tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זו הייתה הפעם הראשונה בה מדינה מגיעה למקום האחרון בפעם הראשונה בה היא נוטלת חלק בתחרות.
בשנת 1939, פילס נישא ללוסיאן בויר.
הזוג התגרש בשנת 1951. ב-20 בספטמבר 1952, פילב נישא לזמרת אדית פיאף וחגיגות נערכו בבר"באלאז'ו" הידוע.
השניים התגרשו בשנת 1957. פילס היה אביה של זוכת אירוויזיון 1960 ז'קלין בואייה.
ז'אק ריווט היה במאי קולנוע ומבקר קולנוע צרפתי, מאנשי הגל החדש הצרפתי ומכתבי כתב העת "מחברות הקולנוע".
סגנונו מאופיין בשימוש באלתור, בנרטיבים "רופפים" ושוטים ארוכים.
ריווט ביים 29 סרטים באורך מלא.
עם סרטיו הבולטים נמנים "פריז שייכת לנו", "הנזירה", "דוגמנית עירום" ו"לך תדע".
ריווט בחר בקריירה קולנועית בהשראת ז'אן קוקטו.
הוא צילם את סרטו הקצר הראשון בגיל עשרים.
הוא עבר לפריז כדי לפתח את הקריירה שלו, והגיע לביקור בסינמטק פרנסייז של אנרי לנגלואה ובמועדוני קולנוע אחרים; שם פגש את פרנסואה טריפו, ז'אן-לוק גודאר, אריק רוהמר, קלוד שברול, שהפכו יוצרים עתידיים של הגל החדש הצרפתי.
ריווט החל לכתוב ביקורת קולנועית, ובשנת 1953 נשכר על ידי אנדרה באזאן לעבוד ב"מחברות הקולנוע".
בביקורתו הוא הביע התפעלות מקולנוע הוליוודי מסחרי בן זמנו - במיוחד מסרטים של במאי ז'אנר כמו ג'ון פורד, אלפרד היצ'קוק וניקולס ריי - והעלה ביקורת חריפה כלפי הקולנוע הצרפתי המרכזי.
מאמריו של ריווט, נחשבו לכתביו הטובים והתוקפניים ביותר של כתב העת.
ראויים לציון סדרת הראיונות שקיים יחד עם שותפו טריפו, ובמיוחד מאמרו "על הגועל" משנת 1961 בו פרסם דברי ביקורת נוקבים כנגד הסרט קאפו (איטליה, 1960) וכלפי יוצרו ג'ילו פונטקורבו .
סרטו של פונטקורבו עוסק בחייהן של אסירות במחנה ריכוז.
ריווט ביקר בחריפות את השוט המסיים המתאר את התאבדותה של אחת האסירות.
ביקורתו נוגעת בסוגיית הייצוג של מחנה הריכוז בקולנוע ובמתח שבין אתיקה לאסתטיקה.
ריווט ראה בהעדפתו של פונטקורבו מעשה בזוי ומעורר "גועל".
כפי שכתב אריאל שוייצר בתרגום המאמר: "מאמרו של ריווט העלה סוגיה שיוצרי קולנוע וטלוויזיה, חוקרי קולנוע והיסטוריונים עודם מתמודדים עימה - אתגרי הייצוג, ובפרט "ריכוך המציאות" לכדי מוצר "קל לעיכול" או מסחרי".
אף שהיה הבמאי הראשון של הגל החדש שיצר סרט עלילתי באורך מלא, הסרט "פריז שייכת לנו" לא הוקרן עד 1961, אחרי ששברול, טריפו וגודאר כבר הוציאו את סרטיהם הראשונים ופרסמו את התנועה.
ריווט הפך לעורכו השלישי של כתב העת "מחברות הקולנוע" (אחרי מות באזאן, אריק רוהמר ערך את המגזין עד 1963, וריווט, כיהן אחריו בתפקיד עד 1966).
הוא נלחם בפומבי בצנזורה הצרפתית של סרטו העלילתי השני, "הנזירה" (1966).
לאחר מכן העריך מחדש את הקריירה שלו, ופיתח סגנון קולנועי ייחודי עם "L'amour fou".
בהשפעת הטלטלה הפוליטית של מאי 1968, תיאטרון אימפרוביזציה וראיון מעמיק עם הקולנוען ז'אן רנואר, החל ריווט לעבוד עם קבוצות גדולות של שחקנים על פיתוח דמויות ואפשרה לאירועים להתפתח במצלמה.
טכניקה זו הובילה ליצירת הסרט עתיר השעות "Out 1" שנמשך שלוש עשרה שעות.
הסרט שמוקרן נדירות, נחשב למעין הגביע הקדוש של הסינפילים.
סרטיו משנות ה-70, כמו "סלין וז'ולי יוצאות לשוט", שילבו לעיתים קרובות פנטזיה וזכו להערכה גדולה יותר.
לאחר שניסתה ליצור ארבעה סרטים המשכיים, עבר "התמוטטות עצבים" והקריירה שלו האטה למשך מספר שנים.
בתחילת שנות השמונים החל בשותפות עסקית עם מרטין מריניאק, שהפיק את כל סרטיו הבאים.
התפוקה של ריבט עלתה מכאן ואילך, וסרטו "La Belle Noiseuse" זכה לשבחים בינלאומיים.
הוא פרש לגמלאות לאחר שהשלים "סביב הר קטן" (2009), וכעבור שלוש שנים התגלה שהוא סובל מאלצהיימר.
ריווט שהגן מאוד על חייו האישיים, התחתן לזמן קצר עם הצלמת והתסריטאית מרילו פרוליני בתחילת שנות ה-60, ומאוחר יותר התחתן עם ורוניק מניז.
ז'אק פיקאר (Jacques Piccard; 28 ביולי 1922 – 1 בנובמבר 2008) היה אוקיינוגרף ומהנדס שווייצרי, הידוע בפיתוח צוללות לחקר זרמי הים.
פיקאר ולוטננט מצי ארצות הברית היו האנשים הראשונים שחקרו את החלק העמוק ביותר הידוע באוקיינוסים בכדור הארץ, והמיקום הידוע העמוק ביותר על פני קרום כדור הארץ, תהום צ'לנג'ר בשקע מריאנה, שנמצא בצפון-מערב האוקיינוס השקט.
ז'אק פיקאר נולד בבריסל, בלגיה, לאוגוסט פיקאר שהיה בעצמו הרפתקן ומהנדס.
פיקאר האב היה שווייצרי שעבר לבלגיה לאחר שמונה לפרופסור לפיזיקה באוניברסיטה החופשית של בריסל.
לאחר לימודי כלכלה והיסטוריה, עבד ז'אק פיקאר עבור אביו בתכנון ובניית מתקן הצלילה לעומק רב (בתיסקף) הטריאסטה.
הצי האמריקני התרשם מאוד מהצוללת.
מכיוון שהכיר בערכה האסטרטגי של צוללת להצלה ולשלייה של צוללות שטבעו, החל חיל הים האמריקני לבדוק את הטריאסטה לעומקים גדולים יותר.
החיל מימן ניסויי צלילה מול האי קאפרי האיטלקי, ואז רכש את הטריאסטה ושכר את ז'אק פיקאר כיועץ מדעי.
זמן קצר לפני צלילת השיא, האמריקאים רצו להחליף אותו באחד מבני ארצם, דבר שהוא הצליח למנוע.
ב-23 בינואר 1960 צללו פיקאר ולוטננט דון וולש מחיל הים האמריקני עם הטריאסטה לתחתית תהום צ'לנג'ר בשקע מריאנה.
מקורות שונים מציינים באופן שגוי עומק של מעל 11,000 מטר.
ההבדל נובע מכיול שגוי של מד העומק, שנועד למים מתוקים.
מאוחר יותר, מדידות מדויקות יותר במהלך 1995 מצאו כי שקע מריאנה עמוק מעט פחות ועומקו 10,911 מטרים.
הירידה ארכה כמעט חמש שעות.
הבתיסקף לא כללה ציוד מדעי ולא נערכו ניסויים; מטרת המשימה הייתה להוכיח שניתן להגיע לעומק.
הירידה התקדמה ללא תקריות עד עומק 9,000 מטרים, כאשר הצוות שמע קול נפץ חזק.
הם המשיכו בצלילה, ובסופו של דבר הצוללת נחתה על הקרקעית בתוך "רפש בצבע טבק".
כשהגיעו לקרקעית הים חסרת המאפיינים, הם ראו דג שטוח וגם סוג חדש של שרימפס.
מאוחר יותר חלקו ביולוגים ימיים על תצפיותיהם וטענו כי שום דג אינו יכול לשרוד את הלחץ בעומק כזה.
לאחר שגילה סדקים בחלונות הצפייה, קיצר פיקאר את המסע.
לאחר שהייה של 20 דקות בלבד על הקרקעית, הם החלו להשליך את הנטל לחזרתם לפני השטח, והכלי הפגוע חזר לספינות הליווי שלו ללא תקרית תוך שלוש שעות ורבע.
הצלילה ההיסטורית זכתה לתשומת לב עולמית, ופיקאר תיאר אותה בספר "שבעה מיילים מטה" (Seven Miles Down), אותו כתב יחד עם רוברט דייץ, גאולוג בעל שם שעזר בתכנון המשימה.
משלחת חוזרת מתוכננת, לעומת זאת, מעולם לא התקיימה.
הטריאסטה הייתה יקרה לתחזוקה ותפעול.
היא לא הייתה מסוגלת לאסוף דגימות ולא הצליחה לצלם ולכן היו מעט נתונים מדעיים להראות על מסעותיה.
הספינה המקורית יצאה משירות בשנת 1961, אם כי מאוחר יותר גרסה משופרת (טריאסטה 2) איתרה את שרידי שתי הצוללות הגרעיניות האבודות של הצי האמריקני, הת'רשר והסקורפיון.
לאחר שגילה שזרמים קיימים גם בעומק הים, הוא הזהיר מפני הטמנת פסולת רדיואקטיבית בעומק הים, מכיוון שהזרמים יגיעו במוקדם או במאוחר לפני השטח.
בשנים הבאות פיתח פיקאר את הצוללת "אוגוסט פיקאר" (Auguste Piccard), שהוזמנה על ידי ממשלת שווייץ.
היא הייתה אמורה להיות מופעלת כאטרקציה תיירותית לרגל התערוכה העולמית EXPO64 שנערכה בלוזאן באגם ז'נבה ב-1964. בעת ביצוע ההזמנה נאלץ פיקאר להתמודד עם מומחים מדעיים שונים.
אף על פי שמעולם לא נכנסו לצוללת, הם פקפקו בתוכניות של פיקאר, מכיוון שלא היה מהנדס מיומן.
בסופו של דבר אושרו התוכניות של פיקאר והצוללת הצליחה לפעול בזמן.
זו הצוללת התיירותית הגדולה ביותר שנבנתה אי פעם וכלי הרכב התת-ימי הגדול ביותר שאינו צבאי.
בשנים 1969–1984 היא צללה לצורך תצפית מדעיות ותעשייתיות במפרץ מקסיקו, כיום מוצבת במוזיאון בלוצרן.
בשנים 1966–1968 נבנתה בשווייץ הצוללת בן פרנקלין (Ben Franklin) בתכנון של פיקאר כדי לחקור את זרם הגולף.
ב-14 ביולי 1969, יומיים לפני שיגור אפולו 11 לנחיתה ההיסטורית על הירח, נגררה הצוללת למרכז זרם הגולף מול חופי פלורידה ליד פאלם ביץ'.
פיקאר הוביל את הצוות של שישה מדענים בינלאומיים (2 שווייצרים, בריטי ושלושה אמריקנים) כראש המשימה.
הצוללת צללה לעומק של כ-300 עד 350 מטר, והצוות נתן לעצמו להיסחף מתחת למים בזרם הגולף במשך ארבעה שבועות.
הצוללת נסחפה צפונה 2,300 קילומטרים מתחת למים והתרוממה לבסוף מול חופי מיין.
לאחר סיום מוצלח של המשימה ביקר אותו ורנר פון בראון, מתכנן הרקטות יליד גרמניה ובחן את הצוללת.
סוכנות נאס"א התעניינה מאוד בהערכות המשימה לגבי טכניקות חדשות של חלליות, כמו גם את ההשפעות הפסיכולוגיות במהלך משימה כה ארוכה על הצוות וביצועיהם.
הידע שנצבר שולב במשימות סקיילאב ובתוכנית מעבורת החלל.
הצוללת המשוחזרת מוצבת במוזיאון בוונקובר בקנדה.
בשנת 1973 קרא לשימוש באנרגיה נקייה בגלל ההשפעות השליליות של דלק מאובנים.
בשנות השבעים של המאה ה-20 פיתח פיקאר את הצוללת "טרוטה" (FA Forel), שבעזרתה נחקרו האגמים השווייצרים בשנים 1978–2005. כל הצוללות שפיתח קיימים עד היום, וחלקן ניתן לראות כמוצגים.
פיקאר עבד באופן אינטנסיבי עם הקרן שהקים ב בשווייץ על אגם ז'נבה לשימור ומחקר בעלי החיים הימיים.
עד זקנה, בגיל 82, הוא עדיין השתתף בצלילות עמוקות.
ביום הולדתו ה-85 העניק ראיון ל ובו אמר שהוא גם היה רוצה להיות אסטרונאוט.
ב-1 בפברואר 2008, הוא ובנו ברטראן קיבלו דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לוון.
ז'אק פיקאר נפטר ב-1 בנובמבר 2008 בגיל 86 בביתו שעל אגם ז'נבה.
פיל מונדווילר, דובר פרויקט המחקר של סולאר אימפולס של ברטראן פיקאר, בנו של ז'אק פיקאר, הדגיש כי ז'אק פיקאר תכנן כל צוללת בה השתמש כדי לחקור את הים.
ז'אק ג'רארד קולימון הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
קולימון נדבק בחיידק המשחק בכיתה ח' כששיחק בהפקת תיאטרון בית ספרו במחזה "פרחים לאלג'רנון".
מאוחר יותר למד באוניברסיטת טקסס באוסטין, שם למד תיאטרון וריקוד.
לפני שקיבל את התפקיד של וויל בסדרת הטלוויזיה עולם חדש, היו לו מעט הופעות בטלוויזיה והוא הופיע במספר הפקות באוף ברודוויי.
בשנת 2021 שיחק בסרט "Collection" לצד אלכס פטיפר ומייק ווגל.
בשנת 2022 שיחק בסרט הקולנוע "The Sky Is Everywhere".
+שנה פרויקטתפקיד הערות 2012Sweet Old World איתן הינקל 2016The Golden Rut איש רחוב 2017When We Burn Out דווין 2018 Age Out פּוֹעֵלאחים לדםקולות 2019אגלי דולס ספורקו 2020Nocturneמקס 2021Collection שון 2022The Sky Is Everywhere ג'ו פונטיין
שנה פרויקטתפקיד הערות 2016Day 5 גיימרפרק אחדTodd Bless You מקורב של בראד סרט טלוויזיה 2019 עולם חדש וויל לקלר 10 פרקיםInto the Dark קרייגפרק אחד2025העיניים של ואקאנדהבאשהדיבוב; פרק: "Lost and Found"
זַ'אק קַאלוֹ היה מדפיס ומאייר מתקופת הבארוק מדוכסות לורן (מדינה עצמאית בגבול הצפון-מזרחי של צרפת, של ימינו, הגבול הדרום-מערבי של גרמניה וחופפת לדרום הולנד).
הוא יצר יותר מ-1,400 תצריבים המתעדים את חיי תקופתו, ובהם חיילים, ליצנים, שיכורים, צוענים, קבצנים, כמו גם חיי חצר המלכות.
הוא גם חרט תמונות דתיות וצבאיות רבות, והדפסים רבים הציגו ברקעם נופים נרחבים.
קאלו נולד ומת בנאנסי, בירת דוכסות לורן, כיום בצרפת.
הוא בא ממשפחה חשובה (אביו היה מנהל טקסים בחצר הדוכס), ולעיתים קרובות הוא מתאר את עצמו כבעל מעמד אצולה בכתובות להדפסים שלו.
בגיל חמש עשרה הוא התלמד אצל צורף, אך זמן קצר לאחר מכן נסע לרומא שם למד חריטה מצרפתי גולה, .
הוא כנראה למד אז תצריב אצל אנטוניו טמפסטה בפירנצה, שם התגורר מ-1612 עד 1621. יותר מ-2,000 רישומי הכנה ומחקרים להדפסים שרדו, אך לא ידוע על ציורים שלו, והוא כנראה מעולם לא הוכשר כצייר.
בתקופתו בפירנצה הוא הפך לאמן עצמאי, ועבד לעיתים קרובות בחצר בית מדיצ'י.
לאחר מותו של קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה ב-1621, הוא חזר לננסי שם התגורר עד סוף חייו, וביקר בפריז ובהולנד מאוחר יותר במהלך העשור.
הוא נשכר על ידי חצרות המלכות של לורן, צרפת וספרד, ועל ידי מוציאים לאור, בעיקר בפריז.
אף על פי שהוא נשאר בננסי, ההדפסים שלו הופצו ברחבי אירופה; רמברנדט היה אספן נלהב שלהם.
הטכניקה שלו הייתה יוצאת דופן, ונעזרה בהתקדמות טכנית חשובה שעשה.
הוא פיתח את ה-échoppe, סוג של מחט-תצריב בעלת קצה מעוגל, המאפשרת חריטת קווים בעובי משתנה, כפי שחרטים הצליחו לעשות.
נראה שהוא גם היה אחראי לתרכובת משופרת לצורך התצריב שציפתה את הלוח והוסרה כדי ליצור את התמונה, תוך שימוש בלכה של יצרני לאוטה ולא על בסיס שעווה.
זה אפשר לחרוט קווים לעומק רב יותר, להאריך את חיי הלוח בהדפסה, וגם להפחית מאוד את הסיכון ל"עקיצה דוחה", כך שחומצה חודרת דרך הציפוי ללוח במקום שלא יועד לכך, ויוצרה כתמים קטנים או גדולים בתמונה.
בעבר הסיכון של עקיצות דוחות היה קיים תמיד, מה שמנע מהצורב להשקיע יותר מדי זמן על לוח יחיד בכך שהסתכן בחורבן על ידי עקיצה דוחה.
כעת יכלו צורבים לעשות את העבודה המפורטת מאוד שהייתה בעבר המונופול של חרטים, וקאלו ניצל היטב את האפשרויות החדשות.
הוא גם עשה שימוש נרחב ומתוחכם יותר ב"עצירות" מרובות ממה שעשו צורבים קודמים.
זוהי הטכניקה של לתת לחומצה להתמוסס קלות על כל הלוח, ואז לעצור את אותם חלקים של היצירה שהאמן רוצה לשמור על רדודים על ידי כיסוים בציפויה לפני שטיפת הלוח בחומצה שוב.
הוא השיג עדינות חסרת תקדים באפקטים של מרחק ואור וצל על ידי שליטה קפדנית בתהליך זה.
רוב ההדפסים שלו היו קטנים יחסית - כ-15 סנטימטרים בממד הארוך ביותר שלהם.
אחד מחסידיו, הפריזאי הפיץ את חידושיו של קאלו בכל רחבי אירופה עם מדריך התצריב הראשון שפורסם, שתורגם לאיטלקית, הולנדית, גרמנית ואנגלית.
ההדפסים המפורסמים ביותר שלו הם שתי סדרות ההדפסים שלו כל אחת על "התלאות והפורענויות של המלחמה".
אלה ידועים בשם Les Grandes Misères de la guerre, המורכבים מ-18 הדפסים שפורסמו במהלך 1633, ו-Les Petites Misères המוקדמים והלא שלמים - בהתייחס לגדלים שלהם, גדולים וקטנים (אם כי אפילו הסט הגדול הוא רק כ-8 על 13 סנטימטרים).
ציורים אלו מציגים חיילים בוזזים ושורפים את דרכם בערים, כפרים ומנזרים, לפני שנעצרו והוצאו להורג על ידי הממונים עליהם, עברו לינץ' על ידי איכרים, או שורדים לחיות כקבצנים נכים.
בסוף הגנרלים מתוגמלים על ידי המונרך שלהם.
במהלך שנת 1633, השנה שבה התפרסם הסט הגדול יותר, פלשו צרפתים ללורן במהלך מלחמת שלושים השנה, והאמנות של קאלו עדיין מצוינות ב-Los Desastres de la Guerra (אסונות המלחמה), של פרנסיסקו גויה שהושפע מקאלו (גויה היה בעלים של סדרה של ההדפסים), כאחת ההצהרות האמנותיות החזקות ביותר של חוסר האנושיות של המלחמה.
סדרת "גמדים גרוטסקיים" של קאלו היוותה השראה ל ולחברות אחרות ליצור דמויות חרס הידועות בשם "גמדי בית האחוזה" או "גמדים גרוטסקיים".
התואר הקודם מגיע מאב ובנו ששילמו להם להסתובב בבית האחוזה בלונדון כשהם חובשים כובעים גדולים במיוחד שכללו פרסומות.
סדרה גדולה המתארת דמויות מקומדיה דל'ארטה בשם "Balli di Sfessania" (ריקודים של ספסניה), בסגנון פשוט, דמוי קריקטורה, משנותיו בפירנצה.
סדרה על חיי ישו ומריה.
סדרה על סיפורו של הבן האובד.
הענק טיפאו מתחת להר איסקיה (1617).
הפיתוי של אנטוניוס הקדוש (1635, מוזיאון פיצווילאים).
ז'אק קאסיני , המכונה "קאסיני השני" (Cassini II) היה אסטרונום צרפתי, בנו של האסטרונום האיטלקי הידוע ג'ובאני דומניקו קאסיני.
הוא התקבל בגיל 17 לחברות באקדמיה הצרפתית למדעים, נבחר בשנת 1696 לעמית של החברה המלכותית של לונדון, והפך למנהל חשבונות (maître des comptes) בשנת 1706. בהיותו באנגליה, הוא הכיר אסטרונומים מפורסמים אחרים כמו ניוטון ואדמונד האלי.
לאחר שהחליף את אביו במצפה הכוכבים בשנת 1712, ב-1713 הוא הרחיב את , ו מדנקרק לפרפיניאן, ופרסם את התוצאות בכרך שכותרתו Traité de la grandeur et de la figur de la terre (מסה על גודל וצורת כדור הארץ", 1720).
עבודה זו ייצגה את הצלילה של קאסיני לוויכוח על צורת כדור הארץ.
היו שתי אסכולות עיקריות, ה האמינו בספרואיד מוארך, וה בספרואיד אובלי.
קאסיני התייצב לצד הקרטזיאנים על פני הניוטוניאנים, ודגל בכדור הארץ בצורת כדור מוארך (כפי שאביו טען).
הניוטוניאנים ערכו תצפיות נפרדות שנראה שלא הסכימו עם הרעיון הקרטזיאני.
קאסיני כנראה הבין שהתצפיות הניוטוניות היו מדויקות יותר, ויצא מהתחום המדעי.
הוא חזר בפומבי רק לאחר התקפה של אנדרס צלזיוס.
בשנותיו האחרונות הוא עסק בקרטוגרפיה, ועבד עם בנו, סזאר-פרנסואה קאסיני דה תירי או קאסיני השלישי, כדי ליצור מפה חדשה של צרפת.
מפה זו הייתה ידועה בשם , והייתה אמורה להיות מפה מדויקת מאוד של צרפת.
עבודתו של ז'אק קאסיני על ה הייתה נושא למחלוקת בין היסטוריונים של המדע.
בעוד שחלקם נותן לו קרדיט בפיתוח עבודה מקורית בנושא, אחרים טוענים שהוא התבסס על רעיונותיהם של מדענים קודמים.
קשה לקבוע את היקף התרומות המקוריות של קאסיני, שכן הרישומים ההיסטוריים הזמינים מעורפלים ולא שלמים.
עם זאת, עבודה שלאחר מכן על מטוטלות בליסטיות של (1707–1751), מתמטיקאי ומהנדס בריטי, מראה שהוא חזר באופן עצמאי על רבות מאותן תוצאות.
ללא קשר להיקף התרומות המקוריות של קאסיני, עבודתו על המטוטלת הבליסטית הייתה משמעותית בתקופתה ועזרה לקדם את תחום הבליסטיקה.
המכשיר אפשר מדידת מהירות קליעים, שהייתה חשובה לפיתוח כלי נשק וארטילריה מדויקים יותר.
הוא גם כתב את Eléments d'astronomy (אלמנטים של האסטרונומיה, 1740) על תנועה עצמית, ופרסם את הטבלאות הראשונות של הירחים של שבתאי ב-1716. הוא מת ב, במחוז אואז בצרפת.
האסטרואיד 24102 Jacquescasini נקרא על שמו.
ז'אק קאסיני התחתן עם סוזן פרנסואז שרפנטייה דה שרמואה (Suzanne Françoise Charpentier de Charmois).
בנם השני היה האסטרונום סזאר-פרנסואה קאסיני דה תירי, שהיה ידוע גם בשם קאסיני השלישי (Cassini III).
כמה פרסומים שלו על אסטרונומיה אורכבו בארכיון הדיגיטלי של וייבאק מאשין ושמורים בספריית מצפה הכוכבים של פריז וזמינים באינטרנט בהם:
Éléments d'astronomie , 1740 (אלמנטים של אסטרונומיה)
זַ'אק קֶר היה פקיד ממשלתי צרפתי וסוחר בחסות המדינה שהונו האישי הפך לאגדה והוביל לבסוף לנפילתו.
הוא יזם דרכי מסחר קבועות בין צרפת ללבנט.
לקר יש עד היום מעמד אייקוני בבורז', שם בנה בית מפואר שנשמר עד היום.
ז'אק קר נולד בבורז', העיר שבה אביו, פייר קר, היה סוחר עשיר.
על ז'אק שומעים לראשונה בסביבות 1418, כאשר התחתן עם מסה דה לאודפאר (Macée de Léodepart), בתו של למבר דה לאודפאר (Lambert de Léodepart), אזרח רב השפעה, ראש עיריית בורז' ועובד לשעבר של ז'אן, דוכס ברי.
בערך ב-1429 הוא יצר שותפות מסחרית עם שני אחים בשם גודאר (Godard); ובשנת 1432 הוא היה בדמשק, ועסק בקנייה ובסחר חליפין, והעביר את מרכולת הלבנט – עפצים, צמר ומשי, , בדי ושטיחים - אל פנים צרפת דרך נרבון.
באותה שנה הוא התבסס במונפלייה, ושם החלו הפעולות הגדולות שהפכו אותו למהולל בקרב אנשי הכספים.
חסרים פרטים; אבל בטוח שתוך שנים ספורות הוא העמיד את ארצו בעמדה טובה למדי להתחרות עם רפובליקות הסחר הגדולות של איטליה, ורכש לעצמו מוניטין שהוא מסוגל, כסוחר בלבד, להעניק סיוע מהותי לאבירים של רודוס ולרפובליקה של ונציה עצמה.
בשנת 1436, זומן קר לפריז על ידי שארל השביעי, מלך צרפת ומונה למנהל המטבעה.
לתפקיד זה הייתה חשיבות רבה, והחובות בגינו מעיקות.
המדינה הייתה מוצפת במטבעות חסרות ערך משלוש תקופות מלוכה, שהכיתוב בהן היה הן בצרפתית והן באנגלית, ושארל היה נחוש לבצע רפורמות גורפות.
ליישום תוכניות אלו הוא נתמך בהצלחה על ידי הסוחר, שלמעשה היווה השראה או הכין את כל הצווים הנוגעים למטבעות של צרפת שהוטבעו בין 1435 ל-1451. בשנת 1438, הוא מונה למנהל של ההוצאות המלכותית; בשנת 1441 הוא ומשפחתו קיבלו מעמד של אצילים באמצעות מכתב הרשאה.
הוא בחר במוטו "A vaillans cuers riens impossible", "ללב אמיץ, שום דבר אינו בלתי אפשרי".
ב-1444 הוא נשלח כאחד מהנציבים המלכותיים לעמוד בראש הפרלמנט החדש של לנגדוק ב, שם עדיין ניתן לראות את ביתו, תפקיד אותו מילא עד יום קלונו.
ב-1445 ניהלו סוכניו במזרח משא ומתן על הסכם בין הסולטאן של מצרים לאבירי רודוס; ובשנת 1447 הטיל על ז'אן דה וילאג', אחיינו מנישואין, לבצע שליחות למצרים.
התוצאות היו חשובות ביותר; הושגו זיכיונות ששיפרו מאוד את מעמדם של הקונסולים הצרפתים בלבנט, ובכך נוסדה השפעה במזרח, שאף שנקטעה לעיתים קרובות, הייתה במשך כמה מאות שנים מקור מסחר ראשי עבור צרפת.
באותה שנה, סייע קר במשלחת אל אמדאו השמיני דוכס סבויה לשעבר, שנבחר לאפיפיור (בדיעבד, אנטי-אפיפיור) כפליקס החמישי על ידי , ובשנת 1448 הוא ייצג את מלך צרפת בחצרו של האפיפיור ניקולאוס החמישי, שם ארגן הסכם בין ניקולאוס ואמדאו, וכך סייע לסיים את הפילוג האפיפיורי.
ניקולאוס התייחס אליו בכבוד רב, שיכן אותו בארמון האפיפיור ונתן לו רישיון מיוחד לסחור עם הכופרים.
בערך מזמן זה הוא הציע לשארל להמשיך את מלחמת מאה השנים ובשנת 1449, לאחר שנלחם לצדו של המלך לאורך כל המערכה, הוא נכנס לרואן בתהלוכת הניצחון של שארל.
בשלב זה, תהילתו של קר הייתה בשיאה.
הוא ייצג את צרפת בשלוש משלחות דיפלומטיות, וסיפק מימון לכיבוש מחדש המוצלח של נורמנדי.
הוא הוסמך לפעול במשרדי מדינה שונים, והיה בעל הון שנחשב כעצום וחסר תקדים על ידי בני דורו.
היו לו 300 מנהלים תחתיו, ובתי עסקים ברבות מהערים הראשיות של צרפת.
הוא בנה בתים וקפלות, והקים קולג'ים בפריז, במונפלייה ובבורז'.
בבורז' היה מפואר במיוחד וכיום הוא אחד המונומנטים הטובים ביותר ששרדו מימי הביניים בצרפת.
הוא גם בנה חדר תשמישי הקדושה וקפלת קבורה משפחתית בקתדרלת בורז'.
אחיו ניקולא קר (Nicolas Cœur) מונה לבישוף של , אחותו נישאה לז'אן בושטל (Jean Bochetel), מזכירו של המלך, בתו נישאה לבנו של הוויקונט של בורז', ובנו ז'אן קר הפך לארכיבישוף של בורז'.
קר גם פעל לרכוש תארים ונכסים בתקופת הזוהר שלו: למשל, אדון בשנת 1435, שאטו דה בויזי (Château de Boisy) ליד בשנת 1447, הטירה של והבעלות על בשנת 1448, הבעלות על בשנת 1450, ושאטו דה מאוברנש (Château de Maubranche) בשנת 1451.
המונופול העצום של קר גם גרם לחורבנו.
כיוון שעסק בכל דבר (כסף ונשק, פרוות ותכשיטים, ברוקד וצמר), ופעל כמתווך, בנקאי וחקלאי, הוא ספג הרבה מהמסחר במדינה, והסוחרים התלוננו שהם לא יכולים להרוויח בגללו.
הוא הלווה כסף לאנשי חצר נזקקים, לבני משפחת המלוכה ולמלך עצמו, ובעלי החוב שלו, שקינאו בעושרו, היו להוטים להזדמנות לגרום לנפילתו.
בפברואר 1450 מתה לפתע , פילגשו של המלך.
שמונה עשר חודשים לאחר מכן התפשטה השמועה שהיא הורעלה, וגברת של חצר המלכות שהייתה חייבת כסף לז'אק קר, ז'אן דה ונדום (Jeanne de Vendôme), אשתו של פרנסואה דה מונברון (François de Montberon), ואיטלקי, ג'ובאני קולונה, האשימו אותו רשמית בהרעלתה.
אפילו לא הייתה עילה להאשמה כזו, אבל בגין פשע זה ופשעים אחרים לכאורה, הורה המלך שארל השביעי ב-31 ביולי 1451 על מעצרו ותפיסת רכושו, תוך שהוא שומר לעצמו סכום כסף גדול למלחמה בגיין.
נציבים, שכמה מהם היו בין אויביו של קר בחצר המלוכה, נבחרו לנהל את המשפט והחלה חקירה, שהשופטים בה היו או בעלי חוב של הנאשם או כאלו שהחזיקו ברכוש שלו שעוקל.
הוא הואשם בכך ששילם בזהב ומטילי זהב צרפתיים לכופרים מוסלמים, בטביעת מטבעות בעלי ערך זול, בחטיפת חותרים עבור ספינות המשוטים שלו, בהחזרה של עבד נוצרי שתפס מקלט על סיפון אחת מספינותיו לשוביו, ובביצוע הונאה וסחיטה בלנגדוק.
הוא הגן על עצמו במרץ.
חפותו הייתה גלויה, אך הרשעה הייתה הכרחית, ולמרות מאמצים ניכרים של חבריו, לאחר עשרים ושניים חודשי כליאה בחמישה בתי סוהר, הוא נידון להביע חרטה פומבית על אשמתו, לשלם למלך סכום השווה לכ-1,000,000 ליש"ט בשנת 1911, ולהישאר אסיר עד שכל תנאים אלה ימולאו.
גזר דינו כלל גם החרמת כל רכושו, והגליה.
ב-5 ביוני 1453 נכנס גזר הדין לתוקף.
בפואטייה הוא נאלץ להודות באשמה בפומבי ולהביע חרטה, ובמשך כמעט שלוש שנים לא ידוע עליו דבר.
סביר להניח שהוא נשאר בכלא.
בינתיים, רכושו העצום חולק בין אנשי החצר האהובים על שארל השביעי.
בשנת 1455 הצליח ז'אק קר להימלט לפרובאנס.
רדפו אחריו, אבל קבוצה בראשות ז'אן דה וילאז' ושניים מהמנהלים הוותיקים שלו הובילה אותו ל, ומשם, דרך מרסיי, ניס ופיזה, הוא הצליח להגיע לרומא.
הוא התקבל בכבוד ובשמחה על ידי ניקולאוס החמישי, שערך משלחת צבאית נגד הטורקים.
עם מותו של ניקולאוס, המשיך קליקסטוס השלישי בעבודתו, והפך את אורחו, קר, לקפטן של צי של שש עשרה ספינות משוטים שנשלחו לעזרת רודוס.
קר יצא למשלחת צבאית זו, אך חלה בכיוס, ומת שם ב-25 בנובמבר 1456. לאחר מותו הראה שארל השביעי רצון טוב למשפחתו, ואפשר לבניו של ז'אק קר לרשת את כל מה שנותר מעושרו של אביהם.
בעקבות חרפתו ומותו של קר, ניסו יורשיו להשיב כמה מנכסיו הקודמים בהליכים משפטיים שנמשכו כמה עשורים.
הארמון העירוני שז'אק קר בנה לעצמו בבורז', () הוא אנדרטה מרכזית של האדריכלות האזרחית הצרפתית מהמאה ה-15. הוא הוסב לבית משפט במאה ה-19, ושוחזר בקפידה במאה ה-20.
מבנים אחרים קשורים לכאורה או בצורה לא מדויקת לז'אק קר.
"בית ז'אק קר" (maison de Jacques Cœur) בפריז נבנה או נרכש על ידי בנו של ז'אק קר, , ולכן הכינוי שגוי.
בתים עתיקים אחרים ידועים כ"בית ז'אק קר" קיימים ב, ב וב.
במהלך הקיסרות השנייה, הוצג ז'אק קר כמבשר של מדיניות ההתפשטות הכלכלית שקידם נפוליאון השלישי.
הוא פוסל על ידי , כאחד מסדרת הפסלים של צרפתים מהוללים בהרחבה של הלובר בתקופת נפוליאון השלישי.
פסל ציבורי נוסף של ז'אק קר, מאת הפסל , הוצב ב-1879 בבורז' מול הכניסה לארמונו.
דמותו הוצגה על שטר כסף צרפתי בן 50 פרנק שעוצב בסוף הרפובליקה הצרפתית השלישית, בשימוש תחת צרפת של וישי ועד יוני 1945.
רחובות וכיכרות על שם ז'אק קר קיימים בהרבה עיירות וערים בצרפת, כולל בורז', מונפלייה ופריז.
בורז' כיבדה את בנה המקומי במספר מקרים, למשל.
במונפלייה, ז'אק קר קשור לפיתוח הנמל המקומי של .
כמה פרויקטים נקראו על שמו בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, כשהעיר התרחבה לכיוון הים לאורך הנהר .
אלה כוללים שוק בשכונת לאורך הלז; אגם מלאכותי, ה-Bassin Jacques Cœur ברובע החדש של העיר, פור מריאן (Port Marianne); ותיאטרון בלאט.
כביש ז'אק קר (Route Jacques Coeur) הוא דרך נוף המקשרת בין מספר אתרים וטירות ליד בורז', שלרבים מהם אין אסוציאציות היסטוריות עם ז'אק קר.
בביוגרפיה משנת 1997, משנה ההיסטוריון הצרפתי ז'אק ארס (Jacques Heers) את ההשקפה המבוססת בהיסטוריוגרפיה הצרפתית, לפיה ז'אק קר הפגין כישורים יוצאי דופן והצלחה כסוחר.
הוא מציין כי אין ראיות לכך שהמיזמים של קר, למשל בכרייה ליד ליון, היו רווחיים במיוחד, וכי הצי שהקים עבור המסחר עם הלבנט היה צנוע בגודלו (לעולם לא יותר מארבע ספינות משוטים) בהשוואה לאלו של סוחרים איטלקיים או קטאלונים בולטים.
במקום זאת, משער ארס שהצלחתו של קר נבעה ברובה המוחלט מתפקידו בחצר המלוכה, וכי עושרו הגיע ממינוף הגישה הפריווילגית שלו למשאבי המדינה.
לפיכך, ארס מרמז כי במקום לראותו כסוחר מבריק, יש לראות את קר בצורה הטובה ביותר כטכנוקרט מיומן וכמקדים של אנשים כמו ניקולא פוקה או ז'אן-בטיסט קולבר.
ז'אק פרייטג היה אתלט דרום אפריקאי, אלוף עולם (פריז 2003) בקפיצה לגובה.
אמו של פרייטג, הנדרינה פיטרס, הייתה אלופת דרום אפריקה בקפיצה לגובה בשנת 1973, ושיאה האישי הוא 1.74 מטר.
באליפות העולם עד גיל 18 שנערכה בבידגושץ' שבפולין ביולי זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.16 מטר.
במשחקי כל-אפריקה שנערכו בספטמבר ביוהנסבורג שבדרום אפריקה סיים במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.20 מטר.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בסנטיאגו דה צ'ילה שבצ'ילה באוקטובר זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.24 מטר.
באליפות העולם שנערכה באדמונטון שבאלברטה, קנדה, סיים במקום 23 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.15 מטר.
באליפות העולם שנערכה בפריז שבצרפת באוגוסט זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.35 מטר, לפני סטפן הולם משוודיה (2.32 מטר) ומארק בוזוול מקנדה (2.32 מטר).
באולימיפאדת אתונה שנערכה באוגוסט סיים במקום 20 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.20 מטר.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי שבפינלנד באוגוסט סיים במקום 18 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.20 מטר.
ביוני 2024 נעלם אחרי שביקר את אמו.
כשבועיים אחר כך, ב-2 ביולי, נמצאה גופתו הירויה.
מקרה המוות שלו נחקר כרצח.
ז'אקו (יעקב) ארליך (28 בספטמבר 1931 – 20 באוגוסט 2024) היה עורך קולנוע וממייסדי הקולנוע הישראלי.
נודע בעיקר בזכות עריכתו של סרטים מכוננים בקולנוע הישראלי והטרילוגיה התיעודית שעסקה בשואה, אשר יצר בשיתוף פעולה עם חיים גורי ודוד ברגמן.
ז'אקו ארליך נולד בשנת 1931 בשטרסבורג, צרפת.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא שרד את השואה בצרפת ובשווייץ.
לאחר סיום המלחמה, בשנת 1949, עלה לישראל, והצטרף לגרעין צרפתי-בלגי בקיבוץ שדות ים.
מאוחר יותר, עבר להתיישב בקיבוץ בית קשת.
את דרכו המקצועית בתחום הקולנוע החל בפריז, שם עבד במחלקת האפקטים המיוחדים של סטודיו סנט לו.
במהלך עבודתו שם היה מעורב ביצירת אפקטים לסרטים הוליוודיים מפורסמים, ביניהם "היום הארוך ביותר" משנת 1962, שזכה בפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר.
עם שובו לישראל, הצטרף ארליך להיות עוזרו של העורך המוערך והנערץ דני שיק.
יחד ערכו סרטים ישראליים מובילים כגון "רק בלירה" (1964), "שמונה בעקבות אחד" (1964), "הילד מעבר לרחוב" (1965) ו"סאלח שבתי" (1964), שהיה לסרט הישראלי הראשון המועמד לאוסקר.
אחת מיצירותיו הבולטות הייתה הטרילוגיה התיעודית על השואה, שכללה את הסרטים "המכה ה-81" (1974), "הים האחרון" (1979) ו"פני המרד" (1985).
הטרילוגיה זכתה להכרה בינלאומית בזכות גישתה החדשנית לתיעוד השואה, תוך שימוש בחומרי ארכיון נדירים ועדויות מקוריות ממשפט אייכמן, ללא קריינות או ראיונות ישירים.
הסרט הראשון בטרילוגיה, "המכה ה-81", היה מועמד לפרס האוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר בשנת 1975.
ז'אקו ארליך נפטר ממחלת הסרטן ב-20 באוגוסט 2024, חודש לפני יום הולדתו ה-93, בביתו שבקיבוץ אשדות יעקב איחוד.
הוא הותיר אחריו שלושה ילדים: גיורא, דני ונטעלי.
במהלך חייו היה גם צייר, והמשיך ליצור אמנות פלסטית לצד עבודתו הקולנועית.
הוא השאיר אחריו מורשת קולנועית עשירה ואת ספרו האוטוביוגרפי, "זום לקצה המילים".
ז'אק שארל פרנסואה שטורם היה מתמטיקאי צרפתי, שתרם למגוון תחומים במתמטיקה, לרבות עבודתו על תורת שטורם ליוביל.
שטורם נולד בז'נבה, שווייץ ב-1803. משפחתו של אביו ז'אן-אנרי שטורם, היגרה משטרסבורג בסביבות 176 כ-50 שנה לפני לידתו של שארל-פרנסואה.
שמו של אמו היה ז'אן-לואיז-הנרייט גרמיי.
בשנת 1818, התחיל להאזין להרצאות באוניברסיטת ז'נבה.
מותו של אביו אילץ את שטורם לתת שיעורים לילדים ממשפחות אמידות כדי לפרנס את משפחתו שלו בשנים שלאחר מכן.
בין היתר בשנת 1823, היה המורה של בנה של מאדאם דה סטאל.
בסוף אותה שנה שהה שטורם בפריז לזמן קצר בעקבות משפחת תלמידו.
הוא החליט, עם עמיתו לבית הספר ז'אן-דניאל קולדון, לנסות את מזלו בפריז, והשיג עבודה ב-Bulletin universel.
בשנת 1829, הוא גילה את משפט שטורם , הנוגע לבידוד שורש ממשי, כלומר קביעת המספר והלוקליזציה של השורשים הממשיים של פולינום.
שטורם נהנה מהמהפכה של 1830, שכן אמונתו הפרוטסטנטית חדלה מלהוות מכשול לתעסוקה בבתי ספר תיכוניים ציבוריים.
בסוף 1830, הוא מונה לפיכך לפרופסור של Mathématiques Spéciales בקולג' רולין.
הוא פיתח ביחד עם ז'וזף ליוביל את תורת שטורם-ליוביל.
בשנת 1826, עם עמיתו ז'אן-דניאל קולדון, סייע שטורם לבצע את הקביעה הניסיונית הראשונה של מהירות הקול במים.
בשנת 1851 החלה בריאותו להידרדר.
הוא חזר ללמד במשך זמן מה בתקופת מחלתו עד שנפטר בשנת 1855.
האסטרואיד 31043 Sturm נקרא על שמו.
שמו של שטורם הוא אחד מ-72 השמות החקוקים במגדל אייפל.
ז'אק פלדבאו היה מתמטיקאי יהודי-צרפתי, מאבות המחקר על אגדים סיביים ומחלוצי הטופולוגים בצרפת.
הוא נולד בשטרסבורג למשפחה יהודית-מסורתית ממוצא אלזסי, ונרצח ב-1945 במחנה גנאקר, שלוחה של מחנה הריכוז פלוסנבירג.
הוא היה תלמידו הראשון של שארל ארסמן.
במסגרת מחקריו הראה לראשונה שכל אגד סיבים מעל סימפלקס ניתן לטריוויאליזציה (זאת אומרת שהוא איזומורפי למכפלה של הסימפלקס בסיב), והשתמש בכך כדי לסווג אגדים סיביים מעל ספירה.
במאמר משותף עם ארסמן, הציגו השניים את רעיון אגד סיבי נלווה (associated bundle), והוכיחו תוצאות המהוות את הבסיס לסדרה המדויקת הארוכה של חבורות ההומוטופיה עבור אגד סיבי .
בילדותו התעינין פלדבאו במתמטיקה, מוזיקה וספורט.
הוא למד בליסאום פוסל דה קולאנז' בשטרסבורג וקיבל תעודת בגרות ב-1932. לאחר מכן למד בכיתות מכינה בליסאום קלבר.
הוא נרשם לאקול נורמל סופרייר , אך סירב להיבחן בשבת בשל דתו, ולכן לא התקבל.
ב-1934 החל ללמוד באוניברסיטת שטרסבורג, ושימש כספרן במכון למתמטיקה ב-1935.
ב-1939 הצטרף למרכז הלאומי למחקר מדעי והחל להכין את עבודת הדוקטור שלו תחת הנחייתו של שארל ארסמן.
במקביל היה גם פסנתרן ושחיין, וזכה באליפות האוניברסיטאות בשחיית פרפר בשנת 1939. כבר בשנות ה-30 היה פעיל בארגון להגנה מפני אנטישמיות.
בשנת 1939 גויס פלדבאו לשירות פעיל ושימש כקצין טיסה בחיל האוויר הצרפתי.
לאחר כניעת צרפת ב-22 ביוני 1940, שוחרר משירות צבאי ומונה לפרופסור חבר בבית הספר בשטור, אך נאסר עליו ללמד בעקבות חוקי האפליה האנטישמיים של ממשלת משטר וישי שנחקקו ב-3 באוקטובר 1940. הוא עבר לקלרמון-פראן, לשם פונתה אוניברסיטת שטרסבורג, ושם פגש שוב את מנחהו שארל ארסמן.
כדי להתפרנס העביר שיעורים פרטיים במתמטיקה והמשיך את מחקרו בטופולוגיה לקראת עבודת הדוקטורט.
במקביל הצטרף לפעילות במחתרת הצרפתית.
בשל יהדותו, נאסר עליו לפרסם מאמרים מדעיים בשמו, כפי שהיה מקובל תחת הכיבוש הנאצי.
היסטוריונית המתמטיקה מישל אודן חשפה טיוטת מאמר שכתב עם ארסמן, אשר נשלחה לכתבי העת של האקדמיה למדעים בצרפת עם שתי החתימות.
לבסוף פורסם המאמר תחת שמו של ארסמן בלבד, תוך אזכור כי התוצאות התקבלו "בשיתוף עם אחד מתלמידיו".
בהמשך פרסם פלדבאו שני מאמרים קצרים בכתב העת של החברה למתמטיקה של צרפת תחת שם העט "ז'אק לבורר" (Jacques Laboureur), שפירושו בצרפתית "איכר" – תרגום של שם משפחתו מגרמנית ("Feldbau").
בליל 24–25 ביוני 1943 בוצעה "האקציה של גאליה", בה נעצרו 38 סטודנטים של אוניברסיטת שטרסבורג, ששהו באותו זמן בפנימיית האוניברסיטה "גאליה" בקלרמון-פראן.
האקציה בוצעה כתגובה להרג של שני אנשי גסטפו בביתו של חבר מחתרת, פרופ' ז'אן-מישל פלנדין.
פלדבאו עצמו לא היה במקום בעת הפשיטה, אך נעצר למחרת בבוקר, ב־25 ביוני, כאשר הגיע לקחת את עבודת הדוקטורט שלו מהמכון.
הוא נשלח למחנה הריכוז דראנסי ומשם גורש לאושוויץ ברכבת מס' 60 ב־7 באוקטובר 1943, והגיע למחנה ב־10 באוקטובר.
על פי עדויות ניצולים, פלדבאו הפגין עוז רוח ותמך בחבריו לאורך הדרך.
ידיעתו בשפות רבות סייעה לו רבות, והם טענו כי ערך סמינרים במתמטיקה בימי ראשון וכן העביר הרצאות בנושא מכניקת הקוונטים.
ב־16 בינואר 1945, עם פינוי המחנה על ידי האס אס, יצא פלדבאו לצעדת מוות מערבה.
הוא נפטר כתוצאה מתשישות במחנה גנאקר שבבוואריה, כשבועיים לפני סיום המלחמה.
שרידיו הועברו חזרה לצרפת בשנת 1957 על ידי אחותו, והוא נקבר מחדש ברובע קרוננבורג.
ביוזמתו של שארל ארסמן ערך פלדבאו עבודה מכרעת בטופולוגיה אלגברית, ובמיוחד במחקר אגדי סיבים.
בין הישגיו המרכזיים ניתן למנות את המשפט היסודי הבא: "אגד סיבים מעל סימפלקס ניתן לטריוויאליזציה", ואת ההשלכה החשובה של משפט זה: "לתת אגד מעל ספירה שקול למתן העתקה מ־ לקבוצת האוטומורפיזמים של הסיבים." תוצאות אלו, שהיו בזמנן חדשניות ומהפכניות, הפכו ליסוד מקובל בטופולוגיה אלגברית עד כי מקורן נשכח במקצת.
אנדרה וייל התייחס לכך בהקדמותיו לכתבי פלדבאו ואמר כי ברורוּתן הפכה אותן לחלק מהידע הכללי של התחום.
בהערה להליכי האקדמיה למדעים של צרפת, שנכתבה בשיתוף עם שארל ארסמן, תואר לראשונה סדרה מדויקת אשר כונתה לימים הסדרה המדויקת הארוכה של חבורות ההומוטופיה, אחת מאבני היסוד של תורת ההומוטופיה.
מאמרים שנמצאו לאחר מותו ופורסמו על ידי ארסמן בשנת 1958, כללו גם עבודות פורצות דרך על חבורות הומוטופיה מדרגות גבוהות יותר.
תוצאות אלה שוחזרו ואף הורחבו מאוחר יותר על ידי המתמטיקאי ג'ון וייטהד, שהתחרה אז עם פלדבאו וארסמן על הישגים בתחום.
תנאי עבודתו הקשים במהלך מלחמת העולם השנייה וגורלו הטרגי האפילו על תרומתו למתמטיקה לאורך שנים, אך תרומתו מוכרת בזכות מחקרים היסטוריים מאוחרים אודות התפתחות הטופולוגיה האלגברית.
ז'אק פש היה עבריין צרפתי שהורשע ברצח קצין משטרה בשם ז'אן ורני (Jean Vergne) בפברואר 1954. בזמן שהמתין להוצאתו להורג בבית הכלא, הפך פש לקתולי אדוק, ועד היום הוצע כמועמד להכרזה לקדושה בכנסייה הקתולית.
אביו, ז'ורז', שהיה בנקאי עשיר ממוצא בלגי, טען לשייכות למשפחת האצולה פש, והיגר לצרפת בשנות ה-20 של המאה ה-20. ז'ורז' היה אמן ואתאיסט, ושמר על ריחוק רגשי מבנו.
ז'אק גדל לצד שתי אחיות בוגרות, וזכה לאהבה רבה מאמו, שהייתה קתולית אדוקה.
בין השנים 1938 ל־1947 למד פש בבית הספר סן־ארמבר (Saint-Érembert) ובתיכון קלוד דביסי (Claude-Debussy), שניהם מוסדות קתוליים.
ז'אק התחנך כקתולי, אך זנח את הדת בגיל 17, לאחר גירושי הוריו.
באותה שנה סולק מהתיכון בשל עצלות והתנהגות בלתי הולמת.
ללא תעודת בגרות (Baccalauréat), החל פש לפקוד מועדוני ג'אז ברובע סן־ז'רמן־דה־פרה שבפריז, ושם רכש לעצמו מוניטין של רודף נשים.
בין השנים 1950 ל־1951 שירת בשירות צבאי בגרמניה המערבית, הגיע לדרגת רב־טוראי, וזכה באישור התנהגות טובה.
בתיקו הצבאי נרשם כי היה צלף גרוע.
ב-5 ביוני 1951 נישא פש לבת זוגו ההרה, פיירט פולאק (Pierrette Polack), שהייתה בעבר שותפה לספסל הלימודים עמו, בטקס אזרחי שנערך בעיר שטרסבורג.
אף שפולאק והוריה היו קתולים, התנגדו הוריו האנטישמים של פש לנישואין בשל היות אביה של פולאק יהודי.
בני הזוג עברו להתגורר בבית הוריה של פולאק, ופש הועסק בעסק לשיווק פחם שבבעלות חותנו.
בתפקידו זה ניכס לעצמו כספים שלא כדין, ובזבז אותם על רכישות ראוותניות בניסיון להרשים נשים עמן ניהל קשרים מחוץ לנישואין.
באותה תקופה פנתה אמו של פש אליו, והציעה לו סכום של מיליון פרנק כדי להקים עסק פחם מתחרה לזה של משפחת פולאק.
היא נימקה זאת ברצונה "להרחיקו במהירות מהידיים המטונפות של אותם יהודים מלוכלכים" ("tirer au plus vite des pattes de ces sales juifs").
פש קיבל את הכסף, רכש בחלק ממנו מכונית ספורט מדגם סימקה קבריולה, ואת יתר הסכום בזבז על אורח חייו ההולל.
בשנת 1952 התגלתה המרמה למשפחת אשתו, שפיטרה אותו מהעבודה וניתקה עמו קשר.
אשתו ובתם התינוקת ורוניק נותרו בבית ההורים.
פש השלים עם הוריו והחל לעבוד בבנק שבבעלות אביו.
בדצמבר 1953 פגש פש את תרז טרוניו (Thérèse Troniou), וממנה נולד לו בן מחוץ לנישואין בשם ז'ראר (Gérard), שהועבר למערכת האומנה הממלכתית.
לאחר שפוטר מעבודתו בבנק, גילה פש עניין בשיט מפרשיות, בעקבות קריאת הספרים Seul à travers l'Atlantique ו-À la poursuite du soleil, מאת אלן ז'רבו (Alain Gerbault).
פש, שהתאכזב מחייו, חלם להימלט למסע שיט בדרום האוקיינוס השקט, אולם הוריו סירבו לממן עבורו רכישת סירה.
אף על פי כן, הוא הזמין בניית מפרשית בעיר לה רושל (La Rochelle).
כדי לממן את בניית המפרשית, החליט פש לשדוד את משרד החלפנות "Comptoir de Change et de Numismatique", שנוהל בידי אלכסנדר זילברשטיין (Alexandre Silberstein), ברובע השני של פריז.
לצורך כך הזמין פש שני מטילי זהב, מטבע אחד מסוג 100 נפוליאון, ארבעים וארבעה מטבעות מסוג 20 נפוליאון ועשרים מטבעות מסוג 50 פסטה, בשווי כולל של שני מיליון פרנק.
הוא גנב אקדח מאביו, ושכנע את חברו הקרוב, ז'אק "קריקה" רוב (Jacques "Criquet" Robbe), להתלוות אליו למשרד החלפנות, מבלי לגלות לו על תוכנית השוד.
בסביבות השעה 17:00, ב-24 בפברואר 1954, הגיעו פש וז'אק רוב למשרדו של זילברשטיין ברחוב סן־מארק (rue Saint-Marc).
פש שלף אקדח מתוך תיק גדול.
רוב, שהבין מיד כי מדובר בשוד, עזב את המקום ורץ להזעיק עזרה, תוך כדי שצעק: "מהר, החבר הטוב ביותר שלי עושה שטות" ("Vite, mon meilleur ami est en train de faire une bêtise").
פש נעל את הדלת והחל לדרוש מהחלפן הקשיש את הזהב.
זילברשטיין ביקש ממנו לשקול מחדש את מעשיו, ציין שהוא ותיק צבא, והזהיר את פש כי הוא עומד להרוס את חייו.
בתגובה, חבט פש בראשו של זילברשטיין פעמיים באקדח, והפילו ארצה, אך לא גרם לאיבוד הכרה.
זילברשטיין הצליח להפעיל את האזעקה, מה שהבהיל את פש.
במהלך ניסיון לאסוף את האקדח שנפל מידיו, ירה פש בטעות בעצמו בידו השמאלית.
לאחר מכן חטף 300,000 פרנק מקופת החנות ונמלט מהמקום.
פש נרדף על ידי מספר עוברי אורח, אך הצליח לחמוק מהם כאשר הסתתר בקומה החמישית של בניין מגורים בשדרות דה־ז־איטאליין 9 (9 Boulevard des Italiens).
במהלך הבריחה איבד את משקפיו.
הקונסיירז'ית של הבניין הבחינה בו נכנס, ועצרה שוטר בן 35 בשם ז'אן-בפטיסט ורני (Jean-Baptiste Vergne), כדי לדווח לו על כך.
בלובי של הבניין התקהלו עוברי אורח, וכאשר הבחין פש במהומה, ניסה לחמוק החוצה.
אחד האנשים במקום זיהה את פניו והתריע בפני הנוכחים, מה שגרם לוורני לשלוף את אקדחו ולדרוש את כניעתו של פש.
בתגובה, ירה פש מתוך מעילו מבלי לכוון, והכדור פגע בוורני בליבו והרג אותו במקום.
במהלך מנוסתו ירה פש בצווארו של עובר אורח בשם ריימון לנואר (Raymond Lenoir), שניסה להתערב.
לאחר שירה עוד שני כדורים לעבר רודפיו, נמלט לתחנת המטרו רישלייה-דרואו (Richelieu-Drouot), אך שערי התחנה היו סגורים.
לבסוף הצליח ז'ורז' פליסיה (Georges Plissier), בן 28, להשתלט עליו ולפרוק אותו מנשקו.
פש הובא לתחנת המשטרה הסמוכה, שם הוחזק גם ז'אק רוב, שנחשד במעורבות.
חוקר הפשעים הראשי, מקס פרנה (Max Fernet), ניהל אישית את חקירתו של פש במטה המשטרה שברחוב קה דה ז־אורפבר 36 (36, quai des Orfèvres).
פש הודה בשוד וברצח של ז'אן ורני, מבלי להביע חרטה, וציין רק שהוא מצר על כך שנתפס.
במהלך החקירה הוכה פש מספר פעמים בידי השוטרים, שסטרו לו והכו אותו קשות.
בהמשך מסר גם את המניע למעשיו – כוונתו לרכוש סירה כדי להפליג לטהיטי.
בסיום החקירה הסיק פרנה כי פש תכנן את השוד לבדו, רימה את רוב כדי להפוך אותו לשותף בעל כורחו, ופעל מתוך מוכנות להרוג, שכן באקדח שנמצא עליו הוסרה הנצרה.
רצח שוטר נחשב לפשע חמור במיוחד, ודעת הקהל, שהוסתה על ידי דיווחים בעיתונות, תמכה נחרצות בהוצאתו להורג של פש.
בית המשפט הפלילי של פריז (Cour d'assises) גזר עליו עונש מוות ב־6 באפריל 1957, בתום משפט שנמשך שלושה ימים.
אותו בית משפט דן גם את ז'אק רוב ואת ז'אן בלו (Jean Blot), שלכאורה תכננו את השוד יחד עם פש, אך זיכה אותם מכל אשמה.
רוב טען כי גזר הדין החמור שניתן לפש נבע מלחץ שהפעילו מספר איגודי שוטרים על משרד המשפטים, תוך איום שלא יספקו אבטחה לקראת ביקורה המתוכנן של המלכה אליזבת השנייה ב־8 באפריל.
בתחילת תקופת מאסרו גילה פש אדישות למצבו ולעג לאמונתו הקתולית של עורך דינו, פול בודה (Paul Baudet), לו העניק את הכינוי "הפנתר של אלוהים".
עם זאת, כעבור שנה חווה פש חזרה בתשובה עמוקה, הפך לאדם דתי מאוד והביע חרטה מרה על פשעו.
הוא התכתב באופן סדיר עם נזיר קתולי מעיר הולדתו, האח תומא (Frère Thomas), וכן עם בני משפחתו, בעיקר אמו וחמותו, ששלחו לו חומר על שלושת הסודות של פאטימה והוא החל לנהל יומן רוחני.
פש אף הציע להתנצל בפני אלמנתו של ז'אן ורני ולבקש את סליחתה, מבלי לדעת כי ורני היה אלמן, וכי בתו בת הארבע אינה מעוניינת ליצור עמו קשר.
ב־1 במרץ 1955 הכריז פש על עצמו כמיסטיקן, לאחר שלדבריו חווה חזיון.
הוא קיבל את עונשו ברוח שלמה והתפייס עם רעייתו בלילה שלפני הוצאתו להורג.
ברשומה האחרונה ביומנו כתב: "בעוד חמש שעות אראה את ישו, כמה טוב הוא, אדוננו".
מילותיו האחרונות לפני מותו בגיליוטינה היו, לפי מקורות שונים, או "הצלב, אבי, הצלב" או "הבתולה הקדושה, רחמי נא עליי".
בקשת החנינה שהוגשה לנשיא רנה קוטי (René Coty) נדחתה, וראשו נערף ב־1 באוקטובר 1957.
לאחר מותו הנציחו אשתו ובתו את זכרו כדוגמה לגאולה רוחנית.
בתחילה ספג פש גינויים חריפים מצד הציבור, אך בעזרת הנזירה ורוניק (Sœur Véronique), נזירה מסדר הכרמליתי, ועורכת הדין אוגסטן־מישל למוניה (Augustin-Michel Lemonnier), הצליחה משפחתו להביא לפרסום כתביו.
משנות ה־70 שימשו כתבים אלה מקור השראה לרבים.
ב־21 בספטמבר 1987 פתח ארכיבישוף של פריז, הקרדינל ז'אן־מארי לוסטיז'ה (Jean-Marie Lustiger), בחקירה דיוקסיאלית אודות חייו של פש.
ההליך להכרזה עליו כמבורך (beatificatio) נפתח באופן רשמי בשנת 1993. המהלך עורר מחלוקת: מבקריו טוענים כי עברו הפלילי אינו מאפשר לראות בו מופת, ואילו תומכיו מדגישים את התקווה הטמונה בחזרתו בתשובה לקראת מותו.
כתביו של פש מצוטטים לעיתים קרובות בפרסומים קתוליים.
היומן האישי שלו, כמו גם מכתביו לאמו ולאח תומא, עוסקים לעיתים קרובות בנושאים מיסטיים ותאולוגיים.
חזרתו בתשובה של פש מצוטטת לעיתים קרובות בכתבים נוצריים העוסקים בסליחת החוטא.
בהשראת סיפורו האמיתי של "רוצח שהפך לנוצרי", כתבו תלמידי בית הספר התיכון הקדושים קירילוס ומתודיוס בעיר ניטרה שבסלובקיה, בהנחיית מריה מרתה גלובה (Maria Marthe Galová), מחזה בשם Spomeň si na mňa ("זכור אותי"), המבוסס על חייו וחזרתו בתשובה של ז'אק פש.
הצגת הבכורה התקיימה ב־11 במרץ 2018, בתיאטרון אנדריי בגאר (Andrej Bagar Theatre) שבניטרה.
זֶ'גוֹטָה (בפולנית: Żegota) היה שם הקוד של המועצה לעזרת יהודים (בפולנית: Rada Pomocy Żydom), ארגון מחתרת פולני לסיוע ליהודים בזמן השואה, אשר פעל בתיאום עם הממשלה הפולנית הגולה וקיבל את הוראותיו מ"נציג הממשלה בשטחי המולדת".
ז'גוטה הוקמה בדצמבר 1942 כהמשך לוועדה פולנית מוקדמת יותר שקמה לסייע ליהודים, הוועדה הזמנית לסיוע ליהודים שקמה בספטמבר 1942 על ידי זופיה קוסאק וונדה פיליפוביץ' קרהלסקה ("אלינקה").
פעילי הוועדה היו דמוקרטים וקתולים, ונשיאה היה יוליאן גרובלני.
בתחילת פעולת הוועדה, היו תחת השגחתה 180 אנשים.
יהודי שנמלט מן הגטו, והסתתר ב"צד הארי" והיה פונה אל המועצה, היה מקבל סיוע בתעודות מזויפות, וכן מענק כספי בסך 500 זהובים, סכום שהיה מספיק לצורכי המחיה הבסיסיים ביותר.
המימון לפעולות אלו ניתן מאנשי הממשלה הפולנית הגולה באמצעות נציגותה על אדמת פולין המכונה "הדלגטורה".
כוחות הכיבוש הנאצים אסרו על הסתרת יהודים, וענשו בעונש מוות את אלו שנתפסו בכך, את משפחותיהם, ולעיתים אף את שכניהם.
מציאת מקומות מסתור ליהודים היוותה בעיה קשה.
ז'גוטה לקחה על עצמה חיפוש מתמיד אחרי מקומות מסתור.
אין לדעת לכמה יהודים סייעה ז'גוטה, אך נראה כי מספרם היה רב.
יאן דובראצ'ינסקי סיפק לארגון מסמכים מזויפים שעזרו להסתרת יהודים והכנסתם למנזרים.
לאחר חיסול גטו ורשה, בעקבות מרד גטו ורשה גדל מאוד מספרם של היהודים המסתתרים, ובסוף שנת 1943 היו תחת חסות ז'גוטה בורשה לבדה כארבעת אלפים יהודים.
ז'גוטה הרחיבה בשלב זה את פעילותה בכל רחבי פולין.
"סניפים" של הארגון הוקמו, תוך קשיים וסכנות מרובים, אף בקרקוב ובלבוב.
כן קוימה מחלקה מיוחדת שפעלה בערי השדה, כגון ראדום, קילץ ופיוטרקוב.
זיוף התעודות היה אחד מן התחומים שבהם התמחו אנשי ז'גוטה.
מפעלי ה"זיוף" הרגילים של המחתרות לא היה די בהם לצרכים אלו, שכן האוכלוסייה היהודית נזקקה למסמכים מיוחדים, כגון תעודות טבילה.
מחלקה מיוחדת בז'גוטה עסקה אך ורק בפעולות זיוף.
ילדים יהודים שטופלו על ידי ז'גוטה נמסרו למשפחות אומנות, לבתי יתומים או למנזרים.
המשפחות האומנות סיפרו כי המדובר בקרובי משפחה, וקיבלו מז'גוטה תשלום על החזקת הילדים.
בוורשה לבדה, מחלקת הילדים של ז'גוטה, בראשותה של אירנה סנדלר טיפלה ב-2,500 ילדים יהודים שהוברחו מגטו ורשה.
מחלקה מיוחדת של הז'גוטה נתנה טיפול רפואי ליהודים במסתור, וזאת מחשש לגילוים על ידי הגרמנים במקרה שיחלו.
ז'גוטה פנתה אף אל אנשי הממשלה הפולנית הגולה ואל נציגותה בפולין כי יקראו לאוכלוסייה לסייע ליהודים הנרדפים.
בכרוזים שפורסמו אל הציבור הפולני, ואף אל הגרמנים בשפתם, קראו אנשי ז'גוטה לסיוע ליהודים, ולהפסקת השמדתם.
במהלך המלחמה הייתה ז'גוטה ארגון המחתרת היחיד שנוהל על ידי יהודים ופולנים, שייצגו מגוון נרחב של מפלגות, והיחיד אשר על אף מאסרם של מספר מחבריו, הצליח לפעול לאורך זמן ולהעניק סיוע ליהודים בדרכים רבות.
ז'גוטה פעלה בשיתוף פעולה עם הוועד לתיאום יהודי, ועד לקיץ 1943 אף מימנו את פעולתם.
ונדה רוטנברג הייתה איש קשר בין הארגונים.
החל מקיץ 1943 החלו יהודי חוץ לארץ לתרום סכומים גדולים לארגונים היהודים, כך שז'גוטה קיבלה מהוועד לתיאום יהודי מימון של 400,000 זלוטי בחודש.
בשנת 1963 ניטע עץ בשדרת חסידי אומות העולם במוסד יד ושם בירושלים לזכר פעילות אנשי ז'גוטה, בנוכחות מר ולדיסלב ברטושבסקי, מן הפעילים העיקריים, שהיה בשנת 1995 לשר החוץ הפולני.
ז'אקמל (בקריאולית האיטית: Jakmèl) היא עיר בדרום האיטי, בירת המחוז דרום-מזרח.
ז'אקמל ידועה בארכיטקטורה הקולוניאלית הצרפתית השמורה-היטב שלה, שנבנתה בתחילת המאה ה-19. היא הייתה העיר הראשונה שחוברה לרשת החשמל בשנת 1925, ולכן מכונה "עיר האור".
העיר הוכרזה באופן זמני כאתר מורשת עולמית, והיא יעד תיירותי פופולרי בהאיטי.
העיר נוסדה על ידי הספרדים בשנת 1504 ואוכלסה מחדש על ידי הצרפתים בשנת 1698. במאה ה-18 הפכה העיר למרכז גדול לייצור וסחר בקפה.
בשנת 1896 התחוללה שרפה גדולה בעיר ששרפה את רוב מבני העיר.
העיר נבנתה מחדש, לעיתים קרובות באמצעות עמודי ברזל יצוקים ומרפסות שנשלחו מצרפת.
אחוזות מקושטות רבות של סוחרי קפה עשירים מתקופה זו נשתמרו ללא שינוי רב, ומרכז העיר השתנה אך מעט במהלך 100 השנים האחרונות.
האחוזות בעיר השפיעו רבות על הארכיטקטורה בניו אורלינס.
ב-12 בינואר 2010 חוותה האיטי רעידת אדמה בעוצמה של 7.0 שגרמה לנזקים כבדים ולנפגעים בז'אקמל.
תחנת הרדיו של ז'אקמל העריכה כי נהרגו לפחות 5000 תושבים בז'אקמל מרעידת האדמה, אף על פי שראש העיר העריך כי נהרגו 300–400 תושבים, ונפצעו 4000.
כ-70 אחוז מהבתים ניזוקו, כאשר רוב הנזקים הכבדים יותר היו בשכונות העניות.
בניין העירייה ניזוק עד כדי כך שהוחלט להרוס אותו ולבנותו מחדש.
מרד הז'אקרי היה התקוממות איכרים רחבת היקף שפרצה בצרפת בשנת 1358, בתקופת מלחמת מאה השנים בין צרפת לממלכת אנגליה.
המרד התרחש בעיקר בצפון צרפת, באזורי פיקרדיה, איל-דה-פרנס ווואז, והיה תוצאה של משבר כלכלי וחברתי עמוק: האיכרים סבלו ממסים כבדים, נזקי מלחמה והרס כפרים בידי צבאות ושכירי חרב.
לאחר קרב פואטייה (1356), שבו נפל המלך ז'אן השני, מלך צרפת בשבי האנגלים, האיכרים חשו חסרי הגנה, בעוד האצולה נראתה כמי שאינה מסוגלת להגן עליהם.
המרד פרץ במתקפה אלימה על אחוזות וטירות, כאשר אלפי איכרים חמושים בכלים מאולתרים בזזו רכוש והרגו אצילים, בהנהגת גיום קאל, בן פיקרדיה.
כוחות האצולה בראשות שארל השני, מלך נווארה דיכאו את המרד בקרב ממלו.
גיום קאל נלכד והוצא להורג, והמרד דוכא באלימות רבה.
אף שלא הושגו הישגים מידיים למעמד האיכרים, האירוע סימל את התסיסה החברתית העמוקה בצרפת של ימי הביניים והפך לסמל למאבק בין פשוטי העם לאצולה.
מקור השם "ז'אקרי" הוא בכינוי לעג לאיכרים על שם מעיל הבד הבלוי שנהגו ללבוש בקרב.
ז'הרה (בסלובקית: Žehra; בהונגרית: Zsigra; בעבר בגרמנית: Schigra) הוא כפר קטן במחוז קושיצה במרכז מזרחה של סלובקיה, בו שוכנת כנסייה עתיקה בשם כנסיית רוח הקודש.
הכפר שוכן בגובה של 426 מטר, דרומית-מזרחית לטירת ספיש, ומשתרע על שטח של 9.65 קמ"ר.
הכפר היה שייך לטירה בימי הביניים ושכן בו בית מנוריאלי.
בשנת 2005 התגוררו במקום 1,762 תושבים, רובם סלובקים וצוענים.
בשנת 1993 הוכרז הכפר, יחד עם מספר אתרים סמוכים, כאתר מורשת עולמית וזאת בזכות כנסיית רוח הקודש (Kostol sv.
Ducha) השוכנת על גבעה קטנה במרכזו.
כנסיית רוח הקודש בז'הרה הוקמה לאחר שהרוזן יאן מז'הרה קיבל לכך רשות בשנת 1245. הכנסייה הוקמה לאחר שנת 1275 בסגנון מעבר רומנסקי-גותי, והיא שופצה ושונתה פעמים רבות במשך למעלה מ-700 שנות קיומה, עד שקיבלה את מראה הנוכחי.
בשנת 1985 הוכרזה הכנסייה כאתר תרבותי לאומי, ושמונה שנים לאחר מכן הפכה גם לאתר מורשת עולמית.
93 מדרגות מאבן גיר מוליכות מבית הכומר אל הכנסייה, ומגיעות אליה מצידו של מגדל הפעמונים הנושא כיפת בצל.
בכנסייה המקורית הייתה ספינה בודדת שבעבר נשאה תקרת עץ, אך היא נשרפה במחצית השנייה של המאה ה-15. ממבנה מקורי זה שרדה רק הקשת הרומנסקית שמעל למזבח, והמבנה עצמו הוקם מחדש והוא כולל כיום שתי ספינות.
עיקר הריהוט הפנימי מעוצב בסגנון הבארוק, ועל המזבח תבליט מ-1656 המתאר את הביקור.
בית המזבח הוקם ב-1510 וניצבים בו פסלים מהמאה ה-14, וסמוך לו שתי בימות מטיף שרק אחת מהן נמצאת בשימוש.
הספסלים בכנסייה הותקנו בשנות ה-50 של המאה ה-20 והעוגב הוצב בה בשנים 1988–1989.
אולם עיקר פרסומה וחשיבותה של הכנסייה הוא בפרסקאות שבה.
אלה כוסו בצבע סיד במאה ה-17 לאחר מגפת דבר שפקדה את האזור, במטרה לחטא את הכנסייה.
הפרסקאות נחשפו שוב רק בשנות ה-50 של המאה ה-20, והם ערוכים בחמש קבוצות בהתאם למועד יצירתם החל בסוף המאה ה-13 ועד לסוף המאה ה-15:
הקבוצה הראשונה והמוקדמת ביותר כוללת 12 צלבים כנגד 12 השליחים, ומתוארכת למועד הקדשתה של הכנסייה.
הקבוצה השנייה כוללת פרסקאות בטימפנון של דלת הכנסייה הדרומית המכונים "הגולגולתא".
הקבוצה השלישית מהמחצית הראשונה של המאה ה-14 כוללת מספר פרסקאות ברחבי הכנסייה שניכרת בהם השפעה ביזנטית-איטלקית.
על אלה נמנים "ישו המולך" והבתולה והילד על הקשתות;
וכן הכתרת הבתולה, הסעודה האחרונה, הבשורה למרים, ישו לפני הורדוס, הצליבה, ההסרה מן הצלב ועוד על הקירות.
הקבוצה הרביעית מהמחצית השנייה של המאה ה-14 כוללת את הפייטה ואת עץ החיים שתחתיו נראים בית כנסת המסמל את הברית הישנה וכנסייה המסמנת את הברית החדשה.
הקבוצה החמישית מהמחצית השנייה של המאה ה-15 צוירה על הקיר הצפוני של ספינת הכנסייה לאחר השריפה שפקדה את המקום.
על פרסקאות אלה נמנים מילת הצלוב, הערצת האמגושים ויום הדין.
ז'ה ז'ה גאבור (בהונגרית: Gábor Zsazsa, באנגלית: Zsa Zsa Gabor; 6 בפברואר 1917 – 18 בדצמבר 2016, שם מקורי - שרי גאבור, בהונגרית: Gábor Sári) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה הונגרייה-אמריקאית ממוצא יהודי.
מלכת היופי של הונגריה לשנת 1936. מאז נישואיה לנסיך פרדריק פריץ נסיך אנהאלט נשאה את התואר "הנסיכה מאנהאלט" (Sári Prinzessin von Anhalt).
חייה האישיים היו מוקד לשיחה במשך שנים, עקב העובדה שהתחתנה תשע פעמים.
ניל גאבלר, הסופר ומבקר הקולנוע הידוע, קרא על שמה את "תסמונת ז'ה ז'ה גאבור" של אנשים אשר הפכו מפורסמים בשל היותם מפורסמים (מפורסתמים).
גאבור הייתה בתם האמצעית של וילמוש גאבור (במקור גרין; 1884 – 1962), קצין בצבא אוסטרו-הונגריה, ושל יולי גאבור (1896 – 1997).
שני הוריה נולדו יהודים: אמה נמלטה מהונגריה לאחר הכיבוש הנאצי ב-1944 ואביה קבור בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
בת דודתה היא אנט לנטוס, רעייתו של טום לנטוס (אביה של אנט לנטוס היה אחיה של אמה של גאבור).
רבים מבני משפחתה נספו בשואה.
מגדה גאבור ובני משפחה נוספים ניצלו בסיועו של שגריר פורטוגל בבודפשט, קרלוס סמפאיו גארידו.
אף שנולדה להורים יהודים, גאבור חייתה כנוצרייה קתולית והובאה לקבורה בטקס קתולי.
גאבור נולדה בבודפשט, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
היא נקראה בילדותה שארי גאבור (Sári, קיצור של השם שרלוטה).
גאבור למדה בבית הספר הפרטי של מאדם סוביליה (Madame Subilia) בשווייץ, ובשנת 1936, בעת ביקור בווינה התגלתה על ידי הטנור ריכרד טאובר והוזמנה על ידו לשיר באופרטה "החלום המזמר" (Der singende Traum).
הופעה זו הייתה ראשיתה של הקריירה של גאבור ובאותה שנה זכתה בתואר "מיס הונגריה".
גאבור נישאה תשע פעמים, והתגרשה שבע פעמים.
בשנת 1937 נישאה לדיפלומט טורקי.
בספרה האוטוביוגרפי ציינה כי בהגיעה לטורקיה היא פגשה את מוסטפא כמאל אטאטורק, והשניים ניהלו מערכת יחסים רומנטית במשך מספר חודשים.
בשנת 1941 הגיעה גאבור לארצות הברית, והתגרשה מבעלה לאחר שפגשה את קונרד הילטון.
השניים נישאו ב-10 באפריל 1942. הילטון גילה במהרה כי גאבור מבזבזת את כספיו, והעניק לה קיצבה חודשית קבועה.
החלטה זו הביאה לסוף נישואיהם.
גאבור התגרשה מהילטון בשנת 1947, זמן קצר לאחר שנולדה לה בתם, פרנצ'סקה, ונישאה לג'ורג' סנדרס, שחקן שפגשה ב-2 באפריל 1949.
היא החליטה לעבור לקריירת משחק, והחלה להופיע בסרטי קולנוע וטלוויזיה.
בסרט "מולן רוז'" משנת 1951 קיבלה לראשונה תפקיד ראשי.
במהלך נישואיה לסנדרס ניהלה גאבור, החל משנת 1952, מערכת יחסים רומנטית עם נער השעשועים פורפירי רובירוסה.
סנדרס נשא לאישה בשנת 1970 את מאגדה, אחותה הבכורה של גאבור (השניים התגרשו זמן קצר לאחר מכן).
ב-5 בנובמבר 1962 התחתנה גאבור עם הרברט האנטר.
השניים התגרשו ב-3 במרץ 1966. זמן קצר לאחר מכן, ב-9 במרץ 1966 נישאה גאבור לג'שואה קוסדן הבן.
השניים התגרשו ב-24 באוגוסט 1976, זמן קצר לפני נישואיה למייקל אוהארה, ב-27 באוגוסט באותה שנה.
השניים התגרשו בשנת 1983 בעקבות מערכת יחסים רומנטית שהייתה לגאבור עם שחקן הקולנוע המקסיקני פיליפה דה אלבה, לו נישאה ב-13 באפריל 1983. נישואי גאבור ודה אלבה נערכו בטרם התגרשה מבעלה הקודם אוהרה, ולכן נישואים אלה בוטלו על ידה.
ב-14 באוגוסט 1986 נישאה גאבור לפרדריך, נסיך אנהאלט, בנה המאומץ של מריה אוגוסטה, נסיכת אנהלט (כלתו של הקיסר וילהלם השני), הצעיר ממנה ב-26 שנה.
אף על פי שנישאה תשע פעמים, נולדה לה ילדה אחת בלבד: השחקנית פרנצ'סקה הילטון מנישואיה לקונרד הילטון.
כמו כן אימצה יחד עם בעלה האחרון ילד משותף - מרקוס פון אנהאלט.
ב-27 בנובמבר 2002 נפגעה גאבור בתאונת דרכים, ומאז הייתה מרותקת לכיסא גלגלים.
"האי של גיליגן" בשנת 1965
"הנסיך המדליק מבל אייר" בשנת 1991.
ז'ביב נואה (גם שקדים וצימוקים מסוכרים בערבית: اللوز والزبيب) הוא מאכל מרוקאי שנהוג להכינו בראש השנה.
ז'ביב נואה מורכב משקדים וצימוקים בתוספת סוכר, שעברו תהליך של טיגון בשמן.