tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוד קודם לכן, במסגרת תפקידו כאחראי על אזור כיבוש צבאי החליט, עם כניעת גרמניה הנאצית, להעביר שלוש החלטות לשיפור חייהם של הנתונים תחת הכיבוש: (1) החלת מערכת חלוקת מזון, (2) הפעלה מחדש של השרתים הציבוריים, (3) חלוקת מנות של חלב לילדים.
הוא זירז את העברת תהליך העברת המזון ממכסות האספקה של ברית המועצות לעבר שטחי הכיבוש בגרמניה וטען כי פעל פועלו התבסס על כך שלצד שנאתו לנאציזם הוא העריך את העם הגרמני.
בסופה של המלחמה ז'וקוב למעשה נשא באהדה יוצאת דופן מצד האוכלוסייה הכללית של ברית המועצות ומצד החיילים בשטח על פועלו.
ז'וקוב לקח חלק בוועידת פוטסדאם והתיידד עם מקביליו מנהיגי השטחים הכבושים של גרמניה מטעם בריטניה, ארצות הברית וצרפת, פילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי, גנרל דווייט אייזנהאואר ומרשל ז'אן דה לאטר דה טסיני בהתאמה.
ז'וקוב היה חבר מועצת הממשל של בעלות הברית (אנ') על חלוקת גרמניה לאזורי הכיבוש לאחר מלחמת העולם השנייה.
ז'וקוב רכב על סוס לבן בראש מצעד הניצחון של הצבא האדום במוסקבה ב-24 ביוני 1945. ההערצה והפופולריות שלו האפילה על זו של סטלין, דבר שהיה לצנינים בעיני הרודן.
סטלין ביקש להשפילו ולכן במרץ 1946 הודח ז'וקוב ממשרתו והוחזר למוסקבה לשאת במשרת המפקד העליון של כוחות הקרקע של הצבא האדום.
בשנת 1947 כמה מעוזריו וחבריו נעצרו במסגרת פרשת השלל והופעל עליהם לחץ כבד לתת מידע מפליל על ז'וקוב עצמו.
באמצע 1946 הגיעה לידי סטלין תלונה בדבר ייצור מטוסים פגומים עבור חיל האוויר הסובייטי.
סטלין העביר את הנושא לטיפולו של השר לביטחון המדינה, ויקטור אבאקומוב, ולמעשה הנחה אותו כיצד לפעול לאורכה של הפרשה.
מספר קצינים בכירים בשורות חיל האוויר הסובייטי נעצרו ונשלחו למאסר.
מטרת הפרשה היה להרחיק מז'וקוב את עוזריו הבכירים.
הסיבה הרשמית לתחילת הפרשה היה חקירה בנושא של העברת שלל גרמני לידיים פרטיות ללא אישורים.
בכך הואשמו מפקדים בכירים בצבא האדום ובראש ובראשונה ז'וקוב עצמו.
האשמות נגד ז'וקוב התבססו על הודעת המרשל אלכסנדר נוביקוב שנעצר עוד בשנת 1946 ומידע שהעביר ניקולאי בולגנין ליוסיף סטלין על קרונות רכבת עם רכוש שלל שמועבר מגרמניה הכבושה לביתו של ז'וקוב.
ז'וקוב זומן לבירור ב-1 ביוני 1946, פוטר מתפקיד מפקד חיל היבשה ונשלח להרי אורל בתוך מפקד פיקוד.
בקיץ 1946 מונה לתפקיד חסר חשיבות של מפקד צבאי במחוז אודסה.
פרשת השלל נועדה לוודא את ריחוקו של ז'וקוב מעמדות כוח שעלולות לאיים על סמכותו האבסולוטית של סטלין.
ב-20 בינואר 1948, הפוליטביורו קיבל החלטה "בדבר החבר גאורגי ז'וקוב" שנועדה להשפיל את שמו של ז'וקוב ולהכפיש אותו על תפקודו כמפקד צבא הכיבוש בגרמניה המזרחית לאחר המלחמה.
בהחלטה נכתב כי ז'וקוב פעל בהתנהגות בלתי הולמת עבור מפקד סובייטי ועבור חבר המפלגה (הקומוניסטית) וכי בעלי בריתו ותומכיו בשורות הדרג הצבאי והדרג הפוליטי פעלו להשתיק את הידיעות על התנהלותו זאת.
בעקבות ההחלטה, השר בולגנין הורה על פיטוריו של ז'וקוב מתפקיד המפקד הצבאי באודסה למוצב המרוחק של מפקד צבאי במחוז האורל.
שר ההגנה של ברית המועצות
באוקטובר 1952, במהלך הבחירות לקונגרס ה-19 של ברית המועצות, העלו תומכיו של ז'וקוב את שמו כמועמד אפשרי לסובייט העליון.
עם מות סטלין ב-5 במרץ 1953 עבר ז'וקוב לפעילות פוליטית ותמך בניקיטה חרושצ'וב.
חרושצ'וב היה נתון במאבק סמכות על הנהגת ברית המועצות לאחר סטלין בינו לבין גאורגי מלנקוב ולברנטי בריה.
עוד במהלך 1953 מינה בריה את ז'וקוב לסגן שר ההגנה תחת בולגנין.
לדברי סרגיי חרושצ'וב, בנו של ניקיטה, אביו לחץ על בריה למנות את ז'וקוב למשרה, שכן ראה בו בעל ברית פוליטי רב חשיבות.
מותו של סטלין הותיר משבר ירושה שהוביל למינויו הזמני של מלנקוב לתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית.
מאבק סמכות התפתח בין בריה וחרושצ'וב וז'וקוב צידד באחרון.
שני הצדדים היריבים טיפחו מחנות פנים-מפלגתיים וניסו לקרב לשורותיהם מנהיגים צבאיים ידועים ביוקרתם מימי המלחמה.
ב-26 ביוני 1953 התקיימה פגישה מיוחדת של הפוליטביורו הסובייטי שכונסה על ידי מלנקוב.
בריה הגיעה לפגישה בתחושה לא נוחה מכיוון שנקרא בחיפזון - ואכן, ז'וקוב הורה לגנרל קיריל מוסקלנקו (שחבר לחרושצ'וב לצידו של ז'וקוב) להכין בחשאי כוח מיוחד והתיר לכוח להשתמש בשתי מכוניות מיוחדות של ז'וקוב ובולגנין (שכללו זכוכיות שחורות) על מנת לחדור בבטחה לתוך הקרמלין.
ז'וקוב גם הורה לו להחליף את משמר המ.ב.ד.
במשמר צבאי של המחוז הצבאי של מוסקבה, שהיו נאמנים לו.
לבסוף, במהלך הפגישה, חרושצ'וב הציע לגרש את בריה מהמפלגה הקומוניסטית ולהביאו בפני בית דין צבאי על סדרה ארוכה של אישומים בפשעים חמורים שנעשו בהיותו מפקד הנ.ק.ו.ד..
הכוחות המיוחדים של מוסקלנקו צייתו.
מלנקוב לחץ על כפתור בשולחנו, והכוח שהוכן מראש של קצינים חמושים בראשות ז'וקוב פרץ לחדר ואסר את בריה.
ישנן שמועות כי בריה נורה במקום, אך נראה שסברה זו אינה נכונה.
בריה נלקח בתחילה לכלא לפורטובו, ומשם הועבר למטהו של הגנרל מוסקלנקו.
מעצרו נשמר בסוד עד אשר סגניו החשובים נעצרו גם הם.
ששהו במוסקבה והיו תחת פיקוד בריה פורקו מנשקם על ידי יחידות צבא סדירות.
העיתון "פראבדה" הודיע על מעצרו של בריה רק ב-10 ביולי, תוך ציון מלנקוב כיוזם והזכרת "פשעי בריה כנגד המפלגה והמדינה".
בריה נשפט בפני "טריבונל מיוחד", ולא הותר לו לייצג עצמו או לבטא את עמדתו.
ז'וקוב היה חבר הטריבונל וקונייב ניהל אותו.
נגזר עליו גזר דין מוות והוא הוצא להורג מיידית על ידי פאבל בטיצקי.
לצד בריה הוצאו להורג מספר חבריו ותומכיו.
לאחר מות בריה, צומצם הנ.ק.ו.ד.
ממעמד של משרד ממשלתי לוועדה (הק.ג.ב.), ואף אדם שעמד בראשו לא ריכז כוח רב כל כך בידיו כבריה בשעתו.
במהלך 1954 היה ז'וקוב אחראי על סדרת ניסויים בפצצות ביקוע גרעיני באתר הניסויים סמיפלטינסק (הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית).
בנוסף היה אחראי על התרגול הצבאי "כדור שלג" בטוטסקוי, מחוז אורנבורג, שמטרתו הייתה לבחון התנהלות של הכוחות המזוינים בתרחיש של מלחמה גרעינית.
במסגרת התרגיל שנערך בטוטסקוי נעשה שימוש בטילים בליסטיים בעלי ראש נפץ גרעיני מסוג RDS-4, במשקל 40 קילוטון.
התרגיל כלל 45 אלף חיילים ותצפתו מעליו כל שרי ההגנה של מדינות ברית ורשה כולל מספר שרים סובייטים ובהם גם חרושצ'וב.
ב-1955 נתמנה לשר ההגנה בידי ניקולאי בולגנין.
בפברואר אותה השנה בולגנין התמנה ליושב ראש מועצת השרים (ראש ממשלת ברית המועצות).
ז'וקוב התנגד נחרצות להשבת מערכת הקומיסרים הצבאיים עקב הפגיעה החריפה שהמערכת יצרה בהתנהלות ובביצועים של הצבא וטען כי פוליטיקאים אינם אנשי צבא מיומנים.
ז'וקוב חידש את משרת ראש מטה חילות הקרקע (תפקיד שסטלין ביטל ב-1950) ומינה את סגנו, קונייב, למשרה.
לפי יוזמתו של חרושצ'וב, ז'וקוב היה האחראי על הפחתת הכוחות המשרתים בכוחות המזוינים של ברית המועצות מ-4,815,870 חיילי קבע לפחות משלושה מיליון.
ביולי 1955, ז'וקוב, ביחד עם חרושצ'וב, בולגנין וויאצ'סלב מולוטוב, ייצגו את ברית המועצות בוועידת מנהיגים לצד ראשי בריטניה, צרפת וארצות הברית.
חרושצ'וב העריך כי חברותו האישית של ז'וקוב עם הגנרל האמריקאי אייזנהאואר, שנבחר לנשיא ארצות הברית בבחירות של 1952, תתרום לשיפור ביחסי ארצות הברית–ברית המועצות.
אייזנהאואר הציע מדיניות "שמיים פתוחים" ששני הצדדים יוכלו להטיס מטוסי ביון מעל שמי הארצות ולפקח על פעילות צבאית ופיתוח גרעיני.
ז'וקוב תמך בתוכנית, אך חרושצ'וב, בולגנין ומולוטוב התנגדו לה.
ב-1956 היה לחבר מרכז המפלגה הקומוניסטית.
מאז מלחמת העולם השנייה הייתה הונגריה מדינת חסות של ברית המועצות והוסדר בה משטר קומוניסטי בדומה לכל שאר מדינות הגוש המזרחי.
באוקטובר 1956 פרץ המרד ההונגרי שהיה למרידה עממית שהורכבה ממיליציות חמושות שמטרתה הייתה להפיל את המשטר הקומוניסטי.
ז'וקוב, לצד כל שאר חברי הפוליטביורו, דחק בחרושצ'וב לשלוח כוחות לדחוק ברשויות השלטון בהונגריה ולפקח עם הגבול בין הונגריה לאוסטריה, שהיה חלק ממסך הברזל שהפריד את הגוש המזרחי והגוש המערבי במלחמה הקרה.
עם זאת, ז'וקוב ורוב חברי הפוליטביורו לא היו להוטים לראות התערבות בקנה מידה מלא של הצבא האדום בהונגריה.
ז'וקוב אף המליץ על נסיגת כוחות ברית המועצות כאשר נראה היה כי יצטרכו לנקוט בצעדים קיצוניים כדי לדכא את המרד שהפך למהפכה.
עמדתו של ז'וקוב והלך הרוח הכללי בקרב ההנהגה הסובייטית השתנה כאשר ראש ממשלת הונגריה החדש, אימרה נוג', ממנהיגי המרידה, החל לפעול להוצאת הונגריה מברית ורשה.
בסופו של יום, ז'וקוב וקונייב עמדו בראש הכוחות של הצבא האדום שעשו דרכם לתוך הונגריה ומוטטו את המרד בכוח הזרוע.
עוד ב-1956, מלחמת סיני פרצה בין ישראל, בריטניה וצרפת נגד מצרים.
ז'וקוב יצא בהצהרה רשמית שבה הצהיר כי הוא תומך בזכותה של מצרים להגנה עצמית וייצג את עמדת ארצו שצידדה בממשלה הסוציאליסטית של גמאל עבד אל נאצר במצרים במטרה להשיג תמיכה של ארצות ערב במסגרת המלחמה הקרה.
ביום הולדתו ה-60 ב-1956 ניתן לז'וקוב עיטור גיבור ברית המועצות הרביעי.
ב-1957 נתמנה לדרגת חבר מלא בנשיאות הוועד המרכזי.
חרושצ'וב חיזק את ז'וקוב באומרו עליו: בהמשך 1957 ז'וקוב ביקר באלבניה וברפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
בהגיעו ליוגוסלביה פגש בנשיאה יוסיפ ברוז טיטו ופעל לגשר על הפיצול היוגוסלבי-סובייטי שנוצר בין טיטו לסטלין ושהמשיך גם לאחר מות סטלין.
תוך זמן קצר באה הנפילה השנייה של ז'וקוב.
חרושצ'וב החליט כנראה כי לז'וקוב אישיות חזקה מדי, בעיקר בעקבות מאבקים ביניהם שנסובו סביב שאלת חופש הפעולה של הצבא מהשפעת הגורמים הפוליטיים בהנהגת המדינה.
ז'וקוב אף דרש שמצביאים בשורות הצבא האדום ידווחו לו בתור נציג ההנהגה הסובייטית קודם שידווחו לחרושצ'וב ולהנהגת המפלגה בכלל.
כמו כן דרש גם התנצלות רשמית של הממשלה הסובייטית בעבור הצבא עבור אירועי הטיהורים הגדולים שביצע סטלין בין 1937 ל-1938. ז'וקוב לקח חלק בניקוי שמם וזכרם של מיכאיל טוכאצ'בסקי, גריגורי שטרן, וסילי בליוכר ואלכסנדר יגורוב, כולם קורבנות הטיהורים.
יריביו הפוליטיים של ז'וקוב גינו אותו בתור רפורמיסט ותומך ברודנות צבאית.
האופוזיציה מקרב הפלג השמרני במפלגה להתנהלותו של ז'וקוב הייתה גורם מרכזי להפלתו מההנהגה.
ב-29 באוקטובר 1957, בעוד ז'וקוב באמצע מסעו הדיפלומטי באלבניה וביוגוסלביה, החליט הוועד המרכזי ליטול מז'וקוב את כל תפקידיו ותאריו המפלגתיים.
ז'וקוב הוחלף בתפקיד שר ההגנה במרשל ברית המועצות רודיון מלינובסקי.
ז'וקוב הואשם בתכנון קשר להפלת המשטר, בטיפוח פולחן אישיות משל עצמו, בתקיפת מוסדות המפלגה בצבא ועוד.
שוב צלל ז'וקוב לתהומות הנשייה.
לתקופה מסוימת ז'וקוב התבודד בפרישתו.
עם סילוק חרושצ'וב ועליית ברז'נייב, ניקולאי פודגורני וקוסיגין השתפר היחס לז'וקוב.
הוא אמנם לא קיבל תפקיד פוליטי אך כבודו הוחזר לו.
הוא קיבל דאצ'ה ליד מוסקבה והחל להופיע בציבור.
ברז'נייב פעל לטפח את דמותו ומורשתו של ז'וקוב מחדש במטרה לחזק את ביסוסו הפוליטי האישי בעיני ההמונים.
ב-1969 הופיע ספר זיכרונותיו, שנכתב על ידי סופרי צללים, והפך ללהיט בברית המועצות; מספר מהדורות חדשות, שנערכו כל פעם לפי הצרכים הפוליטיים של השעה, יצאו לאורך השנים.
ז'וקוב החל לכתוב את הספר כבר ב-1969, אך כתיבתו התארכה והתעכבה בעקבות התדרדרות במצבו הבריאותי שנבעה מלקותו במחלה קרדיווסקולרית.
גורם נוסף להתעכבות הכתיבה היה מאבקים ממושכים עם האחראי על רשויות הצנזורה, מיכאיל סוסלוב, שדרש מספר פעמים להסתכל בספר טרם פרסומו ודרש למחוק משורותיו את כל רישומי הביקורת שז'וקוב הפנה כלפי סטלין, מולוטוב, וורושילוב והמרשל סמיון בודיוני.
כפר הולדתו נקרא בשמו, וכן רחובות במוסקבה ובלנינגרד, שעליהן הגן במלחמה.
גם לאחר הדחתו מעמדת כוח בידי חרושצ'וב וגם בתקופת שלטונו של ברז'נייב, הותר לז'וקוב לשמור על זכותו ללבוש מדים צבאיים, על הדירה שלו במוסקבה, בהמשך גם על הדאצ'ה שלו בפאתי העיר, נהגו הפרטי והוא נותר חבר בנומנקלטורה, האליטה המפלגתית בכלל המדינות הקומוניסטיות.
ב-1968 לקה במפרצת תוך-גולגולתית שהובילה לשיתוקו החלקי והגבילה את יכולת הדיבור שלו.
ב-1971 הוזמן ז'וקוב להשתתף בקונגרס ה-24 של המפלגה הקומוניסטית אך ההזמנה בוטלה קודם נענה לה.
בעקבות פטירת רעייתו השנייה גאלינה ב-1973, מצבו הבריאותי של ז'וקוב המשיך להידרדר.
במאי 1974 לקה בהתקף לב ונכנס לתרדמת.
ב-18 ביוני 1974 ז'וקוב נפטר במוסקבה.
גופתו נשרפה ועפרו נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין וזאת על אף בקשתו האחרונה ודרישות משפחתו בפני הרשויות להיקבר בטקס של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
ב-1995 נבנה פסל בדמותו מול המוזיאון ההיסטורי הממשלתי.
ביום מאה השנה להולדתו ב-1996 התקיים טקס אזכרה דתי מטעם הכנסייה האורתודוקסית בבית הקברות של חומת הקרמלין.
כשהיה בן 23 ז'וקוב התחתן לראשונה עם אלכסנדרה דייבנה ז'וקובנה, ולזוג נולדו שתי בנות, ארה ואלה.
ז'וקוב לא שמר נאמנות מוחלטת לרעייתו ובמהלך שנות העשרים היה קרוב למריה וולקובה, אחות מוסמכת אותה פגש בבית חולים שבו שהה במלחמת העולם הראשונה.
לז'וקוב ולוולקובה הייתה ילדה אחת שנולדה ממזרה, מרגריטה, אך פרשת הניאוף שלו מעולם לא פגעה במוניטין הציבורי שלו.
מאוחר יותר בחייו התגרש מאלכסנדרה ונישא בשנית לגאלינה אלכסנדרובנה סמיונובה.
לזוג הייתה בת אחת משותפת, מריה, שהייתה הבת הרביעית והצעירה ביותר של ז'וקוב.
גאלינה נפטרה ב-1973, מסרטן השד.
לז'וקוב הייתה אחות גדולה בשם מריה (ילידת 1894) ואח צעיר בשם אלכסיי (יליד 1901) שנפטר בצעירותו.
אביו, קונסטנטין, היה סנדלר ונפטר ב-1921 ואמו אוסטינינה הייתה בת למשפחת חקלאית קשת יום ונפטרה ב-1944.
לאורך כל חייו מצא ז'וקוב תחביב בגידול דגים באקווריום ובדיג.
במהלך תקופת התבודדותו שלאחר הדחתו בידי חרושצ'וב, קיבל ערכת דיג מקצועית מהנשיא אייזנהאואר והשניים נותרו חברים טובים.
בתקופת פרישתו נהג לצאת לחופשות בסוצ'י ולדוג על גדות הים השחור.
ב-1975, האסטרונומית הסובייטית ליודמילה צ'רניק ביצעה תצפית ראשונה ומיפתה כוכב לכת מינורי וקראה לו לכבודו של ז'וקוב בשם: 2132 Zhukov.
ב-1976 הונפק בול דואר בדמותו של ז'וקוב לזכרו.
המרשל ז'וקוב עוטר בעשרות עיטורים ומדליות.
בין השאר הוא עוטר 4 פעמים במדליית "גיבור ברית המועצות".
שם העיטור מספר הפעמים בהן עוטר גיבור ברית המועצות 4 עיטור הניצחון 2 עיטור לנין 6 עיטור מהפכת אוקטובר 1 עיטור הדגל האדום 3 עיטור סובורוב (דרגה ראשונה) 2 סה"כ 14 עיטורים
גאורגי איבנוב מרקוב (בבולגרית: Георги Иванов Марков; 1 במרץ 1929 – 11 בספטמבר 1978) היה מתנגד שלטון בולגרי, אשר נרצח בלונדון על ידי סוכני הק.ג.ב..
ב-7 בספטמבר 1978, הוא חצה את גשר ווטרלו והמתין בתחנת אוטובוס, כשנדקר ברגלו על ידי אדם שהחזיק מטרייה.
מרקוב סיפר מאוחר יותר שהאיש דיבר במבטא זר.
מרקוב זכר את כאב העקיצה שהופיע עם הדקירה.
כאשר הגיע לעבודתו במשרדי ה-BBC, הבחין בפצעון אדום שהופיע במקום.
הכאב במקום שבו נדקר על ידי המטרייה המשיך, בערב התפתח אצלו חום גבוה, והוא מת בייסורים שלושה ימים לאחר מכן.
לאחר מותו, מצאו הרופאים בגופו קליע פלטינה קטן, כ-1.52 מ"מ אורכו, נעוץ בשוק.
בדיקה מאוחרת יותר מצאה שנקדחו בו שני חורים, בהם נמצאו עקבות לרעל הריצין.
מרקוב עבד כשדרן וכעיתונאי עבור ה-BBC מאז עריקתו מבולגריה, אז מדינה קומוניסטית תחת הנהגתו של הנשיא טודור ז'יבקוב.
הוא ביקר את המשטר ברדיו פעמים רבות, ועלו השערות כי הייתה זו הממשלה הבולגרית שיזמה את חיסולו בסיוע הק.ג.ב.
אישרו שהארגון עמד מאחורי ההתנקשות.
הם ציינו שנשקלו כמה דרכים להתנקש במרקוב, ביניהן במריחת ג'לי רעיל על עורו.
עד עתה לא הועמד איש לדין על רצח מרקוב, בעיקר משום שרוב המסמכים בעניין הושמדו.
גאורגי מקסמיליאנוביץ' מלנקוב היה מדינאי סובייטי ומנהיג המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ושותף קרוב של יוסיף סטלין.
הוא היה ראש ממשלת ברית המועצות לתקופה קצרה לאחר מותו של סטלין (מרץ 1953 – פברואר 1955).
הוא הצטרף לצבא האדום בשנת 1919 ולמפלגה הקומוניסטית באפריל 1920. במהלך שירותו הצבאי, הוא היה קומיסר פוליטי.
לאחר שעזב את הצבא בשנת 1921, הוא למד בבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה.
הוא סיים את חוק לימודיו בשנת 1925 ועבד עבור המפלגה הקומוניסטית והפך לאיש סודו של סטלין.
הוא סייע לסטלין, יחד עם לברנטי בריה בעת "הטיהורים הגדולים" בסוף שנות השלושים, אם כי לאחר מכן הפך ליריבו של בריה.
מלנקוב הצטרף לפוליטבירו בשנת 1946. למרות יריבותו מול בריה ואנדריי ז'דאנוב, הוא שמר על חסדו של סטלין, בעיקר עם ירידת קרנו של ז'דאנוב.
בשלב זה הפך בריה שוב להיות בן בריתו של מלנקוב ויחד במהלך פרשת לנינגרד הם פעלו להרחקת מקורביו של ז'דאנוב מתפקידי מפתח בשלטון.
בחלקם הם הוצאו להורג ובחלקם שנשלחו למחנות עבודה.
בשנת 1952 התמנה מלנקוב למזכירות המפלגה.
מותו של סטלין במרץ 1953 שלח את מלנקוב לעמדות הבכירות ביותר - בעזרת תמיכתו של בריה הפך ליושב ראש מועצת השרים (ראש הממשלה) כמו גם המזכיר הראשון של המפלגה, אך הוא נאלץ להתפטר מתפקיד המזכיר הראשון ב-13 במרץ עקב התנגדות בקרב חברים אחרים בפרזדיום.
ניקיטה חרושצ'וב התמנה לתפקיד המזכיר הראשון במקומו בספטמבר, מה שהוביל לפתיחת עידן קצר של ה"דואומוורט" של מלנקוב-חרושצ'וב.
מלנקוב היה ראש הממשלה במשך שנתיים.
בעת שלטונו הוא התבטא רבות נגד ההתחמשות הגרעינית, והכריז ש"מלחמה גרעינית יכולה להוביל להרס גלובלי".
הוא גם תמך בהסבת היצור למוצרי צריכה במקום תעשייה כבדה.
מלנקוב אולץ להתפטר בפברואר 1955 לאחר שיריביו תקפו אותו בשל קרבתו לבריה (שהוצא להורג בדצמבר 1953) ובשל כישלון מדיניות ממשלתו.
הוא שמר על מקומו בוועד הנשיאות.
אולם, בשנת 1957 הוא אולץ להתפטר בשל ניסיונו להדיח את חרושצ'וב תוך שיתוף פעולה עם ניקולאי בולגנין, ויאצ'סלב מולוטוב ולזר קגנוביץ' (הקבוצה האנטי-מפלגתית).
בשנת 1961 הוא סולק מהמפלגה ונשלח מחוץ למוסקבה.
הוא הפך למנהל מפעל הידרואלקטרי באוסקמן שבקזחסטן, תפקיד אותו מילא עד ליציאה לגמלאות.
הנסיך גאורגי יבגנייביץ' לבוב (Георгий Евгеньевич Львов; 2 בנובמבר 1861 – 7 במרץ 1925) היה מדינאי רוסי וראש הממשלה הרוסי הראשון שלאחר הצאר, במהלך ממשלת המעבר הרוסית שלאחר מהפכת פברואר.
הוא כיהן בתפקיד זה מ־23 במרץ עד 21 ביולי 1917 (לוח יוליאני).
הנסיך לבוב נולד בדרזדן, בממלכת סקסוניה בתוך הקונפדרציה הגרמנית.
המשפחה חיה בטולה, האימפריה הרוסית, ולמרות מעמדה היא לא הייתה עשירה (על פי ערכי בני האצולה).
אחיו הגדול של לבוב, אלכסי, הפך בשנת 1896 למנהל בית הספר לאומנויות במוסקבה.
אח אחר, ולדימיר, ניהל את הארכיון המרכזי של משרד החוץ במוסקבה מאז שנת 1901.
לבוב הוסמך במכללת המשפט האוניברסיטאית במוסקבה (1885).
תוך זמן קצר לבוב מצא חן בעיני מנהיג מועצת בעלי האדמות של פרובינציית טולה והתקבל מהר מאוד אל המועצה כחבר בקונגרס המועצות.
הרוזן לב טולסטוי היה חברו, העריך מאוד את עבודתו והכיר את כל משפחתו של לבוב.
בשנת 1901 לבוב התחתן באחוזת בוגורודיצקי עם בתו הצעירה ביותר של בעל האחוזה, הרוזן א.
הרוזן בוברינסקי הוא למעשה נכדה הלא לגיטימי של קיסרית רוסיה יקתרינה השנייה.
יוליה אשת הנסיך הייתה במצב בריאותי לקוי ונפטרה שנתיים לאחר מכן, לא היו להם ילדים.
לבוב הפך חבר מעגל האופוזיציה "שיחה" והתנועה הליברלית "איחוד השחרור".
מאז 1911, היה לבוב חבר בוועדה במוסקבה של המפלגה הפרוגרסיבית (בעבר, מאז 1905, הוא היה חבר במפלגת הצוערים).
בשנת 1913, לאחר התפטרותו של ראש עיריית מוסקבה לבוב נבחר על ידי מועצת העיר מוסקבה כמועמד לתפקיד ראש עיריית מוסקבה, אך לא אושר על ידי שר הפנים אלא על ידי נ.
אירוע זה סימן את תחילתו של סכסוך ממושך בין ראש עירייה מוסקבה לממשלה.
אחרי לבוב, המועצה במוסקבה ב-1913 בחרה בשני מועמדים נוספים לראשות העיר (ש.
קטואר), שאף הם לא אושרו אז על ידי הממשלה.
במוסקבה בשנת 1914, בקונגרס שהוכן על ידי המועצה במוסקבה ובהשתתפות נציגי המועצות מכל רחבי רוסיה, נוצר איחוד המועצות הכל-רוסי לסיוע לצבא לחולים ופצועים במלחמה - בראשותו של לבוב.
תוך זמן קצר ארגון זה החל לסייע לצבא, בתקציב שנתי של 600 מיליון רובל.
הוא הפך לארגון העיקרי שעסק בציוד בתי חולים ורכבות אמבולנס, אספקת בגדים ונעליים לצבא (זה היה אחראי על 75 רכבות ו-3,000 מרפאות, בהן היו למעלה מ-2.5 מיליון חיילים וקצינים חולים ופצועים מטופלים).
שנה לאחר מכן, האיחוד הזה התמזג עם איחוד הערים הכל-רוסיות לארגון יחיד - המועצה.
בשנים 1915 - 1917 עמד לבוב בראש הוועדה המשותפת של איחוד המועצות ואיחוד הערים, ונלחם בשחיתות ובפוליטיזציה של הדומה שהייתה למעשה בובה פוליטית מושחתת תחת הקיסר ניקולאי השני.
בקונגרס של מנהיגי המועצה בספטמבר 1915, הוא הצהיר: "שילוב כה חזק של פעילות ממשלתית עם הציבור שהיה כה מבוקש ברחבי הארץ לא התרחש."
מאז שנת 1916 שמו של לבוב החל להופיע ברשימות רבות של חברי "המשרד האחראי" או "משרד האמון", שהיה אמור להחליף את "ממשלת הבירוקרטים" הקיימת.
ב-2 במרץ 1917, לאחר מהפכת פברואר מינתה הוועדה הזמנית של הדומה של המדינה את לבוב לשר כיו"ר ושר הפנים של הממשלה הזמנית הראשונה, בנוסף הוא עמד בראש ממשלת הקואליציה הראשונה ובכך היה ראש הממשלה הראשון של המהפכה.
יחד עם חטיפת כס המלוכה חתם הקיסר ניקולאי השני על צו שמינה את לבוב ליו"ר מועצת השרים (2 במרץ 1917), אולם הגזירה התעלמה מן הקיסר וקבעה זאת לפיה.
כישלון מתקפת יוני ומרד יולי שאורגנו על ידי הבולשביקים הביאו למשבר ממשלתי.
ב-7 ביולי (20) 1917, התפטר לבוב מתפקידי ראשות הממשלה ושר הפנים.
בראש ממשלת הביניים עמד שר הצבא והצי הים אלכסנדר קרנסקי שהפך ראש ממשלה חדש.
לאחר מהפכת אוקטובר לבוב התיישב בטיומן.
במארס 1918 הוא נעצר בהוראת מפקד מפלגת הענישה הראשונה בים הצפוני מ.
לאחר 3 חודשים שוחררו לבוב ושני אסירים נוספים (לופוכין והנסיך גוליצין) בתנאי שלא יעזבו את העיר, ולבוב עזב מיד את יקטרינבורג, עשה את דרכו לאומסק, שנכבשה על ידי חיל המורדים הצ'כוסלובקי.
ממשלת סיביר הזמנית שהוקמה באומסק, בראשות פ.
וולודודסקי, הורתה ללבוב לצאת לארצות הברית (מכיוון שהאמינו שזו תוכל לספק את הסיוע המהיר והיעיל ביותר לכוחות האנטי בולשביקים) להיפגש עם נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ומדינאים אחרים כדי ליידע אותם על יעדי הכוחות האנטי-סובייטים ולקבל עזרה מבעלות ברית רוסיה לשעבר במלחמת העולם הראשונה.
באוקטובר 1918 הגיע לארצות הברית.
אך לבוב איחר - בנובמבר של אותה השנה, מלחמת העולם הראשונה הסתיימה, החלו ההכנות לוועידת שלום בפריס, לשם עבר מרכז הפוליטיקה העולמית.
במכתב מאוחר, בהתחשב באירועי 19 בנובמבר 1918, לנשיא וילסון, לבוב ביקש "לבטל ככל האפשר את הספקות הטבעיים המכשילים את התערבות בעלות הברית." ללא התערבות של האיגוד, הוא כתב לווילסון, רוסיה האנטי בולשביקית, המשמרת על התרבות המערבית, תכחד.
השיקולים שקבע לבוב במכתב לנשיא היו פיתוח של פסקי הדין הכלולים במכתבו מ-8 באוקטובר לתעשיין האמריקני צ'ארלס קריין שנחשב קרוב לווילסון.
לאחר שלא השיג תוצאות מעשיות בארצות הברית, חזר לבוב לצרפת, שם בשנים 1918–1920 עמד בראש הוועידה המדינית הרוסית בפריז.
הוא עמד בראש מערכת חילופי העבודה כדי לסייע למהגרים רוסים, והועבר לרשות זמנים כספית שמגור באגף הלאומי של ארצות הברית.
בהמשך עזב את הפוליטיקה, התגורר בפריז וחי בעוני.
הוא התפרנס מעבודות יד, וכתב ספר זיכרונות.
גאורגי ייבגנייביץ' לבוב נפטר ב-7 במרץ 1925.
בשנת 2000 הושק פרויקט להנצחת לבוב על ידי העיר אלכסין במטרה להחיות ולפתח את המורשת ההיסטורית, ליצור מסורות מקומיות בעלות אופי היסטורי ותרבותי ולטפח תחושת פטריוטיות ואהבה למולדת בקרב האוכלוסייה.
במשך 10 שנים פורסמו מחקרים על חייו ופעילותו החברתית של לבוב, נעשו סרטים, נחשפו אנדרטאות, ואורגנו "ימי לבוב" השנתיים באלכין.
חברת הטלוויזיה העירונית אלכסינסקי הסירה בשנת 2002 את הסרט התיעודי "היה פעם נסיך ..."
בנובמבר 2004, על בסיס מוזיאון אלכסינסקי לאהדה מקומית והיסטוריה, הוקמה תערוכה קבועה "היסטוריה של השלטון המקומי ברוסיה" עם קטע זיכרון המוקדש למשפחתו ולחייו של הנסיך לבוב.
מאז 2011, ספריית מחוז אלכסינסקי נושאת את שמו.
בסתיו 2007, לוח זיכרון שהוקדש לפעילותו של הנסיך לבוב נפתח בבניין עצרת מועצת טולה לשעבר.
ערב האירוע, פקיד מממשלת העיר טולה י.
קוניאכין, בהסתמך על מוצאו הפרולטרי, דרש להסיר את התואר "נסיך" מהטקסט.
הלוח היקר נופץ במכוון והוחלף ב"פרולטריון "(ללא תואר).
בשנת 2011 הושקה מעטפת דואר ברחבי רוסיה עם ציורו של לבוב.
המעטפה נוצרה לזכרו ולמען הנצחתו.
בשנת 2017 הותקן פסל ראש של לבוב במוסקבה בסמטת השליטים הרוסים.
גֶאוֹרְגִי טֶרְטֶר השני (בבולגרית Георги Тертер II) היה צאר האימפריה הבולגרית השנייה בין השנים 1322 ל-1323.
גאורגי טרטר השני, בנו של טודור סווטוסלאב, נולד במועד בלתי ידוע, אך ככל הנראה היה הדבר מעט לפני 1300. הוא נקרא על שם סבו, גאורגי טרטר הראשון.
ייתכן שהחל למלוך יחד עם אביו ב-1321, אך אין בכך ודאות.
לאחר מות אביו, תפס את השלטון, והיה מעורב במלחמת האזרחים באימפריה הביזנטית, שהתנהלה בין שני הטוענים לכתר, אנדרוניקוס השני ואנדרוניקוס השלישי.
הוא פלש לתראקיה, כבש את פיליפופוליס (פלובדיב של ימינו) והשאיר בה חיל מצב בפיקודו של קצין שכונה איוואן הרוסי.
כיבושיו הקנו לו את התואר "מושל הבולגרים והיוונים".
בהמשך יצא למסע קרבות נוסף נגד הביזנטים, וכבש מספר מצודות בסביבת העיר אדירנה.
עם זאת, אנדרוניקוס השלישי הצליח להשיב מלחמה שערה ואף החל בהכנות לפלישה לבולגריה עצמה.
הפלישה לא יצאה אל הפועל, לאחר שגאורגי טרטר השני הלך לעולמו, ככל הנראה מסיבות טבעיות.
הוא לא הותיר אחריו יורשים, ואת מקומו תפס קרוב משפחה רחוק, מיכאיל שישמן.
גאורגי השמיני (בגאורגית: გიორგი VIII) מבית בגרטיוני היה מלך ממלכת גאורגיה משנת 1446 ועד לשנת 1465, שהובס בידי יריביו ונותר כשליט המחוז המזרחי של גאורגיה, קאחתי, שם הוא שלט כגאורגי הראשון, מלך קאחתי משנת 1465 ועד למותו בשנת 1476, והוא ייסד ענף מלכותי מקומי לבית בגרטיוני.
גאורגי היה בנו השלישי של אלכסנדר הראשון הגדול מאשתו תמר.
אף על פי שדמטרה, בנו השני של אלכסנדרה היה בעל הזכות לרשת את השלטון מאחיו הבכור, וחטנג הרביעי, השתלט גאורגי על השלטון עם מותו של אחיו הבכור בדצמבר 1446. בשלב זה כבר החל תהליך התפוררות הממלכה, והיה קרוב להגיע לשיאו.
המדאיג מכולם היה מרד אצילי מערב גאורגיה ואתאבגות סאמצחה.
האתאבגות אף ייסדה כנסייה נפרדת משלה לנסיכות שלה.
אולם מהלך זה לא נשא פרי ומאמצי הפטריארך הקתולי, דוד הרביעי, מנע פיצול הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית-אפוסטלית.
תקופת שלטונו של גאורגי חפף לנקודת מפנה חשובה בהיסטוריה של המזרח הקרוב, כאשר בשנת 1453 כבשו העות'מאנים את קונסטנטינופול ושמו קץ לשלטונה של האימפריה הביזנטית.
הקיסר שאליו הייתה מאורסת ביתו של גאורגי, קונסטנטינוס האחד עשר, נהרג בקרב.
המדינאים הגאורגים שהיו שקועים במאבקי כוח משלהם, לא העריכו בצורה נכונה את ההתפתחויות שהובילו את הממלכה הגאורגית מבודדת מאירופה הנוצרית במשך שלוש המאות שבאו לאחר מכן.
עדיין, נחשבו הגאורגים כמשתתפים אפשריים למסע צלב אנטי-עות'מאני שתוכנן על ידי האפיפיור פיוס השני וכוחות מערב אירופאיים.
מסיבה זו נשלח לודוביסוז בולוגנינוס לקיים שיחות בגאורגיה.
גאורגי מצידו הסכים להפסקת אש מול אויביו הפנימיים.
הגאורגים רצו לשלוח 120,000 חייל והציעו אף להמשיך את מסע הצלב עד לירושלים.
בסופו של דבר לא התגבשה קואליציה והמלחמות הפנימיות חזרו במהרה לגאורגיה.
בשנת 1462 הפקיע גיאוגי את סאמוֹכַּלאכּוֹ מבעליו, שהיה קרוב של המשפחה המלכותית, בגרט החמישי, כיוון שתמך בנסיך המורד, ק'ווארק'ווארה השני ג'אק'לי , אתאבג רב עוצמה של סאמצחה.
בשנת 1463, כרת בגרט ברית עם מתנגדים אחרים לשלטון, דוכסים (אריסתווים) של מגרליה, גוריה, סוואנתי ואבחזיה, והם הביסו את המלך בקרב צ'יחורי.
בסופו של דבר, איבד המלך את כל המחוזות המערביים של גאורגיה ובגרט הוכרז כמלך ממלכת אימרתי.
בשנת 1465 ניסה גאורגי להכניע את ק'ווארק'ווארה השני אולם הוא הותקף על ידי האחרון, ונשבה בידו באגם פרוואני.
בגרט מלך אימרתי ניצל את המצב באופן מיידי, הוא השתלט על טביליסי והכריז על עצמו כמלך גאורגיה.
בעקבות זאת, החל ק'ווארק'ווארה השני להחשיב את בגרט כמתחרה עיקרי שלו ושחרר את גאורגי לחופשי.
גאורגי ניסה להשיב לעצמו את הכתר כמלך גאורגיה אולם ללא הצלחה.
לכן ייסד במחוז קאחתי ממלכה נפרדת בשם ממלכת קאחתי והכריז על עצמו כמלך הראשון שלה.
הוא ערך ארגון מחדש של האדמיניסטרציה והחלוקה למחוזות הפנימיים.
הוא חילק את ממלכתו לתת-מחוזות קטנים, שהיו קלות לשליטה, בשם סַמוֹאוּראבוֹ, במקום דוכסויות עצמאיות שנקראו סאֶריסתַבוֹ.
בראש המחוזות הוא הציב, שלא כמו בממלכות הגאורגיות האחרות, לורד שהוא כומר (הבישופים של בודבה, אלאוורדי, רוסתווי ונקרסי), שהיו באופן כללי נאמנים יותר לשלטון מאשר אצילים חילוניים, והיו אחראים על מחוזות צבאיים מיוחדים שנקראו סאדרוֹשוֹ.
גאורגי נפטר בשנת 1476 וירש אותו בנו אלכסנדר הראשון.
נסטאן-דארג'ן - 1456 לערך שילדה לו לפחות שני ילדים (יש אומרים חמישה ילדים):
בת (שם לא ידוע) - הייתה מאורסת לקיסר קונסטנטינוס האחד עשר שנהרג בשנת 1453
מיוחסים לו גם שני בנים ובת נוספת
גאורגי השביעי (בגאורגית: გიორგი VII) (מת ב- 1405 או 1407) מבית בגרטיוני היה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת משנת 1393 ועד למותו בשנת 1407 (על פי גרסה אחרת משנת 1395 ועד 1405).
גאורגי היה בנו של בגרט החמישי הגדול מאשתו הלנה, בתו של בסיליוס, קיסר טרפזונטס, שנפטרה מדבר בשנת 1366.
בנובמבר 1386 הובס אביו של גאורגי, בגרט, ונלקח בשבי בידי המצביא המונגולי טימור לנג.
אולם בפלישה המונגולית הבאה הצליח גאורגי לארגן התנגדות מוצלחת ושחרר את אביו, שמינה אותו כשליט משותף בשנת 1369.
בשנת 1393 נפטר בגרט וגאורגי הפך למלך היחיד של הממלכה.
רוב תקופת שלטונו עברה במאבק מול טימור לנג, שערך, בשנים 1387–1403, שבע פלישות נוספות כנגד הממלכה הגאורגית העקשנית, שהשאירו את גאורגיה הרוסה.
בסופו של דבר, בשנת 1403, נאלץ גאורגי לערוך הסכם שלום עם האויב האכזרי.
על פי ההסכם הכיר גאורגי בטימור לנג כמושל והסכים לשלם לו מס ומצד שני הכיר טימור לנג בזכותם של מלכי גאורגיה להיות מוכתרים כמלכים נוצרים.
גאורגי נהרג בקרב נגד נוודים טורקמנים, משבט קארא קויונלו (Garagoýunly, قراقویونلو, "טורקמני הכבשה השחורה") כפי הנראה.
וסביר גם כי היה חשוך בנים כיוון שאחיו, קונסטנטין הראשון יורש אותו עם מותו.
גאורגי אריכוביץ' לנגמק היה מדען טילים סובייטי.
נולד בעיר סטרובילסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית וכיום באוקראינה) לאב ממוצא גרמני ולאם ממוצא שווייצרי.
בשנת 1908 עברה המשפחה לעיר יליזבתגרד, שם סיים גאורגי את לימודיו בבית הספר התיכון.
בשנת 1916 גויס לצבא ונשלח ללימודים בבית הספר לקציני הצי בסנקט-פטרבורג.
בפברואר 1917 סיים את לימודיו והוסמך לקצונה.
לנגמק שירת ביחידת תותחי החוף של הצי הבלטי.
באביב 1918, לאחר שרוסיה יצאה מהמלחמה בעקבות חוזה ברסט-ליטובסק, עזב לנגמק את השירות וחזר ליליזבתגרד.
הוא נרשם ללימודי הנדסה באוניברסיטת אודסה, אך לא הספיק ללמוד, כי גויס לצבא האדום.
לאחר גיוסו מונה לפקד על אחת מסוללות של תותחי חוף בעיר קרונשטאדט.
במהלך מרד קרונשטאדט נעצר ונכלא לנגמק על ידי המורדים, כי לא הסכים לקחת חלק פעיל במרד.
הוא שוחרר מהכלא על ידי חיילי הצבא האדום לאחר דיכוי המרד.
לאחר המלחמה נשאר לשרת בשירות קבע.
בשנת 1923 התקבל ללימודים באקדמיה הטכנית של הצבא האדום, אותם סיים בשנת 1928. החל משנת 1928 עבד לנגמק ב"מעבדת דינמיקת הגזים" הסובייטית (Soviet Gas Dynamics Laboratory) לצידם של מדעני טילים סובייטיים בולטים אחרים.
יחדיו פיתחו המדענים משגרי טילים המבוססים על דלק ללא עשן.
קבוצה זו מוזגה מאוחר יותר עם ארגון אחר שעסק בתכנון טילים ובייצורם ויחדיו הפכו ל"מכון המחקר להנעה סילונית" ולנגמק היה לסגן מנהל המכון.
בשנת 1936 השלימו חוקרי המכון את המפרט הטכני לטיל-דאון (rocket-glider).
בשנת 1937, במהלך הטיהורים הגדולים, פוטר לנגמק מתפקידו והושם במאסר יחד עם מנהל המכון, איוואן קליימיונוב ומתכנן המנועים ולנטין גלושקו על בסיס האשמות כוזבות.
לנגמק וקליימנוב עברו מסכת עינויים והוצאו להורג לאחר משפט מדומה.
שמו של לנגמק הונצח בקריאת מכתש לנגמק שעל פני הירח על שמו.
גאורגי סבירידוב (16 בדצמבר 1915 – 5 בינואר 1998) היה מלחין נאו-רומנטי מהתקופה הסובייטית.
סבירידוב נולד באימפריה הרוסית ב-1915. אביו, ואסילי סבירידוב שהיה עובד דואר נהרג במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה כאשר בנו היה בן 4. הוא למד לנגן משמיעה על בללייקה והראה כישרון כה גדול שהתקבל מיד לתזמורת המקומית של כלי נגינה עממיים.
בשנת 1929 החל ללמוד בבית ספר למוזיקה, לאחר 1932 הוא למד לנגן בפסנתר בעיר סנקט פטרבורג.
לאחר סיום לימודיו בקונסרבטויון של לנינגרד אצל דמיטרי שוסטקוביץ', בשנת 1941 הוא גויס לצבא האדום אך שוחרר עקב בריאותו הרופפת.
אחת היצירות המפורסמות שלו- רומן וואלס לתזמורת, נקראת "סופת שלג" ("The Blizzard"), היצירה מבוססת על סיפורו של הסופר והמשורר הרוסי אלכסנדר סרגייביץ' פושקין ("The Tales of the Late Ivan Petrovich Belkin").
בשנת 1946 זכה בפרס סטלין (שלימים נקרא פרס ברית המועצות) על טריו לפסנתר.
בשנת 1960 קיבל את פרס לנין ובשנת 1968 את פרס ברית המועצות.
פעם נוספת זכה בפרס ברית המועצות בשנת 1980. כמו כן עוטר בתואר אמן העם של ברית המועצות, גיבור העמל הסוציאליסטי ו-4 פעמים קיבל את עיטור לנין.
גאורגי טודורוב (בבולגרית: Георги Тодоров; 10 באוגוסט 1858, בולגראד, נסיכות מולדובה – 16 בנובמבר 1934, סופיה, ממלכת בולגריה) היה גנרל, ומפקד הארמיות השנייה והשלישית של צבא בולגריה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
את תחילת הקריירה הצבאית שלו, עשה טודורוב במיליציית המתנדבים הבולגרית אופלצ'נצי במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ולאחריה למד בבית הספר הצבאי בסופיה.
בשנת 1882 נשלח לאקדמיה הצבאית בסנקט פטרבורג, אך לא סיים את הלימודים בשל פרוץ המלחמה עם הסרבים בשנת 1885, עת נקרא בדחיפות לפקד על כוחות בחזית.
במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885), פיקד על גדוד שהגן על העיר וידין בפני המצור הסרבי.
לאחר המלחמה השתתף ביחד עם קבוצת קצינים מיליטנטים, בהם ניקולה ז'קוב, בהפיכה הצבאית, אשר הובילה להדחתו של הנסיך בטנברג.
לאחר הפיכת הנגד, נשפט ושוחרר מהצבא.
עם עלייתו לשלטון של הנסיך פרדיננד הראשון, הוחזר לצבא ובשנת 1896 קודם לדרגת קולונל.
בשנת 1910, קודם לדרגת מאיור גנרל וקיבל פיקוד על אוגדת חיל הרגלים השביעית "רילה" של צבא הממלכה.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נלחמו טודורוב ואוגדתו מול העות'מאנים בגזרת סלוניקי וזכו לניצחון משמעותי בקרב בולייר, אשר לאחריו נפתחה הדרך בפני הבולגרים לכיבוש העיר אודרין.
במהלך מלחמת הבלקן השנייה הועבר לגזרה המקדונית, שם ניהל קרבות עיקשים מול הצבא הסרבי.
עם פרוץ הקרבות באוקטובר 1915 קיבל טודורוב פיקוד על הארמייה הבולגרית השנייה אשר השתתפה במתקפה הבולגרית על סרביה.
באמצע אוקטובר 1915, ברמת אובצ'ה פולה המצויה בין הערים וראניה שבסרביה וברובו שבמקדוניה, זכתה אוגדתו של טודורוב בניצחון על הצבא הסרבי, אשר היה בנסיגה לעבר סלוניקי.
קרב זה עיכב את הגעתם של הכוחות הסרביים למחנה האנגלו-צרפתי ופגע בשורותיו, אם כי לא באופן משמעותי מאוד.
באוקטובר 1917 פיקד על הארמייה השלישית בגזרת דרום דוברוג'ה, תחת פיקודו של מפקד החזית אוגוסט פון מקנזן והשתתף בקרבות שהובילו לכיבוש החבל.
ב-8 בספטמבר 1918 נאלץ מפקד המערכה של צבא בולגריה, הגנרל ניקולה ז'קוב לפרוש מתפקידו בשל בעיות בריאות וטודורוב מונה להחליפו.
חילופי הגברי לא יכלו להתרחש בעיתוי גרוע יותר, כאשר החזית המקדונית נטתה לרעת הבולגרים והכוחות הסרביים, הצרפתיים והבריטיים לוחצים לפריצת קוויה.
ב-15 בספטמבר נחלו הבולגרים תבוסה צורבת בקרב דוברו פולה כאשר הכוחות הצרפתיים והסרביים אשר היו עדיפים על פני הבולגרים, הפעילו להביורים ופגעו קשות בכוחותיהם.
הקרב נוהל באופן כושל והחיילים הבולגרים נטשו את החזית והתמרדו כנגד המלך פרדיננד, דבר שהוביל לפריצתה והעמיד את ממלכת בולגריה בסכנת אובדן העצמאות.
בולגריה נאלצה לבקש הפסקת אש מיידית ומאוחר יותר להיכנע.
טודורוב נתפש כאחראי לכישלון בקרב דוברו פולה, אשר סימל את הכרעת המלחמה לרעת הבולגרים.
לאחר חתימת חוזה ניי צומצם הצבא הבולגרי וטודורוב שוחרר מן השרות בשנת 1919. ב-16 באפריל 1925 השתתפו טודורוב ורעייתו בתפילת האשכבה בכנסיית סוייטה נדליה בסופיה, לזכרו של הגנרל קונסטנטין גאורגייב, שנרצח יומיים קודם לכן בידי קומוניסטים.
במהלך האירוע התפוצצה במקום פצצה רבת עוצמה, שנועדה לחסל את המלך בוריס השלישי, אשר למזלו הטוב איחר לאירוע.
160 בני אדם נהרגו בפיגוע, ובכלל זה שר ההגנה מתקופת מלחמת העולם הראשונה וקצינים בכירים בצבא הבולגרי כגון הגנרל סטפן נרזוב, ו-320 נפצעו.
טודורוב היה בין הפצועים ורעייתו נהרגה.
טודורוב הלך לעולמו בסופיה ב-16 בנובמבר 1934. להבדיל מקציני צבא אחרים בוגרי מלחמת העולם הראשונה, כגון פנטליי קיסלוב או סטפן טושב, לא הנציחו הבולגרים באופן משמעותי את שמו.
גאורגי מיכאילוב דימיטרוב (בבולגרית: Георги Димитров Михайлов; 30 ביוני 1882, קובאצ'בצי, נסיכות בולגריה – 2 ביולי 1949, מוסקבה, ברית המועצות) היה פוליטיקאי בולגרי, מנהיג המפלגה הקומוניסטית הבולגרית, אשר כיהן כראש ממשלת בולגריה בשלהי שנות ה-40 של המאה ה-20.
דימיטרוב נולד למשפחה קשת יום והיה הבכור מבין 8 אחים.
הוא למד סַדָּרוּת דפוס והיה פעיל בארגוני עובדים שונים.
ב-1902 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית וב-1903 היה שותף ליסוד מפלגת הפועלים הבולגרית.
ב-1919 היה ממייסדי המפלגה הקומוניסטית הבולגרית אשר בהמשך הצטרפה לקומינטרן.
בין 1904 ל-1923 כיהן כמזכיר פדרציית האיגודים המקצועיים במדינה.
ב-1915 נבחר לפרלמנט הבולגרי והיה ממתנגדי הצטרפותה של בולגריה למלחמת העולם הראשונה.
בעקבות עמדותיו, נעצר דימיטרוב, נשפט, הורשע בעוון חתרנות ונידון לשנתיים מאסר.
בספטמבר 1923, לאחר ההפיכה שבמהלכה נרצח אלכסנדר סטמבוליסקי ובמקומו מונה אלכסנדר צאנקוב, ניסו הקומוניסטים בראשות דימיטרוב לחולל הפיכה נוספת בממלכה ולתפוס את השלטון.
ההפיכה דוכאה בכוח רב על ידי הצבא הבולגרי, אלפים הוצאו להורג ודימיטרוב נמלט לממלכת יוגוסלביה.
הוא נידון למוות שלא בפניו וגלה לברית המועצות, שם חי עד 1929 בזהות בדויה.
בהמשך, עבר דימיטרוב לגרמניה ועסק בפעילות פוליטית.
במרץ 1933, לאחר שריפת הרייכסטאג, נאסר דימיטרוב ביחד עם שני קומוניסטים בולגרים נוספים והואשם במעשה.
כשנודע על כך לידידו, יצחק מרקין, ששהה באותה עת במצרים, שלח סיוע לדימיטרוב בדמותן של אלף לירות שטרלינג.
כסף זה מימן את הסנגוריה של דימיטרוב.
לנאשמים נערך משפט ראווה בלייפציג ודימיטרוב הצליח להעמיד במבוכה את חבר השופטים ולבסוף זוכה מכל אשמה.
בראשית 1934 גורש מגרמניה ועבר להתגורר בברית המועצות.
דימיטרוב היה מקורב ליוסיף סטלין והוא מינה אותו למזכיר הכללי של הקומינטרן, תפקיד שבו כיהן עד פירוק האיגוד ב-1943.
ב-9 בספטמבר 1944 כבש הצבא האדום את סופיה וברחבי הממלכה התחוללה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת.
קימון גאורגייב היה לראש הממשלה ודימיטרוב הורשה לחזור לבולגריה ולעמוד בראש המפלגה הקומוניסטית.
התחולל מאבק בתוך חזית המולדת בין תומכי המערב, ובראשם גאורגייב ושר החוץ פטקו סטאינוב, ובין תומכי ברית המועצות ובראשם דימיטרוב.
בנובמבר 1946 התפטר גאורגייב ודימיטרוב מונה לראש הממשלה.
דימיטרוב ניהל מדיניות חוץ עצמאית ונשא ונתן עם יוסיפ ברוז טיטו שליט יוגוסלביה, על כינון פדרציה בלקנית.
פעילות עצמאית זו לא הייתה לרוחם של הסובייטים, גם על רקע הסכסוך האישי בין סטלין לטיטו, והם טרפדו את מהלכיו של דימיטרוב.
בולגריה הכירה במדינת ישראל עם הקמתה וב-4 בדצמבר 1948 כוננו יחסים דיפלומטיים בין המדינות.
בראשית 1949 חלה הרעה במצבו הבריאותי של דימיטרוב ובהמשך, הוחש לטיפול בסנטוריום שבכפר בָּרְבִיחָה אשר בפאתי מוסקבה.
סגנו, טרייצ'ו קוסטוב מילא את מקומו ובמפלגה הקומוניסטית החלה מלחמת ירושה בין חסידי הפלג הסטאליניסטי וולקו צ'רבנקוב ווסיל קולארוב לבין מחנהו של קוסטוב.
במרץ 1949 הודח קוסטוב ובהמשך, נשפט ונדון למוות.
במקביל, הידרדר במהירות מצבו הבריאותי של דימיטרוב וב-2 ביולי 1949 נפטר והוא בן 67 שנים.
לאחר מותו נפוצו ברחבי בולגריה תאוריות קשר בדבר נסיבות מותו, שטענו שהורעל או שנחשף במתכוון למינון גבוה של קרינה מייננת בידי סוכניו של סטלין.
תאוריות אלו מעולם לא הוכחו.
גופתו נחנטה והונחה בתוך מאוזוליאום שהוקם לכבודו בסופיה.
ב-1990, לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בבולגריה, נקבר דימיטרוב בבית העלמין המרכזי בסופיה.
ב-1999 נהרס המאוזוליאום שהוקם להנצחתו.
בשנת 1946, כחלק מניסיונות לח"י ליצירת קשר עם ברית המועצות, נשלח יצחק מרקין ('נחום'), מתאם המחתרת העברית, אל דימיטרוב.
דימיטרוב אשר זכר ליצחק את התמיכה והמימון הכספי של משפטו בשנת 1933, פעל לסייע ללח"י ולקשר אותו עם ההנהגה במוסקבה.
כחלק מפעולותיו, דימיטרוב התיר ללח"י לערוך פעילות הסברתית בקרב יהודי בולגריה.
יתרה מזאת, לבקשת לח"י הוא איפשר ליהודים, אשר נחשבו לקבוצה עמידה וחשובה עבור אוכלוסיית המדינה, לעזוב את בולגריה ולעלות לארץ-ישראל.
בהתחלה, הותר ליהודי בולגריה לעזוב את המדינה ולקחת עימם עד 20 ק"ג של כבודה מרכושם, אך בערוב ימיו דימיטרוב ביטל את ההגבלה ואיפשר להם לעזוב יחד עם כלל רכושם והונם.
מתום מלחמת העולם השנייה ועד לגל העלייה ההמוני למדינת ישראל, התחולל מאבק על השליטה בקהילה היהודית בין הקומוניסטים לציונים.
הקומוניסטים שהתחזקו לאחר המלחמה ושאבו את כוחם ממפלגת האם הבולגרית, נקטו בצעדים כוחניים כדי להגביל את פעילות התנועות הציוניות השונות.
בדצמבר 1946 הוחלט לכנס בבזל את הקונגרס הציוני ה-22 ומשרד הפנים הבולגרי בלחץ הקומוניסטים היהודים, לא התיר את יציאת 5 נציגי הקונסיסטוריון שנקבעו כצירים לקונגרס.
בפגישה שנערכה בין ראשי הקונסיסטוריון לדימיטרוב, מסרו נציגי הקהילה היהודית כי חלק ממטרתם הוא הגנה על האינטרסים של בולגריה בעולם והנושא חשוב כאשר ברקע מתנהלת ועידת השלום בפריז.
דימיטרוב אישר את יציאת המשלחת בראשות בנימין ארדיטי וב-2 בדצמבר, עם צאת המשלחת, נפרד מהם דימיטרוב אישית וביקשם לפעול למען בולגריה, תוך שהוא מציין את תמיכת חזית המולדת בעליית בני הקהילה המעוניינים בכך לישראל.
דבר הפגישה והצהרתו של דימיטרוב פורסמו ברדיו הבולגרי.
בינואר 1948 הפעילו הקומוניסטים לחץ על ארגון ויצו בבולגריה להתפרק ולחדול מפעילות.
ב-29 בינואר הגישו ראשי ויצו עצומה לראש הממשלה דימיטרוב וב-2 בפברואר הוא הודיע שארגון ויצו רשאי להמשיך את פעילותו.
בסוף ינואר 1949 הגיעה לנמל חיפה האונייה "בולגריה" כשעל סיפונה כ-5,000 עולים חדשים מבולגריה ומהם כמה עשרות חברי המפלגה הקומוניסטית.
עם רדתם מהאונייה יצאו הקומוניסטים להפגנה בשטח הנמל, תוך שהם מניפים את הדגל האדום ואת תמונותיו של דימיטרוב.
חלקם חזרו לבולגריה במועד מאוחר יותר.
ב-29 במרץ 1949 הודיעה ההסתדרות הציונית בבולגריה על התפרקותה בשל חוסר בחברים.
בהצהרת פירוקה הודו ראשי ההסתדרות לדימיטרוב על ההקלות לבני הקהילה בעלייה לישראל.
ביוזמת משרדי הקרן הקיימת בבולגריה נערכה מגבית למען נטיעת יער בישראל על שמו של דימיטרוב, ועם עליית ראשי ההסתדרות הציונית לישראל ניטע היער לכבודו.
גיאורגי דימיטרוב, במאבק נגד הפשיזם והמלחמה (תרגם: אברהם קדימה), תל אביב: הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית, 1983.
גאורגי סדוב (23 באפריל 1877 - 5 במרץ 1914) היה מגלה ארצות רוסי שעמד בראש ניסיון לא מוצלח להגיע לקוטב הצפוני בשנת 1914.
גאורגי סדוב נולד בכפר באזור דונצק (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום באוקראינה).
המשפחה הייתה ענייה מאוד וכבר בגיל 8 גאורגי התחיל לעבוד.
בשנת 1891 גאורגי התחיל ללמוד בבית הספר ליד הכנסייה המקומית ותוך שנתיים סיים את התוכנית התלת-שנתית.
לאחר סיום בית הספר הוא חזר לעבוד לפרנסת המשפחה.
באותה תקופה הילד החל לחלום על הפלגות בים.
המשפחה התנגדה לכך וגאורגי החל בחשאי להתכונן לעזיבת הבית.
בשנת 1894 גאורגי סדוב הגיע לרוסטוב על דון ורצה להתקבל לבית הספר לימאות.
התנאי המקדים היה עבודה באוניית סוחר במשך שלושה חודשים לפחות.
ב-13 בנובמבר 1891 גאורגי התקבל ללימודים לאחר קבלת ניסיון מעשי נדרש.
עם קבלתו ללימודים הוא כתב מכתב למשפחתו וקשרים משפחתיים התחדשו.
לאחר 3 שנות לימוד סדוב קיבל תעודה של נווט והחל לעבוד בצי הסוחר בים השחור.
בשנת 1899 סדוב הגיע לסבסטופול והחל לשרת בצי הים השחור.
לאחר שנתיים של שרות הוא עבר לסנקט פטרבורג ולמד בבית הספר לקציני ים.
בשנת 1902, לאחר שעמד בבחינות וקיבל דרגת קצין הים, גאורגי סדוב התקבל לשירות במנהלת ההידרוגרפיה של הצי.
כבר באותה שנה הוא נשלח עם משלחת הצי לחקר אזור האי וייגאץ' ואזור נוביה זמליה.
בשנת 1903 סדוב היה סגן מפקד משלחת לחקר ים קארה.
בהיותו בארכנגלסק הוא החליט על תחילת הכנות מסע לאזור הקוטב הצפוני, אך לאור תחילת מלחמת רוסיה–יפן התוכנית לא יכלה לצאת לפועל.
במהלך המלחמה סדוב נשלח לאזור אמור והיה מפקד אוניית קרב.
לאחר סיום המלחמה סדוב עסק בחקר הים הכספי והכין מפות מעודכנות של האזור.
בשנת 1910 על פעילות בתחום חקר האזור הארקטי סדוב התקבל לחברה הגאוגרפית הרוסית.
כמו כן הוא התקבל כחבר כבוד בחברה האסטרונומית הרוסית.
בשנת 1912 סדוב החל מחדש לחשוב על ארגון מסע לכיוון הקוטב הצפוני.
כבר בשנת 1909 החוקר האמריקאי רוברט פירי הגיע לקוטב, אך סדוב חשב שחשוב מאוד שמשלחת מדעית רוסית תגיע לקוטב לפני רואלד אמונדסן הנורווגי.
ב-9 במרץ 1912 סדוב פנה לחברה הגאוגרפית הרוסית עם הצעה להכין מסע כבר בשנת 1913 במטרה להקדים את אמונדסן.
קביעת מועד כה מוקדם ליציאת המשלחת המדעית לא השאירה זמן רב להכנות.
סיבה נוספת ליציאת המסע בשנת 1913 הייתה הרצון של סדוב לסיים אותה לקראת חגיגות 300 של בית רומנוב.
תחילה סדוב חשב שמשלחת לקוטב הצפוני תקבל מימון ממשלתי.
לאחר עיון בתוכניות, החברה הגאוגרפית פסלה את תוכניות של סדוב כלא ריאליות.
זאת למרות שחברי הוועדה היו ידידים של סדוב.
גם פנייתו אל הדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית עם בקשה להקצות לו 50 אלף רובל לא קיבלה תשובה חיובית.
בתמיכת מנהלו, סדוב הצליח לקבל חופשה לשנתיים תוך קבלת תשלום על התקופה האמורה.
עורך עיתון מיכאיל סובורין החל דרך עיתונו לאסוף את הכסף לארגון המסע.
למהלך היה היענות רבה בציבור הרוסי ואפילו ניקולאי השני תרם 10 אלף רובל כאיש פרטי.
ב-23 ביולי סדוב שכר אוניה "פוקה" שנבנתה עוד בשנת 1870 והייתה במצב שדרש שיפוץ משמעותי.
עקב לחץ הזמן לא היה ניתן להשלים את השיפוץ.
לצורכי המשלחת נקנה ציוד רדיו, אך לאור חוסר אנשי מקצוע שהיו מוכנים לצאת למסע לא היה ניתן לנצל אותו והוא הושאר בארכנגלסק.
ב-19 באוגוסט 1912 התברר שגודל האונייה אינו מאפשר להעמיס את כל מה שדרוש.
כתוצאה מכך חלק מהסחורות כולל מזון, דלק ומים הורדו מהאונייה.
ב-24 באוגוסט 1912 רב חובל וחלק מקציני האונייה הודיעו שלא מוכנים לצאת למסע עקב ליקויים בהכנות.
למרות הכול סדוב היה נחוש להתחיל את המסע ללא עיכוב.
בסוף אוגוסט האונייה יצאה מנמל ארכנגלסק כאשר על סיפונה פחם ללא יותר מ-25 ימי מסע.
מייד עם יציאת האונייה מהנמל סדוב החליף את שמה ל"ניקולאי סובורין" על שם עורך עיתון שאסף את הכסף למימון המסע.
ב-15 בספטמבר 1912 התברר שמשלחת לא יכולה להגיע לחוף ארץ פרנץ יוזף.
בניגוד לתוכנית קודמת - להשאיר צוות חלוץ ולחזור לארכנגלסק, סדוב החליט להישאר עם האונייה לחניית חורף בחוף נוביה זמליה.
במהלך חניית ביניים התגלו חילוקי דעות בין סדוב לבין רב חובל של האונייה.
במהלך החורף נערכו מפות חדשות של האזור וחברי המשלחת ביצעו מסעות יבשתיות על האי במזחלות כלבים.
ב-21 ביוני 1913 רב חובל זכרוב ו-4 אנשי הצוות יצאו לכיוון ארכנגלסק עם ממצאים מדעים ודואר.
בפנייה לוועדה שהכינה את המשלחת, סדוב ביקש לשלוח אונייה נוספת עם פחם וכלבים.
זכרוב בצוותו עברו 450 ק"מ על סירה והגיעו לארכנגלסק רק בסתיו 1913. לאור כך שחורף היה כבר קרוב ולא היו כסף בקופת הוועדה הבקשה לא כובדה.
ב-3 בספטמבר 1913 גאורגי סדוב על אונייתו הצליח להגיע לארץ פרנץ יוזף.
אומנם כבר ב-19 בספטמבר התברר שאונייה לא יכולה להמשיך בהפלגה צפונה וצריך לעצור לחניית חורף נוספת.
במהלך החנייה האונייה לא עמדה בלחץ הקרח ונפגעה.
כמו כן חברי המשלחת החלו להרגיש בחוסר אספקה ואי-יכולת לחמם את החדרים.
ב-2 בפברואר 1914 גאורגי סדוב עם זוג ימאים החליט לצאת למסע יבשתי על מזחלות כלבים לכיוון הקוטב הצפוני.
עקב מחלתו, כעבור שבוע סדוב כבר לא היה יכול ללכת.
ב-20 בפברואר 1914 סדוב נפטר בסביבת אי רודולף - הצפוני מאיי ארץ פרנץ יוזף.
כלבו סירב לעזוב את קבר.
הימאים השאירו לו קצת אוכל ולא ראו אותו יותר.
ב-6 במרץ 1914 הימאים הצליחו לחזור למקום חניית חורף של האונייה.
מייד עם תחילת התחממות חברי המשלחת שחררו את האונייה מהקרח והחלו במסע דרומה.
במהלך המסע היה צורך לנצל את הקירות הפנימיות של האונייה לצורכי הנעת המנוע.
ב-15 באוגוסט 1914 האונייה הצליחה להגיע למקום מיושב.
המשך דרך חזרה הם עשו על אוניית נוסעים כי אונייתם כבר לא הייתה יכולה להמשיך.
לאור כך שחברי המשלחת חזרו כבר לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה חזרתם עברה ללא הד ציבורי.
הימאים שחזרו ממסע יבשתי עם סדוב לכיוון הקוטב תחילה הואשמו בהריגתו אך התיק נסגר עד מהרה.
בתקופה הסובייטית משלחות מדעיות שחזרו לאזור מצאו עדויות לחניות המשלחת וקבר מאולתר של גאורגי סדוב.
בשנת 1977 חלקי דגל של סדוב הובאו לקוטב הצפוני על ידי משלחת מדעית סובייטית.
בשנת 1990 בכפר הולדתו של סדוב נפתח מוזיאון לזכרו.
כבר בינואר 1914 היה ברור שקיימת בעיה גדולה עם מלחמת מדעית של סדוב ו-2 משלחות נוספות שהיו באזור הארקטי.
לאור כך המנהל ההידרוגרפי של הצי ארגן משלחות חיפוש.
אחת האוניות הגיעה למקום החנייה הראשון שהיה ידוע ומצאה שם מסר מסדוב בו היה כתוב שמשלחת עזבה לכיוון צפון.
אונייה אחרת מצאה את מקום החנייה השני אך המשלחת כבר לא הייתה שם.
במהלך החיפושים לראשונה השתתף כלי טיס.
גאורגי טובסטונוגוב היה במאי תיאטרון סובייטי.
על פעילותו בתחום הקולנוע הוענקו לו מספר עיטורים וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
גאורגי טובסטונוגוב נולד בשנת 1915 בטביליסי (לפי הגרסה הרשמית.
אחותו טוענת שמשפחה עברה לטביליסי רק בשנת 1919 וגאורגי נולד בסנקט פטרבורג).
אביו היה מהנדס בתחום מסילות הרכבת וכיהן בתפקיד בכיר במשרד התחבורה.
אמו הייתה הזמרת הגאורגית תמר פַּפּיטַשווילי.
בגיל 15 גאורגי טובסטונוגוב סיים את לימודי בית הספר בטביליסי והחל ללמוד הנדסה בטכניון למסילות הרכבת המקומי.
במקביל הוא בילה זמן רב בתיאטרון של טביליסי בו הדוד שלו עבד כשחקן.
בשנת 1931 טובסטונוגוב עזב את לימודי ההנדסה והחל לעבוד כשחקן ועוזר במאי בתיאטרון לנוער בטביליסי.
בשנת 1933 טובסטונוגוב החל ללמוד בימוי באוניברסיטה ללימודי משחק תיאטרלי במוסקבה.
כדי שהוא יוכל להתקבל ללימודים הוא הוסיף שנתיים לגילו.
החל משנה זו בכל המסמכים הרשמיים שנת 1913 צוינה כשנת לידתו.
בשנת 1937, במהלך הטיהורים הגדולים אביו הואשם בריגול לטובת יפן.
כתוצאה מכך טובסטונוגוב סולק מלימודים אך הוחזר לאחר מספר חודשים.
לאחר סיום הלימודים, הוא חזר לטביליסי ועד לשנת 1946 עבד כבמאי בתיאטרון רוסי בעיר.
בשנת 1946 טובסטונוגוב עבר למוסקבה ובמשך שלוש שנים היה במאי בתיאטראות שונות של העיר.
בשנת 1949 טובסטונוגוב עבר ללנינגרד ובשנת 1950 קיבל מינוי של במאי ראשי בתיאטרון על שם הקומסומול בעיר.
בתיאטרון זה הוא עבד במשך ארבע עונות והיו לו מספר הצלחות.
על שתי הצגות שהוא העלה בתיאטרון זה לבמה טובסטונוגוב קיבל פרס סטלין בשנת 1950 ו-1952. ההצלחה הגדולה שלו הייתה בשנת 1955 בתיאטרון דרמה על שם פושקין בעיר.
הצגתו "הטרגדיה האופטימיסטית" על פי מחזה של וסבולוד וישנבסקי זכה להצלחה בלתי רגילה.
על הצגה זו הוא קיבל פרס לנין בשנת 1958.
בשנת 1956 טובסטונוגוב קיבל הצעה להיות במאי ראשי של תיאטרון הדרמה הגדול בלנינגרד.
במשך שבע שנים בתיאטרון זה הוחלפו 7 במאים ראשיים.
צוות השחקנים של התיאטרון היה גדול ואף במאי לא הצליח להסתדר איתם.
תחילה טובסטונוגב סירב לקבל את המינוי אך בסופו של דבר הסכים.
מייד עם תחילת כהונתו הוא הביא ביחד איתו מספר אנשי מנהלה ופיטר כשליש מהשחקנים.
טובסטונוגוב כיהן בתפקיד כ-33 שנים ובתקופה זו התיאטרון הפך לתיאטרון הדרמה הטוב בעיר ואחד הטובים בברית המועצות כולה.
במהלך עבודתו בתיאטרון זה טובסטונוגוב קיבל פעמיים פרס ברית המועצות - בשנת 1968 ו-1978 על ההצגות שביים.
בשנת 1966 טובסטונוגוב חתם על "מכתב 25" שהופנה לליאוניד ברז'נייב וציין את הצורך בגילוי עובדות הקשורות עם פשעי יוסיף סטלין במהלך שלטונו.
בשנת 1960 טובסטונוגוב התמנה לפרופסור ב"אקדמיה ותיאטרון, מוזיקה וקולנוע" בלנינגרד בה לימד.
ב-23 במאי 1989 טובסטונוגוב סיים חזרה כללית למחזה חדש ובמהלך נסיעה הוא נפטר.
טובסטונוגוב נטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
בשנת 1992 התיאטרון בו טובסטונוגוב עבד 33 שנים קיבל את שמו והוא נקרא עתה "תיאטרון הדרמה הגדול על שם טובסטונוגוב".
טובסטונוגוב היה נשוי פעמיים - לשחקנית התיאטרון סלומה קנצ'לי בשנים 1943-1945 ולשחקנית אינה קונדרטייבה בשנים 1958-1962.
גאורגי מיכאלוביץ' גרצ'קו היה קוסמונאוט סובייטי שהשתתף בשלוש טיסות לחלל.
גאורגי גרצ'קו נולד בלנינגרד שבברית המועצות.
בקיץ 1941 הוא נשלח לסבתו בכפר באוקראינה הסובייטית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה השטח נכבש על ידי הנאצים וגאורגי הצעיר לא יכול היה לחזור להוריו.
הוא חזר רק כעבור שנתיים, בשנת 1943. לאחר סיום לימודי הנדסה וקבלת תואר מהנדס מכונות בהצטיינות, גרצ'קו החל לעבוד במשרד לתכנון מערכות חלל בראשותו של סרגיי קורוליוב.
בשנת 1966 הוא התקבל ליחידה להכנת קוסמונאוטים הסובייטית.
בין השנים 1968–1969 השתתף בתוכנית הירח הסובייטית במהלכה היה מתוכנן להנחית אדם על הירח.
התוכנית בוטלה לאחר שהתברר שברית המועצות לא תצליח להשיג את ארצות הברית במרוץ.
ב-11 בינואר 1975 גרצ'קו טס לראשונה לחלל בחללית סויוז 17 (אלכסיי גוברב היה מפקד צוות).
הצוות התחבר לתחנת חלל סאליוט 4 וחזרו לכדור הארץ ב-9 בפברואר 1975. המשימה העיקרית של הצוות היה תיקון טלסקופ שהיה מותקן בתחנת חלל והצוות ביצע זאת בהצלחה.
ב-10 בדצמבר 1977 גרצ'קו טס לחלל בפעם השנייה בחללית סויוז 26 (יורי רומננקו היה מפקד צוות).
הצוות התחבר לתחנת חלל סאליוט 6 וגרצ'קו שהה בחלל מעל 96 יממות.
במהלך טיסה זו גרצ'קו יצאה לחלל הפתוח.
הוא חזר לכדור הארץ על חללית סויוז 27.
ב-17 בספטמבר 1985 גרצ'קו טס לחלל בפעם השלישית בחללית סויוז T-14 (ולדימיר ואסיוטין היה מפקד צוות).
הצוות התחבר לתחנת חלל סאליוט 7 וגרצ'קו שהה בחלל כ-9 יממות.
הוא חזר לכדור הארץ על חללית סויוז T-13 ב-26 בספטמבר (ולדימיר דז'ניבקוב היה מפקד צוות).
בשנת 1985 גרצ'קו סיים את עבודת הדוקטורט.
לאחר פרישתו מתוכנית החלל גרצ'קו המשיך לעבוד במכוני מחקר בתחום הפיזיקה.
בשנים 1977–1990 גרצ'קו היה מנחה של תוכנית מדע בטלוויזיה הסובייטית.
בשנת 2011 הוא הצטלם בסרט תיעודי על חייו "אני גאורגי גרצ'קו, הייתי בחלל ומאמין באלוהים".
בשנת 2006 הוא השתתף במשלחת שיצאה לסיני במטרה למצוא שרידים של חללית שזוהו על ידי זכריה סיטשין.
הממצאים הראו שזיהוי היה שגוי.
ב-8 באפריל 2017 הוא נפטר וב-11 באפריל נקבר בשדרת הקוסמונאוטים בבית העלמין טרויקורובסקויה (Троекуровское кладбище) שבמוסקבה.
גאורגי מיחוב דימיטרוב (בבולגרית: Георги Михов Димитров מוכר גם כ-Г.
Димитров; 15 באפריל 1903, אני צ'יפליק, נפת טקידראג, האימפריה העות'מאנית – 29 בנובמבר 1972, וושינגטון די.
סי., ארצות הברית) הידוע גם בכינויו גֶמֶטוֹ, היה פוליטיקאי בולגרי, מנהיג מפלגת האיכרים של בולגריה וממנהיגי חזית המולדת הבולגרית אשר נאבק נגד ההשתלטות הקומוניסטית על בולגריה שלאחר מלחמת העולם השנייה ונאלץ להימלט מהמדינה מחשש לחייו.
דימיטרוב נולד בכפר אני צ'יפליק שבאסיה הקטנה.
לאחר מלחמת הבלקן השנייה בוצע טרנספר אוכלוסיות בין המדינות הלוחמות ומשפחתו של דימיטרוב נאלצה להגר מכפרה לבולגריה והתיישבה בכפר דוירנצי אשר במחוז לובץ'.
ב-1922 הצטרף למפלגת האיכרים ולאחר ההפיכה הצבאית שהובילה להדחתו ולרציחתו של ראש ממשלת בולגריה ומנהיג מפלגת האיכרים אלכסנדר סטמבוליסקי, נעצר ונכלא.
דימיטרוב שוחרר לאחר מספר חודשים.
ב-1925, לאחר הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה נעצר דימיטרוב על ידי מנגנוני הביטחון של ממשל אלכסנדר צאנקוב, במסגרת מסע הטיהורים שנערך נגד גורמי אופוזיציה בממלכה.
בהמשך, יצא ללימודי רפואה באוניברסיטת זאגרב וב-1929 סיימם בהצלחה.
דימיטרוב חזר לבולגריה, חידש את פעילותו בחוגי מפלגת האיכרים ובהמשך היה למנהיגה.
דימיטרוב נאבק נגד מדיניות ההתקרבות של הממלכה לגרמניה הנאצית ובהמשך, התנגד לחתימתה על ההסכם התלת-צדדי אשר הפך את בולגריה לחברה במדינות הציר.
הוא נרדף על ידי השלטונות ונאלץ להימלט מבולגריה.
דימיטרוב התיישב בקהיר ובה בחסות בריטית ניהל פעילות פוליטית ובכלל זה ארגון פוליטיקאים גולים ושידורי רדיו שקראו לשחרור בולגריה.
בגין פעילות זו נשפט בבולגריה שלא בפניו ונדון למוות.
דימיטרוב היה פרו-מערבי והתנגד לחבירת מפלגת האיכרים למפלגה הקומוניסטית במסגרת חזית המולדת הבולגרית.
בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת שב לבולגריה וחידש את פעילותו הפוליטית במסגרת חזית המולדת.
עמדותיו האנטי-קומוניסטיות הובילו למתיחות בתוך חזית המולדת ובלחץ הקומוניסטים הודח דימיטרוב מראשות מפלגת האיכרים וסולק מהמפלגה.
דימיטרוב ירד למחתרת מחשש לחייו והתגורר בהסתר במעונו של שגריר ארצות הברית בבולגריה.
ב-1947 הוצא להורג על ידי הקומוניסטים ניקולה פטקוב יורשו של דימיטרוב בהנהגת מפלגת האיכרים.
דימיטרוב המשיך בפעילותו נגד השלטון הקומוניסטי בבולגריה ואף ארגן את גיוסה של פלוגת גולים בולגרים לנאט"ו.
בהמשך, עקר לארצות הברית ושם הלך לעולמו ב-1972 והוא בן 69 שנים.