tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם התגברות עליות האשכנזים לארץ ישראל התפתחה נטייה שלהם להתחלק לכוללים נפרדים האוספים את הכספים בקהילות מוצאם ומייעדים אותם לקרוביהם אשר בארץ הגם שבעניינים שונים מול השלטונות הם שיתפו פעולה.
כשהשר משה מונטיפיורי ביקר בא"י ב-1855 מצא בירושלים 19 כוללים, בהם כולל חיבת ירושלים ליוצאי גליציה, כולל רייסין, כולל אונגרין, כולל ווהלין וכולל גורג'יסטן.
לאור מצב זה איחד ר' יוסף ריבלין בשנת 1866 כמעט את כל כוללות האשכנזים (ולזמן מה גם את כוללות הספרדים) תחת הוועד הכללי כנסת ישראל אך איחוד זה לא החזיק שנים רבות.
כך יצא שבמהלך המאה ה-19 נשחקה מרכזיותו של הנושא תפקיד זה אשר עבר הן למסגרות ארגוניות ממוסדות או לחלוקה קהילתית ואזורית שהתפצלה והצטמצמה לקבוצות רבות.
עם זאת ככל שהתרחב וצמח היישוב היהודי בארץ כך התרבו השד"רים שנשלחו מערי הקודש לכל רחבי העולם.
ואשר הגיעו אף להודו אוסטרליה ויבשת אמריקה.
אופי המחויבות וההירתמות לטובת יושבי ארץ ישראל לא השתנה וכך גם לא כבוד המעמד של איסוף התרומות.
לימים על יסוד תופעה זו יופיע גם מנהג השקל הציוני והתרומה לקרן קיימת לישראל בקרב יהודי התפוצות מבין אלו אשר נרתמו לעניין הציוני או תקומת מדינת ישראל בתור המשכו של צמיחת היישוב היהודי בארץ ישראל.
מאידך עם תקומתה של מדינת ישראל המשיך מנהג איסוף הכספים לטובת א"י בקהילות הגולה לשם תמיכה בעניים ולטובת חיזוק עולם התורה בארץ ישראל.
אחת הדרכים העממיות לאיסוף כספים לטובת עניי הארץ ולומדי התורה בארץ ישראל מוכרת באמצעות קופת רבי מאיר בעל הנס או בקיצור קופת רמבה"ן ולפיכך נקראו לעיתים הממונים על איסוף הכספים שם, בשם נשיא קופת רמבה"ן.
קופות אלו הופצו במיוחד במאה ה-19 על ידי כוללים שונים תחת שמם לטובת איסוף כספים בגולה עבורם.
זאת על בסיס קופת מעות א"י בשם זה, לה מיוחסת מסורת רבת שנים.
יש לציין שבקהילות ישראל בארצות המזרח נקבעו קופות על שם רמבה"ן לטובת היישוב היהודי בטבריה ובאירופה לטובת כלל א"י.
לפי השערת הרב ראובן מרגליות ייחוס קופת רמבה"ן לסגולה הקשורה לתנא רבי מאיר בעל הנס, בטעות יסודה, והיא למעשה מיוסדת על קופות עתיקות שייסד הרמב"ן בתפוצות במאה ה-13 לכאשר עלה לירושלים להנהיג בה את היישוב היהודי הדועך.
תובל היא ארץ עתיקה בהרי הטאורוס בדרום־מזרח אסיה הקטנה.
הארץ גבלה עם מליד ו (תוגרמה) במזרח, קוה וחֿילכּו בדרום, ופריגיה בצפון־מערב.
הארץ ידועה בעיקר ממקורות אשוריים, המתארים כמה ממלכות שהתקיימו בה והיו כפופות למלך ראשי.
השם "תובל" מופיע במקרא כמה פעמים, לרוב לצד משך (פריגיה).
השם Tabal שימש את האשורים לציון , ובמיוחד דרום־מזרחה (האזור שבו שכנה ממלכת תובל).
השם Τιβαρηνοι (Tibarēnoi) המופיע במקורות יווניים קלאסיים מזוהה גם הוא עם הממלכה.
במקרא, "תובל" מוזכר כעם בלוח העמים בספר בראשית, יחד עם משך, יוון וגומר.
בספר יחזקאל ( (קינה על צור); ; ; ; ) מופיע תובל בצמד עם משך, וכך גם אצל הרודוטוס (כ־Τιβαρηνοι ו־Μόσχοι).
האזכור של תובל ומשך בקינה על צור כסוחרי מתכות משקף מציאות היסטורית.
ייתכן שהמסורת על "תּוּבַל קַיִן לֹטֵשׁ כָּל חֹרֵשׁ נְחֹשֶׁת וּבַרְזֶל" קשורה אף היא לארץ תובל העשירה במתכות, והועלו השערות שלשם "תובל" זיקה אטימולוגית למלה "נפח", כגון המלה הסומלית tumāl (נפח), או "tibir", חרשי נחושת (כגון בשם העיר bad tibira) שבכתבים השומריים.
למעט כתובות אחדות, אין כל מידע על הממלכה עד 900 לפנה"ס, ואף מהמאה ה־9 לפנה"ס קיים מקור אחד בלבד – תיעוד של שני מסעות שלמנאסר השלישי שבהם הכניע מלכים רבים של ערי מדינה בתובל, ככל הנראה מתוך מטרה לגשת למכרות המתכת בהרי הטאורוס, וכן לכתר את ממלכת קוה.
רק כמאה שנה לאחר מכן חזרו האשורים, תחת המלך תגלת-פלאסר השלישי שכבש את אונקי ודמשק וצמצם את כוחה של אוררטו, ללחוץ על תובל, וקיבל ממנה מנחות.
תגלת פלאסר אף עלה על תובל באחת משנותיו האחרונות, והחליף את המלך וַסֻרמֶ במלך חֻֿלִ.
בימי שלמנאסר החמישי מרדה ממלכת חֿילכּו , ויחד איתה ככל הנראה תובל; בתגובה הוגלה חֻֿלִ לאשור, והוחזר לתובל על־ידי סרגון השני.
מהתעודות בימי סרגון, וכן הכתובות הלוויות מתובל, מתברר מבנה הממלכה: מדובר היה, ככל הנראה, באיגוד ממלכות בגדלים שונים, שמלכיהן כולם היו כפופים לשליט אחד.
ניתן אף לזהות שמות מלכים המופיעים בכתובות הלוויות המקומיות עם הדמויות המוזכרות בתעודות האשוריות.
בתחילת מלכותו, סרגון הגיע לתובל, הגלה את מלך שִנֻחֿתֻ והעביר את שטחיה למלך אַתֻנִ, וכן החזיר את חֻֿלִ מלך בית בֻרֻתַש לשלטון, הרחיב את שטחיו והשיא אותו לבתו; כל זה ככל הנראה מתוך שאיפה להשאיר את מלכי תובל נאמנים לו כנגד האויב מיתה (מידאס) מלך משך (פריגיה) ובעלת בריתו אוררטו.
עם התעצמות ממלכת משך, החלו המלכים בתובל לשתף פעולה איתה, ובתגובה, הגלה סרגון את שליט בית בֻרֻתַש וסיפח את ממלכתו לאשור.
בהמשך סיפח את הממלכות שבין אשור לבית בֻרֻתַש כדי ליצור רצף טריטוריאלי וביצר את גבולות בית בֻרֻתַש, אך חלק מהממלכות בתובל עוד נותרו במעמד ממלכות וסאליות.
בשנת 709 לפנה"ס כרת לפתע מיתה (מידאס) ברית שלום עם אשור, ככל הנראה בשל הופעת האויב המשותף – הקימרים (גומר).
במכתב של סרגון לנציב קוה כותב המלך שיכולת התמרון של מלכי תובל בין אשור ומשך נעלמה, וכך מובטח השלטון האשורי עליהם.
בקרב בתובל, ככל הנראה נגד הקימרים, מצא סרגון את מותו.
המפלה הגדולה של האשורים הביאה למרידות רבות באימפריה, במיוחד באנטוליה, והאשורים איבדו את אחיזתם בתובל לעד, הגם שהמלכים הבאים הגיעו עם כיבושיהם לשולי תובל, ואשורבניפל אף נשא את התואר "מלך תובל" (במשמעות שונה מהמשמעות של תובל ההיסטורית).
תובא חדורי היא אמנית ילידת אוסטרליה ממוצא עיראקי-יהודי.
היא ידועה בציורי מיקס-מדיה מפורטים במיוחד, המבוצעים על גליונות גדולים של נייר מצופה שעווה.
בשנת 1988 עברה לארצות הברית ללימודים אקדמיים, וכיום היא מתגוררת בלוס אנג'לס.
חדורי נולדה בשנת 1964 בסידני, אוסטרליה, למשפחה ממוצא עיראקי-יהודי וגדלה באוסטרליה.
היא אחות תאומה זהה של האמנית רייצ'ל חדורי.
חדורי למדה לתואר ראשון באמנות (BFA) במכון לאמנות של סן פרנסיסקו בשנת 1988, והשיגה תואר שני באמנות (MFA) מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנת 1994.
עבודותיה של חדורי מתאפיינות בפרטים מורכבים, דגמים או הדמיות אדריכליות המשולבים על גבי יריעות רחבות של נייר משוח בשעווה או פשתן.
שילוב עדין זה מחייב לעיתים צפייה מקרוב, מה שיוצר אפקט שבו היצירות ממלאות את שדה הראייה של הצופה כולו.
בשנים האחרונות החלה חדורי לשלב ביצירותיה היפוכים של פרטים כהים על רקע בהיר, להכניס דימויים טבעיים ונופי נוף, ואף ליצור עבודות בקנה מידה קטן בהרבה בהשוואה לעבודותיה הקודמות.
בתקופה האחרונה עברה חדורי מעבודה בשעווה על נייר לשימוש בצבעי שמן על בד, כאשר נושא יצירותיה שואב השראה מסדרות גאומטריות.
חדורי החלה להציג את עבודותיה בשנת 1993, ובתחילת דרכה השתתפה בתערוכת הביאנלה של ויטני בשנת 1995. מאז הציגה חדורי תערוכות יחיד במוסדות אמנות מרכזיים, בין היתר המוזיאון לאמנות עכשווית בלוס אנג'לס (2001), מוזיאון האמנות של סנט לואיס, גלריית וייטצ'אפל בלונדון (2001), מרכז האמנות ווקר במיניאפוליס, ומוזיאון הירשהורן בוושינגטון די.
עבודותיה של חדורי נמצאות באוספים הקבועים של המוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA), מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית, מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, המוזיאון לאמנות עכשווית בלוס אנג'לס ומוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס.
לחדורי הוענקה מלגת מקארתור בשנת 2002 בשווי 500,000 דולר.
תוארי פיד"ה מוענקים על ידי הגוף המנהל הבין-לאומי של השחמט פיד"ה על ביצועים יוצאי דופן לפי דירוג הכושר בשחמט.
התואר הגבוה ביותר מסוג זה הוא רב-אמן.
תארים דורשים בדרך כלל שילוב של דירוג מד כושר ו (רף ביצועים בתחרויות מקצועיות).
לאחר הענקתם, התארים ניתנים לכל החיים, למעט מקרים של הונאה או רמאות.
תארים פתוחים יכולים להינתן לכל שחמטאי ושחמטאית, בעוד תוארי נשים מוגבלים לשחקניות.
פיד"ה גם מעניקה תארים לשופטים, מארגנים ומאמנים.
תארים על שחמט בהתכתבות, חיבור ופתרון בעיות שחמט אינם מנוהלים על ידי פיד"ה.
תואר שחמט, בדרך כלל בצורה מקוצרת, עשוי לשמש כתואר כבוד.
לדוגמה, את מגנוס קרלסן ניתן לכנות כ"רב-אמן מגנוס קרלסן".
המונח אמן לשחמטאי חזק שימש בתחילה באופן לא רשמי.
מסוף המאה ה-19 ואילך, פדרציות שחמט לאומיות שונות החלו לנסח דרישות רשמיות לשימוש בתואר כזה.
רבי האמנים הראשונים של פיד"ה היו:
התארים הוענקו בהצבעה של קונגרס פיד"ה, לפני שהדרישות הפכו לרשמיות יותר.
ב-1957, פיד"ה הציגה נורמות (סטנדרטים מזכים) לתוארי פיד"ה.
ב-1976 פיד"ה הציגה תואר גבוה לנשים בלבד.
ב-1978 הוצגו התארים של אמן פיד"ה (FM) ואמנית פיד"ה (WFM), ואחריהם ב-2002 התארים אמן מועמד (CM) ואמנית מועמדת (WCM).
תארים דומים מוענקים על ידי , ועל ידי על חיבור ופתרון בעיות שחמט.
גופים אלה פועלים בשיתוף פעולה עם פיד"ה אבל בנפרד ממנה.
התארים רב-אמן, אמן בין-לאומי, אמן פיד"ה ואמן מועמד זמינים לכל שחקני השחמט.
הדרישות לכל תואר השתנו עם הזמן, אך בדרך כלל נדרשת הוכחת רמת הישגים קבועה בטורנירים בבקרות זמן קלאסיות בתנאים שאושרו על ידי FIDE.
התואר רב-אמן מוענק לשחקני שחמט מצטיינים על ידי פיד"ה.
מלבד אלוף העולם, רב-אמן הוא התואר הגבוה ביותר ששחמטאי יכול להשיג.
בספרות השחמט הוא מקוצר בדרך כלל ל-GM.
הקיצור IGM ל"רב-אמן בין-לאומי" מופיע מדי פעם, בדרך כלל בספרות עתיקה יותר.
הדרך הרגילה להשיג את התואר היא לרשום שלוש הופעות ברמת רב-אמן, יחד עם דירוג מד כושר של 2500 או יותר.
ההגדרה המדויקת של 'רמת רב-אמן' היא מורכבת ותוקנה לעיתים קרובות, אך באופן כללי נורמה כזו מוגדרת כדירוג ביצועים של לפחות 2600 על פני 9 סיבובים או יותר.
בנוסף, הטורניר חייב להיות בעל דירוג ממוצע של לפחות 2380, לכלול לפחות שלושה רבי אמן ולכלול שחקנים משילוב של כמה פדרציות לאומיות.
ניתן גם להעניק את התואר ישירות, בתנאי שלשחקן יש דירוג פיד"ה של מעל 2300, במקרים הבאים:
הגעה ל-16 האחרונים בגביע העולם בשחמט
זכייה באליפות העולם בשחמט לנשים
זכייה ב, הן בקטגוריות 50+ והן ב-65+
זכייה באליפות יבשתית (למשל אליפות אירופה בשחמט)
החל מנונה גפרינדשווילי ב-1978, מספר נשים זכו בתואר רב-אמן.
מאז שנת 2000 בערך, רוב 10 הנשים המובילות החזיקו בתואר.
אמן בין-לאומי (מאסטר בין-לאומי, IM)
התואר אמן בין-לאומי מוענק לשחקני שחמט חזקים מתחת לרמה של רב-אמן.
הוא נוסד יחד עם תואר רב-אמן בשנת 1950, ובדרך כלל מקוצר כ-IM בספרות השחמט.
כמו תואר רב-אמן, הדרך הרגילה להשיג את התואר היא להשיג שלוש נורמות נדרשות על פני 27 משחקים או יותר ודירוג מד כושר של 2400 או יותר.
באופן כללי, נורמה מוגדרת כדירוג ביצועים של לפחות 2450 ב-9 משחקים או יותר.
בנוסף, הטורניר בו הושגה הנורמה חייב להיות בעל דירוג ממוצע של לפחות 2230, לכלול לפחות שלושה אמנים או רב-אמנים בין-לאומיים, ולכלול שחקנים מכמה פדרציות לאומיות.
יש גם מספר דרכים בהן ניתן להעניק את תואר האמן ישירות מבלי לעבור את התהליך הרגיל, בתנאי שלשחקן יש דירוג של לפחות 2200. החל מיולי 2017, אלה הדרכים:
סיום במקום השני באליפות העולם בשחמט לנשים
סיים במקום השני או השלישי ב (עד גיל 20)
סיים במקום השני או השלישי ב, הן מעל 50 והן מעל 65
זכייה (ישירה או משותפת) ב (עד גיל 18)
זכייה ישירה ב (עד גיל 16)
לסיים במקום השני או השלישי באליפות יבשתית
זכייה (ישירה או משותפת) באליפות יבשתית מעל גיל 50, מעל 65, או אליפות מתחת לגיל 20
זכייה ישירה באליפות יבשתית עד גיל 18
זכייה באליפות חבר העמים הבריטי, הפרנקופונית או האיברו-אמריקאית
זכייה באליפות העולם לאנשים עם מוגבלויות
לאחר שהפכו לאמנים בין-לאומיים, רוב השחקנים המקצועיים מציבים את המטרה הבאה שלהם להיות רבי-אמנים.
אפשר גם להפוך לרב-אמן מבלי להיות אמן בין-לאומי בדרך.
מארצות הברית (1977), מסין, אניש גירי מהולנד, מרוסיה (2021) ואלופי העולם לשעבר מיכאל טל מברית המועצות וולדימיר קראמניק מרוסיה, כולם הפכו לרבי אמנים מבלי שהיו מעולם אמנים בין-לאומיים.
בובי פישר מארצות הברית השיג את שני התארים אך ורק בזכות העפלתו לטורניר הבין-אזורי של 1958 (תואר IM) וטורניר המועמדים של 1959 (תואר GM), ורק במקרה הפך ל-IM לפני GM.
בגיל 10 שנים, 8 חודשים ו-16 ימים, פאוסטינו אורו מארגנטינה הפך לאדם הצעיר ביותר אי פעם שהעפיל לתואר אמן בין-לאומי בשנת 2024.
אמן פיד"ה (פיד"ה מאסטר, FM)
התואר אמן פיד"ה הוצג ב-1978 יחד עם אמנית פיד"ה.
הוא מדורג מתחת לתואר אמן בין-לאומי אך לפני אמן מועמד.
בניגוד לתוארי הרב-אמן והאמן הבין-לאומי, אין דרישה משחקן להשיג נורמות בטורנירים כדי לקבל את התואר.
הדרך הרגילה לקבל אותו היא על ידי השגת מד כושר של 2300 ומעלה.
ישנן דרכים רבות שבהן שחקנים עם דירוג של בין 2100 ל-2300 יכולים לזכות בתואר, למשל באמצעות:
זכייה באליפות העולם לנוער (עד גיל 14 ועד גיל 12)
סיום במקום השני או השלישי באליפות העולם לנוער (עד גיל 16 ועד גיל 18)
סיים שני או שלישי באליפות יבשתית מעל 50, מעל 65, מתחת לגיל 20 או מתחת לגיל 18
ניקוד של 65% או יותר ב-9 משחקים לפחות באולימפיאדת השחמט
זכייה באליפות יבשתית עד גיל 12, מתחת לגיל 14 או מתחת לגיל 16
לסיים במקום השני או השלישי באליפות חבר העמים הבריטי, הפרנקופונית או האיברו-אמריקאית
השחקנית הצעירה ביותר שזכתה בתואר אמן פיד"ה היא מהפיליפינים שזכתה בתואר לאחר שזכתה באליפות השחמט ה-14 של ASEAN 2013 בתאילנד בגיל שבע.
השחקן הצעיר ביותר שזכה בתואר על ידי השגת מד כושר של 2300 הוא פאוסטינו אורו מארגנטינה, שבגיל תשע הגיע לדירוג 2314.
אמן מועמד (מועמד מאסטר, CM)
התואר הוצג בשנת 2002 יחד עם אמנית מועמדת, הדרך הרגילה של שחקן להעפיל לתואר היא על ידי השגת דירוג מד כושר של 2200 או יותר.
עבור שחקנים המדורגים בין 2000 ל-2200, ישנן דרכים רבות אחרות לזכות בתואר, כולל למשל:
סיים ראשון, שני או שלישי באליפות העולם לנוער (עד גיל 8 ועד גיל 10)
סיים במקום השני או השלישי באליפות יבשתית מתחת לגיל 12, מתחת לגיל 14 או מתחת לגיל 16
סיים במקום השני או השלישי באליפות העולם לנוער (עד גיל 12 ועד גיל 14)
ניקוד של 50% או יותר ב-7 משחקים לפחות באולימפיאדה או באירועים מיוחדים אחרים
במקרה ששחקן משיג את התואר באמצעות הביצועים האולימפיים, הדירוג המינימלי הנדרש של 2000 לא חל, לאחר עדכון תקנות התואר החל מ-1 בינואר 2024.
לפני 2018, לא הייתה דרישת דירוג מינימום, והגעה לשלושת הראשונים בטורניר יבשתי עד גיל 8 הייתה מקובלת.
כתוצאה מכך, ישנם מספר אמנים מועמדים עם דירוגים נמוכים בהרבה.
למרות שתוארי פיד"ה הפתוחים אינם מופרדים מגדרית, ארבעת התארים הבאים המוענקים על ידי פיד"ה הם בלעדיים לנשים ועשויים להינתן במקביל לתואר פתוח.
הדרישות לתארים אלה נמוכות בכ-200 נקודות דירוג מד כושר מהדרישות לתארים פתוחים בעלי שם דומה.
תארים אלה זוכים לפעמים לביקורת מצד שחקנים ושחקניות כאחד, וחלק מהשחקניות בוחרות לא לקבל אותם.
לדוגמה, רב-אמן יהודית פולגאר, בהתאם למדיניותה לשחק רק בתחרויות פתוחות, מעולם לא זכתה בתואר לנשים.
פיד"ה שוללת מגברים טרנסג'נדרים את כל תוארי הנשים שהם היו יכולים לזכות בהם בזמן שהתחרו כאישה.
אישה רב-אמן הוא תואר השחמט בעל הדירוג הגבוה ביותר המוגבל לנשים בלבד.
פיד"ה הציגה את התואר ב-1976, והוא הצטרף לתואר הנמוך יותר שהוצג קודם לכן, אמנית בין-לאומית.
הדרך הרגילה להשיג את התואר דומה לתארים הפתוחים, כאשר נדרש דירוג פיד"ה של 2300 ושלוש נורמות של דירוג ביצועים של 2400 נגד יריבים בעלי דירוג גבוה מ-2130 בממוצע.
המנצחת באליפות העולם לנוער לנערות ובכמה טורנירים אחרים כמו אליפות יבשתית לנשים מקבלת אוטומטית את התואר.
החל מ-2017, התארים הישירים מוענקים רק כל עוד היא יכולה להגיע לדירוג המינימלי של 2100. את התקנות הנוכחיות ניתן למצוא במדריך של פיד"ה.
פיד"ה העניקה לראשונה את תואר אמנית בין-לאומית (שנקרא בעבר International Woman Master, או IWM) בשנת 1950. הדרך הרגילה להשיג את התואר דומה לתארים הפתוחים, כאשר נדרש דירוג מד כושר של 2200 ושלוש נורמות של דירוג ביצועים של 2250 נגד יריבים בעלי דירוג גבוה יותר מ-2030 בממוצע.
סגניות אליפות העולם לנוער לנערות, אלופות העולם לנוער עד גיל 18 ו-16, כמו גם מדליסטיות באליפות היבשת ואלופות יבשתיות ואזוריות עד גיל 18 לנשים מקבלות את התואר ישירות.
החל משנת 2017, תארים ישירים מוענקים רק כל עוד המועמדת יכולה לחצות את הדירוג המינימלי של 2000. את התקנות הנוכחיות ניתן למצוא במדריך של פיד"ה.
תואר שהוצג עם אמן פיד"ה ב-1978 וניתן על ידי השגת דירוג מד כושר של 2100 או יותר.
אלופות העולם לנוער עד גיל 14 ו-12 כמו גם מדליסטיות עד גיל 16 ו-18 לנשים מקבלות את התואר ישירות.
האלופות היבשתיות והאזוריות עד גילאי 12, 14 ו-16 לנשים זוכות גם הן ישירות בתואר.
ניתן לקבל את התואר גם על ידי צבירת יותר מ-65% נקודות ביותר מ-9 משחקים באולימפיאדה.
החל משנת 2017, תארים ישירים מוענקים רק כל עוד הושג דירוג מינימלי של 1900.
הוצג עם אמן מועמד ב-2002, זהו הוא התואר בעל הדירוג הנמוך ביותר המוענק על ידי FIDE.
ניתן להשיג את התואר על ידי השגת דירוג פיד"ה של 2000 או יותר, או על ידי זכייה במדליה באליפויות העולם לנוער עד גיל 8, 10, 12, 14 או 16, או באליפויות הנוער היבשתיות והאזוריות לנשים, כמו גם על ידי צבירת יותר מ-50% נקודות ביותר מ-7 משחקים באולימפיאדה.
החל משנת 2017, תארים ישירים מוענקים רק כל עוד מועמד יכול לחצות את הדירוג המינימלי של 1800, אולם דרישה זו אינה חלה על תארים ישירים שהושגו באמצעות האולימפיאדה.
ניתן להרוויח תוארי זירה באופן מקוון באמצעות השרת של FIDE, והם מיועדים לשחקנים ברצועת הדירוג הנמוכה יותר.
אם שחקן עם תואר זירה זוכה בתואר פיד"ה, תואר זה מחליף את תואר הזירה שלו.
רב-אמן זירה - Arena Grandmaster (AGM) הוא התואר המקוון הגבוה ביותר.
הוא מתקבל בסדרה של 150 משחקי קליע, 100 משחקי בליץ או 50 משחקים מהירים עם דירוג ביצועים של מעל 2000.
אמן בין-לאומי זירה - Arena International Master (AIM) מושג על ידי סדרה של 150 משחקי קליע, 100 משחקי בליץ או 50 משחקים מהירים עם דירוג ביצועים של מעל 1700.
אמן פיד"ה זירה - Arena FIDE Master (AFM) מושג על ידי סדרה של 150 משחקי קליע, 100 משחקי בליץ או 50 משחקים מהירים עם דירוג ביצועים של מעל 1400.
מועמד לאמן זירה - Arena Candidate Master (ACM) מושג על ידי סדרה של 150 משחקי קליע, 100 משחקי בליץ או 50 משחקים מהירים עם דירוג ביצועים של מעל 1100.
ניתן להשיג תוארי זירה ב-, פלטפורמת המשחקים המקוונת הרשמית של FIDE.
פיד"ה גם מעניקה תארים לשופטים, מאמנים ומארגנים.
תוארי השופטים הם שופט בין-לאומי (IA) ושופט פיד"ה (FA).
תוארי המאמנים (בסדר יורד של מומחיות) הם מאמן בכיר של פיד"ה (FST), מאמן פיד"ה (FT), מדריך פיד"ה (FI), מדריך לאומי (NI) ומדריך התפתחותי (DI).
תואר מארגן הוא המארגן הבין-לאומי של פיד"ה (FIO).
התובעים הפדרליים של ארצות הברית הם בעלי התפקיד הבכירים המופקדים על ייצוג ממשלת ארצות הברית בפני בתי המשפט הפדרליים בכל מחוז שיפוט.
תובעים אלו משמשים כתובעים הראשיים של המדינה במסגרת סמכותו של התובע הכללי של ארצות הברית (Attorney General of the United States), ופועלים לייצג את ארצות הברית בבתי המשפט הפדרליים, הן בתיקים פליליים והן בתביעות אזרחיות, ולפעול כזרוע האכיפה המרכזית של מחלקת המשפטים הפדרלית באותו מחוז.
תובעים פדרליים מתמנים על ידי נשיא ארצות הברית באישור הסנאט של ארצות הברית, ומכהנים על פי שיקול דעתו של התובע הכללי.
בארצות הברית פועלים בסך הכול 93 תובעים פדרליים, אשר מופקדים על מחוזות השיפוט הפדרליים השונים בכל אחת מ־50 המדינות, וכן בטריטוריות האמריקאיות.
סמכויותיו וחובותיו של התובע הפדרלי מוגדרות בחוק הפדרלי, Title 28, Section 547 של הקוד האמריקאי (U.S.
ניהול תביעות פליליות בשם ממשלת ארצות הברית בגין הפרות של החוק הפדרלי;
ייצוג הממשלה בהליכים אזרחיים בבתי המשפט הפדרליים;
גביית חובות כספיים לקופת המדינה אשר לא נגבו באמצעים מנהליים;
תיאום פעולות אכיפה בין רשויות פדרליות, מדינתיות ומקומיות.
לדוגמה, מחוז טקסס המערבי (Western District of Texas) הוא אחד מארבעת המחוזות הפדרליים במדינת טקסס, ואחד הגדולים בארצות הברית.
בראשו עומד התובע הפדרלי המחוזי, אשר
מופקד על אכיפת הדין הפדרלי במחוזות הכוללים ערים מרכזיות כגון סן אנטוניו, אל פאסו ואוסטין.
התובע אחראי על ניהול תביעות בתחום ההגירה, הפשיעה המאורגנת, סחר בסמים, לחימה בטרור, פשיעת סייבר ותביעות אזרחיות שונות.
לצד תפקידו המרכזי במערכת האכיפה הפדרלית, פועל התובע הפדרלי המחוזי במקביל לגורמי אכיפה ותביעה של המדינות, ובראשם התובע הכללי של המדינה.
אף ששניהם פועלים באותה טריטוריה גאוגרפית ולעיתים עוסקים בסוגיות דומות, מתקיים ביניהם בידול מוסדי ברור: התובע הפדרלי כפוף לממשלת ארצות הברית ולמחלקת המשפטים הפדרלית, בעוד שהתובע הכללי של המדינה מייצג את מוסדות השלטון המדינתי ונבחר לרוב בבחירות ישירות.
מערכת היחסים בין התובע הפדרלי לבין גורמי האכיפה של המדינה מתאפיינת לעיתים בשיתוף פעולה ולעיתים במתח מוסדי.
שיתופי פעולה מתקיימים בעיקר בתחומי פשיעה רחבת היקף, פשיעה חוצת-מדינות וחקירות מורכבות, הדורשות תיאום בין-סוכנותי.
עם זאת, במקרים שבהם קיימת מחלוקת עקרונית – לדוגמה כאשר מדינה מסרבת לאכוף מדיניות פדרלית שנויה במחלוקת – עשויים להיווצר הבדלי גישות ואף חיכוכים בין הרשויות.
במחלוקות משפטיות מהותיות, ובפרט כאשר עולה שאלה חוקתית או סתירה בין חוקי המדינה לדין הפדרלי, הסמכות להכרעה נתונה לבתי המשפט הפדרליים, ובראשם בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בהתאם לעקרון העליונות של החוקה הפדרלית (Supremacy Clause), הדין הפדרלי גובר במקרים של סתירה ישירה.
לפיכך, במקרים שבהם עמדת התובע הכללי של המדינה מנוגדת לעמדת מחלקת המשפטים הפדרלית, עשוי התובע הפדרלי לפעול במקביל או אף בניגוד לעמדת המדינה – כל עוד הוא פועל במסגרת סמכותו ועל פי פסיקה פדרלית מחייבת.
התובע האמריקאי של המחוז האמצעי של אלבמה
תובע האמריקאי של המחוז הצפוני של אלבמה
תובע האמריקאי של המחוז הדרומי של אלבמה
תובע האמריקאי של מחוז אלסקה
תובע האמריקאי של מחוז אריזונה
תובע האמריקאי של המחוז המזרחי של ארקנסו
תובע האמריקאי של המחוז המערבי של ארקנסו
תובע האמריקאי של המחוז המרכזי של קליפורניה
תובע האמריקאי של המחוז המזרחי של קליפורניה
תובע האמריקאי של המחוז הצפוני של קליפורניה (USAO)
תובע האמריקאי של המחוז הדרומי של קליפורניה
תובע האמריקאי של מחוז קולורדו
תובע האמריקאי של מחוז קולומביה (USAO)
תובע האמריקאי של מחוז קונטיקט
תובע האמריקאי של מחוז דלאוור
תובע האמריקאי של המחוז האמצעי של פלורידה (USAO)
תובע האמריקאי של המחוז הצפוני של פלורידה
תובע האמריקאי של המחוז הדרומי של פלורידה (USAO)
תובע האמריקאי של המחוז האמצעי של ג'ורג'יה
תובע האמריקאי של מחוז צפון ג'ורג'יה
תובע ארצות הברית במחוז הדרומי של ג'ורג'יה
תובע ארצות הברית במחוזות גואם ואיי מריאנה הצפוניים (USAO)
תובע ארצות הברית במחוז הוואי (USAO)
תובע ארצות הברית במחוז איידהו
תובע ארצות הברית במחוז המרכזי של אילינוי
תובע ארצות הברית במחוז הצפוני של אילינוי
תובע ארצות הברית במחוז הדרומי של אילינוי
תובע ארצות הברית במחוז הצפוני של אינדיאנה (USAO)
תובע ארצות הברית במחוז הדרומי של אינדיאנה
תובע ארצות הברית במחוז הצפוני של איווה
תובע ארצות הברית במחוז הדרומי של איווה (USAO)
תובע ארצות הברית במחוז קנזס
תובע ארצות הברית במחוז המזרחי של קנטקי
תובע ארצות הברית במחוז המערבי של קנטקי
תובע ארצות הברית במחוז המזרחי של לואיזיאנה
תובע ארצות הברית במחוז האמצעי של לואיזיאנה
תובע ארצות הברית במחוז המערבי של לואיזיאנה
תובע ארצות הברית במחוז מיין
תובע ארצות הברית מחוז מרילנד (USAO)
תובע ארצות הברית של מחוז מסצ'וסטס
תובע ארצות הברית של המחוז המזרחי של מישיגן
תובע ארצות הברית של המחוז המערבי של מישיגן
תובע ארצות הברית של מחוז מינסוטה
תובע ארצות הברית של המחוז הצפוני של מיסיסיפי
תובע ארצות הברית של המחוז הדרומי של מיסיסיפי
תובע ארצות הברית של המחוז המזרחי של מיזורי
תובע ארצות הברית של המחוז המערבי של מיזורי
תובע ארצות הברית של מחוז מונטנה
תובע ארצות הברית של מחוז נברסקה
תובע ארצות הברית של מחוז נבאדה
תובע ארצות הברית של מחוז ניו המפשייר
תובע ארצות הברית של מחוז ניו ג'רזי (USAO)
תובע ארצות הברית של מחוז ניו מקסיקו
תובע ארצות הברית של המחוז המזרחי של ניו יורק (USAO)
תובע ארצות הברית של המחוז הצפוני של ניו יורק (USAO)
תובע ארצות הברית של המחוז הדרומי של ניו יורק (USAO)
תובע ארצות הברית של המחוז המערבי של ניו יורק (USAO)
תובע ארצות הברית של המחוז המזרחי של צפון קרוליינה
תובע ארצות הברית של המחוז האמצעי של צפון קרוליינה
תובע ארצות הברית של המחוז המערבי של צפון קרוליינה
תובע ארצות הברית של מחוז דקוטה הצפונית
תובע ארצות הברית של המחוז הצפוני של אוהיו
תובע ארצות הברית של המחוז הדרומי של אוהיו
תובע ארצות הברית של המחוז המזרחי של אוקלהומה
תובע ארצות הברית של המחוז הצפוני של אוקלהומה
תובע ארצות הברית של המחוז המערבי של אוקלהומה (USAO)
תובע ארצות הברית של מחוז אורגון
תובע ארצות הברית של המחוז המזרחי של פנסילבניה
תובע ארצות הברית של המחוז האמצעי של פנסילבניה
תובע ארצות הברית של המחוז המערבי של פנסילבניה
תובע ארצות הברית של מחוז פוארטו ריקו
תובע ארצות הברית של מחוז רוד איילנד
תובע ארצות הברית של מחוז דרום קרוליינה
תובע ארצות הברית של מחוז דרום דקוטה (USAO)
תובע ארצות הברית של המחוז המזרחי של טנסי
תובע ארצות הברית של המחוז האמצעי של טנסי
תובע ארצות הברית במחוז המערבי של טנסי
תובע ארצות הברית במחוז המזרחי של טקסס
תובע ארצות הברית במחוז הצפוני של טקסס
תובע ארצות הברית במחוז הדרומי של טקסס (USAO)
תובע ארצות הברית במחוז המערבי של טקסס
תובע ארצות הברית במחוז יוטה
תובע ארצות הברית במחוז ורמונט
תובע ארצות הברית במחוז איי הבתולה
תובע ארצות הברית במחוז המזרחי של וירג'יניה
תובע ארצות הברית במחוז המערבי של וירג'יניה
תובע ארצות הברית במחוז המזרחי של וושינגטון
תובע ארצות הברית במחוז המערבי של וושינגטון
תובע ארצות הברית במחוז הצפוני של מערב וירג'יניה
תובע ארצות הברית במחוז הדרומי של מערב וירג'יניה
תובע ארצות הברית במחוז המזרחי של ויסקונסין
תובע ארצות הברית במחוז המערבי של ויסקונסין
תובע ארצות הברית במחוז ויומינג
תודעה היא מודעות (Awareness) לעצמי, למצב או לאובייקט ביחס לעצמי.
זהו מושג רב משמעויות וקשה להגדרה בשל טבעו הסובייקטיבי .
לפי הדעה הרווחת, קיום התודעה הוא המאפיין חיצוני מובהק של ממלכת החי, כשקיים קונצנזוס מדעי נרחב באשר למודעות אצל יונקים, בעוד חוקרים אחרים טוענים כי המודעות מתחילה הרבה לפני כן, עוד בעולם הצומח.
הפילוסופיה מציעה מספר דרכים להבין את התודעה במסגרת פילוסופיה של הנפש.
עמדתן של תרבויות ודתות רבות היא שהתודעה היא ביטוי של הנשמה, שנפרדת מהגוף (דואליזם).
המדע לעומתן, מנסה למצוא את הבסיס הביולוגי של התודעה באמצעות חקר התפקוד הנוירונלי של המוח או באמצעות מדדים התנהגותיים או תפקודיים.
תוכני התודעה הם שילוב של החוויה הרגעית עם זיכרונות, מחשבות ודמיונות הפעילים כעת, כלומר, הם גם נקבעים על ידי הסביבה הרגעית וגם נובעים מתוך האדם, או היסטוריית המצבים שלו.
הידע המפורש של האדם בנוגע לתכנים של המחשבות הנוכחיות שלו נקרא מטא-קוגניציה.
התודעה היא מושג רב משמעי.
לפעמים משתמשים גם במילה הכרה לתיאור משמעויות הדומות לאלו של המושג "תודעה".
זאת אף על פי שלמילה "הכרה" יש גם משמעויות נוספות – משמעות אחת היא מהבחינה הקוגניטיבית המתארת תהליכים של עיבוד מידע, משמעות אחרת היא מצב של ערנות או עוררות בניגוד למצב של שינה או של תרדמת.
קיים קשר מעשי בין המושגים "תודעה" ו"הכרה" משום שכדי להיות מודעים לדבר מה, עלינו להיות בהכרה כתנאי מקדים למודעות.
יש המייחסים תודעה גם לקבוצות הפועלות באופן משותף ומתואם, כמו להקת ציפורים במעופה או פעילותן של דבורים בכוורת.
נראה לעיתים שבעלי חיים אלה פועלים יחד כאילו יש להם תודעה אחת משותפת.
כתוצאה מהקשיים בהבנת התודעה באמצעים חומריים (אנ'), בשנים האחרונות חזרה ועלתה ההשערה שהתודעה נמצאת בהיבט הבסיסי ביותר של החומר ושל היקום תיאוריה זו נקראת פאן-פסיכיזם (אנ').
לאורך ההיסטוריה האנושית, פיתחו פילוסופים השקפות שונות על התודעה.
שהפיזיקליזם הוא כיום העמדה הדומיננטית בקרב פילוסופים בני זמננו של הנפש.
גישות שונות כוללות לעיתים קרובות גם פרספקטיבות היסטוריות, כגון התאוריות של דקארט, לוק, קאנט.
בעוד שבאופן היסטורי הגנו פילוסופים על השקפות שונות על התודעה, סקרים מצביעים על כך שהפיזיקליזם הוא כיום העמדה הדומיננטית בקרב פילוסופים בני זמננו של הנפש.
כדי לקבל סקירה כללית של התחום, גישות כוללות לעיתים קרובות גם פרספקטיבות היסטוריות, כמו דקארט, לוק, וקאנט וגם ארגון לפי סוגיות מרכזיות בדיונים עכשוויים.
החלופה היא להתמקד בעיקר בעמדות פילוסופיות עכשוויות ובממצאים אמפיריים.
פילוסופים נבדלים מאנשים שאינם פילוסופים באינטואיציות שלהם לגבי מהי תודעה.
בעוד שלרוב האנשים יש אינטואיציה חזקה לקיומה של מה שהם מכנים תודעה, ספקנים טוענים שאינטואיציה זו צרה מדי, בין אם משום שמושג התודעה מוטמע באינטואיציות שלנו, ובין אם משום שכולנו אשליות.
גילברט רייל, למשל, טען כי ההבנה המסורתית של התודעה תלויה בתפיסה של "דואליזם גוף-נפש" שמבחינה בצורה שגויה בין נפש לגוף, או בין נפש לעולם.
הוא הציע שלא נדבר על נפשות, גופים והעולם, אלא על ישויות, או זהויות, הפועלות בעולם.
לכן, בדיבור על "תודעה" אנו בסופו של דבר מובילים את עצמנו לחשוב שיש כל דבר כתודעה המופרד מהבנות התנהגותיות ולשוניות.
מכיוון שבני אדם מבטאים את מצבי התודעה שלהם בעזרת שפה, אפשר למצוא הקבלה בין יכולות שפה לבין תודעה.
ישנם יצורים חיים חסרי-שפה אך בעלי מודעות, כגון, תינוקות, ילדי פרא, בעלי חיים מסוימים או אנשים מוגבלים שכלית, הנחשבים לבעלי תודעה למרות שאין להם יכולות שפה.
יצורים אינטליגנטים רבים עושים שימוש במערכות תקשורת מורכבות שאינן מובנות לבני אדם.
מחקר המוח של פרימטים, במיוחד קופי מקוק.
מכך ניתן להסיק על מורכבות המסר, אך לא בהכרח עניתן להסיק כי קיימת מודעות המוסר.
הפילוסוף המשפיע הראשון שדן בשאלה זו באופן ספציפי היה דקארט, והתשובה שנתן ידועה כדואליזם גוף-נפש.
דקארט הציע שהתודעה שוכנת בתחום לא-חומרי אותו כינה res cogitans (תחום המחשבה) , בניגוד לתחום הדברים החומריים, אותו כינה res extensa (תחום ההרחבה).
הוא הציע שהאינטראקציה בין שני התחומים הללו מתרחשת בתוך המוח, אולי במבנה המצוי בקו האמצע בין שתי ההמיספרות של המוח הנקרא בלוטת האצטרובל.
מקובל באופן נרחב שדקארט הסביר את הבעיה בצורה משכנעת, מעט פילוסופים מאוחרים יותר היו מרוצים מפתרונתו, ורעיונותיו לגבי בלוטת האצטרובל זכו ללעג במיוחד.
עם זאת, אף פתרון חלופי לא זכה להסכמה כללית.
ניתן לחלק את הפתרונות המוצעים לשתי קטגוריות: פתרונות דואליסטיים אשר שומרים על ההבחנה הנוקשה של דקארט בין תחום התודעה לתחום החומר אך נותנים תשובות שונות לאופן שבו שני התחומים קשורים זה לזה; ופתרונות מוניסטיים הטוענים כי קיים למעשה רק תחום אחד של הוויה, אשר התודעה והחומר הם שניהם היבטים שלו.
כל אחת מהקטגוריות הללו עצמה מכילה וריאציות רבות.
שני הסוגים העיקריים של דואליזם הם דואליזם של חומר (הגורס כי הנפש מורכבת מסוג נפרד של חומר שאינו נשלט על ידי חוקי הפיזיקה), ודואליזם של תכונות (הגורס כי חוקי הפיזיקה תקפים באופן אוניברסלי אך לא ניתן להשתמש בהם כדי להסביר את הנפש).
שלושת הסוגים העיקריים של מוניזם הם פיזיקליזם (הגורס שהתודעה עשויה מחומר), אידיאליזם (הגורס שרק מחשבה או חוויה קיימות באמת, וחומר הוא רק אשליה), ומוניזם נייטרלי (הגורס שגם התודעה וגם החומר הם היבטים של מהות נפרדת שאינה זהה בעצמה לאף אחת מהן).
עם זאת, קיימות גם מספר רב של תיאוריות ייחודיות שלא ניתן לשייך אותן באופן ברור לאף אחת מאסכולות מחשבה אלה.
מספר מחקרים מצביעים על מנגנונים דומים במצבים קליניים שונים שמובילים לאיבוד תודעה.
מצב של "צמח" הוא מצב שבו אדם מאבד את היכולות הגבוהות של המוח, אך הוא עדיין מחזיק במחזורי שינה וערנות, עם פעילות אוטומטית מלאה או חלקית.
מחקרים שמשווים בין אנשים במצב צמח לבין אנשים בריאים וערים, מראים כי אצל הצמחים יש בעיה בקישורים בין המוח העמוק או התחתון (גזע המוח והתלמוס) וקליפת המוח של המוח.
בנוסף, מוסכם כי פעילות המוח הכללית בקורטקס היא נמוכה יותר במצב צמח.
יש אסכולות נוירואלקטרוניקה שרואות את איבוד התודעה כאיבוד היכולת למדוד זמן כראוי (בדומה לאפקט של תקליט המנגן לאט מאוד או מהר מאוד), דבר שמוביל בתחילה לחוסר קשב, ממשיך לשינה ומגיע לתרדמת ומוות.
איבוד הכרה מתרחש גם במקרים אחרים, כגון בהתקפים אפילפטיים כלליים, בהרדמה כללית, ואולי אף בשינה עמוקה.
ההיפותזות העיקריות כיום לגבי מקרים כאלה של איבוד ההכרה (או איבוד תחושת זמן), מתמקדות על הצורך של ההכרה ב:
רשת נרחבת בקליפת המוח, הכוללת בעיקר את החלקים הקדמיים, הפריטאליים והטמפורליים.
שיתוף פעולה בין החלקים העמוקים של המוח, בעיקר התלמוס, והחלקים העליונים – הקורטקס.
היפותזות אלה מכונות "תאוריות גלובליות" של התודעה, שכן הן טוענות כי יש צורך ברשת רחבה וגלובלית על מנת לקיים את המצב התודעתי.
הכימיה של המוח גם היא משפיעה על התודעה.
סמי הרדמה (כגון מידזולם או דורמיקום) יכולים להביא את המוח ממצב של ערנות (הכרה) למצב של שינה (חוסר הכרה).
תרופות מעוררות כמו אנקסייט או אף קפאין, המשפיעות על מערכת העצבים המרכזית, יכולות לצור מצבים של ערנות ותודעה מוגברת.
לסמים רבים אחרים (כמו הרואין, קוקאין, LSD, MDMA) יש השפעה על מצב התודעה של האדם.
הסרתו של הגרעין הצנטרומדי (חלק מהגרעין האינטרה-למינרי של התלמוס) כנראה מפסיקה את התודעה וגורמת לתרדמת, מצב "צמח", חוסר אפשרות לדבר ומאפיינים אחרים של "מוות מוחי".
הגרעין הצנטרומדי הוא גם אחד מהאתרים העיקריים שעליהם פועלות הרדמות כלליות ותרופות אנטי-פסיכוטיות.
יש פילוסופים המבחינים בין "תודעה פנומנלית" לבין "תודעה פסיכולוגית".
יש שטוענים, כי לא ניתן להגדיר את התודעה.
ישנן עמדות פילוסופיות רבות לגבי התודעה, הכוללות: ביהביוריזם, פסיכולוגיה קוגניטיבית, דואליזם, אידיאליזם, פונקציונליזם, פנומנולוגיה, פיזיקליזם, פסודו-נומנליזם, אמרגנטיזם, אינטגרליזם, אפיפנומנליזם ואף מיסטיקה.
לדעת פילוסופים רבים, יש פונקציה מנטלית אחת שמלווה את רוב, ואולי כל האירועים המנטליים, והיא ההכרה.
במובן פילוסופי זה של המילה "תודעה", אנו מודעים גם כאשר אנו חולמים; אנו מודעים למה שקורה בחלום.
אולם, אף על פי שכיום רוב הדעות הן כי בכל מצב של שינה יש גם אירועים מוחיים, יש חוקרי שינה הטוענים כי יש שלב בשינה, הנקרא "שינה עמוקה", שבו אנו לא מודעים לשום דבר בשום מובן.
אין כל אירועים מוחיים שמערבים תודעה במושגים הפילוסופיים או הרגילים שמתרחשים.
לפיכך, שינה ללא חלום לפעמים מוצגת כמקרה שבו האדם חי ומוחו פועל, אך אין אירועים מוחיים שיש בהם אלמנט של תודעה.
מחקרים מודרניים וגילויים לגבי התודעה מבוססים על מחקרים סטטיסטיים פסיכולוגיים, ועל מחקרים של מצבי תודעה והגירעונות שנוצרו על ידי פגעים פיזיים שונים במוח, כגון שבץ או ניתוח, שהפריעו לפעולתן הרגילה של הקוגניציה והחישה.
גילויים אלה מציעים כי המוח הוא מבנה מורכב של פונקציות מקומיות, שמוחזקות יחד על ידי תודעה אחדותית.
יש מחלוקת מסוימת לגבי השאלה האם חייבים להיות בהכרה, במובן הפילוסופי, כאשר מתרחש אירוע מוחי?
לדוגמה, האם אפשרי שיהיה לך כאב שאתה לא מרגיש?
יש שחושבים שלא; הם טוענים, כי כדי שיהיה כאב, צריך להרגישו ולכן להיות בהכרה.
פילוסופים קוראים לזה "אי השתנות" (incorrigibility) של מצבים מנטליים מסוימים.
כמו כן, על מנת שמשהו יחשב למחשבה, יש צורך להיות מודע לכך שאתה חושב; אם אין הכרה, אין חשיבה (למעשה, זו כמעט טאוטולוגיה).
סוגיה זו מעלה שאלות אלה: האם אירועים מנטליים מחייבים תודעה?
מה לגבי הפעילות של המוח שאנו לא מודעים לה?
אם אנו עונים לא, אנו אומרים כי יש אירועים שמתרחשים ללא אלמנט של תודעה.
במילים אחרות, חלק מהמוח הוא "ללא הכרה".
מדענים קוגניטיביים אומרים, כי תהליכים קוגניטיביים רבים הם ללא הכרה במובן זה; אנו מודעים רק ל"חלק" מהאירועים שמתרחשים במוחנו.
יש שרואים את התודעה כתופעה (emergent behaviour) שעולה מהיררכיה של תהליכים לא-מודעים.
אלה הם דעות שמקורן בפרויד ואשר השפיעו על הפסיכולוגיה המודרנית.
שאלת התודעה משפיעה על שאלות אתיות חשובות:
מה היא מידת התודעה של בעלי חיים לא אנושיים?
באיזה שלב בהתפתחות העובר מתחילה להופיע תודעה?
האם מכונות יכולות להגיע למצב של תודעה (שאלה חשובה בבינה מלאכותית)?
לפי הבלשן יצחק אבינרי, את המילה העברית תודעה חידש הבלשן יצחק אפשטיין.
אף על פי שידוע כי קשה מאוד להגדיר את ההכרה, פילוסופים ניסו לעשות זאת במשך מאות שנים.
רנה דקארט כתב את "הגיונות" במאה ה-17. ספר זה מכיל תיאורים נרחבים של משמעות התודעה.
דקארט תיאר את התודעה כדברים שנמצאים בזמן ובמרחב, ושמביטים בהם מנקודת ראות מסוימת.
לכל אחד מהדברים האלה יש איכות מסוימת כמו צבע, ריח וכו'.
פילוסופים אחרים כמו ניקולאס מלברנך, ג'ון לוק, דייוויד יום ועמנואל קאנט הסכימו גם הם עם התיאור הזה באופן כללי.
ההמצאות של הדברים בזמן נידונה בהרחבה רבה יותר בידי ויליאם ג'יימס ועמנואל קאנט.
קאנט כתב כי "רק אם אנו מניחים את הזמן, אנו יכולים להציג לעצמנו כי דברים קיימים יחד באותו הזמן, או בזמנים שונים".
ויליאם ג'יימס הדגיש את ההמצאות של החוויה בזמן, ואמר כי זמן הוא "המשך הקצר שאנו חשים באופן מיידי".
פילוסופים אלה גם מתארים את החלומות, המחשבות, הרגשות וכו'.
פילוסופים אלו תיארו את התודעה כפי שאנו חווים אותה.
כאשר אנו מסתכלים על חדר או כשאנו חולמים, הדברים נמצאים בזמן ובמרחב, ונראים כאילו הם נחזים מנקודה מסוימת.
אולם, כשפילוסופים ומדענים עוסקים בשאלת התוכן של ההכרה, ישנן מחלוקות קשות.
יש שטוענים כי לא לכל אירוע מנטלי יש גם אירוע פיזי מקביל.
לדוגמה, דקארט טען כי התוכן של ההכרה הוא תמונות במוח, וכי נקודת הראיה היא נקודה מיוחדת, שאינה פיזית ואינה בעלת ממדים (ה-Res Cognitans).
רעיון זה ידוע כ"דואליזם קרטזיאני".
דוגמה אחרת מצויה בחיבוריו של תומאס רייד, שחשב כי תוכנה של התודעה הוא העולם עצמו שנעשה לחוויה מודעת בשרשרת כלשהי של גורם ונגרם.
רעיון זה של שרשרת סיבתית מהעולם הממשי לחוויה, מצוי גם בפוסט-מודרניזם ובסוגים מסוימים של ביהביוריזם.
יש מספר מדענים ופילוסופים שאומרים כי אירועים מנטליים הם כולם אירועים פיזיים במוח.
אלה התומכים בהיפותזה זו, אומרים לרוב כי אנו רק חושבים שהמאפיינים של התודעה מתרחשים (לדוגמה: דניאל דנט), אם כי כמה מהתומכים של תאוריית המוח הקוונטי, תאוריות זמן-מרחב של התודעה, ותאוריות אלקטרומגנטיות של התודעה, מציעים כי יש התאמה ישירה בין פעילות המוח לחוויה המורגשת.
בספר "עקרונות הפסיכולוגיה" שפרסם ויליאם ג'יימס ב-1890 הוא הרחיב את מצבי התודעה מערות למצבים שבהם אין ערות מלאה כמו מצב היפנוטי, חלום, הפרעה נפשית או מצב תודעה שאחרי נטילת תרופות או סמים פסיכואקטיביים וכן מצב עוררות למחצה כמו מדיטציה או תפילה.
מכאן שחקר תודעה הנעשה בצפייה ישירה בלבד לא מספיק.
מצב תודעה רגוע ושל מנוחה מאופיין בעבודת המערכת הפראסימפטטית, מצב תודעה עירני ודרוך מאופיין בעבודת המערכת הסימפטטית.
מצב תודעה חולמני או מדיטטיבי מאופיין בגלי תטא.
מצבי תודעה שונים משויכים לגלי זרם חשמל שונים במוח.
בבודהיזם, התודעה (בסנסקריט: चित्त – צ'יטה; בפאלי: citta) היא מושג מרכזי בהבנת טבע התודעה האנושית ודרך השחרור מהסבל (נִירְוַאנָה).
התודעה, על פי גישת הבודהה, אינה ישות נפרדת או קבועה, אלא תהליך מתהווה, מותנה, ומשתנה מרגע לרגע.
בתורת הבודהה, התודעה היא אחת מחמש הסקנדות (חמשת מצרפי הקיום): צורה, תחושה, תפיסה, תולדות הנפש ותודעה (viññāṇa).
חמשת המצרפים מהווים יחד את החוויה האנושית, ולתודעה עצמה אין קיום עצמאי או נפרד – תפיסה זו מכונה "אַנָאטָה" (אין-אני)
התרגול המרכזי בבודהיזם, ובייחוד בוויפסנא, כולל התבוננות ישירה בתודעה – זיהוי דפוסי תגובה, הרגלים מנטליים ואופיים החולף.
על ידי תרגול מדיטטיבי רציף, מתאפשר תהליך של התרה מהיאחזות בזהות עצמית והבנה חווייתית של שלושת סימני הקיום: ארעיות (anicca), סבל (dukkha) ואין-אני (anattā), המובילים לשחרור.
תודעה כתכונה של עיבוד מידע
תוצאות מעניינות שעלו מפיתוחן של דיספלינות חדשות יחסית כמו תורת הכאוס ושפות טבעיות בהקשר לבינה מלאכותית, שפכו אור חדש על הניסיון המתמשך להגדרה מדעית מדויקת יותר של מודעות עצמית לכל מערכת שמורידה את כמות האנטרופיה בסביבתה (מערכת חושבת).
כל מערכת מורכבת המסננת קלט חושי ופועלת על פיו (כמו מערכות חישה ומעקב אוטומטיות, מחרקים ועד בני אדם) נוטה לייצר מעגלים לוגיים מקומיים המתמחים בפונקציות מסוימות (כמו מנגנוני עיבוד הראייה במוח האנושי).
במערכות עיבוד אורגניות מדובר בחיווט מחדש של הקשרים הבין-סינפאסיים של רשתות הנוירונים המרכיבות את המח, ובמערכות אלקטרוניות בסידור מחדש של טבלאות ההפנייה לכתובות של תאי זיכרון.
מנגנונים אלו משתכללים אוטונומית בעיבוד הקלט ומתקשרים עם החלקים האוטונומיים האחרים במח דרך אפיקי זרימת מידע בעלי קצב שינוי עצמי נמוך, בעת עיבוד קלט סטנדרטי.
פעולת המערכת הפאראסימפטטית של המוח אצל יונקים, אשר מכווצת את אישון העין או מקפיצה את הברך באופן בלתי רצוני, ללא העברת ההחלטה או התוצאה למח עצמו; או סנכרון התנועה של כל רגל בנפרד אצל חרקים המאפשרת להם ללכת בקו קבוע, גם לאחר הסרת הראש.
תחת קלט חושי חדש או קיצוני (כמו בעת למידה של נושא מסובך ולא מוכר) עולה צורך לייצר סדר (הורדת האנטרופיה) של המידע הנכנס, שלא עובד כהלכה על ידי אפיקי הזרימה הקיימים.
אינטגרציה זו של מספר רב של חלקים אורגניים, כל אחד מומחה בתחומו, מייצרת אפיק מידע נוסף – מודעות עצמית של המערכת לתהליך הסידור מחדש.
תכונה זו, שצומחת מתוך הקישוריות המסועפת שנוצרה, אף על פי שלא הייתה קיימת בכל חלק בנפרד (Emergent behaviour) נצפתה במגוון של מערכות, החל מקיני נמלים הבונים מבנים מורכבים ועד מערכות מחשב מרובות סוכנים הפותרות בעיות, ללא הכלת הפתרון בשום פרט (נמלה, סוכן או נוירון).
יש הטוענים שמודעות זו של הרשת הנוירונית לעצמה היא תכונה שנובעת מרף-תקורה מסוים של יכולת העיבוד של הרשת, בעת שהרשת נאלצת תחת מצבים של בחירה קשה או לימוד מסובך לארגן עצמה בקנה מידה גדול מספיק, עד שהיא נאצלת לנתח גם את צורת הארגון העצמית של עצמה.
יש המשערים, שמטא-ניתוח זה הוא שיוצר תודעה עצמית אצל מערכות עיבוד מידע גדולות דיין.
מגישה זו עולה שאין סיבה מהותית, בעתיד הרחוק, שמערכות בינה מלאכותית "מתוחכמות דיין" יגיעו לסף התקורה הנחוץ ויפתחו סוג כלשהו של מודעות עצמית.
מבקריה של גישת עיבוד המידע טוענים כי היא מתעלמת מאופייה הפנומולוגי (תופעתי) של התודעה.
הפילוסוף ג'ון סרל ניסח ניסוי מחשבתי בשם "החדר הסיני", שלטענתו מראה כי ראיית התודעה כתהליך חישובי גרידא היא בעייתית.
תודעה נטועת גוף היא תאוריה שבה קיים קשר הדדי בין תהליכי חשיבה לבין הגוף והסביבה שהוא נתון בה.
המוח אינו פועל במנותק מחוויותיו של הגוף בכללותו, כמכונה לוגית נבדלת, וכי הבסיס לתודעה הוא אינטראקציה עם העולם.
בשורה של מחקרים שנעשו ברחבי העולם הוברר כי חוויותיו של האדם משפיעות על התהליכים הלוגיים שלו ועל תהליך קבלת ההחלטות.
הפילוסוף אנדי קלארק הוא בין הדמויות הבולטות התומך בגישה זו.
הפיזיקאי רוג'ר פנרוז, בספרו "צללים של המוח", מחזיק בגישה קוונטית, ומציע כי ההשפעות של מכניקת הקוונטים בתוך המבנים התת-נוירוניים מביאים למצבים תודעתיים.
הוא טוען כי יש צורך בפיזיקה שונה באופן מהותי על מנת להסביר את התודעה, אותה הוא מגדיר כברת חליפין: כל חלק מהתודעה יכול להחליף את החלקים האחרים.
("צללים" הוא בעצם הוצאה מחודשת של ספרו הישן, "מוחו החדש של הקיסר" .
פנרוז מדגיש כי החיבור החדש מחליף את הקודם).
יש הטוענים כי גישתו של פנרוז אינה מתאימה לחוויה האנושית של התודעה, שהיא לטענתם חוויה של מצב קבוע ומיוחד.
פנרוז לא היה הראשון שהציע קשר בין התודעה לבין מכניקת הקוונטים; מיכאל לוקווד והנרי סטאפ עשו זאת קודם, וכן בריאן פלנגאן.
לפניהם היה בוהר, אביה של מכניקת הקוונטים, שדוד בוהם מספר כי הוא אמר כי "מחשבה כוללת כמויות כל כך קטנות של אנרגיה, שבוודאי יש למכניקת הקוונטים תפקיד חשוב בהסברה".
עד כה, לא נמצאה הוכחה לקיום קשר בין מכניקת הקוונטים לבין חוויית התודעה.
רוב הפילוסופים והחוקרים מסכימים באופן כללי כי בני אדם מודעים ואילו צורות חיים פשוטות כמו חיידקים אינן מודעות.
הוויכוח ניטש על בעלי החיים המפותחים יחסית כגון דולפינים וקופים.
המצדדים מחזיקים בהיפותזה כי התודעה התפתחה יחד עם צורות החיים, ופירושו של הדבר כי יש לה ערך אבולוציוני כלשהו.
לפיכך, היו שחיפשו את התועלת שעולה מהתודעה.
ברנרד באארס, לדוגמה, אומר כי התודעה היא דבר מועיל מאוד מבחינה אבולוציונית, ומציע פונקציות שונות: החלטה לגבי אלטרנטיבות עתידיות, פתרון בעיות בצורה לא אמפירית, החלטות, שליטה על פעולות, גילוי טעויות, תכנון, למידה, התאמה לסביבה, יצירת קונטקסט וגישה למידע.
אנטוניו דאמאסיו (1999) רואה את התודעה כאחד מכלי השרידה של האורגניזם, שכן היא מאפשרת תגובות מתוכננות ולא אינסטינקטואליות.
הוא גם מצביע על כך שתודעה עצמית מובילה לדאגה לעצמך, דבר המגדיל את הרצון לשרוד.
אולם המקום של התודעה בהתנהגות הוא שאלה לא פשוטה.
פסיכולוגים רבים, כמו ביהביוריסטים רדיקליים, ופילוסופים רבים, חושבים כי אפשר להסביר את ההתנהגות באופן לא תודעתי, בדומה לבינה מלאכותית, וגישות אלה יחשבו על התודעה כדבר שאינו קשור לפונקציה וליעילות.
תאוריית המידע המשולב (IIT) מנסה להסביר מהי תודעה ומדוע היא עשויה להיות קשורה למערכות פיזיות מסוימות.
בהינתן מערכת כזו, התיאוריה מספקת ניבויים אם אותה מערכת תהיה בעלת תודעה, באיזו מידה היא מודעת, ואיזו מין חוויה היא חווה.
על-פי IIT, התודעה של מערכת כלשהי נקבעת על ידי תכונותיה הסיבתיות ולכן תודעה היא תכונה מהותית ואינטרינסית של כל מערכת פיזית.
החידוש בגישה זו היא הפיכת היוצרות – אפיון של המרכיבים ההכרחיים בתודעה, וכתולדה, מהן ההנחות ההכרחיות למערכת פיזית שתממש תודעה.
IIT הוצע לראשונה על ידי מדען המוח ג'וליו טונוני בשנת 2004. הגרסה האחרונה של התיאוריה, שכותרתה IIT 3.0, פורסמה בשנת 2014.
מכיוון שאין הגדרה ברורה של תודעה, גם אין מבחנים אמפיריים על מנת לבדוק אותה.
יש אף שטענו כי מבחנים כאלה הם בלתי אפשריים.
אולם, יש חוקרים שהרכיבו מבחנים על מנת לחקור היבטים מסוימים של התודעה.
ברומן "האם אנדרואידים חולמים על כבשים אלקטרוניות" נעשה מבחן הדומה לאלה, על מנת לבדוק אם ישות כלשהי היא רובוט או אדם.
בסרט "בלייד ראנר", שקיבל השראה מהספר הזה, המבחן הזה ידוע כמבחן "וויט-קמפף" ובודק את היכולת לאמפתיה.
אחד מהמבחנים הקונצנזואליים יותר לאבחון מודעות עצמית כולל פתרון בעיות בצורה לא אמפירית, על ידי חשיבה מופשטת גרידא שכוללת בתוכה את הפותר.
לדוגמה: עורב צעיר אשר יצפה בציפור נאבקת באגוז קשיח ופותרת את הבעיה דרך ניסיון וטעייה על ידי שמיטת האגוז מגובה רב, יבין את חוסר היכולת העתידית שלו ואת הליך הפיצוח על ידי דמיון של עצמו העומד בפני בעיה דומה.
כשהעורב עומד לראשונה בפני בעיות מסוג זה הוא פותרן ללא טעויות כבר בניסיון הראשון.
יש הרואים יכולת זו של עורבים כסוג מוגבל של תודעה.
המתמטיקאי אלן טיורינג הציע את מה שהיום ידוע כמבחן טיורינג, שבו בודקים האם מחשב יכול להטעות בוחן אנושי לחשוב שהוא משוחח עם אדם אמיתי, באמצעות שיחת טקסט דרך מסך.
נכון להיום, אף מחשב לא עבר את מבחן טיורינג.
מבחן זה מצוטט רבות בדיונים על בינה מלאכותית.
הקשר לתודעה הוא מתבקש, אך אינו ברור לחלוטין.
הדבר מזכיר את אמרתו של אדסחר דייקסטרה, ש"השאלה האם מחשב יכול לחשוב היא לא יותר מעניינת מהשאלה האם צוללת יכולה לשחות".
במבחן המראה , שהומצא בידי גורדון גאלופ בשנות השבעים, השאלה היא האם בעלי חיים יכולים לזהות את עצמם במראה.
זיהוי עצמי כזה נחשב לסמן של תודעה.
המבחן בוצע על ידי סימונו של האובייקט בעת שישן או הורדם, והצבתו מול מראה כשהתעורר.
אם האובייקט הגיב לסימן בגופו, הוכח שיש לו מידה מסוימת של תודעה.
בני אדם המבוגרים משמונה עשר חודשים, הקופים הגדולים (חוץ מגורילות), דולפינים ופילים, עברו את המבחן בהצלחה.
תודרנית לבנה (שם מדעי: Arabidopsis thaliana) הוא צמח בעל פרחים ממשפחת המצליבים.
הצמח נפוץ באירופה וצפון אפריקה עד למזרח אסיה ותת היבשת ההודית.
התודרנית הלבנה היא הצמח הנחקר ביותר בגנטיקה ובביולוגיה ההתפתחותית, והיא מהווה אורגניזם מודל; בהקשרים מדעיים נהוג להשתמש בשם המדעי שלה, ארבידופסיס.
לתודרנית מספר תכונות שבזכותן נוח לעבוד עמה במחקרים גנטיים: היא בעלת מחזור חיים וזמני נביטה וצמיחה מהירים; ניתן בקלות להצליב בין זנים שונים של הצמח כדי לחקור דפוסי תורשה של גנים; וזנים שונים של תודרנית נבדלים זה מזה באופן בולט לעין (גובה הצמח, גודל וצורת העלים, הטמפרטורה המיטבית לגידול).
בנוסף, מתפרש הגנום של התודרנית על פני חמישה כרומוזומים וגודלו כ-125 מיליון זוגות נוקלאוטידים, מספר קטן ביחס לצמחים אחרים.
על אף שכאמור צמח זה נחקר שנים ארוכות, תפקידם של רוב הגנים טרם נודע.
התודרנית הלבנה נחקרה רבות בהקשר של פוטוטרופיזם - צמיחה לכיוון האור.
מחקרים בצמח זה חשפו את מנגנוני התגובה של שורשי הצמח לאור אדום ותת-אדום.
תודעה כוזבת היא מונח המתייחס – בעיקר בהגות המרקסיסטית – לחוסר התאמה בין תפיסות, ערכים, השקפות ואידאולוגיה של בני אדם לבין המיקום שלהם במערכת החברתית המעמדית.
תודעה כוזבת מתבטאת כאשר אידאולוגיה שולטת במודעות של אדם מדוכא או קבוצה מדוכאת, באופן שמצדיק או משמר את הדיכוי.
לפי המטריאליזם הדיאלקטי של מרקס, בשונה מהנחת המוצא של הוגים אידיאליסטים, התודעה החברתית נגזרת מההוויה החברתית של בני האדם.
אולם, מרקס עצמו כנראה לא השתמש מעולם בביטוי "תודעה כוזבת".
המונח מופיע לראשונה בשנת 1893 במכתב ששלח פרידריך אנגלס להיסטוריון הגרמני פרנץ מרינג .
על פי התפיסה המרקסיסטית, למעמד העליון יש אינטרסים אישיים אשר יוצרים "תודעה כוזבת" במעמד התחתון ובפרולטריון.
תודעה זו נוצרת מהאינטרסים של המעמד העליון – הבורגנות – לשמר את מקומו.
מרקס האמין בכך שהתודעה האמיתית היא תודעה מעמדית.
המצב של הפרט במבנה החברתי קובע את תודעתו, ובמבנה יש שני מעמדות – עליון ותחתון.
קביעת התודעה נעשית דרך יחסי הייצור בין עבודתו של הפרט לבין הבעלות על ההון.
מרקס טען שתודעה זו תשתנה בהכרח ותוביל לשינוי המבנה.
המהפכה מקורה בפועלים ובתודעתם הנובעת ממטריאליזם ומתוך הקונפליקט ההיסטורי שבבסיס החברה.
לדוגמה, השקפות על חשיבות טיפוחה של כלכלה חופשית בקרב אנשים שאין להם כל שליטה על אמצעי ייצור או על תהליכי ייצור (כמו פקיד בנק זוטר/ה, תופרות/ים במפעל טקסטיל או פועלי בניין) הן השקפות של תודעה כוזבת, לפי מרקס.
ההשקפות הללו תורמות כביכול להמשך הניצול של אנשים במעמדם והן מתאימות הרבה יותר לממונים עליהם ולמנהלים שלהם.
התודעה הכוזבת יכולה להסביר מדוע בני אדם החיים במערכת קפיטליסטית מודרנית פועלים בניגוד לאינטרסים האמיתיים שלהם לכאורה.
אמצעי התקשורת כמנגנון ליצירת תודעה כוזבת
יש הטוענים כי אמצעי תקשורת ההמונים מהווים מנגנון ליצירת תודעה כוזבת.
בטלוויזיה, למשל, מציגים לקהל הצופים ריבוי קולות והתמקדות בנראטיב אישי.
אבל הטלוויזיה מציגה ריבוי דעות מדומה, ועוזרת לשמר את האינטרסים של הקפיטליזם הנאו-ליברלי.
התמקדות בנראטיב האישי גורם לתוכניות להיות מרגשות יותר, והפרסונליזציה הזו מטשטשת, לדעת חוקרים מרקסיסטיים, את הפערים המעמדיים הקיימים בחברה.
כתוצאה מכך, "הצופה לא מקבל תמונה כללית על החברה ומיקומו בה", והבעיות הקיימות בחברה "מוצגות כאמוציונליות ולא ככלכליות".
ניתן לחשוב על תודעה כוזבת כדרך חשיבה אשר גורמת להימנעות מצד האנשים לתפוס את אופן הפעולה האמיתי של העולם החברתי, הכלכלי והפוליטי, שמתעצבת כתוצאה של השפעת החשיפה לתקשורת על הקהל.
תאוריית יחסי-העבודה של מרקס מאפשרת "ניתוח ביקורתי" של אמצעי תקשורת ההמונים.
דוגמה לגישה זו יכולה לבוא לידי ביטוי בניתוח הסדרה "בוס בהסוואה", שם "ההגמוניה שולטת" וניתן לראות בה ריבוי קולות שווי ערך והתמקדות בנראטיב האישי.
הפועלים בסדרה הם פועלים שעובדים בעבודה פיזית בלבד, לרוב חסרי השכלה.
לפי גישת התודעה הכוזבת, הדגש בתוכנית הוא על כך שיש צורך בחריצות ועבודה קשה – הערכים המרכזיים עליהם מדבר מרקס כמשרתים את המעמד הבורגני, השולט על אמצעי הייצור.
בתחילת כל פרק המעסיק מספר כמה התפקיד של העובד הפשוט חשוב ומשמעותי ובכך יוצר תודעה כוזבת, ומשמר את המצב הקיים.
תודעה כוזבת בעידן המדיה החברתית
שליטת הכלכלה הקפיטליסטית בענפי התרבות משפיעה על הקהל, ומשתמשת בכלי תקשורת המונים כדי לחזק את אמון הציבור בלגיטימיות של הסדר החברתי הקיים ולדכא ההתנגדות לשינוי חברתי, תוך יצירת הזדמנויות לאסקפיזם המאפשר בריחה מהתמודדות עם סדר חברתי זה.
לקראת סוף המאה ה-20 נפוץ השימוש במדיה חברתית ובניו מדיה, המעניקים לציבור אפשרות ליצור ולהפיץ תכנים.
על פי הוגים פוסטמודרניים, אוטונומיה זו מאפשרת התמודדות טובה יותר עם תודעה כוזבת.
תודעתו של זנו (באיטלקית: "La coscienza di Zeno") הוא רומן מאת הסופר האיטלקי איטלו זבבו שנכתב בשנת 1923.
זנו קוזיני מחליט להפסיק לעשן וכסיוע לכך מנסה להיעזר בטיפול פסיכואנליטי.
בשורש המשותף לכל המאורעות הללו מתגלה אישיות רפת-רצון, אשר אינה מסוגלת לקחת חלק פעיל בחיים.
אישיות אשר משמשת סמל למחלת ההתחמקות וההימנעות חשוכת המרפא של האדם המודרני.
שורותיו האחרונות של הרומן מכילות נבואה אודות "אסון שכמותו עוד לא נשמע" אשר ישמיד, אולי, אף את שורשי החולי המזינים את האנושות ובכך יביאה לידי ישועה.
הספר ראה אור בעברית בהוצאת כרמל בשנת 1988.
תוּדְחַלִיה או תוּדְחַלִיאַש השלישי היה מלך האימפריה החתית משנת 1358 לפנה"ס, שהיה ככל הנראה בנו ויורשו של תודחליה השני, אם כי הדעות בנושא חלוקות וזאת מפני שחלק מהחוקרים מפקפקים בהיותו דמות היסטורית אמיתית, בטענה שתודחליה השלישי הוא לא אחר מאשר תודחליה השני.
בזמן מלכותו התנהלה סדרה של מלחמות מוצלחות בין החיתים לשבטי החַיָשָאש והכַשְכַש שהתאחדו תחת שלטונו הכריזמטי של מלכם.
המלחמות נוהלו על ידי מפקד צבא החתים של תודחליאש השלישי - שופילוליומה הראשון שככל הנראה אף היה בנו, אשר הצליח להכניעם ולבסוף להחזיר את הבירה חזרה לחתושה.
לפי חלק מהמקורות החתיים לא נחשב תודחליה השלישי אף פעם למלך בפועל ובעקבות זאת נשא את הכינוי: תודחליה "הילד" או "הצעיר".
תודחליה השלישי נהרג זמן קצר לאחר הכתרתו, בשנת 1358 לפנה"ס, על ידי קבוצת קצינים שקשרו נגדו קשר, ובראשם שופילוליומה הראשון, שאף הוכתר תחתיו למלך.
תוּדחַליה או תוּדְחַלִיאַש הרביעי היה בנו הצעיר של חתושילי השלישי ושל אשתו פודוחפה ומלך החתים בין השנים 1237–1209 לפנה"ס בתקופת הממלכה החתית החדשה.
תודחליה הרביעי נולד בחצר המלכות של הבירה חתושש בדיוק כמו אחיו הבכור נֶרִיקַלִי/נריקליש ככל הנראה עוד בתקופה שאביהם היה מושל העיר בתקופת אחיו מוותלי השני.
עם הזמן החליט חתושילי השלישי להעביר את המלכות לתודחליה על אף שלא היה היורש הטבעי לכס המלכות.
עם עלייתו לשלטון קידם תודחליה הרביעי את היחסים הדיפלומטיים החמים עם קוּרוּנְתַה/קורונתש (בנו הנוסף של מוותלי השני) לבקשת אביו, אשר המשיך למשול על העיר תַרְחוּנְתַשַה (העיר טרם נחשפה).
תודחליה אף יצר טבלאות נחושת אשר עליהן נרשם הסכם הידידות בין השניים.
תקופתו של תודחליה הרביעי התברכה בזכות תנופת הבנייה הנרחבת ברחבי הממלכה כגון, הכשרת המבצר המלכותי בלב העיר חתושה.
אך הפרויקטים הנודעים מכל אשר הותיר אחריו תודחליה הרביעי היו בניית מערכת של 13 סכרים כתשובה מיידית לבצורת הכבדה שפקדה את הממלכה.
אחד מהסכרים הללו נשמר בצורה די טובה ועומד עד ימינו בסמוך לעיירה הטורקית אלג'ה, מקומו של האתר הארכאולוגי אַלַג'הויוק, וסיום בניית מקדש הסלע שביַאזִילִיקַאיָה (המרוחקת שני ק"מ מחתושה).
מקדש הסלע מהווה בפני עצמו אתר יוצא דופן מפני שהוא בנוי משתי אכסדרות טבעיות שדפנותיהן מכוסות בתבליטים המציגים 71 אלים מתוך פנתיאון האלים החתי.
תוּדְחַלִיה או תוּדְחַלִיאַש הראשון היה מלך החתים בין השנים 1430–1400 לפנה"ס, ורוב החוקרים רואים בו את המלך הראשון של האימפריה החתית, אולם קשה לקבוע בוודאות מי היה אביו שכן נשתמרו מסמכים מעטים בלבד מסוף הממלכה החתית הקדומה שמאה השנים האחרונות שלה נחשבות לתקופת אופל.
בעבר התייחסו אליו החוקרים כמייסדה של שושלת חדשה, אבל מחקרים חדשים הראו שהוא היה צאצא של שושלת המלוכה הלגיטימית של החתים.
הוא הצליח להסיר מכס המלוכה את המלך הלא חוקי מוותלי הראשון ששיתף פעולה עם החורים.
האירוע המשמעותי ביותר שהתרחש בזמנו של תודחליאש הראשון היה סיפוח של ממלכות אַסוּוָה (הנמצאות במערב אנטוליה) לתחומי ממלכתו.
אחד המהלכים הראשונים שיזם לאחר עלייתו לשלטון, היה לכרות ברית עם כיזוואתנה ממלכה שתושביה היו חורים ולווים מדרום מזרח לחתי.
מספר חוקרי מקרא מזהים בתודחליה הראשון את תדעל מלך הגויים אשר מוזכר ב.
תווֹדְרוֹס הראשון (געז: "ቴዎድሮስ", גרסה אתיופית של השם "תאודור") היה קיסר האימפריה האתיופית בשיא תקופת תור הזהב.
תוודרוס היה בנו של הקיסר דווית הראשון, ירש את אביו לאחר מותו ב-6 באוקטובר 1412 תחת השם "וולדה אנבסה" ("בן האריה").
חרף העובדה שמלכותו נמשכה רק 9 חודשים, תקופתו של תוודרוס הייתה השיא של תקופת הזוהר האתיופית.
וואליס באדג' חוזר על מה שכתב בספרו הסינקסריום שהקיסר תוודרוס היה "איש דתי מאוד, וחובב גדול של ספרות דת".