tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבי החובלים הגרמנים הורדו מן האוניות, שהוכנסו מיד לשירות היישוב ושימשו להובלת מטענים בין נמלי האזור.
מפעילי האוניות נמנעו מהנפת דגל צלב הקרס על תורנן כנדרש מעצם רישומן בנמל גרמני ובמקומו, הניפו דגל של חברת הספנות תחתיה פעלו האוניות.
הדגל נשא מגן דוד כחול על רקע לבן.
באותה תקופה, ב-1 באוקטובר 1933, ביוזמת שלטונות המנדט הבריטי ובניהולם הוכרז רשמית על פתיחת נמל חיפה כנמל מים עמוקים ראשון.
פתיחת הנמל סייעה להתפתחות הצי העברי, שכן עד אז היה נמל יפו נמל יחיד שתכולתו הייתה מוגבלת ונשלט ברובו בידי ערבים.
בסמוך לקליטתן של הדורה והקרולה, בספטמבר 1933 רכשה חברת חופיה של גרבנוב את האונייה עמנואל בנמל אולבורג, דנמרק.
לאחר תיקונים דחופים שביצע הצוות יצאה לנמל אורהוס להעמיס מטען סויה לאנטורפן.
העיתונות הדנית כתבה עליה כעל אוניית הצי העברי הראשונה ועל הדגל היהודי החדש הרקום עם חותם שלמה (מגן דוד) מפלשתינה.
ביום 29 בספטמבר 1933 החלה עמנואל בהפלגת המטען הראשונה שלה תחת דגלה ובשמה העברים.
במשך ארבעה חודשים בשנים 1933-1934 הפליגה תחת הדגל העברי אותו עיצב גרבנוב עצמו.
עת עגנה בנמל סאות'המפטון, פנה גרבנוב למשרד הימיה הבריטית והציע להוות "צי עברי נספח לצי הסוחר הבריטי" אך מעולם לא קיבל תשובה להצעתו, שכן יצא לדרום אנגליה להעמיס מטען ליוון.
האונייה "עמנואל" על צוותה נעלמו בים לאחר שהפליגו בשעת בוקר מנמל פול ביום 30 בינואר 1934 ומאז לא נודע גורלם.
בשנת 1934 הוקמה חברת עתיד על ידי המנכ"ל המשותף של אגודת יורדי ים זבולון המהנדס עמנואל טובים ושותפים.
החברה הציבה יעדים ברוח בניית צי ימי.
העסקת עובדים עבריים והכשרתם למקצועות הימיים ולימוד עברית כשפה רשמית על אוניות החברה.
ואמנם בכל אונייה שרת מורה לעברית.
החברה הפעילה אוניות בכוונה לפתח קווי שיט קבועים והצליחה למרות תחרות קשה.
בחורף 1935 פתחה בית"ר בקורס ימי עברי ראשון באיטליה, כשהקימה את בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה.
בקורס השתתפו "קדטים" (צוערים ימיים) מהיישוב ומהתפוצות, ביניהם שלמה אראל (לימים מפקד חיל הים הישראלי) וצבי קינן (לימים סגן מפקד חיל הים ומשפרש קיבל את תפקיד יו"ר אגודת זבולון בשנת 1961).
תוך זמן קצר נגמרו האמצעים, ובקיץ 1937 הוקמה "הליגה הימית העברית" למטרת איסוף כספים ונכשלה.
במקביל, בשנת 1935 התנועה הבית"רית ימית רודי גל הקימה בלטביה והפעילה בהצלחה בים הבלטי "בית ספר ימי צף" על אוניית משא רעועה בשם "תאודור הרצל" עד שזו שבקה ב-1938.
באותה תקופה הושקעו רוב המאמצים, למעט פעילות בית"ר, בבניין הספנות המסחרית וספנות הדיג, ללא התחום הצבאי.
בעקבות החלטה של הקונגרס הציוני ה-19, הקימה הסוכנות היהודית בשנת 1935 "מחלקה ימית" שמטרתה "טיפול בענף הדיג והספנות" של היישוב וייצוגו מול שלטונות המנדט.
בר-כוכבא מאירוביץ בתמיכת בן-גוריון, החל לעשות להקמת חברת לאומית לספנות.
בשנת 1937 החליט הממסד האזרחי ביישוב להקים את מסגרת "החבל הימי לישראל" (החי"ל) ולפתוח 'בית ספר ימי ליד הטכניון'.
במקביל הקימה ההסתדרות חברת ספנות בשם "נחשון חברת לספנות ליד ההסתדרות הכללית".
כיתר החברות בתקופה, נחשון הוקמה ל"מטרת קידום הימאות בארץ ישראל".
החי"ל היה גוף בעל הנהגה פריטטית של נציגות חוגי השמאל ונציגות חוגי האזרחים, במינוי אגודת יורדי ים זבולון והוועד הלאומי.
מטרתו הוגדרה כ"עידוד פעילות ימית בקרב הנוער היהודי בישראל ומחוצה לה".
הוא עסק בקירוב לבבות לנושא הימי, בהסברה, בפעילות תרבותית, בהקמת אולפן לשפה עברית לעובדי הנמלים ובהרצאות בתחומים ימיים שונים.
כמו כן עודד פעולות נוער דרך הקמת "צופי ים", בית הספר הימי בעכו, פעילות ספורטיבית (קלוב השייטים), השתתף בתקציב "זבולון", הסקציה הימית של "הפועל" ושל "מכבי" וגם בעזרה לספנות העברית, במטרה לקיום ספנות לאומית.
העזרה הותנתה בהנפת דגל החי"ל על כל כלי שיט.
עוד עסק החי"ל באיסוף חומר להקמת מוזיאון ימי עברי, ובאיסוף תרומות.
נמל ימי חדש בתל אביב
באותה שנה החלה חפירת נמל קבע בתל אביב על פי תוכניתו של מהנדס העיר יעקב שיפמן.
בניית נמל תל אביב הסתיימה ב-23 בפברואר 1938, עת נפתח נמל הנוסעים.
בניית הנמל העברי הראשון עוררה התרגשות רבה ביישוב ונחשבה בעיני רבים כצעד נוסף בדרך להקמת מדינה עצמאית.
שירים רבים נכתבו לכבוד הנמל (המוכר בהם בימינו הוא "שיר לנמל" של לאה גולדברג המתחיל ב-"למרחקים מפליגות הספינות, אלף ידיים פורקות ובונות, אנו כובשים את החוף והגל, אנו בונים פה נמל").
רבים רכשו מניות בחברת "אוצר מפעלי ים" מפעילת הנמל, כהזדהות עם המפעל הלאומי.
בית ספר ימי חדש בחיפה
ביום 18 באוקטובר 1938 נוסד בחיפה "בית הספר הימי על יד הטכניון העברי בחיפה" (בסמ"ת), כחלק מהתעוררות היישוב ל"כיבוש הים והעבודה" העברית.
בהקמתו נטלו חלק שלושה גופים: "המחלקה הימית" של הסוכנות היהודית, הטכניון והחבל הימי לישראל.
בהמשך דרכו נותק בית הספר מהשתייכותו לטכניון ועבר לעיר עכו ובשנת 1954 הפך שמו להקרא בית הספר לקציני ים עכו.
במהלך מלחמת העולם השנייה נוצרו תנאים מתאימים, שאפשרו הקמה בגלוי של כח עברי לוחם.
סכנת התקרבות חזיתות מלחמה מצפון ומדרום לארץ ישראל הגבירו את החשש מפני פלישה אפשרית וסכנת התקוממות ערבית אנטי-בריטית ואנטי-ציונית.
הסכנה החריפה את הצורך בכוח עצמאי שיגן על היישוב.
האינטרס המשותף להילחם בגרמניה הנאצית ובנות בריתה יצר יחסי שיתוף פעולה עם הבריטים, ואלו העניקו לכוח העברי מסגרת ארגונית ומשאבים לקיום.
באביב 1941 הוקמו שש פלוגות הפלמ"ח, שכונו באותיות א' עד ו', ואליהן גויסו חברי הגנה, בעיקר בעלי ניסיון קרבי מבני ההתיישבות העובדת.
בשנת 1943 הקים הפלמ"ח את 'המחלקה הימית' שהתבססה על 30 מתנדבים, ויועדה למלא מחסור בימאים לוחמים, מחסור שנוצר עם העלמות כ"ג יורדי הסירה ביוני 1941. תוך 4 שנים הצטרפו מתנדבים מקרב בוגרי בתי הספר הימיים ואגודות הספורט הימי.
באפריל 1945 שודרגה המחלקה לפלוגה העשירית של הפלמ"ח ונקראה פלי"ם (פלוגה י' של הפלמ"ח כפלוגה 'ימית').
באותה עת החלה פעילות ההעפלה, ובקיץ 1945 הגיעו ראשוני מלווי האוניות לאירופה והצליחו להוביל לארץ ישראל 8 ספינות מעפילים.
מאוגוסט 1945 עד מאי 1948 הגיעו 65 אוניות וספינות, ועליהם 70,000 מעפילים (כ-50,000 מהם נחתו בקפריסין עקב הסגר הימי הבריטי).
13 ספינות הצליחו לפרוץ את הסגר והגיעו אל החוף, בפעילות שהצטיינה במיעוט תקלות ונפגעים.
הועסקו 70 מלווים מבין ימאי הפלי"ם והגדעונים.
מראשית 1946 ועד קיץ 1948 נתפשו רוב האוניות והמעפילים נעצרו, תחילה בעתלית ולאחר מכן בקפריסין (מלבד אחת, אקסודוס 47, שמעפיליה הוגלו לגרמניה).
במרץ 1948 הופעל כוח שכלל 200 לוחמי פלי"ם מגדוד הפורצים בהסרת המצור על ירושלים עם כח נחשון.
כמחצית הימאים הלוחמים נהרגו בקרבות.
ב-7 ביוני 1945 הוקמה במרשם החברות המנדטורי חברת שיט מסחרית ארצישראלית בשם צים.
בעליה היו מקימת החברה הסוכנות היהודית שהחזיקה 44% מהון המניות, ההסתדרות 45%, והחבל הימי לישראל 11%.
צים החלה ברכש אוניות והפכה לצי סוחר עברי עם אוניות משולבות מטען ונוסעים.
כשני שלישים מאוניות ציי הסוחר בעולם טבעו במלחמת העולם השנייה, וחיפוש אוניות עבור צים הצריך מאמץ וזמן רב.
אוניית צים הראשונה הייתה אונייה עם היסטוריה רבת שנים שנקראה 'קדמה'.
בקיץ שנת 1947 היא נרכשה בשותפות עם חברת "האריס אנד דיקסון" (לונדון) ונכנסה לנמל חיפה.
אחרי ששופצה עוברת שמה ל"קֶדְמַהּ".
ב-17 במרץ 1948 הוכרז על הקמת "השירות הימי".
בן-גוריון מינה את גרשון זק, שהיה מנהל "בית החינוך לילדי עובדים" בצפון תל אביב, לעמוד בראש השירות.
120 ימאים ומטה הפלי"ם הצטרפו לשירות הימי כגרעין, שסביבו הלך והתגבש חיל הים הישראלי.
רוב כלי השיט היו ספינות מעפילים מצי הצללים שהיה עצור בנמל חיפה.
ספינות אלה הוכנסו בחופזה לשירות במהלך מלחמת העצמאות, כאשר חובלי וקציני ים עבריים מציי סוחר שונים הגיעו ויחד עם אנשי הפלי"ם היוו שלד פיקודי על כלי השיט.
הצי המתגבש הצליח בסילוק הצי המצרי מחופי המדינה.
באפריל 1948, בעקבות טבח שערכו פועלים בחבריהם לעבודה בבתי הזיקוק, הוקמה פלוגת הנמל להגן על החיים והאינטרסים היהודיים בנמל חיפה.
חבריה השתתפו בקרבות העיר התחתית של חיפה, שהובילו לשחרורה באפריל 1948. הצי הימי הלוחם כלל ספינות ואוניות מעפילים עם חימוש דל, סירות טורפדו ומנוע, ו-368 אנשי הפלי"ם.
מראשית 1948 ובמהלך שנת הלחימה, המשיכו 50 ממלווי האוניות ללוות ספינות מעפילים, עולים ואוניות רכש.
מאפריל 1948 החלו "אוניות הרכש" מגיעות לארץ.
שלוש הגיעו למעגן תל אביב לפני 15 במאי 1948, ולדבריו של בן-גוריון: "בלי הנשק הזה לא היינו נשארים בחיים".
מיוני 1948 הוסבו ספינות מעפילים לאוניות עולים, שהביאו את עולי גח"ל כתגבורת לצה"ל שזה אך הוקם.
הספינה הלבנה הייתה ספינה שטבעה בתעלה האנגלית, בסמוך לחוף נורמנדי ולבארפלור ב-25 בנובמבר 1120. בין הנוסעים שטבעו היה ויליאם אדלין, בנו היחיד במסגרת הנישואין ויורש העצר של הנרי הראשון, מלך אנגליה.
לאחר טביעתו החל משבר ירושה שכונה בשם "האנרכיה".
הספינה הלבנה נבנתה על ידי תומאס פיצסטיבן והייתה בבעלותו.
סטיבן, אביו של תומאס פיצסטיבן, היה רב החובל של ויליאם הכובש במהלך הפלישה הנורמנית לממלכת אנגליה.
תומאס הציע להנרי הראשון, מלך אנגליה להפליג בספינה מבארפלור לאנגליה, אולם הנרי, שכבר תכנן לשוב לאנגליה בספינה אחרת, הציע שבנו ויורש העצר ויליאם אדלין יפליג במקומו על הספינה לאנגליה.
הספינה אמורה הייתה לעזוב את הנמל בשעות היום, אולם בשל התעכבותם של ויליאם אדלין ואנשיו שהיו עסוקים בסעודה, יצאה הספינה בשעות הלילה ופגעה בסלע תת-ימי בסמוך לבארפלור.
הניצול היחיד היה קצב מרואן שניצל מאחר שלבש נאדות עור שהיו מלאים באוויר.
הקצב נמשה ממי הים על ידי דייג שעבר בקרבת מקום למחרת.
הקצב סיפר כי תומאס פיצסטיבן ידע לשחות, אולם כשראה שוויליאם אדלין טבע, העדיף לטבוע בעצמו מאשר לבשר למלך על מות בנו.
כתבי התקופה מאשימים את הנווט בשכרות, ואת רב החובל, שמיהר וניסה להשיג את ספינת המלך שהפליגה לפניהם.
סטיבן, אחיינו של המלך, לא הפליג על הספינה (על פי אורדריקוס ויטליס, הוא ירד מהספינה לפני הפלגתה בשל שלשול שתקף אותו).
כתוצאה ממותו של ויליאם אדלין, היחיד מבניו של המלך שנולדו במסגרת הנישואין, פרץ באנגליה משבר ירושה שכונה "האנרכיה".
הברונים האנגלים סירבו לקבל את מתילדה, בתו של המלך, כמלכה, וסטיבן טען לכתר האנגלי והכריז על עצמו כמלך.
טביעת הספינה מוזכרת בבלדה משנת 1881 מאת דאנטה גבריאל רוזנטי שנקראת ""הספינה הלבנה: בלדה".
טביעתה של הספינה הלבנה מתוארת ברומן מאת קן פולט "עמודי תבל" משנת 1989. רומן היסטורי זה מתאר את מלחמת האזרחים באנגליה בתקופת האנרכיה.
הטביעה מתוארת בהרחבה בספרה ההיסטורי של שרון פנמן משנת 1994 "כאשר ישו ישן".
כמו כן הספינה מוזכרת בשירו של ג'פרי היל הנקרא "הספינה הלבנה".
"הספסל האחורי" הייתה תוכנית טלוויזיה סאטירית בערוץ 2, אשר שודרה על ידי זכיינית השידור רשת.
הפורמט כלל שבעה משתתפים, כל אחד מצחיק בתחומו.
בסוף כל פינה יכול היה הקהל בתוכנית להצביע למתמודד או לקבוצה המצחיקה ביותר, לדעתם.
את התוכנית הנחתה מיה דגן, שכבר השתתפה בתוכנית סאטירה דומה, במועדון לילה.
"בכפיים" - פינה אשר המשתתפים בה מציגים אירוע שקרה השבוע וראוי לכפיים.
"האינטרקום" - פינה אשר המשתתפים בה "מצלצלים באינטרקום" של אישיות מסוימת, ומתחייסים למקרה שאפיין אותה השבוע.
הספינה העתיקה ממעגן מיכאל היא ספינת סוחר מעץ מסוף המאה החמישית לפנה"ס שהתגלתה ב-1985 בים במרחק 70 מטר מחוף קיבוץ מעגן מיכאל, בעומק של 1.5 מטר.
חבר הקיבוץ יצא לצלילה והבחין בערימה של כלי חרס אבנים ולוחות עץ.
האזור בו נמצאה הספינה נמצא ליד אי היונים וכולל שוניות.
מממצאי הספינה כללו בין היתר את השדרית העשויה לוחות עץ, בסיס התורן, עוגן וכלי חרס וממצאים נוספים.
מקורה של הספינה לא התברר סופית, אבל היא כנראה ממערב טורקיה.
החפירות באתר נערכו בין השנים 1989-1988 על ידי המכון ללימודי ים ע"ש ליאון רקנאטי באוניברסיטת חיפה בראשות הארכאולוג הימי אלישע לינדר.
לצורך הצגת הספינה בפני הציבור, נבנה במוזיאון הכט שבאוניברסיטת חיפה חדר מיוחד בתוך המוזיאון המותאם להצגת הספינה.
הרכבת הספינה מחדש נעשתה על ידי צוות בינלאומי שהגיע לארץ להרכיב את הספינה.
הספינה מוצגת ביחד עם מבחר ממצאים מהספינה ביניהם העוגן, כלי העבודה שנמצאו על הספינה, חבלים וכלי חרס.
האגף משמש גם כמעבדה חיה וכבית מלאכה ללימודי ספינות עתיקות.
גוף הספינה שנמצא אורכו 13 מטר ורוחבו 4 מטר, משקלה הכולל של הספינה כולל מטענה היה כ-25 טון, מחצית מזה משקל המטען.
הספינה נבנתה בשיטת "הציפוי קודם", שיטה שהייתה מקובלת באלף ה-2 ובאלף ה-1 לפנה"ס לבניית כלי שיט, כלומר קודם חוברו לוחות הציפוי של גוף הספינה באמצעות כפיסים ואטבים במרחק של 13 ס"מ זה מזה.
ירכתי הספינה והחרטום חוברו באמצעות תפירת הלוחות בחבלים זה לזה, ואחר כך הותקנו חיזוקי הרוחב - צלעות הספינה שחוברו בעזרת מסמרי נחושת (באותה שיטה נבנתה הספינה מאולו בורון).
שדרית הספינה נעשתה מקורה אחת של עץ אורן ירושלים באורך של 8.25 מטר וברוחב 16 ס"מ, אליה חוברה בתחתיתה תת-שדרית עשויה מעץ אלון שנבנתה משלושה חלקים נפרדים שנועדו לספוג את החבטות והחיכוך ולהקל על תיקון הספינה.
גם הרצפות, קורות החרטום והירכתיים, הצלעות ובסיס התורן נעשו מעץ אורן ירושלים.
בדיקות פחמן 14 וממצא כלי החרס תארכו את הספינה לשלהי המאה החמישית לפנה"ס.
בעת החפירה בקרבת צדה הימני של הספינה, נמצא עוגן הספינה שהוא מסוג "עוגן בעל זרוע אחת" עם שרידי חבלים קשורים ללולאת ההרמה.
מוט העוגן מולא במינרל גלנה המשמש כמינרל בצר עיקרי לעופרת.
גוף העוגן לכל אורכו מראשו דרך השוק עד הזרוע גולף מקורה אחת, כך גם הסטוק - המוט הניצב לזרוע וממוקם בחלקו הנגדי של השוק.
העץ ששימש ליצירת העוגן זהה לעץ שממנו נעשו כפיסי העץ ששימשו בחיבור קורות הספינה.
השערת החוקרים היא שהעוגן נעשה בידי אותם נגרים או בוני אוניות שבנו את הספינה.
כאונייה טרופה, רוב חלקי הספינה נמצאו קבורים עמוק בתוך החול אשר יצר שכבת בידוד שמנעה ממי הים המלוחים לפגוע בחלקי העץ והמתכת של הספינה.
הממצא הבולט ביותר הוא גוף העץ של הספינה אשר השתמר, במיוחד השדרית, תת-השדרית, הקנה, בסיס התורן, חלקי לוחות רבים ועוגן הספינה.
המסמרים אשר חיברו את צלעות הספינה לגוף היו עשויים מנחושת.
רמת שימור גבוהה זו הקלה על החוקרים להבין את מבנה הספינה וכיצד היא נבנתה.
הממצאים כללו גם כ-12.5 טון של אבנים וסלעים, רובם צפחות כחולות, חלק קטן יותר היו אבני גיר וגברו.
על פי השערת החוקרים הצפחה הייתה מטענה העיקרי של הספינה.
מקור הצפחה היה האי היווני אביה מצפון מזרח לאתונה.
בעת העתיקה הצפחה שימשה לייצור רעפי צפחה לגגות וכן לריצוף רצפות, בנוסף השתמשו בצפחה ליצירת כלי נוי.
בנוסף למטען נמצאו כלים שונים ששימשו את צוות הספינה כגון: כלי נגר ארוזים בסל, חבלים בקוטרים שונים, רוב החבלים היו עשויים מצמח אגמון החוף.
חלק מהחבלים נמצאו בקרבת הספינה, שני חבלים היו קשורים לעוגן הספינה.
נמצאו גם 70 כלי חרס שונים אשר שימשו את צוות הספינה כולל כתריסר קנקני אגירה בעלי ידיות סל, סירי בישול, נרות, פכיות, ספלים זעירים, קופסאות עץ מגולפות אחת דמוית כינור השנייה דמוית עלה - כלים אלה שימשו כנראה לאחסון תמרוקים או תכשיטים.
סמוך לבסיס התורן נמצאו גם שברי פיטס גדול.
מקור הכלים זוהה על ידי החוקרים בקפריסין ובמזרח יוון.
בנוסף, נמצאו גם שרידים אורגניים ענבים, זיתים ושעורים, סל קלוע וכן כמות גדולה של ענפי ריפוד שריפדו את רצפת הספינה מפני נזק מטען האבנים.
אחת הבעיות בחפירת ממצאים שנמצאו מתחת לפני הים הוא הנזק הנגרם לממצא בהוצאתו מהים.
ממצאים שנשתמרו אלפי שנים מתחת לחול המכוסה במים, ניזוקים בעת הוצאתם, עקב השינוי בתנאים הסביבתיים, וביחוד, בשל החשיפה לחמצן שבאוויר הפתוח.
כלים שלא טופלו היטב נוטים להתפורר תוך חודשים ספורים.
חומרים אורגניים הם הרגישים ביותר להתפוררות מהירה.
בעת הוצאת הספינה על אביזריה היה העץ שממנו הורכב גוף הספינה רך ושביר ורווי במי ים.
גוף הספינה פורק מתחת למים, חלקי העץ הועברו במנשאים מיוחדים למעבדה באוניברסיטת חיפה שם מוינו חלקי העץ השונים והוכנסו לאגנים ממולאים במי ברז במטרה לשטוף אותם ממלחים.
לאחר מכן החל תהליך של החדרת החומר המשמר פוליאתילן גליקול (polyethylene glycol, PEG) לתוך העץ במטרה להחליף את המים בשיטה הידועה בשם PEG 100%.
בשיטה זו מתרחש תהליך החלפת המים בתאי העץ על ידי חלחול איטי של חומר השימור.
לאחר החדרת כמות החומר המשמר הרצויה הוצאו הלוחות, נוגבו ושומרו במשך מספר שנים.
ככל שחלק העץ היה גדול יותר זמן השימור היה ארוך היותר.
תהליך השימור ארך שבע שנים והסתיים בשנת 1996.
בניית רפליקה (העתק) של הספינה
באמצע חודש אפריל 2014 החלה בניית רפליקה של הספינה בבית הספר לקציני ים עכו, במבנה שהעמידה הנהלת בית הספר לרשות האוניברסיטה.
ב-10 ביולי 2014 הושלמה והונחה בטקס חגיגי השדרית של הספינה, טקס אשר על פי המסורת הימית מציין את תחילת הבנייה של כלי שיט חדש.
בראש הפרויקט עמדו פרופסור יעקב כהנוב מהמכון ללימודי ים ע"ש ליאון רקנאטי והחוג לציויליזציות באוניברסיטת חיפה ואבנר הילמן מרשות העתיקות.
במלאכת הבנייה עסקו אנשי סגל האוניברסיטה, אנשי מקצוע, מתנדבים וסטודנטים.
השותפים לבניה היו רשות העתיקות, בית הספר לקציני ים עכו, קרן קיימת לישראל ומספנות ישראל.
גוף הספינה נבנה מעץ אורן קפריסאי, והחיבורים וחלקים אחדים נוספים מעץ אלון.
עצי האורן נכרתו ביערות בצפון הגליל, ביער דלתון וביער ביריה, בתיאום עם קק"ל.
הבנייה נעשתה תוך הקפדה על חומרי הגלם והמידות ושימוש בטכניקות דומות לאלו שבהן נבנתה הספינה המקורית.
סך תקציב הפרויקט היה כ-675,000 דולר, כולל גם עלות התחזוקה, הביטוח ועגינת הספינה לאחר השלמת בנייתה.
הפרויקט מומן גם מתרומות של גופים שונים, בהם תורמים אנונימיים.
בניית הספינה הסתיימה בדצמבר 2016.
טקס השקה הספינה התקיים ביום 17 במרץ 2017 במעגן הדיג בחיפה.
הספינה הטרופה מאנטיקיתרה היא ספינה עתיקה שנמצאה ליד האי היווני הקטן אנטיקיתרה, מצפון לקצה המערבי של האי כרתים.
טרופת הספינה כללה מלאי עשיר של פסלים מברונזה ומשיש, כלי יום-יום מחרס, כלי יוקרה מזכוכית, זהב וכסף.
יוצא דופן ונדיר במיוחד הוא מנגנון מכני, עשוי תמסורות של גלגלי שיניים, צירים ומחוגים למיניהם.
בשנת 1900 גילו שולי ספוגים יווניים את שברי הספינה ואת מטענה על קרקעית הים, בעומק של כ-40 מ'.
דבר התגלית הובא לידיעת מחלקת העתיקות היוונית.
בשנים 1900 ו-1901 נמשכו הצלילות לאתר את הספינה של שולי הספוגים בשיתוף הצי היווני ומשרד החינוך.
בצלילות הועלו חפצים שונים נוספים.
בשנת 1976 חזרה למקום משלחת צוללנים ברשותו של ז'אק איב קוסטו והעלתה באמצעות צוללת הבתיסקף שלו פרטים נוספים.
אין ספק כיום שלא כל מה ששקע הועלה.
כך למשל רבים מפסלי האבן שהושחתו בקורוזיה של מי הים, נדחפו הצידה על ידי שולי הספוגים הבלתי מיומנים, בחשבם אותם לסלעים טבעיים, כדי להגיע אל פרטי הברונזה.
מטען הספינה הכיל תערובת של פרטי אמנות (בעיקר פסלים) וכלי יום-יום למיניהם.
המחקר הארכאולוגי של כל אחד מן הפריטים קבע במידה רבה של דיוק את תיארוכו של כל פריט.
תאריכי הפריטים משתרע על-פני טווח זמן ארוך למדי, מהמאה ה-4 ועד המאה ה-1 לפנה"ס.
מכאן ברור כי בספינה נאספו פריטי אמנות הקדומים בהרבה למועד טביעתה.
המטבע החדש ביותר שנמצא מתוארך לשנת 67 לפנה"ס ומציין את המועד המוקדם ביותר האפשרי לטביעת הספינה.
הזמן שבו פעלה הספינה היה אפוא סופה של התקופה ההלניסטית וראשית התקופה הרומית באזור יוון (שלהי תקופת הרפובליקה ברומא).
הפסל המפורסם ביותר הוא זה המכונה 'הצעיר מאנטיקיתרה'.
גובהו 1.94 מ' והוא מתאר צעיר עירום המושיט קדימה אל מול פניו את ידו הימנית, שאחזה חפץ עגול כלשהו, שלא השתמר.
הפסל נדון רבות במחקר, והוצעו הצעות רבות לזהות את דמותו ואת האסכולה הפיסולית שיצרה אותו.
אחת ההצעות מזהה בו את פאריס בנו של פריאמוס, מלך טרויה, המעניק את התפוח ליפה בנשים הלנה.
יש הרואים בנאמר בספרו של פליניוס הזקן, תולדות הטבע, נקודת אחיזה לזהוי הפסל כאופרנור איש איסתמיה, כלומר מהמאה הרביעית לפנה"ס.
נמצא ראש של פילוסוף מזוקן.
אחת ההצעות הייתה לזהותו עם הפילוסוף ביון איש בוריסתנס.
נמצאו שברי פסלים רבים מאוד בגודל אדם, ובהם רגלים נעולות סנדלים, זרועות (אחת מהן של מתאגרף עם רצועות עור כרוכות סביב אגרופו), וגם פסלי ברונזה קטנים, שנשתמרו בשלמותם.
נמצאו פרטי ברונזה רבים שהם חלקים מכלי יום-יום, כגון פרזולים של מיטות.
החפץ הנדיר והמפתיע ביותר התגלה זמן מה לאחר שהפריטים הובאו למוזיאון באתונה היה מנגנון אנטיקיתרה.
במאי 1902 הבחין לראשונה הארכאולוג ואלריוס סטאיס כי גוש ברונזה הוא למעשה קבוצה של גלגלי שיניים ותמסורות שעברו קורוזיה והפכו לגוש חסר צורה.
החל מחקר מתמשך והוצעו הצעות שונות למהות החפץ (כגון מחשב אנלוגי, כלי עזר לניווט דמוי אצטרולב, פלנטריום, וגם צירופים של מכשירים כאלה).
פסלי שיש רבים התגלו, אך השתמרותם לא טובה בגלל האפקט המאכל של הים והצמחייה הימית.
לעיתים המעבר בין החלק השמור היטב לזה הבלוי הוא חד מאוד, ופסלי האדם והסוסים קיבלו על ידי כך חזות 'דמונית'.
חלק מן הפסלים הם העתקים ידועים (למשל הרקלס מטיפוס פארנזה), אך בחלקם הם נראים כמקוריים (אפולו נשען על טריפוד, נער מתכופף וכדומה).
כמות הכלים מעידה שהם היו חלק ממטען הספינה ולא לשימוש הצוות.
כל הכלים הם כלי יוקרה יוצאי דופן.
חלקם נשתמרו שלמים למרות טלטלות הים, הטביעה והחפירה שמשתה אותם.
הכלים הם קעריות וגביעים שנוצרו ביציקה, עם עיטורים שהוספו בחריטה על ידי גלגל חריטה סובב.
מיוחדת היא קבוצה של קעריות עשויות זכוכית פסיפס מילפיורי.
נמצא מגוון כלי חרס וביניהם קנקני אגירה בעלי שתי ידיות (אמפורות) שמקורם, יחד עם תוכנן, מרודוס, קוס ואפזוס.
כלי שולחן קטנים רבים (פכים מן הטיפוס המכונה לגינוס), בקבוקים, כלי טרה סיגילטה אדומים, וכיוצא בזה.
ראויה לציון העובדה שנמצאו רק כעשרה נרות חרס למאור, שכן זהו כלי חיוני לחיים על ספינה המשייטת בלילה בחושך מוחלט.
נמצאו שלושים ושישה מטבעות כסף (טטרדרכמות) וכארבעים מטבעות ברונזה, רובם שחוקים.
מטבעות הכסף כולם מטיפוס אחד הנושא על פניו סל נצרים שמכסהו נפתח וממנו מגיחים נחשים, מטביעת פרגמון ואפסוס.
המטבע המאוחר ביותר שנמצא הוא משנת 67 לפנה"ס.
פריטים ספורים, בעיקר עגילים, עשויים זהב משובצים אבני חן.
הספינה נבנתה מקורות עץ הבוקיצה (Ulmus), שחוברו בשיטת הסין והשקע.
נמשו פרטי ברונזה ועופרת ובהם מסמרים, לוחות ציפוי, משקולות למדידת עומק, וכיוצא בזה.
דומה שהספינה הייתה טעונה בפרטי אמנות ופרטי יוקרה שנאספו מערי החוף היוני (מערב טורקיה של ימינו) ומאיי יוון, במטרה להביאם לערים הרומיות שבאיטליה.
שם נועדו לספק את התיאבון ההולך וגובר של רומאים בעלי אמצעים ליצירות אומנות יווניים, לאבני חן, ולשאר פרטי יוקרה.
חוקרים העלו אפשרות שייתכן והספינה העבירה אוצרות לרומא כדי להיות חלק ממצעד ניצחון שערך יוליוס קיסר.
הספינה של ח'ופו היא ספינה עתיקה בגודל מלא שהוכנסה בשנת 2500 לפנה"ס לערך, לתוך בור חתום בצידה הדרומי של מתחם הפירמידות בגיזה ובצמוד לפירמידה הגדולה.
הספינה, שהוכנסה לבור מפורקת, נבנתה ככל הנראה על ידי פרעה ח'ופו, המלך השני בשושלת הרביעית בתקופת הממלכה הקדומה של מצרים העתיקה.
ככל הנראה שימשה הספינה כחלק מהחפצים שהונחו לשימושו של המלך בחיי העולם הבא.
הספינה שוכנת במוזיאון הספינה של חופו, שנבנה במיוחד לשימורה ונמצא במתחם הפירמידות במקום בו נתגלתה.
מציאת הספינה נחשבת כאחת התגליות הגדולות בארכאולוגיה של מצרים.
הספינה המוצגת היא אחת מתוך שתי ספינות גדולות ועתיקות שנמצאו, אשר הייתה במצב שימור מעולה, בעוד השנייה הייתה חשופה וסבלה מנזקים.
אורכה של הספינה הוא 43.6 מטר ורוחבה 5.9 מטר.
הספינות התגלו בשנת 1954 על ידי הארכאולוג המצרי כמאל אל-מלאח' (Kamal el-Mallakh).
הספינה נמצאה בבור שנחצב לתוך הסלע, אשר היה חתום ולא הופרע מאז הוכנסה הספינה לתוכו, נבנתה מארז הלבנון, והורכבה מלוחות עץ ועם תחתית שטוחה וללא שדרית.
הספינה הוכנסה לבור כאשר הלוחות מסודרים בסדר הגיוני וקשורים בחבלים, וכללה 1,224 חלקים.
שחזור הספינה ובנייתה ארכו 13 שנים.
ביצוע השחזור נעשה על ידי מחלקת העתיקות המצרית.
הבור החפור בו נמצאה הספינה היה באורך של 30 מטר, והוא היה מכוסה ב-41 לבנים גדולות העשויות מאבן גיר, משקל כל אבן כ-18 טון.
לוחות וחלקי הספינה המפורקת נערמו ב-13 שכבות.
החוקרים לא קבעו חד משמעית לשם מה שימשה הספינה.
על פי המבנה שלה סווגה ככלי שיט המכונה "סירת שמש", ששימש כלי פולחן שתפקידו היה לשאת את המלך לאחר שקם לתחייה ביחד עם אל השמש רע במסע על פני השמים כחלק ממחזור השמש.
על הספינה נמצאו סימנים שהראו שהספינה שהתה בעבר במים, וייתכן ושימשה כסירת קודש להסעת גופתו החנוטה של המלך מממפיס לגיזה.
ייתכן גם ששימשה את ח'ופו עצמו כספינת עלייה לרגל כדי לבקר במקומות קדושים, ולאחר מותו נקברה ליד הפירמידה שלו כדי שתשמש אותו בעולם הבא.
במתחם הפירמידות נמצאו עוד שלושה בורות של ספינות אך כולם היו ריקים.
לצורך אחסון הספינה והצגתה לקהל נבנה מבנה שהותאם במיוחד, אשר יאפשר את הצגתה לקהל מכל הזוויות תוך שמירת התנאים המתאימים מבחינת ניקיון ולחות כדי שלא תינזק במהלך הזמן.
המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל האיטלקי פרנקו מיניסי (Franco Minissi) והוא נפתח לקהל בשנת 1982. המוזיאון נבנה במקום בו נמצאה הספינה, והבור בו נתגלתה הספינה העיקרית שולב בתוך מבנה המוזיאון בקומת הקרקע.
המבנה דמוי מכולה, אשר שתי פאותיה בצורת משושה.
בקומת הקרקע של המוזיאון נמצאת תצוגה חזותית של תמונות וכתבים וכן דגם מוקטן של הספינה, המראים ומסבירים את תהליך החפירות הארכאולוגיות והשחזור של הספינה.
כדי לראות את הספינה יש לטפס במדרגות לקומה השנייה, כאשר סביבה נבנה מסלול הליכה הקפי מעץ המאפשר לראות את פרטיה מכל כיוון.
מסביב למסלול ההליכה נבנו חלונות גדולים המאפשרים כניסת אור רב למבנה ומבט טוב על הספינה, וכן תצפית על הפירמידה הגדולה של ח'ופו.
הספינה האחרונה היא סדרת דרמה פוסט-אפוקליפטית אמריקאית, המבוססת על רומן באותו שם משנת 1988, שנכתב על ידי ויליאם ברינקלי.
במאי 2013, הזמינה רשת הכבלים TNT עשרה פרקים לעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה.
הקרנת הבכורה לפרק הראשון התקיימה ב-22 ביוני 2014, בארצות הברית.
הסדרה מצולמת על גבי משחתות מסדרת המשחתות ארלי ברק.
לאחר שמגפה עולמית הרגה מעל 80% מאוכלוסיית העולם, על הצוות (המורכב מ-218 גברים ונשים) של משחתת צי ארצות הברית מסדרת ארלי ברק בשם הבדיוני USS נייתן ג'יימס, היחידה שלא נפגעה מהמגפה, הוטלה המשימה למצוא תרופה למגפה, למגר את הנגיף ולהציל את האנושות.
ב-18 ביולי 2014, הוזמנו עוד 13 פרקים לעונה השנייה.
העונה השנייה עלתה לשידור ב-21 ביוני 2015. ב-12 באוגוסט 2015, הוזמנו 13 פרקים נוספים לעונה השלישית.
העונה השלישית עלתה לשידור ב-12 ביוני 2016. ב-31 ביולי 2016, הוזמנו 10 פרקים נוספים לעונה הרביעית שהחלה להיות משודרת ב-20 באוגוסט 2017. ב-8 בספטמבר 2016, הוזמנו 10 פרקים נוספים לעונה החמישית והאחרונה שהחלה להיות משודרת ב-9 בספטמבר 2018.
אריק דיין – קפטן טום צ'נדלר, מפקד הספינה USS נייתן ג'יימס.
רונה מיטרה – ד"ר רייצ'ל סקוט, הכינה את התרופה ונרצחה בפרק האחרון של העונה השנייה.
אדם בולדווין – מייק סלאטרי, קצין המבצעים של הנייתן ג'יימס.
בטרם גיוסו לצי שירת סלאטרי כבלש במחלק הרצח של משטרת שיקגו שבוי של טקאייה בעונה השלישית.
ג'ון פייפר-פרגוסון – טקס נולאן, קבלן אבטחה פרטי יוצא הכוחות המיוחדים אשר חובר לצוות הספינה במפרץ גואנטנמו.
טרוויס ואן וינקל – לוטננט דניאל ג'ושוע "דני" גרין, מפקד מחלקת לוחמה הררית של הכוחות המיוחדים של הצי שמוצבת על הנייתן ג'יימס.
ברידג'ט ריגן – סשה קופר, קצינת מודיעין של הצי לשעבר המשרתת תחת מסווה של דיפלומטית בסין עבור ממשלת ארצות הברית החדשה.
הצטרפה לצוות הספינה החל מעונה 3 ומוצבת תדיר למשימות פשיטה של הכוחות המיוחדים.
אלפרה וודארד – איימי גרנדרסון, סגנית היו"ר של המועצה למדיניות ההגנה של נשיא ארצות הברית.
היא הבכירה ביותר שידוע בוודאות ששרדה, מקרב חברי הבית הלבן, בתה, סגן אלישה גרנדרסון משרתת על הנייתן ג'יימס.
במהלך הסדרה מתגלה כי היא הורגת אנשים הנגועים במחלה ושורפת את גופותיהם במטרה להפעיל תחנת כוח ולספק חשמל לבולטימור.
ענבר לביא – סגן רוית ביווס מצה"ל, חברה בתוכנית ההכשרה של צי ארצות הברית למבצעים משותפים.
מתה בעונה השנייה בעקבות הפיצוץ באסדה.
ג'ודי טרנר-סמית' – סמ"ר אזימה קאנדי.
גרייס קאופמן – אשלי צ'נדלר, בתו של טום.
הספינה העתיקה מקירניה הוא השם שניתן לטרופת של אניית סוחר יוונית מן המאה ה-4 לפנה"ס שהתגלתה ליד קירניה שבקפריסין.
את האנייה גילה בנובמבר 1965 מדריך צלילה קפריסאי בשם אנדריאס קריולו (Karioulou).
איתרע מזלו של קריולו והוא איבד את מיקומה המדויק של הטרופת.
רק ב-1967, לאחר מאתיים צלילות נוספות, עלה בידו לאתר מחדש את שרידי הספינה.
משלחת ארכאולוגית בראשותו של מייקל קצב (Katzev), מן המוזיאון לארכאולוגיה ואנתרופולוגיה של אוניברסיטת פנסילבניה, חפרה באתר התת-ימי בין השנים 1969-1967. שימור חלקי העץ של האנייה נמשך בחורף 1970. הספינה השתמרה במצב טוב למדי, ושרידיה מוצגים במוזיאון שנבנה במיוחד עבורה במצודת קירניה .
הספינה מלאה הוא סרט קולנוע שווייצרי משנת 1981 בבימויו של מרקוס אימהוף.
הסרט עוסק ביחסה של שווייץ לפליטים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, וזכה בפרס דוב הכסף בפסטיבל ברלין.
הסרט עוקב אחרי שישה פליטים מסתננים לשווייץ – ארבעה יהודים-גרמנים, ילד צרפתי ועריק חייל בצבא הגרמני שמתחזים למשפחה אחת על מנת לא להיות מגורשים חזרה לגרמניה.
הוא מתאר את מה שעובר עליהם, ובעיקר את יחס השווייצרים שבהם נתקלים.
באוגוסט 1942 שר המשפטים והמשטרה השווייצרי אדוארד פון שטייגר הצדיק את המדיניות שאסרה כניסת פליטים יהודים כשדימה את שווייץ לסירת הצלה מלאה שלא יכולה לאסוף עוד אנשים.
ביטוי זה הפך לסמל לאדישות השווייצרית לגורל היהודים שניסו להימלט מהמשטר הנאצי לשווייץ.
ב-1967 פרסם העיתונאי השווייצרי אלפרד הסלר ספר בשם "הספינה מלאה, שווייץ והפליטים 1933–1945" שהעלה לראשונה באופן ביקורתי את הנושא בפני דעת הקהל השווייצרית.
סרטו של אימהוף התבסס על הספר.
אימהוף סיפר שיצר את הסרט בשביל לתקן את התפיסה של הציבור השווייצרי לגבי התנהגות מדינתם בימי מלחמת העולם השנייה, ושנשלל ממנו מימון ממשלתי להפקת הסרט מפני שלטענת האחראים היה חסר בסרט ייצוג הולם לבעיות שעמדו בפני שווייץ באותה תקופה.
הסרט מתחיל בסצנה בה פועלים שווייצריים חוסמים מנהרת רכבת לגרמניה, ומתבדחים ש"זה היה יכול להיות מרתף מצוין ליין, אבל הגרמנים היו שותים אותו בצד השני".
בסצנה הבאה רואים רכבת בתוך שטח גרמניה הנאצית שנעצרת, וממנה בורחים שישה אנשים:
לזר אוסטרובסקי (קורט בואה), יהודי וינאי זקן חובש כיפה, יודית קרוגר (טינה אנגל) ואחיה הצעיר אולף לנדאו שנפצע בידו מירי של חיילים גרמנים בעת הבריחה; גיטי, נערה צעירה, מוריס, ילד צרפתי קטן; וקארל שניידר, עריק מהוורמאכט.
אשתו של לזר אוסטרובסקי גם הייתה איתם ברכבת אבל לא הצליחה לברוח איתם.
בבוקר ששת הנמלטים מגיעים לכפר שווייצרי סמוך לגבול, ומתחבאים במחסן, שם מוצאת אותם אנה פלוקיגר (רנטה שטייגר) שמנהלת יחד עם בעלה פרנץ (מתיאס גרדינגר) את הפונדק המקומי.
אנה לוקחת אותם לפונדק ומכינה להם אוכל.
היא שומעת מיודית שבעלה הנס, גרמני לא יהודי, הגיע לשווייץ שנתיים לפני כן, ועכשיו עצור במחנה עבודה.
היא מתקשרת למחנה בשביל שיודיעו לו שאשתו הגיעה לשווייץ.
הוא מקבל את הידיעה כשהוא בעבודה שטח.
אחד מהשומרים השווייצריים אומר לו לגנוב את האופניים שלו ולרכוב איתם אל הכפר שבו נמצאת אשתו.
כשפרנץ מגיע לפונדק ומבין את המתרחש הוא כועס על אשתו: "מה איתך?
כרגע אמרו ברדיו שיש יותר מדי כאלה פה, ושאסור לתת להם להיכנס יותר.
והנה הם יושבים במטבח שלי ומרגישים כמו בבית".
הוא שולח את העוזר שלו לקרוא לשוטר הכפר, אבל כשהוא רואה שאולף פצוע הוא לוקח אותו לחדר הכביסה ומטפל בו.
גברת פלוקגר הולכת לביתו של כומר הכפר להביא לו מצרכים, ומתייעצת איתו.
הוא מספר לה שאם הם לא "עריקים פוליטיים" אין מה לעשות.
אבל אז הוא מספר לה שלילדים קטנים ולאנשים זקנים נותנים להישאר, ושלפעמים "מרכיבים משפחות" שכביכול עומדות בכללים.
כשהיא חוזרת לפונדק היא בונה בהתאם סיפור כיסוי שלפיו הפליטים הם משפחה: קארל העריק הוא כביכול הבעל של יודית.
אחיה של יודית, שצעיר מדי בשביל להראות כבעלה, מקבל את המדים ומוצג כעריק, גיטי ומוריס מוצגים כילדיהם של יודית וקארל, אבל מכיוון שמוריס יודע רק צרפתית מסבירים לו בשפת סימנים שהוא צריך לשתוק, והוא מוצג כאילם.
לזר מוצג כאביה של יודית.
כשהשוטר (מיכאל גמפרט) מגיע ורואה אותם הוא קורא את ההוראות לגבי מסתננים:"את כל הפליטים הלא חוקיים יש לשלוח מייד חזרה".
אבל היוצאים מן הכלל אותם אין לשלוח הם:"א.
פליטים מטעמי גזע אינם נחשבים פליטים פוליטיים.ג.
הורים עם ילדים מתחת לגיל 6. יש לכם מזל.
אפשר להשאיר אתכם".הוא מוסיף שצריך להוסיף ערבון, 4000 פרנק לאיש, ויודית מוציאה תכשיטים שהיא החביאה בשמלה ונותנת אותם בתור ערבון.
בינתיים הנס, בעלה האמיתי של יודית מגיע למקום ישוב ומתקשר לפונדק.
השוטר מקשיב לשיחה שלו עם יודית, ומבין מה האמת.
מרק, שמבין שהוא לא צריך לספר שהוא חלק ממשפחה בשביל להישאר בשווייץ, מגלה שבעצם הוא העריק האמיתי, ושהמדים שייכים לו.
במהומה שנוצרת, מוריס שוכח שאסור לו לדבר, ומתגלה שהוא לא אילם.
כשכל מצג השווא מתמוטט השוטר אומר להם: "עכשיו הגזמתם!
אתם תעופו בקשת גבוהה אל מעבר לגבול...
אנשים כמונו לא היו מעלים בדעתם לעשות תרגילים כאלה ולרמות אנשים!"
כשששת המסתננים מוצאים מחוץ לפונדק, אנשי הכפר מתאספים, ומגיבים לנעשה.
מילד ששואל את אמא שלו "מה הם עשו?" ואנשים שמציעים להם מזון ושוקולד, ועד אנשים שואלים אם "זה נכון שהם אכלו את החתול?" ומישהו שאומר: "אתם רוצים לטפל בכולם כשתהיה פה מלחמה?
לנו כבר אין מקום או אוכל".
השוטר שולח במכונית את מרק, העריק, לכלא, ואת אולאף לטיפול רפואי את השאר הוא שולח ברגל עם ליווי לכיוון הגבול.
אחרי שתושבי הכפר, וגם אשתו, שואלים למה פרנץ לא לוקח אותם באופנוע הסירה שלו לכיוון הגבול, הוא יוצא, אוסף אותם בדרך, ומבטיח לשוטר שהוא ייקח אותם לגבול.
אבל במקום זה הוא לוקח אותם לעיר.
בדרך הם נתקלים בשוטרים רכובים שלוקחים את כולם לבית הסוהר.
למחרת, כשהם מקבלים את ארוחת הבוקר בבית הסוהר, מובל פנימה הנס, בעלה של יודית, לאחר שנתפס.
יודית רצה לעברו והם מתחבקים בחוזקה לכמה שניות, עד שהם מופרדים בכוח.
הנס שואל למה לא נותנים להם להיות ביחד, והסוהר אומר: "כדי שהיא לא תגיד שהיא בהריון".
לבסוף מפרידים אותם, וגוררים את האנס כשהוא זועק: "יודית!
יודית, לזר, גיטי ומוריס מובלים במשאית לגשר על הגבול עם גרמניה, שם נערכים הסידורים הבירוקרטיים ובדיקה של רופא.
השוטרים מחזירים ליודית את התכשיטים שהופקדו כערבון.
שומר אחד מחרים מהילדים חפיסת שוקולד, כי הוא "מצרך מזון אסור לייצוא", אבל שומר שני פותח אותה ונותן להם לאכול ככל רצונם.
אחד הפקידים משכנע את הרופא למצוא תירוץ להשאיר את מוריס, הילד הקטן, בשווייצריה.
יודית גם מנסה את מזלה, וטוענת שהיא בהריון, אבל ברור לכולם שזה רק ניסיון נואש של הרגע האחרון.
היא מתחילה לחצות את הגשר ואחריה לזר וגיטי.
השוטרים מלווים אותה עד המחסום.
המחסום נפתח והם מתרחקים לבדם עד שהם נעלמים בערפל.
בסוף הסרט, כתוביות מספרות על גורל הגיבורים: יודית וגיטי נספו בטרבלינקה.
לזר אוסטרובסקי מת עוד בזמן הגירוש.
אול גורש אחרי החלמתו ונעלם, ופרנץ נידון למאסר בשווייץ.
הספירה לאחור הוא סרט קולנוע רוסי משנת 2006, מסוגת מותחן פעולה בבימויו של ואדים שמליוב, בהפקת ואלרי טודורובסקי וחברת ההפקות שלו Rekun-TV ובכיכובם של אנדריי מרזליקין, לאוניד יארמולניק ואוקסנה אקינשינה.
הסרט הופץ במדינות המערב בשם "המשימה: מוסקבה" .
בדיוק בעוד 48 שעות יתרחש במוסקבה פיצוץ.
מארגן הפיגוע הוא הטרוריסט הידוע חדיד.
זהו המידע העדכני ביותר שמצליח להעביר לפני מותו סוכן חשאי במחלקה למלחמה בטרור של שירות הביטחון הפדרלי.
כל קהילת המודיעין הרוסית נמצאת בכוננות, אבל רק צוות מבצעי בראשות קולונל נצ'אייב, יכול למנוע את הפיצוץ.
מסביבו, הוא אוסף צוות די ססגוני ומוזר:
אנה, האקרית שפרצה לאתר האינטרנט של הפנטגון, שנענשת "על תנאי" ונשלחת לעבוד בשירות הביטחון תחת השגחתו של נצ'אייב;
איש המבצעים מקס, שנוטה לפעול באימפולסיביות;
קרוט, מנטרל פצצות עיוור שאיבד עין במהלך משימה כושלת, אבל נשאר מומחה ייחודי לחומרי נפץ;
אולגה, פסיכולוגית, שנשלחת כאחראית מטעם הממשלה.
בשלב מסוים הצוות מודר מכל פעילות בשל תככים במסדרונות הגבוהים, אבל הם ממשיכים לחקור באופן עצמאי כדי למנוע את הפיצוץ.
שחקןדמותאנדריי מרזליקיןמקסלאוניד יארמולניקקרוטאוקסנה אקינשינהאנהמקסים סוחאנובקולונל נצ'אייבאנסטסיה מאקייבהאולגה, פסיכולוגית מטעם שירות הביטחון הפדרליאולג סטפןמרטיןאנדריי איליןגרישיןפאבל סמטנקיןחדידאלכסנדר אוסטיוגוב עוזרו של מרטיןרומן שומילוב איש שירות הביטחון הפדרלי
הַסְפֶּנְתָּעִיר הייתה להקה ישראלית, שניגנה מוזיקת רוק מתקדם.
שמה לקוח משירו של ביאליק, קן ציפור.
הלהקה הייתה מהיחידות בישראל שניגנה מוזיקה פסיכדלית תוך נאמנות למאפיינים של הסוגה, וזכו בשל כך להכרה רבה בישראל של שנות התשעים.
נוסדה ב-1989 ע"י שגיא שובל, גיטרה ושירה, ומשה בן-יוחנה, בס ושירה.
אליהם הצטרף מירון ספוז'ניקוב (אשד) ,גיטרה, ומאוחר יותר אורן לוין (תופים).
הלהקה הושפעה מרוק, בעיקר אלמנטים של רוק מתקדם שבא לידי ביטוי בסצנת קנטרברי וג'אז.
הלהקה החלה מנגינת גרסאות כיסוי ללהקות מחו"ל אך עברה תוך כשנה לכתיבה מקורית.
את המילים כתב שגיא שובל ואת הלחנים כתבו חברי הלהקה במשותף.
ב-92 הלהקה זכתה בהכרה בעיקר באזור השרון כשאלון פינק, (שם עט בו השתמש אז אלון חילו) כתב על הלהקה כתבות רבות.
לאחר שהשתתפה בערב להקות שהתקיים ברוקסן וקטפה גם את המקום הראשון בתחרות להקות צעירות.
אחרי הופעות והקלטות רבות בשנת 1993 הקליטה הספנתעיר את אלבומה היחיד כלהקה, "אולי ההר הוא קצת יותר מידי צחיח והמישור ירוק ורך?" באולפני ווליום.
ב-1994 לאחר הקלטת האלבום, התגייסו שניים מחברי הלהקה לצבא בעוד שובל ומירון החלו בהקלטות נוספות של שני סינגלים נוספים, "אבטקוס" ,ו"שיר ערש".
להקלטות האלו הצטרפו ארבעה זמרי אופרה, ביניהם חן רייס.
הלהקה שבה והתאחדה ב-1996 להופעה במועדון הבארבי.
בסוף סיבוב ההופעות שקם מההופעה הזאת, הלהקה שלא הצליחה לשחזר את ההצלחה הראשונית התפרקה שגיא ומשה בן-יוחנה המשיכו לכתוב, להלחין, להקליט ולנגן יחד ולחוד עד למותו הטרגי של שגיא שובל בשנת 2009.
שגיא שובל – סולן וגיטרה.
משה בן-יוחנה – בס וגיטרה.
מירון ספוז'ניקוב – חלילית וגיטרה.
בשירים רבים חברי הלהקה ניגנו על כלים נוספים.
1993 – אולי ההר הוא קצת יותר מידי צחיח והמישור ירוק ורך?
1994 – סינגלים: אבטקוס, שיר ערש
הספירה לאחור הוא סרט מותחן אסונות פעולה מדע בדיוני שנכתב ובוים על ידי רולנד אמריך.
מככבים בו האלי ברי, פטריק וילסון, ג'ון בראדלי, צ'רלי פלאמר, מייקל פניה ודונלד סאת'רלנד.
הוא יצא לאקרנים ב־4 בפברואר 2022 על ידי Lionsgate.
כוח מסתורי מפיל את הירח ממסלולו סביב כדור הארץ ושולח אותו למסלול התנגשות עם החיים כפי שאנו מכירים אותם.
שבועות ספורים לפני כן והעולם על סף השמדה, מנהלת נאס"א והאסטרונאוטית לשעבר ג'ו פאולר (האלי ברי) משוכנעת שיש לה את המפתח להצלה, אבל רק אסטרונאוט אחד מעברה, בריאן הארפר (פטריק וילסון) ותאורטיקן הקונספירציה קיי.סי.
האוזמן (ג'ון בראדלי) מאמינים לה.
הגיבורים הבלתי סבירים האלה יעלו למשימה אחרונה בלתי אפשרית לחלל, וישאירו מאחוריהם את כל מי שהם אוהבים, רק כדי לגלות שהירח שלנו הוא לא מה שאנחנו חושבים שהוא.
האלי ברי – ג'ו פאולר
פטריק וילסון – בריאן הארפר
מייקל פניה – טום לופז
צ'ארלי פלאמר – סוני הארפר
אים איקוואקור – דאג דייווידסון
קרולינה ברצ'ק – ברנדה לופז
מקסים רוי – קפטן גבריאלה אוקלייר
סטיבן בוגארט – אלברט האצ'ינגס
עזריאל דלמן – סוני צ'יילד
במאי 2019 הוכרז כי רולנד אמריך כותב ומביים את הסרט, עם תקציב שנקבע על 140 מיליון דולר, מה שהופך אותו לאחד הסרטים העצמאיים היקרים ביותר אי פעם.Lionsgate רכשה את זכויות ההפצה האמריקאיות של הסרט, ו-AGC International רכשה את זכויות ההפצה הבינלאומיות.
במאי 2020, ג'וש גד והאלי ברי לוהקו, עם פטריק וילסון וצ'ארלי פלאמר שהצטרפו ביוני.
באוקטובר לוהקו סטנלי טוצ'י, ג'ון בראדלי, דונלד סאתרלנד ואימה איקוואקור, כאשר בראדלי החליף את גאד עקב התנגשות עם לוח הזמנים שלו.
הצילומים החלו במונטריאול באוקטובר 2020, לאחר שתוכננו בעבר לתחילת האביב.
מייקל פניה, קרולינה בארטצ'ק, מקסים רוי וסטיבן בוגארט נוספו בינואר 2021, כאשר פניה החליף את טוצ'י בתפקידו עקב מגבלות הקורונה שמנעו מטוצ'י להצטרף להפקה.
הספיידרמן הידידותי מהשכונה היא סדרת הנפשה אמריקאית, שמבוססת על דמותו של ספיידרמן מבית מארוול קומיקס.
הסדרה מופקת על ידי אולפני מארוול, והיא חוקרת את סיפור המקור של פיטר פארקר ואת ימיו הראשונים תחת זהותו של ספיידרמן.
היא נוצרה ונכתבה על ידי ג'ף טראמל עבור שירות הזרמת המדיה "דיסני+".
הסדרה עלתה לשירות הסטרימינג "דיסני+" ב-29 בינואר 2025. הסדרה חודשה לעונה שנייה שצפויה לצאת ב-2026 והעונה השלישית נמצאת בפיתוח.
הסדרה חוקרת את סיפור המקור של פיטר פארקר ואת ימיו הראשונים תחת זהותו של ספיידרמן, ביקום חלופי בו נורמן אוסבורן משמש כמנטור לפארקר במקום טוני סטארק.
הדסון תיימס - פיטר פארקר / ספיידרמן, נער מתבגר בעל יכולות דמויי עכביש, אותם קיבל לאחר שנעקץ על ידי עכביש מהונדס גנטית.
צ'ארלי קוקס – מאט מרדוק / דרדוויל, עורך דין עיוור מהלס קיצ'ן, המנהל חיים כפולים בדמותו של "דרדוויל", פורע חוק רעול פנים.
קולמן דומינגו - נורמן אוסבורן / הגובלין הירוק
בנוסף, על בימוי אחד מהפרקים יופקד סטו ליווינגסטון, ועל הפקתה בפועל מטעם אולפני מארוול יופקד המפיק בראד וינדרבאום.
ביולי 2022 נמסר על פיתוחה של עונה שנייה לסדרה, שתזכה לכותרת המשנה "ספיידרמן: שנה שנייה".
מכיוון שסיפור המקור של הדמות כבר הוצג פעמיים בסרטיהם של סם ריימי ומארק וב, אולפני מארוול החליטה לנקוט בגישה לפיה סיפור המקור הבסיסי כבר ידוע לקהל הצופים, ולהמשיך משם.
ביולי 2022, הצהיר טראמל כי הסדרה תחקור את זהותו של פארקר לפני נטילת זהותו של ספיידרמן וכיצד החלה הקריירה שלו בתור גיבור-העל השכונתי.
ביולי 2022, נחשף כי בסדרה תופיע דמותו של מאט מרדוק / דרדוויל, אותו ישוב לדבב צ'ארלי קוקס לאחר שגילם את הדמות בפרויקטים נוספים של היקום הקולנועי, בעוד שאת דמותו של בנטלי ויטמן ידבב פול פ.
בין הדמויות הנוספות שיופיעו בסדרה נכללים נורמן אוסבורן, הארי אוסבורן, דוקטור סטריינג', ניקו מינורו, לוני לינקולן, אמדאוס צ'ו, פרל פנגן, דודתו של פארקר, מיי, ז'אן פוקו, דוקטור אוקטופוס, זיקית, העקרב, ריינו, וטרנטולה.
עם ההודעה על פיתוח הסדרה, נמסר כי הסדרה תונפש בסגנון החולק כבוד לחוברות קומיקס המקוריות של "ספיידרמן המופלא" מאת סטן לי וסטיב דיטקו.
בין חליפות ספיידרמן המופיעות בסדרה יופיעו החליפה הביתית שלו, החליפה הקלאסית משנות ה-60, וחליפת "אוסקורפ" בצבעי לבן וכחול.
מבט ראשון מתוך עלילת הסדרה ועל הפקתה נחשף במהלך פאנל ההנפשה הייעודי של אולפני מארוול, שהתקיים במהלך כנס הקומיק-קון 2022.
הסדרה עלתה לשירות הזרמת המדיה "דיסני+" בינואר 2025.
הגייסות בדנקרק – בריטים, צרפתים ואחרים – נלכדו בכיס דנקרק על ידי תנועת המלקחיים של הכוחות הגרמנים שפלשו לצרפת.
ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל החשיב את מצבם כתבוסה הצבאית החמורה ביותר מזה מאות שנים, שנראה שעמדה להמיט על בריטניה הפסד במלחמה כולה: חיל המשלוח הבריטי ליבשת נלכד ברובו בכיס דנקרק, ובלעדיו הייתה בריטניה חשופה לפלישה גרמנית.
בשל המים הרדודים לא היו המשחתות הבריטיות מסוגלות להתקרב אל החוף, והחיילים שביקשו להיחלץ נאלצו לצעוד בים אל סירות שנשלחו מן המשחתות, כשרבים מהם ממתינים במשך שעות כשהם שקועים במים עד הכתפיים.
ב-27 במאי פנה המדור לכלי שיט קטנים במיניסטריון הספנות הבריטי בטלפון אל בוני סירות לאורך החוף הבריטי.
הם התבקשו לרכז את כלי השיט בעלי שוקע נמוך שהיו מסוגלים לשוט במים רדודים.
תשומת הלב הוקדשה במיוחד לספינות וסירות נופש, יאכטות פרטיות וכלי שיט קטנים שעגנו בחופי מזרח ודרום אנגליה ובנהר התמזה.
חלק מאלו גויסו בהסכמת בעליהם, שחלק מהם, בעיקר דייגים, אף התעקשו להפעילן.
אחרים נתפסו על ידי השלטונות, בעיקר משום שלא היה פנאי לאתר את הבעלים שלהם.
כלי השיט נבדקו כדי לוודא שהם כשירים לשיט, תודלקו והובלו לרמסגייט כדי להפליג משם לדנקרק.
איישו אותם קצינים ומלחים של הצי המלכותי וכן מתנדבים מנוסים.
בהגיעם לצרפת פעלו חלק מכלי השיט כמעבורות שהובילו חיילים מהחוף אל המשחתות שעגנו מולו.
האחרים הובילו המוני חיילים לרוחב התעלה האנגלית אל רמסגייט.
הפעולה כולה התנהלה בחיפוי של מטוסי קרב של חיל האוויר המלכותי, שהתמודדו עם ניסיונות התקיפה של האוניות על ידי הלופטוואפה הגרמני.
אגודת הספינות הקטנות של דנקרק כוללת במונח "ספינות קטנות" את כל כלי השיט שהיו במקור בבעלות פרטית, לרבות כלי שיט מסחריים כמו אסדות וספינות דיג.
האגודה איננה כוללת במונח זה כלי שיט צבאיים לשעבר שעברו לבעלות פרטית כמו גם סירות הצלה.
במהלך תשעה ימי פעילות חילצו כלי השיט הקטנים וכ-220 כלי שיט צבאיים מצרפת 192,226 חיילים בריטים וכ-139,000 חיילים צרפתים – בסך הכול למעלה מ-331,000 חיילים.
מבצע החילוץ הפך אסון צבאי לסיפור גבורה, שהועיל להעלות את המוראל של תושבי בריטניה.
ראש ממשלת בריטניה תיאר את המבצע המוצלח ב-4 ביוני במסגרת נאומו המפורסם "נילחם בחופים" בפני הפרלמנט בלונדון.
בין כלי השיט הקטנים שנטלו חלק בפעולה היו 30 אסדות מטען שפעלו בשפך הרדוד של נהר התמזה .
חלקן שימשו כמעבורות אל האוניות שהמתינו מול החוף ואחרות הפליגו מצרפת על החוף הבריטי.
12 מהן אבדו בפעולה ו-18 שרדו.
אחת מהאסדות, אנה (Ena), ננטשה בחוף דנקרק אך נלקחה משם על ידי קבוצת חיילים מחיל התותחנים הבריטי, בעלי ניסיון סמלי בשיט, שהשיטו אותה לבריטניה.
בלגיה נכנעה לגרמנים ב-28 במאי.
למרות זאת השתתפו 65 כלי שיט בלגיים בפינוי מדנקרק.
54 מהם היו ספינות דייגים, ארבעה היו כלי שיט של הצי הבלגי, ארבעה היו גוררות ושניים היו ספינות סיור.
39 ספינות חופים הולנדיות נמלטו מן הכיבוש הגרמני של הולנד לבריטניה.
הן נתבקשו על ידי משרד הספנות ההולנדי בלונדון והצי המלכותי לסייע.
הספינות התקרבו מאוד לחוף דנקרק הודות לקרקעיתן השטוחה, והובילו לבריטניה 22,698 חיילים.
שבע מהספינות אבדו במהלך הפעולה.
ספינה אחת מחרונינגן השיטה 2,542 חיילים בתוך ארבע יממות.
שבע ספינות נוספות השיטו מ-1,000 ועד 1,455 חיילים כל אחת.
רויאל דאפודיל הייתה אוניית נוסעים קטנה באורך של 91 מטר.
חצתה את התעלה לדנקרק שבע פעמים והובילה 9,500 חיילים.
ב-2 ביוני נפגעה על ידי פצצה ממטוס גרמני, שחלפה דרך גוף האונייה והתפוצצה מחוץ לו.
חור נפער בגוף האונייה, אך היא הצליחה לשוב לנמל רמסגייט.
מדוויי קווין היא אוניית משוטה, ששייטה שבע פעמים אל דנקרק וחזרה, וחילצה בסך הכל 7,000 חיילים.
בעקבות זאת זכתה לכינוי "גיבורת דנקרק".
בשנת 2013 הושלם שיקומה והיא מוצגת כיום כאוניית מוזיאון בחוף קנט.
מאסי שו הייתה ספינת כיבוי אש מלונדון, שנכנסה לשימוש ב-1935. היא נשלחה במקור לדנקרק כדי לסייע בכיבוי דליקות.
היא ערכה שלושה מסעות אל דנקרק וחזרה וחילצה משם 500 איש.
הספינה שירתה עד 1971, ומוצגת כיום כאוניית מוזיאון בלונדון.
סאנדאונר הייתה יאכטה בבעלותו של צ'ארלס לייטולר, שהיה קצין שני באונייה טיטניק.
היא נתפסה על ידי האדמירליות לצורך החילוץ מדנקרק ובעליה התעקש להשיט אותה לשם בעצמו בעזרת בנו ואדם נוסף.
היאכטה חילצה מדנקרק 127 חיילים, שנדחסו בה בצפיפות כה רבה עד שהיא כמעט והתהפכה משהגיעה לנמל רמסגייט.
היא מוצגת כיום במוזיאון השיט של רמסגייט.
טאמזין היא סירת דיג באורך של 4.6 מטר, הקטן בכלי השיט שהשתתפו במבצע החילוץ מדנקרק.
היא מוצגת כיום במוזיאון המלחמה האימפריאלי.
הביטוי "רוח דנקרק" משמש עד היום לתיאור גילויים של אומץ וסולידריות בשעת מצוקה.
בשנת 1965 נוסדה אגודת הספינות הקטנות של דנקרק, שהוקמה על ידי בעלי הספינות.
האגודה הנהיגה משט זיכרון לרוחב התעלה, שנערך מדי חמש שנים בליווי הצי המלכותי.
הנסיך מייקל מקנט הוא אדמירל הכבוד של האגודה.
קרן השימור של הספינות הקטנות של דנקרק נוסדה ב-1993 במטרה לשמר ספינות שהשתתפו בחילוץ.
פעולת החילוץ של הספינות הקטנות תוארה בסרט הקולנוע "דנקרק" (2017), ולפחות 12 מהספינות המקוריות השתתפו בצילומי הסרט.
הספירה במלון ונישיאן הוא אודיטוריום להופעות מוזיקה, קולנוע ובידור בצורת כדור ענק (ספירה) בפרדייז, נבדה, ארצות הברית, הממוקם ממזרח לבית המלון ונישיאן, ליד הסטריפ של לאס וגאס, בו שוכנים מרבית המלונות ובתי הקזינו בעיר.
הפרויקט הוכרז על ידי חברת מדיסון סקוור גארדן בשנת 2018, והבנייה יצאה לדרך בשנה שלאחר מכן.
האודיטוריום שבפנים בן 18,600 המושבים היה אמור להיפתח בתחילה בשנת 2021, אך הבנייה הופסקה באפריל 2020 עקב שיבוש בשרשרת האספקה של הפרויקט, שנגרם בשל סגרים שהוטלו בזמן מגפת הקורונה.
הבנייה חודשה מאוחר יותר באותה שנה.
עלות הבניה האמירה לא פעם מהתכנון המקורי והגיעה לתקציב על סך למעלה משני מיליארד דולר - מקום הבילוי היקר ביותר בלאס וגאס.
הספירה נפתחה ב-29 בספטמבר 2023, כאשר להקת U2 הופיעו במקום כדי להשיק את U2:UV Achtung Baby Live.
את החלק החיצוני של הספירה ניתן ראות אותו מרחוק בזכות המעטפת החיצונית של המבנה בשל היותו צג LED עצום ממדים המקרין תצוגות מתחלפות כמו הירח, כדור הארץ או עין ענקית המביטה על העוברים בסטריפ.
גודלו של המבנה, היומרה בבנייתו ושונותו בנוף מעוררים תגובות מכל כיוון אבל בעיקר מבהירים שלאחר שנות הקורונה, מקומה של וגאס בחיי הבידור האמריקאיים חזר להיות כקדמותו.
הפרויקט, בשמו הראשון MSG Sphere, הוכרז בפברואר 2018. הפרויקט היה בתחילה שותפות בין חברת מדיסון סקוור גארדן (MSG) ו-Las Vegas Sands Corporation.
הספירה נמצאת ליד הסטריפ של לאס וגאס וממזרח למלון ונשיאן, שנפתח על ידי לאס וגאס סנדס ב-1999.חברת לאס וגאס סנדס הקצתה את המגרש בן 7.3 דונם עבור הפרויקט.
חברת Apollo Global Management רכשה את הוונציאן ב-2022 והפכה לשותפה החדשה של MSG בפרויקט Sphere, במקום לאס וגאס סנדס.
במסגרת המכירה, נרכשה הקרקע עליה נבנתה הספירה לחברת Vici Properties.
הפרויקט בצורת כדור תוכנן על ידי משרד האדריכלים Populous, ופניו כוסו במסך ה-LED הגדול בעולם.
MSG העריכה בתחילה את עלות הפרויקט ב-1.2 מיליארד דולר.
בפברואר 2020, החברה פרסמה שעלות הבניה עלתה ל-1.66 מיליארד דולר כתוצאה משינויי עיצוב המורכבים משיפור התנאים לאורחי המקום.
העלות המשיכה לטפס ובסופו של דבר עלתה על 2 מיליארד דולר עקב משבר שרשרת האספקה העולמית בשנים 2021–2023 והגל האינפלציוני בשנים 2021–2022, עם עלות צפויה סופית של 2.3 מיליארד דולר.
בעלויות הללו, זהו מקום הבילוי היקר ביותר בהיסטוריה של לאס וגאס, וגבר על אצטדיון אלגיאנט בשווי 1.9 מיליארד דולר.
טקס הנחת אבן הפינה נערך ב-27 בספטמבר 2018, והשתתפו בו כ-300 איש, כולל שלדון אדלסון, הבעלים של לאס וגאס סנדס, ומושל נבאדה בריאן סנדובל.
בנובמבר 2018 דווח כי ה-MSG Sphere ייבנה עם ברים חדשים, סוויטות פרטיות, מוזיאון ושטחי מסחר.
AECOM החלה לעבוד על האתר בפברואר 2019, באמצעות הסכם ראשוני.
AECOM עבדה על כמה אצטדיונים אחרים, כולל ארנה T-Mobile בלאס וגאס.
החפירה החלה במרץ 2019. כ-84,000 מטר מעוקב של עפר נחפר להכנת האתר לבנייה.
בעבודות חפירה החלו 400 פועלי בניין.
בהמשך מספר זה היה צפוי להגיע בסופו של דבר לשיא של 1,500 פועלי בניין.
עד אוקטובר 2019, צוותי הבנייה השלימו את המרתף וכן מפלס הקרקע הראשון של הכדור.
שטח המרתף ישמש כמרחב ציבורי לאירועים.
בדצמבר 2019, הכדור הגיע לגובה 20 מ' עם השלמת הקומה הרביעית מתוך שמונה קומות קרקעיות.
בפברואר 2020 הוקם בצידו הצפון מזרחי של האתר המנוף הרביעי בגודלו בעולם, מנוף זחל דמג CC-8800 לצורך הרמת חומרי בניין כבדים.
המנוף מסוגל להגיע לגובה 180 מטרים.
העגורן הועבר על פני האוקיינוס האטלנטי מזבריחה, בלגיה לפורט הואנמה, קליפורניה.
לאחר מכן, המנוף הועבר ללאס וגאס על ידי 120 טרקטור-נגררים.
להרכבת המנוף הראשי נדרש מנוף נוסף בתהליך שנמשך 18 ימים.
במרץ 2020, הבנייה הגיעה לנקודה הרחבה ביותר של הכדור, 157 מ' קוטר, הממוקם במפלס השישי, 33 מטרים מעל פני הקרקע.
הפרויקט היה אמור להיפתח בשנת 2021. עם זאת, MSG הודיעה ב-31 במרץ 2020, כי הבנייה תופסק עקב מגפת COVID-19. הפרויקט חווה שיבוש בשרשרת האספקה שלו, כתוצאה מהמגפה, דבר שהפריע להתקדמות הבנייה.
כל עבודות הבנייה בפרויקט היו אמורות להיעצר במהלך השבועיים הקרובים לאחר ההכרזה.
באוגוסט 2020, MSG Entertainment הודיעה שהבנייה של הפרויקט חודשה, כאשר הפתיחה נקבעה מחדש ל-2023. במהלך 15 החודשים שלאחר מכן, הבנייה התמקדה בבטון, ולאחריה הקמת פלדה ולאחר מכן גג כיפת פלדה במשקל 13,000 טון, החלק המורכב ביותר בפרויקט.
באוקטובר 2020, הצוותים השלימו את הרמת החלק הכבד ביותר עד לאותו שלב, עם התקנת שתי קורות פלדה במשקל כולל של 240 טון.
לגג הכיפה נדרשו 3,000 טון פלדה.
הגג החל להתעצב במרץ 2021, כאשר הצוותים החלו בהתקנה של 32 מסבכים, כל אחד במשקל 100 טון.
הכיפה טופלה ב-18 ביוני 2021, החלק החיצוני של הכיפה (האקסוספירה) יהיה מורכב מלוחות אור LED אשר יהיו גלויים למרחק של מספר קילומטרים.
העבודה על פנים הכדור החלה באוגוסט 2021. עם השלמת מסגרת הפלדה של הגג, נשאבו 4,600 מטר מעוקב בטון אל הגג ליצירת שכבה בעובי כ-25 ס"מ ומשקל כ-10,000 טון.
בניית הגג הסתיימה באוקטובר 2021. לאחר מכן הצוותים עברו למסגרת פלדה במשקל 730 טון שתתמוך במסכי ה-LED ובמערכת השמע.
שם המבנה שונה ל-Sphere at The Venetian Resort, ב-2023. ב-4 ביולי 2023, החלק החיצוני של ה-LED של ה-Sphere הואר במהלך חגיגות יום העצמאות בלאס וגאס.
המקום נפתח ב-29 בספטמבר 2023, בהופעה של להקת U2 עם המופע U2:UV Achtung Baby Live at Sphere.
הופעה זאת הייתה המופע הראשון של הלהקה מאז שנת 2019. MSG מתכננת לארח ארבע עד שישה מופעים אורחים בכל שנה ב-Sphere.
החברה גם אמורה להעלות לראשונה מופע, Postcards from Earth, ב-Sphere באוקטובר 2023. המקום יעסיק עד 3,000 עובדים.
עם השלמתו, הכדור יהיה בגובה 112 מטרים וברוחב 157 מטרים בנקודה הרחבה ביותר שלו.
זה יהיה הבניין הכדורי הגדול ביותר בעולם עם 81,300 מטרים רבועים.
הוא יכלול 18,600 מקומות ישיבה, ולכל המושבים תהיה גישה לאינטרנט מהיר.
טכנולוגיית Haptic משולבת ב-10,000 מהמושבים של המקום.
הישיבה אינה עוטפת את כל הכדור, אלא מכסה כשני שלישים מהפנים בזמן שהבמה תופסת את השאר.
המקום יכול להכיל 20,000 איש בעמידה.
לכדור יש תשעה מפלסים, כולל המרתף, שבו ימוקם מועדון VIP.
בסך הכל ייכללו 23 סוויטות, על פני הקומות השלישית והחמישית.
פנים הספירה תצויד במסך LED עוטף ברזולוציית 16K, בגודל 15,000 מטרים רבועים.
זה יהיה מסך ה-LED הגדול בעולם וברזולוציה הגבוהה ביותר.
החלק החיצוני של המקום יכלול 54,000 מטרים רבועים של תאורה ניתנת לתכנות, שיכולה להכיל נושאי חג, כאשר הספירה יקושט לכבוד ליל כל הקדושים או ככדור שלג של חג המולד, למשל.
הספירה תכלול מערכת שמע מרחבית המבוססת על מודול הרמקול X1 של Holoplot, המשתמש בטכנולוגיות של יצירת אלומה וסינתזה של שדות גל ומצויד ב-96 דרייברים כל אחד.
מערכת הסאונד תכלול 1,600 רמקולים X1 שיותקנו מאחורי לוחות ה-LED, יחד עם 300 מודולים ניידים, עבור סך של 167,000 רמקולים.
מערכת הקול תספק גם קול דרך לוחות הרצפה.
ובהמשך צפויות תכונות מתקדמות של מימד רביעי, כולל ריח ורוח.
באולם המופעים יתקיימו בעיקר מופעי פרסים וקונצרטים, בנוסף לאירועי בידור נוספים.
למרות שלא תוכנן כך שיתאים לפריסת זירה מסורתית לענפי ספורט כגון כדורסל והוקי קרח, הספרייה יכולה לארח אירועי ספורט עגולים כגון אגרוף ואמנויות לחימה משולבות, וכן טורנירי ספורט אלקטרוני.
MSG מתכוונת לבנות ספירות נוספות ברחבי העולם.
כדור MSG זהה מתוכנן להיבנות בסטרטפורד, מזרח לונדון.
אך התוכניות לבנות ספירה בלונדון נדחו בעקבות התנגדויות מקומיות.
באוקטובר 2024, הודיעו על בניית ספירה שנייה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות, בנוסף לזו בלאס וגאס.
טרם נחשפו תאריכים לבנייה או פתיחת הספירה באבו דאבי.
דולן, יו"ר ומנכ"ל Sphere Entertainment, החזון תמיד כלל רשת גלובלית של מבנים דומים.
השותפות בין Sphere Entertainment למחלקת התרבות והתיירות של אבו דאבי (DCT) תומכת באסטרטגיית התיירות של אבו דאבי לשנת 2030, במטרה להפוך את העיר למרכז תרבותי וחדשני.
MSG Sphere Studios נפתחו בברבנק, קליפורניה, במאי 2022. האולפן מתכנן ומבצע פרויקטים בידוריים עבור המתחם בלאס וגאס והספירות העתידיות.
אולפני MSG Sphere ביקשו לשתף פעולה עם יוצרי סרטים ומוזיקאים כדי ליצור חלק מהתוכן לתחום של לאס וגאס.
טד קינג, שעבד בעבר על מסע בין כוכבים: החוויה, הוא בין אלה שייצרו תוכן ויזואלי לספירה בלאס וגאס.
האולפן גם יפיק תוכן בשיתוף עם תחרות הגרנד פרי של לאס וגאס לשנת 2023, שיעבור על פני הספירה.
T-Mobile Arena, ביתם של וגאס גולדן נייטס של ה-NHL
All Net Resort & Arena, זירה מוצעת בלאס וגאס
הספינה המעופפת הוא סיפור עם מזרח סלבי או מזרח אירופאי, הנחשב לסיפור עם פופולרי במזרח אירופה.
המעשייה מסווגת, בסיווג אגדות העם המזרח-סלביות (רוסית: СУС, ברומניזציה: SUS), לשני סוגי סיפורים: SUS 513A, רוסית: Шесть чудесных товарищей, רומנטית: Shest' chudesnykh tovarishchey, lit.
בסוג SUS 513A, הגיבור מוצא בני לוויה עם כוחות נפלאים שעוזרים לו לזכות בנסיכה.
בסוג SUS 513B, הגיבור חוצב ספינה שחוצה גם ביבשה וגם בים.