tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, מעולם לא אירע מקרה של תקיפת אדם על ידי צבוע בארץ.
האבנון המגושם הוא הדג הארסי ביותר בעולם, כשארסו החזק יכול להרוג בני אדם.
פרטים שלו נתפסו ביבנה וביפו.
עם זאת, לא ידוע על מקרי מוות בישראל עקב תקיפת אבנון.
כיום, כרישים אינם נפוצים לאורך חופי ישראל, ובמיוחד לא כרישים המוכרים כמסוכנים לאדם כדוגמת כריש טיגריסי.
עם זאת, תקיפות כרישים שונות התרחשו במקומות קרובים לישראל כמו תקיפות הכרישים בשארם א-שייח', ואף באפריל 2025 התרחש אירוע יוצא דופן, כשגבר נהרג מתקיפה נדירה של כרישים מול חופי חדרה.
זהו מקרה המוות הראשון במדינת ישראל שנגרם מתקיפת כרישים, כמו גם הראשון בעולם כתוצאה של תקיפת כריש סנפירתן או כריש עפרורי.
בעלי חיים שנכחדו מארץ ישראל
מספר בעלי חיים נכחדו מארץ ישראל, אך היו מסוכנים לחיי אדם:
בֶּ֫עְנֶה היא מועצה מקומית ערבית במחוז הצפון בישראל.
בענה יושבת בבקעת בית כרם (בקעת שגור), שהוא מבחינה טופוגרפית הגבול בין הגליל העליון לתחתון.
שטח השיפוט שלה הוא 6,000 דונם.
כ-92.4% מהתושבים בבענה הם ערבים-מוסלמים – לצד כ-7.4% ערבים-נוצרים.
הכפר הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1976.
הכפר ביענה נוסד בזמן משטר האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל על-ידי בנים של תושבים ערבים נוצרים שישבו בדיר אל-אסד שנקרא בעבר ביענה ושגורשו על-ידי הסולטאן העות'מאני, סולימאן הראשון.
הכפר מופיע כבר ברישומי המס העותמ'אניים מ-1596, אז היו בכפר 61 בתי-אב, כש-46 מביניהם - מוסלמים.
בשנת 1838 תועד הכפר כבעל אוכלוסייה ערבית נוצרית-יוונית-אורתודוקסית בעיקרה, אם כי החוקר הצרפתי ויקטור גרן ציין ב-1875 שתושבי הכפר נחלקים גם לדרוזים כשבנוסף גילה על מציאת מסגד וכנסייה בכפר.
לורד הוריישו קיצ'נר ביקר בכפר במסגרת "סקר ארץ-ישראל המערבית" בשנות ה-70 של המאה ה-19, ותיעד שמצא בו באר ובריכת מים.
במפקד האוכלוסין המנדטורי של 1922 מנתה האוכלוסייה 518 תושבים ערביים: 311 נוצרים ו-207 מוסלמים.
במפקד האוכלוסין מ-1931 נספרו 651 תושבים, מתוכם 441 ערבים מוסלמים.
בתוכנית החלוקה נועד הכפר להיות חלק מן המדינה הערבית, אולם ב-29 באוקטובר 1948, במהלך מבצע חירם, הוא ננטש על-ידי כוחותיו של פאוזי אל-קאוקג'י, ב-30 באוקטובר משלחת מאנשי הכפר מסרה את כניעתו לצה"ל, וב-31 באוקטובר נכנסה אליו יחידה של צה"ל.
חיילי צה"ל ביצעו הפרדה בין התושבים המקומיים לבין הפליטים שמצאו בו מקלט, וציוו על הפליטים לצעוד לכיוון לבנון.
רבים מן הכפריים נמלטו צפונה, אולם הנותרים הורשו להישאר.
על הכפר הוטל ממשל צבאי עד שנת 1966.
הערבים הנוצריים בכפר מתחלקים לשני זרמים: נוצרים-מלכיתים ולנוצרים-יוונים-אורתודוקסים.
בשנת 1961 הופקעו חלק מאדמות הכפר לצורך הקמת העיר כרמיאל.
ב-1981 הוקמה על אדמות הכפר שכונה לבדואים מהכפר ראמה.
ב-2003 אוחדה המועצה המקומית הזו עם המועצה המקומית דיר אל-אסד הסמוכה לה מצפון ועם המועצה המקומית מג'ד אל-כרום הסמוכה להן ממערב.
כך הוקמה המועצה המקומית שגור, שמאוחר יותר הפכה לעירייה.
בנובמבר 2008 אישרה הכנסת חוק המבטל את האיחוד, החל מ-1 בדצמבר 2008, ומשיב את המצב לקדמותו.
בבענה התגורר הקולנוען והשחקן מוחמד בכרי.
היישוב בענה נתן את שמו לתצורה גאולוגית.
תצורת בענה היא תצורה בחבורת יהודה שנחשפת ביישוב בענה בפרט ובצפון ומרכז ישראל.
1. מיזי אחמר: גיר, דולומיט וחוואר.
3. גיר עם צור וחלזונות מאובנים.
סלעים מתצורה זו פופולריים לחציבה, וחלק נרחב מהבנייה באבן בירושלים נעשה באמצעותה.
הגאולוג אשר שדמון נתן לתצורה את שמה, והיא מתוארכת לתקופת הטורון הנכלל בתור הקרטיקון העליון.
גילה המשוער הוא 88–95 מיליון שנה.
בעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו הוא הכינוי שניתן על ידי הממשל האמריקני לבעלות ברית קרובות במיוחד איתן הוא מנהל יחסים אסטרטגיים אך אינן חברות בברית הצפון אטלנטית (נאט"ו).
למרות שהמעמד אינו כולל הסכם הגנה הדדית עם ארצות הברית, הוא כן מעניק מגוון הטבות צבאיות וכלכליות שאינן מוענקות למדינות שאינן חברות בנאט"ו.
מעמד ה-MNNA נוצר לראשונה ב-1989 כאשר סעיף 2350a, הידוע גם כתיקון נון על שמו של הסנטור סאם נון, התווסף לכותרת 10 (כוחות מזוינים) של הקוד של ארצות הברית על ידי הקונגרס.
התיקון קבע כי הסכמי שיתוף פעולה בתחום המחקר והפיתוח עם מדינות שאינן חברות בנאט"ו יוכלו להעשות על ידי מזכיר ההגנה בתיאום עם מזכיר המדינה.
המדינות הראשונות שניתן להן מעמד MNNA הן אוסטרליה, מצרים, ישראל, יפן וקוריאה הדרומית.
ב-1996 קיבלו מדינות ה-MNNA הטבות נוספות, עם הוספתו של סעיף 2321k לכותרת 22 (יחסי חוץ) של הקוד של ארצות הברית (ידוע גם כסעיף 517 של החוק לסיוע חוץ מ-1961), ופטירתן מרבות מהמגבלות שמטיל חוק פיקוח יצוא הנשק מהן פטורות חברות נאט"ו.
הסעיף התיר לנשיא להכריז על מדינה כבעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו, וכן לבטל מעמד זה, שלושים יום לאחר שהודיע על כך לקונגרס.
בעת חיקוקו, קבע החוק שמדינות ה-MNNA יכללו את אוסטרליה, מצרים, ישראל, יפן, ניו זילנד וקוריאה הדרומית.
היחסים האסטרטגיים ושיתוף הפעולה הצבאי בין ארצות הברית וניו זילנד נפגעו לאחר שארצות הברית השעתה את מחויבותה לניו זילנד במסגרת ברית ה-ANZUS בעקבות סירובה של ניו זילנד ב-1985 לאפשר את כניסתם של כלי שיט של הצי האמריקני המונעים בכוח גרעיני או החמושים בנשק גרעיני לנמליה.
מאחר שהצי האמריקני סירב לאשר או להכחיש את קיומו של חימוש גרעיני על כלי השיט שלו, אסרה למעשה מדיניותה של ניו זילנד את כניסתם של כל כלי השיט של הצי האמריקני לנמליה.
הענקת מעמד ה-MNNA לניו זילנד ב-1996 הגבירה את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות.
מדינות להן מוענק מעמד של בעלת ברית עיקרית שאיננה בנאט"ו זכאיות להטבות הבאות:
שיתוף פעולה עם מחלקת ההגנה של ארצות הברית במיזמי מחקר ופיתוח על בסיס השתתפות בעלויות.
השתתפות ביוזמות מסוימות במסגרת המלחמה בטרור.
רכישת פגזים נגד טנקים המכילים אורניום מדולדל.
עדיפות בקבלת עודפי הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
אחזקה של מלאי לצורך מלחמה של ציוד מחלקת ההגנה האמריקנית הנשמר מחוץ לבסיסים צבאיים אמריקניים.
השאלת ציוד וחומרים לצורכי מיזמי מחקר ופיתוח משותפים.
התרת השימוש במימון אמריקני לצורך רכישת או החכרת ציוד ביטחוני מסוים.
טיפול מזורז ביצוא של טכנולוגיות חלל.
התרת השתתפותם של תאגידים במדינה במכרזים מסוימים של מחלקת ההגנה האמריקנית לחוזי תיקון ותחזוקה של ציוד צבאי מחוץ לארצות הברית.
בעלות ברית עיקריות שאינן בנאט"ו
למדינות הבאות ניתן מעמד בעלת ברית עיקרית שאיננה בנאט"ו (לפי סדר הענקת המעמד):
התואר הוענק על ידי ג'ורג' הרברט ווקר בוש
התואר הוענק על ידי ביל קלינטון
התואר הוענק על ידי ג'ורג' ווקר בוש
התואר הוענק על ידי ברק אובמה
התואר הוענק על ידי דונלד טראמפ
התואר הוענק על ידי ג'ו ביידן
בערבות הנגב הוא מחזה מאת יגאל מוסינזון שעלה לראשונה בתיאטרון "הבימה" בפברואר 1949. המחזה עוסק במלחמת העצמאות והוא עלה על בימת התיאטרון הרפרטוארי תוך כדי המלחמה.
מעצם מעמדו של התיאטרון בתקופת היישוב וראשית ימי המדינה כמעצב דעת קהל נודעה למחזה השפעה רבה בעיצוב זיכרון המלחמה בשיח האזרחי.
המחזה העצים את דמות הצבר בתרבות הישראלית והכתיב את "היפה ההרואי" עבור החברה.
המחזה בוים על ידי שמעון פינקל, תכתבה על ידי יגאל מוסינזון ותפאורה ותלבושות עוצבו על ידי יצחק פרנקל.
המחזה מתאר את התמודדותם של חברי קיבוץ "בקעת יואב" (בצלמו של קיבוץ נגבה) מול הפולש המצרי במלחמת העצמאות.
הדמות הראשית במחזה היא של דן, המייצג את דמות הצבר הנערץ, בן הקיבוץ האמיץ והלוחם.
אביו של דן, אברהם, הוא המפקד האזרחי בקיבוץ.
בתחילת המחזה מודיע דן לאביו על כוונתו להינשא לחברתו גליה.
בהמשך הלחימה מכותר הקיבוץ על ידי המצרים, ונדרש נהג אשר יפנה חבר קיבוץ שנפצע.
בתחילה מנסה אברהם למנוע את גיוס בנו למשימה, אך בהמשך הוא משנה את דעתו ומחליט בלב כבד לשלוח את דן למשימה חסרת הסיכוי.
אברהם נועץ בעניין עם גליה, המודעת לסיכונים, אך כצברית אמיתית אינה מאבדת עשתונותיה ומסכימה כי דן חייב לנסוע.
דן מסכים מיד לצאת למשימה, וכיאה לדמות הצבר אינו מראה את רגשותיו אלא בוחר להתלוצץ על גורלו ועתידו.
אברהם חש ייסורי מצפון אך אינו משנה את דעתו, גם כאשר מפקד פלוגת הצבא מנסה לשכנעו שעדיין ניתן לבטל את המשימה.
אפילו הפצוע מבקש מאברהם לא להוציא לפועל את המשימה, אך אברהם לא מוותר.
דן אכן נהרג במשימה אליה יצא, וגופתו נשארת מוטלת בשדה הקרב.
אברהם וגליה רוצים להחזיר את גופתו לקיבוץ על מנת להביאו לקבורה, אך הדבר אינו אפשרי משום שהאזור ממוקש.
מתברר כי דן מת מוות הרואי, הוא הצליח להעביר את הפצועים לטיפול ונהרג משום שהתעקש לחפות עליהם במקום לסגת ולהציל את עצמו.
בסוף המחזה מחזיר אביה של גליה את גופתו של דן לקיבוץ, ובמקביל מגיעה בקשר הבשורה כי בבוקר תגיע תגבורת - סוף טוב מהול בעצב ובאבל כבד על מותו של הגיבור הצעיר.
מהמחזה משתמעת ביקורת רבה כלפי הצבא ודרך התנהלותו, המובאת בעיקר דרך דמותו של ברוך, מפקד פלוגת הצבא.
נקודת חיכוך מרכזית במחזה היא המתח בין אנשי הצבא (חטיבת גבעתי) אשר רוצים לפנות את הקיבוץ, לבין אנשי הקיבוץ ובראשם אברהם שמחליטים שנשארים.
המתח הבין-דורי, בין דור האבות לדור הבנים, אף הוא נוכח במחזה.
ביקורת מוטחת כלפי דור ההורים, שהם אומנם הקורבנות אשר נדרשים לבכות את ילדיהם בטרם עת, אך בה בעת הם ששלחו את בניהם להילחם - מוטיב העקידה.
עולה במחזה שאלת זכותו של האב להקריב את חיי בנו למען האידיאלים שהוא מקדש.
הביקורת על דור האבות מובעת במחזה בצורה גלויה וברורה מאוד.
בתחילה היא מובעת מפיו של בנימין הפצוע, אשר גם בעת מכאוביו וערפולו הוא מכיר בעובדה כי דן נשלח למשימה שגורלה המר ידוע מראש- "אנחנו דור אכזר שממית את הבנים הצעירים!
הזקנים ממשיכים לחיות ואת הצעירים שולחים למות" (עמוד 82).
אף אברהם בעצמו מכיר בעובדה זו בגלוי- "זהו דור אכזר שבו האבות שולחים את הבנים למות" (עמוד 83).
אלמנט השכול מופיע גם הוא במחזה, השכול באותה תקופה היה בעיקר שכול של ההורים, כאשר בצילו ישנו גם שכול האהובות.
במחזהו של מוסינזון, דן וגליה לא מספיקים להינשא לפני מותו, עובדה הבאה להדגיש את היותו נער צעיר אשר לא הספיק לחוות הרבה בחייו.
דמותה של האם במחזה היא פאסיבית בהסכמתה לשלוח את בנה ללחימה.
גליה מייצגת את דמות האהובה, היא חברתו של דן, היא צברית וקיבוצניקית ואף קשרית המשתתפת במאמץ המלחמתי.
גליה מבינה שעל דן להילחם ורק בסוף המחזה, לאחר מותו של אהובה, היא נשברת ומרשה לעצמה לכעוס ולבכות.
במחזהו של מוסינזון המתח בין הצברים לפליטי השואה פחות מודגש מאשר מחזות אחרים בני התקופה (משה שמיר, "הוא הלך בשדות"), אך ניתן למצוא לו כמה רמזים בדמותם של חייל א' וחייל ב', שניהם אנשי גח"ל.
חייל א' בא להודיע על הרוג בשם מוישה גרוס, אשר היה עמו במחנות הריכוז בגרמניה.
ייתכן כי ישנה פה ביקורת של מוסינזון על כך שפליטי השואה אשר שרדו את הזוועות והתופת בגולה, עלו ארצה וישר נשלחו להילחם ללא כל ידע בלחימה וללא כל סיכוי להישאר בחיים.
כל שאר הפעמים שחייל א' או ב' מוזכרים הם מדברים ביידיש, שנחשבת לשפת הגולה ולא לשפת הצבר.
אחת מחוויית המלחמה המשמעותיות של התקופה הייתה אבל ציבורי על הקורבנות.
לחברה היה צורך עז לבכות את מתיה והיה רצון לשמוע את הלוחמים מספרים את סיפורם.
זו הסיבה לכך שהמחזה מתחולל סביב מותו הטראגי של הגיבור הצעיר.
למרות היותו מחזה מלחמה, ההתייחסות בו להתנגשות עם האויב שולית.
אין עימות או מפגש ממשי עם האויב ואין תיאור מפורט שלו.
את כתיבת המחזה יזם השחקן ובמאי התיאטרון שמעון פינקל, שפנה למוסינזון בבקשה שיכתוב מחזה על ההתרחשויות באותה עת במדינה.
מוסינזון סיים לכתוב את המחזה בתחילת דצמבר 1948,מסר אותו ל"הבימה".
את התפאורה והתלבושת יצר יצחק פרנקל.
לתפקידים הראשיים נבחרו כוכבי הבימה: אהרון מסקין (בתפקיד אברהם), חנה רובינא (בתפקיד רבקה) ורפאל קלצ'קין (בתפקיד בנימין).
איתם לוהקו קבוצה של שחקנים צעירים בשנות ה-20 שלהם.
הקבוצה כלל את שלמה בר-שביט, עדה טל, שמואל סגל, שושנה רביד, שרגא פרידמן ונחמה דוידית, שעשתה לעצמה שם בעקבות משחקה בתפקיד שוש בהצגה.
המחזה עלה לסירוגין במשך כשבע שנים, באולם הבימה, וברחבי המדינה, בין השאר בקולנוע ארמון בחיפה ובקולנוע אדיסון בירושלים.
במרץ 1949, במסגרת חגיגות יום הגדוד שהגן ונלחם בנגבה, נערכה הצגה חגיגית של המחזה בפני החיילים.
באוקטובר 1950, נערכה הצגה באילת, באמפיתיאטרון חדש שהוקם באותה עת.
בנוסף הוצג המחזה במסגרת פרויקט "תל"ם" (תיאטרון למעברות), במקומות מרוחקים והציג בפני העולים במעברות ובעיירות הפיתוח.
כך לדוגמה הוצג במעברת טירה, ליד חיפה.
באוקטובר 1954 עלה המחזה בניו יורק, לאחר שתורגם לאנגלית.
זה היה המחזה הראשון שתורגם מעברית ועלה בתיאטראות ברודוויי.
אך זכה לביקורות שליליות שם.
בדצמבר 1984 עלתה הפקה של המחזה ב.
הפקה זו זכתה לביקורות מעורבות.
המחזה זכה להצלחה רבה ולביקורות נלהבות.
מבקר התיאטרון של עיתון "הארץ" חיים גמזו, שהיה ידוע בזכות ביקורותיו הקטלניות, כתב ביקורת חיובית באופן גורף לכל המעורבים, הבמאי, התפאורן והשחקנים.
במקביל עורר המחזה תסיסה בצבא ובממשל, והיו ההאשמות כי המחזה מסלף את המציאות ואף פוגע בכבודם של צה"ל.
היו אף ניסיונות להוריד את המחזה מבימת התיאטרון.
סוגיית המחזה הונחה לפתחו של בן-גוריון והוא הקדיש לדיון בהשלכותיו זמן רב בו ישב על המדוכה עם אנשי התיאטרון.
הרב בער שמואל יששכר פרלהפטר בן יהודה לייב בן משה אייבשיץ (פראג לפני 1650 – נפטר אחרי 1713) היה חכם ורב.
שימש כמורהו של ההבראיסט יוהאן כריסטוף וגנזייל לשפה וספרות עברית.
פרלהפטר מוכר כדמות חשובה בתנועה השבתאית ופעל בבית מדרשו של אברהם רוויגו כמגיד.
אשתו, בילה בת ר' יעקב פרלהפטר מפראג, נחשבה למשכילה ביותר והתכתבה בעברית עם ואגנזייל ובעלה.
יחד אתה פרלהפטר כתב את הספר באר שבע ביידיש.
עמותת בעצמי היא ארגון חברתי הפועל לשילוב ולקידום תעסוקה בקרב אוכלוסיות מודרות ומעוטות הזדמנויות בישראל.
הארגון מסייע לנשים ולגברים השרויים באבטלה מתמשכת או בתת-תעסוקה להשתלב בתעסוקה יציבה, הוגנת ואיכותית.
מגוון הפעילויות והתוכניות שפיתח ומפעיל הארגון לצמצום העוני והפערים החברתיים בישראל, פותחים עבור המשתתפים עתיד חדש, להם, למשפחתם ולקהילה בה הם חיים.
הארגון הוקם בשנת 1995 על ידי מיכל פרבר, אשת חינוך.
מנכ"לית העמותה היא ליאת ברוש, ויו"רית הוועד המנהל היא דורית נובק.
ארגון "בעצמי" מפתח ומפעיל תוכניות תעסוקה בכ-160 מוקדים ברחבי הארץ.
בתוכניותיו השונות מעניק הארגון למשתתפים ליווי והדרכה לאורך תקופה משמעותית (לרוב, כשנה), ללא תשלום.
כ-30 אלף נשים וגברים משתלבים מדי שנה בתוכניות, בהן הם מקבלים ליווי אישי מתמשך בשילוב סדנאות קבוצתיות.
תוכניות הארגון מסייעות למשתתפים גם בהתמודדות עם תהליכי השינוי האישיים, המשפחתיים והקהילתיים, הנגזרים מהשינוי בתחום התעסוקתי.
"העמותה ליזמות בינתחומית", לימים ארגון "בעצמי", הוקמה בשנת 1995 על ידי היזמת ואשת החינוך מיכל פרבר.
העמותה הוקמה מתוך רצון להניע שינוי עומק באופן ההוראה במערכת החינוך והיא עסקה בהפעלת מיזמים חינוכיים לילדים והכשרה של צוותי הוראה.
בשנת 2003 לקחה על עצמה העמותה את הפעלת תוכנית שח"ם – שואפים, חולמים, מצליחים.
התוכנית פותחה על ידי הג'וינט עבור ילדים מהאוכלוסייה האתיופית, ונכנסה להפעלה ולפיתוח מקצועי בעמותה.
בתהליכי הפיתוח בשח"ם נוסף רכיב חדש - פיתוח תפיסת עתיד שאפתנית.
הילדים עוברים תהליך של חיזוק המיומנויות, תחושת המסוגלות והאמונה בעצמם, ומרחיבים את היכולת שלהם לדמיין טווח אפשרויות של לימודים ותעסוקה בעתיד.
זיהוי הצורך בקידום תעסוקה, יחד עם הרצון להרחיב את קהל היעד גם לנשים מעוטות הזדמנויות שרוצות להשתלב בתעסוקה, הביאו להרחבת הפרויקט לעבודה עם נשים בשכונת סלע בנתניה בפרויקט שנקרא אז 'נשים ונפלאות'.
במהלך השנים התרחבה התוכנית ליישובים נוספים, ומתוך ההיכרות עם השטח התבססה ההבנה בדבר החשיבות הרבה של תחום התעסוקה לשינוי אישי וחברתי.
עקב כך ומתוך הבנת הצורך הדחוף בשינוי מפת התעסוקה בישראל, הוועד המנהל של העמותה החליט להתמקד בתעסוקת מבוגרים ככלי מרכזי לצמצום עוני והדרה.
בשנת 2004 שונו מטרות העמותה והחזון שלה, ואיתם גם השם שהותאם לכיוון החדש – 'בעצמי'.
בין השנים 2003–2007 הושקעו משאבים רבים בפיתוח של מודל מקצועי שיאפשר עבודה מיטבית עבור נשים בתעסוקה.
כך נולדה תוכנית 'מיפנה-מסאר' אשר ליוותה נשים בתהליך משמעותי של שינוי אישי ותעסוקתי.
בהמשך הורחבה התוכנית גם לעבודה בקבוצות מעורבות ובקבוצות גברים.
במהלך העשור הראשון של שנות ה-2000 ארגון 'בעצמי' הרחיב את פעילויותיו.
תוכניות שונות הופעלו אדמיניסטרטיבית ומקצועית על ידי הארגון במסגרת מכרזים ומיזמים משותפים.
בהמשך התקבלה החלטה להתמקד בעיקר בהפעלת תוכניות בהן מתאפשר לארגון, מעבר לאדמיניסטרציה הדרושה, להביא לידי ביטוי גם את הערכים, תפיסת העולם הארגונית והניסיון המקצועי שנצבר בפיתוח והפעלה של מודלים ייחודיים בתחום.
בשנת 2008 ומתוך רצון לתת מענה בפריסה גאוגרפית רחבה לאוכלוסיות מגוונות, הוביל הארגון את הקמתו של קו הסיוע "תעסו-קו", עבור מפוטרים ומחפשי עבודה.
שירות אשר הלך וצבר תאוצה והגיע לשיאו בזמן משבר הקורונה.
מאז הקמת העמותה, מתוך שאיפה להרחיב את מוטת ההשפעה של הפעילות, קודמו שיתופי פעולה עם משרדי הממשלה השונים.
העמותה נבחרה בשנת 2011 להפעלת תוכנית 'תעסוקה לרווחה' של משרד הרווחה.
בשיתוף פעולה עם משרד הרווחה והקרן המשפחתית ע"ש תד אריסון התרחבה פעילות הארגון לרחבי הארץ ולאזורי פריפריה.
התובנות, שהתבססו על הניסיון בשטח ועל המודל שפותח ב'מיפנה מסאר', הוטמעו בתחום הסיוע לאנשים מחוץ למעגל העבודה, ולעובדים בתת-תעסוקה.
בשנים הראשונות להפעלת תעסוקה לרווחה פותחה העבודה הסוציאלית התעסוקתית כמקצוע מובחן.
כיום עובדות סוציאליות תעסוקתיות הן חלק בלתי נפרד מצוותי הרווחה, והמקצוע נלמד כחלק מתוכנית ההכשרה לעובדים סוציאליים ב'מרכז האקדמי לעבודה סוציאלית תעסוקתית' באוניברסיטה העברית.
בשנת 2013 חזרה תוכנית אשת חיל להפעלה בארגון (בין השנים 2006–2010 הופעלה התוכנית בהפעלה אדמיניסטרטיבית בלבד).
עם כניסתה הוכפל היקף הפעילות בתוך שנה אחת בלבד והתפרס על פני הארץ כולה.
צמיחה זו המשיכה את מהלך ההתפתחות של הארגון וביסוסו כארגון תעסוקה מוביל.
בהמשך להרחבה לקהלי יעד חדשים, בשנת 2016 פותחה תוכנית מיפנה למשפחה החרדית, ובשנת 2017 נכנס ארגון "בעצמי" לניהול המקצועי של תוכנית "מעברים" לקידום תעסוקה במגזר הכפרי.
בשנת 2018 נכנסה נירה צימלס לתפקיד מנכ"לית העמותה.
עם כניסתה עודדה צימלס את תהליך ההאחדה הדיגיטלית של הארגון במהלך שכונה טרנספורמציה דיגיטלית.
בנוסף, הארגון החל למדוד את האימפקט של תוכניותיו במטרה להמשיך וללמוד את השטח גם מנתוני התוכניות.
תוכנית אשת חיל (בערבית, "אלמראאה אל ריאדיה") מקדמת ציבור גדול של נשים שאינן עובדות מחברות מסורתיות.
באמצעות אשת חיל מעניקים לנשים אלה, שהן לרוב בעלות השכלה בסיסית בלבד, ליווי אישי וקבוצתי ארוך טווח.
מציידים אותן בכלים ובמיומנויות הדרושים ליישום מוצלח של השינוי הנדרש כדי להשתלב בעולם התעסוקה ולהתקדם בו.
ייחודיות התוכנית היא בראייה ההוליסטית של המשתתפות שכוללת התייחסות לכל היבט בחייהן – משפחותיהן, קהילתן וסביבתן.
אשת חיל נוסדה על ידי ג'וינט ישראל-תב"ת, מובלת על ידי זרוע העבודה במשרד העבודה ומופעלת מקצועית על ידי "בעצמי".
במסגרת תוכנית אשת חיל פועלת תוכנית בת נוספת שנקראת 'התחדשות תעסוקתית', פונה לנשים בנות 50 ומעלה.
עם העלאת גיל הפרישה לנשים מ-62 ל-65, נדרשים צעדים משלימים כדי לשמר נשים עובדות המתקשות להישאר בשוק העבודה ולעודד נשים שפרשו מהעבודה לאחר גיל 50 – להשתלב חזרה במעגל העבודה.
נקודת המוצא של התוכנית היא שהחל מגיל 55 ישנה ירידה דרסטית בהיקפי המשרה של נשים, בין היתר מכיוון שהן עוסקות במקצועות שוחקים יותר.
מטרת התוכנית היא לשפר את יכולת החיסכון הפנסיוני של הנשים ולמנוע מצבים של עוני בגילאי הזקנה.
לצורך כך נבנה מודל לליווי למשך שנה של נשים שמטרתו להציע הזדמנות להתחדשות תעסוקתית לנשים שעבדו במקצועות שוחקים או שאינן עובדות מעל לשנה ולתכנן קריירה שנייה.
תוכנית אשת חיל פעילה ב-75 יישובים והשתתפו בה למעלה מ-10,500 נשים מרחבי ישראל.
בשנת 2019 נכנסה להפעלה תוכנית "דף חדש" לסיוע לנשים נפגעות אלימות יוצאות מקלטים וילדיהן.
בבסיס התוכנית עומדת ההנחה שנשים אשר השתקמו כלכלית לא יחזרו לגורם האלים.
התוכנית הוקמה כפרויקט של "קרן ידידות טורונטו"- שם הייתה פעילה כ-7 שנים לפני שעברה להיות תוכנית מרכזית של משרד הרווחה מתוקף חוק.
התוכנית מלווה נשים נפגעות אלימות וילדיהן החל מיציאתן מהמקלט למשך כשנה וחצי לאחר מכן.
התוכנית מאפשרת להן לשקם את חייהן הרחק מהגורם האלים תוך מיצוי זכויותיהן, חיבור למקורות תמיכה קהילתיים והעצמה אישית וכלכלית.
בשנת 2021 97% מהנשים שסיימו את תהליך השיקום לא חזרו לגורם האלים.
במסגרת דף חדש פועלת גם תוכנית דף חדש בקהילה לנשים שיצאו ממערכת יחסים אלימה אך לא טופלו במקלט, אלא במרכזים לטיפול באלימות במשפחה.
'דף חדש בקהילה' היא תוכנית שיקומית-תעסוקתית שמעניקה הסתגלות רכה לנשים בבניית חייהן העצמאיים.
התוכנית נולדה במהלך משבר הקורונה בעקבות הצורך לפתח מענה לנפגעות אלימות במשפחה שלא יצאו למקלט.
100% מהמשתתפות בתוכנית לא חזרו לגורם האלים.
תוכנית מעברים היא תוכנית לפיתוח כלכלי-קהילתי במרחב הכפרי.
התוכנית צמחה כמענה לתהליכים כלכליים-חברתיים-קהילתיים שחלו בהתיישבות הכפרית, ויצרו התמודדויות מורכבות בשוק התעסוקה.
התוכנית מסייעת לתושבים ולקהילות במגזר הכפרי להתאים את עצמם לשינויים הנדרשים מהם כדי להשתלב בהצלחה בשוק זה.
מעברים פועלת באמצעות 7 מרכזי תעסוקה אזוריים, מנוהלת מקצועית על ידי 'בעצמי' בהובלת השירות לעבודה קהילתית במשרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, ובשיתוף המועצות האזוריות.
מודל מעברים מהווה תשתית אזורית, המתמחה בתחום התעסוקה בראייה מתכללת.
תשתית זו מחברת בין תהליכים כלכליים מקומיים לבין תהליכים תעסוקתיים.
התשתית המקומית עוסקת בגיבוש מדיניות תעסוקה ובאיגום משאבים, לצד גיוס כוחות מקומיים - כלכליים וחברתיים.
בתוכנית ארבעה תחומי פעילות מרכזיים: תחום הפרט, ליווי ופיתוח יזמות ועסקים קטנים, ליווי קהילתי וקשרי מעסיקים.
מרכזי מעברים פרוסים ביישובים באזורי הנגב המערבי, הנגב הצפוני, כרמל מנשה, מעיינות כנרת, הגליל המערבי, אזור העמק ואצבע הגליל.
תוכנית מיפנה משלבת תהליך קבוצתי וליווי פרטני – כבסיס ליצירת שינוי אישי ותעסוקתי משמעותי.
התוכנית החלה לפעול בשנת 2006, פועלת כיום ב-7 מוקדי פעילות בארץ, עם ממוצע של 400 משתתפים מדי שנה.
התוכנית פותחה על ידי 'בעצמי' כדי להעניק ליווי אישי וקבוצתי לקהלי יעד רבים – גברים ונשים, צעירים ומבוגרים, יהודים וערבים, חילונים, דתיים וחרדים.
התוכנית מציידת אותם בכלים וסיוע שמאפשרים להם להטמיע תהליכי שינוי ולהשתלב בהצלחה בשוק העבודה.
מיפנה משמשת בסיס ליוזמות פיתוח חדשות ומיוחדות בתחום התעסוקה, המותאמות לצרכיהם של קהלי היעד ולשותפים לדרך.
התוכנית מיושמת בשותפות עם הרשויות המקומיות בהן היא פועלת, ובתמיכתם של גורמים שונים מהמגזר העסקי והפילנתרופי.
תוכנית לשילוב משפחות מהציבור החרדי במעגל תעסוקה.
התוכנית הייחודית מיועדת למשפחות המוכרות לגורמי הרווחה ולקופות צדקה עירוניות, בהן גילאי ההורים הם 25–45. התוכנית פועלת לשילוב האבות בתעסוקה תוך תמיכה במקביל בהמשך התמדתן של האימהות בעבודתן.
בתוכנית ניתן דגש על שילוב בין ההתנהלות הכלכלית של משק הבית (בשיתוף עמותת פעמונים) לבין תהליכי השינוי התעסוקתי של ההורים.
התוכנית פועלת בשותפות עם הרשויות המקומיות ובתמיכתם של גורמים שונים מהמגזר העסקי והפילנתרופי.
מרכזי 'ריאן' מציעים סל שירותים רחב וייעודי לקידום והעצמת נציגי החברה הערבית בעולם העבודה, ההשכלה וההכשרה המקצועית.
המרכזים פזורים בעשרות יישובים ברחבי הארץ ומציעים את סל השירותים הרחב ביותר בחברה הערבית לשילוב, קידום והעצמה בשוק העבודה ובתחום התעסוקה.
הליווי של 'ריאן' הוא אישי וכולל ייעוץ תעסוקתי, הכשרה מקצועית וסדנאות לפיתוח מיומנויות תעסוקתיות, קישור לגורמי סיוע, עידוד יזמות, מידע על מיצוי זכויות וחיבור למעסיקים פוטנציאליים.
מרכזי 'ריאן' מובלים על ידי משרד העבודה ומופעלים על ידי ארגון 'בעצמי' באזור וואדי עארה, המשולש והדרום ועל ידי "אלפנאר" באזור הצפון.
המרכזים המופעלים על ידי 'בעצמי' פועלים ב-9 מוקדי פעילות (4 במשולש וואדי עארה, 5 בדרום), עם כ-6000 משתתפים פעילים בשנה, מתוכם 60% נשים.
התוכנית נועדה לסייע לפונים הזקוקים לתמיכה כלכלית.
התוכנית באה לחזק את עצמאותן הכלכלית של המשפחות המטופלות באמצעות קידום תעסוקתי, הפנייה לגורמי מקצוע וטיפול באיזון התקציב המשפחתי.
התכנית מסייעת למשפחה בשלושה צירים: מיצוי זכויות, התנהלות כלכלית ותעסוקה.
תהליך העבודה של קופות הצדקה כולל מיפוי ואבחון אתגרי המשפחה.
לאחר מכן מיקוד, הפנייה וכתיבת תוכנית עבודה אפקטיבית.
בשלב השלישי יתקיים מעקב וליווי המשפחה למשך שישה חודשים.
במסגרת קופות הצדקה פועל גם קו הסיוע שנועד לסייע לפונים מתוך הקהילה החרדית שאין להם נגישות לאינטרנט ולמידע מקצועי וזקוקים לעזרה מקצועית בנושאי תעסוקה.
הפיילוט של הקו החל לפעול באזור הצפון בשנת 2022 ומשנת 2023 הקו נותן מענה גם ב-on line לכל רחבי הארץ עם מיקוד בפריפריה החרדית.
קו הסיוע נועד לתת הכוונה ומידע מקיף במיצוי זכויות, התנהלות כלכלית נבונה והגדלת הכנסות ובמקביל להניע חשיבה ופעולה מוטת תעסוקה בקרב קהילות חרדיות שאינן צורכות שירותים ומענים תעסוקתיים הקיימים במגזר החרדי או שאינם יודעים לאן וכיצד לפנות.
לאחר מיפוי הקהילות שאיתן אנו מעוניינים לעבוד.
הקו החרדי לסיוע כלכלי מושתת על מענה טלפוני - פלטפורמה נגישה לכל, אינה תלויה בטכנולוגיה, זמינה בציבור החרדי בעברית וביידיש, ומאפשרת למשתתף פניה פרטית ודיסקרטית מכל מקום.
תוכנית "החממה" נועדה לגוון ולהגדיל את מקורות הפרנסה של אוכלוסיות מעוטות הזדמנויות תעסוקתיות, באמצעות עידוד יזמות עסקית זעירה.
התוכנית משלבת בין תהליך רגשי-מנטלי, לפעילות קבוצתית קהילתית, לצד מתן כלים פרקטיים להקמת העסק.
במהלך 2022, ארבע חממות עסקיות נפתחו באזורים שונים בארץ ובוגרות החממות מעידות על שביעות רצון גבוהה מהליווי האישי והמקצועי, לצד הכלים והשירותים שקיבלו בחממה.
הארגון פועל בשיתופי פעולה עם מעסיקים (חברות עסקיות, שירותים קהילתיים, וגורמים המתמחים בליווי יזמות עסקית זעיר) לטובת שילוב בתעסוקה המתאימה לשאיפות וכישורי משתתפי תוכניות התעסוקה.
"בעצמי" מפתח מגוון שירותים לקידום תעסוקה עבור ארגונים המבקשים להרחיב את פעילותם בקידום תעסוקה.
בין הארגונים נמנים מחלקות לשירותים חברתיים, מרכזי עצמה ונושמים לרווחה, תוכניות חברתיות, ארגונים עסקיים ועוד, המעוניינים בהרחבת והעמקת השירות ללקוחותיהם.
בין השירותים: מפגשי אוריינטציה עם עולם התעסוקה, הכשרות לצוותים, השתלמויות בנושאי קידום תעסוקה, ליווי תעסוקתי פרטני ללקוחות ועוד.
הארגון פועל במגוון מישורים לקידום תעסוקה של אוכלוסיות מעוטות-הזדמנויות, ביניהם: נוכחות בוועדות ציבוריות, שיתופי פעולה רב מגזריים, הדרכה באקדמיה של פרופסיית עבודה סוציאלית תעסוקתית.
הארגון הקים, בשיתוף עם האוניברסיטה העברית, את המרכז האקדמי לעבודה סוציאלית תעסוקתית באוניברסיטה העברית, שנפתח בשנת 2018.
ארגון "בעצמי" שותף בהובלת "הפורום הישראלי לגיוון בתעסוקה", קואליציה של ארגונים אשר חברו יחדיו כדי לקדם יישום של תעסוקה מגוונת בסביבה העסקית בישראל.
בשנת 2015 נבחרה התוכנית "תעסוקה לרווחה" של "בעצמי" כאחת משלוש הזוכות לשנת 2015 בפרס חזני לחדשנות בשירותי רווחה.
בין הנימוקים לבחירתה הזכירה הוועדה בראשות ניצה קסיר מבנק ישראל (ועדה שהורכבה כולה מבכירים נוספים במשק): "פעילותו של צוות העמותה המועמד, מדגימה מקצועיות לעילא וחדשנות, מתוך תפיסה מקיפה של קידום תעסוקתי ושל הקשר שלו למערכת המשפחתית של הפרט הזקוק לקידום זה.
מקצועיות וחדשנות זו ראויות לפרס".
ארגון בעצמי נבחר עם נט"ל, בכנס האפקטיביות, כעמותה האפקטיבית ביותר לשנת 2017.
בשנת 2022 זכה מיזם "ליטוש יהלומים" של תוכנית ריאן במקום הראשון בכנס השנתי של זרוע העבודה במשרד הכלכלה והתעשייה.
בשנת 2023 זכתה נארימאן סלימאן, חברת הנהלה בארגון "בעצמי" ומנהלת תחום חברה ערבית, בפרס האבירות של מרכז פרס לשלום ולחדשנות.
בעקבות המילים האבודות הוא משחק מחשב לילדים מאת קומפדיה משנת 1995, אשר במהלכו מלקטים מילים שונות על-מנת להשלים סיפור אשר נשמט בו חלק מן הטקסט.
לאורך המשחק מלווה את השחקן יצור קטן וכחול בעל אנטנה המבצבצת מראשו.
על יצור זה להציל את העולם ממלך רשע בשם פונדוס.
פונדוס, מלכה של ממלכה קדומה בשם ארקוניה, השיג בעורמה את הביצה ממנה היצור בקע.
ביצה זו הוא קיבל במשלוח על ידי מרכבת-אש מן הכוכב הכחול.
פונדוס לא התכוון לתת ליצור לצאת ממנה ועל-כן נעזר במכשף החצר שלו.
בניגוד למטרתו של היצור הכחול - הבאת שלום לעולם, השתמש פונדוס בכוחות שבביצה לכיבוש-העולם וניצחון על אויביו.
ב"אי הפרפרים" הוא הקים מקדש מכושף, שם הוא ציווה שתהיה גופתו החנוטה, ולאחר 3000 שנים ממותו - יקום המלך לתחייה ומלאכת כיבוש-העולם שלו תימשך.
בעלילת הסיפור מתגלה שביצת היצור נמצאה בתוך תיבת עץ ישנה על מצע של קש, וכשלפתע בקעה הביצה, היא גרמה לרעידת אדמה בתוך הבית.
מתוך מרתף הבית יוצא היצור למסע כשהוא תר אחר שלושה דברים: תבוסת פונדוס והבאה לשלום העולם, השתקת מצפונו ושיבה בחזרה לכוכבו.
לאחר שהוא מגיע אל אי הפרפרים, הוא מלקט אבקת פרחים אדומים המהווה סוג של כישוף-נגד שמונע מפונדוס את תחייתו.
לבסוף, כשהוא מפזר את האבקה מעל לקברו של פונדוס, מצליח היצור להגשים של שלושת יעדיו.
את מרבית המילים הנחוצות להשלמת הסיפור מקבלים על ידי הקלקה על חפצים שונים בסביבת המשחק, ואת חלקם מקבלים לאחר שפותרים חידות שונות.
לא כל המילים נחוצות להשלמת הטקסט בסיפור.
המשחק מתרחש במספר מקומות, שהאחרון בהם הוא אי הפרפרים, שם יש לענות על שאלון טריוויה כדי לסיים את המשחק.
המשחק מלווה בקריינותו של השחקן אלכס אנסקי, שמקריא את הסיפור שאותו משלים השחקן.
כמו כן, מקריא אנסקי את המילים שמייצגות את העצמים שעליהם לחץ השחקן, במידה והם לחיצים.
לעיתים, ניתן להבחין בדמותו של היצור הכחול (המדובב על ידי אסף קורמן) צצה לרגע על המסך ואומרת "כדי להמשיך בדרככם, השלימו את הפרק בסיפור".
פירוש הדבר הוא שלא ניתן להתקדם לרקע הבא (או להמשכו של הרקע הנוכחי) בטרם הובאו כל המילים לפרק.
גורדי, דמות נוספת של "קומפדיה", מופיעה בהופעת אורח בשלב מתקדם יחסית של המשחק.
בעלת הארמון הוא מחזה בשלוש מערכות שנכתב בשנת 1954 על ידי הסופרת והמשוררת לאה גולדברג והועלה לראשונה בשנת תשט"ז-1955 בתיאטרון הקאמרי.
המחזה הוא אפיזודה דרמטית המערבת ארבע דמויות, המתרחשת במשך יום אחד בחודש ספטמבר 1947, ובמרכזה סיפורה של ניצולה יהודייה צעירה המוחזקת בתוך ארמון "בעלת הארמון" ואינה מודעת לכך שהמלחמה נגמרה.
זהו המחזה הידוע ביותר של גולדברג.
הוא תורגם והועלה בחו"ל במספר שפות, בהן אנגלית, גרמנית, צרפתית וספרדית.
במרכז המחזה ארמון עתיק הממוקם באחת מערי אירופה, נסתר מעין, במעבה היער.
הממשלה הלאימה אותו ומשכנת בו את המפקדה הראשית של הצבא הנאצי, ולאחר נפילת השלטון, הממשלה העממית החדשה מלאימה את הארמון והופכת אותו למוזיאון, אך משאירה את בעליו, הרוזן זאברודסקי, לתפקד כשומרו.
אל הארמון מגיעים לביקור במהלך ספטמבר 1947 שני שליחים מארץ ישראל, מיכאל זאנד, אספן ספרים בשירות הספרייה הלאומית, ודורה רינגל, המחפשת ילדים יהודים במסגרת עליית הנוער.
זאנד מגיע אל המקום בשל הספרייה העתיקה שבו ומציע לדורה להתלוות אליו.
כיוון שהגיעו בליל סערה, מבקשים השניים מהשומר להלין אותם במוזיאון עד שמזג האוויר ישתפר, והוא מאפשר להם זאת בחוסר רצון.
בדרך מקרה מגלים השניים את לנה, צעירה יהודייה שהציל הרוזן מהנאצים, והיא כמעין כלואה בארמון שנתיים לאחר שהמלחמה הסתיימה, היות שהרוזן השאיר אותה בחדר סתרים בארמון ובודד ממנה את עובדת סיום המלחמה בשל אהבתו אליה וחוסר רצונו להישאר בבדידותו.
השליחים מנסים לשכנעה לעזוב את הארמון.
בתחילה היא חשדנית כלפיהם, אך בהמשך, על אף הערצתה לרוזן, היא מחליטה לעשות איתם את הדרך לארץ ישראל, ובסיום המחזה, היא מצטרפת אליהם.
השימוש בארמון מתייחס מחד גיסא לעולם העתיק הרומנטי, ומאידך גיסא לעולם החדש שהלאים אותו אל האידיאלים האפלים שלו.
הריאליזם אל מול היסודות הרומנטיים שיוצרים מאבק בין הישן והחדש.
ד"ר דורה רינגֶל – שליחת "עליית הנוער" מארץ ישראל, מחפשת ילדים יהודים ששרדו את השואה במטרה להעלות אותם לארץ ישראל – תפקיד לא פשוט עבורה היות ששהתה באירופה בתקופת השואה והיא עצמה מתקשה לשכוח את העבר האישי שלה.
היא חשדנית באופיה וסוציאליסטית, ולעיתים גסת רוח ומתנגדת לאמנות והיופי, המייצגים עבורה את העבר שהיא מבקשת להדחיק.
דורה היא ילידת הארץ המרכז-אירופית ושבה אליה מתוך סלידה מכל מה שמייצגת עבורה האירופיות, הריקבון, המסורת העתיקה, חוסר הפונקציונליות שבפאר ריק ועננת הנאציזם.
כבר בתחילת המחזה היא מבטאת את תשוקתה "לשוב כבר הביתה, לישראל, לחמסינים".
מיכאל זָאנד – ספרן בן 40 מארץ ישראל המחפש ספרים יהודיים שנותרו בין החורבות ונגזלו מספריות יהודיות בגרמניה, במטרה להעבירם לספרייה הלאומית בירושלים.
אדם משכיל בעל ידע בהיסטוריה וספרות, המשמש כדמות מאוזנת ונייטרלית במחזה.
הוא אינו נרתע מהאירופיות ומהפריטים העתיקים, ואף נמשך אליהם, אך צופה בהם מבחוץ.
הרוזן זאברודסקי, "הרוזן" –בעל הארמון, גבר בן 57 ממשפחה אריסטוקרטית המייצג את משטר הקיסרות הישן.
הוא מעריץ את העם היהודי שהצליח לשמור על מסורותיו על אף השואה ומתעב את הנאצים, ואף לקח חלק במחתרת אנטי-נאצית במהלך המלחמה.
הוא מחבב במיוחד את התרבות הישנה ונאחז בה, דבר שמוביל אותו במסלול התנגשות עם דורה רינגל.
לנה – נערה יפה בכותונת לבנה.
ניצולת השואה, בת 19, שבמהלך בריחתה הגיעה לארמונו של הרוזן ואינה יודעת שהמלחמה הסתיימה.
אל הסיפור הגיעה גולדברג לאחר ביקורה בצ'כיה בשנת 1947 ולינה בארמון שהוסב למרכז עבור סופרים.
כשהייתה בדרכה אל הארמון סיפרה לה המלווה כי בעבר ישב בו וילהלם פריק, המושל הנאצי של בוהמיה ומוראביה.
הוא לן בחדר מספר 19. בטירה פגשה גולדברג אדם שהגיע לשם כדי לחפש ספרים יהודיים והוא נדד מארמון לארמון ומספרייה לספרייה.
גולדברג לא חפצה ללון בחדרו של המושל, אך גילתה להפתעתה ביום למחרת שאכן ישנה בו, ולאחר מכן מראה החדר רחב הידיים לא עזב את מחשבתה ובהמשך הפך למחזה.
המחזה זכה לעיבודים רבים על הבמה.
תחילה הועלה בתיאטרון הקאמרי בשנת תשט"ז (הצגת הבכורה הייתה ב-26 בספטמבר 1955) בבימויו של גרשון פלוטקין, עם תפאורה שצייר משה מוקדי ובהשתתפות שושנה ברנע (דורה רינגל), זלמן לביוש (הרוזן), יוסף ידין (מיכאל זאנד) וחנה מרון (לנה) (שכהכנה לתפקיד ביקרה בארמונות עתיקים באירופה).
בשנת 1962 הופיע כהצגת הבכורה בפתיחת התיאטרון הדרמטי ביידיש בפריז בבימויו של יוסף שיין, ובשנת 1963 הוצג בדבלין על ידי תיאטרון הגייט בבימויו של איזי אברהמי, אך לא הצליח.
ב-1965 הועלה בתרגום לצרפתית מאת קלוד סוטה בתיאטרון אדוארד ה-7 בפריז.
עוד הועלה בקונסטנץ וכתסכית ברדיו ברן עם השחקן האוסטרי אטילה הרבינגר (Hörbiger), שם זכה להצלחה.
בשנת 2011 הועלתה ההצגה בתיאטרון היידישפיל ביידיש ("די מלכה פֿון פּאַלאַץ"), בבימויו של יצחק שאולי, בעיצוב תפאורה ותלבושות של יוסי בן-ארי ובהשתתפותם של ענת עצמון, אנדריי קשקר, מירי רגנדורפר, ודורי אנגל.
לאה גולדברג, בעלת הארמון: אפיזודה דראמאטית בשלוש מערכות, מרחביה: ספרית פועלים, תשט"ז.
בעלת האוב מעין דור היא דמות מקראית, המופיעה ב, כחלק מסיפור שאול המלך.
שמה ומוצאה של בעלת האוב אינם ידועים.
לפי , מקום מושבה היה עין דור.
עיסוקה, העלאה באוב, ידוע לנו מ: .
ערב המלחמה בגלבוע עם פלשתים מבקש שאול המלך להיוועץ באלוהים וה' מחריש: בייאושו מבקש שאול מעבדיו למצוא לו בעלת אוב.
העלאה באוב אסורה על פי דין התורה.
בעקבות רדיפת שאול את בעלי האוב והידעונים מסתכנת האישה, אם תיענה לבקשת המלך המחופש, בעונש מוות.
בעלת האוב שידעה על רדיפת שאול, ולא הכירה ששאול הוא זה שעומד מולה.
תמהה: בשאלתה היא מביעה לא רק את סירובה למלא את בקשתו אלא גם את התמרמרותה המוסרית לנוכח הקלות בה הוא מבקש להמיט עליה אסון.
זאת ועוד, יש כאן כפילות: בתחילת הסיפור מסופר, כי שאול הכרית את האובות והידעונים () ופעם שנייה לומדים הקוראים מפיה של בעלת האוב על הסרת האובות.
כפילויות כאלה שכיחות בסיפור המקראי.
בפרק זה יוצרת הכפילות ניגוד בין פעולתו של שאול בעבר לבין פעולתו כעת, כשהוא הולך לדרוש באוב בחשאי.
ניגוד זה מבליט מה עגום מצבו ולאיזה שפל הגיע.
שאול מגיע מחופש אל האישה מעין דור.
ייתכן שהנימה החשאית הזאת מילאה את ליבה של האישה הנרדפת בחשד.
שאול נשבע לה כי לא יאונה לה כל רע.
שבועה זו מניחה את דעתה של האישה והיא מביעה את הסכמתה לביצוע הטקס.
המקרא אינו מתאר את פעולות האישה כדי להעלות את רוחו של המת ומדלג מיד אל לתוצאה - האישה רואה את שמואל.
כאשר מתגלה לה זהותו של שאול בדרך לא ברורה, בעלת האוב פורצת בזעקה גדולה כלפי שאול ב: .
שאול מרגיע אותה ושואל מה ראתה: .
שאול לא היה מעוניין כלל בהפללתה של בעלת האוב אלא רק בהעלאת רוחו של שמואל על מנת לקבל ממנו הכוונה במצוקתו, לאחר שה' לא ענה לתפילתו.
העובדה שבאמצעות ראיית המת היא רואה את שמוסתר מתחת ל"בגדים האחרים" מהווה אישור לכך שאמת דיברה.
שאול מזהה את שמואל לפי תיאורה.
בין שמואל לשאול מתפתח דו-שיח של ממש.
בתחילה שמואל מתרגז, ושואל את שאול: .
שאול מתנצל בפניו, ואומר שצר לו מאוד כי הפלשתים לוחצים את מחנה ישראל, ואלהים אינו עונה לו.
שמואל בתגובה שואל את שאול בתמיהה: , ומודיע לשאול שאלהים סר מעליו, וגם קרע את הממלכה מידו, ונתן לרעהו - דוד.
בנוסף, שמואל מבשר לשאול שהוא ובניו ימותו במלחמה: "וּמָחָר, אַתָּה וּבָנֶיךָ עִמִּי" (פסוק י"ט).
ייאוש שאול לאחר דברי שמואל
שאול, שצם לילה ויום, שכב תשוש אחרי דבריו של שמואל.
מהמילים , ניתן להסיק שהיא נעדרה מהחדר בעת הופעתו של שמואל.
היעלמותו של שמואל לא נמסרת במפורש.
אך בניגוד לשמואל, העזרה לשאול מגיעה דווקא מבעלת האוב.
האישה רואה כי שאול נבהל, , מכאן ניתן להסיק שברצונה לעזור לו, היא מונעת ממראה עיניה על ידי הבנתה לנפשו ועל ידי הזדהות עם סבלו.
בעלת האוב מציעה לשאול מאכל אך הוא מסרב.
בעלת האוב זקוקה לכוח שיכנוע רב על מנת ששאול יאות לאכול.
היא פונה אל המלך ביראת כבוד, נוקטת בלשון: 'שִׁפְחָתְךָ', והיא מציגה את ההיענות להזמנתה כחסד שיגמול לה שאול על האירוח.
היא מוכיחה את דבריה בדרך אנלוגית: .
חוקר המקרא, אוריאל סימון, רואה בכך טיעון לקוי, לכאורה: היא נתנה דבר גדול והיא מבקשת דבר פעוט.
לשיטתו, בהגזמותיה הרטוריות מובלעת הטענה האמיתית, שמכוח נכונותה לסכן את חייה למענו היא קנתה לה מעין זכות על חייו.
לאחר ששאול מתרצה לאכול היא מכינה לפניו מאכלים: .
הרד"ק מביא מחלוקת בין הגאונים האם בעלת האוב אכן העלתה את שמואל באוב:
רב שמואל גאון מוסיף "שאף על פי שמשמעות דברי החכמים ז"ל בגמרא כי אמת היה שהחייתה האישה את שמואל, לא יקובלו הדברים במקום שיש מכחישים להם מן השכל".
הרד"ק מביא גם את דעתם של רב סעדיה גאון ורב האי גאון שסיפור המעשה התרחש כפשוטו שעלה שמואל מקברו ושוחח עם שאול, אך לא היה זה בכוחה של בעלת האוב אלא ה' החייהו כדי לגלות לו את העתידות והקורות שיהיו עמו.
בדרך זו הם מסבירים את בהלתה של האישה בעת ששמואל אכן עלה: , שכן בדרך כלל אין בכוחם של בעלי האוב להחיות מתים ולדעת את העתידות, ורגילים לרמות את הבאים אליהם, אך מקרה זה היה חריג ואירע הדבר בפועל.
על שיטה זו הרד"ק תמה, שאם רצה ה' לספר לשאול את הבאות עליו היה יכול לעשות זאת באמצעות נביא או אורים ותומים ולמה הזקיקו ללכת לבעלת אוב.
פרופסור אוריאל סימון מדגיש את הייחודיות של הסיפור בכך שבניגוד למקובל בספרות דידקטית, המשחירה את החוטא, המספר המקראי לא חושש להודות בכל זאת במידותיה המוסריות ולציירה באור שהוא גם חיובי: "חטאה כבעלת אוב לחוד, וצדקתה כאישה רגישה ונדיבה לחוד.
נאמנות מרהיבה זאת לאמת החיים, למלאות ההוויה האנושית על מורכבותה, נפתוליה וריבוי פניה, נדירה למדי בסיפורת מגמתית".
לפי ילקוט שמעוני לספר שמואל, היה שמה של בעלת האוב 'צפניה', והיא הייתה אמו של אבנר בן נר (על פי הרב עזריה די פאנו בספרו "גלגולי נשמות", שמה היה צפנית).
על פי גרסאות אחרות, היה שם בעלה צפניה, והיא נותרת באלמוניותה.
על פי קדמוניות המקרא היה שמה סֵדֶקְלָה בת אָדוֹד המדיני.
בקוראן גם כן מופיע סיפור על בעלת האוב מעין דור, אך אלישע היה זה שנפגש עם בעלת האוב, והמועלה באוב הוא יהושע בן נון.
דמותה של בעלת האוב מעין דור היוותה השראה לסופרים ומשוררים רבים.
שאול טשרניחובסקי כתב את הבלדה המפורסמת בעין-דור.
"שאול אחוז טירוף" הוא שמו של מחזה פרי עטו של ז'או זה לה טאי, שראה אור בפריז, בשנת 1572 לערך.
שמו המלא של המחזה "שאול אחוז טירוף, טרגדיה שאולה מן התנ"ך, שחוברה לפי דרכם ואמונתם של הטרגיקנים בני הזמן העתיק" מתאר את שאול מבעד לעיניו של נושא כליו.
במחזה זה מקללת רוחו של שמואל את בעלת האוב ושולחה.
בשנת 1931 פרסם יצחק קצנלסון את מחזהו "הרועים".
במחזה היתולי זה מתבקשת בעלת האוב העוברת בין חיים למוות על ידי אליהו הנביא להביא לפניו את שאול.
בעלת האוב טוענת במחזה כי שאול אינו מלך אלא נביא אשר התחפש למלך.
כמו כן מתבקשת בעלת האוב להעלות גם את שלמה באוב.
סיפורו של המפגש בין שאול לבעלת האוב הצית את דמיונם של ציירים רבים, ביניהם ויליאם בלייק, וושינגטון אלסטון, דמיטרי מרטינוב, וגוסטב דורה.
בסדרה מעשי כשפים, אמהּ של סמנתה קרויה "אנדורה" על שם מקום מושבה של בעלת האוב.
בסדרה הסודות של ניקולס פלאמל בן האלמוות, מוזכרת צפניה המכשפה מעין דור כקדמונית בעלת כוחות חזקים.
בעניין היהודים הייתה בולה אפיפיורית שהתוותה את עמדתה הרשמית של האפיפיורות ביחס ליהודים בימי הביניים ולאחריהם.
הבולה הוכרזה בשנת 1120 על ידי האפיפיור קליקסטוס השני, ונועדה להגן על יהודים שסבלו במהלך מסע הצלב הראשון (כ-5,000 יהודים נטבחו בתקופה זו).
בין היתר, אסרה הבולה על נוצרים להכריח יהודים להתנצר, לפגוע בהם, לקחת את רכושם, להפריע לחגיגות החגים שלהם, לפגוע בבתי הקברות שלהם ולנדות ולהחרים אותם.
הבולה משנת 1120 לא הייתה הביטוי האפיפיורי הראשון נגד ההתעללות ביהודים.
בשנת 1065, למשל, האפיפיור אלכסנדר השני כתב לבראנז'ה, השליט החילוני של נרבון בימי ביניים ולבישוף העיר, ושיבח אותם על שמנעו את הטבח ביהודים במחוז שלהם, והזכיר להם שאלוהים לא מאשר שפיכת דם.
גם בשנת 1065 נזף אלכסנדר בלנדולף ה-6 מבנוונטו "שאין להמיר את היהודים בכח."
"אין על [היהודים] לסבול שום דעות קדומות.
אנו מתוך הצניעות והאדיקות הנוצרית והשמירה על עקבות הזיכרון המאושר שלנו, שהניחו בפנינו קודמינו, האפיפיורים הרומיים קליקסטוס, אאוגניוס, אלכסנדר, קלמנט, מודים על עתירתם ומעניקים לה את הגנת הבאקלר שלנו.
אנו מצווים ששום נוצרי לא יכפה עליהם להיטבל, בין אם בחוסר נכונות או סרבנות, או על ידי אלימות.
אך, ברגע שאחד מהם בוחר מרצונו ולמען האמונה, להימלט אל הנוצרים, ברגע שהבחירה שלו הפכה לברורה, עליו להתקבל כנוצרי ללא קטרוג.
שכן, הנטבל לא מרצון איננו מאמין באמת כפי הנדרש על-מנת להיטבל כראוי כנוצרי.
בנוסף, אל לנוצרי להניח [שביכולתו]...
לפגוע בהם, או לגזול רכושם באלימות, או לשנות מנהגיהם הטובים, בכל מקומות מושבם.
מעבר לכך, בחגיגותיהם אל לאיש לטרדם בשום אופן, לא באלות ובאבנים, ואסור לנסות לדרוש או לסחוט מהם שירותים שהם לא חייבים לו, פרט לאלה [לשירותים] שהם כבר רגילים לבצע מפעמים עברו.
כי אין להשחית או לצמצם בתי קברות יהודים, גם לא להוציא גופות מקברים לאחר שנקברו במטרה להרוויח כסף.
יענש בנידוי, אלא אם כן יכפר על מעשיו מידה כנגד מידה."
"בערבית" הוא אלבומה הרביעי של הזמרת שרית חדד שיצא לאור באוקטובר 1997.
חדד הופיעה כחודש בממלכת ירדן תחת השם "סירִית חדאד אל-מוטרבת אל-כּרְמַל".
האלבום מכיל 10 שירים בערבית.
האלבום הפך ללהיט בירדן ובמדינות ערב, וזאת אף על פי שחדד אינה דוברת את השפה.
על פי מקורות מסוימים ייתכן שנמכרו יותר ממיליון עותקים מהאלבום אך הדבר לא אושר באופן רשמי.
חדד הקליטה גם את השיר "אינתה עומרי" אך השיר לא נכנס לאלבום.
באלבום נכללו שני השירים בערבית שביצעה חדד שנכללו באלבומיה "ניצוץ החיים" ו"הדרך שבחרתי" שנקראים "מה ביסמחלק" ו"יאמנואר יאמר".
את האלבום עיבדו: שי ראובני, עלי סרחן, טלל אבו רבב, קאסם סבונג'י ואימאן עבדאלה.
מס'שםמיליםלחןאורך השיר1."ג'אני ג'אני"עארף לאפיאחמד ראמי4:292."ארוח למין"עבד אל מונעים אל סיבאעיריאד אל סומבאתי14:033."חבייתאק מבן אנאס"קאזם אלסעדיטלל אבו ררב4:204."טראל יא ממה"אליאס אבו ע'זאלהאליאס אבו ע'זאלה5:245."מילי עליי"עארף לאפידני שושן4:536."סאקן"עאדל ראפולגורג' מרדירוסיאן3:407."ימסהרני"אחמד ראמיסייד מקאווי15:058."אינתה אל רמז"עארף לאפיעלי סרחן4:179."מה ביסמחלק"אימאד שמס א דיןאימאד שמס א דין5:3610."יאמנואר יאמר"אלי ביטארגורג' מרדירוסיאן4:56
בעקבות שרלמאן הוא מותחן על רקע היסטורי, ספרו השביעי של הסופר האמריקאי סטיב ברי, והרביעי מספריו העוסק בעלילותיו של סוחר ספרים וסוכן לשעבר של משרד המשפטים של ארצות הברית בשם קוטון מאלון.
הספר ראה אור בדצמבר 2008 בהוצאת "ספרי בלנטיין", ובתרגום לעברית של אורי בלסם, בשנת 2011 בהוצאת מטר.
פורסט מאלון – אביו של קוטון, נהרג בעת שפיקד על הצוללת החשאית NR-1A (תאומה בדויה של הצוללת NR-1 )
סטפני נל – מנהלת המחלקה במשרד המשפטים האמריקאי, המפקדת הישירה של קוטון מאלון
אדווין דייוויס – סגן היועץ לביטחון לאומי, חברה לשעבר של מיליסנט סן שנרצחה בהוראת לנגפורד ראמזי
דיאן מקוי – עוזרת היועץ לביטחון לאומי
לנגפורד ראמזי – אדמירל ארבעה כוכבים, מפקד אגף המודיעין של צי ארצות הברית
קפטן הובי – עוזרו האישי של אדמירל ראמזי
סטרלינג וילקרסון – מנהל המשרד של מודיעין הצי האמריקאי בברלין
צ'רלי סמית ג'וניור – מתנקש מקצועי בשירות פרטי של לנגפורד ראמזי
הרמן אוברהאוזר – חוקר גרמני בעל עבר נאצי, מפקדו הבדוי של שירות האננרבה שפרש ממנו לאחר שהגיע למסקנות בדבר מקור הגזע הארי שלא התקבלו על דעת היטלר
דיץ אוברהאוזר – בנו של הרמן אוברהאוזר, נסע בעקבות אביו לאנטארקטיקה על סיפון ה-NR-1A ואבד עם שאר אנשי צוותה
איזבל אוברהאוזר – אשתו של דיץ והאפוטרופוסית עבור בנותיה על נכסי המשפחה.
משסה את בנותיה זו בזו
דורותיאה לינדאואר וקריסטל פולק – בנותיהם של איזבל ודיץ אוברהאוזר, יריבות מרות זו של זו.
בעלה של דורותיאה הוא ורנר לינדאואר, בנם היחיד נהרג בתאונת דרכים
ויליאם גרוס – מפקד בסיס פורט לי בווירג'יניה בו הוטמנו ממצאי מבצעי קפיצה לגובה וטחנת רוח וממצאים נוספים הקשורים במשימתה של ה-NR-1A
אולריך הן – העוזר הראשי ואיש המודיעין של בית אוברהאוזר, סוכן השטאזי לשעבר
קיין אטוס – סנטור ממישיגן, שוקל להתמודד לנשיאות ארצות הברית
בתה דורותיאה שאבדה את בנה בתאונת דרכים מנהלת במקביל זוגיות כושלת עם ורנר לינדאואר, שגם אותו מנסה איזבל לתמרן לטובת ענייניה.
את הפן הביצועי של מאמצי בית אוברהאוזר מוביל בפיקודה הצמוד, אולריך הן, סוכן שטאזי בעברו.
מאמצי כולם מתנגשים עם תוכניותיו העתידיות של אדמירל שאפתן, מפקד מודיעין הצי, בשם לנגפורד ראמזי.
הוא מעסיק רוצח שכיר מזה שנים שמסלק עבורו בדרכים "טבעיות", יריבים ומתחרים פוטנציאליים.
ראמזי היה שותף בראשית דרכו בחיל הים להפקרת צוות ה-NR-1A ולטיוח הפרשה והממצאים לאחר מכן וחשיפת הפרשה מסכנת את עתידו ברגע קריטי לקראת מעבר עתידי שלו למטה המבצעים המשולבים ואולי גם לקריירה פוליטית כסגן נשיא ארצות הברית.
הוא מנסה להפעיל את רשת סוכני מודיעין חיל הים באירופה ואת הרוצח השכיר הפרטי שלו כדי לפתור את בעיותיו.
בינתיים נחשפים להתרחשויות אישים מסגל הבית הלבן ובשיתוף עם הנשיא דניאלס, שלעיתים מתמרן אותם בלי ידיעתם, מגלגלים מהלך משלהם.
במהלך הספר נחשפת ספרות כתובה בשפת סתרים (למעשה, שפתו של כתב יד וויניץ') של ציוויליזציה קדומה ומפותחת, עמה ניהל קרל הגדול הנקרא בספר "שרלמאן" קשרים באמצעות מזכירו המלומד איינהרד.
משכנם של בני תרבות זו היה באנטארקטיקה לפני שזו כוסתה בקרח המכסה אותה כיום, והיא התקיימה ביבשת גם לאחר שהחלה להתכסות בלבן עד לשלב שבו הסידורים הטכניים שמצאו אנשי תרבות זו להישרדות בתנאי האקלים שהלכו והורעו, לא עמדו יותר בטמפרטורה ההולכת וצונחת.
אז נפוצו לכל עבר ואוסף הידע הכולל שלהם לא נותר במקום אחד.
בעלים ונשים הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה-דרמה בבימויו של וודי אלן.
מלבד אלן עצמו בסרט משחקים גם מיה פארו, סידני פולאק, ג'ודי דייוויס, ג'ולייט לואיס וליאם ניסן.
הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר; שחקנית המשנה הטובה ביותר עבור דייוויס והתסריט המקורי הטוב ביותר עבור אלן.
הסרט יצא מעט אחרי פרידתם של אלן ושל פארו בעקבות הרומן של האחרון עם ביתה המאומצת של פארו, סון-אי פארווין, וכך היה סרטם האחרון ביחד לאחר שיתוף פעולה ב-13 סרטים.
צלם הסרט, קארלו דה פאלמה השתמש בטכניקות ייחודיות לסרט כמו מצלמת יד תוך כדי ניסיון לדמות לסרט פן דוקומנטרי.
זהו סרטו הראשון של אלן כבמאי בחברת ההפקה "סרטי טריסטאר", לאחר עבודה ארוכת שנים עם החברות "יונייטד ארטיסטס" ו"סרטי אוריון" (שכעת התאחדו ל"מטרו גולדווין מאייר").
הסרט מגולל את סיפורם של שני זוגות; ג'ק (סידני פולאק) וסאלי (ג'ודי דייוויס), וגייב (וודי אלן) וג'ודי (מיה פארו).
עלילת הסרט מתחילה כאשר ג'ק וסאלי מודיעים לגייב ולג'ודי שהם החליטו להיפרד.
האחרונים לוקחים זאת קשה, אך הם בכל זאת יוצאים לבלות עימם.
לאחר מספר שבועות, סאלי הולכת לדירה של עמית שביחד הם מתכננים לצאת לאופרה ולמסעדה.
בדירה היא מתקשרת לג'ק ומגלה תוך כדי שיחה שהוא החל לצאת עם מישהי חדשה.
סאלי מאשימה אותו בניהול רומן במהלך נישואיהם.
ג'ק מציג את חברתו החדשה, סאם (לייסטי אנתוני), בפני גייב וג'ודי.
בזמן שג'ודי ושסאם נכנסות לחנות, גייב מכנה את סאם כ"מלצרית" וגוער בג'ק על פרידתו מסאלי לטובת סאם.
לאחר שבוע, סאלי מציגה בפני ג'ודי את החבר החדש שלה, מייקל.
מייקל הוא עמית בעבודתה של ג'ודי שנראה שגם היא מעוניינת בו.
למרות שמייקל אדיב כלפי סאלי, היא לא מרוצה ממערכת היחסים ביניהם.
בינתיים, גייב מפתח חברות עם אחת הסטודנטיות שלו, ריין (ג'ולייט לואיס).
הוא נותן לה לקרוא נובלה שהוא החל לכתוב.
היא מחמיאה לו על עבודתו, אך לא חוסכת ביקורת מליקויי היצירה.
גייב מגיב בהתגוננות כלפי הביקורת של ריין.
מאוחר יותר, ג'ק מגלה על הרומן של סאלי עם מייקל, מה שגורם לו התקף זעם.
הוא נפרד מסאם לאחר מריבה קשה, ונוסע לביתו ששם הוא מוצא את סאלי ואת מייקל במיטה ביחד.
הוא מפציר בסאלי לתת הזדמנות מחודשת לנישואיהם, אך היא מסרבת ומורה לו לעזוב את הבית.
פחות משבועיים לאחר המאורע, סאלי וג'ק מחליטים לחזור אחד לשנייה.
הם נפגשים לארוחת ערב אצל גייב וג'ודי.
לאחר מכן, גייב וג'ודי רבים על חוסר רצונה של ג'ודי לחלוק עם גייב את השירה שהיא כותבת.
לאחר הוויכוח, ג'ודי מגלה לגייב כי היא לא חושבת שמערכת היחסים ביניהם יכולה להחזיק.
בעקבות זאת, גייב עוזב את הדירה וג'ודי מתחילה לצאת עם מייקל.
גייב נותן לריין מתנה ליום הולדתה, אך כשהיא מבקשת ממנו לנשק אותה הוא מסרב.
כשהוא חוזר לביתו הוא מבין שמערכת היחסים בינו לבין ג'ודי נהרסה.
בינתיים, מייקל אומר לג'ודי שהוא זקוק לזמן לבד ושהוא עדיין חש רגשות כלפי סאלי.
ג'ודי יוצאת בזעם מהדירה של מייקל, אך הוא מצליח לשכנע אותה להישאר עמו.
לאחר שנה וחצי, הם מתחתנים.
בסוף הסרט, הקהל רואה שג'ק וסאלי חוזרים להיות ביחד למרות הבעיות במערכת היחסים שלהם.
גייב עדיין נשאר לבד עקב סירובו להתחיל לצאת.
הסרט מסתיים כאשר גייב פונה לקהל בלתי מוגדר, ושואל "אני יכול ללכת?
וודי אלן - גייב רות'
מיה פארו - ג'ודי רות'
ליאם ניסן - מייקל גייטס
בסרט שיחקו גם בתפקידי משנה רון ריפקין ובליית' דאנר.
הסרט הוקרן לראשונה ב-18 בספטמבר 1992 והכניס בשבוע הראשון להקרנתו 3,520,550 דולר ב-865 תיאטראות (4,070 דולר ביחס לכל תיאטרון).
במשך כל הקרנות הסרט, הוא הכניס כ-10.5 מיליון דולר בארצות הברית בלבד, מה שהפך אותו לכישלון קופתי ביחס לתקציב שעמד על 20 מיליון דולר.
הסרט גם הוקרן בפסטיבל הסרטים בטורונטו.
הסרט זכה לביקורות מהללות של המבקרים, וביניהם; רוג'ר איברט מה"שיקגו סאן-טיימס", פיטר טראבס מה"רולינג סטון" ווינסנט קנבי מ"הניו יורק טיימס".
הסרט קיבל ציון של 97% מהאתר "Rotten Tomatoes" על בסיס 37 ביקורות עם ציון ממוצע של 8.2/10.
בעקבות הסיפורים הקסומים היא תוכנית טלוויזיה ישראלית לילדים ששודרה בערוץ הילדים ובערוץ לוגי.
לרוב הפרקים מוטיב שקשור לחגים ואירועים, כגון סוכות, יום הזיכרון ותשעה באב ולכן הם שודרו בסמוך אליהם.
הסדרה משודרת לסירוגין במספר מועדים גם שנים רבות לאחר סיום תקופת השידור המקורית.
פרקי הסדרה בנויים כסיפור בתוך סיפור.
בסיפור המסגרת, סבא אלי (אברהם מור) או סבא יוסי (יוסי גרבר) מספר לנכד יוני (איתי שגב) סיפור במיטה ויוני מדמיין אותו.
הסיפור המרכזי של כל פרק הוא עיבוד מודרני של פיני עדן לספר מפורסם, כגון חיית החושך, מעשיות האחים גרים ואגדות חז"ל והעץ הנדיב.
בעקבות הזמן האבוד היא סדרה של שבעה רומנים (הפטלוגיה) שכתב מרסל פרוסט, המהווים את יצירתו העיקרית.
ביצירה זו הגיבור הראשי הוא הזיכרון האנושי, שבו הכול נשמר, מעובד ומתפרש.
פרוסט מת לפני שהספיק לעבור על הטיוטות והתיקונים לספריו המאוחרים, ושלושת האחרונים פורסמו לאחר מותו.
פרוסט הגיש את ספרו, "בצד של סוואן" (החלק הראשון של "בעקבות הזמן האבוד"), להוצאת Nouveau Revue Francais, אך אנדרה ז'יד, שעמד בראשה, דחה אותו וכך גם הוצאות לאור נוספות.
פרוסט פרסם את הכרך הראשון על חשבונו.
בהמשך קנה Gaston Gallimard, הבעלים של ההוצאה לאור La Nouvelle Revue Française, את הזכויות של הפרסום ופרסם בעצמו את כל ההמשכים.
חרף קבלת הפנים הצוננת, הספר זכה להכרה מתעצמת ומופיע במקום השני ברשימת 100 הספרים של המאה של לה מונד, במקום השמיני ברשימת עשרת הספרים הטובים ביותר בכל הזמנים של טיים מגזין וגם במקום הראשון ברשימת 100 הספרים הטובים ביותר בכל הזמנים.
המחזור כולל שבעה ספרים, שנכתבו בגוף ראשון וכוללים חומר אוטוביוגרפי של פרוסט.
הספרים קשורים ומהווים מחזור אחד, אך אפשר לקרוא אותם בנפרד.
בצד של סוואן (Du côté de chez Swann) – הופיע לראשונה ב-1913 וב-1919 הודפסה גרסה מתוקנת;
בצֵל עלמות מלבלבות (À l'ombre des jeunes filles en fleurs) – הופיע ב-1919 וזכה בפרס גונקור באותה שנה;
צד גרמאנט (Le Côté de Guermantes) – רומן בשני כרכים, שהופיעו בשנים 1920 ו-1921;
סדום ועמורה (Sodome et Gomorrhe) – הופיע בשני כרכים בשנים 1921 ו-1922;
אלברטין איננה (Albertine disparue; במקור נקרא La Fugitive) – הופיע ב-1925;
הזמן שנמצא (Le Temps retrouvé) – הופיע ב-1927.
מחזור זה של שבעה רומנים, הכוללים כ-3,200 עמודים ויותר מ-2,000 דמויות, הניעו את גרהם גרין לומר כי פרוסט היה "הנובליסט הגדול של המאה ה-20", ואת סומרסט מוהם לקרוא לו "יצירת הבדיון הגדולה ביותר עד היום".
בעקבות הזמן האבוד, מצרפתית: ישראל זמורה, תל אביב: מחברות לספרות, יולי 1968, תשכ"ח.
(תרגום לכרך א': "במחוזו של סבן")
בעקבות הזמן האבוד, מצרפתית: הלית ישורון; [עורך התרגום: מנחם פרי], תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשנ"ב 1992–תשע"ג 2012. בתוכם:
בעקבות הזמן האבוד [1]: 'קומברה', הכרך הראשון בעברית, הוא תרגומו של חלק א' מן הכרך הראשון של המקור, 'בצד של סוואן'.
בעקבות הזמן האבוד [2]: בספר זה מופיעים "אהבה אחת של סוואן" ו"שמות מקומות: השם" – ההמשך של 'בצד של סוואן'.
בעקבות הזמן האבוד [3]: החלק הראשון של הכרך השני ביצירה המקורית, 'בצֵל עלמות מלבלבות': "סביב הגברת סוואן".
בעקבות הזמן האבוד [4]: החלק השני של 'בצל עלמות מלבלבות': "שמות מקומות: המקום".
הכלואה: הכרך החמישי של 'בעקבות הזמן האבוד'.
הזמן שנמצא: הכרך השביעי והאחרון של 'בעקבות הזמן האבוד'.
חסרים בתרגום חדש הכרך השלישי והכרך הרביעי של המקור.
הכרך השישי, 'אלברטין איננה', קיים בעברית בגרסתו המאוחרת, בתרגום אביבה ברק.
בעקבות הלהבות הוא ספר מאת הסופרת הישראלית דבורה עומר, שיצא לאור בשנת 1986 ומתאר את מלחמת העולם השנייה מנקודת מבטו של חייל יהודי בצבא הבריטי.
גיבור העלילה הוא יהודה ורסנו, נער יהודי יתום הגר באתונה שביוון.
יהודה מטפל באחותו הקטנה חווה, אשר גדלה יחד עמו בבית יתומים יהודי באתונה.
כאשר יהודה מגיע לבגרות, הוא מחליט לעלות לארץ ישראל, ולנסות להשיג שם כסף כדי להביא בעקבותיו גם את אחותו.
הוא מצליח להתאקלם בארץ ולעבוד כמוכר עיתונים, אלא שאז פורצת מלחמת העולם השנייה.
יהודה מתגייס לצבא הבריטי ונלחם בצבא האיטלקי במערכה במדבר המערבי.
ב-1940 פולשים האיטלקים ליוון, ויהודה דואג לחווה התקועה באתונה.
למזלו, הוא נשלח לאתונה כחלק מחיל המשלוח הבריטי שנשלח לעזור ליוונים.
הוא מוצא את אחותו בבית היתומים, ומבטיח לה שלמחרת ייקח אותה אתו.
אלא שבאותו לילה גם הגרמנים פולשים ליוון והצבא הבריטי מתחיל לסגת מהארץ.
כיוון שהוא מבלה את הלילה עם נערה מקומית, יהודה מקבל את ההודעה מאוחר מדי, ולא מספיק להוציא את חווה מבית היתומים לפני שהוא נאלץ להתפנות יחד עם הבריטים.
הוא ממשיך להילחם בצבא הבריטי, ומשתתף בפלישת בעלות הברית לאיטליה.
הוא מתבשר שאחותו נמצאת במנזר איטלקי, אלא ששם הוא מגלה שהיא המירה את דתה לנצרות.
היא כועסת עליו כי נטש אותה, ורוצה להישאר במנזר.
יהודה מחליט לחטוף אותה מהמנזר, אולם בליל החטיפה הוא מגלה שהיא עברה על פי בקשתה למנזר אחר בצפון איטליה הנמצאת תחת כיבוש גרמני.
הוא נלחם בחזית האיטלקית ומצטרף לבריגדה היהודית.
עם סיום המלחמה הוא מוצב בגרמניה, ומגלה שחווה נלקחה לדכאו.
הוא מוציא אותה משם ולוקח אותה עמו לבסיס.
הוא מגלה שהיא נפגעה בדכאו קשות, לא רק גופנית אלא גם נפשית, אולם היחס החם שהוא משפיע עליה מסייע לה אט אט.