tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרבה-חלב (Polygalaceae) – משפחה הכוללת כ-30 סוגים וכ-1,333 מינים ברחבי העולם, בישראל המשפחה מיוצגת על ידי 3 מינים בסוג מרבה-חלב.
למין זה יש שני זנים:
הזן הראשון, מרבה-חלב רותמי 'סיני' (Polygala sinaica var.
sinaica), גדל רק בסיני והוא בן שיח נמוך וצפוף, כשגבעולו מכוסה בשיער מפושק.
הזן השני, מרבה-חלב רותמי 'נגבי', (Polygala sinaica var.
glabrescens), גדל בנגב, והוא בן שיח גבוה יותר ופחות צפוף, כשגבעולו מכוסה בשיער הדוק.
זן זה מכונה מרבה-חלב נגבי.
סוריאניים (Surianaceae) – משפחה קטנה הכוללת 5 סוגים וללא נציגים בישראל.
קווילאיים (Quillajaceae) – משפחה קטנה ובה סוג אחד עם שני מינים, שתפוצתם בדרום אמריקה וללא נציגים בישראל.
לסדרה זו הפרי הוא תרמיל, השחלה עילית בת עלה שחלה אחד ומגורה אחת ללא מחיצות.
השליה שפתית (Marginal placentation) כלומר, השיליות והביציות מסודרות לאורך קו החיבור של שולי עלה השחלה (לאורך הצד הפנימי של תפר הבטן).
השליה שלה פונה לצד האחורי של הפרח.
ברוב המינים, קיים קשר סימביוטי עם חיידקי ריזוביום (Rhizobium) המאפשרים קיבוע חנקן מהאוויר, אם כי זה לא מאפיין הכרחי לכל המינים.
על פי מחקרה של קבוצת APG II, מופתה הסדרה לקבוצת-האב Rosids, עם 4 משפחות.
על פי שיטת המיון מ-1981 של קרונקוויסט, מונה הסדרה רק את משפחת הקטניות.
גם במיון הנוכחי, משפחת הקטניות היא חלק הארי של הסדרה.
מרבית מיני הסדרה פזורים בכל יבשות העולם, אך רק הפרפרניים (תת משפחה גדולה של הקטניות) נפוצים באזורים צפוניים שאינם בעלי אקלים ממוזג.
בישראל גדלים בר מינים רבים של משפחת הקטניות, כמו גם 3 מינים של מרבה-חלב, ממשפחה באותו שם.
קטסיאס מקנידוס היה רופא והיסטוריון יווני, אשר שירת בחצרו של ארתחששתא השני (מופיע במקרא כאַרְתַּחְשַׁסְתְּא) מלך פרס בין השנים 404 - 397 לפנה"ס.
הוא כתב ספר בן 23 כרכים אשר נקרא "פרסיקה" (Persica).
חלק הארי של ספרו הוא על פרס (חלק אחר מוקדש לאשור).
ספרו אבד במהלך הדורות, אך חלקים ממנו צוטטו אצל סופרים מאוחרים יותר (למשל דיודורוס ופלוטרכוס).
כמו כן נותר תמצות שנעשה על ידי פוטיוס הבישוף של קונסטנטינופול במאה התשיעית לספירה.
בחיבור שכותרתו "אינדיקה" תיעד קטסיאס את השקפתם של הפרסים על הודו.
הספר שרד רק בפרגמנטים ובדיווחים על הספר על ידי סופרים מאוחרים יותר.
דיודורוס ציטט את קטסיאס, אשר טען כי הוא השתמש ברשומות מבית המלוכה.
אולם הגם ששירת בחצר המלך, ספק אם הייתה לו גישה לארכיונים רשמיים (מדובר בנוכרי גמור).
על כן נראה כי מקורות המידע העיקריים שלו הם שיחות בעל פה, ובעיקר שיחות שולחן ורכילות חצר.
אמינותו לוקה בחסר, וחלק מהעובדות המצוינות בכתביו סותרות מידע המגיע ממקורות אחרים.
למשל, לדבריו מגביזוס נשא את בתו של חשיארש הראשון (הלא הוא קסרקסס) טרם הפלישה ליוון.
אולם בפועל הם התחתנו אחריה.
גם פלוטרכוס, אשר נעזר בקטסיאס ביד רחבה בספרו "חיי אישים", בפרק הנוגע לארתחששתא השני, הדגיש את אי האמינות של קטסיאס: "אף על פי שסיפורו סר תכופות מדרך האמת ופנה אל הבדיה וההזיה", או "אך ברי הוא שקטסיאס שיקר".
כנגד חסרונות אלו עומד היתרון שהוא לעיתים המקור היחיד לתיאור אירוע זה או אחר.
קטנטנות: הסרט (בספרדית: Chiquititas: Rincón de luz – קטנטנות: פינת אור) הוא סרט ארגנטינאי המבוסס על הסדרה המצליחה "קטנטנות", משנת 2001. הסרט הופק על ידי מפיקת הסדרה כריס מורנה והבמאי חוסה לואיס מאסה.
הסרט זכה לביקורות טובות ברחבי ארגנטינה ובישראל, במיוחד בקרב מעריצי הסדרה.
הפסקול של הסרט הוא הפסקול המקורי של הסדרה בו כללו רוב השירים מכל שש העונות הראשונות.
הסרט יצא במקביל לשידור העונה השביעית של קטנטנות.
במקביל, המופע התיאטרלי השנתי של "קטנטנות" נועד לקדם הן את העונה השביעית והן את הסרט, שכן רומינה ז'אן, בריאן ויינברג ומילגרוס פלורס שהופיעו בסרט ובהופעה על אף שלא לקחו חלק בעונה השביעית (ז'אן אמנם הופיעה בסצנה האחרונה של הפרק האחרון וויינברג לא שב לתפקידו כטוק מהעונה השישית).
בנוסף, בקטעי המעבר בהופעה השתמשו בקטעים אינסטרומנטליים שהולחנו לראשונה לצורך הסרט.
הסרט צולם בעיירה הארגנטינאית ויז'ה לה אנגוסטורה החל מינואר 2001, בהפוגת הצילומים בין העונה השישית לעונה השביעית.
במהלך שנת 2001, עם יציאת הסרט לאקרנים, הסופרת הישראלית סמדר שיר כתבה את הספר המבוסס על עלילת הסרט, ושנה לאחר מכן יצא בישראל "קטנטנות: המחזמר" אשר מבוסס בחלקו על עלילת הסרט.
בישראל הסרט יצא בבתי הקולנוע ב-6 בדצמבר 2001, ושודר בהמשך בערוץ הילדים.
מיד עם הפצת הסרט ותום שידורי "קטנטנות" בארגנטינה, החלה כריס מורנה לעבוד עם ארבעת הבוגרים של קטנטנות- פליפה קולומבו, קמילה בורדונבה, לואיסנה לופילטו ובנחמין רוחאס על סדרת הנוער "המורדים" שעלתה קצת פחות משנה מעליית הסרט "קטנטנות" לאקרנים.
לבלן, בחורה כבת 20, ניתנת אפשרות לבחור בספרייה קסומה ספר וכתוצאה מזו תדע היא מה יעלה בגורלה.
בלן בוחרת בספר החיים, ספר לבן שרוב דפיו חלקים, ותוך כדי שבלן קוראת את התחלת הסיפור "היה היה פעם בית יתומים שבו היו ילדים מאוד, מאוד עצובים", נשאבת היא לתוך הספר במטרה להשלים את דפיו הריקים.
בלן מוצאת את עצמה בעיצומו של פסטיבל בעיירה ארגנטינאית של תחילת המאה העשרים ובין היתר מוצאת היא אדם נחמד, אלחו שמו, אשר מספר לה על אגדת היהלומים הכחולים ובאותו זמן מוצאת מודעה לעבודה כטבחית בבית היתומים.
במהלך הפסטיבל בעיירה, נוצרת מהומה, כאשר סבסטיאן, ילד מבית היתומים, מנסה לברוח והקולונל תופס אותו, יחד עם אלחו וראש העיר.
מרגע זה בלן הולכת לעבוד בבית היתומים.
במהלך ימיה בבית היתומים, מגלה בלן שהקולונל ומרגה, מעבידים את הילדים קשה מאוד.
בלן (רומינה ז'אן) – הטבחית החדשה ב"פינת הילדים היתומים" אשר ממרידה את הילדים במעון למרוד במרגה ובקולונל.
היא חברה של אלחו, מוכר בדוכן "היהלומים הכחולים", והיא גם המנהלת במעון "פינת אור".
אלחו (פקונדו ארנה) – אדם צעיר המחפש אבנים טובות ובטוח כי אגדת היהלומים הכחולים היא אמיתית.
הקולונל פרנסיסקו אסטבס (חואן לייראדו) – המנהל של "פינת ילדים יתומים" אשר מנצל את הילדים בעבודות משפילות.
הוא מנהל מכרה אבנים בהרים ומרמה את ראש העיר.
מרגה קאלבו (אלחנדרה פלצ'נר) – סגנית המנהל ואחראית הילדים במעון "פינת ילדים יתומים" ובין היתר היא שותפה להתעללות בילדים לצד הקולונל.
במהלך הסרט פליפה מגלה לעיירה סוד עליה.
החכם מהמערה (פרנקלין קאיסדו) – אדם חכם אשר הוא בעל "ספר החיים" ויש לו ספרייה קסומה במערה.
ראש העיר (רוברטו קראנגי) – ראש העיר אשר בין היתר אחראי על העברת התקציב החודשי מטעם העיר לבית היתומים.
הוא חבר טוב של הקולונל, בעוד הקולונל מרמה אותו.
הוא אוהב את הילדים במעון.
הגמד (בריאן ויינברג) – גמד טוב לב שעזר לבלן להגיע למערה ועוזר לה, לצד החכם מהמערה, לצאת מתסביכים במהלך הסרט.
פליפה (פליפה קולומבו) – עוזר הוא לאלחו באיסוף האבנים ואוהב הוא את קמילה מאוד.
קמילה (קמי) (קמילה בורדונבה) – הילדה הכי גדולה במעון.
היא מאוד אוהבת את פליפה ואף בגלל אהבתה אליו, מרגה גזרה לה את שיערה.
לואיסנה (לו) (לואיסנה לופילטו) – ילדה שמאוד אוהבת את באוטיסטה ומכירה אותו הרבה זמן.
באוטיסטה (באוטי) (בנחמין רוחאס) – הנער הכי מבוגר במעון.
הוא מאוד אוהב את לואיסנה.
כריסטיאן (טיטאן) (כריסטיאן בלגרנו) – ילד שקט מאוד וקצת פחדן אך לבסוף מסתבר שהוא הכי אמיץ מכולם.
הוא היחיד מבין ילדי היתומים שאינו מדבר במהלך הסרט.
מריה (נדיה די צ'לו) – ילדה חמודה ואמיצה אשר רואה בבלן כאמא שמעולם לא הייתה לה.
חואניטה (חואנה) (מילגרוס פלורס) – החברה הטובה היותר של מריה וכמו מריה, חואניטה רואה בבלן כאמא.
נטליה (טלי) (נטליה מלקון) – ילדה שאוהבת להפגין נוכחות יתר ושום דבר לא יעצור בעדה, וכשהיא רוצה משהו היא תלחם עליו בכל מחיר, אפילו בקריאה למרגה.
פדריקו (פדה) (פדריקו ברון) – הוא החבר הכי טוב של אגוסטין וסבסטיאן ומאוד רוצה לברוח מהמעון.
אגוסטין (אגוס) (אגוסטין סיירה) – החבר הכי טוב של פדריקו וסבסטיאן.
הוא רוצה למצוא את היהלומים הכחולים בעזרת מקל הקסם שמצא.
סבסטיאן (סבס) (סבסטיאן פרנסיני) – החבר הכי טוב של אגוסטין ופדריקו.
הוא מאוד אוהב את בלן.
מפיקי הסרט לא ציפו לאהדת המבקרים בנוגע לסרט.
סרט זה נעשה כתוצאה מההצלחה האדירה של הסדרה בארגנטינה, ישראל וארצות נוספות.
עם זאת, הביקורות לסרט נעו בין ביקורות מעורבות לשליליות והיו מי שטענו כי הסרט מציג אלמנטים מסרטי הרפתקאות כמו "הסיפור שאינו נגמר", "אי.טי.
- חבר מכוכב אחר" וכמו כן, גם סרטים מוזיקליים כשהבולטים ביניהם הם הסרטים "צלילי המוסיקה" ו"אנני".
קטע היחידה במתמטיקה הוא הקטע הסגור [0,1], כלומר קבוצת כל המספרים הממשיים הגדולים או שווים ל-0 וקטנים או שווים ל-1. סימון נפוץ לקטע היחידה הוא האות I.
בנוסף לתפקידו באנליזה ממשית, קטע היחידה גם משמש למחקר הומוטופיות בטופולוגיה.
בספרות לעיתים ניתן למצוא התייחסות לקטע היחידה כאל קבוצה אחרת שבין 0 ל-1, למשל (0,1], [0,1) או (0,1), אך הסימון I מתייחס לרוב לקטע הסגור.
קטע היחידה הוא קבוצה סדורה, מרחב מטרי שלם, השקול טופולוגית לקטע R המוגדר כ: [−∞, +∞].
כמרחב טופולוגי, קטע היחידה הוא מרחב קשיר וקומפקטי.
קוביית הילברט נוצרת כתוצאה מהכפלה טופולוגית של קטע היחידה מספר בן מנייה של פעמים.
קטע היחידה הוא תת-קבוצה של הישר הממשי, אך עוצמתו היא עוצמת הרצף, כלומר זהה לעוצמת הישר הממשי כולו.
קטסטרופיזם היא תאוריה גאולוגית שהתפתחה במאה ה-17, וניסתה ליצור סינתזה של הסיפור המקראי עם המחקר הגאולוגי שהחל להתפתח באותה עת.
על פי תאוריה זו, אסונות חריגים בממדיהם שהתרחשו בעבר הם אלו שעיצבו את פני כדור הארץ כפי שהוא נראה כיום.
הגישה המתחרה לקטסטרופיזם היא עקרון האחידות, שעל פיה מראהו של כדור הארץ כיום נוצר בתהליך איטי, הדרגתי, ומתמיד לאורך מיליוני שנים.
יחד עם זאת, גאולוגים בני ימינו לא מנסים להתאים את התיאוריות שלהם לסיפור התנכ"י ולא רואים בו מקור היסטורי מהימן.
בכך הם שונים מהקטסטרופיזם של המאה ה-17.
במשך שנים רבות הדעה הרווחת במדע הייתה כי כדור הארץ נוצר בתהליך המתואר בספר בראשית.
בעקבות המהפכה המדעית, החלו במהלך המאה ה-17 לחקור את מקורו של כדור הארץ.
מציאתם של מאובני חיות ימיות על-פני הארץ נתפסה כדבר המוכיח את קיומו של ים עתיק על-פני כדור הארץ וכמה שמלמד כי סיפור המבול המקראי שימר אמת היסטורית.
בסביבות שנת 1650 חישב הארכיבישוף הפרוטסטנטי ג'יימס אשר (Ussher), לפי פירוש מילולי של ספר בראשית, את גיל כדור הארץ, ומצא שהעולם נברא בשנת 4004 לפני הספירה.
חישוב זה נעשה על בסיס השושלות המופיעות בברית החדשה, והוא נחשב בזמנו לחישוב מדעי מכובד.
ואולם, תוך כחמישים שנה ירד ערכו של חישוב זה, והוא הפסיק להיחשב כראוי להתייחסות רצינית.
בסוף המאה ה-17 הייתה אופטימיות גדולה מאוד לגבי יכולת האדם לחקור את הטבע – אייזק ניוטון הפך לכוכב עולה, וכך גם התורה המכניסטית.
היחסים בין הדת למדע השתנו, והתפיסה של תאולוגיה טבעית – חקירת האל באמצעות חקירת הטבע (שהוא מעשה ידי האל), ולא חקירת הכתובים כפשוטם, תפסה מקום נרחב במדע.
במהלך השנים הבאות עלו תאוריות שונות שניסו להסביר את היווצרות כדור הארץ.
בשנת 1691 פרסם התאולוג האנגלי תומאס ברנט (Burnet) ספר בשם התאוריה הקדושה על הארץ , ובו ניסה להסביר את כדור הארץ במונחים קרטזיאניים (לפי תורתו של רנה דקארט), על-פי התאוריה המכניסטית.
על פי תיאורו, הארץ הייתה מעין קליפת ביצה, ולאחר שקרסה זלגו ממנה מים שיצרו את המבול, ובהמשך עלו היבשות.
זוהי תאוריה מכניסטית של העולם, אשר מנסה להתאים עצמה לסיפור המבול – תאוריה מסוג חדש.
בשנת 1696 פרסם התאולוג-היסטוריון-מתמטיקאי האנגלי ויליאם ויסטון (Whiston) את ספרו התאוריה החדשה על הארץ (Nova telluris theoria; A New Theory of the Earth), ובו תיאר את היווצרות המבול בכלים ניוטוניים, והשתמש לצורך ההסבר בתופעת השביט: שביט עשוי קרח שהתנגש בארץ הביא לזליגת כל המים על-פני כדור הארץ.
התאוריות של ברנט וויסטון מדברות שתיהן על כדור ארץ צעיר, בדומה לאשר.
שני הפירושים מתייחסים לסיפורי הברית החדשה בצורה טבעית, נטורליסטית.
עם זאת, ויסטון סירב לקבל את כל הרעיונות העולים מהסיפורים במקרא באופן מילולי וגורף.
וילסטון תיארך את גיל כדור הארץ ב-5,000 שנה או פחות, מכיוון שההרים נסחפים לדעתו במהירות גבוהה, והעובדה כי עדיין ישנם הרים מוכיחה כי הם לא נוצרו לפני זמן רב.
בשנת 1695 פרסם ג'ון וודוורד (Woodward) את מאמר לקראת תאוריה טבעית של הארץ, שבו טען כי המאובנים הימיים ביבשה הם תוצאה של המבול.
רוברט הוק (Hooke), מדען אנגלי בן התקופה, התנגד לתפיסה זו, וטען כי שכבות הסלע מעידות על יותר ממבול אחד לאורך ההיסטוריה, וההסבר היחיד למבולים אלה הוא קטסטרופות, כלומר: אירועים טבעיים בסדר גודל עצום מעל ומעבר למה שהיינו עשויים להיות עדים לו בימינו.
כך הפך הוק לאבי הקטסטרופיזם – תפיסה הגורסת כי היווצרות העולם ועיצובו נובעים מאסונות גדולי ממדים.
תפיסה זו מתיישבת גם עם סיפור המבול, מכיוון שרואים בשכבות הסלע של כדור הארץ שקודם נוצרו הדגים, לאחריהם הזוחלים, היונקים וכך הלאה.
בשנת 1748 פרסם בנואה דה מאייה (Benoît de Maillet) ספר בשם טֶיָיאמֵה , שבו הוצע לראשונה הרעיון כי כדור הארץ עתיק מאוד והיה מכוסה בעבר מים, אשר שקעו.
שנה לאחר מכן פרסם ז'ורז'-לואי לקלרק דה בופון, שהיה האחראי על הגן הבוטני המלכותי בצרפת, את ההיסטוריה של הטבע (Histoire naturelle).
הגן הבוטני היה מוסד ממשלתי והפך עם השנים למקום מחקר מדעי מוצלח לקיטלוג הצמחים.
ספר זה ממשיך את רעיון העולם העתיק של דה מאייה, ומתוארים בו היווצרות כדור הארץ והכוכבים כתוצאה מפגיעת שביט בשמש, אשר גרמה להתזת חומרים חמים מתוך השמש, שכאשר התקררו נוצרו כדור הארץ ושאר כוכבי הלכת.
בופון הרחיב את הרעיון של דה מאייה, והעריך שגיל כדור הארץ הוא 70,000 שנה.
הכנסייה הקתולית יצאה נגד עמדתו של בופון ואילצה אותו לפרסם התנצלות עליה, אך מעמדו הממלכתי הגן עליו ממשפט.
כתוצאה מדרישת הכנסייה, פרסם בופון בשנת 1778 נספח לספרו, הנקרא עידני הטבע (Les époques de la nature), שבו תיאר את התקררות כדור הארץ בשבעה שלבים, כך שניתן לקשר את תורתו לשבעת ימי הבריאה.
חשיבות רבה יש לתאוריה זו, בכך שהיא מתארת את מהלך ההיסטוריה כבעל כיוון – העבר שונה מהעתיד; פעם היה חם וכעת התקרר.
בסוף המאה ה-18 התפתחה תורת הסטרטיגרפיה (השתכבות), שלפיה ניתן היה לתארך את שכבות הקרקע.
בתקופה זו החלו הכלכלה באנגליה ובגרמניה להתבסס על כרייה, והיה חשוב לנבא היכן יימצאו מרבצים של מתכות יקרות.
הצלחתם של ניבויים אלו חיזקו את רעיון כדור הארץ העתיק, וכן חיזקו את העמדה כי ניתן להתייחס למדע כריאליסטי.
עמדה זו, בשילוב עם רעיונות גאולוגיים אחרים שהתפתחו באותה תקופה, הובילו (בסופו של דבר) גם לעליית התורה הקטסטרופיסטית.
דוגמאות עיקריות לרעיונות גאולוגיים אלו הם הנפטוניזם והפלוטוניזם.
אברהם גוטלוב ורנר היה גאולוג שלימד בבית הספר למכרות של פרייברג, ונחשב גאולוג מוצלח ביותר, שאנשים רבים הגיעו אליו כדי ללמוד על התחום, ונודעה לו השפעה רבה על התפתחות הגאולוגיה.
ורנר התמקד במחקריו באפיון מינרלים הנמצאים בסלעים שונים, וכתוצאה ממחקריו אלו הגיע למסקנה כי כל סלע הגיע למקומו בתקופה מסוימת בהיסטוריה של כדור הארץ.
בהמשך למסקנתו זו, פיתח ורנר את תאוריית הנפטוניזם, הנקראת על שמו של נפטון, אל הים הרומי.
לפי תאוריה זו, בתחילה הייתה מכוסה האדמה באוקיינוס ענק, וסלעים קשים נוצרו כתוצאה מתהליכי שיקוע – מינרלים שונים שהיו מומסים במים התגבשו לידי סלעים.
בשלב הבא נוצרו אבני לווחה (Slate), ולאחר שהמים נסוגו נוצרו סלעים רכים, כמו אבני גיר.
לאחר מכן נוצרו חול וחימר כתוצאה מתהליכי סחיפה שיצרו המים והרוח, ולבסוף התפרצויות של הרי געש הובילו להיווצרותם של הסלעים הגעשיים.
בתאוריה של ורנר היו מספר בעיות, כגון: סדר השכבות הנצפה לא תאם את התאוריה; סלעים דומים נמצאו בשכבות של תקופות שונות; וכן, העובדה שסלעים קשים ולא מסיסים נראים לעיתים כאילו היו פעם במצב נוזלי לא הסתדרה עם השלב הראשון שתיאר ורנר.
התאוריה המתחרה לנפטוניזם הייתה הפלוטוניזם, הקרויה על שם פלוטו, אל השאול הרומי.
בשנת 1795 פרסם ג'יימס האטון את הספר תאוריה של הארץ, אשר טען כי החום, ולא המים, הוא גורם השינוי העיקרי בתצורת כדור הארץ.
בנוסף גרס האטון כי הארץ היא עתיקה מאוד ואפילו נצחית: אין סימן לראשית או אחרית.
תאוריה זו מבוססת על ההנחה המתודולוגית כי התהליכים שראה האטון בימיו הם אותם תהליכים שהתרחשו בעבר, ורק הם, ולכן ישנו שינוי איטי והדרגתי.
התאוריה טוענת כי לחץ המים והאדמה יצר חום, שהשפיע על המרבצים של אדמה וחול בקרקעית הים, כך שאלה הותכו.
כתוצאה מהחום והלחץ פורצים המרבצים החוצה בהתפרצויות געשיות והופכים לסלעי גרניט.
סלעים אלה נשחקים על ידי הרוח והופכים לחול וסלעים קטנים ונסחפים על ידי הנחלים לים.
סלעים קטנים אלה מצטברים על קרקעית הים, והתהליך חוזר על עצמו.
כך יישב האטון את הבעיה שסלעים קשים נראים כנוזל שהתקשה, אך הוא עדיין התקשה להסביר מדוע לא כל הסלעים הקשים נראים כגרניט.
תשובתו הייתה כי תהליכים כימיים שמתרחשים מתחת לאדמה הביאו לשינויים במרקם ובצבעי הסלעים.
תהליכים אלו מתרחשים לאורך זמן כה ארוך, שיכול להתקיים רק בארץ נצחית.
ז'ורז' קיווייה (Cuvier) היה פרופסור להיסטוריה של הטבע במוזיאון הלאומי הצרפתי ובקולז' דה פראנס.
תחום המחקר שלו היה בעלי החיים המורכבים, העליונים – זוחלים ובעיקר יונקים – והוא נחשב בתקופתו לאחד מגדולי חוקרי המאובנים באירופה.
קובייה היה קטסטרופיסט בתפיסתו, וסבר כי היכחדותם של בעלי החיים שאת מאובניהם חקר, נבעה מאסונות חריגים בממדם שהתרחשו באזורים מסוימים על כדור הארץ.
לכן סבר קיווייה שבאזורים בעולם שעדיין לא נחקרו בזמנו, קיימים בעלי חיים שכבר נכחדו (כמו, למשל, דינוזאורים).
אחד מהעקרונות החשובים שבהם דגל נקרא עקרון קורלציית החלקים, ולפיו כל איבר בגוף פועל בהתאמה מושלמת עם החלקים האחרים, כך שכל שינוי קטן יביא להרס של פעולת האיבר.
רעיון זה, שהיה מכינסטי במהותו, התבסס על הרעיון שהחלקים במערכת עובדים בתיאום, ופגם באחד מהם יגרום להשבתת המכונה.
כך, לדוגמה, אם נוציא חלק קטן משעון, כל החלקים בו יפסיקו לפעול.
הרעיון שימש טיעון נגד קיומה של אבולוציה.
בשנת 1817 פרסם קיווייה את חיבור על התאוריה של הארץ, שבו הוא מנסה לפשר בין הממצאים הגאולוגיים והמאובנים לבין המבול כפי שהוא מופיע במקרא.
בחיבור זה מביא קיווייה הוכחות שונות לטובת התורה הקטסטרופיסטית, תוך נקיטת גישה שמרנית יחסית.
הוכחותיו של קיווייה התמקדו בהבדלים הנראים בין שכבות שונות של הקרקע, שאת הסיבה לקיומם הוא ייחס למהפכות שעברו על כדור הארץ.
הבדלים אלו היו בעיקר ההרכבים שונים של אותן שכבות אדמה, והצורה שבה היו השכבות מסודרות – אופקית או אנכית.
קיווייה טען בחיבור כי העובדה שבשכבות מסוימות יש בעלי חיים ימיים מוכיחה כי בתקופה מסוימת בהיסטוריה של כדור הארץ האדמה הייתה מוצפת מים, ולאחר מכן מים אלו נסוגו.
עובדה זו, בצירוף השינויים בסידור השכבות הובילו את קובייה למסקנה כי אסונות חריגים בגודלם הם אלו שגרמו לאותם שינויים דרמטיים על פני כדור הארץ.
כמו כן, בעקבות מציאתם של בעלי חיים קפואים שלמים לחלוטין (שלא עברו כל תהליך של רקבון), טען קיווייה כי אותם אסונות היו פתאומיים וחדים – כך שלא היה אף די זמן לאותן חיות להתחיל את התהליך הטבעי של התפרקות.
קובייה אף סבר כי אין קשר בין החיות המאובנות שנמצאו ובין החיות הקיימות היום, מאחר שקשר כזה מצריך צורות ביניים בין, לדוגמה, החיות דמויות הפילים שנמצאו בסיביר (שכונו לימים "ממותות") לבין פיל בן זמנו.
מכאן הוא מסיק את הדברים הבאים:
בנוסף לסקירת ההוכחות המדעיות לטיעונו, חזר קיווייה למסורות הנוגעות לטבע, לצורך חישוב הזמן שעבר מאז שהתרחשה הקטסטרופה האחרונה.
קיווייה הניח כי למשה, מחבר התורה, לא היה אינטרס לשנות את תיאור היווצרות העולם, וכי עצם הישמרותו של הסיפור המקראי במשך שנים כה רבות מעיד על נכונותו.
על כן, לפי חישוב הזמן שעבר מאז זמן חייו של משה, והנחה כי לאחר זמנו של משה לא התקיימו קטסטרופות נוספות (כלומר, המבול הוא הקטסטרופה האחרונה שהתרחשה בעולם במצבו הנוכחי), טוען קיווייה:
כך, לפי קיווייה, המבול הוביל להיקברותן תחת מים של תרבויות, בעלי חיים וצמחים שונים, רק כדי שלאחר נסיגת המים יתפתחו בהדרגה אותן תרבויות אנושיות אותם אנו מכירים כיום.
המבול, ואירועים קטסטרופליים אחרים שקדמו לו, הם שגרמו לשינויים בשכבות כדור הארץ ולעדויות, בצורת מאובנים, של בעלי חיים שאינם קיימים כיום.
בתאוריה של קיווייה יש פגם משמעותי: אסונות רבים יובילו להפחתה מתמדת בכמות הזנים על כדור הארץ, דבר הנוגד את העובדה שמספר המינים רק עולה.
לכן, ממשיכיו של קיווייה אימצו גישה אחרת, המסבירה את העלייה במספר המינים בכך שלאחר כל אסון היה תהליך בריאה אלוהי נוסף.
צ'ארלס לייל היה פרופסור לגאולוגיה בקינגס קולג' בלונדון.
בשנת 1830 פרסם לייל את ספרו עקרונות הגאולוגיה, שבו הביע תמיכה בתאוריה של האטון.
לייל בעיקר סמך את ידיו על עקרון האחידות של האטון, שלפיו לא היה שינוי משמעותי בין מצב כדור הארץ בעבר וכיום, אלא שכל השינויים הוא תוצאה של תהליכים איטיים והדרגתיים.
עיקרון זה עומד בבסיס הגישה היוניפורמיטריאניסטית, הנחשבת התאוריה המרכזית המתחרה לקטסטרופיזם.
לייל יצא נגד הקטסטרופיסטים בטענה כי הם "מקלקלים" את המדע בכך שהם מערבבים בו גישות דתיות – האסונות שהם מתארים הם כמו אמונה בנסים.
לייל עונה כי סביר להניח שהאיטלקים היו מגיעים למסקנה שכתוצאה מאסון גדול שהתרחש הושמדו כל אותם כוכבים שמופיעים במפות, שהרי מצוין בדיוק המקום שבו אמורים להיות אותם כוכבים – אך הם אינם שם.
בהמשך, לאחר המצאת הטלסקופ, היו רואים מחדש את אותם כוכבים "נעלמים", וכאשר הפילוסופים של התקופה היו נדרשים לענות מהם אותם כוכבים, בהיותם שבויים בקונספציה שיצרו לעצמם, הם, במילותיו של לייל:
בהמשך ספרו טוען לייל כי השינויים המשמעותיים במבנה האדמה והרכבה, כפי שמתארים אותם הקטסטרופיסטים, היו יכולים להתרחש גם כתוצאה מאירועים טבעיים רגילים, בעוצמה כפי שאנו מכירים אותם כיום.
כמו כן, האירועים שהיו התרחשו רק בחלק מסוים של העולם, ולטווח זמן קצר יחסית, כך שלא סביר שהשפיעו על כולו.
כלומר, האירועים שהתרחשו בעבר, שמתרחשים בהווה וכנראה גם אלו שיתרחשו העתיד הם בעלי אותה עוצמה והיקף – ולא קטסטרופות עצומות ממדים.
כפי שלייל יצא נגד הקטסטרופיסטים כגאולוגים לא מוצלחים, המערבבים בין דת ומדע, הרי שעד אמצע המאה ה-20 היו שראו בקטסטרופיזם "מדענים גרועים", שעיכבו את התפתחות המדע; לעומתם, לייל והיונפורמיטריאניסטים האחרים נחשבו כמובילי הגישה המדענית הטהורה, "מדענים מוצלחים" אשר שהובילו את המדע קדימה.
לכן, לייל נחשב לאבי הגאולוגיה המודרנית, מי שהוציא את הדת והכוחות העל-טבעיים מתחום זה והצעיד את התחום למקום שבו הוא נמצא היום.
אולם, יש היוצאים נגד טענה זו, ומראים שגם לייל לא היה חף מהתייחסות דתית: הוא האמין בדאיזם, התפיסה שלפיה העולם נברא על ידי האל בצורה מושלמת, ולכן לאחר סיום הבריאה הוא נכנס להמשך פעילות באופן עצמאי, ללא התערבות נוספת של האל.
כמו כן, גישות אחרות של לייל לגבי התפתחות הגאולוגיה, כמו הרעיון שהעולם נצחי (ומכאן, חסר גיל) אינן מקובלות על מדענים כיום.
ככל הנראה, דברים נוספים שתרמו להתפתחות המיתוס סביב לייל הייתה עובדת היותו כותב פופולרי במיוחד בזמנו, וההשפעה שהייתה לו על דרווין ותורתו.
כיום זוכה הקטסטרופיזם לתמיכה בעיקר מצד בריאתנים המאמינים ב"עולם צעיר" – אנשים דתיים, הממשיכים להחזיק בדעה כי העולם נברא על ידי האל כפי שמתואר במקרא.
ישנה אף תנועה של נאו-קטסטרופיזם, שהרחיבה את התאוריה כך שתתייחס ליקום כולו, ולא רק לכדור הארץ.
קטנזארו () היא בירת נפת קטנזארו ובירת מחוז קלבריה שבדרום איטליה.
קטנזארו היא מרכז עירוני תוסס עם מספר חופים.
בקיץ, גלישה מקטנזארו לעיירת החוף סוברטו היא אטרקציה תיירותית חשובה.
הנחות מסוימות גורסות כי מקור העיר בקולוניה יוונית עתיקה.
השערות אחרות אומרות שקטנזארו התפתחה מהתיישבויות אחרות שהיו מפוזרות באזור של קטנזארו.
תגליות ארכאולוגיות מראות שהעיר הייתה עיר פעילה עוד מתקופת הברזל.
גנרל ביזנטי בשם ניקפורוס פוקאס נתן לעיר את השם "האבן של ניקפורו".
הפיכתה של קטנזארו לעיר מבוצרת החלה על ידי גנרל בשם פלגיסיו שהתחיל בבניית טירה.
בתחילת המאה ה-10 (כנראה שנת 903) העיר הביזנטית נכבשה בידי הסרצנים, מי שמצאו את האמירות ונתנו לעיר את השם הערבי קאטאנסאר.
עדות לנוכחות הערבית המקום הייתה מציאת נקרופוליס מהמאה ה-8 שהיו בו כתובות ערביות.
בסביבות 1050 תושבי העיר מרדו כנגד הסרצנים והעיר חזרה להיות בשליטה ביזנטית.
ב-1069, קטנזארו נותרה העיר האחרונה בקלבריה, לאחר התנגדות ארוכה, ליפול למצור של הנורמנים, שבנו את הטירה הנורמנית שקיימת עד היום.
חלוצי אומנויות ומלאכות, ובמיוחד עיבוד של משי, סחרו עם מקומות אחרים באיטליה, ומדינות נוספות ממערב אירופה.
באמצע המאה ה-13, פרידריך השני, גרם לכך שקטנזארו תחזיק ישירות בכתר.
במשך 14 שנה היה המקום תחום השלטון של לדיסלאוס מנאפולי, וב-1420 הועבר לניקולאס רופו.
לאחר מרד של האנשים הכפריים, אלפונסו החמישי מאראגון לקח שליטה על העיר.
ב-1528, קרל החמישי נתן אישור לקטנזארו להפוך את הנשר המלכותי לסמל המתאר את הגבעות שבראש העיר.
ב-1970 ירשה העיר את תואר בירת קלבריה מרג'ו די קלבריה.
קבוצת כדורגל של העיר קטנזארו שיחק בעבר בסרייה א' וכיום משחק בסרייה ב'.
במהלך העיר השתנה שמה של העיר פעמים רבות:
האבן של ניקפורו, במהלך השלטון הביזנטי
קאטאנסאר, במהלך תקופת השלטון של הסרצנים
קטנזארו, מאז איחוד איטליה ועד היום
הגשר הידוע של קטנזארו, עם קשת אחת בלבד, אחד הגבוהים באירופה.
הדואומו שנבנה על קתדרלה נורמנית שנבנתה בשנת 1121. הכנסייה כמעט נחרבה בהפצצות ב-1943, ולאחר מכן שופצה.
הכנסייה של סנטיסימו רוזאריו (המאה ה-15 או ה-16) עם מעבר פנימי בודד.
הכנסייה הביזנטית הקטנה סנט'אומובונו (המאה ה-11)
אגוסטינו ופורטה די סטראטו, שני השערים האחרונים שנותרו מהחומה של ימי הביניים שנהרסה ב-1805.
פלאצו נובילי (המאה ה-15), כיום בית העירייה.
פיאצה גרימאלדי, כיכר שנקראה על שם בית גרימאלדי.
קטניס אוורדין היא הדמות הראשית בסדרת הספרים משחקי הרעב, שנכתבה על ידי הסופרת סוזן קולינס.
קטניס היא גיבורת הספרים, והסיפור כולו מסופר מנקודת מבטה.
בסדרת הסרטים דמותה מגולמת על ידי ג'ניפר לורנס.
קטניס היא נערה בת 16 שחיה במדינת "פאנם" במחוז 12. היא חיה עם אחותה הקטנה פרימרוז (פְּרִים), ואמה, אסטריד.
אביה נהרג בפיצוץ במכרות הפחם כאשר הייתה בת 11, ובעקבות דיכאון ששיתק את אמהּ, היא כלכלה וניהלה את משפחתה.
קטניס חיה בשכונת עוני במחוז 12 הנקראת "התפר".
היא מתוארת כמצטיינת בחץ וקשת, והיא צדה ביער האסור שמעבר מחוז 12 יחד עם חברה הטוב, גייל הות'ורן.
היא נוהגת לעבור את הגדר באמצעות פרצה שנמצאת בה.
היא סוחרת בשוק השחור שנקרא "הכירה" וכך מכלכלת את משפחתה.
היא גם בקשר עם כל מיני סוחרים, כגון סיי 'שומן'.
קטניס מאוד אוהבת את אחותה הקטנה, פרימרוז, המכונה פרים.
קטניס הייתה במחלוקת קשה עם אמהּ, לאחר מות אביה בזמן פיצוץ במכרה הפחם – שם עבד, אמהּ לא תפקדה בכלל וקטניס הייתה צריכה לנהל בעצמה את הבית כשהיא יתומה מאב, בת 11 בלבד.
קטניס לא סלחה לאמהּ זמן רב על חוסר התפקוד הזה, לבסוף הן ישרו את ההדורים, אך קטניס מעולם לא סלחה לה.
בספר קטניס מתוארת כנערה בעלת עור בצבע זית, עיניים אפורות, ושיער שחור חלק.
קטניס אוהבת לקלוע את שיערה לצמה.
קטניס מעולם לא רצתה ילדים בגלל העולם שבו היא חיה, בגלל "משחקי הרעב" והפחד התמידי שילדיה ישלחו למשחקים.
היא חברתה של מאדג', ביתו של ראש העיר, והיא גם זאת שנתנה לה את סיכת העורבני חקיין.
על פי הספר, תאריך לידתה של קטניס הוא ה-8 במאי.
בנוסף יש מלחמה קשה על ליבה של קטניס בין שותפה למשחקים ובין ידידה הטוב ביותר.
כשהגיע האסיף, התקופה בה בוחרים את המיועדים למשחקי הרעב, קטניס חתמה על עשרים אסימונים (קצבה של דגן ושמן תמורת הכנסת שמך פעמים רבות יותר להגרלת המיועדים), ודאגה שפרים לא תחתום על אף אסימון.
למרות זאת, פרים נבחרת, אך קטניס מתנדבת להחליף את מקומה.
בעקבות כך, במקום להריע, האנשים הרימו את ידם בתנועת המחווה של מחוז 12 – הנפת 3 האצבעות המרכזיות.
המיועד הנוסף מהמחוז שלה שנשלח ביחד איתה הוא פיטה מלארק, בן האופים שהציל בעבר את חייה, בכך שזרק לה לחם והציל אותה ואת משפחתה מרעב.
לפני שקטניס ופיטה נשלחים, היא מקבלת ממאדג', בתו של ראש העיר וחברה טובה שלה, את סיכת העורבני-החקיין.
לאחר מכן גם מתגלה שהיא הייתה שייכת לחברתה של אמהּ של מאדג', שמתה לפני שנים במשחקי הרעב.
לאחר מכן, אחרי עוד כמה פגישות קצרות, היא נשלחת אל הקפיטול, עיר הבירה של פאנם, שם עיצבו אותה מחדש, ואימנו אותה למשחקי הרעב.
באימונים, לראשונה בהיסטורית משחקי הרעב, היא מקבלת את הציון 11 מתוך 12 שנחשב כגבוה מאוד.
היא התיידדה מאוד עם הסטייליסט שלה, סינָה, ששונה מאוד מהסטייליסטים האחרים של הקפיטול ומבין אותה תמיד.
במהלך הראיונות שהתרחשו לפני הכניסה לזירה, פיטה התוודה על אהבתו לקטניס, ועל כן פיטה וקטניס כונו "הנאהבים חסרי המזל".
לפני תחילת המשחקים, פיטה וקטניס התיידדו והפכו לידידים טובים, למרות שקטניס לא הייתה בטוחה מה היא מרגישה כלפיו, בהמשך קטניס שיתפה פעולה עם אהבתו, על אף שלא אהבה אותו באמת.
בתחילת המשחקים, קטניס לקחה מקרן השפע תרמיל בצבע כתום זרחני, בניגוד להנחיותיו של היימיטץ', המדריך שלהם.
קטניס ברחה ממרחץ הדמים, ישנה על עץ, ולאחר זמן מה, שבו כמעט התייבשה – מצאה גם מים.
בהמשך, קטניס התחברה עם רו, המיועדת ממחוז 11, וכרתה איתה ברית.
הן החליטו ביחד לפוצץ את מקור המזון של הקרייריסטים.
במהלך המבצע, רו נהרגה, וקטניס קישטה את גופתה בפרחים ושרה לה עד שמתה.
לאחר ההכרזה של קברניטי המשחק שיוכלו להיות שני מנצחים, קטניס מוצאת את פיטה הפצוע ומטפלת בו עד שהבריא.
כדי להשיג את התרופה לטיפול בפצעיו, קטניס הרדימה את פיטה בעזרת תרופה מרדימה שנשלחה לה על ידי מפעיל החסות שלה בקפיטול, והגיעה אל המשתה שהתרחש בקרן השפע שם התחולל קרב בו כמעט נהרגה אך ניצלה ברגע האחרון.
לקראת הסוף, מתגלים מוטציות של זאבים, בעלי העיניים של המיועדים שמתו.
קטניס ופיטה צופים בקייטו גוסס מפצעיו בשל נשיכות הזאבים עד שקטניס מרחמת עליו ושמה קץ לסבלו ומבצעת בו המתת חסד בעזרת ירית חץ בראש.
אך לבסוף, הוכרז, שבניגוד להחלטה הקודמת, יוכל להיות רק מנצח אחד בלבד.
קטניס מוציאה גרגרי יער הקטלניים, ואומרת לפיטה לאכול אותם, כדי שאף אחד מהם לא יצטרך להרוג את האחר וכביוש לקפיטול שבעצם ייכשל ולא יהיה מנצח במשחקים.
רגע לפני שהם בולעים את הגרגרים, קברניטי המשחק אפשרו שיהיו שני מנצחים.
מהלך זה שהובילה קטניס בעזרת גרגירי היער נחשב למרד בעיני נשיא הקפיטול וגרם להתפתחות מרד שיתואר בספר השני והשלישי.
בסוף הספר הראשון, קטניס התוודתה בפני פיטה בלבד והודתה שאהבתה אליו הייתה מזויפת והייתה רק אסטרטגיה לניצחון במשחק.
לאחר המשחקים, קטניס הייתה שמחה שחזרה ליער, ולמחוז 12. גייל מתעלם ממנה בגלל הרומן שלה עם פיטה, ולא היו לו הזדמנויות רבות לראותה, משום שהחל לעבוד במכרות.
כך גם פיטה, כי הוא גילה שהתנהגותה במהלך המשחקים הייתה מזויפת.
כשהנשיא סנואו הגיע לביתה ואיים עליה ועל האנשים הקרובים אליה – היא הייתה מסוגלת לעשות הכל כדי לשמור עליהם בחיים – לכן פיטה הציע לה נישואים בשידור חי, בקפיטול.
כשהכריזו על משחקי הרעב ה-75 – הגמול הרבעוני ה-3, הוחלט שהמיועדים יהיו מנצחים ממשחקים קודמים.
למחוז 12 יש שני מנצחים זכרים (היימיטץ' ופיטה), ונקבה אחת, שזו היא.
היא גם ידעה שלא משנה מי ייבחר, גם אם זה יהיה היימיטץ', פיטה יתנדב להחליף את מקומו.
אחרי ההכרזה על הגמול, קטניס כרתה ברית עם היימיטץ' כדי להגן על חייו של פיטה תמורת חייה שלה, אבל היימיטץ' הבטיח לפיטה את אותו הדבר כלפי קטניס.
קטניס הייתה צריכה לחזור עם פיטה לזירה, יחד עם מנצחים נוספים מן המחוזות האחרים.
לכן, בשביל שהיא תזכה בכמה שיותר נותני חסות, פיטה סיפר בראיון שלו שהם התחתנו בסתר, ובכלל שהיא בהריון ממנו.
במשחקים היא פוגשת כמה אנשים שהפכו לבני ברית שלה ושל פיטה.
אחד האנשים, ביטי, הוא גאון מחשבים.
יש לו תוכנית שתמוטט את שדה הכוח בזירה.
במשחקים קטניס מתוודעת לאהבתה כלפי פיטה, ומבינה סוף-סוף כמה חשוב הוא לה.
קטניס יורה חץ בשדה הכוח, וממוטטת אותו.
המנצחים שנשארו בחיים ברחו, ופיטה נלקח לקפיטול.
במהלך הסיפור היא פוגשת שתי נשים ממחוז 8 בשם בוני וטוויל, והן מספרות לה שהשידורים של מחוז 13 מזויפים.
הן יודעות זאת לפי כנף העורבני החקיין, כנף שמופיעה כול פעם מחדש בקצה המסך, כל שנה.
הן מאמינות שמחוז 13 קיים איכשהו, ובעצם חלק מהייצור שלו היה פיתוח אטומי, ולכן הם מסתירים את המחוז ואומרים שהוא נחרב עד היסוד.
הן מאמינות שאולי גם נשארה קהילה, והם חיים מתחת לקרקע.
קטניס מגלה שהן צודקות, ובזירה אוספת אותה רחפת אל מחוז 13. ברחפת, קטניס מגלה את היימיטץ', פיניק וקברינט המשחק, ומגלה מהיימיטץ' שפיטה נלקח לקפיטול.
היא פוגשת בגייל, והוא מספר לה שמחוז 12 הושמד.
מחוז 13 דוחק בקטניס להפוך ל'עורבני חקיין', סמל המרד של המחוזות.
לאחר המון שכנועים, קטניס הסכימה להיות העורבני חקיין בכמה תנאים, לדוגמה חנינה לפיטה ולעוד מיועדים שנמצאים בקפיטול, אם ינצחו במרד.
חלק ממחוז 12 הצליח להימלט ולהיאסף במחוז 13 בזכות גייל.
במחוז מקעקעים את תוכנית היום על היד, וקטניס מוגדרת כ'מבולבלת נפשית'.
היא ומשפחתה, ששרדו, מקבלים בית מיוחד, עם חלון, עשרים סנטימטר מעל פני האדמה, כדי שנורי – החתול של פרים, יוכל לצאת לטייל החוצה דרכו.
זה גם חלק מעסקת העורבני-החקיין.
לאחר מספר אירועים, פיטה מגיע למחוז 13, והם מגלים שהוא עבר "ציִד" – באמצעות 'צרעות ציד', הקפיטול עיוותו לו זכרונות, וגרמו לו לחשוב שקטניס הרגה את משפחתו, השמידה את מחוז 12, ושהיא האויב והוא צריך להרוג אותה.
כאשר היא רואה אותו, פיטה חונק אותה אבל קטניס שורדת.
ניתן לראות שקטניס חסרת אונים וכאובה מאוד, אך לאט לאט פיטה מתחיל לחזור לעצמו, אבל לא לגמרי.
לעיתים הוא נוהג לשאול שאלות של "אמיתי או דמיוני".
פרימרוז, אחותה הצעירה, מתה בקרב הגדול בקפיטול כשהיא ניסתה להציל כמה ילדים שנפצעו שם, מהפגזה שביצע מחוז 13. המחוזות ניצחו במרד, אך עם זאת מסופר בספר שקטניס לא דיברה במשך זמן רב (הגדירו אותה כ"אווקס נפשית") – עד ליום ההוצאה להורג של הנשיא סנואו.
יש לה חץ יחיד, והיא הורגת את קווין, הנשיאה של מחוז 13. בעקבות המעשה, מוצאים את הגופה של הנשיא סנואו ואף פעם לא ידעו אם הוא נחנק מצחוק או שההמון רמס אותו.
מצד שני, לאף אחד לא היה אכפת.
מסופר גם, שבאסיפה, שבה השתתפו כל המנצחים שנשארו בחיים (קטניס, פיטה, היימיטץ', ג'והאנה, אנני, ביטי ואנובאריה) הציעו שיתקיים עוד משחק רעב אחרון.
אך בו, בניגוד לשאר, יישלחו ילדים אך ורק מהקפיטול, ביניהם נכדתו של הנשיא סנואו.
ההצעה מתקבלת ברוב של 4 על 3, אך מעולם לא התקיימה.
לאחר המשפט קטניס נשלחת בחזרה למחוז 12 ומנסה להקים את חייה מחדש.
גייל נשלח לעבודה, משרה מכובדת במחוז 2. היא כועסת עליו, ומדמיינת שיהיה בזרועותיה של נערה אחרת, ועל כך שהיא מעולם לא נזקקה לאש שלו.
יש לה מספיק אש משל עצמה.
בסוף מתואר שפיטה שואל אותה, "את אוהבת אותי, אמיתי או דמיוני?" והיא עונה לו שזה אמיתי.
לאחר מכן, מתוארים חייהם אחרי הכול, הם מכינים ספר, כמו הספר של מר אוורדין, זירות משחקי הרעב נהרסו, ונבנו אנדרטאות זיכרון.
אחרי חמש עשרה שנה של שכנועים מצד פיטה, ובחשש ופחד רב, היא יולדת לו ילדה, בעלת שיער כהה וכחולת עיניים, ולאחר מכן גם ילד, בעל שיער בלונדיני מתולתל ועיניים אפורות.
סיוטיה של קטניס לעולם לא נעלמים, אך פיטה נמצא כדי להרגיע אותה, ואומר לה שאין לה ממה לחשוש, ושיש להם אחד את השנייה.
קטניות היוו מרכיב בדיאטה בתקופת הברזל.
הן מוזכרות במקרא בצורה מצומצמת ונוכחות בממצא הארכאולוגי באופן משמעותי במספר אתרים בדרום הלבנט.
מהממצא עולה שהקטניות אינן יחידה הומוגנית אחת, חלקן גודלו באופן נרחב וחלקן באופן מועט.
ניתן לומר כי העדשה, הכרשינה הפול והטופח גודלו ונסחרו ברחבי האזור לאורך רוב התקופה.
הקטניות מכילות אחוז חלבון גבוה יחסית לדגן ומהוות השלמה חשובה בתזונה המבוססת בעיקר על מזון מן הצומח, כפי שהיה בתקופת הברזל אצל מרבית האוכלוסייה.
לאוכלוסיות שניזונות ממעט מזון מן החי הקטניות חיוניות ומכונות לעיתים "בשר לעניים".
הקטניות מבשילות קודם לדגניים ומסייעות בשמירה על רצף מקורות מזון לאורך השנה.
קטניות היו חלק חשוב בדיאטה של האדם עוד בתקופות הפרהיסטוריות ונמצאו באתרי ציידים-לקטים שונים.
ארבע קטניות, עדשה תרבותית, אפונה, חימצה ובקית הכרשינה בויתו כבר בתקופה הנאוליתית, בשלב הראשון של ביות הצומח.
בכך הפכו לחלק ממה שמכונה "האבות המייסדים" או "הגל הראשון" של הביות, יחד עם הדגניים החשובים, החיטה והשעורה.
בשלב מאוחר יותר הצטרפו אליהן קטניות נוספות כגון, פול, גרגרנית יוונית וטופח.
קטניות נמצאו וכנראה אף גודלו באתרים ברוב חלקי ארץ ישראל בתקופת הברזל, בגליל, מישור החוף, השומרון, בקעת הירדן ומדבר יהודה.
ברוב המחקרים מדווח על הימצאות "עשבים רעים" בתוך ממצא הדגניים.
בחלק מהמקומות באחוזים ניכרים, אפילו עד רבע כדוגמת אשקלון.
בחלקם מועט, אחוז לערך בחורבת ראש זית.
ממצא זה לא מדווח כלל בתוך הקטניות, אולי מפני שאלו נתלשו ביד ולא נקצרו במגל כמו הדגניים.
במקרא מוזכרות רק שתי קטניות, העדשה והפול וזאת בארבעה מקומות שונים: ., .
.נוסף על כך יש אזכור לחמיץ שמספר חוקרים טוענים כי זוהי החימצה, אך התרגומים המסורתיים גורסים אחרת ולדעת זהר עמר אין הכוונה לחימצה.
ישנה גם טענה כי הכוסמת שמופיעה במקרא היא בקית הכרשינה, אך רוב החוקרים לא מקבלים זיהוי זה.
האזכור הראשון והמפורסם ביותר של קטנית הוא בסיפור מכירת הבכורה.
עשו הצייד חוזר עייף מן השדה ומבקש מיעקב אחיו לאכול מהתבשיל.
יעקב מבקש מעשו למכור לו את הבכורה ולאחר הסכמתו נותן לו לחם ונזיד עדשים.
סוגיה מעניינת בנושא זה נובעת מהתיאור המקראי.
בלשון המקרא נאמר: "מן האדום האדום הזה", האם מדובר בעדשים אדומות או אולי ייתכן ומדובר בתבלין שצבע את התבשיל?
פעמיים נוספות מופיעות הקטניות ברשימות עם מאכלים נוספים.
האזכור הראשון בספר שמואל ב' זוהי רשימת מאכלים שהוגשו לדוד ואנשיו בזמן בריחתם מאבשלום וביניהן הפול והעדשים.
איתן מופיע המושג קלי שיש שפירשו כחימצה.
אך לא נראה שלכך הכוונה.
הקלי מופיע אחרי החיטה, השעורה והקמח ולאחר הקטניות.
נראה כי מדובר בעיבוד כלשהו אולי קטניות קלויות.
עדות לכך ניתן לראות בספר שמואל א' .
כל המוצרים המוזכרים ברשימת המצרכים שלוקחת אביגיל הם מוצרי משנה מעובדים וכמוהם ככל הנראה גם הקלי.
האזכור השני בספר יחזקאל בתוך רשימת מרכיבים להכנת לחם.
בארצות הברית נמכר בחנויות מסוימות לחם יחזקאל על פי המתכון התנכי.
אזכור נוסף ישנו בספר שמואל שם במהלך מלחמה לוחם מתייצב להגן על שדה עדשים מפני האויב.
למרות האזכורים המעטים מתוכנם ניתן להבין את חשיבות הקטניות בדיאטה.
הן מוזכרות עם המאכלים החשובים באותו הרצף ובשני סיפורים מיתיים, הן המכירת הבכורה והן כמושא להגנה במלחמה.
בממצא הארכאולוגי בתקופת הברזל נמצאו שבע קטניות: עדשה, אפונה, חימצה (חומוס), כרשינה, פול, טופח וגרגרנית יוונית (חילבה).
העדשה והכרשינה הן המשמעותיות ביותר הן מבחינת מספר האתרים והן מבחינת הכמות.
הפול נמצא בשלושה אתרים והטופח בשניים אך בשניהם בכמות של מעל 1000 גרגירים.
החומוס, האפונה והחילבה נמצאו בכמות קטנה מאוד.
עדשה תרבותית - הקטנית המשמעותית ביותר בעולם הקדום.
אב הבר נמצא במערת כבארה ובאוהלו II.
נמנית עם האבות המייסדים של החקלאות ונמצאת יחד עם החיטה והשעורה.
תחום התפוצה הטבעי במזרח התיכון, דרום מזרח אסיה ומרכז אסיה.
נמצאו זרעים קטנים של מיני הבר טרום הביות יחד עם חיטת ושעורת הבר באתרים רבים, כדוגמת תל אבו הוריירה ונתיב הגדוד.
היא נמצאת ברוב אתרי הנאולית הקדם קראמי ב' החקלאיים כגודמת יפתחאל ויריחו.
הגרגיר עדיין בגודל גרגיר הבר ובכמות מועטה.
העדשה מתפשטת עם החקלאות לדרום מערב אסיה ולאירופה.
גם בתקופת הברזל העדשה משמעותית בין הקטניות.
היא אמנם שנייה לכרשינה (אתר אחד פחות) אך נמצאת בשבעה אתרים.
הפיזור מרחבי גדול, במישור החוף, בהר ובעבר הירדן.
אפונה - תחום התפוצה של אב הבר מוגבל לדרום מערב אסיה והמזרח התיכון, אב הבר נמצא באתר האפיפלאוליתי אוהלו II.
מהצמחים המבויתים הראשונים יחד עם החיטה והשעורה, נמצא באלף האחת עשרה לפני זמננו באתרים בסוריה וטורקיה ובישראל באלף העשירי ביריחו.
באלף התשיעי התפשטה האפונה לקפריסין האזור האגאי והבלקן ומשם הלאה.
אפונה לא הייתה מהקטניות המשמעותיות בתקופת הברזל על פי הממצא.
היא נמצאה בכמויות קטנות בפלה וב דיר אללה (Deir Alla) שבעבר הירדן.
הדיווח היחיד על מציאתה בעבר הירדן המערבי היא בחורבת אבו טבק ושם דווח על "קטנית, ככל הנראה אפונה".
חימצה - מין זה בוית ככל הנראה בדרום מזרח טורקיה, אזור התפוצה של אב הבר, חימצה מרושתת.
המין חימצה שסועה (לפי השם הלטיני אצל אפרים לב, אבל בתרגום הוא קורא לה חימצת יהודה שעל פי זוהרי זהו מין שונה) מהסוג Cicer נמצא במערת כבארה, אך ניסיון הכלאה שלה עם המין המבוית Cicer arietinum נכשל.
תרמיל מין הבר נשאר סגור בשונה משאר הקטניות.
למרות השתייכות החימצה לגל הראשון של הביות היא נדירה בממצא ביחס לשאר הקטניות בתקופה הנאוליתית קדם קראמית ב'.
היא נמצאה באתרים בטורקיה בסוף האלף האחת עשרה-תחילת האלף העשירי.
וכמה מאות שנים לאחר מכן ביריחו ועין ע'זאל.
לאחר מכן יש חוסר בממצא עד תקופת הברונזה הקדומה.
החימצה לא מאוד נפוצה גם בתקופת הברזל, היא נמצאת בשלושה אתרים בכמויות קטנות.
הסבר שניתן לתבנית החריגה של הממצא היא שלאחר הגעת הצמח המבוית לאזור הוא ננטש.
סיבת הנטישה הייתה פתוגן Didymella rabiei שגרם למות הצמחים.
גידול החימצה בקיץ מונע פגיעה זו, וכך הצמח המבוית, בניגוד למין הבר ולשאר הקטניות, מותאם לאקלים חם ויבש למחצה.
לאחר שהפך לגידול קיץ חזרו לגדל אותו מחדש לאחר אלפי שנים.
במחקר על החימצה נבדקו רמות הטריפטופן בחימצת בר ובחימצה מבויתת.
נמצא שבמינים המבויתים יש בממוצע כמות כפולה כמעט של טריפטופן.
חומצת אמינו זו הופכת בין השאר לסרוטונין שרמה גבוהה שלו במוח גורמת לתחושת שובע.
זו יכולה להיות הסיבה להשקעה הרבה במין קטניות נוסף.
בקית הכרשינה - מין זה בוית באנטוליה או בלבנט, כלומר באזור התפוצה של מין הבר.
למרות השתייכותו לגל הראשון של הביות הוא חסר בתקופה הנאוליתית באגן הים התיכון ונמצא בעיקר באנטוליה ובבלקן.
זהו מין הקטנית הנפוץ ביותר באתרי תקופת הברזל, שמונה אתרים לאורך כל התקופה.
ייתכן והכרשינה גודלה למספוא ולא למאכל על פי עדויות מתקופות מאוחרות יותר.
בתקופה הקלאסית למשל, היא נחשבת למזון נחות ושימשה כמאכל בהמות בעיקר ונאכלה על ידי אנשים עניים מאוד או בעיתות רעב.
עדיין מגדלים כרשינה בצורה מועטה במשק החקלאי הערבי להאכלת בהמות.
הכרשינה גם שימשה כצמח מרפא בתקופות הקלאסיות ובימי הבניים.
יש טענה כי הכוסמת שמופיעה במקרא היא בקית הכרשינה, אך רוב החוקרים לא מקבלים זיהוי זה.
פול - מספר מינים מהסוג בקיה שהמין פול משתייך אליו, יכולים להיות אב הבר של המין המבוית פול (בקית הגינה-Vicia faba).
למרות מחקר אינטנסיבי בנושא, אב הבר של המין עדיין לא ידוע.
מינים רבים מהסוג בקיה נפוצים בדרום מערב אסיה ואגן הים התיכון, האזור שבו בוית הפול ככל הנראה.
במספר אתרים במזרח התיכון נמצאו גרגירים שמיוחסים לפול קודם לתקופה הנאוליתית קדם קרמית ב', אך הם ככל הנראה שייכים למין הבר או אינטרוסיביים.
הפול נמצא לראשונה באופן משמעותי וברור ביפתחאל, כ־2600 גרגירים בתוך סילו.
הפול נמצא במספר אתרים ארכאולוגיים מתקופת הברזל, תל קסילה, תל אפק וחורבת ראש זית.
חורבת ראש זית נמצאת על גבעה בין מישור עכו להרי הגליל.
באתר נחפרו בתי מגורים, מכלול בית בד והמצודה בראש הגבעה.
במצודה נמצאו כלי אחסון רבים, כלי חקלאות ממתכת וכלי שחיקה.
מסקנת החופרים היא שמדובר במרכז אחסון ומרכז מנהלי.
93% מהקראמיקה באתר טיפוסית לצפון ישראל בתקופת הברזל (מקבילה למגידו וחצור לדוגמה), אך יש גם מיעוט קראמיקה פיניקית.
בנוסף לממצא שהוזכר קודם, יש כמות גדולה של ממצא צמחי.
הבולטים בו הם החיטה, הפול, השעורה וזון משכר.
כ־700 גרגירי פול הוצאו מתוך לוקוס 23 שהוא מרתף אחסון במצודה.
הצלבנים תרגמו את שם הכפר הערבי אל פולה (עפולה היום) לפול ולכן קראו למבצרם במקום Castrum Fabea.
על סמך זה זהר עמר העריך כי בתקופה הצלבנית גידול הפול היה משמעותי באזור.
רוב החוקרים טוענים כי מקור השם בעפל שהוא מצודה.
טופח - רוב החוקרים מסכימים כי מקור הטופח התרבותי באזור האגאי.
הוא בוית באזור הבלקן ומשם התפשט בשני כיוונים, מערבה לאירופה ומזרחה לכיוון הלבנט.
בישראל הוא נמצא בחמישה אתרים.
תל נאמי, תל בטש ותל מיקנה מתקופת הברונזה התיכונה, תל קסילה ותל אשקלון מתקופת הברזל.
הטופח נמצא רק באתרים עם קשרי מסחר ידועים עם האזור האגאי בתקופת הברונזה ובאתרים שמזוהים כאתרים "פלישתיים".
בעקבות כך, מהלר-סלסקי וכסלו מזהים את הטופח כאוכל "אתני".
לדעתם, הטופח הייתה העדפה פלישתית כאוכל שהכירו מארץ המוצא שלהם.
ניתוח DNA של החזירים בישראל היום מראה כי המוצא שלהם מאירופה ולא מזרח תיכוני.
ההחלפה של תת-המין המקומי באירופי קרתה ככל הנראה בתקופת הברזל.
המסקנה היא שהחזירים הגיעו עם גויי הים מאירופה.
צירוף שני מחקרים אלו יכול להעיד שהמהגרים מאירופה לישראל המשיכו לצרוך גם את המזון המוכר להם מארץ המוצא.
לטופח עמידות גבוהה משאר הקטניות לשינויי מזג אוויר וייתכן וזו הסיבה שהוא מועדף לגידול במקומות מסוימים.
צריכה מרובה של טופח כמרכיב מרכזי במזון עלולה לגרום ל-Neurolathyrism, מחלה הגורמת לשיתוק עויתי, רגישות למגע וגירויים בעור.
גרגרנית יוונית (חילבה) - אב הבר הוא כנראה אחד מהמינים הקרובים מהסוג גרגרנית שגדלים בדרום מזרח אסיה ואגן הים התיכון.
האיתור הכי מוקדם שלו הוא מתל חלף בעיראק מלפני 6000 שנה.
באזורנו הוא נמצא לראשונה בתקופת הברונזה המאוחרת באתרים תל בטש ותל מיקנה.
בתקופת הברזל הוא נמצא בשני אתרים, תל קסילה ודיר אללה.
ההשוואה לטופח מתבקשת עקב הדמיון בפיזור הממצא.
למעט דיר אללה שבעבר הירדן, הגרגרנית נמצאת באתרים עם אותו זיהוי אתני פלישתי.
הגרגרנית איננה מוזכרת במקרא, אך יוספוס פלביוס מזכיר אותה בספרו "מלחמת היהודים", שם הוא מספר שמגיני יודפת שפכו גרגרנית על הגשרים על מנת שהחיילים הרומאים יחליקו.
במדינת ישראל מגדלים מעט גרגרנית לייצור תבלין החילבה.
קטסיביוס היה ממציא ומתמטיקאי יווני באלכסנדריה שבמצרים התלמאית.
הוא כתב את המסות הראשונות על חקר אוויר דחוס ושימושיו במשאבות (ואפילו בתותח).
קטסיביוס ידוע כממציאו של ההידראולוס, עוגב שבו לחץ האוויר נשמר בעזרת מים, והוא כלי המקלדת המוקדם ביותר המוכר.
כתביו, בשילוב עם עבודתו על מכניקת המוצק "על פנאומטיקה", העניקו לו את התואר "אבי הפנאומטיקה".
אף אחת מעבודותיו הכתובות לא שרדה, כולל "מזכרות", אוסף של מחקריו שצוטט על ידי אתנאיוס.
קטע אמצעים (midsegment) במשולש הוא קו המחבר את נקודות האמצע של שתי צלעות.
קטע האמצעים מקביל בהכרח לצלע השלישית ושווה למחציתה.
אותה הגדרה חלה גם בטרפז, בו קטע האמצעים מחבר את אמצעי השוקיים, והוא מקביל לשני הבסיסים, אך כאן שווה למחצית סכום בסיסי הטרפז.
קטע המחבר נקודות על הצלעות AB ו-AC הוא קטע אמצעים אם הוא מקיים שתיים מבין שלוש התכונות הבאות, הגוררות יחד את השלישית:
הקטע עובר באמצע הצלע AB,
הקטע עובר באמצע הצלע AC,
הקטע מקביל לצלע השלישית BC.
העובדה שקטע המחבר את אמצעי שתי צלעות הוא מקביל לצלע השלישית נובעת מדמיון משולשים (בשרטוט משמאל, המשולשים ABC ו-ADE דומים משום שהזווית BAC משותפת, והיחסים AD:AB ו-AE:AC שווים ל-2 לפי ההנחה ולכן זה לזה; מכאן שהזוויות ABC ו-ADE שוות, ולכן הישרים BC ו-DE מקבילים).
גם להפך, קטע העובר באמצעה של הצלע AB ומקביל ל-BC מוכרח לפגוש את AC באמצעה, משום שהקטע המחבר את אמצעה של AB לאמצעה של AC מקביל ל-BC, ואם כך מתלכד עם הקטע הנתון.
קטע האמצעים בטרפז ABCD, שבסיסיו AB ו-CD, מוגדר באותו אופן.
הוא מקיים שתיים מהתכונות הבאות, הגוררות יחד את השלישית:
הקטע עובר באמצע השוק BC,
הקטע עובר באמצע השוק AD,
הקטע מקביל לבסיסים AB ו-CD.
במקרה של הטרפז המנוון, שבו C=D, מתקבל קטע האמצעים במשולש.
הוכחת התכונות של קטע האמצעים בטרפז דומה, ונעשית על ידי השלמת הטרפז למשולש ABE, כאשר E הוא מפגש השוקיים BC ו-AD.
קטנשיניים (שם מדעי: Pseudotriakidae) היא משפחה של כרישים מסדרת הכרישאים שבקבוצת דגי הסחוס.
הם חיים באוקיינוסים השונים, והם קרובים רחוקים של הגלדניים.
במשפחה זו רק 3 סוגים ובהם 4 מינים, וכנראה עוד 2 מינים שלא הוגדרו.
אורכם מגיע ל-53–300 סנטימטר כשהגדול מביניהם הוא המין פסאודונטריאקיס מיקרודון - הכריש היחיד המשריץ צאצאים חיים, הבוקעים מביצים בבטן הנקבה, בתהומות של מתחת 1,900 מ'.
מבנה גופם מוארך, והם בעלי חוטם ארוך ומעוגל ולסת עם שיניים קטנות יחסית.
הם טורפים דגים קטנים יותר שהם בולעים בדומה ללווייתנים.
לא ידוע הרבה על מיקומם באוקיינוס.
סוג ומין יחיד פסאודונטריאקיס מיקרודון (Pseudotriakis microdon)
קטנוכסמטיים (שם מדעי: Ctenochasmatidae) היא משפחה נכחדת מסדרת הפטרוזאורים ומתת-סדרת הפטרודקטיליים אשר חיו בין סוף היורה לתחילת הקרטיקון לפני 105–152 מיליון שנה.
מאובניהם נמצאו בעיקר באמריקה הדרומית ובחלק מאירופה ואסיה.
בני המשפחה היו בינוניים בגודלם ובעלי מקורים ארוכים בעלי שיניים רחבות אך דקות שאולי התהדקו אצל חלק מהמינים ליצירת רשת סינון ליצורי מים קטנים (פלנקטון) או שאולי השתמשו בה כדי לצוד דגים בדומה ללסתות הגאביאל ההודי.
המוכר מבין פטרוזאורים אלה היה הפטרודאוסטרו.
ככל הנראה הם חיו בקרבת חופי ימים או אגמים.
קטנוכסמה (שם מדעי: Ctenochasma; פירוש השם: "לסת מסרק") הוא סוג של פטרוזאור ממשפחת הקטנוכסמטיים, שבקבוצת הפטרודקטיליים, אשר חי לפני 145–150 מיליון שנה בסוף היורה.
הוא הוגדר ב-1852 בידי החוקר הגרמני כריסטיאן אריך הרמן פון מייר ממאובנים שנמצאו בבוואריה, גרמניה באזור בו התגלה העוף הראשון - הארכאופטריקס.
הקטנוכסמה היה פטרוזאור קטן מאוד, עם מוטת כנפיים באורך 45 סנטימטרים אצל המינים הגדולים ו-25 סנטימטרים אצל הקטנים ביותר, דומה מאוד לפטרודקטילוס.
הלסת שלו הייתה מוארכת ומלאה בשיניים חלולות, דקות ומעוקלות מאוד.
חלק מהפרטים היו בעלי מעל ל-400 שיניים בלסת.
מבנה זה אולי עזר ללכידת טרף קטן, בדומה לזיפי הפלמינגו ולווייתני המזיפות.
בכך הוא דמה לקרוב משפחתו מהקרטיקון - פטרודאוסטרו, אך בניגוד לקרובו הלסתות היו ישרות מאוד והוא לא היה יכול לשאוב את המים במעלה הגרון וכנראה השתמש בלסת בדומה למקור הכפן.
השיניים היו מצויות רק בחלק הקדמי של שתי הלסתות.
מהמבנה של העיניים שכללו טבעות גדולות ייתכן מאוד שהוא היה פעיל בלילה.
הדבר יכול להיות כהימנעות מתחרות עם פטרוזאורים חזקים ממנו.
למרות גודלו הקטן הוא כנראה דאה בדומה לעופות גדולים על זרמי, זאת בשל מבנה הכנפיים הארוכות באופן יחסי יותר משאר הפטרוזאורים.
קטסטרופה הייתה סיטקום בריטי, ששודר לראשונה ב-19 בינואר 2015 בערוץ 4. הסדרה נוצרה ונכתבה על ידי שרון הורגן ורוב דלאניי, שגם כיכבו בתקפידים הראשיים: שני רווקים, בריטית ואמריקאי, שהופכים לזוג בעקבות הריון לא מתוכנן.
בסדרה שיחקו גם קארי פישר, אשלי ג'נסן ומארק בונאר בתפקידי משנה.
הסדרה שודרה במשך ארבע עונות, כשבכל עונה 6 פרקים.
הסדרה הופצה בפריים וידאו ובישראל שודרה ב-HOT.
שרון היא מורה בבית ספר יסודי, רווקה ממוצא אירי המתגוררת בלונדון.
היא פוגשת בבר את רוב, מנהל פרסום אמריקני, המבקר בלונדון בנסיעת עסקים.
הם מנהלים רומן בן שישה ימים והוא חוזר לעיר הולדתו, בוסטון.
כעבור כמה חודשים שרון מגלה שהיא בהריון ממנו.
לאחר שהיא מודיעה לרוב שהיא לא מתכוונת לעבור הפלה מלאכותית, הוא מחליט לעבור ללונדון ולגדל איתה את התינוק, והם הופכים לזוג.
שרון הורגן בתפקיד שרון מוריס
רוב דלאניי בתפקיד רוב נוריס
אשלי ג'נסן בתפקיד פראן, חברה-אויבת של שרון
מארק בונאר בתפקיד כריס, בעלה של פראן
קארי פישר בתפקיד מיה נוריס, אמו של רוב (עונות 1–3)
פרנסס טומלטי בתפקיד קרול מוריס, אמה של שרון
גארי לילבורן בתפקיד דס מוריס, אביה של שרון (עונות 1–3)
ג'ונתן פורבס בתפקיד פרגל מוריס, אחיה של שרון
דניאל לאפיין בתפקיד דייב, חברו של רוב
איילין וולש בתור קייט, חברתה של שרון
טוביאס מנזיס בתפקיד ד"ר הריס
שרה נילס בתפקיד מליסה נילס, עמיתה לעבודה של שרון
מרתה באריו בתפקיד מלנדרה, אשתו של פרגל
אמנדה הייל בתפקיד קתרין, חברתו של דייב
קאי אלכסנדר בתפקיד ג'פרי, בנם של פראן וכריס (עונה 3–4)
מיכאלה ווטקינס בתפקיד סידני נוריס, אחותו של רוב (עונה 4)
הסדרה הוזמנה רשמית על ידי ערוץ 4 במאי 2014 לאחר פיילוט מצליח שנוצר שנה קודם לכן.
ה-BBC דחה בעבר את הסדרה לאחר שקרא את התסריט.
שם הסדרה לקוח מציטוט הבא מהסרט "זורבה היווני".
הפסקול המקורי של הסדרה, "Catastrophe Theme", הולחן על ידי אולי ג'וליאן.
ב-28 בינואר 2015 חודשה התוכנית לסדרה שנייה ששודרה באוקטובר 2015. ג'יי האנט, מנהל הקריאייטיב הראשי בערוץ 4, אמר: "קטסטרופה היא פנינה קומית אמיתית.
שרון ורוב עשו עבודה מפוארת ואנחנו כבר מצפים לעונה שנייה".
קארי פישר, המגלמת את מיה, אמו של רוב, נפטרה ב-27 בדצמבר 2016 זמן קצר לאחר סיום צילומי העונה השלישית.
זה היה תפקידה הטלוויזיוני האחרון.
פרק הסיום של העונה השלישית הוקדש לה, עם הכיתוב "For Carrie" ותצלום של פישר לאחר הקרדיטים.
בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה 2016 שרון הורגן הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה להופעה הקומית הנשית הטובה ביותר עבורה הופעתה בסדרה.
גם הורגן וגם דילייני זכו בפרס BAFTA לתסריטאי הטוב ביותר בקומדיה.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס פיבודי.
ביולי 2016 קיבלה התוכנית מועמדות לפרס אמי של פרי טיים על כתיבה מצטיינת לסדרה קומית.
רוגל אלפר, מבקר הטלוויזיה של הארץ כתב:
קָטֹנְתִּי הוא סינגל מסוגת מוזיקה חסידית בביצוע של יונתן רזאל, שיצא בשנת 2012 ונכנס לאלבומו בין הצלילים.
השיר זכה להצלחה גדולה במגזר הדתי, ואף זכה בפרס פרס אקו"ם בשנת 2013. השיר הפך לריקוד עם על־ידי הכוראוגרף אורן אשכנזי.
השיר בנוי משלושה פסוקים; שני פסוקים סמוכים בפרשת וישלח בספר בראשית ופסוק מספר תהילים: () ו- ().
את השיר הלחין רזאל בעקבות החלמתה של בתו שנפצעה באורח קשה מפגיעת ראש בתאונה ביתית בערב יום העצמאות ה'תש"ע.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של תחנת הרדיו גלגלצ לשנת תשע"ג, הגיע השיר למקום 13 ומקום ארבעים ברשת ג'.
השיר נבחר לשיר השנה לשנת 2013 מטעם אקו"ם.
במצעד העשור של רדיו קול ברמה הגיע השיר למקום העשירי, ובמצעד של רדיו קול חי מיוזיק הגיע השיר למקום ה-12.
השיר בוצע על ידי אברהם פריד, ז'אק הודק, רבקה זהר ולירון לב.
נכון ליוני 2023 לשיר למעלה מ-14 מיליון צפיות ביוטיוב.
פזמון השיר זכה להתייחסות פארודית בשיר "אשפיל אפי" של ארץ נהדרת.
בגאומטריה, קטע הוא חלק מקו ישר התחום בין שתי נקודות על הישר, שהן קצות הקטע, וכולל את כל הנקודות שבין קצותיו.
כאשר הקטע כולל גם את שתי הנקודות שבקצותיו, הוא נקרא קטע סגור; כאשר אינו כולל את שתי הנקודות הוא נקרא קטע פתוח; כאשר הוא כולל רק אחת מהן, הוא נקרא קטע חצי סגור וחצי פתוח.
אורך הקטע הוא המרחק האוקלידי בין קצותיו.
נהוג לסמן קטע בקו מעל האותיות המייצגות את קצותיו.
, למשל, הוא הקטע שבין הנקודה A לנקודה B.
לקטעים מסוימים ניתנו שמות משלהם, בהם:
כל אחת מהצלעות של מצולע היא קטע.
גם כל מקצוע של פאון הוא קטע.
האלכסונים במצולע אף הם קטעים.
כאשר קצות הקטע נמצאים על מעגל, הקטע קרוי מיתר.
מיתר העובר דרך מרכז המעגל קרוי קוטר.
קטע שקצהו האחד על המעגל וקצהו האחר במרכז המעגל קרוי רדיוס.
במשולש ניתנו שמות לשלל קטעים:
קטעים במרחב וקטורי ממשי או מרוכב
כאשר V הוא מרחב וקטורי מעל או , אז L הוא קטע אם ניתן להצי את L בצורה , לווקטורים כלשהם .
הווקטורים u ו- הם קצות הקטע L.
כאשר יש להבחין בין קטע סגור לקטע פתוח, קטע סגור יוגדר כאמור לעיל, ואקטע פתוח יוגדר לווקטורים כלשהם .
בהגדרה שקולה, קטע הוא הקמור של שתי נקודות, ולכן ניתן לבטא את הקטע כצירוף קמור של שתי הנקודות שבקצותיו.
בגאומטריה ניתן לקבוע שנקודה B נמצאת בין נקודה A לנקודה C, כאשר המרחק AB ועוד המרחק BC שווה למרחק AC.
כיוון שכך, ב- הקטע עם נקודות הקצה ו- הוא אוסף הנקודות הבא:
קטע הוא קבוצה קשירה לא ריקה.
כאשר V הוא מרחב וקטורי טופולוגי, קטע סגור הוא קבוצה סגורה ב-V.
עם זאת, קטע פתוח הוא קבוצה פתוחה ב-V אם ורק אם V הוא חד-ממדי.
זוג קטעים יכול להיות במצבים הבאים: חותכים זה את זה, מקבילים, מוטים או אף אחד מאלה.
האפשרות האחרונה היא הבדל בין זוג קטעים לזוג ישרים: זוג ישרים שאינם מקבילים ונמצאים באותו מישור אוקלידי חייבים לחתוך זה את זה, אך תכונה זו אינה הכרחית בקטעים.
ניתן לראות קטע כמקרה מנוון של אליפסה, שבה הציר המשני הוא באורך 0, המוקדים הם קצות הקטע, והאקסצנטריות היא 1. הגדרה מקובלת של אליפסה היא המקום הגאומטרי של כל הנקודות במישור שסכום מרחקיהן משתי נקודות קבועות במישור הוא קבוע.
כאשר קבוע זה שווה למרחק שבין המוקדים, התוצאה היא קטע.
קטנוספונדילוס (שם מדעי: Ctenospondylus; מילולית: "חוליות מסרק") הוא סוג של סינאפסיד קדום ממשפחת הספנקודונטיים, אשר התקיים במשך הפרם באמריקה הצפונית.
זהו סוג קדום שתואר לראשונה ב-1936 בידי החוקר אלפרד רומר והוא כלל בו 2 מינים:
Ctenospondylus casei, אשר תואר ב-1936 והתגלה בממצאי מאובנים בתצורה "Belle Plains Formation" שבטקסס.
הוא קרוי להוקרת החוקר המגלה ארמין קאולס קייסי .
הממצאים שלו היו חלקיים וכללו בעיקר שרידי חוליות גב, צלעות שבורות וחלקי קוצים שהיו מעל גבו.
Ctenospondylus ninevehensis, אשר תואר ב-1978 והתגלה בתצורת גרין שבאוהיו ומורכבת ממספר חוליות גב, צלעות, קוצים שבורים ושרידי גפיים, שכמות ועצם האגן.