tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האונייה שקעה אנכית במייל 31 של הדנובה, במקום הצר ביותר של תעלת סולינה וחסמה בכך את מעבר השיט בתעלה.
עד הראיה המקומי היחיד היה גריגורה פאדיי (Grigore Fadei), מהליפובנים.
הוא סיפר שהימאים לא נפגעו וקפצו מהאונייה אל היבשה עם מטענם ואחרי זה נאספו ושתו אלכוהול, כשהם מדברים רוסית, אותה חשבו שהוא אינו מבין, אך ליפובנים מבינים רוסית.
לדבריו הם דיברו על כך שהרומנים כבר לא יוכלו לעבור בתעלה.
רומניה ואוקראינה חולקות את השליטה על דלתת הדנובה, אולם זרועות השיט של הדנובה עוברות בשטח רומני ומעבר כלי שיט אוקראינים מחויב בתשלום דמי מעבר.
האוקראינים רצו ליצור זרוע שיט, שתחבר נמל אוקראיני לים השחור מבלי לעבור בשטח רומני ולשם כך תכננו את יצרת תעלת בסטרואה, אולם קמו התנגדויות, בגלל הפגיעה הצפויה בשמורות של דלתת הדנובה וכמובן אי רצונה של רומניה ליצירת זרוע שיט מתחרה.
האונייה רוסטוק הייתה ישנה, לקראת סוף השימוש בה וטביעתה במקום הטוב ביותר לחסימת נתיב השיט, מבלי פגיעות במאים עוררה חשדות בצד הרומני ובאמצעי תקשורת השונים נדונה היתכנות של מזימה לחסימת נתיב השיט הרומני כדי לקדם חפירת תעלת בסטרואה האוקראינית.
הרחבת התעלה וניסיון החילוץ שנכשל
חסימת התעלה כלאה כלי שיט במורד התעלה וקטעה את השיט לכפר פרטיזני הסמוך וליישובים שבמורד התעלה.
במשך יותר משנה נאלצו להעביר הספקה בדרך היבשה והנוסעים לאורך התעלה נאלצו לרדת בכפר, ללכת מרחק מה ברגל ואז לעלות לכלי שיט אחר מעבר לחסימה.
החסימה גרמה להפסדים של עשרות מיליוני דולרים לתקציב הרומני ואוניות נאלצו לעבור בתעלת דנובה-הים השחור, שם תעריפי המעבר היו יקרים יותר.
לאחר שנה נעשו עבודות להרחבת התעלה באזור החסימה ובמהלך העבודות נאלצו להרוס מספר בתים במסלול ההרחבה ולהעביר את התושבים למקום אחר, שם נבנו להם בתים חדשים.
בשנת 1994 נחתם חוזה עם החברה היוונית דרוסינוס אלפטריוס Drossinos Elefterios, שהתחייבה להציף את האונייה הטבועה, אך מאמצי היוונים לא צלחו.
לאחר כישלון מאמצי היוונים רעיון הוצאת האונייה נזנח לשנים רבות, אך ב-2004, כאשר האוקראינים חגגו סיום השלב הראשון של תעלת בסטרואה, נזעקו הרומנים ונזכרו בנושא.
חוזה חדש נחתם עם קונסורציום בינלאומי המורכב מהחברות מולטראשיפ Multraship (הולנד), טיטאן Titan (ארצות הברית) ו-דלתאקונס Deltacons (רומניה) ולאחר מאמצים הצליח הקונסורציום לחתוך את האונייה לארבעה חלקים ולהוציא את החלקים מהמים ביום 30 בנובמבר 2005.
במהלך העבודות טבעו הצוללן האנגלי אנתוני אק Anthony James Eke והצוללן האמריקאי ג'ון וויטקטל John Whitekettle והוקמה להם אנדרטה על חוף התעלה.
חלקי האונייה, שחולצו מהמים, נועדו למכירה עבור המתכת, אולם לא הוצבה שמירה עליהם וגנבים לא ידועים גנבו את מכסי המתכת של מחסני האונייה.
הגאות העלתה את גובה המים והם חדרו למחסני האונייה חסרי המכסים, הוציאו משם חומרים שונים, שגרמו לזיהום מי שמורות הטבע וחלקי האונייה, בתוספת המים, שחדרו לתוכם, שקעו שוב בתוך התעלה.
להצפה המחודשת של החלקים נדרשו להוצאות נוספות.
פרשת ויליאם נקש היא פרשה שבה הורשע ברצח בצרפת, עבריין יהודי בשם ויליאם נקש.
נקש נמלט לישראל במרץ 1983 וממשלת צרפת הגישה בקשה למדינת ישראל להסגירו אליה, אך נקש נעלם.
הוא נתפס בישראל במהלך ניסיון שוד שנתיים אחר כך, ובית המשפט העליון אישר את הסגרתו בספטמבר 1986. הפרשה עוררה שיח ציבורי חריף, לאחר ששר המשפטים, אברהם שריר, סירב תחילה לאשר את ההסגרה.
נקש, ככל הידוע, היה יהודי שמשפחתו עברה לצרפת מהעיר סטיף באלג'יריה בתחילת שנות ה-60. הוא התגורר בפריז והיה דמות מוכרת בחוגי העולם התחתון בעיר.
בתחילת 1983 הועסק כרוצח שכיר במטרה להתנקש באדם בשם עבדאללה חאקר, צרפתי ממוצא אלג'יראי, בעיר בזאנסון, בדרום מזרח צרפת, סמוך לגבול השווייצרי.
נקש לא הכיר את חאקר, ושירותיו נשכרו על ידי קבוצת עבריינים יריבה, שהיה לה סכסוך עמו על השליטה בעסקי מועדוני הלילה בעיר.
ב-22 בפברואר 1983 הגיע לעיר, מפריז, יחד עם שני אנשים נוספים, חסן חמודי, גם הוא ממוצא אלג'יראי, וצ'ארלס מימי.
נקש ושותפיו איתרו את חאקר בעת שישב בבית קפה במרכז העיר.
כשהבחין בשלושה המתקרבים אליו כשמסכות על פניהם, ניסה להימלט.
השלושה ריססו אותו במטר כדורים.
נקש, שהחזיק ברובה, המשיך לירות גם לאחר שהקורבן היה מוטל חסר אונים על המדרכה.
14 כדורים פגעו בו והוא מת במקום.
שני שותפיו לרצח נתפסו כעבור מספר ימים אך נקש נמלט.
ב-4 במרץ 1983 הגיע לישראל ומתוקף חוק השבות הפך מיד לאזרח ישראלי בזהות בדויה, בשם רודי אטלן.
משפטו של נקש התנהל בבזאנסון בהיעדרו, והוא הורשע ברצח.
ב-3 בנובמבר 1983, הגישה צרפת לישראל בקשה להסגירו אליה, על פי הסכם ההסגרה בין המדינות.
צרפת התחייבה כי יתאפשר לו, לאחר שיוסגר, לדרוש ולקבל משפט חוזר בנוכחותו.
אך מדינת ישראל לא איתרה אותו מכיוון שהתגורר בישראל תחת זהות בדויה.
נקש גר בישראל כשנתיים, מבלי שנתפס.
ב-17 במרץ 1985, נתפס יחד עם שלושה אנשים נוספים, במהלך ניסיון שוד של איש כמורה קתולי בכיר, בקילומטר ה-22 בכביש ירושלים-יריחו.
הארבעה הצטיידו בכלי־נשק גנובים (מקלע עוזי, מחסניות, כדורים ואקדח עם משתיק קול), מכל גז מדמיע, מכשירי קשר, מדי צבא ומשקפת.
הם הגיעו למקום המיועד בכלי רכב גנובים, התכוונו להציב מחסום, ולעצור רכב מדגם מרצדס של הכס הקדוש, שהייתה בעלת לוחית רישוי דיפלומטית.
הרכב עמד לעבור במקום בדרכו מגשר אלנבי ועל פי המידע שהיה בידיהם, ציפו לשדוד 60 ק"ג של מטילי זהב ושני מיליון דולר במזומן.
שבוע לפני כן, ב-10 במרץ, ניסו כבר לשדוד את הרכב, אך זה חלף על פניהם מהר מכדי שיספיקו להגיב.
משטרת ישראל עצרה אותם לפני שהספיקו להוציא אל הפועל את ניסיונם השני.
באותו ערב בו נעצר, נערכה גם חתונתו של נקש לאישה שהכיר בישראל, והותר לו להגיע לחתונה באזיקים.
בעת שהיה במעצר גילתה המשטרה ששמו האמיתי הוא ויליאם נקש המבוקש בצרפת.
מדינת ישראל הודיעה לצרפת שנתפס, וצרפת הגישה שוב בקשת הסגרה.
נקש נעצר עד תום ההליכים בבקשת הסגרה.
ב-29 באפריל 1985, החלו הליכי ההסגרה בבית המשפט המחוזי בירושלים.
עורך דינו של נקש, רונלד רוט, לא חלק על הראיות שביססו את ההאשמה שלפיה נטל נקש חלק ברצח, אך טען כי אין להסגיר אותו כי הרצח בוצע על רקע אווירה של אנטישמיות בעיר בזאנסון.
רוט טען, בהסתמך על הסכם ההסגרה ביו שתי המדינות, כי אין להסגיר אדם אם המניעים למעשהו היו דתיים, מדיניים או גזעיים.
השופט יעקב בזק לא קיבל את הטענות וקבע בספטמבר 1985 שנקש, מבחינה משפטית, הוא בר הסגרה.
כי עובדתית, אין מדובר בעבירה על רקע "דתי או מדיני", אלא בחיסול חשבונות בסכסוך של עבריינים.
נקש הגיש ערעור לבית המשפט העליון, והטיעונים בו נשמעו ב-20 במאי 1986. פרקליטו חזר על כל טענותיו אך בית המשפט העליון דחה אותן.
ושוב קבע כי הרקע למעשה היה פלילי על רקע חיסול חשבונות.
ב-9 בספטמבר נדחה ערעורו של נקש פה אחד על ידי השופטים גבריאל בך, דב לוין ומנחם אלון.
בשלב הבא היה אמור שר המשפטים לאשר את בקשת ההסגרה באופן פורמלי.
במקביל החלו רוט ואשתו של נקש, רינה, בקמפיין ציבורי למנוע את הסגרתו.
הם יצרו קשר עם תנועת גוש אמונים, ומזכירת התנועה דניאלה וייס עזרה בהקמת ה"הוועד למניעת הסגרתו של נקש" בראשו עומד יוסף מנדלביץ', אסיר ציון לשעבר, והיו בו חברים דובר גוש אמונים, נעם ארנון, ופעילים נוספים.
הם הציבו דוכני החתמה למען נקש, ופעלו בכנסת ליצירת לחץ פוליטי נגד הסגרתו.
באפריל 1986 אף התקבל נקש, באופן סמלי, כחבר בהתנחלות אלון מורה.
ב-30 ביולי 1986, מונה אברהם שריר לתפקיד שר המשפטים, ומיד החל הלובי נגד ההסגרה לנסות לשכנעו למנוע את ההסגרה.
בסוף אוקטובר 1986 ניסה שריר להעביר חוק שימנע את ההסגרה, אך היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש קבע שאין אפשרות לחוקק חוק פרסונלי מסוג זה.
ב-4 בדצמבר 1986, החליט שריר כי לא יפעיל את סמכותו לפי סעיף 18 לחוק ההסגרה ולא יצווה על ביצוע הסגרתו של ויליאם נקש לצרפת, בטענה שביטחונו האישי לא יהיה מובטח בכלא הצרפתי.
את ההחלטה גינו ראשי הקהילה היהודית בצרפת.
נשיא "קריף", ארגון הגג של הארגונים היהודיים בצרפת, תיאו קליין אמר:.
כנגד החלטה של שריר הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי חברי הכנסת שולמית אלוני ודדי צוקר ועורך דין אברהם גל, ארבעה חברי-כנסת נוספים הנמנים עם סיעות מפ"ם ושינוי הצטרפו לעתירה.
בנוסף מספר פרופסורים מהאוניברסיטה העברית בירושלים גם הגישו עתירה.
המשיבים היו שר המשפטים אברהם שריר, נציב בתי הסוהר, ויליאם נקש עצמו ובית הדין הרבני האזורי בירושלים, אשר הוציא נגד נקש צו עיכוב יציאה מהארץ, וזאת לבקשת אשתו רינה, כדי למנוע את הישארותה עגונה למקרה שיוסגר, אף על פי שלא היה בסמכותו להוציא צו עיכוב יציאה.
בית הדין הרבני הוציא את הצו לבקשת רינה נקש לאחר שטענה שאם יוסגר לצרפת היא מבקשת להתגרש ממנו, אך נקש הודיע שהוא מסרב ולכן תישאר עגונה.
בתחילה אנשי פרקליטות המדינה סירבו לייצג את שריר בפני בית המשפט, מאחר שפעל בניגוד לעמדתם, לא מצא לנכון להתייעץ איתם בטרם קיבל את החלטתו ובפגע ביכולת של ישראל לשתף פעולה במישור הבינלאומי בלחימה בפשיעה.
לבסוף הסכימה נילי ארד לייצג את עמדת שר המשפטים, מאחר שסברה שלעותרים אין זכות עמידה בבג"ץ, מאחר שאינם בעלי עניין אישי וישיר בהחלטה.
במרץ 1987 הכריע בג"ץ שהחלטתו של שריר לא נשענה על בירור עובדתי ועל כן בטלה.
את העמדה המרכזית בתיק כתב נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר עצמו.
בדעת רוב של ארבעה שופטים נגד דעת המיעוט של השופט מנחם אלון.
שמגר הבהיר כי סמכותו של השר אינה בלתי מוגבלת וכי אין בידיו שיקול דעת חופשי.
השר יכול להחליט שלא להסגיר רק לנוכח "נסיבות מיוחדות וכבדות משקל" משני טעמים בלבד: שיקולים שביחסי ישראל עם המדינה המבקשת שאינה נוהגת להסגיר לישראל; וטעמים הומניטריים - חשש לאי-קיום הליכים שיפוטיים הוגנים.
אך בנוסף הודיע בג"ץ, כי ההסגרה לא תבוצע מיד, ויינתן לשריר הזמן לבצע בירור עובדתי, האם יש בסיס לחשש שביטחונו האישי של נקש לא יהיה מובטח בכלא הצרפתי.
שריר הקים צוות בראשותו של יועצו המקצועי חיים קלוגמן.
לאחר 3 חודשי בדיקה ואיסוף נתונים, במהלכם אף ערך ביקור בצרפת, קבע קלוגמן שלא נשקפת סכנה לנקש בכלא הצרפתי.
בעקבות קביעת צוות הבדיקה, ב-21 ביולי 1987, הורה שריר על ביצוע ההסגרה.
נקש הוסגר לבסוף לצרפת בסוף 1987, נערך לו משפט חוזר, כפי שהבטיחו שלטונות צרפת בבקשת ההסגרה.
באפריל 1989 הוא נידון ל-20 שנות מאסר.
לאחר שנלקחה בחשבון תקופת המאסר שלו גם בישראל, לפני שהוסגר, הוא השתחרר בתחילת שנות ה-2000.
פרשת חולי הנפש היהודים בבית לחם התרחשה בעיצומה של מלחמת העצמאות.
75 מאושפזים יהודים נותרו לאחר פרוץ המלחמה בבית החולים הפסיכיאטרי המנדטורי בבית לחם, מעבר לקווי האויב.
לאחר תום שלטון המנדט החלו מגעים להעברתם לישראל בתיווך ארגון הצלב האדום.
הם הגיעו לישראל רק בינואר 1949.
בית החולים בבית לחם הוקם על ידי שלטונות המנדט הבריטי ב-1928 והיה למוסד האשפוז הציבורי העיקרי לחולי נפש בארץ ישראל המנדטורית בניהול מחלקת הבריאות של שלטונות המנדט.
אושפזו בו ערבים ויהודים במחלקות מעורבות.
לאחר תום המנדט הבריטי במאי 1948 עבר המוסד לניהולה של אגודת הרופאים הערבית בפלסטין.
באותה עת שהו בבית החולים 75 חולים יהודים בגילאי 24 עד 74. חלקם היו מאושפזים בבית החולים מאז שנות השלושים.
למעשה, לאחר נפילת גוש עציון והליכת מגיניו שלא נטבחו לשבי בירדן היו החולים בבית לחם היהודים האחרונים שנותרו בשטחי יהודה ושומרון.
הפסיכיאטר דוקטור דניאל ארגו, שחקר את הפרשה, העריך כי עובדת היותם חולי נפש גוננה עליהם מפגיעה.
ב-5 ביולי שלח ד"ר פפילימין, ראש משרד הצלב האדום בארץ ישראל, מכתב אל דוקטור אברהם קצנלסון, מנכ"ל משרד הבריאות הישראלי, ובו התריע על הימצאם של החולים היהודים בבית לחם וציין את בקשתו של מנהל המוסד דג'אני להעביר אותם לישראל בהקדם האפשרי.
כחודש וחצי לאחר קבלת המכתב נדון עניינם של החולים בישיבה שנערכה בלשכת שר הבריאות חיים משה שפירא.
על פי הצעת עובדי משרד הבריאות התקבלה החלטה לדרוש להעביר לישראל את החולים היהודים תמורת העברתם חזרה של כ-45 חולי נפש ערבים שהיו מאושפזים במחלקת חולי נפש בבית הכלא בעכו (במקור אחר הוזכר מספר של מאה חולים ממספר מוסדות בישראל).
לא ברור אם הייתה כוונה לאשפזם במתקן בעכו, אשר נמצא כבלתי מתאים לאשפוז.
משרד הבריאות הסכים לשלם עבור החזקת החולים היהודים בבית לחם, אך דרש מהצלב האדום להודיע לשלטונות הערבים שישראל דורשת לקבל מהם תשלום עבור החזקת החולים הערבים בעכו.
ב-1 בספטמבר העבירה הממשלה דרך הצלב האדום שיק תשלום ראשון על סך 1,350 לירות ארץ ישראליות.
בהמשך הועבר תשלום נוסף, אך לא ידוע אם הגיע ליעדו כיוון שהצלב האדום כבר עזב באותה עת את ירושלים.
ההתכתבויות בין הצדדים בנוגע להעברת החולים היהודים נמשכו.
בחודש אוקטובר התריעה אגודת הרופאים הערבית שאין בידה כספים להזנת החולים.
ב-11 בדצמבר כתב ד"ר דג'אני למשקיפי האו"ם והדגיש כי החולים זקוקים למזון וכי הוא לא מצליח להשיג משום מקור שהוא מימון להאכלתם.
במהלך זמן זה מתו שלוש מהחולות היהודיות.
סיבת המוות איננה ברורה - האם מאי ספיקת לב או מרעב.
אפשר שפניות אלו ופטירת החולות זירזו את שלטונות ישראל למצוא פתרון לשיכונם של החולים.
בידיעה שפורסמה בעיתון "מעריב" בדצמבר נאמר שהערבים הודיעו שהם מוכנים להמשיך ולהחזיק את החולים בבית לחם תמורת קבלת דמי כלכלתם מישראל, אלא שישראל העדיפה להעבירם אליה.
מבצע ההעברה היה אמור להתקיים באמצע דצמבר אך יצא לפועל לבסוף ב-24 בינואר 1949 בסיוע משקיפי האו"ם והצלב האדום.
67 עד 69 חולים (לא ידוע מה עלה בגורל האחרים) הובאו אל מעבר מנדלבאום בירושלים והועברו אל ירושלים העברית.
הם הוסעו בארבע משאיות ובאמבולנס שסיפק הצבא המצרי ובליווי של רופאים ואחיות ערבים ושל נזירות נוצריות ממנזרים בבית לחם.
בדיווח עיתונאי על ההעברה נכתב כי החולים לבשו גלימות חולים אפורות ונעלו נעלי בית וכי ד"ר קצנלסון ביקש מהרופא המלווה הערבי למסור לד"ר דג'אני את הערכתו על הטיפול בהם.
בעיתונות נכתב כי נקבע שהם יועברו בירושלים למנזר סן ונסן דה פול, לבית החולים הר הצופים שהשתכן ברחוב בצלאל, לבית החולים עזרת נשים ולמתקן בגבעת שאול.
כנגד העברת החולים שילמה ישראל דרך הצלב האדום סכום נוסף של 2,500 לירות.
עיתון "הצופה" כתב באמצע דצמבר כי מספר שבועות לפני כן העבירה ישראל לעיר העתיקה המוחזקת על ידי ירדן מאה חולים ערבים.
שערוריית זיוף הפרנק הצרפתי פרצה בממלכת הונגריה בשנת 1925 אחרי מלחמת העולם הראשונה.
שורשי הפרשה חוזרים לשנת 1923, כאשר חוגי הימין ההונגרי רצו לנקום בצרפת על חוזה טריאנון באמצעות זיוף מסיבי של שטרות כסף של הפרנק הצרפתי, ובכך גם להשיג כסף לעסקים האיראדנטיים שלהם (החזרת שטחי "הונגריה הגדולה" מלפני המלחמה לריבונות הונגרית).
הזיוף בוצע לכאורה בידיעת החוג הפוליטי ההונגרי הגבוה ביותר, כמו ראש ממשלת הונגריה אישטוואן בתלן וראש ממשלת הונגריה לשעבר פאל טלקי.
אולם לאחר מעצרם של אזרחים הונגרים שהפיצו את הפרנקים המזויפים באמסטרדם בדצמבר 1925, הסקנדל הסלים לרמה בינלאומית, ומספר מעצרים נערכו גם בהונגריה.
עם זאת, הנאשמים, שהעלו טעמים פטריוטיים להגנתם, הועמדו למשפט מתון למדי.
ממשלתו של בתלן דשדשה ב-1926 בגלל אחריותה לעניין, אך לבסוף נשארה בשלטון.
הונגריה סיימה את מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) כמפסידה.
לאחר הכתבת תנאי השלום באמצעות חוזה טריאנון (4 ביוני 1920), האליטה הפוליטית של הונגריה ראתה את התיקון של התנאים של החוזה כמטרה העיקרית שלה.
לפי ראייתם צרפת הייתה אחראית לנזק שספגה הונגריה במסגרת הסכם השלום.
ניסיונות של רוויזיוניזם היסטורי לתיקון נעשו על ידי קציני צבא, פוליטיקאים ואישי ציבור על ידי ייצור שטרות של פרנקים צרפתיים מזויפים.
המצב הכלכלי והפיננסי הלא יציב במדינה היה נוח במיוחד לזיוף.
בנוסף לתמיכה הכספית בתיקון של חוזה טריאנון, הם רצו להחליש את הכלכלה הצרפתית ולהשפיע על הבחירות בצ'כוסלובקיה.
השטרות המזויפים, לא מעט בגלל איכותם הירודה, לא תוכננו להחלפה בצרפת, אלא במדינות מערב אירופה אחרות, בעיקר הולנד ואיטליה.
הזייפנים עסקו בניסיונות זיוף הפרנק במשך שנים, כדי לנקום בצרפת.
הזיוף בוצע במכון הקרטוגרפיה בבודפשט, שהיה תחת פיקוח משרד ההגנה.
הכלים - מכונה, נייר, דפוס, מעטפה - הגיעו בעיקר מגרמניה ומאוסטריה.
עם קבלת האמצעים הדרושים, החלו לייצר את הערך הנקוב הגדול ביותר, 1,000 פרנק.
התוצאה הסופית הייתה 30,000 שטרות מזויפים מסוג "bleu et rose" של אלף פרנק, מתוכם 4,400 יצאו באיכות טובה, 9,000 באיכות בינונית ו-16,000 באיכות גרועה.
שטרי הכסף הצרפתיים הכחולים-ורודים הונפקו בצרפת עוד בשנת 1890, מאפייני האבטחה של השטרות הצרפתיים באותה תקופה היו דפוס שקע או תגלִיף , הדפסה פוליכרום (רב צבעים) וסימני מים וכן נייר שטרות צרפתי טיפוסי, דק במיוחד אך חזק, דמוי סרט.
יחד, הם היוו מכשול כמעט בלתי עביר בפני זייפנים.
אלף פרנק מהטיפוס הזה זה הוחלף ב"Cérès et Mercure" בשנת 1929 על ידי בנק דה פראנס (Banque de France) עקב ניסיון הזיוף בהונגריה והוצא מהמחזור לחלוטין ב-1933. לאחר השלמת הזיוף, הושמדו מכונות הדפוס, לוחות ההדפסה ושאר האמצעים.
ב־14 בדצמבר 1925 כשל קולונל ההוסרים אריסטיד ינקוביץ' בהולנד בעת שניסה לפדות אלפי פרנק מזויפים בבנק.
הוא ושניים מחבריו נעצרו על ידי המשטרה ההולנדית יחד עם מיליוני פרנקים מזויפים.
מפיצים בהמבורג, קופנהגן ומילאנו כשלו בזה אחר זה בעקבות החקירה.
הנסיך , מזכירו, דז'ה ראבה ומפקד המשטרה הלאומית של הונגריה, אימרה נאדושי, נעצרו בהונגריה.
כמו כן, נעצרו כמה אנשי צוות של המכון לקרטוגרפיה.
לזיוף תרם גם שותפו של וינדישגרץ, ארתור שולצה.
השערורייה הגיעה עד מהרה לחוגים גבוהים ביותר: ראש הממשלה איסטוואן בתלן כאמור וראש הממשלה לשעבר פאל טלקי, שלא הייתה לו מעורבות ישירה אך היה מודע לעניין.
בפני בית המשפט בהונגריה הכריזו הנאשמים על מעשהם כמעשה פטריוטי, שהקל בעונשם.
הנסיך לאיוש ווינדישגרץ נידון לארבע שנות מאסר, חלק מהן בילה בסנטוריום ובמלונות.
בן לווייתו, ארתור שולצה, נפטר בטרם עת.
מפקד המשטרה אימרה נאדושי נידון ל-3 שנים וחצי, אך בינתיים קיבל חנינה מהעוצר מיקלוש הורטי ושוחרר.
לאחר הטלת עונשים קלים להפליא, בנק דה פראנס הפצוע דרש פיצוי סמלי של 1 פרנק.
התוצאה הסופית של המשפט לא הייתה מפתיעה במיוחד בהתחשב בנסיבות.
שערוריית הזיוף של הפרנק גרמה לאובדן יוקרה חמור להונגריה.
ממשלתו שלאחר המלחמה של בתלן ביקשה לכונן יחסים בינלאומיים טובים, שהושפעו בצורה לא נעימה מהשערוריה.
אז, למשל, הגיע להונגריה שגריר חדש מצרפת כדי לנהל משא ומתן על הסכם יחסי מסחר בין צרפת להונגריה.
בתחילת 1926 היה ויכוח גדול באספה הלאומית; חבר הפרלמנט טיבור פרקש גינה בחריפות את המשתתפים בשערורייה.
הוא הגיש הצעה שהציעה להסמיך את ועדת החקירה הפרלמנטרית להמשיך בעבודתה והוועדה, שהוסמכה כדין, הייתה ממשיכה בעבודתה והייתה שומעת את כל המעורבים בפרשת הפרנקים תחת שבועה.
תוצאת ההצבעה ב-24 במרץ הייתה שרוב גדול באספה הלאומית דחה את הצעתו של פרקש.
פרשת התלונות נגד הרב צבי ישראל טאו, היא פרשה ציבורית שבמסגרתה התפרסמו מספר תלונות בנוגע לפגיעות מיניות שביצע לכאורה הרב טאו בנשים ובנערים.
ראשית הפרשה בפרסום פוסט בפייסבוק בשנת 2022. בהמשך, לאחר פרסומים של מתלוננת נוספת, נפתחה חקירת משטרה בנושא במסגרתה הרב טאו נחקר באזהרה.
התלונות דווחו בכלי התקשורת במדינת ישראל וברחבי העולם באותה תקופה, וקיבלה התייחסות ציבורית רחבה בישראל.
לאחר שהחלה החקירה נשמעו עדויות נוספות בדבר פגיעות מיניות של הרב טאו.
ביוני 2023 פורסם כי המשטרה סיימה את חקירתה בתלונות נגד הרב טאו, והתיק הועבר לבחינה לפרקליטות מחוז ירושלים.
בפברואר 2022 הגישו בני משפחתה של נחמה תאנה תלונה כנגד אם המשפחה בחשד להריגת שנים מילדי המשפחה, ב-1989 וב-1995, שסיבת מותם נרשמה כמוות בעריסה.
אם המשפחה נעצרה ונחקרה, אך התיק נגדה נסגר על ידי הפרקליטות מחמת התיישנות.
בראיונות ובפרסומים שונים האשימו תאנה ואחיה את הרב טאו בשידול אימם וסיוע לה ברצח תינוקות אלה.
לטענת תאנה, היא ראתה את הרב טאו ואת אימה פוגעים באחיה התינוקות.
באוגוסט 2022 פרסמה נחמה תאנה פוסט בפייסבוק ובו טענה שהרב טאו פגע בה מינית במספר הזדמנויות שונות.
על חלק מהמקרים שפורטו בתלונתה למשטרה חלה התיישנות.
ב-13 בנובמבר 2022 התראיינה מתלוננת שנייה, דורית לנג, ולדבריה גם היא הותקפה מינית על ידי הרב טאו בביתו שבירושלים בעת שעזרה לאשתו בעבודות הבית כשזו הייתה בשמירת הריון, בראשית שנות השמונים.
לדבריה האירוע הותיר בה צלקות וגרם לכך שהיא התחתנה רק בגיל מאוחר ובשל כך היא חשוכת ילדים.
זמן קצר לאחר מכן פתחה משטרת ישראל בחקירה, אשר עברה לידי להב 433. במהלך החקירה נשמעו בכלי התקשורת הערכות לפיהן יקשה לבסס תשתית ראייתית לביצוע העברות.
ב-17 ביוני 2023 פרסם צעיר בשם רפי פולק סרטון בדף הפייסבוק שלו בו הוא טען שהרב טאו פגע בו ובחבריו מינית בילדותם, מה שלטענתו הוביל אחד מהם להתאבד.
לאחר מכן הגיש פולק תלונה במשטרה.
פולק פרסם סרטון בו טען כי הוא בעצמו סירס עם סכין את הרב טאו.
במרץ 2023 הרב טאו נחקר באזהרה בחשד לביצוע עבירות מין, תקיפה בנסיבות מחמירות, חטיפה ומעשה מגונה בקטין ושוחרר בערבויות (ערבות צד ג' בנוסף לערבות עצמית).
במעריב פורסם כי "על פי הערכה מדובר בתיק שעולה בו קושי לגיבוש תשתית ראייתית כנגד הרב וככל הנראה הוא ייסגר כלעומת שנפתח".
במהלך החקירה נערך עימות בינו ובין תאנה.
החקירה ארכה כחצי שנה ובמסגרתה בוצעו פעולות חקירה רבות ובכללן גביית הודאות ממעורבים רבים.
ביוני 2023 הסתיימה החקירה, והמשטרה העבירה את התיק לפרקליטות מחוז ירושלים שתחליט אם להגיש כתב אישום נגד הרב.
לטענת תאנה ומשפחתה, זמן קצר לאחר פרסום הפוסט פנה עורך דין ידוע למשפחתה של תאנה עם הצעה מטעמו של הרב טאו לחדול מהמאבק הציבורי נגדו ולקבל בתמורה סכום כסף משמעותי.
בקיץ 2023 רוססו כתובות גרפיטי בתוך בניין המגורים בו שוכנת דירתו של הרב טאו, כנגדו.
במאי 2024 הוגשה תלונה נוספת על פגיעה מינית כנגד טאו שהועברה לבחינת הפרקליטות.
בשל משך שהזמן שעבר ממועד ההתרחשות לכאורה של האירועים, ייתכן וחלה התיישנות על התלונה.
ב-18 בינואר 2023 כינסה משפחתה של תאנה מסיבת עיתונאים בה הקריא אביה את טענותיה, לפיהן הרב טאו הוא בן למשפחת מנגלה והשתקע בישראל בזהות בדויה של יהודי, ואחראי לרציחתם של אזרחים ישראלים.
אביה קרא לרב טאו לבצע בדיקת DNA מפוקחת על ידי רשויות החוק על מנת להוכיח את היותו יהודי.
בעקבות הטענות, הרב אברהם סתיו, אשר היה בין הראשונים לתמוך בחקירה על בסיס הטענות של תאנה, אמר כי האשמותיה החדשות לגביו אינן אמינות.
ב 6 באוגוסט 2025 פרסמה תאנה טענה כי זכור לה שבגיל 13 הרב טאו והרב שמואל אליהו (שתבע את תאנה בתביעת דיבה) פגעו בה מינית בצוותא במסגרת פגיעה טקסית, וכי במסגרת טקס זה הרב טאו העביר את הגלימה שלו לרב שמואל אליהו ומינה אותו להיות הממשיך שלו בפגיעות הטקסיות.
מספר חברי כנסת התייחסו פומבית לתלונות, וקראו למצות את החקירה של התלונות.
השפעה על החברה הציונית דתית
הפרשה עוררה הדים בחברה הציונית דתית, וגרמה לשיח ער.
מצד אחד, גורמים שונים המקורבים לרב טאו תמכו בו והביעו זלזול במתלוננת, תוך אזכור פרטים רפואיים אישיים אודות מצבה.
מיעוט קטן מתומכי הרב טאו אף הביעו אמירות המאיימות על חייהם של מי שיתבטא בפרשה.
כך למשל אמר הרב יוסף קלנר: "אם חפצי חיים, אם לא רוצים שהם, נשיהם ודורותיהם אחריהם ייפגעו - אז שיסתמו את הפה.
זה עלול להגיע למחיר חייהם"..
מצד שני הייתה גם תגובה נגדית שקראה לבדוק את הנושא לעומק ולא להתעלם ממנו או לזלזל במתלוננת.
מספר רבנים אף קראו לחקירת משטרה בפרשה.
ככלל, הפרשה עוררה דיון ציבורי ער בחברה הציונית דתית בנושאי התעללות מינית, יחסים בין אישיים בין רבנים ובכירים בקהילה ובין בני הקהילה, ומעמד הרבנים בחברה הישראלית.
לקראת סוכות תשפ"ד הכריז הרב אברהם סתיו כי הוא יימנע מלרקוד בהקפות השניות בישיבת הר המור בעקבות פרשת הרב טאו.
הרב אהד טהרלב נפגש עם המתלוננות נגד הרב צבי טאו, תיאר את הכאב שחש למשמע הפגיעות בנשים ובנערים, ואף התייחס בזעזוע להשתקה המתנהלת נגד הפרשה.
הרב שמשון הכהן נדל הרחיב את הדיון והתייחס למגמה הנוהגת ברבים ממקרי התעללות מינית בחברה הדתית, שבה רבנים מסוימים מעלים מושגים הלכתיים כמו "מסירה" ו"לשון הרע" על מנת לשכנע ולמנוע מקורבנות תקיפה מינית ומשפחתם מלדווח לרשויות, וזאת בנוסף לשימוש בטקטיקות הפחדה כמו גרימת חילול ה'.
גם בתוך ישיבות הקו היו שקראו לחקור את הדברים, והוסיפו שאין להם ספק שהרב טאו זכאי.
פרשת זירוקס הייתה מחלוקת פוליטית רוסית שהתרחשה במהלך הסיבוב השני של הבחירות לנשיאות רוסיה 1996. הסיפור התחיל עם מעצרם של שני עובדים בקמפיין הבחירות של הנשיא בוריס ילצין סמוך לבית הלבן של רוסיה.
מאבטחים מצאו בקופסה של זירוקס שנשא אחד העצורים שטרות בסכום של חצי מיליון דולר.
בשלב מוקדם התברר כי המעצר נעשה בהוראתם של ראש שירות הביטחון הפדרלי מיכאיל ברסוקוב ושל מפקד המשמר הנשיאותי אלכסנדר קורז'קוב, שניהם היו חברים בקמפיין הנשיאותי של ילצין, מהאגף היותר שמרני.
השערורייה, שהתרחשה יומיים לאחר סיום הסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות (ובערך שבועיים לפני הסיבוב השני), הביאה לפיטוריהם של קורז'קוב וברסוקוב מתפקידיהם בממשל הנשיאותי ובקמפיין, וכן לפיטוריו של בעל בריתם הפוליטי ומי שכיהן כסגן ראש הממשלה, אולג סוסקובץ.
השערורייה התרחשה בזמן שבוריס ילצין התמודד לבחירתו מחדש כנשיא רוסיה.
הסיבוב הראשון של הבחירות נערך ב-16 ביוני, ומתוך אחד עשר מתמודדים העפילו בוריס ילצין וגנאדי זיוגאנוב לסיבוב השני עם 35.3% ו-32% בהתאמה (לניצחון נדרש רוב הקולות).
הסיבוב השני בין השניים בלבד נועד להתקיים ב-3 ביולי באותה שנה.
סוסקובץ היה האחראי המקורי על הקמפיין של ילצין, כאשר קורז'קוב וברסוקוב היו סגניו בקמפיין.
במהלך השבועות שקדמו לאירוע נחלש מאוד מעמדו של סוסקובץ, והוקמה 'מועצת הקמפיין' שנטלה חלק גדול מסמכויותיו ועד להדחתו מניהול הקמפיין.
בניגוד לקו הלאומני והנוקשה יותר של סוסקובץ, הוצב בניהול הקמפיין אנטולי צ'ובאיס שהוביל לפני כן את תוכנית ההפרטה הרוסית ופוטר רק בינואר באותה שנה מתפקיד סגן ראש הממשלה, מאחר שהוא נחשב ליברל ומתון יותר.
על אף הדחתו של סוסקובץ מניהול הקמפיין, קורז'קוב וברסוקוב שנחשבו אנשיו – נותרו חלק מ'מועצת הקמפיין'.
אולם, בגלל חוסר שביעות רצון מהכיוון החדש והליברלי יותר של קמפיין הבחירות, הם, יחד עם סוסקובץ, הסתכסכו עם הנהלת הקמפיין החדשה.
כאמור, ב-19 ביוני, בהוראת קורז'קוב וברסוקוב, עצרו המאבטחים את סרגיי ליסובסקי (מנהל חברת פרסום) ואת ארקדי יבסטפייב (עוזר של צ'ובאיס) בזמן שהשניים עזבו את הבית הלבן הרוסי.
סוכני האבטחה גילו חצי מיליון דולר בקופסת נייר העתקה של זירוקס שהייתה בידיו של אחד מהם.
כתוצאה מגילוי זה, ובהוראתם הנוספת של ברסוקוב וקורז'קוב, נעצרו השניים ונחקרו, והאירוע דווח ברשתות התקשורת בתוך שעות אחדות.
המניע של ברסוקוב וקורז'קוב היה ככל הנראה הטינה כלפי צ'ובאיס.
קורז'קוב היה איש מפתח שהפציר בילצין לדחות את הבחירות ובתחילת מאי יצא בקריאה פומבית לילצין לעשות זאת.
המטרה הייתה ככל הנראה להשחיר את צ'ובאיס בעיניו של ילצין ולהרחיקו מהקמפיין ומעמדת כוח בממשל הרוסי.
פרסום הפרשה גרר מיד שתי פרשות משנה: האחת, חשיפת פעילותם המושחתת של ברסוקוס וקורז'קוב והשימוש שעשו במאבטחים כדי ליצור הון פוליטי ולפגוע ביריבם, והשנייה, שאלת חצי מיליון הדולר והחשד שנעשתה הונאה בכספי הקמפיין.
כבר למחרת, ב-20 ביוני, פיטר ילצין את קורז'קוב וברסוקוב, כמו גם את בעל בריתם הפוליטי סוסקובטס, מכל תפקידיהם בממשל הנשיאותי ובקמפיין שלו.
ילצין טען ששלושתם התערבו במסע הבחירות ופגעו בו.
ההערכה היא כי צ'ובאיס שכנע את ילצין שהותרת השלושה על כנם תוביל להפסד בסיבוב השני בבחירות.
ילצין, שהעדיף להרחיק מעצמו פרשת שחיתות חדשה, מיהר לבצע את ההמלצה.
בנושא השני, גילויים של חצי מיליון דולר והחשד להונאה כספית בקמפיין של ילצין, הכריז צ'ובאיס בפומבי שההאשמות הן עבודתם של יריבים פוליטיים.
ב-19 ביולי 1996 פתחה הפרקליטות הצבאית הראשית בפיקוחו של ראש מנהלת שירות הביטחון הפדרלי באזור מוסקבה, בחקירה פלילית בחשד לעסקאות מטבע בלתי חוקיות.
החקירה נסגרה באפריל 1997, נפתחה מחדש בינואר 1999, ונסגרה לבסוף במאי 1999.
פרשת חיים ולדר היא פרשת חשדות בהתעללות מינית שהתרחשה בחברה החרדית בישראל ונחשפה בשנת 2021. במרכזה עמד חיים ולדר, סופר ואיש חינוך חרדי מוכר, שהואשם בפגיעות מיניות חמורות במספר נשים וקטינות לאורך שנים.
הפרשה, שהחלה בתחקיר עיתונאי, הסתיימה בהתאבדותו של ולדר והובילה לטלטלה בחברה החרדית בכל הנוגע להתמודדות עם פגיעות מיניות.
חיים ולדר (1968–2021) היה דמות מרכזית בעולם החינוך והספרות החרדי.
במשך שלושה עשורים פרסם כ-80 ספרים, רובם לילדים ונוער, שזכו לפופולריות רבה במגזר החרדי והדתי.
הסדרה המפורסמת ביותר שלו הייתה ילדים מספרים על עצמם, שעסקה בסוגיות חברתיות ורגשיות ונחשבה לפורצת דרך בחברה החרדית בשל עיסוקה הגלוי בנושאים רגישים.
ולדר מילא שורה של תפקידים ציבוריים: הוא היה בעל טור קבוע בעיתון יתד נאמן, הגיש תוכנית ייעוץ ברדיו קול חי, וניהל את המרכז לילד ולמשפחה בעיריית בני ברק שסייע לנוער בסיכון.
בשנת 2003 זכה בפרס ראש הממשלה מגן לילד מטעם המועצה הלאומית לשלום הילד.
ב-12 בנובמבר 2021 פורסם תחקיר מקיף בעיתון הארץ מאת העיתונאים אהרן רבינוביץ ושירה אלק, שחשף לראשונה את הפרשה.
התחקיר, שהתבסס על ראיונות עם הנפגעות וחקירות נוספות, חשף עדויות של שלוש נשים שטענו כי ולדר ניצל אותן מינית.
בתחקיר התראיינה אישה תחת השם הבדוי טליה והעידה שולדר החל לנצל אותה מינית כשהייתה בת 12 וחצי.
לדבריה, הניצול נמשך שנים והתרחש באופן שיטתי, לעיתים פעמיים בשבוע.
אישה אחרת שהתראיינה תחת השם מוריה טענה שהייתה בת 15 כשולדר ניצל אותה מינית לאורך תקופה.
מתראיינת נוספת שהזדהתה בשם הבדוי דינה, הגיעה לטיפול אצל ולדר בגיל 20, והגישה נגדו תלונה במשטרה על ניצול מיני, אך התיק נסגר מחוסר ראיות.
עורכי דינו של ולדר, מיקי חובה וגיא שמר, הכחישו את ההאשמות בשמו וטענו כי מדובר ב"עלילת דם".
הם ציינו כי ולדר עבר בדיקת פוליגרף בה נמצא דובר אמת בהכחשת ההאשמות.
בעקבות פרסום התחקיר, רדיו קול חי השעה את תוכניתו השבועית 'עצות מהחיים' ועיתון יתד נאמן הפסיק את פרסום טורו הקבוע.
ולדר עצמו הודיע על נטילת "פסק זמן" מפעילויותיו הציבוריות.
הרב שמואל אליהו, רבה של צפת, הקים בית דין מיוחד לבירור הפרשה.
אף שולדר סירב להתייצב בפני בית הדין, העידו בפניו 22 נשים ונערות על פגיעות מיניות מצדו.
בית הדין קבע כי העדויות אמינות, והרב אליהו פרסם הנחיה להרחיק את ספריו של ולדר מבתים חרדיים.
במקביל, המשטרה פתחה בחקירה פלילית בעקבות העדויות שהצטברו.
החקירה התמקדה בחשד לעבירות מין חמורות, כולל מעשים מגונים ואונס של קטינות.
ולדר היה אמור להיחקר באזהרה, אך בחר לשים קץ לחייו.
בעקבות מותו, נסגר תיק החקירה.
ב-27 בדצמבר 2021, הגיע ולדר לקברו של בנו צביקי, שנפטר שנתיים קודם לכן ממחלת הסרטן, בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
ושם שם קץ לחייו בירייה.
במכתב ההתאבדות שהשאיר הכחיש את ההאשמות נגדו, האשים את מי שפרסמו אותן בגרימת מותו, והודיע על כוונתו "לזמן לדין תורה בשמיים" את הדיינים העוסקים בחקירת העדויות נגדו.
מותו של ולדר חשף פער עמוק בחברה החרדית בהתייחסות לפרשה.
התקשורת החרדית הממסדית בחרה להתעלם מההאשמות נגדו.
עיתון יתד נאמן פרסם הספד מכבד תחת הכותרת "הרב חיים אליעזר ולדר זכרונו לברכה", וכך נהגו גם אתרי חדשות חרדיים נוספים כגון אתר המחדש ואתר בחדרי חרדים.
נערכה הלוויה המונית שבה נישאו הספדים על תרומתו לחברה החרדית.
רבנים מסוימים הורו למחנכים לומר לתלמידים כי "אנשים רעים הוציאו עליו שם רע", הרב גרשון אדלשטיין השווה את חשיפת הפרשה כ"רצח" תוך השוואת פרסום ההאשמות להלבנת פנים.
במקביל, התפתחה תגובת נגד משמעותית בחברה החרדית.
כ-300,000 פלאיירים שמביעים תמיכה בנפגעות הודפסו על ידי תנועת לא תשתוק, והופצו על ידי פעילים חרדים בריכוזי מגורים חרדיים.
הפלאיירים הראשונים, שכללו תמונת ילדה שיד גדולה שעונדת צמיד שעליו הכיתוב "לשון הרע לא מדבר אליי" חוסמת את פיה, נאספו והושלכו בשל הופעת תמונת אישה.
בתגובה הודפסו פלאיירים חדשים ללא תמונות, עם ציטוטי רבנים התומכים בדיווח על אלימות מינית, וכן חומרי הסברה לילדים בנושא מוגנות.
ארגונים חרדיים כמו עמותת מגן, לא תשתוק ונבחרות הובילו מאבק נגד המשך שידוריו של ולדר בתקשורת.
מספר ימים לאחר מכן, התאבדה שפרה הורביץ, צעירה חרדית לשעבר שנטען כי נפגעה מולדר.
נערה חרדית נוספת ניסתה להתאבד ללא הצלחה.
בחודש מרץ 2022 נחשף בתוכנית המקור תחקיר שהציג מעורבות של עו"ד דובי וינרוט, חברו הקרוב של ולדר, בהסכמי השתקה שנחתמו עם נפגעות.
התחקיר חשף כי רומי שוורץ, אחת המתלוננות, נאלצה לחתום על הסכם השתקה בתמורה לפיצוי כספי.
ההסכם נחתם בתיווכו של וינרוט ובמעורבות אשתו של ולדר, ברכה ולדר.
בתגובה לתחקיר טען וינרוט כי היה מעורב ב"מקרה אחד בלבד" של הסכם השתקה.
לדבריו, ולדר הציג בפניו מכתב דרישה לתשלום של מיליון וחצי שקלים מאחת המתלוננות, וטען כי הוא נסחט.
לבסוף נחתם הסכם לפיו שולמו למתלוננת כ-300 אלף שקלים בפריסת תשלומים, בתמורה להתחייבותה שלא להכפיש את שמו של ולדר ומשפחתו.
בינואר 2023 הגישה רומי שוורץ תביעת דיבה נגד אלמנתו של ולדר, בעלה לשעבר ועו"ד וינרוט, בטענה כי אולצה לחתום על הסכם ההשתקה תחת לחץ.
בכתב התביעה נטען כי "מנגנון משומן שפעל סביב ולדר גרם להפעלת לחצים בלתי נסבלים על התובעת".
וינרוט אף הספיד את ולדר בהלווייתו, בהספדו האשים את העיתונאים שחשפו את הפרשיות ואמר 'כתב קטן ומרושע, מצצת לחיים את הדם.
לאחר שהתעוררה סערה, חזר בו וינרוט מדברי ההספד.
בפוסט שפרסם בפייסבוק כתב: "פספסתי, פספסתי בענק.
דיברתי בהספד על לשון הרע ואני תופס שזה רק מחמיר את הבעיה כאשר לא ממולאות הדרישות הקודמות".
זפאני נרס (באנגלית Zephany Nurse; נולדה ב-28 באפריל 1997) היא אישה מדרום אפריקה, שנחטפה כתינוקת יומיים לאחר לידתה בבית חולים בקייפטאון, וגודלה במשך 17 שנים בידי האישה שחטפה אותה..
מישה סולומון (Miché Solomon), כפי שהיא נקראת כיום, רואה את עצמה כבת לשתי המשפחות, האחת שבה נולדה והשנייה שבה גודלה באהבה (אף אם הגורם לכך היה חטיפה).
החוטפת לאבונה סולומון שוחררה מהכלא ב-18 באוגוסט 2023. הפרשה זכתה לתשומת לב תקשורתית רחבה בדרום אפריקה ובעולם, והפכה לסמל בפרשות של חטיפת ילדים, זיהוי מאוחר, ומורכבות היחס שבין הורים לילדים.
סלסט נרס ילדה את התינוקת זפאני ב-28 באפריל 1997 באמצעות ניתוח קיסרי, בבית החולים חרוטה סחור, קייפ טאון, דרום אפריקה.
בתיאור למשטרה בהמשך, תיארה סלסט אישה במדים של אחות, שהרגיעה אותה, כשהתינוקת שלה שזה עתה נולדה הייתה במיטה הסמוכה, לפני שנרדמה.
כאשר סלסט התעוררה, האחות במחלקה שאלה אותה איפה התינוקת, ובשלב זה היא הבינה שזפאני נלקחה.
בית החולים התקשר למשטרה כדי לקבל עזרה בחיפוש בבית החולים; אולם התינוקת זפאני לא נמצאה.
נמצאו רק כמה חפצים שלא ניתן לאתר, כולל צמיד הזיהוי של התינוקת, בגדי תינוק, ושקית יד עם חפצים מזוהמים.
משפחת נרס האמינה שהחוטף תכנן מראש ונקט באמצעי זהירות, כדי לעבור דרך המחלקה מבלי להיראות.
ביציאה מבית החולים נמצאה כרית שכנראה השתמשו בה כדי להתחזות לאישה בהיריון, כדי לאפשר לאישה החוטפת לעבור בסביבת חדר הלידה בלי שאלות.
העדים שהיו במחלקה העידו שהאישה שכנראה הייתה החוטפת, שהייתה לבושה קודם במדי אחות, עשתה מאמץ להתיידד עם היולדות במחלקה.
למרות החיפושים, לא נמצאה התינוקת ולא היו רמזים שיסייעו לזיהוי החוטפת.
חמישה ימים לאחר לידת זפאני, משפחת נרס הלכה הביתה בלי בתם.
סלסט נרס נאחזה בתקווה שמה שקרה לא היה אמיתי, או סוג של בדיחה חולנית, ושמישהו יביא את בתה.
בכל שנה מאז החטיפה, משפחת נרס חגגה את יום הולדתה של זפני ב-28 באפריל, בניסיון לשמור על החיפושים אחריה בתקשורת.
סלסט גם נתנה מספר ראיונות, רבים מהם בזמן חטיפות אחרות, ותמיד הציעה תמיכה למשפחות שנפגעו.
בשני מקרים לפחות, ניתנה למשפחת נורס תקווה שבתם תוחזר הביתה.
אישה אחת, ששכניה לא שמו לב להריונה, נחקרה על ידי המשטרה, אך למרות שהילד דמה מאוד לזפאני הנעדרת, זה היה בן.
במקרה אחר, לאחר כמעט 12 שנים מאז החטיפה, ביולי 2009, קיבלה המשפחה שיחת טלפון שבה אישה לחשה, "אני יודעת על בתכם", וביקשה מסירה של 500,000 ראנד דרום אפריקאי (כ-70,000 דולר אמריקאי בשנת 2009) למקום שנקבע מראש.
המשפחה פנתה למשטרה, והמסירה נוטרה, אך איש לא הגיע לאסוף את הכסף.
השיחה אותרה מאוחר יותר ושויכה לגלנדה דובל, שכנה של אמה של סלסט נרס, שהואשמה בסחיטה ונידונה לשלוש שנות מעצר בית, קנס של 5,000 ראנד ו-600 שעות עבודות שירות.
בינואר 2015, התחילה הבת השנייה של משפחת נרס, קאסידי נרס, ללמוד בבית ספר חדש שבו למדה גם זפני, אז בת שבע עשרה, תחת השם מישה סולומון (Miché Solomon).
חבריה של זפני הגיבו על הדמיון המוזר בין שתי הבנות, שנראו ממש אחיות.
למרות הפרש הגילאים של ארבע שנים ביניהן, הן יצרו ביניהן חברות כמעט מיידית.
ברגע שהאב מורן נרס שמע על הדמיון הפיזי בין שתי הבנות, הוא קבע עם קאסידי פגישה עם זפני במסעדה מקומית.
לאחר פגישה ראשונה זו, מורן יצר קשר עם קצין החוקר את היעלמותה של זפני.
המשטרה פתחה בחקירה, ולאחר שהוריה לכאורה של זפני לא יכלו לספק הוכחה ללידתה, נערכו בדיקות DNA.
התוצאות היו חד משמעיות: נמצא שזפני היא בת של משפחת נרס.
היא הוצאה מהבית בו גדלה בהוראת קצין משטרה שאושרה על ידי בית המשפט, והועברה למקום מבטחים נייטרלי על ידי המחלקה המקומית לשירותים חברתיים.
משפחת נרס קיבלה אישור ביקורים, וככל הנראה זפני כבר כינתה אותם "אמא" ו"אבא" באותו זמן.
החוטפת שגידלה את זפאני כבתה, ששמה לא פורסם מסיבות משפטיות, אך זוהתה מאוחר יותר כלבונה סולומון, הורשעה בחטיפה.
בטיעוניה, אמרה סולומון שהייתה נואשת לילד לאחר הפלות רבות וניסיונות להרות; היא אמרה שאישה אחרת הציעה לה את זפני, בטענה שאמו של התינוק לא רצתה אותה, ושהיא שילמה 3,000 ראנד דמי אימוץ.
באוגוסט 2016, היא נידונה ל-10 שנות מאסר; שמה עדיין לא פורסם באותה עת "כדי להגן על הזהות שנתנה לתינוק".
הצעירה ששמה וזהותה היו כעת בשם מישה סולומון, לא שינתה את שמה, אך עברה לחיות בבית משפחת נרס, משפחתה הביולוגית.
זהותה של זפאני נרס נשמרה בסוד במשך חמש שנים.
בגיל 22 היא הגישה בקשה להסרת צו איסור הפרסום שהגביל את פרסום שמה החוקי מישה סולומון, והדבר אושר על ידי בית המשפט העליון בפרטוריה בשנת 2019. שעות לאחר הסרת איסור הפרסום, הודיעה זפאני כי תפרסם ספר בשם "זפאני: שתי אמהות, בת אחת".
הספר פורסם והיא הקדישה את הספר לשתי האמהות.
עם הפורסום, זוהתה החוטפת שלה בשם לאבונה סולומון.
עם זאת, זפאני התקשתה לתקן את הקשר שאבד עם משפחתה הביולוגית.
מעט לאחר שמלאו לה 18, ולאחר שהוריה הביולוגיים התגרשו, היא בחרה לחזור לגור עם האב שאיתו גדלה, אשר נוקה מכל מעורבות בחטיפתה.
היא גם בחרה לשמור על השם, מישה סולומון, שבו גדלה.
בראיונות שונים היא הבהירה שלבונה גידלה אותה כאם ואוהבת אותה, ושהיא סולחת לה.
היא אף ביקרה את האם החוטפת באופן קבוע בזמן שהייתה בכלא.
לבונה סולומון שוחררה מהכלא על תנאי ב-18 באוגוסט 2023. מישה סולומון בחרה להמשיך להתגורר עם המשפחה שחטפה אותה מהוריה הביולוגיים וגידלה אותה כבת.
לאחר גילוי זהותה האמיתית, בחרה זפאני להמשיך להשתמש בשם מישה סולומון, מתוך קשר רגשי לחייה הקודמים.
היא ניסתה לגשר בין שתי הזהויות ולהתמודד עם ההשלכות הנפשיות של המקרה.
בהמשך נישאה וכיום היא בעלת משפחה משלה ואם לילדים.
היא חשפה חלקים מחייה בראיונות, בסרטים דוקומנטריים ובספר האוטוביוגרפי אותו פרסמה.
בשנת 2022 יצא הסרט הדוקומנטרי Girl, Taken, שתיאר את סיפור חייה וחשיפת זהותה.
הסרט שודר ברשתות בינלאומיות, כולל ברשת yes בישראל.
פרשת לֶךְ-לְךָ היא פרשת השבוע השלישית בספר בראשית.
הפרשה עוסקת בתיאור קורות חייו של אברהם אבינו בחלק הראשון של חייו.
הפרשה מספרת על קריאת אלוהים לאברם (שמאוחר יותר שמו משונה לאברהם) לצאת ממולדתו וללכת לארץ כנען, הארץ המובטחת, ירידת אברם למצרים והתחזותו לאחיה של שרי, מריבת רועי אברהם ורועי לוט, מלחמת ארבעת המלכים את החמישה, מלכי צדק, גירוש הגר ולידת ישמעאל, ברית בין הבתרים, וברית המילה.
את פרשת לך לך קוראים בין התאריכים ח' בחשוון-י"ג בחשוון.
לך לך מארצך וממולדתך ומבית אביך
אברם מקבל ציווי אלוהי ללכת לארץ כנען.
הוא בא עם שרי אשתו ולוט בן אחיו והנפש אשר עשו בחרן לארץ, ואף בונה מזבח וקורא בשם ה' באלון מורה - שכם.
אולם הרעב מאלץ אותו לרדת למצרים.
עבדי פרעה לוקחים את שרי לבית פרעה ואברם ממבקש ממנה שתאמר שהיא אחותו מחשש לחייו (שרי היא באמת בת אחיו).
ה' מנגע את פרעה בנגעים קשים, ובעקבות כך הוא משחרר את שרי ושולח את אברם ממצרים ברכוש גדול.
מלחמת שליטי בבל בערי כנען
כשאברם חוזר לארץ כנען מתפתח סכסוך בין רועיו ובין הרועים של לוט.
פתרון הסכסוך בהיפרדות לוט מאברם וירידתו אל סדום.
אברם עצמו מקבל הבטחה אלוהית כי ארץ כנען תהיה ירושה לזרע שיוולד לו.
אחר כך מתרחשת מלחמת ארבעת המלכים את החמישה: ארבעה משליטי ארץ בבל באים לדכא חמישה מלכים מקומיים, שליטי סדום והערים שסביבותיה, שמרדו בהם.
אברם שומע שלוט נשבה במלחמה, יוצא בראש אנשיו להילחם בארבעת המלכים, מנצח אותם ופודה את לוט.
הוא מסרב לקחת לעצמו מן השלל ורק מברך את ה' בסיוע מלכיצדק, "כהן לאל עליון".
כעת כורת ה' עם אברם את ברית בין הבתרים: ההבטחה על הארץ ועל הזרע מקבלת גושפנקה רשמית על ידי מעשה טקסי של ביתור בעלי חיים.
אברם גם מקבל נבואה על העתיד לקרות לזרעו: .
שרי אשת אברם רואה כי איננה מצליחה ללדת בן ומציעה לאברם לקחת את הגר שפחתה לאישה.
הגר אכן מתעברת, וכתוצאה מכך היא מזלזלת בשרי.
שרי מתלוננת על כך בפני אברם, והוא נותן לה אפשרות לעשות כטוב בעיניה עם הגר.
שרי מקשה מאוד את החיים של הגר, וכתוצאה מכך הגר בורחת.
מלאך ה' מתגלה להגר בבאר לחי ראי, אומר לה לשוב חזרה לבית אברם ושרי, ומברך אותה ואת בנה ישמעאל שנולד לאחר שובה.
אברם כורת ברית נוספת עם ה', היא ברית המילה.
הוא מצווה למול את עצמו ואת כל בני ביתו, וכן לשנות את שמו לאברהם ואת שם אשתו שרי לשרה.
ה' מבטיח פעם נוספת ששרה תלד בן, שייקרא יצחק, ובו תתקיים ברית הזרע והארץ.
+המצוותמקורהמצווה נוהגת בזמן הזההמחויביםמצוות מילההִמּוֹל לָכֶם כָּל זָכָרכןהאב/בית דין
השבת בה קוראים את פרשת לך לך יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת הכז, שנת השג ושנת החא - ח' בחשוון
שנת גכה ושנת גכז - י' בחשוון
שנת בשה ושנת בחג, שנת בשז ושנת בחה - י"א בחשוון
שנת זשג ושנת זחא, שנת זשה ושנת זחג - י"ג בחשוון
מפטירים בספר ישעיהו, מ (לחלק מהמנהגים: ) עד (או ).
הנביא פונה לעם ישראל, .
בנוסח רומניא הפטירו בספר יהושע מ עד , המתחיל "ואקח את אביכם את אברהם מעבר הנהר ואולך אותו בכל ארץ כנען".
היישוב אלון מורה, ששמו נזכר לראשונה בפרשת זו, והוא המקום הראשון בארץ ישראל המוזכר בפרשה זו ובתורה כולה, מציין שבת זאת כשבת חגיגית להתחזקות היישוב.
קביעת יום העלייה הייתה ביום ז' בחשוון בגלל סמיכותה לפרשת לך לך, שמתארת עליית אברהם לארץ.
פָּרָשַׁת כִּי תֵצֵא היא פרשת השבוע השישית בספר דברים.
בפרשה זו ממשיך משה לדבר עם בני ישראל ולהדריך אותם לפני מותו ולפני כניסתם לארץ ישראל.
משה מורה מצוות רבות את עם ישראל.
לפי מוני המצוות, פרשת כי תצא היא הפרשה שבה יש מספר המצוות הרב ביותר מבין כל פרשיות התורה.
הפרשה, הממשיכה את נאום המצוות שנשא משה רבנו לפני מותו, מפרטת מגוון רחב מאוד של ציוויים ואיסורים בתחומים שונים.
כרגיל בחומש דברים, חלק מהמצוות מוזכרות כבר בחומשים הקודמים.
על פניו קשה למצוא את החוקיות שלפיה מסודרים הדינים, והפרשנים השונים עסקו בכך רבות.
דיני מלחמה: אשת יפת תואר, סדרי מחנה צבאי, פטור לחתן, דיני רודף, מחיית עמלק.
דיני משפחה: משפט הבכורה, בן סורר ומורה, קידושין, מוציא שם רע, דיני אונס ומפתה, איסור קדשה, דיני גירושין, דיני ייבום וחליצה, דיני ביאה בקהל לממזר, דיני ביאה בקהל לבני העמים השכנים: איסור חיתון עם עמונים ומואבים, איסור חיתון עם אדומים ומצרים.
דיני עבודה וצדק כלכלי: מצוות טעינה, איסור ריבית, היתר אכילת פועל מפירות הכרם, דיני לקיחת משכון, איסור הלנת שכר, מתנות עניים, לא תחסום שור בדישו
דיני כלאיים: כלאי הכרם, איסור חרישה בשור ובחמור יחד, איסור שעטנז
בין אדם לחברו: השבת אבידה, איסור גנבת נפש, מצוות קבורה, מצוות מעקה
אחרים: מצוות שילוח הקן, מצוות ציצית, איסור לגבר ללבוש בגדי אישה ולהפך, דיני נדרים, עונש מלקות, דיוק במידות ומשקלות
בפרשת כי תצא יש 110 פסוקים, אשר מאוגדים ב-2 פרשיות פתוחות ועוד 42 סתומות.
הפרשה מכילה 5 סדרים, כאשר הפרשה מתחילה באמצע סדר ומסתיימת בסוף סדר וכמו כן היא מתחילה באמצע פרק ומסתיימת בסוף פרק לפי החלוקה לפרקים.
השבת בה קוראים את פרשת כי תצא יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים:
שנת זשה ושנת בחה, שנת בשה ושנת גכה - ט' באלול
שנת השג ושנת זחג, שנת זשג ושנת בחג - י"א באלול
שנת החא, שנת השא ושנת זחא - י"ג באלול
שנת הכז, שנת בשז ושנת גכז - י"ד באלול
ההפטרה הבבלית המקורית של פרשת כי תצא, הקשורה לפרשת השבוע, היא ב ("ויאספו פלשתים") עד .
הפטרה זו מתועדת במשנה תורה לרמב"ם, וכך נוהגים במנהג איטליה שנוהגים רק שלש הפטרות דנחמה.
אולם, בשאר הקהילות (חוץ מקהילות איטליה) החל בתקופת הראשונים התקבל מנהג לקרוא בשבתות לאחר תשעה באב סדרה של הפטרות העוסקות בנבואות נחמה ונקראות שבע דנחמתא.
לכן, אין קוראים את הפטרת הפרשה, ובמקומה קוראים את ההפטרה החמישית משבע דנחמתא.
מפטירים ספר ישעיהו, מ ("רני עקרה").
בשנים מסוג בשז, גכז והכז, בהן פרשת ראה נקראת בראש חודש אלול, יש מהאשכנזים הנוהגים לקרוא את הפטרת פרשת ראה יחד עם הפטרת כי תצא כדי להשלים את ההפטרה של שבע דנחמתא שלא נקראה בגלל ראש חודש.
בפרשה זו, ב ישנו הבדל בכתיבת "לֹא יָבֹא פְצוּעַ דַּכָּה", בספרים הספרדיים וברוב הספרים האשכנזיים כתוב "לֹא יָבֹא פְצוּעַ דַּכָּה" באם קריאה 'ה'.
למסורת תימן וכן למנהג חב"ד (וכך היה בכל ספרי תורה האשכנזים עד בערך המאה ה-18) כתוב "דכא", בא'.
הבדל זה הוא אחד מההבדלים הבודדים במסורות כתיבת ספר תורה.
פָּרָשַׁת כִּי תָבוֹא היא פרשת השבוע השביעית בספר דברים.
פרשת כי תבוא תמיד נקראת שתי שבתות לפני חג ראש השנה (בין ט"ז באלול לכ"א באלול), כיוון שמופיעה בה פרשת הברכות והקללות ואין רוצים לסיים את השנה בדבר רע.
פרשה זו מכונה "פרשת התוכחה הגדולה" (בניגוד לפרשת בחוקותי שמכונה "פרשת התוכחה הקטנה"), מכיוון שיש בה תוכחה רבה וארוכה ומתוארות בה הברכות והקללות שיבואו על עם ישראל על פי מעשיו.
הפרשה נפתחת בחלק האחרון של נאום המצוות שנשא משה רבנו לפני מותו.
חלק זה עוסק בשתי מצוות התלויות בארץ המתקיימות בדיבור: מצוות מקרא ביכורים ומצוות וידוי מעשרות.
לאחר תיאור מצוות אלו, מוזכרת הברית בין אלוהים לעם ישראל.
ציווי על מעמד הברכה והקללה
משה וזקני ישראל מתארים את הטקס שנצטוו בני ישראל לקיים עם כניסתם לארץ ישראל, ועיקרו כריתה מחדש של הברית בינם ובין ה'.
לפי הציווי, יש להקים מזבח בהר עיבל ועליו להקריב קרבנות.
ולאחר מכן לקיים את מעמד הר גריזים והר עיבל, בו יכרתו עם ישראל ברית עם ה' על המצוות המנויות בספר (מפרשת ראה עד פרשת כי תבוא), שהתווספו על המצוות המופיעות בספרים הקודמים שעליהן כבר נכרתה ברית עם ה' בפרשת בחוקותי.
בעת כריתת הברית מחצית משבטי ישראל יעמדו על הר גריזים ומחציתם על הר עיבל, ושבט לוי, עם ארון הברית, יעמדו בין ההרים, ושם ימנו אזהרות מיוחדות (כל אחת מהן נפתחת במילה "ארור") על רשימה של חטאים חמורים.
לאחר מכן ייקראו בפני עם ישראל רשימה קצרה של הברכות שתבאנה על העם אם יקיימו את הברית וישמרו את מצוות הארץ, ורשימה ארוכה ומפורטת של הקללות שתחולנה על העם באם יפרו את הברית.
חלק ניכר מהפרשה עוסק בפירוט הקללות הצפויות לאדם שלא יקיים מצוות.
חלק מהקללות מנוסחות באופן הופכי לרשימת הברכות המתוארות בפסוקים הקודמים.
המעבר בין פירוט הברכות לקללות מופיע ב:
בסיום הפרשה מופיעה סקירה היסטורית קצרה על קורות יציאת מצרים, ההליכה במדבר סיני וכיבוש עבר הירדן המזרחי.
בפרשת כי תבוא יש 122 פסוקים, אשר מאוגדים ב-5 פרשיות פתוחות ועוד 16 סתומות.
הפרשה מכילה 2 סדרים, כאשר הפרשה מתחילה בתחילת סדר ומסתיימת בסוף סדר וזאת בניגוד לכך שהיא מתחילה בתחילת פרק ומסתיימת באמצע פרק לפי החלוקה לפרקים.
בתלמוד ובמדרש לומד רבי חייא בר גמדא דין זה באסמכתא, מן הפסוק: - אל תעשה קוצים קוצים.
בתלמוד מובאים לכך שני טעמים נוספים: א.
העולה לתורה מברך לפני הקריאה ואחריה, והקב"ה לא רוצה להתברך בשעה שבניו "מתקללים" בצרות.
הקריאה בתורה צריכה להתחיל ולסיים בדבר טוב, ובאמצע קריאת הקללות דבר זה לא אפשרי.
יש נוהגים שבעל הקורא עולה בעלייה זו, כדי שלא יראה שכביכול הוא מקלל את העולה שלצידו.
השבת בה קוראים את פרשת כי תבוא יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים:
שנת זשה ושנת בחה, שנת בשה ושנת גכה - ט"ז באלול
שנת השג ושנת זחג, שנת זשג ושנת בחג - י"ח באלול
שנת החא, שנת השא ושנת זחא - כ' באלול
שנת הכז, שנת בשז ושנת גכז - כ"א באלול
ההפטרה הבבלית המקורית של פרשת כי תבוא, הקשורה לפרשת השבוע, היא ב ("אז יבנה") עד .
לכן, אין קוראים את הפטרת הפרשה, ובמקומה קוראים את ההפטרה הששית משבע דנחמתא.
פרשת יִתְרוֹ היא פרשת השבוע החמישית בספר שמות.
הפרשה נפתחת בהגעתו של יתרו חותן משה למחנה ישראל יחד עם אשתו ציפורה ובניו, ובעצת יתרו למינוי השופטים לצד משה.
רוב הפרשה עוסק בסיפור המכונן של מעמד הר סיני, עשרת הדיברות וקבלת התורה על ידי בני ישראל.
בסיום הפרשה ישנן מספר מצוות הקשורות לפולחן ה'.
את פרשת יתרו קוראים בשבת בין התאריכים י"ז בשבט-כ"ד בשבט.
יתרו חותן משה מגיע אל מחנה בני ישראל עם ציפורה אשת משה וילדיה, גרשם ואליעזר.
משה יוצא לקראתו מקבל את פניו והם שואלים איש לרעהו לשלום.
משה מספר ליתרו על הנסים שנעשו ביציאת מצרים, ויתרו בתגובה מהלל ומשבח את האלוהים.
הפרשנים נחלקו מתי התרחש המאורע.
יש המפרשים את הכתובים כסדרם ואומרים כי הוא התרחש בין מלחמת עמלק לבין מתן תורה, ויש הסבורים שהסיפור על יתרו התרחש בפועל לאחר מעמד הר סיני.
למחרת רואה יתרו כיצד משה שופט את העם לבדו, העם עומד וממתין מהבוקר ועד הלילה לתורו.
יתרו אומר למשה שבאופן זה אי אפשר לתת מענה לצורכי המשפט, וכן הדבר יתיש את כוחו של משה.
הוא מציע לו למנות מערכת שופטים היררכית שמשה בראשה.
לפי ההצעה ימונו אחראים לכל עשרה אנשים או בתי אב שיכונו "שרי עשרות", מעל השופט הזה יהיה אחראי של חמישים ומעל "שרי מאות" ו"שרי אלפים".
את השאלות יפנו אל שרי העשרות ובמקרה הצורך יעלו אל האחראי שמעל ועד לשרי האלפים.
במקרים שאין פתרון אצל שרי האלפים יגיעו לשאול את משה.
משה ממנה את השופטים, ויתרו חוזר לארצו.
בני ישראל נוסעים מרפידים למדבר סיני וחונים למרגלות הר סיני בתחילת החודש השלישי.
משה עולה אל ההר ומקבל מסר מאלוהים לבני ישראל:
בני ישראל עונים: "כל אשר דיבר ה' נעשה", ומשה משיב את דברי העם אל ה'.
בתגובה, ה' אומר: "הנה אנכי בא אליך בעב הענן, בעבור ישמע העם בדברי עמך וגם-בך יאמינו לעולם".
משה מכין אותם לקראת קבלת התורה.
ה' מצווה את משה להכין את ישראל לקראת ההתגלות – הם מצווים להתקדש ולהיטהר, וכן להישמר מלעלות ואף מלגעת בהר סיני.
משה מעביר את הציווי אל העם, ומצווה אותם על פרישה של איש מאשתו למשך שלשה ימים.
לאחר שלושה ימי הכנה, מתחילים להופיע על הר סיני קולות, ברקים, ענן וקול שופר, אשר מעוררים חרדה אצל בני ישראל.
משה מוציא את העם אל מרגלות הר סיני, ואז ה' מתגלה על ההר באש ובעשן, וההר עצמו רועד: "ויחרד כל ההר מאוד".
ה' קורא למשה פעם נוספת, ומצווה עליו להזהיר את העם פעם נוספת שלא יעלו את ההר.
ה' מוסר לבני ישראל את עשרת הדיברות.
לאחר עשרת הדברות, התורה מספרת כי בני ישראל מתקשים לעמוד בעוצמת ההתגלות האלוהית:
בעקבות כך הם מבקשים ממשה שיתווך בינם לבין האלוהים.
לפי פרשני הפשט, בהם אברהם אבן עזרא ורשב"ם, דברי בני ישראל נאמרו לאחר ששמעו את עשרת הדברות מאת ה'.
הרמב"ן לעומת זאת סבור שהדברים נאמרו לפני עשרת הדברות, לאחר שבני ישראל חרדו מפני ההתגלות שהופיעה על הר סיני.
לדעתו, משה חיזק את בני ישראל בדברים המופיעים כאן: "אל תיראו כי לבעבור נסות אתכם בא האלהים ובעבור תהיה יראתו על פניכם לבלתי תחטאו", ובעקבות כך הם שמעו את עשרת הדברות.
לאחר עשרת הדיברות באה פרשייה קצרה בנושא עבודת האל וצורתו התקנית של מזבח:
בנוסף מופיע ציווי למלא את המזבח באדמה, ואיסור להניף ברזל על אבני המזבח.
המצווה האחרונה בפרשיה היא איסור לעלות במדרגות על המזבח (במקום מדרגות נבנה למזבח כבש).
השבת בה קוראים את פרשת יתרו יכולה לחול בשישה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת השג – י"ז בשבט
שנת הכז – י"ח בשבט
שנת החא – י"ט בשבט
שנת גכה ושנת בשה, שנת גכז ושנת בשז – כ' בשבט
שנת בחג ושנת זשג, שנת בחה ושנת זשה – כ"ב בשבט
שנת זחא ושנת זחג – כ"ד בשבט
מפטירים בתיאור ההתגלות האלוהית לישעיהו בנבואת ההקדשה שלו.
למנהג האשכנזים (פרק לק"ק פוזנא) והאיטלקים קוראים בספר ישעיהו מ עד , ומוסיפים בסוף מ.
למנהג התימנים, הספרדים וק"ק פוזנא, קוראים מ עד סוף הפרק (התימנים מוסיפים בסוף מפרק ט' כמו האשכנזים).
במורשת יהדות תוניסיה קיים מנהג פופולרי לערוך סעודה ביום חמישי שלפני השבת בה קוראים את פרשת יתרו.
סעודה זו קרויה סעודת יתרו.
ההסבר המקובל למנהג זה הוא בעקבות מגפה שהפילה חללים רבים ופסקה בשבוע בו קראו את פרשת יתרו, אך קיימים הסברים נוספים המקשרים את הסעודה לסיפורים שבפרשת השבוע.
בחלק מקהילות נוסח אשכנז המזרחי, נהוג לומר בשבת זו פיוט מאורה מאת רבי יהודה הלוי הפותחת "אמרות האל טהורות".
בקהילות מערב אירופה ישנו ניגון מיוחד לקטע "ישמח משה" בתפילת שחרית של שבת זו.
יהודי חלב נוהגים בשבת יתרו להתכנס ולקרוא נוסח מדרש עשרת הדיברות המיוחס לרב סעדיה גאון.
למדרש זה הם קוראים אבתידא כלאמנא, שפירושו בערבית-יהודית "ראשית דברינו".
המדרש כולו כתוב בערבית-יהודית באותיות עבריות, ומתואר בו כיצד ניתן כל דיבר ודיבר, ומה משמעות הדיברות.
נוסחים של מדרש זה יש גם במגרב, אך הם שונים מנוסח חלב.
פרשת יוסל'ה שוחמכר היא פרשה ציבורית בולטת בראשית שנות ה-60 בישראל שנקראה על שמו של הילד יוסל'ה שוחמכר, יליד מרץ 1953. הפרשה התחוללה לאחר שסבו החרדי, שהילד הופקד בידו, סירב להחזירו להוריו, בשל אורח חייהם החילוני.
יוסל'ה הוחבא בישראל ולאחר מכן הוברח אל מחוץ לישראל, עד שאותר על ידי המוסד והוחזר להוריו.
הפרשה הגבירה את הקיטוב בין חרדים לחילונים בישראל.
יוסל'ה עלה בגיל 4 בשנת 1957 יחד עם הוריו, אידה ואלתר, מברית המועצות, דרך פולין, במסגרת עליית גומולקה.
בשל קשיים כלכליים מסרו אותו הוריו לסבו, נחמן שטרקס, חרדי מחסידי ברסלב בירושלים, ואת אחותו מסרו הוריו לפנימייה דתית.
הסבא נשלח בשנות השלושים על ידי הסובייטים לגלות בסיביר, מפני שעסק בלימוד תורה בסתר.
שם איבד את הראיה בעין אחת.
לאחר חודשים אחדים, כאשר חפצו ההורים לחזור לרוסיה במסגרת עצומה שנחתמה על ידי שבע מאות איש שבקשו לשוב מישראל לרוסיה, הם ביקשו מהסב שיחזיר את יוסל'ה, אך הסב סירב.
על פי הנטען, נאמר לסב שההורים רוצים לחזור לרוסיה עם יוסל'ה ובכך יוציאו אותו לשמד.
בעקבות זאת, ארגנו הסב ובנו, שלום שטרקס, את החבאתו של שוחמכר.
הם הסבירו לילד שהוריו רוצים לקחתו חזרה לרוסיה, שם יוצא לשמד, וכך שכנעוהו לשתף עמם פעולה.
שוחמכר הוחבא במקומות שונים בישראל, בין השאר בראשון לציון, ירושלים, צפת, בני ברק ומושב קוממיות.
החיפושים אחרי יוסל'ה עלו בתוהו.
בית המשפט העליון הורה לסב להשיב את הילד עד ל-15 בפברואר 1960, אולם הסב סירב, גם לאחר שנכלא, בטענה שבתו וחתנו רוצים לרדת לברית המועצות שם יוציאו את הילד לשמד.
ב-21 ביוני 1960 הוברח שוחמכר לחוץ לארץ, כשהוא מחופש לילדה, בידי רות בן דוד.
בן דוד ניצלה את כישוריה וניסיונה כסוכנת ה"מאקי" (המחתרת האנטי-נאצית שפעלה בצרפת במלחמת העולם השנייה), ושינתה בדרכונה את רישום בנה מ-"Claude" לשם "Claudine".
כך הערימה על אנשי ביקורת הגבולות (שניסו לאתר ילד שנחטף).
שוחמכר הוחבא זמן רב באירופה, בהם כששה חודשים בפיבלן שליד פריס ואז הועבר לארצות הברית.
בית המשפט העליון הורה למשטרה למצוא את שוחמכר.
באפריל 1960 התייאשה המשטרה מלמצוא את הילד וביקשה מבית המשפט העליון הנחיות לגבי המאמצים שעליה להשקיע במציאתו.
שר המשטרה סיפר שהמשטרה ביצעה מעל 270 חיפושים אך לא מצאה את שוחמכר.
בקהילות חרדיות היו שהיתלו במשטרה כשהסתירו ילדים בארונות במהלך החיפושים.
במקביל ניסו המשטרה, חברי כנסת וגורמים שונים לתווך בין ההורים לסב כדי להביא להשבת הילד תוך הבטחה ששוחמכר יקבל חינוך דתי.
אמו אמרה שהסכימה שהוא יועבר לאפרוטרופסותו של חבר הכנסת שלמה לורנץ, ילמד בישיבה עד גיל 13 ויבקר את הוריו רק בשבתות וחגים, אך הסב לא הסכים.
באוקטובר 1960 נפוצו שמועות ששוחמכר הוברח לחוץ לארץ, אך המשטרה המשיכה בחיפושים בישיבות ובריכוזים דתיים.
באוגוסט 1961 עצרה המשטרה את הורי משפחת קוט מהמושב החרדי קוממיות, אצלם שהה יוסלה במשך מספר שבועות.
אדם נוסף טען שנחטף גם הוא בידי אנשי קוממיות ורב המושב, הרב בנימין מנדלזון נעצר עם אחרים.
בהמשך התברר שהייתה זו עדות שקר ואותו אדם נידון למאסר.
לאחר שמאמצי המשטרה לאתר את הילד נכשלו והפרשה צברה תשומת לב ציבורית רבה מאוד, הטיל ראש הממשלה דוד בן-גוריון במרץ 1962 על ראש "המוסד", איסר הראל לאתר את יוסל'ה.
את החיפושים ניהל הראל בעצמו.
הראל העריך שהילד הועבר לאירופה והפעיל עשרות סוכנים ומתנדבים בחיפושים אחריו בקרב קהילות חרדיות ביבשת.
הסוכנים לא הצליחו למצאו שם, אולם אחד מהם סיפר להראל כי בקהילה באנטוורפן מספרים על גיורת בעלת יכולות מרשימות הפועלת במדינות שונות.
הראל העריך שהיא קשורה לפרשה, ולאחר מאמצים הצליחו סוכני המוסד לאתר את רות בן דוד.