tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף הקפידו בני משפחת כהן-סקלי על נישואים פנימיים בין בני המשפחה בלבד, כך שכהן נשא רק בת כהן.
לפירוש המילה "סקלי" יש שני פירושים:
בימי הביניים הייתה תעשייה של עיבוד חוטי זהב בעיר סביליה שבספרד שכונה סקלי סיבילייאני.
הכינוי כהן-סקלי, אפוא, מסמל את ייחוס הכהונה העובר כחוט זהב בירושה מדור לדור, עד לכוהנים בבית המקדש שלבשו בגדים שזורי חוטי זהב.
גימטריית המילה 'סקלי' (מאתיים) היא כמניין 'צדוק', להורות על ייחוס הכהונה לצדוק הכהן הגדול שחי בימי דוד ושלמה.
הרב שלמה הכהן צבאן, ראב"ד אוג'דה, מחבר הספרים, שו"ת ויאסוף שלמה, שו"ת מעלות לשלמה ושו"ת דובב שפתי ישנים.
הרב דוד הכהן סקלי – מקובל, דיין ואב בית הדין של אוראן שבאלג'יריה, מחבר הספרים שו"ת קריית חנה דוד, דרשות על התורה לך דוד, לדוד ברוך ועוד
הרב אברהם הכהן סקלי – רב דיין ופוסק הלכה בעיר תאזה שבמרוקו, מחבר הספרים ברית כרותה ובאר מים חיים.
הרב אברהם הכהן צבאן – דיין, מורה הוראה, ראש ישיבת דבדו ורב העיר מֶלִיָיה שבמרוקו.
הרב שלמה הכהן זאגורי – דיין, פוסק הלכה ומגדולי חכמי מרוקו, רב העיר תאורירת ומחבר הספר ויקץ שלמה.
כהן אברי"ש היא משפחת כהנים מיוחסת ועתיקה, ולפי האגדה היא מיחוסיו של רבי ישמעאל כהן גדול.
למשפחה זו לא בא שם הלוואי בגלל מוצאה, אלא לאור שמו של אב המשפחה (כמו משפחת כהן יהונתן).
אברי"ש הוא ראשי תיבות של – אני בן רבי ישמעאל.
רב שאול הכהן, מחבר 'לחם הבכורים - כללי הדקדוק', בן המאה ה-18, ראב"ד ג'רבה, תוניסיה.
רב ניסים הכהן (בן מרדכי), בן המאה ה-18, ג'רבה, תוניסיה.
רב משה הכהן (בן שאול), בן המאה ה-19, אביו של רב שלום כהן ומחבר 'פני משה'.
רב שלום כהן, רבה של זרזיס, תוניסיה, ואביו של רב כלפון משה הכהן.
רב כלפון משה הכהן, ראב"ד ג'רבה, תוניסיה, ומגדולי רבני המאה ה-20.
רב ניסים הכהן (בן כמוס), בן המאה ה-20, ג'רבה, תוניסיה, ורב מושב שרשרת לאחר עלייתו לארץ.
רב רחמים חי חויתה כהן, ראב"ד ג'רבה באמצע המאה ה-20, ולאחר עלייתו לישראל רבו של מושב ברכיה.
כהן אלמע'רבי היא שושלת כהנים שחייתה ברובע הקטן (חארה צגירה), באי ג'רבה בדרום תוניסיה, והיוותה חלק מקהילת הכהנים של הרובע.
שם הלוואי (مغربي) של שושלת זו מלמד על מוצאה – מגרב (מערבה של צפון-אפריקה).
כהן טנוג'י היא משפחת כהנים שמוצאה מטנג'יר שבמרוקו.
למשפחה זו, שם הלוואי בא לה כתוצאה ממקום מושבה.
הרב ישמעאל כהן טנוג'י, בן המאה ה-16, תוניסיה.
הרב חיים דוד יצחק כהן טנוג'י, מחבר 'תורת המלך', התמנה לרבה הראשי של תוניסיה ב-1830.
הרב יהודה הכהן טנוג'י, מחבר 'ארץ יהודה'.
פרופ' קלוד כהן-טנוג'י, פיזיקאי וחתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1997.
כהן יהונתן היא משפחת כהנים אשר התגוררה בג'רבה ובתוניס, תוניסיה, אם כי מוצאה הוא מאלג'יריה.
למשפחה זו לא בא שם הלוואי בגלל מוצאה, אלא לאור שמו של אב המשפחה (כמו משפחת כהן אברי"ש) – יהונתן.
כל הצאצאים נקראו לאחר מותו של ראש המשפחה בשמו.
הרב סאסי מעתוק הכהן יהונתן.
הרב שושן כהן יהונתן – רב וגביר גדול ועשיר, אחיו של הרב סאסי.
בנו, הרב ציון כהן יהונתן.
בנו, הרב דוד הכהן יהונתן.
בנו, הרב יוסף הכהן יהונתן.
הרב בן ציון כהן יהונתן – רב בג'רבה ובזוארה שבלוב.
משפחה של דיינים ורבנים שפעלו בתוניסיה והעמידה מתוכה דיינים ורבנים ראשיים
רבי אברהם הכהן (באבא רבי) אבי המשפחה והרב הראשי ליהדות תוניסיה.
בנו רבי שמואל הכהן אב"ד בתוניסיה.
ורב ראשי ליהדות תוניסיה לאחר אביו.
שימש כדיין בבית דינו של רבי אברהם טייב (באבא סידי), וממנו החל שם המשפחה יצחקי.
רבי יוסף הכהן יצחקי כיהן כרב הראשי ליהדות תוניסיה.
בנו רבי שמואל הכהן יצחקי,שימש כדיין תחת פיקוחו של אביו רבי יוסף.
בנו רבי יצחק חי הכהן יצחקי.
רבי אברהם הכהן יצחקי בעל הספר המפורסם משמרות כהונה.
משפחת ירמוש היא משפחת כהנים אשר נוטריקון של שמם מציין את ברכת משה אל כלל שבט לוי (ובתוכם הכהנים); "יורו משפטך ליעקב ותורתך לישראל".
מסורת בידי יהודי תימן כי בני משפחת מגארי-הכהן הם צאצאי יהויריב, הראשונה ממשמרות הכהונה.
משפחת כהנים מהעיר שיראז שבפרס, בשנת 1885 החלו להגיע לירושלים והתיישבו בשכונת נחלאות.
ד"ר רחמים מלמד כהן (מורה)
משפחת כהנים (שנויה במחלוקת על היותה כהנית) מצפון אפריקה, השם הוא ראשי תיבות של הפסוק "אשה זונה וחללה לא יקחו" שמבטא את איסורי החיתון שלהם, אך נגד טענה זו יצא כבר לפני יותר מ-200 שנה הרב חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א), אשר לא היה כהן.
שם משפחה המשויך לכהנים יוצאי עדות אשכנז ומזרח אירופה.
מקורו בתרגום של המונח "כהן" ל-chaplain הלועזי.
שם משפחה לכהני יוצאי עדות אשכנז ומזרח אירופה ובפרט ממדינות דוברות רוסית או אזורים שנשלטו בידי האימפריה הרוסית.
מקורו בתעתיק של השם "כהן" לשפה הרוסית בה האות ה' לרוב מוחלפת באות ג' הקלה יותר להגייה בקרב דוברי השפה.
משפחת כהנים שהגיעה לעיר פורטו שבאיטליה מגרמניה לאחר הפוגרומים שנערכו בזמן מסעות הצלב, הכינוי המקורי של ראש המשפחה ר' אברהם-מנחם בר יעקב הכהן טרם הגיעה לאיטליה היה "רפא" שמשמעותו "עורב" בגרמנית, לאחר מכן התחבר השם לשם העיר ונהפך לשם רפפורט.
הרב שלמה יהודה ליב הכהן רפפורט
משפחות כהנים מאיראן שנאלצו להוסיף את הסיומת ששון או גבורה בראשית המאה העשרים בעודן באיראן כאשר החלו השלטונות לקיים רישום אוכלוסין ואף סירבו לרשום שתי משפחות שונות מאותו היישוב עם אותו שם משפחה 'כהן'.
לאור זאת נאלצו משפחות רבות להוסיף שם נוסף למשפחתן.
משפחת כהנים שהגיעה מהעיר איביה, אשר כיום בליטא.
משפחה ענפה אשר בידה מגילת ייחוס לשבט לוי מימי בית שני.
בגאורגיה ככלל לא היו משפחות כהונה ולוויה, אך בערך במאה השנים האחרונות חיו בה שלוש משפחות של כהנים שמוצאם מטורקיה שמם המקורי היה "כהן" והם שינו שם זה כשהגיעו לגאורגיה ל"כהנישווילי" כמנהג ומסורת המקום להוסיף "שווילי" – שמשמעותו 'בן' לשם המשפחה.
על פי מסורות היא מיוחסת לכהנים.
חלק מוסיפים לשמם את שם המשפחה "הכהן", כדי לחזק כהונתם.
משפחת אבוחצירא היא משפחה יהודית ממוצא מרוקאי השייכת לעדת התושבים שקדמו למגורשי ספרד במרוקו, וידועה בשושלת רבנים ענפה שהעמידה.
אבי המשפחה היה רבי שמואל אלבז, בן המאה ה-17, תלמידו של הרב חיים ויטאל.
מקורו של שם המשפחה הוא בשפה הערבית - "أبو حصيرة", בתעתיק לעברית "אבו חצירה", שפירושו "אבי המחצלת" או "בעל המחצלת".
שורשי המשפחה הידועים מתחילים ברבי שמואל אלבז, שהיה ככל הנראה הראשון שנקרא בשם זה.
ניתנו כמה הסברים לכינוי זה, שעברו הלאה לצאצאיו, ביניהם:
רבי שמואל נהג לחבוש כובע מחצלת ייחודי על ראשו, מסוג מחצלת שהיה משמש לאריזת מיני מתיקה בטורקיה.
כובע זה הקנה לו את שמו.
רבי שמואל היה עוסק לפרנסתו באריגת מחצלות מיוחדות.
במקום מגוריו הייתה מכשפה שהייתה לוכדת ורוצחת אנשים בכשפיה, לשם שימוש בדמם.
אירע ורבי שמואל נלכד בביתה, ושכנע אותה שלא תהרגנו כי יוכל לרקום לה מחצלות יקרות.
כשהסכימה, רקם מחצלת ועליה רקם בלשון הקודש 'אני שמואל לכוד בבית המכשפה ורוצה להרגני', המחצלת הוצאה למכירה בשוק על ידי עבדה של המכשפה, יהודי שראה זאת קנאה והביאה אל רב הקהילה היהודית שעד מהרה פעל לגייס כוח ולחלץ את רבי שמואל מביתה.
הרב ישראל אבוחצירא סיפר שמקובל בידיו מאבותיו כי רבי שמואל, שהיה עני, ביקש מרב חובל להפליג עמו מאיסטנבול שבטורקיה ליפו ללא תשלום.
כאשר סירב, ישב על מחצלתו על החוף, ושקע בספריו.
כאשר עזבה הספינה, המחצלת החלה להפליג על פני המים סמוך לספינה, וכשרב החובל ביקש מרבי שמואל בבהלה לעלות אל הספינה, סרב, עד הגעתם ליפו.
ישנן צורות איות שונות לשם המשפחה, בהן; אביחסירה, אביחצירא ועוד.
הראשון בשושלת משפחת אבוחצירא היה רבי שמואל אלבז.
בנו של רבי שמואל, רבי יוסף אבוחצירא (הראשון)
בנו, רבי מכלוף אבוחצירא (הראשון)
בנו, רבי יחייא אבוחצירא (הראשון)
בנו, רבי עיוש אבוחצירא (הראשון)
בנו, רבי יעקב אבוחצירא (הראשון)
בנו, רבי יחייא אבוחצירא (השני)
בנו, רבי אברהם אבוחצירא (הראשון)
בנו, רבי מסעוד אבוחצירא (הראשון)
נכדו, רבי יעקב אבוחצירא (השני), "האביר יעקב"
צאצאים מפורסמים במאות ה-19 עד ה-21
מחבר הספר "פיתוחי חותם", מכונה בפי יהודי מרוקו "האביר יעקב".
רבי יצחק דמן תולאל, על שם מקום קבורתו, שם נרצח (י"ד בשבט ה'תער"ב) בידי ליסטים כשיצא לגייס כסף לצדקה.
ממלא מקומו ברבנות במרוקו, היה מכונה "סבא דמשפטים".
מכונה ה"בבא חאקי", שימש כרב ברמלה ולוד מבכירי הציונות הדתית, היה מראשי תנועת המזרחי.
בנו, הבכור רבי אברהם אבוחצירא.
מכונה ה"בבא הנא" שימש רבה של העיר יבנה משנת 1950 כ-20 שנה.
הגיע לשמש כרבה של רמלה בנסיבות טראגיות לאחר פטירת אביו בתאונה.
בנו, הרב יעקב אביחצירא ממשיך דרכו של "הבבא הנא" ראש כולל "אשל אברהם" ברמלה.
איש ציבור, לשעבר, ראש עיריית רמלה, חבר הכנסת, שר בממשלה (שר הדתות, שר העבודה והרווחה ושר בלי תיק) ומנהיג מפלגת תמ"י.
בשנת 1982 ריצה עבודות שירות בעקבות הרשעתו בגנבה, מרמה והפרת אמונים.
רב העיר רמלה, לצד הרב האשכנזי ישראל גלזר.
מכונה בפי יהודי מרוקו "עטרת ראשנו".
הוצא להורג במרוקו, בידי מנהיג מקומי, בי"ד בכסלו תר"פ (ה-6 בדצמבר 1919).
אחד מן הרבנים והמקובלים הנחשבים ביותר של יהדות מרוקו ובכלל.
עלה לישראל ממרוקו, חי בנתיבות ונקבר שם.
מתחם קברו משמש אתר לעלייה המונית לרגל, ובמיוחד ביום ההילולא שלו.
מקובל גדול ונחשב מחולל ניסים.
כונה "בבא אלעזר", או "רבי אלעזר".
בנו רבי פנחס אבוחצירא ממלא מקומו וממשיך דרכו בבאר שבע.
בנו, רבי דוד חי אבוחצירא.
רבהּ הראשי (הספרדי) לשעבר של העיר נהריה ומתגורר בה עד היום.
ראש מוסדות "מאיר עיני ישראל" באשדוד.
ראש מוסדות "חזון מאיר ובית ישראל" באשדוד.
אביו של הרב יאשיהו פינטו.
חתנו הרב יוסף טולדאנו - רבה של גבעת זאב.
חתנו הרב עמינדב קריספין - לשעבר רבה של קריית ביאליק.
ייסד חצר עצמאית בנתיבות ומציג את עצמו כממשיך דרכו של אביו.
בנו רבי אבא אברהם אבוחצירא
בנו רבי יצחק דמן חיפה אבוחצירא, היה רב קהילת צפון אפריקה בא"י וכיהן כרב שכונת קריית אליעזר בחיפה.
בנו ר' דוד אבוחצירא מכהן כרב שכונת קריית אליעזר בחיפה.
מִשְׁפַּחַת אׇמְנָה (או מִשְׁפָּחָה אוֹמֶנֶת) היא משפחה המקבלת לחזקתה ילד לתקופה מסוימת, במטרה לתרום להתפתחותו הגופנית, הרגשית והחינוכית.
ישנן כמה דרכים בהן מסתיים סידור אומנה עם הגעת הילד לגיל 18, עם מעבר הילד לסידור חוץ-ביתי אחר, בהכרזה על אחד או יותר מהוריו הביולוגיים ככשירים להחזקתו או בהעברה לאימוץ.
מקור המילה "אומנה" הוא ממגילת אסתר, בה מסופר שאסתר גדלה אצל מרדכי – שהיה אומֵן שלה.
המגילה קוראת לקשר הזה אׇמְנָה: .
משך תקופת האומנה נע בין ימים בודדים לבין מספר שנים, בהתאם לסוג מסגרת האומנה:
אומנה קִצְרַת טְוָח – נעה בין מספר ימים למספר חודשים, מוצעת כאשר ילד עומד לקראת הליכי אימוץ, או במסגרת סידור חירום בעת משבר אקוטי ופתאומי.
במסגרת זו, מופקדים ההורים האומנים על הענקת הגנה מהירה ומרבית לילד, דאגה לצרכיו היומיומיים, והכנתו לקראת מעבר אפשרי.
אומנה ארוכת טווח (הנמשכת שנים ועשויה להגיע עד הגיע הילד לגיל 18, ילדים עם צרכים מיוחדים – לא מוגבל בגיל) – המסגרת המקובלת של סידור האומנה, במהלכה שוהה הילד במשפחה תקופת זמן יציבה.
במהלך השהות מטפלים ההורים האומנים בצרכיו השונים של הילד, ומודרכים כיצד ליצור עמו קשר, לטפחו ולחנכו, במטרה להקנות לו מסגרת יציבה ובטוחה.
בדרך כלל מוכוונים ההורים האומנים לשאוף ולפעול לשמירה על מערכת יחסים מתאימה עם ההורים הביולוגים, כדי להקל על הילד בגיבוש זהותו.
בנוסף למסגרת האומנה המקובלת, במסגרתה שוהה הילד במשפחת האומנה בכל שעות היממה, קיימת גם מסגרת אומנה יומית – במסגרתה שוהה הילד במשפחה אומנת במהלך היום, או בחלקו, ובעת ערב שב לבית הוריו הביולוגיים.
אומנה מוגדרת כפתרון זמני, בניגוד לאימוץ.
במצבים שונים ייתכן ותופסק שהות הילד במשפחה האומנת:
אם יוכרז הילד כבר-אימוץ, יועבר הילד למשפחה מאמצת.
בדרך כלל ילד ששהה במשפחה אומנת, והוכרז כבר-אימוץ, יועבר למשפחה אחרת לצורך אימוץ, אלא אם כן הוגדר מראש הסידור באומנה כ"אומנה לצורך אימוץ".
אם יימצא כי משפחתו הביולוגית של הילד השתקמה ומתפקדת, יוחזר הילד למשפחתו.
אם ניכרת אי-השתלבותו של הילד במסגרת האומנה, או אם נמצא שינוי מהותי בתנאי המשפחה האומנת (לדוגמה, שינויים במצב הכלכלי, הרגשי או הרפואי) שאינו מאפשר המשך שהות תקינה במשפחה, ייתכן ויוחלט להעביר את הילד למסגרת חלופית.
סידור האומנה הוא אחד מהסידורים החוץ-ביתיים הקיימים עבור ילדים.
ייתכנו אפיונים שונים לילדים המופנים למשפחה אומנת, באופן זמני או קבוע.
לאומנה נמסרים לרוב ילדים בסיכון, שהוריהם הביולוגיים נמצאו בעלי תפקוד הורי לקוי.
חלק מילדים אלו סבלו ממצבי התעללות והזנחה.
לעיתים מדובר בילדים שמשפחתם הביולוגית עברה משבר חריף (כגון: יתמות, גירושין).
חלק מהילדים המופנים לאומנה הם בעלי נכות או פיגור שכלי, שמשפחותיהם לא מוכנות או לא יכולות לטפל בהם.
לעיתים מדובר בתינוקות שננטשו בבית החולים על ידי הוריהם מיד לאחר הלידה לאחר שההורים גילו כי תינוקם סובל ממוגבלות קשה.
מחקר של מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל בחן מהן הסיבות העיקריות לשילוב ילדים עם מוגבלות באומנה בישראל.
ממצאי המחקר מגלים כי הסיבה השכיחה ביותר היא היעדר מסוגלות הורית (58%) ולאחריה הזנחה (24%) או בחירת הורים שלא לקחת את ילדם מבית החולים לאחר לידתו (20%).
בישראל, מדיניות משרד הרווחה נותנת עדיפות ראשונה לסידור במשפחה אומנת, על רצף הסידור החוץ-ביתי.
את עדיפותו של סידור זה ניתן לזקוף לטובת יכולותיה של משפחה להעניק לילד חום, יחס אישי ואווירה ביתית.
עדיפות זו מתחזקת בשל העובדה שתאוריות פסיכולוגיות שונות מצביעים על המשפחה כמקום המועדף להתפתחות טובה ותקינה של הילד.
בשנת 1972 היו בישראל 120 ילדים במשפחות אומנה.
בין החוקים העיקריים בנושא אומנה בישראל נמנים:
תקנות הכשרות המשפטית והאפוטרופסות (כללים בדבר קביעת שכר לאפוטרופסים), תשמ"ט-1988
תקנות אומנה לילדים (הכשרת מפקחים), תשע"ז-2017
תקנות אומנה לילדים (בקשה לרישיון), תשע"ט-2019
תקנות אומנה לילדים (מנגנון תלונה לילדים במסגרת השמה חוץ-ביתית), תשע"ט-2019
חוק הארכת תקופות (הוראת שעה – חרבות ברזל) (אומנה לילדים), תשפ"ד-2023
בתיקון לחוק דמי מחלה (היעדרות בשל מחלת ילד), שתוקפו מ-24 בספטמבר 2007, ניתנה להורה במשפחת אומנה הזכות להיעדר מעבודתו לשם טיפול בילדו החולה או הסובל ממוגבלות, בתנאים זהים לאלה של הורה טבעי, בתנאי שהורהו הטבעי או הורהו המאמץ של הילד לא מימש, באותם ימים, את זכותו זו.
הורים אומנים המקבלים ילד עד גיל 11 זכאים לחופשת לידה ולדמי לידה.
משפחות האומנה בישראל מקבלות החזר הוצאות חודשי ממשרד הרווחה, לשם אחזקת הילדים.
החזר זה כולל סכום חודשי קבוע, המיועד לכסות את הוצאות היומיום השוטפות, והחזרים מאוחרים על הוצאות נוספות.
המשפחות מוכרות כמתנדבות וכך מבוטחות בביטוח הלאומי.
לילדים באומנה יש ביטוח שיניים.
בשנת 2016 הוסדר נושא האומנה בחוק אומנה לילדים.
טרם חקיקת החוק הקריטריונים למשפחות מועמדות היו:
גיל האומנים לא יעלה על 55.
אישור רפואי על מצב בריאות תקין.
היעדר רישום פלילי והיעדר עברות מין לגבר.
יחסים בין אישיים תקינים בין בני הבית.
המלצות, בכתב ובעל פה, מגורמים בקהילה המכירים את המשפחה.
קבלה בסיסית את תפקיד האומנים: לאפשר את התפתחותו הנורמטיבית של הילד בכל תחומי החיים ולהיות בית משלים לביתו הביולוגי של הילד.
לשם כך ברב המקרים ממשיך להתקיים קשר קבוע עם הוריו של הילד.
נכונות שני בני הזוג לעבור הכשרה מיוחדת למועמדים לאומנה.
המשפחות חויבו בליווי וייעוץ מקצועי:
ליווי וייעוץ מתמשכים לאומנים על ידי מנחת אומנה קבועה.
מתן ליווי אינטנסיבי במצבי קליטה, פרידה ומשבר.
עזרה וייעוץ בנתינת שירותים מיוחדים לילד, כגון שיעורי עזר, חונכות, טיפול פסיכולוגי, שיקום פסיכאטרי, שילוב בקהילה, שילוב בחינוך, חינוך מיוחד, נוער בסיכון ועוד, כל זאת לפי התוכנית הטיפולית שנקבעה על ידי כל הגורמים המטפלים בילד.
מעקב אחר מצבו והתקדמותו של הילד באומנה.
ליווי או ייעוץ למפגשים עם ההורים הביולוגיים ועם העובדת הסוציאלית הקשורה אליהם.
מפגשים קבוצתיים התומכים בעבודה השוטפת והיומיומית של ההורים אומנים.
הכשרת משפחות חדשות לקראת תפקידן, ברמה אישית וקבוצתית.
עד לחודש מאי 2001 האחריות לנושא האומנה הייתה מוטלת על המחלקות לשירותים חברתיים, שהייתה אחראית על גיוס המשפחות, הכנתם, וליוויים במהלך השהות, ועל שמירת הקשר בין משפחות האומנה לבין אנשי המקצוע שעבדו עם משפחות המוצא של הילדים.
משרד הרווחה והשירותים החברתיים סיפק את הפיקוח המקצועי.
היותו של תחום האומנה במסגרת מחלקה בתוך הרשות המקומית היקשה על שילוב ילדים באומנה בערים אחרות, ובאיגום משאבים במקרים של ערים שכנות, כאשר באחדות מהן עולים צרכים, בעוד באחרות קיימים מענים בדמות משפחות המוכנות לשמש כאומנה.
קושי נוסף היה מהבחינה הכלכלית.
כאשר התחום היה באחריות הרשויות המקומיות, היה גם מימון משפחות האומנה באחריות הרשות המקומית.
הרשות המקומית הייתה אמורה לקבל החזר כספי ממשרד הרווחה, לאחר דיווח על ההוצאות, כמקובל.
רשויות מקומיות גרעוניות התקשו בגיוס משפחות אומנה, משלא יכלו להתחייב להעברת הכספים במועד לצורך החזקת הילדים.
בעקבות קשיים אלה ואחרים שנמצאו בהפעלת נושא האומנה, הוחלט על הפרטת התחום.
החל ממאי 2001, החלו בתהליכי הפרטת מערך האומנה לידי גופים מפעילים (עמותות עצמאיות מבחינה כלכלית), שעמדו בתנאי המכרז של משרד הרווחה והשירותים החברתיים.
בתהליך זה הועברה לעמותות האחריות על גיוס המשפחות, על הכנתם לקראת קליטת ילד, ועל הליווי הנדרש במהלך השהות במשפחה.
לעומת זאת, באחריות משרד העבודה והרווחה נותר הפיקוח על איכות הטיפול בילד ובמשפחה האומנת, והעברת ההחזרים הכספיים למשפחות, קביעת מדיניות, תקצוב ואחריות להתקדמות האומנה בישראל לאור הידע המצטבר בארץ ובעולם.
הפרטה זו הדגישה את מדיניות העדפה של הסידור באומנה - אחת ממטרות העברת תחום האומנה לעמותות הוגדרה כהגדלת מספר ההשמות החוץ-ביתיות באומנה, על פני סידורים חוץ-ביתיים אחרים.
כמו כן מיטוב האיכות המקצועית.
אור שלום - באזור המרכז.
מכון סאמיט - באזור ירושלים והדרום.
שחר - אומנה טיפולית ברחבי הארץ (מלבד ירושלים), ואומנה רגילה (כולל שיקום ומוגבלות שכלית התפתחותית) במחוז ירושלים.
א.ד.נ.מ - אומנה רגילה וטיפולית באזורי הצפון, המרכז והשפלה (מלבד ירושלים)..
בין השנים 1998–2001 שודרה הסדרה משפחה וחצי.
מארי נחמיאס, אם אומנה ל-52 ילדים, הייתה בין מדליקי המשואה ביום העצמאות 2019.
משפחות אומנות המטפלות בבעלי חיים עושות זאת בדרך כלל מסיבה הומאנית, נוסף על בעלי חיים שנמצאים בבעלותם, או כאשר אינן יכולות להתחייב לטפל בחיית המחמד לפרק זמן ארוך.
קבלת חיית מחמד לבית אומן דורשת אך ורק את הסכמת הצדדים לנסדר, ואינה מלווה בדרישות חוקיות.
משפחת אדמס הוא זיכיון מדיה שנוצר במקור כרצועת קומיקס על ידי המאייר האמריקאי צ'ארלס אדמס בשנת 1937.
רצועת הקומיקס של משפחת אדמס פורסמה בתחילה במגזין ניו יורקר בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. צ'ארלס אדמס התחיל את רצועת הקומיקס של משפחת אדמס עם מורטישה אדמס ומשרתה לרץ' ומאוחר יותר הוסיף למשפחת אדמס דמויות נוספות.
משפחת אדמס זכתה לפופולריות רבה.
רצועת הקומיקס של משפחת אדמס עובדה לסדרות טלוויזיה, סדרות אנימציה וארבעה סרטים באורך מלא.
רצועת הקומיקס התפתחה לזיכיון כאשר יצא העיבוד הטלוויזיוני הראשון שלה — סדרת הטלוויזיה "משפחת אדמס" ששודרה במקור במשך שתי עונות בשנים 1964 ו-1966 ברשת ABC כקומדיית מצבים מעורבת עם הומור שחור ואימה.
התוכנית ירדה אחרי שתי עונות מאחר שקומדיית מצבים אחרת של CBS בעלת סגנון דומה, "משפחת מאנסטר" (The Munsters), זכתה לנתוני רייטינג גבוהים יותר.
גם לאחר שהסדרה הסתיימה נותרו לה מעריצים.
בנוסף, בשנות השבעים הופקה גם סדרת אנימציה של משפחת אדמס בין השנים 1973–1975, ובשנות התשעים הופקה סדרת אנימציה של משפחת אדמס בין השנים 1992–1993.
בנובמבר 2022 עלתה סדרת הטלוויזיה "ונסדיי" לשירות הסטרימינג "נטפליקס".
הסדרה היא ספין אוף של "משפחת אדמס", ועוסקת בהתבגרותה של בת המשפחה ונסדיי אדמס כתלמידה בפנימייה התיכונית "אקדמיית נוורמור".
בעקבות ההצלחה של סדרת הטלוויזיה במהלך שנות התשעים הופקו שני סרטי לייב אקשן בזיכיון – "משפחת אדמס" (1991) וסרט ההמשך שלו "החיים לפי משפחת אדמס" (1993), אשר בוימו על ידי בארי זוננפלד והציגו את הדמויות בפני דור צופים חדש.
בשנת 2019 הופק סרט האנימציה "משפחת אדמס" ובשנת 2021 הופק סרט ההמשך שלו "משפחת אדמס 2".
בשנת 2010 עלה בברודוויי המחזמר "The Addams Family: A New Musical" בו כיכבו במקור נייתן ליין וביבי ניווירת'.
המחזמר היה מועמד בעבר לשני פרסי טוני בקטגוריית משחק ובקטגוריית מוזיקה.
משפחת אדמס מהווה פארודיה על משפחה כל-אמריקאית בורגנית טיפוסית.
מחד, משפחת אדמס מורכבת משני הורים אוהבים, בן ובת, סבתא, חיית מחמד.
מאידך, תחומי העניין של משפחת אדמס גותיים, גרוטסקיים ומקבריים.
הם מרבים לעסוק במוות, בייסורים ובאופל.
בשושלת המפוארת של המשפחה ניתן למצוא רוצחים מפורסמים, מכשפות, קוסמים וסתם בני משפחה לא שפויים.
כולם מהווים מקור גאווה והשראה למשפחה.
הם לא מפחדים מהעל-טבעי, אלא חיים אותו יום יום.
למעשה, הדבר הכמעט יחיד שמפחיד אותם באמת הוא החברה הנורמטיבית שסובבת אותם.
משפחת אוביץ הייתה משפחה של שחקנים ומוזיקאים יהודים ששרדו מאסר במחנה הריכוז אושוויץ בתקופת השואה.
רוב בני המשפחה לקו בגמדות.
מוצא משפחת אוביץ היה בכפר רוזאווליה במחוז מרמורש, בטרנסילבניה.
הם היו צאצאי שמשון אייזיק אוביץ (1868–1923), שלקה בגמדות ושימש כבדחן בחתונות וכרב נודד.
נולדו לו משני נישואים עשרה ילדים, מתוכם שבעה לקו בגמדות.
ילדים מנישואיו הראשונים לברנה פרוכטר (שהייתה בעלת גובה ממוצע) היו - רוזיקה (1886–1984) ופרנזיקה (1889–1980), שתיהן לקו בגמדות.
בעקבות פטירתה של אשתו ב-1901 נישא בשנית לבתיה ברטה הוס, שהייתה גם היא בעלת גובה ממוצע.
האם בתיה יעצה לילדיה שיישארו יחד במשך כל חייהם, עצה שכנראה הצילה את חייהם בהמשך.
היא אמרה: "באש ובמים, לעולם לא להיפרד; לשמור אחד על השני, ולחיות אחד למען השני".
אבי המשפחה נפטר בהיות הבת הקטנה בת שנתיים.
שבע שנים אחריו נפטרה גם האם, מותירה אחריה עשרה ילדים, שהצעירה בהם בת 9. ילדיהם הקימו להקה משלהם שנקראה "להקת ליליפוט".
הם שרו וניגנו באמצעות כלי נגינה קטנים המיועדים לילדים והופיעו בכל רחבי רומניה, הונגריה וצ'כוסלובקיה, כאשר בני המשפחה הגבוהים עוזרים מאחורי הקלעים.
חברי הלהקה שרו ביידיש, הונגרית, רומנית, רוסית וגרמנית.
כאשר לא היו בהופעות, הם התגוררו בבית אחד עם בני זוגם.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, היו במשפחה שנים-עשר אנשים, שבעה מהם נמוכי קומה.
כאשר תפסה הונגריה את צפון טרנסילבניה בספטמבר 1940, חוקי הגזע החדשים אסרו על אמנים יהודים לשעשע את מי שאינם יהודים.
בני המשפחה השיגו אישורים בהם הושמטה עובדת היותם יהודים, והם המשיכו בסיורים עד 1944. לאחר השתלטות הגרמנים על הונגריה, ב-15 במאי 1944, גורשו כל 12 בני המשפחה לאושוויץ ביחד עם כל בני הכפר.
למעט אחד מהאחים הגבוהים שנמלט מהגירוש, אך נעצר מאוחר יותר והוצא להורג.
משהגיעה המשפחה למחנה אושוויץ, היא משכה את תשומת לב השומרים הגרמנים.
אלו הזעיקו את רופא המחנה יוזף מנגלה אשר נהג לאסוף קוריוזים כגמדים ותאומים עבור המחקרים שלו בתורשה.
בני המשפחה שוכנו במתחם מיוחד שהיה באחריותו של מנגלה.
מנגלה היה סקרן במיוחד בשל העובדה שהמשפחה כללה הן נמוכי קומה והן בעלי גובה רגיל.
שמונה אסירים אחרים, בני משפחת שלומוביץ שהכירו את משפחת אוביץ, טענו שהם קרובי משפחה שלהם, ומנגלה צירף גם אותם לקבוצה של המשפחה שהייתה באחריותו.
על מנת לשמור אותם בריאים הוא דאג שיהיו להם תנאי מחיה היגייניים יותר, אוכל טוב וכלי מיטה משלהם.
מנגלה אפשר להם לשמור על הבגדים שלהם, והם לא נאלצו ללבוש את מדי הפסים של שאר יושבי המחנה.
בני המשפחה היו נתונים לבדיקות שונות.
בדיקות דם ומח עצם, לקיחת דגימות שיער ועוד.
הם גם הוצגו בפני קבוצות של רופאים ומבקרים שבאו למחנה לצפות במחקריו של מנגלה.
בשחרור המחנה נמצא מרשם התרופות של המשפחה.
הרישום הראשון שנמצא – יוני 1944. מנגלה לקח מח עצם מעמוד השדרה של כל בני המשפחה.
דם נלקח מהם כמה פעמים ביום.
הוא שפך מים חמים וקרים על אוזניהם ועקר את שיניהם.
פרלה הייתה מודאגת שמא מנגלה יתחיל סדרת ניסויים שנייה, אכזרית יותר.
"היינו בטוחים שמהמחנה הזה לא נצא על שתי רגליים".
דייוויס מתאר כיצד הוא מתקשה לדמיין איך זה לחיות עם מחשבה כזאת.
עשרה ימים לאחר מכן הכוחות הרוסים חדרו לאושוויץ ושחררו את כל 5,800 האסירים שנותרו בחיים.
לאחר שמונה חודשי גיהנום, משפחת אוביץ שוחררה כשכולם בחיים.
בשנת 2001, בגיל 80 התראיינה פרלה ואמרה: 'ניצלתי בעזרת חסדו של השטן'.
עם שחרור אושוויץ ב–27 בינואר 1945 על ידי הצבא האדום שוחררו בני המשפחה, ביחד עם בני משפחת שלומוביץ שניצלו בזכותם.
במסע ארוך לאחר השחרור, הגיעו בני המשפחה בחזרה לביתם בכפר, ושם גילו כי ביתם נבזז.
משם הם עברו לסיגט ולאחר מכן לבלגיה.
במאי 1949 עלו לישראל והתיישבו בחיפה.
הם החלו שוב במסעות של הופעות ברחבי הארץ.
הופעות אלו היו להצלחה והם הצליחו כבעבר למלא אולמות.
בשנת 1955, הם פרשו מהופעות ורכשו שני בתי קולנוע בחיפה – "גנים" ו"כרמל", אותם ניהלו, הפעם מאחורי הקלעים.
כעבור כעשור נסגרו שני בתי הקולנוע.
הגברים מהמשפחה שנישאו, הולידו צאצאים בעלי גובה רגיל.
הנשים במשפחה לא יכלו ללדת עקב מבנה גופן.
חלק מבני המשפחה הגיע לגיל מופלג.
רוזיקה אוביץ נפטרה בשנת 1984 בגיל 98. פרלה אוביץ הייתה הצאצאית האחרונה שנפטרה - בשנת 2001.
נינתו של אברהם היא הזמרת דנה ליקוורניק, שכתבה לזכרו את השיר "איש קטן".
נאמנים לצוואת אמם – לעולם לא להיפרד, קבורים כל בני המשפחה בחלקת קבר משותפת בחיפה.
על בני המשפחה נעשו שני סרטים תיעודיים – "ליבה פרלה" בהפקת שחר רוזן, שהופק ב-1999. הסרט זכה במספר פרסים בפסטיבלים של סרטים תיעודיים.
הסרט השני – "עמידה זקופה באושוויץ" הופק בשנת 2006, על ידי ביל ברומר.
בסרט "פעם הייתי" הוצגה דמותה של משפחת גמדים המחזיקים בבית קולנוע בעיר התחתית בחיפה שהתבססה על סיפורה של משפחת אוביץ.
את הדמות המרכזית במשפחה ("סילביה"), גילמה השחקנית בת-אל פאפורה, בתי הקולנוע של המשפחה כבר לא היו קיימים ולכן צולם הסרט במה שהיה קולנוע "הדר" ברחוב קיבוץ גלויות.
הסרט מבוסס על הספר "בשבילה גיבורים עפים" של אמיר גוטפרוינד.
אוירבך (מוכר גם כאויערבך, אויערבאך או אורבך) הוא שם משפחה יהודי אשכנזי שמקורו, ככל הנראה, מהעיר אווערבך (Auerbach), בוואריה.
משפחת אוירבך היא גם משפחת רבנים מפורסמת.
התיעוד הראשון הקיים של שם המשפחה אוירבך נמצא בארכיון הכללי של מדינת באדן, בקרלסרוהה, שם נמצא כתב חסות וזכות מגורים מתאריך 1 ביולי 1499 עבור יהודי בשם משה מאווערבך (Mosse Juden von auwerbach) שניתן על ידי שליט פפאלץ העילית, שם כתוב:
תיעוד מאוחר יותר של אותו אדם נמצא בארכיון העיר אמברג.
מדובר בשני מסמכים המתעדים כי היהודי משה מאוורבעך שילם את מס היהודים השנתי וכן רישיון ליהודי משה הגר באווערבך למעבר חופשי עבור גביית חובותיו.
על פי הניסוח שנכתב על מצבת ביתו גיטל שנפטרה בשנת 1522, "פה טמונה האישה...
מרת גיטל בת ר' משה אורבעך ז"ל", נראה כי משה אימץ את שם העיר כשם משפחתו.
על פי ד"ר דניאל י.
כהן משה אויערבך הוא ככל הנראה אבי סבתו של הרמ"א והראשון שנשא את שם המשפחה הזה.
בני המשפחה השונים נפוצו על פני מערב ומזרח אירופה.
נתן רפאל אוירבך משער בספרו שומרי משמרת הקודש כי ככל הנראה לווריאציות השונות של השם המשפחה, אוירבעך, אוערבאך ואורבך, יש שורש משותף, אולי אותו משה אוירבך המוזכר להלן.
אילן היוחסין של משפחת אוירבך מבוסס על כתב ידו הרב צבי הירש אוירבך מורמייזא.
אילן זה הועתק ונמצא בשלושה עותקים: בכתב ידו של הרב צבי בנימין אויערבך ובכתב ידו של בנו הרב אביעזרי זעליג אויערבך - שניהם הוסיפו לו נתונים, וכתב היד השלישי הוא של נכדו, הרב יצחק אויערבך, כולם רבנים בקהילת הלברשטאדט.
אילן היוחסין מתחיל בר' דוד טעבלה אויערבך מווינא בשנת של"ה (אביו של רבי שמעון וולף אוירבך), ומסתיים בר' צבי בנימין אויערבך, שנת תרס"א, שנפטר בשנת תשל"ג בתל אביב.
משפחת אדמס הוא סרט קומדיה שחורה אמריקאי משנת 1991, המבוסס על דמויות מאת צ'ארלס אדמס, בבימויו של בארי סוננפלד ובכיכובם של אנג'ליקה יוסטון, ראול ג'וליה, כריסטופר לויד, כריסטינה ריצ'י, דן הדייה, אליזבת' וילסון, ג'ימי וורקמן, קארל סטרויקן, ג'ודית' מלינה.
הסרט הוקרן לראשונה בלוס אנג'לס ב-16 בנובמבר 1991. הסרט עלה לאקרנים ברחבי העולם ב-22 בנובמבר 1991, וזכה לביקורות מעורבות.
בשנת 1993 הופק סרט המשך לסרט זה, בשם "החיים על פי משפחת אדמס".
הסרט עוסק במשפחת אדמס, משפחה גותית הנמשכת לאפל, למסתורי, לרומנטי ולמורבידי.
החברה מקבלת את המוזרות שלה מכיוון שמשפחת אדמס היא משפחה עשירה מאוד.
עורך הדין של גומז, אבי המשפחה, טולי אלפורד, חייב כסף רב בשוק השחור לאביגיל קרייבן.
הוא מבחין שבנה גורדון דומה לפסטר, אחיו האובד של גומז.
הוא מציע לה להשתמש בבנה גורדון כדי שיתחזה לפסטר, ירכוש את אמונם של משפחת אדמס, יגלה את הכספת בו הם שומרים את כספם הרב ויסייע להם לשדוד אותה.
גורדון מסכים לתוכנית וגומז מקבל אותו כפסטר אחיו האובד, בשמחה רבה.
גורדון מתחיל להתקרב למשפחה, ובייחוד לצמד הילדים, וונסדיי ופגסלי, אך אמו הופכת חמדנית וקיצונית יותר ויותר ומנסה לפרוץ לכספת הממולכדת אך ללא הצלחה.
לבסוף, היא לוכדת את מורטישיה, אם המשפחה, ואחר כך את שאר המשפחה.
היא מאיימת עליהם בעינויים כדי שיגלו לה איך לפרוץ לכספת.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותאנג'ליקה יוסטוןמורטישה אדמסראול ג'וליהגומז אדמסכריסטופר לוידהדוד פסטר / גורדון קרייבןאחיו הבכור של גומזכריסטינה ריצ'יוונסדייפול בנדיקטהשופט ג'ורג' וומאקשכנם של משפחת אדמסדן הדייהטולי אלפורדעורך-דינו של גומזאליזבת' וילסוןאביגיל קרייבןאימו המאמצת של גורדוןג'ימי וורקמןפאגסליקארל סטרויקןלארץ'המשרתג'ודית מלינהסבתאאימה של מורטישהכריסטופר הארט"דבר"דנה איביימרגרט אלפורדאשתו של טוליג'ון פרנקליןהדודן "זה"
הסרט קיבל ביקורות מעורבות באופן כללי ולציון 60% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 40 ביקורות.
משפחת אלביצי (באיטלקית: Albizi או Albizzi) הייתה המשפחה ששלטה בפירנצה מ-1382 ועד 1434. המשפחה הייתה יריבה של בית מדיצ'י.
מקור המשפחה בעיר ארצו ובניה הגיעו למעמד של אוליגרכיה מקומית בפירנצה ושלטו בממשלת הרפובליקה במשך שני דורות.
בשנת 1378 ארגנה הגילדה של מנפצי הצמר מרד עממי בשלטון ("מהפכת כפכפי העץ"), משפחת אלביצי, בראש קבוצת משפחות עשירות אחרות, בהן משפחת סטרוצי, שכרה את שירותיו של שכיר החרב הנודע ג'ון הוקווד לדיכוי המרד והפכה לחזקה במשפחות העיר.
מעמד המשפחה התחזק עוד ב-1382 לאחר שצבא פירנצה הביס, בסיועו של הוקווד ושכירי החרב שלו, את צבאו של ג'אן גלאצו ויסקונטי והעיר השיגה הסכם שלום עם דוכסות מילאנו החזקה, תוך שימור עצמאותה.
ב-1427 הייתה משפחת אלביצי למשפחה העשירה והחזקה בעיר ללא ערעור.
למרות שחברי המשפחה היו פטרוני אמנים, הם השקיעו את רוב התקציב העירוני בשכירת חילות שכירי חרב ובמסעות מלחמה נגד לוקה, פיזה, סיינה, מדינת האפיפיור ודוכסות מילאנו.
אבי המשפחה היה מסו דלי אלביצי (Maso degli Albizzi; 1343–1417).
שני בניו היו רינלדו דלי אלביצי (Rinaldo degli Albizzi; 1370–1442) והבכור לוקה (Luca Albizzi).
בעוד שרינלדו היה יריבו של קוזימו דה מדיצ'י ובן בריתה של משפחת סטרוצי, היה לוקה חברו של קוזימו ללימודים ובן בריתו ואף חלק עמו את העניין באמנות.
ב-1433 הצליח רינלדו לשכנע את ראשי הציבור להגלות את קוזימו דה מדיצ'י מהעיר, אך לאחר שפירנצה הפסידה בקרב מול דוכסות מילאנו, ירדה קרנה של משפחת אלביצי.
שובו של קוזימו מהגלות זמן קצר לאחר מכן סימן את עלייתו של בית מדיצ'י כשליטי העיר ואת סוף תקופת משפחת אלביצי, שנאלצה לגלות מהעיר.
אחיו של רינלדו, לוקה הורשה להישאר בעיר, נשא לאישה בת מדיצ'י ואף הפך לאחד מ"תשעת האזרחים הנכבדים", חבר הממשלה המצומצמת של העיר (Gonfaloniere di Giustizia).
ג'ובאנה אלביצי-טורנבואוני (Giovanna Tornabuoni degli Albizzi; 1468–1488) מסמנת התקרבות בין משפחות אלביצי ומדיצ'י.
אביה החורג, ג'ובאני טורנבואוני (Giovanni Tornabuoni), היה דודו של לורנצו דה מדיצ'י.
ג'ובאנה מופיעה במספר יצירות אמנות של הציירים סנדרו בוטיצ'לי (מופיעה בין השאר בפרסקו "ונוס ושלוש הגרציות מגישות מתנות לנערה צעירה") ודומניקו גירלנדיו.
משפחת אוסטרוגסקי (בפולנית: Ostrogscy, בליטאית: Ostrogiškiai, באוקראינית: Острозькі-Ostroz'ki, ברוסית: Острожские -Ostrozhskie) הייתה משפחת אצולה מרכזית בדוכסות הגדולה של ליטא ובאיחוד הפולני-ליטאי.
שם המשפחה נגזר מהעיר אוסטרוה שנמסרה לדניילו דמיטרוביץ' (Danylo Dmytrovych) מאת מלך ממלכת גליציה-ווהלין באמצע המאה ה-14. דמיטרוויץ' היה ככל הנראה נצר לשושלת רוריק.
בנו, הנסיך פיודור דמיטרוביץ' אוסטרוגסקי (Feodor Danilovich Ostrogski) היה מאנשיו של הדוכס הגדול ולדיסלב השני יגיילו, שהעניק לו את טירת אוסטרוה, את קורץ ואת תואר מושל ווהלין ב-1387. נחלת המשפחה גדלה וכללה 24 ערים, 10 עיירות ומעל 100 כפרים ושטחים חקלאיים נרחבים בווהלין, פודוליה וגליציה.
אחד מצאצאיו של פיודור דמיטרוביץ' היה קונסטנטי (Konstanty Ostrogski) שמונה להטמאן הגדול של ליטא ופיקד על צבאה בקרב אורשה (1514) נגד נסיכות מוסקבה.
גם צאצאיו נשאו בתואר ההאטמאן הגדול של ליטא.
בניגוד לבתי אצולה עילית אחרים (מגנאטים) מן האזור דבקו בני אוסטרוגסקי בנצרות יוונית-אורתודוקסית ולא המירו דתם לנצרות קתולית ובכך נמנעו מהפכתם לפולנים.
המשפחה טיפחה את השפה הרותנית ואת תרבותה ומימנה בתי ספר בהם נלמדה השפה.
ב-1581 הודפס במימון המשפחה "תנ"ך אוסטרוג" (באוקראינית: Острозька Біблія; ברוסית: Острожская Библия), בסלאבית כנסייתית עתיקה ובאותיות קיריליות, תרומה חשובה לביסוסה של הכנסייה האורתודוקסית באזור.
הצאצא האחרון של המשפחה היה יאנוש (Janusz Ostrogski ;1554–1620).
נחלות המשפחה עברו דרך קשרי נישואין למשפחת לובומירסקי.
משפחת אורסיני (באיטלקית: Famiglia Orsini) היא משפחת אצולה איטלקית עתיקה ומכובדת, ממשפחות האצולה של רומא ויריבתן של משפחת קולונה ובית בורג'ה.
המשפחה התפצלה למספר ענפים בטוסקנה, בממלכת נאפולי ואף באוסטריה.
בין בני המשפחה 34 קרדינלים, שלושה אפיפיורים (סלסטינוס השלישי, ניקולאוס השלישי ובנדיקטוס השלושה עשר) ומצביאים-שכירים לשלל שליטים.
עיקר כוחה של המשפחה היה בעת ימי הביניים והרנסאנס האיטלקי, רוב כוחה שקע במאה ה-17. איזבלה אורסיני, צאצאית המשפחה, ילידת 1975 ושחקנית במקצועה ("פרז הצעיר"), נישאה לנסיך ממשפחת המלוכה הבלגית בשנת 2009.
מקורה של המשפחה ממשפחת בובונה, משפחה רומאית מן המאה ה-11, ראשי המשפחה הראשונים נטלו את שם המשפחה בובונה-אורסיני.
מקור כוחה ועושרה של המשפחה נובע מג'קינטו בובונה (Giacinto Bobone), שנבחר ב-1191 לאפיפיור סלסטינוס השלישי.
הוא היה נפוטיסט, שדאג לשבץ את אחייניו כקרדינלים והעניק להם נכסים, לאחיינו ג'ובאני העניק נחלות (פייף) בנפת רומא ולאחיינו אורסו די בובונה העניק משרה בכירה במנהל העיר רומא.
שם המשפחה אורסיני נובע מאורסו זה.
במאה ה-13 התפצלה המשפחה לשני ענפים.
נפולאון אורסיני, שהיה מצביא-שכיר של מדינת האפיפיור עבר לעיר מנופולה (Manoppello), שם התקיים ענף משפחת אורסיני עד 1553. מתאו רוסו "הגדול" היה ב-1241 למושל רומא ומגינה וראש מפלגת הגואלפים, שתמכה במדינת האפיפיור (מול מפלגת הגיבלינים, תומכי האימפריה הרומית הקדושה, בראשות משפחת קולונה).
למתאו היו עשרה בנים, שחילקו ביניהם את נכסיו, הבולט בהם היה ג'ובאני שנבחר ב-1277 לאפיפיור ניקולאוס השלישי.
הענף העיקרי של המשפחה נותר ברומא והיה מקורב מאוד למינהל מדינת האפיפיור.
בסיס המשפחה היה בארמון שרכשה ב-מאה ה-12 בעיירה מונטרוטונדו (Monterotondo) שבפאתי רומא.
רבים מבני המשפחה כיהנו כקרדינלים ונשאו במשרות בכירות בקוריה של הכס הקדוש והיו סנטורים של רומא, בהם נפולאון בן בנו השלישי של מתאו רוסו שהיה קרדינל ונשא משרות ניהול בכירות במדינת האפיפיור בין 1288 ל-1324.
רבים מבני המשפחה היו מצביאים שכירים, בהם פרנצ'סקו שהוביל את צבא פירנצה במלחמתה נגד בית ויסקונטי מדוכסות מילאנו ב-1370, והאחים ג'קומו ולורנצו שנלחמו במאה ה-15 בשירות מדינת האפיפיור, ממלכת נאפולי ופירנצה.
בתו של ג'קומו, קלריצ'ה, הייתה רעייתו של לורנצו דה מדיצ'י ("המפואר").
הקרדינל ג'ובאני בטיסטה אורסיני נרצח על ידי צ'זרה בורג'ה ב-1502 לאחר שהוביל את המתנגדים לאביו, האפיפיור המושחת אלכסנדר השישי.
במהלך השנים ניהלה המשפחה יריבות מרה עם משפחת קולונה עד כי ב-1511 קץ האפיפיור יוליוס השני ביריבות בין משפחות קולונה ואורסיני והוציא בולה אפיפיורית המשכינה שלום בין שתי המשפחות.
ב-1571 נחתם השלום בין המשפחות כאשר ראשי שתי המשפחות נשאו לנשים את אחייניותיו של האפיפיור סיקסטוס החמישי.
בית המשפחה ברומא הוקם על בסיסו של תיאטרון מרקלוס.
כוחה של המשפחה התדלדל בסוף המאה ה-16 בשל אובדן נחלות.
אחוזת וארמון מונטרוטונדו נמכרו למשפחת ברבריני ב-1641 ולכן מוכר כיום כארמון אורסיני-ברבריני.
בן נוסף של מתאו רוסו, נפולאון, קיבל נחלות בצפון לאציו, בהן ברצ'נו (Bracciano) ונרולה (Nerola).
בשנת 1426 הוקמה טירת ברצ'נו, מעוזם החזק ביותר של בני משפחת אורסיני.
אחד מבני ענף זה של המשפחה היה ג'נטילה וירג'יניו אורסיני (Gentile Virginio Orsini; 1434-1497), שליח חילוני של מדינת האפיפיור לממלכת נאפולי, תאריו נשללו ממנו על ידי האפיפיור אלכסנדר השישי (בורג'ה), לטובת משפחות קולונה ובורג'ה.
אך המשפחה התאוששה תחת שלטונם של האפיפיורים לאו העשירי וקלמנס השביעי מבית מדיצ'י ובני המשפחה החלו מראשית המאה ה-16 לשאת בזכאות לתואר נסיכי מדינת האפיפיור (Principe assistente al Soglio pontificio), תפקיד בו מכהנים בכל עת זוג נסיכים משתי משפחות אצולה רומאיות שונות המתמנים על ידי הקוריה הרומאית.
ב-1560 הוכתר פאולו ג'ורדנו (Paolo Giordano; 1541-1585) לדוכס הראשון מברצ'נו לאחר שנשא לאשה את איזבלה, בתו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה.
הוא חי ברומא, בנפרד מאשתו שחיה בפירנצה, אך ב-1576 חנק אותה למוות כי חשד בה בניאוף ונאלץ לברוח לצפון איטליה.
בנו וירג'יניו (Virginio Orsini ;1572–1615) הוכתר לנסיך האימפריה הרומית הקדושה.
אחיו אלסנדרו היה קרדינל ולגאט (שליח אפיפיורי).
במאה ה-17 עברה המשפחה להשתכן ברומא וצברה חובות כבדים.
פלביו (Flavio ;1620–1698), הדוכס הנסיך האחרון של ברצ'נו נאלץ למכור את הדוכסות.
נכדו של מתאו רוסו, ג'נטילה השני, היה פודסטה בויטרבו ושופט עליון בממלכת נאפולי (החל מ-1314).
צאצאיו ייסדו את השושלת הנפוליטנית של המשפחה.
ב-1407, בעקבות תמיכת ראש המשפחה במרד של קרלו החמישי, מלך נאפולי במלכה ג'ובאנה הראשונה, הוחרמו נכסי המשפחה ויחסיה עם כתר נאפולי התערערו.
היחסים עם הכתר התחזקו בדור הבא, אך בדור שלאחר מכן תמכה המשפחה באלפונסו החמישי, מלך אראגון, שכבש את ממלכת נאפולי.
בתמורה לתמיכת המשפחה העניק לה המלך את דוכסות בארי.
רומאנו (Romano), בנו השני של מייסד השושלת הנאפוליטנית ג'נטילה השני, כבש את סובאנה שבטוסקנה והשתלט על נחלות פיטיליאנו (Pitigliano) ונולה.
במהלך מלחמות המחצית הראשונה של המאה ה-15 מול רפובליקת סיינה ומשפחת קולונה, אבדו למשפחת אורסיני נחלות רבות באזור ורק פיטיליאנו נותרה בשליטת משפחת אורסיני.
בני ענף זה של המשפחה נטלו חלק במלחמות האיטלקיות כמצביאים שכירים בכל הצדדים (דוכסות מילאנו, הרפובליקה של ונציה, ספרד וצרפת).
בראשית המאה ה-16 יצרו שתיים מבנות המשפחה קשרי נישואין עם משפחות האצולה החזקות פארנזה ומדיצ'י.
ג'רונימה נישאה לפייר לואיג'י פרנזה, ממזרו של האפיפיור פאולוס השלישי) ומרציה נישאה לג'אן ג'אקומו מדיצ'י.ב-1604 הועברה פיטיליאנו לידיי משפחת מדיצ'י.
ב-1640 נכחד ענף זה של המשפחה.
ענף זה של המשפחה הוא היחיד ששרד עד ימינו וקרוי על שם העיר גרווינה (Gravina) שבמחוז פוליה.
הענף המשפחתי נוסד במאה ה-15 על ידי פרנצ'סקו, בן של דוכס ברצ'נו, שזכה בפייף כהוקרה על כך שנלחם לצד ממלכת נאפולי ודרך נישואין רכש את תואר רוזן גרווינה.
בניו היו ראשי מסדר ההוספיטלרים של רודוס.
גם ענף משפחתי זה ידע יריבות עם בית בורג'ה והדוכס הרביעי, פרנצ'סקו, נרצח ב-1503 על ידי צ'זרה בורג'ה.
אחד מיורשי המשפחה, פייטרו פרנצ'סקו (Pietro Francesco; 1650–1730), ויתר על ההון והתואר והפך לנזיר דומיניקני, ב-1724 נבחר לאפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר, האפיפיור האחרון ממשפחת אורסיני.
השושלת המשיכה עם אחיינו ברנרדו, שקיבל תואר נסיכי מדינת האפיפיור (Principe assistente al Soglio pontificio).
ענף זה של המשפחה המשיך את הזכאות לתואר עד 1958, בשנת 1724 הוכתר ברנרדו לנסיך האימפריה הרומית הקדושה על ידי קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
במאה ה-18 עברה המשפחה לרומא.
הדוכס דומניקו (Domenico ;1790–1874) היה ב-1850 לשר הצבא של צבאות האפיפיור ולסנטור של רומא.
השריד האחרון לקו זה של המשפחה הוא הנסיך דומניקו נפוליאונה אורסיני ד'ארגונה, דוכס גרווינה, יליד 1948 (Domenico Napoleone Orsini d'Aragona).
משפחת רוזנברג הייתה משפחת אצולה נמוכה מאוסטריה, שראשיתה ב-1322 ליד העיר גראץ, שעלתה בכוח ובנכסים כתוצאה מנאמנותה לבית הבסבורג.
ב-1633 קיבל לראשונה בן המשפחה יוהנס אנדרס פון רוזנברג תואר פרייהר (Freiherr, "לורד") של האימפריה הרומית הקדושה.
ומשנת 1681 נשאה המשפחה בתואר רייכסגראף (Reichsgraf, רוזן) והיה שמור לה מושב ברייכסטאג של האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1683 שונה שם המשפחה לאורסיני-רוזנברג במטרה להשתלט על נחלות משפחת האצולה האיטלקית השוקעת, אך ככל הנראה ללא תוקף משפטי.
ב-1790 הוכתר פרנץ קסאוור וולפגנג פון אורסיני-רוזנברג (Franz Xaver Wolfgang von Orsini-Rosenberg) לנסיך האימפריה הרומית הקדושה.
משפחת איפסילנטי הייתה משפחת אצולה יוונית פנרית, שקנתה לעצמה השפעה וכוח ניכרים באימפריה העותמ'אנית במהלך המאות ה-18 וה-19. חלק מבניה שלטו על נסיכויות הדנובה בחסות הטורקים, וחלק מחבריה היו ממנהיגי הכוחות היוונים במהלך מלחמת העצמאות היוונית.
מוצא המשפחה היה בחוף הדרומי של הים השחור, מקרב צאצאי הקומנים.
במאה ה-18 המשפחה התגוררה בפנר (Fener, Φανάρι המודרנית), הרובע היווני העיקרי של קונסטנטינופול, וחלק מחבריה שימשו כדרגומנים ושירתו בפקידות השלטונית העות'מאנית.
בשנת 1774, התמנה אחד מבני המשפחה, אלכסנדר איפסילנטי, למשרת הדרגומן הראשי של האימפריה.
בהמשך אותה שנה, הוענק לו הכס של ולאכיה, תפקיד שהוא החזיק עד 1782. ב-1786 הוא הוכתר כנסיך של מולדובה, ובאוגוסט 1796 הוכתר בשנית לנסיך ולאכיה.
בנו של אלכסנדר, קונסטנטין איפסילנטי, שימש גם הוא במשרת הדרגומן הראשי, וכיהן כשליט מולדובה בין השנים 1799–1801, וכנסיך ולאכיה בין 1802–1806. קונסטנטין שאף לחידוש עצמאות יוון, ובמהלך תקופות שלטונו בוולאכיה הוא הנהיג מדיניות פרו-רוסית, מה שהביא לאובדן האמון של השלטונות העות'מאנים בנאמנותו: הוא הודח מכיסאו ונמלט לסנקט פטרבורג.
עריקתו לרוסים מוטטה את מעמדה של משפחת איפסילנטי באימפריה העות'מאנית: הסולטאן הטורקי אסר את אבי המשפחה אלכסנדר, החרים את רכושו ולבסוף הוציאו להורג.
בניו של קונסטנטין, אלכסנדר ודימיטריוס, התגייסו למשמר הקיסרי של הצאר הרוסי, ולקחו חלק בעימותים צבאיים שונים.
אלכסנדר, הבכור, אף קודם לדרגת קולונל ומונה להיות המזכיר הצבאי של הצאר אלכסנדר הראשון.
ב-1820 אלכסנדר קיבל את ההנהגה של אגודת האחווה פיליקי אטריה, ארגון לאומני מחתרתי שפעל בדרום-מזרח אירופה, במטרה להפיל את השלטון העות'מאני ביוון ולייסד מדינה יוונית עצמאית.
אלכסנדר יזם את הפעולות הראשונות של מלחמת העצמאות היוונית: בעזרתו של אחיו דימטריוס הוא גייס כוח צבאי קטן בבסרביה ופלש למולדובה, במטרה להמריד את כלל האוכלוסייה הנוצרית של האימפריה העות'מאנית, ובכך לקדם את שחרורה של יוון.
הניסיון הזה נכשל, הטורקים הביסו את צבאו, ואלכסנדר נמלט לאוסטריה, שם הוא נאסר על ידי השלטונות המקומיים.
לאחר כישלונו של אחיו, דימיטריוס עבר ליוון גופא, לחצי האי הפלופונס, והצטרף לכוחות המורדים המקומיים.
הוא שימש כאחד ממפקדי המורדים, ונלחם בקרב דרבנכיה.
ב-1821 הוא נבחר לאספה הלאומית הזמנית, ובשנת 1822 הוא נבחר לנשיא המועצה המחוקקת, אך נאלץ לפרוש מתפקידו שנה לאחר מכן.
בשנת 1828 דימיטריוס מונה על ידי יואניס קפודיסטריאס למפקד הכוחות היוונים במזרח יוון, וארגן אותם מחדש כצבא סדיר.
תחת פיקודו, היוונים ניצחו את הטורקים בקרב פטרה, הקרב האחרון שנערך במסגרת מלחמת העצמאות היוונית.
אלכסנדר איפסילנטי (הסבא) (1725 - 1805): נסיך ולאכיה ומולדובה.
קונסטנטין איפסילנטי (?-1816): בנו של הנ"ל, נסיך ולאכיה ומולדובה.
אלכסנדר איפסילנטי (הנכד) (1792 - 1828): בנו של קונסטנטין, ממנהיגי המורדים היוונים במלחמת העצמאות היוונית.
דימיטריוס איפסילנטי (1793-1832): בנו של קונסטנטין ואחיו של אלכסנדר, הפילדמרשל הראשון של יוון המודרנית.
משפחת אלדוברנדיני (באיטלקית: Aldobrandini) היא משפחת אצולה איטלקית.
מקורה של המשפחה בפירנצה, אך היא עברה לרומא עם בחירתו של בן המשפחה איפוליטו לאפיפיור קלמנס השמיני ב-1592. חמישה מבני המשפחה כיהנו כקרדינלים.
ארמון המשפחה, פלאצו אלדוברנדיני, הוקם על גבעת הקווירינאליס ברומא.
כן מוכרת וילת אלדוברנדיני בפרסקטי שבלאציו, אותה העניק קלמנס השמיני לאחיינו הקרדינל פייטרו אלדוברנדיני ב-1598.
המשפחה נקשרה בקשרי נישואין עם משפחות פארנזה (רנוצ'יו הראשון פארנזה, דוכס פארמה ופיאצ'נצה נשא לאשה את מרגרטה אלדוברנדיני ב-1600) ובורגזה (פאולו בורגזה נשא לאשה את אולימפיה אלדוברנדיני ב-1638).
המשפחה ממשיכה להתקיים כנצר לאולימפיה בורגזה-אלדוברנדיני ותואר הבכיר בבניה הוא "נסיך אלדוברנדיני".
בת המשפחה, הנסיכה אולימפיה-אנה אלדוברנדיני (ילידת 1955), נישאה ב-1974 לדוד רנה דה-רוטשילד (מן הענף הצרפתי של המשפחה, יו"ר דה בירס לשעבר).
אוסף האמנות של המשפחה כולל ציור של המדונה והילד מאת רפאל, הנקראת "המדונה של אלדוברנדיני".
משפחת איבלין , בית רוזני יפו ואשקלון, הייתה ממשפחות האצולה המשפיעות ביותר בממלכת ירושלים הצלבנית, ובניה ובנותיה היו מן הגורמים העיקריים לכל טלטולי המדינה.
האריסטוקרטים של בית איבלין היו בכירי האצולה הצלבנית, ושימשו כרוזנים, נסיכים, קונטאבלים, עוצרים ומלכים, תוך שהם מרכזים בידיהם את רוב הכוח האוליגרכי של האצילים והברונים בממלכות הצלבניות.
במשך תקופות מסוימות שלט בית איבלין למעשה בממלכת ירושלים כולה (משנת 1205 עד 1210, ומשנת 1243 עד התמוטטות ממלכת ירושלים ב-1291), פיקד באופן ישיר על ירושלים (ב-1187), והנהיג את הממלכה הצלבנית של קפריסין (ברוב השנים שבין 1218-1267).
תחום השליטה הרשמי של המשפחה בשנים מאוחרות יותר כלל את רוזנות יפו ואשקלון (שהתפרשה אז על פני כל דרום ארץ ישראל), הערים המרכזיות ארסוף, עכו - שהיוותה בירה למחצה לממלכה באותם הזמנים - וביירות, בממלכת ירושלים, ופמגוסטה ולימסול בקפריסין, מבצר קיימונט-מונס קיין, ולזמן מה אף משלה המשפחה בנסיכות הגליל.
ההיסטוריה שלה מתפרשת בקירוב מ-1100 עד 1290, על פני מאתיים ותשעים שנה, וחופפת לקורותיהן של ממלכות ירושלים וקפריסין.
פרופ' יהושע פראוור כינה את בית איבלין: "משפחה של מדינאים וממליכי מלכים".
במסע הצלב הראשון של גוטפריד מבויון, כבשו כוחותיו בשנת 1099 את יבנה (היא העיירה יִבְּנא (يبنى), דרומית מזרחית ליבנה המודרנית), ושנה לאחר מכן נכבשה ללא קרב העיר יפו, אז מבצר חרב ונמל לא פעיל.
מבצר יפו נבנה שוב, ובגלל חשיבותו האסטרטגית נותרו הערים בגדר נחלה של מלך ירושלים עד לשנת 1110, אז ניתנה הרוזנות להוגו הראשון מפואיסה, רוזן יפו.
בנו, הוגו השני מפואיסה, שהיה אחיינה של המלכה מליסנדה, הוביל בשנת 1134 התנגדות למול המלך פולק מאנז'ו, בעלה של מליסנדה התככנית, שנישל את האצילים הוותיקים מעמדותיהם הבכירות בממלכה; המלך החליט לסלק את הוגו, האשימו בניאוף עם מליסנדה והורה להגלותו.
הוגו התבצר ביפו, איחד את כוחותיו עם הצבא המצרי-ערבי באשקלון והביס את הצבא ששלח המלך כדי לעצרו, אך בסופו של דבר לא הצליח להמשיך ולהחזיק מעמד מול המלך, והוגלה מממלכת ירושלים.
המלך ציווה להעניק את הרוזנות לבנו השני, אמלריך, שהוכרז כרוזן יפו עם הגיעו לגיל הבגרות; וכן תיגמל את הקונטאבל של יפו, באריסאן דה איבלין, שנטה לטובתו והעניק לו כפיאודום את האחוזה הווסאלית של יבנה, היא איבלין.
ב-1141 הוקמה ביבנה מצודה רבועה בשם "מיראבל" (Mirabel - יפה נוף), על שם הנוף היפה הנשקף משם; ויליאם מצור מספר עליה: "הם בנו בצורה חזקה מאוד מבצר ובו ארבעה מגדלים, על הגבעה - לאחר שהניחו את היסודות לעומק".
מצודה זו, לימים מצודת איבלין, הייתה חלק משרשרת המבצרים שבנה פולק כדי לשמור על אשקלון הפטימית-מצרית לבל יצאו ממנה גדודי פשיטה מוסלמיים אל עומק השטח הצלבני.
והיא ניתנה יחד עם רמלה הסמוכה כנחלה לבית איבלין, כאשר יבנה משמשת, תחת השם איבלין, כבירת רוזנות יפו ואשקלון כולה.
רוזנות יפו הייתה פטרוניתן של הסניוריות של רמלה, יבנה ומיראבל, שהיו מאוחדות שלושתן בשליטת האיבלינים.
באריסאן ד'איבלין נישא להאלביס, יורשת רמלה, ממנה נולדו לו הוגו, בלדווין, באריסאן (שכונה באליאן), אֶרמֶנגַארד וסטפאני.
המשפחה זכתה לעלייה ניכרת במעמדה בתוך שני דורות בלבד, אך באותן נסיבות ששררו בממלכה הצלבנית הצעירה, בה הקרבות והתנאים הקיומיים הפילו חללים רבים לפחות כמו המריבות הכלליות והפרטיות, היו דרושים תחליפים רבים למשרות שהתפנו, והעלייה במעמד שם הייתה קלה בהרבה מאשר באירופה.
בתקופת שלטונו של אמלריך הראשון
בשנת 1153 כבש בנו הראשון של פולק, בלדווין השלישי מלך ירושלים, את העיר אשקלון מידי המצרים, והוסיף אותה לנחלתו של אחיו אמלריך, מחזק בכך את מעמדה של הרוזנות כאחת מהישויות הפיאודליות החשובות והחזקות בממלכה.
בשנת 1162 הוכתר אמלריך למלך.
הוגו מאיבלין נפטר בשנת 1169 בעת מסע צליינות אל סנטיאגו דה קומפוסטלה, ובשנת 1170 התחתנה אגנס עם הרוזן רג'ינלד מצידון, נכדו של אסטאש גרנייה.
כעת הייתה רוזנות יפו ואשקלון, שליטת הסניוריה של איבלין, בשליטה ישירה של בני משפחת המלוכה, ושטחיה העבירו תשלומים ומס לממלכה.
המלך אמלריך הראשון נשא בינתיים (בשנת 1167) נסיכה ביזנטית בשם מריה קומננה, וממנה נולדה לו בת שלישית, איזבל, שזכויותיה לכתר היו זהות לזכויות אחיה למחצה סיביל ובלדווין.
כשנפטר אמלריך בשנת 1174 הוריש למריה את שכם, ולכס המלכות עלה בלדווין הרביעי "המצורע", בנה של אגנס.
ההיסטוריון הבריטי כריסטופר טיירמן מציין כי בלדווין הרביעי היה בעיקר שליט בובה, בעוד ענייני ממלכת ירושלים נקבעים על ידי אמו, תומכיה והעוצרים שמונו על ידיהם: תחילה הרוזן מילון דה פלאנסי, יועצו של אמלריך, ולאחר מכן הרוזן רמון השלישי מטריפולי.
אגנס מקורטניי חזרה לחצר המלוכה כאימו של המלך, נטלה תפקיד מרכזי בניהול הממלכה, ושימשה כאחד מעמודי התווך של מפלגת החצר, בעוד צרתה מריה קומננה נדחקת לשולי הזירה הפוליטית, בשכם.
מפלגות חצר המלך בלדווין הרביעי
בתקופה זו, בשנות מלכותו של בלדווין הרביעי, היו בכירי משפחת איבלין האחים בלדווין ובאליאן דה איבלין, שנולדו במחצית הראשונה של המאה השתים עשרה.
בשנת 1169 קיבל באליאן את האחוזה המשפחתית ביבנה לידיו בעוד הסניורה של רמלה עברה לידי אחיו בלדווין.
מאוחר יותר, בעת קרב גזר, נלחמו האחים שכם אל שכם בחוד החנית של ההתקפה הצלבנית שניפצה את שורות הצבא המצרי בפיקודו של צלאח א-דין.
בשנת 1174 הגיעו זוג אצילים צרפתיים בשם אמלריך וגי דה ליזיניאן לחופי ממלכת ירושלים, ורקמו קשרי ידידות אמיצה עם אגנס ובתה סיבילה.
עקב קשרים אלו זכה אמלריך בשנת 1179 בתפקיד הקונטאבל של ממלכת ירושלים.
במהלך שנת 1174 נישא אמלריך דה ליזיניאן לאשיבה דה איבלין (צרפתית: Eschive d'Ibelin), בתו של בלדווין דה איבלין, ונולדו להם שישה ילדים: בורגון, הוגו (לימים הוגו הראשון מלך ממלכת קפריסין), אלואיז (שכונתה האלביס), אליס, ז'אן וגי השני דה ליזיניאן.
מריה ילדה לבאליאן ארבעה ילדים: האלביס, ז'אן, מרגרט ופיליפ ד'איבלין.
אם קודם לכן היו בני איבלין מעוניינים בשלטונה של אגנס בחצר המלוכה, בשל קשריהם עמה, הרי שכעת השתנתה תמונת המצב, ועתה רצו האיבלינים לקדם את מריה קומננה לעמדת שליטה בירושלים, כדי לדחוק את אגנס ולשלוט בממלכה בעצמם דרך מריה ובתה איזבל, בתו החורגת של באליאן.
הכל ידעו כי בלדווין הרביעי החולה, חשוך הילדים, לא היה אמור לחיות עוד זמן רב, ושתי יורשותיו הפוטנציאליות היו אחיותיו, איזבל וסיביל.
נסיכי הצפון, ריימון מטריפולי ובוהמון מאנטיוכיה, הגיעו לירושלים במטרה להכריח את המלך להשיא את אחותו סיבילה לבלדווין דה איבלין.
במהלך בזק ובמטרה לסתור את המהלך של אצילי הממלכה השיא בלדווין הרביעי את סיבילה לגי דה ליזיניאן, ובלדווין מאיבלין הורחק מחצר המלוכה.
כעת היה גי דה ליזיניאן רוזן יפו ואשקלון, כלומר הסניור של בית איבלין; נוסף לכך, מונה גי לעוצר, וריימון השלישי איבד גם הוא את כוחו הפוליטי.
לאחר המתקפה המשיך המלך לבירתה השנייה של הרוזנות של דה ליזיניאן, הלוא היא יפו; שלא במפתיע, שם התקבל המלך בזרועות פתוחות, על ידי האצילים לבית איבלין.
המלך כינס שם את אספת האצילים, אך באספה היה רוב לתומכי מפלגת החצר, וכך נמנע מבלדווין הרביעי להמשיך בפעולותיו כנגד גי.
בהמשך תקף גי דה ליזיניאן מאהל של בדואים שהיו תחת חסות המלך, ובתגובה כינס המלך שוב את האספה, בה הודיע כי יורשו יהיה אחיינו (בנה של סיבילה), בלדווין החמישי בן החמש, ועוצרו יהיה ריימון מטריפולי, בעוד האפוטרופסות על הילד, תפקיד חסר משמעות, תהיה בידי ז'וסלין דה קורטניי.
עוד נקבע כי במקרה של מות המלך תיקבע ההחלטה על היורש על ידי הכס הקדוש ומלכי אירופה שידונו בזכויותיהן של שתי האחיות הטוענות לכתר, סיביל ואיזבל.
סידור זה נועד, על פי דברי פרופ' יהושע פראוור, לבלום ולהרחיק את סיביל ובעלה מכס המלוכה, ולקבע את שליטת איזבל ובית איבלין.
בטקס הכתרתו של בלדווין החמישי, מלך ירושלים (ב-20 בנובמבר 1183) היה זה באליאן דה איבלין אשר נשא את המלך-הילד על ידיו להציגו בפני נתיניו, והמסר היה ברור: בית איבלין הוא זה שישלוט בממלכה הלכה למעשה במקום הילד הצעיר.
בשנת 1185 מת המלך בלדווין הרביעי, ובשנה לאחר מכן נפטר לפתע המלך הילד, בלדווין החמישי.
לא ידוע האם למפלגה כלשהי היה חלק במותו: הנסיבות אמנם חשודות, אך למפלגת הברונים לא היה עניין בכך, וקשה להניח שסיבילה ציוותה להרוג את בנה שלה.
הממלכה נכנסה כעת לתוהו ובוהו, ועל אף ההחלטה שנתנה את הסמכות לוועדת שליטים אירופאיים לקבוע את זהותו של המלך החדש, היה וודאי כי המצב בשטח הוא שיקבע את זהות המלך בפועל.
במהלך מפתיע הופיע גם אונפרוא מטורון בבוקר 20 ביולי בכנסיית הקבר שבירושלים, ונשבע אמונים למלך החדש של ירושלים, לאחר שחמק בלילה משכם.
בית איבלין נדחק מהזירה הפוליטית, מפלגת אצילי הממלכה התפרקה, והם הופיעו זה אחר זה כדי להישבע אמונים.
ריימון מטריפולי, שחשש לחייו, הסתגר בטבריה, ובלדווין דה איבלין, אדון רמלה, העדיף לעזוב את ממלכת ירושלים מלשרת את גי דה ליזיניאן, באמרו: "רבותי, עשו כמיטב יכולתכם, כיוון שהארץ אבודה.
אני אצא מהארץ, כי אין אני רוצה שיטילו בי אשמה ודופי שהייתי בה בזמן אבדנה".
באליאן דה איבלין נותר כאדון הנחלות המשפחתיות ואפוטרופוסו של בנו בכורו של בלדווין, אחיה של אשיבה דה ליזיניאן.
זמן קצר לאחר שעלה גי דה ליזיניאן לכס המלוכה, התחולל קרב קרני חיטין, ב-4 ביולי 1187. במהלך הקרב לא הצליח המלך לשלוט בכוחותיו, וצבאו נמחץ תחת מטר החצים המוסלמים והחום הכבד.
האבירים לחמו למרגלות ההר, והרגלים החלו לנוס משם והלאה לעבר הקרן הצפונית בקרני חיטין, כאשר נסיגה זו סותמת את הגולל על גורל הצבא הנוצרי.
הפקודות החוזרות ונשנות של המלך שכוונו אליהם לרדת מהפסגה ולבוא לעזרת האבירים שנלחמו בעוז במוסלמים במורד ההר נענו בשלילה.
בשלב זה, הצליח גדוד קטן, בראשותם של הרוזן רז'ינאלד מצידון, באליאן מאיבלין, ויריבם הפוליטי ז'וסלין דה קורטניי רוזן אדסה (גיסו של רג'ינאלד), לפרוץ את טבעת ההסגר ולהימלט.
שאר הצבא לא הצליח לפרוץ את הטבעת והושמד לחלוטין.
צלאח א-דין עצמו ערף במו ידיו את ראשו של רוזן עבר הירדן ומראשי מפלגת החצר, רנו משאטיון; עמיתו למפלגה, ז'ראר דה רידפור מפקד הטמפלרים, נשבה יחד עם המלך.
ראש מפלגת האבירים לשעבר, ריימון מטריפולי, כרת ברית עם הסולטאן וניצל, אך נזכר לעד כבוגד בעמו (אם כי יהושע פראוור ציין שהאשמה זו טופחה בידי תומכי המלך, בעיקר כדי להסיט את האש מתבוסתו המחפירה של גי דה ליזיניאן).
כמעט כל צבאם הושמד במערכה, ויחד איתו אבדה כמעט כל האצולה שניהלה את המדינה.
בית איבלין איבד גם הוא מבניו, אך באליאן שרד את הקרב, ואז פנה לירושלים, לשם עברה מריה קומננה יחד עם עוד כ-30,000 פליטים מיישובים נוצריים שנקבצו לירושלים, כשהם שמים מבטחם בביצורים החזקים שלה לאחר שכל שאר המערך ההגנתי הצלבני התפורר כליל.
אך כבר ב-17 בספטמבר, קודם בואו של באליאן לירושלים, הגיעו הגדודים המוסלמיים הראשונים אל מול חומות ירושלים, וב-20 בספטמבר הגיע צלאח א-דין בעצמו בראש עיקר הצבא המוסלמי, וכיתר את ירושלים.
על פי מקורות מוסלמיים, כאשר הגיע באליאן דה איבלין העירה נפגש האביר עם צלאח א-דין, שהתיר לו להיכנס לירושלים בתנאי שישהה בה יום אחד בלבד ולא יילחם נגד הסולטאן.
בהיעדר שליט או אביר המוסמך לקחת פיקוד, שכן האבירים כולם, עד האחרון שבהם, אבדו בקרב הגדול, הועבר שרביט השלטון בירושלים לידי הפטריארך הלטיני היראקליוס; אך משנכנס באליאן לעיר, פנו אליו נציגי הציבור הצלבני וביקשו כי ייקח את הפיקוד ויגן על העיר.
לטענתו כי נדר נדר שלא מאפשר לו לחימה, שחרר אותו היראקליוס מנדרו, ואמר: "אני משחרר אותך מהנדר ומהחטא, שכן יהיה זה חטא גדול יותר לשמור על הבטחתך, ויהיה זה כתם גדול על כבודך אם תעזוב את ירושלים במצבה הנוכחי; לעולם לא תוכל להשיב את כבודך".