tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסמכים שהוכנו לרגל יום השנה העשירי למרפאת הגרון קוראני (1893)
הוא ערך את העבודה הרפואית שפורסמה לרגל יום השנה לבית החולים סנט מרגיט (1907).
ארתור ביצ'ר קרלס, באנגלית: Arthur Beecher Carles (9 במרץ 1882–1952) היה צייר מודרניסטי אמריקאי.
קרלס נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, ולמד באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה בין השנים 1900 ו-1907. הוא למד אצל תומאס פולוק אנשוץ, יו ברקנרידג', הנרי מקארטר, ססיליה בו וויליאם מריט צ'ייס.
ב-1907 נסע לצרפת שם שהה עד 1910. בצרפת הוא העריץ מאוד את יצירותיהם של סזאן ומאטיס, והתיידד עם ג'ון מרין ואדוארד סטייכן.
הוא הציג שישה נופים בסלון ד'אוטומן של 1908.
במרץ 1910 נכללה עבודתו בתערוכת "ציירים אמריקאים צעירים" שהתקיימה בגלריה של אלפרד שטיגליץ בניו יורק, 291. שטיגליץ העניק לקרלס את תערוכת היחיד הראשונה שלו ב-291 בינואר 1912.
הוא חזר לצרפת מיוני עד אוקטובר 1912 והציג בסלון ד'אוטומן ב-1912. לאחר שובו לאמריקה הציג בתערוכת הארמורי של 1913. הוא לימד באקדמיה של פנסילבניה בפילדלפיה מ-1917 עד 1925 ולימד באופן פרטי לאחר מכן.
הוא המשיך ביחסי מנטור עם תלמידי PAFA רבים עד שנות ה-30, כולל האמן נורמן קרטון.
שנותיו המאוחרות היו בסימן התקפי אלכוהוליזם.
בדצמבר 1941 הוא לקה בשבץ מוחי שהותיר אותו נכה עד מותו בשנת 1952. בתו מרצדס מאטר, גם היא אמנית ומייסדת סטודיו בניו יורק, הייתה נשואה לצלם והמעצב הרברט מאטר.
היסטוריונית האמנות ברברה אן בוזה וולנין מתארת את קרלס כמקשר בין פילדלפיה לפריז, וכ"אחד הצבעוניים המבריקים ביותר בתולדות האמנות האמריקאית".
היא אומרת עליו: "ציוריו נעים בסגנונות בין טונאליזם ואימפרסיוניזם עד אקספרסיוניזם מופשט.
אקספרסיוניסט מטבעו, הוא הונחה על ידי תחושה, מתוך אמונה ש'דיוק הוא איכות אינטלקטואלית בעוד שאמנות היא עניין של הרגשות'".
לקרלס נערכה תערוכה רטרוספקטיבית באקדמיה של פנסילבניה ב-1953, ושוב ב-1959 בגלריה גרהם בניו יורק.
ארתור בראון היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם יוטה.
ארתור בראון נולד ב-8 במרץ 1843 בחווה בפרירי רונד, מחוז קאלאמזו, מישיגן.
בשנת 1879, הוא עבר לסולט לייק סיטי, טריטוריית יוטה, בתקווה להתמנות לתובע המחוזי של הטריטוריה.
משלא התמנה, הקים במקום זאת משרד פרטי לעריכת דין.
כשהיה קרוב לארבעים ועורך דין מצליח, בראון הצטרף למפלגה הרפובליקנית ועלה בשורותיה.
בשנת 1896 בית המחוקקים הרפובליקני ברובו בחר בו ובפרנק ג'.
קנון כסנאטורים הראשונים של יוטה בסנאט האמריקני, תפקיד שהיה מבוקש על ידי אישים בולטים רבים מכיוון שהיה הפרס הפוליטי הגדול של המדינה.
בראון כיוון לטווח הקצר, וכיהן בסנאט מ-22 בינואר 1896 ועד 3 במרץ 1897. הוא לא היה מועמד למינוי מחדש וחזר לעסוק בעריכת דין בסולט לייק סיטי.
בראון היה גם בן דודו השני של הנשיא לעתיד קלווין קולידג' וחבר בכנסיית קהילת פיליפס, בסולט לייק סיטי.
בראון התחתן לראשונה עם לידיה קון, ממנה נולדה לו בת, אליס.
בראון התחתן מאוחר יותר עם איזבל קמרון לאחר שנפרד מלידיה ממנה נולד בן אחד, מקס.
לאחר מכן פגש בראון את אן מדיסון בראדלי שהפכה למאהבתו.
איזבל שכרה בלש והאשימה את בראון והם נכלאו יותר מפעם אחת בגין ניאוף.
ב-4 בפברואר 1903, בראון נמצא אשם בביזיון בית המשפט באי מילוי צו בית המשפט בסולט לייק סיטי לשלם לגברת בראון מזונות זמניים בסך 150 דולר לחודש.
ב-8 בדצמבר 1906, בראון נורה בוושינגטון הבירה על ידי פילגשו הוותיקה, בראדלי, שטענה כי היא אם ילדיו.
בראדלי מצאה מכתבי אהבה לבראון מאסנת אן "אנני" אדמס קיסקדן (שחקנית שהייתה אמה של השחקנית מוד אדמס).
בראדלי הניחה שלבראון היה רומן שני עם קיסקדן והתעמתה איתו במלון ראלי ברחוב 12 ליד שדרות פנסילבניה.
באותו לילה, בראדלי ירתה בבראון.
בראון מת מפצעיו ארבעה ימים לאחר מכן, בגיל 63, ונקבר בבית הקברות הר הזיתים, סולט לייק סיטי.
במשפט, התברר כי צוואתו של בראון התעלמה מבראדלי ושני הבנים שלטענתה נולדו ממנו, וחבר מושבעים סימפתי זיכה אותה בשל אי שפיות זמנית.
הרצח של בראון הוצג בפרק של "נשים קטלניות", שכותרתו "נקמה חסרת רחמים".
ארתור גור היה טניסאי בריטי.
הוא זכה 3 פעמים באליפות וימבלדון בתחרות גברים.
בפעם האחרונה הוא זכה בגיל 41. במשחקים האולימפיים הוא זכה ב-2 מדליות זהב בשנת 1908.
ארתור גור נולד בכפר בהמפשייר בשנת 1869 וגדל בצרפת.
הוא התחיל להשתתף בתחרויות טניס בשנת 1887 ובשנת 1888 זכה לראשונה בתואר.
בשנת 1888 הוא לראשונה השתתף באליפות וימבלדון ושיחק בתחרות זו עד לשנת 1922. גור זכה באליפות וימבלדון 1901 ובהמשך זכה עוד פעמיים.
מספר פעמים הוא הפסיד בגמר.
בתחרויות זוגות גור ניצח בשנת 1909 (ביחד עם הרברט פרקר).
באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס של שנת 1900 גור הגיע לחצי הגמר.
החל משנת 1905 גור השתתף באליפות אוסטרליה הפתוחה אך ללא הצלחה.
גור שיחק באולימפיאדת לונדון וזכה במדליית זהב בתחרות גברים.
במשחקי אולימפיאדת סטוקהולם הוא הודח בסיבוב השני.
גור היה חבר נבחרת במשחקי גביע דייוויס והוא זכה בתואר בשנים 1912 (לא שיחק בגמר).
בשנים 1900 ו-1907 הוא שיחק בגמר בו נבחרת הפסידה.
ארתור גור נפטר בשנת 1928 ממחלה.
ארתור ארנולד (בהולנדית: Arthur Arnold; נולד ב-5 באפריל 1967 בנארדן, הולנד) הוא מנצח הולנדי.
ארנולד למד נגינה בצ'לו באקדמיה למוזיקה של מאסטריכט ובקונסרבטוריום ואן אמסטרדם עם דמיטרי פרשטמן, ולאחר מכן בלונדון עם כריסטופר בנטינג.
היה צ'לן בכמה תזמורות, כולל קונסרט הצ'לי של אמסטרדם והתזמורת הפילהרמונית ההולנדית.
הוא למד ניצוח עם אנטון קרסיז באקדמיה למוזיקה של מאסטריכט ולקח שיעורים פרטיים עם מרצ'לו ויוטי, ז'אן פורנה וגרהם ג'נקינס.
הוא השתתף בסדנאות ניצוח עם יורמה פאנולה במוסקבה, באמסטרדם עם מיונג-וון צ'ונג עם ג'אנלואיג'י ג'למטי באקדמיה המוזיקלית צ'יגיאנה בסיינה שבאיטליה ועם דייגו מסון בבית הספר לאמנויות דארלינגטון בבריטניה.
ארנולד היה גם עוזר מנצח של הנס פונק.
ארנולד היה המנצח האורח הראשי של התזמורת הסימפונית הלאומית של סיאול משנת 1997 ועד 2001. הוא ניצח לראשונה על התזמורת הסימפונית של מוסקבה ב-2001, בקונצרטחבאו באמסטרדם.
לאחר מכן הפך למנצח האורח הראשי של התזמורת, ולמנהל המוזיקלי שלה ב-2012.
ארנולד היה ממייסדי האקדמיה התזמורתית של האוקיינוס השקט (SOAP) ב-2004, ושימש כמנהל המוזיקלי שלה עד השהייתה ב-2012. לאחר מכן הוקמה האקדמיה מחדש תחת השם "האסוציאציה הבינלאומית למוזיקה קיצית באזור האוקיינוס השקט" (פסטיבל ואקדמיית PRISMA), וארנולד לקח על עצמו את הניהול המוזיקלי שלה.
ארנולד עשה את ניצוח הבכורה של יצירותיו מאת המלחין הקנדי טובין סטוקס, הכולל שתי אופרות שלו, "חוטבי הגפנים" ו"רטובורי".
ב-2018, ארנולד החל בפרויקט מוסולוב לאחר שגילה כתבי יד שלא פורסמו על ידי אלכסנדר מוסולוב בספריות רוסיות.
הוא הקליט תקליטור ראשון בסדרת בכורות עולמיות עם הסימפוניה החמישית שלו (1965) והקונצ'רטו לפסנתר (1939) עבור נקסוס.
התקליטור הבא בסדרה יהיה הסימפוניות השלישית והרביעית של מוסולוב.
ארתור אינגרם בורמן באנגלית: Arthur Ingram Boreman; ) היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1855–1861, כמושל וירג'יניה המערבית הראשון בשנים 1863–1869, ולאחר מכן ועד 1875 כסנאטור מטעמה.
בורמן כיהן כשופט במחוז ווד בשנים 1861–1863, כאשר היה חלק מווירג'יניה, ובשנים 1888–1896, כאשר הוא היה חלק ממדינת וירג'יניה המערבית, אותה הוא סייע להקים.
ארתור בורמן נולד בווינסבורג שבפנסילבניה, כבנם של קנר סיטון בורהאם ושל שרה (לבית אינגרם) בורהאם.
אינגרם, היה חבר בית הנבחרים של וירג'יניה, ובהמשך היה חבר בית הנבחרים של טריטוריית ויסקונסין.
כאשר היה בן ארבע, עברה המשפחה למידלבורן שבמחוז טיילר, אז חלק מווירג'יניה, וכיום חלק מווירג'יניה המערבית.
ב-1864 נשא בורמן לאישה את לורן טאנר בולוק, אלמנתו של חייל בצבא האיחוד ואם לשני בנים.
בורמן למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכת גיסו ג'יימס מקניל סטיבנסון, וב-1845 התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה.
בשנה שלאחר מכן הוא עבר לפרקרסבורג שבמחוז ווד.
ב-1855 הוא נבחר כנציג המחוז בבית הנבחרים של וירג'יניה.
הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות וכיהן בבית הנבחרים עד 1861. אף על פי שלא היה איש התנועה לביטול העבדות, ועם זאת תומך האיחוד, ניסה בורמן ללא הצלחה למנוע את פרישתה של וירג'יניה מהאיחוד באפריל 1861.
ב-4 ביוני 1861 בחרו משתתפי פגישה של תומכי האיחוד במחוז ווד בבורמן, בד"ר ג'ון מוס ובפיטר ג.
ואן וינקל כנציגיהם לוועידת וילינג השנייה .
הוועידה הקימה את "הממשלה המוכרת של וירג'יניה" , שבשנה שלאחר מכן הובילה את הקמת המדינה הנפרדת של וירג'יניה המערבית.
אחיו הגדול, ויליאם בורמן ייצג את מחוזות דודרידג' וטיילר בוועידה, ואחיו הצעיר, ג'ייקוב ס.
בורמן, שירת בצבא האיחוד לפני שעבר ליוטה והיה שם לשופט.
ב-1863 נבחר בורמן כמושל וירג'יניה המערבית הראשון.
הוא כיהן בתפקיד עד 1869 לאחר שנבחר לתקופות כהונה נוספות ב-1864 ו-1866. במהלך תקופת כהונתו השלישית הוא ניצח בבחירות לסנאט של ארצות הברית כמחליפו של ואן וינקל, וכיהן בו עד 1875. הוא סייע להוביל את המאמצים להעברת התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית.
כאשר השיגו הדמוקרטים את השליטה בווירג'יניה המערבית, הוא שב לעיסוקו בעריכת דין.
הוא גם סייע במאמצי השיקום לאחר השיטפונות בנהר אוהיו ב-1884.
ב-1888 נבחר בורמן כשופט בסבב החמישי ובשנה שלאחר מכן החל לכהן על כס השיפוט.
הוא כיהן כשופט עד מותו.
ארתור בורמן נפטר בפרקרסבורג ב-19 באפריל 1896. הוא נטמן בבית הקברות אולד פלוז שבעיר.
העיירה בורמן שבווירג'יניה המערבית קרויה על שם משפחתו.
אולם בורמן, שבמעונות הסטודנטים של אוניברסיטת וירג'יניה המערבית, קרוי על שמו.
על שמו קרוי גם בית הספר היסודי ארתור א.
בורמן שבמידלבורן, ובעבר נקראו על שמו שני בתי ספר יסודיים במחוז קנאווה ובמחוז ווד.
ארתור פיו גורמן היה פוליטיקאי אמריקאי.
הוא הנהיג יחד עם אייזק פרימן רייזין את "ארגון גורמן–רייזין", ששלט במפלגה הדמוקרטית במרילנד משלהי שנות ה-70 של המאה ה-19 ועד מותו בשנת 1906. גורמן כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מרילנד בשנים 1881–1899 ושוב בין 1903 ועד מותו.
הוא היה מנהיג בולט בסיעת "הדמוקרטים הבורבונים" במפלגה הדמוקרטית.
גורמן היה יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית במהלך מסע הבחירות של גרובר קליבלנד לנשיאות ב־1884, והוא נחשב לאחראי המרכזי לניצחונו של קליבלנד.
בשנת 1952 תיאר ה־Baltimore Sun את גורמן כ"בדמות הפוליטית החזקה ביותר שמרילנד ידעה מעודה".
כצעיר, היה לגורמן גם תפקיד מרכזי בהתפתחות המוקדמת של הבייסבול בוושינגטון די.
הוא היה אחד ממייסדי קבוצת "וושינגטון נשיונאלס" המקורית של איגוד הבייסבול הלאומי – הקבוצה האמריקנית הראשונה – וכבר בשנת 1864 נחשב לאחד מכוכבי הספורט הלאומיים.
בהמשך חייו היה חבר בוועדת מילס שחקרה את מקורות המשחק.
גורמן נולד ב־11 במרץ 1839 בוודסטוק שבמרילנד.
אביו, פיטר גורמן, היה קבלן בנייה; אמו הייתה אליזבת א.
שמו הפרטי "ארתור פיו" ניתן לו על שם רופא המשפחה, ד"ר ארתור פיו.
הוא היה הבכור בין חמישה ילדים, בהם גם אחיו ויליאם.
סבו מצד אביו, ג'ון, היגר מאירלנד לארצות הברית בערך בשנת 1794, תחילה התיישב בהאריסברג שבפנסילבניה, ולאחר מכן עבר לאזור בולטימור.
בשנת 1845 בערך עברה משפחת גורמן למחוז הווארד, מרילנד, שם רכש האב חווה בשטח של 150 אקרים (כ־61 הקטרים) כמה קילומטרים מהעיירה לורל.
ארתור למד בבתי הספר הציבוריים של מחוז הווארד, ובמשך שנה אחת לפחות שכר אביו מורה פרטי שלימד אותו ותלמידים נוספים מהשכונה.
בשנת 1850, בגיל 11, ניצל אביו את קשריו עם חברי הקונגרס ממרילנד ויליאם ט.
המילטון ו, כדי למנות את ארתור לעוזר בסנאט של ארצות הברית.
בתקופה זו התיידד עם הסנאטור הבולט מאילינוי, סטיבן דאגלס, ואף שימש כמזכירו הפרטי.
מקורות מסוימים טוענים שגורמן ליווה את דאגלס גם בעימותים המפורסמים מול אברהם לינקולן בשנת 1858, אם כי הביוגרף ג'ון ר.
גורמן המשיך לעבוד בסנאט לאורך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 בתפקידים שונים: שליח, עוזר שוער, ועוזר מנהל הדואר.
בשנת 1866 מונה למנהל הדואר של הסנאט.
תפקידים אלה הקנו לו היכרות עמוקה עם כללי הנוהל הפרלמנטריים – ידע שבו השתמש רבות בקריירה הפוליטית שלו.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית היה גורמן דמוקרטי תומך האיחוד.
בספטמבר 1866, כאשר הרפובליקנים שלטו בסנאט, הוא הודח מתפקיד מנהל הדואר בשל תמיכתו במדיניות השיקום של הנשיא אנדרו ג'ונסון.
ג'ונסון מצדו מיהר למנותו כגובה מס פנימי במחוז הקונגרס החמישי של מרילנד.
בשנת 1859, בגיל עשרים, היה גורמן לאחד ממייסדי קבוצת וושינגטון נשיונאלס – הקבוצה המקצוענית הראשונה בבייסבול האמריקני.
עד סוף תקופת מלחמת האזרחים כבר נחשב לכוכב בולט.
לפי עדויות בני התקופה, שיחק גורמן בעיקר כ"Left Fielder" (שחקן שדה שמאלי), אך לעיתים קרובות החליף גם בעמדות אחרות, כולל מגיש (Pitcher) ותופס (Catcher).
ב־1867 הוביל את ה"נשיונאלס" למסע משחקים מערבה, שבו ניצחו את כל קבוצות המערב התיכון למעט ברוקפורד, אילינוי, שם שיחק המגיש המפורסם אלברט ספולדינג.
באותה שנה נבחר גורמן לנשיא איגוד שחקני הבייסבול הלאומי (National Association of Base Ball Players) לתקופה של שנה.
ב־1891, במסגרת התרחבות ליגת הבייסבול הלאומית, הוקמה בוושינגטון קבוצת בייסבול חדשה שנקראה תחילה וושינגטון סטייטסמן, אך שינתה את שמה ל"סנאטורס" לכבוד גורמן.
הקבוצה התפרקה ב־1899, אולם קבוצות נוספות בוושינגטון אימצו את השם "סנאטורס" עד 1971. בפברואר 1903 ניסה גורמן, יחד עם חתנו וילטון למברט, לרכוש את קבוצת ה"סנאטורס", אך ניסיון זה נכשל.
בשנת 1869 נבחר גורמן לבית הנבחרים של מרילנד, שם כיהן עד 1875. בתקופה זו כיהן גם כיושב ראש הבית למשך מושב אחד.
גורמן היה קשור בקשר הדוק למנהיג הפוליטי מבולטימור, אייזק פרימן רייזין, ותמך בבחירת ויליאם פינקני וייט למושל בשנת 1871. בתמורה, מינה וייט את גורמן למנהל תעלת C&O (Chesapeake & Ohio Canal).
בשנת 1875 נבחר גורמן לסנאט של מדינת מרילנד, בו כיהן עד 1881.
בשנת 1880 נבחר גורמן על ידי בית המחוקקים של מרילנד לסנאט של ארצות הברית.
הוא הפך במהרה למנהיג סיעת "הדמוקרטים הבורבונים" (פלג שמרני בתוך המפלגה הדמוקרטית).
העיתון הניו יורק טיימס דיווח כי הבחירות למחוקקים הושפעו מקבוצות גדולות של "Ward rounders" – בריונים פוליטיים – שירו ופצעו בוחרים שחורים רפובליקנים בקלפיות של מחוז הווארד.
בשנת 1884 מונה גורמן ליו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית, ושימש כמנהל הקמפיין לנשיאות של המועמד הדמוקרטי גרובר קליבלנד.
קליבלנד התמודד מול הרפובליקני ג'יימס בליין, והמערכה הייתה צמודה, יצרית ושלילית במיוחד.
בליין ניסה למשוך את קולות המהגרים הקתולים מאירלנד, ואף פרסם כי אמו הייתה קתולית.
ב־29 באוקטובר 1884 השתתף בליין בפגישה עם אנשי כמורה פרוטסטנטים בניו יורק.
אחד מהם, הכומר סמואל ד.
ברצ'רד, נאם נאום פתיחה שבו גינה את המפלגה הדמוקרטית כ"מפלגת רום, רומאיות ומרד" ("Rum, Romanism and Rebellion") – אמירה שנחשבה להתקפה אנטי קתולית בוטה.
בליין, שהיה עייף, לא שמע או לא תיקן את ההערה בדבריו.
גורמן, שפעל ממטה המפלגה הדמוקרטית בניו יורק, שלח כתב־סטנוגרף כדי לסקר את הפגישה.
לאחר שלמד מה אמר ברצ'רד, זיהה גורמן מיד את חשיבות האמירה ונכנס לפעולה.
בתוך שעות אחדות הוצפו ערים בעלות אוכלוסייה קתולית גדולה בפוסטרים ועלוני תעמולה שעליהם האותיות "R.R.R.", ונשלחו דיווחים לעיתונים בכל רחבי המדינה.
בליין ניסה לפרסם הבהרה, אך הנזק כבר נעשה.
תוצאות הבחירות ב־4 בנובמבר הוכרעו במדינת ניו יורק, שבה קליבלנד ניצח בהפרש של 1,149 קולות בלבד (0.1% מסך הקולות).
ניהולו של גורמן את קמפיין קליבלנד, ובכלל זה פרשת "Rum, Romanism and Rebellion", הוכר באופן רחב כגורם המכריע שהבטיח את ניצחונו של קליבלנד.
בין 1890 ל־1898 שימש גורמן כיו"ר הסיעה הדמוקרטית בסנאט.
הוא עמד בראש ועדת ההדפסה (Printing Committee) בקונגרס ה־53, ובוועדת תביעות קרקע פרטיות בקונגרס ה־55.
גורמן מילא תפקיד מרכזי בחקיקה כלכלית ומיסוי מכסים, ובמיוחד בחוק המכסים של וילסון־גורמן משנת 1894. חוק זה הפחית בהצלחה את המכסים שהוגדלו בחוק מקינלי משנת 1890, אך גם מנע את מאמצי הנשיא קליבלנד להנהיג סחר חופשי כמעט מלא.
גורמן נבחר מחדש פעמיים, ב־1886 וב־1892, אך הובס בבחירות 1898 על ידי לואיס א.
לאחר ההפסד חזר והתמודד על מושב הסנאט השני של מרילנד, וב־1902 נבחר שוב על ידי בית המחוקקים.
עם שובו לסנאט בשנת 1903, נבחר פעם נוספת ליו"ר הסיעה הדמוקרטית, תפקיד בו כיהן עד מותו ב־1906.
ב־1892 וב־1904 שקל גורמן להתמודד בעצמו לנשיאות ארצות הברית, אך פרש בשלב מוקדם.
בשנת 1889 הצהיר גורמן כי מטרתו להבדיל את מפלגתו מהקואליציה הגוברת של רפובליקנים ודמוקרטים עצמאיים ממוצא מעורב.
בשנותיו האחרונות הוביל גורמן ניסיון מצד הדמוקרטים לשלול את זכות ההצבעה מהאזרחים השחורים במרילנד, שנהגו להצביע לרפובליקנים.
החקיקה עברה בקלות בסנאט המדינתי (שנשלט על ידי הדמוקרטים) בתחילת 1904, אך המושל לא חתם עליה והיא נדחתה במשאל עם בשנת 1905.
גורמן נישא לאלמנה האנה ט.
"האטי" דונאגן ב־28 במרץ 1867. היא נולדה בערך בשנת 1836 ברדינג, פנסילבניה, בתו של ג'ורג' פ.
נישואיה הראשונים, בערך בשנת 1853, היו לאלכסנדר ג'ורדן סוורץ, ששימש כראש עיריית רדינג לתקופת כהונה אחת, ולאחר מכן עבד בוושינגטון הבירה ונפטר בערך בשנת 1864.
גורמן שימש כדירקטור ובהמשך כנשיא של חברת תעלת צ'ספיק ואוהיו; התעלה השתרעה לאורך הגדה הצפונית של נהר הפוטומק, מג'ורג'טאון שמעל וושינגטון הבירה ועד קמברלנד, מרילנד.
לזוג גורמן נולדו חמש בנות ובן אחד: אדה, האדי, גרייס, אן אליזבת' ("בסי"), מרי וארתור פ' הבן.
בשנת 1890 נמלטו אשתו של גורמן ובתם גרייס משריפה שפרצה בביתם בלורל, שנקרא "פיירוויו"; בשנה שלאחר מכן נבנה במקומו בית חדש בסגנון "קווין אן".
חתנו של גורמן, , כיהן כחבר בית הנבחרים של מרילנד, כחבר הסנאט של מרילנד, ולבסוף כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
גורמן כיהן כסנאטור עד מותו מהתקף לב בוושינגטון הבירה, ב־4 ביוני 1906. הוא סבל מבעיות בקיבה ולא עזב את ביתו מאז אמצע ינואר.
הוא נקבר בבית העלמין "אוק היל" בוושינגטון.
רעייתו חלתה זמן קצר לאחר מותו ונפטרה ב־21 ביוני 1910.
העיירה גורמן במרילנד והעיירה גורמניה בווירג'יניה המערבית נקראות על שמו, וכן "דרך גורמן" בצפון לורל.
בית ספר יסודי סמוך לכביש זה נקרא "גורמן קרוסינג".
ספינת התיקונים של הצי האמריקני USS Tutuila נקראה בתחילה SS Arthur P.
בשנת 2000 הוצע לקרוא לשכונה חדשה בעיר קולומביה שבמרילנד, בשם "הבטחת גורמן", אולם השם בוטל לאחר שנשקלה מעורבותו של גורמן בשלילת זכויות הצבעה מאפרו-אמריקאים.
ארתור רובינסון גולד היה תעשיין אמריקאי שפעל בתחומי העץ, הרכבות, תחנות הכוח ההידרואלקטריות ותעשיות גדולות נוספות במחוז ארוסטוק שבמיין ובפרובינציית ניו ברנזוויק הקנדית משנות ה-80 של המאה ה-19 ועד מותו בשנת 1946. בין השנים 1926–1931 כיהן כסנאטור רפובליקני מטעם מדינת מיין.
קודם שנבחר לסנאט הצהיר כי הוא תומך בשימור התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית, שאסר על ייצור, מכירה או הובלה של אלכוהול; אך לאחר שנכנס לתפקידו נודע בכל רחבי המדינה בזכות מאמריו בעד לגליזציה של יין ובירה.
גולד נולד ב-16 במרץ 1857 בעיירה קורינת' שבמיין, ולמד בבתי הספר הציבוריים ובאקדמיית איסט קורינת'.
לאחר מכן עבר לעיר בנגור, שם פתח מפעל לממתקים והכיר את מרי פרנסס דונובן, שלימים נישאה לו.
בשנת 1887 עברו בני הזוג לעיירה פרסק אייל שבמיין, שם עסק גולד בתעשיית העץ, הקים תחנות כוח ובנה מסילת רכבת חשמלית.
הוא כיהן כנשיא חברת הרכבת של עמק ארוסטוק משנת 1902 ועד מותו בשנת 1946.
גולד נבחר לסנאט של מיין בשנים 1921–1922, וב־13 בספטמבר 1926 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, למילוי מקומו של ברט פרנלד שנפטר.
הוא כיהן מ־30 בנובמבר 1926 ועד 3 במרץ 1931 ולא התמודד לכהונה נוספת.
במהלך כהונתו עמד בראש ועדת הסנאט להגירה בקונגרס ה־71.
הוא נפטר בביתו בפרסק אייל ב-24 ביולי 1946 ונקבר לצד רעייתו בבית הקברות מאונט פלזנט בבנגור.
הבחירות המיוחדות למילוי מקומו של הסנאטור פרנלד נערכו בשיא השפעתו של ארגון הקו קלוקס קלאן בפוליטיקה של מיין.
חדירת אנשי הקלאן לשורות המפלגה הדמוקרטית יצרה פילוג גם במפלגה הרפובליקנית, כאשר תומכי הקלאן מצאו את מנהיגם במושל מיין אוון ברוסטר, ואילו יריביהם הבולטים היו המושל לשעבר והסנאטור פרדריק הייל.
גולד, שאשתו הייתה קתולית, התמודד למשרה על בסיס מצע המתנגד לקלאן, מה שגרם למושל ברוסטר לצעד חריג במיוחד – לגנות את מועמד מפלגתו בבחירות הכלליות.
הבחירות נחשבו בעלות חשיבות לאומית, משום שהסנאט של ארצות הברית היה מחולק אז באופן שווה בין שתי המפלגות (47–47).
הדמוקרטים של מיין נטשו בהמוניהם את מפלגתם והצביעו בעד גולד, כדי להחליש את כוחו של פלג הקלאן במפלגה הרפובליקנית.
באופן חסר תקדים, ניצח גולד בכל עיר ומחוז במדינה.
יושב ראש הוועדה הרפובליקנית של מיין הצהיר כי ניצחונו מוכיח ש"ההשפעה הזדונית של ארגון הנשבע אמונים בסתר אינה מאיימת עוד על רווחת מיין".
עם זאת, סוגיית הקלאן עלתה שוב בשנת 1928, כאשר המושל ברוסטר ניסה להתמודד מול הסנאטור פרדריק הייל על מועמדות המפלגה לסנאט – והפסיד, מה שסימן את קץ השפעתו של מנהיג הקלאן המקומי, דה־פורסט ה.
פרקינס, ושל הארגון בכלל בפוליטיקה של מיין.
למרות התנגדותו לקלאן, גולד חלק איתם עוינות כלפי מהגרים – במיוחד קנדים צרפתים.
בעת כהונתו בסנאט הצטרף לוועדת ההגירה והציע חוק להגבלת ההגירה מקנדה, במטרה לצמצם את מספר דוברי הצרפתית במיין.
על אף שבשנות ה־20 הייתה ארצות הברית תחת תקופת היובש, ומיין הייתה המדינה הראשונה שחוקקה חוק איסור כבר במאה ה־19, התנגד גולד נחרצות לאיסור זה.
הוא ייצר ושתה אלכוהול בביתו.
בשנת 1929 פרצה סערה ציבורית כאשר נחשף מכתב שכתב בשנת 1927, ובו הודה כי הוא מתסיס מיץ פירות לצריכה אישית.
הוא כתב: "אני בא ממדינה ליברלית התומכת בחוק היובש ומצופה ממני להיות תומך בו, אך נאמנותי לאיסור אינה גדולה מנאמנותם של כמה דמוקרטים דרומיים למפלגתם".
פעילי התנועה למתינות הכריזו כי יפעלו להדחתו, אך גולד הודיע שלא יתמודד לכהונה נוספת, והכחיש שהדבר נובע מאיומיהם.
בהודעת הפרישה שלו תיאר את תקופת היובש כ"פארסה רקובה".
במהלך מערכת הבחירות של 1926 הואשם גולד על ידי יריבו כי שיחד את ראש ממשלת פרובינציית ניו ברנזוויק הקנדית בשנת 1918 בסכום של 100,000 דולר, כדי להשיג זכויות בנייה עבור מסילת הברזל של עמק סנט ג'ון וקוויבק, שבה היה המשקיע העיקרי.
גולד לא הכחיש ששולם שוחד, אך טען כי הדבר נעשה בידי שותפיו ללא ידיעתו, וכי כאשר נדרש תשלום נוסף של 50,000 דולר וסירב, העסקה קרסה.
גולד טען ששוחד היה נוהג רגיל בניו ברנזוויק מצד חברות אמריקאיות, והוא היה "קרבן יותר מאשר עבריין".
בעקבות האישומים הגיש הסנאטור הדמוקרטי תומאס ג'יימס וולש ממונטנה הצעה למנוע את השבעתו של גולד לסנאט, אך ההצעה נדחתה והוא הושבע.
ועדת משנה של הסנאט חקרה את הפרשה וזיכתה אותו מאשמה.
גולד נודע בדיבורו הישיר והכן.
בראיון עיתונאי בשנת 1929 אמר על הסנאטור ג'ורג' נוריס מנברסקה כי הוא "אדם מריר ועכור שאינו אומר מילה טובה על איש", ועל הסנאטור תומאס ג'יימס וולש ממונטנה אמר כי "אין בו מחשבה טובה אחת".
שניהם היו ידועים כרפורמיסטים פרוגרסיבים, והדברים משקפים את שמרנותו של גולד לא פחות מאשר את אופיים.
הוא חשש מהתחזקות מדינות המערב והמערב התיכון על חשבון ניו אינגלנד, אך גם הודה בחוסר נטייתו לפוליטיקה באומרו: "האמת היא שאני לא עשוי לפוליטיקה.
אני רק רוצה לחזור לרכבת שלי וליערות האורן של מיין." הפוליטיקאי החביב עליו ביותר היה קלווין קולידג', ואחד מחבריו הקרובים בסנאט היה דווקא דמוקרטי – הסנאטור ג'וזף רנסדל מלואיזיאנה.
בית החולים ע"ש ארתור ר.
גולד התגורר בפרסק אייל כמעט שישים שנה.
בשנת 1955 התברר שבית החולים העירוני כבר קטן מדי, ותוכנן מבנה חדש בשטח של 30 דונם בשולי העיר.
גיוס התרומות החל בשנה שלאחר מכן והואץ לאחר שקרן פורד העניקה מענק של 27,500 דולר.
בתו היחידה שנותרה בחיים, מרי גולד ויילדס, ובעלה ו.
ויילדס, הפתיעו את הוועדה בתרומה של 100,000 דולר.
בית החולים החדש נקרא על שמו – "בית החולים לזכר ארתור ר.
ז'וזף ארתור קומט (הרוזן) דה גובינו היה אריסטוקרט, הוגה דעות וסופר צרפתי.
את מרב פרסומו קנה בחיבור ה"מאמר על אי השוויון בין גזעי האדם" בשנת 1854, ספר שנחשב כיום לנקודת ציון בראשית התפתחותה של תורת הגזע, ששימשה מאוחר יותר את האידאולוגיה הנאצית.
בספר דירג גובינו את גזעי האדם השונים לפי "איכותם", וקבע כי הגזע הארי הלבן עליון על כולם.
אביו של גובינו היה פקיד ממשלתי ובעל דעות פרו-מלוכניות מוצקות.
אמו לואיז מגדליין דה-גרסי הייתה סופרת בעצמה, ושימשה גם כבת לווייתה של הנסיכה פאולין בונפרט, אחותו הצעירה של נפוליאון.
כשהיה גובינו בן 14 ברחה אמו לשווייץ על מנת להתחתן עם גבר אחר, ולקחה אותו עמה.
בשנים שבילה בשווייץ החל גובינו הצעיר להתעניין בחקר תרבויות המזרח.
כשחזר גובינו לאחר מספר שנים לצרפת, התפרנס מכתיבת רומנים בהמשכים.
באותה התקופה החל להתיידד עם הפילוסוף והמדינאי אלכסיס דה טוקוויל.
כאשר מונה טוקוויל למשרת שר החוץ בימי הרפובליקה הצרפתית השנייה, נתן לגובינו משרה במשרד החוץ.
עד מהרה קנה לעצמו גובינו שם של דיפלומט מוצלח.
שליחותו הראשונה הייתה לפרס, לאחר מכן לברזיל ולמדינות נוספות.
בתקופת שירותו כדיפלומט החל גובינו להאמין כי הגזע הוא הקובע את התרבות.
הוא חילק את האנושות לשלושה "גזעי יסוד" - שני המינים הנמוכים: "שחור" ו"צהוב", המהווים את "המינים הנמוכים", המדומים על ידו ל'חומרים הגסים'- כותנה וצמר, ומולם המין ה"לבן" המשובח- הוא הגזע הארי, המדומה על ידו לחוטי המשי.
גובינו קבע שההבדלים בין המינים הם טבעיים, וכי כל עירוב ביניהם אשר שובר את ההבחנות ביניהם סופו שיוביל לכאוס.
את אזורי המזרח התיכון, מרכז אסיה, תת-היבשת ההודית, צפון אפריקה ודרום צרפת, הוא סיווג כ"אזורים מעורבים גזעית".
גובינו האמין שהגזע הלבן עליון על השאר, כפי שהייתה התרבות ההינדו-אירופאית העתיקה, המכונה גם "ארית", עליונה.
בתחילה חשב גובינו כי "הזדהמותו" של הגזע הלבן היא בלתי נמנעת (מאוחר יותר שינה דעה זו).
כך למשל, ייחס גובינו את המהפכות הפוליטיות והכלכליות הרבות שעברה צרפת בימי חייו לזיהום הגזע שאירע בה.
על היהודים, אותם הוא מכנה "בני אברהם", אומר דה גובינו בחיבורו כי בעבר היו הם גזע טהור ונעלה, אך בשל התערבבותם במשך השנים עם "עמים נחותי דרגה" - "העירוב חדר לאיבריו של עם ישראל דרך כל החללים שבעורו".
לטענתו הפירוד החל עוד בתקופת התנ"ך, למשל אצל יעקב, אשר התחתן עם השפחות זלפה ובלהה ובהמשך על ידי התמזגותם עם "המינים השחורים" אשר סביבם.
גובינו מביא כדוגמה את מראם של יהודי גרמניה, ואומר כי אף ששהו באזורים אירופיים במשך מאות שנים, עדיין שמרו על תווי פניהם הכהים והשזופים, "ובכללם קטנים יותר ומראים מבנה גוף צנום אחר מאשר בני הגזע האירופי".
לכן גם היהודים מהווים בעיניו חלק מהמינים הנחותים, שיש למנוע את התערבבותם בחברה האירופית למען "טוהר הגזע".
ארתור הונגר היה מלחין שווייצרי ומבקר מוזיקה, שנולד בצרפת וחי חלק גדול מחייו בפריז.
הוא היה חבר בקבוצת השישה.
יצירתו המבוצעת בתדירות הרבה ביותר היא, קרוב לוודאי, "פאסיפיק 231" לתזמורת, המחקה את קולו של קטר קיטור.
הונגר נודע ברבים כחובב נלהב של רכבות וצוטט כמי שאמר פעם: "תמיד אהבתי קטרים בלב ונפש.
בשבילי הם יצורים חיים ואני אוהב אותם כמו שאחרים אוהבים נשים או סוסים".
ארתור-אוסקר הונגר נולד ב-1892 בלה האבר, צרפת, להורים שווייצרים פרוטסטנטים שמוצאם בציריך.
ארתור הונגר האב (1922-1851) היה יבואן קפה, ואמו, יוליה לבית אולריך (1922-1859) הייתה פסנתרנית חובבת.
הונגר למד כינור מילדותו אצל מורה בשם סנטיי ונהג לנגן יחד עם אמו ועוד חבר שניגן גם הוא בכינור.
ב-1905 בלה האבר השתלם באופן פרטי בהרמוניה אצל נגן העוגב רובר-שארל מארטן.
בהמשך התגורר אצל דוד מצד אביו, שהיה שופט בציריך ולמד בקונסרבטוריון המקומי (1909-1906) אצל לותאר קמפטר (תאורית המוזיקה), פרידריך הגאר (הלחנה) ולאו דה בר (כינור).
מ-1909 עבר ללמוד בקונסרבטואר בפריז בו היה חבר לימודים עם דריוס מיו וז'אק איבר.
מוריו היו בעיקר שארל-מארי וידור בהלחנה, לוסיין קאפה בכינור, ונסן ד'אנדי באמנות הניצוח ואנדרה ז'דאלז' בתורת המוזיקה.
ב-1916-1914 הפסיק את לימודיו בגלל השירות הצבאי במשמר הגבול השווייצרי.
חזר אחר כך לפריז וסיים את לימודין בקונסרבטואר ב-1918. הוא המשיך ללמוד בעשור השני של המאה ה-20 לפני שחיבר את הבלט Le dit des jeux du monde בשנת 1918, שנחשב בדרך כלל ליצירתו האופיינית הראשונה.
בין היתר הוא היה תלמיד של חברו פרנאן אוכסה.
בשנת 1926 נשא לאישה את אנדריאה ווראבור, פסנתרנית וחברה ללימודים בקונסרבטואר בפריז.
בת אחת, פסקל, נולדה להם בשנת 1932. להונגר היה גם בן, ז'אן-קלוד, שנולד בשנת 1926 לזמרת האופרה קלייר קרואזה (קונולי).
בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה, היה הונגר פורה מאוד.
הוא חיבר את המוזיקה לסרטו האפי של אבל גאנס משנת 1927, נפוליאון.
הוא חיבר תשעה באלטים ושבע אופרות, ואורטוריות דרמטיות, שהושפעו מן הנאו-קלאסיציזם בנוסח איגור סטרווינסקי.
האחת, "ז'אן ד'ארק על המוקד" (1935) נמנית עם יצירותיו המשובחות ביותר.
באורטוריה "המלך דוד" ניכרת השפעתו של יוהאן סבסטיאן באך, בעיקר בכוראל הגדול המסיים אותה.
נוסף לאופרות שכתב ביחידות, שיתף פעולה עם ז'אק איבר הן באופרה, "הנשר הצעיר" L'Aiglon משנת (1937) והן אופרטה.
במהלך תקופה זו כתב גם את "ריקוד העז" Danse de la Chèvre משנת 1921 קטע חיוני ברפרטואר לחליל.
יצירה זו, שהוקדשה לרנה לה רוי וכתובה לחליל בלבד, רעננה ומלאת חיים, אבל טבועה בחותם הישירות המאפיינת את כל יצירותיו של הונגר.
הונגר שמר על קשר מתמיד עם שווייץ, הארץ ממנה באו אבותיו, אבל עם פרוץ המלחמה והכיבוש הנאצי, מצא עצמו לכוד בפריז.
הוא התגייס לרזיסטנס, המחתרת הצרפתית, ובסך הכול לא הושפע מן הנאצים עצמם, שהתירו לו להמשיך בעבודתו בלי להתערב בה יותר מדי.
המלחמה דיכאה אותו, אך בין תחילתה למותו, כתב את ארבע הסימפוניות האחרונות שלו (ממספר שתיים עד חמש), המבוצעות ומוקלטות לעיתים קרובות.
בשנת 1929 ושוב ב-1947 ביקר בארצות הברית.
הוא לקה שם במחלת לב, שממנה לא נרפא עוד עד מותו בהתקף לב ב-27 בנובמבר 1955, בביתו שבפאריז.
הוא נקבר בבית הקברות סן-וינסן ברובע מונמרטר בפריז.
אף כי הונגר היה חבר בקבוצת השישה, יצירותיו אינן שותפות לקלילות המשועשעת ולפשטות של שאר חברי הקבוצה.
לא זו בלבד, שהוא לא גילה התנגדות פעילה לרומנטיקה של ריכרד וגנר וריכרד שטראוס כיתר חברי הקבוצה, יצירותיו הבוגרות של הונגר מגלות השפעה ברורה של יצירותיהם.
על אף ההבדלים בסגנונותיהם, הוא וחברו לקבוצת השישה, דריוס מיו, היו ידידים קרובים, מאז לימודיהם בצוותא בקונסרבטואר של פריז.
מיו הקדיש את חמישיית המיתרים הרביעית שלו לזכרו של הונגר.
דמותו של הונגר הונצחה ב-1994 על שטר הכסף בן 20 פרנק שווייצריים.
ב-1992 הנפיק הדואר הגרמני בול עם דיוקנו
הקונסרבטואר של לה האבר נושא של שמו
מספרי אופוס לקוחים מן הקטלוג השלם של הארי הלברייך.
153H סימפוניה 2 לכלי קשת וחצוצרה ברה מז'ור (סימפוניה לכלי קשת) 1941
186H סימפוניה 3 (סימפוניה ליטורגית) 1946
202H סימפוניה 5 ברה מז'ור (שלושת המלכים)
196H קונצ'רטו דה קאמרה לחליל, קרן אנגלית וכלי קשת: 1948
37H "המלך דוד", לברית מאת רנה מורא, גרסה תזמורתית ב-1923
99H "ז'אן ד'ארק על המוקד", לברית מאת פול קלודל, גרסה עם הקדמה ב-1941
65H "אנטיגונה" מאת ז'אן קוקטו על פי סופוקלס, 1926
15H רביעיית מיתרים מס' 1 בדו מינור, 1917
סר ארתור טרוורס האריס היה טייס בריטי, ראש פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי בימי מלחמת העולם השנייה, שהיה האחראי על הפצצת ערי גרמניה.
ארתור טרוורס האריס נולד בצ'לטנהאם, בריטניה, בשנת 1892, בעת ביקור מולדת של משפחתו ממקום שירותו של אביו כפקיד קולוניאלי בריטי בהודו.
בגיל 17 יצא האריס, שנחשב על ידי הוריו כבלתי מוכשר ללימודים, למושבה רודזיה (כיום זימבבואה וזמביה), שבה עבד ככורה זהב, נהג מרכבות ופועל במטעי הטבק.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הצטרף האריס לצבא רודזיה, כחצוצרן, ושירת בדרום אפריקה, בה פרצה באותה העת מרידת מאריץ, ובמושבה הגרמנית דרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה).
ב-1915, לאחר תום המערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה, חזר האריס לבריטניה והצטרף לגיס התעופה המלכותי, הוסמך כטייס קרב ושירת כטייס מצטיין בהגנת בריטניה.
משנת 1917 שירת בצרפת, בה הגיע לדרגת מפקד טייסת.
לזכותו נזקפו הפלות של 5 מטוסי אויב.
לאחר המלחמה בחר האריס להישאר בשירות חיל האוויר המלכותי (Royal Air Force), אשר החליף את גיס התעופה המלכותי.
במסגרת זאת שירת בשנות העשרים ובשנות השלושים המוקדמות בהודו, בעיראק, בסוריה ובפרס (כיום איראן).
את ניסיונו הראשון בהפצצות רכש בקרבות עם שבטים מורדים בהודו ובעיראק.
הוא נטל חלק בהטלת פצצות על השבטים, ובהן פצצות גז רעיל ופצצות בעלות מנגנון השהיה.
קצינים אחרים בחיל מחו על הפצצות אלה, וקצין בכיר אחד אף פרש מן החיל במחאה.
לעומתם טען האריס: "הדבר היחיד שהערבים מבינים הוא יד קשה" (The only thing Arabs understand is the heavy hand).
בשנת 1933 נתמנה האריס לסגן מנהל זרוע התכנון במשרד התעופה הבריטי, תפקיד שאותו מילא עד שנת 1937. שנים אלו היו שנותיו הראשונות של המשטר הנאצי בגרמניה ושנות התגברות המתיחות ביחסי בריטניה–גרמניה.
האריס הכין תוכנית לתפקיד שחיל האוויר המלכותי ימלא במלחמה עתידית עם גרמניה, שהוא חזה כי תפרוץ בשנת 1939. בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הועלה האריס לדרגת תת-מרשל אוויר ונשלח לארצות הברית לרכישת מטוסים אמריקאיים לחיל האוויר המלכותי, תפקיד שאותו מילא בחודשי המלחמה הראשונים.
בשובו לבריטניה נתמנה האריס לסגנו של ראש פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי.
בפברואר 1942 נתמנה האריס לראש פיקוד המפציצים ופיתח הלכה למעשה את תורת "הפצצות השטח", שהיו הפצצות של תשתיות אזרחיות ואזורי יישוב המאוכלסים באוכלוסייה אזרחית.
האריס דחה ניסיונות לשכנעו לעבור לשיטת הפצצה נקודתית מדויקת.
האריס האמין שבאמצעות הפצצות השטח ניתן להכניע את האויב.
הוא סבר כי אם המוראל של האוכלוסייה האזרחית ייפגע כתוצאה מהפצצת הערים, הם יפעילו לחץ על ממשלתם להיכנע.
ההפצצות הראשונות במסגרת "הפצצות השטח" היו על הערים ליבק ורוסטוק, ולערים אלה נגרם נזק כבד.
במאי 1942 נערכה פשיטת הפצצה על העיר קלן על ידי 1,000 מפציצים, ש-40 מהם הופלו.
שיעור אבדות נמוך זה נלקח בחשבון מראש על ידי ממשלת בריטניה, אשר שקללה אותו כנגד הגאווה שההפצצה תעורר בלב אזרחי בריטניה, בהיווכחם כי גרמניה מופצצת כשם שהופצצה לונדון.
במסגרת "הפצצות השטח" יזם האריס הפצצות לילה על אזורי אוכלוסייה, שמטרתן לדבריו הייתה לערער כליל את המוראל של האוכלוסייה האזרחית.
בפקודתו הופצצו הערים רבות-האוכלוסין ברלין, המבורג, קלן, דרזדן וערים אחרות.
במתקפה זאת, שהלכה וגברה בשנים 1943–1945, נהרגו כ-600,000 אזרחים בערי גרמניה ונפגעו קשות או נהרסו כשישה מיליון בתים ודירות.
התוצאות של הפצצת דרזדן, שבה היו אתרים היסטוריים ותרבותיים, והריסתה הכמעט מוחלטת, תוארו בספרו של קורט וונגוט "בית מטבחיים 5".
בשיטת הפצצות זו נהרגו אף קרוב ל-60,000 אנשי צוות אוויר.
להאריס הוצמד בתקופה זו הכינוי "האריס המפציץ".
במרץ 1945, כאשר גרמניה הנאצית עמדה בפני תבוסתה הסופית, הורה ראש ממשלת בריטניה צ'רצ'יל להאריס להפסיק את "הפצצות השטח" באומרו: "נראה לי כי הגיע הזמן ששאלת הפצצת ערי גרמניה, רק במטרה להגביר את הטרור, צריכה להבחן מחדש, אחרת תפול לשליטתנו קרקע הרוסה לחלוטין".
לאחר סיום המלחמה הוענקה להאריס בשנת 1946 דרגת מרשל של חיל האוויר המלכותי; מיד לאחר מכן הוא פרש משירות פעיל.
האריס חש פגוע מהביקורת הציבורית שהופנתה כנגד "הפצצות השטח".
הוא חש תסכול מכך שזרקורי התהילה הציבורית הופנו לעבר פיקוד מטוסי הקרב של בריטניה והומעט חלקו של פיקוד המפציצים בהשגת הניצחון.
את זכרונותיו פרסם בשנת 1947. בספרו הביע האריס את אמונתו כי "הפצצות השטח" על גרמניה תרמו רבות להבאת המלחמה לידי סיום, והוא אומר: "למרות כל מה שקרה בהמבורג, היו ההפצצות שיטה הומאנית באופן יחסי.
מעל לכל היא הצילה חייהם של צעירי ארצנו ובנות בריתנו מנפילה במלחמה כפי שהיה במלחמת 1914–1918".
בזעמו על הביקורת שהוטחה על מדיניות "הפצצות השטח" עבר האריס להתגורר בדרום אפריקה, שם ניהל קו ספנות.
ארתור האריס נפטר בשנת 1984.
ב-1992 הוסר הלוט מעל פסלו של האריס ליד כנסיית סנט קלמנט דיינס בלונדון שהיא הכנסייה המרכזית של חיל האוויר המלכותי על ידי אליזבת, המלכה האם למרות מחאות ממשלת גרמניה ומחאות בבריטניה ממפגינים שכינו אותו "פושע מלחמה".
ארתור גרומיו היה כנר בלגי, שהיה מיומן גם בפסנתר.
את הפרסים החשובים הראשונים שלו קיבל עוד לפני שמלאו לו 20; את פרסי אנרי וייטאן ופרנסואה פרום קיבל בשנת 1939, ואת פרס הווירטואוז קיבל מן הממשלה הבלגית ב-1940. במהלך הזמן הזה גם למד באופן פרטי קומפוזיציה אצל הכנר והמלחין הרומני המפורסם ג'ורג'ה אנסקו בפריז, מורו של יהודי מנוחין.
הופעותיו הראשונות היו בבלגיה, עם הפילהרמונית של בריסל, בנגינת הקונצ'רטו של פליקס מנדלסון, ובבריטניה עם תזמורת רשות השידור הבריטי בשנת 1945. בגלל הכיבוש הגרמני של ארצו במלחמת העולם השנייה, היה פער זמנים קצר בין שני האירועים החשובים הללו.
במשך הזמן הזה ניגן באופן פרטי עם כמה הרכבים קטנים ונמנע מכל הופעה פומבית מכל סוג שהוא.
על אף הדיחוי הקל הזה בפתיחת הקריירה הבינלאומית שלו, מרגע שהחלה, התפתחה במהירות.
לאחר הופעת הבכורה שלו בבריטניה, התקדם לעולם האקדמי של בלגיה, כאשר התמנה לפרופסור לכינור בקונסרבטוריון המלכותי, המוסד שבו למד לפנים.
בהוראתו שם דגש על הפיסוק, איכות הצליל ואמות המידה הטכניות הגבוהות בביצוע אמנותי.
נגינתו של גרומיו הונצחה על גבי יותר משלושים תקליטים, כמעט כולם בחברת פיליפס, אם כי שמו מופיע גם על תקליטי EMI, Bekart ו-Music & Arts.
המוזיקה בתקליטים אלה היא על פי רוב משל באך, בטהובן, ברהמס, מוצרט ושוברט ולפעמים גם יצירות של ראוול ודביסי.
אחת השמחות הגדולות בחייו הייתה שותפותו עם הפסנתרנית קלרה הסקיל.
מדי פעם היו השניים מתחלפים בכלים לשם שינוי נקודת הראות וההתייחסות.
גרומיו נותר עם חסך מקצועי ואישי כשהסקיל מתה בגלל נפילה בתחנת רכבת, בדרכה לקונצרט עמו.
נוסף לעבודתו כסולן, הקליט חמישיות של מוצרט עם "אנסמבל גרומיו" ומבחר יצירות עם "שלישיית גרומיו", שכלל את הדואו ההונגרי של הזוג גיאורגה יאנצר (ויולה) ואווה צאקו (צ'לו).
קריירת ההופעות המצליחה שלו הובילה להכרה מלכותית, כשהמלך בודואן העניק לו תואר ברון על שירותיו למוזיקה בשנת 1973, תואר שחלק עם פגניני.
על אף מאבק הסוכרת, התמיד גרומיו בלוח זמנים נוקשה של הקלטות וקונצרטים, בעיקר במערב אירופה, עד שאירוע מוחי פתאומי שם קץ לחייו ב-1986. בגיל 65 הותיר גרומיו מאחוריו את זכר המוזיקאי שהיה, יציב ואלגנטי.
ארתור דייק ; 8 באפריל 1910, פורטלנד, אורגון – 28 באפריל 2000, רינו, נבדה), היה שחמטאי יהודי-אמריקאי.
דייק נולד למשפחה ממוצא פולני, שהיגרה לארצות הברית לפני מלחמת העולם הראשונה.
בגיל 16 נהיה למלח, ושט ליפן, סין ולפיליפינים.
בשנת 1927 חזר לבית הספר התיכון באורגון ולמד שחמט ממהגר רוסי שחי ב-ימק"א המקומי.
דייק חזר לעבודתו כספן ובדרך זו הגיע לניו-יורק בשנת 1929. ניו-יורק הייתה מרכז השחמט בארצות הברית באותן השנים, ודייק חבר לשחקן דמקה מוביל בשם קנט גרובר והשניים העמידו דוכן שקיבל מתמודדים מולם תמורת תעריף של 25 סנט למשחק.
התמוטטות וול סטריט ביום חמישי השחור סיכלה את המשך הפעילות הזו.
התחרות הראשונה בה השתתף דייק הייתה אליפות מדינת ניו-יורק לשנת 1930, שם הגיע למקום השלישי.
בשנת 1931 ניצח באליפות מועדון השחמט מרשל.
שנות השפל הגדול ראו שליטה ללא מצרים של ארצות הברית בשחמט העולמי, כאשר נבחרת ארצות הברית זכתה בשלוש אולימפיאדות רצופות בשנים 1931, 1933 ו-1935.
דייק ייצג שלוש פעמים את ארצות הברית באולימפיאדות שחמט:
התוצאה המצטברת של דייק בכל אולימפיאדות השחמט עומדת על 75.6%, +27 -4 =14.
באולימפיאדות אלו זכה דייק בשלוש מדליות זהב קבוצתיות בשנים (1931, 1933, 1935).
כמו כן זכה בשתי מדליות אישיות: אחת זהב ב-1935 ואחת כסף בשנת 1933.
בשנת 1931 חלק דייק מקום ראשון-שלישי עם עקיבא רובינשטיין ופרדריק ייטס בתחרות אנטוורפן.
בשנת 1932 חלק מקום שלישי-חמישי, לאחר אלכסנדר אלכין ויצחק קשדן בתחרות פסדנה.
בתחרות זו ניצח דייק את אלוף העולם אלכין במשחק ביניהם והיה לאמריקאי הראשון שעשה זאת.
בשנת 1934 הגיע דייק למקום השלישי באליפות הפתוחה של ארצות הברית, חלק מקום שלישי-רביעי בתחרות סירקוז (ניצח: שמואל רשבסקי), חלק מקום שני-שלישי באליפות מועדון מנהטן וחלק מקום ראשון-שלישי במקסיקו סיטי עם יצחק קשדן וראובן פיין.
בשנת 1935 הגיע למקום השני, אחרי פיין באליפות הפתוחה של ארצות הברית.
בשנת 1936 חלק מקום 6–7 באליפות הראשונה של ארצות הברית.
על תרומתו לספר התחרות החליטו שני המחברים להקדיש לדייק את הספר.
באותה שנה חלק מקום שני-שלישי אחרי ישראל הורוביץ באליפות הפתוחה של ארצות הברית.
בשנת 1938 חלק מקום 6–7 באליפות השנייה של ארצות הברית.
דייק פגש את אשתו הלן על האניה שהחזירה אותו מהאולימפיאדה בורשה בשנת 1935. הם חזרו יחדיו לפורטלנד, שם דייק עבד במחלקה לכלי רכב במשך יותר משלושים שנים.
הנבחרת האמריקאית נסעה ב-1946 למוסקבה לדו-קרב מול הקבוצה הסובייטית ודייק סיים בתיקו את שני משחקיו נגד רב-אמן אנדור לילינטל.
בשנת 1950 שיחק דייק בלוח השישי של הנבחרת האמריקאית בדו-קרב מול יוגוסלביה שהתקיים באמצעות הרדיו.
דייק הפסיד 1.5-0.5 לסטויאן פוס.
בשנת 1952 חלק דייק מקום רביעי-חמישי בתחרות הוליווד (ניצח: סבטוזר גליגוריץ').
בשנת 1954 הפסיד דייק משחק אחד לדוד ברונשטיין בדו-קרב מול הקבוצה הסובייטית.
למעט האירועים האמורים לא שיחק דייק שחמט תחרותי מאליפות ארצות הברית בשנת 1938 עד שהופיע לפתע בשנת 1977 והשתתף בתחרות לון-פיין.
באליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 1987 שהתקיימה בעיר מגוריו, פורטלנד, שיחק דייק בגיל 77 והשיג 8/12.
דייק קיבל תואר אמן בינלאומי בשנת 1953 ובשנת 1986 הוענק לו תואר כבוד של רב-אמן על תוצאותיו המצוינות בשנות השלושים.
הוא היה רב-האמן התחרותי המבוגר ביותר בהיסטוריה, ונפטר בגיל 90. את לילו האחרון בילה במשחק בלק ג'ק בקזינו בעיר רינו.
שם מת למחרת מוות טבעי.
ארתור האצ'ינס היה כדורגלן אנגלי.
האצ'ינס נולד בעיירה בישופס ולת'אם שבהמפשייר, ובתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה שיחק עבור המועדון החובבני קרוידון קומון.
בזמן המלחמה הוא השתתף כשחקן אורח בכ-100 משחקים של ארסנל, ולאחר חידוש המשחקים הרשמיים ב-1919 הוא חתם על חוזה קבוע במועדון, שקודם בחזרה לליגה הראשונה של הפוטבול ליג.
האצ'ינס ערך את הופעת הבכורה במשחק מול סנדרלנד ב-13 בספטמבר, והיה למגן השמאלי הקבוע במהלך עונת 1919/1920, לאחר שתפס את מקומו של פרנק ברדשו שעבר לעמדת החלוץ השני.
האצ'ינס המשיך להופיע בהרכב ארסנל בקביעות גם בעונת 1920/1921 ובעונת 1921/1922, והחמיץ רק שלושה וחמישה משחקי ליגה בהתאמה.
אולם, הוא השתתף בעשרה משחקים בלבד בעונת 1922/1923, ולאחר מכן איבד את מקומו בהרכב לאנדי קנדי.
הוא לא הצליח לזכות במקומו בהרכב בחזרה, וביולי 1923 עבר לצ'רלטון אתלטיק.
הוא השתתף ב-108 משחקים במדי ארסנל, והבקיע שער אחד.
הוא שיחק בצ'רלטון (אז בליגה השלישית הדרומית) במשך שלוש עונות, וב-1926 פרש מכדורגל.
ארתור קרל גרייזר היה איש המפלגה הנאצית, חבר באס אס בדרגת אובר-גרופנפיהרר (לויטננט גנרל, רב-אלוף), וראש המנהל הגרמני בשטחי פולין הכבושה שסופחו לגרמניה – ה"ורטלנד".
הואשם גם בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות.
בשל אלה הוצא להורג בתלייה לאחר מלחמת העולם השנייה.
גרייזר נולד בשרודה (Środa Wielkopolska), הנמצאת כ-30 קילומטרים מדרום מזרח לפוזנן, בפולין של היום (בעת לידתו לא הייתה פולין קיימת כישות עצמאית; שטחה חולק בין פרוסיה, רוסיה והאימפריה האוסטרו-הונגרית).
אביו היה פקיד בבית המשפט המקומי.
ב-1903 החל גרייזר את לימודיו בגימנסיה המלכותית ללימודים הומניסטיים (Könglich-Humanistische Gymnasium) באינוורוצלב (Inowrocław) של היום, שנקראה אז בשמה הגרמני הוהנזאלצה (Hohensalza).
שם כנראה למד לדבר פולנית באורח שוטף.
הוא לא השלים את לימודיו במוסד זה, ובאוגוסט 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס לצי הגרמני.
באוקטובר 1917 הועבר לשירות האוויר הגרמני שם שירת כטייס תחת פיקודו של אלוף ההפלות הנודע מנפרד פון ריכטהופן בחזית המערבית.
גרייזר הצטיין בשירותו וזכה בעיטור צלב הברזל, דרגה שנייה וראשונה, ובעיטורים נוספים.
הוא נפצע קשה בסוף המלחמה, ורק באביב 1919 התאושש סופית מפציעתו.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה הוקמה פולין מחדש.
אזור מולדתו של גרייזר סופח לפולין, והדבר הביא אותו לפתח רגשות שנאה כלפי הפולנים.
עם סיום המלחמה הצטרף לפרייקור ושירת במיליציה זו מ-1919 עד מאי 1921. הוא שירת בפרייקור של הגבול המזרחי והשתתף בקרבות נגד הצבא האדום במדינות הבלטיות.
ב-1921 השתחרר סופית משירותו הצבאי ושלח ידו בעסקים פרטיים שונים, כעצמאי.
ב-1929 התמוטטו עסקיו והוא פשט רגל.
ידוע שב-1930 הוא עסק בארגון הפלגות נופש באזור גדנסק.
בפעם הראשונה נישא ב-1919, ומנישואין אלה נולדו שלושה ילדים.
ב-1934 נישא בשנית לפסנתרנית מריה קרפר (Körfer), ומנישואין אלה נולד ילד רביעי.
גרייזר היה חבר במפלגות ימין שונות במהלך שנות העשרים ונמנה בין מייסדי מיליציית קסדת הפלדה.
ב-1 בנובמבר 1929 הצטרף גרייזר למפלגה הנאצית ולאס אה (SA).
מספר החבר שלו במפלגה היה 166,635 – מספר נמוך יחסית.
ב-30 ביוני 1931 עבר גרייזר לשורות האס אס, שם היה מספרו האישי 10,795. גרייזר התקדם במהירות בסולם הדרגות, וב-1 בינואר 1935 קודם לדרגת אס אס בריגדפיהרר (דרגת ביניים בין אלוף-משנה לתת-אלוף).
בשנות השלושים היה גרייזר פעיל בחיים הפוליטיים בעיר החופשית דנציג (היום גדנסק).
עיר זו הייתה אז תחת שליטה גרמנית, אך הייתה בתוך מובלעת בשטחה של פולין והקשר בינה לגרמניה היה במסדרון יבשתי מוגדר.
גרייזר מילא תפקיד משמעותי במנהל המפלגה הנאצית בעיר.
הוא שימש לתקופה קצרה כראש מנהל המפלגה (גאולייטר) ומאוקטובר 1933 עד פרוץ המלחמה ב-1939 היה סגן הגאולייטר.
גרייזר היה פעיל גם בזירה הפוליטית בעיר, ושימש כחבר הסנאט וכראש הסיעה הנאצית בעיר.
החל מ-1934 שימש גרייזר כראש הסנאט בעיר במקומו של הרמן ראושנינג.
בתפקיד זה היה גרייזר מתחרהו של הגאולייטר בעיר, אלברט פורסטר.
גרייזר היה קשור לראשי האס אס ולמנגנון הארגון, ואילו פורסטר היה קשור לראשי המפלגה, רודולף הס ומרטין בורמן.
גרייזר מתואר בתקופה זו כ"חמום מוח".
ב-1939 היה גרייזר אחראי ישירות להסלמה במתח בין גרמניה לפולין, וזאת בהנחיית המשטר בברלין.
הגרמנים בדנציג נקטו בפעולות עוינות כלפי פקידי מכס ואנשי משמר הגבול הפולני וכאשר איים שר החוץ הפולני, יוזף בק, בצעדי עונשין כלכליים כתגובה, הודיע גרייזר שמשטרת דנציג אינה מכירה יותר בסמכותם או בכוחם של הכוחות הפולניים, ודרש את נסיגתם המיידית.
תגובתו של גרייזר נוסחה בצורה כה בוטה, עד שהנציג הדיפלומטי הפולני סירב להעביר אותה לבק ובמקום זאת שלח לו סיכום תמציתי.
מלחמת העולם השנייה החלה ב-1 בספטמבר 1939, בפלישת הכוחות הגרמניים לפולין.
גרייזר הועבר מדנציג אל אזור פוזנן, שם מונה כראש המנהל האזרחי באזורים שנכבשו במערב פולין; אזורים אלה סופחו לגרמניה ב-8 בספטמבר 1939, ובחודש הראשון הונהג בהם משטר צבאי, שבוטל ב-21 באוקטובר.
לאחר השלמת כיבוש פולין וחלוקתה עם ברית המועצות בתחילת מלחמת העולם השנייה, חילקו הגרמנים את השטח שנפל לידיהם לשני חלקים עיקריים: החלק המרכזי, שכלל את מחוזות ורשה, לובלין, ראדום וקרקוב, הוגדר כיחידה מנהלית בפני עצמה – גנרל גוברנמן, ממשל כללי.
אזור זה נועד להיות יחידה מנהלית בפני עצמה.
לעומת זאת, חבליה המערביים של פולין סופחו לגרמניה.
אחד מן האזורים הגדולים שסופחו נקרא בפי הגרמנים ורטגאו (Warthegau).
אזור זה כלל חלק מאזור לודז' ואת אזור פוזנן.
עם ביטול המשטר הצבאי, מונה גרייזר כגאולייטר (ראש אזור במפלגה הנאצית) של חבל ורטגאו, וכן כנציב הרייך (Reichsstatthalter) של החבל.
האזור שקיבל גרייזר לידיו היה אזור חקלאי עשיר ובו גם מרכז תעשייתי מפותח למדי, בעיר לודז'; מערכת הרכבות הייתה טובה, וכך גם מערכת הכבישים, וכוח העבודה היה משכיל למדי וברמה טובה.
מטרתו המוגדרת של כל גאולייטר באזורים הכבושים הייתה "לגֵרְמֵן" את האזור שתחת אחריותו, כלומר להביא לכך שהשטח יהפוך לגרמני מכל בחינה שהיא.
לגאולייטירים ניתנה רשות להשתמש בכל שיטה שנראתה להם כדי להשיג את היעד, וגרייזר עשה שימוש בשיטות אלימות במיוחד גם יחסית לשאר הגאולייטרים.
גרייזר היה גזען נלהב, והנהיג מדיניות של טיהור אתני כלפי האוכלוסייה הפולנית, שבמקומה הושיב אוכלוסייה גרמנית אתנית; מדיניות זו עלתה בקנה אחד עם תפיסותיו של ראש האס אס, היינריך הימלר.
גירושים המוניים של פולנים לשטח הגנרל גוברנמן, מלווים בהוצאות להורג, היו לנורמה המקובלת.
עד 1944 גורשו מהשטח שעליו היה גרייזר אחראי כ-630,000 פולנים ויהודים, ובמקומם יושבו בחבל כ-537,000 תושבים גרמניים, פולקסדויטשה.
גרייזר הנהיג מדיניות אנטי-פולנית חריפה, שהתבטאה בהחרמת רכוש נרחבת, בהטלת הגבלות רבות על החינוך והתרבות הפולניים, ובמסע נגד הנצרות הקתולית.
אחד ממשרתיו הפולניים של גרייזר תיאר אותו:
גרייזר הציג בכמה מנאומיו את תפיסת עולמו:
גרייזר גם תמך בטיהור אתני פנימי.
יחידת אס אס שהייתה תחת פיקודו של וילהלם קופה, מראשי האס אס בחבל ורטגאו וכפוף ישירות לגרייזר, הייתה אחראית להמתתם בגז של 1558 חולים בבתי חולים לחולי נפש בחבל מזרח פרוסיה הסמוך.
החולים הומתו במחנה הריכוז סולדאו, על ידי יחידה מיוחדת (זונדרקומנדו) שמפקדה הישיר היה הרברט לנגה, מאוחר יותר מפקדו הראשון של מחנה ההשמדה חלמנו.
בשנים 1939–1940 סייע גרייזר בקליטת פליטים גרמנים, פולקסדויטשה, שגורשו מן השטחים שסופחו לברית המועצות.
כ-60,000 תושבים גרמניים של המדינות הבלטיות, אסטוניה ולטביה, גורשו מארצות אלה לגרמניה באותן שנים.
מושל מזרח פרוסיה, אלברט פורסטר, יריבו של גרייזר, סירב לקלוט אותם, והם יושבו מחדש בוורטגאו, שאותו ניהל גרייזר.
גם גרייזר היה חשדן כלפיהם; פליטים אלה היו ברובם מבוגרים, עירוניים וממוצא אריסטוקרטי, בעלי תודעה מעמדית ברורה; התעמולה הגרמנית העדיפה להלל את "הגרמני הפשוט", הכפרי והלוחם.
בשל כך העדיף גרייזר 100,000 פולקסדויטשה אחרים, שפונו ממזרח גליציה ומווהלין.
אלה היו איכרים ואנשי כפר, והם יושבו באמצעות ארגון של האס אס, "המשרד לסיוע לגרמנים אתניים" (Hauptamt Volksdeutsche Mittelstelle) שהיה ממוקם בלודז'.
גם פליטים אלה יושבו בחבל ורטגאו.
30,000 פליטים נוספים הועברו מאזור הגנרל גוברנמן לורטגאו; בהמשך המלחמה הועברו עוד 300,000 פולקסדויטשה מאזורי אוקראינה ורוסיה שנכבשו על ידי הורמאכט במהלך המתקפה על ברית המועצות, מבצע ברברוסה.
העיר פוזנן, שהייתה אחת הערים המרכזיות בוורטגאו שבשליטת גרייזר, נחשבה לאחת ההצלחות הגדולות ב"גירמון" ערים.
ב-3 באוגוסט 1943 אירח גרייזר בעיר ועידה לאומית של גאולייטרים ובכירים נאציים, ובהם מרטין בורמן, יוזף גבלס והיינריך הימלר.
גרייזר ידע היטב על גורלם של היהודים ונטל חלק פעיל בביצוע הפתרון הסופי.
כבר בתחילת 1940 התנצח גרייזר עם הרמן גרינג על מאמציו של האחרון לדחות את גירושם של יהודי לודז' לשטחי הגנרלגוברנמן.
ב-18 בספטמבר 1941 הודיע הימלר לגרייזר על כוונתו להעביר 60,000 יהודים צ'כים וגרמנים לגטו לודז', משם יועברו ל"יישוב מחדש".
המשלוח הראשון הגיע לגטו כמה שבועות לאחר מכן, וגרייזר ביקש וקיבל רשות להשמיד 100,000 יהודים בשטח עליו היה הוא אחראי.
בעקבות קבלת האישור, הורה גרייזר למפקד האס אס באזור וילהלם קופה, לבצע את הפקודה.
קופה, יחד עם שטורמבאנפיהרר (רב-סרן) הרברט לנגה הקימו את מחנה ההשמדה חלמנו, בו בוצעה השמדה בגז, באמצעות משאיות גז.
ב-8 בנובמבר 1941 בוצעה ההמתה הראשונה, ובעקבותיה נרצחו בחלמנו יהודי ורטגאו כולם, יחד עם עשרות אלפי יהודים מגטו לודז'.
ב-6 בפברואר 1943 אירח גרייזר בפוזנן אספה של קציני אס אס בכירים.
באספה זו נאם מפקד האס אס, הימלר, נאום שנקרא "נאום פוזנן", ובו רמז להרג ההמונים שהתרחש באותו זמן.
ב-20 בינואר 1945 כבר היה הצבא האדום קרוב מאוד לפוזנן.
היטלר רצה ליצור בפוזנן את "מבצר פוזנן", שיילחם עד אחרון חייליו או עד לניצחון; הקרב על פוזנן נמשך כחודש.
ואולם גרייזר נמלט מן העיר כבר בתחילת הקרב.
בסיום המלחמה נלכד גרייזר על ידי כוחות צבא ארצות הברית באוסטריה.
לאחר המלחמה הוסגר גרייזר לפולין, בהתאם להצהרת מוסקבה.
גרייזר טען להגנתו, שכל מעשיו היו על פי הוראות מגבוה, אך התביעה במשפטו הוכיחה שלא כל גאולייטר נהג בדרך כה אלימה.
רצח עם ורצח אזרחים ושבויי מלחמה.
עינויים, רדיפה ופציעת אזרחים ושבויי מלחמה.
הרס מאורגן ושיטתי של התרבות הפולנית, ביזת נכסי תרבות פולנית, "גירמון" חלקים מפולין וקבוצות בעם הפולני, והחרמה בלתי חוקית של רכוש ציבורי.
ביזה שיטתית ומאורגנת של רכוש פולני.
הבעת בוז ועלבון כלפי האומה הפולנית על ידי הצגתה כנחותה מבחינה תרבותית וחברתית.
גירוש בכוח של יחידים, משפחות, רחובות ומחוזות שלמים לאזור הגנרלגוברנמן או למחנות עבודה בגרמניה.
רדיפה ורצח של יהודי פולין, על ידי רציחתם במקום מגוריהם, כליאתם בגטאות, ומשלוחם למחנה ההשמדה חלמנו לשם רציחתם בגז
השפלת העם היהודי במעשים ובמילים, גרימה לסבל פיזי, פציעות וביזוי כבוד האדם.
חטיפת ילדים פולניים מהוריהם או מאפוטרופסיהם, העברתם בכוח למשפחות גרמניות או לבתי יתומים בתוך גרמניה, תוך כדי ניתוקם בכוח ממשפחותיהם ואילוצם לקבל עליהם זהות גרמנית.
הטריבונל הלאומי העליון בפולין, שעסק במשפטיהם של פושעי מלחמה, קבע שגרייזר אשם בכל הסעיפים.
הטריבונל פסק שגרייזר יוצא להורג בתלייה, ושכל רכושו יוחרם.
הוא הועבר מכלאו למקום הוצאתו להורג במצודת פורט ווינארי.
זו הייתה ההוצאה להורג הפומבית האחרונה בפולין.
ארתור גִינֶס (Arthur Guinness; 1725 - 8 בינואר 1803) היה מבשל בירה אירי ומייסדה של מִבשלת בירה גינס.
גינס הניח את היסודות של מבשלת הגינס.
בגיל 27, בשנת 1752, סנדקו של ארתור גינס, ארתור פרייס - הארכיבישוף של קאשל, בכנסיית אירלנד - הוריש לו 100£ בצוואתו.
גינס השקיע את הכסף ובשנת 1755 הייתה בבעלותו מבשלה בלייקסליפ, במרחק 17 ק"מ מדבלין.
ב-1759, גינס הגיע לעיר והקים עסק משלו.
James's Gate עם מארק ריינספורד, עבור דמי שכירות שנתיים של 45£.
תאריך לידתו של ארתור גינס הוא מקור לספקולציות שונות.
על קברו, הנמצא במחוז קילדייר (Kildare), נכתב כי הוא נפטר ב-23 בינואר 1803, בגיל 78, מה שמציין שהוא נולד בשנת 1724 או בתחילת שנת 1725. דבר זה, סותר את התאריך - ה-28 בספטמבר 1725 שנבחר על ידי חברת גינס ב-1991, כנראה כדי לשים סוף לספקולציות המתעוררות סביב תאריך לידתו.
בשנת 1761, ארתור נשא לאישה את אוליביה וייטמור בכנסיית מארי הקדושה בדבלין והיא ילדה לו 21 ילדים, שרק 10 מהם הגיעו לבגרות.
שלושה מבניו היו גם כן מבשלי בירה, וצאצאיו האחרים כללו מיסיונרים, פוליטיקאים וסופרים.
ארתור גינס נקבר בינואר 1803 בבית הקברות Oughter Ard במחוז קילדייר, בחלקה של משפחת אמו.
ארתור פיליפ דנט הוא דמות בדיונית והפרוטגוניסט הראשי של סדרת הספרים "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה".
בגרסאות הרדיו, התקליט והטלוויזיה של הסדרה גילם סיימון ג'ונס את ארתור.
בהצגה משנת 1979 גילם אותו כריס לנגהם.
בסרט גילם אותו מרטין פרימן.
בתחילת הסדרה, פורד פרפקט מציל את ארתור מהרס כדור הארץ על ידי הווגונים, בכך שהוא לוקח טרמפ בחללית הווגונים.
כעבור זמן מה הם מושלכים מהחללית, אך אז הם נלקחים באופן בלתי סביר על ידי החללית ליבת הזהב, בתוכה נמצאים טריליאן, זאפוד ביבלברוקס ומרווין.
כשהם מגיעים לכוכב הלכת מגרתיאה, בו חושבה התשובה לחיים, היקום וכל השאר, פורד, זאפוד וטריליאן יוצאים אך ארתור נשאר עם מרווין כדי להשגיח על החללית.
כעבור זמן מה הוא יוצא משם, ופוגש תושב בשם סְלַרְטִיבַּרְטְפַסְט.
סלרטיברטפסט מספר לו על היווצרותו של כדור הארץ.
ארתור חובר אל זאפוד, טריליאן ופורד, ומגלה שעכברים שהובאו מכדור הארץ בתמימותה של טריליאן, היו הישויות האדירות שבנו את המחשב שחישב את התשובה לחיים, היקום וכל השאר.
הם דרשו את מוחו, אך הוא, זאפוד, טריליאן ופורד בורחים לליבת הזהב בחזרה.
ארתור, זאפוד, טריליאן, פורד ומרווין עוזבים את מגרתיאה והחבורה טסה לעתיד (אך משאירה את מרווין בהווה), למסעדה שבסוף היקום, בזמן שבו היקום נהרס.
הם מוצאים את מרווין, שאותו השאירו בהווה.
הם חוטפים חללית וחוזרים להווה, אך פורד וארתור ניתקים מהחבורה, ומוצאים את עצמם בחללית של מהגרים.
הם טסים לעבר, לכדור הארץ הקדום.
ארתור מנסה לגלות את השאלה לחיים, היקום וכל השאר, ומוצא "מה תקבל אם תכפיל שש בתשע?".
ארתור ופורד נפגשים בכדור הארץ הפרה היסטורי, ולפתע מבחינים בספה חוצת ממדים, רודפים אחריה, ולבסוף מגיעים איתה למגרש הקריקט לורדס, יומיים לפני השמדת כדור הארץ.
במהלך המשחק, מופיעה חללית, בה יש רובוטים לבנים מכוכב הלכת "קריקיט".
תוך כדי טבח בצופים, הרובוטים חוטפים את צנצנת האפר של שער כלשהו.
כעבור זמן מה, סלארטיברטפאסט מגיע ומספר לארתור ופורד על כוכב קריקיט, ושעליהם למצוא עמודי פרספקס, פלדה ועץ המחוברים בפרסת כסף ופרסת זהב על מנת שהרובוטים לא ימצאו אותם, על מנת שלא ירכיבו איתם מפתח כדי שלא יוכלו לפתוח מעטפת שבתוכה כלואים תושבי כוכב הלכת "קריקיט".
ארתור מופיע לפתע במקדש על הר, שם הוא פוגש את אגרג'אג.
אגרג'אג טוען כי ארתור הרגו בכל אחד מגלגוליו.