tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי תאוריות מסוימות, אצל הרך הנולד הבכי הוא שפה ואינו מעיד בהכרח על מצוקה כלשהי, אלא מהווה בקשה מהסובבים להתייחס אליו ולטפל בצרכיו.
לאחר שהפעוט שולט בשפה ויכול להביע את עצמו במילים, הבכי מתמעט ופעוט בוכה עקב כאב, כעס או תסכול, עד לגיל שבו אוצר המילים שברשותו מאפשר לו להביע רגשות אלה במילים.
אצל הבוגר הבכי, בדומה להכנעה, מלווה בשינוי בסטטוס החברתי של הבוכה, אלא שלא כמו ההכנעה שהיא ביטוי לוויתור על מעמד היררכי קבוע ומאוד מזוהה, הבכי נותן לבוכה מעמד חברתי נייטרלי וארעי.
נייטרליות זו מבטיחה לבוכה הן את עזרתם של המתחרים מולו על המעמדות החברתיים, והן את תשומת לבה המיוחד של אותה החברה.
יש הפורקים בבכי תחושות קונפליקט קשות כגון לחץ חברתי או תחרות קשה; הבכי עשוי לגרום לעמיתים לרכך לעת קצרה את עוצמת התחרות ולהקל על עומס הלחץ (למשל עבריין שבוכה בפני השופט בניסיון לרכך את גזר הדין).
הבכי גם תורם להתעשתות מסוימת של הבוכה, לאחר תחושת לחץ שאיימה לשתקו.
היות שהבכי אצל הבוגר הוא רגש חברתי מובהק, ואילו אצל התינוק שזה עתה נולד הבכי הוא שפה, לכאורה נראה כי אלו שני דברים שונים למדי שרק ביטויים החיצוני דומה.
כאן קמה ועומדת שאלת הביצה והתרנגולת - האם התינוק בוכה מפני שאימו מגיבה לבכי האמיתי כאל ביטוי לרגשות חברתיים או שמא החברה דנה את הבוכה לרחמים משום שהוא מאמץ דרך ביטוי תינוקי (משמע - בכי המבוגר הוא זיוף של בכי התינוק).
גורמים נוספים הגורמים לבכי אצל בני האדם, מלבד רגשות צער, רחמים וכאב, הם רגשות אושר ושמחה מרובה, פחד והומור.
כמו בכעס, התועלת הגדולה והמיידית היא פתח לרמאות, משמע שאי אלו בכיות שנובעות ממניעים אחרים לגמרי יפיקו תועלת מעובדת קיומו של מעמד בכי חברתי, ויאמצו דרך ביטוי דומה לבכי כדי להשיג זאת.
מחקרים מצאו שנשים בוכות יותר פעמים מגברים (פי שלושה עד פי חמישה) וגם לזמן ארוך יותר.
ההסברים לכך הם גם טבעיים וגם תרבותיים.
נמצא כי טסטוסטרון המצוי בכמות גבוהה אצל גברים, הוא הורמון המעכב בכי, בעוד שפרולקטין (אשר נמצא ברמות גבוהות יותר אצל נשים, כ-50% יותר מאשר אצל גברים) נמצא כמקדם בכי.
ד"ר פריי טען שיש גם הבדלים אנטומים במבנה בלוטת הדמעות בין גברים לנשים.
מבחינה תרבותית מקובלת העמדה היא כי התניה חברתית ממעיטה עוד יותר את הבכי אצל גברים, באשר הוא נתפס כחולשה.
בכחוס החולה (באיטלקית: Bacchino Malato) הוא ציור שמן מסוג דיוקן עצמי של הצייר קאראווג'ו שצויר בין השנים 1592–1593. הדיוקן מוצג כיום בגלריה בורגזה שברומא ומכונה גם דיוקן עצמי כבכחוס (האל הרומי האחראי בין השאר על היין והגפן).
הציור צויר על ידי קאראווג'ו בשנותיו הראשונות לאחר הגעתו לרומא ממילאנו - בשנת 1592. באותה תקופה היה קאראווג'ו חולה מאוד, והיה מאושפז למעלה מחצי שנה בבית החולים סנטה מריה דלה קונסולאציונה, שם צייר קאראווג'ו מספר ציורים שלא נשמרו.
הדוגמן בציור הוא ידידו הטוב של קאראווג'יו - מריו מיניטי.
יצירה זו הגיעה לאוסף של ג'וזפה צֶ'זרי ונרכשה על ידי אספן האמנות הקרדינל שיפיונה בורגזה בשנת 1607 יחד עם נער מקלף פרי ונער עם סל פירות.
ציור אוטוביוגרפי זה שימש את קאראווג'ו כפרסומת, המציגה את יכולתו לצייר הן טבע דומם, הן דיוקנאות והן ציורים של דמויות מיתולוגיות.
זווית הראש של הדמות - 3/4 ממנה מופנה לצופה - אופיינית לציור מתקופת הרנסאנס, אולם ייחודה של התמונה בזווית הראש ובעווית בה היוצרת הרגשה של סבל.
ציור זה מושווה לרוב ל"נער עם סל פירות" בו מצבם של הפירות טוב יותר - דבר המעיד על מצבו הפיזי, הנפשי והכלכלי הטוב יותר של קאראווג'ו בעת ציירו את המאוחר מבין הציורים.
ציור זה מזכיר גם את הנער ב"נער הננשך על ידי לטאה".
בכחוס הוא ציור שמן של האמן האיטלקי קאראווג'ו משנת 1596 לערך.
היצירה מוצגת בגלריה אופיצי בפירנצה.
ביצירה ניתן לראות את האל בכחוס השוכב וסביבו ענבים ועלי גפן, ועל שולחן אבן מולו צלחת פירות וקנקן יין אדום.
בידו השמאלית בכחוס מחזיק ולכאורה מציע לצופה גביע מוזהב של יין.
היצירה צוירה זמן קצר לאחר שקאראווג'ו עבר לביתו של הפטרון הראשון שלו - הקרדינל דל מונטה, ומשקפת את תחומי העניין של חברי הקרדינל - ההומניזם והמסורת היוונית העתיקה.
הציור מציג בפועל נער שיכור הלובש סדין, וזה בניגוד למקובל באותה עת, של ציור אלים יווניים בצורה "מושלמת" של אנשים בוגרים.
יש סברה כי הנער בציור הוא חברו של קאראווג'ו - מריו מיניטי.
הקנקן זכה להתעניינות רבה בשל העובדה שלאחר ניקוי הציור ניתן לראות עליו את ההשתקפות של האמן מצייר את התמונה.
הפירות מייצגים את הגישה הנהנתנית המכונה "קרפה דיים" (Carpe diem) - "חייה את היום", בניגוד לציורי הממנטו מורי (Memento mori) - "זכור את יום המוות!".
חלק מהמלומדים סבורים שמאחר והדוגמן לא יכול היה להחזיק את ידו מושטת זמן ארוך מספיק על מנת שהוא יצויר, קאראווג'ו, בעת שצייר החזיק מולו מראה וצייר למעשה את ידו הימנית המשתקפת במראה (והיד השמאלית בתמונה היא למעשה יד ימנית).
השוואה ל"נער שותה" מאת אניבלה קראצ'י
ציורו של קאראווג'ו הוצג לצד ציורו של אניבלה קראצ'י נער שותה במערכת ArtCentrica, תוך הדגשת זיקת ההשפעה בין האמנים.
קראצ'י היה מעריץ גדול של קאראווג'ו, והשפעתו ניכרת במיוחד בשימוש המיומן באור.
עם זאת, בעוד קאראווג'ו מציג דמות מיתולוגית בעלת מטען סמלי, קראצ'י בחר בגישה שונה – ייצוג ישיר של נער שותה יין, ללא סמליות או קלאסיציזם.
שני האמנים נחשבים לחלוצי סגנון הבארוק באיטליה, אך קראצ'י נבדל בגישתו הנטורליסטית, שהתמקדה בהצגה מציאותית וחסרת אידיאליזציה של חיי היום-יום.
באכחוס ואריאדנה הוא ציור שמן על בד מעשה ידי טיציאן.
הציור הוזמן על ידי אלפונזו הראשון ד'אסטה, דוכס פרארה עבור חדר העבודה שבארמונו (ה-Camerino d'Alabastro).
הציור הוזמן מרפאל אשר קיבל מקדמה עבור היצירה, אולם נפטר בשנת 1520 בטרם השלימה.
בעקבות מותו של רפאל התבקש טיציאן ליצור את היצירה.
הציור מוצג כיום בגלריה הלאומית שבלונדון, ונחשב לאחת מהמפורסמות ביצירותיו של טיציאן.
היצירה מבוססת על כתביהם של המשוררים הרומיים קטולוס ואובידיוס.
ביצירה מתוארת אריאדנה שהושארה על האי נקסוס לאחר שאהובה תזאוס זנח אותה.
האל בכחוס (דיוניסוס) מגלה אותה על החוף, ומזנק להצילה משני נמרים המתקרבים אליה.
לפי פרשנות אחרת, בכחוס, המתאהב באריאדנה מזנק ממרכבתו אליה היו רתומים שני נמרים.
במחצית התמונה העליונה מופיעים השמים הים תיכוניים שצוירו בלפיס לזולי (צבע יקר באותה עת), ואילו במחצית התחתונה מתואר האי ותהלוכה מתושביו בצבעי ירוק/חום.
קיימת גם פרשנות המתייחסת לפרטים קטנים המופיעים בציור (דוגמת פרח הצלף בתחתית התמונה) הטוענת שלהעמדה של הדמויות בציור יש הסבר אחר.
טיציאן השתמש בהומור בתי שימוש בתיאור גיבוריו.
הבד עליו צוירה היצירה גולגל פעמיים במהלך המאה ה-16. גלגול זה הזיק ליצירה, ובמהלך המאה ה-19 החל הצבע להתקלף ממנה.
מצות בכור בהמה טהורה היא מצווה בתורה, להפריש את הולד הזכר הבכור של בהמה טהורה ולתת אותו לכהן.
כאשר הבכור הוא תמים (ללא מום) – הכהן מקריבו בבית המקדש בירושלים ואוכל את בשרו בטהרה עם בני ביתו בירושלים; כאשר הבכור הוא בעל מום – הוא אינו קרב בבית המקדש, והכהן רשאי לאוכלו כבשר חולין (בשר שאין בו קדושת קורבן).
נתינה זו, של הבכור לכהן, היא אחת מעשרים וארבע מתנות כהונה, ואחת משלוש נתינות של בכורים לכהנים (ביחד עם מצוות בכור אדם ובכור בהמה טמאה).
בתורה נאסר לפדות בכור בהמה טהורה.
התורה עוסקת במצוות בכור בהמה טהורה במספר מקומות, כאשר היא מדגישה בכל מקום היבט אחר של המצווה.
הציווי הראשון הוא בספר שמות עם יציאת ישראל ממצרים, ושם מדגישה התורה את מטרת המצווה – זכר ליציאת מצרים:
במקום אחר, בפרשת מתנות הכהונה מתארת התורה את המצווה מצדו של הכהן, המקבל את בכור הבהמה כאחת ממתנות הכהונה שלו:
בספר דברים פרק י"ב, בפרשה העוסקת בריכוז ההקרבה, מופיע פרט נוסף של המצווה – החובה להעלות את הבכור להקרבה ל"מקום אשר יבחר ה'" (פסוקים ה-ו), והאיסור לאוכלו מחוץ למקום זה (פסוק יז).
עם זאת, המפרשים נימקו את המצווה ופרטיה באופנים נוספים.
בעל ספר החינוך (מצווה יח) מסביר, שהמצווה באה לחנך את האדם להכרה ש"הכל שלו (=של האל), ואין לו לאדם דבר בעולם רק מה שיחלק לו ה' בחסדיו", ולכן כשבהמתו מולדה את ולדה הראשון, הוא מיד מוציאו מרשותו ומעבירו לרשות בוראו.
הרמב"ם (מורה נבוכים ג, לט) מסביר שמצוות בכור בהמה חלה רק על בהמות טהורות וחמורים משום "שאלה הם בעלי החיים הביתיים שמגדלים אותם והם נמצאים ברוב המקומות, ובפרט בארץ ישראל...".
מצוות הפרשת הבכורות נוהגת בבהמות טהורות בלבד, שהם שלושה מינים: פרים, כבשים ועזים, ובזכרים בלבד, אבל אם הולד הראשון הוא נקבה – אין נוהגת קדושת בכורה (גם אם ייולד לאחר מכן זכר – לא יהיה לו דין בכור, כיוון שהוא אינו הוולד הראשון).
נחלקו התנאים לגבי "יוצא דופן" (עובר שלא יצא מרחם אמו בדרך הרגילה, אלא יצא מדופן הרחם בניתוח קיסרי) ולגבי עובר שנולד לאחר עובר "יוצא דופן".
רבי טרפון סבר שיש בשניהם קדושת בכורה מספק, משום שאין אנו יודעים מהו הגורם הקובע את קדושת הבכורה: האם הבכור המקודש הוא ה"בכור לרחם" - שיצא ראשון מפתח הרחם, או ה"בכור ללידה" – שנולד ראשון, ואפילו יצא דרך דופן הרחם.
להלכה נקבע כדעת רבי עקיבא, שאין בכורה נוהגת אלא במי שמקיים את שני הקריטריונים: נולד ראשון ויצא מפתח הרחם.
גם כהנים ולויים מצווים בהפרשת בכור בהמה טהורה, אלא שכהן שמפריש בכור בהמה אינו צריך לתת אותו לכהן אחר, אלא הוא רשאי להקריבו ולאוכלו בעצמו.
בהמה שלגוי יש בעלות עליה, ואפילו בעלות חלקית – פטורה מן הבכורה.
מצוות ההפרשה אינה תלויה בבית המקדש, והיא נוהגת גם בזמן החורבן, אלא שבזמן החורבן לא ניתן להקריב את הבכור, ויש להמתין עד שייפול בו מום.
קדושת בכור בהמה נוהגת גם בחוץ לארץ, אולם אין מביאים בכור מחוץ לארץ להקרבה במקדש, אלא משאירים אותו במקומו עד שיהיה בו מום, וייאכל בחוץ לארץ.
אם הביאו בכל זאת בכור מחוץ לארץ - נחלקו תנאים האם מקבלים אותו להקרבה או לא, ולהלכה נפסק שאין מקריבים אותו.
הבכור קדוש משעת לידתו, אך לדעת חלק מהתנאים יש בכל זאת מצווה להקדיש אותו לקרבן באמירה: "הרי זה קודש".
מנגד, סובר התנא רבי ישמעאל שאין צורך בהקדשה זו.
גם הראשונים נחלקו כיצד לפסוק בשאלה זו: לדעת הרמב"ם יש מצווה להקדיש את הבכור, בעוד שלדעת רבנו אשר אין צורך בכך.
הבעלים של הבכור חייב לגדל את הבכור לאחר לידתו במשך שלושים יום בבהמה דקה (צאן) או במשך חמישים יום בבהמה גסה (בקר), ורק לאחר מכן לתת אותו לכהן, כדי שלא להטריח את הכהן לטפל בבכור עד שיגדל.
רבי יוסי שם חולק וסובר שהבעלים חייבים לטפל בבהמה דקה במשך שלושה חודשים).
גם אם הכהן מציע לבעלים שיתן לו את הבהמה לפני הזמן הקבוע והוא יגדל אותה – אין נותנים לו לפני הזמן, כיוון שכהן שמציע לבעלים תמורה בעד מתנות הכהונה – פוגע בזכותם של כהנים אחרים לקבל את המתנות, ולפיכך אין נותנים לו את המתנה שהוא חפץ בה.
אולם אם הכהן מבקש את הבכור לפני הזמן הקבוע משום שהוא רוצה כבר להקריבו, אף על פי שהוא קטן – הדבר מותר.
הכהן צריך להקריב את הבכור בתוך השנה הראשונה ללידתו, ולא לעכב אותו מעבר לשנה זו, כפי שנאמר (דברים טו, כ): "לִפְנֵי ה' אֱלֹהֶיךָ תֹאכֲלֶנּוּ שָׁנָה בְשָׁנָה".
השנה מתחילה מהיום השמיני ללידתו של הבכור, כיוון שרק מיום זה הוא ראוי להקרבה .
הבכור, כמו קדשים קלים אחרים, נשחט בכל מקום העזרה, לאחר מכן כהן מקבל את דם הקורבן בכלי, מוליך את הדם אל המזבח ונותן ממנו מתנה אחת על המזבח.
זאת בדומה למעשר בהמה ולפסח, אך בניגוד לקורבנות אחרים, מהם נותנים ארבע מתנות על המזבח, או לכל הפחות שתי מתנות שהן כארבע.
מתנה זו ניתנת על קיר המזבח, מעל יסוד המזבח, וממילא לא ניתן לתת אותה אלא באחד הקירות שבהם יש יסוד.
נחלקו הדעות בעניינה של מתנה זו – האם הדם נשפך על יסוד המזבח או נזרק על קיר המזבח.
לאחר זריקת הדם – כהן מעלה את אימורי הבהמה (האיברים המיועדים להקרבה) על המזבח ומקטיר אותם על אש המערכה.
בשר הבכור אסור באכילה ל"זרים" (מי שאינם כהנים), והוא מותר באכילה על ידי כהן ועל ידי בני ביתו, בתחומי ירושלים המקודשת, במשך "שני ימים ולילה אחד" (יום ההקרבה, הלילה שלאחריו, והיום שלאחריהם).
בכור בעל מום אסור בהקרבה, ולפיכך אין בו קדושה של קורבן, אך הוא ניתן לכהן, והוא רשאי לאכול את בשרו כבשר "חולין" שאין בהם קדושה.
הבכור בעל המום נחשב רכושו של הכהן, ולפיכך הוא רשאי לתת למי שאינו כהן לאכול ממנו, ואף למוכרו (עם זאת, יש הגבלה מסוימת לגבי אופן המכירה – אסור למכור את הבכור בשוק הבשר, בשל הקדושה החלקית שיש בו, אלא הוא נמכר בביתו של הכהן.
מסיבה זו אסור גם לשקול את בשר הבכור כפי שרגילים לנהוג במכירת בשר).
למרות שבכור בעל מום אינו קורבן, אסור לעשות בו מלאכה או לגזוז את צמרו או את שערותיו (דברים טו, יט).
עם זאת, מותר לתלוש כמה שערות כדי לפנות מקום לסכין השחיטה, או כדי שמומחה יוכל לראות טוב יותר את המום.
מספר המומים שקיומם מתיר את שחיטת הבכור בעל המום הוא רב ופרטי דיניהם - מורכבים.
לפיכך התרת הבכור לאכילה נעשית על פי בדיקת מומחה מיוחד לבדיקת מומים, שאישר שאכן הבכור הוא בעל מום, ומומו הוא "מום קבוע" – מום שאינו עשוי להירפא (בניגוד ל"מום עובר").
המשנה מזכירה חכם בשם "אילא ביבנה" כמומחה בעל שם בתחום זה.
האמורא רב אף סיפר שהוא שהה שנה וחצי מחייו אצל רועה בהמה, כדי להתמחות ב"ראיית מומים".
כאשר אין מומחה, ניתן להתיר בכור על ידי שלושה בני אדם שיבדקוהו, ויאשרו שיש בו מום גלוי ומובהק, כגון חוסר אבר.
לאחר החורבן נשללה האפשרות להקריב את הבכור בבית המקדש, ולכן לא נותרה דרך מותרת לאכול את בשר הבכור אלא בהיותו בעל מום.
עם זאת, אסור להטיל מום בבכור באופן מכוון וצריך להמתין שהבכור יהיה בעל מום מעצמו.
מצב זה יצר הכבדה מסוימת על הכהנים, שנאלצו לטפל בבכורות זמן ממושך – ללא היתר לשחוט אותו.
בשל כך נוצר חשש שהכהנים יטילו מום בבכורות בכוונה, ולפיכך הטילו חכמים קנס על מי שעשה מום בבכור בכוונה, ואסרו עליו לשחוט את הבכור כתוצאה ממום זה.
גם אם אדם גרם בעקיפין, באופן מכוון, לנפילת המום, כגון שהוליך את הבכור בין שברי זכוכיות, או שביקש מגוי שיטיל מום בבכור – אסור לשחוט את הבכור כתוצאה מהמום שנפל בדרך זו.
אולם אם אדם גרם בעקיפין לנפילת המום, אך ללא כוונה, כגון שאמר "אם היה נופל מום בבכור זה – הייתי שוחט אותו", ושמע גוי והטיל בו מום – מותר לו לשחוט את הבכור כתוצאה מנפילת המום.
עוד נקבע לאחר החורבן, שאסור לקבל שכר על ראיית מומים, כדי שהבודק לא יתיר את הבכור רק כדי לקבל את שכרו.
למרות זאת, חכמים התירו ל"מומחה גדול שאין כמותו" ליטול שכר על ראיית המומים, ובתנאי שהוא יקבל את שכרו ללא תלות בפסיקתו – בין אם יתיר את הבכור לשחיטה ובין אם לאו.
בכמה מקהילות אשכנז היה נהוג שאת הבכורות שנולדו היו משאירים לגדול בבית הקברות עד שיפול בהם מום, או עד שימותו.
אם הבכור מת מבלי שנפל בו מום, הנבלה אסורה בהנאה, וטעונה קבורה כדי שלא יהנו ממנה.
בכמה קהילות נהגו לקבור את הבכור בבית הקברות הקהילתי.
כיוון שלאחר החורבן הוכרחו הכהנים לחכות עם הבכורות זמן רב עד שייפול בהם מום, נוצר חשש שבמהלך הזמן יבואו האנשים לגזוז את הצמר שלהם ולעבוד בהם בטעות.
דרך אחת לפתור את הבעיה הייתה מכירת חלק מהאם היולדת לגוי עוד לפני הלידה, בהסתמך על ההלכה ששותפות גוי פוטרת מן הבכורה, וכך להיפטר מחובת נתינת הבכור לכהן.
כיום חסרה בקיאות לדעת איך בדיוק להטיל מום לפני הלידה, ולכן התירו התוספות (שם) להשתמש בפתרון של מכירה לגוי.
וב נפסק שאף מצווה לעשות כן כדי לא להגיע לידי מכשול.
בישראל נהוג כיום הליך של מכירת קנה וושט של בהמות ממין נקבה שטרם המליטו, על מנת למנוע הולדת בהמה שתחשב כבכור בהמה טהורה.
הליך זה נעשה באופן מרוכז באמצעות הרבנות הראשית.
בכיף הוא אלבומה השני של להקת הרוק הישראלית "אינפקציה", שיצא בשנת 2005.
האלבום הופק מוזיקלית על ידי הלהקה במשותף עם טל מטמור, והוא משלב בין מוזיקת פופ, מוזיקה אלקטרונית ומטאל.
בדומה לקודמו, גם אלבום זה מתאפיין באווירה ההומוריסטית והנונסיקלית המזוהה עם סגנונה הייחודי של הלהקה.
מבין שירי האלבום יצאו כסינגלים "אם הדרך" ו"סרט של סקס", שלווה בקליפ בו רואים את חברי להקת "מוניקה סקס" מנגנים במקום חברי "אינפקציה".
בנוסף, ניתן למצוא באלבום את "עין הנמר", גרסת כיסוי בעברית ל-"Eye of the Tiger" של Survivor ואת "זה היה ביתי", גרסה פארודית לשירו של מני בגר.
הקטע הפותח את האלבום מכיל סימפול של השיר "פתח תקווה", שנכתב על ידי רימונה דינור והולחן על ידי דוד קריבושי שבוצע על ידי צוות הווי הנח"ל מתוך התוכנית "כמה טוב".
ניר טרטר – קלידים ושירה
טל מטמור – גיטרה ומחשב
פיטר רוט – גיטרה אקוסטית וקולות ב"סרט של סקס"
"בכל שנה בסתיו גיורא" הוא שיר אבל וזיכרון שכתבה והלחינה נעמי שמר.
השיר נכתב לזכרו של , בנם של רות ושלמה גיורא שוהם שהיו ידידים קרובים של שמר ובעלה מרדכי הורוביץ שהכירו אותו עוד מנעוריו, ועליו סיפרה שמר כי "הוא היה הבטחה, בשורה, תחילתם של דברים.
כרבים אחרים ניגן בגיטרה ותכנן את עתידו".
שוהם נמנה עם הכוח שחצה את תעלת סואץ במלחמת יום הכיפורים ונהרג במבואות פאיד ב-20 באוקטובר 1973, בגיל 21. נפילתו הייתה קשה על שמר ועל משפחתה, ובעקבותיה החליטה לכתוב עליו את השיר.
שמר מצטטת בשיר פסוק משיר המעלות: "אֶשָּׂא עֵינַי אֶל הֶהָרִים, מֵאַיִן יָבֹא עֶזְרִי", שנחשב כמזמור של זעקה ותחינה, ואומרים אותו בעת צרה.
המוזיקאי עודד זהבי רואה בשילוב הפסוק זעקה של שמר על מות חיילים ושאלת 'מה קרה פה?' שלא נשמעה עד אז בשיריה, ובאה בניגוד לאתוס הגבורה שביטאה עד מלחמת יום כיפור.
השורה "הרוח המטורפת בגני עורפת את מיטב השושנים" הוא דימוי שגם הטבע משתתף בצער המשוררת.
כל הבנים שנפלו (ובהם שוהם, ויץ וקושניר) מדומים בשיר למיטב השושנים בגן, ובניגוד לפרחים המסמלים פריחה ולבלוב, מתוארות השושנים כנערפות בידי רוח מטורפת, במשמעות אכזרית של הוצאה להורג.
אביו של טוביה, שמעון קושניר, כתב לשמר על כך:
"בצלילי מנגינתך שלבת בין היקרים שוכני החסד והחן...
עליהם ועל מיטב השושנים הנערפים בכל שנה בגינתך, עלו וירדו דמעותיי".
השיר הופיע בספר השירים השני של שמר מ-1975, הולחן כבלדה שקטה ובוצע על ידי אסתר שמיר, רוחמה רז, יהודית רביץ, נחמה הנדל ונעמי שמר.
בכחנליה (בלטינית, ביחיד: Bacchanalibus משמעו "פורקן-עול") הייתה פסטיבל רומאי לכבוד אל היין בכחוס שהתאפיין בפורקן יצרים, שתיית יין לשוכרה, חופש מיני ואלימות.
כיום יכול לשמש המונח כשם-נרדף להוללות פרועה בצוותא או התפרעות של שיכורים.
הבכחנליה, שהייתה מבוססת על הדיוניסיה היוונית, הגיעה לרומא דרך מושבות יווניות בדרום חצי האי האפניני, בפרט אטרוריה, סביב שנת 200 לפנה"ס.
בראשית הגעתה לרומה הייתה הבכחנליה נחלתה של כת סודית ונחגגה בפרטיות ובסודיות, בניצוחם של כוהני וכוהנות-בכחוס (בתחילה היו אלה נשים בלבד).
המידע העיקרי על הבכחנליות הגיע לידיעתנו מכתביו של טיטוס ליוויוס.
לדבריו התקיימו חגיגות הבכחנליה בעיר רומא בשיפולי גבעת האוונטין אל נהר הטיבר.
פטרונה הקדום של הגבעה היה האל Liber ("החופשי"), אל הגפנים והיין, הפוריות, החופש וזכויות פשוטי-העם (הפלבאים), זה היה גם שמו של בכחוס בפי הפלבאים.
לפי טיטוס ליוויוס התקיימו הבכחנליות הראשונות במשך שלושה ימים בשנה, בהשתתפות נשים בלבד ובאור יום.
לאחר מכן הפכה הכת הבכחנלית לפופולרית.
הבכחנליות עברו ללילה, התקיימו חמש פעמים בחודש והיו פתוחות לגברים ולנשים כאחד, מכל מעמדות החברה.
לדבריו, ההתאספויות היו רוויות באלימות ומעשי אונס מכל סוג, בהשתתפות מספר רב של גברים ונשים.
על מנת להשתיק את הזעקות נוגנה מוזיקה רמה של תופים ופעמונים.
המעשים, שנגדו כל חוק אזרחי, התקיימו במרחב ובזמן מוגדרים ותחת האצטלה המגוננת של פולחן דתי.
טיטוס ליוויוס הדגיש שבבכחנליות היו מעורבים אדונים וגבירות מעילית החברה, יחד עם נשים וגברים פלבאים, נערים ו"גברים נשיים", כמו גם בני המעמד הבינוני.
קיומן של הבכחנליות הובא בשנת 186 לידיעת הסנאט הרומי, שנדרש לתקן אותו בחוקים ותקנות לפני שיפרוק כל עול ולהסדיר בו רפורמה.
תיאורו של ליוויוס מתמקד בהוללות, בעירוב הבלתי-נסבל של גברים ונשים מהמעמדות העליונים עם פשוטי-עם וב"נשיות" של גברים המתפתים ליצר ונוהים אחרי תרבות מיובאת מיוון ואיננו מפרט בנוגע לתכנים אחרים, הקשורים להיבטים הדתיים שעמדו בבסיס הפולחן.
בשנת 186 לפנה"ס פרסם הסנאט את החוק Senatus consultum de Bacchanalibus ("החלטת הסנאט על פריקת העול/הבכחנליה").
הכתות המקומיות הקיימות פורקו והבכחנליה הועברה לשליטת הפונטיפקס (קולגיום כהני הדת).
הותרו כינוסים מעורבים של גברים ונשים, אך בהשתתפות שני גברים ושלוש נשים לכל היותר.
קיום כל התכנסות חייב אישור מאת הסנאט ועל גברים נאסר לכהן ככוהני-בכחוס.
למרות הרפורמה וההסדרה, המשיכו להתקיים חגיגות בכחנליה בלתי-מוסדרות באזורי הפריפריה ובדרום-איטליה.
הייצוגים האמנותיים של הבכחנליה מתארים קבוצות גברים ונשים בטבע, באווירה עליזה של פורקן מיני, לרוב בהשתתפות דמויות בתחפושת של בכחוס ושל סאטירים.
נושא הבכחנליה כמוטיב חיובי של נעורים וחופש היה נפוץ באמנות הרנסאנס.
בסרט "פנטזיה" של וולט דיסני מתאר סרט האנימציה המלווה את הסימפוניה השישית של בטהובן בכחנליה תמימה.
בַּכֹּל סֶרְלוּאִי (נולדה ב-20 ביוני 1983) היא משוררת, מורה לספרות ומבקרת ספרות ישראלית.
כלת פרס היצירה לסופרים ומשוררים (2017) ופרס יהודה עמיחי (2022).
סרלואי נולדה בשנת 1983 בשכונת קריית משה בירושלים להלל, סופר סת"ם וצלם, והדסה, מורה, אנשי הציונות הדתית ממשפחות עולות הולנד.
את שמה בכל נתנו לה הוריה על שם בכל בת אברהם, גדלה והתחנכה בבית הספר נעם בירושלים, ועם נישואי אמה בשנית עברה עם אמה ואחִיה למעלה מכמש.
צמיחתה כילדה וכנערה בתקופת ממשלת רבין, בלב המחנה "המשוכנע-בצדקתו" (כפי שהיא מכנה את הציבור החרד"לי), גרמה לה להתרחק נפשית ממחנה זה.
רצח רבין הקצין את תחושותיה, ומחשבותיה נעו בין חיפוש דרכה בתוך תנועת חב"ד, לבין מחשבות על נטישת הדת.
לאחר שירות לאומי, למדה תנ"ך וספרות במכללת בית וגן, ולאחר מכן לימדה ספרות במספר בתי ספר תיכוניים.
בשנת 2013, בהיותה בת 30, פרסמה את ספר שיריה הראשון.
נכון לשנת 2016 היא מלמדת ספרות ומגישה תלמידות לבחינות הבגרות בבית ספר "אור תורה" בירושלים.
היא מלמדת כתיבת שירה באוניברסיטה העברית בירושלים.
משנת 2022 ואילך מלמדת תורה במדרשת מתת - שלוחה של מדרשת לינדנבאום בכרמיאל.
בנוסף היא מנחה סדנאות כתיבה למבוגרים ונוער המתקיימות ב"בית מורשת אורי צבי גרינברג" ובמסגרות נוספות, ומשמשת כאחת מעורכי כתב העת לשירה משיב הרוח.
הנחתה מספר פעמים את ימי אהבה לשירה, פסטיבל השירה והמוזיקה שמפיק כתב העת, ושימשה כאחת ממנהליו האמנותיים של הפסטיבל.
סרלואי מפרסמת מאמרי דעה וביקורת בעיתונים "מעריב" ו"מקור ראשון", ובכתבי העת 'דעות' ו'פנים'.
בשנת 2015 זכתה בפרס שרת התרבות למשוררים בתחילת דרכם.
בשנת תשע"ז זכתה בפרס דוליצקי לשירה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת תשע"ז זכתה בפרס לשירת ביכורים על שם יהורם (פיצ'י) בן־מאיר.
בשנת ה'תשע"ח הייתה מהזוכים בפרס היצירה לסופרים ומשוררים.
בשנת 2021 צוינה לשבח במסגרת פרס רעיית נשיא המדינה לשירה עברית על ספרה "מפחדך בשרי".
בשנת 2022 זכתה בפרס יהודה עמיחי לשירה על ספרה "מפחדך בשרי".
אם לבת מנישואיה הראשונים, תושבת העיר בית שמש ומנהלת אורח חיים אורתודוקסי.
בפברואר 2021 התחתנה עם פרופ' מעוז כהנא.
בית בחיק הלילה: שירים, הוצאת אבן חושן, רעננה, ה'תשע"ג
סכין שלופה האור: שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, בני ברק, 2016
מפחדך בשרי: שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, בני ברק, 2020
משקל עודף: הגוף, הדת והעכשיו - מסות, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2024
בתוך החושך, הייקו, הוצאת "ירח חסר", 2025
שלומית נעים-נאור, אין לדבר סוף, פרדס 2016
שלומית נעים-נאור, הדברים שאנו לא מדברות עליהן, פרדס 2020
אהובה רקנטי, אבנים עטופות משי, חוט הכסף (משיב הרוח) 2021
אילת דיקטשיין גביש, שימצא הקימור והניקוד, חוט הכסף (משיב הרוח), 2023
יורם גלילי, נקודה אחת לטובתך, שופרא, 2023
לאה קליבנוף-רון, בשר ורוחות, סדרת טקסטורה, פרדס, 2024
אלי שטרן, כמי שיש לו אור, דיבור המתחיל, 2023
רשימות ב"שבת", מוסף מקור ראשון לתורה, הגות, ספרות ואמנות
על המשורר יהונתן לוין, כחשופית על גרגרי מלח, שבת, מקור ראשון, ט"ו טבת תשע"ז, 13.1.2017
"בלי להישיר מבט – מחשבות על כתיבת שירת אהבה", בלי להישיר מבט – אהבה בשירה העברית בת־זמננו, מיכאל קגזנוב עורך, קתרזיס (הוצאת ספרים), 2024
"בכלות העשב" הוא ספר מסוגת המדע הבדיוני הפוסט-אפוקליפטי שנכתב על ידי ג'ון כריסטופר (שם העט של הסופר סמואל יוד).
הספר יצא לאור ב-1956 בבריטניה בהוצאת Michael Joseph כ-"The Death Of Grass" ומאוחר יותר בארצות הברית כ-"No Blade of Grass".
ב-1979 תורגם לעברית ויצא לאור בישראל בהוצאת "מסדה".
ברקע העלילה, וירוס הרסני מתפשט ותוקף כל צמח עשבי ברחבי אסיה ואירופה.
הווירוס תוקף ומחסל גידולים חקלאיים וגורם להתפשטות רעב מחריד שבתורו מביא להתפרקות שלטון החוק ולהידרדרות מוסרית הגולשת להיסטריה המונית.
עלילת הספר עוקבת אחר שני חברים בניסיונם למלט את עצמם ואת משפחותיהם מהכרך הלונדוני השוקע לאנרכיה אלימה, אל חווה מבודדת באזורים הכפריים של אנגליה.
זן חדש של וירוס התוקף גידולי אורז מתגלה במזרח אסיה ועושה שמות ביבולי המזון המקומיים.
במהרה מתפשט הווירוס גם לאירופה ומתגלה בבריטניה, אך שם אינו גורם לנזק רב בשל נטיתו לתקוף גידולי אורז בלבד, שאינם נפוצים במדינה.
בניסיון להתמודד עם הווירוס החדש, מבכרים המדענים לפתח חומר ריסוס חדש, על-פני טיפוח זני צמחים המגלים עמידות לווירוס.
השימוש בחומר הריסוס החדש מביא מזור זמני בלבד ומעט לאחר מכן מופיע תת-זן של הווירוס המקורי, שעבר תשנית (מוטציה) כך שכעת הוא פוגע גם בגידולים החקלאיים שלא נפגעו על ידי הזן המקורי.
הווירוס החדש מתפשט במערב אסיה ובאירופה ופוגע בגידולי החיטה והשעורה.
מהר מאוד מסתבר שהזן החדש פוגע בכל צמח עשבי והנזק לגידולי המזון, הן הצמחים עצמם והן חיות המשק המתבססות עליו כמזון, מתחיל לקבל ממדים קטסטרופליים וחשש אמיתי מפני רעב מתחיל להתהוות במדינות שנפגעו.
לנוכח התפשטות הווירוס ההרסני ברחבי אסיה ואירופה, מנסות אוסטרליה ומדינות יבשת אמריקה להטיל סגר הרמטי על המדינות שנפגעו, כדי למנוע את חדירת הווירוס גם אליהן.
הסגר על המדינות שנפגעו מקשה עליהן להתמודד עם האתגר הרובץ לפתחן ומחריף את המשבר המתחולל בהן.
עלילת הספר עוקבת אחר מהנדס בשם ג'ון קוסטאנס וחברו, עובד ציבור בשם רוג'ר באקלי, בעוד הם ומשפחותיהם מנסים למלט את נפשם מלונדון, במסעם על-פני אנגליה הקורסת תחת הרעב הכבד ושוקעת לתוך אנרכיה ואי-סדר.
מוקדם יותר, כשהופיע הווירוס החדש בבריטניה ומשבר הרעב במדינה התלקח והחל להעמיק, זיהה את הסכנה אחיו של ג'ון, דייוויד, חקלאי אשר חי בחווה מבודדת בעמק נידח באנגליה.
הוא ומספר ידידים נוספים החלו בגידול מאסיבי של תפוחי אדמה (שלא נפגעו במגפה, מאחר שאינם צמח עשבי) כמקור מזון.
דייוויד מזהיר את ג'ון מפני הבאות ומעודד אותו להצטרף אליו לחווה המבודדת.
ג'ון, שסבור שאחיו מגזים, מסרב לעזוב את החיים להם הורגל בלונדון ונותר בה בזמן שמשבר הרעב מעמיק בבירה הבריטית ובממלכה כולה.
כשהסדר החברתי והמוסר האנושי שהכיר מתערערים סביבו וכשהרעב הופך בלתי נסבל, מתלבט ג'ון אם עליו להישאר בלונדון או לעזוב, כפי שהציע לו אחיו לפני כן.
ג'ון מתקשה להחליט אך כאשר חברו רוג'ר מגלה לו כי כל הניסיונות לפתור את המשבר נכשלו וכי הממשלה הבריטית החליטה לצמצם את האוכלוסייה באמצעות הטלת פצצות מימן על ריכוזי אוכלוסין במדינה, מחליטים הוא ורוג'ר לברוח יחד עם משפחותיהם מהעיר הקורסת ולנסות להגיע לחווה של דייוויד כדי למצוא בה מקלט.
בד בבד עם יציאתם לדרך מתרחשת קריסה רבתי של השלטון המרכזי בבריטניה.
במהלך מנוסתם מהעיר ובמסעם באזורי הכפר, פוגשת החבורה אנשים וחבורות נוספים, המנסים לשרוד במציאות הקשה.
חלקם מצטרפים לחבורה וחלקם מתייצבים כנגדה.
לנוכח המצב הקשה והבלתי אפשרי, מוצאים את עצמם אנשי החבורה במצבים המעמידים במבחן קשה ואכזר את אמות המוסר שלהם ואת נחישותם לשרוד.
לאחר מסע קשה ורווי תלאות, מגיעה החבורה לשערי החווה המבודדת.
בהגיעם לחווה ניצב ג'ון בפני דילמה קשה: מחד, לחבורה הקטנה שהורכבה תחילה ממשפחתו שלו וממשפחתו של רוג'ר הצטרפו במהלך המסע אנשים רבים שעברו עימם תלאות רבות שגרמו לחבורה להתגבש יחד ולג'ון לחוש חוב מוסרי כלפיהם.
מאידך, החבורה שאיתה הגיע לשערי החווה גדולה בהרבה מכושר הנשיאה של החווה, וזאת אף מבלי לכלול את האנשים שכבר נמצאים בחווה ושטרחו על בניתה.
דייוויד מציע לג'ון להיכנס עם משפחתו לחווה ולהשאיר את יתר החבורה בחוץ, מה שיהווה עבורם גזר דין מוות.
ג'ון ניצב בפני דילמה קשה, ובוחר לכבוש את החווה בכוח, והחבורה חודרת למתחם החווה המבוצרת וכובשת אותה.
סיום אלים זה, המציב שני אחים משני צידי המתרס והמביא בסופו של דבר למותו של אחד מהם, מחדד את הבנאליות הקשה והבלתי מתפשרת במאבק לשרוד בחברה שסדרי החוק, המוסר וההגינות ניטלו ממנה.
נעשו מספר עיבודים לספר "The Death Of Grass " במדיות אחרות:
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 שודר ב-BBC הבריטי תסכית רדיו של עלילת הספר.
ב-1970 הופק עיבוד קולנועי של הספר, בשם "No Blade of Grass".
ב-2009, כחלק מעונת "מדע בדיוני" בערוץ הרדיו הבריטי "BBC 4", שודר תסכית בחמישה פרקים שהתבסס על הסיפור.
הרב בכור יוסף בנבנישתי (1846–12 באפריל 1916) היה חזן ושד"ר ירושלמי, ואב בית הדין של העדה הספרדית בעיר.
נולד בירושלים בשנת 1846 (ה'תר"ו) לרב רחמים שניאור בנבנישתי, בן למשפחת רבנים שמוצאה בספרד, ולרבקה בת הרב בנימין חמווי.
בילדותו התחנך בתלמוד תורה ובישיבות מקומיות, ונישא לרחל בת יצחק מודיאנו מסלוניקי.
בשנת 1874 (ה'תרל"ד) יצא כשד"ר לסוריה, טורקיה וכורדיסטן בשליחות מטעם ישיבת המקובלים בית אל, וחזר לירושלים בשנת 1875 (ה'תרל"ה).
בשנת 1885 (ה'תרמ"ה) יצא בשליחות לערי המערב הפנימי בצפון אפריקה מטעם כוללות חברון, ובשנת 1887 (ה'תרמ"ז) יצא בשליחות נוספת מטעם ישיבת המקובלים בית אל לערי הודו וסינגפור.
בשנת 1900 (ה'תר"ס) יצא בשליחות כוללות הספרדים בירושלים לערי המערב הפנימי בצפון אפריקה, בשנת 1904 (ה'תרס"ד) יצא עבורם לתוניס וערי צפון אפריקה, ובשנת 1905 (ה'תרס"ה) יצא עבורם לקולקטה ושאר ערי הודו.
כשחזר משליחותו, החל לשמש כאב בית הדין של העדה הספרדית בירושלים, לצד הרב יעקב דאנון והרב אברהם פילוסוף.
נודע כדרשן ובעל קול נעים, ובמשך שנים רבות שימש כחזן.
הלך לעולמו בירושלים ב-12 באפריל 1916 (ט' בניסן ה'תרע"ו).
בנו היה הרב סעדיה בנבנישתי; ואחד מצאצאי צאצאיו הוא גבריאל קרליק פררה.
בכלוב היא סדרת טלוויזיה רוסית בהפקת START, שעלתה לשידור ביוני 2019 ושודרה לאחר מכן גם ברשת NTV בשנת 2020. התפקידים הראשיים בסדרה גולמו על ידי ולדימיר יפיפאנצב ופאבל פרילוצ'ני.
העונה השנייה עלתה ב-7 באוקטובר 2021 בשירות הסטרימינג Okko.
אביו ובנו של יבדוקימוב חוזרים בו זמנית לקלינינגרד: סרגיי, המכונה וולצ'וק, עזב לאחר שבע שנות מאסר; אביו, אלכסנדר, נמלט לעיר הולדתו בשל בעיות במוסקבה.
כשהוא חוזר הביתה, סרגיי לא מבין כיצד להמשיך לחיות - הוא מגלה שאמו הייתה שיכורה לחלוטין ואהבתו לשעבר, אולגה, לא חיכתה לו.
נראה שרק האח הצעיר ג'ניה שמח לראות את השניים.
וגם הדילר הוא חבר כיתתו לשעבר, שבשנים הבודדות בהן בילה סרגיי במושבת המאסר, עלה מעבריין פשוט למאפיונר שעומד בראש ארגון פשע מקומי.
מרגע שהאב והבן נפגשים, יחל סיפור של התגברות על פגיעות משפחתיות, כאבים ותלות זה בזה.
כעת, עליהם לבחור בין חובה לאהבה, בין חיים למוות.
שחקן/ית דמות שחקנים ראשיים פאבל פרילוצ'ני סרגיי יבדוקימוב ולדימיר יפיפאנצב אלכסנדר יבדוקימוב
בכל זאת אינני נפרד הוא אלבומו השני של הזמר והיוצר טל סונדק.
את השירים כתב גאבור ארדש - נער יהודי בן 13 מבודפשט, אשר נספה בשואה.
גאבור ארדש היה נער יהודי-הונגרי, שנספה בשואה בהיותו בן 13. בדצמבר 1944, ימים ספורים לפני שחרור בודפשט, נלכד יחד עם אמו על ידי אנשי תנועת "צלב החץ".
לאחר מותו נמצאו כשלושים שירים שכתב בהונגרית על פתקים.
סבו וסבתו שניצלו מן המלחמה, אספו אותם וערכו מהם ספר שירים.
בשנת 1957 עלו בני המשפחה הקשישים לישראל ורצונם היה לפרסם את כתביו בעברית, אולם הלכו לעולמם זמן קצר לאחר עלייתם בטרם התגשם חלומם.
הזמר והיוצר טל סונדק, שאחותו שרון נפטרה ממחלת הסרטן ביום השואה, יזם פרויקט אמנותי להנצחתה באמצעות טקסטים של ילדים שכתבו שירה בתקופת השואה.
במסגרת פנייה ל"יד ושם" קיבל לידיו ספרי שירה של ילדים וביניהם את ספרו של גאבור ארדש "בכל זאת אינני נפרד", בתרגומו לעברית של דני נוימן.
סונדק בחר בשיריו של הנער ארדש בשל הרגישות והעומק שביטאו ובשל עיסוקם המתמשך באובדן, כאב ומשמעות החיים.
במהלך העבודה על הפרויקט יצר קשר ושיתוף פעולה עם בת דודתו של ארדש, מריאן מילר, ששרדה את השואה ועסקה בהוצאת כתביו לאור בישראל.
האלבום יצא בינואר 2017 בהוצאת "יד ושם" ובאדיבות קרן אריסון, שראתה בפרויקט זה ערך עליון לחברה.
האלבום יצא לחנויות במארז מיוחד שכלל בנוסף לאלבום השירים גם את ספר שיריו של גאבור וכן תוכנית חינוכית מיוחדת על הסיפור והשירים שנכתבה על ידי בית הספר להוראת השואה ב"יד ושם".
האלבום חולק בבתי הספר העל-יסודיים בישראל ולמדריכי המסע לפולין.
האלבום הוליד מופע של טל ומריאן.
מול בני נוער, משלחות לפולין, אנשי צבא ומשטרה, צמרת המוסד ועוד ועוד.
האלבום והמופע זכו לחשיפה רבה בתקשורת ולשבחים רבים מצד המבקרים.
"ראוי ומרגש, לא הותיר עין יבשה" - עמוס אורן, הבמה
"ממליץ להאזין לדיסק החדש של סונדק בו הוא מתגלה במלוא תפארתו, כישרונו וקולו" - דורון אורסיאנו, מעריב
"סונדק הלחין יפה את השירים ושר אותם ברגש ובתשוקה" - תימורה, גלובס
"טל סונדק שר בצורה מרגשת ושירתו ערבה ונעימה מומלץ לצפייה במופע ובהאזנה" - דורון גל, אלי ליאון - ביקורת
האלבום נבחר בעיתון מעריב כאחד מחמשת האלבומים המשמעותיים שיצאו באותה שנה
שיראורךמיליםתרגום לעבריתלחןעיבודמאז שארזת את כנפייך04:16רחל שפיראטל סונדקקורין אלאלהעבר המאושר04:33גאבור ארדשדני נוימןהחיים03:47נר הנשמה03:13מכתב לאמי היקרה03:31נס04:37חלום בהקיץ03:42מילת פרידה03:39מצבה עלי קבר03:18בכל זאת אינני נפרד04:10
תיעוד תוכניות רדיו מרכזיות אודות הפרויקט
תיעוד תוכניות טלוויזיה מרכזיות אודות הפרויקט
תיעוד הופעות מרכזיות אודות הפרויקט
תיעוד השירים בפרויקט (מילים גאבור ארדש, לחנים וביצוע - טל סונדק)
תיעוד ביצוע זמרים אחרים (בוגרים, ילדים, נוער) מבצעים את שירי הפרויקט
בכל פעם שאני מנגן הוא אלבום אוסף כפול ("אוסף המיטב") של הזמר-יוצר הישראלי יוני רכטר.
האלבום שיצא בחברת "הד ארצי", כולל 2 תקליטורים:
דיסק ראשון - 18 שירים וקטע אינסטרומנטלי אחד, רובם שירים מוכרים ואייקוני תרבות ישראלית, וכמעט בכולם רכטר הוא גם המבצע העיקרי מבחינה קולית.
דיסק שני - 18 שירים וקטע אינסטרומנטלי אחד, ובהם בעיקר ביצועים ושירים שהם מוכרים פחות מתוך הופעות ומחזות, רובם לא הופיעו מעולם באלבום כלשהו, הלקוחים מתחומים מגוונים של עשייתו של רכטר לאורך השנים ובביצועים של זמרים ולהקות שונות.
מנהלת המחלקה הישראלית: מיכל אוחיון וייסברג
עריכה: ערן ליטוין ויוני רכטר
יחסי ציבור: רותי מרום וליאת רוקנשטיין
צילומי חוברת פנימית: יעקב אגור, ג'ראר אלון, יורם בוזגלו, אילן בשור ותמי פרי
עריכה דיגיטלית ומאסטרינג: GILI STERN @ MASTERING ROOM
"עוגן הרם", "ראיתי שמש", "דואט", "TO BE ALONE", ו"אוריה" - באדיבות הליקון
"מסע ללא שם" ו"גמד שרצה להיות ענק" - באדיבות פונוקול
"אדם בתוך עצמו" - באדיבות גידי גוב (ייצוג - המון הפקות).
"סוף ההצגה הלילה" - באדיבות א.
בכחוס (באיטלקית: Bacco) הוא פסל שיש של הפסל מיכלאנג'לו, שפוסל בין השנים 1496–1497 ומוצג במוזיאון הלאומי ברג'לו בפירנצה.
זוהי עבודה מוקדמת של מיכלאנג'לו, מתקופת שהייתו הראשונה ברומא.
הפסל הוזמן על ידי הקרדינל ואספן האמנות רפאל ריאריו, אחיינו של האפיפיור סיקסטוס הרביעי, עבור אוספו הפרטי.
הוא לא היה מרוצה מהעבודה והיא הועברה בשנת 1506 לחברו הבנקאי יאקופו גלי, אשר בגינת ביתו ברומא היצירה מתועדת לראשונה ברישום שנעשה בין השנים 1533–1536 על ידי מרטן ואן הימסקרק .
הפסל נרכש על ידי בית מדיצ'י בשנת 1572 והועבר לפירנצה.
בשנת 1865 הוא הועבר למוזיאון הלאומי ברג'לו.
זהו אחד משני הפסלים היחידים שנותרו מתקופתו הראשונה של מיכלאנג'לו ברומא.
הפסל מעט גדול מגודל טבעי ומתאר את בכחוס, אל היין הרומאי, בתנוחה מתנודדת אשר מרמזת על שכרות.
בכחוס מתואר כבעל עיניים מתגלגלות, גופו כמעט ונופל מהסלע עליו הוא עומד.
מאחוריו יושב סאטיר שאוכל את אשכול הענבים המחליק מידו השמאלית.
עם שדיים ובטן נפוחים, דמותו של בכחוס נראתה לג'ורג'ו וזארי כשילוב של "רזותו של גבר צעיר עם הבשרניות והעגלגלות של האישה", ואיכותו האנדרוגנית צוינה לעיתים קרובות.
בכחוס חובש זר של עלי קיסוס המקודשים לו (העלים אינם, כפי שמקובל לא פעם לחשוב, עלי גפן).
בידו הימנית הוא אוחז בגביע יין ובשמאלו בעורו של נמר, חיה הקשורה לבכחוס.
היד שהחזיקה את הגביע נותקה והפין נחתך לפני שמרטן ואן הימסקרק ראה את הפסל.
רק הגביע שוחזר, בראשית שנות ה-60 של המאה ה-16. בתחילה הפסל הוצב בגינתו של יאקופו גלי בין פסלים ותבליטים רומיים עתיקים, וייתכן כי הטלת המום נועדה ליצור אשליה שהפסל קדום הרבה יותר מכפי שהיה באמת.
ההשראה ליצירה היא כנראה תיאור מתוך תולדות הטבע של פליניוס הזקן, שבו מצוין פסל ברונזה מאת פרקסיטלס אשר מתאר את "בכחוס, שכרות וסאטיר".
את תחושת חוסר היציבות הנובעת ממרכז הכובד הגבוה ניתן למצוא במספר עבודות מאוחרות יותר של האמן, ובמיוחד דוד והדמויות בתקרת הקפלה הסיסטינית.
על פי האגדה, בכל הייתה בתו של אברהם אבינו.
היא אינה מוזכרת במקרא על פי פרשנות הפשט, וגם במדרשי חז"ל קיומה אינו מוסכם.
חז"ל דרשו פסוק זה כך:
על דברי הפסוק () "הנה נא עצרני ה' מלדת", הובא בשם המדרש:
במדרש החפץ (כאן) הובאה דעת רב הסובר ששמה כל ולא בכל.
בספרות המדרשית לא נמצאו פרטים נוספים אודותיה, אם כי בספרות הראשונים והאחרונים אגב דיון בסוגיות נוספו מספר פרטים.
רבינו בחיי בן אשר פירש שבכל הכוונה לנפש, רבי ניסים ממרסיי הביא שיש מפרשים שהכוונה למדות הטובות, עוד הביא שמפרשים שהכוונה שהייתה לו בת ושלט בה בכל – לגמרי.
רבי משה די לאון כתב שעל אף הפירושים הדרשניים ברור שהייתה בת אמיתית, בהמשך דבריו פירש את שמה על פי הקבלה.
בדברי הגמרא לא נכתב מי הייתה אימה של בכל, ולפיכך תוספות העלו השערה שהיא בתה של הגר, השואל בשו"ת הרשב"א הביא שנכתב מפורש במדרש שהיא בתה של שרה.
לפי הכתב סופר בכל נולדה משרה וזאת בכדי להוציא מדעת ליצני הדור האומרים ששרה נתעברה מאבימלך..
בתוספות הקשו שבני נח מותרים לישא את אחיותיהם, ואם כך למה לא נשאה יצחק?
תוספות תירצו שני תירוצים, א.
בתה של הגר הייתה, ב.
הרב יהונתן אייבשיץ כתב שתוספות הקשו רק לפי השיטה ששמה בכל, זאת מפני שבני נח מותרים לישא את בתם ולכאורה אברהם יכל לישא את בכל, תוספות לא הקשו כן מפני שדיברו לפי הדעה ששמה היה בכל ולא קטורה, כדבריו כתב גם המלבי"ם.
הרב יוסף משאש הניח בפשטות שיצחק או בכל לא היו מעוניינים בקשר זה.
תוספות בתירוצם השני כתבו שבכל הייתה קטנה ועל כך לא השיאה ליצחק, רבים תמהו שלפי תירוץ זה בכל היא בת שרה, ושרה מתה לאחר מעמד העקידה, ואילו לפי המדרש רבקה נולדה בעת העקידה כך שבכל הייתה בת גילה של רבקה, מספר תירוצים נכתבו בספרי האחרונים.
כוונת תוספות לשאול שבכל עדיפה על רבקה מפני שיותר מבוגרת ועל כן תירצו ששתיהן היו בנות אותו גיל ואין העדפה ביניהן.
אברהם כאב לא רצה להשיא את בתו קטנה, לא הפריע לו כלה קטנה.
כוונת התוספות קטנה בגוף ולפיכך לא השיאה ליצחק.
השאלה היא למה לא נישאת ליצחק לפני העקידה, בעקידה אברהם נתבשר על לידתה וממילא על התאמתה ליצחק.
תוספות סברו שרבקה נולדה קודם העקידה.
רבי יהונתן אייבשיץ טען שיחד עם יצחק נולדה בכל והיא תאומתו, את דבריו הוכיח מהפסוק "וימל אברהם את יצחק בנו" ולדבריו כל מקום שנאמר את – פלוני, מלמד על תאומים, כדבריו כתבו מספר אחרונים, יש שכתבו כן בשם מדרש.
יש לציין שהשואל בשו"ת הרשב"א הביא בשם המדרש שבכל נולדה לפני יצחק.
במספר ילקוטי מדרשים תימניים הובא שבכל התחתנה עם שם בן נח ומהם נולד אבנר בן נר, כך הובא במדרש סגולת ישראל במדרש שואל ומשיב ובמדרש מעין גנים.
יש שכתבו שמספר מדרשים ואגדות נכרכו בשם בן נח ואין לסמוך על שמועות אלו.
בספרות האחרונים דנו האם נפטרה לפני שרה או אחריה את ראיותיהם הביאו מהפסוק, "ויבא אברהם לספוד לשרה ולבכותה" כשהאות "כ" קטנה:
בתוספות על התורה כתב שנשארה לחיות לאחר מות שרה ופירוש המילה ולבתה שבכה שלא השיאה בחיי אמה.
המהרש"ל הביא שמועה בשם רבי מהר"ש לובלין שבכל מתה יחד עם אמה שרה, ולכן האות כ' קטנה וניתן לקרא את הפסוק ולבתה.
כך כתב גם רבי אברהם מנחם רפאפורט ועוד.
רבי נתן נטע שפירא כתב שמתה לפני שרה, כדבריו כתבו מספר אחרונים, ופירוש המילה ולבתה שבכה מפני כשמתה שרה חש בחסרונה.
המשך חכמה למד שבכל חיה גם בזמן נישואי יצחק, בעקבות כך פירש שלבן רץ לאליעזר מפני שחשב שאברהם רוצה להשיאו לבכל.
רבי משה פיינשטיין בשו"ת אגרות משה שלא סביר שנפטרה עם שרה מפני שעצם קיומה נדרש מפסוק הנאמר כברכה.
הרב בכור יעקב יעבץ (נפטר ב-א' בחשוון ה'תרל"ה; 1874) היה רב, דרשן ומלמד באזמיר ובירושלים.
נולד לזינבול ולרבי חיים משה יעבץ, מצאצאי הרב ברזילי יעבץ.
למד בישיבת בית יעקב רבי באזמיר אצל הרב חיים פאלאג'י, שמזכיר אותו כאחד מגדולי תלמידיו ומכנה אותו .
בישיבה למד יחד ומול הרב אברהם פאלאג'י, והעיד על עצמו כי לא יצא מבית המדרש מיום ראשון ועד שבת.
אביו החזיק אותו "בגופו ובממונו" היה עמיתו בתורה של הרב חיים בנימין פונטרימולי, המביא דברי תורה בשמו.
החבי"ף מינהו לרב מלמד בישיבה, שם העמיד תלמידים הרבה, והעידו עליו כי אהבם כאהבתו את בניו.
בנו, חיים משה נפטר בצעירותו עוד בחיי אביו, שהספידו.
הרב יעקב מעיד כי לא היו לו הרבה ספרים לפניו בעת כתיבת חיבורו.
עלה לארץ ישראל, והשתקע בירושלים.
נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים בא' חשון ה'תרל"ה.
על קברו נכתב "בכו בכה להאי שופרא דבלת בארעא הח' הרב המו' מרביץ תורה בתלמידים בעל ספר צור יעקב המ' בכור יעבץ זצ"ל"
ספר צור יעקב (אזמיר תרכ"ו), ובו דרושים על סדר פרשיות התורה, וכן דרוש "בכי אבל משה" להספד על בנו יחידו שנפטר.
לווה כסף רב כדי לעמוד בעלויות הדפסת הספר.
עדת יעקב - חידושי הלכות ואגדות על קצת מסכתות.
בשער ספרו צור יעקב הוא מביע תפילתו להדפיס את ספרו זה, אך לא זכה לכך והספר נותר בכת"י.
הרב בכור יצחק נאבארו (או נאברו; בכתיב המקור: נאב'ארו; נפטר בכ"ה באב ה'תקצ"ה, 20 באוגוסט 1835) היה רב, דיין ופרשן באזמיר שבטורקיה ומחבר ספרים פני מבין ולב מבין.
נולד לרבי יעקב, אשר לימד אותו מקרא, משנה וגמרא, ונפטר כאשר היה בן 13. אמו עבדה בשתיים או שלוש עבודות ביום כדי לפרנסו שלא יצטרך לעבוד ויוכל ללמוד תורה.
אמו נפטרה בשנת ה'תק"ם, ורבו הספידה.
הרב אברהם אלגראנטי מירקאדו לקח אותו תחת חסותו ומימן אותו במשך תקופה.
למד אצל הרב ברוך קאלומיטי בכור.
שימש כרב העיר יחד עם הרב רחמים אריה אברהם הכהן אריאש (מחבר ספר שפתי רננות) והרב יוסף בן חיים משה אבן עזרא (מחבר ספר שלחן המלך).
היה ידוע כאוהב שלום ורודף שלום כל ימיו.
הגיה את ספר נר יצחק (ירושלים תשנ"ד) לרבי נסים יצחק ארדיט, וכן את ספר ישיר משה (שאלוניקי תקס"ו) לרב רפאל משה פאלקון.
הרב רפאל יוסף חזן העריך אותו מאוד וכתב הסכמה לספרו 'לב מבין'.
גם הגאון הרב יצחק מאיו משבח אותו בהקדמתו המשותפת יחד עם הרב היר"ח לספרו פני מבין.
הרב יוסף פונטרימולי מביא דברים בשמו.
גם הרב חיים פאלאג'י מזכיר אותו כמה פעמים בספריו.
נפטר ביום חמישי, כ"ה באב ה'תקצ"ה באזמיר, שם נקבר.
הספידוהו הרב דוד אמאדו בשעת חימום בק"ק ביקור חולים.
הרב יאושע אברהם קריספין בספרו אברהם במחזה, הרב שלמה חכים בהלוויה.
כל ספריו נושאים את המילה מבין בשמותם, משום שראשי התיבות של מבין הם ממני בכור יצחק נאב'ארו:
לב מבין (שאלוניקי תקע"ז) - על משנה תורה לרמב"ם וכן שו"ת וחקירות עניינים שונים.
לספר הסכמה משותפת לשלושה רבנים: הרב דוד אמאדו, הרב רפאל אשכנזי, והרב רפאל יצחק אלגאזי.
פני מבין (חלק א' (שאלוניקי תקע"א), חלק ב' (שאלוניקי תקפ"ו - מדף מ' עמוד א')) - חידושים הלכות ופלפולים על מסכת סנהדרין בשני חלקים.
בסוף חלק א' נדפס דרוש לנישואי הרב אברהם אמאדו, בנו של הרב דוד אמאדו לבתו של הגביר מאיר בן גבאי, שתרם כסף להדפסת הספר, ולכן הודפס הדרוש.
מבין דבר (כת"י) - חידושים על שולחן ערוך.
פסק דין ממנו בנוגע לאישה שבעלה רוצה לגרשה מפני שעברה על דת יהודית, לטענתו, מופיע בספר בן הרמה (אזמיר תרל"ה).
תשובה ממנו בעניין תפיסת נכסים מופיעה בספר ארח מישור לרבי אליהו רחמים חזן.
דרשה ממנו לרגל נישואי גיסו, הרב משה ברכה נדפסה בספר ישיר משה.
בכטל היא חברת הנדסה ובניה אמריקאית המבצעת פרויקטים ברחבי העולם ומדורגת ראשונה בין חברות הבנייה בארצות הברית.
תחומי העיסוק העיקריים של החברה הם תכנון, רכש ובנייה של פרויקטים בתחום תחבורה, אנרגיה, תשתיות, ועוד.
בין הפרויקטים הידועים אותם ביצעה החברה נכללים הקמת סכר הובר, כריית מנהרת תעלת למאנש, שיקום שדות הנפט של כווית לאחר מלחמת המפרץ, הקמת המיגון על הכור של צ'רנוביל, הקמת המעבדה הלאומית לוס אלמוס ועוד.
מייסד "בכטל" היה וורן אברהם בכטל שהיה חקלאי בקנזס ועבר ב-1898, עם משפחתו, לאוקלהומה כדי לעבוד בפרויקט הקמת מסילת רכבת.
ב-1904 עבר לאוקלנד (קליפורניה) והצטרף לפרויקט "מסילת הרכבת וסטרן פסיפיק" .
ב-1906 זכה בחוזה הראשון שלו לבנות מקטע ממסילה זו בקרבת אוקלנד וזה היה החוזה הראשון של החברה שלו לה קרא ו.
בשנים הבאות זכה בכטל בחוזים נוספים לביצוע פרויקטים עבור חברות מסילת הרכבת "וסטרן פסיפיק" ו"נורת'רן פסיפיק".
ב-1919 החלה החברה להרחיב את תחומי פעילותה וקיבלה חוזים לפרויקטים בתחום התשתיות התחבורתיות שכללו סלילת כבישים ואוטוסטרדות ובניית גשרים בחוף המערבי.
ב-1920 החלה החברה את הפרויקט הראשון שלה בתחום תחנות כוח הידרואלקטריות עבור "חברת הגז והחשמל פסיפיק" .
ב-1929 נכנסה החברה לתחום הנפט והגז כשהפרויקט הראשון בוצע עבור חברת סטנדרד אויל של קליפורניה (כיום שברון) עבורה בנתה בכטל בית זיקוק ומערכת הולכת גז ונפט.
ב-1925 הקימו וורן בכטל ושני בניו, באופן רשמי, את תאגיד בכטל (W.A.
ב-1931 נכנסה בכטל למגה-פרויקט הראשון שלה כשהצטרפה לעוד 5 חברות הנדסה כדי ליצור את תאגיד שש חברות בע"מ שהתחרה על חוזה ממשלת ארצות הברית להקמת סכר הובר.
התאגיד זכה בחוזה ובכטל, שחלקה בתאגיד היה 30%, עסקה בהקמה עד סיום הפרויקט ב-1936.
במהלך הפרויקט נפטר מייסד החברה וורן בכטל ובנו, סטפן בכטל הבוגר , תפס את מקומו כמנהל בכטל וה-CEO של תאגיד שש חברות בע"מ.
בתקופת מלחמת העולם השנייה חתמה בכטל על חוזים עם "הוועדה הימית של ארצות הברית" לבניית כלי שיט עבור המאמץ המלחמתי ובנתה במספנותיה כ-560 כלי שיט (רובם ספינות משא).
כמו כן בנתה החברה בקנדה צינור נפט ובית זיקוק כדי לאפשר אספקת דלקים לצבא ארצות הברית באלסקה.
בתקופה זו החלה בכטל להרחיב את עסקיה מחוץ לארצות הברית כשהפרויקט הראשון היה הקמת קו הולכת נפט בוונצואלה.
הניסיון שצברה בכטל, בתקופת המלחמה, בבניית קוי הולכת נפט הביא לזכייתה בחוזה להקמת צינור הנפט הטרנס-ערבי ובחוזים נוספים בשוק תעשיית הנפט במפרץ הפרסי.
בתחילת שנות ה-50 נכנסה בכטל לתחום צכנון והקמת תחנות כוח גרעיניות וזאת לאחר שזכתה בפרויקטים להקמת כור גרעיני נסיוני באיידהו ואת הכור הגרעיני הפרטי הראשון בארצות הברית שהוקם באילינוי.
בנוסף הרחיבה החברה את תחומי עיסוקיה כשנכנסה לתחום כריית מנהרות וזאת לאחר שזכתה בחוזה לתכנון מערכת הסעת המונים באזור מפרץ סן פרנסיסקו וכן ערכה תוכנית ראשונית לכריית מנהרה מתחת לתעלת למאנש.
בתחילת שנות ה-60 פרש מנהל החברה, סטפן בכטל הבוגר , ואת מקומו תפס בנו, סטפן בכטל הצעיר .
במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 ביססה בכטל את מעמדה המרכזי בשוק הפרויקטים הגדולים בארצות הברית.
בתקופה זו שלטה החברה ב-20% משוק ייצור האנרגיה בארצות הברית וב-40% משוק הקמת תחנות הכוח הגרעיניות וזאת לאחר שהשלימה, ב-1968, פרויקט להקמת תחנת הכוח הגרעינית הגדולה ביותר בארצות הברית באותה תקופה (בקרבת סן דייגו שבקליפורניה ).
פרויקטים גדולים נוספים שביצעה החברה באותה תקופה היו הקמת העיר ג'ובייל שבערב הסעודית (1976) וכן שיקום תחנת הכוח שלושת המילין בפנסילבניה לאחר הפיצוץ שאירע בתחנה (1979).
בשנות ה-80 המשיכה בכטל בתנופת ההתרחבות כשבין הפרויקטים שביצעה בתקופה זו היו ניהול הקמת התשתיות לאולימפיאדת לוס אנג'לס ב-1984 ותחילת תכנון והקמת מנהרת התעלה בין אנגליה וצרפת ב-1986 (פרויקט שהושלם ב-1994).
פרויקט נוסף שקיבלה החברה ב-1986 היה פרויקט עורק התנועה המרכזי של בוסטון.
פרויקט זה חרג מלוחות הזמנים ומהתקציב המתוכנן (8 מיליארד דולר במקום 2.8 מיליארד דולר) וכן סבל מבעיות איכות שהביאו לתביעה כנגד החברות המעורבות בפרויקט ולתשלום קנס על ידי בכטל בהיקף של כ-350 מיליון דולר.
בשלהי עשור זה מונה ריילי בכטל , בנו של סטפן בכטל הצעיר , כמנכ"ל החברה.
בשנות ה-90 הרחיבה בכטל את פעילותה מחוץ לארצות הברית.
בתחילת המאה ה-21 המשיכה בכטל להרחיב את פעילותה בעולם אולם מספר פרויקטים בהם הייתה מעורבת נמצאו במרכזן של מחלוקות:
ב-2001 זכתה החברה בפרויקט הקמת מפעל הנפורד לטיפול בפסולת גרעינית בוושינגטון.
נטען כנגד בכטל שבנוסף לחריגות בתקציב ובלוח הזמנים נעשו "עיגולי פינות" בנוגע לאיכות והבטיחות וכן שהחברה פעלה כדי לפגוע בחושפי שחיתויות.
ב-2000 נכנסה בכטל לפרויקט הקמת תשתיות מים בבוליביה בו שימשה לא רק כחברת הנדסה והקמה אלא גם כשותפה, עם חברה מקומית, בבעלות על חברת אספקת מים.
עליית מחירי המים שסיפקה החברה המאוחדת הביאה להפגנות מחאה כלל ארציות כנגד קונסורציום המים בו הייתה שותפה בכטל.
בסופו של דבר החליטה הנהלת בכטל לפרוש מהחברה ולצאת מבוליביה תוך שהיא תובעת את ממשלת בוליביה.
ב-2003 זכתה החברה בחוזה גדול מטעם ממשלת ארצות הברית לשיקום התשתיות האזרחיות בעיראק.
החברה הואשמה על ידי מתחרותיה בהגשת הצעות לא רווחיות ובהשגת רווחי מלחמה.
בכטל השלימה את רוב משימותיה בעיראק עד שנאלצה לעזוב את המדינה עם החמרת המצב הביטחוני במדינה.
ב-2005 הייתה בכטל בין 4 החברות שנשכרו על ידי הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום לאספקת מגורים זמניים לתושבי מיסיסיפי שאיבדו את בתיהם בעקבות הוריקן קתרינה.
בכטל סיפקה כ-35,000 קרוואנים ובתים נגררים והואשמה בגביית מחירים מופרזים תמורתם ומסירת מוצרים באיכות נמוכה.
בנוסף להנהלת החברה מחולקת בכטל ל-4 חטיבות כדלקמן:
חטיבת התשתיות (Infrastructure) היא החטיבה הגדולה ביותר של בכטל והיא מטפלת בפרויקטים בתחומים הבאים:
תחבורה (כבישים, אוטוסטרדות, גשרים) - החברה סללה כ-28,000 ק"מ כבישים
רכבות ורכבות תחתיות - החברה הייתה מעורבת בהקמה של כ-300 מסילות רכבת תחתית ועיליות.
תחנות כוח - החברה הקימה כ-440 תחנות כוח כשמתוכן כ-50 הן תחנות כוח הידרואלקטריות
נמלי ים - החברה הקימה כ-80 נמלי ים ומזחים.
שדות תעופה - החברה הייתה מעורבת בהקמה של כ-100 שדות תעופה.