tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנגל כתב כי בחקר רישומי התיקים תיאור המקרים אינו ממצה, וטען כי מקרים של אלימות אנטי-יהודית דווחו ונרשמו באופן סלקטיבי, וכי לא היה מאמץ ריכוזי ושיטתי לתעד מקרים אלה.
הוא מפרט דיווחים מקריים רבים על רצח יהודים שלא שרדו דיווחים רשמיים לגביהם.
הוא מסיק שלנתונים אלה יש "חולשות ברורות" וכי הרשומות המפורטות ששימשו להרכבתן חסרות נתונים, למשל מאזור ביאליסטוק.
לדוגמה, אנגל מצטט מקור אחד המראה 108 מקרי מוות יהודים במהלך מרץ 1945, ומקור אחר המציג 351 מקרי מוות בין נובמבר 1944 לדצמבר 1945.
לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) חווים לעיתים אלימות המכוונת כלפי מיניותם או זהותם המגדרית.
אלימות זו עשויה להיות ממוסדת ואף מעוגנת בחקיקה, כגון חוקים הקובעים ענישה על פעילות מינית הומוסקסואלית.
היא עשויה גם להיות מבוצעת על ידי יחידים.
האלימות יכולה להיות פסיכולוגית או פיזית.
המניעים לאלימות עשויים להיות הומופוביה, לסבופוביה, ביפוביה וטרנספוביה, ולעיתים היא מושפעת מגורמים תרבותיים, דתיים, או מוסכמות פוליטיות ודעות קדומות.
נכון להיום, פעילות מינית הומוסקסואלית היא חוקית כמעט בכל מדינות המערב, וברובן אלימות נגד להט"ב נחשבת לפשע שנאה.
מחוץ למערב, מדינות רבות נחשבות להרות סכנה אוכלוסיית הלהט"ב בגלל חקיקה מפלה ואיומי אלימות.
אלימות נגד להט"ב קשורה לעיתים קרובות לגינוי דתי של הומוסקסואליות או לעמדות חברתיות שמרניות המציגות הומוסקסואליות כמחלה או כפגם אופי.
באירופה, הנחיות המסגרת לשוויון בתעסוקה ואמנת זכויות היסוד של האיחוד האירופי מציעות הגנה מסוימת מפני אפליה על בסיס נטייה מינית.
מבחינה היסטורית, רדיפת הומוסקסואלים בחסות המדינה נגעה בעיקר להומוסקסואליות גברית, אשר כונתה "מעשה סדום".
בימי הביניים ובראשית התקופה המודרנית, העונש על מעשי סדום היה בדרך כלל מוות.
בתקופה המודרנית (מהמאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20) בעולם המערבי, העונש היה בדרך כלל קנס או מאסר.
בשנים האחרונות חלה ירידה במספר המדינות שבהן פעילות מינית הומוסקסואלית נחשבת לבלתי חוקית.
בשנת 2009 היו ברחבי העולם 80 מדינות כאלה (בעיקר ברחבי המזרח התיכון, מרכז אסיה וברוב אפריקה, אך גם בחלק מהקריביים ואוקיאניה), ביניהן חמש שבהן הוטל עונש מוות, ובשנת 2016 המספר ירד ל-72 מדינות שבהן פעילות מינית בהסכמה בין מבוגרים מאותו מין הייתה מחוץ לחוק.
על פי הדיווחים, בברזיל – מדינה שבה קיימת הגנה על זכויות להט"ב ונישואים חד-מיניים הם חוקיים – מצוי השיעור הגבוה ביותר בעולם של רצח להט"בים, יותר מ-380 רציחות בשנת 2017 בלבד (עלייה של 30% לעומת 2016).
מקרי הרצח לא נחשבים לפשע שנאה בברזיל ומתייחסים לשיעור הגובה של רצח להט"ב כפרשנות מוטעית של נתונים אשר הנובעים משיעורי פשיעה גבוהים יחסית במדינה באופן כללי, בהשוואה לממוצע בעולם.
במדינות מסוימות, 85% מהתלמידים הלהט"בים חווים אלימות הומופובית וטרנספובית בבית הספר, ו-45% מהתלמידים הטרנסג'נדרים נושרים מבית הספר.
חוק מוקדם נגד קיום יחסי מין בין גברים מתועד בספר ויקרא, הקובע עונש מוות.
חוק אָלים בדבר קיום יחסי מין בין גברים נקבע בקודי החוק האשוריים התיכוניים (1075 לפנה"ס), הקובע: "אם איש שכב עם שכנו, לאחר שהעמידו אותו לדין (ו)הרשיעו אותו [את האזרח הראשון], הם ישכבו איתו (ו)יסרסו אותו".
בתיאור שניתן בספר "גרמניה" של טקיטוס (סוף המאה הראשונה לספירה), עונש המוות נשמר לשני סוגים של עבירות: העונש על בגידה או עריקה צבאית וגם על שמצה מוסרית (פחדנות והומוסקסואליות), היה תליה.
חוקים וקודים האוסרים על יחסים הומוסקסואליים היו בתוקף באירופה מהמאה הרביעית ועד המאה העשרים, ולמדינות המוסלמיות היו חוקים דומים מראשית האסלאם במאה השביעית ועד ימינו.
עבאסיד בגדאד, תחת הח'ליף אל-האדי (785–786), קבע עונש מוות על הומוסקסואליות.
ברומא הרפובליקנית, המסמך המשפטי לקס סקנטיניה , שאינו מתועד היטב, קבע עונש לגבר בוגר המבצע פשע מיני (stuprum) נגד אזרח גבר קטין (ingenuus).
לא ברור אם העונש היה מוות או קנס.
בשנת 342 לספירה הכריזו הקיסרים הנוצרים קונסטנטיוס וקונסטנס על נישואים חד-מיניים כבלתי חוקיים.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 390 לספירה, הכריזו הקיסרים ולנטיניאנוס השני, תאודוסיוס הראשון וארקדיוס על יחסי מין הומוסקסואליים כבלתי חוקיים, ואלה שהואשמו בכך נידונו להישרף חיים בפומבי.
הקיסר יוסטיניאנוס הראשון (527–565 לספירה) הפך הומוסקסואלים לשעיר לעזאזל לבעיות כמו "רעב, רעידות אדמה ומגפות".
בימי הביניים, ממלכת צרפת והעיר פירנצה יישמו גם הן עונש מוות.
בפירנצה נער צעיר בשם ג'ובאני די ג'ובאני (1350–1365?) סורס ונשרף בין ירכיו בברזל לוהט על פי צו בית משפט בהתאם לחוק זה.
עונשים אלה נמשכו גם בתקופת הרנסאנס, והתפשטו לקנטון ציריך שבשווייץ.
בתקופה זו האביר ריכרד פון הוהנברג (מת ב-1482) נשרף על המוקד יחד עם אהובו, נושא הכלים הצעיר שלו.
בצרפת נשרף חי גם הסופר הצרפתי ז'אק שוסון (1618–1661) על ניסיון לפתות בן של אציל.
במלטה של המאה השבע עשרה, מספר המטייל האנגלי והסופר ויליאם ליתגו, שכתב זאת ביומנו במרץ 1616, כי חייל ספרדי ונער מתבגר מלטזי נשרפו בפומבי לאפר על הודאתם כי קיימו מעשה סדום יחד.
כדי לחמוק מגורל זה, הפליגו למחרת כמאה בארדסואים (bardassoes) – זונות ממין זכר, לסיציליה.
באנגליה חוק מעשה סדום 1534 אסר את מעשי הסדום והזואופיליה והטיל עונש מוות על המקיימים אותם.
חוק זה שונה בשנת 1828, אך עונש המוות על מעשי סדום התקיים גם במסגרת החוק החדש עד 1861, אם כי ההוצאות להורג האחרונות היו בשנת 1835.
בגרמניה הנאצית, הומוסקסואלים היו בין הקבוצות שנרדפו בשואה והם נשפטו על פי סעיף 175 בחוק העונשין.
בשנת 1936 הוצא להורג ההומוסקסואל פדריקו גרסיה לורקה על ידי מורדי ימין שהקימו את דיקטטורת פרנקו בספרד, בת בריתו של היטלר.
נכון לאוגוסט 2020, ב-69 מדינות יחסי מין בהסכמה בין שני מבוגרים מאותו המין נמצאים מחוץ לחוק.
ב-9 מהן גם קיים עונש מוות על יחסים שכאלה:
ערב הסעודית: אף על פי שהעונש המקסימלי על הומוסקסואליות הוא הוצאה להורג, הממשלה נוטה להשתמש בעונשים אחרים (קנסות, עונשי מאסר ומלקות), אלא אם כן היא חשה שהומוסקסואלים מערערים על סמכות המדינה על ידי מעורבות בתנועות להט"ב חברתיות.
מדינות שבהן פעילות מינית הומוסקסואלית נמצאת מחוץ לחוק אך אין בהן עונש מוות, לפי יבשת:
אלג'יריה, בורונדי, קמרון, צ'אד, קומורו, מצרים, אריתריאה, אתיופיה, גמביה, גאנה, גינאה, קניה, ליבריה, לוב, מלאווי, מרוקו, נמיביה, ניגריה (עונש מוות בכמה מדינות), סנגל, סיירה לאון, סומליה (עונש מוות בחלק מהמדינות), דרום סודאן, סודאן, אסוואטיני, טנזניה, טוגו, תוניסיה, אוגנדה, זמביה, זימבבואה
אפגניסטן, בנגלדש, בהוטן, מיאנמר, כווית, מלזיה, אצ'ה (מחוז באינדונזיה), האיים המלדיביים, עומאן, פקיסטן, סינגפור, סרי לנקה, סוריה, טורקמניסטן, איחוד האמירויות הערביות, אוזבקיסטן, רצועת עזה תחת הרשות הפלסטינית.
אנטיגואה וברבודה, ברבדוס, דומיניקה, גרנדה, גיאנה, ג'מייקה, סנט קיטס ונוויס, סנט לוסיה, סנט וינסנט והגרנדינים.
קיריבטי, פפואה גינאה החדשה, סמואה, איי שלמה, טונגה, טובאלו, איי קוק.
בג'מייקה קיימים כמה מחוקי הסדום הקשים בעולם, עם עונש מאסר של 10 שנים על פעילות הומוסקסואלית.
ארגונים בין-לאומיים לזכויות אדם כמו Human Rights Watch ואמנסטי אינטרנשיונל מגנים חוקים ההופכים את היחסים ההומוסקסואליים בין מבוגרים בהסכמה לפשע.
מאז 1994 קבעה גם ועדת האו"ם לזכויות אדם כי חוקים מסוג זה מפרים את הזכות לפרטיות המובטחת בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ובאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות.
גם במדינות בהן הומוסקסואליות היא חוקית (שמרביתן נמצאות מחוץ לאפריקה והמזרח התיכון), יש דיווחים על הומוסקסואלים שנחשפו לבריונות, תקיפה פיזית או אפילו רצח.
על פי ה- (GGB), העמותה הוותיקה ביותר לזכויות הומואים בברזיל, שיעור רציחות ההומוסקסואלים בברזיל הוא גבוה במיוחד, עם 3,196 מקרים שדווחו במהלך 30 השנים של 1980 עד 2009 (או כ-0.7 מקרים לכל 100,000 תושבים כל שנה).
לפחות 387 ברזילאים להט"בים נרצחו בשנת 2017. עוד דיווחה GGB על 190 רציחות הומופוביות לכאורה בברזיל בשנת 2008, המהוות כ-0.5% ממקרי הרצח בכוונה תחילה בברזיל (שיעור מקרי הרצח הוא 22 לכל 100,000 תושבים נכון לשנת 2008).
64% מהקורבנות היו גברים הומוסקסואלים, 32% היו נשים טרנסג'נדריות או טרנסווסטיטים/ות, ו-4% היו לסביות.
לשם השוואה, ה-FBI דיווח על חמישה מקרי רצח הומופוביים בארצות הברית במהלך שנת 2008, המקבילים ל-0.03% ממקרי הרצח בכוונה תחילה (שיעור הרצח הוא 5.4 לכל 100,000 תושבים נכון לשנת 2008).
המספרים שהוצגו על ידי GGB זכו לביקורת על כך שהם כוללים את כל מקרי הרצח של להט"בים המדווחים בתקשורת – כלומר לא רק אלה המונעים מדעות קדומות נגד הומוסקסואלים.
ריינאלדו דה אזבדו, בעל טור במגזין Veja הימני, ההוצאה השבועית הנקראת ביותר בברזיל, כינה את המתודולוגיה של ה-GGB "לא מדעית" משום ש: הם לא מבדילים בין רציחות המונעות מדעות קדומות לבין אלו שלא.
לגבי השיעור הגבוה של רצח טרנסקסואלים, הוא טען שמעורבות גבוהה כביכול של טרנסקסואלים בסחר בסמים עשויה לחשוף אותם לרמות אלימות גבוהות יותר בהשוואה להומוסקסואלים והטרוסקסואלים שאינם טרנסג'נדרים.
במקומות רבים בעולם, כולל חלק גדול מהאיחוד האירופי וארצות הברית, מעשי אלימות מסווגים באופן חוקי כפשעי שנאה, שעליהם עונשים מחמירים יותר.
במדינות מסוימות חקיקה זו כוללת גם אלימות מילולית וגם אלימות פיזית.
פשעי שנאה אלימים נגד להט"ב נוטים להיות אכזריים במיוחד, אפילו בהשוואה לפשעי שנאה אחרים: "זעם עז קיים כמעט בכל מקרי הרצח המעורבים בהם קורבנות גברים הומוסקסואלים".
נדיר שקורבן פשוט נורה; סביר יותר שהוא יידקר מספר פעמים, ירוטש וייחנק.
"הם [מקרי רצח כאלה] כללו לעיתים קרובות עינויים, חיתוך, הטלת מום ...
והראו את הכוונה המוחלטת למחוק את האדם בגלל העדפתו (המינית)".
במקרה אכזרי במיוחד בארצות הברית, ב-14 במרץ 2007, בווהנטה, פלורידה, נמצא ריאן קית' סקיפר בן ה-25 מת מ-20 פצעי דקירה וגרון משוסף.
גופתו הושלכה על דרך כפרית חשוכה שנמצאת במרחק של פחות מ-3 ק"מ מביתו.
שני התוקפים שלו לכאורה, ויליאם דייוויד בראון (20) וג'וזף אלי בירדן (21), הואשמו בגין שוד ורצח מדרגה ראשונה.
על פי החשד, הרוצחים הנאשמים הדגישו את זדונם ובוזם לקורבן, הסתובבו לכאורה במכוניתו הספוגה בדם והתרברבו בהריגתו.
על פי הצהרת מחלקת השריף, אחד הגברים הצהיר כי סקיפר סומן כמטרה כי "הוא היה מתרומם (faggot)."
בקנדה בשנת 2008, נתונים שפורסמו על ידי המשטרה מצאו כי כ-10% מכלל פשעי השנאה במדינה היו על רקע נטייה מינית.
מתוכם 56% היו בעלי אופי אלים.
לשם השוואה, 38% מכל העבירות על רקע גזעני היו בעלות אופי אלים.
בצפון אירלנד בשנת 2008 דווח על 160 אירועים הומופוביים ו-7 אירועים טרנספוביים.
מתוך האירועים הללו, 68.4% היו פשעים אלימים; גבוה משמעותית מאשר בכל קטגוריית דעות קדומות אחרת.
לעומת זאת, 37.4% מהפשעים על רקע גזעני היו בעלי אופי אלים.
בורות של אנשים ודעות קדומות נגד להט"בים יכולות לתרום להפצת מידע מוטעה אודותיהם ובהמשך לאלימות.
בשנת 2018, אישה טרנסג'נדרית נהרגה על ידי אספסוף בהיידראבאד, הודו, בעקבות שמועות שקריות לפיהן נשים טרנסג'נדריות עוסקות בסחר בילדים לצורכי מין.
שלוש נשים טרנסג'נדריות נוספות נפצעו בפיגוע.
מחקר שנערך לאחרונה בקרב סטודנטים הצביע על חשיבות הנראות הקווירית והשפעתה על יצירת חוויה חיובית עבור חברי הקהילה הגאה בקמפוס, דבר שיכול להפחית את תקריות אלימות בהן מעורבים בני נוער הלומדים באוניברסיטה.
כשיש אקלים פחות מעודד – התלמידים נוטים פחות לדווח על תקריות או לבקש עזרה.
בארצות הברית במהלך השנים האחרונות, מכללות ואוניברסיטאות נקטו צעדים עיקריים כדי למנוע הטרדה מינית בקמפוס, אך סטודנטים דיווחו על אלימות בגלל נטייתם המינית.
הטרדה מינית יכולה להיות "ללא מגע" כגון התבדחות או מתן הערות ו"כוללת מגע" כמו אילוץ סטודנטים לבצע מעשים מיניים.
אף על פי שקיים מעט מידע על אלימות נגד להט"בים במוסדות להשכלה גבוהה, קהילות שונות נוקטות עמדה נגד האלימות.
להט"בים ניצולי אונס רבים אמרו שהם חוו את התקיפה הראשונה שלהם לפני גיל 25, וכי רבים מגיעים לקמפוס עם חוויה זו.
כמעט מחצית מהנשים הביסקסואליות חוות את התקיפה הראשונה שלהן בין הגילאים 18–24, ורוב אלה מתרחשים ללא דיווח בקמפוסים במכללות.
אף שהלשכה הפדרלית לחקירות שינתה בשנת 2012 את המשמעות של ההגדרה ה"פדרלית" למה הכוונה במילה "אונס" (למטרות דיווח), ממשלות המדינות המקומיות עדיין קובעות כיצד מטפלים במקרי אלימות בקמפוס.
יותר מ-46% מההטרדות המיניות כלפי להט"בים לא מדווחות.
משאבים לאומיים נוצרו לטיפול בנושא האלימות המינית וארגונים שונים כמו האגודה האמריקאית לנשות האוניברסיטה והמרכז הלאומי לאלימות במשפחה ולאלימות מינית הוקמו כדי לספק מידע ומשאבים למי שהוטרד מינית.
חקיקה נגד פשעי שנאה הומופוביים
בשנת 2003, חברי הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה החלו להתייחס לפשעים המבוססים על נטייה מינית כפשעי שנאה (בניגוד לחקיקה כללית נגד אפליה), כדי שייחשבו לפשע בנסיבות מחמירות.
בארצות הברית אין חקיקה פדרלית המסמנת נטייה מינית כקריטריון לפשעי שנאה, אך כמה מדינות, כולל מחוז קולומביה, אוכפות עונשים מחמירים יותר על פשעים שבהם יכול היה להיות שנטייה מינית, אמיתית או נתפסת, הייתה המניע לקיומם.
גם בקרב 12 המדינות הללו, רק בארצות הברית יש חוק פלילי שמזכיר במפורש את הזהות המגדרית, וגם אז רק ב-11 מדינות ובמחוז קולומביה.
בנובמבר 2010, העצרת הכללית של האו"ם הצביעה 70–79 להסרת "נטייה מינית" מהרשימה של סיבות לא מוצדקות להוצאות להורג, והחליפה אותה ב"סיבות אפליה על בסיס כלשהו".
בהחלטה מוזכר מספר רב של קבוצות, כולל גזע, דת, הבדלים לשוניים, פליטים, ילדי רחוב ועמים ילידים.
קשה לאמוד את התגובה המשפטית והמשטרתית לפשעי שנאה מסוג זה.
חוסר דיווח של הרשויות על הסטטיסטיקה של פשעים אלה והעלמת דיווחים של הקורבנות עצמם גורמים לקושי זה.
לעיתים קרובות הקורבן לא ידווח על פשע כדי לא למשוך תשומת לב נוספת אל נטייתו.
הגנות משפטיות כמו Gay panic defense מאפשרות עונשים קלים יותר עבור אנשים שהואשמו בהכאה, עינויים או הרג הומוסקסואלים בגלל משיכתם.
טענות אלה מניחות כי התוקף זועם כל כך על חיזורי הקורבן שלהם עד שנגרם לו שיגעון זמני, והוא לא היה מסוגל לעצור את עצמו או להבדיל בין טוב לרע.
במקרים אלה, אם הוכח אובדן החושים, או אם מתעוררת הזדהות בחבר המושבעים, עשויה להיות הפחתה משמעותית בעונש.
בכמה מדינות הטיעון על פרובוקציה שימש להגנה במשפטים לגבי אלימות נגד להט"בים.
דבר זה הביא כמה מדינות וטריטוריות באוסטרליה לשנות את חקיקתן, כדי למנוע או להפחית את השימוש בהגנה משפטית זו במקרים של תגובות אלימות לחיזור הומוסקסואלי לא אלים.
היו כמה מקרים מפורסמים בהם אנשים שהורשעו באלימות נגד להט"ב קיבלו עונשים קלים ביותר.
מקרה אחד כזה הוא המקרה של קנת ברואר.
ב-30 בספטמבר 1997 פגש את סטיבן ברייט בגיי בר מקומי.
הוא קנה לו שתייה ולאחר מכן הם הלכו לדירתו של ברואר.
בעודו שם, ברואר החל פעילות מינית לעבר ברייט, וברייט הכה אותו למוות.
בתחילה הואשם ברייט ברצח מדרגה שנייה, אך בסופו של דבר הוא הורשע בתקיפה בדרגה שלישית ונידון לשנת מאסר.
מקרים כמו של ברייט אינם נדירים.
בשנת 2001 הוכה למוות אהרון ובסטר על ידי קבוצת צעירים חמושים במחבטי בייסבול ובמקל ביליארד בזמן שהסתובב באזור פארק סטנלי אותו פוקדים גברים הומוסקסואלים.
ריאן קראן הורשע בהריגה בפרשה בשנת 2004 ושוחרר על תנאי בשנת 2009 לאחר שריצה 4 שנים בלבד מתוך עונשו המקורי באורך שש שנים.
שני נערים נשפטו במסגרת חוק צדק פלילי לנוער בקנדה ונידונו לשלוש שנים לאחר שהודו באשמה.
גם השופטים אינם חסינים מהשפעת דעות קדומות על שיקול דעתם.
בשנת 1988, ג'ק המפטון, שופט בטקסס, פסק 30 שנות מאסר לגבר בגין הריגתם של שני גברים הומוסקסואלים, במקום מאסר עולם שביקש התובע.
בפסק דינו, אמר: "לא אכפת לי מקווירים שמשוטטים ברחובות ואוספים נערים מתבגרים ...
[אני] שם זונות והומואים בערך באותה רמה ...
ויהיה לי קשה לתת למישהו מאסר עולם על הריגת זונה."
בשנת 1987, שופט בפלורידה שטיפל בתיק הנוגע להכאה למוות של הומוסקסואל, שאל את התובע: "זה פשע עכשיו, להכות הומוסקסואל?" התובע השיב, "כן, אדוני.
וזה גם פשע להרוג אותם." "הזמנים באמת השתנו", השיב השופט.
השופט, דניאל פוטש, טען כי הוא מתלוצץ, אך הוסר מהתיק.
מצעדי הגאווה במדינות מזרח אירופה, אסיה ודרום אמריקה מושכים לעיתים קרובות אלימות בגלל אופיים הציבורי.
אף על פי שמדינות רבות בהן מתקיימים אירועים כאלה מנסות לספק הגנה משטרתית למשתתפים, יש המעדיפות שהמצעדים לא יתרחשו, והמשטרה במדינות אלו תתעלם או תעודד מפגינים אלימים.
מדינת מולדובה גילתה זלזול מיוחד בצועדים, סגרה את הבקשות הרשמיות לקיום מצעדים ואפשרה למפגינים להפחיד ולפגוע בכל מי שמנסה לצעוד בכל מקרה.
בשנת 2007, לאחר שנדחתה בקשה לקיים מצעד, ניסתה קבוצה קטנה של להט"בים לערוך כינוס קטן.
הם היו מוקפים בקבוצה גדולה מהם פי שניים שצעקה לעברם דברי גנאי והשליכה עליהם ביצים.
ההתכנסות התנהלה למרות זאת, והם ניסו להניח פרחים באנדרטה לזכר קורבנות הדיכוי.
עם זאת, קבוצה גדולה של שוטרים טענה כי הם זקוקים לאישור מבניין העירייה.
בשנה שלאחר מכן, שוב היה ניסיון לקיים מצעד.
אוטובוס הוביל כ-60 משתתפים לבירה, אך לפני שהספיקו לרדת, קהל זועם הקיף את האוטובוס.
הם צעקו דברים כמו "בואו נוציא אותם ונרביץ להם", ו"תרביצו להם למוות, אל תיתנו להם לברוח" לעבר הנוסעים המפוחדים.
ההמון אמר לפעילים שאם הם רוצים לצאת מהאוטובוס ללא פגע, הם יצטרכו להשמיד את כל חומרי הגאווה שלהם.
כל אותה עת עמדה המשטרה באופן פסיבי כ-100 מטרים משם, ולא נקטה כל פעולה אף על פי שהנוסעים טענו שלפחות תשע שיחות חירום הועברו למשטרה כשהיו באוטובוס.
גורמים רשמיים ברוסיה מתנגדים באופן דומה למצעדי הגאווה.
ראש עיריית מוסקבה, יורי לוז'קוב, אסר שוב ושוב על צעדות וכינה אותן "שטניות".
משתתפי הגאווה ניסו במקום זאת להתכנס בשלום ולהגיש עתירה לבניין העירייה בנוגע לזכות האספה וחופש הביטוי.
הם נתקלו בגלוחי ראש ובמפגינים אחרים, והמשטרה סגרה את הכיכר ועצרה מייד פעילים כשנכנסו.
כאשר חלקם נעצרו, משתתפים אחרים הותקפו על ידי מפגינים.
בסביבות אחת עשרה נשים ושני גברים נעצרו והושארו בחום, סורבו לקבל טיפול רפואי והותקפו מילולית בידי שוטרים.
השוטרים אמרו לנשים, "אף אחד לא צריך לסביות, אף אחד לעולם לא יוציא אותך מכאן." כשהמשתתפים שוחררו מהמעצר שעות לאחר מכן, הושלכו עליהם ביצים ומפגינים שחיכו להם החלו לצעוק עליהם.
הונגריה, לעומת זאת, ניסתה להעניק את ההגנה הטובה ביותר שהם יכולים לצועדים, אך אינה יכולה לעצור את זרם האלימות.
בשנת 2008 השתתפו מאות אנשים במצעד גאווה בבודפשט.
המשטרה, שהייתה בכוננות בגלל התקפות על שני עסקים המזוהים עם להט"ב בתחילת השבוע, הקימה מחסומי מתכת גבוהים משני צידי הרחוב שהצעדה הייתה אמורה להתקיים בו.
מאות מפגינים זועמים השליכו פצצות בנזין וסלעים לעבר שוטרים כנקמה.
ניידת משטרה הוצתה ושני שוטרים נפצעו בפיגועים.
במהלך המצעד עצמו השליכו המפגינים בקבוקי תבערה, ביצים וחזיזים לעבר הצועדים.
לפחות שמונה משתתפים נפצעו, ארבעים וחמישה אנשים עוכבו בקשר לתקיפות, והמשקיפים כינו את המחזה "האלימות הקשה ביותר במהלך תריסר השנים שבהן התקיים מצעד הגאווה בבודפשט".
בישראל, שלושה צועדים נדקרו ב-30 ביוני 2005 במצעד הגאווה בירושלים על ידי ישי שליסל, יהודי חרדי.
שליסל טען שפעל "בשליחות האל".
ב-1 באוגוסט 2009, התרחש פיגוע ירי בבית אגודת הלהט"ב בתל אביב, בעת פעילות הברנוער.
אלמוני חמוש, לבוש בבגדי הסוואה שחורים ומסכה על פניו, התפרץ למקום, ירה בנוכחים ללא הבחנה ונמלט מהמקום.
בפיגוע נרצחו שניים – ניר כץ וליז טרובישי – ונפצעו אחד עשר.
ב-10 באוקטובר 2010, התרחשו מהומות בעקבות קיום מצעד הגאווה בבלגרד, סרביה, שבסופו של דבר, 95 איש (78 שוטרים ו-17 אזרחים) נפצעו ו-101 איש נעצרו ועוכבו, בשל התנהגות אלימה, על ידי הז'נדרמריה הסרבית.
ב-17 במאי 2013, התרחשו מהומות בעקבות קיום עצרת נגד הומופוביה בטביליסי, גאורגיה, כאשר כוחות המשטרה לא מנעו מהמפגינים ההומופוביים לרוץ לעבר משתתפי העצרת נגד ההומופוביה ולפגוע בהם.
בסופו של דבר, בין 17 עד 28 אנשים נפצעו כתוצאה מהתרחשויות אלו.
ב-30 ביולי 2015, שישה צועדים נפצעו, שוב על ידי ישי שליסל שדקר אותם.
האירוע התרחש שלושה שבועות לאחר ששליסל שוחרר מהכלא.
אחת הקורבנות, שירה בנקי בת ה-16, נפטרה מפצעיה במרכז הרפואי הדסה שלושה ימים לאחר מכן, ב-2 באוגוסט 2015. זמן קצר לאחר מכן נשא ראש הממשלה נתניהו את תנחומיו והוסיף "נפעל בשביל למצות את הדין עם הרוצח."
בשנת 2019 הוחדרו למצעד הגאווה בדטרויט נאו-נאצים חמושים שעל פי הדיווחים טענו שהם רוצים לעורר את "שארלוטסוויל 2.0" בהתייחסם להפגנת איחוד הימין האמריקאי בשנת 2017, שהביאה לרצח הת'ר הייר ולפציעתם של רבים אחרים.
ב-20 ביולי 2019 נערכה צעדת השוויון הראשונה בביאליסטוק, מעוז מפלגת הימין חוק וצדק, מוקפת במחוז ביאליסטוק הנחשב "אזור חופשי מלהט"ב".
שבועיים לפני הצעדה הארכיבישוף תדיאוש ווג'דה פרסם הצהרה לכל הכנסיות בפודלסיה ובביאליסטוק בה הצהיר כי צעדות הגאווה הן "חילול השם".
ווג'דה גם טען כי הצעדה הייתה "זרה" והודה למי ש"מגן על ערכים נוצריים".
כאלף צועדי גאווה עמדו כנגד אלפי חברי קבוצות ימין קיצוני, אוהדי כדורגל קיצוניים ואחרים.
חזיזים הושלכו לעבר הצועדים, הושמעו בקול סיסמאות הומופוביות והצועדים נרגמו באבנים ובבקבוקים.
אמנסטי אינטרנשיונל מתח ביקורת על תגובת המשטרה ואמר כי לא הצליחו להגן על הצועדים ו"לא הגיבו למקרי אלימות".
על פי הניו יורק טיימס, בדומה לאופן בו עצרת איחוד הימין בשארלוטסוויל זעזעה את האמריקאים, האלימות בביאליסטוק עוררה את דאגת הציבור בפולין בגלל תעמולה אנטי-להט"בית.
כתוצאה מהתרבות האנטי-הומוסקסואלית החזקה בג'מייקה, אמני רגאיי ודאנסהול רבים, כמו בוז'ו באנטון, אלפנט מן, סיזלה, פרסמו שירים שמילותיהם דוגלות באלימות נגד הומוסקסואלים.
באופן דומה, מוזיקת ההיפ-הופ כללה בעברה מדי פעם מילים הומופוביות באגרסיביות, אך כיום היא נראית מתוקנת.
כשהיה בן 15, באנטון כתב שיר שנהיה ללהיט כשהוציא אותו שנים מאוחר יותר בשנת 1992 בשם "Boom Bye Bye".
השיר עוסק ברצח הומוסקסואלים ו"תמך בירי בגברים הומוסקסואליים, שפיכת חומצה עליהם ושריפתם חיים." שיר של אלפנט מן מכריז: "כשאתה שומע שלסבית נאנסה/זו לא אשמתנו ...
שתי נשים במיטה/זה שתי סדומאיות [כינוי למקיימות מעשי סדום] שצריכות למות."
פעילים קנדיים ביקשו לגרש אמני רגאיי מהארץ בגלל תכנים הומופוביים בחלק משיריהם, שלדבריהם מקדמים אלימות נגד הומוסקסואלים.
בבריטניה חקר הסקוטלנד יארד מילות שירי רגאיי וסיזלה נאסר להיכנס לבריטניה בשנת 2004 בגלל האשמות שהמוזיקה שלו מקדמת רצח.
תומכי זכויות הומואים פתחו את הקבוצה עצרו את מוזיקת הרצח כדי להילחם במה שלדבריהם הוא קידום שנאה ואלימות מצד אמנים.
הקבוצה ארגנה הפגנות, מה שגרם לכמה מקומות לסרב לאפשר לאמנים המכוונים להופיע, ולאובדן נותני חסות.
בשנת 2007 ביקשה הקבוצה מאמני הרגאיי להבטיח "לא לייצר מוזיקה או להצהיר הצהרות פומביות המעוררות שנאה כלפי אנשים הומוסקסואלים.
הם גם לא יכולים לאשר שחרור מחדש של שירים הומופוביים קודמים." מספר אמנים חתמו על הסכם זה, כולל בוז'ו באנטון, ביני מן, סיזלה וקייפלטון, אך מאוחר יותר חלק הכחישו את החתימה עליו.
במהלך שנות השמונים, גלוחי הראש בצפון אמריקה שקידמו את תרבות הפופ הנאו-נאצית המתהווה ושירי רוק גזעניים הלכו יותר ויותר להופעות של פאנק רוק עם מוזיקה אנטי-הומוסקסואלית הדוגלת באלימות.
הרוב המכריע של תקיפה פלילית הומופובית מתבצע על ידי תוקפנים גברים על קורבנות גברים, והוא קשור למצ'ואיזם הטרוסקסואלי אגרסיבי או לשוביניזם גברי.
תאורטיקנים ביניהם קלווין תומאס וג'ודית באטלר הציעו כי הומופוביה יכולה להיות מושרשת בחשש של אדם להיות מזוהה כהומו.
הומופוביה אצל גברים קשורה לחוסר ביטחון לגבי גבריות.
מסיבה זו, הומופוביה נפוצה לכאורה בספורט, ובתת-תרבות של תומכיו, הנחשבים ל"גבריים" סטריאוטיפיים, כמו כדורגל ורוגבי.
תאורטיקנים אלה טענו כי אנשים המביעים הומופוביה אינם עושה זאת רק כדי להעביר את אמונותיהם בנוגע למעמדם של אנשים הומואים, אלא גם כדי להתרחק ממעמד זה ומהסטטוס החברתי שלו.
לפיכך, על ידי התרחקותם מאנשים הומוסקסואלים, הם מאשרים מחדש את תפקידם כהטרוסקסואלים בתרבות הטרונורמטיבית, ובכך מנסים למנוע תיוגם ואת ההתייחסות אליהם כהומואים.
תיאוריות פסיכואנליטיות שונות מסבירות את ההומופוביה כאיום על הדחפים החד-מיניים של הפרט, בין אם הדחפים הללו ממשיים ובין אם הם היפותטיים בלבד.
איום זה גורם לדיכוי, הכחשה או היווצרות תגובה.
מספר פסוקים בתנ"ך מתפרשים לרוב כאוסרים על יחסי מין הומוסקסואליים:
הפסוקים לעיל גורמים למתח רב בין אדוקי הדתות האברהמיות לבין אנשי קהילת הלהט"ב.
במסורות של דתות אלו פסוקים אלו נתפסים כגינוי מוחלט כל פעילות מינית הומוסקסואלית בין גברים, ובנוסף, בדרך כלל יותר בימי קדם מאשר כיום, כהצדקה לאלימות.
במגזין Religion Dispatches, קנדיס צ'לוו-הודג' טוענת כי ששת הפסוקים בערך שמצוטטים לרוב לגינוי להט"בים מתייחסים בכלל ל"מין פוגעני".
היא מציינת כי אין בתנ"ך גינוי ל"יחסים אוהבים, מחויבים, הומוסקסואליים ולסביים" וכי ישו שתק בנושא.
בחברה של ימינו, זרמים נוצריים רבים מקבלים אנשים הנמשכים לאותו מין, אך מלמדים כי מערכת יחסים הומוסקסואלית ויחסי מין הומוסקסואליים הם חטאים.
עדות אלה כוללות את הכנסייה הרומית-קתולית, הכנסייה האורתודוקסית המזרחית, הכנסייה המתודיסטית, ועוד עדות עיקריות רבות, כמו הכנסייה הרפורמית באמריקה והכנסייה הבפטיסטית האמריקאית, וכן ארגונים וכנסיות אוונגליסטיים שמרניים, כמו הברית האוונגליסטית, והכנס הבפטיסטי הדרומי.
באופן דומה, כנסיות פנטקוסטליות כמו אספות האל, כמו גם כנסיות רסטורציוניסטיות, כמו עדי יהוה וכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים, נוקטות בעמדה שפעילות הומוסקסואלית אינה מוסרית.
יש קבוצות נוצריות שדוגלות בטיפול המרה ומקדמות קבוצות הומוסקסואלים לשעבר.
בקהילת בריאות הנפש קיימת דאגה רחבה שקידום טיפול ההמרה עצמו גורם לנזק חברתי על ידי הפצת השקפות לא מדויקות לגבי נטייה מינית ויכולתם של אנשים הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים/ות לנהל חיים מאושרים ובריאים.
קידום זה של הרעיון שהומוסקסואליות היא בלתי מוסרית וניתנת לתיקון עשוי לגרום לתוקפים עתידיים של הומוסקסואלים להרגיש צודקים בזה שהם "עושים את עבודת האל" בכך שהם מצליחים להיפטר מעולמם של הלהט"בים.
הכנסייה הקתולית מלמדת כי משיכה הומוסקסואלית אינה חטא וכי יש להתייחס לאנשי הלהט"ב בחמלה ובכבוד, כמו אל כל האחרים.
היא גם מלמדת כי יחסי מין נועדו להתקיים בין בני זוג ממינים נגדיים.
מכתב משנת 1992 מאת הקרדינל ג'וזף רצינגר, האפיפיור העתידי בנדיקטוס השישה עשר, גינה את תופעת הבריונות וההטרדות נגד להט"בים.
נאמר שם כי לאנשי הלהט"ב "יש אותן זכויות כמו לכל האנשים, כולל הזכות לא להתייחס אליהם באופן שפוגע בכבודם האישי." במכתב נכתב גם:מגונה שאנשים הומוסקסואלים היו מושא לרשעות אלימה בדיבור או בפעולה.
יחס כזה ראוי לגינוי מצד כוהני הכנסייה בכל מקום שהוא מתרחש.
זה מגלה סוג של התעלמות מאחרים המסכן את העקרונות הבסיסיים ביותר של חברה בריאה.
האפיפיור אוהב אותך ככה ועליך לאהוב את עצמך ולא לדאוג ממה שאנשים אומרים."
הקוראן, ספר האסלאם, מצטט את סיפורם של "אנשי לוט" (הידועים גם כאנשי סדום ועמורה), שהושמדו בזעמו של אללה משום שעסקו במעשים גשמיים תאוותניים בין גברים.
חוקרי האסלאם, כמו שייח' אל-אסלאם, האימאם מאלכ והאימאם שאפי בין היתר, קבעו כי האסלאם אוסר על הומוסקסואליות והורה לעונש מוות על אדם האשם בכך.
העונש החוקי על מעשי סדום השתנה בין בתי הספר למשפטים: יש הקובעים עונש מוות, ואילו אחרים קובעים עונש מתון יותר לפי שיקול דעת.
פעילות הומוסקסואלית היא פשע ואסורה ברוב המדינות בהן יש רוב מוסלמי.
בחלק ממדינות הרוב המוסלמיות החילוניות יחסית כמו אינדונזיה, ירדן וטורקיה, זה לא המקרה.
בקוראן, בדומה למקרא ולתורה, יש גינוי מעורפל של הומוסקסואליות וכיצד יש להתמודד איתה, והוא מותיר אותה פתוחה לפרשנות.
מסיבה זו פנו משפטנים אסלאמיים לאוספי החדית' (דברי מוחמד) וסונה (ספרות חייו).
אלה, לעומת זאת, ברורים לחלוטין וקשים במיוחד.
אבן אל-ג'וזי מתעד את מוחמד מקלל מקיימי מעשי סדום בכמה חדית', וממליץ על עונש מוות הן עבור השותפים הפעילים והן עבור אלה הפסיביים בפעילות מינית הומוסקסואלית.
השקפות אלה משתנות בהתאם לפלג.
קוראניסטים (אלה שאינם משלבים את החדית'ים הנזכרים לעיל במערכת האמונות שלהם) אינם דוגלים בעונש מוות.
יש אימאמים שמטיפים לדעותיהם וקובעים כי הומוסקסואלים ו"נשים שמתנהגות כמו גברים" צריכים להיות מוצאים להורג על פי החוק האסלאמי.
אבו אוסאמה במסגד גרין ליין בברמינגהאם הגן על דבריו לחסידים באומרו "אם הייתי קורא להומוסקסואלים כלבים סוטים, מלוכלכים ומטונפים שיש להוציא להורג, זה חופש הביטוי שלי, לא?".
השקפות אסלאמיות עכשוויות אחרות הן כי "פשע ההומוסקסואליות הוא אחד הפשעים הגדולים ביותר, החטא הגרוע והנתעב ביותר במעשים".
הומוסקסואליות נחשבת לחטא הגדול ה-11 באסלאם, בימי מלוויו של מוחמד, פעם סלחו לנער עבד על שהרג את אדונו אשר ביצע בו מעשה סדום.
הירי במועדון הלילה באורלנדו בשנת 2016 היה אז הירי ההמוני הקטלני ביותר על ידי אדם ונותר האירוע הקטלני ביותר של אלימות נגד להט"ב בהיסטוריה של ארצות הברית.
ב-12 ביוני 2016, עומר סדיק מאטין, מוסלמי ממוצא אפגני יליד ניו יורק, רצח 49 בני אדם ופצע יותר מ-50 במועדון הלילה "פּוֹלְס" (Pulse) באורלנדו, פלורידה.
המעשה תואר על ידי החוקרים כמתקפת טרור אסלאמית ופשע שנאה.
בעקבות הפסקת הסמיכה, ביהדות לא נעשה שימוש בעונשי מוות במשך יותר מ-2,000 שנה, אך עדיין זרמים רבים עדיין רואים בפעילות מינית הומוסקסואלית חטא.
היהדות האורתודוקסית אוסרת בדרך כלל התנהגות הומוסקסואלית.
אלימות בשכונות העוני הוא סרט ביוגרפי אמריקאי בשחור לבן משנת 1956 בבימויו של רוברט ווייז, עם פול ניומן ופייר אנג'לי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על האוטוביוגרפיה בשם "Somebody Up There Likes Me: The story of my life so far" של המתאגרף רוקי גרציאנו שהפך מנער עבריין ואסיר, לאלוף העולם באגרוף במשקל בינוני.
זה סרטו השני של פול ניומן והצלחתו בו הזניקה את הקריירה שלו.
הוא החליף את ג'יימס דין שעמד לשחק את התפקיד הראשי אך נהרג לפני תחילת הצילומים.
פייר אנג'לי שמשחקת למולו של ניומן, הייתה חברתו הצמודה של דין לפני שנהרג.
סטיב מקווין משחק בתפקיד קטן בתור נער עבריין ברחובות מנהטן.
סאל מינאו משחק בתור נער עבריין מחבריו של רוקי.
ניומן ומינאו נפגשו כעבור ארבע שנים בסרט אקסודוס.
השיר "מישהו שם למעלה אוהב אותי" מושר בפי פרי קומו בהתחלה ובסוף הסרט.
הסרט הופץ בישראל בשם „אלימות בשכונות העוני".
רוקי ברבלה (פול ניומן) גדל בלואר איסט סייד בשכונת עוני, עם אביו המובטל והשתיין, ניק (הרולד סטון), מתאגרף לשעבר שמכה אותו ואמו (איילין הקרט) שחסה עליו.
הוא בורח מהבית למתחבר לכנופיית עבריינים צעירים ובתוכם רוצמולו (סאל מינאו) ופידל (סטיב מקווין).
הם גונבים, שודדים עד שנתפסים.
רוקי מועבר למאסר ושם מסבך בקטטה עם אסיר ותיק.
הוא מצליח להתגבר עליו ואחד האסירים, פרנקו פפו (רוברט לוג'יה) מייעץ לו לעסוק באגרוף).
עם שחרורו הוא מגויס לצבא ארצות הברית אך מסתבך שם בקטטה עם מפקדו ובורח.
הוא מתייצב באולם אגרוף ומציג את עצמו לפני המאמן אירווינג כהן (אוורט סלון) בשם רוקי גרציאנו.
כהן מבחין בכישרונו והוא מתחיל להופיע בתחרויות אגרוף עד ששלטות הצבא עוצרים אותו והוא נשפט לשנת מאסר בכלא צבאי שלאחריהן הוא מגורש מהצבא בחרפה.
לאחר שחרורו הוא מתקבל שוב על ידי כהן, מתחיל לנצח בתחרויות ומרוויח כסף "נקי".
אחותו מכירה לו את חברתה היהודיה, נורמה (פייר אנג'לי).
היא מוכנה לקבל אותו על כל מגרעותיו והוא מתייעץ עם בעל המסעדה השכונתית, בני (יוסף בולוף), איש עם ניסיון חיים.
היחסים עם נורמה יודעים עליות וירידות עד שבסוף נורמה לוחצת עליו להתחתן והוא מסכים ונולדת להם בת.
רוקי מתכונן לקרב נגד אלוף העולם באגרוף במשקל בינוני טוני זייל שהביס אותו בקרב קודם.
פרנקו פפו, ידידו מהכלא לוחץ עליו לבטל את הקרב עם זייל ולקיים אותו נגד מתאגרף אחר בקרב קנוי מראש אחרת יפרסם פרטים על עברו בעיתון.
רוקי מסרב ופפו מפרסם בעיתונים את עברו של רוקי ושחרורו בחרפה מהצבא.
ועדת האגרוף מאשימה את רוקי שלא דיווח על ניסיון הסחיטה הזה וסירב לגלות את שמות הסוחטים וממליצה להשעות את רישיון האגרוף שלו אך לבסוף מאשרים לו להילחם נגד זייל בשיקגו.
רוקי מגיע לשיקגו עם נורמה וכהן אך הוא חסר שקט.
הוא נוסע ברכבת לניו יורק, נפגש עם רומולו שמוסר לו שכל חבריו העבריינים בכלא.
הוא מגיע לביתו ומתפייס עם אביו.
רוקי מנצח את זייל וזוכה לתואר אלוף העולם באגרוף במשקל בינוני.
כל תושבי השכונה מריעים לו ולנורמה כשם הם נוסעים בשכונה במכונית פתוחה יחד עם משפחתו של רוקי.
רוקי מביט למעלה ואומר לנורמה: "שם למעלה מישהו אוהב אותי" והיא משיבה לו "וגם למטה".
שם השחקן/יתשם הדמותהערותפול ניומןרוקי ברבלה/ גרציאנופייר אנג'לינורמה גרציאנואיילין הקרטגב' ברבלהאמא של רוקיאוורט סלוןאירווינג כהןמאמן אגרוףסאל מינאורומולועברייןיוסף בולוףבניבעל מסעדההרולד סטוןניק ברבלהאבא של רוקירוברט לוג'יהפרנקי פפועבריין
מועמדות לפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר.
מועמדות לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר שחור-לבן.
מועמדות לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר שחור-לבן.
האלימות הפוליטית בטורקיה, כמו במדינות מודרניות אחרות, נובעת ממתחים חברתיים, כלכליים, תרבותיים ופוליטיים הקשורים למבנה החברה, לדמוגרפיה, לגאוגרפיה ולמסורת הפוליטית הארוכה והקצרה של טורקיה.
אחרי התפרקותה של האימפריה העות'מאנית, שצידוקה המרכזי היה המשך הרצף של שלטון כלל-מוסלמי על מרחב גאוגרפי עצום במשך מאות שנים, נוסדה טורקיה המודרנית שמטרה להפוך אותה למדינה חילונית ומפותחת.
מאמץ זה שהונהג על ידי אתא-תורכ, הביא להישגים משמעותיים, אך לא פתר את המתחים הנזכרים, אלא אף העמיק כמה מהם.
בשנים אלו נהרגו בטורקיה למעלה מ-5,000 איש.
במהלך שנות ה-70 טורקיה הייתה שרוייה במשבר כלכלי ופוליטי משמעותי, שהתאפיין בחוסר יציבות פוליטי.
במהלך השנים 1976–1980 נרצחו בטורקיה כעשרה אנשים מדי יום בממוצע.
בשנת 1978 בלבד בוצעו כ-3,319 פיגועים פשיסטיים, שגרמו למותם של 831 איש ולפציעתם של 3,121.
בשנת 1979 החלה להירקם בצמרת הכוחות המזוינים של טורקיה והמועצה לביטחון לאומי קנוניה להפלת הממשל.
קנוניה זו יצאה לפועל ב-12 בספטמבר 1980, והובילה לעלייתו לשלטון של קנן אוורן.
המשטר הצבאי החדש הצליח להוריד משמעותית את מפלס ההרוגים במדינה, בעקבות מעצרם של מאות אלפי תושבים, והגליית כ-30,000 איש אל מחוץ לגבולות טורקיה.
אלימות נגד נשים בישראל היא חלק מתופעה עולמית של אלימות מגדרית.
זו תופעה חברתית החוצה מגזרים ותרבויות, ומתרחשת לאורך ההיסטוריה ברחבי העולם.
היא כוללת ביטויים פיזיים, מיניים, נפשיים וכלכליים.
הגורם המרכזי לשכיחותה הוא היעדר שוויון בין המינים.
אישה החווה אלימות זכאית לבקש צו הגנה כנגד מי שתקף אותה בבית משפט או בית דין רבני.
משנת 2023 חלה עליה משמעותית במקרי רצח נשים הן על רקע מגדרי והן בכלל.
היו כ-551,000 נשים נפגעות, אך רק שליש דיווחו לרשויות.
משנת 2024 חלה עליה משמעותית בשימוש בכלי ירייה ככלי הרצח בהשוואה לאמצעים אחרים.
בשנת 2024 כ-10% מהאנשים בישראל סבלו מאלימות זוגית.
ב-2025 נרשמה עלייה של 44% בתיקים שנפתחו.
דרכי הסיוע כוללים הפניה למקלטים למען נשים מוכות ולאחר מכן לדירות מעבר, סיוע במרכזים לטיפול ומניעת אלימות במשפחה ובמרכזי אלומה ועוד.
קיימים ליקויים בטיפול בתופעה הכוללים מיקוד ב"כיבוי שריפות" במקום במניעה, העדר מערכת מידע מרכזית, שימוש חסר מאוד באיזוק אלקטרוני, תקציב חסר, טיפול לא מספק בפוגעים, ופער גדול בין היקף התופעה המשוער לבין מקבלי השירות.
ההכרה בנושא האלימות נגד נשים והבאתו לסדר היום הציבורי החלה בישראל בשנת 1976. ביולי של אותה שנה יזמה חברת הכנסת מרשה פרידמן את הדיון הראשון בכנסת בנושא אלימות במשפחה.
באותה תקופה היה הנושא טאבו מוחלט.
הדיון התנהל בליווי התבדחויות מצד חלק מחברי הכנסת הגברים, הלך רוח שהיה נפוץ באותה תקופה ושיקף את הסברה השגויה שמדובר בנושא שאינו נוגע לחברה בישראל.
ב-1 בספטמבר 1977 הקימה פרידמן, יחד עם עוד 4 נשים, את הארגון "נשים למען נשים" בחיפה.
חודשיים לאחר מכן, ב-3 בנובמבר 1977 הן הקימו את המקלט הראשון בארץ לנשים נפגעות אלימות.
המקלט שכן בדירת חמישה חדרים בשכונת הדר הכרמל בחיפה.
בשנת 1978 פלשו מייסדות הארגון, יחד עם נפגעות אלימות וילדיהן, למבנה נטוש בחיפה, מרווח יותר מאשר המקלט הראשון.
פעולת פלישה זו בוצעה באופן פומבי ובליווי התקשורת, ונועדה בין היתר לעורר מודעות לנושא.
לגישתה של פרידמן, המקלטים לנשים נפגעות אלימות לא נועדו רק כדי לספק מקלט בטוח לנשים או מקום טיפולי פרטי, אלא גם כדי להוכיח שמדובר בתופעה חברתית קיימת ונפוצה.
בעבר אלימות זו נחשבה לתופעה לגיטימית ולכן לא נאספו פרטים על התופעה, ורשויות האכיפה והסעד לא היו מודעות לה או ערוכות להתמודד איתה.
המקלטים הראשונים נוסדו כיוזמה התנדבותית, ללא סיוע מהמדינה ולעיתים אף בניגוד למדיניות ממשלתית.
הביקוש הוכיח לרשויות את הצורך בקיומם של המקלטים ומשום כך הפכה המדינה להיות שותפה במימונם ואף יזמה הקמת מקלטים נוספים.
החל משנות ה-70 חל שינוי בדעת הקהל.
התופעה חדלה מלהיתפס כבעיה פרטית ואישית שהושתקה והודחקה, והחלה להיות מוכרת ומדוברת כבעיה חברתית.
בעבר, תלונות של נשים על אלימות נתפסו בדרך כלל כהאשמות כזב, ונטען כי התנהגותן היא שגרמה לאלימות שהופעלה כלפיהן, תופעה הידועה כהאשמת הקורבן.
גם בתפיסה זו חל שינוי, עם ההכרה הגוברת בכך שאלימות כלפי נשים היא תופעה ממשית ונפוצה.
בשנת 2017 היו כ-200 אלף נשים שנפגעו מאלימות במשפחה בישראל.
באותה השנה נפתחו במשטרה תיקים נגד כ-9,000 תוקפים.
על פי נתוני הלמ"ס, נכון לשנת 2022 76 אלף נשים בנות 20 ומעלה-2.5% מכלל הנשים, נפגעו מעבירת אלימות או איום באלימות ו-39% מהן דיווחו על כך למשטרה.
מתוכן 25.8 אלף נשים (34% מכלל הנשים שנפגעו מעבירת אלימות) נפגעו מאלימות פיזית.
בשנה זו הסתיימו 23% מהתיקים בהגשת כתב אישום בעוד 77% מהם נסגרו.
העילה השכיחה ביותר לסגירת התיקים (ב-79%), הייתה חוסר ראיות.
על פי נתוני משטרת ישראל, נכון לשנת 2023 נשים מהוות 88% מקורבנות האלימות במערכת הזוגית.
יש כ-10,000 בקשות להוצאת צו הגנה בבית המשפט לענייני משפחה בשנה, וכ-700 תיקים נפתחים בשל הפרת צו הגנה.
רק שליש מהן דיווחו על כך לרשויות.
במחקר המקיף הראשון מסוגו שנערך בישראל מזה למעלה מ-20 שנה, שנערך בשנת 2024 ביוזמת "קווים אדומים" בשיתוף משרד הרווחה והלמ"ס, נמצא כי אחד מכל עשרה אנשים בישראל סובל מאלימות מצד בן או בת זוגו.
המחקר התבסס על מדגם מייצג של 2,300 משיבים ומשיבות מהחברה הישראלית (כולל המגזר החרדי והערבי) בגילאי 18 עד 65, הנמצאים או נמצאו בזוגיות בחמש השנים האחרונות.
נשים הן הנפגעות העיקריות מאלימות פיזית חמורה, אלימות כלכלית ואלימות מינית.
שיעור הפגיעה מאלימות שאינה פיזית (כמו מעקבים, הגבלת קשרים ותנועה) דומה בין נשים לגברים.
עוד נמצא כי באותה שנה 142 אלף נשים נפגעו מאלימות פיזית (5.3%).
כ-214 אלף נשים (8%) נפגעו מאלימות מינית.
כ-96 אלף מהנשים סבלו מאלימות פיזית חמורה (3.6%).
כ-238 אלף נשים (9%) סבלו מתדירות גבוהה של התנהגויות אלימות ללא ביטוי פיזי, הכוללות הגבלת קשרים, מעקבים והגבלת תנועה.
וכ-107 אלף נשים (4%) דיווחו כי הן נפגעות מאלימות כלכלית.
רק 41% מהנשים פנו לקבלת סיוע.
50% מהנשים שפנו לעזרה העדיפו גורמים פרטיים כמו פסיכולוג או רב קהילה, בעוד שרק 31% פנו לגורמים מוסדיים כמו רווחה או משטרה.
על פי דוח "מדד האלימות" של ויצו מנובמבר 2025, שנת 2024 התאפיינה כמשבר לאומי שהחריף את גורמי הסיכון לאלימות מגדרית.
תחושת הביטחון האישי של נשים ירדה, בעוד שהלחץ הנפשי והעקירה מהבתים יצרו קרקע פורייה להסלמה באלימות.
במקביל, נרשם זינוק דרמטי במספר כלי הירייה הפרטיים המוחזקים ברישיון (113,980 רישיונות חדשים ב-2024), ועליה חדה בבקשות להערכת מסוכנות לגברים נושאי נשק.
מתן רישיונות נשק בהיקף גדול העלה את מספרן של נשים מאוימות שפונות למרכזי סיוע, ואת השימוש בכלי ירייה ככלי הרצח בהשוואה לאמצעים אחרים.
בשנת 2025 דיווח משרד המשפטים על עלייה של 44% במספר התיקים שנפתחו בגין אלימות במשפחה, שרובם עוסקים באלימות כלפי נשים.
עלייה זו כוללת בקשות להוצאת צווי הגנה, צווי מניעה, צווי הטרדה מאיימת וצווים דחופים נוספים, על רקע אלימות חוזרת ברמת סיכון גבוהה ביותר.
הטיפול בנשים הנפגעות כולל שירות של עובדים סוציאליים מטעם משרד הרווחה, מקלטים ודירות לנשים נפגעות אלימות וילדיהן, טיפול במרכזים למניעה וטיפול באלימות במשפחה ובמרכזי אלומה.
המטרה הראשונה היא הבטחת ביטחונה והגנתה של הנפגעת.
ננקטים צעדים מיידיים כדי לצמצם את הסיכון, ובכללם תוכניות להגנה על האישה מחוץ לקהילה.
הנשים וילדיהן מופנים למקלט ייעודי שמטרתו מתן הגנה וטיפול.
אמצעי הגנה נוספים יכולים להיות, מגורים אצל קרוב משפחה, קבלת כלב שמירה, מענה טלפוני של מוקד חירום 118, התקנת לחצן מצוקה ומצלמת אבטחה ועוד.
בנוסף ניתן להוציא צו הרחקה או צו הגנה האוסר על הפוגע להיכנס לבית, להטריד בן משפחה או לעשות שימוש בנכס.
במצבים בהם לא נשקפת לנפגעת סכנה מיידית וממשית, פועל עובד סוציאלי מטעם הרווחה לקידום שינוי באורח חיי המשפחה והוצאתה ממעגל האלימות.
מקלטים לנפגעות אלימות ולילדיהן, שמפעיל משרד הרווחה באמצעות עמותות וארגונים, משמשים מחסה לנשים שאינן יכולות להישאר בביתן בשל סכנה פיזית או נפשית מצד בן זוגן או בן משפחה אחר, ולטיפול בהן.
המקלט משמש כפתרון חירום חסוי, המספק הגנה שלושה עד שישה חודשים.
העובדים הסוציאליים במחלקות לשירותים חברתיים הם המפנים למקלטים.
במקלטים מוצעת תוכנית טיפולית-שיקומית, סיוע משפטי ותמיכה רגשית.
המקלטים פזורים ברחבי הארץ ומיקומם חסוי.
בדרך כלל יש בהם מקום ל-12 בני אדם.
בישראל אין מספיק מקלטים ודירות מעבר.
ב-17 המקלטים הקיימים יכולים לשהות בו-זמנית 200 נשים וכ-400 ילדים.
לפי נתוני מרכז המחקר של הכנסת בסוף שנת 2014 נפתחו בישראל 5614 תיקים בגין עבירות של אלימות במשפחה, והוגשו 3527 כתבי אישום.
עם זאת, מספר הנשים ששהו במקלט באותה תקופה עמד על 645, ועמן 932 ילדים וילדות.
בדו"ח של עמותת "לא לאלימות", נכתב כי באותה שנה יותר מ-1000 נשים נדחו ממקלטים עקב מחסור במקום.
הארגון השווה את מספר המקלטים בישראל, יחסית לגודל האוכלוסייה, לעשר מדינות מערביות ומצא כי מקומו נמצא בתחתית הרשימה.
קיים מחסור גם במקלטים לאוכלוסיות ייעודיות- דתיות, חרדיות, ערביות, ואימהות לילדים מתבגרים.
נכון לדצמבר 2024 פועלים בישראל 17 מקלטים לנשים נפגעות אלימות ולילדיהן, 8 מקלטים לאוכלוסייה הכללית והיתר למגזרים אחרים באוכלוסייה.
דירות מעבר מיועדות לנשים נפגעות אלימות ולילדיהן שיצאו ממקלטי חירום וזקוקות לליווי לקראת חיים עצמאיים.
זו תוכנית המשך המהווה גשר ליציאה לחיים בקהילה.
השהות בדירה נמשכת בין שישה חודשים לשנה, וכוללת רכישת מיומנויות לחיים עצמאיים, הכשרה מקצועית, ליווי, טיפול וסיוע משפטי.
מרכזים אלו נותנים ייעוץ וסיוע ומהווים נקודת חיבור ראשונית ונגישה.
הם פתוחים שבעה ימים בשבוע, 24 שעות ביממה.
השירות ניתן ללא צורך בפתיחת תיק ברווחה או במשטרה, ומאפשר סיוע מיידי ואנונימי.
נכון לשנת 2023 פועלים שני מרכזים כאלה, בעכו ובבית שמש.
דירות של"ב (שהייה למורחקי בית)
מיועדות לגברים שביצעו עבירת אלימות במשפחה, או שהם חשודים שביצעו עבירה כזו.
הדירות מהוות פתרון מגורים זמני המשלב טיפול, במטרה להפחית את הסיכון להפרת צווי הגנה שהופעל כנגדם.
נכון לשנת 2023 קיימות שתי דירות כאלה, אחת בבאר שבע והשנייה ברמת גן ושהו בהן כ-20 גברים.
מרכזים למניעה ולטיפול באלימות במשפחה
המרכזים מעניקים טיפול פרטני, משפחתי, זוגי או קבוצתי על ידי עובדים סוציאליים מומחים לנשים, גברים וילדים נפגעים ופוגעים במשפחה.
ישנם 162, ועל פי מקור אחר 171, מרכזים למניעת אלימות במשפחה הפועלים על ידי המחלקות לשירותים חברתיים ברחבי הארץ ובחלקם בשיתוף עמותות וארגונים.
יש להם מספר תפקידים: מתן אבחון והערכת מסוכנות ובניית דרכי הגנה; מתן ייעוץ ראשוני והתערבות בשעת חירום; סיוע נפשי ותמיכה; התערבות קהילתית בתחום מניעה והסברה; והדרכה וייעוץ לאנשי מקצוע.
בתקופה בה כיהן עמר בר-לב כשר לביטחון פנים החל פיילוט של הרשות להגנת עדים שהמשיך בתקופה של בן גביר כשר לביטחון לאומי, אשר במסגרתו מועברות בחשאי לחו"ל נשים המאוימות ברמה הגבוהה ביותר, ושלבני זוגן קשרים עבריינים.
סרט על הפיילוט שודר במאי 2024 בתוכנית הטלוויזיה "זמן אמת".
פורום מיכל סלה הוקם בעקבות רצח הפעילה החברתית מיכל סלה על ידי בעלה.
בעקבות המקרה הופקה תוכנית טלוויזיה בת שני פרקים בתוכנית עובדה שגררה גל שיתופים של נשים שחוו התעללות במערכת היחסים.
נשים רבות סיפרו שהחליטו לצאת מקשרים אלימים עם בני זוגן.
הפורום פועל למען נשים הסובלות מאלימות של בני זוגן או נמצאות בסיכון.
הוא עוסק בזיהוי תמרורי אזהרה בזוגיות ופרויקטים להגנה על נשים בסיכון.
הפורום עוסק במתן מענים על ידי חשיבה מחוץ לקופסה: כלים טכנולוגיים, כלבי אבטחה, מצלמת אבטחה, סיור של חברת אבטחה, שיעורי הגנה עצמית ועוד.
בפברואר 2024 המשרד לביטחון לאומי בראשות השר איתמר בן גביר, הפסיק את המימון והתמיכה בפורום מיכל סלה.
ליקויים בטיפול בנושא אלימות נגד נשים בישראל
על פי אריאלה שדמי על אף שהמדינה נתפסת כאחראית המרכזית למניעת אלימות ולשמירת הביטחון האישי, היא נוקטת באסטרטגיה מוגבלת ובעייתית.
על פי שדמי המדינה מעוגנת במבנים קפיטליסטים ופטריארכלים, ומשקפת אינטרסים של בורגנות גברית.
מצב זה גורם לכך שהמענה לאלימות נותר מוגבל ואינו מטפל במבני העומק של יחסי כוח מגדריים המייצרים אלימות.
דו"ח של מבקר המשרד לביטחון הפנים משנת 2012 מצא שורה של ליקויים בטיפול משטרת ישראל במקרי רצח נשים.
בשנת 2017 נערכו מספר הפגנות נגד רצח נשים וכמחאה על דרכי הטיפול המוסדיים במקרי אלימות נגד נשים.
במחקר שפורסם על ידי שדולת הנשים, צוין שאחד הדברים הבולטים מקריאה אודות מאות מקרי רצח של נשים בישראל, הוא היעדרה של מדיניות ותוכניות למניעת אלימות.
דו"חות שנתיים של מרכז המחקר והמידע של הכנסת, מצביעים על כך שמחצית מהנשים שנרצחו על ידי בני משפחתן היו מוכרות לשירותי הרווחה ושליש הגישו בעבר תלונות למשטרה על אלימות מצד בן הזוג.
כמו כן מציין המחקר שאין גורם שלטוני מרכזי אשר בוחן בשיטתיות את כלל מקרי הרצח או מרכז את המענה המדינתי לתופעה.
מבקר המדינה בדו"ח משנת 2021 הצביע על תקצוב חלקי של תוכניות לאומיות להתמודדות בתופעת האלימות המשפחה שאינן מתוקצבות באופן מלא.
על פי "הועדה הבין-משרדית לבדיקת רצח נשים על ידי בני זוגן", נכון לשנת 2023 חלק מגורמי הסיכון לרצח נשים קשורים במאפייני בני הזוג כגון גירושין או נקודת מפנה כגון אבטלה או מחלה, וחלקם קשורים בהתנהלות לקויה בין מערכות.
התנהלות כגון בעיה בהעברת מידע בין גורמי בריאות לרווחה על אודות בעיות נפשיות של הגבר, למשל, תיאום לקוי בין רשויות ומסגרות המחזיקות במידע ומטפלות במשפחה, וחוסר מודעות וידע על מסוכנות בקרב גורמים משפטיים.
על פי דו"ח מדד האלימות של ויצו ב-2024 53% מהאסירים שהורשעו באלימות במשפחה לא השתתפו בטיפול במהלך מאסרם.
רק כ-10% מהמשוחררים משתלבים בתוכניות שיקום בקהילה לאחר שחרורם.
יישום המנגנון המחייב בחינת התאמה לטיפול עבור גברים אלימים (תיקון 18) נדחה בשנתיים וחצי בשל מחסור בכוח אדם, והחל בפועל רק בפברואר 2025.
על פי דו"ח התצפית הישראלית על רצח נשים של האוניברסיטה העברית מנובמבר 2025, החקיקה בישראל מיושנת ואינה מכירה ברצח נשים כעבירה עצמאית, בניגוד למדינות רבות שכבר חוקקו חוקים מפורשים בנושא.
הדו"ח גם מציין שישראל טרם אימצה את אמנת איסטנבול למניעה ומאבק באלימות כלפי נשים, עליה חתומות רוב המדינות המתקדמות.
למרות תיקון חקיקה המאפשר פיקוח טכנולוגי על צווי הגנה, השימוש בו מצומצם מאוד.
נכון לאוגוסט 2024 רק 1.5% מהבקשות לצווי הגנה כללו בקשה לפיקוח כזה, ובפועל אושרו רק 26 בקשות בפרק זמן של שנה.
נכון לנובמבר 2025, כמעט לא נעשה שימוש בכלי האיזוק האלקטרוני כלפי גברים אלימים.
קיים פער גדול בין מספר הוצאת הצווים הנמוך לבין היקף המקרים בהם קיימת מסוכנות: כעשרת אלפים בקשות להוצאת צו הגנה מוגשות בבית המשפט לענייני משפחה בשנה, וכ-700 תיקים בשנה נפתחים בשל הפרת צו הגנה.
דו"ח מבקר המדינה משנת 2025 מצביע על ליקויים משמעותיים בהעברת מידע בין גורמי הטיפול לאכיפת החוק, וכן על ההיעדר מערכת ממוחשבת מרכזית לניהול נתונים וקושי של משרד הרווחה לאמוד את היקפי התופעה.
התקציב עומד על כ-60% מהסכום המומלץ בלבד.
קיימת בעיה בתיעדוף המשאבים: המדינה משקיעה את רוב תקציבה ב"כיבוי שריפות" (מניעה שלישונית והגנה במצבי סכנה מיידית), בעוד שההשקעה בפעולות שנועדו לעצור את האלימות לפני שהיא מתפרצת היא מזערית ומהווה רק כ-3.6% מההוצאה הממשלתית בתחום.
גם דו"ח זה מציין שישראל לא חתמה על אמנת איסטנבול, וכן שהצעות חוק להכללת אלימות כלכלית בחוק למניעת אלימות במשפחה טרם הבשילו לכדי חקיקה מחייבת.
נמצא פער עצום בין היקף התופעה המשוער לבין מקבלי השירות בפועל, כאשר 576,000 נשים וגברים חוו אלימות בשנה שקדמה לדו"ח, אך רק כ-17,000 רשומים כנזקקים בתחום זה ברווחה.
בנובמבר 2025 הודיע ארגון ויצו כי דו"ח המדד השנתי שלו על אלימות נגד נשים בישראל יפורסם בפעם האחרונה, לאחר יותר מעשור.
הסיבה לכך היא קשיים גוברים ומתמשכים באיסוף נתונים רלוונטיים והיעדר שיתוף פעולה ממשרדי ממשלה ורשויות שונות, כאשר רק שישה מתוך עשרה משרדי ממשלה שפנו אליהם סיפקו מידע, שלעיתים היה חסר או הגיע בעיכוב רב.
בשנים 2024 ו-2025 עוכבה העברת נתונים בנוגע לאלימות נשים על ידי המשרד לביטחון לאומי ולאחר בקשות חוזרות ונשנות ממרכז המחקר והמידע של הכנסת, הועברה באופן חלקי שאינו מאפשר הסקת מסקנות מהנתונים.
משנת 2023 ואילך חלה עליה משמעותית במספר הנרצחות.
על פי מרכז המחקר והמידע של הכנסת, בתקופה שבין ינואר 2023 לאוקטובר 2024, ב־44% ממקרי הרצח הרוצח היה בן זוג או קרוב משפחה אחר.
עוד נמצא כי 38% מהנשים שנרצחו תלונה במשטרה על אלימות וכי ל-35% מהחשודים ברצח היה תיק קודם על הגישו בעבר אלימות במשפחה.
נכון לשנת 2025 לא חל שינוי משמעותי במספר התיקים שנפתחו בשנים האחרונות במשטרת ישראל בגין אלימות גופנית ואלימות מינית במשפחה.
משנת 2024 יש עליה משמעותית בשימוש בכלי ירייה כאמצעי הרצח בהשוואה לאמצעים אחרים.
בשנת 2025 נרצחו 21 נשים באמצעות נשק חם, לעומת 13 מקרי רצח בנשק חם בשנת 2024.
ההכרה באלימות כלפי נשים אינה אחידה בכל חלקי החברה הישראלית, ובחלק מן החברות המוחלשות או הסגורות היא מתפתחת באיטיות רבה יותר.
בספרה "להציץ מבעד לחומות" סוקרת אפרת שהם את תופעת האלימות מצד בני זוג כלפי נשים במספר חברות סגורות, ובהן החברה הפלסטינית, החברה החרדית, קהילת עולי הקווקז וקהילת העולים מאתיופיה.
לטענתה, האלימות נגד נשים בחברות אלה משמשת מנגנון לשימור יחסי כוח בלתי שוויוניים בין גברים לנשים.
בחברה החרדית נשים הנמצאות במצוקה פונות לעיתים לרב הקהילתי, המשמש עבורן דמות סמכות וכתובת לייעוץ זוגי, רגשי וחברתי.
במקרים של אלימות במשפחה רבנים נוטים להמליץ על שלום בית ולא על פרידה.
עו"ד צילית יעקבסון, יושבת ראש עמותת "בת מלך", עמותה המסייעת לנשים מהמגזר החרדי שמופנית כלפיהן אלימות, מציינת כי "נשים במעגל האלימות מהמגזר החרדי מושתקות פעמיים – גם במערכות היחסים שהן חיות בהן, וגם בקהילות הסגורות שהן חיות בהן".
לדבריה האישה החרדית שמופנית כלפיה אלימות, לא חשופה למדיה שעוסקת בנושא ולא יודעת למי לפנות.
מכיוון שהחברה החרדית היא חברה סגורה, נשים חרדיות לא פונות למרכזי עזרה חילוניים ולעיתים לא מקבלות את הטיפול הנחוץ מתוקף כך.
בקהילה החרדית נושא האלימות במשפחה הוא עדיין בבחינת טאבו.
עניין מביש ומוסתר שלא מדברים עליו, שיכול לפגוע בשם המשפחה ובשידוכים עתידיים של הילדים.
לדברי הקרימינולוגית מלי שחורי-ביטון, הטאבו נובע גם מהשמירה על התדמית הדתית ושלמות המשפחה.
החשש הוא גם מביקורת בתוך הקהילה וגם מפגיעה בדמותה של הקהילה החרדית בפני הציבור הרחב.
עם זאת, יש עדויות לעלייה במודעות לתופעה- עליה במספר התלונות שהגישו נשים חרדיות למרכז לסיוע לנפגעות אונס ועלייה של 30% בפניות לסיוע של נשים דתיות וחרדיות הסובלות מאלימות בשנת 2025.
מחקר משנת 2024 זיהה נורמות ספציפיות שתורמות להשתקת הקורבנות ולנורמליזציה של האלימות, ואשר הופכות את הניסיון להיחלץ מהאלימות למורכב וקשה במיוחד: המנהג הקהילתי של תקופת היכרות קצרה ונישואין בגיל צעיר מנע מהנשים שהשתתפו במחקר לזהות דפוסי התנהגות פוגעניים לפני החתונה.
הערך הדתי של שמירה על הרמוניה משפחתית והציפייה מהאישה להיות האחראית על רווחת הבית הובילו להאשמה עצמית ולתחושת כישלון כאשר הבעל נהג באלימות.
נשים רבות האמינו שתפקידן "לתקן" את התנהגות בעלן.
הפחד מגירושין, שנתפסים כסטיגמה חמורה שעלולה לפגוע בסיכויי השידוך של הילדים, מנע מנשים רבות לפנות לעזרה.
המושג "לשון הרע" שימש לעיתים כחסם נוסף בפני חשיפת הפגיעה.
בעלים פוגעים השתמשו לעיתים בפרשנויות מעוותות של ההלכה, כמו החובה של האישה לציית לרצון בעלה, כדי להצדיק את מעשיהם.
אף על פי שרבות מהנשים היו המפרנסות העיקריות כדי לאפשר לבעליהן ללמוד תורה, הבעלים שלטו לעיתים קרובות באופן מוחלט בחשבונות הבנק ובגישה לכסף.
הבעלים מנעו מהנשים קשר עם משפחתן המורחבת, דבר שנתפס כפגיעה חמורה במיוחד בחברה קולקטיביסטית.
היה פחד עמוק משירותי הרווחה והמשטרה, שנתפסו כאיום על שלמות המשפחה והקהילה.
היציאה ממערכת יחסים אלימה תלויה לעיתים קרובות בתמיכת רבנים, שחלקם עודדו שלום בית על פני פירוד, בעוד שאחרים העניקו תמיכה משמעותית.
מקלט הראשון לנשים חרדיות נפתח בסוף שנות ה-90. לדברי היזם, עיתונים חרדים סירבו לפרסם מודעות מטעם העמותה שהקימה את המקלט, עד לקבלת הודעת תמיכה מהרב בקשי דורון, שכיהן כראש בתי הדין הרבניים.
בינואר 1993 נוסד במרכז הרפואי שערי צדק, מרכז סיוע לנשים דתיות, שמטרתו לעזור לנשים חרדיות ודתיות במצבי מצוקה ומשבר.
המרכז שם דגש על שמירה על אנונימיות וסודיות, הנחשבות חיוניות במיוחד עבור נשים חרדיות.
המרכז מנוהל על ידי נשים דתיות מתנדבות, המייעצות באמצעות טלפון או פגישות אישיות.
ניתן בו ייעוץ בתחומי הבריאות, החינוך והמשפט.
בשנת 1995 הוקמה עמותת בת מלך, הפועלת לסייע לנשים דתיות הסובלות מאלימות במשפחה, כדי "להעניק אפשרות לכל אישה באשר היא, לממש את עצמה כאדם וכאשה ולא להיות מושפלת או מוגבלת בדרך כלשהי, פיזית, נפשית או כלכלית".
סיוע לנפגעות אלימות מינית בחברה החרדית ניתן על ידי עמותת "הנני – למען הקהילה" העוסקת בפעילות ציבורית ובגיוס תמיכה לנפגעות.
עמותת מגן עוסקת בסיוע משפטי וטיפולי וארגון לא תשתוק פועל למאבק באלימות מינית בקרב הקהילה החרדית, לשבירת מעגל ההשתקה ולעידוד תמיכה ציבורית וקהילתית בהן.
פעילות להעלאת המודעות באמצעות חלוקת פלאיירים בשכונות, תליית מודעות במקוואות, רשימות תפוצה במייל, קבוצות וואטסאפ, פוסטים בפייסבוק ומודעות בעלונים.
מחקרים שבדקו רצח של נשים ערביות נוטים להתמקד בהיבטים תרבותיים של כבוד, בושה ופטריארכליות.
נקודת מבט מחקרית זו רואה בתופעת רצח הנשים הערביות חלק מדפוסי שליטה ופיקוח חברתיים שדרכם חברות ערביות (מסורתיות ומודרניות כאחד) מכפיפות את חייהן האישיים של הנשים לנורמות של "כבוד".
עם זאת, רצח הוא פתרון קיצוני המתרחש רק במיעוט מהמקרים לשם שמירת כבוד המשפחה.
רוב המקרים שבהם מיוחסת לנשים פגיעה בכבוד המשפחה מטופלים בידי המשפחה באמצעות קשת פתרונות חלופיים ומועדפים, כמו השתקה, נידוי או נישואין כפויים, אלימות מילולית, התעללות פיזית או עזיבת הקהילה.
התיוג של רצח נשים ערביות כ"רצח על כבוד המשפחה" נוטה לעיתים להתעלם ממשתנים מבניים אחרים כמו הפשיעה הגואה בחברה הערבית, רמת הפריפריאליות והמעמד החברתי-כלכלי.
ככל שרמת הפשיעה ביישוב גבוהה יותר, כך גובר הסיכון לרצח נשים ערביות.
נשים ערביות גרושות נמצאות בסיכון הגבוה ביותר בפער ניכר לעומת נשים נשואות או רווקות.
שיעורי הרצח גבוהים במיוחד בקרב האוכלוסייה הבדואית הן בנגב והן בגליל, וכן בערים מעורבות.
מתחילת 2022 עד נובמבר 2023 56% ממקרי הרצח של נשים בישראל היו של ערביות(28 מתוך 50 מקרי רצח).
במחקר שנערך בשיתוף עמותת נשים נגד אלימות, שדולת הנשים בישראל ומרכז אלטופולה והתמקד ברצח נשים בין השנים 2008–2018, נמצא פער בין נשים יהודיות וערביות באופן הטיפול של המשטרה והפרקליטות: במחקר נמצא שנשים ערביות מהוות 84% מכלל המקרים של רצח נשים שלא פוענחו.
במקרי רצח של נשים יהודיות הוגשו כתבי אישום ב-94.3% מהתיקים, ובמקרי רצח של נשים ערביות ב־56%.
אחוז ההרשעה במקרים של נשים יהודיות היה 75% לעומת 34% הרשעה במקרים של נשים ערביות.
על רצח או הריגה של נשים יהודיות ניתנו עונשי מינימום של 14 עד 18 שנות מאסר, בעוד שעל רצח ערביות הוטלו עונשים של 5.5 שנים בלבד.
על פי מחקר זה 27.8% ממקרי הרצח של נשים ערביות בוצעו על ידי בני זוג נוכחיים או לשעבר, 40.3% על ידי בני משפחה אחרים, ו-31.7% על ידי אדם זר או גורם אחר (רוצחים שזהותם או קרבתם אינה ידועה, גורמים פליליים ורוצחים שכירים).
ההתפלגות שונה ממקרי רצח של נשים יהודיות בהם 77.5% ממקרי הרצח בוצעו על ידי בני זוג נוכחיים או לשעבר,19.3% על ידי בני משפחה אחרים ו-3% על ידי אדם זר או גורם אחר.
מתחילת 2022 עד נובמבר 2023, בקרב הנשים הערביות ברבע מהמקרים בני זוג היו הרוצחים.