tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת ה'תקי"ז (1757), בהיותו בן שמונה עשרה, נסמך לדיינות, למד אצל אביו ואצל רבי אהרון אזכרי, והשתלם אצל רבי אליהו הצרפתי, כמו כן שימש בהוראה את רבי יוסף עטיא.
בגיל 21, בשנת ה'תק"כ (1760) נתמנה לרב העיר צפרו ושימש בתפקידו ארבעים ותשע שנים.
בימיו ייסד בית מדרש לרבנים ואת המצטיינים שבהם מינה לרבנים ודיינים בקהילות שונות במרוקו.
כן דאג לרווחת בני קהילתו על אף הצרות אשר פקדו את העיר, ועיקר דאגתו הייתה למורים ולמלמדים בעיר.
הוא השתדל להגדיל את הכנסתם, תמך בשביתתם בשנת ה'תקמ"ג (1783) ואף הסתכסך עם פרנסי קהילתו בעבור כך, עד אשר הצליחו המורים במאבקם והגדילו את שכרם.
שימש כמוהל ומל כאלף וחמש מאות ילדים.
בימי שבתו על כס הרבנות בצפרו, עברה העיר צרות רבות, עליהן כתב בספרו: בשנת ה'תק"ן (1790) העליל שר העיר צפרו (ששמו כנראה היה "חאז עבד אלכביר") עלילה על רבני העיר.
הרב שאול ישועה והרב שלמה אביטבול נשלחו לכלא ושוחררו רק לאחר שקהילתם שילמה עבור כל אחד מהם 100 מתקאל (מטבע מרוקאי).
באלול ה'תק"ן (ספטמבר 1790), מעיד הרב שאול ישועה כי הוגלה לאיגלוואן.
יחסיו עם בני קהילתו לא היו תקינים וכלשון הרב ישמ"ח עובדיה בהקדמה לספרו: מתלמידיו: ר' אברהם אציני ר' שלמה אביטבול ור' יהודה אלבז.
ר' רפאל - דרשן ושוחט
ר' יוסף - ת"ח וסופר
רבקה - נישאה לרבי יהודה אלבז, אשר כיהן אחריו כרב העיר וממנו יצאה שושלת אלבז - רבי אבא אלבז, רבי רפאל משה אלבז, רבי עמרם אלבז ועוד.
הלך לעולמו בכ"ה באלול ה'תקס"ט, 6 בספטמבר 1809. על מצבתו נכתב:
הרב שאול ישועה כתב פסקים רבים וכתבים בדיני טרפות אך כתביו אבדו.
נכדיו אספו את מקצת מהתשובות ששלח לכל רחבי מרוקו וקיבצו אותם בספר עם כתביו שנותרו, ספר זה מופיע גם במאגר התורני פרויקט השו"ת של בר-אילן.
אבני שיש חלק א - שו"ת על כל חלקי השו"ע, יצא לאור בשנת ה'תרצ"ה, בירושלים, באתר היברובוקס.
אבני שיש חלק ב - הכולל בתוכו: שו"ת על כל חלקי השו"ע וקונטרס "אבני קודש" - הלכות ומנהגי טרפות ופירושים וחידושים על התנ"ך והתלמוד, יצא לאור בשנת ה'תרצ"ו, בירושלים, באתר היברובוקס.
רבות מאגרותיו נדפסו בספרו של הרב דוד עובדיה "קהילת צפרו".
שאול מזרחי (14 באוגוסט 1936 - 2 באפריל 2018), אשר כונה גם שאול המלך, היה מגדולי שחקניה וסמליה של קבוצת בית"ר ירושלים.
מזרחי שיחק ברוב שנות הקריירה שלו בעמדת הבלם.
מסוף שנות החמישים ועד תחילת שנות השבעים של המאה ה-20 נחשב מזרחי על ידי אוהדיה כמנהיג והסמל של בית"ר ירושלים.
שחקן קבוצת הבוגרים של בית"ר ירושלים, עזרא מזרחי, הזמין את מזרחי, שנהג לשחק בילדותו כדורגל עם חבריו, להצטרף לקבוצת הבת "בית"ר יהודה".
בהמשך, בעונת 1954/55, ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת, ששיחקה בליגת העל הישראלית, וזאת עוד לפני שהיה בן 18, כקיצוני ימני.
במשחק בכורתו כבש צמד שערים מול בית"ר תל אביב ובמשך העונה כבש שערים נוספים.
בתום אותה עונה ירדה בית"ר ירושלים לליגת המשנה.
למרות גילו הצעיר, היה מזרחי שחקן בולט בקבוצה ואת כינויו "שאול המלך" רכש במהרה.
בחלוף שלוש עונות העביר המאמן ארנסט ורמש את מזרחי לתפקיד הבלם.
את עונת השיא שלו רשם בשנת 1957. בתפקידו החדש שיחק עד סיום הקריירה שלו.
מזרחי נחשב בתקופה הזאת לאחד מהבלמים הטובים בישראל.
העובדה ששיחק בנעוריו כשחקן התקפה, השפיעה על סגנון משחקו.
יחסית לבלם, הרבה מזרחי להצטרף להתקפת קבוצתו ולכבוש שערים.
מזרחי מונה להיות קפטן הקבוצה לאחר פרישתו של שלום ציון.
מזרחי היה קפטן הקבוצה במשך מספר שנים, עד שהעביר את התפקיד לחברו לקבוצה, אודי רובוביץ'.
מזרחי שיחק בבית"ר כ-15 עונות ברציפות (אחד משיאני ההופעות של המועדון בכל הזמנים), בהן כבש 40 שערי ליגה.
מספר חולצתו היה 5. בסוף עונת 1969/1970 עזב לקבוצת בית"ר לוד ובתום העונה שאחריה פרש ממשחק פעיל והחל לאמן במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים.
שאול יפה (כ"ח בשבט תרפ"א, 6 במרץ 1921 – ט' בניסן תשל"ז, 23 במרץ 1977) היה מפקד הגדוד החמישי בחטיבת הראל במלחמת העצמאות זמן קצר, וקצין שריון ראשי הראשון.
שאול יפה נולד במושבה יבנאל, בנם השלישי של חיים ומרים (לבית כבשנה) יפה, שעלו מרוסיה ופולין והתיישבו בה.
אחיו הגדולים הם אברהם יפה ואורי יפה ואחותו הקטנה חנה יפה תמיר.
בשנת 1928 עזבה המשפחה את יבנאל ועברה להרצליה, שם נולדה בתם חנה, ובהמשך לרמת גן ולבסוף לתל אביב.
למד בגימנסיה הרצליה ובבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
אחיו הבכור אברהם היה מאנשי השומר הצעיר.
בשנת 1943 היה מפקד מחלקה בפלוגה ג' של הפלמ"ח, וחייליו השתתפו בפריצה למחסן הנשק על הר הכרמל – העימות הראשון של הפלמ"ח עם הבריטים.
בהמשך פיקד על אחת החסימות בעת פריצת מחנה עתלית.
בינואר 1946 הותקף עם אשתו על ידי שלושה שודדים ערבים, נאבק עמם והצליח להניסם.
היה סגן מפקד הגדוד הרביעי של הפלמ"ח.
בשנת 1947 היה ממייסדי קיבוץ יקום, כחבר בגרעין "השומר הצעיר".
בסוף מרץ 1948 מונה למפקד הגדוד החמישי של הפלמ"ח ויועד לעלות עם גדודו לירושלים בשיירת חולדה.
כשהותקפה השיירה ניסה בעזרת טרקטור לחלץ את אחד הרכבים מהבוץ ונפצע.
לאחר מכן היה סגנו של יצחק שדה בחטיבה 8. באוקטובר 1948 מונה למפקד גדוד 82, הגדוד המשוריין הראשון של צה"ל.
במבצע חורב הוביל את הגדוד בכיבוש עוג'ה אל חפיר (ניצנה).
בין פברואר ליולי 1950 היה קצין שריון ראשי, ולאחר מכן פרש מצה"ל.
כיהן כמזכיר הקיבוץ מספר פעמים, ובנוסף היה רכז החטיבה הצעירה של הקיבוץ הארצי.
בספטמבר 1960 נסע כנציג מפ"ם למפגש בין יהודים לערבים בחסות יוגוסלביה.
בשנים 1965–1975 ניהל את מפעל הפלסטיק של הקיבוץ, "פלסטיק יקום".
משנת 1976 היה רכז מחלקת הביטחון בקיבוץ הארצי, ומילא תפקיד זה עד מותו.
היה ממעצבי תורת הביטחון של הקיבוץ הארצי ומפ"ם.
שאול יפה נפטר בקיבוץ יקום בשנת 1977, בגיל 56.
שאול מתניה (8 במרץ 1937 - 20 ביולי 2017) היה כדורגלן ישראלי ששיחק במכבי תל אביב ובנבחרת ישראל.
את הקריירה כשחקן כדורגל התחיל כבר בגיל 12, כאשר הצטרף לקבוצת הנערים של מכבי תל אביב.
ב-1953 עלה לקבוצה הבוגרת בפעם הראשונה.
הוא שיחק בעמדת המגן ולעיתים בעמדת הבלם, והיה מעוז ההגנה של הקבוצה במשך שלוש עשרה שנים.
כשחקן פעיל זכה בשלוש אליפויות ובשישה גביעי מדינה.
מתניה זכה בתואר כדורגלן העונה בישראל לעונת 1961/1962 אז נחשב בין שחקני ההגנה האיכותיים בליגה.
לזכותו 17 הופעות בנבחרת , הראשונה שבהן ב-1956 במוסקבה, בטורניר הקדם אולימפי מול .
שאול מייזליש (נולד ב-4 בנובמבר 1951) הוא עיתונאי ופובליציסט ישראלי, זוכה פרס הנשיא.
מייזליש נולד בשנת 1951 וגדל בפתח תקווה.
למד בישיבת נחלים, ושירת בצה"ל בתפקיד כתב צבאי.
היה חבר מערכת בעיתון הצופה, הגיש תוכניות בנושאי יהדות ודת בטלוויזיה, ביניהן: "מדור לדור" ו"מורשת".
היה המנהל הראשון של רדיו קול חי.
בעבר, הגיש בגל"צ את התוכנית "במוצאי יום המנוחה" עם חגי חריף.
כתב וערך ספרים רבים בנושאי יהדות.
עורך את עלון השבת "השבת".
מייזליש זכה בפרס הנשיא לתקשורת יהודית.
הוא יו"ר פרויקט הספורט של ארגון צו פיוס.
מייזליש נשוי ואב לארבעה, ומתגורר בפרדס חנה.
אבי ההתיישבות הדתית - סיפור חייו של השר מיכאל חזני, הוצאת דון, 1978
חזרה בתשובה - תופעה ואנשים, הוצאת מסדה, 1985
אלבום הרב עובדיה יוסף, הוצאת ידיעות אחרונות, אלבום תצלומים של רוני קדם בצירוף תיאור חייו ודמותו מאת שאול מייזליש, 2002
אש אוכלה אש- על אדמו"רי חב"ד מבעל התניא ועד רבי מנחם מנדל שניאורסון
ניגון הלב- משנתו של האדמו"ר מפיאסצנא
המייג'ור - חייו ופועלו של הרב ד"ר משה אברהם (מוריס) יפה, 2012
מאבק התלמודים: בין בבל לירושלים, דני ספרים הוצאה לאור, קריית גת תשע"ז
רבנות בסערת הימים, חייו ומשנתו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הוצאת ידיעות אחרונות, ראשון לציון 2018
אחד יחיד ומאחד: סיפור חייו ומורשתו של הרב אליהו פרדס, ספריית בית אל תשפ"א (2020) (לצד מנחם מיכלסון)
ערך את סדרת ספרי הרב ישראל מאיר לאו "יהדות הלכה למעשה".
שאול ירוחם מיזאן (בבולגרית: Шаул Мезан; בכתב לטיני: Saül Mézan; 17 באוגוסט 1893, פאזארג'יק, נסיכות בולגריה – דצמבר 1943, אלבסן או קורצ'ה, אלבניה) היה פעיל ציוני, ממנהיגי הקהילה היהודית בבולגריה וממייסדי התנועה הרוויזיוניסטית במדינה.
מיזאן, שהיה גם רופא, סופר, משורר, חוקר תולדות יהודי ספרד בבלקן ופובליציסט, נמנה עם בולטי מתנגדי המשטר הפרו-פאשיסטי בבולגריה בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20 ונאבק נגד האנטישמיות הממוסדת במדינה.
הוא גורש מבולגריה ליוון וממנה נמלט לאלבניה, שם נהרג בקרב בשורות הפרטיזנים ומקום קבורתו לא נודע.
שאול מיזאן נולד בפאזארג'יק למשפחה שנמנתה עם ראשוני התנועה הציונית במדינה.
אמו שרה לבית סֶמוֹ הייתה פעילה מרכזית בקק"ל בולגריה.
מיזאן למד בבית הספר היהודי היסודי שבעיר ובמקביל היה חבר בתנועת "מכבי".
הוא למד רפואה באוניברסיטת ז'נבה והוסמך באורולוגיה ובכירורגיה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין רפואה בגדוד הרגלִים ה-3 "וידין", שעמו לחם בחזית הרומנית במערכה בבלקן ועוטר בצלב הצבא הבולגרי על הצטיינותו בשדה הקרב.
לאחר תום המלחמה הועסק כרופא בדופניצה, פוטר בשל פעילותו הציונית ועבר לסופיה, שם הועסק כעוזר מחקר באוניברסיטת סופיה.
ב-1925 עלה לארץ ישראל, ובה עבד תקופה מסוימת כעוזרו של פרופ' יעקב דולז'נסקי, אך משלא הצליח להשיג משרה קבועה במרכז הרפואי הדסה ובקופת חולים, שב לבולגריה.
ב-1919 הקים מיזאן בפאזארדז'יק את "הוועד לחקר הפולקלור של יהודי בולגריה".
הוא היה פעיל בתנועה הציונית וכן כיהן כנציג הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה בכנסי הפדרציה הספרדית העולמית.
מיזאן השתתף ביחד עם אברהם תג'ר בקונגרס המיעוטים הלאומיים באירופה שנערך לאחר מלחמת העולם הראשונה ובהמשך עמד בראש האגודות היהודיות של חבר הלאומים.
באוגוסט 1923 נבחרו בנימין ארדיטי, מיזאן, ברוך קונפינו ושמואל שטיינברג כנציגי יהדות בולגריה לקונגרס הציוני ה-12 בקרלסבד, אך בפועל רק ארדיטי ושמואל שטיינברג נשאו בו דברים.
בהמשך נבחר מיזאן לסגן יושב ראש תנועת מכבי בולגריה.
ב-1922 היה מיזאן בין הפעילים הבולטים שסייעו להקמת האגודה הקואופרטיבית "עבריה" שפעלה לשיקום כלכלי של יהודי בולגריה והענקת סיוע כלכלי ותרבותי לחבריה ובכלל זה סיוע לניהול עסקיהם ורכישת דיור.
ב-1924 הוציא בנימין ארדיטי לאור את השבועון "אברייסקי גלאס" שביטא לראשונה אופוזיציה לזרם המרכזי בתנועה הציונית.
מיזאן, שהושפע ממשנתו של יוסף מרקו ברוך, כיהן כעוזרו של ארדיטי ובהמשך נמנו השניים עם גרעין המייסדים של התנועה הרוויזיוניסטית בבולגריה, תוך ששם השבועון מוחלף ל"ראזסוויט".
בהמשך עמד מיזאן בראש הוועד המרכזי של התנועה בבולגריה.
מיזאן היה חבר בצה"ר, תרגם את כתביו של זאב ז'בוטינסקי לבולגרית וניהל עמו חליפת מכתבים.
ב-1 בדצמבר 1929 הוקם ביוזמת מיזאן, אברהם תג'ר וחבר הפרלמנט הבולגרי גריגור ואסילב "ועד בולגריה-ארץ ישראל" ועם חבריו נמנו פוליטיקאים כגון פטקו סטאינוב, אנשי צבא ואנשי רוח בולגרים וראשי הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה.
מיזאן נבחר למזכיר הארגון שבין מטרותיו העיקריות היו מאבק באנטישמיות מתוך הצגת חזית מאוחדת יהודית בולגרית ומיסוד קשרי מסחר ותרבות בין בולגריה לארץ ישראל.
מיזאן הצטרף למפלגה הדמוקרטית הבולגרית, נבחר למועצת עיריית סופיה ופעל למען מתן תקציבים לחינוך היהודי בעיר.
במקביל כיהן כמזכיר המדיני של קונסיסטוריון יהודי בולגריה.
עם פרסום החוק להגנת האומה החזיר מיזאן לבוריס השלישי, מלך בולגריה את אות ההצטיינות שקיבל במהלך מלחמת העולם הראשונה ופרסם מאמרים נגד ממשלתו של בוגדאן פילוב.
הוא נעצר מספר פעמים בידי המשטרה הבולגרית ולבסוף במהלך 1942 נשלח לגבול יוון במטרה לגרשו משטחי בולגריה.
לפי אחד המקורות ניתנה הוראה למשטרה הבולגרית להרוג את מיזאן "תוך כדי הימלטות ממעצר", אך הוא הצליח לחמוק ולהגיע לסלוניקי.
מיזאן כתב שני ספרי שירה ופרוזה תחת שם העט "אורם בן נר".
כתיבתו אופיינה בכמיהתו לגאולה של העם היהודי בארצו מתוך אקטיביזם ובהשפעת שירת ימי הביניים של יהדות ספרד ומשורריה על תוכנה וסגנונה.
ב-1920 כתב את שיריו הראשונים "ליל אופל" ו"הדקל", שעסקו בקשר בין עם ישראל למולדתו.
מיזאן כתב גם על שלמה מולכו, על בנימין זאב הרצל, שאותו כינה "הנביא האחרון", ועל יוסף מרקו ברוך, שאותו כינה "פצצה נודדת", ושדרכו הפוליטית השפיעה רבות על מיזאן.
ב-1924 כתב מיזאן על מרקו ברוך:
מיזאן חקר את תולדות יהודי ספרד תוך התמקדות בקורותיהם בבולגריה.
ב-1925 כתב את החוברת "האם משתמשים היהודים בדם הנוצרים?" ובה נסקרו עלילות הדם שהתחוללו באירופה לאורך השנים תוך הזמת הטענה בדבר שימוש בדם הנוצרים.
באותה שנה יצא לאור בצרפתית ספרו על קורות יהודי ספרד בבולגריה שכלל מידע היסטורי וסטטיסטי על יהודי הבלקן וכן מחקר מקיף על אופי חייהם של יהודי בולגריה.
ספר זה מתייחד בכך שהביא מכלול של מנהגים ומסורות שיהודי הבלקן שימרו לאורך השנים ואבדו ברבות הימים.
ב-1931 הוציא מיזאן לאור חוברת בצרפתית שנקראה היהדות והמיעוטים לפני מלחמת 1914–1918 ולאחריה ובמסגרתה דחה את הקשר בין הלאום לגזע ואת הזיקה המלאה בין הלאום למדינה.
ב-1936 יצא לאור ספרו "מאבן גבירול ועד אברבנאל – יהודי ספרד כחלוצי תקופת הרנסאנס" ובו הדגיש את חשיבותם של יהודי ספרד לתחייה התרבותית באירופה בתקופה זו.
ב-1939 יצא לאור ספרו "מסר לדיקטטורים" ובמסגרתו ביצע מיזאן מחקר השוואתי על דיקטטורים לאורך ההיסטוריה העתיקה והמודרנית תוך הצגת השלכות המשטרים השונים לעמים ולמדינות שבהן הונהגו.
הספר מתח ביקורת מרומזת על השלטון הבולגרי, עניין שמיצב את מיזאן כמתנגד משטר.
מיזאן כתב גם באנציקלופדיה יודאיקה על קורותיהם ותרבותם של יהודי ספרד בבלקן.
ב-1938 פרסם מיזאן בעיתונים "פראבדה" בבלגרד ו"לה מומנט" בבוקרשט מאמר בשם "ארץ ערב" ובו טען שהעולם הערבי מחולק לעמים ושבטים, בעלי ניגודי דת ותרבות והסיכוי שיתאחד לכלל אימפריה אחת אינו קיים.
לאחר מינויו של בוגדאן פילוב לראש ממשלת בולגריה, כתב מיזאן שורת מאמרים בעיתונות הבולגרית והיהודית ומתח ביקורת נוקבת על הממשלה ועל המלך הבולגרים בשל מדיניותם הפרו-גרמנית ובכך מיצב עצמו כאחד ממתנגדי המשטר הבולטים במדינה, עניין שהוביל למאסרו ולגירושו מבולגריה.
באפריל 1943, בעת גירוש יהודי סלוניקי על ידי הגרמנים, נעצר מיזאן בסלוניקי ומאחר שהיה נתין בולגרי, פנו נציגי השלטון הנאצי לממשלת בולגריה בשאלה לעניין החזרתו לבולגריה.
ב-11 ביוני 1943 הודיע הקומיסריון לשאלות יהודיות באמצעות משרד החוץ הבולגרי למשרד החוץ הגרמני, כי הממשלה הבולגרית "איננה מתעניינת לחלוטין" במצב היהודים המחזיקים באזרחות בולגרית, המתגוררים בגרמניה או בשטחים המצויים תחת שליטתה.
משרד החוץ הגרמני העביר מכתב למפקדת הגסטאפו ובו נכתב שבהתאם לתשובת ממשלת בולגריה בעניין מיזאן ניתן לגרש את כל היהודים נתיני בולגריה המצויים בחזקת הגרמנים באזור זה.
מיזאן נמלט ממעצרו והוסתר על ידי רופאים איטלקים בבית החולים האיטלקי שבסלוניקי, אשר ניסו להבריחו את הגבול לאלבניה.
קיימות מספר גרסאות לנסיבות מותו של מיזאן.
לפי גרסה אחת, נלכד מיזאן ונכלא בכלא המרכזי בטירנה.
בספטמבר 1943 שוחרר בידי פרטיזנים אלבנים, הצטרף לכוחות "צבא העם האלבני" ושירת כרופא בבית החולים בעיר קורצ'ה.
בדצמבר 1943 התחולל קרב בסמוך לעיר, מיזאן נהרג ומקום קבורתו לא נודע.
לפי גרסה נוספת בדרכו לאלבניה נלכד מיזאן ליד העיר יואנינה ונכלא.
במהלך מתקפה של פרטיזנים אלבנים על בית הכלא שוחרר מיזאן והצטרף לכוחות הפרטיזנים.
בדצמבר 1943, באחד ההרים הסמוכים לעיר אלבאסאן נקלע כוח הפרטיזנים למארב של הצבא הגרמני, מיזאן נהרג בקרב ומקום קבורתו לא נודע.
גרסה שלישית טוענת שמיזאן נהרג כשהיה בדרכו מאלבניה ליוגוסלביה.
בשכונת תל ברוך שבעיר תל אביב-יפו נקרא רחוב על שמו של מיזאן.
בראשית המאה ה-21 פנה אחיינו ירוחם מיזאן לממשלת אלבניה בבקשה לחקור את נסיבות מותו ולאתר את מקום קבורתו.
חוקר תולדות יהדות אלבניה ד"ר אפוסטול קוטני (באלבנית: Apostol Kotani) בסיועו של פרופסור פטרית זורבה (באלבנית: Petrit Zorba) חקרו את נסיבות מותו ומן המחקר עולה, כי ב-29 במאי 1943, נחקר שאול מיזאן במשטרת קורצ'ה ומסר עדות.
בעדותו ציין, כי החל כי מאוגוסט 1941 פנה לקונסול האיטלקי בסלוניקי כדי לקבל אישור מעבר לאלבניה, אך לא נתקבלה תשובה.
ב-9 במאי 1943, עם תחילת שילוח יהדות סלוניקי למחנות ההשמדה, נמלט מיזאן מסלוניקי לפלורינה וב-10 במאי הגיע לעיירת גבול במקדוניה.
הוא חצה את הגבול לאלבניה ובאמצע מאי הגיע לקורצ'ה ובה שכר חדר בביתה של משפחת אלקס ליובוניאס.
בהמשך, התקבל לעבודה בבית החולים המקומי.
בספטמבר 1943, הצטרף לצבא העם האלבני ובדצמבר 1943 יצא לפעולה ממנה לא שב.
החוקרים מניחים כי נהרג ומקום קבורתו לא נודע.
צוות החוקרים המליץ בפני ממשלת אלבניה להכריז על שאול מיזאן כקרבן המלחמה האנטי-פאשיסטית לשחרור אלבניה.
בנוסף, המליצו בפני ממשלת אלבניה להקים אנדרטה לזכרו של מיזאן ועוד תשעה מבני הקהילה היהודית, אשר לחמו לשחרור אלבניה.
קובץ שירי ירושלים, סופיה 1924
ספר הזעקות, סופיה 1928 (פרוזה)
שירי ציון, תרגם מבולגרית והוסיף מבוא ירוחם מזן, ירושלים 2015
שאול מִשעָל (נולד בשנת 1945) הוא פרופסור אמריטוס למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב וראש החטיבה למזרח תיכון במרכז הבינתחומי הרצליה, חוקר הפוליטיקה הערבית והפלסטינית ומייסד המרכז לחקר החברה הערבית בישראל.
משעל נולד בבגדאד שבעיראק, ובשנת 1951 עלה עם משפחתו לישראל.
עם גיוסו לצה"ל, התנדב לצנחנים, ועבר הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
לאחר שחרורו משירות סדיר היה ללוחם מילואים בגדוד 66 של חטיבה 55, ובשורותיה יצא למלחמת ששת-הימים, בה לחם בקרב על גבעת התחמושת.
בהמשך למד מדע המדינה, פילוסופיה וסוציולוגיה.
קיבל תואר דוקטור במדע המדינה מאוניברסיטה העברית, ואת לימודי הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת ייל.
הוא מרצה אורח באוניברסיטת ייל, חוקר אורח במרכז ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת הרווארד ועמית בכיר בבית הספר לבריאות ציבורית באוניברסיטת הרווארד.
משעל ייסד וניהל את המרכז לחקר החברה הערבית בישראל.
פרסם ספרים ומאמרים בכתבי עת מקצועיים ובעיתונות הכתובה בנושאים הקשורים לחברה הפלסטינית, לפוליטיקה הערבית, לכלכלה פוליטית ולתרבויות של משאים ומתנים.
עורך את סדרת תפו"ח בנושאי תרבות, פוליטיקה וחברה (הוצאת משכל - ידיעות אחרונות וספרי חמד).
משעל הוא יועץ אסטרטגי בנושאים הנוגעים לסביבה האזורית והבינלאומית לגופי ממשל וחברות בסקטור העסקי ומשמש כפרשן בנושאי פוליטיקה ערבית, אסלאם רדיקלי, חמאס והזירה הפלסטינית.
אחיו הוא איש התקשורת נסים משעל.
התיזה המרכזית של משעל עוסקת בחמאס המתוארת לעיתים קרובות כתנועה המזוהה עם קנאות אסלאמית ועם יעדים מוחלטים של שחרור פלסטין ותיקון החברה ברוח ערכי האסלאם.
פיגועים רצחניים בקרב ריכוזי אוכלוסייה אזרחית תוך שימוש במכוניות תופת, מתאבדים וסכינאים חדורי אקסטזה דתית הפכו לסימן ההיכר שלה.
חרף זאת, מעשה הטרור של חמאס אינם העיקר מבחינתה והם שוליים ביחס לפעילות קהילתית, גלויה וענפה, אינטנסיבית ומתמשכת, שהיא מנהלת בקרב האוכלוסייה הפלסטינית באזורי הגדה והרצועה.
כתנועה דתית המקיפה תחומי פעילות חברתיים מגוונים, נטועה חמאס עמוק בתוך הקהילה הפלסטינית: מדברת את שפתה העממית, רגישה למנהגי המקומיים, ודימוייה הקיבוציים, שותפה למאוויה הדתיים, מבטאת את ערכיה המסורתיים, וקשובה לצרכיה היומיומיים ולמצוקותיה הקיומיות.
חמאס רחוקה אפוא מלהיות תנועה של מנגינה אחת.
היא אינה נענית לדימוי החד-ממדי שדבק בה.
היא אינה מסתגרת בתוך חומות בצורות של אמיתות מוחלטות, "בבחינת ייקוב הדין את ההר".
היא אינה צמודה לחיזיון דתי משכר של חברה צודקת ומדינה למופת ברוח ההלכה האסלאמית כתנאי מוקדם למעשה.
בנסיבות המיוחדות בהן פועלת חמאס, שעיקרן עימות צבאי עם ישראל ויריבות עמוקה עם הרשות הפלסטינית, השאלה העומדת על הפרק אינה על כמה חמאס נאמנה לעקרונותיה כמו כיצד היא מצליחה להצדיק מהלכים שאינם הולמים את עקרונותיה, ואילו תנאים מסייעים בידה לצמצם נזקים ארגוניים במחירים נסבלים, בשל סטיות ממשנתה הדתית.
בבחירות שהתקיימו בינואר 2006 למועצה הפלסטינית המחוקקת, קרי הפרלמנט הפלסטיני, חמאס זכתה ב-74 מושבים מתוך 132 והפכה לרוב במועצה המחוקקת ולכוח המוביל בממשלה הפלסטינית החדשה.
תבוסתו האלקטורלית של המחנה הלאומי בראשות פת"ח אל מול ניצחונה של חמאס אינה רק אקט של חילופי שלטון אלא הענקת מנדט לחילופי משטר.
שלא כמו חילופי שלטון, חילופי משטר כרוכים ברוויזיה בעקרונות היסוד ובמטרות העל של הרשות הפלסטינית ובהגדרה מחדש של מדיניותה האזורית והבינלאומית, ושל הקווים האדומים ביחסה לישראל.
הרעיון כי החמאס תוכל להתפתות לכדי זניחת סדר-היום שלה נראה כצובר תהודה נרחבת.
בנאום בפני קבוצה של חברי פרלמנט אירופי, מנהיג החמאס בעזה, אסמאעיל הנייה, אמר כי ממשלתו מוכנה לקבל מדינה פלסטינית בגבולות 1967.
עם זאת, ישנם אחרים אשר מצביעים על כך שהסכמת חמאס להפסקת אש היא רק תכסיס.
אפרים קארש טוען בהקשר זה כי "מעל לכל, לא רק שהשמדת ישראל אינה קלף מיקוח, היא לב העניין.
החמאס, שהוא הסניף הפלסטיני של האחים המוסלמים, רואה את המאבק עבור פלסטין לא כמו סכסוך פוליטי רגיל בין שתי אומות מתחרות (ישראלים ופלסטינים), ואף לא כמאבק לאומי להגדרה עצמית על ידי האוכלוסייה המקומית נגד כובש זר.
במקום זאת, הוא רואה את פלסטין כקרב אחד במלחמת קודש ברחבי העולם כדי למנוע נפילה של חלק מבית האסלאם אל הכופרים".
לפלסטינים לא הייתה, ועדיין אין להם, מדינה שיכולה לחדור לחברה וליצור מערכת היררכית שבה קישורים חיצוניים יזרמו דרכה.
בעוד השתייכות קהילתית משחקת תפקיד בחלוקת החברה הפלסטינית לאורך קווים משפחתיים אזוריים ומורחבים, היא לא שיחקה את התפקיד המכריע בעיצוב הזהות הפלסטינית והטענות להגדרה-עצמית אל מול ישראל.
בהיעדר מדינה ומוסדות פוליטיים רשמיים, ובהיותם של הפלסטינים חלוקים בינם לבין עצמם לגבי הזרמים האידאולוגיים התופסים את העולם הערבי, החברה הפלסטינית הופיעה במובהק כחברה מרושתת.
הפלסטינים חסרים כל סוג של מדינה היררכית או רשתית, ובמקום זאת הם מחולקים בין מדינות אחרות, אשר אף אחת מהן, למעט ירדן במידת-מה, לא ניסתה להטמיע אותם בחברה שלהם בדרך כלשהי.
הפלסטינים חולקו על ידי אידאולוגיות בין הזרמים השונים של הפאן-ערביות.
כיוון שהפלסטינים המשיכו להיות חסרים במדינה, הם לא יכלו לבנות מוסדות ריכוזיים וסדר פוליטי היררכי.
האופי המבוזר של החברה הפלסטינית הפך להיות ניכר יותר בעקבות הסכמי אוסלו, למרות העובדה שלפלסטינים ניתנה הזדמנות להתחיל בבניית מדינה היררכית שביכולתה לחדור ולרכז את החברה הפלסטינית באמצעות הרש"פ.
למעשה, הם הפכו את הרשות-הפלסטינית להשתקפות החברה שלהם - מיזוג של סיעות מבוזרות שתמיד נמצאות בריב.
לפיכך, במקרה הפלסטיני, החברה היא שחודרת אל תוך המדינה ולא להפך.
הצהרת העקרונות משנת 1993, שהיא הראשונה בהסכמי אוסלו שנחתמו בין ישראל לאש"ף, הביאה להקמת הרשות הפלסטינית במאי 1994. למרות הקמת ממשלה פלסטינית מעין-רשמית, דפוס היחסים בין ישראל לפלסטינים לא השתנה באופן משמעותי, למרות קיומה של רשות פלסטינית חובקת-כל לכאורה, והוא עדיין התבסס על היחסים בין ישראל לבין אש"ף (במיוחד פת"ח).
היסוסו של יאסר ערפאת להעביר סמכות אמיתית מפת"ח לגופי הרשות הפלסטינית הבטיח כי ההבנות האמיתיות שהוסכם עליהן עם ישראל תתבססנה על ערוצי תקשורת בלתי-רשמיים יותר מאשר על קשרים רשמיים.
לכן, כמו במקרה של ירדן (ואף יותר, שכן המדינה הפלסטינית נמצאת עדיין בשלב העוברי שלה), הקשרים נוטים, במידה רבה, להיות מבוססים על יחסים בלתי פורמליים ומידה רבה של אמון - כיוון שהסכמים רשמיים שאליהם מגיעה ישראל עם הרשות הפלסטינית יהיו חסרי-משמעות במידה רבה, כל עוד לא יגובו על ידי פת"ח.
לניתוח רשתי שכזה ישנן השלכות חשובות לעתיד היחסים בין ישראל לפלסטינים.
הוא מציע כי הסכמים רשמיים בין ישראל לבין הרשות הפלסטינית משקפים רק חלק ממערכת היחסים הכוללת בין הצדדים.
אמון הוא חיוני מאחר שרובה של מערכת היחסים מתקיים מחוץ למסמכים, והיחסים הרשמיים אינם נותנים ודאות מספקת, שכן הם לא מחייבים את הצדדים ביחס להסדר הקבע של הסכסוך.
המנהיגות השיעית השולטת באיראן, אומרת הדעה הרווחת, חותרת להשתלט על המזרח התיכון, למחוק את ישראל למעל פני המפה.
לשנות את פני המשטרים בעולם הערבי ולהשליט את רוח השיעה על האסלאם הסוני.
משעל טוען כי בדיקה מעמיקה יותר מגלה כי הנהגה שיעית חיה ופועלת בעולם מורכב ורב-ממדי ונוהגת בזהירות מפוקחת המתבקשת מתוקף יחסי הכוחות והפוליטיקה הבינלאומית.
בעוד שהחזון השיעי מצטייר כאוטופי, ההתנהגות בפועל היא מדודה וכפופה להכרה במגבלות המקום והזמן.
הם ערים לצרכים הקיומיים של האוכלוסייה, לאילוצים הכלכליים, לגאופוליטיקה האזורית הגוזרת עליהם הליכה בתווך שבין הקצוות וברווח שבין הטיפות.
זמן חמאס, מהדורה שנייה, (יחד עם א.
סלע), 2006, הוצאת ידיעות אחרונות.
זמן חמאס (יחד עם א.
סלע), 1999, הוצאת ידיעות אחרונות.
אבנים זה לא הכל (יחד עם ר.
אהרוני), 1989, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
אשליה אמריקאית: בוש ומלחמתו בטרור העולמי, בעריכת שאול משעל ואברהם שלוין, חיבר: איאן שפירו (תרגמה: יעל ענבר), 2007, הוצאת מאגנס.
325-353, 2002.מאמר זה הומלץ כחובת קריאה על ידי מילון אוקספורד לביבליוגרפיות, בנושא דיפלומטיה תחת קטגורית יחסים בינ-לאומיים, בעריכת כריסטופר סילי (2011)
הרב שאול משה זילברמן (ט"ו באלול תר"י, אוגוסט 1850 - כ"ג בתמוז תרצ"ט, יולי 1939) היה רב בפולין, כיהן ברבנות במספר ערים, ונודע על שם רבנותו בוויירושוב.
בסוף ימיו היה רבם של חסידי גור בארץ ישראל, וחבר הרבנות בתל אביב.
נולד לרב יצחק אייזיק אלימלך זילברמן (בנם של שאול ופעריל זילברמן), מחסידי קוצק, ולמרים, בתו של הרב שר שלום יזרעאל (אחיו של מאיר קוואלער) אב בית הדין של פיונטקי ומצאצאי המהרש"ל.
בילדותו חלה והרופאים אמרו נואש לחייו, אביו הזכירו לפני האדמו"ר מקוצק לברכה וענה לו קצרות: עה, ער וועט דאך האבן אריכות ימים, ואכן נתקיימה ברכתו והוא הסתלק בשנת התשעים לחייו .
בהיותו בגיל 10 נסע עם דוד אמו ר' אלחנן אונגר מפיונטקי לחידושי הרי"ם מגור.
החידושי הרי"ם דיבר עמו בלימוד, ולאחר מכן הורה לו ללמוד שולחן ערוך יורה דעה.
עוד הורה לו האדמו"ר ללמוד אצל רבי שלום צבי הכהן בזגירש.
עקב גילו, סירבו לקבלו בישיבה.
כשנסע בשנית לחידושי הרי"ם, שאלו האדמו"ר האם הוא לומד בזגירש, ומשנענה בשלילה שלח אותו בשנית לשם, בצוותו שיאמר לראש הישיבה שהוא שלחו, והוא אכן התקבל לישיבה.
בהיותו בגור התחבר לנכדו של האדמו"ר, רבי יהודה לייב אלתר.
בשנת תרכ"ו בערך נסע ללמוד בקרושנוביץ אצל ראש הישיבה ורב העיר רבי אברהם בורנשטיין, לימים רבה של חסידות סוכטשוב.
לאחר פטירת האדמו"ר מגור הוא נסע יחד עם רבי אברהם אל רבי חנוך הניך מאלכסנדר.
בשנת תרכ"ח נישא לבתו של אברהם מיכאל טונדובסקי מדווארט.
לאחר פטירת רבי הניך מאלכסנדר בשנת תר"ל, החל רבו רבי אברהם מסוכטשוב לכהן באדמו"רות.
הרב שאול משה נשאר חסיד גור, אך שמר אמונים לרבו ה"אבני נזר".
בנוסף למד גם אצל הרב יהושע מקוטנא.
לאחר חתונתו בשנת תרכ"ח - 1868 התגורר בדווארט אצל חמיו אברהם מיכאל טונדובסקי 14 שנים, שם הקים ישיבה בשם "ישיבת ר' שאול דווארטער" ועמד בראשותה.
בשנת תרמ"ב הועמד ברבנות קוז'מינקה הסמוכה לקאליש.
גם בעיר זו הקים ישיבה.
בזמן זה נפטרה אשתו הראשונה והוא נישא בשנית לחנה, בתו של המקובל ר' חיים הכהן מנובידוואר.
באדר תרמ"ט, לאחר שראש אב בית הדין, הרב יעקב נפתלי זילברברג, עזב את וירשוב, נקרא לכהן בה ברבנות.
הוא העביר לווירשוב את ישיבתו ומאות תלמידים למדו אצלו בתקופה זו.
בשנת תרע"ב ביקר בארץ ישראל בשליחות האדמו"ר מגור, על מנת ליישב את ההדורים בכוללים.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה ברח מעירו לאחר שנודע לו שהרוסים מתכננים לתופסו כבן ערובה, על מנת להבטיח שבני העיר לא ישתפו פעולה עם הגרמנים.
הוא הגיע ללודז', מונה לראב"ד בעיר, ולמפקח על הכשרות.
בשנת תר"פ החל להתכונן לעזוב את פולין ובשנת תרפ"ד עלה לארץ ישראל והתיישב בדרום תל אביב.
חסידי גור בארץ ישראל, ובפרט בשטיבל "נחלת בנימין", קיבלוהו כרב ומנהיג.
הוא הצטרף לרבנות תל אביב, אך בהמשך פרש מהוועד הלאומי, בהוראת רבו מגור.
בשנת תרפ"ט, לאחר עזיבתו של הרב מנחם מנדל כשר את ארץ ישראל, נסע לירושלים לומר שיעורים במקומו בישיבת שפת אמת.
בנו, הרב יהושע, מילא את מקומו ברבנות חסידי גור בתל אביב וכחבר מועצת הרבנות תל אביב.
בנו הרב אברהם צבי (אשתו מינדל רגטבלום - והיו להם 7 ילדים), רבה של פראשקה במחוז לודז' וחותנו של הרב יששכר תמר - נספה בשואה.
בתו טאבא (אשת צבי שירדצקי שנספה בשואה.
(אשת יוסף אליעזר גליקמן, בן אברהם ויענטא גליקמן)
בתו יוכבד - נספתה בשואה.
(מיכאל העניך - נפטר בת"א)
בנו יעקב מאיר - נספה בשואה.
בנו חיים - נספה בשואה.
בנו יצחק אייזיק אלימלך - נספה בשואה.
(אשת אברהם מרדכי אלתר, בנו של רבי משה בצלאל אלתר וחותנו של רבי פנחס מנחם אלתר)
(אשת הרב ישראל מאנדל, אביו של מאיר מאנדל חתנו של האדמו"ר מגור רבי שמחה בונם אלתר)
חידושי רבי שאול על הש"ס
שו"ת רבי שאול משה, תשי"ט
פרדס שאול על התורה וחמש מגילות, ירושלים, תש"ה
אבני שהם, חידושים על סדר מועד, רמב"ם הלכות שבת ושולחן ערוך הלכות עירובין.
בנוסף חיבר חיבור על איזהו נשך והלכות ריבית אך הוא אבד.
שאול צבי מֶרין (Merin; 25 באוגוסט 1933 – 28 באוגוסט 2012) היה פרופסור לרפואה, מבכירי רופאי העיניים בישראל.
מרין נולד ב-1933 בעיר בֶּנְדִין שבפולין, בנם של יצחק וגיטל.
במלחמת העולם השנייה גורשה המשפחה עם יתר היהודים לגטו שהקימו הגרמנים בעיר.
ב-3 באוגוסט 1943, כשעמדה המשפחה בתחנת הרכבת בדרך להישלח לאושוויץ, נמלטו שאול ואחותו הצעירה דינה לביתה של מי שהייתה עוזרת הבית של המשפחה לפני הגירוש, אניִילה זוואדזקה (Aniela Zawadzka), ושם הצטרפו לדודם, שכבר מצא אצלה מסתור.
אצלה הסתתרו עד לשחרור האזור על ידי הצבא האדום בינואר 1945, וזוואדזקה שימשה כאם מאמצת עבורם.
(לאחר המלחמה נישאו זוואדזקה והדוד וולף שוַוייצר ועברו לאיטליה.
ב-23 בנובמבר 2005 קיבלה בתם פליציה שווייצר את התואר חסיד אומות העולם עבור אמהּ המנוחה.)
בשנת 1960 סיים מרין את לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1963, לאחר שירותו הצבאי, החל את התמחותו במחלקת העיניים של בית החולים הדסה עין כרם.
בשנת 1970 הוענק לו תואר מומחה.
יצא לשלוש שנים נוספות של השתלמות ברפואת עיניים בטורונטו שבקנדה ובשיקגו שבארצות הברית.
כמו כן צבר שלוש שנות עבודה רפואית וכירורגית בארצות שונות באפריקה.
במלחמת יום הכיפורים שירת בחזית הסורית כרופא חטיבת השריון 679, בדרגת רב-סרן.
מרין כיהן כרופא בכיר במחלקת העיניים של הדסה עין כרם וכן ניהל במשך 20 שנה את יחידת העיניים בבית החולים הדסה הר הצופים.
הוא התמחה במיוחד במחלות תורשתיות של העין ובמחלות רשתית העין, לרבות סיבוכי סוכרת.
בשנת 1968 קיבל דרגת מרצה באוניברסיטה העברית, והחל מ-1979 היה פרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
הוא פרסם שני ספרים (על מחלות תורשתיות של העין) וכ-110 מאמרים ופרסומים רפואיים.
בנוסף שימש במשך 6 שנים כיושב ראש איגוד רופאי העיניים בישראל, וכיהן כיושב ראש האיגוד הישראלי לחקר העין והראיה במשך 4 שנים.
בנוסף, במשך 7 שנים היה יושב ראש ועדת הבחינות הארצית לתואר מומחה ברפואת עיניים.
בשלהי חייו ניהל את היחידה למחלות רשתית בבית החולים סנט ג'ון בירושלים.
שאול מרין נפטר בקיץ 2012 לאחר מחלה קשה, בגיל 79. נקבר בבית העלמין בקיבוץ קריית ענבים.
מרין היה תושב ירושלים, נשוי לרחל, אב לשלושה.
בנו פרופסור עופר מרין, כירורג לב-חזה בהתמחותו, ניהל את מערך הטראומה בבית החולים שערי צדק בירושלים וכיום משמש כמנכ"ל בית החולים.
שאול לאך (נולד ב-16 במאי 1957) הוא פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית.
הוא סיים ב-1980 תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית ועד שנת 1985 סיים שני תארים שניים בכלכלה באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1988 סיים דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת קולומביה, והחל לשמש כמרצה באוניברסיטה העברית.
ב-1994 היה מרצה אורח באוניברסיטת ג'ורג'טאון וב-1995 שימש ככלכלן במועצת הפדרל ריזרב.
שימש כראש החוג לכלכלה באוניברסיטה העברית בשנים 2011-2015. במהלך השנים 2008-2013 שימש כעורך וכעורך שותף במספר כתבי עת כלכליים ובהם The Journal of Industrial Economics.בשנים 2005-2007 שימש פרופ' לאך כיו"ר המכון למחקר כלכלי בישראל ע"ש פאלק.
פרופ' לאך נשוי לד"ר קרנית פלוג, לשעבר נגידת בנק ישראל, ולהם שני ילדים.
בשנת 2011, כשעלה שמה של אשתו לכהונת המשנָה לנגיד בנק ישראל, פורסם שמבקר הפנים של בנק ישראל קבע ב-1998 כי לאך הועסק באופן חריג בבנק בחטיבת המחקר, בניגוד לנהלים לכאורה, בין היתר על רקע עבודתה של אשתו כמשנָה לראש החטיבה בחטיבה שבה הועסק, חטיבת המחקר של בנק ישראל.
כשעלתה שאלת מינוייה של קרנית פלוג לא מצאה ועדת טירקל כי יש בכך לפגום במינוי.
שאול יצחק פניגשטיין (1863 ורשה, פולין - 29 בנובמבר 1940 תל אביב) היה סוחר חרדי, חסיד גור, מייסד בתי ורשה ביפו.
שאול יצחק נולד בוורשה לפייגה ודב אריה פניגשטיין, שהיה מחסידיו של האדמו"ר מזוואלין הרב שמואל אליהו טאוב.
ב-1871, במהלך פוגרום, נרצח אביו ושאול יצחק ברח לכפרים שמסביב לוורשה.
לאחר שנרגעו הרוחות חזר לביתו ולאמו.
האם שחששה לחייו הביאה אותו לחצרו של האדמו"ר מזוואלין, שם התחנך עד הגיעו לגיל 13, אז ביקשו האדמו"ר לחזור לבית אמו בוורשה על מנת לעזור לה בעבודתה בתחום המסחר.
ב-1877, כשהיה בן 14, גויס לצבא הצאר והשתחרר בשנת 1882, לאחר חמש שנות שירות.
בשנת 1883 נישא לריבה לאנדשטיין, בתו של ברוך לאנדשטיין, שהיה גיסו של האדמו"ר מגור.
את החופה ערך האדמו"ר מגור.
הזוג הצעיר עבר לגור בדירה שכורה בוורשה ושאול יצחק עשה חיל בתחום יבוא ושיווק תבלינים.
ב-1884 נולד לזוג בנם הבכור, נפתלי דב, על שם אביו ההרוג של שאול יצחק.
הילד נפטר בגיל צעיר, אך לאחר מכן נולדו לו עוד 11 ילדים בין 1886 ו-1906. אחת מבנותיו נישאה לימים לרב אברהם חיים נאה.
בתחילה התנגד שאול יצחק לרעיון של חובבי ציון, אך בהשפעת בנו, שמואל אליהו, נטה לבסוף לתנועה זו.
גם עלייתה של אחותו של שאול יצחק, חיה לאה, לירושלים ב-1874 לירושלים (שם נישאה לאריה-מרדכי רבינוביץ, בנו של האדמו"ר רבי יהושע אשר רבינוביץ, האדמו"ר מפוריסוב, ונכדו של יעקב יצחק מפשיסחה שכונה "היהודי הקדוש"), השפיעה על יחסו לתנועה זו.
אך "הקש ששבר את גב הגמל" היו פרעות ביהודים, כתוצאה מכישלון מהפכת 1905, שהגיעו לוורשה ובמהלכן ניסו פועליו של שאול יצחק לרצוח אותו במפעלו.
לאחר שניצלו הוא ומשפחתו, גמלה בלבו ההחלטה לעלות לארץ.
מאותו יום החלה המשפחה בהכנות לעליה.
ביום ראשון, 10 בדצמבר 1905, עזבה המשפחה את ורשה בדרכה לישראל.
בוורשה נשאר הבן, ברוך חיים, על מנת לחסל את שאר עסקי המשפחה.
הבן הצטרף למשפחה לאחר כשנה.
בדרכה עברה המשפחה באודסה ומשם, על האונייה "סֶסָרֶבִיץ", ליפו, שלחופיה עגנו ב-26 בדצמבר 1905. לאחר לילה ביפו ויומיים בדרכים הגיעה המשפחה לירושלים.
לאחר תקופה קצרה בירושלים, בה נהיה סוחר אמיד, החליט שאול יצחק לעזוב את העיר.
ב-1907, בעזרתו של קרובו, שאול יצחק פריינד, רכש שאול יצחק, תמורת 15,000 פרנק זהב, את חוותו ואדמותיו של גֵיאוֹרג קָאפּוּס, שהיה מהמתיישבים הטמפלרים של המושבה האמריקאית ביפו.
החווה הייתה ממוקמת על גבול תל אביב - יפו (כיום רחוב סלמה פינת רחוב קיבוץ גלויות).
בגלל החוקים העות'מאנים נרשם הנכס על שם שאול יצחק פריינד, שהיה בעל נתינות טורקית.
רק בשנת 1921, לאחר תחילת המנדט, נרשמו האדמות על שם שאול יצחק פניגשטיין.
הוא קרא למקום "די וארשעווער הייזער" ("בתי ורשה").
במבנה הגדול הושיב את בני משפחתו ואת שאר הדירות השכיר לאנשי העלייה השנייה שהגיעו לארץ באותן שנים.
פניגשטיין נהג להגיע בעצמו לנמל יפו על מנת לקבל את פני העולים ולהציע להם את חדריו.
בין הדרים בחווה היה גם יצחק שימשלביץ, שהיה לימים הנשיא השני למדינת ישראל, יצחק בן-צבי.
תוכניותיו של פניגשטיין להתפרנס מתנובת פרדסיו ומהשכרת חדריו לא צלחו מכיוון שרוב הדיירים היו עניים מכדי לשלם שכר דירה, ולכן החל לפתח תעשייה זעירה כמו ייצור מעדני הדגים, מרגרינה, נרות, קלייה וטחינת קפה ועוד.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ציווה המושל הצבאי של יפו, חסן בק, על כל הנתינים הזרים לקבל את הנתינות העות'מאנית, ולא - יגורשו מן הארץ, אך שאול יצחק בחר לשמור על הנתינות הרוסית שלו.
ב-17 בדצמבר 1914 הורו השלטונות העות'מאנים על גירוש בעלי הנתינות הרוסית מהארץ.
הליך זה נבלם בחלקו על ידי הארגונים היהודיים, אך ב-28 במרץ 1917 חודש הצו והחל גירוש תל אביב שבמהלכו גורשה משפחת פניגשטיין לפתח תקווה.
בפתח תקווה התאכסנה המשפחה אצל שלמה יצחק שטמפפר.
ב-15 בנובמבר 1917 נכבשו פתח תקווה ויפו על ידי הכוחות הבריטים והגולים, ובתוכם משפחת פניגשטיין, הורשו לחזור לביתם.
עם חזרתו ל"בתי ורשה" גילה שאול יצחק שחלק ממבני החווה הוחרמו לשימוש הצבא הבריטי, אך אלו פונו ב-1918 וניתן היה לשפצם ולהשכירם מחדש.
בנוסף פתחה המשפחה חנות סדקית ביפו (כיום רחוב רזיאל).
במהלך מאורעות תרפ"א (מאי 1921) צרו פורעים ערבים על שער החווה בזמן שבני המשפחה שהו בה, אך לפני שהצליחו לפרוץ פנימה גורשו על ידי חיילי הגדוד העברי "הראשון ליהודה" שהגיעו למקום ממחנה סרפנד.
מחשש לחידוש המהומות נטשה המשפחה את ביתה ועברה, לתקופת מה, לתל אביב.
בתקופת המנדט הוקמו המוסדות הציוניים ושאול יצחק היה מעורב בוויכוחים המרים בין דתיים לחילוניים.
במהלך מאורעות תרפ"ט ובעקבות הטבח בחברון פינו לוחמי ההגנה את משפחת פניגשטיין לתל אביב.
רק לאחר מספר חודשים חזרה המשפחה לחווה.
ב-21 במאי 1931 נפטרה ריבה פניגשטיין ועשרה חודשים לאחר מכן נשא לאשה את ברכה נחשון ועבר לגור בתל אביב.
ב-1934 עבר הבן לייביש פניגשטיין לגור בחווה אך גם הוא עזב לאחר שנה.
במהלך מאורעות תרצ"ו ננטש המקום מכל יושביו ופורעים ערבים בזזו ושרפו את המקום.
לאחר דיכוי המרד ב-1939 חזר שאול יצחק להשכיר את אותם חלקים במבנה שלא נשרפו.
ב-29 בנובמבר 1940 נפטר שאול יצחק פניגשטיין והוא בן 78 ונקבר בהר הזיתים.
לאחר פטירתו מכרה המשפחה את החווה למתווך מקרקעין שמכר את המקום למשפחה ערבית.
ב-15 באוגוסט 1947 החלו פרעות ערבים בשכונות התפר בין יפו לתל אביב, ובמהלכן נשרפו בתי ורשה עד היסוד.
לאחר מלחמת העצמאות עבר השטח לרשות האפוטרופוס לנכסי נפקדים, ולאחר מספר שנים הוקם במקום המטה הארצי של משטרת ישראל.
בשנת 2000 הוקם במקום מטה מחוז תל אביב החדש.
במקום מוצב שלט המזכיר את עברו של המקום.
הרב שאול מקיקץ שלי (1887–29 בנובמבר 1969, ה'תרמ"ז - י"ט בכסלו ה'תש"ל) היה רב ודיין, מורה, מתרגם ועורך ספרות רבנית, מגדולי רבני ג'רבה במאה העשרים.
נולד בג'רבה בשנת 1887 (ה'תרמ"ז) לרב מעתוק שלי.
בצעירותו למד והתחנך אצל הרב דוד (דידו) הכהן.
בחודש דצמבר 1906 (כסלו ה'תרס"ז) החל לשמש כעוזר בחינוך תלמידים בבית המדרש על שם הרב חזקיה פרץ, יחד עם הרב יוסף ברבי.
כשזה האחרון נפטר, התמנה הרב שאול לשמש כראש הישיבה.
רבים מגדולי הקהילה היו תלמידיו בתפקידו זה, בהם הרבנים שלמה מאזוז, מרדכי סגרון, רפאל כדיר צבאן, בוגיד חנינא סעדון, צגייר עשוש ועוד.
את חייו הקדיש להעתקת כתבים של רבני תוניסיה, אותם תרגם, ערך והדפיס.
במשך חייו שימש כחזן ושליח ציבור בעיקר בשבתות ובחגים בבית הכנסת על שם הרב חזקיה פרץ.
כן שימש כסופר כתובות ושטרות שונים בבית הדין במשך 24 שנים, ומונה למורה הוראה על ידי הרב כלפון משה הכהן.
פעמיים בשנה היה דורש בפני הציבור בבית הכנסת הגדול של ג'רבא.
בשבת שלפני ראש חודש אדר, ובשבת שלפני ראש חודש אייר.
בשנת 1923 (ה'תרפ"ד) חלה במחלה שהתאפיינה בחולשה וכאבים, ממנה לא הבריא עד לפטירתו.
חיבר פיוטים רבים, חלקם מותאמים ללחנים של שירים ערביים ידועים.
בתחילת ספרו "לשם אשים" (ג'רבה, תשי"ח) פרסם שיר "לחג העצמאות למדינת ישראל הוא יום 5 לחדש אייר" (בית ראשון מתוך חמישה בתים בפיוט):
בשנת 1950 (ה'תש"י) עלה לישראל דרך צרפת, והשתכן במושב ברכיה.
לאחר מספר שנים עבר לשלומי.
הלך לעולמו ב-29 בנובמבר 1969 (י"ט כסלו ה'תש"ל) ונקבר בבית הקברות הישן בבאר שבע, על פי בקשתו.
רבי זע'יר מרדכי פנחס עשוש, ורבי נסים נעים, היו חתניו.
אחיו רבי חויתה שלי, בעל ספר "מעשה חושב" על התורה, נחשב למומחה בחכמת הפרצוף, ונפטר מפגיעת סוס.
על ספרו כרמי שלי קיבל הסכמות מהרבנים: עובדיה יוסף, עובדיה הדאיה, יעקב ישראל קניבסקי, אלעזר מנחם מן שך.
מדרשו של ש"ם – על הפרשות וההפטרות, 2 חלקם, ג'רבה ה'תש"ז - ה'תש"ח
מדרש אבות על פרקי אבות, ג'רבה, ה'תשכ"ג
שמש ומגן – חידושים על מסכת פסחים, ירושלים ה'תשל"א יחד עם הספר בני שילשים על חמישה חומשי תורה
כרמי שלי – חידושים על הש"ס, ירושלים ה'תשל"ג
בית ושם – על חמישה חומשי תורה, נתיבות ה'תשל"ה
בית שם – פירושים, מוסר ומעשיות, ירושלים ה'תשנ"ג
חלק מחיבוריו על מסכתות הגמרא נעלמו בדרכם לבית הדפוס בג'רבא, ולא יצאו לאור
ספרים שהגיה, ערך או הדפיס
כסא רחמים - על תהילים, מאת הרב רחמים מזוז, ירושלים ה'תר"ע, בהגהתו
דברי שמואל - חידושי גמרא, מאת הרב שמואל כמוס הכהן, ג'רבה ה'תרע"ו, בהגהתו ועריכתו
הלכות דעות, הרמב"ם, בתרגומו לערבית יהודית
שושנת העמקים, מאת מאיר להמן, בתרגומו לערבית יהודית
תקפו של יוסף - תרגום לערבית יהודית של חיבור על מכירת יוסף, מאת הרב יוסף שבתי פרחי, ג'רבא ה'תש"ג בהוצאת "אור תורה"
כמו כן תרגם כמה מספרי החיד"א לערבית יהודית
רבי שאול לווינשטאם בן רבי אריה לייב מאמסטרדם (~ה'תע"ז, 1717 – ז' בתמוז ה'תק"ן, 19 ביוני 1790) היה רב וראש ישיבה, מגדולי יהדות אשכנז.
רבן של רישא, דובנא, והקהילה האשכנזית באמסטרדם.
מכונה ה"בנין אריאל" על שם ספרו.
נולד ברישא לרבי אריה לייב (נכדו של הרבי ר' העשיל מקראקא) שכיהן כרב העיר ולמרים בתו של החכם צבי.
למד תורה אצל אביו והתפרסם כבר בצעירותו כגדול בתורה.
בה'תפ"ד שודך להינדא בתו של רבי אברהם כהנא, לימים רבה של דובנא, הזוג נישא רק בה'ת"ץ לאחר שמלאו לו 13. בצעירותו היה אמיד אך איבד את כספו ונאלץ לקבל משרת רבנות בעיר לוקאטש.
לאחר פטירת חותנו התמנה לרבנות דובנא רבי יצחק משה כהנא - גיסו (ולימים מחותנו) של רבי שאול.
בעקבות פטירתו עבר רבי שאול בשנת ה'תק"ט לכהן כרבה של דובנא - שם גם עמד בראש הישיבה המקומית.
קהילה זו הייתה עשירה ופרנסה אותו ואת תלמידי הישיבה בכבוד.
ארבע שנים ישב במנוחה, עד ששרפה גדולה כילתה את רוב בתי העיר, הפכה את בני הקהילה לעניים, והמיטה חורבן על ביתו הפרטי וגם על ישיבתו - שנסגרה.
בשנת ה'תקט"ו (1754) נקרא למלא את מקום אביו ברבנות העדה האשכנזית של אמסטרדם, ולעמוד בראשות בית המדרש שהקים אביו, תפקידים שבהם החזיק כ-35 שנה.
נפטר ביום שבת ז' בתמוז ה'תק"ן, בשעות הצהריים, בגיל 73. נקבר למחרת בבית הקברות במוידרברג.
את מקומו ברבנות אמסטרדם מילאו בתחילה באופן זמני שלושה מלמדני הקהילה ביניהם גר הצדק יצחק גראנבום, ולאחר מכן מונה בנו יעקב משה לממשיכו הקבוע.
שמו נישא לתהילה כפוסק וכדרשן.
רבי חיים יוסף דוד אזולאי שפגש בו עת ביקר באמסטרדם כתב בספרו שם הגדולים:
בפולמוס הגט מקליווא היה מראשי הרבנים שהכשירו את הגט ועמד בתקיפות על דעתו.
אף הוא כאביו וסבו הרבה להסכים על ספרי האחרונים שבתקופתו.
ספרו בנין אריאל (אמסטרדם ה'תקל"ח) כולל חידושים ופרושים לתורה, חמש מגילות, ומסכתות הש"ס.
אף על פי שעיקר פרסמו היה כפוסק הלכה ולאו דווקא כדרשן, בחר שלא להדפיס ספר שו"ת אלא ספר אגדה.
בהקדמתו נימק שלא רצה שיסמכו עליו הלכה למעשה.
למרות זאת, הרבה תשובות בהלכה שכתב מפוזרות בספרי חכמי דורו (כדוגמת שו"ת נודע ביהודה ושו"ת זיכרון יוסף).
היה נכדו (בן בתו) של החכם צבי ואחיינו (בן אחותו) של רבי יעקב עמדין.
אחיו היה רבי צבי הירש לוין מברלין.
גיסם של ר' שאול ור' צבי הירש היה רבה של העיר האג, ר' שאול סג"ל הלוי מהאג, בעל ה"בנין שאול", עמו היה ר' שאול בקשרי ידידות אמיצה.
לרבי שאול היו שני בנים ושלוש בנות
בנו - רבי יעקב משה כיהן אחריו כרבה העדה האשכנזית של אמסטרדם.
נישא לשרה, בתו של הרב צבי הירש לוין (בת דודו).
בתו רבקה רייזל נישאה לרבי שמואל ברנשטיין (נכד הפני יהושע) שמילא את מקומו ברבנות.
בנו - רבי אריה לייב.
נישא לחנה, בתו של רבי יעקב עמדין (דוד אביו).
בתו - אשת רבי מאיר יעקב (בנו של רבי פנחס הורוביץ בעל ההפלאה)
בתו - אשת רבי אלעזר הלוי, אב"ד זלאזיץ (בנו של רבי יצחק הלוי הורוביץ).
אשת רבי אברהם כהנא, אב"ד ברסטיץ.
בנם רבי יעקב כהנא מחבר ספר "גאון יעקב" על מסכת עירובין, היה חתנו של רבי יששכר בער אחי הגאון מווילנה, ונחשב לאחד מגדולי תלמידי הגר"א.
שאול מרידור (נולד ב-17 ביוני 1976) הוא סמנכ"ל כספים בחברת לייטריקס.
כיהן כראש אגף התקציבים במשרד האוצר בין 2017–2020. לפני כן היה מנכ"ל משרד האנרגיה וקודם לכן חבר בוועדת צמח לבחינת מדיניות הממשלה בנושא משק הגז הטבעי בישראל בזמן תפקידו כסגן הממונה על התקציבים במשרד האוצר.
אביו הוא השר לשעבר דן מרידור ואמו הייתה הכלכלנית ד"ר ליאורה מרידור.
יש לו שני אחים ואחות: אבישי מרידור, שחקן תיאטרון; מתן מרידור, עורך דין; חמוטל מרידור, ממייסדי חברת הדיפנס-טק "קלע טכנולוגיות" ומנכ"לית פלנטיר ישראל לשעבר.
מרידור בעל תואר ראשון בתוכנית פכ"מ (פילוסופיה, כלכלה ומדעי המדינה), מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא החל את דרכו במגזר הציבורי מיד עם סיום לימודיו בשנת 2002. תפקידו הראשון היה באגף התקציבים במשרד האוצר, ושם המשיך לכהן במספר תפקידים עד לשנת 2013, אז שימש כסגן הממונה על התקציבים האחראי על תחומי התשתיות (אנרגיה, מים, תחבורה וחקלאות).
בין היתר ניהל, תחת שר האוצר יובל שטייניץ, את עבודת ועדת ששינסקי, וקידם רפורמות בתחום משק החשמל והגז.
מרידור היה שותף במהלכים רבים במהלך עבודתו במשרד האוצר, ביניהם רפורמת "שמים פתוחים" ורפורמת תאגידי המים.
בשנת 2013 יצא לשוק הפרטי.
בתפקידו האחרון כיהן כמנכ"ל חברת גרינרג'י אנרגיות מתחדשות לתקופה של כחצי שנה.
ב-2015 מונה למנכ"ל משרד האנרגיה על ידי שר האנרגיה, יובל שטייניץ.
בשנת 2017 מינה אותו שר האוצר משה כחלון לראש אגף תקציבים במשרד האוצר.
ב-30 באוגוסט 2020 הודיע על התפטרותו מתפקידו, על רקע חילוקי דעות בינו לבין שר האוצר ישראל כץ ואמר ש"ההחלטות מתקבלות על ידי אינטרסים צרים".
אחרי התפטרותו טען "השר עשה דברים שלא ייעשו", "אי אפשר היה להמשיך עוד".
במאי 2021 מונה לסמנכ"ל כספים בחברת לייטריקס.
נשוי ואב לארבעה ילדים: רועי, יאיר, עמית ועומר.
שאול כרמלי (1927 – 14 בדצמבר 2016) היה איש מודיעין וביון ישראלי, מסתערב במחלקה הערבית של הפלמ"ח שפעל בזהות בדויה בין ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות, ובהמשך נשלח לביירות ולדמשק.
לאחר קום המדינה שירת באגף המודיעין.
שאול כרמלי נולד ב-1927 כשאול בוקעי בעיר חלב שבסוריה ליוסף וזהבה בוקעי (שהייתה אשתו השנייה של יוסף).
אביו היה דרשן בבית הכנסת הגדול של חלב, וכרמלי למד בנעוריו בתלמוד תורה.
ב-1939 נפטר אביו וכרמלי נשלח לבית יתומים בעיר.
לאחר שנים ספורות נפטרה גם אימו, וכרמלי התגורר אצל קרובי משפחה.
ב-1943 נפגש כרמלי עם יונה כהן שהיה שליח המוסדות הלאומיים למדינות ערב בנושאי חינוך ועלייה, וזה ארגן את עלייתו ב-1944, ברגל, דרך לבנון וכפר גלעדי.
לאחר עלייתו ארצה הגיע לכפר סבא, ובהמשך לקיבוץ נען שם גר אחיו החורג, ניסים.
בתקופת שהותו בקיבוץ שינה את שמו מ"בוקעי" ל"עייני" והתחבר לקבוצת יוצאי סוריה שחיו בקיבוץ.
מהקיבוץ יצא להכשרה של הפלמ"ח בקיבוץ גבת שם גויס על ידי בני מרשק ליחידת מסתערבים.
כרמלי החל תהליך הכשרה לתפקיד מסתערב, ומשימתו הראשונה הייתה לרגל ביפו הערבית אחר התוכניות של הכוחות הערבים.
בפברואר 1948 נשלח לעיר התחתית בחיפה הערבית בשם הכיסוי "תאופיק אסעד", שם התאכסן במלון והחל להסתובב בין תושבי העיר.
בין השאר גילה עם יצחק שושן את מקומו של מוסך רכב בו הוכנו מכוניות תופת, וסייע לשושן וליעקובה כהן בתוכנית לפיצוץ המקום.
בעקבות שחרור חיפה באפריל 1948 הורו לו מפקדיו להצטרף לקבוצת פליטים ערבים שברחו מהעיר באונייה לביירות.
בהגיעו לעיר השתמש בכסף שניתן לו כדי לפתוח בית קפה, ולאחר שקיבל משדר רדיו החל לשדר ידיעות למפעיליו בארץ.
בין הפעולות בהן היה מעורב ניתן למנות את:
נובמבר 1948 – מבצע דוד – פיצוץ היאכטה "איגריס" בנמל ביירות במהלך הכשרתה לאוניית מלחמה עבור הצי המצרי
איסוף מידע לקראת פיצוץ מאגרי הנפט בנמל טריפולי של לבנון (פעולה שלא יצאה לפועל בסופו של דבר).
איסוף נתונים על פעילים אחרים במחלקה הערבית שנעלמו (כמו , ו שנרצחו ומקום קבורתם לא נודע).
לאחר תקופה בביירות נשלח כרמלי ב-1949 לדמשק.
בתקופת שהותו בעיר החל ללמוד צרפתית בבית הספר ברליץ, שם קשר קשרים טובים עם בעל המקום ועם קצינים סורים שבאו אף הם ללמוד במקום.
באחת ממשימותיו נשלח לאסוף מידע על אזור אל-מאזה, ובדרכו לשם גילה את שבויי המושבה משמר הירדן דבר שסייע לשחרורם.
אולם במהלך פעילות זו החלו השלטונות לחשוד בו, ולכן נטש את דמשק וחזר לביירות.
ביולי 1949 נסע במונית לכפר בינת ג'בייל, ומשם עבר ברגל את הגבול בסיועו של מפקד היחידה שמריה גוטמן.
לאחר חזרתו ארצה המשיך לשרת מספר שנים בחיל המודיעין, תחילה בתפקיד מושל צבאי ואחר כך בתחום חקירת שבויים ואימון לוחמים.
לאחר פרישתו ממערכת הביטחון עסק בתחום המיסוי עד יציאתו לגמלאות.
נפטר ב-14 בדצמבר 2016, והובא למנוחות בבית העלמין פרדס חיים בכפר סבא.
כרמלי נישא ליהודית לבית לופס (בתקופה בה נישא שינה את שמו מעייני לכרמלי).
שאול מרקוביץ (נולד ב-26 במאי 1955) הוא פרופסור אמריטוס למדעי המחשב בפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
תחומי התמחותו הם בינה מלאכותית, למידת מכונה, עיבוד שפה טבעית ומערכות מרובות סוכנים.
מרקוביץ נולד בנתניה למינה ויהושע מרקוביץ.
בשנים 1979–1983 למד לתואר ראשון במתמטיקה ובמדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1983 עבר לאן ארבור, מישיגן, ללימודי דוקטורט.
ב-1989 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת מישיגן.
עבודת הדוקטור שלו עסקה בסינון ידע במערכות לומדות בהנחייתם של פרופסור פול סקוט ופרופסור ג'ון ליירד .
בשנים 1989–1990 עבד במעבדת המחקר Center for Machine Intelligence של ג'נרל מוטורס באן ארבור מישיגן.
ב-1990 חזר לישראל והצטרף לסגל הפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
בשנים 1998–2002 שימש ראש האגודה הישראלית לבינה מלאכותית.
בשנים 2013–2019 שימש סגן דיקן לתואר ראשון בפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
בשנת 2017 היה ראש תוכנית שותף לכנס AAAI, אחד הכנסים המרכזיים בבינה מלאכותית.
מרקוביץ הוזמן להשתתף במספר סרטונים שיצרו והפיקו סטודנטים מהפקולטה למדעי המחשב בטכניון, חלקם בחסות צוות הפקולטה או ועד הסטודנטים של הפקולטה, ולראיון במסגרת פודקאסט של אגודת הסטודנטים בטכניון.
בגיליון החגיגי של הפקולטה למדעי המחשב לכבוד יובל החמישים שלה, פורסמה כתבה על שאול מרקוביץ ובה נכתב: .
שאול מרקוביץ מתגורר בחיפה עם אשתו אילת.
מרקוביץ פרסם עשרות מאמרים בתחומים של בינה מלאכותית ולמידת מכונה (מערכות לומדות) שצוטטו למעלה מ-8,400 פעמים.
מחקרו המפורסם ביותר עוסק בפיתוח סמנטיקה מבוססת ויקיפדיה (באנגלית - Explicit Semantic Analysis , או בראשי תיבות ESA) למטרת עיבוד שפה טבעית, המחקר נעשה בשיתוף תלמידו ד"ר יבגני גברילוביץ ופורסם בסדרת מאמרים בכתבי העת JAIR וJMLR ובכנסים AAAI ו-IJCAI .
השיטה שפיתחו גברילוביץ ומרקוביץ במחקרם זה זכתה לשימוש נרחב במשימות מגוונות בתחום עיבוד שפה טבעית על ידי חוקרים שונים.
כמו כן נעשו מחקרים המרחיבים את השיטה.
המחקר גם זכה לחשיפה במדיה הפופולרית.
עבודות המשך למחקר נעשו בשיתוף הדוקטורנטית קירה רדינסקי ותלמידי המסטר עופר אגוזי, אריאל רביב וסוניה ליברמן.
למידת מודל של יריב במערכות מרובות סוכנים
יצירת תכונות אוטומטית למערכות לומדות
למידה אקטיבית על ידי בחירת דוגמאות מועילות
למידה של עצי החלטה על ידי דגימת מרחב תתי העצים
למידת מקרואים להאצת אלגוריתמי חיפוש
ניבוי אירועים חדשותיים על סמך מידע טקסטואלי
למידה להאצת אלגוריתמי תכנון קלאסיים
פרס ע"ש מיוריאל ודוד ג'קנאו על הצטיינות בהוראה בטכניון (1995)
פרס ריי ומרים קליין למחקר (2009)
פרס IJCAI-JAIR לשנת 2014. הפרס ניתן למאמר המצטיין בחמש השנים הקודמות לשנת מתן הפרס
פרס ינאי על הצטיינות בחינוך אקדמי
פרס הצטיינות במחקר על שם קופר
עמית האגודה האירופאית לבינה מלאכותית
נכלל (מקום שני) ברשימת AMiner של 10 החוקרים המשפיעים בעולם בתחום בינה מלאכותית לשנת 2018. הדירוג ברשימה מתבסס על ציטוטים של מאמרים שפרסמו החוקרים ב-10 שנים הקודמות למחקר בכנסים המרכזיים בבינה מלאכותית.
במאי 2020 קיבל מרקוביץ את פרס ינאי למצוינות בחינוך האקדמי המוענק על תרומה משמעותית וייחודית לקידום החינוך האקדמי של הסטודנטים בטכניון.
שאול ישראלי (נולד ב-31 בינואר 1984) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה המשרת כמפקד חטיבה 7. קודם לכן שירת כראש מחלקת תכנון בזרוע היבשה וכמפקד חטיבת אגרוף הברזל.
נולד וגדל בקבוצת כנרת, בן ליעל וגור.
אביו היה נווט פנטום בטייסת 69, שבמלחמת יום הכיפורים, מטוסו הופל והוא ישב בשבי הסורי במשך 8 חודשים, ולאחר מכן היה טייס באל על.
סבו אהרון היה בנם של בן-ציון ישראלי וחיה ישראלי, אנשי העלייה השנייה, ממקימי קבוצת כנרת.
התגייס לצה"ל בשנת 2002 ועבר קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
שימש מפקד מחלקה ומפקד פלוגה בגדוד 198. בהמשך מונה לסגן מפקד גדוד 74 בחטיבה 188. בשנים 2017–2019 פיקד על גדוד 77 בחטיבה 7. לאחר מכן כיהן כקצין אג"ם אוגדה 91. בשנת 2021 מונה למפקד חטיבת אגרוף הברזל ושירת בתפקיד זה עד ליוני 2023.
ב-1 במאי 2023 מונה לרמ"ח התכנון בזרוע היבשה.
ב-8 במאי 2025 החליף את אלעד צורי כמפקד חטיבה 7.
ישראלי נשוי לענת ואב לשלושה.
הרב שאול מטלוב עבאדי (30 ביולי 1889 - 31 בדצמבר 1969) היה רב, פוסק, דיין ומגדולי רבני חלב ומנהיג הקהילה החלבית באמריקה.
נולד בב' באב ה'תרמ"ט 30 ביולי 1889, לרב אברהם עבאדי, בנו של הרב מרדכי עבאדי.
למד תורה מפי מורו ורבו רבי עזרא עבאדי-שעיו, יחד עם חברו הצעיר ממנו, רבי משה טוויל - לימים רב הקהילה היהודית בחלב.
מלבד לימודי התלמוד הבבלי כשאר בני הישיבה, השקיע בלימוד השפה העברית על בוריה, וכן תולדות ישראל והיסטורית העמים.
היה בקיא גדול בספרי מחשבת ישראל, כגון מורה נבוכים לרמב"ם, האמונות והדעות לרס"ג, ספר הכוזרי ועוד אותם למד בצוותא יחד עם רבו-חברו הרב יצחק דיין, מחשובי החכמים בחלב.
בשנת ה'תרע"ג - 1913 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, וכעבור כשנה נשא לאישה את בתו של המקובל הרב נסים נחום.
בהיותו בירושלים ראו רבניה את גאונותו והציעו לו לעמוד בראשות ישיבת פורת יוסף, אך הוא סרב.
תקופה קצרה לאחר מכן החליט לשוב לעיר מולדתו חלב יחד עם אשתו, ושם הקים את תלמוד תורה 'מגן דוד', בו הקפיד שילמדו התלמידים בלשון הקודש.
בשנת ה'תרפ"א - 1921, עם ההגירה ועזיבת היהודים את חלב, היגר לאמריקה, והתיישב ברובע ברוקלין בניו-יורק יחד עם רבים מבני הקהילה היהודית-סורית.
שם נחשב למנהיג הקהילה הקהילה החלבית, אף שסירב לקבל על עצמו תפקיד רבני רשמי.
בהיותו שם פתח תלמוד תורה לילדי הקהילה ועמד בראשותו, וכן נמנה עם הרכב בית הדין בקהילה לצד חברו הרב יעקב קצין.
מעט לפני פטירתו היה מעורב בתאונת דרכים בה נפגעה רגלו באופן קשה.
הרב שאול מטלוב עבאדי נפטר בכ"ג בטבת ה'תש"ל, 31 בדצמבר 1969 והובא למנוחות בירושלים.
'מגן בעדי' (ניו יורק, תש"ל) - שאלות ותשובות בהלכה לצד דרשות נבחרות וקטעי שירה.
את הספר סידר לדפוס כהודאה לה' על החלמתו מתאונת דרכים בה היה מעורב, אך לא הספיק להוציאו לאור והוא יצא מיד לאחר פטירתו.
כמו כן כתב את ההקדמה לספר 'מעיין גנים' (ירושלים תשי"ח) של סבו רבי מרדכי עבאדי במליצות ובחרוזים בשפה העברית.
בהקדמה מספר הרב מטלוב על רום תפארתם וגדולתם של רבני וחכמי ארם צובא.
שאול מויאל היה סייף יהודי-מצרי אולימפי (אמסטרדם 1928), אלוף המכביה הראשונה (1932) והמכביה השנייה (1935)
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיים במקום תשיעי בדקר קבוצתי, במקום עשירי בדקר אישי, במקום 11 ברומח קבוצתי ובמקום 15 ברומח אישי.
ב שנערכה בשנת 1932 הוא זכה ב-3 מדליות זהב אישיות בכל שלושת סוגי הנשק, ברומח בדקר ובחרב.
מדליות זהב ברומח אישי, ברומח קבוצתי ובדקר קבוצתי ומדליית כסף בדקר אישי.
שאול יצחק מודיאנו (באיטלקית: Saul Isaac Modiano; ביוונית: Σαούλ Ισαάκ Μοδιάνο; 1816, סלוניקי, יוון – 1883, שם) היה פילנתרופ ובנקאי יהודי.
מודיאנו נולד בשנת 1816 בסלוניקי, ליצחק ואסתר לבית בן-יהודה, הבכור בין 3 אחים למשפחת מודיאנו אחת ממשפחות ה'פראנקוס' העשירות והחשובות בסלוניקי, יוון.
מודיאנו התייתם מהוריו בגיל צעיר ובבחרותו נכנס לעסוק בבנקאות ובמסחר בינלאומי בבית המסחר היווני ולסטוס ולאחר זמן עמד ברשות עצמו כבנקאי וסוחר בעל שם.
עסקיו התפרשו על פני ארצות רבות בבלקן, במרכז ובמערב אירופה: יוון, טורקיה, הונגריה איטליה וצרפת.
נתינותו האיטלקית ונישואיו לבת למשפחת קאזיס אפשרו לו למנף את עסקיו וברבות הימים להפוך לאחד האנשים העשירים במקדוניה במאה ה-19.
מודיאנו תרם מהונו לבני הקהילה היהודית בסלוניקי ובמיוחד ליתומים ואלמנות.
עיקר פעילותו הפילנתרופית הייתה בשיקום הקהילה לאחר אסונות שפקדו את העיר ובהקמת מוסדות חינוך, הקמת בתי חולים, ובתי אבות.
על שמו נקראו מספר מבנים ומתחמים בעיר; בית כנסת 'בית שאול' - בית כנסת ליוצאי איטליה, 'סיטה שאול' - מרכז מסחרי.
מודיאנו נישא בגיל צעיר לפקימה קאזיס ונולדו להם 5 בנים ו-4 בנות.
אחד מבניו, יעקב היה בתחילת המאה ה-20 ראש הקהילה היהודית בסלוניקי.
נכדו, אלי מודיאנו היה אדריכל ידוע בעיר.
שאול דויד מודיאנו (באיטלקית: Saul davide Modiano; ביוונית: Σαούλ Δαβίδ Μοδιάνο; 1834, סלוניקי, יוון – 1922, טריאסטה, איטליה) היה פילנתרופ ותעשיין יהודי.
מודיאנו נולד בשנת 1834 בסלוניקי, לדניאל ורגינה לבית ארדיטי, החמישי בין 11 ילדים למשפחת מודיאנו, אחת ממשפחות ה'פראנקוס' העשירות והחשובות בסלוניקי, יוון.
מודיאנו קיבל בצעירותו חינוך מערבי שכלל לימוד מסחר ושפות זרות.
בשנת 1868 עבר לטריאסטה שבצפון מזרח איטליה והקים שם את 'מודיאנו פירמה', חברה בינלאומית לקלפי משחק, מוצרי נייר והדפס אבן.