tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המגלופוליס של צפון-מזרח ארצות הברית הוא אגד ערים בחופה המזרחי, היוצרות רצף אורבני מפותח וצפוף המשתרע ממסצ'וסטס ופרבריה הצפוניים של בוסטון ועד פרבריה הדרומיים של עיר הבירה וושינגטון די.
ניתן לראות במפה כי רצף זה מופיע כקו ישר כמעט.
בשנת 2000, תמך האזור, המהווה 2% מכלל שטחה של ארצות הברית, ב-49.6 מיליון תושבים, שהיוו 17% מאוכלוסייתה.
צפיפות האוכלוסין הממוצעת באזור באותה שנה עמדה על 359.6 איש לקמ"ר בעוד שצפיפות האוכלוסין הממוצעת בארצות הברית כולה עמדה על 31.1 איש לקמ"ר.
מאז התפרסם ספרו של גוטמן צבר הרעיון חשיבות הן באקדמיה והן בתקשורת.
להלן חלק הארי של האוכלוסייה במגלופוליס לפי אזורים:
המגזר הציבורי הוא שם כולל לכל מוסדות השלטון במדינה ומאגד את השלטון המרכזי, השלטון המקומי, תאגידים ציבוריים ויחידות סמך ציבוריות.
המגזר הציבורי עוסק במתן השירותים הציבוריים לכלל התושבים, אכיפת החוק, הפעלת סמכות (גביית מיסים, שיטור וכו'), הגנה ועוד.
פעולתו נשענת על כספי ציבור, דבר המצדיק ביקורת ציבורית.
המגזר הציבורי מיישם מדיניות ציבורית כפי שמוכתבת על ידי נבחרי הציבור.
המגזר הציבורי האידיאלי פועל לטובת האינטרס הציבורי וככזה מעודד צמיחה כלכלית של המדינה ואזרחיה.
בנוסף למגזר הציבורי פועלים המגזר העסקי, הפועל למטרות רווח, והמגזר השלישי, שהוא מגזר הפעילות במשק הכולל את הארגונים הפועלים ללא כוונת רווח ואינם חלק ממוסדות המדינה והשלטון המקומי.
התיחום בין שלושה מגזרים אלה משתנה ממדינה למדינה, ואף באותה מדינה הוא משתנה במשך הזמן.
הפרטה מעבירה פעילות מהמגזר הציבורי למגזר העסקי (ולעיתים למגזר השלישי) ואילו הלאמה מעבירה פעילות בכיוון ההפוך.
יש מדינות המעניקות שירותי רווחה נרחבים לתושביהן, ואחרות מסתפקות בשירותים מצומצמים של המדינה בתחום זה.
יש הסבורים שעל המדינה לספק שירותים נרחבים לתושביה, ואחרים הסבורים שעל המדינה להתמקד ככל האפשר ברגולציה, כלומר בפיקוח על מתן השירותים על ידי המגזר העסקי והמגזר השלישי.
גם בגישה החותרת לצמצום המגזר הציבורי, שירותים מסוימים, כגון צבא, משטרה ויחסי חוץ, נשארים באופן בלעדי בידי המגזר הציבורי.
גם בתוך המגזר הציבורי מתקיימת שונוּת בחלוקת הפעילות בין הממשלה לבין הרשויות המקומיות.
בתחום החינוך בישראל, למשל, חינוך יסודי ניתן על ידי הממשלה, ואילו חינוך תיכוני ניתן על ידי הרשויות המקומיות ועל ידי רשתות חינוך הנכללות במגזר השלישי.
מימון פעילותו של המגזר הציבורי נעשה בעיקר באמצעות מסים, כגון מס הכנסה ומע"מ המשולמים למדינה וארנונה המשולמת לרשות המקומית, שאליהם נלווים אגרות, ולעיתים גם הכנסות מפעילות עסקית של המגזר הציבורי.
לקביעת יעדי ההוצאה של הממשלה משמש תקציב המדינה.
הזכות של עובדי המגזר הציבורי להתאגד התפשטה לכלל מדינות ארצות הברית, ובמאה ה-21 רק בשלוש ממדינות ארצות הברית אסור לחלוטין לעובדי המגזר הציבורי לנהל משא ומתן קיבוצי (וירג'יניה, צפון קרוליינה ודרום קרוליינה).
זכות מרכזית של עובדים מאורגנים היא זכות השביתה.
זכות זו שמורה גם לעובדים מאורגנים במגזר הציבורי, אך יש הקוראים להגבלתה.
ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון (שבעברו שימש מזכ"ל ההסתדרות) הביע התנגדות מנומקת ליכולת שביתה של עובדי המגזר הציבורי, וקרא לשבירת השביתה באמצעות גיוס עובדים חלופיים: .
בפועל בישראל יכולת השביתה של המגזר הציבורי נותרה ללא הגבלה.
בשנת 2014 קבע בית הדין לעבודה בישראל כי עובדי המגזר הציבורי רשאים לשבות במחאה על החלטת ממשלה שמשפיעה עליהם.
המגילה החיצונית לספר בראשית היא אחת משבע המגילות העיקריות שנמצאו ב"מערה מס' 1" במערות קומראן.
המגילה משתייכת למגילות מדבר יהודה והיא אחת מיותר משמונה-מאות כתבים שנמצאו באזור חירבת קומראן שבצפון החוף המערבי של ים המלח.
המגילה נמצאה בשנת 1947, על ידי בדואים מהאזור.
המגילה נמצאה במערה עם שלוש מגילות נוספות: מגילת ישעיהו, סרך היחד ופשר חבקוק, והיא נמכרה על ידי הבדואים למר אתנסיוס שמואל, ראש המנזר ע"ש מרקוס הקדוש שבעיר העתיקה בירושלים.
שלוש המגילות האחרות נפתחו במהירות וצולמו, אך המגילה הרביעית – כך היא נקראה אז – הייתה במצב שברירי ולא ניתן היה לפתוח אותה ללא טיפול עדין ביותר.
לאחר גלגולים נוספים דרך חומס שבסוריה וביירות שבלבנון, הגיעו המגילות למוזיאון פוג לאמנות (Fogg Art Museum) באוניברסיטת הרווארד, מסצ'וסטס, ארצות הברית, שם התכוננו לפתוח את המגילה שטרם נפתחה.
ראש המנזר התנה את פתיחת המגילה ברכישת ארבע המגילות הנוספות.
לבסוף הוצעו המגילות למכירה ב"וול סטריט ג'ורנל" (ב-1 ביוני 1954) ונמכרו למדינת ישראל תמורת 250,000$, בעזרתו של איש העסקים האמריקאי סמואל גוטסמן.
המגילות כונסו עם שלוש מגילות נוספות (העתק נוסף של מגילת ישעיהו, מגילת מלחמת בני אור בבני חושך ומגילת ההודיות) בהיכל הספר.
קלף המגילה עצמו מתוארך לפי תיארוך פחמן 14 לתקופה שבין שנת 73 לפנה"ס לשנת 13 לספירה.
חיבור המגילה לראשונה מתוארך לפי לשון הכתוב למאה הראשונה לפנה"ס.
הכינוי "מגילה חיצונית לבראשית" ניתן לה על ידי מהדיריה הראשונים, נחמן אביגד ויגאל ידין (1956).
תחילה נקראה המגילה בפשטות 'המגילה הרביעית' או 'הלא מזוהה' משום שטרם נפתחה.
בארצות הברית הצליח ד"ר טרבר לפתוח חלק מהמגילה וזיהה כי מדובר בלמך אשר פונה לאשתו בת-אנוש.
לפי רשימה יוונית של ספרים חיצוניים הוא הסיק כי מדובר בספר החיצוני 'מגילת למך'.
הוא הציע את השם 'מגילת למך מעין פשחה'.
שם זה שימש את המגילה עד לפתיחתה השלמה.
בין השמות שהוצעו למגילה, היה השם 'ספר אבות' שהוצע על ידי פרופ' בנימין מזר.
גילויה ומצבה הפיזי של המגילה
מסתבר שהמגילה החיצונית לבראשית לא נשתמרה בתוך כד, כמו חלק אחר מהמגילות, אלא על הרצפה.
ייתכן שהייתה עטופה בבד משום שלא נמצאו עליה סימני עפר.
בעקבות כך מצב השתמרותה היה רע.
הצד שהיה במגע עם הרצפה נרקב, וצידה האחר שהיה חשוף לאוויר היבש השתמר היטב.
את פתיחת המגילה ביצע פרופ' ביברקראוט, שהתנסה בפתיחתן של שלוש המגילות הנפרדות (מגילת ישעיהו, מגילת מלחמת בני אור בבני חושך ומגילת ההודיות).
על מצב השתמרותה סיפרו נחמן אביגד ויגאל ידין: "מצב השתמרותם של דפי המגילה שונה בהתאם למקומם בגליל.
עם כל סיבוב בפתיחת המגילה נתקבל מן הצד "הטוב" של הגליל קטע של גוויל, ובצד הרקוב של הגליל נתהווה פער.
מכאן שהחלק הראשון של המגילה עשוי סדרה של רצועות עור ורווחים ריקים לסירוגין.
אף אחד מתשעת הדפים הראשונים לא השתמר בכל מידת רוחבו, שכן חלק מסופם חסר, או חלק מתחילתם חסר.
וכן ישנם דפים, שרק תחילת השורות שבהם או רק סופן נשתמר בהם.
רק החל מן הדף העשירי ואילך ישנה רציפות בדפים, אף על פי שגם דפים אלה רחוקים משלמות, שכן הריקבון חדר גם אליהם במקומות שונים.
רק שלושת הדפים האחרונים, כלומר, הפנימיים ביותר נשתמרו בשלמותם, להוציא מספר ליקויים שהתגלו בהם".
המגילה כתובה בארמית, ומחלקי המגילה שהשתמרו אפשר לקרוא את הסיפורים הבאים:
סיפורי נח, בהם: הולדת נח, חרדתו של למך בנוגע להולדת בנו, ברית אלוהים עם נח.
סיפורי אברהם, בהם: מסעות אברהם בכנען, ירידת אברהם למצרים, חלומו של אברהם בכניסה למצרים, יופייה של שרי, אברהם עולה חזרה לכנען, מלחמת אברהם בארבעת המלכים המזרחיים, הבטחת אלוהים לאברהם שיהיה לו יורש.
המגילה מכילה לעיתים תרגומים ישירים, של מילה במילה מספר בראשית, ולעיתים תוספות על הסיפורים והדמויות המופיעות בבראשית.
התרגום הישיר מבראשית סייג את החוקרים מלהגיד שהמגילה היא ספרות מדרש.
מאידך, התוספות הנרחבות מנעו מהם לשייך את המגילה לספרות תרגום, דוגמת תרגומים נוספים ממערות קומראן של ספר איוב וספר ויקרא.
פרופ' פיצמאייר מכניס את המגילה תחת הסגנון הספרותי פסאודואפיגרפיה.
סגנון ספרותי זה הוא סגנון שהוצע בעקבות גילויי מגילות קומראן ומאפייניו הם שכתוב הסיפורים המקראיים אך עם תוספות ושינויים.
במגילה ישנה התייחסות לסוגי הנישואים הנחשבים ראויים.
הדבר מודגש בשורה 8 טור ו', במגילה: "אז לבני נשים לקחתי מבנות אחי, ובנותיי לבני אחי נתתי, כדת חוק העולם".
כלומר שראוי להינשא עם בני דודים.
אחרת אין שמירה על טהרת המשפחה, וזה מביא לקלקול עולם.
המגיה הוא סיפור מדע בדיוני קצר שנכתב בידי אייזק אסימוב בשנת 1957. הסיפור תורגם לעברית ב-1975 בקובץ בארץ הרובוטים ושוב ב-2014 בקובץ כתבי אייזק אסימוב חלק 4 תחת השם עבד.
אסימוב הכתיר את הסיפור כסיפור סוזן קלווין המועדף עליו.
הסיפור מתנהל ברובו בבית משפט, כאשר סיימון נינהיימר, פרופסור לסוציולוגיה, תובע את חברת יו אס רובוטים ואנשים מכניים בגין אובדן המוניטין המקצועי שלו.
לטענתו הרובוט הפוזיטרוני EZ-27, איזי, שהושכר לאוניברסיטת נורת'ווסטרן כדי לשמש כמגיה, שיכתב במכוון חלקים בספרו של נינהיימר בצורה שערורייתית, שגרמה לפרופסור להיות מוצג כבור המעוות באבסורדיות את מחקריהם של חבריו.
סוזן קלווין, הרובופסיכולוגית הראשית של יו אס רובוטים, משוכנעת כי הרובוט לא מסוגל לעשות דבר שכזה על דעת עצמו, וכי נינהיימר הורה לרובוט לבצע את השכתוב, וכן הורה לרובוט לשתוק כששואלים אותו על זה.
עם זאת, עדותו של רובוט אינה קבילה בבית המשפט.
במהלך המשפט קלווין גורמת לנינהיימר להודות במעשיו בעזרת תחבולה, ופסק הדין נקבע לטובת החברה.
הסיפור מסתיים כאשר קלווין פוגשת בנינהיימר, ושואלת אותו מדוע ניסה לפגוע במוניטין של הרובוטים.
נינהיימר מסביר כי הוא הונע מהאמונה כי אוטומציה הולכת וגוברת של עבודה אקדמית תהרוס את חייהם של אנשי הרוח, ותהפוך את העולם למקום בו האדם אינו עושה דבר מלבד לתת הוראות למכונות.
המגינים הוא סרט גיבורי-על נאו-נואר רוסי שבוים על ידי הבמאי הארמני סאריק אנדריאסיאן.
הסרט עוסק בקבוצה של ארבעה גיבורי-על מברית המועצות, במלחמה הקרה.
במהלך המלחמה הקרה, ארגון סודי בשם "פאטריוט" מרכז קבוצה של ארבעה גיבורי על סובייטים ומבצע עליהם ניסויים גנטיים כדי שיוכלו לשרת ולהגן על ברית המועצות מפני גורמים על-טבעיים.
כל גיבור על מייצג עם מסוים בברית המועצות.
העלילה מקבצת ארבעה גיבורי על רוסיים בעלי תכונות על-אנושיות שונות ומשונות, שגויסו על ידי השלטונות כתוכנית מגירה במהלך המלחמה הקרה, ועכשיו נכנסים לפעולה בעקבות איום נוראי על מוסקבה בראשות אדם-מכונה בשם אוגוסט קוראטוב.
חברי סגל נבחרת גיבורי העל של רוסיה: ארסוס (אנטון פאמפושצ'ני) שהוא הכלאה של דוב ואדם ויש לו כוח עצום, לר (סבסטיאן סיסאק) השולט בסלעים, חאן (סנג'אר מדייב) שהוא זריז לא פחות מהפלאש, וקסניה (אלינה לנינה) הרואה ואינה נראית, בעלת יכולת השליטה במים.
לר (סבסטיאן סיסאק) בעל היכולת לשלוט באדמה ובאבנים בכוח המחשבה.
ארסוס (אנטון פאמפושני) איש-דוב, המסוגל להפוך חלקים מגופו או את כל גופו לדוב, כך שהוא יכול להפוך מאדם לדוב או להכלאה של אדם ודוב.
חאן (סנז'אר מאדייב) בעל הכוח לרוץ מהר מאוד, דבר שנראה כאילו הוא משתגר, וגם יודע סוגים רבים של אמנויות לחימה.
קסניה (אלינה לאנינה) בעלת הכוח לשחות ולרוץ מהר מאוד מתחת למים, מסוגלת לשהות מתחת למים ובתוך ואקום מוחלט בלי השפעות שליליות.
יכולה גם להפוך לנוזל דמוי מים, שנותן לה את היכולת להיות מאוד גמישה.
אוגוסטוס קוראטוב (סטאניסלב שירין), האנטגוניסט הראשי בסרט, בעל מכשיר בשם "מודול-1" שמסוגל לשלוט בכל מכשיר טכנולוגי.
הוא מחליט לבנות צבא של משובטים שיכבשו את מוסקבה, לקראת יישום תוכניותיו לשלוט בכל העולם.
מנהיגת הארגון החשאי "פטריוט" (ולריה שקיראנדו).
הגנרל ניקולאי דולגוב (ויאצ'סלאב רזבגאייב).
צילומי הסרט החלו ב-27 באפריל 2015 ונמשכו עד 14 ביולי אותה שנה.
הצילומים התרחשו במחוז מוסקבה ובחצי האי קרים.
העבודה על האפקטים הוויזואליים נמשכה למעלה משנה והושלמה בקיץ שנת 2016.
הסרט קיבל ביקורות שליליות מאוד ברוסיה ומחוצה לה.
הביקורת התמקדה באיפור לא אמין, אפקטים מיוחדים בטכניקה מיושנת ולא משכנעת, משחק ובימוי ירוד ותסריט קלישאתי ולא עקבי הכולל סתירות רבות.
מאוחר יותר באותה שנה חברת ההפקות Enjoy Movies נאלצה להכריז על פשיטת רגל, לאחר שלא הצליחה להרוויח ממעט הסרטים שהפיקה ומרבית הרווחים מסרטיה משנת 2017 לא הצליחו לכסות את ההוצאות.
המגירה השלישית של סבא הוא ספר ילדים על השואה מאת ג'ודי טל-קופלמן
ג'ודי (יהודית) טל-קופלמן, סיימה בהצלחה חוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה, למדה לימודי עיצוב גרפי בבצלאל והוסמכה על ידי החוג לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אביה של ג'ודי הוא פרופ' אוריאל טל, וכאשר הייתה בת 19 הוא התאבד.
אביה אוריאל היה יליד גרמניה שהוברח לארץ בתחילת מלחמת העולם השנייה, אולי מסיבות אלו בחרה לכתוב ספר דווקא על השואה.
הספר נכתב מנקודת המבט של אורי, נכד לניצול שואה שמגלה על עברו של סבא, כמו ג'ודי, שבאותה שנה בה יצא הספר לאור, טסה לברלין לגלות את עברו של אביה.
לאחר מכן היא הוציאה שני ספרים נוספים: "השד מברלין" (שעוסק מפורשות ומתעמק בעברו של אביה) ו"החלילן".
אורי - דובר הספר, ילד קטן שלומד על השואה
סבתא ג'ניה - סבתא של אורי, אוהבת לפנק את אורי ולהביא לו הרבה מתוק.
סבא יודה - סבא של אורי, ניצול שואה, החביא חפצים מהעבר שלו במגירה השלישית בחדר העבודה שלו.
אנה - אחותו הקטנה של סבא, לא נוכחת בסיפור בהווה אך סבא מדבר עליה בהקשר לעברו
בכל חופשה אורי נוסע למקום האהוב עליו, ביתם של סבא יודה וסבתא ג'ניה.
שם הוא יכול לבלות בלי ההורים או אחותו, לשחק עם חברו הטוב ביותר סבא יודה, ולאכול עוגיות ושוקו שסבתא ג'ניה מכינה.
החדר האהוב על אורי בבית הוא חדר העבודה של סבא, אך באותו החדר יש גם את הדבר היחיד בבית שלאורי אסור לגעת בו- המגירה השלישית של סבא.
יום אחד אורי מוצא את המפתח למגירה, ודרכה מגלה על העבר של סבא בשואה ובגטו ועל המשפחה של סבא שנספתה בשואה.
הספר זכה לביקורות חיוביות רבות, פרס זאב לספרות ילדים ואף זכה פעמיים בתחרות "מצעד הספרים".
המגזין עם נגה ניר נאמן היא תוכנית חדשות ואקטואליה שבועית, שמנחה נגה ניר נאמן בערוץ רשת 13. התוכנית התחילה את שידוריה ב-14 באוגוסט 2020 והיא משודרת כל יום שישי בשעה 16:55 .
נגה ניר נאמן היא עיתונאית ישראלית, כתבת לענייני צרכנות בחדשות 13, ומגישה את מהדורת החדשות המרכזית של ערוץ 13. לפני שהחלה להגיש בתוכנית המגזין, היא הייתה מגישה את התוכנית "לפני החדשות", לסירוגין.
ב-25 באוקטובר 2020, החליקה ניר נאמן בבית מלון במהלך צילומי כתבה נפגעה בגבה ופונתה למרכז רפואי קפלן.
בעקבות המקרה, היא נעדרה מהמסך לכמה שבועות, ואותה החליפה דנה גוטר בהנחיית התוכנית.
המגילה 83 הוא סרט מוזיקלי ישראלי משנת 1983 בבימויו של אילן אלדד, קופרודוקציה ישראלית (יצחק שני ויוסף דיאמנט) - ומערב-גרמנית (ZDF) בבימויו של אילן אלדד, עם יונתן סגל, ניצה שאול וג'רי היימן בתפקידים הראשיים.
הצילומים נערכו בגני יהושע ובאחת השכונות ביפו.
השחקנים שרים ביידיש והעלילה מסופרת בפי המספר באנגלית או בגרמנית (הופקו שתי גרסאות).
שירתו של ג'רי היימן מדובבת על ידי אלברט כהן.
בסרט נוספו קטעי ריקוד רבים.
המחזה והשירים הם בחרוזים ("פורים שפיל בחרוזים, עם אלף טעמים").
העלילה מתרחשת בעיירה יהודית במזרח אירופה שכל תושביה חייטים.
הם מעלים בפורים הצגה על מגילת אסתר במה שקרוי פורים שפיל.
זהו חיזיון צבעוני, שהחייטים מעלים מדי שנה בחג הפורים, ובו הם מערבים את סיפור מגילת אסתר עם היום יום שלהם, תוך הזדהות רגשית עם גורל גיבורי המגילה, שאותם הם מזהים בין גבירי העיירה וקבצניה.
פאסטריגאסע (יונתן סגל) תופס טרמפ לעיירה ביחד עם החייט פאנפאסע (ג'רי היימן), אשתו (אביבה פז) ובתו אסתר (ניצה שאול).
הם מגיעים לעיירה שבמרכזה רוקדים ושרים "הסו יהודים, אנחנו מתחילים ב"פורים שפיל".
אחשוורוש (ג'רי היימן), שהוא בעצם בעל המתפרה שלהם, שוב השתכר, והוא דורש שאשתו ושתי (אביבה פז) תחולל לפניו עירומה.
ושתי מסרבת והיא נדונה לעריפת ראשה לפני כן היא שרה על עלומיה האבודים.
המן (שלמה בר אבא), איש העולם התחתון, מציע לאחשוורוש ששרוי בבדידותו להודיע על תחרות לבחירת היורשת של ושתי במיטתו.
מרדכי היהודי (מייקל שניידר) מסדר שדודניתו אסתר היפה (ניצה שאול) תהיה בין המועמדות, וליבו של שוליית החייטים פאסטריגאסע נשבר בקרבו.
הוא משגר ציפורי נייר לאהובתו השבויה בחדר המיטות של אחשוורוש ואסתר מצידה משיבה לו במזמור "פליטס פייגעלעך".
פסטריגאסע שר שיר געגועים לאסתר - "די עלגיע פון פאסטריגאסע"
אחשורוש ואסתר יוצאים בכרכרה מקושטת ואנשים מריעים להם.
זה מרגיז את פאסטריגאסע והוא יוצא לנקום באחשורוש, ומשלם על כך בחייו.
אחשורוש יוצא בשיר על הצלתו "א-מחייה, א-מחייה".
המן מנצל את ההזדמנות ומחתים את אחשורוש על צו לחיסול היהודים בממלכה.
אסתר המדוכאת שטה בסירה ושרה על "די גולדנע פאווע" (טווס הזהב).
אסתר מצליחה להביא לפני אחשורוש הקלטות סתר של דודה מרדכי, ועליהן נרקמות תוכניות הבגידה של שומריו (בגתן ותרש) וזה מעלה את ערכו של מרדכי.
המן מצליח לארגן פוגרום בעיירה.
אסתר שולחת מכתב הזמנה להמן והוא מגיע ומתחיל לתנות אתה אהבים.
מרדכי מיידע את המלך וזה תופס אותו עם אסתר "על חם" ומחליט לתלות אותו עם בני משפחתו.
לבסוף עולה המן לגרדום וכל היהודים שרים בשמחה "צ'יריבימבוים"
שם השחקן/יתשם הדמותהערותיונתן סגלפאסטריגאסע, מספרשלמה בר אבאהמןניצה שאולאסתראביבה פזאשת פאנפאסע, ושתי, זרשמייקל שניידרמרדכי היהודיג'רי היימןפאנפאסע, אחשוורושאלברט כהןקול
המגזר הפרטי הוא כלל העסקים הנמצאים בבעלות פרטית.
על פי ההגדרה החוקית, עסקים במגזר הפרטי פועלים למטרות רווח.
המגזר הפרטי כולל עסקים בבעלות של אדם יחיד, שותפויות של שני בני אדם או יותר, ארגונים קטנים ובינוניים, חברות, תאגידים רב-לאומיים, ארגוני עובדים, איגודים מקצועיים וארגוני מסחר.
המגזר הפרטי מספק מגוון רחב של מוצרים ושירותים, בהם מזון, לבוש, דיור, תחבורה, תקשורת, שירותים פיננסיים, חינוך, בריאות ועוד.
במקרים רבים, פועל המגזר הפרטי לצד המגזר הציבורי בתחומים שבהם קיימת גם מעורבות ממשלתית, ולעיתים מתקיימת ביניהם תחרות על מתן שירותים לציבור.
דוגמה לכך ניתן למצוא בתחומי החינוך והבריאות, בהם פועלים במקביל מוסדות פרטיים ומוסדות ציבוריים, ולעיתים מתחרים על אותם לקוחות או משאבים.
היקף הפעילות של המגזר הפרטי משתנה ממדינה למדינה בהתאם למדיניות הכלכלית והחברתית הנהוגה בכל מדינה.
קהל היעד של המגזר הפרטי כולל את כל מגזרי המשק: הציבור הרחב (צרכנים), עסקים אחרים, המגזר השלישי והמגזר הציבורי.
מחקר משנת 2013 של תאגיד הפיננסים הבינלאומי (חלק מקבוצת הבנק העולמי) זיהה כי 90 אחוז מהמשרות במדינות מתפתחות הן במגזר הפרטי.
על אף שהמגזר הפרטי מאופיין בבעלות פרטית ובפעולה למטרות רווח, נתונה פעולתו למסגרת של חוקים, תקנות ופיקוח ממשלתי.
אסדרה זו מיועדת להבטיח תחרות הוגנת, למנוע פגיעה בצרכנים, בעובדים ובסביבה, ולהגן על אינטרסים ציבוריים רחבים.
רמת האסדרה משתנה בין מדינות ובין תחומי פעילות, ויכולה לכלול, בין היתר, דרישות לרישוי, הגבלות על מחירים, תקני בטיחות ודרישה לדיווח כספי.
המגליתים של קרנאק ושל חופי מורביאן (צרפתית Mégalithes de Carnac et des rives du Morbihan) הוא אתר מורשת עולמית המאגד ארבעה אזורים עשירים במונומנטים אדריכליים מהתקופה הנאוליתית, שהוקמו על-פני תקופה של כ-2,700 שנים, החל ב-5000 ועד 2300 לפנה"ס, במחוז מורביאן בברטאן שבמערב צרפת.
מבנים אלה כוללים מנהירים, אבנים ניצבות או אסטלות, שורות מגליתים, מעגלי אבן, גלי-עד, דולמנים ושדרות דולמנים וכן קברים מסוגים שונים שמעליהם רוגמים או תילים; ואשר הוקמו באתרים ספציפיים בהתייחס לנתונים טופוגרפיים ואגב מחשבה מושכלת אודות היחס בין המבנים לבין עצמם.
על המגליתים נחרטו לעיתים קרובות מוטיבים אומנותיים עשירים וחלקם הניבו ממצא חומרי נוסף ועשיר.
בארבעת האתרים ובאזור החיץ למעלה מ-12,000 אבנים ניצבות ב-150 שורות, הכוללות 557 מונומנטים מגליתיים שמוספרו ממערב למזרח - 398 מונומנטים באזור המוכרז ויתר 159 המונומנטים באזור החיץ:
הופעת המגליתיזם היא אחת התופעות העיקריות של התקופה הנאוליתית התיכונה המוקדמת.
הוא הופיע לראשונה בחופי האוקיינוס האטלנטי, ולאחר מכן התפשט במהלך האלף ה-5 לפנה"ס לאזור המשתרע מצפון אירופה ועד הים התיכון.
אנדרטאות ואתרים מגליתיים שנבנו ברובם מחומרים בלתי מתכלים ולעיתים קרובות ממוקמים על עצמים טופוגרפיים טבעיים הותירו חותם מתמשך על הנוף.
מבנים לא-ביתיים אלה, בין העתיקים ביותר הידועים במערב אירופה, חושפים את התושייה והמומחיות הטכנית של חברות חקלאיות-רועות בכרייה, הובלה ועיבוד כמויות ניכרות של אדמה ואבן.
בנוסף למאפייניהם האדריכליים הייחודיים, מבנים אלה הניבו חפצי קבורה עשירים במיוחד דוגמת להבי גרזן מלוטשים עשויים סלעים אלפיניים, חרוזי וריסציט וטורקיז וכן תליונים.
חפצים אלה מעידים על העברת חומרים על פני מרחקים ניכרים, וכנראה גם על השפעות הדדיות.
בסוף האלף ה-4 לפנה"ס התרחשו שינויים סוציו-אקונומיים משמעותיים לאורך החוף הדרומי של ברטאן, והתרבו הסגנונות המקומיים של ייצור קרמי באופן שמאפשר לזהות אזורי השפעה וייצוגים משותפים לקהילות שונות.
המורפולוגיה הכללית של המונומנטים המגליתיים המיוחסים לתקופה הנאוליתית המאוחרת מגלה שינויים בצורה, עלייה במספר חדרי הקבורה, והופעתם של שדרות דולמנים (Allées couvertes).
בעוד שהקבורה מתחת לרוגמים נמשכה במהלך תקופות המתכת, תופעת הבנייה המגליתית הסתיימה עם סוף התקופה הנאוליתית.
עם זאת, אתרים ומונומנטים מגליתיים נוצלו מחדש, במיוחד במחצית השנייה של האלף ה-3 לפנה"ס, עת התחדשה הקבורה במספר מונומנטים קיימים.
מתקופה זו נמצאו בקברים כלים בצורת פעמון, חפצי הנחושת הראשונים, ראשי חץ מיובאים עשויים צור וחפצים וקישוטים עשויים זהב.
מתקופת הברונזה התיכונה ואילך, ולפחות עד תקופת הברונזה המאוחרת, הירידה ההדרגתית בקבורה והעדפת שריפת גופות השפיעה באופן משמעותי על נופי הקבורה.
הנוהג להניח את אפר המת באגרטל קבורה והטמנתו באדמה הותיר מעט מאוד שרידים.
תחילתה של תקופת הברזל מאופיינת שוב על-ידי מונומנטליזם מסוים בתחום הקבורה, עם קברים עשירים מתחת לרוגמים, אך לעיתים גם מונומנטים קטנים הבנויים בבנייה יבשה.
אתרי נקרופוליס קטנים אלה מלווים בדרך כלל במצבות עם תחריטים.
צורה חדשה של מגליתיזם מופיעה בדמות "מצבות גאליות" שאינן דומות למנהירים.
בעת העתיקה עדיין נעשה שימוש במונומנטים נאוליתיים, וכן נעשה שימוש חוזר בחומרי הבנייה שלהם.
מעט מאוד ידוע על הקשר שבין התושבים לבין המגליתים שכיסו את השטח בימי הביניים, אולם הנוף המגליתי הוליד מיתוסים רבים אודות ענקים, גמדים, פיות ואלפים.
יתר על כן למספר אנדרטאות ניתן הקשר נוצרי כפי שמעידים שמות המאזכרים את מרים, אם ישו, קדושים נוצריים או את הצלב; או כפי שעולה מציורי צלבים המכסים אותן; וברי כי תופעה זו סייעה בהשתמרות המונומנטים.
מהמאה ה-9 ואילך קיימים תיעודים כתובים של טקסטים משפטיים ונוטריוניים שבהם מונוליתים שימשו לתיחום נכסים, וייתכן אף שאבנים הוזזו כדי לסמן גבול חלקות.
במאה ה-19 החלה להתפתח תיירות במורביאן ונכחות המגליתים מילאה תפקיד במשיכה התיירותית של האזור, שכן המבנים עוררו את סקרנותם של המטיילים.
למרות תופעת עיור מסיווית של האזור במאה ה-20 המונומנטים נותרו בדרך כלל במצב שימור טוב, והם מעוגנים בהיסטוריה ובחיי היומיום של האוכלוסייה המקומית.
ז'אק קמברי , הנשיא הראשון של האקדמיה הקלטית, פרסם את החיבור "מונומנטים קלטיים או מחקר על פולחן האבנים" (Monuments celtiques ou Recherches sur le culte des pierres) בשנת 1805, והקדיש את הפרק הראשון לקרנאק.
הוא אימץ את המונח הברטוני "דולמן" לתיאור שולחן אבן, מונח שמשמש כיום בכל העולם.
בשנת 1825 פורסם "החיבור על עתיקות מחוז מורביאן" (Essai sur les antiquités du département du Morbihan) שהיה הניסיון הראשון לערוך רשימה שיטתית של המונומנטים והאתרים הפרהיסטוריים במחוז.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 נערכו חפירות ברוגמים הגדולים ביותר באזור, וברוגם טומיאק (tumulus de Tumiac) נמצא אתר קבורה שבו התגלו רהיטים יוקרתיים, גרזנים מאבן ירוקה וכן תליוני קלאיס במידות יוצאות דופן.
עוד הוכח בחפירות כי הדולמנים שמשו כאתרי קבורה לפני תקופת המתכות.
חפירות אלה נערכו בשיטות מדעיות יותר תוך חפירת פירים ותעלות ועריכת תצפיות מדויקות.
ב-1882 נחנך מוזיאון ראשון בקרנאק שהוקדש לממצאים מחקר המגליתים והדולמנים, ולראשונה הם נשמרו קרוב ככל האפשר לאתרים בהם התגלו.
עד אותה עת הוצאו הממצאים מברטאן למוזיאונים בצרפת ומחוצה לה, דוגמת המוזיאון הבריטי.
בנוסף החלה התייחסות לשימור המגליתים בשטח, ולראשונה דובר על הנזק שנגרם להם כתוצאה מפינוי אדמת ביצות או סלילת כבישים, ועל שימוש באבנים כחומרי גלם לבניין.
ב-1887 נחקק חוק ראשון בעניין שימור מונומנטים היסטוריים, והחלה תנועה של הפקעת מונומנטים שהיו בבעלות אנשים פרטיים אשר הציבו דרישות כספיות מוגזמות תמורתם.
הארכאולוג זכרי לה רוזיק ערך בין השנים 1900–1938 מחקרים ממושכים, והוא חפר, שיפץ וסיווג כ-130 אתרים שונים בדרום מורביאן.
ב-1927 הוא פרסם חיבור אודות התחריטים על המונומנטים המגליתיים של מורביאן שנותר רלוונטי גם כיום.
בתקופת מלחמת העולם השנייה קרנאק היה אחד האתרים שנבחרו על ידי הארכאולוגים הנאצים כדי להוכיח את עתיקות הנוכחות הגרמאנית באירופה.
לאחר מכן נפסק המחקר במורביאן והתחדש רק בסוף המאה ה-20. החל מ-2003 נערך אפיון מדויק של הגרזנים המלוטשים מקברים בקרנאק והתגלה מקורם בהרי האלפים האיטלקיים.
במקביל נחקרו קישוטי קלאיס והתגלה מקורם בדרום חצי האי האיברי.
כל אלה מעידים על העברת חפצים בעלי ערך חברתי על פני מרחקים גדולים.
כיום ברי כי רבים מהאתרים והמונומנטים לא נחפרו והם במצב טוב של שלמות ואותנטיות.
בנוסף, אתרים חדשים מתגלים באופן שוטף, וכל אלה מייצגים עתודות פוטנציאליות למחקר עתידי.
המונח המגלוטינין (hemagglutinin; יש הכותבים haemagglutinin; ביוונית: haima – 'דם', בלטינית: gluten – 'דביק') מתייחס לכל חלבון שיכל לגרום לתאי דם אדומים (אֵרִיתְרוֹצִיטים, Erythrocytes) להיצמד אחד לשני In vitro.
מולקולה אחת של חלבונים אלה יכולה להקשר אל השיירים הסוכריים של מספר כדוריות דם אדומות במקביל ובכך "מדביקה" את התאים הללו זה לזה, כמו חלבונים קושרי פחמימות אחרים (לקטינים).
היכולת להיקשר לסוכרים שעל פני תאי דם אדומים הופיעה באופן בלתי תלוי מספר פעמים, כלומר ההמגלוטינינים נקשרים באמצעות מנגנונים שונים.
נוסף על כך, היכולת להיקשר לסוכרי תאי דם אדומים אינה בהכרח קשורה לתפקודו של החלבון in vivo.
המונח המגלוטינין משמש לרוב לתיאור לקטינים ממקור צמחי ונגיפי.
חלבונים טבעיים הגורמים לצימות (agglutination ) של תאי דם אדומים היו מוכרים כבר מראשית המאה ה־19. הווירולוג ג'ורג' ק' הירסט (George K.
Hirst ) מיוחסת גם תרומה לגילוי תופעת הצימות וההמגלוטינין בשנת 1941. אלפרד גוטשלַק הוכיח בשנת 1957 כי המגלוטינינים קושרים את הנגיף לתא המאכסן, באמצעות היצמדות לחומצות סיאליות שעל שרשראות פחמימתיות של גליקופרוטאינים וגליקוליפידים שעל ממברנת התא.
במשפחות הנגיפים Paramyxoviridae ו־ Orthomyxoviridae משתמשים הנגיפים בגליקופרוטאין הומוטרימרי בשם המגלוטינין, המצוי על חלבון הקפסיד שלהם.
ההמגלוטינינים אחראים לקשירה לקולטנים דרך שיירי חומצה סיאלית, שעל ממברנות תאי המאכסן, ובכך הם יוזמים את עגינת הנגיף ואת תהליך ההדבקה.
הידועים ביותר הם חלבוני ההמגלוטינין של נגיפי שפעת (influenza).
המגלוטינין של נגיף החצבת (measles) : המגלוטינין המיוצר על־ידי נגיף החצבת.
המגלוטינין־נויראמינידאז של פאראינפלואנזה : סוג של המגלוטינין־נויראמינידאז המיוצר על ידי נגיפי פאראינפלואנזה, הקשור קשר הדוק הן למחלות בבני אדם והן למחלות בבעלי חיים.
המגלוטינין־נויראמינידאז של אדמת : סוג של המגלוטינין המיוצר על ידי נגיף האדמת (MuV).
ההמגלוטינינים הם חלבונים קטנים הבולטים מפני שטח ממברנת הנגיף כזיזים (spikes) שאורכם כ־135Å וקוטרם כ־30–50Å.
כל זיז (spike) מורכב משלוש תת־י חידות מונומריות זהות, ובכך מהווה החלבון הומוטרימר.
מונומרים אלה בנויים משני גליקופפטידים, HA1 ו־HA2, המקושרים ביניהם באמצעות שני קשרי דיסולפיד; מהם HA1 המרוחק מהממברנה ו־HA2 הקטן יותר, הסמוך לממברנה.
מבנה החלבון מורכב ברובו מסלילי α והוא פוענח באמצעות קריסטלוגרפיית קרני רנטגן, ספקטרוסקופיית תהודה מגנטית גרעינית NMR ומיקרוסקופ אלקטרונים קריוגני.
בנוסף למבנה הליבה ההומוטרימרי, להמגלוטינינים ארבעה תת־תחומים: תת־ התחום R לקשירת קולטנים, המרוחק מן הממברנה; התת־ תחום הצידי E, המתפקד כאסטראז הורס קולטנים; תת־ תחום האיחוי F; ותת־תחום עיגון לממברנה M.
תת־ תחום העיגון לממברנה יוצר שרשראות חלבון אלסטיות המקשרות את ההמגלוטינין אל האקטודומיין .
בקפסיד של נגיפי השפעת מסוג A ו־B, ההמגלוטינין מצוי תחילה במצב לא פעיל.
רק לאחר ביקוע על־ ידי חלבוני המאכסן, כל מונומר חלבוני של ההומוטרימר עובר שינוי והופך לדימר, המורכב מתת־ היחידות HA1 ו־HA2, המחוברות ביניהן באמצעות קשרי דיסולפיד.
תת־היחידה HA1 אחראית לעגינת קפסיד הנגיף אל תא המאכסן באמצעות קשירה לשיירי חומצה סיאלית המצויים על פני תאי מערכת הנשימה של המאכסן.
קשירה זו גורמת להפעלת תהליך האנדוציטוזה.
לאחר מכן ה־pH במדור האנדוזומלי יורד עקב כניסת פרוטונים, וירידה זו גורמת לשינוי קונפורמציוני בהמגלוטינין (HA), המביא לכך שתת־היחידה HA2 "מתהפכת" כלפי חוץ.
תת־היחידה HA2 אחראית לאיחוי ממברנות: היא נקשרת לממברנת האנדוזום ומקרבת בחוזקה את ממברנת קפסיד הנגיף ואת ממברנת האנדוזום זו לזו, עד ליצירת נקב (pore) שדרכו יכול הגנום הנגיפי להיכנס לציטופלזמה של תא המאכסן.
מכאן ואילך יכול הנגיף לנצל את המנגנונים התאית של המאכסן לצורך שכפולו והתרבותו.
פיטוהמגלוטינין (Phytohaemagglutinin, PHA או phytohemagglutinin) הוא לקטין המצוי בצמחים, במיוחד בקטניות מסוימות.
PHA מורכב למעשה משני חלבונים קרובים מאוד זה לזה: לוקואגלוטינין (PHA-L) ו־אריתרואגלוטינין (PHA-E).
חלבונים אלה גורמים לצימות (אגלוטינציה) של תאי דם: PHA-E גורם לצימות של אריתרוציטים (תאי דם אדומים), ואילו PHA-L גורם לצימות של לויקוציטים (תאי דם לבנים).
לפיטוהמגלוטינין יש זיקה לפחמימות, והוא נקשר לאוליגוסכריד מורכב המכיל גלקטוז, N-אצטילגלוקוזאמין ומנוז.
PHA מצוי בריכוזים הגבוהים ביותר בשעועית אדומה לא מבושלת (Phaseolus vulgaris), וכן בזן נוסף של Phaseolus vulgaris — שעועית לבנה, הידועה גם בשם קנליני (cannellini).
כמו כן הוא מצוי בכמויות נמוכות יותר במיני שעועית ירוקה נפוצים אחרים, כגון שעועית פאבה או בשמה האחר - פול (Vicia faba).
לפיטוהמגלוטינין יש מספר השפעות פיזיולוגיות והוא משמש במחקר רפואי; במינונים גבוהים הוא נחשב לרעלן.
המגן היא סדרת דרמה המשכית אמריקאית, ששודרה ברשת FX בארצות הברית החל משנת 2002. הסדרה מספרת את סיפורם של ארבעה שוטרים מושחתים במחוז של לוס אנג'לס.
יוצר הסדרה הוא שון ראיין (שלאחר מכן צירף אליו את קורט סאטר) והכוכב הראשי הוא מייקל צ'יקליס, שזכה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב על גילום דמותו של ויק מאקי, הדמות הראשית בסדרה.
שידורה של העונה השביעית והאחרונה החל בארצות הברית ב-2 בספטמבר 2008, ופרק הסיום של הסדרה שודר ב-25 בנובמבר 2008. הסדרה שודרה גם בישראל החל משנת 2003 בערוץ 3, וארבע העונות הראשונות שודרו מאוחר יותר גם בערוץ AXN.
ב-2012 החלו שידורים חוזרים של כל פרקי הסדרה בערוץ HOT Zone.
עלילת הסדרה מתרחשת במחוז פרמינגטון, מחוז בדיוני של לוס אנג'לס שבקליפורניה, המאוכלס בעיקר על ידי לטינים ושחורים.
קודם לעלילת הסדרה הוקמה במחוז תחנת משטרה חדשה וניסיונית והפיקוד עליה הופקד בידיו של דייוויד אסוודה (מגולם על ידי בניטו מרטינס).
ייסוד "יחידת ההסתערות" , יחידה מיוחדת שמטרתה להילחם בכנופיות הרחוב, הופקד בידיו של הבלש ויקי מאקי (מייקל צ'יקליס), למגינת לבו של אסוודה, ומאקי צירף אליה שלושה בלשים; שיין ונדרל (וולטון גוגינס), רוני גרדוקי (דייוויד ריס סנל) וקרטיס "לם" למנסקי (קני ג'ונסון).
דמויות נוספות הן: קורין מאקי, אחות בבית-חולים ואשתו של ויק, קלודט וימס, בלשית (מגולמת על ידי סי-סי-אייץ' פאונדר), הולנד "דאץ'" וגנבאך, השותף של וימס (ג'יי קארנס), דני סופר (קתרין דנט), וג'וליאן לואו (מייקל ג'ייס), שניהם שוטרי סיור.
אלו הן הדמויות בעונה הראשונה ואליהן הצטרפו דמויות נוספות עם התקדמות הסדרה.
ויק מאקי ושלושת חבריו ליחידה הם בלשים יעילים באופן יוצא דופן בפיצוח תיקים, כפי שהעיד מפכ"ל המשטרה בעונה מתקדמת: "היחידה הזו מפצחת תיקים בקצב הכי מהיר בעיר".
אך הארבעה אינם שוטרים רגילים, כפי שלומד הצופה כבר בפרק הראשון, וגם "המגן" אינה סדרה רגילה.
בפרק זה יורה מאקי למוות בראשו של בלש צעיר, טרי קראולי, שהושתל ביחידה על-מנת להביא ראיות שהארבעה, ומאקי בראשם, עוברים על החוק.
"אתה חושב שמאקי עובד עבור סוחר הסמים?" שואל קראולי את אסוודה כאשר האחרון מנסה לשכנע אותו למצוא ראיות על הארבעה.
"אני חושב שסוחר הסמים עובד עבור מאקי" משיב אסוודה.
מאקי מצטייר לפני הצופה כאדם וכאב טוב, אך גם כרוצח וגנב.
"מאקי הוא אדם מסוכן אם אתה פושע, ומוסרי אם אתה אישה במצוקה או ילדיו האוטיסטים.
מנקודת מבט אחת מאקי הוא שוטר מושחת.
מזווית ראייה אחרת מאקי פועל ב'דרכים משלו' כדי להשיג 'צדק'" כותבת מירב קריסטל עבור ynet.
מאקי וחבריו ליחידה מנסים, בדרך כלל בהצלחה, לתמרן בין פיצוח תיקים והשלטת סדר ברחובות פרמינגטון, לבין גנבת כספי סמים, במטרה להעשיר את עצמם.
"המגן" הייתה מועמדת לפרסים רבים מאז עלתה למסכים, בהם פרס אמי, גלובוס הזהב, ולוויין הזהב, ורשמה אף מספר זכיות, בהן:
פרס אמי (שחקן ראשי בסדרת דרמה), ניתן לשחקן מייקל צ'יקליס על גילום דמותו של ויק מאקי (2002)
פרס גלובוס הזהב (סדרת הדרמה הטובה ביותר) (2002)
פרס גלובוס הזהב (השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה), ניתן לשחקן מייקל צ'יקליס על גילום דמותו של ויק מאקי (2003)
"המגרד" או "אפוכסיומנוס" הוא פסל של הפסל היווני ליסיפוס , בן המאה הרביעית לפנה"ס.
הפסל המקורי נוצר בקרבת שנת 330 לפנה"ס וכיום נשמרו ממנו העתקים מאוחרים יותר.
הפסל מציג נער המקרצף בעזרת סטריגיל לכלוך מגופו.
דמות זו מציגה את אחד הטיפוסים של תיאור דמות אתלט באמנות היוונית, טיפוס אשר הופיע גם אצל אמנים אחרים כגון פוליקליטוס (הגם שעבודתם לא נשמרה).
להבדיל מן הקאנון של פוליקליטוס שבו הראש מהווה שביעית מן הגוף, מציג פסל זה קאנון חלופי ובו הראש מהווה שמינית ממנו (1:8).
הדמות ניצבת בתנוחת קונטרה פוסטו וידיה פורצות אל החלל באופן דרמטי.
במידה רבה הפסל דורש מן הצופה ראייה יותר תלת-ממדית, כיוון וצורת הצגתו היא פחות פרונטלית.
פליניוס מציין ב"תולדות הטבע" כי פסלו של ליסיפוס הוצב על ידי מרקוס ויפסניוס אגריפה במרחצאות אגריפה ברומא בשנת 20 לפנה"ס.
פליניוס ציין כי הקיסר הרומאי טיבריוס ציווה להעביר לחדרו הפרטי את הפסל, אך נאלץ להשיב אותו בשל התקוממות ציבורית.
עוד ציין כי ליסיפוס "נהג לומר" כי בשעה שאמנים אחרים "מציגים את האדם כפי שהוא, הוא מציג את האדם כפי שהם נראים", בהתאם למסורת האמנותית "שנתן אריסטוטלס הן למשוררים והן לציירים".
העתק הפסל הנמצא במוזיאון הוותיקן התגלה בשנת 1849 בגדה המערבית של נהר הטיבר ברומא.
העתק נוסף, עשוי ברונזה, נמשה ליד האי לושין הקרואטי בים האדריאטי.
פסל זה נחשב להעתק הלניסטי מן המאה השנייה או הראשונה לפנה"ס.
ראש נוסף מטיפוס זה נמצא באוסף מוזיאון קימברלי (Kimball Art Museum) בטקסס.
לראש זה עיניים משובצות זכוכית ונחושת.
פסל מטיפוס זהה לו נמצא בשנת 1896 באפסוס שבטורקיה והוא מצוי כיום ב"מוזיאון לתולדות האמנות" (Kunsthistorisches Museum) בווינה.
פרובינציית המדאן (בפרסית: استان همدان) הוא אחד מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר המדאן.
שטחה 19,368 קמ"ר, בערך 1.1 אחוז משטח איראן, והיא נמצאת בצפון-מערב המדינה.
בעיר המדאן קיים אתר קבורה של מרדכי היהודי ואסתר המלכה, על פי המסורת היהודית והמוסלמית, המזוהה כקבר מרדכי ואסתר.
במחוז נמצאים מספר אתרי תיירות לרבות מערת עלי-סדר.
המדבר הערבי הוא מדבר גדול ששטחו כ-2,330,000 קמ"ר, הנמצא במזרח התיכון, קרוי על שם חצי האי ערב המהווה את רובו.
בדרומו משתרע א-רובע אל-ח'אלי, ימת החולות הרציפה הגדולה בעולם.
בשטח המדבר הערבי נמצאות המדינות: ירדן, כווית, איחוד האמירויות הערביות, קטר, בחריין, עיראק, ערב הסעודית, עומאן ותימן.
בקיץ הטמפרטורה הממוצעת במדבר עומדת על כ-40–50 מעלות צלזיוס, ובחורף הטמפרטורה הממוצעת מגיעה לכ-5–15 מעלות צלזיוס ויכולה להגיע עד ל-0 מעלות.
הלחות במדבר נמוכה מאוד ובחורף מגיעה ל-50% ובקיץ ל-15% בממוצע.
כמויות הגשם במדבר הן 35 מ"מ.
באזור ערב הסעודית שמהווה את עיקר שטח המדבר והמדבר מהווה את רוב שטחה, יותר קר בחורף (5 מעלות בממוצע) ובקיץ (בסביבות 29 מעלות) ויורדים יותר משקעים (80 מ"מ).
בנוסף לערבים יש במדבר קבוצות אתניות שונות שבהן: אשורים, טורקמנים וכורדים.
פרט לערבית מדברות קבוצות אתניות שונות בשפות נוספות ובהן: ארמנית, ארמית, כורדית.
על פי מקורות חז"ל, שלושה כלים שהיו בבית המקדש נקראו מגרפה.
המפרשים נחלקו על זהותם, על היחס ביניהם, ועל השימוש בהם.
המגרפה מוזכרת בתור כלי גדול ששימש לגריפת האפר והדשן של המערכה הגדולה אל התפוח.
מגרפה זו הייתה אחת מכלי השרת של מזבח העולה, ומוזכרת במשנה כאשר מסופר על עבודת התמיד: .
צורת המגרפה היא כעין יעה של ימינו, והיא נועדה לגריפת האפר מהמערכות לתפוח, בעוד שהצינורות היו כעין קלשון, ושימשו להזזת בשר הקרבנות שטרם נשרף.
על פי המפרשים, מגרפה זו מוזכרת בין כלי המזבח שעשה משה, כ"יעים", בפסוק .
המגרפה הייתה כלי נגינה שמסופר עליה שהפיקה צלילים רבים.
בתלמוד הבבלי מתואר שהמגרפה התפצלה לעשרה קנים, ובכל אחד עשרה נקבים, וכל קנה הוציא סוג זמר אחד.
מכאן יוצא שהמגרפה הפיקה 100 סוגי זמר שונים.
קיימת סברה נוספת כי המגרפה הפיקה אלף מיני זמר שונים אבל נאמר מיד, באותה המימרא, ש"מתניתא גוזמתא" = הגזימה המשנה, ומדובר בצלילים רבים, ולא ב-10X10X10.
במסכת תמיד מוזכר שכדי להודיע שעומדים להקריב את קורבן התמיד, היו זורקים את המגרפה בין האולם למזבח והיא הייתה משמיעה קול אדיר.
אף מוזכר במשנה ש ואף ש.
המגפה הגדולה הייתה מגפת דבר שפקדה את העיר לונדון בירת אנגליה בין השנים 1665–1666, ובמהלכה מתו כ-100,000 מתושבי העיר (20%) על פני תקופה של כ-18 חודשים.
במהלך המאה ה-17 פגעו מספר מגפות בעיר לונדון.
ככל הנראה המגפה הגיעה לאנגליה מהולנד, בספינות שהביאו כותנה מאמסטרדם.
העיר אמסטרדם עצמה נפגעה במגפה בין השנים 1663–1664 ומתו כ-50,000 מתושביה.
המגפה פגעה לראשונה באזור המספנות של נמל לונדון במזרח העיר, באזור כנסיית סנט גיילס שבשדות.
באזור זה חיו עניים רבים בתנאים סוציו אקונומיים נמוכים, וייתכן שפטירות קודמות כתוצאה מהמגפה לא נרשמו או לא נרשמו ככאלה.
התיעוד הראשון למגפה הוא מותה של רבקה אנדרוז ב-12 באפריל 1665.
ביולי 1665 הגיעה המגפה אל העיר לונדון עצמה.
המלך צ'ארלס השני ומשפחתו עזבו את הבירה ועברו לאוקספורדשייר.
נציגי הרבעים השונים של הסיטי של לונדון (האלדרמן) נשארו למלא את תפקידם כמו גם הלורד ראש העיר של לונדון, סר ג'ון לורנס, אולם מרבית החנויות והעסקים נסגרו עקב בריחת התושבים מהעיר.
בעיר נשארו אנשי הדת, הרופאים והרוקחים, אשר ראו מחובתם להישאר ולטפל בחולים.
בין הנשארים המועטים בעיר היו סמיואל פיפס והנרי פו.
פיפס תיעד ביומנו את מראות המגפה, ואחיינו של פו, דניאל דפו, פרסם בשנת 1722 את "תיעוד שנת המגפה" - ספר דמיוני המבוסס על יומניו של פו.
סמיואל פיפס מתאר את התקופה ביומנו:
הרופאים שנותרו בעיר ניסו לרפא את החולים בלא הצלחה.
מספר רופאים נשכרו על ידי שלטונות הסיטי, אשר במקביל הסדירו את קבורת הנפטרים.
בשל מספר הנפטרים הרב, ועל אף הניסיון לבצע קבורה מסודרת, נקברו רבים בקברי אחים.
במקביל הורו שלטונות הסיטי על הרג הכלבים והחתולים בעיר - החלטה אשר הביאה להגברת המגפה מאחר שאוכלוסיית העכברושים ועליה הפרעושים נושאי החיידק, גדלה.
השלטונות הורו על הדלקת מדורות ברחובות, אשר בערו יום ולילה, מתוך אמונה שהמחלה עוברת בריחות רעים, וכי המדורות יפיגו ריחות אלה.
במדורות נשרפו תבלינים כגון פלפל שחור ולבונה בניסיון להפיג את הריחות, ותושבי העיר נקראו לעשן טבק.
המגפה פגעה בעיקר בעיר לונדון, אך גם הכפרים שסביבה נפגעו, ומתו כ-75% מתושביהם.
באביב 1665 החל לעלות מספר הנפטרים בהדרגה.
במהלך חודשי חורף 1665 הייתה ירידה במספר המתים ובפברואר 1666 פחת מספר המתים והמלך וחצר המלוכה שבו אל העיר.
המגפה המשיכה לפקוד את העיר בצורה מתונה עד ספטמבר 1666, כאשר ב-2 בספטמבר 1666 החלה השרפה הגדולה של לונדון אשר הרסה את הסיטי, ובמקביל הביסה את המגפה.
המגפה של לונדון השפיעה בעיקר על העניים, כיוון שהעשירים יכלו להרשות לעצמם לעזוב את העיר לטובת האחוזות הכפריות שלהם, או לעבור לגור עם בני משפחה באזורים אחרים של אנגליה.
השרפה הגדולה של לונדון, שהביאה לחיסול המגפה הגדולה, פגעה קשות בסוחרים ובבעלי הנכסים של העיר.
בעקבות השרפה, רוב רובה של לונדון נבנתה מחדש והפרלמנט חוקק את חוק הבניה מחדש של לונדון של 1666. תוכנית הרחובות של הבירה נותרה יחסית ללא שינוי, אולם נעשו שיפורים מסוימים: הרחובות הורחבו, משטחים רוצפו, פתחי ביוב פתוחים נאטמו ונאסר על בניית בניינים מעץ.
השימוש בלבנים או אבנים הפך לחובה ובניינים רבים נבנו.
הבירה זכתה לא רק למתיחת פנים, אלא גם הפכה לסביבה בריאה יותר לחיות בה.
תחושת הקהילתיות בעיר התחזקה, לאחר שהתושבים שרדו את נוראות 1665-1666.
הבנייה מחדש ארכה מעל 10 שנים ורוברט הוק פיקח עליה בתפקידו כמודד של לונדון.
האדריכל סר כריסטופר רן היה מעורב בבנייה מחדש של קתדרלת סנט פול ומעל ל-50 כנסיות נוספות.
המלך צ'ארלס השני פעל רבות לקדם את עבודת הבנייה מחדש.
הוא היה פטרון של האומנויות והמדע וייסד את מצפה הכוכבים המלכותי והחברה המלכותית, קבוצה מדעית אשר חבריה הראשונים כללו את רוברט הוק, רוברט בויל וסר אייזיק ניוטון.
למעשה, מתוך האש והקטל החלה תקופת הרנסאנס האנגלי בתחום המדעים והאומנות.
המדבר האדום (באיטלקית: Il deserto rosso; שם הסרט במהלך הפקתו היה תכול וירוק, Celeste e verde) הוא סרט איטלקי משנת 1964, בבימויו של מיכלאנג'לו אנטוניוני.
תסריטו נכתב על ידי אנטוניוני וטוני גוארה, ומככבים בו מוניקה ויטי וריצ'רד האריס.
זהו סרטו הראשון של אנטוניוני שצולם בצבע.
הסרט זכה לשבחים רבים מן המבקרים, ובין היתר גרף את פרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה לשנת 1964. הסרט הוא החלק אחרון מסדרה של ארבעה סרטים שאותם עשה אנטוניוני, בשיתוף עם ויטי.
הסרט נפתח בשחרורה של ג'וליאנה (ויטי) מבית-החולים לאחר שניסתה להתאבד.
היא מתגוררת עם בעלה אוגו (קרלו צ'יונטי), שמנהל יחד עם בנם הצעיר בית-חרושת הנמצא בתהליך הלאמה, ואשר נמצא במשבר ועל סף פשיטת-רגל.
ג'וליאנה מרגישה זרה ותלושה ממשפחתה, ומנותקת מהנעשה בעולמם.
זלר (ריצ'רד האריס), חברו של אוגו מחליט להגיע לרוונה, עיר איטלקית בה התגוררו.
כל זאת במטרה לסייע לו ולהציע עסקת עבודה, ותוך כדי המפגש עימם נוצרת משיכה בינו לבין ג'וליאנה.
נראה כי זלר מסוגל להבין את צרותיה ובעיותיה של ג'וליאנה אף יותר מבעלה אוגו, אך זה בתורו לא מספיק דיו כדי להשפיע או לסייע לה בכך.
מתרחש ברוונה, עיר מתועשת שממוקמת במחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה.
הצילומים התרכזו בעיקר בסביבת בתי-החרושת אשר היו לזכר ממלחמת העולם השנייה, בהם נמצאות מערכות מכונות תעשייתיות, ועמק למרגלות נהר מזוהם.
הסרט צולם על ידי הסינמטוגרפר האיטלקי קרלו די פלמה .
הפסקול מורכב מצלילים אורבניים עוצמתיים, צפירות, ורעשים אלקטרוניים.
כאמור, סרט זה היה הראשון שאותו צילם אנטוניוני בצבע.
אנטוניוני מדגיש כי רצה ליצור מבע שמשול לצביעה על מצע קנבס –
כפי שניכר בהמשך עשייתו הקולנועית, אנטוניוני גמא מרחקים ארוכים בניסיונו להגשים משאלה זו.
דוגמה לזאת ניתן לראות בעצים והדשא שצבועים בגווני לבן-אפור, אלמנט שמעצים את המתאר האורבני.
אנדרו סאריס תיאר את הצינורות והגדרות שטופי הגוון האדום כ"ארכיטקטורה של החרדה: כל האדום וכל הכחול זועקים באותה מידה שהם מסבירים".
על אף שבמובן מסוים "מדבר אדום" נחשב לסרט על תרבות תעשייתית נוקשה אשר ממנה מנסה ג'וליאנה להתפכח ולהימלט, אנטוניוני התייחס מאוחר יותר ואמר שרצה להראות שלטכנולוגיה התעשייתית יופי ייחודי משלה, ובכך למעשה צילם סרט על ההסתגלות האנושית, במובן זה שג'וליאנה –
המגניבים היא סדרת הרפתקאות קנדית מבית ערוץ דיסני.
בישראל הסדרה עלתה במקור לשידור ב-28 באוקטובר 2011.
הסדרה עוקבת אחר חבורת ילדי נוער מהעיר גליקרסוויל המומחית לחיסול השיעמום בכוח המגניבות.
בכל פרק, מנהיג החבורה, לסטר, חושב על רעיון מגניב חדש ומתעד את הרגע בסמארטפון שלו.
לדוגמה, בניית פארק מים או להאט את הזמן.
ההמצאות של המגניבים תמיד מסבכות אותם, אבל הם תמיד משתפים פעולה כדי לפתור את הבעיה.
לסטר 'לס' מגניב (יהונתן מגון) – מנהיג החבורה; אחיה של תרה.
יכול למגנב כל דבר שמתחשק לו.
לסטר לא טוב בספורט, אבל מצליח להתקבל לנבחרת הגולף, והמציא סגנון לחימה משלו "המפוח" שמופעל כשלסטר מריח דברים מסריחים.
תרה קקלופלוליס מגניב (עדן גמליאל) – אחותו של לסטר.
יודעת על כל הבעיות של לסטר.
יותר מאוחר נראה שהיא מראה סימני אהבה לנואם.
לארס (לירון לב) – מגניב אבל מטורף, נורגיש.
באחד הפרקים הצטרפה לכיתה עוד נורגישית.
בהתחלה לארס קינא אך חבריו עזרו לו להתחבר איתה.
נואם (יובל סגל) – מומחה במדע והסגן של לסטר בהמצאות שלו, הוא זה שמעלה את הרעיונות ה"מגניבים".
מיסטר טוויצ'י – קוף המחמד של המגניבים.יש לו תסרוקת בלונדינית והוא די מטורף.
מר פיהוקי (מתי אטלס) – המורה המשעמם ביותר למדעים.
באחד הפרקים לסטר הצליח למגנב אותו עד שהוא בקושי הצליח להבריז מהשיעור כדי לעזור לחבריו בחילוץ המורה המגניב, מר סקיני ג'ינס, בגלל שמר פיהוקי התלהב יותר מדי.
מר סקיני ג'ינס (גילן שחף) – המורה המגניב ביותר בבית הספר.
מהווה את ההפך המוחלט ממר פיהוקי.
מזמר כול הזמן עם גיטרה ירוקה.
מקס מגניב – אבא של לסטר ותרה.
מגניב מאוד, אך קצת משוגע.
אמא של תרה ולסטר – האישה הכי אופנתית בעיר, מאוד מגניבה ותתרנית.
המגש והכסף הוא ספר עיון מאת העיתונאי והפובליציסט עפר שלח, אשר בעברו שימש כמפקד פלוגה בצנחנים במילואים ולחם במלחמת לבנון הראשונה, וכיהן כחבר הכנסת בכנסת העשרים.
הספר עוסק ביחסי החברה הישראלית וצה"ל.
הנושאים העיקריים הנידונים בו הם מבנה הצבא, מודל גיוס החובה ומערך המילואים, אופן הכשרת הקצינים והמפקדים הבכירים בצה"ל והצרכים והאתגרים הביטחוניים אליהם הוא ערוך.
כמו כן דן הספר בסוגיות כגון הרלוונטיות של מודל צבא העם, מלחמת יום הכיפורים, האינתיפאדה השנייה ופעולות השיטור בשטחי הגדה המערבית ורצועת עזה, תקציב הביטחון ומלחמת עיראק.
מקור שמו של הספר בשירו של נתן אלתרמן "מגש הכסף".
במהלך המחקר ראיין המחבר בין היתר את אביו, אל"ם חזי שלח, אריה נייגר, משה ארנס, שאול אריאלי, משה יעלון, הד"ר יגיל לוי, שאול מופז, עמירם לוין, אמנון ליפקין-שחק, עוזי דיין, דן מרידור, שמעון נוה ודב תמרי.
כמו כן רואיינו קצינים רבים בשירות פעיל אולם המחבר נמנע מלזהותם בשמם.
בספרו טוען שלח כי יש לבצע רפורמה בגיוס לצה"ל ולשנותו לצבא מקצועי יותר.
המדאן (בפרסית: همدان; בפרסית עתיקה בשם הַנְגְמַתַנַא ובמקרא בשם אַחְמְתָא) היא עיר במערב איראן ובירת הפרובינציה הקרויה על שמה.
העיר שוכנת למרגלות הר אלוונד בגובה 1,850 מטרים מעל פני הים כ-282 ק"מ דרום-מערבית לבירה טהראן.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016 אוכלוסיית העיר מנתה 554,406 בני אדם.
המדאן נחשבת לאחת הערים העתיקות באיראן, ואף בעולם.
היא מוזכרת בתנ"ך בשם אחמתא.
נכבשה על ידי ממלכת אשור בשנת 1100 לפנה"ס, ועל פי ההיסטוריון היווני הקדום הרודוטוס, היא הייתה בירת מדי כ-700 שנה.
בשנת 1871 בימי השאה נאצר אל-דין, פרץ רעב כבד בפרס, ובאיגרת ששלח ר' אברהם בן ר' יעקוב מהמדאן דווח על מקרי קניבליות, ועל כ-200 יהודים הרוגים.
שכניהם המוסלמים, בניצוחם של השלטונות רקמו כנגדם עלילות על מנת לשים ידם על כספי תרומות.
אחת משיטות הסחיטה הייתה הרס מקומות הקדושים ליהודים (קברי אסתר ומרדכי, בדומה לעות'מאנים בא"י באותה תקופה), הכאת תלמידים יהודים עד זוב דם, ואף עוורון - היו דבר שבשגרה.
בסוף האיגרת מובעת תחינתם לסיוע מאת משה מונטיפיורי, כמו גם כמיהתם העזה ורצונם בעלייה לארץ ישראל.
באיגרת גם מופיעה בקשתם מאחיהם שברוסיה לאיתור הספרים הנדירים - "שם-הגדולים" ו"כסף-נבחר".
באיגרת אחרת מפורטים מעשיהם של המומרים מקרב היהודים שמנצלים את מעמדם החדש כדי להגיע עם השלטונות ולהחרים בתים גם ממשפחות גדולות עם ילדים קטנים בתואנה שכמומרים החוק מעניק להם חזקה זו.
בנוסף מבקשים הם סיוע במעמד קונסולרי שייגן, ולו במעט על זכויותיהם הבסיסיות.
מכתב התשובה שהגיע ממשה מונטיפיורי הודיעם על כך שהשגריר - תומפסון ייפגש עם השאה ויתבע ממנו להגן על היהודים.
מוזכר גם אודות הסיוע 1200 ליש"ט שהועברו באמצעות הכומר סייר חוסיין מיופה הכוח מאנגליה.
היהודים קובלים על כך שנוכו 125 ליש"ט.
במלחמת איראן–עיראק המדאן הייתה מוקד להפצצות של הצבא העיראקי.
אחת ההפצצות הקשות ביותר התרחשה ביום שישי 25 ביולי 1981. בהתקפה זו עשרות בתים נהרסו, 97 אזרחים נהרגו ו-595 נפצעו.
החפירות בבית הקברות החלו בעקבות גילוי של סרקופג קבורה מחרס על ידי ארכאולוגים.
בעקבות הגילוי התרחבו החפירות והתגלה בית קברות שבו למעלה מ-51 קברים.
מהתקופה האחמנית, הסלווקית (בדרום מערב בית הקברות) והפרתית (בצפון מזרח בית הקברות).
לפי המחקרים בית הקברות היה בשימוש למעלה מ-200 שנה.
הארכאולוגים מזהים גבעה עתיקה במרכז העיר כעיר העתיקה אחמתא.
גודל הגבעה הוא כ-30 דונם ונמצאים עליה מבנים רבים.
בתוך העיר עברה רשת מפוארת של תעלות מים וביוב.
החפירות המדעיות על הגבעה התחילו בשנת 1913 על ידי משלחת של צרפתיים ממוזיאון הלובר בפריז.
עד היום לא נמצאו תוצאות חפירות אלו.
מאז חפירה זו נערכו חפירות רבות שחשפו מאות פריטים שהיו על הגבעה.
בעיר נמצאו לוחות רבות שמספרות את סיפור אחמתא ונמצאים במוזיאונים שונים ברחבי העולם.
כמו כן נמצאו חפצי מתכת וכסף רבים בעתיקות.
יהודי העיר זיהו עיר זאת בתור שושן המקראית המוזכרת במגילת אסתר.
כמו כן, בעיר מוזוליאום שמזוהה בקרב היהודים כקבר אסתר ומרדכי.
במתחם הקבר היה גם בית כנסת ששימש את הקהילה היהודית במקום.
נמל התעופה בהמדאן החל לפעול ב-1930 בטיסות פנים וטיסות לסוריה.
מאוקטובר של 1930 התחיל לפעול שדה התעופה במתכונת גדולה יותר עם טיסות יומיות ליותר ערים ושיתף פעולה עם 3 חברות תעופה.
בנמל התעופה נוסעים בעיקר עולי רגל מוסלמים.
קיימת מסילת רכבת מטהראן להמדאן באורך של למעלה מ-200 ק"מ.
תוכנית זו עלתה למעלה מ-100 מיליארד טומאן.
בהמדאן קיימים שלושה מסופי נוסעים:
מסוף המרכזי של המדאן - נמצא סמוך לכיכר העאשורא.
מסוף אֵקְבַּתאן - באזור רחוב אקבתאן.
במסוף עוברים בין 3000-2,500 נוסעים ביום.
ליד המדאן קיים רכבל שעולה לכיוון הרי אלבנד לגובה של 800 מטרים.
סביב אתר הרכבל קיים אתר סקי, באולינג, אתרי רכיבה על אופניים, בית קפה ובית מלון.
להקמת הרכבל קמה התנגדות עזה מצד גורמים סביבתיים בעיר בגלל ההרס והאשפה הרבה שהוא גורם.
בעיר קיימים 4 בתי ספר תיכון ומספר סמינרים ללימודי אסלאם.
שם האוניברסיטה מקצועות הלימוד אתר האוניברסיטה אוניברסיטת עלי סינא באוניברסיטה קיימים 14 פקולטות ביניהם: הפקולטה להנדסה, הפקולטה לחקלאות, הפקולטה לספרות ומדעי הרוח, הפקולטה למדעים, הפקולטה לכלכלה ומדעי חברה, הפקולטה לאמנות ואדריכלות, הפקולטה לכימיה ועוד.
האתר הרשמי אוניברסיטת הרפואה של המדאן באוניברסיטה קיימים שבעה בתי ספר למקצועות שונים וביניהם בית ספר לרפואת שיניים, סיעוד, מיילדות, מדעי בריאות, רפואה ושיקום.
האתר הרשמי האוניברסיטה האסלאמית בהמדאן האוניברסיטה מציעה תארים בנושאים רבים: פרסית, מורי ספרות, מדע, הנדסת חשמל, חשבונאות, חינוך גופני, טכנולוגיה סביבתית, אומנות חזיתית, אדריכלות ועוד תארים רבים.
כמו כן האוניברסיטה מכשירה מורים למתמטיקה פרסית מדע ועוד.
האתר הרשמי בית הספר לטכנולוגיה בהמדאן מטרת בית הספר היא להכשיר אספקת כוח האדם לפעילות מדעית במסגרת תוכנית ההשכלה החדשה שנערכת באיראן.
המקצועות שנלמדים באוניברסיטה הם: הנדסת חשמל (בקרה), מחשבים (חומרה), חשמל, מחשבים (חומרה וה-IT), הנדסה, רובוטיקה, הנדסת חומרים (כרייה), הנדסה כימית, הנדסה ביו רפואית (bioelectric), כריית הנדסה, הנדסת חומרים (זיהוי ובחירת חומרים) והנדסה כימית.
מערת עלי צדר - (פרסית: غار علی صدر) היא מערת המים הגדולה בעולם שמושכת אליה מיליוני מבקרים בכל שנה.
היא ממוקמת מצפון לעיר המדאן.
במערה קיימים מספר אגמים גדולים מרכזיים.
במערה התגלו מספר ציורי אמנות עתיקים.
המאוזוליאום של אבן סינא, והמאוזוליאום של באבא טאהר - בניינים מפוארים ששוכנים במרכז העיר וסביבם גן.
בתוכם קבורים אבן סינא שהיה רופא ופילוסוף פרסי מפורסם, ובאבא טאהר שהיה מנהיג דת באיראן.
קבר מרדכי ואסתר - (פרסית: آرامگاه استر و مردخای) הוא מאוזוליאום הממוקם בהמדאן, ולפי המסורת שוכנים בו שרידיהם של אסתר המלכה ושל מרדכי עצמו.
כתובת גנג'נאמה - (בפרסית: گنجنامه) היא כתובת עתיקה הנמצאת כחמישה קילומטרים מדרום־מערב להמדאן.
הכתובת, שנחקקה בגרניט, מורכבת משני חלקים.
הכתובות משבחות את האל אהורה מזדא ומתארות את הגנאלוגיה ואת המעשים של המלכים המוזכרים.
מוזיאון הטבע של המדאן - הוא מוזאון היסטוריה של הטבע שממוקם באוניברסיטת בּוּ עלי סינא.
קיימים בו אוספים גדולים של פוחלצים וחיות.
אריה האבן של המדאן - שרידי מונומנט מן התקופה הקדם-אסלאמית שניצבו בשער העיר.
ב־9 ביוני 2007 הוקמה בעיר קבוצת כדורגל שמשתתפת בליגת איראן.
בעיר קיימת גם קבוצת הוקי, נבחרת הוקי נשים, אצטדיון רכיבה, אתר סקי ואצטדיון מרכזי בעל 5000 מושבים.
במשך תקופה הייתה קיימת בעיר קהילה ארמנית גדולה שעם השנים נעלמה כיום נשארו ממנה מספר משפחות.
בעיר הייתה קיימת גם כנסייה ארמנית.
בהמדאן הייתה קיימת עד לפני אמצע המאה ה-20 קהילה יהודית ענפה שמנתה כ-5,000 נפשות.
הקהילה התרכזה סביב מבנה שלפי המסורת הוא קבר מרדכי ואסתר.
בעיר היה קיים בית ספר יהודי: בית הספר אליאנס המדאן של רשת אליאנס.
רב הקהילה היה הרב מנחם שמואל הלוי ששימש גם כראש הקהל.
אחרי שהרב לוי עלה לארץ ישראל שימש בתפקיד הרב מנחם דיין צדק .
בשנת 1865 התרחשו רדיפות בקהילה שנפסקו בזכות התערבותו של השר משה מונטיפיורי.
הקהילה עלתה ברובה לישראל ולארצות הברית ולפי הערכות נשארו בעיר כ-100 יהודים.
ברחוב יחזקאל ובשכונת נווה יעקב בירושלים קיימים בתי כנסת "לעולי המדאן".
בדיע א-זמאן אל-המדאני - אבו אל-פצ'ל "בדיע א-זמאן" אל-המד'אני, משורר וסופר (969–1008)
אבן סינא - פילוסוף, רופא ומדען.
מגדולי המדענים בעולם המוסלמי (980–1037)
אבולחסן בני-סדר - כלכלן, פוליטיקאי, הנשיא הנבחר הראשון של הרפובליקה האסלאמית של איראן (נולד 1933)
באבא טאהר - משורר פרסי מפורסם (המאה ה-11)
אחסאן יארשאטר - היסטוריון, מדען, מייסד האנציקלופדיה איראניקה (נולד 1920)
שירין עבאדי - עורכת דין ופעילה למען זכויות האדם.
בשנת 2003 זכתה בפרס נובל לשלום (נולדה 1947)
המגנטון של בוהר הוא קבוע פיזיקלי מתחום הפיזיקה האטומית המבטא את מומנט הדיפול המגנטי של אלקטרון, ומסומן .
קרוי על שמו של הפיזיקאי הדני נילס בוהר.
המגנטון של בוהר מבוטא במערכת יחידות SI על ידי הנוסחה:
ובמערכת יחידות cgs על ידי הנוסחה:
הוא ההמטען החשמלי של אלקטרון (C)
היא מסת המנוחה של האלקטרון
1 מגנטון של בוהר שווה בקירוב למומנט המגנטי שנובע מספין של אלקטרון.
באותה שנה הציג לראשונה את הערך המדויק הפיזיקאי הרומני סטפאן פרוקופיו, עקב כך שמו של המגנטון בספרות המדעית בשפה הרומנית הוא המגנטון של בוהר-פרוקופיו.
הערך של המגנטון של בוהר הוא מומנט הדיפול המגנטי של סיבוב אלקטרון עם תנע זוויתי סיבובי של 1ħ.
לפי מודל האטום של בוהר, זהו המצב של אנרגיית האפס, שהיא האנרגיה הנמוכה ביותר האפשרית במערכת.
בוהר הציג את המודל שלו בקיץ 1913 ובו השתמש בערך זה, במקביל לפרסומו הרשמי באותו זמן של פרוקופיו.
הקבוע החל לשאת את שמו של בוהר רק בשנת 1920, כאשר פרסם וולפגנג פאולי מאמר בנושא וטבע את שמו הרשמי.
המדבר הסורי , ידוע גם בשם המדבר הסורי-ערבי, הוא אזור מדברי נרחב במזרח הלבנט, המהווה את החלק הצפוני-מערבי של המדבר הערבי ומשתרע על שטח של כ-518,000 קמ"ר.
גבולותיו הגאוגרפיים כוללים את דרום ומזרח סוריה, את הערבה המדברית של מזרח ירדן, את מערב עיראק עד גדות הפרת, ואת צפון-מזרח סעודיה.
המדבר מתאפיין באזורים סלעיים וברובו שטוח וכמעט ללא אזורי דיונות.
המדבר הסורי מכסה חלקים מטורקיה, סוריה, עיראק, ירדן וערב הסעודית.
הוא גובל עם נהר עאסי במערב ובנהר פרת במזרח, בצפון גובל המדבר עם אזורי צמחייה פוריים ובדרום נמשך עד אזורי המדבריות הדרומיים של חצי האי ערב.
אזור העיר דמשק, שנמצאת בתחום המדבר הסורי, נחשב לנווה מדבר.
תצורת נוף ייחודית במדבר הסורי נמצאת באזור הר הבשן, המהווה רמה געשית אשר מתאפיינת בזרמי לבה שפרצו בעבר אל פני השטח.
חלקו הדרומי של המדבר הסורי נקרא אל-חאמד (Al-Hamad).
המדבר הסורי מהווה בית גידול לאוגר הסורי.
מבחינה היסטורית היה המדבר הסורי מיושב על ידי שבטים בדואים.
שבטים רבים עדיין מתגוררים באזור כשרובם שוכנים בעיקר בערים וביישובים שנבנו בקרבת נאות מדבר.
ברחבי המדבר הסורי נמצאו כ-12,000 כתובות שנכתבו בניב ערבי-צפוני מיוחד.
כתובות אלה נחקקו בסלעים על ידי בדואים יודעי קרוא וכתוב ומתוארכות על ידי ארכאולוגים לתקופה שבין המאה ה-1 והמאה ה-4 לספירה.
ב-1915, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, החל הצבא העות'מאני, בהוראת הממשלה, בגירוש מיליון וחצי ארמנים מאסיה הקטנה למדבר הסורי.
אלה ששרדו את צעדות הגירוש רוכזו בכ-25 מחנות, בהם מתו ברוב המקרים מרעב או מקור.
במהלך מלחמת עיראק שימש המדבר הסורי כקו אספקה עיקרי למורדים העיראקיים.
חלקו המזרחי של המדבר, המצוי כיום במחוז אל-אנבר שבעיראק, הפך למעוז המורדים הסוניים לאחר נפילת העיר פלוג'ה לידי כוחות הקואליציה לאחר הקרב השני על פאלוג'ה (7 בנובמבר - 23 בדצמבר 2004).