tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התוכנית מתרחשת בחוף הים שקיבלה קלרה (חנה לסלאו) מהדוד שלה פומרנץ.
אל החוף מגיעים גם רינת, גיא, ושלכת (ניקי גולדשטיין), ושם הם פוגשים בשמשון (אביעד בנטוב) המציל והדג שלו תורג'מן.
בהמשך מצטרפת כוכי (טלי אורן, קיצור של "כוכב-ים") במקום קלרה.
בסוף כל פרק ישנו שיר מפורסם בביצוע הדמויות.
רינת (רינת גבאי): ילדה עליזה ושובבה, ידידה טובה של גיא, קלרה, כוכי ושלכת.
מאוהבת בסתר בגיא ולא יודעת איך להגיד לו.
גיא (גיא פרידמן): ילד עליז ושובב.
ידיד של רינת, מאוהב ברינת ולא יודע איך להגיד לה.
שלכת (ניקי גולדשטיין): ילדה השואפת להיות כוכבת, אוהבת בעיקר לרקוד ולשיר.
חברתם הטובה של רינת וגיא.
אחייניתה של קלרה (לפי הסדרה "מלכת קסמים")
שמשון (אביעד בנטוב): המציל של החוף.
אוהב בעיקר להתפלסף ולדבר עם דג הזהב שלו תורג'י.
בפרק הראשון של הסדרה ניסה לקחת את החוף מרינת גיא ושלכת על פי בקשתה של קלרה אך לא הצליח.
אוהב את השקשוקה של קלרה.
קלרה (חנה לסלאו) (עונה 1): בעלת החוף.
יש לה דוכן שקשוקה ופנקייקס, אישה שאוהבת לצחוק ולבשל ולשיר, חברתם הטובה ביותר של גיא ורינת, דודתה של שלכת.
דמותה של קלרה מלווה עם חנה לסלאו מזה שנים.
כוכב "כוכי" ים (טלי אורן) (עונה 2): בחורה צעקנית ומחוספסת.
תורג'מן: דג הזהב של שמשון.
אריק ארטיק (גיא עקיבא) (אורח בעונה 2): מוכר ארטיקים בחוף.
אוהב את הים וממציא חרוזים.
דוד פומרנץ (מוזכר בעונה 1): דודה של קלרה.
היה האחראי על החוף והוריש אותו לקלרה.
בפרק ה-2 של העונה הראשונה, מוזכר כשרינת, גיא ושלכת מוצאים בקבוק עם מרכיב סודי בים לפנקייק המפורסם שלו.
דוד אריה (מוזכר בעונה 1): דוד של שלכת.
צלם מקצועי, שבא לצלם את רינת גיא ושלכת על החוף.
בת הים (אילנית גרשון) (אורחת בעונה 1): בת ים שנמצאה על החוף.
אשר התחברה לרינת, גיא ושלכת.
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)שם הפרק11חוף במתנה22 לעולם בעקבות הפנקייק33 טוב שבאת44 הפיראט55 הגלשן66 שמש אדומה77 הכריש88 שימו שמן99 שובי לים1010 אולי עוד קיץ
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)שם הפרק111חוזרים לחוף122המזרן של שלכת133מנגו, בננה ומלון144כוכב ים155מציל נולד166יום האהבה177דג המשאלות188אי הפיות199מכונת הארטיקים2010מסיבת ריקודים
בין השירים שבוצעו בתוכנית "לעולם בעקבות השמש" של שרי, "מכת שמש" של יגאל בשן, "הגלשן שלי" של דני סנדרסון, "יום סבבה" של להקת אטרף, "שובי לים" של אילנה אביטל, "דרך ארוכה" של גלי עטרי, "טוב שבאת" של גידי גוב ואחרים.
שיר הנושא נקרא "החוף של רינת" והוא מבוצע על ידי רינת גבאי.
שתי העונות יצאו על גבי מארזי DVD.
ב-1987 יצא הספר בתרגומה של תמי כץ-מושיוב לעברית, בהוצאת זמורה ביתן, מסדרת מרגנית, וב-2025 יצא הספר בתרגומו של תומר בן אהרון בהוצאת הכורסא.
עלילת הספר נסובה סביב עדויות הולכות ומתגברות על פי הן נעלם הקסם מארצות הים, בתחילה באזורים המרוחקים בדרום ובמערב, ועם הזמן לכיוון מרכזה.
קוסמים ומכשפות מאבדים מכוחם, שוכחים את המילים אשר ידעו בשפה העתיקה ואת השירים המספרים את תולדות הארץ.
ארן, הנסיך הצעיר של האי אנלד מגיע לאי הקוסמים בצר על מנת לבקש את עזרתו של הרב-מג גד - גיבור הספרים הקודמים בסדרה, שינסה לעצור את ההתרחשות האפלה והבלתי מובנת.
יחד הם יוצאים למסע על סירתו של גד, עוברים בדרכם בנמל בלע, ונתקלים שם בקוסם שודד-ים לשעבר שאיבד את כוחו, נודה על ידי חבריו והתמכר לסמים.
הם ממשיכים לאי הדרומי לורבנרי שהיה מפורסם בעבר במשי הצבוע שייצר, ומגלים בו כי משפחת הקוסמים שהייתה אמונה על צביעת הבדים שכחה אף היא את אומנותה.
הקוסמים אותם פגשו בדרכם אמרו דברי שיגעון שאינם ברורים, אך רמזו כי ויתרו על כוחם על מנת לזכות בחיי נצח.
בדרכם הם חשים כי אנשים נהיו אפתיים, עוינים וחסרי מזל.
מסעם ממשיך אל הדרום הרחוק, כשארן מתחיל להיות מושפע בחלומותיו מקריאתו של קוסם אפל.
גד נפגע מחנית הנזרקת עליו כשהם מנסים לנחות על אי פראי, והם נסחפים בזרם למחנה צף, בנוי רפסודות, של אנשי-ים החיים מעבר למרחב הציוויליזציה של הארכיפלג.
הדרקון אורם אמבר מגיע למחנה אנשי הים, וקורא לגד לנוע צפונה לצלמוות - האי המערבי ביותר בארץ ים, על מנת לסייע לדרקונים.
בדרכם לצלמוות הם מגלים כי הדרקונים שכחו אף הם את השפה העתיקה, ולמעשה הפכו ברובם לאילמים והחלו לתקוף האחד את השני בשגעונם.
הם מגיעים לצלמוות, שם בתחילה מדבר אורם אמבר עם ארן, אך לאחר מכן מאבד אף הוא את כוח הדיבור.
בצלמוות הם פוגשים בדמותו של הקוסם האפל, אותו מזהה גד בתור הקוסם קוב, שבעבר התמודד מולו כשנהג להעלות את רוחות המתים באוב, וגד גרם לו לרדת לארץ המתים בעצמו ועורר בו את פחד המוות.
רוחות של מתים מקיפות אותם ומהלכות על האי לפקודתו של קוב, אך אינן מאיימות עליהם.
בקצהו המערבי של האי, הם נתקלים ברוחו של הקוסם הלוחם האגדי ארת'-אקבה בין עצמות הדרקון אורם שהרג אותו ונהרג על ידו.
גד משחרר את רוחו מהשפעתו של הקוסם קוב, ומזמן את קוב בגופו להתעמת עמם.
קוב מגיע כשהוא חמוש במטהו של הקוסם האפור, ומאיים על גד וארן, אולם הדרקון אורם אמבר מזנק עליו, נהרג על ידי המטה אך רומס את גופו תחתיו.
עם זאת, מצליח קוב הרמוס לפתוח פתח לעולם המתים, דרכו עוברים גד וארן.
הם נודדים בעולם המתים עד קצהו, במעלה "הנהר היבש", שם הם נתקלים ברוחו של קוב, המסביר להם כי פתח שער בין העולמות והשיג באמצעותו חיי נצח, אולם גד טוען כי הוא אינו מת אך גם אינו חי.
ארן תוקף את רוחו של קוב בשעה שגד מפעיל את כוחותיו על מנת לסגור את השער שפתח בין העולמות - והם מצליחים בכך.
אולם גד משקיע בדבר את כל כוחותיו ונותר מרוקן מכוחות קסם, ומותש לחלוטין.
ארן מצליח לגרור את שניהם אל מעבר לקצה הצוק שבסוף הרי הכאב שבעולם המתים - וחזרה אל גופותיהם המוטלות על החוף בצלמוות, ואל עולם החיים.
הדרקון העתיק ביותר, קלסין, ממתין בצלמוות, ונושא אותם חזרה אל האי בצר, מאות מיילים מזרחה.
שם נשאר ארן, הצפוי להיות מוכתר למלך האיים כולם בארץ ים בהתאם לנבואה, וקלסין נושא את גד עצמו, המרוקן מכוחות קסם חזרה אל אי הולדתו גונט, אל ביתו של הקוסם אוגיון שהיה מורהו.
לה גווין מספקת שני סופים אפשריים לסיפור, האחד לדבריה מסופר בארץ ים בכלל, ועל פיו לאחר הכתרתו של ארן כמלך לבנן (שמו האמיתי), הפליג גד לאוקיינוס ומאז לא שמעו אודותיו עוד.
האחרת, שלדבריה מסופרת בגונט, היא כי גד שב לביתו אשר בגונט (מה שמתברר בספרה הבא, "טהאנו", שנכתב 17 שנה לאחר מכן - כסוף האמיתי).
גד - הרב-מג של ארץ ים, וגיבור הספרים הקודמים.
גד הוא שמו האמיתי ואילו השם בו הוא מוכר בארץ ים הוא 'נץ'.
ארן - נסיך אנלד, בן לשושלת מוראד העתיקה ביותר בארץ ים.
שמו האמיתי הוא לבנן שפירושו בשפה העתיקה עץ חוזרר
קוב - הקוסם המרושע, שנהג להעלות באוב מתים, ונגרר על ידי גד בעבר לארץ המתים - ובשל כך פיתח פחד מפני המוות וביקש לזכות בחיי נצח.
אורם אמבר - דרקון רב כוח, מצאצאי הדרקון אורם שהרג את ארת' אקבת'
קלסין - הדרקון העתיק ביותר, שמינו - זכר או נקבה, אינו ברור
רשימה זו מציגה את 30 שחקני ליגת ה-NBA אשר ביצעו את מספר החסימות הרב ביותר בליגה, מאז החלה לעקוב אחר חסימות כנתון סטטיסטי בעונת .
החוסם המוביל בתולדות ה-NBA הוא האקים אולאג'ואן, אשר לאורך 18 עונותיו בליגה חסם 3,830 פעמים בסך הכול.
מאז תחילת רישום החסימות ב-NBA, החזיקו בתואר "החוסם המוביל" שלושה שחקנים שונים: אלמור סמית' (1973–1976), כרים עבדול-ג'באר (1976–1995) ואולאג'ואן (מאז שנת 1995).
החוף השמאלי הוא ביטוי פוליטי המרמז על כך שהחוף המערבי של ארצות הברית נוטה פוליטית שמאלה או שהביטוי יכול להתייחס למדינות הנוטות שמאלה פוליטית.
המשמעות היא כי (למעט אלסקה), מדינות קליפורניה, אורגון, וושינגטון והוואי נוטות להצביע למפלגה הדמוקרטית.
כמו כן, המשמעות היא שלרוב האנשים החיים באזור החוף המערבי יש גישה ליברלית יותר משאר המדינה.
הכינוי מתבסס על כך שכאשר מפת ארצות הברית מוצפנת, כלומר מוצבת כך שהצפון מופנה כלפי מעלה, החוף המערבי של ארצות הברית יימצא בצד שמאל של ארצות הברית.
המונח חל גם על תופעה דומה לגבי קולומביה הבריטית בקנדה, מאותן סיבות.
גם הגישה להפלות וזכויות להט"ב במדינות האזור היא באופן מסורתי ליברלית יחסית.
בחוף השמאלי נמצאת הכמות הרבה ביותר של עובדים במקצועות ה-STEM והוא צפוי להמשיך להיות מוקד טכנולוגי מוביל עבור ארצות הברית.
התוצר הגולמי של החוף השמאלי הוא כ -1.2 טריליון דולר.
בבחירות לבית הנבחרים שנערכו ב-2022 בכל מחוזות הקונגרס הגובלים ישירות באוקיינוס השקט, כולל אלו באלסקה נבחר מועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית
המונח מייחס את הצבע הכחול למפלגה הדמוקרטית כחלק מהמושג הכולל של מדינות כחולות ומדינות אדומות.
מדינות החומה הכחולה נמצאות בחוף המערבי, בצפון-מזרח ארצות הברית ובסמוך לאגמים הגדולים.
הבחירה המחודשת של רונלד רייגן בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1984, בהן רייגן ניצח בכל המדינות מלבד מינסוטה (וכן מחוז קולומביה).
"החומה הכחולה" החלה להיבנות רק לאחר מכן, בבחירות לנשיאות שנערכו ב-1988 המפלגה הדמוקרטית ניצחה בניו יורק, וושינגטון, מסצ'וסטס, ויסקונסין, אורגון, הוואי ורוד איילנד, מאז, כל המדינות האלו בוחרות אך ורק במועמדים דמוקרטים.
שאר החומה הכחולה נבנתה בבחירות לנשיאות שנערכו ב-1992, כאשר קליפורניה, אילינוי, פנסילבניה, מישיגן, ניו ג'רזי, מרילנד, קונטיקט, מיין, דלאוור וורמונט.
בסך הכל, מדינות החומה הכחולה כוללות כ-238 מתוך 270 האלקטורים הדרושים כדי לזכות בבחירות.
נייט סילבר מתח ביקורת על רעיון החומה הכחולה, והצביע על "חומה אדומה" דומה של מדינות שהצביעו לרפובליקנים מ-1968 עד 1988 וטען שפערים קטנים יחסית עלולים להפוך חלק ממדינות החומה למדינות רפובליקניות.
תיאורייה זה הוכחה בבחירות 2016, שבהן מצביעים ממדינות חגורת החלודה הצביעו עבור המועמד הרפובליקני, דונלד טראמפ, מה שסיפק לו את הניצחון במישיגן, פנסילבניה, ויסקונסין ובמחוז הקונגרס השני של מיין ואת הניצחון בבחירות עצמן מול המועמדת הדמוקרטית, הילרי קלינטון.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, המועמד הדמוקרטי, ג'ו ביידן ניצח במדינות ויסקונסין, מישיגן ופנסילבניה ו"החזיר" אותן לחיק החומה הכחולה.
עם זאת, ביידן ניצח במדינות הללו רק בהפרשים של 0.5–3 נקודות, פערים נמוכים וקטנים משמעותית בהשוואה לניצחונות של אובמה במדינות אלה ב-2008 וב-2012. בנוסף לכך, העובדה שרבים מהמצביעים במדינות אלו מצביעים לבנים רבים ממעמד הפועלים והחלו להיות יותר מזוהים עם הרפובליקנים מעידה על מגמות ארוכות טווח שאינן לטובת הדמוקרטים.
בבחירות אלו דונלד טראמפ חזר וניצח במישיגן, פנסליבניה וויסקונסין והוציא אותן שוב מ"החומה הכחולה".
החונק מבוסטון הוא סרט פשע ביוגרפי אמריקאי משנת 1968 בבימויו של ריצ'רד פליישר, עם טוני קרטיס, הנרי פונדה וג'ורג' קנדי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספרו של ג'רולד פרנק "החונק מבוסטון" משנת 1966 המתאר בצורה לא מדויקת את פרשת "החונק מבוסטון" שרצח בחניקה 13 נשים בבוסטון ובסביבתה בשנים 1962–1964.
בתחילת הסרט מופיעה כתובית ובה נכתב כי: "זה הסיפור על אלברט דסאלבו שהודה שהוא החונק מבוסטון.
האנשים וההתרחשויות שתצפו, מבוססים על עובדות".
טוני קרטיס היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
אדוארד אנהלט היה מועמד לפרס אדגר לתסריט הטוב ביותר.
שלושה מקרי רצח בחניקה של נשים קשישות מזעזעים את בוסטון.
התובע הכללי של מסצ'וסטס, אדוארד ברוק (ויליאם מרשל) מטיל על השופט ג'ון בוטומלי (הנרי פונדה) להקים מטה פעולה מיוחד לתפיסת החונק ולצרף אליו 2,400 שוטרים מבוסטון וסביבתה כדי למצוא אותו.
בינתיים מתפשטת חרדה בין נשות בוסטון המצטיידות באמצעי הגנה.
החוקרים הבכירים הם פיל דינטלי (ג'ורג' קנדי) ופרנק מקפי (מארי המילטון).
הם עוצרים מאות חשודים, עבריינים וסוטים אך הרציחות ממשיכות וכעת גם נשים צעירות.
הלחץ על המשטרה והתובע הכללי גובר ובצעד של ייאוש הם פונים לאיש הטלפתיה פטר הורקוס (ג'ורג' ווסקובסק) שמכוון אותם לחשוד בשם יוג'ין אורקה (ויליאם היקי) שעושה רושם של אדם עם בעיות פסיכיאטריות.
השוטרים לא מצליחים להוכיח שיש לו קשר וגם החניקות ממשיכות בשעה שהיה עצור.
אלברט דסאלבו (טוני קרטיס) צופה בטלוויזיה בהלווייתו של ג'ון פיצג'רלד קנדי.
הוא עובד במפעל יציקה, נשוי עם בת ובן, אדם רגיל ללא הרשעות קודמות.
הוא נוקש בדלתה של דיאן קלוני (סאלי קלרמן), בחורה צעירה ונאה שגרה לבדה.
היא פותחת קלות את הדלת הקשורה בשרשרת ודסאלבו מציג את עצמו בנימוס כשרברב שנקרא לבדוק אם יש לה דליפה באמבטיה.
היא מהססת והוא עומד לעזוב אך נראה שהוא משדר לה אמינות והיא פותחת לו את הדלת.
מיד כשהוא נכנס הוא מתנפל עליה, קושר אותה למיטה ומכין בד לחנוק אותה.
כשהוא גוהר עליה הוא מסתכל פתאום בראי ונדהם מפרצופו.
דיאן מנצלת זאת ונושכת את ידו.
הוא נרתע, מכה אותה וכאשר הוא חושב שהיא מתה הוא עוזב את הדירה.
הוא מבחין באישה נכנסת לדירה אחרת ופותח את הדלת.
בדירה נמצא בעלה שרודף אחריו ברחובות בוסטון עד ששוטרים מצליחים להתגבר על דסאלבו ולעצרו.
הוא מכחיש כל קשר לחניקות אך בינתיים מתאוששת דיאן ומוסרת כי בעת התקיפה היא נשכה אותו ביד ואכן יש לו בכף היד סימן של נשיכת אדם.
השוטרים גם מתאימים את זמני ההיעדרויות שלו מהמפעל לזמנים בו בוצעות החניקות וההתאמה מושלמת.
דסאלבו נשלח לבדיקה פסיכיאטרית והרופא ד"ר נאגי (אוסטין ויליס) מוסר שהוא סובל מהפרעת זהות דיסוציאטיבית - יש לו שתי אישיויות, נורמלית ורצחנית ואחת מנותקת מהשנייה.
במקרה כזה אין אפשרות להעמידו לדין.
בוטומלי מקבל אישור לשוחח עם דסאלבו ולהקליט את השיחות.
עם הזמן צצה האישיות הרצחנית וכשהוא מודה בכך הוא נכנס למצב קטטוני.
הסרט מסתיים בכתובית כי "דסאלבו עדיין במאסר, הוא לא נשפט או הואשם בחניקות בבוסטון".
במציאות המשטרה לא הצליחה להוכיח את הקשר של דסאלבו ל-13 החניקות בבוסטון.
הוא נעצר לאחר ניסיון הרצח האחרון שלו ונדון למאסר עולם.
בכלא הוא התרברב כי הוא החונק מבוסטון אבל המשטרה סברה כי הוא רוצה להיראות כבלתי שפוי.
דסאלבו לא סבל מפיצול אישיות כפי שמופיע בסרט וטענה כזו לא הוכחה.
הוא ברח מבית החולים הפסיכיאטרי, נתפס והושם בכלא שמור.
ב-1973 הוא נרצח בכלא והרוצח לא נמצא.
ב-2013 הופק DNA מחומר שהיה בגופתה של הנרצחת האחרונה, מרי סאליבן.
משרידי גופתו של דסאלבו הופק DNA שנמצא זהה לזה שמגופת סאליבן.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותטוני קרטיסאלברט דסאלבורוצחהנרי פונדהג'ון בוטומליחוקרג'ורג' קנדיפיל דינטליבלש משטרהסאלי קלרמןדיאן קלונינאנסתויליאם מרשלאדוארד ברוקתובע כלליג'ורג' ווסקובקפטר הורקוסאמן חושיםמארי המילטוןפרנק מקפיבלש משטרהקרולין קונוולגב' דסאלבואוסטין ויליסד"ר נאגיפסיכיאטרויליאם היקייוג'ין אורקה
בשנת 2023 הופק סרט נוסף על ידי דיסני ואולפני המאה ה-20. "החונק מבוסטון" (Boston Strangler) משנת 2023, לוקח השראה מסרטי עיתונות חוקרת כמו "כל אנשי הנשיא" ו"לילה טוב ובהצלחה" ומתמקד בסיפורן האמיתי של צמד הכותבות אשר עלו לראשונה על הרוצח המפחיד שחנק למוות מעל לתריסר נשים.
הסרט החדש מספר את סיפורן של לורטה מקלוקלין (קירה נייטלי, "גאווה ודעה קדומה"), עיתונאית שמתחילה לקשר בין הרציחות הנוראיות בבוסטון ומשתפת פעולה עם עיתנואית נוספת, ג'ין קול (קארי קון, "הנותרים"), כדי לתפוס את הרוצח.
בזמן שמתרחשים אירועי רצח נשים נוספים, נאלצות שתי העיתונאיות להתמודד גם עם הסקסיזם מצד המשטרה ומצד הממונים עליהן, אשר מקשה על עבודתן.
כאשר לורטה מציעה לחקור ולכתוב על הרצחן של 3 נשים ועל המשותף בניהן הוא מצידו מתעקש להשאירה במדור הפנאי והאופנה.
לורטה ממשיכה לחקור את המקרים בעצמה ומנסה לקשר בין הרציחות השונות, חרף תגובות הסביבה.
הסרט מקשר בין הסקסיזם של התקופה לבין הגישה של העורך, שאפילו לא רואה ברצח נשים כסיפור ששווה לחקור עד שנהיה מאוחר מדי והגופות נערמות.
החופש הגדול הוא אלבום האולפן השלישי של מאור כהן.
האלבום יצא ב-12 במרץ 2013 תחת נענע דיסק.
מאור כהן אמר על בחירת שם האלבום ועטיפתו:
גיא בניוביץ' מכלכליסט כי הפתיחה של האלבום היא "מהוססת" ומורכבת מ"שירים פשוטים, רגועים ואפילו משעממים", אך הוא "מכיל כמה יהלומים של ממש".
יוסי חרסונסקי העניק לאלבום שלושה וחצי כוכבים מתוך חמישה, וכתב כי "'החופש הגדול' הוא אלבום לא קוהרנטי, אפילו ניסיוני, שאינו מפזר ערפל, התעוזה בבחירת חומרים עדיין אינה מביאה לשלם שאומר – יצירה אולטימטיבית.
מצד שני יש כאן כמה שירים שמחייבים להגיע לחדש שלו".
החופרים (בהולנדית: Twee Gravers onder Bomen, ("שני חופרים תחת עצים")) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך, אשר צויר בסוף שנת 1889 בסן-רמי-דה-פרובאנס, צרפת.
היצירה מוצגת במכון האמנות של דטרויט (DIA), דטרויט, מישיגן, ארצות הברית.
לעיתים מכונה הציור "שני חופרים בין עצים", כדי להבדילו מציור אחר של ואן גוך בשם "החופרים" (על פי ז'אן-פרנסואה מילה), שנוצר גם הוא בשנת 1889.
הציור מציג שני גברים חופרים סביב גדם עץ בעיירה סן-רמי-דה-פרובאנס, צרפת.
היצירה משקפת את יחסו של ואן גוך לטבע ואת הערצתו לעבודותיו של הצייר הצרפתי ז'אן-פרנסואה מילה, אשר צייר סצנות דומות.
למרות שהציור נחשב לאיכותי, הוא אינו נמנה עם היצירות היקרות ביותר של ואן גוך.
בשנת 2006 הוערך שווי היצירה בכ-10 עד 15 מיליון דולר.
ואן גוך צייר את "החופרים" בשנת 1889, זמן קצר לפני מותו, בסן-רמי-דה-פרובאנס, צרפת.
לאחר מותו עברה היצירה לרשות גיסתו, יוהאנה ואן גוך-בונגר.
בשנת 1907 נמכר הציור לגלריה "ברנהיים-ג'ון" בפריז, ולאחר מכן נרכש בשנת 1909 על ידי איגוד האמנות של פרנקפורט ("Frankfurter Kunstverein") בפרנקפורט.
בשנת 1912 נרכש הציור על ידי אספן האמנות הוגו נתן ואשתו מרתה (דרייפוס) נתן, ולאחר מותו של הוגו בשנת 1922, עברה הבעלות למרתה.
בשנת 1938 מכרה נתן את הציור עבור 9,364 דולר לקבוצת סוחרי אמנות – ג'סטין טנהאוזר, אלכס בול וג'ורג' וילדנשטיין – אשר מכרו אותו בשנת 1941 לאספן האמנות רוברט ה.
טנהיל מדטרויט, תמורת 34,000 דולר.
טנהיל תרם את הציור, יחד עם למעלה מ-450 יצירות אמנות נוספות, למכון האמנות של דטרויט.
הציור עבר לבעלות המוזיאון לאחר מותו של טנהיל בשנת 1970.
במאי 2004, 15 יורשיה של מרתה נתן פנו למכון האמנות של דטרויט, לאחר שזיהו את הציור באתר האינטרנט של המוזיאון.
היורשים טענו כי הציור היה בבעלות משפחת נתן, וכי מרתה נתן, שהייתה יהודייה גרמנייה, נאלצה למכור אותו בכפייה בשל רדיפת הנאצים.
המוזיאון שכר את המומחית הצרפתייה לורי שטיין כדי לערוך מחקר מקיף על היסטוריית הבעלות של הציור.
על פי מסקנותיה, נתן העבירה את היצירה לבזל, שווייץ, בשנת 1930 – שלוש שנים לפני עליית הנאצים לשלטון.
כאשר עזבה את גרמניה לפריז בשנת 1937, היא שילמה את כל המיסים החלים עליה, מבלי שנאלצה למכור את הציור.
בשנת 1938 היא מכרה את "החופרים" במחיר התואם למחירים של יצירות דומות שנמכרו באופן וולונטרי באותה תקופה באירופה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר נתן דרשה פיצויים על רכוש שנמכר בכפייה, הציור לא נכלל בתביעתה.
למרות שהמוזיאון הציג את הציור תוך ציון הבעלות הקודמת של נתן, היורשים לא הגישו תביעה להשבתו עד שנת 2004.
בשנת 2007 הגיש המוזיאון תביעה משפטית להכרה בבעלות על הציור, ובית המשפט פסק לטובתו של המוזיאון ודחה את טענות יורשי נתן.
בערעור מאוחר יותר, נדחתה התביעה של היורשים מטעמים טכניים הקשורים למגבלת הזמן על הגשת תביעות מסוג זה.
ארגונים שונים ביקרו את גישת המוזיאון, כולל הארגון העולמי להשבת רכוש יהודי, אשר טען כי המוזיאון השתמש בטיעון חוק ההתיישנות, אף על פי שהתחייב לפעול על פי הנחיות איגוד המוזיאונים האמריקאי, הקוראות להכריע במקרים מסוג זה על פי מהות העניין ולא על בסיס טכני.
בשנת 2016 העביר הקונגרס האמריקאי את חוק Holocaust Expropriated Art Recovery Act (חוק השבת יצירות אמנות שהוחרמו בתקופת השואה), במטרה למנוע שימוש בטיעונים משפטיים מסוג זה כדי לחסום תביעות השבה של יצירות אמנות שהוחרמו.
המוזיאון טען כי פנה לבית המשפט רק לאחר שהוציא כחצי מיליון דולר על חקר היסטוריית הבעלות של הציור, אך לא הצליח להגיע להסכמה עם היורשים.
מספר היסטוריונים ציינו כי תביעת יורשי נתן חלשה ביחס לתביעות אחרות להחזרת יצירות אמנות מתקופת השואה.
על פי ג'ונתן פטרופולוס, מחבר הספר "העסקה הפאוסטית: עולם האמנות בגרמניה הנאצית", העובדה שנתן הצליחה להעביר את הציור לשווייץ עוד בשנת 1930 מעידה כי היה לה חופש פעולה בכל הנוגע למכירתו.
סידני בולקובסקי מאוניברסיטת מישיגן-דירבורן ציין כי אף על פי שנתן קיבלה פיצוי עבור רכוש שנגזל ממנה בתקופת השלטון הנאצי, הציור "החופרים" לא היה חלק מהרכוש שנגזל, והוא נמכר מרצון ולא תחת שליטת הנאצים.
החומות הביזנטיות של סלוניקי הן חומות עיר באורך של כ-4 קילומטרים שהקיפו את העיר סלוניקי במהלך ימי הביניים ועד לסוף המאה ה-19, כאשר חלקים גדולים מהחומות, כולל כל הקטע הימי, נהרסו כחלק ממאמצי השלטונות העות'מאניים לשנות את המרקם העירוני של סלוניקי.
העיר בוצרה מאז הקמתה בסוף המאה ה-4 לפנה"ס, אך החומות הנוכחיות מתוארכות לתקופת האימפריה הביזנטית, בסביבות שנת 390, ומשלבות חלקים מחומה קודמת משלהי המאה ה-3. החומות מורכבות מהבנייה המעורבת האופיינית לתקופה הרומית המאוחרת, הכוללת שכבות של אבני גזית לסירוגין עם לבנים.
החלק הצפוני של החומות צמוד לאקרופוליס של העיר, שיצר מתחם מבוצר נפרד, ובתוכו נמצאת מצודה נוספת, ההפטפירגיון (בתרגום מילולי: שבעה מגדלים), הידועה בשם התרגום העות'מאני שלה, "Yedi Kule".
בשנת 1988, כחלק מהאנדרטאות הפלאוכריסטיאניות והביזנטיות של סלוניקי, החומות נוספו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשל האדריכלות הביזנטית יוצאת דופן שלהן.
הביצור הראשון של העיר החדשה שהוקמה על ידי קסנדרוס, אשר מילא תפקיד חשוב, מתוארך למאה ה-3 לפנה"ס.
הכיבוש הרומי (167 לפנה"ס), שהביא לשלום רומי, הוביל להיחלשות החומות, כך שבאמצע המאה ה-1 הן כבר היו בחורבן.
במאה ה-3 נבנו ביצורים להגן על העיר מפני הגותים תוך שימוש בחומרים ממבנים קודמים.
בעזרת ביצורים אלו, שני מתקפות גותיות נהדפו, בשנים 254 ו-268. החומה הרומית הייתה ברוחב של 1.65 מטר, עם מגדלים מרובעים.
הרחוב הראשי של העיר (לאופורוס או מסי) נמתח משער הזהב במערב (כיכר ורדאריו) לשער קסנדריאוט במזרח.
החומה הדרומית התמשכה מעט דרומית לשדרת צימיסקי של ימינו.
בתחילת המאה ה-4, גלריוס וקונסטנטינוס עברו דרך סלוניקי וחיזקו את החומות.
בסוף המאה ה-4, נבנתה חומה שנייה מחוץ לקודמת עם בליטות משולשות.
החומה נבנתה מסוף המאה ה-4 עד אמצע המאה ה-5, בעוד תוכנית שיפור נוספת יושמה במאה ה-7 בהרקליון כדי לתמוך בהגנת העיר מפני האווארים והסלאבים.
בשנת 904 נכבשה העיר על ידי הסרצנים בהתקפה מהצד הימי, מה שהוביל לחיזוק החומות הימיות לאחר עזיבת השרקנים.
החוק הביוגנטי (קרוי גם חוק הרקפיטולציה) היא השערה מדעית שגויה מבית מדרשו של הביולוג וחוקר הטבע ארנסט הקל (1834-1919), שעל-פיה "האונטוגנזה (התפתחות הפרט) חוזרת על הפילוגנזה (התפתחותו האבולוציונית של המין כולו)".
על-פי התאוריה, ההתפתחות האורגנית של יצור חי מהווה מעין תקציר של תולדות המין הטקסונומי שלו.
למרות שהחוק חל באופן מסוים במקרים רבים, הוא אינו מקובל על הביולוגים בני ימינו כחוק.
התפתחות העובר נותנת מקור להשערות על אודות מהלך האבולוציה, אך אין לראות בה חזרה שלמה על מהלך זה, אלא על חלקים ממנו וגם חזרה חלקית זו אינה מדויקת.
הגרסה המוקדמת לחוק מקורה ברעיונותיו של קרל ארנסט פון בר, מראשוני האמבריולוגים, שקבע כי בהתפתחות העובר מופיעות התכונות הכלליות, המשותפות לענפים קדומים יותר בעץ האבולוציוני, לפני התכונות המיוחדות, שנוצרו מאוחר יותר.
לפיכך, בעל החיים העילאי עובר בהתפתחותו שלבי התפתחות הדומים לאלו של בעלי החיים שמהם התפתח.
אכן, העובר המוגן מן הסביבה החיצונית יכול לשמר רכיבים מעברו ביתר קלות מן של הבוגר, החשוף ללחצים הישרדותיים מגוונים.
הקל הוסיף על כך, וטען שהאמבריולוגיה לא רק שומרת על סדר ההופעה של קווי ההתפתחות הראשיים, אלא אף אינה מדלגת על שלבים מהותיים, וחוזרת על ההתפתחות כולה.
הקל טען למעשה ששלבי התפתחות מוקדמים של יצור מייצגים את שלבי הבוגר של אבותיו האבולוציוניים, וזאת בסדר הכרונולוגי של התפתחות היצורים בשושלת זה מזה.
פון בר התנגד בחריפות לטענותיו של הקל, וטען כי אין לראות דמיון בין צורה עוברית של יצור אחד לצורתו הבוגרת של יצור קדום לו, אלא שישנו דמיון בין צורות עובריות של יצורים בעלי מוצא אבולוציוני משותף.
למשל, שק השפיר הקיים בעובריהם של כל בעלי השפיר (דוגמת הזוחלים והיונקים), אינו קיים למעשה בצורת הבוגר של אף לא אחד מאבותיהם הפילוגנטיים.
למעשה, גם האיור המפורסם של הקל אינו מוכיח דמיון בין צורת בוגר של היצורים הקדומים לעובריהם של היצורים המאוחרים יותר, כי אם דמיון בין צורות עובריות ראשוניות ההולך וקטן ככל שמתמשכת האונטוגנזה.
על-פי גרסתו החזקה של הקל לחוק הביוגנטי, אמורות התכונות הקדומות להתפתח בעובר במהירות הולכת וגדלה, כדי לפנות מקום לתוספת של תכונות בוגרות חדשות הנוצרות במהלך התפתחות המין.
תאוצה זו אינה מתיישבת עם האופן שבו הגנים, דרך האנזימים שהם מייצרים, מפקחים על מהירותם של תהליכים: הקצב אינו יכול להיות מוגבר ללא גבול, ומוטציות עשויות לשנות - ומשנות - את התפתחות העובר ללא תלות בהיסטוריה האבולוציונית של המין.
עוד במאה ה-19 הצטברו דוגמאות שאינן עולות בקנה אחד עם החוק הביוגנטי, אלא שבתחילה נפטרו אלה כיוצאי דופן.
אחר-כך, עם עליית האמבריולוגיה הניסויית, הפך החוק ללא אופנתי, וכשהובנו עקרונות התורשה המנדליאנית הוברר גם שהמנגנונים שעליהם הוא נשען בתחילה אינם נכונים.
עם כל זאת, האונטוגנזה של היונקים מזכירה במידה את החוק הביוגנטי.
לדוגמה, בעובר האדם מופיע בשלב מוקדם זנב, הנעלם לפני הלידה, בהתאמה לקיומו של הזנב אצל ראשוני הזוחלים, עד להיעלמותו בקופי האדם.
מאידך, ידוע ששלבים רבים בהתפתחות האדם נעשו על ידי קיצור או ביטול שלבים שונים בהתפתחות העובר.
לדוגמה, גבו הזקוף של האדם הוא תוצאה של ביטול שלב כיפוף הגב כלפי החזית, הגורמת ליציבה הנטויה של השימפנזים.
ואכן, לפג של שימפנזים יש גב זקוף כמו של אדם.
הדוגמה הממחישה שבין התפתחות העובר לבין ההתפתחות האבולוציונית קיים דמיון אך לא זהות ושמסקנותיו של הקל הן מסקנות מוגזמות מתצפיות תקינות היא דוגמה שנתן הקל עצמו: דוגמת זימי העובר.
למרבית עוברי החולייתנים, כולל חולייתני היבשה, יש במהלך התפתחותם פתחים בלוע שדומים בצורתם לזימים.
פתחים אלה נעלמים בהמשך התפתחות העובר.
הקל טען שפתחים אלה הם זימים לכל דבר ושהעובר יכול לנשום בעזרתם כשם שדגים נושמים בעזרת זימים.
כיום ידוע שהעובר אינו יכול להשתמש בפתחים אלה כדי לנשום.
הופעת הפתחים היא הם שריד מנוון וחלקי לשלב באבולוציה ולא חזרה מדויקת על מהלך האבולוציה.
במשך השנים נעשה שימוש בחוק הביוגנטי כדי לנגח את תורת האבולוציה בטענה שהיא נשענת על ראיות שגויות ובלתי מדויקות.
תומכי האבולוציה מתחו ביקורת על שימוש זה בטענה שמתנגדי האבולוציה "בונים דחליל" בדמות החוק הביוגנטי המייצג את האבולוציה, כשבפועל הביולוגיה המודרנית שוללת אותו והוא אינו מהווה חלק חיוני בה.
החוק הראשון של התרמודינמיקה הוא הכללה של חוק שימור האנרגיה שמוסיפה את האפשרות של שינוי באנרגיה של מערכת דרך מעבר חום אליה או ממנה, ולא רק דרך עבודה.
בכך הוא מאפשר הרחבה של מושג שימור האנרגיה מתחום
מבחינה אינטואיטיבית, החוק אומר שאנרגיה של מערכת מורכבת מהחום שאגור בתוכה ומהיכולת שלה לבצע עבודה.
כלומר, באופן בסיסי בטבע, אנרגיה יכולה לבוא לידי ביטוי בצורות של חום או עבודה בלבד ולכן על מנת לחשב את האנרגיה של מערכת יש לסכום שני גדלים שונים אלה.
הניסוח הפורמלי של החוק נתון על ידי:
כאשר היא האנרגיה הפנימית של המערכת,
העבודה שהמערכת ביצעה על הסביבה ו-
עבור שינויים אינפיניטיסמאליים החוק נכתב בצורה:
הסימון מעיד שהשינויים בחום ובעבודה אינם ביטויים המהווים דיפרנציאל שלם, משום שהחום והעבודה אינן פונקציות מצב של המערכת, התלויות רק במצב הנוכחי של המערכת.
בתהליכים הפיכים אפשר לכתוב את החוק בצורה:
כאשר היא הטמפרטורה, האנטרופיה, הלחץ ו- הנפח.
הביטוי לעבודה שנעשתה על המערכת הוא .
ניתן לקבל ביטוי זה על ידי חישוב הגידול בנפח של מערכת לכיוון אחד במרחק , כנגד לחץ , כאשר שטח המגע בין המערכת לבין הסביבה הוא .
במקרה זה העבודה האינפיטיסימאלית שהמערכת מבצעת היא:
העבודה שמתבצעת על המערכת שווה בגודלה והפוכה בסימנה לעבודה שהמערכת מבצעת, ולכן הביטוי המתקבל הוא: .
ניתן להסביר אינטואיטיבית את הערך השלילי של העבודה בכך שכשהמערכת מגדילה את הנפח, הכוח שמופעל עליה פועל נגד כיוון ההתפשטות שלה, ואילו כאשר נפח המערכת קטן, הכוח שמופעל עליה פועל עם כיוון ההתכווצות.
לכן הסימן של העבודה שמתבצעת על המערכת יהיה תמיד הפוך לסימן של ההתפשטות: כאשר המערכת מתפשטת נקבל עבודה שלילית, וכאשר היא מתכווצת נקבל עבודה חיובית.
הביטוי לחום שנכנס למערכת הוא .
אינו דיפרנציאל שלם, כלומר הגודל אינו פונקציית מצב, ולכן היה צורך למצוא גודל שהוא כן פונקציית מצב ושעבורו יהיה אפשר לכתוב דיפרנציאל.
לשם כך נטבע מושג האנטרופיה.
הסימן הוא חיובי, שכן כאשר זורם חום למערכת, גדלה האנטרופיה שלו.
איבר נוסף שנכנס לחוק לעיתים קשור באפשרות להוצאת או הוספת חלקיקים למערכת.
, כאשר הוא מספר החלקיקים מסוג במערכת, ו הוא הפוטנציאל הכימי עבור סוג זה, כך שאפשר לכתוב את החוק כך:
החופש הגדול וצרות אחרות הוא ספר מאת דני רווה המתאר את חוויות החופש הגדול של איתן וחברו הטוב דניאל.
ספר זה הוא אחד משלושת ספרי ההמשך שכתב רווה, ושלושת הספרים הנוספים הם: "הקוסם הגידם" ו"הטיפש האחרון".
הספר יצא לאור בשנת 2001 בישראל בהוצאת ידיעות ספרים וספרי חמד.
החופש הגדול ידוע כאויבו הגדול של אביו של איתן.
השנה מחליט אביו להפסיק את המסורת השנתית בה הופך החופש הגדול לסיוט.
הוא מעניק לאיתן יומן ודורש ממנו לכתוב כל שטות שעולה בראשו בנימוק שזה יגרום לו לא לעשות אותה.
בגלל שנסגר הסופר וכולם צריכים ללכת העירה כדי לקנות דברים אביו של איתן שולח אותו לדוד אלכס שגר בתל אביב.
גם לנסיעה זו מצטרף דניאל, והדוד אלכס מתגלה בתור אדם משעשע ביותר, בעל רעיונות מוזרים: מגבים לאופנים ומבצעים לפינוי צואה מהרחובות על ידי תושבי תל אביב.
בסוף החופש איתן מאושר לגלות שיש שביתת מורים, אך אבא שלו ממש לא.
החופשה הוא סרט קומדיה רומנטית שיצא לאקרנים ב-8 בדצמבר 2006, בבימויה של ננסי מאיירס ובכיכובם של קמרון דיאז, קייט וינסלט, ג'וד לאו וג'ק בלאק.
אחרי שנים של קשר רומנטי לא יציב בין איריס (קייט וינסלט), בחורה בריטית כפרית, ובין ג'ספר בלום (רופוס סוול), שהוא גם קולגה שלה בעבודה, מודיע ג'ספר על אירוסיו לאישה שאיתה בגד באיריס.
לבה של איריס נשבר והיא מחליטה שעליה להתרחק מג'ספר ולהפסיק לחלוטין את הקשר הרומנטי ביניהם.
היא מציעה את ביתה להחלפה באינטרנט, תמורת בית אחר, לתקופה של שבועיים, בה היא מקווה לשהות הרחק ולשכוח מג'ספר.
במקביל, אמנדה (קמרון דיאז), בחורה אמריקנית מלוס אנג'לס, מגלה שבן זוגה, אית'ן (אדוורד ברנס), בגד בה.
היא זורקת אותו, אך מתקשה להתגבר על הפרידה, ולכן מחליטה לצאת לחופשה ולנסוע הרחק לזמן מה, כדי שלא להרגיש לבד בתקופת החגים.
היא מתחברת לאתר החלפת הבתים, שם היא מתכתבת עם איריס, והשתיים מחליטות להחליף את בתיהן לתקופה של שבועיים.
איריס מתלהבת מאוד מביתה הענק והמאובזר של אמנדה בלוס אנג'לס, אך אמנדה לעומת זאת לא נהנית מאווירת הכפר המנומנמת, ומחליטה לשוב הביתה יום למחרת בואה.
אך בלילה מתדפק על דלתה גרהאם (ג'וד לאו), אחיה הגדול של איריס, כשהוא בגילופין לאחר שחזר מבילוי בפאב השכונתי.
הוא מספר לאמנדה כי אחותו מלינה אותו לפעמים בביתה, לאחר שהוא שותה בפאב הסמוך לביתה, מפני שאינה רוצה שינהג שיכור הביתה.
אמנדה מרשה לו להישאר, מה שמוביל ללילה רומנטי משותף, שבעקבותיו היא מחליטה להישאר בכל זאת באנגליה.
בינתיים, בלוס אנג'לס, איריס מרוצה מהמרחק ומהבית.
היא פוגשת את מיילס (ג'ק בלאק), בחור שעובד עם אמנדה בחברה להפקת פסקולים, ובין השניים נרקמת ידידות שהופכת בהמשך לאהבה רומנטית.
במקביל נתקלת איריס בקשיש ארתור אבוט (אלי וולך), שהיה פעם תסריטאי מוערך בהוליווד, וכיום מתגורר סמוך לביתה של אמנדה.
איריס נקשרת לארתור ומחליטה לעזור לו לשקם את עצמו ולהיכנס לכושר, על מנת להגיע לערב הוקרה שמתכננים לכבודו.
ארתור, שבהתחלה מסרב להגיע לאירוע, בשל צניעותו ובשל חששו להיראות כצל לימי תפארתו, משתכנע לבסוף, ומגיע מלא גאווה אל הערב שתוכנן עבורו.
באותו הזמן באנגליה, לאחר לילה רומנטי אחד וכמה ימי בילויים, מחליטה אמנדה להפתיע את גרהאם בביתו.
כאשר היא מגיעה היא מופתעת לגלות שהנשים מהן קיבל גרהאם שיחות במהלך הימים האחרונים, אוליביה וסופי, הן לא אחרות מאשר שתי בנותיו הקטנות.
היא מגלה שהוא אלמן ושתי בנותיו נקשרות אליה .
לבסוף, איריס משתחררת מאהבתה לג'ספר, נפרדת ממנו סופית ומתחילה קשר רומנטי עם מיילס.
אמנדה מתאהבת בגרהאם, האהבה האמיתית הראשונה שלה ומשתחררת מהדפוסים הנוקשים שלפיהם נהגה לחיות.
שחקנ/ית דמות אודות הדמות קמרון דיאז אמנדה וודסבחורה מלוס אנג'לס המנהלת חברה מצליחה להפקת טריילרים.
קייט וינסלט איריס סימפקינסבחורה מכפר קטן באנגליה העובדת ככתבת בדיילי טלגרף.
ג'וד לאו גרהאם סימפקינסאחיה הגדול של איריס.
אלמן ואב לשתי בנות שעובד כעורך ספרים.
ג'ק בלאק מיילס דומנוטמלחין לסרטים הוליוודים ועובד יחד עם אמנדה.
אלי וולך ארתור אבוטשכן של אמנדה.
תסריטאי מפורסם מתקופת הזהב של הוליווד אשר איריס מתיידדת איתו.
אדוורד ברנס אית'ן איברסבן זוגה של אמנדה בהתחלה.
החוק הסאלי הוא מכלול חוקי המדינה של הפרנקים הסאלים.
קובץ חוקים זה משקף מסורות קדומות יותר, כלומר, זוהי העברת מערכת חוקים שעברה בעל-פה לחוקה כתובה.
זוהי למעשה החוקה הקדומה ביותר באירופה לאחר התמוטטות האימפריה הרומית.
חשיבותו העיקרית של החוק בהיסטוריה של אירופה היא בכך שהכתיב את חוקי הירושה ברבות ממדינות אירופה.
בלב חוק הירושה הסאלי נמצאת תפיסת הירושה האגנאטית, לפיה רק זכרים ראויים למשול ולרשת את אבותיהם על כס המלכות.
על פי הכתוב בטקסט החוק הועלה על הכתב על ידי המלך כלוביס הראשון בין שנת 507 לשנת 511, אולם מתוך קריאת הטקסט מסתבר כי הוא עבר שינויים מאוחרים יותר.
יש גם מקור המציין כי מספר הסעיפים בחוק המקורי היה 65 בלבד בעוד החוק המצוי בידנו מכיל מספר רב יותר של סעיפים.
החוק הסאלי לא היה החוק היחיד שנחקק אצל העמים הברברים.
כך למשל היה חוק של אויריק משנת 475, עליו התבסס חוק של ליאוויגילד משנת 575 ועליו התבסס חוק של רקסוינד משנת 654. היו גם חוקי גודנדובאר של הבורגונדים משנת 536 ועוד קודקסים שונים.
החוק הגרמאני העתיק היה חוק בעל פה, שהתאים לעם נוודים המאוגד במסגרות משפחה.
כוחה של המשפחה נמדד בנקמת הדם אותה יכלה לבצע ואחד העונשים החמורים ביותר היה נידויו של הפושע והוצאתו מחוץ למסגרת התומכת והמגנה של המשפחה.
מאחר שלא היה להם נדל"ן לא היה צורך בחוקי ירושה ולא היה מוכר מושג הצוואה.
על פי הטקסט המלווה לחוק הסאלי, החוק הסאלי נוסח על ידי ארבעה אנשים מכובדים שבאותו זמן היו מנהיגי העם (rectores) וזאת אחרי שנבחרו מתוך כלל הגברים.
שמותיהם היו ויזוגאסט (Wisogastis) בודוגסט (Bodogastis), סאלאגסט (Salegastis), ווידוגאסט (Widogastis) מהאחוזות בוטהם, סאלהם ווידהם אשר מעבר לריין (כלומר בהולנד).
על מנת לנסח את החוק הם התכנסו בשלושה כינוסי מאלוס במקומות ששמם סחמי (Sachamae) בודוגי (Bodohamae) ווידוהיים (Widohamae) על מנת לדון במשפטים (causarum) שהתעוררו.
אחרי שדנו בכל הסיבות לסכסוכים הם החליטו פה אחד על חוקה הכוללת מספר סעיפים שנועדה לשמור על השלום ולמנוע אלימות.
מניעת האלימות החשובה ביותר הייתה עצירת נקמת הדם.
על פי המסורת הפרנקית, כבודו של אדם היה ניזוק על ידי מעשה איבה מצדו של אדם אחר, ורק נקמה הייתה משיבה את הכבוד האבוד.
על מעשים מסוימים הייתה נהוגה נקמת דם (Faida) שהיה אפשר לעצור אותה על ידי כופר נפש (Compoditio).
והחוק הסאלי הרחיב את מושג הכופר וקבע סולם תשלומים לכל מקרה.
בנוסף, אפשר החוק למלך לקחת לעצמו חלק מהכופר בתמורה לכך שהוא שומר על הסדר ועל השלום.
החוק הסאלי מתעלם מהנסיבות או מקיום ואי קיום כוונה במעשה ומתייחס לתוצאה בלבד.
החוק הסאלי הפלילי חל על אנשים חופשיים (לא עבדים) המהווים חלק ממשפחה.
החוק מסתמך על שבועה, אינו מכיר בתקדים, ויוצא מהנחה שאלוהים הוא חלק אינטגרלי של המערכת המשפטית.
החוק מסדיר נושאים רבים, בהם חוקי המונרכיה העוברת בירושה, כלומר כללי ירושת הכתר ופיפים אחרים על ידי גברים בלבד, וסדר הירושה במידה ואין למלך בן זכר.
החוק הסאלי בנוי כתעריפון עונשים, הוא מפרט עונשי קנס על מעשי פשע שונים ומגדיר דירוג בין פגיעות גופניות שונות (למשל כריתת יד שמאל פחותה במדרג מכריתת יד ימין).
שליש מהקנס יורד לקופת המדינה ושני שלישים משולמים לנפגע, שליש אחד כפיצוי על הנזק והשליש השני כתשלום מוסכם מראש למניעת נקמה.
המשפט נערך בפני חבר מושבעים.
אחד החידושים בחוק הוא ביטול העדפת הבן הבכור בעניין ירושת קרקעות לטובת שיטת חלוקה שווה של הקרקע בין כל צאצאיו הזכרים של הנפטר.
חוק זה נמצא בבסיסו של חוזה ורדן שפירק את האימפריה הקרולינגית ועיצב את דמותה של אירופה למשך דורות רבים.
החוק הסאלי נותן משקל רב לנושא הכבוד.
יש עונשים מוגדרים על פגיעה בכבוד.
מי שזומן כדין לאספת mallus ולא הופיע מסיבה שאינה הכרחית ישלם 600 דינר (dinarrii) שהם 15 סולידי (soldi).
על רצח בכוונה של אדם בן חורין החי לפי דיני החוק הסאלי (פרק 69 סעיף 1) הקנס הוא 200 סולידי.
אבל הקנס על רצח של כומר (presbiter) רק 60 סולידי (פרק 78 סעיף 1) והתעריף עולה כשנרצח דיאקון (diconus) ל-300 סולידי (פרק 78 סעיף 2)
התעריף להריגת רומאים נמוך יותר כי אין צורך לשלם את מרכיב מניעת הנקמה, מתוך הנחה שהנקמה אינה מהותית עבור הרומאים אבל חלק משמעותי בתרבות הפרנקית.
על גנבת כבש (פרק 4 סעיף 1) יש לשלם 3 סולידי, את ערך הכבש ופיצוי על אובדן השימוש שהיה אפשר לעשות בו.
מי שגנב מספר כבשים (יותר מ-3 ופחות מ-40) צריך לשלם קנס גבוה יותר (35 סולידי) ואם גנב יותר מ-40 כבשים הקנס עולה ל-62.5 ולידי.
על גנבת אשת איש יש לשלם 200 סולידי (פרק 15 סעיף 1).
על גנבת שדה חקלאי ועיבודו יש לשלם 300 סולידי (פרק 46 סעיף 2)
חוץ מרצח אנשי כנסייה, החוק מתייחס רק ברפרוף לנושא הכנסייה הקתולית, אנשיה ומוסדותיה.
למשל מי שמצית בזיליקה חייב לשלם 200 סולידי.
לפי החוק, הירושה עוברת לבנו הבכור של המלך, אם למלך אין בנים היא עוברת לבן משפחתו הקרוב ביותר, לאורך קו הירושה הגברי (לאמור - אח, בן-אח, בן-דוד וכן הלאה).
הירושה אינה עובדת דרך אחיות (בני-האחות אינם יורשים) או קרובי משפחה של אם-המלך (בני-הדודות) אלא אך ורק דרך הגברים בשושלת.
במהלך ימי הביניים נשמר החוק הסאלי כלשונו, אך מן המאה ה-15 התאפשרה ברוב הפרשנויות גם ירושה דרך בנות-משפחה נשים, אם כי השלטון בפועל הוא לגברים בלבד (כלומר אם אין בנים מקרובי משפחה גברים אזי בנים לאחיות או לדודות יכולים לרשת).
פרשנות זו לחוק נקראת "סאלי-למחצה" (Semi Salic).
בחוק הסאלי נמצא סעיף שזכה לכינוי Terra salica ("האדמה הסאלית") האומר שאישה אינה יכולה ליטול חלק בירושת "אדמה סאלית", האדמה הסאלית מחולקת רק בין הבנים.
לפי הפרשנות שהייתה נהוגה כבר מ-570 פירוש הדבר הוא שאישה יכולה לרשת נכסים, פרט לנדל"ן ואם לנפטר אין בנים זכרים אזי היא יכולה לרשת גם קרקעות בתחומים שאינם מוגדרים כ"אדמה סאלית", כלומר מחוץ לתחומי גרמניה, בתלות בפרשנות מדובר באפשרות של ירושת קרקעות בצרפת, ספרד ופורטוגל.
החוק היה בעל השפעה נרחבת על המשפט בימי הביניים.
חוקתו של קרל הגדול שאבה מאפיינים רבים של החוק הסאלי ועקב הסתמכות חוקות רבות עליה נמצא שהחוק הסאלי משפיע על מערכות החוק של צרפת, בלגיה, גרמניה, הולנד, אוסטריה, הונגריה ורומניה ובמידה מסוימת אף על איטליה וארצות הבלקן עד ימינו.
למשל, החוק הלומברדי הכתוב הראשון, Edictus Rothari (מוכר גם כ-Edictum Rothari) בנוי גם הוא כתעריפון.
כאן כבר יש ענשי מוות (למי שהורג את אדונו - סעיף 13) ופירוט הפיצויים מפורט יותר ומגיע לנזק לעין, קטיעת אצבע (ואיזו אצבע) וכן הלאה.
גם החוק הסאלי פירט נזקים מסוימים (פרק 48 סעיף 12 - מה דינו של אדם הכורת את לשונו של אדם אחר) אבל לא הגיע לפירוט כה רב.
בחוק הלומברדי עקירת עין לאדם חופשי דינה תשלום פיצוי בגובה מחצית מערכו של האדם, חיתוך אוזן (סעיף 53) רבע מערכו, אגודל (סעיף 63) שישית מערכו אבל לאצבעות אחרות נקבע סכום כספי.
שן הנראית בשעת צחוק (סעיף 51) 16 סולדי לאדם חופשי, 4 סולד (סעיף 85) לעבד בית ו-2 סולד (סעיף 109) לעבד שדה.
השפעה על ההיסטוריה - לאחר מותו של ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת ב-1837, עלתה לכס המלוכה בבריטניה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, אולם בהנובר, שבה חל החוק הסאלי שמנע מלוכת אישה, הומלך דודה של ויקטוריה ארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר.
ייתכן כי העובדה שלממלכת אנגליה אבדה ממלכת הנובר המצויה בתור גרמניה, הדבר השפיע משמעותית על היחסים ביניהם לאורך השנים.
החופש הפריזי (בפריזית: Fryske frijheid) הוא כינוי לטענה פריזית לחירות מפאודליזם ומכל אדון מלבד הקיסר שניתנה להם לטענתם על ידי קרל הגדול; ולמוסדות השלטוניים שצמחו עקב טענה זו.
המיתוס הפריזי מספר על דמות בשם "ליבר פריזו" (הפריזי החופשי) שהצליח, יחד עם שותפיו לדרך, לשוב מאיטליה מנצח במאה ה-9, עם הישג זה.
על פי האגדה, הפריזים היו מן המשתלטים על רומא, באומץ לב רב, עבור קרל הגדול.
קרל הגדול נתן להם בתמורה את מתת החירות מאדון פאודלי.
ייתכן וקיים גרעין של אמת במיתוס, וכי קרל השמן (ולא קרל הגדול) העניק לפריזים זכויות ב-855, לאחר שנלחמו עבורו נגד הנורמנים.
מעבר למיתוס הפריזי, הייתה קיימת בהיסטוריה הפריזית מחלוקת לגבי זכויות האדונים, שהובילה לחיכוכים בין הפריזים לאצולה ההולנדית ולרוזני הולנד והיו קיימים מוסדות שלטוניים עצמאיים בפריזיה בחלק מן התקופות.
היחס של שליטי האימפריה הרומית הקדושה ושל האצולה המקומית לרעיון ה"חופש הפריזי" היה שונה משליט לשליט.
בשנת 993 נרצח ארנולף, רוזן הולנד על ידי הפריזים, לאחר שניסה לשלוט בהם ביד רמה.
ב-3 בנובמבר 1248 הכיר ויליאם השני, רוזן הולנד ב"חופש הפריזי" לאחר שהפריזים סייעו לו במצור על אאכן.
ב-1417 הכיר זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב"חירות הפריזית".
לעומת זאת, לודוויג הרביעי העדיף להעניק את השליטה על פריזיה לרוזני הולנד.
ה"חופש הפריזי" הסתיים סופית ב-1498, כשצבא הלנדסקנכט, שכירי החרב הגרמנים של אלברכט, דוכס סקסוניה, הביס את הפריזים.
החופש להינשא היה ארגון ללא כוונת רווח אמריקאי הפועל לקידום הכרה כלל-ארצית בנישואים חד-מיניים בארצות הברית.
הארגון נוסד ב-2003 על ידי אוון וולפסון (Evan Wolfson) - שנחשב על ידי רבים כאבי התנועה לנישואים חד-מיניים - והוא גם מנכ"ל הארגון.
על פי הצהרת הארגון - שכותרתה "מפת הדרכים לניצחון" - הארגון פועל להשגת הכרה בנישואים חד-מיניים בכל מדינות ארצות הברית.
על פי הצהרת הארגון הוא פועל גם להשגת תמיכת רוב הציבור בשוויון בנישואים ולשים סוף למה שהארגון רואה בו אפליה פדרלית של נישואים חד מיניים.
הארגון פועל גם לביטול החוק להגנת הנישואים - חוק פדרלי שנחקק ב-1996 בארצות הברית, ושמונע מהרשויות הפדרליות במדינה להכיר בנישואים חד-מיניים, והחלפתו בחוק כבוד לנישואין שתואם לעמדת הארגון בנושא.
ב-2010 השיק הארגון קמפיין בשם "קיץ למען נישואים", קמפיין שנועד להיות מנוגד לסיור האוטובוס האנטי-להט"בי של הארגון למען נישואים, "גבר אחד, אישה אחת".
בתחילת 2015, 37 מדינות בארצות הברית הכירו בנישואים חד-מיניים וכן בוושינגטון די.
סי., הוכרו נישואים חד-מיניים באמצעות חקיקה.
ב-26 ביוני 2015, הושגו למעשה מטרות הארגון, לאחר פסק דין אוברגפל נגד הודג'ס, שבעקבותיו נישואים חד-מיניים הפכו להיות חוקיים בכל מדינות ארצות הברית.
החופש לבחור: עיקרי הכלכלה החופשית הוא ספר וסדרת טלוויזיה שנוצרו על ידי הכלכלנים מילטון פרידמן, זוכה פרס נובל לכלכלה ב-1976, ואשתו רוז, ובהם הביעו את תמיכתם בעקרונות השוק החופשי.
הספר שימש בעיקר כתגובה לספרו של ג'ון קנת גלבריית "The Age of Uncertainty".
הספר יצא לאור בינואר 1980. בישראל הוא יצא בהוצאת דביר ב-1988.
הספר מדבר על כך שחינוך ושוק חופשי יביאו את המיטב לכל האנשים בחברה, ומנמק באמצעות דוגמאות בהן הדבר אכן הוליד שגשוג כלכלי.
הספר טוען ששיטה זו תוכל לפתור בעיות בנושאים רבים בהם דרכים אחרות כשלו בעבר.
הספר כולל כ-10 פרקים המתפרשים על 297 עמודים.
"החופש לבחור" הופיע בראש ברשימת רבי המכר של ארצות הברית במשך 5 שבועות.
מחברי הספר מביעים תמיכה בעקרונות "לסה פר", ומותחים ביקורת על התערבות הממשלה ופגיעה בחירות האישית והיעילות הכלכלית בארצות הברית ומחוצה לה.
הם מתנגדים למיסים על גז וטבק, ולניהולה של הממשלה את בתי הספר הציבוריים.
כמו כן, הפרידמנים האשימו ישירות את הממשלה בשפל הגדול והביעו תמיכה במס הכנסה שלילי כאלטרנטיבה לשיטת המיסוי הנוכחית.
הם טענו שצריך לסלק את ה-FDA, להגביר פיקוח על אספקת הכסף שמגיע מהפדרל ריזרב, ואף לבטל חוקים התומכים באיגודים מקצועיים.
ב-1989, הוציאה רשת PBS לראשונה לאור סדרת טלוויזיה בת עשרה פרקים על הספר.
בתוכנית, פרידמן דן במקרים של הצלחות וכישלונות כלכליים לאורך ההיסטוריה, שעל פי טענותיו קשורות לאופן בו הקפיטליזם התבטא בהם.
כך למשל, במציג את הונג קונג כמדינה מצליחה, אשר ידועה בזכות השוק החופשי בה, בעוד שהודו ספגה ביקורת על התלותיות שלה בכלכלה מתוכננת ופרוטקציוניזם בתעשיית הטקסטיל שלה.
לאחר ההופעה המרכזית בכל תוכנית, שוחח פרידמן עם אנשים רלוונטיים לנושא ממקומות שונים בעולם.
בשנת 1990 שודרה הסדרה בשנית, הפעם על ידי מנחה אחר, אך פרידמן עדיין השתתף בה.
מספר ידוענים השתתפו בסדרה, ביניהם רונלד רייגן, ארנולד שוורצנגר, דונלד רמספלד, ג'אגדיש בהאגוואטי, ויליאם מקצ'סני מרטין ופיטר טמין.
בשנת 1986 העניק מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'ורג' שולץ לראש ממשלת ישראל, יצחק שמיר, עותק של הספר בצרפתית, כמתנה.
בעקבות פרסום דבר המתנה שלחו מספר מרצים לעבודה סוציאלית, בהם ד"ר יצחק קדמן, מכתב לראש הממשלה בו בקשו ממנו להשיב את המתנה ולא להנהיג בישראל כלכלה חופשית וחוסר מעורבות ממשלתית.
בשנת 1988, ביוזמת דניאל דורון, תורגם הספר לעברית ויצא בהוצאת דביר.
בשנת 1989 שודרו פרקי הסדרת הטלוויזיה בערוץ 2. במקביל לשידור התכנית התקיימו בבית ציוני אמריקה דיונים של אישי כלכלה ישראליים בעקבות הסדרה.
החופשה של בין הוא סרט קומדיה בריטי משנת 2007 בכיכובו של רואן אטקינסון, שיצא לאקרנים בבריטניה ובאוסטרליה ב-24 במרץ 2007 וב-24 באוגוסט 2007 בארצות הברית ובקנדה.
זהו סרט הקולנוע השני המבוסס על תוכנית הטלוויזיה "מיסטר בין", לאחר הסרט "בין" משנת 1997.
בפתיחת הסרט משתתף מיסטר בין (רואן אטקינסון) בהגרלה וזוכה בחופשה בקאן, במצלמת וידאו וב-200 ליש"ט.
הוא יוצא לאחר מכן לחופשה בריביירה הצרפתית אותה הוא מצלם במצלמת הווידאו.
בתחנת הרכבת גאר דה ליון בפריז לקראת הנסיעה לקאן הוא מבקש מאדם שמחכה עמו בתחנה, שמסתבר שהוא שופט בחבר השופטים של פסטיבל הקולנוע בקאן, מבקר הקולנוע אמיל דשבסקי (קרל רודן) לצלם אותו בעלייתו לרכבת.
בין מצליח לעלות לרכבת ברגע האחרון, אבל דשבסקי אינו מצליח לעלות עליה.
בנו של דשבסקי, סטפן (מקסים בלדרי), נשאר לבדו ברכבת.
בין מחליט לנסות לעזור לסטפן למצוא את אביו.
בתהליך החיפושים בין מאבד את כספו, את דרכונו ואת כרטיס הרכבת שלו, והשניים אוספים כסף על ידי העלאת מופע מוזיקלי במרכז קניות.
בין קונה כרטיס לאוטובוס הנוסע לקאן, אך הוא מאבד גם כרטיס זה, הנסחף ברוח, ובחיפושיו אחר הכרטיס נפרדות דרכיהם של בין ושל סטפן.
בין עולה על טרמפ עם השחקנית סאבין (אמה דה קונה), שאותה פגש בצילומי פרסומת.
היא נמצאת בדרכה לפסטיבל הקולנוע של קאן שבו מוצג סרט שבו השתתפה בבימויו של קרסון קליי (וילם דפו).
כאשר הם עוצרים בדרך להתרעננות, בין פוגש שוב את סטפן, והוא מצטרף אליו ואל סאבין.
בדרך סאבין נרדמת, אך בין מסיע את הרכב בעצמו, עד לקאן.
סאבין עוצרת בתחנת דלק כדי להחליף בגדים לקראת הפרימיירה בקאן, שם היא צופה במהדורת חדשות בטלוויזיה שבה מוצג בין כחוטפו של סטפן ובה מוצגת סאבין כמשתפת פעולה.
היא מתעמתת עם בין, שמסביר כי הוא "בדרכו לחוף".
השלושה מתכננים להיכנס לפסטיבל קאן כדי לצפות בסרט, וכדי להימנע מזיהוי, סטפן מתחפש לבתה של סאבין ובין מתחפש לאמה של סאבין.
השלושה מצליחים לעבור את הבידוק הביטחוני וסאבין מגיעה להקרנה בזמן.
השלושה מתגנבים לפרימיירה של הסרט "Playback Time", הפקה פילוסופית מלאת חשיבות עצמית שאותה כתב, ביים, הפיק, קריין ובה מככב קליי עצמו.
כבר מהדקות הראשונות, קהל הצופים משתעמם לגמרי.
סאבין מצפה לסצנה הגדולה שבה היא מככבת, אך היא מתאכזבת לגלות שהתפקיד שלה נחתך בעריכה.
בין מנסה לעודד את רוחה של סאבין, ומתגנב לחדר ההקרנה, שם הוא מחבר את מצלמת הווידאו שלו למקרן, ומציג את תיעוד החופשה שלו שצולם במצלמתו.
הסצנות המוצגות, שבהן מופיעים בין, סטפן וסאבין, מתאימות לקריינות של קליי.
בין נרדף על ידי האבטחה וכמעט שנעצר, ובתוך כך הוא עולה אל הבמה וסטפן מתאחד לראשונה עם אביו.
הקהל מוחא כפיים לבין, מכיוון שהם חשבו שקטעי המצלמה הביתית הם חלק אותנטי מסרטו של קליי.
הכעס הראשוני של קליי מתפוגג והוא מחבק את בין ולוקח לעצמו את הקרדיט על הצלחת הסרט.
הסרט מסתיים בסצנה שבה הולך בין לחוף הים ושר יחד עם שאר הדמויות בסרט את השיר "La Mer".
בראשית 2005 החלו דיווחים על הסרט השני בכיכובו של מיסטר בין, וטענו שהתסריט ייכתב בידי סיימון מקברני, אם כי בדצמבר 2005 אמר אטקינסון כי התסריט נכתב על ידיו ועל ידי ריצ'רד קרטיס, שותפו הוותיק..
לבסוף נכתב התסריט בידי רובין דריסקול, סיימון מקברני והמיש מק'קול.
שלא כמו הסרט "בין" משנת 1997, שבוים בידי מל סמית', סרט זה בוים בידי סטיב בנדלק.
הצילומים החלו ב-15 במאי 2006. שמו של הסרט בעת הצילומים היה "בין הצרפתי".
"החופשה של בין" היה הסרט הרשמי של אירוע הצדקה Red Nose Day של Comic Relief בשנת 2007. לפני הפצת הסרט, מערכון חדש של מיסטר בין שודר במרתון הטלוויזיוני של Comic Relief בערוץ BBC1 ב-16 במרץ 2007.
הקרנת הבכורה הרשמית של הסרט נערכה בלונדון ב-25 במרץ 2007, וההכנסות ממנה נתרמו לארגון Comic Relief וכן לבית החולים לילדים של אוקספורד.
חברת יוניברסל הוציאה קדימון לסרט בנובמבר 2006, ובדצמבר 2006 הושק האתר הרשמי של הסרט.
באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 56 מתוך 100 על בסיס 26 ביקורות.
באתר Rotten Tomatoes נתנו 52% מהמבקרים ביקור חיובית לסרט, מתוך 110 מבקרים.
אמיל דשבסקי - קרל רודן
קרסון קליי - וילם דפו
החוק הראשון הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב משנת 1956. הסיפור תורגם לעברית ב-1975 בקובץ "בארץ הרובוטים", שם הסיפור מתייחס לחוק הראשון מבין שלושת חוקי הרובוטיקה.
הסיפור מסופר בידי מייק דונובן, עובד של יו אס רובוטים ואנשים מכניים, המתאר אירוע שהתרחש על טיטאן.
הוא מספר על תקלה ברובוט בשם אמה שברח מהבסיס.
מאוחר יותר, כשדונובן נלכד בחוץ בזמן סערה, הרובוט בחר להגן על צאצאו - רובוט קטן שהוא בנה - במקום על דונובן ובכך הפר את החוק הראשון הקובע כי "לא יפגע רובוט באדם או יניח במחדל שאדם ייפגע".
אסימוב ציין בהקדמה לסיפור כי הסיפור נכתב כבדיחה, ואין לקחת ברצינות את הרעיון כי רובוטים פוזיטרוניים יכולים להפר את החוק הראשון.
החוק ההבסבורגי , או בשמו המלא: חוק בדבר גירוש והשתלטות על נכסי בית הבסבורג-לוריין, היה חוק שחוקקה האספה הלאומית של אוסטריה הגרמנית ב-3 באפריל 1919. במסגרת יישום החוק גורשו מאוסטריה בני בית הבסבורג ששלטו בה בעבר, ורכושם הוחרם.
החוק בוטל ב-1935 וההבסבורגים קיבלו את רכושם חזרה; אולם לאחר האנשלוס חידש היטלר את החוק, והוא חודש פעם נוספת עם הקמת הרפובליקה האוסטרית השנייה לאחר המלחמה וקיים באוסטריה גם כיום.
הודגש כי החוק נועד לשמירת היותה של אוסטריה לרפובליקה תוך שימור על מורשתה של אוסטריה ומורשת בית הבסבורג אך ללא המשך שלטון הירושה.
בית הבסבורג שלט באוסטריה עוד מאז ימי רודולף הראשון, מלך גרמניה בשנת 1273. שלטון זה נודע בתחילה בתור "האימפריה הרומית הקדושה" ולאחר מכן "האימפריה האוסטרית" ואז "האימפריה האוסטרו-הונגרית".
עם זאת, תבוסתה של אוסטריה במלחמת העולם הראשונה, כמו גם התנתקות הונגריה מהאיחוד הדואלי שלה עם אוסטריה, החלישו מאוד את שלטונם של ההבסבורגים באוסטריה.
ב-11 בנובמבר 1918, הונחה קרל הראשון, קיסר אוסטריה האחרון מבית הבסבורג לפרסם כרוז בו הוא מודיע על נטישת זכותו לקחת חלק בענייני המדינה.
הקיסר עזב את וינה אל אחוזת הנופש שלו באקרטסאו, וב-13 בנובמבר מסר הודעה דומה לעם ההונגרי.
האספה הלאומית האוסטרית הודיעה שהיא נוטלת אחריות על החלקים דוברי הגרמנית של מערב האימפריה, והכריזה על הפיכתה של אוסטריה לרפובליקה, לראשונה בתולדותיה, תחת השם "אוסטריה הגרמנית".
עם זאת, הקיסר קרל לא ויתר רשמית על שלטונו, כדי להותיר בידיו חופש פעולה למקרה שהעם האוסטרי יחליט לשוב ולתמוך בו.
האספה הלאומית חשה שלא בנוח עם המצב, והציגה בפניו שלוש אופציות: לוותר על כל זכויותיו ולגור באוסטריה כאזרח רגיל, לעזוב את הארץ, או להישלח למאסר.
על המשפחה הקיסרית עברו מספר חודשים קשים באקרטסאו, כשהם מתמודדים עם חוסר ודאות וחשש לגורל דומה לגורל משפחתו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה.
למרבה ההפתעה, בריטניה נחלצה לעזרתם.
משלחת צבאית בריטית אורגנה ללא דיחוי בפיקודו של לוטננט קולונל אדוארד ליזל שטראוט, סטודנט לשעבר באוניברסיטת אינסברוק.
שטראוט הצליח לארגן רכבת מאוסטריה לשווייץ, וב-24 במרץ 1919 עזבה המשפחה הקיסרית את אוסטריה תחת פיקוחם של חיילים בריטים.
בעקבות כך, ב-3 באפריל העבירה האספה הלאומית ביוזמתו של קנצלר אוסטריה קרל רנר את החוק ההבסבורגי.
החוק הפשיט את בני הבסבורג מכל זכויותיהם העוברות בירושה, והורה על גירושם מכל רחבי אוסטריה.
על קרל נאסר לחזור אי פעם לאוסטריה, ולשאר בני הבסבורג הותר לעשות זאת אם יוותרו על כל זכויותיהם, ישבעו אמונים לרפובליקה, ויחיו כאזרחים פרטיים.
נכסי החוק שנוהלו בידי משק הבית הקיסרי, הופקעו והועברו לרשות הממשלה.
קרנות פרטיות, קרנות משפחתיות ורכוש פרטי שנוהל בידי ראש בית הבסבורג, הופקעו גם הם והועברו לרשות המדינה.
במקביל בוטלו כל תוארי האצולה האוסטרית שחודשו לאחר מכן, ונאסר על אצילים אוסטרים להשתמש בתואריהם בתחומי המדינה.
בתגובה לפרסום החוק, דרשו נציגים של בית הבסבורג שקרנות והקדשות יחשבו כרכוש פרטי.
בשל כך, פורסם ב-30 באוקטובר תיקון לחוק אשר הגדיר בצורה ברורה יותר את המושג "רכוש פרטי".
כאשר ב-1920 נכנסה חוקת אוסטריה לתוקף, קיבל החוק מעמד רשמי.
עם זאת, החוק לא חל אוסטריה כולה: באותה תקופה בורגנלנד לא היה חלק מאוסטריה אלא חלק מהונגריה, אולם מכיוון שרוב אנשי החבל דוברים גרמנית, פינו אותו ההונגרים ב-1921 ומסרו אותו לידי האוסטרים.
כיוון שכך, החוק ההבסבורגי, כמו גם חוק ביטול האצולה, לא חלו על חבל זה, ובני אצולה אוסטרים המשכו להשתמש בו בתואריהם.
רק ב-1 בינואר 2008 הוכנס לחוק תיקון נוסף אשר מחיל אותו גם בבורגנלנד.
ב-13 ביולי 1935 ביטל קנצלר אוסטריה קורט שושניג את החוק, והוקמה קרן מיוחדת אשר החלה בהחזרת רכושם של בני הבסבורג.
חלק מבני הבסבורג ואף חלק מבניו של הקיסר לשעבר ביניהם ראש הבית אוטו פון הבסבורג, קיבלו אישור לחזור לאוסטריה.
עם זאת, ב-1938 סיפחה גרמניה הנאצית את אוסטריה.
יחסם של הנאצים למלוכנים היה מורכב.
מחד, הם גילו סבלנות רבה כלפי המלוכנים הגרמנים, אולם מאידך גילו אפס סובלנות כלפי המלוכנים האוסטרים.
יחס זה נבע בין היתר בשל ההתבטאויות האנטי-נאציות המובהקות של הנסיך אוטו מבית הבסבורג.
ב-14 במרץ 1939 חידש מושל אוסטריה ארתור זייס-אינקווארט את החוק ההבסבורגי בעקבות צו מהיטלר, והרכוש שהוחזר נלקח שוב ללא פיצוי.
עם סיום מלחמת העולם השנייה ב-1945, הוכרז על הקמת הרפובליקה האוסטרית השנייה (אוסטריה של היום).
כבסיס לחוקה החדשה, נבחרה החוקה מ-1933. לפיכך, כל החוקים שנחקקו בין 1933 ל-1945 אשר נוגדים את החוקה של לפני 1933, בוטלו.
גם הרכוש שהוחרם בידי הנאצים ללא קשר לחוק, לא הוחזר.
ב-1955, על פי בקשה מפורשת של ברית המועצות, נכלל החוק ההבסבורגי באמנת המדינה האוסטרית.
משנת 1960 ואילך, הסכימו הבסבורגים רבים וחתמו על ויתור כדי שיוכלו לחזור לאוסטריה.
השיא היה ב-1961, עת הסכים בנו של הקיסר קרל, הנסיך אוטו, לוותר על כל זכויותיו כדי לקבל דרכון אוסטרי.
ב-24 במאי 1963 אישר בית המשפט האוסטרי את הצהרתו, וב-20 ביולי 1965 ניתנה לאוטו אזרחות אוסטרית.
לאמו של אוטו, זיטה, נסיכת בורבון-פארמה כמו גם לאשתו רגינה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, ניתן אישור להיכנס לאוסטריה גם ללא ויתור, כיוון שהן היו קשורות לבית הבסבורג רק באמצעות נישואים, כך שלא יכלו להגיש תביעות כלשהן לכתר.
על פי סעיף 60 פסקה 3 של החוקה הפדרלית, לבני בית הבסבורג שוויתרו על זכויותיהם יש זכויות זהות לאלה של אזרחים אוסטרים מן השורה, פרט לכך שהם אינם יכולים להתמודד על התפקיד של נשיא אוסטריה.
בשנת 2010, אולריך הבסבורג-לותרינגן ניסה ללא הצלחה להתמודד לנשיאות.
שנה לאחר מכן הודתה ממשלת אוסטריה שפסקה זו לא נחוצה יותר.
עם זאת, בני הבסבורג ומלוכנים אוסטרים רבים עדיין נאבקים בממשלת אוסטריה בנושא זה.
ועדת הבוררות של קרן ההתיישבות הכללית לנפגעי הנאציזם (החלטות 5/2004, 6/2004, 7/2004) הצהירה כי אין לה סמכות שיפוטית בכל הנוגע לבקשות בני הבסבורג, מטעמי משפט חוקתי ובינלאומי.
בתלונה מאוחרת של משפחת הבסבורג על החלטות ועדת הבוררות, הכריז בית המשפט החוקתי האוסטרי גם כי אין לו סמכות שיפוטית בנושא זה.
החוק האשורי מהמאה ה-12 לפני הספירה, נכתב באכדית.
בעקרונותיו היה דומה לחוקי שומר ולחוקי בבל , אף שעונשיו על עבירות היו חריפים יותר.
רוצח נענש על ידי משפחת הנרצח שהייתה רשאית להחליט גם על עונש מוות עבורו.
חרס A דן בנושאי נישואין ונשים, חרס B דן בנושאי קניין, חרס C ו-G דנים בנושאי עבדים, שעבוד בעקבות חוב, משמורת וגנבה.