tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בזמן שהמדינות הממורכזות של המערב הגיעו להסכמים עם הוותיקן המאפשרים להם לקחת מרכוש הכנסייה עבור הוצאות ממשלתיות, דבר שאיפשר להם לבנות כנסיות מדינתיות עצמאיות יחסית, צעדים דומים עבור הרייך הגרמני לא היו מוצלחים כל עוד הנסיכים והבישופים התנגדו לרפורמות.
דרכה של הרפורמציה בממלכת אנגליה הייתה שונה.
באנגליה היה זה זמן רב תכונה של אנטי-קלריקליזם, ותנועת הלולרדים , שהעניקה השראה להוסיטים בבוהמיה, קמה באנגליה.
אך בשנות העשרים של המאה ה-16, הלולרדים כבר לא היו כוח מעשי, ובוודאי שלא תנועה המונית.
האופי השונה של הרפורמציה האנגלית הגיע מכך שהיא החלה בשל הצרכים הפוליטיים של הנרי השמיני.
אם כי הנרי היה קתולי מאמין, היה זו מועיל מבחינתו להתנתק מהאפיפיור ולהחליף אותו בכתר האנגלי.
חוק הריבונות שאושר ב-1534 הציב את הנרי בראש הכנסייה באנגליה.
בשנים 1535–1540, תחת תומאס קרומוול, פורקו המנזרים.
פולחן הקדושים, עליות לרגל ומקדשים מקומיים של עולי רגלים גם הם הותקפו.
כמויות עצומות של רכוש וקרקע כנסייתי עברו לידי הכתר ולבסוף לידי מעמד האצילים.
האינטרס הכלכלי שנוצר כך, הביא לכוח חזק בעד פירוק המנזרים.
היו מתנגדים חשובים רבים לרפורמציה של הנרי, כמו תומאס מור והבישוף ג'ון פישר, שהוצאו להורג בשל התנגדותם.
אך הייתה גם מפלגה של פרוטסטנטים אמיתיים, שהאמינו בדוקטרינות שנפוצו ביבשת.
כשבנו של הנרי, אדוארד השישי, ירש אותו ב-1547, דעותיהם של הפרוטסטנטים שלטו בממשלה.
רפורמציה רדיקלית יותר הונהגה, כולל ביטול המיסה, הריסת הפסלים, והסגירה של חדרי תפילה.
לאחר ריאקציה קתולית קצרה בתקופת מלכותה של מרי (1553–1558), התפתח קונצנזוס בזמן מלכותה של אליזבת' הראשונה, שהיווה את מה שאנו מכירים כאנגליקניזם.
הפשרה לא הייתה קלה, והיא נעה בין קלוויניזם קיצוני מצד אחד לארמינאיניזם מצד שני, אך יחסית למצב הרצחני והכאוטי בצרפת באותה תקופה, המצב היה טוב יחסית.
ההצלחה של הקונטרה-רפורמציה ביבשת מחד, ועלייתה של המפלגה הפוריטנית שהקדישה עצמה לקידום נוסף של הרפורמציה מאידך, היו שני קטבים שאפיינו את התקופה האליזבתנית, אם כי רק בשנות הארבעים של המאה ה-17 אנגליה עברה תקופה של מאבקים דתיים שהיו דומים לאלה של שכנותיה כמה דורות קודם לכן.
התחלתה של הרפורמציה ב-1517 בגרמניה ורעיונותיו של מרטין לותר החלו להתפשט לשוודיה, אך בשלבים ראשונים לא הייתה להם השפעה רבה.
רק לאחר עלייתו לשלטון של המלך גוסטב ואסה והניתוק של המדינה מהאיחוד עם דנמרק ניתן לדבר על התחזקות משמעותית של הלותרניות בשוודיה.
בראשית שלטונו, לא נראה שלגוסטב ואסה היה עניין ברפורמציה, אך הוא הבין את יכולתה להביא להחלשתה של הכנסייה הקתולית בשוודיה.
ולפיכך הוא אפשר למטיפים לותרנים לפעול במדינתו ללא מפריע.
באותה תקופה החל השימוש בדפוס שסייע למטיפים להפיץ את האמונה החדשה לכלל האוכלוסייה.
ב-1527 הצליח המלך גוסטב ואסה לגרום לפרלמנט של המדינה לתת לו את הסמכות להיות ראש הכנסייה בשוודיה ולנתק אותה מרומא.
ובכך בעצם התאפשר לו לתת יד חופשית לחלוטין למטיפים.
עקב יוזמתו קיבלה הלותרניות בפועל מעמד רשמי כדת המדינה.
הרפורמות השפיעו עמוקות על החברה הקולוניאלית ותרמו לתחילת תהליך העצמאות של אמריקה הספרדית בראשית המאה ה-19.
קרלוס השני הוריש את ממלכתו לאחיינו פליפה החמישי, דוכס אנז'ו, נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת מאשתו הראשונה, מריה תרסה, שהייתה אחותו של קרלוס השני.
בשנת 1713 נחתם הסכם אוטרכט שסיים את המלחמה, וזה הותיר את פליפה על כס המלוכה הספרדי, אולם מנושל מירושת הכתר הצרפתי ובכך נמנע איחוד שתי הממלכות תחת כתר אחד.
השושלת המלכותית החדשה לבית בורבון ירשה אימפריה שיכולות השליטה, ההגנה והפקת הרווח ממנה בידי המטרופולין, קרי ספרד, מרכז האימפריה, לא היו משביעות רצון כבעבר.
הדבר נבע מסיבות רבות, שחוקרים שונים מדגישים היבטים שונים שלהן.
קבוצה אחת של חוקרים תולה את חוסר היעילות בנחשלות כלכלית.
על אף העושר הרב שהגיע לספרד מנחלותיה שביבשת אמריקה, ובעיקר ממכרות הכסף במקסיקו ובפוטוסי שבבוליביה, לא התקיימה בספרד תעשייה, המסים לא נגבו ביעילות ורווחי הכתר נפגעו.
יתר על כן, המטבע היה לא יציב ורמת האבטלה הייתה גבוהה.
חוקרים אחרים דוחים את טענת הנחשלות ומצביעים על כך שחלקים גדולים יותר מההון המופק באמריקות לא הגיעו לספרד הן משום שהושקעו בקולוניות עצמן, והן משום שעברו בסחר בלתי חוקי למדינות אחרות, בעיקר באמצעות האנגלים, הצרפתים וההולנדים שחדרו לקאריביים.
מבחינה פוליטית נהנתה האליטה המקומית במושבות מכוח רב ובמובנים רבים, שליטתה של ספרד באימפריה הייתה חלשה ביותר.
קבוצות שונות, כגון הכנסייה, הצבא, גילדות הסוחרים והאצולה, נהנו מזכויות מיוחדות שפטרו אותן מחובות מסוימים, דבר שפגע ביכולת השליטה של הכתר.
בנוסף, מלכי ספרד הושפעו מהנאורות שהפכה מרכזית באירופה, ובעיקר בצרפת באותה התקופה, ושאפו לעצב את האימפריה לפי עקרונותיה.
לאור כל אלו השיקו המלכים הבורבוניים סדרת רפורמות פוליטיות, כלכליות, חברתיות ודתיות, שהיו קשורות באופן הדוק זו בזו.
תחילה מוקדו הרפורמות בספרד עצמה, אולם מלחמת שבע השנים (1756–1763) והתפשטותן של בריטניה ופורטוגל מערבה, לעבר טריטוריות ספרדיות, כמו גם קשיי מימון המלחמה, הביאו להפניית תשומת לבו של קרלוס השלישי, שמלך בספרד בין השנים 1759 ו-1788, לנחלותיו בעולם החדש, דבר שהביא לכך שמרבית הרפורמות המשמעותיות התבצעו בזמן שלטונו.
הרפורמות הבורבוניות היוו חלק משמעותי ממאמצי המודרניזציה שלו על פי הדגם הצרפתי, ברוח הנאורות ובכוח המונרכיה האבסולוטית, שהביאו לתיוג תקופת שלטונו כדספוטיזם נאור.
הצלחתו מיוחסת לניסיונו הקודם שרכש בתפקידי ניהול ושלטון בטריטוריות האיטלקיות של הכתר הספרדי (דוכס פארמה בין השנים 1732 ו-1735 ומלך שתי הסיציליות בין 1735 ל-1759), ולבחירתו את יועציו על פי יכולותיהם ועל פי שותפותם לרפורמה הליברלית, ולא על פי מעמדם החברתי.
חלק מהרפורמות כוונו להגדלת רווחי הכתר באופן כללי, ולכיסוי עלויות מלחמות שונות שספרד השתתפה בהן במרוצת המאה ה-18, בפרט.
אחת הרפורמות החשובות הייתה בתחום המיסוי: טרם השקת הרפורמות היו קיימים מיסים שונים על מוצרים שונים, ולפי שיטות חישוב שונות: לפי נפח, לפי משקל, ועוד.
הרפורמה במיסוי שהושקה בשנים 1765–1766 קבעה מס אחד בלבד, שחושב על פי ערך המוצר (ad valorem), ועמד, בדרך כלל, על כ-6–7 אחוזים.
דרך נוספת להגדלת רווחי המיסוי הייתה מיסוי כפול: סחורות מוסו הן כאשר עזבו את ספרד והן כאשר הגיעו לאמריקות, ולהפך.
למרות שיטה זו, ירד שיעור המס הכולל משמעותית, אולם הגברת יעילות הגבייה הכבידה את הנטל על מי שהצליחו להתחמק ממנו בעבר.
הפיצוי על הורדת שיעור המס נעשה בצורה של גידול משמעותי מהיקף הסחר הפנים אימפריאלי.
בהדרגה החל סחר ישיר בין ספרד ובין חלקים באמריקות: בשנת 1765 החל סחר ישיר בין ספרד והקריביים; בשנת 1770 נוספו גם אזור חצי האי יוקטן וקמפצ'ה; וב-1778 של המאה ה-18, הוכרז סחר חופשי ברחבי האימפריה כולה (להוציא מקסיקו וונצואלה – על כך בהמשך).
הרפורמות אישרו את הסחר מ-13 נמלים בספרד לכל הנמלים החשובים באמריקות, וספינות יחידות הורשו לסחור ללא כל תלות בציים, שבוטלו, כאמור.
כדי לשפר את השליטה באמריקות וכן את המסחר, החל משנות ה-60 של המאה ה-18 החלו לנוע ספינות דואר מהירות (Packet ship) באופן קבוע בין ספרד ומושבותיה אשר מעבר לים.
הסחר החופשי לא נועד לשבור את המרקנטיליזם ברחבי האימפריה, אלא דווקא לחזק אותו.
היבט נוסף של הסחר החופשי היה החלשת כוחן של גילדות הסוחרים בנמלים שהיו המורשים היחידים.
הסחר החופשי נעשה רק במסגרת האימפריה, כלומר בני עמים אחרים לא הורשו להשתתף בו ללא אישור מיוחד.
לשיטה החדשה התנגדו מי שהרוויחו מזו הישנה: גילדות הסוחרים (בספרדית: consulado) בערי הנמל המורשות הוותיקות.
כוחן של גילדות אלו היה מספיק כדי לשמר את המונופול על הסחר בין קדיס לווראקרוס עד 1789.
הדרישה הגוברת באירופה למוצרים מאמריקה, שכעת היה קל יותר לספקה הודות להקלות הסחר – מחד, והגידול באוכלוסיית אמריקה הספרדית – מאידך, הביאו לצמיחה כלכלית באמריקות.
בין השנים 1782 ו-1796 עמד ממוצע היצוא השנתי מהקולוניות האמריקאיות על 400% מזה של שנת 1778, לפני הרפורמה בסחר החופשי.
תפוקת המכרות הוכפלה ברבע האחרון של המאה ה-18. בעשור שבין 1779 ו-1789 גדלה התפוקה החקלאית בכ-40%.
ייצוא העורות מאזור הריו דה לה פלטה האמיר מכ־150,000 יחידות לשנה לפני 1778 לכדי 1.4 מיליון יחידות לשנה אחרי 1783.
המדינה פתחה בפרויקט של סבסוד תעשייה, בעיקר בתחום הטקסטיל בקטלוניה החל משנות ה-80 של המאה ה-18, על מנת לעודד את התפתחותה.
בו בזמן פותחה תעשייה חדשה, שהתבססה על חומרי גלם מיובאים מהאמריקות.
דרך נוספת לעודד את התעשייה והכלכלה, ובאותה העת את האינטגרציה הפנימית בספרד, הייתה שיפור תשתיות ודרכי תחבורה בספרד.
בנוסף, פיתח הכתר את מכרות הצינובר אשר באלמדן (Almadén) בספרד, שהיוו את המקור האירופי היחיד באותה התקופה לכספית.
אותה הכספית נשלחה למכרות הכסף שבסקטקס, במלכות המשנה של מקסיקו החדשה, כדי להגביר את הייצור באמצעות טכנולוגיה חדשה שהוכנסה לשימוש.
באיחור רב לאחר הקמת חברות סחר הפועלות על בסיס של צ'רטר מטעם מדינות קולוניאליות אחרות, כגון חברת הודו המזרחית ההולנדית, למשל, הקימה ספרד חברות סחר אחדות.
תחילה הוקמה חברת הונדורס (1714), אחריה חברת גיפוסקונה המלכותית של קראקס (La Real Compañía Guipuzcoana de Caracas) (1728) ולבסוף חברת הוואנה (1740).
חברת הוואנה הייתה המשגשגת מבין השלוש, אך חברת ונצואלה הייתה הידועה מביניהן.
החברה קיבלה את המונופול על הסחר עם אזור קראקס (ונצואלה דהיום) בתמורה להחייאת חבל ארץ זה, פיתוחו ויישובו.
אחת ממטרות החברה הייתה לפתח גידול חקלאי חדש – קקאו, לייצור שוקולד.
בו בזמן נועדה הפקדת חבל הארץ בידי החברה למנוע סחר בלתי חוקי של האליטות המקומיות עם איים קריביים שונים, בניגוד לחוקי הסחר האימפריאליים.
כעבור כמה שנים, בתחילת שנות ה-50, צבר המוצר תאוצה והגידול החדש שגשג.
גידול נוסף אשר שגשג במקום היה הטבק, שהיה למונופול מלכותי מניב רווחים.
אולם, תקופת השגשוג בסחר נקטעה עם מעורבותה של ספרד במלחמות הנפוליאוניות החל מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-18. מנקודת מבטן של המושבות הביאה הפסקת הסחר לשגשוג מסוג אחר, שכן ספרד נאלצה להתיר למושבותיה לסחור עם כוחות נייטרליים.
בו בזמן עמדה ספרד בסירובה להתיר סחר חופשי כולל, דבר שהוביל למרמור בקרב האליטה.
אחד הצעדים הראשונים שננקטו במסגרת הרפורמות הבורבוניות היה ביטולם של פרלמנטים אזוריים ואיחוד מערכות החוקים השונות לחוק אחד.
בספרד של תחילת המאה ה-18 היו נהוגות מערכות חוק שונות לפי חלוקה אזורית מחד, ולפי מעמד חברתי, או השתייכות לקבוצות חברתיות מסוימות, מאידך.
איחוד מערכות החוק היה כרוך ישירות בהחלשת מוקדי כוח פוליטיים מתחרים לשלטון המרכזי.
כך, למשל, הוחלש כוחן של הקבילדוס, המועצות העירוניות שמסורתית היו בעל זכויות רבות ברמת הממשל המקומי ואף היוו ערכאה ראשונה בתחומים שונים של החוק, על ידי ביטול נוהג מכירת המשרות, הגברת הביורוקרטיזציה, חיובן לדווח ישירות לכתר על מעשיהן והשמתן תחת פיקוח וביקורת.
לראשונה בספרד הוקם קבינט מסודר של שרים בעלי תחומי אחריות מוגדרים.
בין המשרדים שהוקמו היה המשרד שתחום אחריותו היה האמריקות.
למשרד זה הוכפפה גם מועצת האינדיאס (Consejo de Indias), המוסד שניהל את הקולוניות באמריקות.
רפורמה במוסד זה הביאה למינוי ביורוקרטים בעלי ניסיון מעשי בקולוניות למועצה.
אף על פי כן נחלש כוחה של המועצה ונסוג בפני כוחו של השר.
בהתאם לרעיונות ההשכלה, שאף הכתר לקבל את החלטותיו בהתבסס על מידע.
לשם כך שיגר הכתר מבקרים שונים לאמריקות, כדי לעמוד על המצב בקולוניות מהיבטים שונים.
כמו כן, בין השנים 1778 ו-1782 נערך מפקד אוכלוסין מלא ומקיף ברחבי האימפריה.
הרשומות ששרדו ממפקד זה מהוות כיום מקור מידע ראשון במעלה להיסטוריונים אודות התקופה.
באמריקות נאכפו חוקים שנועדו למנוע את שליטת האליטות הקריאוליות בשלטון המקומי באמצעות איסור על פקידי ממשל וקציני צבא לשאת את בנות האליטה המקומית.
בעוד שבמקומות מסוימים ברחבי האימפריה, כגון בבואנוס איירס, בירת מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, נאכפו צעדים אלו בקפדנות ואכן הביאו להפרדה המבוקשת, במקומות אחרים, בעיקר בפריפריה האימפריאלית, כגון בצ'ילה, אכיפה חלקית ביותר הביאה להמשך ניכוסה של הבירוקרטיה בידי האליטה המקומית.
דרך נוספת לחיזוק הגוף המנהלי הייתה יצירת מסלול קידום ברור ומקצועי, שאמור היה לספק משכורות נאותות, על מנת להקטין את תלות המנהלנים באליטה המקומית ובכלכלתה.
הכתר הבין כי אין די בחלוקת שטחי האימפריה העצומים באמריקות לשתי מלכויות משנה בלבד, כדי להבטיח שלטון אפקטיבי.
ב-1717 נוצרה מלכות המשנה של גרנדה החדשה לחופה הקריבי של אמריקה הדרומית, שחשיבותה נבעה מהנוכחות הבריטית המתחזקת בקריביים.
מלכות המשנה נכשלה ופורקה, אך הוקמה בשנית בשנת 1739. ב-1776 הוקמה מלכות משנה נוספת, היא מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה בדרום האימפריה.
בין לבין הוקמו יחידות מנהליות עצמאיות קטנות יותר, קפיטניה חנרל, בגואטמלה ובקובה.
בראש היחידות המנהליות מונו כעת, לרוב, אנשי צבא אשר הוכיחו את צייתנותם ויעילותם.
החלוקה המנהלית החדשה של האימפריה אכן שיפרה את השליטה, אך לא במידה מספקת.
משום כך הועתקה מצרפת שיטת האינטנדנסיה, שאמורה הייתה ליצור אחידות ולאכוף משמעת ברמה המקומית, לפקח על הוצאת כספים, על מוכנות הצבא, על פיתוח תעשייה ומסחר, ועוד.
בראש יחידות מנהליות אלו, אשר פעלו במקביל לאלו הקיימות, עמדו אינטנדנטס, שדיווחו ישירות למלך על עניינים פיננסיים, ולמשנה למלך בתחומים אחרים, כגון דת, שיפוט ומנהל.
האינטנדנסיה הראשונה כוננה בקובה בשנת 1764, ועד לשנת 1790 יושמה בכל רחבי האימפריה: 17 במלכות המשנה של ספרד החדשה, ו-18 נוספות בדרום אמריקה הספרדית.
ברמה המקומית ננקטו צעדים לשיפור ההיגיינה ביישובים השונים, לאכוף אחידות בבנייה, להשליט סדר ציבורי, להקים כוחות שיטור ולהגביר את הפיקוח על החיים העירוניים בכלל.
במידה מסוימת היו הרפורמות הצבאיות, שנועדו להבטיח את שליטתה של ספרד במושבותיה מעבר לים, החשובות ביותר, שכן לו הייתה מאבדת ספרד את מושבותיה, לא היה כל טעם ברפורמות האחרות.
המלחמות בין המעצמות באמריקות המחישו לספרד את הצורך בקיומו של צבא סדיר קבוע, המורכב מספרדים (פנינסולרים וקריאולים כאחד), ואשר יונהג בידי קצינים אירופיים שיבטיחו את נאמנות הצבא לכתר.
אולם, מימון צבא שכזה היה מעבר לכוחותיה הפיננסיים של ספרד.
מעת לעת נשלח צבא סדיר למקומות חיכוך לתקופות קצובות, כגון צבא בן כ-40,000 ספרדים שנשלח למלכות המשנה של ריו דה לה פלטה בזמן הקמתה ובמשך שנתיים הבטיח את גבולות מלכות המשנה אל מול הפורטוגזים שבברזיל.
צבא סדיר אחר הוצב לאורך גבולה הדרומי של צ'ילה, על מנת להתמודד עם השבטים הארוקאנים.
עם זאת, בשגרה בכל רחבי האימפריה המשיכו המיליציות המקומיות להיות אלו שסיפקו את ההגנה השוטפת.
גם הרכבו של הצבא לא עלה בקנה אחד עם שאיפות הבורבונים, שכן בני האליטה הקולוניאלית מצאו את דרכם אל מחוץ לשורות המיליציה ואילו בני המעמדות הנמוכים, שברובם המכריע לא היו ספרדים, היו מוכנים להתגייס בתמורה למשכורת ולמוביליות חברתית.
ספרדים רבים היו פטורים משירות צבאי, בתוקף זכויות יתר קיבוציות שהיו זכאים להם, כגון אנשי כנסייה, בני אצולה, פקידי הבירוקרטיה ובעלי אחוזות גדולות.
אחרים בני האליטה נהגו להמיר את שירותם בתשלום לאדם אחר שישרת במקומם.
גם בקרב המעמדות הנמוכים היו רבים שהתחמקו מהשירות הצבאי במיליציה מסיבות שונות.
אחד החששות הנפוצים היה השארת נשות המשפחה לבדן בזמן תקופת השירות הפעיל.
חיילי המיליציה של מקסיקו סיטי, למשל, נשלחו לתקופה של כחודש תמים להגנה על חופה המזרחי של מקסיקו ועל נמל וראקרוס.
המוניטין המפוקפק של הנמל כמקור למחלות גם הוא לא סייע למשיכת מתנדבים.
הקושי בגיוס המיליציה הוביל את הכתר למצוא דרכים לאלץ כניסה למיליציה, למשל על ידי שליחת פושעים פליליים לשנות שירות במיליציה במסגרת ריצוי עונשם.
צעדים כגון אלו פגעו עוד יותר במוטיבציה של אנשים חופשיים לשרת במיליציה מרצונם החופשי.
משום כך הקימה ספרד יחידות צבאיות שהורכבו מבני הקולוניות, והרחיבה את המיליציה.
שדרת הקצונה של צבאות אלו הורכבה ברובה מקריאולים.
על מנת לספק צורך זה יושמה רפורמה נוספת שהתירה קבלת קריאולים, ובעיקר בני קצינים צבאיים בעצמם, לבתי הספר לקצינים בספרד ואישור שיבתם לשירות בקולוניות.
לבוגרי בתי ספר אלו היה תפקיד חשוב במלחמות העצמאות ברחבי היבשת בתחילת המאה ה-19, כאשר רבים מהם, כגון חוסה דה סן מרטין וחוסה מיגל קררה בצ'ילה הובילו את תנועת השחרור מספרד.
פתיחת תפקידי הקצונה לקריאולים התקבלה בשמחה בקולוניות, שכן השירות הצבאי הקנה יוקרה ואפשר התקדמות בסולם החברתי והכלכלי.
בתחום הימי פנתה ספרד לשיקום הצי הקרבי שלה, בד בבד עם שיקום צי הסוחר.
לאחר תבוסת ספרד וצרפת לבריטניה במלחמת שבע השנים איבדה ספרד את פלורידה, מאחז אסטרטגי לשליטה בים הקריבי והאיום הבריטי לאורך החופים הקריביים גבר.
כתוצאה מכך פתחה ספרד בפרויקט שיקום, חיזוק ובניית מבצרים רבים באזור זה.
הפיקוד על הציים השונים אוחד בשנת 1714 תחת משרד הצבא והצי, והחל פרויקט נרחב של יצירת תקנים משותפים בספינות, במבצעים ובמנהל.
הצי הספרדי היה לשלישי בחשיבותו בעולם, אחרי האנגלי והצרפתי.
הצי הספרדי השתתף בהצלחה במלחמת הירושה הפולנית (1733–1738), במלחמת אוזנו של ג'נקינס (1739–1748), ובמלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775–1783).
נוסף על כך המשיך הצי לשאת במטלותיו השוטפות, כגון שמירת ביטחון החופים, ליווי שיירות, ומלחמה בשודדי הים הקאריביים ובפריבטירים.
בתחום החברתי ננקטו מספר צעדים שונים שהמשותף להם היה הניסיון ליצור חברה צייתנית, מסודרת וממושמעת יותר, שהגבולות האתניים בין המעמדות השונים בה הם ברורים יותר.
זו התנתה את קיום הנישואים, שעד לאותו זמן היו סקרמנט שהתנאי היחידי לו היה הסכמת בני הזוג, בהסכמת ההורים משני הצדדים.
התנגדות ההורים יכלה להיעשות על בסיס טענה ל"אי שוויון" בין בני הזוג העתידיים.
אי שוויון שכזה יכול היה להיות על בסיס של מוניטין חברתי, הון כלכלי, מוצא אתני וכדומה.
בני הזוג שנמנע מהם להינשא יכלו לתבוע את הוריהם בבית דין אזרחי (הליך שנקרא disenso), ולעיתים זכו בקרב המשפטי והותר להם להינשא.
בשלב מאוחר יותר הוחמר החוק והתנגדות ההורים לא נדרשה להיות מנומקת כלל.
כמרים שהפרו את החוק והשיאו זוגות חרף התנגדות ההורים הועמדו לדין בבית דין אזרחי ולראשונה בחוק הספרדי יכלו הורים לנשל את צאצאיהם מצוואתם אם המרו את פיהם ונישאו ללא הסכמתם.
צעד זה הביא לניכור מצד צעירים שנישואיהם נמנעו מהם.
חוק זה, בדומה לחוקים קולוניאליים רבים, נשאר שנים רבות בספר החוקים של הרפובליקות הלטינו אמריקניות הצעירות.
כך, למשל, הוא היה שריר וקיים בארגנטינה עד לשנת 1870.
מגזרים שונים בחברה הספרדית המסורתית נהנו מפוארוס (fueros), מערכות משפט, ולעיתים גם ערכאות שיפוט נפרדות.
במסגרת הרפורמות שאף הכתר להחליש את מוקדי כוח אלו וביטל את הפוארוס המסורתיים (להוציא את אלו של הצבא).
כך גם חלה ירידה משמעותית בהענקת תוארי אצולה ומיורזגו (mayorazgo: הזכות להוריש את כל הרכוש לבן הבכור, במקום לחלקו בין כל הצאצאים כמתחייב בחוק, ובכך לשמר את העוצמה הכלכלית המשפחתית לאורך דורות) באמריקות.
בשנת 1783 נעשה ניסיון למסד את הצוענים ולהטמיעם באוכלוסייה הספרדית.
בתמורה לזניחת סממניהם האתניים (לבושם, שפתם ומנהגיהם) נקבע כי מעמדם האזרחי שווה, כי אין לתייגם עוד כ"צוענים" על מנת להפלותם, כי ילדיהם יזכו לחינוך מגיל צעיר, כי הם ייהנו מחופש העיסוק והתנועה וכי מי שינסו להגביל את התערותם בחברה ייענשו.
רפורמות נוספות יצרו בתי עניים מחד, והגברת האכיפה בידי כוחות השיטור העירוניים מאידך, על מנת להרחיק את העניים ובני המעמדות הנמוכים מרחובות העיר; ביטול קרבות שוורים כחלק מהחגיגות הממומנות בידי הכתר; והקמת תיאטראות ועידוד הביקור בהם כחלופה לפעילות פנאי תרבותית.
הכנסייה התנגדה לרפורמות הבורבוניות, ששאבו מתנועת ההשכלה הספרדית ומעליית הרציונליזם הצרפתי.
יתר על כן, הכנסייה הקתולית הייתה אחד מבעלי העוצמה המתחרים לכתר באמריקות, ועל כן הייתה גם היא יעד לרפורמות הבורבוניות.
הצעד המשמעותי ביותר כנגד הכנסייה בכלל וכנגד האפיפיורות בפרט היה גירוש הישועים מהאמריקות.
גירוש הישועים מהאימפריה הספרדית ב-2 באפריל 1767 נעשה בעקבות גירושם מפורטוגל (1766) ומצרפת (1767) ואושר בידי האפיפיור בשנת 1776. הטיעון הרשמי לגירוש הישועים מרחבי האימפריה היה השתתפותם, לכאורה, בקשירת הקשר למרד אסקילצ'ה (Esquilache).
במרד זה, שהתחולל במרץ 1766, התחוללו מהומות רחבות היקף במדריד בגלל עליית מחירי הלחם ומוצרים אחרים והשתתפו בו כ-40,000 איש.
נוסף על כך הואשמו הישועים כי היו מעורבים במלחמת הגוארני (1754–1756), התנגדות בני הגוארני להעברת 7 מהמיסיונים הישועיים (רדוקסיונס) משליטת ספרד לשליטת פורטוגל, בהתאם לחוזה מדריד (1750).
גירוש הישועים, כ-6,000 איש ובהם קריאולים רבים, אנשי המסדר החזק והעשיר ביותר באמריקות, העביר מסר ברור לכלל גופי הכנסייה באמריקה בדבר יכולותיו של הכתר ורצינות כוונותיו.
גירוש הישועים הסיר, אמנם, מתחרה רב עוצמה לכתר באמריקות, אולם מכיוון שהישועים היו מעורים עמוקות בחברה הקולוניאלית הקריאולית, הוא גם עורר התמרמרות רבה.
בנוסף, גירוש הישועים הביא להתפרקות המיסיונים ולנטישתם בידי האינדיאנים.
כך, לא רק שפרויקט הניצור נעצר, ואף נסוג לאחור, אלא גם שהמיסיונים הללו שהיו ממוקמים, לרוב, בשולי האימפריה, והיוו כלי חשוב להמשך הקולוניזציה הספרדית ואזור חיץ עם מעצמות זרות, חדלו מלמלא תפקידים אלו.
כיוון שהישועים הפעילו מרכזי הוראה מרובים, ובהם התחנכו גם בני האצולה, הביא גירושם לרפורמה בחינוך ולהקמת מרכזים חדשים, בהם הייתה נכונות גדולה יותר להוראת מדעים ברוח הנאורות.
כמו במקרים אחרים, ביכר הכתר להפחית בזכויות היתר של אנשי הכנסייה ולהעמידם לדין, בעת הצורך, בבתי הדין של המדינה, ולא אלו הכנסייתיים, שלדעתם הקלו מדי בעונשים.
השינוי נעשה בהדרגה: תחילה נחקק כי בתביעות פליליות יועמדו אנשי הכנסייה לדין בפני בתי דין אזרחיים, לאחר מכן הורחבה התקנה לגבי פשעים אזרחיים מסוימים, ולבסוף נקבע כי רק על עבירות על החוק הכנסייתי יעמדו אנשי הכנסייה לדין בפני בית דין כנסייתי.
הכתר גם פגע במקורות ההכנסה של הכנסייה, בעיקר כדי לחייבה להלוות לכתר ממון רב למימון הוצאותיו הצבאיות.
בשלב הראשון חייב הכתר את הכנסייה להעביר לידיו את הכנסותיה ממיסי הכנסייה, שבמקורם נועדו לתפקודה השוטף.
בשנת 1804 חוקק הכתר את חוק ה-"Consolidación de vales reales", שחייב את הכנסייה למשוך את כל הלוואותיה באמריקות ולהלוות את הכסף לכתר.
מכיוון שבמושבות הספרדיות לא היו בנקים, הייתה הכנסייה המקור העיקרי להלוואות.
שיטת פעולתה הייתה הלוואת הקרן וגביית הריבית בלבד (לרוב 5%) במשך שנים, לעיתים מאות בשנים, כמקור הכנסה שוטף.
הוראת הכתר הביאה למשבר כלכלי, שכן בעלי נכסים נאלצו למכור את נכסיהם כדי להחזיר לכנסייה את הקרן.
נוסף על כך, מכיוון שהדבר היה גורף, השוק הוצף וערכי הנכסים ירדו.
באופן זה התרוששו רבים מבני האליטה, וניכורם כלפי הכתר גבר.
החוק משנת 1804 הגדיר גם את הקפלניות (Capellanías) כהלוואות שיש להעביר לידי הכתר.
קפלנייה הייתה קרן שהריבית ממנה שימשה לתשלום שכרם של כמרים.
שכר שכזה יכול היה לשמש כמקור הכנסה על מנת שאחר מבני המשפחה יוכל להיות מוסמך לכמורה (שכן לכמרים אמור היה להיות מקור הכנסה עצמאי) או תשלום עבור תפילה קבועה לעילוי נשמתו של נפטר.
ברחבי האמריקות היו עשרות אלפי, ואולי אף מאות אלפי קפלניות, שמשיכתן הניבה לכתר סכומי עתק, פגעה קשות בהכנסות הכמורה, והגבירה את המרמור בקרב האוכלוסייה בקולוניה.
פן אחר לרפורמות הדתיות היה שבמסגרת השינויים בהליך הנישואין הוצאו העתירות והערעורים בנושא, כמו גם השיפוט בתחומים אלו, מידי הכנסייה, ועברו לרשות האזרחית.
גם זכותה המסורתית של הכנסייה להוות מקום מקלט פיזי לפושעים נמלטים עורערה והכנסייה חויבה להסגיר למדינה את המבוקשים בידי הכתר.
הרפורמות הבורבוניות הביאו לשינויים מרחיקי לכת בחברה הקולוניאלית.
כך, למשל, חברת גיפוסקונה המלכותית של קראקס שקיבלה את המונופול על פיתוח ונצואלה בשנת 1728, עוררה התנגדות רבה בקרב האליטה המסחרית המקומית, שכן היא התחרתה בה והקשתה על הסחר הבלתי חוקי עם איים קריביים שונים, שהביא ממון רב ללא כל צורך כלכלי למוצרים הוונצואליים בספרד.
לאחר שתלונותיהם למלך לא הניבו כל שינוי התקוממו בשנת 1749 סוחרים מקומיים כנגד החברה ופתחו במרד מזוין.
הסחר החופשי בתוך גבולות האימפריה הספרדית לא סיפק את האליטה המקומית, וכשצידד הכתר בחברה יצר הדבר קרע בין האליטה לבין המלוכה.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-18 התקומם חלק ניכר מהאוכלוסייה האמרינדיאנית של הרי האנדים במחאה על העלאת מסי הקנייה (alcabala) ועל היעדר סעד משפטי ראוי.
מרידתו של טופאק אמארו השני בסביבות העיר קוסקו נמשכה בין השנים 1780–1781 וגבתה עשרות אלפי הרוגים טרם דיכויה.
מרידות נוספות היו אלו של תומאס קטארי ושל טופאק קטארי (1781–1782).
על אף שהמרידות דוכאו בכוח הזרוע, הן הביאו לביטול שיטת הרפרטימיינטו דה ביינס (repartimiento de bienes), שהייתה שיטה של מכירה כפויה של סחורות לאינדיאנים בידי פקידים מקומיים, ולהקמת אודיינסייה חדשה באזור.
בטווח הזמן הארוך יצרו המרידות חשש עמוק בקרב האליטה מפני מלחמת מעמדות אתנית-גזעית, והדבר סייע לעיכוב תהליך העצמאות באזור, מפאת נאמנות האליטות למלוכה.
מרידות נוספות אירעו גם במקומות אחרים, כגון מרד הקומונרוס (insurrección de los comuneros) במלכות המשנה של גרנדה החדשה (קולומביה דהיום) בשנת 1781, שבה חברו קריאולים ומסטיסים במחאה אלימה כנגד המיסוי הכבד והמונופולים המלכותיים.
לאור התמיכה הנרחבת במורדים הגיעו הרשויות הספרדיות להסכם עם המורדים, וכיבדו את דרישותיהם, אך לאחר שהתפזרו לבתיהם, חזרו בהן הרשויות והוציאו להורג את ראשי המורדים.
חששות הכתר מכוחה הרב של האליטה המקומית באמריקות הביאו אותו להחליש מוסדות מקומיים ולחזק את המלוכה וכן לסמוך את ידיו בעיקר על ילידי ספרד עצמה, פנינסולרים.
נטען כי תפקידם הרם של המשנים למלך לפני הרפורמות ניקז אליהם את המרמור על השלטון, והותיר את המלך במעמד עליון שלא דבק בו רבב.
החלשת המשנים למלך וקידום סמכותו הישירה של הכתר, קשרו בין טענות על השלטון לבין המלך עצמו, ובכך תרמו לשינוי מעמד המלוכה ולירידה מסוימת בסמכותה.
נוסף על כך, על אף שהקריאולים איישו את מרבית המועצות העירוניות, הקבילדוס, ואת האודיינסייס (אך לא את תפקיד הנשיא, ראש האודיינסייה), הרי שתפקידי הממשל והפיקוד הבכירים נשמרו לפנינסולרים בלבד.
יתר על כך, במקומות בהם נאכפו ביעילות הכללים החדשים שאסרו על אנשי המנהל הפנינסולריים להתחתן עם האליטה הקריאולית המקומית, העמיק הקרע בין שתי הקבוצות עוד יותר.
קרע זה בין הקריאולים לפנינסולרים בקרב האליטה מילא תפקיד חשוב בתהליך העצמאות של אמריקה הספרדית והיה אחד מגורמיו.
יותר מאשר קרע פנימי בקרב האליטה בלבד, החלו הקריאולים לגבש לעצמם זהות נפרדת, שאותה מקובל להגדיר כנייטיביזם – העדפת ילידי המקום על פני המהגרים, האינטרסים המקומיים על פני אלו הזרים, וגאווה במקום המגורים עצמו.
מגמות אלו התקיימו, במידה מסוימת, כבר מתחילת ההתיישבות הקולוניאלית באמריקות, אולם אגודות המחקר ברוח ההשכלה, ששמו לעצמן למטרה לחקור את ארצותיהן, תרמו לכך רבות.
גם גירוש הישועים, שכמה אלפים מהם היו קריאולים שיצאו לגלות כפויה ממולדתם, האיץ מגמה זו.
דוגמה לכך ניתן לראות בחואן איגנאסיו מולינה (Molina; 1740–1829), ישועי קריאולי יליד צ'ילה שחיבר בגלותו באוניברסיטת בולוניה שבאיטליה את הספרים הראשונים שתיארו את הגאוגרפיה ואת הטבע הצ'יליאני, ואשר הפכו לנכס צאן ברזל של הלאומיות הצ'יליאנית מאוחר יותר.
ישועי מגורש אחר, הפרואני חואן פאבלו ויסקרדו אי גוסמאן (Viscardo y Guzmán), התפרסם אף הוא כשפרסם ב-1791 חיבור בשם "מכתב לאמריקאים הספרדים" (Carta dirigida a los españoles americanos) בו תקף את ספרד על 300 שנות הקולוניאליזם והסתיים בקריאה לקריאולים למרוד ולהכריז על עצמאותם.
זהות מתגבשת זו תרמה אף היא, בתורה, לקרע שהוביל לעצמאות מספרד.
לבסוף, תהליכי חיזוק המיליציות מחד, והכנסתם של בני האליטה הקריאולית לשדרת הפיקוד של המיליציה, תרמו אף הם לעצמאותה של אמריקה הספרדית.
המיליציות בוונצואלה ובבואנוס איירס, למשל, הצליחו בהדיפת פלישות הבריטים ותרמו לתחושת העצמאות המקומית, ובו בזמן הביאו לספקות בצורך של הקולוניה בהגנתה של ספרד.
עם תחילת מלחמות העצמאות התברר כי הכשרתם הצבאית של קריאולים רבים במסגרת המיליציה ואף בספרד עצמה סייעה לתומכי העצמאות, והייתה לרועץ לניסיונותיה של ספרד לאחוז באימפריה שלה מעבר לים.
יתרה מזאת, הקריאולים ששירתו במיליציה נהנו מזכויות היתר של אנשי הצבא, הפוארו מיליטאר (fuero militar).
אלו פטרו אותם מהכפיפות לבתי דין אזרחיים לטובת אלה הצבאיים.
הדבר סייע לגיבוש הצבא כקבוצה פוליטית נפרדת, שעתידה להשאיר את חותמה על ההיסטוריה הלטינו אמריקאית עד היום.
עיט הרפיה (שם מדעי: Harpia harpyja) הוא עוף דורס ממשפחת הנציים, החי ביערות הגשם הטרופיים שבמרכז ודרום אמריקה.
נמנה עם העיטים הטרופיים, ומהווה את המין היחיד בסוגו.
מין זה תואר לראשונה על ידי ליניאוס, שקרא לו Vultur harpyja ב-Systema naturae בשנת 1758. הוא נקרא על שם ההרפיות מן המיתולוגיה היוונית, והוא הציפור הלאומית של פנמה.
הרפיה היא העוף החזק ביותר מבין העופות הדורסים בעולם.
ההרפיה היא העוף הדורס הגדול ביותר באמריקה (חוץ מהקונדוריים שאוכלים נבלות).
היא גם נמנית עם העיטים הגדולים החיים כיום, בממוצע שנייה רק לעיטם שטלר ודומה במידותיה לעיט הפיליפיני.
עיט האסטי שחי בניו זילנד ונכחד, היה גדול ממנה כדי 40%.
אורך גוף ההרפיה כ-90 ס"מ, מוטת כנפיה כ-210 ס"מ ומשקלה כ-8 ק"ג, אך עשוי להגיע כדי 9 ק"ג ובשבי אף יותר.
צבע גבה שחור, בטנה לבנה פרט לפס שחור על חזה, וראשה אפור.
הנקבות גדולות כדי שליש מהזכרים.
מבנה גופה של ההרפיה מותאם ליערות הטרופיים בהם היא חיה: זנבה ארוך מאוד לשם ניווט מדויק בין העצים, כנפיה רחבות מאוד וקצרות יחסית לדורס כה גדול.
על ראשה ציצית המתרוממת כשהיא נדרכת או שומעת רעש.
אף כי העיטם הענק גדול ממנה, ההרפיה נמנית עם הדורסים החזקים ביותר הודות למבנה גופה, מקורה וכמובן טפריה.
אצבעותיה מסוגלות להפעיל לחץ עצום ואורכו של הטופר האחורי הוא כ-65 מ"מ, ובמקרים מסוימים מגיע אף ל-12 ס"מ.
לשם השוואה, לעיט הזהוב, שידוע כאחד הדורסים החזקים ביותר בממלכה ההולארקטית, ישנו טופר אחורי שאורכו בממוצע כ-55 מ"מ.
המקור צר, בינוני באורכו, מאונקל ורב-עוצמה, מותאם לקרוע נתחי בשר מטרף גדול וחזק כקופים ועצלנים.
ההרפיה ניזונה בעיקר מיונקים החיים על עצים.
משקל הטרף מגיע על פי רוב עד לחצי ממשקלה היא, וכולל חוטמנים ומכרסמים שונים, אך בזכות כוחה הרב היא מסוגלת גם ללכוד טרף כקופים, עצלנאים ומזאמות, שגודלם ככלבי רועים.
היא עשויה גם לתקוף עופות.
הקן גדול ונבנה על צמרותיהם של עצים גבוהים.
גודל התטולה הוא בדרך כלל שתי ביצים, אך לאחר בקיעתה של הביצה הראשונה מתעלמים מהשנייה וזו לא בוקעת.
בני הזוג מגדלים גוזל אחד מדי 2–3 שנים.
הגוזל כשיר לעוף לאחר כ-6 חודשים, אך הוריו ממשיכים להאכילו גם במשך 6–10 חודשים נוספים.
ההורים תוקפניים ביותר כלפי פולשים ועשויים להתקיפם אם יתקרבו.
ההרפיה נרדפה בעבר על ידי בני אדם, עקב האגדות שהופצו עליה לפיהן היא נוהגת לחטוף ילדים ולשאתם לקינה.
כיום, הסכנה העיקרית המאיימת עליה היא כריתת יערות המהווים את בית הגידול שלה, בנוסף לקצב הריבוי הנמוך שלה הכולל גוזל אחד מדי 2-3 שנים.
הדבר גרם להיעלמותה מחלקים נרחבים של אמריקה הדרומית, וכיום היא מצויה בעיקר ליד שפך האמזונאס.
מצבה מוגדר כ-"קרוב לסיכון", וה-"Peregrine Fund" הגדירה כעוף שעל מנת לשמרו בטבע יש לנקוט בגרעין רבייה ושחרור לטבע.
הרפורמה בשירותי הבריאות בארצות הברית היא שינוי מקיף בחוק ובאופן התנהלות מערכת הבריאות בארצות הברית, שאת יישומו יזם וקידם ממשלו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
מטרת הרפורמה לאפשר שירותי בריאות וביטוח רפואי לכל אזרח, באמצעות שינוי תנאי קבלת שירות רפואי וביטוח רפואי והרחבת מעגל הזכאים והמחויבים בביטוח, כך שיכלול גם אוכלוסיות שעד לרפורמה זו, לא בוטחו או שלא ביקשו להיות מבוטחים.
הצעות החוק השונות המרכיבות את הרפורמה, קיבלו במרץ 2010 את תמיכת הקונגרס, אשר המפלגה הדמוקרטית נהנתה בו מרוב משמעותי.
החוקים הועברו בשתי חטיבות נפרדות: חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, שאושר בסנאט ב-23 במרץ 2010, וחבילת "תיקונים לחוק ביטוח בריאות", שזכו לאישור ב-30 במרץ אותה שנה.
אף לא רפובליקני אחד תמך בהצעות החוק הללו.
בקונגרס הצביעו 34 מחברי בית הנבחרים הדמוקרטיים נגד ההצעות.
מערכת הבריאות בארצות הברית משלבת מערכות פרטיות וציבוריות.
תוכנית מדיקר המיועדת לאוכלוסייה מעל גיל 65, וזכאים לה מי ששילמו מיסים עשר שנים לפחות.
תוכנית Medicaid המיועדת בעיקר למשפחות במצב כלכלי חמור.
התנאים לזכאות לתוכנית מחמירים, וכ 60% מהנמצאים מתחת לקו העוני לא היו זכאים לה.
שתי התוכניות הוקמו במסגרת תוכנית "החברה הגדולה" של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון.
בנוסף מנהל הממשל הפדרלי תוכניות ליוצאי צבא אשר הוצאותיהם הרפואיות מכוסות במידה משתנה התלויה בשירותם, מצבם הכלכלי ואם נפצעו תוך כדי השירות.
שוק הביטוח הרפואי הפרטי פועל בשתי דרכים שונות.
ראשית הוא נחלק בין אלה אשר נהנים מביטוח רפואי ממקום עבודתם ואלה אשר קונים ביטוח כפרטים.
אלה הראשונים נהנים ממספר יתרונות: שייכות לקבוצה גדולה מוזילה משמעותית את הביטוח ומעניקה תנאים מועדפים ובנוסף התשלומים לביטוח פטורים ממס.
כמו כן, יש יתרון מחיר משמעותי למי שהמעסיק שלו גדול.
במספר מדינות בארצות הברית המצב היה מעט שונה, בשל חקיקה מקומית: מספר מדינות יצרו קבוצה שתאגד את כל העצמאים, הלא מועסקים או כל מי שלא מקבל ביטוח בריאות ממקום העבודה.
במטרה לעודד את המעסיקים לתת ביטוחי בריאות לעובדים, ניתנות הטבות מס משמעותיות, הן פדרליות והן על ידי המדינות ובמדינות מסוימות החוק מחייב את המעסיקים לבטח את העובדים.
מדינות מסוימות מחייבות את האזרחים המרוויחים מעל לסף מסוים לרכוש ביטוח מינימלי, ומבטחות את אלו שאין ידם משגת.
דרך החלוקה השנייה היא ל-PPO ול-HMO.
מבוטחי ה-PPO הם מבוטחים שמשלמים עבור פוליסות יקרות יחסית, העומדות בסטנדרטים המקובלים בעולם ביטוח הבריאות.
לעומתם מבוטחי ה-HMO משלמים על פוליסות זולות שאינן עומדות בסטנדרטים כאלה ומותרות בארצות הברית בעזרת חוק ה-HMO של ריצ'רד ניקסון.
חוק זה נועד לאפשר ביטוח בריאות זול לעניים על ידי פשרות באיכות הטיפול ובאתיקה הרפואית, הפך פשרות אלה לקבילות בנורמות החברתיות.
קבוצת חסרי ביטוח מכילה, בעיקרון, אנשים שבוחרים לא לרכוש פוליסות ביטוח בריאות למרות שהם יכולים לעמוד ברכישת פוליסות, ואנשים שאינם יכולים לעמוד ברכישה זו.
במחצית השנייה של המאה העשרים ובעשור הראשון של המאה ה-21 חלה שחיקה הדרגתית ביכולת מימון הבריאות של מרבית תושבי ארצות הברית.
שיעור גדל והולך מהתושבים נאלץ להסתפק בפוליסות ביטוח בעלות כיסוי נמוך יותר מבעבר או שאינו יכול להרשות לעצמו כל ביטוח בריאות שהוא.
יתרה מזאת, הפער בין זכויות המבוטחים בכוח לבין הזכויות בפועל הולך וגדל - יותר ויותר זכויות שהמבוטחים כן רכשו אינן באות למימוש.
מעבר לזאת, רשתות הבריאות החלו לחייב את מי שאין לו ביטוח בסכומים הגבוהים פי כמה מאלה שיש ברשותם ביטוח.
כך, למעשה, מי שאין לו ביטוח סבסד את מי שיש לו.
מחירי הטיפול הרפואי בארצות הברית גבוהים ביחס למדינות מתועשות אחרות.
הוצאות אלה היו, למשל, גורם משמעותי ב-62% מפשיטות הרגל של אנשים פרטיים במהלך 2007.
למרות שהחל מ-2006 תוכניות הביטוח הרפואי הממשלתי בארצות הברית כוללות כיסוי לתרופות מרשם, תרופות חדשות שעדיין תחת הגנת פטנט יקרות בארצות הברית יותר מאשר במדינות אחרות.
בין הסיבות לכך ניתן למנות את היעדר פיקוח על המחירים ואכיפת ההגנה על זכויות יוצרים, שמונעת מתרופות גנריות זולות להיכנס לשוק.
ישנם אזרחים אמריקאים שרוכשים תרופות מחוץ לגבולות ארצות הברית בשל פערי המחירים.
עם התפתחות המשבר קבוצת האנשים שלא יכלו לרכוש כל ביטוח רפואי שהוא גדלה והכילה אנשים שאינם עניים, למשל אלה שעובדים אצל מעסיק קטן.
בריאותם של חברי קבוצה זו ירודה באופן משמעותי מזו של שאר הקבוצות.
עלות שירותי הבריאות בארצות הברית
הערכות מסוף שנת 2009 מראות כי הוצאות בריאות מהוות 16% מהתוצר המקומי הגולמי של ארצות הברית.
ב-2007, 2.26 טריליון דולר הוצאו בארצות הברית על שירותי בריאות; $7,439 לנפש.
עלויות הבריאות עולות בקצב גבוה הן מעליית מדד המחירים לצרכן, הן מהגידול בשכר הממוצע והן מהתמ"ג לנפש.
בפועל, הוצאות הממשלה לבדה על בריאות גבוהות באופן קבוע במונחי אחוז מהתמ"ג ממדינות אחרות כמו קנדה, בריטניה, איטליה ויפן – מדינות שבהן מערכת הבריאות היא בעיקרה ציבורית ויותר מכל מדינה אחרת החברה באו"ם.
זאת בנוסף לחלק אף גדול יותר של התמ"ג שמשולם לביטוחי בריאות פרטיים ולשירותי בריאות שלא דרך ביטוח.
משרד התקציבים של הקונגרס טען כי תוכניות הבריאות הממשלתיות לא יוכלו להמשיך להתקיים במתכונתן הנוכחית לאורך זמן, כי הכנסות המס המתקצבות אותן לא מכסות את העלויות ההולכות וגדלות.
בנוסף, הראה המשרד כי "ההוצאה הפדרלית על תוכניות בריאות תעלה מ-4% מהתמ"ג ב-2007 ל-12% ב-2050 ול-19% ב-2082 – שהוא נכון להיות כלל ההוצאה הפדרלית מהתמ"ג.
הגידול בהוצאות נובע מגידול בעלויות לכל מבוטח, ולא מגידול במספר המבוטחים, שצפוי בשל הזדקנות האוכלוסייה".
משרד הבקרה הממשלתי (Government Accountability Office) דיווח כי הגרעון של תוכניות הבריאות הממשלתיות, בצפי ל-75 השנים הבאות מגיע ל-32.1 מיליארד דולר במתכונת הנוכחית של התוכנית.
הצפי הוא שעלויות תוכניות הבריאות הממשלתיות יוכפלו עד 2018. ללא שינוי, תוכניות הבריאות צפויות "להרוס את יסודות התקציב הפדרלי", הצהיר אובמה ביולי 2009.
תוחלת החיים בארצות הברית נאמדת ב-78.11 שנים.
זהו ערך גבוה ביחס למרבית מדינות העולם, אך נמוך ביחס למדינות המתועשות.
ערך זה מציב את ארצות הברית, על פי הערכות ה-CIA בעשירון השלישי (מקום 49 מתוך כ-224) מבחינת תוחלת חיים בין מדינות העולם.
בשנת 2000, ארגון הבריאות העולמי דרג את איכות מערכת הבריאות של 191 המדינות.
מערכת הבריאות האמריקאית דורגה במקום ה-37 בתפקוד כללי, בגבול התחתון של העשירון השני - דהיינו, מערכת הבריאות של כמעט אחת מכל חמש מדינות בעולם הוערכה כבעלת מצב כללי טוב מזה של ארצות הברית.
מערכת הבריאות האמריקנית דורגה במקום ה-72 ברמת הבריאות, בעשירון השלישי.
הדירוג זכה לביקורות מחסידי השוק החופשי, מכיוון ש"חלוקה שווה של התשלומים" היוותה גורם בהערכה, מה שהוריד את הדירוג למדינות שבהן ביטוחי הבריאות נרכשים באופן פרטי או דורשים תשלומי השתתפות.
מחקר נוסף מצא קשר מועט בלבד בין הדירוג של ארגון הבריאות העולמי לשביעות הרצון של האזרחים ממערכת הבריאות.
קל להשוות את מערכת הבריאות של ארצות הברית לשכנה מצפון, קנדה (מיקום דומה, מנהל פדרלי דומה, גודל שטח דומה, שפה דומה).
בקנדה מערכת הבריאות היא בעיקרה ציבורית.
ב-2006 הוציאה ממשלת ארצות הברית על שירותי בריאות $6,714 לנפש, 15.3% מהתמ"ג.
קנדה הוציאה באותה שנה $3,678 (דולר אמריקני), 10% מהתמ"ג.
מהשוואה ע"פ מספר מדדים ב-2007 עולה כי איכות הטיפול הרפואי בקנדה לא נופל מזה שבארצות הברית.
על פי הערכות תוחלת החיים של ה-CIA לקראת שנת 2010, תוחלת החיים של הקנדים גבוהה באופן מובהק מזו של תושבי ארצות הברית.
קנדה מוערכת כשייכת לעשירון העליון של מדינות העולם על פי סדר תוחלת החיים וארצות הברית בעשירון השלישי.
קל יחסית להשוות את ארצות הברית גם לאוסטרליה (גודל שטח דומה, שפה דומה, מנהל פדרלי דומה) ולאיחוד האירופי (גודל שטח דומה).
על פי מדד זה גם תוחלת חיי אזרחיהן גבוהה באופן מובהק מזה של אזרחי ארצות הברית.
אוסטרליה מוערכת בעשירון העליון והאיחוד האירופי הוא בעל תוחלת חיים שערכה דומה לזה שבמדינות העשירון השני.
מספר גרסאות לרפורמה בביטוח הבריאות הוצעו במהלך נשיאותו של ברק אובמה.
בסופו של דבר הוצעה על ידי ממשל אובמה חבילת רפורמות, ובמקביל הוצעו מספר הצעות חוק על ידי הקונגרס.
יוני 2009 - בנאומו התווה הנשיא אובמה את האסטרטגיה לרפורמת הבריאות.
הוא הזכיר שמירת מידע דיגיטלית, קיצוץ בשומנים, שינוי במיקוד הרופאים מכמות לאיכות, שינוי בשיטת התשלום למכוון מצב רפואי ולא ע"פ שירות רפואי, זיהוי והפצה מדויקים יותר של שיטות רפואיות אפקטיביות יותר, והקטנת ממדי הרפואה ההגנתית (כינוי שניתן לבדיקות ופרוצדורות לא נחוצות שנעשות רק למען הצורך להגנה מפני תביעות).
ספטמבר 2009 - אובמה המשיך ותיאר את תוכניתו בנאום בפני שני בתי הקונגרס.
בתוכנית נזכרו: איסור על חברות הביטוח להפלות מבוטחים על בסיס מצבם הרפואי, הגבלת התשלומים הנוספים למבוטחים, יצירת חלופת ביטוח ליחידים ועסקים קטנים, הטבות מס ליחידים ועסקים קטנים, מערכת לזיהוי רמאויות, בזבוז ושימוש לרעה בביטוח הממשלתי, ושינוי באפשרויות התביעה על רשלנות רפואית.
ב-22 בפברואר 2010 פרסם אובמה את רפורמת הבריאות שלו.
בתוכנית הוא הציג את הנושאים שבהם הוא רוצה להתמקד, בין השאר: מדיניות לשיפור יכולת המימון של המבוטחים והאחריות של חברות הביטוח, מדיניות לצמצום בזבוז, רמאות ושימוש לרעה, ומדיניות להבטחת היציבות הפיננסית ויכולת המימון של התוכנית.
ב-25 בפברואר 2010 קיים הנשיא מפגש "בלייר האוס" לשיחה פתוחה עם נציגי הרפובליקנים.
בין הנושאים שנידונו היו העלויות התופחות והתנהלותן הלא הגונה של חברות הביטוח.
היו מספר נושאים שבהם הייתה הסכמה בין הדמוקרטים והרפובליקנים: מניעת בזבוז ורמאות בתוכניות הביטוח הממשלתיות, הצורך ברפורמה בתביעות רשלנות רפואית, הצורך ברפורמה בשוק הביטוח הרפואי, הרחבת אפשרויות הביטוח, ומתן האפשרות לעסקים קטנים להתארגן לצורך קבלת תנאי ביטוח מועדפים.
ב-2 במרץ 2010 - שלח הנשיא מכתב למספר נציגים דמוקרטים ובהם לדוברת בית הנבחרים ננסי פלוסי.
במכתב הוא מציג מספר נושאים שהועלו על ידי נציגים רפובליקנים ולדעתו ראויים לבחינה.
הראשון הוא הצעה לבחינה אקראית וחשאית של נותני שירות במסגרת הביטוחים הממשלתיים במטרה לזהות רמאויות.
השני הציע הגדלת מענקים למדינות שימצאו דרך ליישב תביעות רשלנות רפואית.
השלישי – הגדלת התשלום לרופאים העובדים במסגרת הביטוח הרפואי הממשלתי, והרביעית – הגדלת תקרת הפטור ממס על הוצאות רפואיות דרך הפרשה לקופות חיסכון למטרות בריאות, ובכך להצהיר במפורש על תמיכה בתוכניות ביטוח עם השתתפות עצמית גבוהה (High deductible plans).
ב-8 במרץ 2010 - נאם אובמה בפנסילבניה.
בנאום שכותרתו "נלחמים למען רפורמה בביטוח הבריאות" חזר אובמה והצהיר כי האומה זקוקה למערכת בריאות יציבה.
הוא הסביר מדוע לדעתו רפורמת הבריאות היא חיונית וקרא לקונגרס לשים בצד יריבויות פוליטיות ולקיים הצבעה על הרפורמה המוצעת.
ב-21 במרץ 2010 - חוק הגנת החולה וביטוח בריאות בר השגה שהחל את דרכו בסנאט עבר בהצבעה בבית הנבחרים ברוב של 219 לעומת 212. חבילת התיקונים עברה בסנאט שלושה ימים לאחר מכן, בתהליך בהסכמה (Reconciliation), שמאפשר העברה של חוק ברוב ללא אפשרות פיליבסטר, ואושר בבית הנבחרים מאוחר יותר באותו היום.
לוח הזמנים של הפעלת חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה
יאסר על חברות הביטוח לבטל את ההתקשרות החוזית עם מבוטחים שחלו.
כמו כן, יבוטלו תקרות הביטוח הנקובות לתקופת חיים שלמה, ויוגדרו תקרות לשנה.
צעירים יוכלו להישאר בביטוח של ההורים עד גיל 26. חברות ביטוח רבות כיום מבטחות צעירים בחבילה משפחתית עם הוריהם עד גיל 19 בלבד או עד סיום הקולג'.
מבוגרים לא מבוטחים בעלי מחלות רקע יבוטחו במסגרת תוכנית ממשלתית זמנית מיוחדת, עד 2014 שאז יחויבו חברות הביטוח לקבל גם מבוטחים כאלו.
תוכנית ממשלתית זמנית נוספת תאפשר רכישת ביטוח מוזל ליוצאים לגמלאות מוקדם, בגילאי 55–64. גם תוכנית זו תפוג ב-2014.
שינוי בזכאות לתרופות למבוטחי התוכניות הממשלתיות לביטול פער ההשתתפות (שכונה "חור הסופגנייה" – ונתן מימון ללא השתתפות להוצאות קטנות מאוד או גדולות מאוד על תרופות).
הטבת מס לעסקים קטנים על ביטוח עובדים.
10% מס על מכוני שיזוף המשתמשים באור אולטרה סגול.
תוכניות הביטוח הממשלתיות יעניקו בונוס של 10% לרופאים ומנתחים כלליים.
מבוטחי התוכניות הממשלתיות יהיו זכאים לביקורת כללית פעם בשנה ותוכנית אישית לרפואה מונעת.
תוכניות ביטוח חדשות יחויבו להציע שירותי רפואה מונעת ללא עלות או בעלות סמלית.
תוכנית ביטוח ממשלתית חדשה מציעה למדינות לארגן מסגרות קהילתיות לטיפול בנכים שאחרת זקוקים לאשפוז קבוע במוסד טיפולי.
התשלומים למבטחים המציעים את שירותיהם לתוכניות הביטוח הממשלתיות יוקפאו לרמתם ב-2010. התשלומים צפויים אף לרדת בהדרגה.
הפרשות המעסיק לצורכי ביטוח בריאות צריכים להשתקף בדו"ח המס של העובד.
היטל על חברות התרופות לפי נתח השוק שלהן.
ההיטל תקף רק לחברות עם מכירות של 5 מיליון $ או יותר.
רפורמה במבנה התשלומים לרופאים לקידום שירותי רפואה בסיסית ולעידוד רופאים להתאגד בארגוני בריאות להגדלת היעילות והאיכות של השירות הרפואי.
תוכנית תמריצים כחלק מתוכניות הביטוח הממשלתיות לשיפור האיכות והתוצאות של מחלקות הטיפול הנמרץ.
תוכניות הביטוח הממשלתיות יתחילו לעקוב אחר עלויות קבלה חוזרת לבתי החולים, ולתמרץ כלכלית בתי חולים להקטין את מספר האשפוזים החוזרים.
תוכנית ניסיונית לתשלום באמצעות חבילות תשלום לרופאים שיתמרצו רופאים ומוסדות רפואיים לתאם טוב יותר ביניהם את הטיפול בחולה.
הסף לבקשת זיכוי מס על הוצאות רפואיות עולה מ-7.5% ל-10%.
מס של 2.9% על מכירת מכשור רפואי.
רכישה של יחידים פטורה ממס זה.
חלופת ביטוח רפואי מדינתי פתוחה לעסקים קטנים וליחידים.
יחידים בעלי הכנסה של עד 133% מקו העוני זכאים לביטוח ממשלתי.
הכרה במס להוצאות רפואיות עד 400% מעלות החלופה של המדינה.
תקרת הוצאה למבוטח מעבר לכיסוי הביטוחי.
רוב האזרחים יחויבו ברכישת ביטוח כלשהו או יחויבו במס אחרת.
תוכניות ביטוח לא יוכלו יותר לסרב לצרף לשורותיהן מבוטחים עם מחלות רקע.
מעסיק עם מעל 50 עובדים שלא מעניק ביטוח בריאות לעובדים ישלם קנס של 2,000$ על כל עובד שמקבל סיבסוד ממשלתי לביטוח רפואי (30 העובדים הראשונים לא נספרים לצורך המס).
חברות הביטוח הרפואי ישלמו היטל על פי נתח השוק שלהן.
התוכניות הממשלתיות ינהיגו מבנה תשלומים חדש, שיציב למטרה את איכות השירות ולא את נפח הפעילות.
מס על תוכניות ביטוח יקרות מאוד הממומנות על ידי המעסיק.
תוכניות אלה מיועדות בדרך כלל למנהלים בכירים.
לטענת כמה חוקרים, הרפורמה עשויה להועיל לאזרחים שאין ידם משגת לרכוש ביטוח, לכאלו הנאלצים להשלים עם ביטוח שאינו מלא, ולכאלו הזכאים היום לביטוח על חשבון המדינה.
למי שאינו יכול להיות מבוטח, למי שנאלץ להשלים עם תת-ביטוח ולמי שזכאי לביטוח על חשבון המדינה.
עבור המבוטחים במסגרת מקומות עבודה מסדר גודל בינוני או גדול לא יחול שינוי של ממש.
לטענת קאטר ואחרים, התוכנית אף תביא לקיטון בהוצאות הבריאות בארצות-הברית.
חוקרים אחרים הזהירו מפני אופטימיות יתר, ואילו אחרים, ובמיוחד כלכלנים, עמדו על כך שלחוק תהיינה עלויות גבוהות בהרבה מהחזוי.
האמריקאים עצמם נחלקים (לרוב על פי השתייכותם המפלגתית) בשאלת תפקיד הממשלה בשוק הבריאות ובעיקר תפקידו של השלטון הפדרלי (לעומת מחוקקי המדינות).
התומכים בביטוח בריאות כלל-אמריקני טוענים כי המספר העצום של אזרחים לא מבוטחים יוצר עלויות ישירות ונסתרות רבות, שרק הרחבת הביטוח על ידי הממשלה הפדרלית תוכל להקטין את העלויות.
המתנגדים טוענים כי החיוב לרכוש ביטוח בריאות פוגע בחופש הפרט, ויש למצוא דרכים אחרות להקטין העלויות.
שני צידי הספקטרום הפוליטי דנו גם בטיעונים פילוסופיים יותר, כמו האם הזכות לטיפול רפואי היא זכות יסוד שצריכה להיות ממומנת ומוגנת על ידי המדינה.
הרפורמה נהגתה על ידי משרד התחבורה ותוכננה על ידי חברת חברת נתיבי איילון בעשור הראשון של המאה ה-21. עם זאת, ביצועה המעשי התעכב והחל רק באוגוסט 2010, כאשר השינוי המהותי ביותר התבצע ב-1 ביולי 2011 עם ביצוע הפעימה השנייה במסגרת הארגון מחדש של הקווים.
במסגרת השינוי, בוטלו עשרות קווים, קווים אחרים שינו את מסלולם ונוספו קווים חדשים אחרים.
לאור הביקורת בוטלו השלבים הבאים אשר היו אמורים להתבצע במסגרתה, ולאורך העשור השני של המאה ה-21 נעשו מספר שינויים נוספים בקווים, כגון הוספת קווים חדשים אשר פיצו על ניתוקים שונים.
היסטוריית מערכת קווי האוטובוסים בגוש דן
התחבורה הציבורית באזור תל אביב והסביבה החלה להתפתח בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20, עם הקמתם של הקואופרטיבים "המעביר" ו"גלי אביב" שהתאחדו בהדרגה עד שהפכו בשנת 1945 לקואופרטיב דן שפעל בתל אביב-יפו, רמת גן, גבעתיים, פתח תקווה ובקעת אונו.
בנוסף הופעלו קווי קואופרטיב אגד עירוניים בין תל אביב לבת ים, וחולון.
מצב זה של הפעלה על ידי שתי החברות נמשך עד קיץ 2003, אז הועברו קווים של בקעת אונו וקווים עירוניים בפתח תקווה (ב-2006) לחברת "קווים", אליהם הצטרפו "מטרופולין" ו"אפיקים" במהלך העשור השני של המאה ה-21.
במהלך העשורים מאז קום המדינה התפתחה התחבורה הציבורית בגוש דן.
כך החל משנות השישים הופרה בהדרגה החלוקה האזורית בין אזורי ההפעלה של "דן" ו"אגד".
תחילה עם חנוכת קו 18 של "דן" לבת ים והארכת קו 92 של אגד מחולון לתוך מרכז תל אביב ב-1967 ולאחר מכן עם הארכת קווים של "דן" מיפו לבת ים כמו 25, 40, 42 במהלך שנות השבעים.
"דן" נכנסה לראשון לציון ב-1984 עם הארכת קו 19 לעיר ולרעננה ב-1988 עם חנוכת 47 החדש ולכפר סבא ב-1991 עם חנוכת קו 149. בנוסף, במהלך שנות השמונים נבנו מסופים חדשים המשמעותיים שבהם הם מסוף 2000, מסוף רידינג, ומסוף כרמלית, ותחנות הקצה ברחובות הערים הועברו למסופים אלה.
בנוסף נפתחו במהלך השנים קווים נוספים על מנת לתת נגישות לשכונות החדשות שנבנו.
כמו כן שודרג באופן משמעותי הציוד הנייד ואוטובוסים מפרקיים החלו להיות נפוצים משנות התשעים.
עם זאת, מערכת התחבורה הציבורית בגוש דן (בדומה למערכת התחבורה במרבית חלקי הארץ) סבלה מבעיות רבות.
ראשית, לאורך עשורים לא נעשה תכנון מערכתי של התחבורה הציבורית במטרופולין תל אביב, והשינויים בתחבורה הציבורית נעשו בשיטה של "טלאי על טלאי".
כלומר ברגע שנבנתה שכונה חדשה קו אוטובוס הוארך לאותה השכונה גם במחיר של הארכת מסלול הקו והפיכתו של הקו למפותל יותר.
בנוסף, בעיה שרלוונטית בעיקר לקווים במעגל השלישי שלא הושפעו מהרפורמה שהאוטובוסים המשיכו להתרכז באותם הצירים שהיו קיימים בשנות החמישים, אף על פי שבמהלך השנים נבנו צירים מהירים ויעילים יותר.
בכך נוצר מצב שבו צירים ותיקים כמו ציר ז'בוטינסקי זכו בשירות עודף, בעוד צירים אחרים כמו דרך השלום-אלוף שדה ושכונות חדשות זכו בשירות חסר או לא יעיל.
דוגמה קיצונית זה קו 83, המופעל על ידי "אגד", מדגימה את תחלואי המערכת הישנה.
קו זה פעל עד שנות השבעים בין התחנה המרכזית הישנה בתל אביב לשכונת רמות ים בדרום בת ים.
בשנות השמונים הוארך הקו לשכונת נווה חוף בראשון לציון.
בשנות התשעים, כאשר נבנו שכונות מערב ראשון לציון, הקו הוארך לתחנה המרכזית הישנה של ראשון לציון, ומאוחר יותר לשיכון גורדון שבקצה המזרחי של העיר.
עם סגירתה של התחנה המרכזית הישנה של תל אביב בשנת 2009 הוארך הקו עד מסוף 2000 בתל אביב.
בכך הפך הקו לאחד הקווים העירוניים הארוכים בישראל, כאשר אורכו המצטבר של המסלול שלו הוא כ-29 ק"מ שלאורכו ממוקמות 79 תחנות מאז קוצר הקו לתחנה המרכזית החדשה של ראשון לציון.
בעיות אלה, כמו גם תהליכי הפרוור ותכנון מוטה הרכב הפרטי הביאו לירידה באטרקטיביות של השימוש בתחבורה הציבורית, והעדפת הרכב הפרטי שנחשב יעיל יותר למרות העלויות הגבוהות באחזקתו ובעיות חנייה וגודש התנועה המתגברים.
כך בין השנים 1994 ל-2008 ירדה כמות הנוסעים בתחבורה הציבורית בגוש דן ב-25%.
לאור הנתונים הללו, התגבשה בקרב מקבלי ההחלטות התובנה שיש צורך בשינוי המצב.
על רקע זה הוחל בתכנון רפורמה מערכתית שתייעל את התחבורה הציבורית במטרופולין תל אביב.
ההחלטה העקרונית אודות הרפורמה התקבלה במשרד התחבורה כבר בשנת 2000. המשימה של תכנון הרפורמה הוטלה על מינהל התחבורה הציבורית בחברת נתיבי איילון.
כחלק מתכנון הרפורמה התבצע בשנים 2002 ו-2003 סקר מקיף המתבסס על מדגם של 50% מכלל הנסיעות האוטובוס היומיות.
במסגרת הסקר הועברו 300,000 שאלונים ונקבצו נתונים אודות מוצא ויעד הנוסעים, מספרי הנוסעים העולים ויורדים בתחנות, זמני הנסיעה, מעברים ואמצעי תשלום.
לאחר מכן, עובדו הממצאים למספר חלופות אפשריות, ומתוכן נבחרה החלופה בעלת אחוז המעברים הפוטנציאלי הנמוך יותר.
הממצאים המלאים והמקיפים פורסמו בדצמבר 2004.
על סמך התוכנית המקורית יצאה לדרך באפריל 2006 הרפורמה בתחבורה הציבורית העירונית בפתח תקווה וראש העין.
במסגרת הרפורמה החליפה חברת "קווים" את חברת "דן" כמפעילת הקווים הללו.
עם זאת, שלא כמו ב-2003, שבה הוחלף המפעיל אך הוא ירש את המערכת כמו שהיא, ההחלפה לוותה בשינויים משמעותיים במסלולי הקווים.
בקווים רבים אף שונה מספר קו למספר דו-ספרתי על מנת שהספרה הראשונה תייצג את היעד של הקו (למשל קווי דרום העיר מוספרו כ-2X, קווי עמישב והדר גנים כ-9X וכדומה).
התוכנית הבטיחה הגברת תדירות, מסלולים מהירים ועדכניים יותר והורדת מחיר הנסיעה.
ברם, למעט הורדת מחיר הנסיעה ביצוע שאר ההבטחות נשאר נושא שנוי במחלוקת.
כניסת חברת "קווים" לוותה בחבלי לידה קשים, תוך שהופנו כלפיה תלונות רבות מצד התושבים על אי עמידה בלוחות הזמנים, איחורים וצפיפות קשה.
תלמיד התיכון אלירן היקרי, אף ניסה לארגן באוקטובר 2006 חרם צרכנים נגד חברת "קווים", מהלך שזכה לחשיפה רבה, בין השאר בתקשורת הארצית.
אף על פי שבהמשך עלתה אמינות השירות בעיר, ואף נעשו שיפורים כגון הארכת שעות פעילות, הגברת תדירות וקווים חדשים, הניסיון בפתח תקווה לא הוכתר בהצלחה.
הניסיון המר עם הרפורמה בפתח תקווה, יחד עם הבחירות המתקרבות לרשויות המקומיות ולכנסת דחו את יישום התוכנית.
בינתיים התיישנו נתוני הסקר מהשנים 2002 ו-2003, ולכן נערך סקר עדכון בהיקף מצומצם יותר במהלך שנת 2008. רק לאחר הבחירות של 2009 וכינונה של הממשלה החדשה, ניתן אור ירוק לקדם את הרפורמה.
במהלך השנים 2009 ו-2010 החל תהליך שיתוף ציבור על ידי חברת "נתיבי איילון" וחברת יחסי ציבור חיצונית שנשכרה לנושא ("קשרי קהילה").
שיתוף הציבור כלל פגישה עם נציגי השכונות ורבעים, עיריות וגורמים אחרים.
זאת לקראת הפעימה הראשונה שנקבעה לאוגוסט 2010.
האתגר שעמד בפני מתכנני הרפורמה התבטא בעובדה שהמערכת התחבורתית בגוש דן הייתה מיושנת ונעדרת עקרונות תכנון.
באזור פעלו אמנם מספר גדול של קווים שנתנו כיסוי טוב למרבית השכונות (אם כי כאמור לשכונות החדשות יותר הכיסוי היה יעיל הרבה פחות) אך מרבית הקווים היו מפותלים, מכיוון שעירבו שירות מטרופוליני ומקומי.
כתוצאה מחוסר הפרדה זו נגרמו מפגעי רעש וזיהום לתושבי שכונות, בעיקר עקב כניסת אוטובוסים המיועדים לשרת צירים ראשיים (כגון אוטובוסים מפרקיים) לתוככי רחובות צרים של השכונות.
מרבית הקווים גם פעלו בתדירות לא מספקת, מה שגרם לצפיפות גבוהה באוטובוסים, אפילו מעבר לשעות העומס המקובלות.
בנוסף היו מקרים רבים של א-סימטריה במסלול (כלומר מעבר ברחובות שונים בכל אחד מכיווני הנסיעה, גם כאשר לא היה בכך אילוץ תחבורתי) וחלופות שבלבלו את הלקוח המזדמן שאינו בקיא במסלולי הקווים.
גם מבחינת תעריפי הנסיעה הייתה אי בהירות כאשר באותו אזור, ואף באותו מקטע נסיעה היו מחירים שונים (כך בפתח תקווה החל מ-2006 מחירי הנסיעה בקווי "דן" היו יקרים הרבה יותר מאשר ב"קווים" כתוצאה מהמכרז שבו זכתה החברה והכתיב לה מחיר נמוך יותר).
הרפורמה התמקדה בעיקר בטיפול בבעיות אלה.
להלן העקרונות המרכזיים של הרפורמה:
צמצום מספר הקווים הפועלים והסטת המשאבים שמתפנים לתגבור קווים אחרים.
כך במסגרת הפעימה השנייה צומצמה כמות הקווים ששירתו את תל אביב רבתי מ-82 ל-59.
קווי "מזלג" - מדובר בקווים ראשיים שכל אחד מהם מהווה שניים או שלושה קווים, להם מסלול משותף מרכזי, רובו בתחומי העיר תל אביב, בעוד בקצה אחד (או שניים) המסלול מתפצל למספר זרועות.
הרעיון העומד מאחורי פיזור כזה הוא תדירות גבוהה (כחמש דקות או יותר בשעות השיא) בקטע המשותף, ותדירות רגילה בקטע נפרד.
לקווים הללו יש מספר דומה (למשל קווים 89, 189 ו-289 מצפון תל אביב לחולון).
קווים אלה היוו את השדרה המרכזית של המערכת החדשה.
חלק מהקווים הללו היו קיימים במערכת שטרם הרפורמה (למשל 61 ו-62 ששונה ל-161 למען מספר דומה למזלגו), חלק אחר היו קיימים אך מספורם וחלק ממסלולם השתנה (למשל קו 1 שהפך ל-172) ואחרים מהווים קווים חדשים לגמרי שלא היו קיימים טרם הרפורמה (למשל 39 ו-239).
מעבר לקווים הללו תוכננו קווים עוקפי מע"ר כגון קווים 11 ו-33, קווים ראשיים "רגילים" (כגון קו 18) וקווים בעלי אופי מקומי (כגון קו 57 בגבעתיים).
הפרדה בין קווים שנעים על צירים ראשיים לקווים שכונתיים - זאת באמצעות יצירת רשת של קווים שכונתיים מזינים שחלקם קווים קיימים ששודרגו (כגון קו 6) וחלקם חדשים (כגון קו 58).
קווים אלה פועלים במיניבוסים או מידיבוסים לצמצום מטרדי רעש וזיהום אוויר.
ביטול א-סימטריה וחלופות - כך למשל בוטלה א-סימטריה גדולה שהייתה קיימת במשך עשרות שנים בקו 18 במרכז תל אביב ונבעה מסיבות היסטוריות שלא היו תקפות עוד.
שיפור הקישור לשכונות חדשות - כך למשל שופרה התחבורה הציבורית בשכונת קריית רבין בחולון ואזור קניון חולון.
הרפורמה במחירי הנסיעה - מדובר למעשה ברפורמה נפרדת אך היא שולבה במקביל לביצוע הפעימה השנייה (ב-1 ביולי 2011) והתבצעה על אזור רחב יותר (מכפר סבא בצפון עד ראשון לציון בדרום וראש העין במזרח).
ראשית, אזורי הנסיעה אוחדו לשלושה אזורים, כאשר בכל אזור נקבע תעריף אחיד, ובין האזורים נקבע תעריף יקר יותר.