tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"פילומל" (1964), לדוגמה, נכתבה לסופרן ולליווי מסונתז (שכלל את קולה המוקלט והמתופעל של בתאני בירדסלי, שבשבילה נכתבה היצירה), שאוחסן על גבי סרט הקלטה מגנטי.
היצירה הזו נכתבה בשיתוף פעולה עם המשורר ג'ון הולנדר ובמימון קרן פורד.
"מבנה התאוריה המוזיקלית ותפקידה" (1965)
"חיבור מוזיקה בת זמננו ותאוריה של המוזיקה כהיסטוריה אינטלקטואלית בת זמננו", "פרספקטיבות במוזיקולוגיה: הרצאות הפתיחה של התוכנית ללימודי דוקטורט במוזיקה באוניברסיטת העיר ניו יורק".
"תפקידו של מבנה קבוע בשיטת שנים-עשר הטונים" עבודת דוקטורט, אוניברסיטת פרינסטון (1992) (נכתבה ב-1946)
"קובץ המאמרים של מילטון בביט", עורך סטיבן פלס ואחרים, הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, (2003)
הערה: רבים משמות היצירות הם משחקי מילים או ארמוזים.
ג'נראטריקס לתזמורת (לא גמורה) 1935
חיבור לתזמורת מיתרים (לא גמור) 1940
מוזיקה למיסה I למקהלה מעורבת 1941
מוזיקה למיסה II למקהלה מעורבת 1942
שלושה שירים תיאטרליים לקול ופסנתר 1946
חיבור לארבעה כלי נגינה 1948
רביעיית מיתרים מס' 1 (הוחזרה) 1948
חיבור לשנים-עשר כלי נגינה 1948
מוזיקה לסרט "אל תוך הקרקע הטובה" (הוחזר) 1949
"קינת האלמנה באביב" לסופרן ופסנתר (1951)
רביעיית כלי נשיפה מעץ 1953
רביעיית מיתרים מס' 2 1954
"חזון ותפילה" לסופרן ופסנתר 1954
שתי סונטות לבריטון, קלרינט, ויולה וצ'לו 1955
וריאציות פשוטות למחצה לפסנתר 1956
"הכל מוכן" לסקסופון אלט, סקסופון טנור, חצוצרה, טרומבון, קונטרבס, פסנתר, ויברפון וכלי הקשה 1957
"צלילים ומילים" לסופרן ופסנתר 1960
חיבור לטנור ושישה כלי נגינה 1960
"חזון ותפילה" לסופרן וסינתסייזר טייפ 1961
"פילומל" לסופרן, סופרן מוקלט, סרט מסונתז 1964
"התכתבויות" לתזמורת מיתרים וסינתסייזר טייפ 1967
רביעיית מיתרים מס' 3 1970
רביעיית מיתרים מס' 4 1970
אריות דה קאפו לחמישה כלי נגינה 1974
הרהורים לפסנתר וסרט הקלטה מסונתז
"פונמנה" לסופרן וסרט הקלטה מסונתז 1975
קונצ'רטי לכינור, תזמורת קטנה וסרט הקלטה מסונתז
רקוויאם סולו לסופרן ושני פסנתרים 1977
"להרוויח זמן" (Playing for Time) לפסנתר 1977
"סופי הם תחילותי" לקלרינטן סולו 1978
"עוד פונמנה" למקהלה בשנים-עשר קולות 1978
שישייה אליזבתנית למקהלת נשים בשישה קולות 1979
"תמונות" לסקסופוניסט וסרט הקלטה מסונתז 1979
"אמנות השילוב" (Ars Combinatoria) לתזמורת קטנה 1981
"דון" לפסנתר בארבע ידיים 1981
"מראשות המיטה" לסופרן וארבעה נגנים 1982
רביעיית מיתרים מס' 5 1982
"הגיע הזמן" (About Time) לפסנתר 1982
"בקבוצה" לחלילן וארבעה נגנים 1983
"ארבעה מנגנים" לארבעה נגנים 1984
"צריך שנים-עשר לטנגו" לפסנתר 1984
"פריטה מוחלטת" (Sheer Pluck) לגיטרה 1984
תווים בשינוי צורה לתזמורת מיתרים 1986
"החדווה שבעוד שישיות" לפסנתר וכינור 1986
"שלושה קטעי מקהלה מתורבתים" למקהלה בארבעה קולות 1987
תרועה לשישייה כפולה של כלי נשיפה ממתכת 1987
"ארוחת ערב" לקריין והרכב כלי 1987
דרשה עממית לתוף מיתרים 1987
סדרה מעורבלת לסקסופון ופסנתר 1987
"במילותיו הוא" לקריין ופסנתר 1988
"ספר הוירגינל לאלט ופסנתר (ג'ון הולנדר) 1988
"דרכים מוכרות" למרימבה סולו 1988
"האוויר הצפוף" לאחד עשר כלי נגינה 1988
"נגן אותו שוב, סאם" לוויולה סולו 1989
פרקי סולו ודואטים קטנים לשתי גיטרות 1989
פרקי סולו ודואטים קטנים לכינור וויולה 1990
"הקדשה" לפסנתר בארבע ידיים 1990
פרלודים, אינטרלודים ופוסטלוד לפסנתר 1991
ארבעה שירי אבירים לטנור וגיטרה 1991
Mehr "Du" לסופרן, ויולה ופסנתר 1991
"מקבילים" לחמישיית כלי נשיפה ממתכת 1992
"סביב הקרן" לקרן סולו 1993
"מרובעים" לסופרן ושני קלרינטים 1993
"תרועה לכל" לחמישיית כלי נשיפה ממתכת 1993
רביעיית מיתרים מס' 6 1993
"שילוש" לוויולה, קלרינט ופסנתר 1994
"כבר לא כל כך ברור" לסופרן וארבעה כלי נגינה 1994
"נחיתות והמראות" לשני כינורות 1994
"רצ'יטטיב מלווה" לסקסופון סופרן ופסנתר 1994
תרועת Bicenguinguagenary לחמישיית כלי נשיפה ממתכת 1995
רביעייה לפסנתר ושלישיית כלי קשת 1995
חמישייה לקלרינט ורביעיית מיתרים 1996
"מתי ניפגש שוב שלושתנו?"(?When Shall We Three Meet Again) לחליל, קלרינט וויבראפון 1996
"הסדר הישן משתנה" לפסנתר 1998
חיבור לכלי אחד (צ'לסטה) 1999
"מועט המחזיק את המרובה (Little Goes a Long Way) לכינור ופסנתר 2000
"חרוזים מרובעים" לסופרן ופסנתר 2000
"מתוך ספר תהילים" לסופרן ותזמורת מיתרים 2002
"עכשיו ערב אחר ערב" לסופרן ופסנתר 2002
"שירת הברבור" מס' 1 לחליל, אבוב, כינור, צ'לו ושתי גיטרות 2003
"ואלס בבית" לסופרן וויבראפון 2003
קונצ'רטי לתזמורת, לג'יימס לוויין והתזמורת הסימפונית של בוסטון 2004
"אוטוביוגרפיה של העין" לסופרן וצ'לו 2004
מילטון (מילט) ג'קסון (Milton (Milt) Jackson; 1 בינואר 1923 - 9 באוקטובר 1999) היה מוזיקאי ג'אז, אחד מנגני הויברפון המשפיעים ביותר ואחד מן הדמויות החשובות ביותר בזרם ההארד בופ.
נגינתו התאפיינה בקצב איטי יחסית, כמו כן פיתח את הנגינה ההרמונית בוויברפון (ששימש עד אליו בעיקר ככלי קצב), תוך השפעות של בלוז 12 תיבות וגוספל.
קיימות מספר הקלטות בהן ג'קסון שר ומנגן בפסנתר.
ג'קסון כונה גם "בגס" (Bags) והופיע והקליט לעיתים תחת כינוי זה, כך גם נקרא הקטע המוכר ביותר שהלחין, Bags' Groove, שהפך לסטנדרט.
ג'קסון, יליד דטרויט, גדל בבית בו נשמעה תדיר מוזיקת גוספל ובלוז ושר במקהלת הכנסייה מגיל צעיר.
הוא ניסה לנגן בפסנתר, אך לבסוף נשבה בקסמו של הוויברפון.
ג'קסון התגלה על ידי דיזי גילספי, אשר שכר אותו לתזמורת הביג בנד שלו ב-1946 לאחר שראה אותו מופיע במועדון בדטרויט.
באותה עת ניגן ג'קסון במקביל גם עם ת'לוניוס מונק, וודי הרמן, קנונבול אדרלי וצ'ארלי פארקר והיה לנגן הוויברפון הראשון שניגן בי בופ.
במסגרת הביג בנד של גילספי ניגן ג'קסון בחטיבת הקצב יחד עם ג'ון לואיס (פסנתר), פרסי הית' (קונטרבס) וקני קלארק (תופים).
הרביעייה ניגנה כיחידה נפרדת והובילה את המעברים, כאשר חטיבת כלי הנשיפה נחה מנגינה רבת-עוצמה.
החל משנת 1950 נודעה הרביעייה כ"רביעיית מילט ג'קסון" וסביב 1952 נפרדה מהביג בנד ויצאה לדרך עצמאית כרביעיית הג'אז המודרני.
הלהקה פעלה במשך למעלה מ-20 שנה, עד שג'קסון יצא לקריירת סולו ב-1974 והתאחדה ב-1981.
לאחר התפרקותה הזמנית של רביעיית הג'אז המודרני ניגן ג'קסון עם אמנים רבים בהרכבים שונים, בהם מספר שיתופי פעולה עם נגן הבס רון קרטר ונגן הגיטרה ג'ו פס, הקליט והופיע עם קולמן הוקינס ומיילס דייוויס.
ב-1981 הקליט דואו עם הפסנתרן אוסקר פיטרסון (Ain't But a Few of Us Left) וב-1983 הקים תזמורת שגרעינה, בנוסף אליו, נגן הטרומבון ג'יי ג'יי ג'ונסון ונגן הבס ריי בראון בהשתתפות נגנים מתחלפים רבים ושונים (Jackson, Johnson, Brown & Company).
הוא הקליט מחוות לת'לוניוס מונק ודיוק אלינגטון ושיתף פעולה עם אמנים שאינם מסצנת הג'אז כבי בי קינג וריי צ'ארלס.
ג'קסון קיבל תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת ברקלי למוזיקה ובשנת מותו, 1999, נבחר על ידי קוראי המגזין דאון ביט להיכל התהילה של הג'אז.
מילטון הימלפרב היה הוגה דעות יהודי-אמריקאי נאו-שמרני.
הימלפרב נולד בברוקלין לברטה ומקס הימלפרב, שהיגרו מרוסיה לארצות הברית לפני מלחמת העולם הראשונה.
אחותו הצעירה, גרטרוד הימלפרב, הייתה להיסטוריונית, בעלה, אירווינג קריסטול היה אף הוא הוגה דעות נאו-שמרני חשוב ובנם, אחיינו של הימלפרב, ויליאם קריסטול הוא עורך ופרשן פוליטי.
כולם חברי קבוצת "האינטלקטואלים של ניו יורק".
בשנת 1938 סיים הימלפרב את סיטי קולג' של ניו יורק וקיבל תואר בספרות עברית מבית המדרש לרבנים באמריקה.
בין השנים 1942–1982 עבד כחוקר בוועד היהודי-אמריקני והיה לראש מחלקת המחקר והמידע.
כמו כן שימש כחבר סגל בבית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת ובבית המדרש לרבנים באמריקה ומרצה אורח באוניברסיטת ייל.
החל מ-1959 ערך את הפרסום "The American Jewish Yearbook" (ספר השנה של יהודי ארצות הברית).
אחד ממאמריו החשובים ומכי הגלים ביותר היה "No Hitler, No Holocaust" ("ללא היטלר לא הייתה השואה") שפורסם במרץ 1984 בכתב העת "קומנטרי" (שהימלפרב היה בו חבר מערכת וכותב קבוע) ובו הדגיש הימלפרב את החשיבות הקריטית שהייתה לאישיותו של היטלר במקום ובזמן כגורם מכריע להתחוללות השואה.
מאמר חשוב נוסף שלו היה "On Leo Strauss" ("על לאו שטראוס") שפורסם בקומנטרי באוגוסט 1974 ובו העלה על נס את תרומתו של לאו שטראוס ושל אוניברסיטת שיקגו לליברליזם.
מילטון לאסל הומאסון היה אסטרונום אמריקאי.
הומאסון נולד בדודג' סנטר, מינסוטה.
כישוריו הטכניים זכו לתשומת לבם של האסטרונומים במצפה, והאסטרונום ג'ורג' אלרי הייל מינה אותו לחבר בצוות המצפה.
הדבר היה חסר תקדים, שכן ליומאסון לא היה תואר דוקטור ואף לא תעודת בגרות.
הומאסון הצדיק את שיפוטו של הייל במספר תגליות מפתח.
הוא זכה למוניטין של צופה קפדן ובעל כישורים טכניים גבוהים.
הוא הצליח להשיג תצלומים באיכות גבוהה וספקטרוגרמות בתנאים קשים, והפך למדריך הטכני של האסטרונומים במצפה.
במהלך עבודתו במצפה הגיע למצפה האסטרונום אדווין האבל והשניים נעשו חברים קרובים.
בשנת 1950 זכה הומאסון לתואר דוקטור למדעים (D.
הומאסון גילה בשיתוף עם האבל את תופעת ההיסט לאדום, המהווה עדות להתפשטות היקום לפי תאוריית המפץ הגדול.
הומאסון גילה את כוכב השביט C/1961 R1 שיחודו במרחק האפסיד הארוך שלו, השביט קרוי על שמו.
הומאסון היה, ככל הידוע, הראשון שצילם את כוכב הלכת פלוטו, אם כי לא הראשון שזיהה אותו.
על שמו נקרא מכתש בירח וכן הכוכבים "Humason-Zwicky".
מילטון גריי "מילט" קמפבל היה אתלט אמריקאי.
אלוף אולימפי (מלבורן 1956) בקרב עשר.
קמפבל נולד בפליינפילד ניו ג'רזי.
הוא היה שחיין ושחקן פוטבול מצטיין.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה קמפבל במדליית כסף בקרב עשר בתוצאה של 6975 נקודות (6948 נקודות), אחרי בוב מתיאס שקבע שיא עולם חדש של 7887 נקודות (7592 נקודות) ולפני פלויד סימונס שקבע תוצאה של 6788 נקודות (6903 נקודות), שניהם חבריו לנבחרת האתלטיקה של ארצות הברית.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1955 זכה קמפבל במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.9 שניות.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה קמפבל במדליית זהב בקרב עשר בשיא אולימפי חדש של 7937 נקודות (7565 נקודות), לפני בן ארצו רייפר ג'ונסון שקבע תוצאה של 7587 נקודות (7422 נקודות) ווסילי קוזנצוב מברית המועצות שקבע תוצאה של 7465 נקודות (7330 נקודות).
תחרות שנערכה בקולטון ב-31 במאי 1957 קבע מילט בריצת 120 יארד משוכות שיא עולם חדש של 13.4 שניות.
מילטון מילן (באנגלית Milton Milan; 10 בנובמבר 1962) הוא פוליטיקאי אמריקאי.
מילן גדל בצפון קמדן ובשנת 1995 נבחר לכהן במועצת העיר.
במהלך הקדנציה הראשונה שלו הוגש נגדו כתב אישום בגין לקיחת שוחד וב-2000, הוכרע נגזר דינו של מילן ליותר מ-6 שנות מאסר על קבלת שוחד משותפים של בוס המאפיה ראלף נטלה (Ralph Natale), בקשת שוחד ושיפוצי בתים בחינם, מעילה בכספי קמפיין בחירות, והלבנת כספי סחר בסמים.
מילן היה ראש העיר השלישי של קמדן שהורשע בלקיחת שוחד.
מילטון היא עיירה במחוז נורפוק שבמדינת מסצ'וסטס בארצות הברית ופרוור אמיד של בוסטון.
במפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2010 אוכלוסיית העירייה מנתה כ-27,003 תושבים.
בשנים 2007, 2009 ו-2011, כתב העת "Money" דירג את מילטון במקום השביעי, החמישי והשני בהתאמה ברשימת "המקומות הטובים ביותר לחיות בארצות הברית".
מילטון ממוקמת בין נהר נפונסט לבין שמורת הגבעות הכחולות .
מילטון היא מקום הולדתם של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' הרברט ווקר בוש ושל האדריכל באקמינסטר פולר.
מילטון רובן יאנג היה פוליטיקאי אמריקאי, מהבולטים שייצגו את דקוטה הצפונית בסנאט של ארצות הברית, בשנים 1945–1981. עת שפרש מהסנאט, היה לסנאטור הוותיק ביותר משורות המפלגה הרפובליקנית.
יאנג נולד בברלין שבדקוטה הצפונית לג'ון ורייצ'ל יאנג, אשר נולדו להורים גרמנים.
יאנג סיים את לימודיו בתיכון לאמור, ולאחר מכן למד באוניברסיטת המדינה של דקוטה הצפונית בפארגו ובאוניברסיטת גרייסלנד.
ב-1919, נישא יאנג ללינדה בנסון ומיסדו את קשרם בשלושה בנים.
לינדה הלכה לעולמה זמן קצר לפני חתונת הזהב שלהם ב-1969 (רעייתו השנייה של יאנג הייתה פטרישיה בירן, ששימשה מזכירתו בסנאט).
עם סיום לימודיו הגבוהים, שב יאנג לדקוטה הצפונית על מנת לתפעל ולתחזק את החווה החקלאית של אביו.
בימי השפל הגדול יאנג התעניין יותר ויותר בפוליטיקה.
הוא היה פעיל בענייני הקהילה, התנדב במוסדות החינוך, העיירה, והמחוז של מנהל ההתאמה החקלאית שהוקם מכוח חוק ההתאמה החקלאית (Agricultural Adjustment Act).
בבחירות הכלליות בדקוטה הצפונית 1932 התמודד לבית הנבחרים הארצי וניצח.
לסנאט הארצי נבחר שנתיים מאוחר יותר.
יאנג היה גם אחד מאנשי המפתח בהתפתחות ועדת הארגון הרפובליקנית בדקוטה הצפונית במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20. עם מותו של הסנאטור ג'ון מוזס ב-1945, המושל פרד ג'.
אנדהל מינה את יאנג למלא את המושב הפנוי של דקוטה הצפונית בסנאט של ארצות הברית, ויאנג נאלץ לוותר על ניהול החווה המשפחתית, כדי למלא את תפקידיו בוושינגטון הבירה.
יאנג הושבע לסנאט ב-12 במרץ 1945, והפך לאחד מחברי הסנאט בעלי תקופת הכהונה הארוכה ביותר בתולדותיו.
תפקידיו העיקריים התבטאו בחברותו בוועדת החקלאות, התזונה והייעור ובוועדת ההקצבות בה בכיר הרפובליקנים.
ב-1974, במהלך בחירות האחרונות שלו לסנאט, נעשה שימוש בגילו המופלג של יאנג על מנת להכשילו בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית.
בתגובה, יאנג שבר חתיכת קרש בידיו, צייר עצמו שוב כצעיר ורענן וזכה בבחירות.
תוצאות בחירות 1980 בארצות הברית הובילו לשליטה רפובליקנית בסנאט.
בתור הסנאטור הרפובליקני הוותיק ביותר, יאנג נבחר לנשיא הזמני של הסנאט.
עם זאת, הוא בחר לפרוש מהחיים הפוליטיים במקום להתמודד בפעם השביעית לתקופה נוספת של שש שנים.
מינויו לנשיא הזמני של הסנאט יצא דופן.
לתפקיד זה נבחר על ידי הרוב הדמוקרטי בסנאט בהנהגת ממשל הנשיא ג'ימי קרטר (שהיה ברווז צולע) ב-5 בדצמבר 1980 וכיהן בתפקיד יממה אחת בלבד.
סנאטור יאנג נפטר בביתו שבסאן סיטי, אריזונה, ב-31 במאי 1983 ונקבר בברלין, עיר הולדתו.
תחנת הכוח על שם מילטון ר.
יאנג השוכנת במחוז אוליבר נקראה על שמו כאות הוקרה.
הבניין הגבוה ביותר בעיר מינוט שבדקוטה הצפונית הוא בית דיור ציבורי הנושא את שמו.
מילטון "מילט" ואגנר הוא כדורסלן עבר אמריקאי בליגת ה-NBA.
בעבר היה גם עוזר המאמן של אוניברסיטת אובורן.
בתור תלמיד תיכון שיחק ואגנר כדורסל בקבוצת הכדורסל של תיכון קמדן, שבו למד.
הוא לא שיחק במהלך עונת 1985, בשל רגל שבורה.
הוא נבחר שלוש פעמים לחמישיית העונה בליגת מטרו, ומדורג חמישי (היה רביעי כשסיים את קריירת המכללות) בתולדות האוניברסיטה עם 1,836 נקודות בקריירה, עם ממוצע נקודות של 12.7, לצד 3.0 אסיסטים ו-2.5 ריבאונדים.
הוא שיחק ב-144 משחקים, המספר השני בכל הזמנים בלואיוויל, ופתח ב-111 המשחקים האחרונים שבהם שיחק.
הוא מדורג שישי באסיסטים בקריירה (432), ושביעי באחוזי עונשין (80.8%).
לאחר הזכייה באליפות שב לזמן קצר ל-CBA, ולאחר מכן שיחק עונה אחת במדי מכבי רמת גן עימה זכה בגביע הליגה ואז במיאמי היט.
לאחר מיאמי שב ל-CBA, ושיחק גם בליגת ה-GBA, לפני שעבר לצרפת, בקבוצת ראסינג פריז.
בתום עונת משחק בקבוצה הפריזאית עבר לישראל, ושיחק בה בקבוצות בית"ר רמת גן, הפועל תל אביב והפועל חולון.
לאחר מכן שיחק בבאייר לברקוזן הגרמנית, וסיים את קריירת המשחק באספה בסקט שלון-א-שמפיין.
ואגנר הוא אביו של שחקן ה-NBA לשעבר דחואן ואגנר.
הוא שימש כעוזר מאמן הכדורסל של אוניברסיטת טקסס באל פאסו תחת טוני בארבי.
מאוחר יותר הוא עבר לאוניברסיטת אובורן כחלק מצוותו של בארבי שם.
מילטון קינס דונס היא קבוצת כדורגל אנגלית מהעיירה מילטון קינס הנמצאת 80 ק"מ מלונדון, המשחקת נכון לעונת 2025/2026 בפוטבול ליג השנייה, שהיא הליגה הרביעית בחשיבותה במבנה ליגות הכדורגל באנגליה.
מילטון קינס הוקמה בשנת 2004 על חורבות קבוצת הכדורגל וימבלדון שהייתה קיימת בין השנים 1889–2003.
ווימבלדון הייתה קיימת בין השנים 1889–2003 והועברה לעיירה מילטון קינס בשנת 2003 וכעבור שנה קיבלה את שמה מילטון קינס דונס.
הסיבה למעבר הייתה שבעקבות דו"ח טיילור בוטלו יציעי העמידה באצטדיוני הכדורגל באנגליה, וקבוצת וימבלדון נאלצה לעזוב את אצטדיונה הישן, וניסיונות ראשי הקבוצה לאתר אצטדיון חדש שיענה על צורכי הקבוצה לא הצליחו, ועל כן החליטו ראשי הקבוצה להעביר את הקבוצה לעיירה מילטון קינס.
המעבר החל בספטמבר 2003 וביוני 2004 הושלם המעבר והקבוצה קיבלה בשנת 2004 את שמה הנוכחי.
בסיום עונת 04–2003 ירדה הקבוצה לליגת הפוטבול ליג הראשונה ובחלוף שנתיים ירדה הקבוצה ליגת הפוטבול ליג השנייה.
בחלוף שנתיים שבה מילטון קינס לליגה השלישית.
בעונת 13–2012 נפגשו מילטון קינס וקבוצות וימבלדון החדשה שהוקמה מחדש על ידי אוהדיה למשחק במסגרת הגביע האנגלי בו ניצחה מילטון קינס 1-2.
בסיום עונת 15–2014 העפילה הקבוצה לצ'מפיונשיפ ובכך שבה לליגת המשנה אחרי 11 שנות היעדרות, הקבוצה לא הצליחה לשרוד בליגת המשנה וחזרה כעבור עונה אחת לפוטבול ליג הראשונה.
בסיום עונת 18–2017 נשרה הקבוצה לליגה הרביעית לראשונה מאז עונת 2007/08. כעבור עונה אחת חזרה הקבוצה חזרה לליגה השלישית.
סר מילטון אוגוסטוס סטרייבי מרגאי היה רופא ומדינאי.
כיהן כראש ממשלת סיירה לאון מ-1954 ועד מותו.
בין 1954 לעצמאות המדינה ב-1961 כיהן כראש השרים ("פרימייר") של המושבה סיירה לאון הבריטית.
נולד בדרום-מערב המושבה, למשפחה מבני המנדה (אחת משתי הקבוצות האתניות בסיירה לאון).
למד בבית ספר אנגליקני ולאחר מכן בקולג' לרפואה באוניברסיטת דרהאם באנגליה והשתלם ברפואה טרופית בליברפול.
ב-1926 היה הרופא הראשון והדוקטור הראשון יליד סיירה לאון.
ב-1928 שב לרצו והחל לפעול למען שיפור תנאי ההיגיינה והמצב הרפואי בחברה.
הוא נדד במחוזות המושבה וביקש לשלב שיטות מודרניות במסורות הריפוי והמיילדות המסורתיות.
בפרט עסק בהכשרת מיילדות מסורתיות לשיטות רפואיות היגייניות.
בשנות ה-30 נכנס כחבר המוצעה המחוקקת של המושבה.
ב-1950 ייסד את מפלגת העם של סיירה לאון (Sierra Leone People's Party – SLPP) לאחר הבחירות שהתקיימו ב-1951 כיהן כשר בריאות, חקלאות וייעור.
ב-1954 נבחר מרגאי השמרן הפרו-בריטי לראש השרים.
אחיו, אלברט מרגאי, הנהיג את האופוזיציה, מפלגת העם הלאומית (People's National Party), שהשתתפה בקואליציה עם מפלגת העם החל מ-1960. ב-1958 הציג מרגאי חוקה עתידית למדינה העצמאית, שהדגישה את המשטר הפרלמנטרי ואת זיקת המדינה לחבר העמים הבריטי.
ב-1960 ניהל מרגאי את השיחות בין מדינתו לבין מזכיר המושבות, איאן מקלאוד וב-27 באפריל 1961 הכריז על עצמאותה של סיירה לאון.
הכינוי לו זכה בפי העם היה "Pa" (אבא).
שנה לאחר מכן זכה לניצחון נוסף בבחירות הראשונות במדינה העצמאית והיה לראש הממשלה הנבחר הראשון שלה.
גישתו הייתה ליצור ממשלה רחבה ולשתף בשלטון שרים בני קבוצות אתניות רבות ככל האפשר.
הוא ביקש ליצור תנופה של מודרניזציה בחינוך, בבריאות ובחקלאות ופיתח תוכניות הסברה לאוכלוסייה, שהייתה רובה ככולה אנלפביתית.
עם זאת, גורמים במפלגתו ובקבוצה האתנית שלו, המדנה, מתחו ביקורת על החיבוק הרחב מדי, לטענתם, שהעניק לקבוצות אופוזיציוניות ולשבטים אחרים.
ב-1950 קיבל תואר סר חבר המועצה המלכותית.
מילטון קינס היא עיר גדולה (עיירה באופן רשמי) הממוקמת במחוז בקינגהאמשייר אשר בדרום-מזרח אנגליה.
העיר נמצאת כ-72 ק"מ צפונית-מערבית ללונדון.
העיר, אשר נוסדה ב-1967, היא אחת מ"הערים החדשות" שנבנו באנגליה במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 במטרה לאפשר התרחבות עירונית באזור דרום-מזרח אנגליה.
העיר ממוקמת באותו מרחק מאוקספורד, קיימברידג', לונדון ובירמינגהאם.
העיר בקינגהאם, בירת המחוז, נמצאת במרחק של 20 דקות נסיעה בלבד ממילטון קינס.
בעיר משחקת קבוצת הכדורגל מילטון קינס דונס.
מילטון גבריאל גרין היה אתלט יהודי-אמריקאי.
שיאן עולם בריצת משוכות, 45 יארד משוכות ו-60 מטר משוכות וזוכה מדליית ארד באליפות ארצות הברית (1936) בקפיצה לרוחק.
גרין נולד וגדל בלוול, מסצ'וסטס.
בתחרות אתלטיקה בין שלוש האוניברסיטאות המובילות בארצות הברית, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת פרינסטון ואוניברסיטת הרווארד בה למד, ב-13 בינואר 1935 ניצח גרין בריצת 45 יארד משוכות והשווה את שיא העולם בתוצאה של 5.8 שניות.
בתחרות שנערכה במדיסון סקוור גארדן, ניו יורק בתחילת שנת 1936 השווה גרין בריצת 60 מטר משוכות גבוהות את שיא העולם בתוצאה של 7.5 שניות.
אף על פי שהיה אצן המשוכות המוביל בארצות הברית לאולימפיאדת ברלין (1936) בחר גרין להחרים את המשחקים האולימפיים בגלל השלטון הנאצי ויחסו ליהודים.
באותה העת החרם שלו לא זכה לתהודה רחבה בתקשורת.
בתחרות שנערכה בקיימברידג', מסצ'וסטס ב-23 במאי אותה שנה הוא קבע בקפיצה לרוחק שיא אישי חדש של 7.60 מטר, שדירגה אותו במקום שמיני בעולם באותה העת.
באליפות ארצות הברית שנערכה פרינסטון, ניו ג'רזי באותה שנה הוא זכה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.56 מטר, אחרי ג'סי אוונס (8.00 מטר) וקרמיט קינג (7.75 מטר).
במלחמת העולם השנייה הוא שירת בצבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה הוא עבד כמפתח מרכז קניות עד לפרישתו בשנת 1971.
ריצת 45 יארד משוכות גבוהות: 5.8 שניות (1935), שיא עולם בעבר
ריצת 60 מטר משוכות גבוהות: 7.5 שניות (1936), שיא עולם בעבר
בשנת 1997 הונצח גרין ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
מילטון קלארק אייברי היה צייר מודרני אמריקאי.
מילטון אייברי נולד ב-1885בכפר קטן בשם סנד בנק במדינת ניו יורק כבנו הרביעי של אב מעבד עורות (בורסקאי).
בשנת 1898 עבר עם משפחתו לקונטיקט ולאחר מכן לעיר ניו יורק.
הוא עבד מגיל 16 בעבודות קשות במפעלים מקומיים.
אהבתו לאמנות ובעיקר לציור הביאה אותו סביב גיל 20 לקחת שיעורי אמנות בהרטפורד, קונטיקט.
ב-1917 החל לעבוד בעבודות ליליות על מנת שיוכל לצייר בבקרים.
בשנת 1925 בגיל 40 עבר להתגורר בניו יורק, שם פגש באמנית צעירה בשם סאלי מישל.
בשנת 1926 התחתנו בני הזוג.
היא עבדה כמפרנסת העיקרית כמאיירת ובכך איפשרה לו להקדיש זמן רב למלאכת הציור.
לזוג נולדה בת בשם מארץ' אייברי ב-1932, גם היא ציירת.
לאחר מחלה ממושכת אייברי נפטר בבית החולים מונטיפיורי ברובע הברונקס בניו יורק ב-3 בינואר 1965.הוא נקבר בבית העלמין של האומנים בוודסטוק, מחוז אלסטר, ניו יורק.
לאחר מותו אשתו תרמה את כתביו ומאמריו האישיים לארכיון האמנות האמריקאי, מרכז מחקרי של הסמית'סוניאן.
בניו יורק אייברי החל להיוודע לציירים ידועים כמו אדואר וויאר, אנרי מאטיס ופבלו פיקאסו ואז החל לגבש סגנון ציורי מיוחד ומעניין.
עבודתו המוקדמת שילבה גם אלמנטים מהאימפרסיוניזם, הפוביזם והאקספרסיוניזם הגרמני – במיוחד הושפע מהצייר ארנסט לודוויג קירכנר.
אך בהמשך שימוש במישורי צבע גדולים שטוחים וחלקים כמעין הפשטה (אמנות שדות הצבע) יהפכו אותו לצייר בעל השפעה ואבן שואבת של המודרניזם והמופשט האמריקאי.
למעשה אייברי הקדים את זמנו בציור של שדות צבע והפשטה ציורית.
בניו יורק משפחת אייברי התגוררה בבניין שבו גרו אמנים רבים.
בשנים אלו – שנות ה-30 של המאה ה-20, החל להתיידד עם ציירים שהיו צעירים ממנו – מארק רותקו, אדולף גוטליב ובארנט ניומן.
הם הרבו לבקר אותו בביתו והיו נוסעים יחדיו לטיולים בקיץ לגלוסטר ולדרום ורמונט הרחק משאון העיר.
אייברי הרבה לצייר שם נופים, והחבורה נהגה להתחלק יחדיו בתשלום למודל אותה הרבו לרשום ולצייר.
אייברי כונה כ"פוביסט האמריקאי" ו"כמאטיס האמריקאי" בעיקר בגלל ציורי הנוף בעלי הצבעוניות הלירית והחדשנית שלו.
השימוש הפיוטי, הנועז והחדשני שלו ברישום ובצבע, הבדיל אותו מהציור המקובל שהיה בזמנו.
המיליונר האמריקאי רוי נאוברגר נחשף לעבודותיו של אייברי וחשב שהן ראויות להכרת הציבור.
נחוש בהחלטה זו, נאוברגר רכש מעל 100 מציוריו של אייברי, אותם השאיל ותרם למוזיאונים נחשבים בכל רחבי העולם.
דבר זה הביא לאייברי הכרה מיידית, פרסום והצלחה עולמית.
אוסף פיליפס בוושינגטון, היה למוזיאון הראשון שרכש ציורים של אייברי בשנת 1929. מוזיאון זה ערך לו תערוכת יחיד ראשונה ב-1944.
בשנת 1952 ביקר באירופה והחל לייצר עבודות והדפסים בשיטת חיתוך עץ.
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 החל לצייר בבדים גדולים והתמקד בהרמוניה ויחסי צבע באופן כללי ולא בקשרי הגומלין או יצירת אשליית עומק כגון הציור המערבי הקונבנציונלי.
"אני מנסה לבנות תמונה בה צורות, מרחבים וצבעים, יוצרים מערכת יחסים ייחודית, ללא תלות בכל נושא שהוא".
היסטוריונית האמנות ברברה האסקל, אשר פרסמה ביוגרפיה על אייברי בשנת 1982, תיארה את עבודתו כ"שלווה והרמונית" במיוחד את עבודתו המאוחרת, הנעדרת רגשות שליליים.
לדברי הצייר מארק רותקו – "מה השפיע על עבודתו של אייברי?
סלון ביתו, סנטרל פארק, משפחתו, החופים וההרים שבהם בילו וציירו, פרות, דגים ציפורים, חבריו ועולמם, שמתוך השפע הזה נולדו בדים גדולי ממדים נטולי הרואיות, ובהם יש ליריות מרתקת אשר מדמים לעיתים את עוצמת המונומנטליות של אמנות מצרים".
העבודות שלו מופיעות באוספים רבים ברחבי ארצות הברית כגון – המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, מוזיאון הירשהורן בוושינגטון, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק ועוד.
מילטון גלייזר היה מעצב גרפי יהודי אמריקאי.
בין יצירותיו המפורסמות נמנים לוגו "I Love New York", כרזה של בוב דילן משנת 1966, הלוגו של DC קומיקס, אוניברסיטת סטוני ברוק ומבשלת ברוקלין .
בשנת 1954 הקים את אולפני Push Pin לעיצוב גרפי, יחד עם קליי פלקר ייסד את מגזין ניו יורק, וכמו כן הקים את Milton Glaser, Inc.
יצירות האמנות שלו הוצגו במגוון תערוכות, והוצבו באוספים קבועים במוזיאונים רבים ברחבי העולם.
לאורך שנות הקריירה שלו, עיצב פוסטרים רבים, פרסומים ועיצובים אדריכליים.
גלייזר קיבל פרסים רבים על עבודותיו, ביניהם פרס המדליה הלאומית לאמנויות מהנשיא ברק אובמה בשנת 2009 והיה למעצב הגרפי הראשון בהיסטוריה שקיבל פרס זה.
מילטון גלייזר נולד בברונקס, ניו יורק שבארצות הברית.
בשנת 1968 ייסד את כתב העת "ניו יורק" יחד עם קליי פלקר.
ב-1969 הפיק ועיצב את "Short Subject", הידוע בכינויו "מיקי מאוס בווייטנאם", סרט קצר נגד מלחמת וייטנאם.
נפטר ביום הולדתו ה-91 במנהטן כתוצאה של שבץ מוחי ואי-ספיקת כליות.
בשנת 1977, בעקבות משבר תיירותי בניו יורק, שכר ויליאם ס.
דויל, סגן הנציב של מחלקת המסחר של מדינת ניו יורק, את שירותיה של סוכנות הפרסום מרי וולס לורנס בניהולה של מרי וולס, במטרה לפתח קמפיין שיווקי עבור המדינה.
ואת מילטון גלייזר, על מנת שיעבוד על הקמפיין וייצור עיצוב המבוסס על מסע הפרסום של מרי וולס.
את הטיוטה הראשונה יצר גלייזר במהלך שנסע במונית בניו יורק.
לאחר מכן, הוא החליט להציב את "I ❤" מעל האותיות "NY" - ראשי התיבות של "New York".
לאחר פיגועי 11 בספטמבר החלו חולצות בכיתוב "I Love New York" להתבלט בעיר כחלק מרצון התושבים לחזק את חוסנם ואחדותם ומבקרים רבים בעיר רכשו ולבשו את החולצות הנושאות את הלוגו של "I Love New York" לאות תמיכה בתושבים.
מילטון ארווין "מילט" קאהל היה אנימטור אמריקאי באולפני ההנפשה של וולט דיסני, אשר מוכר כאחד מתשעת הזקנים של דיסני.
בשנת 1977 זכה בפרס וינזור מקיי, ובשנת 1989 הוכר כ"אגדת דיסני".
קאהל נולד בשנת 1909 בסן פרנסיסקו.
הוריו היו ארווין, מוזג בבר, וגרייס.
הוא היה הבכור, ואחריו שלוש אחיות קטנות ממנו.
קאהל למד בבית ספר בעיר הולדתו, וקיצר את השכלתו בתיכון כדי להגשים את חלומו - להיות מאייר מגזינים או קריקטוריסט.
הוא הקים עסק משלו בתחום האמנות המסחרית, שצלע לאחר השפל הגדול.
במהלך תקופה זו צפה בסרט המונפש הקצר "שלושה חזירים קטנים" של דיסני, והחליט לעסוק בתחום ההנפשה.
ביוני 1934 הגיש קאהל מועמדות לעבודה באולפני ההנפשה של וולט דיסני, והתקבל כעוזר הנפשה בסרטים הקצרים "הקרקס של מיקי", "רוחות בודדות" ו"הברווזון המכוער" שזכה בפרס האוסקר בקטגוריית הסרט המונפש הקצר הטוב ביותר.
בהמשך עבד על סרטים מונפשים באורך מלא, ביניהם "שלגיה ושבעת הגמדים", "פינוקיו", "במבי", "סינדרלה", "עליסה בארץ הפלאות", "פיטר פן", "היפהפייה והיחפן", "היפהפייה הנרדמת", "על כלבים וגנבים", "החרב באבן", "ספר הג'ונגל", "חתולים בצמרת", "רובין הוד", "הרפתקאותיו של פו הדב" ו"הרפתקאות ברנרד וביאנקה".
הוא הנפיש דמויות רבות לסרטי ההנפשה, בהשראת האמן רונלד סרל והצייר פבלו פיקאסו.
קאהן עבד באולפני דיסני במשך 40 שנה, מ-1936 עד 1976. בשנת 1977 הוענק לקאהל פרס וינזור מקיי.
לאחר שסיים את עבודתו באולפנים הוא החל לעסוק בפיסול בתיל של דמויות אנושיות, ביניהן בלרינות רוקדות.
קאהל הלך לעולמו ב-19 באפריל 1987, בגיל 78, לאחר שלקה בדלקת ריאות.
הוא נפטר בעיר מיל ואלי, בקליפורניה.
שנתיים לאחר מותו, בשנת 1989, הוכר בתואר "אגדות דיסני", יחד עם שאר תשעת הזקנים של דיסני ואב אייוורקס.
מילט גאלאצר היה שחקן בייסבול יהודי-אמריקאי ששיחק בקבוצות קליבלנד אינדיאנס וסינסינטי רדס מליגת ה-MLB בעמדת השדה החיצון.
גאלאצר נולד בשיקגו לזוג יהודים-רוסים שהיגרו לארצות הברית.
אחיו הגדול ברני נולד ברוסיה, ואחותו הצעירה מין נולדה בשיקגו.
בעקבות המלצת גננת ממוצא אירי, החליפו הוריו של גאלאצר את שמות ילדיהם לשמות אמריקאים במקום שמותיהם העברים.
גאלאצר החל לשחק בייסבול בגיל צעיר, והמשיך לשחק בתקופת לימודיו בתיכון סמוך לביתו.
בשנת 1933 החל גאלאצר לשחק בקבוצת קליבלנד אינדיאנס מליגת ה-MLB למשך ארבע עונות.
בעונת 1939 שיחק בקבוצת סינסינטי רדס ובסופה פרש ממשחק מקצועי.
בעונת 1935 קבע שיא אישי עם ממוצע חבטות של 0.301 ב-93 משחקים.
לאחר פרישתו שירת מילט בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתום שירותו הצבאי חזר לשיקגו, ולאחר מכן עבר לקליפורניה, שם חי לצד אחותו עד למותו שנתיים לאחר מכן.
גלצר לא התחתן ולא היו לו ילדים.
הוא נפטר בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ונקבר בבית הקברות רידג' לאן בשיקגו.
מילות שיר הן מילים אשר מרכיבות שיר.
בדרך כלל, מילות השיר מורכבות מבתים/ורסים ומפזמון חוזר/רפרן.
כותב המילים מכונה לרוב תמלילן.
עם זאת, כותבי מילים של אופרות, אופרטות, אורטוריות או מחזות זמר, לא נקראים תמלילנים אלא "לבריתנים".
המשמעות של המילים יכולות להיות מפורשות או מרומזות.
חלק מהמילים עלולות להיות מופשטות ואף כמעט בלתי מובנות, ובמקרים אלו, המילים של השיר מנסות להעביר מטאפורה או ביטוי מסוים.
מילטון רובנפלד היה טייס שטס עבור חיל האוויר המלכותי וצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר מכן הפך לאחד מחמשת הטייסים המייסדים של חיל האוויר הישראלי במלחמת ערב-ישראל ב-1948. הדעה הרווחת היא שרובנפלד, ארבעת הטייסים המתנדבים האחרים, והמח"לניקים האחרים השפיעו משמעותית על אותה מלחמה.
במהלכה הוא נפצע וחזר לארצות הברית, והתיישב במדינת ניו יורק, שם התחתן והיה בעל עסק מקומי עם אשתו, ג'ודי.
מאוחר יותר, הוא העביר את משפחתו לסרסוטה, פלורידה, שם הוא ואשתו היו בבעלותו עסק מצליח נוסף עד שפרש.
הוא נפטר ב-2004. הוא היה אביו של השחקן/קומיקאי פול רובנס, שהיה ידוע ביצירת וגילום הדמות פי-ווי הרמן.
רובנפלד נולד בפיקסקיל, ניו יורק, הרביעי מבין שישה ילדים להורים יהודים אורתודוקסים, גוסי (יורמרק) ולואי רובנפלד.
רובנפלד היה חבר בצופי הנשר, סטודנט באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת ניו מקסיקו (שם גם צד נחשים), ולימד אווירובטיקה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה באירופה, הוא רצה לטוס במשימות קרב; עם זאת, ארצות הברית עדיין לא הייתה במלחמה.
רובנפלד החליט לטוס עם חיל האוויר המלכותי באנגליה, עם טייסת 420. כאשר ארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה, חתם רובנפלד כטייס בצבא האמריקני.
הוא טס כטייס מעבורת של פיקוד התחבורה האווירית.
בפברואר 1948 הקימה ה"הגנה" בארצות הברית סוכנות בראשות היימן שכטמן (לימים שמיר) בסיוע אל שווימר לגיוס יוצאי אוויר קרבי אמריקאים, גם צוות אוויר וגם צוות קרקע, ל"שירות האוויר" של ההגנה.
שמיר ידע על ניסיונו הקרבי של רובנפלד, ופנה אליו בתחילת 1948 ושאל אותו אם הוא רוצה לטוס בשירות מדינת ישראל החדשה.
רובנפלד - "טייס לשעבר של ארצות הברית, כה שחרחר וקטן, כל כך שחצן, שנראה היה שהוא עושה פוזה אפילו בישיבה" - הסכים.
בתחילת 1948 הטיס רובנפלד מטוסי תובלה בכמה משימות לישראל וממנה, עד תחילת מאי, אז התייצב לצ'סקה בודייביצ'ה, בצ'כוסלובקיה, שם הוא ושאר הטייסים החלו להתאמן על המטוס Avia S-199, מטוס צ'כי המבוסס על מסרשמיט Bf 109 הגרמני.
לאחר הערכת תוצאות ההכשרה ההיא, התברר למדריכים הישראלים שרק אותם טייסים בעלי ניסיון קודם של טיסה קרבית - רובנפלד, מודי אלון, עזר ויצמן, לו לנארט ואדי כהן - מסוגלים לטפל ב-S-199, לפחות בהתחלה.
(רובנפלד ולנרט היו שני אזרחי ארצות הברית בקבוצה זו.
חמשת הטייסים הללו סיימו את הקורס בצ'כוסלובקיה וב-20 במאי 1948 דווחו לבסיסם בבסיס עקרון, לימים בסיס תל נוף, בישראל.
נכון ל-14 במאי 1948 - יום העצמאות של ישראל - חמשת הטייסים הללו, יחד עם ארבעה מטוסי S-199, היוו את חיל האוויר הישראלי כולו.
קיומו של חיל האוויר הישראלי הזעיר נשמר בסוד מפני הכוחות הערביים שנכנסו לישראל בעקבות הכרזת העצמאות.
מנהיגי ישראל ידעו שבפעם הראשונה שהודיעו על קיומם של ארבעת המטוסים שלהם, המטרות שלהם צריכות להיות קריטיות.
תוכנית התקיפה הראשונית הייתה לתקוף טייסת של ספיטפייר מצריים ודקוטות C-47 באל עריש, בסיס בחוף הצפוני של סיני.
הוראה זו שונה "ברגע האחרון" בשל הסכנה הגוברת להתקפה קרקעית ישירה על תל אביב.
ארבעת הלוחמים קיבלו פקודה להפציץ ולהפגיז את טור השריון המצרי שהתקדם לתל אביב.
מכיוון שהיו חמישה טייסים ורק ארבעה מטוסים, רובנפלד נשאר מאחור למשימה הראשונה ב-29 במאי 1948. טייס אחד אבד במשימה ההיא: אדי כהן הדרום אפריקאי.
סיבת נפילתו לא ברורה; לא ידוע אם הוא הופל או שהיה לו קשיים טכניים.
גם במשימה ההיא, התותחים של לנרט ושל ויצמן נתקעו שניהם.
למעשה, היו פגמים רבים בתכנון ובביצועים של ה-Avia S-199, כולל פגם שגרם לתותחי הכיסוי לא מסונכרנים עם המדחף, מה שגרם לנזק כדור למדחף, שקבוצת הטייסים הראשונה לא חוותה.
ל-S-199 הייתה גם נטייה לקרקע לולאה, מה שעשה המטוס של מודי אלון עם הנחיתה, מה שהפך אותו לבלתי ניתן להטסה לזמן מה.
מאוחר יותר אמר ויצמן כי הבעיה העיקרית ב-S-199 היא "הלחץ על הטייס.
כל כך הרבה השתבש עם המטוס, זה היה מורט עצבים פשוט לטפס לתוך אחד."
דעתו של רובנפלד על מטוס ה-Avia S-199, שהובעה בראיון כמעט חמישים שנה מאוחר יותר: "זה לא היה מטוס נחמד במיוחד".
עם זאת, המשימה הראשונה ב-29/5/1948 לא הייתה כישלון.
מפקד כוחות היבשה המצריים היה כנראה מזועזע מהמפגש הבלתי צפוי עם לוחמים ישראלים: הוא הורה לחייליו לשמור על עמדתם וייעץ לקהיר שאינו מתקדם לכיוון תל אביב.
"זה היה קרוב כמו שהמצרים יבואו אי פעם לתל אביב.
בפשיטה אחת, חיל האוויר אולי שינה את מהלך המלחמה."
לגבי מילטון מסתובב סיפור כי חייו ניצלו בזכות גפילטע פיש.
מטוסו נפגע מעל הים, סמוך לחוף בית ינאי.
הוא נאלץ לנטוש והגיע פצוע לחוף.
חקלאי האזור, שלא ידעו על קיומו של חיל האוויר הישראלי, החלו לירות בו.
מילטון לא ידע עברית והחקלאים לא ידעו אנגלית.
בשארית כוחותיו זעק "גפילטע פיש" וכך ניצלו חייו.
לפעולותיהם של רובנפלד ושל ארבעת הטייסים הראשוניים האחרים הייתה השפעה עמוקה על ניהול המלחמה.
האויב ככל הנראה הופתע כל כך מנוכחותו של חיל האוויר הקטן, עד שהם עצרו את התקדמותם לכיוון תל אביב, ישראל, מה שקנה זמן לשאר כוחות ישראל (שהיו להם קבוצה גדולה של לוחמים זרים, או מח"לניקים) להפוך מאורגן טוב יותר.
כמו כן, לשליחותו של מילט רובנפלד הייתה תועלת מיידית למושבניקים של כפר ויתקין, ישראל.
הם הצליחו להציל ולהעלות את הרובים מהלוחם שהופל של רובנפלד, שבו השתמשו להגנתם.
ובהקשר לכך מסתובב סיפור, כי חייו של מילטון ניצלו בזכות גפילטע פיש.
רובנפלד חזר לארצות הברית זמן קצר לאחר משימה זו, כדי לקבל המשך טיפול רפואי.
הוא התחתן כעבור כמה שנים; לו ולאשתו, ג'ודי (רוזן), היו שלושה ילדים, ומשפחתו גרה תחילה ב-Oneonta, ניו יורק, ולאחר מכן בסרסוטה, פלורידה.
ארבעים שנה לאחר שליחותו, מילט וג'ודי לוהקו כ"דמויות אווירה" (תוספות) בסרטו של בנם פול רובנס מ-1988, Big Top Pee-wee.
מילט רובנפלד נפטר בסרסוטה ב-21 בפברואר 2004, בגיל 84.
מילטון סנדלר היה אתלט יהודי-אמריקאי, 3 פעמים ברציפות אלוף ארצות הברית באולם (1933–1935) בריצת 600 יארד.
במהלך חייו עבד כרופא שיניים.
סנדלר נולד וגדל בברוקלין לקיי לי מגנוס ולג'ייקוב סנדלר.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בשנת 1927 בגיל 16. לאחר מכן המשיך לאוניברסיטת ניו יורק (1931), בית הספר לרפואת שיניים של אוניברסיטת קולומביה (1935) ובית החולים סנט ג'ון בניו יורק (1936) .
במלחמת העולם השנייה הוא שירת כרב-סרן מ-1941 ועד 1945 ב בהפיליפינים ובגינאה החדשה.
לאחר חזרתו מהמלחמה הוא עבד ברפואת שיניים עד 1983.
בתחרות שנערכה בברונקס ב-11 ביוני 1932 קבע בריצת 800 מטר שיא אישי חדש של 1:53.8 דקות.
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בניו יורק ב-25 בפברואר 1933 זכה במדליית זהב בריצת 600 יארד בתוצאה של 1:25.6 דקות.
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בניו יורק ב-24 בפברואר 1934 זכה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בריצת 600 יארד בתוצאה של 1:22.8 דקות.
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בניו יורק ב-23 בפברואר 1935 זכה במדליית זהב בפעם השלישית ברציפות בריצת 600 יארד בתוצאה של 1:21.9 דקות.
מילטון קונרד שמידט היה שחקן הוקי קרח מקצועי בעמדת חלוץ מרכזי, מאמן ומנכ"ל קנדי, בעיקר עבור בוסטון ברואינס מליגת ההוקי הלאומית, שם היה חבר בקו הגרמני.
הוא נבחר להיכל התהילה של ההוקי בשנת 1961. בשנת 2017, שמידט נבחר לאחד מ-100 שחקני ה-NHL הגדולים בהיסטוריה.
בשנותיו הראשונות גדל בקיצ'נר, שם למד בבית הספר הציבורי קינג אדוארד.
בתיכון, הוא למד לזמן קצר בבית הספר למכללות קיצ'נר-ווטרלו, אך נשר בגיל 14 כדי לעבוד ולפרנס את משפחתו (אביו חלה מכדי לעבוד באופן קבוע), ועבד במפעל נעליים.
הוא הרוויח 18 סנט לשעה (3.77 דולר לשעה בדולרים של 2023) בזמן שעבד שם וטען שהוא יודע את ערכו של הדולר.
הוא המשיך לשחק הוקי לנוער עם קיצ'נר אמפריירס וקיצ'נר גרינשרטס.
שמידט היה חבר ילדות של חברי היכל התהילה וודי דומארט ובובי באואר.
בגיל 20, כששיחק בקבוצת הבת ב-AHL של בוסטון ברואינס, פרובידנס רדס, שמידט הוזמן להתנסות בקבוצת הבייסבול המקצוענית סנט לואיס קרדינלס, אך הכיר את עצמו מספיק טוב מניסיון הבייסבול שלו בצעירותו, שבעוד הוא יכול לחבוט את הכדור מחוץ לפארק, הוא היה חובט הרבה יותר פעמים מאשר חובט הום ראן.
שמידט שיחק בהוקי נוער עם דומארט ובאואר בקיצ'נר, לפני שזכויותיהם נרכשו על ידי הברואינס ב-1935. לאחר ששיחק שנה אחרונה בהוקי נוער בקיצ'נר וחצי שנה עם פרובידנס רדס, שמידט זומן לברואינס במהלך עונת 1937. הוא הוכיח את עצמו במהירות כמרכזי קשוח, מיומן בשליטה על המקל ושחקן חלק.
שמידט וחבריו מילדות באואר ודומארט חברו יחד גם ב-NHL.
הם יצרו את קו קראוט והיוו קו חזק ואמין עבור הברואינס במשך רוב חמש עשרה העונות הבאות.
הם היו מרכיב מרכזי להצלחתם של הברואינס כשהם התאמצו לזכות בתואר העונה הרגילה ולזכות בגביע סטנלי במאבק קשה ב-1939. בעונה שלאחר מכן שמידט הפך לכוכב, כשהוביל את הליגה בהבקעות והוביל את הברואינס להיות במקום הראשון פעם נוספת, הוביל בשערים בליגה ונכון ל-2024, אוחז במקום השלישי במספר השערים בתולדות הקבוצה.
בעונת 1941 שמידט הוביל את הברואינס לזכייה השנייה בגביע תוך שלוש שנים.
עם זאת, תחנות הכוח בראון וגולד הושמדו במלחמת העולם השנייה בשנה שלאחר מכן כאשר שמידט, באואר ודומארט התגייסו לצבא הקנדי, והשוער האמריקאי המוצלח פרנק ברימסק התגייס למשמר החופים של ארצות הברית.
קו קראוט מצא הצלחה במשחק הוקי עבור קבוצת אוטווה בחיל האוויר המלכותי הקנדי על ידי זכייה בגביע אלן לפני שיצאה לחו"ל.
שמידט, באואר ודומארט החמיצו בסופו של דבר שלוש עונות פוריות של ה-NHL בשל שירותם במלחמה.
שמידט חזר לתחילת עונת 1946. הוא חידש את דרכיו בכיכובו וסיים במקום הרביעי בהבקעות בליגה ב-1947. שמידט מונה לקפטן ב-1951, וזכה בגביע הארט בתור ה-MVP של הליגה באותה שנה.
בחלק המאוחר של הקריירה שלו, שמידט התיידד עם העיתונאי ליאו מונהאן שנסע עם הקבוצה בנסיעות לילה ברכבת.
נסיעה אחת ברכבת שמידט נזכר ש"ליאו היה בדרגש מעלי ואני למטה.
במשך כל הלילה, הוא אמר לי, הוא לא זז מחשש שיעשה משהו שיעיר אותי".
שמידט פרש כשחקן באמצע עונת 1954–1955 כדי לקחת על עצמו את תפקידי האימון הראשיים, במקום לין פטריק.
שמידט אימן את הברואינס עד עונת 1966 עם הפסקה של שנה וחצי, והוביל אותם לגמר גביע סטנלי ב-1957 וב-1958. הוא גם היה עוזר המנכ"ל של הקבוצה.
לאחר שאימן את הברואינס במשך 11 עונות, שמידט הועלה לתפקיד המנכ"ל ב-1967 בדיוק כשהליגה הכניסה שש קבוצות זיכיון חדשות, שהכפילו את מבנה הליגה.
שמידט הוכנס להיכל התהילה של ההוקי בשנת 1961 והחולצה מספר 15 שלו הוצאה בדימוס על ידי הברואינס.
לאחר שפרש מניהול ההוקי, שמידט נשאר מעורב עם הברואינס דרך קבוצת הבוגרים שלהם וכמנהל מועדון הבורדס והלהבים בבוסטון גארדן.
ב-6 באוקטובר 2010, הברואינס חגגו את 75 שנותיו של שמידט בקבוצה במהלך ליל מילט שמידט.
באותו לילה הוא קיבל 2 פסלונים קטנים של גביע סטנלי להנצחה כדי לייצג את שני הגביעים שהביא לקבוצה, בנוסף הוא העלה את מספרו על הקורות בתוך TD גארדן.
הוא היה החבר האחרון ששרד בקבוצות של הברואינס שזכו בגביע סטנלי ב-1939 וגם ב-1941. שמידט היה גם שחקן ה-NHL החי האחרון ששיחק בשנות ה-30 והאחרון ששיחק נגד מונטריאול מארונס (קבוצה שנסגרה ב-1938).
ב-20 באוקטובר 2016, יחד עם בובי אור, שמידט הטיל את הדסקית החגיגית במשחק הבית הראשון של בוסטון ברואינס באותה עונה.
שמידט מת לאחר שבץ מוחי ב-4 בינואר 2017, במתקן פרישה בווסטווד, מסצ'וסטס בגיל 98; בזמן מותו הוא היה שחקן ה-NHL המבוגר ביותר בחיים, והשחקן האחרון שחי מעונת הפתיחה של ה-AHL.
לאחר מותו של שמידט, הפך צ'יק ובסטר לשחקן ה-NHL המבוגר ביותר.
שמידט נקבר לצד אשתו בבית הקברות היילנד בדובר, מסצ'וסטס.
לאחר ששמע על מותו של שמידט, נציב ה-NHL גארי בטמן, פרסם את ההצהרה הבאה: "זה יהיה אתגר למצוא מישהו שהתגאה בלהיות שחקן בוסטון ברואינס יותר מאשר מילט שמידט - בין אם זה כשחקן, מנהל או שגריר.
במשך יותר מ-80 השנים שבהן שירת בקבוצה, העיר בוסטון וליגת ההוקי הלאומית.
הוא זכה לכבוד במשחק בשל ענוונותו והשתקף בכבוד הרב שבו התייחסו אליו יריביו, ודורות של שחקני ברואינס לאורך השנים."
מקום ראשון בליגה בנקודות ב-1940.
נקרא לקבוצת האול סטאר השנייה ב-1952.
חולצתו #15 הופרשה על ידי בוסטון ברואינס ב-13 במרץ 1980.
פרס לסטר פטריק על תרומתו להוקי ב-1996.
בזמן פרישתו, היה מקום רביעי בהובלת נקודות בהיסטוריית ה-NHL ומקום שלישי באסיסטים.
היה שחקן ה-NHL הפעיל האחרון ששיחק במהלך שנות ה-30.
היה שחקן העבר הראשון שזכה בגביע סטנלי עם אותה קבוצה בתור מנכ"ל, הישג שמושווה על ידי סרג' סבארד וג'ו סאקיק.
ב-1998, הוא הוצג כמספר 27 ברשימת ההוקי ניוז של 100 שחקני ההוקי הגדולים ביותר.
בינואר 2017, שמידט היה חלק מהקבוצה הראשונה של שחקנים שנקראו להיות מ'100 שחקני ה-NHL הגדולים ביותר' בהיסטוריה.
מילטון "מילט" פאדוויי היה אתלט יהודי-אמריקאי, סגן אלוף ארצות הברית (1944) בקפיצה במוט.
פאדוויי נולד וגדל בוויסקונסין, בנם של פאני פאדוויי (1879–1952) ומנואל ניקול פאדוויי (1876–1947).
הוא שירת בצבא בשנת 1942.
בתחרות שנערכה באיווה סיטי ב-7 במאי 1937 קבע בקפיצה במוט שיא אישי חדש של 4.19 מטר ודורג במקום 18 בעולם בסוף השנה.
בתחרות שנערכה באוונסטון, אילינוי ב-27 ביוני 1938 קבע בקפיצה במוט שיא אישי חדש של 4.21 מטר ודורג במקום 12 בעולם בסוף השנה.
באליפות ארצות הברית שנערכה בלינקולן, נברסקה ב-1939 זכה במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 4.11 מטר, אחרי ג'ורג' ורוף (4.37 מטר) וקורנליוס וורמרדם (4.34 מטר).
בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-17 ביוני באותה שנה קבע בקפיצה במוט שיא אישי חדש של 4.31 מטר ודורג בסוף השנה במקום 10 בעולם.
בתחרות שנערכה ב-1938 קבע בקפיצה במוט תוצאה של 4.26 מטר ודורג במקום 13 בעולם בסוף השנה.
בתחרות שנערכה באולם בניו יורק ב-8 במרץ 1941 קבע בקפיצה במוט תוצאה של 4.26 מטר
בתחרות שנערכה באולם בניו יורק ב-5 בפברואר 1944 קבע בקפיצה במוט תוצאה של 4.26 מטר
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו יורק באותה שנה זכה במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 3.96 מטר ביחד עם דל סמית' וג'ון שמידט, אחרי קורנליוס וורמרדם (4.57 מטר).
בתחרות שנערכה באולם בניו יורק ב-17 בפברואר 1945 קבע בקפיצה במוט תוצאה של 4.21 מטר.
בתחרות שנערכה בפילדלפיה ב-28 באפריל באותה שנה קבע בקפיצה במוט תוצאה של 4.19 מטר ודורג במקום שלישי בעולם בסוף השנה.
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו יורק באותה שנה זכה במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 3.96 מטר בדיח עם ג'ון שמידט ואחרי ר'יצמונד מורקום ורוברט פלפס שקבעו תוצאה של 4.11 מטר.
פאדוויי היה נשוי להלן מיי (נולדה ב-1927) ולהם נולד בן, ויליאם אלן פאדוויי (1957–1990).
הוא נפטר ב-9 באפריל 1994, במילווקי ונקבר בבית הקברות ספרינג היל במילווקי.
מילטון סלוקום ליית'ם היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל קליפורניה השישי, וכן כחבר בית הנבחרים וכסנאטור מטעם קליפורניה.
ליית'ם זכור בעיקר בשל כהונתו הקצרה ביותר בתולדות מושלי קליפורניה – חמישה ימים בלבד, בין 9 ל־14 בינואר 1860. ליית'ם, שהיה חבר המפלגה הדמוקרטית ותמך בחוקת לקומפטון, התפטר מתפקידו לאחר שנבחר על ידי בית המחוקקים של קליפורניה למלא את מושבו של הסנאטור דייוויד ברודריק, שנהרג בדו-קרב בשנת 1859.
ליית'ם נולד ב-23 במאי 1827 בעיר קולומבוס שבאוהיו.
הוא התחנך בלימודים קלאסיים במכללת ג'פרסון שבעיר וושינגטון, פנסילבניה, והשלים את לימודיו בשנת 1845. לאחר מכן עבר למחוז ראסל שבאלבמה, שם עבד תקופה קצרה כמורה ולמד משפטים.
בשנת 1848 הוסמך כעורך דין והצטרף ללשכת עורכי הדין של אלבמה.
במשך שנתיים שימש כפקיד בית המשפט של מחוז ראסל.
בשנת 1850 עבר לסן פרנסיסקו, בעקבות בהלת הזהב.
בסן פרנסיסקו המשיך לעסוק בעריכת דין, ושימש כפקיד רישום במחוז.
בשנת 1851 נבחר לתובע המחוזי של סקרמנטו.
לאחר שנה בתפקיד נכנס לפוליטיקה, וב־1852 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית.
עם סיום כהונתו בת השנתיים סירב להתמודד מחדש, וחזר לקליפורניה לעסוק בעריכת דין, אף שנבחר שוב כמועמד הדמוקרטים במדינה.
שנה בלבד לאחר שובו לסן פרנסיסקו מונה בידי הנשיא פרנקלין פירס לגובה המכס של נמל סן פרנסיסקו – משרה שכיהן בה עד 1857. בתחילה מחה על המינוי, אך לבסוף קיבל אותו.
מאז ראשית שנות ה-50 של המאה ה-19 פילגה שאלת העבדות את המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית.
בקליפורניה שלטה סיעת ה"צ'יוולרי" (Chivalry) שתמכה בזכויות המדינות והתנגדה לטמאני הול.
ברמה הלאומית נחלקה המפלגה בין תומכי לקומפטון ומתנגדיה.
תומכי לקומפטון תמכו בחוקת לקומפטון של טריטוריית קנזס, שהתירה את קיומה של העבדות בשטח הטריטוריה, ואילו מתנגדיה התנגדו להתרחבות מוסד העבדות.
האלימות בין המחנות יצרה את התקופה שנודעה בשם "קנזס המדממת".
הפילוג הדמוקרטי והתרוקנותה של המפלגה הוויגית הוותיקה אפשרו עלייתן של מפלגות חדשות, ובהן "המפלגה האמריקנית" (Know-Nothings), שזכתה בבחירות לקונגרס ובבחירות למושל בשנת 1855.
בבחירות הכלליות של 1859 בחרו דמוקרטים תומכי לקומפטון בליית'ם, שחי תקופה קצרה בדרום ארצות הברית, כמועמדם למשרת המושל.
הדמוקרטים המתנגדים ללקומפטון הציגו את ג'ון קארי כמועמדם, ואילו המפלגה הרפובליקנית החדשה הריצה את איש העסקים לילנד סטנפורד.
באמצע מערכת הבחירות נרצח הסנאטור דייוויד ברודריק בדו-קרב ב־13 בספטמבר 1859 בידי תומך העבדות השופט לשעבר דייוויד טרי, אירוע שזעזע את דעת הקהל.
על אף הפילוג במפלגה והופעתה של המפלגה הרפובליקנית, זכה ליית'ם בבחירות ברוב של 60% מהקולות.
ליית'ם הושבע לתפקידו ב־9 בינואר 1860. בנאום ההשבעה שלו הציג את עיקרי מדיניותו: טיפול בחובות המדינה שהלכו ותפחו, צמצום הוצאות בית המחוקקים, השלמת בניין הקפיטול החדש מבלי להעלות מיסים, וחיזוק קווי הדואר בין קליפורניה למזרח ארצות הברית לשם שיפור המסחר והקשרים האישיים.
בנוסף הדגיש כי אין להרחיב את סמכויות המושל, אלא לשמור עליהן בפיקוח בתי המחוקקים ובתי המשפט.
עם זאת, כבר בימיו הראשונים בתפקיד נודע כי הוא מעוניין בהתקדמות פוליטית מהירה.
תוך ימים ספורים הציע לבית הנבחרים ולסנאט של קליפורניה לבחור בו כמחליפו הקבוע של הסנאטור ברודריק המנוח.
מאחר שבאותה תקופה (לפני התיקון ה־17 לחוקה) נבחרו סנאטורים בידי בתי המחוקקים המדינתיים, נבחר ליית'ם לתפקיד.
ב־14 בינואר 1860, חמישה ימים בלבד לאחר השבעתו, התפטר מתפקידו כמושל.
הוא היה המושל השני בתולדות קליפורניה שהתפטר מתפקידו.
כהונתו בת החמישה ימים נותרה הקצרה ביותר בתולדות המדינה.
שיא זה נשבר רק בשנת 2010, כאשר שון וולנטיין הרפובליקני שימש שלושה ימים בלבד כחבר בפועל במועצת השוויון של קליפורניה.
לאחר בחירתו לסנאט נסע ליית'ם לוושינגטון הבירה, וכיהן שם במשך שלוש שנים כנציג המפלגה הדמוקרטית.
כאשר פג תוקף המושב המקורי של ברודריק בשנת 1863, ניסה ליית'ם להתמודד מחדש אך הפסיד בבחירות, משום שהשליטה בקליפורניה עברה לידי הרפובליקנים התומכים באיחוד.
את מקומו תפס ג'ון קונס, דמוקרט מתנגד לחוקת לקומפטון לשעבר.
לאחר סיום כהונתו נסע ליית'ם לאירופה, שם הצטרף ל־London and San Francisco Bank Ltd (כיום MUFG Union Bank), ושימש כמנהל סניף הבנק בסן פרנסיסקו.
במהלך שנות ה־60 וה־70 של המאה ה-19 מימן את הקמתם של מסילות הרכבת California Pacific ו־North Pacific Coast Railroad, ונחשב לאחד מ"ברוני הרכבת" של קליפורניה.
בשנת 1872 רכש ליית'ם אחוזה בת 50 חדרים בעיר מנלו פארק, שנקראה "Thurlow Lodge", כמתנה לאשתו.
האחוזה נשרפה כליל לפני השלמתה, אך נבנתה מחדש בשנת 1873. בשנת 1874 הזמין את הצלם קרלטון ווטקינס לתעד את האחוזה וליצור אלבומים של תצלומים גדולים.
בשנת 1879 עבר ליית'ם לניו יורק ומונה לנשיא הבורסה למניות כרייה של ניו יורק (New York Mining Stock Exchange).
ליית'ם נקבר בתחילה בבית העלמין לורל היל שבסן פרנסיסקו (כיום שטחו של קמפוס Lone Mountain של אוניברסיטת סן פרנסיסקו), ובשנת 1940 הועבר קברו לבית העלמין סייפרס לון שבעיר קולמה.
מילטון הוראס וסט היה עורך דין אמריקאי, ריינג'ר של טקסס ופוליטיקאי, שכיהן שמונה כהונות כחבר המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים של ארצות הברית, כנציג מחוז הקונגרס ה־15 של מדינת טקסס, משנת 1933 ועד מותו בשנת 1948.
מילטון הוראס וסט נולד בחווה סמוך לגונזאלס שבטקסס ב־30 ביוני 1888. בילדותו למד בבתי הספר הציבוריים המקומיים במחוז גונזלס, ובהמשך נרשם לאקדמיה הצבאית של מערב טקסס בסן אנטוניו, טקסס.
לאחר סיום לימודיו שירת בטקסס ריינג'רס בשנים 1911–1912. בשנת 1915, לאחר שהוסמך כחבר בלשכת עורכי הדין של מדינת טקסס, פתח את משרד עורכי הדין הראשון שלו בפלורסוויל, טקסס.
בין השנים 1922–1925 כיהן וסט כתובע המחוזי של מחוז השיפוט ה־28 של טקסס, ובהמשך שימש כתובע מחוזי משנה בשנים 1927–1930. את תפקידו הציבורי הראשון החל בשנת 1930, כאשר נבחר לבית הנבחרים של טקסס, שם כיהן כחבר המפלגה הדמוקרטית בשנים 1930–1933.
בשנת 1933 הפך וסט לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, לאחר שנבחר להחליף את ג'ון גארנר בעקבות התפטרותו (לאחר שגארנר נבחר לסגן נשיא ארצות הברית).
לאחר מכן נבחר מחדש לשבע כהונות נוספות בקונגרס.
וסט נפטר בעת כהונתו ב־28 באוקטובר 1948. הוא היה תושב ותיק של בראונסוויל, טקסס, ושם נקבר בבית העלמין בואנה ויסטה.
לויד בנטסן, שלימים כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית וכמזכיר האוצר, ניצח בבחירות המיוחדות שנערכו כדי למלא את מקומו של וסט לאחר פטירתו.
מילטיאדס (לערך 550 - 489 לפנה"ס) ממפקדי צבא אתונה, האיש שהוביל את הצבא לניצחון בקרב מרתון.
מילטיאדס נולד בערך בשנת 550 לפני הספירה למשפחה אתונאית אצילה.
כשהתבגר מונה על ידי טיראן אתונה, היפיאס, למושל בחצי האי כרסונסוס (גליפולי של היום) ליד הלספונטס.
הוא הכיר שלטונו של מלך פרס, דריווש הראשון, כשפרס כבשה את תרקיה, ואף היה בין מפקדי המסע הפרסי נגד הסקיתים.
אחרי שהשתתף במרד האיוני (שנת 500) מילטיאדס נמלט לאתונה והפך לאחד מעשרת הסטראטגוי של הצבא האתונאי.
בשנת 490 לפני הספירה הפרסים נחתו במפרץ מרתון, ומילטיאדס שכנע את הפיקוד היווני לכפות על הפרסים קרב מוקדם ככל האפשר, משום שחשש ממריבות פנימיות בתוך המחנה היווני.
הקרב נערך ביום שהיה תורו של מילטיאדס להיות מפקד מתוך עשרת הסטראטגוי.
לפי התכנון של מילטיאדס היוונים החלישו בכוונה את העומק במרכז המערך שהתייצב מול הפרסים בשדה הקרב ליד מרתון ושמרו על אורכו.
מאידך מילטיאדס החליט לעבות את האגפים וכששני הצבאות התנגשו, תחילה חשו הפרסים כי ידם תהיה על העליונה אחרי שפרצו את המרכז החלש של היוונים, אך בשלב מאוחר יותר האגפים היווניים המעובים הכריעו את גורל המערכה וסגרו על הפרסים, אשר נאלצו לנוס מזירת הקרב.
לפיכך היה מילטיאדס איש השעה בקרב מרתון.
הוא בחר את התזמון הנכון לקיום הקרב, מכיוון שקרא היטב את מפה הפוליטית ביוון עצמה.
מילטיאדס גם בחר אסטרטגיית קרב שהצדיקה את עצמה, והפגין כישרון צבאי מרשים.
ניצחונו בקרב מרתון נחשב לאחד הגדולים ומפורסמים בעת העתיקה, והוא הרחיק את הפרסים מאתונה למשך כעשר שנים.
עם זאת, שנה מאוחר יותר, בשנת 489 לפנה"ס, נכשל בכיבוש פארוס והואשם בבגידה על ידי קסאנתיפוס, הושלך לכלא ושם מת (כנראה מנמק).
מילֵטוֹס הייתה פוליס באיוניה (טורקיה של היום), לחופי הים האיגאי.
בתקופת יוון הארכאית והקלאסית הייתה בעלת קשרי מסחר ענפים עם תרבויות שונות, ואוכלוסייתה הייתה מעורבת מייוונים ומבני עמים זרים.
מעיר זו יצאו מייסדי הפילוסופיה היוונית - האסכולה המילטית.
התגלית הארכאולוגית הקדומה ביותר שנמצאה בעיר מעידה על כך שהאיים שהיו בסביבת הפוליס, היו מאוכלסים כבר בין השנים 3500-3000 לפנה"ס.
התיישבויות אלה היו, בעיקר, סמוך למעיינות ושיפועים גיאותרמיים, בקרסט ובאזורים נמוכים, שאפיינו את אזור זה.
האיים הללו יושבו, ככל הנראה, בשל משמעותם האסטרטגית.
הם היו על נתיב יבשה שהוגן על ידי מדרונות.
נתיב זה נמצא בפתחו של עמק נהר הבויוק מנדרס, שזרם בקרבת העיר.
ההיסטוריה המתועדת של הפוליס התחילה בשלהי עידן הברונזה.
מעדויות שנצטברו בתקופה ההיא, שנקראה התקופה המיקנית, הוזכרו הערים הפולייס היווניות פילוס וקנוסוס.
כמו כן, הוזכרה עלייתם של החתים.
הארכאולוגיה הפרה היסטורית של תקופת הברונזה המוקדמת והתיכונה, מצביעה על כך, שהפוליס בתקופה זו הושפעה במידה רבה מתרבות חיצונית שהייתה סביב הים האיגאי, ולאו דווקא מתרבות מקומית.
משנת 1900 לפנה"ס, חפצים רבים שאפיינו את התרבות המינואית החלו להיסחר במילטוס.
במשך מאות השנים הבאות, קיבלה הפוליס מילטוס השפעה חזקה מתרבות זו, בעיקר בשל מיקומה.
ממצאים ארכאולוגיים אלה עשויים לבסס את המיתוס, לפיו, זרם מהגרים מאזור האי כרתים הוא שהביא להתפשטותה של התרבות המינואית באזור העיר.
לפי דבריו של ההיסטוריון היווני סטראבון, מילטוס הייתה הפוליס המבוצרת הראשונה שנבנתה מעל גובה פני הים על ידי תושבים מכרתים, היכן שהוקמו התיישבויות מוקדמות יותר על האי.
בהתיישבויות אלה התגוררו עמים יווניים קדומים.
תיאור זה של העיר מילטוס הוא, כנראה, הקרוב ביותר למציאות, מפני שזו הייתה גישתם של ההיסטוריונים היוונים הקדומים ביותר.
מילטוס הייתה מעוז מיקני, על חופי אסיה הקטנה, בין השנים 1450 לפנה"ס ל-1100 לפנה"ס.
בסביבות שנת 1320 לפנה"ס, תמכה הפוליס במרד אנטי-חתי בקרבת אזור ארזווה.
מילטוס, בעת ההיא, הוזכרה במכתב, שנכתב ככל הנראה על ידי המלך החתי חתושיליש השלישי.
העיר הוקמה על לשון-יבשה המוקפת מצדדיה המערביים והמזרחיים בים האיגאי; פני-השטח בסמוך לצדה של העיר הפונה אל היבשת הרריים, ולכן כלכלתה התבססה בעיקר על מסחר ימי, כפי שמתברר לפי הממצאים ממנה.
עד הפלישה הפרסית ב-494 לפנה"ס, שבה הוחרבה עד היסוד, מילטוס הייתה החשובה ביותר, וככל הנראה גם הגדולה ביותר, מבין 12 הערים האיוניות.
בצדה המערבי נבנו שלושה נמלים, אך הנמל המרכזי שלה - "נמל האריה" - מוקם בצדה המזרחי, ומשלושת צדדיו הוקמו מזחים, מחסנים וחנויות.
האגורה הצפונית של מילטוס מוקמה מצדו הדרומי של נמל האריה, והיא הגדולה ביותר שנחשפה עד היום (שטחה 164 על 196 מטרים).
בסמוך לה נמצאת האגורה הדרומית.
בעקבות התמלאות המפרץ בסחף נהר מאנדר נותקו נמלי מילטוס מן הים.
ממקדש אתנה, שנבנה ככל הנראה עשורים ספורים לאחר חורבן העיר בידי הפרסים, שרדו רק היסודות העשויים מאבני גנייס גדולות.
בשונה מרוב המקדשים, הוא נבנה על ציר צפון-דרום.
שרידים של תרומות דתיות ושל כלים אחרים מעידים על כך שהמקדש נבנה על מקומו של מקדש קדום יותר מהתקופה הארכאית או אף מתקופה קדומה יותר.
בנמל האריה שכן מקדש אפולו, שכונה "הדיפיניון", וממנו יצאה כל שנה באביב תהלוכה לדידימה.
המיתולוגיה קושרת את אפולו ליורדי הים, ולכן הוא נחשב לא רק לאל המגן על הנמל בו מוקם מקדשו, אלא לפטרונם של המתיישבים היווניים באסיה הקטנה.
האצטדיון של מילטוס נבנה במאה החמישית לפנה"ס, כחלק מתוכניתה המקורית של העיר.
רוחבו כ-29 מ' ואורכו כ-120 מ', בדומה לאצטדיון שבאולימפיה.
מבין שני שהשתמרו בו, אחד מהם בבירור השתמר מהתקופה ההלניסטית (ולא הוחלף בידי הרומאים).
התיאטרון מוקם על גבעת האקרופוליס של העיר; שרידיו הנראים למבקר בעיר כיום הם תוצאה של שיפוץ משמעותי מהתקופה הרומית.
התיאטרון היה הגדול ביותר באסיה הקטנה, ויועד עבור 150,000 צופים; הוא חולק לשלוש רמות, בכל אחת מהן 20 שורות מושבים.
הנימפאום, שמוקם באזור האגורה הדרומית, השתמר היטב: מהממצאים ניתן להגיע לשחזור מדויק יחסית של קומתו הבסיסית (מתוך שלוש שכנראה היו בו).
רוב קישוטיה המפוסלים של המזרקה נשארו במילטוס (השאר נלקחו למוזאונים).