tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החג הוזז על מנת לאפשר את חגיגת "חג הטבלת האדון" ביום בו נחוג קודם לכן חג המשפחה הקדושה.
החג עצמו אינו חג חובה בקרב הקתולים, אולם חובה להשתתף במיסה מיוחד הנערכת ביום זה בכנסייה.
קתולים אדוקים נוהגים לרשום בראשי מכתביהם את האותיות "J.M.J" - ראשי תיבות שמות בני המשפחה הקדושה (בדומה לנוהג לכתוב "בס"ד" בקרב יהודים מסורתיים ודתיים).
המשמרות האדומים (בסינית: 紅衛兵; בפין-יין: Hóng Wèi Bīng; בתעתוק לעברתי: הונְג וֵיי בִּינְג) הייתה תנועה נרחבת של אזרחים, בעיקר סטודנטים ואנשים צעירים אחרים ברפובליקה העממית של סין שהופעלה על ידי מאו דזה-דונג בין 1966 ל-1968 במהלך מהפכת התרבות בסין.
קבוצה התלמידים, אותה הובילו גָ'אנְג צֶ'נְגְגְ'ה (张承志, בפין יין Zhang Chengzhi), תלמיד בבית הספר, ונְיֵה יְוֵּ'אנְדְזְה (聶元梓, בפין יין Nie Yuanzi), שהייתה מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת בייג'ינג, כתבה את הפוסטרים במקור כביקורת בונה כלפי הנהלת אוניברסיטת צִ'ינְגְחְווָה, שאותה האשימו במגמות נסתרות של "אליטיזם אינטלקטואלי" וב"בורגנות".
בתגובה האשימו הנהלת בית הספר ותלמידים עמיתים את חברי הקבוצה כ"קונטרה רבולוציונרים" וכ"רדיקלים", והם נאלצו להיפגש בחשאי בחורבות ארמון הקיץ הישן.
הקבוצה בחרה בשם "המשמרות האדומים" על מנת ליצור תדמית של תנועת סטודנטים רחבה.
קבוצות משמרות אדומים צצו בקמפוסים ובאוניברסיטאות שונים תוך חיקוי קבוצה זו.
בתחילה דוכאו פעילותם של המשמרות האדומים על ידי "קבוצות עבודה" או "צוותי עבודה" שנשלחו לקמפוסים השונים.
את קבוצות העבודה הללו הוביל גָ'אנְג צ'וּנְצְ'יָאו שעמד בראש משרד התעמולה של סין, והן נועדו לקדם את מהפכת התרבות ולחקור את הנהלות בתי הספר והאוניברסיטאות.
היד הקשה בה נקטו קבוצות עבודה אלו בקמפוסים גרמו לרגשות נגד.
הקבוצה החלה להדביק מחדש פוסטרים הקוראים למהפכה רדיקלית, שאושרו והודפסו על ידי יומון העם.
זמן קצר אחר כך החלו סטודנטים בכל רחבי בייג'ינג לכנות עצמם "משמרות אדומים".
עם זאת, התנועה עצמה לא הייתה מוגבלת בהיקפה ולא קיבלה הכוונה מארגון מרכזי, והחלו להיווצר קבוצות משמרות אדומים יריבות.
במהלך מהפכת התרבות סיירו חברי המשמרות האדומים ברחבי סין, כשהם מבקרים בבתי ספר, באוניברסיטאות ובמוסדות, כשהם מפיצים את הגותו של מאו.
חלקם השתמש באלימות כלפי אנשים שהאמינו כי הם מובילים את סין בחזרה לדרך הקפיטליזם וכונו ה"מובילים בדרך לקפיטליזם" (走资派, בפין יין zǒu zī pài, באנגלית נהוג לתרגם כ- Capitalist Roaders).
תפקידם של המשמרות האדומים היה בעיקר לתקוף את "ארבעת הנושנים" של החברה, כלומר מה שהאמינו אז כי הם רעיונות ישנים, תרבויות ישנות, נוהגים ישנים, ומנהגים ישנים של סין.
בבייג'ינג ובמקומות אחרים עזבו חברי המשמרות האדומים את בתי הספר ופעלו ברחובות.
הם ציירו פוסטרים, נאמו, ביקרו את מנהיגי המפלגה, והיו ביניהם כאלו שהפעילו אלימות בשם מהפכת התרבות.
מאו פגש רשמית כמיליון מחברי המשמרות האדומים בכיכר טיין-אן-מן ב-18 באוגוסט 1966. אנשים רבים בתחומי החינוך, האקדמיה, התקשורת והספרות הותקפו פיזית, שער ראשם סופר, על חלקם הותז צבע והם נאלצו לשאת שלטים בהם נכתב כי הם "מובילים בדרך לקפיטליזם" או שהם "אנטי-מהפכנים".
בין המותקפים היו כאלו שמתו כתוצאה מהמכות שספגו וחלקם התאבד.
חברי המשמרות האדומים בזזו מוזיאונים והרסו ספרים עתיקים ואוצרות אמנות בכל רחבי סין.
מקדשים רבים ואתרי מורשת אחרים נהרסו.
העיר האסורה ניצלה הודות להתערבותו של ג'ואו אנלאי, ששלח חטיבה מצבא סין לשמור על האתר, אבל בקברי שושלת מינג, הרסו חברי המשמרות האדומים את המוזיאון שהכיל ממצאים מקברו של ואן-לי, הוציאו את גופותיהם של הקיסר ואן-לי ושל פילגשיו, ולאחר ש"הוקיעו" את הקיסר (350 שנה אחרי מותו), שרפו את הגופות.
בצ'ופו ניסו המשמרות האדומים לעשות דבר דומה עם גופתו של קונפוציוס, אבל החפירות שלהם בתל הקבר שלו לא העלו דבר.
במהלך שנת הפעילות הראשונה של המשמרות, מילא הצבא תפקיד משמעותי במהפכת התרבות ופעילות המשמרות, בכך שכמעט לא התערב בפעילות ולא דאג לרסנה (פרט לשמירה על מקורות נפט, אתרי גרעין ומקומות אסטרטגיים אחרים).
בסוף 1966 התחיל להתברר לחבורתו של מאו שהעניינים יוצאים מידי שליטה.
לאחר "מהפכת ינואר" הייתה עליית מדרגה באלימות ולכן הוחלט בפברואר 1967 שנעשה די ויש להפעיל את הצבא ובהדרגה להשיב את היציבות לסין.
הפקודות לצבא היו מבלבלות, אולם הוא ניסה להחזיר את הסדר במחיר הפעלת אלימות רבה, בעוד שהמשמרות שפעלו ללא שליטה החלו גם להילחם זה בזה.
שנת 1967 הייתה האלימה ביותר.
בשנת 1968, לאחר חיסולם הפוליטי של דנג שיאופינג וליו שאוצ'י ולאור המתיחות בגבול הצפוני כשהסובייטיים ריכזו כוחות במנצ'וריה, פעל מאו להשלטת סדר באמצעות הגליה דה-פאקטו של הצעירים מהמרכז לפריפריה.
הפיזור נעשה באמצעות פתיחת קמפיין לעלות להרים ולרדת לכפרים (shàng shān xià xiāng 上山下鄉).
התירוץ היה שיש לייצא את המהפכה לקצוות המדינה על ידי משלוח 16–20 מיליון צעירים מהערים הגדולות, וכך לרוקן את הכוח ההרסני של המשמרות.
אמרו להם שזה השלב הבא במהפכה, אך בפועל הצעירים עבדו שם מאוד קשה בתנאים שלא הורגלו אליהם.
הם כביכול היו אמורים להביא את הבשורה של המהפכה לכפר, אולם הרבה פעמים האוכלוסייה המקומית התעללה בהם והעבידה אותם בפרך.
המשמרות האדומים והדור האבוד במדיה
הסרט עפיפון כחול של טיין ג'ואנג-ג'ואנג מציג את מהפכת התרבות בנימה ביקורתית מנקודת מבט של ילד
סיפור חיים של ג'אנג יי-מו מראה את זוועות התקופה
שלום לפילגש של צ'ן קייגה מציג את זוועות המשמרות האדומים
בסוף הסרט הקיסר האחרון של ברנרדו ברטולוצ'י רואים את פעילות המשמרות במצעד השפלה
הרקדן האחרון של מאו של ברוס ברספורד מציג גם הוא מעט מתוצאות פעילות המשמרות ואת מעורבותה של הגברת מאו
הסרט בלזק והתופרת הסינית הקטנה של דאי סיג'יה על פי הספר שלו באותו השם, מציג את הדור האבוד הנשלח לכפרים והקונפליקט שנוצר בין החברות השונות
הסרט מתחת עץ העוזרד של ג'אנג יי-מו, שהוצג בארץ בשם כשאקרא בשמך מציג את יופייה של תקופת הדור האבוד דרך סיפור אהבה
ספרים רבים שתורגמו לעברית מתארים את התקופה וביניהם מאו הסיפור הבלתי נודע (צ'אנג והלידיי), אזליאה אדומה (אנצ'י מין), ברבורי פרא (ג'ונג צ'אנג), חצי הגבר הוא אישה (ג'אנג שיאנליאנג), הקיסר האחרון (אדוארד בהר) ועוד
המשפחה (מוכרת גם בשם "האחווה"; מאנגלית: The Family או The Fellowship) הוא ארגון נוצרי-פוליטי אמריקאי.
הארגון הוקם בשנת 1935 על ידי אברהם ורידה, מהגר נורווגי לארצות הברית.
הארגון נמנע מפרסום וחבריו צריכים להישבע לסודיות.
הארגון מקיים מדי שנה את "תפילת ארוחת הבוקר", אירוע רב משתתפים בוושינגטון הבירה.
כל נשיא אמריקאי, מאז דווייט אייזנהאואר, ביקר באירוע לפחות פעם אחת במהלך הכהונה שלו.
הארגון מפעיל בית הארחה בוושינגטון הבירה בשם "C Street", המיועד לאנשי קונגרס אמריקאים ומנהיגים שונים מעולם.
"המשפחה המטיילת" היא סדרת מדריכי טיולים בעולם, מאת שלומית יפת-ביאליק, המיועדת בעיקר למשפחות המטיילות בחו"ל.
בסדרה נכללים עד המדריכים הבאים:
המדריך נסיעות סלובניה וצפון קרואטיה
מדריך נסיעות היער השחור (בגרמניה).
מדריך נסיעות סלובקיה ודרום פולין
פרט למדריכים אלו יצאו מספר חוברות הפעלה לילדים לפי האזורים הגאוגרפיים.
ייחודה של הסדרה הוא בדגש על טיולים בהרכב משפחתי, עם ילדים ומבוגרים בני כל הגילים.
בספרים יש מסלולי טיול מגוונים ומפורטים, טיפים לטיול משפחתי, הצעות להפעלות לכל המשפחה ומידע רלוונטי למטיילים.
בנוסף למדריכי הטיולים, יצרה יפת-ביאליק חוברות הפעלה עם מגוון הפעלות ויומן מסע לטיולים להולנד ולאיטליה, המיועדות לילדים וכוללות מידע ופעילויות הקשורות לארץ היעד.
בשנת 2011 חולקו חוברות הפעלה לילדים של "המשפחה המטיילת" בטיסות אל על.
שלומית יפת-ביאליק היא אם לשלושה ילדים שלאחר שגילתה שטיול עם ילדים שונה מטיול 'רגיל', החליטה לכתוב את הסדרה המיועדת במיוחד למשפחות מטיילות אשר זקוקות למידע מפורט הממוקד בצרכים של טיול משפחתי.
באתר האינטרנט של "המשפחה המטיילת" משתפת המחברת את הקוראים באחת החוויות האישיות שלה, שהובילה לכתיבת מדריכי הנסיעות: '...לא חלפו חמש דקות של מדרגות צרות וכבישים מרוצפים באבנים עתיקות כשתהינו איך זה שאף אחד ממדריכי הטיולים שבידינו לא הזהיר אותנו מן הרעיון להביא עגלה, וכי היה עלינו לקחת במקומה מנשא'.
במדריכי הנסיעות של "המשפחה המטיילת" מידע עדכני על האתרים החשובים בכל יעד, מסלולי טיול מומלצים והתייחסות לבני הגילאים השונים.
מאחר שמשפחות רבות בוחרות לטייל בשיטת ה'כוכב' – לינה בבסיס אחד או שניים ועריכת טיולי יום, המדריכים מציעים מסלולים יומיים המתאימים למטיילים בשיטה זו.
המדריך בנוי בצורה המאפשרת גם להסתמך על המסלולים המוצעים וגם לשנותם בקלות, ולבנות מסלולים אישיים המתאימים להעדפותיהם של המטיילים.
בנוסף למידע על האתרים השונים, המדריך מכיל גם מידע כללי, כגון: רשימה של ציוד שכדאי להכין לנסיעה, טיפים לתכנון המסלול ושיחוני שפות שבהם משפטים ומילים שימושיות.
במדריך אפשר למצוא גם עצות מאת אנשי מקצוע כמו המאמן האישי אלון גל, דיאטנית וצלמים מקצועיים.
במדריכים תמונות צבעוניות, מפות, טבלאות השוואה ודירוג של האתרים השונים, ועוד.
חוברות ההפעלה המאוירות נועדו להעצים את החוויה של הילדים באמצעות מגוון הפעלות, משחקים ויומן מסע, שאפשר לכתוב בו ולהדביק בו מזכרות.
המשנה למושל קנדה הוא מושל משנה המייצג את המלוכה הקנדית באחת מהפרובינציות של קנדה, כאשר המונרך אינו נמצא בקנדה.
למעשה, מלך קנדה, צ'ארלס השלישי, מתגורר באורח קבע באנגליה ולכן תפקיד המשנה למושל הוא תפקיד קבוע.
תפקיד המשנה למושל הוא למלא את מקומו של המונרך בחקיקת חוקים, כשלמעשה כיום הוא רק מאשר את החוקים המתקבלים בפרלמנט, ובהופעה בטקסים.
תקופת הכהונה במשרה היא ללא הגבלת זמן, אך מקובל שהיא אינה נמשכת מעבר לחמש שנים.
בשלוש הטריטוריות הצפוניות, קיים תפקיד דומה שאותו ממלא נציב מטעם הממשלה, והוא מייצג את הממשלה הפדרלית ולא את בית המלוכה עצמו.
למרות שמו, נושא התפקיד אינו כפוף למושל הכללי של קנדה אלא ישירות למונרך ולמעשה, המשנים שווים בסמכותם למושל הכללי וההבדל ביניהם מתבטא בשטח הסמכות שלהם: המושל הכללי מייצג את המונרך במישור הפדרלי, והמשנים למושל מייצגים אותו במישור הפרובינציאלי.
שורשי התפקיד מצויים במושלי המושבות הקולוניאליות, צרפת החדשה ומושבות הכתר הבריטי במאה ה-16 וה-17, אם כי מהות התפקיד השתנתה ב-1867 עם הפיכת קנדה לדומיניון, ומעבר השליטה בפועל לידי ראש ממשלת קנדה.
עם זאת, על פי שינוי זה, הפכו המושל הכללי והמשנים לכפופים לראש ממשלת קנדה, עד ל-1882, אז פסקה הוועדה המשפטית המייעצת למלך שהמושל והמשנים כפופים ישירות למונרך.
מינוי כל משנה למושל מתבצע על ידי המושל הכללי, לאחר שראש ממשלת קנדה ממליץ עליו במשותף עם ראש ממשלת הפרובינציה שבה מיועד המשנה להתמנות.
לאחר שהתקבל המינוי, מעביר המושל הכללי לפרלמנט כתב מינוי חתום בחותם הגדול של קנדה.
מלבד השבעת המשנה למושל, אין נוהל קבוע לכניסתו לתפקיד, אך בדרך כלל הוא מגיע לבית המחוקקים בבירת הפרובינציה, שם הוא נושא את שבועותיו בפני נכבדים שונים.
הוא נשבע לשמור אמונים למונרך, למלא את תפקידו כמשנה למושל ולשמור על החותם הגדול (של הפרובינציה) ולאחר מכן מבצע לכבודו משמר כבוד את המנון "ההצדעה למשנה למושל" ויורה 15 מטחי כבוד.
מאז 1965 נוהג בית המלוכה להזמין כל משנה למושל לביקור ממלכתי בשנתו הראשונה בתפקיד.
אף על פי שמינוי רגיל הוא לחמש שנים יש מקרים יוצאים מהכלל.
בית הנבחרים של קנדה יכול להדיח משנה למושל לפני תום הזמן ולעומת זאת, יכול ראש הממשלה להמליץ להאריך את כהונתו.
במקרה שהמשנה מתפטר מתפקידו או מת, יכול המושל הכללי למנות מנהל זמני לתפקיד, עד שיימצא מחליף ראוי, ובפרובינציות מסוימות, נשיא בית המשפט העליון הוא המחליף הזמני.
שלא כמו בבחירת המושל הכללי, לתפקיד המשנה למושל נהוג לבחור אזרח קנדה, או תושב קנדה ותיק שאינו בעל תואר אצולה כלשהו, אם כי היו בעבר כמה אבירים שהתמנו לתפקיד.
הגם שעל פי החוקה אסור למשנה למושל להשתייך למפלגה פוליטית כלשהי, התמנו בעבר פוליטיקאים לתפקיד, וחלקם חזרו לעיסוק זה לאחר תום כהונתם.
התפקיד משמש כיום כלי לקידום שוויון מגדרי, גזעי וקבוצות מיעוט, והפעם הראשונה שאשה נבחרה לתפקיד הייתה ב-1974 באונטריו.
מאז נבחרו נשים רבות וכמו כן, שחורים, אבוריג'ינים, אנשים מהקהילה הסינית בקנדה ונכים.
המשנה למושל מייצג את המונרך ואת סמכותו בתחום הפרובינציה בה הוא מושל.
בהתאם לכך, ממנה המשנה למושל את ראש השרים של הפרובינציה (בדומה לתפקיד הנשיא בישראל), חותם על החוקים שנקבעים בבית המחוקקים, חותם על מינוי שופטים (בחלק מהפרובינציות), ומפזר את הפרלמנט.
במקרים חריגים יכול המשנה למושל לבטל או לעכב אישור חוק שהתקבל בבית המחוקקים.
מתוקף תפקידו כראש הפרובינציה, אחראי המשנה למושל על טקסים מסוימים, בעיקר כאלו העוסקים ביחסי חוץ.
הוא מארח את חברי משפחת המלוכה הקנדית וראשי מדינות אחרים בעת ביקורם.
כמו כן, נפגש המשנה למושל בקביעות עם אוכלוסיות שונות ברחבי הפרובינציה, במטרה לשמור על אחדות.
בעת בחירות, מצטמצמת פעילותו, על מנת שלא להיראות כמעורב פוליטית.
בדומה למושל הכללי, מכריזים המשנים על תחרויות נושאות פרסים במבחר תחומים.
משנים למושל מעלים נושאים שונים על סדר היום הציבורי על פי נטיות לבם, אך מקפידים לא לעסוק בשאלות שנויות במחלוקת.
המשנים למושל הם שניים למונרך במעמדם (מעמדם קודם ליתר בני משפחת המלוכה ואף ליורש העצר), אולם הם נחשבים ל"Primus inter pares" - "ראשון בין שווים" יחד עם המושל הכללי.
"ההצדעה למשנה למושל" הוא המנון המושמע לכבודו והוא מבוצע בזמן הגעתו ועזיבתו בכל טקס רשמי.
ההמנון מורכב משש התיבות הראשונות של ההמנון המלכותי של קנדה ("אל נצור את המלך") וארבע התיבות הראשונות והאחרונות של המנון קנדה.
כדי לציין את נוכחותו של המשנה למושל בבניין, ספינה, מטוס או רכב בקנדה, מונף על גביהם דגל המשנה למושל הרלוונטי.
פרובינציה שם החל בתפקידו מונה על ידי הטריטוריות הצפון-מערביות ג'רלד קיסון 18 במאי 2024 מושל המועצה נונאווט אווה אריאק 14 בינואר 2021 מושל המועצה יוקון אדלין וובר 31 במאי 2023 מושל המועצה
המשמרת הצעירה הייתה ארגון מחתרתי שהוקם בעיר קרסנודון שבמחוז לוהנסק (אז בתחומי ברית המועצות היום באוקראינה) במהלך כיבוש העיר על ידי הנאצים.
הארגון פעל במשך כמעט 6 חודשים כלל כ-110 חברים, רובם מגיל 15–20. רוב חברי הארגון נעצרו והוצאו להורג במהלך ינואר 1943.
התארגנויות מחתרתיות של צעירי העיר החלו בקרסנודון מייד עם כיבושה על ידי וורמאכט בסוף יולי 1942. במהלך ספטמבר לארגונים אלו הצטרפו חיילי הצבא האדום שנותרו בעיר.
בסוף ספטמבר 1942 הקבוצות התאחדו תחת שם "המשמרת הצעירה".
המפקד העליון של המחתרת היה איוואן טורקניץ'.
לא ברור מי היה ה"קומיסר" של הארגון, חלק מהניצולים מציינים את אולג קושבוי ואחרים את ויקטור טרטיאקביץ'.
הוא גויס לצבא, נפל בשבי, נמלט, חזר לעיר מגוריו ונבחר למפקד הארגון.
לאחר תחילת מעצרים הוא הצליח להימלט מהעיר, לחם בשורות הצבא האדום ונהרג במהלך הקרבות בשטח פולין.
גאורגי ארוטיוניאנץ (1925–1973) - אחראי על איסוף מידע
במהלך פעילותו ארגון הפיץ כ־5,000 כרזות, וביצע פעולות סבוטז' בבית המלאכה, שריפת בניין לשכת העבודה, הנפת דגלי ברית המועצות ופעולות נוספות.
חברי הארגון תכננו להתחיל בהתקוממות מזוינת לקראת התקרבות הצבא האדום לעיר.
הארגון היה בקשר עם מחתרת קומוניסטית בעיר ופעל תחת הנחיותיו.
בתקופת חג המולד חברי הארגון תקפו משאיות עם מתנות לחיילים גרמנים.
לאחר תקיפה זו הגרמנים האיצו חיפושי לאחר חברי הארגון.
ב-1 בינואר 1943 נעצרו שני חברי הארגון וב-2 בינואר חבר נוסף.
מטה הארגון החליט שחברי הארגון צריכים לעזוב את העיר מיד.
אחד מחברי הארגון דיווח למשטרה הגרמנית על חברי הארגון שהיו ידועים לו והחלו מעצרים המוניים שנמשכו עד ל-11 בינואר.
באותו מהלך נעצרו גם חברי המחתרת הקומוניסטית בעיר.
עד לשנת 1959 הדעה הרווחת הייתה שוויקטור טרטיאקביץ' גרם לחשיפת רוב חברי הארגון וזאת על בסיס הודעה של משתף פעולה עם הנאצים במהלך חקירה שבוצע בשנת 1943. במהלך משפט נוסף שנערך בשנת 1959 התברר שוויקטור טרטיאקביץ' הואשם בבגידה ללא שום סיבה ועמד בכל העינויים.
לאחר חקירה קשה תוך שימוש בעינויים קשים חברי הארגון שנתפסו הוצאו להורג במהלך המחצית השנייה של ינואר 1943. חלק מהם הוצאו להורג ב-9 בפברואר.
העיר שוחררה מכיבוש הנאצי ב-14 בפברואר 1943.
12 מחברי הארגון הצליחו להימלט.
ארבעה מהם נהרגו בהמשך המלחמה.
ב-18 באפריל 1943 בעיתונות המקומי החלו להתפרסם מאמרים על פעילות הארגון.
באביב 1943 החלה לפעול ועדה חקירה בהקשר לפעילות הארגון.
ב-13 בספטמבר 1943 לחמישה מראשי הארגון שהוצאו להורג על ידי הגרמנים הוענק תואר גיבור ברית המועצות.
למפקד הארגון, איוואן טורקניץ' (שנהרג בשנת 1944) תואר זה הוענק בשנת 1990. חברי ארגון נוספים קיבלו עיטורים סובייטים שונים.
ויקטור טרטיאקביץ' עד לשנת 1959 היה נחשב לבוגד שהעביר את שמות חברי הארגון לגרמנים (למרות שהוצא להורג עם רוב חברי הארגון בשנת 1943).
בשנת 1960 לאחר ששמו טוהר הוענק לו עיטור סובייטי והוא הוחזר רשמית לרשימת חברי הארגון.
בשנת 1946 אלכסנדר פדייב כתב ספר ועל בסיס הספר בשנת 1948 צולם סרט בבימוי של סרגיי גרסימוב.
במשך שנים הספר של פדייב נכלל בתוכנית שיעורי ספרות בבתי הספר של ברית המועצות.
בספר של פדייב אולג קושבוי נמצא במרכז העלילה וכתוצאה מפופולריות הספר והסרט שצולם על בסיסו, אולג קושבוי הפך להיות לחבר ארגון המפורסם בקרב הציבור הסובייטי.
בעיר קרסנודון הוקם מוזיאון על הארגון שפועל גם כיום.
המשמרת השנייה הוא מונח שטבעה הסוציולוגית האמריקאית ארלי הוכשילד בספרה הקרוי בשם זה, "המשמרת השנייה".
מונח זה מעלה לתודעה ומתאר את היקף העומס הקיים בעבודות הבית וגידול הילדים כמשרה בפני עצמה ואת ההשלכות שיש לכך על הורים עובדים ועל אימהות בפרט.
על פי תפישה זו ישנה הבדלה בין עבודות הבית, גידול הילדים וטיפול בבני משפחה חולים שאינן משולמות ובין יציאה לעבודה תמורת שכר.
כאשר, על אף חשיבותן הרבה והזמן שהן לוקחות, עבודות הבית שאינן משולמות נראות כפחותות ערך וחשיבות.
תופעה זו קיבלה שמות שונים וידועה גם בשם "העול הכפול" (Double Burden).
אם בעבר הייצור נעשה בתוך ובסביבת הבית והקיום היה תלוי ביכולת הייצור של המשפחה הרי שהמהפכה התעשייתית העבירה את האמצעי לקיום המשפחה לעבודה בשכר מחוץ לבית וקיום המשפחה עבר מייצור משפחתי לעבודה בשכר הנמדדת בכסף.
בתחילה הגברים יצאו לעבוד מחוץ לבית והנשים נשארו לשמר את הסביבה הביתית התומכת ולמעשה ביצעו את עבודות הבית וגידול הילדים.
ובהמשך כאשר גם נשים יצאו לשוק העבודה בשכר, האחריות על עבודות הבית וגידול הילדים נשארו אחריותן המסורתית הבלעדית ואליהן התווספה העבודה בשכר, כאשר עבודות הבית וגידול הילדים איבדו בהדרגה את ערכן.
בנוסף, כחלק מהמהפיכה התעשייתית וביסוס תפקיד האם כאחראית על הבית וגידול הילדים ויחד עם הצורך העולה ברכישת ידע והשכלה, הלכה והוגדרה דמותה של האם האידיאלית כתפקיד התובעני ששרון הייז הגדירה כ"אמהות אינטנסיבית" (Intensive Motherhood).
לפי שיטה זו האם היא האחראית הבלעדית לגידול הילדים ועליה להשקיע את מיטב כספה, מרצה, זמנה וכלל משאביה לגידולם, כאשר לגידול הילדים מתווספות שאר עבודות הבית.
הייז הציעה לבחון את השאלה מהו הטיפול שבאמת זקוקים לו הילדים והבית.
במקביל, בעולם העבודה, עובד אידיאלי נתפש ככזה הפנוי לדרישות העבודה בכל עת וללא כל הגבלה.
רנן-ברזילי מביאה את דוגמת חוק ביטוח לאומי המגדיר מהי "עבודה מתאימה" לעובד ובתוך כך שורת הקלות הנוגעות למצב בריאותי ולהשכלה אך בשורת הקלות זו אין התייחסות לצרכים לטיפול במשפחה ובכך החוק מיישר קו עם תפיסת העובד האידיאלי.
הייז טענה שבשל ערכים סותרים אלו האם העובדת עומדת למעשה בפני סתירה תרבותית מובנית המוכרת גם כקונפליקט עבודה-משפחה.
בנוסף לנשים הנאלצות להתמודד עם קונפליקט זה, תובענות הדרישות מהעובד האידיאלי מקשה על גברים לקחת חלק בחיי המשפחה.
סקרים מראים כי בישראל חל גידול משמעותי בשיעור ההשתתפות של נשים בשוק העבודה.
בשנת 2011 השתתפו בשוק העבודה 86.6% מכלל הנשים בגילאי העבודה (18-67), לעומת 45.2% בשנת 1980. אך עם זאת מסקרים הבודקים את חלוקת העבודה במשפחה בין בני זוג עובדים עולה כי נשים משקיעות שעות רבות יותר בעבודות הבית גם כאשר הן עובדות במשרה מלאה ואף יותר מגבר שאינו עובד כלל.
אישה עובדת משקיעה כ-12 שעות שבועיות לעומת כ-6 שעות שבועיות שמשקיע גבר בין אם הוא עובד או לא כאשר חלוקת התפקידים ברורה בין המינים במטלות הבית.
גברים לרוב יבצעו עבודות הנחשבות לגבריות ואשר אינן יומיומיות באופיין כגון תיקונים קטנים בבית בעוד לנשים אחריות בלעדית ולעיתים משותפת על תפקודו השוטף של הבית.
המשימות שכמחצית מבני הזוג כן חולקים הן קניית מזון וטיפול בבני משפחה חולים.
עוד עולה כי הדעה הרווחת היא כי נשים צריכות להשתתף בשוק העבודה בהיקף משרה משתנה לפי צורכי הטיפול בילדים אך ישנה מגמה של עלייה בתפיסה כי אישה צריכה לעבוד במשרה מלאה בכל תקופות החיים.
השפעת המשמרת השנייה על חוסן המשפחה
הוכשילד זיהתה שלוש אידאולוגיות מגדר מובחנות בהן בוחרים הגבר והאישה במצב החדש שנוצר בו הן הגבר והן האישה יכולים לצאת לעבודה בשכר מחוץ לבית.
גישה אחת היא הגישה המסורתית לפיה האישה אחראית על הבית והילדים בלבד והגבר אחראי על הפרנסה בלבד.
גישה שנייה היא הגישה השוויונית על פיה הן הגבר והן האישה חולקים באופן שווה את נטל הפרנסה ואת עבודות הבית.
ובין שתי גישות אלו קיימת אידאולוגיית המעבר שנמצאה כרווחת ביותר.
בגישת מעבר זו פעמים רבות מתקיים פער בין הגישה המוצהרת ובין המעשים בפועל.
הוכשילד הביאה כדוגמה טיפוסית לאישה המתנהלת על פי אידאולוגיית מעבר אישה שמצד אחד בניגוד לגישה המסורתית מזהה עצמה גם כאישה עובדת אך גם כאישה של בית וילדים ומצד שני בניגוד לגישה השוויונית היא מצפה שבעלה יבסס עצמו יותר כאיש של עבודה.
כדוגמה לגבר טיפוסי המתנהל על פי אידאולוגיית מעבר, הוכשילד תיארה גבר שמעודד את זוגתו לעבוד אך מצפה ממנה לקחת אחריות גם על הבית והילדים.
על פי המחקר, משנות ה-80 של המאה ה-20, שעליו התבססה הוכשילד היא הסיקה כי כל גבר ואישה בוחרים אידאולוגיית מגדר המתאימה לצרכיהם לפי ההיצע העומד בפניהם באותה נקודת זמן כגון בני זוג אפשריים בעלי אידאולוגיות מגדר שוויוניות יותר או פחות והזדמנויות תעסוקתיות.
הפערים בין האידאולוגיה המוצהרת לזו שבפועל מייצרים קונפליקטים ומתחים רבים בין בני הזוג במבנה המשפחה המשתנה המשליכים הן על בריאותם ותפקודם של בני הזוג והן על חינוך הילדים, ועל מנת לחזק את החוסן המשפחתי יש להתייחס אליהם ולטפל בהם.
השפעת המשמרת השנייה על נשים
חלוקת העבודה המגדרית בין בית ועבודה מתחילה לבוא לידי ביטוי אצל מרבית הזוגות כאשר מצטרפים הילדים למשפחה.
נשים נשארות בבית עם הילד בחודשים הראשונים שלאחר הלידה, מתוקף חופשת הלידה, ומתחילות לצבור ידע ומומחיות בטיפול בילדים ובמשימות הבית.
ככל שהשהייה בתחומי הבית מתארכת האישה צוברת אליה את משימות הבית והילדים ובה בעת הגבר מעמיק את מחויבותו והזדהותו עם העבודה שהיא מקור הפרנסה.
וכך כאשר האישה כבר חוזרת למעגל העבודה היא תבחר עבודות שיאפשרו לה להמשיך ולטפל בילדים גם במחיר של שכר נמוך יותר ותפקידים פחות משמעותיים.
בסופו של דבר זהו מעגל שמזין את עצמו (Circular Feedback Loop) ומקבע את חלוקת התפקידים המסורתית ואת חיזוק דמותו של "העובד האידיאלי" ככזה שמחויבותו הראשונה והכמעט בלעדית היא למקום העבודה.
וכך נשים ממשיכות לחוות הן חוסר שוויון במקומות העבודה והן קשיים במימוש תפקידן כאימהות.
גם גברים עובדים המעוניינים לממש את הורותם מתקשים לעשות זאת תחת חלוקת התפקידים המסורתית ובפרט תחת ההגמוניה לה זוכה דמותו של "העובד האידיאלי".
נמצא כי רבים מאלו שמחלקים את חייהם בין התפקידים מדווחים כי הם יותר מסופקים בחייהם, פחות דיכאוניים ובעלי הערכה עצמית גבוהה יותר ולמעשה החיים בשני התפקידים, תחת לחץ סביר, מאפשרים איזון ולמידה בין שני התפקידים.
ואכן גברים המעוניינים לממש את הורותם הם תופעה רווחת, הן אם בשל אבהות חד-הורית שנכפתה כתוצאה מגירושין והן בשל מודעות גוברת לצורך.
הקר ופרנקל בחנו את יחס החוק והמשפט ביחס לתפקידי ההורות כראי לחברה בישראל באמצעות מקרה בג"ץ טננבאום העוסק בשוטרת שהמשך עבודתה הותנתה ביציאה לקורס בתנאי פנימייה כאשר טענתה הייתה שהיא הופלתה כהורה מאחר שלא היה הכרח בהיעדרות שכזו על מנת לבצע את התפקיד.
הקר ופרנקל טענו שככלל ניתן לראות שהחוק והמשפט מעודדים ותומכים בהבאת ילדים לעולם אך אינם תומכים ומעודדים עובדים להיות הורים פעילים בגידול ילדיהם לאחר שנולדו.
הן טענו שתפיסת העובד האידיאלי העומדת בבסיס החוק הופכת את השוויון המגדרי בשוק העבודה לבלתי אפשרי.
הן השוו את התייחסות החקיקה הישראלית להורות הפעילה לעומת חקיקה במדינות אחרות בהן ישנם חוקים המעודדים הורות פעילה בתחומי חופשת הלידה, שעות עבודה מוגבלות, קיצור יום העבודה להורים, משרות חלקיות והסדרי עבודה גמישים.
בהתאם לכך הן הציעו דרכים שונות בחקיקה ובמשפט שיאפשרו להורים, אבות ואמהות, לקחת חלק פעיל יותר בגידול ילדיהם.
אחת הדרכים המוצעות היא חקיקה המתייחסת לתפישת העובד האידיאלי כדוגמת צימצום השעות הנוספות והתאמת ימי החופשה השנתיים לחופשות הילדים.
עם זאת הן מציינות שאין די בשינוי החוק ויחס מערכת המשפט אלא יש גם חשיבות רבה לשינוי חברתי הן בצד המעסיקים שיכירו בחשיבות ההורות הפעילה כתורמת ליעילות ויציבות העובדים והן בקרב כלל החברה.
מערכת המשפט בגיברלטר היא מערכת של המשפט המקובל המבוססת כמעט לחלוטין על החוק האנגלי, מלבד מספר שינויים מינוריים המותאמים לאופי המקום.
מתחת לבתי המשפט הללו, ישנם ערכאות נוספות הדנות בתביעות הקשורות לביטוח לאומי, למיסים, לסכסוכי אדמות, למסחר ולדיני עבודה.
בספטמבר 2012 נחנכו מבנים חדשים למערכת המשפט בגיברלטר, על ידי שר המשפטים גילברט ליקודי.
הקומפלקס החדש מכיל 7 אולמות משפט; אולם אחד לחקירת מקרי מוות, שניים לבית המשפט של הממלכה וארבעה לבית המשפט העליון.
בית המשפט העליון של גיברלטר מורכב משני שופטים - אב בית דין ושופט נוסף הממונה על ידי המושל.
בית המשפט העליון שומע תביעות בנושאי משפט אזרחי ופלילי, בהם גם דיני משפחה ומשפט ימי.
סמכותו הפלילית דומה לסמכות של בית המשפט של הכתר (Crown Court) וסמכותו האזרחית דומה לסמכות בית המשפט הגבוה לצדק (High Court of Justice).
במשפטים אזרחיים יושבים בדין שני שופטים, אך במשפט פלילי מכנסים בנוסף חבר מושבעים.
בנוסף, משמש בית המשפט העליון של גיברלטר כבית משפט ליושר, ובסמכותו להחיל את עקרונות דיני היושר.
בית המשפט העליון שומע ערעורים על תיקים שנידונו בבית משפט לערכאה ראשונה ובבית המשפט של הממלכה (Magistrates' court).
אב בית הדין המכהן הוא אנתוני דאדלי; הוא מונה לתפקיד ב-1 בפברואר 2010, והוא הגיברלטרי הראשון המכהן בתפקיד.
הערכאה הגבוהה ביותר בגיברלטר היא בית המשפט לערעורים.
בית המשפט מורכב ממספר אי זוגי של שופטים, אך לכל הפחות שלושה, ואינו דן בתיק לראשונה מבלי שעבר בערכאה נמוכה יותר.
אב בית הדין של גיברלטר משמש, מתוקף תפקידו (ex-officio), שופט בבית המשפט לערעורים, מלבד בערעורים על פסיקות שנתן הוא עצמו.
ערכאת הערעורים הגבוהה ביותר עבור תושבי גיברלטר היא הוועדה השיפוטית של המועצה המלכותית (The Judicial Committee of the Privy Council) בלונדון, אליה ניתן להגיש ערעורים על פסיקות של בית המשפט לערעורים בגיברלטר.
המשמר הקיסרי (ביפנית: 近衛師団) היה הכינוי שניתן לארמייה מיוחדת בצבא היפני הקיסרי, שתפקידה היה להגן על קיסר יפן, משפחתו וארמונותיו.
המשמר התפרק עם סיום מלחמת העולם השנייה, ובשנת 1947, הוקם המשמר מחדש והוא כפוף לסוכנות המשטרה הלאומית.
במהלך רסטורציית מייג'י, באו מרבית הסמוראים הנאמנים לקיסר מוצוהיטו מהנחלות סצומה וצ'ושו.
לאחר הדחת שוגונות טוקוגאווה וכינון משטר חדש שהתבסס על הדגם האירופאי, ראתה ממשלת יפן בהקמת צבא רשמי, הנאמן לממשלה ולא לאזורים גאוגרפיים ביפן, צעד נחוץ לשמירה על עצמאותה של המדינה מפני האימפריאליזם המערבי.
אחד ההבדלים המשמעותיים ביותר בין חברי מעמד הסמוראים לבין חברי מעמד האיכרים היה הזכות לשאת נשק, ולאחר הקמת הצבא הורחבה הזכות לכל הגברים באוכלוסייה.
עוד לפני כן, במהלך מרד סצומה, הורה הקיסר על הקמת כוח מיוחד שיהיה אחראי על הגנתו הגנת משפחתו והגנת נכסיו.
כך הוקם המשמר הקיסרי, שהיה למעשה ארמייה יוקרתית, מורכבת מסמוראים בני משפחות וותיקות.
הארמייה כללה יחידות חיל פרשים חיל רגלים וארטילריה.
הארמייה חולקה ל-3 דיוויזיות שחולקו ל-10 רגימנטים.
מטה הארמייה היה בטוקיו, וכמפקדה נתמנה פילדמרשל יאמגאטה אריטומו.
המשמר לחם במרד סצומה, ואומן בתחילה בידי מדריכים צרפתים.
אולם לאחר שצרפת הובסה תוך זמן קצר ביותר במלחמת צרפת–פרוסיה, החלו היפנים לאבד את האימון בצרפת ולנטות אחרי פרוסיה.
מפקד המשמר יאמגאטה, ביקר אותה תקופה באירופה כדי ללמוד על מבנה הצבאות המערביים.
הוא התרשם מאוד מהשינויים שהתחוללו בפרוסיה, שהפכה ממדינה חקלאית למובילה בתחום התעשייה והצבא, ואימץ את הרעיונות הפוליטיים של המדינה, שקראו להתרחבות צבאית מחוץ ולמשטר אוטוריטרי מבית.
מאז אומן המשמר בידי מדריכים מצבא הקיסרות הגרמנית, והוא הושפע במידה רבה מהאסטרטגיה והאידאולוגיה שלו.
במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה, לקח המשמר חלק קטן בפלישה היפנית למנצ'וריה, אולם היה פעיל בכיבוש טאיוואן.
בטאיוואן כוננה אותה תקופה רפובליקה טרייה שזכתה לשם "הרפובליקה של טאיוואן", שהכריזה מלחמה על יפן.
ב-29 במאי נחתו הכוחות היפנים הראשונים סמוך לעיר הנמל קילונג (Keelung) שבצפון האי, וב-3 ביוני כבשו אותה.
למחרת נמלטו הנשיא טאנג ג'ינג-סונג וסגנו ג'יו פנג-ג'יה לסין.
בסוף יוני התאספו שארית התומכים ברפובליקה בטאינאן, בירת האי דאז, ובחרו בליו י'ונג-פו כנשיא.
הקרבות בין חיילי המשמר לבין תומכי הרפובליקה נמשכו עד סוף אוקטובר, אז כבשו היפנים את טאינאן.
זמן קצר אחר כך נמלט הנשיא ליו ליבשת ובכך נגמרה המערכה.
אבדות היפנים בלוחמה היו זעומות יחסית, אולם יפנים רבית מתו ממלריה ומחלות אחרות.
בסיום המערכה כבר איבד המשמר כמעט מחצית מכוחו.
המשמר פעל גם במלחמת רוסיה–יפן, במהלכה הוגדל כוחו, וצורפו אליו יחידות תותחים רבות.
הוא לקח חלק שולי גם במלחמת העולם הראשונה.
במלחמת העולם השנייה, פוצל המשמר לשניים.
חלקו הראשון של המשמר הוצב בדרום סין, באוקטובר 1940 הם הצטרפו ליחידות יפניות אחרות במהלך הפלישה להודו-סין.
באפריל 1941 הם הושבו לטוקיו.
חלקו השני של המשמר נשלח אף הוא לסין.
בשנת 1940 הוא הוצב בשאנגחאי ולאחר מכן הועבר לאי האינאן.
מאוחר יותר הם לקחו חלק בקרב מלאיה וקרב סינגפור.
לקראת סוף המלחמה הם הוחזרו ליפן והורכבו מחדש כמשמר קיסרי.
בשנת 1944 הוקמה דיוויזיית המשמר השלישית.
חלק מאנשי המשמר היו מעורבים בניסיון לבצע הפיכה צבאית שתמנע את כניעת האימפריה היפנית, הניסיון כשל, והצבא הקיסרי פורק ועמו המשמר הקיסרי.
בשנת 1947 הוקם "מטה המשמר הקיסרי" (ביפנית: 皇宮警察本部), יחידה מיוחדת בעלת תפקידים דומים למשמר הקיסרי המקורי.
בשנת 1957, הוכפפה היחידה לסוכנות המשטרה הלאומית.
היחידה מורכבת מלמעלה מ-900 אנשי משטרה שמספקים ביטחון אישי לקיסר, הקיסרית, נסיך הכתר וחברים אחרים של המשפחה הקיסרית.
היחידה גם אחראית להגנת נכסים קיסריים, כגון הארמון הקיסרי של טוקיו, והארמון הקיסרי של קיוטו.
אנשי המשמר לובשים מדים כחולים כהים, או מדי משטרה כחולים-אפורים עם כפפות לבנות.
ציודם העיקרי הוא אקדחים קלים ואלות.
המשפחה היא סדרת טלוויזיה אמריקאית שעלתה לשידור ב-3 במרץ 2016 ברשת ABC.
הסדרה נוצרה והופקה בפועל על ידי ג'נה באנס, שהייתה תסריטאית קבועה בחברת ההפקה ShondaLand, ובין היתר הייתה התסריטאית של הסדרות "האנטומיה של גריי" ו"סקנדל" יחד עם שונדה ריימס, שיצרה את הסדרות.
הסדרה עוקבת אחרי בנה הצעיר של ראש העיר, שנחשב למת לאחר שנעלם למעלה מעשור קודם לכן.
בסדרה מככבת ג'ואן אלן בתור קלייר וורן, ראש העיר השאפתנית והמניפולטיבית של העיר הבדיונית רד פיינס, מיין, ומטריארכיה של משפחת וורן, שמודיעה על מועמדותה למשרת המושל כאשר בנה, אדם, חוזר לאחר שנחטף 10 שנים קודם לכן.
ב-12 במאי 2016, ביטלה רשת ABC את הסדרה לאחר עונה אחת.
הסדרה עוקבת אחר אדם, שנעלם בילדותו ונחשב למת, ומופיע אחרי עשר שנים על מפתן דלת בית הוריו, קלייר וורן, שכעת מתמודדת לתפקיד מושלת מיין, ובעלה ג'ון.
שובו של הבן האבוד מאלץ את בני המשפחה להתמודד עם רגשותיהם המודחקים.
האח דני מתקשה לקבל את אדם, שנראה שונה מהילד שהכיר, ואילו האחות ווילה שומרת על אחדות המשפחה בעודה מסתירה סודות משלה.
עם חזרתו של הבן, השאלה הגדולה נותרת פתוחה: האם אדם הוא באמת מי שהוא מתיימר להיות?
קלייר וורן (ג'ואן אלן): רפובליקנית, ראש העיר של העיר הבדיונית רד פיינס, מיין, ומטריארכיה של משפחת וורן.
ווילה וורן (אליסון פיל): בתה של קלייר ורכזת העיתונות.
סמלת נינה מאייר (מרגוט בינגהאם): עשתה קריירה לאחר שהכניסה את האנק לכלא על הרצח של אדם.
דניאל "דני" וורן (זאק גילפורד): בנה הבכור של קלייר.
אדם וורן (ליאם ג'יימס): בנה הצעיר של קלייר שחוזר לאחר שנחטף 10 שנים קודם לכן.
ג'ון וורן (רופרט גרייבס): בעלה של קלייר, סופר.
בריידי קרוז (פלוריאנה לימה): הכתבת המקומית שיש לה קשר עם אדם ודני.
האנק (אנדרו מק'קרת'י): האיש שריצה 10 שנות מאסר על הרצח של אדם.
להם שלושה ילדים: ניק, ג'ייני ומייקל שמסבכים להם את החיים.
סוזן היא חולת שליטה, אבל בן משתדל ככל האפשר לא להיות מעורב בגידול הילדים.
בהמשך הסדרה ג'ייני הולכת ללמוד באוניברסיטה, אבל נושרת אחרי זמן מה וחוזרת לבית ההורים.
ניק לעומת זאת עוזב את הבית ומוצא מקום משלו.
על אף ההתמקדות בחייהם של בן וסוזן, הסדרה כוללת תתי-עלילות שונות כמו תוכניותיו הפזיזות של ניק וחיי האהבה של רוג'ר ואבי.
הסיטקום הוא בסגנון של "משפחה לא מתפקדת" אבל בפרקים רבים בני המשפחה מחלצים זה את זה מצרות.
אחד האפיונים החוזרים בעונה הראשונה היו העבודות המוזרות של ניק.
אחרי עזיבתו של ניק בלטו בתוכנית עלילות משנה על חיי האהבה של אבי ורוג'ר, התחבולות של מייקל, רשימת בני הזוג של ג'ייני, וחלומו של אלפי להיות כוכב.
במהלך הסדרה השתנו חייהם של חלק מהדמויות.
ג'ייני הפכה ממתבגרת מרדנית לאמא, ניק הפך מאידיוט לאידיוט אחראי, אבי התחתנה עם רוג'ר, ומייקל סיים ללמוד בבית הספר.
בינתיים בן נשאר אותו רופא שיניים המרוכז בעצמו, וסוזן נשארה חולת שליטה כמקודם.
גם אלפי נשאר אותו דייר קשה תפיסה.
במשך השנים עוזבות את הסדרה הדמויות של ניק, בריג'יט, אמי ואלפי.
לאורך כל הסדרה מוצגות שמונה דמויות ראשיות ומספר רב של דמויות משנה שמופיעות מדי פעם.
השחקנים היו מוכרים לקהל צופי הטלוויזיה לפני "המשפחה שלי", אולם לא כולם נחשבו לכוכבים.
במרכז הסדרה עומדים ההורים, בן וסוזן הרפר.
להם שלושה ילדים: ניק, ג'ייני ומייקל.
ניק הופיע בקביעות בסדרה עד לפרק ספיישל חג המולד ב-2003. הוא חזר לגלם את הדמות בפרק אחד בעונה החמישית ב-2004, וגם בתוכנית 'קומיק ריליף' משנת 2005. השחקן שגילם את ניק, קריס מרשל רצה להימנע מלהיות מזוהה עם הדמות.
ג'ייני הופיעה בקביעות בסדרה עד ספיישל חג המולד 2002. היא לא הופיעה בעונה הרביעית ב-2003, בה הייתה אמורה להיות באוניברסיטה.
בעונה החמישית חזרה ג'ייני להופיע כדמות ראשית בסדרה.
בעונה השלישית של הסדרה הצטרפה למשפחה אבי הרפר, בתו של ריצ'רד, דודנו של בן.
בעונה השלישית מופיע לראשונה גם רוג'ר ביילי, שהופך לדמות ראשית בעונה הרביעית.
גם רוג'ר הוא רופא שיניים והוא הבן של מי שהיה מנטור של בן הרפר.
בפרק ספיישל חג המולד 2005 הצטרף לבית משפחת הרפר חבר של ניק בשם אלפי באטס.
הסדרה כוללת דמויות אחדות שחוזרות ומופיעות בפרקים שונים.
בעונה הראשונה מופיעה דייזי דונובן בתפקיד בריג'יט העוזרת של בן במרפאת השיניים.
בעונה השנייה משתתף בריאן "הטיפש" החבר של ג'ייני.
בעונה הרביעית מופיעה פיונה החברה של מייקל.
עוד בעונה הרביעית מוצגים יוברט, שהוא חבר של מייקל, וגרייס ריגס, שהיא אמא של סוזן.
השניים המשיכו להופיע בסדרה עד העונה השביעית.
דניס, הכומר המקומי, הופיע בספיישל חג המולד ובעונה השביעית.
השכן של משפחת הארפר, אלכסנדר קייסי, מופיע בשלושה פרקים: "Driving Miss Crazy" (מ-2001), "Neighbour Wars" (מ-2008) ו-"Mary Christmas" (מ-2010).
רוברט לינדזי בתפקיד בן הרפר.
כשהוא בעבודה רואים אותו לרוב מפטר את העוזרים שלו או מנסה לא להיתקל בקולגה שלו רוג'ר.
בבית הוא מנסה להרגע (אבל הוא אף פעם לא מצליח).
בן אינו אדם רע; מאחורי החזות הצינית שלו הוא באמת אוהב את משפחתו, ונאלץ להשלים עם המציאות שבה אשתו רודה בו, וילדיו כל הזמן דורשים ממנו כסף.
זואי ואנאמייקר בתפקיד סוזן הרפר.
היא חולת שליטה ורגילה להשיג את שלה.
היא כל הזמן דואגת לשלושת ילדיה, והיא מכריחה את בן לצאת ולהשגיח עליהם.
סוזן היא מדריכת תיירים במקצוע, אבל לרוב היא נמצאת בבית.
היא בשלנית איומה, ובני המשפחה לעיתים קרובות חומקים וזורקים את האוכל לפח מבלי שהיא תרגיש.
גבריאל תומסון בתפקיד מייקל הרפר.
מייקל (או מייקי, כפי שבן קורא לו) הוא הבן הצעיר של בן וסוזן.
הוא נער מתבגר פיקח וחנון.
הוא מסתכל על שאר בני המשפחה מלמעלה, וחושב שהוא חכם יותר מכולם ביחד.
לעיתים קרובות הוא מחלץ אותם מצרות.
בעונה העשירית מייקל יוצא מהארון וחש הקלה כשהוריו מקבלים את עובדת היותו גיי.
דניאלה דנבי-אש בתפקיד ג'ייני הרפר.
ג'ייני היא בחורה אופנתית, אוהבת לבזבז כסף, ומשוגעת על בחורים.
היא מבלה את כל זמנה בטלפון, מחליפה את החברים שלה בקצב, ומנצלת את כספו של אביה בקניות.
כשהייתה באוניברסיטת מנצ'סטר היא נכנסה להריון.
אחרי שסולקה מהאוניברסיטה היא חוזרת לבית ההורים.
נראה שלסוזן לא אכפת, כי עכשיו היא יכולה לדאוג גם לנכד שלה, קנזו.
רופא שיניים שעובד עם בן.
הוא מחזר אחרי אבי, והשניים מתחתנים.
היא הצטרפה לבית משפחת הרפר בעונה השלישית.
אבי היא בתו של בן דוד של בן.
היא מתחתנת עם רוג'ר, אבל עוזבת אותו כדי להיות נזירה.
ניק הוא בנם הבכור של סוזן ובן.
הוא כל הזמן מחליף עבודות, והוא חסר אחריות בענייני כספים.
בסופו של דבר הוא עוזב את הבית וחי בדירה משלו.
אלפי הוא חבר של ניק שצץ בבית משפחת הרפר בחג המולד 2005, ונשאר לגור אצלם.
אלפי הוא ממקום קטן בוויילס.
קנזו הוא הצעיר במשפחה, בנה של ג'ייני והנכד של סוזן ובן.
בסדרה "המשפחה שלי" השתתפו שחקנים מקומדיות מצבים פופולריות אחרות.
בלטו בהם דייוויד הייג מהסיטקום "The Thin Blue Line", בלינדה לאנג מהסדרה "2.4 ילדים בממוצע", דיאנה וסטון (שהייתה בת זוגו של רוברט לינזי) מהסדרה "The Upper Hand" גילמה דמות של טרנסקסואל בשם צ'ארלי, פולין קווירק מהסדרה "Birds of a Feather" שיחקה בתפקיד שודדת בנק, וסם קלי מהסדרה "On the Up".
המשפחות העשירות בהונגריה במחצית הראשונה של המאה ה-20 היו קבוצת משפחות שרובן ממוצא יהודי שהיו בעלי השפעה משמעותית על כלכלת הונגריה מתחילת במאה ה-19 (בעיקר מ-1850) ועד לשואה.
תולדות משפחות אלה, בפרט היהודיות, שזורים בהיסטוריה, בעלייה ובפריחה הכלכלית והתרבותית של הונגריה ויהדות הונגריה בתקופה של כ-100 שנים עד שואת יהודי הונגריה.
משפחות עשירות אלה תרמו רבות להקמת חלק ניכר מהמוסדות היהודיים החשובים של יהודי הונגריה (מבתי כנסת דרך בתי חולים ומוסדות צדקה לעיוורים, חירשים אילמים, בתי יתומים ועוד.
הדירוג הוא לפי המגזין העסקי האמריקאי "פורבס".
התופעה השלילית שנלוותה לאמנציפציה הזו מבחינת יהדות הונגריה הייתה ההתבוללות, שהסתיימה לעיתים גם בהמרת הדת לנצרות.
התפתחות המשפחות היהודיות העשירות קיבלה ביטוי גם בהענקת תוארי אצולה לעשרות משפחות יהודיות ואף להענקת תואר ברון לכ-25 מהן (בהרחבה:משפחות ברונים יהודים-הונגרים).
תהליך ההשכלה וההתפתחות הכלכלית של יהדות הונגריה קשורה בין היתר גם לפילוג יהדות זו לשלושה זרמים וביניהם הזרם הגדול והמרכזי: הניאולוגיה (נאו-תאולוגיה).
בהתפתחות הניאולוגיה היו השפעות פנימיות (הונגריות) וגם חיצוניות (בעיקר מהאזורים דוברי גרמנית כמו גרמניה ואוסטריה).
אחד מבסיסי התנועה (והרב הראשי הראשון) של התנועה היה הרב יהודה לייב לאופולד לעף, שהיה הראשון שהטיף באופן קבוע בהונגרית, תמך בהשתתפות היהודים במהפכת 1848–1849 והנהיג את המסורת להתפלל לשלום המלך ולמדינה.
חידושי הזרם הניאולוגי נקשרו למעשה לתהליכי האמנציפציה וההטמעה, אך לא נגעו ביסודות הסדר התוכני הדתי.
יסודות הדת היהודית לא השתנו כלל.
עם זאת, בוצעו שינויים בדרשה (הליטורגיה העברית והארמית לא לוותה יותר בדרשות ביידיש, אלא בדרשות והסברים בהונגרית), כך היה גם בלבוש, בהתנהגות ובארכיטקטורה של בתי הכנסת (בתי כנסת החדשים שנבנו כללו כיפות ומגדלים), הרבנים החלו ללבוש חלוק שהזכיר אנשי הדת הלא יהודיים, התגלחו ולא גידלו זקן ופאות.
מכאן צמחה גם השאיפה העצומה של יהדות זו להשכלה ולהצלחה כלכלית שכללה רוח ייזמית והתעשרות.
העיתון הפוליטי "פשטי נפלו", שנוסד בשנת 1850, עקב אחר האישים והמשפחות בעלי העושר רב ביותר בהונגריה.
במשך עשרות שנים עבד צוות במערכת העיתון, כדי לגלות "רישומי מיסים" ולאתר "שמות עלומים" כדי לקבוע את הונם ורכושם של משפחות רבות.
ניתוחי העיתון היו ארוכים ומעמיקים, ותיעדו את הצלחתם של היזמים מסוף המאה ה-19 ועד אמצע המאה העשרים (התקופה אליה מתייחס הניתוח והנתונים בערך).
המוסדות הוקמו בתרומות משפחות עשירות אלה וגם נוספות ביהדות הונגריה.
בית האבות של החברה קדישא
בית אבות סיעודי לקשישים (בודפשט)
המכון הלאומי היהודי להכשרת מורים
להלן רשימת 11 שמות של העשירים ביותר בהונגריה במחצית הראשונה של המאה ה-20 (עם רכוש מעל 10 מיליון פנגו הונגרי) עם הערכת רכושם לפי פורבס.
מנפרד וייס, ברון, מוצא יהודי, תעשיין, 35-30 מיליון פנגו הונגרי.
מיקשה שיפר, מוצא יהודי, יזם נדל"ן, 30-25 מיליון פנגו הונגרי.
מיקשה שיפר נלקח על ידי הגסטפו לאחר הכיבוש הגרמני בהונגריה, ככל הנראה בחיפוש אחר רכושו הרב שהוסתר לדעתם.
הוא נפטר כמה ימים לאחר חקירתו.
סיבת המוות הרשמית הייתה אנגינה פקטוריס, אך רבים טענו כי התאבד.
הנריק פלנר, מוצא יהודי, בנקאי, 30-25 מיליון פנגו הונגרי
שאנדור הטווני-דויטש, ברון, מוצא יהודי, תעשיין ובנקאי, 30-25 מיליון פנגו הונגרי
אנטל דרהר - מוצא אוסטרי תעשיין ובירה, בעל אחוזות, 20-18 מיליון פנגו הונגרי
הנריק האגנמאכר - מוצא גרמני 20-18 מיליון פנגו הונגרי
ארנה גשווינדט- מוצא שווייצרי 20-18 מיליון פנגו הונגרי
דיולה ולאיוש וולפנר - מוצא יהודי 18–20 מיליון פנגו הונגרי
לאו לאנצי - מוצא יהודי 15 מיליון פנגו הונגרי
דיולה קליין - מוצא יהודי 10 מיליון פנגו הונגרי
ינה וידה - מוצא יהודי 10 מיליון פנגו הונגרי.
המשפט (באיטלקית: Il processo), הוא סדרת טלוויזיה איטלקית שיצר אלסנדרו פברי, בשיתוף פעולה של לורה קוללה ואנדריקו אודנינו.
הסדרה זמינה בשירות הזרמת המדיה Mediaset Play ובנטפליקס.
בסדרה מוצגת תובעת מצליחה בשם אלנה גררה.
בכוונתה לקחת הפסקה מהעבודה כדי לנסוע לניו יורק בה מתגורר בעלה.
עם זאת, התוכנית לא תמומש מכיוון שמוקצה לה מקרה עדין מאוד שהקורבן הוא אנג'ליקה, ילדה בת שבע עשרה.
במשפט היא מתעמתת עם עורך דין פלילי ידוע בשם רוג'רו בארונה, שנשכר כסנגור על ידי אישה אמידה מאוד, לינדה מונקו, המואשמת בהריגתה של אנג'ליקה.
אלנה גררה, התובעת הציבורית, בתו של ג'יאנקרלו גררה (שופט שלום ידוע), בגילומה של ויטוריה פוצ'יני
רוג'רו בארונה, עורך דין פלילי, חברו של קלאודיו קוואלרי, בגילומו של פרנצ'סקו סקיאנה
אנג'ליקה פטרוני, קורבן רצח, בתה של אלנה גררה שוויתרה עליה לאימוץ, בגילומה של מרגריטה קוויזל
לינדה מונקו, נאשמת, אשתו של קלאודיו קוואלרי, בגילומה של קמילה פיליפי
קלאודיו קוואלרי, בעלה של לינדה, בגילומו של מישל מורון
ג'ובאני מלאגוטי, בעלה של אלנה, בגילומו של מאוריציו לאסטריקו
ג'אקומו אנדרולי, סוכן משטרה, בגילומו של סימון קולומברי
סטפנו לנצוני, אביה הטבעי של אנג'ליקה, בגילומו של אלסנדרו אברון
פבריציה פורלן, התובעת הראשית, בגילומה של פיה לנצ'וטי
גבריאל מונקו, אביה של לינדה, בגילומו של טומאסו ראגנו
מארה ריימונדי, עורכת דינה של גבריאל מונקו, בגילומה של יורידיס אקסן
ג'יאנקרלו גררה, אביה של אלנה, בגילומו של רוברטו הרליצקה
פרנצ'סקה דונאטי, עוזרתה של אלנה, בגילומה של ליסה גלנטיני
ויטוריו דה גרנדיס, חוקר פרטי, בגילומו של ג'ורדאנו דה פלאנו
אוטביו אריגוני, בן זוגו של רוג'רו, בגילומו של מרקו באליאני
סילביה, חברתה של אנג'ליקה, בגילומה של אירן קסגרנדה
אומברטו ונטורה, שופט המשפט, בגילומו של ג'ובאני וטוראצו
ניקולה קפוטו, התובע המחליף את אלנה גררה, בגילומו של רוברטו אקורנרו
רפאלה דה לוקה, בגילומה של אנטוניו זבאטרי
ברנרדו קולומבו, 00עד, בגילומו של בפה צ'ייריצ'י
לביניה בליי, בגילומה של ולנטינה ביוטי
הסדרה הופקה בשיתוף פעולה בין חברת Lucky Red ורשת RTI.
המשפחה הראשונה של ארצות הברית היא משפחתו של נשיא ארצות הברית, שהוא גם ראש המדינה וגם ראש הממשלה של ארצות הברית.
בני המשפחה הראשונה מורכבים מהנשיא, הגברת הראשונה של ארצות הברית, וכל אחד מילדיהם.
עם זאת, קרובי משפחה קרובים אחרים של הנשיא והגברת הראשונה, כגון הורים, נכדים, ילדים חורגים וגיסים, עשויים להיות מסווגים כבני המשפחה הראשונה, אם הם מתגוררים במעון ההנהלה של מתחם הבית הלבן.
בארצות הברית, המונח "משפחה ראשונה" בהתייחסות מקרית למשפחתו הקרובה של הנשיא, משמש לרוב על ידי התקשורת ובפרט צוות העיתונות של הבית הלבן.
באופן אינדיבידואלי, כל אחד מבני המשפחה הראשונה מקבל שם קוד של השירות החשאי של ארצות הברית.
שמות קוד אלה משמשים סוכנים מיוחדים, המזהים באופן ייחודי את בני המשפחה הראשונה לצורך הגנתם, כמו גם לצורך קיצור, בהירות ומסורת.
המשמר העממי המתנדב , או המיליציה מתנדבת העממית, היו יחידות מתנדבות לשמירה על הסדר הציבורי בברית המועצות וברוסיה בדומה למשמר השכונות.
המשמרות העממיים לתמיכה באכיפת החוק הוצגו לראשונה באימפריה הרוסית בשנת 1913. לאחר המהפכה הרוסית בשנת 1917 אורגנו צורות שונות של שומרים ועובדים לא-ממשלתיים וארגוני איכרים, שהתפרקו בראשית שנות השלושים.
במקומם הוקמה האגודה המתנדבת לתמיכה במיליציה (ОСОДМИЛ).
בשנת 1932 היא הוכפפה למיליציה ושמה שונה ל"גדודי התמיכה במיליציה" (БРИГАДМИЛ).
מערכת המשמרות המתנדבים הוצגה בהחלטה משותפת של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ומועצת השרים של ברית המועצות מ-2 במרץ 1959 אודות השתתפות הפועלים בשמירה על הסדר הציבורי, החלטה שפורסמה והופצה באופן נרחב עוד בשנת 1958, עם הקמת המשמר המתנדב בלנינגרד.
רשמית המשמר פעל בכפיפות למיליציה, אף שאנשיו הורכבו מנציגי המועצות, האיגודים המקצועיים, הקומסומול ועוד.
סיירי המשמר לוו לעיתים על ידי שוטרים, לצורך הכוונה כללית ותמיכה רשמית.
הסיירים יכלו לבצע מעצרים אזרחיים של עבריינים זעירים שונים: שיכורים, חוליגנים וכו'.
הם שימשו גם ככח תמיכה למשטרה בעת ביצוע מעצרים שאינם מסוכנים ובחובות אחרות של אכיפת החוק.
שנת 1974 נשיאות הסובייט העליון של ברית-המועצות פרסמה צו "אודות תפקידיו העיקריים וזכויות המשמר העממי המתנדב בשמירה על הסדר הציבורי" ותחת צו זה תפקד המשמר עד להתפרקות ברית המועצות.
המשמרות פעלו בעיקר בשכונות עירוניות ונציגיהן בסרטי זרוע אדומים ועליהם הכיתוב "ДНД" או "дружинник".
ניסיונות להקים מחדש ארגוני אכיפת חוק ציבוריים ברוסיה החלו כבר בשנת 1992 אך לא זכו לתמיכת השלטון.
בשנים 2008 עד 2011 ברוסיה, ביוזמת תנועת הנוער נאשי, הוקמו פלוגות שנקראו משמרות הנוער המתנדבות, אך הפרויקט הושבת ביולי 2011.
משטרת העיר מוסקבה של ומשטרת סנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד מפעילות יחידות סמך של מתנדבים המסייעים בפעילויות שנועדו לשמור על הסדר הציבורי.
יחידות דומות הוקמו באפריל 2014 במשטרות ערים נוספות אך לא ככוחות ציבוריים תומכים אלא כיחידה משטרתית, בכל מחוזות רוסיה תחת כוחות המשטרה האזוריות והעירוניות.
המשפחה שלי (ביפנית: 万引き家族; בתרגום חופשי: "משפחת כייסים"; באנגלית: Shoplifters) הוא סרט דרמה יפני משנת 2018 שביום, נכתב ונערך על ידי הירוקאזו קורה־אדה.
בכיכובם של לילי פרנקי וסאקורה אנדו.
הסרט מגולל את סיפורה של משפחה ענייה המתקיימת מגניבה מחנויות, הבוחרת לאמץ בת עשירים מוזנחת.
קורה-אדה כתב את התסריט כשתהה על מהות המשפחה, ובהשראת דיווחים על עוני וגניבת חנויות ביפן.
הצילומים החלו באמצע דצמבר 2017.
הסרט הוקרן לראשונה ב-13 במאי 2018 בפסטיבל קאן, שם זכה בפרס דקל הזהב.
הסרט יצא לאור ביפן ב-8 ביוני 2018 וזכה להצלחה ביקורטית ומסחרית.
בשנת 2018 זכה הסרט בפרס האקדמיה היפנית לקולנוע בקטגוריית הסרט הטוב ביותר של השנה.
בנוסף, הסרט זכה בשלושה פרסי קולנוע מייניצ'י, כולל הסרט הטוב ביותר, ובפרס המסך של אסיה הפסיפיק לסרט העלילתי הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס האוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
המשמרות האדומים היו ארגון פרה-צבאי המורכב בעיקר מפועלי המפעלים הרוסים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
יחידות של המשמרות האדומים היו צורת הארגון העיקרית של הבולשביקים במהלך ההכנה והיישום של מהפכת אוקטובר 1917. ליחידות המשמרות האדומים לא היה פיקוד כל-רוסי, נוצרו ופורקו על ידי החלטות של גופים מפלגתיים וסובייטיים בשטח.
המשמרות האדומים הם השלב המוקדם ממנו צמח הצבא האדום של הפועלים והאיכרים.
למשמרות האדומים לא היו מדים אחידים, הם שירתו בבגדים אזרחיים ולצורך זיהוי הונפקו להם תעודות זהות ותגים או סרטי זרוע.
המשפחה שלי, המוכר במילותיו הראשונות: זה התחיל משני הורים, הוא שיר ילדים שכתב יורם טהרלב והלחינה נורית הירש, ואשר בוצע לראשונה על ידי שלמה ניצן ב-1980 במסגרת פסטיבל שירי הילדים ה-11.
השיר מציג מסיבת יום הולדת משפחתית מנקודת המבט של הדובר, הוא הילד החוגג.
המחבר, יורם טהרלב, סיפר על השיר ועל חיבורו:
כמו במרבית שירי הילדים שלי, גם בשיר הזה אימצתי את נקודת המבט של הילד הסובל.
המשפחה חוגגת אבל הוא כל הזמן מסכן: רואה איך המבוגרים מתווכחים, רואה את הלהיטות שלהם לזלול, סובל מהחיבה היתרה שהם מעניקים לו (מנשקים את אחותו ובאים לצבוט אותו).
בשיר זה [...] תיארתי משפחה גדולה ומגובשת.
תמיד קינאתי בילדים שהיתה להם משפחה גדולה.
השיר הולחן על ידי נורית הירש ב-26 באוקטובר 1980. הוא נמסר לביצועו של שלמה ניצן – מכוכבי הילדים הפופולריים בשנות ה-70 וה-80, שהיה מוכר מהסדרות "רגע עם דודלי" ו"מה פתאום?".
ניצן ביצע את השיר בליוויה של להקת חטיף בפסטיבל שירי הילדים ה-11, שנערך בדצמבר 1980, והוא הגיע למקום השני בפסטיבל.
השיר הופיע באלבום הפסטיבל, שיצא ב-1980 בהוצאת ישראדיסק.
כבר ב-1981 הוא נדפס בספר שיריו של טהרלב "לאוהבים את האביב", ומאז הופיע בקובצי שיריו ובאסופות רבות של שירי ילדים עבריים.
השיר (במלואו או במסגרת מחרוזת) הושר על ידי זמרים נוספים, בהם ציפי שביט, עוזי חיטמן, חני נחמיאס וגבי ברלין, ונכלל באלבומי מוזיקה לילדים.
על שם השיר נקרא אלבום אוסף של שירי ילדים מאת נורית הירש, "המשפחה שלי: ממיטב שירי הילדים של נורית הירש" (2001), וכן ספר מנגן משיריה (2020), המלוּוה באיוריה של גל ויצמן.
המשפחה, הידועה גם בשם אגודת סנטיניקטן פארק או האחווה הלבנה הגדולה, הייתה קבוצת ניו אייג' אוסטרלית שהוקמה באמצע שנות ה-60 בהנהגתה של אן המילטון-בירן (נולדה כאוולין גרייס ויקטוריה אדוורדס; 30 בדצמבר 1921 – 13 ביוני 2019).
הקבוצה לימדה תערובת של דוקטרינות דתיות מערביות ומזרחיות, כאשר המילטון-בירן טוענת כי הייתה גלגול נשמות של ישו.
הקבוצה נודעה לציבור כאשר המשטרה פשטה על המתחם שלה בעיירת אולינדה, ויקטוריה (אוסטרליה), ב-14 באוגוסט 1987 על רקע האשמות על התעללות בילדים.
כל הילדים הוצאו מהמקום, והתגלו שהם אומצו באמצעים לא חוקיים.
המילטון-בירן ובעלה נעצרו בסופו של דבר ב-1993 והואשמו בקשירת קשר להונאה ולביצוע עדות שקר ביחס להונאות האימוץ, אך האישומים הללו בוטלו בסופו של דבר.
היא הודתה בהצהרה כוזבת ונקנסה ב-5,000 דולר.
המשפחה לימדה תערובת אקלקטית של נצרות והינדואיזם עם דתות מזרחיות ומערביות אחרות, על העיקרון שאמיתות רוחניות הן אוניברסליות.
ילדות שגדלו בקבוצה למדו את כתבי הקודש העיקריים של הדתות הללו, כמו גם את יצירותיהם של גורואים כולל סרי צ'ינמוי, מהר באבא וראג'ניש.
בת מאומצת אחת, שרה המילטון-בירן, תיארה מאוחר יותר את אמונות הקבוצה כשרלטנות של נצרות ומיסטיקה מזרחית.
הבסיס לפילוסופיה של המשפחה היה שמייסדתם, אן המילטון-בירן, הייתה גלגולו של ישו ואלה חיה.
בתוך הקבוצה, ישו, בודהה וקרישנה נחשבו כיצורים מוארים שירדו לכדור הארץ כדי לסייע לאנושות, כשהמילטון-בירן הוכנס לאותה קטגוריה כמו המורים הללו.
על בסיס אמונה זו, חברי המעגל הפנימי שלה טענו שהם הגלגולים של שנים עשר השליחים המקוריים.
החל ב-1964 לערך, אן המילטון-בירן הובילה קבוצת דיון דתית ופילוסופית בסנטיניקטן, ביתו של הפראפסיכולוג ריינור ג'ונסון בפאתי מלבורן.
הקבוצה רכשה נכס סמוך ששמו "סנטיניקטן פארק" בשנת 1968 ובנתה אולם מפגשים בשם "סנטיניקטן לודג'".
הקבוצה כללה אנשי מקצוע ממעמד הביניים, שרבע מהם היו אנשי רפואה שגויסו על ידי ג'ונסון, דרך שיעורי האטה יוגה של המילטון-בירן.
החברים התגוררו בעיקר בפרברי מלבורן ובעיירות רכס הדנדנונג.
הם נפגשו בכל יום שלישי, חמישי וראשון בערב בלודג', בקראות'ר האוס, באולינדה, או בנכס אחר באזור הידוע בשם הלודג' הלבן.
בשנות ה-80, המשטרה העריכה כי הונה של המילטון-בירן עמד על כ-50 מיליון דולר אוסטרלי.
במהלך שנות ה-60 המאוחרות וה-70, בית החולים "ניוהייבן" בפרבר קיו, היה בית חולים פסיכיאטרי פרטי בבעלותה ובניהולה של מריון וילימק, חברת הקבוצה.
רבים מהצוות הרפואי והפסיכיאטרי בו היו גם חברים.
"המשפחה" גייסה חלק ממטופלי בית החולים לקבוצה, ונתנה את תרופת ההזיה LSD הן לחולים והן לחברים בהנחייתם של הפסיכיאטרים ג'ון מקאי והווארד וויטקר.
אחד מחברי "המשפחה" המקוריים קיבל LSD, טיפול בנזעי חשמל ושתי לוקוטומיות במהלך שנות ה-60 המאוחרות.
למרות שבית החולים ניוהייבן נסגר ב-1992, נפתחה באותה שנה חקירה עקב מותו של מטופל ב-1975, שנטען כי נבע מ"טיפול בשינה עמוקה".
החקירה שמעה ראיות הנוגעות לשימוש בטיפול בנזעי חשמל, LSD ושיטות אחרות בניוהייבן, אך לא מצאו ראיות לכך שהטיפול המדובר יושם על החולה המנוח.
מאוחר יותר נפתח בית החולים מחדש כמוסד סיעודי ללא קשר לבעליו או לשימושים הקודמים שלו.
המילטון-בירן רכשה ארבעה עשר תינוקות וילדים צעירים בין 1968 ל-1975. חלקם היו ילדים ביולוגיים של חברי קבוצה; אחרים הושגו באמצעות אימוצים בלתי חוקיים שאורגנו על ידי עורכי דין, רופאים ועובדים סוציאליים בקבוצה שיכלו לעקוף פרוטוקולים רגילים.
זהותם של הילדים שונתה באמצעות תעודות לידה כוזבות ושיטות אחרות.
כולם קיבלו את שם המשפחה "המילטון-בירן" והוכרחו להתלבש באופן זהה, כמו גם לצבוע את שיערם לצבע אחיד.
הילדים הוחזקו בבידוד ולמדו בבית הקבוצה, ה"קאי לאמה", נכס כפרי באגם איילדון.
לכולם נאמר שהמילטון-בירן היא אמם הביולוגית ומכירה את המבוגרים האחרים בקבוצה כ"דודות" ו"דודים".
נמנעה מהם כמעט כל גישה לעולם החיצון, והיו נתונים למשמעת שכללה דיאטות רעב ומכות תכופות.
מינונים של תרופות פסיכיאטריות שונות ניתנו לעיתים קרובות לילדים.
בהגיעם לגיל ההתבגרות הם נאלצו לעבור תהליך חניכה הכולל LSD; תחת השפעת הסם, הנער נשאר בחדר חשוך, לבדו, מלבד ביקורים של המילטון-בירן או אחד הפסיכיאטרים מ"המשפחה".
במשך מספר שנים, המילטון-בירן התחברה לתנועת סידהה יוגה, קיבלה חניכת שאקטיפאט מסווואמי מוקטננדה ולקחה את השם בסנסקריט "מא יוגה שאקטי".
בשנים 1979 ו-1981 היא לקחה חלק מהילדים לשהות עם מוקטננדה באשראם שלו בדרום פולסבורג, ניו יורק, ארצות הברית, ורכשה נכס סמוך כבסיס משלה באמריקה.
שרה המילטון-בירן סיפרה כי מוקטננדה שאל את הילדים אם הם רוצים לעזוב את המשפחה ולחיות איתו באשראם שלו בהודו.
הילדים נענו בשמחה, אבל מאוחר יותר נענשו על ידי אן המילטון-בירן על חוסר נאמנות.
לדברי שרה, אן גרמה בסופו של דבר להרבה צרות באשראם של דרום פולסבורג וכמה מהחסידי מוקטננדה ערקו ל"משפחה".
שרה הייתה נוכחת כשסוואמי טג'ומיאננד הוכנס ל"משפחה".
ב-1987, המילטון-בירן גירשה את שרה מהקבוצה בגלל ויכוחים והתנהגות מרדנית.
בתמיכת חוקר פרטי ואחרים, היא מילאה תפקיד מרכזי בחשיפת הקבוצה בפני משטרת ויקטוריה.
כתוצאה ממאמציה, המשטרה פשטה על קאי לאמה ב-14 באוגוסט 1987, וכל הילדים שוחררו מהמקום.
מאוחר יותר המשיכה שרה ללימודי רפואה והפכה לרופאה מוסמכת.
היא למדה על האימוץ שלה ובסופו של דבר פגשה את אמה הביולוגית.
לאחר הפשיטה, המילטון-בירן ובעלה, וויליאם, עזבו את אוסטרליה לתקופה של שש שנים.
"מבצע יער", חקירה שכללה שוטרים באוסטרליה, בריטניה וארצות הברית, הביאה למעצרם ביוני 1993 על ידי ה-FBI בניו יורק.
זאת בעקבות הודאתם של חברים לשעבר ב"משפחה", כולל עורך הדין של הקבוצה פיטר קיבי, כי הקבוצה עסקה בהונאות אימוץ.
המילטון-בירן ובעלה הוסגרו לאוסטרליה והואשמו בקשירת קשר להונאה ולביצוע עדות שקר על ידי רישום כוזב של לידות של שלושה ילדים שאינם קשורים כשלישייה ביוליוגית שלהם, אישומים שבוטלו מאוחר יותר.
אליזבת וויטאקר, אשתו של הווארד וויטאקר, הייתה הנתבעת המשותפת שלהם.
המילטון-בירן ובעלה הודו באשמת הצהרות כוזבות ונקנסו ב-5,000 דולר כל אחד.
גם בני "המשפחה" אחרים נשפטו בבית המשפט והורשעו בגין הלבנת כספים.
באוגוסט 2009, שני אנשים קיבלו פיצוי כספי מהמילטון-בירן לאחר שתבעו אותה.
נכדתה, רבקה קוק-המילטון, תבעה לכאורה על מחלות פסיכיאטריות ופסיכולוגיות, בטענה לתת תזונה ו"יחס אכזרי ובלתי אנושי" מצד המילטון-בירן ועוקביה.
על פי הערכות, היא פוצתה בכ-250,000 דולר.
חברה לשעבר נוספת במשפחה, סינתיה צ'אן, טענה ששילמה 352,115 דולר להמילטון-בירן עבור נדל"ן באולינדה, אך הנכס מעולם לא הועבר אליה.
היא גם טענה ששילמה 70,400 דולר להמילטון-בירן עבור נכס אחר, אך גם זה מעולם לא הועבר אליה.