tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתום לימודיו בישיבה חי זמן מה בבודפשט ובווינה.
באותה תקופה פרסם בהונגרית שירים ומאמרים בכתבי עת ציוניים, והתעניין בהתפתחות הספרות העברית בארץ ישראל.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, מבלי לקבל היתר עלייה.
בהמשך למד באוניברסיטה העברית במגמת ספרות אצל יוסף קלאוזנר, אך משהתאכזב מלימודי הספרות, בחר ללמוד קבלה והפך לתלמידו הראשון של גרשם שלום.
אף על פי שהיה תלמידו של גרשם שלום, התנגד שלום לתשבי ומנע ממנו ללמד קבלה בחוג למחשבת ישראל.
יוסף דן, תלמידו של תשבי, טען שהקרע בין תשבי לשלום החל לאחר שתשבי הוציא לאור את הספר משנת הזוהר, שהיה מהדורה פופולרית של קטעים מהזוהר, בעוד ששלום סבר שהציבור הישראלי יכול להתמודד עם קריאת המקור ואין לעשות לו פופולריזציה.
בשנת 1959 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית.
לימד פילוסופיה יהודית וכללית, מקרא וקבלה, והקים את המדור לספרות המחשבה והמוסר בחוג לספרות עברית.
כמו כן הרצה, כפרופסור אורח, בבית המדרש לרבנים באמריקה וב"היברו יוניון קולג'" בניו יורק.
תשבי הלך לעולמו בירושלים בתשנ"ב (15 במרץ 1992), בן 83 היה במותו.
הוא הובא לקבורה בהר המנוחות.
היה נשוי לאסתר ואב לשני בנים, נפתלי תשבי ואריאל תשבי.
בזמן לימודיו בישיבה החל לכתוב פואמות ורשימות לעיתונות.
אחת הרשימות, שהתפרסמה בעיתון "אוי קלט", כללה מחאה כנגד החלטתה של ממשלת הונגריה לסלק תלמידים יהודים גרמניים מהישיבה בה למד.
באותו הזמן, כתב בסתר ספר על ילד חסידי המגיע לשווייץ ומתפקר, אך משגילה אביו של תשבי את כתב היד שרפוֹ מיד.
לאחר שסיים את לימודיו בישיבה הוא המשיך לפרסם רשימות ב"אוי קלט", וכשעבר לבודפשט, החל לכתוב לעיתונות הכללית וגם ל- "Mult ăs Jövö", בעריכתו של יוסף פטאי.
כמו כן פרסם שירים בהונגרית ובעברית תחת שם העט אליהוא קידר, שהתפרסמו מאוחר יותר בספרו שביבי עלטה.
לאחר עלייתו ארצה ולימודיו באוניברסיטה, כתב תשבי מאמרים וספרים רבים בחקר הקבלה, המשיחיות ומחשבת ישראל, וחלק מהם תורגם לאנגלית.
בשנות השישים כתב, יחד עם פרופ' יוסף דן, תלמידו, את הערך על החסידות וספרותה באנציקלופדיה העברית.
הערך נחשב מעמיק ומקיף ביותר והיה לתחילת עבודתו בחקר החסידות.
כמו כן כתב מאמרים רבים על ראשית הקבלה, הקבלה בארץ ישראל ובאיטליה במאות השש עשרה והשבע עשרה ולאחריהן, הרמח"ל וחוגו, ועל השבתאות.
ספרו הראשון בחקר הקבלה, תורת הרע והקליפה בקבלת האר"י, אשר היה במקור עבודת סיום, שנכתבה בהדרכתו של גרשם שלום, יצא לאור בשנת תש"ב, ונחשב לאחד המחקרים החשובים בנושא.
הספר יצא לאור במספר מהדורות ובשנת 2002 תורגם לאנגלית.
בשנת תשי"ד הוציא לאור מהדורה מוערת של הספר ציצת נובל צבי ליעקב ששפורטש.
בשנת תש"ט הוציא לאור, יחד עם פישל לחובר, את הכרך הראשון של משנת הזוהר.
הספר מכיל לקט של קטעים מתורגמים ומבוארים של ספר הזוהר.
בתחילת הספר נכתב מבוא מחקרי מקיף לספר, וכן בתחילת כל נושא נכתב לו מבוא.
במקור היה אמורים לצאת לאור שלושה כרכים של "משנת הזוהר", אולם תוכנית זו לא יצאה בסופו של דבר לפועל, ורק הכרך השני יצא לאור, בשנת תשכ"א.
סדרת הספרים זכתה להצלחה רבה, יצאה לאור במספר מהדורות והדפסות, ובשנת 1989 תורגמה לאנגלית.
בתחום החסידות, גרס תשבי, בניגוד לגרשם שלום, שתנועת החסידות היא תנועה משיחית שעיקר עבודתה הדתית מכוונת לקירוב הגאולה, וכי היא דוגמה לתנועה משיחית שלא גלשה לכפירה.
תשבי חלק על טענתה של רבקה שץ אופנהיימר שחסידות חב"ד שונה מהחסידויות האחרות ואינה ספיריטואלית.
לטענתו, על אף שהתניא אינו ספיריטואלי, הרי שכתבים אחרים של החסידות מעידים על הספיריטואליות של חב"ד, והם הקובעים את צביונה האמיתי של החסידות.
פרס נורדאו למדעי יהדות, 1971.
פרס ביאליק לחכמת ישראל, 1972.
פרס קפלון, מטעם האוניברסיטה העברית, 1979.
חתן פרס ישראל למדעי היהדות לשנת 1979.
חתן הפרס הראשון בחקר הקבלה על שם גרשם שלום, בדצמבר 1991.
כשלושים וחמישה מאמרים משל ישעיה תשבי בנושאי מחקרו ומסביבם, רשומים בקטלוג של בית הספרים.
בנוסף חיבר את הספרים הבאים:
תורת הרע והקליפה בקבלת האר"י (מחקרים ומקורות בתורת הסוד בישראל, בעריכת גרשם שלום, ספר שני), ירושלים, הוצאת שוקן, תש"ב (מהדורת צילום, מפעל השכפול, ירושלים, תשכ"ב, תשכ"ג; הדפסה נוספת, בהוצאת אקדמון, תשל"ט; הדפסה חדשה, בתוספת פתח-דבר ומפתחות, ירושלים, בהוצאת מאגנס, תשמ"ד-1984).
הספר תורגם לאנגלית, ראו פרטים להלן.
פירוש האגדות לרבי עזריאל, מראשוני המקובלים בגירונה, הוצאת מקיצי נרדמים, ירושלים, תש"ה (דפוס צילום, ירושלים, הוצאת אקדמון, תשל"ח; מהדורה שנייה, הוצאת מאגנס, תשמ"ג).
ספר ציצת נובל צבי לרבי יעקב ששפורטש, בצירוף מבוא, הערות וחילופי נוסחאות, מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"ד.
תורת החסידות וספרותה (עם יוסף דן), ירושלים, בהוצאת אקדמון, תשכ"ו (תדפיס מיוחד מתוך האנציקלופדיה העברית, כרך י"ז, עמ' 770 - 822.
פרקי זוהר, מבחר מאמרי הזוהר מתורגמים עברית בצירוף ביאורים ומבואות, ספריית דורות 16-17, 2 כרכים, ירושלים, מוסד ביאליק, תשכ"ט (הדפסה שנייה, תשל"ב).
נתיבי אמונה ומינות: מסות ומחקרים בספרות הקבלה והשבתאות, רמת גן, הוצאת אגודת הספרים בישראל, 1964 (מהדורה שנייה, הוצאת מאגנס, תשמ"ב; הדפסה חוזרת: תשנ"ד).
מבחר ספרות המוסר: פרקים נבחרים בצירוף ציונים, ביאורים ומבואות, מאת ישעיה תשבי בשיתוף עם יוסף דן, ירושלים-תל אביב, הוצאת מ' ניומן, תשל"א-1970.
משיחיות בדור גירושי ספרד ופורטוגל, ירושלים, מרכז זלמן שזר, תשמ"ה-1985 (פורסם לראשונה בציון - רבעון לחקר תולדות ישראל, דפי גניזה מחיבור משיחי-מיסטי על גירושי ספרד ופורטוגאל (כרך מח, תשמ"ג, עמ' 55 - 102, 347 - 385; כרך מט, תשמ"ד, עמ' 26 - 60).
חקרי קבלה ושלוחותיה, מחקרים ומקורות, 3 כרכים, ירושלים, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ב-1982 - תשנ"ג–1993. כרך ג' תורגם לאנגלית, ראו פרטים להלן.
אליהוא קידר, שביבי עלטה: שירים, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ג-1983.
מחקרים בקבלה מוגשים לישעיה תשבי, במלאת לו שבעים וחמש שנים (ערכו יוסף דן ויוסף הקר), מחקרי ירושלים במחשבת ישראל ג' (א' - ב'), הוצאת מאגנס, ירושלים, תשמ"ד.
מחקרים בקבלה, בפילוסופיה יהודית ובספרות המוסר וההגות, מוגשים לישעיה תשבי במלאת לו שבעים וחמש שנים, (ערכו יוסף דן ויוסף הקר), הוצאת מאגנס, ירושלים, תשמ"ו.
מרדכי פכטר, כתבי ישעיה תשבי - ביבליוגראפיה, מוגש לפרופ' ישעיה תשבי בהגיעו לגבורות, מפעלים אוניברסיטאים, תל אביב, תשמ"ט.
פרס על שמו ניתן מטעם משפחת תשבי, לתלמידי מחקר מצטיינים של האוניברסיטה העברית.
לאחר פטירתו התקיים ערב לזכרו באוניברסיטה העברית.
בין נושאי הדברים הייתה רחל אליאור: "על ישעיה תשבי".
ביום 23 במאי 2011 התקיים ערב לזכרו ולציון תרומת ספרייתו וארכיונו לספרייה הלאומית.
ספריו צורפו לאוסף גרשם שלום.
ישעיהו בן-אהרן (נולד בשנת 1955) הוא פילוסוף, סופר, מחנך ופעיל חברתי ישראלי.
ישעיהו בן אהרן נולד בקיבוץ גבעת חיים מאוחד, כבנם הצעיר של מרים ויצחק בן-אהרן, ממייסדי הקיבוץ.
אחיו הבכור היה הסופר והפרשן יריב בן-אהרן.
את שרותו הצבאי עשה כסמל בשריון לאחר מלחמת יום כיפור.
למד ביולוגיה באורנים ופילוסופיה לתואר שני ושלישי באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1982 בן-אהרן ייסד את קיבוץ הרדוף.
בן-אהרן תרם במשך שנים רבות לפיתוח בית הספר החופשי למדע הרוח, מיסודו של רודולף שטיינר, ונחשב לאחד החוקרים המובילים בעולם במחקר והוראה של הזיקות בין מדע, אמנות ודת, פילוסופיה, ושאלות חברתיות בזמננו.
ב-2010 החלו להיחשף מקרים רבים של שימוש במעמדו הרוחני והחברתי של בן-אהרן לצורך קשרים מיניים עם נשים בהרדוף ומחוצה לה, מקרים אשר היו ידועים לרוב חברי הרדוף עוד קודם לכן אך ברובם נשארו סגורים בתוך הקהילה.
בתחום הפילוסופי בן-אהרן מתמחה במחקר יחסי הגומלין בין זרמים בפילוסופיה החדשה (פנומנולוגיה, אקזיסטנציאליזם, סטרוקטורליזם ופוסט-סטרוקטורליזם, דקונסטרוקציה והגות פוסטמודרנית), אנתרופוסופיה, והתפתחויות מודרניות במדעים, אמנויות, ודתות.
הוא מלמד בצפון אמריקה, סקנדינביה, ארצות אירופה וישראל, בהרצאות, סמינרים והדרכה רוחנית אישית וקבוצתית.
בשנת 1982 בן-אהרן ייסד את קיבוץ הרדוף בגליל המערבי, כמרכז למוסדות חינוכיים, שיקומיים, אקולוגים, ואמנותיים משלימים ברוח האנתרופוסופיה.
בשנת 2000 הקים את ארגון חא"י - פעילים למען חברה אזרחית בישראל, שמטרתו לתמוך בארגון העצמי, הלא פוליטי, של החברה האזרחית בישראל, כמקום מפגש, הכרות ופעולה אזרחית של זרמים אידאולוגיים, דתיים, וחברתיים שונים במדינת ישראל.
בשנת 2000 הקים עם , מהפיליפינים, חתן פרס הקיום הנכון וממנהיגי החברה האזרחית העולמית הלוחמת למען גלובליזציה צודקת, וביחד עם קבוצת פעילים חברתיים מ-15 ארצות, את "הרשת העולמית לתלת-מגזריות", Global Network For Threefolding שמטרתו לפתח את רעיון החברה התלת-מגזרית בעולם.
בן אהרן מבסס את עבודתו על בית הספר למדע הרוח מיסודו של רודולף שטיינר.
בשל מותו המוקדם של שטיינר, בית הספר החדש נותר כזרע הממתין לפעילות היוצרת כדי להתעורר לחיים חדשים בצורה המתאימה לזמננו.
לפי בן אהרן, תפקיד בית הספר הוא ליצור את היסודות והאקלים האנושי החיוניים להתפתחותה של קהילה כזו.
תרומתו לחידוש בית הספר החופשי למדע הרוח מתרחשת בישראל, צפון אמריקה, סקנדינביה ואירופה.
הקולג' העולמי לחקר מחשבת האירוע
הקולג' העולמי לחקר האירוע נוצר על ידי בן אהרן עם אנשים שיוצרים בתחומי המדעים, הגות ופילוסופיה, חינוך, רפואה, אמנויות ופעילות חברתית ברחבי העולם.
מרכז פעילות הקולג' הוא המחקר המתמיד של מקור ההתהוות החי ממנו נובעים הכוחות היוצרים של זמננו.
הקולג' שותף למה שבן אהרן מכנה "הרפתקה היצירתית של זמננו", ועל ידי מעורבות נמשכת בהתהוות מיטב הרעיונות, הגילויים וההמצאות הנוצרים בימינו במדעים, אמנויות ובחיים החברתיים.
ירושלים בן-אהרן מתאר את שלבי התפתחותו של העם העברי ותרומתו לביוגרפיה הרוחנית של האנושות, באמצעות עלילות החניכה של יצחק, משה ודויד המלך, בהן האדם לומד להפוך את האני למקור כוחות חיים חדשים, ולהיות שותף יוצר עצמאי במלאכת הבריאה הנמשכת.
יוגה הכרתית- עשה לעצמך גוף ואישיות אתריים חדשים בספרו, "היוגה ההכרתית" בן אהרן מפתח וממחיש את תהליך הנשימה ההכרתית המודרני.
בעזרת המתודות שפיתח, תלמידים של מדע הרוח האנתרופוסופי יכולים ליצור לעצמם מסגרת חיה לעבודה ומחקר רוחניים, באמצעות חשיבה רוחנית מפותחת במלואה, התמרה שלמה של התנסויות התפיסה והתחושה, ושל כוחות הגוף הפיזי עצמו.
בין התכנים בספר נמצא מדריך מקיף לספיריטואליזציה של החושים, וכיצד היא גורמת להתמרה של התהליכים והתפקודים הגופניים העמוקים והלא מודעים ביותר.
האחריות הגלובלית של אמריקה בספר זה מזכיר ישעיהו בן אהרן לקוראים את החזון המכונן של ארצות הברית ואת ההתחייבויות הכלולות בערכים שנקבעו בהכרזת העצמאות האמריקאית.
בן אהרן דן בהשלכות הקשות של ההתעלמות מהתחייבויות אלו ומצביע על הניגוד החריף המתקיים בין החזון המכונן למדיניות החוץ והפנים של וושינגטון.
מחשבת האירוע במדע, היסטוריה, פילוסופיה ואמנות בן אהרן מתאר את השינוי הגדול המתרחש מאז אמצע המאה ה-20 בחשיבה המודרנית במדעי הטבע, היסטוריה, פילוסופיה ואמנות.
הוא מראה איזה מושגים חדשים נוצרים בפיזיקה, ביולוגיה, גנטיקה ותבונה מלאכותית, המשנים מהייסוד את תפישת החומר, החיים והאינטליגנציה הקודמים.
החשיבה כאן הופכת להיות תרגול ביצירה ולא ברפלקציה וספקולציה.
מדע הרוח במאה ה-21 קובץ הרצאות בנושאים מגוונים, מהפילוסופיה הפוסט-סטרוקטורלית לתבונה מלאכותית וסינגולריות, חינוך ותלת מגזריות חברתית, לתיאור הכוחות הפועלים מאחורי הגלובליזציה האליטיסטית והאירועים הדרמטיים בהיסטוריה הנוכחית.
בן אהרן חוקר ומפרש את השאלות הגדולות של ימינו, ומציע תובנות מקוריות ועמוקות לחידות קיומיות רבות.
ההתנסות העל-חושית החדשה סקירת חלק מרכזי ממחקריו הרוחניים של רודולף שטיינר.
שטיינר מתאר כיצד מעט לפני אמצע המאה ה-20 האנושות תתחיל להיפתח להתנסות חדשה, מודעת ומודרנית, של עולמות הרוח, על ידי התנסות טבעית, שתתרחש בצורה מודעת לחלוטין בנפשם של בני אדם, באמצעות כוחות וכישורים רוחניים חדשים.
למהדורה החדשה התווסף ראיון ביוגרפי, המתאר את התנסותו והתפתחות מחקריו הרוחניים של בן אהרן במהלך השנים.
האירוע הרוחי של המאה ה-20 תיאור המשמעות האזוטרית של 12 השנים בין 45–1933 לאור מדע הרוח - מחקר אימגנטיבי.
ישעיהו ברנשטיין (כ"ה באדר ב' ה'תרס"ב, 3 באפריל 1902 – ז' בטבת תשמ"ח, 28 בדצמבר 1987) היה מראשוני "הפועל המזרחי" והאידאולוג של התנועה.
היו שכינוהו "ברל כצנלסון של התנועה".
מהוגי הדעות של תנועת הציונות הדתית ועורך עיתון "הצופה".
ישעיהו ברנשטיין נולד בעיר קמיניץ-פודולסק שבאוקראינה שהייתה חלק מהאימפריה הרוסית.
הוא דור חמישי לר' גדליה רבינוביץ מליניץ (בעל "תשואות חן"), שהיה תלמיד של הבעל שם טוב.
בן לרב יהושע אליהו ברוך, שכונה ר' שייע אליה שוחט, ושהיה מומחה באסטרונומיה, במתמטיקה ובעברית, ומחשובי חסידי בויאן, ולרבקה בת משה צבי הירש רזניק.
ברנשטיין למד בישיבת "תפארת ישראל" ואף על פי שלא בא מבית ציוני, הצטרף לחבורה של תלמידים ציוניים ששאפו לעלות לארץ ישראל.
בנוסף רכש לעצמו השכלה כללית, כפי שתיאר בזכרונותיו: "קראתי הרבה ספרים מן הספרות, הייתי אוטודידקט, והוספתי להשתלם במקצועות שונים מתוך קריאה" ותיאר משה קרונה: "שפע האינטלקט שהיה אצור בו לא בא מהשכלה פורמלית, כי אם מיגיעה עצמית בלתי פוסקת".
בשחר נעריו הצטרף להכשרה ציונית חקלאית, אך פרש ממנה בגלל שחבריה לא היו דתיים.
ביחד עם חבריו מישיבת "תפארת ישראל" פנה אל המזרחי בוורשה בבקשת סיוע לעלות לארץ ישראל וכמענה נשלחו להם 150 דולר להוצאות הנסיעה.
הם עברו לגליציה בה שהו בשנת תרפ"א, ובשנת תרפ"ב עלו כחלוצים לארץ ישראל.
בשעת עזיבתו את הבית רק אימו הייתה, אביו לא היה נוכח באותה שעה ולא הספיק להפרד ממנו.
עובדה זו ציערה אותו כל ימיו.
משהגיע לארץ ישראל התגורר בתל אביב, ושם התקרב לתנועת "אחדות ישראל" בראשות הרב שלמה אהרונסון ויצר קשרים עם "נצח ישראל", בראשות הרב, החוקר והסופר ר' אברהם אליהו הרכבי, וכן עם החוקר והסופר שאול פנחס רבינוביץ', על ידי הרב שלמה יוסף זוין, שהיה המזכיר ועורך עיתונה של תנועת "אחדות ישראל".
לאחר-מכן הלך עם קבוצת הנצי"ב, להתיישב בהר כנען, ומשם עברו לכפר חיטים, שם עבדו בתור פועלים.
תוך זמן קצר נקרא להיות פעיל בתנועת הפועל המזרחי בירושלים.
בימי הפילוג בתנועת "הפועל המזרחי" (תרפ"ה-תרפ"ז), הצטרף ל"פועל המזרחי השמאלי", והשתתף בכתב "האהלה", אשר לאחר מכן נעשה עורכו.
בתרפ"ו ייצג את "הפועל המזרחי השמאלי" בוועידה החקלאית של הסתדרות העובדים.
לאחר מאמציו של שמואל חיים לנדוי לאחד מחדש את "הפועל המזרחי", חזרו הוא וחלק מחבריו ל"פועל המזרחי" ושימש כעורכו של "נתיבה" (הביטאון של "הפועל המזרחי"), והיה גם שליח עבורם במדינות פולין, גליציה, אוסטריה, צ'כיה, הונגריה ובוקובינה.
בשנות ה-40 היה חבר הסיעה המרכזית "תורה ועבודה", בראשות משה שפירא.
לקראת הוועידה העשירית של הפועל המזרחי הקים את סיעת חזון והגשמה במטרה להאבק נגד משטר הסיעות.
אולם החוג זכה בהישגים דלים בלבד בוועידות של 1949 ו-1952 ומשטר הסיעות נותר על כנו.
בעת ייסוד הצופה, התמנה למזכיר המערכת, ותוך זמן מה לעורך.
בשנת תש"ח נבחר למרכז העולמי של "הפועל המזרחי", ועוד תפקידים מרכזיים רבים בהסתדרות הפועל המזרחי, וכנציג כנסת ישראל בוועד הלאומי.
בתש"י יצא לגייס כספים לקליטת המוני העולים.
ברנשטיין כתב מאמרים רבים, ומאמריו נאספו בספרים "יעוד ודרך" (רחוב בשם זה נקרא על שמו בתל אביב בפאתי שיכון הפועל המזרחי שם חי בשנותיו האחרונות) ו"במעגלי שעבוד וגאולה", ואף ערך את הספר "מפי ראשונים ואחרונים".
דבריו נקראו בעיון רב, ונאמרו עליו אמרות רבות כגון "תנועה שלימה מכל ארצות אירופה שבין שתי מלחמות העולם למדה והתעמקה והתחנכה לאור משנתו הרעיונות של ברנשטיין" או "דבריו נקראו מתוך עיון יתר ודיוק יתר...
דברים הכתובים בלשון נוחה לקריאה ולהבנה, בנויים על אדני הגיון בריא ומאוזנים יפה".
חברי "בני עקיבא" היו לומדים את דברי הגותו מתוך החוברת "הליכות", שבה היו מאמרים שלו ושל ש"ז שרגאי.
בשנותיו האחרונות, היה מרותק לביתו ומנותק מהפעילות בתנועה.
משה קרונה אמר עליו, "כל מי שהכיר אותו מקרוב...
ידע יפה כי לא זו בלבד שהאיש הוא נקי כפים ובר לבב אלא שהוא כל כֻלו מתכוון לשם שמים...
הכל בתנועה רחשו לו אימון כי ידעו שדבריו ודעותיו נובעים ממעיינות טהורים...
ענוותנות וצניעות היו אצלו לדברים שבטבע ממש."
נפטר בתל אביב בגיל 85, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
בעת הקמת מדינת ישראל, ראה זאת כהתגשמות חזון הציונות הדתית, אך עדיין הבדיל בין "ימות המשיח" ל"ביאת המשיח" ותמיד המשיך לקוות לגאולה השלמה.
הוא כתב כי "אין לעצום את העיניים מראות את נס הראשית, אמנם מכל הבחינות חייבים אנו לקרוא בקול גדול: המשיח עוד לא בא".
הוא נשא לאישה את אסתר לבית וילנר מגליציה, אף היא מחלוצות העלייה השלישית של הציונות הדתית, והתאלמן ממנה ב-1982. לזוג נולדו שתי בנות אשר נקראו בשמות שמייצגים את השקפתו הציונית של ברנשטיין: רוחמה וישראלית.
משפחתו התגוררה בירושלים, בתל אביב, בכפר אברהם שעל יד פתח תקווה ושוב בתל אביב, הכל לפי תפקידיו הציבוריים.
רבי ישעיה שטיינר (מכונה ר' ישעיה'לה מקרסטיר (קערעסטירער)) (ה'תרי"ב, 1852 – ג' באייר ה'תרפ"ה, 27 באפריל 1925) היה רב ואדמו"ר בעיירה קֶרֶסטוּר על יד מישקולץ שבהונגריה, מייסדה של חסידות קרסטיר.
נולד ב-1852 לרב משה והענטשא מרים שטיינר בכפר זָאבֱריו שליד ברדיוב (כיום בסלובקיה).
התייתם מאביו כאשר היה בן שלוש.
בגיל שתים עשרה אמו שלחה אותו לבית האדמו"ר רבי צבי הירש פרידמן מליסקא, אשר שלחו ללמוד בסמיהאלי.
לאחר חצי שנה חזר לליסקא ולמד שם כמה שנים, בהמשך אף מינה אותו הרבי מליסקא למשמשו.
בד' בניסן ה'תרל"ה נשא לאישה את שרה, בת הרב יצחק יונה וויינשטוק.
כל ימיו הקפיד לחתום כמשמשו של הרבי מליסקא.
כמו כן היה מתלמידי רבי חיים מצאנז, רבי מרדכי מנדבורנא, רבי שמואל פרנקל מדאראג ועוד.
נודע בעיקר כמכניס אורחים ובכך שהיה נותן צדקה לנזקקים.
כותבי תולדותיו כותבים שגם כשלא נותרה פרוטה בכיסו לווה כדי להמשיך לחלק.
בזיווג שני היה נשוי למרת שרה בת רבי משה שמעון ראטה אבד"ק דיורע בן רבי יואל צבי ראטה אבד"ק חוסט.
שבעה מתוך שנים עשר ילדיו נפטרו בחייו.
הילדים שנותרו לו היו: רבי אברהם; קריינטשע אשת רבי שמואל גרוס רבה של קרולי; רבקה פייגא אשת הרב ראובן חיים קליין רבה של סונינה ; רחל אשת רבי ישראל אברהם אלתר לנדא רבה של עדלין ומחבר הספר "בית ישראל".
בנו רבי אברהם מילא את מקומו כאדמו"ר.
כיהן פחות משנתיים עד פטירתו בי"ח באדר א' תרפ"ז (1927).
אחד מחתניו היה רבי מנחם מנדל כהנא, אדמו"ר מהומנא.
את מקומו של רבי אברהם מילא חתנו, רבי מאיר יוסף רובין (בן רבי ברוך מבריזדוביץ).
נספה ב-1944 (ט"ו בסיוון תש"ד) במחנה הריכוז אושוויץ.
את מקומו של רבי מאיר יוסף מילא בנו אחר השואה, רבי מנחם מענדל רובין לזמן קצר ,הוא היה הבכור, אז אחר השואה הוא חיפש שידוך לאחיו הצעיר, ר' בעריש חתן הרב חיים מייזליש אב"ד סרוואש.
ומסר הרבנות לאחיו הצעיר ר בעריש על ידי בקשת חתנו הרב מייזליש כתנאי בשידוך, והיגר לארצות הברית שם כיהן כאדמו"ר מקרעסטיר.
את מקומו של רבי ישכר דב ממלא חתנו, רבי יצחק חיים זלטנרייך, אב"ד טשאקאווא בוויליאמסבורג, בורו פארק.
חתנו של רבי אברהם מקרעסטיר, רבי נפתלי גרוס (בן רבי רפאל מברבשט) כיהן כאדמו"ר בדברצין.
ניצל מהשואה ואחרי ייסורים הגיע לארצות הברית והקים בית כנסת בקראון הייטס, וכיהן בשם קרעסטיר-ברבשט.
התגורר תקופה בישראל ובסוף ימיו במיאמי.
בנו רבי ישעיה מילא את מקומו בוויליאמסבורג בשם קערסטיר-בערבשט והקים את בית מדרש "בני נפתלי ישעי" ע"ש אביו ר' נפתלי וזקינו ר' ישעיהל'ה .
נפטר בב' אדר א' תשע"ו, ומקום מנוחתו בבית החיים דקרית יואל מונרו צמוד לאהל אדמו"רי סאטמר.
לאחר פטירתו ללא ילדים, אין מי שימלא את מקומו.
בן נוסף, רבי יוקל, פתח בית כנסת במונסי ובמיאמי בשם קרסטיר-ברבשט.
בן שלישי, רבי רפאל (1928–2007), כיהן במיאמי וכיום מכהן בנו רבי חנניה יום טוב ליפא.
בנו של ר מנחם מענדיל רובין, ר ישעי רובין הקים בית המדרש בויליאמסבורג בשם קערעסטיר
הרב שלום קרויז, מחבר ספרי שות דברי שלום, חתנו של הרב ישראל אברהם אלטר לנדא אב"ד עדעלין חתנו של רבי ישעיה, הוא האדמו"ר מאודווארי-קערעסטיר בוויליאמסבורג.
בנו הרב שמואל דוד מילא מקומו.
בנו הרב אלטר קרויז הוא האדמו"ר קערעסטיר מאנסי.
בסביבות שנת 2010 נסלל ושוקם השביל המוביל אל ציונו, בשנת 2012–2013 שופץ והורחב האוהל שעל קברו על ידי צאצאיו בני ר מנחם מנדל.
החל מאמצע העשור השני של המאה ה־21 הפך קברו לאתר עלייה לרגל והמונים החלו לעלות לקברו, בפרט ביום השנה לפטירתו.
בנוסף רשת הכוללים 'תורת חסד' פתחו כולל מיוחד לע"נ
בנוסף, פתחו נכדיו משפחת רובין בתי הַכְנָסַת אורחים לאלפי יהודים המגיעים לפקוד את המקום מדי שנה ומספקים אוכל ושתייה לציבור 24 שעות ביממה במשך כל ימות השנה.
במקום אף קיימים בתי מדרש לתורה ולתפילה, ומקוואות טהרה.
גם הבית שבו התגורר ברחוב קושוט 67 משמש כבית הַכְנָסַת אורחים על ידי נכדיו משפחת רובין.
"ישיבת ישועת מרדכי" שבנחליאל קרויה גם על שמו.
במקביל, התפתח מנהג חלוקת מזון לעילוי נשמתו ביום פטירתו בסמוך לקברו ובריכוזים חסידיים,ומשנת ה'תשפ"ג התפשטו מוקדי החלוקה והוקמו מהם גם בכניסה לירושלים בסביבות גשר המיתרים.
מספר ארגוני חסד הוקמו לזכרו.
יש המשתמשים בתמונתו כסגולה לשמירה מפני עכברים, אך לסגולה זו אין כל מקור ואדרבה הוא התנגד נחרצות לעשיית תמונות מדמותו.
בשנת תשע"ט הוציא המלחין שמשון ניימן שיר על ר' ישעיה שהפך ללהיט.
בשנת 2019 הוציאה להקת זושא שיר עליו שנקרא "ר' שעילה".
ישעיהו אברך (15 ביוני 1912 – 21 בינואר 1988) היה מסאי, פובליציסט ומתרגם ישראלי.
אברך נולד בשנת 1912 בעיר קייב, בפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בירת אוקראינה).
הוריו חיים וחנה-רחל לבית איזנשטט מהעיר קובל (Kovel) שבווהלין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה השתכנו ההורים בקובל.
הוריו ואחותו הפעוטה נחמה נספו בשואה.
דודו, יוסף אברך, מורה ומחנך בגימנסיה תרבות נרצח על ידי הנאצים.
בתום לימודיו של ישעיהו בגימנסיה תרבות למד במכון למדעי היהדות שבעיר.
בוגר קן ה"שומר הצעיר" וההכשרה.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והתיישב בקיבוץ מרחביה.
עד פרוץ מלחמת העולם השנייה עסק בארץ בכתיבה ובעריכה.
במלחמה התנדב אברך לשורות הצבא הבריטי, במקביל להיותו קצין ההסברה של ארגון "ההגנה" וחבר מטה מחוז תל אביב של הארגון (כונה "אחימן").
לאחר קום המדינה שימש בצה"ל קצין חינוך של פיקוד מרכז בדרגת רב-סרן, ועם הקמת משרד החינוך והתרבות שימש בו בתפקידי מנהלה בכירים, האחרון שבהם כראש אגף תרבות.
בשנת 1953 התמנה אברך לראש המחלקה לספרות ולאמנות במסגרת הנהלת המרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות.
היה ביחד עם נתן אלתרמן וזאב יוסיפון בין יוזמי ומייסדי תל"ם, מפעל התיאטרון למעברות, שהביא את התיאטרון העברי לעולים החדשים במעברות.
בשנת 1959 עבר לשמש נציג ההסתדרות בצפון אמריקה.
עמד בראש משלחת ישראל לוועידה העולמית של אונסק"ו לחינוך מבוגרים, במונטריאול ב-1960 וכן שימש יועץ במשלחת ישראל ל בעצרת החמש-עשרה.
אברך שב לישראל עם מינויו לוועדה המרכזת של ההסתדרות, ובמסגרתה היה מייסד וראש המחלקה להשכלה גבוהה (1963–1984).
פועלו בתקופה זו כלל את ייסוד מפעל התיעוד בעל פה של תנועת העבודה, וכן היותו בין מייסדי המכון לחקרי עבודה ויו"ר הנהלת המכון.
עיסוקיה הרחבים של המחלקה בראשותו כללה גם את מתן חסות ללהקת "ענבל".
אברך כתב לאורך השנים בעיתון "דבר", פרסם מאות מאמרים ומסות בטורו הקבוע "מפנקס הזמן", ושימש חבר מזכירות המערכת.
אברך כתב לפרקים גם ב"מעריב", במוספים לספרות, בכתבי-עת ובקבצים שונים.
מאמריו הופיעו בשם העט : "יותם", "יואב", "אורח" ו"גיא".
פעילותו הציבורית כללה את תפקידיו כסגן יו"ר קרן תל אביב לספרות ולאמנות וחבר מועצת המנהלים של הוצאת "עם עובד".
באוניברסיטת חיפה הוא נמנה בין החוקרים בפקולטה למדעי הרוח.
אברך כיהן כיו"ר הוועד המנהל של "מוסד אלתרמן", יו"ר הוועד של המרכז לחקר יהדות פולין ומורשתה באוניברסיטת תל אביב.
היה חבר בקבוצת העורכים של זכרונות דוד בן-גוריון.
אברך פרש מתפקידו בהסתדרות בשנת 1984.
אברך נפטר בשנת 1988 והובא לקבורה בבית העלמין קריית שאול.
היה נשוי לפולה, ילידת קלוסובה.
אחותו לובה עסקה בקומפוזיציה של מוזיקה קלה ועממית, הייתה חברה באקו"ם.
1975 - הוא זכה על פועלו בפרס סוקולוב
1980, פרס חיים גרינברג (, עבור ספרו "פרקי יותם")
1986 - ופרס ישראל למסאות ופובליציסטיקה עיתונאית (1986).
ספריו של אברך הועברו לאחר מותו לספריית קריית יעקב הרצוג בכפר סבא.
על שמו רחוב בעיר תל אביב.
הקיסר והרבי - מאת זלמן שניאור, הוצאת ציקא 1949.
שלום אש - רוח סער בספרות אידיש, מאת יצחק טורקוב, הוצאת עקד 1970.
השועל והענבים (על פי משלי אזופוס) מאת גיירמו פיגייראדו.
פרקי יותם (במבואי הפרקים: דב סדן; מבחר מסות ומאמרים שנתפרסמו בייחוד על עמודי עיתון דבר ובחתימתו "יותם ויואב") תל אביב: הוצאת עם עובד, תשל"ו, 1975 (יצא במהדורה נוספת בהוצאת דביר ב-1990).
בשולי דברים, תל אביב: דביר, תשנ"א-1991.
הרב ישעיהו אנגלרד (תרמ"ה – כ"ט באייר ה'תש"ב) היה רבה של סוסנוביץ שבפולין.
השתתף בוועידת היסוד של אגודת ישראל בקטוביץ בשנת תרע"ב (1912), והתבלט ביכולתו להדק קשרים בין הצדדים מארצות שונות, כולל רוסיה וגרמניה.
נולד בתרמ"ה (1885) בכפר שטשימישיץ.
למד אצל חותנו, רבי נתן נחום הכהן רבינוביץ, הרבי מקרימילוב, בנו של רבי אברהם ישכר הכהן מראדומסק שנודע בחיבורו החסידי "חסד לאברהם".
נבחר ברוב גדול כרבה של סוסנוביץ.
הרב אנגלרד טיפח בקהילה מוסדות חינוך וצדקה.
אזור סוסנוביץ היה הראשון לכיבוש הנאצי.
לעיר באו פליטים יהודיים רבים מהעיירות הסמוכות.
הרב אנגלרד אירחם בביתו, והשיג להם קורת גג ומזון.
הנהיג את הקהילה במשך כשלוש שנים תחת השלטון הנאצי.
בתקופה זו דאג שבני קהילתו ובני הקהילות הסמוכות ישלחו סיוע לבני קהילות ה"חסות", ובייחוד לגטו לודז', לשם נשלחו חבילות מזון רבות.
כשהחלו הגירושים מגטו סוסנוביץ, דרשו הגרמנים מהיודנראט רשימת יהודים המיועדים לגרוש.
הרב אנגלרד פסק בתוקף שאין למסור רשימה כזו, כיוון שאסור מדין תורה להסגיר אחים לידי מרצחים.
ראש היודנראט כעס על כך, והחליט לנקום ברב וצירף את הרב ומשפחתו לרשימת המגורשים.
אחרי שהרב הועלה לרכבת התחרט ראש היודנראט וביקש להורידו מהרכבת, אולם הרב סירב להינצל באומרו כי במקומו עלולים לשלוח יהודי אחר וזה אסור על פי דין.
משנתמלאו קרונות המשא, השמיע הרב באוזני אחיו דברי עידוד וניחומים, והרכבת יצאה לדרכה לאושוויץ-בירקנאו, ושם נספה הרב עם רוב בני משפחתו ורבים מבני עדתו ומהסביבה בתש"ב.
בנו בכורו האדמו"ר רבי אברהם ישכר אנגלרד מראדזין.
בתו אלטע מרים, אשת רבי אברהם יצחק הלוי הולשטוק, רבה של מונדז'יוב שבמדינת פולין, בנו של רבי יחזקאל הלוי הולשטוק, האדמו"ר מאוסטרובצה.
בתו גיטל צירל, אשת רבי שמעון יחזקאל פרנקל רבה של קריית אונו.
בנו רבי יעקב אלימלך אנגלרד מסוסנוביץ.
ישעיהו גפני (נולד ב-1944 בניו יורק) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים ונשיאו לשעבר של המרכז האקדמי שלם.
ישעיהו גפני נולד בניו יורק ב-1944 וב-1958, בגיל 14, עלה לישראל לבדו.
למד באוניברסיטה העברית בחוג להיסטוריה של עם ישראל והתמחה בעת העתיקה.
סיים את התואר השני ב־1969 וקיבל את הדוקטורט ב־1978. עבודת הדוקטור בהנחייתו של שמואל ספראי עסקה בישיבות בבל.
מאחר שהחזיק גם בדרכון אמריקאי, נשלח על ידי "נתיב" לברית המועצות כדי ללמד יהדות ולחזק את המסר הציוני בין המורים לעברית ומסורבי העלייה.
יהדות בבל ומוסדותיה, ירושלים: הוצאת מרכז זלמן שזר, 1986
יהודי בבל בתקופת התלמוד: חיי החברה והרוח, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 1990.
קדושת החיים וחירוף הנפש: קובץ מאמרים לזכרו של אמיר יקותיאל, (עורכים: ישעיהו גפני ואביעזר רביצקי), ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשנ"ג 1992
מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני (כתב: מנחם שטרן, עורכים: ישעיהו גפני, משה דוד הר, משה עמית), ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשנ"א-1991.
יהודים ויהדות בימי בית שני, המשנה והתלמוד: מחקרים לכבודו של שמואל ספראי/ העורכים: אהרן אופנהיימר, ישעיהו גפני, מנחם שטרן, ירושלים, יד יצחק בן-צבי, תשנ"ג 1993.
היהודים בעולם ההלניסטי והרומי: מחקרים לזכרו של מנחם שטרן, (עורכים: אהרן אופנהיימר, ישעיהו גפני ודניאל שוורץ), ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, החברה ההיסטורית הישראלית, תשנ"ו-1996.
כהונה ומלוכה: יחסי דת ומדינה בישראל ובעמים - קובץ מאמרים, (עורכים ישעיהו גפני וגבריאל מוצקין), ירושלים: מרכז זלמן שזר, 1987
ארוס אירוסין ואיסורין (עורכים ישראל ברטל וישעיהו גפני), ירושלים 1998
קהל ישראל: השלטון העצמי היהודי לדורותיו.
מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי, תשס"א
ספר לכבודו אהרן אופנהיימר, מאיר בן שחר, ג'פרי הרמן (עורכים), בין בבל לארץ ישראל: שי לישעיהו גפני, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשע"ז 2016.
חבר במערכת JSIJ - כתב עת אלקטרוני למדעי היהדות
חבר מערכת אוקימתא - כתב עת שפיט העוסק במגוון ההיבטים השונים של ספרות חז"ל על כל אגפיה והספרות הרבנית.
חבר בהנהלת האיגוד לפרשנות התלמוד
חבר בהנהלת החברה ההיסטורית הישראלית
חבר בוועדה המייעצת של "סגולה", מגזין להיסטוריה יהודית.
נשוי לנעמי גפני, ציירת ואמנית, בתו של יעקב בר-אור, ולהם ארבעה ילדים, ביניהם ההיסטוריון ד"ר ראובן גפני חוקר וסופר וחנן גפני, חוקר.
ישעיהו בר-אור (נולד ב-1 ביוני 1954) הוא מדען ישראלי, מומחה לאיכות הסביבה.
בשנים 2005–2010 שימש כמדען הראשי במשרד להגנת הסביבה, ובשנים 2010 - 2014 שימש כסמנכ"ל ענף משאבי טבע במשרד להגנת הסביבה.
הוא עוסק כיום בייעוץ סביבתי עצמאי.
נולד בישראל לשרלוטה (חיה) ויעקב בר-אור.
ב-1991 מונה לראש אגף מים ונחלים במשרד להגנת הסביבה (אז "המשרד לאיכות הסביבה").
בשנת 2004 מונה למדען הראשי של המשרד, וב־2010 לסמנכ"ל משאבי טבע במשרד.
בסוף 2014 פרש מהמשרד ועוסק כיום בייעוץ סביבתי.
בר-אור משתתף בוועידות וכנסים בינלאומיים וארציים רבים בנושאי הגנת הסביבה.
בעקבות השרפה בכרמל בדצמבר 2010 הקים בר-אור צוותים מקצועיים שעסקו בדרכים לשיקום הכרמל.
בשנת 2011 ערך בר-אור את הדו"ח "איכות הסביבה בישראל: מדדים, נתונים ומגמות, 2010" של המשרד להגנת הסביבה, המציג תמונת מצב כללית של איכות הסביבה בישראל.
ב־2012 הוקמה המינהלה לשיקום קרקעית נחל הקישון, וד"ר בר-אור עמד בראשה.
מטרת המינהלה הייתה לגבש את הדרישות וההנחיות המקצועיות לשיקום וטיהור קרקעית הקישון, לסייע בניסוח המכרז הבינלאומי שהתפרסם לביצוע העבודות, ולסייע בבחירת החברה הזוכה בהתאם לדרישות המכרז.
ד"ר בר-אור פרסם מאמרים רבים על איכות המים בנחלי ישראל, ואף הציע תקנים לאיכות מים רצויה בנחלי החוף.
כמו כן פרסם מאמרים על איכות המים במאגרי קולחים בישראל והשלכותיהם הסביבתיות.
ד"ר בר-אור פרסם מחקר לפיו תוכניות ההתפלה שצפויות להגדיל את היצע המים של מדינת ישראל לא יצליחו למלא את המחסור הצפוי במים, זאת בשל שינוי האקלים, זיהום המאגרים ותהליכי העיור המואץ.
לפי ממצאי המחקר, מגמת הטמפרטורה העתידית היא של התחממות שתוביל לירידה בכמות המשקעים ולהתייבשות.
הוא ביסס את מחקרו על תצפיות שנערכו באזור אגן הים התיכון בחמישים השנים האחרונות.
בר-אור הביע תמיכה באופציה של הקמת תחנת כוח גרעינית בישראל כמקור אנרגיה עבור משק החשמל בישראל.
חבר מליאת רשות הטבע והגנים
חבר המועצה הציבורית לסטטיסטיקה שעל יד הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה
יו"ר ועדת ההיגוי להקמת משכן אוספי הטבע באוניברסיטת תל אביב
בר-אור נשוי לציפורה אשווגה, בת למשפחה יוצאת גרמניה מקיבוץ חפץ חיים.
הוא תושב שילה, ואב לשישה.
בתו ברוריה נשואה לגיא ארצי, נכדו החוזר בתשובה של רפאל איתן, והם משתייכים לקהילה החרדית באופקים.
אחותו של בר-אור היא הציירת נעמי גפני, אשת ההיסטוריון פרופ' ישעיהו גפני.
ישעיהו בֶּרשַדסקי (דומָאשֶביצקי) (י' בחשוון תרל"ב, 25 באוקטובר 1871, הכפר זימושטי, ליד דרצ'ין מחוז סלונים (פלך גרודנה), האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – י' באדר תרס"ח, 12 בפברואר 1908, ורשה) היה סופר עברי בתקופת התחייה.
ברשדסקי נולד כישעיהו דומשביצקי (דומשיוויצקי), בנו של שמעון דומשביצקי, בסתיו 1871 בזמושץ שבפלך גרודנה של האימפריה הרוסית (ברוסיה הלבנה).
גדל בכפר, ולמד אצל מורים פרטיים.
עסק בהוראה ופרסם סיפורים רבים ורשימות כשעליהם חתם בשמות עט שונים.
ב-1899 (תרנ"ט) חיבר את הרומן המודרני העברי הראשון: "באין מטרה", שמשויך לזרם "המהלך החדש" בספרות העברית.
הוא עבד שנים רבות בעיתונים "המליץ" ו"המגיד".
כעבור שמונה שנים שבהן היה חולה בשחפת, נפטר בוורשה ב-1908, בן 36 במותו.
כתב עליו בן אביגדור: "עיקר כחו של ברשדסקי היה בתיאורי הפנימיות של הדברים, הנפשות והמעשים, בנתוח הפסיכולוגי החודר של המוחות ושל הלבבות.
במקצוע הזה אין דומה לו בספרותנו הספורית.
עינו החדה סוקרת את כל הקמטים הנסתרים שבמוח ואת הזעזועים היותר נעלמים של הלב, ועל הכל הוא שופך את אורו, את הבהירות ואת ההבנה העמוקה".
טפוסים וצללים: תמונות וציורים, פייטרקוב – ורשה: תושיה (ביבליותיקה עברית), תר"ס 1899–1902. (2 כרכים)
באין מטרה: רומן מחיי המפלגה הבינונית בישראל, ורשה: תושיה (ביבליותיקה עברית), תרנ"ט.
נגד הזרם: רומן, פייטרקוב – ורשה: תושיה (ביבליותיקה עברית), תרס"א 1901. (4 כרכים)
כתבים אחרונים; תולדותיו מאת פ.
ברשדסקי בתור אדם ובתור מספר" מאת בן אביגדור, ורשה: תושיה (ביבליותיקה גדולה), תר"ע.
באין מטרה: רומאן; ההדיר והוסיף מבוא יוסף אבן, ירושלים: מוסד ביאליק (ספרית דורות), תשכ"ח 1967.
ישעיהו (שייקה) בָּרֶקֶת (נולד ב-1935) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד מחלקת המודיעין בחיל האוויר במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה ועוזר הנספח הצבאי בוושינגטון במלחמת יום הכיפורים.
ברקת נולד בפולין כישעיהו ברודר, כתינוק עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
גדל בירושלים ובשכונת פלורנטין שבתל אביב.
כנער שימש מקשר בין ארגון "ההגנה" בו שירת אביו לבין ארגון הלח"י בו שירת גיסו (אליהו אלוני) וזכה לכינוי המחתרתי "פגניני".
למד מכונאות מטוסים בבית הספר מכס פיין ובגיל 16 קיבל רישיון טיס אזרחי אחרי הכשרה בקלוב התעופה לישראל.
התגייס לצה"ל וסיים כחניך מצטיין במגמת קרב את קורס טיס מס' 8, בהמשך יצא לקורס מדריכי טיסה.
במלחמת סיני שימש קצין המבצעים של בסיס חצור ולחם כטייס אוראגן במסגרת טייסת 113 בפיקודו של מוטי הוד.
במהלך שירותו פיקד על טייסת 117, הטיס מטוסי ספיטפייר, מטאור, אוראגן, מיסטר והרווארד והשתתף בניסיונות היירוט של מטוסי הריגול האמריקאים מדגם לוקהיד U-2.
לאחר לימודי תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, מונה ב-1965 לראש ענף 4 מודיעין במטה חיל האוויר.
הוא היה ממתכנני מבצע יהלום במסגרתו ערק טייס חיל האוויר העיראקי, מוניר רדפא עם מטוס מיג 21 לישראל.
ברקת קיבל לידיו מכתב שהעביר רדפא ל"מוסד" וקבע שיש מקום לשתף פעולה עמו.
עוד בטרם העריקה, הוברח רדפא לביקור בישראל וברקת ערך לו סיור על מנת שיכיר את נתיבי התעופה ונקבעו דרכי התקשרות.
בתקופת כהונתו של ברקת בראש הענף הורחבה מאוד פעילותו והוכנה התשתית המודיעינית למבצע מוקד בו חוסלה היכולת המבצעית של חילות האוויר הערבים במלחמת ששת הימים.
טרם המלחמה נפגש, בעודו במדים, עם משה דיין ועם מנחם בגין, ועדכן אותם בהתפתחויות.
זאת עוד בטרם הצטרפו לממשלת אחדות לאומית, שהוקמה ימים אחדים לפני המלחמה.
לאחר המלחמה קודם ברקת לדרגת אלוף-משנה והמשיך לכהן במחלקת המודיעין של החיל במלחמת ההתשה בה רוכזו מאמצים רבים להספקת מטרות איכות ומיפוי מערכי טילי קרקע-אוויר במצרים.
כמו כן זוהתה יחידת המכ"ם המתקדם P-12, שהובאה לישראל במבצע תרנגול 53. ביולי 1970 הוחלף על ידי שמואל שפר, והוא מונה למפקד בסיס חצרים.
בתקופתו הוקמה בבסיס טייסת 107 כטייסת מטוסי F-4 פנטום בפיקודו של יפתח ספקטור.
לאחר רצח ג'ו אלון מונה ברקת למחליפו כנספח אווירי בארצות הברית בדרגת תת-אלוף.
הוא כיהן בתפקיד בתקופת מלחמת יום הכיפורים.
לאחר המלחמה שימש כממלא מקום הנספח הצבאי בוושינגטון עד למינויו של אברהם אדן.
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף למפלגת "שלומציון" בראשותו של אריאל שרון.
במשך שנים רבות שימש נציג המספנה הגרמנית המייצרת את הצוללות מסדרת דולפין והצוללות מסדרת דולפין AIP מול מערכת הביטחון.
ב-2009 החליף אותו מיקי גנור.
נסיבות החלפתו בגנור שנויות במחלוקת ועומדות במרכז תיק 3000. ברקת העיד שרק הלחצים של גנור ושל אליעזר מרום הביאו להדחתו בכדי שהעמלות על המכירות יעברו לגנור במקום לברקת.
אלא שביוני 2023 עדותו של מנכ"ל טיסנקרופ וולטר פרייטג הציגה לבית המשפט גרסה אחרת שעל פיה המחלוקות בין ברקת לחברה התחילו עוד לפני 2009 עת דרש להעביר את שכרו לחשבונות בהולנד לשם הפחתת תשלום המס לישראל.
בנוסף, ברקת כבר החל לחפש חברות אחרות לייצוג.
באחת מהן ATLAS CORP הוא תיווך עסקה למכירת חלקי חילוף לצוללות, אלא שאטלס היא חברת-בת של טיסנקרופ ודבר התיווך הכפול התגלה, ואז פרייטג החליט על סיום העסקתו.
ברקת נשוי למרים ששירתה ביחידת הבקרה של חיל האוויר, לזוג שלושה ילדים, מתגוררים ברמת השרון.
ישעיהו (שייע) גזית (שוורצמן) (9 בדצמבר 1925 - 15 בפברואר 2005) היה קצין בדרגת אלוף-משנה בצה"ל, מראשוני טייסי חיל האוויר הישראלי.
גזית נולד בשייח' אבריק, לבלה ואליעזר שוורצמן.
בעקבות מאורעות תרפ"ט עברה משפחתו לחיפה בה הקים אביו חברה למוניות.
גזית למד בבסמ"ת ובמקביל עבד בבית יציקה ובמוסך.
כנער הצטרף לקלוב התעופה לישראל ועסק בדאייה.
ב-1946 עבר קורס טיסה בחברת אווירון בשדה התעופה רמלה.
בתחילת 1947 הוא התגייס יחד עם טיבי בן-שחר ומאיר רוף לשירות האוויר של ארגון ההגנה ושירת כטייס בטייסת א.
באפריל 1948 נשלח במסגרת קבוצה של 11 טייסים לקורס טיסה קרבית בצ'כוסלובקיה, מתוכם נבחרו ארבעה: גזית, דני שפירא, מוטי הוד וטיבי בן-שחר לעבור הסמכה להטסת ספיטפייר.
בשובם לישראל עברו קורס טיס מתקדם בבסיס סירקין (שכונה לימים "קורס מינוס 2") ובמרץ 1949 זכו הארבעה לכנפי הטיס הראשונות של חיל האוויר כשגזית הוא הראשון בהם, וכן דרגות פקד אוויר (המקבילות לסגן משנה).
לאחר הקורס נותר להדריך בבית הספר לטיסה ופיקד על טייסת "ראשוני" (טייסת 138).
ביולי 1951 מונה למפקד טייסת תעופה בבסיס רמת דוד (והיה למעשה סגן מפקד הבסיס), ובספטמבר 1951 מונה למפקד טייסת 105, טייסת קא"ם (קורס אימון מבצעי).
הוא עשה הסבה להטסת מטוסי מוסקיטו, ובאוקטובר 1952 מונה במקביל להיותו סגן מפקד הבסיס גם למפקד טייסת 109. בפברואר 1953 עבר למטה חיל האוויר, ולאחר מכן חזר לפקד על טייסת 109. בתקופתו הוקם גף הצילום של הטייסת, והיא השתתפה בגיחות צילום ומיפוי רבות בסיני.
הוא שירת במטה החיל בענף המבצעים מדור ב' (תכנון), שעסק בהכנות לקראת מבצע קדש ומבצע שחרית (הבאת המיסטרים מצרפת לישראל) והיה אחראי על מבצע אביבה (הבאת 23 מטוסי דקוטה מצרפת לישראל).
ב-1957 מונה על ידי דן טולקובסקי למדריך ראשי בבית הספר לטיסה, גזית שהיה מעוניין לקבל פיקוד על טייסת מטוסי הווטור החדשים, החליט לפרוש משירות הקבע עד שטולקובסקי שכנעו להישאר כמפקד בית הספר.
הוא שירת בתפקיד עד פברואר 1960. בתחילת כהונתו מנה קורס הטיס 17 חניכים בלבד (מהם סיים רק אחד), גזית פעל להעלות את הביקוש לקורס בקרב תלמידי התיכון וקורס הטיס של 1958 נפתח עם 80 חניכים מהם סיימו 25, המספר הגדול ביותר עד אז בחיל האוויר.
בתפקידו הבא שימש יועץ צבאי באתיופיה, מונה לראש להק ההדרכה (אוויר 5) במטה חיל האוויר וסייע בהקמת חיל האוויר של אוגנדה.
במאי 1965 מונה למפקד בסיס תל נוף ושירת בתפקיד עד מאי 1967. לאחר שלא קודם לתפקיד סגן מפקד חיל האוויר, נשלח לצרפת ושימש סגן ראש משלחת הרכש של משרד הביטחון.
אחרי שחרורו עבד כקברניט בחברת ארקיע עד פרישתו ב-1990. בתקופה זו הקים את חברת התעופה הלאומית של סווזילנד.
היה נשוי לזהבה (1927-1994) שהייתה לוחמת בהגנה וקצינה בחטיבת קרייתי, ואב לשני בנים, אהוד ורן.
רבי ישעיהו מרדכי בָּאסָאן (נקרא גם באסאני ובאסאנו (Bassani, Bassano); ה'תל"ג 1673 (בערך), ורונה - ב' בניסן ה'תצ"ט, 1739, רג'ו אמיליה) היה רב איטלקי ומשורר מחכמי יהדות איטליה בראשית המאה ה-18, רבן של פדובה ושל רֶג'וֹ אמיליה (ריגיו), ורבו של רמח"ל.
ישעיהו באסאן, בנו של הרב ישראל חזקיהו באסאן, נולד בוורונה בערך בשנת 1673. למד במנטובה אצל רבי משה זכות (הרמ"ז), ולאחר פטירתו בראשית שנת ה'תנ"ח (1697) המשיך בלימודיו אצל רבי יהודה בריאל, חבר בית הדין במנטובה וראש ישיבה בה.
לאחר שנסמך לרבנות בידי חכמי מנטובה, חזר לוורונה ולמד בישיבתו של הרב מרדכי באסאן.
בשנת 1701 נישא ליוכבד בת רבי בנימין הכהן ויטאלי (הרב"ך), רבה של רג'ו אמיליה (ריגיו), שהיה חתנו של רבו הרמ"ז.
חותנו הסמיך אותו אף הוא לרבנות, ורבי ישעיה באסאן השתקע ברג'ו אמיליה.
בין 1715–1723 התגורר בפדובה, ושימש כרב בישיבה המקומית, שבה היה רבו של בן העיר רמח"ל, וחכמים נוספים.
בזמן הפולמוס שהתנהל באיטליה נגד רמח"ל, היה רבו ישעיהו באסאן למגינו העיקרי; ניהל תכתובות עם רבני חו"ל המעורבים בפרשה, ואף הואשם בחיפוי על תלמידו.
לדעת מאיר בניהו, רבי ישעיה באסאן הוא זה שאסף ושימר את האגרות העוסקות בפולמוס רמח"ל, המשמשות למחקר הפולמוס עד ימינו.
בשנת ה'תפ"ג (1723), חזר לרג'ו אמיליה, לעזרת חותנו בניהול ענייני הרבנות בעיר.
לאחר פטירת חמיו בטבת ה'ת"צ (תחילת 1730) התמנה לרבה של העיר במקומו, תפקיד בו כיהן עד פטירתו.
בשנתיים האחרונות לחייו חלה ובמשך שנה שהה בוורונה לצורך טיפולים רפואיים, הוא חזר לעירו ונפטר בה בב' בניסן ה'תצ"ט (1739).
ברבנות העיר החליף אותו רבי שמשון חיים נחמני.
בנו הרב ישראל בנימין באסאן (1701–1790) היה מהבולטים שבמשוררים היהודים-איטלקים בתקופתו, ולאחר פטירתו התמנה תחתיו כרבה של רג'ו אמיליה.
גיסו היה הרב מנשה יהושע פאדובה, רבה של מודנה ובנו של הרב יהודה מצליח פאדובה.
רבי ישעיהו באסאן כתב תשובות רבות לקהילות בכל רחבי איטליה, רבות מהן נדפסו בספר השו"ת שלו "לחמי תודה", שראה אור בתור הכרך השני של הספר "תודת שלמים" שהדפיס בנו רבי ישראל בנימין באסאן (ונציה תק"א; כרך א', "זבחי תודה", הוא חידושי הר"ן למסכת נידה).
אחרות השתמרו בספרי רבני דורו כמו האנציקלופדיה ההלכתית "פחד יצחק" של רבי יצחק למפרונטי, וספרי שו"ת שונים.
כמו רבים מחכמי איטליה, רבי ישעיהו באסאן היה גם משורר.
הוא חיבר קינה על פטירת חמיו הרב"ך, וגם פיוטים שונים, בהם: "גדול ים", "האל בברוא", "שאהבה נפשי", ו"שאו זמרה".
רוב יצירתו נשארה בכתובים, ומרבית כתבי היד קיימים בספריות ציבוריות כמו ספריית בית המדרש לרבנים באמריקה.
אמרי יושר - שו"ת, חידושים על הש"ס, דרשות
הגהות וחידושים על מסכתות הש"ס
כור לזהב - הגהות והערות על הספר "הליכות אלי" של רבי שלמה אלגאזי
ישעיהו (שייקה) ארז (נולד ב־1939) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, כיהן כראש המנהל האזרחי ברצועת עזה וביהודה ושומרון.
ארז נולד ב־1939 בתל אביב.
ארז התגייס לצה"ל ב-1958 ושירת כלוחם בחטיבת גולני.
לאחר קורס קצינים מונה למפקד מחלקה בסיירת שקד.
ב-1963 מונה להקים מחדש את סיירת אגוז כיחידת ביטחון שוטף בפיקוד הצפון ופיקד עליה עד יוני 1965. בתקופת מלחמת ששת הימים פיקד על יחידת מודיעין בפיקוד המרכז.
לאחר מכן שירת כסגן מפקד סיירת חרוב וכקצין אג"ם של חטיבת הבקעה בתקופת המרדפים.
ב-1972 נשלח לאתיופיה כיועץ צבאי.
ב-1975 מונה למפקד רצועת עזה ולאחר מכן שירת כמושל הצבאי של אזור צפון סיני.
ב-1977 מונה למפקד עוצבת ברעם ופיקד על החטיבה במהלך מבצע ליטני.
בתקופת מלחמת לבנון שירת כסגנו של דוד מימון מפקד יחידת הקישור ללבנון, שהיה אחראי על הסיוע האזרחי במדינה.
ב־1985 מונה לראש המנהל האזרחי ברצועת עזה ובאוקטובר 1987 מונה לראש המנהל האזרחי ביהודה ושומרון, תפקיד אותו מילא מהאינתיפאדה הראשונה ועד אפריל 1991.
בספטמבר 1995 מונה ארז למנכ"ל רשות שמורות הטבע וב-2002 מונה לחבר מליאת רשות הטבע והגנים.
ישעיהו אלבאום (צמבאי; 1930 – 17 בפברואר 1992) היה שחיין ישראלי, אלוף ישראל (לשנת 1952) ושיאן ישראל בשחייה.
אלבאום נולד בגרמניה ועלה ארצה עם משפחתו כשהיה בן 3. בשנת 1947 התגייס לגדוד השלישי של הפלמ"ח.
התאמן בקבוצת ברית מכבים עתיד.
בתחרות פתיחת העונה בשחייה שנערכה בבריכת השחייה "גלי גיל" שברמת גן באוגוסט 1948 זכה אלבאום במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:08.0 דקות, אחרי חברו לקבוצה איתן פרויד (1:07.2 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1950 זכה אלבאום במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם איתן פרויד, נחום בוך וארנון טורין בתוצאה של 10:07.6 דקות, לפני אוסטריה והודו.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1952, זכה אלבאום במדליית זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 5:27.9 דקות, שיפור לשיא בן ה-13 שנים של פאול ואגו ממכבי חיפה, לפני ארנון טורין מהפועל חיפה (5:36.2 דקות) ונחום בוך חברו לקבוצה (5:43.4 דקות).
שיא זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי יורם מנדלבאום (5:23.5 דקות).
בשנת 1997 זכה אלבאום בעיטור מכבי ישראל במכביה ה-15.
אילן נולד באוסטריה ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1935. אביו היה משה אילן, שהיה נשיא בית הכנסת המרכזי בהדר הכרמל.
למד במדרשיית "נעם" פרדס חנה במחזור א'.
בין השנים 1952–1960 למד ב"טכניון" בחיפה לימודי ארכיטקטורה לתואר ראשון ושני, וסיים בהצטיינות.
בשנת 1962 התמנה למרצה בסגל האקדמי של הטכניון ובשנת 1966 מונה למרצה בכיר.
גר ברובע היהודי בעיר העתיקה, בשכנות לאדריכל יוסף שנברגר.
אילן עסק רבות בנושא הארכיטקטורה בהגות היהודית ("תפיסת החלל הארכיטקטוני במחשבה ההלכתית במשנה ובתלמוד, 1962", "המוחשי והמופשט בארכיטקטורה במשנה ובתלמוד, 1974" ועוד).
אילן היה פעיל גם בפעילות ציבורית שאינה אקדמית.
בשנת 1970 היה חבר בוועד המנהל של אוניברסיטת בר-אילן, היה חבר בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה במחוז חיפה בשנת 1970 וחבר בוועד הארצי של איגוד הארכיטקטים.
אילן תכנן מגוון רחב של מבנים, בהם: בתי ספר, בתי תרבות, בתי כנסת, בתי ספר גבוהים, ופרויקטים עבור משרד הביטחון.
בניין הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט, חיפה (יחד עם אריה פרייברגר)
בניין המכון למדעי היהדות והפקולטה למשפטים, אוניברסיטת בר-אילן
1981 – מפקדת פיקוד הצפון
1982 – בסיסי שריון ברמת הגולן
המרכז העולמי של חסידות גור
המרכז העולמי של חסידות נדבורנה, בבני ברק
ישיבת שילה, שילה (לא הושלם)
בית הכנסת לנוער בקריית מוצקין
בית הכנסת אליהו הנביא באחוזה, חיפה
בית הכנסת המרכזי בקריית אונו
בית הכנסת (כיום ישיבה) בשכונת עין הים, חיפה
בית הכנסת המרכזי ברוממה, חיפה
בית הכנסת המרכזי בהר נוף, ירושלים.
"תפיסת החלל הארכיטקטוני במחשבה ההלכתית במשנה ובתלמוד", 1962.
"השלכות חברתיות של שיקום עירוני: בתי הכנסת האתניים בואדי סליב ותפקידם החברתי", (יחד עם משה חזני), 1970.
"חלל מגורים אפקטיבי וחלל מגורים לכאורה: החלל האינטרא-דורמלי", 1970.
"22 עיירות פיתוח: בדיקת הצדקת קיומן", 1970.
"אבחון תמורות חברתיות בעקבות שיקום משכנות עוני", 1971.
"שיקום משכנות עוני בישראל: רמת השירותים לפני השיקום ואחריו", 1972.
"ארכיטקטורה ויישומיה – חדש לעומת ישן", הארץ, תרבות וספרות, 1.1.1971.
"ירושלים: מרכז עסקים ראשי", הארץ, תרבות וספרות, 19.2.1971.
"יפיפיותו של יפת באוהלי שם", הארץ, תרבות וספרות, 19.3.1971.
"הקיפאון בארכיטקטורה יהודית בארץ ישראל לאחר חורבן בית שני", 1974.
"מקדש הורדוס ומקדש חוניו – מניעים ותפיסות", 1974.
"סימון גאביל – לדמותו של ארכיטקט בן דורנו" 1974.
"בית הכנסת – הגדרות ותפיסות בתכנון", בתוך ספר "מקדש מעט".
1960 – מרכז הסטודנטים בטכניון – מקום ראשון.
1960 – בית הכנסת המרכזי בנצרת – מקום שני.
1961 – בית תרבות ומרכז חברתי בקרית ביאליק – מקום ראשון.
1962 – בית הכנסת אליהו הנביא באחוזה, חיפה – מקום ראשון.
1962 – בית תרבות ע"ש הנס מולר – קריית אתא – מקום ראשון.
נולד בקורפו שביוון, בשם ישעיהו אליה, למלכה (לבית בללי) ולאברהם אליה, אח לשבתאי, למשה, למתתיהו, ליוסף, למטילדה, למזל, לאסתר ולדוד.
קיבל חינוך מסורתי, למד בתלמוד תורה, היה פעיל בארגוני הנוער הציוני בעירו.
אליהו שלט במספר שפות: עברית, איטלקית, יוונית, צרפתית וגרמנית.
בשנת 1911 יצא ללימודי רפואה באנקונה שבאיטליה, והמשיך במצרים.
בשנת 1914 עלה לארץ ישראל, אבל יצא להמשיך בלימודי הרפואה בברלין, באוניברסיטת הומבולדט, אותם סיים בשנת 1917.
בשנים 1916-1915 עבד כסטודנט בבית חולים צבאי בפלאואן שבגרמניה.
בשנת 1918 חזר לארץ ישראל.
לאחר מספר שנים היה הראשון שפתח מכון צילום רנטגן בתל אביב, בשדרות רוטשילד בבית הסמוך לבית בפינת רחוב הרצל.
המכון היה מצויד במכשור מודרני, כלל מכונת צילום רנטגן לצורך אבחונים, שתשליליה פותחו במקום.
בין הטיפולים שניתנו במכון הרנטגן, בשנות העשרים של המאה ה-20, היה טיפול הקרנות ב"גלי רנטגן" לחולי גזזת, שהייתה שכיחה באותה העת אצל ילדים ונוער בתל אביב.
בשנות החמישים, לאחר שחלה, העביר את מכשור הרנטגן לקופת חולים לאומית.
בשנות העשרים של המאה ה-20 שינה את שם משפחתו מאליה (Elia) לאליהו, יחד עם אחיו.
בשנת 1921 נתן יד לד"ר יהודה ליב מטמון כהן, ממנהלי הגמנסיה העברית הרצליה להגשים את תוכניתו שהכריז עליה עוד בשנת 1913 להקים "עיר גנים" (רמת גן), על שטח קרקע שנרכשה מעבר לנחל מוסררה.
במרכז המועצה המקומית בנה ד"ר אליהו את דירתו.
על נחלתו בת 5 הדונמים, בשכונת "פרדס גפן", ברמת גן גידל צמחי רפואה שונים והיה מביא מרפא לחולים רבים.
אליהו חקר את תורת הריפוי באמצעות שימוש בצמחי מרפא (הרבולוגיה) של ארץ ישראל.
בשנות העשרים של המאה העשרים נשא לאשה את פנינה לבית זלבר, אך הנישואין לא עלו יפה.
ב-1926 השתתף בכנוס הרנטגני המדעי הראשון בארץ-ישראל.
אליהו היה מפעילי ומייסדי "מגן דוד אדום" ו"מכבי אש".
דאג לרכישת האמבולנס הראשון ברמת גן.
אליהו היה פעיל בלשכת בני-ברית.
אליהו היה איש התנועה הרוויזיוניסטית.
ב-15 בנובמבר 1937 היה אחד מ-45 עצורים מינהלתיים שנשלחו על ידי שלטונות המנדט הבריטי לכלא עכו.
בין העצורים היו ערי ז'בוטינסקי ואב"א אחימאיר.
השלטונות נאלצו לשחררם לאחר מספר חודשים.
בשנים 1938–1950 היה אליהו חבר מועצת העירייה וסגנו של ראש העיר אברהם קריניצי.
נפטר ב-1965. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
על שמו רחוב וגן ברמת גן..
אחיו של ישעיהו: מתתיהו ויוסף אליהו הוציאו לאור את גלויות האחים אליהו בארץ ישראל המנדטורית, מראשית שנות העשרים עד 1939.
ישעיהו אליהו, "הריפוי לפטרת הראש בקרני רנטגן", הרפואה, ב', תרפ"ח, 1928, עמודים 87-88.
ישעיהו (שי) ארקין (נולד ב-1965) הוא פרופסור מן המניין לביוכימיה, חוקר במכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן ומחזיק הקתדרה לביוכימיה מבנית על שם ארתור לג'ואה באוניברסיטה העברית.
משנת 2009 ועד שנת 2017 כיהן כסגן נשיא למחקר ופיתוח ויו"ר הרשות למחקר ופיתוח באוניברסיטה העברית.
ישעיהו ארקין נולד בתל אביב, נצר למשפחת ארקין ממקימי מזכרת בתיה.
אחרי שירות צבאי כלוחם, החל את לימודיו האקדמיים בפקולטה לחקלאות ברחובות של האוניברסיטה העברית שבה למד שנתיים בחוג למדעי בעלי חיים.
את השנה השלישית והאחרונה בלימודי הבוגר למד בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1989 החל את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת ייל בתחום הביופיזיקה המולקולרית וביוכימיה תחת הנחייתם של פרופ' דון אנגלמן וסטיבן סמית'.
את הכשרת הבתר דוקטורט שלו ערך בקבוצתו של פרופ' אקסל ברונגר לתקופה של כשנה וחצי.
את משרתו האקדמית הראשונה קיבל בשנת 1997 במחלקה לביוכימיה באוניברסיטת קיימברידג' שבה שימש כאיש סגל קרוב לארבע שנים.
בשנת 2000 חזר לישראל כפרופסור חבר במחלקה לכימיה ביולוגית במכון למדעי החיים על שם אלכסנדר סילברמן של האוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 2005 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 2005 יצא לשבתון של שנתיים בחברת D.E.
Shaw Research העוסקת בדינמיקה מולקולרית.
בשנת 2008 נבחר לעמוד בראש מכון סילברמן למדעי החיים ובשנת 2009 נבחר לכהן כסגן נשיא למחקר ופיתוח של האוניברסיטה העברית.
מתוקף תפקידו הוא מכהן כיו"ר הרשות למחקר ולפיתוח, יו"ר הרשות למודלים ביולוגים ופרוקליניים, דירקטור ביישום - החברה לפיתוח המחקר של האוניברסיטה העברית בירושלים (חבר המסחור של האוניברסיטה העברית) וחברת אינטגרה החזקות.
עבודתו המדעית של ישעיהו ארקין נסובה סביב הבנת המבנה והתפקוד של חלבוני קרום התא בדגש על פיתוח כלים חדשים.
מבין הישגיו הבולטים ניתן למנות פיתוח סמנים איזוטופים לשימוש בספקטורסקופית אינפרה אדום, ובאופן מפורט 13C=18O שמשמש את כל קהיליית החוקרים בתחום.
שימוש בסמנים אילו ואחרים איפשרו לו לפתח דרך חדשה לקבל אינפורמציה מרחבית לטובת פיענוח מבנה של פפטידים ממבראנליים בסביבתם הטבעית, כמו גם מדידה מדויקת של חוזק קשרי מימן בחלבונים אילו.
על הישגים נוספים ניתן למנות פיענוח המנגנון של משחלף הנתרן החידקי על ידי סימולציות של דינמיקה מולקולרית ופיתוח דרכים למדל חלבונים על סמך חלבונים הומולוגים.
בשלהי העשור השני של המאה ה-21, מרבית עבודתו של ישעיהו ארקין מתמקדת בהבנת מנגנוני פעולה של תרופות אנטי ויראליות וכיצד הנגיפים כגון השפעת והאיידס מפתחים כנגדן עמידות.
ארקין הוא מומחה לחלבוני הממברנה של נגיפי קורונה.
עם התפרצות נגיף הקורונה במעבדתו של פרופ' ארקין מתבצעים מאמצים למציאת תרופה למחלה אותה מחולל הנגיף.
הרב ישעיהו גולדשמידט (טבת ה'תרע"ז, 1916 - י"ב בשבט ה'תשס"ג, 15 בפברואר 2003) היה דיין ליטאי, אב"ד בתל אביב.
נולד בעיירה בוברויסק בבלארוס (רוסיה הלבנה) לרב אברהם ולפייגא לאה גולדשמידט.
אביו חיבר את הספר "כרם אברהם" על סדר זרעים.
בשלהי שנת תרפ"ד (1924) עלתה משפחתו לעיר חברון בארץ ישראל עם תלמידי ישיבת חברון כנסת ישראל.
כשהיה כבן 13 התחוללו מאורעות פרעות תרפ"ט.
הוא ניצל עם בני משפחתו כשהסתתר בבית משפחת סלונים.
לאחר הפרעות עברה משפחתו לירושלים והוא נכנס ללמוד בישיבת תפארת צבי.
לאחר מכן למד בישיבת תפארת ישראל בחיפה.
בין השנים תרצ"ג–תש"י למד בישיבת חברון אצל הרב יחזקאל סרנא (לימים הפך לתלמידו המובהק).
בין השנים תש"י–תשי"ב היה חבר מערכת אוצר הפוסקים.
בשנת תשי"א התחתן עם לאה מלץ-לרנר.
עבר להתגורר בבני ברק והחל משנת תשי"ב שימש ר"מ בישיבת היישוב החדש.
בשנת תשכ"א התמנה לדיין בפתח תקווה.
בהמשך היה דיין בתל אביב, אב בית הדין הראשון באשדוד ואב"ד בתל אביב.
הוא פתח כולל אברכים בבני ברק והתמנה לרב בית הכנסת אורייתא בעיר.
נפטר בשנת תשס"ג 2003 ונטמן בחלקת הנביאים בהר הזיתים בירושלים.
במשך שנים היה עורך באוצר מפרשי התלמוד שע"י מכון ירושלים.
בלילי שבת במשך עשרות שנים לימד שיעור בספר מנחת חינוך.
היה חבר בוועדת פרס בני ברק ע"ש יצחק גרשטנקורן.
לאחר מותו הוציא חתנו הרב יעקב רפפורט קונטרס מתורתו בשם חזון ישעיהו.
אחיו הרב אליעזר גולדשמידט היה דיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים.
בתו צפורה הנשואה לרב יעקב רפפורט, ראש ישיבת לב אריה.
בנו הרב אריה גולדשמידט, מהדיר ספר התרומות ומחזור ויטרי ומעורכי האנצקלופדיה התלמודית.
בתו נעמי נשואה לרב אהרן מרדכי שדמי, מהדיר הלכות בכורות למהרי"ט אלגאזי וראש כולל בישיבת תורה אור, ומשגיח בישיבת תורת רפאל בביתר עילית.
ישעיהו ליאו ("סי") קנן היה מייסד השדולה היהודית הפרו-ישראלית בארצות הברית (איפא"ק), עיתונאי ומייסד הגילדה לעיתונאים בעיר קליבלנד, אוהיו.
במסגרת פעילותו בקונגרס, היה הראשון שהצליח להעביר חקיקה של סיוע כלכלי למדינת ישראל בשנת 1951 בהיקף של 67 מיליון דולר.
בעת סיום תפקידו כמנכ"ל הארגון בשנת 1974, הגיע היקף הסיוע הביטחוני והאזרחי מארצות הברית לישראל ל-2.2 מיליארד דולר.
ישעיהו "סי" קנן נולד בשנת 1905 בקנדה, למשפחה ציונית שהיגרה מקייב.
אביו, שעבד כסוכן ביטוח, היה גם מי שייסד את ארגון "בני ציון" בטורונטו, והשתתף כנציג בישיבת ההקמה של הקונגרס הציוני העולמי.
אחותו, אנה רגינסקי, הקימה את ארגון ההסתדרות הציונית "הדסה" קנדה, ועמדה בראשו במהלך מלחמת העולם השנייה.
קנן התמחה בתחום העיתונות, ואת צעדיו הראשונים בתחום עשה במסגרת העיתון הפופולרי "טורונטו סאן".
בגיל 21 עקר לקליבלנד, אוהיו, כדי ללמוד משפטים, ובשנת 1933 הוסמך כעורך דין.
את מעורבותו בציונות החל כפעיל ציוני בקליבלנד, ובשנת 1941 מונה לנשיא הארגון הציוני של העיר.
שנתיים לאחר מכן, נבחר קנן לתפקיד המזכיר הכללי של הארגון "הוועידה היהודית האמריקאית" (American Jewish Conference), בהנהגתו של הרב אבא הלל סילבר, ובשנת 1947 החל לעבוד במסגרת הסוכנות היהודית, בתפקיד מנהל משלחת ההסברה של הסוכנות היהודית לאו"ם.
מיד לאחר הקמת המדינה עבר קנן לשירות משרד החוץ הישראלי, בהנהגתו של אבא אבן, תפקיד שבמהלכו סייע להקים את משרד ההסברה הישראלי בניו יורק.
בשנת 1951, לאחר שלוש שנים בתפקיד, החליט לפרוש ממשרד החוץ כדי להקים בקונגרס האמריקאי לובי עבור יהדות ארצות הברית, מתוך אמונה שעל יהודי ארצות הברית לדבר באופן ישיר עם חברי קונגרס על מנת לקדם את האינטרסים שלהם, ובראשם אלו של מדינת היהודים – ישראל.
סי קנן עבר עם משפחתו לוושינגטון די.
סי., ושם הקים את זרוע השדולה לקונגרס במסגרת ארגון "American Zionist Council" (AZC) – שהיה ארגון גג לתנועות ציוניות דוגמת "הדסה" ו"בני ברית".
על הנסיבות והדרך בה הוקמה השדולה, כותב קנן בספרו כי: "יש מיתוס סביב נושא הקמת איפא"ק שחשוב להבהיר.
הוא נוצר ע"י, וכמייצג של יהודים אמריקאים ובתמיכה של מנהיגים נוצריים.
אשר על כן, הוא לא היה מחויב להירשם במשרד המשפטים כסוכן זר." ומוסיף: "מכיוון שכן פעלנו בקונגרס, רשמנו את איפא"ק תחת משרד לובי פנים אמריקאי".
מטרתו הראשונית של קנן הייתה לפעול להבטחת סיוע כספי לישראל במסגרת ה–US AID, קרן ממשלתית של ארצות הברית שהוקמה כדי לסייע לאזורים שבהם שררו תנאים קשים לאחר לחימה.