tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקונגרס קיבל את הוויתור המערבי של קרוליינה הצפונית, שהורכב מטנסי של ימינו, ב-2 באפריל 1790. במאי, הטריטוריה הדרום-מערבית הוקמה מההפקה החדשה והייתה אמורה להיות מנוהלת לפי תקנות צפון-מערב.
ב-8 ביוני מינה הנשיא ג'ורג' וושינגטון את בלאונט למושל הטריטוריה החדשה.
בלאונט ביקר את וושינגטון במאונט ורנון ב-18 בספטמבר והושבע על ידי שופט בית המשפט העליון ג'יימס אירדל יומיים לאחר מכן.
באוקטובר 1790, הוא הקים בירה זמנית בביתו של ויליאם קוב, רוקי מאונט, בפייני פלטס, טנסי של ימינו, והחל לארגן ממשלה לטריטוריה החדשה.
אנשי הגבול המערביים היו בתחילה סקפטיים כלפי בלאונט, שנתקל במזרח אריסטוקרטי.
עם זאת, בלאונט הצליח לרכוש את אמונם על ידי המלצה על ג'ון סווייר וג'יימס רוברטסון כבריגדיר גנרלים של המיליציה הטריטוריאלית, ומינוי לנדון קרטר, סטוקלי דונלסון וג'ילברט כריסטיאן כקולונלים.
פרנקליניטים לשעבר שמונו למשרדי ממשלה נמוכים יותר כללו את ג'וזף הארדין, ויליאם קייג', ג'יימס וייט, ד"ר ג'יימס וייט ופרנסיס אלכסנדר רמזי.
אחרים שקיבלו מינויים כללו את הנשיא לעתיד אנדרו ג'קסון, המושל לעתיד ארצ'יבלד רואן וקצין הצי ג'ורג' פאראגוט.
בלאונט שכר את אחיו למחצה, וילי בלאונט, כמזכיר אישי וגייס את המוציא לאור ג'ורג' רולסטון מפאייטוויל, קרוליינה הצפונית, כדי להקים עיתון לטריטוריה החדשה, המכונה Gazette.
בדצמבר 1790, בעקבות נסיעתו לשטחי קמברלנד, הצטרפה אליו משפחתו של בלאונט ב-Rocky Mount.
בשנה שלאחר מכן, הוא בחר במצודת ג'יימס וייט, ליד מפגש הנהרות הולסטון והפרנץ' ברוד, כבירה החדשה של הטריטוריה.
הוא קרא לבירה "נוקסוויל" על שם הממונה עליו, שר המלחמה של ארצות הברית הנרי נוקס.
לאחר המכירה הראשונית של מגרשים באוקטובר 1791, הוא החל לבנות את אחוזתו בעיר.
לאורך כהונתו כמושל, בלאונט נקרע בין אנשי גבולות מערביים זועמים, שדרשו מלחמה נגד אינדיאנים עוינים, לבין מחלקת המלחמה שדחפה בעקביות למשא ומתן שליו עם האינדיאנים.
ביוני 1791, הוא ניהל משא ומתן על הסכם הולסטון עם מנהיג צ'רוקי ג'ון ווטס וכמה צ'יפים אחרים, פתרון תביעות קרקע מדרום לפרנץ' ברוד וקיבל אישור לדרך קבועה בין יישובי המזרח של הטריטוריה להתיישבויות של קמברלנד.
למרות הסכם זה, התקפות צ'יקמאוגה גברו בשנה שלאחר מכן.
מתיישבים מתוסכלים דרשו מהחיילים הפדרליים להתערב, אך מחלקת המלחמה סירבה, והאשימה את המתיישבים בפלישה לאדמות האינדיאנים.
ויליאם קוק, פרנקליני לשעבר, האשים את בלאונט בחוסר הפעולה נגד בני הצ'יקמאוגה והחל לפרסם התקפות נגד בלאונט ב-Gazette.
בלאונט הגיב בסדרת מאמרים (שפורסמו תחת שמות בדויים) שדחו את קוק וקראו לסבלנות.
אולם בעקבות התקפות של בני צ'יקמאוגה נגד תחנת זיגלר ב-1792 ונגד תחנת קאבט ב-1793, בלאונט לא הצליח להכיל את זעמם של אנשי הגבול והזעיק את המיליציה.
סווייר הוביל את המיליציה דרומה לתוך ג'ורג'יה ותקף והרס כמה כפרים בצ'יקמאוגה.
נוקס קילל את בלאונט בגלל הפלישה וסירב לתת שכר לאנשי המיליציה.
בעקבות כך, בלאונט סוף סוף ניהל משא ומתן על שביתת נשק עם הצ'יקמאוגה ב-Tellico Blockhouse ב-1794.
לקראת אמצע כהונתו, החל בלאונט ליישם את הצעדים שנקבעו בתקנות צפון-מערב כדי שטריטוריה תזכה למדינה.
אחד הצעדים הללו היה לקרוא לבחירת בית מחוקקים ולהגיש מועמדים למינויים למועצה טריטוריאלית, מה שעשה בלאונט ב-1794 ב-15 בספטמבר 1795, הוא הורה לשריפים המחוזיים לערוך מפקד אוכלוסין.
המפקד הציב את אוכלוסיית הטריטוריה על 77,000, הרבה יותר מ-60,000 הדרושים להקמת מדינה.
בלאונט הורה לקיים כינוס חוקתי של המדינה בנוקסוויל בינואר 1796, בה השתתף באופן אישי כחלק ממשלחת מחוז נוקס.
ממשלת המדינה החדשה התכנסה בסוף מרץ 1796, לפני שהתקבלה רשמית לאיחוד.
בלאונט הבין שיש לו סיכוי קטן להביס את סווייר במרוץ לתפקיד מושל המדינה החדשה, אז הוא ביקש במקום זאת אחד משני המושבים בסנאט של ארצות הברית.
הוא קיבל את המינוי הזה (יחד עם ויליאם קוק) ב-30 במרץ 1796, ויצא לפילדלפיה כדי להוביל קמפיין להקמת המדינה של טנסי.
אחיו של בלאונט, תומאס (חבר קונגרס מקרוליינה הצפונית), יחד עם ג'יימס מדיסון, שכנעו את בית הנבחרים להצביע בעד קבלתה של טנסי לאיחוד ב-6 במאי.
הסנאט הצביע בעד קבלת המדינה החדשה ב-31 במאי.
במהלך שנות ה-1780 וה-1790, ויליאם בלאונט ואחיו קנו בהדרגה כמויות גדולות של אדמות במערב, ורכשו למעלה מ-2.5 מיליון דונם עד אמצע שנות ה-90. חלק גדול מהאדמה הזו נקנה באשראי, מה שדחף את המשפחה לחובות עמוקים.
ב-1795 קרס שוק אדמות המערב, ומחירי הקרקע צנחו.
מספר ספקולנטים בקרקעות, כולל מקורבו של בלאונט דייוויד אליסון, פשטו רגל.
בלאונט שיתף פעולה עם הרופא מפילדלפיה ניקולס רומיין בניסיון למכור קרקע למשקיעים בריטים, אך מאמציהם לא צלחו.
טימותי פיקרינג, שביזה את בלאונט, החליף את הנרי נוקס כמזכיר המלחמה ב-1795.
לאחר התבוסה של צרפת על ספרד במלחמת הפירנאים, ספקולנטים של קרקעות, שכבר היו על סף הכספים, דאגו שהצרפתים ישיגו בסופו של דבר את השליטה בלואיזיאנה שבשליטת ספרד ויסגרו את הגישה האמריקאית לנהר המיסיסיפי.
בתקווה למנוע זאת, בלאנט וחברו, הסוכן האינדיאני ג'ון צ'ישולם, רקחו תוכנית שתאפשר לבריטים להשתלט על לואיזיאנה ופלורידה שבשליטת ספרד, בציפייה שהם בתורם יתנו גישה חופשית הן לניו אורלינס והן לנהר המיסיסיפי.
התוכנית קראה למיליציות טריטוריאליות אמריקאיות, בסיוע הצי המלכותי הבריטי, לתקוף את ניו מדריד, ניו אורלינס ופנסקולה.
כדי לסייע בביצוע התוכנית, בלאונט גייס את רומיין, שמעולם לא הראה יותר מתמיכה פושרת ברעיון, ואת הסוחר מנוקסוויל ג'יימס קארי.
צ'ישולם, בינתיים, הפליג לאנגליה כדי לגייס תומכים בריטים לתוכנית.
באפריל 1797, קארי היה ב-Tellico Blockhouse ליד נוקסוויל כאשר נתן לסוכן ממשלתי מכתב מבלאונט המתאר את הקונספירציה.
הסוכן העביר את המכתב לממונה עליו, קולונל דייוויד הנלי בנוקסוויל, והנלי בתורו שלח אותו לפיקרינג.
נלהב מההזדמנות לרסק את בלאונט, פיקרינג העביר את המכתב לנשיא ג'ון אדמס.
לאחר שקבע כי מעשיו של בלאונט, הסנאטור מטנסי, מהווים פשע, אדמס שלח את מכתבו של בלאונט לסנאט, שם הוא הוצג ב-3 ביולי 1797, בזמן שבלאונט יצא לטייל.
כשבלאונט חזר, הפקיד קרא את תוכן המכתב בקול כשבלאונט עמד בדממה המום.
סגן הנשיא תומאס ג'פרסון שאל את בלאנט אם הוא כתב את המכתב.
בלאונט ענה תשובה מתחמקת וביקש לדחות את העניין למחרת, מה שהתקבל.
ב-4 ביולי, בלאונט סירב לחזור לסנאט והורה לקוק לקרוא מכתב שביקש שוב זמן נוסף.
הסנאט דחה בקשה זו והקים ועדת חקירה.
בלאונט שהצטווה להעיד בפני הוועדה, ניסה תחילה לברוח באונייה לקרוליינה הצפונית, אך צירים פדרליים תפסו את הספינה ואת רוב חפציו.
ב-7 ביולי, בלאונט, לאחר התייעצות עם עורכי הדין אלכסנדר דאלאס וג'ארד אינגרסול, העיד בפני הוועדה והכחיש את כתיבת המכתב.
למחרת, בית הנבחרים הצביע 41 מול 30 לקיים דיונים להדחה, והסנאט הצביע 25 מול 1 כדי "להפקיע" את מושבו של בלאנט, ולמעשה הדיח אותו, כאשר הנרי טאזוול היה היחיד שהתנגד.
במקום להמתין למשפט, בלאונט הפקיד ערבות וברח לטנסי.
צ'ישולם נשאר באנגליה בכלא לחייבים במשך מספר חודשים והודה בכל התוכנית עם שובו.
רומיין נעצר ונאלץ להעיד בפני הוועדה, שם הודה בחלקו בקנוניה.
בית הנבחרים המשיך לשקול ראיות להדחתו של בלאונט בתחילת 1798. במושב אחד ב-30 בינואר, פרצה קטטה מוזרה בין שני חברי קונגרס, מת'יו ליון ורוג'ר גריסוולד, בקשר לדיונים.
הסנאט התכנס כבית משפט להדחה למשפט ההדחה ב-17 בדצמבר 1798; למרות שבלאונט סירב להשתתף, למרות ביקורו של סמל הסנאט בנוקסוויל, הסנאט שמע טיעונים מעורך הדין שלו, שטען לחוסר סמכות שיפוט מכיוון שבלאונט לא היה קצין במשמעותם.
של סעיף II, והוא גם לא היה כעת קצין מאז שגורש וכעת לא החזיק בתפקיד פדרלי.
ב-11 בינואר 1799, הסנאט הצביע 14 מול 11 כדי לדחות את ההדחה בשל חוסר סמכות שיפוט.
פסק הדין הותיר לא ברור אילו (או שניהם) משני הטיעונים היו דיספוזיטיביים, אם כי הפך מקובל שההדחה לא חלה על סנאטורים.
התפרקות הקונספירציה הרסה את המוניטין של בלאונט ברמה הלאומית וגרמה לשורה של האשמות בין פדרליסטים ואנטי-פדרליסטים.
ג'ורג' וושינגטון קרא לצדק מהיר נגד בלאונט וקיווה שהוא "יוחזק בתיעוב על ידי כל האנשים הטובים".
אביגיל אדמס כינתה את הקונספירציה "מזימה שטנית" וקוננה על העובדה שלא הייתה גיליוטינה בפילדלפיה.
פיקרינג טען שהמזימה הייתה חלק ממזימה צרפתית גדולה יותר והאשים את תומאס ג'פרסון במעורבות.
אוליבר וולקוט הציע שהמזימה הייתה ניסיון לסחוט את ספרד.
בעוד המוניטין הלאומי של בלאונט נהרס, הוא נשאר פופולרי בטנסי.
עם שובו לנוקסוויל בספטמבר 1797, הוא הוצג בניצחון בעיר על ידי תהלוכה צבאית בראשות ג'יימס וייט וג'יימס סטיוארט.
רוב בעלי בריתו הוותיקים בטנסי, ביניהם אנדרו ג'קסון, ג'וזף אנדרסון, ג'יימס ווייט, צ'ארלס מקלונג וויליאם קלייבורן, נשארו נאמנים ועזרו לתקן את תדמיתו בקרב המקומיים.
בלאונט, כמו כן, אימץ גישה פרו-מערבית נחרצת.
בשנת 1798, הקונגרס מינה נציבים שיסקרו את הגבול בין אדמות ארצות הברית לצ'רוקי שנקבעו בהסכם הולסטון.
בחשש שהנציבים ינהלו את הגבול באופן שהעדיף את הצ'רוקי על פני המתיישבים, בלאונט וסווייר שלחו סוכנים להטריד את הנציבים.
כדי לדחוף עוד יותר את האינטרסים המערביים, הם שלחו נציגים למשא ומתן על הסכמים פדרליים ב-Tellico Blockhouse ב-1798, כשהם מסכלים את המשא ומתן הפדרלי שנשלח על ידי הקונגרס ובלבל את נציגי צ'רוקי.
בדו"ח שלו על אמנת טליקו האשים אחד הנציבים, אלישע הול, את בלאונט בניסיון לסכל את האמנה, ובלאונט תבע אותו בגין הוצאת דיבה.
לאחר שהתביעה נזרקה על ידי השופט דייוויד קמפבל, בלאונט ביקש את הדחתו של קמפבל, וכינה אותו "ראש בלוק מתערב".
באוקטובר 1798, ויליאם בלאונט נבחר למושב הסנאט של מחוז נוקס, לאחר התפטרותו של ג'יימס וייט.
ב-3 בדצמבר הוא מונה ליושב ראש הסנאט.
הוא בילה את ימיו הראשונים בתפקיד בהשתדלות להדחתו של השופט קמפבל.
בית הנבחרים הצביע בעד הדחת קמפבל ב-17 בדצמבר, אך הוא זוכה על ידי הסנאט ב-26 בדצמבר.
במרץ 1800, מגפה שטפה את נוקסוויל, וכמה מבני משפחת בלאונט חלו.
בלאונט טיפל במשפחתו החולה כאשר גם הוא חלה ב-11 במרץ.
לאחר 10 ימים, הוא מת בליל ה-21 במרץ 1800. הוא נקבר בבית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית, כמה רחובות מביתו בנוקסוויל.
אחיו למחצה, וילי, איחד את אחוזת המשפחה ולקח אחריות על חינוך ילדיו של בלאונט.
מחוז בלאונט, טנסי, נקרא על שמו של בלאונט, וכך גם העיירה בלאונטוויל במחוז סאליבן.
מחוז גריינג'ר ומריוויל נקראים שניהם על שם אשתו, מרי גריינג'ר בלאונט.
תיכון ויליאם בלאונט ובית הספר היסודי מרי בלונט, שניהם במחוז בלאונט, נקראים על שם בלאנט ואשתו, בהתאמה.
מחוז בלאונט, אלבמה, נקרא על שמו של אחיו למחצה הצעיר של ויליאם, וילי בלאונט.
רחוב בלאונט בראלי, קרוליינה הצפונית, ורחוב בלאונט במדיסון, ויסקונסין, נקראים שניהם על שמו של בלאונט.
ישויות נוספות שנקראו על שם בלאונט כוללות את פורט בלאונט, שפעל במחוז ג'קסון, טנסי, בשנות ה-90 של המאה ה-18, ואת Blount College, מבשרה של אוניברסיטת טנסי, שנוסדה בנוקסוויל ב-1794.
ביתו של בלאונט, Blount Mansion, עדיין עומד בנוקסוויל והוא כיום מוזיאון המופעל על ידי עמותת Blount Mansion ללא כוונת רווח.
הבית הוגדר כנקודת ציון היסטורית לאומית והוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
בית ילדותו של בלאונט במחוז פיט, קרוליינה הצפונית, בלאונט הול, נשרף בשנות ה-60, אם כי סמן היסטורי עומד ליד האתר.
פסל ברונזה בגודל טבעי של בלאונט הוא חלק מתערוכת "היכל החותמים" במרכז החוקה הלאומי בפילדלפיה.
שלט ברוטונדה בקומה הראשונה של קפיטול מדינת קרוליינה הצפונית מכבד את בלאונט ואת שני החותמים האחרים של קרוליינה הצפונית על החוקה, ריצ'רד דובס ספייט ויו ויליאמסון.
אביו של בלאונט, ג'ייקוב (1726–1789), נישא לברברה גריי, בתו של איש העסקים הסקוטי ג'ון גריי, ונולדו להם שמונה ילדים; ויליאם, אן, ג'ון גריי, לואיזה, רידינג, תומאס, ג'ייקוב וברברה.
לאחר מותה של ברברה גריי, ג'ייקוב התחתן עם האנה סלטר, ונולדו להם חמישה ילדים, אם כי רק שניים חיו עד לבגרות, וילי ושארפ.
תומאס בלאונט ייצג את קרוליינה הצפונית בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנות ה-1790 וה-1800. וילי בלאונט היה מושל טנסי מ-1809 עד 1815.
ויליאם בלאנט נישא למרי גריינג'ר ב-1778, ונולדו להם שישה ילדים; אן, מרי לואיזה, ויליאם גריינג'ר, ריצ'רד בלקלדג', ברברה ואלייזה.
ויליאם גריינג'ר בלאונט ייצג את טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1815–1819. מרי לואיזה בלאונט הייתה נשואה לחבר הקונגרס פליזנט מילר, וברברה בלאונט הייתה נשואה לגנרל אדמונד פ.
ויליאם ברימייג' בייט היה בעל מטעים ובעל עבדים, קצין קונפדרציה ופוליטיקאי בטנסי.
לאחר תקופת השיקום, הוא כיהן כמושל טנסי ה-23 בין השנים 1883–1887. הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית מטנסי, וכיהן מ-1887 ועד מותו.
במהלך מלחמת האזרחים, הוא נלחם עבור הקונפדרציה, הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ופיקד על דיוויזיה בארמיית טנסי.
בייט נלחם במספר קרבות במהלך המלחמה, ונפצע קשה בשתי הזדמנויות.
בייט נולד ב-7 באוקטובר 1826 ב-Bledsoe's Lick (כיום קסטליאן ספרינגס) במחוז סאמנר, טנסי, והיה בנם של ג'יימס ה.
הוא למד בבית ספר אזורי המכונה "האקדמיה הכפרית".
כשהיה בן 15, אביו מת, והוא עזב את הבית כדי למצוא עבודה.
בסופו של דבר הוא התקבל לעבודה כפקיד בספינת הקיטור, "צלאח א-דין", שנסעה במעלה ובמורד נהרות קמברלנד, אוהיו ומיסיסיפי בין נאשוויל לניו אורלינס.
בזמן שספינת הקיטור שלו עגנה בניו אורלינס, הגיעה הידיעה על פרוץ מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1848, ובייט התגייס לרגימנט לואיזיאנה.
כשהגיוס הזה הסתיים כמה חודשים לאחר מכן, הוא התגייס מחדש בדרגת לוטננט בפלוגה I של רגימנט הרגלים המתנדבים של טנסי השלישי.
הוא ליווה את הגנרל ג'וזף ליין בכמה פשיטות במרדף אחר סנטה אנה לקראת סוף המלחמה.
לאחר המלחמה, חזר בייט לחווה המשפחתית שלו במחוז סאמנר, והקים עיתון פרו המפלגה הדמוקרטית, Tenth Legion, בגאלטין הסמוכה.
הוא נבחר לבית הנבחרים של טנסי ב-1849, ובשנת 1852, השיג את התואר במשפטים מאוניברסיטת קמברלנד בלבנון, טנסי והתקבל ללשכת עורכי הדין.
לאחר שתוקנה חוקת המדינה כדי לאפשר בחירה ישירה של פקידי משפט ב-1854, בייט נבחר לתובע הכללי של מחוז נאשוויל.
בייט פעל למען המועמד הדמוקרטי לתפקיד המושל אנדרו ג'ונסון בשנת 1855, והיה אלקטור עבור המועמד הדמוקרטי הדרומי לנשיאות ג'ון ברקינרידג' בבחירות 1860. ב-1859 הוצעה לו מועמדות המחוז שלו לקונגרס, אך הוא סירב לקבלה.
הוא היה תומך נלהב של הפרישה מהאיחוד בשנים שקדמו למלחמת האזרחים.
בעקבות קרב פורט סאמטר באפריל 1861, בייט התגייס לפלוגה פרטית בגלאטין, ונבחר כקפטן שלה.
בתחילת מאי, לאחר שטנסי התיישרה עם הקונפדרציה, בייט נבחר לקולונל של רגימנט הרגלים השני של טנסי.
יחידה זו נשלחה במהירות לווירג'יניה, שם היא הייתה בין הכוחות שהופקדו על השמירה על מסילות הרכבת של ריצ'מונד, פרדריקסבורג ופוטומק.
בייט נכח בקרב על אקוויה קריק ב-30 במאי 1861. בקרב בול ראן הראשון (הקרב הראשון על מנאסס) ביולי 1861, בייט היה בחטיבת העתודה של תאופילוס הולמס בארמיית הפוטומק של הקונפדרציה.
יחידתו של בייט נשארה על נהר הפוטומק עד פברואר 1862, כאשר, לבקשתו, הועברה יחידתו לזירה המערבית.
רגימנט טנסי השני הופקד תחת ארמיית מיסיסיפי של אלברט סידני ג'ונסטון, שניהל פעולות באזור קורינתוס.
יחידתו של בייט צעדה צפונה עם ארמיית מיסיסיפי בניסיונה לבלום את התקדמותו של יוליסס ס.
גרנט בקרב שילה באפריל 1862. בייט נפצע קשה ברגלו במהלך היום הראשון, ומנתח בצבא אמר לו שיהיה צורך לקטוע את רגלו כדי להציל את חייו.
בייט שלף את אקדחו, ואיים לירות במנתח, וכך שמר על רגלו.
למרות ששרד, הוא לא היה מסוגל ללכת במשך מספר חודשים, והלך עם צליעה כל חייו.
כמה מקרובי משפחתו של בייט נהרגו בשילה, וסוסו אף נורה מתחתיו.
לאחר שבילה מספר חודשים בהתאוששות בקולומבוס, מיסיסיפי, בייט הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ב-2 באוקטובר 1862. בתחילה הוא קיבל משימות הרחק מהחזיתות בצפון אלבמה, אך כשדרש לחזור לפעולה, הגנרל ברקסטון בראג יצר עבורו חטיבת חי"ר לפקד בארמיית טנסי.
הוא השתתף במערכת טולהומה, ונלחם בקרב הובר'ס גאפ ביוני 1863. במהלך תקופה זו, מנהיגי הקונפדרציה של טנסי הציעו לבייט להחליף את המושל לזמן מוגבל, אישם ג.
האריס, אך בייט סירב, והעדיף להישאר בחזית.
בקרב צ'יקמוגה, בייט השתתף בהתכתשות עם כוחות האויב שפתחה את הלחימה בערב ה-18 בספטמבר 1863. בלחימה העזה שהתחוללה למחרת, שלושה מסוסיו נורו מתחתיו.
במהלך הארגון מחדש של ארמיית טנסי לאחר קרב זה, בייט קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה של ג'ון ברקינרידג' (ברקינרידג' הועלה למפקד קורפוס).
בייט פיקד על דיוויזיה זו בקרב על מיסיונרי רידג' בנובמבר 1863.
הוא נורה בברך בהתכתשות בוויליס' גריסט מיל ליד אטלנטה ב-10 באוגוסט, והיה מרותק למיטה בבארנסוויל, ג'ורג'יה, במשך מספר שבועות.
בייט הצטרף שוב לדיוויזיה שלו בזמן כדי להשתתף בפלישה של גנרל ג'ון ב.
הוד לטנסי בסוף 1864. בקרב פרנקלין ב-30 בנובמבר, הוא איבד כמעט 20% מהדיוויזיה שלו, וסוסו נורה שוב מתחתיו.
הוא פיקד על האגף הימני של הגנרל בנג'מין פ.
צ'את'ם בקרב נאשוויל שבועיים לאחר מכן.
הדיוויזיה של בייט נשארה עם הקורפוס של צ'את'ם במהלך מערכת קרולינס ב-1865, שבמהלכו נלחם בקרב בנטונוויל במרץ.
בייט ואנשיו נכנעו בבנט פלייס ליד גרינסבורו, קרוליינה הצפונית.
במהלך המלחמה הוא נפצע שלוש פעמים ותחתיו נהרגו שישה סוסים.
לאחר המלחמה, בייט עסק בעריכת דין בנאשוויל בשותפות עם קולונל פרנק ויליאמס.
הוא נשאר פעיל בפוליטיקה, וכיהן בוועדה הדמוקרטית של המדינה ובוועד הפועל הלאומי הדמוקרטי בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19. הוא היה מועמד לסנאט האמריקאי ב-1875, 1877 ו-1881, והיה אלקטור עבור המועמד לנשיאות סמואל טילדן בבחירות 1876.
לאורך שנות ה-1870 ותחילת שנות ה-1880, ממשלת מדינת טנסי נאבקה בחובות, שהצטברו במהלך העשורים הקודמים כשהמדינה הנפיקה איגרות חוב למימון שיפורים פנימיים ובניית מסילות ברזל.
במרוץ לתפקיד המושל של 1880, כל סיעה מינתה מועמד משלה, מה שגרם לפיצול ההצבעה הדמוקרטית, ואפשר לרפובליקני לאלווין הוקינס לנצח בבחירות.
בבחירות לתפקיד המושל ב-1882, סיעת הדמוקרטים הבורבונים של המדינה, בראשות המושל לשעבר, אישם האריס, גייסה תמיכה בסיעת "המס הנמוך", שהציעה את בייט כמועמד שלה.
בייט הציע לשלם 50% על איגרות חוב המוחזקות על ידי מסילות ברזל (שחלקן הושגו במרמה במהלך ממשל בראונלו), ולשלם תשלום מלא על איגרות חוב המוחזקות על ידי בתי ספר, ארגוני צדקה ושרה צ'יילדרס פולק, אלמנתו של הנשיא המנוח.
הדמוקרטים של "המס הגבוה" הציעו מועמד משלהם, ג'וזף פאסל.
ביום הבחירות, בייט זכה עם 120,637 קולות מול 93,168 קולות למושל המכהן, הוקינס, 9,660 קולות למועמד גרינבק ג'ון ביסלי ו-4,814 קולות לפאסל.
לאחר השבעתו, בייט חתם על תוכנית החוב שלו בחוק, ולבסוף פתר את סוגיית החוב שליוותה את המדינה במשך יותר מעשור.
עם זאת, עדיין היה כעס רב על הדרך שבה נפתר המשבר, מה שאיים על סיכויי הבחירה מחדש של בייט ב-1884. המועמד הרפובליקני, שופט מנאשוויל פרנק ט.
ריד, פתח בקמפיין חזק, אבל בייט זכה בבחירה מחדש בהצבעה של 132,201 קולות מול 125,246 קולות.
במהלך כהונתו הראשונה, בייט חתם על חוק שיצר את ועדת הרכבת הממלכתית להסדרת תעריפי הרכבת.
חקלאים, שראו את תעריפי ההובלה ברכבת גבוהים מדי, תמכו בכך, בעוד שחברות הרכבת התנגדו לכך.
עם זאת, החוק שיצר את הוועדה הזו בוטל ב-1885, מה שהכעיס את החקלאים ופגע בסיכויים של הדמוקרטים להחזיק בתפקיד המושל בבחירות של 1886.
לאחר שהסנאטור האוול ג'קסון התפטר ב-1886, מינה בייט את וושינגטון ק.
וויטהורן להשלים את כהונתו, שתוקפה היה אמור להסתיים במרץ 1887. האספה הכללית של טנסי בחרה בבייט למלא את המושב הזה בסנאט.
הוא נבחר מחדש ב-1893, 1899 ו-1905. במהלך כהונתו כיהן כיו"ר הוועדה לשיפור נהר המיסיסיפי ויובליו בקונגרס ה-53, וכיו"ר הוועדה לבריאות הציבור וההסגר הלאומי בשני מושבים מאוחרים יותר.
הוא תמך במיסים נמוכים יותר, והעדיף מימון לבתי ספר ציבוריים, לשכת מזג האוויר של ארצות הברית וחיל האותות של הצבא.
הוא הצביע בעד קבלת אוקלהומה, אריזונה וניו מקסיקו כמדינות.
זמן קצר לאחר שנבחר לכהונתו הרביעית, השתתף בייט בטקס השבעתו של הנשיא תאודור רוזוולט ב-4 במרץ 1905. האמינו שהוא התקרר אך הוא מת מדלקת ריאות כמה ימים לאחר מכן ב-9 במרץ גופתו הוחזרה לנאשוויל ברכבת שהושכרה במיוחד, והוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים שם.
חברי ה-Bivouac של פרנק צ'את'ם, שכלל את ותיקי הקונפדרציה ששרדו, ירו את מטח ההצדעה האחרונה מעל קברו.
בייט התחתן עם ג'וליה פיט, בתו של סמואל פיט, עורך דין ומלומד בולט מהאנטסוויל, אלבמה.
היא נולדה בהאנטסוויל והתחנכה בבתי הספר של אלבמה ופילדלפיה, פנסילבניה.
ב-1889 נבחר בייט לסנאט של ארצות הברית, והיא התלוותה אליו לוושינגטון.
היא התגוררה שם בדרך כלל במהלך ישיבות הקונגרס.
היו להם ארבע בנות, שתיים מהן חיו עד לבגרות: גברת תומאס פ.
מאסטין, טקסס, וסוזי, גברת או.
סוזי בייט הייתה גברת צעירה נערצת מאוד בחברה בוושינגטון במשך כמה עונות.
גברת בייט הייתה חברה בכנסייה המתודיסטית ובכמה ארגוני צדקה.
סבו מצד אביו של בייט, קולונל האמפרי בייט (1779–1856), היה מתיישב מוקדם במחוז סאמנר.
שמו האמצעי של המושל בייט היה שם המשפחה של סבתו מצד אביו (אשתו הראשונה של קולונל האמפרי בייט), אליזבת ברימייג'.
לאחר מותה של אליזבת ברימייג', קולונל האמפרי בייט נישא לאנה ווטררד, אחות אמו של המושל בייט, אמנדה.
כמה מקרובי משפחתו של המושל בייט, כולל אחיו, קפטן האמפרי בייט (1828–1862), נהרגו או נפצעו בקרב שילה.
ד"ר האמפרי בייט (1875–1936), בן דודו של המושל בייט, היה נגן מפוחית ידוע ומנהיג להקת כלי מיתר.
הוא היה אחד המוזיקאים הראשונים שהופיעו בגרנד אול אופרי בשנות ה-20.
ויליאם אדגר בורה היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית ממדינת איידהו מ-1907 ועד מותו.
בורה נולד ב-29 ביוני 1865 בפיירפילד, מחוז ויין, אילינוי, והיה בנם של אליזבת וויליאם נייתן בורה.
בילדותו למד בבתי הספר במחוז ויין.
בעקבות פרסום קריקטורה של ה.
ובסטר, קריקטוריסט ידוע, חלם בורה לעבוד ברכבת.
עם זאת, חלום זה לא התגשם.
במקום זאת, החל ללמוד משפטים באוניברסיטת קנזס בשנת 1885. את שנתו הראשונה החסיר עקב מחלת השחפת.
כבר בשנת 1887 השלים את לימודיו, ובספטמבר אותה שנה הוסמך כעורך דין.
בתחילת דרכו עבד בורה כעורך דין בליונס, קנזס.
בשנת 1890 עבר לסיאטל שבוושינגטון, אך לא נשאר שם זמן רב, ובסופו של דבר התיישב במדינת איידהו הצעירה, בעיר הבירה בויסי.
בבויסי הפך במהרה לאחד מעורכי הדין הבולטים במדינה.
בשנת 1902 נכנס בורה לראשונה לזירה הפוליטית כאשר התמודד לראשונה על מושב הסנאט של ארצות הברית, אך לא הצליח לנצח את ולדון הייברן.
בשנת 1907, זמן קצר לפני שנבחר לסנאט, כיהן בורה כתובע מדינתי.
בשנת 1895 התחתן בורה עם מרי מקונל, בתו של המושל ויליאם מקונל, אולם לא נולדו להם ילדים.
במהלך כהונתו כסנאטור, ניהל בורה רומן מחוץ לנישואים עם אליס רוזוולט לונגסוורת', בתו הבכורה של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט.
לשניים נולדה בת פאולינה (1925–1957), שנישאה לאלכסנדר מקורמיק סטורם, המייסד השותף של Sturm, Ruger & Co.
פאולינה מתה ממנת יתר של כדורי שינה ב-1957.
ב-15 בינואר 1907 נבחר בורה לראשונה לסנאט של ארצות הברית על ידי בית המחוקקים של איידהו, ובשנת 1912 נבחר מחדש על ידי בית המחוקקים.
בשנים 1918, 1924, 1930 ו-1936, לאחר שהונהגה בחירה ישירה לסנאט, נבחר בורה מחדש בבחירה ישירה על ידי הציבור.
עד היום הוא חבר הקונגרס מאיידהו בעל תקופת הכהונה הארוכה ביותר.
בשנים 1908 עד 1912 שימש כחבר בוועדה הרפובליקנית הלאומית וב-1912 היה נציג המפלגה בוועידה הלאומית הרפובליקנית.
כסנאטור, ייצג בורה עקרונות מדיניים שהאמין בהם ולא תמיד את אינטרס המפלגה, ולכן כונה לעיתים "האויב הגדול".
הוא דגל בהפרדת מדיניות ארצות הברית הליברלית ממדיניות המעצמות באירופה, והתנגד ליצירת בריתות פוליטיות.
ב-1919 התגלעו מחלוקות בינו לבין הנשיא וודרו וילסון, וכן עם הסנאטורים הנרי קבוט לודג' והיירם ג'ונסון, בנוגע לאשרור הסכם ורסאי והצטרפות ארצות הברית לחבר הלאומים.
המחלוקת הובילה לכך שהסנאט מנע את אשרור ההסכם ואת ההצטרפות לחבר הלאומים.
בשנים 1925 עד 1933 כיהן כיו"ר ועדת החוץ של הסנאט.
בתפקידו זה הביע עמדות פרו-סובייטיות ותמך בכינון יחסים דיפלומטיים עם מוסקבה.
בורה היה שותף מרכזי להקמת מחלקת העבודה של ארצות הברית ולייסוד לשכת הילדים של ארצות הברית.
בורה השתייך לזרם הפרוגרסיבי במפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1936 התמודד על מועמדות המפלגה לנשיאות, אך זכה רק לתמיכת צירי ויסקונסין, שלא הספיקה כדי לזכות במועמדות.
בשנותיו האחרונות, היה בורה פופולרי מאוד בקרב מצביעי איידהו.
ב-19 בינואר 1940 מת בורה מדימום תוך מוחי בביתו בוושינגטון הבירה.
הסנאט כיבד אותו בטקס ממלכתי, והוא נקבר בבית הקברות מוריס היל בבויסי.
מספר בתי ספר ורחובות נקראו על שם בורה.
בורה פיק, ההר הגבוה ביותר באיידהו, נקרא על שמו במהלך חייו.
קולונל ויליאם בירד השלישי נמנה עם הדמויות המרכזיות באצולת וירג'יניה של המאה ה-18, בעל אחוזות רחב-נכסים, מדינאי וקצין בכיר בצבא הקולוניאלי, אשר שימש כחבר בבית הבורג'ס של וירג'יניה.
בירד היה בנו של ויליאם בירד השני ושל מריה טיילור בירד, ונכדו של ויליאם בירד הראשון, מייסד שושלת בירד ובונה אחוזת וסטובר שבחוף נהר הג'יימס.
בירד השלישי ירש מאביו את נכסי המשפחה, כ-179,000 אקרים של אדמות פוריות, ואת מעמדו החברתי הרם בקרב בני האצולה המקומית.
כחלק מן המסורת המשפחתית של שירות ציבורי, נבחר כחבר בבית הבורג'ס של וירג'יניה.
עם פרוץ מלחמת הצרפתים והאינדיאנים בחר לשרת בשדה הקרב ולא בזירה האזרחית, ובשנת 1756 נשא בתואר קולונל של הרגימנט השני של וירג'יניה.
בצעירותו נשלח ללונדון ללימודי משפטים, אולם שם נודע יותר בשל אורח חייו הפזרני והרגלי ההימורים שלו, שזכו לפרסום בחוגי האצולה הבריטית.
בשנת 1752 ייבא מאנגליה סוס מרוץ בשם "טרייל" (Tryall), ויזם את אחד ממרוצי הסוסים הראשונים בהיסטוריה הקולוניאלית של אמריקה.
במירוץ זה התמודדו לצדו כמה מן הבולטים בבני האצולה של וירג'יניה ומרילנד, ובהם ג'ון טיילו השני, פרנסיס תורנטון, סמואל אוגל ובנג'מין טסקר הבן.
בירד הציע פרס כספי חסר תקדים בן 500 פיסטולים ספרדיים לבעל הסוס המנצח, אולם סוסתו של טסקר, "סלימה", גברה על סוסו וזכתה לתהילה כ"אם הגזע" של הסוס האמריקאי הטהור.
על אף עושרו הרב, אורח חייו הבזבזני וחוסר זהירותו הפיננסית הביאו את בירד אל פי פחת.
כבר בשנת 1755 החל מצבו הכלכלי להתדרדר באופן חריף.
השקעות כושלות, הימורים מרובים והקמת אחוזת פאר במטע וסטובר, שהייתה מהמרהיבות בדרום המושבות, רוקנו את קופתו.
בניסיון נואש לפרוע את חובותיו, מכר חלק ניכר מנחלתו ואף את העבדים האפריקאים שהועסקו בה.
אף על פי כן המשיך בתחביבו היקר של מרוצי הסוסים, ובשנת 1766 נחל תבוסה נוספת כאשר סוסו "ואליינט טרייל" הובס בידי סוסו של ג'ון טיילו, "הירו".
גם מכירת נכסיו לא הניבה את ההון הנדרש לסילוק חובותיו.
בייאושו יזם הגרלה ציבורית שבה הציע את אחוזתו "בלוודיר", הסמוכה למפלי נהר הג'יימס, כפרס עיקרי, אך ההגרלה נכשלה ולא הצליחה למשוך די משתתפים.
חובותיו המשיכו לתפוח, ומצבו הנפשי הלך והחמיר.
בראשית ינואר 1777, כשהוא מרושש ומדוכדך, שם קץ לחייו בירייה.
גופתו נטמנה בבית העלמין של כנסיית וסטובר העתיקה, לא הרחק מאחוזתו.
ויליאם בינגהאם היה מדינאי אמריקאי וסוחר עשיר במיוחד מפילדלפיה.
הוא ייצג את פנסילבניה כציר בקונגרס הקונטיננטלי בשנים 1786–1788, ולאחר מכן כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם פנסילבניה בשנים 1795–1801.
בינגהאם נחשב לאחד האמריקאים העשירים ביותר בתקופתו, ויש מקורות המתארים אותו כאדם העשיר ביותר בארצות הברית סביב שנת 1780.
ויליאם בינגהאם נולד ב־8 במרץ 1752 בפילדלפיה שבפרובינציית פנסילבניה, ובשנת 1768 סיים את לימודיו בקולג' של פילדלפיה (כיום אוניברסיטת פנסילבניה).
בשנת 1773 נסע לראשונה לאירופה, ולאחר שובו לאמריקה הצטרף ל"חברה של פילדלפיה".
הוא נשלח על ידי ועדת ההתכתבות החשאית למרטיניק, ostensibly כסוחר, במטרה ליצור קשרים עם סילאס דין, נציג הוועדה בצרפת.
ב־3 ביולי 1776 הפליג מאמריקה על סיפון הפריגטה Reprisal.
במהלך מסעותיו יצר קשרים עם סוחרים צרפתים במרטיניק, לכד מספר ספינות בריטיות, ובשנת 1777 שב לאמריקה עם משלוחים גדולים של תחמושת, כלי נשק ואספקה חיונית למאמץ המלחמתי.
לקראת סוף מלחמת העצמאות האמריקאית נחשב בינגהאם לאדם העשיר ביותר בארצות הברית.
את הונו צבר באמצעות בעלות משותפת על אוניות פריבטירים וסחר ימי.
הוא הפך ליזם נדל"ן גדול, ורכש אדמות נרחבות בצפון מדינת ניו יורק (האזור שבו שוכנת כיום העיר בינגהמטון) וכן כ־2 מיליון אקרים במיין, רכישה שנודעה לימים בשם "רכישת בינגהאם".
הוא סייע בתיווך עסקת רכישת לואיזיאנה יחד עם פרנסיס בארינג והנרי הופ.
סוכנם, אלכסנדר בארינג, נישא לבתו אן.
בינגהאם היה מייסד ונשיא ראשון של כביש האגרה פילדלפיה–לנקסטר.
כמו כן כיהן כדירקטור במספר מיזמים נוספים, המשיך בפעילות ספנות לאחר המלחמה באמצעות בית המסחר שלו, והיה חבר מרכזי באגודה של פנסילבניה לעידוד תעשייה ואומנויות שימושיות.
הוא אף תרם נכס בפילדלפיה שהוסב למפעל טקסטיל.
בשנות ה-80 של המאה ה-18 ארגן בינגהאם את יחידת הפרשים הקלים השנייה של פילדלפיה, שכללה כ־50 דרגונים.
היחידה הייתה מפוארת במראיה אך כמעט שלא השתתפה בלחימה.
בשנת 1789 ליווה בינגהאם בראש יחידתו את הנשיא הנבחר ג'ורג' וושינגטון במסעו מפאלי פורג' לניו יורק, לשם השבעתו לנשיאות.
בשנת 1787 נבחר כחבר באגודה הפילוסופית האמריקאית.
במהלך תקופת הממשל הזמני של ארצות הברית בפילדלפיה ניסח את התקנון של הבנק הלאומי של צפון אמריקה.
הוא ראה בחוב הלאומי גורם מועיל, שכן הוא מושך עניין ציבורי לענייני הממשלה.
מזכיר האוצר אלכסנדר המילטון ראה בו מנטור בנושאי מיסוי, מכסים והקמת בנק לאומי.
בינגהאם ייצג את פנסילבניה בקונגרס הקונטיננטלי בשנים 1786–1788. בשנים 1790–1791 נבחר לבית הנבחרים של פנסילבניה ואף כיהן כיושב הראש הראשון שלו בשנת 1791. הוא היה חבר באגודת הדרכים והניווט הפנימי ופעל לפיתוח תשתיות יחד עם אלברט גלטין.
לאחר כישלון בבחירות לקונגרס בשנת 1792, נבחר כחבר הסנאט של פנסילבניה וכיהן בו בשנים 1793–1794. בתקופה זו קידם סלילת דרכים וגשר מפילדלפיה ללנקסטר, שנודעו בשם Lancaster Pike.
בשנת 1795 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הפדרליסטית.
בתקופת כהונתו התעוררה מחלוקת ציבורית סביב הסכם ג'יי, והוא אף היה מטרה לאלימות פוליטית בפילדלפיה בקיץ 1795. הוא היה תומך נלהב של ג'ון אדמס, וכאשר נבחר אדמס לנשיא כיהן בינגהאם כנשיא הזמני של הסנאט בקונגרס הרביעי.
ב־4 במרץ 1797 השביע את תומאס ג'פרסון לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
יריביו הפוליטיים מהפלג הג'פרסוניאני ביקרו אותו על "פזרנות, ראוותנות והוללות".
בשנת 1801 עזב לאנגליה בשל מחלת אשתו.
בשנת 1813, כעשור לאחר מותו, טען ג'ון קווינסי אדמס כי הנשיאות, עיר הבירה והמדינה נוהלו בפועל על ידי בינגהאם וקשרי משפחתו.
אחוזות משפחת בינגהאם נודעו כמוקדי אירוח לאצולה אירופית וכמקום מפגש לפדרליסטים, שנהגו לקיים בהן הצבעות מוקדמות כדי לגבש עמדה אחידה בטרם העלאת הצעות בקונגרס.
בינגהאם היה בנוסף מודד קרקעות ושאף לפתח אזורים בדרום מדינת ניו יורק ובצפון פנסילבניה.
אחת התוכניות המרכזיות שלו הייתה באזור מפגש הנהרות צ'ננגו וססקווהנה.
השופט ג'ושוע ויטני הבן, סוכנו של בינגהאם, קרא ליישוב שהוקם שם "בינגהמטון" על שמו.
גם אוניברסיטת בינגהמטון מנציחה אותו בשם בניין בינגהאם.
בינגהאם נישא לאן וילינג, בתו של תומאס וילינג, נשיא הבנק הראשון של ארצות הברית.
אשתו אן נפטרה כאשר בנם היחיד היה בן שנה, ובינגהאם האב הותיר את בנו לגדול באמריקה בבית סבו, תומאס וילינג.
ויליאם בינגהאם נפטר ב־7 בפברואר 1804 בעיר באת', אנגליה, הממלכה המאוחדת, ונקבר במנזר באת'.
אחוזותיו נותרו בידי המשפחה שנים רבות, והעיזבון הוסדר סופית רק בשנת 1964.
בינגהאם הזמין מהאמן גילברט סטיוארט את "דיוקן לנסדאון" המפורסם של ג'ורג' וושינגטון משנת 1796, שהוענק ללורד לנסדאון.
סטיוארט צייר גם דיוקנאות של בינגהאם, אשתו וילדיו.
ויליאם ביגלר היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כמושל פנסילבניה ה-12 בשנים 1852–1855 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם פנסילבניה בשנים 1856–1861. אחיו הבכור, , נבחר באותה תקופה למושל קליפורניה.
נכון לשנת 2025, הוא המושל הדמוקרטי המכהן האחרון של פנסילבניה שהפסיד בבחירות לכהונה נוספת.
ביגלר נולד ב-1 בינואר 1814 בעמק שרמן שבפנסילבניה לג'ייקוב וסוזן דוק ביגלר.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים ועבד כשוליית דפוס, כעיתונאי וכחבר מערכת בעיתון Centre County Democrat, תחת אחיו הבכור , שלימים היה מושל קליפורניה.
בשנת 1833, בעידוד חבריו ובהם מי שלימים יהיה מושל פנסילבניה , ייסד ביגלר עיתון פוליטי משלו בשם Clearfield Democrat, שתמך בסיעה הג'קסוניאנית.
בשנת 1836 נישא למריה ג'יין ריד, ולזוג נולדו חמישה ילדים.
לאחר מכן מכר את העיתון והצטרף כשותף לעסקי העצים של חותנו.
בין השנים 1845–1850 הפך העסק ליצרן הגדול ביותר של חומרי בנייה בענף המערבי של נהר ססקווהנה, וביגלר זכה לכינוי 'The Clearfield Raftsman'.
ביגלר כיהן כחבר הסנאט של פנסילבניה מטעם המחוז ה-20 כנציג הסיעה הג'קסוניאנית בשנים 1841–1846, ובכלל זה כיהן כיושב ראש הסנאט בשנים 1845–1846. הוא מילא תפקיד מרכזי בביטול המאסר בשל חובות בפנסילבניה ובהקמת שני בתי חולים לחולי נפש בפילדלפיה ובהאריסברג.
הוא תמך בהקמת מסילת ברזל מרכזית מפילדלפיה לפיטסבורג כמתחרה למסילת B&O.
מאמציו הובילו להקמת קו רוחב-מדינתי בשנת 1847, שנמכר לימים והפך לחברת הרכבות של פנסילבניה.
בשנת 1849 שימש כנציב ההכנסות של פנסילבניה.
בשנת 1851 נבחר למושל פנסילבניה ה-12, לאחר שהביס את המושל המכהן .
הוא ואחיו ג'ון היו האחים הראשונים שכיהנו במקביל כמושלי שתי מדינות שונות.
בתקופת כהונתו נאבק בתקיפות בבנקאות ספקולטיבית, והטיל וטו על חוקים ורישיונות בנקאיים רבים.
עם זאת, איבד מתמיכתו הציבורית בשל תמיכתו במכס ווקר, בזכותן של מדינות הדרום להחזיק בעבדות, בחוק קנזס נברסקה, ובאכיפת חוק העבד הנמלט משנת 1850.
בשנת 1855 הובס בבחירות לכהונה נוספת בפער גדול בידי , מועמד המפלגה הרפובליקנית שזה עתה הוקמה.
לאחר סיום כהונתו כמושל מונה לנשיא חברת הרכבות Philadelphia and Erie Railroad.
בשנת 1856 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם פנסילבניה, לאחר שבית המחוקקים לא הצליח לבחור סנאטור בשנת 1855, וכיהן בתפקיד עד 1861.
כסנאטור תמך בצעדים בעד העבדות במטרה לרצות את מדינות הדרום.
בשנת 1857 ביקר בטריטוריית קנזס ולאחר מכן תמך בקבלת קנזס כמדינה לפי חוקת לקומפטון התומכת בעבדות.
הוא היה ציר בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1860 והתנגד למועמדותו של סטיבן דאגלס.
במהלך משבר הפרישה בשנת 1861 תמך בפשרת קריטנדן שהוצעה בידי הסנאטור ג'ון קריטנדן מקנטקי, כניסיון אחרון למנוע את פרישת מדינות הדרום.
גם לאחר פרישתו מהסנאט נותר פעיל בפוליטיקה של פנסילבניה.
הוא שימש כציר בוועידת החוקה של פנסילבניה בשנת 1873 והיה ממארגני תערוכת המאה של 1876 בפילדלפיה.
ביגלר נפטר ב-9 באוגוסט 1880 בקלירפילד שבפנסילבניה, ונקבר בבית העלמין הילקרסט.
העיירה ביגלרוויל שבמחוז אדמס, פנסילבניה, נקראת על שמו.
גם Bigler Hall בקמפוס יוניברסיטי פארק של אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה נקרא על שמו, וכן רחוב ביגלר בפילדלפיה, העיירה ביגלר במחוז קלירפילד, ושדרות ביגלר בערים קלירפילד ונורת'רן קמבריה שבפנסילבניה.
ויליאם ג'ויס היה פשיסט ובוגד בריטי בשירות התעמולה של גרמניה הנאצית בעת מלחמת העולם השנייה.
ויליאם ג'ויס נולד בברוקלין שבניו יורק בשנת 1906 לאם אנגלייה ולאב אירי קתולי, שהתאזרח בארצות הברית.
משפחתו עקרה לעיר גולוויי שבאירלנד בשנת 1909. שם למד ג'ויס בשנים 1915–1921 בבית ספר תיכון של מסדר הישועים.
אביו של ג'ויס והוא עצמו, להבדיל מרוב האירים הקתולים שתמכו במאבק האירי לעצמאות, היו פעילים פוליטית וסייעו למיליצית ה"בלאק אנד טאנס", שלחמה לדיכוי המרי האירי.
ג'ויס טען מאוחר יותר שבעקבות פעילותו זו נרדף על ידי הצבא האירי הרפובליקני, שאף ניסה להתנקש בחייו.
עקב כך הוא עזב את אירלנד ב-1921 ועבר לאנגליה.
הוא התגייס באותה השנה לחיל הרגלים של הצבא הבריטי, אך הודח מן השירות מכיוון ששיקר לגבי גילו.
שנתיים לאחר מכן עברה גם משפחתו לאנגליה.
ג'ויס למד בקולג' בירקבק וקיבל תואר ראשון בספרות אנגלית בהצטיינות.
באותה עת החל לגלות עניין בפשיזם והצטרף לתנועת "הפשיסטים הבריטיים" (BF) בשנת 1923. לימים נודע כי בתקופה זו שימש כמודיע של שירות הריגול הנגדי הבריטי, ה-MI5, בספקו מידע על המפלגה הקומוניסטית הבריטית ועל ארגוני שמאל.
בשנת 1924, בעת שעבד במפגש של המפלגה השמרנית הבריטית, הותקף בתער ונפצע בפניו.
התקיפה הותירה צלקת עמוקה בלחיו הימנית.
הוא טען שתוקפיו היו "קומוניסטים יהודים".
בשנת 1925 הצטרף ג'ויס למפלגה השמרנית.
בשנת 1932 הצטרף לאיגוד הפשיסטים הבריטי (BUF) בהנהגתו של אוסוואלד מוסלי ושימש כדובר התנועה.
ג'ויס היה נואם כריזמטי וניחן בכישרון רטורי לא מבוטל.
בפעילותו בתנועה הוא נודע בשנאתו היוקדת ליהודים ולקומוניסטים.
הוא האשים את היהודים בין השאר בכישלונו להשלים את לימודי התואר השני.
בנוסף לרטוריקה האגרסיבית שלו, הוא נחשב גם כפעיל מיליטנטי שמוכן לנקוט באלימות פיזית נגד יריביו הפוליטיים.
בזכות יכולותיו התמנה ב-1934 לסגנו של מוסלי והפך לאחראי על התעמולה.
באחד הכינוסים של התנועה התעמתו כ-500 פעילים אנטי-פשיסטים עם חברי התנועה.
האירוע הסתיים בפצועים רבים ועורר תגובות נזעמות בכלי התקשורת.
לאחר העימות החל ג'ויס בשינוי מדיניות המפלגה מרווחה כלכלית לאנטישמיות.
ב-1936 יזם ג'ויס את הוספת התואר "נציונל-סוציאליסטים" לשם המפלגה.
ב-1937 הוא התמודד בבחירות למועצת מחוז לונדון, אולם זמן קצר לאחר הבחירות קיצץ מוסלי את מספר חברי ההנהגה וג'ויס פוטר ממשרתו.
כפי הנראה, פיטוריו באו על רקע שינוי מדיניות המפלגה מאנטישמיות לפציפיזם, וניסיון להימנע מעימות צבאי עם גרמניה.
עקב פיטוריו פרש ג'ויס מהמפלגה והקים באותה שנה את "הליגה הנציונל-סוציאליסטית" , מפלגה פרו-נאצית שרעיונותיה היו דומים לאלו של המפלגה הנאצית בגרמניה.
בסוף אוגוסט 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, היה ברור לג'ויס כי עומדת לפרוץ מלחמה, והגיע לידיו מידע שהוא עתיד להיעצר.
על כן הוא השיג במרמה דרכון בריטי (הוא לא היה נתין בריטי, ולכן לא היה זכאי לדרכון בריטי) ועזב את בריטניה יחד עם אשתו השנייה מרגרט.
ג'ויס הגיע לברלין שבגרמניה וב-1940 קיבל אזרחות גרמנית.
בתחילה הוא לא מצא עבודה, אולם בזכות חברת המפלגה הפשיסטית הבריטית שפגש בברלין הגיע למבחן בד ברדיו הגרמני.
הוא התקבל לעבודה כשדרן בתוכנית "גרמניה על הקו" (Germany Calling), שהייתה חלק משידורי התעמולה של הרדיו בשפה האנגלית.
ג'ויס נודע בכינוי "לורד האוֹ האוֹ" אף על פי שבמקור נטבע הכינוי על ידי מבקר הרדיו של העיתון "דיילי אקספרס" לאדם אחר, ששימש באותו תפקיד.
בשנת 1940, נוסדה ביוזמת העיתון דיילי מירור אגודה בשם "בריטים נאמנים נגד האו האו" שקראה שלא להאזין לשידוריו.
שידוריו זכו להאזנה מרובה בציבור האזרחי הבריטי ובקרב הצבא הבריטי וכוחות בני בריתו מן הדומיניונים, בגלל עומק המידע על בריטניה ועל אורח החיים הבריטי שהפגין בהם, וכן בשל צורת ההגשה והסגנון ששיוו להם אותנטיות בריטית, עד שהתעורר חשש שיש לו רשת של מודיעים בבריטניה.
ג'ויס שידר במשך כל שנות המלחמה.
בתחילה מברלין, לאחר מכן, בעקבות הפצצות בעלות הברית, מלוקסמבורג, ולבסוף מן העיירה אפן הסמוכה להמבורג.
מעבר לתפקידו כשדרן הפיץ ג'ויס תעמולה בקרב שבויי מלחמה בריטים וניסה לשכנעם להצטרף ליחידת המתנדבים הבריטית "החיל הבריטי החופשי", שפעל במסגרת הוואפן אס אס.
בנוסף כתב את הספר "דמדומים מעל אנגליה" (Twilight over England), שבו השווה את מצבה העגום של "בריטניה היהודית-קפיטליסטית" ל"נפלאותיה של גרמניה הנאצית".
הספר הופץ על ידי משרד התעמולה הנאצי.
בשנים 1941–1942 הובא ג'ויס על ידי המשרד הראשי לביטחון הרייך להרצות בפני אנשי אס אס באוניברסיטת ברלין.
על שידורי התעמולה שלו העניק לו היטלר את אות ההוקרה "צלב ההוקרה ללוחם" (Kriegsverdienstkreuz) בדרגה ראשונה ושנייה.
את שידורו האחרון הקליט ב-30 באפריל 1945 (קיימות עדויות סותרות אם ההקלטה אכן שודרה).
בשידור זה הוא נשמע שיכור, הוא נזף בבריטניה שגרמה להרס בלתי מידתי של גרמניה, התריע מפני הסכנה הנשקפת מברית המועצות, וסיים ב"הייל היטלר ולהתראות".
יום לאחר מכן כבשו הבריטים את תחנת השידור של המבורג.
הוא היה בקשר עם אנה וולקובה, שבהמשך הואשמה בריגול לטובת גרמניה.
לאחר כניעת גרמניה נתפס ג'ויס בעיר פלנסבורג שבגבול דנמרק, ולאחר שקבוצת חיילים של המודיעין הבריטי תחקרה אותו באנגלית ובצרפתית התגלתה זהותו.
במהלך תפיסתו הוא נורה על ידי החיילים ונפצע.
החיילים העבירו אותו לידי המשטרה הצבאית, שהטיסה אותו לבריטניה, שם הועמד לדין בשלושה סעיפי אישום: שניים בגין בגידה במלך, כשהבגידה התבטאה בקריאתו בשידורי הרדיו לחיילי המלך לבגוד במלך, וסעיף אחד בגין חבירה לאויב בעצם התאזרחותו בגרמניה (מדינת אויב).
הוא הועמד לדין בפני ה"אולד ביילי" (היכל המשפט הפלילי הבריטי, בלונדון) ב-17 בספטמבר 1945.
בבריטניה התעוררה בעיה משפטית מעניינת: האם בהיותו של ג'ויס אזרח ארצות הברית שמעולם לא היה נתין בריטי, ניתן בכלל להעמידו לדין באשמת בגידה בבריטניה.
טענתו העיקרית של ג'ויס הייתה שמאחר שמעולם לא היה נתין בריטי, אין עליו חובה להיות נאמן למלך בריטניה, וממילא אינו יכול "לבגוד" בו, שהרי היסוד לבגידה הוא הפרת חובת האמונים של הנתין לריבון.
לבסוף העלה התובע הכללי את הטיעון כי למרות שקיבל דרכון שלא כדין עדיין זכה ג'ויס בהגנה דיפלומטית של בריטניה בגרמניה ולכן ניתן להעמידו לדין על מעשיו בשנים 1939 ו-1940, בטרם פקע דרכונו הבריטי.
נפסק באופן תקדימי כי עצם העובדה שג'ויס החזיק בדרכון בריטי מטילה עליו חובת אמונים למלך בריטניה – הגם שלא היה נתין בריטי.
חובה זו פוקעת, כמובן, ביום פקיעת הדרכון.
ג'ויס זוכה אפוא משני סעיפי אישום (כל השידורים ששידר לאחר פקיעת הדרכון הבריטי וחבירה למדינת אויב).
ההחלטה לא הייתה בעזרו, מכיוון שהוא הורשע בבגידה בגין השידורים ששידר לפני פקיעת הדרכון.
לפי החוק בבריטניה (חוק הבגידה משנת 1351) העונש על בגידה הוא עונש מוות כעונש מחייב.
ג'ויס ערער על ההרשעה, אך בית המשפט לערעורים ובית הלורדים דחו את הערעור, וג'ויס הוצא להורג בתלייה בכלא וונדסוורת' (Wandsworth) אשר בלונדון, ב-3 בינואר 1946, כשהוא בן 39. כפי שהיה נהוג כלפי פושעים שהוצאו להורג, נקבר ג'ויס בקבר לא מסומן בחצר הכלא.
לפני הוצאתו להורג לא הביע חרטה על מעשיו.
דבריו האחרונים היו: "במותי כמו בחיי אני בז ליהודים שגרמו למלחמה הנוכחית ואני בז לכוחות האופל שהם מייצגים.
אני מזהיר את העם הבריטי מהאימפריאליזם הדורסני של ברית המועצות.
אני תקווה שבריטניה תחזור לגדולתה...
אני גאה למות עבור האידיאלים שלי ומצר על כל בניה של בריטניה שמתו בלא לדעת בעבור מה."
בשנת 1976 הועברו שרידי גופתו לקבורה במחוז גולוויי שבאירלנד, שם נקבר מחדש בטקס קתולי.
ב-1961 כתב קורט וונגוט את הרומן "אמא לילה".
דמות הגיבור בספר, "הווארד ד.
קמפבל הבן", התבססה על דמותו של ויליאם ג'ויס.
דמות זו הופיעה גם בספר "בית מטבחיים 5", ספר נוסף שכתב וונגוט.
סר ויליאם בלקסטון , משפטן אנגלי, המפורסם בעיקר בזכות ספרו "פירושים על דיני אנגליה".
בלקסטון נולד ב־1723 בלונדון שבאנגליה.
בשנת 1746 סיים את לימודיו באוקספורד וקיבל הסמכה כעורך דין.
עקב אי הצלחתו בצד המעשי של עריכת דין, פנה לצדדים התאורטיים והלימודיים של המקצוע.
בשנת 1758 נתמנה לפרופסור למשפט אנגלי בקתדרה על שם וינר באוקספורד, מינוי שהיה חדשני באופיו עקב העובדה שעד לתקופתו של בלקסטון המשפט לא נלמד כמקצוע מיוחד.
בלקסטון שימש כמרצה עד שנת 1766, ובשנים אלה חיבר את היסוד ליצירת המופת שלו, "פירושים על דיני אנגליה", שיצאה לאור בין השנים 1765 ו-1769, והתבססה על הרצאותיו.
בשנת 1766 התפטר בלקסטון ממשרתו ושב לעבוד כעורך דין מן השורה.
בין השנים 1768 ו-1770 היה בלקסטון חבר הפרלמנט הבריטי ובשנת 1770 נתמנה למשרת שופט, משרה שהחזיק עד יום מותו בשנת 1780.
יצירתו של בלקסטון, "הפירושים על דיני אנגליה", מהווה פירוש של עקרונות המשפט המקובל באנגליה, מבארת את הביטויים הטכניים של החוק ומסבירה את טעמי עקרונותיו.
הספרים מאופיינים בריבוי משלים וסגנון ברור וקריא, דבר שהפך אותם לספר לימוד מועדף בעבר.
הספר היה בעל השפעה מרובה באנגליה ובארצות הברית עד לסוף המאה ה-19, ומשמש עד היום כאבן דרך חשובה בהבנת התפתחותה של מערכת המשפט המערבית.
פסקי דיניו של בלקסטון קובצו גם הם בספר שיצא לאור לאחר מותו בשנת 1781.
בלקסטון היה איש משפט הטבע, וככזה האמין שהמשפט האנגלי אידיאלי ומושלם.
חלקו עליו: ג'רמי בנת'ם, ג'ון סטיוארט מיל, וג'ון אוסטין.
ויליאם ג'וזף סימונס הוא מייסד ארגון הקו קלוקס קלאן השני, בשנת 1915.
סימונס שירת בצבא האמריקני בזמן מלחמת ארצות הברית–ספרד, ומאוחר יותר שיקר בטענה כי רכש השכלה רפואית באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
ברבות הימים החל לשרת כמטיף בכנסייה האפיסקופלית המתודיסטית בדרום ארצות הברית, עד להדחתו מתפקידו בשנת 1912 על ידי הכנסייה על רקע חוסר יעילות במילוי תפקידו.
לאחר שעבד במספר תעסוקות, התקבל לעבודה ב"אגודת האחווה של היערנים העולמיים".
הוא הצטרף כחבר לשתי כנסיות ול-12 אגודות אחווה שונות, כשנהג להסתובב ברחובותיה של העיר אטלנטה לקידום נושאי אחוות היערנים.
רבים הכירו אותו בשם ג'ו "דוק" (בזיקה ל"הכשרתו" בלימודי רפואה) או בשם "קולונל" (בזיקה לדרגה שלו באגודת היערנים העולמיים).
בשנת 1915, בזמן שהחלים מתאונת דרכים בה נפגע ממכונית, החל סימונס לפעול לשם בנייתו מחדש של ארגון הקו קלוקס קלאן, שאת תיאורו ראה בסרט "לידתה של אומה".
הוא השיג עותק של "מצוות" השיקום של הקלאן והחל להיעזר בו כדי להעלות על הכתב את האסטרטגיה שלו בנוגע להחייאת הארגון.
עם זאת, הוא בחר לעכב את הוצאתן לפועל של תוכניותיו עד לחריצת הדין התקשורתית נגד ליאו פרנק, יהודי שהואשם ברצח הנערה מרי פייגן, בפרשייה שהסעירה את אטלנטה באותה עת.
אירוע זה הפך לתחילתה של התעוררות אנטישמית במדינת ג'ורג'יה, ששיאה בלקיחתו של פרנק מבית הכלא ב-16 באוגוסט 1915 בידי אספסוף שביצע בו לינץ' ותלה אותו.
רבים מהאספסוף, שקראו לעצמם "אבירי מרי פייגן", טיפסו ב-16 באוקטובר על הר סטון שבפאתי אטלנטה ושרפו בו צלב ענק שנצפה מכל חלקי העיר.
דימוי הצלב הבוער, שלא היה קיים בארגון הקלאן המקורי, הוצג לראשונה בסרט הראינוע של ד.
הסרט, בתורו, שאב את הדימוי מעבודותיו של הסופר הגזען, הכומר תומאס דיקסון, שקיבל השראה לכך משבטים סקוטים קדומים ששרפו צלבים לשם איתות מפסגת הר אחד למשנהו (הדימוי מופיע גם ב-"גבירת האגם" מאת וולטר סקוט).
סימונס איגד בקבוצה 34 אנשים שהיוו את הגרעין של ארגון הקלאן המתחדש, רבים מהם מ"אבירי מארי פייגן", ולהם נוספו שני קשישים שהיו חברים בארגון הקלאן המקורי.
חמישה-עשר מהם הלכו יחד עם סימונס להר סטון כדי לשרוף צלב נוסף ולחנוך באופן רשמי את ארגון הקלאן החדש.
בתיאורו את יום החניכה מתאר סימונס את היום בדרמטיות רבה כיום שבו "הטמפרטורה הייתה הרבה מתחת לאפס", אף על פי שרשומות מזג האוויר מציינות שהטמפרטורה לא הייתה נמוכה מ-7 מעלות באותו ערב.
למעשה, עד היום עוסקים בשאלה מהו תאריך היווסדו של ארגון הקלאן השני, כאשר חלק מהמקורות מציינים את "חג ההודיה של שנת 1915".
סימונס הכריז כי הוא "המכשף הגדול של הקלאן החדש".
סימונס מת בשנת 1945 באטלנטה.
ויליאם ג'וזף ברנן הבן (בשם מלא באנגלית: .William J.
Brennan Jr; ) היה עורך דין ומשפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1956–1990. הוא היה השביעי מבין כל שופטי בית המשפט העליון באורך כהונתו ונודע כמנהיג האגף הליברלי של בית המשפט.
ברנן נולד בניוארק, ניו ג'רזי.
ב-1931 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
הוא החל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי בניו ג'רזי ובמלחמת העולם השנייה שירת בצבא ארצות הברית.
ב-1951 הוא מונה כשופט בבית המשפט העליון של ניו ג'רזי.
זמן קצר לפני הבחירות לנשיאות של 1956 ניצל הנשיא דווייט אייזנהאואר את ההזדמנות למנות את ברנן במינוי פגרה לבית המשפט העליון.
בשנה שלאחר מכן אושר מינויו של ברנן על ידי הסנאט של ארצות הברית.
הוא כיהן על כס השיפוט עד לפרישתו ב-1990, ובמקומו מונה דייוויד סוטר.
בכהונתו בבית המשפט העליון נודע ברנן כמי שביטא את ההשקפות הפרוגרסיביות, כולל התנגדותו לעונש המוות ותמיכתו בהפלות מלאכותיות.
הוא כתב כמה מפסקי הדין שהיו נקודות ציון, כולל פסק הדין "בייקר נגד קאר" מ-1962, שבו נקבע שחלוקת מחוזות הבחירה היא סוגיה שפיטה, ופסק הדין "ניו יורק טיימס נגד סאליבן" מ-1964, שדרש כוונת זדון ממשית בתביעות לשון הרע שהוגשו על ידי פקידי ממשל.
בשל יכולתו לעצב מגוון של דעות ו"להתמקח" על הצבעות השופטים במקרים רבים, הוא נחשב לאחד השופטים המשפיעים ביותר בבית המשפט העליון.
השופט אנטונין סקאליה אמר על ברנן שהוא "ככל הנראה השופט המשפיע ביותר במאה ה-20".
ויליאם ברנן נולד בניוארק, ניו ג'רזי, כילד השני במשפחה של שמונה ילדים.
הוריו, ויליאם ואגנס (לבית מקדרמוט) ברנן, היו מהגרים אירים.
הם הכירו בארצות הברית, אף על פי ששניהם הגיעו ממחוז רוסקומון שבמערב אירלנד.
לברנן האב הייתה השכלה בסיסית בלבד והוא עבד כלוטש מתכות, אך הוא הגיע לתפקיד ציבורי כנציב לבטיחות הציבור של עיריית ניוארק בשנים 1927–1930.
ברנן הבן התחנך בבתי ספר ציבוריים בניוארק, וב-1924 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ברינגר.
לאחר מכן הוא למד בבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה, שם הוא סיים ב-1928 תואר בכלכלה בהצטיינות.
בעת לימודיו שם הוא הצטרף לאחוות דלתא-טאו-דלתא.
ב-1931 סיים ברנן את בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד כאחד המצטיינים בכיתתו והיה לחבר בלשכה לסיוע משפטי בהרווארד.
בגיל 21 נשא ברנן לאישה את מרג'ורי לאונרד, שאותה הוא הכיר בעת לימודיו בבית הספר התיכון.
לאחר סיום לימודיו בהרווארד, החל ברנן לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי במדינתו ניו ג'רזי, שם הוא עסק בדיני עבודה במשרדו של פיטני הרדין, שלימים היה למשרד עורכי הדין "דיי פיטני".
במלחמת העולם השנייה התגייס ברנן לצבא ארצות הברית ובמרץ 1942 מונה כקצין בדרגת מייג'ור.
ב-1945 הוא שוחרר בדרגת קולונל.
ב-1949 מונה ברנן כשופט על ידי מושל ניו ג'רזי אלפרד דריסקול.
ב-1951 מינה דריסקול את ברנן כשופט בבית המשפט העליון של ניו ג'רזי.
ב-1956, זמן קצר לפני הבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה, מינה הנשיא דווייט אייזנהאואר את ברנן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במינוי פגרה.
יועצי הנשיא סברו שמינויו של מועמד קתולי דמוקרט מצפון-מזרח ארצות הברית ימשוך מצביעים לטובת אייזנהאואר הרפובליקאי בבחירות המתקרבות.
ברנן משך את תשומת ליבו של הרברט בראונל, הבן, התובע הכללי בממשלו של אייזנהאואר ויועצו המשפטי המרכזי, כאשר נשא ברנן נאום כמחליפו של נשיא בית המשפט העליון של ניו ג'רזי ארתור ואנדרבילט.
מבחינתו של בראונל, ניכרה בנאומו של ברנן שמרנות, במיוחד בסוגיות פליליות.
מינויו של ברנן ניצב מול מחלוקת קטנה משתי זוויות.
הליגה הליברלית הלאומית התנגדה למינויו של קתולי, מתוך מחשבה שהוא יסתמך על אמונותיו הדתיות יותר מאשר על החוקה בשבתו על כס השיפוט.
הסנאטור ג'וזף מקארתי קרא תמלילים מנאומו של ברנן בו הוא זלזל בחקירות האנטי-קומוניסטיות השאפתניות יתר על המידה וכינה אותם ציד מכשפות.
לאחר השימוע שנערך לברנן ב-1957, שבו הוא הגן על עצמו מפני התקפותיו של מקארתי וטען שהוא יפסוק אך ורק על בסיס החוקה ולא על סמך חוק הכנסייה, אושר מינויו על ידי הסנאט של ארצות הברית כמעט פה אחד, כשהמתנגד היחידי היה מקארתי עצמו.
גורמים נוספים שהיו קשורים למינויו של ברנן היו מעמדו כשופט מדינתי.
אף שופט שכיהן קודם לכן בבתי המשפט של המדינות לא מונה לבית המשפט העליון מאז מינויו של בנג'מין קרדוזו ב-1932. כמו כן הייתה גם שאיפתו של אייזנהאואר להראות כבעל זיקה לשתי המפלגות לאחר שמינה לבית המשפט העליון שני רפובליקנים: ארל וורן וג'ון מרשל הרלן השני.
ברנן אייש את מושבו של השופט שרמן מינטון שפרש.
הוא כיהן על כס השיפוט עד לפרישתו ב-20 ביולי 1990 כאשר פרש מסיבות בריאות.
במקומו מונה השופט דייוויד סוטר.
הוא היה השופט הפדרלי האחרון שנותר על כסאו מבין אלו שמונו על ידי הנשיא אייזנהאואר.
לאחר מכן הוא לימד במרכז למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון עד 1994. עם 1,360 פסקי הדין שכתב, הוא שני רק לויליאם אורוויל דאגלס.
כליברל גלוי לב לכל אורך הקריירה שלו, היה לברנן תפקיד מוביל בהרחבת זכויות הפרט בבית המשפט העליון בנשיאותו של וורן.
ברנן היה פעיל מאחורי הקלעים בתקופה זו, בשידול עמיתיו השמרנים להצטרף להחלטות בית המשפט.
תפקידו של ברנן בהרחבת זכות הדיבור על פי התיקון הראשון בולט במיוחד, כאשר הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "ניו יורק טיימס נגד סאליבן" מ-1964, בו נוצרו מגבלות חוקתיות על חוק לשון הרע.
היה זה ברנן שטבע המושג "האפקט המצנן" (chilling effect) בפסק הדין "דומבורסקי נגד פפיסטר" מ-1965. ידידותו הקרובה עם נשיא בית המשפט העליון ארל וורן, שלעיתים קרובות הטיל על ברנן את המשימה לכתוב את דעת הרוב, גרמה לשאר השופטים לכנותו "סגן נשיא בית המשפט העליון".
במושב בית המשפט של 1962–1963, היה אחד מעוזריו המשפטיים של ברנן ריצ'רד פוזנר, שלימים היה מייסדו של זרם הניתוח הכלכלי של המשפט ואחד מחוקרי המשפט המשפיעים ביותר בארצות הברית.
תקופות נשיאותם של ברגר ורנקוויסט
בתקופת נשיאותו של וורן ברגר, היה בית המשפט העליון שמרני יותר, וברנן היה מתנגד תקיף לעונש המוות ותומך של זכויות ההפלה המלאכותית, והצטרף לרוב בפסיקות שהיוו ציון דרך בשתי הסוגיות, פסק הדין "פורמן נגד ג'ורג'יה" מ-1972 בנוגע לעונש המוות, ופסק דין רו נגד וייד מ-1973 בנוגע לחופש ההפלה.
עם השבעתו של השופט השמרן ביותר, ויליאם רנקוויסט, והחלפתם של וורן ברגר ולואיס פאוול המתונים באנטונין סקאליה ואנתוני קנדי, מצא ברנן את עצמו יותר ויותר בעמדת מיעוט.
באותה תקופה היה השופט היחיד שהצטרף לדעותיו ת'ורגוד מרשל, והחל מ-1975 נותרו השניים השופטים הליברלים היחידים שכיהנו עוד בתקופתו של וורן.
ביירון וייט היה השופט השלישי שמונה בתקופתו של וורן וכיהן בתקופתו של רנקוויסט, אך לעיתים קרובות הוא הצביע עם השמרנים בבית המשפט, במיוחד בפסקי דין שנגעו לדין הפלילי או להפלות.
תמימות דעים זו הובילה את עוזרים המשפטיים של ברנן ושל מרשל לכנות אותם "השופט ברנן-מרשל" לנוכח ההתנגדות השמרנית החזקה של שאר השופטים כלפיהם.
ברנן הכריז בפסק הדין "פורמן נגד ג'ורג'יה" שהוא סבור שעונש המוות מפר את האיסור של התיקון השמיני על "עונש אכזרי ובלתי רגיל", ועד תום כהונתו על כס השיפוט, הגישו ברנן ומרשל חוות דעת מיעוט בכל פסק דין שאישר הטלת עונש מוות.
לא עלה בידו של ברנן לשכנע אף אחד מהשופטים האחרים בצדקתו, אך בסופו של דבר הסכים לה השופט הארי בלקמן ב-1994, לאחר פרישתו של ברנן.
ברנן כתב שלושה פסקי דין של בית המשפט העליון שקבעו שלעותרים הייתה זכות עמידה על נזקים כספיים (כספי פיצויים וכספי ענישה) רק על בסיס הפרה לכאורה של מגילת הזכויות.
בפסק הדין "ביוונס נגד שישה סוכנים אנונימיים" , פסק ברנן בנוגע לסעיף החיפוש והתפיסה הבלתי הגיוניים של התיקון הרביעי.
בפסק הדין "דייוויס נגד פסמן" (Davis v.
Passman) הרחיב ברנן את הנימוק הזה למרכיב ההגנה השווה שבסעיף ההליך הראוי שבתיקון החמישי, בתביעה על אפליה מגדרית בתעסוקה שהוגשה נגד חבר קונגרס לשעבר (סעיף 8 של חוק זכויות האזרח (1964) במפורש לא חל על עובדי הקונגרס).
בפסק הדין "קארלסון נגד גרין" (Carlson v.
Green) הרחיב ברנן שוב את הנימוק הזה לסעיף ה"עונש האכזרי והבלתי רגיל" שבתיקון השמיני, בתביעה שהוגשה על ידי מנהלי עזבונו של אסיר פדרלי שנפטר.
באותה תקופה החל ברנן לאמץ ולקדם ראיה קוהרנטית ורחבה של "הסמכות האישית" .
הוא כתב את חוות דעת המיעוט היחידה בפסק הדין "הליקופטרוס נאסיונל דה קולומביה נגד הול" , בו הוא הגן על הקשרים המינימליים באופן רחב למטרת סמכות השיפוט הכללית.
התוצאה של הניתוח של ברנן הייתה הרחבה של סמכות השיפוט של בתי המשפט המדינתיים, בעיקר בנוגע לתאגידים.
בתי המשפט המדינתיים מפגינים יותר רגשות אהדה באופן טבעי כלפיה עותרים חלשים בהשוואה ליחסם למשיבים תאגידיים רבי עוצמה.
בתהליך זה, התעמת ברנן לעיתים קרובות עם השופט סקאליה בנוגע לסוגיה זו, ושלא כהרגלו, הוא התנגד לדעת הרוב של השופט מרשל בסוגיה בפסק הדין "שייפר נגד הייטנר" .
בשני המושבים האחרונים שלו על כס השיפוט כתב ברנן חוות דעת שנויות במחלוקת בפסקי הדין "טקסס נגד ג'ונסון" ו"ארצות הברית נגד אייכמן" .
בשני התיקים, פסק בית המשפט שהתיקון הראשון מגן על הזכות לביזוי דגל ארצות הברית.
ב-1982 הלכה לעולמה רעייתו של ברנן, מרג'ורי.
חודשים ספורים לאחר מכן, כשהיה בן 77, נישא ברנן בשנית למרי פולר, ששימשה כמזכירתו במשך 26 שנים.
לעמיתיו של ברנן נודע על נישואיו השניים באמצעות מזכר משרדי קצר שבו נכתב, "מרי פולר ואני נישאנו אתמול ואנחנו נוסעים לברמודה".
ברנן האמין אמונה עמוקה במגילת הזכויות, וכבר בראשית הקריירה שלו הוא טען שהיא צריכה להיות משולבת בחוקי המדינות בנוסף לכך שהיא חלה על חוקי הממשלה הפדרלית.
לעיתים קרובות הוא נקט בעמדה לטובת זכויות הפרט נגד המדינה, ולעיתים קרובות העדיף נאשמים בפלילים, בני מיעוטים, עניים ושאר קבוצות שלא יוצגו כראוי.