tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגיל 17 עבר תומאס ללמוד באנגליה בקולג' סטוניהרסט (Stonyhurst College) שבלנקשייר, אף הוא של מסדר הישועים, והתבלט שם בכישרונו.
בשנת 1843 חזר תומאס לאירלנד.
בתחילה עלו בדעתו תוכניות לא מגובשות להצטרפות לצבא אוסטריה, כהמשך למסורת בקרב בניהן של מספר משפחות איריות.
אלא שבשנת 1844, עת שהה בדבלין, הצטרף ל'התאחדות הביטול' (Repeal Association), תנועה אירית עממית אשר פעלה כנגד חוק האיחוד של 1800, ובהדרגה הוא הגיע בתנועה לעמדת השפעה, לא מעט בשל כישרון הנאום והדיבור שבהם ניחן.
בשנת 1846 התגלעה מחלוקת ב"התאחדות הביטול", בשל מה שנראה כהתקרבות יתר של ההתאחדות אל הפוליטיקה הבריטית, אשר החלה בעת עלייתו לשלטון בבריטניה של הלורד ראסל (Russel), תוך הקרבת שאיפת החופש האותנטית של האירים.
תומאס וחברים אחרים משורות ההתאחדות, אשר כונו "אירים צעירים" (Young Irelanders), גינו גישה זו, שלדעתם עשויה להוביל לפטרונות אנגלית על ההתאחדות.
כן נתגלעה מחלוקת באשר ללגיטימיות של פנייה לכוח הנשק, במידה שתכשל הדרך הפוליטית הקונבנציונלית.
מאהר ויתר ה"אירים הצעירים", לא פסלו עקרונית אפשרות זו, אם כי באותה עת היא נחשבה כהיפותטית בלבד גם בעיניהם.
בשנת 1847 הביאה המחלוקת לפילוג בשורות ההתאחדות.
בינואר 1847 הקים מאהר, יחד עם ג'ון מיטשל (Mitchel), ויליאם סמית' או'ברייאן (Smith O'Brien) ותומאס דווין ריילי (Devin Reilly) את 'הקונפדרציה האירית' (Irish Confederation), שדגלה אף היא בביטול 'חוק האיחוד' של 1800, אם כי שלא באמצעות השתתפות במשחק הפוליטי הבריטי.
בשנת 1848 נסעו מאהר ואו'בריאן לצרפת כדי לחזות מקרוב בתוצאות המהפכה שאירעה בה באותה שנה, להביע סולידריות ולברך את מחולליה.
כאשר חזרו לאירלנד הביאו עימם דגל בעל שלושה צבעים: כתום, לבן וירוק, אשר הוענק להם על ידי צרפתייה שאהדה את מטרותיהם, אשר משמש, בשינויים קלים, כדגל אירלנד בימינו.
בהשראת האירועים באירופה, בה התחוללו המהפכות ללא שפיכות דמים מרובה, בדרך כלל, קיוו מנהיגי הקונפדרציה שהתקוממות דומה באירלנד תוביל לתוצאות דומות וכינסו כמה אסיפות התעוררות בשבוע הרביעי של יולי.
ב-29 ביולי פרץ קרב קצר בבולינגרי (Ballingarry) שבמחוז טיפררי בדרום אירלנד, שהוכרע במהרה לרעת המתקוממים עם בואה של תגבורת משטרתית.
מאהר, יחד עם מנהיגים אירים לאומנים אחרים, נעצר בעוון הסתה על ידי הבריטים.
העצורים נשפטו למוות, אך בעקבות חנינה מלכותית שהושגה גם עקב לחץ ציבורי ובינלאומי, הומתק גזר דינם להגלייה לכל ימי חייהם.
בשנת 1849 הוגלו מאהר ועמיתיו לארץ ון דימן (הנקראת מאז 1855 טסמניה) שבאוסטרליה.
באי הם זכו לחופש יחסי, תמורת הבטחה שלא לעזוב את מקום מושבם בלא להודיע קודם לכן לרשויות.
הגולים פוזרו בחלקים שונים של האי, אך הצליחו להפגש בחשאי.
מאהר ישב תחילה זמן קצר בקמבל טאון (Campbell Town) שבמזרח האי, ואחר כך ברוס (Ross) הסמוכה.
בשנת 1851, בעודו בארץ ון דימן, נישא מאהר.
בתחילת 1852 הודיע מאהר לשלטונות על ביטול ההסכם ולפיו יודיע על כוונה לעזוב את מקום מושבו, ונמלט לארצות הברית בעוד אשתו, שהייתה אז בהריון, נותרה מאחור.
הבן, שנולד באוסטרליה, הלך לעולמו זמן קצר לאחר לידתו.
לאחר מות בנה, עשתה אשתו את דרכה לאירלנד, ואחר כך הצטרפה לתומאס בארצות הברית.
מאהר הגיע לעיר ניו יורק במאי 1852. הוא למד משפטים ועיתונאות, הפך לאזרח ארצות הברית, ושמו הלך לפניו כמרצה.
הוא הוציא שבועון בשם Irish News ("חדשות איריות").
בנוסף, יחד עם ג'ון מיצ'ל, שהוגלה ונמלט אף הוא, הוציא את הביטאון הפרו-אירי ואנטי-בריטי Citizen ("אזרח").
כיוון שעלתה שאלת המוסריות שבבריחתו למרות ההתחייבות שלקח על עצמו תחילה, הסכים לעמוד למעין משפט בידי מספר אישים אמריקנים מכובדים, תוך התחייבות שיחזור לאוסטרליה אם יפסקו כנגדו.
בית המשפט המדומה פסק לטובתו.
קתרין, אשתו של מאהר, שהצטרפה אליו לזמן מה בארצות הברית, חזרה לאירלנד כשהיא בהריון ובמצב בריאותי קשה, ילדה בן, בנו היחיד של מאהר ששרד, בבית אביו, והלכה לעולמה זמן קצר אחר כך, בשנת 1854. מאהר לא ראה מעולם את בנו.
בשנת 1856 נשא לאשה את אליזבת' טאונסנד, בת למשפחה פרוטסטנטית עשירה, שעברה לדת הקתולית בהינשאה.
מעט לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית מאהר ביקר בקוסטה ריקה, בין היתר כדי לבדוק את התאמת אמריקה המרכזית להגירה אירית.
כן הוסמך כקפטן במיליציה של מדינת ניו יורק.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בשנת 1861, החל מאהר לגייס אירים לפלוגה בפיקודו.
הפלוגה שגייס צורפה למיליציה של ניו יורק ב-29 באפריל, וזו הצטרפה לארמיית הפוטומק, שנקראה אז ארמיית צפון מזרח וירג'יניה, אשר לחמה בפאתי וושינגטון הבירה.
לאחר התבוסה בקרב בול ראן הראשון ביולי, חזר מאהר לניו יורק כדי להקים בריגדה אירית ולפקד עליה.
בהמשך, בפברואר 1862, קיבל דרגת בריגדיר גנרל.
הוא פיקד על הבריגדה שהקים בקרבות חצי האי (מרס עד יולי 1862), בהם ניסו כוחות הצפון, לשווא, לכבוש את ריצ'מונד בירת הקונפדרציה, על ידי איגוף מערך ההגנה של הדרומיים באמצעות נחיתה במזרח וירג'יניה, והתקדמות לעבר הבירה דרך חצי האי וירג'יניה.
מאהר נכנס לראשונה לפעולה כמפקד הבריגדה בקרב שבעת האורנים (Battle of Seven Pines) שנערך בסוף מאי ותחילת יוני.
על אף שידו של הצפון הייתה על התחתונה בקרבות, נחשבו האירים שבפיקוד מאהר כלוחמים עזי נפש.
אחרי קרב שבעת האורנים פיקד מאהר לזמן מה על רגימנט לא אירי.
החיבור לא עלה יפה, ומכאן ואילך הוא פיקד על אירים בלבד.
בהמשך קרבות חצי האי, ב-27 ביוני, פיקד מאהר על הבריגדה בקרב גיינס מיל (Gaines' Mill), הידוע גם בשם קרב קולד הרבור הראשון (Cold Harbor) או קרב נהר הצ'יקהומיני (Chickahominy).
הבריגדה הגיע כתגבורת בצעידה מהירה לאחר חציית נהר הצ'יקהומיני, ואם כי איחרה לקרב עצמו, שימשה כמשמר עורפי לנסוגים.
גם כאן, למרות ההפסד בקרב, זכו האירים לשבחים.
בקרב אנטיאטם שבמרילנד, מעט מצפון לנהר הפוטומק, שנערך ב-17 בספטמבר, סבלו האירים, שהובילו את ההתקפה הרביעית על "הדרך השקועה" שבמרכז המערך הדרומי, אבדות כבדות, וגם מאהר עצמו היה בין הפצועים, עת נפל מסוסו שנורה.
האבדות שסבלו חייליו, נוסף על שמועות חוזרות על היותו שתוי בעת הקרב, הובילו לביקורות על יכולת הפיקוד שלו.
בקרב פרדריקסברג שבווירג'יניה, אשר נערך בין ה-11 וה-15 בדצמבר, ספגו האירים אשר בפיקודו של מאהר אבדות קשות אף יותר, ומבין כ-1,600 לוחמים נותרו כשירים בתום הקרב רק 256. את רוב האבדות סבלו האירים עת תקפו לשווא ב-13 בדצמבר את מערכי צבא הקונפדרציה.
מבין כ-1,200 פקודיו של מאהר בטרם ההסתערות, התייצבו למחרת הקרב כ-280 חיילים כשירים (בדרך מקרה היחידה אותה תקפו הייתה אירית אף היא).
מאהר עצמו נשאר בעת ההסתערות בעורף בשל כאבים עזים בברכו.
לאחר החלמת ברכו, שארכה כארבעה חודשים, מאהר נטל מחדש את הפיקוד על חייליו מספר ימים לפני קרב צ'נסלורזוויל (Chancellorsville) בווירג'יניה, מעט מדרום לנהר הפוטומק, שנערך בין ה-30 באפריל ל-6 במאי 1863. בקרב זה מעורבות האירים הייתה מוגבלת יחסית.
מספר ימים לאחר הקרב התפטר מאהר במחאה מן הפיקוד על הבריגדה, וזאת לאחר שבקשותיו החוזרות והנשנות לגיוס חיילים נוספים למילוי שורותיה המתדלדלות, לפני ואחרי הקרב, נדחו.
בדצמבר ביטל הצבא את תוקף התפטרותו.
תחילה מונה לזמן קצר למפקד מחוז אטווה (Etowah) שבג'ורג'יה.
אחר כך, בפברואר 1865 היה למפקד אוגדה מאולתרת ובמאי התפטר סופית מן הצבא.
לאחר שחרורו מצבא מונה מאהר למזכיר טריטוריית מונטנה (שאז טרם קבלה מעמד של מדינה).
זמן קצר לאחר הגיעו מונה למושל בפועל של הטריטוריה.
בתפקידו זה לא הצליח ביותר, הוא הקים לעצמו אויבים הן בקרב הרפובליקנים והן בקרב הדמוקרטים.
חנינה שנתן לאירי שהואשם ברצח קוממה עליו רבים.
גם ניסיונו להקים מיליציה שתלחם באינדיאנים כנקמה על מספר התקפות שערכו, לא עלה יפה: התוקפים לא נמצאו ומאהר לא הצליח לקיים את המיליציה ככוח מלוכד.
כן כשל ניסיונו להעביר במוסדות הטריטוריה של מונטנה החלטה בעד חוקה כתובה, כצעד בדרך להפיכתה למדינה (מונטנה הפכה לבסוף למדינה ב-1889, יותר מעשרים שנה אחר כך).
בקיץ 1867 נסע מאהר לפורט בנטון שבמונטנה לצורך קבלת משלוח של נשק ותחמושת עבור המיליציה.
בדרכו חלה ועצר למספר ימים לצורך החלמה, אך המשיך לבסוף בדרכו בטרם הבריא.
באחד ביולי, בעודו חולה, נפל למימיו של המיזורי מספינת הקיטור בה נסע, וגופתו לא נמצאה.
כיוון שכך, ובשל פעילותו השנויה במחלוקת כמושל, רווחו מספר תאוריות קשר אודות האירוע, שאף אחת מהן לא הוכחה, כמוהן גם ההשערה שהיה שתוי בעת עלייתו לסיפון האונייה.
תומאס טינדאל פיצ'י היה כדורגלן סקוטי.
פיצ'י שיחק בעמדת החלוץ, ונודע בכינוי "נסיך המכדררים" בזכות שליטתו הטובה בכדור ונחישותו ליד שער היריב.
הוא נולד באדינבורו ושיחק כחובבן בשנות הקריירה הראשונות שלו, מאחר שהיו לו התחייבויות עסקיות שמנעו ממנו לשחק כמקצוען.
ידוע עליו כי הוא נהג לעבור ממקום למקום בתדירות גבוהה, ולפיכך הקריירה שלו הייתה אקלקטית במידה מסוימת.
הוא שיחק במספר מועדונים, לעיתים לתקופות קצרות מאוד של חודש.
מועדונו העיקרי של פיצ'י המשיך להיות ארסנל, והוא שיחק בעיקר שם כשהיה בלונדון.
רק בעונת 1904/1905, הראשונה בתולדות המועדון בליגה הראשונה, הוא החל לשחק באופן סדיר בהרכב, והבקיע שישה שערים בתשעה משחקים.
פיצ'י שיחק היטב באותה תקופה ובזכות כך זומן לנבחרת סקוטלנד.
הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים הייתה ב-6 במרץ 1905, בהפסד 1 - 3 לנבחרת ויילס.
הוא השתתף ב-4 משחקים במדי הנבחרת, ושערו היחיד במדיה הובקע במשחק מול נבחרת אירלנד ביום פטריק הקדוש של 1906. הוא המשיך לשחק בקביעות בארסנל, ובעונת 1905/1906 הבקיע 9 שערי ליגה והעפיל עם המועדון לחצי גמר גביע ה-FA.
פיצ'י עזב את ארסנל באמצע 1906 על מנת לחזור לסקוטלנד, ושיחק עבור קווינס פארק במשך שנתיים.
בתקופה זו הוא חזר לדרום אנגליה לתקופה קצרה, ולעיתים שיחק עבור נוריץ' סיטי וברייטון אנד הוב אלביון.
הוא חזר לארסנל ב-1908, ובהופעת הבכורה המחודשת שלו הבקיע את השער היחיד בניצחון על פרסטון נורת' אנד.
פיצ'י שיחק בארסנל לאורך כל עונת 1908/1909, הבקיע עשרה שערים (תשעה בליגה ואחד בגביע) ב-21 משחקים, והפך למלך השערים של המועדון; באותה עונה סיים המועדון במקום השישי, שהיה הדירוג הטוב ביותר עד עונת 1925/1926. בסך הכל הוא השתתף ב-63 משחקים במדי ארסנל, בהם הבקיע 30 שערים.
לאחר שעזב את ארסנל הוא הצטרף לקבוצה שנודעה בכינוי "דה פילגרימס" (עולי הרגל), שהורכבה משחקנים בריטים וסיירה בארצות הברית באוקטובר ובנובמבר 1909. לאחר שחזר לאנגליה הוא שיחק עבור גלוסופ נורת' אנד עד 1911, ופעם נוספת עבור פולהאם ב-1912.
תומאס פוסטלסויט היה איש כמורה אנגלי וחבר אוניברסיטת קיימברידג', ששירת כמאסטר של טריניטי קולג' בקיימברידג' משנת 1789 עד מותו.
פוסטלסויט היה בנו של ריצ'רד פוסטלסויט מהכפר קרוקלנדס, סמוך ללנקסטר שבלנקשייר.
למד בכפר סנט ביז הסמוך לעיירה ויטהבן, והתקבל לטריניטי קולג' בקיימברידג' כסיזאר (מעמד המקנה מלגה חלקית תמורת עבודה), ב-1749. הוא סיים את לימודי התואר הראשון ב-1753, ונעשה עמית של הקולג' ב-1755; ב-1756 סיים את לימודיו במתמטיקה בהנחייתו של סטפן ויסון.
שנתיים אחר-כך נתן את ההרצאה על שם בארנביי במתמטיקה.
ב-1782 הנחה (עם ג'ון קרנק) את עבודת המאסטר של תומאס ג'ונס.
פוסטלסויט הוסמך לכמורה ב-1756, ומ-1774 היה הרקטור של הכפר המרטון שליד עיר השוק הנטינגדון.
נעשה המאסטר של טריניטי קולג' ב-1789, וב-1791 התמנה לסגן הנשיא של אוניברסיטת קיימברידג'.
נפטר ב-1798 בבאת', ונקבר במנזר באת'.
תומאס פינקני היה המושל ה-36 של מדינת קרוליינה הדרומית.
הוא השתתף במלחמת העצמאות של ארצות הברית כמו גם במלחמת 1812 כקצין ביחידה לוחמת.
הוא היה בין חותמי האמנה החוקתית והיה פעמיים מועמד לנשיאות ארצות הברית אך הפסיד בבחירות.
צ'ארלס פינקני נולד בעיר צ'ארלסטון, שבקרוליינה הדרומית, למשפחת אצולה בריטית.
אביו, צ'ארלס פינקני האב, כיהן כפקיד גבוה בממשל הבריטי הקולוניאלי ונשיא מערכת המשפט, במדינת דרום קרוליינה.
אחיו הצעיר, תומאס, שימש כאלקטור של דרום קרוליינה ושימש גם כדיפלומט בממשל הפדרלי, בראשות ג'ורג' וושינגטון.
פינקני יצא ללימודים באירופה וחזר לדרום קרוליינה עם סיומם.
פינקני היה נשוי לשרה מידלטון, שאביה, הנרי מידלטון, כיהן כנשיא השני של הקונגרס הקונטיננטלי ואחיה, ארתור מידלטון, היה בין חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
לאחר ששרה נפטרה הוא נישא בשנית.
תומאס פלהם-הוליס, דוכס ניוקאסל הראשון היה מדינאי בריטי מהמפלגה הוויגית, שכיהן פעמיים כראש ממשלת בריטניה.
הקריירה הפוליטית שלו חופפת לתקופת שלטונה של המפלגה במאה ה-18. הוא ידוע בכינוי "דוכס ניוקאסל".
כבן טיפוחיו של סר רוברט וולפול, הוא שירת תחתיו במשך יותר מעשרים שנה עד 1742. יחד עם אחיו הנרי פלהם הוא היה הדמות הדומיננטית בממשלה עד 1754 ועד למועד זה כיהן במשך 30 שנה כשר החוץ והשפיע רבות על מדיניות החוץ של בריטניה.
לאחר מותו של אחיו הוא ירש את תפקידו וכיהן כראש ממשלה במשך שש שנים בשתי תקופות כהונה נפרדות.
אף על פי שתקופת כהונתו הראשונה לא ראויה לציון, הוא הוביל את המדינה במלחמת שבע השנים, שבעקבותיה הוא התפטר מתפקידו.
לאחר תקופת כהונתו השנייה כראש ממשלה הוא שירת זמן קצר כשר בממשלתו של הלורד רוקינגהם, עד שפרש מהחיים הפוליטיים.
תומאס פלהאם נולד בלונדון ב-21 ביולי 1693 כבנו הבכור של תומאס פלהם, ברון פלהם הראשון ושל אשתו השנייה, לידי גרייס הוליס.
הוא למד בבית הספר וסטמינסטר שבלונדון והתקבל ללימודים במכללת קלייר (Clare College) שבקיימברידג' ב-1710. בשנת 1711 מת דודו של פלהם ושנה לאחר מכן מת אביו.
שניהם הורישו לו את אחוזותיהם הגדולות.
בשנת 1714, כאשר הגיע לגיל 21, הוא היה מבעלי הקרקעות שהחזיקו בשטחים הגדולים ביותר בממלכה.
אחד מהתנאים שהתנה דודו בצוואתו היה שהוא יוסיף את השם הוליס והוא עשה כן.
סכסוך משפטי ארוך עם דודתו על הבעלות על אחוזת דודו הסתיים בהסכמה ב-1714.
בהדרגה הוא החל להיות מזוהה עם מדיניותה של המפלגה הוויגית, כמו אביו ודודו.
אך בעוד שהם החזיקו בדעות מתונות, נעשה פלהם-הוליס מיליטנטי יותר בהשקפת עולמו.
באותה תקופה הייתה בריטניה מפולגת למפלגה הוויגית שצידדה בשלטון בית הנובר שעלה למלוכה לאחר מותה של המלכה אן, ולמפלגה הטורית שדגלה בג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט כמועמד לכס המלוכה ומאוחר יותר נודע בכינוי "הטוען לכתר הזקן" (old pretender).
סוגיה זו הייתה מרכזית בפוליטיקה הבריטית בשנות מלכותה האחרונות של המלכה אן והשפיעה באופן משמעותי על הקריירה של דוכס ניוקאסל הצעיר.
הוא הצטרף למועדונים פוליטיים מטעמה של המפלגה הוויגית.
בית ניוקאסל שבלונדון היה מקום מגוריו המרכזי בלונדון.
דוכס ניוקאסל תמך במרץ בעמדתם של הוויגים לאחר מותה של המלכה אן והיה לו חלק משמעותי בתהליך קבלתו של ג'ורג' הראשון על ידי אנשי לונדון.
כאות הוקרה לפעולתו, העניק לו המלך בשנת 1714 את התואר "רוזן קלייר" ובשנה לאחר מכן את התואר "דוכס ניוקאסל", שני תארים שקודם לכן נשא בהם דודו המנוח.
כמו כן הוא מונה להיות לורד לפטננט (Lord Lieutenant) של מחוזות מידלסקס ונוטינגהאם והוענק לו תואר אביר מסדר הבירית.
במסגרת תפקידו החדש הוא היה אחראי על דיכויים של היעקוביטים במחוזות שלטונו.
במחוז מידלסקס הוא עצר וחקר 800 איש ולאחר מכן הקים כוח מתנדבים להגנת המחוז.
בשנת 1715 הובטחה סופית מלוכתו של ג'ורג' הראשון בקרב פרסטון (Preston) ובבריחתו של ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט.
ניצחונם של ההנוברים על היעקוביטים ציינה את תחילתה של השליטה הוויגית שהתמשכה על פני רובה של המאה ה-18. בשל תמיכתם של הטורים בתנועה היעקוביטית, המלך לא בטח בהם ומינה את כל שרי ממשלותיו מקרב חברי המפלגה הוויגית.
לאחר ניצחונה של המפלגה פרשה ממנה קבוצת חברים שהייתה חלק משפיע בשורות האופוזיציה בפרלמנט.
לאחר השתתפות בכמה תמרונים פוליטיים, החל ניוקאסל ב-1720 להיות מזוהה עם הממשלה הוויגית בראשותו של רוברט וולפול.
וולפול קיבל בברכה את הדוכס הצעיר לחוג מקורביו.
ראשית, בשל העובדה שהוא האמין שיוכל לשלוט בו בקלות ושנית, בשל העובדה שהוא סבר שבכך יחזק את כוחות כנגד הסיעה שפרשה מהמפלגה הוויגית.
ניוקאסל הצטרף לחוג של וולפול משום האמין שזה האחרון עומד להיות הדמות המרכזית בפוליטיקה הבריטית בדור הבא וכך היה.
ב-1721 החל וולפול לכהן כראש ממשלת בריטניה הראשון, משרה שהחזיק בה ב-21 השנים הבאות.
ניוקאסל היה מקורב לבעל בריתו הקרוב של וולפול, צ'ארלס טאונסהנד.
ב-2 באפריל 1717 הוא הגדיל את השפעתו במפלגה כשנשא לאישה את נכדתו של ג'ון צ'רצ'יל, דוכס מרלבורו הראשון, גיבור מלחמת הירושה הספרדית ודמות מרכזית במפלגה הוויגית.
בשנת 1717, בגיל 23 מונה ניוקאסל לתפקיד הפוליטי הבכיר הראשון שלו כלורד צ'מברלין וקיבל את האחריות להשגחה על התיאטראות.
המחזות באותה תקופה העבירו לעיתים מסרים פוליטיים ולדוכס הייתה משימה לדכא כל ניסיון מצדם של כותבי המחזות למתוח ביקורת על ירושת הכתר של בית הנובר או על הממשלה הוויגית.
בתקופה זו היו לו עימותים רבים עם המחזאי ריצ'רד סטיל (Richard Steele).
ב-1719 הוא היה אחד המשקיעים באופרה החדשה של גאורג פרידריך הנדל, האקדמיה המלכותית למוזיקה.
הדוכס הזמין את הנדל במאי 1719 לתור ברחבי יבשת אירופה אחר זמרי אופרה ולהחתים אותם על חוזים ארוכי טווח ככל האפשר.
במשרה זו הוא החזיק במשך שבע שנים ותפקודו בה היה די טוב כדי שהוא יהיה מועמד לקידום.
למרות גילו הצעיר הוא הפגין את כוחו בכמה מערכות בחירות וכ-20 חברי פרלמנט נבחרו בחסות השפעתו הפוליטית והכספית.
הוא שרד את תקופת האנדרלמוסיה במפלגה הוויגית בשנים 1717–1721 והמעבר שביצע לתמיכה ברוברט וולפול הבטיח את מעמדו בהמשך.
וולפול שם במהרה קץ לקרע בין פלגי המפלגה שאירע בעקבות קריסתה של חברת הים הדרומי, שרוששה רבים.
הדוכס עצמו הפסיד 4,000 ליש"ט שהוא השקיע בחברה כאשר הייתה בשיאה.
בעקבות זאת נראה היה שוולפול הוא האדם היחידי המסוגל להחזיר יציבות הן למדינה והן למפלגה והוענקו לו סמכויות חסרות תקדים.
באופן מעשי הוא נהייה ראש ממשלת בריטניה.
באותה תקופה היו הדוכס ואשתו ידועים במסיבות המפוארות שקיימו ובהן השתתפו רבים מחוגי החברה הגבוהה בלונדון, כולל מתנגדיו הפוליטיים של הדוכס.
ב-1724 נבחר דוכס ניוקאסל על ידי וולפול לכהן כמזכיר המדינה למחלקה הדרומית (אחריות על יחסי החוץ של דרום אנגליה, ויילס, סקוטלנד, המושבות באמריקה ועל היחסים עם המדינות הקתוליות והמוסלמיות באירופה), במקומו של הלורד ג'ון קרטרט.
במשך תקופה הוא נחשב לאישיות השלישית במעלתה בממשלה.
במשך השנים הבאות היה ניוקאסל פעיל באופן הולך וגדל במדיניות החוץ ולמד לשלוט ברזי הדיפלומטיה ובמערכת המדיניות האירופאית.
למרות זאת השר הבכיר יותר שעסק בענייני חוץ היה הלורד טאונסנד שניוקאסל היה כפוף לו.
השניים זכו לגיבויו של ראש הממשלה וולפול.
מאז חתימת הסכם אוטרכט שסיים את מלחמת הירושה הספרדית, נעשו בריטניה וצרפת בעלות ברית, שינוי מוחלט במדיניות, שכן לפני כן נחשבה צרפת לאויבת המרה ביותר של בריטניה.
הסיבות לכריתת ברית זו מורכבים ורבים הטילו ספק ביכולתה להחזיק מעמד זמן רב, אך כאשר מונה דוכס ניוקאסל כשר החוץ, חלפו כבר עשר שנים מאז תחילתה.
ב-1719 הפכה הברית לחלק מברית מרובעת החזקה ביותר באירופה שכללה את בריטניה, צרפת, האימפריה הרומית הקדושה והרפובליקה ההולנדית.
דוגמה לחוזקה של ברית זו הייתה במלחמה שהתנהלה בשנים 1718–1720 ובה סיכלו כוחות הברית, במלחמה שהתנהלה בעיקר בזירה הימית, ניסיון של ספרד להשיב לידיה טריטוריות באיטליה.
עם זאת, לא הייתה הברית פופולרית במיוחד בבריטניה, שכן רבים מחברי הפרלמנט עדיין החשיבו את צרפת כאויבת טבעית שלהם.
ניוקאסל צורף לממשלה על ידי אחיו הצעיר הנרי פלהם.
מערכת היחסים בין האחים הייתה טובה, אף שלעיתים היו ביניהם עימותים שנפתרו.
מקור קבוע למתחים ביניהם הייתה הדרך הגרועה שבה טיפל ניוקאסל בהון המשפחתי, שהתדלדל עקב הוצאותיו המפורזות.
פלהאם נחשב בעיני רבים כמוכשר מבין השניים, אך היה זה הדוכס שהקריירה הפוליטית שלו המשיכה זמן רב יותר.
למרות חילוקי הדעות ביניהם, הם נותרו בעלי ברית פוליטיים.
בשנת 1727 התמודדה המדינה עם משבר כאשר המלך ג'ורג' הראשון מת באופן בלתי צפוי ובנו ג'ורג' השני ירש אותו.
עוד קודם לעלייתו לכס המלכות הייתה למלך החדש מערכת יחסים לא טובה עם וולפול ועם ניוקאסל ובמהלך אחד הוויכוחים ביניהם, גרמה האנגלית הגרועה של המלך לניוקאסל לחשוב שהוא הזמין אותו לדו-קרב.
יחסיהם לא השתפרו בשנים הבאות ורבים ציפו להחלפת ממשלה ממשמשת ובאה.
תחת זאת, נעשה וולפול מועיל מאוד מבחינתו של המלך והוא נשאר בתפקידו.
שיפור מערכת היחסים בין ניוקאסל לבין המלך חל בעקבות ידידות בין ניוקאסל לבין בתו של המלך, הנסיכה אמיליה, ששמועות בלתי מבוססות דיברו על כך שמתנהל רומן בן השניים.
בנובמבר 1727, קיבלו וולפול וניוקאסל חיזוק נוסף ליציבותם במשרתם לאחר שמפלגתם זכתה ב-430 מושבים בפרלמנט מול 128 המושבים של האופוזיציה.
ב-1729 חל קרע בממשלה על ניהול מדיניות החוץ של בריטניה.
הלורד טאונסהנד היה משוכנע שהאויב העיקרי של בריטניה באותה עת הייתה האימפריה האוסטרית.
מנגד, ראו וולפול וניוקאסל בספרד כאיום המרכזי על כוחה של בריטניה, בשל הצי הגדול שלה והאינטרסים הקולוניאליים שלה.
בסופו של דבר נצחה דרכו של וולפול שהדיח את טאונסהנד ממשרתו ומינה תחתיו את הלורד הרינגטון.
מכאן והלאה היה ניוקאסל לשר החוץ הבכיר בממשלה ושלט באופן בלעדי במדיניות החוץ של בריטניה.
וולפול וניוקאסל הצליחו יחדיו לתקוע טריז בין ספרד לבין אוסטריה, להפוך את האחרונה לבעלת ברית ולרכז את מאמציהם כנגד ספרד.
בסופו של דבר לא הייתה בריטניה ליריבה של שתי המדינות אלא של צרפת, שעד לאותו זמן נחשבה בעלת ברית קרובה.
בהדרגה שכנעו אותם פעולות עוינות של ראש ממשלת צרפת הקרדינל דה-פלרי (de Fleury) שהם טעו.
בהמשך שימש השיקול המוטעה הזה ככלי לניגוח בידיהם של המתנגדים לממשלת וולפול.
באופן כללי חלק ניוקאסל עם וולפול את סלידתו מהמלחמה והוא קיווה למנוע את הסתבכותה של בריטניה במלחמות שהתנהלו ביבשת.
בולטת בעיקר הימנעותה של בריטניה מהשתתפות במלחמת הירושה הפולנית והמאמצים שלה למנוע את פריצתה.
מרגע שהמלחמה פרצה ניסה המלך לדחוף אליה את בריטניה כדי לסייע לאוסטריה, אך הדבר נמנע על ידי וולפול שהתעקש שבריטניה לא תצטרף למלחמה.
באופן כללי תמך ניוקאסל בעמדתו של המלך, אך הוא קיבל את החלטתו של וולפול.
באותה עת היה אחיו של ניוקאסל, הנרי פלהם השלישי במידת השפעתו בממשלה.
השלושה היו נפגשים באופן קבוע לדיונים פרטיים באחוזתו הכפרית של וולפול בנורפוק.
בדיונים אלה הם היו מתווים את מדיניות החוץ והפנים של בריטניה ומגישים את הצעותיהם לאישור הפרלמנט שבו היה להם רוב.
בהדרגה החלו האחים פלהאם להיות עצמאים יותר ולא היו תלויים יותר בחסותו של וולפול.
ניוקאסל היה ממורמר ממה שהוא ראה כזניחתה של אוסטריה והבין שוולפול כבר לא סומך עליו.
ב-1735 ניוקאסל שלט במדיניות הקולוניאלית.
כאנגליקני אדוק הוא קיבל את האחריות על הלימודים התאולוגיים.
עצמאותו ההולכת וגדלה מוולפול קיבלה תמיכה מאחיו ומידידו הטוב הרוזן מהארדוויק (Hardwicke) שמונה כלורד צ'נסלור.
במחצית השנייה של שנות השלושים הייתה משימתו העיקרית שמירת הרגיעה מול ספרד למרות החיכוכים על השליטה הקולוניאלית בצפון אמריקה בין שתי המדינות.
כמו כן שימש ניוקאסל כמתווך שסייע לסיומה של מלחמת הירושה הפולנית ב-1738.
המתחים בין בריטניה לבין ספרד הגיעו לשיאם בתקרית הידועה בשם מלחמת אוזנו של ג'נקינס, כאשר רב חובל של ספינת סוחר בריטית נתפס בסחר בלתי חוקי סמוך לחופיה של קובה על ידי ספינה ספרדית ולפני ששוחרר כרתו הספרדים את אוזנו.
התקרית זעזעה את בריטניה, לא כל כך בשל הברוטליות שלה, אלא בשל תעוזתם של הספרדים לפגוע באזרח בריטי.
ב-1738 העיד ג'נקינס על ההתעללות שעבר.
סוחרים אחרים שלחו עצומות וחברת הים הדרומי הובילה את דעת הקהל.
מבחינתם של רבים הייתה האימפריה הספרדית בתהליך של התפוררות וניתן היה להשתלט בקלות על שטחיה בדרום אמריקה.
קבוצה קולנית של חברי פרלמנט דרשה יציאה למלחמה בספרד.
וולפול התנגד בתוקף לצעד כזה ונעשה מטרה למתקפות חסרות תקדים.
הבריטים החלו במלחמה בניצחון וכבשו את פורטובלו שבפנמה.
אירוע זה הוביל לפריצתו של להט פטריוטי ובהמשך הגדיל את הלחץ על וולפול ועל ניוקאסל שפתחו במלחמה באי רצון.
ניוקאסל ניסה להצטייר כמוביל הגישה הפטריוטית בממשלה.
הוא לקח על עצמו תפקידים צבאיים נוספים ובמשך שתי השנים הראשונות למלחמה הוא שימש כשר המלחמה דה-פקטו.
אחד הרעיונות המרכזיים שלו בתקופה זו היה גיוסם של חיילים מקרב תושבי המושבות בצפון אמריקה.
ב-1741 התנהלה המערכה המרכזית כנגד ספרד בשילוב של התקפות אמפיביות בעיר קרטחנה (בקולומביה של ימינו).
הפיקוד על הפעולה הוטל על האדמירל אדוארד ורנון, גיבור הקרב בפורטובלו שאליו הוכפף כוח של 31,000 חיילים ומלחים כדי לכבוש את העיר.
המצור הפך לכישלון לבריטים שאיבדו אלפי אנשים לפני שנסוגו.
אף על פי שניוקאסל היה זה שנתן את הפקודות ופיקח על שיגורו של הכוח, רוב האשמה על המפלה הוטלה על כתפיו של ראש הממשלה רוברט וולפול.
בעקבות המפלה בקרטחנה נערכו בבריטניה בחירות כלליות.
התוצאות החלישו את כוחו של וולפול בפרלמנט.
תוך חודשים הוא נאלץ לפנות את מקומו ובעקבות כך מונה לתפקיד ספנסר קומפטון, הלורד ווילמינגטון.
אף על פי שהוא נשאר לצדו של וולפול עד הסוף, הואשם ניוקאסל על ידי תומכיו של וולפול בחתירה תחתיו.
בנו של וולפול הוראס וולפול המשיך למתוח ביקורת על התנהגותו של ניוקאסל במשך השנים הבאות.
ב-1740, זמן קצר לאחר הכרזת המלחמה על ספרד, פרצה בו זמנית מלחמה באירופה, כאשר מלחמת אוזנו של ג'נקינס הפכה לחלק ממנה.
במסגרת סכסוך על ירושת כתר האימפריה האוסטרית, פלשו צרפת ופרוסיה לאוסטריה, מתוך כוונה להדיח את הקיסרית מריה תרזה ולהכתיר במקומה טוען לכתר מטעמן.
הברית ארוכת השנים של בריטניה עם אוסטריה הצריכה הכרזת מלחמה מצידה של בריטניה.
רבים גם הבינו שניצחון של צרפת במלחמה יהפוך אותה לכוח המרכזי באירופה.
עקב כך מצאה בריטניה את עצמה עד מהרה נגררת לתוך מלחמה רחבת היקף זו בניגוד לרצונה של ממשלתה.
בהתחלה הייתה מעורבותה של בריטניה במלחמה מוגבלת לתמיכה כספית ודיפלומטית באוסטריה וב-1742 היה ברור כי מעורבות משמעותית יותר נדרשת כדי למנוע תבוסה.
באותה שנה כוח של 16,000 חיילים בריטים נשלח ליבשת.
ניוקאסל היה אוהד של אוסטריה ותמך בה ברצון.
זמן רב הוא סבר כי הדרך היחידה בה תוכל בריטניה להביס את צרפת היא באמצעות ברית עם אוסטריה, דעה שהוא חלק עם רבים באותה תקופה, כולל וולפול ופיט.
עמדתו של ניוקאסל זכתה להתנגדות של ג'ון קרטרט (John Carteret) שכיהן אז בתור הלורד נשיא המועצה, אך ב-1743 זכו האחים פלהאם לשלוט במדיניות הבריטית עד ל-1756. כעת תכנן ניוקאסל תוכנית להגברת כוחה של בריטניה ביבשת.
תוכנית זו כללה ניסיון לשכנע את הרפובליקה ההולנדית להצטרף לברית האנטי-צרפתית ותיווך בסכסוך בין אוסטריה לפרוסיה שכתוצאה ממנו נחתם הסכם דרזדן ב-1745. הוא גם אישר את הטלתו של מצור מוצלח על לואיסבורג שבקנדה הצרפתית באותה שנה.
ביחד עם בלימתה של הפלישה הספרדית לג'ורג'יה ב-1742 הצליחה פעולה זו לחזק את מעמדה של בריטניה בצפון אמריקה.
ב-1745 פרצו התקוממויות של היעקוביטים בסקוטלנד שהתפשטו עד מהרה לצפון אנגליה.
ניוקאסל חשש הן מהתקפה מצפון בהנהגתו של צ'ארלס אדוארד סטיוארט שסביבו התקבצו 5,000 איש בדרבי והן מפלישה צרפתית לדרום אנגליה.
בשל הפאניקה נפוצו שמועות שווא בלונדון ובסביבתה, כולל חדשות על כך שניוקאסל נמלט לאירופה מתוך חשש שהכול אבוד.
הוא נאלץ להופיע בפני ההמון שהתכנס מחוץ לביתו כדי לְהָזֵם את השמועות.
אף על פי כן משרתו הייתה בסכנה ובמקרה של ניצחון יעקוביטי, אחוזתו הייתה מוחרמת והוא היה נאלץ לגלות.
ניוקאסל הבין את הסכנה שבמרד היעקוביטי יותר מאשר המלך ומחבריו לממשלה שהתייחסו למרד כאל פארסה והתארגן כדי להתגונן מפניו.
בסוף שנת 1745 הוא כינס את כל המיליציות ואת הכוחות הסדירים בדרום והיעקוביטים נסוגו לצפון סקוטלנד, שם הובסו בקרב קלודן ב-1746.
במקביל המשיכה המלחמה ביבשת, אך כעת הופעל על בריטניה לחץ מצידה של הרפובליקה ההולנדית להגיע לשלום עם צרפת.
ההולנדים חששו שהצרפתים מתכוונים לשגר מתקפה מוחצת על ארצם.
ניוקאסל סבר שכל הסכם שלום שיחתם בעיתוי זה יהיה לא נוח לבריטניה והוא ניסה לשמור על חוזקה של הקואליציה האנטי-צרפתית בדרכים דיפלומטיות והציע גם מימון כספי לשם כך.
הדיונים על הסדר שלום התקיימו בעיר ברדה שבהולנד ב-1746. ניוקאסל תרם רבות להחלטה למנות את הלורד סנדוויץ' כנציג הבריטי לשיחות, שכן עמדותיו היו קרובות מאוד לשלו.
ההוראות שקיבל סנדוויץ' היו בעיקר להשהות את השיחות עד אשר ניצחון בריטי יאפשר להם לנהל אותם מעמדת כוח.
השיחות בברדה אכן התקדמו בהתחלה באיטיות בשל העובדה שהמשתתפים לא ראו את עצמם כמחויבים לשלום.
כוחות הברית לא זכו להצלחות וספגו תבוסות במצור על ברגן אופ זום (Bergen op Zoom) ובקרב על לאופלד (Lauffeld).
אחיו של הדוכס, הנרי פלהם, לחץ כעת מאוד להשיג שלום, אך ניוקאסל התנגד לכך נחרצות, בהיותו עדיין משוכנע שניצחון גדול של הברית יגיע כל רגע.
ב-1747 היה ניוקאסל מעורב במהלך להעלות לשלטון את ויליאם הרביעי מבית אורנז'-נאסאו לשלטון בהולנד.
הנסיך היה בעד המשך המלחמה עם צרפת.
במקביל הוא ביקש לקבל הלוואה מבריטניה וניוקאסל היה מודע לאפשרות של קריסה הולנדית קרובה.
בחוסר רצון הוא החליט להגיע לשלום עם צרפת.
הוא ייסר את עצמו על האמון שנתן בהולנדים והתכוון להתפטר מתפקידו, אך המלך ושרי הממשלה נתנו בו אמון.
כדי שיוכל לפקח על הסדר השלום, הועבר ניוקאסל לתפקיד של מזכיר המדינה למחלקה הצפונית.
הוא הבטיח את קידומו של סנדוויץ' לתפקיד הלורד הראשון של האדמירליות אף על פי שהוא רצה שהוא ימלא את מקומו בתור מזכיר המדינה הדרומי.
בקיץ 1748 יצא ניוקאסל לראשונה מגבולות בריטניה לביקור בממלכת הנובר.
השיחות התקדמו ובאוקטובר סוכם שלום אקס לה שפל.
בריטניה החזיר את לואיסבורג לצרפת בתמורה למדראס ולנסיגה מוחלטת של הצרפתים מארצות השפלה.
נושא הסחר החופשי, שבעטיו הכריזה בריטניה מלחמה על ספרד ב-1739, לא הוזכר בהסכם כלל.
ניוקאסל זכה להתקפות ממתנגדיו על כך שוויתר על לואיסבורג, אך רבים מהם לא הבינו עד כמה נחלש מעמדה של בריטניה ביבשת אירופה.
האוסטרים הרגישו שבריטניה זנחה אותם ולא לחצה מספיק חזק כדי שהם יקבלו חזרה את סיציליה.
אף על פי כן היה ניוקאסל מרוצה עם התנאים שהושגו בהסכם והמשקיפים ביבשת שיבחו אותו על הדרך שבה ניהל את הדיונים בתנאים הלא נוחים שנוצרו.
לאחר חתימת ההסכם החל ניוקאסל ליישם מדיניות שהוא פיתח במשך זמן רב.
הוא האמין ששינוי הנאמנויות החוזר ונשנה מצדן של מדינות מוביל לחוסר יציבות ולמלחמות חוזרות ונשנות.
הוא שאף ליצור שלום בר קיימא באמצעות פעילות דיפלומטית נמרצת על בסיס ברית חזקה ויציבה של בריטניה עם אוסטריה.
כמו וויגים רבים הוא ראה בשמירת מאזן הכוחות באירופה כצעד חיוני.
הוא תיאר את התהליך כ"השבת הסדר הישן" (restoring the Old System), אך בציבור הוא נקרא "הסדר של ניוקאסל" (Newcastle System).
ניוקאסל עמד מול התקפות ממושכות מצדם של פיט ושל החוגים הפטריוטיים במפלגתו שסלדו ממדיניותו באירופה, בציינם שלדעתם זירת צפון אמריקה הייתה החשובה ביותר במלחמה.
הם לעגו לחוסר החזון שלו כשהוא התעלם מהאופי המורכב של הפוליטיקה האירופאית וממערכת היחסים של בריטניה עם הנובר ומהעובדה שכבר ב-1740 היה ניוקאסל מודע לעליית כוחן של המושבות באמריקה.
ניוקאסל עדיין היה קשוב לברית עם אוסטריה.
הוא בילה כמה שנים בניסיון להבטיח את בחירתו של בנה של מריה תרזה, לימים יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כ"מלך הרומים", תואר שהקנה כבוד רב אך כוח מועט באימפריה הרומית הקדושה, רק כדי לראות את המהלך נכשל בשל האדישות האוסטרית.
בשנים הללו היו כמה סימני אזהרה שהיו לרעתה של הברית, אך ניוקאסל התעלם מרובם, בהיותו משוכנע שהן לבריטניה והן לאוסטריה אין כל בעל ברית נוסף שהן יכולות לשתף איתו פעולה.
בהתייחסו למאמץ לבחור את יוזף השני לתפקיד, הוא ציין כי אם המאמץ יכשל, צרפת ופרוסיה ישלטו בעולם.
הוא הצליח להשיג פשרה בקונגרס הנובר ב-1752 שתבטיח את בחירתו של יוזף השני.
ההישג שלו בקונגרס ירד עד מהרה לטמיון בגלל אי הצלחתו לקבל גיבוי מאוסטריה.
ב-6 במרץ 1752 מת הנרי פלהם, אחיו של הדוכס שהיה ראש ממשלה וניוקאסל מונה תחתיו לתפקיד.
הוא קיווה להמשיך להחזיק גם בתפקיד שר החוץ וכאשר התברר כי אין מועמד מתאים ממנו לתפקיד הוא המשיך למלא אותו.
משימתו הראשונה של ניוקאסל הייתה לבחור נציג לממשלה בבית הנבחרים.
למרבית ההפתעה הוא דחה את ויליאם פיט האב ואת הנרי פוקס ובחר בתומאס רובינסון שאף אחד לא ראה בו כמועמד מתאים.
ניוקאסל השתדל למנות אנשים שהיו חלשים במקצת כדי שיוכל לשלוט בהם.
הן פיט והן פוקס נטרו טינה על בחירה זו והיו מראשי התוקפים של הממשלה.
במהלך שנת 1754 התנהלו בחירות כלליות וניוקאסל אימץ את אסטרטגיה הבחירות שיצר אחיו וזכה ברוב גדול.
כעת הוא הרגיש חזק מספיק כדי לנסות ולקדם כמה רפורמות כלכליות.
הוא הציע שינקטו צעדים להפחתת סכום הריבית ששולמה לבנק אנגליה עבור החוב הלאומי.
החלטתו לעשות כן הייתה אחת הסיבות שבגינן נמתחה עליו ביקורת על חוסר מיומנותו לנהל את ענייני האוצר.
באותו זמן הנושא העיקרי שהוא התעסק בו יותר היה מדיניות החוץ.
התחרות בין בריטניה וצרפת על צפון אמריקה התרחבה באותה תקופה.
שתי המדינות חשקו בטריטוריית אוהיו שהייתה בסיס להקמתה של מושבה חדשה ועשירה ושתיהן שלחו כוחות צבאיים כדי להשתלט על הטריטוריה.
כאשר הבריטים הקימו את המוצב הראשון שלהם שם, הם גורשו משם על ידי הצרפתים.
רבים מתושבי המושבות דרשו פעולה צבאית, אך ההכנות של כל אחת ואחת מהמושבות לקראת העימות היו בלתי מספיקות.
בנוסף הופעל גם לחץ מצדם של החוגים הפטריוטיים של המפלגה הוויגית שחשו שהגיעה העת ששטחה של בריטניה בצפון אמריקה יורחב.
ב-1755 תוכננה תוכנית לשיגורו של חיל משלוח גדול לאמריקה כנגד צרפת.
כוח צבאי סדיר בריטי נשלח לכבוש את אוהיו, בעוד שכוחות של המושבות בניו אינגלנד היו אמורים לכבוש את נובה סקוטיה.
לצורך כך מונה כמפקד אדוארד ברדוק (Braddock).
חודשים ספורי לאחר הגעתו לאמריקה הוכה קשות הכוח בפיקודו של בראדוק בקרב מונוגהלה (Monongahela).
הם הותקפו על ידי כוח משולב של צרפתים ואינדיאנים בני ברית בלב אזור שומם ויותר ממחציתם נהרגו, כולל בראדוק עצמו.
שרידי הכוח נסוגו לפילדלפיה בהותירם את האזור בשליטה מלאה של הצרפתים.
המערכה בנובה סקוטיה הייתה מוצלחת יותר, אך הגירוש הגדול של תושבי אקדיה שהתרחש לאחר מכן יצר בעיות רבות עבור ניוקאסל.
כל האירועים הללו התרחשו ללא שמלחמה הוכרזה באופן רשמי.
עם ירידת החשיבות של הזירה הצפון אמריקנית, נאלץ ניוקאסל לוותר על תוכנית הרפורמה הכלכלית שלו, מאחר שהתקציבים הופנו לצרכים צבאיים.
במקביל לנעשה בצפון אמריקה התרחשו אירועים שדרשו את תשומת לבו של ניוקאסל ביבשת אירופה.
אוסטריה חששה שבריטניה תיטוש אותה ברגע המכריע.
חששותיו של ניוקאסל התאמתו ב-1756 כאשר כרתה אוסטריה ברית עם צרפת ובכך ערערה את מאזן הכוחות באירופה.
ניוקאסל עוד קיווה למנוע את פריצתה של מלחמה כוללת ביבשת על ידי כיתורה של צרפת בכוחות עוינים לה.
הוא האמין שכך ימנעו הצרפתים לתקוף את שכניהם ומשליחת כוחות תגבור לצפון אמריקה.
הוא סבר כי האפשרות היחידה שמלחמה תפרוץ באותה עת תהיה מתקפה חד צדדית שיבצע פרידריך הגדול.
ניוקאסל קיווה שהוא יצליח למנוע את המלחמה, אך ב-1756 פלש פרידריך לסקסוניה ולבוהמיה ובכך הצית את המלחמה הכלל יבשתית שממנה חשש ניוקאסל ונכשל במניעתה.
מה שהחל כמלחמה מוגבלת בטריטוריית אוהיו בין בריטניה לבין צרפת, הפך כעת למלחמה גלובלית.
ניוקאסל הואשם בחוסר מוכנותה של בריטניה בתחילתה של מלחמת שבע השנים ובנובמבר 1756 הוא הוחלף על ידי ויליאם קוונדיש, הדוכס הרביעי מדבונשייר.
רבים אף קראו להוציאו להורג בעקבות אובדנה של מנורקה.
תחת זאת הוצא להורג מפקד הצי הבריטי ג'ון בינג ויש הרואים אותו כשעיר לעזאזל שנועד לחפות על כישלונו של ניוקאסל.
ביולי 1757, כאשר ויליאם פיט האב לא הצליח לגייס רוב מספיק בפרלמנט, מונה ניוקאסל בשנית כראש הממשלה.
בין השניים התפתחה שותפות ארוכת טווח, שעל הנייר היא נראתה בלתי מתקבלת על הדעת.
במשך שנים היה פיט מראשי המבקרים של ניוקאסל ודרכיהם נפרדו על רקע גישותיהם האסטרטגיות השונות.
ניוקאסל ראה את המפתח להצלחתה של בריטניה בהעברת רוב הכוחות לניהול המלחמה ביבשת אירופה, בעוד פיט סבר שעיקר המאמץ צריך להיות בריכוז הכוחות הבריטים בצפון אמריקה, במערב אפריקה, באסיה ובכל מקום בו פגיעותם של הצרפתים ניכרת.
למרות מחלוקת זו, הם היו תמימי דעים בנושאי מסוימים.
שניהם היו חברים מסורים במפלגתם וכבר קודם לכן ניסו ליצור ברית פוליטית משותפת.
כבר ב-1745 ניסה ניוקאסל לפעול למינויו של פיט כשר המלחמה אך המלך ג'ורג' השני הטיל וטו על המינוי.
בסופו של דבר נוהלה המדיניות הבריטית מתוך שתי גישות אלה.
במקביל להתעקשותו של ניוקאסל על שליחתם של כוחות שיכו את הצרפתים באירופה, שוגרו חילות משלוח להכותם במושבות שמעבר לים.
עם הצלחתם של חילות משלוח אלה הם הוגדלו.
הניהול של כוחות אלה הוטל על פיט בעוד שניוקאסל שימש חותמת גומי להחלטותיו של פיט ודאג לתמיכה בצעדים במישור הפרלמנטרי.
עם זאת, ניהלו השניים דיונים אסטרטגיים יחד עם מספר קטן של אישים נוספים.
ניוקאסל היה מודאג מחוסר מוכנותה של בריטניה למלחמה ובמיוחד מאובדנה של מנורקה ומהכיבוש הצרפתי של נמלים בהולנד.
החל מ-1758 החל פיט לשלוח משלחות לרחבי העולם כדי לכבוש מושבות צרפתיות.
באותה שנה נכבשו סנגל וגמביה שבמערב אפריקה ולואיסבורג שבצפון אמריקה.
בשנה שלאחר מכן הוגבר התהליך על ידי שליחת משלחות לאיי הודו המערבית ולקנדה.
לצורך כך הותיר פיט את האיים הבריטיים ללא חיילים וללא ספינות והדבר גרם לניוקאסל לדאוג שמא הגנתה של בריטניה לא מספקת.
חששות אלה התגברו כאשר הגיע מידע מודיעיני על כוונה צרפתית לפלוש לבריטניה.
פיט היה נחוש בדעתו להמשיך בתוכניותיו אך הסכים לצמצם את היקף המשלחות ב-1760 מתוך כוונה שההישגים של בריטניה ב-1759 יגרמו לצרפת לוותר על תוכניות התקיפה שלה.
ניוקאסל החזיק באמונותיו הקודמות שבריטניה צריכה ליצור קואליציה רחבה ככל האפשר ושהאירועים באירופה יהיו מכריעים יותר מאלה שבאמריקה ובאותו זמן הוא עשה מאמצים לשכנע כמה שיותר מדינות להצטרף לברית האנטי-צרפתית.
מאמציו לרוב לא נשאו פרי.
ההולנדים, הדנים והפורטוגלים נשארו נייטרליים והשוודים והרוסים הצטרפו לצרפתים והאוסטרים במתקפה נגד פרוסיה.
בהיעדרה של ברית כפי שקיווה שתהייה, דאג ניוקאסל למימון כספי לפרוסים שנלחמו במדינות שכוחות צבא היבשה שלהן עלו פי כמה על זה שלהם.
אחד ההישגים האישיים הגדולים של ניוקאסל באותה תקופה היה הצלחתו באמצעים דיפלומטיים לשמור את ספרד מחוץ למעגל המלחמה עד 1762. ב-1759 ארגנו פיט וניוקאסל את הגנתה של בריטניה כנגד פלישה צרפתית צפויה שבסופו של דבר לא התרחשה לאחר הניצחונות של הבריטים בשדות הקרב הימיים בלאגוש ובקוויברון (Quiberon).
ב-1760 עלה למלוכה המלך ג'ורג' השלישי.
לא פיט ולא ניוקאסל היו חביבים עליו והוא לא בטח בהם למרות הניהול המוצלח יחסית של המלחמה על ידם.
במאי 1762 מונה ג'ון סטיוארט, רוזן ביוט כראש ממשלה במקום ניוקאסל.
הייתה זו הפעם האחרונה בהיסטוריה של בריטניה שהמלך החליט על זהותו של ראש הממשלה על סמך רגשותיו האישיים כלפיו ולא על פי תמיכת בית הנבחרים.
מינויו של ביוט, שהגיע משורות המפלגה הטורית, סיים תקופה של שליטה פוליטית מלאה של הוויגים מאז עלייתו של בית הנובר לשלטון ב-1714.
עם סיום תפקידו עבר דוכס ניוקאסל לאופוזיציה.
הוא התנגד לעקרונותיו של חוזה פריז שנחתם ב-1763. יחד עם פיט הוא הרגיש שתנאי ההסכם היו נדיבים מדי לצרפת ולספרד, בהתייחס לעמדת הכוח של בריטניה עם סיום המלחמה.
כמה מהטריטוריות שנכבשו במלחמה הוחזרו לצרפת, אף על פי שהנוכחות הצרפתית בקנדה ובהודו לא הייתה כמו לפני כן.
הוא בילה את רוב זמנו בביתו בשבקלרמונט.
הוא כיהן בתפקידים שונים בממשלה במשך כמעט 45 שנים רצופות ונהנה מהחופש שהחיים באופוזיציה העניקו לו.
ב-1765 מונה ניוקאסל לתפקיד הלורד שומר החותם בממשלתו של הלורד רוקינגהאם.
רוקינגהאם דמה בהרבה מאפיינים לניוקאסל והשניים היו מנכבדי המפלגה הוויגית.
בנקודת זמן מסוימת הציע המלך לניוקאסל את תפקיד מזכיר המדינה הדרומי אך הוא סרב.
הוא המשיך למלא את תפקידו במשך כמה חודשים לפני שהממשלה נפלה.
דוכס ניוקאסל מת בנובמבר 1768. לזכותו של האיש ניתן לומר שהוא סירב לקבל פנסיה והונו קטן ב-300,000 ליש"ט בהשוואה למצבו לפני שהחל בקריירה הפוליטית שלו.
סר תומאס פיקטון היה קצין ולשי ששירת בצבא הבריטי.
פיקטון שימש מושל במספר מקומות והוא נחשב אדם מחושב ואכזרי כלפי האוכלוסייה המקומית.
הוא מוכר במיוחד עבור פיקודו במהלך מלחמת חצי האי ומערכת מאה הימים שהגיעה לשיאה בקרב ווטרלו ב-18 ביוני 1815 בו הוא אף נהרג.
פיקטון שירת כמושל טרינידד בשנים 1797–1802, בשנת 1803 שירת כמושל טובגו, הוא נשפט באנגליה משום יחסו המחמיר כנגד האוכלוסייה המקומית והוא נחשד בביצוע עינויים בניגוד החוק במספר פושעים באי.
פיקטון זוכה במשפט חוזר בשנת 1808 ושנה לאחר מכן התמנה למושל פלשינג בהולנד.
בשנת 1812 לפי בקשתו של הדוכס מוולינגטון, פיקטון קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה השלישית שלחמה במערכה כנגד צבאו של נפוליאון בחצי האי האיברי.
כאשר נבחר פיקטון להצטרף למערכה ולפקד על דיוויזיה בלחימה בספרד, אמר עליו הגנרל הספרדי-ונצואלי פרנסיסקו דה מירנדה כי הוא אינו סומך עליו משום:
אך הוא גם הביע את דעתו כי פיקטון הוא מאוד חכם.
ולינגטון מפקד הכוחות, התרשם מפיקטון כי הוא:
לאחר הבסת נפוליאון בשנת 1814 חזר פיקטון לבריטניה, אך הוא שב לפקד על הדיוויזיה עם חידוש הלחימה וחזרתו של נפוליאון לצרפת.
ביוני 1815 התמקם הצבא הבריטי ובעלות בריתו בבלגיה, בקרב הראשון בקאטר ברה נפצע פיקטון אך הוא הסתיר זאת מהסובבים אותו והמשיך לפקד ולהילחם.
יומיים לאחר מכן נפגשו הצבאות שוב בווטרלו במה שהפך לקרב המכריע של המערכה כולה, קרב ווטרלו.
בשלב הפתיחה של הקרב התמקמו כוחותיו של פיקטון באזור חוות לה היי סינט (La Haye Sainte), הצרפתים תקפו את המתחם ופיקטון הורה להסתער על הטור הצרפתי עם כידונים, בהתקפה זו הוא נהרג כאשר מילותיו האחרונות היו .
תומאס פרנסיס וילסון ג'וניור הוא שחקן, סופר, מוזיקאי, צייר, קריין, קומיקאי ושדרן אמריקאי.
הוא גילם את דמויותיהם של ביף טאנן, גריף טאנן וביופורד טאנן בטרילוגיית "בחזרה לעתיד", וכן את דמותו של המאמן בן פרדריקס בסדרת הטלוויזיה "פריקים וגיקים" של רשת NBC.
וילסון נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, וגדל באחד מפרבריו.
בבית הספר התיכון הוא התעניין בלימודי אמנויות הבמה; הוא היה נשיא של מועדון דיבייט, יחד עם מי שלימים הפך לעיתונאי ובעל טור בניו יורק טיימס - דייוויד ברוקס; וילסון ניגן בטובה בתזמורת התיכון, ולקח חלק בתזמורת צועדת.
הוא למד פוליטיקה בינלאומית באוניברסיטת המדינה של אריזונה.
וילסון למד באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה שבניו יורק.
במהלך שהותו בניו יורק, הוא קיבל את ההזדמנות הראשונה "האמיתית" שלו להופיע על במה כקומיקאי.
בתחילת שנות ה-80,עבר וילסון ללוס אנג'לס כדי לקדם את הקריירה שלו.
הוא חלק דירה עם שני צעירים ששאפו להיות קומיקאים, אנדרו דייס קליי ויעקב סמירנוף; מאוחר יותר, וילסון התלוצץ שהוא "לימד את שניהם על אמריקה".
לווילסון היה תפקיד קטן בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "אביר על גלגלים" בערוץ NBC, בפרק ששמו "A Knight In Shining Armor".
פריצת הדרך של וילסון כשחקן הייתה בדמות הבריון ביף טאנן, הנבל של סרט הקולנוע "בחזרה לעתיד" משנת 1985. כאשר הסרט הפך לטרילוגיה, הוא התבקש להופיע בסרטי ההמשך כגריף טאנן, נכדו של ביף, וכביופורד "כלב שוטה" טאנן, הסבא-רבא של ביף.
אמרות הכנף המפורסמות שלו כוללות את: "?Hello!
בכל אחד מסרטי "בחזרה לעתיד", מוצאת עצמה הדמות אותה מגלם וילסון בתוך ערימה של זבל (במציאות, ערימה של טחבי עלים רקובים וצמחים שונים), מיד לאחר שהוא נכשל במזימתו לפגוע במרטי מק'פליי, הדמות אותה גילם מייקל ג'יי פוקס.
וילסון שב לגלם את דמותו של ביף, הן כמדובב והן כשחקן, בסדרת האנימציה ובהפקות אחרות של הזיכיון.
בשנת 1988 וילסון גילם את דמותו של קונבלאו, קצין משטרת דטרויט, בסרט הקולנוע "Action Jackson".
בשנת 1992, הוא דיבב דמויות שונות בסדרות הטלוויזיה המונפשות "באטמן: איש העטלף" ו-"Gargoyles".
הוא העניק את קולו למספר משחקי וידאו של הזיכיון "Wing Commander", ביחד עם מארק האמיל, ובהמשך אף השתתף בסדרת האנימציה, המבוססת על המשחק.
בשנת 1997, הוא השתתף ככוכב-אורח בסדרת הטלוויזיה "לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן".
וילסון גילם את דמותו של המאמן בן פרדריקס של בית-הספר התיכון מקינלי בדרמה הקומית "פריקים וגיקים" של NBC, בשנים 1999–2000. בשנת 1994, וילסון שב, לזמן קצר, לשתף פעולה עם עמיתו לטרילוגיית בחזרה לעתיד כריסטופר לויד, בסרט הקולנוע "Camp Nowhere".
בשנת 1996 שיחק וילסון בסדרה "סברינה המכשפה הצעירה" את סיימון, בן-הזוג החלומי של הילדה, אותה יצרה מבצק.
בשנת 2003, הופיע וילסון על המסך בסרט מוקומנטרי שנקרא "Trial and Error: The Making of Sequestered".
לעיתים קרובות דיבב וילסון דמויות בהפקות אנימציה שונות, כגון "באטמן", "Max Steel", "אטלנטיס: שובו של מיילו" ו"בובספוג מכנסמרובע".
בנוסף לתפקידי האנימציה, הוא המשיך לדבב דמויות במשחקי מחשב ומשחקי וידאו.
כמו כן, היו לו תפקידי משנה בסרט הקולנוע "Larry the Cable Guy: Health Inspector" ובסדרת הדרמה "הלוחשת לרוחות".
בשנת 2004 גילם וילסון את דמותו של נואה קארי בהפקת תיאטרון "Pasadena Playhouse" של המחזה "110 In the Shade", לצידם של מרין מאזי וג'ייסון דניאלי.
בשנת 2005 הוציא וילסון אלבום של מופע הבידור שלו, ששמו "!Tom Wilson Is Funny".
בשנת 2007 הופיע וילסון בפרק "Whatever It Takes" של העונה הרביעית של "האוס", בתפקיד לו, אביו של אחת ממטופלותיו של ד"ר האוס.
בשנת 2008 הופיע וילסון בפרק של סדרת דרמה נוספת של רשת פוקס, "בונז".
הוא שיחק את צ'יפ ברנט, בעלים של מפעל למיחזור צמיגים.
וילסון הופיע בפרק של דרמת רשת ABC "בוסטון ליגל" (עונה 4, פרק 7), כקצין משטרה לשעבר, שמואשם ברצח.
כשהוא מנגן על גיטרה אקוסטית, הצטרף וילסון הצטרף להרכב המוזיקלי "Relient K", אשר ביצע את השיר "Sleigh Ride" בתוכנית האירוח "The Tonight Show" עם ג'יי לנו; מאחר שחברי הלהקה הם מעריצים של וילסון, הם הזמינו אותו לבצע איתם את השיר בתוכנית.
בחודש מרץ 2009 הופיע וילסון בתפקיד עצמו בפיילוט לסדרה קומית בערוץ הבריטי BBC.
וילסון הנחה את הפודקאסט "Big Pop Fun" עבור "The Nerdist Podcast", החל מנובמבר 2011. בפודקאסט שיתף וילסון את המאזינים בסיפורים על הקריירה שלו, כמו גם שיחות לא רשמיות עם עמיתיו לעסקי שעשועים, בהם סם לוין, בלייק קלארק, סטיב אודקרק, אל ינקוביק ועוד.
וילסון לקח חלק בתוכנית הרדיו "The Bob & Tom Show".
בנוסף, השתתף וילסון בעונה הרביעית של הסדרה "אגדות המחר" של DC וגילם את אביו של נייט היווד.
רבים מציוריו מתמקדים בצעצועי ילדים קלאסיים.
בשנת 2006, הוא נבחר להצטרף לסדנת אמן בדיסנילנד.
וילסון הוא קתולי; הוציא אלבום מוזיקה נוצרית עכשווית בשנת 2000 בשם "In the Name of the Father".
עם צבירת הפופולריות של טרילוגיית בחזרה לעתיד לאורך השנים, אנשים רבים החלו לשאול אותו שאלות על חוויותיו במהלך עשיית הסרטים.
השאלות החוזרות והנשנות שנשאל שעשעו, אך גם עצבנו את וילסון, והוא כתב עליהן שיר בשם "Biff's Question Song", אותו הוא מבצע באופן קבוע, כחלק ממופע הסטנד-אפ שלו.
שנה שם הסרט תפקיד הערות1985 L.A.
מארק שבירון 2011 ריו ציפור דיבוב 2012 מרד הנפילים: חלק ב' רוברט קולינס2013 עצבניות אש פרנק וודס Tom and Jerry's Giant Adventure מר ביגלי דיבובהפצה ישירות לווידאו ביתי 2015 בובספוג מכנס מרובע: הסרט בן טוויני דיבוב
תומאס רוברט צ'ק הוא כימאי אמריקאי, שזכה יחד עם סידני אלטמן בפרס נובל לכימיה על גילוי התכונות הקטליטיות של ה-RNA.
צ'ק הראה כי ה-RNA יכול לבצע בעצמו חיתוך של מקטעי RNA, וזאת ללא עזרה חיצונית מחלבונים.
ממצא זה תומך בהשערת עולם ה-RNA שגורסת כי החיים התפתחו מבחינה ביולוגית מ-RNA, ומאוחר יותר נוספו החלבונים וה-DNA.
בנוסף הוא עסק בחקר טלומרים, הקצוות של הכרומוזומים שמגינים על שלמותם.
במעבדתו התגלה האנזים טלומראז רוורס טרנסקריפטאז (TERT), שמשתתף במנגנון שתפקידו להשלים את אורכו של הטלומר לאחר התקצרות בזמן חלוקת התא.
בנוסף, עסק בקידום החינוך המדעי והוראת הכימיה.
צ'ק נולד בשיקגו שבארצות הברית למשפחת מהגרים שמקורה בצ'כיה.
הוא גדל באיווה סיטי וב-1966 החל ללמוד בגרינל קולג' (Grinnell College), שם פגש את אשתו, קרול (Carol Lynn Martinson).
ב-1975 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ובאותה שנה קיבל משרה של פוסט-דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
ב-1978 התקבל לעבודה באוניברסיטת קולורדו, שם לימד כימיה וביוכימיה.
במשנת 2000 מונה לנשיא מכון הווארד יוז למחקר רפואי (HHMI) שבמרילנד, במקביל לניהול מעבדתו.
ב-2009, פרש מהניהול של ה-HHMI, על מנת לחזור לחקור וללמד.
מחקריו הראשונים של צ'ק לאחר פתיחת מעבדה בשנות ה-70 היו על rRNA, שהוא RNA ריבוזומלי שקשור למערכת התרגום התאית.
כיוון שזהו ה-RNA הנפוץ ביותר בתא וההגברה שלו גדולה במיוחד, היה ניתן לבודדו.
באותה תקופה הוא חקר אינטרונים שקיימים ב-DNA שיוצר את ה-RNA הריבוזומלי.
הם רצו לראות את הביוסינתזה של אותם rRNAs.
הם מצאו שיש יצירה של מולקולות RNA באורכים שונים, אחד באורך ארוך והשני - קצר.
כך למעשה מצאו שיש שחבור, תהליך שאושר קודם לכן in vitro שקיים בהקשר של tRNAs של שמרים.
תחום מחקרו העיקרי של צ'ק הוא עיבוד תהליך התעתוק בגרעין התא.
הוא חקר את הקוד הגנטי של ה-DNA, ואת תהליך הפיכתו ל-mRNA.
בשנות ה-70, חקר צ'ק את תהליך השחבור, תהליך בו מוצאים קטעים מה-mRNA ליצירה של mRNA בוגר, באורגניזם החד-תאי Tetrahymena thermophila.
הוא עשה ניסויים in vitro וראה שהפעילות של החיתוך ממשיכה גם מחוץ למערכת התאית.
במעבדתו בודדו את הרכיבים השונים שהיו בתמיסה ובדקו מה המינימום של הרכיבים שיאפשר את הפעילות.
הם מצאו שיש צורך רק במגנזיום כלוריד ומולקולת ה-RNA עצמה.
בכך מצאו שמולקולות RNA יכולות לזרז את תהליך החיתוך של עצמן, ללא עזרה מחלבונים.
בהמשך של אותו מחקר, מצאו שלצורך החיתוך יש גואנין באינטרון שנחתך ומוצא החוצה, ובמעבדה אחרת הראו שאין גואנין ברצף שקודם לחיתוך, שהוא סוף האקסון.
הם הבינו את מנגנון החיתוך, ולאחר שלא הצליחו למצוא אנזים חלבוני שעושה את זה, ניסו לבדוק אם התהליך יכול להתרחש באמצעות מולקולת RNA.
הם יצרו RNA מלאכותי והראו שהוספה של גואנין לרצף סופה היה חיתוך של ה-RNA.
לצורך כך, הם הדגירו את ה-RNA שהופק מ-Escherichia coli עם RNA פולימראז, שידעו שמעכב את השחבור.
אחרי שה-RNA נוצר, הם הוסיפו את GTP ומלחים ובהם MgCl וראו שיש חיתוך של ה-RNA גם בתנאים דנטורטיביים עבור חלבונים.
כמו כן, אתר החיתוך בניסוי in vitro היה אותו אתר כמו זה שהיה בתאים החיים.
במעבדתו הראו במקביל שתהליך הציקליזציה (cyclization) של חומצות גרעין מתרחש אף הוא ללא עזרה של אנזים חלבוני.
בהמשך הם הראו ששני התהליכים קשורים ושהמנגנון באמצעותו תהליך השחבור של ה-RNA שלהם קורה הוא באמצעות ציקליזציה.
ניסוי זה שפורסם ב-1982 היה הראשון להראות ש-RNA לא מוגבלים רק להעברה של החומר הגנטי לביטוי בצורת חלבון, וכי יש להם פעילות קטליטית שיכולה לשחק תפקיד חשוב בתאים.
עיבוד מולקולות RNA, כמו גם תרגום ה-mRNA לחלבון בריבוזום, הם דוגמות לתהליך הזירוז שמולקולות RNA יכולות לעשות מולקולות RNA.
אנזימים שהם מולקולות RNA מכונות ריבוזימים ומאז גילויים הם נחקרים בצורה נרחבת.
בין יתר הפעילויות שלהם שנחקרות יש את היכולת לחתוך RNA ויראלי, ובכך יכולה להיות להם חשיבות לצורך פיתוח תרופות.
מאז המחקר התגלו תפקידים נוספים של RNA, ובהם בקרה על ביטוי והשתקת גנים, ופעילויות דומות כריבוזים התגלו באורגניזמים רבים נוספים, החל מפרוקריוטים וכלה באאוקריוטים.
מאוחר יותר, לאחר פתרון מבנה הריבוזום על ידי עדה יונת, באה ההוכחה החותכת של-RNA יכול להיות תפקיד של ריבוזים.
ב-1984 בדקו במעבדתו חומרים שדומים בתכונותיהם הכימיים ל-GTP, וראו שהפעילות שלהם משתנה ביחס אליו.
כך הגיעו למסקנות בקשר לחשיבות של חלקים שונים של המולקולה בפעילות שלה.
מאוחר יותר הם מצאו את המנגנון של השחבור ברמה המולקולרית.
מציאה של ריבוזימים חיזקה גם את השערת עולם ה-RNA, שאומר שהחיים התפתחו תחילה מ-RNA, ורק מאוחר יותר נוספו החלבונים וה-DNA.
מאז מחקריו אלה, הרחיב צ'ק את מחקריו למחקר על מנגנונים נוספים של RNA לא מקודד וקופלקסים נוספים בהם יש RNA וחלבון.
בין היתר חוקרת המעבדה שלו את הטלומרים, מבנים שמגנים על קצוות ה-DNA
טלומרים תקינים מתקצרים עם כל חלוקה של ה-DNA,
ובכך מגבילים את כמות החלוקות של תא בודד.
מחקריו של צ'ק התמקדו בטלומראז, אנזים שמשכפל את הרצפים הטלומריים ומאריך אותם ויוצר קומפלקס של RNA וחלבון.
לטלומראז יש חלק שהוא רוורס טרנסקריפטאז, אזור שחשבו קודם לכן שהוא ייחודי בגנום לטרנספוזונים.
החשיבות הגדולה של מחקרים אלה היא בתצופה הרחבה של טלומראז בתאים סרטניים
ולכן חושבים שהפרעה לפעילות של אנזים זה יכולה לשמש כתרופה אנטי-סרטנית.
במעבדתו, החלו לחקור את הטלומראז באמצעות בידודו מהפרוטוזואה Euplotes,
ומצאו את החלק שהוא רוורס טרנקריפטאז, שבהמשך נמצא ביצורים נוספים.
מכן, עבר מושא המחקר של המעבדה לקומפלקסים כאלה שהם ספציפיים ליצורים, כגון
חלבון שנקשר לטלומרים ב-Oxytricha nova.
זמן מה לא היה ברור אם יש חלבונים כאלה גם בבני אדם, ובמעבדתו מצאו, ריצפו ופתרו את המבנה של Protection of telomeres protein 1 (POT1), חלבון שמגן בבני אדם על הטלומרים.
בהמשך מצאו במעבדה אחרת את Tripeptidyl peptidase I (TPP1), ומצאו שיחד עם POT1, החלבון מגייס את הטלומראז, ומאז הם חוקרים את המנגנון המולקולרי של גיוס זה.
מחקרים נוספים שיש במעבדתו הם על חלבון שמדכא Polycomb (Polycomb Repressive Complex 2, PRC2), משפחה של חלבונים להם יש חשיבות בבקרה על השתקת גנים.
לפי המודל שהם מציעים, PRC2 נצמד ל-RNA בצורה לא ספציפית, ובכך מאפשר השתקה אפיגנטית של הכרומטין תוך התעלמות מאזורים בכרומטין שיש עליהם סמנים רבים לאקטוב.
בנוסף על כך, חוקרים במעבדתו את החלבון Fused in Sarcoma (FUS), חלבון לו תפקידים רבים שהוא חלק ממערכת ה-Heterogeneous ribonucleoprotein particle.
להלן רשימה חלקית של הפרסים בהם זכה צ'ק:
1987 - חברות באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
1987 - פרופסורה לכל החיים מטעם החברה האמריקנית לסרטן
1988 - פרס לסקר למחקר בסיסי
1988 - חברות באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
1995 - המדליה הלאומית למדעים
תומאס סטיוארט פטרסון , היה כימאי, הפרופסור הראשון לכימיה שהיה מופקד הקתדרה ע"ש גרינדר, באוניברסיטת גלאזגו, וחבר בית הדין המשמעתי של האוניברסיטה.
את ראשית חינוכו קיבל פטרסון בבית הספר הטירה של מרצ'יסטון שבגלאזגו, לימים הפך ליושב ראש חבר הנאמנים של בית הספר.
בהמשך למד בפקולטה לכימיה שבמכללת אנדרסוניאן (כיום: אוניברסיטת סטראטהקליד) בגלאזגו, אצל פרופסור ויליאם דיטמר.
בהמשך נסע לגרמניה ללמוד באוניברסיטת היידלברג, שם סיים את לימודי הדוקטורט.
תומאס פולר , ידוע גם בכינויים "טום הכושי" ו"המחשבון מווירג'יניה", היה עבד אפריקאי שהתפרסם בתור גאון חישוב.
פולר נולד באפריקה בשטח היושב כיום בין ליבריה לבנין, הוא נשבה ונשלח לאמריקה לעבדות בשנת 1724 בהיותו בן 14. הוא נהפך לרכושם של בני הזוג פרסלי ואליזבת קוקס מאלכסנדריה, וירג'יניה.
הן הזוג קוקס והן פולר היו בורים.
משפחת קוקס החזיקה ב-16 עבדים ופולר היה המוערך ביותר מכולם.
הוא הביע כלפיהם את הערכתו על כך שלא מכרהו.
הסיפורים על יכולות החישוב שלו נפוצו בכל רחבי החוף המזרחי.
יכולותיו שימשו כהוכחה שהשחורים שווים ביכולת האינטליגנציה שלהם ללבנים ואף עודדו את הדיון בעד התנועה לשחרור העבדים.
כאשר פולר היה בן שבעים, ויליאם הרטשורן וסמואל קואטס מפנסילבניה ששמעו על כוח החישוב שלו באו לבחון את יכולותיו.
הם שאלות אותו שתי שאלות ותשובותיו סיפקו אותם.
תחילה, שאלו אותו כמה שניות יש בשנה וחצי, בתוך שתי דקות וחצי הוא השיב נכונה 47,304,000 שניות.
לאחר מכן שאלו אותו כמה שניות יש בחייו של אדם שחיי 70 שנה, 17 ימים ו-12 שעות, שוב הוא השיב נכונה 2,210,500,800 שניות בתוך דקה וחצי.
אחד מהשואלים בדק את חישובו של פולר וביצע את החשבון באמצעות עפרון ונייר.
הוא אמר לפולר שהוא טעה שכן תשובתו גבוהה במקצת מאשר החישוב שביצע על הנייר.
פולר ענה במהרה: "סליחה אדוני, אבל שכחת לקחת בחשבון את השנים המעוברות".
כאשר החישוב "תוקן" ושוקללו בתוכו השנים המעוברות תשובתו של פולר התבררה כנכונה.
למרות שתשובותיו של פולר היו נכונות, הרטשורן וקואטס האמינו שגאונות החישוב של פולר גבוהה בהרבה.
הם כתבו: "שערו היה מלא שיער שיבה וכן גופו הציג סימנים אחרים של חולשה מפאת גילו.
במהלך כל חייו הוא עבד בעבודות בשדה ומעולם לא שתה משקאות חריפים.
הוא דיבר בכבוד כלפי האדונית שלו וציין שהוא מחויב כלפיה על כך שלא מכרה אותו לאחרים, למרות שקיבלה הצעות נדיבות ממספר אנשים.
קואטס הביע את צערו על כך שפולר לא זכה להשכלה נאותה ופולר השיב: "לא אדון, זה נפלא שלא למדתי דבר, שכן מלומדים רבים הם שוטים גמורים".
תומאס טיה פארטי , או בשמו המקוצר תומאס, הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקשר ההגנתי בויאריאל ובנבחרת גאנה.
פארטי שיחק בילדותו בקבוצת הכדורגל של עיר הולדתו, אודמסה קרובו.
בשנת 2011 חתם על חוזה עם אתלטיקו מדריד ושנה לאחר מכן עבר לקבוצת המילואים.
ב-10 במרץ 2013 פארטי זומן לסגל של הקבוצה הבוגרת במשחק נגד ריאל סוסיאדד, בו לא שותף.
ב-12 ביולי פארטי הושאל למיורקה מליגת המשנה.
את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ערך ב-18 באוגוסט בהפסד המוחץ 0–4 לסבאדל.
את שער הבכורה שלו בקבוצה כבש חודש מאוחר יותר בתיקו שתיים נגד הרקולס.