tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוד ב-1906, כאשר שימש כמדריך בבית הספר לקשר של צבא ארצות הברית, התנבא שהמלחמות הבאות יתרחשו באוויר, ולא על הקרקע.
לאחר ששירת בפיליפינים ובאלסקה (אז עדיין טריטוריה, ולא מדינה), מונה מיטשל בן ה-32 לתפקיד במטה הכללי של צבא ארצות הברית.
הוא החל לגלות עניין בתעופה, והוקצה לאגף התעופה בחיל הקשר, האגף שהיה אחראי על נושא התעופה בצבא ארצות הברית עד הקמת שירות האוויר של צבא ארצות הברית בשנת 1918. בשנת 1916, בגיל 38, למד תעופה באופן פרטי; הצבא סבר שהוא מבוגר מדי ובעל דרגה גבוהה מדי מכדי שיסתכן בלימוד תעופה.
מיטשל, שהיה בדרגת לוטננט קולונל, נשלח לצרפת, שם פעל בשיתוף פעולה עם עמיתיו הצרפתיים והבריטים; שיתוף הפעולה הביא אותו ללמוד את תורת הלחימה שלהם, כמו גם להכיר את מטוסיהם.
במהרה קנה לעצמו מיטשל שם של קצין נועז, ראוותני, ומנהיג נמרץ.
הוא הועלה לדרגת בריגדיר, וקיבל פיקוד על כל יחידות הלוחמה האווירית האמריקניות בצרפת.
בספטמבר 1918 תכנן את פעולתם של קרוב ל-1,500 מטוסים צרפתיים, בריטיים ואיטלקיים והוביל אותם לחלק האווירי של קרב סן-מייל, אחד מקרבות האוויר-קרקע הראשונים בהיסטוריה.
מיטשל היה אחד מהאמריקנים שהתפרסמו במיוחד באירופה בזמן המלחמה יחד עם אדי ריקנבאקר, אלוף ההפלות הנודע.
הוא זכה במספר עיטורים של ארצות הברית ושל מדינות אחרות, ובמקביל הצליח לעורר עליו את זעמם של רוב הממונים עליו במהלך 18 החודשים שעשה בצרפת.
לאחר המלחמה: חסיד הלוחמה האווירית
מיטשל חזר לארצות הברית ב-1919, ומונה לסגן מפקד השירות האווירי, בדרגת בריגדיר גנרל.
הייתה ציפייה בקרב אנשי שירות האוויר שמיטשל יתמנה למפקד השירות, אך הצבא בחר באיש חיל רגלים לפיקוד על שירות האוויר, כדי לוודא שהשליטה המבצעית בשירות האוויר תישמר בידי כוחות הקרקע.
מיטשל לא היה שותף לאמונה שהייתה מקובלת באותם ימים, לפיה מלחמת העולם הראשונה הייתה המלחמה האחרונה.
הוא סבר, שאם אומה בעלת שאיפות לשליטה עולמית תצליח לפתוח במלחמה בעזרת כוח אווירי, היא תוכל להגיע לשליטה עולמית.
יחסיו עם הממונים עליו המשיכו להיות עכורים.
הוא תקף את משרדי המלחמה והצי בטענה שאינם רואים נכון את העתיד ואין להם את האופק הרחב הנדרש להבין את התפתחות הכוח האווירי.
הוא הטיף לפיתוח כוונות הפצצה, מטוסים בעלי מגלשי סקי, מגדשים למנועי המטוסים, ויכולת לנשיאת טורפדו על ידי מטוסים.
הוא הורה על שימוש במטוסים לכיבוי אש ולסיור גבולות, ועודד תחרויות טיסה בין-יבשתיות; הוא עודד את הטייסים לנסות ולשבור שיאי מהירות, גובה ושהייה באוויר, ולמעשה ניסה לעשות כל דבר כדי לשמור את נושא התעופה בחדשות.
מיטשל היה מודאג מכך שמשרד ההגנה העדיף לבנות אוניות מערכה ולא מטוסים.
הוא היה משוכנע שהגנת החופים בעזרת מטוסים תהיה יעילה וזולה בהרבה מאשר הגנה בעזרת אוניות ותותחי חוף.
במחיר בנייתה של אוניית מערכה אחת ניתן לבנות אלף מפציצים, שיוכלו להטביע את אותה אונייה.
מיטשל הרתיח את אנשי הצי כאשר טען שיוכל להטביע אוניות "בתנאי מלחמה", והתרברב שיוכל להוכיח זאת אם יינתן לו להפציץ את אחת מאוניות הצי הגרמני שנתפסו כשלל מלחמה.
הצי הסכים, באי-רצון, להדגמה כזו, והגדיר קווים מנחים קפדניים לניסוי, כדי שניתן יהיה לבדוק בקפדנות את תוצאות הנזקים שיגרמו על ידי ההפצצה.
הצי התנה את קיום הניסוי באיפול תקשורתי שיוטל עד לניתוח מלא של התוצאות.
מיטשל חשש שהכוונה הייתה למעשה "לקבור" את תוצאות הניסוי.
לצורך הניסוי הרכיב מיטשל כוח בן 125 מטוסים ואלף איש, והחל באימון בטקטיקות נגד ספינות.
אלכסנדר סברסקי, טייס רוסי ותיק שהתנסה בתקיפת אוניות גרמניות בעת המלחמה הצטרף לאימונים; הוא המליץ להטיל את הפצצות סמוך לאוניות ולא ממש עליהן, וזאת כדי לגרום לנזק כתוצאה מההדף התת-מימי.
מיטשל שמר על חוקי הניסוי בשלבים הראשונים, ומטוסיו הצליחו להטביע כמה אוניות מטרה.
לבסוף, בסוף יולי 1921, הובאה אוניית המערכה הגרמנית אוסטפריזלנד, שנחשבה כבלתי ניתנת להטבעה.
מיטשל ציפה למטרה מעין זו, והורה עוד קודם לכן על ייצור פצצות גדולות, בנות טון ו-2.1 טון, פצצות שנאסר על השימוש בהן לפי חוקי הניסוי.
ביום הראשון להפצצות נפגעה האונייה הגרמנית, אך מהנדסי הצי שעלו עליה הצליחו לשמור עליה צפה, בעזרת הצפת כמה ממדוריה.
ביום השני תקפו את האונייה מפציצים כבדים ועליהם הפצצות הכבדות ביותר; האונייה נפגעה בשתי פגיעות ישירות, ועוד ארבע פצצות שפגעו קרוב לגוף האונייה וגרמו נזק כבד לגופה.
האונייה טבעה בתוך 21 דקות, והפצצה האחרונה הוטלה לתוך הקצף שעלה מטביעתה.
למרות שמיטשל הדגיש שיוכל להטביע את האונייה "בתנאי מלחמה", הרי שבפועל התנאים היו שונים: האונייה הייתה סטאטית בעת ההפצצה, ואנשיו של מיטשל הפרו את כללי הניסוי, שנועדו למנוע את ההטבעה כדי לאפשר למהנדסים לעלות על האונייה ולבחון את הנזקים שייגרמו מפצצות קטנות יותר.
המפציצים של מיטשל הטביעו את המטרה במהירות, דבר שהוכיח – לפחות לדעתו של מיטשל - שזמנן של אוניות שטח עבר מן העולם.
כיום מטילים מומחים ספק בכך שמטוסיו של מיטשל היו יכולים להטביע את האונייה הגרמנית בעת קרב, בטכנולוגיה שהייתה אז ידועה להם.
בחינה מאוחרת יותר של האונייה הטבועה גילתה מעט נזקים בחלקה העליון; הסיבה לטביעתה הייתה הצפה מתקדמת של המדורים השונים, הצפה שאותה היו יכולים למנוע, במצב אמת, צוותי בקרת נזקים.
מיטשל, מכל מקום, עשה שימוש רב בהטבעה למטרות פרסומיות, וזאת למרות מאמציו של גנרל הצבאות ג'ון פרשינג, שניסה למעט בגודל ההישג כדי להסדיר את היחסים בין הצבא לצי.
למרות מאמציו של פרשינג, הייתה לניסוי השפעה רבה באותה תקופה: תקציבים נבנו מחדש כדי לאפשר התפתחות נוספת של הכוח האווירי, והצי נאלץ להשקיע זמן ומאמץ בבחינת היכולות האפשריות של שילוב אוויר וים.
ב-1922, בעת סיור באירופה, נפגש מיטשל עם ג'וליו דואה, איטלקי בעל חזון דומה לשלו על הכוח האווירי.
מיטשל דאג לתרגום מובאות מספרו של דואה, "השליטה באוויר" (The Command of the Air) לאנגלית.
ב-1924 נשלח מיטשל על ידי הממונים עליו להוואי, ולאחר מכן לסיור באסיה; זאת, כדי להוציא אותו מן התודעה הציבורית.
לאחר ששב מסיורו, כתב מיטשל דו"ח בן 324 עמודים, בו ניבא מלחמה עתידית עם יפן; בדין וחשבון שלו ניבא גם את המתקפה על פרל הארבור.
חיבורו התפרסם ב-1925 כספר בשם "ההגנה המכונפת" (Winged Defense), וחזה את השפעתו העצומה של הכוח האווירי, לא רק בתחום הצבאי אלא גם בתחומים מסחריים, כלכליים ואזרחיים.
הספר לא זכה לתהודה מחוץ למעגל העוסקים בכוח האווירי.
יחסיו של מיטשל עם מפקדיו המשיכו להיות עכורים.
בהופעה לפני אחת הוועדות בבית הנבחרים גער מיטשל בחריפות בהנהגת הצבא והצי.
משרד המלחמה אישר הצעה להקים מעין מטה כללי לחיל אוויר, כדי שישמש מכשיר להובלת תהליך מודרניזציה והתרחבות של שירות האוויר, אך הצי התנגד ליוזמה זו ובלחצו היא נדחתה, דבר שהרתיח את מיטשל.
במרץ 1925 הוחזר מיטשל לדרגתו הקבועה, קולונל.
דרגת הגנרל שבה החזיק הייתה מינוי מיוחד לזמן המלחמה; מינויים אלה היו מקובלים בזמן מלחמה, ולאחר המלחמה חזר הקצין לדרגתו הקבועה.
הורדות אלה בדרגה לא היו דבר חריג, אך למרות זאת נתפסה החזרתו של מיטשל לדרגת קולונל כעונש וכהגליה, מכיוון שמיטשל התמנה לתפקיד בסן אנטוניו, טקסס, כקצין אווירי לגיס של הצבא.
זאת, למרות שמיטשל ביקש להישאר סגן מנהל שירות האוויר גם לאחר שתקופת שירותו בתפקיד זה הסתיימה.
העברתו לתפקיד שבו לא הייתה לו כל השפעה פוליטית בבסיס חסר חשיבות הייתה הוראה ישירה של שר ההגנה.
ב-2 בספטמבר 1925 התרסקה באוהיו ספינת האוויר שננדואה, עקב מזג אוויר קשה.
14 מאנשי צוותה נהרגו בתאונה.
מיטשל ראה בהתרסקות תוצאה של ניהול גרוע, "על סף בגידה" של ראשי הצי והצבא, שלקו לדעתו באי כשירות לתפקידם.
מיטשל הביע את דעתו החריפה בפומבי, ובהוראת נשיא ארצות הברית, קלווין קולידג', הועמד מיטשל למשפט צבאי בגין מרדנות, הורשע ונידון להשעיה משירות פעיל למשך חמש שנים.
חוקרים טוענים כיום, כי מיטשל הורשע בשל חוסר היעילות של עורך דינו.
רצונו של מיטשל במשפט פומבי חשף את גאוותנותו, צדקנותו, הגזמותיו הבוטות ואי הדיוקים הרבים שבטענותיו.
מיטשל בחר לפרוש מהצבא, ועשה זאת ב-1 בפברואר 1926.
הוא בילה את העשור הבא בניסיונות שווא לזכות את עצמו, אך במקום זאת מצא עצמו שוקע לאלמוניות, מאבד את חשיבותו ואת יכולת השפעתו.
הוא המשיך בכתיבה על הכוח האווירי ובהטפה עליו לכל מי שהסכים לשמוע; יש הטוענים שכתיבתו הושפעה מאוד מכתביו של דוּאֱה, השפעה שמיטשל מעולם לא אישר.
כאשר נבחר פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות ארצות הברית, ב-1932, קיווה מיטשל שיהיה תומך של פיתוח הכוח האווירי.
הוא אף האמין שרוזוולט ימנה אותו כסגן שר ההגנה לענייני אוויר, או אף לשר ההגנה אם ייערך ארגון מחודש של זרועות הצבא.
ואולם, כל זה לא יצא אל הפועל; מיטשל נפטר מצירוף של כמה מחלות, ובהן מחלת לב והסתבכות קשה של שפעת.
תפיסתו של מיטשל והוויכוח על דמותו
תפיסתו של מיטשל על פגיעותה של אוניית המערכה למתקפה אווירית "בתנאי מלחמה" הוכיחה את צדקתה במלחמת העולם השנייה.
כמה וכמה אוניות מערכה הוטבעו בהתקפות מן האוויר במהלך המלחמה, ובהן אוניות צי ארצות הברית שהוטבעו בפרל הארבור, אוניות הצי האיטלקי שהוטבעו בקרב טאראנטו, אה"מ פרינס אוף ויילס, טירפיץ, יאמטו, ועוד.
חלקן הוטבעו, כאמור, בעודן בנמל, וחלקן הוטבעו בים.
יחד עם זאת, רוב האוניות הללו הוטבעו בידי מטוסים שהמריאו מנושאות מטוסים, ולא על ידי מפציצים שבסיסם ביבשה, כפי שחזה מיטשל.
ציי העולם למדו היטב את הלקח שלימד מיטשל, ונערכו בהתאם.
מיטשל היה האמריקאי הראשון שאימץ, באופן ציבורי, חזון של כוח אוויר אסטרטגי, שיוכל לשלוט במלחמה עתידית.
הוא האמין שמטוסים הם ביסודם כלי נשק שנועד למתקפה; מטוסים יוצרים מהפכה באופי המלחמה, מכיוון שבאמצעותם מתאפשרת מתקפה ישירה על המרכזים החיוניים של מדינת האויב.
אותם מרכזים חיוניים היו, לתפיסתו של מיטשל, אזורים תעשייתיים רבי עוצמה, שבהם מייצרים את הכמות העצומה של חימוש וציוד, שהם חיוניים למלחמה מודרנית.
מיטשל לא ראה בהפצצות אלו מעשה לא חוקי או לא מוסרי; להפך, לאור הסבל הנורא ומיליוני הקרבנות במלחמת החפירות, שהייתה מרכיב מרכזי במלחמת העולם הראשונה, טען מיטשל שמתקפה אווירית מוחצת יכולה להיות דרך מהירה לסיים מלחמה, ואף הומנית יותר.
כדי לבצע ביעילות את המתקפה האסטרטגית, טען מיטשל שיש להפריד את זרוע האוויר מצבא היבשה ומן הצי; זרועות היבשה והצי היו יותר מדי שמרניות ויותר מדי מוכוונות ללוחמת שטח.
לגלוגיו והקנטותיו של מיטשל כלפי הצי היו זדוניות במיוחד; יש הטוענים, שמעבר ליריבות החריפה שנוצרה בין הצי לבין שירות האוויר, תרם הדבר גם לדחיפת הצי ליצירת כוח אוויר המבוסס על נושאות מטוסים, תפיסה שהייתה מנוגדת לתפיסתו של מיטשל.
כמה וכמה ספרים נכתבו על מיטשל, והמחברים השונים חלוקים בדעותיהם לגבי דמותו.
מיטשל היה גאוותן, קצר רוח, גזען, שתלטן ואנוכי.
למרות שהגנתו על תפיסת הכוח האווירי זכתה לפרסום ותשומת לב ציבורית רבה, לא ברור האם מעשיו הביאו לשינוי בדעת הקהל הציבורית ובתפיסתם של מקבלי ההחלטות.
מבקריו של מיטשל טוענים, שהתקפותיו המרושעות הבלתי פוסקות על הצי הזיקו יותר מאשר הועילו, ויצרו איבה בין הצי לבין חיל האוויר, שלא שככה למעשה עד היום.
מנגד, טוענים סנגוריו של מיטשל שחסרונותיו אוזנו על ידי חזונו על עתידה של המלחמה, חזון שנכונותו הוכחה במידה רבה; חזון זה גם תמך בשירות האוויר הצעיר וחסר הניסיון בשנותיו הראשונות והקשות.
מחברים אחרים מרחיקים לכת מעבר לכך: יש הרואים בו נביא שלא הוערך דיו בדורו וקדוש מעונה שהקריב עצמו למען הכוח האווירי.
מיטשל הונצח בכמה וכמה דרכים:
ב-1942 אישר הנשיא רוזוולט את העלאתו של מיטשל לדרגת מייג'ור גנרל (שני כוכבים), כהוקרה על תרומתו ליצירת הכוח האווירי.
החלטה זו אושרה מחדש על ידי הקונגרס בשנת 2004.
ב-1946 אישר הקונגרס, בהמלצת הנשיא רוזוולט (כמה שנים לפני כן), להעניק למיטשל את מדליית הזהב של הקונגרס, כהוקרה על שירותו החלוצי היוצא דופן וראיית הנולד שלו בתחום הכוח האווירי.
ב-2007 העניק חיל האוויר האמריקני את מדליית הפעולה בקרב (Combat Action), שעיצובה מבוסס על הסמלים שהיו מצוירים על מטוסו של מיטשל במלחמת העולם הראשונה.
אחד המפציצים הידועים במלחמת העולם השנייה, נורת' אמריקן B-25, נקרא מיטשל, על שמו; זהו המטוס הצבאי האמריקני היחיד שנקרא על שמו של אדם מסוים.
במהלך השנים היו כמה קריאות לביטול משפטו הצבאי של מיטשל, בין השאר על ידי בנו; חיל האוויר לא קיבל בקשות אלה, אך הביע צער על הנסיבות שבהן נסתיימה הקריירה הצבאית של מיטשל.
דמותו של מיטשל הוזכרה בסרטים כמה פעמים, ביניהם הסרט "משפטו של בילי מיטשל" (1955), בבימויו של אוטו פרמינגר, שהציג את מיטשל באור דרמטי אך נקמני.
על שמו של מיטשל נקרא שדה התעופה במילווקי, ויסקונסין.
כמה מוסדות ובתי ספר נקראים על שמו, ברחבי ארצות הברית.
ב-1999 הופיע בול דואר עם תמונתו של מיטשל.
ב-2006 חשף חיל האוויר האמריקני חליפות מדים חדשות, שאחת מהן נקראה על שמו של מיטשל.
בילי מוסקונה-לרמן (נולדה ב-1956) היא מגישת טלוויזיה ועיתונאית ישראלית.
בילי מוסקונה-לרמן נולדה וגדלה בראשון לציון, למדה בגימנסיה הריאלית, שירתה בצה"ל ביחידה 8200 של חיל המודיעין.
היא בעלת תואר ראשון בפילוסופיה ובפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, החלה לימודי קולנוע לתואר שני באוניברסיטת תל אביב, וסיימה תואר שני בלימודי מגדר באוניברסיטת בר-אילן.
מיד לאחר שירותה הצבאי החלה לכתוב במוסף סופשבוע ובמוסף הפוליטי של מעריב כשהיא כותבת בענייני חברה, מגדר וראיונות אישיים.
ב-2003, לאחר מותה של רייצ'ל קורי, עשתה כתבה פוליטית כשהיא מחופשת לעיתונאית צרפתיה, נכנסה לרפיח, חיה שם ארבעה ימים והייתה היחידה שתיעדה את המצור ברפיח.
בילי מוסקונה-לרמן הופיעה לראשונה בטלוויזיה ב-1992, שהגישה את תוכנית הראיונות "חדרי חדרים" בערוץ 2 הניסיוני.
עם הקמת ערוץ 2 המסחרי בסוף 1993 הצטרפה לשידורי רשת בניהולו של דן שילון והגישה את התוכנית "בילי בדרכים", בה היא נסעה ברחבי הארץ וערכה ראיונות.
בשנים 1995–1996 הגישה בשידורי טלעד בערוץ 2 את תוכנית הטלוויזיה הלילית "בילי באוויר".
בשנת 1997 הגישה תוכנית תחקרים בערוץ 8.
בשנים 1999–2005 הגישה בטלוויזיה החינוכית את התוכנית "מבט נשי", תוכנית הטלוויזיה היחידה שתיארה את סדר היום החברתי דרך נקודת מבט פמיניסטית, ובה ניתנה במה לאוכלוסיות המוחלשות של החברה כגון יוצאי אתיופיה, עולים מברית המועצות לשעבר וערביי ישראל.
בסוף 2005 החלה להגיש את התוכנית "מבט בשניים", לצד בן כספית, בטלוויזיה החינוכית, בעת שהחלה לשדר בערוץ 23.
בשנת 2011 החלה לכתוב טור דעה באתר הנשים "סלונה".
בשנת 2012 עזבה את "מעריב", לאחר כמעט 30 שנות עבודה בעיתון, מאז מפרסמת מדי פעם טורי דעה ב"הארץ".
מוסקונה-לרמן משתתפת בפאנלים טלוויזיוניים ואקדמיים רבים, כדוגמת "פופוליטיקה", בהם היא מביעה עמדה פמיניסטית.
מלמדת במסלול עיתונות כתובה בבית הספר לתקשורת שבמכללה האקדמית ספיר.
מוסקונה-לרמן, גרושה, (מד"ר עודד לרמן) היא אם לשניים.
ויליאם ג'יימס "בילי" מק'קולו הוא כדורגלן עבר צפון אירי.
מק'קולו החל את הקריירה שלו במועדון פורטאדאון, וב-1958 הוחתם על ידי ארסנל.
הוא שיחק בעמדת הבלם השמאלי, וערך את הופעת הבכורה בארסנל במשחק נגד לוטון טאון ב-26 בדצמבר 1958. באותה עונה הוא שיחק רק בעשרה משחקים, מק'קולו הפך לבלם השמאלי הקבוע לאחר שלן וילס עבר לעמדת הבלם הימני בתחילת עונת 1959/1960.
מק'קולו התפרסם בזכות העקביות וכושרו הגופני.
הוא לבש את החולצה מס' 3 של ארסנל במשך שש העונות הבאות, והחמיץ בהן משחקים ספורים בלבד.
בעונה הראשונה של מק'קולו המועדון סיים במקום השלישי, אך בשאר העונות סיים רק במרכז הטבלה ולא הצליח להתחרות על התארים השונים.
הוא הופיע לראשונה במדי נבחרת צפון אירלנד במשחק ידידות נגד נבחרת איטליה ב-25 באפריל 1961, שהסתיים בניצחון 3 - 2 לטובת איטליה.
מק'קולו הופיע במדי נבחרתו בעשרה משחקים שבהם לא כבש, והאחרון שבהם היה בהפסד 0 - 2 לנבחרת אנגליה ב-22 בדצמבר 1966.
בעונת 1965/1966 נאלץ מק'קולו להתחרות על מקומו בהרכב עם פיטר סטורי הצעיר.
כאשר ברטי מיי החל לאמן את ארסנל בסיום אותה עונה הוא שאף לבנות סגל צעיר, והכניס את מק'קולו לרשימת ההעברות של ארסנל לאחר סוף העונה.
מק'קולו שיחק ב-268 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 4 שערים.
הוא הועבר למילוול באוגוסט 1966, ולאחר מכן שיחק תקופות קצרות בבדפורד טאון, קורק סלטיק ודרי סיטי.
ויליאם "בילי" מילן היה כדורגלן סקוטי ששיחק עבור ארסנל, ולאחר פרישתו שימש במשך זמן רב חבר צוות במועדון.
מילן נולד בעיירה באקי שבבאנפשייר, והחל את הקריירה במועדון המקומי באקי ת'יסל.
הקריירה שלו נקטעה כבר בתחילתה בעקבות פריצת מלחמת העולם הראשונה.
בזמן המלחמה שירת עם הסיפורת' היילנדרס בצרפת, וב-1918 זכה במדליית ההתנהגות המכובדת (Distinguished Conduct Medal).
לאחר המלחמה חזר לבאקי, וזכה למוניטין כקשר מרכזי נמרץ.
בספטמבר 1921 הוא דרומה והצטרף למועדון הלונדוני ארסנל.
מילן ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול קארדיף סיטי ב-27 בדצמבר, והשתתף בארבעה משחקים נוספים בלבד באותה עונה.
אולם, בעונה שלאחר מכן הוא ביסס את מקומו בהרכב, בעמדת הקשר הימני, והמשיך לשחק במועדון במשך ארבע עונות נוספות.
לאחר הגעת אלף בייקר הוא הודח מההרכב; מילן המשיך לשחק באופן חלקי בשתי העונות הבאות, אך במשחק שבר את רגלו במשחק מול האדרספילד טאון ב-2 באפריל 1927, ובכך סיים את קריירת הכדורגל שלו באופן מעשי.
הוא השתתף ב-124 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם שלושה שערים.
הרברט צ'פמן, שאימן את ארסנל באותה תקופה, היה מרוצה מכישוריו ויכולותיו של מילן, ומינה אותו לעוזר מאמן לצידו של טום ויטאקר.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוא הוצב בתחנת התרעה מפני פשיטות אוויריות באצטדיון הייבורי, והיה נוכח בלילה שבו הופגז האצטדיון בפצצת תבערה; מילן סייע לכבות את האש והציל את האצטדיון מנזק חמור.
הוא המשיך להחזיק במשרתו עד שוויטאקר התמנה לתפקיד המאמן ב-1947, אז קודם לתפקיד מאמן הכושר הבכיר ומאוחר יותר החל לעבוד כפיזיותרפיסט של המועדון; הוא עבד בסגל של נבחרת אנגליה בתפקידים דומים.
מילן פרש מתחום הכדורגל ב-1960, והוחלף על ידי ברטי מיי שהוביל את ארסנל לזכייה בדאבל.
ויליאם ג'ון "בילי" קנינגהם הנודע כ"קנגורו קיד", הוא כדורסלן ומאמן עבר אמריקאי אשר נחשב לאחד מטובי הסמול פורוורדים בתולדות ה-NBA.
על המגרש נודע כמתחרה עז בעל מזג סוער ומשחק התקפי במיוחד, התאפיין בקליעת ניתור נמרצת וקליטת כדורים חוזרים רבים.
לכינוי "קנגורו קיד" זכה עוד בנעוריו בברוקלין, כמחווה ליכולת הניתור שלו.
ככדורסלן מקצועני העביר את מרבית עונותיו בפילדלפיה 76' מליגת ה-NBA, להוציא שנתיים בהן בילה בקרוליינה קוגרס מה-ABA.
קנינגהם כיכב כשחקן שישי בסיקרס של וילט צ'מברלין והאל גריר, אלופת ה-NBA של 1967, קבוצה אשר נבחרה בחגיגות ה-35 שנה ל-NBA (1980) לקבוצה הטובה ביותר בתולדות הליגה.
ב-11 עונותיו כמקצוען קלע בממוצע 21.2 נקודות ואסף 10.4 כדורים חוזרים למשחק.
קריירת המשחק של קנינגהם נקטעה במהלך עונת בעקבות פציעה חמורה בברך, וכבר שנה לאחר מכן פתח בקריירת אימון בליגת ה-NBA.
כמאמן, הוביל בעונת את קבוצת הסיקסרס בכיכובם של ג'וליוס אירווינג ומוזס מלון לאליפות ה-NBA.
ב-1985, לאחר 8 עונות בפילדלפיה, פרש מאימון והפך לפרשן כדורסל.
קנינגהם היה ממייסדי מועדון מיאמי היט, וב-1994 מכר את חלקו בקבוצה.
בשנת 1986 התקבל להיכל התהילה של הכדורסל, בשנת 1996 נבחר לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA ובשנת 1997 נבחר לקבוצת כל הזמנים של ה-ABA, הכוללת את 30 השחקנים הגדולים בתולדותיה.
לאחר פרישתו נתלתה גופיית המשחק של קנינגהם, עם המספר 32, על תקרת אולמה של פילדלפיה 76' כהוקרה על תרומתו למועדון.
ויליאם תומאס "בילי" סטרייהורן (William Thomas "Billy" Strayhorn ; 29 בנובמבר 1915 - 31 במאי 1967), מוזיקאי ג'אז, פסנתרן ומלחין, שחיבר כמה מהסטנדרטים הידועים והמפורסמים ביותר בג'אז כמו Chelsea Bridge, Johnny Come Lately ,Take the "A" Train ו-Lush Life.
בין היתר כתב את המילים לסטנדרט הג'אז Satin Doll.
שיתוף הפעולה שלו כמעבד עם תזמורתו של דיוק אלינגטון נמשך שלושה עשורים.
סטרייהורן היה הומוסקסואל גלוי בתקופה הומופובית ביותר.
הדעה המקובלת היא שעקב כך פעל לרוב "מאחורי הקלעים" ולכן גם לא זכה להכרה הראויה.
הוא היה גם מן החברים הראשונים בתנועה לזכויות האזרח וידיד אישי של מרטין לותר קינג.
סטרייהורן נולד בדייטון אוהיו וגדל ליד פיטסבורג, פנסילבניה.
בניסיון להרחיקו מאביו האלכוהוליסט בילה זמן רב אצל סבתו.
בראיון אמר שהיא הייתה הדמות שהשפיעה יותר מכל על ילדותו.
כבר בגיל 10 ניגן עבורה בפסנתר.
הוא למד מוזיקה קלאסית בקונסרבטוריון בפיטסבורג אצל אותו מורה אצלו למדו מוקדם יותר ארול גארנר ומרי לו ויליאמס.
הוא הבין שכאפרו-אמריקאי ייקשה עליו להתקבל בעולם המוזיקה הקלאסית ולהתקדם בה ולכן פנה לג'אז.
ההשפעה הראשונה עליו בכיוון נגינת פסנתר ג'אז הייתה של הפסנתרן ארט טייטום.
סטרייהורן פגש את אלינגטון ב-1938, כאשר ניגן בהרכב שנקרא "הכובענים המשוגעים".
אלינגטון, שביקר בפיטסבורג עם תזמורתו שמע את סטרייהורן והתלהב.
אלינגטון שכר את סטרייהורן תחילה כפסנתרן ועד מהרה כמעבד, מלחין ואף כמנהל מוזיקלי.
בעוד אלינגטון היה דמות אב ומנהיג לתזמורת, היה סטרייהורן זה שדאג להיבט המוזיקלי המקצועי.
סטרייהורן עבד תחת אלינגטון בלי לבקש הערכה פומבית, ואלינגטון גם לא העניק לו כזו.
כדברי אלינגטון עצמו, "סטרייהון עובד קשה ואני מקבל את התשואות".
ניתן לראות ביחסים סימביוזה או ניצול.
סטרייהורן השלים את אלינגטון ואלינגטון נתן לסטרייהורן ביטחון ויד חופשית בהלחנה ובעיבוד.
על כל פנים, אלינגטון טען שסטרייהורן היה "יד ימיני, יד שמאלי, העיניים שבגבי, מוחי הדהד בתוך ראשו ושלו - בי".
חלק ניכר מלחניו של סטרייהורן נרשמו על שמו של אלינגטון, כולל המנון התזמורת של אלינגטון, Take the "A" Train.
סטרייהורן עבד עם מוזיקאים כג'ימי הודג'ס ובן ובסטר על הסולואים שלהם ובנה ניגודים מעניינים בין החטיבות השונות בתזמורת.
בהשפעת סטרייהורן הפכו יצירות ארוכות (סוויטות) אופייניות לרפרטואר התזמורת וניכרה השפעת המסורת הקלאסית בבניית המלודיות ובתזמור.
אחד משיאי פעילותם המשותפת של סטרייהורן ואלינגטון היה כתיבת הפסקול זוכה פרס גראמי לסרטו של אוטו פרמינגר מ-1959, "אנטומיה של רצח" ובו הקטעים שהפכו לסטנדרטים Such Sweet Thunder ו-The Far East Suite.
פסקול זה מצוין כפורץ דרך מבחינת שילוב מוזיקת ג'אז בסרטים, מפני שהיה פסקול הג'אז הראשון שלא נבע מאירועי הסרט, בהם הוצגה על המסך תזמורת, אלא נכתב במיוחד.
היה זה גם הפסקול הראשון של סרט הוליוודי משמעותי שנכתב על ידי אפרו-אמריקאים.
למרות שניסה קריירת סולו בשנות החמישים וכתב לתיאטרון, חזר סטרייהורן לשיתוף הפעולה עם אלינגטון.
הוא שיתף פעולה גם עם הזמרת לנה הורן.
בשנת 1964 אובחן סטרייהורן כלוקה בסרטן הוושט.
ב-31 במאי 1967 נפטר, באותה שנה נבחר על ידי מבקרי דאון ביט להכלל בהיכל התהילה של הג'אז.
אפרו פוזר בנהר הדסון בנוכחות חבריו הקרובים.
עוד בהיותו מאושפז כתב את לחנו האחרון Blood Count, שהוא הקטע הראשון שהקליט אלינגטון באלבום הזיכרון שלו לסטרייהורן ...And His Mother Called Him Bill.
הקטע האחרון באלבום זה נקרא Lotus Blossom והוא קטע פסנתר סולו מאולתר שניגן אלינגטון לזכר חברו, בעוד חברי הלהקה אורזים את כליהם.
ויליאם ג'ורג' "בילי" זיין ג'וניור הוא שחקן קולנוע ובמאי אמריקאי, התפרסם בעיקר בזכות תפקידו הראשי כגיבור-העל בסרט "השד" שהפך לסרט פולחן, וכקאלדון "קאל" הוקלי בסרט זוכה 11 פרסי אוסקר "טיטניק".
זיין נולד בשיקגו לטליה ולוויליאם ג'ורג' האב, שניהם שחקני קולנוע חובבים.
שם המשפחה המלא של זיין הוא זיינקופולואוס, שמעיד על מוצאו היווני.
לזיין אחות גדולה יותר בשם ליסה שעוסקת אף היא בתחום המשחק.
את קריירת המשחק שלו החל זיין ב-1985 בקומדיית ההרפתקאות של רוברט זמקיס "בחזרה לעתיד" בהפקתו של סטיבן ספילברג.
בסרט גילם דמות קטנה בשם מאטץ'.
ב-1989 שיחק זיין בחלק השני ב"טרילוגיית בחזרה לעתיד", "בחזרה לעתיד 2", בשונה מהסרט הראשון נתנה לזיין במה יותר גדולה לתפקידו כמאץ', בנוסף שיחק זיין לצד ניקול קידמן וסם ניל במותחן האימה "סיכון רטוב".
ב-1990 השתתף זיין בדרמת המלחמה "ממפיס בל", בסרט גילם זיין את לוטננט ואל קולווסקי, מפציץ B-17 מבצר מעופף על אדמת אירופה במהלך מלחמת העולם ה-2.
בתחילת ואמצע שנות ה-90, הרבה זיין לשחק בתפקידים משניים בסרטים כגון: "אורלנדו","לאהוב ולהתבגר" ו"טומבסטון - עיר ללא חוק", כמו כן הופיע במספר פרקים בסדרת המתח "טווין פיקס".
תפקידו הראשי היחיד באותה תקופה היה בסרט הפעולה-הרפתקאות האוסטרלי "השד", בו גילם זיין את דמותו של קיט ווקר מסדרת סרטי הקומיקס המפורסמת "הפנטום".
פריצתו והצלחתו הגדולה ביותר של זיין בהוליווד הייתה בשנת 1997 כשנבחר על ידי ג'יימס קמרון לגלם את דמותו של קאלדון הוקלי, ארוסה העשיר והמבוסס של רוז דוויט בוקייטר (קייט וינסלט) בדרמת האסונות הרומנטית השנייה הכי הרווחית בהיסטוריה, זוכת 11 פרסי האוסקר "טיטניק".
בסרט מנהל הוקלי מאבק עיקש עם בחור צעיר בשם ג'ק דוסון (לאונרדו דיקפריו) על ליבה של ארוסתו.
על תפקידו קיבל זיין מועמדות לפרס ה־MTV בקטגוריית הנבל הטוב ביותר.
ב-1999 גילם זיין את דמותו של המצביא והמדינאי הרומאי מרקוס אנטוניוס בדרמה הביוגרפית מועמדת 4 פרסי אמי "קלאופטרה".
ב-2001 שיחק זיין בתפקיד ראשי בדרמה הקולנועית "המאמין" המבוססת על סיפורו האמיתי של דניאל בורוס, חייל יהודי לשעבר בחיל הנחתים האמריקני שמצטרף לתנועה נאו נאצית מקומית בארצות הברית.
ב-2005 שיחק זיין בסדרה מכושפות את דרק ד'מון, שד שוויתר על האלמוות שלו כדי להיות אנושי ומרגיש, ובשבועותיו האחרונים הוא לימד בבית הספר לקסמים.
ב-2006 השתתף זיין בפנטזיית האימה המבוססת על משחק וידאו "דם הערפדים" ובסרט המלחמה הטורקי "עיראק - עמק הזאבים", שגרר ביקורות נוקבות מצד ארגונים יהודיים בגרמניה בטענה שמדובר בסרט אנטישמי.
הסרט גורס כי התערבותה של ארצות-הברית בעיראק הונעה ממזימה של יהודים אמריקניים לקצור איברים מחללי המלחמה.
זיין נישא לשחקנית ליסה קולינס ב-1989, אולם הזוג התגרש ב-1995.
לאחר מכן התארס זיין עם השחקנית הצ'יליאנית לאונור וארלה אותה פגש על סט הסרט "קלאופטרה" ב-1999.
באחרונה קיים זיין מערכת יחסים מתוקשרת עם שחקנית הקולנוע והדוגמנית קלי ברוק, אותה הכיר על סט הסרט "הישרדות משולשת" ב-2006. לאחר מערכת יחסים סבוכה סיים הזוג את היחסים סופית לקראת סוף שנת 2008.
טומבסטון עיר ללא חוק (1993)
סיפורים מהצד האפל: אביר השדים (1995)
קמתי מוקדם ביום שמתתי (1998)
הבלתי מנוצח (2001) - סרט טלוויזיה
רוחות רפאים של נתיב הלילה טוב (2014)
מחסלי הזומבים: בית הקברות של פיל (2015)
מכושפות (2006, מספר פרקים בעונה 8)
בילי פייפר היא שחקנית, קולנוענית וזמרת אנגלייה.
פייפר החלה את הקריירה שלה כזמרת פופ בגיל העשרה, והיא ידועה בעיקר בזכות תפקידה כרוז טיילר, המלווה של הדוקטור בסדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו".
פייפר נולדה בסווינדון שבווילטשייר אנגליה ונקראה ליאן (Lianne) פול פייפר.
הוריה שינו את שמה מליאן לבילי שלושה שבועות אחרי שנולדה.
לפייפר יש אח ושתי אחיות צעירים ממנה.
היא גדלה ולמדה בסווינדון ובבית ספר למשחק Sylvia Young Theatre School.
תחילת הקריירה של פייפר בעולם הבידור הייתה בשנות העשרה שלה כשנבחרה להופיע בתוכנית טלוויזיה לילדים "Scratchy and Co".
אחר כך הופיעה בתשדיר פרסומת בטלוויזיה למגזין הפופ "Smash Hits".
בגיל 15 חתמה על חוזה הקלטות והקליטה בשם "בילי", והייתה לזמרת הצעירה ביותר שהגיעה עם סינגל הבכורה שלה, "Because We Want To", למקום הראשון במצעד הפזמונים הבריטי.
כך גם הסינגל הבא שלה "Girlfriend", ואלבום הבכורה "Honey to the B" שיצא מיד אחר כך נכנס למקום ה-14 במצעד האלבומים הבריטי.
שני סינגלים נוספים שהוציאה מתוך האלבום "She Wants You" ו-"Honey to the B" נכנסו למקום השלישי במצעד הפזמונים.
ב-1999 הייתה פייפר מועמדת לשני פרסים מטעם תעשיית המוזיקה הבריטית (BRIT Awards), וזכתה בשני פרסים מטעם מגזין הפופ "סמאש היטס".
בשנה שאחר כך החלה פייפר לעבוד על האלבום השני שלה שאותו הוציאה בשמה המלא "בילי פייפר".
במאי 2000 חזרה למצעד הפזמונים עם קול בוגר וסקסי יותר.
הלהיט "Day & Night" הגיע למקום הראשון.
הסינגל הבא שלה "Something Deep Inside" יצא בספטמבר של אותה שנה והגיע למקום רביעי במצעד.
באוקטובר 2000 הוציאה פייפר את האלבום השני שלה "Walk of Life" שהגיע למקום ה-14 במצעד האלבומים הבריטי.
הסינגל האחרון מתוך האלבום "Walk of Life" יצא בדצמבר 2000 והגיע למקום ה-25 במצעד הסינגלים.
אחרי הפסקה ממושכת החליטה פייפר לסיים את הקריירה המוזיקלית ולעסוק במשחק שהייתה השאיפה המקורית שלה.
היא למדה משחק כשגרה בלונדון, וזכתה לביקורות טובות על הופעותיה, והמבקרים העריכו אותה יותר כשחקנית מאשר כזמרת.
ב-2004 הופיעה בסרט "חברים לזירה" עם אורלנדו בלום ובסרט "דברים שצריך לעשות לפני גיל 30".
זמן קצר לפני שהתחילה להופיע בסדרה דוקטור הו שיחקה בסרט האימה "Spirit Trap" לצידה של זמרת הפופ הרוסייה אלסוו, הסרט יצא בקיץ 2005 וקבל ביקורות פושרות.
במאי 2004 הוכרז על חידוש סדרת המדע הבדיוני הוותיקה "דוקטור הו".
בסדרה המחודשת גילמה פייפר את דמותה של רוז טיילר המלווה של הדוקטור התשיעי בגילומו של כריסטופר אקלסטון.
פייפר זכתה לפופולריות רבה על תפקידה זה כמו גם לשבחי המבקרים ופרסים שונים.
היא נבחרה כשחקנית הפופולרית ביותר ב-2005 וב-2006 ובפרס הטלוויזיה הלאומית.
ערוץ החדשות BBC News כינה אותה "הפנים של השנה" לשנת 2005. במרץ 2006 הוכתרה "הכישרון החדש הטוב ביותר" על ידי Television and Radio Industries Club, ובספטמבר אותה שנה זכתה בתואר השחקנית הטובה ביותר של TV Quick ו-TV Choice.
פייפר המשיכה לגלם את דמותה של רוז טיילר גם בעונה השנייה של "דוקטור הו" כמלווה של הדוקטור העשירי (דייוויד טננט).
בנובמבר 2005 גילמה פייפר את דמותה של הירו בעיבוד מודרני של ה-BBC למחזה השייקספירי "מהומה רבה על לא דבר".
בסרט זה הירו הייתה חזאית מזג אוויר בתחנת טלוויזיה.
באופן דומה שיחקה פייפר ב-2003 בעיבוד מחודש של סיפורי קנטרברי בפרק "סיפורו של הטוחן".
אחרי שתי עונות מוצלחות של "דוקטור הו" שבהן גילמה את המלווה של הדוקטור התשיעי והעשירי, סיימה פייפר את השתתפותה בסדרה.
היא לא המשיכה כמלווה בעונות שאחר כך אבל חזרה להופעות אורח בעונה הרביעית (2008), עונת הספיישלים (2010) ובספיישל חגיגות היובל לסדרה.
פרט לדוקטור הו הופיעה פייפר בשתי הפקות נוספות בטלוויזיה.
הראשונה היא עיבוד של ה-BBC לספרו של פיליפ פולמן, "מסתרי אבן האודם", ששודר לראשונה בדצמבר 2006. בו גילמה פייפר את הגיבורה הראשית סאלי לוקהארט, בת התקופה הוויקטוריאנית לצדו של מאט סמית.
ב-BBC מתכוונים לעבד את ארבעת ספרי סאלי לוקהארט לטלוויזיה עם פייפר בתפקיד הראשי.
ב-2007 המשיכה פייפר לגלם את הדמות בסרט השני בסדרה שנקרא "הצל בצפון".
עוד ב-2007 כיכבה פייפר בעיבוד טלוויזיוני לרומן של ג'יין אוסטן "מנספילד פארק" כשהיא מגלמת את דמותה של פאני פרייס, ברשת ITV1. זו הייתה הפעם הראשונה שפייפר הופיעה ברשת טלוויזיה אחרת מה-BBC.
פייפר כיכבה גם בסדרת הטלוויזיה של ITV2 "וידוייה הסודיים של זונת צמרת" בתפקיד בל דה ז'ור/האנה בקסטר, לפי ספרה של בל דה ז'ור "הרפתקאות אינטימיות של נערת ליווי לונדונית", ספר זיכרונות העוסק בחיי זונת צמרת.
בסדרה ששודרה החל מספטמבר 2007, היו סצנות בהן נראית פייפר בעירום חלקי.
העונה השנייה של הסדרה צולמה בשנת 2008.
הופעת הבכורה של פייפר בתיאטרון הייתה בתחילת 2007 בווינדזור, שם הופיעה במחזה של כריסטופר האמפטון "Treats".
סיבוב ההופעות של ההצגה היה אמור להסתיים בווסט אנד בתיאטרון גאריק ב-28 בפברואר 2007.
ב-2017 זכתה פייפר בפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה במחזה "ירמה".
בשנת 2020 יצאה הסדרה שפייפר יצרה וכתבה, ובנוסף כיכבה בתפקיד הראשי שלה, "שונאים את סוזי" (I Hate Suzie).
במהלך 2021, לאחר הצלחת העונה הראשונה, הודיעה שתהיה עונה שנייה לסדרה.
בשנת 2021 יצא הסרט שפייפר ביימה וכתבה "חיות נדירות" (Rare Beasts), וכן גם כיכבה בתפקיד הראשי בתור מנדי.
ב-31 במאי 2025 שודר הפרק המסיים של העונה ה-15 של הסדרה דוקטור הו, כאשר בסופו בילי פייפר התגלתה בתור ההתחדשות הטריה של הדוקטור, המחליפה את מקומו של הדוקטור ה-15 שגולם על ידי השחקן שוטי גאטווה.
עם זאת, עדיין לא ברור האם פייפר תגלם באופן רשמי את הדוקטור ה-16 וטרם נמסר עדכון רשמי מטעם ה-BBC.
במאי 2001 התחתנה בלאס וגאס עם כריס אוונס , איש עסקים מגיש בטלוויזיה ודי ג'יי ברדיו ה-BBC המבוגר ממנה ב-16 שנים.
הם נפרדו ב-2004, ואחר כך התגרשו.
ב-31 בדצמבר 2007 נישאה פייפר ללורנס פוקס, בנו של השחקן ג'יימס פוקס.
בני הזוג התגוררו באיסטבורן, מידהרסט שבמערב סאסקס.
ב-21 באוקטובר 2008 נולד בנם הבכור.
באפריל 2012 נולד בנם השני.
במרץ 2016 הודיע פוקס בעמוד הפייסבוק שלו שהם נפרדים.
בני הזוג התגרשו במאי 2016 אחרי שמונה שנות נישואין.
בשנת 2016 החלה לצאת עם ג'וני לויד.
מועמדת פרס אמי הבינלאומי על ההופעה הטובה ביותר של שחקנית (אנ') (2023) 2024 כאוס Kaos קסנדרה סדרת טלוויזיה של נטפליקס אוסטין (אנ') Austin בילי 2 פרקים
"בילי" אדוארד אלברט מאייר נולד ב-3 בפברואר 1937) הוא המייסד של ארגון FIGU לחקר עב"מים והיוצר של מעל ל-1,000 תמונות וסרטי וידאו שנויים במחלוקת, אותם צילם בעיקר בשנות השבעים, בהם מוצגים לכאורה העב"מים והחוצנים שביקרו אותו, אשר לטענתו מעידים על אמיתות המפגשים הללו.
לטענתו של מאייר, לאורך חייו קיים מאות מפגשים מהסוג החמישי עם חוצנים דמויי אנוש המכונים "הפלאדים" (Pleiadeans) בחוותו שבשווייץ.
לטענת מאייר, החוצנים מתקדמים באופן ניכר מבני האנוש מבחינת תודעתית, רוחנית וטכנולוגית.
מאייר מחזיק ברשותו גם קלטות שמע עליהן הוקלטו שיחות אותן ניהל עם החוצנים ודגימות של מתכות וקריסטלים מהחלל החיצון אותם לטענתו העבירו לו החוצנים.
לאורך השנים מאייר פרסם ספרים רבים בגרמנית העוסקים במפגשיו עם החוצנים, שכוללים בין היתר תמלילי השיחות שהתקיימו, וכן תחזיות שונות שחשפו החוצנים בפניו נבואות כלליות ותחזיות ספציפיות למדי אודות אירועים העתידים להתרחש.
בנוסף לכך, מאייר טוען גם כי החוצנים החזירו אותו בזמן ואפשרו לפגוש את ישו.
במשך השנים, בעקבות הסיקור התקשורתי הנרחב לו זכה ברחבי העולם, מאייר הצליח לעורר עניין רב בקרב אנשים רבים ברחבי העולם אשר נוהגים לפקוד באופן תדיר את מעונו ולרכוש את ספריו.
מנגד, חוקרים בולטים רבים ברחבי העולם מחשיבים אותו לשרלטן וטוענים כי ביצע למעשה הונאה בקנה מידה גדול של כל העדויות לכאורה שברשותו אשר לטענתם מזויפים.
בשנת 1957 התגייס ללגיון הזרים הצרפתי, אבל לאחר מספר חודשים ערק וחזר למולדתו.
במשך סוף שנות ה-60 ורוב שנות ה-70 טייל רבות ברחבי העולם בכ-42 מדינות במשך כתריסר שנים.
בשנת 1965 היה מעורב בתאונת אוטובוס בטורקיה בה איבד את זרועו השמאלית.
בפברואר 1966, נשא לאישה יוונית בשם זאפיריו קאליופה, לזוג נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1975 הקים את ארגון FIGU לחקר עב"מים אשר מתמקד בפרסום התצלומים, סרטי הווידאו, והספרים שברשותו של מאייר.
המפגשים לכאורה של מאייר עם החוצנים
לטענתו משנת 1942 ועד להווה מאייר מקיים מפגשים עם חוצנים המכונים "הפלאדים".
לטענתו המפגשים והתקשורת עימם מתקיימת הן באופן ישיר (פנים מול פנים) והן באופן טלפתי.
לטענתו המפגש הראשון עמם התקיים ב-2 יוני 1942 כאשר צפה לראשונה בעב"ם יחד עם אביו בחצר ביתם.
לטענתו, עוד באותה שנה קיים לראשונה בחייו מפגש מהסוג החמישי כאשר נפגש לראשונה עם חוצן זקן דמוי אנוש בשם ספאת' (Sfath) פנים אל מול פנים.
במשך השנים הבאות התקיימו פגישות רבות בין מאייר לבין ספאת' שנמשכו עד שנת 1953. לטענת מאייר משנת 1953 ועד 1964 קיים פגישות רבות עם חוצנית בשם אסקט (Asket).
לאחר מכן, לטענתו של מאייר הקשר עם החוצנים נפסק ל-11 שנה.
לטענתו הקשר חודש שוב ב-28 בינואר 1975 עם חוצנית דמוית אנוש בשם סמג'ס (Semjase), נכדתו של ספא.
המפגשים עמה נמשכו לטענת של מאייר עד תחילת שנות השמונים.
כמו כן, לטענתו של מאייר לאורך השנים קיים מפגשים אישיים נוספים ולא פורמליים עם חוצנים שונים מגזע ה"הפלאדים".
לטענתו של בילי, במהלך המפגשים עם סמג'ס הותר לו לתעד את המפגשים.
בעקבות כך, במהלך המפגשים שהתקיימו לאחר 1975 מאייר צבר ברשותו כמות גדול ביותר של ראיות לכאורה למפגשים עם החוצנים, בהם צילומים וקטעי וידאו מפורטים ביותר (אשר רובם, לכאורה, צילומים של החללית של סמג'ס, אשר צולמו בעת שהיא ביצעה תמרוני טיסה שונים), הקלטות שמע, סגסוגת מתכת וקריסטלים.
כמו כן, מאייר כתב גם מספר ספרים המתעדים מאות מהמפגשים אותם קיים לכאורה עם החוצנים ואת הדיונים שלכאורה ניהל עימם.
ספרים אלו כוללים בין היתר תמלילי שיחות רבים שערך עם החוצנים.
שיחות אלו עוסקות בין היתר במגוון רחב למדי של נושאים, כגון רוחניות, החיים שלאחר המוות, דת, ההיסטוריה האנושית, תופעות מדעיות ואסטרונומיות, אקולוגיה, בנוסף למספר נבואות כלליות ותחזיות ספציפיות למדי אודות אירועים העתידים להתרחש.
לטענתו של מאייר החוצנים אפשרו לו גם באופן חד פעמי לבחון את הנשק שברשותם על עץ בחצר שלו, וכמו כן העבירו לרשותו דגימות של סגסוגת מתכת ייחודית.
ברשותו של מאייר אוסף גדול של מעל 1000 תצלומים שנוי מחלוקת בהם נראים לכאורה עב"מים שצולמו בעת שבקרו אותו בכפר השווייצרי בו מאייר מתגורר.
רוב התצלומים צולמו על ידי מאייר בשנות השבעים לאחר שמאייר איבד את זרועו.
כמו כן, ברשותו של מאייר סרטי 8 מ"מ שצולמו גם הם במהלך אותם המפגשים.
המצדדים באמיתות הראיות, מתעקשים כי התמונות הן באיכות גבוהה במיוחד וכי לא ייתכן שאדם אשר איבד את ידו השמאלית בתאונה, היה מצליח לבדו ליצור אותן.
מנגד, לאורך השנים, מבקרים וחוקרים שונים, אשר בחנו וחקרו את התמונות והסרטים, הצהירו כי מדובר בהונאה בקנה מידה גדול וכי כל העדויות לכאורה שברשותו, מזויפות.
על מנת לחזק את הטענה כי מדובר בזיופים, לאורך השנים מבקרים רבים צילמו תמונות דומות לתצלומים של מאייר.
ביקורת נוספת התמקדה בכך שישנה סבירות רבה שהתצלומים בוצעו באמצעות טכניקות צילום מתקדמות, אשר היו קיימות כבר במהלך שנות ה-70. המבקרים סבורים שמאייר השתמש במודלים מיניאטוריים לצורך זיופיו.
אחת הראיות החזקות ביותר נגד מאייר היא תצלום מטושטש של אחת החוצניות לכאורה, שלטענתו של מאייר ביקרו אותו.
תצלום זה התגלה בהמשך כזיוף, אשר נוצר על ידי צילום מסך הטלוויזיה, בעת ששודרה תוכנית הבידור של דין מרטין.
החוצנית לכאורה היא למעשה זמרת אמריקאית בשם מישל דלפייב (Michelle DellaFave).
בתגובה, מאייר הכחיש כי הוא שביצע הזיוף ובמקום זאת טען כי תמונה זו הושתלה בכוונה באוסף התמונות שלו על מנת לערער את דבריו ולשימו ללעג.
לטענתו של מאייר, החוצנים שביקרו אותו העבירו לרשותו דגימות סגסוגת מתכת ייחודית.
דגימות סגסוגת המתכת נבדקו בעבר על ידי החוקר מרסל ווגל, כימאי במעבדות IBM בסאן ג'וס שבקליפורניה.
ווגל טען כי המתכת נעלמה באופן מסתורי מהמעבדה תוך כדי בדיקתה המעבדתית.
היעלמות דגימות המתכת מצביעה בעיני מבקרים רבים על חוסר הרלוונטיות של דגימות המתכת כראיה לטענותיו של מאייר.
ויליאם עמנואל "בילי" קובהם הוא מתופף ג'אז פנמי-אמריקאי, מלחין ומוביל הרכב, אשר העתיק את מושבו לשווייץ בסוף שנות ה-70.
קובהם החל להתבלט בשנות ה-60 המאוחרות ושנות ה-70 המוקדמות בעבודתו עם החצוצרן מיילס דייוויס ולאחר מכן עם תזמורת מאהאווישנו.
ע"פ מבקר האולמוזיק קובהם הוא "באופן כללי מקבל שבחים כמתופף הפיוז'ן האדיר ביותר עם סגנון בעל השפעה אשר משלב כח מתפרץ ודיוק קפדני.
קובהם נולד בקולון, פנמה ועבר עם משפחתו לניו יורק סיטי כשהיה בן שלוש.
מתופף כבר מילדותו, למד קובהם בתיכון למוזיקה ואמנויות בניו יורק, וסיים את לימודיו בשנת 1962.
הוא ניגן בתזמורת הצבאית של ארצות הברית בין השנים 1965 ל-1968. מיד לאחר שחרורו, הצטרף קובהם להרכב אשר הובל על ידי הפסנתרן הוראס סילבר שם ניגן כשנה, כמו כן ניגן והקליט עם הסקסופוניסט סטנלי טורנטין, נגנית העוגב שירלי סקוט והגיטריסט ג'ורג' בנסון.
קובהם הסתעף לג'אז פיוז'ן, אשר שילב אלמנטים של ג'אז, רוק ופאנק, ניגן והקליט עם האחים ברקר (בעיקר בקבוצתם אשר נוסדה בשנות ה-70 חלומות), ועם הגיטריסט ג'ון אברקרומבי, לפני שהקליט ויצא לסיבוב הופעות עם החצוצרן מיילס דייוויס.
עבודתו של קובהם עם דייוויס הופיעה במחווה לג'ק ג'ונסון (שנת 1971), בין הקלטות אחרות.
קובהם הוא אחד מהמתופפים הראשונים לנגן בשיטת התיפוף תיפוף ביד פתוחה : מתופף אשר מנגן בסט התופים לימנים אך מוביל עם ידו השמאלית על ההיי-האט במקום לשלב את ידו הימנית (כמו כן הניח את מצילת הרייד שלו בצד שמאל, במקום צד ימין ע"פ המסורת).
הוא מנגן בדרך כלל עם טמ-טמים רבים ושני תופי בייסדראם והיה ידוע בשנות ה-70 בשל מערכות התופים הגדולות שלו.
בשנת 1970, עבד קובהם על האלבום מיי גואל'ס ביונד של הגיטריסט ג'ון מקלפלין.
קובהם ומקלפלין ייסדו יחד את מאהאווישנו אורקסטרה, הרכב ג'אז פיוז'ן מכריע.
קובהם יצא לסיבוב הופעות נרחב משנת 1971 עד 1973 עם המאהאווישנו אורקסטרה, אשר הוציאו שני אלבומי סטודיו, האינר מאונטינג פליים (שנת 1971) והבירדס אוף פייר (שנת 1973), ואלבום חי אחד בטווין נות'ינגנס אנד אטרניטי (שנת 1973).
גרסאות הסטודיו המקוריות למנגינות האלבום החי הוצאו לאחר מכן כדה לוסט טרידנט סשנס בשנת 1999.
במאי 1973, עוד כשהיה במאהאווישנו אורקסטרה, הקליט קובהם את אלבום הסולו הראשון שלו ספקטרום עם הקלידן ג'ן האמר מהמאהאווישנו אורקסטרה, הגיטריסט טומי בולין אשר לאחר מכן ניגן עם להקת הרוק הכבד דיפ פרפל, והבסיסט לי סקלאר.
המופע בין הכמעט שלוש שעות בשיקגו היה FM סטריאו סימולקאסט.
כמוביל הרכב ומלחין, הקליט קובהם עוד מספר הקלטות פיוז'ן פורצות דרך במהלך שנות ה-70, קרוסווינדס (שנת 1974), טוטאל אקליפס (שנת 1974) ופאנקי ת'ייד אוף סינגס (שנת 1975).
בסיבוב הופעות זה קובהם דיווח (בראיון של דאון ביט) על התנסות עם מסע אסטראלי בעת הופעות, בהן מצא עצמו מרחף מעל ומעבר לתופים שלו, וראה את עצמו מנגן בדרך בה מעולם לא חשב עליה או ביצע לפני כן.
בשנות ה-70, הקליט קובהם בהרחבה למען חברת ההקלטות CTI Records בעלת הנטייה לפיוז'ן, אשר יוסדה על ידי המפיק קריד טיילור.
כמו כן, באותה תקופה היה קובהם חבר ברביעיית הג'אז של ניו יורק.
בשנת 1976 תופף קובהם באלבום To the Heart של מארק-אלמונד (ג'ון מארק, ג'וני אלמונד).
ב-1980, קובהם עבד עם ג'ק ברוס, בלהקה בשם ג'ק ברוס וחברים.
בשנת 1981, נוסדה ' גלאס מנגרי' 'של בילי קובהם , בה מופיע מייקל אורבניאק בכינור ובאייווי, גיל גולדשטיין בפנסתר, טים לנדרס בבס ומייק סטרן בגיטרה.
דין בראון החליף את מקומו של סטרן כשעזב על מנת לנגן עם מיילס דייוויס.
גלאס מנגרי הוציאו שני אלבומים לאלקטרה רקורדס.
בשנת 1984, קובהם ניגן בלהקה בובי והמידניטס (אשר היה מיזם הצד הראשוני עבור בוב ווייר מהגרייטפול דד) יחד עם אחרים כמו דייב גרלנד, בובי קוצ'רן, קני גרדני (מליטל פיט) אשר הקליטו את האלבום וור דה ביט מיטס דה סטריט (שנת 1984).
בשנת 1994, הצטרף קובהם לצוות אול-סטאר בתיאטרון היווני בלוס אנג'לס והופיעו בסטנלי קלארק, לארי קארלטון, בילי קובהם, נאג'י ודרון ג'ונסון בשידור חי ביווני.
המופע היה בעיקר המוזיקה של קלארק אך כל המוזיקאים תרמו חומרים.
בשנת 1998, הוא הצטרף עם גרייטפול דד ללהקת הקאברים הג'אז מת.
בעקבותם הוציא קובהם מספר אלבומי סולו (מיולי 2005, הוציא קובהם למעלה מ-30 הקלטות תחת שמו) והמשיך להקליט, להופיע וללמד.
בשנת 2006, הוציא קובהם את Drum'n'Voice 2. זו הייתה חזרה לצליל הג'אז-פאנק של שנות ה-70, עם אורחים שכללו את ג'ן האמר, באדי מיילס, ג'ון פטיטוסי, ג'ף ברלין, דומיניק מילר, מייק לינדאפ, איירטו מוריירה, פרנק גמבל, בריאן אאוגר, גיא בארקר והלהקה נובסנטו.
התקליט הופק ועובד על ידי פינו ולינו ניקולוסי עבור ניקולוסי הפקות.
קובהם הוכרז כפטרון ואמן מבקר בקולג' הלונדוני דראמטק ביוני 2008.
בילי קובהם קיבל את הפרס "Bratislav Bata Anastasijevic" בפסטיבל הג'אז ניסוויל 2008.
בשנת 2009, הוציא קובהם את Drum'n'Voice 3. האורחים כללו את צ'אקה קאן, גינו וונלי, ג'ורג' דוק, אלכס אקונה, בוב מינצר, בריאן אאוגר, ג'ון סקופילד ונובסנטו.
בילי קובהם הופיע עם ג'ון מקלפלין בפסטיבל הג'אז במונטרה ה-44, במונטרה, שווייץ, ביום שישי ה-2 ביולי 2010, לראשונה מאז שהתפרקה הלהקה.
ממרץ 2010, קובהם החל לעבוד על מיזם חדש הגיטריסט הירדני עטור השבחים קמאל מוסאלאם.
באוגוסט 2011, יצא האלבום Rock the Tabla.
מופיעים בו בילי קובהם, א.ר.
ראהמן, הוסאם רמזי, עומאר פארוק טקבילק ומאנו קאטצ'ה.
בדצמבר 2011, קובהם החל ללמד תופים ברשת בבית הספר לתופים בילי קובהם, בית ספר בתוך האקדמיה לתופים לעבודה אמנותית.
בילי קובהם תומך בתופי ימאהה ומשתמש באופן שגרתי במערכות Yamaha Maple Custom Absolute 9-piece בגדלים הבאים:
לקובהם יש דגם תוף סנר ימאהה משלו, כשהוא מתעקש על 6-ply shell ממייפל עם חישוקי עץ, אך הוא משתמש גם בתוף בס סנר ימאהה 14 x 6 1/2.
ויליאם מוריס "בילי" יוז היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה השביעי בין השנים 1915 –1923.
במשך הקריירה שלו בת ה-51 שנים כחבר הפרלמנט האוסטרלי, בנוסף ל-7 שנים כחבר הפרלמנט של המושבה ניו סאות' ויילס, עבר יוז ממפלגה למפלגה חמש פעמים: ממפלגת הלייבור (1916-1901), למפלגת הלייבור הלאומית (1917-1916), למפלגה הלאומנית (1930-1917), למפלגה האוסטרלית (1931-1930), למפלגת אוסטרליה המאוחדת (1944-1931) למפלגה הליברלית (1952-1944).
הוא הורחק משלוש מפלגות וייצג ארבעה מחוזות בחירה שונים בשתי מדינות של אוסטרליה.
יוז החל את כהונתו כראש ממשלה כמנהיג מפלגת הלייבור ובמהלך כהונתו הוא העביר את תמיכתו, יחד עם עוד 24 חברי פרלמנט, למפלגת הלייבור הלאומית, על רקע הוויכוח על סוגיית גיוס החובה.
מפלגת הלייבור הלאומית התמזגה עם המפלגה הליברלית כדי ליצור את המפלגה הלאומנית.
כהונתו כראש ממשלה הסתיימה כאשר המפלגה הלאומנית נאלצה להיכנס לקואליציה עם מפלגת הכפר, שסירבה להיות שותפה בממשלה בראשותו.
עד לנקודת זמן זו היה יוז ראש הממשלה שתקופת כהונתו הייתה הארוכה ביותר.
מאוחר יותר הוא הוביל את מפלגת אוסטרליה המאוחדת בבחירות של 1943, אף על פי שארתור פאדן הנהיג את הקואליציה.
יוז מת ב-1952 בגיל 90 בעודו מכהן כחבר הפרלמנט.
הוא חבר הפרלמנט האוסטרלי שתקופת כהונתו היא הארוכה ביותר בכל הזמנים ואחת הדמויות הצבעוניות והשנויות ביותר במחלוקת בהיסטוריה של הפוליטיקה האוסטרלית.
ויליאם מוריס יוז נולד ברובע פימליקו שבלונדון, אנגליה, להורים ממוצא ולשי.
אביו, ויליאם יוז, היה דובר השפה הולשית ועל פי מפקד האוכלוסין של 1881, הוא נולד בעיירה הוליהד שבאי אנגלסי שבצפון ויילס בערך בשנת 1825. הוא היה כומר זוטר בכנסייה הבפטיסטית ובמקצועו הוא היה נגר שעבד בבית הלורדים.
אמו של יוז הייתה בתו של חוואי ממחוז מונטגומרישייר שבויילס שעבדה כמשרתת בלונדון.
ג'יין מוריס הייתה בת 37 כאשר היא נישאה ויליאם מוריס יוז היה ילדה היחיד.
כשהיה בילי יוז בן שבע מתה אמו והוא עבר לגור עם אחותו של אביו בלדודנו שבויילס וכן בילה את זמנו עם קרוביה של אמו באזור הכפרי של מונטגומרישייר, שם דיבר ולשית.
כאשר הוא היה בן 14 שב ללונדון ועבד כמורה בבית ספר.
הוא חי עם אביו ועם דודתו.
באוקטובר 1884, בהיותו בן 22, היגר יוז לאוסטרליה, שם עבד כפועל, כחקלאי וכטבח.
ב-1886 הוא הגיע לסידני, התגורר כדייר משנה במור פארק וחי עם אליזבת קטס, בתה של בעלת הבית שלו כידועה בציבור.
ב-1890 עבר הזוג לבלמיין, שם עבד יוז בתחילה בבית מרקחת ולאחר מכן פתח עסק משל עצמו, שם הוא מכר עלונים פוליטיים, ביצע עבודות שונות ותיקן מטריות.
הוא הצטרף לליגה הסוציאליסטית ב-1892 ושימש כנואם רחוב עבור הליגה למען מיסוי אחיד וכאיש ארגון של איגוד העובדים האוסטרלי.
בשלב זה הוא הצטרף למפלגת הלייבור האוסטרלית שנוסדה אז.
ב-1894 בילה יוז שמונה חודשים במרכז ניו סאות' ויילס כאיש ארגון באיגוד עובדים ובאותה שנה נבחר לאספת הנבחרים של ניו סאות' ויילס ביתרון של 105 קולות.
בהיותו חבר האספה, הוא מונה להיות מזכיר איגוד עובדי הרציפים.
ב-1900 הוא ייסד את איגוד הסוורים והיה נשיאו הראשון.
בתקופה זו הוא למד משפטים והוסמך כעורך דין ב-1903. שלא כמו רבים מחברי מפלגת הלייבור, היה יוז תומך נלהב באיחוד אוסטרליה.
ב-1901 הוא נבחר לפרלמנט הפדרלי הראשון כחבר הלייבור מטעם מחוז הבחירה של מערב סידני.
הוא התנגד להצעות של ממשלתו של אדמונד ברטון להקים צבא מקצועי קטן ותחת זאת דגל בהנהגתם של אימוני חובה כלליים.
ב-1903 הוא הוסמך סופית כעורך דין לאחר כמה שנים כמתלמד.
ב-1909 הוא מונה כפרקליט הכתר (King's Counsel).
ב-1906 מתה הידועה בציבור שלו ובתו בת ה-17 גידלה את חמשת אחיה הקטנים בסידני.
ב-1911 נישא יוז למרי קמפבל.
יוז היה שר החוץ בממשלת הלייבור הראשונה בראשותו של כריס ווטסון.
בשלוש הממשלות בראשותו של אנדרו פישר הוא כיהן כתובע הכללי.
בממשלות אלו הוא היה המוח שמאחורי המהלכים הפוליטיים של הממשלות והיה ברור שהוא שואף להיות מנהיג מפלגת הלייבור, אך אופיו הגס, שנבע ככל הנראה מהפרעות העיכול שלו, הרתיעו את עמיתיו מלבחור בו כמנהיג.
האיבה ארוכת הימים שלו עם קינג או'מיילי, שהיה גם הוא שר מטעם הלייבור, הייתה דוגמה בולטת למזגו התקיף.
ב-1908 נוסדה ליגת הרוגבי באוסטרליה ויוז היה עסקן פעיל בספורט זה.
כמנהיג פועלים הוא פעל למען שחקני רוגבי חובבנים שמעסיקיהם סירבו לשלם על היעדרותם מהעבודה עקב פציעותיהם במשחקים.
לאחר הבחירות של 1914 לא עמד ראש הממשלה מטעם הלייבור, אנדרו פישר בלחצים של ההנהגה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
יוז השאפתני שאף לכך שאוסטרליה תוכר ככוח משמעותי על הבמה העולמית.
ב-1915 התרופפה בריאותו של פישר ובאוקטובר הוא התפטר והוחלף על ידי יוז.
במסגרת מדיניותו החברתית, הנהיג יוז רפורמה בתשלומי הקצבאות לעניים ולנכים.
יוז היה תומך נלהב בהשתתפותה של אוסטרליה במלחמת העולם הראשונה ולאחר שביולי ובאוגוסט 1916 נמנו 28,000 הרוגים, פצועים ונעדרים, שכנעו הגנרלים בירדווד וווייט מהכוח האימפריאלי האוסטרלי את יוז, שגיוס חובה חיוני מאוד לאוסטרליה כדי שתוכל להמשיך לתרום למאמץ המלחמתי.
אף על פי כן, כשני שלישים של חברי המפלגה, כולל קתולים, נציגי איגודים מקצועיים וסוציאליסטים, התנגדו לכך בתקיפות.
אלה שהובילו את ההתנגדות לגיוס החובה היו בעיקר אוסטרלים ממוצא אירי שסלדו מתגובתה של בריטניה למרידת חג הפסחא באירלנד.
באוקטובר 1916 קיים יוז משאל עם על שאלת גיוס החובה, אך המשאל נכשל בהפרש מזערי.
הארכיבישוף הקתולי של מלבורן, דניאל מניקס, היה המתנגד הראשי לגיוס החובה.
תוצאת המשאל הייתה חוק השירות הצבאי שלא היה גיוס חובה.
ההפרש הזעום בין המתנגדים לתומכים, לא הרתיע את יוז, שהמשיך לטעון בתוקף לטובת גיוס החובה.
ויכוח זה חשף את הפילוג העמוק בתוך החברה האוסטרלית שהיה קיים עוד לפני האיחוד וכן את הפילוג בתוך מפלגת הלייבור.
גיוס החובה היה בתוקף עוד מאז שנחקק חוק ההגנה של 1910, אך הוא הוגדר רק לטובת פעולות להגנתה הישירה של אוסטרליה.
יוז שאף לשנות זאת באמצעות משאל עם כדי שיוגדר גם שגיוס החובה יהיה בתוקף גם לפעולות מלחמתיות מעבר לים.
על פי החוק לא היה נחוץ משאל עם, אך יוז חש שלאור חומרת המצב, הצבעת "כן" מצדו של העם, תיתן לו מנדט לעקוף את ההתנגדות של הסנאט.
בנוסף, בעוד שממשלת בריטניה בראשותו של לויד ג'ורג', שחיבבה את יוז, עלתה לשלטון רק כמה חודשים לאחר משאל העם הראשון על גיוס החובה באוסטרליה, הממשלה שקדמה לה, ממשלתו של אסקווית', סלדה מיוז.
ב-15 בספטמבר 1916 הורחק יוז, יחד עם 24 חברי פרלמנט אחרים, ממפלגת הלייבור.
על קבוצה זו נמנו כל חברי הפרלמנט הכישרוניים של המפלגה ובכך הסתיים הפרק הראשון בהיסטוריה שלה.
שנים לאחר מכן אמר יוז: "לא עזבתי את מפלגת הלייבור, המפלגה עזבה אותי".
משמעות העיתוי של הרחקתו של יוז מהמפלגה היה שהוא למעשה היה מנהיג המפלגה הראשון של הלייבור שאף פעם לא הנהיג אותה במערכת בחירות.
ראש ממשלת מפלגת הלייבור הלאומית
יוז וחסידיו, שביניהם היו רבים ממנהיגי הלייבור בראשית דרכה, קראו לעצמם מפלגת הלייבור הלאומית (National Labor Party) והחלו להניח את היסודות ליצירת מפלגה שהם חשו שהיא צריכה להיות באופן מוצהר גם לאומית וגם רדיקלית מבחינה חברתית.
יוז נאלץ לחתום על הסכם קואליציוני עם יריבתו לשעבר מהאופוזיציה, המפלגה הליברלית, כדי להישאר בתפקידו.
כמה חודשים לאחר מכן, החליטו יוז ומנהיג המפלגה הליברלית, ג'וזף קוק (בעצמו איש לייבור לשעבר) להפוך את השותפות שלהם בזמן המלחמה למפלגה מאוחדת חדשה, המפלגה הלאומנית (Nationalist Party of Australia).
אף על פי שהליברלים היו הרוב במפלגה החדשה, יוז עלה כמנהיג שלה, כשקוק נהיה לסגנו.
נוכחותו של איש מעמד הפועלים כמו יוז המוביל מפלגה שהיא בבסיסה מפלגה של אנשי המעמד העליון ומעמד הביניים, אפשרה לאנשי המפלגה להציג תדמית של מפלגה לאומית במלוא מובן המילה.
במקביל הוא הוקע מאותה עת במשך שנים כבוגד בעיניהם של אנשי הלייבור.
בבחירות הכלליות של 1917 זכתה המפלגה בראשותו של יוז בניצחון סוחף.
בבחירות אלו ויתר יוז על האפשרות לרוץ מטעם מחוז הבחירה של סידני, שהיה בעל זיקה פועלית, ונבחר מטעם מחוז הבחירה של בנדיגו, ויקטוריה ובכך היה ראשון מבין רבים מחברי הפרלמנט האוסטרלי שנבחרו בהזדמנויות שונות מטעם מחוזות בחירה של יותר ממדינה אחת.
יוז הכריז שאם משאל עם נוסף על גיוס החובה לא יעבור, הוא יתפטר.
משאל עם כזה נערך בדצמבר 1917, אך נכשל שוב, הפעם בהפרש גדול יותר.
יוז, לאחר שהמפלגה הצביעה הצבעת אי אמון בו, התפטר מתפקידו כראש ממשלה, אך מאחר שלא היה מועמד חלופי לתפקיד, מינה אותו המושל הכללי, סר רונדל מונרו פרגוסון, מחדש.
ב-1919 נסעו יוז וראש הממשלה לשעבר, ג'וזף קוק לפריז כדי להשתתף בוועידת השלום בוורסאי.
יוז נשאר שם 16 חודשים וחתם על חוזה ורסאי בשמה של אוסטרליה, החוזה הבינלאומי הראשון עליו חתמה אוסטרליה.
"אני מדבר בשמם של 60,000 אוסטרלים הרוגים" אמר יוז בנאומו בוועידה, "בשם כמה הרוגים אתה מדבר"?
שאל את נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, כאשר זה כשל בהשגת דרישותיו.
יוז, שלא כמו וילסון או כמו ראש ממשלת דרום אפריקה, יאן סמאטס, דרש תשלום פיצויים כבד מגרמניה בדברו על סכום עצום של 24 מיליארד ליש"ט שממנו תדרוש אוסטרליה מיליונים רבים כדי לכסות את הוצאות המלחמה שלה.
יוז התעמת לעיתים קרובות עם הנשיא וילסון, שכינה אותו "מזיק נושא מחלות".
יוז תבע שאוסטרליה תקבל ייצוג עצמאי בחבר הלאומים החדש.
אף על פי שהצעת החוק שלו לגיוס חובה נכשלה, יוז שמר על האהדה הציבורית כלפיו ובדצמבר 1919 נבחרה ממשלתו מחדש במערכת בחירות קלה.
בדיונים בורסאי היה יוז המתנגד הראשי לדרישתה של יפן לשוויון על רקע גזעי, הצעה שכתוצאה מדרישתו ומדרישתם של אחרים לא נכנסה לנוסח הסופי של ההסכם.
עמדתו בנושא זה שיקפה את המחשבה על "סיווג גזעי" שהייתה מקובלת באותה תקופה.
יפן נפגעה באופן בולט מעמדתו זו של יוז.
כמו יאן סמאטס היה יוז מודאג מעליית כוחה של יפן.
תוך חודשים מפרוץ המלחמה באירופה ב-1914, השתלטו יפן, אוסטרליה וניו זילנד על כל הנכסים הגרמנים באוקיינוס השקט.
אף על פי שיפן השתלטה על שטחים אלה בברכתה של בריטניה, יוז היה מוטרד ממדיניות זו.
בוועידת השלום דרשו מנהיגי הדומיניונים, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה שהשטחים שהם כבשו מגרמניה, כמו סמואה הגרמנית, דרום מערב אפריקה הגרמנית וגינאה החדשה הגרמנית, יישארו בשליטתם ושטחים אלה קיבלו מעמד של מנדט מסוג C.
במסגרת אותו הסכם קיבלה יפן שליטה על כל השטחים הגרמניים לשעבר שמצפון לקו המשווה.
לאחר 1920 שקע מעמדו הפוליטי של יוז.
רבים מהגורמים השמרנים של מפלגתו לא בטחו בו מעולם בשל העובדה שהם סברו שעמוק בליבו הוא עדיין נותר סוציאליסט, כשהם מצטטים את התבטאויותיו בנוגע להעברת הבעלות על קווי הספנות וחברת האלחוט לרשות הממשלה.
עם זאת, הם המשיכו לתמוך בו לזמן מה לאחר המלחמה, רק כדי להרחיק את הלייבור מהשלטון.
מפלגה חדשה, "מפלגת הכפר", הוקמה, כשהיא מייצגת את החוואים שהיו מנותקים מהמדיניות הכפרית של המפלגה הלאומנית, במיוחד גישתו של יוז בנוגע לפיקוח על המחירים.
בבחירות של 1922 ויתר יוז על מחוז הבחירה של בנדיגו ורץ מטעם מחוז הבחירה של צפון סידני, שבוחריו נמנו על המעמד העליון, ובכך ניתק עצמו סופית משורשיו כאיש מעמד העובדים.
עם זאת, איבדה המפלגה הלאומנית את הרוב המוחלט שלה.
מפלגת הכפר, למרות התנגדותה למדיניותו החקלאית של יוז, הייתה השותפה הקואליציונית היחידה האפשרית עבורו.
אף על פי כן, מנהיג המפלגה, ארל פייג', הודיע שהוא ומפלגתו לא יכהנו בממשלה בראשותו של יוז.
עקב לחץ מאנשי האגף הימני של מפלגתו, התפטר יוז בפברואר 1923 והוחלף על ידי שר האוצר שלו סטנלי ברוס.
תקופת כהונתו כראש ממשלה הייתה הארוכה ביותר עד אותו זמן.
שיא זה נשבר על ידי רוברט מנזייס ועד ל-1983, כאשר סיים את תפקידו מלקולם פרייזר, הייתה תקופת כהונתו של יוז השנייה באורכה.
יוז זעם על בגידתה של מפלגתו בו ועד ל-1929 בילה את זמנו על הספסלים האחוריים של הפרלמנט, אז הוביל קבוצה של מורדים יושבי הספסלים האחוריים שחצו את הקווים כדי להפיל את ממשלתו של ברוס.
יוז הורחק מהמפלגה הלאומנית והקים מפלגה משל עצמו, "המפלגה האוסטרלית" (Australian Party).
לאחר שהמפלגה הלאומנית נחלה מפלה בבחירות של 1929, תמך בתחילה יוז בממשלת הלייבור בראשותו של ג'יימס סקאלין, אף על פי שהיו לו חילוקי דעות עם סקאלין בסוגיות כלכליות.
ב-1931 התפייס יוז עם עמיתיו לשעבר והצטרף לאנשי המפלגה הלאומנית ולכמה מאנשי האגף הימני של הלייבור בהנהגתו של ג'וזף ליונס כדי להקים את מפלגת אוסטרליה המאוחדת (United Australia Party).
יחד עם כל חברי מפלגה זו הוא הצביע בעת הפלת ממשלתו של סקאלין.
בבחירות של 1931 נחלה מפלגת אוסטרליה המאוחדת ניצחון סוחף.