tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1826 נבחר סוקרה לנשיא בוליביה, אך התפטר כעבור שנתיים, כאשר החלה להתפתח תנועת מחאה נגד בוליבר ואנשיו ונגד החוקה שהוא עצמו ניסח.
הוא עזב לקיטו, ובעידודו של בוליבר נבחר לנשיא הקונגרס של רפובליקת קולומביה הגדולה.
ב-1829 הצטרף למשלחת שנועדה לסכל את השאיפות הבדלניות של ונצואלה, שהייתה אז חלק מקולומביה הגדולה.
כישלון המשלחת הגדיל את אכזבתו מהפוליטיקה.
לאחר התפטרותו של בוליבר ב-1830 החליט לפרוש באופן סופי מהחיים הפוליטיים.
בדרכו מבוגוטה לקיטו נורה ממארב ומת.
פרטי ההתנקשות שנויים במחלוקת, ויש תאוריות שונות לגבי נסיבותיה והעומדים מאחוריה, על אף שנאשמים בפרשה נשפטו והוצאו להורג.
יש הסבורים כי ההתנקשות נועדה להותיר את בוליבר ללא יורש ברור.
על שמו של סוקרה נקראו בין היתר הבירה החוקתית של בוליביה, מחוז סוקרה בקולומביה, מדינת סוקרה בוונצואלה, וכן המטבע ששימש את אקוודור עד שנת 2000.
אנטוניו די נטאלה (איטלקית: Antonio Di Natale; נולד ב-13 באוקטובר 1977 בנאפולי שבאיטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ.
די נטאלה הוא מלך שערי אודינזה בכל הזמנים עם 227 שערים במדיה.
בצעירותו שיחק די נטאלה בקבוצת הנוער של אמפולי.
הוא הושאל למספר קבוצות קטנות לפני שהפך לשחקן קבוע באמפולי ב-1999. בזכות יכולתו הטובה במדי אמפולי בסרייה א' זומן לסגל נבחרת איטליה.
די נטאלה האריך את חוזהו בקבוצה ב-2003, אך לאחר שהקבוצה ירדה לליגה השנייה, הוא עבר לאודינזה.
בעונת חבר די נטאלה לוינצ'נצו יאקווינטה ולדויד די מיקלה בחוד הקבוצה, ויחד הם עזרו לאודינזה לסיים את העונה במקום הרביעי ובכך להעפיל לליגת האלופות בעונה שלאחר מכן.
בעונה זו הבקיע די נטאלה שבעה שערים ב-33 משחקי ליגה.
בעונת הופיע די נטאלה ב-36 משחקי ליגה, בהם הבקיע 17 שערים.
בעונות ו- זכה פעמיים ברציפות בתואר מלך השערים של הליגה האיטלקית, לאחר שהבקיע 29 ו-28 שערים בהתאמה.
די נטאלה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה בנובמבר 2002 במשחק מול נבחרת טורקיה.
בשנים שלאחר מכן שותף במספר משחקי ידידות נוספים.
ב-2007 זכה די נטאלה למקום בהרכב הנבחרת במוקדמות יורו 2008. בקיץ 2008 שיחק עם הנבחרת ביורו.
בדו-קרב בעיטות העונשין ברבע הגמר מול נבחרת ספרד החמיץ די נטאלה את בעיטתו, ונבחרתו הודחה מהטורניר.
הוא הופיע בהרכב הנבחרת גם בטורנירי מונדיאל 2010 ויורו 2012, שלאחריו הודיע על פרישתו מהנבחרת.
אנטוניו ראמון ויאראיגוסה (Antonio Ramón Villaraigosa; נולד ב-23 בינואר 1953) הוא ראש העיר של לוס אנג'לס לשעבר, שכיהן בשנים 2005–2013. הלטיני הראשון בתפקיד מאז 1872.
נולד בשכונת מהגרים במזרח לוס אנג'לס שבקליפורניה בשם אנטוניו ראמון ויאר.
אביו, שהיה מהגר ממקסיקו, נהג להכות את אמו, ובסופו של דבר עזב את הבית.
ויאראיגוסה למד בתיכון קתולי לנערים בלוס אנג'לס, משם סולק לאחר שהיה מעורב בקטטה.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בבית ספר ציבורי והמשיך ללימודים גבוהים במכללת מזרח לוס אנג'לס, משם עבר לאוניברסיטת קליפורניה, שם השלים תואר ראשון בהיסטוריה.
לאחר מכן למד משפטים במוסד שאינו מוכר.
ויאראיגוסה נכשל ארבע פעמים בבחינה של לשכת עורכי הדין, ומעולם לא קיבל רישיון לעסוק במשפטים.
הוא שימש כפעיל בהתאחדות המורים של לוס אנג'לס (UTLA), משם נסללה דרכו לפוליטיקה הארצית.
ב-1994 נבחר ויאראיגוסה לחבר באספה הלאומית של קליפורניה.
ארבע שנים לאחר מכן בחרו אותו חבריו לאספה לתפקיד יו"ר האספה.
ב-2001 ניסה להתמודד על ראשות עיריית לוס אנג'לס מטעם הדמוקרטים, אך הובס על ידי ג'יימס האן, חברו למפלגה.
ב-2003 התמודד על מושב במועצת עיריית לוס אנג'לס ונבחר לייצג את המחוז ה-14 של העיר.
ב-2005 הדיח את ג'יימס האן, ראש העיר המכהן ממפלגתו שלו, ונבחר לראש העיר ה-41 של לוס אנג'לס.
שיעור ההשתתפות בבחירות היה נמוך, וויאראיגוסה ניצח בעיקר בזכות קולות הלבנים וההיספאנים, והמיאוס מתפקודו של האן.
כהונתו כראש העיר של לוס אנג'לס
הוא החל את תפקידו ב-2005. נבחר לכהונה נוספת ב-2009, וסיים את כהונתו ב-2013. ירש אותו בתפקיד אריק גרסטי.
בנובמבר 2016, הודיע כי יתמודד על תפקיד מושל קליפורניה לאחר שג'רי בראון לא יכול היה להתמודד עקב חוק הגבלת קדנציות.
בבחירות שהתקיימו בנובמבר 2018, הגיע במקום השלישי במירוץ.
ב-1974, בגיל 21 נולדה בתו הראשונה ו-ב-1975 נולדה בתו השנייה.
ב-1987 נישא ויאראיגוסה, שנקרא אז אנטוניו ויאר לקורינה ראיגוסה (Corina Raigosa) והשניים עברו להשתמש בשם משפחה שמהווה איחוד של שמות המשפחה של שניהם - ויאראיגוסה.
ב-2007 עסקה התקשורת בהרחבה בבעיותיהן האישיות.
ב-2009 החל לנהל מערכת יחסים עם עיתונאית אמריקאית ומיס ארצות הברית לשנת 1994, לו פארקר.
ב-2016, בגיל 63, התחתן עם פטרישיה גוביה בסן מיגל דה איינדה, מקסיקו.
לואיס אנטוניו ולנסיה (בספרדית: Luis Antonio Valencia; נולד ב-4 באוגוסט 1985) הוא כדורגלן עבר אקוודורי.
ולנסיה החל את הקריירה שלו במועדון אל נסיונל.
בעונת הוא עבר לוויאריאל מהליגה הספרדית ומשם הושאל לרקראטיבו ולבה.
בעונת הוא הושאל לוויגאן אתלטיק.
את הופעת הבכורה בוויגאן הוא ערך ב-19 באוגוסט 2006, במשחק הפסד 2-1 לניוקאסל יונייטד.
ב-21 באוקטובר 2006, במשחק מול מנצ'סטר סיטי, כבש ולנסיה את שערו הראשון בקבוצה.
ב-18 בינואר 2008 נרכש כרטיסו על ידי ויגאן והוא חתם על חוזה לשלוש שנים וחצי בקבוצה.
ב-30 ביוני 2009 עבר ולנסיה למנצ'סטר יונייטד תמורת סכום המוערך ב-16 מיליון ליש"ט, וחתם על חוזה ל-4 שנים.
ההופעה הראשונה של ולנסיה בנבחרת אקוודור הייתה ב-27 במרץ 2005 במשחק מול פרגוואי.
ולנסיה הבקיע שני שערים בדרך לניצחון נבחרתו 5-2. הוא שותף עם נבחרתו במונדיאל 2006 ואף היה מועמד מטעם פיפ"א לנבחרת הטורניר וכן היה אחד מ-6 המועמדים לפרס השחקן הצעיר המצטיין של הטורניר.
בשנת 2018 מונה לקפטן קבוצת מנצ'סטר יונייטד ובכך הפך לקפטן הלא אירופי הראשון בתולדות הקבוצה.
עוד קודם לכן, ענד את סרט הקפטן במשחק גמר הליגה האירופית 2017, בו גברה קבוצתו 2-0 על אייאקס בדרך לזכייה בתואר.
ב- 28 ביוני 2019 ולנסיה עזב את מנצ'סטר יונייטד לאחר 10 שנים וחזר לאחר 14 שנים באירופה למולדתו אקוודור, כאשר חתם בקבוצה ליגה דה קיטו מליגת העל של אקוודור.
אנטוניו לובו אנטונש (בפורטוגזית: António Lobo Antunes; נולד ב-1 בספטמבר 1942) הוא סופר פורטוגלי, הוא זוכה פרס קמואש לשנת 2007.
אנטונש השלים את לימודיו בבית הספר לרפואה והתמחה בפסיכיאטריה.
הוא התגייס לצבא הפורטוגלי והשתתף מספר שנים במלחמה הקולוניאלית באנגולה כרופא פסיכיאטר.
אנטונש חזר לאירופה בשנת 1973 ובשנת 1979 פרסם את הרומן הראשון שלו: "זיכרון של פיל", המתאר את התמוטטות נישואיו הראשונים.
בעקבות הצלחת הספר הוא עזב בהדרגה את הפסיכיאטריה והתמסר יותר לכתיבה.
בשנת 2005 הוא בא לארץ עם רעייתו לקבל את פרס ירושלים ביריד הספרים הבינלאומי.
מלחמת העצמאות של אנגולה משמשת נושא חוזר בספריו של אנטונש והוא מושפע במיוחד מויליאם פוקנר ומלואי פרדינאן סלין.
מרבה לצטט את המשוררים הקלאסיים ובהם ורגיליוס ואובידיוס.
מותו של קרלוס גרדל 1994
לא ראיתיך בבבל אתמול 2006
אנטוניו דה קבסון (בספרדית: Antonio de Cabezón, בעבר נכתב גם de Cabeçon 30 במרץ 1510 – 26 במאי 1566) היה מלחין ונגן עוגב ספרדי מתקופת הרנסאנס, הנחשב כחשוב מבין המלחינים הספרדים לכלי מקלדת של זמנו, וגדול נגני העוגב של ספרד.
קאבסון נולד בקסטריו מוטה דה חודיוס, יישוב הסמוך לבורגוס, בצפון ספרד.
היה עיוור מילדותו, ככל הנראה מגיל שמונה.
גילה מוקדם כישורים מוזיקליים מיוחדים ולכן, בזמן ששרת בחצרו של הבישוף חואן דה סרמיינטו, נשלח לפאלנסיה ללימודים אצל נגן העוגב גרסיה דה באאֶסה (García de Baeza) של הקתדרלה המקומית.
השתלם בעיקר בנגינה בעוגב ובכלי מקלדת.
בתקופה זו, תחילת תור הזהב של ספרד, הוכתר קרלוס הראשון כמלך קסטיליה ואראגון, ובהמשך ירש גם את כס המלכות של בית הבסבורג תחת השם קרל החמישי, ושלטונו התפשט על מרחבים עצומים באירופה ובאמריקה.
ב-1526, שנה לאחר נישואיה למלך קרלוס, קיבלה המלכה איסבלה את אנטוניו דה קבסון לעבודה בחצרה.
בתפקידו נדרש לנגן בקלאוויקורד ובעוגב ולהיות נגן העוגב של קפלת המלכה.
המלחין נשאר אצל המשפחה המלכותית עד מותו.
בחצר פגש מלחינים חשובים כמו נגן הויהואלה לואיס דה נרוואאס (Luis de Narváez), הידוע כיום בפנטאזיות הפוליפוניות שלו, ותומאס דה סנטה מריה, מוזיקאי ותאורטיקאן שספר הלימוד שכתב על מוזיקה כלית Arte de tañer fantasía זכה לבדיקתו ולאישורו של קבסון.
קבסון הועסק מאוחר יותר כנגן עוגב בשרותו של קרל החמישי.
בימי מלוכתו של המלך היורש, פליפה השני, מלך ספרד, קבסון ליווה את האחרון במסעותיו באירופה בשנים 1548-1551 וב-1554-1556, והכיר בהזדמנות זו מוזיקאים חשובים בני זמנו.
ב-1554, יחד עם פיליפ דה מונט, ליווה את המלך פליפה לאנגליה לטקס חתונתו עם מרי טיודור, מלכת אנגליה.
החל משנת 1538, אחרי נישואיו, התגורר קבסון באבילה, מקום הולדתה של אשתו, לואיסה נונייס דה מוקוס .
לזוג נולדו חמישה ילדים, שתפסו מאוחר יותר משרות חשובות בחצר המלך פיליפה השני.
אחד מבניו, הרננדו דה קבסון (1602-1541) היה גם כן מלחין.
בן אחר, אגוסטין דה קבסון (מת לפני 1564) היה מנצח מקהלת הקפלה המלכותית.
כשמדריד הפכה לבירת ספרד ולמושב המלך, גם קבסון עבר לגור לשם.
הוא מת במדריד בשנת 1566.
קבסון הלחין מספר רב של טבלטורות לכלי מקלדת, כמו גם עיבודים - הקרויים "גלוסאס" (glosas) של מוזיקה רב-קולית (פוליפונית) עממית עבור כלי מקלדת (במיוחד יצירות של ז'וסקן דה פרה).
כן הלחין לעוגב מספר טיינטוס (tientos) - מוטטים כליים מבוססים על חיקוי, ווריאציות (הקרויות "דיפרנסיאס" - diferencias) על נושאים של שירי עם וריקודים ספרדיים וצרפתיים פופולרים בזמנו.
יצירותיו מתאפיינות בפוליפוניה מפותחת ובכתיבה מיוחדת המאפשרת עיבודן לנבל או לויהואלה.
כן כתב קבסון גם מספר יצירות של מוזיקה כנסייתית.
את כלל יצירותיו פרסם בנו, הרננדו דה קבסון, בשנת 1578, יותר מעשור אחרי מות אביו, תחת הכותרת "יצירות מוזיקליות לכלי מקלדת, נבל וויהואלה" (Obras de musica para tecla, arpa y vihuela).
40 מיצירותיו פורסמו עוד לפני כן, בשנת 1557, באלקלה דה אנארס, ב"ספר טבלטורה לכלי מקלדת, נבל וויהואלה".
בשנת 1966 פורמה בברצלונה מהדורה חדשה של יצירותיו של קבסון, בעריכתו של היחיניו אנגלס.
כעבור שנים אחדות המוזיקולוגית מריה אסונסיון אסתר סאלאס הוסיפה לה עוד כרך עם יצירות שחסרו.
בככר המרכזית (Plaza Mayor) של כפר הולדתו, קסטריליו מאטאחודיוס, הוצב לוח זיכרון המוקדש לקבסון.
ניתן לבקר בביתו שנשמר עד היום.
דיפרנסיאס לפי השיר "La dama le demanda" (הגברת מבקשת)
דיפרנסיאס לפי השיר "Canto del Caballero" (שיר האביר)
דיפרנסיאס לפי ה-Gallarda Milanesa (גליארדה מילנזית)
אנטוניו טאבוקי (באיטלקית: Antonio Tabucchi; (24 בספטמבר 1943 – 25 במרץ 2012) סופר ואיש אקדמיה איטלקי, לימד פורטוגזית וספרות פורטוגזית באוניברסיטת סיינה באיטליה.
טאבוקי היה מומחה לכתבי פרננדו פסואה, תרגם וביקר אותם ושאב מהם את מושגי הגעגוע, הבידיון וההטרונים.
טאבוקי נחשף לעבודתו של פסואה בשנות ה-60 בעת שהותו בסורבון.
הוא הוקסם ממנה עד כדי כך שעם שובו לאיטליה למד פורטוגזית כדי להיטיב להבין את המשורר, והתאהב בשפה ובתרבות הפורטוגזית.
יחד עם אשתו הפורטוגזית, מריה ג'וזה דה לנקסטר, תרגם רבות מעבודותיו של פסואה לאיטלקית וכתב ספר מאמרים וקומדיה על אודות המחבר.
טאבוקי נהג לבלות בכל שנה שישה חודשים בליסבון עם אשתו, ילידת העיר ושני ילדיהם.
בשאר השנה שהה בכפר ילדותו ווקיאנו בטוסקנה, ולימד ספרות פורטוגזית באוניברסיטת סיינה.
טאבוקי ראה עצמו כסופר רק במובן האונטולוגי מכיוון שמנקודת המבט האקזיסטנציאלית הוא היה מעדיף לראות עצמו כפרופסור, מרצה באוניברסיטה.
ספרות בעיניו אינה מקצוע אלא "תערובת של תשוקות, חלומות ודמיון".כתיבתו שנונה, פוליטית, ביקורתית ואף חתרנית, אנטי פשיסטית, מזדהה עם המדוכאים ותומכת בזכויות האזרח ובחופש הביטוי.
טאבוקי עקב בכאב אחר הידרדרותה הפוליטית והחברתית של איטליה בראשות סילביו ברלוסקוני ובשנת 2004 יצא לגמלאות מאוניברסיטת סיינה, עזב את איטליה ועבר לחיות בליסבון.
ספריו זיכו אותו בפרסים רבים.
ספריו ומאמריו תורגמו ב-18 מדינות, ביניהן ישראל.
טאבוקי נולד בפיזה אך גדל בכפר השכן ווקיאנו, בבית סביו.
בשנותיו כסטודנט נסע ברחבי אירופה בעקבות סופרים אותם הכיר מספריית דודו.
במהלך תקופה זו נתקל בחנות ספרים פריזאית בפואמה "Tabacaria" ("חנות הטבק"), חתומה על ידי אָלְוַורוּ דה קמפוש, אחד ההטרונים של המשורר הפורטוגזי פרננדו פסואה.
מדפי ספר זה ינק את שורשי עניינו בהמשך חייו, למשך שני עשורים לפחות.
ביקור בליסבון הצית בו אהבה לעיר זו, לפאדו ולפורטוגל בכלל.
כתוצאה מכך נושא עבודת התזה לסיום לימודיו בשנת 1969 היה "הסוריאליזם בפורטוגל".
בשנות השבעים התמחה בבית הספר הגבוה בפיזה ובשנת 1973 מונה כמרצה לספרות ושפה פורטוגזית בבולוניה.
בשנה זו כתב את הרומן הראשון שלו, Piazza d'Italia, בו הציג את ההיסטוריה מנקודת מבטם של המפסידים, במקרה זה אנרכיסטים טוסקנים, במסורת הכתיבה של גדולי הסופרים האיטלקים.
ב-1978 מונה באוניברסיטת ג'נובה ופרסם את piccolo naviglio.
הרומן החשוב הראשון שלו, Notturno indiano, פורסם ב-1984 וסרט המבוסס עליו בוים על ידי אלן קורנו ויצא לאקרנים ב-1989. ברומן זה הגיבור הראשי מחפש חבר שאבד בהודו, אך למעשה מחפש אחר זהותו שלו.
ב-1985 פרסם את Piccoli equivoci senza importanza, ובשנה שלאחר מכן את filo dell'orizzonte, עליו מתבסס סרט שיא לאקרנים ב-1993. גם כאן הגיבור הראשי נמצאת בחיפוש עצמי, נושא חוזר בכתביו של טאבוקי.
גיבוריו לא תמיד מצליחים במשימה אך הם נידונים להתייצב מול דמותם כפי שזו משוקפת על ידי הזולת.
באותה שנה זכה בפרס מדיסיס הצרפתי לרומן הזר, עבור ספרו Notturno indiano.
בשנה שלאחריה פרסם את dialoghi mancati.
ב-1991 כתב בפורטוגזית את Requiem: A Hallucination, אשר תורגם מאוחר יותר לאיטלקית (זוכה Premio P.E.N.
ב-1994 פרסם את Gli ultimi tre giorni di Fernando Pessoa, ואת הרומן שבזכותו זכה במרב ההכרה: Sostiene Pereira ("לטענת פררה"), שזיכהו בפרס קמפיאלו, פרס Scanno ופרס ז'אן מונה לספרות אירופאית.
גיבור רומן זה הפך לסמל הגנת חופש המידע עבור מתנגדי משטרים אנטי-דמוקרטיים.
במהלך קמפיין הבחירות באיטליה, התאגדה האופוזיציה כנגד איל-התקשורת השנוי במחלוקת, סילביו ברלוסקוני, סביב ספר זה.
בסרט הקולנוע שהתבסס על הספר לוהקו מרצ'לו מסטרויאני בדמות פררה ודניאל אוטיי כד"ר קרדוזו.
ב-1997 פרסם טאבוקי את La testa perduta di Damasceno Monteiro ("ראשו האבוד של דמאשנו מונטיירו"), המבוסס על סיפור אמיתי על אודות גופת גבר חסרת ראש שנתגלתה בפארק.
הסתבר שהגבר נרצח בתחנת משטרה של GNR - המשמר הלאומי הפורטוגלי.
הסיפור החדשותי עורר את רגישויותיו ודמיונו של הסופר, ומיקום העלילה בפורטו סיפק לו הזדמנות להמחשת אהבתו לעיר.
להשלמת הרומן עבד הסופר על מסמכי החקירה שנאספו על ידי מועצת אירופה בשטרסבורג, האוכפת את זכויות האזרח ואת תנאי המעצר באירופה, לרבות יחסי אזרח-משטרה.
הרומן הסתבר כנבואי, כשבשלב מאוחר יותר הודה קצין משטרה ברצח, הורשה ונידון ל-17 שנות מאסר.
באותה שנה כתב טאבוקי גם את Marconi, se ben mi ricordo.
באותה שנה קיבל את פרס Nossack מאקדמיית לייבניץ בגרמניה.
ב-2001 פרסם את רומן המכתבים Si sta facendo sempre più tardi, 17 מכתבים החוגגים את ניצחון העולם, וכמו מכתב בבקבוק אין להם נמען ידוע.
הספר זכה ב-2002 בפרס רדיו התרבות הצרפתי לספר הזר.
טאבוקי כתב בקביעות מאמרים עבור קוריירה דלה סרה ואל פאיס.
ב-2004 קיבל את פרס העיתונות Francisco de Cerecedo מאגודת עיתונאי אירופה.
פליפה, נסיך אסטוריאס, יורש הכתר הספרדי, העניק לו אות כבוד עבור איכות עבודתו העיתונאית והגנתו ללא חת על חופש הביטוי.
בשנת 2007 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לייז' בבלגיה.
טאבוקי נפטר בליסבון, ב-25 במרץ 2012, מסרטן.
בהוצאת הספריה החדשה, 1996. שפת המקור: פורטוגזית.
תרגום: מירון רפפורט, מרים טבעון.
בהוצאת זמורה ביתן, 1996. שפת המקור: איטלקית.
ראשו האבוד של דמאשנו מונטיירו.
בהוצאת זמורה ביתן, 1998. שפת המקור: איטלקית.
אנטוניו וילאס בואס (בפורטוגזית: Antônio Vilas-Boas; ) היה חוואי ברזילאי שטען שנחטף על ידי חוצנים ב-16 באוקטובר 1957 בפאתי העיירה סאו פרנסיסקו דה סאלס, שבמדינת המחוז מינאס ז'ראיס שבדרום מזרח ברזיל.
אף על פי שסיפורים דומים הפכו נפוצים לאורך שנים, סיפורו של בואס היה אחד מסיפורי חטיפות החוצנים הראשונים (מפגש מהסוג הרביעי) שזכה לפרסום בינלאומי רב.
בואס נמנע בתחילה לדווח על המקרה, ובשל כך סיפורו נחקר לבסוף רק בינואר 1958 (כמעט 4 שנים לפני שאירע מקרה החטיפה לכאורה הנודע של בני הזוג בטי ובארני היל) ופורסם לבסוף רק ב-1965.
אנטוניו וילאס בואס היה בנם של ג'רום פדרו וילאס בואס (1887–1963) וקנדידה אנאסיה דה אוליביירה (1897–1963), זוג חקלאים שחיו בסאו פרנסיסקו דה סאלס, שבמדינת המחוז מינאס ז'ראיס שבדרום מזרח ברזיל.
לזוג היו בסך הכל עשרה ילדים.
החווה של המשפחה השתרעה על פני שטח נרחב שהכיל מטעים רבים.
המשפחה של וילאס בואס ועובדי החווה נהגו להשתמש בטרקטור כדי לעבד את אדמות המשפחה במהלך שעות היום ובמהלך שעות הלילה.
לטענתו של בואס, ב-14 באוקטובר, בסביבות השעה 21:30, בעת שהוא ואחיו חרשו את שדות המשפחה, האחים הבחינו באור אדום גדול המרחף מעל הקצה הצפוני של השדה.
כאשר אנטוניו התקרב למקור האור, האור עבר במהירות לקצה הדרומי של השדה.
בואס מיהר בעקבות מקור האור חזרה לחלקו הדרומי של השדה, מקור האור בתגובה חזר לקצה הצפוני של השדה.
בסופו של דבר, לאחר כחצי שעה מקור האור נעלם.
בסביבות השעה 1:00 בלילה בתאריך ה-16 באוקטובר 1957, בעודו חורש לבדו את שדות המשפחה הוא הבחין שוב באור האדום בשמי הלילה.
לטענתו של בואס, ה"כוכב" התקרב לעבר הכיוון שלו במהירות מסחררת, גדל בהתמדה עד שניתן היה לראות בבירור כי הכוכב הוא למעשה חללית בצורה אליפטית, החללית נחתה לידו בעת ששלוש "רגליים" יצאו מגוף החללית.
לטענתו של בואס, בשלב זה הוא ניסה לברוח מהמקום באמצעות הטרקטור שלו, אך לאחר שהמנוע של הטרקטור הפסיק לפעול במפתיע הוא נלכד בהמשך על ידי חוצן דמוי אנוש בגובה מטר וחצי שלבש סרבל אפור וקסדה.
לטענתו עיני החוצן היו קטנות וכחולות, ובמקום לדבר הוא השמיע קולות שנשמעו כמו נביחות.
לאחר מכן שלושה חוצנים נוספים הגיעו והכניעו את בואס ולאחר מכן תפסו אותו בידיו ורגליו וגררו אותו לתוך החללית.
לטענתו של בואס, לאחר שהוא הוכנס לתוך החללית, החוצנים הפשיטו אותו בכוח וגופו נמשח בנוזל סמיך שהתייבש במהירות.
לאחר מכן דגימות דם נלקחו ממנו בכוח מהסנטר.
לאחר מכן החוצנים לקחו אותו לחדר שבו הוא שהה לבדו בסביבות חצי שעה, ובמהלך פרק זמן זה נפלט גז מצינורות החדר שגרם לו לבחילות ולסחרחורות.
לטענתו של בואס, זמן קצר לאחר מכן נכנסה לחדר חוצנית דמוית אנוש, בלונדינית, בעלת עיניים כחולות מוארכות, שפתיים דקות ביותר וגוף נשי.
לטענתו, החוצנית אילצה אותו לקיים עמה יחסי מין.
לאחר מכן, לפני שהיא יצאה מהתא, הוא הבין ממנה כי בכוונתה ללדת את הצאצא שלהם בכוכב מוצאה.
לאחר שהחוצנית עזבה את התא חזרו החוצנים, והחזירו לו את בגדיו.
בהמשך החוצנים לקחו אותו לסיור בחללית, ובמהלך הסיור הוא ניסה לגנוב מהחללית מכשיר דמוי שעון כהוכחה לאמיתות המפגש, אך החוצנים גילו זאת ומנעו ממנו לקחת עמו את המכשיר.
לאחר מכן ליוו אותו החוצנים החוצה מהחללית, והוא צפה בה ממריאה במהירות גבוהה, עד שהיא נעלמה באופק.
כאשר חזר הביתה הוא גילה שהשעה הייתה 5:30 בבוקר וכי האירוע נמשך קרוב ל-4 שעות.
בשבועות שלאחר האירוע, בואס החל לסבול מבחילות ומחולשה, כמו גם מכאבי ראש ומפצעים על עורו.
פרט לאמו לא סיפר אנטוניו לאיש על האירוע, עד שבסופו של דבר החליט ליצור קשר עם העיתונאי הברזילאי חוסה מרטינס.
לאחר ששמע את סיפורו של בואס, יצר מרטינס קשר עם ד"ר אולאבו פונטס, רופא ברזילאי בכיר ומומחה בעל שם עולמי במחלות קרינה.
פונטס בדק את בואס והגיע למסקנה כי הוא סובל מרמות גבוהות של קרינה.
שלא בדומה לרוב המקרים של חטיפות-לכאורה של חוצנים, בואס היה מסוגל לזכור כל פרט מהחוויה ללא צורך ברגרסיה היפנוטית.
על אף שלאורך השנים בואס נמנע מלהעניק ראיונות בתקשורת אודות התקרית, בספטמבר 1978 הסכים בואס לקיים ראיון טלוויזיוני עם איש הטלוויזיה הברזילאי הנודע פלביו קאבלקאנטי (Flávio Cavalcanti).
בואס, שהיה בן 23 בלבד בעת אירוע החטיפה-לכאורה, סיים לימים לימודי משפטים, היה לעורך דין ובעל תואר דוקטור, נישא, והפך לאב לארבעה ילדים.
בואס נפטר בשנת 1992, בגיל 58, והוא דבק בסיפור החטיפה שלו במשך כל חייו, וסירב לקבל תשלום עבור פרסום סיפורו.
אנטוניו לופז גרסיה (בספרדית: Antonio López García; נולד ב-6 בינואר 1936) הוא צייר ופסל ספרדי, אשר ציוריו מתאפיינים בסגנון סוריאליסטי והיפר-ריאליסטי.
נולד בעיר טומליוסו שבמרכז ספרד, כמה חודשים לפני פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית, למשפחה של חקלאים.
דודו, אשר היה צייר, שם לב לכישרונו ונתן לו שיעורי ציור.
בשנת 1949 עבר גרסיה למדריד והתקבל ללימודים באקדמיה לאמנות יפה של סן פרננדו, שם למד בין השנים 1950 ל-1955. במהלך הלימודים פגש בציירת מריה מורנו-אלסו, עמה התחתן בשנת 1961. בשנת 1955 זכה במלגה ללימודים באיטליה, שם התעמק בציור איטלקי בתקופת הרנסאנס.
כבר בשנת 1957 החלה יצירתו להפגין מאפיינים סוריאליסטים שונים, כמו עצמים ודמויות מרחפות באוויר, ואובייקטים המופיעים שלא בסביבה הרגילה שלהם.
סגנון זה אפיין אותו לפחות עד לשנת 1964.
אנטוניו יניגרו (באיטלקית: Antonio Janigro; 21 בינואר 1918 – 1 במאי 1989) היה צ'לן ומנצח איטלקי.
בגיל שש התחיל לנגן בפסנתר ובגיל שמונה בצ'לו.
לאחר לימודים אצל ג'ובאני ברטי, נרשם לקונסרבטוריון ורדי במילאנו, שם למד אצל ג'ילברטו קרפאקס.
בהמשך למד יניגרו אצל דיראן אלכסאניאן ופבלו קזאלס באקול נורמל בפריז.
לאחר סיום לימודיו שם בשנת 1934, החל להופיע כסולן וברסיטלים עם דינו ליפאטי ופאול בדורה-סקודה.
חופשה שלא בעתה ביוגוסלביה הותירה את יניגרו תקוע שם למשך כל מלחמת העולם השנייה.
הוא התמנה לפרופסור לצ'לו ומוזיקה קאמרית בקונסרבטוריון של זגרב, שם סייעה השפעתו לפיתוח נגינת צ'לו מודרנית ביוגוסלביה.
כמו כן ניגן בשלישיית מאצ'ק - זולק - יניגרו, עם איוו מאצ'ק ושטייפאן זולק.
עם תום המלחמה סייר ג'אניגרו כסולן בדרום אמריקה ובמזרח הרחוק.
ב-1959 הסולן של פריץ ריינר, יחד עם מילטון פריבס וג'ון וייכר, בהקלטה מחודשת של התזמורת הסימפונית של שיקגו ל"דון קיחוטה" של ריכרד שטראוס.
יניגרו היה מורה מחונן, שלימד צ'לנים רבים ברחבי העולם.
רובם למדו בבית הספר הגבוה למוזיקה בשטוטגרט ובאוניברסיטת מוצרטיאום של זלצבורג.
בין תלמידיו היו יוליוס ברגר, מריו ברונלו, תומאס דמנגה, מיכאל פלקסמן, מיכאל גרוס, אנטוניו מנזס, אנדז'יי פטרץ, מריו דה סקונדי, ג'ובאני זולימה, גוסטבו טאבארס, אנריקו דינדו וכריסטוף תיינרט.
יניגרו היה מנצח מוערך, שניצח על תזמורת סימפונית לרדיו זגרב והופיע כמנצח אורח ברחבי אירופה.
התזמורת הקאמרית סולני זגרב הייתה יציר כפיו של יניגרו, שחי את יתר חייו בזגרב, שם הלך לעולמו ב-1989.
אנטוניו ויוואלדי: קונצ'רטו לכלים שונים.
סולני זגרב, אנטוניו יניגרו - מנצח.
"אגודת באך", תקליטי ואנגארד, Stereolab LP, BG/BGS-70665, 1960s
יוהאן סבסטיאן באך: 6 הסוויטות לצ'לו (1954, Westminster/Doremi DHR-8014~5
באך: 3 הסונאטות לצ'לו וצ'מבלו, רוברט ויירון-לקרואה (צ'מבלו) (1954, Westminster/Doremi DHR-8014~5)
לואיג'י בוקריני: קונצ'רטו לצ'לו בלה המול מז'ור, התזמורת הסימפונית של פראג בניצוח מילאן הורוואט (1948, Westminster/Doremi DHR-8016)
אנטונין דבוז'אק: קונצ'רטו לצ'לו בסי מינור, ג'אניגרו - סולן, תזמורת האופרה של וינה בניצוח דן דיקסון, (Westminster/ABC Records W-9716)
אנטוניו טמפסטה (באיטלקית: Antonio Tempesta; 1555 – 5 באוגוסט 1630) היה צייר ואמן תחריט עץ איטלקי.
במהלך לימודיו הוא צייר במגוון סגנונות, והושפע גם מסגנון המנייריזם וה-counter -Maniera.
תחילה היה תלמידו של סנטי דה-טיטו (Sati di Tito) ולאחר מכן למד אצל הצייר הפלמי Giovanni Stradano.
היה חלק מקבוצה גדולה של אמנים שעבדו תחת פיקוחו של ג'ורג'ו וזארי וציירו במשך 10 שנים את ציורי הקיר והתקרה של פאלאצו וקיו בפירנצה.
לאחר מכן הוא פנה לרומא, שם חבר לאמנים נוספים מהולנד.
יצירותיו ידועות בנושאי לחימה, פרשים וגם ציורים נוף נרחבים.
האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר הזמין את טמפסטה יחד עם הצייר הפלמי Matthijs Bril לצייר בציורי נוף את "תהלוכה העברת שרידי גרגוריוס מנזיאנזוס" (1572) בלוג'יה הנמצאת בקומה השלישית של ארמון האפיפיור.
בין השנים 1578-1583 הוא צייר מספר ציורי פרסקו בVilla Lante הנמצאת בBagnaia, וגם שיתף פעולה בפרסקו המקשטים את וילה ד'אסטה שבטיבולי.
כמו כן הוא צייר מספר סצנות קרב עבור בית מדיצ'י.
בין השנים 1583-1585 טמפסטה הוזמן על ידי האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר לצייר מספר פרסקו בכניסה ולאורך הקירות של כנסיית Santo Stefano Rotondo ברומא, בין הנושאים שצוירו "טבח החפים מפשע" וה-Seven Sorrows of the Virgin, מוטיב שלא היה נפוץ באיטליה באותו זמן, והושפע מהצייר ההולנדי ברנרד ואן אורלי.
יצירותיו של טמפסה משופעות בטבע וחיות, צייד וסצנות קרב, נמצאות גם בPalazzo Giustiniani ו-Palazzo Rospigliosi ברומא.
טמפסטה ידוע גם בשל ההדפסים הרבים שיצר בשיטות התחריט והתצריב.
בין השנים 1589-1627 יצר למעלה מ-1000 הדפסים, שנפוצו ברחבי אירופה.
סדרה של 150 הדפסים אודות מטמורפוזות של אובידיוס
סדרת של 220 תמונות מתוך התנ"ך, (לדוגמה בסדרה המתארת את בריאת העולם)
סדרת 13 הדפסים אודות מעללי הגבורה של הרקולס
בשנת 1612 הוא יצר סדרה של החרטים הנקראת "Batavorum cum Romanis Bellum" אשר הושפעה מהצייר ההולנדי אוטו ואן פן, הידוע גם בכינויו Vaenius.
הסדרה כוללת 36 תחריטים המראים את הקרבות בין הרומאים ושבטי גרמניה, כמו שהם מסופרים בכתביו של ההיסטוריון הרומאי טקיטוס.
ההדפסים מתארים קרבות ואירועים היסטוריים.
אחת מיצירותיו הידועות ביותר של טמפסטה היא מפה של רומא.
המפה, המורכבת מ-12 לוחות, נפרשת לגודל של 3.5 על 8 רגל.
המפה מציינת ומפרטת אתרים עיקרים בעיר, בעודו מפט את הנוף הכפרי מחוץ לחומות העיר, כדי להדגיש את הנוף העירוני.
המפה הודפסה במספר גרסאות, גם לאחר מותו, כל פעם מתעדכנת לפי השינויים בעיר.
בסוף המאה ה-17 הפסיקו לעדכן ולהשתמש במפה זו, ועברו להדפסים אחרים.
אנטוניו דמסיו (בפורטוגזית: António Damásio; נולד ב-25 בפברואר 1944) הוא פרופסור למדעי המוח וראש המכון ליצירתיות ומוח (BCI) באוניברסיטת דרום קליפורניה ומורה מן החוץ במכון סאלק.
במחקרו הראה דמסיו שלרגשות יש תפקיד מרכזי בקוגניציה חברתית וקבלת החלטות.
Looking for Spinoza: Joy, Sorrow, and the Feeling Brain, Harcourt, 2003 (יצא בעברית תחת הכותר: בחיפוש אחר שפינוזה - נפלאות הרגש ודרך פעולתו במוח)
אנטוניו טאיאני (באיטלקית: Antonio Tajani; נולד ב-4 באוגוסט 1953) הוא פוליטיקאי איטלקי המכהן כסגן ראש ממשלת איטליה ושר החוץ של איטליה.
לאחר לימודים בבית ספר תיכון על שם טורקוואטו טאסו ברומא, פנה טאיאני ללימודי משפטים בספיאנצה – אוניברסיטת רומא.
טאיאני כיהן כקצין בחיל האוויר האיטלקי.
לאחר שסיים קורס מיוחד בהגנה אווירית, בלאטינה שבלאציו, החל לשרת כבקר המפעיל מכ"ם לצורכי הגנה אווירית, בבסיס מכ"ם של חיל האוויר האיטלקי, בסן ג'ובאני טיטינו שבנפת קייטי.
טאיאני הפך לעיתונאי מקצועי, עורך לעניינים פרלמנטריים, עבור השבועון Il Settimanale, מגיש תוכנית החדשות של ערוץ הרדיו Rai Radio 1, וראש המערכת ברומא של העיתון איל ג'ורנלה.
הוא היה שליח מיוחד של העיתון ללבנון, ברית המועצות וסומליה.
מלבד איטלקית, טאיאני שולט באנגלית, צרפתית וספרדית.
ב-1988 נישא טאיאני לברונלה, איתה הביא לעולם שני ילדים.
בצעירותו היה טאיאני חבר מיליטנטי ב-Fronte Monarchico Giovanile (הברית האנרכיסטית הצעירה), ארגון הסטודנטים של ה-Unione monarchica italiana (האיחוד המונרכיסטי האיטלקי).
הוא סינגר בעקביות על השאיפה לאפשר לצאצאי בית סבויה לשוב לאיטליה מגלותם (שובם לאיטליה נאסר על ידי חוקת איטליה עד לשנת 2002, אז ביטל הפרלמנט האיטלקי את האיסור).
ב-1994 נמנה טאיאני עם מייסדי מפלגת פורצה איטליה, ואז שימש כמתאם אזורי של המפלגה בלאציו, מ-1994 עד 2005.
בעת כהונת ממשלו הראשון של סילביו ברלוסקוני, בשנים 1994–1995, כיהן טאיאני כדובר ראש הממשלה.
ב-1996 התמודד טאיאני על לקיחת חלק בקולג' האלקטוראלי של העיירה אלטרי, אך זכה ב-45.3% בלבד מהקולות, והפסיד למועמדהּ של הברית L'Ulivo (עץ הזית - ברית פוליטית של מפלגות מרכז-שמאל).
ב-2001 התמודד טאיאני על תפקיד ראש עיריית רומא, מטעם קואליציית Casa delle Libertà (בית החירות), אך הפסיד לוולטר ולטרוני, לאחר שזכה רק ב-47.8% מהקולות.
מאז 2002, היה טאיאני לאחד מ-10 סגני הנשיא של מפלגת העם האירופית.
הוא נבחר מחדש בקונגרס רומא, ב-2006, ובוועידת בון ב-2009, ושוב לאחר מכן בקונגרס בוקרשט ב-2012.
ב-1994 נבחר טאיאני כחבר הפרלמנט האירופי, וב-1999 וב-2004, נבחר שוב לתפקיד.
טאיאני היה יושב ראש הנציגות של פורצה איטליה לפרלמנט האירופי, מיוני 1999 ועד מאי 2008.
בבחירות לפרלמנט האירופי, שהתקיימו באיטליה ב-2004, נבחר טאיאני מטעם הרשימה של פורצה איטליה, לאחר שזכה ב-122,000 קולות.
הוא חסה תחת כנפיה של מפלגת העם האירופית.
טאיאני היה לחבר הפרלמנט האירופי המייצג את מחוז הבחירה של מרכז איטליה – לאטיום, מארקה, טוסקנה ואומבריה – מ-2004 ועד 2008, וכיהן בוועדה לענייני חוץ של הפרלמנט האירופי.
כמו כן, היה טאיאני לחבר מחליף בוועדה לענייני חירויות אזרחיות, צדק ונושאי פנים, וחבר במשלחת ליחסים עם ישראל.
בשנת 2006, ביחד עם עמיתו בפרלמנט האירופי, רנטו ברונטה , הפנה למועצה שאלה בנוגע לאפשרות של הצטרפותה של מדינת ישראל לאיחוד האירופי.
טאיאני היה חבר בוועדה לעתידה של אירופה, אשר ניסחה את המסמך שנועד לכונן אמנה לכינון חוקה לאירופה, חוקה אשר מעולם לא נכנסה לתוקף.
ב-8 במאי 2008 מונה טאיאני כאחד מ-28 חברי הנציבות האירופית, המייצג את איטליה, על ידי ראש הממשלה האיטלקי שזה עתה נבחר, סילביו ברלוסקוני, והחליף את פרנקו פראטיני, שמונה לשר החוץ של איטליה.
טאיאני מונה לנציב האירופי לענייני תחבורה.
הוא מונה רשמית לתפקידו על ידי הפרלמנט האירופי ב-18 ביוני 2008, כש-507 מחברי הפרלמנט הצביעו בעד המינוי, 53 התנגדו, ו-64 נמנעו.
בתפקידו זה קידם טאיאני את תוכנית החילוץ של חברת אליטליה, באמצעות מעורבות של מימון פרטי.
תוכניתו של טאיאני נכשלה ואליטליה נשארה במצב קשה, תוך שהיא זוכה לתמיכה כספית משמעותית מממשלת איטליה, בניגוד לחוקי המדינה.
טאיאני פיקח על יצירת רגולציה חדשה להסדרת פעילות האיחוד האירופי ביחס לנושאי תחבורה, בכלל זה הבהרת זכויותיהם של הנוסעים בתחבורה אווירית.
הכוונה הייתה להביא לכך שהנוסעים יזכו לקבל סיוע והחזרים כספיים, במקרה שבהם נמנעה מהם עלייה לטיסה, ובמקרים בהם הטיסה בוטלה או נדחתה.
הרפורמה הייתה כושלת ותוצאותיה היו התחמקות נרחבת של חברות התעופה ברחבי אירופה מעמידה בתנאים הרצויים, וניסיונות לניצול לרעה של הלקוחות.
הן חברות התעופה, הן הלקוחות, קראו לביצוע רפורמה חדשה בחקיקה הרלוונטית, על מנת להפוך אותה להוגנת ויעילה.
ב-2009 מונה טאיאני, כנציג הלאום האיטלקי, כחבר הנציבות האירופית – שכנשיאהּ שימש אז, בפעם השנייה, ז'וזה מנואל ברוזו – כנציב האירופי לתעשייה ויזמות.
טאיאני המשיך לשמש כאחד מארבעת סגני הנשיא של הנציבות.
אשרור מינויו של טאיאני לתפקיד בא לאחר הסרת מועמדותו של מאסימו ד'אלמה לתפקיד הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון.
לטאיאני הוצעה, כאלטרנטיבה, מועמדות לתפקיד נשיא מחוז לאציו.
מישל ברנייה מילא פעמיים כמחליף את מקומו של טאיאני, כשטאיאני היה בחופשה לרגל קמפיין בחירות לפרלמנט האירופי, בין ה-19 באפריל 2014, ועד ה-25 במאי 2014, וכמו כן כאשר טאיאני פרש מתפקידו, בתקופה שבין 1 ביולי 2014 ועד ה-16 ביולי 2014.
ב-2012 הזניק טאיאני את הקמפיין שלו למהפכה תעשייתית חדשה באירופה, על מנת להביא למהפך בכיוון המשברי של הכלכלה, ולשפר ולהעניק פנים חדשות לתעשייה האירופית.
היעדים הקונקרטיים של יוזמה זו היו להעלות את ערך התעשייה לכדי 20% מהתוצר המקומי הגולמי עד שנת 2020, תוך יצירת משרות חדשות, וקידום צמיחה בת קיימא.
במהלך 2012 הוביל טאיאני לניסוח הצעה לפישוט ההליך לרישום מכוניות, במדינה אחרת החברה אף היא באיחוד האירופי.
קונקרטית, ההצעה, אשר נכנסה לתוקף ב-2014, יועדה מלכתחילה להפחית למינימום את ההליכים המינהליים הנחוצים לרישום מכוניות, מסחריות, משאיות ואוטובוסים, במדינות אחרות החברות באיחוד.
יותר מכך, ההצעה נועדה להפוך רישום של רכב גנוב במדינה אחרת לבלתי אפשרי, תודות לשיתוף פעולה מוגבר של הרשויות המוסמכות ברמה האירופית.
בשאיפה לתמוך במאבק האירופי נגד זיוף של מוצרים תעשייתיים, שיגר סגן הנשיא טאיאני, בדצמבר 2012, קמפיין מוּדעוּת שיועד לפנות לאזרחי האיחוד.
יתרה מכך, בפברואר 2013 חיזקה הנציבות האירופית את הפיקוח שלה אחר השווקים, באמצעות תוכנית לחיזוק השליטה במוצרים בשוקי הפנים.
בפרט, הפכה התווית "Made in" לחלק מהדיון בזיופים, ובמיוחד בכל הנוגע לתעשיית הטקסטיל באיטליה.
חבילת הצעדים בנושא הוצגה על ידי טאיאני וטוניו בורג, הנציב האירופי לבריאות ובטיחות מזון, כשנכללה התייחסות מפורשת לכיתוב "Made in", הן ביחס למוצרים המיוצרים במדינות האיחוד האירופי, הן ביחס למוצרים המיוצרים מחוצה לו, על מנת להטיב לפקח על מה שנכנס לאזור הכלכלי האירופי.
בשאיפתו לקדם את התחרותיות, ואת הפיתוח בר הקיימא של תעשיית המכוניות האירופית, הציג טאיאני בנובמבר 2012 את תוכנית הפעולה CARS2020. התוכנית מתמקדת במעבר לשימוש במקורות אנרגיה יעילים יותר ובמקורות אנרגיה אלטרנטיביים, כמו גם בטכנולוגיות ובחומרים מתקדמים לתהליך הייצור.
בין הפעולות בהן נקט טאיאני על מנת להאיץ את הצמיחה ולהגיע, שוב, לשיעורים גבוהים של תעסוקה, היא תוכנית הפעולה המיועדת לתמוך ביזמים, באמצעות צעדים ספציפיים להקל על העברות עסקיות, להגדיל את הגישה למימון, ולתת הזדמנות שנייה לאחר פשיטת רגל.
יוזמה נוספת של טאיאני הייתה פרויקט שנקרא "Tourists 50,000", עליו הוכרז ב-1 ביוני 2011, ואשר התמקד בקידום תיירות בתקופות שאינן שיא עונת התיירות, בין אירופה לאמריקה הדרומית, בעידוד שיתוף פעולה בין ממשלות אירופה, תעשיית התיירות, וחברות התעופה.
יוזמות הקשורות לתיירות כללו את "עשרת הדיברות" באוגוסט 2012, סדרה של כללים לטיולים תוך שמירה מלאה על הבטיחות.
בנוסף, בנובמבר 2012 הציג טאיאני, בשיתוף פעולה עם הנציבה האירופית לענייני פנים, ססיליה מאלמסטרום, פרסום אשר נועד לבחון כיצד עשוי הפיתוח והיישום של מדיניות בנושא ויזות, לתמוך בצמיחה האירופית, באמצעות שיפור סיכוייהם של מטיילים ממדינות שאינן אירופיות, לבקר באיחוד האירופי.
במרץ 2013 מינה נשיא הנציבות האירופית, ז'וזה מנואל ברוזו את טאיאני, להוביל את קבוצת העבודה בנושא יחסי האיחוד האירופי–ברזיל, אשר כללה, בנוסף, את הנציב האירופי לסחר באותה העת, קארל דה-גוכט, ואת ראש הנציבות האירופית למחקר, חדשנות ומדע, מֶר קווין.
על הקבוצה הוטלה האחריות להערכת ההזדמנויות לשיתוף פעולה תעשייתי בין האיחוד האירופי וברזיל, ובפרט במגזרים הטכנולוגיים ביותר.
ב-11 ביוני 2013 הציג טאיאני את תוכנית הפעולה הראשונה, מאז 1977, לתעשיית הפלדה, על מנת לסייע למגזר להתמודד עם האתגרים הנוכחיים, ולהניח את היסודות לתחרותיות עתידית באמצעות טיפוח חדשנות, ויצירת צמיחה ומשרות.
הוועדה הציעה לתמוך בביקוש לפלדה אירופית, הן בתוך אירופה, הן מחוצה לה, על ידי כך שתפעל להבטיח שליצרני פלדה אירופים תהיה גישה למדינות שלישיות, בשוק סחר הוגן.
עם סיום כהונתו של מרטין שולץ כנשיא הפרלמנט האירופי, בראשית ינואר 2017, עברה נשיאות הפרלמנט, לשארית הקדנציה של הפרלמנט האירופי התשיעי (2014 - 2019), לידיה של קבוצת ה-European People's Party group (מפלגה בפרלמנט האירופי המורכבת מנציגים של מפלגת העם האירופית).
עם זאת, ההסכם בין ה-European People's Party group לברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים נראה פגום, ובכך הפכה מועמדותו של טאיאני, כנציג הנבחר של ה-European People's Party group, לתפקיד הנשיא, לפחות ודאית.
המתמודדים האחרים על התפקיד היו מועמד הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים, ג'אני פיטלה, מועמד הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה, גאי ורהופשטדט, מועמדת השמרנים והרפורמיסטים האירופים, הלגה סטיבנס, מועמדת מפלגת השמאל, Communist Refoundation Party, אלאונורה פורנזה, ומועמדת הברית החופשית של הירוקים האירופאים, ג'ין למברט.
ב-17 בינואר 2017 נבחר טאיאני לתפקיד נשיא הפרלמנט, לאחר ארבעה סיבובי הצבעה, בעקבות פרישתו של ורהופשטדט, והצהרת תמיכה מצד מועמד הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה.
טאיאני היה לאיטלקי הראשון שמחזיק בתפקיד נשיא הפרלמנט האירופי מאז אמיליו קולומבו מהמפלגה הדמוקרטית-נוצרית האיטלקית, שכיהן בתפקיד בשנים 1977–1979.
במרץ 2017 הזהיר טאיאני כי "אפריקה מסתכנת כעת בהפיכתה לקולוניה סינית", בהינתן שהסינים חושקים אך ורק בחומרי גלם, אך אינם מעוניינים ביציבות פוליטית.
בפברואר 2018 סימן סילביו ברלוסקוני את טאיאני כמועמדו לראשות ממשלת איטליה, במקרה שגוש המרכז ימין ינצח בבחירות הכלליות באיטליה, 2018 שנערכו במרץ אותה שנה.
טאיאני קיבל את המועמדות ב-1 במרץ.
במכתב מה-12 בפברואר 2013, הנציב האירופי דאז לענייני איכות סביבה, יאנז פוטוצ'ניק, הזהיר את טאיאני ביחס ל"דאגות מתפשטות ביחס לכך שביצועי מכוניות הותאמו היטב על מנת לעמוד במבחנים, תוך התעלמות מהגידול הדרמטי בפליטות, מחוץ לתחום צר זה".
טאיאני סירב לנקוט בפעולה או לדווח על חששותיו של פוטוצ'ניק, עד שב-2015 איששה פרשת דיזלגייט את חששותיו של הנציב.
בדיון שהתקיים לאחר מכן בנושא, טען טאיאני כי הוא לא יוּדע אודות הנושא בזמנו.
ערב בחירתו לתפקיד נשיא הפרלמנט האירופי, קבוצת הלהט"ב והאינטרסקס ILGA-Europe, הביעה את אכזבתה ממינויו של טאיאני לתפקיד זה, ומהתמיכה לה זכה מצד מפלגת העם האירופית ומהברית של הדמוקרטים והליברלים באירופה.
ILGA-Europe הצהירה כי דאגותיו של טאיאני, כפי שבוטאו ב-1996, ביחס לרווחתם הנפשית של זוגות בני אותו מין, ועמדתו, כפי שבוטאה ב-2014, כנגד משפחות שאינן הטרונורמטיביות, לא עולות בקנה אחד עם עמדת מפלגת העם האירופית והברית של הדמוקרטים והליברלים באירופה, ביחס לאי-אפליה על בסיס נטייה מינית.
העיר חיחון, בקהילה האוטונומית אסטוריאס, קראה רחוב על שמו של טאיאני, מתוך הוקרה לעבודה שעשה במהלך המנדט שלו כסגן נשיא הנציבות האירופית, בהיותו אחראי לתעשייה וליזמות.
לאחר משא ומתן קשה וממושך עם ראשי החברה ועם נציגי העובדים, הצליח טאיאני להשיג את פתיחותו מחדש של המפעל באפריל 2014, תוך שמירה על משרותיהם של שני שלישים מן העובדים.
קצין בלגיון הכבוד הצרפתי – הוענק על ידי שר החוץ הצרפתי לורן פביוס.
אנטוניו רוברט דניאלס הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1997–2011. ממוצעיו הכוללים ב-13 עונותיו ב-NBA הם 7.6 נקודות, 3.4 אסיסטים ו-1.8 ריבאונדים למשחק.
בין השנים 2015–2019 שימש כפרשן של משחקי אוקלהומה סיטי ת'אנדר ברשת הטלוויזיה "Fox Sports", ומאז עונת משמש כפרשן של הרשת במשחקי ניו אורלינס פליקנס.
דניאלס נולד בקולומבוס שבאוהיו, ובין השנים 1993–1997 למד באוניברסיטת באולינג גרין אשר בצפון אוהיו.
בשלוש עונותיו הראשונות בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצעים של 12.9 נקודות ו-4.5 אסיסטים למשחק, ובעונתו האחרונה הציג שיפור משמעותי כשהוביל את כל שחקני מחוז ה-MAC בממוצעי נקודות (24.0) ואסיסטים (6.8) למשחק.
בסיום אותה עונה נבחר לשחקן המצטיין של העונה במחוז.
בדראפט ה-NBA 1997 נלקח דניאלס על ידי ונקובר גריזליס בבחירה הרביעית, אחרי טים דאנקן, קית' ואן הורן וצ'אנסי בילאפס.
בעונתו היחידה עם הגריזליס פתח ב-50 משחקים, וקלע 7.4 נקודות בממוצע למשחק.
ביוני 1998 הועבר בטרייד לסן אנטוניו ספרס, ובעונתו הראשונה במדיה זכה באליפות ה-NBA, כמחליפו מהספסל של אייברי ג'ונסון.
בעונת העפיל עם הספרס לגמר האזור המערבי, אך קבוצתו הובסה מול לוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 0–4. במהלך הסדרה מול הלייקרס שימש כרכז הפותח של הספרס, והיה הקלעי השני של הקבוצה (אחרי דאנקן) עם 19.0 נקודות למשחק.
בארבע עונותיו בסן אנטוניו רשם ממוצעים של 7.7 נקודות ו-3.0 אסיסטים למשחק.
לקראת עונת נשלח בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס, ובשתי העונות העוקבות שיחק עבור סיאטל סופרסוניקס.
בעונת סייע לסופרסוניקס להשיג את המאזן הרביעי בטיבו באזור המערבי, 52–30, עם שיא קריירה של 11.2 נקודות בממוצע למשחק כמחליפו מהספסל של לוק רידנאוור.
בסיבוב השני של פלייאוף 2005 הציג דניאלס יכולת מצוינת עם ממוצע של 17.8 נקודות למשחק, אך קבוצתו הפסידה מול הספרס בתוצאה 2–4.
באוגוסט 2005 חתם על חוזה בוושינגטון ויזארדס.
בעונת שימש כרכז הפותח של הקבוצה בשל פציעה של גילברט ארינאס, וקלע 8.4 נקודות למשחק.
בכל 3 עונותיו המלאות בוושינגטון הודחה הקבוצה בסיבוב הפלייאוף הראשון על ידי קליבלנד קאבלירס.
בדצמבר 2008 הועבר דניאלס בטרייד לניו אורלינס הורנטס, עמה שיחק עד לסיום עונת .
בספטמבר 2009 נשלח למינסוטה טימברוולבס, אך שוחרר מהקבוצה בטרם שיחק במדיה, בשל פציעה בברכו אשר אילצה אותו להחמיץ את כל עונת .
בנובמבר 2010 הצטרף לקבוצת טקסס לג'נדס מליגת הפיתוח של ה-NBA, וב-38 משחקיו עמה רשם ממוצעים של 14.5 נקודות ו-8.6 אסיסטים למשחק.
באפריל 2011 חתם על חוזה בפילדלפיה 76' עד לסיום העונה, ושיחק עמה ב-4 משחקים בלבד.
בעונת 2011/2012 חזר לשחק עבור הלג'נדס, ובסיום העונה פרש ממשחק.
אנטוניו דיאס-מיגל סאנס (בספרדית: Antonio Díaz-Miguel Sanz; 6 ביולי 1933 באלקסאר דה סן חואן בסיודאד ריאל שבספרד – 21 בפברואר 2000 במדריד) היה שחקן ומאמן כדורסל ספרדי.
אימן את נבחרת ספרד בכדורסל במשך 27 שנים – שיא למספר שנים כמאמן נבחרת לאומית, בכל ספורט, בכל העולם.
דיאס-מיגל נחשב חלוץ בקידום כדורסל ברחבי העולם.
הוא הוכנס להיכל התהילה של הכדורסל כמאמן ב-1997, ובשנת 2007 נכנס להיכל התהילה של פיב"א.
דיאס-מיגל נולד באלקסאר דה סן חואן, ועבר למדריד בגיל צעיר.
היה כדורגלן בצעירותו, אך בחר בהמשך לשחק כדורסל בשל המאפיינים הפיזיים שלו, בהם גובה של 1.86 מ'.
שיחק בנבחרת בית הספר התיכון אינסטיטוטו רמירו דה מאסטו (Instituto Ramiro de Maeztu) במדריד, שבו הוקם בשנת 1948 מועדון אסטודיאנטס מדריד, בהשתתפות תלמידים ומורים בבית הספר.
הוא זכה פעמיים, בשנים 1960 ו-1961, באליפות ליגת העל הספרדית בכדורסל, עם ריאל מדריד.
דיאס-מיגל שיחק 26 פעמים במדי נבחרת ספרד בכדורסל.
הוא זכה במדליית זהב במשחקי הים התיכון בשנת 1955 במדי הנבחרת, ובמדליית כסף במשחקי הים התיכון ב-1959. לאחר המשחקים ב-1959 פרש מהנבחרת.
מיד לאחר פרישתו מקריירת המשחק שלו בכדורסל, החל דיאס-מיגל לאמן את אגילס בילבאו.
בעקבות פיטוריו של פדרו פרנדיס הוא הפך באופן זמני למאמן הראשי של נבחרת ספרד הבכירה עבור טורניר ידידות בהולנד ב-1965, והיה המאמן הראשי של הנבחרת באופן קבוע כאשר התברר שהמאמן שתוכנן להחליפו, אד ג'וקר , קיבל הצעה מסינסינטי רויאלס מליגת ה-NBA.
דיאס-מיגל עמד על הקווים כמאמן הקבוצה ב-431 משחקים.
הוא ליווה את הנבחרת בשישה טורנירים של המשחקים האולימפיים, והיא זכתה בהדרכתו במדליית כסף במשחקים האולימפיים בקיץ 1984 בלוס אנג'לס.
הנבחרת הלאומית שאימן דיאס-מיגל השתתפה גם ב-13 טורנירים של אליפות אירופה בכדורסל ("יורובאסקט") ובארבעה גביעי העולם.
תוצאות השיא של הנבחרת ביורובאסקט הן שתי מדליות כסף (באליפויות אירופה בשנים 1973 ו-1983) ומדליית ארד אחת (1991).
הוא זכה עם הנבחרת גם במדליית כסף במשחקי הים התיכון בשנת 1987.
בעקבות הגעת הנבחרת בהובלתו למקום העשירי באולימפיאדת ברצלונה ב-1992, פוטר דיאס-מיגל ממשרת האימון.
הוא תבע את התאחדות הכדורסל בשל פיטוריו, שבהם ראה לא-חוקיים.
בשנת 1993 אימן את קבוצת הכדורסל פלקנסטרו קאנטו מליגת העל האיטלקית בכדורסל, אך פוטר בעקבות שני ניצחונות בלבד בשמונת המשחקים הראשונים שלו עם הקבוצה.
בשנים 1996–1997 אימן את קבוצת כדורסל הנשים פול חטאפה , וזכה עמה באליפות ליגת העל הספרדית ובגביע הנשים בכדורסל בשנת 1997.
הוא זכה בתואר "מאמן השנה" של אגודת מאמני הכדורסל בספרד ב-1981 וב-1983, והפרס נקרא על שמו.
דיאס-מיגל נבחר למאמן נבחרת האולסטאר של פיב"א חמש פעמים.
על שמו נקרא אולם הכדורסל בעיר הולדתו, אלקסאר דה סן חואן.
ב-3 במאי 2022 הכריזה מושלת ניו יורק על מינויו של דלגאדו לסגנה, לאחר שהמשרה הייתה ריקה.
דלגאדו הושבע לתפקיד ב-25 במאי 2022. בבחירות 2022 נבחר דלגאדו לכהונה מלאה כסגן המושלת.
משניתן פומבי למחלוקות שהתגלעו בינו לבין הוקול, בפברואר 2025 הודיע דלגאדו כי לא יתמודד לכהונה נוספת כסגן מושל בבחירות 2026. אחר כך, ביוני 2025, הכריז על התמודדותו נגד הוקול על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל ניו יורק בבחירות 2026.
דלגאדו נולד בראשית שנת 1977 בעיר סקנקטדי שבמדינת ניו יורק, בנם של טוני דלגאדו ות'למה פ.
הוא למד בבית הספר התיכון נוטרדאם-גיבונס בישופ שבסקנקטדי ואף שיחק בנבחרת הכדורסל של התיכון.
הוא נרשם לאוניברסיטת קולגייט השוכנת בעיירה המילטון והוסיף לשחק בנבחרת הכדורסל לגברים של האוניברסיטה לצד אדונל פויל, לימים כדורסלן בקבוצת גולדן סטייט ווריורס.
ב-1996 שיחק בטורניר התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי שנערך באינדיאנפוליס, אינדיאנה.
דלגאדו סיים את לימודיו באוניברסיטת קולגייט ב-1999, ושנתיים לאחר מכן ב-2001 זכה במלגת רודס והחל את לימודי בקווינס קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
ובהמשך סיים לימודי תואר שני במשפטים בבית הספר הרווארד למשפטים.
אחרי תום לימודיו הגבוהים, עבר דלגאדו ללוס אנג'לס ב-2005 והתמקצע בתעשיית המוזיקה.
ב-2007 הוציא דלגאדו אלבום מוזיקה מתחום הראפ תחת שם הבמה "AD the Voice".
לאחר מכן עבד כליטיגטור במשרד עורכי הדין "אקין גאמפ" שבניו יורק.
במהלך בחירות 2018 בארצות הברית התמודד דלגאדו לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחזז הקונגרס ה-19 של מדינת ניו יורק.
בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית גבר דלגאדו על שישה מועמדים אחרים, ובבחירות הכלליות ניצב בפני חבר בית הנבחרים המכהן ג'ון פאסו, מועמד המפלגה הרפובליקנית.
במהלך מסע הבחירות מתח דלגאדו ביקורת על פאסו בשל דפוס הצבעותיו נגד חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה.
פאסו, לצד קרן המנהיגות של הקונגרס וועדת הקונגרס הרפובליקנית הלאומית, תקף את קריירת העבר של דלגאדו בתחום הראפ באמתלה כי מילות שיריו שלו היו פוגעניות, גסות ומיזוגניות.
העיתון הניו יורק טיימס גינה את ההתקפות הרפובליקניות של פאסו וכינה אותן "בריונות גזעית".
ב-6 בנובמבר 2018 ניצח דלגאדו את פאסו בפער של 7,593 קולות.
ב-9 בינואר 2019, עם התכנסות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, דלגאדו הושבע לתפקידו.
ב-3 במאי 2022, לאחר שסגן המושל בריאן בנג'מין נוכח הרשעתו בעבירות שוחד פדרליות, המושלת קת'י הוקול הכריזה כי בכוונתה למנות את דלגאדו לסגנה.
דלגאדו נשבע אמונים לתפקידו בשלהי חודש מאי 2022. היה מועמד המפלגה הדמוקרטית בבחירות לתפקיד סגן מושל ניו יורק בנובמבר 2022 ונבחר ביחד עם הוקול בבחירות לכהונה מלאה.
ב-2 ביולי 2024 הודיעה המושלת הוקול כי תתמודד לכהונה נוספת בבחירות 2026, כשלצדה דלגאדו כעמית למרוץ.
ב-10 ביולי אותה שנה קרא דלגאדו לנשיא ארצות הברית ג'ו ביידן לפרוש מהתמודדותו בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024. עמדתו בנושא זה סתרה את עמדתה של הוקול, שהמשיכה לתמוך במועמדותו של ביידן.
ב-13 בפברואר 2025 קרא דלגאדו להתפטרותו של ראש עיריית ניו יורק אריק אדמס, משזה נחשד בפלילים.
בעקבות דבריו מסרה לשכת הוקול כי דלגאדו "אינו מדבר בשם הממשל, ולא עשה זאת מעולם".
אתר האינטרנט "City & State New York" דיווח כי "המשבר המשפטי והמנהיגותי בניו יורק סיטי" חשף את הקרע בין הוקול לדלגאדו.
בעקבות זאת, ב-24 בפברואר 2025 הודיע דלגאדו כי לא יתמודד לכהונה נוספת כסגן המושל בבחירות 2026, וכי "ישקול אפשרויות אחרות".
מלשכת הוקול נמסר כי הוקול "כבר החלה לנקוט בצעדים לאיתור מועמד חדש לסגנה בבחירות 2026".
ביוני 2025 הודיע דלגאדו כי יתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד המושל נגד הוקול.
באוגוסט 2025 דיווח אתר "פוליטיקו" כי דלגאדו כמעט שלא עסק בעבודה רשמית מאז שהכריז על התמודדותו בבחירות המקדימות נגד הוקול.
לפי הדיווח, הוקול דאגה למדר את דלגאדו רחוק ככל האפשר: השנה צמצמה המושלת את סגל סגנה לעובד אחד בלבד, שללה את גישתו לחשבון הדוא"ל הממשלתי, ואף החרימה את הטלפון הנייד שלו.
אנטוניו לופז (מאייר) היה מאייר אופנה שיצירתו הופיעה בפרסומים כמו ווג, הרפרס בזאר, אל והניו יורק טיימס.
הוא פרסם מספר ספרים עם איוריו.
הניו יורק טיימס כינה אותו בהספד "מאייר אופנה גדול".
בדרך כלל הוא חתם על יצירותיו בשם "אנטוניו".
אנטוניו לופז נולד באוטואדו, פוארטו ריקו.
כשהיה בן שבע עברה משפחתו לעיר ניו יורק.
הוריו, מריה לואיזה קרוז ופרנסיסקו לופז השפיעו עליו ליישם את כשרונותיו האמנותיים באופנה.
הוא למד בבית הספר לאופנה טרפגן, בתיכון לאמנות ועיצוב, ובמכון הטכנולוגי לאופנה (FIT).
לופז סיים את לימודיו בבית הספר לאופנה טרפגן בשנת 1955.
כסטודנט בשנת 1962, החל בהתמחות במגזין Women's Wear Daily מה שהוביל אותו לעזוב את בית הספר ולעבוד בפרסום.
זמן קצר לאחר מכן עבר לתפקיד עצמאי בניו יורק טיימס.
הוא גם הכין איורים של עיצובי אופנה של צ'ארלס ג'יימס.
לופז עבד בשיתוף פעולה הדוק עם חואן ראמוס, ובמשך כמה שנים הם היו שותפים.
בשנת 1969 עבר לפריז יחד עם ראמוס והיה מקורבו של קרל לגרפלד.
הוא נשאר שם עד אמצע שנות השבעים.
לופז היה ידוע בכך שגילה דוגמניות צעירות ומוכשרות שהפכו למוזות שלו, המכונות לעיתים קרובות "נערות אנטוניו".
לופז גילה את ג'סיקה לאנג בשנת 1974. הוא גילה את ג'רי הול והתגורר עמה בפריז בתחילת קריירת הדוגמנות שלה.
הוא "גילה" את כוכבי העל של וורהול, דונה ג'ורדן וג'יין פורת', ונתן דחיפה חשובה לקריירה שלהן.
לופז וראמוס גילו גם את פט קליבלנד, גרייס ג'ונס וטינה צ'או.
ספר של איור האופנה שלו - "סיפורי אנטוניו מאלף לילה ולילה" יצא לאור בשנת 1985. הספר היווה את ההשראה לאירוע "לילות ערב" מארק ג'ייקובס ב-2007. ספר על הקריירה שלו "אנטוניו לופז: אופנה, אמנות, סקס ודיסקו", שראה אור בהוצאת ריזולי בספטמבר 2012.
מעגל החברים שלו כלל גם את הצלם ביל קנינגהאם; בסביבות 1966 אנטוניו הציג בפניו את הצלם דייוויד מונטגומרי, שהעניק לקנינגהם את המצלמה הראשונה שלו.
לופז מת מתסבוכת של איידס.
הוא חי בניו יורק אך שהה בלוס אנג'לס בזמן תערוכת אמנותו בגלריה רוברט ברמן בסנטה מוניקה.
שותפו לחיים חואן ראמוס שרד עד 1995, אז מת גם הוא מאיידס .
הצייר פול קרניקאס הוא נשיא קרן אנטוניו לופז.
זהו ארגון שמגייס כספים למחקר, טיפול וחינוך לאיידס באמצעות מכירות פומביות של צילומים.
הארגון נוסד בשנת 1987 בתגובה למותו של לופז.
עבודתו של לופז נכללה באפריל 2009 בתערוכת "קו האופנה", שאצר רוברט ריצ'רדס בחברת המאיירים בשיתוף עם קרן לסלי לוהמן לאמנות הומואים.
יצירתו נכללת גם בתערוכה "אופנת ציור" במוזיאון העיצוב בלונדון, אנגליה, בתאריכים 17 בנובמבר 2010- 6 במרץ 2011.
בשנת 2013 השיקה MAC Cosmetics קמפיין המוקדש ללופז.
במודעות הקמפיין הוצגו הדוגמניות ג'רי הול, פט קליבלנד ומריסה ברנסון, שהיו כולן ידידות קרובות של לופז ונקראו לעיתים קרובות "נערות אנטוניו" בתחילת דרכן בדוגמנות.
ביוני 2016 נפתחה התערוכה "אנטוניו לופז: אופנת פאנק עתידית" בניו יורק.
יצירות האמנות של לופז שימש השראה לאמן המאנגה היפני הירוהיקו אראקי, לרוב יצירותיו של לופז מוזכרות, ואף לעיתים מצולמות ישירות, בשערי הגיליונות של ההרפתקה המוזרה של ג'וג'ו.
העיצוב של אחד מגיבורי הסדרה, התבסס על עיצוב שעשה לופז לשער הניו יורק טיימס.
אנטוניו טיישיירה דה סוזה, רוזן סוזה פאלמלה השני (בפורטוגזית: António Teixeira de Sousa; 5 במאי 1857 – 5 ביוני 1917) היה רופא ופוליטיקאי פורטוגלי בתקופת המונרכיה החוקתית.
דה סוזה נולד ב-5 במאי 1857 בסליירוש, סברוזה.
הוא הפך לחבר במפלגת המחדשים השמרנית, ונבחר לראשונה לבית הנבחרים, ב-1889. מאוחר יותר הוא היה שר הצי והמושבות ומעבר לים (1900–1903), ופעמיים, שר האוצר (1903–1904, 1906).
הוא הפך לנשיא מועצת השרים (ראש הממשלה) ב-26 ביוני 1910, והיה ראש הממשלה האחרון של המונרכיה החוקתית כאשר המלך דום מנואל השני הודח על ידי מהפכה רפובליקנית ב-5 באוקטובר 1910. הוא עזב את הפוליטיקה לאחר הכרזת הרפובליקה, אך הראה תמיכה מתונה במשטר החדש.
אנטוניו ז'ואקים רודריגש ריביירו (בפורטוגזית: António Joaquim Rodrigues Ribeiro, נודע בשם הבמה אנטוניו וריאסואש (António Variações; 3 בדצמבר 1944 – 13 ביוני 1984) היה זמר-יוצר פורטוגזי של מוזיקת פופ.
על אף הקריירה קצרת השנים שלו בגלל מותו המוקדם בגיל 39, היה אנטוניו וריאסואש אחד מאמני הבמה החשובים בהיסטוריה של התרבות העכשווית בפורטוגל.
הוא שר והקליט סוגות של מוזיקת פופ עכשווית (פופ, רוק, הגל החדש וכו') מעורבבות עם מקצבים ומנגינות פורטוגזיות מסורתיות ויצר על ידי כך מוזיקה שנחשבה סמלית לליברליזציה שעברה החברה הפורטוגזית אחרי מהפכת הציפורנים מ-1974.
אופיין המקורי והפרובוקטיבי של יצירותיו המוקלטות הביא להכרתו כאחד האמנים החדשניים ביותר בהיסטוריה המודרנית של המוזיקה הפופולרית הפורטוגזית.
בחיי היום יום היה מעצב שיער.
אנטוניו וריאסואש נולד ב-1944 בשם אנטוניו ז'אוקים רודריגש ריביירו בשכונת דו פילאר בפישקל, פרגזיה של העיר אמארש במחוז בראגה בפורטוגל.
הוא היה החמישי מבין עשרת ילדיהם של דאולינדה דה ז'זוש ושל ז'יימה ריביירו.
בילדותו, האהבה למוזיקה אפשרה לו להימלט מחובותיו היומיומיים בעבודה בשדות כדי להשתתף בחגים העממיים המקומיים.
בגיל 11 עזב את בית הספר היסודי וכעבור זמן קצר התחיל לעבוד בכפר השכן (כיום עיר) קלדלש בייצור מזכרות וקישוטים קטנים.
רק מאוחר יותר השתתף בכמה שיעורי תיכון ערב.
בגיל שתים עשרה עזב את כפרו פישקל ועבר לעיר הבירה, ליסבון ועבד שם במשרד.
בשנים 1964–1967 שירת בצבא הפורטוגזי באנגולה במסגרת השירות חובה, בימי המלחמות הקולוניאליות של ארצו.
חזר למולדת בריא ושלם אולם החליט לנסוע ללונדון ועבד בה למשך שנה בשטיפת כלים בחדר אוכל של בית ספר.
ב-1976 חזר לזמן קצר לפורטוגל שהשתחררה מהדיקטטורה באפריל 1974. נסע אחר כך לאמסטרדם בה גילה את עולם המקצועי של מעצבי השיער, היה לספר ובשובו לליסבון.
בשנה הבאה פתח את הסלון הראשון לעיצוב שיער יוניסקס בפורטוגל, אחר כך סלון לעיצוב שיער לגברים במרכז ליסבון.
עם לקוחותיו נמנו כמה מידועני התעשייה המוזיקלית, בהם ז'וליו איזידרו, שדרן רדיו וטלוויזיה מפורסם, דבר שעזר לו בפריצת הקריירה האמנותית.
במקביל לעבודתו היומית, התחיל אנטוניו להופיע על במת מועדון לילה מקומי עם להקת מוזיקאים שנקראה "וריאסואש" ("Variações", כלומר "וריאציות" או Variétés – "שונות", שם שרמז על מגוון של הצלילים, הסגנונות וההשפעות המוזיקליות).
הזמר עצמו אימץ את השם אנטוניו וריאסואש כשם במה.
הסגנון החריג של משקפיו ותלבושותיו, לא שגרתיים עבור גבר בפורטוגל של אותה תקופה, משכו במהרה את תשומת לב הציבור.
החוזה עם חברת ולנטים דה קרווליו
ב-1978 הוחתם על חוזה עם המותג ולנטים דה קרווליו, אחד המותגים החשובים בפורטוגל.
אף על פי כן לא הורשה להקליט דבר במשך ארבע שנים כשהנהלת החברה התלבטה איזו סוגה תתאים לו יותר – פופ או פולקלור.
ב-1981 הופיע וריאסואש עם להקתו בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית "Passeio dos Alegres" בהנחיתו של איזידרו.
הוצג כ"וריאסואש ואנטוניו" וביצע שני שירים שלא היו ידועים קודם: "Toma o comprimido" ו-"Não me consumas".
בעקבות הופעה זו הוזמן מספר פעמים בתוכנית הרדיו "Febre de Sábado de Manhã", גם כן בהנחיתו של ז'וליו איזידרו.
ביולי 1982 הוציא את הסינגל הראשון, הפעם תוחת השם "אנטוניו וריאסואש".
בצד אחד שר את הפאדו הידוע "Povo que lavas no rio" הרפרטואר של עמליה רודריגז, ובצד השני – את השיר הלחין בעצמו, "Estou Além".
הכיסוי לפאדו של עמליה רודריגז עורר מחלוקות בציבור.
אולם עם הזמן התקבל כהוקרה מהדהדת של האמן לזמרת הגדולה.
ב-1983 הוא הקדיש לה את האלבום "Anjo da Guarda".
במאי 1983 שר כזמר חימום במופע של עמליה רודריגז באולם הגדול "Aula Magna" של אוניברסיטת ליסבון.
שניים משירי האלבום הזה – "O Corpo É Que Paga" ו-"E P'ra Amanha", שודרו ברדיו בסדירות.
בחגיגות "גברתנו של השלגים" (Nossa Senhora Das Neves) הופיע וריאסואש בכפר אנדופה, על יד כפר הולדתו וכל בני משפחתו באו למחוא לו כפיים.
אחרי סדרת קונצרטים פומביים חזר אנטוניו לאופלן והקליט בפברואר 1984 את האלבום השני והאחרון שלו, בכותרת "Dar & Receber" שהוצא לאור באותה שנה והתקבל בהתלהבות.
השיר "Canção de Engate" הפך ללהיט הגדול שלו.
כעבוד חודשיים ערך את מופעו האחרון בפרגזיה ויאטודוש (בעיר ברסלוש) בזמן חגיגת Feira Isabelinha (פיירה איזבליניה).
הופעתו הפומבית האחרונה התקיימה בתוכנית "A Festa Continua" – "החגיגה נמשכת" בהנחייתו של ז'וליו איזידרו.
ב-18 במאי 1984 התאשפז אנטוניו וריאסואש בבית החולים "פולידו ולנטה", בגלל תסמינים של דלקת סמפונות אסתמטית.
מאוחר יותר הועבר לבית החולים של הצלב האדום עם חשד לדלקת ריאות.
מצבו החמיר והתעורר חשד שלקה באיידס.
הוא מת בבוקר ב-13 ביוני ביום מותו של אנטוניוס הקדוש וביום הולדתו של פרננדו פסואה, משורר שיצירתו השפיע אל הזמר מאוד.
לווייתו התקיימה ב-15 ביוני בבזיליקת אשטרלה, בנוכחות בני משפחתו, עמיתיו המוזיקאים, מעצבי שיער ומעריצים.
הרשויות הורו לנעול את ארון המתים מחשש לבריאות הציבור, מה שחיזק את השמועות שחלה מסיבוכי איידס.