tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מלכה זכתה במדליית כסף ובשתי מדליות ארד באליפויות אירופה השונות לנוער.
באליפות העולם שנערכה באוקטובר בטשקנט שבאוזבקיסטן הפסידה בסיבוב הראשון למרושה שטנגר מסלובניה.
בגראנד סלאם תל אביב 2023 שנערך בפברואר זכתה במדליית כסף.
באליפות העולם שנערכה במאי בדוחה שבקטר הפסידה בסיבוב השני לאביבא אבוז'קינובה מקזחסטן, לאחר שבסיבוב הראשון ניצחה את לין צ'ן-האו מטאיוואן.
בגראנד סלאם אולן בטור שנערך ביוני זכתה במדליית ארד.
באליפות אירופה שנערכה בנובמבר במונפלייה שבצרפת הפסידה בשלב שמינית הגמר לשירין בוקלי המקומית, לאחר שבסיבוב הראשון ניצחה את טוגצ'ה בדר מטורקיה.
באליפות אירופה שנערכה באפריל בזאגרב שבקרואטיה זכתה במדליה ראשונה בקריירת הבוגרים שלה, כאשר זכתה במדליית ארד.
היא התחילה את יום הקרבות בסיבוב הראשון, בו ניצחה סילה ארסין מטורקיה, והמשיכה לשלב שמינית הגמר בו ניצחה את מיריה לפוארטה מספרד ולשלב רבע הגמר בו ניצחה את קטרינה קוסטה מפורטוגל.
בשלב חצי הגמר הפסידה לקריסטינה דודינה שהתחרתה כאתלטית נייטרלית מורשית, ומשם נשרה לקרב על מדליית הארד בו ניצחה את טוגצ'ה בדר מטורקיה.
תָמֵרָה (בפורטוגזית: Tamera) היא קהילה בינלאומית המתקיימת בכפר אקולוגי-הוליסטי בדרום פורטוגל.
מטרת הכפר להוות מודל לחיים קהילתיים, עצמאיים, בני-קיימא המבוססים על תרבות של שלום עם הסביבה, עם בעלי החיים ובין בני אדם.
הקהילה עצמה, המונה כ-170 איש, מכנה את המקום "הילינג ביוטופ" – כלומר, מערכת טבעית של ריפוי שמטרתה להוות "חממה של אמון" ומעבדה למחקר בשאלה "כיצד בני אדם יכולים לחיות ביחד ללא אלימות".
הקהילה נוסדה ב-1995 על ידי סבינה ליכטנפלץ (תאולוגית) המכונה בבט, בן זוגה - דיטר דום (סוציולוג ופסיכואנליטיקאי) וצ'ארלי ריינר ארנפרייס (פיזיקאי) שרכשו שטח אדמה של 1,355 דונם באזור אלנטז'ו בפורטוגל.
השלושה היו מעורבים החל מ-1978 בפרויקטים קהילתיים שונים בגרמניה שמטרתם למצוא תשובות לשאלות הסביבתיות, הנפשיות, הרוחניות והחברתיות של ימינו ולשם כך הקימו קומונה שדגלה בין היתר באהבה חופשית.
בגלל ביקורת על פן זה של פעילותם ובגלל יוקר המחיה בגרמניה החליטו לעבור לפורטוגל.
כפר חקר לשלום במזרח התיכון
בשנת 2000 יזמה קהילת תמרה את פרויקט "כפר חקר לשלום במזרח התיכון" שבו יגורו יחד יהודים, פלסטינים ואחרים בתרבות של אי-אלימות, מתוך טענה שקהילה כזאת יכולה להוות מפתח לשלום עולמי.
ישראלים ופלסטיניים הצטרפו לפעילויות שונות של תמרה בישראל וביהודה ושומרון ובפורטוגל.
בעקבות היוזמה התגבשה קבוצה ששאפה להקים את הכפר במזרח התיכון, אולם היוזמה לא יצאה אל הפועל.
תמרה משתפת פעולה עם גורמים נוספים ברחבי העולם, מתוך כוונה ליצור רשת של קהילות שלום בנקודות אנרגטיות על פני כדור הארץ.
כפר החקר לשלום היה אמור להוות את אחד המוקדים בתוך הרשת הזאת.
תמר רוס (נולדה בי"ד בשבט ה'תרצ"ח, 16 בינואר 1938) היא פרופסור אמריטה לפילוסופיה כללית ולפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן.
רוס היא פמיניסטית דתית, ומרבה לעסוק בנושא זה גם במחקריה.
בשנת 2013 נבחרה רוס להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות של יום העצמאות ה-65 למדינת ישראל.
תמר רוס (לבית וולגלרנטר-איתמר) נולדה בדטרויט.
אביה, הרב אלימלך ירחמיאל איתמר (וולגלרנטר), כיהן כרב בדטרויט ובהמילטון, ושימש סגן יו"ר הסתדרות הרבנים האורתודוקסים בארצות הברית.
בשנת 1956 עלתה עם משפחתה לישראל והתיישבה בשכונת רחביה בירושלים.
האב התמנה כמזכיר הראשי של הרבנות הראשית.
רוס למדה בסמינר הדתי למדריכים של עליית הנוער.
בשנת 1960 נישאה ליעקב יהושע רוס, לימים פרופסור בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
ב-2015 הוענק לה עיטור יקירת ירושלים.
לבני הזוג רוס שבעה ילדים.
בנם אריאל הוא ראש כולל חרדי בדרום.
בנם אברהם הוא ר"מ בישיבת ההסדר בשדרות.
בנם ניחם הוא ד"ר להיסטוריה של עם ישראל ומרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בתם חנה רוס פרידמן היא ד"ר לתלמוד, מקימת תיכון פלך תל אביב, וראשת קהילת יחד בעיר.
בעבר ניהלה את בית המדרש "עתים" באוניברסיטת תל אביב.
היא נשואה לאביעד פרידמן, לשעבר מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון.
בתם דבורה היא ד"ר למתמטיקה וממקימות ארגון "קיימא" לתמיכה באמהות יחידניות דתיות.
את שלושת תאריה האקדמיים למדה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1960 סיימה לימודים לתואר ראשון בספרות עברית והיסטוריה של עם ישראל.
בשנת 1978 סיימה לימודים לתואר שני בספרות עברית, בהנחייתו של פרופ' ישעיה תשבי.
בשנת 1987 סיימה לימודיה לתואר דוקטור.
עבודת הדוקטורט שלה, בהנחייתו של פרופ' יוסף דן, קרויה "פילוסופיה מוסרית בכתביהם של חסידי רבי סלנטר בתנועת המוסר".
בעבודה זו היא בוחנת את כתביהם של מנהיגי תנועת המוסר, לאור תורות פילוסופיות מודרניות מן המאה ה-19 והמאה ה-20, העוסקות בתורת המוסר.
רוס לימדה שנים רבות במדרשת לינדנבאום.
בשנת 1990 הצטרפה לסגל האקדמי של אוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 2005 מונתה לפרופסור מן המניין.
התמחותה היא במחשבה יהודית מסורתית, בתקופה המודרנית, הכוללת את הגות תנועת החסידות, התנגדות לחסידות, תנועת המוסר ומחשבת הרב קוק, שהיא מן החוקרים הבולטים של הגותו.
היא מתמקדת בעיקר בתחומי ההשקה שבין הדת והמודרניות.
הנושאים שהיא עוסקת בהם במסגרת זו הם אפיסטמולוגיה, הרמנויטיקה ומשמעותה של שפה דתית, סובלנות ופלורליזם, אפשרותה של התגלות אלוהית לאור החשיבה ההיסטורית והביקורת הפוסט-מודרנית, וכן הפילוסופיה של ההלכה.
מרכז העניין של רוס הוא במתח שבין תפיסת עולם מדעית או מוסרית לבין תפיסת עולם דתית.
רוס מקדמת גישה המכונה בספרות הפילוסופית 'אנטי-ריאליזם' - גישה המאמצת את המסורת והחיים הדתיים ויחד עם זה דוחה טענות מטאפיזיות, היסטוריות ומוסריות, המונחות בבסיס הדת.
בכך היא מבדילה בין המישור העובדתי למישור הדתי.
היא רואה בגישה פילוסופית-דתית זו המשך של מסורת פילוסופית מבית מדרשו של הפילוסוף האוסטרי-בריטי לודוויג ויטגנשטיין.
על פי רוס, ההתגלות האלוהית נמשכת לאורך כל ההיסטוריה האנושית ולא פסקה במעמד הר סיני או כשפסקה הנבואה - מה שהיא מכנה 'ההתגלות המתמשכת'.
לפי תפיסה זו, ההתגלות האלוהית מופיעה לאורך ההיסטוריה האנושית במקומות שבהם האנושות מתעלה למדרגה מוסרית גבוהה יותר (למשל, חזון הצמחונות של הרב קוק).
גישה זו מעניקה בסיס דתי ורוחני להתפתחויות שונות בעולם בכלל ובעולם הדתי בפרט, כמו הליברליזם, שוויון הזכויות והפמיניזם הדתי.
ההתקדמות של האנושות בכיוון זה מבטאת את התגלות האל.
לפי תפיסה זו, התנועה הפמיניסטית שפרחה במאה העשרים מבטאת את דבר ה' בעולם, ועל כן אדם האורתודוקסי שמתנגד לתפתחות זו - מתכחש בכך לדבר האל.
הפמיניזם האורתודוקסי של תמר רוס הוא תולדה של תפיסתה התאולוגית, לדבריה: "עבורי הפמיניזם היווה תירוץ ודוגמה בלבד, דרכו ביקשתי להתייחס לשאלה הגדולה יותר של התגלות אלוהית בכלל'.
רוס כתבה מאמרים רבים העוסקים בסוגיה הפמיניסטית הדתית על שלל היבטיה.
כך למשל, במאמר הנושא את השם 'העוד מסוגלות אנו להתפלל לאבינו שבשמים?', היא עוסקת בקושי של מאמינה הדתית בעלת מודעות פמיניסטית להשתמש בביטויים דתיים המצויים בקנון היהודי, מהמקרא ועד סידור התפילה, כשהיא מרגישה בהם תפיסות עולם שוביניסטיות.
במאמר זה, רוס פורשׂת כמה אפשרויות הזמינות לאדם האורתודוקסי, להתמודד עם מתח זה.
בין השאר, היא טוענת כי ניתן לאמץ תפיסה קבלית, כפי שניתן לראות בתורתו של הרב קוק, לפיה "תפקידה של הסימבוליקה הדתית אינו להביע את אופן התרשמותנו מהמציאות האלוקית במתחים אנתרופולוגיים, אלא לספק לנו כלי או משענת שיאפשרו לנו להוות את אותה המציאות בלא מיצוע של מילים ומעבר לכל הגדרה".
לפי תפיסה זו, האיש או האישה בעלי המודעות הפמיניסטית יכולים לראות בטקסט ובריטואל הדתי דבר שלא בא לבטא אמיתות אודות העולם אלא בא לעורר אותו לרגשות ולפעולות מסוימים.
ואם כך, אין צורך לתת חשיבות למשמעויות הקונקרטיות של המילים עצמן שמופיעות בסידור התפילה.
"מושג האלוהות של הרב קוק", דעת 8–9 (חורף תשמ"ב, קיץ תשמ"ב)
מיתוס, סטרוקטורה ומציאות בכתבי הרב קוק, מתוך "המיתוס ביהדות"
בין פלורליזם מטפיסי לליברלי: עיון מחודש בגישתו הסובלנית של הרב קוק, מתוך "יהדות פנים וחוץ: דיאלוג בין עולמות", הוצאת מאגנס
העוד מסוגלות אנו להתפלל לאבינו שבשמים, מתוך "עין טובה: דו-שיח ופולמוס בתרבות ישראל", הוצאת הקיבוץ המאוחד.
מאמר העוסק בשפה ובשימוש בשמות תואר זכריים בתפילה.
המאמר עוסק בקצרה גם בשאלת הפנתאיזם בהקשר לדיון זה.
"על פמיניזם והלכה מנקודת מבט תאולוגית".
השלכות הפמיניזם על תאולוגיה יהודית אורתודוקסית, מתוך "רב תרבותיות במדינה דמוקרטית ויהודית", הוצאת רמות (אוניברסיטת תל אביב)
היבטים פמיניסטיים בתפיסתו האוטופית של הראי"ה קוק, מתוך "דרך הרוח: ספר היובל לאליעזר שביד", הוצאת מאגנס
ארמון התורה ממעל לה – על אורתודוקסיה ופמיניזם, הוצאת עם עובד, 2007.
רצף ולא שבירה - עוד על דתיות נשים, דעות 41, תשס"ט, באתר נאמני תורה ועבודה.
רוח חדשה בארמון התורה – ספר יובל לכבוד פרופ' תמר רוס עם הגיעה לגבורות, עורכים: רונית עיר-שי, דב שוורץ, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשע"ח 2018.
תמר מרום (נולדה ב-10 בדצמבר 1970 בשם תמר מרכוס) היא שדרנית רדיו, כותבת ותסריטאית ישראלית, זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה.
תמר מרום החלה את הקריירה התקשורתית שלה בגלי צה"ל, שם שירתה כעורכת מוזיקלית ועורכת תוכניות.
בין התוכניות שערכה: "נכון לעכשיו", "תוכנית הצהריים של מרב מיכאלי", "קשה בבוקר".
הנחתה יחד עם רונית כפיר את התוכנית "לילה טוב", עם מיכל ניב את התוכנית "היפות והאמיצות" בעונתה הראשונה ברדיו תל אביב, ואת התוכנית "ציפורי לילה מתקשות" עם ארז טל.
בשנת 1993 ערכה את עונתה הראשונה של תוכנית הטלוויזיה "שישי חי" בזכיינית "קשת".
בשנת 1996 כתבה את התוכנית "העולם המופלא" ששודרה בערוץ 2. בשנת 1998 החלה לכתוב, יחד עם אורי גרוס, את התסריט לתוכנית הבידור "רק בישראל", אותה הנחו ארז טל ואורנה בנאי.
השתתפה בכתיבת התוכניות "שוטטות", "פלורנטין" ו"השיר שלנו".
בשנת 2001 ביימה, יחד עם רם נהרי, את הסרט "כוכב זורח מעל הלב".
בשנת 2005 כתבה את תוכנית הדרמה "אמא'לה", בכיכובה של אורנה בנאי.
על תוכנית זו זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה - התסריט הטוב ביותר בסדרה קומית-דרמטית.
בשנת 2011 הייתה התסריטאית של סדרת האינטרנט "עד הבאזזר".
בשנת 2013 כתבה ויצרה את סדרת הטלוויזיה "מקימי" לפי ספרה של נועה ירון-דיין באותו השם.
באפריל 2015 מונתה למנהלת מחלקת הדרמה של "רשת".
תמר מרום גרה בתל אביב עם בן זוגה ושלושת ילדיה.
תמר קינן (נולדה ב-13 בינואר 1976 בתל אביב) היא שחקנית ובמאית ישראלית.
נולדה בתל אביב למשפחה העוסקת בתרבות ובמוזיקה.
אביה רפי קינן, הוא איש תרבות ומוזיקאי, ואחותה דפנה קינן היא סולנית להקת "דפנה והעוגיות".
תמר גם עוסקת במוזיקה: היא התארחה מספר פעמים בהופעות של "דפנה והעוגיות", שרה ב"טלנובלה בע"מ" ובהצגות שונות ואף השתתפה באלבומו של יוסי בנאי.
למדה בבית הספר לאמנויות תל אביב.
בין ספטמבר 1993 לבין יוני 1994 למדה משחק בסטודיו למשחק של ורוניק נורדה בפריז.
בין השנים 1994–1995 הייתה חלק מקבוצת התיאטרון "תיאטרון אנגלי" ושיחקה בהצגה "mistress quicklys tavern" -
קברט שייקספירי שהועלה בתיאטרון דה נל בפריז.
בין השנים 1995–1998 למדה משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
בתיאטרון גשר: ב-1999 שיחקה בהצגה "שלוש אחיות" מאת צ'כוב שביים יבגני אריה, והופיעה כזמרת בהצגה "אוכלים" מאת יעקב שבתאי שביים יבגני אריה; גילמה את לוצ'טה (לצד מיכל ויינברג) בהצגה "ים" מאת קרלו גולדוני שביים יבגני אריה וגילמה את לואיזה מילר בהצגה "מזימה ואהבה" מאת פרידריך שילר שביים ליאנדר האוסמן.
ב-2000 גילמה את נטשה במחזמר "השטן במוסקבה" שכתב וביים יבגני אריה, וגילמה את מריה בהצגה "מר ברינק" מאת פול אוסבורן שביים יבגני אריה.
בתיאטרון תמונע: ב-2000 גילמה את קרול בהצגה "סאלינג'ר" מאת ברנאר-מארי קולטס שביימה סיוון שיפר.
בפסטיבל פותחים מסך בתיאטרון בית ליסין: ב-2005 שיחקה בהצגה "בשידור חי" מאת דפנה אנגל-מחרז שביים אלון אופיר.
משנת 2001 ועד 2019 שחקנית בתיאטרון הקאמרי.
באותה שנה גילמה את ליזיסטרטה בהצגה "ליזיסטרטה 2000" שכתבה ענת גוב (ע"פ אריסטופאנס) וביימה עדנה מזי"א.
ב-2002 גילמה את ג'ניפר בהצגה "טובים השניים" מאת ריי קוני שביים לסלי לוטון.
ב-2003 גילמה את מרגרט בהצגה "עד ראייה" מאת יהושע סובול שביים פאולוס מנקר.
ב-2004 גילמה את ברוק אשטון בהצגה "אחורי הקלעים" מאת מייקל פריין שביים לסלי לוטון, ושיחקה בהצגה "עיר הנפט" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
ב-2005 גילמה את יעלי בהצגה "עקר בית" מאת ענת גוב שביימה עדנה מזי"א.
באותה שנה שיחקה בהצגה "פלונטר" שכתבה (בשיתוף השחקנים) וביימה יעל רונן.
ב-2006 גילמה את ג'ני בהצגה "שמנה" מאת ניל לביוט שביים משה נאור.
ב-2007 החלה לגלם (לצד מירב גרובר) את הזמרת לָלָלָה בהצגה "הרטיטי את לבי" מאת חנוך לוין שביים אודי בן-משה.
באותה שנה גילמה את גרטשן בהצגה "בואינג בואינג" מאת מארק קאמולטי שביים לסלי לוטון.
ב-2009 גילמה את בטי בהצגה "כסף עובר ושווא" מאת ריי קוני שביים לסלי לוטון.
ב-2010 גילמה את קאיה בהצגה "אלוף הבונים" מאת הנריק איבסן שביים חנן שניר בשיתוף תיאטרון הבימה.
ב-2011 גילמה את נינה שוסטר בהצגה "אורזי מזוודות" מאת חנוך לוין שביים אודי בן-משה.
באותה שנה גילמה את יפית בהצגה "בעל למופת" שכתב יהושע סובול (ע"פ "בעל אידיאלי" מאת אוסקר ויילד) שביימה איה קפלן.
ב-2012 גילמה את נעמי בהצגה "עדלאידע" מאת שלמה משיח שביים רוני ניניו.
ב-2013 גילמה את דיאנה בהצגה "שיגעון באופרה" מאת קן לודוויג שביים משה נאור בשיתוף תיאטרון חיפה.
ב-2014 שיחקה בהצגה "כולם רוצים לחיות" מאת חנוך לוין שביים אודי בן-משה.
ב-2015 שיחקה בהצגה "גם הוא באצילים" מאת מולייר שביים אודי בן-משה.
ב-2016 החלה לשחק את יאירה ב"הזאבים" מאת הלל מיטלפונקט ובבימויו.
מ-2018 ועד 2019 שיחקה בהצגה מהומה רבה על לא דבר מאת ויליאם שייקספיר.
השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "תופסים ראש" ששודרה בערוץ 1.
ב-1998 הנחתה לצד ליאון רוזנברג את התוכנית "LOVE דווקא" ששודרה בערוץ 1.
ב-1999 שיחקה בסרט "פרנק סינטרה מת" שכתב וביים נדב לויתן.
ב-2001 גילמה את דניאלה בסדרה "שמש".
ב-2004 גילמה את מיטל בסרט "משהו מתוק" שכתב אופיר בביוף וביים דן תורג'מן ושיחקה בסרט "העיקר הבריאות" שביימה סיגל שעשוע.
ב-2005 גילמה את אפרת שושן ואופק שושן ב"טלנובלה בע"מ" שביים שי קפון.
ב-2006 גילמה את מיקה בסרט "הדברים שמאחורי השמש" שכתב וביים יובל שפרמן.
בין השנים 2006 - 2009 גילמה את מיקה בסדרה "החברים של נאור" שכתב וביים נאור ציון.
ב-2011 גילמה את רות מיטראני בסדרה "החולמים".
ב-2012 גילמה את אפרת קלדרון בסדרה "נשואים פלוס" שביים עופר ויצמן.
באותה שנה החלה לגלם את רות מיטראני בסדרה "גאליס" - ספין אוף של "החולמים" שביים עודד רז.
ב-2014 השתתפה בסרט "אילוף הגוררת" שביים ריקי שלח והיא הופיעה בתוכנית ספיישל בערוץ 2 שעסקה באשכנזים ובזהות אשכנזית.
בשנת 2016 הקליטה את קולה של אמה של נעמי שריד (שגילמה אניה בוקשטיין) בסרט "לב שקט מאוד".
ב-2018 החלה לשחק בסדרה "כפולה" כאמא של נועה קירל.
שנה אחר כך, שיחקה בסרט "נלסון".
ב-2004 בפרסומות לבנק לאומי, "תערוכת הפרחים" "פז" וקופת חולים כללית.
ב-2008 הופיעה בפרסומת לעידוד תיירות חורף בישראל של משרד התיירות.
ב-1999 דיבבה את אן שרלי המתבגרת בסדרה "האסופית".
ב-2000 דיבבה את גאטומון בסדרה "דיג'ימון" (בעונה הראשונה עד פרק 52).
ב-2004 השתתפה בדיבוב הסדרה "מ.ק 22" שביים אסף הראל.
החל מ-2021 היא במאית בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא.
באפריל 2021 ביימה את ההצגה "גידול ושמו בועז".
בשנת 2022 ביימה את ההצגה "לילה לבן" בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2025 ביימה את ההצגה "הג'יגולו מקונגו" בתיאטרון הבימה.
בשנת 2025 ביימה את ההצגה "אור לגויים" בתיאטרון בית לסין.
ב-2001 התחתנה עם במאי הקולנוע והטלוויזיה איתן ענר.
תמר פיש נחשון (1926 - 29 ביולי 2008) הייתה סופרת ואשת חינוך ישראלית.
פיש נחשון נולדה ב-1926 בקובנה שבליטא.
אביה היה בעל בית חרושת לבירה ונפטר בהיותה בת שש ואימה למדה רפואת שיניים.
עלתה לארץ עם אימה ב-1934. למדה בבית החינוך לילדי עובדים בתל אביב, אחר כך למדה בגימנסיה בן יהודה.
הייתה מורה במשך עשרים וחמש שנים בעפולה, אזור, תל אביב ויפו.
בגיל 42 החלה ללמוד באוניברסיטת תל אביב תואר ראשון בהיסטוריה וספרות עברית.
במשך עשר שנים נתנה הרצאות למורים במתודיקה מטעם הסתדרות המורים.
לימדה אותם כיצד ללמד ילדים לקרוא, איך ללמד כתיבה ומקצועות נוספים.
ב-1975 נישאה לאהרון נחשון חבר הנהלת קופת חולים מכבי.
תמר פיש נחשון חיברה כמאה חוברות עבודה לחופש לילדים, שנמכרו במאות אלפי עותקים, זכו למהדורות רבות והיא כונתה "הכוהנת הגדולה של חוברות הילדים".
בנוסף לכך חיברה פיש נחשון כאחד עשר ספרי ילדים, ופרסמה סיפור בן שבעים ושניים פרקים בכתב העת לילדים אצבעוני.
חיברה גם שני ספרי הדרכה למורות, שהם שיעורים מעובדים לפי נושאים שהיו בתוכניות הלימודים.
באחרונה הוציאה לאור ספר למבוגרים.
בגיל שמונים כתבה תמר פיש נחשון את הרומן הראשון פרי עטה למבוגרים, יצא לאור ב-2007 לאהוב את האהבה מספר על אהבותיה של נערה כשהדגש הוא על זיכרון אהבה ראשונה, שילווה אותה כל חייה.
באחרית ימיה עבדה על רומן שני למבוגרים, ספר אוטוביוגרפי, הממזג סיפורי אהבה עם ההיסטוריה של היישוב בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי על רקע המרד הערבי ומלחמת העולם השנייה.
צרור נושאים למורה בכיתה ב'.
צרור נושאים למורה בכיתה ג'.
יומן החוויות של איה/ תמר פיש-נחשון; איירה: אלישבע געש.
מצחיקונת מספרת/ תמר פיש-נחשון; איירה: ליאת בנימיני-אריאל.
מגן הילדים בשמחה/ תמר פיש-נחשון; ציירה: נורית יובל.
אורי ואורית יודעים כבר לקרוא: ספורים למתחילים לקרוא/ תמר פיש-נחשון.
מלך השכונה/ תמר פיש-נחשון; ציורים: דני קרמן.
מכיתה א' באהבה/ תמר פיש-נחשון; ציירה נורית יובל.
תל אביב: עמיחי, 1984 (מהדורה עשירית).
בגן שלנו שמח: ספושירים מחיי הילדים בגן/ תמר פיש-נחשון; ציורים: נורית יובל.
אני אוהב לקשקש על הלוח/ תמר פיש-נחשון; ציירה: נורית יובל.
שתילים של חלומות/ תמר פיש-נחשון; ציירה: נורית יובל.
סבא שלנו שובב: ספורים קצרצרים המבטאים את חיי הרגש של פעוטות/ תמר פיש-נחשון.
תמר פלג שריק (2 ביוני 1926 – 12 במרץ 2024) הייתה עורכת דין ופעילה ישראלית למען זכויות פלסטינים.
ייצגה אלפי עצירים ומחבלים פלסטינים וסייעה לשחרור רבים מהם ממעצר.
בשנת 1990 קיבלה בניו יורק אות הצטיינות מטעם ארגון Human Rights Watch, שהוענק לעשרה פעילי זכויות אדם מכל העולם.
בשנת 2002 קיבלה את אות "נשים במשפט" מטעם לשכת עורכי הדין, על תרומה מיוחדת לקהילה.
בשנת 2012 הוענק לה אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג מטעם האגודה לזכויות האזרח בישראל על מפעל חייה.
נולדה ב-2 ביוני 1926 בפינסק (פולין באותה עת) למשפחה מבוססת, ללידיה אונקובסקיה, רוסיה שהתגיירה, וליעקב אליאסברג, יהודי.
לאחר כיבוש מזרח פולין על ידי ברית המועצות בשנת 1939 הוגלו בני המשפחה לסובחוז מין בולאק בקזחסטן.
בעקבות פלישת גרמניה לברית המועצות בשנת 1941 הוחזרה להם אזרחותם הפולנית והם הורשו לנוע בתחומי המדינה.
המשפחה עברה לאזור טשקנט ומשם במסע שאורגן על ידי הצבא הפולני בהקמתו הגיעה לפרס.
בשנת 1943 הם הגיעו לפלשתינה-א"י ביחד עם ילדי טהראן.
עשתה בגרות אקסטרנית והתקבלה לאוניברסיטה העברית ללימודי היסטוריה, פסיכולוגיה ופילוסופיה, שהופסקו עם הצהרת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947, מפני שבהיותה חברת ההגנה התנדבה לשירות מלא בירושלים.
שירתה כסמלת סעד ותרבות בגדוד הירושלמי בית חורון, עברה קורס קצינות וסיימה את שירותה הצבאי כקצינת ח"ן במחוז הנגב.
במאי 1949 שוחררה מצה"ל בדרגת סגן משנה וקיבלה את אות ירושלים.
היא חזרה ללימודי תואר שני באוניברסיטה וסיימה אותם בהצלחה.
לאחר שהוענקה לה מלגה מטעם ממשלת צרפת, למדה שנה בפריז, שבה לישראל והשתלבה כבר בתור אם כמורה במערכת החינוך.
תחילה בבתי ספר לחינוך מיוחד, ובהכשרת מורים.
בראשית שנות השבעים שימשה מורה לפסיכולוגיה ופילוסופיה של החינוך, דקאן הסטודנטים וסגנית המנהל במדרשה לאמנות בהנהלתו של רן שחורי.
לתמר פלג שריק שלושה ילדים ושני נכדים.
תמר, נולדה בפינסק (פולין) בשנת 1926 ובשנת 1943 עלתה לא"י-פלסטינה ( א"י המנדטורית) עם הוריה (יעקב ולידיה אליאסברג) במסגרת עליית ילדיי טהרן.
התגוררה בירושלים, בקיבוץ גת, בבת-ים ומאז שנת 1974-5 בתל אביב יפו.
בין השנים 1954 עד 1965 הייתה חברת המפלגה הקומוניסטית הישראלית עד לפילוג המפלגה.
לאחר מכן המשיכה בפעילות פוליטית של "השמאל החדש" תוך שאיפה לפעילות יהודית–ערבית משותפת.
בשנת 1979 לאחר שנים רבות שעסקה בחינוך ובהוראה במערכות להכשרת מורים בישראל וזכתה להערכה מרובה ומרשימה על עבודתה החינוכית החלה ללמוד משפטים בלימודי ערב בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, תוך כדי עבודה כסגנית מנהל במדרשה לאמנות.
עם סיום לימודיה התמחתה אצל עו"ד אביגדור פלדמן ועו"ד מאיר לם ולאחר קבלת רישיון עריכת דין התקבלה באוקטובר 1987 לעבודה באגודה לזכויות האזרח.
כשפרצה האינתיפאדה החמירו הפגיעות בזכויות הפלסטינים תושבי השטחים הכבושים וכן גברה נכונותם של הנפגעים לקבל סיוע, בין היתר סיוע משפטי, מידי ישראלים.
עבור פלג שריק הייתה זאת ההזדמנות המיוחלת לעבודה משותפת עם פלסטינים.
ביחד עם ארגוני זכויות אדם פלסטינים בעזה וגם בגדה היא השתלבה בהגנה על זכויות כלואים פלסטינים, בייצוג עצירים מנהליים שהוחזקו בכלא קציעות, במאבק נגד עינויים בחקירות השב"כ וכן בהגנה על זכויות התושבים.
את עבודתה אפיינו שיתוף פעולה, יחסי אמון וידידות עם פעילים פלסטינים, אשר ייצגה ועם עורכי דין, שעם חלקם נמשך הקשר עד למותה.
הסכמי אוסלו, אשר הביאו לידי הפרדה בין ישראלים לפלסטינים, השפיעו בהדרגה גם על עבודתה של פלג שריק.
החל משנת 2002 נבצר ממנה להגיע לעזה.
בעקבות חילוקי דעות בדבר ההיקף והאופי של עבודת זכויות האדם בשטחים, באה לסיומה, בשנת 1995, עבודתה באגודה לזכויות האזרח.
בין היתר ייצגה את סלאח שחאדה, שהיה עצור מנהלית ולאחר שחרורו חזר לעסוק בטרור עד שחוסל על ידי צה"ל.
במשך שנה עבדה בפרויקט משותף ישראלי-פלסטיני של ארגון Defense for Children International שמושבו ברמאללה.
במסגרת הפרויקט היא ייצגה קטינים פלסטינים בבתי המשפט הצבאיים ובוועדות השחרורים ממאסר.
בשנים 1997–2012 עבדה במוקד להגנת הפרט בפרויקט זכויות כלואים וייצוג עצירים מינהליים.
פעלה לשחרור לבנונים שהיו כלואים בכלא אל-ח'יאם בדרום לבנון שבשליטת ישראל.
דרך ידידים, פעילי זכויות אדם בלונדון קיבלה ייפוי כוח ממשפחות של אסירים, זאת חרף האיסור בדין הלבנוני לבוא בקשר עם ישראלים באשר הם.
בקשתה לבקרם בכלא סורבה על אף היותו בשליטה ישראלית.
היא יזמה הקמת ועד עורכי דין צרפתים–ישראלים על מנת לאפשר למשפחות של כלואים באל-ח'יאם לקבל סיוע משפטי מידי עורכי דין ישראלים בתיווך עורכי דין צרפתים.
תמר פלג שריק עבדה בפרויקט זה במשותף עם עורכי הדין לאה צמל, סחר פרנסיס, אביגדור פלדמן, דן יקיר וצבי ריש.
היא ועורכי הדין הישראלים האחרים הגישו עתירות לבג"ץ בשם הכלואים וכן בשם המוקד להגנת הפרט והאגודה לזכויות האזרח בדרישה לשחרורם ממאסר שלא כדין.
הם שוחררו עם יציאת צה"ל מלבנון במאי 2000.
לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה וגל המעצרים שליווה אותה הגיע מספר העצורים אותם ייצגה לעשרות רבות, ביניהם גם "לוחמים בלתי חוקיים".
כמו כן טיפלה בתנאי המעצר במרכזי מעצר (חשביות), שהתנאים בהם היו בלתי נסבלים אף לפי הסטנדרטים הנהוגים בשטחים.
פלג שריק פתחה במאבק להפיכת התנאים לאנושיים יותר, אשר במסגרתו הגישה עתירה לבג"ץ, שהתאפיינה בתיאור של המצב לפרטיו וקיום דיונים רבים אשר הביאו לשיפורים מסוימים.
בשנים 2005–2007 עסקה פלג שריק גם בייצוג עצורי הכפר בלעין, שתושביו קיימו הפגנות קבועות מדי שבוע נגד גזל אדמותיהם והקמת גדר ההפרדה עליהן.
במסגרת פעילויותיה הגישה עתירות רבות לבג"ץ.
במקביל לכל הפעילויות הללו הוזמנה פלג שריק לכנסים בינלאומיים ברחבי העולם, ביניהם כנס נשים בינלאומי בבלגיה ב-1989, כנס של הארגון האמריקני משמר זכויות האדם וכנסים של הפדרציה הבינלאומית לזכויות האדם (FIDH) שמושבה בפריז ושל אמנסטי אינטרנשיונל וסניפיו.
פעמים רבות הוזמנה להרצאות בישראל ובשאר העולם על המשפט בשטחים הכבושים, תנאי החזקתם של פלסטינים בבתי הכלא הישראלים והמעצרים המינהליים בשטחים.
בין היתר הייתה מרצה אורחת פעמים אחדות על המשפט בשטחים הכבושים בתוכנית לזכויות אדם של הקליניקה המשפטית באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן הרצתה בשנת 2008 על מעצרים מינהליים בפני שופטים צבאיים.
Paris: L'Harmattan, 2006. ביוגרפיה של תמר פלג שריק בצרפתית.
אביב לביא, אימת השב"כ, מוסף הארץ, הארץ, 20 באוגוסט 1999
תמר סוֹבְרָן (נולדה ב-29 בנובמבר 1948) היא פרופסור אמריטה לבלשנות באוניברסיטת תל אביב, חברת סגל החוג ללשון העברית ולבלשנות שמית, לשעבר החוג ללימודי התרבות העברית במגמת הלשון העברית והתוכנית ללימודי תעודה בעריכה.
סוברן היא בתם השנייה של לאה וגרשון מן (מינקוב) שכיהן כראש עיריית ראשון לציון, אחות לנירה ולנעמה.
את השכלתה קיבלה בבית הספר בארי ובגימנסיה הריאלית בראשון לציון.
לאחר השירות הצבאי סיימה בהצטיינות את לימודי התואר הראשון בספרות, לשון ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
סיימה בהצטיינות תואר שני בפילוסופיה של הלשון באוניברסיטה העברית וב-1986 השלימה דוקטורט בפילוסופיה של הלשון באוניברסיטה זו, עם דיסרטציה שנושאה "שדות סמנטיים - היבטים פילוסופיים".
את שנת הפוסט-דוקטורט עשתה בשנת 1987 בחוג לבלשנות ובמרכז ללימודים קוגניטיביים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
לימדה ספרות, לשון ופילוסופיה בתיכון ליד האוניברסיטה ובבית חינוך שער הנגב.
בין השנים 1972 ל-1994 התגוררה בקיבוץ ארז שבדרום.
לימדה בחוגים לפילוסופיה ולבלשנות באוניברסיטת בן-גוריון ובחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית.
כיהנה כפרופסור באוניברסיטת תל אביב, חברת סגל החוג וראש החוג ללימודי התרבות העברית במגמת הלשון העברית ובתוכנית ללימודי תעודה בעריכה של המגמה.
בשנים 2007–2010 עמדה בראש המגמה ללשון העברית.
הייתה בין מקימיה של מגמת הלימודים הבין-תחומית בתרבות עברית ויהודית, ועמדה בראשה במשך שלוש שנים.
בשנים 2015 עד 2017 עד פרישתה עמדה בראש בית הספר למדעי היהדות וארכאולוגיה על שם רוזנברג באוניברסיטת תל אביב.
הדריכה למעלה משלושים עבודות מוסמך ודוקטורט.
הייתה חברה בוועדת ההיגוי של בית לעברית ראשון לציון.
סוברן נשואה לבנימין סוברן (לשעבר וונסובר), אם לשלושה בנים וסבתא לנכדים.
מאז 2005 היא מתגוררת עם משפחתה ברמת גן.
עיקר מחקריה עוסקים בסמנטיקה קוגניטיבית: שדות סמנטיים, תאוריה של מטפורה; סמנטיקה פואטית: תרומת הבלשנות לפרשנות השירה; תחיית הלשון העברית החדשה על סוגותיה השונות: פרוזה סיפורית, לשון ההגות ולשון השירה.
שדות סמנטיים: עיון בלשני-פילוסופי בקשרי משמעות, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ד.
חקירות בסמנטיקה מושגית: המארג הלשוני וההיערכות של מושגים מופשטים, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ס-2000.
שפה ומשמעות: סיפור הולדתה ופריחתה של תורת המשמעים, חיפה: הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, תשס"ו-2006 (זכה בפרס בהט לספר העיון הטוב ב-2005).
כרך "תעודה" כ"ד - פנים וכיוונים במדעי היהדות
עורכת שותפה בכרך 44 של כתב העת חלקת לשון
עורכת אורחת של כתב העת בלשנות עברית, כרך 66 בנושא סמנטיקה פואטית
כרך "תעודה" כ"ד - פנים וכיוונים במדעי היהדות תשע"ב
עורכת שותפה בכרך 43 - 44 של כתב העת חלקת לשון תשע"ב
עורכת אורחת של כתב העת בלשנות עברית, כרך 67 בנושא סמנטיקה פואטית תשע"ג
תמר ציגלר (נולדה ב-1971) היא פרופסורית מן המניין במכון איינשטיין למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקריה עוסקים בקומבינטוריקה אדיטיבית ובקשרים בין התורה הארגודית ותורת המספרים.
בשנת 2011 זכתה בפרס ארדש.
ציגלר נולדה לאילנה וצבי ציגלר.
בין השנים 1991–2003 למדה ב לתואר ראשון ושני במתמטיקה, וכתבה דוקטורט בהנחיית הלל פורסטנברג בנושא "Nonconventional ergodic averages".
בשנים 2005–2006 הייתה חברה ב ובשנים 2005–2007 עשתה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת מישיגן.
בשנים 2007–2013 הייתה חברת סגל בטכניון בחיפה, והחל מיולי 2013 היא פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית.
מחקרה של ציגלר עוסק בתחומי ההשקה בין התורה הארגודית, קומבינטוריקה אדיטיבית ותורת המספרים.
אחת מתרומתיה של ציגלר היא הוכחת השערה על תבניות במספרים ראשוניים בשיתוף עם בן גרין וטרנס טאו, לפיה לכל מערכת משוואות ליניאריות במקדמים שלמים בה עולה מספר הנעלמים בשניים על מספר המשוואות, כמו x+y=z+u, x+1=2u, קיים פתרון שבו מקבלים כל הנעלמים ערכים ראשוניים.
עבודה נוספת של ציגלר וטאו, היא פיתוח משפט גרין-טאו לתוצאות אודות סדרות פולינומיות במספרים ראשוניים.
בשנת 2011 זכתה בפרס ארדש למתמטיקה על עבודתה בתחומי ההשקה שבין התורה הארגודית, דינמיקה, קומבינטוריקה ותורת המספרים.
ציגלר פרסמה מאמרים במגוון עיתונים מדעיים, ביניהם Acta Math ו-Annals of Math והיא משמשת כעורכת בעיתונים מדעיים שונים, בין היתר Israel Journal of Mathematics, ו-Annals of Mathematics.
הוזמנה לנאום בקונגרס הבין-לאומי של המתמטיקאים בשנת 2026.
ציגלר היא האישה הראשונה אשר זכתה בפרס זה.
תמר שם אור (נולדה ב-26 באוקטובר 1988) היא שחקנית ישראלית.
אביה הוא האדריכל יובל שם אור, ואמה, ענת לויט, היא משוררת.
תמר היא אחות של הסופרת והמתרגמת דנה שם-אור, אחיינית של הסופרת והפזמונאית מירית שם אור ושל יונתן שם אור ובת דודה של שרונה פיק, דניאלה פיק (האחיות פיק) ושל העיתונאי ומגיש "זמן אמת" בכאן 11 בר שם-אור.
למדה בבית הספר לאמנויות תל אביב, בתיכון למדה ב"תלמה ילין".
בצה"ל שירתה בלהקות הצבאיות של חיל החינוך ושל אגף התקשוב.
למדה בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
בגיל 17 החלה להופיע בפרסומות.
ב-2005 גילמה את שלו בסדרת טלוויזיה "כל שבת שנייה" שכתב עפר קניספל וביים אבי כהן ושודרה בערוץ הילדים.
בשנת 2007 גילמה את שרונה - התפקיד ראשי בעונה השלישית של הסדרה "ראש גדול" ששודרה בערוץ הילדים של yes.
ב-2008 גילמה את רונה בסדרה "חקירה פנימית" שכתב עמית גור וביים אליאב לילטי.
ב-2009 גילמה את דניאל בסדרה "עוד משפחה וחצי" שכתבה גלילה רון פדר עמית וביים אייל סלע.
באותה שנה גילמה את נויה יוכפז בסדרה "גירושים נפלאים" שכתבה לימור נחמיאס וביים עופר ויצמן, וגילמה את נועה שטרן בסדרה "תיכון השיר שלנו" שביימה שירלי שטרן, ובספין אוף "היועצת" שכתב יריב גוטליב וביימה רונה מילוא.
ב-2009 גם הופיעה בקליפ "ברחוב" של הזמר חן אהרוני.
בתיאטרון אורנה פורת: ב-2009 גילמה את וונדי במחזמר "פיטר פן" שעיבדה וביימה צביה הוברמן.
ב-2014 שיחקה במחזמר לילדים "מבצע סבא" שכתבה שירילי דשא וביים עופר שפריר.
בתיאטרון הקאמרי: מ-2012 מגלמת את רחל במחזמר "קזבלן" מאת יואל זילברג ויגאל מוסינזון שביים צדי צרפתי.
ב-2014 גילמה את שרית בהצגה "הפושעים החדשים" שכתבה וביימה עדנה מזי"א, וגילמה את דליה בהצגה "גורודיש" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
ב-2012 גילמה את שושנה בסרט "ברקיע החמישי" שכתבו עלמה גניהר ודינה צבי ריקליס שגם ביימה.
ב-2017 השתתפה בסרט "אמור" בבימויו של רפאל רביבו, לצדם של לירון לבו, נטלי עטייה ודן תורג'מן.
ניהלה בעבר מערכת יחסים עם השחקן ניר אבראשי.
+שנהפרויקטתפקידהערות2005כל שבת שנייהשלו2007ראש גדולשרונהתפקיד ראשי; עונה 32008חקירה פנימיתרונה2009עוד משפחה וחצידניאלהיועצת2009–2010גירושים נפלאיםנויה יוכפזתיכון השיר שלנונועה שטרןתפקיד ראשי
שנהפרויקטתפקידתיאטרוןבמאימחזאיהערות2009פיטר פןוונדיתיאטרון אורנה פורת ותיאטרון חיפהצביה הוברמן2012קזבלןרחלתיאטרון הקאמריצדי צרפתייואל זילברג ויגאל מוסינזון2014מבצע סבאתיאטרון אורנה פורתעופר שפרירשירילי דשאהפושעים החדשיםשריתתיאטרון הקאמריעדנה מזי"אגורודישדליההלל מיטלפונקט
תמר עמית יוסף (נולדה ב-12 בינואר 1994) היא שחקנית, קריינית, מדבבת ישראלית.
עמית יוסף נולדה וגדלה בתל אביב.
היא בתם של השחקנית יעל עמית ושל המפיק מיכאל (מיקי) יוסף.
דודתה היא השדרנית רויטל עמית.
היא התחילה את דרכה בעולם הדיבוב כבר בגיל חמש, כשהשתתפה בשנת 1999 בסדרת הילדים "טלטאביז".
בשנת 2000 דיבבה דמויות שונות בסרט "דינוזאור".
בשנת 2003 דיבבה בסרט האנימציה "מוצאים את נמו".
בשנת 2004 דיבבה את קארי בסרט האנימציה "משפחת סופר על".
בשנת 2005 דיבבה שוב את קארי בסרט "המתקפה של ג'ק ג'ק" שיצא עם הסרט "משפחת סופר על" ב-DVD בלבד.
בשנת 2006 השתתפה בתוכנית "סברס: תקרא תצליח" בתור כתבת צעירה.
בשנת 2009 חברת פאנל בתוכנית "תראו אותי" בטלוויזיה החינוכית.
באותה השנה, שיחקה בסדרת הילדים "האי", ששודרה בערוץ הילדים של HOT, בתפקיד אמה, לצד יון תומרקין דניאל מורשת ויעל גרובגלס.
בשנת 2011 שיחקה בסדרת הדרמה של ערוץ 2, "סימני שאלה", בתפקיד רבקי.
בשנת 2012 שיחקה עמית יוסף בסדרת הנוער "גאליס", בתפקיד שרון.
עמית יוסף היא בוגרת בית הספר לאמנויות תל אביב ותיכון תלמה ילין, במגמת התיאטרון.
ביולי 2012 התגייסה לגלי צה"ל, ולאחר שסיימה את קורס העיתונאים, החלה לשרת כקריינית בגל"צ ובגלגלצ.
לאחר תום שירותה הצבאי, המשיכה לעבוד כעורכת ומגישת חדשות ברדיו תל אביב, וכקריינית ספרי אודיו בסטוריטל ובאתר עברית.
במהלך שנת 2015 חזרה לשחק בעונתה השישית של הסדרה "גאליס".
בהמשך לקחה חלק גם בעונתה השביעית והאחרונה של הסדרה שעלתה ב-2016. בשנת 2018 השתתפה בעונה השישית של התוכנית "החפרנים" ובסדרה "האוצר שלנו" העוסקת בארכאולוגיה, שתיהן בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2020 שיחקה את דמותה של יעל בסדרת הטלוויזיה "המורדת" של נטפליקס, בכיכובה של שירה האס, אודות צעירה חרדית שבורחת לברלין עקב השידוך שבחרו לה דודתה וסבתה.
בשנת 2021 שיחקה בהצגה "שמיים הפוכים" במרכז ענב לתרבות, והחלה לשחק בתיאטרון בית ליסין, בהצגה "תפוחים מן המדבר" בתפקיד רבקה.
בהמשך שיחקה גם בהצגה "לילה ברומא" בתפקיד אולגה.
בשנת 2024 החלה לשחק בהצגה "אבדות ומציאות" בתיאטרון החאן, בתפקיד אלינור פוסטר.
עמית יוסף היא ביסקסואלית והצהירה על עצמה שניהלה מספר מערכות יחסים עם גברים ועם נשים.
היא אקטיביסטית בתחומי הפמיניזם, אקלים וזכויות להט"ב, שפעלה בארגונים: חוש"ן, תא העיתונאיות, פורום יוצרות התיאטרון ומגמה ירוקה.
במאי 2021 נישאה לבת זוגה ליאור אלפנט, ממייסדות פסטיבל "לסבית קטלנית".
בשנת 2022 נולדה בתן, עלמה.
שנהסדרה/סרטתפקידהערות1999טלטאביזדמויות שונותתפקידים ראשיים - דיבוב2000דינוזאורזיני הצעירדיבוב2003מוצאים את נמודמויות שונות (לצד אחיה אבינועם עמית יוסף אשר דיבב את נמו)2004משפחת סופר-עלקארי2005המתקפה של ג'ק ג'קקאריתפקיד ראשי - דיבוב2006סברס: תקרא תצליחכתבת צעירהתפקיד אורח2009תראו אותיתפקיד ראשיהאיאמהתפקיד ראשי (עונה 2)2010תראו אותיחברת פאנלתפקיד משני2011סימני שאלהרבקיתפקיד ראשי2016–2012גאליסשרון (עונות 1–2, 7-6)2019החפרניםהאוצר שלנו2020המורדתיעל ראובניסדרת טלוויזיה אמריקנית2025חוליגניםכתבת חדשותתפקיד משני
תמר (תמי) פרץ (נולדה ב-10 בספטמבר 1952) היא רופאה וחוקרת ישראלית, פרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
כיהנה כמנהלת מכון שרת לאונקולוגיה במרכז הרפואי הדסה עין-כרם וכן כמנהלת המרכז הרפואי הדסה בירושלים.
מתחומי עיסוקיה של פרץ: מחקר וטיפול בסרטן השד, גישות אימונולוגיות בטיפול בסרטן ופיתוח טיפול בסרטן באמצעות קנאביס.
תמר פרץ לבית יבלונסקי נולדה בגדנסק שבפולין ועלתה לישראל ב-1957. בשנת 1980 סיימה את לימודי הרפואה בבית ספר לרפואה של האוניברסיטה העברית וב-1986 סיימה את התמחותה באונקולוגיה בבית החולים הדסה עין כרם.
בשנים 1987-1989 שהתה בהשתלמות במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג בניו יורק.
בשנים 1986-1994 שימשה רופאה בכירה במחלקה לאונקולוגיה בבית החולים הדסה עין כרם.
בשנים 1993-1994 שימשה מנהלת בפועל של מכון שרת לאונקולוגיה ובשנים 1994-2020 הייתה המנהלת הקבועה של המכון, מ-1998 היא שימשה גם כמנהלת המרכז למחלות שד ממאירות בהדסה.
פרץ היא מרצה לאונקולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1992 מונתה למרצה בכירה, ב-1996 – לפרופסור חבר וב-2006 לפרופסור מן המניין.
היא מופקדת על הקתדרה לאונקולוגיה ע"ש לורנס שכט.
היא זכתה בעשרות מענקי מחקר ופרסמה (בשיתוף עם חוקרים נוספים) 140 מאמרים בכתבי עת מדעיים וכן עשרות פרסומים אחרים.
בשנים 2005-2009 שימשה פרץ יושבת-ראש הוועדה ללימודים קליניים בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית ומ-2009 היא מכהנת בו כדיקן-משנה לענייני הוראה.
פרץ חברה באגודות רפואיות רבות בישראל ובעולם ובהן האגודה האמריקנית לאונקולוגיה קלינית, האגודה האירופית לחקר הסרטן והאגודה הישראלית של נשים רופאות.
היא מרצה בפורומים אקדמיים ואחרים שונים.
פרץ פעילה במסגרות מקצועיות וציבוריות שונות.
בין השאר היא חברת המועצה הלאומית לאונקולוגיה וחברת הוועד המרכזי של ההסתדרות הרפואית בישראל.
ב-2011 הייתה פרץ בין המועמדים לתפקיד מנכ"ל המרכז הרפואי הדסה.
ביוני 2014 התמנתה למנהלת זמנית של בתי החולים של הדסה.
סיימה את תפקידה בפברואר 2016. בשנת 2020 פרשה מתפקידה כמנהלת מכון שרת לאונקולוגיה.
החל משנת 2019 עוסקת פרץ במחקר ופיתוח פתרונות לסרטן השד המשלבים קנאביס.
כך, הצטרפה פרופסור פרץ לוועדה הרפואית של חברת קנאשור וכן משתפת פעולה בפיתוח תרופות דומות בחברת קנבוטק.
פרץ קיבלה את פרס יקיר ירושלים לשנת תש"פ.
ממחקריה של פרץ באתר PubMed
בנוסף להיותה משוררת, עוסקת תמר פרימור כמרפאה בתקשור ברוח הקבלה.
תמר ליטובסקי נולדה לציפורה ואברהם ליטובסקי, בחיפה.
שנות ילדותה ונעוריה עברו עליה בנשר שליד חיפה.
בשנת 1942 החלה פרימור ללמוד בבית הספר לילדי עובדים בנשר.
בשנת 1950, בהיותה נערה בת 14, עברה פרימור ללמוד בבית הספר הריאלי העברי, בחיפה, ובקיץ 1954 סיימה את לימודיה, והתגייסה לשירות צבאי בצה"ל בחטיבת הנח"ל, ושירתה כפקידת מ"פ וכמורה לעברית של פלוגת מש"קים בקיבוץ יגור.
במהלך שירותה הצבאי למדה לימודי ערב בבית מדרש למורים במסגרת מכללת גורדון שבחיפה.
עם שחרורה מהשירות הצבאי בשנת 1956, החלה פרימור ללמוד לימודי היסטוריה ותנ"ך במסגרת בית ארדשטיין שבחיפה, אותם סיימה בשנת 1959.
במהלך לימודיה, החלה פרימור לעבוד כמורה בבית הספר הממלכתי "רכסים" שבכפר חסידים.
בשנת 1960, זמן קצר לאחר סיום לימודיה, הצטרפה פרימור לצוות המורים בבית הספר הממלכתי "קישון", בשכונת נווה שאנן בחיפה, ועבדה כמורה במשך שנה.
בשנים 1973-1968 הנחתה פרימור ערבי ספרות במחלקה לתרבות בעיריית חיפה, וקורסים בכתיבה יוצרת בספריות ילדים.
בשנות השבעים המאוחרות ובתחילת שנות השמונים הנחתה פרימור חוגים בכתיבה יוצרת לילדים מחוננים במחלקה לנוער שוחר מדע בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל.
במהלך רוב תקופת חייה, עסקה פרימור בפעילות ספרותית ענפה, שכללה כתיבת עשרות שירים ושני ספרים, עריכת ספרים, פרסומים ספרותיים, וטור קבוע בעיתון.
פרימור אף זכתה בפרסים ספרותיים על כתיבתה.
בשנת 2002, החלה פרימור ללמוד במסגרת רפואה אלטרנטיבית - ביואורגונומי, קורס למרפאים הוליסטים, והיא עוסקת בריפוי בתקשור ברוח הקבלה.
תמר פרימור נישאה ב-25 מרץ 1958 לאבישי פורמנסקי, אותו פגשה בחיפה, בקומונה של תנועת הצופים לאחר שסיים קורס קצינים.
עריכת עלון הבוגרים של בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
עריכת ספר זיכרון לטיס .
עריכת הספר "בין גלים עליזים" מאת זאב הים.
פרסומים ספרותיים בעיתונות היומית המקומית והארצית.
שירה, ביקורת ספרותית וסיפורת קצרה.
כתיבת שירים ולחנים להצגות ילדים בתיאטרון הילדים של בלהה ליפקין, בחיפה.
השתתפות בפסטיבלי שירים - "שישו את ירושלים" ופסטיבל שירי הילדים- 1974.
טור פובליציסטי קבוע בעיתון "זאת הארץ".
"כל ימיו" - שר והלחין משה דץ.
"שיר פשוט" - נתנאלה וצוות הווי חיל האוויר.
"בקצב ולאט" - מיקה אדלר ולהקת "הכיס".
"כנגד עינא בישא" - להקת "הכיס" עם ששי קשת.
"אינשאללה, בלי נדר" - ששי קשת.
"תשעה קבין לירושלים" - יזהר כהן.
"שובב עם לב זהב" - בביצוע ששי קשת / שלמה ארצי.
"לפרוש כנף" - שר, דויד מור.
"אהבתי על חוף" - מאיה קזביאנקה.
"לי תקוה" - מאיה קאזביאנקה.
"תפילה שלי" - מאיה קאזביאנקה.
"שיר השירים" - שירלי פורמנסקי.
"תודה לאל" – חבורת הזמר "שירלי".
"ילדת צבעים" - עירית דותן.
"מיתר חסר" – צוות הווי - צה"ל.
"אתה ישנו" – צוות הווי - צה"ל.
"תפילה" (אתה איננו אתה ישנו) - שולי נתן.
מקבץ מאוסף שיריה יצא בתקליטור "שיר השירים" בשנת 1996.
1978 – "משירי מזג האוויר" – הוצאת ספרים הדר.
1998 – "מרד החתולים הגדול", ספר ילדים, בשיתוף עם בתה, הווטרינרית ד"ר שירלי פורמנסקי, הוצאת דני ספרים.
1972: ציון לשבח בפרס על שם "" - רופא הצוללת "אח"י דקר", בעבור השיר "סיפורי ים לילד קטן".
1974: פרס ראשון בפסטיבל שירי ילדים מספר 5 עבור השיר "שובב עם לב זהב" בביצוע ששי קשת, לחן - יאיר מילר.
תמר נוי (20 במאי 1926 – 14 באוגוסט 1997) הייתה ארכאולוגית ישראלית שהתמחתה בתחום הפרהיסטוריה.
נוי נולדה בארץ ישראל, למדה ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה בתקופה הנאוליתית ורוב חפירותיה עסקו בתקופה זו.
בין השנים 1954–1960 השתתפה בחפירות באתר הארכאולוגי נחל אורן ביחד עם משה שטקליס.
בתחילה כעוזרת מחקר ולאחר מכן כשותפה.
בין השנים 1969–1971 נחפר האתר פעם נוסף במשלחת בראשותה בהשתתפות: אריק היגס ואנתוני לג מטעם האוניברסיטה העברית, מוזיאון ישראל ואוניברסיטת קיימברידג'.
בין חפירותיה היו גם אתר מהתקופה הפלאוליתית התחתונה בחולון, אתר הגושרים באצבע הגליל, ואתר ליד זיקים.
חפרה גם באתר ליד גלגל בבקעת הירדן, אתר מהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית א.
באתר נמצאו זרעים ופירות במצב השתמרות טוב שעזרו רבות להבנת ראשית החקלאות במזרח הקדום.
נוי הייתה בין המייסדים של העמותה הישראלית לפרהיסטוריה, נמנתה על מקימי כתב העת המדעי של העמותה "מתקופת האבן" והייתה העורכת הראשונה שלו.
לאחר ייסוד מוזיאון ישראל התמנתה לאוצרת האגף לפרהיסטוריה במוזיאון.
במסגרת תפקידה בנתה את אוסף המוזיאון.
נוי פרסמה מאמרים בקדמוניות בכתב העת "ארץ ישראל", "מתקופת האבן" ועוד.
ספרה "חולות חלוצה" סקר פרהיסטורי שכתבה ביחד עם ענת מרחב ודניאל ציפר, התפרסם בשנת 1971.
בעלה של נוי היה הפרופסור לספרות דב נוי.
לאחר פטירתה הוקמו באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטה העברית שתי קרנות על שמה ועל שם בעלה.
במסגרת פעילות ארכיון הסיפור העממי בישראל שהוקם באוניברסיטת חיפה, מחולק מדי שנה פרס תמר נוי ודב נוי המוקדש לעבודה מצטיינת בתחום הארכאולוגיה הפרהיסטורית והספרות העממית.
תמר "תמי" שמיר (נולדה בשנת 1959) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל בשחייה 3 פעמים ברציפות (1975-1973) במשחים ל-100 מטר גב ול-200 מטר גב.
בעלת מדליית כסף מהמכביה התשיעית (1973) ומדליית ארד מכינוס הפועל (1975).
היא התאמנה ביחד עם אחותה המבוגרת ממנה ציפי, אף שחיינית מצטיינת, בקבוצת הפועל בת ים בהדרכתם של נלו בילדרמן ודורית זלץ.
בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו בבריכת השחייה "גלי גיל" ברמת גן ביולי 1973 זכתה שמיר במדליית כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, ביחד עם נאוה כגן, רעיה צורף וענת וייס בתוצאה של 4:59.1 דקות, אחרי הרביעייה האמריקאית שקבעה שיא מכביה חדש של 4:27.4 דקות.
באליפות ישראל בשחייה לנוער שנערכה בבריכת מכון וינגייט בסוף אוגוסט 1974 זכתה שמיר בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי לנערות עד גיל 18 חדש של 1:16.9 דקות ובמשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי לנערות עד גיל 18 חדש של 2:43.7 דקות.
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-10 שנערכו בבת גלים בחיפה במאי 1975 זכתה שמיר במדליית ארד במשחה 100 מטר גב בתוצאה של 1:18.5 דקות נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:49.7 דקות.
חודש לאחר מכן, באליפות תל אביב בשחייה שנערכה בבריכת "גלי גיל" ברמת גן ביוני אותה שנה זכתה שמיר במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי לנערות עד גיל 18 חדש של 1:15.9 דקות.
נוסף לכך, היא זכתה במדליית כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:43.6 דקות אחרי תמר מייסנר (2:38.7 דקות) ולפני דניאלה יוסטר (2:45.5 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:16.9 דקות, אחרי רעיה צורף (1:10.8 דקות) ומיכל ויינברג מברית מכבים עתיד (1:14.0 דקות).
תמר אנה הלנה קוֹלֶק (17 ביולי 1917 - 24 ביולי 2013) הייתה רעייתו של ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, וממייסדות איל"ן, ארגון המטפל בילדים נפגעים.
זוכת אות יקירת ירושלים לשנת 1996.
קולק נולדה ב-1917 בווינה לרב והקודיקולוג , בנו של הרב אדולף שוורץ.
כנערה הצטרפה לתנועה הציונית "כחול־לבן", שם פגשה את טדי קולק, שהיה המדריך שלה.
ב-1937 עלתה לארץ ישראל, והתאחדה עם טדי, שעלה שנתיים לפניה, והשניים הצטרפו יחד לגרעין המייסד של קיבוץ עין גב, שלחופה המזרחי של הכנרת.
תמר מונתה לאקונומית של הקיבוץ (האחראית על אספקת המזון וניהול תקציבו), ואילו טדי החל בפעילותו הציבורית בסוכנות היהודית.
לאחר קום המדינה נשלח קולק על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון לוושינגטון, ועם שובם ארצה בתחילת שנות ה-50, עם מינוי קולק למנהל משרד ראש הממשלה, עברו השניים לגור בירושלים.
תמר ליוותה את טדי בכל עשייתו הציבורית, ובמיוחד ב-28 שנותיו בראשות העיר עד לפרישתו ב-1993, עם הפסדו בבחירות לאהוד אולמרט.
הם היו נשואים עד מותו ב-2007.
קולק נמנית עם מייסדי איל"ן, והיא כיהנה במשך יותר מ-25 שנים כיו"ר סניף איל"ן ירושלים.
מאוחר יותר שימשה כנשיאת הכבוד של הסניף.
היא קיבלה את עיטור יקיר איל"ן בשנת 2000. כן פעלה רבות למען "בית תמר" שהוקם בשנת 1982 שנקרא על שמה.
בית תמר שימש כמקום ליישום מודל ייחודי של מסגרת משפחתית קטנה, אשר שמה לה למטרה להיות תחליף לבית המשפחה של ילדים נכים, שמסיבות שונות לא יכלו להמשיך ולהתגורר עם משפחתם הביולוגית.
בשנת תשנ"ו זכתה באות הנשיא למתנדב.
לכבודה נקראה פילה בגן החיות התנ"כי בעיר.
לקולק ובעלה נולדו שני ילדים: האמנית אסנת והקולנוען עמוס קולק.
קולק נפטרה ב-24 ביולי 2013, בגיל 96. היא נטמנה בחלקת גדולי האומה בהר הרצל לצד בעלה.
תמר רבן (נולדה ב-1955) היא אמנית ישראלית, יוצרת ועוסקת בתחום המיצג.
רבן מייסדת ומנהלת אמנותית של במת מיצג, אנסמבל 209 ופסטיבל זז.
היא אחת מאמניות המופע הבולטות בישראל ומיצגיה הוצגו בישראל ובשאר העולם בפסטיבלים, בתיאטראות, בגלריות, במוזיאונים, במקלט 209 ובבמת מיצג.
מציגה פיסול, מיצב ואמנות וידאו בתערוכות בישראל ובשאר העולם.
ממייסדי מקלט 209 ע"ש דן זקהיים, עמותה לקידום האמנות הבינתחומית בישראל.
מייסדת ומנהלת אמנותית של במת מיצג ואנסמבל 209.
תמר רבן, ציירת ופסלת, נולדה בחיפה.
למדה בשנים 1979–1982 אמנות, יצירה, וספרות עברית באוניברסיטת חיפה, ולאחר מכן למדה בשנים 1983–1986 וידאו ארט בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
בשנת 1988 הייתה רבן בין מייסדי עמותת מקלט 209 ע"ש דן זקהיים לקידום האמנות הבינתחומית בישראל.
בשנת 2001 הקימה את אנסמבל 209 ואת במת מיצג.
בשנת 2006 הקימה את פסטיבל זז.
כיום היא מנהלת אמנותית של במת מיצג, אנסמבל 209 ופסטיבל "זז", פסטיבל בינלאומי לאמנות המיצג.
בנוסף, היא מלמדת אמנות המיצג בבתי ספר ואקדמיות לאמנות ובית הספר לתיאטרון חזותי.
היא מנחה סדנאות לאמנות המיצג, תיאטרון פוסט מודרני ופוסט דרמטי בישראל ובחו"ל.
בתה של רבן, נועה קנולר, היא שחקנית ובמאית תיאטרון.
רבן מציגה פיסול, מיצבים, וידאו ארט ומיצגים בתערוכות ופסטיבלים בישראל ובשאר העולם.
ראשית יצירתה הייתה בתחום הציור, מה שניכר בנוכחות ויזואלית ושילוב של דימויים חזותיים בסרטי וידאו שהיא כוללת בעבודותיה.
במהלך לימודיה באוניברסיטת חיפה חוותה רבן מפגש משמעותי עם עבודתו של האמן מוטי מזרחי, שהציג מיצג שלו באוניברסיטה באותה עת, והבינה שזו דרך ביטוי שמעניינת אותה.
פרויקט הגמר של רבן בלימודיה היה המיצג "מראה מראה", שהוצג גם ב-1982 בביאנלה לאמנים צעירים בחיפה; רבן התייחסה אל יצירתה בשלב זה כמעין ציור חי ומורכב.
בהמשך עברה לתל אביב והשתתפה באירועי אמנות שונים של התקופה, כגון תערוכת הפיסול ברוטשילד (1984) ופסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
לאחר המופע "ציפורים תלויות בכיכר" בפסטיבל ישראל, בו הציגה עם קבוצת משתתפים (1988), היא החלה לעבוד עם חבריה לאנסמבל 209 במקלט שקיבלה מהעירייה כדי שישמש אותה כסטודיו.
המקום הפך לחלל לעבודה קבועה של חברי האנסמבל בתחום המיצג והווידאו-ארט.
עבודותיה של רבן טוטליות באופן שבו הן פועלות על האמנית ועל המציאות.
לאורך השנים הן הלכו והצטמצמו במספר המשתתפים, במשך הזמן ובחלל שהן תופסות, מה שיצר דחיסות הולכת וגוברת של הבעה.
סביב תערוכת "מיצב - תיעוד – מיצג+" (1994) הביעה רבן את המשבר שהיא חוותה ביחס לאמנות ולאובייקטים: בעיניה הם מוסיפים פסולת לעולם הן מבחינה אקולוגית, והן כי הם מאבדים את תפקידם ומשמעותם לאחר שנחוו בתודעת הצופה או הוצאו מההקשר של היצירה המלאה.
בתערוכה ההיא, וכהמשך ישיר לחווייתה האישית בתערוכה "חיים – חיים" שהציגה שנה קודם לכן, החלה רבן לבחון את יחסה לאובייקטים ולאמנות ולהתקרב לשדה המיצג.
עבודותיה של רבן מצויות בין מישור היחיד ומישור הרבים.
מתח הניגודים ביניהם עומד בתשתית יצירתה, וממנו נגזרות תקבולות ניגודים נוספות: בין האוטומטי והרפטטיבי לבין הכאוטי והמאיים; בין המתועש לבין הטבעי והאנושי; בין האכזר לבין התמים.
היא מראה כיצד כוחות ההרס המצויים ביחיד וברבים עשויים לחלחל זה לזה ולהתערבב ללא הפרדה.
כך למשל בעבודתה "הזבחה עצמית" שהוצגה במוזיאון ינקו-דאדא (1991) הקיזה את דמה מול הקהל, שאז הוזרם לכיור מזבח, בפעולת הרס עצמי שבו מועלית קרבן האמנית עצמה.
כך העבודה מתארת את האמנית בתור האל, הסוגד והקורבן גם יחד במעגל סגור שאין ממנו מוצא, אלא אם האמנית חדלה ממנו.
המשך פעילותה האמנותית של רבן עברה גלגולים ומרחבים שונים בעשורים האחרונים: ב-2001 עברה קבוצת אנסמבל 209 ממקלט 209 לחלל בבית מרכזים בדרום תל אביב, אשר נשרף ב-2003, ובמרץ 2004 הועברה פעילותה לתחנה המרכזית החדשה.
בתחילה חששה מהמעבר ובדיעבד הייתה שבעת רצון ממנו.
שם הוקמה "במת מיצג" (Performance Art Platform), ששורשיה נטועים במקלט 209, ומהווה חלל המוקדש לתחום אמנות המופע בכלל וליצירותיה של רבן בפרט ופועל תחת ניהולה האמנותי.
המשותף לשלושת החללים בהם פעלו אנסמבל 209 ובמת מיצג הוא שהם אינם חללי תיאטרון במקור, אלא חללים אלטרנטיביים במהותם.
מיקומו של החלל במרחב התחנה המרכזית החדשה זה הוא בעל משמעות אמנותית וחברתית לרבן, שכתבה כי "התחנה המרכזית, המשמשת כמיקרוקוסמוס תרבותי וכמקום משכנם של שולי החברה, מהווה מקור השראה עבורי".
רבן מופיעה בעצמה כמעט בכל יצירותיה בבמת מיצג, ויוצרת דמות בימתית שהיא גם עצמה וגם דמות ייחודית למופע.
מופעיה עוסקים בשאלות זהות ומבוססים על מחוות ופעולות המקבלות משמעות תוך כדי המופע עצמו.
כך המופע "סיפורי סבתא: קומי אישה ואפי לי עוגה", שיצרה רבן בשיתוף עם גיא גוטמן (2005), כולל מטבח ממשי שנבנה לצורך המופע, ובו קבוצה של אמני מופע יחד עם משתתפים בעלי צרכים מיוחדים.
לפי החוקרת ד"ר שרון אהרונסון-להבי, המופע היווה קולאז' טקסטואלי וחזותי של אגדות וסיפורי ילדות העוסקים באוכל, האכלה, אפייה, נשים וילדות, אשר פורקו והורכבו מחדש.
במופע תיווכה רבן בין קבוצת אמני המופע לקהל והאכילה את הצופים במאפים הנוצרים תוך כדי המופע, כך שקבוצת הצופים הפכה לקהילה רגעית השותפה למתרחש.
1978-1982: אוניברסיטת חיפה, המחלקה לאמנות יצירה (פרויקט גמר בהצטיינות), החוג לספרות עברית
1983-1986: "בצלאל" אקדמיה לאמנות, ירושלים, סדנת וידאו-ארט.
1982-1986: הוראת רישום וציור למבוגרים
1986-1988: הטלוויזיה החינוכית הישראלית, רמת אביב- עורכת שקופיות רצף ומפיקת שידור/
1998: "תמר רבן- דיבורים על דורה- מופע ארוחה", מקלט 209- ע"ש דני זקהיים, תל אביב
2010: "דינג דונג מערכה ראשונה", במת מיצג, תל אביב
2011: "בית רבנדרה אבלה", במת מיצג, תל אביב
1990: "דיוקן וידאו עצמי", פוטו-אופטיקה, פסטיבל וידאו בינלאומי, סאן פאולו, ברזיל
1982: "מראה, מראה", הביאנלה לצעירים, מוזיאון חיפה
1983: "חנה'לה אופה קטנה", פסטיבל עכו לתיאטרון אחר
1986: "הומאז' לאוממה", ערב טוב (ערב שירה ומיצגים), מועדון צוותא, תל אביב
1986: "פתח לאזורים רגישים בברזל", פסטיבל עכו לתיאטרון אחר; הוצג גם במסגרת "סטוצים" (הערב הפוסט-מודרניסטי הראשון), מועדון צוותא, תל אביב; תיאטרון הסמטה, יפו
1987: "פרה אוכלת בלי סכין (הסעודה האחרונה בתל-חי)", בשיתוף עם יורם פורת, אירוע תל-חי לאמנות בת זמננו
1988: "ציפורים תלויות בכיכר", פרס שני בתחרות תאטרוני רחוב, פסטיבל ישראל, ירושלים
1990: "אוטופורטרט, אוטואנטומיה ואוטוביוגרפיה חזויה של אמנית מיצג ארצישראלית", תוכנית מס' 3, מקלט 209, פסטיבל ישראל, ירושלים1989 תוכנית מס' 2: "פורצלן", מקלט 209, תל אביב
1992: תוכנית מס' 5: "לישון בזמן מופע- מחווה לאולימפיה הכלבה- אנטי עבודה", מקלט 209, תל אביב
תל אביב: מקלט 209 ע"ש דן זקהיים לקידום האמנות הבינתחומית בישראל, 1994.
"ראש דאדא: מקלט 209 במוזיאון ינקו-דאדא", מוזיאון ינקו-דאדא, אילן שיינפלד ומיכאל סגן-כהן (כותבים), רעיה זומר (פתיחה, מנהלת המוזיאון)
"החוק התרמודינמי השני, אנסמבל 209", יצירה קבוצתית, בכורה: אפריל 2005, הוצאת הקטלוג 2006, רעיון כתיבה בימוי ועריכה: תמר רבן
' תמר רבן, שפה/פעולה/מציאות של אמנית מופע', 2018. זמירה הייזנר, תל אביב: הוצאת רסלינג.
1990: פרס האמן הצעיר, המועצה הציבורית לתרבות ואמנות, המדור לאמנות פלסטית, משרד החינוך והתרבות
1990: מלגת קרן תל אביב לספרות ולאמנות ע"ש יהושע רבינוביץ
2003: פרס עידוד יצירה, משרד החינוך, התרבות והספורט
2008: פרס שרת התרבות והספורט, משרד התרבות והספורט
2008: פרס בנק דיסקונט לישראל (קבוצת אי.
בי) לאמן ישראלי, מוזיאון ישראל.
בנימוקי השופטים נאמר כי רבן היא "יוצרת ייחודית ומקורית בנוף האמנות הישראלי, שמאז שנות ה-80 פועלת בעקביות לטיפוח אמנות המיצג ולפיתוחה".
תמר ריפקינד (נולדה בשנת 1957), שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל בשחייה.
ריפקינד נולד וגדלה בקיבוץ כפר הנשיא והתאמנה בקבוצת השחייה של הפועל כפר הנשיא בהדרכת אדי נמינוב.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1970 זכתה ריפקינד ב-4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליית זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:34.2 דקות, לפני מלכה קובץ מהפועל קריית טבעון (10:57.5 דקות) וענת וייס מברית מכבים עתיד (11:29.0 דקות).
שבוע לאחר מכן, ניצחה ריפקינד בין הנשים וסיימה במקום השביעי הכללי בצליחת הכנרת התחרותית ה-11 בתוצאה של 2:30.07 שעות, לפני מנצחת הצליחה ה-10 דורית זלץ (2:40.06 שעות) ושלומית יעקובי מהפועל תל אביב (2:49.23 שעות).
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל התשיעי שנערכו במאי 1971 זכתה ריפקינד במדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:44.4 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:17.1 דקות.
בתחרות בינלאומית לנוער שנערכה בדרמשטט גרמניה ביולי אותה שנה זכתה ריפקינד במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי לגילאי 16 בתוצאה של 5:03.1 דקות.
הייתה זו מדליית הזהב היחידה ששחיני הנוער של ישראל זכו בה.
בתחרות "שבע האומות" שנערכה ברמת גן באוגוסט אותה שנה סיימה ריפקינד במקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:02.2 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר אותה שנה זכתה ריפקינד בשתי מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:32.9 דקות, אחרי דורית זלץ (2:21.7 דקות) ואילת יוטבת מהפועל העמקים (2:30.3 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:09.6 דקות, אחרי זלץ (5:01.4 דקות) ויוטבת (5:09.3 דקות).
תמר עילם גינדין (נולדה ב-6 בנובמבר 1973) היא בלשנית ישראלית המתמחה בפרסית ובאיראן הקדומה והמודרנית.
מגיל צעיר נמשכה ללימודי שפות וכבר כנערה למדה, בין היתר, סינית, צרפתית וערבית.
בגיל 14 החלה להתעניין בפרסית ובתולדות איראן, בעקבות התיידדותה עם עולה חדשה מאיראן.
סיימה תואר ראשון בבלשנות באוניברסיטה העברית בשנת תשנ"ז (1997), והמשיכה ללימודי דוקטורט במסלול הישיר בחוג לבלשנות תחת פרופסור שאול שקד אותו סיימה בשנת תשס"ה (2005).
גינדין לימדה את השפה באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת חיפה.
עילם גינדין היא עמיתת מחקר במכון מאיר ומרים עזרי לחקר איראן והמפרץ הפרסי באוניברסיטת חיפה,, חוקרת ראשית בפרויקט מיפוי איזוגלוסות, במסגרת מענק Minerva Arches של מכון מקס פלאנק, ומפתחת הדרכה והוראת תחביר פרסי בעברית.
בשנים 2005–2010 חקרה בצוות הפרסית היהודית של פרויקט פרידברג לחקר הגניזה הקהירית, וכן ריכזה את הפרויקט הבינלאומי של מילון הפרסית האמצעית.
היא מרצה מעל גבי במות שונות, מתראיינת באמצעי התקשורת בעברית, באנגלית ובפרסית, ומגישה תוכניות בנושאי השפה הפרסית, ההיסטוריה והאקטואליה של איראן, וזיקתן ליהדות ולמדינת ישראל (כולל התמחות בניתוח מגילת אסתר לאור ההיסטוריה והשפה הפרסית).
עילם גינדין כתבה במשך יותר מעשור בלוג בשם "עברית וחיות אחרות".
בשנת 2006, לאחר שילדה שני ילדים, שימשה כפונדקאית וילדה את בנה של חולת כליות, שהרופאים אסרו עליה להיכנס להריון.
עילם גינדין מרצה בפורומים שונים גם על נושא זה.
בשנים 2018–2020 כתבה והגישה הסכת בשם "איראניום מועשר", הדן בנושאים שונים באיראן כגון היסטוריה של איראן, מיתולוגיה איראנית, ואקטואליה וחדשות מתוך איראן, בעיקר על רקע המחאות נגד המשטר.
עילם גינדין היא אם לשלושה.
הטוב, הרע והעולם – מסע לאיראן הטרום אסלאמית, בסדרת אוניברסיטה משודרת, הוצאת מודן, 2011
מגילת אסתר: מאחורי המסיכה, הוצאת זרש (הוצאה עצמית), 2015, מהדורה שנייה (פברואר 2016), מהדורה מורחבת ומתוקנת 2022.
גיבורים, מלכים ודרקונים,הוצאת זרש (הוצאה עצמית), 2017
המלכה, הוצאת זרש (הוצאה עצמית), 2023
תמר (תמי) רונן-רוזנבאום (נולדה ב-19 בספטמבר 1954) היא פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.