tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאיוש מרקברייטר נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף מרקברייטר, סוחר, ושל לורה פוקס.
הוא סיים את לימודיו בקצ'קמט ולמד לאחר מכן בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנת 1907 עבר את בחינת לשכת עורכי הדין.
הוא קיבל משרת סגן נוטריון ציבורי בעיר מונור, ולאחר מכן מ-1918 ברווצה (Revúca) הפך לנוטריון, אחרי מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1922, (אחרי שהעיר נותקה מהונגריה על פי חוזה טריאנון) הוא גורש מהעיר על ידי השלטונות של צ'כוסלובקיה.
בגבולות ממלכת הונגריה זכה בתפקיד נוטריון בנפת אוצ'ה משנת 1924, עד שפרש.
כבר כסטודנט למשפטים החל להתעניין בספרות וכתביו ההומוריסטיים הופיעו בעמודים הראשונים של כתבי העת ההומוריסיים דאז בורשסם ינקו ו"אישטקש" (שביט).
הוא פרסם את כרך השירים הראשון שלו כבר בשנת 1900 בשם "אוסף שירה" והרומן הראשון שלו "מיסת שחר", ראה אור ב-1905. הוא הוציא אותם בשם לאיוש בלשה.
המשורר והעורך יוז'ף קיש גילה את כישרון הכתיבה של בלשה ולעיתים קרובות פרסם את שיריו בכב העת בעריכתו, "ההט", כלומר "השבוע" (A Hét).
מאותו זמן ואילך, בלשה שינה את שמו שוב לטמאש פאלו ולאחר מכן את יצירותיו הספרותיות הוציא תחת השם הזה.
אשתו הייתה יולאן בר (Bér), מורה בבית ספר בחטיבת ביניים, בתם של מור בהר (Behr) וז'ופיה פירניצר, איתה התחתן ב-18 באוגוסט 1907 בבודפשט.
הם חיו באהבה ובהערכה הדדית ונסעו הרבה ביחד לטיולים.
בשנים 1914–1940 פרסם את כתביו גם בשבועון הספרותי "אוי אידק", כלומר זמנים חדשים (Új Idők).
בין 1920 לבין 1935 היה פאלו איש צוות הכתבים הקבוע של ניוגט.
הוא פרסם גם בעיתונים יומיים, למשל, מאמריו פורסמו בימי ראשון על ידי "פשטי הירלאפ" (Pesti Hírlap).
כתשעה כותרים משיריו ועשרה כותרים מספריו הודפסו בימי חייו.
בכתביו דיווח על אירועי הכפר והעיירה הקטנה, ויצק לתוך כתיבתו את רגשותיו ומחשבותיו בעניינים אלה.
הוא אהב את השקט והשלווה של הכפר.
בשנת 1981 התקיימה תערוכת זיכרון לכבודו במוזיאון קישקון בקישקונפלדיהאזה מ-11 באוקטובר עד 31 בינואר 1982.
שלושה סיפורים קצרים על קיצור (בודפשט, 1940)
זוכה תחרות הרומנים של אתניאום עם הרומן שלו "סף דלת" (1920)
מדליית מסדר העבודה, דרגת כסף (1966)
מדליית מסדר העבודה, דרגת זהב (1971)
טמאש שומלו (במקור שאטלר, בהונגרית: Somló Tamás; בודפשט, 21 במרץ 1929 – בודפשט, 19 בדצמבר 1993) היה צלם קולנוע יהודי-הונגרי זוכה פרס האמן המצטיין ופרס בלה באלאז' (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה).
שומלו שרד את השואה כנער ואחרי מלחמת העולם השנייה, מ-1945 עד 1949 למד צילום באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
הוא סיים את לימודיו ב-1949. בין 1948 לבין 1949 היה לפרנסתו צלם עיתונות בבודפשט.
מ-1949 עד 1951 היה עוזר צלם ב"מפעל החדשות והסרטים הדוקומנטריים".
הוא הפך לצלם עצמאי ב-1951. בין 1951 לבין 1958, יצר יותר מ-100 סרטים קצרים בז'אנרים שונים, בעיקר חינוכיים.
בין 1958 לבין 1968 יצר כמה סרטים עלילתיים.
הוא היה שותף ליצירה בעידן הראשון של במאי הסרטים מיקלוש יאנצ'ו : הפעמונים הלכו לרומא (1958); התרה וקשירה (1963); ככה הגעתי (1964); בחורים עניים (1965); בעלי כוכבים, חיילים (1967); רוחות מבריקות (1968).
הוא גם שיתף פעולה בהצלחה עם במאים אחרים, שיתוף הפעולה יוצא הדופן שלו היה עם ג'רג' רווס (במאי קולנוע) בסרט שלושת הלילות של אהבה אחת (1967).
בשנת 1971, בסרט "הלגיונר האלמותי" הציג את עצמו לראשונה גם כבמאי קולנוע של סרט עלילתי עצמאי.
במישור האבסורד, הוא ניסה להביא למכנה משותף את טרגדיית חייו של הסופר היהודי-הונגרי ינה רייטה ואת הקומדיה של הרפתקאות גיבוריו הלגיונרים.
זה לא ממש הסתדר, הסרט נכשל.
לאחר מכן, הוא כמעט נפרד מהסרט העלילתי, אך לא לגמרי, כי למשל, בסרטו של הבמאי רוברט באן "רוח רפאים בלובלון" על פי ספרו של קלמן מיקסאט, הפך שוב לצלם סרט עלילתי מצוין, סרט הרפתקאות.
בשנות ה-70 חזר לאולפן ב-Kálmán Könyves körút שם יצר סרטים קצרים חינוכיים רבי ערך.
טמאש שומלו נולד במשפחה יהודית כבנם של ג'רג' שומלו (שאטלר) (1900–1942) ושל לילי קונדור (1907–?) אביו נפטר בשואה בעבודות כפייה בשרות העבודה.
הפרס הראשי של פסטיבל הסרטים מישקולץ (במשותף, 1964)
פסטיבל הסרטים של קורדובה פרס שני (1968)
גרנד פרי של פסטיבל הסרטים בוארנה (1981)
טמאש באואר (בהונגרית: Bauer Tamás; נולד ב-6 במאי 1946, בודפשט) הוא כלכלן יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה ופוליטיקאי.
פעילותו הפוליטית התחילה למעשה ב"ברית הדמוקרטים החופשיים" (SZDSZ).
בין השנים 1994–2002 היה חבר האספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט).
ככלכלן, הוא עוסק בנושא הכלכלות המתוכננות במזרח אירופה.
בשנים 2011–2014, היה סגן נשיא "הקואליציה הדמוקרטית" (מפלגה הונגרית סוציו-ליברלית פרו-אירופית שנוסדה ב-2011).
בסיום לימודיו הפך לעובד במכון המחקר לכלכלה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
מאוחר יותר קודם לתפקיד עמית מחקר בכיר.
ב-1984 הגן על עבודת הדוקטור שלו בכלכלה.
ב-1988 הפך לפרופסור במחלקה לכלכלה השוואתית וטרנספורמטיבית באוניברסיטת גתה בפרנקפורט או בקיצור אוניברסיטת פרנקפורט ולאחר מכן לראש המחלקה.
בשנים 1991–1994 היה חבר בוועדת הכלכלה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
ככלכלן, תחומי המחקר שלו כוללים חקר המנגנון הכלכלי והמדיניות הכלכלית של הרפובליקה העממית ההונגרית ושל מדינות הקומקון, הסוגיות התאורטיות והתיאור האמפירי של הטרנספורמציה, ומגבלות המדיניות הכלכלית הנובעות מתהליכים פוליטיים ותנודות צמיחה.
בין השנים 2004–2009, הוא היה גם מנהל הפרויקט של הקרן הלאומית למחקר מדעי.
יש לו גם עבודה עיתונאית ענפה.
טמאש באואר הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP) ב-1966, אך גורש ממנה ב-1974 כי הפגין נגד החמרת מתן ההיתרים להפלות מלאכותיות.
מאוחר יותר היה אחד ממנהיגי האופוזיציה הדמוקרטית.
תחת השם הבדוי "דנש צ'ונקה" הוא פרסם בעיתון האופוזיציה "דברן" שהוצא בשיטת סמיזדאט.
הוא נבחר כחבר במועצה הלאומית של החזית העממית הפטריוטית ב-1985, אך התפטר אחרי שלוש שנים.
ב-1988 היה מיוזמי הקמת "חזית מרץ החדש".
באותה שנה היה ממייסדי "רשת היוזמות החופשיות" (לימים ברית הדמוקרטים החופשיים – SZDSZ).
בעת הקמתו נבחר לחבר המועצה הארצית, ובשנים 1992–1995 ובשנים 2002–2003 היה חבר נשיאות המפלגה.
ב-1985, ה-MSZMP מנע ממנו להתמודד בבחירות לפרלמנט וב-1990 היה מועמד לפרלמנט של ה-SZDSZ, אך לא השיג מושב.
הוא זכה במושב ברשימה הלאומית של המפלגה בבחירות לפרלמנט של 1994, וחזר על אותו הדבר ב-1998. הוא לא קיבל מנדט ב-2002 וב-2006. הוא הציג מועמדות לפרלמנט כעצמאי במחוזות אובודה וצ'פל.
בשנים 1995 עד 1998 שימש כסגן ראש הסיעה בפרלמנט.
הוא עזב את המפלגה ב-2007 בשל מדיניות הנהגת המפלגה דאז והמדיניות הכלכלית שלדעתו הייתה פגומה.
טמאש באואר היה סגן יו"ר מפלגת "הקואליציה הדמוקרטית" מאז 6 בנובמבר 2011. ביוני 2014 התפטר מתפקיד סגן הנשיא.
אביו, מיקלוש באואר (1921–2008), הוא עורך דין וקצין חקירות שנחשב ל"ידוע לשמצה" לשעבר של הרשות להגנה של המדינה (המשטרה החשאית ההונגרית – ÁVH).
אמו, יהודית שנברג, עבדה כפקידה עד פרישתה לפנסיה.
באואר התחתן ב-1969, אשתו ארנקה ורביי כלכלנית ועובדת מדינה.
העמדות המנוגדות (הסותרת) של חברות במנגנון הכלכלי ההונגרי (1975)
המקרה של כלכלות מתוכננות לפני הרפורמה (1978)
כלכלה מתוכננת, השקעות, מחזוריות (1981)
טמאש אמד (במקור ארנה פליישר, בהונגרית: Emőd Tamás; ברקבסרמן, 11 באוגוסט 1888 – אוראדיה, 22 בספטמבר 1938) היה משורר, עיתונאי ומנהל תיאטרון יהודי-הונגרי, אחיו הגדול של הצייר מיקלוש פליישר.
ארנה פליישר נולד במשפחה יהודית, בנם של מיקשה פליישר ושל אירמה וייסלוביץ'.
הוא החל את לימודיו בנאג'ווארד ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת קולוז'וואר.
שיריו הראשונים הופיעו "א הט"(פירושו: השבוע - A Hét) בשנת 1906. בין 1906 לבין 1914 עבד כעיתונאי בנאג'ווארד.
הוא השתייך לאנתולוגיה הספרותית בשם "א הולנפ" (פירושו: המחר - A Holnap).
הייתה לו ידידות עמוקה עם המשורר אנדרה אדי.
הוא עבד עם אנדרה נאג' כדי ליצור את הקברט ההונגרי.
ב-1917 היה מזכיר הדרמטורג של "תיאטרון קטונה יוז'ף" (Katona József Színház), משנת 1922 היה המנהל של "תיאטרון שדרת אנדראשי" (Andrássy úti Színház), ולאחר מכן "תיאטרון בלהה לויזה" (Blaha Lujza Színház), ואחרי זה בין השנים 1925–1927 המנהל האמנותי של תיאטרון שדרת אנדראשי.
בשנים 1927 עד 1928 היה מנהל "התיאטרון החדש" (Új Színház).
הוא היה כותב פופולרי של שאנסונים שנונים וסצנות קברט.
שירי המלחמה והדרמות הקטנות של מערכה אחת שלו, הקצרות זכו להצלחה גדולה.
הפזמונים שלו הסתובב על פי כולם בתקופה זו.
גם במהלך הצלחותיו התיאטרוניות והעיתונאיות הוא נשאר משורר עדין, החסיד המושבע של אנדרה אדי, שומר הזיכרונות של נאג'ווארד (אוראדיה היום).
כאילו הרגיש את הסוף המתקרב, הוא ביקר בביתו שם, כדי למות באוראדיה.
טמאש קובור (במקור עד 1905 אדולף ברמן; בהונגרית: Kóbor Tamás; 28 באוגוסט 1867, ברטיסלאבה – 26 במאי 1942, בודפשט) היה סופר ופובליציסט יהודי-הונגרי.
אדולף ברמן נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ ברמן ושל רגינה שמלצר.
הוא למד משפטים, אך לא השלים אותם.
הוא קיבל משרה ב"בנק האשראי הכללי ההונגרי" כפקיד.
את קריירת הכתיבה שלו החל לצד גיסו, המשורר יוז'ף קיש, בכתב העת "אַ הֵט" (פירושו:השבוע - A Hét).
הוא היה הכתב של "פשטי הירלפ" (Pesti Hírlap), "מאדיאר הירלפ" (Magyar Hírlap), פשטי נפלו ועוד עיתונים.
במדור "סקיצה" ביטא בכתביו את השקפותיו הפוליטיות.
ב-8 באוקטובר 1895, בבודפשט, נשא את השחקנית רוז'ה ארדאי.
אשתו נולדה ב-5 בפברואר 1873 ושמה המקורי היה רוז'ה פליגלמן.
בתם, נעמי ליוויה, נולדה באוגוסט של השנה שלאחר מכן, לימים הסופרת נעמי קובור רעייתו של אישטוואן קאלוש.
אפשר לתאר אותו כאחד העיתונאים האמיצים ביותר של עידן מיקלוש הורטי בממלכת הונגריה (1920–1946).
בגיליון "העיתון" מ-31 מאי 1925 פרסם את עדותו של שר הפנים לשעבר, אדן בניצקי, אשר חשף את הרצחם של בלה שומודי ושל בלה באצ'ו על ידי אנשי הטרור הלבן.
במשך זמן רב הוא יכול היה לכתוב רק בעילום שם.
ברומנים שלו הוא תיאר את תהליך ההתבוללות של הבורגנות היהודית בבודפשט.
כתביו הופיעו גם ב"עתיד היהודי" של טרנסילבניה".
הוא היה חבר באגודת מיצקביץ' ההונגרית, שמטרתה הייתה לטפח את יחסי הונגריה-פולין.
טמאש אצל (בהונגרית: Aczél Tamás; בודפשט, 16 בדצמבר 1921 – בוסטון, 18 באפריל 1994) היה משורר, סופר יהודי-הונגרי, עיתונאי זוכה פרס קושוט (פרס בהונגריה המקביל לפרס ישראל) וכן זוכה פרס סטלין, מורה להונגרית-אנגלית מרצה באוניברסיטה.
הוא היה נשוי לאולגה גיארמטי שגם היא עזבה את הונגריה בשנת 1956.
טמאש אצל נולד במשפחה יהודית וסיים את לימודיו התיכוניים בבודפשט בשנת 1939. לאחר מכן המשיך את לימודיו בתעשיית ההסעדה באיטליה ( בשל החוקים היהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי לא יכול היה כבר להתקבל ללימודים אקדמיים בהונגריה).
כיהודי, גם הוא נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ולבסוף נשלח למחנה הריכוז מאוטהאוזן.
בדרך נרצחו כ-100 מחבריו היהודים מתוך "שעשוע" על ידי אנשי צלב החץ והנאצים האוסטרים.
הוא שרד את התקופה הנוראה.
משנת 1948 עמד בראש הלקטורה של הוצאת סיקרה (ניצוץ).
מ-1950 עד 1953 היה העורך הראשי של כתב העת התרבותי הרשמי של המשטר הקומוניסטי "כוכב" (Csillag).
בין השנים 1953–1956 היה מזכיר "אגודת הסופרים ההונגרים".
הוא עזב את הונגריה ב-1956 בתקופת המרד ההונגרי, תוך ביקורת עצמית חריפה על פועלו עד אז.
אצל חי בממלכה המאוחדת מ-1956 ובארצות הברית מ-1966. הוא ערך את העיתון ההונגרי של ההונגרים שחיו במערב בשם "העיתון העולמי של ההונגרים" ואת "העיתון הספרותי".
מ-1957 עד 1961 עבד במכון אימרה נוג' למדע המדינה ולמדעי החברה בבריסל.
הוא לימד באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט משנת 1966 והיה סגן נשיא מועדון ה-PEN הבינלאומי (ארגון הסופרים הבינלאומי).
שירה על הספינה (כרך שירה, בודפשט, 1941)
סערה וזריחת שמש ; Athenaeum, Bp., 1949
במקום דיווח (כרך שירה, 1951)
להבה וגחלים ; ספרות יפה, Bp., 1953 ( סיפורים קצרים הונגריים חדשים )
ההיסטוריה של ההתנגדות האינטלקטואלית מאחורי מסך הברזל (מחקר, 1959)
The Revolt of the Mind (ניו יורק, 1959, לונדון, 1961, עם טיבור מיראי, בהונגרית: סערה מטהרת, נתונים על ההיסטוריה של תקופה, הוצאת JATE, סגד, 1989)
The Ice Age (רומן, לונדון, ניו יורק, 1965)
The Hunt (רומן, ניו יורק, 1990, בהונגרית: הציד, הוצאת אירופה, בודפשט, 1994)
טמאש אונגווארי (בהונגרית: Ungvári Tamás; בודפשט, 25 בספטמבר 1930 – 29 ביוני 2019) היה סופר יהודי-הונגרי, מתרגם, מבקר, היסטוריון ספרות, פרופסור באוניברסיטה זוכה פרס סצ'ני וזוכה פרס אטילה יוז'ף (הפרס הספרותי הגבוה ביותר בהונגריה), ודוקטור במדעי הספרות, פרופסור אמריטוס, שהתמחה בהיסטוריה של התרבות.
טמאש אונגווארי שנולד במשפחה יהודית לא התקבל לגימנסיה אטווש היוקרתית בשל החוק נומרוס קלאוזוס שעל פיו הייתה מיכסת קבלה תלמידים יהודים.
כך הוא הגיע ללמוד בגימנסיה היהודית של בודפשט.
הוא שרד את השואה בבודפשט ופנה להתקבל לאוניברסיטה (כבר אחרי מלחמת העולם השנייה) בטרם סיים את התיכון.
בשנת 1952, בגיל 21, סיים את לימודיו במחלקה האנגלית-הונגרית של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
הוא לימד תחילה בעיר טטה בבית ספר יסודי.
לאחר מכן הפך לבעל טור במגזין צ'ילאג (Csillag), כוכב בהונגרית.
הוא הפך לסטודנט לתואר שני בשנת 1957, לאחר מכן משנת 1959 עבד ביומון "מדיאר נמזט" (Magyar Nemzet) כעובד על חוזה.
משנת 1960 היה מתרגם ודרמטורג, עורך של ה-Budapest Rundschau (עיתון בשפה הגרמנית לתיירים).
בשנים 1960–1961 הוא היה הדרמטורג של תיאטרון פטפי (Petőfi Színház).
משנת 1970 היה חוקר בכיר במכון התיאטרון ההונגרי, משנת 1975 היה עורך של "הוצאת הספרים ספרות יפה" (Szépirodalmi Könyvkiadó) אחת מהוצאות הספרים הגדולות ביותר בהונגריה במחצית השנייה של המאה ה-20. מ-1980 עד 1981 היה פרופסור חבר באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, ומ-1982 היה פרופסור מן המניין.
עד 1989, אונגווארי היה חבר בוועדת מדעי התיאטרון של האקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא היה פרופסור אורח במספר אוניברסיטאות זרות.
במשך שני מחזורים היה המזכיר הכללי של הסניף ההונגרי של מועדון ארגון הסופרים הבינלאומי (PEN).
במסגרת אוניברסיטת קיימברידג', הוענקה לו ב"מכללת צ'רצ'יל" חברות כבוד של "עמית מעבר לים" (overseas fellow).
הוא בילה ארבע שנים כפרופסור אורח בקלרמונט, קליפורניה.
כפרופסור לחילופי מרצים במסגרת IREX (International Research and Exchanges Board, הוא הרצה באוניברסיטאות קולומביה, ייל והרווארד.
הוא לימד תולדות תרבות באוניברסיטה היהודית בבודפשט (שמו העכשייו ההונגרי של בית המדרש לרבנים בבודפשט).
את הופעת הבכורה שלו כמתרגם דרמה ערך ב-16 באוקטובר 1959. ההצגה "טיפת דבש" של המחזאי הבריטי שלאג דילייני (Shelagh Delaney) הוצגה על ידי תיאטרון צבא העם ההונגרי (כיום שמו תיאטרון הקומדיה של בודפשט) על במת אודרי.
מספר הצגות הבכורה הרשומות על שמו במאגר התיאטרון ביום מותו: 12 כמחבר ו-224 כמתרגם הוא עבד גם כמגיש בטלוויזיה ההונגרית וברדיו ההונגרי ומאז 2009 גם בקלוברדיו.
התוכנית שלו Könyvjelző (Bookmark), הופיעה בקביעות ב-ATV.
אונגווארי נאבק בעבר בסרטן פעמיים.
באביב 2019 אובחן שוב כחולה סרטן, הוא נפטר ב-29 ביוני 2019 והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
בנו בנימין והשחקן Géza D.
אשתו הייתה השחקנית אירן פשוטה במשך 12 שנים.
הוא התחתן בשנית ב-1974, אשתו הייתה רופאת שיניים.
נולדו להם שני בנים: דוד ובנימין.
דודתו קלרה רוטשילד הייתה מעצבת אופנה הונגרית ידועה ביותר.
החיים האינטלקטואלים האירופיים בין שתי מלחמות העולם
תולדות האמנות ומדעי תולדות התרבות
הפרס הספרותי של הקרן לאמנות (1984)
פרופסור אמיריטוס מבית המדרש לרבנים בבודפשט - האוניברסיטה היהודית (2008)
פרס למען יהדות בהונגריה (2010)
אזרחות כבוד של בודפשט (2010)
פרס על שם מיקלוש רדנוטי לאנטי-גזענות (2015)
פרס על שם אלדאר קומלוש (2016)
פרס למען הרפובליקה החדשה (2016)
דוקטור לשם כבוד של בית המדרש לרבנים בבודפשט - האוניברסיטה היהודית (2016)
טמאש אלק (בהונגרית: Elek Tamás; בצרפתית: Thomas Elek; בודפשט, 7 בדצמבר 1924 – פריז / סירן, 21 בפברואר 1944) היה יהודי-הונגרי חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית, נתפס, עונה, הורשע והוצא להורג ביער מונט ולריאן (Mont Valérien), כאחד מ-22 חברי "קבוצת מנושיאן", חלק מצבא השחרור הצרפתי ה-.F.T.P - M.O.I.
לאחר ההוצאה להורג, ממשלת וישי ניסתה להכפיש את ההתנגדות והפיצה ופרסמה אלפי עותקים של "הכרזה האדומה" (Affice Rouge).
הכרזה, שנקראת על שם הרקע האדום שלה הציגה 10 מקבוצת מנושיאן, כולל טמאש אלק.
אלק היה סטודנט להנדסה חקלאית.
טמאש אלק נולד בבודפשט במשפחה יהודית אינטלקטואלית קומוניסטית.
משפחת אלק (טמאש, האבא שאנדור, האחות מרתה והאם אילונה, ואחות אמו ההרה בלה) היגרה לצרפת ב-1930. הם התיישבו בפריז, שם הפכה אמו, לאחר עבודות קטנות שונות, למסעדנית ב-1934.
טמאש אלק עזב את תיכון לואי הגדול בגיל 16 (1940) כדי להצטרף למחתרת הצרפתית לאחר שהכוחות הגרמנים הנאציים הביסו את צרפת וכבשו את פריז.
הוא הצטרף לקבוצה של סטודנטים בסורבון שהייתה קשורה ל-Groupe du musée de l'Homme (תנועה בהתנגדות הצרפתית לכיבוש הגרמני).
בפעילות הקבוצה עלונים נכתבו, הופצו והודבקו על הקירות.
באוגוסט 1942, מתוך הזדהות עם ה-Jeunesses Communistes (נוער קומוניסטי), טמאש הצטרף ל-(FTP - MOI, (Francs Tireurs et Partisans Main-d'ouvre Immigré ובכך קיב על עצמו את המאבק המזוין של ההתנגדות.
זמן קצר לאחר מכן קיבל הוראה לפתוח במתקפה בודדת על חנות הספרים הגרמנית ה-Rive Gauche, שם ארבו לו.
במרץ 1943, יחד עם הצ'כי הצעיר פאבל סימו פתח במתקפת רימונים נגד מסעדה שהייתה שמורה לקצינים גרמנים באנייר (Asnières).
פאבל סימו נעצר והוצא להורג ב-22 במאי 1943.
ב-1 ביוני 1943 טמאש השליך שני רימונים לעבר קבוצה של 70 גרמנים מול תחנת המטרו Jaurés.
הוא הועלה בדרגה ומונה לראש קבוצה במטה מחלקה 4 של ה-FTP-MOI באזור פריז בפיקודן של יוז'ף בוצור.
הקבוצה הייתה מעורבת במספר הורדות של רכבות מהפסים, בעיקר ב-28 ביולי בקו Paris-Château-Thierry.
בפעולה זו נטען לאחר מכן שנהרגו 600 חיילים גרמנים.
ב-1943 נעצר טמאש אלק ועונה יחד עם כמה מחברי קבוצת מנושיאן.
הוא הועבר לגרמנים והוחזק בכלא Fresnes.
פרט לחברה היחידה בקבוצה, קציני הצבא הגרמני דנו את כולם למוות במשפט קצר, ושלושה ימים לאחר מכן, ב-21 בפברואר כולם הוצאו להורג על ידי כיתת יורים ביער Mont Valérien.
ראשה של האסירה היחידה מהקבוצה נערף במקום אחר.
אולגה בנצ'יק , יהודייה-רומנייה, בת 32 (האישה היחידה בקבוצה.
טמאש בלום (בהונגרית: Blum Tamás; בודפשט, 19 ביוני 1927 – ציריך, 8 בינואר 1992) היה מנצח יהודי-הונגרי.
גם פעילותו כתרגם ליבריות וכדרמטורג באופרה הן משמעותיות ביותר.
בלום היה המנצח של בית האופרה של בודפשט.
טמאש בלום נולד במשפחה יהודית, למד בבית ספר תיכון בבודפשט, ולצד לימודי התיכון היה תלמיד לפסנתר של פאל קדושה בבית הספר למוזיקה פודור.
הוא היה בן 17 כאשר ניצל כנוסע ברכבת ההצלה של ישראל קסטנר.
הוא נשלח תחילה, כמו כל נוסעי הרכבת, למחנה הריכוז ברגן בלזן ולאחר מכן לשווייץ.
בלום נשאר שם ולמד ניצוח אצל פאול קלצקי בלוזאן.
בשנים 1945–1951 הוא היה קורפטיטור של בית האופרה של בודפשט.
בין השנים 1953–1958 היה המנהל המוזיקלי של תיאטרון צ'וקונאי בעיר דברצן, שבמהלכן הציג חמש עשרה אופרות.
משנת 1959 הוא היה שוב הקורפטיטור המנצח של בית האופרה של בודפשט ומ-1966 ועד להגירתו ב-1973 היה המנצח של בית האופרה.
הוא השתקע בשווייץ והיה המנצח של בית האופרה של ציריך.
משנת 1977 ועד מותו הוביל את אולפן האופרה הבינלאומי באותו מקום.
איבאן בכר פרסם את זיכרונותיו תחת השם "לוח זמנים" ב"הולמי" (הולמי (Holmi) היה מגזין ספרותי, תרבותי וביקורתי הונגרי שפורסם מדי חודש בהונגרית בין השנים 1989–2014).
בלום היה גם שחקן ברידג' מצוין.
הוא אהב לעסוק בתרגום אמנותי, אופרות רבות הוצגו בתרגומו.
בלום תרגם ליבריות מאיטלקית, צרפתית וגרמנית.
בליבריות האופרה שלו להונגרית הוא שילב בצורה מעולה בין התוכן, המוזיקה וצרכי הזמר, הטקסטים שלו קלים לשירה ומובנים לחלוטין.
תרגום טרילוגית טבעת הניבלונג של וגנר הוא מצטיין באופן מחוחד.
תרגומו הראשון, הכלה המכורה מאת בדז'יך סמטנה, הוצג על ידי בית האופרה הממלכתית ההונגרית ב-15 בדצמבר 1949. תרגומיו הם נצחיים ומתפרסמים ללא הרף.
אפשר לראות את שמו שוב ושוב על במת מחזות הזמר.
המצליחים ביותר הן האופרה בגרוש והאביר מלה מנצ'ה.
מספר הצגות הבכורה הרשומות על שמו במאגר התיאטרון: כמנצח: 25, כמתרגם: 275, ככותב תמלילים: 7.
טמאש מוי (במקור מור לייטנר, בהונגרית: Moly Tamás; בודפשט, 27 בינואר 1875 – בודפשט, 16 במרץ 1957) היה סופר, עיתונאי, במאי תיאטרון, מתרגם ספרותי, מנהל תיאטרון יהודי-הונגרי.
מוי היה אחד הסופרים המצליחים והנקראים בתקופתו.
מור לייטנר נולד במשפחה יהודית כבנם של פקיד הבנק אלברט לייטנר ושל אמה קוך.
הוא החל את דרכו כעיתונאי, התגורר שנים בפריז ובברלין.
לאחר מכן חזר להונגריה ועבד כמומחה לתיאטרון.
ב-1904 הפך לחבר הנהלה של חברת תאליה ומסתיו 1905 היה מנהל תיאטרון בקצ'קמט ולאחר מכן עבד בעיר מוהאץ' במשך שלושה חודשים לפני שהתיאטרון הפך לחדל פירעון.
בשנת 1907 עבד כבמאי ב"תיאטרון האינטי".
במרץ 1930 הגיש מועמדות לתפקיד מנהל התיאטרון בעיר הגדולה סגד, אך לא הצליח לקבל את המינוי.
הוא נכנס לזירת הספרות באיחור יחסי כסופר ספרות יפה, בשנות העשור השני של המאה ה-20 כתב העת הספרותי והאמנותי ניוגט פרסם את סיפוריו הקצרים, מאוחר יותר יצאו לאור כמה כרכי ספריו, אך בין השנים 1919–1920 עבר לכתיבת רומנים של ספרות זולה.
את ההצלחה הגדולה ביותר השיגה סדרת ספריו בשם "אדום-החזה" כשם הציפור (Vörösbegy), שהגיבור שלה הוא נוכל ממוצא הונגרי עם יכולת מיוחדת להשתנות, בעל קריירה בינלאומית.
המבקרים בני תקופתו כינו את הספר כרומן הבלשי ההונגרי הראשון.
אחת מיצירותיו המוקדמות, הסיפור בשם "הנודד" או, המשוטט" (A jöttment), הוערכה כיצירת מופת הן על ידי מילאן פישט והן על ידי הסופר והפילוסוף זוכה פרס קושוט בלה האמווש.
לרבות מיצירותיו הוא שאב רעיונות מעולם האמנים והשחקנים.
אשתו הייתה השחקנית רוזליה טיל (1863–1953), אותה נשא ב-7 בפברואר 1911 בבודפשט.
שלוש נובלות - סיפור אחד - כמה עלים והגן, הגברת הזרה, השכן (איזידור קנר, 1917)
הרפתקה בוונציה (האחים לגראדי, 1918)
קופסה - שבעה עשר סיפורים קצרים (חברת פרנקלין, 1919)
הרפתקאות והרפתקנים (חברת פרנקלין, 1919)
אמה סגדי, שחקנית (חברת פרנקלין, 1920)
המאסטר - הרפתקאותיו של אדום-החזה (רומן, מהדורת שחר, 1921)
משחק מסכות - הרפתקאותיו של אדום-החזה (סיפור בלשי, מהדורת שחר, 1921)
הסנסציה - הרפתקאותיו של אדום-החזה (הוצאת היינל, 1921)
קרנבל בוונציה (חברת פרנקלין, 1925)
ברגע האחרון - הרפתקאות נוספות של אדום-החזה (מכון הדפוס טולנאי וחברת ההוצאה לאור 1928)
בלשד העץ - ועוד סיפורים קצרים (דפוס טולנאי והוצאה לאור)
בתחפושת - ועוד סיפורים קצרים (דפוס טולנאי והוצאה לאור)
ביער הבוער - ועוד סיפורים קצרים (דפוס טולנאי והוצאה לאור
בריחה מהכלוב - וסיפורים קצרים נוספים (דפוס טולנאי והוצאה לאור)
גברת שבצרות (מכון דפוס טולנאי והוצאה לאור)
חמשת הראבו (רומנים של הכרך, 1932)
המסתורין של מלון ויקטוריה (מחזה, 1932)
שתי פוסטרים בברמינגהם (מחזה, 1934)
מזוודת המסמכים הירוקה (רומן, הדפוס הכללי, 1935)
המטוס המסתורי (General Press, 1938)
האישה היפה כמו פסל (בודפשט, 1947)
טמאש פנייש (בהונגרית: Fényes Tamás; בודפשט, 14 בדצמבר 1924 – בודפשט, 4 במאי 1990) היה צלם אמנות וצלם עיתונות יהודי-הונגרי של סוכנות הידיעות ההונגרית (MTI).
פנייש הציג בתערוכות רבות וזכה במספר פרסים.
שמו קשור לניסיון שליחתו לישראל לסיקור משפט אייכמן, ששרות המודיעין ההונגרי רצה לנצל לריגול בישראל.
פנייש לא שיתף פעולה ושליחתו לא יצאה לפועל בעיקר בשל מכשולים אדמיניסטרטיביים.
הפרשה מתוארת בהרחבה (בהונגרית) תחת השם "מדוע נכשל שליחתו לישראל של צלם העיתונות טמאש פנייש (MTI) כסוכן מודיעין?".
הוא היה בן שלוש עשרה כאשר קיבל את מצלמת הקופסה הראשונה שלו, שבה השתמש כדי להתחיל לצלם.
בסיום לימודיו ובחינות הבגרות ב-1942 הפך לשליח אופניים ומחסנאי במפעל הסבונים והבושם של .Parfüméria Rt.
במהלך מלחמת העולם השנייה גורשה אמו למחנות ריכוז בגרמניה, שם איבדה את חייה.
טמאש פנייש נלקח זמן קצר אחרי שהפך לשליח על אופניים, למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא נשלח תחילה לפרטראקוש, משם גורש למחנה הריכוז מאוטהאוזן.
הוא חזר הביתה ביולי 1945. בחודש שלאחר מכן הצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית (MKP) ולאחר מכן הפך לחבר במפלגת העובדים ההונגרית (MDP), אחר כך במפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP).
במחצית השנייה של שנות הארבעים לקח על עצמו עבודה בכמה תחומים.
הוא הועסק שוב בתעשיית הבשמים כסוכן מכירות.
משנת 1951 הצטרף לסוכנות הידיעות ההונגרית, שם היה צלם עיתונות ועובד מערכת בכיר במשך כמעט ארבעה עשורים.
בין השנים 1951–1953 למד בלימודי הערב של בית הספר הגבוה לאמנויות יפות ויישומיות ועבר את מבחן הצילום המקצועי.
בנוסף לעבודתו עסק גם בהכשרה מקצועית של צעירים.
הנושאים שלו היו מגוונים: הוא התעניין בכל דבר, מעבודות הפקה ועד לרגעים חגיגיים, מנופי מדינות המזרח הרחוק ועד פורטרטים.
פנייש היה נשוי שלוש פעמים ונולדו לו שני ילדים.
וספרם (אלבום תמונות, עם אחרים, בודפשט, 1964)
קהיר (אלבום תמונות, עם אחרים.
בודפשט, 1970; יצא גם בפולנית)
פנים אל פנים עם הגבר האפריקאי ("אמנות צילום", 1971. גיליון מס' 2)
שנות השישים ; מבחר תמונות, מבוא של מיהאי גרה; בית העירייה, בודפשט, 2008 (תמונות בלבד)
טמאש פנייש, עורך מיהאי גרה; Folpress, בודפשט, 2008 (ספריית תמונות)
בעולם השלישי, מרכז תרבות הבירה, בודפשט 1977
דור, היכל האמנות, בודפשט, 1982
דור, גלריה לאמנות, סלופסק (פולין), 1982
צילום הונגרי, 87', היכל האמנות, בודפשט, 1987
מדליית מסדר ההצטיינות של העמל (1965)
פרס המועצה הלאומית של האיגודים מקצועיים (SZOT) (1983)
טמאש פהרי (במקור וייס, בהונגרית: Fehéri Tamás; בודפשט, 30 באוקטובר 1927 – בודפשט, 24 במרץ 2002) היה במאי קולנוע יהודי-הונגרי, צלם קולנוע, פרופסור באוניברסיטה.
פהרי זכה בפרס בלה באלאז' (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה) וכן בפרסים רבים נוספים.
טמאש וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוכן לאיוש פהרי (לוי וייס עד 1934) ושל אתלקה מרקוביץ'.
בין השנים 1947 לבין 1949 עבד ב-Mafirt שמ-2022 שמו כיום NFI Stúdió ולאחר מכן עבד ב-Mokép (חברה בבעלות ממשלתית, שהייתה חברת הפצת הסרטים היחידה בהונגריה עד 1987), שם עסק בניהול רשת הקולנוע הלאומית.
בין השנים 1949–1951 היה מתמחה באולפן הסרטים, במעבדת הסרטים ובחברת הדיבוב.
בין 1949 לבין 1953, הוא היה סטודנט באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
בין השנים 1951 לבין 1952 הוא היה עוזר צלם במפעל החדשות והסרטים התיעודיים ובאולפן הקולנוע התיעודי (היום Fórum Filmstúdió).
במקביל בין 1954 לבין 1956, הוא היה מרצה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע ולאחר מכן פרופסור.
הוא היה מנהל סטודיו מ-1987. ב-1991 הפך ליו"ר חבר הנאמנים של "קרן הקולנוע פורום".
הוא עשה יותר מאלף פרטי דיווח כעובד ב"יומן החדשות ההונגרי" (Magyar Filmhíradó) וכבמאי-צלם צילם סרטי מסע, דיווחים וסרטים דוקומנטריים.
הוא עבד בקביעות גם עבור הטלוויזיה ההונגרית.
ב-1949 הוא נשא את מריה אנטל.
מסביב לעולם עם מצלמה (עם לאסלו בוקור, 1969)
טמאש ויטראי (במקור נויפלד, בהונגרית: Vitray Tamás; בודפשט, 5 בנובמבר 1932) הוא עיתונאי יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, מקביל לפרס ישראל) זוכה פרס האמן המצטיין וגם זוכה בתואר "חבר לנצח בטלוויזיה ההונגרית", עורך ראשי, כתב, שדר ספורט.
טמאש ויטראי נולד במשפחה יהודית וכשהיה בן 7 פרצה מלחמת העולם השנייה ונחקקו החוקים ה (אנטי)יהודיים.
הוא היה בן 11 בכניסת הוורמכט לממלכת הונגריה ב-19 במרץ 1944 התחלתו ימי המצור של ממש.
הוא הסתתר בבודפשט, בעוד כל בני משפחתו הקרובים ביותר גורשו ונרצחו באושוויץ, מלבד סבתו מצד אמו.
אמו אמנם שרדה את יום השחרור באושוויץ בינואר 1945, אך הייתה חולה מאוד.
היא שרדה את מחנה המוות, אך לא הצליחה להתאושש, לחזור הביתה, אלא נפטרה שם.
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה פרנץ קלצ'אי בשנת 1952 ולאחר מכן היה עובד תפאורה ב"תיאטרון צבא העם ההונגרי" (שמו שונה על ידי השלטון הקומוניסטי מתיאטרון הקומדיה של בודפשט).
הוא למד אנגלית ועיתונות ב"מכללה לשפות זרות" (Idegen Nyelvek Főiskolája) ועבד כמתרגם במשרד ההגנה של הונגריה, ולאחר מכן לזמן קצר ברדיו ההונגרי ובחברת Chemolimpex (חברת סחר חוץ הונגרית שנוסדה ב-1949 ועסקה בעיקר ביבוא כימיקלים).
לאחר מכן עבד בשגרירות הרפובליקה העממית של סין.
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה ב-5 באוגוסט 1958, כאשר התבקש לראיין ספורטאים אמריקאים בגלל כישורי האנגלית שלו.
הראיון שנערך ללא כל ידע מוקדם שלו בנושא (הוא אפילו לא ראה מכשיר טלוויזיה לפני כן) נותר בלתי נשכח עד היום: הוא ראיין את הספורטאי המפורסם בכל העולם,1.90 ס"מ גובה, רייפר ג'ונסון, בעודו הוא עומד על שרפרף, שאליו נמשכה תשומת לב הצופים.
מצד שני, לוויטראי לא היה מושג בעת הראיון שהוא מופיע בשידור חי בטלוויזיה, כי ברדיו הוא תמיד הוקלט עד אז מראש.
ב-1 בדצמבר 1959 הפך לעובד פנימי של מדור הספורט במחלקת תעמולת והשכנוע של מחלקת הטלוויזיה ב"רדיו והטלוויזיה ההונגרי".
בשנת 1963 קיבל תעודה (דיפלומה) בארגון ספורט במכללה לחינוך גופני.
השידור החוץ הראשון שלו היה בינואר 1960 מפראג של משחק ההוקי קרח המקצועני בין צ'כוסלובקיה לבין קבוצת ברייטון-טיגרס (אנגלית-קנדית).
הצלחתו הראשונה כפרשן ספורט הייתה שידור אליפות אירופה בהחלקה אמנותית על קרח בגרמיש-פרטנקירכן באותה השנה.
הוא מונה לכתב בכיר מ-1 ביולי 1968. בנוסף לספורט, אירח גם משחקי תחרויות טלוויזיה, הוא כיכב גם בסרטים, שם גילם על פי רוב כתב.
מ-1 בדצמבר 1975 מונה לראש המחלקה לבידור ומוזיקה ומאז 1 ביולי 1981 היה ראש מחלקת הדרמה של מערכת הדוקו-דרמה.
ב-1 בנובמבר 1988 מונה להחליף את יאנוש רדנאי (לאחר פרישתו של רדנאי) בראש מחלקת הספורט.
אין כמעט ענף ספורט שהוא לא שידר בטלוויזיה.
במהלך השנים, הוא היה כתב של אינספור שידורים ותחרויות עולמיות גדולות רבות.
בסך הכל שידר 21 אולימפיאדות חורף וקיץ.
בארכיון הטלוויזיה ההונגרית, רשומות כ-4000 תוכניות שלו.
כפנסיונר הוא פעיל משנת 1997. משנת 1999, הוא הנחה תוכנית אירוח.
מ-21 באוקטובר 2002 מונה שוב כעורך הראשי של שידור תוכניות הספורט.
מ-1 בנובמבר 2004 הפך ליועץ ראשי של נשיאות הטלוויזיה.
עד 2010 היה פרופסור באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, שם לימד משנת 1977. הוא קיבל את התואר חבר לנצח בטלוויזיה ההונגרית.
ב-1 ביוני 2012 קיבל אזרחות כבוד רובע 13 של בודפשט.
אשתו הראשונה הייתה תרזיה ואשווארי, שני בנים נולדו מנישואים אלה: טמאש (ביולוג) ופטר.
אשתו השנייה הייתה השחקנית טרי פלדי (נפטרה ב-2020).
אשתו השלישית היא השחקנית בורי קאלאי (1948), איתה הוא חי מאז 1987. הם הודיעו על גירושיהם ב-2019. בתו המאומצת ברברה פוניו היא זמרת אופרה.
; מהדורה מורחבת; Sport, בודפשט, 1965 ( ספריית ספורט צבעונית)
פאל פטרדי–טמאש ויטראי: ההוקי האמיתי ; ספורט, בודפשט, 1968
פסיפס מקסיקני ; Táncsics, בודפשט, 1969 (הרפתקאות מסע)
העיסוק שלנו: כתב ספורט (מחבר שותף) (1979)
חובב ספורט מקצועי ; Sport, בודפשט, 1981 (Sport Pocket Books)
הופי (2003) (מחברים שותפים אחדים)
הכשרה ; Magvető, בודפשט, 2008, Open Books, בודפשט, 2021
וידויים ואגדות ; עורך טמאש ויטראי; Vasas Media and Advertising Kft., בודפשט, 2011
האביר דיולה בחורף ובקיץ - כתב ספורט (1970)
מקום קטן תחת השמש - פרשן טלוויזיה (1973)
מדליית הצטיינות ספורט דרג כסף (1968)
מדליית הצטיינות ספורט דרג זהב (1972)
עיטור מסדר העמל דרג זהב (1980)
מסדר דגל הרפובליקה של הונגריה (1990)
פרס ג'וזף פוליצר לזיכרון (מפעל חיים) (1995)
פרס אגון ארווין קיש (1995)
צלב הקצין של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה - אגף אזרחי (1996)
צלב אמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה - אגף אזרחי (2002)
חבר לנצח בטלוויזיה ההונגרית (2004)
פרס MSÚSZ למפעל חיים (2006)
פרס לאנטי-גזענות על שם מיקלוש רדנוטי (2015)
טמאש מנדלני (בהונגרית: Mendelényi Tamás; בודפשט, 2 במאי 1936 – וארגסטש, 6 בספטמבר 1999) היה אלוף אולימפי הונגרי סייף (חרב), מאמן.
כמו כן דוקטור לרפואה (MD).
אשתו הייתה יודית אגושטון סייפת (רומח) אלופה האולימפית.
משנת 1950 מנדלני היה סייף של הגנץ ואשאש, מ-1954 של ואשאש בודפשט , מ-1956 של הונווד בודפשט, ומ-1957 של הבודפשט VSC.
ב-1956 הפך לאלוף העולם לנוער, ומאז והלאה היה חלק מנבחרת הונגריה הבוגרת.
הוא היה אלוף עולם פעמיים ופעם היה חבר בנבחרת הונגריה האלופה בחרב באולימפיאדת רומא (1960).
התוצאה האישית הטובה ביותר שלו הייתה ב-1959. מקום שני באליפות העולם בפריז.
הוא פרש מספורט פעיל ב-1964 לפני אולימפיאדת טוקיו (1964).
אולימפיאדת רומא (1960) : קבוצתי ( גאבור דלנקי, אלדר גרביץ', זולטאן הורבאט, רודולף קרפאטי, פאל קובאץ' )
1962, בואנוס איירס : קבוצתי
ב-1968 הוא הפך למאמן במכון לאימון וניהול ספורט (SEKI), וב-1973 קיבל תעודה כמאמן סייף מקצועי במכללה לחינוך גופני.
היה לו גם תואר בכירורגיה.
לאחר פרישתו הפך למאמן בודפשט ואשאש.
בהנהגתו זכתה נבחרת החרב של ואשאש שלוש פעמים בגביע אירופה לקבוצות אלופות.
בין תלמידיו היו, פרנץ המנג ואטילה קובאץ' שהיו אלופי עולם פעמיים, תמאס קובאץ' ופטר מארוט שהיו אלופי עולם, ופרנץ המנג היה מדליסט ארד אולימפי,
מ-1979 עבד באנגליה כמאמן נבחרת החרב וכקפטן הנבחרת.
הוא התגרש קודם לכן מאשתו.
מאחר שלא חזר לביתו לאחר השהות המורשית, הוא הוכרז כמהגר לא חוקי, נידון להחרמת רכושו, וכל הפרסים והעיטורים שלו הקודמים בוטלו.
בשנת 1993, הוא חזר ל-Várgestes, הונגריה.
לאחר מותו, בשנת 2009, הוא עבר זיכוי מלא.
ציון זהב של מדליית הזיכרון לספורט הונגרי (2009)
טמאש מולנאר (בהונגרית: Molnár Tamás; סגד, 2 באוגוסט 1975) אלוף אולימפי הונגרי שלוש פעמים, בכדורמים, עורך דין.
מולנאר התחיל לשחות בהמלצה רפואית, אבל כמה חודשים לאחר מכן התחיל להשתתף באימוני כדורמים.
הכישרון שלו התגלה מוקדם, הוא היה רק בן 16 כשהפך לחבר בקבוצת הנוער של פרנץ קמני.
כשחקן נוער, הוא היה אלוף אירופה ועולם לנוער.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ערך ב-1995. באותה שנה הוא זכה מדליית כסף באוניברסיאדה.
בעונת 1995–1996 הגיע עם סגד לגמר גביע של איגוד השחייה האירופי (LEN).
ב-1997, באליפות אירופה בסביליה, השתתף לראשונה בטורניר גדול כחבר בנבחרת הבוגרת, ממנו חזרה הנבחרת הביתה עם מדליית זהב.
בינואר 1998 הוא היה מדליסט כסף באליפות העולם.
לאחר העונה, הוא עבר למועדון UTE.
בסוף השנה נבחר לשחקן כדור המים ההונגרי הטוב ביותר.
ב-1999 הוא זכה בגביע LEN עם מועדון אויפשט, באליפות אירופה ובאליפות העולם עם הנבחרת הלאומית.
משנת 2009 הפך לנשיא הוועד למלחמה בסמים של האגודה ההונגרית לכדורמים.
הוא ביצע אותו תפקיד בתנועה נגד סמים של השחקנים האולימפיים.
ב-2012 הפך לחבר הנשיאות של אגודת הכדורמים ההונגרית במשך ארבע שנים.
בשנת 2013, הוא היה מועמד (לא נבחר) לוועדת כדורהמים של FINA.
הוא שופט כדורמים מאז 2009.
בשנת 2015 נבחר לנשיא מועצת השיפוט של איגוד כדורהמים ההונגרי.
בינואר 2016 נבחר לוועדת הספורטאים של פדרציית השחייה הבין-לאומית (FINA).
ממאי 2016 הפך לחבר בוועדת LEN לכדור מים.
מיולי 2017 הוא הפך לחבר בוועדת ה-FINA לכדור מים.
ביולי 2020, הוא נבחר מחדש לסגן נשיא האגודה ההונגרית לכדורמים.
ביולי 2022 הוא הפך ליו"ר הוועדה הטכנית לכדורמים של FINA.
תלמיד טוב - ספורטאי טוב של הרפובליקה של הונגריה (1997)
שחקן השנה בהונגריה בכדור מים (1998)
גרוש, גרושתו, נוֹאֵמִי, היא עורכת דין.
יש להם שני בנים תאומים: הוגו לורנט ובנדק מאנו.
טמאש קאשאש (בהונגרית: Kásás Tamás; בודפשט, 20 ביולי 1976) שחקן כדורמים הונגרי.
קאשאש התחיל לשחק כדורמים בגיל שש.
אביו זולטאן קאשאש הוא שחקן ומאמן כדורמים.
באותה שנה הוא כבר היה חבר בנבחרת הבוגרת.
הוא הצליח לערוך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במרץ 1994, אז זכה באליפות אירופה לנוער ועבר לפרנצווארוש.
בשנת 1995 הגיעה קבוצתו למקום השני בגביע LEN.
הם הגיעו לחצי גמר האליפות.
הוא זכה באליפות העולם עם הנבחרת הצעירה, היה שני באליפות אירופה למבוגרים בווינה, וזכה עם הנבחרת בגביע העולם.
הוא התחיל את העונה החדשה כשחקן אויפשט.
בסוף השנה הגיע למקום השני עם הנבחרת.
עם אויפשט, הוא היה פיינליסט הונגרי ו-BEK ב-1996. הוא סיים במקום השלישי באליפות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיים במקום רביעי עם הנבחרת ההונגרית.
ב-1997, עם UTE, הגיע למקום הראשון בגביע LEN .
הוא זכה במדליית ארד בגביע העולם.
בגמר אליפות אירופה בסביליה ניצחה נבחרת הונגריה את יוגוסלביה 3-2 בשלושת שעריו, ובכך זכתה במדליית הזהב.
הוא התחיל את עונת 1997–1998 בצבעים של פוסיליפו נאפולי האיטלקית.
הוא היה שני באליפות העולם 1998.זכה ב-BEK עם נאפולי ב-1998. הוא סיים שני באליפות איטליה.
הוא זכה במדליית זהב באליפות אירופה ובאליפות העולם שלאחר מכן.
באולימפיאדת סידני (2000) הוא זכה במדליית זהב בטורניר הכדורמים.
בסוף השנה הוא נבחר לנבחרת הונגריה של המאה ה-20.
בתחילת אליפות איטליה 2008–2009, הוא לא הופיע עקב חוקי לגיון הזרים האיטלקי.
מ-2009 הוא יכול היה לשחק רק במשחקי היורוליג עם קבוצתו רקו, שוב בגלל חוקי הלגיון.
הוא היה שני ב-2009 וראשון ב-2010 עם רקו ביורוליג.
ב-2010 זכה גם בסופר קאפ האירופי.
הוא חזר לנבחרת בינואר 2011. הוא פרש מהנבחרת ביוני 2011, ובכך החמיץ את אליפות העולם.
ב-2012 הוא היה מדליסט ארד באליפות אירופה.
הוא זכה בליגת האלופות עם רקו.
הוא היה חבר בנבחרת החמישית באולימפיאדה.
הוא הודיע בלונדון כי יסיים את הקריירה הבינלאומית שלו.
בנובמבר 2012, הוא הכריז בתוכנית TV שהוא יעבוד עם שחקני כדורמים צעירים בארצות הברית של אמריקה.
הוא עבד באוניברסיטת UCLA, אך סיים את הפעילות הזו לאחר שלושה חודשים.
מאוחר יותר, הוא פתח מסעדה בבריכת השחייה של קומיאד.
ב-13 במאי 2015 נבחר לחבר החדש ביותר ב"איגוד הספורטאים ההונגריים בני האלמוות".
מדליסט ארד של גביע העולם: 1997
פיינליסט גביע LEN (FTC 1995)
אליפות הונגריה, מדליית כסף: 2004
אליפות הונגריה, מדליסטית ארד: 1995, 1996
חבר בצוות כדורהמים ההונגרי של המאה ה-20 (2000)
שחקן העשור בכדור מים (2010)
תעודת הכרה של שר הספורט (2012)
חבר באיגוד הספורטאים ההונגרי בני האלמוות (2015)
קאשה - 36 השנים הראשונות לחייו של כוכב עולמי של הכדורמים ההונגרי (יחד עם Csaba M.
הקיסר טֶמוּ (ביפנית: 天武天皇; 631–686) היה הקיסר ה-40 של יפן לפי רשימת קיסרי יפן.
הוא מלך מ-672 ועד מותו בשנת 686. ירשה אותו הקיסרית ג'יטו, שהייתה גם אחייניתו ואשתו.
כל המידע המצוי ברשותנו בנוגע לחייו של הקיסר טמו מגיע מהניהון שוקי.
מאחר שהניהון שוקי נערך בידי בנו של טמו, מידת האמינות של מידע זה על חייו מוטלת בספק.
טמו היה הבן הצעיר ביותר של ג'ומאי וקוגיוקו, ואחיו הצעיר של טנג'י.
שם לידתו היה "הנסיך אואמה" (大海人皇子- אואמה-נו-אוג'י).
קיסרות יפן הורשה במותו לג'יטו, אשר הייתה אשתו ואחייניתו.
בהמשך תקופת שלטונו של אחיו, טנג'י, הוכרח טמו להתחתן עם מספר מאחיותיו של אנג'י במטרה לחזק את הקשרים הפוליטיים בין שני האחים.
לטמו היו ילדים רבים, כאשר הנסיך טונארי היה העורך של הניהון שוקי, והקיסרית קוקן הייתה האחרונה בשושלת הירושה שלו.
אביו של טמו מת בעודו היה צעיר, ומסיבה זאת גדל תחת חסותה של הקיסרית סאיימי.
מאחר שאחיו של טמו, טנג'י, היה הבן הבכור של אביו ושל אמם, לא צופה כי טמו יירש את הכתר.
כאשר טנג'י מונה לקיסר יפן, טמו מונה להיות יורשו, מאחר שלא היו לו יורשים מתאימים אחרים.
טנג'י חשש כי טמו ינסה לקחת את הכתר וירצח אותו, ומסיבה זאת ניסה לחזק את הקשרים הפוליטיים בינו ולבין טמו בעזרת נישואי אינטרס.
בשנת 671 הרגיש טמו כי הוא בסכנה, והשתחרר מסוכנות משק הבית הקיסרי והפך לנזיר.
הוא עבר להרים אשר במחוז נארה, רשמית מסיבות של בידוד, בעודו לוקח איתו את בניו ואת אחת מנשותיו (אשר לימים הפכה לקיסרית ג'יטו).
שנה לאחר מכן בשנת 672, מת טנג'י, והקיסרות עברה לאחיו המבוגר קובון.
טמו אסף צבא, וצעד למקום שהות הקיסר, לדרוש את הכתר.
צבאו של טמו וצבאו של קובון נלחמו, מובילים לניצחון צבאו של טמו, ולהתאבדותו של קובון.
כפי שניתן היה לצפות ממנו, טמו המשיך לחזק את צבאו כפי שעשו הקיסרים שלפניו.
בנוסף לכך, טירות ומבצרים רבים נבנו מסביב לארמונו.
הוא העביר את עיר הבירה לאסוקה, שם הוא הוכתר.
בשנת 675 אסר טמו על הצריכה של בשר חיות (סוסים, בקר, כלבים, קופים וציפורים) בעקבות ההשפעות הרבות של הבודהיזם על יפן בתקופה זאת.
טמבורונג הוא המחוז (דאארה DAERAH) המזרחי ביותר בברוניי.
בירת המחוז היא באנגאר, וישוב גדול נוסף במחוז היא העיר לובה.
המחוז הוא מובלעת חלקית בתוך מלזיה מאחר שהוא מופרד כולו מברוניי, והקשר היחיד איתו מתבצע על ידי גשר סולטן חאג'י עומר עלי סייפודיאן העובר דרך מפרץ ברוניי.
המחוז גובל עם מפרץ ברוניי בצפון ומלזיה במזרח דרום ומערב.
נהר הסונג'יה טמבורונג עובר במחוז זה ונהר הסונג'יה פנדרואן יוצר את החלק המזרחי של הגבול עם מלזיה.
טמוקסיפן (Tamoxifen) הוא הורמון סינתטי אנטגוניסט לאסטרוגן המשמש כתרופה אנטי-סרטנית לחולות סרטן השד וסרטן השחלה.
בחולות אלו טיפול אורלי בטמוקסיפן הוא הטיפול האנטי-סרטני הנפוץ ביותר, התרופה יעילה בכל שלבי המחלה ובחולות לפני ובזמן גיל הבלות המינית.
התרופה משמשת גם למניעת סרטן בנשים הנמצאות בסיכון גבוה, כגון נשים עם נטייה גנטית לסרטן השד עקב מוטציות בגנים BRCA-1 או BRCA-2. התרופה יעילה רק בחולות שהגידולים הסרטניים שלהם מבטאים קולטנים לאסטרוגן או פרוגסטרון.
ניתן לאבחן את הקולטנים הללו על ידי בדיקה אימיונוהיסטוכימית של ביופסיה מתוך הגידול.
יעילות הטמוקסיפן מוגבלת עקב נטייתם של תאי סרטן לפתח עמידות לתרופה.
טמוקסיפן הומצאה על ידי חברת ICI Pharmaceuticals (כיום AstraZeneca) ונימכרת בשמות המסחריים רבים בכללם Nolvadex, Istubal, או Valodex.
בגלל השמות המסחריים הרבים התרופה מכונה כמעט תמיד בשמה הגנרי - טמוקסיפן.
טָמָגוֹצִ'י (ביפנית: たまごっち - "ביצת-שעון") הוא צעצוע דיגיטלי קטן שפותח ביפן ב-1996. למכשיר שלושה כפתורים בדרך כלל, ניתן "לגדל" (על הצג) יצור דיגיטלי שזקוק למזון, לחינוך, לניקיון, לחיבה ולבריאות (הצרכים משתנים בהתאם למכשיר).
בטמגוצ'י עשויות להיות דמויות שונות; ישנם טמגוצ'ים עם ילדים, עם כלבים, עם דרקונים, עם ציפורים ועוד.
ב-23 בנובמבר 1996 המשחק הופץ ברחבי יפן, ההפצה לשאר העולם החלה במאי 1997. במהרה הטמגוצ'י הפך לאופנה חולפת והוא אחד מהסמלים המפורסמים של סוף שנות התשעים.
נכון לשנת 2010, 76 מיליון יחידות של צעצועי טמגוצ'י נמכרו ברחבי העולם.
עם יציאתו נעשה הטמגוצ'י פופולרי מאוד בקרב ילדים, אף שיועד תחילה למבוגרים.
עם השנים חלה ירידה בפופולריות של הטמגוצ'י, אך ייצורו עדיין נמשך.
נכון לשנת 2009 יצאו 44 גרסאות של המשחק.
אם הטמגוצ'י אינו מקבל את צרכיו, הוא מצפצף כדי להסב את תשומת הלב של בעלי המכשיר.
אם בכל זאת הוא לא מטופל, הוא עשוי לעזוב או למות, אך ניתן ליצור דמות דיגיטלית חדשה.
הגרסאות הראשונות של הטמגוצ'י היו בשחור לבן.
עם התפתחות הטמגוצ'י הגיעו גם גרסאות בצבע, בגרסאות מתקדמות יותר של טמגוצ'י, ניתן להכניס את הטמגוצ'י למצב שקט.
ארבעים וארבע גרסאות טמגוצ'י הוצאו לחנויות בין שנת 1996 ל-2009, בהן טמגוצ'ים יפנים.
הגרסאות כוללות טמגוצ'י רגיל, מהדורות מיוחדות ומכשירים המסוגלים לתקשר ביניהם.
שני הדורות האחרונים של הטמגוצ'י יכולים לתקשר אחד עם השני, "להתחתן" אחד עם השני או בעזרת השדכנית ואף להביא ילדים.
החידוש האחרון של הטמגוצ'י קרה בשנת 2019, היצרנית היפנית בנדאי הציגה את Tamagotchi On, בעל מסך 2.5 אינץ' צבעוני, אפשרות ליצור מיליוני דמויות וקישוריות חברתית.
בזכות חיישן אינפרא-אדום וחיבור בלוטות', הטמגוצ'י יודע לתקשר עם טמגוצ'ים אחרים בסביבתו, לבקר אותם, לתת להם מתנות, לטייל ביחד, להתחתן ולהקים משפחה יחד איתם.
מקור השם מגיע משילוב המילים tamago - ביצה, ו-watch - שעון, או wocchi בהגייה יפנית.
השילוב יוצר את המילה המומצאת tamagocchi, שמשמעותה "ביצה בתוך שעון".
בסרט "אדומה אש" יש לדמות הראשית מיי-לי טמגוצ'י משלה.
ב"ילדים סורגים 2" ישנו מערכון שבו צחי (עידן אלתרמן) משווה גידול ילדים לטמגוצ'י.
באחת התוכניות של "זהו זה!" ישנה פרודיה על הטמגוצ'ים.
בסוף שנות התשעים הוציאה חברת המשחקים "קודקוד" משחק קופסה בשם "טמגוצ'י".
בסדרה "המשאית" לדמותו של אשר סוויסה (שלום אסייג) היה אוסף טמגוצ'ים בעונה הראשונה, שאותו מכר בסוף העונה.
בפרק האחרון של הסדרה "טירונות" מקבל אבנר (אריה שריקי) מאחותו (אביטל אברג'יל) טמגוצ'י מתנה לסיום הטירונות שלו.
היה סיפור ב"זבנג!" שעסק בטמגוצ'ים.
באחד הפרקים של "ארתור" למוח יש טמגוצ'י של אוגר.
דיג'ימון בתחילת דרכו היה חיקוי של טמגוצ'י.
בסרט "ההילולה 2 - החתונה" לגידי (עפר שכטר) ולבנו יש טמגוצ'י.
לתכניות "הוגו" ו"טושטוש" יצאו גרסאות טמגוצ'י למחשב בהוצאת "מחשבת".
גרסת הטמגוצ'י של הוגו הייתה בשיתוף פעולה עם "עלית".
טמבינקוסי פאנטיני הוא כדורגלן דרום אפריקאי המשחק בעמדת החלוץ.
פאנטיני נולד בשכונת עוני בדרום אפריקה וזכה לכינוי "טרור" בעקבות כמות השערים הרבה שכבש בגילאי הנוער וה"טרור" שגרם להגנות היריבה.
בזכות סוכנו הגיע בגיל 21 לקבוצת אייאקס קייפטאון.
לאחר שפאנטיני נבחן והרשים את מאמן מכבי חיפה רוני לוי, רכש נשיא הקבוצה יעקב שחר את החלוץ בינואר 2008. בעקבות העסקה אמר נשיא אייאקס קייפטאון כי הקבוצה "כיסתה" את תקציבה לשלוש השנים הקרובות.
פאנטיני כבש את שער הבכורה שלו מול מכבי פתח תקווה בסיבוב ט' של גביע המדינה.
בעונת היה פאנטיני מלך השערים של קבוצתו בליגה עם 11 שערים, וסייע לה לזכות באליפות.
בסוף עונה זו ביקש פאנטיני לחזור לשחק בדרום אפריקה, הושאל לאורלנדו פירטס, וכעבור שנה נמכר בחזרה לאייאקס קייפטאון.
לאחר שנתיים במועדון, עבר בשנת 2012 לקבוצה דרום אפריקאית אחרת, בידווסט ויטס.
ב-2013 שוחרר פאנטיני מהקבוצה והפך לשחקן חופשי.
את שער הבכורה שלו בנבחרת דרום אפריקה כבש פאנטיני במשחק מול נבחרת גינאה המשוונית במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. הוא השתתף עם הנבחרת גם בגביע אפריקה לאומות 2008 ובגביע הקונפדרציות 2009.
בדיני נזיקין בהלכה, דין טָמוּן בְּאֵש הוא הלכה מיוחדת בנזקי אש (אחד מארבעה אבות הנזיקין), ולפיה חיוב הפיצוי הוא רק על דברים שנראים לעין וניזקו, ולא על מה שהיה "טמון" ונסתר.
בכמה מקומות פטור טמון נדרש מהכתוב בתורה בעניין נזקי אש: "כי תצא אש ומצאה קוצים ונאכל גדיש או הַקָּמָה", מהמילה "קמה" שמורה על דבר גלוי ונראה לעין.
בירושלמי, מובאים גם לימודים לצד השני- שמחייב על טמון.
דין טמון מובא במשנה כמחלוקת בין רבי יהודה שמחייב לשלם גם על כלים טמונים שנשרפו, לבין שאר החכמים שחלקו על כך:
המדליק את הגדיש, והיו בו כלים ודלקו – רבי יהודה אומר: ישלם מה שבתוכו; וחכמים אומרים: אינו משלם אלא גדיש של חטין או של שעורים.
בברייתא דעת חכמים מפורטת יותר, ומבואר שאף על פי שאינו משלם את מלוא הפיצוי על הכלים שנשרפו, בכל זאת "רואים מקום כלים כאילו הוא מלא תבואה", ומשלם כאילו נשרפה ערימה מלאה של תבואה ולא ערימה חלולה.
בתלמוד נאמרו שני סייגים לדין טמון, לפיהם יש מקרים שבהם יהיה חייב גם על חפצים טמונים שנשרפו:
על פי ברייתא שהובאה בגמרא, אם האש הוצתה מלכתחילה בתוך שטחו הפרטי של הניזק – אז חייב גם על "טמון".
האמורא רב פפא סייג זאת רק למקרה שבו מה שהיה טמון הוא דבר שרגילים להטמינו כך, ולא דברים שטמונים באופן מפתיע לגמרי.
לפי דעת אמוראים המובאים בתלמוד, דין טמון הוא רק אם בעת הצתת האש לא הייתה לה אפשרות להגיע ולשרוף את התבואה, אלא שלאחר מכן אירע מקרה לא צפוי (כגון שנפל הקיר בין האש לבין התבואה), והמצית התרשל לתקן אותו.
לעומת זאת, אם כבר בעת ההצתה היה צפוי שהאש תוכל להגיע לתבואה, אז זה נחשב כנזק שנעשה באופן ישיר על ידי המצית, וחייב גם על "טמון".
שיטת האמוראים הזו נקראת "אִשׁוֹ משום חִצָיו", כלומר, נזקי אש נתפסים כפגיעה ישירה בידיים, כמו יריית חץ שעף ופוגע ומזיק מרחוק.
טמו אילמארי סלאנה (בפינית: Teemu Ilmari Selänne; נולד ב-3 ביולי 1970 בהלסינקי) הוא שחקן הוקי קרח פיני מקצועני לשעבר בעמדת חלוץ אגף ימני, הנחשב בעיני רבים לאחד מגדולי שחקני פינלנד בכל הזמנים.
סלאנה עשה את עיקר הקריירה שלו במדי אנהיים דאקס בליגת ה-NHL, וזכה עם הקבוצה בגביע סטנלי היחיד בתולדותיה ב-2007.
סלאנה הוא המבקיע הפיני הגדול בתולדות ה-NHL, לאחר ששבר את שיאי ההבקעה של יארי קורי.
ידוע בכינוי "The Finnish Flash" ("ההבזק הפיני").
בזירה הבינלאומית, סלאנה הוא המבקיע המוביל באולימפיאדת החורף בכל הזמנים, לאחר ששבר את השיא הקודם להבקעה בקריירה במהלך אולימפיאדת ונקובר (2010).
סלאנה סומן ככוכב כבר בגילאי הנוער, כששיחק בקבוצות הגילאים של קבוצת יוקריט הלסינקי.
ב-1988 כבר נבחר בדראפט ה-NHL במקום העשירי, על ידי ויניפג ג'טס.
לאחר הבחירה בדראפט נשאר סלאנה בפינלנד והחל את הקריירה הבוגרת שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון בו גדל, יוקריט הלסינקי, בליגה הפינית העליונה (SM-liiga).
הוא הפך לכוכב ההתקפה של הקבוצה מרגע עלייתו לקבוצה הבוגרת, עם 12 נקודות ב-11 משחקים בעונתו הראשונה ו-58 נקודות ב-44 משחקים בעונתו השנייה.
את העונה השלישית שלו, עונת 1991/92, סיים כמלך השערים של הליגה וכצובר הנקודות המצטיין שלה, והוביל את יוקריט לזכייה באליפות.
סלאנה הגיע לוויניפג ג'טס, הקבוצה שבחרה אותו בדראפט, בעונת 1992/93, והצדיק את הציפיות הגדולות שנתלו בו כבר בעונת הרוקי שלו.
הוא סיים את העונה עם מאזן מצוין של 76 שערים, מאזן שעליו לא חזר אף שחקן NHL בשנים שלאחר מכן, ובסך הכל צבר 132 נקודות (שערים + אסיסטים) - שניהם שיאי NHL לרוקי, שמחזיקים מעמד עד היום.
הוא נבחר לרוקי השנה ב-NHL וזכה על כך בגביע קאלדר.
גם בעונתו השנייה צבר מאזן נאה של 54 נקודות ב-51 משחקים, אך בעקבות קרע בגיד האכילס שלו הושבת לזמן ממושך.
הג'טס, ללא סלאנה הפצוע, החמיצו את הפלייאוף.
ההתחלה של עונת 1994/95 התאחרה בעקבות סכסוך עבודה בין ה-NHL לאיגוד השחקנים שלו, וסלאנה חזר לפינלנד ולקבוצת נעוריו יוקריט הלסינקי.
יחד עם כוכב NHL פיני אחר, יארי קורי, הוביל סלאנה את יוקריט לזכייה בגביע אירופה לאלופות באותה שנה.
משהחלה העונה לבסוף, חזר סלאנה לג'טס, אך במהלך העונה הבאה, 1995/96, הועבר בעסקה מפתיעה למייטי דאקס אוף אנהיים.
מייטי דאקס אוף אנהיים אליה הגיע סלאנה ב-1995/96 הייתה קבוצה חדשה, רק בעונתה השלישית בליגה.
סלאנה חבר בה לכוכב הקנדי פול קאריה, וביחד יצרו קו התקפה יעיל ופורה, שהוביל בעונת 1996/97 את הקבוצה הצעירה בפעם הראשונה לפלייאוף, שם הצליחה גם לעבור את הסיבוב הראשון לפני שהודחה בשני.
סלאנה סיים את העונה הרגילה עם מאזן מצוין של 109 נקודות - 51 שערים ו-58 אסיסטים.
העונות הבאות היו מוצלחות מאוד עבור סלאנה באופן אישי, והוא סיים את עונות 1997/98 ו-1998/99 כמבקיע השערים המצטיין בליגה (ב-1999 הביא התואר גם זכייה בפרס, גביע מוריס "רוקט" רישאר, וסלאנה היה הזוכה הראשון בו).
ב-1998 השתתף גם במשחק האול-סטאר של הליגה, כבש בו שלושער ונבחר ל-MVP שלו - האירופי הראשון שנבחר ל-MVP של משחק האול-סטאר.
עם זאת, למרות הצטיינותם של סלאנה וקאריה הקבוצה נכשלה, ועד עונת 2000/01 עלתה רק עוד פעם אחת לפלייאוף (ב-1999) והודחה בסיבוב הראשון בלי לנצח ולו משחק אחד.
כשהתפוקה של סלאנה וקאריה החל לרדת בהדרגה, הועבר לבסוף סלאנה בעונת 2000/01 לסן חוזה שארקס.
סלאנה שיחק שנתיים בסן חוזה, ותפוקתו ההתקפית הלכה וירדה.
השארקס ניסו להעביר אותו במהלך עונת 2002/03 לניו ג'רזי דווילס, אולם סלאנה התנגד למעבר והעסקה לא יצאה אל הפועל.
לבסוף עזב שלאנה את השארקס בקיץ 2003 כשחקן חופשי, וחתם לעונה אחת בקולורדו אוולאנש, שם חבר שוב לפול קאריה - שותפו לקו ההתקפה מימי אנהיים.
אולם יכולתו האישית של סלאנה ושיתוף הפעולה שלו עם קאריה לקו בחסר, והאוולאנש המאוכזבים בחרו שלא לחדש את חוזהו בתום העונה.
עונת 2004/05 של ה-NHL בוטלה כולה, בעקבות סכסוך עבודה נוסף, קשה יותר מקודמו, בין ה-NHL ואיגוד השחקנים.
סלאנה ניצל את העונה המבוטלת לניתוח בברכו הפגועה.
למרות שחתם שוב ביוקריט הלסינקי לשארית העונה, לא יכל לממש את החוזה עקב זמן החלמה ממושך מהצפוי, ולא שיחק כלל באותה עונה.
החזרה לאנהיים והזכייה בגביע סטנלי
לקראת עונת 2005/06 חתם סלאנה שוב בקבוצה בה עשה את שנותיו היפות ב-NHL, מייטי דאקס אוף אנהיים.
ברכו החלימה לחלוטין, וסלאנה הזכיר את יכולתו מן העבר כאשר סיים את העונה עם 40 שערים ו-50 אסיסטים, ובסך הכל 90 נקודות ב-80 משחקים.
הוא זכה בסיום העונה בגביע ביל מאסטרטון על נחישותו והתמדתו, וחזרתו למשחק בכושר מלא.
לקראת עונת 2006/07 שינתה הקבוצה את שמה לאנהיים דאקס.
הדאקס חידשו את חושהו של סלאנה, ובמהלך העונה רשם מספר ציוני דרך - שער 500 ב-NHL, נקודה 600 במדי הדאקס בשתי הקדנציות, ו-1000 משחקי NHL.
לסיום, כבש את שערו ה-300 במדי הדאקס והפך למבקיע השערים המצטיין בתולדות המועדון, כשעבר את חברו הטוב מהקדנציה הראשונה בקבוצה, פול קאריה.
בפלייאוף רשם 5 שערים ו-10 אסיסטים ב-21 משחקים, ועזר להוביל את הדאקס בפעם הראשונה - והיחידה עד כה - לאליפות הליגה וזכייה בגביע סטנלי, עם ניצחון בסדרת הגמר על אוטווה סנטורס.
לאחר הזכייה עם הדאקס בגביע סטנלי, שקל סלאנה לפרוש ממשחק.
הוא נטל פסק זמן ארוך מהקבוצה, לא החל איתה את עונת 2007/08, ובריאיון לעיתון פיני הודיע שאת החלטתו הסופית ימסור רק בינואר, באמצע העונה.
לבסוף, בסוף ינואר, החליט סלאנה לחזור לדאקס.
הוא חתם על חוזה לשארית העונה, ובמהלך הזמן הקצר שנותר לעונה הפך לצובר הנקודות הגדול בתולדות הקבוצה, שוב על חשבון שותפו בקדנציה הראשונה בקבוצה, פול קאריה.
עם סיום העונה האריך סלאנה את חוזהו בשנתיים נוספות.
לאחר שנתיים יציבות, המשיך סלאנה לשחק גם בעונות 2010/11 ו-2011/12. בראשונה שבהן הרים סלאנה בן ה-40 תרומה שהזכירה את יכולתו בצעירותו, עם 31 שערים ו-49 אסיסטים ובסך הכל 80 נקודות ב-73 משחקים בלבד.
לכך הוסיף 6 שערים ב-6 משחקים בסיבוב הראשון של הפלייאוף מול נאשוויל פרדטורס.
למרות הצטיינותו, הדאקס הפסידו בסדרה והודחו.
סלאנה המשיך להוות כח משמעותי בקבוצה גם בעונת 2011/12, כאשר האירוע המרכזי בה מבחינתו היה ביקור עם הדאקס במשחק חוץ בוויניפג, מול ויניפג ג'טס שעברה לעיר באותה עונה מאטלנטה ונטלה לעצמה את שמה של הקבוצה הקודמת של העיר, הקבוצה בה שיחק סלאנה בתחילת דרכו ב-NHL.
הקהל בוויניפג זכר את ימיו בקבוצה הקודמת של העיר וקיבל אותו בתשואות רמות, והריע לו בכל פעם שנגע בדיסקית.
הוא נבחר למשחק האול-סטאר באותה עונה, אך שכנע את הנהלת ה-NHL לתת את מקומו לכוכב הצעיר של קבוצתו, קורי פרי.
במהלך עונת 2012/13, שקוצרה בשל סכסוך עבודה בליגה, הודיע סלאנה שעונת 2013/14 תהייה העונה האחרונה שלו כשחקן פעיל - וכך היה.
לאחר משחקו האחרון ב"הונדה סנטר", עם הדחתם של הדאקס מהפלייאוף, הקיף סלאנה את זירת הקרח ונפרד מהקהל שהריע לו.
ב-11 בינואר 2015 הוציאו הדאקס את חולצתו של סלאנה, מספר 8, לגמלאות.
סלאנה היה אחד החלוצים הפורים של נבחרת פינלנד לאורך תקופת פעילותו בזירה הבינלאומית, בה שיתף פעולה מוצלח בקו הראשון של התקפת הנבחרת עם שני כוכבי NHL פינים נוספים, סאקו קויבו ויירה להטינן.
ההופעה הרשמית הראשונה של סלאנה בנבחרת הייתה באליפות העולם ב-1991. הוא סיים את הטורניר במקום השלישי בטבלת המבקיעים עם 11 נקודות.
באותה שנה שיחק בנבחרת גם בגביע קנדה, שם עלתה הנבחרת בפעם הראשונה לחצי הגמר.
באולימפיאדת החורף הופיע סלאנה בפעם הראשונה באולימפיאדת אלברוויל (1992) והיה המבקיע המוביל של הנבחרת עם 11 נקודות, אך פינלנד הובסה ברבע הגמר על ידי נבחרת חבר המדינות וסיימה רק במקום השביעי.
הופעותיו הבאות של סלאנה במדי הנבחרת היו ב-1996. הוא שיחק עם הנבחרת באליפות העולם באותה שנה, ולאחר מכן במהדורה הראשונה של גביע העולם בהוקי קרח.
בשני המקרים לא בלט, ופינלנד סיימה חמישית בשני הטורנירים.
ב-אולימפיאדת נאגנו (1998), האולימפיאדה הראשונה בה שיחקו שחקני NHL במדי נבחרותיהם, בלט סלאנה וסיים בראש טבלת המבקיעים ביחד עם חברו להתקפת הנבחרת, סאקו קויבו.
פינלנד הגיעה עד חצי הגמר עם ניצחון על יריבתה המושבעת, שוודיה.
בחצי הגמר הפסידה פינלנד לרוסיה והחמיצה את העלייה לגמר.
סלאנה נפצע במשחק ונעדר מהמשחק על מדליית הארד, בו הפתיעה פינלנד את קנדה החזקה וזכתה במדליה.
באליפות העולם ב-1999 שוב בלט סלאנה וסיים שני בטבלת המבקיעים, אחרי קויבו.
פינלנד הגיעה עד הגמר, בו הפסידה לנבחרת צ'כיה ונאלצה להסתפק במדליית הכסף.
הופעתו הרשמית הבאה של סלאנה בנבחרת הייתה באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002).
בהיעדרו של קויבו, שנאבק באותה שנה במחלת הסרטן, היה סלאנה קפטן הנבחרת.
הוא כבש 3 שערים ב-4 משחקים, אולם פינלנד נוצחה ברבע הגמר על ידי קנדה וסיימה שישית בלבד.
באליפות העולם ב-2003, שהתקיימה בפינלנד, היה סלאנה מבקיע השערים המצטיין, עם 8 שערים, ובסך הכל סיים עם 11 נקודות.