tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הן השכבות העבות של הפצלים והן המאובנים של בעלי החיים הימיים שנקברו בהן, כולל אמוניטים ושלדים של דגים וזוחלים ימיים כגון מוזאזאוריים, פלזיוזאוריים ומינים שנכחדו של צבי ים, יחד עם דינוזאורים נדירים ושרידי עופות נוצרו בתקופה זו.
האזור הידוע כיום כקולורדו הפך בסופו של דבר מאזור בקרקעית האוקיינוס לאדמה יבשה שוב, ובתקופה זו נוצרה שכבת סלע אחרת שבו יש מאובנים הידועה כתצורת דנוור (Denver Formation).
לפני כ-68 מיליון שנים החל רכס פרונט להתרומם שוב בשל האורוגנזה הלרמידית במערב.
התרוממות של גושים בתור הקנוזואיקון יצרה את הרי הרוקי של ימינו.
ההרכב הגאולוגי של הפארק הלאומי הרי הרוקי גם הושפע מהעיוות והסחיפה במהלך תקופה זו.
ההתרוממות שיבשה את דפוסי הניקוז הקודמות ויצרה את דפוס הניקוז הנוכחי של קו פרשת המים של אמריקה.
בתוצאות של הפעילות הגאולוגית של הקרחונים ניתן לחזות מפסגות ההרים ועד קרקעית העמקים.
הקרח הוא פָּסָל רב עוצמה של סביבה טבעית זו, ומסה גדולה של קרח נע היא כלי עוצמתי.
ניתן לגלות סימנים המרמזים על קרחונים עצומים בכל רחבי הפארק.
נחלים וקרחונים במהלך תור הרביעון חצבו את דרכם דרך הסלעים ויצרו הרי שולחן ומישורי סחף, ועיצבו את הרי הרוקי הנוכחיים.
הקרחונים הסירו כ-1,500 מטרים של סלעי משקע מהמשקעים שנוצרו על קרקעית הים הפנימי.
סחיפה זו חשפה את סלעי התשתית של הרי הרוקי הקדמוניים.
ניתן למצוא עדות להתרוממות וסחיפה בדרך אל הפארק הלאומי הרי הרוקי במצלעות של המדרונות של רכס פרונט.
סלעי משקע רבים מהפלאוזואיקון והמזוזואיקון קיימים באגני המשקע המקיפים את הפארק.
אף שתקופות הקרחונים הם בגדול מאחורינו יש בפארק כמה קרחונים קטנים.
הקרחונים כוללים את קרחון אנדרוז, קרחון ספרג (Sprague Glacier), קרחון טיילור (aylor Glacier), קרחון טיינדול (Tyndall Glacier), קרחון רואו (Rowe Glacier), קרחון מילס (Mills Glacier) וקרחון מומאו (Moomaw Glacier).
מדינת קולורדו היא בין המדינות שבהן יש את הסביבות המגוונות ביותר של צמחייה ובעלי חיים, חלקית עקב הבדלי הטמפרטורות הדרמטיים שמקורם בטופוגרפיה וברמות הגבהים.
באקלימים יבשים צונחת הטמפרטורה ב-9.8 מעלות צלזיוס כל עלייה ב-1,000 מטרים.
האקלים במרבית קולורדו הוא צחיח למחצה, כשההרים מקבלים את מרבית המשקעים במדינה.
קו פרשת המים של אמריקה עובר מצפון לדרום במרכז הפארק תוך יצירת חלוקה אקלימית.
קרחונים קדומים גילפו את הטופוגרפיה למגוון אזורים אקולוגיים.
הצד המזרחי של קו פרשת המים נוטה להיות שחון יותר ובו פסגות שפוסלו כתוצאה מפעילות רבה של קרחונים וקרקסים קרחוניים.
הצד המערבי גשום יותר ובו יערות עמוקים ועבותים יותר.
יש ארבע מערכות אקולוגיות, או אזורים, בפארק הלאומי הרי הרוקי: הררית, תת-אלפינית, טונדרה אלפינית ואזור הגדות.
אזור הגדות קיים בכל אחד משלושת האזורים האחרים.
כל מערכת אקולוגית נפרדת מורכבת מאורגניזמים הפועלים באינטראקציה ביניהם ועם הסביבה הסובבת אותם.
אורגניזמים חיים (ביוטיים), יחד עם החומר האורגני המת שהם מייצרים, והסביבה האביוטית (הדוממת) המשפיעה על אורגניזמים חיים אלו (מים, מזג אוויר, סלעים והנוף), כולם חברים במערכת אקולוגית.
ב-1976 הכריז ארגון אונסק"ו על הפארק הלאומי הרי הרוקי כאחד מהשמורות הביוספריות העולמיות הראשונות במטרה להגן על המשאבים הטבעיים שלו.
המערכות האקולוגיות מנוהלות לשם שימור הטבע, חינוך סביבתי ועבור נופשים.
תחומי המחקר והניטור כוללים אקולוגיה של פרסתנים וניהול של שתילה וטיפול בקרקע בגובה רב, שינויים גלובליים, השפעות של גשם חומצי וניהול של אקולוגיה מימית.
המערכת האקולוגית ההררית קיימת במקומות הנמוכים ביותר בפארק, בין גובה 1,700 מטרים ל-2,900 מטרים, אזור שבו המדרונות ועמקי האחו הנרחבים מקיימים את המגוון הנרחב ביותר של צמחים ובעלי חיים, כולל יערות הרריים, כרי עשב הרריים ושטחי שיחים הרריים.
באזור יש נהרות מתפתלים, ובמהלך הקיץ, גדלים פרחי בר בכרי העשב הפתוחים.
חורשות עצי אורן הזפת, עשבים, שיחים וצמחי תבלין גדלים על המדרונות הדרומיים הצחיחים יותר.
המדרונות הצפוניים של האזור ההררי סובלים פחות מההשפעה המייבשת של השמש, ולכן הקרקעות שלהם מכילות יותר מים זמינים.
עקב כך העצים גדלים קרוב יותר האחד לשני והתחרות על אור השמש גורמת ליצירת נוף צר וגבוה.
בין סוגי העצים אשוח דאגלס, אורן מפותל ואורן הזפת, ולעיתים אשוחית אנגלמן.
צפצפה רעדנית משגשגת בקרקעות הרריות עשירות במים, כמו גם אשוחית כחולה (Picea pungens).
עצים קטנים אחרים אוהבי מים כדוגמת ערבות, אלנוס לבן ומין השדר Betula occidentalis (באנגלית Water birch) עשויים להימצא לאורך פלגים או חופי אגמים.
קרקע ספוגה במים בעמקים ההרריים השטוחים אינה מאפשרת צמיחה של יערות של עצים ירוקי-עד.
האזורים הבאים הם חלק מהמערכת האקולוגית ההררית: מוריין פארק (Moraine Park), הורסשו פארק (Horseshoe Park), עמק קאוניץ' ואפר ביוור מדוז (Upper Beaver Meadows).
בין היונקים החיים במערכת האקולוגית ההררית כלולים: ארנבת השלג, זאב ערבות, פומה צפון-אמריקאית, בונה קנדי, אייל פרדי שחור-זנב, אייל קורא, כבש גדול-קרניים, דוב שחור אמריקני ואייל קנדי של הרי הרוקי (Cervus canadensis nelsoni), תת-מין של אייל קנדי.
במהלך הסתיו נקהלים מבקרים לעיתים קרובות על מנת לחזות בעונת הרבייה של האייל הקנדי.
מגובה 2,900 עד 3,400 מטרים, מפנים היערות ההרריים את מקומם ליערות תת-אלפיניים.
יערות של אשוח תת-אלפיני ואשוחית אנגלמן מכסים את צלעות ההרים באזורים התת-אלפיניים.
עצים אלו גדלים ישרים וגבוהים ביערות התת-אלפיניים הנמוכים, אבל הופכים נמוכים ומעוותים ככל שמתקרבים לקו העצים.
בקו העצים יכולים נבטים לצמוח בצד הסלע המוגן מהרוח ולהגיע רק עד הגובה שהסלע עדיין מגן מהרוח, כשמעבר לגובה זה הצמיחה אופקית במקום אנכית.
הצמיחה האיטית והמעוותת של העצים מכונה קרומהלוץ, ועצים אלו יכולים לחיות כמה מאות עד אלפי שנים.
באזור התת-אלפיני גדלים אורנים מפותלים ומינים של פירות יער באזור שקודם היו בו שריפות.
אגמים צלולים כבדולח ושדות של פרחי בר הנחבאים בינות לעצים.
יונקים של האזור התת-אלפיני כוללים שונר מצוי, פומה צפון-אמריקאית, זאבי ערבות, אייל קנדי, אייל פרדי שחור-זנב, סנאים, חדפים, סמרן מקריס ומרמיטה זהובת-בטן.
דובים שחורים נמשכים לפירות היער והזרעים של היערות התת-אלפיניים.
בין המינים הרבים של העופות באזור זה: קיק אגוזים אמריקאי, עורבני שטלר, ירגזי גמבל, ו-Setophaga coronata (באנגלית yellow-rumped warbler).
אגם ספארג ואגם אודסה הם שניים מאגמי הפארק השוכנים באזור התת-אלפיני.
מעל קו העצים, בערך בגובה 3,400 מטרים, העצים נעלמים ובמקומם משתלטת על הנוף טונדרה אלפינית נרחבת.
מעל לשליש משטח הפארק שוכן מעל לקו העצים, אזור שבו הצמיחה מוגבלת בשל האקלים הקר והרוחות העזות.
הצמחים הבודדים שיכולים לשרוד בתנאים קיצוניים אלו הם בעיקר רב-שנתיים.
צמחים אלפיניים רבים מתגמדים בגבהים אלו, אף שכשהם פורחים מדי פעם, הפרחים שלהם בגודל מלא.
לצמחיית כרים אלפינית (Cushion plant) יש שורשים שיפודיים (taproots) החודרים עמוק לקרקע הסלעית, גודלם המזערי, כמו גושים של אזוב, מצמצם את ההשפעה של הרוחות העזות.
לצמחים רבים בעלי פרחים בטונדרה יש שערות צפופות על הגבעולים והעלים המספקות הגנה מהרוח או פיגמנטים בצבע אדום המסוגלים להמיר את קרני אור השמש לחום.
לצמחים מסוימים אורך שנתיים או יותר כדי ליצור ניצני פרחים ששורדים את החורף מתחת לפני השטח ולאחר מכן נפתחים ומייצרים פירות עם זרעים בשבועות המעטים של הקיץ.
עשב ושיחים ממשפחת גמאיים (Cyperaceae) נפוצים במקום שבו אדמת הטונדרה מפותחת היטב.
חזזיות שאינן פורחות נצמדות לסלעים ולקרקע.
תאי האצה הפנימיים מסוגלים לבצע פוטוסינתזה בכל טמפרטורה מעל נקודת הקיפאון, ושכבות התאים הפטרייתיים החיצוניות מסוגלות לספוג מים בכמות העולה על משקלן.
על פניו ההתאמות הנדרשות להישרדות ברוחות המייבשות ובטמפרטורות הקרות הופכות את הצמחייה בטונדרה לחזקה במיוחד, אבל במובנים מסוימים היא עדיין רגישה מאוד.
דריכה על צמחים אלו יכול להרוס אותם והתאוששות מכך יכולה לארוך מאות שנים.
יונקים החיים בטונדרה האלפינית או מבקרים בה בעונת הקיץ כוללים כבש גדול-קרניים, אייל קנדי, גיריות, פיקה, מרמיטה זהובת-בטן וארנבת שלג.
העופות כוללים: בז ערבות (Falco mexicanus), שכוויי לבן-זנב (Lagopus leucura) ועורב שחור.
צמחים בעלי פרחים כוללים מרטנזיה (mertensia), פולמוניון דביק (Polemonium viscosum), חמנית אלפינית, אקווילגיה של הרי הרוקי (Aquilegia saximontana) וזכריני אלפיני (Myosotis alpestris).
המערכת האקולוגית של אזור הגדות קיימת בכל שלושת האזורים האחרים (הררי, תת-אלפיני וטונדרה אלפינית) ומקיימת חיים, בייחוד למינים המשגשגים בסמוך לנחלים, נהרות ואגמים.
מקורותיו של הנהר קולורדו, המספק מים לתושבים רבים במדינות דרום-מערב ארצות הברית שוכנים במערב הפארק.
הנהר פול (Fall River), הנהר קש לה פודר (Cache la Poudre) והנהר ביג תומפסון (Big Thompson River) שוכנים בצד המזרחי של הפארק.
אזור הגדות, כמו המערכות האקולוגיות האחרות בפארק, מושפע ממשתני האקלים: טמפרטורה, משקעים וגובה.
כללית, באזורי הגדות בעמקים יהיו טמפרטורות נמוכות יותר מאשר באלו הממוקמים על המדרונות ופסגות הרכסים.
כתלות בגובה יכול אזור הגדות לקבל יותר או פחות משקעים מאזורי גדות אחרים בפארק, כשההבדל יוצר שינוי בסוגי הצמחים ובעלי החיים המצויים באזור מסוים.
הפארק הלאומי הרי הרוקי הוא משכן למינים רבים של בעלי חיים, כולל קרוב ל-70 מינים של יונקים וכמעט 300 מינים של עופות.
מגוון זה הוא תוצאה של הטופוגרפיה המשתנה של הפארק, היוצרת מגוון של בתי גידול.
עם זאת, חלק מהמינים שחיו בעבר באזור הפארק נכחדו ממנו בשל ציד והם כוללים זאב מצוי, גרגרן, דוב גריזלי וביזון אמריקאי.
בקיץ הפארק הוא משכנם של 2,000 עד 3,000 איילים קנדיים, כשבין 800 ל-1,000 איילים חורפים בתחומיו.
משום שאין בפארק טורפים טבעיים, שירות הפארקים הלאומיים מדלל סביב 50 איילים בכל חורף.
רעיית יתר על ידי האיילים הפכה לבעיה מרכזית באזורי הגדות של הפארק, עד כדי כך ששירות הפארקים גידר מפניהם אזורים ביצתיים רבים המהווים בתי גידול קריטיים על מנת לאפשר לצפצפות ולערבות לגדול.
נראה שהתוכנית עובדת, משום שצמחים נשירים באזורי הביצות משגשגים בתוך הגדרות.
אנשים רבים חושבים שעדר האיילים גדול מדי, אך אינם ששים להשיב לאזור את הטורפים הטבעיים שלהם בשל הקרבה של הפארק לאוכלוסיות אנושיות גדולות ולחוות.
מלבד איילים, מתגוררים פרסתנים אחרים רבים בפארק, כולל כבשים גדולי-קרניים, איילים קוראים ואיילים פרדיים שחורי-זנב.
הביזון שחי בעבר בשטח מהפארק הושמד בשנות ה-80 של המאה -19, כמו גם אנטילוקפרה אמריקנית והאייל קורא.
האחרון הושב לאזור בשנת 1978. ניתן לראות לעיתים קרובות איילים קוראים בפארק, במיוחד בצד המערבי של הפארק.
אוכלוסיית הכבשים גדולי-הקרניים בפארק התאוששה ומוערכת ב-350 פרטים.
הפארק הוא משכן לטורפים רבים, כולל שונר קנדי, שועלים, שונר מצוי, פומה צפון-אמריקאית, דוב שחור אמריקני וזאב ערבות.
זאבים ודובי גריזלי שחיו בעבר באזור הפארק הושמדו בתחילת המאה ה-20. מרבית טורפים אלו צדים חיות קטנות, אבל פומה צפון-אמריקאית הורגת איילים פרדיים ולעיתים איילים קנדיים.
גם הדובים צדים בעלי חיים גדולים.
לאייל קורא אין טורף טבעי בפארק.
הדובים השחורים נדירים בשטח הפארק, ומספרם מוערך בין 24 ל-35 פרטים.
כמו כן, יש להם פחות גורים והם נראים רזים יותר מאשר דובים שחורים במקומות אחרים.
שונרים קנדיים נדירים יחסית בפארק, והם התפשטו כנראה צפונה מהרי סן חואן, שלתוכם הם הושבו ב-1999. פומה צפון-אמריקאית ניזונה בעיקר מאיילים פרדיים שחורי-זנב, וחיה 10–13 שנים.
הטריטוריה של הפומה יכולה להיות גדולה מקילומטר רבוע.
זאבי ערבות צדים לבד או בזוגות, אבל לעיתים צדים בחבורות.
הם ניזונים בעיקר ממכרסמים, אבל לעיתים הם צדים בעלי חיים גדולים יותר, כולל איילים, בייחוד עופרים של איילים פרדיים ואיילים קנדיים.
זאבי הערבות יוצרים קשרי משפחה חזקים והם קולניים מאוד.
ההיסטוריה של הפארק הלאומי הרי הרוקי החלה כאשר פלאו-אינדיאנים נהגו לנוע לאורך הנתיב של כביש שביל הרכס של ימינו לצוד ולתור אחר מזון.
שנים רבות אחר-כך נהגו בני שבטי היוט והאראפהו לצוד ולהקים מחנות באזור.
ב-1820 הוביל סטיבן לונג (Stephen Harriman Long, 1784–1864), שעל שמו קרויה פסגת לונגס (Longs Peak), משלחת שהגיעה להרי הרוקי דרך הנהר פלאט.
מתיישבים ממוצא אירופי החל להגיע באמצע המאה ה-19 כשהם דוחקים את רגליהם של אינדיאנים שרובם עזבו את האזור מרצונם עד 1860, בעוד שאחרים הועברו לשמורות עד 1878.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 הוקמו בהרי נוור סמר עיירות הרפאים לולו סיטי (Lulu City), דאצ'טאון (Dutchtown) וגסקיל (Gaskill) כשמחפשי מתכות יקרות הגיעו לאזור בחיפוש אחר זהב וכסף.
השגשוג הסתיים עד 1883 כשהכורים נוטשים את המכרות.
הרכבת הגיעה לעיירה ליונס (Lyons) ב-1881, וקטע הכביש של קניון הנהר ביג תומפסון (Big Thompson River Canyon Road), חלק מכביש 34, המחבר בין לוולנד ואסטס פארק בקולורדו, הושלם ב-1904. ב-26 בינואר 1915 הוכרז הפארק.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נבנו אכסניות רבות ברחבי הפארק ונסללו כבישים, כשהבולט בהם הוא כביש שביל הרכס עד למעבר פול ריוור (Fall River Pass) בין 1929 ו-1932, ואז עד גרנד לייק ב-1938.
אל הפארק אפשר להגיע בכניסה המזרחית דרך אסטס פארק או בכניסה המערבית דרך גרנד לייק.
כביש שביל הרכס, הידוע גם ככביש 34 מחבר בין הצד המזרחי לצד המערבי של הפארק.
בפארק יש חמישה מרכזי מבקרים.
"מרכז המבקרים האלפיני" (Alpine Visitor Center) שוכן בטונדרה לאורך כביש שביל הרכס.
בעוד שמרכזי המבקרים "ביוור מדוז" (Beaver Meadows Visitor Center) ו"פול ריוור" (Fall River Visitor Center) קרובים לאסטס פארק ומרכז המבקרים קאוניץ' (Kawuneeche) הוא באזור אגם גרנד, ו"מרכז התגליות מורין פארק" (Moraine Park Discovery Center) שוכן סמוך לכניסת ביוור מדוז ולמרכז המבקרים באותו שם.
כביש שביל הרכס וכבישים אחרים
אורכו של כביש שביל הרכס הוא 77 קילומטרים והוא מחבר בין הכניסות בגרנד לייק ואסטס פארק.
הכיוון הכללי של הכביש הוא מזרח-מערב, אם כי הוא כולל פיתולים חדים רבים, וחוצה את קו פרשת המים של אמריקה במעבר מילנר (Milner Pass), בגובה 3,279 מטרים מעל פני הים.
הנקודה הגבוהה ביותר בכביש היא בגובה 3,713 מטרים, כשכקרוב ל-18 קילומטרים הם מעל לקו העצים שהוא בערך בגובה 3,505 מטרים.
דרך זו היא הכביש המכוסה כולו אספלט הרצוף הגבוה ביותר בארצות הברית, וכולל נקודות תצפית גדולות רבות בנקודות מפתח שבהן אפשר לעצור ולהשקיף על הנוף.
מרבית המבקרים נוהגים בכביש שביל הרכס המפורסם, אבל כבישים אחרים כוללים את כביש פול ריוור (Fall River Road – "נהר הסתיו") וכביש בר לייק (Bear Lake Road – "אגם הדובים").
הפארק פתוח כל השנה, כתלות במזג האוויר.
בשל תקופת החורף הממושכת בגבהים סגור כביש שביל הרכס בין פיתול מאני פארקס (Many Parks Curve) ותחילת שביל הנהר קולורדו במשך רוב השנה.
הכביש נפתח מחדש שוב בדרך כלל ביום הזיכרון ונסגר באמצע אוקטובר, בדרך כלל אחרי יום קולומבוס.
כביש פול ריוור לא נפתח לפני ה-4 ביולי ונסגר לתנועת כלי רכב בתחילת אוקטובר.
בגובה רב יכול השלג לרדת בכמויות גדולות, מה שמחייב סגירה זמנית של הכבישים עד יולי, מצב המדווח באתר מצב הכבישים.
מרבית המבקרים נכנסים לפארק דרך הכניסות המזרחיות בסמוך לאסטס פארק, השוכנת כ-114 קילומטרים צפונית-מערבית לדנוור.
המסלול הישיר ביותר לכביש שביל הרכס הוא כניסת ביוור מדוז, השוכנת מעט מערבה מאסטס פארק על כביש 36, המוביל למרכז המבקרים ביוור מדוז ומטה הפארק.
צפונית לכניסת ביוור מדוז נמצאת כניסת פול ריוור.
יש שלוש דרכים להגיע לאסטס פארק: מכביש בין-מדינתי 25 לכביש 34 מערב שנתיבו מקביל לנהר ביג תומפסון, כביש 36 מערב (צפון-מערב) מבולדר המתחבר לכביש 34 מערב, וכביש מדינתי 7 המכונה כביש פסגה עד פסגה (Peak to Peak Highway) ממקומות השוכנים דרומית לפארק.
נמל התעופה הקרוב ביותר הוא נמל התעופה הבינלאומי דנוור ותחנת הרכבת הקרובה ביותר היא תחנת יוניון דנוור.
לאסטס פארק אפשר להגיע ברכב שכור, שירות הסעות או אוטובוס ציבורי.
בשיא עונת התיירות יש שירות הסעות חינם באמצעות אוטובוסים בתחומי הפארק, והעיירה אסטס פארק מציעה שירות הסעות למרכז המבקרים אסטס פארק, לאתרי המחנאות סביב, ולשירות האוטובוסים של הפארק הלאומי הרי הרוקי.
מבקרים יכולים להיכנס גם לצד המערבי של הפארק מכביש 34 סמוך לגרנד לייק.
לכביש 34 אפשר להגיע דרך כביש 40 צפונית מכביש בין-מדינתי 70. תחנת הרכבת הקרובה ביותר היא תחנת אמטרק בגרנבי, השוכנת כ-30 קילומטרים מהכניסה המערבית לפארק.
שירות מוניות זמין משם לתוך הפארק.
הפארק כולל רשת של שבילים הנעים ממסלולים קלים על שבילים סלולים המתאימים לכל המבקרים, כולל אנשים עם מוגבלויות, ועד מסלולי הרים מאומצים למטיילים מנוסים, כמו גם למסלולים מחוץ לשבילים להליכה בחיק הטבע.
רוב השבילים הם לשימוש בקיץ בלבד, שכן בזמנים אחרים של השנה שבילים רבים אינם בטוחים בשל תנאי מזג האוויר.
הפארק מספק עשרות אתרי מחנאות ייעודיים בחיק הטבע, ורכיבה על סוסים מותרת ברוב המסלולים.
מותר גם להשתמש בלמות ובהמות משא אחרות על מרבית השבילים.
אפשרויות לטיפוס מצוקים וטיפוס הרים כוללת את רכס למפי (Lumpy Ridge), פסגת האלט ופסגת לונגס, הפסגה הגבוהה ביותר בפארק, כשהשביל הקל ביותר המוביל אליה הוא נתיב קיהול (Keyhole Route – "חור המפתח").
במהלך הטיפוס בשביל זה לאורך 13 קילומטרים עולים 1,480 מטרים.
המדרונות המזרחיים הנרחבים, כולל האזור המכונה "היהלום" (The Diamond), כוללים שבילי טיפוס מצוקים גבוהים קלאסיים רבים.
אל מרבית הפסגות הגבוהות מובילים נתיבי סלעים וקרח הדורשים התמחות טכנית, הנעים מסקרמבלינג קצר ועד טיפוס ארוך הכולל מספר קטעים (pitch) רב.
דיג אפשרי במרבית האגמים והנחלים בשטח הפארק, ומחנאות מותרת בכמה אתרי מחנאות ייעודיים.
במהלך החורף, רק שולי הפארק נגישים לפעילויות נופש משום שמרבית כביש שביל הרכס סגור בשל השלג הכבד.
פעילויות חורף כולל סיורים בנעלי שלג וסקי למרחקים שניתן לביצוע הן מכניסת אסטס פארק או מכניסת גרנד לייק.
בצד המזרחי סמוך לאסטס פארק זמינים שבילי סקי ונעלי שלג מכביש אגם בר, כדוגמת השבילים "בר לייק", "בירסטדט לייק" ו"ספראג לייק" וב"עמק הנעלם" (Hidden Valley).
מדרונות למזחלות זמינים גם הם בעמק הנעלם.
גם בצד המערבי של הפארק סמוך לאגם גרנד יש שבילי נעלי שלג אפשריים.
ניתן ליהנות מסקי בסגנון טלמרק בחיק הטבע וגלשני שלג לאחר טיפוס על אחד מהמדרונות הגבוהים יותר, בשלהי עונת השלג לאחר שחלפה סכנת מפולות השלגים.
הפארק הלאומי ז'או (בפורטוגזית: Parque Nacional do Jaú) משתרע על פני שטח של 23,377 קמ"ר ביער האמזונאס, במדינת אמזונאס שבצפון-מערב ברזיל, כ-200 ק"מ מערבית למנאוס.
הפארק, שהוא הגדול ביותר באגן האמזונאס, הוכרז ב-24 בספטמבר 1980. ב-2000, הכריז עליו אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
הכרזה זו הורחבה ב-2003, וכיום היא כוללת אזורים נוספים, תחת הכותרת אזור השימור של מרכז אמזוניה.
הפארק שוכן על רמה שגובהה הממוצע 100 מטר מעל פני הים, דרומית-מערבית לריו נגרו.
נהר ז'פורה מהווה את גבולו הצפוני.
האקלים באזור טרופי, והטמפרטורה הממוצעת היא בסביבות 26°C.
גשמים יורדים במשך כל ימות השנה, אך החודשים שבין דצמבר לאפריל גשומים במיוחד.
הצמחייה אופיינית ליער גשם טרופי, והיא כוללת, בין היתר, עצי אגוז ברזילאי, אופנה, ספודילה, אמאפה, אסאי ודקליים.
עולם החי בפארק כולל, בין היתר, יגוארים, פומות, אוצלוטים, יגוארונדים, נמרונים טיגריים, תחשי נהרות, לוטרות ענק, דולפיני אמזונאס, שאגנים, קופי סנאי, טפירים, צבים אדומי רגל, קיימנים שחורים, ואנקונדות.
עם העופות בפארק נמנים אנפתיים, ארות ותוכיים ועם הדגים החיים במימי הנהרות שבפארק נמנים פיררוקואים, ציקלידים ופאקואים שחורים.
הפארק הלאומי וירונגה (צרפתית: Parc national des Virunga) משתרע בין רכס וירונגה לרכס רוונזורי שבמזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, וגובל בפארק הלאומי וולקנוס שברואנדה ובפארק הלאומי הרי רוונזורי שבאוגנדה.
שטחו הכולל של הפארק הוא 7,800 קילומטרים רבועים.
הפארק הוקם ב-1925, והיה הפארק הלאומי הראשון באפריקה.
הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו ב-1979, ובהכרזה נכללו שטחים נוספים בסך של 200 קילומטרים רבועים.
האתר ידוע בזכות היותו בית גידול עבור גורילות הרים, אך הפאונה שלו ספגה נזקים קשים בשל ציד לא חוקי ומלחמת קונגו השנייה.
כמו כן, מאז 1994 נכלל האתר ברשימת אתרי המורשת העולמית בסיכון בשל המלחמות הרבות שפקדו את האזור.
הפארק משתרע על פני חמש ביומות: שולי אגם ביצתיים, יער שפלה, המסיבים המיוערים של רכס וירונגה, המסיבים המיוערים של רכס רוונזורי, וסוואנה.
בשטחי הפארק יש שישה הרי געש: קאריסימבי (Karisimbi), מיקנו (Mikeno), ויסוקה, סאבייניו (Sabyinyo), ניאמוראגירה (Nyamuragira) וניאראגונגו (Nyiragongo).
בשנת 2001 התפרץ ניאראגונגו וגרם להרס רב ביישובים אחדים באזור.
רכס רוונזורי חוצץ בין הפארק לפארק הלאומי רוונזורי שבאוגנדה, ובו שוכנות הפסגות השלישית, הרביעית והחמישית בגובהן ברחבי היבשת.
במרכז הפארק נמצא אגם רוטאנזיגה.
כל מקורות המים שבפארק עוברים דרך אגם אלברט ומתנקזים אל הנילוס, למעט אגם קיוו המתנקז אל נהר קונגו.
הטמפרטורה הממוצעת באזורי השפלה שבפארק נעה בין 20 ל-23 מעלות צלזיוס.
התקופות הגשומות ביותר הן בין מרץ למאי ובין אמצע ספטמבר לאמצע נובמבר, אך הגשם יורד גם בשאר חודשי השנה שבהם האקלים יבש יחסית.
כמות המשקעים הממוצעת היא 500 מילימטרים באגם רוטאנזיגה, 900 עד 1,500 מ"מ במישורים המשתרעים מדרום להאגם, ונמוכה יותר באזורים הגבוהים של הרי הגעש.
בהרים שבשטח הפארק יורד שלג רב יותר בהשוואה לזה היורד בהר קניה או בקילימנג'רו, והם מכוסים בקרח באופן קבוע.
למרות שגורילות ההרים נתונות בסכנת הכחדה חמורה, עבודות השימור המאומצות הצליחו לסייע לאוכלוסייה שבפארק במידה רבה.
במהלך שנות חוסר השקע הפוליטי במדינה (1994–2004), חל גידול במספרן, אך בשל העימותים הצבאיים שהפארק ניזוק מהם החל מאוקטובר 2008, הן נתונות בסכנה פעם נוספת.
רוב הגורילות חיות במורדות רכס וירונגה.
ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו פועלת בשיתוף פעולה עם הממשלות שבשטח מדינתן גובל הפארק, על מנת להגן ולפתח את אוכלוסיית הגורילות.
ההשערה היא כי בפארק יש עדיין אוכלוסיות של פיל יער אפריקני, אוקאפי, ג'ירף, תאו אפריקני ועופות אנדמיים רבים.
המלחמות שפקדו את האזור בשנים האחרונות גרמו לעומס רב על רשויות הפארק.
מאז 1994 נהרגו כ-157 סיירים במסגרת תפקידם להגן על הפארק מפני ציד לא חוקי והשתלטות לא חוקית על קרקעותיו.
ערבות הדשא שעל גדות הנהרות באזור זה היו בית גידול עבור אוכלוסיות גדולות של בעלי חיים בתקופה שקדמה למלחמות האזרחים.
ב-1990 היו באזור 23 מינים מאוימים מתוך 218 בסך הכל.
באזור תועדו גם 22 מינים של פרימטים, בהם אוכלוסייה של כ-40 שימפנזים מצויים.
פאונת העופות בפארק מונה למעלה מ-700 מינים, מתוכם 24 הם אנדמיים להרי וירונגה.
באזור תועדו גם 109 מינים של זוחלים ו-78 מינים של דו-חיים.
אגם רוטאנזיגה רדוד במידת מה, ואוכלוסיית הדגים שלו דלילה.
בשל מותם של עשרות אלפי היפופוטמים בעשורים האחרונים איבד האגם את אספקת הנוטריינטים שהם ייצרו במהלך החיפוש אחר מזון.
במהלך המאה ה-20 התרחש באזור תהליך נרחב של בירוא יערות, אך למרות זאת הפארק נחשב לאחד מבית הגידול המגוונים ביותר מבחינת הפלורה שלו.
הפארק נכלל בשטחם של מספר אזורים ביוגאוגרפיים, ומאופיין בסביבות הטבעיות הבאות: כרי דשא נרחבים, יערות ממוזגים, סוואנות, מישורי לבה, ביצות וצמחייה אפרו-אלפינית.
בשטחי הפארק תועדו למעלה מ-2,000 מיני צמחים, ומתוכם כ-200 הם אנדמיים לאזור השבר הסורי-אפריקני.
השינויים בבתי הגידול הפותחים נובעים מכמות הגשמים, סוג הקרקע, רעיית צאן ושרפות.
בתי הגידול המיוערים מאופיינים במעבר מיערות דחוסים וצפופים ליערות דלילים.
בתי הגידול ההרריים משתרעים בין האזורים האלפיניים לבין מרגלות הגבעות.
הורטובאג' (הונגרית: Hortobágyi Nemzeti Park) הוא שמם של כפר במחוז היידו-ביהר ושל פארק לאומי המשתרע על פני 800 קמ"ר במזרח הונגריה, הידוע בפולקלור ובהיסטוריה התרבותית שלו.
הפארק הוא חלק מאלפלד (המישור ההונגרי הגדול), והוא הוקם ב-1973 כאשר ב-1999 הוא הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
הורטובאג' הוא האזור המוגן הגדול ביותר בהונגריה, והוא ערבת הדשא הטבעית הגדולה ביותר באירופה.
ההתיישבות האנושית המשמעותית הראשונה באזור הורטובאג' הייתה כאשר בתחילת האלף ה-2 לפנה"ס היגרו למקום נוודים אשר הותירו אחריהם תלי קבורה, ומעבר לכך אין כמעט עדויות כלשהן לנוכחות אנושית במקום.
לא אירעו באזור אירועים משמעותיים עד לתקופת קיומה של האימפריה הרומית, וגם בתקופה זו היה הורטובאג' מחוץ לגבולות האימפריה והיה מאוכלס בעיקר על ידי הסרמטים ששימשו כשכירי חרב בחיל העזר של הצבא הרומי.
האווארים החלו ליישב את הורטובאג' בערך במאה ה-6 לספירה, ואת מקומם ירשו שבטים ממוצא סלאבי.
המדיארים הראשונים הגיעו לאזור רק בשלהי המאה ה-9 ותחילת המאה ה-10, ומנהיגם היה ארפאד.
הייתה זו תחילת התהליך שהוביל לבסוף להקמתה של הונגריה.
האזור התאים במידה רבה לביות בעלי חיים והכיל שטחי מרעה נרחבים, ובתהליך התיישבות שנמשך עד ראשית המאה ה-13 הוקמו יישובים רבים בהורטובאג' על נתיב מסחר שהוביל מבודה לטרנסילבניה.
כמעט כל היישובים שהוקמו בהורטובאג' נחרבו עם פלישת המונגולים בין 1241 ל-1242, ורבים לא שוקמו לאחר שהמונגולים נסוגו מהאזור.
מגפת המוות השחור, שזרעה חורבן באירופה באמצע המאה ה-14, הובילה לנטישתם ולירידה בכמות האוכלוסייה של כפרים רבים, תהליך שהואץ בעקבות התפתחותה וגדילתה של העיר דברצן.
האימפריה העות'מאנית כבשה את דברצן ואת אזור הורטובאג' כולו בשנות ה-40 של המאה ה-16, וכפרים נוספים ננטשו במלחמות שפקדו את האזור עד לגירוש העות'מאנים בתחילת המאה ה-18.
בתקופת השלטון העות'מאני התגבשה הכלכלה של אזור הורטובאג', והיא התבססה על עדרי בעלי חיים שרעו במרחבים הפתוחים מתחילת האביב ועד סוף הסתיו.
כלכלת המרעה חדלה להתקיים בסוף המאה ה-19, בעקבות המצב הכלכלי הירוד והשינויים בהרגלי התזונה של התושבים המקומיים.
במקביל לכך החל השימוש במערכות לשליטה על זרימת המים של נהר טיסה, דבר שהוביל לייבוש שטחי מרעה לחים, לתופעה של רעיית יתר בתחילת המאה ה-20 ולהגדלת רמת הבסיסיות של הקרקע.
לאורך המאה ה-20 נעשו מספר ניסיונות לגוון את השימוש בקרקעות של הורטובאג', ובהן הקמת בריכות דגים בשטח של 65 קמ"ר בשנות מלחמת העולם הראשונה ובשנות ה-50. ניסיונות ליצירת יערות וגידול אורז נכשלו בשל השינויים הכפויים בהרכב הקרקע.
כיום ידוע כי תהליך הפיכת הקרקע ליותר בסיסית החל לפני כ-10,000 שנים, כאשר הטיסה החל לחצוב את דרכו דרך המישור ההונגרי הגדול וניתק נחלים רבים ממקורותיהם בהרים שמצפון להורטובאג'.
הפארק הלאומי הורטובאג' שוכן במישור טיסה, הנמצא בחלקה המזרחי של הונגריה.
למעט צדו הצפוני גובל הפארק במספר יישובים, שהעיקריים מביניהם הם טיספירד השוכן על גדות הטיסה והעיר דברצן.
בפארק שוכנים תלי קבורה הידועים בכינוי קורגאנים ומתוארכים לתקופת הברונזה המוקדמת.
גובהם של התלים הוא בין 5 ל-10 מטרים, וקוטרם הוא בין 20 ל-50 מטרים.
שתי הצורות הבולטות הן חצי כדור או חרוט.
כל התלים הוקמו באזורים יבשים ובקרבת מקור מים.
בחלק ניכר מהתלים נקברו אנשים במספר תקופות עוקבות, ועל חלקם נבנו כנסיות על ידי ההונגרים.
התלים הנמוכים יותר שמצויים בשטחו של הפארק הם שריד ליישובים עתיקים שנעלמו במשך השנים.
בימי הביניים הוקמו יישובים רבים לאורך הדרך שחיברה בין דברצן לטיספרד, ולמרביתם היו כנסיות.
יישובים רבים חדלו מלהתקיים בעקבות התדלדלות האוכלוסייה שהחלה במאה ה-14. בשנים שלאחר מכן המבנים המלאכותיים היחידים שהוקמו בהורטובאג' היו מבנים זמניים ששימשו כמחסה לבעלי חיים ולבני אדם.
מתקופה זו שרדו רק גשרי אבן ומבנים שמכונים צ'ארדה (csárda).
ב-1809 נבנה גשר זאדור בדרום הפארק, ובו היו תשע קשתות.
עם זאת, ב-1830 נהרסו שני קצות הגשר בשיטפון שפקד את הפארק, והגשר נותר במצבו זה עד היום.
גשר תשע הקשתות שנבנה בהורטובאג' בין 1827 ל-1833 הוא גשר האבן הארוך ביותר בהונגריה שעדיין קיים, והוא החליף גשר עץ קדום יותר שהיה קיים מאז המאה ה-14.
מבני הצ'ארדה הם פונדקים שנבנו במאה ה-18 ובמאה ה-19 עבור הנוסעים שעברו בשטחי הפארק.
כל צ'ארדה היה מורכב בדרך כלל משני מבנים חד-קומתיים שנבנו זה מול זה, וגגם היה עשוי מרעפים או מאריחים.
אחד מן המבנים הכיל טברנה שממנה הייתה גישה למרתף יינות ולעיתים גם חדרי שינה, ובמבנה נגדי היו אורווה לסוסים ומקום אחסון למרכבות.
הפארק הלאומי טג'יק (ידוע גם כפמרסקי, פמירסקי או הפארק הלאומי פמיר) הוא פארק לאומי ושמורת טבע במזרח טג'יקיסטן.
בוזורוקוב (ראש מחלקת שמורות הטבע במשרד לאיכות הסביבה של טג'יקיסטן) יזם, תכנן והוביל מחקרי סטטיסטיקה מדעיים ואת המחנה המדעי הבינלאומי "פמיר-90" לקראת הקמת הפארק הלאומי הראשון ופארקים טבעיים אחרים ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטג'יקית (שהפכה לטג'יקיסטן במהלך שנים אלו), שהפך לפארק ההרים הגדול ביותר בברית המועצות.
על הקמת הפארק נקבעה החלטה מספר 267 של ממשלת טג'יקיסטן ב-20 ביולי 1992. שמו של הפארק, הכולל חלקים מהרי פמיר, הפך בהמשך ל"הפארק הלאומי טג'יק".
ב-2001 גודל אזור הפארק הורחב ל-2.6 מיליון הקטאר, שהם 18% מהגודל הכולל של טג'יקיסטן, בהוראה של הממשלה הטג'יקית.
הפארק הלאומי מציג שילוב של אזורים בהם שוררים אקלים ערבתי, מדברי ואלפיני.
בפארק חורפים ארוכים וקרים וקיץ קריר, וממוצע משקעים שנתי של 127 מ"מ.
מינים שידוע שחיים בפארק הלאומי כוללים את הדוב החום, נמר השלג, זאבים, כבשי מרקו-פולו (תת-מין של כבש ארגאלי), עז מבריגה, שחפים חומי ראש ואווזים.
ב-2008, הפארק הלאומי הגיש בקשה לאונסק"ו בבקשה להפוך להיות אתר מורשת עולמית.
ב-2013, הפארק אושר כאתר מורשת עולמית.
הפארק הלאומי הקניון השחור של הגניסון הוא פארק לאומי השייך לשירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית ושוכן במערב מדינת קולורדו בארצות הברית.
כניסת השפה הדרומית של הקניון שוכנת 24 קילומטרים מזרחית למונטרוז (Montrose), בעוד שכניסת השפה הצפונית של הקניון שוכנת 18 קילומטרים דרומית מקרופורד (Crawford) והיא סגורה בתקופת החורף.
הפארק כולל 19 קילומטרים מתוך 77 הקילומטרים של הקניון של הנהר גניסון.
הפארק הלאומי עצמו כולל את הקטע הדרמטי ביותר של הקניון, אבל הקניון מתחיל קודם במעלה הזרם באזור הנופש הלאומי קוריקנטי (Curecanti National Recreation Area) ונמשך במורד הזרם לתוך אזור השימור הלאומי נקיק גניסון (Gunnison Gorge National Conservation Area).
מקור שמו של הקניון, לדברי הספר "תמונות של אמריקה: הקניון השחור של הגניסון" (Images of America: The Black Canyon of the Gunnison), בעובדה שאור השמש מגיע לחלקים מהנקיק במשך 33 דקות בלבד ביום.
בספר קובע המחבר דואיין ונדנבוש (Duane Vandenbusche) כי "כמה קניונים במערב ארצות הברית ארוכים יותר וחלקם עמוקים יותר, אבל באף אחד מהם אין את הצירוף של העומק, התלילות, ההיצרות, האפילה והאימה של הקניון השחור".
השיפוע הממוצע הנהר גניסון לאורך כל הקניון הוא 8 מטרים לכל קילומטר, השיפוע החמישי החד ביותר בנהרות אמריקה הצפונית.
לשם השוואה, שיפועו של נהר הקולורדו בגרנד קניון הוא 1.42 מטרים לכל קילומטר בלבד.
הירידה הגדולה ביותר בערוץ הנחל מתרחשת בתחומי הפארק בירידת נקודת התצפית כאזם (Chasm View dropping).
הקניון השחור קרוי כך משום שבשל התלילות של קירותיו קשה לאור השמש לחדור למעמקיו.
עקב כך, הקניון שרוי בצל רוב הזמן, ולכן נדמה כאילו צבע קירותיו הסלעיים הוא שחור.
בנקודה הצרה ביותר, נקודת התצפית כאזם, רוחב הקניון הוא 12 מטרים בגובה פני הנהר ו-335 מטרים בגובה שפות הקניון, 555 מטרים מעל פני הנהר.
התלילות והעומק הקיצוניים של הקניון השחור נוצרו כתוצאה מכמה תהליכים גאולוגיים שפעלו יחדיו.
ההתחתרות של הנהר גניסון היא הגורם העיקרי להיווצרות הקניון, אם כי היו צריכים להתרחש כמה אירועים גאולוגיים אחרים על מנת שהקניון ייווצר כפי שהוא נראה כיום.
קירות הקניון התלולים בנויים בעיקר מסלעי גנייס וצפחה מעידן העל של הפרקמבריון ונוצרו בהתמרה לפני 1.7 מיליארד שנים כאשר קשתות איים קדמונים התנגשו בקצה הדרומי של ויומינג של ימינו.
פסים של דייקים פגמטיטיים בגוון ורדרד מקשטים את קירות הקניון.
זהו סלע יסוד שנוצר כאשר מאגמה לוהטת חדרה לסדקים בסלעים.
המאגמה התקררה לאט, תהליך שאפשר היווצרות של גבישים גדולים של פצלת השדה אשלגנית וגבישים נוצצים של מוסקוביט.
בין לפני 70 מיליון לבין לפני 40 מיליון שנים התרומם כל האזור במהלך אירוע בניית ההרים הקרוי האורוגנזה הלרמידית, שהיה גם הגורם להיווצרות הרי הרוקי.
אירוע זה הגביה את שכבות סלעי התשתית של הצפחה והגנייס מהפרקמבריון המהווים את קירות הקניון.
במהלך תור השלישון, מלפני 35 מיליון עד לפני 26 מיליון שנים, התחוללו אירועים גדולים של געשיות באזור המקיף את הקניון השחור של ימינו.
הרי וסט אלק (West Elk Mountains), הרי לה סאל (La Sal Mountains), הרי אבאחו (Abajo Mountains) והרי הנרי (Henry Mountains), כולם תרמו לתהליכים שקברו את האזור תחת אלפי מטרים של אפר געשי ושברי סלעים.
מסלול הנהר גניסון נקבע לפני 15 מיליון שנים כשנגר עילי מרכסי ההרים של הרי לה סאל והרי וסט אלק הקרובים ומרכס סואוואטץ' (Sawatch Range) החל לחצוב את דרכו בשכבות המשקעים הגעשיים הרכים יחסית.
כאשר מסלולו של הנהר גניסון כבר נקבע החלה התרוממות נוספת באזור לפני 3 מיליון עד 2 מיליון שנים וגרמה לנהר להתחתר במשקעים הגעשיים הרכים.
בסופו של דבר הגיע הנהר לסלעי התשתית של הפרקמבריון.
מכיוון שהנהר לא היה מסוגל לשנות מסלול הוא החל לחצוב את נתיבו בסלעים המותמרים הקשים מאוד.
הספיקה של הנהר אז הייתה גדולה בהרבה מזו של ימינו, ומי הנהר הכילו רמה גבוהה יותר של עכירות.
עקב כך הנהר התחתר לעומק בקצב של כ-2 סנטימטרים כל 100 שנים.
הקשיות הגדולה של הסלעים המותמרים יחד עם המהירות הגבוהה יחסית שבה חצב הנהר את דרכו בהם יצרו את הקירות הזקופים כפי שניתן לראותם כיום.
כמה קניוני משנה מגיעים אל הנהר בשיפוע הפוך, דבר שמונע ממים לזרום דרכם.
תופעה זו מוסברת בכך שנחלים אחרים, שלא התחתרו לעומק אליו הגיע הגניסון בעת שחלה ההתרוממות האחרונה, שינו את נתיבם צפונה עקב ההתרוממות.
הגניסון שזרם מערבה כבר היה לכוד בסלעי הקמבריון של הקניון השחור ולא היה יכול לשנות את מסלולו.
האינדיאנים בני שבטי היוט ידעו על הקניון זמן רב לפני שהאירופים הראשונים ראו אותו.
הם התייחסו אל הנהר כ"הרבה סלעים, מים גדולים", וידוע שנמנעו מלהגיע לקניון בשל אמונות טפלות.
ב-1776, השנה שבה הכריזה ארצות הברית על עצמאותה, עברו שתי משלחות מחקר ספרדיות ליד הקניון.
בתחילת המאה ה-19 ידעו ציידי הפרוות שחיפשו פרוות בונים על קיומו של הקניון, אך הם לא הותירו עדות כתובה לכך.
התיעוד הרשמי של הקניון השחור נעשה על ידי הקפטן ג'ון ויליאמס גניסון (John Williams Gunnison), שהוביל ב-1853 משלחת שנועדה למפות נתיב מסנט לואיס לסן פרנסיסקו.
הוא תיאר את האזור כ"הקשה ביותר, ההררי ביותר והטרשי ביותר" שפגש מאודו, והוא עקף את הקניון דרומה כלפי מונטרוז של ימינו.
לאחר הירצחו בידי אינדיאנים בני יוט מאוחר יותר באותה שנה, הוחלט לקרוא לנהר שגניסון כינה בשם גרנד (Grand) על שמו.
ב-1881 הגיע קו רכבת של מסילת הברזל דנוור וריו גראנדה (Denver and Rio Grande Railroad) של ויליאם ג'קסון פלמר (William Jackson Palmer) לגניסון מדנוור.
מסילה זו נבנתה כדי לספק קשר למכרות הזהב והכסף בהרי סן חואן.
השטח ההררי לא אפשר שימוש במסילה הסטנדרטית ברוחב 1,435 מילימטרים.
פלמר החליט להשתמש במסילה ברוחב 91.44 מילימטרים (שלוש רגליים).
הפועלים האיטלקים והאירים עמלו כשנה על הכנת התשתית למסילה בת ה-15 מיל (24 קילומטרים) מספינרו (Sapinero) לסימארון (Cimarron), בעלות גבוהה מאוד של 165,000 דולרים למיל.
הכנת המיל האחרון עלתה יותר מעלות מיזם נקיק רויאל.
ב-13 באוגוסט 1882 עברה רכבת הנוסעים הראשונה דרך הקניון השחור.
העורך של כתב העת Gunnison Review-Press נסע באחד מקרונות התצפית.
הוא ציין כי הקניון היה "ללא ספק הקניון הגדול והפראי ביותר בעולם שנחצה על ידי סוס הברזל.
שמענו על נוף זה של הקניון לעיתים קרובות, אבל לאף אחד לא יכול היה להיות מושג קלוש על גדולתו ותפארתו בטרם השתתף במסע דרכו.
זהו נקיק צר של קירות גרניט המתרוממים במקומות מסוימים לגובה של אלפי רגליים...לכל אורכו אין ככל הנראה אפילו רבע מיל של מסילה ישרה.
זהו מסלול עקלתון בכל מובן והסיבובים תדירים וחדים.
במאות מקומות קירות הגרניט אנכיים ובמקומות רבים הוכן המקום למסילה באמצעות פיצוץ בצד קירות הסלע התלוי מעל למסילה".
הוא המשיך והכריז: "ככל הנראה אין בעולם כולו הישג דומה של הנדסת רכבות, וככל הנראה אין קטע כלשהו בקולורדו או במדינה כולה שבו ניתן לראות כל כך הרבה נוף מעניין".
בתקווה להמשיך את מסילת הברזל לאורך יתרת הקניון השחור שלח פלמר את המהנדס הראשי בראיין בראיינט (Bryan Bryant) במסע מחקר של הקניון הפנימי.
בראיינט יצא לדרך בדצמבר 1882 עם צוות בן 12 איש בתקווה להשלים את הסקר ב-20 יום.
הוא חזר אחרי 68 יום.
"שמונה מבין 12 אנשי הצוות נטשו אחרי כמה ימים, מבועתים מהמשימה לפניהם.
מה שראו שאר האנשים היה מרהיב עין ולא נצפה לפני כן על ידי אף אדם".
בראיינט דיווח שהקניון השחור היה בלתי חדיר, וכי בלתי אפשרי לבנות דבר במעמקיו.
פלמר קיבל את עצתו של בראיינט והחליט לשנות את הנתיב דרומית מהקניון ובמרץ 1883 הוא השלים את המסילה לסולט לייק סיטי ולמשך זמן קצר היה הקניון חלק מהקו הראשי של מערכת הרכבות חוצות היבשת.
בעוד שמסילת הברזל והמבקרים הראשונים עברו דרך הקניון כנתיב בדרך ליוטה ולמכרות שבדרום-מערב, המבקרים שבאו אחריהם הגיעו במטרה לצפות בקניון, לנפוש וליהנות.
רודיארד קיפלינג תיאר את מסעו דרך הקניון ב-1889 במילים הבאות: "נכנסנו לנקיק, רחוק מהשמש, שבו הסלעים התלולים היו בגובה 2,000 רגל, והיכן שהנהר המתפצל בינות לסלעים שאג ונהם עשר רגליים מתחת למסילה שנראה כאילו נבנתה על בסיס העיקרון הפשוט של השלכת הפסולת העודפת לנהר וקיבוע כמה פסי רכבת בקצה הערימה.
היו במסע המטורף תהילה ופליאה ומסתורין, שחשתי בהם בחדות".
בהגיע 1890 הושלם נתיב אלטרנטיבי לרכבת דרך גלנווד ספרינגס (Glenwood Springs) והנתיב דרך הקניון השחור, שהיה קשה יותר לתפעול, איבד מחשיבותו עבור רכבות שעברו דרכו.
ב-1901 שלחה סוכנות הסקר הגאולוגי של ארצות הברית את אברהם לינקולן פלאוס (Abraham Lincoln Fellows) וויליאם טורנס (William Torrence) לקניון במטרה לבדוק כריית מנהרת הטיה על מנת להעביר מים לעמק אנקומפגרה (Uncompahgre Valley), שהיה בו מחסור במים בשל שטף של מתיישבים לאזור.
טורנס, תושב מונטרוז ומטפס הרים מקצועי, השתתף במשלחת כושלת שנה קודם לכן, וניסיונו הוכח כיקר ערך במסע השני.
הוא העדיף להביא מזרן אוויר יחיד מגומי במקום סירות העץ הכבדות שהכשילו את המסע הקודם בקניון.
הם נכנסו לקניון ב-12 באוגוסט כשהם מצוידים ב"סכיני ציד, שני חבלי משי, ותיקי גומי שבהם אפסנו את הציוד שלהם".
לאחר עשרה ימים קשים כשהם מתמודדים עם מפולות סלעים, מפלי מים, ו-76 חציות של הנהר, הם יצאו מהקניון לאחר שהצליחו לאתר מקום למנהרה.
כריית המנהרה החלה ארבע שנים מאוחר יותר, והייתה כרוכה בקשיים מההתחלה.
"תנאי העבודה במנהרה היו קשים בשל רמות גבוהות של פחמן דו-חמצני, טמפרטורות גבוהות, לחות, מים, בוץ, פצלים, חול ואזור העתק סדוק...
צוות הכרייה נזקק לכמעט שנה על מנת לקדוח דרך 2,000 רגל של סלע הרווי במים.
המנהרה נכרתה דרך גרניט, קוורציט, גנייס ופצלים כמו גם דרך שכבות של אבן חול, פחם ואבן גיר.
העבודה על מנהרת גניסון נעשתה תחילה ידנית ולאור נרות.
כורה אחד החזיק במקדח וסובב אותו בעוד שהכורה השני השתמש בקורנס על מנת להחדיר את המקדח לתוך הסלע.
עבודה זו דרשה פועלים חזקים.
למרות השכר הטוב והתנאים הנלווים רובם סלדו מתנאי העבודה התת-קרקעיים ובממוצע עזבו אחרי שבועיים".
26 פועלים נהרגו במהלך המיזם בן ארבע השנים.
המנהרה הושלמה לבסוף ב-1909. אורכה היה 9.3 קילומטרים והיא עלתה קרוב ל-3 מיליון דולרים.
באותה תקופה הייתה מנהרת גניסון מנהרת ההשקיה הארוכה בעולם.
ב-23 בספטמבר 1909 חנך נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט את המנהרה במונטרוז.
הקניון השחור של הגניסון הוכרז כמונומנט לאומי ב-2 במרץ 1933. הוא הפך לפארק לאומי ב-21 באוקטובר 1999. במהלך השנים 1933–1935 בנה חיל השימור האזרחי את כביש השפה הצפונית על פי תכנון של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
הכביש נסלל באורך שמונה קילומטרים וכלל חמש נקודות תצפית.
כביש זה נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places) כנפה היסטורית (historic district).
הפארק הלאומי הקניון השחור של הגניסון עשיר במגוון מיני צמחים ובעלי חיים.
בין הצמחים הנפוצים בפארק כלולים: צפצפה, אורן הזפת, לענה, מין של צרקוקרפוס (Cercocarpus ledifolius), ערער יוטה, אלון גמבל (Quercus gambelii) ומין של מילה (Fraxinus anomala).
הקניון מכיל את הריכוז הגדול ביותר של מין פרח הבר Aliciella penstemonoides (באנגלית Black Canyon gilia) האנדמי למדינת קולורדו.
בעלי חיים בפארק כוללים: אנטילוקפרה אמריקנית, דוב שחור אמריקני, תת-מין של זאב ערבות (Canis latrans mearnsi)), אונדטרה, לטאות, פומה צפון-אמריקאית, דביבון מצוי, בונה קנדי, אייל קנדי, לוטרה צפון אמריקאית, שונר מצוי ואייל פרדי שחור-זנב.
בנוסף הקניון הוא ביתם של מספר עופות השוכנים בו בדרך קבע כולל אמודאי אמריקני, שני מינים של עיט, שמונה מינים של נצים, שישה מינים של דורסי לילה ועורבני שטלר, כמו גם עופות נודדים כדוגמת קיכלי הרים כחול (Sialia currucoides), בז נודד, עקעק, סיס לבן-גרון (Aeronautes saxatalis) וגדרון קניונים (Catherpes mexicanus).
קרוב ל-200,000 תיירים מבקרים בפארק מדי שנה.
מוקד המשיכה העיקרי בפארק הוא הכביש הנופי לאורך כביש 50 של ארצות הברית וכביש 92 של קולורדו, כמו גם שפת הקניון הדרומית.
הקצה המזרחי של הפארק, נקודת בלו מסה (Blue Mesa Point), שבו נפגש הפארק במאגר המים בלו מסה (Blue Mesa Reservoir), הוא אזור הקמפינג המפותח ביותר.
הוא כולל קמפינג לאוהלים ולקראוונים הכולל התחברות מלאה (למים, חשמל וביוב) כמו גם סיורים בקניון, שבילי הליכה, דיג וטיולים בסירות.
בקצה המערבי של הפארק ניתן להגיע ברכב עד הנהר, כמו גם סיורים מודרכים בקניון.
הליכה קצרה ממרכז המידע של נקודת בלו מסה מובילה במורד נקיק פיין (Pine Creek) וסיורי הסירות של מורו פוינט (Morrow Point), שכירת סירות, דיג והליכה.
בשפה הדרומית יש שני אתרי קמפינג וכמה שבילי טרקים ושבילי תצפית טבע.
גם לשפה הצפונית ניתן לגשת במכונית ויש בו אתר קמפינג קטן ובסיסי.
מכוניות יכולות להגיע לנהר בכביש איסט פורטל (East Portal Road) בשפה הדרומית.
שיפוע כביש זה הוא 16% ונאסרה הנהיגה בו לרכב שאורכו עולה על 7 מטרים.
לנהר אפשר להגיע גם באמצעות שבילים שאינם מתוחזקים משתי שפות הקניון.
הירידה בשבילים אלו עד הנהר אורכת שעתיים והעלייה בחזרה אורכת בין שעתיים לארבע שעות כתלות בשביל שנבחר.
כל הירידות בקניון הפנימי כרוכות במאמץ גופני ודורשות כישורים של איתור השבילים וטיפוס הרים בדרגה 3. דרדרות סלעים תלולות, מדפי סלע בלתי עבירים והיעדר מחסה הם כמה מהאתגרים העומדים בפני המטיילים.
קיסוס רעיל (Toxicodendron radicans) צומח בשפע על השבילים ועל קרקעית הקניון.
מומלץ מאוד ללבוש חולצה עם שרוולים ארוכים ולנעול נעלי הליכה גבוהות.
גם הזרימה המהירה של הנהר גניסון צריכה להילקח בחשבון עבור מי שמתכנן ללון בקניון, כיוון שספיקה מוגברת של הנהר עלולה לשטוף את אתרי הקמפינג.
שירות הפארקים הלאומיים מתריע כי "השבילים קשים במיוחד ורק מי שנמצא במצב גופני מעולה יכול להשתמש בהם...מהמטיילים מצופה שימצאו את הדרך בעצמם ושיתכוננו להיחלץ בעצמם מכל סכנה." ירידה לקניון הפנימי דורשת אישור, למעט קצהו המערבי.
הנהר גניסון מוגדר כ"מי מדליית זהב" (Gold Medal Water) מ-200 מטרים במורד הזרם מסכר מאגר קריסטל (Crystal Reservoir Dam) עד נורת פורק (North Fork).
הגדרה זו כוללת 18 קילומטרים בתוך הפארק הלאומי הקניון השחור של הגניסון.
הפיתיונות היחידים המותרים בשימוש בדיג חייבים להיות מלאכותיים וכל דגי טרוטת עין-הקשת הנלכדים על ידי הדייגים חייבים להיות מושבים למים.
בנוסף, הדיג אסור בקטע של 200 מטרים במורד הזרם מסכר קריסטל.
הקניון השחור הוא מרכז סגנון טיפוס הרים המכונה "טיפוס מסורתי" (traditional climbing).
מרבית אתרי הטיפוס קשים במיוחד ורק מטפסים מקצועיים יכולים לטפס בהם.
קיימות אפשרויות לרפטינג באזור, אבל השיט דרך הפארק עצמו קשה מאוד טכנית ורק חותרים מנוסים יכולים להתמודד איתו.
לאורך הנתיב יש כמה קטעי נהר בלתי עבירים הדורשים הובלה ארוכה, ולעיתים מסוכנת של הקיאק ביבשה.
האשדות האחרים הם מדרגה 3 עד 5, ומתאימים רק לשייטים מומחים.
במורד הזרם, באזור השימור הלאומי נקיק גניסון (Gunnison Gorge National Conservation Area), קל יותר יחסית לנווט בנהר, אם כי הוא עדיין מרוחק מאוד ומתאים רק לשייטים מנוסים, ויש בו אשדות בדרגה 3 עד 4.
הפארק הלאומי הוט ספרינגס הוא פארק לאומי, השוכן במחוז גרלנד במרכז ארקנסו בארצות הברית, בצמוד לעיר הוט ספרינגס , מושב המחוז.
קודם להקמת הפארק הוגדר האתר כ"שמורת הוט ספרינגס" (Hot Springs Reservation) בחוק של הקונגרס של ארצות הברית מ-20 באפריל 1832 במטרה שתשמש לנופש בעתיד.
השמורה הוקמה זמן רב לפני שנטבע המושג פארק לאומי.
הייתה זו הפעם הראשונה שהממשל הפדרלי הקצה שטח אדמה לשימור כאזור נופש.
האמונה העממית שמי המעיינות החמים ניחנים ביכולת לרפא קיימת כבר מאות שנים, והמעיינות היו מקור לאגדות בקרב כמה משבטי הילידים של אמריקה.
לאחר ההגנה שקיבל היישוב מהממשל הפדרלי, הוא התפתח לעיירת ספא משגשגת, וב-10 בינואר 1851 קיבל מעמד רשמי של עיר.
היישוב שימש משכן למחנות אימון באביב של הליגה הבכירה של משחק הבייסבול, להימורים בלתי חוקיים, לבעלי עסקים בלתי חוקיים למכירת אלכוהול בתקופת חוק היובש וגנגסטרים דוגמת אל קפונה, למרוצי סוסים בפארק אוקלואן (Oaklawn Park), ולבית החולים של הצבא והצי ומקום מגוריו של הנשיא ה-42 של ארצות הברית, ביל קלינטון.
האזור קיבל מעמד של פארק לאומי ב-4 במרץ 1921. עד הכרזת הפארק הלאומי קשת השער ב-2018 הוא היה הפארק הלאומי הקטן ביותר בשטחו מכל הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
להשוואה, הפארק הגדול ביותר, הפארק הלאומי ראנגל-סנט אליאס, גדול פי 2,400 ממנו.
כיוון שהפארק הלאומי הוט ספרינגס הוא הפארק העתיק ביותר המנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים, הוא היה הפארק הראשון להתנוסס על צד הערך של מטבע הקוורטר במסגרת המיזם "הקוורטרים של אמריקה היפה" (America the Beautiful Quarters).
המעיינות החמים נובעים מהמדרון המערבי של הר הוט ספרינגס, חלק מרכס הרי ואשיטה (Ouachita Mountains).
המעיינות החמים לא נשמרו במצבם המקורי כתופעה טבעית בתחומי הפארק.
במקום זאת הם מנוהלים בכוונה לשמר את ייצור המים החמים הבלתי מזוהמים לשימוש הציבור.
גם ההרים בתחומי הפארק מנוהלים במסגרת פילוסופיית שימור זו במטרה לשמר את המערכת ההידרולוגית המזינה את המעיינות.
לאחר 8,000 שנות שימוש על ידי העמים הילידים, גילו האמריקאים ממוצא אירופי את המעיינות והפקיעו אותם.
הם השתמשו במי המעיינות החמים במשך יותר מ-200 שנה לטיפול בשיגרון ובמחלות אחרות.
אף שהאתר היה שמורה, האזור התפתח לאתר נופש ידוע המכונה "הספא האמריקאי".
הוא משך אליו לא רק את העשירים אלא גם חולים עניים מכל רחבי העולם.
הפארק כולל חלקים מרובע העסקים של הוט ספרינגס, ובכך הוא אחד מהפארקים הלאומיים הנגישים ביותר.
הפארק כולל שבילי הליכה ואתרי מחנאות רבים.
רחצה במי המעיינות זמינה במתקנים מאושרים בתשלום נוסף.
כל האזור המכונה "באתהאוז רואו" (Bathhouse Row – "שורת בתי המרחץ") מוגדר כנפת אתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark District) הכולל את האוסף הגדול ביותר של בתי מרחץ מסוגו באמריקה הצפונית, כולל דוגמאות בולטות של אדריכלות תור הזהב של אמריקה.
בית המרחץ פורדייס (Fordyce Bathhouse) שבשדרה משמש כמרכז המבקרים של הפארק.
בתי המרחץ היחידים הפועלים נכון ל-2017 הם באקסטף (Buckstaff) וקופאו (Quapaw).
מבנים אחרים בשורת בתי המרחץ עוברים שחזור או משמשים למטרות אחרות.
במשך יותר מ-8,000 שנים התאספו בני שבטי אינדיאנים רבים בעמק כדי ליהנות מתכונות הריפוי של המעיינות החמים.
הם קראו למקום "עמק האדים" כשמגלה הארצות הספרדי ארננדו דה סוטו הגיע לאזור ב-1541. הוא היה האירופי הראשון שידוע כי ראה את המעיינות.
סביב המאה ה-18 התיישבו באזור בני שבט הקאדו (Caddo), ואחריהם בני הצ'וקטאו (Choctaw), הצ'רוקי ושבטים אחרים שהגיעו מדרום-מזרח מעבר לנהר המיסיסיפי בין השבטים היה הסכם שכל עוד הם בעמק הם יניחו את כלי נשקם בצד ויחיו בשלום זה עם זה וכולם יוכלו להשתמש במים המרפאים.
בני שבט הקופאו (Quapaw) התגוררו בדלתה של הנהר ארקנסו וביקרו במעיינות.
ב-1673 חקרו את האזור האב ז'אק מארקט וחוקר הארצות הצרפתי לואי ז'ולייה ותבעו בעלות על המקום בשם צרפת.
חוזה פריז מ-1763 השיב את המקום לבעלות ספרד.
עם זאת, ב-1800 שבה צרפת והשתלטה על המקום עד לרכישת לואיזיאנה ב-1803, שבה עבר המקום לבעלות ארצות הברית.
על פי בקשתו של נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון ערכו חוקרי הארצות ויליאם דנבר (William Dunbar) וג'ורג' הנטר (George Hunter) משלחת מחקר להרי ואשיטה ולמעיינות, במטרה לחקור את השבטים הילידים, הצמחייה ובעלי החיים.
הם מצאו בקתת עץ אחת וכמה סוכות בשימוש האנשים שביקרו במעיינות למטרות ריפוי.
ב-1807 היה ז'אן אמנואל פרודהום (Jean Emmanual Prudhomme), מתיישב ממוצא צרפתי, לאמריקאי-אירופאי הראשון שהתיישב בהוט ספרינגס המודרנית.
לאחר שהחלים בעקבות שנתיים של רחצה במים החמים ואכילת מזונות מקומיים, הוא שב לביתו על הנהר רד (Red River) בלואיזיאנה.
זמן קצר אחר-כך הגיעו למקום ציידי הפרוות ג'ון פרסיפול (John Perciful) ואייזק קאטס (Isaac Cates) ופרסיפול הקים בקתות נוספות עבור מבקרים.
ב-24 באוגוסט 1818 ויתרו בני שבט הקופאו, בהסכם עם ממשלת ארצות הברית, על השטח סביב המעיינות החמים לאחר שנכפה עליהם המעבר לשמורה מדרום לאתר.
הם הועברו לטריטוריה האינדיאנית בשנות ה-30 של המאה ה-19. לאחר שארקנסו הפכה בעצמה לטריטוריה ב-1819, ביקש בית המחוקקים של הטריטוריה ב-1820 שהמעיינות וההרים הסמוכים להם יוקצו כשמורה פדרלית.
שתים עשרה שנים אחר-כך, ב-1832, יצר הקונגרס ה-22 של ארצות הברית את השמורה הלאומית כשהוא מספק הגנה פדרלית למעיינות החמים והעניק להוט ספרינגס את הכבוד להיות האזור הראשון שיועד להגנה ממשלתית.
"שמורת הוט ספרינגס" הוקצתה לשימוש ציבורי כפארק ב-16 ביוני 1880.
מאוחר יותר הוא הורחב ל-20 קילומטרים רבועים.
כל המעיינות מקובצים בבסיס הר הוט ספרינגס, וספיקתם מעל 1,900 מטרים מעוקבים ביום (או בין 2,800 ל-3,600 על פי מקור אחר).
המים החמים מסופקים לבתי המרחץ השונים, כשההכנסות הנובעות מדמי הזיכיון מועברות לקופת האוצר של ארצות הברית.
בפארק יש כמה קילומטרים של כבישים ושבילי הליכה בהרים.
בתי המרחץ הראשונים היו לא יותר מבקתות עץ או סוכות מענפים שנבנו מעל חציבות בסלע שאליהם הוזרמו מים מהמעיינות.
תוך זמן קצר פיתחו יזמים מתקני רחצה משוכללים, שהשתמשו בתעלות מעץ שהובילו את המים מהמעיינות בצלע ההר לבתי המרחץ לאורך הגדה המזרחית של ערוץ נחל הוט ספרינגס (Hot Springs Creek).
חלק מהטרוורטין שכיסה את צלע ההר נחצב על מנת לפנות מקום לבתי המרחץ.
הרחוב הצר בצד המערבי של הערוץ היה מחובר לבתי המרחץ בגשרים צרים.
לאחר שהופעל פיקוח פדרלי החל מ-1877 נעשו שיפורים גדולים.
הערוץ כוסה בקשתות אבן, ומעליהן נבנה רחוב ברוחב 30 מטרים.
כל הפולשים פונו, האשפה פונתה והחלה הקמת מערכת אינסטלציה מרכזית.
היא הושלמה סביב 1890. ב-1950 הגבילו מגדלי קירור את הטמפרטורה המקסימלית של המעיינות לרמה בטוחה, ובכך לא נזקקו יותר בתי המרחץ להשתמש במתקני קירור פרטיים.
הפארק מפעיל אתר מחנאות בערוץ גולפה (Gulpha Gorge), כשלושה קילומטרים מרובע העסקים של הוט ספרינגס.
העיר הוט ספרינגס (הוכרה ב-1851) מנוהלת על פי חוקי המדינה והעיר.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 התרכזו האפרו-אמריקאים בהפי ואלי (Happy Valley), צפונית להר הוט ספרינגס.
היו בעיר כנסיות מזרמים שונים של הנצרות כולל כנסיות בפטיסטיות נפרדות לקהילות לבנות ושחורות.
לשירות הפארקים הלאומיים אין סמכויות לשליטה או פיקוח על ענייני העיר.
העיר מתחילה מהצד השני של השדרה המרכזית מול שורת בתי המרחץ.
היא התפתחה מעבר לעמק הצר שבו ממוקמים המעיינות, והתפשטה למישור הפתוח מדרום וממזרח.
גובה העיר 180 מטרים מעל פני הים, כשהגבעות הסובבות אותה מתנשאות ל-180 מטרים נוספים.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 פעלה העיר בעיקר כעיירת נופש קיצית, אבל מזה זמן רב פתוחים בתי המלון גם בחורף עבור מבקרים רבים מהצפון המגיעים לעיר במטרה להימנע מהקור במקומות מגוריהם.
בתקופת שיא הפופולריות של הוט ספרינגס, עד שנות ה-50 של המאה ה-20, נהגו רבים מהמטופלים לשהות במקום שלושה שבועות, שישה שבועות, או יותר.
המטופלים היו מקור הכנסה עיקרי לבתי המלון הרבים, האכסניות, הרופאים ובתי המרקחת.
כיוון שהטיפולים היומיים דרשו שעה או שעתיים לכל היותר, נוצרו הזדמנות עסקיות נוספות לנצל את זמנם הפנוי של המטופלים.
האמונה המקובלת הייתה שהמים מסייעים לטיפול במחלות עור ודם, מחלות עצבים, שיגרון ומחלות דומות, ו"מחלות נשים שונות".
במקרה של שחפת ומחלות ריאות, ומחלות חריפות ודלקות נחשב השימוש במים כמזיק, ובמקרים רבים מסוכן.
הליך הרחצה המוקדם כלל רק שכיבה בבריכות טבעיות של מעיינות חמים ומי נחל קרים לפרקי זמן ארוכים.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 הוקמו מרחצאות פרימיטיביות מעל המעיינות, והמטופלים נשמו את האדים מהמעיינות לפרקי זמן ארוכים.
אמבטיות מעץ נוספו לחלק מהמרחצאות בשנות ה-30. רופאים החלו להגיע בשנות ה-50, אם כי רבים מהמטופלים לא השתמשו בשירותיהם.
המטופלים שהו בין שבוע לחודשיים.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית היה המנהג הנפוץ לשהות באמבטיה בין 15 ל-20 דקות.
בשנות השבעים של המאה התשע-עשרה הפך משטר הרחצה למגוון יותר, ורופאים רשמו סוגים שונים של אמבטיות למטופלים.
משך זמן השהייה באמבטיות מים חמים התקצר לשש עד עשר דקות וזמן השהייה במרחץ אדים קוצר לשתי דקות, והטיפול הוגבל לרחצה אחת בלבד ביום.
הטיפול כלל שתייה ורחצה במים החמים, שגרמה להזעה מוגברת, שנחשב כאמצעי פעיל להילחם במחלות.
עצה של רופא שהכיר את השימוש במים נחשבה הכרחית כדי למנוע נזקים.
במקרים רבים נדרשה תרופה לפני השימוש במים, אף על פי שהועלתה הטענה כי כמות התרופות שניתנו "דיה כדי לגרום לאדם בריא לחלות".
הטיפולים במרחצאות החמים התבצעו בדרך כלל פעם ביום במשך שלושה שבועות, כאשר היה צורך במנוחה (לעיתים קרובות במשך שבוע במעיינות הגופרית ליד נהר ואשיטה).
אחר-כך היה מחזור שני של שלושה שבועות במרחצאות, ואחריו שוב התנזרות מהרחצה במשך כמה ימים.
השהייה הרגילה במעיינות הייתה בין חודש לשלושה חודשים, אך נכים רבים נשארו שנה ויותר.
התהליך שתואר ב-1878 היה כדלהלן: רחצה במים בטמפרטורה בין 32°C ל-35°C במשך 3 דקות (שנמדדו בשעון חול).
לאחר שלוש דקות נוספות, כניסה לתא אדים המכסה את כל הגוף, למעט הראש, או אם היה טיפול מתון יותר, ישיבה על קופסת אדים המכוסה בשמיכה.
במהלך טיפול זה המטופל גם שתה מים חמים מקנקן הקפה שלו.
לאחר שמונה עד עשר דקות של טיפול, המטופל נוגב היטב ויובש לגמרי.
המטופל המכוסה שמיכה היה חוזר במהירות למגוריו על מנת לשכב לפחות חצי שעה כדי לאפשר לגוף לשוב לטמפרטורה הרגילה שלו.
שינה בשלב זה נחשבה מסוכנת.
בתי המרחץ החלו להשתמש בתאי אדים בסביבות 1884. המטופל ישב בתא למשך 10–20 דקות כשהמכסה סגור בחוזקה סביב צווארו, כשהקיטור מהמים החמים עולה דרך רצפת התא, כשהטמפרטורות שלו סביב 43°C-54°C.
לקראת סוף שנות ה-80 הוצעו גם טיפולים על בסיס מרחצאות רוסיות (סאונה) וטורקיות (חמאם), ובשנות ה-90 נוספו מקלחת מחטים גרמנית (התזת זרמי מים דקים ועזים על כל הגוף) ומקלחת סקוטית (זרם מרוכז של מים קרים או חמים, בדרך כלל על הגב).
אף על פי שמפעילי המרחצאות קובעים את תוכן השירותים אותם הם מציעים, המפקח על הפארק קבע סדרה של כללים בהם הם חייבים לעמוד.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוגבל הזמן המקסימלי לשהות באמבטיה ל-20 דקות ומקלחת מים חמים ל-90 שניות.
במהלך העשור שבא אחריו הוקטן זמן המקלחת לדקה, כשנקבעו הטמפרטורות המקסימליות לשירותים השונים.
לאחר שהות באמבטיה של כ-37°C, יוכל המטופל לשהות 2–5 דקות בתא האדים, לקבל 15 דקות של כרית חימום, ואחריה מקלחת מחטים פושרת ועיסוי קל ועיסוי באלכוהול.
ב-1980 דיווח כתב שהטיפול שעבר כלל אמבטיה של 20 דקות, שתי דקות באמבטיית אדים, 15 דקות עטוף בכריות חימום, ומנוחה בת 20–30 בחדר ההתקררות.
המתקנים המודרניים העכשוויים נוטים כלפי סגנון ספא או שירותי בריכה.
אתר הפארק מפרט את השירותים המוצעים בבית המרחץ באקסטף (Buckstaff).
היו כמעט שני תריסרים של בתי מרחץ בתשלום שפעלו במקביל, כשתשעה מתוכם בתוך "שורת בתי המרחץ" שבפארק.
מתקנים אלו עברו שיפוצים, וכיום מפעיל בית המרחץ קופאו מבנים שבעבר השתייכו לשני בתי מרחץ.
תשעה מבתי המרחץ היו קשורים למלונות, בתי חולים או סנטוריה.
המים היו זהים בכולם, אבל המחירים שנגבו עבור אמבטיות השתנו בהתאם לציוד שהופעל, תנאי הלינה והשירותים המוצעים על ידי כל מתקן.
המחירים עבור השירותים של המטפלים זהים וכוללים את הצרכים המתבקשים מלבד מגבות, שמיכות, חלוקי רחצה, כביסה וטיפול בנכים.
האזור היה פופולרי בקרב שחקני בייסבול בתחילת המאה ה-20, וכמה קבוצות הפעילו בו את מחנה האימונים באביב.