tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
להמחשת דבריו מפנה אותנו הסופר אל הקברים של המצרים הקדמונים (אמנחותפ וג'דפחור, שני חכמים מתקופת הממלכה הקדומה), שהיו מכובדים ומפוארים בזמנם, ועתה (בזמנו של המחבר) הם מתפוררים, כמו אלה שלא היו מעולם.
הפפירוס היה חלק מאוספו של אספן העתיקות הבריטי אנתוני צ'ארלס האריס.
הפפירוס נמכר להאריס בעודו שלם והוא נפגע בעת פיצוץ שהתרחש בביתו של האריס באלכסנדריה, הבית נהרס בפיצוץ.
בשנת 1872 לאחר מותו, נמכר האוסף על ידי בתו למוזיאון הבריטי ביחד עם פפירוסים נוספים.
הפפירוס תורגם לראשונה בשנת 1883 על ידי האגיפטולוג הצרפתי גסטון מספרו.
פפירוס אנאסטאזי א הוא פפירוס מצרי עתיק, המכיל טקסט סאטירי, ששימש לאימון סופרים בתקופת הממלכה החדשה.
הפפירוס מתוארך לתקופת השושלות ה-19 וה-20 המאות ה-13-14 לפנה"ס.
בטקסט כותב סופר צבאי ששמו חורי, לחברו הסופר ששמו אמנמופה (Amenemope), בדרך השמה ללעג את טיב עבודתו חסרת האחריות של אמנמופה.
הוא שואל אותו סדרת שאלות ולועג לו על חוסר יכולתו לענות לו.
הפפירוס נקרא על שמו של סוחר ארמני שרכש אותו במחצית הראשונה של המאה ה-19. הפפירוס הוא חלק מאוספו של המוזיאון הבריטי ומספרו 10247.
חורי הוא סופר צבאי השייך לצוות המלכותי של הפרשים (חיל מרכבות הסוסים), והוא כותב מניסיונו כסופר שהשתתף במסעות צבאיים.
המכתב נותן דוגמאות מה סופר אמור להיות מסוגל לעשות: לחשב את מספר המנות שצריך לחלק למספר מסוים של חיילים החופרים גם, או כמות הלבנים הנדרשות לבניית רמפה בגודל נתון.
להעריך את מספר האנשים הדרושים כדי להעביר אובליסק או לבנות פסל ולארגן אספקה לצבא באמצעות לוח מזון צבאי.
בקטע אחר דן חורי בגאוגרפיה של חופי הים התיכון עד לבנון והבעיות המתגלעות לנוסעים במסע לשם.
פפירוס זה חשוב להיסטוריונים וחוקרי המקרא בגלל המידע שהוא מספק הכולל רשימה של ערים בגבולות השליטה של מצרים, בסוריה ובכנען בתקופת הממלכה החדשה.
רשימת הערים המופיע בטקסט עוקבת אחר דרך הים על סעיפיה השונים.
הסופר מתחיל בצפון מצומור עובר דרומה לאורך החוף הפיניקי עד עכו, משם ממשיך הסופר לכיוון חצור וינועם ששלטו על מעברי נהר הירדן או הירמוך בבקעת הירדן.
משם עולה צפונה לבקעת הלבנון מגיע לקדש עולה לכיוון דמשק וחוזר דרך רמת הגולן לאזור בית שאן.
משם פונה למגידו, עובר דרך נחל עירון ומגיע ליפו.
בקטע האחרון של החלק הגאוגרפי של הפפירוס מתוארות דרכי המדבר בין הגבול המצרי ועד רפיח.
הערים מוזכרות במסגרת שאלות אותן שואל חורי, על הערים האלה, כדי להראות עד כמה הוא לא מכיר אותן ואת דרכי המעבר בכנען.
ברשימת ערים המוזכרות בפפירוס אפשר למצוא את מגידו, חצור, שכם, אדרעי, צומור, גבל, ביירות, צידון, צור, צרפת, עכו, עזה וערים נוספות.
הטקסט כולל הוראות של כללי נימוס כמו כיצד אדם צעיר צריך להתייחס לאדם המבוגר ממנו, הוראות טכניות כמו כיצד לבנות רמפה או אובליסק, הוראות שקשורות לגאוגרפיה של הלבנט כולל שמות של מקומות ואיך להגיע אליהם, כיצד לעבור נהר ומהי הדרך הקצרה ביותר להגיע למקומות שפורטו בטקסט.
לצד זה גם הוראות איך צריך לכתוב מכתב, הוראות לגבי שגיאות באוצר המילים שלו, הוראות לגבי דקדוק ותחביר נכונים ועוד.
לצד ההערות לסופר הצעיר, יש לחורי גם ביטויי אהדה אליו - שיש לו אופי טוב, אינטליגנציה, יש יחסי חברות ביניהם ולא רק יחסי מורה ותלמיד, יש במכתב גם מחמאות ואיחולים (הלוואי שתחיה עם הצלחה ושגשוג) ולא רק ביקורת קשה/לעגנית.
פפירוס הֶרְסְט הוא השם שניתן במחקר ההיסטורי לפפירוס מצרי קדום מן המחצית הראשונה של האלף השני לפנה"ס שתוכנו ענייני רפואה.
הפפירוס, הנקרא על שם פבי הרסט, מכיל 18 עמודי מרשמים רפואיים בכתב היראטי, העוסקים בדרכי הטיפול בבעיות במערכת השתן, בדם, בשיער ובפצעי נשיכה.
הוא נחשב לכתב-יד חשוב, אך יש המטילים ספק באמיתותו.
לדברי הארכאולוג האמריקני ג'ורג' ריזנר, שפרסם מהדורת פקסימיליה של הפפירוס ב-1905, הוענק הפפירוס באביב 1901 למשלחת הרסט על ידי איכר מן הכפר דיר-אל-בלס הסמוך למקום חפירותיה כאות תודה על שהתירו לו לאסוף דשן מערימות הזבל של המחנה.
מאוחר יותר נקרא הפפירוס על שמה של פֶבִּי הרסט, אמו של איל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט, שמימן את רוב הוצאותיה של המשלחת שפעלה מטעם אוניברסיטת קליפורניה.
הפפירוס מתוארך לימי השושלת ה-18 של מצרים, תקופת שלטונו לערך של הפרעה תחותמס השלישי.
הטקסט חובר כפי הנראה עוד קודם לכן, בתקופת הממלכה התיכונה, בסביבות 2000 לפנה"ס.
כיום, נכון לשנת 2007, מוחזק הפפירוס בספריית בנקרופט, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
לימים העלו חוקרים אחדים ספקות באשר לאמיתיותו של הפפירוס.
תוכנו נחקר אומנם בהרחבה על פי התמונות שפרסם ריזנר, אך הפפירוס עצמו לא נבדק מעולם ביסודיות.
פפירוס הרסט הוא אחד מן הפפירוסים הרפואיים המצריים ששימשו לתיעוד שיטות ריפוי לבעיות כמו כאבי ראש ובעיות עיכול.
רוב הפפירוסים כללו גם פרק על לחשים ומילות כישוף שנאמרו לחולה לפני, במהלך ואחרי הטיפול.
פפירוס הרסט מכיל 20 פסקאות, ערוכות ב-18 טורים, של מרשמים רפואיים הכתובים בכתב מצרי היראטי.
מגוון הנושאים רחב ביותר, מ"שן היוצאת ממקומה" ועד "תרופה לטיפול בריאה", אך מרביתם מתמקדים בטיפול בבעיות במערכת השתן, דם, שיער ונשיכות (על ידי בני אדם, חזירים והיפופוטמים).
אחד הלחשים עוסק ב"מחלה כנענית", "אז הגוף מכוסה בכתמים שחורים כפחם"; הכוונה, כפי הנראה, לטולרמיה (tularemia), אחת ה"מגפות" שסייעו להפיל את החיקסוס.
פפירוס אֶבֶּרְס הוא פפירוס מצרי קדום בענייני רפואה, המתוארך ל-1550 לפנה"ס.
הוא נרכש בלוקסור (תבאי) בחורף 1872–1873 על ידי גאורג אברס, ונמנה עם העתיקים והחשובים מסוגו.
הפפירוס מצוי כיום בספריית אוניברסיטת לייפציג בגרמניה.
הפפירוס נכתב בסביבות 1550 לפנה"ס, אך החוקרים משערים כי הועתק מכתבי יד עתיקים יותר, שהקדום שבהם הוא מ-3400 לפנה"ס.
הוא עשוי כמגילה בת 110 עמודים, כ-20 מטרים אורכה, ונמנה עם המסמכים ההיסטוריים העתיקים ביותר בענייני רפואה שנשתמרו לימינו, לצדם של פפירוס קאהון בענייני גינקולוגיה (1800 לפנה"ס לערך), פפירוס אדווין סמית' (1600 לפנה"ס לערך), פפירוס הרסט (1600 לפנה"ס לערך), פפירוס ברוגש (1300 לפנה"ס לערך) ופפירוס לונדון (1300 לפנה"ס).
פפירוס ברוגש מכיל פסקאות מקבילות לפפירוס אברס, ומסייע בכך להבהרת כמה סוגיות סתומות.
פפירוס אברס כתוב בכתב היראטי, והוא התיעוד המקיף ביותר של ידע רפואי מצרי קדום שנשתמר לימינו.
המגילה מכילה 700 נוסחאות כישוף ותרופות.
היא כוללת לחשים רבים שמטרתם לסלק שדים גורמי-מחלות, ויש בה גם עדות למסורת ארוכה של פרקטיקה רפואית המבוססת על ניסיון ותצפיות.
הפפירוס מכיל "מסה על הלב".
הוא מציין כי הלב הוא מרכז אספקת הדם, וקשור בצינורות לכל אחד מאברי הגוף.
ידיעותיהם של המצרים על הכליות היו כנראה מעטות, שכן הם החשיבו את הלב כנקודת המפגש של מספר צינורות שהובילו את כל נוזלי הגוף – דם, דמעות, שתן וזרע.
הפרעות נפשיות, כמו דיכאון ושיטיון, נדונות בפירוט בפרק מתוך הפפירוס הנקרא "ספר הלבבות".
תיאורי ההפרעות מלמדים, כי המצרים התייחסו להפרעות נפשיות ופיזיות כמעט באותה צורה.
הפפירוס מכיל פרקים על מניעת הריון, אבחון הריון ועניינים נוספים מתחום הגינקולוגיה, מחלות מעיים וטפילים, בעיות עיניים ועור, טיפולי שיניים וטיפולים כירורגיים במורסות וגידולים, קיבוע עצמות וכוויות.
אחדות מן התרופות הרשומות בפפירוס אברס:
תערובת של צמחי מרפא מחוממים על לבנה, כדי שהחולה ישאף את העשן העולה מהם.
"לריקון הקיבה: חלב פרה, 1; גרגרי תבואה, 1; דבש, 1; רסק, נפה, בָּשֶׁל; בלע בארבעה חלקים."
"לריפוי המעיים: דבשה, 1; תמר, 1; בשל בשמן; משח את האיבר החולה."
ניתן להגן על בגדים מפני עכברים ועכברושים על ידי מריחתם בשומן חתולים.
חצי בצל וקצף של בירה נחשבו "תרופה מצוינת נגד מוות".
מחלת הדרקונית (דרקונקוליאסיס, תולעת גינאה)
כרוך את הקצה הבולט של התולעת סביב מקל ומשוך אותה החוצה לאט.
(צורת טיפול זו נותרה בעינה גם כיום.)
אחת התרופות הנפוצות המתוארות בפפירוס היא אוכרה, או חֵמָר רפואי.
היא נכללת, לדוגמה, במרשם נגד מחלות מעיים ועיניים שונות.
אוכרה צהובה ניתנה כתרופה נגד מחלות בדרכי השתן.
מקורו של הפפירוס אינו ידוע, אך מסופר כי נתגלה בין רגליה של מומיה בנקרופוליס של תבאי והגיע ב-1862 לרשותו של האגיפטולוג האמריקאי אדווין סמית .
הוא נותר באוספו של סמית לפחות עד 1869 ותואר בקטלוג פרסומי של סוחר עתיקות כ"פפירוס רפואי גדול השייך לאדווין סמית, בעל חווה אמריקני מלוקסור".
הפפירוס נרכש ב-1872 על ידי האגיפטולוג והסופר הגרמני גאורג אברס, והוא נקרא על שמו.
ב-1875 פרסם אברס מהדורת פקסימיליה של דפי הפפירוס, הכוללת מונחון בלטינית שחיבר לודוויג שטרן .
תרגום לגרמנית פורסם לראשונה ב-1890 על ידי היינריך יואכים.
דפי פפירוס אברס אצורים בספריית אוניברסיטת לייפציג שכן הם נרכשו מכספיה ומתרומת מלך סקסוניה.
הם תורגמו במרוצת השנים על ידי חוקרים נוספים, שחלקם נחלקו בפירושיהם לאבחנות הרפואיות.
תרגום מחודש לאנגלית של הפפירוס פורסם ב-1987 על ידי הרופא והאגיפטולוג המצרי פול ע'ליונגי מהפקולטה לרפואה באוניברסיטת עין שמס בקהיר.
הפפירוס הרפואי מלונדון הוא פפירוס רפואי מצרי עתיק הכתוב בכתב היראטי.
הפפירוס נשמר במוזיאון הבריטי בלונדון.
הפפירוס הוא שילוב של מתכונים ועצות רפואיות מעשיות ולחשים מאגים.
על פי סגנון הכתיבה מתוארך הפפירוס לסוף השושלת ה-18 במחצית המאה ה-14 לפנה"ס, כנראה תקופתו של תות ענח' אמון, והוא מתעד כנראה טקסטים קדומים.
הפפירוס ידוע גם בשם BM EA 10059.
הפפירוס, שמקורו לא ידוע, נמסר כתרומה לידי המכון המלכותי של בריטניה הגדולה, ולאחר מכן בשנת 1860 הגיע לידי המוזיאון הבריטי.
הפפירוס פורסם לראשונה בשנת 1912 בלייפציג, גרמניה על ידי ולטר ורסינסקי (Walter Wreszinski).
הפפירוס הוא אחד מן הפפירוסים הרפואיים המצריים ששימשו לתיעוד שיטות ריפוי שהיו נקוטות במצרים העתיקה.
הפפירוס מקוטע, תחילתו וסופו חסרים.
הוא כולל 19 עמודים ונכתב משני צידיו.
הפפירוס כולל 61 מתכונים, מתוכם 25 מתכונים המתמקדים במרשמים רפואיים.
עיקרם של המרשמים עוסק בתלונות הקשורות בבעיות עור, גירויי עיניים ועיוורון, דימומים בעיקר בדרכים למניעת הפלה באמצעות כישוף ולחשים, גידולים וטיפול בכוויות.
חלק מהלחשים משמשים בעת מתן תרופה מסוימת, אחרים צריכים להיאמר כדי להרחיק רוחות רעות היכולות להשפיע על המטופל והמטפל.
חלק מהלחשים נכתבו בשפות שמיות צפון-מערביות וחלק בשפות מינואיות.
חוסה אנטוניו "פפיטו" ראמוס וטה (בספרדית: José Antonio "Pepito" Ramos Huete, נולד ב-3 במאי 1951 בתטואן שבמרוקו) הוא כדורגלן ומאמן עבר ספרדי-קטלאני.
ראמוס שיחק כמגן ימני בקבוצות הליגה הספרדית אספניול וברצלונה במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. בנוסף, ערך 4 הופעות במדי נבחרת ספרד.
לאחר פרישתו ממשחק עבד כמאמן במספר קבוצות בקטלוניה.
ראמוס נולד בתטואן שבמרוקו, אז בשליטת ספרד, ובגיל צעיר עבר לקטלוניה שבספרד.
בנעוריו שיחק במחלקת הנוער של הקבוצה הקטנה מטרו, שם עשה את צעדיו הראשונים בכדורגל מקצועי, בליגה השלישית.
בעונת 1970/1971 ירד עם הקבוצה לליגה הרביעית.
למרות הכישלון הקבוצתי, יכולתו האישית הטובה של ראמוס משכה את תשומת לבה של אספניול, קבוצה מברצלונה ששיחקה בליגה הראשונה, והוא הצטרף אליה בקיץ 1971. הוא ערך את הופעת הבכורה במדיה ב-10 באוקטובר, כשנכנס כמחליף בתיקו 1-1 עם בורגוס.
מנקודה זו החל לשחק בעקביות, והוא שותף ב-25 משחקי ליגה בקבוצה, שהגיעה למקום ה-12 בסוף עונת 1971/1972.
בעונה הבאה איבד את מקומו בהרכב וערך רק 8 הופעות, 3 מתוכן בהרכב הפותח.
אספניול הגיעה למקום השלישי ובזכות כך העפילה לגביע אופ"א.
אף על פי כן, מנקודה זו והלאה הפך לשחקן קבוע בהרכב הקבוצה.
בעונת 1973/1974 הופיע ב-26 משחקי ליגה, אך לא לקח חלק בהדחתה של אספניול מגביע אופ"א כבר בסיבוב הראשון.
הוא שותף בכל משחקי הליגה לעונת 1974/1975, בה הגיעה אספניול למקום ה-11. בעונת 1975/1976 נעדר משני משחקים בלבד בשל פציעה קלה, ואספניול סיימה את העונה במקום הרביעי בליגה.
במשך כל תקופתו באספניול שיחק תחת המאמן חוסה סנטמריה.
בקיץ 1976 עזב ראמוס את אספניול ועבר ליריבתה העירונית, ברצלונה, אותה אימן רינוס מיכלס ההולנדי, תמורת סכום העברה של 30 מיליון פסטות.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצתו החדשה השתלב במהרה.
הוא ערך 30 הופעות בליגה, בה הייתה ברצלונה סגנית האלופה, ובגביע אופ"א ערך 8 הופעות וסייע לקבוצה להגיע עד לרבע הגמר, שם הודחה על ידי אתלטיק בילבאו.
גם בעונה הבאה הייתה ברצלונה סגנית האלופה, וראמוס השתתף ב-24 משחקי ליגה וב-6 נוספים בגביע אופ"א, שם הגיעה עד לחצי גמר הטורניר.
ברצלונה זכתה בגביע הספרדי באותה עונה, אך ראמוס לא שותף במשחק הגמר בו ניצחה ברצלונה את לאס פאלמס.
בעונת 1978/1979 הוחלף מיכלס בלוסיאן מולר, שבעצמו הוחלף לקראת סוף העונה בז'ואקים ריפה.
מעמדו של ראמוס דעך והוא שיחק ב-8 משחקי ליגה ובמשחק אחד בגביע מחזיקות הגביע, בסיבוב הראשון נגד שחטאר דונצק, כשבסוף העונה זכתה ברצלונה בתואר לראשונה בתולדותיה.
גם בעונת 1979/1980 נותר מעמדו של ראמוס זהה, עד שרפה פוטר ומונה במקומו הלניו הררה, שנתן לראמוס לשחק לקראת סוף העונה.
ב-12 באפריל 1980 הורחק בכרטיס אדום לראשונה בקריירה שלו, במשחק הליגה נגד לאס פאלמס שהסתיים בניצחון 1-0. במהלך העונה שיחק במשחק אחד בגביע המחזיקות, בגומלין רבע הגמר נגד ולנסיה, אך לא הצליח לעזור לקבוצתו לנצח ולעלות לחצי הגמר.
בעונה הבאה שב להיות פעיל בהרכב הקבוצה.
הוא פתח ב-32 משחקי ליגה ובשני משחקי ברצלונה בסיבוב השני של גביע אופ"א, שם הודחה על ידי פ.צ.
בליגה סיימה ברצלונה במקום ה-4 בלבד, אך היא זכתה בגביע הספרדי הודות לניצחון 3-1 על ספורטינג חיחון, בו פתח ראמוס בהרכב.
בקיץ 1981 הצטרף המגן הימני חרארדו מירנדה לברצלונה והוא החל לתפוס את מקומו של ראמוס.
למרות זאת, פתח בהרכב בליגה 10 פעמים ונכנס כמחליף 6 פעמים נוספות.
בגביע המחזיקות השתתף ב-7 משחקים, כולל בחצאי הגמר שם עזר לברצלונה לגבור על טוטנהאם, אך הוא לא שיחק בגמר בו ניצחה ברצלונה את סטנדרד לייז' וזכתה בתואר בפעם השנייה בתולדותיה.
לאחר שלא שיחק כלל במחצית הראשונה של עונת 1982/1983, הוא שוחרר מברצלונה בינואר 1983 והצטרף לקרטחנה שמהליגה השנייה.
הוא פתח בכל משחקיה עד סוף העונה, עזר לה לסיים במקום ה-16, 2 נקודות מעל המקום ה-17 שמוביל לירידה לליגה השלישית.
בתום העונה, בהיותו בן 32, פרש מכדורגל.
המשחק הרביעי והאחרון שלו במדי הנבחרת היה ב-21 בספטמבר 1977 נגד .
בנוסף לחלקו בנבחרת הספרדית, השתתף בשני משחקי ידידות של נבחרת קטלוניה, הנבחרת הלא רשמית של חבל ארץ זה.
לאחר פרישתו ממשחק החל לעבוד כמאמן, באופן בלעדי בקבוצות קטנות ברחבי קטלוניה.
הוא אימן את הקבוצות ויק וסנטוביה לפרקים קצרים במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. בסוף עונת 1998/1999 התמנה למאמן ז'ימנסטיק טרגונה שמהליגה השלישית, הקבוצה הבכירה ביותר אותה אימן.
הוא עזר לה להישאר בליגה לאחר שניצחה בפלייאוף על המקום בליגה השלישית את קאודל, ולאחר מכן הוא סיים את תפקידו.
בהמשך אימן לזמן קצר קבוצות נוספות כמנליו ופראט.
ב-2006 אימן את רובי, והיה זה תפקידו האחרון כמאמן.
פפירוס ירושלים הוא תעודה הכתובה על פפירוס, שנחשפה בשנת 2016, בה נזכר לראשונה במקור חוץ מקראי השם ירושלים בעברית.
בתעודה שרדו שתי שורות כתובות בכתב העברי הקדום, וזה לשונן:
התעודה הגיעה לידי רשות העתיקות בפעולה מבצעית של היחידה למניעת שוד עתיקות בה, והסברה היא כי מקורה באחת ממערות מדבר יהודה.
ב-26 באוקטובר 2016 נערכה ברשות העתיקות מסיבת עיתונאים, ובה הוצגה התעודה לפני הציבור.
התעודה נחקרה, פוענחה ופורסמה על ידי פרופ' שמואל אחיטוב מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ד"ר איתן קליין ואמיר גנור מרשות העתיקות.
על בסיס תוצאות בדיקת פחמן 14 התברר כי הפפירוס נוצר בין אמצע המאה השמינית לפני הספירה לשליש האחרון של המאה החמישית לפני הספירה.
על פי ניתוח הכתב, תוארך הפפירוס למאה השביעית לפני הספירה, תקופת בית ראשון.
הצעת השחזור היא כי האותיות הקודמות ל'מת' בתחילת החלק ששרד הן 'מא', כלומר 'מֵאֲמַת המלך', וכי קודם לכן הופיע שמה.
מהטקסט ששרד מהתעודה ניתן ללמוד על העברת סחורה או תשלום מיסים אל ירושלים מהיישוב נַעֲרָתָה, המוכר מהתנ"ך וממקורות חז"ל, ואשר חורבותיו נמצאות מצפון ליריחו.
משלוח יין זה נעשה לפי הכתוב בהוראת אחת מפקידותיו של המלך.
המונח "נֵבֶל יין" נזכר רבות בתנ"ך, וכן מופיע בחרסי שומרון בקשר לתשלום מיסים מיישובי שבט מנשה לעיר שומרון.
במקרה זה נראה כי יש לקרוא את המילה "נִבְלַיִם", דהיינו שני נבלים.
לפפירוס חשיבות מדעית והיסטורית רבה בשל מספר טעמים.
ראשית, המדובר באזכורה הראשון של העיר ירושלים בכתב העברי במקור חוץ מקראי.
האזכורים החוץ מקראיים הקודמים לירושלים הם מצריים ואשוריים (לדוגמה מכתבי אל-עמארנה).
שנית, מהכתובת מסתמנת חשיבותה ומרכזיותה המנהלית של ירושלים עוד באותה התקופה, בהיותה יעד לתשלום מיסים או להעברת סחורות מרחבי ממלכת יהודה.
בהנחה ששחזור השולח כ'אמת המלך' נכון, הדבר מלמד על מעמד הנשים בתקופה זו.
בנוסף, ממצא של תעודת פפירוס מתקופת בית ראשון הוא נדיר ביותר, הן משום שמדובר בחומר מתכלה מן הצומח, והן משום שתקופה זו התאפיינה בכתיבה על חרסים.
השתמרות התעודה נבעה כנראה מהימצאותה במדבר יהודה היבש, בניגוד לאקלים הירושלמי הלח.
למעט פפירוס אחד נוסף מתקופת בית ראשון שנתגלה במערות מורבעת, לא נתגלו עוד פפירוסים מתקופת בית ראשון בארץ.
חלקם של הפפירוסים קטן גם בקרב המגילות שנתגלו במדבר יהודה מתקופת בית שני, המרד הגדול ומרד בר כוכבא; רובן עשויות עור או קלף.
לאחר הצגת הפפירוס במסיבת העיתונאים, היו שפקפקו בחשיבות החשיפה כיון שהפפירוס לא נמצא בחפירה מסודרת (ואף מקום הימצאו לא ידוע), אלא אצל סוחרי עתיקות.
לכן יש חשש כי מדובר בזיוף: בדיקת הגיל, שתאורכה בין אמצע המאה ה-8 לפני הספירה למאה ה-5 לפני הספירה, נעשתה לגבי הפפירוס ולא לגבי הדיו שבו נכתב, וייתכן שהפפירוס מקורי והכתובת מזויפת.
עם זאת, טוענים החוקרים כי מחקר אפיגרפי העלה כי האותיות נראות אותנטיות ותואמות לכתב העברי הקדום מתקופת המאה ה-7 לפני הספירה, וכן כי המילים "נערתה" ו"ירשלמה" נדירות ומקטינות את הסיכוי, להערכתם, שנהגו בידי זייפן.
פפינו די קאפרי (באיטלקית: Peppino di Capri; נולד ב-27 ביולי 1939), באי קאפרי בדרום איטליה.
הוא זמר, כותב שירים ופסנתרן איטלקי, שזכה להצלחה באיטליה ובשאר אירופה.
הוא התחיל לשיר ולנגן בפסנתר בהיותו בן ארבע, והופיע בפני חיילי צבא ארצות הברית שהוצבו באי קאפרי עם רפרטואר של סטנדרטים אמריקאים.
אחרי שלמד במשך שש שנים מוזיקה קלאסית, וניגן במועדוני לילה בסביבות קאפרי, הוציא עם להקתו "The Rockers" סינגל ראשון עם השירים "Malattia" (מחלה), ו-"Nun è Peccato" (זה לא חטא"), שהושרו בנפוליטנית.
הסינגל היה מיד ללהיט ובשנה שלאחר מכן יצאו לסיבוב הופעות.
בעקבות ההצלחה יצאו רצף של סינגלים, כשחלקם גרסאות באיטלקית של שירי רוק אנד רול וטוויסט אמריקאים (כשבהם שורות אחדות באנגלית), ואחרים שירים מקוריים באיטלקית ובנפוליטנית.
ב-1965 שר די קאפרי במופע חימום של הביטלס בסיבוב הופעות שלהם באיטליה.
אחרי כן ניסו פפינו וחברי להקתו לפרוץ מחוץ לתחומי אירופה בהצלחה חלקית.
שיריהם התקבלו היטב בעיקר בברזיל הודות לקהילה הגדולה של מהגרים מאיטליה.
ב-1970 החל פפינו להופיע עם להקה חדשה בשם the New Rockers.
ב-1973 זכה בפסטיבל סן רמו (פסטיבל השירים האיטלקי), עם השיר "Un grande amore e niente più" ("אהבה גדולה ותו לא").
באותה שנה יצא השיר "Champagne" שהיה ללהיט באיטליה, גרמניה, ספרד וברזיל.
ב-1976 זכה די קאפרי שוב בפסטיבל סן רמו עם השיר "Non lo faccio più" ("אני כבר לא עושה את זה").
ב-1991 ייצג את איטליה בתחרות הזמר של האירוויזיון, והגיע למקום השביעי עם השיר "Comme è ddoce 'o mare" ("כמה מתוק הים") שהושר בשפה הנפוליטנית.
נכון ל-2006 פפינו די קאפרי הוא המבצע עם מספר ההופעות הגדול ביותר בפסטיבל סן רמו (15).
הופעתו האחרונה הייתה ב-2005 עם השיר "La Panchina" ("הספסל בגן")
פפינו די קאפרי השתתף 15 פעמים בפסטיבל סן רמו, וזכה פעמיים במקום הראשון.
הסופר הטורקי אורהאן פאמוק מזכיר בספריו את שיריו של פפינו די קאפרי.
ברומן שלו "שלג" המתרחש בעיירה הטורקית קארס מופיע הקטע הבא:
בספר "מוזיאון התמימות" כותב פאמוק
פפירולוגיה היא ענף מדעי העוסק בחקר מקורות כתובים עתיקים דוגמת: ספרות קדומה, התכתבויות, ארכיונים משפטיים וכדומה, כפי שנשמרו בכתבי יד שנכתבו על פפירוס, הצורה הנפוצה ביותר של חומר לכתיבה בתרבויות העתיקות של מצרים, יוון ורומא.
הפפירולוגיה כוללת גם תרגום ופרשנות של מסמכים עתיקים במגוון שפות וגם טיפול ושמירה על מקורות פפירוס נדירים.
הפפירולוגיה כדיסציפלינה מדעית שיטתית החלה בשנות ה-90 של המאה ה-19, כאשר ארכאולוגים גילו מטמונים גדולים של פפירוסים שמורים היטב בכמה מקומות במצרים, כמו בפיום ואוקסירינכוס.
המרכזים המובילים לפפירולוגיה כוללים את אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת ליידן, הספרייה הלאומית של אוסטריה, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי והמכון לפפירולוגיה של אוניברסיטת פירנצה.
במוזאונים ואוניברסיטאות בעולם שמורים עשרות אלפי פפירוסים, שנתגלו במהלך השנים.
הלניקה מאוקסירינכוס - פפירוס המגולל את תולדות יוון בשלהי המאה ה-5 ותחילת המאה ה-4 לפנה"ס
מכתבי יב - אוסף של מסמכים ותעודות שנכתבו בקהילה היהודאית ששכנה באי יב (אלפנטין) שבמצרים במאה ה-5 לפנה"ס.
האוסף הוא עתיק יותר מכל כתבי היד של המקרא ששרדו, וכך נותנים לחוקרים הצצה חשובה מאוד לאופן בו נהגה היהדות במאה החמישית לפני הספירה.
פפירוסי הכישוף היווניים - אוסף של פפירוסים, בהם טקסטים שנכתבו ביוונית עתיקה (חלקם נכתבו בכתב דמוטי ובקופטית) שנמצאו במצרים, ונכתבו בין המאה השנייה לפני הספירה למאה החמישית לספירה.
פפירוס הרסט - פפירוס מצרי קדום מן המחצית הראשונה של האלף השני לפנה"ס שתוכנו ענייני רפואה
פפירוס אברס - פפירוס מצרי קדום בענייני רפואה, המתוארך ל-1550 לפנה"ס
פפירוס לונדון הרפואי - הפפירוס נשמר במוזיאון הבריטי בלונדון.
מגילות מדבר יהודה - רוב המגילות שנתגלו כתובות על קלף.
עם זאת נתגלו מגילות ומסמכים רבים כתובים על פפירוס.
כמו מכתבי בר כוכבא וארכיון בבתא.
פפינגסטברג היא גבעה מצפון לגן החדש בצפון פוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה.
בגובה 76 מטר מעל פני הים, פפינגסטברג היא אחד המקומות הגבוהים ביותר בפוטסדאם והיא ידועה בעיקר בזכות הבלוודרה שבנה פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה בשלבים וסיים בשנת 1863 באמצעות האדריכלים לודוויג פרזיוס, פרידריך אוגוסט שטילר ולודוויג פרדיננד הסה (Ludwig Ferdinand Hesse) על פי דגמים איטלקיים.
אדריכל הנוף פטר יוזף לנה תכנן את הגן דמוי הפארק שעל הגבעה.
על פפינגסטברג, ליד הבלוודרה, נמצא גם מקדש פומונה (1801), הבניין הראשון שתכנן קארל פרידריך שינקל, שהיה אז רק בן תשע עשרה.
אחרי מלחמת העולם השנייה נחרבה טירת הבלוודרה וצמחיית פרא השתלטה על הפארק יותר ויותר.
עמותה מנסה לשקם את המתקן מאז סוף שנות השמונים.
בתמיכת , ותרומות נדיבות, שוחזרו הפארק והארמון ונבנו מחדש במידה רבה עד שנת 2003.
בשל המבנים ההיסטוריים שעליה צורפה הגבעה ב-1999 למכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990, והורחב בשנים 1992 ו-1999.
במפה משנת 1683 הגבעה מכונה אייכברג (Eichberg, "הר האלונים").
על הגבעה צמח יער שממנו הורשתה האוכלוסייה לקחת עצים לבניית בתים ללא עלות.
השם השלישי ניתן לאחר שהמלך פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה קנה חלקת אדמה עם ביתן, מקדש פומונה, בשנת 1817. מכאן ואילך נקראה הגבעה פפינגסטברג עד ימינו.
האזור היה שייך לחבר המועצה קרל לודוויג פון אוספלד (Carl Ludwig von Oesfeld), ונאמר כי מלכת פרוסיה לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ סעדה שם בפנטקוסט ("חג השבועות הנוצרי") ב-1804. לאחר השהות הנעימה בכרם, דווח כי המלכה הציעה לשנות את שם הגבעה.
נאמר כי פרידריך וילהלם השלישי שינה את השם בשנת 1817, לזכר אשתו שנפטרה בשנת 1810. גרסה שנייה היא שביקור המלך בגבעה בפנטקוסט בשנת 1817 היה הסיבה לשינוי.
פפירוס ישמעאל הוא פפירוס עברי בן ארבע שורות מקוטעות מתקופת בית ראשון שהתגלה בבית פרטי במונטנה אשר בארצות הברית.
הפפירוס נפתח במילים: "לישמעאל תשל[ח]...".
תצלום הפפירוס נחקר על ידי הפלאוגרפית, ד"ר עדה ירדני, בשנת 2018 בסמוך לפטירתה.
לאחר פטירתה הועבר התצלום לידיו של שמואל אחיטוב.
בעקבות חקירה מודיעינית של יחידת מניעת השוד של רשות העתיקות, התגלה כי הפפירוס המקורי נמכר על ידי אוצר מוזיאון רוקפלר בשעתו, יוסף סע'אד ועל ידי חליל איסכנדר קנדו, סוחר עתיקות פלסטיני מבית לחם, שהיה מעורב בעסקאות רבות הקשורות במגילות מדבר יהודה.
הפפירוס נרכש בידי אזרחית אמריקאית ב-1965 והוא נשמר בזכוכית בארון ביתה בארצות הברית.
עם פטירתה ירש בנה את הפפירוס.
לאחר מאמץ מודיעיני הגיעו פקחי רשות העתיקות אל הבן היורש.
הבן הוטס לישראל לביקור בהיכל הספר ושם הוצגה בפניו יכולת השימור הגבוהה של מומחי המוזיאון לממצאים עתיקים.
בעקבות הביקור הוא הסכים להעביר את הממצא לידי ישראל.
הפפירוס שוכן עתה במוזיאון ישראל.
הכתב שבו נכתב הפפירוס תוארך למאות השביעית או השישית לפני הספירה, עת רווחה ידיעת הכתיבה והקריאה בממלכת יהודה.
הערכת רשות העתיקות היא שהפפירוס נמצא בחפירות השוד שערך קנדו במערות במדבר יהודה.
הפפירוס פורסם לידיעת הציבור הרחב ב־7 בספטמבר 2022 ונחשף ב"כנס מדבר יהודה" שארגנה רשות העתיקות במוזיאון ארצות המקרא ירושלים ב-15 בספטמבר 2022.
פפין הראשון או פפין הראשון מאקוויטניה היה מלך אקוויטניה ודוכס מיין.
פפין היה בנו השני של הקיסר לואי החסיד ואשתו הראשונה, ארמנגרדה מהסבייה.
כאשר אביו הקצה לכל אחד מבניו ממלכה (בתוך האימפריה) באוגוסט 817, הוא קיבל את אקוויטניה, שהייתה תת-הממלכה של לואי עצמו בתקופת שלטונו של אביו קרל הגדול.
ארמולדוס נייגלוס היה משורר החצר שלו וליווה אותו במסע לברטאן ב-824.
פפין מרד בשנת 830 בהתעקשותו של יועצו של אחיו לותאר, וואלה.
הוא לקח עמו צבא של גסקונים וצעד כל הדרך לפריז, בתמיכת הנויסטרים.
אביו צעד בחזרה ממערכה בברטאן עד קומפיין, שם כיתר פפין את כוחותיו ושבה אותו.
בשנת 832, פפין מרד שוב ואחיו לודוויג הגרמני בא בעקבותיו.
לואי האדוק היה באקוויטניה כדי להכניע כל מרד, אך נפנה אל ההתקוממות הבווארית של לודוויג הצעיר.
פפין כבש את לימוז' וטריטוריות אימפריאליות אחרות.
בשנה שלאחר מכן הצטרף לותאר למרד ובסיועו של אבו, הארכיבישוף של ריימס, הבנים המורדים הדיחו את אביהם ב-833. התנהגותו המאוחרת של לותאר הרחיקה את פפין, והאחרון היה לצד אביו כאשר לואי החסיד הוחזר לתפקידו ב-1 במרץ 834. פפין הוחזר למעמדו הקודם.
פפין נפטר בקושי ארבע שנים לאחר שהוחזר למעמדו הקודם, הוא נקבר בכנסיית סנט רדגונדה בפואטייה.
בשנת 822 נישא פפין לאינגלטרוד, בתו של תיאודוברט, רוזן מדרי, ממנה נולדו לו שני בנים: פפין השני (823-אחרי 864), ושארל (825-830 - 4 ביוני 863), שהפך לארכיבישוף של מיינץ.
שניהם היו קטינים כשפפין מת, אז לואי האדוק העניק את אקוויטניה לבנו הצעיר שלו, אחיו למחצה של פפין, קרל הקירח.
לעומת זאת, האקוויטאנים בחרו בבנו של פפין כפפין השני.
גם אחיו שארל תבע לזמן קצר את הממלכה.
לפפין היו גם שתי בנות, אחת מהן נישאה לז'ראר, רוזן אוברן.
פפירוס ברוקלין 35.1446 הוא הכינוי המודרני שניתן למסמך מצרי עתיק המתוארך למאה ה-17 לפנה"ס.
המסמך מציג רשימות של תושבים מצריים.
על צידו הקדמי מופיעה רשימה של 80 אזרחים, ועל צידו האחורי מופיעה רשימה של 95 עבדים, רובם ממוצא מערב אסייאתי, שמי או כנעני.
המסמך כתוב בכתב היראטי, וככל הנראה נכתב באזור העיר תבאי.
תהליך שחזורו המלא של המסמך הושלם ב-1955, והיום הוא שמור במוזיאון ברוקלין שבניו יורק.
את כתבי הפפירוס גילה הארכאולוג צ'ארלס אדווין וילבור במצרים באחד ממסעותיו לאורך נהר הנילוס בשנים 1881–1896. נראה שכל הכתבים נמצאו בקרבת העיר תבאי שבמצרים.
הנתונים שסיפק וילבור ביומנו אינם מספקים לצורך זיהוי המקום המדויק בו נמצאו הכתבים, ולכן מקום הגילוי של הכתבים מסתמך על הכתוב בהם בלבד, ונמצא בגדר השערה.
וילבור הביא את ממצאיו לבריטניה, ולאחר מותו ב-1896 הבעלות על הכתבים עברה לאלמנתו.
בשלב מסוים, בתו של וילבור קיבלה את הכתבים.
בשנת 1935 החליטה בתו של וילבור להעביר חלק מממצאיו למחלקה המצרית במוזיאון ברוקלין.
בין ממצאיו שהועברו למוזיאון הועברו גם כן כתבי הפפירוס, שבאותו הזמן היו בנויים מכ-600 חתיכות מפורקות.
החתיכות הגדולות ביותר הוצגו לראווה במחלקה המצרית במוזיאון, בעוד ששאר החתיכות לא קיבלו יחס רב.
בשנת 1938, הארכאולוג אלן גרדינר זיהה את חלק מהכתבים בתור "רשימה של עבדים זרים".
10 שנים לאחר מכן, בשנת 1948, נערך הניסיון הראשון להרכבת המסמך מבין החתיכות הרבות שהוחזקו במוזיאון, אך ניסיון זה עלה בתוהו.
בין השנים 1950 ו-1952 התקיים ניסיון נוסף, ביוזמת מוזיאון ברוקלין, לבניית מסמך מ-600 החתיכות הזמינות.
בשנת 1952, הצטרף האגיפטולוג ויליאם כריסטופר הייז למאמצים אלו.
הייז מספר כי "העבודה הייתה מפרכת, לא רק עקב המספר העצום של החתיכות, אלא גם כי חתיכות רבות מהמסמך היו חסרות במאגר".
לקראת סוף יוני בשנת 1952, כמעט כל החתיכות הזמינות חוברו יחדיו למסמך בודד, מלבד כ-50 קטעים קטנים שלהם עוד לא נמצא מקום מתאים.
בשנת 1955 המסמך השלם פורסם על ידי הייז.
תוכן המסמך מחולק לשני צדדים - צידו הקדמי וצידו האחורי.
המסמך נכתב באופן מתמשך לאורך שנים רבות על ידי כותבים שונים מערים שונות.
בחלק העליון של צידו הקדמי של המסמך מופיעה רשימה של 80 תושבים מצריים שברחו או נעלמו טרם סיימו את המטלות שהובאו להן על ידי השלטון.
עקב חזרה על חלק מהשמות יותר מפעם אחת, נראה שמדובר ב-76 תושבים מצריים ולא ב-80. הרוב המוחלט של התושבים הם זכרים.
בכל שורה, ראשית מופיע שם אביו של התושב, ולאחר מכן שמו הפרטי של התושב, באופן הבא:
6. הבן של סנייב, סובחוטפה
7. הבן של מנקחור, סנוורסט
8. הבן של אידנימירואשאו, אמנמחת
מרבית השמות המופיעים ברשימה הם שמות שהיו נפוצים בתקופת הממלכה התיכונה, ועל פי זיהוי השמות הללו ניתן לתארך את המסמך לתקופתה המאוחרת של הממלכה.
השמות ברשימה הם שמות מקומיים הכוללים שמות של אלילים מצריים קדומים, וככל הנראה התושבים המופיעים ברשימה הם ילידי המקום.
לתושבים המופיעים ברשימה אין תארים מיוחדים המצביעים על מעמד גבוה, וככל הנראה היו איכרים פשוטי עם, אך לא עבדים.
בעמודות הבאות הרשימה מופיעים נתונים נוספים אודות אותם התושבים, כמו אזור מגוריהם, תעסוקתם, מינם, שטחים אליהם הם היו שייכים ושמות האנשים עבורם הם עבדו.
בעמודה האחרונה ברשימה מופיע צו עם פנייה לבית הכלא גדול בעיר תבאי, עם הוראה לטיפול בתושבים ששמם מופיע בעמודה הראשונה, בהתאם לחוק המקומי.
בית הכלא הגדול מוזכר בהמון כתבים מצריים אחרים מאותה התקופה, ונראה שמדובר בבית הכלא המרכזי בעיר.
הצו חוזר על עצמו עבור כל תושב, ומבקש למצות את הדין עם כל אחד מהם.
הצו מציין את העבירה שאותה ביצע התושב ואת החוק הרלוונטי.
עמודה זו היא המפורטת ביותר, והיא מספקת מידע רב על החוק ועל פעילות בתי הסוהר באותה התקופה.
בצד האחורי של המסמך מופיעה גם כן רשימה, בה 95 שמות של עבדים.
עבור כל ערך ברשימה, קיימות 4 עמודות: התואר הניתן לאדם ושמו הפרטי, הכינוי שניתן לאדם, תעסוקתו ומינו (וגילו – האם בוגר או צעיר).
מתוך 95 השמות, 79 מהשמות נשמרו וניתנים לקריאה, בעוד ש-16 מהשמות אינם קריאים.
מתוך 79 השמות שנשמרו, 34 מהשמות הם שמות מצריים מקומיים, ואילו 45 הם שמות בעלי מוצא שמי, כנעני או מערב אסייאתי.
20 מהשמות שייכים לזכרים בוגרים, ו-43 מהשמות שייכים לנקבות בוגרות.
8 מהשמות שייכים לזכרים צעירים, ו-6 מהשמות שייכים לנקבות צעירות.
המסמך מעניק את הכינוי "אסיאתים" ל-45 השמות שלא שייכים למצריים המקומיים.
רוב השמות הללו נושאים תחילית המעידה על מוצא כנעני או סורי.
לחלק גדול מהשמות הללו מופיעה בנוסף לשם המקורי חלופה מצרית שנוצרה מעיוות קל של השם המקורי.
החלופה המצרית נועדה להקל על כתיבת והגיית השמות של העבדים.
לאורך כל הרשימה, שמות תואר כמו "עבד המלך" ו-"משרת" חוזרים על עצמם.
חלק מהנקבות ברשימה מוזכרות בתור שפחות או עקרות בית.
ניכר כי כל השמות המופיעים ברשימה היו שייכים לעבדים או משרתים ממעמד נמוך.
בעמודת התעסוקה, חלק מהערכים השכיחים ביותר הם ספרים, אורגים, גננים ובנאים.
ברשימת העבדים המופיעה בחלקו האחורי של המסמך, חלק מהעבדים מתוארים בתור "אסיאתים".
סגנון השמות ברשימה והתחילית החוזרת על עצמה מעידה על כך שחלק גדול מהשמות הללו בעלי מוצא שמי, ככל הנראה מאזור כנען.
המסמך מביא ראיות לקשר החזק שניהלה מצרים תחת שלטון השושלת ה-13 עם תושבי כנען.
המסמך מאשש את הטענה כי במאה ה-17 לפנה"ס שהו במצרים עבדים שמיים שאינם שייכים לאזור.
קיים דמיון בין חלק מהשמות המופיעים ברשימה לשמות עבריים המוזכרים בתנ"ך, לדוגמה:
לדעת האגיפטולוג דייוויד רוהל, מדובר ברשימה של עבדים עבריים שהיגרו מכנען למצרים.
על פי דבריו של רוהל, הפפירוס מהווה הוכחה לשעבוד של בני ישראל במצרים, כפי שמתואר במקרא.
בנוסף, רוהל טוען כי העובדה שהרוב המוחלט של העבדים ברשימה הם ממין נקבה תואמת לסיפור המקראי, בו התינוקות הזכרים הושלכו ליאור.
הרב מאניס פרידמן טוען בעקבות הממצאים כי "העובדה שהעברים המשיכו להתרבות למרות הדיכוי, למרות העבדות ואף על פי שבניהם נהרגו – רק מראה שהייתה כאן תוכנית אלוהית בעבודה, ושכל התהליך מבוסס על נס".
הפפירוס של אדווין סמית' הוא טקסט רפואי מצרי עתיק, על שמו של אדווין סמית' שקנה אותו ב־1862, והחיבור הכירורגי הידוע ביותר על טראומה.
מתוך ציטוט בחיבור אחר, ייתכן שפפירוס זה נודע למנתחים קדומים כ"הספר הסודי של הרופא".
מסמך זה, אשר כנראה היה מדריך לכירורגיה צבאית, מתאר 48 מקרים של פציעות, שברים, פצעים, נקעים וגידולים.
הוא מתוארך לשושלות 16–17 של תקופת הביניים השנייה במצרים העתיקה שנת 1,600 לפנה"ס.
הפפירוס הוא אחד מארבעה פפירוסים רפואיים אשר שרדו בימינו, ופפירוס סמית' הוא הייחודי מביניהם.
בעוד שפפירוסים אחר, כמו פפירוס אברס ופפירוס לונדון הרפואי, הם טקסטים רפואיים המבוססים על כישוף, פפירוס סמית' מציג גישה ראציונלית ומדעית לרפואה במצרים העתיקה, בו הרפואה והמאגיה אינם מתנגשים.
המאגיה הייתה נפוצה במקרים בהם גורמי המחלה היו מסתוריים בעיני אנשים בני אותה תקופה, כמו מחלות פנימיות.
פפירוס סמית' הוא מגילה באורך 4.68 מטר.
צידו הקדמי מכיל 377 שורות ב־17 עמודות, בעוד שצידו האחורי מכיל 92 שורות בחמש עמודות.
מלבד עמודה חיצונית ומקוטעת במגילה, שאר הפפירוס שלם, אף על פי שהוא נחתך לעמודות נפרדות בשלב כלשהו במאה ה־20. הוא כתוב מימין לשמאל בהיראטית, בצורת חרטומים מצרית, בדיו שחור עם הגהות הסבר בדיו אדום.
הרוב המכריע של הפפירוס עוסק בטראומה וניתוח, עם חלקים קצרים על גינקולוגיה וקוסמטיקה בצד האחורי.
בצד הקדמי רשומים 48 מקרים של פציעה.
כל מקרה מפרט את סוג הפציעה, בדיקת החולה, אבחנה, תחזית (=פרוגנוזה) ודרך טיפול.
בצדו האחורי של הפפירוס מופיעים שמונה לחשי קסם וחמישה מרשמים.
לחשים אלה, נוסף על מקרים מס' 8 ו־9, הם החריגים לאופי המעשי והמדעי של טקסט רפואי זה.
לחשים וכישופים שימשו כמוצא אחרון במקרים סופניים.
זהות המחבר פפירוס סמית' נתון לוויכוח.
רוב הפפירוס נכתב על ידי סופר אחד, כאשר חלקים קטנים בלבד הועתקו על ידי סופר נוסף.
הפפירוס מסתיים בפתאומיות באמצע שורה, ללא כל חתימת מחבר.
יש הסוברים כי הפפירוס הוא העתק לא־שלם של חיבור רפואי עתיק יותר מהממלכה העתיקה, עקב הדקדוק הארכאי, המינוח הצורה והפרשנות של המגילה.
ג'יימס הנרי ברסטד משער - אך מדגיש כי זו השערה טהורה אשר אינה המבוססת על ראיות - שהמחבר המקורי עשוי להיות אמחותפ, אדריכל, כומר גדול ורופא של הממלכה העתיקה, 2,500–3,000 לפנה"ס.
האופי הרציונלי והמעשי של הפפירוס מומחש ב־48 מקרים, המפורטים המחולקים לפי איברים.
המקרים המוצגים הם אופייניים ולא אינדיבידואליים.
הפפירוס פותח בהתייחסות לפציעות בראש, וממשיך בטיפולים בפציעות בצוואר, בזרועות ובפלג הגוף העליון, ומפרט פציעות בסדר אנטומי יורד בדומה לתצוגה אנטומית מודרנית.
הכותרת של כל מקרה מפרטת את אופי הפציעה, למשל: "שיטות טיפול לפצע פעור בראשו, שחדר עד העצם וביקע את הגולגולת".
תהליך הבדיקה האובייקטיבי כולל רמזים חזותיים והרחה, מישוש ובדיקת דופק.
לאחר הבדיקה מגיע שלב האבחון והתחזית (=פרוגנוזה), והרופא בוחן את סיכויי ההישרדות של החולה ומבצע אחת משלוש אבחנות: "מחלה שאוכל לרפא", "מחלה שאיתה אתמודד", "מחלה שלא אוכל לרפא" או "מחלה שלא ניתן לרפאות".
ברבים מהמקרים, נכללים הסברים על טראומה כדי לספק בהירות נוספת.
בין הטיפולים ניתן למנות סגירת פצעים באמצעות תפרים (לפצעי השפה, הגרון והכתף), חבישה, מניעה וריפוי של זיהום בעזרת דבש ועצירת דימום עם בשר נא.
מומלצת אימוביליזציה לפציעות ראש וחוט השדרה, כמו גם שברים אחרים בפלג הגוף התחתון.
הפפירוס מתאר גם תצפיות אנטומיות, פיזיולוגיות ופתולוגיות מציאותיות.
הוא מכיל את התיאורים הידועים הראשונים של מבני הגולגולת, קרומי המוח, פני השטח החיצוניים של המוח, נוזל המוח והשדרה והפעימות התוך-גולגולתיות.
הנהלים של פפירוס זה מדגימים רמת ידע מצרית של תרופות שעלתה על זו של היפוקרטס, שחי 1000 שנים מאוחר יותר, והרציונל המתועד לאבחון וטיפול בפציעות בעמוד השדרה עדיין יכול להיחשב כהנמקה המתקדמת לפרקטיקה הקלינית המודרנית.
ההשפעה של פציעות מוחיות על חלקי הגוף מוכרת, כגון שיתוק.
נרשם גם הקשר בין מיקום הפגיעה בגולגולת לצד הגוף שנפגע, בעוד שפציעות ריסוק של חוליות פוגעות בתפקוד המוטורי והתחושתי.
בשל אופיו המעשי וסוגי הטראומה שנחקרו, מאמינים כי הפפירוס שימש ספר לימוד לטראומה שנבעה מקרבות צבאיים.
הפפירוס סמית' מתוארך לשושלות 16–17 של תקופת הביניים השנייה.
מצרים נשלטה מתבאי בתקופה זו וסביר להניח שמקור הפפירוס משם.
אדווין סמית', אג'יפטולוג אמריקאי, נולד בקונטיקט בשנת 1822; באותה שנה פוענח כתב הירוגליפים מצרי.
סמית' רכש אותו בעיר לוקסור שבמצרים בשנת 1862, מסוחר מצרי בשם מוסטפא אגה.
הפפירוס היה ברשותו של סמית' עד מותו, ובתו תרמה את הפפירוס לחברה ההיסטורית של ניו יורק, שם הוכרה חשיבותו על ידי קרוליין רנסום ויליאמס, שכתבה לג'יימס הנרי ברסטד ב־1920 על "הפפירוס הרפואי של אוסף סמית'" בתקווה שיוכל לעבוד עליו.
הוא השלים את התרגום הראשון של הפפירוס בשנת 1930, בעצתו הרפואית של ד"ר ארנו ב.
התרגום של ברסטד שינה את ההבנה של ההיסטוריה של הרפואה.
דבר זה מדגים שהרפואה המצרית לא הייתה מוגבלת לשיטות הריפוי מאגיות, כפי שעולה ממקורות רפואיים מצריים אחרים.
נעשה שימוש בשיטות מדעיות רציונליות, שנבנו באמצעות תצפית ובדיקה.
מ-1938 עד 1948, הפפירוס היה במוזיאון ברוקלין.
בשנת 1948, האגודה ההיסטורית של ניו יורק ומוזיאון ברוקלין הציגו את הפפירוס לאקדמיה לרפואה של ניו יורק, שם הוא נמצא כיום.
מ-2005 עד 2006, הפפירוס של אדווין סמית' הוצג במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
אלן, אוצר לאמנות מצרית במוזיאון, פרסם תרגום חדש של העבודה, במקביל לתערוכה.
זה היה התרגום האנגלי המלא הראשון מאז Breasted's ב-1930. תרגום זה מציע הבנה מודרנית יותר של היראטי ורפואה.
ראש (27 מקרים, הראשון לא שלם)
גולגולת, רקמה רכה ומוח, מקרים 1–10.
אוזניים, הלסת התחתונה, שפתיים וסנטר, מקרים 23–27.
גרון וצוואר (חוליות צוואריות), מקרים 28–33.
עצם החזה, הרקמה הרכה, והצלעות העליונות, מקרים 39–46.
עמוד השדרה, מקרה 48 (לא שלם).
פפין (Pepin, Peppin) או פיפין (Pippin) הראשון מלנדן, הנקרא גם פפין הזקן (סביבות 580 – 27 בפברואר 640), היה המאיורדומוס (מנהל הארמון) של ממלכת אוסטרזיה תחת המלך המרובינגי דגוברט הראשון בין השנים 623–629. משנת 639 ועד מותו היה המאיורדומוס של סיגברט השלישי מלך אוסטרזיה.
על פי הכרוניקה של פרדגריוס (כרוניקה פרנקית מהמאה ה-7, המקור העיקרי לחייו של פפין), אביו נקרא קרלומן.
שמו מגיע ממקום הולדתו הסביר: העיר לנדן , כיום בבלגיה.
אולם, לפי גודפרויד קורת' , רק במאה ה-12 החלו כותבי הכרוניקות של הטריטוריה של בראבנט לשייך אותו למקום זה.
כינוייו "פפין הראשון" ו"פפין הזקן" נובעים מהיותו ראש שושלת הפיפינידים, המכונה על שמו.
הוא היה שליטו של חלק גדול של בראבנט, ומושל אוסטרזיה, כאשר מלכם, תאודברט השני, הובס על ידי תאודוריך השני, מלך בורגונדיה .
בשנת 613 נטשו כמה אישים רבי השפעה מובילים של ממלכות אוסטרזיה ובורגונדיה את ברונהילדה, הסבתא רבתא והעוצרת של מלכם, סיגברט השני, מלך אוסטרזיה, ופנו אל כלותאר השני מנויסטריה לתמיכה, והבטיחו שלא להתקומם בהגנה על המלכה העוצרת ולהכיר בכלותאר כעוצר החוקי של המלך הצעיר.
בראש האנשים המובילים הללו עמדו ורנכר השני , ראדו (מאיורדומוס) , ארנולף ממץ ופפין.
שני האחרונים תוארו על ידי הכרוניקה של פרדגריוס כ"שני הברונים החזקים ביותר של אוסטרזיה" והם עשו הסכם כלשהו עם כלותאר באנדרנאך .
עם זאת, בעוד שראדו אושר כראש הארמון באוסטרזיה וורנכר כראש הארמון בבורגונדיה, פפין לא קיבל את גמולו עד לשנת 623, אז מונה לראש הארמון באוסטרזיה, לאחר שהמלך כלותאר עשה את בנו הצעיר דגוברט הראשון מלך שם.
ארנולף, חברו לאורך חייו, מונה ליועץ המלך החדש.
פפין זכה לשבחים מבני זמנו על שלטונו הטוב וייעוצו הנבון.
אף על פי שכמה אויבים ניסו להסית את המלך נגדו, מזימותיהם סוכלו ופפין נשאר ביחסים טובים עם המלך עד 629, כאשר מסיבות לא ידועות הוא פרש (או אולץ לפרוש) לאחוזותיו, שם הוא נשאר במשך העשור הבא, עד מותו של דגוברט.
עם מותו של דגוברט, חזר פפין מפרישתו כדי לקבל על עצמו את ראשות הארמון (מאיורדומוס) באוסטרזיה תחת היורש סיגברט השלישי, ולפקח על חלוקת האוצר בין סיגברט ואחיו, כלוביס השני, לבין אמו החורגת ננתילד , ששלטה מטעם כלוביס בנויסטריה ובבורגונדיה.
חלקו של סיגברט בירושה נמסר בידידות, בין היתר בגלל הידידות בין פפין לבין המאיורדומוס של בורגונדיה, אגה .
פפין ויורשו של ארנולף כיועצו הראשי של המלך, קוניברט , בישוף קלן, קיבלו את האוצר בקומפיין והביאו אותו למץ.
פפין מת בשנת 640. הוא היה כל כך פופולרי באוסטרזיה, שלמרות שמעולם לא הוכרז כ"קדוש", הוא נרשם כקדוש בכמה מרטירולוגיות .
יום החג שלו כקדוש היה ב-21 בפברואר.
פפין התחתן עם איטה ממץ ונולדו להם שתי בנות ובן: בגה, גרימואלד וגרטרוד .
פפירוס ווסטכר (סימן מלאי: P.
Berlin 3033) הוא טקסט מצרי עתיק המכיל חמישה סיפורי ניסים שביצעו כוהנים וקוסמים.
בטקסט הפפירוס מסופר כל אחד מהסיפורים הללו בחצר המלוכה של הפרעה ח'ופו (חיאופס) (השושלת הרביעית, המאה ה-26 לפנה"ס) על ידי בניו.
סיפור הפפירוס מוצג, בדרך כלל, באנגלית בשם "המלך חיאופס והקוסמים" או "הסיפור על חצר המלך חיאופס".
בגרמנית, שאליה תורגם לראשונה הטקסט שבפפירוס ווסטכר, הוא מוצג כ"האגדות של פפירוס ווסטכר" (Die Märchen des Papyrus Westcar).
החלק של פפירוס ווסטכר ששרד מורכב משנים-עשר עמודות הכתובות בכתב היראטי.
מרים ליכטהיים מתארכת את המסמך לתקופת חיקסוס (המאה השמונה-עשרה עד השש-עשרה לפני הספירה) וקובעת שהוא כתוב במצרית תיכונה קלאסית.
הבלשנית והאגפטולוגית ורנה לפר סבורה שייתכן שפפירוס ווסטכר נכתב במהלך תקופת השושלת השלוש-עשרה.
הפפירוס שימש את ההיסטוריונים כמשאב ספרותי לשחזור ההיסטוריה של השושלת הרביעית.
הפפירוס מוצג כעת בתנאי תאורה חלשה במוזיאון המצרי של ברלין.
ב-1823 או 1824, ככל הנראה, גילה ההרפתקן הבריטי הנרי ווסטכר את הפפירוס במהלך מסעותיו במצרים.
מסיבות לא ידועות, הוא לא ציין את הנסיבות המדויקות שבהן השיג את הממצא.
בשנת 1838 או 1839, טען האגיפטולוג הגרמני קארל ריכרד לפסיוס שקיבל את הפפירוס מאחייניתו של ווסטכר.
כיוון שלפסיוס הצליח לקרוא מספר סימנים בכתב ההיראטי, הוא זיהה מספר משמות הכרטוש המלכותיים של השליטים ותיארך את הטקסט לתקופת הממלכה הקדומה.
ישנו חוסר עקביות לגבי מקום הימצאו של פפירוס ווסטכר וטבעה האמיתי של הרכישה.
לפסיוס כותב כי המסמך הוצג בספריית אוקספורד הבודליינית, אך תערוכות ציבוריות תועדו שם מאז תחילת שנות ה-60 של המאה ה-19 ושמו של לפסיוס אינו מופיע ברשימות או מסמכים כלשהם.
יתר על כן, לפסיוס מעולם לא פרסם את הטקסט של פפירוס ווסטכר באופן פומבי; הוא אחסן את הפפירוס בעליית הגג בביתו, שם הפפירוס נמצא לאחר מותו.
חוסר עקביות זו הובילה לספקולציות נרחבות; היסטוריונים בריטים רבים משערים שלפסיוס אולי גנב את הפפירוס.
בשנת 1886, רכש האגיפטולוג הגרמני אדולף ארמן את הפפירוס מבנו של לפסיוס והשאיר אותו במוזיאון ברלין.
מכיוון שהסימנים ההיראטיים עדיין לא נחקרו ותורגמו מספיק באותה עת, הוצג פפירוס ווסטכר כסוג של ממצא קוריוזי.
מאז הניסיון הראשון של ארמן לתרגום מלא ב-1890, תורגם פפירוס ווסטכר מספר רב של פעמים, והביא לתוצאות שונות.
גם התיארוך של הטקסט השתנה.
פפירוס ווסטכר הוא פפירוס בשימוש חוזר העשוי מהצמח גומא פפירוס.
מגילת פפירוס ווסטכר הופרדה לשלושה חלקים.
במהלך חייהם של לפסיוס וארמן הייתה מופרדת לשני חלקים; לא ידוע מתי ומדוע הופרדה המגילה לשלושה חלקים.
הטקסט הכתוב על הפפירוס כולל שתים-עשרה עמודות בסך הכל.
החלק הראשון מכיל ברקטו (הקדמי) עמודות 1 עד 3, החלק השני מכיל עמודות רקטו 4 ו-5 והחלק השלישי מכיל עמודות ורסו מאחור (גב) 6 עד 9 ובחלק הרקטו הסופי, עמודות 10 עד 12. אריג הפפירוס גרגירי, צבעו אפרפר-צהבהב והוא שביר מאוד.
חלקו הראשון הושם על פשתן והונח בין שתי זגוגיות.
הפפירוס קובע בחמש נקודות לזכוכית בעזרת תאית מתיל.
חלקו השני קובע לצלחת קרטון ועץ וכוסה בזכוכית.
חלקו השלישי פשוט הונח בין שתי זכוכיות והודבק אליהן לחלוטין.
הדבק המשמש לכך איבד חלקית את שקיפותו והופיע בו ערפול לבנבן.
הקצוות של כל שלושת החלקים נותרו חופשיים לזרימת אוויר.
בשל רִבּוּד הנייר במהלך המאה השמונה עשרה, כל שלושת חלקי הפפירוס פגומים חלקית.
החומר נקרע, התעוות ונמעך בכמה נקודות.
חלק מהסיבים מונחים כעת מעל הכיתוב.
כל הממצא מציג פערים גדולים ושפת המגילות מרוטשת קשות.
בגלל הפערים, חלקים רבים מהטקסט חסרים כעת.
הטקסט עצמו כתוב כולו בדיו ברזלנית שחורה ודיו פחמנית שחורה ומחולק על ידי רובריקה לעשר פסקאות.
בין המשפטים הכתובים בקפידה נראים עקבות אדומים של טקסט ישן יותר.
פפירוס ווסטכר נראה כפלימפססט; הסופר המצרי הקדום האלמוני ניסה כמובן אך נכשל בחלקו למחוק את הטקסט הישן יותר.
כתב היד הנקי והקליגרפי מלמד שהכותב היה בעל מקצוע משכיל ביותר.
הסיפור הראשון, המסופר על ידי בן אלמוני של ח'ופו (אולי דג'דפר ), הטקסט חסר-כל מלבד המסקנה, שבה מזמין ח'ופו מנחות ברכה לשליט ג'וסר.
נראה היה כי הטקסט מפרט נס שעשה כוהן מטיף בתקופת שלטונו של המלך ג'וסר, אולי אמחוטפ המפורסם.
הסיפור השני, שמספר חעפרע, מתרחש בתקופת שלטונו של נב-כא מהשושלת השלישית, שבאה לפני שלטון ח'ופו.
הכוהן המטיף הראשי של השליט נב-כא מגלה שאשתו מנהלת רומן אֲהָבִים עם איש מהעיירה ממפיס, והוא מכין דמות תנין משעווה.
לאחר שנודע לו שאשתו הבוגדנית פוגשת את אהובה, הוא מטיל כישוף על הפסלון להתעורר לחיים במגע עם המים, ומנחה את המשרת שלו לזרוק אותו לנהר בו רוחץ בן העיירה ועוזב את נחלתו של הכוהן.
עם לכידת התנין את בן העיירה, לוקח אותו לקרקעית האגם, שם הם נשארים שבעה ימים כשהכוהן מבדר את פרעה המבקר.
כאשר הוא מספר לנב-כא את הסיפור, וקורא לתנין שוב, המלך מצווה על התנין לטרוף את בן העיירה אחת ולתמיד.
לאחר מכן מביא את האישה הנואפת, על מנת להציתה ולהשליכה לנהר.
הסיפור השלישי, שמספר בן אחר בשם בבאופרע , מתרחש בתקופת שלטונו של סבו סנפרו.
השליט מדוכדך והכוהן הראשי שלו דג'דג'אמענח' מייעץ לו לאסוף עשרים נשים צעירות ולהשתמש בהן כדי להפליג איתו סביב אגם הארמון.
סנפרו מורה להכין עשרים משוטים יפים, ונותן לנשים רשתות בלבד כדי לעטוף עצמן בזמן שהן חותרות.
עם זאת, אחת הבנות מאבדת קמע - תליון דג עשוי טורקיז כה אהוב עליה שהיא אפילו לא מוכנה לקבל תחליף מאוצר המלוכה תמורתו, ועד שיוחזר לה לא היא ולא אף אחת מהנשים האחרות תמשיך לחתור.
המלך מקונן על כך, והכוהן הראשי קורע את המים לשניים כדי לאפשר את שליפת הקמע, ואז מחזיר את המים בחזרה.
הסיפור הרביעי, שסיפר הורדג'דף , נוגע לנס המתרחש בתקופת שלטונו של ח'ופו עצמו.
לאיש עיר בשם ג'די יש ככל הנראה את הכוח לחבר מחדש ראש כרות על חיה ולהחזירה לחיים, לאלף אריות בר, והוא יודע את מספר החדרים הסודיים במקדש תחות.
ח'ופו, המסוקרן, שולח את בנו להזמין את החכם לחצר המלוכה, ועם הגעתו של ג'די מצווה ח'ופו על הבאת אווז, ציפור מים לא מוגדרת (ככל הנראה ברווז), ופר.
לאחר כריתת ראשיהם, מחבר ג'די מחדש את הראשים לגופי החיות.
לאחר מכן שואל ח'ופו על מספר החדרים הסודיים במקדש תחות, ונענה שאינו יודע את מספר החדרים, אבל הוא יודע היכן הם נמצאים.
כאשר ח'ופו שואל היכן ואיך, עונה ג'די שלא הוא זה שיכול לתת לח'ופו גישה, אלא הראשון מבין שלושת המלכים העתידיים ברחמה של האישה רדדג'ט .
זוהי נבואה המפרטת את ראשיתה של השושלת החמישית, המתחילה בשלטונו של אוסר כאף.
הסיפור האחרון פורץ מתבנית הסיפורים הקודמים ומעביר את המיקוד לרדדג'ט שיולדת את שלושת בניה.
ביום הולדת ילדיה, מצווה רע על איסיס, נפתיס, מסח'נת , חקת וח'נום לעזור לה.
הם מתחפשים למוזיקאים וממהרים לביתה של רדדג'ט כדי לעזור לה בלידה הקשה.
שלושת הילדים נולדים, כל אחד מתואר כחזק ובריא, עם גפיים מכוסות זהב וחובשים כיסויי ראש של לפיס לזולי.
המשרתת ורדדג'ט מנהלות מאוחר יותר ויכוח בו המשרתת מקבלת מכות ונמלטת, נשבעת לספר למלך ח'ופו את שאירע.
בדרך היא פוגשת את אחיה ומספרת לו את הסיפור.
לא מרוצה, הוא מכה אותה גם ושולח אותה בשביל אל שפת המים שם תופס אותה תנין.
לאחר מכן האח הולך לראות את רדגד'ט, שבוכה על אובדן אחותו.
האח מתחיל להתוודות על מה שקרה ובשלב זה מסתיים סיפור הפפירוס.
פפירוס ווסטכר מעורר עניין רב בקרב היסטוריונים ואגיפטולוגים מכיוון שהוא אחד המסמכים המצריים העתיקים ביותר שמכיל טקסט מורכב כל כך.
למרבה הצער, שם המחבר אבד.
התרגומים והחקירות הלשוניות העדכניות ביותר של מרים ליכטהיים וורנה לפר חושפים מרכיבי כתיבה ואיות מעניינים החבויים בטקסט של הפפירוס, מה שהוביל אותם להערכה חדשה של הסיפורים הבודדים.
הסיפור הראשון אובד עקב פגיעה בפפירוס.
המשפטים השמורים רק חושפים את הגיבור הראשי של הסיפור, המלך ג'וסר.
שמו של הגיבור, שאומרים שעשה את הנס, אבד לחלוטין, אבל ליכטהיים ולפר חושבות שייתכן שהפפירוס דיבר על האדריכל המפורסם והכוהן הגדול, אמחוטפ.
פפירוס ברלין 6619, הנקרא בפשטות פפירוס ברלין כאשר ההקשר מבהיר זאת, הוא אחד המקורות העיקריים של המתמטיקה המצרית העתיקה.
אחת משתי הבעיות המתמטיות על הפפירוס עשויה להצביע על כך שהמצרים הקדמונים פיתחו גרסה מוקדמת של משפט פיתגורס.
פפירוס ברלין 6619 הוא מסמך פפירוס מצרי עתיק מתקופת הממלכה התיכונה, במחצית השנייה של השושלת השתים-עשרה (1990–1800 לפנה"ס לערך) או השלוש-עשרה (סביבות 1800 לפנה"ס – 1649 לפנה"ס).
שני החלקים הניתנים לקריאה פורסמו על ידי הנס שאק-שקנבורג ב-1900 וב-1902.
פפירוס ברלין מכיל שתי בעיות, הראשונה מוצגת כ"שטח ריבוע של 100 השווה לזה של שני ריבועים קטנים יותר.
כאשר אורך צלע אחת היא ½ + ¼ מאורכה של הצלע השנייה." העניין בשאלה עשוי להציע ידע מסוים על משפט פיתגורס, אם כי הפפירוס מראה רק פתרון פשוט למשוואה מדרגה שנייה אחת.
הפפירוס המתמטי של מוסקבה, הנקרא גם הפפירוס המתמטי גולנישצ'ב על שם בעליו הלא-מצרי הראשון, האגיפטולוג ולדימיר גולנישצ'ב, הוא פפירוס מתמטי מצרי עתיק המכיל מספר בעיות באריתמטיקה, גאומטריה ואלגברה.
גולנישצ'ב קנה את הפפירוס ב-1892 או ב-1893 בתבאי.
מאוחר יותר הוא נכנס לאוסף המוזיאון הלאומי לאמנויות יפות פושקין במוסקבה, שם הוא נמצא כיום.
בהתבסס על הפלאוגרפיה והכתיב של הטקסט ההיראטי, הטקסט נכתב ככל הנראה בתקופת השושלת השלוש-עשרה והתבסס על חומר ישן יותר, כנראה מתקופת השושלת השתים עשרה של מצרים, בערך מ-1850 לפני הספירה.
אורכו כ-5.5 מטרים ורוחבו נע בין 3.8 ל-7.6 סנטימטרים, הכתוב בו חולק על ידי המזרחן הסובייטי וסילי ואסילביץ' שטרובה ב-1930 ל-25 בעיות עם פתרונות.
זהו פפירוס מתמטי נודע, ובדרך כלל מתייחסים אליו ביחד עם פפירוס רינד.
הפפירוס המתמטי של מוסקבה ישן יותר מהפפירוס המתמטי של רינד, בעוד שהאחרון הוא הגדול מבין השניים.
הבעיות הכתובות בפפירוס מוסקבה לא עוקבות אחר סדר מסוים, ופתרונות לבעיות מספקים פירוט פחות מאלה שבפפירוס המתמטי של הרינד.
הפפירוס ידוע בכמה מבעיות הגאומטריה שבו.
בעיות 10 ו-14 מציגות חישוב שטח פנים ונפח של גוף קטום בהתאמה.
הבעיות האחרות שכיחות יותר בטבע.
בעיות 2 ו-3 הן בעיות רכיבי הספינה.
אחת הבעיות מציגה חישוב למציאת היקף ההגה בספינה והשנייה מציגה חישוב למציאת אורך תורן הספינה בהתחשב בכך שהוא 1/3 + 1/5 מאורך בול עץ ארז במקור באורך 30 אמות.
בעיות אחע כוללות מציאת כמויות לא ידועות (המכונה אחע, "מחסנית") אם ניתן סכום הכמות וחלק (ים) ממנה.
בעיות 1, 19 ו-25 בפפירוס של מוסקבה הן בעיות אחע.
לדוגמה, בעיה 19 מבקשת מאדם לחשב כמות שנלקחה פי 1+1⁄2 ונוספה ל-4 כדי ליצור 10. במילים אחרות, בסימון מתמטי מודרני מתבקשים לפתור את המשוואה:
10 מתוך 25 הבעיות בפפירוס מוסקבה משתייכות לקטגוריה של בעיות פפסו (Pefsu).
פפסו מודד את חוזק הבירה העשויה מהקאט של תבואה.
מספר פפסו גבוה יותר פירושו לחם או בירה חלשים יותר.
מספר הפפסו מוזכר ברשימות הצעות רבות.
לדוגמה, בעיה 8 מתורגמת כך:
(1) דוגמה לחישוב 100 כיכרות לחם של פפסו 20
(3) להחלפה בבירה של פפסו 4
(5) תחילה חשב את הדגן הנדרש עבור 100 כיכרות הלחם של פפסו 20
אז תחשוב מה אתה צריך עבור קנקן בירה כמו הבירה שנקראת 1/2 1/4 בירה מאלט תמר
(7) התוצאה היא 1/2 ממידת ההקאט הדרושה להוצאת קנקן בירה העשויה מדגן מצרים העליונה.
בעיות 11 ו-23 הן בעיות באקו.
בעיות אלו מציגות חישוב של תפוקת עובדים.
בעיה 11 שואלת אם מישהו מביא 100 בולי עץ בגודל 5 על 5, אז לכמה בולי עץ בגודל 4 על 4 זה מתאים?
בעיה 23 מוצאת את ההספק של סנדלר בהתחשב בכך שהוא צריך לגזור ולקשט סנדלים.
שבע מתוך עשרים וחמש הבעיות הן בעיות גאומטריות והן נעות מחישוב שטחים של משולשים, דרך מציאת שטח הפנים של חצי כדור (בעיה 10) ועד מציאת נפח של גוף קטום (פירמידה קטומה).
הבעיה העשירית בפפירוס המתמטי של מוסקבה מתארת חישוב לשטח פנים של חצי כדור או אולי שטח פנים של חצי גליל.
להלן אנו מניחים שהבעיה מתייחסת לחישוב שטח פנים של חצי כדור.
הטקסט של בעיה 10 מצוטט כך: "דוגמה לחישוב סל.
נותנים לך סל עם פתח של 4 1/2. מה פני השטח שלו?
קח 1/9 מתוך 9 (שכן) הסל הוא חצי קליפת ביצה.
הפתרון מסתכם בחישוב השטח כ:
הנוסחה מחשבת את שטח הפנים של חצי כדור, שבו השתמש הסופר של הפפירוס של מוסקבה כ- להעריך את π.
בעיה 14: נפח של פירמידה מרובעת קטומה
הבעיה הארבע-עשרה בפפירוס מוסקבה מציגה פתרון לחישוב נפח גוף קטום .
בעיה 14 קובעת שפירמידה קטומה באופן שהשטח העליון הוא ריבוע באורך 2 יחידות, התחתון ריבוע באורך 4 יחידות, והגובה 6 יחידות, כפי שמוצג.
נמצא שהנפח הוא 56 יחידות מעוקבות, וזה נכון.
הפתרון לבעיה מצביע על כך שהמצרים ידעו את הנוסחה הנכונה לקבלת נפח של פירמידה קטומה :
כאשר a ו-b הם אורכי הבסיס והצד העליון של הפירמידה הקטומה ו-h הוא הגובה.
חוקרים העלו השערות כיצד ייתכן שהמצרים הגיעו לנוסחה לנפח של גוף קטום אך הגזירה של נוסחה זו אינה ניתנת בפפירוס.
ריצ'רד ג'יי ג'ילינגס נתן סיכום שטחי של תוכן הפפירוס.
מספרים עם קווי על מציינים את השבר היסודי עם מספר זה כמכנה, למשל .
שברי יחידות היו אובייקטים נפוצים למחקר במתמטיקה המצרית העתיקה.
+ התוכן של הפפירוס המתמטי של מוסקבה מספר פרט 1 ניזוקה ולא ניתנת לקריאה.
2 ניזוקה ולא ניתנת לקריאה.
3 תורן העשוי מעץ ארז.
5 פסוס של כיכרות לחם וכסף.
8 פסוס של כיכרות לחם וכסף.
9 פסוס של כיכרות לחם וכסף.
10 שטח פנים של משטח קמור של חצי כדור (או גליל).
13 פסוס של כיכרות לחם וכסף.
זהה לבעיה מספר 9. 14 נפח של פירמידה קטומה.
18 מדידת בד באמות וכפות ידיים.
21 ערבוב של לחם הקרבה.
22 החלפה של פסוס של כיכרות לחם ובירה.
23 חישוב עבודתו של סנדלר.
24 החלפה של כיכרות לחם ובירה.
כתבים מתמטיים אחרים ממצרים העתיקה כוללים:
פפריקה, או בשמה העברי פלפלת, היא תבלין אדום המופק מטחינת פלפלת צ'ילי לאבקה, תוך הוספת שמן (לפחות 2%).
בנוסף, קיימת גם "פפריקה מרוקאית", שנוהגים לתבל בשמן.
בעגה היומיומית, מתייחסים לשני סוגי פפריקה: פפריקה חריפה ופפריקה מתוקה.
בעגה המקצועית, המונח 'פפריקה' מתייחס לזני פלפל מתוקים או בעלי חריפות עדינה בלבד, ולא לפלפלים חריפים.
השורש ppr מייצג במשפחת השפות ההודו-אירופיות פלפל.
מכאן אומץ שמו של הפלפל בשפה האנגלית, pepper, ובכמה שפות רומאניות, גרמאניות, בלטיות וסלאביות.
בשפה ההונגרית, המילה "פפריקה" מציינת כל פלפל שהוא.
בהונגרית, שמו המלא של התבלין האדום הוא örött füszerpaprika - "תבלין פפריקה טחון".
כאשר מדברים על פפריקה (Paprika) בעגה המקצועית, הכוונה כמעט תמיד לפלפל צ'ילי אדום לא חריף (paprika-type chile) - פפריקה מתוקה.
אולם, קיימים גם פלפלים ממינים אחרים שמשמשים לאבקות פפריקה; באבקות אלה קיימת חריפות עדינה.
למרות שהשימוש הנפוץ ביותר בפפריקה הוא לייצור אבקה כתבלין (45% מהשוק), קיים גם שימוש נרחב במוצר בתעשיית המזון להפקת אולאוריסין (Oleoresin) - מיצוי פפריקה המשמש בתעשיית צבעי המאכל וחומרי הטעם (33% מהשוק).
17% מהתוצרת משווקים לצרכן בצורת פרי יבש (pods) לא מעובד.
צרכניות הפפריקה המתוקה הגדולות בעולם הן צפון אמריקה (40%), אירופה (29%), סין (17%) ומקסיקו (9%).
בהונגריה, בסרביה, בסלובקיה ובארצות נוספות קיימת צריכה מסורתית של פפריקה מתוקה לצורכי בישול, אך הן מדינות קטנות יחסית, ולכן אינן נמנות עם הצרכניות הגדולות בעולם.
צמח הפלפלת, בשמו המדעי Capsicum annuum, הוא זן מתורבת של צמח פלפל צ'ילי, ממשפחת הסולניים.