tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1964 הם עברו שלוש עשרה פעמים על פני הגפנים ולבסוף איכות היין לא הייתה מספיקה להיקרא ד'יקאם ומשפחת לור סאלוס בקבקה אותו תחת תווית היין הנוסף של האחוזה.
התירוש נסחט במשך שלוש פעמים.
התסיסה בעזרתם של שמרים טבעיים וההתבגרות של היין מתרחשת במאה אחוזים חביות עץ אלון חדש במשך חמישה עשר ימים.
היין מתיישן במשך ארבעים ושניים חודשים לפני הביקבוק ואין כלל שפטליזציה.
היינות עוברים שפייה כל שלושה חודשים.
עשרים אחוזים מהיין מתאדים במהלך היישון.
הבחירה הקפדנית אינה נעצרת כאן, כי גם את החביות לפני הביקבוק בוררים באופן פדנטי עד מאוד.
מתקן מיוחד, שמקורו בעולם החדש נרכש בשנת 1987 על מנת לסייע לטפל בבצירים השורר בהם קיפאון.
בבצירים בעייתיים מבחינת מזג האוויר כמו 1978, רק חמישה עשר אחוזים מן החביות נבחרו לשמש לביקבוק ד'יקאם.
בבצירים מצוינים כמו 1975, 1976, 1980, שמונים אחוזים נבחרו להיות מבוקבקים כד'יקאם.
אין עוד אף יקב בעולם המשתמש בסלקציה כה קפדנית.
היין כלל אינו מסונן על מנת לא לפגום כהוא זה בעושרו.
מראהו זהב עמוק, בעל גוף בינוני עד מלא, האף מגלה שפע פירותית טרופיים, חלקלק במרקמו ועתיר אלכוהול.
טעמי דבש, קרמל, קרם ברולה, אגוזי לוז, אננס, אפרסקים, משמש, ריבת תפוזים, קוקוס וקלייה.
ד'יקאם מאוזן על ידי רובד של חומציות נאה מתחת לפני השטח והסיומת ארוכה.
ד'יקאם אידיאלי ביחד עם מאכלים מתוקים ובייחוד ביחד עם פואה גרה.
שַאטִילִי (בגאורגית: შატილი) הוא כפר-מצודה היסטורי בגאורגיה ליד הגבול עם צ'צ'ניה.
הוא ממוקם במדרון הצפוני של הרי הקווקז הגדול במחוז ההיסטורי חבסורתי, שכיום היא חלק ממחוז מצחתה מתיאנתי.
הכפר ממוקם עמוק בתוך ערוץ נהר ארר'ון בגובה של כ-1,400 מטר מעל פני הים, והוא למעשה קומפלקס מיוחד של מצודות מבוצרות מימי הביניים, בתי אבן ומלט ששימשו יחדיו כאזור מגוריהם של מגני המצודות ששמרו על הגבולות הצפון-מזרחיים של הממלכה הגאורגית המאוחדת.
המצודות נבנו במבנה מדורג עם בתים עם גג שטוח וכ-60 מגדלים שהיו מקובצים יחדיו כדי ליצור שרשרת של ביצורים.
שאטילי עדיין מאוכלס בכתריסר משפחות, אבל ללא כביש גישה.
מה שהופך את המקום ללא נגיש בחורף.
הכפר הוא יעד מועדף על תיירים ומטפסי הרים.
שאחריסאבז (גם שהריסבז או שהר-י סבז, באוזבקית: Шаҳрисабз/Shahrisabz; ברוסית: Шахрисабз; מפרסית: شَهرِ سَبز, תעתיק מדויק: שהר סבז - "עיר של ירוק") היא עיר במחוז קשקדריה שבדרום אוזבקיסטן השוכנת כ-70 ק"מ מדרום לסמרקנד.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2025 אוכלוסיית העיר מונה 150,138 בני אדם.
בעברה הייתה אחת הערים המרכזיות במרכז אסיה, ובעת החדשה התפרסמה העיר כמקום הולדתו של הכובש טימור לנג, מייסדה של האימפריה הטימורית.
המרכז ההיסטורי של העיר הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2000.
ממצאים ארכאולוגיים חשפו עדות ליישוב במקום במהלך האלף ה-1 לפנה"ס.
לאחר מכן נכבש האזור בידי אלכסנדר הגדול ובעיר התקיים יישוב הלניסטי.
העיר שנודעה בעברה בשם "קש", המשיכה והתפתחה במהלך המאה ה-9 והמאה ה-10 למרות מאבקים בין שבטים טורקים לבין השושלת הסאמאנית.
במאה ה-14 ייסד טימור לנג את האימפריה הטימורית.
טימור אשר נולד בחוג'ה אילגר, בסמוך לשאחריסאבז ב-9 באפריל 1336 הרבה לפאר את עיר מחוז הולדתו, העניק לה את שמה הנוכחי ואף ייעד אותה להיות למקום קברו.
עד מותו ב-1405 הוקמו חומות העיר, ארמון אק סראי, מסגדים, מרחצאות וחאנים.
לאחר מותו שקעה שאחריסאבז והייתה לעיר משנית לסמרקנד ומאוחר יותר לבוכרה.
במאה ה-16 הורה נסיך בוכרה עבדולה חאן השני להרוס את העיר.
לפי האגדה, הוא עשה זאת בשל מות סוסו האהוב מעייפות, במעלה גבעה בסמוך לעיר.
ב-1870 נכבשה העיר בידי האימפריה הרוסית, והייתה לחלק מהרפובליקה של אוזבקיסטן מיום הקמתה ב-1924.
שאחריסאבז נחשבת לאחת מהערים הקדומות ביותר במרכז אסיה, ואתריה מרוכזים לאורך הרחוב הראשי "איפאק יולי" (İpak Yuli - "דרך המשי") המוביל מדרום לצפון.
בקצהו הדרומי של הרחוב שוכן מסגד קוק גומבז וכחצי קילומטר מצפון לו, במרכזה של העיר, משתרעים הבאזאר והמרחצאות.
מצפון להם שוכן המאוזוליאום של טימור לנג ומצפון לו ניצב פיסלו במרכזה של כיכר גדולה.
המבנה ההיסטורי החשוב בעיר, ארמון אק סראי, ניצב כ-300 מטר מצפון לכיכר.
ארמון הקיץ של טימור לנג, שנקרא "הארמון הלבן", נחשב למבנה המרהיב ביותר שהוקם על ידיו.
בנייתו החלה בשנת 1380 על ידי בנאים אותם הגלה למקום טימור לנג לאחר שכבש את ח'ווארזם, ונמשכה 24 שנים.
רק מגדלי השער המתנשאים לגובה של 40 מטר שרדו מהמבנה, ובין אלה נמתחה בעבר קשת באורך של 22 מטר.
עוד שרדו ציפוי הפסיפס בצבעי כחול, לבן וזהב, והכיתוב מעל לכניסה הקורא לבאים: "אם ברצונך לבחון את עוצמתנו - ראה את בנייננו".
מסגד קוק גומבז ומתחם דורוט טיליובאט
מסגד קוק גומבז (הכיפה הכחולה) הוקם כמסגד יום השישי בשנת 1437 על ידי השליט האזורי אולוג בג לכבוד אביו.
בצמוד אליו שוכן גומבז-י-סיידאן, מבנה נוסף שהוא מאוזוליאום שהוקם בשנת 1438 על ידי אולוג בג עבור עצמו ובני משפחתו, אך כנראה שלא שימש מעולם לקבורה.
מאוזוליאום נוסף באתר הוקם על ידי טימור לנג ב-1374, ונועד למורהו שיח שאמסאדין קוליאל.
מתחם זה נמצא מזרחית למסגד קוק גומבז, ובמקור היה זה מאוזוליאום שנקרא "מושב העוצמה".
באתר זה נקבר ג'האנגיר, בן הזקונים האהוב של טימור.
הקבר המצוי במסגד מיוחס למלומד העיראקי בן המאה ה-8 שמס א-דין כּולאל.
בסמוך למתחם חזראט-י-אימאם, נמצא הפתח למערכת תת-קרקעית שנחשפה על ידי ארכאולוגים בשנת 1943. החלל שנחשף נחשב למקום קבורתו המיועד של טימור, אך במותו של טימור, בפברואר 1405, דרכי הגישה ההרריות לעיר היו סגורות וטימור נקבר במסגד גור-י-אמיר (קבר המלך) שבסמרקנד.
הבזאר בצורת מתומן שעליו כיפה שוכן במקום מפגשם של שני רחובות ראשיים במרכז העיר.
הבזאר והמרחצאות הסמוכים אליו נבנו במאה ה-18. באתר המרחצאות שנמצאים בשימוש עד היום, שכנו מרחצאות קודמים מהמאה ה-15.
שאטו מוטון רוטשילד (צרפתית: Château Mouton Rothschild) היא אחוזת יין הממוקמת בכפר פויאק באזור בורדו שבצרפת.
האחוזה נמצאת בבעלותה של פיליפין דה רוטשילד מהענף המשפחתי הצרפתי של משפחת רוטשילד.
היין האדום הנושא את שם אחוזות היין, שאטו מוטון רוטשילד, נחשב אחד מהקלארטים הטובים בעולם (קלארט הוא השם הניתן באנגלית, בייחוד באנגליה, ליינות האדומים מבורדו).
במקור נקרא שאטו בריין-מוטון ולאחר שנתניאל דה רוטשילד רכש אותו, כתחרות לשאטו לאפיט, כחלק מתחרות פנים משפחתית במשפחת רוטשילד, ב-1853 הוא העניק לו את השם "שאטו מוטון רוטשילד".
הייתה זו אחוזת היין הראשונה שהחלה בביקבוק של כל תוצרת השאטו (במשך למעלה ממאה שנים רוב היקבים (chateauxs) בבורדו העבירו את היין החדש שלהם בחביות מיד לאחר הבציר למחסני הסוחרים (נגוסיאן) בערים והסוחרים יישנו את היין בחביות וביקבקו אותו).
ב-1926 הקים פיליפ דה רוטשילד מרתף גדול ליישון היינות והחל ביישונם וביקבוקם בתוך השאטו.
היקבים האחרים בבורדו הלכו בעקבותיו.
סיווג היינות של 1855 בבורדו היה מבוסס בעיקר על מחירי השוק המעודכנים של היינות, עם חריגה אחת: שאטו מוטון רוטשילד.
מחיריו היו קרובים אך מעט נמוכים יותר משל ארבעת היינות מהדירוג הראשון כגון שאטו לאפיט וגבוהים מעט מאלו של היינות מהדירוג השני, ושאטו מוטון רוטשילד לא נכלל במעמד הדירוג הראשון, צעד שהברון פיליפ דה רוטשילד התייחס אליו כאל אי-צדק משווע.
סיבות נוספות לאי-הכללתו של מוטון רוטשילד בדירוג הראשון הייתה מכיוון שאת האחוזה רכש לאחרונה אנגלי והיא לא הייתה עוד בבעלות צרפתית, בנוסף לכך האחוזה הייתה פשוטה במראיה ובמבניה.
ב-1973 הועלה מוטון לדרגת "גידול ראשון" אחרי עשורים של שדולה נמרצת שהפעיל הברון פיליפ דה רוטשילד, בעליו העשיר והכריזמטי, זהו השינוי היחידי בסיווג היינות של 1855 (למעט ההוספה בשנת 1856 של שאטו שנטמרל).
הדבר חולל שינוי במוטו השאטו: בעבר היה מוטו היין "Premier ne puis, second ne daigne, Mouton suis" (ראשון, איני יכול להיות.
לרגל ההישג עיטר ברון פיליפ את התווית של בציר 1973 באיור של פבלו פיקאסו
שאטו מוטון רוטשילד וכרמיו נמצאים במדרון המשתפל לשפך נהר הז'ירונד, באזור בורדו, מפיקים בעיקר ענבים מזן קברנה סוביניון.
כיום יש בבעלות שאטו מוטון רוטשילד 203 אקרים (0.8 קילומטרים מרובעים) של גפנים של קברנה סוביניון (77%), מרלו (11%), קברנה פראן (10%) ופטיט ורדו (2%).
היינות מותססים במכלי עץ (זהו אחד מהשאטואים האחרונים במדוק שמשתמשים בהם) ואז מיושנים בחביות עץ חדשות.
היקב מייצר כ-400,000 בקבוקים, שזוהי הכמות הגדולה ביותר מבין יקבי העלית.
יוצא הדופן היחידי היה הבקבוק עטוי האמייל המוזהב של בציר 2000.
על מנת לחגוג מאה שנים לרכישת שאטו מוטון, דיוקנו של נתניאל דה רוטשילד הופיע על תווית 1953. ב-1977 ביקרו בשאטו אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ואליזבת, המלכה האם ותוויות מיוחדת עוצבה לזכר המאורע.
פעמיים במהלך ההיסטוריה של התוויות המיוחדות, צוירו שתי תוויות שונות לאותה השנה.
הפעם הראשונה הייתה ב-1978 כשהאמן הקנדי ז'אן פול ריופל הציע שני עיצובים לתווית.
הברון פיליפ דה רוטשילד אהב את שניהם במידה שווה ולכן הוא הפריד את התוצרת לשניים והשתמש בשניהם.
הפעם השנייה הייתה כשתווית מוטון של שנת 1993, ציור עיפרון של נימפה עירומה רוכנת פרי עטו של הצייר הצרפתי בלתוס נאסרה לשימוש בארצות הברית בידי הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ.
בשל כך, עבור השוק האמריקאי הוכנה תווית עם חלל ריק שם הדמות הייתה צריכה להיות מצוירת ושתי התוויות נהפכו לפריט אספנים.
הפופולריות של התוויות הביאה לעלייה במחירי המכירות הפומביות של היינות, זאת לעומת גידולים ראשונים אחרים שתוויותיהם זהות משנה לשנה ומחיריהם לא השתנו.
ב-1980, הכריזה החברה על מיזם משותף עם רוברט מונדבי והקימו את היקב אופוס וואן (Opus One) באוקוויל שבקליפורניה.
שנות התשעים עמדו בסימן התרחבות ניכרת בעסקי היקבים באמריקות תחת הנהגתו של הנשיא קור דובואה, כשאזור זה הביא לכמעט חצי ממחזור העסקים של החברה.
ב-1997, שאטו מוטון רוטשילד שיתף פעולה ביחד עם היקב קונצ'ה אי טורו בצ'ילה במטרה להפיק יינות אדומים מבוססי קברנה סוביניון מאיכות גבוהה ביקב החדש שנבנה בעמק מאיפו שבצ'ילה ושמו אלמאויוה (The Almaviva).
מנהלת עסקי היין כיום היא הברונית פיליפין דה רוטשילד.
ביוני 2003 אירחו הכרמים את חגיגת La Fête de la Fleur בסיום וינאקספו (תערוכת היין בבורדו) שחפף את יום השנה החמישים של רכישת היקב בידי משפחת רוטשילד.
בשטח השאטו ממוקם מוזיאון היקב, הממוקם במרתף.
המוזיאון כולל פריטים שונים הקשורים ליין שאספו הברון פיליפ דה רוטשילד ואשתו פולין בנסיעותיהם ברחבי תבל.
שאטו לאפיט רוטשילד היא אחוזה לייצור יין בורדו, באזור בורדו שבצרפת הנמצאת בבעלותה של פיליפין דה רוטשילד מהענף המשפחתי הצרפתי של משפחת רוטשילד.
מקור השם לאפיט הוא במונח la hite שמשמעו גבעה קטנה בצרפתית.
שאטו לאפיט רוטשילד נמצא בכפר פויאק שבאזור מדוק בצפון-מערב בורדו ובו אחוזות יין רבות, האחוזה הייתה רכושו של גומבו דה לאפיט ב-1234. במאה ה-17, רכשה משפחת סגור את שאטו לאפיט, בכלל זה גם את בית האחוזה הגדול שנבנה במאה ה-16 שעדיין עומד על תילו.
למרות שהכרמים היו קיימים במקומם הנוכחי כבר מ-1680 לערך, ז'אק דה סגור נטע את חלק הארי של הכרמים.
בשחר המאה ה-18, ניקולס אלכסנדר, המרקיז דה סגור, שיכלל את טכניקות עשיית היין של האחוזה, והציג את יינותיו בחברה הגבוהה האירופאית.
הרבה לפני שהוא נודע בכינוי "נסיך היין", ויין שאטו לאפיט כונה "מלך היין" הודות לתמיכתו רבת ההשפעה של לואיס פרנסואה דו פלזי, דוכס רישילייה.
בדמדומי המאה ה-18, ביסס המוניטין של לאפיט את מעמדו ואפילו תומאס ג'פרסון ביקר באחוזה ונעשה לקוחה לכל חייו.
בעקבות המהפכה הצרפתית, התקופה הנודעת כ'שלטון הטרור' הביאה להוצאתו להורג של ניקולא פייר דה פישאר ב-30 ביוני 1794, והביאה אל קיצה את בעלותה של משפחת סגור על האחוזה שנהפכה להיות נכס ציבורי.
ב-1797 נמכרו הכרמים לקבוצת סוחרים הולנדים.
במחציתה הראשונה של המאה ה-19 לאפיט עברה לידיה של משפחת ואנלרברג והיין השתבח באיכותו, ובכלל זה גם הבצירים הגדולים: ב-1795, 1798 ו-1818. הברון ג'יימס מאיר רוטשילד רכש את השאטו תמורת 4.4 מיליון פרנקים, והאחוזה כונתה מעתה שאטו לאפיט רוטשילד.
הברון גיימס מאיר רוטשילד הלך לעולמו שלושה חודשים לאחר קניית לאפיט.
מכאן נעשתה האחוזה רכושם המשותף של שלושת בניו: אלפונס, גוסטב ואדמונד.
המאה העשרים הייתה עידן של הישגים ומהמורות, בעקבות משבר הפילוכסרה שפקד את הכרמים ושתי מלחמות העולם.
במהלכה של מלחמת העולם השנייה התיישב במקום הצבא הגרמני, ומרתפי היין של השאטו נבזזו.
אריק דה רוטשילד ירש את דודו אליה דה רוטשילד בשנת 1974.
הכרם של שאטו לאפיט רוטשילד הוא אחד הגדולים במדוק ונאמד בכקילומטר רבוע (קמ"ר), תפוקתו היא בסביבות 35,000 ארגזי יין מדי שנה, שמהם 15,000 עד 25,000 שמורה לגידול הראשון (היתרה שמורה ליין השני).
מבין גפניו כ-70% הם מזן קברנה סוביניון, 25% מרלו, 3% קברנה פראן ו-2% פטיט ורדו, בעוד שהיין המוגמר מכיל בין 80 ל-95% ענבים מזן קברנה סוביניון, 5 עד 20% מרלו, ועוד כ-3% קברנה פראן ופטיט ורדו.
לעיתים היינן מחליט על תמהיל חריג, כפי שזה נתבצע בבציר שנת 1961 שבה 100% מתכולת היין היה קברנה סוביניון.
בנוסף לגידול הראשון (היין המובחר שאטו לאפיט רוטשילד), כשליש מתוצרת היין שמשווק היקב נמכרת תחת התווית של יין שני המכונה Carruades de Lafite.
יין שני שכיח בקרב השטואים המובילים וזה של לאפיט הוא מהמשובחים שבהם.
רק לארבע אחוזות יין הוענק מעמד של גידול ראשון בסיווג היינות של 1855 בבורדו, שהיה מבוסס בעיקרו על מחירי היינות העדכניים לאותה עת.
מאלה, הראשון ברשימה היה שאטו לאפיט רוטשילד, יצרן מתמיד של אחד מהיינות היקרים והמשובחים בעולם.
שאטו מארגו (צרפתית: Château Margaux) הוא אחד מארבעת היינות שזכו בדירוג של 'גידול ראשון' בסיווג היינות של 1855 בבורדו, כשהסיבה העיקרית לדירוג היו מחירי היינות, ששיקפו את הביקוש להם.
לפי מגזין פורבס, בקבוק של שאטו מארגו מבציר 1787 מחזיק בשיא כבקבוק היין היקר ביותר שנמכר, ומבוטח לפי שווי של $225,000. תמהיל הענבים של יין שאטו מארגו מורכב באופן כללי מ-75% ענבים מזן קברנה סוביניון, 20% מרלו, 5% פטיט ורדו וקברנה פראן.
השאטו ממוקם בקומונת מארגו שבאזור המדוק במחוז הז'ירונד.
הכרם נטוע בשטח סלעי בגדה השמאלית של שפך נהר הגארון.
יין שאטו מארגו שייך לכינוי המקור המבוקר של אזור מארגו.
האחוזה מאוכלסת לפחות מאז המאה ה-12, אולם היה זה רק עם הגיעה של משפחת לסטונאק במאה ה-16 שתוצרת היין קנתה לעצמה מקום חשוב, ובשנות השבעים של המאה ה-16 פייר דה לסטרונאק ניכש חלק ניכר משדה הדגן על מנת לפנות מקום לנטיעת גפנים.
ב-1700 התרחבה האחוזה לשטח שעליו היא משתרעת כיום, הנאמד ב-2,650 דונם.
כמו ברוב האחוזות של מדוק, חזתה המאה ה-18 בהתפתחות מיין חיוור ומימי שדעך שנים אחדות לאחר יציאתו לשוק, לנוזל כהה ומורכב בטעמיו שהאריך ימים לשנים רבות.
בשאטו מארגו התחוללה תמורה זו במידה רבה הודות למנהל השאטו, ברלון, שהכניס טכניקות עשיית יין מהפכניות בהציגו רעיונות חדשניים לעת ההיא כמו איסור הבציר בשעות הבוקר המוקדמות על מנת להימנע מהטל שעטה את הענבים, והכרה בחשיבותה של איכות האדמה שעליה ניטעים הגפנים.
במאה ה-19, היו יינות האחוזה ידועים.
תומאס ג'פרסון מיקם אותם במקום הראשון בסיווג האישי שלו.
סיווג היינות של 1855 בבורדו שעליו הורה נפוליאון השלישי אישר את מעמדם.
אחוזת השאטו נבנתה כמעט במלואה מחדש בשנת 1810 כשברטראן דובה, מרקיז דה לה קולונילה, מינה את אחד מהארכיטקטים הנודעים ביותר בבורדו, גי לואיס קומב, על מנת ליצור מבנה שיהיה ראוי ליינות שנוצרו במקום.
התוצאה הייתה יצירת מופת של קומב, ארמון ובו סטיו בסגנון האדריכלות פלדיאנית שכונה "ארמון ורסאי של המדוק", שניתן לראות ציור שלו על גבי תווית בקבוק יין שאטו מארגו.
הארמון מוקף בפארק משלו, ומוביל אליו שביל אבנים.
בשנות השבעים, לאחר סדרת בצירים מאיכות נמוכה, אולץ הבעלים של האחוזה מאז שנת 1950 למכור את שאטו מארגו.
הרוכש היה תאגיד המרכולים והמימון הצרפתי פליקס פוטין, שבראשו עמד היווני אנדרה מונצלופולוס.
מונצלופולוס ובעיקר ביתו קורין מונצלופולוס השקיעו בכרמים ממון רב ועבודה רבה והיטיבו את תהליך עשיית היין, ועם מותו ב-1980 שב שאטו מארגו להיות בין היינות המשובחים באזור.
בראשית שנות התשעים, נמכרה חלק מאחזקת השאטו למשפחת אגנלי, אולם הניהול נותר בידה של קורין מונצלופולוס.
ב-2003 קנתה קורין מונצלופולוס בחזרה את חלק הארי של המניות ונהפכה לבעלת המניות היחידה של שאטו מארגו.
בשאטו מארגו, כפי שהדבר מקובל במדוק, זן הענבים העיקרי המשמש לתמהיל היינות הוא מסוג קברנה סוביניון, אשר מרכיבים כ-75% מהכרמים, אחריו בא ענב המרלו שמרכיב כ-20%, וקברנה פראן ופטיט ורדו מרכיבים את היתר.
כ-30,000 ארגזים נעשים מדי שנה (תריסר בקבוקים בארגז), כאשר התוצרת מחולקת בין היין הראשון, שאטו מארגו, שהוא בדירוג פרימייר קרו, והיין השני הקרוי פביליון רוז' (Pavillon Rouge).
כמות קטנה של סוביניון בלאן מגודלת אף היא על מנת להרכיב את יין השני הלבן פביליון בלאן (Pavillon Blanc), שנמכר תחת הכינוי המקור המבוקר של אזור בורדו.
גיל הגפנים הממוצע הנבצרות לצורך הכנת יין שאטו מארגו הוא 35.
שאטו או-בריון (צרפתית: Château Haut-Brion) היא אחוזה ויקב המייצרים יין בורדו.
האחוזה נמצאת בעיר פסאק שבגראב, במחוז ז'ירונד שבצרפת.
היקב מסווג כ"גידול ראשון" לפי סיווג היינות של 1855 בבורדו.
הכרם משתרע על פני 109 אקרים (441,000 מטרים מרובעים) המפיקים 12,000 עד 15,000 ארגזי יין מדי שנה (ארגז מכיל תריסר בקבוקים).
ממוקם באזור גראב, זוהי האחוזה היחידה שאינה נמצאת במדוק ושנכללה בסיווג היינות של 1855.
אף על פי שסבורים שהענבים גדלים בשטח האחוזה מאז ימי הרומאים, המסמך הקדום ביותר המצביע על עיבוד חלקת אדמה מתוארך לשנת 1423.
שאטו או-בריון מוזכר לראשונה ב-1525 כאשר ז'אן דה פונטה נשא לאישה את ג'ין דה בלון, שהביאה עימה בנדוניתה את אדמת או-בריון.
או-בריון היה הגידול הראשון שיבואו לארצות הברית תועד בכתובים, היה זה כאשר תומאס ג'פרסון רכש שישה ארגזים במסגרת טיוליו בצרפת ושלח אותם לאחוזתו בווירג'יניה.
או-בריון היה בבעלותם של אישים רמי מעלה ובהם: אדמירלים, ארכיבישוף, מצביא בכיר בצבא צרפת, מושל אקיטן, שלושה מראשי העיר של בורדו, שארל-מוריס דה טליראן, ומאוחר יותר היה שגריר ארצות הברית בפריז, וקלרנס דאגלס דילון, ששימש כמזכיר האוצר של ארצות הברית כאשר ג'ון פיצג'רלד קנדי כיהן כנשיא.
כיום השאטו נמצא בבעלותה של הדוכסית דה מוכי, נכדתו של הבנקאי האמריקאי קלארנס דילון, עומדת בראש החברה הציבורית דומיין קלארנס דילון, וכך נהיה או-בריון לראשון שבגידולים הראשונים שהוא בבעלות אמריקאית.
בשנות השישים היה או-בריון הראשון שבין הגידולים הראשונים שהשתמש במכלי תסיסה מפלדת אל-חלד.
באדמת שאטו או-בריון 55% מהגפנים הנטועות הן מזן ענבים של קברנה סוביניון, 25% מרלו, 20% קברנה פראן.
גילן הממוצע של הגפנים הוא 30 שנה.
היין הראשון (Grand Vin) הקרוי שאטו או-בריון (ליקב גם יין שני) מותסס במכלי פלדת אל-חלד ומיושן בחביות מעץ אלון חדשות במשך 24 עד 27 חודשים, ומזוקק בעזרת שישה חלבוני ביצה לחבית.
היינן הוא ז'אן-פיליפ דלמאס, שמאמין בתסיסה מבוקרת, אולם חמה וקצרה.
כותב היומן המפורסם סמיואל פיפס (שכינה את השאטו בשם הו-בריאן (Ho-Bryan)), הפילוסוף ג'ון לוק, הקרדינל רישלייה ונשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון כתבו אודות איכותו הייחודית של היין המופק באו-בריון.
בקבוק יין שאטו או-בריון דומה יותר בצורתו לזה המקובל ביינות בורגון, מאשר לצורתם של בקבוקי יינות בורדו.
שאטו לאטור (צרפתית: Château Latour) היא אחוזת יין צרפתית, המייצרת יין שמדורג כגידול ראשון לפי סיווג היינות של 1855 בבורדו .
שאטו לאטור ממוקם בשוליים הדרום-מזרחיים של הכפר פויאק שבאזור המדוק בצפון-מערב בורדו, בגבולו עם סנט-ג'וליין, כמה מאות מטרים מגדות שפך הנהר ז'ירונד.
האחוזה מפיקה שלושה סוגי יין אדום.
בנוסף ליין הראשון שלה (Grand vin), קיים מאז 1966 יין שני Les Forts de Latour, ויין שלישי המופץ מדי שנה מאז 1990 תחת התווית "פויאק".
האחוזה מאוכלסת מאז ראשית המאה ה-14, ובשלהי המאה ה-14 הוקם חיל מצב 300 מטרים משפך הנהר על מנת להגן על השאטו מפני מתקפה במהלך מלחמת מאה השנים.
מצודה זו, מגדל הסיינט-מובר או לה טור אן סיינט-מוברט, העניק את שמו לאחוזה הסובבת את המצודה והיה בידיים אנגליות עד לחוזה קסטיליון ב-1453.
המגדל המקורי אינו קיים עוד, אולם בשנות העשרים של המאה ה-17, נבנה מגדל מעגלי (לה טור דה סיינט-לומברט) באחוזה ואף על פי שהוא תוכנן למעשה כמקום לגידול יונים, הוא נותר סמלם של הכרמים.
למרות שיין שאטו לאטור לא האריך ימים כמו שאטו לאפיט, הרי שהוא קנה לעצמו מעמד ובשנת 1800 היה שווה פי עשרים יותר מאשר יין בורדו פשוט.
סיווגו כאחד מארבעת הגידולים הראשונים בסיווג היינות של 1855 בבורדו הבטיח את הצלחתו המתמשכת ובשנות השישים של המאה ה-19 נבנה בניין השאטו הקיים עד לימינו.
ב-1963 מכרו שלושת היורשים ממשפחת סגור שלושה רבעים ממניות שאטו לאטור לחברות הבריטיות הארווי מבריסטול ולקבוצת פירסון.
ב-1989 רכשה את השאטו חברת אלייד ליונס בסכום של כ-110 מיליוני פרנקים וב-1993 הושבה הבעלות הצרפתית כאשר רכש אותו המיליארדר הצרפתי אמיל פינו עבור 86 מיליון פרנקים.
לאטור בין הראשונים בגידולים הראשונים שהמיר את כל תהליך יצור היין שלו למודרני, כשהחליף את התסיסה בחביות עץ האלון הישנות ובמקום זאת התסיס את היין בחביות פלדת אל-חלד בשנות השישים.
כרמי האחוזה נאמדים ב-780 דונם, מתוכם 470 דונם בסמוך לשאטו מכונים l'Enclos.
זני הענבים הגדלים הם כ-80% קברנה סוביניון, 18% מרלו, ו-2% קברנה פראן ופטיט ורדו.
היין הראשון, שאטו לאטור, מורכב מתמהיל של 75% קברנה סוביניון, 20% מרלו, ומידה שווה של פטיט ורדו וקברנה פראן, ועל פי רוב מניב תוצרת שנתית של כ-18,000 ארגזים (בכל ארגז תריסר בקבוקים).
היין השני לה פורט דה לאטור מכיל 70% קברנה סוביניון ו-30% מרלו וממנו נעשים כ-11,000 ארגזים לערך.
שאטו שבאל בלאן (צרפתית: Château Cheval Blanc, משמעות הביטוי היא "טירת הסוס הלבן") היא אחוזת יין בסנט אמיליון באזור היין של בורדו שבצרפת.
היין הנושא את שם האחוזה הוא אחד משני היינות היחידים שקיבלו את המעמד הגבוה של פרמייר גראן קרו סוג א' Premier Grand Cru Classé (A) בדירוג היין של אזור סנט אמיליון ב-1955, ביחד עם שאטו אוזון.
היין השני של האחוזה מכונה לה פטיט שבאל (Le Petit Cheval).
בשנת 1832 מכר שאטו פיז'אק 150 דונמים למ.
לוסאק-פורקו, בכללם חלק מרכס החצץ שמשתרע לאורך פיז'אק והכרמים הסמוכים ומגיע לשאטו פטרוס מיד בגבול פומרול.
חלקת אדמת זו הפכה להיות שאטו שבאל בלאן שבתערוכות העולמיות בלונדון ובפריז ב-1862 וב-1867 זכה היין במדליות.
השאטו נותר בבעלות אותה המשפחה עד שב-1998 הוא נמכר לברנארד ארנו, יושב-ראש התאגיד הגדול בעולם למוצרי המותרות LVMH, ואיש העסקים הבלגי אלבר פרר.
ארנו מינה למנהל האחוזה את פייר לורטון, בדומה לאחוזה חשובה אחרת שבבעלות התאגיד שאטו ד'יקאם
הכרם נחשב כבעל שלוש מעלות: האחת היא מיקומו על גבול פומרול, השנייה היא מיקומו בגראב והקרקע הסלעית שלו, והשלישית הוא היותו בעל סגולות אופייניות לסנט אמיליון
אזור הכרם משתרע על פני 41 הקטאר, כאשר 37 הקטאר נטועים גפנים של הענבים 57% קברנה פראן, 40% מרלו, וכמויות קטנות של מאלבק וקברנה סוביניון.
התפוקה השנתית הממוצעת היא 6000 ארגזים (כל ארגז מכיל תריסר בקבוקי יין) של שאטו שבאל בלאן היין הראשון (Grand vin) ו-2500 ארגזים של היין השני לה פטי שבאל.
שאטו אוזון (Château Ausone) הוא יין מאזור סנט אמיליון שבבורדו, אחד משני יינות בלבד, ביחד עם שאטו שבאל בלאן, שמדורג כפרמייר גראן קרו סוג א' בסיווג היינות של סנט אמיליון.
היקב ממוקם בגדה הימנית של הז'ירונד באזור בורדו שבצרפת, סמוך לעיר סנט אמיליון.
היקב מפיק גם יין שני שמכונה צ'אפל ד'אוזון (Chapelle d'Ausone).
ניתן להתחקות אחר עקבותיה של האחוזה המודרנית עד למאה ה-18, כאשר רכש אותה ז'אן קנטנה.
לאחר מכן, תחת הבעלות של משפחת לפרואג', ירש את הכרם אדוארד דובואה, שהנהיג את השאטו במהלך הקשיים שנערמו בדרכו במאה ה-19, וב-1916 הוסיף את שאטו בל אייר הסמוך לאחזקות האחוזה.
השאטואים נוהלו בנפרד, על אף ששניהם יישנו את יינותיהם במרתפי אוזון, מערות החצובות בתוך צוקי אבן גיר מתחת לעיירה סנט אמיליון.
לאחר שדובואה הלך לעולמו ב-1921, אלמנתו היילט דובואה-שאלון וילדיו של דובואה מנישואיו הקודמים לבת משפחת ווטייה לקחו לידם את ניהול האחוזה.
אוזון היה אחת מהאחוזות הבודדות שניצלו מהקרה הנוראית שפקדה את היקבים בשנת 1956, שלא כמו שכניו כמו שאטו שבאל בלאן שסבל מאובדן בצירים של מספר שנים ובכמה מקרים השמדה של גפנים.
אף על פי שלאוזון יצא שם כמפיק אחד מטובי היינות של בורדו חלה הידרדרות באיכות היינות עד שפסקל דלבק מונה ליינן ב-1976.
במהלך מספר שנים היה אוזון רכושם המשותף של המשפחות דובואה-שאלון ווטייה, אולם לאחר תקופה של ניסיון להגיע לעמק השווה, יושב ריב המשפחות שהגיע עד לפתח בית המשפט, זאת לאחר שמשפחת ווטייה קנו את מניותיה של משפחת דובואה-שאלון באמצע שנות התשעים.
אלאן ווטייה התמנה למנהלו של אוזון, בעוד שלהיילט דובואה-שאלון הותר לגור בשאטו עד למותה ב-2003.
מישל רולנד מונה ליינן המייעץ של היקב ב-1995.
הצלחתה של תוצרת היין באוזון נזקפת לצירוף הייחודי של האדמה ואדמה, ערבוב של חרסית ואבן גיר הייחודיים לאזור.
הכרם משתרע על פני 70 דונם, אחוז זני הענבים המרכיבים אותו הם: 50% גפני העינב קברנה פראן ו-50% גפני העינב מרלו, הנטועים בצפיפות של 650 גידולים לדונם.
מכיוון שהכרמים קטנים בגודלם, הקטיף יכול להתבצע בזמן אופטימלי, בדרך כלל בשתיים אחר הצהרים.
התפוקה השנתית הממוצעת, הן של שאטו אוזון, היין הראשון (Grand vin), והן של היין השני צ'אפל ד'אוזון (Chapelle d'Ausone), היא מעט יותר מ-2,000 ארגזים (בארגז מצויים תריסר בקבוקי יין) (180 hL).
מחנה הפליטים א-שאטי הוא מחנה פליטים פלסטינים ברצועת עזה.
המחנה נמצא בצפון רצועת עזה, על שפת הים התיכון, וגובל במזרחו בעיר עזה.
למעשה, המחנה נכלל בשטח העיר עזה ונחשב לאחת משכונותיה.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, שטח המחנה הוא 727 דונם (0.7 קמ"ר) וב-2007 התגוררו בו 34,176 נפש.
בזמן מבצע קדש עמדה אוכלוסיית המחנה על כ-27,000 נפש.
על פי נתונים ישראליים, ב-1967 התגוררו במחנה כ-30,500 ובשנת 1976 ירד המספר לכ-28,600 לאחר מעבר משפחות לשיח' רדואן.
המחנה הוקם בשלהי מלחמת העצמאות כחלק ממערך של שמונה מחנות פליטים ברצועת עזה.
הפליטים שבמחנה הגיעו מיפו, לוד, באר שבע וכפרי שפלת יהודה.
בראשיתו מנה המחנה כ-23,000 פליטים.
לאחר מלחמת ששת הימים עברה כל רצועת עזה, כולל המחנה, לשליטה ישראלית.
במחנה אירעו אירועים ביטחוניים רבים של זריקת רימונים ובעקבות זאת הוכרז על עוצר לילה במחנה.
בשנים 1970–1971 התגברו פעולות החבלה במחנה כבכל רצועת עזה.
בינואר 1971, בעקבות רצח ילדי משפחת ארויו הוטל על המחנה עוצר של 22 שעות ביממה למשך חודש, שבו ערכו כוחות צה"ל חיפושים אחר נשק ומבוקשים.
ביולי 1971 פונו בתים שנמצאו קרוב לחוף, כדי למנוע סיוע לחדירות מהים.
באוגוסט 1971 הרס השלטון הישראלי 598 בתים במחנה בעת שפרץ והרחיב דרכים בתוכו במטרה לאפשר פעולת צה"ל כנגד פעילות עוינת.
המשפחות שבתיהן נהרסו הועברו לשכונות סמוכות בעזה, 86 עברו לאל עריש, והשאר עברו למקומות אחרים, ביניהם 11 ליהודה ושומרון.
בדבר נכתב: "מיום שנשלמה פעולת הדילול והסלילה במחנה נשתנתה האווירה.
חלק מהתושבים מקבלים את שוטרי משמר הגבול המסיירים במחנה בברכת אהלן וסהלן.
כמה מהתושבים השתמשו להרחבת דירותיהם בחמרי הבניין שלקטו מהריסות הבתים.
כמה תושבים אמרו כי עכשיו יותר טוב במחנה, אפשר לנשום בו אוויר".
בינואר 1972 הודיע הממשל על שלב ב' של תוכנית דילול המחנה.
1,200 מגרשים שווקו בשכונת שיח' רדואן שנבנתה בסמוך ורוכשי המגרשים נדרשו למסור את בתיהם לממשל אשר יעבירם למשפחות אחרות שבתיהם יהרסו לצורך הרחבת דרכים.
התוכניות החלו להתממש בנובמבר 1974 כאשר הוגרלו 65 המגרשים הראשונים לתושבי שאטי ובדצמבר 1974 עת עברו משפחות ראשונות לשיח' רדואן.
התנאים בבתים החדשים היו משופרים בהרבה מאלו במחנה והעוברים לא נדרשו לוותר על מעמדם כפליטים.
בפברואר 1972 נבחרה נציגות מוכתרים של המחנה, במטרה להביא לנורמליזציה של החיים בשאטי.
באוקטובר 1972 הוקם ועד נבחר.
אולם ראש הוועד נרצח בפברואר 1973 בידי חוליה של החזית העממית לשחרור פלסטין ובכך הקיץ הקץ על הוועד.
תושבי המחנה ראו עצמם כתושבים זמניים ולא ניסו להתערות בחיי העיר ותושבי העיר הוותיקים ואנשי עיריית עזה לא עשו מאמץ לשלב את הפליטים.
באותן שנים לא היו נישואים בין תושבי שאטי ובין תושבי עזה ובבתי הספר התיכוניים היו כיתות ייחודיות לילדי הפליטים.
לתושבי המחנה לא ניתן לבנות מחוץ לגבולות המחנה והם הוסיפו חדרים לבתיהם במחנה, דבר שיצר צפיפות מוגברת.
ב-14 בנובמבר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל צה"ל הודיע על סיום השתלטותו על המחנה.
בתחילה, לא העניקו שלטונות מצרים לתושבי שאטי שירותים מוניציפליים, על מנת לשמר את בעיית הפליטים.
היו שהעידו שכבר בתחילת שנות ה-60 החלה עיריית עזה לספק שירותים מוניציפליים לתושבי שאטי בשיתוף פעולה עם אונר"א.
אולם מסמך משנת 1966 על פגישה עם השלטונות בו מבקשים התושבים תאורת רחובות, סלילת כבישים, אספקת מים והגברת הנוכחות המשטרתית, מעידה שלפחות אז שירותים אלו לא סופקו.
המסמך מציין שראש העיר אמר שהוא הורה להפסיק את מתן השירותים למחנה, אך אין כל הסבר להפסקה ואין ציון באלו שירותים מדובר.
רשאד א-שווא טען שבשנת 1966 החליטו שלטונות מצרים על סיפוח המחנה לעזה מבחינה מוניציפלית.
באמצע 1972 הודיע השלטון הישראלי על צירוף המחנה לשטח המוניציפלי של עיריית עזה.
שר הביטחון משה דיין טען שתושבי המחנה מתפרנסים בכוחות עצמם וכבר אינם פליטים.
צו רשמי בעניין הוצא באוקטובר 1972 ובעקבות זאת החליטה עיריית עזה לאחר דיונים קדחתניים לסרב לבצע את ההוראה וראש העיר רשאד א-שווא, פוטר.
ההתנגדות לסיפוח נבעה מהחשש שהסיפוח יפורש כבעל משמעות פוליטית שיביא לשלילת מעמד הפליטות של התושבים וקביעה שעליהם לוותר על חזרה לבתיהם בישראל.
בפועל, בשנים הראשונות לאחר הסיפוח, לא הייתה לכך תוצאה מעשית מעבר לאספקת חשמל ומים דרך העירייה.
לאחר מספר שנים, משהרגיש רשאד א-שווא שהסיפוח אינו טעון פוליטית הוא חזר בו מהתנגדותו לסיפוח.
כיום, המחנה נמנה באתר האינטרנט של העירייה כאחת משכונות העיר.
מחנה הפליטים גובל בצפון בשכונת שיח' רדואן שנבנתה כשכונה מתוכננת בניסיון להעביר חלק מפליטי א-שאטי למגורי קבע שיאפשרו קליטתם בעיר.
שכונה זו נמצאת במצב סוציו-אקונומי נמוך.
מדרום וממזרח, גובל המחנה בחלקה הצפוני של שכונת רימאל שהיא השכונה היוקרתית ביותר בעזה.
במקום זה בולט הפער בין הבתים הצפופים של א-שאטי ובין הווילות ברימאל.
כשני קילומטרים מצפון לא-שאטי, סמוך לחוף הים וליד מקום הנקרא אל-בלחיה ("התמרים"), נמצא מקומו המשוער של הנמל העתיק אנתדון, אותו הקים הורדוס בתקופת בית שני וקראו "אגריפס", כמו כן נמצא בסמוך לא-שאטי מוזיאון הארכאולוגיה של עזה.
עד האינתיפאדה השנייה ב-2000, כשישראל הפסיקה את מעבר הפועלים מרצועת עזה לישראל, עבדו רוב המועסקים בא-שאטי בישראל.
מלבד העבודה בישראל עבדו חלק מאנשי המחנה גם בדיג ובחקלאות.
כיום מתפרנס חלק מיושבי המחנה מעבודה במפעלי תפירה וחלק (2,453 משפחות) מעבודה בדיג.
במחנה קיימת מערכת ביוב, מרכז רפואי ו-23 בתי ספר, 17 יסודיים ושישה בתי ספר תיכוניים.
שאטל אמריקה (Shuttle America) הייתה חברת תעופה אמריקאית שביצעה טיסות פנים.
בינואר 2017 מוזגה החברה עם חברת האם – רפבליק איירווייז.
חברת התעופה הצליחה בהתחלה עם מחירים מיוחדים של 29 דולר לטיסות הראשונות.
תעריפים אלה סיפקו פרסום טוב, ואפשרו להם להרחיב ולהוסיף מטוסים חדשים.
מרכז מרכזי בטרנטון, ניו ג'רזי הוקם והופעלו טיסות ברחבי צפון מזרח.
היעדים באותה עת נמתחו מגרינסבורו, צפון קרוליינה לבאפלו.
בשנת 1999 החליטה חברת התעופה להיכנס לשוק הטיסות לבוסטון.
עם זאת, במקום לשרת את נמל התעופה הבינלאומי הגדול יותר של בוסטון לוגן, שאטל אמריקה בחרה לטוס לשדה האנסקום בבדפורד, מסצ'וסטס, והוסיפה טיסות לבופאלו, טרנטון ולגוארדיה.
שדה התעופה העניק לנוסעי שאטל אמריקה הטבות רבות.
לשדה התעופה הייתה גישה נוחה לכביש המהיר 95, חניה חינם ופחות עומס מלוגן.
מטעמי יעילות התפעול, צי המטוסים שלה כלל אך ורק מטוסים של חברת אמבראר הברזילאית, מדגמי E-170 ו-E-175.
נכון לחודש ספטמבר שנת 2016, בבעלות החברה היו 38 מטוסים, אלה כלי טיס יחסית חדישים וחסכוניים בדלק, המצוידים במערכות אוויוניקה מבוססות טוס-על-חוט.
מטה החברה היה באינדיאנפוליס שבמדינת אינדיאנה.
דגם מספרם בצי תכולת מושבים (קונפיגורציה) הערות אמבראר E-170 22 70 (6/64) פעלו בטיסות של יונייטד איירליינס ודלתא איירליינס אמבראר E-175 16 76 (12/64) פעלו בטיסות של יונייטד איירליינס ודלתא איירליינס
שאטו מוסר הוא יקב לבנוני בג'זיר, לבנון, 25 ק"מ צפונית לביירות.
ענבי היקב גדלים בבקאע, עמק פורה ושטוף שמש ברום של כ-1,000 מטרים, הממוקם כ-40 ק"מ מזרחית לביירות.
היקב נוסד בידי גסטון הוסאר ב-1930. הבעלים הנוכחיים הם בניו, רונלד וסרז' הוסאר, מנהלה הנוכחי של האחוזה החל משנת 1959, כשרונלד הוסאר ממונה על השיווק והכספים החל משנת 1962.
ההכרה הבינלאומית באיכותו של מוסר אירעה בתערוכת היין של בריסטול ב-1979 כשהכרוז במכירה הפומבית, טועם היין מייקל ברודבנט, והעיתונאי רוג'ר ווס, בחרו את מוסר בציר 1967 כ"תגלית התערוכה".
חרף מלחמת האזרחים בלבנון והמתח המתמיד, הרי שפרט לשנים 1976 ו-1984, השאטו הוציא לשוק יין מדי שנה, כשעובדיו עובדים לעיתים בתנאי מסוכנים מאוד.
היין שהפיק שאטו מוסר בבציר 1992 לא קיבל את שמו של השאטו, מכיוון שהבציר היה חלש.
למרות שמשווים אותו לפעמים עם יין בורדו, יין בורגונדי, או יין עמק הרון, הרי שהדעה המקובלת היא ששאטו מוסר הוא בעל אופי מיוחד.
בגלל פילוסופיית עשיית היין של סרז' הוסאר, כל בציר שונה ממשנהו.
סרז' הוסאר היה האדם הראשון בו בחר כתב העת הבריטי דקנטר לאיש השנה שלו, ב-1984.
היין האדום, יינו הידוע יותר של היקב, נעשה מענבי קברנה סוביניון, סנסו, קריניאן, גרנאש ומורבדר ומיוצר בכמויות שונות כל שנה.
היין הלבן מיוצר מענבי עובדיה, קרוב של שרדונה ומרווה (קרוב של סמיון).
שני היינות מכילים ענבי בורדו קלאסיים, אולם הם שונים מאוד, מכיוון שהם נעשים בסגנון ביודינמי, כשכל חבית מבוקבקת בנפרד.
היינות בדרך-כלל משתפרים עם הגיל, הן האדומים והן הלבנים.
היקב גם מפיק יין שני בשם "הוסאר פרה אט פילס" (Hochar Père et Fils), שהוא דומה למוסר האדום אך אינו מיושן בחביות, וניתן לשתות אותו מוקדם יותר, וגם מייצרים את "קיווי מוסר" (Cuvée Musar); משתי הסדרות מופקים יין אדום, לבן ורוזה.
"הוסאר פרה אט פילס" משווק מוקדם יותר ואם טועמים אותו ניתן לחזות כיצד יתפתח שאטו מוסר בעתיד.
בדרך-כלל הוא עולה חצי מיין שאטו מוסר הרגיל.
היקב התחיל בשיווק יין למסעדות, "מוסר מוזאיק" (Musar Mosaic) ויין מהענבים הצעירים יותר שלו, "מוסר ג'ון" (Musar Jeune).
שאטוראָלְיָאוּיהֶיי, (בהונגרית: Sátoraljaújhely, ביידיש: איהעל או אויהעל) היא עיר בצפון־מזרח הונגריה במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן, ליד הגבול הסלובקי.
השם הורכב מאיחוד שני כפרים - שאטוראליה ואויהיי.
בהונגרית "Sátor-alja" פירושו "קרקעית אוהל" - אולי על שם הר שצורתו כאוהל.
משמעות "újhely" בהונגרית היא "מקום חדש" - היות שהעיירה נבנתה מחדש במקום גבוה יותר עקב שיטפונות.
היו ששיערו שאוהל נקראה כך בידי היהודים בגלל המשמעות העברית של השם.
בספרות הרבנית של אותו הזמן מוזכרת העיר כ"עיר חדש" וכדומה.
בשנת 1261 קיבלה מעמד עיירה מידי בית המלוכה ההונגרי, שבנה בתוכה מבצר.
מיקומה על נתיבי המסחר בין טרנסילבניה, רוסיה ופולין הביא להתפתחותה, בעיקר בתחום היין - ייצור ומכירת יין טוקאי.
במאה ה-19 העיירה הייתה מקור למרידות נגד בית המלוכה ההבסבורגי למען עצמאות הונגריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, במסגרת חוזה טריאנון בשנת 1920 הוחלט שהגבול בין הונגריה לצ'כוסלובקיה יעבור בנחל רוניווה, העובר בעיירה.
רוב שטחה נותר תחת שלטון הונגרי.
בצד הצ'כי, בו נותר כרבע משטח העיירה המקורית, הוסב שם העיר ל"סלוֹבֶנסקַה נוֹבֶה-מֶסטוֹ" (העיר החדשה הסלובקית).
שתי מסילות הרכבת והכביש הראשי עברו בשטח ההונגרי.
במלחמת העולם השנייה הופצצה העיירה החל משנת 1943 בידי ברית המועצות.
בשנת 1944 נשלחו רוב תושביה היהודים משתי השכונות (שבשני צידי הנהר) תחת השלטון הגרמני לאושוויץ.
ישנו תיעוד על קיום קהילה יהודית מ-1734 והקבר העתיק ביותר בבית הקברות שם הוא משנת תק"כ (1760).
בית כנסת מרכזי נבנה שם בשנת 1790. ב-1887 בעת שיפוצים שנערכו במקום נתגלו שמונה חדרי מרתף תחת הבניין.
הנוצרים טענו שמדובר בחדרי צינוק הדומים לחדר בו הוחזק ישו, והאשימו את היהודים בפעילות לא חוקית.
המסמכים הישנים ביותר של הקהילה היהודית הם משנת תקצ"א (1831).
רבה הראשון הידוע של אויהעל היה הרב ר' נפתלי צבי מוכיח, ששמו מופיע כרב העיר בשנת תק"מ (1760).
ב-1808 הגיע למקום הרב הגליציאני משה טייטלבוים, תלמיד החוזה מלובלין שהפיץ במקום את רעיונות החסידות; בין היתר התחכך עם המשכיל המוקדם דוד פריזנהויזן, ששימש כדיין בעיר.
על אף שכיהן במקום 33 שנים, רק כמה עשרות משפחות קיבלו עליהן את דרכו.
עם מותו ב-1841 הוצע תפקידו לבנו אלעזר ניסן, ומשזה סירב, ירש אותו נכדו יקותיאל יהודה טייטלבוים.
הלה נתבע לעזוב את מנהגי סבו, להתפלל אך ורק בנוסח אשכנז ולא לקלל איש בדרשותיו.
הוא לא עמד בסיכום וגורש ב-1847. מקץ חמש שנים הוזמן לעיר הרב ירמיה לעוו, מחשובי הארץ, שהביא עמו את הישיבה השנייה בגודלה בהונגריה מוורבוי.
לעוו נבחר גם בשל היותו מתנגד קיצוני; בניגוד לרוב רבני הונגריה, שדגלו בהסתייגות מאופקת מהחסידים, הוא הצהיר כי הללו שבתאים וגרועים מהנאולוגים.
סכסוך קשה התנהל בינו לאדמו"ר מליסקא צבי הירש פרידמן, על רקע חילופי ההשמצות התדירים ביניהם.
הדברי חיים מצאנז התלונן במכתבים ששיגר כי חסידי אויהל אינם יכולים לצאת לרחוב מבלי שייסקלו באבנים.
לעוו תבע לאסור עליהם להיכנס לבית-המדרש בצו בית-דין או שיעזוב את הקהילה.
גם הם עצמם רצו בהתארגנות נפרדת, וב-1867 הוקם בית-מדרש נפרד עבורם, שהיה כפוף לעדה הכללית.
הרב לעוו נחשב מחמיר גם ביחסו למודרנה ולתרבות הכללית, אף כי לא תמך בקנאים בראשות הרב הלל ליכטנשטיין.
אף על פי שנבחר כיו"ר הסיעה האורתודוקסית בקונגרס היהודי הכללי בפשט ב-1868, התנגד לפילוג הקהילות במהלך הקרע ביהדות הונגריה.
הוא היה החשוב מבין רבני קהילות הסטטוס קוו אנטה, ובחר שלא לצרף את אויהל לארגון הארצי האורתודוקסי הכלל-ארצי ולהותירה עצמאית.
עם מותו ב-1874 ירש אותו בנו אלעזר.
בראותם שהוא ממשיך בקו של אביו, פרשו החסידים מעדת-האם והקימו קהילה קטנה שנספחה לוועד האורתודוקסי.
ב-1886 החליט הרב לעוו לצרף גם את הקהילה הראשית, אך רבים סירבו לכך והיא התפצלה.
כך היו בעיר לבסוף שלוש עדות: שתי אורתודוקסיות (באופן חריג ביותר, שכן לרוב הותרה רק אחת מכל זרם בכל יישוב), אחת חסידית ("ספרדית") ואחת גדולה שאינה ("אשכנזית"), ועוד אחת במעמד סטטוס קוו.
ב-1891 הזמינו החסידים את הרב יוסף משה טייטלבוים לכהן כרבם.
בית כנסת זה היה מיוחד משאר בתי הכנסת בגדלו ובפארו.
על אף הפילוג, חברי שלוש הקהלות חיו ביניהם באחווה ושלום ללא מריבות וסכסוכים בולטים ביניהם.
על פי כתב יד של אנציקלופדיה ליהדות הונגריה, בשנת 1905 העיירה מנתה 4,500 יהודים מתוך 13,000 תושבים.
בשנים קודמות היו שם עוד יותר יהודים, אך עם גבור האנטישמיות הלך המספר והתדלדל.
מפעל הטבק שהיה ענף התעשייה הגדול ביותר בעיירה נוסד בידי יהודים והיה שייך להם עד למלחמת העולם השנייה.
בשנות השואה, עד שנת 1944, לא נשלחו יהודים מאוהלי ההונגרית לגרמניה.
בשנה זו גרמניה פלשה רשמית וכבשה את הונגריה, הקימה גטו בעיר וריכזה אליו את יהודי האזור.
ובמאי 1944 החלה במשלוח יהודי הגטו באוהלי למחנות המוות.
רוב יהודי העיירה נשלחו לאושוויץ ונרצחו שם.
לאחר השואה נשארו בחיים רק מאות ספורות של יהודים, שלא הצליחו להחיות את הקהילה ועקרו משם במהרה.
בין רבני העיירה: ר' נפתלי צבי מוכיח, רבי משה טייטלבוים, ה"ישמח משה", נינו רבי משה יוסף טייטלבוים (עד תרנ"ז), בנו רבי ברכיה טייטלבוים (עד תרע"ז) ואחרון רבני העיירה, חתנו של רבי משה יוסף, הרב דוד דב (בער) מייזליש, מחבר הספר 'בניין דוד' שנרצח עם אנשי עיירתו בחודשים האחרונים של המלחמה.
צאצאיו של רבי דוד דב משמשים כראשי קהילה ואב בית דין בקהילות סטמר בארצות הברית.
בשנת 1970 ממשלת הונגריה הלאימה את בית הקברות היהודי, וב-1983 הסכימה להשיב את הבעלות לקהילה היהודית.
בית הקברות שופץ ובתוכו גם אוהל הישמח משה.
לצד בית הקברות הקימו בנין הכנסת אורחים לתיירים יהודיים.
הרב צבי הירש פרידמן מליסקא (1808 – 1874) מייסדה של חסידות ליסקא ומראשי תנועת החסידות בהונגריה במאה ה-19.
מור מזאי, במקור גרינפלד (1836 – 1925) עיתונאי, עורך, עורך דין יהודי-הונגרי.
אחיו של העיתונאי והפוליטיקאי ארנה מזאי, סבו של הסופר פטר נאדאש.
ארנה מזאי, במקור עד 1875 גרינפלד (1850 – 1932) עיתונאי, חבר פרלמנט, חבר אגודת פטפי יהודי-הונגרי.
מיהאי ברודי (1883 – אושוויץ, 1944) עיתונאי, משורר, מורה, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
הרב צבי הירש מייזליש (1901 − 1974), רב הערים ניימארק שבגליציה, ואץ שבהונגריה, ולאחר השואה רב ודיין במחנות העקורים ולאחר מכן רב בשיקגו.
פאל ויינשטיין (1906 – 1979) רופא (MD), רופא עיניים, דוקטור (PhD) למדעי רפואה (1960), חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
אנדרה ספשי במקור שיסהולץ (1906 – 1977) מהנדס חשמל יהודי-הונגרי, פרופסור, דוקטור למדעים טכניים (1952).
אנדור ור, במקור וייס (1897 – 1976) היה משורר, סופר, מתרגם, עיתונאי יהודי-הונגרי.
שאנדור שנשטיין (1898 – ברגן-בלזן, 1945) היה רופא יהודי-הונגרי, פעיל המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית בהונגריה שניספה בשואה.
אלמר פולוני, במקור אלמר יהודה פולצ'ק (1870 – 1942) היה פסנתרן יהודי-הונגרי, מורה למוזיקה, מלחין.
שאנדור וינצה, במקור ויינברגר (1886 – 1946) היה פוליטיקאי ועיתונאי יהודי-הונגרי, עצמאי.
ברנבאש פשטי במקור יוז'ף גצלר (1920 – 1944) מהנדס כימיה יהודי-הונגרי, חבר בתנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית בהונגריה, נספה בשואה.
יוז'ף אנגל (1815 – 1901) היה פסל יהודי-הונגרי, את נושא פסליו שאב בעיקר מהמיתולוגיה היוונית, אך פיסל גם פסלי חזה (פרוטומה).
אדן גאטי במקור גרוסמן (1913 – 1978) היה יהודי-הונגרי, פוליטיקאי קומוניסטי.
מרתה גנדר במקור גרינוולד (1919 – 2003) הייתה כנרת יהודייה-הונגרייה.
ברקו במקור דוד ברקוביץ' (1870 – 1927) מומחה דפוס הונגרי, בעל עיתון, עורך עיתון יהודי-הונגרי-אמריקאי.
שאנדור גרדוש, במקור גרוסמן (1892 – 1947) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי.
מיקלוש רֵב (במקור עד 1945 רוט (1906 – 1998) היה צלם יהודי-הונגרי, צלם עיתונות מפורסם עטור פרסים וספרים.
גיולה קלוגר (1901 – 1994) היה שחמטאי יהודי-הונגרי.
רבי משה טייטלבוים (ה"ישמח משה") (פשמישל, 1758 − שאטוראליאויהיי, 1841), מראשי מפיצי החסידות בהונגריה ומגדולי אדמו"רי דורו.
נודע כלמדן חריף וכמחולל מופתים.
כיהן כרב העיר ואדמו"ר בשאטוראליאויהיי, ומושבו היה מוקד עלייה לאלפים.
בעיר זו גדל גם בנו, רבי אלעזר ניסן טייטלבוים.
רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים (דרוהוביץ', 1808 − סיגט, 1883), בעל "ייטב לב", מייסד חסידות סיגט.
נכדו של בעל "ישמח משה" ומחליפו ברבנות שאטוראליאויהיי.
הרב ירמיה לעוו , רבה של שאטוראליאויהיי, מגדולי רבני הונגריה במאה ה-19. מתנגד נחרץ לחסידות והבולט שבין רבני קהילות הסטטוס קוו אנטה בהונגריה.
הרב ישראל זאב הלוי הורביץ (קאלוב, 1777 – טבריה, 1861), אב"ד וראש הישיבה בשאטוראליאויהיי.
מיכאל היילפרין (בהונגרית: Heilprin Mihály; פיוטרקוב טריבונלסקי, פולין) 1823 – סאמיט (ניו ג'רזי), 10 במאי 1888) היה סופר ופובליציסט, חבר פעיל של ההגירה ההונגרית בשנת 1849. היה מנהל בית הספר היהודי בעיר במשך מספר שנים.
הרב ישראל זינגר (בהונגרית: Singer Izrael; פקש, 1828 – שאטוראליאויהיי, 17 בפברואר 1908), רב הונגרי, מורה בשאטוראליאויהיי.
שאטובלייר (Chateaubelair) היא בירת מחוז סנט דייוויד שבאי סנט וינסנט שבסנט וינסנט והגרנדינים.
זהו כפר דייגים השוכן על חופו המערבי של האי ומדרום להר הגעש לה סופרייר.
העיירה נקראת בקיצור "שאטו" (Chateau) והיא היישוב הרביעי בגודלו במדינה.
מוקדי משיכה תיירותיים הם מפלי טריניטי, מפלי דרקויו וממצאים ארכאולוגיים של ההתיישבות של שבטי הקריבים.
בשנות התשעים של המאה ה-18 אירעו במקום חלק מאירועי מרידה של שבטי הילידים נגד השלטון הבריטי.
שאטורו היא קומונה בצרפת, בירת מחוז אנדר שבמרכז צרפת והעיירה השנייה בגודלה בפרובינציית ברי, אחרי בורז'.
נכון לשנת 2018 מתגוררים בקומונה 43,442 תושבים.
שמה של העיר בא מהמילה הצרפתית Château (טירה), על שם טירה שנבנתה בשלהי המאה העשירית על ידי ראול, נסיך דאול.
בשנת 1616, כאשר העיירה נשלטה על ידי אנרי השני, נסיך קונדה, הועלתה העיירה לדרגת דוכסות.
הטמפרטורות בשאטורו נעות מממוצע של 0.8 C° בינואר, לממוצע של 25.1 C° באוגוסט.
שאטורו היא קבוצת הכדורגל העירונית של שאטורו אשר נוסדה בשנת 1883. הקבוצה משחקת בליגה השנייה בצרפת ושיחקה רק עונה אחת בליגת העל הצרפתית בעונת 1997-98. שאטורו הגיעה לגמר הגביע הצרפתי לעונת 2003-04, אז נוצחו 1-0 על ידי פריז סן-ז'רמן וכתוצאה מכך העפילו בעונה שלאחר מכן לגביע אופ"א.
ז'ראר דפארדיה (נולד ב-1948 בשאטורו) שחקן קולנוע ואיש עסקים.
אנרי גסיין ברטראן (1773–1844) גנרל צרפתי
שאטורו היא 'עיר תאומה' של:
גיטרסלו, גרמניה - מאז 1977
ביטו, (קומונה בבורקינה פאסו) - מאז נובמבר 1985
אולשטין, פולין - מאז 23 בפברואר 1991
שאטו דה פיירפון היא טירה הממוקמת באזור הקומונה של פיירפונדס במחוז אואז (או-דה-פראנס) של צרפת.
הטירה נמצאת בקצה הדרום-מזרחי של יער קומפיין, צפונית-מזרחית לפריז.
המבצר נבנה במקור במאה ה-12, ושוחזר במאה ה-14 על ידי לואי מאורליאן, אחיו של המלך שארל השישי, לצורך פיקוח על המסחר בין פלנדריה ובורגונדי.
שאטו דה פיירפון כוללת את רוב המאפיינים של האדריכלות הצבאית מימי הביניים, אבל עברה שיקום גדול במאה ה-19.
בתחילת המאה ה-17, במהלך ימי מלכותו של לואי ה-13, הייתה הטירה בבעלות פרנסואה-אניבל ד'אסטרה, אשר הצטרף למרד נגד המלך בהנהגת אנרי השני, נסיך קונדה.
במרץ 1617, המבצר הותקף על ידי כוחותיו של הקרדינל רישלייה, והוחלט להרוס אותו כדי למנוע ממנו לשמש כמקלט לאויבי המלך.
למרות זאת, העבודה לא הושלמה, והמבצר נותר חורבה במשך יותר ממאתיים שנה.
במהלך המאה ה-19, בעקבות עניין מחודש ברומנטיקה וימי הביניים, רכש נפוליאון הראשון את המבצר בשנת 1810. אולם רק בימיו של נפוליאון השלישי, אחיינו של נפוליאון הראשון, החלה עבודת השחזור.
בשנת 1857, האדריכל אז'ן ויולה-לה-דוק נשכר לבצע את השחזור, והפך את המבצר למעון אימפריאלי.
השחזור נמשך עד שנת 1885, והפך את המבצר ליצירת אמנות המשלבת קסם מימי הביניים עם האסתטיקה הרומנטית של המאה ה-19.
שֶאָט (מערבית: ساعد "סאעִד" - זרוע, החלק שבין המרפק לכתף), נקרא גם β בפגסוס, הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים פגסוס ומייצג את רגלו הקדמית של פגסוס.
זהו כוכב משתנה שבהירות נראיתו נעה סביב דרגה 2.42 והוא נמצא במרחק של כ-196 שנות אור ממערכת השמש.
שאט הוא ענק אדום מסוג ספקטרלי M2.5 II-III, מסתו מוערכת בכ-2 מסות שמש, רדיוסו יותר מפי 100 מרדיוס השמש כך שלו היה נמצא במקום השמש, הוא היה בולע את כוכב חמה ומגיע לשלושת-רבעי המרחק של נוגה מהשמש.
טמפרטורת פניו היא כ-3,580 קלווין והוא קורן בעוצמה גדולה פי 330 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל הטמפרטורה הנמוכה של פניו כמעט כל קרינתו היא בתחום התת-אדום, כך שהוא שקרינתו הכוללת גדולה פי 2,500 מעוצמת הקרינה של השמש.
בדומה לענקים אדומים אחרים, בהירות הכוכב משתנה באופן לא סדיר בין דרגות 2.37 ו-2.74.
מדידות ספקטרוסקופיות מראות שהשכבות החיצוניות של שאט עשירות במולקולות של מים ושל פחמן חד-חמצני, דבר שאפשרי רק בכוכבים קרים יחסית.
שאטו עין כרם היא סדרת טלוויזיה קומית ישראלית ששודרה בערוץ עשר.
הסדרה עלתה לשידור ב-26 בנובמבר 2017. יוצריה וכוכביה הם חנן סביון וגיא עמיר, יוצרי הסדרה עספור.
בעונה הראשונה 6 פרקים, ובעונה השנייה 9 פרקים.
בסדרה מגלמים סביון ועמיר זוג אחים לא יוצלחים המנהלים מלון בוטיק בירושלים שנושא את שם הסדרה.
אלדד (סביון) הוא מנהל המלון ופיפו (עמיר) האחראי על המטבח, רודף נשים ואסיר משוחרר עקב עבירת אחזקת סמים.
אלדד מנסה לשמור על סטנדרטים גבוהים במלון בעוד אחיו מנסה לעבוד כמה שפחות.
אלדד אלאלוף (חנן סביון) - מנהל המלון
אופיר אלאלוף (פיפו) (גיא עמיר) - אחיו של אלדד, שף ומנהל המטבח
רויטל (בר גול) - חדרנית המלון, מאוהבת בסתר באלדד.
שירה (מורן רוזנבלט) - חברת ילדות של האחים, עובדת המלון האחראית על אספקת המזון למלון
שאטו הוא בית אחוזה, אשר שימש גם למגוריו של בעל האחוזה שהיה ממשפחות האצולה או ממשפחות מיוחסות אחרות.
אחוזות אלו הוקמו בדרך כלל באזורי הפרוורים, עם או ללא ביצורים, ולעיתים קרובות ביותר באזורים דוברי צרפתית.
המילה "שאטו" היא מילה צרפתית אשר נכנסה לשפה האנגלית, כמו מילים אחרות שמשמעותן רחבה מהתרגום המילולי לצרפתית.
בצרפתית "שאטו" מייצגת מבנים מגוונים באזורי כפרי מהמאה ה-19, כמו מבצרים מימי הביניים וארמונות בסגנון הרנסאנס.
רוב הבניינים המכונים שאטו בצרפתית הם ארמונות או בתי כפר ולא בהכרח טירות במובן המקובל.
לרוב המילה "château" באנגלית מתארת "טירה צרפתית", אך לעיתים המילה "ארמון" מתאימה יותר למשל במקרה של ארמון ורסאי הידוע כארמונות ורסאי.
כאשר נדרשות הבהרות בצרפתית בין טירה לשאטו נעשה השימוש בביטוי château fort כמו במקרה של Château de Roquetaillade .
המקבילה העירונית של "שאטו" בצרפתית הוא palais, ארמון.
גם שימוש זה שונה מן המונח "ארמון" באנגלית, שבו אין דרישה לפיה ארמון חייב להיות בעיר.
שאטו הוא בית המייצג מעמד בעל השפעה, כמו בתי המידות, stately homes, באנגליה ואירלנד אשר מהווים את המקבילה הארכיטקטונית לשאטו.
בעלי השאטו הם בעלי מעמד אישי שבדרך כלל עובר בירושה ומייצג באופן יחסי את השלטון הממלכתי.
לפיכך, המילה "שאטו" לעיתים קרובות מתייחסת לבתי המגורים של חברי המלוכה או האצולה הצרפתית, אבל ישנם גם שאטו מפוארים כגון וו-לה-ויקונט, אשר נבנו מתוך צורכי מגורים למעמד הבורגני הגבוה שקיבלו מעמד אצולה: חקלאים שהוסמכו לגבות מיסים, שרים ויורשים של מלך צרפת, לואי השלושה עשר.
עם זאת, איכות המגורים יכולה להשתנות במידה ניכרת, בין שאטו מלכותיים של עשירי העילית ליד הערים הגדולות לבין שאטו שאוכלסו על ידי בני אצולה עניים ופקידי ממשל זוטרים בכפרים מבודדים ופגיעים.
מבחינה היסטורית, בתי האחוזות, ה"שאטו", נתמכו כלכלית על ידי האדמות השייכות להם, הנחלות שהועברו לחברה נוהלו ביעילות ובאופן עצמאי יחסית לתקופה הרומית ותחילת ימי הביניים (cf.
סביב הווילות הפתוחות של רומא בימי פליניוס הזקן, גאיוס קילניוס מאיקנס והקיסר טיבריוס נבנו חומות ואז בוצרו במאה ה-3 לספירה, מה שהביא להתפתחות הטירות מסוג שאטו.
בתקופה המודרנית נשארו כמה סממנים בשאטו שמעידים על הבנייה הממגנת הזו: גדרות, שערים, חצרות סגורים, חדרי מגורים לאורחים ומשרתים ומבני עזר (אורוות, מטבחים, מבשלות, ומאפיות).
חוץ מחצר הכניסה המפוארת אפשר שלשאטו הייתה חצר פנימית במגורי הבעלים כאשר עורף הטירה היה פונה אל מול חצר סגורה ופרטית אשר הייתה משתרעת על פני גנים שטחי טבע עצומים.
בעיר פריז, הלובר וגני לוקסמבורג ייצגו את השאטו המקורי אבל הם איבדו את השייכות האטימולוגית שלהם כאשר הפכו ל"ארמונות".
בארצות הברית, המילה שאטו נשתרשה באופן סלקטיבי.
המשמעות הראשונה נולדה בסוף המאה ה-19 בעיר הנופש ניופורט, רוד איילנד, שם קראו ל"קוטג'ים" שאטו.
לעומתם, צפונית לווילמינגטון, דלאוור, באזור הכפרי העשיר, שנשלט על ידי משפחת דו-פונט החזקה, המילה "שאטו" נמצאה בשימוש עם המשמעות המקורית שלה.
בקנדה, במיוחד באנגלית, המילה "שאטו" בדרך כלל מעידה על המלונות הגדולים והמפוארים ביותר אשר נבנו בתקופת הזהב של קנדה, כגון שאטו לייק לואיז , באגם לואיז, אלברטה, שאטו לוריאר , אוטווה, שאטו מונטבלו במטונבלו, קוויבק ואת המפורסם ביותר שאטו פורטנאק, בקוויבק סיטי.
יתר על כן, באזורים אחרים דוברי צרפתית באירופה דוברי כגון בוולוניה, בלגיה, המילה שאטו משמשת גם היא בהתאם להגדרתה המקורית ואכן בבלגיה, ניכרת השפעה אדריכלית צרפתית חזקה במאה השבע עשרה כמו ב־Château des Comtes de Marchine וגם ב־Château de Seneffe מהמאה השמונה עשרה.
עמק הלואר הוא ביתם של יותר מ-300 שאטו.
הם נבנו בין המאות ה-10 וה-20, ראשית על ידי מלכי צרפת וזמן קצר לאחר מכן על ידי האצולה; לפיכך, העמק כונה "עמק המלכים".
לחלופין, בשל אקלים מתון, שטחי גידול ליין וקרקע חקלאית עשירה, עמק הלואר מכונה גם "הגן של צרפת".
גודל האחוזות נע בטווח רחב מעצום (בימים אלו לרב בידיים ציבוריות) לקנה מידה יותר אנושי כגון שאטו דה בוליו בסומיר או השאטו מימי הביניים טירת ריבו קרוב לשינון אשר נבנו באבן המקומית Tuffeau .
שאטו וו-לה-ויקונט היא טירה צרפתית הבנויה בסגנון בארוק.
ממוקמת במנסי ליד מלאן, כ־55 ק"מ מדרום מזרח לפריז.
טירה זו נבנתה בין השנים 1658–1661 למען ניקולא פוקה, המרקיז של בל-איסלה , המפקח על ענייני הכספים של לואי הארבעה עשר.
טירת שנונסו היא טירה צרפתית הבנויה בתוך הנהר צ'ר , ליד הכפר הקטן שנונסו באזור אנדר ולואר בעמק הלואר בצרפת.
זוהי אחת מהטירות היותר ידועות בעמק הלואר.
טירת שאנונסו כמבנה, מוזכרת לראשונה בכתב במאה ה-11. הטירה הנוכחית נבנתה בשנים 1514–1522 על יסודות של טחנה ישנה ולאחר מכן הורחבה בנייתה לאורך הנהר.
הגשר מעל הנהר נבנה ב־1556–1559 בעיצוב של ארכיטקט צרפתי בסגנון הרנסאנס, Philibert de l'Orme .
הגלריה על הגשר, נבנתה ב־1570–1576 בעיצובו של עוד ארכיטקט צרפתי Jean Bullant .
הטירה בסגנון בארוק צרפתי נבנתה על ידי ז'ול ארדואן-מנסאר עבור הדוכס קרוורוס , אחיינו של איש הממשל קולבר.
הטירה מוגנת מאחורי שערים כפולים מברזל, המבנה הראשי שלה מקושר אל יתר המבנים באמצעות מעקות המסודרים באופן סימטרי סביב החצר המרכזית המרוצפת חצץ בסגנון סימטרי ותבניתי .
ארמון ורסאי, או בצרפתית "שאטו דה ורסאי", הוא טירה מלכותית באיל-דה-פראנס, ורסאי.
כאשר הטירה נבנתה ורסאי, הייתה אזור כפרי; היום, לעומת זאת, היא פרבר עשיר של פריז, כ-20 ק"מ מדרום-מערב הבירה הצרפתית.
בית המשפט של ורסאי היה מרכז כוח פוליטי בצרפת מ-1682, זאת כאשר לואי הארבעה עשר עבר מפריז לארמון בוורסאי, עד שהמשפחה המלכותית נאלצה לחזור לבירה באוקטובר 1789, לאחר תחילת המהפכה הצרפתית.
ולכן טירת ורסאי מפורסמת לא רק כבניין, אלא כסמל של המערכת של מונרכיה מוחלטת ב"משטר הישן".
בבורדו ישנן הרבה אחוזות בסגנון שאטו היות שזוהי קידומת שמתלווה כמקובל לכל המבנים בהם מייצרים יין, ללא קשר לכמה צנועה האחוזה או ראוותנית ומפוארת.
אם היו עקבות של ספק, שהווילות רומיות של אקיטן התפתחו ל־châteaux מבוצר ועצמאי, אזי יצרני היין הקנאים למעמדם, ידאגו לפזרו.
עם זאת, עדיין ישנם גם châteaux רבים באזור בורדו, המעוצבים בסגנון האדריכלות של הווילה הרומית, דוגמה לכך היא Château Lagorce ב־Haux.
שאטה (בהונגרית: Sáta) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית שאטה נמצאת בירידה שנים רבות מ-1,509 תושבים בשנת 1990 עד 1,077 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-29%).
שאטדאון אוטיסטי – הוא אחת ההתנהגויות המאפיינות אנשים על הספקטרום האוטיסטי.
הוא קשור הרבה פעמים למלטדאון אוטיסטי ולשחיקה אוטיסטית.
מאפייני הספקטרום האוטיסטי מפורטים בספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי, ה-DSM 5, שיצא לאור בשנת 2013. המאפיינים המגדירים את הספקטרום האוטיסטי הם מגוונים, ואצל כל אוטיסט המאפיינים עשויים להתבטא בצורה שונה, וחלקם עשויים לא להופיע כלל.
ישנם אנשים באוכלוסייה הכללית שקיימים אצלם מאפיינים אוטיסטים, אך ההופעה של מספר תסמינים ביחד ומידת המובהקות שלהם הם אלו שקובעים אם אדם הוא אוטיסט.
בשני המצבים, מוחו של האוטיסט נהיה כל כך לחוץ שהוא לא יכול לשלוט בתגובתו.
במקרה של מלטדאון, הוא עלול לבכות, לצרוח, להכות ולבעוט.
שאטדאון אינו נפיץ כמו מלטדאון, אבל עדיין גורם לחוויה קשה עבור האוטיסט וקושי של ההורים והסביבה להבין אותן.
שאטדאון הוא סוג של תגובה להצפה.
שאטדאון בדרך כלל נגרם כתוצאה מהצפה חושית, מתשישות חברתית או ממצוקה רגשית, והוא משמש כמנגנון התמודדות אצל אוטיסטים עם מצוקה שהם חשים עקב ההצפה.
במהלך השאטדאון האדם עשוי להתקשות לעבד מידע, לקבל החלטות או לתקשר עם אחרים.
מלטדאון, לעומת זאת, הוא תגובה עוצמתית ובלתי נשלטת לסיטואציה מציפה שקיימת אצל חלק מהאוטיסטים.
מלטדאון נובע ממצוקה שעשויה להיגרם כתוצאה משינויים לא צפויים, מסיטואציות חברתיות מסוימות או מהצפה חושית.
מתח וחרדה גורמים להחמרה של הסימפטומים האוטיסטים, לכן הימנעות ממצבי מתח הגורמים למלטדאון או שאטדאון יכולים להועיל לאוטיסטים.
הצפה חושית הוא סיבה נפוצה לשאטדאון ומלטדאון.
ילדים עם אוטיזם נוטים לחוות אורות, צלילים, ריחות ותחושות בצורה שונה מילדים נוירוטיפיקליים.
רבים מהם מתאפינים ברגישות יתר, הם חווים את החושים שלהם בצורה אינטנסיבית יותר, לפעמים עד כדי כאב פיזי.
עבור חלק מהילדים האוטיסטים, קפיטריה רועשת בבית הספר או חנות צפופה יכולה לגרום לחרדה.
יותר מדי קלט חושי יכול לגרום לשאטדאון.
ילדים עם אוטיזם נוטים להיות קשורים מאוד לשגרה.
אירועים בלתי צפויים או שינויים פתאומיים בתוכנית עלולים לגרום למתח רב, ולהוביל לשאטדאון.