tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פנדרצקי התנסה בטכניקות מורחבות, ובתיווי גרפי בין השאר ביצירתו שיר קינה לקורבנות הירושימה; לוטוסלבסקי שילב באותן שנים אלתור בתוך יצירותיו.
ג'רג' ליגטי שבזוג מאמרים בשנים 1958 ו 1960 ניסה להראות, שלמעשה יש הרבה במשותף בין האליאטוריקה של קייג' והסריאליזם החמור של בולז, חיבר ב-1962 פואמה סימפונית למאה מטרונומים.
אלו היו השנים המעצבות של המוזיקה הנסיונית, אך היא המשיכה להתקיים גם לאחר מכן, תוך שינויים והתפתחויות.
אפשר לראות אלמנטים רבים של נסיוניות אצל להקות כמו סוניק יות', וזמרות כגון ביורק.
המוזיקה הנסיונית השפיעה רבות על המינמליזם, על המוזיקה הממוחשבת, על מוזיקת רוק (בין השאר בסוגה רוק אקספרימנטלי), על נויז, ועל אמנות פרפורמנס.
לאחר מאות שנים, שבהן הייתה המוזיקה האיטלקית, הצרפתית או הגרמנית הלינגואה פרנקה, השפה המוזיקלית המשותפת לארצות המערב, החלו מלחינים בארצות שונות למרוד במסורת, ששלחה אותם לאיטליה, צרפת או גרמניה ללמוד את טכניקות המוזיקה שלהן ולחקותן.
בשטוטגרט שבגרמניה התקיים קונגרס בנושא המפגש בין התרבות האירופית לתרבויות "אקזוטיות", תחת הכותרת "עולמות אקזוטיים ופנטזיות אירופאיות".
רוב משתתפי הקונגרס באו מארצות העולם השלישי, ואילו המנחים כולם היו גרמנים, שביטאו זלזול והתנשאות כלפי תרבויות אקזוטיות.
נציגי ישראל בקונגרס היו המלחין יחזקאל בראון ונגן הקרן שמחה ארום מתזמורת קול ישראל, שהיה בשליחות באפריקה כדי ללמד את הילידים מוזיקה מערבית, אלא שהתברר לו, שהמוזיקה שלהם מעניינת פי כמה מזו המערבית.
כיום מנהל ארום את המכון הצרפתי לחקר המוזיקה האפריקאית בפריז.
המנחה ניסה לכוון לרעיון של מוזיקה אוניברסלית אוונגרדית, שתתבטא בהלחנת מוזיקה מערבית בעקבות חשובי המלחינים המערביים, כפי שמלמדים בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטאדט, אך הצעתו נדחתה נמרצות בטענות קולוניאליזם ואימפריאליזם מכל עבר.
אדוארד גריג הנורווגי נשבע לשכוח את השיטות הגרמניות שלמד בלייפציג ולהתבסס על המוזיקה העממית של ארצו, גישה המתבטאת בבירור במוזיקה למחזה "פר גינט" של איבסן.
גם בקונצ'רטו לפסנתר קיים מרכיב משוחרר מהשפעות זרות, שכל כולו נורווגי.
גם סיבליוס הפיני, שהתעניין עוד בנעוריו באפוס הלאומי של פינלנד, הקאלוואלה, מרד לאחר סיום לימודיו בגרמניה והחליט לכתוב כסקנדינבי ולא כגרמני.
פואמות האופי התזמורתיות שחיבר על נושאים לאומיים, "סיפור" ו"טאפיולה", משקפות בבירור את זמנן ואת נופי הלחנתן,
גרנדוס ודה פאיה סברו, שמה שעשה גריג לנורווגיה יכול מלחין ספרדי לעשות לספרד, אך בהגשמת הרעיון עלה עליהם אלבניס, שהיה הראשון מאז ויקטוריה שהחזיר את המוזיקה הספרדית למוצאה בהקשר בין-לאומי, בעיקר ב"איבריה" שלו.
שלושת המלחינים נמשכו בעיקר להיסטוריה המוזיקלית של ספרד ולסגנון הקלאסי שלה, יותר מאשר לנופיה.
בתקופה מאוחרת יותר היה זה רודריגו, שנתן ביטוי מובהק למוזיקה הספרדית ביצירותיו, בעיקר בקונסיירטו דה ארנחואס.
מלחיניה של בוהמיה, בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, קיבלו חינוך מוזיקלי-גרמני טהור, כפי שתעיד נוכחותם הבולטת של בני משפחת שטאמיץ באסכולת מנהיים.
גריבלדי, משחרר ומאחד איטליה, הוא שאפשר את תקומת השפה, הספרות והמוזיקה הצ'כית הלאומית.
מלחיניה הלאומיים של צ'כוסלובקיה במאה ה-19 החלו כל אחד את דרכו באופן שונה, אך בסופו של דבר, נתנו כולם ביטוי לרוח המוזיקה הצ'כית ביצירותיהם, אך סמטנה ודבוז'אק משתייכים, הן בתקופת חייהם והן בכתיבתם, לתקופה הרומנטית.
רק יאנאצ'ק יכול להיחשב למלחין של התקופה המודרנית.
אף כי הלך לעולמו בשנת 1928, החלו להכיר בו כחלוץ בחיבור מוזיקה מודרנית לתיאטרון רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
זולטאן קודאי ובלה בארטוק תרמו רבות להנצחת המוזיקה ההונגרית, הן במסעות ברחבי הונגריה, לשמוע, להקליט לרשום וללקט שירי-עם ומחולות עממיים והן בשילוב החומרים האלה ביצירות שכתבו.
האופרה "הארי יאנוש", פסאלמוס הונגריקוס והווריאציות לתזמורת "טווס" של קודאי משקפות את התנסותו במוזיקה ההונגרית המקורית.
יצירתו של בארטוק, שהיה לאחד האבות המייסדים של המוזיקה המתקדמת במאה ה-20, בנויה על מה שקיבל ממלחינים מחוץ להונגריה, בעיקר דביסי, אך עיקר חשיבותו לעולם המוזיקלי בכלל ולמוזיקה ההונגרית בפרט נעוצה בחקר שפת המוזיקה בכפרים ההונגריים.
המוזיקה שלו מייצגת מעל לכל את עליית הונגריה למעמד של אחת האומות המוזיקליות החשובות באירופה, לאחר התנערותה מכבלי האימפריה האוסטרו-הונגרית שקרסה.
בניגוד לסטרווינסקי ושנברג, שהמוזיקה שלהם הייתה לבין-לאומית, בארטוק נשאר הונגרי וכפה את שפתו המוזיקלית על שאר העולם.
באנגליה חיקו הולסט וווהן-ויליאמס את פועלם של קודאי ובארטוק ויצאו לתור את הכפרים בחיפוש אחר שירי עם אנגליים, גם הם מתוך דחף להשתחרר ממגבלות המוזיקה הגרמנית.
הולסט לא עצר בשירי העם האנגליים, שתפסו רק מקום קטן ביצירתו.
אצל ווהן-ויליאמס, לעומת זאת, הייתה השפעתם ניכרת הרבה יותר, יחד עם ההשראה האנגלית הרבה שקיבל מנופי ארצו, מן הציור האנגלי או מן הספרות האנגלית.
ב"פנטזיה על נושא מאת תומאס טאליס" באה לביטוי השפעת המוזיקה האנגלית העתיקה וב"סימפוניית לונדון" עשה שימוש בצלילי הבירה לפני מלחמת העולם הראשונה.
בנג'מין בריטן כתב את "הסונטות הקדושות של ג'ון דון" בשנת 1945, לאחר סיור במחנות הריכוז בגרמניה.
בריטן ייסד את האופרה הלאומית האנגלית, ובמסגרת זו ערך מחדש את אופרת הקבצנים של ג'ון גיי ויוהאן כריסטוף פפוש, (שהייתה הבסיס לאופרה בגרוש של קורט וייל) ואת דידו ואניאס של הנרי פרסל.
למוזיקה העממית הרוסית הייתה נוכחות חזקה מאז ומתמיד, הן בכפרים והן בכנסייה היוונית אורתודוקסית.
בני המעמד העליון העדיפו מוזיקה איטלקית, צרפתית או גרמנית.
גלינקה, מלחין חובב בעל השכלה, שילב מוזיקה רוסית ביצירותיו, ובכך נתן את האות למלחיני הדור הבא, בהם האחים רובינשטיין, אנטון וניקולאי, שייסדו קונסרבטוריונים וסדרות קונצרטים למוזיקה רוסית חדשה, שנועדו לקהל הרחב.
החמישה, קבוצת מלחינים חובבים, עתירי כישרון, התקבצו יחד ליצור מוזיקה נאמנה לשורשים הרוסים, בניגוד לזו של צ'ייקובסקי, שסגנונו היה מערבי מובהק.
רימסקי-קורסקוב, מחברי החמישה, נחשב למומחה לתזמור של הקבוצה, ואם כי ניסה את כוחו גם במוזיקה מערבית והושפע מן המוזיקה של וגנר, הרי שירי העם הרוסים היו טבועים עמוק בתודעתו משחר ילדותו.
עם הזמן היה לאמן הסגנון הרוסי ברמה מקצועית גבוהה, ורוב האופרות שכתב עסקו בנושאים רוסיים.
המוזיקה שלו מבריקה יותר מזו של יתר חברי החמישה.
הדרמה משכה את לבו פחות מן הרוח המוזיקלית, והשפעתו ניכרת ביצירות של תלמידיו, הקונצ'רטי והסימפוניות של גלאזונוב, אהבה לשלושה תפוזים של סרגיי פרוקופייב וציפור האש של סטרווינסקי, בלט שדיאגילב הזמין אצל המלחין ואשר היה בעליל מורשת החמישה.
בבלט הבא שלו, פטרושקה, המתרחש ביריד רוסי עממי, השתחרר סטרווינסקי ממורשתו של רימסקי-קורסקוב, בשורות מלודיות נוקשות יותר, בצבעים בהירים וחדים יותר ובהרמוניות מתריסות יותר.
נושא הבלט השלישי שלו, פולחן האביב, הוא הקורבן שמעלים איכרים רוסיים פרימיטיביים לאל השנה החדשה, כדי שיעתיר את ברכת הפריון על עובדי האדמה.
הבלט, הפראי הן בנושאו והן בצליליו, קומם עליו את קהל המאזינים הפריזאי אנין הטעם וחולל שערורייה רבתי, ועמה היסטוריה מוזיקלית, הוא הדבר שאליו חתר דיאגילב.
גם "כלולות" של סטרווינסקי עוסק בטקס רוסי כפרי, אך מודרני יותר בזמנו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הגיעו מוזיקאים רבים מאירופה לארץ ישראל.
כאן פגשו השפעות והשראות חדשות, שגרמו לרבים מהם לאמץ סגנון חדש, שונה ממה שהכירו, למדו וכתבו בארצות מוצאם.
בין המלחינים שהושפעו ביותר מן הנופים, האור, גוני החול והים, היו פאול בן-חיים, מרק לברי ואלכסנדר אוריה בוסקוביץ'.
השפעה רבה הייתה גם למוזיקה הערבית, לטעמי המקרא, לנעימות כליזמרים, לפיוטים של העדות השונות ולשירים של יהדות תימן, שאליהם התוודעו באמצעות הזמרת ברכה צפירה.
הלחנים של יהדות המזרח שימרו את מסורת המוזיקה העברית הקדומה הרבה יותר מאלה של יהדות אירופה, שתרבותה, שפתה ולבושה הושפעו מעמי הארצות שבהן שכנו.
יהדות האי ג'רבה שליד תוניסיה שימרה את המסורת העתיקה בטעמי המקרא ובתפילות, מאז חורבן בית שני ואולי אף מימי שלמה המלך.
דגמים הלקוחים ממוזיקה ערבית ומזרחית מתגלים ביצירותיהם של מלחינים ישראלים כמו אברהם עילם-אמזלג, אבל ארליך, אורגד ועמי מעייני.
צפירה יצרה קשרים עם מלחינים שונים, בהם בן חיים, פרטוש, מנחם אבידום, עמנואל עמירן ואחרים, שחיברו ליוויים לשיריה מחד גיסא והשתמשו ביצירותיהם בנעימות ששרה לפניהם, מאידך גיסא.
כתגובה על התיישנות יסודות המוזיקה המקובלים והצורך לנוע לסגנונות אחרים, היו מלחינים שגילו נטייה לחזור אל המוזיקה שקדמה לקלאסיקה ולרומנטיקה, אל הבארוק, הרנסאנס והקנטוס פלאנוס, בחיפוש אחר השראה טהורה יותר, בתקווה שיוכלו להפיח חיים חדשים במוזיקה הטונאלית.
היו אף שנסו לבסס מוזיקה חדשה על יסודות של הרמוניה מודאלית.
פורה השתמש ברבים משיריו במרקמים החסכוניים שהצרפתים ייחסו לתרבות ההלנית, ו"סוקרטס" של סאטי מ-1919, על פי אפלטון, היא יצירה רצינית באופיה, הממזגת בהצלחה את תרבות צרפת] עם זו של יוון.
ריכרד שטראוס, לעומת זאת, שיווה אופי טווטוני ליוון הארקדית, הבא לביטוי ב"דפנה" הפסטורלית מ-1938. יוון, בפרשנותו של שטראוס, מצטיירת בקשיחותה של "אלקטרה" וב"הלנה המצרית" מ-1929.
היצירה שייצגה יותר מכל את הפרימיטיבזם במוזיקה הייתה פולחן האביב של איגור סטרווינסקי, שביצוע הבכורה שלה ב-1913 עורר שערורייה שכמותה לא נודעה באולמות הקונצרטים.
גרטרוד שטיין, שהייתה נוכחת בהופעת הבכורה, סיפרה שלא הצליחה כלל שמוע את המוזיקה בגלל התפרעות הקהל.
אך סטרווינסקי נקם את נקמתו, כאשר היצירה נוגנה כקונצרט סימפוני כעבור שנה, ונחלה הצלחה מסחררת.
רגר דבק במוזיקה אבסולוטית ולא גילה עניין באקספרסיוניזם.
ביצירותיו מראשית המאה ה-20 מתגלה דפוס חשיבה אישי, המוצא פתרון חיובי לבעיות היצירה של תקופתו.
אפשר לראות ברגר חוליה מקשרת בין ברהמס להינדמית, שיצירתו נגדה את הרוח הרומנטית, דבקה ב"אובייקטיביות החדשה", או "צליל לשם הצליל" של שנות ה-20, ומצאה את מקומה בקונטרפונקט קווי בנוסח באך, לא אטונאלי אלא בשיטה הרמונית חדשה, בעלת צביון מיוחד, מבוססת על צלילים עליים טבעיים.
גם בסגנונו של בוזוני, שהשקפותיו המתקדמות התבססו כולן על מוזיקה מימים עברו, מתגלה נטייה לבאך ולמוצרט.
בקברו של קופרן של ראוול, בסוויטה לפסנתר אופוס 25 של שנברג (היצירה הראשונה שלו בשיטת שנים-עשר הטונים משנת 1925) ובווצק של ברג אפשר למצוא מרכיבים של תנועת ה"חזרה למאה ה-18".
בניגוד לדודקפוניה הסובייקטיבית-רגשית, המוזיקה הנאו-קלאסית הצטיינה בסדר ובהירות.
הניאו קלסיציזם של סטרוינסקי, פרוקופייב או דריוס מיו הן הרחבות שיטתיות של האמצעים הקלאסיים.
על אף הקשר הברור שלה למוזיקה של המאה ה-18, בעיקר, הייתה שייכת בבירור למאה ה-20, כפי שהעיד הכוח הקצבי שאפיין אותה, ולא פעם גם אווירה פרודית מלבבת.
על תואר הראשוניות לסגנון זה מתחרות פולצ'ינלה של סטרווינסקי מ-20–1919 ו"הסימפוניה הקלאסית" של פרוקופייב מ-17–1916. חיקוי מודע ואפילו פרודיה אפשר למצוא במוזיקה של ריכרד שטראוס ל"גם הוא באצילים" של מולייר.
אחרי "פולצ'ינלה" הוסיף סטרווינסקי, בנימה של חיבה אירונית, לכתיבתו הנאו-קלאסית גם את "אלוני דמברטון", בנוסח הקונצ'רטי הברנדנבורגיים של באך, את "דרכו של הולל" בסגנון האופרה של מוצרט ואת אדיפוס רקס בסגנון האורטוריות של הנדל.
גם שנברג הושפע מן הנאו-קלאסיציזם, כשם שסטרווינסקי נטה בסוף חייו לסריאליזם.
הנאו-קלאסיקה הייתה, במידה מסוימת, תגובה על הגודש של הרומנטיקה ושלילה של כל יומרנות נפוחה.
השפעתה ניכרה גם בכתיבתם של הצרפתים פולנק ואיבר ובאורטוריות של הונגר.
וירג'יל תומסון האמריקאי כתב את "סונאטה דקייסה" בסגנון נאו-קלאסי כמחווה ברורה לסטרווינסקי.
המינימליזם כתנועה מוזיקלית צמח בשנות השישים בעיר ניו יורק.
חלוצי הסגנון היו לה מונט יאנג, פיליפ גלאס, טרי ריילי וסטיב רייך.
המוזיקה מבוססת על תבניות קצרות החוזרות על עצמן לאורך זמן עם שינויים קלים, תוך מיצוי מקסימלי של החומר התמטי המינימלי.
במידת מה מייצג המינימליזם חזרה אל הטונאליות שנטשו רוב המלחינים המודרניים בתחילת המאה העשרים.
מוזיקה מינימליסטית היא מגמת המשך של סגנונם של יוצרים אמריקאים כגון מורטון פלדמן וג'ון קייג', אך גם יש בה השפעות חזקות מאוד של הביבופ והקול ג'אז.
רוב המלחינים הראשונים שכתבו בה מספרים על השפעות חזקות של החצוצרן מיילס דייוויס, בייחוד ב-Kind of Blue, ושל נגן הסקסופון ג'ון קולטריין.
בתעשיית המוזיקה האמריקנית, המונח מוזיקה עכשווית למבוגרים (Adult Contemporary Music; AC) מתאר סגנון רחב של מוזיקה פופולרית הנע בין המוזיקה הווקאלית השופעת של שנות השישים לבין בעיקר, מוזיקת בלדות בדרגות שונות של השפעת רוק.
AC רדיו מנגן מוזיקת מיינסטרים אשר מיועדת לקהל בוגר יותר למעט היפ הופ, הבי מטאל, הארד רוק, קצת מוזיקת פופ קלילה ושירי דאנס קצביים (אם כי מאז שנות ה-2000, חלקם החלו להיכלל).
תחנות רדיו המשדרות בפורמט זה בדרך כלל מכוונות לבני 18–54, קבוצת הגיל המושפעת ביותר על ידי המפרסמים.
במהלך השנים, נוצרו כמה תת-ז'אנרים של AC: "הוט AC" ," AC רך" (הידוע גם בשם "לייט AC" ,("AC מודרני", "AC עירוני", "AC קצבי",
"AC עדין" (ג'אז עדין), ו- "AC נוצרי" (סוג רך יותר של מוזיקה נוצרית בת זמננו).
מספר תחנות רדיו החלו להשמיע רק "הוט AC", חלקן משמיעות רק "AC רך", וחלקן משלבות ביניהם.
לפיכך, AC לא נחשב בדרך כלל כז'אנר מסוים של מוזיקה, שכן הוא אינו אלא הרכבה של שירים נבחרים של מוזיקאים מסגנונות שונים.
המוזיקה העיראקית היא מוזיקה הכוללת מספר רחב של מוזיקות מקבוצות אתניות וז'אנרים שונים.
היא כוללת את המוזיקה של הערבים, האשורים, הכורדים והטורקמנים, לצד עמים משניים יותר.
לצד המוזיקה המסורתית, במוזיקה העיראקית מתפתחים סגנונים עכשוויים יותר כגון פופ, רוק, ומוזיקת נשמה.
עיראק ידועה כמקור של שלושה כלי מוזיקה מרכזיים בעולם המוזיקה הערבית, העוד, הסנטור העיראקי והרבאב, ומשם באו רבים מגדולי נגני העוד, כגון הנגן היהודי דאוד אל-כוויתי, אחמד מוח'תאר, מוניר באשיר ונסיר שמה.
המוזיקה העיראקית המסורתית מחייבת דיון על הסביבה החברתית שבה נוצרה, כמו גם יחס לשירה העיראקית.
הפואטיקה היא אמנות מרכזית בעיראק, והזמרה היא המרכזית והאהובה מכולן.
בבגדאד, בין השנים 760–1260, המשוררים דחו את השימוש בתווים.
המוזיקה מורכבת ממודוסים מלודיים, והיא נעה בצורה מדורגת עם פרקים חוזרים.
השימוש בקצה התחתון של הטווח המלודי האופייני, כמו גם השימוש בדממה; לאחר מוזיקה קצבית, הזמר נע מעלה עד לטווח הגובה המוזיקלי הבא.
ניתן להבחין בצורת קשתית, והשיר מסתיים בגובה המקורי.
זמרי בית המשפט בבגדד היו המצליחים ביותר וזכו לשבחים רבים על מצוינותם בהרכב, על היכרותם עם ההיסטוריה והשירים ועל הסלסולים והחידושים שלהם.
הייתה קיימת גם תמיכה בזמרות, כמו אריב, משוררת פורה, קליגרפית, נגנית לאוטה, ומלחינה שכתבה יותר מאלף שירים.
כלי הנגינה הפופולרי הוא העוד.
המוזיקה העיראקית הקלאסית ניתנת לחילוק בשתי צורות, ז'אנרים או קנונים.
מבחינה היסטורית, המוזיקה העיראקית המסורתית הייתה מנוגנת מול הצופים, ובעיקר בהתכנסויות גברים, אך עם כניסת תעשיית הקלטת הקול הדברים השתנו, וגם נשים החלו להאזין למוזיקה, והמוזיקה המנוגנת מול הצופים נוגנה פחות משמעותית.
היום המוזיקה מנוגנת מול הצופים בעיקר בחתונות.
בנוסף, עד הרבע הראשון של המאה ה-20, התקיימו קונצרטים רבים, אך רובם ככולם נסגרו לאחר שתעשיית המוזיקה המוקלטת התפתחה.
ברחבי העולם הערבי, המקאם מתייחס למודוסים מלודיים ספציפיים.
כאשר מוזיקאי מבצע מופעי מקאם, המבצע מאלתר לפי כללים מוגדרים.
ישנם מספר מקאמים שונים, כל אחד עם מצב רוחו ומאפייניו.
יש בין חמישים לשבעים מקאמים, ולרבים מהם יש סגנונות משנה.
מאפיינים אחרים של המוזיקה העיראקית כוללים קצב איטי, מקצבים נקיים מסלסולים או מקווים מלודיים, ומודוסים מינוריים לרוב.
כלי הנגינה העיראקיים הפופולריים ביותר הם: קאנון, ריק, סנטור, דרבוקה, נאקרה, נאי, דג'וזה (סוג של רבאב מקומי בעל ארבעה מיתרים) ועוד.
טקסטים מקאמיים בעיראק מושפעים לעיתים קרובות משירה ערבית קלאסית, כמו של מוחמד מהדי אל-ג'וואהרי, אל-מתנבי ואבו נואס, או משוררים פרסים כמו חאפז ועומר ח'יאם.
כמה מבצעים השתמשו במקורות מסורתיים שתורגמו לניב הבגדאדי, ואחרים משתמשים בשפות ערבית, טורקית, ארמנית, עברית, טורקמנית, ארמית או פרסית.
שורשיו של המקאם העיראקי המודרני מיוחסים לח'ליפות העבאסית, כאשר בירתה הייתה בגדאד.
הפסטה, סוג של שיר עממי המסכם את ביצועי המקאם, נהיה פופולרי במאה בסוף המאה ה-20, וגדל יחד עם עליית המוזיקה המוקלטת.
בין הפסטיים הפופולריים ביותר הם נאזם אל-ע'זאלי וסלימה מוראד.
במשך רוב המאה ה-20, מצרים הייתה מרכז המוזיקה הערבית, והיו מעט כוכבים ממדינות אחרות שהגיעו להצלחה בינלאומית.
היו זמרים מוסלמים, יהודים ונוצרים.
נגנים עיראקים השתתפו בקונגרס המוזיקלי הערבי המפורסם של קהיר בשנת 1932, בו השתתף גם הזמר המוסלמי מוחמד אל-קובנצ'י.
בשנת 1936 תזמורת הרדיו העיראקי הוקמה על ידי זוג האחים היהודיים, מהזמרים והנגנים הבולטים ביותר בעיראק, סאלח ודאוד אל-כוויתי.
במועדונים של בגדאד היו המוזיקאים היהודיים השליטים הבלתי מעורערים.
במועדוני לילה אלו היו הרכבי עוד, קאנון ושני כלי הקשה, כאשר אותו פורמט עם נאי וצ'לו שימש ברדיו.
אחת הסיבות לדומיננטיות של הנגנים היהודיים בראשית המאה העשרים הייתה בית ספר לילדים יהודים עיוורים, אותו הקים בסוף שנות ה-20 נגן הקאנון היהודי יוסף זערור.
רבים מהתלמידים נהיו בסופו של דבר מוזיקאים אשר הרכיבו יחדיו תזמורת הנקראה "רדיו ישראל" או "קול ישראלי".
אחת מהזמרים המפורסמים ביותר בין שנות ה-30 לשנות ה-40 הייתה סלימה מוראד.
בשנות ה-20 החלו שני האחים סאלח ודאוד אל-כוויתי להתבלט בעולם המוזיקה העיראקי; סאלח, נגן הכינור ודאוד, נגן העוד.
באותו הזמן החלה סלימה מוראד להתפרסם.
האחים, סאלח ודאוד אל-כוויתי החלו להופיע עמה ולהלחין לה שירים.
האחים הפכו למוזיקאים המפורסמים ביותר בעיראק, ומוראד הייתה לזמרת המפורסמת ביותר.
בעקבות פתיחת תחנת הרדיו העיראקית בשנת 1936, האחים התבקשו להקים את הרכב המוזיקה הרשמי של תחנת הרדיו.
נתנו להם את תפקיד זה מכיוון ששם הנאי והצ'לו שולבו לראשונה יחד עם תזמורת.
הכבוד וההערצה למוראד היו יוצאי דופן באותה עת, שכן הופעות מוזיקה פומביות של נשים נחשבו מביישות באותה התקופה מאחר שרוב הזמרות גויסו מבתי בושת.
נגנים וזמרים רבים מאמצע המאה העשרים ועד סופה הוכשרו בקונסרבטוריון בבגדאד.
בשנים האחרונות בית הספר העיראקי של לנגני העוד הפך בולט מאוד, עם נגנים כמו סלמאן שוקור ומוניר באשיר, אשר פיתחו סגנון מעודן ועדין של ניגון המשלב אלמנטים ערביים ישנים עם השפעות חדשות יותר מאסיה הקטנה.
מוזיקת הפופ בעיראק בדרך כלל ללא מוטיבים מוזיקליים או מילים עתיקות, אבל כן כוללת שילוב של כלי נגינה מסורתיים ומודרניים.
קאט'ם אל-סאהר, למשל, מכונה "האלביס של המזרח התיכון", אך הוא שר בערבית קלאסית.
המוזיקאי הפופולרי אילהאם אל-מדפעי כולל את הגיטרה החשמלית ואת הסקסופון, אך משתמש בכלים מסורתיים כדי לשחזר שירים עממיים עתיקים.
עד נפילתו של סדאם חוסיין, תחנת הרדיו הפופולרית ביותר הייתה "קול הנוער", ששידרה את המוזיקה העממית הפופולרית של עיראק כדי לחזק את תרבות המדינה בקרב הצעירים.
התחנה גם שידרה שירי רוק, פופ והיפ הופ מאומנים מרחיקי לכת כמו אמינם ו-אר.אי.אם, אשר כולם היו צריכים להיות מיובאים דרך ירדן בשל סנקציות כלכליות בינלאומיות, וגם המתקלטים והאורחים דיברו באנגלית.
הלהקות האיריות הקורס ווסטלייף היו פופולריות במיוחד.
מעיראק יצא גם כוכב פופ ערבי גדול - קאט'ם אל-סאהר, ששירו כוללים גם את "לדוג'ת אל-חייה", שאסר חוסיין על הפרובוקטיביות שבו.
זמרים עיראקים מודרניים אחרים כוללים את עלי אל-עיסאווי, ששירו "מח'תובה" היה להיט גדול בעולם הערבי והפך אותו למפורסם בכל רחבי עולם זה.
בין האמנים העיקריים: שד'א חסון, רחמה ריאד, מאג'יד אל-מוהנדיס, חוסאם א-רסאם, רידה אל-עבדאללה, להקת הבנים העיראקית, לא ידוע לאף אחד, ואקרסיקאודה, להקת ההבי מטאל הראשונה של עיראק.
ישנם גם זמרים אשורים אתניים כמו קלודיה חנה, אשור בית סרגיס ולינדה ג'ורג', כמו גם מספר מוזיקאים כורדים, טורקמנים, יזידים, אנשי הדום וארמנים כמו סטה הגופיאן.
מבצעי הז'אנר העיראקי בישראל במאה ה 21 הם מועטים.
בהם יש למנות את הפייטן הרב דוד מנחם ששר בערבית ובעברית.
כמו כן הזמר דודו טסה אסף ועיבד חומרים לאלבום "דודו טסה והכוויתים", בו שילב בין המוזיקה העיראקית של סבו ואחיו ורוק עכשוי.
האלבום כלל הקלטות ישנות של האחים אל כוויתי ותזמורתם.
כמו כן השתתפו באלבום ברי סחרוף, יהודית רביץ וכרמלה טסה, אמו של דודו ובתו של דאוד אל כוויתי, ששרו גם הם בערבית-עיראקית.
מאז הפלישה לעיראק ונפילתו של סדאם חוסיין ב-2003, כמה קיצונים מיליטנטיים תקפו מוזיקאים, בעיקר בעיר הנמל בצרה, שם ככל הנראה הווהאבים היו אחראים למקרה.
בצרה ידועה בכל רחבי עיראק בשירי המלחים שלה.
חנויות מוזיקה בשכונת סאמר היו יעד להפצצות רימונים.
מנהיגים דתיים קיצוניים הצליחו לגרום לסגירתם של כמה מאולמות הקונצרטים והמועדונים בעיר.
מוזיקה קלאסית רוסית היא סוגה של מוזיקה קלאסית, הקשורה בתרבות הרוסית, באנשים או באופי של רוסיה.
בתקופה הרומנטית של המאה ה-19 התרחשה ההתפתחות המשמעותית ביותר של סוגה זו, שציינה אותה בעיקר הופעתם של החמישה, קבוצת מלחינים שהייתה קשורה למילי באלאקירב, והסגנון הגרמני יותר של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
בתקופת המוסקובי (1547-1283), התהווה קו מפריד ברור בין מוזיקת קודש של הכנסייה האורתודוקסית למוזיקה חילונית, ששימשה לבידור.
הראשונה שואבת ממסורת האימפריה הביזנטית, שיסודות עיקריים שלה שימשו בצלצול הפעמונים הרוסי-אורתודוקסי כמו גם בשירת המקהלה.
נוימות התפתחו לכתב תווים, וכתוצאה מכך, דוגמאות למוזיקת קודש מימי הביניים שרדו עד ימינו אלה, בהן שתי "סְטִיכֵרוֹת" :en:Sticheras שחיבר הצאר איוואן הרביעי במאה ה-16.
אחד מתאוריטקאי המוזיקה המוקדמים ביותר של רוסיה היה האוקראיני ניקולאי דילצקי (1630 בקירוב קייב - אחרי 1680, מוסקבה).
התפילה בוצעה בכנסיות רוסיות עד מהפכת אוקטובר.
במאה ה-18, הכניס פטר הגדול חידושים כשהביא אופנות מוזיקה מערביות לרוסיה.
בשנים הבאות, במהלך שלטונן של הצארינות יליזבטה ויקטרינה משכה חצר הקיסרות הרוסית הרבה מוזיקאים בעלי-שם, רבים מהם מאיטליה.
מסורות אופרה איטלקיות ומוזיקה קלאסית באופן כללי, שהשפיעו אל דורות העתיד של מלחיני רוסיה.
כמה מן המלחינים למדו באיטליה אצל אותם מהגרים איטלקים שזה מקרוב באו והלחינו יצירות ווקאליות ואינסטרומנטליות במסורת האיטלקית הקלאסית שהייתה פופולריות באותו זמן.
ביניהם היו המלחינים האוקראינים דמיטרי בורטניאנסקי, מקסים ברזובסקי וארטם ודל, שחיברו לא רק מוזיקה ווקאלית מעולה אלא גם אופרות, מוזיקה קאמרית ויצירות סימפוניות.
ראשון המלחינים הרוסים הגדולים, ששילב מוזיקה רוסית ילידית במוזיקה החילונית היה מיכאיל גלינקה (1857-1804), שחיבר את האופרות המוקדמות ברוסית, "החיים למען הצאר" ("איוואן סוסאנין") ורוסלאן ולודמילה.
הן לא היו האופרות הראשונות ברוסית וגם לא הראשונות שהלחין רוסי, אבל הן התפרסמו בשימוש הברור והבולט שעשו בנעימות ובנושאים רוסיים ובכך שהושרו בניב מקומי.
מוזיקה עממית רוסית הייתה למקור העיקרי לדור הצעיר של המלחינים.
קבוצה שכינתה את עצמה החמישה, בראשותו של מילי באלאקירב (1910-1837) וכללה את ניקולאי רימסקי-קורסקוב (1908-1844), מודסט מוסורגסקי (1881-1839), אלכסנדר בורודין (1887-1833) וצזאר קואי (1918-1835), הצהירה על כוונתה להלחין ולקרב לציבור הכללי את המסורות הרוסיות הלאומיות במוזיקה קלאסית.
בין יצירותיהם הבולטות ביותר של "החמישה" היו האופרות "נערת השלג" (Snegurochka), "סדקו", בוריס גודונוב, הנסיך איגור, "חובנשצ'ינה" והסוויטה הסימפונית שחרזאדה.
רבות מן היצירות של גלינקה והחמישה התבססו על היסטוריה רוסית, סיפורי עם וספרות, והן נחשבות ליצירות מופת של לאומיות רומנטית במוזיקה.
תקופה זו הייתה עדה גם לייסודה של האגודה למוזיקה רוסית (RMS) בשנת 1859, בהנהגת המלחינים-פסנתרנים אנטון (1894-1829) וניקולאי רובינשטיין (1881-1835).
"החמישה" הוצגו לעיתים קרובות כיריבי האגודה למוזיקה רוסית, כשהחמישה מתגדרים בזיהותם הרוסית הלאומית והאגודה מצטיירת כשמרנית יותר מבחינה מוזיקלית.
עם זאת, האגודה ייסדה את הקונסרבטוריונים הראשונים של רוסיה בסנקט פטרבורג ובמוסקבה;
מן הראשון יצא המלחין הרוסי הגדול פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי (1893-1840), הנודע ביותר בבלטים כגון אגם הברבורים, היפהפייה הנרדמת ומפצח האגוזים.
הוא נשאר המלחין הרוסי המפורסם ביותר מחוץ לרוסיה.
ממשיך דרכו וסגנונו המפורסם ביותר הוא סרגיי רחמנינוב (1943-1873), שלמד בקונסרבטוריון של מוסקבה (שם לימד צ'ייקובסקי עצמו).
גם אלכסנדר גלזונוב כתב באותו סגנון רומנטי.
הם ערכו ניסויים בסגנון ובשפה מוזיקלית.
כמה מהם היגרו לאחר המהפכה הרוסית (1917), אם כי פרוקופייב חזר בסופו של דבר ותרם גם למוזיקה הסובייטית.
לאחר המהפכה הרוסית, חל שינוי דרמטי במוזיקה הרוסית.
שנות ה-20' הראשונות היו תקופה של התנסויות באוונגארד, בהשראת "רוח המהפכה" של הזמן.
מגמות חדשות במוזיקה (כגון מוזיקה מבוססת על אקורדים סינתטיים) הוצעו על ידי חברי מועדון נלהבים, כדוגמת האגודה למוזיקה בת-זמננו.
בשנות ה-30', תחת שלטונו של יוסיף סטלין, נכפו על המוזיקה גבולות ברורים של תוכן וחדשנות.
הייתה העדפה לקלאסיציזם והכשלת ניסיונות חדשניים.
(דוגמה בולטת: האופרה בסגנון וריזמו של שוסטקוביץ', "ליידי מקבת ממחוז מצנסק", הוקעה בעיתון פראבדה כפורמליזם והורדה עד מהרה מבימות התיאטרון למשך שנים.)
אבות המוזיקה בתקופה זו היו פרוקופייב, שוסטקוביץ' ואראם חצ'אטוריאן.
עם הזמן, הופיע גל של מלחינים סובייטיים צעירים יותר, כמו גיאורגי סבירידוב, אלפרד שניטקה וסופיה גוביידולינה והתייצב בקדמת עולם המוזיקה, הודות למערכת הנוקשה של החינוך הסובייטי.
איגוד המלחינים הסובייטים נוסד בשנת 1932 והיה לגוף המפקח הראשי על המוזיקה הסובייטית.
המאה ה-21: מוזיקה רוסית מודרנית
ה"מוזיקה הקלאסית" או מוזיקה של אולם קונצרטים, איבדה במידה רבה את זוהרה, מצד אחד עקב עליית המוזיקה הפופולרית המסחרית ברוסיה, ומצד שני, הירידה בקידומה מאז נפילת ברית המועצות.
אף על פי כן, מספר מלחינים, שנולדו בשנות ה-50' ואחריהן, הטביעו את רישומם, בייחוד ליאוניד דסיאנטניקוב, שהיה למלחין הראשון מזה עשרות שנים שתיאטרון בולשוי הזמין אצלו
אופרה חדשה ("ילדי רוזנטל", 2005), והמוזיקה שלו נהנתה מתמיכתם של גדעון קרמר ורומן מינץ.
בינתיים, סופיה גוביידולינה, כמו עוד מלחינים סובייטים-לשעבר בני דורה, ממשיכה לקיים פרופיל גבוה מחוץ לרוסיה, בחיבור כמה יצירות יוקרתיות שקצרו ביקורות חיוביות, בהן "אין טמפוס פרזנס" (2007) לכנרת אן-סופי מוטר.
רוד איילנד היא מדינה בארצות הברית, השוכנת באזור ניו אינגלנד.
בשנת 1733 תוכנן לַחְנוֹךְ את העוגב הראשון בכנסיית בכנסיית טריניטי בניופורט.
סצנת המוזיקה במדינה מרוכזת סביב עיר הבירה פרובידנס, שהפכה לפופולרית בסוף שנות ה-90 בזכות סצנת הנויז רוק שסבבה סביב קולקטיב האמנים של פורט ת'אנדר .
המדינה מהווה בית לאמנים העוסקים בכמה סוגות מוזיקליות שונות, בעיקר פולק רוק, ג'אז, הארדקור פאנק, היפ הופ ומוזיקת כף ורדה ; היא מהווה בית לפסטיבלי הג'אז והפולק בניופורט.
ב-1996 הוכרז ברוד איילנד על "Rhode Island, It's for Me" כהמנון המדינה הרשמי, המייצג אותה בטקסים ובאירועים תרבותיים שונים.
המילים שלו נכתבו בידי המשורר צ'ארלי הול, בעוד על הלחן הייתה אחראית מריה דיי, על בסיס עיבוד שנעשה בידי קת'רין צ'סטר.
"Rhode Island, It's for Me" החליף את "Rhode Island", שנקרא לאחר מכן המנון המדינה הרשמי.
"Rhode Island", שנכתב בידי טי קלארק בראון, היה המנון המדינה הרשמי במשך למעלה מחמישים שנה כשהוחלף ב-"Rhode Island, It's For Me".
מאז, שונה שמו להמנון הממלכתי הרשמי.
הנה לך, רוד איילנד האהובה,
עם הגבעות וחוף האוקיינוס שלך.
אנו גאים לברך אותך רודי
נהדר את המורשת והתהילה שלך.
המדינה הקטנה ביותר בכל האיחוד,
"Rhode Island Is Famous for You" נכתב במקור על ידי הווארד דיץ וארתור שוורץ ב-1948, עבור , תוכנית ברודוויי משנות ה-40 אודות ארצות הברית.
הוא בוצע על ידי אסטל לורינג, שזכתה בפרס עולם התיאטרון על היצירה, ביחד עם ג'ק היילי.
"Rhode Island Is Famous for You" שימש גם כשיר הנושא בתוכנית הרדיו של באדי סיאנצ'י, והוא בוצע על ידי רוברט גולט וצ'יאנצ'י עצמו בטקס השבעתו לראשות העיר ב-1995.
את היצירה הקליטו במרוצת השנים מספר אמנים, כדוגמת: בלוסום דירי, מייקל פיינשטיין, ננסי למוט, מנדי פטינקין, ג'ון פיזארלי וארין מק'יואן.
בפרובידנס, בירת המדינה, יש סצנת מוזיקה עצמאית מקומית ופופולרית מאוד, הידועה במיוחד בזכות תרומתה לסוגת הנויז רוק.
בין הלהקות המשפיעות באזור, ניתן למנות את: לייטנינג בולט, דאטרס, בלאק דייס וערב און ראדר.
ראפרים כדוגמת: סייג' פרנסיס וג'ון פלפס, שנקרא בעבר לאנצ'באג, הם בין הדמויות הבולטות המשלבות פילוסופיית "עשה זאת בעצמך" עם היפ הופ.
ראפרים אחרים כמו די גומס, ג'יי לינקס, קינג או-אס-אף, ויק מוקה וג'יי דוצ'ה הרחיבו את קהל המעריצים שלהם באמצעות ייצוג שכונות המצוקה בערים והמשיכו לחתום על חוזי הקלטות בעלי ערך כספי גדול.
אמני אינדי רוק ומוזיקה אלטרנטיבית נוספים מהעיר כוללים את לאס סאווי פאב, דיקי בארט (סולן הרכב הסקא, מייטי מייטי בוסטונס), ZOX, הלואו אנת'ם, דאון-טאון בויז ודיר טיק.
חמישיית הנויז רוק/פאנק היירספריי קווין מורכבת מחברי להקה שונים שגדלו בשכונות שונות בעיר.
התזמורת הפילהרמונית של רוד איילנד, שבסיסה בפרובידנס, היא אחד ממוסדות המוזיקה המשפיעים ביותר במדינה.
בית הספר לעיצוב ברוד איילנד היה האלמה מאטר של מוזיקאים פופולריים רבים במרוצת השנים.
שלושה מחברי להקת הרוק האמריקאית טוקינג הדס נפגשו במכללה, אך לא הקימו אותה עד שעברו לניו יורק סיטי.
לאחר המעבר, החליטו להקים באופן רשמי את הלהקה.
מוזיקאים בולטים שסיימו את לימודיהם באוניברסיטת בראון בפרובידנס כוללים את ונדי קרלוס, ליסה לוב, מרי צ'ייפין קרפנטר, חברי להקת Ok Go, דמיאן קולאש, דאנקן שיק, ZOX, לורנס והזמר-יוצר ויל אולדהם, שנשר לאחר שנה אקדמית אחת.
בניופורט יש סצנה מוזיקלית הרבה יותר קטנה, כאשר ט'רווינג מיוזס נחשבת ללהקת הרוק המצליחה ביותר בה.
הלהקה הוקמה ב-1981 והקליטה אלבומים תוך קיום סיבובי הופעות עד להפסקה ב-2003. הגיטריסטית הראשית של הלהקה וכותבת השירים השותפה, טניה דונלי הקימה את בלי, הידועה בעיקר בזכות הלהיט שלה "Feed the Tree", שהגיע למקום הראשון במצעד הרוק המודרני של בילבורד בשנת 1994. דונלי גם הייתה גיטריסטית לזמן קצר של הברידרז.
הלהקה המשפחתית הקאוסילס, לה היו להיטים שדורגו ב-40 העליונים במצעדי הבילבורד מ-1967 עד 1969 מניופורט גם כן.
הלהקה היוותה השראה לתוכנית הטלוויזיה הפופולרית "משפחת פרטרידג'".
מאז שנת 2000, התפתחה בניופורט סצנת סקא פאנק, בראשות להקת באדפיש, שביצעה גרסאות כיסוי לשיריה של סאבליים, ובראשות להקת הפאנק ביג וורלד.
זמרת הרוקבילי ג'ודי גיבסון (לבית ג'וזף פול קצברג), שהיה לה אלבום זהב עם Good Morning Captain, שהתה חלק ניכר מחייה המאוחרים בניופורט.
אמנים מוזיקליים ידועים אחרים שפעלו ממקומות אחרים במדינה כוללים את ג'ון קפרטי, בלו קנטרל (שהוציאה בשנת 2001 את הלהיט "" שהגיע בשיאו למקום השני במצעד הבילבורד הוט 100), קומבוסטיבל אדיסון, סייג' פרנסיס, מונטי אר איי, דראקו והמאלפויים ובילי גילמן.
המפיק המוזיקלי האמריקאי ד"ר לוק שנחשב לאחד מהמצליחים ביותר במאה ה-21 נולד בווסטרלי.
פסטיבל הג'אז של ניופורט החל בשנת 1954 בידי ג'ורג' ויין ותועד באלבומיהם של מיילס דייוויס ות'לוניוס מונק, דיוק אלינגטון, מאדי ווטרס, נינה סימון, ריי צ'ארלס, ג'ון קולטריין, אלה פיצג'רלד ובילי הולידיי.
הפסטיבל ב-1958 תועד בסרט "ג'אז ביום קיץ" משנת 1960. הפסטיבל עבר לניו יורק בשנת 1971. בשנת 1985, הפסטיבל אירע מחדש בניופורט כפסטיבל ג'אז JVC.
פסטיבל הפולק של ניופורט החל בשנת 1959, בידי מייסד פסטיבל הג'אז, ג'ורג' ויין.
הפסטיבל ידוע בעיקר בזכות הופעתו של בוב דילן ב-25 ביולי 1965, שם הופיע לראשונה עם כלי נגינה חשמליים.
כמו פסטיבל הג'אז, פסטיבל הפולק עבר לניו יורק ב-1971, אך חזר ב-1986. בין המבצעים הבולטים בפסטיבלים נמנים: ג'ואן באאז, פיל אוקס, בוב דילן, באפלו ספרינגפילד, פיט סיגר, ארלו גאת'רי, ריצ'י הייבנס, בוני רייט, אליסון קראוס, ג'ניס איאן, סוזן וגה, Violent Femmes, אינדיגו גירלז ופיקסיז.
פסטיבל המוזיקה של ניופורט הוא פסטיבל מוזיקה קלאסית שהחל ב-1969 כעונת קיץ של המטרופוליטן אופרה.
הרחבה החיצונית לא הועילה לביצועי מוזיקה קלאסית, ובמקום זאת נעשה שימוש בחדרים המפוארים של אחוזות ניופורט בקונצרטים של מוזיקה קאמרית.
בקונצרטים המוקדמים השתמשו חברים רבים בתזמורת המטרופוליטן אופרה.
מלקוביץ', השלישי היה המנהל הכללי במשך 31 מתוך 37 העונות של הפסטיבל.
הוא נודע בכך שהוא נתן לאמנים בין-לאומיים צעירים, כמו אינסה גלנטה, מקום להופעת הבכורה שלהם באמריקה.
להלן לקט של מוזיקאים ולהקות מרוד איילנד:
מוזיקה קומית או קומדיה מוזיקלית היא סוגה מוזיקלית בעל אופי קומי או הומוריסטי.
ניתן לקשר את ההיסטוריה שלה למאה הראשונה ביוון העתיקה וברומא, ובמרוצת השנים גם לתקופת ימי הביניים, לתקופות קלאסיות ורומנטיות ולמאה ה-20. בין האמנים במאה ה-20 ניתן למנות את אלן שרמן , פרנק זאפה, טייני טים, גברות בארנקד , רנדי ניומן וגם וירד אל ינקוביק.
אמנים במאה ה-21 כוללים את טניישס די וטיסת הקונקורד.
מוזיקה קומית מזוהה לעיתים קרובות עם תרבות הנגד, בשל המסרים החתרניים שהיא מציגה.
האופי האינפורמטיבי הזה של המוזיקה הקומית תורם גם לשיפור הלמידה בתוך הכיתה ומחוצה לה.
צורות בידור כמו תיאטרון מוזיקלי משלבות לעיתים קרובות גם מוזיקה קומית.
כדי ליצור אפקטים קומיים במוזיקה, מלחינים פיתחו מספר טכניקות לחן עיקריות, כולל שימוש בטקסט קומי, פרודיה מוזיקלית ושילובים בלתי צפויים של אלמנטים תחביריים בין היתר.
ניתן לסווג מוזיקה קומית למספר סוגים, כגון מוזיקת פרודיה , שיר נובלי , רוק קומי והיפ הופ קומי .
פרסים המוקדשים למוזיקה קומית כוללים את פרס גראמי לאלבום הקומדיה הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי, ופרסי הקומדיה המוזיקלית.
מוזיקה תעשייתית או אינדסטריאל הוא ז'אנר מוזיקלי הנשען על צלילים ונושאים קשים, מכניים, טרנסגרסיביים או פרובוקטיביים.
האמנים התעשייתיים הראשונים התנסו בנויז ובנושאים שנויים במחלוקת מבחינה אסתטית, הן מבחינה מוזיקלית והן מבחינה ויזואלית, כמו פשיזם, פאראפיליה ותורת הנסתר.
בין המוזיקאים הבולטים שניגנו בז'אנר זה ניתן למנות את Throbbing Gristle, מונטה קזזה , SPK , קברט וולטייר, בויד רייס ו-Z'EV .
באלבום הבכורה של Throbbing Gristle מ-1977, The Second Annual Report, הם טבעו את הסיסמה "מוזיקה תעשייתית לתעשיינים".
סצנת המוזיקה התעשייתית התפתחה חזק גם בשיקגו, עם הקמתה של חברת התקליטים ווקס טראקס!
התפתחות הז'אנר הופשע ממוזיק קונקרט, מוזיקת עולם, מופעי הרוק של פאוסט , קרפטוורק, הוולווט אנדרגראונד ואלבום המוזיקה של לו ריד משנת 1975, Metal Machine Music.
בעוד שהמונח יושם בעצמו על ידי קבוצה קטנה של קבוצות ויחידים הקשורים לתקליטים תעשייתיים בסוף שנות ה-70, הוא כולל גם אמנים שהושפעו מהתנועה המקורית או מאסתטיקה "תעשייתית".
עם הזמן, השפעתו של הז'אנר התפשטה והשפיעה על ז'אנרים אחרים, כגון מוזיקת אמביינט, מוזיקת סינתיסייזרים ומוזיקת רוק, וכן יצרה ז'אנרים נוספים, כגון אלקטרו-אינדסטריאל, אינדסטריאל רוק ואינדסטריאל מטאל.
מוזיקה צבאית או מוזיקת לחימה הוא ז'אנר מוזיקלי ספציפי של מוזיקה המיועד לשימוש במסגרות צבאיות המבוצעות על ידי חיילים מקצועיים, הנקראים מוזיקאי שטח.
חלק גדול מהמוזיקה הצבאית מולחן ומבוצע על ידי תזמורות צבאיות כדי להכריז על אירועים צבאיים, ללוות חיילים עם תופים, או לציון אירועים צבאיים מיוחדים.
עם זאת, לאורך ההיסטוריה, היה שימוש במוזיקה כדי להפחיד את האויב, לעודד לוחמים, או לסייע בארגון ובתזמון פעולות בלחימה.
בהתאם לתרבות, מוזיקה צבאית מנוגנת במגוון כלי נגינה, ובמיוחד כלי הקשה, בין היתר תופים, משרוקיות רוחביות , ביוגלים, חצוצרות, חמת חלילים, משולשים ומצלתיים.
אף על פי שחלק ממוזיקה זו הולחנה בצורה כתובה, חלק אחר שלה מפותחת או נלמדת באמצעות האוזן, תוך הסתמכות על זיכרון קבוצתי כדי לתאם את הצלילים.
מוזיקה על פני המים היא אוסף של פרקים תזמורתיים פרי עטו של המלחין הגרמני-אנגלי בן תקופת הבארוק גאורג פרידריך הנדל.
האוסף מחולק לעיתים תכופות לשלוש סוויטות, המורכבות ממחולות, נעימות וקולות תרועה.
היצירה היא מהמפורסמות שביצירות התזמורתיות של המלחין, לצד "מוזיקה לזיקוקי הדי-נור המלכותיים" .
מקורות היסטוריים מימיו של הנדל, ובראשם כתבה בעיתון הבריטי "", מתארים כי היצירה נכתבה לכבוד משט מלכותי וחגיגי שנערך ב-17 ביולי 1717 על פני נהר התמזה בלונדון, במעמד מלך בריטניה ג'ורג' הראשון, ומכאן נגזר שמה.
על פי הסיפור, המלך ואנשי־כבודו שטו מארמון המלוכה במעלה הנהר לאזור צ'לסי, שעה שתזמורת גדולה, הניצבת על ארבה סמוכה, מפליאה בנגינתה ומנעימה את זמנם.
קסמה של היצירה סייע ביישור ההדורים בין המלך להנדל, שיחסיהם נעכרו מספר שנים קודם לכן.
הסיפור הוזכר לראשונה בביוגרפיה אודות המלחין שפרסם ג'ון מיינוורינג ב-1760, מקץ שנה אחת לפטירתו של המלחין.
ריבוי העדויות בהקשר לסיפור מצביע כי החגיגה המוזיקלית על פני הנהר אכן התרחשה.
עם זאת, פרטי האירוע המדויקים לוטים בערפל ואין תמימות דעים באשר למועד ביצוע הבכורה של היצירה.
חלק מן החוקרים מעריכים כי היא נכתבה לכבוד משט שנערך שנתיים לפני כן, ב-1715.
אחד מסימני ההיכר הבולטים של "מוזיקה על פני המים" הוא הרכב כלי הנשיפה המרשים שמגייס הנדל לשורות התזמורת – חלילים, אבובים, בסונים, קרנות וחצוצרות.
מערך הכלים הזה הולם את הנגינה באוויר הפתוח, שכן היצירה בוצעה לראשונה מתוך ארבה השטה על פני הנהר.
בנוסף, קול תרועותיהם הבורק של החצוצרות והקרנות, בשילוב נגינתם הצלולה של כלי הנשיפה מעץ, מאצילים נופך מלכותי וחגיגי על המוזיקה.
מקץ מספר שנים משגשגות באיטליה (1706–1710), שבמהלכן חיבר הנדל יצירות רבות ונחל הצלחה כבירה בוונציה עם העלאת האופרה "אגריפּינה" , שׂם הלה פעמיו צפונה.
ביוני 1710 הגיע להנובר ונבחר לכהן כקאפלמייסטר של חצר הנסיך הבוחר גאורג לודוויג, לימים מלך בריטניה ג'ורג' הראשון.
תנאי ההעסקה של הנדל היו די מתירנים, וניתנה לו שהות חופשית להשלים את מסעיו באירופה.
בהמשך השנה הפליג הנדל ללונדון, שם חיבר והפיק ב-1711 את האופרה "רינלדו" .
הצלחתה המזהירה של האופרה העלתה את קרנו את הנדל בקרב האנגלים, שהוקירו את פועלו וספקו לו הצצה לחיי התהילה והשגשוג להם יזכה לוּ ישתקע בארץ החדשה.
ב-2 ביוני 1712, בתום עונת האופרה בלונדון, שב המלחין להנובר, אף כי רק למשך זמן קצר, שכן קיבל שהות נוספת לעזוב את משֹרתו "בתנאי שישוב בתוך משך זמן סביר".
כבר בסתיו 1712 יצא הנדל לבקר את קרובי משפחתו בהאלה, וב-26 בנובמבר חזר בשנית ללונדון, שם התגורר במחיצתו של , ברחוב פיקדילי.
הוא המשיך לחבר אופרות ולפתח את הקריירה המוזיקלית שלו באין מפריע, ולא הזדרז לחזור להנובר.
בכך, האריך את היעדרותו ממשרתו מעבר לגבול הטעם הטוב למורת רוחו של מעסיקו, הנסיך הבוחר.
פרט לכמה ביקורים נוספים באירופה היבשתית, השתקע המלחין באנגליה עד סוף ימי חייו, וב-1727 אף התאזרח כנתין בריטי.
ב-1713, גמר הנדל בדעתו לעשות יד אחת עם משפחת המלוכה הבריטית וחיבר את האודה "מקור נצחי של האור האלוהי" לכבוד יום הולדתה ה-48 של המלכה אן.
תוכן האודה מעלה על נס את מדיניות החוץ של הממלכה, שדגלה בעשיית שלום עם ממלכת צרפת במסגרת המשא ומתן בהסכם אוטרכט לסיום מלחמת הירושה הספרדית.
בהמשך, הלחין את מזמור ה"טה דאום" , שבוצע ב-7 ביולי 1713 לרגל חגיגות החתימה על הסכם אוטרכט.
כאות הוקרה על תרומתו, ב-28 בדצמבר העניקה המלכה אן למלחין גמלה שנתית בסך 200 לירות שטרלינג.
בכך, החריף המשבר בין המלחין למעסיקו ואף עטה צביון פוליטי, שכן התנגד הנסיך הבוחר מהנובר להסכם אוטרכט.
באותה שנה הודח הנדל מתפקידו כקאפלמייסטר בהנובר.
ב-1 באוגוסט 1714 נפטרה המלכה אן והיא חשוכת בנים.
על פי חוק ההסדר שחוּקק ב-1701 על ידי הפרלמנט הבריטי, רק שליטים בני הזרם הפרוטסטנטי הורשו לרשת את כס המלוכה.
לפיכך, שׁאֵר-בשֹרה הפרוטסטנטי הקרוב ביותר של המלכה המנוחה, דודנה מדרגה שנייה הנסיך הבוחר מהנובר, ירש את כס המלוכה הבריטי בתור המלך ג'ורג' הראשון.
בהתחשב בנסיבות הבעייתיות שבמסגרתן נפרדו דרכיהם של הנדל ומעסיקו לשעבר, סר חינו של המלחין בעיני משפחת המלוכה.
למרות הפופולריות האדירה שלו בלונדון, התבייש המלחין להופיע בארמון המלוכה ולתרץ בפני המלך את נפקדתו הממושכת ממשֹרתו בהנובר.
על אף שבריאותה הרעועה נתנה את אותותיה בשנים שקדמו ללכתה, נתפס מותה של המלכה אן כמפתיע במידה מסוימת, ובייחוד בעיני הנדל, שמעמדו החדש של מעסיקו לשעבר העמיד בסכנה את התערותו בחזית הזירה המוזיקלית באנגליה.
על כן, נזקק המלחין למחווה פומבית גדולה שתיישר את ההדורים בינו לבין המלך.
המשט המלכותי על פני התמזה
בשנת 1760, מקץ שנה אחת לפטירתו של הנדל, פרסם התאולוג ג'ון מיינוורינג באופן אנונימי את ה המלאה הראשונה אודות המלחין.
על פי המסופר בביוגרפיה, נתפייסו המלחין והמלך זה עם זה בהשפעת קסמה של המוזיקה – לעזרת הנדל נחלץ פטרונו הוותיק הברון יוהאן אדולף פון קילמנסג , שמימן וארגן משט חגיגי בארבות על פני נהר התמזה, ושכנע את המלך להצטרף אליו.
בתחילת המאה ה-18, נהר התמזה שימש כעורק תחבורה מֵימִי חשוב, הן עבור סוחרים והן עבור משפחת המלוכה ואנשי חצרה, שהעדיפו לשוט על פני הנהר במקום להסתכן בנתיבים יבשתיים מוכי מחלות ופשע.
לא זו בלבד, אלא שידוע כי טקסים ומופעי בידור רבים נערכו על פני מי הנהר בליווי מוזיקה.
הברון פון קילמנסג הציע להנדל להלחין מוזיקה שתלווה את המשט המלכותי, וכך נולדה יצירה שברבות הימים תפורסם בשם "מוזיקה על פני המים".
לדברי מיינוורינג, הנדל אף ניצח על תזמורת הנגנים בביצוע הבכורה של היצירה ללא ידיעתו של המלך, שנשבה בקסמי המוזיקה הנפלאה ודרש לדעת בדחיפות מי העומד מאחוריה.
בתגובה, השיב הברון כי .
בעקבות המפגש, מחל המלך להנדל, שכח את העבר והשיב את מעמדו על כנו, ואף הכפיל את הגמלה השנתית שהעניקה לו המלכה אן (מ-200 ל-400 לירות שטרלינג).
ב-1922, פרסם ההיסטוריון וולפגנג מייקל בכתב העת הגרמני "" קטע מתוך , שעה שכיהן כציר דיפלומטי בלונדון מטעם נסיכות הבוחר מברנדנבורג.
הדיווח נכתב ב-19 ביולי 1717 ומעניק משנה תוקף לסיפור המשט על פני נהר התמזה:
בשולי דבריו, בּוֹנֵה מכנה את הנדל "מלחין החצר הראשי של הוד מעלתו", ומתוך דיווחים אחרים מאותה תקופה עולה כי מרגע עלייתו של ג'ורג' הראשון לכס המלוכה, פקד המלך בקביעות את הפקות האופרה של הנדל.
משום כך, סבר ההיסטוריון וולפגנג מייקל, וכך גם המוזיקולוג פול ה.
לאנג, כי מזימת ה"פיוס" של הברון פון קילמנסג אינה נטועה במציאות, אם כי שאר פרטי הסיפור מתאימים לתמונה המצטיירת בדיווח.
ביסוס היסטורי נוסף לאירוע המשט המלכותי שנערך ב-1717 הוא כתבה מתוך העיתון , היומון הבריטי הראשון:
על פי הכתבה ב-"The Daily Courant", המשט יצא לדרך בשעה 20:00 בוויטהול, כלומר בשכונת וסטמינסטר, היכן ששכן ארמון המלוכה.
בשעה 23:00 הגיע פמליית המלך לצ'לסי, שם הותקנה להם ארוחת ערב.
לבסוף, בשעה 02:00 סבו בחזרה לארמון, וכל אותו זמן המשיכה המוזיקה להתנגן ברקע.
ה-17 ביולי 1717, תאריך העולה מדיווחו של פרידריך בונה ומוזכר בכתבה בעיתון "The Daily Courant", זכה להכרה נרחבת בקרב חוקרי הנדל כמועד שבו בוצעה היצירה על פני נהר התמזה.
לא בהכרח מדובר בביצוע הבכורה של היצירה.
בשל התייחסויות היסטוריות עמומות ושנויות במחלוקת, וכן אי־דיוקים ברורים, מוזיקולוגים רבים, בהם ג'ורג' גרוב, פול ה.
לאנג ודונלד בורואוז , הטילו ספק במהימנותה של הביוגרפיה מאת מיינוורינג .
בהקשר של המשט על פני התמזה, מיינוורינג לא מציין את תאריך ההתרחשות המדויק של המשט וה"פיוס" שנרקם בזכותו.
על אף שהכתבה מציינת כי היצירה , אין לפסול על הסף את הראיות לכך שהיצירה בוצעה עוד שנתיים מוקדם יותר, ב-22 באוגוסט 1715, באירוע המוזכר בספר "Manners and Customs of London during the 18th Century" מאת ג'יימס פ.
רוקסטרו מציע כי בכורת היצירה נערכה ב-1715, והיא בוצעה פעם נוספת ב-17 ביולי 1717. לעומתו, סבור המוזיקולוג ריצ'רד א.
סטריטפילד כי היצירה שאנחנו מכירים כיום בשם "מוזיקה על פני המים" לא נכתבה עבור מאורע מסוים.
בהתחשב בכך שהיצירה ראתה אור רק ב-1743, ניתן לשער כי הפרקים התזמורתיים המרכיבים אותה התגבשו מתוך מכלול היצירות שחיבר הנדל בהזדמנויות שונות עבור חגיגות על פני הנהר, שהיו פופולריות באותם ימים.
כיום, נהוג לחלק את "מוזיקה על פני המים" לשלוש סוויטות תזמורתיות המקוטלגות כמס.
לפי החלוקה הזאת, סך 22 הפרקים התזמורתיים המרכיבים את היצירה מחולקים לסוויטות על פי הרכב הכלים האופייני לכל סוויטה, ובעיקר על פי הסולם הראשי של הסוויטה.
כך, למשל, הסוויטה הראשונה, HWV 348, מורכבת בעיקר מפרקים בסולם פה מז'ור, ומקצתם בסולם רה מינור, הוא הסולם המקביל.
בהתאם לנוהג המקובל בתקופת הבארוק, כל סוויטה פותחת באוברטורה צרפתית מרשימה ומפוארת, שאחריה מגיעה שורה רבגונית של מחולות, בהם מינואט, סרבנד, , וג'יג, ולצדם קטעים מופשטים יותר, שלא ניחנים באופי ריקודי באופן ישיר.
שם הפרקסולםהקלטה1אוברטורה (לרגו–אלגרו)פה מז'ור2אדג'ו אֶ סטקטורה מינור3אלגרופה מז'ור4אנדנטה אספרסיבורה מינור5פרסטופה מז'ור6אריהפה מז'ור7מינואטפה מז'ור8בּוּרֵהפה מז'ור9פה מז'ור10אנדנטהרה מינור
+שם הפרקסולםהקלטה11אלגרורה מז'ור12אלה הורנפייפרה מז'ור13מינואטרה מז'ור14לנטמנטרה מז'ור15בורהרה מז'ור
+שם הפרקסולםהקלטה16סרבנדסול מז'ור17ריגדון 1סול מז'ור18ריגדון 2סול מינור19מינואט 1סול מינור20מינואט 2סול מינור21ג'יג 1סול מינור22ג'יג 2סול מז'ור
היות ש"מוזיקה על פני המים" הורכבה ופורסמה כאוסף שלם רק לאחר לכתו של המלחין, כיום ניתן רק לשער מה היה סדר הפרקים המקורי של היצירה.
כתב היד של היצירה, וכן מהדורות מוקדמות אחרות, אבדו עם השנים, פרט לשני פרקים שהשתמרו בשלמותם (פרקים 1 ו-2 מתוך הסוויטה הראשונה) ואצורים כיום במוזיאון הבריטי.
בשנת 1743 פרסם ג'ון וולש , המוציא לאור של הנדל, את המהדורה הראשונה של היצירה (בעיבוד לצ'מבלו) שכללה רק תשעה פרקים.
ב-1788 ערך ופרסם המלחין האנגלי סמואל ארנולד את המהדורה התזמורתית הראשונה, שכללה 19 פרקים תזמורתיים.
מבנה היצירה במהדורת סמואל ארנולד (על פניו, פרי בחירתו החופשית של העורך ולא בהשפעת מקור מוקדם יותר) הניח את היסודות למבנה המקובל שהתקבע במהדורות בנות־זמננו, החל במהדורת בית ההוצאה אוינלנבורג מ-1959, בעריכת בריאן פריסטמן .
הסגנון והתזמור של "מוזיקה על פני המים" שואבים את מקורותיהם מהנסיבות המיוחדות שתחתיהן יועדה היצירה להתבצע.
אחד מסימני ההיכר של היצירה הוא תפקידי הנגינה לכלי הנשיפה שנבחרו ונכתבו בקפידה כדי לאפשר למוזיקה להישמע ברורה וצלולה באוויר הפתוח, מתוך ארבה השטה על פני הנהר.
יש לציין בייחוד את השימוש בקרנות טבעיות, שבתחילת המאה ה-18 הופעתן בתזמורת הייתה נדירה, וככל הידוע היה הנדל למלחין האנגלי הראשון ששילבן בתזמורת.
ב"מוזיקה על פני המים", מעניק הנדל לקרנות משנה חשיבות ולא מגביל את השימוש בהן להמחשת אווירת ציד בסצנות אופראיות, כפי שהיה נהוג באותם ימים.
בנוסף לכלי קשת (כינורות וּויולות) ולקבוצת באסו קונטינואו, שנכללו כדרך קבע בהרכבים תזמורתיים למן תקופת הבארוק, משלב הנדל ביצירתו מערך רחב של כלי נשיפה מעץ וממתכת:
יש המכנים כל סוויטה על פי כלי הנשיפה הבולט בה – סוויטה "הקרן" מס.
1 בפה מז'ור, סוויטת "החצוצרה" מס.
2 ברה מז'ור, וסוויטת "חליל הצד" מס.
משוער כי הסוויטה השלישית יועדה להתנגן בזמן ארוחת הערב שערכה פמליית המלך בעוגנה בצ'לסי, ועל כן כללה נגינת כלים רכים יותר, בהם חליל צד ופיקולו.
בחלק מן הפרקים, כלי הנשיפה מכפילים ומקשטים את תפקידי הכינורות ולמעשה כתובים באותה חמשה.
17 ו-18 (מחולות הריגדון) האבוב הראשון מכפיל את הכינור הראשון, והאביב השני את הכינור השני.
עם זאת, בפרקים אחרים מפיח הנדל בכלי הנשיפה חיים משל עצמם, ללא תלות בהגמוניה של כלי הקשת.
עם הדוגמאות הבולטות לכך נמנים:
הסולו הנוגה לאבוב בפתיחת פרק מס.
כלי האבוב נודע כחמדת ילדותו של המלחין, שנהג לשלבו באדיקות ביצירותיו.
הדואט התרועתי לקרנות בפרק מס.
3 ("אלגרו"), ובו שני הכלים מובילים את שאר התזמורת בגאון.
7 החגיגי ("מינואט"), שנפתח בקטע קאנון לזוג קרנות.
11 (האוברטורה לסוויטה השנייה), שמלווה בקול תרועה רמה של חצוצרות וקרנות, הנוסכים הוד והדר על המוזיקה.
לאנג סבר כי השימוש הענף בכלי נשיפה ביצירתו של הנדל הושפע ממורשתו של המלחין הוונציאני מארק-אנטוניו ציאני , שהציב אופקים חדשים בתחום ונודע בתפקידים הווירטואוזיים והנועזים שחיבר לכלי נשיפה ביצירותיו התזמורתיות.
הפרקים המרכיבים את "מוזיקה על פני המים" מייצגים קשת רחבה של סגנונות אירופאיים מקצוות שונים של היבשת:
ספרד: ריקוד הסרבנד, צורה מוזיקלית שנכללה לעיתים תכופות בסוויטות בארוק.
צרפת: אוברטורה צרפתית הפותחת כל אחת מהסוויטות; מחולות צרפתיים – המינואט, ריקוד חצר הערב לאוזני החברה הגבוהה, ולצדו צורות ריקוד עממיות יותר, כגון הבּוּרֵה והריגדון.
אנגליה: ג'יג והורנפייפ, ריקודים עממיים ומלאי חיים שמקורם באיים הבריטיים.
איטליה: הקונטרסט בין נגינת הסולן להרכב הליווי.
עירוב הסגנונות הבולט ביצירה משקף את הידע המוזיקלי העשיר שצבר הנדל לאורך מסעיו באירופה.
מעבר לכך, לדעת המוזיקולוג ה.
רובינס לנדון, מגוון מקורות ההשראה הלאומיים ביצירה אינו מקרי, אלא חלק ממהלך דיפלומטי מתוחכם שנקט המלחין.
מצד אחד, המחולות האנגליים הביאו את הקהל האנגלי על סיפוקו, ומצד שני, תמהיל התרבויות האירופאיות הניח את דעתו של המלך ג'ורג' הראשון, שליט ממוצא גרמני שדגל במדיניות חוץ מתונה וחתר לעשיית שלום עם צרפת ב-1716 כנגד מעגל הכוח המתעצם של האימפריה הרוסית ובית הבסבורג.
ב-1922, חיבר המלחין והמנצח האנגלי סר המילטון הארטי עיבוד ליצירה עבור הרכב סימפוני מודרני.
הגרסה הזאת כוללת רק שישה פרקים מתוך שלוש הסוויטות –
שם הפרקמספר הפרק בחלוקה המודרניתאלגרו3אריה6בורה8הורנפייפ9אנדנטה אספרסיבו4אלגרו דצ'יזו12 (במקור "אלה הורנפייפ")
המנצח הבריטי תומאס ביצ'ם, שנהג לעבד את יצירותיו של הנדל למערך סימפוני רחב־ממדים, האמין כי הנוהג הזה עשוי להושיען מתהום הנשייה ולהנגישן לטעמם של קהלי קונצרטים בני־זמננו.
"מוזיקה על פני המים" בתרבות הפופולרית
"מוזיקה על פני המים" היא מן המפורסמות שביצירותיו של הנדל.
לאורך השנים, נעשה שימוש בקטעים מתוך היצירה במגוון ערוצי מדיה וסרטי קולנוע:
הקטע "אלגרו" (הפתיחה לסוויטה מס.
2) הושמע בסרט "ללכת שבי אחריו" ("Dead Poets Society") משנת 1989 בבימויו של פיטר ויר.
בסרט הבריטי "טירופו של המלך ג'ורג'" משנת 1994 בבימויו של סר , עיבוד ל שהועלה על בימת התיאטרון ב-1991, נעשה שימוש נרחב במוזיקה של הנדל.
באחת מסצנות הסרט, מנגנת התזמורת המלכותית את הקטע "אלה הורנפייפ" מתוך הסוויטה השנייה.
3) הושמעו בסרט משנת 2005 בבימויו של לאסה הלסטרם.
קטעי ה"מינואט" מהסוויטה השלישית הושמעו בסרט הדני "סיפור מלכותי" ("En kongelig affære") משנת 2012 בבימויו של .
קטעי ריקוד ה"ג'יג" מן הסוויטה השלישית הושמעו בסרט הצרפתי "מדמואזל דה ז'ונקייר" משנת 2018 בבימויו של .
בשנים 1955–1988 שימש הקטע "אלה הורנפייפ" כ של הערוץ , בעלת הזיכיון של רשת ITV באזור מזרחה של אנגליה.
1) כאות הפתיחה לתוכנית הבישול , בהנחיית השף בערוץ האמריקאי הציבורי PBS.
מוזיקה פטריוטית הוא ז'אנר מוזיקלי שמושפע רבות מפטריוטיות שהופיע לפחות מאז המאה ה-18, עם הופעתו של "The Liberty Song" שנכתב על ידי ג'ון דיקינסון ופורסם ב-1768. ז'אנר זה משמש לטיפוח תחושת זהות לאומית, אחדות ושייכות בקרב אזרחי האומה, ויכול לכלול המנונים לאומיים, שירים לאומיים ושירים צבאיים.
יצירות מוזיקליות מז'אנר מוזיקלי זה נפוצות בעיקר באירועים פוליטיים, ספורטיביים ובין-לאומיים.
מוזיקה פטריוטית מאופיינת בליריקה, המגלמת את רוח הלאומיות והפטריוטיות, שלעיתים גם מיליטריסטית או מעוררת הקרבה עצמית.
כמו כן, מוזיקה זו לרוב מדגישה את אהבת הארץ וערכיה החיוביים של האומה, כמו יופיו של נוף הארץ.
בנוסף לכך, יצירות מוזיקליות מז'אנר זה עשויות להוות מחווה לאומה, מנהיג, ממשלה או לגיבור לאומי, וכן תזכורת לאירועיים היסטוריים חשובים של האומה.
עם זאת, חלק מיצירות הז'אנר, אף על פי שאינם קשורים ספציפית לפטריוטיות, יכולים לשמש לקידום פטריוטיות או לקידום חינוך פטריוטי.
מוזיקולוגיה היא התחום האקדמי העוסק במוזיקה.
זהו נושא רחב הנוגע בפנים רבות של המוזיקה כגון נגינה, הלחנה, היסטוריה של המוזיקה וכיוצא בזאת.
המוזיקולוגיה כוללת גם למידה ספציפית של ז'אנרים (למשל מוזיקה אימפרסיוניסטית), היסטוריה של התיווי המוזיקלי, התפתחות כלי הנגינה וכדומה.
התחום האקדמי העוסק במוזיקה שאינה מערבית נקרא אתנומוזיקולוגיה.
בטרם הקמת מדינת ישראל ובשנותיה הראשונות פעלו בישראל מוזיקולוגים שעסקו באיסוף, שימור, מחקר והוראה, אולם לא היו מסגרות למוזיקולוגיה.
אחד מראשוני העוסקים בתחום היה אברהם צבי אידלסון שעסק באיסוף לחנים של עדות המזרח.
בשנת 1935 עלה רוברט לכמן לישראל והקים ליד האוניברסיטה העברית בירושלים ארכיון למוזיקה מזרחית.
עבודתו נפסקה עם פטירתו בשנת 1939 וחודשה בשנת 1944 על ידי רפאל פטאי שפתח את המכון הארץ ישראלי לפולקלור ואתנולוגיה.
בשנת 1947 עבר ניהול המכון לאחריותה של אסתר גרזון-קיוי עד שנסגר בשנת 1952 ובמקומו הוקם "המכון למוזיקולוגיה יהודית" שבשנות ה-50 היה מסונף לפקולטה למדעי המזרח באוניברסיטה העברית ועסק בהקלטה ופענוח של מוזיקה יהודית מזרחית.
בשנת 1953 הקימה הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב חוג למוזיקולוגיה בראשות ד"ר הרצל שמואלי.
בשנת 1958 הוקם לצד היכל שלמה מכון למוזיקה דתית בו פעל מאיר שמעון גשורי.
בקיץ 1963 הוקם קרן על שם ארתור רובינשטיין לצורך הקמת קתדרה למוזיקה באוניברסיטה העברית.
במרץ 1964 החליט חבר הנאמנים על הקמת מחלקה למוזיקולוגיה ובמאי 1964, באירוע חגיגי בהשתתפות ארתור רובינשטיין, נחנכה המחלקה.
החוג למוזיקולוגיה פתח את שעריו לתלמידים בסוף 1965.
בשנת 1959, עת הוחלט על שילוב הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב באוניברסיטת תל אביב דווח גם על כוונה להקים באוניברסיטה מחלקה למוזיקולוגיה.
לאחר עיכובים, המחלקה נפתחה בסוף 1966.
בשנת 1967 הוקם האיגוד הישראלי למוסיקולוגיה.
בסוף שנת 1969 הוקם חוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
מוזיקת בלוגראס הוא סוג של מוזיקת עם אמריקנית.
שורשי הבלוגראס עוד במוזיקה העממית האירית, אנגלית וסקוטית שהגיעה באמצעות מהגרים לארצות הברית לאזור האפלצ'ים.
בתוספת עם שירי עם אפרו-אמריקאים, ג'אז, בלוז ומוזיקת פולק עממית אמריקנית החל מתפתח ז'אנר מוזיקלי זה בשנות ה-30 של המאה ה-20. כיום קנטקי היא "מדינת הבלוגראס", לפחות לפי כינויה.
כלי הנגינה בבלוגראס הם כלי מיתר ובעיקר כינור, בנג'ו, מנדולינה, גיטרה אקוסטית, גיטרת רזונטור וקונטרבס.
צורת הנגינה מתאפיינת בכך שבכל קטע מתבלט כלי אחר בעוד הכלים האחרים עוברים לשמש לו כרקע.
בשנת 2000 זכה הבלוגראס לתחייה מפתיעה בזכות סרטם של האחים כהן "אחי, איפה אתה?", שפסקול הבלוגראס והקאנטרי שלו (בהתאמה מעניינת לעלילת הסרט עצמו) הגיע למכירות של תקליט פלטינה.
מוזיקת דאנס אינטליגנטית הוא תת-סגנון של מוזיקה אלקטרונית המאופיין על צלילים אשר אינם אופייניים למוזיקה אלקטרונית, מקצבים שבורים ומורכבים וצליל מחוספס וקשה.
המוזיקאים המובילים בתחום הם ריצ'רד די ג'יימס הידוע גם בתור אפקס טווין (Aphex Twin), סקוורפושר (Squarepusher), אוטֵקר (Autechre) ומיוזיק (µ-Ziq) וחברת התקליטורים המובילה בתחום היא ווארפ (Warp).
המושג IDM נבע לראשונה בשנת 1993 ברשימת תפוצת דואר אלקטרוני, שנועדה לדון בחברת התקליטים רפלקס (Rephlex Records), עם השנים המושג הושרש בקרב הקהילה ונהיה פופולרי מסביב לעולם.
למעשה, IDM הוא לא ז'אנר מוזיקלי בפני עצמו, אלא מעין מושג כללי למגוון רחב של ז'אנרים – כמו דראם נ' בייס, אמביינט, האוס, היפ הופ ואפילו ג'אז.
במהלך שנות התשעים, המושג IDM הצטמצם לסגנון יותר ספציפי של מוזיקה, בעיקר מוזיקה ניסיונית (אקספירמנטלית) שהופקה על ידי חברת התקליטים WARP ועל ידי אומנים כמו Polygon Window, Autech, LFO, B12, Seefeel ו-Black Dog Productions.
רוב האומנים מקורם בבריטניה, אך עם לקראת סוף שנות התשעים שוב התרחבה הקהילה ומספר האומנים בזרם ה-IDM הלך וגדל.
השפעת ה-IDM החלה לתת את אותותיה בארצות הברית בתחילת שנות האלפיים, כאשר לייבלים עצמאיים ומסחריים (במיוחד במיאמי ושיקגו) החלו להתמקצע ולעסוק במיוחד בסגנון ה-IDM ומוזיקה אלקטרונית אקספרימנטלית באופן כללי.
מתוך קהילת ה-IDM, פותחה תוכנת שיתוף הקבצים סולסיק.
מוזיקת בארוֹק היא מוזיקה קלאסית שנכתבה בתקופת הבארוק; בין השנים 1600 ו-1750 לערך.
על ציר הזמן של המוזיקה הקלאסית המערבית, תקופת הבארוק נמצאת אחרי תקופת הרנסאנס ולפני התקופה הקלאסית.
סגנון הברוק מתאפיין ביצירתיותו ובחירותו הסגנונית.
בין המלחינים של תקופת הברוק נמנים מונטוורדי, שיץ, קופרן, שרפנטייה, קריסימי, אלגרי, לולי, פכלבל, פרסל, קורלי, טלמן, ראמו, סקרלטי, ארן – אבל המלחינים שנחשבים למייצגי הבארוק הם באך, ויוואלדי, והנדל.
מוזיקת הבארוק על רקע מוזיקת הרנסאנס
במאה ה-17 חלה מעין מהפכה במוזיקה.