tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דבר זה הוביל לדוגמה לאימוץ אמנות בינלאומיות לשם קידום נושאי סביבה וקווי מדיניות כמו יעדים לפיתוח בר קיימא שאימץ האו"ם בשנת 2015.
אנטי-כורדיזם (מכונה גם כורדפוביה) הוא מונח המתאר עוינות, פחד או גזענות כנגד כורדים, כנגד התרבות הכורדית ואף כנגד השפה הכורדית.
ככל הנראה המונח "אנטי-כורדיזם" הוטבע לראשונה על ידי ג'רארד צ'ליאנד, שהשתמש בו על מנת לתאר את הרגש האנטי-כורדי בעיראק ובטורקיה באמצע המאה העשרים ועד סוף המאה העשרים.
הרגש האנטי-כורדי הופיע לראשונה כתוצאה מהרצון והשאיפות של העם הכורדי להקמת מדינה לעם הכורדי על מנת לממש את הלאומיות הכורדית ולהקים את מדינת כורדיסטן וזאת בתגובה לאידאולוגיות כגוון לאומנות שמומשה במדינות בהן חיים מרבית הכורדים.
כך למשל בטורקיה, טורקיה לאורך השנים הכחישה את הלאומיות הכורדית, דבר זה התבטא בכך שהממשל ביקש לבצע הטמעה תרבותית של המיעוט הכורדי בטורקיה, מלבד זאת היו גם מקרים שממשלת טורקיה תמכה בגזענות כנגד העם הכורדי ואף שילמה לאקדמאים על מנת שילמדו תיאוריות השוללות את קיום העם הכורדי.
העוינות נגד העם הכורדי גברו עם השנים בעולם הערבי והגיעו לשיאם בעת הקמה הרפובליקה הערבית המאוחדת שבה יישם גמאל עבד אל נאצר מדיניות מדכאת כנגד העם הכורדי.
גם בעיראק בהנהגתו של סדאם חוסיין החלה מגמה שהובילו למבצע במהלכו הותקפה העיירה הכורדית חלבג'ה בתערובת של גז חרדל וגז עצבים.
התקיפה אירעה במסגרת מערכת אל-אנפל , שנועדה להשיב את השליטה המרכזית על האוכלוסייה הכורדית בעיקר באזורים של צפון עיראק ולהביס את כוחות המורדים הכורדים.
ארצות הברית טענה כי סדאם הורה על התקיפה על מנת להטיל אימה על האוכלוסייה הכורדית בצפון עיראק, אך משטרו של סדאם טען באותה עת שאיראן היא האחראית לתקיפה.
ב־2014–2015, הכורדים השיגו הישגים רבים כמו הקמת קבוצות פוליטיות כורדיות, בניית הממשלה האזורית של כורדיסטן ובריתות עם מדינות המערב, דבר זה לווה בכך שהכורדים נמשכו למלחמה נגד ארגון המדינה האסלאמית, שהיה ידוע בעוינות שלו כלפי העם הכורדי.
בגלל המודעות למעורבות הכורדית במלחמה נמצאת הכורדפוביה במגמת עלייה.
אחד המקרים המתקושרים ביותר של התופעה הייתה כאשר פורסם על ניסיון התנקשות כושל בכדורגלן הגרמני-כורדי דניז נאקי שאירע בעת שקנה במרכול שבעיר מגוריו דירן, נאקי נתקל בעברו בגילוי של כורדופוביה לאחר ארוחת ערב שאכל באנקרה, ככל הנראה אוהדי גנצ'לרבירלי שעקבו אחריו החלו לגדף אותו תוך שהם מכנים אותו "כורדי מלוכלך".
לאחר שנכשל ניסיונו של נאקי להתפייס איתם הם החלו להכות אותו עד שנאלץ לברוח מהמקום.
אנטי-גזענות היא פעילות נגד שנאה על בסיס גזעי, אפליה, גזענות ממוסדת ודיכוי של מיעוטים.
מטרתה של פעילות אנטי-גזענית היא השגת שוויון הזדמנויות לכלל האוכלוסייה.
כתפיסה פילוסופית, אנטי-גזענות כוללת גם הכרה בפריבילגיות אישיות, התמודדות עם מקרים של גזענות אישית או ממוסדת, וניסיון לחנך ולתקן דעות קדומות בנושאים אלו.
הגזענות מצד האדם הלבן כלפי עמים ילידים ביבשת אמריקה החלה מיד עם הגעת האירופאים לעולם החדש והקולוניזציה הספרדית של אמריקה.
המאמר האנטי-גזעני הראשון פורסם בדצמבר 1511 על ידי אנטוניו דה מונטסינוס, נזיר ספרדי מהמסדר הדומיניקני שפעל בהיספניולה.
במאמר הוא הביע ביקורת על שלטונות ספרד הנוהגים "באכזריות ובעריצות" כלפי העמים הילידים באמריקה, ודרש להפסיק את השעבוד והניצול של האינדיאנים על ידי הספרדים.
כתגובה למאמר, בשנת 1512 נחקקו על ידי פרננדו השני, מלך אראגון.
החוקים הגדירו את התנהגותם של הספרדים באמריקה ואת יחסם לעמים הילידים; הם אסרו על התעללות ועודדו המרת דת לנצרות.
בשנת 1537 פרסם האפיפיור פאולוס השלישי בולה בשם "Sublimis Deus" ובה איסור כללי על עבדות, ובפרט איסור על שעבוד הילידים באמריקה.
כמו כן כתב שהכנסייה מכירה באינדיאנים כבני אנוש, והם בעלי הזכות לחירות ולקניין פרטי, גם אם הם פגאנים.
אכיפת חוקי בורגוס הייתה רופפת, ובשנת 1542 נחקקו שהיו מחמירים יותר והתבססו על איגרת האפיפיור.
בשנת 1550 נערך ויכוח ואיאדוליד, דיון ציבורי בדבר מדיניות הכיבוש וההתיישבות הספרדית באמריקה.
היה זה הדיון המוסרי הראשון באירופה בדבר זכויותיהם של ילידים בקולוניות השונות, ובו ברטולומה דה לאס קסאס הציג את נושא זכויות האדם של האינדיאנים.
פסיקות הכנסייה אודות זכויותיהם של עמים ילידים ביבשת אמריקה ובאסיה לא חלו על תושבי אפריקה.
אפילו לאס קסאס תמך בסחר העבדים האטלנטי, ורק לאחר שנוכח בהשפעת העבדות על האפריקאים הוא שינה את דעתו בהקשר זה, אך נשאר במיעוט בעוד סחר העבדים המשיך להתפתח.
הגזענות באירופה גברה החל מהמאה ה-16 עם התפשטות הרפורמציה הפרוטסטנטית והקולוניאליזם, ללא התנגדות משמעותית.
רק במאה ה-18, בעידן הנאורות, חזרו לדון בנושא זה בחוגי האינטלקטואלים ובקרב משפטנים.
החל מז'אן-ז'אק רוסו רוב הפילוסופים הנודעים תמכו באנטי-גזענות, וגישה זו חלחלה בהדרגה גם לבני המעמדות הנמוכים, בהם היה מגוון גזעי רב יחסית.
בשנת 1688 פרסמו מהגרים שהגיעו מגרמניה לארצות הברית את "עצומת ג'רמנטאון נגד העבדות", מסמך ראשון מסוגו בו דרשו שוויון זכויות לכל תושבי ארצות הברית.
אנתוני בנזט היה מורה קווייקרי מפנסילבניה, וממייסדי התנועה לביטול העבדות בארצות הברית, שהחלה בפעולות מחאה נגד העבדות משנת 1711 ואילך.
הקווייקרים, שהיו נוצרים אדוקים, ראו בביטול העבדות מצווה דתית משמעותית.
פעולותיהם של הקוויקרים בארצות הברית היוו השראה למתנגדי העבדות באנגליה.
פעולות המחאה באנגליה הניבו פרי, ובשנת 1787 עבר בפרלמנט האנגלי חוק האוסר על כל צורה של עבדות.
בארצות הברית, התנועה לביטול העבדות הפכה לפופולרית במדינות הצפון, ובין הישגיה נמנים הצהרת האמנציפציה של אברהם לינקולן (1863) התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית (1865), התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית (1868) ותקופת השיקום.
במדינות הדרום חלה לקראת סוף המאה ה-19 התדרדרות ביחסים הבין-גזעיים, ומשנת 1890 עד 1920 נחקקו חוקי ג'ים קרואו רבים וגברה הפופולריות של הקו קלוקס קלאן.
החל משנות ה-20 של המאה ה-20 החלו אנתרופולוגים בארצות הברית לפרסם מאמרים בהם קראו לקדם שוויון בין כל הגזעים והתרבויות.
הבולטים שבהם היו פרנץ בועז, רות בנדיקט, מרגרט מיד ואשלי מונטגיו.
גם אלינור רוזוולט הייתה בין התומכים הבולטים בזכויות המיעוטים.
ארגונים אנטי-קפיטליסטיים רבים כמו ה-IWW, שהיו פופולריים בשנים 1905–1926, נקטו במפורש במדיניות של שוויון גזעי.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 החלה "תוכנית ספרינגפילד" בעיר ספרינגפילד (מסצ'וסטס), במסגרתה יושמה מדיניות אנטי-גזענית במערכת החינוך בעיר.
יוזמה זו הצליחה מאוד, וערים רבות בארצות הברית השתמשו בה לאחר מכן.
בשנות החמישים החלו לפעול בארצות הברית תנועות אנטי-גזענית, בהן התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח והרנסאנס של הארלם.
פעילות התנועות הללו גרמה לביטול חוקי ג'ים קרואו בדרום ארצות הברית והענקת זכות בחירה לשחורים.
אחד הפעילים הבולטים והמשפיעים היה ד"ר מרטין לותר קינג, שנודע בנאומו "יש לי חלום" בו קרא לשוויון בין-גזעי ולקץ האפליה על רקע זה בארצות הברית.
הפיזיולוג הגרמני היה אחד הראשונים שביססו התנגדות מדעית לגזענות.
בשנת 1836 ביצע מדידות רבות של גולגולות מבני גזעים שונים, והפריך את ההנחה שהייתה אז נפוצה בקרב חוקרי טבע ואנטומיה, לפיה לשחורים יש מוח קטן יותר ולכן הם נחותים מבחינה אינטלקטואלית מהאדם הלבן.
טידמן הוכיח שטענה זו אינה מבוססת מבחינה מדעית, והיא דעה קדומה.
גם צ'ארלס דרווין נודע בהתנגדותו לגזענות.
בשנת 1871 כתב: "ספק אם ניתן למצוא אדם כלשהו השייך לגזע אחד בלבד באופן קבוע.
אמנם בני האדם נבדלים ביניהם מבחינות רבות, כמו צבע העור, צבע השיער, צורת הגולגולת והפרופורציות של הגוף, אך אם לוקחים בחשבון את כל הנתונים, מגלים שהם דומים מאוד זה לזה בהרבה נקודות."
בשנת 1911 נערך בלונדון "קונגרס הגזעים העולמי הראשון", בו השתתפו נציגים ממדינות רבות ובמשך ארבעה ימים דנו בנושאים הקשורים למאבק בגזענות ובדרכים לשיפור היחסים הבין-גזעיים.
מתחילת המאה ה-20 החלו להתפתח תאוריות של אבולוציה חברתית ותרבותית, וגישת היחסיות התרבותית הפכה למקובלת על מרבית החוקרים בעולם.
שורה של חוקרים ביססו גישה זו, בהם פרנץ בועז, מרסל מוס, ברוניסלב מלינובסקי וקלוד לוי-שטראוס.
חוקת חבר הלאומים שנחתמה בפריז ב-1919 כללה סעיף מרכזי ובו שוויון גזעי.
סעיף זה היה חיוני לצירוף יפן לארגון.
מחקרים שנעשו בקבוצות ילדים בגילאים שלוש עד חמש מצאו כי הם מודעים להבדלים פיזיים ותרבותיים בין בני אדם, וחלקם הביעו עמדות שכבר הפנימו לגבי העדפה גזעית.
על פי מאמר של האגודה לזכויות האזרח בישראל, ילדים מבחינים בהבדלים בין גזעים, וחלקם אף מודעים ליחסי הכוח שבין הגזעים.
הם קולטים מתוך התבוננות בסביבתם את השיטה החברתית שבה קבוצות גזעיות או אתניות מסוימות מנצלות קבוצות אחרות, והיא נתפסת בעיניהם כסדרו הנכון של העולם.
כך, הגישה של התעלמות מחזקת את הגזענות כשיטה חברתית ומשמרת את הסטטוס קוו.
לעיתים קרובות תקיפה על רקע גזעני באה לידי ביטוי בצורה של מיקרו-אגרסיה.
תקיפות אלה מערערות את בריאותם הנפשית והפיזית של המותקפים, תחושת הערך העצמי שלהם יורדת והם משתתפים פחות בסביבת הלימודים או העבודה.
מאמר של חוקרים מאוניברסיטת פרדו משנת 2019 בדק את דרכי התגובה למיקרו-אגרסיות גזעניות וניסה למצוא את הדרך הטובה ביותר למנוע אפליה, דיכוי וגזענות ממוסדת.
דרכי תגובה אלה יכולות להינקט הן על ידי האדם שנפגע והן על ידי אנשים תומכים מסביבתו הקרובה.
דרכי תגובה יעילות הנסקרות במאמר הן: לחשוף את ההטיה הנסתרת מאחורי מעשי אפליה, לקטוע תקיפה מילולית ולנסח אותה במילים שונות, לחנך את התוקפים, וכן להתאגד ולפעול כקבוצה נגד מעשי אפליה.
דרכי תגובה אלה מאפשרות לתוקפים להבין את חומרת מעשיהם, ומספקות מקום לדיאלוג חינוכי אודות האופן בו פעולותיהם עלולות לפגוע באנשים מגזע אחר ובקבוצות שוליים.
מעשה של מיקרו-אגרסיה יכול להיעשות במודע, כאשר התוקף מודע לפעולותיו הגזעניות, או מעשה מוסווה ולא-מכוון שבו הגזענות באה לידי ביטוי באופן לא-מילולי, כמו רמזים עקיפים או שפת גוף.
בין אם המעשה נעשה במודע או לא, דרך התגובה הראשונה צריכה להיות הסבר פשוט על האופן בו המעשה פוגע באדם המותקף.
חשיפת אקט של אפליה יכולה להיות מעצימה, מכיוון שהיא מעניקה שפה לאנשים שהותקפו שבאמצעותה אחרים מודעים לרגשותיהם ולתחושות האפליה שהם חווים.
דרכי התמודדות יעילות נגד גזענות אינן משמשות לתקיפת אחרים, אלא מאפשרות דיאלוג חינוכי.
לדוגמה, משפט כמו "אני יודע שהתכוונת לספר בדיחה מצחיקה, אבל הדעה הקדומה שלך ממש פגעה בי" יכול לחנך אדם ולסייע לו להבין כיצד אדם אחר נפגע מתקיפה מילולית גזענית.
הקריאה לשוויון הגלומה באנטי-גזענות משמשת בסיס לתנועות נוספות לזכויות אדם, בהן האידאולוגיה הפמיניסטית ותנועות המתנגדות למלחמה ולאימפריאליזם.
לדוגמה, הנרי דייוויד תורו התנגד למלחמת ארצות הברית–מקסיקו בגלל שחשש שהמלחמה תרחיב את העבדות בארצות הברית לשטחים נוספים.
מאמרו המפורסם של תורו על אי-ציות אזרחי שימש השראה למהאטמה גנדי במאבקו נגד הבריטים בהודו, ומאוחר יותר גנדי שימש השראה למייסדי התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
מועצת אירופה מינתה את , הנאבקת משנת 1994 במקרים של אנטישמיות, אפליה, גזענות, חוסר סובלנות דתית ושנאת זרים.
גם האו"ם מקים מפעם לפעם ועדות לבדיקת מקרי גזענות במדינות שונות.
בין הארגונים האנטי-גזעניים הבולטים בארצות הברית נמנים המרכז המשפטי לדרום העני ותנועת "חיי שחורים חשובים".
בבריטניה זכתה לפופולריות בשנות ה-70 תנועת "רוק נגד גזענות".
ארגונים אנטי-גזעניים רבים נוספים פועלים במדינות אירופה, אוסטרליה, ניו זילנד ויפן.
בישראל קיימים מספר ארגונים הנאבקים בגזענות, המאוגדים תחת ארגון הגג "המטה למאבק בגזענות בישראל", שהוקם בשנת 2003.
בעקבות הפגנות יוצאי אתיופיה הוקמה בשנת 2015 היחידה הממשלתית לתיאום המאבק בגזענות במשרד המשפטים.
בשנת 2016 פרסם מבקר המדינה דו"ח מיוחד על חינוך לחיים משותפים
אנטופרוקטה (שם מדעי: Entoprocta) היא מערכה המונה 150 מינים של חסרי חוליות קטנים, החיים באוקיינוסים מהמים הרדודים עד למעמקי הים אך שני מינים חיים במים מתוקים.
משמעות שם המערכה היא "בתוך פי הטבעת" מפני שפי הטבעת של מינים במערכה נמצא בתוך טבעת המכילה 8 עד 30 ריסונים שיוצרים זרמי מים המושכים חלקיקי מזון כמו פלנקטון, חיידקים ופרוטיסטים לתוך הפה.
אורכם של האנטופרוקטים נע בין 0.1 עד 7 מילימטרים.
במערכה אין סדרות אך יש 4 משפחות.
ב-1977 תיאר החוקר סיימון קונוויי מוריס מאובנים של דינומיסוס (Dinomischus), אנטופרוקט מתור הקמבריון (לפני 505 מיליון שנה) שנמצא בפצלי ברג'ס שבקנדה.
מין אחר קוטילדיון טיילודיה ("Cotyledion tylodes"), שתואר ב-1999, היה גדול יותר מהאנטופרוקטים המודרניים והגיע לאורך של 8 עד 56 מילימטרים.
מאובניו של מין זה התגלו בסין, ותוארכו גם הם לתקופת הקמבריון, לפני 520 מיליון שנה.
כשהתגלו האנטופרוקטים הראשונים ב הם שויכו למערכת החיטחבים אך מאוחר יותר במאה ה-20 הופרדו למערכה נפרדת.
יחסים עם בעלי חיים אחרים
זחלים של אחד מהמינים נמצאו על החרק קורידאלוס קורנטוס (Corydalus cornutus) שחי במים מתוקים.
עקב גודלם הקטן יש לאנטופרוקטים טורפים רבים, כמו חלזנות ימיים ותולעים.
אנטי-הומור הוא סוג של הומור עקיף ואלטרנטיבי, המאופיין בבדיחה, המועברת באופן מכוון בצורה רצינית ונטולת ערך קומי.
הומור זה מתבסס על הציפייה מצד הקהל לתפנית הומוריסטית, וכשזו לא מגיעה, לאירוניה עצמה יש ערך קומי.
אנטי-הומור מהווה גם בסיס לסוגים שונים של מתיחות ותרמיות.
ההומור בבדיחות מסוג זה מתבסס על גורם ההפתעה, של היעדר בדיחה צפויה או של שורת מחץ, המודגשת לעיתים על ידי בניית ציפייה בעת קריינות הבדיחה.
סוג זה של אנטיקלימקס דומה לזה של סיפור כלב פרוותי , המאופיין בבדיחה עתירת פרטים וללא שורת מחץ.
למעשה, חלק מהחוקרים רואים בסיפור זה כסוג של אנטי-בדיחה.
אנטי-הומור מתואר כצורה של אירוניה או היפוך ציפיות שעלולות לעורר רגש מנוגד להומור, כגון פחד, כאב, גועל, סרבול או אי נוחות.
החוט, הנקרא גם סיפור כלב פרוותי, הוא סוג של אנטי-הומור שכרוך בסיפור בדיחה ארוכה במיוחד, עם סיפור רקע מורכב, וקו עלילה סוריאליסטי או חוזר על עצמו, לפני שמסתיים סיפור הבדיחה עם ביטוי משוכל חלש, או עצירה פתאומית ללא שורת מחץ בכלל, או עם שורת מחץ שאינה קשורה כלל לתוכן הבדיחה.
שורת המחץ המובנת מאליה כוללת נרטיבים הבנויים דומה לבדיחה מסורתית כולל ההכנה לשורת מחץ ושורת מחץ, אבל ששורת המחץ שלה היא הברורה ביותר; דוגמה לכך היא למה התרנגולת חצתה את הכביש?
דוגמה נוספת היא מערכת הבדיחות "מה אמר/עשה החקלאי", הכוללות מצבים שונים שבהם מספר הבדיחות שואל את המאזין מה החקלאי עשה בכל מצב נתון:
ש: מה אמר החקלאי כשאיבד את הטרקטור שלו?
מ: אני לא יודע, מה אמר החקלאי כשאיבד את הטרקטור שלו?
שורת המחץ הלא מובנת מאליה כוללת נרטיבים הבנויים דומה לבדיחה מסורתית כולל ההכנה לשורת מחץ ושורת מחץ, הבדיחה במצב זה מרמזת על שורת מחץ ברורה, אך בפועל שורת המחץ היא הפוכה למה שהמאזין מצפה:
הוא לא, מספרים הם חסרי תחושתיות ועקב כך אינם מסוגלים לחוש בפחד."
חוסר בשורת מחץ כוללת נרטיב שמתחיל במבנה מסורתי (הכנה לשורת המחץ) אך אין לה שורת מחץ או בעלת שורת מחץ חלקית.
בדיחה מסוג זה מכוונת לשני קהלי יעד, המאזין הראשי וקהל, והיא נועדה לבלבל את המאזין שלא יודע שלא אמורה להיות שורת מחץ בזמן שהוא מבדר את הקהל שכן.
"שאלו אותי אם הייתה לי אי פעם עבודה ששנאתי.
כשהייתי במכללה, לעיתים קרובות הייתי קצר במזומן."
הסגנונות השונים של הומור זה משלבים לעיתים קרובות הומור שחור או אלמנט בעל אפקט זעזוע בכדי להעצים את גורם ההפתעה:
"מה יותר גרוע מתולעת בתפוח?
"למה שמוליק לא יוצא לשחק כדורגל עם החבר'ה?
קומדיה אלטרנטיבית, בין שאר היבטיה, מהווה פרודיה על הרעיון המסורתי של הבדיחה כצורת הומור.
בדיחות אנטי-הומור קשורות לעיתים קרובות גם לסטנדאפיסטים גרועים בכוונה.
הסטנדאפיסט אנדי קאופמן שילב בהופעותיו הומור ייחודי משלו של קטעים בעלי אנטי-הומור, סוריאליסטיים ומשלבים מיצג אמנותי; אחד הביטויים הידועים ביותר שלו לכך היה המעשה שלו כדמות הבדיונית שלו, טוני קליפטון, כאמן הפיתוי הלא מוכשר.
נורם מקדונלד היה קומיקאי נוסף שהשתמש לפעמים באנטי-הומור, למרות שהוא התנגד לאפיונו.
אמני סטנד-אפ ישראלים רבים עושים שימוש באנטי-הומור, ביניהם הקומיקאי דודו ארז המאופיין בסגנון זה.
תוכנית המערכונים הישראלית קומי קומי שילבה בתוכה קטעים רבים בעלי נרטיבים של אנטי-הומור.
הפיכת המדע בידי מר אויגן דירינג או בקיצור אנטי-דירינג (Anti-Dühring) הוא ספר מאת פרידריך אנגלס, שפורסם לראשונה בגרמנית ב-1877 בסדרת מאמרים בכתב העת Vorwärts ולאחר מכן ב-1878 בכרך אחד.
שם הספר מופנה באופן אירוני ופולמוסי כנגד הפילוסוף והכלכלן האנטישמי אויגן דירינג, לאחר שזה פיתח תורה סוציאליסטית המנוגדת למרקסיזם, והכותרת המקוצרת מרמזת כנראה לחיבורו האבוד של יוליוס קיסר אנטי-קאטו (; נגד קאטו "הצעיר").
אולם, חשיבותו של החיבור של אנגלס לא נובעת מהוויכוח עם דירינג, אלא בכך שבספר זה אנגלס סיכם עשרות שנים של פעילות משותפת עם קרל מרקס תוך הצגת ניסוח שיטתי להנחות היסוד של המרקסיזם.
בשנת 1880 קטעים מהחיבור פורסמו כחיבור קצר נפרד בצרפת תחת הכותרת סוציאליזם אוטופי וסוציאליזם מדעי בתרגומו של פול לפארג, חתנו של מרקס.
ב-1959 פורסם לראשונה החיבור במלואו בעברית בתרגומו של יצחק מן, ככרך השלישי של כתבים נבחרים מאת מרקס ואנגלס בשלושה כרכים.
החיבור נחשב ליצירה מכוננת בספרות המרקסיסטית.
היא בנויה סביב ביקורת יסודית של רעיונותיו הפילוסופיים, הכלכליים והפוליטיים של דירינג, תוך הבהרה וחיזוק של מושגי המפתח של מרקס.
הספר מחולק לשלושה חלקים עיקריים, כל אחד מתייחס להיבט אחר של רעיונותיו של דירינג: "פילוסופיה", "כלכלה מדינית" ו"סוציאליזם".
בחלק הראשון, "פילוסופיה", אנגלס מנגיד בין האידיאליזם של דירינג למטריאליזם הדיאלקטי של המרקסיזם.
אנגלס מדגיש את ההקשר ההיסטורי והחברתי שבו צצים רעיונות פילוסופיים, ומבסס אותם במציאות החומרית.
הוא מבהיר את השיטה הדיאלקטית, תוך שימת דגש על הקשר בין תופעות וחשיבות השינוי לאורך זמן.
הוא תוקף את השארתו המופשטת של דירינג שהמוסר הוא אמת-נצחית.
אנגלס טוען שהמטריאליזם ההיסטורי מספק הבנה מדעית של התפתחות החברה, ומדגיש את תפקידו של המאבק המעמדי והתנאים החומריים בעיצוב ההיסטוריה האנושית.
החלק השני של הספר עוסק בכלכלה המדינית:
אנגלס מבהיר את "תורת העבודה של הערך", ומדגים כיצד היא עומדת בבסיס הניתוח של הניצול הקפיטליסטי.
הוא חוקר את מושג ה"ערך עודף", מאיר מהם מקורות הרווחים בחברות קפיטליסטיות ומבקר את ההצעות הכלכליות האלטרנטיביות של דירינג.
אנגלס מאשר מחדש את האופי המדעי של הכלכלה המרקסיסטית, ומדגיש את כוח הניבוי ויכולת ההסבר שלה בהבנת הדינמיקה של הקפיטליזם.
החלק האחרון של "אנטי-דהרינג" עוסק בעקרונות הסוציאליזם והקומוניזם.
אנגלס מעמת את החזון הזה עם התפיסות השגויות של דירינג בנוגע לסוציאליזם, ומספק הסבר ברור וקוהרנטי של התיאוריה החברתית והפוליטית המרקסיסטית.
אנגלס מתאר את המעבר הבלתי נמנע מקפיטליזם לסוציאליזם, ומדגיש את המאבק של הפרולטריון ככוח המניע מאחורי השינוי הזה.
אנגלס דן בכך שהמדינה תמוגג בחברה הקומוניסטית, ורואה בעיני רוחו חברה חסרת מעמדות, שבה אמצעי הייצור נמצאים בבעלות ובשליטה קולקטיבית.
בהקשר זה מופיעה לראשונה אמרתו הידועה של אנגלס, שהפכה לאפוריזם: ().
עבודה זו הייתה אחת התרומות העיקריות של אנגלס לפיתוח ולהפצה של המרקסיזם.
אנטי-דירינג השפיע למשל על ולדימיר איליץ' לנין, שמזכיר אותו בספרו מאטריאליזם ואמפיריוקריטיציזם .
יתר על כן, ההשפעה הגדולה של החיבור היא ברובה תולדה מכך שהטקסט המקורי עובד לספרון המקוצר התפתחות הסוציאליזם מאוטופיה למדע, שזכה לתפוצה נרחבת והפך לאחד החיבורים הסוציאליסטים המפורסמים בעולם.
פרידריך אנגלס, אנטי-דיהרינג (הפיכת המדע בידי מר אויגן דיהרינג), תרגום: יצחק מן, ספרית פועלים, 1959.
אנטי-מטבוליט הוא כימיקל המעכב את השימוש במטבוליט.
חומרים אלה דומים לרוב במבנה הכימי למטבוליט שהם מפריעים לו, כגון חומרים המפריעים לשימוש בחומצה הפולית (ויטמין B9) הקרויים אנטיפולטים, ועל ידי כך גורמים לעיכוב תחרותי .
לנוכחות של אנטי-מטבוליטים יכולה להיות השפעת רעילות על תאים, על ידי עצירת צמיחה וחלוקה, ומשמשות בתהליכי כימותרפיה למיגור מחלת הסרטן ומלות אוטו-אימוניות שונות.
אנלוגים המפריעים לסינתזה של חומצות גרעין
אננטי-מטבוליטים עשויים להיות בעלי פעילות אנטיביוטית אנלוגים המפריעים לסינתזה של חומצות גרעין, פועלים על התאים הסרטניים על ידי עיכוב הסינתזה של ה-DNA ועל ידי כך מונעים מהם לגדול ולהתרבות.
הם נקשרים למולקולות DNA ומונעים סינתזת RNA, שלב מפתח ביצירת חלבונים הנחוצים להישרדות תאי הסרטן.
אנטיביוטיקה נגד גידולים היא סוג של תרופה אנטי-מטבוליטית ספציפית.
אנתרציקלינים הם אנטיביוטיקה אנטי-גידולית המפריעים לאנזימים המעורבים בהעתקת DNA במהלך מחזור התא.
אנטי-פולטים הם כימיקלים החוסמים את פעולות החומצה הפולית (ויטמין B9) הנחוצה לבניית DNA ולאפשר לתאים לצמוח.
פמטרקסד (Alimta®) נוגד חומצה פולית וסינתזה של DNA, נועד לטיפול בסרטן הריאה ובסרטן המזותליום.
פוטוטרקסט אנלוג מבני של מטוטרקסט, נוגד חומצה פולית בקונפיגורציה הכימית cis .
סוגי אנלוגים המפריעים לסינתזה של חומצות גרעין
אנלוגים של בסיס - מבנים שיכולים להחליף נוקלאו-בסיסים רגילים בחומצות הגרעין.
המולקולות של האנלוגים דומות מבחינה מבנית לרכיבים הבסיסיים של ה-DNA ההכרחי להתרבות תאים, כך שניתן להחליף בהם את המבנים הנדרשים.
מכיוון שהמולקולות שונות מעט מהבסיסים הרגילים' לאחר שילובן בסינתזה של ה-DNA, ייצור ה-DNA נעצר והתא מת.
אנלוגים לפורין - מחקים את המבנה של פורינים מטבוליים ומשולבים בבסיסים אדנוזין וגואנין של ה-DNA.
דוגמאות של תכשירים אלה: , ופלודרבין.
אנלוגים לפירימידין - מחקים את המבנה של פירימידינים מטבוליים/ הבסיסים הקטנים יותר המשולבים ב-DNA כציטוזין ותימין.
אנלוגים לנוקלאוזידים - חלופות המורכבות מאנלוג חומצת-גרעין בתוספת סוכר.
באנלוגים אלה ניתן לשנות את הבסיס או את מרכיב הסוכר.
הם דומים מספיק למולקולות המשמשות לבניית DNA תאי, כך שהן משולבות על ידי התא לתוך ה-DNA שלו, אבל שונות מספיק כדי לגרום לעצירת צמיחת התא.
אנלוגים לנוקלאוטידים - חלופות נוקלאוטידים המורכבות מחומצת גרעין, סוכר ו-1–3 פוספטים.
המשמעות היא שהמולקולות הללו נראות בדיוק כמו החלקים המשמשים לבניית DNA בתא וניתן לשלב אותם ב-DNA של התא הגדל.
עם זאת, מכיוון שהם אנלוגים ולכן שונים מעט מנוקלאוטידים רגילים, ועל ידי כך ניגרמת עצירת הצמיחה של התא ולמותן
תרופות לטיפול בסרטן ומחלות אוטו-אימוניות
אנטי-מטבוליטים יכולים לשמש לטיפול במחלת הסרטן, בהיותם מפריעים לייצור DNA וכתוצאה מכך מפריעים לחלוקת תאים וצמיחת הגידול.
מכיוון שתאי הסרטן מבלים יותר זמן בחלוקה מאשר תאים נורמליים, עיכוב חלוקת התאים פוגע בתאי הגידול יותר מאשר בתאים אחרים.
תרופות נוגדות מטבוליטים משמשות בדרך כלל לטיפול בסוגי סרטן שונים: לוקמיה, סרטן השד, סרטן השחלות, סרטן מערכת העיכול, סרטן הריאה, וסוגים נוספים של סרטן.
במערכת הסיווג הכימי האנטומי-תרפויטי תרופות אנטי-מטבוליטיות לסרטן מסווגות תחת הקבוצה L01B.
אנטי-מטבוליטים פוגעים בדרך כלל בתהליך שכפול ה-DNA, בין אם על ידי שילוב של נוקלאוטידים שעברו שינוי כימי או על ידי דלדול אספקת מולקולות הדסאוקסי-נוקלאוטידים הדרושים לשכפול ה-DNA והתרבות התאים.
הטיפול הכמוטרפי באנטי-מטבוליטים לעיתים מסתמך על טיפול משולב של יותר מתרופה אחת, טיפול המכונה Multiagent therapy.
לטיפול המשולב יש לעיתים יתרונות על פני טיפול באנטי-מטבוליט יחיד.
כמו כן, הטיפול באנטי-מטבוליטים עשוי להיות משולב עם טיפולים אנטי סרטניים אחרים
5- פלואוראורציל (5-FU) לטיפול בסוגי סרטן שונים: סרטן המעי הגס, סרטן הוושט, סרטן הקיבה, סרטן הלבלב, סרטן השד וסרטן צוואר הרחם
מרקפטופורין לטיפול בלוקמיה ומחלות אוטו-אימוניות כגון מחלת קרוהן.
קפציטבין (Xeloda®) לטיפול בסרטן השד, סרטן הקיבה וסרטן המעיים.
ציטרבין (Ara-C®) לטיפול בלוקמיה מיאלואידית חריפה.
פלוקסורידין לאחר הזרקה הופך ל- ומעכב סינתזה של חומצות גרעין ועל ידי כך מעכב התחלקות של תאים סרטניים.
משמש לטיפול בסוגי סרטן שונים: סרטן המעי הגס, סרטן הוושט, סרטן הקיבה, סרטן הלבלב, סרטן השד וסרטן צוואר הרחם.
כמשחה היא בשימוש עבור קרנת עור אקטינית וקרצינומה של תאי בסיס.
גמציטבין (Gemzar®) לטיפול בסרטן שלפוחית השתן, סרטן הלבלב, הריאה, סרטן השד, סרטן השחלות, סרטן האשכים.
הידרוקסיקרבמיד מעכב את האנזים ריבונוקלאוטיד רדוקטזה האחראי לסינתזה של DNA, נועד טיפול באנמיה חרמשית, תרומבוציטמיה ראשונית, לוקמיה מיאלואידית כרונית וסרטן צוואר הרחם.
מתוטרקסט נוגד חומצה פולית, נועד לטיפול סרטן השד, סרטן שלפוחית השתן וגידולים סרטניים בשלד ובמספר סוגי לוקמיה.
נועד גם לסיום היריון חוץ-רחמי, ולטיפול במחלות אוטואימוניות כגון, פסוריאזיס, מחלת קרוהן, ודלקת מפרקים שגרונתית.
במרבית המקרים, טיפול באנטימטבוליטים גורם לתופעות לוואי, כגון, עייפות, חולשה, בחילות, הקאות, שלשולים, איבוד תיאבון וכתוצאה מזה ירידה במשקל, נשירת שער, דלקות בחלל הפה.
אנטי-מדינתיות, אנטי-אטטיזם (מצרפתית, Étatisme, מדינה בצרפתית נקראת état) או אנטי-סטייטיזם (מאנגלית, Statism, מדינה באנגלית נקראת state) היא גישה בפילוסופיה חברתית, כלכלית או פוליטית המתנגדת להשפעת המדינה על החברה ומבקשת לצמצם את מעורבות המדינה בכל היבט.
הגישה האנטי-מדינתית צמחה בתגובה להקמתן של מדינות ריבוניות מודרניות, שאנטי-מדינתיים ראו בהן גופים הפועלים נגד האינטרסים של העם.
במהלך המאה ה-19, אנרכיסטים ניסחו ביקורת על המדינה שתמכה בהיבטים השיתופיים והמבוזרים של החברה האנושית, הגישות הללו תמכו בביטולה המוחלט של המדינה.
במאה ה-20, נאו-ליברלים אנטי-מדינתיים ביקשו לצמצם את ההשקעה הממשלתית במגזר הציבורי ולהרחיב את ההשקעה במגזר הפרטי, הגישות האלו תמכו בצמצום כוחה של המדינה.
בנוסף, תנועות חברתיות אנטי-מדינתיות אחרות ביקשו להפיל מדינות באמצעות לוחמת גרילה או להגביל את כוחן של המדינות על ידי הקמת מוסדות מקומיים אוטונומיים.
התפיסה המודרנית של המדינה הריבונית צמחה בעקבות שלום וסטפאליה, שהגדיר את הזכויות, החובות והגבולות של המדינות, והחליף את המערכת הישנה של הפיאודליזם.
התבססותן של מדינות אירופה החדשות נתמכה על ידי עלייתו של הקפיטליזם המסחרי, שבנה בסיס כלכלי יציב שאפשר למדינות ריבוניות לקחת לידיהן את המונופול על האלימות ולארגן ביורוקרטיה מקצועית.
נטיות אנטי-מדינתיות החלו כתגובת נגד לכוחן המתגבר של המדינות, כדי לבקר ולהתנגד למדינה הביורוקרטית המודרנית, שהאנטי-מדינתיים מחשיב כעריצות הפועלת נגד חירות הפרט.
ניתן לאבחן שני סוגים עיקריים של אנטי-מדינתיים, האחד משמאל והשני מימין.
הראשון הוא כזה התוקף את עצם קיומה של המדינה ומבקש לבטל אותה בנימוק שהיא מנוגדת לטבע האנושי ולחירות.
השני הוא כזה התוקף את כוחה של המדינה ומבקש לצמצם אותו כדי למזער את המעורבות שלה בחייו הפרטיים של האדם, וממילא את הפגיעה בחירות.
הסוג הראשון החל להופיע במהלך המאה ה-19, כאשר דעות פוליטיות שונות החלו לטעון שמדינות פועלות בניגוד ל"נטייה הטבעית" של האנשים לביזור ולחירות.
האנטי-מדינתיים הללו טענו שהריכוזיות מקדמת את האינטרסים של המדינה ומכפיפה אליה את האינטרסים העממיים, והדגישו את המוטיבציה של מדינות להתפשטות טריטוריאלית, שלדעתם תביא בהכרח למלחמה.
בין האנטי-מדינתיים הראשונים היו קרל מרקס ופרידריך אנגלס, בחיבורם המניפסט הקומוניסטי, שבו נטען כי המדינה הקפיטליסטית פועלת נגד האינטרסים של מעמד הפועלים והוא קרא למהפכה שתפיל את המדינות הקיימות ותכונן במקומם התאגדות חופשית של יצרנים.
ענף אחד של אנטי-מדינתיות התפתח במהרה לפילוסופיה הפוליטית של האנרכיזם, שבאמצעות עבודותיהם של פיטר קרופוטקין ואליזה רקלו, היווה טיעון נטורליסטי נגד המדינה.
קרופוטקין טען שהאבולוציה האנושית הונעה בתהליך של עזרה הדדית וכי הנטייה הטבעית של האנושות לשיתוף פעולה השפיעה על האבולוציה החברתית-תרבותית שלה.
לפיכך, הוא האמין שהקפיטליזם והמדינתנות פועלים נגד הנטייה הטבעית של החברה האנושית לשיתוף פעולה וביזור, וכי ההתפשטות הטריטוריאלית של מדינות מודרניות מנוגדת לטבע האנושי.
רקלו ביקר את גבולות המדינה כ"מלאכותיים" מטבעם מכיוון שהם לא נוטים להתאים לחלוקה הטבעית של האזורים, ולדעתו סכסוכים אלימים הם תוצאה בלתי נמנעת של ההתפשטות הטריטוריאלית של המדינה.
הסוג השני התפתח בעיקר במאה ה-20, מתוך מטרה "לרוקן את המדינה" ולצמצם את סמכויותיה, במסגרת תפיסה של נאו-ליברליזם, שמטרתו לבטל רפורמות קיינסיאניות המגבירות את מעורבותה של המדינה, על ידי קיצוץ בהשקעות המדינה בתשתיות ציבוריות וברווחה והנהגת דה-רגולציה, במקום לבטל את המדינה לחלוטין.
נאו-ליברלים נוטים לתמוך בכלכלת לסה פר, ומעדיפים להשקיע במגזר הפרטי ולא במגזר הציבורי, מכיוון שהם חושבים שהראשון יספק תועלת גדולה יותר לחברה מאשר האחרון.
בעיניהם, המצב האידיאלי הוא כזה של מדינת שומר הלילה והם תומכים בעיקר בכלכלת שוק.
מלבד האידאולוגיות הללו הפוסלות את כוחה של המדינה ומנסות לצמצם אותו, קיימות גם תנועות שמטרתן ביזור של הכוח המדינתי לגופים אוטונומיים או מקומיים.
לעיתים כסוג של פשרה בין גישה סוציאליסטית המעוניינת במעורבות של המדינה, ובין חשד בכוונותיה של המדינה ובאופן שבו היא מתנהלת.
אנטי-מיליטריזם היא דוקטרינה המתנגדת למלחמה.
גישות שונות שלה מסתמכות על תאוריה ביקורתית של האימפריאליזם.
היא הייתה גם מטרה מפורשת של האינטרנציונל הראשון והשני.
גישות אחרות סבורות שההשקעה בצבא ובאחזקת כוח מלחמתי גובה מחיר כלכלי כבד ואינה חיונית.
גישה שלישית רואה במוכנות צבאית הכרח, אך סבורה שיש לצמצם את מעורבות המדינה ולהגביר את מתן הכוח לאזרחים.
בניגוד לפציפיזם, שהיא דוקטרינה התומכת ביישוב סכסוכים (במיוחד בין מדינות) ללא שימוש באלימות, אנטי-מיליטריזם מבין שהפעלת אלימות נדרשת לעיתים לצורך יישוב סכסוכים, אך הוא תומך בצמצום הכוח הצבאי בימי שלום מתוך טענה שבסופו של דבר זה יוביל למניעת מלחמות.
כמו כן, הוא מכיר בכך שלעיתים נדרשת הפעלת כוח צבאי כדי לכפות את קיומו של שלום לטווח רחוק.
פציפיסט יסרב להשתתף בפעולה צבאית, גם במקום שהיא נדרשת, אנטי מיליטריסט לא יסרב לעשות זאת.
הגות פילוסופית על שימוש באלימות
הסינדיקליסט ז'ורז' סורל תמך בשימוש באלימות כצורה של פעולה ישירה, וכינה אותה "אלימות מהפכנית".
ולטר בנימין, בספרו ביקורת האלימות (1920) תוחם את ההבדל בין "אלימות המבססת את החוק" או "אלימות השומרת על החוק" מצד אחד, ומצד שני, "אלימות אלוהית" השוברת את "מעגל הקסמים" בין שני סוגי "אלימות המדינה".
הדוגמה שבנימין מספק במאמרו היא זו של שביתה כללית.
"האלימות המשמרת את החוק" היא בעצם המונופול של המדינה על הפעלת אלימות לגיטימית.
"האלימות המכוננת את החוק" היא האלימות המקורית הנחוצה להקמת מדינה.
"אלימות מהפכנית" מוציאה את עצמה מתחום החוק על ידי ניפוץ ההיגיון האינסטרומנטלי של האלימות.
ג'ורג'ו אגמבן הראה שהקשר התאורטי בין החוק לאלימות אפשר להוגה הנאצי קרל שמיט להצדיק מצב של שעת חירום כמאפיין של ריבונות.
לפיכך, ניתן לחסום מצב של השעיית החוק ללא הגבלת זמן, רק על ידי ניתוק הקשר בין אלימות לחוק וזכויות.
מאמרו של הנרי דייוויד תורו משנת 1849 אי-ציות אזרחי, שנקרא במקור "התנגדות לממשל אזרחי", נחשב כנקודת מבט אנטי-מיליטריסטית וכהשראה לאנטי מיליטריסטים.
סירובו לשלם מיסים מוצדק כאקט של מחאה נגד העבדות ונגד מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
הוא כותב במאמרו כי הפרט אינו מחויב לרוב המדינה.
במקום זאת, הפרט צריך "להפר את החוק" אם החוק הוא "בעל אופי כזה שהוא דורש ממך להיות סוכן של אי-צדק לאחר".
השפעות המלחמה נרחבות ויכולות להיות ארוכות טווח או קצרות טווח.
חיילים חווים מלחמה באופן שונה מאזרחים.
אף על פי ששניהם סובלים בעתות מלחמה, נשים וילדים סובלים במיוחד מזוועות.
מלחמות פנימיות בימינו גובות בדרך כלל מחיר גדול יותר מאזרחים מאשר מלחמות בין מדינות.
זאת בשל המגמה הגוברת שבה לוחמים הפכו את הפגיעה באזרחים למטרה אסטרטגית.
השפעות המלחמה כוללות גם הרס המוני של ערים ויש להן השפעות ארוכות טווח על הכלכלה.
לסכסוך יש השלכות שליליות עקיפות חשובות על תשתיות, אספקת בריאות הציבור והסדר החברתי.
להוצאה צבאית יש השפעה גם על פיתוח בר-קיימא, שהוא חיוני מנקודת מבט של ביטחון אנושי.
למעשה, כספים המושקעים בנשק עלולים לרוקן משאבים מפיתוח חברתי, פוליטי וכלכלי שעשוי לטפל בסיבות השורש של הסכסוך".
סכום הכסף שמושקע במגזר הביטחוני שווה ל-4.7 מיליארד דולר ליום או 249 דולר לאדם.
על פי הבנק העולמי והמשרד לענייני פירוק נשק (ODA), רק כ-5% מסכום זה היה נדרש מדי שנה כדי להשיג את יעדי הפיתוח של המילניום עד 2015.
ההשפעות השליליות של מיליטריזציה כוללות לא רק את ההשפעות הישירות של כסף ומשאבים המושקעים במערכות נשק במקום בפיתוח אנושי, אלא גם את העלויות הנלוות של השלכות בריאותיות שליליות של מחקר, פיתוח, ניסוי ואפילו פירוק בטוח של כלי נשק כאלה, במיוחד גרעיניים, ביולוגיים וכימיים.
מתנגדי הקפיטליזם רואים בו גורם עיקרי למלחמות, טיעון שהועלה על ידי ולדימיר לנין ורוזה לוקסמבורג תחת הכינוי "אימפריאליזם".
הקומפלקס הצבאי-תעשייתי הואשם ב"דחיפה למלחמה", מתוך מרדף אחר אינטרסים כלכליים או פיננסיים פרטיים.
האינטרנציונל השני התנגד להשתתפות מעמד הפועלים במלחמה, שנותחה כתחרות בין מעמדות בורגניים לאומיים שונים ואינטרס של האימפריאליזם.
ההתנקשות במנהיג הסוציאליסטי הצרפתי ז'אן ז'ורס ימים ספורים לפני ההכרזה על מלחמת העולם הראשונה הובילה להשתתפות מסיבית במלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נשיא ארצות הברית אייזנהאואר פרסם ב-1961 אזהרה על השפעתו של "המכלול הצבאי-תעשייתי".
אנטי-מיליטריסטים ימניים אמריקאים מסתמכים על הצהרותיהם של תומאס ג'פרסון ושל אבות מייסדים אחרים המתנגדים לקיומם של צבאות סדירים והסתבכויות במלחמות זרות.
ג'פרסון סבר כי "ישנם כלים כה מסוכנים לזכויות האומה ואשר מעמידים אותה לחסדי המושלים שלה באופן כה מוחלט, עד כי יש לרסן את המושלים הללו, בין אם הם מחוקקים או מבצעים, מלהחזיק כלים כאלה...
מכשיר כזה הוא צבא קבע".
אנטי-מיליטריסטים ימניים בארצות הברית מאמינים בדרך כלל כי "מיליציה ערוכה היטב, המורכבת מהעם עצמו, מאומנת לשימוש בנשק, היא ההגנה הטובה והטבעית ביותר של מדינה חופשית", כפי שאמר ג'יימס מדיסון.
המונח "ערוכה היטב" המופיע בציטוט הזה ובתיקון השני לחוקת ארצות הברית ביחס למיליציה, נתפס על ידי אנטי-מיליטריסטים לא כ"מוסדר על ידי המדינה" אלא כ"מצויד היטב" ו"במצב תקין", כפי שהיה השימוש הנפוץ במילה "מוסדר" בסוף המאה ה-18.
טיעון אנטי-מיליטריסטי המבוסס על אאוגניקה וגזענות הועלה על ידי , איכתיולוג ונשיא מייסד של אוניברסיטת סטנפורד, שהאמין שהמלחמה הורגת את החברים הטובים ביותר במאגר הגנים, והתנגד בתחילה למעורבות ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מלחמת העולם השנייה חוקקה יפן את החוקה שלאחר המלחמה, אשר קבעה בסעיף 9 כי "מתוך שאיפתם הכנה לשלום בין-לאומי המבוסס על צדק וסדר, מוותרים אנשי יפן לעולם על מלחמה כזכות ריבונית של אומה ועל האיום או השימוש בכוח כאמצעים ליישוב סכסוכים בין-לאומיים".
חוקה אנטי-מיליטריסטית כזו התבססה על האמונה שהארגונים הצבאיים של יפן אשמים בדחיפתה של המדינה למלחמת העולם השנייה.
לחוקה היפנית שעליה מבוסס האנטי-מיליטריזם של יפן הוצעו כמה תיקונים, וסעיף 9 בוטל על ידי המפלגה הליברל-דמוקרטית.
מאפשרת לכוחות ההגנה העצמית של יפן להתנהג יותר כמו צבא קונבנציונלי, ולפרש מחדש את המגבלות החוקתיות.
חקיקה זו נתקלה בהתנגדות נחרצת מצד מפלגות האופוזיציה היפניות, במיוחד המפלגה הקומוניסטית היפנית, המתנגדת בתוקף למיליטריזם.
עד לפירוקו, האינטרנציונל השני היה אנטי-מיליטריסטי.
ההתנקשות בחייו של ז'ורס ב-31 ביולי 1914 מסמנת את כישלון האנטי-מיליטריזם בתנועה הסוציאליסטית.
הוא דוגמה לתנועה אנטי-מיליטריסטית אמריקאית שנולדה בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, וממנה הוקם האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (ACLU) לאחר המלחמה.
ב-1968 חתם בנג'מין ספוק על התחייבות "מחאת מס המלחמה של סופרים ועורכים", בה נשבע לסרב לתשלומי מיסים במחאה על מלחמת וייטנאם.
הוא נעצר גם בשל מעורבותו בהפגנות נגד המלחמה שנבעו מחתימתו על המניפסט האנטי-מלחמתי "קריאה להתנגד לסמכות לא לגיטימית" שהופץ על ידי חברי הקולקטיב .
האנשים שנעצרו במהלך תקרית זו נודעו בשם "חמישיית בוסטון".
חלק מסרבני הגיוס בישראל ובארצות הברית יכולים להיחשב כאנטי-מיליטריסטים או כפציפיסטים.
, שהוקם ב-1921, הוא רשת בין-לאומית של קבוצות פציפיסטיות ואנטי-מיליטריסטיות ברחבי העולם, המונה כיום 90 קבוצות המסונפות ביותר מ-40 מדינות.
אנטי-מונומנטליזם הוא נטייה באמנות עכשווית המאתגרת במכוון כל היבט (צורה, נושא, משמעות וכו') של מונומנטים ציבוריים מסורתיים.
האנטי-מונומנטליזם הוגדר כאמנות שנועדה "לא לקיים אלא לשלול ערכים קדושים".
אנטי-מונומנטליזם טוען להכחשת נוכחותו של כל כוח חברתי בעל כוח כפייה ובעל סמכות במרחבים ציבוריים.
אנטי-מונומנטליזם התפתח בגרמניה כהתנגדות למונומנטליזם, הגישה האמנותית שמשוייכת על פי רוב לרשויות מדינה דיקטטוריות או סמכותניות שמקימות אנדרטאות במרחבים ציבוריים כדי לסמל את עצמן או את האידאולוגיה שלהן ולהשפיע על הנרטיב ההיסטורי.
ניתן לראות באנדרטת מלחמת וייטנאם (1982) או ביצירה "2146 אבנים" (1993) כדוגמאות לאנטי-מונומנטליזם.
המונח אנטי-מונומנטליזם הופיע לראשונה ביצירותיו של הבלשן וחוקר היהדות, ג'יימס א.
יאנג (Young), שתיאר את עבודותיהם של אמנים גרמנים העוסקים בזיכרון השואה.
לדברי יאנג, אנטי-מונומנטליזם נובע מ"חוסר אמון עמוק בצורות מונומנטליות לאור ניצולן השיטתי על ידי הנאצים, ומתוך רצון להבדיל את הדור שלהן מזה של הרוצחים באמצעות [עיצוב] זיכרון".
יאנג סבור כי אנדרטאות-נגד אלו סותרות את העקרונות המסורתיים של אנדרטאות, למשל על ידי אתגור העיקרון של "בולטות ועמידות, ייצוג פיגורטיבי והאדרת מעשי העבר".
אנטי-אנדרטאות מאתגרות "את כוחן של אנדרטאות מסורתיות להציע שלמות, או תחושה כוזבת של סגירה", כלומר פתרון נושאי עבר טעונים, או להציע אידיאלים, ובהם יופי, וזאת על ידי יצירת חוויות וצורות ציבוריות חלופיות.
לדברי האמן רפאל לוזאנו-המר (Rafael Lozano-Hemmer), אנטי-מונומנטליזם "מתייחס גם לפעולה, להופעה, הדוחה בבירור את הרעיון של אנדרטה שפותחה מנקודת מבט אליטיסטית כסמל של כוח".
היסטוריונית האמנות מכטילד וידריך (Widrich) דנה בהיבטים הפרפורמטיביים של מונומנטים עכשוויים ובמגבלות של מונומנטים נגדיים ברבים מפרסומיה.
על מעמדם הנוכחי של אנדרטאות-נגד במאה ה-21, כותבת וידריך: "בעשורים האחרונים של המאה העשרים, נראה כאילו מהפכה סחפה את הקשר של האמנות והאדריכלות אל העבר, אל ההיסטוריה.
המונח 'אנדרטת-נגד' נראה כמתאר בצורה הולמת אתוס דמוקרטי יותר של אינטראקציה סובייקטיבית עם אנשים, במקום הטמעת והכתבת לקחים מוסריים באופן סמכותי.
הפירוק הפוסטמודרני של נרטיבים היסטוריים מרכזיים עודד תפיסה שונה שכזו של הנצחה.
מנקודת מבט של המאה ה-21, לעומת זאת, נוף האנדרטאות נראה מורכב יותר: אינטראקציה אישית, בעודה עדיין במרכז ההנצחה, הוערכה מחדש, ואינה נתפסת בהכרח ככלי הטוב ביותר או היחיד לשדך בין בני אדם וההיסטוריה שלהם.
ואכן, מושגים תקופתיים חדשים, כמו האנתרופוקן, מדגישים שבני אדם חיים את חייהם בעולם שמשפיע על נוכחותם ומושפע ממנה: גישה זו הביאה לתפיסה כוללנית יותר, אך גם מפוכחת יותר, של אנדרטאות כנופים גאוגרפיים ואידאולוגיים."
יאנג כתב כי האנדרטה הנגדית, האנטי-מונומנטלית, "בטוחה מבחינה אתית בחובתה לזכור, אך סקפטית מבחינה אסתטית לגבי ההנחות העומדות בבסיס צורות הזיכרון המסורתיות".
ככאלה, יצירות אנטי-מונומנטליות הן בעלות מאפיינים משלהן, המבדילות אותן במודע מאנדרטאות מסורתיות:
יצירות אנטי-מונומנטליות בדרך כלל עוסקות בחלקים מעורפלים ומטרידים יותר של ההיסטוריה ובאידאולוגיות שגויות, בעוד שאנדרטאות מסורתיות נוטות להאדיר אירועים, אנשים ותקופות ספציפיים אלה בהיסטוריה.
הצורה שמציג האנטי-מונומנטליזם מתנגדת באופן מהותי לאנדרטה המסורתית.
הדבר בולט מבחינת תפיסתם של הפסלים, השימוש בהם, החומרים בהם נעשה שימוש, מידת עמידותם, גודלם וכו'.
ראוי שצורתם תסתור את המונומנטים הקונבנציונליים, שכן הם מבטאים סוגיות מטרידות.
לעיתים קרובות, קיים אלמנט של מונומנטליזם מסורתי כדי להדגים את הניגוד החמור של המסר העולה מהאנטי-מונומנט, למשל כן האנדרטה המסורתי הריק של דו הו סו (Do Ho Suh).
בספר "אנדרטאות נגדיות: האנטי-מונומנטליות והדיאלוגיות" כותבים המחברים:"ייתכן שהמאפיין הבולט והנפוץ ביותר של אנטי-מונומנטליות הוא התנגדותה לצורה מונומנטלית קונבנציונלית ולשימוש בטכניקות עיצוב, חומרים ומשך זמן אלטרנטיביים ומנוגדים.
היפוכים בסיסיים כוללים גם חללים במקום מוצקים, היעדרות במקום נוכחות (כמו במזרקת אשרוט, Aschrott Fountain, ובאנדרטה הנעלמת של הרבורג נגד הפשיזם, Mahnmal gegen Faschismus, Krieg, Gewalt, für Frieden und Menschenrechte - Harburg 1986), גוונים כהים ולא בהירים, ודגש על האופקי ולא על האנכי.
צורות עשויות להיות שקועות ולא מורמות (למשל באנדרטת מלחמת וייטנאם), מוזזות מהציר, מפוזרות או מקוטעות ולא מאוחדות בקומפוזיציה אחת ומסודרת במיקום יחיד [למשל אנדרטת כיכר המשפחה ביד ושם]."
מונומנטים מסורתיים בנויים בצורה מפוארת ובולטים במרחב בו הם נמצאים.
אנטי-מונומנטליזם הוא דיסקרטי באופיו, הוא אינו גלוי לעין והוא מוצג באדישות במסלול הליכה יומיומי של העוברים והשבים.
חלק מהאנטי-מונומנטים בלתי נראים לחלוטין לעין (כמו האנדרטה בזארבריקן, Platz des Unsichtbaren Mahnmals), וזה כשלעצמו חלק מהמסר שהאנטי-מונומנט מנסה להעביר.
אנטי-מונומנטליזם מטיל ספק, מפתיע ומושך את המבקר, תוך שהוא שומר על מרחק, מתעקש על פיכחון וכבוד מצד הצופה, כפי שעושות יצירות קונבנציונליות.
משמעותן של יצירות מסורתיות היא בדרך כלל מאלפת וקוהרנטית.
לעומת זאת, אנטי-מונומנטליזם מתאר משמעויות מופשטות ובדרך כלל אינו ברור בתגובתו לדבר שעליו הוא מגיב - תופעה אסתטית, אמנותית, היסטורית וכו'.
פרשנותן של יצירות אנטי-מונומנטליות מסתמכת על ההבנות המשותפות של המבקרים ועל פרטים נוספים המסופקים על ידי השלטים.
תנועת האנטי-מונומנטליזם מתייחסת לאישים או אירועים היסטוריים קשים ושנויים במחלוקת, ומאתגרת את אופני ההנצחה המסורתיים שלהם.
2146 אבנים – אנדרטה נגד גזענות / האנדרטה הבלתי נראית מאת יוכן גרץ
עבודתו של יוכן גרץ, 2146 אבנים (1993), נחשבת לאחת הדוגמאות הראשונות לאנטי-מונומנטליזם.
האנדרטה, המכונה "האנדרטה הבלתי נראית", קיימת כדי להדגיש את הפשעים נגד היהודים שבוצעו על ידי הנאצים והיא ממוקמת בכיכר "הזיכרון הבלתי נראה" (Platz des Unsichtbaren Mahnmals) בזארבריקן, גרמניה.
היא מורכבת מכ-8000 אבני ריצוף עם שמות בתי קברות יהודיים חרוטים על החלק התחתון של האבנים, החלק ששקוע בתוך הקרקע.
דמויות ציבוריות מאת דו הו סו
דמויות ציבוריות (1998) של דו הו סו (Do-Ho Suh), מפנה את תשומת הלב למטרתם של אנדרטאות ופסלים.
האמן יצר אנדרטה מסורתית, הבנויה ממאות דמויות מיניאטוריות, גברים ונשים, המחזיקות כן ריק.
האנדרטה של דו הו סו הופכת על פיה את משמעותה המסורתית של אנדרטה, על ידי הפניית תשומת הלב לרעיון שהמוקד לא צריך להיות על גבי הכן אלא על ההמונים שמתחת.
צל על הארץ, חפירה וקבורה בשיחים מאת ניקולס גלנין
"צל על הארץ" (2020) מאת ניקולס גלנין הוא חפירה בצורת הצל שמטילה אנדרטת קפטן ג'יימס קוק בסידני, אוסטרליה.
מטרת האנטי-אנדרטה הזו הייתה להדגיש את הצד האפל של מפעליו הקולוניאליים של קוק ולשפוך אור על התושבים הילידים שסבלו עם הגעתו של קוק.
ניתן לפרש את החפירה כקבורה בעבר או בעתיד של האנדרטה הוותיקה, שעדיין משמשת לשבח את גבורת הקולוניאליזם.
אנדרטת מלחמת וייטנאם מאת מאיה לין
אנדרטת מלחמת וייטנאם בוושינגטון הבירה תוכננה על ידי מאיה יינג לין ונחנכה בשנת 1982. לין, אדריכלית ובוגרת אוניברסיטת ייל, זכתה בתחרות על העיצוב בגיל 21. היא מורכבת מקירות גרניט שחור מלוטשים גדולים בצורת שברון, היורדים אל הנוף.
זה היה עיצוב שנוי במחלוקת בזמן חנוכתו.
הסנאטור ג'ים ווב הביע זעזוע: "מעולם לא דמיינתי בחלומותיי הפרועים ביותר לוח אבן ניהיליסטי שכזה." ג'יימס ואט, מזכיר הפנים תחת הנשיא רונלד רייגן, סירב בתחילה להנפיק היתר בנייה לאנדרטה עקב הסערה הציבורית סביב העיצוב.
אנדרטת מלחמת וייטנאם, למרות שמה הרשמי, משמשת כאנטי-אנדרטה שכן היא למעשה אמנות קונספטואלית במינימליזם שלה.
קייטסבי לי כתבה בספרה "אנטי-אנדרטה: אנדרטת ותיקי וייטנאם ומורשתה", כי מדובר ב"זרם היפר-רדוקציוניסטי של אמנות מודרניסטית שלוקח את האבסטרקציה לקיצוניות".
היא גם נטולת קישוטים או הסברים.
היא הופכת את המונומנטליות בכך שהיא שקועה.
הצורה הלא-ייצוגית של היצירה מאפשרת פרשנויות מרובות, והיא "דיאלוגית" באופייה שכן היא מנוגדת לצורות הנצחה הרווחות בוושינגטון די.סי.
פריטיקה צ'אודרי היא אמנית ממוצא דרום אסייתי המציגה את עבודותיה כאנטי-אנדרטאות המתארות אלימות קיצונית שהתרחשה במיוחד בדרום אסיה.
צ'אודרי הציגה יציקות לטקס של אנדרטת ג'ליאנוואלה באג בפנג'אב, הודו; אנדרטת מינרט פקיסטן בלאהור, פקיסטן; ואנדרטת האינטלקטואלים המרטירים ברייר בזאר, דאקה, בנגלדש, יחד, כאנטי-אנדרטה על אלימות נגד נשים ואונס נשים בסכסוך האתני במהלך חלוקת הודו ומלחמת העצמאות של בנגלדש.
באופן דומה, היא יצרה אנטי-אנדרטה המתארת את המהומות בגוג'אראט בהודו.
באמריקה הלטינית, ובמיוחד במקסיקו, המונח המקביל "אנטי-מונומנטו" קיבל משמעות שונה.
הוא מקביל לפסל גרילה פוליטי, או התקנה בלתי חוקית של פסל בעל נושא פוליטי.
פסלים אלהמשמשים כדי לגנות את חוסר המעש של המדינה ולכבוש מחדש את המרחב הציבורי.
בדרך כלל, אנטי-מונומנטו מותקן במהלך הפגנה וכפי שכותב מרסיו סליגמן-סילבה, "מתאים לרצון להיזכר באופן פעיל בעבר (הכואב)".
חלק מהנושאים המונצחים הם היעלמויות, טבח, הגירה והרג נשים.
דוגמאות כוללות את המונומנטים הבאים:
מובלעת: אנדרטת הנשים של אוטווה
אנטי-ציקלון הוא מונח בתחום המטאורולוגיה, המתאר תופעת מזג אוויר, בה נוצר עירבול סביב אזור של לחץ אוויר גבוה בהמיספרה הצפונית או הדרומית בכדה"א.
התופעה תוארה לראשונה על ידי המדען פרנסיס גלטון בספרו על מזג האוויר מ-1863.
בהיעדר סיבוב, הרוח נוטה לנוע מאזורים של לחץ אוויר גבוה לאזורים של לחץ אוויר נמוך.
ככל שההפרש בין הלחץ הגבוה לנמוך גדול יותר כך מהירות הרוח גדלה.
בשל הסיבוב העצמי של כדור הארץ סביב צירו על הרוח פועל כח קוריוליס, מה שמסיט את הרוח ונותן לה את הנטייה האופיינית.
במקרה של רוח אנטי-ציקלונית, היא תנוע עם כיוון השעון בהמיספרה הצפונית ונגד כיוון השעון בהמיספרה הדרומית, בניגוד לרוח הציקלונית שתנוע בכיוון ההפוך.
כח החיכוך שנוצר כתוצאה מהקרבה של הרוח לפני השטח מאט את הרוח ובכך גורם לה לזרום עם נטייה קלה לכיוון החוצה ממרכז הרמה (כלומר יוצר זרימה א-גאוסטרופית).
אינטראקציה זו גורמת לתופעת ההתבדרות סביב מערכות לחץ גבוה.
לעיתים קרובות, מערכות לחץ גבוה (רמות) קשורות לרוחות במהירות נמוכה בפני הקרקע ולשקיעה של אוויר מאזורים גבוהים בטרופוספירה.
כתוצאה משקיעת האוויר, עמודת האוויר שמתחת נדחסת, ועל ידי כך מתרחש חימום.
לכן מערכות לחץ גבוה מביאות איתם שמיים בהירים נטולי עננות.
בהיעדר עננים, אחוז גדול יותר מהקרינה הנכנסת מהשמש מגיע לפני הקרקע, ומתרחש תהליך של חימום קרינתי קרוב לקרקע.
כמו כן התופעה יכולה להתרחש גם בלילות, כאשר במצב זה היעדר העננים מאפשר לקרינה הנפלטת מכדור הארץ להיפלט לחלל מה שיוצר קירור קרינתי מואץ יותר.
כאשר הרוחות בפני השטח הופכות איטיות יותר, השקיעה של אוויר תחת מערכות בלחץ גבוה עלולה להוביל להצטברות של אירוסולים שאינם מתפזרים ע"י הרוח, מה שיוצר אובך נרחב.
מאותה סיבה, בלילה כאשר אחוז הלחות היחסית עולה לכיוון 100 אחוזים, עלול להיווצר ערפל.
ככלל, רוחות אנטי-ציקלוניות יכולות להתקיים גם בכוכבי לכת אחרים.
בכוכב הלכת צדק לדוגמה מתקיימת סופה אנטי-ציקלונית הזוכה לכינוי הכתם האדום הגדול.
סופה זו מתרחשת בהמיספרה הדרומית של כוכב הלכת, ונעה נגד כיוון השעון.
אנטי-פסיכיאטריה היא כל גישה רפואית או פילוסופית השוללת את העיסוק בפסיכיאטריה או שדורשת קיצוץ נרחב בסמכויותיהם של פסיכיאטרים כמו גם של העובדים תחתם כגון אחים במחלקות פסיכיאטריות.
הגישה התפתחה בעיקר בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים.
טיעונים אלה מבקרים את מקצוע הפסיכיאטריה ומנסים לערער את האמון בו, על ידי דוגמאות של שגיאות קשות שנעשו על ידי הממסד הפסיכיאטרי באופן נרחב ושיטתי במהלך ההיסטוריה.
הביקורת מתמקדת פעמים רבות באשפוז כפוי, בהליכי אבחון ובקרה רשלניים, בתאוריות שלא הוכחו עד כה, ביחס פוגעני ובהיעדר פיקוח מספק על הנעשה במוסדות הסגורים, ובטיפולים בנזעי חשמל ובלובוטומיה.
טיעונים אקדמיים המבקרים את תוקפו המדעי של האבחון הפסיכיאטרי
מאחר שנכון להיום לא ניתן לאבחן מחלות נפש והפרעות נפשיות בכלים אובייקטיביים (בדיקות מעבדה, סריקות וכו') - נשען האבחון הפסיכיאטרי על התרשמות סובייקטיבית של הפסיכיאטר.
הבעיה לפי טיעון זה חמורה שבעתיים כאשר על פסיכיאטר לנבא מסוכנות עתידית שמקורה ב"מחלה" כשלניבוי זה ישנן השלכות קריטיות על זכויות האדם של המאובחן (במקרה של טיפולים כפויים, פגיעה בחופש התנועה על ידי שלילת רישיון נהיגה או פגיעה בחופש העיסוק על ידי פסילה מעיסוק במקצועות מסוימים).
מחקר מפורסם שבחן את תקפות האבחון הפסיכיאטרי היה הניסוי של רוזנהאן, מחקר שנערך על ידי דייוויד רוזנהאן בשנת 1972 בארצות הברית וכלל שני ניסויים: בראשון הגיעו מתנדבים בריאים לחדרי המיון של בתי חולים פסיכיאטריים שונים עם תלונה אחידה על הזיות אודיטוריות.
כל המתנדבים התקבלו לאשפוז ובילו בבתי החולים 19 יום בממוצע.
אף מתנדב לא זוהה כמתחזה.
בחלקו השני של המחקר, דיווח רוזנהאן לבתי חולים פסיכיאטריים כי החדיר אליהם חולים מתחזים, וביקש מבתי החולים לזהותם.
צוותי בתי החולים זיהו מספר רב של חולים כמתחזים, כאשר בפועל לא היה באותם בתי חולים אף לא חולה מתחזה אחד.
יחידים וקבוצות המתנגדים לפרקטיקה הפסיכיאטרית
קבוצה המתנגדת לכפיה הפסיכיאטרית, בעיקר מטעמים חוקתיים ומוסריים.
בקרב קבוצה זו בולטות האגודה לזכויות האזרח והעמותה הישראלית למאבק בתקיפה פסיכיאטרית.
האגודה לזכויות האזרח בישראל הגישה מספר עתירות בנושא לבג"ץ ופעלה באמצעים פרלמנטריים לשינוי החקיקה.
בתוך קבוצה זו תת-קבוצה רחבה המתנגדת לכפיה מטעמים של מתן כח רב מדי למיעוט (במקרה הזה הפסיכיאטרים במדינת ישראל), אשר בקלות עלול להוביל למדרון חלקלק של ניצול סמכויות לרעה (קריטריון המסוכנות העמום, העדר יצוג בראשית הליך האשפוז, אבחונים מגמתיים וכו').
עם הקבוצה נמנים גם עורכי דין המייצגים לקוחות שנפגעו מניצול חוקי האשפוז בכפייה לרעה, ושהיו עדים פעמים רבות לתופעה זו.
קבוצה נוספת שהגרעין המרכזי שלה הוא "תנועת הצרכנים"/"מתמודדים" (גרסה מקומית ומשוכללת של "תנועת ההחלמה" האמריקנית) גורסת שהכפיה עצמה היא לא לב הבעיה אלא איכות השירות והתנאים הפיזיים במתקני האשפוז ובמערכת השיקום.
בתנועה זו בולטות עמותות כגון עמותת "בזכות", ארגון מל"מ, ופעילי ציבור כדוגמת צביאל רופא, ממקימי 'תנועת הצרכנים'.
תנועה זו גם תומכת בשיקום בתוך הקהילה והסרת הסטיגמה, כאשר בתחילת דרכה סבלה מהתנגדות רבה של הפסיכיאטריה הממסדית שראתה בשאיפה זו איום למעמדה.
עיתונאים וכלי תקשורת העוסקים בנושא: על אף הרגולציה המועטה ומעטה הסודיות הרפואית, אחד הגורמים להיווצרות מחאה זו הוא תחקירים עיתונאיים על אודות מצב מתקני האשפוז הכפוי.
התחקיר הנרחב הראשון והידוע נעשה בסוף המאה ה-19 על ידי העיתונאית האמריקאית נלי בליי שבילתה כחודש במחלקה סגורה ופרסמה סדרת כתבות בשם בדוי, על תנאי האשפוז הקשים מנשוא שם.
טיעונים על רקע חוויה אישית
חלק מבני האדם שחוו על בשרם, או שהיו עדים לאשפוזים וטיפולים פסיכיאטריים קשים, ממושכים ומיותרים פרסמו ספרים או סרטי קולנוע בנושא.
הבולטות בין יצירות אלו הן "קן הקוקייה" ו"זן ואומנות אחזקת האופנוע".
מערך טיעונים נוסף, הוא על היות פרקטיקות פסיכיאטריות מאופיינות בדה-הומניזציה (שלילת אנושיותו של האדם) ודוחפות לכיוונים של דה-אינדיבידואציה של המטופלים.
מאפיינים אלו באים לידי ביטוי בין היתר בקיומן ובהחלתן של הפרעות אישיות, במיוחד אלו הנוטות לצייר את המטופל באופן שלילי במיוחד.
בהקשר זה ישנו אופי מגמתי של אבחנות פסיכיאטריות לגבי המטופלים, מגמתיות הבאה לידי ביטוי, למשל, בכך שבמסמכים רשמיים דוגמת סיכום הטיפול של המטופל או בחוות דעת פסיכיאטרית המוגשת לבית משפט, מצוינים רק תכונות אופי ומאפיינים שליליים שהפסיכיאטרים מייחסים לו.
נראה, כי במקרה זה באה לידי ביטוי בצורה חזקה הטיית אישור אשר מביאה לכך שהפסיכיאטרים, באופן שסביר להניח כי בחלקו אינו מודע, מחפשים במטופליהם תכונות ומאפיינים שליליים שהפסיכיאטרים מצפים לראותם אצל אנשים הסובלים מהפרעה נפשית.
סוגיה נוספת נוגעת למערך אמונות הרווח בקרב פסיכיאטרים, כביכול אנשים הסובלים מהפרעות נפשיות מאופיינים במבנה אישיות השונה בצורה משמעותית מזה של אנשים שלא נזקקים לטיפול פסיכיאטרי.
מבנים אלו, המיוחסים לחולים, מציירים אותם, לרוב, בצורה שלילית.
על כך נוסף הטיעון המהותי שלפסיכיאטריה, ברוב הגדול של המקרים, אין למעשה מושג ודאי לגבי הגורמים להיווצרותן של מצוקות נפשיות.
האילוצים בהם עומדת הפסיכיאטריה כיום לא מאפשרים לפעול טוב יותר באופן משמעותי.
לא קשה למצוא כשלים בפעולת הפסיכיאטרים מן הסיבות הבאות:
בהשוואה לתחומי רפואה אחרים, עומדים לרשות הפסיכיאטר כלים מקצועיים שאינם מדויקים מספיק.
הפסיכיאטר עומד בפני דילמות מוסריות קשות ביותר.
הפסיכיאטר הוא הרופא היחיד שחייב לטפל ואפילו לאשפז ממושכות גם במי שהוא אינו יודע לטפל בו ואת מי שאינו רוצה כלל בטיפול וזאת בהוראת בתי המשפט ובלחץ החברה.
פסיכיאטריה היא תחום רפואה שבו אוכלוסייה קשה מאוד לשליטה מתאשפזת לעיתים למשך עשרות שנים ובתקציב דל.
אנטי-פסיכיאטריה ברפואה ובפילוסופיה של המדע
גישה רפואית אנטי-פסיכיאטרית נקראת לעיתים גם "פסיכיאטריה ביקורתית".
הטיעון העיקרי של בעלי אסכולה זו היה שאנשים מסוימים אשר מסווגים כחולי נפש אינם חולים אלא מתנהגים אחרת, והחברה ה"בריאה" מתייגת אותם ומקטלגת אותם כי לא נוח לה להתמודד אחרת עם החריגים השונים והלא קונפורמיסטים שאינם סרים לנורמות ההתנהגות שלה.
טיעון זה דומה לדעתם של חוקרים מענפי הסוציולוגיה הרואים בפסיכיאטריה כלי של "שיטור" חברתי\פוליטי ומיעוטם אף גורסים כי לספר ה-DSM על גרסאותיו השונות מאפיינים גזעניים.
הדמויות הבולטות בתנועה זו היו מישל פוקו, תומאס סאס, רונאלד לאינג, דייוויד קופר, פרנקו בזאלייה.
טיעונים נוספים נוגעים לפסיכיאטריה באופן בסיסי יותר, ומתייחסים לרדידותה כאסכולה פילוסופית הנמנעת מבירור שאלות היסוד (הבעיה הפסיכופיזית, קשר גוף ונפש), ומתעסקת בנפש האדם כישות חומרית ובאופן כמעט "מכני".
נדבך נוסף הם פילוסופים אקזיסטנציאליסטים שונים שבאופן כללי לא יסכימו עם עמדת הפסיכיאטריה לפיה יש לכפות טיפול על אדם כנגד רצונו אם הוא מסוכן לעצמו, זאת בשל מחלוקת העשויה להיווצר ברמה האונטולוגית בהבנת מושג ה"חיים" כערך עליון בין חלקים מהתפיסה האקזיסטנציאליסטית לבין אושיות הרעיון הפסיכיאטרי.
ברמה התרבותית, יש הרואים במרכזיותה של הפסיכיאטריה בתרבות המערבית בשילוב מעמדה החוקי ומיצובה כ"מדע" - תהליך שהוביל לדחיקת גישות אחרות במדעי החברה, הרוח וההגות, העוסקות ביחס לטיפול והבנת המצוקה האנושית.
קבוצת מתנגדים בולטת לפסיכיאטריה היא הסיינטולוגיה, אשר יחסה לפסיכיאטריה עוין, ומתייחס אליה באופן המכיל תמהיל של עובדות, נתונים, וראייה קונספירטיבית (כגון קשרים בינלאומיים בין חברות התרופות והפרמצבטיקה לבין פוליטיקאים, השראה יצירתית למשטרים דיקטטוריים ברחבי העולם, ועוד).
הפעילות הציבורית של הארגון מופעלת דרך עמותת-בת CCHR, הידועה בארץ כ"עמותת מגן לזכויות אנוש" (להבדיל מעמותת אנוש).
בנוסף לארגוני הסיינטולוגיה, קבוצות נוספות מבקרות את הפסיכיאטריה מנקודות מבט שונות.
על אלה נמנים מרפאים טבעיים, שממליצים על שיטות התמודדות הבנויות על פעילות ספורט המשלבת משמעת וריכוז, כגון אמנויות לחימה.
אין הסכמות ותקנים לשיטות הללו, ולמרות ההצלחה החינוכית עם בעיות ההתנהגות אין מידע אם אלו שיטות מספיקות להתמודדות עם הפרעות כגון הפרעת קשב וריכוז.
בנוסף, מבקרים את הפסיכיאטריה גם מרפאים אלטרנטיביים והילרים שמתנגדים לסמים ותרופות שמשנים את התודעה, או אנשים שפוסלים כל תרופה סינתטית.
הריטלין והפרוזאק הן שתי תרופות ידועות, שמוזכרות לעיתים קרובות בוויכוח הציבורי על פסיכיאטריה כמדע, גישה טיפולית ותופעה חברתית.
קבוצות רבות בציבור תופסות את התרופות הפסיכיאטריות בכלל, ואת הריטלין בפרט, כתרופות שנרשמות בתכיפות, לעיתים ללא התחשבות בתופעות הלוואי ובנזק שעלול להיגרם כתוצאה משימוש בהן.
כמו כן עולה הטענה שבחלק מהמקרים הריטלין משמש לריסון ולשליטה בילדים, שנוטים לציית יותר להוריהם ומוריהם תחת השפעת התרופה.
בשנת 2010 אף הוציא איגוד רופאי המשפחה בישראל הנחיה להגביל את המינונים והתפוצה של מרשמי הריטלין.
חלק מהמעבירים ביקורת על הפסיכיאטריה טוענים כי קיים קשר מקצועי וכלכלי בין חברות התרופות לממסד הפסיכיאטרי, אשר משפיע, לטענתם, על המחקר והפרקטיקה של מקצוע הפסיכיאטריה.
ביקורת נוספת על הפסיכיאטריה טוענת שקביעת אבחנה כי אדם מסוים סובל מהפרעת אישיות אינה מוסרית, מצמצמת את הווייתו וגורמת נזק טיפולי ונפשי רב.