tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעולות אלו הצליחו באזורי הטבע המרוחקים, שבהם הדובים הפסיקו לקשר בין מטיילים למזון, אבל זו עדיין בעיה סמוך לאתרי המחנאות המוסדרים.
הפארק מעודד מבקרים לאחסן מזון ופריטים בעלי ריח בתאים הנעולים, ולהיפטר מאשפה בפחי אשפה חסינים לדובים.
עם זאת, נאלצים שומרי הפארק לעיתים להרוג "דובים בעייתיים" שהתרגלו למזון האנושי.
אנשים שכנו בשטח הפארק הלאומי קינגס קניון של ימינו מלפני 6,000 עד 7,000 שנה.
בני שבט מונו (המכונים גם פאיוט של עמק אוונס) מעמק אוונס ביקרו באזור מביתם שממזרח לסיירה נבדה, סביב אגם מונו.
הפאיוט ליקטו בלוטים, שנמצאו במקומות הנמוכים יותר בפארק ושימשו כמזון, וצדו איילים וחיות קטנות אחרות.
הם יצרו דרכי מסחר שחיברו בין עמק אוונס עם העמק המרכזי של קליפורניה מערבית לסיירה נבדה.
גם בני היוקוט, שחיו בעמק המרכזי של קליפורניה, העזו לטפס להרים בקיץ במטרה ללקט צמחים, לצוד חיות ולסחור.
הם לא יסדו כפרים קבועים באזור הגבוה בשל אקלים החורף הקשה.
לפני המגע עם האירופאים מנתה האוכלוסייה של היוקוט בין 15,000 ל-20,000 נפשות ובני המונו כ-6,000.
סביב תחילת המאה ה-16 הגרו חלק מהמונו המזרחיים לרוחב הסיירה נבדה לתוך העמק המרכזי, והקימו בו יישובים בסמוך לטריטוריה של היוקוט למרגלות הרי הסיירה בסמוך לנהר קינגס.
קבוצה זו ידועה בשם מונאצ'ים או מונו מערביים.
בסופו של דבר הם התחלקו לשש חבורות נבדלות, שאחת מהן, הוובונוץ' (Wobonuch) חיה באזור סמוך לחורשת גרנט.
האוכלוסייה הילידית סבלה קשה כשהגיעו האירופאים במאה ה-19 (מגפת אבעבועות שחורות קטלה את מרבית המונאצ'ים -1862), ומעט מאוד מהם נותרו באזור כיום.
חוקרי הארצות הספרדים הראשונים שהגיעו לקליפורניה עקפו את האזור של הפארק של ימינו.
ב-1805 הוביל גבריאל מורגה (Gabriel Moraga) משלחת מחקר דרך העמק המרכזי וחצה את הנהר שכיום מכונה הנהר קינגס והעניק לו את השם "ריו דה לוס סנטו רייס" (Rio de los Santo Reyes) שפירושו "נהר שלושת המלכים הקדושים" (רמז למלכים שבאו להעניק כבוד לישו התינוק).
ציידי פרוות ביקרו גם הם באזור בשנות ה-20 של המאה ה-19, אבל נראה שלא חדרו לאזורים הגבוהים משום שבונים חיו רק בגבהים הנמוכים.
אחריהם הגיעו מחפשי זהב בתקופת הבהלה לזהב בקליפורניה שהחלה ב-1848. עם זאת, נתגלה באזור מעט מאוד זהב, או מינרלים אחרים.
הייל ת'ארפ (Hale Tharp), כורה זהב מאוכזב, הוא שגילה את היער הענק בפארק הלאומי סקוויה בשנת 1858, תגלית שהביאה למחקרים נוספים וגילוי של יערות הסקוויה האחרים באזור, כולל חורשת גרנט.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 נסללה דרך לחורשת גרנט ומרבית עצי הסקוויה שבו נכרתו.
הראשונה מבין כמה מנסרות הוקמה ב-1862, ופעולות כריתת העצים התפשטו צפונה וכמעט שביראו לחלוטין את אגן קונברס (Converse Basin), אז אחת מחורשות הסקוויה הגדולות בעולם (אף שחסו על העץ המכונה "עץ בול" (Boole tree), העץ הגדול ביותר בחורשה).
העץ גנרל גרנט נתגלה על ידי ג'וזף ה.
Thomas), מפעיל מנסרה, ב-1862. השותפים העסקיים של תומאס, האחים גמלין (Gamlin), תבעו זיכיון לשטח סביב חורשת גרנט, והבקתה שהקימו (נבנתה סביב 1872) נשמרת כאתר היסטורי.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 גילה סקר ממשלתי "את האיכות יוצאת הדופן של חורשת גנרל גרנט וישראל גמלין שוכנע לוותר על התביעה שלו לאזור על מנת שהאזור יישמר".
עם זאת, זה לא עצר לחלוטין את כריתת העצים, ב-1875 כרתו חוטבי עצים עץ סקוויה שגובהו 91 מטרים וקטע ממנו נשלח לתערוכת המאה (Centennial Exposition) בפילדלפיה ב-1876. על פי הדיווח "סירבו אנשי המזרח לקבל את המוצג כחלק של עץ אחד וכינו אותו "תרמית קליפורנית".
"גזע המאה" ומרבית העץ הם כיום אטרקציה בחורשת גרנט: "גברות ממחנה כורתי העצים הסמוך נהגו לערוך טקסי תפילה של בית הספר של יום ראשון לילדיהם על הגזע".
האנשים הראשונים ממוצא אירופי שחדרו לאזור שכיום הוא האזור המרוחק של קינגס קניון המכונה האזור הגבוה (high country) היו כנראה חברי משלחת המחקר של ג'ון פרימונט ב-1844, שניסו לחצות את הסיירה נבדה ממערב למזרח דרך קניון הנהר קינגס.
עם זאת, סופת שלגים בלמה את התקדמותם ואילצה אותם לסגת לעמק המרכזי.
ב-1858 הצליחה משלחת בראשות ג'.
Johnson) לחצות את הסיירה בנתיב אותו התעתד פרימונט לגלות, דרך מעבר קירסארג' בקצה המזרחי של הפארק של ימינו.
המשלחת המדעית הראשונה לאזור הייתה סקר ויטני (Whitney Survey) ב-1864, שנערך ביוזמת הסקר הגאולוגי של קליפורניה בהובלת ויליאם ברואר (William Brewer).
לאחר ניסיונות שכשלו לטפס לפסגת הר ויטני ירדה חבורת ברואר לתוך קניון קינגס דרך שבילים שסללו הילידים והם: "ציינו את הדמיון שלו ליוסמיטי והתרשמו מהגובה העצום של קירותיו".
אף על פי שפני השטח הטרשיים הקשו על ההליכה, הם גילו נתיב במעלה הקיר הצפוני של הקניון והם שקראו בשם לכמה תוואי נוף בולטים, כולל הר קינג (Mount King), הר גרדנר (Mount Gardner), רכס הפליסיידס והר ברואר (Mount Brewer).
מהפסגה שתישא את שמו תיאר ברואר את המראה:
חבורת ברואר עזבה את אזור הפארק של ימינו דרך מעבר קירסארג' שבו נתקלו בחבורה של מחפשי זהב אותם הוביל תומאס קיאו (Thomas Keough).
אף שהפרטים על משלחת קיאו מצומצמים, ידוע שכורי הזהב חיפשו זהב במזלג הצפוני של הנהר קינגס, והיו בדרכם חזרה לבתיהם בעמק אוונס, מה שמוכיח שהם חצו את המזלג התיכון, אז אזור שנחשב בלתי נגיש למתיישבים לבנים – ובכך היו הראשונים ממוצא אירופי לעשות זאת.
סביב 1869 גילה רועה הכבשים פרנק דוסי (Frank Dusy) את עמק טהיפיטי במזלג התיכון והוא שנתן לו את שמו, ומאוחר יותר רעה את כבשיו שם.
מלבד שימושים מזדמנים דוגמת רעיית כבשים נותר האזור הגבוה מקום שכמעט לא ביקרו בו, ורובו לא נחקר.
רק כשג'ון מיור ביקר לראשונה במקום בשנת 1873, החל קניון קינגס לקבל תשומת לב ציבורית.
מיור היה נלהב מהדמיון של הקניון לעמק יוסמיטי, שכן זה חיזק את התאוריה שלו כי העמקים נחצבו על ידי קרחונים מאסיביים במהלך עידן הקרח האחרון.
תאוריה זו התחרתה בתאוריה המקובלת של ג'וזיה ויטני (Josiah Whitney) שלפיה עמקי ההרים נוצרו על ידי רעידות אדמה.
כתביו של מיור על הגאולוגיה של הפארק ותפארת חורשות הסקוויה שלו הביאו לקריאות לשימור האזור, ומיור עצמו המשיך לשדל למטרה זו.
ב-1880 השעה הממשל הפדרלי כל תביעות לרישיון לכריתת עצים באזור חורשת גרנט, בעיקר בשל המאמצים הפוליטיים של הקולונל ג'ורג' ו.
במרץ 1890 הגיש איש הקונגרס מקליפורניה ויליאם ונדוור (William Vandever) הצעת חוק לקונגרס של ארצות הברית מספר H.R.
8350, שבה הציע את הקמת הפארק הלאומי יוסמיטי.
עקב כך, הובילו כמה "תככים פוליטיים" להחלפתו בהצעת חוק מספר H.R.
12187, שכללה גם הוראות להקמת הפארק הלאומי גנרל גרנט ולהרחבת הפארק הלאומי סקוויה.
מקורותיה של הצעת חוק זו נותרו במידה רבה תעלומה, אם כי ככל הנראה היו מעורבים פוליטיקאים מקומיים המעוניינים בשימור הפארק.
Zumwalt), סוכן של חברת הרכבות סאותרן פסיפיק - שהיה בעלים של חורשות רבות של עצים לכריתה בקליפורניה - אולי ראה בפארק דרך לכפות על מתחריו באזור סקוויה-קניון קינגס לחסל את עסקיהם.
ב-1 באוקטובר 1980 חתם נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון על הצעת החוק ובכך היא הפכה לחוק שהקים את הפארק הלאומי גנרל גרנט, הפארק הלאומי הרביעי של ארצות הברית, כיום חלק מהחלק המערבי הקטן של הפארק הלאומי קינגס קניון.
במשך שנים רבות הדרך העיקרית לתיירים להגיע לפארק הלאומי גנרל גרנט הייתה "סטפנס גרייד" (Stephens Grade), דרך עגלות משובשת שעליה נסעו כרכרות מווייסייליה בתחילת המאה ה-20. בתחילה, נאלץ צבא ארצות הברית להציב כוחות כדי להגן על הפארק מפני רעייה וציד בלתי חוקיים.
אף על פי שבסופו של דבר הפסיקו אלה להיות בעיה, המספר הגדל והולך של המבקרים יצר סוגיות של תברואה ואשפה.
ב-1913 נסללה דרך חדשה לפארק הלאומי גנרל גרנט.
באותו קיץ כבר הגיעו לפארק כמעט 2,800 מבקרים.
ב-1914 הועבר הטיפול בפארק מהצבא לשליטה אזרחית (אם כי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית לא הוקם רשמית עד 1916).
מנהלת קינגס קניון החדש התמודדה בתחילה עם ניהול הפארק הענק, שהיה גדול פי 700 מגודל היחידה המקורית בחורשת גרנט.
בשנים הראשונות הושאלו לעיתים קרובות אנשי צוות ומומחיות מהפארק הלאומי סקוויה.
בשנת 1943 מוזגו המנהלות של הפארק הלאומי סקוויה וקינגס קניון, כאמצעי חיסכון בעלויות עקב מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה נשמר ההסדר; כיום שני הפארקים מנוהלים כפארק אחד.
לאחר המלחמה גדל מספר המבקרים בפארק בצורה משמעותית מכ-82,000 ב-1945 ל-450,000 ב-1951. הביקוש למתקני תיירות בחורשת סידר, נקודת הקצה של הכביש המדינתי, הלך וגבר, אף על פי שהעמק לא היה חלק מהפארק באופן רשמי, לאחר שלא נכלל בו בגלל אינטרסים כלכליים של חברות מים.
הארכת הדרך דרך העמק הייתה שנויה במחלוקת, בגלל נזק אקולוגי פוטנציאלי.
בשנת 1947 גיבש שירות הפארק תוכנית כללית הכוללת אכסניות לתיירים, זיכיונות ותחנת יציאה לפרדות משא.
ואז, באופן בלתי צפוי, הגישה לוס אנג'לס מחדש ב-1948 את הבקשה לבנות סכרים בקניון קינגס.
בתגובה הגיש הארגון "נפת השימור של הנהר קינגס" (Kings River Conservation District), שייצג חברות מים מקומיות בקשות לאותם אתרים.
לא הייתה לארגון כל כוונה לבנות סכרים, אבל הוא קיווה לחסום את האיום הפוטנציאלי למקורות המים שלו.
אף שוועדת החשמל הפדרלית (Federal Power Commission) דחתה את הבקשה של לוס אנג'לס, כפי שנהגה קודם להרחבת הפארק ב-1940, חידשה העיר שוב ושוב את הבקשה עד 1963, כאשר היא נדחתה הן על ידי ועדת המים של מדינת קליפורניה והן על ידי הממשל הפדרלי.
גורם אחד בכישלונו האחרון של הפרויקט היה שאף על פי שאתר הסכר של חורשת סידר נמצא מחוץ לפארק, הפרויקט דרש להקים שני סכרים נוספים במעלה הזרם, על מנת שהוא יהיה כלכלי.
עם זאת, אתרים אלה נמצאו כעת בתחומי הפארק כפי שנקבע בשנת 1940. ב-6 באוגוסט 1965 צורפו סוף סוף חורשת סידר ועמק טהיפיטי לפארק, ובכך הובטח שלא ניתן יהיה להקים בהם סכרים חדשים.
תוספות אלו הביאו את הפארק הלאומי לממדיו הנוכחיים (למעט קטע קטנטן, דרומית לחורשת גרנט, שנוסף ב-1984)
החל משנות החמישים, בתגובה לתנועה הגוברת והצפיפות בפארקים הלאומיים, יישם שירות הפארקים את משימה 66, תוכנית שהציעה בנייה גדולה של מתקנים וכבישים עבור מבקרים בפארק הלאומי קינגס קניון ובפארקים אחרים.
התוכנית כללה מרכזי מבקרים חדשים בחורשת גרנט ובחורשת סידר, חישמול והסדרת מתקני ביוב בחורשת סידר, וכן מקומות אירוח חדשים, שבילים ואזורי חניה.
לאחר שהפיתוח של חורשת סידר התעכב בשנים האחרונות של הבקשות שנכשלו להקמת סכר, פרסם שירות הפארקים בשנת 1972 תוכנית חדשה שכללה בקתות המיועדות ל-260 איש, וכן מתחם על שטח של 1,000 מטרים רבועים הכולל חנות וקפיטריה, בתקווה לפתח את האזור באופן הדומה לעמק יוסמיטי.
ב-1974 ביקרו בפארק 1,216,800 תיירים, שיא במספר המבקרים, שלא נשבר מאז.
עם זאת, בהגיע 1975 הייתה בדיונים הפומביים התנגדות כה עזה להתפתחות הגדולה, שבסופו של דבר נוספו רק אכסניה וחנות קטנים לפארק.
המספר ההולך וגובר של המבקרים באזור הפרא המרוחק, מ-8,000 בשנת 1962 ליותר מ-44,000 בשנת 1971, יצר בעיות משלו בצורה של אשפה, הדלקת מדורות לא חוקיות ומפגשים עם חיות בר מסוכנות כמו דובים.
בשנים 1966 ו-1971 הציע שירות הפארקים, באופן שנוי במחלוקת, לייעד את מרבית הפארק כאזור טבע בראשיתי, שיציב מגבלות הרבה יותר גדולות על אופן השימוש בשטחו.
ב-1973 הוגבל לראשונה מספר המטיילים שאושרה להם לינה בשטח באמצעות קביעת מכסות.
לבסוף, ב-28 בספטמבר 1984, הגדיר הקונגרס מעל 85 אחוז מהפארקים הלאומיים קינגס קניון וסקוויה כאזור טבע בראשיתי.
ב-1987 הוכרזו המזלג התיכון והמזלג הדרומי של הנהר קינגס כנהרות פראיים ונופיים.
חורשת גרנט, הכניסה היחידה לכלי רכב לפארק שוכנת כ-100 קילומטרים מזרחית לפרזנו דרך כביש 180 של קליפורניה.
בנוסף לכביש 180 מהמערב, ניתן להגיע לחורשת גרנט מדרום, מהפארק הלאומי סקוויה, דרך כביש 198 של קליפורניה המכונה "כביש הגנרלים" (Generals Highway).
שני הכבישים מתמזגים בכפר חורשת גרנט, ומשם ממשיך כביש 180 עוד 56 קילומטרים צפונית-מזרחית עד לחורשת סידר.
אין גישה לכלי רכב מכביש 395 בצד המזרחי של הפארק.
אין כיום תחבורה ציבורית לפארק הלאומי קינגס קניון.
"הסעית העצים הגדולים" (Big Trees Shuttle), שפעלה במקור בין הפארק הלאומי סקוויה וחורשת גרנט, אינה פעילה יותר.
שירות הפארקים מפעיל שני מרכזי מבקרים בפארק, בחורשת גרנט ובחורשת סידר.
כפר חורשת גרנט (Grant Grove Village) הוא החלק המפותח ביותר בפארק וכולל את אכסניית ג'ון מיור (John Muir Lodge), בית מלון ובו 36 חדרים, בקתות למבקרים, מסעדה וחנות כללית.
גם בחורשת סידר יש שוק קטן, אבל בסך הכל השירותים המוצעים בה מוגבלים הרבה יותר.
החלק של חורשת גרנט פתוח כל השנה למעט במזג אוויר קיצוני.
כביש 180 מנוקה משלג רק עד כר הדשא פרינסס (Princess Meadow), הצומת עם כביש יום לייק (Hume Lake Road), שנשאר פתוח עד יום לייק בחורף.
בשל הגישה המוגבלת בכלי רכב מגיעים לפארק הלאומי קינגס הרבה פחות מבקרים מהפארקים הלאומיים השכנים: יוסמיטי וסקוויה.
הירידה הכללית במספר המבקרים בפארקים הלאומיים בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 פגעה בפארק הלאומי קינגס קניון משמעותית יותר מאשר בפארקים האחרים.
שלושת אתרי המחנאות בחורשת גרנט הם אזליה (Azalea), קריסטל ספרינגס (Crystal Springs) וסנסט (Sunset), בסך הכול 319 מקומות.
למעט סנסט, הם פועלים על בסיס כל הקודם זוכה.
בחורשת סידר יש ארבעה אתרי מחנאות.
מתוכם, אתרי המחנאות סנטנייל (Sentinel), שיפ קריק (Sheep Creek) ומוריין (Moraine) מכילים 314 מקומות ופועלים על בסיס כל הקודם זוכה.
אתר המחנאות קניון ויו (Canyon View) הוא לקבוצות בלבד ודורש הרשמה מוקדמת.
במהלך תקופות ביקוש גבוה, ניתן להירשם מראש.
בכל אתרי המחנאות יש שירותים ומקלחות, אם כי השימוש במים עשוי להיות מוגבל בהתאם לעונה.
כך למשל בעונת 2019 נסגרו המקלחות בחורשת גרנט.
יש כמה מסלולי הליכה בפארק הלאומי קינגס קניון שאורכים פחות מיום ושהתחלתם נגישה לכלי רכב.
באזור חורשת גרנט יש שביל בן קילומטר וחצי המוביל לעץ גנרל גרנט, וכמה שבילים ארוכים יותר מגיעים למקומות מעניינים קרובים כמו הר רדווד (Redwood Mountain), חורשת הסקוויה הגדולה ביותר.
בחורשת סידר כוללים שבילי ההליכה הקלים את ההליכה על שביל קורות העץ בכרי הדשא זומוולט, שממנו יש תצפית נרחבת על קניון קינגס, והליכה קצרה למפלי הנהר רורינג.
יש גם שבילי הליכה ארוכים יותר כדוגמת השביל בן ה-13 קילומטרים הלוך ושוב למפלי מיסט, או השביל בן ה-21 קילומטרים הלוך ושוב לפסגת לוקאוט (Lookout Peak) מעל קניון קינגס.
ניתן להגיע למספר אתרים היסטוריים בפארק באמצעות טיולים קצרים, כולל בקתת גמלין (Gamlin Cabin), שנבנתה בסביבות 1872 על ידי האחים גמלין שהגישו בקשה לרישיון לכריתת עצים בחורשת גרנט לפני שהפכה לפארק לאומי.
היא נחשבת למבנה הקבע הראשון שנבנה באזור הפארק.
בקתת נפ (Knapp Cabin) הרשומה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים היא המבנה העתיק ביותר ששרד בחורשת סידר, החל משנת 1925. אתר מעניין נוסף הוא מערכת מערת בוידן (Boyden Cavern) הנרחבת, שהכניסה אליה ממוקמת ממש מחוץ לגבול המערבי של הפארק, באזור הטבע הבראשיתי מונרך.
החל משנת 2016 המערה נסגרה בגלל נזק שנגרם על ידי שרפת יער נרחבת שהתחוללה בחודשים אוגוסט עד נובמבר 2015 וכונתה "השרפה הגסה" (Rough Fire).
שרפה זו כילתה בסך הכול 613 קילומטרים רבועים, בעיקר ביערות הלאומיים הסמוכים, כשבפארק הלאומי קינגס קניון עלו באש 38 קילומטרים רבועים.
מכיוון שרוב הפארק הלאומי קינגס קניון הוא אתר טבע בראשיתי, והכבישים לתוך הפארק קצרים ומכסים חלק קטן בלבד מהפארק, הדרך היחידה לראות את רוב הפארק היא כתרמילאים (ופחות שכיח, על גבי סוסים).
שלא כמו מטיילים יומיים, תרמילאים שלנים בשטח חייבים לקבל אישור כניסה לשטח טבע בראשיתי (wilderness permit) מתחנת של שומרי הפארק או ממרכז המבקרים.
מכסה חלה על חלוקת האישורים בעונת תיירות השיא (בדרך כלל בין מאי לספטמבר), מתוכם 75 אחוז מוקצים להזמנות מוקדמות, כאשר היתרה בכניסה לאזור.
אישורים נדרשים גם מחוץ לתקופת המכסה, אבל אין מגבלה על כמות האישורים.
אף שתרמילאים מהווים אחוז קטן יחסית מכלל המבקרים, יש תנועה רבה יחסית על חלק מהשבילים באזור הטבע המרוחק.
בשל הפופולריות של חלק ממחנות השטח השהות בהם עלולה להיות מוגבלת ללילה אחד או שניים.
במהלך הקיץ מאיישים צוותים של שירות הפארקים תחנות של שומרי הפארקים באזור הטבע המרוחק בכרי הדשא מקלור (McClure Meadow), כרי הדשא לה קונטה (Le Conte Meadow), אגמי ריי (Rae Lakes), אגם שרלוט (Charlotte Lake) והנהר רורינג (Roaring River).
סוף הכביש בחורשת סידר הוא נקודת יציאה מרכזית לטיולים באזור הטבע המרוחק.
לולאת אגמי ריי, שביל בן 66 קילומטרים, היא אחד מטיולי התרמילאים הפופולריים ביותר ועוברת בקניונים העמוקים של עמק פרדייז (Paradise Valley), הגשר התלוי הגבוה של וודס קריק (Woods Creek) והאזור האלפיני החשוף לפני שמגיעים לאגמי ריי.
שרשרת של אגמים קרחוניים השוכנים מתחת לפסגות שגובהן מעל ל-4,000 מטרים מעל פני הים.
המטיילים בלולאת אגמי ריי מטפסים דרך מעבר גלן (Glen Pass) ומגיעים לגובה של כ-3,635 מטרים מעל פני הים.
מפסגת המעבר יכולים המטיילים לצפות באגמי ריי והאגן המקיף אותם.
השביל המשותף שביל הרכס הפסיפי/שביל ג'ון מיור מהווה את עמוד השדרה של מערכת השבילים, כשהוא מתפתל לאורך 124 קילומטרים מקניון פיוט (Piute Canyon) בקצה הצפוני של הפארק עד מעבר פורסטר (Forester Pass) בגובה 4,009 מעל פני הים בקצה הדרומי.
טיולים רבים בפארק, כולל אגמי ריי, כוללים חלקים משביל משותף זה.
שבילים נוספים מתחילים בחורשת גרנט ומובילים לטיולים בקושי בינוני בחלק המערבי הנמוך יותר של הסיירה נבדה, רבים מהם באזור הטבע הבראשיתי אגמי ג'ני (Jennie Lakes Wilderness) הצמוד לפארק.
חלקים רבים מהפארק, כמו המזלג התיכון של הנהר קינגס, קשים יותר לגישה, ודורשים טיולים רב-יומיים על פני שטח קשה.
כר הדשא סימפסון במזלג התיכון הוא מסלול באורך 37 קילומטרים בכיוון אחד מחורשת סידר שבמהלכו יש שינויי גובה מצטברים של 3,700 מטרים.
התחלות של שבילי הליכה אחרים שמחוץ לפארק מאפשרים גישה למקומות מבודדים יותר, כדוגמת עמק טהיפיטי, 23 קילומטרים בכיוון אחד מתחילת השביל בסכר וישון (Wishon Dam) ביער הלאומי סיירה.
הירידה בת ה-900 מטרים לתוך העמק ידועה לשמצה כאחד הטיולים הקשים ביותר בפארק.
כמה שבילים מובילים לתוך הפארק מעמק אוונס שממזרח לפארק.
כולם מטפסים לגובה של יותר מ-3,400 מטרים.
נקודת הגישה הקרובה ביותר ממזרח והעמוסה ביותר היא דרך כביש עמק אוניון (Onion Valley Road), המסתיים כקילומטר וחצי מזרחית לגבול הפארק ביער הלאומי איניו.
שביל מעבר קירסארג' מתחיל באתר המחנאות של עמק אוניון ומתחבר לשביל הרכס הפסיפי/שביל ג'ון מיור דרך המעבר באותו שם.
במהלך האביב ובתחילת הקיץ, עלולים מעברי נחלים להיות מסוכנים; בתגובה, התקין שירות הפארקים גשרים לאורך כמה מהשבילים העיקריים.
בסוף אוגוסט או ספטמבר של מרבית השנים, יורד מפלס המים בנחלים לרמות בטוחות יחסית.
באזור הגבוה לא יורד בדרך כלל שלג בין מאי לנובמבר, אם כי בשנים מושלגות במיוחד, עשויים אזורים גדולים להיות מכוסים בשלג עד יולי.
בחורף, סקי למרחקים וטיולים בנעלי שלג הם פעילויות נפוצות.
שירות הפארקים מארגן טיולים בנעלי שלג בהובלת שומר פארקים ומתחזק כמה שבילים מטופחים באזור חורשת גרנט.
אפשר גם לערוך טיולים ארוכים יותר אל תוך אזור הטבע המרוחק, אם כי בגלל השטח המבותר, השלגים העמוקים בדרך כלל, והיעדר סיורים של שומרי הפארק במהלך החורף, מומלצת פעילות זו רק לטיילי חורף מיומנים.
בדומה לתרמילאים, נדרשים אישורים לכניסה לאזור הטבע הבראשיתי לכל טיולי החורף הכוללים לינה בשטח.
צוקי וכיפות הגרניט הגדולים והחשופים בכיפות בפארק מספקים אפשרויות לטיפוס מצוקים.
עם זאת, תוואי נוף רבים כאלו דורשים טיולים ארוכים או מעקפים כדי להגיע לבסיסיהם, מה שמרתיע מטפסים רבים.
אלו כוללים את האובליסק (The Obelisk), המשקיף על קניון קינגס בגבול המערבי של הפארק, טיפוס בכמה קטעים בכיפת שרליטו (Charlito Dome) וכיפת שרלוט (Charlotte Dome) גבוה מעל לשביל בובס קריק (Bubbs Creek Trail), וכיפת טהיפיטי, שעל מנת להגיע אליה נדרשים קרוב ל-50 קילומטרים הלוך ושוב.
גם רבות מהפסגות הבולטות של הפארק דורשות טיפוס טכני, כולל נורת פליסייד, הנקודה הגבוהה ביותר בפארק, וכמה משכניה לאורך קו הרכס של הסיירה נבדה.
בספר "הסיירה הגבוהה: פסגות, מעברים, שבילים" (The High Sierra: Peaks, Passes, Trails) שיצא ב-2009 מתוארת נורת פליסייד כ"הפסגת הקלאסית של הסיירה הגבוהה...
היא בולטת מרחוק ויש בה מסלולים שיאתגרו מטפסים מכל היכולות וההעדפות".
גלישת קניונים, טיפוס בולדרינג, וגלישת מצוקים הכרחיים לעיתים קרובות על מנת לחקור חלקים באזורי הטבע המרוחקים שאין בהם שבילים מוסדרים.
מסלול מאתגר במיוחד הוא במורד "הנקיק הקסום" (Enchanted Gorge) באזור הטבע המרוחק של המזלג התיכון, שם נעלם הנחל דיסאפירינג קריק (Disappearing Creek) תחת ערימות דרדרת ענקיות רק כדי לצאת מחדש כמה קילומטרים במורד הנהר, ומכאן שמו באנגלית (הנחל הנעלם).
קניון גודארד בקרבת מקום הוא מסלול קל יותר, אף על פי שהוא סלעי ומבותר, והוא ידוע בכרי הדשא הנופיים שלו ובמפלים רבים.
"נקיק היאוש" (Gorge of Despair) מעל עמק טהיפיטי ידוע בשל מקבץ הצוקים, מפלי המים והבריכות העמוקות, שהירידה אליו בעומק 900 מטרים דורש ציוד סנפלינג וחליפת צלילה.
בשל גודלו של הפארק, העובדה שברובו אין קליטה סלולרית ושהצוות המטפל בחיפוש והצלה הוא מצומצם רצוי שרק מטיילים מיומנים בשהייה בשטח ינסו לטייל מחוץ לשבילים המוסדרים.
כ-15 קילומטרים לאורך הנהר המזלג הדרומי של הנהר קינגס באזור חורשת סידר נחשבים כמים טובים לדיג זבובים.
אף שנהגו בעבר להוסיף דגי טרוטה למימיו, הפסיק שירות הפארקים לעשות זאת מאז שנות ה-70 של המאה ה-20, במטרה לאפשר לדגים בנהר לשוב לתנאים הטבעיים.
אף שלאורך קטעים שונים בנהר יש דגי טרוטת עין-הקשת, טרוטה חומה וטרוטת ברוק, רק טרוטת עין-הקשת היא דג טבעי בסיירה נבדה, האחרים הובאו למימי הנחל על ידי דייגים חובבים בתחילת המאה ה-20. הנהר רדוד וחמים מספיק על מנת לבוסס במימיו בתחילת הסתיו.
על מנת לשמר את שטחי הדיג הטבעיים חייבים לשחרר כול טרוטת עין-הקשת שנלכדת בחכה.
על מנת לדוג נדרש רישיון דיג מטעם מדינת קליפורניה למבקרים מגיל 16 ומעלה.
דגי טרוטת עין-הקשת בנהר קינגס הם קטנים, בדרך כלל לא יותר גדולים מ-20 עד 23 סנטימטרים.
על מנת להגן על בית הגידול של הנהרות וגדותיהם המזלג הדרומי של הנהר קינגס הזורם ברוגע סגור לשיט בחורשת סידר בין בובס קריק לגבול המערבי של הפארק.
עם זאת, שחייה מותרת באזורים מסוימים של הנהר, כאשר סלע מיור (Muir Rock) והגשר האדום (Red Bridge) הם אתרי שחייה פופולריים.
אף על פי שיש אגמים אלפיניים רבים בפארק בגובה רב, ברובם בלתי מעשי לשחות או לשוט.
אגם יום (Hume Lake) הסמוך, שנוצר על ידי סכר היסטורי ששירת מנסרה, ממוקם ביער הלאומי סקוויה בין שני חלקי הפארק ומשמש לשיט, שחייה ודיג.
מרבית הנהרות האחרים של הפארק תלולים מאוד ושוצפים במהירות, ומתאימים רק לשייטי קיאק מתקדמים.
הקטע של הנהר קינגס בין הגבול המערבי של הפארק ועד מאגר פלאט פיין משמש מיזם מים לבנים מסחרי, כשמרבית הקטע היא ביער לאומי.
מרבית הנהרות בפארק עצמו אינם נגישים לכלי רכב.
המזלג התיכון הוא אחד מקטעי המים הלבנים הקשים ביותר לגישה במדינה כולה, מכיוון שאת הסירות והציוד צריך לשאת לאורך קילומטרים של אזור טבע פראי על מנת להגיע לנהר.
כתב העת "קאנו קיאק" (Canoe Kayak) תיאר את השיט במזלג התיכון כ"עצם ההגדרה של המושג אפי כשחותרים מגיעים מכל העולם כדי לעבור ירידה של פעם בחיים".
נדרשים לשייטי קיאקים חמישה ימים על מנת לרדת במזלג התיכון המסווג בדרגה V ממקורותיו בגובה 3,700 מטרים מעל פני הים ועד מאגר פיין פלאט בגובה 270 מטרים מעל פני הים.
הפארק הלאומי קוטניי הוא פארק לאומי השוכן בדרום-מזרח פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה, ומשתרע על פני 1,406 קילומטרים רבועים.
ב-1984 הכריז אונסק"ו על הפארק כאתר מורשת עולמית ביחד עם פארקים לאומיים ופרובינציאליים נוספים בקנדה, תחת השם הקיבוצי "הפארקים בהרי הרוקי הקנדיים".
לאור מחקרים ארכאולוגיים שנערכו באזור הפארק הועלתה השערה ולפיה המקום מיושב מזה אלפי שנים, וכי האומות הראשונות השתמשו במעיינות החמים זמן רב לפני בואו של האדם הלבן.
ובנוסף ייחסו קדושה לבריכות הבוץ.
אזורים אלו בפארק שימשו כאתרי עריכת טקסים עבור אינדיאנים מכל הרי הרוקי.
הועלתה גם השערה כי האומות הראשונות השתמשו בפארק באופן עונתי כנתיב תנועה מכיוון מזרח לכיוון מערב.
בני שבט הקטונאקסה נהגו להגיע לשטחי הציד שלהם דרך מספר מעברי הרים באזור הפארק.
ככל הנראה הזרים הראשונים שהגיעו לפארק היו סוחרי פרוות והרפתקנים.
התיעוד הראשון לביקור כזה מתוארך לשנת 1841, כאשר סר ג'ורג' סימפסון עבר דרך הפארק במהלך הקפת כדור הארץ.
לאחר מכן עבר במקום ג'יימס סינקלייר, שהוביל משלחת מתיישבים לכיוון העיר ואללה ואללה באזור שבו נמצאת כיום מדינת וושינגטון בארצות הברית.
ב-1858 הגיעה לקצה הצפוני של הפארק משלחת פאליסר.
בתחילת המאה ה-20 הופעל לובי למען בניית כביש שיקשר בין וינדרמיר לבאנף.
הפארק הוקם ב-1920 מתוקף הסכם בין פרובינציית קולומביה הבריטית לממשלת קנדה, שבו נקבע כי ייבנה כביש מהיר ששני צדדיו יוכרזו כשטח מוגן.
רצועת קרקע ברוחב 8 קילומטרים מכל צד של כביש באנף-וינדרמיר החדש הוכרזה כפארק הלאומי קוטניי.
במשך השנים הורחב תפקידו של הפארק להגנה גם על נכסי תרבות, וכיום יש בו 97 אתרים ארכאולוגיים, אתר היסטורי לאומי ואתר ועדת המונומנטים, בניין מורשת פדרלי אחד, ועתיקות רבות.
גובהו של הפארק הוא בין 918 מטרים בכניסה הדרום-מערבית, והנקודה הגבוהה ביותר בו היא פסגת הר דלתאפורם (3,424 מטרים).
קוטניי הוא אחד מבין ארבעה פארקים הרריים בהרי הרוקי הקנדיים.
הפארקים האחרים הם הפארק הלאומי באנף במזרח, הפארק הלאומי יוהו בצפון, והפארק הלאומי ג'ספר שאינו גובל בקוטניי.
בשל הסמיכות הגאוגרפית והמבנה הגאולוגי-גאוגרפי הדומה, הפלורה והפאונה של הפארק דומות במידה רבה מאוד לפלורה ולפאונה של הפארקים הסמוכים אליו (יוהו ובאנף).
הפארק קרוי על שמו של נהר קוטניי, שהוא אחד משני הנהרות העיקריים הזורמים דרך הפארק ביחד עם הנהר ורמיליון.
נהר ורמיליון נמצא כולו בתוך הפארק, ובניגוד לו מוצאו של נהר קוטניי נמצא בסמוך לגבול הפארק והוא מצטרף לבסוף לנהר קולומביה.
האטרקציות העיקריות בפארק הן המעיינות החמים, אגם אוליב, קניון השיש, קניון סינקלייר ובריכות הבוץ.
במעיינות החמים ניתן להתרחץ בטמפרטורת מים שנעה בין 35 ל-47 מעלות צלזיוס.
בריכות הבוץ הן מקבץ של מעיינות עשירים בברזל, המבעבעים במספר בריכות קטנות שצבע המים בהן הוא אדום-כתום.
עד למאה ה-20 השתמשו בני האומות הראשונות בבריכות הבוץ כמקור עיקרי להפקת הפיגמנט הדרוש לייצור צבע האוכרה.
כיוון שהפארק צר מאוד (שמונה קילומטרים מכל צד של הכביש), רוב האטרקציות נגישות מהכביש.
כמו כן, מהכביש ניתן לצפות באזורים של הפארק שנהרסו בסדרת שריפות שפקדה אותו ב-2003 וב-2004 בנהר סימפסון, מעבר ורמיליון ופלו קריק.
הכניסה הצפון-מזרחית של הפארק מתחברת אל צומת קאסל שבפארק הלאומי באנף ואל הכביש המהיר טראנס-קנדה דרך מעבר ורמיליון, שהוא מעבר הרים בגובה 1,651 מטרים הנמצא על קו פרשת המים של אמריקה בגבול בין אלברטה לקולומביה הבריטית.
טווח הטמפרטורות בעמקים שבפארק פארק הוא מינוס 7 מעלות צלזיוס (ינואר) עד 22 מעלות צלזיוס (יולי).
הגאולוגיה של הפארק נשלטת על ידי הרים העשויים מסלעי משקע חשופים, ומעמקים המכילים מרבץ מורנה קרחוני שנוצר בפלייסטוקן.
מחוץ לשטח הפארק ובסמוך לפינתו הצפון-מערבית נמצא מחדר פלוטוני הידוע כקומפלקס נהר הקרח, ובו נמצאים מרבצים של סודליט.
הגבעות שמסביב למעיינות החמים בפארק מורכבות בעיקר מטופה, שהוא מרבץ עשוי מסידן פחמתי הנוצר על ידי שקיעה של מי מעיין חם רוויים בעודף כאשר הם מגיעים לפני השטח הקרים.
הסלעים בפינה הדרום-מערבית של הפארק הם חלק מרכס פרצל העתיק, וההרים שבמזרח הפארק הם חלק מרכס הרי הרוקי הצעיר יותר.
הפארק הלאומי קניונלנדס (באנגלית Canyonlands National Park) הוא פארק לאומי בארצות הברית, המשתרע על שטח בן 1,366 קילומטרים רבועים בדרום-מזרח מדינת יוטה על יד העיירה מואב, ובקרבה לפארק הלאומי ארצ'ס.
הפארק משמר נוף ססגוני של קניונים, הרי שולחן והרי כפתור רבים שהם תוצאה של סחיפה מתמשכת של הנהרות הקולורדו וגרין ויובליהם.
הצעת החוק שיצרה את הפארק נחתמה על ידי נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון ב-12 בספטמבר 1964.
שני הנהרות הגדולים, הקולורדו והגרין, חצבו קניונים גדולים ברמת קולורדו המחלקים את הפארק לשלושה אזורים המכונים נפות (districts): "האי בשמים" (Island in the Sky) בצפון, "המחטים" ( The Needles) בדרום-מזרח ו"המבוך" (The Maze) במערב.
נפה רביעית היא אזור קטן נפרד משאר הפארק צפונית-מערבית לשטח העיקרי הקרוי "קניון פרסת הסוס" (Horseshoe Canyon).
אף שכל האזורים חולקים אותו אקלים מדבר חדגוני, כל אחד מהם הוא בעל ייחודיות משלו.
הסופר אדוארד אבי, שביקר במקום לעיתים תכופות, תיאר את קניונלנדס במילים "זהו המקום המוזר, המופלא והקסום ביותר על פני כדור הארץ – אין משהו דומה לו בשום מקום אחר."
הפארק נחלק לארבעה אזורים המכונים נפות (districts).
שלושה מתוכם: "האי בשמים" (Island in the Sky) בצפון, "המחטים" (The Needles) בדרום-מזרח ו"המבוך" (The Maze) במערב, נפרדים זה מזה באמצעות הקניונים הגדולים של הנהרות קולורדו וגרין המתמזגים בשטח הפארק, כשהקולורדו ממשיך דרך קניון קטרקט.
לאי בשמים ולמחטים אפשר להגיע באמצעות כביש 191, העובר דרך מואב.
"המבוך" וקניון פרסת הסוס הם האזורים המרוחקים ביותר ואפשר להגיע אליהם מהמערב בלבד דרך כביש 24 וכביש 95 של יוטה, ואז באמצעות דרכי עפר.
אין כבישים המחברים בין האזורים השונים של הפארק.
האי בשמים – הר שולחן רחב שטוח בחלק הצפוני של הפארק בין הנהרות קולורדו וגרין שבו נקודות תצפית רבות אל ה"ווייט רים" (White Rim), מתלול מאבן חול, 350 מטרים מתחת לאי, ואל הנהרות, הזורמים כ-300 מטרים נוספים מתחת לווייט רים.
המחטים – נפה השוכנת מזרחית לנהר הקולורדו וקרויה על שם צריחי הסלע המפוספסים באדום ולבן השולטים בה, אבל אפשר לראות בה גם צורות אחרות של סלעים שגולפו על ידי הטבע כדוגמת קניונים, גראבנים, שקערוריות וכמה קשתות טבעיות דומות לאלו שבפארק הלאומי ארצ'ס השכן.
אלא שלא כמו בפארק הלאומי ארצ'ס, שהגישה לקשתות רבות קלה ודורשת הליכה קצרה, ואפילו הגעה לקשתות ברכב, מרבית הקשתות בנפת המחטים שוכנות בקניונים באזורים מרוחקים ודורשות הליכות ארוכות או נסיעות ברכב 4 X 4 כדי להגיע אליהן.האזור היה פעם משכן לתושבי הפואבלו הקדמונים, שהשאירו אחריהם עקבות רבים.
אף שרוב הפריטים והכלים שבהם השתמשו נלקחו על יד בוזזים, חלק ממבני המגורים שלהם מבוץ ואבן נשמרו.
תושבי הפואבלו הקדמונים גם השאירו חותם בדמות פטרוגליפים, כשהמקום הבולט ביותר שבו אפשר לראות פטרוגליפים קרוי המונומנט ההיסטורי המדינתי ניוזפייפר רוק (Newspaper Rock State Historic Monument), סמוך למרכז המבקרים בכניסה לנפה.
המבוך – נפת המבוך שוכנת מערבית לנהרות הקולורדו והגרין, והיא החלק הנגיש פחות של הפארק, ואחד האזורים המרוחקים ביותר בארצות הברית.
קניון פרסת הסוס – אזור נפרד משאר הפארק השוכן מערבית צפונית-מערבית לשאר הפארק, וכולל משטחים של אמנות סלע שנעשו על ידי ציידים-לקטים משלהי התקופה הארכאית באמריקה הצפונית (מ-2,000 לפנה"ס עד 1,000 לפנה"ס) שקדמו לתקופתם של בני פואבלו הקדמונים.
במקור היה הקניון מכונה קניון ברייר (Barrier Canyon), והפריטים, אתרי המגורים, הפיקטוגרפים והאיורים שנמצאו בו הם בין העתיקים באמריקה.
עם זאת, בין האיורים יש איורי סוסים, מה שאומר שצוירו אחרי 1540, לאחר שהספרדים הביאו סוסים מחדש לאמריקה.
האקלים ברוב שטח הפארק הוא אקלים צחיח למחצה קר (סיווג BSk על פי שיטת קפן).
אקלים מסוג זה מוגדר על פי ממוצע הטמפרטורות בחודש הקר ביותר שהוא מתחת ל-0°C ולפחות 50% מסך כל המשקעים השנתיים מתקבלים באביב ובקיץ.
אזור העמידות במרכזי המבקרים של הנפות אי בשמיים והמחטים הוא 7a, כשטמפרטורה הקיצונית הממוצעת השנתית היא 15.6°C- ו-16.2°C- בהקבלה.
השירות הלאומי של מזג האוויר מפעיל שתי תחנות למדידת מזג האוויר בפארק מאז 1965. המידע הרשמי מתעד אקלים מדברי עם פחות מ-250 מילימטרים משקעים בשנה, כמו גם קיצים חמים מאוד וכמעט נטולי גשמים וחורפים קרים גשומים מדי פעם.
בחורף יורד בדרך כלל שלג קל.
התחנה באזור נק (Neck – "הצוואר") דיווחה על טמפרטורה ממוצעת בינואר בין 2.8°C ל-6.3°C-.
הטמפרטורה הממוצעת ביולי היא בין 32.6°C ל-18.8°C.
בממוצע יש 43.3 ימים שבהם הטמפרטורה היא 32°C או גבוה יותר ו-124.3 ימים שבהם הטמפרטורה יורדת מתחת לנקודת הקיפאון.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר נמדדה ב-15 ביולי 2005 והייתה 41°C, והטמפרטורה הנמוכה ביותר נמדדה ב-6 בפברואר 1989 והייתה 25°C-.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 230 מילימטרים.
בממוצע יש 59 ימים שבהם יש משקעים ברי מדידה.
השנה הגשומה ביותר הייתה 1984, שבה ירדו 284 מילימטרים של משקעים והצחיחה ביותר הייתה 1989 שבה ירדו 118 מילימטרים משקעים.
החודש הגשום ביותר היה אוקטובר 2006 שבו ירדו 132 מילימטרים משקעים, והיממה הגשומה ביותר הייתה 9 באפריל 1978 שבה ירדו 45 מילימטרים משקעים.
כמות השלג השנתית הממוצעת היא 58 סנטימטרים, כשהשנה המושלגת ביותר הייתה 1975 עם 120 סנטימטרים שלג, כשהחודש המושלג ביותר היה ינואר 1978 שבו ירדו 69 סנטימטרים שלג.
אגן בשקיעה ורכס הרים סמוך שהלך והתרומם (הרי אנקומפגרה) היו קיימים באזור בתת-התור קרבון פנסילבני.
באמצע תת-התור יצרו מי ים שנלכדו באגן השוקע והתאדו שכבה עבה של סלעי התאדות.
שכבה זו בצירוף לחומרים שנסחפו מההרים הפכו לתצורת פרדוקס (Paradox Formation), חלק מחבורת הרמוסה (Hermosa Group).
שכבות המלח של תצורת פרדוקס החלו לזרום מאוחר יותר בתת-התור קרבון פנסילבני וכנראה המשיכו לנוע עד לסוף תור היורה.
כמה חוקרים סוברים שתוואי הנוף המכונה כיפת התהפוכה (Upheaval Dome) נוצר מתנועות של שכבות המלח של תצורת פרדוקס, תוך יצירת כיפת מלח, אבל מחקרים מודרניים יותר הראו שהתאוריה שהגורם היה פגיעת מטאוריט היא כנראה נכונה יותר.
ים רדוד וחמים הציף את האזור שוב בסמוך לשלהי קרבון פנסילבני.
בים שקעו סלעי אבן גיר, אבן חול ופצלים עשירים במאובנים של תצורת הונאקר טרייל (Honaker Trail Formation) בצבע אפור.
לאחר מכן התחילה תקופה של סחיפה, ויצרה הפסקה בתיעוד הגאולוגי הקרויה אי-התאמה.
בתחילת הפרם שקעו פצלי הלגאיטו (Halgaito Shale) בים שהלך והתקדם.
שפלות חופיות שבו לאזור מאוחר יותר ויצרו את תצורת קניון הפילים (Elephant Canyon Formation).
מניפות סחף גדולות מילאו את האגן בנקודה בה נפגש עם הרי אנקומפגרה תוך יצירת השכבות האדומות של אבן חול ארקוזית העשירות בברזל של תצורת קטלר (Cutler Formation).
שרטונות חול ודיונות חול שעל החוף התמזגו עם השכבות האדומות והפכו אחר-כך לתצורה בגוון לבן יוצרת הצוקים של אבן חול סידר מסה (Cedar Mesa Sandstone).
אז שקע בוץ מחומצן ויצר את התצורה פצלי סלע אורגן (Organ Rock Shale).
דיונות חול חופיות ושרטונות ימיים הפכו שוב לתוואי הנוף הבולט ויצרו את התצורה אבן חול וייט רים (White Rim Sandstone).
אי-התאמה נוספת נוצרה כאשר הים של הפרם נסוג.
מישורי הצפה על השפלה הנרחבת כיסו את פני השטח הסחופים ובוץ נבנה במישורי הגאות והשפל, תוך יצירת תצורת מואנקופי.
תצורת צ'ינלה שקעה על משטח סחוף זה.
אקלימים ההולכים ונעשים צחיחים שלטו בטריאס.
משום כך פלשו לאזור דיונות חול, והחול הפך לתצורת וינגייט (Wingate Sandstone).
למשך זמן מה הפכו תנאי האקלים לגשומים יותר, ופלגי מים חתרו ערוצים בדיונות החול, תוך יצירת תצורת קיינטה (Kayenta Formation).
תנאים צחיחים שבו לאזור בעוצמה.
מדבר גדול התפשט על פני מרבית אמריקה הצפונית והפך אחר-כך לאבן חול נאוואחו.
אי-התאמה רביעית נוצרה כתוצאה מתקופה של סחיפה.
התצורה הבאה, תצורת כרמל (Carmel Formation), מסמלת את שובם של מישורי הבוץ ותצורת אבן חול אנטרדה (Entrada Sandstone) שקעה אחריה.
תקופה ארוכה של סחיפה הסירה את מרבית השכבות של חבורת סן רפאל (San Rafael Group) באזור יחד עם תצורות כלשהן שייתכן שהושקעו בתור הקרטיקון.
האורוגנזה הלרמידית החלה להרים את הרי הרוקי לפני 70 מיליון שנים, ויחד איתם את אזור קניונלנדס.
הסחיפה התגברה, וכאשר קניון הנהר קולורדו הגיע לשכבות המלח של תצורת פרדוקס השכבות מעליהן התפשטו לעבר קניון הנהר, תוך יצירת תוואי נוף כדוגמת "הגראבנים" (The Grabens).
כמות משקעים מוגברת במהלך עידני הקרח של הפליסטוקן האיצו את תהליך ההתחתרות לעומק יחד עם סחיפה אחרת.
סוגים דומים של סחיפה עדיין מתרחשים, אם כי בקצב איטי יותר.
הצמחייה בפארק הלאומי קניונלנדס מגוונת וכוללת 11 מינים של צבריים, 20 מינים של טחבי עלים, טחבי כבד, עשבים ופרחי בר.
סוגי העצים בפארק כוללים מייש מרושת (Celtis reticulata), יצהרון מכסיף (Elaeagnus angustifolia), ערער יוטה (Juniperus osteosperma), אורן פיניון (כמה מינים מתת-הסוג המייצרים צנוברים אכילים), אשל וצפצפת פרימונט (Populus fremontii).
הפארק הוא משכן לשישה מינים של דו-חיים, כולל Anaxyrus punctatus (באנגלית Red-spotted toad), קרפדת וודהאוז (Anaxyrus woodhousii), צפרדע שור אמריקנית, צפרדע האחו (Lithobates pipiens), חפרית האגן הגדול, והסלמנדרה המנומרת (Ambystoma tigrinum).
ב-2000 דווחה תצפית על אילנית הסלעים (Hyla arenicolor), אבל היא לא אותרה בסקר של 2004.
בין מיני הזוחלים בפארק, אחד עשר מינים של לטאות ושמונה מינים של נחשים, כולל תת-מין של הנחש הארסי עכסן פסיפי (Crotalus oreganus concolor, באנגלית midget faded rattlesnake).
היו דיווחים גם על הימצאות זעמן מלכותי מצוי ועכסן ערבות (Crotalus viridis), אבל הדיווח לא אומת על ידי שירות הפארקים הלאומיים.
בפארק נצפו לפחות 273 מינים של עופות.
בין עופות הדורסים: נץ קופר, נץ גדול, Accipiter striatus (באנגלית sharp-shinned hawk), עקב אדום-זנב, עיט זהוב, עיטם לבן-ראש, עקב מכנסיים, עקב בונאפרט (Buteo swainsoni) וזרון צפוני.
בין דורסי הלילה בפארק: אוח וירג'יניה, Aegolius acadicus (באנגלית northern saw-whet owl), ינשוף צווחן מערבי (Megascops kennicottii) ולילית מנוקדת.
מינים נוספים של עופות הנמצאים בפארק כוללים מינים של טבלנים, נקרים, עורב שחור, אנפות, טירנים, קיכליים מהסוגים Sialia (באנגלית Bluebirds) גדרונים, סבכים, פזאים, פזאי, קנרית אמריקאית, סנוניות, דרורים, ברווזים, שלווים, שכווים, פסיונים, קוליברים, שחפים ושלך.
בין 50 מיני היונקים בפארק: דוב שחור אמריקני, זאב ערבות כמה מיני בואשים ועטלפים, אייל קנדי, שועלים, שונר מצוי, גירית אמריקאית, שני מינים של דביבון זנב-טבעת, אנטילוקפרה אמריקנית ופומה צפון-אמריקאית.
יונקים אחרים שהמבקרים בפארק נתקלים בהם לעיתים קרובות כוללים: ארנבון אודובון (Sylvilagus audubonii), ירבוענים ואייל פרדי שחור-זנב.
בני אדם ביקרו לראשונה בקניונלנדס לפני למעלה מ-10,000 שנה.
קבוצות נוודים של ציידים-לקטים שוטטו ברחבי דרום-מערב ארצות הברית של ימינו מ-8,000 לפני הספירה ועד 500 לפני הספירה.
אנשים אלו היו תלויים בזמינותם של צמחי בר ובעלי חיים להישרדותם.
נראה שהם נשארו באזור מסוים למשך זמן קצר.
הם השאירו אחריהם מעט מאוד חפצים שהתגלו כממצאים ארכאולוגיים ולא בנו בתים או מבני קבע אחרים.
עם זאת, במהלך תקופה זו יצרו הציידים-לקטים כמות גדולה של אמנות סלע מעניינת.
כמה מהדוגמאות הטובות ביותר לאומנותם, המכונה "סגנון קניון המחסום" (Barrier Canyon Style), נותרו על קירות הצוקים של קניון פרסת הסוס.
לפני אלפיים שנה בערך, החלו הציידים-לקטים להסתמך יותר על בעלי חיים וצמחים מבויתים למאכל.
חקלאים מוקדמים אלו קרויים בני הפואבלו הקדמונים ובני תרבות פרימונט.
הם גידלו תירס, שעועית, דלעת, כלבים ותרנגולי הודו.
על מנת לטפל ביבוליהם הם חיו כל השנה בכפרים כמו אלה שהשתמרו בפארק הלאומי מסה ורדה.
אף על פי ששתי הקבוצות חופפות זו את זו, בני תרבות פרימונט התגוררו ברובם במרכז יוטה, ואילו בני הפואבלו הקדמונים השתלטו על אזור ארבע הפינות.
ניתן להבדיל בין תרבויות אלה באמצעות סגנון הכלים השונים, כלי החרס ואמנות סלע שלהם.
עם הזמן, גרם הגידול הנמשך באוכלוסיות במסה ורדה לחיפוש אחר אדמות מתאימות בכל רחבי אזור הקניונים של דרום-מזרח יוטה.
עד שנת 1200 לספירה עברו קבוצות גדולות למה שכיום הוא נפת המחטים, במיוחד בסולט קריק (Salt Creek).
עם זאת, אסמים ומבני מגורים ששימשו את בני הפואבלו הקדמונים מפוזרים ברחבי הפארק.
אפשר לראות דוגמאות למבנים אלה בחורבת רואדסייד (Roadside Ruin) במחטים, בהר כפתור אזטק (Aztec Butte) באי בשמים, ולאורך שבילים רבים בשטח.
השינויים בדפוסי מזג האוויר היקשו על גידול היבולים יותר ויותר.
בסביבות שנת 1300 לספירה עזבו בני הפואבלו הקדמונים את האזור ועברו דרומה.
צאצאיהם כוללים את האנשים החיים בכפרי פואבלו מודרניים בניו מקסיקו ובאריזונה כמו הכפרים של בני האקומה, הזוני וההופי.
קבוצות תושבים אחרות הופיעו באזור לפני שבני הפואבלו הקדמונים עזבו אותו.
ייתכן ותרבויות היוט והפאיוט הגיעו כבר בשנת 800 לספירה.
הנאוואחו הגיעו מהצפון מתישהו לאחר 1300 לספירה.
שלוש הקבוצות עדיין מתגוררות כיום באזור.
אורח החיים של תרבויות אלה היה בתחילה יותר של ציידים-לקטים בהשוואה לבני הפואבלו הקדמונים.
נראה כי הם כמעט ולא השתמשו או חקרו את אזור קניונלנדס.
עבור מגלי הארצות האירופאים המוקדמים, היה קניונלנדס יותר מכשול למעבר מאשר יעד.
בשנות ה-70 של ה-18 הקיפו הכמרים הספרדים אסקלנטה ודומינגס את האזור, בחיפוש אחר מסלול בין ניו מקסיקו לקליפורניה.
אסקלנטה ודומינגס נכשלו, אך הציידים והסוחרים מטאוס ומסנטה פה הצליחו.
בראשית המאה ה-19 הפך "השביל הספרדי הישן", שעבר במואב כמו שעושה כיום כביש 191 של ארצות הברית, למסלול בשימוש רב.
האירופאים הראשונים שחקרו את קניונלנדס היו ככל הנראה ציידי פרוות אמריקאים וצרפתים שחיפשו בנהרות המערב בונים ולוטרות.
הביקוש לפרוות של בעלי חיים אלה במזרח היבשת היה גדול.
אחד הציידים בשם דניס ג'וליאן (Denis Julien) חרת את שמו, התאריך ואיור של סירה לאורך הנהר גרין בשנת 1836. ג'וליאן גם חרות את שמו בקניון קטרקט ובפארק הלאומי ארצ'ס.
מחקר רשמי של הנהרות קולורדו וגרין התרחש לראשונה בשנת 1869, אז הוביל מייג'ור ג'ון וסלי פאוול חבורה מהישוב גרין ריוור בוויומינג, דרך הגרנד קניון באריזונה.
במהלך שלושת החודשים שארכה המשלחת, מיפה פאוול את הנהרות ורשם מידע על ההיסטוריה הטבעית והתרבותית של האזור.
תחנה אחת שלו במה שכיום קניונלנדס עוררה השראה לקטע הבא ביומנו:
פאוול חזר על הנסיעה כמה שנים אחר כך.
התיישבויות של אירופאים בדרום-מזרח יוטה התפתחו מהפעילות המיסיונרית של המורמונים.
בשנת 1855 הקימו מורמונים מיסיון במה שהוא כיום מואב, אך עימותים עם בני היוט גרמו להם לנטוש אותו.
משלחת החור בסלע (Hole in the Rock expedition) – קבוצה של מיסיונרים מורמונים שעליה הוטלה המשימה ליישב את דרום-מזרח יוטה - ייסדה את העיירה בלף (Bluff) בשנת 1880. העיירות בלנדינג, מואב ומונטיצ'לו יושבו זמן קצר לאחר מכן.
מרבית התושבים התפרנסו כחקלאים, מחפשי זהב או כבוקרים.
משנות ה-80 של המאה ה-19 ועד 1975 השתמשו החוות המקומיות בחלק גדול מקניונלנדס למרעה בחורף.
הבוקרים חיפשו בקניונים מזון לפרות ומים טובים.
הם בנו שבילים להעברת העדרים על פני השטח הסלעי והמבותר.
כדי לשמור על עדריהם, התגוררו הבוקרים במחנות פרימיטיביים במשך כמה שבועות בכל פעם.
"שביל מעיין המערה" (Cave Spring Trai ) בנפת המחטים כולל מחנה אחד כזה.
מקומות ברחבי הפארק נושאים שמות של בוקרים מוקדמים.
משפחות טיילור, הולמן ושפר רעו בקר וכבשים במה שהוא כיום אי בשמיים.
דון קופר, מל טרנר, ד.ל.
גאדלוק וג'ו טיטוס הקימו חוות בקר באזור אינדיאן קריק (Indian Creek).
החזקותיהם בחברת הבקר אינדיאן קריק (Indian Creek Cattle Company) נקנו על ידי משפחות סקורופ וסאמרוויל בשנת 1914. מטה החברה שכן בחוות דוגאוט (Dugout Ranch) מחוץ לנפת המחטים.
חברת הבקר אינדיאן קריק פועלת כיום בבעלות "החברה לשימור הטבע" (The Nature Conservancy), ארגון פרטי לשמירת הסביבה.
משפחות בידלקם, אקר, טיידוול ושפין נהגו להוביל עדרים לנפת המבוך בחורף.
בחוות אקר נהגו לרעות פרות באדמות הסמוכות למבוך עד שנת 2000. בנוסף לבקר ולכבשים, האזורים הסלעיים והמבותרים סביב המבוך סיפקו מקלט לפורעי חוק.
רוברס רוסט (Robbers Roost, מילולית "קן השודדים"), פסגת הר שולחן ממערב למבוך, סיפק מקלט לרוברט לירוי פרקר (הידוע בכינויו בוץ' קסידי), טום וביל מקארטי, מאט וורנר ואחרים.
הצמיחה של תוכנית הנשק הגרעיני של אמריקה בשנות החמישים יצרה ביקוש גבוה לאורניום.
הגאולוגים שיערו שאזור הקניונים של יוטה מכיל כמות משמעותית של אורניום, אך השטח הסלעי והמבותר הקשה על הגישה.
כדי לעודד מחפשי אורניום, הציעה הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית תמריצים כספיים ובנתה כמעט 1,500 קילומטרים של כבישים בדרום-מזרח יוטה.
בקניונלנדס, כוללות דרכים אלו את כביש וייט רים (White Rim Road) הפופולרי באי בשמיים.
אף על פי שהאזור ייצר כמויות ניכרות של אורניום, הכורים גילו מעט מאוד במה שהוא כיום קניונלנדס.
עם זאת, הדרכים החדשות שנוצרו הובילו לתגליות אחרות.
בפעם הראשונה ניתן היה לראות את קניונלנדס מתוך מכונית.
התיירות גדלה אט אט ככל שיותר אנשים למדו על נפלאות הגאולוגיה של האזור.
בפתיחת ארץ הקניונים לנסיעה, הכינו הכורים את הדרך להקמת פארק לאומי.
בתחילת שנות החמישים החל בייטס וילסון (Bates Wilson), אז המפקח הראשי של המונומנט הלאומי ארצ'ס, לחקור את האזור שמדרום וממערב למואב.
לאחר שראה את מה שמכונה כיום נפת המחטים בפארק הלאומי קניונלנדס, החל וילסון להמליץ להקמת פארק לאומי חדש שיכלול את המחטים.
מסעות מחקר נוספים של וילסון ואחרים הרחיבו את האזורים שהוצעו להיכלל בפארק הלאומי החדש ולהוסיף את מפגש הנהרות גרין והקולורדו, נפת המבוך וקניון פרסת הסוס.
ב-1961 היה סטיוארט יודול (Stewart Udall), מזכיר הפנים של ארצות הברית אמור לשאת נאום בפני כנס בפארק הלאומי גרנד קניון.
במהלך הטיסה לשם עבר המטוס מעל למפגש הנהרות גרין וקולורדו.
נראה שהנוף עורר את העניין של יודול בהצעה של וילסון לפארק לאומי חדש באזור זה ויודול החל לקדם את הקמת הפארק הלאומי קניונלנדס.
ב-12 ספטמבר 1964, אחרי כמה שנים של דיונים, חתם נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון על הצעת חוק ציבורית מספר 88–950 שהקימה את הפארק הלאומי קניונלנדס.
בייטס וילסון מונה למפקח הראשי הראשון של הפארק החדש.
הוא מכונה לעיתים קרובות כ"אבי הקניונלנדס".
הפארק הלאומי קניונלנדס התרחב לשטחו בנוכחי בגודל 1,366 קילומטרים רבועים ב-12 בנובמבר 1971 כאשר לפארק נוספו "המבוך", "ארץ האבנים העומדות" (Land of Standing Rocks), כמו גם הקניונים דייוויס (Davis) ולוונדר (Lavender) במסגרת הצעת החוק הציבורי 92-154.
פשרה פוליטית בעת הקמת הפארק הגבילה את האזור המוגן לחלק שרירותי מאגן קניונלנדס.
אנשי שמירת הטבע מקווים להשלים את הפארק על ידי הרחבת הגבולות אל שולי אבן החול הגבוהים המהווים את הגבול הטבעי של הנוף של קניונלנדס.
הפארק הלאומי קניונלנדס הוא אתר תיירות מבוקש.
לנפות אי־בשמיים ולמחטים אפשר להגיע באמצעות כביש 191, העובר דרך מואב, ממנו מסתעף כביש 313 של יוטה לנפת אי־בשמיים וכביש 211 של יוטה לנפת המחטים.
נפת "המבוך" וקניון פרסת הסוס הם האזורים המרוחקים ביותר ואפשר להגיע אליהם מהמערב בלבד דרך כביש 24 וכביש 95 של יוטה, ואז באמצעות דרכי עפר, העבירים רק לרכב 4 X 4, ורק כשאינם בוציים.
יש בפארק שני מרכזי מבקרים: במרכז המבקרים אי־בשמיים ובמרכז המבקרים במחטים יש מוצגים וספרים ומפות למכירה, שומרי פארק מסייעים במידע.
אישורים לשהות בשטח, שירותים ומי שתייה.
במרכזים מוצג סרט הדרכה "אזור הטבע הבראשיתי של סלע".
בנוסף פועלת במבוך תחנת שומרי הפארק הנס פלט (Hans Flat Ranger Station) שאין בה כמעט שירותים למעט מידע על סיורים באזור.
בעיירה מואב פועל משרד עורפי של שירות הפארקים.
שומרי הפארק במשרד מספקים מידע על הפארק ומחלקים אישורי שהיה.
אין בפארק מקומות לינה מוסדרים או מסעדות, אלו מוצעים בעיירות הסמוכות.
יש אתרי מחנאות, האחד באי־בשמיים והשני במחטים עם מעט מקומות.
אתרי מחנאות נוספים רבים מצויים מחוץ לפארק.
מותר ללון בשטח (בייחוד באזורים שהגישה אליהם היא בעיקר ברגל), אם כי נדרש לקבל אישור שהיה.
הגאוגרפיה של הפארק מאפשרת מספר פעילויות נופש: סיורים רגליים, רכיבה באופני הרים, טרקים וטיולים ברכבי 4 X 4, שבכולם ניתן ליהנות מהשבילים המובילים אל פינות מרוחקות ונוף פראי.
כביש וייט רים (White Rim Road) חוצה את המתלול המכונה וייט רים (השוליים הלבנים) שבין הנהרות לאי בשמיים.
מאז 2015 חובה לקבל היתר לשהות של יום אחד לפני שאפשר לטייל לאורך הכביש בשל הפופולריות הגואה של הנהיגה והרכיבה על אופניים לאורכו.
כוונת שירות הפארקים היא לספק חוויית אזור טבע בראשיתי טובה יותר לכל המבקרים תוך צמצום ההשפעות על הסביבה הטבעית.
האי־בשמיים הוא האזור המתויר ביותר בפארק בעקבות קרבתו לעיר מואב (76.6 אחוז מהמבקרים מגיעים לאזור), ולאחריו אזור המחטים (20.7 אחוזים).
אזור המבוך המרוחק מושך 1.5% מהמבקרים בעוד שהשיט בנהרות מושך את יתרת 1.1 האחוזים.
רפטינג ושיט קייקים מתאפשר במימי הנהרות קולורדו וגרין.
מי הנהרות שקטים מעל נקודת המפגש בין הנהרות.
מעבר לנקודת המפגש מתחיל קניון קטרקט שבו יש אשדות סוערים של מים לבנים, דומים לאלו שאפשר למצוא בגרנד קניון.
עם זאת מכיוון שאין סכרים על נהר הקולורדו במעלה הנהר מהפארק הלאומי קניונלנדס נקבעת ספיקת הנהר במפגש כתוצאה מהפשרת השלגים ולא עקב ניהול מתוכנן.
עקב כך, בשנים מושלגות במיוחד ובשילוב עם הגאולוגיה הייחודית של קניון קטרקט זהו קטע הנהר הארוך ביותר באמריקה הצפונית של מים לבנים.
קאנג קרצ'ן (בתאית: แก่งกระจาน) הוא הפארק הלאומי הגדול ביותר בתאילנד.
הפארק שוכן על הגבול עם מיאנמר, וגובל בשמורת הטבע טנינתאריי.
זהו פארק פופולרי בשל מיקומו קרוב לעיירת הנופש הואה הין.
הפארק מכסה שטחים מהנפות נונג יא פלונג, קאנג קרצ'ן ותא יאנג במחוז פט בורי, והואה הין במחוז פראחואף קירי חאן.
עיקר הפארק הוא ביער הגשם שעל המדרון המזרחי של רכס טנאסרים.
הנקודה הגבוהה ביותר בפארק שוכנת בגובה 1,200 מטרים.
מקורות של שני נהרות עיקריים שוכנים בשטח הפארק, נהר פרנבורי ונהר פט בורי.
נהר הפט בורי סכור על ידי סכר קאנג קרצ'ן בגבול המזרחי של הפארק.
הסכר יוצר אגם המכסה שטח בן 46.5 קילומטרים רבועים.
הפארק הוקם ב-12 ביוני 1981 כפארק הלאומי ה-28 של תאילנד.
במקור הוא כיסה שטח בן 2,478 קילומטרים רבועים, הוא הורחב בדצמבר 1984 וכלל את שטח הגבול שבין המחוזות פט בורי ופראחואף קירי חאן.
הפארק נכלל ברשימת פארקי המורשת של ASEAN.
ב-2021 הוא הוכר כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
הרג פילי בר היא בעיה קשה בפארק כשהשלטונות אינם מסוגלים לשלוט על ציידים בלתי חוקיים.
כמה מעובדי הפארק חשודים בסחר באיברי הפילים.
למרות מעמדו כפארק לאומי, יש מטעים פרטיים בתוך גבולות הפארק הלאומי קאנג קרצ'ן.
חלקם מוקפים בגדרות חשמליות שביוני 2013 חישמלו למוות גור פילים.
היערות כוללים מגוון ביולוגי גדול של צמחייה טרופית, כולל מינים של עצים רחבי עלים טרופיים וסובטרופיים ודקלים.
חמישים ושבעה מינים של יונקים ויותר מ-400 מיני עופות זוהו בפארק.
הפארק הלאומי פירנאים הוא פארק לאומי הממוקם במחוז הפירנאים העליונים והפירנאים האטלנטיים בצרפת.
הפארק כולל בעיקר חלקים נרחבים מהרי הפירנאים וסביבתם.
הפארק ממוקם לאורך הגבול בין צרפת וספרד.
הוא כולל בעיקר נוף הררי של הרי הפירנאים.
מתקיימות בו מגוון פעילויות למטיילים, כגון טיולים רגליים, סקי, טיפוס הרים, ותצפית בחיות הבר.
הפארק נוסד ב-1967 כאתר מורשת טבעי, ללא מחסומים או גדרות, שבו בעלי החיים מסתובבים בחופשיות.
בפארק גדלים כ-70 מיני בעלי חיים, והוא מוקדש לשימורם ולחקר עולם החי והצומח בו.
הצד מזרחי של הפארק מהווה חלק מאתר המורשת העולמית "פירנאים - מון פרדו" (Pyrénées – Mont Perdu), הממוקם בהרי הפירנאים סביב גבול צרפת וספרד, וכולל את מונטה פרדידו.
הפארק הלאומי קפיטול ריף הוא פארק לאומי השייך לשירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית ושוכן בדרום-מרכז מדינת יוטה בארצות הברית.
אורך הפארק מצפון לדרום כ-100 קילומטרים, אבל רוחבו כ-10 קילומטרים בלבד.
הפארק הוקם ב-1971 במטרה לשמר 978 קילומטרים רבועים של נוף מדברי והוא פתוח לביקורים כל השנה, כשעיקר המבקרים מגיעים בין מאי לספטמבר.
האזור שבו שוכן פארק, משתרע בחלקו במחוז ויין (Wayne County), וכונה ב-1920 "ארץ הפלאות של ויין" ("Wayne Wonderland") על ידי צמד יזמים: אפרים פקטול (Ephraim P.
הפארק הלאומי קפיטול ריף הוכרז תחילה כמונומנט לאומי ב-2 באוגוסט 1937 על ידי נשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט, במטרה להגן על המונוליתים, הגבעות המבודדות, הרכסים והקניונים הצבעוניים.
עם זאת האזור נפתח רשמית למבקרים רק ב-1950. גישה נוחה לרכב התאפשרה רק ב-1962 כשנסלל כביש מדינתי 42 דרך קניון נהר פרימונט.
מרבית המתלול בן 160 הקילומטרים הקרוי קמט ווטרפוקט (Waterpocket Fold - מילולית "קמט הגבים") - קמט סלעי המשתרע מהר תאוזנד לייק (Thousand Lake Mountain) עד אגם פאוול - השתמר בתחומי הפארק.
קפיטול ריף הוא הכינוי לקטע טרשי של קמט ווטרפוקט שליד הנהר פרימונט.
הפארק קרוי על שם שורת הצוקים מאבן חול נאוואחו לבנה שבה תצורות של כיפה – הדומות לכיפות הלבנות שעל גג בנייני ממשל (קפיטול) – המשתרעת מנהר פרימונט עד נחל פלזנט (Pleasant Creek) על קמט ווטרפוקט.
המונח המקומי ריף (reef), מילולית "שונית", מתייחס לכל מחסום סלעי המונע מעבר, כפי ששוניות בים הן מחסומים בפני שיט.
קפיטול ריף מקיף את קמט ווטרפוקט, קמט בקרום כדור הארץ שהוא בן 65 מיליון שנים.
זו המונוקלינה החשופה הגדולה ביותר באמריקה הצפונית.
בקמט זה התקפלו שכבות צעירות ועתיקות של כדור הארץ זו על גבי זו בצורת האות S.
קמט זה שנגרם ככל הנראה מאותן תנועות של לוחות טקטוניים שיצרו את הרי הרוקי, עבר סחיפה במשך מיליוני שנים תוך חשיפת שכבות הסלע ומאובנים.
הפארק שופע בצוקי אבן חול ססגונית, כיפות לבנות מבהיקות ושכבות מנוגדות של סלעים ואדמה.
האזור קרוי על שם שורת הכיפות והצוקים מאבן חול נאוואחו, שכל אחת דומה במידת מה לבניין הקפיטול, המשתרעת מהנהר פרימונט עד לנחל פלזנט על קמט ווטרפוקט.
הקמט יוצר מחסום מצפון לדרום שאפילו בימינו כמעט שלא נפרצו בו דרכים.
מתיישבים ראשונים באזור התייחסו אל הרכסים המקבילים הבלתי עבירים כאל "שוניות", מונח שממנו נגזר גם חלקו השני של שם הפארק.
הכביש הסלול הראשון שנסלל דרך האזור נפתח לתנועה ב-1962. כביש מדינתי 42 חותך דרך הפארק ממזרח למערב בין הפארק הלאומי קניונלנדס והפארק הלאומי ברייס קניון, אבל מעט מאוד כבישים נוספים סלולים פלשו לנוף הטרשי.
הפארק עשיר בקניונים, צוקים, מגדלים, כיפות וקשתות.
הנהר פרימונט חצב קניונים דרך חלקים בקמט ווטרפוקט, אבל רוב הפארק הוא מדבר צחיח.
כביש נופי מציג למבקרים בפארק חלק מגולות הכותרת של הפארק, אבל מסלולו מסתיים קילומטרים ספורים מהכביש הראשי.
מאות קילומטרים של שבילים ודרכים בלתי סלולות מובילים את בעלי יצר ההרפתקנות לתוך פנים הפארק שבו הנופים לא נופלים מאלו הנשקפים מהכביש הנופי.
אינדיאנים בני תרבות פרימונט חיו בסמוך לנהר האיתן פרימונט בחלקו הצפוני של קפיטול ריף בקמט ווטרפוקט סביב שנת 1000. הם השקו יבולים של עדשים, תירס ודלעת ואחסנו את הדגנים שגידלו באסמים בנויים מאבן (חלקם בנויים מגושי סלעי הבזלת הרבים המפוזרים באזור).
במאה ה-13 עברו כל תרבויות האינדיאנים באזור שינוי פתאומי, קרוב לוודאי בשל בצורת ממושכת.
ההתיישבויות של בני פרימונט ושדותיהם החקלאיים ננטשו.
שנים רבות לאחר שבני פרימונט נטשו את האזור עקרו אליו בני שבטי הפאיוט.
בני הפאיוט הדרומיים שהתיישבו במקום האמינו שננסים בנו את האסמים וכינו אותם "בקתות מוקי" (Moki Huts), כשמוקי הוא ננס בשפתם, כינוי מקובל באזור למבנים אלה גם כיום.
ב-1872 חצה אלן תומסון (Alan H.
Thompson), סוקר במשלחתו של מייג'ור ג'ון וסלי פאוול, את קמט ווטרפוקט כאשר חקר את האזור.
מאוחר יותר שהה הגאולוג קלרנס דטון באזור במשך כמה קיצים כשהוא חוקר את הגאולוגיה של האזור.
עם זאת, אף אחת ממשלחות אלו לא חקרה את קמט ווטרפוקט לעומק.
הוא היה, כאז כן עתה, טרשי מאוד ועוין.
עם סיום מלחמת האזרחים האמריקנית שאפו מנהיגי המורמונים בסולט לייק סיטי לקבוע מיסיונים בפינות הנדחות ביותר של מערב ארצות הברית.
ב-1866 חדרה משלחת צבאית למחצה של מורמונים במרדף אחרי אינדיאנים לעמקים הגבוהים במערב.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 עקרו מתיישבים לתוך עמקים אלו והקימו את היישובים: לואה (Loa), פרימונט (Fremont), ליימן (Lyman), ביקנל (Bicknell) וטוריי (Torrey).
המורמונים יישבו את עמק הנהר פרימונט בשנות ה-80 של המאה ה-19 ויסדו את ג'נקשן (Junction), קיינסוויל (Caineville) ואולדרידג' (Aldridge).
שם היישוב ג'נקשן הוסב לפרואיטה (Fruita) בתחילת המאה ה-20. פרואיטה שגשגה, קיינסוויל שרדה בקושי ואולדרידג' ננטשה.
בנוסף לחקלאות עסקו התושבים בכריית סיד מאבן הגיר המקומית ואורניום נכרה בתחילת המאה ה-20. ב-1904 נקבע הזיכיון הראשון לכריית אורניום באזור.
המכרה שהוקם, מכרה אויילר (Oyler Mine) בגרנד וואש הפיק עפרת אורניום.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הייתה העבודה קשה, אבל החיים בפרואיטה היו טובים.
במקום לא התגוררו יותר מעשר משפחות בזמן נתון והם חיו ממישור ההצפה הפורה של הנהר פרימונט והאדמה החליפה ידיים כמה פעמים במשך השנים.
היישוב ננטש ב-1955 כששירות הפארקים רכש את המקום ושיפץ חלק ממבני היישוב.