tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-8 בספטמבר 2014, במסגרת מוקדמות יורו 2016, אירחה רוסיה את ליכטנשטיין בארנה והביסה אותה בתוצאה 4–0.
בעונת 2019/2020 חימקי חזרה לארח באצטדיון את משחקי הבית שלה אחרי שדינמו חנכה את אצטדיונה החדש, VTB ארנה.
קלס ארנה בורג (בשוודית: Claes Arne Borg; 18 באוגוסט 1901 - 7 בנובמבר 1987) היה שחיין שוודי, אלוף אולימפי בעל חמש מדליות, מהן אחת זהב, אלוף אירופה בעל שמונה מדליות, מהן חמש זהב, ושיאן עולם שקבע 32 שיאי עולם בשנות ה-20, במשחי החופשי.
הוא זכה גם במדליית כסף באליפות אירופה בכדורמים.
היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה 1,500 מטר חופשי מתחת ל-20 דקות.
ביחד עם אחיו התאום אקה בורג הם זכו במדליית ארד במשחה שליחים.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) סיים בורג במקום רביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 10:50.2 דקות, במקום שביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 23:54.4 דקות ובמקום 15 במשחה ל-400 מטר חופשי.
בתחרות שנערכה בסטוקהולם ב-9 באפריל 1922 קבע בורג במשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם חדש של 5:11.8 דקות, שיפור לשיאו בן ה-6 חודשים וחצי של נורמן רוס מארצות הברית (5:14.4 דקות).
שיא זה החזיק מעמד חודשיים וחצי ונשבר על ידי ג'וני וייסמילר מארצות הברית (5:06.6 דקות).
בתחרות שנערכה בגטבורג שבשוודיה ב-8 ביולי 1923 קבע בורג במשחה ל-1500 מטר חופשי, שיא עולם חדש של 21:35.3 דקות, שיפור לשיא העולם הוותיק בן ה-11 שנים של ג'ורג' הודג'סון מקנדה (22.00:0 דקות) ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-22 דקות.
באולימפיאדת פריז (1924) זכה בורג ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:05.6 דקות, אחרי ג'וני וייסמילר שקבע שיא אולימפי חדש של 5:04.2 דקות ולפני בוי צ'רלטון מאוסטרליה (5:06.6 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 20:41.4 דקות, אחרי בוי צ'רלטון שקבע שיא אולימפי חדש של 20:06.6 דקות ולפני פרנק בוריפר מאוסטרליה (21:48.4 דקות).
מדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 10:06.8 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 9:53.4 דקות ואוסטרליה (10:02.2 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.0 דקות.
בתחרות שנערכה בסטוקהולם ב-11 בספטמבר 1925 קבע בורג במשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם חדש של 5:06.6 דקות, שיא זה החזיק מעמד 5 שנים וחצי עד שנישבר על ידי ז'אן טרי מצרפת (4:47.0 דקות).
באליפות אירופה הראשונה בשחייה שנערכה בבודפשט שבהונגריה בשנת 1926 זכה בורג ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
ביומה הראשון של האליפות, בשלב המוקדמות הוא קבע במשחה ל-1500 מטר חופשי, שיא עולם חדש של 20:04.4 דקות.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי (1:01.1 דקות) ובמדליית ארד במשחה לשליחים 4x200 מטר חופשי (10:06.8 דקות).
נוסף לכך, הוא זכה במדליית כסף במסגרת טורניר הכדורמים.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבולוניה שבאיטליה בשנת 1927 זכה בורג ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי (1:00.0 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי (5:08.6 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 19:07.2 דקות, ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-20 דקות.
שיא זה החזיק מעמד 11 שנים ונשבר על ידי טומיקצו אמנו מיפן (18:58.8 דקות) ו-31 שנים החזיק מעמד כשיא שוודיה עד שנשבר בשנת 1958. מדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 9:52.0 דקות, אחרי גרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 9:49.6 דקות.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה בורג בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה ל-1500 מטר בשיא אולימפי חדש של 19:51.8 דקות, לפני בוי צ'רלטון (20:02.6 דקות) ובאסטר קראב מארצות הברית (20:28.8 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי 5:04.6 דקות, אחרי אלברטו סוריז'ה מארגנטינה שקבע שיא אולימפי חדש של 5:01.6 דקות ובוי צ'רלטון (5:03.6 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופש בתוצאה של 10:01.8 דקות.
בשנת 1966 זכה בורג להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ארנה גרימברג (נולדה ב- 14 במאי 1952) היא פרופסור אמריטה בפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
מתמחה בין היתר באימות אוטומטי של חומרה ותוכנה, מודולריות ואבסטרקציה, לוגיקה טמפורלית, בדיקת מודל מבוזרת, שקילויות ויחסי סדר בין מבנים, אימות מונחה-SAT, משחקי אימות תוכנה.
ספרה Model Checking הוא אחד הספרים החשובים בתחום האימות האוטומטי.
עבודותיה על אבסטרקציה ומודולריות זכו להשפעה רבה.
ארנה גרימברג נולדה בחדרה (1952).
1984) בפקולטה למדעי המחשב בטכניון והיא חברת סגל מאז 1984. הדוקטורט שלה נעשה בהנחייתם של פרופ' שמואל כץ ופרופ' נסים פרנסיז.
היא החזיקה במשרת בתר-דוקטורט ב-1985–1987 באוניברסיטת קרנגי-מלון בקבוצות של פרופ' אדמונד קלארק.
גרימברג שימשה בתפקידים מקצועיים ואדמיניסטרטיביים רבים.
הייתה דיקנית בית הספר ללימודי מוסמכים בטכניון.
הייתה יושבת ראש הוועדה המארגנת (Program committe chair) של CAV בשנת 1997 ושל TACAS בשנת 2007, ושימשה כחברת ועדה מארגנת של כנסים מובילים רבים כגון FMCAD ו-LICS.
ארנה וילהלם קאורין טיסליוס (בשוודית: Arne Wilhelm Kaurin Tiselius; 10 באוגוסט 1902 – 29 באוקטובר 1971) היה ביוכימאי שוודי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1948, "על מחקרו על אלקטרופורזה ואנליזת ספיחה, ובמיוחד על תגליותיו בנוגע לאופי המורכב של חלבוני סרום".
לאחר מות אביו עברה המשפחה לגטבורג, שם סיים את לימודיו בבית הספר העיוני (Realgymnasium) בשנת 1921. לאחר מכן החל בלימודי כימיה באוניברסיטת אופסלה, ממנה קיבל תואר דוקטור בשנת 1930.
במהלך לימודיו, בשנת 1925, התמנה טיסליוס לעוזר מחקר במעבדתו של הכימאי חתן פרס נובל תאודור סוודברג.
כותרת הדיסרטציה שלו הייתה "שיטת הגבול-הנע לחקר האלקטרופורזה של חלבונים".
לאחר קבלת תואר הדוקטור, בשנת 1930, התמנה לפרופסור משנה (Docent) בכימיה, באוניברסיטת אופסלה.
בשנת 1931–1935 פרסם סדרת מחקרים על דיפוזיה וספיחה בזאוליטים, מינרלים נקבוביים.
את מחקריו אלה המשיך במהלך ביקור בן שנה במעבדתו של הכימאי יו סטוט טיילור באוניברסיטת פרינסטון.
עם חזרתו לאופסלה חזר למחקר בתחום החלבונים, ובמיוחד ניסה ליישם שיטות פיזיקליות לחקר בעיות ביוכימיות.
מחקרים אלה הובילו לפיתוח שיטה משופרת מאוד לביצוע אנליזה אלקטרופורטית, אותה המשיך לשפר בשנים הבאות.
שיטת האלקטרופורזה המשופרת ושיטת אנליזת הספיחה, סייעו רבות לחקר חלבונים, ועל תרומות אלה זכה לפרס נובל לכימיה לשנת 1948. אלקטרופורזה של חלבוני סרום אפשרה לטיסליוס לסווג אותם לארבעה סוגים, אלבומין, ושלושת סוגי הגלובולין - אלפא, בטא וגאמא.
ב-1938 קיבל מינוי מיוחד לפרופסור מחקר, במכון לכימיה פיזיקלית.
ב-1946 הוקמה מחלקת הביוכימיה וטיסליוס בראשה.
טיסליוס היה סגן נשיא בקרן נובל משנת 1947, ונשיא הקרן בשנים 1960–1964. כמו כן היה נשיא הארגון הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית (IUPAC) בשנים 1951–1955, ופעל רבות לארגון מחדש של המחקר בשוודיה בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
טיסליוס זכה במדליית פרנקלין ב-1955, והיה לעמית החברה המלכותית ב-1957.
טיסליוס נפטר מהתקף לב בשנת 1971 באופסלה, והותיר אחריו אישה ושני ילדים.
ארנה דו פוטורו (בפורטוגזית: Arena do Futuro; בתרגום חופשי: "ארנת העתיד") היא היכל ספורט זמני שהוקם במיוחד לרגל אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ויפורק לאחר המשחקים האולימפיים והמשחקים הפאראלימפיים.
הארנה שהוקמה בפארק האולימפי בארה בשכונה בארה דה טיז'וקה, סמוך למרכז האימונים האולימפי של ריו דה ז'ניירו, בנויה כמבנה ריבועי מחופה עץ בו פעורים חלונות, שהכילה 12,000 צופים.
באולימפיאדה היא אירחה את משחקי הכדוריד ובאולימפיאדת הנכים את משחקי הכדורשער.
לאחר המשחקים בוצעה חלוקה פנימית של מבנה הארנה שהפך לקומפלקס של ארבעה בתי ספר חדשים לעיר עבור שכונת המגורים שהוקמה במבני דירות הכפר האולימפי הסמוך.
ארנה היא מערכת הגנה אקטיבית לטנקים.
המערכת פותחה החל משנת 1993 על ידי רוסיה במטרה ליצור שכבת הגנה נוספת לטנק, בדגש על הגנה מפני טילי נ"ט מתקדמים.
לטענת החברה המייצרת, הארנה מסוגלת לפעול בכל מזג אוויר ובכל שעות היממה.
הרוסים טוענים כי המערכת הייתה מבצעית במלחמת צ'צ'ניה השנייה.
במהלך מלחמת אפגניסטן ומלחמת צ'צ'ניה הראשונה מספר רב של כלי רק"ם רוסים, ובעיקר טנקים, נפגעו כתוצאה מאמצעי לחימה נגד טנקים.
הרוסים הבינו כי כלי הנשק מתוצרת רוסית שהופעלו, היו הפשוטים והזולים בארסנל.
מספר רב של רקטות RPG-7 פשוטות הופעלו כנגד כלים משוריינים של הרוסים וגרמו לנזק משמעותי.
בנוסף, גם טילים מונחים מתקדמים מתוצרת ארצות הברית שהופעלו, גרמו לאבדות קשות.
כתוצאה מכך, הרוסים, שהחזיקו בארסנל שלהם כלי נשק נגד טנקים, מתקדמים ומשוכללים לאין שיעור מהרקטות ה-RPG-7 שהופעלו נגדם, ידעו כי גם פיתוח וייצור דור חדש של טנקים, עם שריון מתקדם יותר שבנוי מחומרים מרוכבים לא ישים קץ לאיום הממשי ששורר גם על המתקדמים שבטנקים הרוסים.
לכן הוחלט ברוסיה, החל משנת 1993, לפתח וליצור מערכת הגנה אקטיבית עבור טנקים במטרה לספק להם שכבת הגנה נוספת.
המערכת פועלת לזהות ולהשמיד מטרות עוינות כ-300 מעלות מסביב לטנק.
חלקו האחורי של הטנק אינו מוגן.
המערכת פועלת גם כאשר הצריח והטנק בתנועה, והיא יכולה לנטרל מספר איומים בזמן קצר.
המערכת אוטומטית לחלוטין ומספקת הגנה גם במזג אוויר קיצוני ובתנאי ראות קשים.
עקרון הפעולה של המערכת פשוט.
מכ"ם המערכת, שמותקן על גג הצריח, מחפש מטרות באופן תמידי.
כאשר המכ"ם מזהה מטרה עוינת הוא עובר למצב של "עקיבה" ונועל על המטרה.
תוך כדי הנעילה, הוא מעביר את הנתונים למחשב המערכת, הבוחר את זמן השיגור המתאים ואת תא החימוש שישגר את חימוש הרסיסים נגד המטרה העוינת.
תא החימוש מתפוצץ לפני ומעל המטרה, ושולח זרם של רסיסים, שמטרתם לחדור את המעטה החיצוני ולגרום להפלתו, או להסיט אותו ממסלולו, בצורה שתנטרל את האיום על הטנק.
המערכת חכמה ויש לה יכולת לזיהוי עמית-טורף.
בנוסף, המערכת לא תנעל על מטרות איטיות מדי ולא על מטרות שלא נעות לעבר הטנק, ולא תנעל על מטרות שנמצאות מעבר לרדיוס של כ-50 מטרים מהטנק.
המערכת מוגנת מרסיסים וכדורים של נשק קל, ותאי החימוש לא יתפוצצו אם יפגעו.
חיסרון נוסף של המערכת הוא שהיא עלולה לסכן כוחות חי"ר אם ינועו ברדיוס הקטן מ-30 מטרים מהטנק.
הרוסים טוענים כי המערכת יעילה נגד כל הטילים המוכרים למערב.
אֶרְנה אוֹשְׁבַאט (מקור יחזקאל רוט, בהונגרית: Osvát Ernő; אוראדיה, 7 באפריל 1876 – בודפשט, 28 באוקטובר 1929) היה עורך ספרותי, מבקר ספרותי, סופר הונגרי-יהודי.
בין השנים 1908 לבין 1929 היה העורך של המגזין הספרותי ואמנותי החשוב ניוגאט.
אחיו הצעיר הוא הסופר והרופא קלמן אושבאט.
ארנה אושבאט נולד כאמור בשם יחזקאל רוט.
הוא למד זמן קצר בבית הספר למשפטים באוראדיה שהייתה אז חלק מהונגריה.
בשנת 1895 עבר לבודפשט, רצה להיות עורך דין, אך עד מהרה עבר לפקולטה למדעי הרוח.
המאמר הראשון שלו פורסם בשנת 1897 ב"עיתון הערב".
משנת 1898 החל לפרסם את הביקורות הספרותיות שלו באופן קבוע בעיתון "חדשות בודפשט", ולאחר מכן הפך לעמית קבוע של שבועון אחר.
בשנת 1908 התחיל לעבוד עבור השבועון "ניוגט" והפך במהירה לעורך שלו.
הוא גילה כישרונות ספרותיים רבים כמו ז'יגמונד מוריץ, מיהאי באביץ' ועוד.
מאוחר יותר צומצם תפקיד העריכה שלו, והוא נתקל בבעיות פרנסה.
הוא עזב את השבועון מערב, אך לאחר נפילתה של הרפובליקה העממית ההונגרית בשנת 1919 הפך שוב למנהל העיתון.
הוא חלה בשפעת הספרדית, החלים ועבר כמה ניתוחי כליות.
בתו מתה משחפת ובשנת 1927 אשתו, קורנליה שטיינר, התאבדה.
בשנת 1929, גם ארנה אושבאט שם קץ לחייו בייאושו על מות בתו.
אושבאט כתב מעט, אוסף פתגמיו ואוסף יצירותיו הופיעו רק אחרי מותו.
במובן של איכות הפך לסמכות ייחודית בין בני דורו.
בספרות ההונגרית - מלבד פרנץ קזינצי - אושבאט היה גדול המבקרים הספרותיים.
ארנה גרה (בהונגרית: Gerő Ernő, נולד בשם ארנה זינגר, בשמו המחתרתי ארנה סֶגֶש, טרבושובצה; 8 ביולי 1898 – בודפשט, 12 במרץ 1980) היה פוליטיקאי קומוניסטי יהודי-הונגרי, חבר בכמה ממשלות הונגריות בתפקידים שונים, בשנת 1956 נבחר למזכיר הראשון של מפלגת העובדים ההונגרית.
בין השנים 1949–1957 והיה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים (MTA).
גרה היה בנם של מוריץ זינגר (1927–1851) פקיד בנק יהודי ואמו הייתה מריה אנגל (1863–1913), שנפטרה כשארנה היה בן 15. סבו וסבתו מצד אביו היו ברנאט זינגר ואנה שטיינר, וסבו וסבתו מצד אמו היו גאבור אנגל וברטה שנפלד.
ארנה הילד סיים את לימודיו בגימנסיה באויפשט.
במקור התכוון ללמוד רפואה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט, אולם לאחר שנתיים עזב את לימודיו ובשנת 1918 הצטרף לאיגוד העובדים הסוציאליסטים הצעירים ואחר כך למפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית עבד במנגנון של התאחדות העובדים הצעירים הקומוניסטים ההונגרית (KIMSZ) והיה ציר בשנת 1919 בקונגרס המפלגה.
הוא היה חבר גם בצבא האדום ההונגרי, אך לא שירת ביחידה לוחמת.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, אף שגרה לא היה דמות בולטת, הוצא נגדו מעצר לאומי.
להוראת המפלגה הקומוניסטית נמלט לווינה בראשית ינואר 1920, שם הצטרף לסיעת ארנה לנדלר והשתתף בתנועה הקומוניסטית ההונגרית הגולה.
הוא עבד עם אימרה שלאי (הולנדר בשמו הקודם) במשרד KIMSZ.
הוא נשלח לברטיסלבה, שם השתתף בהקמת הפדרציות של העובדים הצעירים הסלובקים והרומנים.
הוא נשלח מווינה לבוקרשט בתפקיד.
בדרכו חזרה הוא נעצר בגבול צ'כוסלובקיה, אך נמלט מכלא ברטיסלבה.
מאוחר יותר נתפס על ידי משמר הגבול הגרמני בפאסאו וגורש חזרה לאוסטריה.
הוא נשלח בחזרה להונגריה בשנת 1922, אך נעצר בספטמבר יחד עם שבעים פעילים נוספים ונידון ל -15 שנות מאסר.
עם זאת, בשנת 1924 שוחרר לברית המועצות.
שם נרשם לבית הספר הבינלאומי על שם לנין, קיבל אזרחות סובייטית והפך לסוכן של ה-נ.ק.ו.ד.
מאוחר יותר מונה לוועד המנהל של האינטרנציונל הקומוניסטי ועבד בצרפת, בלגיה, ספרד ופורטוגל.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד היה מפקד חטיבה בינלאומית וגם נציג ה- נ.ק.ו.ד.
בתפקיד זה נלחם ללא רחם נגד הטרוצקיסטים, שנלחמו גם הם נגד פרנסיסקו פרנקו, כשהוא קיבל את שם הגנאי ה"קצב ברצלונה".
הוא היה אחראי לחיסולו של אנדרס נין, מנהיג מפלגת הפועלים המרקסיסטית המאוחדת (POUM) (בספרדית: Partido Obrero de Unificación Marxista) בספרד ב־20 ביוני 1937.
לאחר 1945 מילא תפקיד חשוב בארגון השתלטות המפלגה הקומוניסטית על השלטון בהונגריה.
בתקופתו במשרד הפנים הוא ארגן מחדש את המשטרה הפוליטית, רשות ההגנה הממלכתית אורגנה מחדש למבנה הארגוני של משרד הפנים, ומחלקות ההגנה של המדינה הפכו לחלק ממטה משטרת המחוז.
בשנים 1954–1956 הוא היה יו"ר הוועדה למדיניות כלכלית בהנהגה המרכזית של ה-MDP.
בתפקיד זה ביקש לשנות את הצעדים שנקט אימרה נגי במהלך כהונתו הראשונה כראש ממשלה.
לאחר התפטרותו של ראקושי ביולי 1956, גרה הפך למזכיר הראשון של הוועדה המרכזית של מפלגת הפועלים ההונגרית, כמנהיג השני החזק ביותר אחרי ראקושי.
עם זאת, הוא לא יכול היה לעמוד במלוא הציפיות של ההנהגה הסובייטית.
לאחר ההשתלטות הקומוניסטית, קיבל גרה את המשימה לארגן את הארגון מחדש של ה־MTA שלא נחשב נאמן מספיק.
בשנים 1949–1957 הוא היה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים (MTA), בשנת 1948 הוענק לו מדליית מסדר קושוט (דרגה ראשונה) ובשנת 1949 הוענק לו פרס קושוט.
ביולי 1956 ראה אנסטאס מיקויאן, שליח מיוחד של ברית המועצות בהונגריה, את המפתח לפתרון המשבר הפוליטי בהונגריה בהחלפתו של מתיאש ראקושי ובמינוי גרה כיורשו.
ב־18 ביולי 1956, הוועדה המרכזית של מפלגת הפועלים ההונגרית, ביטלה את חברותו של ראקושי הן בוועדה המדינית והן כמזכיר הראשון של הוועדה המרכזת.
היא בחרה לתפקיד זה בגרה.
בערב 23 באוקטובר 1956, בשעה שמונה בערב, התייחס הרדיו ההונגרי לזעקה ציבורית במהלך ההפגנה מול בניין הרדיו.
הוא תיאר את האירועים כמהפכת-נגד, כינה את המפגינים שוביניסטים, אנטישמיים, ריאקציונריים ושונאי העם.
במהלך האירועים שלאחר מכן גרה לא נשא נאום בפני הציבור.
בבוקר 25 באוקטובר 1956 הוכרז כי הוחלף כמזכיר הראשון של הוועדה המרכזת, ובמקומו מונה יאנוש קאדאר.
ב־29 באוקטובר 1956 נמלטו מהונגריה ארנה גרה ומשפחתו, יחד עם כמה מנהיגים קומוניסטים אחרים לברית המועצות באמצעות מטוס.
ב-9 במאי 1957 נשללה ממנו חברותו בפרלמנט.
הוא שב להונגריה בשנת 1960, אך המשטר הקומוניסטי ששוקם בראשותו של יאנוש קאדאר לא איפשר לו לחזור לשלטון.
גם חברותו במפלגה נשללה ממנו בשנת 1962. לאחר הדחתו פרש ועסק לפרנסתו בתרגומים וכבר לא מילא תפקיד פוליטי, כמו גאבור פטר שהפך לספרן לאחר שהודח מהשלטון.
למרות הדבקת כתם עליו הוא לא הועמד לדין.
הוא ראה את קאדאר כרוויזיוניסט וכבוגד.
ארנה לורשי (בהונגרית: Lorsy Ernő באזורים מחוץ להונגריה נקרא גם בשמות ארנסט לורשי.
שמו המלא היה ארנו מוריץ לורשי, לפעמים בטעות נקרא ינה לורשי, אמיל לורשי) (מזסילאש, הונגריה (קודם נקראה סילשבלהאש), 28 בנובמבר 1889 - ניו יורק, ריברסייד דרייב, 13 באוגוסט 1960) היה עיתונאי ופוליטיקאי קומוניסטי הונגרי-יהודי.
בתחילה עבד בפסטר לויד ואחר כך היה יועץ משרד החוץ בתקופת ממשלת מיהאי קארואי.
תחת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה מזכיר מדיני (סגן שר) של קומיסר העם לחינוך ציבורי.
הוא היגר מהונגריה לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית, עבד בתחום העיתונאות בגלות וערך את זיכרונותיו של מיהאי קארואי.
שב להונגריה בשנות השלושים של המאה העשרים, אך נאלץ שוב להגר, הפעם לצרפת, בשנת 1938 בגלל שינויים בפוליטיקה הפנימית בהונגריה, עליית הימין הקיצוני הפרו נאצי ופרסום החוק היהודי הראשון.
הוא נמלט גם מהפלישה הנאצית לצרפת לכיוון לצפון אפריקה, למעשה למרוקו, משם נסע לארצות הברית בשנת 1941. שם נשאר עד יום מותו בשנת 1960. הוא עסק באמריקה בעיתונאות ובתרגום ספרותי.
"הוא היה אחד העיתונאים המשכילים ביותר של המאה ה-20. הוא דיבר אנגלית, צרפתית וגרמנית בצורה כה מושלמת שהוא נחשב לאנגלי בניו יורק, לצרפתי בפריז - ראיתי זאת - ולגרמני בברלין.
זיכרונו שמר על כל מה שקרא או שמע.
בשנת 1939 בפריז, כשעברתי בוקר אחד ליד הספרייה הלאומית של צרפת, הוא ביקש ממני לחפש משפט מנאומו של אלפונס דה למרטין (21 באוקטובר 1790 - 28 בפברואר 1869), משורר ומדינאי צרפתי, מחלוצי השירה הרומנטית שנאם בשנת 1848 בדיון בנושא ביטחון לאומי.
אני אמצא את זה בעמוד אלף ומשהו של כתב העת הפרלמנטרי, למעלה - אמר לי.
חזרתי עם המשפט ושאלתי: מתי בפעם האחרונה שהה בספרייה וציין את מספר העמוד?
"בשנת 1913," ענה." ציטוט מפרי עטו של ג'ורג' פאלודי.
לורשי נולד למשפחה יהודית, לאביו איזידור (אזור) לורשי, שהיה הרופא של היישוב, ולאמו הרמינה ארנסט.
הוא סיים בית ספר יסודי בכפר הולדתו ויצא לארבע השנים הראשונות של בית ספר תיכון לעיר סקסארד ומשם המשיך לבודפשט לארבע השנים האחרונות של הגימנסיה.
הוא למד בתיכון המלכותי ההונגרי ברובע 7 (הגימנסיה אימרה מדאץ' הוא אחד מבתי הספר התיכוניים הוותיקים של בודפשט והוא בית הספר העל יסודי העתיק בעיר הבירה).
הוא סיים את לימודיו בתיכון בשנת 1907 עם תוצאות מצטיינות ואף עבר בחינה נוספת ביוונית.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
בנוסף לברלין הוא למד בפריז ובבודפשט באוניברסיטת אטווש לוראנד בלשנות, היסטוריה, פילוסופיה ומדעים והצטרף לחוג גלילאו כסטודנט באוניברסיטה.
בשנת 1911 השיג את הדוקטורט שלו בפילוסופיה sub auspiciis regis.
הוא דיבר, כתב וקרא יוונית מושלמת, לטינית, צרפתית, גרמנית ואנגלית, ולמד ערבית במהלך הגירתו דרך צפון אפריקה בשנת 1941. אופייני לאוריינותו שכבר באוקטובר 1910 (בגיל 20) ג'רג' לוקאץ' הזכיר אותו כ"פילולוג משכיל" במכתבו ללאו פופר היהודי-הונגרי שהיה מומחה לתולדות האומנות.
בשנת 1910 פרסם לורשי מאמר בכתב העת רנסאנס.
משנת 1912 עד 1919 היה מבקר התיאטרון ואחר כך עורך דסק החוץ של פסטר לויד, ובמשך שנים רבות היה חבר מערכת בכיר ואחד הכותבים המובילים בעיתון.
במהלך תקופה זו התוודע לטיבור דרי, והתיידד עם אנדרה אדי, קארינתי, בלה באלאז', דז'ה קוסטולאני, גיולה קרודי ומילאן פושט.
ממלחמת העולם הראשונה ועד ההגירה הראשונה (1919-1914)
בשנת 1915 היה לורשי אחד המייסדים של חוג יום ראשון יחד עם בלה באלאז' וג'רג' לוקאץ', אך לא היה משתתף קבוע.
קארואי הבחין בעיתונאי הצעיר, בחלקו באמצעות כתביו נגד המלחמה ובחלקו דרך עבודתו בארגון החוג סביבו, והזמין אותו להשתתף במנגנון הממשלתי שלו.
בנובמבר 1918 היה לורשי חבר במשלחת השלום הרשמית לבלגרד כמזכירו של השר אוסקר יאסי.
מאוחר יותר, תחת שלטון ממשלת קארואי מונה לורשי ליועץ במשרד החוץ.
לדברי ג'ורג' פאלודי הוא היה גם השגריר ההונגרי בשווייץ באותה תקופה.
ב-11 בפברואר 1918, נשא לאישה את ארז'בט שטרן, בתם של גוסטב שטרן ותרזה הרצוג.
העדים בחתונה היו יוז'ף וסי ולאיוש בירו.
הנישואין התפרקו בשנת 1931. אשתו השנייה של לורשי הייתה ארז'בט לאנג, בתם של אגושטון לאנג ולאורה שווייצר.
ילדם הראשון, אליז, נולדה בברלין בשנת 1932, ילדם השני פטר נפטר כמה שבועות לאחר לידתו בשנת 1933, וילדם השלישי (1935, בודפשט) נקרא גם הוא פטר.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית התמנה למזכיר מדיני (סגן שר) ליד קומיסר העם לחינוך ציבורי ובהמשך שימש כראש מחלקת עיתונות החוץ.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית הוא נעצר בבודפשט ב־28 באוגוסט 1919 בשעה תשע בערב מכיוון שכיהן בתפקיד ברפובליקה, אך שוחרר באותו היום בהיעדר אשמה כלשהי על פי החלטה סופית מיום 7 בספטמבר 1919.
מאוחר יותר באותה השנה היגר לאוסטריה, והצטרף לעיתון ההונגרי הווינאי, כעורך העיתון, וככותב מאמרי המערכת.
במאי 1920, "איגוד העיתונאים של הונגריה" הוציא אותו משורותיו יחד עם אילש קוצר ופרנץ גנדר.
עד שנת 1933 עבד בעיתונים שונים בווינה, ברלין ובפריז, אך לאחר עלייתו של אדולף היטלר בראשית שנות השלושים עזב את ברלין וחזר לבודפשט, שם התגורר בדרך אטילה.
בתקופה זו פגש את ג'ורגי פאלודי במערכת העיתון של מדיאר הירלאפ, ונקשרה ביניהם ידידות לכל החיים.
בסוף 1938, עזב את אשתו וילדיו, היגר לצרפת, שם הצטרף למהגרים ההונגרים והתגורר ב"אוטל דה פראנס" בפריז.
הוא התקשר עם מוציא לאור כדי לכתוב ספר על קו מאז'ינו, אך מעולם לא עשה זאת וטען כי המערכת המבוצרת לא מגיעה לים בצפון צרפת, כך שהגרמנים יוכלו בקלות לעקוף אותה דרך בלגיה.
בתקופת שהותו בפריס, הסופר אנדרה הוואש היה מזכירו.
הגרמנים פתחו במתקפה על צרפת באביב 1940 מה שמכונה המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
לורשי, שחשב שהם עלולים לכבוש את פריז, החליט לנסוע לדרום צרפת.
הוא יצא עם הוואש לתחנת אוסטרליץ, שם התנתק ממנו והמשיך ברכבת למונטובן, ואז לאחר הפצצת בורדו לבאיון בדרום מערב צרפת באקויטניה.
משם המשיך את מסעו עם פאלודי וחבורתו.
מאחר שלא הצליח להשיג ויזה לפורטוגל, הפליג לצפון אפריקה והשאיר את חבריו מאחור.
בהמשך התגורר אצל שאנדור אויווארי, שעבד שם כמורה אצל משפחה אמידה, אך הרשויות של צרפת כלאו אותו במחנה המעצר במיסור, בצפון מזרח מרוקו, בגלל האזנה בלתי חוקית לתחנת הרדיו של צרפת החופשית ששידרה מברזוויל ברפובליקה של קונגו.
כאשר הוזמן על ידי רוזוולט לארצות הברית, הוא שוחרר מהמחנה.
לורשי נסע תחילה לספרד יחד עם משפחתו ועם ג'ורג' פאלודי.
שם עלו כולם על האוניה "אס אס נאַבֶמַר", שהפליגה לארצות הברית.
"במהלך ההפלגה של ששת השבועות הוא הקים קמפינג על הסיפון ומכיוון שלא הצליח להשיג אוכל, הקיף את עצמו בהמוני בקבוקי קוניאק".
הם הגיעו לניו יורק ב־12 בספטמבר 1941. בארצות הברית הוא חי זמן מה מכספו של אלכסנדר אויווארי ובהמשך מינה אותו מושל אוהיו למנהל הספרייה הציבורית בקליבלנד, שם הפך גם לעמית בכיר בעיתון "חופש".
במהירה הצטרף לפעילות "הברית הדמוקרטית של ההונגרים באמריקה", ובשנת 1942 כבר יחד עם נשיא הברית רוסטם ואמברי ועם לאסלו פנייש, פאל קרי והוגו איגנוטוש חתם על מכתב בשם קבוצת שיקגו כחבר נשיאות הארגון.
ב־25 בדצמבר 1941 פרסם מחקר על פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה בכתב העת "מאבק" של הארגון.
בשנת 1944 הוזכר לורשי כמנהיג הקבוצה של קליבלנד של "הברית הדמוקרטית של ההונגרים באמריקה".
הוא עבר לניו יורק בשנת 1949, שם התפרנס מתרגום ספרותי כמו גם בבודפשט, ועבד ב-International Motion Picture Division of Department of State.
בשנת 1950, ה-FBI התייחס אליו כחשוד קומוניסטי, אך לא ננקטו נגדו צעדים נוספים בהיעדר ראיות.
בשנותיו האחרונות עבד שוב כעיתונאי ב"מאבק", והיה מכותבי המאמרים של "האדם והאופק".
לורשי נפטר בשנת 1960 בביתו בריברסייד דרייב במנהטן.
אפרו הובא להונגריה באופן לא חוקי על ידי בתו אליז, ולבקשת לורשי הוטמן לצד אביו בשנת 1964 בבית הקברות היהודי בכפר הולדתו, מזהסילש.
אשתו, ארז'בט לאנג, נפטרה בספטמבר 1978.
לטענת בלה ז'ולט, לורשי כתב את זכרונותיו של ג'ק בילבו "בשירותו של אל קפונה".
ארנה ברודי (בהונגרית: Bródy Ernő; מישקולץ, 12 בספטמבר 1873 – בודפשט, 15 באוקטובר 1961) היה עורך דין, פוליטיקאי, חבר האספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט), יהודי-הונגרי, אחת הדמויות הבולטות ביהדות הונגריה בין שתי מלחמות העולם.
אחיינו של הסופר המפורסם שאנדור ברודי.
נעוריו, הקריירה שלו עד מלחמת העולם הראשונה
ברודי נולד במישקולץ בצפון הונגריה במשפחה יהודית דתית.
סבו היה בנימין זאב ברודי.
אביו היה סוחר, שלמענו החל ברודי ללמוד בבית ספר מסחרי, אך לאחר סיום לימודיו החליט ללמוד משפטים והתקבל לפקולטה למשפטים באוניברסיטת בודפשט באמצעות התערבות דודו מצד אביו, הסופר שאנדור ברודי.
בנוסף לכך, שוב בעזרת דודו, הפך לכתב הפרלמנטרי של היומון מדיאר הירלאפ (Magyar Hírlap), כלומר "ידיעות הונגריות", עוד כסטודנט למשפטים.
במסגרת המדור בעיתון "דיוקנאות של מועמדים", בנוסף למספר פוליטיקאים מרואיינים אחרים, הוא גם ראיין את וילמוש ואז'וני, אותו הכיר עד אז בקושי, אך לאחר הריאיון נקשרה ביניהם עד מהרה הפך ידידות שהפכה לחברות קרובה.
ברודי ערך סיור לימודים באירופה כדי להשלים את לימודיו, משם חזר להונגריה, לסיים את חובת שירותו הצבאי.
לאחר מכן עבר את בחינות לשכת עורכי הדין והחל בפרקטיקה פרטית.
הוא זכה למוניטין כסניגור פלילי, המקרה הידוע ביותר שלו היה "חוברת זייזיג", בה הגן בהצלחה על הסופר ארפד זיגאני, שערך ופרסם בשנת 1905 עלון נגד שושלת הבסבורג, תחת שם העט זייזיג.
כתוצאה מהמשבר הפוליטי הפנימי בהונגריה אחרי הבחירות בשנת 1905, שבה לראשונה בתולדות המפלגה הליברלית שזכתה בכל הבחירות עד אז משנת 1875 וניהלה את המדינה, הפכה למיעוט בפרלמנט.
אז החל ברודי לעסוק באופן אינטנסיבי בפוליטיקה ובאותה שנה הצטרף למפלגתו של חברו החדש, וילמוש ואז'וני (המפלגה האזרחית הדמוקרטית), שם עד מהרה הפך חבר בחוג הפנימי בעזרת ידידותו עם ואז'וני וכישרון הנאום שלו.
בבחירות 1906 הוא הפך לחבר פרלמנט במחוז וינוהרדיב.
בשנת 1910 נבחר במחוז אוגוצ'ה.
ברודי התוודע לבונים החופשיים בשנת 1912 והתקבל לתא בשם "דמוקרטיה".
במהלך מלחמת העולם הראשונה ואחריה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא התנדב ונלחם בה לאורך החזית הדרומית.
כאות הוקרה הוא הועלה בדרגה והשתחרר בדרגת קפטן (סרן).
בבחירות הראשונות אחרי 1910, אלה של שנת 1920, הוא נבחר לאספה הלאומית מטעם רובע 11 של בודפשט.
בינתיים הוא לא השהה את עבודתו העיתונאית.
הוא לא התמודד בבחירות ב -1922, אלא התרכז בעבודה של ועדת המחוקקים של הבירה.
לאחר מותו של ואז'וני בשנת 1926, הוא נבחר לנשיא המפלגה, אשר אורגנה מחדש ושינתה את שמה ל"מפלגה הלאומית הדמוקרטית האזרחית".
הוא כבר זכה במנדט כמועמד בבחירות 1926. תחת הנהגתו של ברודי, התמזגה המפלגה עם "מפלגת החקלאים הקטנים הבלתי תלויים", ועם "מפלגת החקלאים האזרחית".
בשנת 1928 הם הופיעו כבר בשם: "המפלגה הליברלית הלאומית".
מטעם מפלגה זו הוא זכה במושב בפרלמנט בבחירות בשנת 1931 ובשנת 1935, ולאחר ששמה שונה ל"מפלגת החירות האזרחית", גם בשנת 1939. לעיתים קרובות דיבר ברודי בפרלמנט נגד הצעדים והחוקים האנטי-יהודיים, ובנוסף לכך עסק בעיקר בסוגיות חברתיות.
הוא נכלא מיד לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה (19 במרץ 1944).
הוא שוחרר מהמאסר בפברואר 1945, לאחר שחרור בודפשט על ידי הצבא האדום הסובייטי והיה חבר בוועד הלאומי של בודפשט והצטרף למפלגה האזרחית הדמוקרטית.
תחילה התמנה לנשיא המפלגה בבודפשט, אחר כך לסגן הנשיא הלאומי, ולאחר הגירתו מחוץ להונגריה של שאנדור סנט-איוואני בשנת 1947 נבחר לנשיא.
הוא גם הפך לחבר האספה הלאומית הזמנית.
ב־31 במרץ 1949, מפלגתו, המפלגה האזרחית הדמוקרטית, התמזגה עם המפלגה הרדיקלית ההונגרית והקימה את הברית הדמוקרטית הרדיקלית, בה הוא הפך לנשיא, אך עם עליית הקומוניסטים לשלטון והנהגת משטר חד מפלגתי הם לא יכלו עוד להתמודד בבחירות בשנת 1949. ברודי פרש בשנת 1950; נשאר פעיל בקהילה היהודית עד מותו.
ארנה בלאגי (במקור בלוך עד 1912, בהונגרית: Ballagi Ernő; בודפשט, 4 במרץ 1890 – ?
15 בנובמבר 1944) היה עורך דין יהודי-הונגרי, עיתונאי שנרצח בשואה.
כתביו ויצירותיו נאסרו בהונגריה בתקופת השואה.
הן היו אסורות הן להדפסה והן לקריאה ויועדו להשמדה על ידי גריסתן.
בלאגי נולד במשפחה יהודית, בנם של ארתור בלוך ולאונורה שפיצר.
משנת 1915 היה כתב פוליטי בכיר של כתב העת "שוויון" (Egyenlőség).
הוא מילא תפקיד פעיל בחיי הקהילה היהודית של פשט ושל הונגריה בכלל.
כסנגור הוא הופיע במספר רב של תביעות נגד העיתונות בהקשר ליהודים וליהדות.
אשתו הייתה ארז'בט ראץ, אותה נשא לאישה ב-4 בינואר 1934 באויפשט.
הוא נרצח בשנת 1944 בנסיבות לא מתועדות.
ארנה ברוסטד (בנורווגית: Arne Brustad; 14 באפריל 1912 – 22 באוגוסט 1987) היה כדורגלן נורווגי, ששיחק בעמדת החלוץ.
הוא נולד ב-14 באפריל 1912 באוסלו שבנורווגיה, ושיחק לאורך כל הקריירה ב-Lyn עימה זכה בגביע הנורווגי בשנים 1945 ו-1946.
ברוסטד נחשב לאחד הכדורגלנים הנורווגיים הגדולים שהיו ובמדי נבחרת נורווגיה ערך 33 הופעות וכבש 17 שערים.
הוא לקח חלק חשוב בזכייה שלה במדליית ארד באולימפיאדה בשנת 1936. בסיבוב הראשון כבש בניצחון 0–4 על טורקיה ובחצי הגמר כבש את שער השוויון בהפסד 2–1 לאיטליה, שניצחה בהארכה.
במשחק על המקום השלישי ברוסטד כבש שלושער בניצחון 2–3 נגד פולין והביא לנבחרתו את מדליית הארד.
שנתיים אחר כך במונדיאל 1938 היה בסגל הנבחרת, שהודחה כבר במשחקה הראשון.
משחק זה היה שוב פעם נגד איטליה וכמו באולימפיאדה ברוסטד כבש את שער השוויון והם הפסידו בהארכה 2–1. כמה דקות לפני סיום זמן המשחק הרגיל הוא כבש שוב, אך השער נפסל בטענה לנבדל.
מאוחר יותר ב-26 באוקטובר 1938 ברוסטד השתתף במשחק של אנגליה נגד "שאר אירופה" שהתקיים באצטדיון הייבורי.
ארנה דויטש (בהונגרית: Deutsch Ernő; פשט, 19 בספטמבר 1872 – בודפשט, סוף 1944) היה רופא, רופא ילדים יהודי-הונגרי שנספה בשואה.
גיסו היה פאל הארי, רופא וביוכימאי.
ארנה דויטש נולד במשפחה יהודית כבנם של יאקאב דויטש (1835–1907), סיטונאי ומייסד בית היתומים לבנים של הקהילה היהודית של פשט, ואמו הייתה הרמינה לוי (1846–1919).
את לימודיו בבית הספר התיכון סיים בגימנסיה הלותרנית בפשט, ואז הפך לסטודנט באוניברסיטת בודפשט (לימים אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר ברפואה בשנת 1895. בין השנים 1896–1902 עבד כמתמחה בבית החולים לילדים שטפניה בבודפשט תחת ניהולו של יאנוש בוקאי ואחר כך שהה שנתיים במרפאות ילדים בחו"ל.
בתקופה זו היה מעורב גם בניהול בית היתומים היהודי לבנים.
בשנת 1902 נבחר על ידי ועדת ההיגוי של המכון הלאומי לחרשים-אילמים יהודים כרופא הראשי של המכון, ובמקביל גם לחבר בוועדת הניהול.
לאחר מכן מונה לרופא ראשי במחלקת ילדים למחלות זיהומיות בבית החולים לילדים אדל ברודי.
דויטש היה רופא צבאי במהלך מלחמת העולם הראשונה ומאוקטובר 1914 עד אפריל 1916 היה מפקד בית החולים הצבאי של כיכר בתלן בבודפשט.
בעקבות כך עוטר ב"הצלב האדום דרגה 2" זאת "כהוקרה על מעלותיו המיוחדות במלחמה סביב שירותי הבריאות הצבאיים".
בשנת 1914 הופקד דויטש באופן זמני על ניהול המכון הלאומי לחרשים-אילמים יהודים, כיוון שהנשיא דאז, דודו, שמואל דויטש, היה במצב בריאותי רעוע.
בשנת 1928, אחרי התפטרותו של אלדאר קסאב, הוא נבחר לנשיא המכון.
דויטש היה מנהל החלק המדעי של "תערוכת הגנת האדם" שהתקיימה בבודפשט בשנת 1926. על עבודתו קיבל בשנה שלאחר מכן את עיטור צלב האדום הגרמני דרג 2. כהוקרה על מעלותיו התמנה גם כ"יועץ המדעי" בהמלצת Deutsche Hygiene-Museum בדרזדן.
הוא היה ממארגני התנועה להגנת ילדים, מייסד תנועת החלב החופשי והשיג תוצאות מהותיות בתחום הטיפול בשחפת בגיל הילדות ובן בתחום הנוירולוגיה ובריאות הנפש ופיתח פעילויות הסברה בריאותיות משמעותיות.
בשנת 1941 פרש מתפקידו כרופא ראשי.
הוא פרסם מאמרים ומחקרים רבים בכתבי עת שונים, היה חבר במערכת העורכים של כתבי העת:
היה לו חלק בעריכת הספר לטיפול בילדים, בעריכתו של מיקלוש ברנד וכן של ספר שהוצא על ידי מרטון לאני.
ארנה דויטש לקח חלק פעיל גם בחיי הקהילה היהודית כחבר בגוף המייצג ובוועד הקהילה היהודית של פשט.
במשך עשרות שנים השתתף בעבודתם של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, של ה"עמותה למושבת הילדים בחופש הגדול" ושל "האגודה הלאומית של הנשים היהודיות ההונגריות" (MINOSZ).
הוא היה סגן נשיא אגודת החסות הלאומית היהודית וחבר כבוד משנת 1911. דויטש היה חבר באגודה הספרותית היהודית-הונגרית ובוועדת המערכת של כתב העת "שוויון".
משנות השלושים ועד מותו עמד בראש בית התרבות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
ארנה דויטש ניספה בשואה, הזמן ונסיבות מותו אינם ידועים.
אשתו הייתה גיזלה פרלמוטר (1877–?), בתם של אדולף פרלמוטר והנרייט שילר, אותה נשא לאישה ב-5 ביוני 1898, בטקס אזרחי בבודפשט.
למחרת הם התחתנו גם בבית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני, בחתונה זו השתתפו בין השאר מור מזאי, ארמין נוימן ואמברוש נמיני (מקודם: נוימן).
בני הזוג נסעו לאיטליה לירח דבש.
בעלה, שאנדור שאנדור (1887–1945), היה סוכן בורסה ונספה בשואה.
ג'רג' דויטש (1942–1902) מהנדס חשמל, ניספה בשואה בשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
תמותת ילדים ומוסד החלב בחינם (בודפשט, 1905)
חוות חלב לדוגמה לטיפול בחלב לתינוקות (בודפשט, 1906)
פרסומים בנושא הגנת ילדים והיגיינת ילדים (בודפשט, 1910)
אמצעי היגיינה חברתית הדרושים למאבק בשחפת בילדים (בודפשט, 1913)
על מוגבלות ונכות (בודפשט, 1915)
עבודתו הסוציאלית של הרופא במהלך המלחמה (בודפשט, 1915)
סוגיות ציבוריות בהארת המלחמה (בודפשט, 1915)
אתרי נופש לילדים (בודפשט, 1915)
הבעיות הגדולות של הצדקה היהודית (בודפשט, 1927)
ארנה ליגטי (במקור עד 1899 ליכטנשטיין, בהונגרית: Ligeti Ernő; קלוז', 19 בפברואר 1891 – בודפשט, 11 בינואר 1945) היה סופר, פובליציסט, עורך, חבר בקהילת הליקון הטרנסילבנית.
ארנה ליגטי למד עיתונאות לאחר לימודי משפטים.
תחילה עבד ביומן אוראדיה, אחר כך בקלוז' ב"קלטי אוישאג" (Keleti Újság).
בשנת 1924 לקח חלק בהקמת חברת ההוצאה לאור "גילדת האמנויות" בטרנסילבניה.
בשנת 1934 הקים שבועון בקלוז' בשם "עיתון עצמאי" (Független Újság).
בשנת 1940 עבר לבודפשט והפך חבר צוות בכיר של היומון "האומה ההונגרית" (Magyar Nemzet).
הוא נרצח יחד עם משפחתו על ידי אנשי מפלגת צלב החץ.
ילדו היחיד ששרד את הטבח הוא אנדראש ליגטי, שהתגורר בניו יורק.
שירתו היא ליריקה אינטלקטואלית שעוצבה בקפידה, הרומנים שלו הם תיאורים צבעוניים של חיי החברה הטרנסילבניים.
הוא היה דמות בעלת מחשבה דמוקרטית ומעניינת של הספרות ההונגרית בטרנסילבניה בין שתי מלחמות העולם.
ארנה זיידלר (בהונגרית: Seidler Ernő; אוז'הורוד, 18 במרץ 1886 – מוסקבה, 1938 או 1940) היה פעיל קומוניסטי בצ'כוסלובקיה, יהודי-הונגרי, מפקד גדוד של הצבא האדום ההונגרי.
ארנה זיידלר נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט זיידלר ושל וילמה פולאצ'ק בצעירותו היה חבר ב"האגודה למדעי החברה" (האגודה למדעי החברה הוקמה ב-23 בינואר 1901 והתפרקה בתחילת 1919 עם הגירתו של אוסקר יאסי).
זיידלר היה ממייסדי חוג גלילאו בשנת 1910 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP).
ב-15 ביולי 1911 נשא לאישה את אסטלה שרה מינץ (במקורות אחרים, סטלה מינץ), בתם של בודוג מינץ ושל אילונה מינץ.
במלחמת העולם הראשונה הוא נפל בשבי בחזית הרוסית בשנת 1915 ובמחנה שבויי המלחמה טומסק פגש את בלה קון ופרנץ מוניך, איתם ארגן את הקבוצות האנטי-מיליטריסטיות והסוציאליסטיות של המחנה.
מאוחר יותר הפך לחבר בקבוצה ההונגרית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, שנוסדה ב-24 במרץ 1918.
זיידלר שב הביתה ממוסקבה בשנת 1918 ועבד במועצה הצבאית של בודפשט במהלך מהפכת החרציות.
בנובמבר, כאשר בלה קון חזר הביתה מרוסיה זיידלר מסר לו רשימה של אלה שניתן לסמוך עליהם בעת הקמת המפלגה הקומוניסטית.
הוא שיכן גם את אשתו של קון, אירן גאל.
זיידלר השתתף בהקמת מפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) שהפך בה לחבר הוועד המרכזי.
הוא חימש יחידות צבאיות שונות ועסק בפעולות שכנוע באופן קבוע.
בסתיו 1918 ארגן יחד עם ולדימיר אוראסוב את הדפסת העיתון האדום.
זיידלר נעצר ב-20 בפברואר 1919, ביום שחרורו ב-21 במרץ 1919 היה אחד החותמים על ההכרזה על איחוד שתי המפלגות (MSZDP ו-KMP) והקמת הדיקטטורה של הפרולטריון.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה מפקד המשמר האדום בבודפשט.
בתפקיד זה הוציא למפקד היחידה יוז'ף צ'רני את הדברים הבאים: "אתם יכולים לחסל כמה בורגנים שאתם רוצים, אני אחליק הכל." במהלך קיומה של הרפובליקה הסובייטית הבווארית שימש כשגריר הרפובליקה הסובייטית ההונגרית במינכן.
כמפקד גדוד הרגלים ה-53 של הצבא האדום ההונגרי, לקח חלק בהבסת "מהפכת הנגד" בסולנוק במאי 1919. עם זאת, במהלך המערכה הצפונית, הוא הוחלף בוילמוש בהם מחמת חוסר כשירות צבאית מספקת.
המערכה האחרונה שלו במסגרת הרפובליקה הייתה כיבושו של סולנוק מחדש ב-1 באוגוסט 1919.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית של הונגריה, בלה קון, ינה לנדלר הוא ואחרים נכלאו בטירת קרלשטיין.
לאחר שחרורו ארגן את מנגנון המפלגה הבלתי חוקית בווינה יחד עם לאסלו פולאצ'ק ואחרים.
מאוחר יותר (משנת 1921) היה מזכיר המפלגה הקומוניסטית צ'כוסלובקיה (CSKP) במערב סלובקיה, ולקח חלק באיחוד המפלגות הקומוניסטיות הצ'כית והסלובקית.
הוא היה גם חבר בוועד המרכזי של ה-CSKP.
בשנת 1925 גורש מצ'כוסלובקיה בשל פעילותו הפוליטית ונסע לברלין, שם עבד גם בתנועה הקומוניסטית כראש המחלקה בייצוג הסחר עם ברית המועצות.
משנת 1930 התגורר כבר בברית המועצות ועד למעצרו בשנת 1937 או 1938 עבד בתחום הכלכלי כמנהל תשלובת "המתכות הצבעוניות".
כמו בלה קון, גם הוא פנה בבקשה בשנת 1937 להשתתף במלחמת האזרחים בספרד, אך הדבר נדחה.
לאחר מכן נעצר והוצא להורג במסגרת הטיהורים הגדולים של סטלין.
אחותו, הייתה הציירת אירמה זיידלר, אהבת נעוריו של ג'רג' לוקאץ'.
בני דודיו היו אדן פור, ארווין סבו, קרל פולאני ומיכאל פולני.
ארנה ברטה (במקור בראון, בהונגרית: Barta Ernő; סקשפהרוואר, 14 בפברואר 1878 – בודפשט, 6 באוקטובר 1956) היה צייר וגרפיקאי יהודי-הונגרי.
ארנה בראון נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ בראון ושל אסתר נוימן.
הוא למד ציור דקורטיבי בבית הספר לאמנויות שימושיות בבודפשט (שמה כיום אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב) בשנים 1894–1899, ולאחר מכן למד בבתי הספר הפרטיים של הצייר הסלובני אנטון אז'בה ושל הוגו וולף במינכן עד 1903. שם הציג גם כמה מיצירותיו (רקדנית, יהודה) בשנים 1901–1902. בשנת 1900 הצטרף לתנועת האר נובו במינכן.
ברטה התגורר בבודפשט משנת 1903 ולקח חלק בעבודת מושבת האמנים של סולנוק, ובין השנים 1907–1912 בילה בברלין ובדרזדן באמצעות מלגות.
משנת 1912 נודע בבודפשט בזכות גרפיקת השעתוק (רפרודוקציה) והפוסטרים שלו, ובשנת 1916 פתח סטודיו גרפיקה עצמאי בבודפשט.
הוא עיצב כרזה מרשימה בשם "תעבדו" בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
חוויותיו ממלחמת העולם הראשונה ביטא בסדרת הליטוגרפיות "שדות קרב שנאלמו" (1915), ומלחמת העולם השנייה קיבלה ביטוי אצלו ב"ריקוד מקברי" (Dance Macabre) מעובד בתיקייה גרפית אחרי המלחמה (1945–1946).
מ-1932 ארגן מספר תערוכות גרפיקה קבוצתיות בדנמרק ובשוודיה.
ברטה חי בהולנד בין השנים 1938–1939 וזכה במדליית מסדר בית אוראניה-נסאו על פועלו בתחום יחסי התרבות.
בעשור האחרון לחייו הוא צייר פסטלי נוף בשארושפטק.
במיוחד ציורי פחם וגיר בעלי גוונים ובליטוגרפיה שמקבלים ביטויי סגולות הנטורליזם העדין, המסוגנן מעט, של ארנה ברטה.
הוא אהב את סוגת סצנת הז'אנר, היו קרוב אליו מוטיבים של החיים בעוני העירוני והכפרי, אותם הנציח באווירה מאופקת ומלנכולית.
ברטה אייר יצירות בעלות תוכן דתי (יהודי) בשנות ה-40. ב-1948 הציג תערוכה קולקטיבית בגלריה סלמאשי, ולאחר מכן ב-1949 בפסק (Fészek).
הגלריה הלאומית של הונגריה משמרת בעיקר את התחריטים והליטוגרפיות שלו.
אשתו הייתה אלה צ'רס (במקור: גולדברגר), איתה התחתן ב-15 ביולי 1906 בבודפשט.
1927: תמונות חיים הונגריות, ריקודים הונגרים
גראנד פרי בגרפיקה בתערוכת הסלון הלאומי, 1904
מדליית כסף בתערוכה העולמית של מילאנו, 1906
מדליית כסף בתערוכה הבינלאומית של סן פרנסיסקו, 1914
מסדר בית אוראניה-נסאו (על פועלו בתחום יחסי התרבות), 1939
1945 – איורים לסימפוניה מס' 6 של בטהובן.
1948 – גלריית סלמאשי (עם בתו, אווה ברטה)
בודפשט (קטלוג, עם הקדמה מאת אישטוואן זאדור)
1978 – תערוכת זיכרון, הגלריה הלאומית של הונגריה, בודפשט
1900 – הפרדה (Secession), מינכן
1901 – תערוכת חורף, הסלון הלאומי, בודפשט
1903 – ציור צבעי מים, רישום וחריטה, הסלון הלאומי
1904 – תערוכת גרפיקה, הסלון הלאומי
1916 – התערוכה החמישית של אגודת ציירי צבעי המים וציירי הפסטל ההונגרים, הסלון הלאומי
1922 – תערוכת חורף, היכל האמנות (בודפשט)
1931 – תערוכת מאיירי עיתונים הונגרים, הסלון הלאומי
1947 – התערוכה ה-32 של בית האמנים תערוכה
ארנה אבּר (במקור אלנברגר, בהונגרית: Éber Ernő; בודפשט, 9 באוקטובר 1874 – בודפשט, 7 בספטמבר 1968) היה אגרונום, מגדל בעלי חיים, פוליטיקאי חקלאי, היסטוריון כלכלי יהודי-הונגרי.
אחיו היו אנטל אבר (1872–1950) כלכלן, פוליטיקאי וכן של לאסלו אבר (1871–1935), היסטוריון אמנות ומתרגם.
ארנה אבר נולד במשפחה יהודית (שככל הנראה התנצרה אי מתי במהלך תולדותיה).
הוריה היו קארוי אלנברגר, סוחר, ואילונה זוננברג.
הוא סיים את האקדמיה לכלכלה במושונמגיארובאר ב־1895. לאחר מכן הפך לעוזר כלכלי ב.
שאנדור קארוי הבחין במאמרו שפורסם ב־1897 והזמין אותו להיות מזכיר אחוזתו ב.
ב־1899 הפך לעוזר המזכיר של האגודה הכלכלית של טרנסילבניה בקולוז'וואר, שם גם השיג תואר במשפטים.
ב־1907 הפך למזכיר האגודה הכלכלית של מחוז שופרון וב־1917 הפך למנכ"ל האגודה.
הוא גם נבחר למזכיר ראשי לשם כבוד של המחוז.
שמו נקשר בייסוד קואופרטיב חלב שופרון ובית הספר החקלאי בצ'רמאיור.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חזר לבודפשט, שם ב־1924 החל לערוך את כתב העת של מגדלי בעלי החיים עד 1939, ומשנת 1932 את לוח מגדלי בעלי החיים.
בנוסף, בין השנים 1927–1938 הוזמן על ידי משרד החקלאות לחקור את הערך התזונתי של החלב ושל מוצרי החלב וכן לפעילויות תעמלנות נלוות.
בעיקרו של דבר, קמפיין החלב בבתי הספר קשור בשמו.
הוא השתתף במספר קונגרסים בינלאומיים במהלך השנים הללו.
ב־1938 הפך ליועץ הכלכלי של הבנק ההונגרי-איטלקי.
ב־1940 תרגם להונגרית את יצירתו של אדם סמית בת שני הכרכים (עושר העמים - "מחקר בדבר טבעו וסיבותיו של עושר האומות"), ובשנת 1946 תרגם את דוחותיו של הרמטכ"ל האמריקני ג'ורג' קטלט מרשל (George Catlett Marshall) בשנים 1943–1945 שפורסמו בארבע מהדורות.
כהיסטוריון כלכלי פרסם ב־1942 כרך על היסטוריה כלכלית באחוזות משפחת סצ'ני.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה פקיד של מפעל החוטים והבדים ברובע 13 של בודפשט (1945–1950).
ב־1952 הפך לעמית מחקר במוזיאון החקלאי ההונגרי, ומשנת 1957 פרש כאחד המומחים להיסטוריה חקלאית של המוזיאון.
נתונים על סוגיית הלאומיות הטרנסילבנית (1905)
תנאים לשינוי החקלאות ההונגרית (1906)
בעל האחוזות של צנק (1942)
מיהו האיכר ההונגרי ומה הוא היה יכול להיות (סגד, 1944)
התפתחות גידול בעלי חיים הונגרי (1961)
ארנה לאסלו (במקור לוי; בהונגרית: László Ernő; ניטרהז'אמבוקרט, 11 ביולי 1897 – שווייץ, מרץ 1973) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי-אמריקאי רופא עור וקוסמטולוג בעל שם עולמי, איש עסקים.
הוא היה המייסד של "מכון ארנה לאסלו" (The Erno Laszlo Institute).
המוצרים היוקרתיים שלו בפיתוח עצמי, שיטותיו, שמרו על מיקומם בתעשיית טיפוח היופי והקוסמטיקה עד היום.
לאסלו נולד בממלכת הונגריה ההיסטורית, (כיום בסלובקיה) במשפחה יהודית כבנם של שמעון לאסלו (לוי) (1864–1930), וטרינר, ושל רוזליה איז'אק, אך גדל בבודפשט.
הוא למד בפקולטה לדרמטולוגיה של האוניברסיטה המלכותית ההונגרית לרפואה, והתמחה בפתולוגיה של מחלות עור.
הוא השלים את לימודיו הקליניים בברלין אצל פרופסור מקס יוזף, רופא עור מפורסם, "אבי הדרמטולוגיה המודרנית".
את הדוקטורט קיבל ב-1921. במהלך עבודתו אהב ניסויים כימיים לפיתוח נוסחאות מוצרים שלא רק מסווים פגמים בעור, אלא גם מתקנים אותם.
הוא ייסד את הקריירה המקצועית הידועה שלו בשנת 1920 על ידי טיפול בשני אנשים ידועים מאוד.
אחת מהן הייתה אחת מנשות משפחת בית הבסבורג, סטפני, נסיכת בלגיה, שעור פניה מוכת האקנה היה כה חמור עד שהמראה שלה גרם לה לבעיות פסיכולוגיות חמורות.
לאסלו פיתח עבורה מוצר שיכול היה לרפא ביעילות את בעיית העור.
המטופלת המפורסמת השנייה שלו הייתה השחקנית היהודייה-הונגרייה הידועה בתקופתה, פרידה גומבאסגי (במקור: Grün, Friderika Vilma), שפניה נפצעו מכדור, וגרמו לחתכים עמוקים בעורה.
לאסלו הצליח להתמודד עם הפציעה בהצלחה, כך שהשחקנית יכלה לחזור לבמה.
במהלך חודשי הטיפול הכיר את אשתו לעתיד, אחותה של פרידה, השחקנית אף היא אירן גומבאסגי.
אירן עזבה את הבמה כדי לעבוד לצד בעלה.
הם נישאו ב-24 בדצמבר 1929 בבודפשט.
ב-1927, הוא פתח את המכון הראשון שלו לקוסמטיקה מדעית בכיכר סרוויטה בבודפשט ביחד עם אחיו, ד"ר וילמוש לאסלו, שבו טיפל תחילה בחולים מהחוגים הגבוהים של ממלכת הונגריה ובמהירה מכל החברה הגבוהה האירופית.
לאסלו גם השיב למכתבי הנשים שכתבו לו וביקש מהן תיאור מפורט של מצב העור שלהן, כדי שיוכל לאבחן ולתת הצעה לטיפול.
מאוחר יותר השתמש במידע זה כדי לפתח את "הייעוץ הבלתי נראה" (Invisible Consultation) המפורסם שלו באמצעות "שאלון ארנה לאסלו", שהעניק סיווג מדויק של סוגי העור.
בשנת 1937 ביקר בהוליווד, שם האחים וורנר הציעו לו להיות הראש מקצועי של חטיבת האיפור (make-up) שלהם.
לאסלו דחה בסופו של דבר את ההצעה, אך במהלך נסיעתו פגש סלבריטאים רבים ובנה מערכות יחסים מקצועיות מועילות.
בשל קשיי השפה הוא לא הצליח לעבור את בחינת ההסמכה של "האיגוד הרפואי האמריקאי" (American Medical Association).
בסופו של דבר ויתר על רישיון הרפואה שלו.
לאסלו קיבל אזרחות אמריקאית ב-1945.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20, הלנה רובינשטיין ביקרה את לאסלו והציעה לו לקנות את העסק שלו, אך לאסלו סירב, כי לא רצה למכור את מוצריו.
הוא ייסד את "מכון ארנו לאסלו" יחד עם כמה בעלים משותפים, שכיוון לשכבות של העשירים, המפורסמים ובעלי הכוח והשררה של החברה האמריקאית.
התעריפים עבור הייעוץ והטיפולים היו גבוהים במיוחד (ייעוץ בודד עלה 75 דולר בשנות ה-50).
כדי להתקבל למכון, המבקש היה צריך לקבל המלצה אחת לפחות, ולאסלו דרש מהמטופל לשמור בקפדנות על ה"טקס", הריטואל, שקבע ללא קשר לזהותו.
הוא הבחין מיד על עורו של המטופל אם לא פעל לפי טיפול שנקבע לו.
בין אורחיו הייתה גם מרילין מונרו, שהעריכה במיוחד את רופא הפלא:
"ארנו לאסלו ריפא לא רק את גופי אלא גם את נשמתי", אמרה סמל המין של שנות ה-50. ד"ר לאסלו פיתח עבורה גם קרם מיוחד, שמצאו אותו ליד גופתה של מרילין.
לקוחותיו כללו גם חלק נכבד מהאצולה הגבוהה, הנסיכה גרייס קלי ממונקו, אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת, (הנסיך מווינדזור מאוחר יותר) והנסיכה ווליס סימפסון, אווה גרדנר, גלוריה ונדרבילט, דוריס דיוק, גרטה גרבו, ליליאן גיש, טרומן קפוטה.
בשנות ה-60, מגוון הלקוחות שלו התרחב עם קתרין הפבורן ואודרי הפבורן, יול ברינר, יוברט דה ז'יוונשי ( Hubert de Givenchy) וגם ג'קלין קנדי-אונאסיס.
כיום, המטופלים הידועים של המכון כוללים את ואל קילמר, מדונה, סטינג, יוקו אונו, דיאן קיטון.
בשנת 1951, כתוצאה משכנוע מטופליו, התיר מכירת מוצריו ברשת בת 30 חברים בתנאים מחמירים.
מישהי (קונָה) יכלה לקנות מהמוצרים רק אם הובאה על ידי חבר/ה אחר והגיעה קודם לבדיקת עור וייעוץ.
בשנת 1966, לאסלו נכנס מחדש לשוק הקמעונאי בשיתוף פעולה עם צ'סברו-פונדס (Chesebrough-Ponds), בו מצא שותף אמין ואשר מאוחר יותר רכש את "מכון ארנו לאסלו".
עד למכירת החברה, לאסלו שמר על המחקר והפיתוח, שני התחומים שהיו האהובים עליו.
בשנת 1967, אשתו של לאסלו, אירן, נפטרה.
הוא הקל על כאביו באמצעות עבודה מאומצת וטיסות בין יבשתיות.
באחת הנסיעות הללו פגש את אשתו השנייה, סיבּיל שולץ, שעד אז לא שמעה עליו או על עבודתו.
הם נישאו ב-1970 בטקס צנוע ליד לוגאנו, שווייץ.
לאחר שמכר את העסק שלו לצ'סברו-פונדס פרש לחלוטין ובילה את זמנו עם אשתו.
ד"ר ארנה לאסלו מת מאוטם שריר הלב בשנת 1973 בשווייץ.
החברה שלו נרכשה ב-1995 על ידי אליזבת ארדן, Mana Products, שמייסדה, Nikos Mouyiaris, עבד בעבר עבור לאסלו ככימאי.
מאז 2002, "מכון ארנו לאסלו" הוא חלק מ-Cradle Holdings.
ארנה ליבנר (בהונגרית: Liebner Ernő; בודפשט, 3 בינואר 1895 – בודפשט, 11 בינואר 1974) היה דוקטור לרפואה (MD), רופא עור, פרופסור באוניברסיטה, יהודי-הונגרי, דוקטור (PhD) (1952) למדעי הרפואה.
גיסו של זולטאן אסודי מומחה ברפואה פנימית ופרופסור באוניברסיטה.
ארנה ליבנר נולד במשפחה יהודית כבנם של שַמוּ (שמואל) ליבנר (1863–1939), המזכיר הכללי של חברת הביטוח הכללית אנקר (Anker Általános Biztosító) ושל אירן ליבנר (1868–1933).
בשנת 1913 הוא סיים את בחינות הבגרות בגימנסיה הממלכתית של רובע 7 בבודפשט ולאחר מכן, כסטודנט לרפואה, שירת כסגן (לענייני בריאות) במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא למד רפואה באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר שלו ב-1920. בין השנים 1920 לבין 1934 עבד במחלקת העור של פוליקליניקת Charité, בשנים 1934–1944 עמד בראש מחלקת העור של בית החולים היהודי לילדים אדל ברודי וז'יגמונד של הקהילה היהודית של פשט.
הוא השתתף בעבודתה של מפלגת הקומוניסטים של הונגריה (הבלתי חוקית) במהלך מלחמת העולם השנייה.
משנת 1964 היה פרופסור באוניברסיטת זמלווייס לרפואה בבודפשט.
תחום המחקר העיקרי שלו הוא חקר מחלות עור של תינוקות ושל תקופת הילדות.
הוא פרסם מספר רב של פרסומים.
אשתו הייתה ד"ר אמה לוי-בר (1896–1963) רופאה, בתם של יוז'ף לוי-בר ושל אנה רוזנצוויג.
הם נישאו ב-1 ביוני 1922 בבודפשט.
טיפול באקזמה באמצעות עירוי תוך ורידי של תמיסת מלח 10%.
עם יוז'ף שלאי וטיבדאר בארשון.
(Orvosi Hetilap=השבועון הרפואי 1926, מס' 18)
אלרגיות מכניות ותרמיות (השבועון הרפואי, 1934, גיליון 9)
טיפול בדרמטיטיס עם סידן ברום (בודפשט, 1935)
התפתחות מלנומה-סרקומה משני נבוס (Nevus הוא מונח רפואי לא ספציפי לנגע כרוני גלוי, מוקף של העור או הרירית) עם אנדרה קובאץ'.
השפעת מלחמה, מצור ומחסור על מחלות עור (כתב העת לרופאים, 1945, מס' 6)
טיפול בהקרנה של חזזית וירוסית וחזזיות מוגבלות (Lichen verrucosus et reticularis הוא מצב עורי שעשוי להיות קשור ל-keratosis lichenoides chronica).
הדרמטוזות השכיחות ביותר בינקות ובילדות (כתב העת לרופאים, 1949, מס' 8)
מחלות עור פטרייתיות בילדות (השבועון הרפואי, 1952, גיליון 27)
סוגיות נוכחיות במניעה וטיפול בפיודרמה (השבועון הרפואי, 1955, גיליון 27)
על הפתולוגיה ומהלך של ליינר בדרמטיטיס תינוקות סבורואיד ואריטרודרמיה דסקוואמטיה.
(פיודרמה פירושה כל מחלת עור שהיא פיוגנית (יש מוגלה).
אלה כוללים זיהומים חיידקיים שטחיים כגון אימפטיגו, אימפטיגו קונטגיוסה, אקתימה, פוליקוליטיס, אימפטיגו של בוקהארט, פרונקל, קרבונקל, כיב טרופי וכו' ) עם טמאש ראבנאי.
מחקרים על שכיחות ומניעה של מיקוזה בכף הרגל.
עם אדה פלוריאן ודנש ורשאני.
המתאם בין תנאי אקלים במקום העבודה לבין שכיחות של פטרת בכף הרגל.
עם יאנוש פאטר ואדה פלוריאן.
צלב זהב מוכתר על סרט מדליית האומץ ואבירות (1918)
עיטור מסדר העבודה דרגת כסף (1969)
עיטור מסדר העבודה דרגת זהב (1970)
ארנה ויידה, מחוץ להונגריה מוכר כארנסט ויידה, במקור עד 1904 וייס, בהונגרית: Vajda Ernő; פאפה, 27 במאי 1886 – וודלנד הילס (Woodland Hills), ארצות הברית, 3 באפריל 1954) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, מחזאי ותסריטאי.
ארנה וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של לאיוש וייס ושל תרזיה פישר.
הוא התחיל את הקריירה שלו כעיתונאי.
ב-1904 שינה וייס את שם משפחתו לויידה.
בשנים 1908–1909 היה מזכיר אגודת תאליה (אגודת תיאטרון), והם גם ארגנו את הצגת עבודתו הראשונה.
מאוחר יותר הועלו יצירותיו בתיאטראות רבים בבודפשט וכמה מהם הוצגו בהצלחה מחוץ להונגריה.
ב-4 בינואר 1913, בבודפשט, נשא לאישה את בורבלה קוזה, בתם של פרנץ קוזה ושל יוליאנה קוֹבוֹבצ'יק.
לאחר מלחמת העולם הראשונה העסיק אותו מפעל הסרטים סאשה בווינה כתסריטאי.
הוא גם עבד עם הבמאי ומפיק הקולנוע היהודי-הונגרי לימים בריט סיר אלכסנדר קורדה.
הוא היגר לארצות הברית בסביבות 1927, גם שם כתב תסריטים.
שמו הבדוי היה סידני גאריק (Sydney Garrick).
בעל ואישה, קומדיה במערכה אחת.
דודה רוזמרין, קומדיה ב-4 מערכות.
בכורה: 12 במרץ 1910, התיאטרון ההונגרי.
לודאש מתי, קומדיה ב-3 מערכות.
בכורה: 17 בנובמבר 1911, התיאטרון הלאומי.
מר בובי, קומדיה ב-3 מערכות.
בכורה: 20 בפברואר 1914, התיאטרון הלאומי
האורח הבלתי צפוי, מחזה ב-3 מערכות.
בכורה: 20 בינואר 1917, התיאטרון ההונגרי.
הוצג בברגן (נורווגיה) בינואר 1917; במרץ 1918 הוסיף אותו התיאטרון הלאומי בכריסטיאניה לתוכניתו, ובפברואר 1918 הוצג גם על ידי תיאטרון תאליה בהמבורג.
גברת הגירושים, קומדיה ב-3 מערכות.
בכורה: 3 במרץ 1923, התיאטרון ההונגרי.
מחזה נוסף שלו הוצג בסטוקהולם על ידי תיאטרון ואזה תחת השם "Bleckpumpen" (כתם דיו): 22 בספטמבר 1923. (הוצג גם בהמבורג, קהיר וכו')
יורש העצר, מחזה, הוצג בתיאטרון הרנסאנס ב-3 באוגוסט 1923, עם הופעתו של ינה טרז' - (הוא הוצג גם בברצלונה ב-29 בספטמבר 1923. )
חתונה הקרנבל, אופרת קומדיה, ב-3 מערכות.
את המוזיקה הלחין: אדה פולדיני.
בכורה: 16 בפברואר 1924, בית האופרה המלכותי ההונגרי.
22 בפברואר 1924 תיאטרון הרנסאנס.
כקומדיה מוזיקלית עם מוזיקה מאת סאבולץ' פנייש ושיריו מאת אימרה הרמט, שהוצגה בתיאטרון האופרטה של בודפשט ב-24 באפריל 1931.
פאטה מורגנה, מחזה ב-3 מערכות.
10 בינואר 1925 תיאטרון הקומדיה של בודפשט.
התרגום שלו (אבל לפי דיווחים מאוחרים יותר בעיתונים, היצירה המקורית שלו הוגשה תחת שם בדוי): Love Fair, סיפור אמריקאי ב-7 תמונות.
ארנה ויידה (במקור וייס עד 1905, בהונגרית: Vajda Ernő; בודפשט, 28 בדצמבר 1889 – בודפשט, 25 בפברואר 1980) היה עורך דין יהודי-הונגרי, בוטנאי, אמן צילום, זוכה פרס האמן המצטיין (1980), בעלה של מריאן רייזמן.
ארנה וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף וייס (1857–1939) פקיד ושל רגינה ויידה (1863–1944).
כמנהג אותם הימים, וייס שינה את שם משפחתו לויידה ב-1905. את לימודיו האוניברסיטאיים סיים בין השנים 1908–1912 במקביל בשתי פקולטות באוניברסיטת בודפשט (היום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) בפקולטה למשפטים ובפקולטה למדעי הטבע, שם למד זואולוגיה ובוטניקה.
בשנת 1910 הצטרף לחוג גלילאו.
במלחמת העולם הראשונה לחם כסג"ם בחזיתות שונות.
בשנת 1919 הוא ניגש לבחינת עורכי הדין.
הוא עסק בעריכת דין עד 1978. בשנת 1926, מונה כחבר באגודה המלכותית ההונגרית למדעי הטבע.
ויידה, כיהודי, נכלא ב-1944 והיה המפקד היהודי של "אי השדים ההונגרי", שם הציל את חייהם של 700 תושבי המחנה.
כעורך דין, הוא ייצג בהצלחה את האינטרסים של המשפחה ושל המדינה במהלך הליכי דיוני העיזבון של המלחין בלה בארטוק.
בזכותו הפכו זכויות היוצרים של בלה בארטוק לנחלת המדינה ההונגרית.
1978: חבר מועצת המנהלים של מחלקת האמנויות היפות של האגודה הלאומית של אמנים הונגרים.
בנוסף לעיסוקו כעורך דין בין השנים 1918 לבין 1977, הוא עבד גם במכון המחקר הבוטני של האקדמיה ההונגרית למדעים, ופיתח תיעוד תמונות ממדעי הטבע לרמה אמנותית מוכרת בינלאומית.
הוא העלה את צילום מדעי הטבע (צמחים, עצים) לדרגת אמנות.
ויידה נפטר בגיל 91 בבודפשט והובא למנוחות בבית הקברות היהודי של אובדה.
ב-30 באוגוסט 1918, בבודפשט, נשא לאישה את הציירת קלרה בניוביץ' (1898–1960), בתם של אדולף לאו בניוביץ' ושל אירן דיק.
אשתו השנייה הייתה הצלמת מריאן רייזמן.
ויידה ביצע פעילות הוצאה לאור הן בתחומי הבוטניקה והן בתחומי הצילום.
הוא היה חבר מייסד של איגוד הצלמים ההונגריים והיה נשיאו בין השנים 1963–1968.
הוא הוציא לאור בשנת 1960 את ספרו בבודפשט, בגרמנית, בשם Pflanzenfotografie כלומר צילום צמחים.
"וריאציות על חמישה נושאים" (בודפשט, 1960).
עצים, חורשות, יערות (בודפשט, 1962)
על סלעים, בין אבנים (בודפשט, 1977)
1977 • וריאציות על חמישה נושאים, הגלריה הלאומית של הונגריה, בודפשט.
1980 • ~ תערוכת זיכרון, גלריה Vigadó, בודפשט.
1990 • מאה שנים – מאה תמונות, ארמון בודאווארי, בודפשט.
ארנה ארמוס (באסטונית: Aarne Ermus; נולד ב-14 באפריל 1966) הוא קולונל אסטוני אשר שימש לתקופה קצרה כממלא מקום כמפקד כוחות ההגנה של אסטוניה (מקביל לרמטכ"ל).
ארמוס נולד באביה-פאלואויה ב-14 באפריל 1966. הוא למד בבית הספר הצבאי באומסק והתגייס לצבא האדום.
הוא שרת בתחילה כמפקד מחלקה ביחידת חרמ"ש במזרח הרחוק הרוסי.
ב-1989 הוא הועבר לדיוויזיית הטנקים ה-31 שהוצבה בצ'כוסלובקיה.