tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הרצח הרביעי, מקבלת המשטרה שיחת טלפון מאדם בשם טום הארטיגן, שמעלה חשד באשר לזהותו האפשרית של הרוצח - אדם בשם אלכסנדר בונפרטה גאסט, איש מכירות נודד אפילפטי, שסובל מהפרעות זיכרון ומכאבי ראש מייסרים, תוצאה של פגיעת ראש במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בעקבות ההודעה למשטרה, מתקשרת בת זוגו של אותו הארטיגן לגאסט ומודיעה לו שהמשטרה בדרכה אליו.
גאסט בורח מדירתו אך מתמוטט עם הגעתו לתחנת המשטרה באנדובר, שם נלקח למעצר.
מלבד הטענה שחברת גרביונים שכרה אותו, לגאסט אין כל זיכרון של ביצוע הרציחות.
עם זאת, הוא מאמין שהוא אשם בהן מכיוון שהיה נוכח בקולנוע בזמן שהתרחש הרצח האחרון ומכיוון שמצאו דם על שרוולו וסכין בכיסו, לאחר שעזב את המקום.
למשטרה נודע כי חברת הגרביונים המדוברת מעולם לא שכרה את גאסט.
חיפוש בחדרו גילה קופסה סגורה של מדריכי אלפבית לרכבות, את מכונת הכתיבה, ואת הנייר המשובח שבו השתמש כותב המכתבים אל פוארו.
הסכין התגלה במסדרון מחוץ לחדרו.
למרות כל הראיות, מטיל פוארו ספק באשמתו של גאסט עקב בעיות הזיכרון שלו ובמיוחד מכיוון שהיה לו אליבי מוצק לליל הרצח, שהתרחש בבקסהיל.
לאחר שפוארו נפגש עם גאסט בבית הכלא, הוא כינס פגישה של הלגיון.
בפגישה הכריז פוארו על חפותו של גאסט וחשף את פרנקלין גלדסטון כרוצח, אב"ג.
לדברי פוארו, המניע שלו היה פשוט - ליידי גלדסטון תמות במוקדם או במאוחר מסרטן, ועם מותה סר גלדסטון כנראה ישא לאישה את קרמייקל המזכירה.
מכיוון שרצה לרשת את אחיו העשיר, פרנקלין חשש מנישואים שניים אפשריים ולכן בחר לרצוח את אחיו בעוד ליידי גלדסטון עדיין בחיים.
מפגש מקרי עם גאסט בפאב העלה לפרנקלין את הרעיון למזימת הרצח - הוא יסווה את הפשע שלו כחלק מרצח סדרתי וישתמש בגאסט כשעיר לעזאזל.
לאחר שהוא כותב את המכתבים, שישלחו לפוארו, פרנקלין מגייס את גאסט לתפקיד מוכר גרביונים כדי שיסכים לפעול בשירותיו ונותן לו את מכונת הכתיבה ופריטים נוספים שפרנקלין השתמש בהם ברציחות, כדי להפליל את גאסט במעשיו.
הייסטינגס, חברו של פוארו, מציע את הרעיון כי הטעות בכתובת המכתב השלישי הייתה מכוונת ונועדה לדאוג שהמכתב לא יגיע ליעדו בזמן זאת, כדי להקנות לפרנקלין מספיק זמן לביצוע הרצח.
ברצח הרביעי, פרנקלין הולך בעקבות גאסט לבית הקולנוע, מבצע את הרצח האחרון ומטמין אצלו את הסכין בצאתו.
הרצח הרביעי הוא מסווה, שנועד להסית את האש מהרצח המרכזי של סר גלדסטון.
פרנקלין רצח אדם אקראי במחשבה שימצא אדם קרוב ששמו יתחיל באות ד' והמשטרה תחשוב זאת לטעות שולית באיתור הקורבן.
בתחילה לועג פרנקלין (הרוצח) לתיאוריה של פוארו, אך נבהל כשפוארו אומר לו שטביעת האצבע שלו נמצאה על מכונת הכתיבה של גאסט, וכי מילי היגלי, שותפתה לעבודה של בטי ברנרד, ראתה אותו בחברתה.
פרנקלין מנסה לשים קץ לחייו עם האקדח שלו, אך מגלה שפוארו רוקן אותו מכדורים מבעוד מועד כי צפה את האירוע.
עם פתרון המקרה, משדך פוארו את דונלד פרייזר, ארוסהּ של בטי, למייגן, אחותה של בטי.
מאוחר יותר, גאסט מספר לפוארו, שהעיתונות הגישה לו הצעת מחיר לפרסום הסיפור שלו ופוארו מציע לו לדרוש על כך מחיר גבוה יותר.
הספר מסתיים בכך שפוארו מגלה להייסטינגס שהטענה של טביעת האצבע של פרנקלין על מכונת הכתיבה הייתה שקר ונועדה להוציא ממנו הודאה ברצח.
הוא מסכם כרגיל, באמרת שמחה - "אם כן, הייסטינגס - שוב יצאנו לציד, הלא כן?".
הרקול פוארו - בלש בלגי מפורסם, מעורב בחקירת הרציחות הסדרתיות על ידי אב"ג, עקב מכתבים שקיבל מהרוצח.
קפטן ארתור הייסטינגס - חברו הוותיק של פוארו ועוזרו לחקירה.
הייסטינגס הוא המספר בחלקים הכתובים בגוף ראשון ברומן.
אב"ג - הרוצח הסדרתי האלמוני.
דפוס הרציחות שלו נעשה בסדר אלפביתי, כאשר כרטיס הביקור שלו הוא מדריך האלפבית לקווי רכבת, שנותר בכל זירת פשע.
אליס אשר - הקורבן הראשון של אב"ג.
אישה מבוגרת חסרת ילדים, בעלת חנות טבק באנדובר.
בטי ברנרד - הקורבן השני של אב"ג.
מלצרית צעירה ופלרטטנית העובדת במשרה חלקית בבית קפה בבקסהיל.
סר ג'פרי גלדסטון - הקורבן השלישי של אב"ג.
זקן עשיר וחסר ילדים מהעיירה גמפטון.
ג'ורג' הרלספילד - הקורבן הרביעי של אב"ג.
ספר במקצועו, שנהרג בבית קולנוע בדונקאסטר.
בתחילה הרצח שלו נחשב כטעות, מפני שבדונקסטר היה אמור להירצח אדם ששמו מתחיל באות ד', על פי הדפוס של אב"ג.
פרנקלין גלדסטון - אחיו הצעיר והפגוע של סר גלדסטון ויורשו המיידי.
חבר בלגיון קרובי המשפחה של הנרצחים המסייע לפוארו בחקירה.
הוא האדם שנתן לפוארו את ההשראה להקמת הלגיון.
בסוף הספר מתברר שהוא הרוצח.
מרי דרואר - אחייניתה של גברת אשר.
חברה בלגיון המסייע לפוארו בחקירה.
מייגן ברנרד - אחותה הבכורה של בטי, והשקולה מבין השתיים.
דונלד פרייזר - ארוסהּ לעתיד של בטי.
בתחילה חשוד ברציחתה, ומאוחר יותר הופך לחבר בלגיון.
ת'ורה קרמייקל - העוזרת הצעירה והמושכת של סר ג'פרי גלדסטון.
אלכסנדר בונפרטה גאסט - איש מכירות נודד ואפילפטי.
האפילפסיה נגרמה כתוצאה ממכה בראשו במהלך המלחמה, והיא גורמת לו לקצרים במוח המלווים בחוסר הכרה ולכאבי ראש עזים.
גאסט הוא החשוד העיקרי בתיק, והוא מופעל ומופלל ללא ידיעתו על ידי אב"ג.
פרנץ אשר - בעלה האלכוהוליסט והמנוכר של אליס אשר.
מילי היגלי - שותפתה של בטי ברנרד בעבודתה בבית הקפה.
שרלוט, ליידי גלדסטון - אשתו של סר ג'פרי גלדסטון שסובלת מסרטן סופני.
לעיתים מעורפלת בעקבות התרופות ומשככי הכאבים שהיא נוטלת.
המפקח הראשי ג'יימס הרולד ג'אפ - חברו הוותיק של פוארו בסקוטלנד יארד, וקצין החקירה הראשי של הרציחות הסדרתיות.
המפקח קרום - חלק מצוות המשטרה של ג'אפ.
בתחילה הוא האחראי על חקירת הרצח בבקסהיל, והוא לא מחבב את פוארו.
ד"ר תומפסון - פסיכולוג משפטי, שייך לצוות המשטרה של ג'אפ.
מתמקד ביצירת הפרופיל של הרוצח.
רוג'ר דאונס - מורה בבית ספר שביקר בקולנוע בדונקסטר, ונתקל בגופתו של הרלספילד לאחר הירצחו.
מכיוון ששמו מתחיל באות ד', החוקרים חושבים תחילה שהוא היה הקורבן המיועד להירצח בדונקסטר, על פי חוקיות הרציחות.
לילי מרבורי - בתה של בעלת הבית של גאסט שמזהירה אותו מפני המשטרה שרודפת אחריו.
טום הארטיגן - בן הזוג של לילי, שמודיע למשטרה על חשדותיו לגבי תנועותיו של קאסט ביום הרצח של הרלספילד.
רציונליזציה (בעברית: הַתְרָצָה) היא, לפי הגישה הפסיכואנליטית, מנגנון הגנה במסגרתו ניתנות סיבות הגיוניות לכאורה להצדקת התנהגות לא מקובלת המונעת על ידי דחפים אינסטינקטיביים לא מודעים.
לדוגמה: "כולם הרי בוגדים" או "צריך להכות ילדים כדי לחנך אותם." זהו ניסיון למצוא סיבות להתנהגויות, במיוחד של הפרט המבצע אותן.
רציונליזציות משמשות להתגוננות מפני רגשות אשמה, לשמירה על הערכה עצמית ולהתגוננות מפני ביקורת.
בטיפול פסיכולוגי, רציונליזציה נחשבת בדרך כלל לתופעה בלתי רצויה המונעת בחינה פנימית והתמודדות עם עולמו הפנימי של המטופל.
החלטה, פעולה או שיפוט המתקבלים מסיבה נתונה, או ללא סיבה (ידועה) כלל.
בניית סיבה טובה או הגיונית לכאורה, כניסיון להצדיק את המעשה לאחר מעשה (לעצמו או לאחרים).
רציונליזציה מעודדת התנהגות, מניעים או רגשות לא רציונליים או בלתי מקובלים ולעיתים קרובות כרוכה בהשערות אד-הוק.
תהליך זה נע בין מודע לחלוטין (למשל כהתגוננות מפני לעג מאחרים) לבלתי מודע (למשל ליצור חסימה בפני רגשות אשמה או בושה פנימיים).
אנשים עושים רציונליזציה מסיבות שונות - לעיתים מתוך אשליה של הכרה אמיתית של מניעיהם.
עם זאת, אין במנגנון הרציונליזציה כדי להסביר כל מסקנה אליה מגיע אינדיבידואל בנוגע להתנהגותו.
רציונליות או תְּבוּנִיּוּת היא מושג רב-ממדי המתאר סגנון התנהגות או מצב הכרתי התואם את השגתם של יעדים מסוימים, במסגרת מגבלות ותנאים נתונים.
בתחום הפילוסופיה, הפסיכולוגיה והכלכלה, הרציונליות נחלקת לרוב לשני ענפים עיקריים: רציונליות תאורטית (אפיסטמית), העוסקת בצידוקן של אמונות ובחתירה לאמת, ורציונליות מעשית, העוסקת בטעמים לפעולה ובבחירה בין חלופות.
במובנה הרחב ביותר, רציונליות היא מושג המכוון למטרה (Goal-oriented).
שאלות הנוגעות לרציונליות של אדם הן שאלות הנוגעות למידת האפקטיביות שבה הוא רודף אחר מטרותיו.
פילוסופים מבחינים בין "רציונליות במובן החלש", המתייחסת לעצם היכולת להיות רציונלי או אי-רציונלי (בניגוד לעצמים "א-רציונליים" כמו אבנים), לבין "רציונליות במובן המלא", העומדת בניגוד לאי-רציונליות.
ניתן להבחין בין שני סוגי רציונליות בהתאם למוקד ההערכה:
רציונליות מהותית (Substantive Rationality): מתייחסת להתנהגות המתאימה להשגת יעדים נתונים בתוך גבולות המוטלים על ידי התנאים החיצוניים.
בגישה זו, הרציונליות נקבעת על ידי מאפייני הסביבה והיעדים, ולא על ידי התהליך המחשבתי.
רציונליות תהליכית (Procedural Rationality): מתייחסת לרציונליות כתוצר של התחשבנות הולמת או תהליך מחשבתי תקין.
בפסיכולוגיה, המושג מתייחס לרוב לתהליכים קוגניטיביים או אינטלקטואליים של הסקת מסקנות.
רציונליות תאורטית עוסקת במבנה ובצידוק של מערכת האמונות של האדם.
אמונות רציונליות הן אמונות המבוססות היטב (Well-grounded) על חוויות התורמות לצידוקן.
הארכיטקטורה של התבונה התאורטית מבוססת על יסודות (Foundations) ומבני-על (Superstructure).
האמונות היסודיות נשענות ישירות על חוויה חושית, אינטרוספקציה, זיכרון או הבנה אינטואיטיבית, ללא תיווך של אמונות אחרות.
הצידוק של אמונות אלו הוא "פרימה פאציה" (על פניו) וניתן להפרכה (Defeasible) על ידי ראיות סותרות.
הגישה הבייסיאנית לרציונליות מדעית משתמשת בחשבון ההסתברות כהכללה של הלוגיקה הקלאסית עבור חשיבה בתנאי אי-ודאות.
רציונליות בייסיאנית דורשת עקביות (Consistency) של דרגות האמונה (Credences), כך שיתאימו לאקסיומות ההסתברות.
אדם רציונלי מעדכן את אמונותיו בהתאם למידע חדש לפי "חוק בייס".
רציונליות מעשית עוסקת בטעמים (Reasons) לפעולה וברציונליות של רצונות וכוונות.
המבנה שלה מקביל למבנה הרציונליות התאורטית: קיימים רצונות יסודיים (Intrinsic desires) ומבני-על של רצונות אינסטרומנטליים (המכוונים להשגת מטרות אחרות).
תיאוריות סובייקטיביות: טוענות כי כל הטעמים לפעולה נובעים מרצונותיו של האדם.
לפי גישה זו, פעולה היא רציונלית אם היא מקדמת את מילוי רצונותיו של הסוכן לאחר דליברציה מושכלת.
תיאוריות אובייקטיביות: טוענות כי ישנם טעמים המבוססים על ערך אובייקטיבי של המטרות עצמן (כמו הימנעות מכאב או חתירה לידע), ללא קשר לרצונותיו הנוכחיים של האדם.
עקרון האנקרסיה (מיוונית: שליטה עצמית) הוא מרכיב מרכזי ברציונליות מעשית הוא הדרישה לאי-כפירה בעצמי.
עיקרון זה קובע כי הרציונליות דורשת מאדם להתכוון לעשות את מה שהוא מאמין שעליו (Ought) לעשות.
אדם הלוקה ב"אקראסיה" (חולשת רצון) פועל בניגוד לשיפוטו הרציונלי, ובכך מפגין כשל במבנה הפנימי של תבונתו.
המושג "רציונליות חסומה", שטבע הכלכלן הרברט סיימון, מהווה קריאת תיגר על המודל הכלכלי הקלאסי של "האדם הכלכלי" שמבצע אופטימיזציות.
סיימון טען כי בני אדם אינם מסוגלים לבצע את החישובים המורכבים הנדרשים לאופטימיזציה גלובלית בשל מגבלות קוגניטיביות וזמן מוגבל לביצוע חישובים.
במקום לחפש את הפתרון הטוב ביותר האפשרי, סוכנים רציונליים-חסומים משתמשים באסטרטגיית "סיפוק": חיפוש אחר חלופה שעומדת ברף מינימלי של שאיפות (Aspiration level).
ברגע שנמצאת חלופה כזו, החיפוש נפסק.
גרד גיגרנזר פיתח את המושג "תיבת הכלים האדפטיבית" (Adaptive Toolbox), המתאר אוסף של יוריסטיקות פשוטות, מהירות וחסכוניות (Fast and frugal heuristics).
יוריסטיקות אלו, כמו "בחר את הטוב ביותר" (Take The Best), אינן נחותות בהכרח מאופטימיזציה; הן מפגינות "רציונליות אקולוגית" על ידי ניצול מבנה המידע בסביבה.
הכלכלן ההתנהגותי דניאל כהנמן והפסיכולוג עמוס טברסקי תיעדו שורה של שגיאות שיטתיות בחשיבה האנושית, הנובעות מהמבנה של מכונת הקוגניציה ולאו דווקא מהשפעת רגשות.
שגיעות אלה מכונות הטיה קוגניטיבית כהנמן מבחין בין שתי מערכות חשיבה:
מערכת 1: פועלת אוטומטית ובמהירות, עם מעט מאמץ וללא תחושת שליטה רצונית.
היא מקור להטיות רבות.{{דניאל כהנמן, לחשוב מהר, לחשוב לאט}}
מערכת 2: מקצה קשב לפעולות מנטליות מאומצות.
היא אחראית על הבקרה והדליברציה, אך היא "עצלה" ונוטה לאמץ את ההתרשמויות של מערכת 1.
הטיות מרכזיות כוללות את "שנאת הפסד" (Loss Aversion), לפיה הכאב מהפסד חזק יותר מהעונג מרווח זהה, ו"אפקט המסגור" (Framing Effect), לפיו העדפות משתנות בהתאם לאופן שבו מוצגת הבעיה..
כהנמן סיכם הטיות קוגיטביות מרכזיות בספרו לחשוב מהר, לחשוב לאט.
השאלה האם המדע מייצג מתודה רציונלית אבסולוטית עומדת במוקד הדיון בין הגישה הלוגית לגישה ההיסטוריציסטית.
תומאס קון, בספרו "המבנה של מהפכות מדעיות", טען כי המדע אינו מתקדם באופן מצטבר וליניארי.
הוא תיאר מעברים בין "פרדיגמות" המערבים שינויים בערכים ובסטנדרטים, כך שלא ניתן להשוות ביניהן באופן רציונלי טהור ("חוסר שקילות", Incommensurability).
לעומתו, אימרה לקטוש הציע את "מתודולוגיית תוכניות המחקר המדעי", המנסה לשמר את הרציונליות המדעית על ידי הערכת התקדמותן של תוכניות לאורך זמן על בסיס ניבויים חדשים.
לארי לאודן הציע גישה פרגמטית לפיה רציונליות מוגדרת במונחים של התקדמות בפתרון בעיות (אמפיריות ומושגיות), ולאו דווקא בקירוב לאמת מטפיזית בלתי ניתנת להשגה.
כריסטיאן ליסט ופיליפ פטיט דנים בשאלה האם קבוצות יכולות להיות סוכנים רציונליים המאוחדים מעבר לחברים האינדיבידואלים שלהן.
לטענתם קבולות מסוגולות לבצע דבר כזה.
קבוצה רציונלית חייבת לספק דרישות עקביות מינימליות.
"הדילמה הדיסקורסיבית" (Discursive Dilemma) מראה שהצבעת רוב על טענות המקושרות לוגית עלולה להוביל לתוצאות בלתי עקביות ברמת הקבוצה, גם אם כל חבר בקבוצה הוא עקבי לחלוטין.
כדי לשמור על רציונליות, על הקבוצה לאמץ מבנה ארגוני שאינו פונקציית רוב פשוטה, ובכך היא מפתחת "תודעה משלה" האוטונומית מהחברים בה.
שאלה יסודית היא האם העובדה שהרציונליות דורשת מאדם דבר מה מהווה טעם (Reason) עבורו לבצע זאת.
ניקו קולודני טוען כי אין טעמים כלליים לציית לדרישות הרציונליות; הרציונליות היא נורמטיבית רק למראית עין, וה"לחץ" שאנו חשים נובע מהאמונות שלנו לגבי טעמים חיצוניים.
דרישות סנכרוניות: חלות על המצבים המנטליים בזמן נתון (כמו עקביות בין כוונה לאמצעים).
דרישות דיאכרוניות: מקשרות בין מצבים מנטליים בזמנים שונים, כמו הדרישה להתמדה בכוונות (Persistence of Intention) אלא אם התרחש אירוע המבטל אותן.
אדם נחשב לרציונלי באופן גלובלי כאשר חלק ניכר מאמונותיו, רצונותיו ופעולותיו הם רציונליים ומשולבים זה בזה באופן משמעותי.
רציונליות זו אינה מחייבת אופטימיזציה מתמדת, אלא תגובתיות הולמת לטעמים וקרקוע הולם של מצבים מנטליים בחוויה.
בסופו של דבר, הרציונליות היא הישג אנושי המאפשר ניווט בעולם מורכב ובלתי ודאי.
היא אינה מגיעה בחלל ריק, אלא צומחת מתוך האינטראקציה המתמדת בין המבנה הפנימי של המיינד לבין הסביבה והחוויה.
רצניתיים (שם מדעי: Carabidae) היא משפחה של חרקים מסדרת החיפושיות.
הרצניתיים, ככל סדרת החיפושיות, הם בעלי גלגול מלא.
בישראל ידועים כ-400, רובם בצבע שחור.
רובם טורפי חרקים, חלזונות ושבלולי יבשה, שלשולים ועוד.
בזמן הטריפה הם מפרישים על הטרף רוק המכיל תססי עיכול.
הביצים מוטלות לרוב אחת אחת בתוך האדמה.
הזחל הוא זחל ראשוני, זריז וטורף כמו הבוגר.
פרטים הנמנים במשפחה: רצה מצוירת, רצה, רצנית אוליביה, מפציצנית מרעישה ורבים אחרים.
משפחה זו כוללת את תת-משפחת הגדיתים שחיות בעיקר על גדות מקווי מים.
גדית זהובת-כתמים שייכת לקבוצה זו והיא בולטת בצבעיה הבוהקים הכוללים כחול, ירוק, אדום וצהוב-זהב.
רציף ויקטוריה הוא חלק מרציפי התמזה.
הרציף מצוי לאורך הגדה הצפונית של התמזה בלונדון שבאנגליה.
רציף ויקטוריה הוקם בשנת 1870 על ידי ג'וזף באזאלגט, במטרה להקים ללונדון מערכת ביוב מודרנית.
לצורך זה הוקם הרציף ותחתיו הוקמה מערכת הביוב של לונדון.
על הרציף נבנה כביש במטרה להקל על עומסי התנועה בסטרנד וברחוב פליט.
הרציף נבנה על שטח שיובש מנהר התמזה, ומתחתיו נבנתה גם מנהרת קו דיסטריקט של הרכבת התחתית של לונדון.
כמו כן נמצאים על הרציף גנים נרחבים ועליהם פסלים ואנדרטאות.
רציף ויקטוריה מתחיל בגשר וסטמינסטר, צפונית לארמון וסטמינסטר.
הרציף נמשך צפונה מעבר לגשר הנגרפורד וגשר ווטרלו.
על גדת הרציף נמצאת מחט קלאופטרה ואוניית הוד מלכותה פרסידנט עוגנת לידו דרך קבע, על הרציף נקבעה בשנת 2005 אנדרטת הקרב על בריטניה.
רצען מנומר (שם מדעי: Rhynocoris punctiventris) הוא מין של פשפש יבשתי גדול, הניזון מחרקים שוכני פרחים.
צבעו אדום או כתום והוא מנומר בנקודות שחורות.
מתחת לראשו ישנו חדק ארוך וכפוף המשמש אותו לדקירת החרקים אותם הוא טורף, ושיתוקם בעזרת הארס שבו, והוא זה שנתן לו את השם רצען.
החדק משמש גם להשמעת קולות צרצור.
המושג "רציפות" מתאר באופן אינטואיטיבי דבר מה שאין בו הפסקות וניתן לחלוקה אינסופית.
מושג זה יכול לחול על המציאות הפיזיקלית (הנתפסת בחושים) ועל מושגים מופשטים.
מושג הרציפות מעלה בעיות תפיסה קשות, משום שהוא דורש למעשה תפיסה של אינסוף.
סוגיית הרציפות מעסיקה אנשי מדע מאז העת העתיקה ועד ימינו.
רעיון הרציפות הופיע כבר בתחילת הפילוסופיה היוונית, אצל הפילוסוף אנכסגורס, אולם ההתמודדות העיקרית איתו נערכה על ידי מתמטיקאים.
עם זאת, בעת העתיקה לא הייתה הבחנה ברורה בין מדע ופילוסופיה.
האסכולה הפיתגוראית פיתחה תורה שלמה סביב מספרים במאה החמישית לפני הספירה.
הפיתגוראים האמינו כי המתמטיקה שלהם מתארת את העולם או שהיא זהה עם העולם.
באותה עת, עסקו הפיתגוראים רק במספרים הנקראים כיום מספרים טבעיים (...1,2,3), ובשברים (מנה של שני מספרים טבעיים).
הם נקלעו למבוכה כאשר ניסו לחשב את אורך היתר של משולש ישר-זווית שאורך כל אחד מניצביו הוא 1. אורך היתר במשולש זה הוא 2√.
מספר זה אינו טבעי ואף אינו רציונלי (אינו ניתן להצגה כשבר).
הפיתגוראים החליטו להתעלם ממספרים אלו, הנקראים כיום מספרים אי-רציונליים.
כיום אנו יודעים שהישר הממשי (המכיל מספרים טבעיים, רציונליים ואי-רציונליים), הוא התגלמותה של הרציפות.
הפילוסוף זנון הציג התמודדות מעמיקה יותר עם הרציפות.
מטרתו הייתה להוכיח את הטענה של רבו, פרמנידס, כי לא קיימת כלל חלוקה בעולם.
לצורך כך ניסה זנון להראות באמצעות פרדוקסים כי גם חלוקה אטומית (בדידה) וגם חלוקה אינסופית (רציפות) מביאות לסתירות לוגיות.
מנקודת מבט מודרנית, ניתן לסייג ולומר כי זנון הראה כי שתי צורות החלוקה הללו גורמות לקשיים אינטואיטיביים (בניגוד לסתירות לוגיות).
טענתו של זנון כנגד הרציפות הייתה כי כאשר מחלקים קו לאינסוף, יכולות להתקבל שתי תוצאות: האחת, שהקו מורכב מגדלים מאוד קטנים.
השנייה, שהקו אינו מורכב מגדלים כלל.
אם הקו מורכב מגדלים כלשהם, הרי שהוא לא רציף, אלא אטומי (בדיד).
אם הקו אינו מורכב מגדלים כלל, אז כיצד הוא קיים?
למרות שהפרדוקסים של זנון זכו לפתרונות מתמטיים כעבור כ-2,500 שנה, הקושי האינטואיטיבי נותר בעינו עד היום: כיצד ייתכן שאוסף נקודות חסרות גודל יוצר קו בעל גודל?
כיצד ייתכן שיש מספרים שעצם הגדרתם היא תהליך אינסופי?
למרות הקושי האינטואיטיבי, כבר בתקופה זו פיתח ארכימדס חישוב המשתמש בחלוקה אינסופית, על מנת לחשב את שטח העיגול.
ארכימדס הניח כי העיגול מכיל אינסוף משולשים צרים לאינסוף, ולכן אפשר לחשב את שטחו על בסיס הנוסחה לחישוב שטחו של משולש.
ארכימדס הניח, אם כך, שניתן לעבוד עם המושג "קטן עד אינסוף", אולם טרם היו בידיו הכלים המתמטיים להגדיר זאת.
בסוף המאה ה-17 וראשית המאה ה-18 המשיכו לייבניץ וניוטון את דרכו של ארכימדס ופיתחו חשבון המסוגל לחשב, בין היתר, את שטחן של צורות עקומות: חשבון אינפיניטסימלי.
גם כאן נדרשה חלוקה אינסופית.
הפעם הציב החישוב גם קשיים לוגיים.
במהלך החישוב הופיע מושג האינפיניטסימל - "גודל קטן לאין סוף", שדרך ההתייחסות אליו הייתה כפולה: בראשית החישוב התייחסו אליו כגדול מאפס, ובהמשך החישוב התייחסו אליו כשווה ממש לאפס.
בתקופה זו עדיין היה קשר חזק יחסית בין המתמטיקה לפילוסופיה.
ניוטון, ובעיקר לייבניץ, התייחסו בכתביהם למושג הרציפות האינטואיטיבי.
לייבניץ ניסה להסביר מדוע לדעתו קיימת רציפות בטבע, כפי שהיא קיימת במתמטיקה.
הפילוסוף ג'ורג' ברקלי ביקר את שיטותיהם של ניוטון ולייבניץ:
הקושי הלוגי שהתעורר בחשבון האינפיניטסימלי גרם למתמטיקאים לעבור מעיסוק בגאומטריה לעיסוק בהגדרות לוגיות ובתורת המספרים.
הפתרון העיקרי שניתן בתחום החשבון האינפיניטסימלי היה החלפת המושג "גודל קטן עד אין סוף" במושג גבול.
הפתרון העיקרי שניתן להגדרת המספרים האי-רציונליים, היה פיתוחה של תורת הקבוצות.
קנטור פיתח מושגים ושיטות שבהן אין "תהליך אינסופי" (אינסוף פוטנציאלי) אלא קבוצות אינסופיות (אינסוף אקטואלי).
בצורה זו ניתן להגדיר בכלים סופיים מהו מספר אי-רציונלי.
פתרונות אלו מאפשרים למתמטיקה המודרנית לעבוד עם גדלים אינסופיים.
עם זאת, יש הטוענים שנותרו קשיים לוגיים עד היום במתמטיקה, בעיקר בגלל העבודה עם גדלים אינסופיים (בנושא זה, ראו ספרו של ארנון אברון, "משפטי גדל ובעיית יסודות המתמטיקה").
כמו כן, פתרונות אלו עקפו את השאלות העמוקות בדבר אפשרות חלוקתו האינסופית של הרצף, וטיבם של גדלים קטנים לאינסוף.
שאלות אלה הופרדו מן המתמטיקה והוכרזו כעניין לפסיכולוגיה, או לפילוסופיה, שאין לו נגיעה בעבודת המתמטיקאי.
אך למעשה, רעיונות אלה נותרו חבויים באקסיומות שעליהן נשענים מושגי המספר והגבול.
מאחר שהמתמטיקה נפרדה מן הפילוסופיה, המתמטיקאים אינם עוסקים בשאלות כגון: "כיצד ניתן לתפוס שאוסף נקודות חסרות גודל יוצרות קו בעל גודל?" או "כיצד ניתן לתפוס תהליך אינסופי?"
עד העת החדשה הייתה שאלת הרציפות בפיזיקה שאלה תאורטית בלבד.
חלק מן המדענים והפילוסופים (כמו דמוקריטוס) סברו כי הטבע מורכב מיחידות סופיות ובדידות בשם "אטומים", וחלק סברו אחרת.
שאלות אלו הפכו לנחלתה של הפיזיקה הנסיונית, עם פיתוחן של תאוריות חדשות במאה ה-19 ומכשירים חדשים במאה ה-20.
המכניקה הקלאסית, שפותחה על ידי ניוטון בסוף המאה ה-17, הכילה בתוכה כמה הנחות יסוד אודות הטבע.
בין היתר, היא הניחה כי ניתן להבדיל בין חומר, הנתפס בחושים, לבין אנרגיה, שאיננה נתפסת בחושים.
על בסיס זה ניסתה הפיזיקה הקלאסית להסביר את חוקי התנועה של עצמים חומריים, כמו תנועתם של כדורי ביליארד המתנגשים זה בזה.
גישה זו גרמה לפיזיקאים להניח כי ניתן למצוא תשובה לשאלת הרציפות על ידי חלוקה של החומר ליחידות הקטנות ביותר.
במהלך המאה ה-19 הועלו תאוריות שונות בנוגע למבנה האטום, ובתחילת המאה ה-20 החל להתברר מבנהו.
מצד אחד נתגלה כי האטום מכיל חלקיקים יסודיים יותר כמו אלקטרונים, פרוטונים וקווארקים.
מצד שני, התצפית בחלקיקים אלו נתגלתה כבעייתית גם בגלל גודלם וגם בגלל התנהגותם.
אם בסוף המאה ה-19 סברו הפיזיקאים שיוכלו לתאר את תנועת החלקיקים כשם שמתארים תנועת כדורי ביליארד, הרי שבמהלך המאה ה-20 התברר כי זוהי משימה בלתי אפשרית.
מאז פרסום תורת היחסות, לא מתבצעת אותה הבחנה חדה בין חומר לאנרגיה.
מאז פרסום עיקרון אי הוודאות של הייזנברג, נראה כי בכל מקרה לא ניתן לחשב את תנועתם של חלקיקים משום שעצם התצפית משפיעה על תנועתם.
מאמצע המאה העשרים לערך, החלה להתקבל תאוריה המכונה מכניקת הקוונטים, הטוענת שהחלקיקים אינם בהכרח בדידים, אלא שלעיתים הם בדידים ולעיתים הם גלים.
תאוריה זו מקבלת גם את ההנחה שלא ניתן לצפות את תנועתם של החלקיקים על פי חוקי הפיזיקה הקלאסית, אלא לכל היותר ניתן לשער אותה על ידי סטטיסטיקה.
מכל האמור לעיל משתמע כי הפיזיקה טרם הגיעה להסבר ברור ומקובל בנוגע למבנה החומר ותנועתו, או אפילו בנוגע לפירוש המושג "חומר".
במצב זה, שאלת הרציפות בטבע נשארה מעורפלת מתמיד.
עמדותיהם של פילוסופים בנוגע לרציפות בטבע
במהלך העת החדשה העסיקה סוגיית הרציפות בטבע כמה פילוסופים בולטים.
סעיף זה דן בפילוסופים שפעלו לפני הפיזיקה הקוונטית.
בהכללה גסה, ניתן לומר שפילוסופים המאמינים שיש ביכולתנו לתפוס את הרציפות בשכל, מאמינים גם כי היא קיימת בטבע.
גישה זו שייכת לאסכולה הנקראת ריאליזם.
דקארט טען כי הטבע רציף מהסיבות הבאות:
לייבניץ טען אף הוא כי הטבע רציף:
לעומתם, ניוטון היה זהיר יותר:
האם אנו מסוגלים לתפוס רציפות?
תפיסה חושית לעומת תפיסה שכלית
ניתן לחלק את יכולת התפיסה האנושית לתפיסה חושית ולתפיסה שכלית.
הגישה הפילוסופית המדגישה את התפיסה החושית נקראת אמפיריציזם, בעוד הגישה המדגישה את התפיסה השכלית נקראת רציונליזם.
מאחר שאין לאדם יכולת לתפוס את הרציפות (כלומר גדלים קטנים עד אין סוף) בחושים, הרי שפילוסופים אמפיריציסטים נוטים לטעון שהמושג אינו רלוונטי.
לעומתם, פילוסופים רציונליסטיים נוטים לטעון כי יש ביכולתנו לתפוס רציפות בשכל.
עמדותיהם של פילוסופים בנוגע לתפיסת רציפות
ג'ון לוק, כנציג מובהק של האמפיריציזם, טען כי אין ביכולתנו לתפוס רציפות:
גם דייוויד יום, כאמפיריציסט, טען כי אין ביכולתנו לתפוס רציפות:
לעומתם, לייבניץ טוען שאין צורך בתפיסה חושית על מנת לתפוס רציפות:
רציף רכבת (בדרך כלל נקרא רק רציף) הוא משטח המיועד למעבר נוסעים לאורך מסילה בתחנת רכבת, רכבת תחתית או רכבת קלה, אשר שם יכולים נוסעים לעלות על רכבת או לרדת ממנה.
כמעט בכל תחנה יש סוג כלשהו של רציף, כאשר בתחנות גדולות יכולים להיות רציפים רבים.
במקרה כזה הרציפים יהיו בדרך כלל ממוספרים 1, 2, 3 וכו'.
המונח רציף מתייחס בדרך כלל למקום שבו הרכבות עוצרות בעוד שמבחינה מילולית המונח מתאר אזור רצוף הגובל במסילה אחת או יותר, כך שלמעשה "רציף פיזי" עשוי להכיל מספר רציפים במובן של מקומות שונים בהם עוצרות רכבות.
המונח רציף עשוי לתאר גם רציף מטען - אזור הסמוך למסילה בו מתבצעות טעינה ופריקה של מטענים מרכבת משא.
הרציף הבסיסי ביותר עשוי להיות פשוט אזור מסומן לאורך המסילה ובאותו המפלס, דבר הגורם ברוב המקרים להפרש גבהים גדול בין הרציף ובין רצפת הרכבת.
בדרך כלל רציף יהיה מוגבה ביחס למסילה, אם כי לא תמיד באותו גובה כמו רצפת הרכבת, למרות שזהו המצב הרצוי.
כאשר משתמשים בציוד נייד מסוגים שונים, ייתכן שהרציף אף יהיה גבוה מרצפת הרכבת (למשל כאשר הרציף משרת קו רכבת רגיל וקו רכבת תחתית).
בתחנה של רכבת קלה הרציף יהיה בדרך כלל נמוך וקרוב לגובה המדרכה.
אם הרכבת הקלה היא לא נמוכת רצפה, רציף נמוך יוצר קושי בעליה וירידה ממנה.
סוגי הרציפים כוללים רציף מפרץ, רציף צד ורציף אי או אי רציפים.
רציף מפרץ הוא רציף שבו מסתיימת מסילה ורכבת העוצרת בו חייבת לצאת על ידי נסיעה בכיוון ההפוך לזה שבו הגיעה לרציף.
רציף צד הוא רציף שלאורך צד אחד שלו עוברת מסילה הממשיכה בשני הכיוונים, כך שרכבת העוצרת בו יכולה להמשיך בכיוון נסיעתה.
רציף אי או אי רציפים הוא רציף שמשני צדדיו עוברות מסילות הממשיכות בשני הכיוונים.
לצורך הגעה אל רציף אי או ממנו, יש בדרך כלל גשר או מעבר תת-קרקעי המאפשרים לחצות את המסילות בבטחה.
העלייה והירידה אל הגשר או המעבר התת-קרקעי מתבצעות באמצעות מדרגות, מדרגות נעות או מעלית.
בדרך כלל מספור הרציפים יהיה למעשה מספור אזורי העלייה והירידה מהרכבות, כך שלרציף אי יהיו שני מספרי רציף שונים.
לפעמים המספור יכלול מסילות שאין לצידן רציף כלל ושמשמשות למעבר רכבות דרך התחנה ללא עצירה.
חלק ממתקני התחנה יהיו ממוקמים על הרציף, בעוד שאחרים יהיו ממוקמים באולם הנוסעים.
על הרציפים יהיו בדרך כלל סככות מחסה מפני גשם או שמש, אך ייתכנו גם רציפים כמעט סגורים בעלי מיזוג אוויר המאפשר המתנה נוחה גם בתנאי מזג אוויר קשים.
כמו כן סביר למצוא על הרציפים ספסלי ישיבה, תאורה, פחי אשפה, שלטי פרסומת, מכונות לממכר אוכל ושתייה, לוחות זמנים או תצוגה דינמית המודיעה על הרכבות הבאות ומערכת כריזה.
תצוגה דינמית ומערכת כריזה מאפשרות להתריע על הגעה ויציאה של רכבות, על איחורים, ביטולים או שינויים במסלול של רכבות ולתת מידע נוסף לציבור.
על הרציפים יהיו בדרך כלל אמצעי אזהרה כדי למנוע מהנוסעים להתקרב יתר על המידה למסילות ולרכבות נוסעות.
האמצעי הנפוץ הוא סימון קרוב לשפת הרציף המסמן את המרחק שיש לשמור ממנו.
סימון זה יכול להיות פס צבוע או מרוצף בריצוף שונה משאר הרציף, דבר העוזר לאנשים בעלי מגבלות ראייה לזהות את הסימון.
ישיבה על שפת הרציף היא מסוכנת במיוחד, שכן במקרים רבים אין מרווח מספיק לרגליים בין שפת הרציף והרכבת.
רציפים צריכים להבנות עם שיפוע קל משפת הרציף והלאה כדי למנוע מחפצים בעלי גלגלים (מזוודות, עגלות ילדים וכדומה) מלהדרדר וליפול על המסילה.
רכבות מהירות החולפות בתחנה יוצרות בעיית בטיחות נוספת, שכן המרחק שיש לשמור משפת הרציף עולה עם מהירות הרכבות החולפות בה.
בדרך כלל, במקרה כזה מהירות הרכבות תוגבל כאשר הן חולפות בתחנות או שיוקצו להן מסילות שאינן עוברות בסמוך לרציף.
בתחנות רכבת תחתית מסוימות יש דלתות לאורך שפת הרציף שנפתחות רק כאשר הרכבת עוצרת בתחנה ומונעות גישה למסילות בכל זמן אחר.
מעבר לשיפור הבטיחות, הן גם מאפשרות להפעיל מיזוג אוויר ברציפים ולהקל על אוורור המנהרות.
ברציפים רבים משאירים חלל מתחת לשפת הרציף, כך שאם נוסע נפל מהרציף למסילה, יש באפשרותו לתפוס שם מחסה מרכבת מתקרבת.
בדרך כלל רצוי שרציפים יהיו ישרים או מעט קמורים, כך שצוות הרכבת יוכל לראות את כל אורך הרציף כאשר יש לסגור את הדלתות.
רציפים עם עקימות גבוהה יוצרים אזורים "מתים" בהם לא ניתן לראות את הנעשה ומהווים בעיה בטיחותית.
במקרים אלו משתמשים במראות או בטלוויזיה במעגל סגור כדי לצפות באזורים אלו.
כמו כן, קרונות הרכבת הם ישרים ורציף עקום מדי יצור בעיה בפתיחת הדלתות או מרחק גדול בין שפת הרציף ודלת הרכבת.
במקרה של מרווח גדול, יהיו על הרציף אמצעי אזהרה להפניית תשומת לב הנוסעים למרווח.
הרציף הארוך בעולם הוא באורך של 1,072 מטרים והוא נמצא בחרגפור, מערב בנגל.
הרציפים הארוכים ביותר בישראל נמצאים בתחנת הרכבת לוד ואורכם כמעט 300 מטרים.
רציף קצר מדי יוצר בעיה כאשר הרכבת ארוכה יותר מהרציף, למשל כאשר רכבת המורכבת מחמישה מערכי IC3 (אורך כולל של כ-290 מטרים) עוצרת בחלק ניכר מהתחנות.
לרכבת קלה יש בדרך כלל רציפים קצרים יותר שאורכם נע סביב עשרות מטרים בלבד.
באנליזה מתמטית, רציפות במידה אחידה (בקיצור, רציפות במ"א) היא תכונה של משפחה של פונקציות רציפות במידה שווה בקטע (או באופן כללי יותר בין שני מרחבים מטריים).
במשפחה שבה התכונה מתקיימת, אם קרוב ל- אז קרוב ל- לכל הפונקציות במשפחה בבת אחת.
נגדיר באופן פורמלי: יהיו מרחב טופולוגי ו- מרחב מטרי.
תהי (כלומר קבוצה של פונקציות רציפות מ- ל-).
נאמר ש- רציפה במידה אחידה ב- אם לכל קיימת סביבה של כך שלכל ולכל מתקיים .
נאמר ש- רציפה במידה אחידה אם היא רציפה במידה אחידה בכל .
כאשר נתון מרחב מטרי קומפקטי אז רציפות במידה אחידה מזדהה עם רציפות במידה שווה במידה אחידה (Uniformly Equicontinuous), כלומר: אם מרחב מטרי קומפקטי אז רציפה במידה אחידה אם ורק אם לכל קיים כך שלכל ולכל , אם אז .
תוצאה חשובה הנוגעת לתכונת הרציפות במידה אחידה היא משפט ארצלה-אסקולי, הגורס כי בהינתן מרחב טופולוגי קומפקטי , קבוצה היא קומפקטית אם ורק אם היא סגורה, חסומה ורציפה במידה אחידה.
התוצאה הבאה גם היא נוגעת בתכונת הרציפות במידה אחידה, וניתן להיעזר בה בהוכחת משפט ארצלה-אסקולי: יהיו מרחב טופולוגי קומפקטי, מרחב מטרי קומפקטי ו-.
אז חסומה כליל אם ורק אם רציפה במידה אחידה.
רציף הוא משטח בנמל או בגדת נהר, אליו אונייה יכולה להיקשר כדי לפרוק או לטעון סחורות או נוסעים.
רציף עשוי לכלול מחסנים לאחסון סחורות הנפרקות מכלי השיט ותשתיות לתמיכה באוניות, כגון מערכת להספקת מי שתייה ומערכת להספקת דלק.
בנמל גדול יכולים להיות כמה רציפים, כדי לטפל בכמה אוניות בו זמנית.
רציף נוסעים משמש להעלאת והורדת נוסעים, כמו ברציף רכבת.
רציף נוסעים כולל דרכי תעבורה אליו וממנו.
רציף מטען משמש לפריקת ולטעינת מטען.
העבודה מבוצעת על ידי כלי רכב, כגון מלגזות או על ידי עגורנים.
לאחר פריקת משא האונייה, הוא מועבר למחסנים בשטח הנמל, או ישירות למשאיות ורכבות שיעבירו אותו לתוך היבשת.
בביולוגיה מולקולרית ובביואינפורמטיקה, רצף קונצנזוס או רצף הסכמה מתייחס לנוקלאוטידים או לחומצות האמינו הנפוצים ביותר במקום מסוים במספר רצפים לאחר עימוד רצפים, תהליך שבו משווים מספר רצפים זה ביחס לזה.
רצף הקונצנזוס מתואר על ידי השיירים הנפוצים ביותר בכל עמדה בעימוד.
פיתוח תוכנה לזיהוי תבניות הוא נושא מרכזי בגנטיקה, ביולוגיה מולקולרית וביואינפורמטיקה.
מוטיבים רצפיים מסוימים יכולים לתפקד כרצפים רגולטוריים המבקרים ביוסינתזה, או כרצפי הכרה (Signal sequence) המכוונים מולקולה לאתר מסוים בתא.
בשל חשיבותם של רצפים אלו משערים שהם נשמרים לאורך האבולוציה.
במקרים מסוימים הקשר האבולוציוני בין מינים מסוימים ניתן להערכה על סמך מידת הדמיון ברצפי הקונצנזוס.
המוטיבים הנשמרים נקראים רצפי קונצנזוס והם מראים אילו שיירים נשמרים ואילו שיירים משתנים.
דרך אחת לתאר רצפי קונצנזוס היא באמצעות סימון כדוגמת רצף ה-DNA הבא:
בסימון זה A ההתחלתי מייצג ש-A מופיעה תמיד במקומה, [CT] מייצג שלאחרי כן מגיע C או T, אחר כך מגיע N, לאחריו הסימון {A} מייצג שמופיע נוקלאוטיד כלשהו מלבד A.
לבסוף Y מייצג פירימידין ו-R מייצג פורין כלשהו.
בדוגמה זו הסימון [CT] לא מספק מידע כלשהו על התפוצה היחסית של C או T במיקום זה.
שיטה אחרת להצגת רצף קונצנזוס היא לוגו רצף.
בשיטה זו מיוצג רצף הקונצנזוס בצורה חזותית שבה גודל הכתב מייצג את תדירות ההופעה של נוקלאוטיד (או חומצת אמינו) בעמדה מסוימת.
ככל שהשייר שמור יותר לאורך האבולוציה, כך האות המייצגת אותו גדולה יותר.
אתר קשירת חלבונים, המיוצג על ידי רצף קונצנזוס, יכול להיות רצף קצר של נוקלאוטידים המופיעים מספר פעמים בגנום, ורצף שכזה עשוי להיות בעל תפקיד זהה במקומות שונים.
לדוגמה פקטורי שעתוק רבים מזהים תבניות מסוימות בפרומוטורים של גנים שעל שעתוקם הם משפיעים.
באופן דומה לאנזימי הגבלה יש לרוב רצפי קונצנזוס פלינדרומים שמתאימים לאתר אותו הם חותכים ב-DNA.
טרנספוזונים פועלים באופן דומה בזיהוים את רצף המטרה לטרנספוזיציה.
ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", רצף הקיו הוא מישור חוץ-ממדי של קיום המאוכלס בגזע חייזרי, עוצמתי מאוד, שהאינטליגנציה שלו עולה עשרות מונים על כל יצור אחר, הידוע בשם קיו.
יחסם לרוב אדיש כלפי ענייניהן של ישויות שאינן Q החיות בממדים המקבילים לשלהם אך הם כן מתעניינים בהתפתחות והתקדמות החיים.
הקיו הופיעו במספר פרקים של הסדרות: מסע בין כוכבים: הדור הבא, מסע בין כוכבים: וויאג'ר ומסע בין כוכבים: חלל עמוק 9. ישות אחת מן הקיו מוכר לצוות הוויאג'ר כקווין.
במסע בין כוכבים: הדור הבא בפרק "Encounter at Farpoint" קפטן פיקארד וצוות האנטרפרייז נשפטים על מסוכנותם של בני האדם על ידי אחד מן הקיו ונטען כי עליהם להישמד, אך בשל הצלת חייהם של גזעים חייזריים שנחטפו הצוות מוכיח את ערך האנושות.
בפרק "Hide and Q", קיו מופיע שוב ומציע לקומנדר רייקר להצטרף לרצף הקיו.
קיו חושב כי בני האדם עלולים להתפתח אל מעבר לקיו, והוא רוצה להבין כיצד.
רייקר מסרב להצעה והקיו מפסיד בהתערבות עם פיקארד.
בשל כך, עליו לעזוב את בני האדם במנוחה לנצח.
בפרק "Q Who" קיו מציע לעזור לאנושות לחקור מחוזות לא נודעים ולשמור עליהם מפני איומים.
כשפיקארד טוען כי הם יכולים להתמודד עם האיומים בעצמם, קיו שולח את האנטרפרייז למערכת J-25, שם נפגשים בני האדם לראשונה עם הבורג.
פיקארד מבקש מקיו להציל את הספינה וזה נעתר ואומר כי אנשים אחרים לא היו מוחלים על כבודם והיו מעדיפים למות מאשר לבקש עזרה.
בפרק נרמז כי הבורג מודעים לקיום האנושות ועושים את דרכם כדי להטמיע אותם וקיו מספק אזהרה לבני האדם מפני האיום הכביר של הבורג.
באחד הפרקים של "וויאג'ר" קיו משאיר את בנו להשגחה אצל קפטן ג'נווי לשבוע על מנת שתחנך אותו.
מספר פעמים קיו מציל את האנושות מפני איומים העלולים למחוק אותם כליל.
פעם אחת טוען קיו כי הוא יכול לשנות את המסה של כוכב.
הקיו חיים חיי נצח כל עוד הם בוחרים לעשות זאת, למעט במידה שיכולותיהם נשללות מהם על ידי חברי הרצף.
"רציתי שתדע" הוא שיר ישראלי שכתב, הלחין וביצע עוזי חיטמן, משירי הילדים הבולטים בזמר העברי.
השיר נכתב בסוף שנת 1977 ונכלל באלבומו השני של חיטמן "נולדתי לשלום", אלבום אשר הוקדש לבנו הבכור שנולד באותה העת.
השיר מיצב את חיטמן ככותב שירי ילדים.
השיר נכתב בהשראה דומה כך שהמלאך בשיר הוא אנואר סאדאת.
חיטמן הופיע עם השיר בפסטיבל שירי הילדים של 1977 ובהמשך הגיע השיר למקום ה-5 במצעד הפזמונים העברי השנתי של שנת תשל"ח.
את הביצוע עיבד יאיר רוזנבלום.
השיר עוסק בפנייתו של ילד לאלוהים תחת הכותרת "אלוהים שלי רציתי שתדע".
הילד הדובר בשיר מספר לאלוהיו על שני חלומות שחלם, באחד מהם חל מפגש עם מלאך ובשני עם מלח שמספרים לו שהגיעו כדי לברך בשלום את ילדי העולם.
בסיום השיר מתגלה לילד כי עדיין לא שורר שלום בעולם, אך הוא אינו פונה לאלוהים בבקשה ומסתפק בסיפור.
בכך מתבטאת בשיר תמימותו של הילד לצד שאיפתו הנאיבית לשלום.
בשנת 2004 השיר נבחר כשיר האהוב ביותר מפסטיבלי הילדים במצעד פסטיבלי הילדים שערך האתר ynet.
בשנת 2011 נבחר לשיר הילדים האהוב במצעד שערכו עיתון ישראל היום וזכיינית ערוץ 2 קשת.
במסגרת הזכייה ביצעו את השיר משתתפי התוכנית "בית ספר למוסיקה".
השיר זכה לעשרות גרסאות כיסוי, ובהן של עופר לוי ולאה לופטין באלבומם המשותף הארץ המובטחת, נתי לוי באלבומו נוסע ויהודה סעדו במסגרת המופע שיר נולד.
בשנת 2004 הרכב ההיפ הופ הישראלי הדג נחש הקליט גרסה מחודשת לשיר, עם מילים נוספות שכתבו חברי הלהקה.
גרסה זו נכללה באלבומה של הלהקה "חומר מקומי".
הלהקה הוציאה במקור קליפ (שיצרו בגרסאות אודיו וגם וידאו) בהם השתתף באותה שנה (2004) עוזי חיטמן, כחצי שנה בלבד לפני מותו.
ב-2024 הוציא עברי לידר מעין שיר המשך לשיר שנקרא "אלוהים שלי 2.0" במסגרת האלבום חלק לא נפרד מאחרים.
בשיר משולבים משפטים מהשיר המקורי ונעשה שימוש במנגינה המקורית.
רצף הזמן היא סדרת מדע בדיוני קנדית שנוצרה על ידי סיימון בארי.
הסדרה מתמקדת בסכסוך בין קבוצת מחבלים משנת 2077 אשר נוסעים בזמן אל ונקובר של שנת 2012 לבין קצינת משטרה מתקופתם שנסעה איתם בטעות.
המחבלים שפעלו בעתיד נגד תאגידים שתפקדו כממשלות, מחליטים להמשיך בשיטות האלימות שלהם, הפעם כדי למנוע מהממשלות להימכר לתאגידי העתיד.
קצינת המשטרה קירה קמרון (רייצ'ל ניקולס) מצטרפת במסווה למשטרת ונקובר ומנסה לעצור אותם.
הסדרה שודרה במשך ארבע עונות בשנים 2012 עד 2015 בערוץ הטלוויזיה הקנדי Showcase.
קצינת אכיפת החוק קירה קמרון (רייצ'ל ניקולס) חיה חיים נורמלים ושקטים עם בעלה ובנה בעיר ונקובר בשנת 2077. זהו עתיד דיסטופי של מדינת משטרה מתקדמת מבחינת פיקוח וטכנולוגיה בשליטת "הקונגרס התאגידי" בצפון אמריקה.
קבוצה בשם "Liber8" של אנרכיסטים המחשיבים את עצמם כלוחמי חופש משתמשת במכשיר מסע בזמן כדי לברוח מהוצאה להורג, וקירה, ששהתה לידם, נוסעת איתם בלי כוונה.
קירה והמחבלים מגיעים לשנת 2012.
קירה מתחזה לסוכנת מיוחדת ומצטרפת לעבוד עם הבלש קרלוס פונגרה (ויקטור ובסטר) במחלקת המשטרה של ונקובר, ומנסה לתפוס את המחבלים אותם היא מתארת למשטרה כארגון טרור אנרכיסטי מההווה.
המחבלים האנרכיסטים מתכננים לשנות את העבר כדי למנוע את עליית משטר התאגידים, ומוכנים לכל פעולה שתידרש לשם זאת.
נער גאון מחשבים בשם אלק סדלר (אריק נאדסן), אותו קירה מכירה בעתיד כאיל הון וראש תאגיד העל SadTech, עוזר לקירה בהווה במשימותיה עם המשטרה ובניסיונותיה לשוב הביתה אל משפחתה.
במהלך הסדרה הועלו מספר תאוריות באשר לטבעו של מסע בזמן והשפעותיו על ציר הזמן ורצף ההתרחשויות אשר מובילים משנת 2012 אל 2077.
יוצר הסדרה והמפיק בפועל, סיימון בארי, אישר שהצוות היצירתי יצר תקנון כללים לגרסת המסע בזמן שמתוארת ושהיא תיחקר ככל שהסדרה תתקדם.
בפרק סיום העונה הראשונה מתגלה שאלק סדלר משנת 2077 הוא האחראי לשליחת קירה וחברי Liber8 אל העבר.
בתחילת העונה השנייה, אלק הצעיר מקבל מאלק מהעתיד הודעה המבהירה שהוא מנסה למנוע את הקמת הקונגרס התאגידי, אך לא ידוע אם הדבר אפשרי ואילו השלכות יהיו לו על העתיד החלופי.
כמו כן לא ידוע אילו זכרונות יש לאלק העתידי מציר הזמן החדש שנוצר מאז המסע אל העבר, אך נראה שאלק היה מודע לכך שקירה תיפגש איתו בעבר ושתל קודים ומסרים בתלבושת הננו העתידנית שלה.
אלק הצעיר מתחיל לייצר טכנולוגיה מתקדמת מוקדם מהצפוי על סמך המצאות עתידיות שלו שהוא לומד עליהן מקירה.
אלק מתקן את מכשיר המסע בזמן, והוא וקירה נוסעים בעצמם בזמן אל העבר הקרוב.
קירה מגלה על נוסעים בזמן אחרים המכונים "עצמאיים", שגם לקיומם אלק העתידי מודע.
קירה קמרון (רייצ'ל ניקולס) - קצינת אכיפת חוק בעיר ונקובר בשנת 2077 שהגיעה אל שנת 2012 בלי כוונה.
קירה מחליטה להצטרף למשטרת ונקובר כדי לרדוף אחר חברי ארגון Liber8 ולסכל את תוכניתם לשנות את ציר הזמן בעזרת העמדה החדשה שלה במשטרת ונקובר ובעזרת הטכנולוגיה אשר הביאה איתה.
קרלוס פונגרה (ויקטור ובסטר) - בלש במשטרת ונקובר, השותף של קירה במשטרה בתקופה שהותה בעבר.
הבין בעונה השנייה שקירה הגיעה מהעתיד.
אלק סדלר הצעיר (אריק נאדסן) - נער גאון מחשבים שעתיד לייסד את תאגיד העל SadTech.
אלק מעדיף להיות לבד ולהעביר את זמנו במעבדת המחשבים שלו, שם הוא יכול לתקשר עם קירה דרך שתלים קיברנטיים שנבנו לפי ההמצאות העתידיות שלו.
מת'יו קלוג (סטיבן לובו) - חבר Liber8 לשעבר.
קלוג עוזב את הקבוצה עוד מהעונה הראשונה ומנסה לבנות לעצמו חיים חדשים ולהתעשר בהווה תוך כדי שימוש בידע שלו מהעתיד.
טרוויס ורטה (רוג'ר קרוס) - חבר Liber8, חייל על, יד ימינו של קגמה והחבר לשעבר של סוניה ולנטיין.
מאז מותו של קגמה ופירוק החבורה, הוא התנגד לסוניה.
ורטה, יורשו העתידי המיועד של קגמה, מחפש שיטות אלימות יותר ומגייס פושעים לגרסת Liber8 משלו.
טרוויס נראה מת לאחר שנפל אל מותו בפרק האחרון של העונה השנייה.
סוניה ולנטיין (לקסה דויג) - חברת Liber8, החברה לשעבר של טרוויס ורטה והיורשת של קגמה לאחר מותו.
מעדיפה בסופו של דבר לפנות לדרכים של אידאולוגיה ללא אלימות להשגת מטרות הארגון, ומגייסת אנשים לגרסה שלה לארגון.
אדוארד קגמה (טוני אמנדולה) - המנהיג של Liber8; בעונה הראשונה הוא מקריב את עצמו עבור האידאולוגיה שלהם.
לוקאס אינגרם (אומארי ניוטון) - חבר Liber8, בעל מיומנות טכנית החיונית לעמיתיו בארגון Liber8. הוא חבר אל צדה של סוניה בזמן מלחמתם הפנימית של Liber8, מצבו המנטלי מפוקפק והוא אמור להיעזר במחלקה הפסיכיאטרית.
ג'סמין גרזה (לוביה פיטרסון) - חיילת וחברת Liber8. גרזה היא חזקה פיזית, זריזה וקטלנית.
היא מתחברת עם צדו של טרוויס במהלך המלחמה הפנימית בין חברי Liber8.
בטי רוברטסון (ג'ניפר ספנס) - בלשית במשטרת ונקובר ועוזרת של בלש פונגרה.
היא בדרך כלל עוזרת לקירה ופונגרה דרך המחשב.
בפרקים בודדים בטי נראית מזוהה עם Liber8, ומספקת להם מידע.
דילון (בריאן מרקינסון) - מפקח ומפקד במשטרת ונקובר; הוא מכבד את התובנות של קירה למרות העבר המסתורי שלה.
אלק סדלר המבוגר (ויליאם ב.
דייוויס) - אלק סדלר המבוגר משנת 2077. בעתיד, אלק ייסד את חברת SadTech, הוא בעצם ראש אחת החברות העוצמתיות והגדולות ביותר בעולם, בזמן היותו מנכ"ל ובעל החברה.
הטכנולוגיה שלו והשפעתו שולטות באיחוד הצפון אמריקאי, הוא גם אחד ממייסדי הקונגרס התאגידי הגלובלי.
במהלך העונות התגלה שהוא בעצם האחראי לכך שקירה וחברי Liber8 נשלחו לשנת 2012; בעונה השנייה הוצע שהוא כנראה מתחרט על כך שיצר את העולם התאגידי.
ג'וליאן רנדול (ריצ'רד הרמון) - אחיו החורג של אלק בשנת 2012. מאוחר יותר בחייו, הוא מתגלה כ"תסאוס", מייסד Liber8 והמורה של אדוארד קגמה.
מר אשר / מארק סדלר (יו דילון) - פרילנסר לשעבר, אביו של אלק, דמות מעורפלת עם קשרים חזקים אשר נראה כאילו יודע על מוצאם האמיתי של קירה וחברי Liber8. הוא מגן על קירה ומבקש ליצור ברית עימה, אולם מטרותיו האמיתיות עדיין לא ברורות.
הוא גילה על כך שהוא אביו של אלק בפרק האחרון בעונה השנייה.
ג'ייסון סדלר (איאן טרייסי) - לכאורה, עובד באותו בית כלא שמשם ברחו חברי Liber8, נזרק חזרה בזמן לשנת 1992. שפיותו היא די פגועה; הוא רמז שהוא הבין שיש עוד נוסעים בזמן, שמסוגלים לנסוע אחורה וקדימה בזמן אשר ידועים כפרילנסרים (Freelancers), אך בהתחשב במצבו המנטלי ספק שמידע זה מדויק.
בפרק השלישי בעונה השנייה רומז שהוא מארק סדלר ובפרק האחרון בעונה השנייה נחשף כי הוא בנו של אלק סדלר בשנת 2077 ושהיה לו תפקיד משמעותי בשליחתם של חברי Liber8 חזרה בזמן.
הסוכן גרדינר (ניקולס לי) - הסוכן גרדינר משירות הביון הביטחוני הקנדי.
הוא מאמין שקירה מעבירה מידע אל Liber8 בגלל עברה המשונה של קירה, אף על פי שלקירה ולפונגרה יש השערות שגרדינר הוא החפרפרת בעצמו.
מאוחר יותר קירה מבקשת ממנו לעזור בחקירת הפרילנסרים, גרדינר נהרג על ידי הפרילנסרים תוך כדי מאמציו.
אמילי / מיה הארטוול (מגדה אפנוויץ') - בת זוגו של אלק בהווה.
בפרק שבע של העונה השנייה נחשף כי היא עובדת עבור אשר.
בפרק לפני אחרון בעונה השנייה היא נהרגה על ידי הפרילנסרים במרדף אחר מכשיר המסע בזמן.
קורטיס צ'ן (טרי צ'ן) - חבר Liber8, אחרי שנהרג על ידי קירה במהלך פגישתם בשנת 2012, קורטיס קם לתחייה על ידי הפרילנסרים בשנת 2013 וכנראה אחד מסוכניהם.
סטפן ג'אוורסקי (מייק דופוד) - חבר Liber8, הוא היה הראשון מבין חברי Liber8 שנהרגו בשנת 2012 במהלך העימות עם קירה קמרון והפרטנר שלה קרלוס פונגרה.
גרג קמרון (ג'ון רירדון) - בעלה של קירה.
הוא מנהל הפרויקטים של SadTech, ואלק סדלר הוא הבוס שלו.
ג'ים מרטין (טאמו פניקיט) - פוליטיקאי וחבר של קרלוס.
הוא עובד בחשאי עבור Liber8 תוך כדי נסיונותיו להיות ראש העיר של ונקובר.
ב-2013, האקדמיה לסרטי מדע בדיוני, פנטזיה ואימה (פרס סאטורן) העמידה את העונה הראשונה לקטגוריית סדרת הטלוויזיה / המיני סדרה הטובה ביותר הכוללת עונות בנות 10 פרקים או פחות.
היו נסיבות מיוחדות שהביאו למועמדות: תקופת הזכאות של פרסי סאטורן היא תמיד כל שנה קלנדרית (מ-1/1 עד 31/12), ופרק הבכורה של "רצף הזמן" שודר בקנדה ולא בארצות הברית.
בסופו של דבר המועמדות אושרה.
באותה שנה, "רצף הזמן" שברה את שיא כל הזמנים בפרס ליאו והפכה לסדרה עם הכי הרבה מועמדויות (16 מועמדויות).
באנליזה מתמטית, רציפות למחצה היא מאפיין לפונקציות ממשיות שהוא יותר חלש מרציפות.
הפונקציה יכולה להיות רציפה מימין או רציפה משמאל בנקודה x0, על פי ההתנהגות שלה בקטעים שהנקודה היא אחד הקצוות שלה.
בנקודה , הפונקציה רציפה מימין אם הגבול כאשר .
באופן דומה מוגדרת רציפות משמאל.
לדוגמה הפונקציה f(x) = –1 for x < 0 and f(x) = 1 for x ≥ 0 היא רציפה מימין בנקודה x=0. פונקציית הערך השלם רציפה מימין בכל נקודה שלמה.
פונקציה יכולה להיות רציפה מימין או משמאל אבל לא רציפה באותה נקודה.
רציפה מימין בנקודה x=1 אבל לא רציפה באותה נקודה בגלל שהגבול הימני שלה שווה ל-1/2 כאשר הגבול השמאלי שלה שווה ל-1. הפונקציה:
אינה רציפה לא מימין ולא משמאל.
רציפי האגם ציריך הם חופי אגם ציריך שבתחומי העיר ציריך אשר בשווייץ.
הרציפים נחנכו בשנת 1887. בניית הרציפים בניצוחו של המהנדס ארנולד בורקלי היווה אבן דרך חשובה בהיסטוריה של העיר כאשר היא הפכה מעיר ימי ביניימית ימי הביניים קטנה השוכנת לאורך נהר הלימאט, לעיר מודרנית לחופיו של האגם.
הרציפים שייכים לרבעים רייסבך (ממזרח), העיר העתיקה (מצפון) ואנה (ממערב).
בלאטרוויזה (Blatterwiese) – מדשאה רחבה על שנמצאת בצידו המזרחי של האגם בין זה-פלד-קוואיי (Seefeldquai) וקרן ציריך.
בשנת 1839 נחנך במקום אזור תעשייה ומאז שימש גם כאזור רחצה.
בשנת 1926, רכשה עיריית ציריך את המקום וסגרה את מפעלי הייצור.
בשנת 1939 נערכה במקום התערוכה הלאומית השווייצרית, ובשנת 1959 נערכת תערוכת הגננות G59. לאחר התערוכה עיריית ציריך הפכה את האזור למגרש משחקים גדול.
בשנת 1993 נחנכה הגינה הסינית בין בלאטרוויזה ובלריווה-שטראסה (Bellerivestrasse).
בשנת 2006 החלה בניית גינת משחקים שנחנכה ביוני 2007. מוזיאון האומנות "היידי ורבר" שמוקדש לעבודתו של הארכיטקט השווייצרי לה קורבוזיה ניצב מול מגרש המשחקים.
נמל רייסבך – הנמל ממוקם מול נמל אנה, בצידו המזרחי של האגם, וגם הוא משמש מרינה פרטית.
בשנת 2004 הוחלף הקיוסק המקומי במסעדה מודרנית עם חלונות גדולים שצופים לאגם, המסעדה נקראת "מסעדת הקיוסק" כמחווה לקיוסק שעל חורבותיו הוקמה.
בין השנים 2003–2006 שופץ גם שובר הגלים שהיה על סף קריסה.
בפארק זה-פלד-קוואיי הוא עבודת עיצוב חשובה של הארכיטקט וילי ניוקום וניתן למצוא מוטיבים מתכנוני פארקים שונים.
עמודי האבן במרכז הפארק סימנו בימי הביניים את הגבול של ציריך.
הפסל הנרי מור תרם לפארק בשנת 1976 את הפסל "כבשת השלום".
טיילת זה-פלד-קוואיי (Seefeldquai) – בזה-פלד יש טיילת היסטורית לאורך האגם, כאשר בדרומה נמצאים חופי רחצה עם חול או חצץ.
בשנת 1887, נהרס בית המרחץ שהיה באזור ובמקומו אישרו רשויות רייסבן לבנות שני בתי מרחץ חדשים שקיימים עד ימינו: Strandbad Tiefenbrunnen ו-Seebad Utoquai.
בשנות השבעים חודשה קו החוף בין הרחובות Feldeggstrasse ו-Lindenstrasse בניצוחו של אדריכל הנוף וילי ניוקום.
הפארק תוכנן עם שקעין, גבעות חול ומעברים חלקים בין אזורים פרטיים וציבוריים.
השבילים מתעקלים כניגוד לשבילים הישרים בקרן-ציריך ו-Blatterwiese.
העצים באזור סודרו מחדש והוסיפו להם עצים מיוחדים כדון רודודנדרונים ואזאליות ובנוסף הוספו שיחי ורדים.
טיילת Utoquai – הטיילת נבנתה בשנת 1887 מכוסה בעצי ערמון המפוזרים בדרך לבית המרחץ הציבורי Seebad Utoquai.
הטיילת הוקמה כקיר הגנה מפני המים עם כרמי מדרגות היורדים אל חוף האגם.
בשנות השישים העומס בכבישי ציריך הצריך הרחבת הכביש, לשם כך הוסטה הטיילת אל תוך האגם כאשר היא עוברת על עמודי בטון שהונחו בתוך האגם כאשר העצים מפרידים בינה לבין הכביש החדש.
בשנת 1890 נבנה בית המרחץ Seebad Utoquai על עמודי ומעוטר במגדל בסגנון מורי, והיה בית המרחץ הראשון בשווייץ שבו הייתה רחצה מעורבת של נשים וגברים.
רציף גנרל גיזאן – הרציף שעל חופו הצפוני של האגם נקרא על שם אנרי גיזאן החל משנת 1960 לאחר שהגנרל בדימוס יזם טיילת עם ארבע שורות עצי ערמונית הסוסים לרווחת תושבי העיר.
בשנת 2003 הוחלף האספלט במסלולי החצץ המקוריים.
לאורך הטיילת ניתן למצוא יצירות אומנות משלושה דורות: מזרקה מפסיפס משנת 1903 (ליד הגן הבוטני שבמערב) פסל של גנימדס משנת 1959 (ב-Bürkliplatz ושבמזרח) מזרקה בצורת קערה העשויה מבטון ורוד משנת 2003 במרכז הטיילת.
נמל אנגה (Enge) – הנמל ממוקם על חופו הצפון מערבי של האגם מדרום לגן הבוטני.
הנמל משמש כיום מרינה פרטית.
על שובר הגלים ניתן למצוא את הפסל "האריה של ציריך" ששופץ בשנת 2013 והגישה אליו חופשית.
לנדיוייס – האזור נקרא על שם התערוכה Landi39 שנערכה במקום ובמקום נערכו עוד הרבה אירועים ציבוריים.
בסוף חודש אוגוסט נערך במקום תיאטרון הרחוב Zürcher Theater Spektakel.
במהלך תערוכת SAFFA (התערוכה השווייצרית לעבודת נשים) בשנת 1958 הוקדש האי המלאכותי לתערוכה ונושא את שמה עד היום, על האי יש פארק נעים וניתן להגיע אליו באמצעות גשר המחבר אותו אל החוף.
בלנדוייס ניתן למצוא מדשאות רחבות ידיים, מגרשי ספורט ועצים עתיקים בעלי ערך רב.
Mythenquai – הפסל לזכרו של גוטפריד קלר מוצב מתקן ההשקיה "יערת הדבש" שהיא אחד השרידים הבודדים לתערוכת החקלאות שהתקיימה במקום בשנת 1959, המתקן הוקם רק לצורכי תצוגה ולכן אינו יעיל מבחינת חיסכון במים.
במרחק מספר צעדים מן החוף ניתן לראות את העץ טקסודיון דו-טורי (Taxodium distichum) (ברוש הביצות) עם שורשי אוויר שמקורו בנהר במיסיסיפי שבאמריקה, ליד המרינה ניטעו עצי אלנוס, שמתאים לסביבה מרובת מים.
ליד הרציף ניתן למצוא את חוף הרחצה היחיד סביב האגם עם חול ים (Strandbad Mythenquai).
בשנת 1833 הורחב אזור Stadthausanlage באדמה ובשברים ממצודת הברוק שהייתה ממוקמת ליד חופי האגם.
זה היה סופו של הרובע כציר המחבר את רובעי העיר של ימי הביניים עם חופי האגם, שם גרו תושבים שלא היו אזרחי ציריך.
האזור עבר שיפוצים נרחבים בין השנים 1836 ל-1900 כחלק מהתוכנית להפוך את ציריך לעיר מודרנית לחופי האגם.
ב-4 בספטמבר 1881 החליטו העיריות של ציריך, רייסבך ואנה (שהיו אז עיריות עצמאיות) לבנות טיילת לחופי האגם, החלטה שהתקבלה בשמחה רבה אצל תושבי העיר.
החזון היה לבנות טיילת לאורך כל אגן האגם מקרן ציריך ועד נמל אנה, פרויקט יקר ושאפתני ודרש שיתוף פעולה של שלוש העיריות.
העבודות החלו עם הטמנה של 24 מיליון מ"ק של סלעים ובוץ אגני בשטח של 200 אלף מטר רבוע.
לשם כך הובאו ספינות ומכונות המיועדות לעבודה מסוג זה.
השלב הראשון בעבודה הוא לבנות שובר גלים ואחר כך למלא אותו עם אדמת חוואר.
האדמה למילוי הגיעה מחפירות מנהרות לרכבת ומהרחבת הכבישים ברייסבך.
ארנולד בורקיל-זיגלר ויתר על תפקידו כמהנדס העיר על מנת להיות המהנדס הראשי של הפרויקט.
בניית הרציפים החלה בשנת 1881 עם כוונה לסיים אותה בתערוכה השווייצרית הלאומית בשנת 1883, אבל לפני כן היה על העיריות להפוך את חופי האגם, שהיו בבעלות פרטית לשטח ציבורי.
למעשה, עד אז לתושבי ציריך לא הייתה גישה אל האגם.
לבסוף חנוכת הרציפים התקיימה בשנת 1887, כאשר גשר הרציפים קישר בין צדו המזרחי של האגם לצדו המערבי.
רציף ויקטוריה ואלפרד הוא אזור נופש ופנאי בעיר קייפטאון שבדרום אפריקה, לחוף נמל מפרץ טייבל (נמל מפרץ הר השולחן) שבאוקיינוס האטלנטי, לרגלי הר השולחן.
שטח המתחם 1,214 דונמים, והוא ממוקם בתחום הנמל הפעיל הוותיק ביותר של דרום אפריקה.
הוא פותח לשימוש כאזור פנאי ומגורים בתכנונו של אדריאן ואן דר ויוור ( Adrian van der Vyver), ששימר את המראה הוויקטוריאני של האזור.
במתחם מבקרים יותר מ-23 מיליון איש מדי שנה, והוא אתר התיירות הפופולרי ביותר בדרום אפריקה; כך לדוגמה בדצמבר 2016 ביקרו במתחם כ-3 מיליון מבקרים, וב-31 בדצמבר 2016 ביקרו במתחם 180,000 מבקרים ביום אחד.
במתחם מצויים 22 אתרי מורשת לאומית של דרום אפריקה, 450 חנויות, 80 מסעדות, בתי קפה ופאבים ומספר מלונות ומוזיאונים.
הנסיך אלפרד, בנה השני של המלכה ויקטוריה, ביקר במושבת נמל השולחן (Cape Colony harbour) בשנת 1860 בהיותו בן 16, עת שהיה צוער על אוניית הוד מלכותה יוריאלוס (Euryalus), והיה בן משפחת המלוכה הראשון שביקר במושבה.
הנמל הצבאי שבמקום נקרא על שמו, ועל שם אימו בעקבות הביקור.
במתחם 450 חנויות, ובהן חנויות אופנה, תכשיטים, מוצרי עור, אלקטרוניקה, ומזכרות לתיירים.
כמו כן במתחם נמל פעיל.
אזור הממגורות של הנמל פותח בשנת 2017 והוקם בו מוזיאון זייץ לאמנות אפריקאית עכשווית.
בית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת קייפטאון
"רציתי" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן, מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, לזאת שניצחה (2017).
השיר יצא לאור ב-13 ביוני 2017, כסינגל השני מתוך האלבום, בהוצאת חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט.
השיר הגיע למקום החמישי ברדיו אמצע הדרך, הרביעי בגלגלצ, והשני במדיה פורסט.
השיר הוא בסגנון הפופ והים-תיכוני, אשר מילותיו עוסקות בכמיהותיה של בן זקן ובדברים אשר הייתה רוצה שיקרו לה, לבן זוגה ולזוגיות שלהם.
לשיר יצא רמיקס רשמי אותו יצרו יונתן הרלב וגולן מלכה.
הרמיקס עלה לערוץ היוטיוב של בן זקן ב-9 ביולי 2017, וזכה להצלחה נאה, כאשר מונה הצפיות שלו עומד על למעלה מ-300 אלף צפיות.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של בן זקן ב-13 ביוני 2017. הקליפ עוסק במערב הפרוע, ובו נראים אנשים לבושים בבגדי בוקרים.
לאורכו של הקליפ שרה בן זקן שרה בתוך בר, ואנשים רוקדים לצלילי שירתה
נכון לספטמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-22 מיליון צפיות.
רצנית אוליביה (שם מדעי: Calosoma olivieri) היא חיפושית ממשפחת הרצניתיים.
חיפושית שחורה בוהקת באורך 18–20 מילימטר, הניזונה מטריפת פרוקי-רגליים – זחלי פרפראים וזבובאים מהווים מזון מועדף עבורה.
היא איננה מזיקה ונחשבת למועילה לאדם, עקב היותה מדבירה ביולוגית של מזיקים רבים.
תפוצתה של רצנית אוליביה היא רחבה.
החיפושית נפוצה באפריקה, מזרח אסיה, המזרח התיכון ודרום אירופה.
בישראל היא מצויה ברוב אזורי הארץ, כולל באזורי המדבר.
הבוגרים פעילים מרבית השנה למעט בעונה החמה ביותר.
באפריל 2019 (ה'תשע"ט) נצפו בישראל כמויות חריגות בגודלן של הרצניות, וזאת עקב החורף והאביב של אותה שנה שהיו רוויים בגשם לאורך כל התקופה.
הגשם סיפק להן שפע של מזון ולכן הן התרבו בכמויות עצומות.
מאחר שהיא נמשכת לאור פרטים רבים התקבצו סביב מקורות תאורה מלאכותית במשכנות ויישובי האדם.
הכמויות הגדולות עוררו תבהלה ציבורית קטנה, אך המשרד להגנת הסביבה וארגוני טבע ומדע פרסמו הבהרות שהחיפושית איננה מזיקה (היא לא מסוכנת, לא רעילה ולא ארסית, לא מזיקה לחקלאות ולא מפיצה מחלות) אלא מועילה (מדבירה מזיקים), ולכן אין לחשוש מפניה ואין צורך להדביר או לרסס נגדה.
רצף הוא בעל מקצוע העוסק בריצוף.
תפקיד הרצף הוא כיסוי משטחים באריחים או מרצפות.
הרצף מורח על המשטח טיט העשוי ממלט וחול, מניח עליו את האריח ומהדק אותו באמצעות פטיש רצפים.
כיוון שחלק ניכר מעבודת הרצף הוא בריצוף משטחים, תנוחת העבודה בדרך כלל היא בכריעה על הברכיים.
מקצוע זה מצריך מיומנות מיוחדת לשמור על פילוס כלל האריחים ויצירת שיפועים לזרימת מים, והעובדים בו נחשבים לעובדי הבנייה המיומנים ביותר.
הרצף אחראי גם על יצירת המישקים (פוגות) ומילויים בחומר מילוי.
חלק מכלי העבודה המשמשים את הרצף ייעודיים למקצוע זה בלבד.
פטיש רצפים - פטיש העשוי גומי, המשמש להידוק האריח לאחר יישומו.
פלס בנאים ופלס לייזר - לפילוס וליצירת שיפועים.
מאלג' - משטח משונן בעל ידית למריחת חומר הדבקה באופן שווה, משמש ליישום אריחים על גבי קירות או להדבקת אריחים על ריצוף קיים.
כף בנאים - ליישום חומר הביסוס של האריחים.
מכשיר לחיתוך אריחים - מכשיר מכני החורץ באריח ומאפשר לשברו בקו ישר, קיים בכמה גדלים ועם אופציה לחיתוך זווית.
דיסק יהלום - דיסק עשוי מתכת המצופה באבקת יהלום המורכב על דיסק חיתוך, משמש לחיתוכים שאינם ישרים.