tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי שג'ונס מקבל את התפקיד הוא מתחיל לקבל הכשרה מ"המעניק" שהוא בעצם מקבל הזיכרון הקודם, ההופך להיות מורהו.
ג'ונס מקבל זיכרונות מהמעניק בצורה טלפתית, זכרונות הכוללים חוויות שאינם מוכרות בעולם הקהילה: אלימות, עצבות ואובדן יחד עם אהבת אמת, יופי, שמחה, הרפתקאות, בעלי חיים, ריקוד, שירה, בית ומשפחה.
הידע שצובר ג'ונס גורם להיתרחקותו מחבריו ומשפחתו, והופך אותו לציני יותר ויותר ביחס לחייו הקודמים והמוגנים.
הגילויים שמגלה ג'ונס גורמים לו לרצות להחזיר לקהילה את הזכרונות שהם אינם מודעים להם כדי שתהיה משמעות לחייהם.
ג'ונס והמעניק מתכננים להוציא תוכנית זו לפועל על ידי הברחת ג'ונס אל מחוץ לקהילה, דבר שיגרום לזכרונות לעזוב את ג'ונס ולהגיע אל כל אנשי הקהילה, שיחושו את הרגשות העמוקים אותם יכולים לחוש רק ג'ונס והמעניק.
בסופו של דבר שואל ג'ונס את המעניק אם הוא חושב על יום שחרורו.
השיחה המתפתחת מובילה את ג'ונס והמעניק לצפות בווידאו המתעד את שחרורו של תינוק (הילד הפחות מפותח מבין תאומים) על ידי אביו של ג'ונס.
ג'ונס צופה באימה כיצד אביו מזריק לתינוק זריקת רעל וזורק את גופת התינוק.
המעניק מציין כי מקבל הזיכרונות הקודם שהייתה למעשה ביתו (רוזמרי) של המעניק, ביקשה להשתחרר והזריקה את זריקת הרעל לעצמה וגרמה לזכרונות רבים להגיע להכרתם של אנשים הקהילה (ולכן אחד מהחוקים החלים על ג'ונס הוא שאסור לו לבקש שחרור).
במהלך תקופת ההכשרה של ג'ונס כמקבל הזיכרון משפחתו מארחת תינוק בשם גבריאל, משום שהוא אינו מצליח לישון בלילות ומפריע לשאר התינוקות ב"מרכז הטיפוח".
ג'ונס מגלה שהוא מסוגל להעניק לגבריאל זכרונות, וכך ג'ונס מצליח להרגיע את התינוק בלילות.
כשעוברת שנה (אותה קיבל גבריאל כתוספת זמן לפיתוח) וגבריאל עדיין בוכה בלילות (כאשר הוא מועבר מביתו של ג'ונס ל"מרכז הטיפוח" שם אין באפשרותו של ג'ונס להעביר לו זכרונות), גבריאל נהיה מועמד לשחרור.
נואש, בורח ג'ונס מהקהילה יחד עם גבריאל התינוק לפי ההוראות והתכנונים של המעניק.
בהתחלה נראה כי ניסיון הבריחה צלח, כאשר מטוסי החיפוש שנשלחו אחריהם מתמעטים עם הזמן, אך כעבור זמן מה נגמר האוכל אותו אסף ג'ונס לפני הבריחה והוא וגבריאל הולכים ונחלשים.
בקור וברעב ג'ונס מתחיל לאבד תקווה אך הוא וגבריאל עדיין שורדים הודות לשימוש בזכרונות חמים וטובים.
ג'ונס מתחיל לחשוב ולהיזכר במשפחתו, חבריו והמעניק שנשארו בקהילה.
בסופו של דבר ג'ונס וגבריאל מגיעים לראש פסגה מכוסה שלג בה הוא רואה מזחלת זהה לזאת בו הוא ראה בזיכרון הראשון שקיבל.
ג'ונס וגבריאל עולים על המזחלת ומתגלשים במורד הגבעה ולפתע הם שומעים מוזיקה הבוקעת ככל הנראה מבתים שהיו בסביבה.
סיום הספר יכול להיות דו משמעי, כי ג'ונס נראה בסוף הסיפור כסובל מהיפותרמיה, ולכן גורלו וגורל גבריאל אינם ידועים.
עם זאת, בספר "שליח", ספר המשך בטרילוגיית המעניק, מתברר כי ג'ונס וגבריאל אכן שרדו את המסע.
ג'ונס (Jonas) – ג'ונס הוא 11 ההופך ל-12. ג'ונס מקבל את תפקיד "מקבל הזיכרונות" של הקהילה.
יש לו אחות קטנה – לילי אבא ואמא.
המעניק – האדם החשוב ביותר בקהילה.
יש לו היכולת לחוות כאב ואהבה ולראות צבעים בעוד אחרים אינם יכולים.
ביתו – רוזמרי (Rosemary) נבחרה להיות מקבלת הזיכרונות 10 שנים לפני ג'ונס.
לילי (Lily) – אחותו הצעירה של ג'ונס.
לילי היא 7 שהופכת ל-8.
ביום בו הוא נהפך ל-1 הוא מקבל שנה נוספת בה הוא יטופח.
משפחתו של ג'ונס מקבלת (בצורה חריגה) חלק מהאחריות לטיפוחו של גבריאל (המכונה בקיצור גייב).
לגבריאל יש עיניים בהירות כמו שיש לג'ונס.
בגלל התפתחות איטית של גבריאל הוחלט לשחררו אך ג'ונס בורח איתו.
אשר (Asher) – חברו הטוב ביותר של ג'ונס.
אביו של ג'ונס – מטפח האחראי על טיפוחו של גייב, ומצליח להרוויח לגייב שנת התפתחות נוספת.
אימו של ג'ונס – שופטת העובדת במחלקת השפיטה של הקהילה.
פיונה (Fiona) – ילדה בשכבת גילו של ג'ונס.
חברה של ג'ונס שמקבלת את תפקיד "מטפלת זקנים".
פיונה מופיעה בחלום ה"התעוררות" של ג'ונס.
לויס לאורי זכתה במספר פרסים ומועמדויות על סיפרה "המעניק":
כניסה לרשימות "הספר הטוב ביותר לילדים מתבגרים", "ספרי ALA ראויים לציון" ו-"100 הספרים המאותגרים ביותר בין 1990-2000" של איגוד הספריות האמריקאי.
תואר ספר הכבוד מהבוסטון גלוב-הורן (Boston Globe-Horn Book Honor Book).
ספר השנה ב"סקול לייבררי ג'ורנל" (School Library Journal).
סרט קולנוע בשם "המעניק", המבוסס על הספר, יצא לאקרנים באוגוסט 2014.
הספר יצאה בעברית בשנת 1998 בהוצאת כתר, בתרגום דפנה לוי ינוביץ, ושוב בהמהדורה מחודשת ב-2014.
המעפיל האלמוני הייתה אוניית מעפילים.
בעימות בהעברת מעפילי "לנגב" אל אוניות הגירוש לקפריסין נהרג המעפיל הרברט לזר, אך שמו עדיין לא היה ידוע בעת שפורסמה המודעה על נפילתו ועל הלווייתו.
לזכרו ועל שם מפעל ההעפלה נקראה לבסוף האונייה.
המחשבה הראשונית הייתה לקרוא לה בשם "הגנה-חירות" (שילוב שם המחתרת "ההגנה" עם "חירות" שם העיתון המחתרתי של חברי האצ"ל), אולם הנהגת "ההגנה" שינתה את שם האונייה במהלך ההפלגה לשם: "המעפיל האלמוני".
ארגוני "הפורשים" השתמשו בשם "חירות", ותוספת המילה "הגנה" (המזכירה את ארגון "ההגנה"), הייתה מתפרשת כפעולה משותפת איתם.
"סן מיגל" – ספינת חופים
שמה הראשון היה "סן מיגל" ("San Miguel"); שנת בנייה 1875; סוג כלי שיט: ספינת חופים להובלת נוסעים; שוקע 12 רגל.
"המעפיל האלמוני" – אונית מעפילים
נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' בשוודיה באמצעות איש עסקים שוודי בשם גיליאזיס.
הפליגה ב-31 בדצמבר 1946 משוודיה למרסיי דרך הים הצפוני, ללא מעפילים.
יוסל'ה דרור איש הפלי"ם היה מפקד הספינה, וראובן אורן ("פופכן") היה 'הגדעוני'.
עם הספינה הפליגה גם ספינה אחות בשם "סאן בזיליו", שמפקדה היה ורנר סלומון ו'הגדעוני' שלמה "הנזי" רוזן.
לרוע המזל עלתה סאן בזיליו על שירטון בקרבת קופנהגן ועקב כך לא השתתפה בסופו של דבר בהבאת מעפילים.
בצרפת הוכשרו בספינה 870 מקומות לינה, ההכנות נמשכו מאוגוסט ועד לנובמבר 1946. צוות ההכנה כלל את יהושע בהרב, יוסל'ה דרור וראובן אורן.
רב החובל היה ספרדי בשם ריקרדו ולצדו 12 מלחים, כולם אזרחי ספרד.
לקראת הפלגה הוקם צוות המלווים אנשי הפלי"ם: שאול ביבר היה מפקד האוניה ולצדו יוסל'ה דרור, המכונאים עופר ויועלי, ואיש הקשר "הגדעוני" ראובן אורן (אורנשטיין).
לרשותם עמד מכשיר קשר RCA מתוצרת בלגיה.
על סיפונה הפליגו 794 מעפילים; חניכי תנועות הנוער "השומר הצעיר" ו"בני עקיבא" מהונגריה, והתנועות "דרור", "נוחם" ו"בית"ר", וכן קבוצה ממרוקו, כולם בני נוער בלוויית מדריכים.
הם נאספו בשני מחנות בשאטו-דה-לה-רו שליד ליון, וכן מחנה במרסיי, שם הוקם ב-2 בפברואר 1947 מחנה למעפילים לקראת העלייה לאונייה.
הספינה הפליגה מנמל סט בצרפת ב-3 בפברואר 1947. על גשר הסיפון הציבו המעפילים שלט באנגלית ובו המילים: "נלסון!
ראה את יורשיך!", בהתכוונם לאדמירל הבריטי עטור התהילה הוריישו נלסון.
האונייה הפליגה מסט בדרום צרפת, למפרץ מול איי אייר (Îles d'Hyères) מזרחית לטולון, ונתיבה כלל בהמשך את מצר מסינה, כרתים, דרומית לקפריסין בנתיב לימסול – פורט סעיד, עד חופי הארץ.
למחרת ההפלגה נתגלה קלקול במנוע, ונאלצו לעגון במפרץ אייר, 15 מייל מזרחית לטולון.
הגיעה הוראה לשוט מדרום לקפריסין ולהגיע לחופי הארץ מכיוון דרום.
המעפילים קבלו הנחיות והתכוננו לקראת עימות עם הבריטים; ההוראות היו רגילות והמעפילים תודרכו להתנגד פסיבית.
הם התארגנו בקבוצות על פי ההשתייכות הארגונית ותודרכו להגן על ההגה, הגשר וחדר המכונות של האונייה מפני השתלטות בריטית צפויה.
הוחלט לשוט בשעות הלילה לכיוון תל אביב, כדי להגיע אל חוף תל אביב לפני שהבריטים יופיעו.
כמו כן כיבו את האורות.
ההוראות היו רגילות, להתנגד פסיבית.
ב-14 בפברואר התגלתה הספינה על ידי מטוס בריטי.
ב-16 בפברואר החלו ללוותה שתי משחתות בריטיות אשר תקפו את האונייה.
הבריטים תקפו בעזרת שתי משחתות, ומשחתת שלישית המתינה במרחק.
הם השליכו פצצות גז והעלו חיילים על הסיפון.
על הסיפון התחוללו התכתשויות וכן הותזו סילוני מים.
המשחתות נגחו בספינה שניסתה להתחמק.
הבריטים השליכו רימוני גז והעלו חיילים על הסיפון.
התחוללו תגרות וכן הותזו סילוני מים.
כל העת התנהלה תקשורת באמצעות מכשירי קשר עם מפקדת "ההגנה" בארץ ישראל.
בסיומה של ההתכתשות האלימה נכנעו המעפילים.
הבריטים הודיעו שעל הספינה לשוט לנמל חיפה.
מפקד הספינה, שאול ביבר, הכין ביוזמתו האישית מקום מחבוא בטנק מים ל-10 אנשים בספינה.
כאשר עלו הבריטים על הסיפון פנו המלווים אנשי הפלי"ם להסתתר במחבוא שהוכן מראש בטנק המים.
הסתתרו בו הגדעוני ושבעה איש.
המלווים במחבוא חולצו לאחר שהמעפילים הורדו, על ידי עובדי "סולל בונה" שעבדו בנמל.
המעפילים הועברו לספינות גירוש בריטיות בנמל חיפה, והובלו למחנה חורף 64–65 בקפריסין.
"המעפילים" או "אל ראש ההר" הוא שיר מאת לוין קיפניס, שחובר בשנת תרע"ט 1919. השיר נסב על עלייה ועל טיולים ברחבי ארץ ישראל, ההררית ברובה; ובמובן המטפורי על המאבק היהודי הלאומי בארץ ישראל.
לשיר חוברו בתחילה שני לחנים שונים: הראשון, על ידי אידלזון הירושלמי והשני, על ידי פואה גרינשפון, אולם שני הלחנים הללו לא זכו לפופולריות רבה.
השיר התפרסם בלחן שכתב לו המלחין חנינא קרצ'בסקי, אשר זכה לביצועים רבים.
השיר עובד בידי גיל אלדמע, והוא נעשה אהוד ונפוץ, בעקבות תנועת ההעפלה לארץ ישראל, אליה כיוונו רבים את מילותיו .
השיר מחורז, בגוף ראשון רבים, וכולל ארבעה בתים ופזמון.
מילות הפזמון מעודדות את העולים, המשוטטים, המטפסים והמטיילים בארץ באמצעות חזרה קצובה:
אבל הדוברים סבורים, כי רוחם של הנופלים נשארת צרורה בהוויה ובזיכרון הקיבוצי של הכלל: "אֶחָד נָפַל.
המעקב הייתה סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת מותחן פשע-דרמטי שנוצרה על ידי קווין ויליאמסון ("דוסון קריק", "יומני הערפד") והופקה על ידי האחים וורנר.
הסדרה שודרה ברשת הטלוויזיה FOX.
כוכבי הסדרה הם קווין בייקון וג'יימס פולק, ובסדרה שיחקו גם שון אשמור, נטלי זי וג'סיקה סטרופ.
העונה הראשונה עוקבת אחר סוכן ה-FBI לשעבר ראיין הרדי (בייקון) וניסיונותיו ללכוד את הרוצח הסדרתי ג'ו קרול (פיורפוי), בעקבות בריחתו של האחרון מהכלא.
הרדי מגלה עד מהרה כי קרול הקיף את עצמו בקבוצה של אנשים בעלי דעות דומות, אותם הוא פגש תוך כדי לימודו ושהיה בכלא והפך אותם לכת של רוצחים קנאים, כולל יד ימינו, אמה היל (כורי).
כאשר בנו של קרול, ג'ואי מת'יוס (קאטלט) נחטף על ידי חסידיו של אביו, הסוכנים מייק וסטון (אשמור), דברה פרקר (פארסי), ושאר צוות ה- FBI מגלים שזה הצעד הראשון הרחב של קרול בתכנון לברוח מהמשמורת, להשפיל את הרדי ולהתאחד עם אשתו לשעבר קלייר מתיוס (זי).
העונה השנייה מתרכזת בכת חדשה, בהובלת לילי גריי (נילסן) ובניה התאומים מארק ולוק גריי (שניהם שיחקו על ידי סם אנדרווד), כשהם מתחילים להשמיע הצהרות פומביות לפתות את קרול מתוך המסתור בזמן שאר העולם מאמין שהוא מת.
וסטון מגויס מחדש על ידי הסוכן המיוחד מנדז (קרוז) וה-FBI במטרה למצוא את הכת החדשה, ואילו הרדי ואחייניתו מקס הארדי (סטרופ) בתכנונים משלהם לאתר אותם ולמצוא את קרול, אם הוא חי בכלל.
העונה השלישית עוקבת אחר חייו של הרדי לאחר מעצרו של קרול ומציגה את הרדי במקום טוב יותר.
הוא קרוב לאחייניתו ויש לו בת זוג.
וסטון הולך בדרך אחרת ובוחר לצוד את מארק גריי.
קרול נמצא בשורת המוות, ממתין להוצאתו להורג, אך ממלא תפקיד חשוב בעונה.
ורוצח סדרתי אחר מוכיח שהוא מסוכן ומסוגל באותה מידה להוות איום כמו ג'ו קרול.
ריאן הארדי (קווין בייקון): סוכן FBI לשעבר, הוא פרש אחרי שתפס את ג'ו קרול.
נקרא לחזור לשירות כאשר קרול בורח מכלא.
להארדי יש בעיות לב, מדקירה שחטף מקרול.
ג'ו קרול (ג'יימס פיורפוי): פרופסור לספרות אנגלית ורוצח סדרתי.
בהיותו בכלא, קרול יוצר כת של חסידים לתוכנית נקמה בריאן הארדי.
מייק וסטון (שון אשמור): סוכן FBI צעיר שגיבורו הוא ריאן הארדי.
ד"ר קלייר מת'יוס (נטלי זי) - עונה 1–2: אשתו לשעבר של ג'ו קרול, קיימה מערכת יחסים עם ריאן הארדי.
אמה היל (בלורי כורי) - עונה 1–2: העמידה פנים כשמרטפית של ג'ואי מת'יוס, חסידה של ג'ו קרול.
אמה רצחה את אימה לעיני ג'ייקוב.
דברה פרקר (אנני פארסי) - עונה 1: המוח של ה-FBI, נמצאת בראש החקירה על ג'ו קרול.
ג'ייקוב וולס (ניקו תורטורלה) - עונה 1: העמיד פנים יחד עם פול במשך שלוש שנים כשכן של ד"ר שרה פולר, הם הציגו את עצמם כהומוסקסואלים במערכת יחסים.
ג'ואי מת'יוס (קייל קאטלט) - עונה 1: בנם של קלייר מת'יוס וג'ו קרול.
נחטף על ידי הכת, הם מנסים ללמדו שלהרוג זה לא פסול.
פול טורס (אדן קנטו) - עונה 1: עובד יחד עם ג'ייקוב במזימה של ג'ו קרול.
מקנא במערכת היחסים בין אמה לג'ייקוב.
ג'ייקוב הרג אותו על פי בקשתו.
לילי גריי (קוני נילסן) - עונה 2:
מנדי לאנג (טיפאני בון) - עונה 2:
ד"ר ארתור שטראוס (גרג הנרי) - עונה 2–3:
לוק גריי / מקס גריי (סאם אנדרווד) - עונה 2–3:
מקס הארדי (ג'סיקה סטרופ) - עונה 2–3: אחייניתו של ריאן.
גוון (זוליכה רובינסון) - עונה 3:
תיאו נובל (מייקל איליי) - עונה 3:
סקוט טרנר (ג'ון לפייט): ראש המודיעין של המרשל שמשתתף בחקירת הכת של ג'ו קרול, מאוחר יותר מספק הגנה לקלייר מת'יוס.
רודריק (וורן קול) - עונה 1: ידיד ותיק של קרול.
השריף של העיר בה שוכנת הפולחן.
טרוי ריילי (בילי בראון) - עונה 1:
ניק דונובן (מייק קולטר) - עונה 1, 3:
היילי מארקרי (אפטון וויליאמסון) - עונה 1, 3:
ג'ינה מנדז (ואלרי קרוז) - עונה 2–3:
ג'ף קלארק (פליקס סוליס) - עונה 2–3:
ג'ודי לאנג (קארי פרסטון) - עונה 2:
ג'נה מרפי (לסלי ביב) - עונה 2:
קינגסטון טאנר (טום קוואנו) - עונה 2:
קארי קוק (ספראג גריידן) - עונה 2:
קייל לוק (האנטר פאריש) - עונה 3:
דברה פרקר (ז'אן גוסן): הופיעה בפרק הפיילוט כדברה פרקר אך הוחלפה בשחקנית אנני פארסי.
שרה פולר (מגי גרייס): הופיעה בפרק הפיילוט כקורבן של ג'ו קרול לפני שהוא נתפס וזו ניצלת בזכות הארדי.
המעניש הוא סרט גיבורי על-פעולה משנת 2004 מבית ליונסגייט ומארוול קומיקס, המתבסס על דמות הקומיקס המעניש.
את הסרט ביים ג'ונתן הנסליי ומככבים בו תומאס ג'יין, ג'ון טרבולטה, רבקה רומיין, ויל פאטון, לורה הרינג, בן פוסטר ורוי שיידר בתפקידים הראשיים.
הסרט נעשה כניסיון לאתחל מחדש את סיפורה של הדמות לאחר כישלון הסרט הקודם בשנת 1989, בכיכובו של דולף לונדגרן.
הוא יצא לאקרנים ב-16 באפריל 2004. למרות רף הכנסות נמוך של כ-54 מיליון דולר בקופות, מכירות ה-DVD הניבו הצלחה ואפשרו לפתח סרט המשך.
אולם, סרט זה היה אף הוא אתחול מחודש, ונקרא "המעניש: אזור מלחמה".
תומאס ג'יין - פרנק קאסל/המעניש
ג'ון טרבולטה - הווארד סיינט
ויל פאטון - קוונטין גלאס
לורה הרינג - ליביה סיינט
בן פוסטר - ספקר דייב
רוי שיידר - פרנק קאסל האב
סמנתה מאטיס - מריה אליזבת' קאסל
תקציב הסרט נאמד בכ-33 מיליון דולר.
בסוף השבוע הראשון להקרנתו, הסרט זכה להכנסות של 13,834,527 מיליון דולר.
סכום הכנסותיו הכולל נאמד בכ-33,810,189 מיליון דולר בארצות הברית, ו-20,889,916 מיליון דולר ברחבי העולם.
אתר הביקורות Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 29 מתוך 100 בהתבסס על 167 ביקורות (48 מתוכן "טריות" ו-119 מתוכן "רקובות"), בציינו כי "צוות שחקנים טוב אינו מצליח להעלות את רמתו של סרט הנקמה האלים והשיטתי".
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט משיקגו סאן-טיימס העניק לסרט שני כוכבים וציין כי "הסרט הוא כה קודר וחסר שמחה, יש לתהות האם גם הגיבור מקבל סיפוק כלשהו מהישגיו", בעוד אחרים הגנו על הסרט וציינו כי בהשוואה לעיבודי קומיקס אחרים, מדובר בניסיון עשוי היטב לסרטי פעולה ישנים של שנות ה-60 ושנות ה-70.
המעניש: אזור מלחמה הוא סרט גיבורי על-פעולה משנת 2008 מבית ליונסגייט ומארוול קומיקס, המתבסס על דמות הקומיקס המעניש.
את הסרט ביימה לקסי אלכסנדר ומככבים בו ריי סטיבנסון כפרנק קאסל ודומיניק וסט כבילי רוזוטי/ג'יגסו.
הסרט יצא לאקרנים ב-5 בדצמבר 2008.
זהו העיבוד השלישי לדמותו של המעניש, אחרי סרט משנת 1989 בכיכובו של דולף לונדגרן ואתחול מחודש משנת 2004 בכיכובו של תומאס ג'יין.
כמו קודמו, גם סרט זה הוא אתחול מחודש לקומיקס, אלא שהפעם הסרט יצא לאור תחת חותם Marvel Knights, שמיועד לקהל צופים מבוגר יותר, ומספר את מלחמתו העקובה מדם של פרנק קאסל בבוס המאפיה בילי רוזוטי, שפניו הושחתו כליל וכעת הוא מוכר בשם "ג'יגסו".
מאז יציאתו לאקרנים, הסרט הפך לסרט פולחן עקב נאמנותו הרבה לקומיקס.
ריי סטיבנסון - פרנק קאסל/המעניש
דומיניק וסט - בילי "היפה" רוזוטי/ג'יגסו
ג'ולי בנז - אנג'לה דונטלי
קולין סלמון - פול בודיאנסקי
דאג האצ'יסון - ג'יימס "המטורלל" רוזוטי
דאש מיהוק - הבלש מרטין סואפ
ווין נייט - לינוס ליברמן/מיקרוצ'יפ
תקציב הסרט נאמד בכ-35 מיליון דולר, אך בשל אופיו האלים כשל לעמוד ברף ההכנסות.
בסוף השבוע הראשון להקרנתו, הסרט זכה להכנסות של 4 מיליון דולר בלבד.
סכום הכנסותיו הכולל נאמד בכ-8,050,977 מיליון דולר בארצות הברית, ו-2,049,059 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט קיבל ביקורות שליליות ממבקרי קולנוע.
אתר הביקורות Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 26 מתוך 100 בהתבסס על 99 ביקורות (27 מתוכן "טריות" ו-74 מתוכן "רקובות"), בציינו כי "הסרט מחזיר מחדש את סרטי הפעולה האלימים למדי ועתירי הדיאלוגים של שנות ה-80, ונדמה כי עבר עליו הכלח".
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט משיקגו סאן-טיימס העניק לסרט שני כוכבים מתוך ארבעה וציין כי "אפשר היה לסמוך על סרט איום שייעשה בצורה גרועה.
'המעניש: אזור מלחמה' הוא אחד מהסרטים הגרועים שנעשו היטב אותם ראיתי".
עוד הוא ציין כי המגרעה היחידה של הסרט היא שהוא מעורר פלצות.
לעומת זאת, היו אחרים אשר הביאו בחשבון את הנאמנות למקור וציינו כי מדובר בסרט המעניש הטוב ביותר עד כה, בו כמות האקשן היא מספקת בהחלט והסיפור הוא בסגנון אפל שקרוב למקור.
אדוארד פורטר מסאנדיי טיימס הבריטי העניק לסרט שלושה מתוך חמישה כוכבים, בציינו כי "בעוד הסרט זכה במדרוג 18 בשל האלימות שבו, הוא סיפור קלאסי מהנה ביותר בכל המובנים האחרים - קרבות ירי מוגזמים, נבלים מפלצתיים ומטורפים, שותף מגמגם וכיוצא בזה.
ביקורת נוספת מציינת כי זוהי "מעשיית הקומיקס הנאמנה מאוד למארוול - עקובה מדם, רצינית, רבת עצמה, אפלה ופסיכוטית להפליא".
קיימת התייחסות גם לכך שהביקורת הנוקבת של מבקרי הקולנוע נבעה אולי מהשוואה לסרט קומיקס נוסף שיצא אותה שנה, "האביר האפל".
מתיו קונוויי העניק לסרט 3.5 כוכבים מתוך חמישה ומציין בביקורת שלו כי "'המעניש: אזור מלחמה' הוא אנטיתזה לאביר האפל בכל צורה.
בעוד 'האביר האפל' היה סרט עגמומי, אינטליגנטי ואולי אף יומרני שמתרחש בעולם מציאותי, 'אזור מלחמה' הוא מותחן פשע רועש, עקוב מדם וזול, בו משולבים הומור שחור ותנוחות אקשן מוגזמות, ואשר מתרחש בעיר מוזנחת ומוצפת אורות ניאון שאינה דומה לעולם אותו אנו מכירים".
המעילים האדומים הוא כינוי היסטורי לחיילי הצבא הבריטי.
כינוי זה נובע מהנוהג ללבישת מעילים מסוגים שונים בצבע אדום, כחלק ממדי הצבא של רוב חלקי הצבא הבריטי ואף הצי המלכותי הבריטי.
השימוש הנרחב במעילים אדומים בצבא החל בשנת 1645 עם הבנייה מחדש של הצבא הבריטי, ונמשך עד לתחילת המאה ה-20 עם המעבר לצבעי חאקי וירוק.
למרות שצבאות רבים ברחבי העולם עשו ועושים שימוש במדים בצבעי אדום, הצבא הבריטי הפך להיות מזוהה במיוחד עם צבע זה בעיקר משום הנפוצות שלו ברוב יחידות הצבא, במשך כמעט 300 שנים ומשום האימפריה הבריטית שחייליה שירתו בחלקים רבים סביב העולם.
למרות שבמשך השנים, כוחות הצבא האנגלים הכילו מספר יחידות שלבשו מעילים בגווני אדום (לדוגמה היאומן וורדרס), בפברואר 1645 עם ארגון הצבא מחדש נבחר המעיל האדום לכלל יחידות הרגלים וחלק מיחידות הפרשים.
החל משנה זו הורכב הצבא מ-12 רגימנטים רגליים (600 חיילים כל אחד), רגימנט דרגונים אחד (1000 פרשים) וסוללות הארטילריה (900 תותחים).
לפי מודל הצבא החדש הזה, חיילי הרגלים לבשו מעילים בצבא אדום ונציאני עם מכפלת בצבע לבן.
הופעתו של המעיל האדום בתור צבעם של חיילי הרגלים האנגלים, התרחש לראשונה בקרב הדיונות (1658).
המשך השימוש במעילים אדומים לאחר הרסטורציה של המלוכה בשנת 1660, נבעה יותר מהכרח מאשר מדיניות ברורה, שכן הצבע האדום היה זול יותר.
עד לשנת 1707, עיצוב המדים ויצורם היה נתון בידי מפקדי הרגימנטים, אך ב-16 בינואר 1707 לפי צו מלכותי הוחלט על ריכוז עיצוב וייצור המדים לכלל חיילי הצבא.
במשך השנים, הרגימנטים השונים אימצו לעצמם צבעי מכפלת שונים, עד שבשנת 1747 יצאה פקודת ההנחיות הראשונה ששאפה להסדיר את צבעי המכפלת השונים וחלוקתם לרגימנטים.
הנוהג הכללי היה שימוש בצבע לבן ברגימנטים שלא ניתן להם צבע ייחודי וצבע כחול שימש לציון רגימנטים 'מלכותיים' (שקיבלו את התואר 'מלכותי' על ידי המונרך).
בשנת 1881 נעשה ניסיון נוסף להסדיר את השימוש בצבעי מכפלת, אך הפעם ניתנה הוראה לאחד את הרגימנטים לכדי צבעים בודדים לפי חבל ארץ המוצא של הרגימנט; לבן לרגימנטים אנגלים וולשים, צהוב לרגימנטים סקוטים, ירוק לרגימנטים אירים וכחול לרגימנטים מלכותיים.
אך בפועל, חלק גדול מהרגימנטים קיבל אישור להמשיך לעשות שימוש בצבע המכפלת ההיסטורי שלהם.
ב-30 בדצמבר 1885, במהלך המלחמה המהדית בסודאן, נעשה השימוש האחרון במעילים אדומים בעת לחימה, היה זה בקרב גנינגס.
כבר בשנים אלו, המעילים האדומים נעלמו כמעט כליל משדות הקרב ברחבי האימפריה, זאת לטובת מדים בצבעי חאקי שהעניקו הסוואה טובה יותר לחיילים.
כך בשנים האחרונות של המאה ה-19 המעילים האדומים החלו בהדרגה להיעלם, הם שימשו עד לשנת 1902 'מדי שירות בבית' (כלומר לא לפעילות לחימה) ומשנה זו הם הפכו באופן רשמי למדים ייצוגיים בלבד של חיילי הצבא.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הופסק לחלוטין השימוש במעיל האדום (גם כמדים יצוגיים) לטובת מדי החאקי שהונהגו כעת בכל הרמות ובכל היחידות, רק בשנת 1920 חזר הצבע האדום לשימוש מדים ייצוגיים של רגימנטי המשמר, המדים הייצוגיים של תזמורות הרגימנטים, תלבושת הערב של קצינים בדרגות מסוימות ובמקרים בודדים נוספים.
כיום כאמור ניתן לראות את המעילים האדומים בעיקר במדים הייצוגיים של חמשת רגימנטי המשמר, בנוסף לתזמורות הרגימנטים הרגליים.
בנוסף לאלו ניתן למנות את רגימנט משמר הפרשים משמר החיים, כמו גם יחידות צבא ומשטרה ברחבי מדינות האימפריה הבריטית לשעבר (כך לדוגמה המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה).
על עטיפת הסינגל The Trooper של להקת ההאבי מטאל איירון מיידן מופיע הקמע של הלהקה, אדי, כשהוא לבוש מעיל אדום ואוחז ביד אחת חרב ובשנייה דגל הממלכה המאוחדת מרופט.
ברוס דיקינסון, סולן הלהקה, נוהג להופיע במעיל אדום עם דגל בידו בעת ביצוע השיר.
המעמד המתפתח של הסכמת פריז (ברומנית: Statutul Dezvoltător al Convenției de la Paris), המוכר בהיסטוריוגרפיה הרומנית גם בכינוי "המעמד של קוזה" (Statutul lui Cuza), הוא מסמך בעל אופי של חוקה, שאומץ בנסיכויות הרומניות, ב-1864, ביוזמתו של הדומניטור, אלכסנדרו יואן קוזה.
שליט הנסיכויות הרומניות, קוזה, ניסה לבצע רפורמות, בעיקר בתחום האגררי, אך האספה המחוקקת, שהייתה מורכבת בעיקר מבויארים, לא אפשרה זאת.
קוזה פיזר את האספה המחוקקת בעזרת גדוד צבא ופרסם את "המעמד המתפתח של הסכמת פריז", שהיו בו שינויים רבים לעומת הסכמת פריז, בעיקר בדרך בחירת הנציגים לאספה המחוקקת.
לאישור המסמך נערך משאל עם בחודש מאי 1864 ובמשאל אושר המסמך ב-682,621 קולות של תומכים מול 1,307 מתנגדים ו-70,220 נמנעים.
המעניק הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי חברתי משנת 2014 שמבוסס על הנובלה בעלת השם הזהה - "המעניק" - מאת הסופרת לויס לאורי.
הסרט בוים על ידי פיליפ נויס ונכתב על ידי מייקל מיטניק ורוברט ב.
בסרט מופיעים ג'ף ברידג'ס, מריל סטריפ, ברנטון ת'ווייטס, אלכסנדר סקארסגארד, אודיה רש, קייטי הולמס וטיילור סוויפט.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ובישראל ב-15 באוגוסט 2014.
בשנת 2048, אחרי מלחמה, החברה החליטה להיפטר ממגוון גזעי, ראיית צבעים ורגשות.
כל התושבים מחקו את הזכרונות שלהם חוץ ממקבל הזיכרון.
מכיוון שמקבל הזיכרון הוא האדם היחיד בקהילה שיש לו זיכרונות מוקדמים של העבר, הוא חייב לייעץ למועצת הזקנים ולעומדת בראשה בהחלטות בקהילה.
ג'ונאס, נער שחי וגדל בקהילה דורות רבים לאחר השינוי הקיצוני של האנושות, נבחר להיות המקבל הבא של הזיכרונות, ומקבל ישירות זכרונות מהמקבל הקודם, שכעת הוא המעניק.
ג'ונאס לומד מהעבר של המעניק ושל בתו, רוזמרי.
רוזמרי הייתה מקבלת הזיכרון לפני ג'ונאס, אך הייתה כל כך נסערת מהזיכרונות שאביה הראה לה, עד שהמועצה החליטה להמיתה, באמצעות מה שנקרא בקהילה "שחרור".
חברי הקהילה לא יודעים מהו שחרור, מלבד המעניק, ובהמשך הסרט- ג'ונאס.
בעוד בחברה מתייחסים לשחרור כאל פרישה ל"שום מקום" - מקום טוב מחוץ לקהילה - הקהל לומד שזהו מוות על ידי זריקה קטלנית.
ג'ונאס מתחיל לחלוק את מה שגילה עם חברתו מילדות פיונה, ומעודד אותה להימנע מהזריקה היומית (המדכאת רגשות וחלומות) ומעורר בה רגשות.
פיונה לא בטוחה מהם רגשות אלו, וג'ונאס מנשק אותה, ובכך מסביר לה מה היא 'אהבה'.
ג'ונאס חולק את זכרונותיו עם התינוק שאביו הביא הביתה, גבריאל (גייב), ומפתח מערכת יחסים קרובה איתו לאחר שגילה שהוא חולק את אותו סימן על פרק ידו של ג'ונאס, הסימן של מקבל זיכרון פוטנציאלי.
ג'ונאס מחליט שכולם צריכים להכיר את זיכרונות העבר וביחד עם המעניק הם מחליטים שהדרך היחידה שהם יכולים לעזור לקהילה היא ללכת מעבר לגבול של שום מקום, לגבול הזיכרון, לעבור אותו וכך לשחרר את הזיכרונות בחזרה לתוך הקהילה.
ג'ונאס מתגנב החוצה בשעת העוצר, ומחליט לקחת איתו את גייב, לאחר שגילה שגייב עומד ל"השתחרר" בגלל סימנים של חולשה.
אשר, חברו הטוב ביותר, מנסה לעצור בו לפני שהוא עוזב את השכונה, אך ג'ונאס מרתק אותו במהירות לקרקע.
אשר שוכב המום על הקרקע, בעוד ג'ונאס רוכב על אופניו למרכז הטיפוח.
הוא מספר לפיונה את תוכניתו ורוצה לקחת אותה אתו, אבל היא מסרבת ובמקום זאת עוזרת לו להוציא את גייב.
לפני שהוא עוזב, היא מנשקת אותו ועוזרת לו לברוח.
בינתיים אמו של ג'ונאס ואשר הולכים לראש הזקנים כדי לספר להם שג'ונאס נעדר.
שומרים נשלחים לסרוק ולמצוא את ג'ונאס, שלפי הכרזת המועצה הפך למסוכן.
ג'ונאס לוקח אחד מאופנועי השומרים ונוסע לצוק ליד מקום מגוריו של המעניק, ומזנק מעבר לגבול של שום מקום.
ראש מועצת הזקנים מקצה לאשר מזל"ט כדי למצוא את ג'ונאס ו"לאבד" אותו (משמע להרוג אותו).
אשר מוצא את ג'ונאס עם גייב ביער, ולוכד אותו עם המזל"ט, אך לאחר שג'ונאס מפציר בו שייתן לו ללכת, אשר מפיל אותו לתוך הנהר ומשחרר אותו לחופשי.
ג'ונאס ממשיך לנוע בכוחותיו האחרונים בשום מקום, בזמן שפיונה נדונה ל"שחרור" על שעזרה לו.
בדיוק כשהיא עומדת ל"השתחרר" על ידי אביו של ג'ונאס, המעניק צועד פנימה ומנסה לעכב את "ההשתחררות" של פיונה על ידי זיכרונות של בתו רוזמרי ודיבור ללבם של חברי המועצה.
בסופו של דבר, ג'ונאס מוצא מזחלת אותה חזה בזיכרון הראשון שהוענק לו ועושה את דרכו אל מעבר לגבול של שום מקום.
הוא משחרר את הזכרונות, הצבע והרגשות.
"שחרורה" של פיונה מתבטל לאחר שאביו של ג'ונאס מבין מה הוא עמד לעשות.
ג'ונאס וגייב מגיעים במזחלת לבית שראו בזיכרון הראשון, ושומעים מתוך הבית מזמורי חג מולד.
מריל סטריפ - ראש מועצת הזקנים
אלכסנדר סקארסגארד - אביו של ג'ונאס
קייטי הולמס - אמו של ג'ונאס
הפסקול לסרט נכתב על ידי מרקו בלטרמי.
המעניש הוא סרט גיבורי על-פעולה אמריקאי משנת 1989 מבית ניו וורלד ומארוול קומיקס, המתבסס על דמות הקומיקס המעניש.
את הסרט ביים מארק גולדבלט ומככבים בו דולף לונדגרן, לואיס גוסט ג'וניור, ירון קרבה, קים מיורי, ננסי אברהארד ובארי אוטו.
זהו העיבוד הקולנועי הראשון לדמותו של המעניש, אשר נחל כישלון בקופות וביקורות שליליות.
בעקבות הסרט הופקו ניסיונות קולנועיים לאתחול הדמות; "המעניש" משנת 2004 ו"המעניש: אזור מלחמה" משנת 2008.
המעמקים הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור נכתב ביולי 1952 והופיע לראשונה בגיליון דצמבר 1952 של Galaxy Science Fiction.
הסיפור תורגם לעברית בשנת 1980 בספר כדרך בני מאדים, ושוב בשנת 2014 בספר כתבי אייזק אסימוב 4.
באוטוביוגרפיה "In Memory Yet Green" כותב אסימוב כי המניע שלו לכתיבת הסיפור היה לבדוק האם סופר יכול לעשות הכל במדע בדיוני, ולכן הוא כתב סיפור בו אהבת אם נחשבת למגונה.
הסיפור מתאר גזע החי במעמקי האדמה בעקבות מות השמש שלהם והתקררותו של כוכבם.
בשל הדלדלות מאגרי האנרגיה שלהם בני הגזע מחליטים לשגר את עצמם לכוכב לכת חדש, שבמקרה יוצא שהוא כדור הארץ.
הם שולחים סוכן לכדור הארץ כדי להפעיל מכונה שתאפשר את המעבר.
הסוכן נחרד כאשר הוא נחשף להיבטים שונים בחיי בני האדם, ביניהם הקשר בין ילד לאימו, השינויים במזג באוויר וחוסר היכולת של בני האדם לתקשר באופן טלפתי.
בעקבות זאת מחליט הגזע להתיישב במעמקי כדור הארץ ולא ליצור קשר עם בני האדם.
Marvel: המעניש היא סדרת טלוויזיה אמריקאית, שנוצרה עבור רשת הזרמת המדיה נטפליקס בידי סטיב לייטפוט, והיא מבוססת על חוברות הקומיקס "המעניש" מבית מארוול קומיקס.
הסדרה מהווה חלק מהמשכיות היקום הקולנועי של מארוול, והיא סדרת ספין אוף לסדרה "דרדוויל".
הסדרה מופקת על ידי חטיבת הטלוויזיה של מארוול בשילוב עם אולפני ABC וחברת Bohemian Risk Productions, והיא עלתה לשידור לראשונה ב-17 בנובמבר 2017.
עלילת הסדרה מביאה את קורותיו של פרנק קאסל (בגילומו של ג'ון ברנטל), אשר משתמש בדרכים קטלניות כדי להילחם בפשע תחת זהות "המעניש".
ברנטל שב לגלם את הדמות לאחר שהופיע בעונתה השנייה של הסדרה "דרדוויל".
יחד עמו מככבים איבון מוס-בכרך, בן בארנס, ג'יימי ריי ניומן ודברה אן וול בתפקידים הראשיים.
ב-18 בפברואר 2019, לאחר שתי עונות, נטפליקס הודיעה על ביטול הסדרה.
בישראל, הסדרה זמינה לצפייה בדיסני פלוס.
קאסל משתמש ביכולותיו כחייל מיומן ומוכשר, וכאומן במכונות הרג, כדי לנקום ולהעניש את עולם הפשע שגזל ממנו את משפחתו.
ג'ון ברנטל - פרנק קאסל/המעניש - יוצא צבא לשעבר (לוחם בסיירת חיל הנחתים) אשר משפחתו נרצחה לנגד עיניו.
לאחר מכן הפך לפורע חוק המבקש ללחום בפושעים של העולם התחתון בכל האמצעים הדרושים, ללא קשר למידת אכזריותם.
דינייט, מפיק העונה הראשונה של דרדוויל, ציין כי גרסה זו של המעניש תהיה הגרסה האמיתית של מארוול, מאחר שהגרסאות הקולנועיות הקודמות לא הופקו בידי אולפני מארוול.
אולם, ברנטל חקר את כל הגרסאות הקודמות של הדמות באומרו כי בכוונתו לבצע את התפקיד בצורה האישית הטובה ביותר, וציין שקיבל השראה במיוחד מהסרט הקצר "כביסה מלוכלכת" משנת 2012, בכיכובו של תומאס ג'יין.
על הדרך שבה דמותו של קאסל מתחברת אליו, ברנטל ציין כי "אין לו גלימה, אין לו כוחות על-אנושיים.
הוא אב ובעל עצבני ומעונה שחי בעולם בלתי אפשרי מלא אפלה, אובדן וסבל".
הוא הוסיף וציין כי לסדרה יהיה מרכיב מיליטריסטי מכיוון שמדובר בדמות בעל עבר צבאי.
לדבריו, הסיפור שהוצג בעונה השנייה של הסדרה "דרדוויל" היה מעין סיפור המקור שלו, וכיצד הוא הפך למעניש.
זאת ועוד, הוא רצה לשמור על מהותה של הדמות - אותה תיאר כחסרת רחמים ופגומה - על ידי חקירת הכאב שלו ומה עומד מאחורי האלימות שהוא גורם והסיבה שלשמה הוא גורם אלימות.
איבון מוס-בכרך - דייוויד ליברמן/מיקרו - מנתח לשעבר של הסוכנות לביטחון לאומי שעוזר לקאסל אחרי שביים את מותו.
הדמות אוזכרה כבר בסדרות "דרדוויל" ו"סוכני " לפני ליהוקו של מוס-בכרך לתפקיד.
בנוגע למערכת היחסים בין מיקרו לבין קאסל, מוס-בכרך ציין כי שניהם מצאו את עצמם עם אויבים משותפים ומדובר בנישואין של נוחות.
לדבריו, גרסת הקומיקס של מיקרו היא חד-גונית בכך שהיא מספקת למעניש אמצעי לחימה, אולם נעשית מעניינת כשהיחסים ביניהם מסתבכים, והוא מבקש לחקור את זה בסדרה.
בן בארנס - בילי רוסו
חברו הטוב ביותר של קאסל משירותו הצבאי בסיירת חיל הנחתים.
באזרחי, רוסו מנהל תאגיד פרטי של יוצאי צבא- בשם "אנוויל".
אמבר רוז ריווה - דינה מדאני, סוכנת המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית ממוצא אירני-אמריקאי אשר הוצבה באפגניסטן.
היא חוזרת לניו יורק בעקבות חקירה שמאלצת אותה להתעמת עם קאסל.
דניאל ובר - לואיס וילסון
פול שולץ - ויליאם רולינס, מנהל המבצעים המיוחדים ב-CIA.
מייקל נתנזון - סאם סטיין, סוכן הסוכנות לביטחון המולדת.
ג'יימי ריי ניומן - שרה ליברמן, אשתו של דייוויד.
דברה אן וול - קארן פייג', עיתונאית במערכת העיתון "הניו יורק בולטין" ועוזרתו לשעבר של מאט מורדוק.
מתחברת לקאסל אחרי שחקרה את המקרה שלו.
פלוריאנה לימה (עונה 2) - כריסטה דומונט, פיזיותרפיסטית אשר עובדת עם יוצאי צבא.
עובדת עם בילי רוסו והופכת בהמשך לבת זוגו.
ג'וש סטיוארט (עונה 2) - ג'ון פילגרים, אדם רגוע מבחוץ אך חסר רחמים מבפנים אשר נאלץ באמצעים האלימים אשר רכש בעברו פעם נוספת.
ג'ורג'יה וויגהאם (עונה 2) - אמי בנדיקס, נוודית עם עבר מסתורי.
אמי נמצאת במנוסה מפני אנשיו של פילגרים, הדבר אשר גורם לה להצטלב עם דרכו של פרנק קאסל.
כריסטופר תומאס האוול - קרסון וולף, הסוכן האחראי בסוכנות לביטחון המולדת.
מפקח על מדאני, דרכו מצטלבת עם דרכיהם של מיקרו ושל קאסל.
שוהרה אע'דאשלו - פארה מדאני, אמה של דינה מדאני.
ג'פרי קנטור - מיטשל אליסון, העורך הראשי במערכת העיתון "הניו יורק בולטין", הבוס של קארן פייג'.
קנטור שב לגלם את הדמות מסדרת "דרדוויל".
קלנסי בראון - מייג'ור ריי סקונובר, מפקדו של קאסל בזמן שירותו באפגניסטן.
בראון שב לגלם את הדמות מסדרת "דרדוויל".
דילייני ויליאמס - או'קונר, אדם המתיימר להיות חייל בדימוס שלחם במלחמת וייטנאם, ומשתתף בקבוצת התמיכה של קרטיס.
טוני פלאנה - רפאל "רפי" הרננדז, מנהל המבצעים בסוכנות לביטחון המולדת והמורה הרוחני של דינה.
קלי בארט - מריה קאסל, אשתו המתה של פרנק, המופיעה בחלומותיו.
קורבין ברנסן (עונה 2) - אנדרסון שולץ, המנהיג שותף ב-Testament Industries, אשר שוכר את גון פילגרים למטרותיו הרשעיות.
אנט אוטול (עונה 2) - אליזה שולץ, המנהיגה שותפה ב-Testament Industries, אשר שוכרת את ג'ון פילגרים למטרותיה הרשעיות.
מרי אליזבת מסטרנטוניו - מריון ג'יימס, מנהלת בכירה ב-CIA.
טים גיני - קליי וילסון, אביו של לואיס.
רוב מורגן - טורק בארט, פושע זוטר הפועל בהלס קיטשן ובהארלם.
מורגן שב לגלם את הדמות מסדרות נטפליקס הקודמות.
רויס ג'ונסון - ברט מהוני, סגן משטרה במחוז ה-15 של משטרת העיר ניו יורק, וחבר ילדות של פוגי נלסון.
ג'ונסון שב לגלם את הדמות מסדרות נטפליקס הקודמות.
ריק הולמס - סטן אורי, סנאטור ממשלת ארצות הברית אשר מרואיין בידי קארן פייג' בנוגע לעמדותיו בנושא נשיאת כלי נשק.
טוד אלן קריין (עונה 2) - דוויד שולץ, סנאטור ובנם הגיי של אנדרסון ואליזה שולץ.
אלי מקולוך (עונה 2) - רבקה פילדרים, אשתו החולה של ג'ון.
צל סטיל מורו (עונה 2) - מיכאל פילגרים, בנו של ג'ון.
הנרי בושארט (עונה 2) - לאומל פילגרים, בנו של ג'ון.
המעמד העליון מתייחס לקבוצת האוכלוסייה שנמצאת בראש ההיררכיה החברתית.
בחברות המודרניות המעמד החברתי העליון כולל בדרך כלל את חברי האוכלוסייה העשירים ביותר בחברה, ובעלי הכוח הפוליטי הגדול ביותר.
בחברות המודרניות לעיתים רבות חברי המעמד העליון אינם צריכים לעבוד לפרנסתם, משום שהם חיים על סמך כסף שקיבלו בירושה או כתוצאה מהשקעות.
בחברות מסורתיות רבות היה קשה או אפילו בלתי אפשרי להצטרף למעמד העליון בדרך אחרת מלבד להיוולד לתוכו.
במדינות רבות בעולם שיעור הכנסה גבוה במיוחד מספיק בשביל שאדם ייחשב כמשתייך למעמד העליון – במיוחד בארצות הברית (למעשה, רוב האנשים העשירים ביותר בארצות הברית נולדו במעמד הביניים).
בארצות הברית לדוגמה, המעמד העליון כולל כ-1% מכלל האוכלוסייה, אשר מחזיק בכ-30% מהעושר, והם בעלי הכנסה של 200,000 דולרים או יותר בשנה (כ-16,000 דולרים לחודש).
המעילה בקרן היסוד בצרפת בוצעה על ידי עורך דין אפרים מרגלית שהיה מנהל קרן היסוד בצרפת, בשנים 1955–1961. המעילה נחשבה לגדולה ביותר בתולדות מדינת ישראל עד אז, ובעקבות זאת נדון מרגלית לעונש של 15 שנות מאסר, עונש חסר תקדים בישראל באותה תקופה.
אפרים מרגלית, שנולד בסביבות שנת 1916, הוסמך כעורך דין בשנת 1951. בשנים 1952–1954 הוא היה המפקח על נכסי נפקדים בירושלים.
במקביל הוא יצא בשליחויות של המגבית המאוחדת לאירופה.
בשנים 1955–1961 הוא כיהן שמנהל המגבית המאוחדת וקרן היסוד בצרפת.
בספטמבר 1961, לאחר שמרגלית סיים את תפקידו ומשפחתו שבה לישראל, עלה חשד שמרגלית מעל בכספי קרן היסוד בגובה של 13 מיליון פרנק צרפתי שהיו שווים אז כ-50 אלף ל"י.
המעילה נתגלתה לאחר שתזכורת לאחד התורמים הגדולים של קרן היסוד לגבי הבטחה לתרומה נענתה שהתרומה כבר נמסרה לידי מרגלית.
בדיקה שנעשתה בעקבות זאת גילתה שגם סכומים נוספים שנתרמו לא הוכנסו לקופת קרן היסוד ושמרגלית נהג לטפל אישית בתרומות של התורמים הגדולים.
בעקבות גילוי המעילה, מנהל קרן היסוד טס לצרפת ודרש ממרגלית לשוב לישראל ולהחזיר את הכסף שנלקח.
במשפט נטען שמרגלית הודה שנטל כספים, שאיבד אותם בהימורים ושהוא יחזיר את הכסף על ידי מכירת רכוש שיש לו בישראל.
את התביעה ניהל סגן פרקליט מחוז ירושלים, א.
תל, שטען שמדובר בשיא המעילות במדינת ישראל.
המשפט התנהל בפני ד"ר בנימין הלוי שניהל אותו במהירות.
מרגלית ויתר על הבאת עדי הגנה והגנתו התבססה על הטענה שמנהל המגבית באירופה הדיח אותו להימורים ושאין לבית משפט ישראלי סמכות לדון אותו על עבירות שבוצעו באירופה.
ב-19 במרץ 1962 הורשע ב-70 מתוך 78 סעיפי אישום בכתב האישום, שהסתכמו לגניבת 831 אלף פרנקים צרפתיים חדשים, בשווי של כ-166,000 דולר.
לאחר הרשעתו הודה מרגלית בגנבה וטען שעשה זאת מפני שהיה מכור להימורים.
בנובמבר 1962 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של מרגלית על חומרת עונשו, אך קבע שתקופת המאסר תימנה ממעצרו ולא רק מהרשעתו.
בנמקו את דחיית הערעור כתב השופט משה לנדוי, שאמנם העונש שנגזר הוא חסר תקדים, אולם "גם מעשי המערער היו חסרי תקדים במהותם, בהיקפם ובתוצאותיהם.".
בעקבות המשפט התפטר מנהל קרן היסוד באירופה, הגם שלא נמצא בו אשמה.
בעיתונות דווח שהתרומות בצרפת לקרן היסוד לא ירדו בשנה שלאחר פרסום המעילה.
במרץ 1963, במסגרת תביעה של קרן היסוד נגד מרגלית נקבע שמרגלית ישלם לקרן 61 אלף ל"י.
ביוני 1964 אישר בית המשפט העליון את השעייתו לצמיתות של מרגלית מלשכת עורכי הדין.
נשיא המדינה זלמן שזר, העניק למרגלית חנינה שקצרה את עונשו ל-9 שנות מאסר והוא שוחרר מהכלא באפריל 1967, לאחר שריצה כ-5.5 שנות מאסר מתוך ה-15 שנגזרו עליו.
הַמַעֲנִית הצידית או החריץ על שם סילויאן או החריץ הצידי היא מהמאפיינים הבולטים ביותר במוח האנושי.
מענית זו היא חריץ עמוק, שנמצא בכל אחת משתי הֶמיספֶרות המוח (פלגי המוח) אשר מחלק בין אונות המוח.
המענית מחלקת בין האונה המצחית והאונה הקודקודית לבין האונה הרקתית את קליפת המוח.
מלבד זאת מן החריץ הצידי יוצאים כמה חריצי משנה הקרויים ענפים (branches).
הבולטים מבין חריצי המשנה הם הענף העולה (The ascending ramus) והענף האופקי (The horizontal ramus) של המענית הצידית, אשר מחלקים את הפיתול המצחי התחתון לשלושה חלקים בעלי תפקוד שונה.
חריצי משנה נוספים מחלקים את הפיתול על שם השל לפיתולי משנה.
נהוג לכנות את קליפת המוח המקיפה את המענית הצדית כקליפת המוח הפריסלויאנית (perisylvian cortex).
כתוצאה ממומנט יעקובלב ישנה אסימטריה בין המיספרות המוח.
דבר שבא לידי ביטוי במענית הצידית בכך שבהמיספרת שמאל המענית יותר ארוכה ופחות מפותלת ביחס להמיספרת ימין.
החריץ מתפתח סביב ארבעה עשר שבועות לאחר ההפריה.
על שטח המענית הצידית נמצאים כמה אזורים אנטומיים בעלי תפקוד ייחודי.
ראשית מתחילת קצהו החיצוני של החריץ ולאורך עומקו נמצא הפיתול על שם השל המכיל את הקורטקס השמיעתי הראשוני, אזור חשוב בעיבוד צלילים ראשוני וכן נמצאים אזורים שמיעתים אסוציאטיביים, המעורבים בעיבוד מורכב של צלילים, כמו מרכז עיבוד גובה הצליל (Pitch center) הממוקם בחלק הלטרלי של המענית.
מלבדם ממוקם בעומק החריץ האינסולה, אזור שמעורב במספר תהליכים ותפקודים מוחיים מורכבים, ביניהם: יצירת חוויות רגשיות, מודעות לסביבה ולתהליכים המתרחשים בגופנו, ויסות הומאוסטטי של הגוף, תהליכי תפיסה, שליטה מוטורית, תפקוד קוגניטיבי וחוויה בין-אישית.
חלק מתקרת המענית הצידית הוא קליפת המוח המוטורית האסוציאטיבית, אזור המעורב בתכנון והפקה של פעולות תנועתיות.
המעמד הנמוך מתייחס לפלח האוכלוסייה שנמצא בתחתית ההיררכיה החברתית־כלכלית.
בחברות המודרניות המעמד החברתי הנמוך כולל בדרך כלל את חברי האוכלוסייה העניים ביותר בחברה, מתחת למעמד הביניים.
ההערכה היא שהמעמד התחתון בארצות הברית כולל כיום כ-12% ממשקי הבית.
ההכנסה הממוצעת של אנשים מהמעמד התחתון בארצות הברית נמוכה בהרבה מההכנסה החציונית, ולעיתים רבות אנשים במעמד התחתון נמצאים מתחת לקו העוני.
הרוב המכריע של האנשים בשכבת האוכלוסייה הזו אינם לוקחים יותר חלק פעיל בכוח העבודה, מסיבות שונות ומגוונות.
בשל כך המעמד הנמוך בארצות הברית נבדל מיתר המעמדות החברתיים בכך שאנשים המשתייכים למעמד זה מסתמכים על קבלת כסף מגופי הממשל.
רק מעטים מהאנשים שמשתייכים למעמד הנמוך בארצות הברית סיימו את לימודיהם בתיכון.
המעמד היצירתי הוא מונח שבמקורו מתייחס למעמד חברתי המניע את ההתפתחות הכלכלית של ערים פוסט-תעשייתיות בארצות הברית ומשמש ככלי לפיתוח עירוני וכלכלי מואץ באמצעות משיכת תושבים בעלי מאפיינים יצירתיים בערים רבות בעולם.
את המונח ואת הכלי הכלכלי שנקרא "העיר היצירתית", טבע התאורטיקן ריצ'רד פלורידה בספרו "עלייתו של המעמד היצירתי" (The Rise of the Creative Class), אשר ראה אור בשנת 2002. בשימוש במונח זה, פלורידה שאב השראה מכתביהם של ג'יין ג'ייקובס והסוציולוג רוברט פארק שהתבוננו על ערים ומצאו בהן גיוון, יצירתיות וחדשנות.
פלורידה מתייחס לכתיבתה המהפכנית של ג'ייקובס שכבר לפני כמה עשורים ציינה את יכולתן של ערים למשוך אנשים יצירתיים ובכך לדרבן צמיחה כלכלית.
פלורידה מתייחס בכתביו גם לתאוריית ההון האנושי, תאוריה כלכלית שבמסגרתה מבוססת הטענה שאנשים יצירתיים הם הכוח המניע בצמיחה כלכלית אזורית, ושצמיחה כלכלית תתחולל במקומות שבהם יש ריכוז של משכילים.
במחקרו פלורידה מרחיב את המבט ובוחן מדוע אנשים יצירתיים מתרכזים במקומות מסוימים.
התאוריה שלו גורסת שאנשים יצירתיים הם הכוח הכלכלי המניע, ואנשים אלו מעדיפים מקומות שהם חדשניים, מגוונים וסובלניים.
התאוריה שלו נבדלת מתאוריית ה"הון האנושי" בשני תחומים: ראשית הוא מזהה סוג מסוים של הון אנושי – אנשים יצירתיים, כמפתח לצמיחה כלכלית.
שנית, התאוריה שלו מזהה ומדגישה אלמנטים שמעצבים את האזורים המועדפים על ידי האנשים היצירתיים.
ההון האנושי שעליו כותב ריצ'רד פלורידה הוא המעמד היצירתי.
בלב המעמד היצירתי הוא מתאר מדענים ומהנדסים, פרופסורים באוניברסיטאות, משוררים וסופרים, אמנים, בדרנים, שחקנים מעצבים ואדריכלים.
יחד איתם נמצאים גם מנהיגים מחשבתיים של התקופה – עיתונאים, עורכים, דמויות ציבוריות, אנליסטים והוגי דעות נוספים.
המקצועות הללו, שנמצאים בלב המעמד היצירתי, מייצרים דפוסים חדשים שיכולים להפוך לרווחים בציבור הרחב, כמו עיצוב של מוצרים או המצאה של תאוריות ואסטרטגיות שניתן להשתמש בהם במקרים רבים.
במעגל הרחב יותר של המעמד היצירתי ישנם אנשי מקצוע יצירתיים שעובדים במגוון רחב של מקצועות מבוססי ידע, בתחומי ההיי-טק, שירותים פיננסיים, מקצועות המשפטים והבריאות והניהול העסקי.
אנשים אלו עוסקים בפתרון בעיות יצירתי, תוך התבססות על גופי ידע מורכבים לפתרון בעיות ספציפי.
פעולה זו דורשת דרגה גבוהה של השכלה פורמלית ובכך גם הון אנושי גבוה.
בבסיס התאוריה של פלורידה נמצא הזיהוי שיצירתיות היא מאפיין יסוד מהותי בבני אדם.
כל בני האדם הם יצירתיים, וכולם בעלי פוטנציאל להיות חלק מן המעמד היצירתי.
עם זאת, לפי הערכתו, רק כ־30% מכוח העבודה האמריקני בני מזל בכך שהם מקבלים תשלום עבור יצירתיות בעבודתם, ובהתאמה לכך הם נכללים במעמד היצירתי.
בסדרה של מחקרים איכותניים וכמותניים (מבוססי נתונים סטטיסטיים) מצא פלורידה שאינדיבידואלים משכילים נמשכו למקומות שהיו חדשניים ומגוונים.
כדי להבין את התופעה המרחבית של המעמד היצירתי וההשפעה שלו על צמיחה כלכלית הוא הגדיר שלושה אלמנטי מפתח הכרחיים למשיכה והתבססות של המעמד היצירתי בערים: טכנולוגיה, כשרון וסובלנות.
ב"טכנולוגיה" הכוונה לריכוז של חדשנות והיי טק באזור; "כשרון מתייחס" לריכוז עירוני של בעלי תואר ראשון ומעלה; "סובלנות" הוגדרה כפתיחות וגיוון ברמה העירונית.
השילוב של שלושת אלמנטים אלו הכרחי והם אינם יעילים לבדם.
על מנת למשוך אנשים יצירתיים, לחולל חדשנות ולייצר צמיחה כלכלית בעיר, לטענת פלורידה, יש צורך בשלושתם.
במחקרו הוא מדגים את התאוריה על 255 ערים בארצות הברית, ונותן דוגמאות לערים שענו רק על חלק מהמדדים ולכן לא הצליחו להתפתח ולצמוח.
לעומתן ערים כמו סן פרנסיסקו, בוסטון, וושינגטון, אוסטין וסיאטל שנמצאו כמצטיינות בכל שלושת המדדים, הן ערים יצירתיות משגשגות.
במחקר הוא מצא שהון אנושי יצירתי נמשך למקומות שקיבלו ציונים גבוהים במדדי הגיוון כגון ריכוז של אוכלוסיות להט"ב ובוהמיינים.
על בסיס הממצאים טוען פלורידה שאמנים, מוזיקאים, להט"ב ואחרים שנמנים במעמד היצירתי מעדיפים מקומות שהם פתוחים ומגוונים.
פלורידה קנה לו אחיזה באקדמיה בקשר שבין יצירתיות להתחדשות עירונית ומיתוג מחדש של ערים.
ספריו זכו להצלחה והפכו במהרה לרבי מכר.
בהמשך הוא מינף את התאוריה שלו לכדי מדיניות, וייסד חברת ייעוץ עולמית, Creative Class Group.
החברה מורכבת מחוקרים מומחים, אקדמאים ואסטרטגיים עסקיים.
חברה זו משתמשת בנתוני מחקריו של פלורידה על המעמד היצירתי כדי לסייע בקידום צמיחה ופיתוח כלכלי של ערים ואזורים ברחבי העולם.
החברה ייעצה לערים רבות במדיניות פיתוח המבוססת על מעמד היצירתי ככלי כלכלי ליצירת צמיחה ביניהן טורונטו, קייפטאון, אוסטין, סיאטל, ברצלונה, ירושלים ועוד, יחד עם ייעוץ לחברות פרטיות כמו גוגל, מיקרוסופט, ו-BMW.
על רעיונות "העיר היצירתית" וה"כלכלה היצירתית" נמתחה ביקורת מזוויות שונות.
ישנם הסבורים כי התאוריה של פלורידה היא תאוריה פלקטית, ביניהם ג'יימי פק , אשר טוען כי רעיון "העיר היצירתית" שהפך לכלי פיתוח עירוני מואץ, תחת חסות הטרנד היצירתי, הוא כלי שמייצר עירוניות פלקטית, אחודה ובנאלית.
האמנות ותרבות הופכות להיות כלי כלכלי וסחורה, והאנשים שיכולים לגור בה הם רק אלו בעלי היכולת הכלכלית המתאימה.
כתוצאה מכך, העיר הופכת לחד גונית ומדירה אוכלוסיות מסוימות.
פק טוען כי העיר היא מערך מורכב הרבה יותר מפתרון הקסם שמציע פלורידה וכדי לקדם שינוי אמיתי בעיר נדרשים תהליכי עומק אמיתיים ולא פתרונות אינסטנט.
פק מכנה את רעיונותיו של פלורידה "מיקרוסוציולוגיה חובבנית".
התאוריה אינה תורמת לכלכלת העיר
ביקורת אחרת הביעה ספקנות ביחס לאופן שבו העיר היצירתית אכן תורמת לצמיחה כלכלית של העיר.
כריסטופר פריסי מאוניברסיטת סירקיוז בניו יורק גילה כי הנתונים ששימשו את פלורידה במחקרו, לא מצביעים על קשר ישיר בין המעמד היצירתי והצמיחה כלכלית עירונית כפי שפלורידה טוען, ועל כן לטענתו "המלך הוא עירום".
טענה נוספת היא כי החזון של פלורידה מייצר מערך כוחות בו העירייה מנצלת את האמנים ואנשי התרבות בה.
באמצעות תמיכה באמנים היא למעשה משתמשת בהם ככלי לטובת התחדשות עירונית.
ההון התרבותי מנוצל ומנוכס לקידום פיתוחה של העיר.
גם תופעות כגון חברות יזמות נדל"ניות שסוחרות את שירותיהם של אמנים ליצור מייצגי אמנות בתוך או מסביב לאתרי בנייה מנצלות את האמנות לצורך מיתוג הפרויקט, שלבסוף יאוכלס על ידי אוכלוסייה ממעמד סוציואקונומי בינוני-גבוה ויצור ג'נטריפיקציה בכסות מסרים כגון פלורליזם, רב תרבותיות ותרבות.
אל ביקורות אלה מצטרף זרם ביקורתי שטוען כי התאוריה מובילה להדרה וסגרגציה.
אף על פי שפלורידה קידם את המסרים בכוונה פרוגרסיבית, הרואה בקליטת מהגרים וברב תרבותיות כחלק מהמתכון לעיר יצירתית מוצלחת, ישנם חוקרים הטוענים כי מדובר באמירה מן הפה אל החוץ כיוון שמימוש רעיונות "העיר היצירתית" מביאים הלכה למעשה לתהליך של סגרגרציה מואצת.
תהליך זה מתרחש כיוון שהעיר היצירתית מפלחת את שכבות האוכלוסייה לסוגי יצירתיות שונים–היזמים בהם יש זיק של גאונות, הטכנולוגיים אותם העיר צריכה עבור שגשוג כלכלי, האמנים הרעבים והשורדים ו"הבוהמה הגבוהה", שאותם צריך למשוך כיוון שהם ייצרו עיר טרנדית ויגרמו למעמדות הגבוהים יותר להגיע.
בנוסף, הרעיונות הללו מקדמים נתיבי קריירה וכלכלה עירונית, אשר משמרים ומחזקים את תקרת הזכוכית שמיעוטים ונשים לא מצליחים לבקע.
השחקן הראשי שמוצג בחזית התאוריה הוא דמות נורמטיבית, גברית על פי רוב ושיש לה אפשרות למוביליות חברתית.
מתנגדים נוספים לרעיון העיר היצירתית טוענים כי העיר היצירתית של פלורידה מייצרת עיר המושתת על רב תרבותיות וחיבוק של הקהילה הלה"טבית, רק כדי למשוך אוכלוסייה של פריווילגיים, לבנים, הטרוסקסואלים וע"פ רב גברים.
עוד היבט ביקורתי מוצג במאמר "The Real Creative Class", שמאתגר את עצם המינוח של מיהו "המעמד היצירתי" בעיר.
המאמר מעלה את הטענה כי המעמד היצירתי האמיתי מורכב מאנשים קשי יום, הנדרשים לשרוד ולהתקיים בדרכים יצירתיות.
בערים הגדולות, בהם הכלכלה הנאו-ליברלית שולטת, ישנם אי שוויון וסגרגציה, והתאוריה של "המעמד היצירתי" מתבררת כדמיונית נוכח המציאות הועלה מן השטח.
בשנת 2017 החל פלורידה חוזר בו מרעיון "העיר היצירתית".
כחמש עשרה שנה לאחר הגיית רעיון "העיר היצירתית" טען פלורידה שמחקריו מראים על היווצרות ערים חצויות – ערים בהם ישנה חצר קדמית וחצר אחורית והתאוריה שהוא הגה משרתת את הצד העשיר שלהן בלבד.
כך ניתן לקרוא את הסיפור של ערים כמו אוסטין, שיקגו, ניו יורק, טורונטו וסידני, בהם מחירי הדיור האמירו ונוצרה ג'נטריפיקציה בעוד שהתברר כי בני ה"מעמד היצירתי" היו תמיד בני מעמד עשיר ורק התעשרו עוד יותר מהתהליכים הכלכליים שה"עיר היצירתית" הביאו איתם.
פלורידה אמד את איכותן של ערים לפי "מדדי מגניבות" וכמות האוכלוסייה הלהט"בית שקיימת בה, ועד ליצירת אינדקס בוהמייני לחישוב הצמיחה הכלכלית של העיר, והסיק שהרעיון המקורי של העיר היצירתית בעצם מצמצם את הפוטנציאל האנושי ומכיר רק באופן בו ההון התרבותי והאנושי משרת את כלכלת העיר ולאו דווקא את האנשים בה.
אפילו השימוש בערך רב תרבותיות הוסט לתמיכה בפיתוח העירוני ולא קודם עבור האנשים שחיים בה.
למרות שינוי עמדתו, ל"כלכלה היצירתית" יש היום כבר חיים משלה, והיא ממשיכה לייצר את ההשלכות החברתיות הקשות בפיתוח הכלכלי הנאו-ליברלי בערים.
דוגמה למדיניות "העיר היצירתית" היא תוכנית "ערים מגניבות" במדינת מישיגן (Michigan's Cool Cities program) המקיימת את כללי "העיר היצירתית" של פלורידה.
היא עושה זאת באמצעות מיסוי התושבים המקומיים לטובת ג'נטריפקציה "אמנותית" במטרה למשוך את המעמד היצירתי ולהביא לעיר אנשים מוכשרים שיתרמו לחיזוק הכלכלה המקומית.
אך הרעיון של "העיר היצירתית" אינו תואם את המצב הקיים במישיגן, שהיא אחת מהמדינות בעלת שיעורי האבטלה הגבוהים ביותר בארצות הברית, בעקבות קריסת תעשיית הרכב שהייתה המקור התעסוקתי הראשי בדטרויט.
התכנית כבר צברה ביקורות רבות, בעיקר בטענה שהיא אינה מייצרת מקומות תעסוקה חדשים ואינה פותרת בעיות עומק קשות בעיר.
בבחינה השאלה כיצד יושם רעיון "העיר היצירתית" בישראל, נערך מחקר על ירושלים שם אומצה בשנת 2014 אסטרטגיית "המעמד היצירתי".
מסקנת המחקר הייתה כי יזמי המדיניות שייבאו את הרעיונות לעיר לא השכילו להבין מה מודל "העיר היצירתית" יאפשר להם לפתח ולא השקיעו מחשבה באופן התיווך של תהליכי היישום שלהם לתושבים.
בנוסף, עצם היותה של ירושלים עיר המתמודדת עם אתגרים פוליטיים ואתניים, לא תאם את המודל הגלובאלי לעיר בה יש צורך לגשר בין זהויות שונות.
עיריית ירושלים קידמה את רעיונות "העיר היצירתית" תוך שמירה על אינטרס קבוצת השייכות החזקה בעיר, הדירה קבוצות מסוימות מתהליכי קבלת ההחלטות בנושא ויישמה אותן באמצעות יוצרים ואומנים תחת הגבלות, צנזורה ושמירה על זהות פוליטית אחודה.
גם כאן, ניתן היה לראות כי רב תרבותיות ומגוון אתני, הם לא בהכרח כלים שמסייעים לכלכלה העירונית לצמוח, ויותר מכך, הם עשויים ליצור פילוג חברתי.
בבחינת הרעיון של אמנות במרחב הציבורי כקטליזטור לפיתוח עירוני, ניתן לראות את מקרה הבוחן של מוסררה בעיר ירושלים.
מחקר הראה כי איגוד של קבוצת אמנים בשכונה למטרות פוליטיות וחברתיות וליצירת דיאלוג עם תושבים פלסטינים שחיו בשכנות להם, נתפס אצל השכנים כמהלך לא כנה המאיים על קיומם באזור ויצר בסופו של דבר פילוג בקבוצת האמנים עצמה.
ב-3 באפריל 2021 נעצרו 20 בכירים בממלכה הירדנית בחשד שקשרו קשר להדחת המלך עבדאללה.
בין הקושרים נמצא גם הנסיך חמזה בן חוסיין, אחיו למחצה של המלך.
גורם מודיעיני בכיר בממלכה דיווח כי ההתרעה התקבלה משירותי המודיעין של ישראל ושל ארצות הברית.
ירדן אסרה לדווח על המשבר בבית המלוכה ועל ההאשמות כלפי הנסיך חמזה.
לפי דיווחים באמצעי התקשורת, ב-3 באפריל 2021 רשויות החוק בירדן סיכלו ניסיון הפיכה במדינה, אשר במסגרתו לקחו חלק חברים בבית המלוכה הירדני, בהם נסיך הכתר לשעבר, חמזה בן חוסיין.
התקשורת הממלכתית בירדן הכחישה כי חמזה היה מעורב בהפיכה או נעצר, אך בכלי תקשורת בעולם דווח כי הוא נמצא במעצר בית בארמונו.
הוושינגטון פוסט דיווח כי בכיר בבית המלוכה טוען כי מעצרו של הנסיך, שלווה במעצרים נוספים, הוא חלק מסיכול תוכנית הפיכה נרחבת, בה השתתף בן משפחת מלוכה נוסף ועוד ראשי שבטים ומפקדים בצבא ירדן.
הנסיך חמזה ומשפחתו, בנו הבכור של המלך חוסיין מנישואיו למלכה נור, מוחזקים בארמון בבירה עמאן תחת שמירה כבדה.
על פי דיווחים בכלי תקשורת ערביים, הנסיך חמזה קיבל את ההודעה על מעצרו מידי בכירים בצבא שהגיעו אל הארמון בו הוא מתגורר.
המידע שהוביל לקושרי הקשר התקבל מה-CIA האמריקני והמודיעין הישראלי.
הנסיך חמזה כיהן כיורש העצר בממלכה במשך ארבע שנים לפני שאחיו למחצה, המלך עבדאללה, החליט להעביר את התואר לבנו הבכור הנסיך חוסיין.
צבא ירדן הכחיש את מעצר הנסיך.
הרמטכ"ל הירדני אמר בטלוויזיה הממלכתית בירדן: "אין אמת בטענות שפורסמו על מעצר הנסיך חמזה אבל הוא התבקש להפסיק בפעולות הפוגעות בביטחון ירדן ויציבותה במסגרת חקירות כוללות שביצעו מנגנוני הביטחון".
בעקבות חקירות אלה נעצרו שריף חסן, אף הוא בן משפחת המלוכה, באסם עוודאללה שהיה במשך שנים יועצו הקרוב של המלך עבדאללה התחנך בארצות הברית ובעבר שימש יועץ ליורש העצר הסעודי, מוחמד בן סלמאן, ואף כיהן כשר האוצר בממשלה בריאד ואישים נוספים.
לאחר הכחשת הירדנים, פרסם הנסיך סרטון שבו הוא מאשר כי הוא נתון במעצר בית.
בירדן פורסם כי איש "המוסד" לשעבר יצר קשר עם הנסיך והציע לארגן לבני משפחתו פינוי במטוס פרטי מהממלכה.
האדם שבו מדובר, רועי שפושניק, הגיב שאין לו כל קשר ל"מוסד", ואת הצעת העזרה הגיש עקב חברות אישית עם הנסיך חמזה.
בהמשך, הנסיך חמזה חתם על מכתב נאמנות למלך עבדאללה.
המלך אמר ב-7 באפריל שהנסיך הבטיח להיות נאמן, הסכסוך נגמר.
המעיין הנסתר הוא מעיין הסמוך ליישוב אביגיל בדרום הר חברון.
מימי הנביעה מובלים באמת מים אל בריכה קטנה.
קוטר הבריכה כ-3 מטר ועומק המים כמטר.
המעיין שוכן בגובה כ-820 מטרים מעל פני הים, ומסביבתו ניתן לצפות על רחבי מדבר יהודה והר חברון.
לפי האגדה, במערה בתוכה נמצא המעיין, נפגשו דוד המלך ואביגיל בסיפור התנכ"י המפורסם.
המעיין הוא ציור שמן על בד משנת 1856 מאת הצייר הצרפתי ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר.
היצירה החלה להיווצר בפירנצה בסביבות שנת 1820 והושלמה בפריז בשנת 1856. כיום היא שמורה במוזיאון ד'אורסה בפריז, לאחר שהועברה מאוסף מוזיאון הלובר.
הציור מתאר דמות נשית עירומה, ניצבת במלוא גובהה, האוחזת בכד שממנו נובעים מים.
הדמות מוצבת בפורמט אנכי צר, המדמה נישה פיסולית, ומופרדת מן הסביבה כך שהיא נתפסת כיחידה מבודדת וכמעט על־זמנית.
תנוחת הגוף מאופקת וסטטית, והקומפוזיציה מעניקה לדמות מראה של פסל שיש, שבו התנועה מינימלית והיציבה מאוזנת ומרוסנת.
הטיפול בדמות משקף את מרכזיות הקו והרישום ביצירתו של אנגר ואת זיקתו למסורת הנאו־קלאסית.
הגוף מוארך ומעוצב באמצעות קווים מתפתלים ועדינים, היוצרים משחק הרמוני של קימורים.
פני השטח של הגוף מטופלים במגע רך וקטיפתי, עם הפחתה בברק הצבע, כדי ליצור אשליה של מרקם עור חי.
העומק המרחבי מצומצם מאוד, והדמות נדחקת אל קדמת התמונה, דבר המעצים את נוכחותה החזותית.
מבקרי האמנות בני התקופה עמדו על המתח שבין שאיפתו של אנגר לעצב דמות בעלת יופי אידיאלי לבין תחושת הממשות החושית של הגוף.
אף שאנגר נותר נאמן להוראתו של ז'אק־לואי דויד בדגש על רישום וקו, הוא חורג מן הקלאסיקה המחמירה ומציע סינתזה בין אידיאליזציה לבין אשליה כמעט מוחשית של בשר חי.
תאופיל גוטייה תיאר את היצירה כמצב שבו "האידיאל עצמו הופך לאשליית מציאות".
בעת שהייתה ברשותו של הרוזן שארל־מארי טנגי דושאטל, הוצבה היצירה כשהיא מוקפת בצמחייה ובפרחים מימיים, כדי לחזק את הרושם שהדמות היא נימפת מעיין ממשית.
עם השנים הפכה המעיין לאחת היצירות המזוהות ביותר עם אנגר ולדימוי מכונן של העירום הנאו־קלאסי במחצית השנייה של המאה ה־19.
השוואה ליצירתו של גוסטב קורבה
הציור של אנגר עומד בדיאלוג מובהק עם המקור (1862) מאת גוסטב קורבה.
בעוד אנגר מציג דמות אלגורית אידיאלית, המאופיינת בסטטיות פיסולית ובהרמוניה קלאסית, קורבה דוחה במכוון את המוסכמות האלגוריות ומציג גוף נשי במגע ישיר וחומרי עם זרם מים טבעי.
אצל אנגר המים משמשים סמל מאופק ומעודן, ואילו אצל קורבה הם יסוד פיזי מוחשי, נטול אידיאליזציה.
השוואה זו מדגישה את המעבר מן הנאו־קלאסיקה האקדמית אל הריאליזם הביקורתי של אמצע המאה ה־19.
המערה הכחולה (באיטלקית Grotta Azzurra) היא מערה קרסטית, הממוקמת על קו המים בחופו של האי קאפרי, לחופה של העיר נאפולי, באיטליה.
הכניסה למערה אפשרית רק מן הים, באמצעות סירות, דרך קשת אבן שגובהה פחות ממטר.
קרני השמש הנשברות במים יוצרות אפקט אופטי של הילה כחולה המאירה את חלל המערה.
המערה משתרעת לאורך כ-60 מטרים, רוחבה הוא 30 מטרים, והתקרה מתנשאת ל-15 מטרים מעל פני הים, מה שמעניק תחושה של אולם גדול, ובעל אקוסטיקה מרשימה.