נגיב מחפוז "לילות וימי ערב" ושל גיתה האריהארם "כאשר חלומות נודדים" מבוססים אף הם על אלף לילה ולילה, וכן סדרת הקומיקס של ביל וילינגהאם פייבלס מבוססת בחלקה על דמויות שהופיעו באלף לילה ולילה.
סיפורי אלף לילה ולילה השפיע על השירה העולמית.
כך לדוגמה, שירו של אלפרד טניסון "מחשבות על לילות ערב" משנת 1830 מבוסס על הסיפורים וכן שירו של ויליאם וורדסוורת' "הפרלוד" משנת 1805.
ספרו של סלמאן רושדי "שנתיים, שמונה חודשים ועשרים ושמונה לילות", שיצא לאור בשנת 2015, נכתב בהשראת "סיפורי אלף ולילה".
שמו הוא דרך אחרת לציון 1,001 לילות.
סיפורי אלף לילה ולילה היוו השראה לעשרות עיבודים טלוויזיוניים וקולנועיים.
סרטו של פריץ לאנג "Der müde Tod" מבוסס על הספר, וכן הסרט ההוליוודי משנת 1924 "הגנב מבגדאד" בכיכובו של דאגלס פיירנבקס מבוסס על אחד מהסיפורים.
גרסה נוספת של סרט זה משנת 1940 צולמה בבריטניה.
הסיפורים היוו השראה לסרט ההנפשה הגרמני משנת 1926 "עלילות הנסיך אחמד" - סרט ההנפשה הראשון שנעשה באורך מלא.
הסרט "לילות ערב" משנת 1942 בכיכובה של מריה מונטז בתפקיד שחרזדה, סאו דסרטאגיר בתפקיד אלי בן אלי, וג'ון הול בתפקיד הארון א-רשיד, היה הראשון מהסרטים ההוליוודים המבוסס על סיפור המסגרת של אלף לילה ולילה, אולם בסרט זה שחרזדה מנסה להדיח את החליף הרון א-רשיד ולהתחתן עם אחיו.
מריה מונטז וג'ון הול שיחקו גם בסרט משנת 1944 "עלי באבא וארבעים השודדים" המבוסס על אחד הסיפורים.
בשנת 1974 יצאה לאקרנים גרסתו של פייר פאולו פאזוליני ל"לילות ערב".
הסרט המרוויח ביותר מבחינה מסחרית המבוסס על סיפורי אלף לילה ולילה היה סרט האנימציה האמריקאי "אלאדין" מבית וולט דיסני משנת 1992, בו דיבבו סקוט ויינגר ורובין ויליאמס.
בעקבות סרט זה הופקו סרטי המשך ("שובו של ג'אפר" ו"אלאדין ומלך הגנבים"), סדרת טלוויזיה מונפשת, וגרסת לייב-אקשן.
"מסעות סינבד" עובדו לטלוויזיה ולקולנוע מספר פעמים, ובהן סרט האנימציה משנת 2003 "סינבד: אגדת שבעת הימים", בט דיבבו בראד פיט וקתרין זיטה-ג'ונס.
גרסה ידועה נוספת היא סדרת האנימציה משנת 1958 "המסע השביעי של סינבד", של האנימטור ריי הראיהאוסן.
מיני-סדרה הטלוויזיה בבימויו של סטיב בארון "לילות ערב" משנת 2000, בכיכובם של מילי אביטל בתור שחרזדה, ושל דוגריי סקוט בתור שארייר, בהפקה מבית הולמרק.
בשנים 2011–2012 שודרה סדרת האנימציה הקנדית "אגדות אלף לילה ולילה" שמבוססת גם כן על אותו אוסף.
בשנת 1888 הלחין המלחין הרוסי ניקולאי רימסקי-קורסקוב באופוס 35 את היצירה שחרזאדה המבוססת על היצירה.
היצירה כוללת ארבעה פרקים שנקראים: "הים וספינתו של סינבד", "הנסיך קלנדר", "הנסיך הצעיר והנסיכה הצעירה" ו"פסטיבל בבגדד".
מספר מחזות זמר הופקו על בסיס אלף לילה ולילה, והסיפורים אף השפיעו על יצירות מוזיקת פופ ורוק.
להקת הרוק המתקדם הבריטית "רנסאנס" הקליטה בשנות ה-70 יצירה מונומנטלית בשם "שחרזאדה" המתארת אף היא את סיפורה של הנסיכה הצעירה.
סיפורי ג'ינגר היא תוכנית אמריקאית מונפשת שעלתה לאוויר ב־25 באוקטובר 2000 בערוץ ניקלודיאון.
הסדרה מתמקדת בחייה והרפתקאותיה של ג'ינג'ר פוטלי בחטיבת הביניים ובתיכון "לאקי", כאשר הסדרה מוצגת מנקודת מבטה של ג'ינג'ר כשהיא מתעדת את חייה ביומנה האישי.
הסדרה זכורה הודות לעלילה, פיתוח הדמויות והעובדה שהדמויות מחליפות בגדים כל יום.
בארצות הברית, כמחצית מפרקי העונה השלישית לא שודרו.
כמו כן, מספר פרקים קטן הוצא מסבב השידורים החוזרים, דבר שהותיר מעריצים רבים מאוכזבים במהלך סבב השידור הראשוני של הסדרה.
בישראל שודרו כל פרקי הסדרה.
הסדרה מתמקדת בעיקר סביב חיי חטיבת הביניים והתיכון של התלמידה ג'ינג'ר פוטלי.
היא יחד עם חבריה, דארן פטרסון, דודי בישופ ומייסי לייטפוט, מנסים להעלות את מעמדם החברתי כ"חנונים" תוך כדי שהם פותרים קונפליקטים רבים בדרך.
למזלה של ג'ינג'ר הילדה הכי מקובלת בשכבה, קורטני גריפלינג, מחבבת אותה ולעיתים אף מערבת אותה בתוכניותיה החברתיות.
לעומת זאת, מירנדה קילגלן, יד ימינה של קורטני לא מאפשרת למעמדה להשתנות הודות לג'ינג'ר פוטלי.
בביתה, ג'ינג'ר מתעדת את חייה ביומן.
אחיה הצעיר קארל, לרוב זומם מזימות ואמה לויס, נמצאת תמיד לתת עצה טובה לג'ינג'ר.
העלילה מתרחשת בעיר הבדיונית "שלטרד שראבס" (בעברית: "שיחים מוגנים") שבקונטיקט.
מקומות נוספים המוזכרים בסדרה: "פרוטקטד פיינס", עיירה מגודרת שבה גרים עשירים כמו קורטני גריפלינג, "בריטל בראנצ'ס", שבה אביה של ג'ינג'ר מתגורר, והעיירה "הת'רד הילס" שבה מגורר סשה, שעליו נדלקה ג'ינג'ר במחנה הקיץ.
ג'ינג'ר פוטלי (מליסה דיסני): ג'ינג'ר היא נערה מופנמת, ביישנית וחביבה היא גיבורת הסדרה.
דארן פטרסון (רני בלנק): בן השכנים של משפחת פוטלי, הבן היחיד בחבורתה של ג'ינג'ר, היחסים בינו ובין ג'ינג'ר מתפתחים במהלך הסדרה.
קארל פוטלי (ג'ני אליאס): אחיה המופרע של ג'ינג'ר.
הוא קטן ממנה בכמה שנים ונהנה להסתובב עם חברו הודזי בחיפוש אחר דברים מגעילים כגון אבן המרה של חברתו המבוגרת מוד.
קורטני גריפלינג (ליז גורג'ס): הילדה המקובלת של השכבה, עשירה ולעיתים סנובית.
משום מה החלה לחבב את ג'ינג'ר ולעיתים אף משתפת אותה בפעילויות חברתיות שונות שהיא מארגנת.
חברתה הטובה היא מירנדה והן יחד מנסות לשמור על רמה של בית ספר פרטי כשהן נמצאות בבית ספר ציבורי.
מייסי לייטפוט (ג'קי האריס): מייסי היא הילדה הרגישה מבחינה בריאותית בחבורה.
היא תהיה זו שתתחיל לדמם מהאף כשיגיעו לגובה רב.
דודי בישופ (אספן מילר): דודי היא הילדה שלה הכי חשוב להיות מקובלת.
היא מאמינה שכדי להיות מישהי היא צריכה להיות מקובלת ולכן תנסה לחקות את התנהגותן של הבנות המקובלות בשכבה.
הודזי בישופ (טרסס מק'ניל): הודזי הוא חברו הטוב של קארל יחד הם נהנים לעשות שטויות.
הוא יותר מודע לעצמו מאשר קארל.
מירנה קילגלן (קרי סאמר): מירנדה היא הדמות הרעה שבסדרה ומה שמניע אותה הוא לשמור על מעמדה.
היא חברתה הקרובה של קורטני מנגנת בקלרינט וניהלה מערכת יחסים קצרה עם דארן.
לויס פוטלי (לריין ניומן): אמא של ג'ינג'ר.
הייתה נשואה לג'ונס ולאחר מכן התחתנה עם אחד הרופאים בבית החולים שבו היא עובדת בתור אחות.
בלייק גריפלינג (קאת' סוסי): אחיה הקטן של קורטני.
בהתחלה ניסה להתחבר אל קארל אבל לאחר שלא צורף למעגל חבריו של קארל הפך להיות אויבו והם מתנצחים ביניהם במהלך הסדרה.
ברנדון היגסבי (גריי דליסייל): ברנדון הוא ילד מעצבן מכיתתו של קארל.
נוהג להסתובב עם קוף המחמד שלו שנוטה לברוח ממנו.
גברת גורדון (קטלין פרימן): מורתו האהובה של קארל.
הייתה מורתו עד כיתה ו' ומספר ימים לאחר שפרשה, נפטרה.
היא וקארל היו קשורים מאוד.
גברת זורסקי (אליזבת' הלפרן): מורתה של ג'ינג'ר בחטיבת הביניים.
היא זו שעודדה את ג'ינג'ר להמשיך ולכתוב שירים.
ד"ר דייוויד דייב (דייוויד ג'רמיה): רופא מבית החולים שבו עובדת לויס, אמה של ג'ינג'ר, הם התחילו לצאת והיחסים ביניהם התפתחו.
וינסטון (ג'ון קאסיר): משרתם הנאמן של משפחת גריפלניג.
נוהג להסתובב עם בלייק הצעיר ולהסיע את הגרליפנגים.
ג'ואן בישופ (סוזן קראבס): אמה החטטנית של דודי.
נוהגת להשמיץ את לויס, אמה של ג'ינג'ר.
נואל סאסמן (אמילי קפנק): חברתו של קארל.
ג'ונס: בעלה לשעבר של לויס.
מוד: חברתו המבוגרת מאוד של קארל.
נפטרה במהלך ארוחת ערב בביתה של ג'ינג'ר.
במקור, מליסה דיסני, שמדבבת את ג'ינג'ר, שרה את שיר הנושא של הסדרה "I'm In Between".
לפני שעלתה הסדרה לאוויר הוחלפה גרסת השיר לגרסה שבה שרה קרי סאמר, שמדבבת את מירנדה קילגלן בסדרה.
במהלך חצי העונה הראשונה שימשה גרסה זו כשיר הנושא של הסדרה.
לאחר מכן, כל פרקי הסדרה הוחלפו לגרסה חדשה שאותה שרה זמרת ה-R&B מייסי גריי.
בארצות הברית לא שודרה מעולם גרסתה של מליסה דיסני, אך בארצות אחרות שבהן שודרה הסדרה ניתן היה למצוא את כל שלוש הגרסאות.
סיפורי ג'ינג'ר, מוכרת הן על ידי מעריצים והן על ידי ניקלודיאון בזכות התפתחות הדמויות בה, דבר שלא אופייני לסדרה מונפשת.
ג'ינג'ר מתחילה את הסדרה כתלמידת כיתת ז' ועם העונות היא גדלה, עולה כיתות ואף מגיעה לתיכון.
כך גם קארל שעובר מבית ספר יסודי אל חטיבת הביניים.