tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גורן שהתה תקופות ממושכות בהולנד, איטליה, קנדה, וארצות הברית.
חברה לשעבר בגלריה מרי, גלריה שיתופית בירושלים.
נשואה למשורר שחר ברם ואם לשלושה.
ייחודה של גורן הוא בהיותה אמנית נודדת בעולם וביצירתה המשותפת עם בן זוגה, המשורר שחר ברם.
יצירתה של גורן נעה בין התחומים של ציור והדפס.
היא מושפעת מחומרים, מהיעדרם, ומאילוצים טכניים.
גורן חיה בתנועה, עוברת ממקום למקום ובכל פעם מקימה מחדש את הסטודיו.
הסביבה החדשה מביאה אתגרים חדשים לעבודה.
בהצהרת האמן שלה (באתר גלריה מרי) מתארת גורן את מהלכי עבודתה: החומר מניע את הדברים, החיבור של חומר למשטח, חוסרים, אילוצים, ואי-נוחות מביאים התמודדות לסטודיו: בשל המעברים ממקום למקום עליה לארגן את המרחב כל פעם מחדש.
נסיעותיה הרבות מאלצות אותה להסתדר עם חומרים מועטים, אבל גם לנצל את החומר ניצול מקסימלי.
התהליך של התכנית, הרישום, ההכנות – הכול מתגלגל ומשתנה פעמים רבות עד לנקודה מסוימת, לאו דווקא עד למשהו גמור.
הקשר בין טקסט לדימוי מרתק אותה, הטקסט "דוחף" את הציור למקומות אחרים: פרשני או קשור בקשרים אחרים.
דוגמה לכך ניתן לראות ביצירתה המשותפת עם בן זוגה שחר ברם.
בתערוכה שהציגו יחד מתקיים דו-שיח של שירה וציור בין שני אמנים, החולקים עניין משותף וחיים משותפים.
התערוכה "משוררים אמריקנים" הוצגה בגלריה משרד בתל אביב, 2021.
הפסל והצייר האמריקני קורנליוס סאליבן (Cornelius Sullivan) מתאר את עבודתה: היא ציירת שיוצרת מסתורין עם מונוליתים מתרוממים, היא אמנית שמאירה את הגוף הגברי בצורה עשירה ובצבעים עזים.
גורן וברם משוטטים בעולם במשך תקופות ארוכות, ואף חוזרים לאותו מקום פעמים אחדות, כפי שנכתב בכתבה בעיתון המקומי בגלוסטר: גורן הגיעה לראשונה לגלוסטר בשנת 2005 במטרה לגלות את הגאוגרפיה של מקום שנתן השראה לכל כך הרבה אמנים.
"האור שחוויתי בגלוסטר, השונה כל כך מהאור הבוהק והמוחק בישראל, שינה שינוי ניכר את העבודה שלי עם הצבעים".
ההדפס מופיע בעבודתה של גורן כל פעם מחדש, בכל פעם בנושא אחר.
לדבריה, עולם ההדפס מפתה בהפתעה שהוא מזמן.
2021 שירה אמריקנית | גלריה משרד בתל אביב, תל אביב (עם המשורר שחר ברם), אוצרת: רחל סוקמן
2023 קולות חדשים, גלריה מרי, ירושלים, אוצרים: נתנאל פז, רמי קואנקה, נטע גורן
2022 תרמית פירמידה הכנסה פאסיבית, פירמידה, חיפה, אוצרת: רות אפנהיים
2021 חיי מדף, גלריה 10, בית מיכל, רחובות, אוצרת: רחל שלוח
2020 הכול בסגר, אונליין, אוצרים: אודי סלמנוביץ, רעות בר-קנא
2018 המראות ונחיתות, שער שלוש, חיפה, אוצרים: סמדר שינדלר, בועז נוי
2017 גחלים לוחשות, מכללת גורדון, חיפה, אוצרת: רבקה וייס-בלוק
2017 פנים אל מול פנים, בית אות המוצר, ירושלים, אוצרת: נעמה סבתו
2012 בית גלים, חיפה,| אוצרת: שירלי משולם
2012 שיתוף – סוכת אומנים, בנימינה, אוצרת: נופי רותם
2023 The Florence School of fine Artפירנצה, איטליה: סדנת הדפס (ליתוגרפיה, תחריט יבש, הדפס משי)
2018 פירנצה, איטליה: הכנת תערוכה
2021 עשור לשירה האמריקאית ARToday
צריף, אוני בן-גוריון בנגב, עורכת: סלין אסייג, 2022
שלוש נובלות איטלקיות מאת שחר ברם, הוצאת כרמל, 2021
צריף | כתיבה יוצרת, אוני בן-גוריון בנגב, עורכת: דינה עזריאל, 2022
צריף | כתיבה יוצרת, אוני בן-גוריון בנגב, עורכת: דינה עזריאל, 2017
מידת האדם, מאת שחר ברם, שירים, מוסד ביאליק, 2022
הזמנים המתים מאת שחר ברם, הוצאת כרמל, 2012
2023 הגלויה הסודית – יריד צבע טרי
2023 אין פרינט (יריד ספרי אומן) | בית הנסן, ירושלים
2022 לחם ושושנים – תערוכת תרומות
2021 הגלויה הסודית – יריד צבע טרי
נטליה סץ הייתה במאית תיאטרון וסופרת סובייטית ממוצא יהודי.
בשנת 1975 היא קיבלה תואר אמן העם של ברית המועצות.
נטליה סץ נולדה בשנת 1903 באירקוטסק למשפחה יהודית.
אביה היה מלחין ומנצח יליד צרנוביל.
בשנת 1906 המשפחה עברה למוסקבה והוא מונה למנהל מוזיקלי של התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
נטליה למדה בגימנסיה פרטית ושיחקה בתיאטרון של חובבים.
בשנת 1917 היא סיימה לימודי מוזיקה.
בשנת 1918 ביוזמתה הוקם תיאטרון לילדים, בהמשך היא הייתה מנהלת אמנותית שלו ומנהלת החל משנת 1921. בשנת 1936 ביוזמתה נכתבה יצירה לילדים של סרגיי פרוקופייב "פטר והזאב".
בנובמבר 1937 בעלה השלישי ישראל וייצר שכיהן כשר למסחר הפנים נעצר והוצא להורג על פעילות נגד השלטון.
נטליה סץ נשפתה ל-5 שנות מחנות גולאג.
היא שוחררה בשנת 1942 ללא אישור לחזור למוסקבה.
סץ נסעה לאלמטי בה חזרה לפעילות בתחום התיאטרון.
בשנת 1945 היא הקימה תיאטרון לילדים שקיים גם כיום ונקרא על שמה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 סץ סיימה לימודי תיאטרון באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון.
לאחר ששמה של בעלה טוהר מכל אשמה היא חזרה למוסקבה.
בשנת 1964 סץ הקימה במוסקבה תיאטרון מוזיקלי לילדים שכיום נקרא על שמה.
תיאטרון זה הופיע ברחבי ברית המועצות, במדינות אירופה ואמריקה.
בשנת 1981 סץ החלה ללמד באקדמיה בה למדה ובשנת 1984 מונתה לפרופסור.
היא סיימה עבודת תואר שלישי בחקר תיאטרון.
סץ כתבה מספר ספרים, מחזות ולברית לבלטים ואופרות לילדים.
סץ הייתה נשואה 3 פעמים, בשנת 1946 נולד לה בן מחוץ לנישואים.
בנוסף לכך היו לה ילדים מבעלה הראשון והשני.
על פעילותה בתחום התיאטרון לסץ הוענק תואר גיבור ברית המועצות (1975), פרס ברית המועצות (1972), פרס לנין (1982, עיטור לנין (1983) ועיטורים נוספים.
בשנת 1975 הוענק לה תואר אמן העם של ברית המועצות.
סץ נפטרה בשנת 1993 במוסקבה ונטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה.
לחלקה זו הועברו קברים על הוריה, אחותה ודודתה.
נטע אנגלהרדט (נולדה ב-16 בנובמבר 1988) היא פיזיקאית ישראלית-אמריקאית, המשמשת כפרופסור חבר לפיזיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
אנגלהרדט ידועה בזכות עבודתה בנושא פתרון פרדוקס השמדת המידע.
בשנת 2011 השלימה תואר ראשון דו-חוגי בפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת ברנדייס.
בשנת 2016 הוענק לה תואר דוקטור מאוניברסיטת קליפורניה, סנטה ברברה.
עבודת הדוקטורט שלה "Emergent geometry from entropy and causality" נעשתה בהנחיית פרופסור גארי הורוביץ.
בשנת 2019, לאחר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון, הצטרפה לסגל הפקולטה לפיזיקה של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בשנת 2019 הוענק לאנגלהרדט פרס בלווטניק האזורי לפוסט-דוקטורנטים.
בשנת 2021 הוענק לה ולשמונה חוקרים נוספים פרס אופקים חדשים בפיזיקה על "חישוב תכולת המידע הקוונטי של חור שחור והקרינה שלו".
מתגוררת בשכונת תלפיות מזרח שבירושלים.
נטליה מורארי (ברומנית: Natalia Morari; נולדה ב-12 בינואר 1984) היא עיתונאית מולדובית המפרסמת תחקירים ומגישה תוכניות אירוח פוליטיות.
מורארי נולדה בחנצ'שט שב ב-12 בינואר 1984. היא סיימה את לימודיה בבית ספר תיכון בקישינב והמשיכה את לימודיה מ-2002 עד 2007 באוניברסיטת מוסקבה.
במהלך לימודיה החלה את הקריירה העיתונאית שלה במגזין הרוסי "Novoe Vremya" (הניו טיימס) .
במהלך פעילותה כעיתונאית גורשה מורארי, בעלת אזרחות מולדובית, מרוסיה, בשל תחקירים עיתונאיים שלה, שהטרידו את הנהגת הקרמלין.
מורארי כתבה על מקרי הלבנת הון בהם היו מעורבים פקידים בכירים בסביבתו של הנשיא ולדימיר פוטין.
ב-10 בדצמבר 2007 היא פרסמה מאמר שכותרתו "הכסף השחור של הקרמלין", המפרט את השימוש הבלתי חוקי בכספים כדי לשמור על תלות האזרחים ברשויות.
ב-16 בדצמבר, עם שובה מטיול בן שבוע בישראל, סורבה כניסתה לרוסיה בנמל התעופה הבין-לאומי דומודדובו על סמך החלטת שירות הביטחון הפדרלי.
תקרית זו עוררה מחאה מצד איגוד העיתונאים הרוסי.
כתוצאה מכך, מורארי נאלצה לטוס לקישינב.
היא הגישה בקשה לאזרחות רוסית מיד לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטת מוסקבה והייתה אמורה לקבל אותה באפריל 2008.
ב-17 בינואר 2008, שגרירות רוסיה במולדובה הודיעה למורארי כי נאסר עליה להיכנס לרוסיה מטעמי ביטחון המדינה.
במרץ 2008, הגישה מורארי תלונה במשטרת מולדובה, בטענה שקיבלה איומי מוות בטלפון.
ב-21 באוגוסט 2008 נשללה ממנה האזרחות הרוסית שלה בנימוק של "קריאות להפלת הסדר החוקתי של הפדרציה הרוסית בכוח ובאיום על הביטחון הלאומי".
באוגוסט 2008, תחנת הרדיו הד מוסקבה דיווחה כי מורארי תבעה את רוסיה בבית הדין האירופי לזכויות אדם על איסור כניסתה.
איסור הכניסה הוסר במרץ 2012, רק לאחר שיבגניה אלבטס , יחד עם דמיטרי מוראטוב ואלכסיי ונדיקטוב, ביקשו אישית מדמיטרי מדבדב להתערב.
מ-2008 עד 2009 הובילה מורארי את עמותת "חשיבה על מולדובה".
היא, יחד עם פעילים צעירים נוספים, הייתה אחת המארגנים העיקריים של ההפגנות באפריל 2009 בקישינב לאחר הבחירות לפרלמנט .
ההפגנות נבעו מחוסר שביעות רצון של צעירים מתוצאות הבחירות, שבהם ניצחה המפלגה הקומוניסטית של הרפובליקה של מולדובה (PCRM).
בעקבות ההפגנות נעצרה מורארי, הושמה במעצר בית, ולאחר מכן נאסר עליה לצאת מהמדינה למשך חמישה חודשים.
לאחר הבחירות לפרלמנט ביולי 2009, שהביאו להקמת קואליציה פרו-אירופית, התובע הכללי החדש ביטל את כל האישומים נגדה הקשורים לארגון ההפגנות.
החל משנת 2012 מורארי הייתה עובדת בערוץ טלוויזיה TV 8. היא הייתה מנחה של תוכנית תחום פוליטיקה וחברה בהנהלת הערוץ.
בשנת 2021 שידורי התוכנית הופסקו.
ב-18 ביולי 2024, הודיעה מורארי על מועמדותה לנשיאות מולדובה כמועמדת עצמאית.
בבחירות שנערכו בנובמבר היא זכתה ב-0.61% מקולות הבוחרים.
ד"ר נטע אבוגוב (נולדה ב-17 באוגוסט 1978) היא יזמת חברתית, יו"ר קבוצת כדורסל הנשים הפועל לב ירושלים, חברת הנהלת איגוד הכדורסל, וחוקרת יידיש.
אבוגוב נולדה בחולון, ובגיל 13 עברה עם משפחתה לתל אביב.
בנעוריה עסקה בגלישת רוח, ושיחקה כדורסל בקבוצה חובבנית.
לאחר שירותה הצבאי למדה תואר ראשון בחינוך בסמינר הקיבוצים במסגרת תוכנית המצטיינים של משרד החינוך, אותו סיימה בהצטיינות יתרה, ואחריו למדה תואר שני (בהצטיינות) ושלישי באוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה בשפת היידיש בגרסתה החרדית.
במהלך הדוקטורט זכתה במלגה והייתה עמיתה בתוכנית עמיתי עזריאלי.
בהמשך יצאה לפוסט-דוקטורט באנטוורפן, במהלכו זכתה במלגת מארי קירי של האיחוד האירופי, ופוסט-דוקטורט נוסף בישראל.
בהמשך התקבלה למסלול לתקן באוניברסיטת בר-אילן.
לאחר 18 שנה באקדמיה, החליטה לפרוש לטובת עשייה חברתית.
בסוף העשור השני של המאה ה-21 שיחק בנה של אבוגוב בקבוצת הכדורסל הפועל מעיינות/גלבוע.
אבוגוב התחברה לקבוצת הנשים של המועדון, ושימשה במשך שנתיים כספונסרית וכיו"ר הקבוצה.
כעבור שנתיים בניהולה עלתה הקבוצה לליגת העל, אך המועצה והמועדון העדיפו לוותר על הזכות לעלות ליגה מסיבות תקציביות, ואבוגוב החליטה לעזוב את הקבוצה.
אבוגוב ניסתה להתקשר עם קבוצת בני יהודה תל אביב, אך גם ניסיון זה לא צלח, וכעבור חודש עזבה את המועדון.
בשלב זה יצרה עימה קשר רבקה רוס, מי ששיחקה בהפועל מעיינות/גלבוע, ואימנה את בתה של אבוגוב.
השתיים החליטו להקים את הפועל לב ירושלים כשאבוגוב משמשת כיו"ר המועדון ואחראית על ניהולו ברמה האסטרטגית והכלכלית, ורוס משמשת כמנהלת המקצועית ואחראית על הצד הספורטיבי.
עד דצמבר 2023 הייתה אבוגוב האישה היחידה בישראל שהיא יו"ר של מועדון כדורסל.
אבוגוב היא חברת הנהלת איגוד הכדורסל, ובמסגרתו היא חברה בוועדות שונות בתחומי מניעת ההטרדה המינית והעצמת הנשים בספורט.
היא מתגוררת עם משפחתה בכפר האורנים.
נטליה ויטלייבנה שפושניקובה היא מתעמלת עבר מברית המועצות.
אלופה אולימפית (מוסקבה 1980) בתרגיל קפיצות ובתחרות קבוצתית.
אלופת עולם (שטרסבורג 1978), סגנית אלופת עולם (פורט וורת' 1979) בתחרות קבוצתית וזוכת מדליית ארד באליפות העולם (שטרסבורג 1978) בקרב-רב אישי.
באליפות העולם שנערכה בשטרסבורג, צרפת בשנת 1978 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בתחרות הקבוצתית לפני רומניה וגרמניה המזרחית.
מדליית ארד בתחרות קרב-רב אישי בתוצאה של 77.875 נק', אחרי חברותיה לנבחרת ילנה מוחינה (78.725 נק') ונלי קים (78.575 נק').
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי בתרגיל קפיצות (19.400 נק') ובמקום שמיני בתרגיל קורה (18.850 נק').
באליפות אירופה שנערכה בקופנהגן, דנמרק במאי 1979 היא זכתה ב-4 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי בתרגיל מקבילים מדורגים (19.100 נק').
באליפות העולם שנערכה בפורט וורת', ארצות הברית בשנת 1979 היא זכתה במדליית כסף בתחרות הקבוצתית, אחרי רומניה ולפני גרמניה המזרחית.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 ארד.
מדליות זהב בתחרות הקבוצתית לפני רומניה ומזרח גרמניה (היא זכתה בניקוד השני בטיבו בתחרות עם 79.150 נק' וראשון מבין חברותיה לנבחרת) ובתחרות בתרגיל קפיצות בתוצאה של 19.725 נק', לפני שטפי קרקר מגרמניה המזרחית (19.675 נק') ומליטה רון מרומניה (19.650 נק').
מדליות ארד בתרגיל קורה בתוצאה של 19.725 נק', אחרי נדיה קומנץ' (19.800 נק') ובת ארצה ילנה דוידובה (19.750 נק') ובתרגיל קרקע ביחד עם מקסי גנאוק בתוצאה של 19.825 נק' ואחרי בת ארצה נלי קים ונדיה קומנץ' שזכו ביחד במדליית הזהב (19.875 נק').
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בתחרות קרב-רב אישי בתוצתאה של 79.025 נק'.
שפושניקובה נישאה לפאבל סוט (Pavel Sut), אלוף עולם בהתעמלות בתחרות הקבוצתית (מוסקבה 1981).
הם היגרו לארצות הברית ומאמנים בוודלנד פארק, ניו ג'רזי.
במהלך הקריירה שלה היא זכתה ב-10 מדליות באליפויות ברית המועצות, מהן 3 מדליות זהב, 1 בקרב רב אישי, 4 כסף ו-3 ארד.
נטליה ניקולאייבנה רושצ'ינה היא מאמנת שחייה רוסית.
היא מחזיקה בתואר "מאמן כבוד של רוסיה", ומשנת 1995 היא חלק מהצוות המקצועי של נבחרת רוסיה בשחייה.
היא סיימה את לימודיה ב בעיר אומסק.
בשנת 1985 הוקמה קבוצת מאמנים בבריכת השחייה "אירטיש" שבאומסק, בהשתתפותה של רושצ'ינה.
הקבוצה איגדה ספורטאים לשעבר ומאמנים נלהבים.
הקבוצה החלה את פעילותה במחלקת השחייה של אגודת הספורט "וודניק", בבית ספר לספורט.
בשנות ה־90, בעקבות סדרת רפורמות ארגוניות, עברה הקבוצה לבריכת השחייה "אלבטרוס", והמשיכה את פעילותה במסגרת בית הספר המיוחד לילדים ונוער לספורט אולימפי של איגוד העובדים של ברית המועצות.
מאז 1995, נטליה רושצ'ינה חלק מצוות המאמנים של נבחרת השחייה הרוסית.
היא פועלת בעיר אומסק ומתמחה בהכשרת ספורטאים בכל סגנונות השחייה.
ההצלחה הגדולה הראשונה שלה הייתה בשנים 1994–1995, כאשר חניכתה, דמיטרי צ'רנישב, זכה באליפות רוסיה בשחייה למרחקים קצרים ב־200 מטר פרפר.
מאוחר יותר, קריירת השחייה המפוארת של רומן סלודנוב החלה, שהפך לשחיין הראשון בעולם ששחה 100 מטר חזה בפחות מדקה.
בהנחייתה, סלודנוב הפך לזוכה במדליית ארד באולימפיאדת סידני 2000, אלוף עולם שלוש פעמים, מחזיק בשישה שיאי עולם, אלוף אירופה שש פעמים, ומחזיק בשנים־עשר שיאי אירופה.
בין הישגיה האחרונים, מדליית הכסף שהשיג מרטין מלויטין] באולימפיאדת טוקיו 2020 (שהתקיימה ב־2021) בתחרות ריצה ב־4×200 מטר חופשי.
היום, צוות המאמנים בהובלת נטליה רושצ'ינה ממשיך בעבודתו.
הצוות כולל את המאמנים א.ו.
הצוות עוסק באופן פעיל בזיהוי ופיתוח ספורטאים צעירים מוכשרים, ומכין אותם לתחרויות לאומיות ובינלאומיות.
רומן סלודנוב – אמן ספורט מכובד, זוכה מדליית ארד באולימפיאדת סידני (2000), אלוף עולם ואלוף אירופה פעמים רבות ומחזיק בשיאי עולם מרובים ב־100 מטר חזה ו־200 מטר חזה.
מרטין מלויטין – אמן ספורט מכובד, זוכה מדליית כסף באולימפיאדת טוקיו (2020), אלוף אירופה שלוש פעמים ב־2021.
ארטיום סלודנוב – מאסטר בספורט ברמה בינלאומית
ילנה קרפייבה – מאסטר בספורט ברמה בינלאומית
אגתה וולושצ'וק – מאסטר בספורט ברמה בינלאומית
טטיאנה פנומארנקו – מאסטר בספורט ברמה בינלאומית
אנטון אגשקין – מאסטר בספורט ברמה בינלאומית
בין חניכיה האחרים נמצאים זוכים ומדליסטים מרובים של אליפויות רוסיה ואליפויות הנוער, וכן משתתפים בתחרויות אירופיות לנוער ומאמני ספורט: ניקולאי נינבולין, יורי צ'ובאטוב, סטניסלב פנוב, ויטלי מירושניצ'נקו, מיכאיל סטרלץ, איגור איבקין, אולסיה מאליך, אנדריי בוטבין, ולריה וסלנוק.
בנה, רומן סלודנוב, הוא זוכה מדליית ארד אולימפית והאדם הראשון בעולם ששחה 100 מטר חזה בפחות מדקה.
נטליה ניקולאייבנה לא הייתה רק אמו אלא גם מאמנתו האישית לאורך כל הקריירה שלו.
נטליה שיקולנקו (בבלארוסית: Натальля Шыкаленка; 1 באוגוסט 1964 – 15 במאי 2025) הייתה אתלטית סובייטית מבלארוס, סגנית אלופה אולימפית (ברצלונה 1992), אלופת עולם (גטבורג 1995), זוכת מדליית ארד באליפות עולם (שטוטגרט 1993) ו-3 פעמים דורגה במקום ראשון בעולם (1992, 1994 ו-1995) בהטלת כידון.
אחותה, טטיאנה שיקולנקו אף היא מטילת כידון מצטיינת, פעמיים סגנית אלופת עולם (סביליה 1999 ופריז 2003).
נולדה באנדיז'ן, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית וגדלה בבלארוס.
באליפות עולם שנערכה ברומא, היא סיימה במקום 14 בהטלת כידון בתוצאה של 60.40 מטר.
במשחקי הרצון הטוב שנערכו בסיאטל, וושינגטון ביולי היא זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 61.62 מטר, לפני אחותה טטיאנה (59.06 מטר) וקארן סמית' מארצות הברית (58.94 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בספליט, יוגוסלביה סיימה במקום 12 בהטלת כידון בתוצאה של 53.98 מטר.
באליפות העולם שנערכה בספטמבר בטוקיו, יפן היא סיימה במקום 11 בהטלת כידון בתוצאה של 58.82 מטר.
בתחרות שנערכה במוסקבה ברית המועצות ב-5 ביוני 1992 היא קבעה בהטלת כידון שיא אישי חדש של 70.36 מטר ובכך הטילה לראשונה בקריירה שלה מעל 70 מטר ודורגה בסוף השנה במקום הראשון בעולם.
באולימפיאדת ברצלונה היא זכתה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 68.26 מטר, אחרי זילקה רנק (68.34 מטר) ולפני קארן פורקל
ייצגה את בלארוס, מדליית ארד באליפות עולם
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה באוגוסט 1993 היא זכתה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 65.64 מטר, אחרי טרינה הטסטאד מנורווגיה (69.18 מטר) ולפני קארן פורקל (65.80 מטר).
בתחרות שנערכה בסביליה ספרד ב-5 ביוני 1994 היא קבעה בהטלת כידון שיא אישי חדש של 71.40 מטר ודורגה בסוף השנה במקום הראשון בעולם.
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד היא סיימה במקום 14 בהטלת כידון בתוצאה של 55.08 מטר.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה ב-8 באוגוסט 1995 היא זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 67.56 מטר, לפני פליצ'יה טיליאה מרומניה (65.22 מטר) ומיקאלה אינגברג מפינלנד (65.16 מטר).
שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בציריך, שווייץ ב-16 באוגוסט 1994 היא קבעה בהטלת כידון שיא אישי חדש של 71.18 מטר ודורגה בסוף השנה במקום הראשון בעולם.
באולימפיאדת אטלנטה שנערכה ביולי סיימה במקום 12 בהטלת כידון בתוצאה של 58.56 מטר.
נטע אורבך (נולדה ב8 בדצמבר 2006) היא שחקנית ישראלית.
אורבך החלה לשחק בשנת 2011, כשהייתה בת 5.
בשנת 2011 היא גילמה את יונה וולך הצעירה בסרט "יונה וולך".
זהו היה תפקיד המשחק הראשון של אורבך על המסך הגדול ובכלל.
בשנת 2017 אורבך גילמה את מאיה בסרט הקולנוע "מונטנה".
בשנת 2019 אורבך גילמה את מיכל שקד בסדרת הטלוויזיה "מורובוט".
זהו התפקיד הראשון של אורבך בטלוויזיה.
בשנת 2020 היא חזרה לגלם את התפקיד של מיכל בעונה השנייה של הסדרה.
בשנת 2021 יצאה לאור הסדרה הישראלית-אמריקאית שהופקה עבור נטפליקס, "פגע וברח".
בסדרה אורבך מגלמת את אלה אזולאי, בתו של שגב אזולאי (ליאור רז).
בשנת 2023 אורבך הצטרפה לסדרת הטלוויזיה של כאן חינוכית, "האריות של שלי הכובשת" (ידועה גם כ"שלי הכובשת").
אורבך הצטרפה בעונתה השנייה של הסדרה.
בסדרה היא מגלמת את נטע שמעונוב.
באותה שנה אורבך גם החלה להשתתף בתוכנית הטלוויזיה לילדים ונוער של יס, "מה הבעיה?", בתפקיד מאי.
בשנת 2024 אורבך גילמה את טולי דבש, בתה של שונית דבש (רותם סלע), בתוכנית הטלוויזיה לילדים ונוער, "מתוקים".
בנוסף באותה שנה היא השתתפה בתוכנית הטלוויזיה של כאן חינוכית, "סטודיו אמציה", בתפקיד תומר אדם.
בנוסף באותה שנה היא חזרה להשתתף בעונתה השלישית של "האריות של שלי הכובשת".
תשחק בפורים את אסתר המלכה בהצגה מגילת אסתר.
בשנת 2025 אורבך חזרה לסדרה "מה הבעיה" לעונות 2 ו-3 של הסדרה.
בנוסף באותה שנה החלו הצילומים לסרט "עצמאות" שביים וכתב משה רוזנטל.
בסרט אורבך מגלמת את מיטל.
+שנהפרויקטתפקידבמאיהערות2011יונהיונה הצעירה2014הומורילדה קטנהסרט קצרנזקנטעמנפאוארהבת של מאיר2017מונטנהמאיהלימור שמילה2018רכבת של ידייםגוטקהסרט למגזר החרדי; תפקיד ראשי2025עצמאותמיטלמשה רוזנטלג'ודוקאטליהרענן טסלר
שנהפרויקטתפקידהערות2019–2020מורובוטמיכל שקד2 עונות2021פגע וברחאלה אזולאי2023–2024האריות של שלי הכובשתנטע שמעונובעונות 2–32023–הווהמה הבעיה?מאי3 עונות2024מתוקיםטולי דבשסטודיו אמציהתומר אדם
נטמנג' הייתה חברת תוכנה שבסיסה היה בקופרטינו, קליפורניה.
היא הוקמה בשנת 1990 על ידי היזם צבי אלון.
מרכז הפיתוח של החברה שכן בפארק הטכנולוגי מת"מ בחיפה.
מניות החברה נסחרו בנאסד"ק תחת הסימול NETM.
ביוני 2008 נרכשה על ידי חברת התוכנה הבריטית מיקרו פוקוס אינטרנשיונל.
החברה הייתה גם מעורבת בהשקת אחת מספקיות שירותי האינטרנט הראשונות בישראל, נטוויז'ן (שהוקמה כחברת בת שלה ב-1994).
נטמנג' נוסדה בשנת 1990 על ידי צבי אלון, מהנדס ישראלי שלמד בטכניון והיגר לעמק הסיליקון בשנות ה-80 של המאה ה-20 כדי לעבוד בחברת אינטל.
אלון החזיק מזמן הקמתה ועד שנמכרה בתפקידי היושב ראש והמנכ"ל.
היא הייתה אחת מחברות התוכנה הראשונות בעולם שפיתחו מוצרים לתמיכה ברשתות נתונים TCP/IP ודואר אלקטרוני.
עוזיה גליל, מייסד אלרון ואחד מהאבות המייסדים של ההיי-טק הישראלי, נמנה עם חברי הדירקטוריון שלה.
גליל היה אביה של רות, אשתו של צבי אלון.
נטמנג' הוקמה כחברה אמריקאית הפועלת מהעיר קופרטינו, אך מרכז המחקר והפיתוח שלה היה בחיפה וישראלים רבים החזיקו בתפקידי ניהול בכירים בה במשך השנים, בהם: סמנכ"ל הכספים, עומר רגב; סגן הנשיא להנדסה, עידו הרדונג; סמנכ"ל הפיתוח יורם ניסנבאום ובני הזוג עודדה ודני גייזלר (ששימש בחברה סגן נשיא בכיר למכירות ושיווק).
נטמנג' הוקמה על בסיס החזון של פיתוח ומכירת תוכנות המאפשרות גישה לרשת האינטרנט, שהייתה באותה התקופה בראשית דרכה.
התוכנה שלה אף שימשה בדפדפן הראשון שפיתחה חברת נטסקייפ.
המוצר העיקרי של החברה בתחילה היה תוכנת תקשורת בפרוטוקול TCP/IP.
שלפני השקת מערכת ההפעלה Windows 95, היא הייתה כמעט הדרך היחידה לאפשר קישור לאינטרנט במחשבי Windows, מכיוון ש-Windows 3.1 לא כלל תמיכה ב-TCP/IP.
חברת נטמנג' פיתחה חבילה שלמה של מוצרים מבוססי אינטרנט, כולל מוצר דמוי דפדפן אינטרנט בשם Chameleon (זיקית באנגלית) כבר בשנת 1994. זיקית שימשה גם כסמליל החברה.
מוצרי החברה זכו להצלחה רבה, היא גדלה במהירות תוך שנים ספורות והעסיקה בשיאה כ-1,000 עובדים.
בספטמבר 1993 ביצעה החברה הנפקה ראשונה לציבור בנאסד"ק וגייסה 35 מיליון דולר.
חצי שנה לאחר מכן גויסו עוד 63 מיליון דולר, לאחר שהמניה הכפילה את מחירה.
לאחר שחברת מיקרוסופט הוסיפה תמיכה מובנית עבור TCP/IP עם Windows 95, הפך המוצר העיקרי של נטמנג' למעשה ללא רלוונטי.
מכירות החברה, שזינקו ב-1995 לשיא של 125 מיליון דולר, נחתכו בחצי תוך שנתיים ורווח נקי של 22 מיליון דולר התחלף בהפסד של 34 מיליון דולר.
בעקבות המשבר העסקי היא עברה ארגון מחדש והחלה להתמקד בפיתוח ושיווק פתרונות תוכנה למגזר הארגוני, בעיקר באמצעות מיזוגים ורכישות.
זאת במקום להתמקד בעיקר במכירת תוכנות למגזר הפרטי, כפי שעשתה עד אז.
בשנת 1997 רכשה את המתחרה העיקרית שלה, חברת NetSoft, תמורת 26 מיליון דולר במזומן; אך נאלצה למחוק את ערך הרכישה תוך זמן קצר.
בשנת 1998 הודיעה על מיזוג עם חברת FTP האמריקאית, שעסקה בתחום דומה לנטמנג' (מוצרי תוכנה לתקשורת מחשבים עבור השוק הארגוני); המיזוג התבצע באמצעות החלפת מניות של FTP למניות נטמנג'.
בשנת 1999 רכשה את חברת חברת התוכנה סימוור (Simware) הקנדית תמורת 28 מיליון דולר.
שהמוצר שלה OnWeb – תוכנה למודרניזציה ואינטגרציה של מערכות מידע, הפך לאחד המוצרים העיקריים של נטמנג'.
באותה שנה גם רכשה, תמורת 94 מיליון דולר במזומן, את חברת וול-דאטה (Wall Data).
בשנת 2000 רכשה את חברת "אקווהדאקט סופטוור" (Aqueduct Software).
במהלך בועת הדוט-קום, החברה ייצרה הכנסות שנתיות של למעלה מ-100 מיליון דולר (לשנה שהסתיימה ב-31 בדצמבר 2000), אך בשנים שלאחר מכן לא הצליחה לשמור על רמת הכנסה זו.
באותה תקופה דווח כי לחברה היו 10,000 לקוחות ברחבי העולם, כולל רוב חברות פורצ'ן 500. בשנים 2001–2002 היא דיווחה על הפסדים כבדים, מחיר המניה שלה קרס והיא הייתה על סף מחיקה מנאסד"ק.
אחר כך התאוששה פעילות החברה והיא חזרה להרוויח.
בספטמבר 2004 רכשה את חברת ההזנק האמריקאית "ליברדוס" תמורת כ-3.5 מיליון דולר במזומן ובמניות.
בהמשך שוב הפכו רבים ממוצרי החברה, בתחום הקישוריות בין מערכות של מחשבי מיינפריים ומערכות יוניקס למחשבים אישיים, לפחות נחוצים עקב שינויים טכנולוגיים.
בנוסף סבלה מתחרות גוברת, בין השאר מהחברת התוכנה הישראלית ג'קדה, שפיתחה מוצרים דומים.
בדצמבר 2007 הציעה חברת "רוקט סופטוור" (Rocket Software) לרכוש את החברה תמורת 69 מיליון דולר, מחיר שהיה גבוה ב-95% משווי השוק שלה בבורסה באותה עת.
במרץ 2008 בוטלה העסקה, מאחר ש"רוקט סופטוור" לא הצליחה לגייס את ההון הדרוש.
חודשיים אחר כך נמכרה לחברת התוכנה הבריטית "מיקרו פוקוס", תמורת 73.3 מיליון מיליון דולר.
באוגוסט 2022 נרכשה "מיקרו פוקוס" עצמה על ידי חברת " אופן טקסט", תמורת 6 מיליארד דולר.
לאחר המכירה הפך צבי אלון למשקיע הון סיכון.
מאז 2013 משמש כמנכ"ל ויו"ר חברת "טיגו אנרגיה".
OnWeb – תוכנה למודרניזציה, אינטגרציה ומיפוי ווב (Webization) של תוכנות מדור קודם, שאפשרה לחברות לשפר את השימוש בחומרה קיימת עבור יישומים קריטיים.
OnWeb הפכה יישומי שורת פקודה ליישומים גרפיים מבוססי-אינטרנט.
הדבר הושג מבלי לשנות את הלוגיקה של היישום הקיים, מה שהפחית את הסיכון והעלות של פריסת תהליכים עסקיים חדשים.
RUMBA – מוצר לאמולציית טרמינלים וקישוריות.
RUMBA סיפק למשתמשים סביבת Windows שבה ניתן לגשת ולהשתמש במידע ממגוון רחב של מערכות, כולל מחשבים מרכזיים של IBM, IBM iSeries ( AS/400 ), Hewlett-Packard, UNIX ו־VAX .
הוא סיפק את כל הפונקציונליות הליבה של אמולטור מבוסס Windows, החל מתמיכה בריבוי סשנים ואמולציית מדפסות ועד למגוון אפשרויות להעברת קבצים וגרפיקה מקומית.
Librados – מתאם לשילוב יישומי Java
מתכנן SOA – פתרון חכם למידול ותכנון שירותים
Ecco Pro – תוכנה לניהול מידע אישי
Relay Gold – תוכנת אמולטור טרמינלים
Chameleon UNIX Link – סט של כלי עזר (שרת X, לקוח/שרת NFS, אמולטור מסוף וכו') לחיבור Windows למחשב UNIX.
SupportNow - תוכנה המאפשרת למספר משתמשים לעבוד יחדיו, בו זמנית, על אותה אפליקציה
בינואר 1994 הקימה חברת "נטמנג'" בישראל, כחברת בת, את "נטוויז'ן"; במטרה לספק שירותי חיבוריות לרשת האינטרנט למשתמשים ביתיים, שירות שלא היה זמין עד אז בישראל.
עבור השירות, בדומה לארצות הברית, חברת נטמנג' סיפקה חבילת התקשורת לאינטרנט שכללה את דפדפן האינטרנט "קמיליון" (Chameleon), שהגיע כחלק מחבילת תוכנות שכללה גם תוכנת דואר-אלקטרוני, והיה הראשון שיכול היה להציג גופנים עבריים בדפי אינטרנט.
על ניהולה של החברה החדשה הופקדה רות אלון, אשתו של מייסד ומנכ"ל נטמנג', צבי אלון.
זמן קצר לאחר הקמתה התמזגה "נטוויז'ן" עם "אלרונט", מקבוצת אלרון, שהובילה בישראל את השוק לשירותי חיבוריות לרשת האינטרנט עבור עסקים.
לאחר המיזוג "אלרון" החזיקה 50% מ"נטוויז'ן".
ב-31 באוגוסט 2011 נרכשה "נטוויז'ן" על ידי חברת "סלקום", שהייתה באותה עת בבעלות משותפת עם "נטוויז'ן", כחלק מקבוצת אי די בי חברה לאחזקות.
נְטָעִים הוא מושב במישור החוף התיכון, כ־4 ק"מ דרומית־מערבית לראשון לציון, בתחומי מועצה אזורית גן רווה.
עם זאת, חוקר המקרא גרשון גליל מזהה את נטעים המקראית עם חורבת קייאפה, הנמצאת באזור דרום מזרחי יותר, ליד בית שמש ולא עם מיקומו הנוכחי של המושב.
המושב נוסד ב־י"א בתמוז ה'תרצ"ב, ה־15 ביולי 1932 בידי פועלים ממושבות הדרום במסגרת התיישבות האלף, ונקרא בתחילה כפר ותיקים.
מושב נטעים נמצא כ־50 מטר מעל פני הים.
ביישוב גדלו הסופר ואיש הרדיו יצחק נוי (אשר הנציח את המקום באחדים מספריו ובהם "גבעת האיריסים השחורים") והדוגמנית והשחקנית עומר נולדמן.
נטף הוא יישוב קהילתי בהרי ירושלים, כ-5 ק"מ צפונית מערבית לאבו גוש וכ-8 ק"מ מזרחית ללטרון.
היישוב נמצא בין נחל כפירה בצפון לנחל החמישה בדרום, בין שני רכסים בגובה ממוצע של כ-500 מטר מעל פני הים.
ביישוב, שבו 71 נחלות מתגוררות כ-100-90 משפחות.
מקור שמו של היישוב בכפר הערבי (Nataf نطاف) ששכן בסמוך למקום עד למלחמת העצמאות.
היישוב הוקם על קרקע פרטית שנקנתה מערביי הכפר אבו גוש השכן, וחולקה ל-38 חלקות של 5 דונם כל אחת.
תהליך הרכישה והעלייה על הקרקע לווה במאבקים משפטיים שבהם הצליחה קבוצת המתיישבים, בעזרת תצלומי אוויר ותעודות ארכיון, להוכיח את הבעלות הערבית על הקרקע.
ראשוני המתיישבים עלו לקרקע בשנת 1981, וזאת בטרם הושגו האישורים הדרושים.
רק מספר שנים לאחר מכן זכה היישוב להכרה חוקית, ובעקבותיה, בסוף שנות השמונים, נסלל כביש הגישה, והיישוב חובר בהדרגה לרשתות החשמל, המים והטלפון.
בתחילת שנות התשעים נוספה ליישוב הרחבה של עוד 33 חלקות של 2 דונם על אדמות מדינה.
גרעין המייסדים התכוון להקים יישוב שתושביו יתפרנסו לפחות באופן חלקי על עבודה במקום, בעיקר בחקלאות.
כוונות אלו לא עמדו במבחן המציאות, וכיום (2018) רק מספר קטן מאוד של תושבים עדיין מוצא את פרנסתו במקום או בסביבתו הקרובה.
כיום פועלים ביישוב נגרייה, בתי אמנים, דיר עיזים, מסעדת "המטבח של רמה" ומרכז סדנאות.
היישוב ממוקם סמוך למעיין נטף, המהווה יעד פופולרי לטיולים.
המעיין נובע כל השנה, ובו אגן נביעה קטן ובור אגירה בצורת פעמון, שגובה המים שבו יכול להגיע לשבעה מטרים עם תום החורף.
הירידה לבור המעיין נחשבת למסוכנת, ומטיילים רבים חולצו מבור המעיין כשהם סובלים מתשישות ומהיפותרמיה.
בסמוך ליישוב מסלולי טיול אל נחל יתלה ואל נחל כפירה.
עם הקמת היישוב נקבע העיקרון ששליש מחבריו (בעלי הנחלות) יהיו דתיים, אך עם השנים הולך ופוחת מספר התושבים הדתיים.
ביישוב קיים בית כנסת ובו שלוש עזרות: גברים, נשים ועזרה מעורבת.
בית הכנסת אינו משויך לאחד הזרמים ביהדות.
כיכר הכניסה ליישוב נקראת על שם , שהיה ממקימי היישוב, ונהרג במלחמת לבנון הראשונה.
נטפים היא חברת ישראלית המייצרת טפטפות, ממטירים, וטכנולוגיות מתקדמות לניטור, בקרה ואוטומציה של הגידול (CMT) - לחקלאות, לגינון ולכרייה.
החברה הוקמה בקיבוץ חצרים בשנת 1965 והייתה בין חלוצי ההשקיה בטפטוף.
לחברה 29 חברות-בנות, 17 מפעלי ייצור ו-4,300 עובדים ברחבי העולם.
החברה נמצאת בבעלות משותפת של אורביה (שנקראה בעבר מקסיכם) (80%) וקיבוץ חצרים (20%).
נטפים שולטת ביותר מ-30% משוק ההשקיה בטפטוף העולמי.
מפעל "נטפים" הוא הגדול במפעלי התעשייה הקיבוצית.
מנכ"ל החברה הוא גבי מיודובניק.
בשנים 1959–1966 קידם מהנדס המים שמחה בלאס את השימוש בשיטת ההשקיה בטפטוף, ויחד עם בנו ישעיהו, שהמציא טפטפות חדשות ופורצות דרך לזמנו, עסק בפיתוחן, בניסוין ובהחדרתן לשוק החקלאי בארץ וגם בעולם.
בשנת 1959 הותקנה מערכת ניסיונית ראשונה של השקיה בטפטוף, ובשנים הבאות פותחה השיטה ושוכללה והגיעה להיקף מסחרי.
ב-12 ביוני 1965 הציג גזבר קיבוץ חצרים, אורי ורבר, את הרעיון בפני אספת הקיבוץ, וב-8 באוגוסט 1965 חתמו שמחה בלאס ובנו ישעיהו על הסכם עם קיבוץ חצרים בדבר הקמת חברה משותפת, "נטפים", אליה העבירו את כל הידע, את זכויות השימוש בפטנטים ואת מערכות הייצור והשיווק של הטפטפות שהוקמו על ידם.
חברת "נטפים" החלה לפעול למעשה ב-1 בינואר 1966, ואורי ורבר מונה למנהלה הראשון.
ורבר גייס לעבודה מספר קטן של עובדים, בהם מהנדס המכונות דני רטר (שבנה את מכונת הטפטוף הראשונה), והמתכנן צביקי קרן.
הלקוח הראשון שהזמין את הטפטפות היה מושב בני עטרות.
ראשוני המפעל - ורבר, רטר וקרן - הטמינו בעצמם את מערכת הטפטוף בשדות המושב.
"נטפים" לוותה במשך מספר שנים על ידי שמחה בלאס ובנו.
לאחר זמן רכש קיבוץ חצרים את חלקו של בלאס ב"נטפים", ומאוחר יותר גם את חלק בנו.
המוטיבציה הראשונית של בלאס לעסוק בטפטפות הייתה החיסכון במים, אולם כבר בשנות ה-60 הראשונות, התברר שיתרונות ההשקיה בטפטוף גדולים הרבה יותר.
יישום השיטה גרם למהפכה עולמית בשיטות ההשקיה והדישון בחקלאות, והוביל לחיסכון במים ולהגדלת היבולים.
בשנת 1966: הציגה "נטפים" את הטפטפות המסחריות הראשונות בעולם.
בשנת 1970 החלה לייצא לחו"ל.
בשנת 1978 הציגה "נטפים" את הטפטפות הראשונות בעולם עם ויסות לחצים (PC).
בשנת 2007 הציגה "נטפים" את הטפטפות הראשונות בעולם בספיקה נמוכה.
בשנת 1981 הקימה נטפים בארצות-הברית את החברה-הבת הבינלאומית הראשונה שלה - NII.
כיום מעסיקה נטפים יותר מ-4,000 עובדים ב-29 חברות-בת וב-17 מפעלי ייצור ברחבי העולם.
בשנת 1987 הוענק לחברה פרס קפלן.
בשנת 2013 זכתה "נטפים" בפרס סטוקהולם של תעשיית המים על תרומתה לניהול מים בר-קיימא (SIWI Laureate)
נטפים מעורבת בכמה יוזמות גלובליות בתחום הקיימות.
היא חברה בארגון "מנדט המים" של האו"ם (CEO Water Mandate) ובאמנת "גלובל קומפקט" של האו"ם (Global Compact).
"נטפים" מייצרת מערכות השקיה בטפטוף וטכנולוגיות מים נוספות במטרה להגדיל את תפוקת היבולים ולשפר אותם, תוך שימור איכות והמים וכמותם, ושמירה על פוריות האדמה.
מוצרי החברה נועדו לספק אמצעים להשקיה יעילה ולבקרה למגוון רחב של גידולי שדה באזורים מגוונים מבחינה טופוגרפית ובתנאי אקלים שונים.
במקביל מייצרת נטפים מערכת השקיה בלחץ נמוך, המהווה פתרון לאזורים שבהם לחץ המים או תשתית החשמל אינם מאפשרים שימוש במערכות בלחץ גבוה.
פיתוח זה יאפשר להפיץ את מערכות ההשקיה בטפטוף באזורים חקלאיים נוספים.
בשנת 1973 הכניסה נטפים את השותף הראשון בחברה, קיבוץ מגל השוכן בצפון השרון, ובשנת 1978 נוסף השותף השני - קיבוץ יפתח השוכן בגליל העליון.
נטפים חצרים, מגל ויפתח התמזגו ב-1998 לחברה בשם נטפים (ACS) בע"מ.
בשנת 2006 רכשו מרקסטון קפיטל גרופ וקרן טנא 20% מחברת נטפים.
בשנת 2011 רכשה קרן פרמירה נתח שליטה בנטפים.
בעקבות רכישה זו הייתה נטפים בבעלות משותפת של קרן פרמירה (61%), קיבוץ חצרים (33%) וקיבוץ מגל (6%).
ב-2016 החלה קרן פרמירה בהליך למכירת חלקה בנטפים.
ב-2017 רכשה חברת מקסיכם (כיום קרויה "אורביה") המקסיקנית 80% מהבעלות בחברה עבור יותר מ-1.5 מיליארד דולר.
מקסיכם רכשה את כלל האחזקות של קרן פרמירה וקיבוץ מגל, וחלק מאחזקות קיבוץ חצרים.
נטע גרטי-רוט (נולדה ב-20 במרץ 1980) היא שחקנית ישראלית.
גרטי נולדה לאפרים, מהנדס אלקטרוניקה, ולעופרה, רופאה אלטרנטיבית וגדלה בגדרה.
סבה מצד אמה, חיים, עלה ב-1934 לבדו לארץ ישראל בעליית הנוער, ורוב משפחתו נספתה בשואה.
אחיה, ליאור גרטי, גם הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה.
גרטי החלה את לימודי המשחק בבית הספר תיכון אזורי גדרה, במגמת התיאטרון של בית הספר.
מיד לאחר שחרורה מצה"ל החלה ללמוד במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק ובסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב.
ב-2004 קיבלה את תפקידה הקולנועי הראשון בסרטו של אבי נשר "סוף העולם שמאלה", שם גילמה את ניקול שושן, נערה מתבגרת החוקרת את המיניות שלה, לצד לירז צ'רכי, שגילמה את שרה טלקר.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2006 גילמה את יערה בקופרודוקציה הגרמנית-ישראלית "חיי אהבה", על פי ספרה של צרויה שלו.
על תפקידה בסרט זה היא הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה של האקדמיה הגרמנית לקולנוע.
בשנת 2007 שיחקה בסרט "החוב" גילמה את רחל ברנר הצעירה.
באותה שנה שיחקה בסרט "רק כלבים רצים חופשי" בתפקיד עמליה סיטון.
כמו כן באותה השנה השתתפה בסרט "חיי אהבה" גילמה את יערה.
בשנת 2011 השתתפה בסרט הקומי "הפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן" בתפקיד מזי.
בשנת 2017 גילמה את ללי בסרט "שיפוצים".
בשנת 2018 השתתפה בסרט "סדקים".
בשנת 2023 שיחקה בסרט הטלוויזיה "יומני בודפשט" בתור קריינות פאני ג'ארמטי.
בשנת 2024 שיחקה בסרט "קרוב אלי".
בשנים 2000–2002 גילמה במשך שתי עונות נערת רחוב גותית בשם לי גנור בסדרת הנוער "החבר'ה הטובים" ששודרה ערוץ הילדים.
בשנת 2002 גילמה מ"כית בסדרת הטלוויזיה שביים שמואל אימברמן "כנפיים" ששודרה בערוץ 1. הסדרה עסקה בחניכי קורס טיס של חיל האוויר הישראלי.
בשנת 2003 גילמה את גלית תורג'מן, בתו של יוסי תורג'מן (עמוס לביא) בסדרת הפשע "תיק סגור" ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2005 גילמה את נגה כוכבי במיני סדרת הטלוויזיה "בסימן ונוס" שביים גור בנטביץ'.
באותה שנה שיחקה בדרמה הטלוויזיונית של אורי ברבש "הילד של דיאנה" אשר שודרה בערוץ 2 גילמה את יעל.
בשנים 2007–2013 גילמה למשך ארבע עונות את לימור גולדמן ("קוקי") בסדרת הפשע הישראלית "הבורר" אשר שודרה ב-HOT3.
ב-2009 השתתפה בסדרת הדרמה "מסכים" ששודרה ב-Yes גילמה את גלי עציון.
באותה שנה השתתפה בעונה השלישית והאחרונה של סדרת הדרמה "פרשת השבוע" ב-HOT3.
ב-2010 גילמה את דנה, אשתו של גור (אושרי סהר) בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "רביעיית רן" ששודרה ב-Yes.
באותה השנה גילמה את בתו מחוץ לנישואים של אריאל (יורם חטב) בסדרה "חיים אחרים" בערוץ 2.
בשנת 2012 שיחקה בסדרת הדרמה של Yes "שביתה" גילמה את סמדר אלפסי.
בשנת 2014 שיחקה בסדרה עממיות בבימוי נאור ציון לצד רותם זיסמן כהן, אניה בוקשטיין ומלי לוי.
באותה השנה שיחקה בסרט "הרפתקה בשחקים" שם גילמה את האמא של התפקיד הראשי.
בשנת 2015 החלה לשחק בסדרת הדרמה "פאודה", שם היא מגלמת את גלי קביליו, אשתו של דורון (ליאור רז).
בשנת 2020 שיחקה בסדרה בת השוטר בתפקיד הרבנית מרים לרר אשתו של הרב רבינוביץ' ששודרה בערוץ TeenNick.
בשנת 2021 השתתפה בעונה השנייה של "הזמר במסכה" בתור הצדפה, והגיעה למקום החמישי.
שיחקה בהצגות "בשפל" (גילמה את נטשה), "המתאבד" (קלאופטרה), "המכונה" (מרת אפס ושרדלו), "קרום" (צוויצי) ובהצגה "שבת ראשון ושני" (ג'ולינלה).
בתיאטרון הקאמרי שיחקה בהצגות: "המלט" (גילמה את אופליה) ו"המלך ליר" (קורדליה).
ב-2009 גילמה את האני בהצגה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?", לצד ענת וקסמן וגיל פרנק.
תפקיד זה זיכה אותה בפרס שחקנית המשנה הטובה מהאקדמיה לתיאטרון.
ב-2010 שיחקה לצד שלמה בראבא בהצגה "מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט, בבימויו של אודי בן-משה.
בהצגה זו גילמה את גרושה, משרתת המצילה תינוק לאחר שננטש בידי אמו, ומגדלת אותו כאילו היה שלה.
ב-2011 גילמה את אן בהפקת התיאטרון הקאמרי של כולם היו בני לצד לאורה ריבלין ונתן דטנר.
ב-2014 החלה להשתתף ב"הכתה שלנו" (התיאטרון הקאמרי ותיאטרון "הבימה", בימוי: חנן שניר) וב-"תעלת בלאומילך".
ב-2015 היא גילמה את לורה במחזה "ביבר הזכוכית" בתיאטרון בית לסין.
ב-2016 היא גילמה את שלומית ינובסקי במחזה "השחקנית" בתיאטרון בית לסין.
ב-2017 היא גילמה את מרי וורן במחזה "ציד המכשפות" בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2018 שיחקה בהצגה "האחרים" בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2019 גילמה את נועה/אורה (תפקיד ראשי) במחזה "השיבה" בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2020 שיחקה במחזה "הבן" בקאמרי מאת פלוריאן זלר שביים גלעד קמחי בתרגום של דורי פרנס.
בשנת 2023 שיחקה במחזה "המלך עומד למות", שעלה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של עירד רובינשטיין.
מאוגוסט 2024 מגלמת בתיאטרון הקאמרי את אווה (תפקיד ראשי) בדרמה הקומית "כוח עליון" המבוססת על תסריט של רובן אוסטלונד שתרגם דורי פרנס וביים גלעד קמחי.
גרטי נשואה לפיטר רוט, מוזיקאי וחבר להקת "מוניקה סקס", ולהם בת ובן.
נטע דוברין (נולדה ב-27 באוקטובר 1975) היא אשת ציבור ישראלית, כיהנה כחברת מועצת העיר חיפה (1998 - 2003) וחברת הכנסת מטעם מפלגת העבודה למשך כחודשיים בשלהי הכנסת ה-16 (מ-15 בפברואר עד ל-17 באפריל 2006).
דוברין התחילה את פעילותה הציבורית באוניברסיטת חיפה כנציגת החוג לסוציולוגיה באגודת הסטודנטים בשנים 1996–1997. היא בעלת תואר ראשון בחינוך, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה ותואר שני במנהל עסקים.
כמו כן, היא עורכת דין ובעלת תואר ראשון במשפטים.
בשנת 1998 נבחרה למועצת העיר חיפה, ושימשה כיושבת ראש ועדת הנוער העירונית וכחברת ועדת הכספים בעיריית חיפה תחת הנהגתו של ראש העיר עמרם מצנע.
בשנת 2003 נבחרה שוב לרשימת מפלגת העבודה למועצת עיריית חיפה, אך לא נבחרה למועצה.
עמרם מצנע התכוון "להצניח" במקומה את משה ורטמן כנציג הגמלאים, ומשהדבר לא עלה בידו בגלל התנגדות של בנימין בן אליעזר, פרש מראשות מפלגת העבודה.
דוברין הייתה במקום ה-32 ברשימת העבודה לכנסת.
עקב התחלופה הגדולה בשורות מפלגת העבודה במהלך פגרת הבחירות, דבר שגרם לכניסתם של תשעה חברי הכנסת חדשים ממפלגת העבודה מאז פיזור הכנסת ב-29 בדצמבר 2005, נכנסה דוברין לכנסת ב-15 בפברואר 2006 במקומה של אורנה אנג'ל.
דוברין בחרה לא להתמודד בבחירות המקדימות לרשימת מפלגת העבודה לבחירות לכנסת ה-17.
בין השנים 2003 ל-2008 כיהנה כדירקטורית בחברת שקמונה, חברה ממשלתית לדיור ציבורי ובנוסף הייתה דירקטורית בחברת מוזיאוני חיפה.
בין השנים 2012 ל-2013 שימשה כמנכ"לית הקרן הקהילתית טירת כרמל.
מאז 2015 משמשת כמנהלת יד לבנים חיפה.
ב-17 באוגוסט 2023 פורסם כי ביקשה לצאת לחופשה ללא תשלום מתפקידה ביד לבנים כדי להתמודד במועצת העיר חיפה דרך רשימת "חוזה חדש" - התארגנות ארצית של אנשי המחאה נגד הרפורמה המשפטית.
נטע מורן (נולדה ב-27 במרץ 1959) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית.
נטע מורן נולדה בקיבוץ יגור.
בת לדוקטור רמי מורן שהיה במחזור א' של לוחמי השייטת, אחיהם של גדי מורן, מתמטיקאי, בלהה נוימן, ושלמה מורן, מדען מחשב.
מורן גדלה והתחנכה בקיבוץ געש.
אמה דליה (ברקאי) מורן, ניהלה שנים רבות את ארכיון השומר הצעיר בגבעת חביבה והקימה את ארכיונו של חיים הרצוג נשיאה השישי של מדינת ישראל.
נטע היא נכדתו של נח ברקאי, מראשוני המחנכים של בית החינוך ע"ש א"ד גורדון ומחנכם המיתולוגי של תלמידי כיתת "ח' נח" עליהם נמנים בין היתר איזי בורוביץ, גבי אלדור, רותי דר ומפורסמים אחרים.
אחותה הצעירה היא העיתונאית מירב מורן.
בשנת 1970 בהיותה בת 11, יצאה מורן עם משפחתה לשליחות בת 3 שנים מטעם הסוכנות היהודית ללימה בירת פרו.
במקביל לעבודת השליחות הציונית בקהילה, טיילה המשפחה רבות ברחבי המדינה והיבשת.
המשפחה חזרה לארץ במסע סביב העולם שהתעתד להמשך מספר חודשים, אך נקטע באבו עם פרוץ מלחמת יום כיפור באוקטובר 1973. מספר שנים לאחר חזרת המשפחה עלו לרגל אל הבית ראשוני ה"מוצ'ילרוס" (המטיילים לדרום אמריקה) לצורך קבלת מידע על מדינת פרו ועל היבשת הדרומית שהייתה אז בחזקת נעלמת לרוב התרמילאים.
לאחר סיום לימודי התיכון, שירתה מורן שנה כרכזת קן קיבוצי בעברון והתגייסה בשנת 1979 לנח"ל.
מורן קודמה לתפקיד מכ"ית ומ"מית וסיימה כקצינת חינוך בגדוד 50 של חיל הצנחנים, שהיה אז בפיקודו של דורון אלמוג.
בשנת 1985 סיימה את לימודיה בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים.
הופעתה הראשונה על בימת התיאטרון הייתה בהצגה "מיתה ורודה" זוכת (פרס ראשון בפסטיבל עכו 1985).
בטלוויזיה שיחקה לראשונה בדרמה "האישה שהפסיקה לאכול", בבימויו של רם לוי כשלצידה השחקן דרור קרן.
בהמשך שיחקה מורן ברבות מיצירותיו בקולנוע ובטלוויזיה של במאי הקולנוע והטלוויזיה אורי ברבש, והופיעה בתפקידים נשיים ראשיים לצידם של אסי דיין, ארנון צדוק, שמיל בן ארי, ששון גבאי, עמוס לביא ואחרים.
בתיאטרון שיחקה בין היתר את בלאנש ב"חשמלית ושמה תשוקה" של טנסי ויליאמס בתיאטרון בית לסין, ובתיאטרון הבימה את אנה (ג'וליה רוברטס בגרסה הקולנועית) ב"קרוב יותר" של המחזאי הבריטי פטריק מרבר, בבימויו של אילן רונן.
בהפקה זו השתתפו גם מיקי פלג נתן דטנר ואלון אבוטבול.
בשנת 2002 יצאה מורן עם המשפחה לפריז - צרפת, לשליחות מטעם הסוכנות היהודית.
עם חזרתה למדה הנחיית קבוצות בסמינר הקיבוצים, הקימה במרכז הבינתחומי הרצליה סדנת תקשורת בשיתוף התיאטרון העירוני בניהולו של גדליה בסר, לימדה משחק מול מצלמה בבי"ס למשחק של תיאטרון חולון, יצרה סדנאות להדרכת שחקנים במגמת הקולנוע של בית הספר התיכון בן צבי ובשנת 2012 יזמה הקמת קבוצת תיאטרון בקרן הישג.
במהלך השנים ביימה מורן מספר הצגות ביניהן את "קפיצה לחו"ל", מחזה הביכורים של המחזאי והמתרגם שלומי מושקוביץ, בו הופיעה שחקנית הקולנוע והטלוויזיה יעל אבקסיס, לראשונה על בימת התיאטרון ולצידה השחקנים ירון מוטולה ואלחי לויט.
ההצגה רצה עד 2011 בתיאטרון תמונע.
מורן גם ביימה את "גן ריקי" של דויד גרוסמן בתיאטרון חולון, והצגות רבות נוספות בבתי ספר ביניהם בית הספר למשחק של יורם לוינשטיין.
ב-2012 השתתפה בסרט הישראלי זוכה פרס אופיר לשנת 2012 "למלא את החלל", וב-2014 בסרט הקצר "לתמונת אמא", תפקיד עליו זכתה בפרס השחקן לאותה שנה וכן פרס השחקנית לסרטים קצרים בפסטיבל הקולנוע של פאלמה דה מיורקה 2015.
ב 2015 שיחקה תפקיד ראשי (אורה) בסרט "שן כריש" בבימוי של אורן גרנר (זוכה פסטיבל הסטודנטים 2014 - גרינלנד) כשלצידה ליאת תמרי - סרט שפתח את פסטיבל הערבה של סתיו 2015.
הבשורה על פי כריסטין 1987
הצגות תיאטרון לילדים בהן השתתפה
נטע רבעי הוא כינוי בהלכה לפירות שגדלו בשנתו הרביעית של האילן, לאחר שלוש שנות ערלה.
פירות אלו קדושים ומצווה לאכלם בטהרה בירושלים או לפדותם בכסף שבאמצעותו חובה לקנות אוכל שיאכל בקדושה במקום הפירות.
כיוון שפירות אלו קדושים, הם נפטרים ממצוות השארת לקט שכחה ופאה לעניים, ואין מצווה להפריש מהם תרומות ומעשרות.
בקידוש הפירות ובאכילתם בירושלים מקיימים מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות.
מצווה זו נוהגת גם בימינו.
דיני נטע רבעי מפורטים במשנה ב.
פירות האילן אסורים באכילה בשלוש השנים הראשונות לנטיעתו והם נקראים ערלה.
כאשר מסתיימות שלוש השנים, עדיין אין הפירות מותרים באכילה; הם נחשבים לקדושים, ויש להתייחס אליהם כדרך שמתייחסים למעשר שני, כלומר, להעלות אותם לירושלים בין החומות ולאכול אותם שם בטהרה.
אם לא ניתן לעלות לירושלים מיד, מותר לפדות את הפירות בכסף בשווי הפירות, ולאחר מכן לעלות לירושלים, לרכוש מוצרי מזון במעות אלו, ולאכול אותם שם בטהרה.
בזמן הבית אסור היה לפדות את הפירות בכל מקום שהוא בתוך מהלך יום מירושלים, אך משחרב המקדש בטל דין זה.
בימינו, מכיוון שאין אנשים טהורים ואי אפשר לעלות ולאכול את הפירות בטהרה בירושלים, נוהגים לפדות את כל הפירות בכסף, וכך מותרים הפירות באכילה.
ולמרות שיש הרבה פירות, מותר לפדותם על שווה פרוטה.
היות שאסור לנו לאכול את הפירות, אין להם שווי, ואפשר לפדותם על מטבע שווה פרוטה או על מאכל ששווה פרוטה על ידי שאומר: "כל הפירות הללו פדויים בפרוטה זו/במאכל שווה פרוטה זה".
את הפרוטה או המאכל – מאבדים כדי שלא ישתמשו בהם בטעות.
לפני הפדיון מברכים: "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וצוונו על פדיון רבעי".
נחלקו האמוראים האם נוהגת רק בכרם או בכל האילנות.
ולהלכה, כתב השולחן ערוך שנוהגת בכל האילנות, אולם הרמ"א כתב שבחוץ לארץ יש להקל בפירות האילן.
דיני נטע רבעי חלים גם על פירות שמיטה, ובמקרה כזה מותר לכולם לקטוף אותם ולאכול אותם בירושלים.
ובימינו, מותר לכולם לקטוף ולחלל על פרוטה.
על בעלי שדות לסמן את עצי נטע הרבעי בשמיטה, כדי שהקוטפים ידעו לפדות אותם.
ובגמרא מבואר שנהגו לסמן את העצים ב"קזוזות אדמה" כדי להראות שכמו שהאדמה יש ממנה הנאה, כל רבעי, כאשר נפדה מותר בהנאה.
הדין בחוץ לארץ נמצא במחלוקת פוסקים: יש אומרים שמצוות הערלה ונטע רבעי תלויים זה בזה ולכן כמו שערלה נוהגת בחוץ לארץ, כך גם נטע רבעי.
הרמב"ם סובר שדין נטע רבעי הוא דווקא כמעשר שני שנוהג רק בארץ ישראל.
להלכה כתב הש"ך שכדי לצאת ידי כולם פודים את נטע רבעי שבחוץ לארץ ללא ברכה.
אף על פי שגיל העץ נספר כל שנה בא' בתשרי, איסור ערלה ונטע רבעי נקבעים על פי ט"ו בשבט.
על כן, גם כשהסתיימה השנה השלישית של העץ, הפירות שצומחים בעץ עדיין נחשבים לפירות של השנה הקודמת והם ערלה עד לט"ו בשבט.
מט"ו בשבט הפירות שעל העץ נחשבים כבר לפירות של השנה הרביעית והם קדושים בקדושת נטע רבעי.
בספר החינוך נכתב שמצוה זו באה להודות ולהלל לאלוהים על טובו שבגינו העניק לנו פירות.
לפיכך נקרא בפסוק "הילולים לה'".
טעם נוסף, הוא מכיוון שהאדם יצטרך לעלות לירושלים לאכול שם את פירותיו - הוא יקבע אט אט את מושבו שם, ובניו והוא יחשפו לדברי התורה של החכמים המתגוררים במקום.
הרמב"ן כתב גם כן שבהבאת הפירות יש משום הודאה לאלוהים.
אך הוא מוסיף ומפרט שעושים זאת רק בשנה הרביעית כי אז כל הפירות גדלים כראוי, ובשלש השנים הראשונות עדיין לא מוציא האילן פירות כל צרכו.
בפירושו על התורה הוא כותב ש"טעם המצווה הזאת לכבד את ה' מראשית כל תבואתנו מפרי העץ ותבואת הכרם, ולא נאכל מהם עד שנביא כל פרי שנה אחת הלולים לה'.
ואמת הדבר עוד, כי הפרי בתחילת נטיעת האילנות, רוב הליחות הדבק בו מזיק לגוף ואיננו טוב לאכול כדג שאין לו קשקשת והמאכלים הנאסרים בתורה שהם רעים גם לגוף".
בניגוד להלכה המקובלת שאת נטע רבעי הבעלים אוכלים בירושלים, בתרגום יונתן בן עוזיאל וכן באבן עזרא כתבו שנטע רבעי הוא ממתנות כהונה שיש למסור לכהן.
נטע הבר (נולדה ב-13 בפברואר 1972) היא שחקנית ישראלית.
ידועה בתפקידה כאירית סופר בטלנובלה "לגעת באושר" וכדנה בן נון בסדרת הנוער "ראש גדול".
הבר גדלה במושב כוכב מיכאל למשפחה בת ארבעה ילדים.
אביה היה איש צבא ואמה הייתה גננת, את שנות נעוריה בילתה בין התיכון של כפר סילבר ל"רונסון" באשקלון.
בצבא שירתה כמ"מית במחנה טירונים ג'וליס, ולאחר שחרורה למדה בבית צבי ובמהלך לימודיה הופיעה בתיאטרון הספרייה וכן עבדה כליצנית.
מפתחות הקסם של דידי - קלטת ילדים שיצרו איריס ארגמן ומיקי אבורמן, בתפקיד קלימבה (1999)
לגעת באושר - תפקיד ראשי בטלנובלה הישראלית הראשונה, בדמותה של אירית סופר, עליו זכתה בפרס השחקנית הדרמטית בפרס מסך הזהב (HOT בידור ישראלי, 2001).
משחק החיים - תפקיד אורח, בדמות עובדת סוציאלית (HOT, 2003)
ראש גדול - בתפקיד דנה, עורכת דין ואמו של תומר (אדם הירש) אחד הגיבורים בסדרה (ערוץ הילדים, 2004)
מכתבים לאמריקה - סרטו של חנן פלד, בתפקיד חנהל'ה (2006)
חטופים - תפקיד אורח בדמות אמא של נוני (ערוץ 2, 2012)
המיוחדת - בתפקיד קרין בוכריס (ערוץ 2, 2012)
עמרי והפיה יעלי - בתפקיד איילת, לצד עמרי רוטברד, יעל נחום וגיל וסרמן (HOT, 2014)
הקלמרים - תפקיד אורח בדמות דבורם רון לשם לזר (HOT, 2015)
תום עולה לכיתה א' - קלטת ילדים, בתפקיד דליה, אמא של תום (2016)
מתים לרגע - בתפקיד איריס זילבר (HOT, 2017)
זיגי - בתפקיד גלית, אמא של ילדים מהשכונה (טין ניק, 2021)
אלאדין - לצד תום אבני, הדס מורנו, צביקה הדר, ואלי יצפאן
ללכת עד הסוף - גרסת המחזמר לסרט, בבימויו של סטיבן דקסטר (הבימה, 2003)
בנצי - הצגת ילדים בבימויו של רונן (גולדפרב) פלד, על פי הגרסה העברית לסדרת ספרי Elmer של דייוויד מק-קי.
פתחו את השער - הצגת ילדים מבוססת על שיריה של המשוררת קדיה מולודובסקי שכתב וביים רונן (גולדפרב) פלד (התיאטרון שלנו, 2005)
ברוקלין בוי - הצגה בבימויו של נתן דטנר, לצידם של, שמיל בן ארי ורון שחר (תיאטרון באר שבע, 2006)
הדייג ודג הזהב - הצגה בבימויו של רונן (גולדפרב) פלד (התיאטרון שלנו, 2006)
דירה להשכיר - הצגת ילדים על פי ספרה של לאה גולדברג, לצד גילה אלמגור, ירון מנשה, רונית בקרמן ואחרים (התיאטרון שלנו, 2007)
פרוע - הצגה של המחזאית ליסה לומר בבימויו של רועי הורוביץ (תיאטרון המעבדה, 2011)
עמי ותמי (התיאטרון שלנו, 2012)
היפהפייה הנרדמת (התיאטרון שלנו, 2012)
הבר נשואה לשחקן אוהד מילר, אותו הכירה במהלך לימודיה בבית צבי.
השניים הורים לשני בנים ובת, ובעלי עסק משותף ליבוא מזון לכלבים.
נטע זיו (נולדה ב-5 בספטמבר 1957) היא סגנית נשיא אוניברסיטת תל אביב להוגנות, גיוון וקהילה.
פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, המנהלת האקדמית של מרכז הגר, ונציבת השוויון של אוניברסיטת תל אביב.
כיהנה כחברת מועצת העיר רמת השרון מטעם מפלגת מרצ (2023-2018).
סיימה בהצטיינות את לימודיה בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית (1983), ובהמשך התמחתה במחלקת הבג"צים שבפרקליטות המדינה.
את לימודי התואר השני במשפטים השלימה באמריקן יוניברסיטי (1986), ואת הדוקטורט כתבה באוניברסיטת סטנפורד (2001) על זכויות אדם ועריכת דין ציבורית.
עבדה כעורכת-דין וכמנהלת המחלקה המשפטית באגודה לזכויות האזרח בין השנים 1986 ל-1996 וטיפלה במגוון תיקים משפטיים בולטים בתחום זכויות האדם בישראל.
הידועים שבהם הם בג"ץ אליס מילר שעסק בשילוב נשים בקורס טיס, בג"ץ לאה שקדיאל שעסק בזכותן של נשים לכהן במועצות דתיות ובג"ץ קעדאן במסגרתו נפסל נוהל ממשלתי שהתיר הקצאה ליהודים בלבד של קרקע ציבורית ביישובים קהילתיים.
פרופ' זיו הייתה בין המייסדות של "בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות", של המרכז המשפטי של שדולת הנשים בישראל, ושל איתך-מעכי: משפטניות למען צדק חברתי.
ב-1999 הצטרפה לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, והקימה את מערך הקליניקות המשפטיות, אותו ניהלה עד לשנת 2015. בשנת 2014 הקימה את מרכז הגר - העוסק במחקר ופיתוח מדיניות דיור חברתי (דיור ציבורי ודיור בהישג יד) באמצעות מחקר, שינוי חקיקה, ופרויקטים מחוללי שינוי, והיא מכהנת כמנהלת האקדמית של המרכז.
היא לימדה כמרצה אורחת בבתי הספר למשפטים בנורת'ווסטרן, סטנפורד, ופורדהאם, וב-2018 שהתה כמרצה אורחת באוניברסיטת NALSAR בהיידראבאד, הודו.
ב-2010 מונתה לפרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב, וב-2015 קודמה לדרגת פרופסור מן המניין.
לצד מחקריה ופעילותה בתחום המשפט והשינוי החברתי, זיו חוקרת ומלמדת את תחום האתיקה המקצועית של מקצוע עריכת הדין, זכויות אנשים עם מוגבלות ותחום הדיור החברתי.
במאי 2021 מונתה לנציבת השוויון של אוניברסיטת תל אביב, הראשונה בתפקיד זה.
זיו חברת המועצה הציבורית של ארגון "בצלם" ושל הקרן החדשה לישראל.
בשנת 2018 נבחרה כחברת מועצת העיר רמת השרון מטעם סיעת מרצ.
היא חברה בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
נבחרה כאחת מ-11 חוקרות מעוררות השראה באוניברסיטת תל אביב לרגל יום האישה הבינלאומי (2016)
זכתה בפרס חשין למשפט, לחוקרת בכירה (2017).
זכתה בפרס גורני למשפט ציבורי (2020)
נטעלי בראון (נולדה ב-12 ביוני 1978) היא קולנוענית ומשוררת ישראלית.
זוכת פרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר, עד 60 דקות, לשנת 2017 וזוכת פרס אמנות הקולנוע מטעם משרד התרבות לשנת 2018.
בראון היא מרצה, חברת סגל בכיר וראש מסלול התואר השני המעשי, בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש, באוניברסיטת תל אביב.
בראון גדלה במשפחה חילונית-מסורתית ובחרה בילדותה להיות דתייה.
למדה בתיכון ישורון, אולפנה לבנות בפתח תקווה ועזבה את הדת במהלך השירות הצבאי.
סיימה תואר ראשון בתורת הספרות הכללית ובפילוסופיה ותואר שני בקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
למדה בתוכנית העמיתים של עלמא, בית הספר לתרבות עברית ובכיתת השירה של הליקון.
היא עוסקת בקולנוע עלילתי ותיעודי.
שני סרטיה הקצרים, "טבור" (2004) ו"הסעודה האחרונה של נ' בראון" (2005), הוקרנו בפסטיבלים בישראל ובעולם.
סרטה התיעודי "מתמורפוזה" (2006), המשלב בין עדויות של נשים שעברו אונס לבין מיתוסים עתיקים שעוסקים בפגיעה מינית, הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים במסגרת תחרות פרס וולג'ין, בפסטיבלים רבים ברחבי העולם, בערוץ הראשון ובכינוס בינלאומי של האו"ם שהוקדש למעמד האישה.
"מתמורפוזה" זכה בפרס על שם עליזה שגריר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2006 ובפרס המדיה הבינלאומי של החברה לחקר טראומה ודיסוציאציה.
סרטה הקצר של בראון, "געוואלד" (2008), הוקרן במסגרת פנורמה היוקרתית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין (2009) ובפסטיבלים רבים נוספים בעולם וזכה במקום הראשון בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה בתל אביב, בפסטיבל לקולנוע להט"ב בפריז ובתחרות לסרטים קצרים העוסקים בזכויות האדם, מטעם מכון גתה.
הסרט התיעודי "התליין" שביימה והפיקה עם אביגיל שפרבר (שהייתה בת זוגה באותה עת), מספר על שלום נגר, האיש שתלה את אדולף אייכמן.
הוא שודר ב-yes, וזכה במקום הראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2010. "התליין" היה אחד משלושת המועמדים הסופיים לפרס לסרט התיעודי הטוב באורך עד שישים דקות בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע דוקומנטרי באמסטרדם (אידפא).
כמו כן זכה "התליין" בפרס לסרט התעודה הטוב ביותר ובפרס הצילום לשנת 2011 בתחרות פורום היוצרים הדוקומנטריים.
סרטה העלילתי הקצר "נדר" זכה בפרס הסרט הקצר העצמאי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בירושלים 2014, בפרס הבימוי בתחרות הסרטים העצמאיים בפסטיבל לסרטי סטודנטים (2015) ובפרס הראשון בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים בסיאול, קוריאה (2015).
סרטה התיעודי "מקווה שאני בפריים" על הבמאית והשחקנית מיכל בת-אדם, זכה במקום השני (פרס השופטים) בפסטיבל דוקאביב (2017) ובפרס על הסרט התיעודי הטוב ביותר עד שישים דקות בטקס פרסי אופיר לשנת 2017.
סרטה התיעודי "שוטינג" זכה בפרס חבר השופטים במסגרת התחרות הישראלית בפסטיבל דוקאביב בשנת 2025.
סרטה העלילתי "חמצן" זכה בפרס הסרט העלילתי הישראלי הטוב ביותר של פסטיבל הקולנוע ירושלים לשנת 2025.
היא זכתה בפרס חגג' לסרט עלילתי ישראלי בשנת 2025 .
בראון הייתה מנהלת אמנותית של הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים ברחובות בשנים 2011–2013.
בראון פרסמה ספר שירה אחד.
בשנת 2005 זכתה במקום הראשון בתחרות "שירה על הדרך" מטעם עיריית תל אביב-יפו, על השיר "ק'".
במסגרת הפרס זכתה במימון הוצאת ספר שיריה הראשון, "להרוג ולנשום" שיצא בשנת 2006, בעריכת נורית זרחי ובהוצאת "אחוזת בית".
נטע הרפז (גולדברג; 1 בינואר 1893 – 11 באוקטובר 1970) היה מראשי העלייה השנייה וחבר הכנסת בכנסת הראשונה.
הרפז נולד ב-1 בינואר 1893 בקוסובה, בפלך שדליץ שבתחום המושב של האימפריה הרוסית, באזור פולין, לאביו מנחם מנדל גולדברג (תלמיד חכם, סוחר, מחסידי רדזין) ולאמו לבית אייבשיץ, שנפטרה בילדותו.
למד בחדרים ובישיבות שדליץ ולושיץ.
הרפז החל בפעילות ציונית בוורשה, בגיל 14, במסגרת "פועלי ציון".
הצטרף להגנה העצמית היהודית, ובשנת 1906 העביר נשק מוורשה לשדליץ בזמן הפרעות שם.
הוא הצטרף לקבוצה חלוצית בראשות יצחק טבנקין, וב-2 בנובמבר 1908 עלה לארץ ישראל עם אחותו.