tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דמנס הפך לבעלים של מסילת הברזל החגורה כתומה, הוא הרחיב את קוויוף הרכבת לקיסימי עם ג'קסונוויל ומפרץ טמפה" (בעזרת המילטון דיסטון).
דמנס ייסד את העיר סיינט פטרסבורג יחד עם ג'ון קונסטנטין וויליאמס האב.
ב-8 ביוני 1888 הרכבת הראשונה נסעה אל הטרמינל בדרום מחוז פינלס (סוף הקו) עם נוסע אחד.
לאזור לא היה שם רשמי ולא היו בו רחובות או מדרכות אמיתיות.
לאחר שרטוטים של קשיות, זכה דמנס וקרא לטרמינל סיינט פיטרסברג פלורידה, על שם סנקט פטרבורג, רוסיה, שם בילה מחצית מנעוריו.
וויליאמס רצה לקרוא לעיר דטרויט, אך לבסוף שם זה ניתן למלון הראשון בעיר.
בשנת 1895 הוא העביר את משפחתו הצעירה לדרום קליפורניה, שם קנה חוות הדר באלטה לומה(אנ').
בשנת 1898 קרא על מצוקתם של אלפי דוחובורים שהיגרו לקנדה, על בעיות היישוב שלהם מחדש וקיווה שיבואו לקליפורניה הפורחת.
החל משנת 1900 החל דמנס לעזור אישית לנוצרים רוחניים מרוסיה לעלות לקליפורניה.
היו אלה לאומים מעורבים, אמונות ותרבויות מרוסיה שהתנגדו לכנסייה האורתודוקסית הרוסית, כמו פרוטסטנטים.
לאחר שלא הצליח להדריך דוחובורים במספרים גדולים מקנדה, הוא התמקד בגל הבא של נוצרים רוחניים בלתי דוחובורים - בעיקר זרמים של Pryguny (מגשרים), Maksimisty, Molokane (אוכלי-חלב), סובוטניקים, בני ישראל החדשה וכו'- שניסו לעקוב אחר הדוחובורים מדרום הקווקז לקנדה.
דמנס הצליח להסיט את כולם בהתחלה ללוס אנג'לס, שם יכלו לעבוד בחצר העץ שלו או בכביסה, ללמוד סחר בעיר או להקים מושבה חקלאית.
חלקם הוא סייע באופן אישי להגיע לאליס איילנד.
לעניים הוא נתן הלוואות או קבע תעריפי הנחה.
בלוס אנג'לס, עולים רוסים משכילים אחרים סייעו דרך בתי ההתיישבות המנוהלים על ידי הכמרית ד"ר דנה ברטלט, שכללו מוסדות שונים, בהם ארגנו שיעורי שפה רוסית, חנות שיתופית והדריכו את אלה שרצו להקים קומונות וחווה.
בין 1904 ל-1912 היגרו לקליפורניה ומקסיקו כ-3,000 נוצרים רוחניים מדרום רוסיה.
מורשתו המפורסמת ביותר, בנוגע למהגרים מרוסיה, הייתה למתג מחדש באופן קולקטיבי את כל הנוצרים הרוחניים מרוסיה בארצות הברית ומקסיקו, עם המילה הקצרה היחידה והנוחה לביטוי: "מולוקאן" (אם כי רובם לא היו מולוקאנים, "אוכלי-חלב"), כולם היו אזרחים פרוטסטנטים לבנים, גבוהים וחזקים, יודעי קרוא וכתוב, עובדים קשה ואידיאליסטים.
לאחר שמיזם הוואי נכשל, מרבית המולוקאן התיישבו מחדש בסן פרנסיסקו (על גבעת פוטרו) ובצפון קליפורניה; חלק מזרמי הפריגוני עם אמונות קנאיות אחרות נשארו במחוז בויל הייטס, לוס אנג'לס ודרום קליפורניה.
בערים הפרוגרסיביות הפורחות, מרבית צאצאי ארץ האיכרים של דמנס הסתגלו במהירות למובלעות האתניות העירוניות שלהם.
דמנס פרש בסופו של דבר לאלטה לומה, קליפורניה לחווה המשפחתית (מה שנודע לימים כאחוזת דמנס-טולסטוי).
על פי הדיווחים, "צאצאיו של פיטר דמנס חיים כיום בקליפורניה ובקולומביה הבריטית, [כולל] הנכד, פיטר דמנס טולסטוי ("שהסופר לב טולסטוי, שכתב את אנה קרנינה ומותו של איוון איליץ', הוא דודו הרחוק"), כמו גם הנין, גרג דמנס." Demens Landing Park בסנט פטרסבורג, פלורידה נקראת לכבודו.
פיטר הוייט דומיניק היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי.
הוא ייצג את מדינת קולורדו בסנאט של ארצות הברית במשך 12 שנה, וטרם היבחרו לסנאט היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של קולורדו.
אחרי שעזב את הסנאט מונה לשגריר ארצו בשווייץ.
ב-1933 סיים את לימודיו בבית הספר סנט מארק.
ב-1937 סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל ושלוש שנים לאחר מכן ב-1940 היה לבוגר בית הספר למשפטים של ייל.
בשנים 1940–1942 עסק בעריכת דין בניו יורק, עת התגייס אל חיל האוויר של ארצות הברית כצוער תעופה בראשית ימיה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
הוא שירת בחיל האוויר עד לשחרורו משירות צבאי ב-1945 בדרגת קפטן.
הוא חזר בקצרה לעסוק בחוק ומשפט ב-1946, בטרם עבר באותה השנה אל דנוור שבקולורדו, שם המשיך את עיסוקו בתחום המשפטי.
דומיניק נכנס לפוליטיקה עם היבחרו אל בית הנבחרים של מדינת קולורדו מטעם המפלגה הרפובליקנית, שם כיהן בשנים 1957–1961. ב-1960 התמודד בהצלחה לבית הנבחרים של ארצות הברית, וגבר על יריבו ביירון ל.
ג'ונסון מהמפלגה הדמוקרטית, והוא נטש את נתיבתו המקצועית במשפטים ב-1961. לאחר כהונה אחת בת שנתיים בבית הנבחרים, נבחר דומיניק לסנאט של ארצות הברית, והביס את הסנאטור הדמוקרטי המכהן ג'ון קרול ברוב של 53.6% מקולות הבוחרים.
הוא נבחר מחדש ב-1968, ובפעם זו גבר על מושל קולורדו לשעבר סטיבן מקניקהולס (McNichols).
כסנאטור, דומיניק שימש כיו"ר הוועדה הסנאטוריאלית הרפובליקנית הלאומית בקונגרס ה-92 משנת 1971 עד 1973. שנת הבחירות של 1974 היטיבה עם חברי המפלגה הדמוקרטית והפריחה הדמוקרטית לא פסחה על דומיניק, שאחוזי התמיכה בו צנחו ל-39.5% והוא הובס בידי גארי הארט.
לאחר שעזב את הסנאט בתום כהונתו ב-1975, מונה לשגריר ארצות הברית בשווייץ בידי הנשיא ג'רלד פורד, אך אייש תפקיד זה לזמן קצר.
הוא התגורר בכפר שרי הילס שבקולורדו עד למותו בהוב סאונד שבפלורידה במרץ 1981. הוא נטמן בבית העלמין פיירמונט השוכן בדנוור.
פיטר היילין היה איש הכנסייה האנגלית וסופר פולמוסי.
כתב בתחומי היסטוריה, פוליטיקה ותאולוגיה.
הוא שילב את מושגיו הפוליטיים בספריו הגאוגרפיים "מיקרוקוסמוס" בשנת 1621 וב"קוסמוגרפיה" (1657).
היילין נולד בבורפורד, אוקספורדשייר, בנם של הנרי היילין ואליזבת קלמארד.
הוא נכנס לבית הספר למסחר במארס 1612. בגיל 14 נשלח להארט הול, באוקספורד.
סיים מגדלנה קולג' באוקספורד ב־19 בינואר 1616, בן 16. זכה בתואר ראשון ב־17 באוקטובר 1617 נבחר עמית בשנת 1618. הוא הרצה על גאוגרפיה היסטורית במגדלנה.
להיילין הוענק התואר השני, ביולי 1620. [3] הוא שולב באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1621. באותה שנה פורסמו הרצאותיו בשם מיקרוקוסמוס: תיאור מקוצר של העולם הגדול.
היצירה נחשבה כפופולרית ביותר שלו ובשנת 1639 הודפסו שמונה מהדורות.
בקולג', שם הוא כונה "הרודן התמידי", היילין היה נתון במחלוקת מתמדת.
[4] לאחר מכן הוא הפך למטיף בולט ואחד מחסידיו הדתיים של צ'ארלס הראשון.
הוענק לו BD, תואר בלימודי תאולוגיה ודת ב־13 ביוני 1629[5] הוא המשיך להתקדם במעלות הכנסייה האנגלית: בשנת 1631 בכנסייה ווסטמינסטר ואחר מכן לרקטור של המינגפורד, הונגדונשייר.
הוא הפך לרקטור של הוטון-לה-ספרינג, מחוז מחוז דרהאם, בשנת 1632 ורקטור של אלרספורד, המפשייר, בשנת 1633. כמו כן, בשנת 1633 קיבל רישיון להטיף והוענק לו דוקטורט בלימודי התאולוגיה ב־13 באפריל 1633. הוא הפך למטיף עבור צ'ארלס הראשון.
בשנת 1639 הפך לרקטור בדרום וורנבורו, המפשייר.
הוא סבל בגלל נאמנותו למלך ונשללו ממנו זכויותיו.
לאחר מכן הוא התיישב בחצר בקייז באבינגדון, ברקשייר (אוקספורדשייר).
מאוחר יותר זכויותיו הוחזרו לו, והוא התמנה לדיקן המשנה של ווסטמינסטר, אך בריאות לקויה מנעה התקדמות נוספת.
הוא התחתן עם לטיציה הייגייט והייתה לו משפחה גדולה.
האנדרטה שלו נמצאת במנזר ווסטמינסטר
הוא היה סופר פורה, ונתון במחלוקת נגד הפוריטנים.
בין עבודותיו ההיסטוריה על הרפורמציה, וחייו של הארכיבישוף ויליאם לאוד (Cyprianus Anglicanus) (1668).
הפרסומים שלו ביוונית כללו קטעים היסטוריים ושונים 1662 ,1681 וביאורים להיסטוריה האנגלית 1641.
הוא כתב את "הקוסמוגרפיה" - ניסיון לתאר בפירוט קפדני את כל היבטי העולם הידוע בשנת 1652, את הגאוגרפיה, האקלים, המנהגים, ההישגים, הפוליטיקה ומערכות האמונה.
נראה כי היה זה התיאור הראשון בדפוס שהזכיר את אוסטרליה, ואולי של קליפורניה, טרה דל פוגו וטריטוריות אחרות בעולם החדש.
הוא התנגד לשם "אמריקה" מכיוון שהטיל תהילה מופרזת על אמריגו וספוצ'י, והמליץ על "קולומבנה" או על "קבוטיה" כמעידים יותר על המגלים האמיתיים, קולומבוס וקאבוט.
פיטר אנתוני דיפאזיו הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת אורגון, בשנים 1987–2023. מחוז הבחירה שייצג כלל את המחצית הדרומית של מחוזות החוף של אורגון.
הוא מרוכז סביב שתי עיירות הקולג' של המדינה, יוג'ין וקורוואליס, הבתים של אוניברסיטת אורגון ואוניברסיטת אורגון סטייט, בהתאמה.
מבחינה פוליטית, המחוז נוטה מעט לדמוקרטי, בשל נוכחותו של מחוז ליין בו חיים כמעט מחצית מאוכלוסיית המחוז, שרובה דמוקרטית, ובדומה לכך, מחוז בנטון הכחול.
הוא היה החבר הוותיק ביותר במשלחת אורגון לקונגרס, ונמנה בין מייסדי השדולה הפרוגרסיבית-דמוקרטית בבית הנבחרים.
מאז ינואר 2019 ועד לפרישתו היה דיפאזיו יו"ר ועדת התחבורה של בית הנבחרים.
דיפאזיו נולד ב-1947 בעיר נידהאם שלחופי מזרח מסצ'וסטס, המהווה פרוור של עיר הבירה בוסטון.
את נטיותיו הפוליטיות מייחס דיפאזיו לדודו.
כילד, העיד כי דודו מעולם לא הזכיר את המילה "רפובליקני" ללא המילה "ממזר" בסוף המשפט.
דיפאזיו שירת כוחות המילואים של חיל האוויר של ארצות הברית בשנים 1967–1971. ב-1969 השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת טאפטס וב-1977 קיבל תואר שני מאוניברסיטת אורגון השוכנת ביוג'ין.
בשנים 1977–1982 עבד דיפאזיו כעוזרו הפרלמנטרי של חבר בית הנבחרים ג'ים ויוור.
ב-1983 נבחר לנציב מחוז ליין.
כאשר הודיע ג'ים ויוור, אז חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של אורגון, על פרישתו מהחיים הפוליטיים, החליט דיפאזיו להתמודד על מושבו בבית הנבחרים.
בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית גבר בקושי על שני מתחריו הראשיים, חברי הסנאט של אורגון מרגי הנדריקסן וביל בראדברי ברוב של 34% מהקולות.
ביום הבחירות הכלליות גבר על יריבו הרפובליקני עם 54% מקולות הבוחרים ובראשית ינואר 1987 הוא הושבע לתפקידו בקונגרס של ארצות הברית.
מאז 1986, נבחר דיפאזיו לקונגרס כל שנתיים ללא התנגדות ממשית, כשהבחירות האחרונות בהן נבחר התקיימו ב-2018, בהן גבר על ארט רובינסון, שניצב בפניו בבחירות לבית הנבחרים ברציפות מאז הבחירות ב-2010.
ב-1992 נמנה בין מייסדי השדולה הדמוקרטית פרוגרסיבית בקונגרס ביחד עם חברי קונגרס אחרים בהם ברני סנדרס, רון דלמס ומקסין ווטרס.
דיפאזיו היה חבר בית הנבחרים היחיד מאורגון שהצביע נגד הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה ונגד גאט"ט.
ב-1995 חלק על מדיניותו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון בסוגיית מלחמת בוסניה, באמתלה כי הנשיא והקבינט שלו לא סיפקו נימוק משכנע לעמדתם כלפי בוסניה והרצגובינה.
לאחר היבחרו של ברק אובמה לנשיאות ב-2008, החלו השערות לפיהן דיפאזיו נשקל כמועמד לתפקיד מזכיר התחבורה של ארצות הברית בקבינט של אובמה, אך לבסוף החליט אובמה למנות את חבר בית הנבחרים הרפובליקני ריי להוד מאילינוי לתפקיד.
דיפאזיו הוא תומך נלהב בזכות להפלה מלאכותית, וב-2010 זכה לדירוג בן 100% מהארגון "הורות מתוכננת".
כמו כן, דיפאזיו תומך בזכויות להט"ב.
הוא הצביע נגד חוק הגנת הנישואים משנת 1996 שהגדיר נישואים עבור מטרות פדרליות כנישואים של גבר ואישה, ואפשר למדינות ארצות הברית לסרב להכיר בנישואים חד מיניים, והצביע בעד ביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר.
ב-1999, בעת פגישותיו של ארגון הסחר העולמי בסיאטל, צעד דיפאזיו עם מפגינים, אשר רבים מהם ביצעו מעשי ביזה ואלימות.
בקונגרס, דיפאזיו הפגין עמדה פרו-פלסטינית.
מכתב זה תיאר את הטיפול של מדינת ישראל בילדים הפלסטינים כ"אכזרי, לא אנושי וכסטייה בעולם".
באוקטובר 2011 דרש דיפאזיו ממחלקת העבודה של ארצות הברית לחזק את ההגבלות על שכירתם של מהגרי עבודה לעבודות ייעור המיועדות לאזרחים אמריקאים מובטלים.
ב-2017 יצא דיפאזיו חוצץ נגד צו נשיאותי 13769 שנחתם על הנשיא דונלד טראמפ, ובשלהי 2019 הצביע בעד שני סעיפי ההדחה של דונלד טראמפ.
מאז הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, שהתכנס בינואר 2019, מכהן דיפאזיו כיושב ראש ועדת התחבורה והתשתיות של בית הנבחרים של ארצות הברית.
בדצמבר 2021 הכריז דיפאזיו על פרישתו מהחיים הפוליטיים, וכהונתו תמה עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
פיטר ואן בלומן (בהולנדית: Pieter van Bloemen, ידוע גם בשם סטנדארט; הוטבל 17 בינואר 1657 – 6 במרץ 1720) היה צייר פלמי.
הוא היה צייר נוף מחונן וצייר גם בעלי חיים והצליח מאוד עם יצירותיו המתארות סצנות סוסים, בעלי חיים ושוק.
פיטר ואן בלומן נולד באנטוורפן.
הוא היה תלמידו של סיימון יוהנס ואן דוּ, על פי כמה היסטוריונים כבר מגיל 10. הוא הפך לחבר בגילדה המקומית סנט לוק בשנת 1674 בגיל 17. היו לו שני אחים צעירים שהיו גם הם ציירים: יאן פרנס ונורברט.
בשלב מסוים הוא נסע לרומא.
ייתכן בשנת 1674 או מאוחר יותר בשנת 1689. הוא היה בשנת 1684 בליון בחברת הציירים ההולנדים אדריאן ואן דר כבל וגיליס ווייניקס.
אחיו יאן פרנס הצטרף אליו בליון.
דרך טורינו נסעו פיטר ויאן פרנס לרומא בשנת 1688 הם רשומים בקהילה של סנט' אנדרה דלה פראטה.
בשנת 1690 הצטרף אליהם ברומא אחיהם הצייר השלישי נורברט.
פיטר ויאן פרנס עשו כמה טיולים לנאפולי, סיציליה ומלטה.
פיטר ויאן פרנס שיתפו פעולה גם בעבודותיהם, כאשר פיטר קיבל את תפקידו של צייר הדמויות ויאן פרנס צייר את הנוף.
פיטר הפך לחבר בבנטפוכלס (המקביל לארגון אמני הבמבוצ'יאנטי) אגודה של אמנים הולנדים ופלמיים הפעילים ברומא.
מקובל היה באגודה הזאת לתת לכל אחד מהחברים כינוי.
כינויו של פיטר היה "סטנדארט" או באיטלקית "סטנדרדו".
ההערכה היא כי ניתן לו הכינוי בהתייחס לנושאים שצייר באופן קבוע בתמונות מאירועים צבאיים.
פיטר חזר לאנטוורפן בשנת 1694 ונורברט עזב לאמסטרדם לפני 1724, בעוד יאן פרנס נשאר ברומא עד סוף ימיו.
פיטר הפך לדיקן הגילדה של סנט לוק באנטוורפן בשנת 1699.
הוא היה המורה של אחיו הצעירים יאן פרנס ונורברט וכן של פיטר ואן אקן ופרנס ואן אלטר.
ואן בלומן, היה צייר פורה.
הוא היה במיטבו שצייר חיות, אם כי צייר גם מגוון רחב של סצנות נוף, ז'אנר, סוסים, צבא והיסטוריה.
הוא המשיך את המסורת של החוג הבמבוציאנטי ואיטליזציה בציורי נוף של הקמפאניה הרומית המייצגים פונדקים, חורבות ובעלי חיים.
חלק מציוריו משתייכים גם הם למסורת של 'הבמבוצ'אנטי' - קבוצה של אמנים הולנדים ופלמיים בעיקר הפעילים ברומא שיצירותיהם הקטנות תארו נושאים איזוטרים.
הוא היה ידוע במיוחד בזכות ציורי קבוצות בעלי חיים, אותם הציב בדרך כלל בקדמת היצירות שלו ולכן נראה כמרכז העניין העיקרי שלו.[6] מאפיינים מיוחדים בסגנונו היו תיאורו של קבוצות בעלי חיים כ"טבע- דומם" בנופים פתוחים ואיטלקיים המכילים כמה אנדרטאות עתיקות כדי להעביר את האווירה 'הרומית'.
כמו כן עשה שימוש בצבעוניות רבה בתלבושות של הדמויות, כדי לעמידן בניגוד לצבעים האפרפרים והשחומים הקודרים יותר של העדרים והחורבות.
בגלל המיומנות המיוחדת שלו בציור סוסים, הוא הוזמן לעיתים קרובות לשתף פעולה ביצירותיהם של אמנים מקומיים אחרים.
דוגמה לכך היא שיתוף הפעולה שלו עם בלתסאר ואן דן בושה על דיוקן הכולל סצנת קרב שנעשתה עבור הדוכס ממרלבורו כשביקר באנטוורפן לאחר קרב ראמיאי בשנת 1706. ואן דן בושה צייר את הדיוקן בעוד פיטר ואן בלומן צייר את הסוסים.
היצירה ידועה כעת רק באמצעות העותק שצייר פיטר ואן בלומן בעצמו.
הוא גם עשה רישומים רבים המייצגים בעיקר נופים ורישומים של דמויות בעלי חיים.
פיטר ואן לאר (בהולנדית: Pieter van Laer או Pieter van Laar; 14 בדצמבר 1599–1641 או 1642) היה צייר ומדפיס הולנדי.
הוא היה פעיל ברומא למעלה מעשור והיה ידוע בזכות סצנות ז'אנר, ציורי בעלי חיים ונופים מסביבתה של רומא.
פיטר ואן לאר היה חבר פעיל באיגוד של האמנים הפלמים וההולנדים ברומא, המכונה בנטפוכלס.
הכינוי שלו בקבוצה זו היה "איל בממבוצ'יו".
הוא ייסד את סגנון הציור הז'אנרי שהמשיכו אחריו ציירים צפוניים ואיטלקים אחרים.
ציירים אלה התפרסמו בשם במבוצ'אנטי.
פיטר ואן לאר נולד בהארלם כילדו השני של יאקוב קלז.
בודינג מהארלם ומגדלנה היינס מאנטוורפן.
הוא אימץ את שם המשפחה ואן לאר רק בשלב מאוחר יותר בחייו.
שם משפחה זה נלקח כנראה מסנדקו של אחיו.
שהיה ממשפחה עשירה, והוריו הפעילו בית ספר פרטי בהארלם שהקים אביה של מגדלנה, הסופר פיטר היינס, שעל שמו נקרא פיטר ואן לאר.
אחיו הגדול היה רודולף ואן לאר, שהפך גם הוא לצייר והיה ידוע בשם רולנד ואן לאר.
אחיו הצעיר ניקולאס בודינג התפרסם מאוחר יותר בחייו כניקולה בודינגוס והיה מנהל בית ספר.
פיטר ואן לאר היה אולי תלמידו של אסיאס ואן דה פלדה בהארלם.
עבודתו המוקדמת מראה את השפעתו של צייר זה כפי שמעיד רישום, עליו חתם פיטר שקרוב לסגנונו של ואן דה ולדה.
הוא נסע לרומא בשנת 1625 דרך צרפת, ככל הנראה בחברת אחיו רולנד.
כאן הוא הפך לחבר בנטפוכלס, אגודה של אמנים פלמיים והולנדים ברומא, שהיו ידועים בטקסי החניכה שלהם, שהיו כרוכים בשתייה מרובה.
הכינויו של פיטר ואן לאר באיטליה היה איל במבוצ'יו, שפירושו "בובה מכוערת" או "מריונטה".
הכינוי היה רמיזה למראהו של ואן לאר, מכיוון שלדבריו היו לו רגליים ארוכות במיוחד, חזה קצר וכמעט ללא צוואר.
פיטר ואן לאר היה ידוע גם בשפמו המחודד.
באמצעות העבודות שיצר ברומא יצר פיטר ואן לאר סגנון חדש של ציור ז'אנר ולפיכך, ציורים בסגנון זה נקראו Bambocciate על שם הכינוי שלו.
הוא הפך להשראה ונקודת המוקד שסביבם התכנסו אמנים דומים במהלך שהותם באיטליה.
הבמבוצ'אנטי הראשונים כללו את יאן מיל, אנדרס ויאן בוט, קרל דוג'ארדן, יוהנס לינגלבך.
הצרפתי סבסטיאן בורדון נקשר גם הוא לקבוצה זו במהלך הקריירה המוקדמת שלו.
על המבוצ'אנטי האחרים נמנים תומאס וייק, דירק הלמברייקר, יאן אסלין, אנטון גובאו, וילם רויטר, מיכיל סוורץ, יוהאן פיליפ למקה ואחרים.
לפיטר ואן לאר הייתה קריירה מצליחה ברומא.
הוא חזר להולנד בערך בשנת 1639. כאן התגורר בעיקר באמסטרדם ובהמשך בהארלם.
התאריך, המקום וסיבת מותו של ואן לאר אינם ידועים.
סביר שנפטר אחרי 1641, תאריך שרשום בו שמו בספר שירים בהארלם.
ההערכה היא שהוא חזר לאיטליה בערך באותה תקופה.
על פי ההצהרה בצוואה של אחותו שנערכה בשנת 1654 לא היו סימני חיים מפיטר ואן לאר ב-12 השנים הקודמות.
הביוגרף האיטלקי ג'ובאני בטיסטה פסרי הצהיר כי ואן לאר נפטר בסתיו 1642. הביוגרף ההולנדי ארנולד הוברקן דיווח כי ואן לאר נכנס לדיכאון בסוף חייו והתאבד בטביעה.
ביוגרפים אחרים מציגים את תאריך פטירתו בשנים שונות: 1673, 1674 או 1675. .
פיטר ואן לאר ידוע בעיקר בזכות סצנות הז'אנר שלו המוצגות בנופים איטלקיים.
הוא גם צייר כמה סצנות קרב.
עוד יצר מספר תחריטים של בעלי חיים.
הוא היה אחד האמנים הראשונים שפיתחו את ציור הבקר כסוגה מיוחדת.
הוא השאיר ציור אחד עם נושא דתי, "הכרזה לרועים".
קומפוזיציה זו היא גם ציור הבקר המוקדם ביותר שנותר של ואן לאר.
הציורים שלו היו בדרך כלל בפורמט קטן.
השפעת השהייה הארוכה ברומא נראית בדרך טיפולו בנוף וברקע.
אחת התרומות החשובות שלו היא ההיכרות של הציור הרומאי עם נושאים חדשים שנגזרים מציורי ז'אנר פלמיים והולנדים: "..דמויות של כייסים, כנופיות שיכורים, גרגרנים, מעשנים, ודומיהם...
" בין הדמויות שצייר היו גם נפחים, מטיילים בפונדק, שודדים שתוקפים נוסעים, פעולות צבאיות, כבשני סיד רומיים, שווקים, חגים וסצנות של ציידים.
הוא תיאר גם אנשים פשוטים שמשחקים משחקים עממיים כמו מורא (משחק ידיים).
כמה מיצירותיו עוסקות בסצנות תוססות מחיי האיכרים.
תמונותיו מאופיינות על ידי קומפוזיציה מרתקת ורישום טוב.
הוא היה זהיר במיוחד בפרספקטיבה.
אף על פי שהנושאים שצייר היו מתחתית החברה האנושית, עבודותיו של ואן לאר עצמן נמכרו במחירים גבוהים והוחזקו בכמה מהקולקציות היוקרתיות ביותר בתקופתו.
הפרשנות ההיסטורית האמנותית המסורתית הייתה כי סגנון הבמבוצ'אנטי שאותו פיתח פיטר ואן לאר, מתעד בדיוק ריאליסטי את רומא ואת אורח החיים העממיים.
בתפיסה אלטרנטיבית לאמנות הבמבוצ'אנטי היא, שעבודותיהם מהוות אלגוריות מורכבות המספקות פרשנות לאמנות קלאסית במטרה להביא את המתבונן להגות רעיונות נעלים.
לפיכך הם עומדים במסורת ארוכה של ציור הפרדוקס, בה נושאים עממיים או וולגריים היו הכלי להעברת משמעויות פילוסופיות חשובות.
עם הזמן ציורי ואן לאר הפכו מבוקשים ביותר.
בתחילה, הצייר כנראה היה תלוי בשוק פתוח ובסוחרים, ולא בעמלות ממכירות.
עם זאת, תוך עשור של עבודה ברומא, הוא יכול היה לדרוש מחיר מכובד מאוד לציוריו.
בין הקונים את עבודותיו היו פייטרו טסטה, קאסיאנו דל פוצו ובהמשך, הסוחר הפלמי בנאפולי גספר ראומר.
לפיטר ואן לאר היה בית דפוס מיומן, והוא ייצר שתי סדרות של הדפסי בעלי חיים.
סדרה אחת של 8 לוחות של בעלי חיים ביתיים שפורסמה ברומא בשנת 1636 הוקדשה לדון פרדיננדו אפאן דה ריברה, המשנה למלך.
לסדרת תחריטים זו הייתה השפעה חשובה על צייר בעלי החיים ההולנדי פאולוס פוטר, במיוחד באופן בו הצליח ואן לאר להציב דמויות אנושיות, בעלי חיים, מבנים ועצים במרחב ציורי קוהרנטי.
קבוצה שנייה של 6 לוחות קיבלה את הכותרת "סוסים" ומתארת סוסים השייכים לאיכרים עניים.
פיטר צ'ארלס דוהרטי הוא מנתח וטרינרי אוסטרלי וחוקר בתחום הרפואה.
זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה במשותף עם רולף מ.
דוהרטי נולד בבריזבן, קווינסלנד, ושם למד עד סיום התיכון.
את התואר הראשון במדעי הווטרינריה הוא קיבל בשנת 1962 ואת התואר השני במדעי הווטרינריה בשנת 1966 מאוניברסיטת קווינסלנד.
לאחר שקיבל תואר דוקטור בשנת 1970 מאוניברסיטת אדינבורו, סקוטלנד, חזר לאוסטרליה כדי להמשיך במחקר שזכה בפרס נובל בבית הספר למחקר רפואי ג'ון קרטין במסגרת האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה בקנברה.
מחקריו של דוהרטי התמקדו במערכת החיסון, ועבודת הנובל שלו תיארה כיצד תאי החיסון של הגוף מגנים מפני וירוסים.
הוא ורולף צינקרנגל, מקבלי פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה לשנת 1996, גילו כיצד תאי T מזהים את אנטיגני היעד שלהם.
נגיפים מדביקים תאים ומתרבים בתוכם.
"תאי T רוצחים" הורסים את התאים הנגועים כך שהנגיפים לא יוכלו להתרבות.
ספרו החצי-אוטוביוגרפי, "המדריך למתחילים לזכייה בפרס נובל", ראה אור בשנת 2005.
ספרו "היסטוריה קלה של אוויר חם" פורסם בשנת 2007 על ידי הוצאת אוניברסיטת מלבורן.
ספרו הרביעי "מלחמות הידע" ראה אור בשנת 2015.
שמות הוריו של דוהרטי לינדה ואריק, ויש לו אח צעיר יותר, איאן.
דוהרטי כרגע מבלה שלושה חודשים בשנה במחקר בבית החולים למחקר ילדים בסנט ג'וד בממפיס, טנסי, שם הוא חבר סגל במרכז למדעי הבריאות באוניברסיטת טנסי באמצעות המכללה לרפואה.
במשך 9 החודשים האחרונים של השנה הוא עובד במחלקה למיקרוביולוגיה ואימונולוגיה באוניברסיטת מלבורן, ויקטוריה.
פיטר ס' בראון , הידוע יותר בשם הבמה פיטר ואק, הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה, סופר, במאי ומפיק אמריקאי.
ואק נולד בווסט וילג', ניו יורק, לג'יין (לבית ספיבק) ולרונלד בראון, מפיק ותסריטאי.
יש לו אחות צעירה בשם בטסי שהיא שחקנית וסופרת.
הוא גדל בעיר ניו יורק.
הוא למד בבית ספר ריברדייל וסיים את בית ספר מקצועי לילדים.
ואק סיים תואר ראשון באוניברסיטת דרום קליפורניה, שם למד תיאטרון.
ואק ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט הקצר "יומני היקר" בשנת 1996. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר.
בשנת 2004 ואק התארח בפרקים בודדים של "תקווה ואמונה" ובסדרה "משמרת שלישית" ,בשנת 2005 שיחק בפתפקידי אורח ב"חוק וסדר: מדור מיוחד".
בשנת 2009 שיחק בפרק אחד של הלוחשת לרוחות ובסדרה "פשע מן העבר" שיחק בפרק אחד בשנת 2010.
משנת 2011 ועד ביטולו בשנה שלאחר מכן, הוא גילם את ג'ייסון סטריידר בסדרת הטלוויזיה קצרת הימים "I Just Want My Pants Back" ששודרה בערוץ MTV.
הוא שיחק בתפקיד אלכס מריוות'ר בסדרת הדרמה הקומית של פריים וידאו "מוצרט בג'ונגל" בין השנים 2014 - 2015, לצד לולה קירקה, מלקולם מקדואל וברנדט פיטרס.
ואק הוא הקול מאחורי האנטגוניסט גארי סמית' במשחק הווידאו "Bully".
פיטר הונאם (נולד ב-1944) הוא עיתונאי חוקר בריטי, שעבד בעיתונים "סאנדיי טיימס","דיילי מירור", "איבנינג סטנדרד", ובטלוויזיה ב-BBC, וכן פרסם כמה ספרים.
הונאם נולד בדרלינגטון, צפון אנגליה בשנת 1944. הוא קיבל תואר ראשון בפיזיקה יישומית בשנת 1966. מאז ועד 1970 היה קצין עיתונות ועורך טכני של חברת מרקוני.
בשנת 1970 הפך למנהל המערכת של חברת "דומיניון פרס", חברת הוצאה לאור של מגזינים והיה אחראי על 13 אנשי מערכת.
הוא עזב בשנת 1973 לטייל באירופה וטורקיה עם אשתו וילדיו למשך חצי שנה.
כשחזר, הוא הפך לכתב, ולאחר מכן עוזר העורך, ועורך בפועל של העיתון Hornsey Journal, עיתון שבועי בצפון לונדון.
בשנת 1978 מונה לכתב התכנון והממשל המקומי של Evening Standard, בלונדון ואחר כך עבר ל"סאנדיי טיימס".
הונאם התפרסם עם כתיבת התחקיר על מרדכי ואנונו, טכנאי הגרעין הישראלי שחשף את תוכנית הפצצה הגרעינית הסודית של ישראל.
עיתונאי קולומביאני שפגש את ואנונו באוסטרליה שכנע אותו למכור את התמונות שצילם ועזר לו ליצור קשר עם העיתון הבריטי סאנדיי טיימס, והונאם מונה לטפל בתחקיר.
הונאם פגש את ואנונו בסידני, מסר לו את המידע שברשותו ואת התצלומים שצילם בחשאי.
כאשר הגיעו הונאם וואנונו ללונדון, ב-10 ספטמבר 1986, החליטו עורכי העיתון לברר קודם האם ואנונו אמין לפני פרסום התחקיר.
לצורך כך העבירו את התצלומים למומחים לנשק גרעיני.
בזמן שחיכו שעורכי העיתון יאשרו את פרסום התחקיר, הציע הונאם שואנונו יגור במלון קטן בכפר מחוץ ללונדון.
מאחר שחשש שמדינת ישראל תנסה להתנקש בחייו.
כבר כמה ימים לאחר שהגיע ללונדון פגש ואנונו במקרה ברחוב בלונדון, אדם שהכיר מלימודיו באוניברסיטה בשם יורם בזק.
בזק החל לתחקר את ואנונו בצורה עקיפה על מעשיו, והונאם חשד שהפגישה לא הייתה מקרית.
אולם לאחר כשבוע במלון הכפרי המבודד ביקש ואנונו לחזור ללונדון והעיתון הסכים לשכור עבורו חדר בבית מלון במרכז העיר בשם בדוי.
ב-28 בספטמבר פרסם העיתון המתחרה דיילי מירור, שהיה בבעלות רוברט מקסוול, כתבה על ואנונו וטען שהוא שקרן ונוכל.
הסאנדיי טיימס החליט להמתין עם הפרסום עד לסיום הבדיקה של המידע בידי מומחים.
הונאם שמר על קשר איתו כל השנים והיה פעיל בוועד למען שחרור וענונו.
הונאם עזב את ה"סאנדיי טיימס "בספטמבר 1992 כדי להיות עיתונאי עצמאי.
מאז אותה תקופה, הוא עזר לחקור ולהציג מספר סרטי טלוויזיה תיעודיים עבור הטלוויזיה הבריטית, עבור ערוץ 4 וה-BBC.
הוא חקר והציג תוכנית עובר תוכנית התחקירים "פנורמה" של ה-BBC, והיה התחקירן הראשי של תוכנית בערוץ 4 שחשפה את תוכנית הגרעין של דרום אפריקה.
תוכניות אחרות של ערוץ 4 כללו תחקיר על רשות המס, תחקיר על הברחות נשק לעיראק מברית המועצות לשעבר ועל הברחות חומר גרעיני מרוסיה.
באפריל 2004 נסע הונאם לישראל להיות נוכח ביום שחרורו של ואנונו מהכלא, ב-21 באפריל 2004. ב-22 במאי 2004 ערכה העיתונאית יעל לוטן ריאיון עם ואנונו עבור ה"סאנדיי טיימס" וה-BBC, כדי לעקוף את המגבלות שהוטלו על ואנונו, שאסרו עליו לדבר עם עיתונאים זרים.
השב"כ עצר כמה ימים אחר כך את הונאם, בחשד שקיים "ראיון עקיף" עם ואנונו באמצעות לוטן.
ב-20 ביוני 2004, שר הפנים אברהם פורז, אסר את כניסתו לישראל של הונאם לצמיתות.
השר החליט על איסור זה לבקשת השב"כ.
באפריל 2021, חשף העיתונאי יוסי מלמן בעיתון הארץ כי השב"כ עקב אחרי הונאם, כבר בעת שהגיע לביקור קצר בישראל ב-1986, בעת התחקיר על המידע שסיפק ואנונו.
ומעקב זה הביא אחר כך לאיתורו של ואנונו במהירות בלונדון.
הונאם כתב מספר ספרים, בין היתר ספר על תוכנית הגרעין של דרום אפריקה וספר על תקרית ליברטי.
פיטר הרינג (Peter Heering) היא יצרנית ליקרים דנית, שהמותג המפורסם ביותר שלה הוא "שרי הרינג", ליקר דובדבנים מיוחד.
לפיטר הרינג ישנה הרשאה מלכותית מיוחדת למכירת הליקר מאת מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק ואליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
החברה מייצרת את הליקרים שלה מאז שנת 1818, ומוצריה נמכרים ביותר מ-100 מדינות ברחבי העולם.
הליקרים של החברה מהווים מרכיב חשוב בקוקטיילים שונים (כגון סינגפור סלינג ודם וחול), בשל הגוון האדום העז שהם מקנים למשקה.
החברה עובדת עם מספר חוות גידול דובדבנים בקרבת קופנהגן.
הליקר עובר תקופת יישון של שלוש שנים.
בסך הכל מיוצרים בשנה כ-13 מיליון בקבוקי שרי הרינג.
לעיתים הליקר משמש גם לאפיה, כשמרבית האלכוהול מתאדה.
פיטר ג'יימס דנינג הוא מדען מחשב אמריקאי.
נודע בתרומתו בתחום חקר זיכרון וירטואלי, מערכות הפעלה ועקרונות מדעי המחשב.
מגיל צעיר התעניין במדע במיוחד באסטרונומיה, בוטניקה ואלקטרוניקה.
הוא בנה מחשבים בבית והגיש אותם לתערוכות בשנים 1958, 1959 ו-1960. אחד ממחשבים שלו זכה בפרס.
הוא סיים לימודי הנדסה בקולג' בברונקס בשנת 1964. לימודי המשך ב הסתיימו בקבלת תואר שלישי בשנת 1968.
לאחר קבלת התואר דנינג התקבל לסגל אוניברסיטת פרינסטון בה עבד בשנים 1968–1972. בהיותו בפרינסטון הוא כתב ספר קלאסי Operating Systems Principles.
בשנת 1972 הוא תיאר לראשונה שיטת Reference monitor.
בשנת 1972 הוא עבר לאוניברסיטת פרדו.
בפרדו הוא הנחה מספר עבודות דוקטורט בחקר מחשבים.
בשנת 1979 הוא מונה למנהל מחלקת מחשוב.
בשנים 1983–1991 דנינג עבד ב-NASA בה הקים מרכז מחשבים מתקדם.
דנינג היה בין מקימי רשת מחשבים CSNET.
בשנת 1986 רשת זו כללה 165 אתרים וכ-50 אלף משתמשים.
בשנת 2007 איגוד האינטרנט העולמי העניק לרשת זו פרס עבור קידום הרעיון רשת מחשבים.
בשנים 1991–2002 דנינג עבד ב"אוניברסיטת ג'ורג' מסון".
הוא מונה למנהל מחלקת מדעי המחשב והיה סגן דיקאן.
דנינג הקים מרכז "למהנדס חדש".
המרכז היה חלוץ בלימודי דרך מחשב.
החל משנת 2002 דנינג מנהל מרכז מחשבים בבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים ומכהן כפרופסור של המוסד.
על מחקריו השונים דנינג קיבל 26 פרסים מדעים.
דנינג פעל במסגרת ACM והיה נשיא הארגון בשנים 1980–1982. בתקופה זו הוא כתב מספר מאמרים בנושאים שונים מטעם הארגון.
פיטר הרמן הוא שחקן טלוויזיה, מפיק ותסריטאי אמריקאי.
התפרסם בסדרות "יאנגר", "שוטרים בדם" ו"חוק וסדר: מדור מיוחד".
הרמן נולד בעיר ניו יורק להורים נוצרים ממוצא גרמני, אשר עברו לגור בגרמניה כאשר היה הרמן בן חודשיים.
הוא גר בגרמניה עד גיל 10 אז חזר לגור בניו יורק, כאשר לא ידע אנגלית בכלל.
הוא בוגר אוניברסיטת ייל ועסק מספר שנים בהוראת אנגלית בבתי ספר תיכונים.
הרמן החל את הקריירה שלו ב-1997 כד"ר מייקל בורק בתוכנית Guiding Light ובמספר תוכניות נוספות.
החל משנת 2002 קיבל תפקיד משנה בסדרת הדרמה "חוק וסדר: מדור מיוחד" בדמותו של עורך הדין טרבור לוגן, תפקיד אותו מילא לאורך כל עונות הסדרה בתפקיד חוזר.
בשנת 2011 השתתף בסרט הטלוויזיה "גדולים מכדי להיכשל" של קרטיס הנסון בתפקיד כריסטופר קוקס, ראש הרשות לניירות ערך.
החל משנת 2011 הופיע בסדרה "שוטרים בדם" בתפקיד ג'ק בויל, הגרוש של ארין רייגן (ברידג'ט מוינאהן), הסדרה הסתיימה ב-2024 לאחר 14 עונות.
במקביל בשנים 2015–2021 הופיע בתפקיד ראשי בסדרה "יאנגר" בתפקיד צא'רלס ברוקס, מו"ל ראשי והמעסיק של לייזה (סאטון פוסטר), אשר מנהל איתה מערכת יחסים רומנטית לאורך כל הסדרה.
ב־2018 פרסם ספר ילדים שיצא לאור בהוצאת הרפר קולינס בשם "If the S in Moose Comes Loose".
ב-2022 גילם את אב המשפחה בסרט האימה "לילה טוב אמא" בכיכובה של נעמי ווטס מבית אולפני אמזון.
הרמן נשוי החל משנת 2004 לשחקנית מרישקה הרגיטאי, אותה הכיר על הסט של הסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד", לשניים שלושה ילדים: ב-2006 נולד בנם אוגוסט, ב-2011 אימצו השניים שני ילדים אמיה ואנדרו.
הרמן מעורב יחד עם הרגיטאי בניהול ארגון שהוקם על ידי השניים The Joyful Heart, שמטרתו לסייע לקורבנות נפגעי תקיפה מינית.
שנהסרטתפקידהערות2002Swimfanרופא במיון2004Duane Incarnateדווין2006הטיפול (אנ')סטיבטיסה 93ג'רמי גליק2010Edge of DarknessסנדרמןJust Wrightד"ר טיילור2011Too Big to Failכריסטופר קוקס2012Trouble with the Curveגרג2013פילומנהפיט אולסוןChinese PuzzleJohnAll Is Brightטרמבליי202213: המיוזיקלג'ואל גולדמןלילה טוב אמאאבא
פיטר ג'ון היל-נורטון, ברון היל-נורטון (; 8 בפברואר 1915 – 16 במאי 2004) היה אדמירל בצי הבריטי אשר שימש כראש מטה ההגנה בין 1971–1973, וכיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין 1974–1977.
נורטון נולד ב-8 בפברואר 1915. הוא היה בנם של מרטין ג'ון נורטון, קפטן בגיס התעופה המלכותי, ושל ומרג'רי בירני לבית היל.
ב-1931 הוא צירף את שמות המשפחה של הוריו לשם אחד: "היל-נורטון".
הוא התחנך בקולג' הצי המלכותי בדארטמות', ובקולג' הצי המלכותי בגריניץ'.
ב-1928 הוא התגייס לצי המלכותי כצוער, ושרת על סיפונן של אניות שונות.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שימש כקצין על סיפונן של מספר סיירות והשתתף במערכה בנורווגיה, בשיירות הארקטיות ובמערכה הפסיפית.
לאחר המלחמה הוא המשיך להתקדם בדרגות, ובסוף 1952 הועלה לדרגת קפטן ומונה לנספח צבאי בארגנטינה, פרגוואי ואורוגוואי.
בספטמבר 1953 הוא מונה למפקד המשחתת HMS Decoy והשתתף עמה במלחמת סיני.
ב-1957 הוא מונה לראש מדור הציוד והנשק באדמירליות.
באוקטובר 1959 הוא מונה למפקד נושאת המטוסים HMS Ark Royal.
ביוני 1964 הוא מונה למפקד צי המזרח הרחוק, ויחד עמו סייע למלזיה במלחמתה כנגד אינדונזיה.
ב-1966 הוא מונה לסגן ראש מטה ההגנה.
בינואר 1967 הוא הפך לאביר במסדר האמבט ומונה ללורד השני של הימייה.
בתפקידו זה, הוא קיבל את ההחלטה ההיסטורית לבטל את מנת הרום היומית שקיבלו מלחי הצי המלכותי.
במרץ 1969 הוא מונה למפקד פיקוד המזרח הרחוק.
ביולי 1970 הוא מונה ללורד הראשון של הימייה.
ב-9 באפריל 1971 הוא מונה לראש מטה ההגנה.
הוא פרש מתפקידו ב-28 ביוני 1974 ומונה ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו.
הוא פרש מהצבא ב-20 במרץ 1977. בעקבות פרישתו הוענק לו התואר "ברון היל-נורטון".
לאחר פרישתו הפך נורטון לנשיא אגודת צוערי הים ויו"ר מועדון הצי המלכותי.
הוא כתב ספר על הצי המלכותי, ואף השתתף בסדרה דוקומנטרית של ה-BBC על הצי.
בשנותיו האחרונות הוא גילה דאגה רבה מפני קיומם של עצמים בלתי מזוהים.
הוא פרסם מאמרים בנושא, ואף נאם על כך בבית הלורדים.
בנו הוא אדמירל משנה ניקולס היל-נורטון.
פיטר דונלד דְרוּרִי הוא פרשן ספורט בריטי שעובד כיום עבור Sky Sports ו־NBC Sports בארצות הברית כפרשן הראשי של הפרמיירליג וגביע הקרבאו האנגלי.
דרורי שימש בעבר ב־ITV ספורט כפרשן כדורגל ברמת בחירה שנייה, תפקיד שמילא מ-1998 עד 2013. הוא המשיך כפרילנסר בפרמיירליג הפקות בסיקור הבינלאומי של הפרמייר ליג עד מאי 2022, אך עדיין עורך עבורם פרשנויות מדי פעם.
פיטר הרדמן ברנט היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל קליפורניה הראשון, מדצמבר 1849 עד לינואר 1851, טרם הצטרפות קליפורניה לארצות הברית כמדינה ה-31 בשנת 1850.
ברנט, שגדל במשפחה שהחזיקה עבדים במיזורי, עבר מערבה לאחר קריירה עסקית כושלת שהותירה אותו בחובות כבדים.
באורגון כיהן כשופט העליון של הממשלה הזמנית ופעל להדרת אפרו-אמריקאים מהטריטוריה, כולל חקיקת "חוק המלקות" שדרש הענשה של שחורים חופשיים שמיאנו לעזוב את האזור.
החוק בוטל ב-1845 בעקבות ביקורת חריפה.
בשנת 1848 עבר ברנט לקליפורניה בחסות הבהלה לזהב.
הוא התמנה לשופט בבית המשפט העליון של קליפורניה, שם הורה על גירוש עבד לשעבר למיסיסיפי.
אף שהחזיק בעצמו עבדים בעבר, התנגד להפיכת קליפורניה למדינת עבדים אך דחף להדרה מוחלטת של אפרו-אמריקאים.
בתקופת כהונתו כמושל חתם על חוק שהתיר את שעבודם של אינדיאנים מקומיים, מה שתרם לרצח העם בקליפורניה.
ברנט הצהיר כי "מלחמת השמדה" בין האינדיאנים למתיישבים הלבנים תימשך עד להכחדת האינדיאנים.
בנוסף, הוא היה מן המתנגדים הראשוניים למהגרי עבודה סינים ותמך בהמשך בחוק הדרת הסינים.
ברנט נולד בנאשוויל שבטנסי, אך גדל באזור כפרי במיזורי.
הוא גדל במשפחה שהחזיקה בעבדים, ובהמשך החזיק בעצמו שני עבדים.
בשנת 1828 נישא להארייט רוג'רס.
מלבד לימודים בבית ספר יסודי, ברנט לא זכה לחינוך פורמלי אך לימד את עצמו משפטים וממשל.
אחרי שהיה חנווני, פנה לקריירה משפטית.
כשהגן על קבוצת מורמונים – בהם ג'וזף סמית' הבן – שהואשמו בבגידה, הצתות ושוד, ביקש ברנט לשנות את מיקום הליכי המשפט.
במהלך ההעברה למקום המשפט החדש, הנאשמים נמלטו.
בשנת 1843, לאחר שנכשל כסוחר ונקלע לחובות כבדים, מצא ברנט מפלט בתנועת הייעוד הגלוי ועבר למערב ארצות הברית.
הוא נדד עם משפחתו מבארי שבמיזורי למדינת אורגון (אורגון דהיום) כדי לעסוק בחקלאות ולכסות את החובות שצבר במיזורי, אך המאמץ החקלאי נכשל.
בזמן שהותו באזור אורגון, החל ברנט לעסוק בפוליטיקה ונבחר לבית המחוקקים הזמני של המדינה בין השנים 1844 ל-1848. ב-1844 השלים את בניית כביש גרמנטאון בין עמק טואלטין ליישוב שבעתיד יהפך לעיר פורטלנד.
בזמן שהותו באורגון החל ברנט, פרוטסטנטי אדוק מדרום ארצות הברית, להטיל ספק בתשתית אמונתו הדתית, והשקפותיו הדתיות החלו לנטות לכיוון הנצרות הקתולית.
עד 1846 ברנט ומשפחתו עברו לחלוטין מפרוטסטנטיות לקתוליות.
בעת כהונתו בבית המחוקקים הזמני ולאחר מכן כשופט בבית המשפט העליון של מדינת אורגון, חתם ברנט על חוקי ההדרה הראשונים של אורגון.
מכוח חוק משנת 1844 שעבר על ידי הממשלה הזמנית — זמן קצר לאחר שהממשלה עצמה ביטלה את העבדות — יכלו בעלי עבדים להמשיך להחזיק עבדים לתקופה של עד שלוש שנים.
לאחר מכן, כל האפרו-אמריקאים, חופשיים או עבדים, נדרשו לעזוב את אזור אורגון או לעמוד בפני עונש של מלקות.
עם פרוץ הבהלה לזהב בקליפורניה ב-24 בינואר 1848, עברו ברנט ומשפחתו דרומה על מנת להתעשר.
לאחר הצלחה צנועה בחיפוש זהב, בחר ברנט לפתוח בקריירה משפטית בסן פרנסיסקו, עיירה שצמחה במהירות בעיקר בזכות הבהלה הזהב.
בדרכו לאזור מפרץ סן פרנסיסקו פגש ברנט את ג'ון אוגוסטוס סאטר הבן , בנו של החלוץ השווייצרי ממוצא גרמני ג'ון סאטר .
סאטר הצעיר, שמכר את אדמות אביו בסמוך למבצר סאטר, הציע לברנט עבודה במכירת מגרשים בעיר החדשה סקרמנטו.
במהלך השנה הבאה הרוויח ברנט כמעט 50 אלף דולר אמריקאי ממכירת קרקעות בסקרמנטו, עיר שהייתה אידיאלית להתעשרות בשל קרבתה לרכס הסיירה נבדה ונגישות נהר הסקרמנטו לספינות גדולות.
בשנת 1848 היה ברנט בין מייסדי העיר אורגון סיטי שבמחוז ביוט, קליפורניה.
בשנת 1849 הכריז ברנט על כוונתו לשוב לפוליטיקה.
באותה שנה התקיימה הוועידה החוקתית הראשונה של קליפורניה במונטריי, שבה פוליטיקאים טריטוריאליים ניסחו מסמכים שנועדו לאפשר את צירופה של קליפורניה כמדינה בארצות הברית.
במהלך משאל העם של 1849 לאימוץ חוקת קליפורניה, החליט ברנט, שכבר היה ידוע בסקרמנטו ובסן פרנסיסקו ולזכותו עמדה כהונה בבית המחוקקים הזמני של אורגון, להתמודד על תפקיד המושל הראשון של הטריטוריה החדשה, ולהחליף את הבירוקרטיה של צבא ארצות הברית בשטחי קליפורניה שנוהלה בידי סדרת מושלים צבאיים.
ברנט ניצח בקלות את הבחירות מול ארבעה מועמדים נוספים, בהם ג'ון סאטר, והושבע לתפקיד המושל הנבחר הראשון של קליפורניה ב-20 בדצמבר 1849 בעיר סן חוזה, מול מה שלימים יהפוך (לאחר קבלתה קליפורניה לארצות הברית בשנת 1850) לבית המחוקקים של קליפורניה.
בימים הראשונים לממשל ברנט, המושל ובית המחוקקים של קליפורניה פעלו לייסוד מוסדות המדינה, כולל משרות בקבינט הממשלה, ארכיונים, משרות ומחלקות ברשות המבצעת, חלוקה של המדינה ל-27 מחוזות קליפורניה, ומינוי ויליאם גווין וג'ון פרימונט לנציגי קליפורניה בסנאט של ארצות הברית.
למרות הצהרות שונות בארצות הברית ובארגונים ביורוקרטיים שהכירו בקליפורניה ככמדינה בארצות הברית, הקונגרס של ארצות הברית והנשיא זכארי טיילור לא חתמו דה יורה על אישור הצטרפותה של קליפורניה כמדינה.
חלק מאי בהירות זו נבעה מהמרחק היחסי של קליפורניה משאר ארצות הברית בתקופה זו, ומגישות פזיזות מצד פוליטיקאים והציבור שהחישו להכניס את קליפורניה לאיחוד במהרה.
לאחר דיונים ממושכים ומורכבים בסנאט האמריקאי, קליפורניה צורפה כמדינה (ללא עבדות) ב-9 בספטמבר 1850, כחלק מפשרת 1850. תושבי קליפורניה לא ידעו על הצטרפותם הרשמית לאיחוד עד חודש לאחר מכן, כאשר ב-18 באוקטובר ספינת הקיטור אורגון עגנה במפרץ סן פרנסיסקו עם שלט ועליו נכתב "קליפורניה היא מדינה".
במהלך תהליך ההפיכה למדינה, הפופולריות של ברנט בקרב בית המחוקקים, התקשורת והציבור צנחה דרסטית.
היחסים בין ברנט לרשות המחוקקת החלו להתדרדר מיד בתחילת 1850, כאשר הצעות חוק למתן מעמד ערים ללוס אנג'לס וסקרמנטו התקבלו באספה המדינתית של קליפורניה ובסנאט המדינתי.
לוס אנג'לס קיבלה מעמד מיוחד בשל תפקידה כעיר מרכזית בקליפורניה תחת השלטונות הספרדיים והמקסיקניים .
ברנט הטיל וטו על שתי ההצעות, תוך שהוא מציין כי הצעות חוק מיוחדות אינן חוקתיות ושיש להותיר את מתן המעמד העירוני לבתי המשפט של המחוזות.
בית המחוקקים לא הצליח לעקוף את הווטו של ברנט בנוגע להצעת החוק של לוס אנג'לס, אך הצליח לעקוף על הווטו על הצעת החוק של סקרמנטו, מה שהפך אותה לעיר המוכרת הראשונה של קליפורניה.
בנוגע למערכת המשפט של קליפורניה, ברנט המליץ במהלך המושב הראשון של בית המחוקקים כי קליפורניה תאמץ מערכת משפטית היברידית המשלבת אלמנטים משמעותיים הן של המשפט האזרחי והן של המשפט המקובל.
הוא דגל באימוץ שיטות ממערכת המשפט של לואיזיאנה ובאימוץ המשפט המקובל האמריקאי עבור תחום הפלילים, דיני הראיות ודיני המסחר.
ההצעה עוררה סערה בקרב עורכי הדין האמריקאים שהיגרו לקליפורניה, כאשר הרוב דחפו לאימוץ המשפט המקובל ומיעוט (בראשות ג'ון וו.
דווינל) תמך באימוץ המשפט האזרחי.
ועדת המשפט של הסנאט המדינתי, בראשות אלישה אוסקר קרוסבי, פרסמה בפברואר 1850 דו"ח שבו הומלץ לאמץ את המשפט המקובל באמצעות חקיקת "חוק קליטה"; ברנט חתם על החוק ב-13 באפריל 1850.
ברנט, שתואר בידי כלי התקשורת בסן פרנסיסקו, לוס אנג'לס וסקרמנטו כפוליטיקאי מרוחק עם תמיכה מעטה מצד בית המחוקקים, הפך מתוסכל כאשר סדר היום שלו נתקל בקשיים, וסגנון הניהול שלו ספג ביקורת הולכת וגוברת.
הוא היה למושא לעג קבוע בעיתוני המדינה ובדיוני בית המחוקקים.
לאחר מעט יותר משנה בתפקיד, ברנט, המושל הראשון של קליפורניה, הפך לראשון שהתפטר, כשהכריז על פרישתו בינואר 1851. ברנט ציין סיבות אישיות כהצדקה לעזיבתו.
סגן המושל ג'ון מקדוגל החליף את ברנט כמושל קליפורניה ב-9 בינואר.
שנה לאחר שפרש מתפקיד המושל, הצליח ברנט סוף סוף לשלם את החובות הכבדים שצבר במיזורי כמעט עשרים שנה קודם לכן.
הוא פנה למספר קריירות, שירת תקופה קצרה כשופט בבית המשפט העליון של קליפורניה בין השנים 1857 ל-1858, היה חבר במועצת העיר סקרמנטו, וכן עבד כעורך דין בסן חוזה.
בנוסף הוא היה תומך בולט של הכנסייה הקתולית בתקופה הוויקטוריאנית, ולאחר מכן שימש כנשיא הבנק הפסיפי של סן פרנסיסקו.
על אף שכמעט ולא עסק בפוליטיקה לאחר שנות ה-60 של המאה ה-19, ברנט תמך באופן פעיל בקידום חוק הדרת הסינים בשנת 1882. ב-1880 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "Recollections and Opinions of an Old Pioneer" ("זכרונות ודעות של חלוץ ותיק").
הוא נפטר ב-17 במאי 1895 בגיל 87 בסן פרנסיסקו, ונטמן בבית הקעלמין מיסיון סנטה קלרה שבסנטה קלרה.
פיטר הארנב הוא דמות בדיונית של חיה בסיפורי ילדים שונים מאת הסופרת האנגלית ביאטריקס פוטר.
ארנב צעיר שובב והרפתקן לבוש ז'קט כחול שהופיע לראשונה ב"עלילות פיטר ארנבון" ב-1902, ולאחר מכן בחמישה ספרים נוספים בין השנים 1904 ל-1912. ששת הספרים בהם הופיע פיטר הארנב נמכרו ביותר מ-150 מיליון עותקים.
בשנת 1903, פיטר הארנב היה הדמות הבדיונית הראשונה שהפכה לצעצוע ממולא בפטנט.
פיטר הארנב מופיע כדמות במספר עיבודים, כולל סדרת הטלוויזיה "עולמם של פיטר ארנב וחברים" (1992–1998) ו"הרפתקאות פיטר הארנב" (2012–2016), וסרטי הלייב אקשן/אנימציה "פיטר ראביט" (2018) ו"פיטר ראביט 2" (2021).
הארנבים בסיפוריה של פוטר הם אנתרופומורפיים ולובשים בגדים אנושיים: פיטר לובש ז'קט כחול עם כפתורי פליז ונעליים.
פיטר, אמו האלמנה, גברת ארנב, כמו גם אחיותיו הצעירות, פלפסי, מופסי וקוטונטייל (פיטר הוא הבכור מבין ארבעת הארנבים הקטנים) מתגוררים במאורת ארנבים שיש בה מטבח אנושי, ריהוט אנושי, כמו גם חנות שבה גברת ארנב מוכרת פריטים שונים.
קרובי משפחתו של פיטר הם בן דודו בנג'מין באני ואביו של בנג'מין, מר בנג'מין באונסר.
פיטר נקרא על שם ארנב מחמד שהיה לביאטריקס פוטר בילדותה, ובשם פיטר פייפר.
הסיפור הראשון של פיטר הארנב, The Tale of Peter Rabbit, נכתב ב-1893 בתחילה כמכתב לנואל מור, בנה בן החמש של המושלת לשעבר של פוטר, אנני מור.
הילד היה חולה, ופוטר כתבה לו מכתב הכולל תמונה וסיפור כדי לעזור לו להעביר את הזמן ולעודד אותו.
ביוני 1903 פורסמה מהדורה מסחרית של הסיפור על ידי פרדריק וורן ושות', ועד סוף השנה הודפסו 28,000 עותקים.
במהלך השנים, "סיפורו של פיטר הארנב" נמכר ביותר מ-40 מיליון עותקים ברחבי העולם, ונכון לשנת 2008, סדרת ששת הספרים של פיטר הארנב נמכרה ביותר מ-150 מיליון עותקים ב-35 שפות.
פיטר הארנב הופיע לראשונה בשנת 1902 ב"סיפורו של פיטר ראביט" שם פיטר לא מציית להוראות אמו ומתגנב אל הגן של מר מקגרגור (שם אביו עבר פעם "תאונה": הוא הוכנס לפשטידה על ידי גברת מקגרגור).
הוא אוכל כמה שיותר ירקות לפני שמר מקגרגור מבחין בו ורודף אחריו.
פיטר מצליח להימלט, אבל מאבד את הז'קט ואת הנעליים שלו, שבהם מר מקגרגור משתמש כדי להלביש דחליל.
פיטר חוזר הביתה עייף, חולה ונטול בגדים; הוא נכנס למיטה ושותה כוס תה קמומיל .
ב"סיפורו של בנג'מין באני", שפורסם לראשונה ב-1904, בן דודו של פיטר בנג'מין באני מחזיר אותו לגן של מר מקגרגור והם לוקחים בחזרה את הבגדים שפיטר איבד בסיפור הקודם.
לאחר שהם מלקטים בצלים כדי לתת לאמו של פיטר, הם נלכדים על ידי החתול של מר מקגרגור.
באונסר מגיע ומציל אותם, אבל גם מעניש את פיטר ובנג'מין על שנכנסו לגן.
ב- The Tale of the Flopsy Bunnies, שפורסם לראשונה ב-1909, לפיטר יש תפקיד קטן והוא מופיע רק בקצרה.
הוא מבוגר ואחותו פלופסי נשואה כעת לבן דודם בנג'מין.
השניים הם הורים לשש ארנבוני פלופסי קטנים.
לפיטר ואמו יש משתלה, והארנבונים מבקשים ממנו כרוב נוסף.
ב"סיפורו של מר טוד", שפורסם לראשונה ב-1912, ילדיהם של בנג'מין ופלופסי נחטפים על ידי הגירית הידועה לשמצה טומי ברוק.
פיטר עוזר לבנג'מין לרדוף אחרי ברוק, שמסתתר בביתו של השועל, מר טוד.
מר טוד מוצא את ברוק ישן במיטתו, וכשהשניים נקלעים לריב, פיטר ובנג'מין מצילים את הילדים.
פיטר מופיע בשני סיפורים אחרים.
ב"סיפורה של גברת טיגי-וינקל", שפורסם לראשונה ב-1905, פיטר ובנג'מין הם לקוחות של גברת טיגי-וינקל, קיפודה כובסת.
שני הארנבים מתוארים באיור אחד מציצים מתוך עלוות היער.
ב"סיפור על ג'ינג'ר ופיקלס", שפורסם לראשונה ב-1909, פיטר ודמויות אחרות מסיפוריה הקודמים של פוטר מופיעים באיורים, כקישוט בחנותם של ג'ינג'ר ופיקלס.
עלילות פיטר ארנבון / ביאטריס פוטר.
עברית – אברהם יבין.תל אביב: עם עובד, תשנ"ט 1998
פסל של פיטר הארנב הוצב בשטחו של בית האחוזה לינגהולם, מחוץ לכפר פורטינסקל במחוז האגמים, צפון מערב אנגליה, שם בילתה פוטר את חופשות הקיץ שלה (בשנים 1885–1907) ושם שאבה השראה לספרי פיטר הארנב.
פוטר הסבירה כי גינת המטבח של לינגהולם היוותה לה השראה לגינה של מר מקגרגור ב"סיפורו של פיטר הארנב".
בית האחוזה רשום בדרגה II ברשימת המורשת הלאומית של אנגליה בשנת 2013.
בשנת 2016 הופיעו פיטר הארנב ודמויות נוספות פרי עטה של פוטר הופיעו בסדרת בולי דואר בבריטניה שהונפקו על ידי הדואר המלכותי כדי לחגוג את יום השנה ה-150 להולדתה של ביאטריקס פוטר.
באותה שנה הופיעו פיטר הארנב ודמויות אחרות על מספר קטן של מטבעות בריטיים של אספנים 50p.
פיטר הנסבורו בל היה איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל טקסס השלישי בשנים 1849–1853, ולאחר מכן ועד 1857 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
פיטר הנסבורו בל נולד במחוז קלפפר שבווירג'יניה ב-11 במאי 1810. מקורות שונים מציינים את תאריך לידתו ב-1810 או במאי 1812, כפי שרשום על גבי מצבת קבורתו.
הוא התחנך בווירג'יניה ובמרילנד לפני שהיגר לטקסס.
במרץ 1836 כבר שירת בל בצבא טקסס תחת פיקודו של סם יוסטון והשתתף בקרב סן חסינטו.
ב-1841, כמי שנמנה עם הטקסס ריינג'רס בפיקודו של קפטן ג'ון קופי הייז , הוא היה מעורב בקרב מעבר בנדרה, שהיה מעבר אסטרטגי שהפריד בין עמק גואדולופ לבין עמק מדינה.
הוא הצטיין בשירותו הצבאי, ויוסטון מינה אותו כשליש הראשי של המטה שלו.
עד 1839 קודם בל לתפקיד המפקח הכללי של צבא רפובליקת טקסס.
ב-1845 מונה בל כקפטן של הטקסס ריינג'רס.
כשניתן בידיו הפיקוד על מחוז קורפוס כריסטי, הוא הגן על נתיב המסחר הראשי בין טקסס לבין מקסיקו מפני פורעי חוק.
עם פרוץ מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, מונה בל כלוטננט קולונל ברגימנט הפרשים המתנדבים השני של טקסס.
לאחר המלחמה שב בל לטקסס ריינג'רס ושירת איתם לאורך אזור הספר המערבי.
בבחירות למשרת מושל טקסס של 1849 התמודד בל על בסיס המצע שכלל הגנה חזקה של גבולות המדינה ותמיכה בתביעות הטריטוריאליות על ניו מקסיקו.
לשם כך, הוא קרא להרחבת משאבים נוספים לעקירת אוכלוסיית האינדיאנים ושליחת כוחות לסנטה פה כדי לתמוך בתביעתה של טקסס על מחוז סנטה פה.
מצע זה הוביל לניצחונו על המושל המכהן ג'ורג' טיילר ווד ביחס קולות של 10,319 מול 8,754.
זמן קצר לאחר השבעתו של בל כמושל בדצמבר 1849, כשהיה בן 39, יצר בית המחוקקים של טקסס שלושה מחוזות חדשים על השטח הדרומי של מחוז סנטה פה.
בל שלח את רוברט נייברס כדי לפקח על ארגון שלושת המחוזות.
נייברס מצא שתושבי המחוזות היו עוינים לאינטרסים של טקסס ושתושבי סנטה פה כתבו חוקה משלהם.
לאחר שהדיווח של נייברס פורסם ביוני 1850, כינס בל מושב מיוחד של בית המחוקקים המדינתי כדי לטפל בהתפתחויות אלה.
המושב התכנס באוגוסט, ותוכניותיו של בל היו לשלוח את המיליציה של טקסס כדי לתפוס את השליטה על סנטה פה מידי ממשלת ארצות הברית.
הסוגיה באה לידי פתרון כמה חודשים לאחר מכן במסגרת פשרת 1850. ב-25 בנובמבר חתם בל על הכרתה של טקסס בחוק.
בבחירות של 1851 נבחר בל לתקופת כהונה שנייה, בעיקר הודות למדיניותו התקיפה ובשל העובדה ששורשיו כאיש הדרום היו העמוקים ביותר מבין אלו של חמשת המועמדים שהתמודדו בבחירות.
האירועים המרכזיים בתקופת כהונתו השנייה היו תשלום החוב המדינתי של טקסס ופתרון סכסוכי הקרקעות של המתיישבים בקואווילה וטחאס .
בל סיים את כהונתו כמושל לפני תום מועדה כדי לאייש מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית אליו נבחר.
בשנים 1853–1857 ייצג בל את מחוז הקונגרס השני של טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בתקופה זו הוא התיידד עם מזכיר המלחמה של ארצות הברית ג'פרסון דייוויס.
באותה עת הוא גם הכיר את אלה ריבס איטון מקרוליינה הצפונית.
לאחר נישואיהם לא שב בל לטקסס עד יומו האחרון.
לאחר נישואיהם ב-1857, התיישבו בל ורעייתו בעיירה ליטלטון שבקרוליינה הצפונית.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, הוא גייס ומימן את הקמתו של רגימנט על חשבונו הפרטי.
לאחר מכן הוא שירת כקולונל של הרגימנט.
כמי שחי חיי נוחות ורווחה מבעלותו על יותר מ-500 עבדים, כאשר שוחררו העבדים על ידי האיחוד עם תום המלחמה, הוא ירד מנכסיו.
כשנודע הדבר לבית המחוקקים של טקסס, הם העניקו לו כמושל לשעבר גמלה שנתית של 150 דולר ושטח אדמה של 1,280 אקרים (5.2 קמ"ר) בעיירה פישינג קריק שבמחוז גרנוויל שבקרוליינה הצפונית.
פיטר הנסבורו בל נפטר בליטלטון ב-8 במרץ 1898, בגיל 87. ב-1929 הועברה קבורתו לבית הקברות של מדינת טקסס שבאוסטין.
על שמו קרוי מחוז בל שבטקסס.
פיטר גודווין ואן וינקל היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן שנים רבות כפקיד בכיר ברכבת הצפון־מערבית של וירג'יניה, היה אחד ממייסדי מדינת וירג'יניה המערבית, ולאחר מכן כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית.
ואן וינקל ב-7 בספטמבר 1808 נולד בניו יורק למשפחה מבוססת.
לאחר לימודים קדם אקדמאיים פנה ללימודי משפטים והוסמך כעורך דין.
הוא נישא לז'ולייט רת'בון, בתו הבכורה של ויליאם פאלמר רת'בון (1784–1862) ומרתה מינג ואלו רת'בון (1793–1846), ממשפחה משפיעה במערב וירג'יניה שעסקה בפיתוח שדות הנפט בברנינג ספרינגס.
בשנת 1835 עבר הזוג להתגורר בפרקרסבורג, וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית).
נולדו להם שלושה ילדים שהגיעו לבגרות.
ואן וינקל העמיק את השכלתו המשפטית בלימודים אצל עורך הדין והגנרל ג'ון ג'יי ג'קסון האב.
הוא פתח משרד עורכי דין בפרקרסבורג ב־1835, ובין השנים 1844–1850 כיהן כנשיא מועצת הנאמנים של העיירה.
בתקופה זו נבחר על ידי מצביעי מחוז ווד לייצג את האזור בוועידת החוקה של וירג'יניה שנערכה ב־1850.
בשנת 1852 מונה לגזבר ולאחר מכן לנשיא חברת הרכבת הצפון־מערבית של וירג'יניה, תפקיד בו החזיק לאורך מלחמת האזרחים.
לאחר שווירג'יניה פרשה מן האיחוד ב־1861, ואן וינקל התייצב בצד האיחוד, כפי שהיה מקובל בצפון־מערב המדינה.
הוא נבחר לייצג את מחוז ווד בוועידת וילינג השנייה, שם מילא תפקיד מרכזי בארגון "הממשלה המשוקמת של וירג'יניה".
ב־1862 השתתף כציר בוועידה שחיברה את החוקה הראשונה של וירג'יניה המערבית, וב־1863 נבחר לבית הנבחרים הראשון של המדינה החדשה.
בין 4 באוגוסט 1863 ל־3 במרץ 1869 כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה המערבית, כנציג האיחוד.
בתקופת כהונתו כיהן כיושב ראש ועדת הפנסיות בסנאט.
אחד מהרגעים המשמעותיים ביותר בקריירה שלו התרחש במהלך משפט ההדחה של הנשיא אנדרו ג'ונסון בשנת 1868. ואן וינקל הצביע בעד זיכויו של הנשיא – בניגוד לעמדת מפלגתו ולדעת הקהל – יחד עם תשעה סנאטורים רפובליקנים נוספים.
ההצבעה נגד ההרשעה נכשלה בהפרש קול אחד בלבד.
שבעה מתוך הסנאטורים שהתנגדו להרשעה, בהם ואן וינקל, נימקו זאת בחשש שההליך היה לא הוגן ומוטה.
לצידו הצביעו נגד ההרשעה הסנאטורים: ג'יימס דיקסון, ג'יימס רוד דוליטל, ויליאם פיט פסנדן, ג'וזף פאולר, ג'יימס גריימס, ג'ון הנדרסון, ליימן טראמבל, דניאל שלדון נורטון ואדמונד ג.
לאחר המשפט ניהל חבר בית הנבחרים בנג'מין באטלר חקירות על חשדות לשוחד בהצבעות, ועדויות שונות הצביעו על כך שחלק מקולות הזיכוי הושגו בהבטחות של משרות או כסף.
מושל וירג'יניה המערבית, ארתור בורמן, נבחר להחליף את ואן וינקל בסנאט.
בנוסף, בשנת 1866 השתתף ואן וינקל כציר בוועידת הנאמנים הדרומיים בפילדלפיה.
ואן וינקל נפטר בפרקרסבורג ב-15 באפריל 1872. הוא נקבר לצד אשתו, שנפטרה כמעט שלושים שנה לפניו, בבית העלמין ריוורוויו.
דודנו, , כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מניו ג'רזי בקונגרס ה-59.
פיטר וילקינסון האוויט הוא כלכלן קנדי.
הוא פרופסור למדעי החברה באוניברסיטת בראון שברוד איילנד.
האוויט הוא עמית באגודה האקונומטרית מאז 1994 ועמית באגודה המלכותית של קנדה מאז 1992. הוא כיהן כנשיא איגוד הכלכלה הקנדי בשנים 1993–1994 והיה עורך כתב העת Journal of Money," Credit, and Banking" בשנים 1997–2000.
בשנת 2019 הוא קיבל את פרס חזיתות הידע של קרן BBVA בכלכלה.
הוא ופיליפ אגיון זכו במשותף במחצית מפרס נובל לכלכלה לשנת 2025 "על כך שהסבירו צמיחה כלכלית המונעת על ידי חדשנות", כאשר המחצית השנייה של הפרס הוענק ליואל מוקיר.
פיטר ואן גאסבק היה סוחר ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת ניו יורק.
ואן גאסבק נולד ב-27 בספטמבר 1754 במחוז אלסטר שבפרובינציית ניו יורק והתחנך בקינגסטון.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שירת בדרגת מייג'ור במיליציה של מחוז אלסטר.
ואן גאסבק היה סוחר מצליח.
הוא תמך בממשל של ג'ורג' וושינגטון (קבוצה שנודעה לימים כמפלגה הפדרליסטית), ונבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא ייצג את מדינת ניו יורק בקונגרס השלישי, וכיהן מ־4 במרץ 1793 ועד 3 במרץ 1795.
בשנת 1794 נישא ואן גאסבק לשרה דומון (או דומונד).
הוא נפטר בקינגסטון בשנת 1797 ונקבר בכנסייה הרפורמית ההולנדית הראשונה בקינגסטון.
פיטר זימן (בהולנדית: Pieter Zeeman; 25 במאי 1865 – 9 באוקטובר 1943) היה פיזיקאי הולנדי, זכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1902 יחד עם הנדריק לורנץ על גילוי אפקט זימן הקרוי על שמו ועל התרומה למחקר על השפעת המגנטיות על תופעת הקרינה.
זימן נולד בעיר זונמייר שבהולנד.
כבר מגיל צעיר התעניין בפיזיקה.
בהיותו תלמיד תיכון צפה בתופעת זוהר הקוטב בהולנד בשנת 1883 ושרטט תיאור של התופעה שפורסם במגזין Nature.
לאחר סיום הלימודים בתיכון החל ללימוד שפות קלאסיות בעיר דלפט, אז דרישה מקדימה ללימודים באוניברסיטה, שם פגש לראשונה בהאיקה קמרלינג אונס, לימים המנחה בעבודת התזה שלו.
פיטר וילם בותה (באפריקאנס: Pieter Willem Botha; 12 בינואר 1916 - 31 באוקטובר 2006) היה מנהיג דרום אפריקה במשך 11 שנה.
בותה כיהן כראש ממשלה משנת 1978 עד שנת 1984, ולאחר שינוי בחוקת המדינה שהפך את הממשל לנשיאותי, המשיך כנשיא עד שנת 1989. בותה הנהיג את המדינה על פני מרבית הרבע האחרון של שלטון האפרטהייד, תקופה קשה וסוערת בתולדות דרום אפריקה.
במדינתו ידוע בותה בראשי התיבות , וכן בכינויו "הקרוקודיל הגדול" ("die groot krokodil").
במהלך כהונתו נעצרו אלפים ללא משפט, חלקם עונו ונרצחו, ואי לכך בותה נתפס בעולם כמנהיג סמכותני, כמעט דיקטטורי, פשיסטי וגזעני.
אולם הצורה בה יישם את מדיניות האפרטהייד לדעת רבים הייתה מתונה בהרבה מזו של כל קודמיו וכללה שורת רפורמות מרחיקות לכת למדי, שבמידה רבה הכשירו את הקרקע לרפורמות הרדיקליות יותר של יורשו דה קלרק.
בותה נולד בחווה במדינת אורנג' החופשית (אחת הפרובינציות המרכיבות את דרום אפריקה).
בצעירותו פיתח חיבה לסוסים וכלי נשק, תחביב שליווה אותו גם בשנותיו המאוחרות.
ב-1934 החל לימודי משפטים באוניברסיטת גריי בבלומפונטיין, שם החלה גם הקריירה הפוליטית שלו.
הוא החל מתעניין בלאומנות אפריקאנרית, הצטרף למפלגה הלאומית (NP) והיה יושב ראש הסניף שלה באוניברסיטה.
עינו של מנהיג המפלגה ולימים ראש הממשלה, דניאל פרנסואה מאלאן קלטה אותו בעת ביקור באוניברסיטה, והוא הציע לו להשתלב בפעילות הארצית של המפלגה.
בהשפעת מאלאן, נטש בותה את לימודיו ב-1936 ועקר לקייפטאון כפעיל פוליטי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 דגל בותה, כלאומנים אפריקאנרים אחרים, בעמדות פרו-נאציות והיה בין מקימי ומנהיגי ה-Ossewabrandwag ("משמר עגלות השוורים") - ארגון מיליטריסטי-ימני שפעל נגד הצטרפותה של דרום אפריקה למלחמה לצד בעלות הברית.
על פעילות זו כמעט שנאסר.
בותה נטש במהרה את האידאולוגיה הנאצית, וב-1941 פרש מהארגון והפך לאחד ממבקריו החריפים.