tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין בוגרי הלהקה נמנים שרון חזיז, איילת זורר, דין דין אביב, תומר שרון, מוש בן בסט, ירדן בר-כוכבא, אביטל פסטרנק, אורי גוטליב, גלעד קלטר, מאיה שואף, עידן אשכנזי, ליאור אשכנזי, יהודה יצחקוב, מתן שביט, אליאנה תדהר, ושירה לוי.
הלהקה נהגה להופיע בשנות השמונים בפינה שבועית קבועה בתוכנית זהו זה!, וכן הופיעה בתוכנית הספיישל של המופע "זוהי דמוקרטיה" ובמיני-סדרה בת 5 פרקים "הכל הצגה" ברשת ועוד.
משנת 2004 הלהקה העלתה מחזות זמר רבים בעלי עלילה, כגון: "החיים לדוגמה", "ילדים של החיים"- על פי שיריו של שלום חנוך, "1976", "לא שולט בזה", "הלהקה", "על גגות תל אביב" ועוד.
מדי שנה יוצאת הלהקה להופעות בחו"ל, ומייצגת את תל אביב-יפו בפני קהילות יהודיות ולא יהודיות תוך יצוג העיר.
בין היתר הופיעה הלהקה בסין, פרו, אקוודור, ארצות הברית, מקסיקו, קנדה, בריטניה, פוארטו ריקו, סינגפור, וייטנאם, תאילנד, אוסטרליה וספרד.
לתנועת הצופים מאות בוגרים בולטים המהווים חלק חשוב ומשמעותי מהחברה הישראלית.
רבים מהם ממשיכים לפעול ולהשפיע בתחומים שונים, תוך שמירה על ערכי הצופים של עזרה לזולת, סובלנות, סבלנות וכבוד הדדי.
תנועת הצופים מכינה את בוגריה לחיים פעילים ומשפיעים כאזרחים במדינה.
רשת הבוגרות והבוגרים של הצופים
רשת הבוגרות והבוגרים של הצופים הוקמה במטרה לאפשר לבוגרי ובוגרות התנועה להמשיך לפעול יחד למען החברה הישראלית.
הרשת פועלת תחת ערכי הצופים ומקדמת עשייה חברתית בזירות שונות, כגון פעילות התנדבותית, מנטורינג, אקטיביזם אזרחי ועשייה קהילתית מקומית וארצית.
הרשת מציעה מגוון פעילויות ושיתופי פעולה, ומזמינה את בוגרי ובוגרות הצופים להצטרף ולהשתתף בפעילויות השונות.
בין הפעילויות ניתן למצוא קבוצות שיח, לוח דרושים, ופרויקטים קהילתיים המותאמים לבוגרים ולבוגרות.
רשת הבוגרות והבוגרים של תנועת הצופים נקראת "מדורת השבט".
בשנת 2023, החברה הישראלית עברה שנה מאתגרת במיוחד בעקבות הרפורמה המשפטית השנויה במחלוקת, שהובילה למחאות רחבות היקף ולמלחמת חרבות ברזל.
בעקבות האירועים, רבים מהבוגרים והבוגרות של תנועת הצופים פנו לתנועה בבקשה לסייע ולעזור.
התנועה ריכזה את הפעילות המקומית באמצעות שבטי התנועה והפעילה את חברי שנת השירות, דרג שכיר, מתנדבים ונוער לטובת יישובי הדרום והצפון.
באוקטובר 2023, התנועה החליטה להקים רשת בוגרות ובוגרים מוסדרת, במקביל לפעילות הצופים בישראל.
מטרת הרשת היא לנתב את האנרגיה האזרחית של בוגרי ובוגרות הצופים לטובת מימוש חזון הצופים לחברה ומדינה יהודית ודמוקרטית, ציונית, המעודדת אזרחות פעילה, רוח התנדבות ואהבת הארץ.
בנוסף להקמת רשת הבוגרים, התנועה פועלת באפיקים חינוכיים נוספים בתחומי החינוך הפוליטי והמנהיגות האזרחית, במטרה להצמיח בוגרים עתידיים בעלי כלים משמעותיים יותר למעורבות אזרחית.
חזון התוכנית הוא שבוגרי ובוגרות תנועת הצופים ייקחו חלק פעיל בעשייה אזרחית באמצעות הרשת, ויפעלו יחד מתוך הבנת התפקיד והאחריות האזרחית, בכלים של שינוי והשפעה חברתית בזירות השונות והמגוונות של החברה הישראלית.
מחלקות וגופים היסטוריים של התנועה שכבר אינם קיימים
הנהגת צופי שב"א (שילוב בני אתיופיה) הוקמה ב־1998 על מנת לתת מענה מטעם תנועת הצופים לצעירי קהילת ביתא ישראל הנקלטים ברחבי הארץ.
בשנת 2005 התקבלה החלטה כי הנהגת שב"א תוגדר מחדש כמחלקת שב"א שתפקידה כעת יהיה לתת מענה לכל ההנהגות בהן שבטים הפועלים בקרב בני הקהילה.
המעבר מהנהגה למחלקה היה על מנת לוודא כי אכן שילוב בני הקהילה בתנועה מתקיים.
כחלק מתהליך שינוי ארגוני שבוצע בתנועת הצופים נסגרה המחלקה והוקמה יחידת "צופים לכל".
כיום ישנם מספר שבטים בארץ המשותפים לבני הקהילה ולאלו שאינם בני הקהילה.
להקת צופים בשב"א נע הייתה להקת נוער מקצועית אשר קמה בתנועת הצופים במטרה לגלות ולפתח כישרונות צעירים מקרב חניכי הצופים מהעדה האתיופית וכדי לאפשר להם במה.
הלהקה הוקמה במטרה, לחשוף את חניכי התנועה כולם לתרבות האתיופית העשירה ולתחושותיהם וחוויות הקליטה שלהם ושל הוריהם בארץ.
הלהקה ייצגה את התנועה באירועים ממלכתיים וחשפה את התרבות והמסורת המיוחדים של קהילת יהודי אתיופיה.
בשנותיה האחרונות שם הלהקה שונה ל"להקת צופים לקול" והיא עודדה השתתפות של כל בני הנוער ולא רק את הנוער האתיופי.
הלהקה פעלה והתאמנה בבית פיליפס (המבנה הרשמי של תנועת הצופים בישראל) והופיעה בשלל מקומות בארץ, החל ממחנות קיץ וכלה בטקסים רשמיים של המדינה.
הצוללת הוא סרט גרמני משנת 1981 בבימויו של וולפגנג פטרסן, שגם כתב את התסריט.
הסרט, המבוסס על ספרו של לותר-גונתר בוכהיים, מתאר את משימתה של הצוללת הגרמנית U-96 בזמן מלחמת העולם השנייה.
הסרט מספר את סיפור הפלגתה של הצוללת הגרמנית U-96 מדגם VIIC תחת פיקודו של קפטן היינריך להמן-וילנברוק (יורגן פורכנאו) בשנת 1942 מנקודת ראותו של לויטננט ורנר (הרברט גרונמייר), כתב צבאי שסופח לצוות הצוללת כדי לתעד את הפלגתה.
ורנר, המגלה בתחילה התלהבות מהמסע הצפוי, לומד עד מהרה על החיים בתוך צוללת: הצפיפות, השגרה, השעמום תוך צפייה לקרב והלחץ הנפשי הרב השורר בקרב הצוות בעת הקרב.
כחלק מהמערכה באוקיינוס האטלנטי, נקלעת הצוללת לקרב עם משחתת בריטית, ומצליחה להתחמק ממנה תוך שהיא סופגת פגיעות מפצצות עומק.
הצוות מצליח לתקן את הפגיעות.
לאחר 23 ימים בהם הצוללת סובלת מים סוער, היא נכנסת לקרב עם שיירה בריטית ומצליחה לפגוע בשתי אוניות.
המשחתות הבריטיות המלוות את השיירה מנסות לאתר את הצוללת ומסבות לה נזק כבד באמצעות פצצות עומק אולם הצוללת מצליחה להתחמק באמצעות צלילה ותמרון בעומק רב של 190 מטרים, מעבר לעומק הצלילה המותר תוך סיכון לקריסת מעטפת הצוללת.
לאחר מספר שעות, שבה הצוללת לציפה ונתגלה שמכלית הדלק שנפגעה בקרב, לא טבעה ונותרה לבדה בעוד השיירה המשיכה בדרכה.
קפטן להמן מחליט להטביע את המכלית הפגועה באמצעות טורפדו.
לאחר הפגיעה נאלץ צוות הקצינים לצפות בחיילים בוערים ובניצולים הזועקים לעזרה ושוחים לכיוון הצוללת.
המחזה הקשה והפקודה להתרחק מבלי לסייע לניצולים גורמים לתחושה קשה בקרב הקצינים.
הצוללת אמורה לחזור לבסיסה בלה רושל, צרפת אולם הקפטן מקבל פקודות חדשות המורות לו להיפגש עם ספינת מטען גרמנית בספרד למען הצטיידות מחדש ואז להפליג ללה-ספציה, איטליה.
כדי להגיע לבסיס באיטליה הצוללת צריכה לעבור דרך מצר גיברלטר, שבו ממוקם אחד הבסיסים הגדולים ביותר של הצי המלכותי הבריטי, הצוללת מתגלה על ידי הבריטים והם מסבים לה נזקים כבדים וגורמים לה לשקוע ללא שליטה למצולות, למזלו של הצוות, גחון הצוללת פוגע בתלולית חול בקרקעית המצר ובכך נמנע ביקועה.
במשך שעות ארוכות כאשר החמצן שבצוללת הולך ואוזל מצליח צוות הטכנאים בעבודה מאומצת לתקן את הנזק הרב למערכות ומצליח להעלותה שוב לפני המים.
הצוללת וצוותה חוזרים לבסיסם וזוכים לקבלת פנים של גיבורים.
תוך כדי ירידת הצוות מן הצוללת, מופצץ הבסיס על ידי מטוסי בעלות הברית.
כמה מחברי הצוות נהרגים במתקפה.
הקפטן שנפצע קשה וברגעיו האחרונים חוזה בשקיעת הצוללת עליה פיקד.
לסרט קיימות מספר גרסאות: הגרסה המקורית בת 149 דקות, שיצאה כסרט קולנוע בשנת 1981; מיני-סדרה באורך של חמש שעות, בתוספת סצנות שלא נכנסו לסרט המקורי, נעשתה בשנת 1985; וגרסה של הסרט באורך 216 דקות יצאה בשנת 1997.
הצופה מארץ הגר: עיתון עברי מוקדש לחכמת ישראל וספרותו ולאחר מכן הצופה לחכמת ישראל היה כתב עת לחכמת ישראל שנדפס בעברית בבודפשט בירת הונגריה ("ארץ הגר" בכינויה הרבני) בין השנים תרע"א-תרע"ה (1910–1914) בשם "הצופה מארץ הגר" ובין השנים תרפ"א-תרצ"א (1921–1931) במתכונת דומה מאוד בשם "הצופה לחכמת ישראל".
כתב העת לא הופיע בשנות מלחמת העולם הראשונה.
השקפת כתב העת ורבים ממחברי המאמרים שבו נבעו מתוך היהדות הניאולוגית.
מטרת כתב העת הייתה (דברים בפתח החוברת הראשונה של "הצופה לחכמת ישראל").
הוא פרסם מחקרים מקוריים והביא לראשונה בדפוס בעברית קטעי ספרים וכתבי יד יהודיים עתיקים מהגניזה הקהירית ועד מדרשים, פיוטים, חליפת מכתבים בין חכמים ודברי הגות שלא יצאו לפני כן בדפוס.
כמו כן שימש כתב העת במה לפרסום וביקורת ספרים חדשים בתחום, שיצאו על ידי מלומדי חכמת ישראל ברחבי העולם, במדור שנקרא "לשכת ספרים").
העורך הראשי של כתב העת היה ד"ר יהודה אריה בלוי , אליו הצטרפו ד"ר הרב צדוק העוועשי (ברוב הגיליונות), ד"ר יחיאל מיכל הכהן גוטמן , ד"ר מאיר צבי וייס, ד"ר מרדכי קליין ואחרים, כולם מורים בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
צדוק העוועשי היה גם "רב ודרשן בק"ק [קהילת קודש] בודאפעשט".
כתב העת יצא במתכונת של רבעון, פעם בשלושה חודשים; בכל חודש יצאה "חוברת", שאיגדה שלושה-ארבעה "גליונות" בני 64 עמודים.
כל ימיו נאבק כתב העת בקשיים כלכליים משום שיצא בהוצאה פרטית, על סמך כספם של המוציאים לאור וכספי המנויים הקבועים (הגיליון נוקב בתמחור עבור מנויים בארצות הברית, בריטניה, גרמניה, צרפת והולנד).
נאזאריו סארו (איטלקית: Nazario Sauro) הוא שמן של צוללות הדיזל מסדרת סאורו שברשות חיל הים האיטלקי.
צוללות סארו הן צוללות תקיפה קונבנציונליות (SSK) ויעודן העיקרי הוא לצוד צוללות וספינות שטח של האויב, אך גם לתקוף מטרות ימיות וקרקעיות בטילי ים-ים ובטילי שיוט, להניח מוקשים ימים, להנחית צוותי קומנדו על חופים ולערוך סיורי מודיעין.
לסדרת צוללות זו יש 3 תת-סדרות, שנבנו ב-4 מקבצים, הנקראות על שם גיבורי מלחמה ימיים איטלקים:
סדרת נאזאריו סארו (מקור:Nazario Sauro) - מקבץ ראשון הושק בשנת 1980 וכלל 2 צוללות S518 ו-S519 ומקבץ שני הושק בשנת 1982 וכלל 2 צוללות S520 ו-S521.
סדרת סאלבטורה פלוסי (מקור:Salvatore Pelosi) - המקבץ השלישי של סדרת סאורו עם אמצעי לחימה משופרים הושק בשנים 1988-1989 וכללה 2 צוללות S522 ו-S523.
סדרת פרימו לונגובארדו (מקור:Primo Longobardo) - הסדרה החדשה והמשופרת ביותר מדגם זה וכוללת 2 צוללות S524 ו-S525.
כל צוללות הסאורו נבנו במספנות פינקאנטיירי (Fincantieri) בעיר מונפאלקונה שבאיטליה.
בסוף שנות השמונים הוחלט באיטליה על פרויקט לאומי חדש, בשם פרויקט S-90, שייעודו לפתח צוללת חדישה שתחליף את הצוללות מדגם סאורו.
פרויקט זה לא צלח והוחלט שסדרת סאורו תוחלף על ידי סדרת טודארו שהן למעשה צוללות (U-212) תוצרת גרמניה.
הצופה שנרדם - הפתעת יום הכיפורים ומקורותיה הוא ספר שכתב פרופסור אורי בר-יוסף מהמחלקה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת חיפה.
הספר יצא לאור בשנת 2001 ובו מתאר בר-יוסף בשישה שלבים את המאורעות שהביאו לפרוץ מלחמת יום הכיפורים.
הוא מתייחס לאירועים שקרו מהתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים ועד ל-6 באוקטובר 1973 היום שבו פרצה מלחמת יום הכיפורים.
ביולי 1967, תקופה קצרה לאחר מלחמת ששת הימים, החלו מדינות ערב ובעיקר מצרים בפעולות נגד ישראל.
הפעולה המצרית הגדולה ביותר ב-1967 הייתה הטבעת המשחתת אח"י אילת מול חופי מצרים.
ישראל הגיבה בהפגזת בתי הזיקוק המצריים בעיר סואץ, שעלו באש.
אירועים אלו יהיו לראשונים מבין תקריות רבות בין ישראל למצרים אשר רובן התרחשו בין מרץ 1969 לאוגוסט 1970, וכונו בישראל מלחמת ההתשה.
לפי בר-יוסף הייתה מלחמת ההתשה פועל יוצא של ההכרה המצרית באי יכולתם לכבוש מחדש את חצי האי סיני בכוח, ובהבנתם כי יצירת דה-מורליזציה בקרב הישראלים היא גישה טובה וזולה יחסית בקורבנות.
מלחמת ההתשה הלכה והחריפה ככל שנהרגו יותר חיילים ישראלים במוצבים ובדרכים לאורך תעלת סואץ.
המצרים הפעילו ארטילריה יעילה ומארבי קומנדו, וכתגובה הכניסה ישראל לפעולה את חיל האוויר הישראלי.
מטוסי חיל האוויר תקפו בעומק מצרים במסגרת מבצעי פריחה, מולם לא הייתה למצרים תשובה.
המצרים פנו לברית המועצות, וזו הסכימה להעביר למצרים דיוויזיה של כוחות הגנה אווירית.
סוללות הנ"מ החלו לפעול כבר באביב 1970. ירי הטילים הביא לדחיקת חיל האוויר מזרחה לעבר התעלה על ידי יצירת אזורים מוכי טילים שמנעו את פעולת מטוסי החיל מערבה להם.
אט אט קידמו המצרים את הסוללות למרחק בו הגנו על כל השטח ממערב לתעלה.
לאחר החתימה על הסכם הפסקת האש באוגוסט 1970 קידמו המצרים את הסוללות עד לקרבת תעלת סואץ, והביאו לכך שמטוסי חיל האוויר לא היו יכולים לטוס כ-20 ק"מ ממזרח לתעלה (אזור שהיה בשליטה קרקעית ישראלית).
הפרה זו של ההסכם אומנם הובאה לידיעת המעצמות, אך אלו לא עשו מספיק כדי לטפל בבעיה זו שתהיה אחת מהבעיות החמורות ביותר איתן התמודד צה"ל במלחמת יום הכיפורים.
שנות הקיפאון: אוגוסט 1970 – אוקטובר 1972
בספטמבר 1970, כחודש לאחר סיום מלחמת ההתשה מת גמאל עבד אל נאצר נשיא מצרים.
במקומו עלה לשלטון אחד מסגניו, לאו דווקא המועמד המוביל לתפקיד – אנואר סאדאת.
סאדאת, כממשיכו של נאצר, דגל בחשיבות החזרת סיני אל מצרים, אך הבין כי אין למצרים יכולת צבאית לקחת אותו בחזרה מישראל.
מכיוון שסאדאת נתפס כ"מנהיג החדש" וה"לא מנוסה" של מצרים, ובשל מידה מסוימת של פאן-ערביות שנותרה, היה לו צורך להוכיח את עצמו בפני העם המצרי והעולם הערבי ולהראות להם כי הוא המנהיג הנכון להם.
סאדאת ניסה לגשת לבעיה הישראלית בשתי דרכים: האחת, לפעול בכיוונים דיפלומטים בתיווך המעצמות להשגת הסדר נסיגה ישראלי מסיני; והשנייה, לפעול לחיזוקה הצבאי של מצרים כדי שבבוא היום תהיה לו אופציה צבאית מול ישראל.
ישראל, שבאותה תקופה ניזונה ממידע מודיעיני ראשון במעלה ממצרים, הכירה את הפוליטיקה המצרית ואת דרכי החשיבה של צמרת המדינה.
ישראל ידעה כי מצרים יודעת שאינה מוכנה למלחמה.
על בסיס ידיעה זו התגבשה תאוריה, שזכתה בהמשך לכינוי המפורסם "הקונספציה", שהסבירה מהו סף המינימום אליו צריכה מצרים להגיע מבחינה צבאית כדי לצאת למלחמה.
ראשי ההנהגה בישראל קיבלו את הקונספציה כפי שהתקבעה באמ"ן.
מכיוון שהקונספציה גרסה, כאמור, כי צריכים להתקיים תנאי סף מסוימים כדי שמצרים תתחיל במלחמה, התקיימו סקירות מודיעיניות שוטפות שמטרתן הייתה לבדוק האם תנאי הסף המצריים מתקרבים להתממשות.
לאורך השנתיים הללו המשיך צה"ל להצטייד בטנקים חדישים מסוג פטון ומטוסים חדישים, בעיקר A-4 סקייהוק וF-4 פנטום.
עוצמתו של צה"ל גברה משמעותית מאז מלחמת ששת הימים, ומקבלי ההחלטות בישראל האמינו כי צה"ל הוא צבא חזק ולמעשה בלתי מנוצח בסביבתו במזרח התיכון.
לפי בר-יוסף, סאדאת הבין ב-1972 כי ייתכן ויצטרך לפעול בכוח על מנת להתניע תהליך מדיני.
זאת, לאחר כישלון יוזמות מדיניות שונות; חלקן הועלה על ידי מצרים, חלקן על ידי ישראל וחלקן על ידי האו"ם.
סאדאת ידע שמצרים אינה מוכנה למלחמה עם ישראל, אך למרות זאת הודיע לסגל ההנהגה הבכיר במצרים ב-24 באוקטובר 1972 כי ייצא למלחמה גם ללא השלמת תנאי הסף שנקבעו.
סאדאת הורה להכין את הצבא המצרי למלחמה על פי יכולותיו ובהתבסס על האמצעים העומדים לרשותו.
הדבר לא הציב קשיים גדולים במיוחד בפני הפיקוד המצרי, מכיוון שעמדו לרשותו שבע דיוויזיות שהיו מגויסות באופן קבוע מאז מלחמת ששת הימים.
בנוסף, מערך ההגנה האנטי אווירי היה מאויש כבר בחיילים מצריים, לאחר גירוש הסובייטים באותה השנה.
למרות התחמשות הצבא והכנתו למהלך קרבי המשיך סאדאת ללחוץ בכיוון של פשרה מדינית באמצעים דיפלומטיים.
ב-25 בפברואר נפגש חאפז איסמעיל, יו"ר המועצה לביטחון לאומי של מצרים, עם מזכיר המדינה של ארצות הברית הנרי קיסינג'ר.
בשיחות אלו, האחרונות לפני פרוץ המלחמה, הציעו המצרים יותר ממה שהציעו בעבר, אך הצעות אלה עדיין כללו דרישות שלא היו יכולות להתקבל על ידי הצמרת המדינית-ביטחונית המצומצמת של ישראל ("המטבח של גולדה").
השיחות הסתיימו באופן מזורז וללא הסכמות, והדרך למלחמה נראתה ברורה מתמיד.
החל מראשית 1973 החלו להגיע לישראל ידיעות על כוונתן של מצרים וסוריה לתקוף את ישראל.
ההתרעות החשובות ביותר במחצית השנה הראשונה הגיעו באמצע אפריל 1973, ובראשן התרעתו של אשרף מרואן, "המלאך", אשר קבעה כי מתקפה משולבת מצרית-סורית על ישראל אמורה להיפתח ב-19 במאי 1973.
גולדה מאיר כינסה את "מטבחה" ב-18 באפריל עם הגעת הידיעה המודיעינית.
בפגישה סוכם כי אין חשש גדול ממתקפה ערבית, שגם אם תבוא צה"ל יהיה מוכן לקראתה.
ואולם, בעקבות ההתרעה הוחלט בכל זאת להעלות את הכוננות.
צעדי הכוננות נקראו כוננות כחול לבן, וכללו הכנות שונות, שהיו אמורות לסייע לצה"ל במידה ויותקף בהפתעה או שלא בהפתעה.
הצעדים המרכזיים בכוננות כחול לבן היו קירוב מחסני החירום של יחידות המילואים הצפוניות לחזית, הקמת שלד אוגדתי נוסף לאוגדת מילואים מטכ"לית חדשה (אוגדה 210 בפיקוד דן לנר), וכן רענון תוכניות המלחמה של צה"ל וביצוע תרגילים המדמים התמודדות עם מתקפה של אויב.
בניגוד למחשבה המקובלת כי במסגרת הכוננות גויסו גם כוחות מילואים, גורס בר-יוסף כי הדבר אינו נכון.
לדבריו חטיבות השריון שגויסו באפריל 1973 גויסו על מנת שיהיה ניתן לשחרר את החטיבות הסדירות לצורך מצעד יום העצמאות.
בסופו של דבר לא פרצה מלחמה במאי 1973, בעיקר מכיוון שסוריה, שותפתה של מצרים, לא הייתה מוכנה לקרב.
נשיא סוריה חאפז אל-אסד נפגש עם סאדאת ב-23 באפריל 1973 והסביר כי אינו מוכן למלחמה מפני שמערך ההגנה האווירי שלו אינו מוכן.
סאדאת ואסד החליטו על דחיית המלחמה לסתיו, וסאדאת טס למוסקבה כדי לסייע לסורים ברכישת סוללות הטילים הנחוצות להם.
השקט שלפני הסערה: קיץ 1973
בר-יוסף מתאר, כי התקופה בין "כוננות כחול לבן" עד לסוף אוגוסט 1973 הייתה השלווה ביותר בחזית המצרית מאז סיום מלחמת ההתשה.
הדבר נבע מכך שסאדאת השקיע מאמצים רבים בשמירת סוד היציאה למלחמה, אפילו מראשי צבאו ומאנשיו הקרובים ביותר.
הכוחות המצריים הגדולים שהיו מוצבים בקרבת התעלה לא נתפסו כאיום על צה"ל, מכיוון ששהו שם כבר כשש שנים.
תזוזות של כוחות לא ניכרו באופן משמעותי ונדמה היה כי המצרים אינם מתכוונים למבצע מהלכים מאיימים.
גורם נוסף שתרם לתחושת השלווה, על פי בר-יוסף, הייתה הקונספציה, שהשתרשה עמוק בהשקפת העולם של הממשלה והצמרת הצבאית.
על פי התפיסה כי מצרים אינה מוכנה למלחמה בגלל תנאי הסף שעדיין לא מולאו, היה אמ"ן בטוח שהמלחמה אינה באופק.
איש באמ"ן לא האמין כי המצרים באמת יצאו למלחמה בלעדי אותם תנאי סף.
בעוד מצרים וסוריה קולטות ציוד סובייטי חדיש, מאמנות כוחות רבים ושומרות בקנאות על סוד הפתיחה באש, ישראל הייתה עסוקה בקיץ 1973 בעיקר בבחירות המתקרבות.
הבחירות היו אמורות להיות סיומה של הקדנציה הראשונה של ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר, ואווירת "מצבנו מעולם לא היה טוב יותר" הייתה אמורה להביא את הניצחון בבחירות שוב למערך.
עיניים עצומות לרווחה: סוף אוגוסט – 6 באוקטובר 1973
החשש העיקרי של צה"ל ושל הצמרת המדינית ממתקפת פתע היה מחדירה סורית לאורך הגבול ברמת הגולן, לביצוע מחטף של יישוב או מוצב צה"ל.
ב-13 בספטמבר 1973 הופלו על ידי חיל האוויר 12 מטוסי מיג 21 סוריים בשני קרבות אוויר שהתפתחו בעקבות גיחת צילום של חיל האוויר בסוריה.
אירוע זה גרם להעלאת מצב הכוננות בצבא סוריה ולא גרר חשדות מצידה של ישראל ש"הבינה" את הגורמים לכך.
ב-25 בספטמבר הגיע חוסיין מלך ירדן לפגישה דחופה עם גולדה מאיר.
חוסיין מסר כי הסורים והמצרים מתכננים לתקוף את ישראל, והבהיר שהוא סירב לשתף עמם פעולה.
גולדה מאיר העבירה את המידע לשר הביטחון, משה דיין, ולראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא.
ואולם, אלה הרגיעו אותה שאין מקום לדאגה, וטענו כי המידע שהעביר חוסיין מקורו בטעות.
למרות זאת החליט הרמטכ"ל לתגבר את החזית ברמת הגולן בעוד שתי פלוגות טנקים מחטיבה 7 (כ-20 טנקים), כדי לסייע לשני הגדודים של חטיבה 188 שהוצבו שם דרך קבע.
ב-30 בספטמבר הגיעה לאמ"ן ידיעה על תרגיל המתחיל במצרים, האמור להסתיים בצליחת התעלה.
הידיעה לא הועברה לגורמים אחרים.
לאחר המלחמה יתברר שהייתה מדויקת.
ביום זה החל במצרים תרגיל תחריר (שחרור) 41, תרגיל עצום בהיקפו שנועד לדמות את כיבוש סיני מידי ישראל.
אנשי גדוד 68 של החטיבה הירושלמית, גדוד מילואים שאייש את המעוזים על התעלה במסגרת תעסוקה מבצעית, היו יכולים לראות בבירור תנועות גדולות של כוחות צבא מעבר לתעלה.
ביום זה הגיעה אל שר הביטחון ואל המטכ"ל הידיעה שהגיעה לאמ"ן ביום הקודם.
הידיעה הועברה על ידי אלי זעירא בישיבת הבוקר, והוחלט להעלות עוד כוחות לרמת הגולן.
בסך הכל תוגבר הכח ברמה ל-113 טנקים פעילים, ועוד גדוד מזווד (כלומר טנקים מצוידים ומוכנים לקרב) אך ללא צוותים.
בסיני החלה היערכות להעברת חטיבה 460 של בית הספר לשריון לסיני, ולעבות את הכוח בחצי האי לכ-300 טנקים.
תצפיתנים ומפענחי תצלומי אוויר מבחינים כי המצרים פועלים במרץ על מנת לחזק את כוחם הצבאי בגדה המערבית של התעלה.
ציוד צליחה מצרי רב מרוכז בקרבת תעלת סואץ, ושיירה אדירה של כ-300 משאיות תחמושת נראתה בדרכה מקהיר לגזרת התעלה.
למרות תכונה זו לא הוחלט על העברת כוחות נוספים לחזיתות.
ביום זה נסע שר המלחמה המצרי אחמד איסמעיל עלי לדמשק, לדון עם הנשיא חאפז אל-אסד על המועד המדויק של פתיחת המלחמה.
סוכם על ה-6 באוקטובר, בשעה 14:00. יחסי הכוחות בחזית הסורית הגיעו ביום זה ל-1:10 בשריון ול-1:50 בארטילריה לרעת צה"ל.
תצלומי אוויר נוספים שהגיעו ביום זה החלו לעורר חששות באמ"ן, ולפוגג את אווירת הביטחון העצמי והשאננות.
הצילומים הראו מערך חירום בסוריה ומערך מאיים של הכוחות המצריים בגדה המערבית של התעלה.
הוחלט לתגבר את כוחות צה"ל ברמה בשני גדודי שריון נוספים.
לקראת 22:00 הגיעה ידיעה לאמ"ן שמסרה כי היועצים הסובייטים שהיו מוצבים במצרים עולים עם משפחותיהם על מטוסי חברת התעופה אירופלוט וחוזרים לברית המועצות.
עזיבה מיידית ופתאומית זו הדליקה נורה אדומה באמ"ן בקשר למתרחש במצרים, אך לא הביאה לשינוי מערכתי בתפיסה.
יום שישי, 5 באוקטובר היה ערב יום הכיפורים תשל"ד.
מדינת ישראל התכוננה ליום הקדוש, אך עם זאת באמ"ן נערכו פעולות קדחתניות כדי להבין את פשר העזיבה של הסובייטים ואת הקשר שלה עם ההתראות המלחמתיות.
במקביל הודיע ראש המוסד צבי זמיר, על כך שהוא עומד לנסוע להיפגש עם "המלאך" בלונדון, בקשר למידע קריטי וחשוב.
בבוקרו של היום התכנסה ישיבה של המטכ"ל ובה נסקרו האירועים האחרונים.
נדמה היה כי הכוננות ליציאה למלחמה אצל צבאות ערב נמצאת ברמה גבוהה מאוד, וכי ישראל איננה מוכנה מספיק מולם.
עם זאת, ראש אמ"ן אלי זעירא עדיין עמד על דעתו כי מלחמה אינה עומדת לפרוץ.
למרות עמדתו של זעירא הוחלט על ביטול חופשות יום כיפור של חיילים רבים, ויחידות ובסיסים נדרשו להעלות את רמת הערנות והכוננות.
בסביבות השעה 17:00 הגיעה לקצין התורן ביחידה 848 (שמה הקודם של יחידה 8200, יחידת ההאזנות של צה"ל) ידיעה ודאית ממקור שכונה "יחמור" (ועל כן נקראה הידיעה "ידיעת יחמור"), על פיה הסובייטים עזבו לאחר שקיבלו הודעה רשמית ממצרים וסוריה על כוונתן לתקוף את ישראל.
הידיעה הופצה לאמ"ן מחקר ב-17:15. הקצין התורן הבין את משמעות הידיעה והתלבט לגבי הפצתה; בשעה 23:00 קיבל הוראה מראש אמ"ן לא להעביר את הידיעה.
הרמטכ"ל, דוד אלעזר, טען לאחר המלחמה כי אם הידיעה הייתה מגיעה אליו עוד באותו הערב, הוא יכול היה להורות על גיוס מילואים ועל הזזת כוחות סדירים, וכך היה ניתן למנוע את הבקעת הקו ברמת הגולן ולצמצם מאוד את ההישג המצרי.
בסביבות השעה 4:00 לפנות בוקר הגיעה לישראל הידיעה שהביא צבי זמיר מפיו של אשרף מרואן, על הכוונה הסורית והמצרית לפתוח במלחמה בשעה 18:00. המטה הכללי של צה"ל התכנס עוד לפני 06:00 במוצב הפיקוד העליון ("הבור").
הדיון הדחוף עסק באפשרות של מכה מקדימה של חיל האוויר ויכולתו של חיל האוויר לבצע את המתקפה, ובשאלת גיוס המילואים והיקפו הנדרש.
שר הביטחון דיין רצה לגייס מספר קטן של אנשי מילואים ואילו הרמטכ"ל, דדו, רצה בגיוס מלא של מערך המילואים, חמש אוגדות.
בשעה 08:05 החל הדיון בלשכת ראש הממשלה בשאלות גיוס המילואים ועל המכה המקדימה.
ראש הממשלה סירבה לאשר מכה מקדימה, מחשש שפתיחת מלחמה ביוזמה ישראלית תפגע ביחסיה עם ארצות הברית, ותביא לסירוב מצידה לסייע לישראל.
מנגד אישרה גולדה את דרישתו של הרמטכ"ל לגיוס מלא של מערך המילואים.
הוחלט גם על מבצע "ילד", לפינוי הנשים והילדים מרמת הגולן.
ממשלת ישראל גילתה על המלחמה הקרבה רק בישיבת ממשלה חסויה שכונסה בתל אביב בשעה 12:00. בשעה 14:00 נשמעה האזעקה באולם הישיבות.
בחזית הצפון היו לצה"ל 177 טנקים, ובסיני היו 300 טנקים.
רק חטיבה אחת בסיני הייתה קרובה באופן יחסי לתעלה.
במעוזי קו בר-לב היו קצת פחות מ-500 חיילים, רובם חיילי גדוד 68 מהחטיבה הירושלמית, שהייתה חטיבת מילואים.
המתקפה המצרית-סורית החלה בהרעשה ארטילרית של כחצי שעה, ולאחריה החלו כוחות סוריים לחצות את הקו הסגול ולפלוש לשטח ישראל.
חיילים מצריים החלו לחצות את תעלת סואץ בסירות גומי ולהקים ראש גשר במזרחה.
אוגדה 252 בפיקודו של אלברט מנדלר, לא הספיקה להיערך לכוננות שובך יונים להצלת המעוזים, כיוון שמועד הפתיחה באש היה אמור להיות 18:00. כאשר החלו הטנקים של צה"ל להתקרב לתעלה הם החלו להיפגע מאש נ"ט שנורתה עליהם על ידי חי"ר מצרי.
הכוחות של אוגדה 252 לא נעו בצורה מרוכזת, מכיוון שכל מחלקה נעה אל המעוז שעמו הייתה צריכה לחבור בעת חירום.
עקב כך לא נוצר "אגרוף שריון" מסיבי שיכול היה להדוף את הצליחה המצרית, והשריון הישראלי ספג אבדות כבדות.
ברמת הגולן החלו כוחות שריון וחי"ר סוריים לתקוף בדרום ובצפון רמת הגולן.
מולם עמדו חטיבה 188, שאיישה את הקו, וחטיבה 7 שהייתה בעתודה.
חטיבה 7 החזיקה מעמד בזכות תוואי השטח הנוח יותר בצפון הרמה, אך חטיבה 188 שלחמה בעיקר בדרום הרמה ספגה אבדות כבדות ונסוגה אל מרכז הרמה.
למרות נחיתותם המספרית העצומה הצליחו הכוחות הישראליים להסב אבדות כבדות לכוחות הסוריים התוקפים, אך אלה המשיכו בתנופתם והגיעו למחרת עד למחנה נפח.
רק עם הגעת כוחות המילואים נהדפה ההתקפה הסורית.
ספרו של בר-יוסף סוקר את השתלשלות האירועים המדיניים, החברתיים והצבאיים שהביאו מ"אופוריית ששת הימים" ל"קטסטרופה של מלחמת יום הכיפורים".
בר-יוסף מתמקד בהשוואה בין ההיערכות הישראלית לזו הערבית.
הוא מדגיש את השאננות הישראלית מול הסודיות והקפדנות הערבית.
בר-יוסף טוען עוד כי גם כאשר ברור היה כי הערבים מתעצמים צבאית, קברניטיה של מדינת ישראל לא היו מסוגלים להשתחרר מקיבעון "הקונספציה", וזו משלה בכיפה של המחשבה האסטרטגית.
בר-יוסף מציג את רצף ההתראות שהתקבלו באמ"ן ובמוסד טרם המלחמה, אשר לטענתו היו די והותר כדי לשכנע בצורך בגיוס מילואים לפחות כמה ימים לפני ה-6 באוקטובר.
האשם העיקרי במחדל ההפתעה במלחמת יום הכיפורים על פי בר-יוסף הוא המודיעין הישראלי.
בר-יוסף מתייחס מעט פחות לכישלון הדוקטרינה הצבאית הישראלית בנקודות ספציפיות.
זאת לעומת פרשנים אחרים הרואים בו כישלון לא פחות קריטי.
סדרת צוללות פוקסטרוט (קוד דיווח נאט"ו; בברית המועצות נקראה הסדרה "פרויקט 641") היא סדרת צוללות דיזל-חשמל שנבנו בברית המועצות בין השנים 1957 ל-1983 והחליפו את סדרת צוללות "זולו".
התכנון בוצע במשרד תכנון רובין שבלנינגרד.
בסך הכל נבנו בסדרה זו 58 צוללות על ידי מספנת הצי הסובייטי בלנינגרד, פרטים נוספים נבנו על ידי מספנות במדינות אחרות.
הצי הרוסי גרט את אחרונת הצוללות שהיו ברשותו בשנת 2000, לאחר שב-1995 הוחלט על הוצאתן משירות.
עם זאת, בציי מדינות אחדות קיימות עדיין צוללות פוקסטרוט מבצעיות.
סימון הצוללות מסדרה זו בצי הסובייטי הורכב מהאות B (בכתיב קירילי "Б" עבור "большая" - בולשויה לאמור "גדולה") ומספר סודר.
בעת משבר הטילים בקובה שלח הצי הסובייטי ארבע צוללות למימי קובה.
משחתות הצי האמריקני הטילו פצצות עומק, בעקבותיהן נאלצו בין ה-26 ל-29 באוקטובר 1962 שלוש מהצוללות לצוף על פני המים.
באחת הצוללות, שסימונה B-59, היה מוטען טורפדו בעל ראש נפץ גרעיני של 15 קילוטון.
עקב זיהוי הצוללות התפתח ויכוח דרמטי בצוללת, כאשר מפקד הכלי, ולנטין סביטסקי, והקומיסר הפוליטי על סיפונה, איוון סמיונוביץ' מדלניקוב, דרשו לחמש את הטורפדו ולהכינו לירי מבצעי בעוד הקצין הראשון, ואסילי ארחיפוב, התנגד בנחרצות והצליח לבסוף לשכנעם להימנע מכך.
צוללת הצי הסובייטי B-39 הושקה ב-9 בפברואר 1962 ונכנסה לשירות באפריל 1967, היא שירתה בצי הסובייטי עד 1994, אז נמכרה לפינלנד.
נמל הבית של הצוללת היה בוולדיווסטוק והיא השתייכה לצי האוקיינוס השקט של רוסיה.
ב-2002 הגיעה הצוללת לסן דייגו שבארצות הברית ונרכשה עבור המוזיאון הימי של סן דייגו, שם היא מוצגת מאז 2005.
צוללת הצי הסובייטי B-427 הושקה באפריל 1971 והשתייכה לצי האוקיינוס השקט בעת מלחמת וייטנאם.
ב-1995 נמכרה למוזיאון הצי האוסטרלי בסידני.
לאחר שלוש שנים נרכשה על ידי המוזיאון הימי של לונג ביץ', קליפורניה, שם היא מוצגת.
כמו כן מוצגות הצוללות הבאות:
B-15 בניו וסטמינסטר, קולומביה הבריטית, קנדה
צוללת צהובה – המקום למוזיקה בירושלים היא מרכז רב תחומי למוזיקה הכולל מועדון ובמה להופעות, אולפן הקלטות, מגמת מוזיקה על-אזורית לבגרות עבור בתי ספר תיכוניים בירושלים, בית ספר לסאונד וחברת תקליטים.
כמו כן מתקיים בצוללת פרויקט הרכבים מוזיקליים במסגרתו מוצעים להרכבי נוער נבחרים בגילי 13–18 שירותי הפקה מוזיקלית וליווי מקצועי בתחומי נגינה בקבוצה, עיבוד, כתיבה, הלחנה, סאונד, ניהול תוכנית חזרות ושימוש בציוד מקצועי לאורך שנת הלימודים וללא תשלום.
נגנים ולהקות בפרויקט מקבלים הזדמנות לחשיפה כהופעות חימום וליווי לאמנים מוכרים.
המרכז נוסד ב-1991 לפי יוזמה משותפת של חי תורן מטעם הקרן לירושלים והמוזיקאי שמוליק קובלסקי מטעם עיריית ירושלים ובסיוע תרומה של קרן פלורשהיימר.
משנת 2000 מנהלת את המרכז עמותה עצמאית בתמיכת הקרן לירושלים, האגף לתרבות והאגף לאומנויות של עיריית ירושלים, משרד התרבות והספורט וקרן קיסריה אדמונד בנימין דה רוטשילד.
אמנים ישראלים רבים החלו דרכם על במת הצוללת, בהם מרסדס בנד, אסף אבידן, הדג נחש ותמר אייזנמן.
הצוללת הצהובה משמשת גם כיזמית ומפיקת תוכן של סדרות מופעים, פרויקטים שנתיים ופסטיבלים, בהם:
סדרת הופעות המקור "לא סטנדרטים" - הופעות בהם מתארחים אמנים של מוזיקה פופולרית מתחומים מוזיקליים שונים, בתוך אנסמבל נגני ג'אז מובילים.
"פסטיבל החשיפה הבינלאומי לג'ז ומוזיקת עולם"- פסטיבל שנתי בו מוזמנים חברות תקליטים ולייבלים בינלאומיים, מנהלי פסטיבלים, בעלי מועדונים, עיתונאים וכתבים במטרה לחשוף אותם לאמנים ישראלים בתחילת דרכם.
מופעי מחווה לאמנים ישראלים ובינלאומיים, בין השאר הופקו מופעי מחווה לדייוויד בואי, נינה סימון, נעמי שמר ויענקל'ה רוטבליט.
"הטיש הגדול" - המופע של המוזיקאי משה להב, בו הקהל שותף פעיל, מתקיים בקביעות מספר פעמים בשנה מאז סוף שנות ה-90.
הצופה (הצֹפֶה) היה יומון עברי שראה אור בעיר ורשה מ-1903 עד 1905.
העיתון, שנוסד על ידי יצחק אשר אלישיב ואליעזר אליהו פרידמן, החל להופיע ביום ז' בטבת תרס"ג (1903), בעריכת אברהם לוּדְוִויפּוֹל.
כעבור שנה עזב לודוויפול, והעיתון הוסיף להופיע עד אמצע 1905, בעריכתם של אליעזר אליהו פרידמן (שהיה העורך הרשמי), בנו יהושע והירש דוד נומברג.
לדברי היסטוריון הספרות העברית גצל קרֶסֶל, "הצופה" היה "בין המעולים שבעיתונים היומיים העבריים שיצאו אי־פעם באירופה ובמקומות אחרים מחוץ לארץ־ישראל עד ימי השואה".
העיתון הצטיין בדיווחים ענייניים, שהביאו מידע מדויק.
בניגוד ליומון העברי הוותיק "הצפירה", שיצא גם הוא בוורשה, "הצופה" התמקד דווקא במתרחש במערב אירופה, ובמידה מסוימת גם בחדשות המקומיות בוורשה, ולא עסק כלל בסוגיות מענייני האימפריה הרוסית.
בין המשתתפים הקבועים בעיתון היו סופרים ומבקרי ספרות נודעים, בהם י"ל פרץ, יוסף קלויזנר, אלחנן ליב לוינסקי, שמעון ברנפלד, ש.
בן-ציון, משה סמילנסקי וראובן בריינין.
הוא הקדיש מקום מיוחד לפרסום ראשון של סופרים צעירים, וכמה וכמה סופרים עבריים, בהם יעקב רבינוביץ, החלו בו את דרכם.
"הצופה" ביטא השקפות ציוניות מובהקות.
בין קוראי העיתונים חובבי ציון היו שלא קראו ב"הצפירה", שהובילה קו של התנגדות לציונות, ולפיכך היו מנויים ל"המליץ", המיושן יותר; וכשעם הופעתו של "הצופה" עברו אליו.
לעיתון היו מנויים רבים יותר מל"הצפירה", ובוודאי מל"המליץ".
בשנות קיומו נודעה לעיתון השפעה רבה לטובת התנועה הציונית ותחיית הלשון העברית, וזאת במידה רבה בזכות מנהלו אלישיב, שהיה הרוח החיה שלו.
התחרות הספרותית הראשונה בתולדות הספרות העברית
המו"ל אלישיב, שביקש למשוך מנויים, יזם ב-1903 את התחרות הראשונה בתולדות הספרות העברית: תחרות סיפור קצר.
המבקשים להתמודד, סופרים צעירים בראשית דרכם, נתבקשו לשלוח סיפור מקורי, העוסק בחיי היהודים.
השופטים היו י"ל פרץ, יוסף קלוזנר וא"ל לוינסקי, כולם מהכותבים הקבועים בעיתון.
שלושים ושניים סיפורים הגיעו למערכת, ואחרי ניפוי נותרו עשרה.
הזוכה היה הסיפור "משק'לי חזיר" מאת יצחק דב ברקוביץ, אז בן 18, שפרסם את סיפוריו הראשונים עוד קודם לכן, באותה שנה, מעל דפי העיתון.
לפרס השני לא נמצא מועמד.
הפרס השלישי ניתן לשלמה הלל'ס, על סיפורו "החיים נגד החיים".
בין יתר הסיפורים, שנמצאו כולם רק ראויים ל"הכרה", היו סיפוריהם של עוד שלושה שהיו לימים סופרים עבריים ידועים: איתמר בן-אב"י, אשר ביילין וקדיש יהודה סילמן.
הצונחים אל המוות הוא ספר מאת הסופר הבריטי אליסטר מקלין.
הספר יצא לאור ב-1967. עלילת הספר עוסקת במבצע של המודיעין הבריטי, על רקע יום הפלישה לנורמנדיה במלחמת העולם השנייה.
גנרל ג'ורג' קרנבי מצבא ארצות הברית, המעורב בתכנון הפלישה של בנות הברית לאירופה, נופל בשבי הגרמנים בחורף 44–1943, לאחר שמטוסו הופל במהלך טיסה לכרתים.
הגנרל מועבר למתקן מעצר וחקירה הממוקם ב"טירת הנשר" המבודדת בהרי האלפים בבוואריה.
קולונל טרנר ואדמירל רולנד מהביון הבריטי יודעים כי אם יצליחו הגרמנים לדובב את הגנרל, ישובשו כל תוכניות הפלישה.
יש להצילו בכל מחיר ואם אין כל ברירה אף להורגו כדי למנוע מן הסודות הידועים לו ליפול בידי האויב.
לשם כך נשלחת יחידת קומנדו למשימת החילוץ.
על הכוח מפקדים רב-סרן ג'ון סמית מן ה-SOE, ובעברו איש רגימנט "המשמר השחור" שלחם באל-עלמיין, וסגנו האמריקני מוריס שאפר, מתנקש מומחה הפועל בשירות המשרד לשירותים אסטרטגיים.
על הכוח להסתנן לטירה, לחלץ את הגנרל ולסגת בשלום לקווי בעלות הברית.
המשימה, הנראית כבלתי אפשרית כבר בתחילתה, הופכת קשה עוד יותר נוכח העובדה שאחד מאנשי היחידה הוא בוגד בשירות הביון הגרמני.
הספר עובד גם לסרט קולנוע בשם הנשרים פשטו עם שחר שיצא לאקרנים בשנת 1968. הסרט בוים על ידי בריאן ג'.
האטון, ומככבים בו ריצ'רד ברטון כג'ון סמית, קלינט איסטווד בתפקיד מוריס שאפר ומרי יור.
הצוענים של יפו הוא מחזה פרי עטו של נסים אלוני שהוצג לראשונה בתיאטרון הבימה, בבימויו של אלוני ב-1971.
סְקָרָסֶלָה, איש-בלי-גיל-שידו-בכול במועדון הלילה "זינגארה"
תומאס ווליגורא, בעל מועדון הלילה "זינגארה"
רגינה מוזיקנט,אשתו של לאון מוזיקנט
סמוּל ווליגורא, בנו של תומאס ווליגאורה
יפו, עיר של פליטים מהעבר הרחוק והקרוב.
עושים שיפוצים, אבל שום דבר חדש".
עיר של תפוזים, צוענים, זונות אנגליות ויהודים שבאו מן המחנות.
שם, במחנות, הבטיחו תומאס ווליגורא ומאדאם זארה הצוענייה, זה לזה שאם יינצלו, ואם ייוולדו לזה בן ולזו בת, ילדיהם יינשאו.
אלא שמריולה (בתה של מאדאם זארה) אינה מוכנה לחיות על פי שבועות עתיקות של דור ההורים.
וסמול (בנו של תומאס) רוצח את ארוסה המיועד.
כעת הוא נמלט מבית הכלא ומגיע ליפו, מחופש לדוב מרקד, עם ידידו הקוסם הצועני בוגו, כדי לשים לסיפור סוף אחת ולתמיד.
זהו מין סיפור בלשי שיש בו אהבה, בגידה ורצח מפתיע והוא מתרחש על רקע מועדון הלילה הצועני "זינגארה", קברט של קלפים, כדורי בדולח, כשפים, שירים וריקודים.
קברט במועדון הלילה 'זינגרה' ביפו, בהנחיית לאון מוזיקנט.
מאדאם זארה מודיעה בשידור חי, שהקלפים מראים שבתה מריולה תינשא בקרוב.
השדרן דני קובזא מודיע פתאום לתומס, שבנו סמוּל נמלט מבית הסוהר, שבו ישב על רצח ארוסה של מריולה.
הקברט מופסק בפתאומיות, והכל חוששים שסמוּל יבוא לחתונה 'לרצוח עוד חתן'.
קובזא מראיין את רב-פקד לזר, שלפני הפנסיה שואף לתפוס את סמול, אשר כל פעם איכשהו בורח מהכלא.
תומאס רומז על קונפליקט עם בנו.
זארה הצועניה מספרת שהיא ותומס היהודי הבטיחו זה לזה עוד במחנה ריכוז, שאם הם יינצלו ותיוולד לו בן ולה בת – ילדיהם יינשאו זה לזה.
אבל מריולה מסרבת להתחתן עם סמול, ומוכנה אפילו להירצח.
בעצה אחת עם לזר, כדי לנסות לסכל את הרצח, תומאס, מריולה וזארה מחליטים לנהוג כאילו יש חתונה למחרת, וזארה מאמינה שיקרה נס, ולא יהיה רצח.
בוֹגוֹ הנווד הצועני מושך דב בשרשרת, ובתוך עור הדב מתגלה סְמוּל, חברו הנמלט.
הם מחכים למיס בל, שמעריצה את סמול הרוצח, שתביא עמה רוֹבֶה.
סמול מדבר על כך שהוא מסרב 'לשחק את המשחק' של החֶברה, שעושה מהיחיד "דייסה" ובידור.
הקברט סגור כבר 27 יום.
קובזא מראיין את מיס בל, ואומר שמתרקם רצח באוויר.
לדעת בל, רצח ומלחמות נחוצים לאנושות: "המלחמה נותנת לכופרים אלוהים".
סקרסלה מגלֶה לליאון מוזיקנט, שראה את סמול מחופש לדב.
לאון מזהיר אותו לא לספר לרגינה, אבל הוא כן מגלה, ורגינה חוששת לחיי תומאס וכל משפחת הקברט.
לזר רומז לרגינה ולסקרסלה, שהשוטרים לא יתערבו, ושעל אנשי הקברט להרוג את סמול בעצמם.
מסתבר שלזר חושש מהפנסיה המתקרבת, ושכבר לא חשוב לו מה יגידו עליו הגדולים במשטרה, אבל עדיין הוא מנסה לעשות רושם על עצמו.
סקרסלה רומז שהתנהגותו של לזר מתנגשת עם המסורת, שלפיה המשטרה נמצאת בצד אחד והם בצד השני.
תומאס יושב על כיסא "מלכות" מקש, עם רגליים כואבות בגיגית.
רגינה גוזרת כתר מניר עיתון, ומיס בל 'מכתירה' את תומאס בכתר הנייר, לדבריה, כדי שאם סמול יבוא לרצוח, הוא ימצא שאביו 'מלך'.
רגינה קוראת חדשות מתוך הכתר, אבל החדשות כיום מאוד משעממות, לא כמו פעם.
בוגו מכניס את הדוב המרקד אשר מבהיל את הנוכחים.
תומאס ובוגו שרים זמר עליז, ופתאום הדוב מוריד את כיסוי הראש, ומתגלה סמול, עם תת-מקלע ורימונים.
מריולה צוחקת על סמול ולא פוחדת ממנו.
בוגו מנסה לשכנע את סמול לעזוב ולנדוד איתו בעולם, אבל סמול נחוש להישאר ולקבל את מריולה ככלה שהובטחה לו, או לרצוח או להירצח.
זארה מתבוננת בכדור הבדולח כדי לגלות מה יקרה, ומגלה בכדור, שבוגו הוא אחיינה האבוד.
רגינה ולאון מוזיקנט, השחקנים היהודים המזדקנים, מספרים ללזר על ימי הזוהר שלהם כשחקני קברט צעירים.
קובזא מנסה לשכנע את לזר לתפוס את סמול חי, אבל לזר חושף, שבדומה לקובזא מהרדיו, שניהם פקידי ציבור שעושים 'הצגות' לפני קהל, ושבעצם הוא, לזר, 'משחק' שוטר מוסרי, אך מרמה בעיקר את עצמו, ובעצם מעריץ את סמוּל.
סקרסלה מגלה לקובזא שסמול אמר שהוא חזר הביתה, רק כדי שכולם יהרגו אותו עד מחר.
בוגו מוכן לבגוד בסמול ולמסור אותו ללזר (לפי אחת הגרסאות עבור פרס כספי קטן).
לזר מנסה לשכנע את בוגו להרוג את סמול.
קובזא מקליט ציפורים מוקדם בבוקר, וליאון מוזיקנט חולף על פניו, כשהוא מבולבל ונושא מזוודות.
זארה מציעה לבוגו את ידה של בתה, מריולה.
זארה אומרת שסמול אולי ירים את הנשק, אבל אצבעו לא תוכל ללחוץ על ההדק, והיא גם מאמינה שהוא לא ימות.
רגינה מודאגת: ליאון בעלה נעלם עם דברי הערך שלהם.
זארה מודיעה לרגינה ולסקרסלה על החתונה שתתקיים היום.
סקרסלה 'מתחיל' עם רגינה ומתפאר בפניה שהוא ירצח את סמול.
בוגו לבוש בחליפה ישנה שקיבל מזארה לחתונה.
מריולה מסכימה להתחתן עם בוגו, ומבקשת ממנו להרוג את סמול.
סמול מתיישב על הכיסא של תומאס אביו ומסרב לבקשתו של תומאס שיקום מהכיסא שלו, הם מתעמתים, סמול קורא לאביו מוקיון ומבקש מאביו שיהרוג אותו.
סמול רואה את בוגו עם החליפה, ובהדרגה מבין שהוא יתחתן עם מריולה, והטקס הצנוע מתקיים בנוכחות צוות הקברט.
סמול מבקש מבוגו שיהרוג אותו, וכולם מעודדים את בוגו לעשות זאת.
זארה מדברת אל סמול בטון מעין-היפנוטי, ואומרת לו שהוא לא מסוגל להרוג, כי הוא לא אדם, אלא דוב.
סמול יוצא, ומודיע שכאשר יחזור בלבוש הדוב, עליהם להרוג אותו, או שהוא יהרוג את כולם.
לאון חוזר עם אקדח שקנה כדי להרוג את סמול.
כאשר הדוב חוזר, בוגו יורה בו, אך מסתבר שהנרצח איננו סמול, אלא תומאס, שרצה להציל את בנו, ולמות במקומו.
זארה מודיעה שיפתחו את הקברט מחדש, ונענית לבקשתו של לזר, לתת לו תפקיד בקברט עם פרישתו לפנסיה.
היא מודיעה שסמול ייכנס מעכשיו בעור שאביו לבש, וכך כולם יחשבו שבעור הדב מסתתר האב, ולזר מסכים לסגור כך את התיק.
המועדון נפתח מחדש בערב עליז.
בוגו הפך למנהל הקברט, לזר בתור האיש הטכני, וסמול, שנכנע לבידור ולפשרה השנואים עליו, מרקד כדב מאולף בידי מריולה.
שם המחזה נוצר כשנסים אלוני וחברו הצייר יוסל ברגנר, מעצב התפאורה שלו, סעדו במסעדה ביפו, בה ניגנה להקה שחבריה היו לבושים כצוענים.
ברגנר תרם למחזה נעימה צוענית אותה זכר מילדותו.
החזרות הארוכות שערך אלוני להצגה, שינויי הטקסט התכופים ואורך ההצגה הביאו אותו לעימות עם מנכ"ל הבימה גבריאל צפרוני.
אולם ההצגה הייתה המצליחה ביותר מבין הצגותיו של אלוני והציגה 101 פעמים.
1. תיאטרון הבימה – הצגת בכורה: 4 באוקטובר 1971
עיצוב תפאורה ותלבושות – יוסל ברגנר
עיבודים מוזיקליים – פולדי שצמן
עיצוב תאורה – נתן פנטורין
לאון מוזיקנט – רפאל קלצ'קין
דני קובזא, קריין – דוד ירדני
מאדאם זארא, צוענייה – חנה רובינא
מריולה, בתה – אדית אסטרוק
סקרסלה שומר סף – שמואל סגל
תומאס וליגורא – אהרן מסקין
רגינה מוזיקנט – סטלה אבני
מיס בל – אביבה מרקס
רב פקד לזר – שמעון פינקל
בוגו צועני – יוסי בנאי
סמול וליגורא – יוסי פולק
קולו של קריין – מיכאל ורשביאק
2. תיאטרון החאן, הצגה ראשונה: 4 בינואר 2014
לאון מוזיקנט – ניר רון
דני קובזא, קריין – יואב היימן
מאדאם זארא, צוענייה – ג'יטה מונטה
מריולה, בתה – נילי רוגל
סקרסלה שומר הסף – ארז שפריר
תומאס וליגורא – אריה צ'רנר
רגינה מוזיקנט – אודליה מורה-מטלון
מיס בל – יעל טוקר
רב פקד לזר – יהויכין פרידלנדר
בוגו צועני – יוסי עיני
סמול וליגורא – אריאל וולף
הבמאי רם לוי ביים את הסרט "רק לא לחשוב פעמיים", שעוקב אחר החזרות למחזה.
הסרט הוקרן במסגרת משדרי תעודה בטלוויזיה הישראלית ב-20 בפברואר 1972.
נסים אלוני, הצוענים של יפו: מחזה בשתי מערכות, רישומים: יוסל ברגנר, עריכת המחזה לדפוס: דורי פרנס, ידיעות אחרונות – ספרי חמד, תל אביב, 2000.
בישראל קהילה של כאלפיים צוענים המתגוררים בעיקר במזרח ירושלים.
צוענים נוספים מתגוררים בכפרים בסביבת ירושלים, באזור יהודה, בעזה ובממלכת ירדן.
הצוענים בישראל הם מוסלמים, בניגוד לצוענים באירופה אשר קיבלו עליהם את הדת הנוצרית.
עדויות היסטוריות על הצוענים בישראל
באמצע המאה ה-18, סיפרו עולי רגל גרמנים על מפגשים עם צוענים: הנוסע הגרמני שולץ (Stephan Schulz) פגש צוענים ליד עכו, והגרמני אולריך יאספר זטצן פגש חבורות של צוענים ליד בית לחם, ליד כרמל שבהר חברון וליד העיר שכם.
בשנות הארבעים של המאה ה-19, הגרמני קריגר פגש צוענים באזור בית לחם.
באותן שנים, הבריטי ג'ון וילסון פגש צוענים באזור מג'דל שממערב לכנרת.
המשורר לודוויג אוגוסט פרנקל ביקר בארץ ב-1856 ופגש חבורת צוענים ליד שער שכם בירושלים.
ב-1855, מרי רוג'רס הבריטית פגשה צוענים ליד הכפר עראבה שבאזור שכם.
ספ וילסון פרסמו ב-1870, כתבה על צוענים שפגשו ליד יריחו.
ב-1890, הארכאולוג פלינדרס פיטרי פגש חבורת צוענים בשדה פתוח ליד העיר יפו.
ב-1909 נכתב מאמר בעתון "החרות", שדיווח על תפיסת צוענים שעסקו בגנבות ביפו.
רוברט מקאליסטר פרסם ב-1914 ספר על שפתם של הצוענים.
בספר נכללו גם מאה סיפורים שעסקו בהווי חייהם.
מרבית הצוענים מתגוררים במזרח ירושלים, באזור עזה ובכפרים ביהודה ושומרון.
חלקם הגדול חדל לנדוד והם הפכו ליושבי קבע.
הם גם זנחו את עיסוקיהם המסורתיים.
בחיצוניותם, בשפתם ובמנהגיהם, הם דומים מאוד לשכניהם הערבים.
הצוענים חיו באזור ירושלים במאהלים או בצריפי פח.
לאחר מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, העבירה אותם ממשלת המנדט לתוך העיר.
בשנות ה-2000 מתגוררים כ-1,000 מהם בשכונת באב אל-חוטה שמצפון לשער האריות, וכ-1,000 נוספים מתגוררים באזור הר הזיתים.
בדורות קודמים, הצוענים התגוררו במקומות שונים בארץ: ביפו, בעכו, בשכם ובאזור בית לחם.
הם בלטו בהמולה שהקימו סביבם ובעיסוקיהם המיוחדים, שעיקרם: חרשות ברזל, ניחוש עתידות ומופעי רחוב.
הם נחשבו תמיד ל"אורחים" לא רצויים, מכיוון שעסקו גם בגנבות כדי "להשלים" את מקורות פרנסתם.
הצוענים נהגו לנדוד ממקום למקום ללא קשר קבוע לארץ או יישוב.
הם התגוררו באוהלים בפאתי הערים או הכפרים, וכאשר הגברים עסקו בעבודות חרשות הברזל, הנשים היו פושטות על בתי היישוב הסמוך, כדי לקבץ נדבות או לשלוח ידן בגנבה.
הצועניות נהגו לשוטט בחוצות הערים, ותמורת תשלום הן נהגו לנחש בעזרת טלטול צדפים, את עתידם של הפונים אליהן.
הצועניות גם נדדו בין שבטי הבדואים, ובעזרת מחט וצבע כחול, הן קיעקעו את פניהן וידיהן של הנשים הבדואיות.
הצוענים דיברו בשפת הנורי שמקורה בהודו.
במהלך השנים התערבבו בשפתם מילים וניבים בערבית.
הנורי היא שפת דיבור ולא קיימת ספרות צוענית כתובה.
השפה הולכת ונשכחת, ובמאה ה-21, הילדים הצוענים כבר לא מכירים את השפה הזו.
הצוענים מדברים בשפה הערבית, אך ניתן לזהותם לפי ה"ק" המודגשת האופיינית למוצאם.
השמות הפרטיים של הצוענים הם ערביים, אך לכל אחד מהם יש גם כינוי בשפתם.
הצוענים ידועים גם בשם "נורי".
הכינוי ניתן להם על ידי הערבים והוא נחשב להבעת בוז, שמשמעותה: אדם מלוכלך, ברנש מפוקפק, בטלן ו"לא יוצלח".
הצוענים באירופה קיבלו עליהם את הדת הנוצרית, אך הצוענים בישראל הם מוסלמים.
מנהגי הדת שלהם הם מצומצמים יחסית, ונפוצה אצלם האמונה ברוחות ואמונות טפלות.
אין לצוענים קדושים משל עצמם, והקברים המקודשים על שכניהם הערבים, מקודשים גם עבורם.
טקסי הנישואין שלהם דומים לטקסים של הערבים, אבל המוהר נמוך יחסית.
הטקס קצר ביותר, ונמשך דקות ספורות בלבד.
בעבר, לבושם של הצוענים היה דומה לזה של הערבים הכפריים או הבדואים, אך הנשים בלטו בשמלותיהן הכחולות ומטפחות צבעוניות לראשן, כתמי קעקוע על פניהן, נזם באף וצמידים על הידים, ולעיתים שן זהב ששימשה כעיטור יוקרתי.
בערבית הם נקראו "חדאדין", והם נדדו מיישוב ליישוב, באזור יהודה.
הם עסקו בעיקר בתיקון מחרשות, בפרזול פרסות סוסים, בייצור אזמלים לסיתות אבנים ועוד.
לתקופת שהייתם בכפר מסוים הם התמקמו באוהל או שכרו בית ששימשו לעבודתם וגם ללינה.
חלקם התיישב באופן קבוע בכפרים ביהודה.
שפתם של חרשי הברזל הייתה דומה לשפה הכורדית, ונראה שבמהלך נדודיהם הם התעכבו בכורדיסטן, ושפתם הושפעה משפתם של התושבים הכורדים שהתגוררו שם.
הם נקראו בערבית בשם: "רקאצין".
הם נהגו לנדוד בקבוצות קטנות וחנו בכפרים לפרקי זמן קצרים, ולעיתים אפילו ללילה אחד בלבד.
הם פעלו במתכונת של "להקת בידור", ונדדו בין הכפרים בעיקר בעונות הקציר והקטיף.
חלק מהחבורות נעזר בחיות מאולפות אשר שולבו בהופעת הבידור: קוף, עז או דוב.
כלי הנגינה הנפוצים היו התוף וה"יע'רול" (כלי נשיפה).
הנשים היו מופיעות במופעי ריקודים, כשהן מלוות בנגינת הגברים.
חלק מהנשים ביצעו תרגילי התעמלות ואקרובטיקה.
חלק מן הנשים עסקו בזנות, וזאת בידיעת בעליהן.
רוב הילדים לומדים בבתי ספר יחד עם ילדי הערבים והם זוכים לסיוע מעיריית ירושלים, ברכישת ספרים ועזרי לימוד.
אחוז הנשירה מבתי הספר הצטמצם מאוד, וילדים רבים ממשיכים ללמוד בבתי ספר תיכוניים.
בודדים מהם, בעיקר נשים, רוכשים מקצוע אקדמי.
חל גם שיפור בתנאי המגורים ורמת החיים שלהם.
האוהלים והפחונים ששימשו להם למגורים בעבר, פינו מקומם לבנייני אבן ובהם חשמל, מים זורמים ושירותים, אך עדיין הם חיים בצפיפות רבה ובתנאים ירודים.
לקהילת הצוענים יש שני מוסדות חברתיים מרכזיים.
הראשון הוא מוסד המוכתרות המשמש מרכז הסמכות והשלטון בקהילה, ומוכר על ידי הרשויות.
גוף זה פועל בשיתוף פעולה עם עיריית ירושלים, משרד הרווחה ומשרד החינוך.
כמו כן מתנדבים יהודים, פועלים לשיפור מצבם והקטנת מצוקתם של הצוענים.
בשנת 1999 הוקמה עמותת "דומארי" לקידום הצוענים בישראל, על ידי אמון סלים, פעילה ויוזמת מקרב הקהילה בירושלים.
העמותה מבקשת לקדם את הצוענים בירושלים, בעיקר בתחומי החינוך, הבריאות והרווחה, וכן עוסקת בשימור תרבותם ושפתם המקורית.
בקרב הקהילה, קיימת מחלוקת לגבי הלגיטימיות של גוף זה, המוחרם בידי המוח'תאר, הרואה את עצמו כנציג הנבחר היחיד של הצוענים בירושלים.
היא משלבת מנהגים ומסורות לצד ניסיונות להשתלב בסביבתם ולחיות כאזרחים שווים במדינת ישראל.
ארגון הצופים הדרוזים בישראל הוא תנועת נוער דרוזית הפעילה בישראל ונחשב לתנועת הנוער הגדולה ביותר מקרב בני המיעוטים בישראל, ביחס לגודלה באוכלוסייה.
בתנועה חברים כ-5,000 צופים וצופות, בעוד ששיעור הדרוזים באוכלוסייה הישראלית כולה הוא 1.5% בלבד.
העובדה שהארגון הוא מסגרת א-פוליטית הופכת את הצופים הדרוזים לתנועה מקובלת מאוד במגזר.
עד לשנת 2016 נהנו הצופים הדרוזים מהנהגה דומיננטית בראשותו של ד"ר סלמאן פלאח, אשר יזם את הקמת תנועת הצופים הדרוזים בשנת 1954 ועמד בראש התנועה כמעט לכל אורך דרכה עד לשנת 2016, מספר חודשים לפני מותו.
הארגון חבר בהתאחדות הצופים והצופות בישראל, ולוקח חלק בפעילויות משותפות רבות עם שאר ארגוני הצופים.
בתור תלמידו של אריה כרוך, מייסד תנועת הצופים העבריים בישראל, קיבל על עצמו סלמאן פלאח את משימת הקמתו של ארגון הצופים הדרוזים בשנת 1954.
מיד לאחר הקמת תנועת הצופים הדרוזים בישראל בשנת 1954, נבחר ד"ר סלמאן פלאח ליושב הראש של הארגון.
בשנת 1956 הוא ייצג אותו כאחד הארגונים המייסדים של התאחדות הצופים והצופות בישראל וחתם על מגילת היסוד של תנועת הצופים בטקס ההקמה, שהתקיים בלשכתו של נשיא המדינה דאז, יצחק בן צבי.
ארגון הצופים הנוצרים-אורתודוקסים הוא ארגון ארצי חינוכי בלתי-פורמלי ובלתי-מפלגתי, המאגד בתוכו 13 שבטי צופים עם כ-2,500 חניכים מגיל 7 ועד גיל 18, מהקהילה הנוצרית-אורתודוקסית של ערביי ישראל.
הארגון חבר בהתאחדות הצופים והצופות בישראל ובארגון הצופים האורתודוקסים העולמי (הדסמוס).
מוסדות הארגון הנבחרים דמוקרטית הם: האספה הכללית (המועצה), הוועד הפועל, ההנהלה, והוועדות המקצועיות: ועדת חינוך, ועדת ספורט ועוד.
שבטי הצופים (הנוצרים) האורתודוקסים בישראל
ארגון הצופים הקתולים בישראל נוסד בשנת 1951 ומנה חמישה שבטי צופים שנוסדו לפני קום המדינה מאז שנת 1926. כיום הארגון מונה 24 שבטים מצפון הארץ ועד מרכזה אשר שייכים לעדות היוונית-קתולית, לטינית, מרוניטית ושלושת הארכיבישופים הם נשיאי הכבוד של הארגון.ארגון הצופים הקתולים פועל תחת התאחדות הצופים והצופות בישראל.
נכון לשנת 2011, פועלים בארגון הצופים הקתוליים כ-2,500 חניכים בגילאי 7 עד 18 וכ-800 חברים כמדריכים והורים המלווים את הפעילות בכל השבטים ושומרים על רמת הפעילות והתקדמות הצופיות בה.
(בחלק מהשבטים יש גם חניכים מהעדה האורתודוקסית פרוטסטנטית וחניכים מוסלמים).
הארגון דואג לתפעל את השבטים ברוח החוקה, ההבטחה ו"מידות הצופה", עיקריה ומטרותיה הדמוקרטיים של תנועת הצופים.
כל השבטים פועלים לפי הגילאים השונים בארבע שכבות: עופרים, צופות וצופים, שכבה בוגרת ומד"צים.
ועד הדרכה – המכין את תוכניות ההדרכה לשבטים ולקורסים והשתלמות המדריכים, מד"צים, ראשי גדודים ורכזי הפעילות, הביטחון והבטיחות בשבטים.
מעבר לפעילות השבועית של הארגון המתקיימת לרוב בימי ראשון, יש מספר אירועים מיוחדים המתקיימים לאורך השנה:
תהלוכות של השבטים בזמן החגים, כמו "תהלוכת מריה הקדושה" בחיפה ותהלוכת "חג המולד" בנצרת
השתתפות בכל קורסי ההתאחדות: "תג הצופיות", "תג היער" ו"תג הים".
השתתפות במעגלי פעילות ה"קיום בצוותא".
השתתפות בוועד הצופות הארצי של ההתאחדות.
מחנות יער וטיולים לכל השבטים.
השתתפות בוועידה האירופית והמזרח תיכונית והעולמית לצופים הקתולים.
כל המדריכים בארגון אשר עומדים על תפעול וניהול כל הפעילות השבטית והארצית עושים זאת בהתנדבות מלאה.
כל השבטים שייכים לכנסייה הקתולית בישראל והשאיפה להפיץ ולהעמיק את נושא הדת בין החניכים ולתרום את חלקם בחינוך החברתי ובפעילות הקהילתית, עזרה לזולת ולנזקקים, זאת בנוסף לפעילות הצופית הרגילה העיונית והמעשית.
שבטי הצופים של הארגון נמצאים בערים וכפרים בישראל בהם קיימת קהילה נוצרית-קתולית:
מרכז הצופים בנצרת נבנה בשנת 1985 כתוצאה של "Aktion ´85 flinke Hände flinke Füße – Ein Haus für Nazaret", החלטה משותפת של שני ארגוני הצופים הקתולים בגרמניה במטרה להקים מרכז צופים בנצרת.
המרכז מציע מקום לצופים מכל הדתות והמדינות במטרה לספק תנאים למפגש בין-דתי ובין-תרבותי, כמו גם הכשרה למדריכים ולקבוצות ולמסד אכסניית נוער צופית בנצרת.
הצופה לילדים היה שבועון הילדים של עיתון "הצֹפה" של תנועת "המזרחי" המשתייכת לציונות הדתית, ויצא לאור בשנים תש"ז-תשכ"ד, 1947–1964. העיתון פנה לקהל יעד של ילדים מגיל 6 ועד גיל 14.
בשנת 1937 נוסד עיתון "הצֹפה", ביטאונה של תנועת המזרחי.
בשנת 1939 נוספה לעיתון תוספת לילדים בחנוכה ובט"ו בשבט, אך הניסיון לפרסם את המוסף לאורך זמן לא צלח, על אף שאנשי חינוך תמכו בקיום עיתון המיועד לילדים.
גם מאיר ברלין, עורך הצֹפה, כתב כי :"חסרים אנו עיתון לילדים ברוחנו".
בשנת 1945 ניסה מאיר ברלין לחדש את הוצאת "הצופה לילדים", אך ללא הצלחה.
בשנת 1946 קראו מורי ה"מזרחי ישראל" לחייב את תנועת ה"מזרחי" לדאוג לעיתון לילדים מהמגזר הדתי, על מנת "שילדינו לא יהיו ניזונים עוד משולחנן של אחרים".
בעקבות החלטת מורי "המזרחי" ומאמציו של מאיר ברלין ביום חמישי ל' בשבט תש"ז, 21 בפברואר 1947, יצא לאור הגיליון הראשון של עיתון 'הצופה לילדים'.
הסיסמה שהנחתה את העורכים הייתה "מעניין, משעשע, ומחנך לתורה ולמצוות", והעיתון יועד להיות "המשך והשלמה לבית הספר, אשר בו מתחנכים רבבות בנים ובנו לתורה ולמצוות".
'הצופה לילדים' לא היה עיתון הילדים הדתי הראשון וקדם לו 'הניצנים' בשנת תרצ"ו, 1936, שיצא לאור על ידי תנועת בני עקיבא, ונערך על ידי אליעזר אלינר וצבי הרכבי, אך החזיק מעמד במשך שנה אחת בלבד.
בשנתיים הראשונות כלל העיתון 12 עמודים, ולאחר מכן כלל 16 עמודים.
בשנותיו הראשונות יצא העיתון כולו בשחור ולבן, חוץ מאשר עמוד השער.
עם הזמן נוסף צבע גם לחלק מהעמודים הפנימיים.
כמו כן כלל העיתון תמונות, בעיקר בכתבות.
קהל היעד של העיתון היה כלל ילדי הציבור הדתי, מגיל 6 ועד גיל 14.
בשנת 1954 הוציא העיתון 3,000 עותקים מדי שבוע, ובשנת 1961 תפוצת העיתון הייתה 10,000 עותקים.
במהלך כל שנותיו סבל העיתון מקשיים כלכליים, וקשיים אלו היו הגורם לסגירתו.
עורכיו הראשונים של העיתון היו הסופר והמחנך אברהם ברטורא (שעזב לאחר כחצי שנה) והמורה משה טביומי.
מאוקטובר 1950 ערך את העיתון בנימין צביאלי, ומתחילת שנת 1953 ועד לסגירתו בשנת 1964 ערך אותו העיתונאי שאול רז.
המאיירת הראשונה הייתה בינה גבירץ, והחליף אותה אביגדור לואיזאדא שהיה הצייר במרבית שנות העיתון.
כותבים נוספים בעיתון היו: אברהם ברוידס, חמדה אוירבך, שלמה סקולסקי, יעקב דוד קמזון.
משנת 1953 בחר העיתון כתבים צעירים מדי שנה, וכתבות שלהם פורסמו בעיתון.
לעיתים, תיאר ציור השער את אחד השירים בגיליון, וזה העניק לגיליון את שמו.
למשל, בחוברת 21 אשר בכרך ב', (גיליון 5 פברואר 1948), מופיע ציור של שלושה חיילים חמושים עם גבם כלפי הקורא, ובתוך החוברת פורסם שירו של המשורר אברהם סקולסקי "יצוא יצאו שלושה לנגב"...
חלק מהכותבים בעיתון כמו שרה גלוזמן התאימה את השירים שפרסמה בעיתון הצופה לילדים להיבט הדתי שלו, והוסיפה בשיריה את המשפט "תודה לבורא עולם".
בשנת 1952, פורסמה בעיתון הצופה לילדים כתבה על משטרת ישראל.
בכתבה היה מכתב שהופנה לקוראי העיתון הצעירים שכתב אותו יגאל מוסינזון, שהיה באותה עת קצין העיתונות ודובר המשטרה.
הצוללות מסדרת דולפין AIP היא סדרת הצוללות החדישה ביותר של חיל הים הישראלי.
הסדרה כוללת את אח"י תנין, אח"י רהב, ואח"י דרקון.
העלות המקורית של כל צוללת היא כ-466 מיליון אירו.
גרמניה הסכימה לממן עלות של צוללת אחת.
הצוללות מסדרה זו משרתות בחיל הים יחד עם שלוש הצוללות מהסדרה הקודמת, הצוללות מסדרת דולפין.
צוללות אלה ארוכות ב-12 מטרים ובעלות הֶדְחֶק של 500 טון יותר מאשר הצוללות מסדרת דולפין.
גם מספר אנשי הצוות של הצוללות מסדרה זו גדול יותר.
על פי הערכות הצוללות מותאמות לשיגור טילי שיוט שפותחו בישראל (על פי פרסומים שונים מדובר בטילי פופאי), שניתן לחמש אותם גם בראשי קרב גרעיניים לטווח של 1,500 ק"מ, ובכך מעניקות לישראל יכולת "מכה שנייה" גרעינית, למקרה שתותקף בנשק גרעיני.
אחד השיפורים המרכזיים בצוללות מסדרה זו הוא אלמנט טכנולוגי מתקדם שהוצב במרכז הצוללת, הנקרא: Air Independent Propulsion (ר"ת: AIP), שהוא מערכות הנעה לצוללות ללא תלות באוויר חיצון.
מערכת זו מבוססת בין היתר על טכנולוגיית תאי דלק, שדרוג זה הצריך את הארכתה של הצוללת בכעשרה מטרים ומטרתו לאפשר שהייה ממושכת יותר בלב ים.
הצוללות מסדרה זו משתמשות במעגן דרור – מעגן הפולינום בבסיס חיפה, שנבנה במיוחד לצורך קליטת צוללות אלה.
הצוללות נבנות במספנת "הוואלדטסוורקה-דויטשה ורפט" שבעיר קיל שבגרמניה, ומחיר כל אחת מהן הוא כ-400 מיליון אירו, כאשר שליש ממחירה של כל צוללת מומן על ידי ממשלת גרמניה.
הוחלט במהלך בנייתה להוסיף יכולות חדשות, בעלות נוספת של 140 מיליון אירו שדחה את מועד מסירתה.
ב-23 בספטמבר 2014 התקבלה אח"י תנין בטקס ממלכתי בבסיס חיל הים בחיפה לאחר הפלגה רצופה (רובה מתחת לפני הים) ממפעל היצרנית HDW בעיר קיל בגרמניה.
בנובמבר 2024 הצוללת דרקון הושקה בטקס חגיגי בגרמניה.
רכש שלוש צוללות נוספות מסדרת דקר
בשנת 2016 החלו מגעים לחתימת הסכם מסגרת לבניית שלוש צוללות נוספות במספנה "הוואלדטסוורקה-דויטשה ורפט", (שנרכשו בינתיים על ידי "טיסנקרופ").
אישור עסקה זו היה שנוי במחלוקת בין ראש הממשלה, בנימין נתניהו, שתמך בעסקה, לשר הביטחון משה יעלון, שהתנגד לה.
מזכר ההבנות הראשוני בעניין הצוללות נחתם בברלין באוקטובר 2017, בעלות שהוערכה בכ-1.8 מיליארד אירו.
הסכם מלא היה צפוי להחתם בסוף 2019, אך בשל החקירות נדחתה חתימת ההסכם.
חשדות לשחיתות בתהליך הרכש של צוללות אלה נחקרו על ידי משטרת ישראל בתיק "פרשת הצוללות".
ב-8 בנובמבר 2018 הודיעה המשטרה על סיום חקירתה בפרשה, ופרסמה את עמדתה כי נמצאו ראיות לכאורה להעמדה לדין של שישה מהנחקרים על עבירות שוחד, מרמה והלבנת הון.
בסוף 2020 הופסקה החקירה בעניין הצוללות בגרמניה מאחר שלא נמצא יסוד מספיק להעמדה לדין.
ב-10 במאי 2021 הוגשו כתבי אישום בגין שוחד נגד מיקי גנור ואבריאל בר יוסף.