tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתפקידו זה התריע מפני ההשלכות של ביקור יו"ר האופוזיציה אריאל שרון בהר הבית, יום לאחר הביקור פרצו במקום מהומות בהן נהרגו שבעה פלסטינים ונפצעו מבקרים בכותל ושוטרים.
לאחר לימודים בקורס פיקוד ומטה של המשטרה קודם לדרגת ניצב משנה ומונה באפריל 2001 למפקד מרחב דוד.
בספטמבר 2004 הועלה לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב הנגב במחוז הדרומי.
בקיץ 2005 צורף למפקדה המשולבת המיוחדת של המשטרה ושל צה"ל שעסקה בהכנות לביצוע תוכנית ההתנתקות.
ביולי אותה שנה פיקד על כוחות המשטרה באירועי כפר מימון, במהלכם התאספו עשרות אלפים מציבור מתנגדי התוכנית, במהלך האירועים תדרך שחם את מפקד מג"ב דרום רוני אוחנה לנקוט ביד קשה ולהשתמש באלימות נגד המתנגדים, תוך שהוא משתמש בביטויים גסים וקשים.
דבריו נקלטו על ידי מצלמות ערוץ 10 ושודרו במהדורת ליל השישי של הערוץ, "האולפן המרכזי".
בעקבות השידור והסערה התקשורתית, הביע שחם חרטה על דבריו והשתלבותו במנהלת ההתנתקות הופסקה.
שחם הועמד לדין משמעתי בפני המפכ"ל משה קראדי בהאשמות של נקיטת לשון גסה והתנהגות שאינה הולמת שוטר, ונגזר עליו עונש של נזיפה חמורה וקנס בשיעור של שישה ימי עבודה.
ביולי 2007 מונה שחם לסגן מפקד מחוז ירושלים, לאחר שבג"ץ דחה עתירה נגד מינויו.
באפריל 2010 קודם לדרגת ניצב לקראת מינויו לראש האגף לתכנון לוגיסטי.
במאי 2011 מונה למפקד מחוז ירושלים.
באוקטובר 2023 נחקר במשטרת ירושלים בחשד שהעסיק והלין ללא אישורים מתאימים שני עזתיים שישנו במתחם בבעלותו פארק ג'ננה בקריית ענבים.
בחקירתו טען שלא ידע שהאישורים פגו.
ב-26 ביולי 2012 יצא לחופשה כפויה לאחר שנחקר באזהרה בחשד לביצוע עבירות מין.
חודש לאחר מכן הודיע על התפטרותו מהתפקיד.
ב-14 באוקטובר 2013 הגישה נגדו המחלקה לחקירות שוטרים כתב אישום, לאחר שנערך לו שימוע, בגין ביצוע מעשים מגונים והטרדה מינית בארבע שוטרות ובגין מרמה והפרת אמונים לאחר שקיבל החלטות בעניינן של חמש שוטרות אחרות עמן היה בקשרים מיניים.
ב-28 באוקטובר 2013 פוטר ממשטרת ישראל בידי השר לביטחון פנים יצחק אהרונוביץ' בהמלצת מפכ"ל המשטרה יוחנן דנינו.
שחם הכחיש שביצע עבירות מין וטען שהוא קורבן של הפרקליטות.
אירוע זה סימן את פתיחת "פרשת הניצבים".
במשפטו הודה שחם בקיום יחסי מין עם שוטרות שהיו תחת פיקודו, אך טען שהמעשים היו בהסכמה ושהיחסים לא השפיעו על החלטותיו כמפקד.
ב-24 באפריל 2018 הורשע בביצוע מעשה מגונה בשוטרת וזוכה משאר האישומים.
בגזר הדין הוטלו עליו 240 שעות שירות לתועלת הציבור וחצי שנת מאסר על תנאי.
המחלקה לחקירות שוטרים ערערה על זיכויו מעבירות מרמה והפרת אמונים.
ב-23 בספטמבר 2019 קיבל בית המשפט המחוזי בתל אביב את הערעור, והרשיע את שחם גם בעבירות הטרדה מינית, מרמה והפרת אמונים, זאת לבד מהרשעתו מהערכאה הקודמת בביצוע מעשה מגונה.
תיקו של שחם הוחזר לבית משפט השלום בתל אביב על מנת שיגזור את עונשו.
ב-10 בפברואר 2020 נגזרו על שחם עשרה חודשי מאסר בפועל.
ביולי 2020 נדחה ערעורו על העונש.
שחם הגיש בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון, והוחלט שבית המשפט ידון בסוגיה אחת הקשורה במשפטו.
ערעורו נדחה ברוב דעות בנובמבר 2021. שחם הגיש בקשה לדיון נוסף ועקב כך נדחה ריצוי עונשו.
בינואר 2022 דחה בית המשפט העליון את הבקשה וקבע ששחם יתייצב לריצוי העונש ב-1 במרץ 2022. במועד זה, אכן נכנס לכלא.
שחם שוחרר מהכלא ב-24 באוגוסט 2022, לאחר שבית המשפט העליון דחה את ערעור הפרקליטות על שחרורו המוקדם.
שחם נשוי לתת-ניצב בדימוס ורדה שחם, שבתפקידה האחרון במשטרה כיהנה כסגנית ראש אגף החקירות והמודיעין, ולהם שתי בנות ובן.
ניסוי דוֹסאדִי הוא רומן מדע בדיוני בסגנון בלשי מאת פרנק הרברט, שיצא לאור בשנת 1977. ספר זה יחד עם כוכב המלקות ומספר סיפורים קצרים נוספים הוא החלק האחרון בסדרת "יקום התבוניות המאוחדות" של הרברט.
בספר, ממשיך הרברט לעסוק בנושא שבו עסק גם ביקום "חולית": תנאי חיים קיצוניים שבהשפעתם נאלצים האנשים החיים בהם לפתח יכולות מעל ומעבר ליכולותיה של שאר האנושות.
הספר היה מועמד לפרס לוקוס.
עלילת הספר ממוקמת ביקום שבו גזעים תבוניים רבים, ועוסקת בניסוי סודי שנעשה על יצורים תבוניים ללא ידיעתם וללא הסכמתם: על כוכב לכת עוין (דוסאדי) נכלאו שני גזעים תבוניים - בני אדם וגוואצ'ין - בתנאים אקולוגיים קשים להישרדות ותחת פיקוח של אלים מדומים - אלו הם מנהלי הניסוי.
בתנאים אלו נוצר על הכוכב דמופול, הנתמך בציוויים דתיים המגיעים ישירות מהאלים.
לאחר מספר דורות יוצא הניסוי מכלל שליטה ומאלץ את יוצרי הניסוי להשמיד את כוכב הלכת על מנת להסתיר את תוצאות מעשיהם מידיעת כלל היצורים התבוניים.
אל הכוכב יוצא סוכן ממשלתי מיוחד במשימה סודית - לגלות מה מהות הניסוי, מיהם יוזמיו, ולנסות להציל את מיליוני תושבי הכוכב מהשמדה.
אחד משני הגזעים המאכלסים את דוסאדי.
גוואצ'ין - חייזרים דו-חיים דמויי צפרדעים.
בגזע זה רק הזכרים בעלי אינטליגנציה.
התרבות הגוואצ'ינית נוקשה מאוד ואף אכזרית מנקודת המבט של בני אדם.
בתרבותם מקום מרכזי למערכת משפטית.
ג'ורי אקס מקי - למעשה גיבור הסדרה כולה, מקי הוא אדם, סוכן של לשכת החבלה או לשכת הפיגוע.
מקי נשכר כפרקליט על מנת להגן כביכול על מנהלי הניסוי, אולם משימתו האמיתית היא לגלות מיהם מנהלי הניסוי, מה מטרתו, ולהציל ככל הניתן את אוכלוסיית הכוכב מההשמדה הצפויה לה.
קיילה ג'דריק - בת אדם, תושבת דוסאדי.
ג'דריק היא תוצאה של השבחה גנטית שנועדה להפוך אותה לנשק אנושי נגד מנהלי הניסוי.
כתוצאה מהשבחה זו לג'דריק יכולת ניתוח והסקת מסקנות על אנושית.
אריץ' - גוואצ'ין בכיר, כביכול מנהל הניסוי אך בפועל מחפה על מנהלי הניסוי האמיתיים.
ברואי - גוואצ'ין, השליט העליון של דוסאדי.
גם הוא בעל יכולת ניתוח והסקת מסקנות יוצאת מן הכלל כתוצאה מהניסוי.
הספר תורגם לעברית על ידי המתרגם גבי פלג, וראה אור בהוצאת כתר, ירושלים, 1987.
ניסוי איוורי-מקלאוד-מקארתי (Avery–MacLeod–McCarty) הוא ניסוי שנערך ב-1944 על ידי אוסוולד איוורי, קולין מקלאוד ומקלין מקארתי אשר הראה כי DNA הוא החומר האחראי לטרנספורמציה (התמרה) בחיידקים.
בניסוי מיצו החוקרים חומר מחיידקים מומתים.
הם הראו כי יכולת ההתמרה של החומר שמיצו נשמרת גם לאחר טיפול בטריפסין, כימוטריפסין (אנזימים המפרקים חלבונים) וריבונוקלאז (אנזים המפרק RNA), אך לא נשמרת לאחר טיפול בדאוקסיריבונוקלאז (אנזים המפרק DNA).
ניסו שליו (נולד ב-23 במאי 1981) הוא שחקן, מדבב, ואמן איפור ישראלי.
שליו נולד וגדל בבת ים לצד שלוש אחיות במשפחה דתית ולמד בישיבה עד גיוסו.
בצה"ל שירת בחיל החימוש, תחילה כמכונאי ציוד בתי מלאכה (צב"מ) ולאחר שנה וחצי שימש כמש"ק יחסי ציבור של החיל ובמקביל פיקד על להקת החיל.
בזמן שירותו הצבאי יצא בשאלה, ולאחר מכן יצא מהארון.
ב-2007 סיים שליו שלוש שנות לימודי משחק בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי" לצד יונית טובי, רותי אסרסאי ורויטל זלצמן.
במהלך לימודיו זכה במלגת קרן שרת, וב-2007 זכה במלגת "סנו" שניתנת על נאמברים מתוך מחזות זמר.
כמו כן למד פיתוח קול אצל נירה גל ודוקי עצמון.
ב-2014 ביים את המופע "WONER" - מופע מחווה לסטיבי וונדר של מומי לוי.
בתיאטרון הספרייה: גילם את דני זוקו במחזמר "גריז" שביים גלעד קמחי, גילם את ווף במחזמר "שיער" וגילם את יהודה בן יעקב במחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת".
ב-2007 גילם את הראם טאם טאגר במחזמר "Cats" שביים עוז מורג.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער שיחק בהצגה "דרך השיר" - מסע מוזיקלי בעקבות השירים שעיצבו את התרבות ישראלית, שכתבה וביימה צביה הוברמן.
ב-2007 שיחק במחזמר "נרניה – האריה, המכשפה וארון הבגדים" שהיה מחזה מאת אדריאן מיטשל (ע"פ ספרו של ק.ס.
לואיס בעל אותו השם) שביים משה קפטן.
בתיאטרון הקאמרי: ב-2008 גילם את בר הוניג במחזמר "סאלח שבתי" שכתב אפרים קישון וביים משה קפטן.
ב-2012 גילם את המוהל במחזמר "קזבלן" שביים צדי צרפתי.
גילם את מוישה בהצגה "גטו".
גילם את פרומה שרה ואת ולדימיר הזמר במחזמר "כנר על הגג" שביים משה קפטן.
ב-2012 גילם את גוסטב במחזמר "קברט" שביים עמרי ניצן וב-2016 החל להשתתף במחזמר "עלובי החיים" שעלה בתיאטרון הבימה ובבימויו של משה קפטן.
ב-2008 שיחק בתוכנית הטלוויזיה "גריז - השיגעון חוזר" והופיע בסדרה הדוקומנטרית "בית צבי" ששודרה בערוץ 10. ב-2012 גילם את שיוואנה בי בלאק בסדרת הטלוויזיה שיצר אבנר ברנהיימר "אמא ואבאז" ששודרה בהוט.
ב"ארץ נהדרת" השתתף בפינה של "לירד ולארד" (אלי פיניש ומריאנו אידלמן).
גילם את טינקרבל בסדרה הרשת "המכשפות משינקין" שכתב וביים סם לביא.
ב-2014 גילם את שחרזדה בסרט "שושנה חלוץ מרכזי" שביים שי כנות וגילם תפקיד אורח בסדרה "70 מיליון סיבות לעושר" שיצר שמוליק לוי וביים אופיר בביוף.
ב-1 בינואר בשנת 2018 עלתה לאוויר הסדרה "כפולה" בה משחק ניסו את אלעז הסטייליסט של נועה קירל ומתגלה גם כעוזר של נמסיס.
מופיע גם כדראג קווין בשם שִיוָואנָה בִי בלֶאק.
ב-2009 דיבב את פשפש הזהב בסדרה "כל הכבוד לנמרוד".
ב-2010 דיבב גמד מדריך טיולים בסרט "שרק לנצח", דיבב את פיטברי בסרט "ארתור 3: מלחמת שני העולמות", דיבב קולות רקע בסרט "מגה-מוח", דיבב את סוכן מיוחד ג'ונסון בסדרה "סוכן מיוחד אוסו" ודיבב את בוט בסדרה "אומי זומי".
ב-2011 דיבב קולות רקע בסרטים "דרושות אמהות במאדים" ו"קונג פו פנדה 2", דיבב את קונדסון ב"הדרדסים", דיבב את חליק בסדרה "עכברסטה", דיבב את קפיצי ושר את שיר הפתיחה בסדרה "מוני דמיוני".
ב-2012 דיבב את המפלצת ואת אלבר בסרט "מפלצת בפריז" ואת קוזמו וקופידון בסדרה "קסם של הורים".
ב-2013 דיבב קולות רקע בסרט "בית ספר למפלצות".
ב-2014 דיבב את פרשס בסרט "שודדי הפיצוחים", את לוקה התוכי הסגול בסרט "בלגן בג'ונגל" וגם את ברווז בסדרה "משוגעגע".
ב-2016 דיבב את סנובול הארנב הלבן, הנבל הראשי בסרט "החיים הסודיים של חיות המחמד", ואת דביבון לב-נבון בסדרה "דובוני אכפת לי ובני דודים".
ב-2017 דיבב את "מלווין" בסרט "קפטן תחתונים".
ב-2024 חזר לדבב את קוזמו בסדרת הטלוויזיה "קסם של הורים - משאלה חדשה".
ניסוי ATLAS (ראשי תיבות של A Toroidal LHC ApparatuS) הוא אחד משבעת גלאי החלקיקים (ALICE, CMS, ATLAS, TOTEM, LHCb, LHCf ו-MoEDAL) במאיץ ההדרונים הגדול – LHC במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים CERN שעל גבול צרפת-שווייץ.
הניסוי הוקם במטרה לשפוך אור על תאוריות חדשות בנוגע לתורת החלקיקים מעבר למודל הסטנדרטי.
בתוך גלאי ה-ATLAS נפגשות שתי אלומות פרוטונים המגיעות מכיוונים מנוגדים ומתנגשות זו בזו.
כתוצאה מההתנגשות נפלטים חלקיקים מוכרים שונים שבאמצעותם ניתן להבחין ולזהות חלקיקים חדשים שטרם נראו.
גלאי ה-ATLAS מעוצב בצורה גלילית באורך של 46 מטרים, בקוטר של 25 מטרים ושוקל כ-7,000 טון.
בתוך הגלאי שרועים כבלים באורך כולל של 3,000 קילומטרים והושקעו בבנייתו כ-550 מיליון פרנקים שווצריים.
בניסוי משתתפים כ-3,000 מדענים (מתוכם 1,000 סטודנטים בוגרים) מ-38 מדינות שונות ומ-174 אוניברסיטאות ומעבדות ברחבי העולם.
ניסוי ה-ATLAS הוא אחד משני גלאים במאיץ LHC שהיו מעורבים בגילוי בוזון היגס בשנת 2012.
גלאי ה-ATLAS עצמו מורכב ממיליוני חיישנים השייכים לארבעה אזורי גילוי עיקריים:
הגלאי הפנימי - נמצא סביב נקודת האינטראקציה ונועד למדוד את מסלולם של חלקיקים טעונים.
סביב הגלאי הפנימי ממוקם מגנט סולנואידי שגורם להטיית מסלול החלקיקים הטעונים ומאפשר מדידה של המטען החשמלי והתנע שלהם.
קלורימטר אלקטרומגנטי (Electromagnetic Calorimeter)- ממוקם מסביב לגלאי הפנימי, ומטרתו היא למדוד את האנרגיה של פוטונים, אלקטרונים ופוזיטרונים שנעצרים בו.
קלורימטר הדרוני - ממוקם מסביב לקלורימטר האלקטרומגנטי, ונועד למדוד את האנרגיה של הדרונים (חלקיקים תת-אטומיים המורכבים מקווארקים) שנעצרים בו.
ספקטרומטר מיואונים - ממוקם במעטפת החיצונית של הגלאי ומשולב יחד עם מערכת של מגנטים טורואידיים, בעלי שדה מגנטי מעגלי.
הבוזון אותו ניבאו פיטר היגס ופרנסואה אנגלר, בוזון הידוע בקרב הציבור גם כ"חלקיק אלוהי", הוא חלקיק שפיזיקאים טוענים כי הוא אבן היסוד הבסיסית ביותר של החומר- הדבר שקובע למעשה את מסת החומר.
במילים אחרות, בוזון היגס הוא חלקיק המייצר מסביבו שדה כוח, שגורם לחלקיקים האלמנטריים, פוטונים וקווארקים, שנעים באותו שדה להרגיש תחושה של כבדות, כלומר: שיש להם מסה.
אותה מסה, למשל של פרוטון, הבנוי משלושה קווארקים, לא נובעת מההיגס, אלא מהבוזונים - גלואונים.
באותו האופן, כפי שאדם מרגיש כשהוא צועד בשלג במקום באוויר, והשלג, לצורך העניין, הם שדה הכוח של החלקיק.
האדם מרגיש תחושה של כבדות, קשה יותר ויותר ללכת, כאילו שהמסה שלו גדולה יותר.
החלקיק מייצר מסה עבור החלקיקים היסודיים המוכרים בטבע, כגון האלקטרון, המיואון והקווארקים.
אחת הסיבות העיקריות לבניית מאיץ ה-LHC ב-CERN היא הרצון לחקור את חלקיק ההיגס באמצעות התנגשויות של פרוטונים באנרגיות גבוהות.
ב-4 ביולי 2012 דיווחו בנפרד שתי קבוצות המחקר העיקריות ב-CERN, ATLAS ו-CMS, על קיום חלקיק במסה של 10-25Gev, שזו בערך המסה של 133 פרוטונים.
ערך המסה שהתגלה בניסוי הוא הערך הצפוי של הבוזון היגס.
החוקרים גם ציינו שדרושה עבודה נוספת על מנת לאשר שחלקיק זה הוא בוזון היגס.
ב-14 במרץ 2013 הצהירו הפיזיקאים ב-LHC כי הם בטוחים שחלקיק זה הוא באמת בוזון היגס.
מאוחר יותר באותה שנה קיבלו פיטר היגס ופרנסואה אנגלר פרס נובל לפיזיקה על עבודתם.
גילוי חסר תקדים זה הוא ההישג הגדול והחשוב ביותר של ניסוי ATLAS, ותרומתו להבנת היקום שינתה את תחום הפיזיקה.
במאיץ ישנן 40 מיליון התנגשויות בשנייה, מידע בסדר גודל שאין אפשרות לשמר אותו ולנתח אותו בזמן קצר.
לכן נדרש גם אלגוריתם שיזהה התנגשות יוצאת דופן וגם כוח חישוב לכל המידע הזה.
לכן, במקום לרכוש מחשבי–על לניתוח הנתונים, הפתרון שאומץ היה איגום מחשבים רגילים וחלוקת המטלה ביניהם.
אולם לעיבוד כמות כזו של מידע דרושים כמיליון מחשבי PC.
מימון והתקנה של מערך כזה, כולל הספקת חשמל, קירור ותחזוקה, הם משימה שהיא מעבר ליכולתו של מוסד המחקר הגדול בעולם.
לפיכך הוחלט לפזר את המחשבים בכ–200 מוסדות המשתתפים בניסוי.
במרכז המערכת ב–CERN עוברים הנתונים עיבוד ראשוני, ומשם נשלחים לכעשרה מוסדות גדולים, המאחסנים את הנתונים ומרכזים את עבודתן של כ–200 חוות מחשבים המוצבות במוסדות השונים ברחבי העולם ומספקות את עיקר כוח החישוב.
כל מוסד מספק חווה ובה כמה אלפי מחשבים ומערכת מקומית לאחסון נתונים, והמערכת כולה מכונה Grid - רשת.
מדען הרוצה לעבד נתונים שולח "בקשה".
תכנה מיוחדת ומורכבת המפעילה את הרשת הענקית מחלקת את עבודת החישוב שב"בקשה" בין מאות חוות מחשבים ברחבי העולם.
עם סיום החישובים אוספת התוכנה את כל חלקי החישוב, מחברת אותם ושולחת את התוצאה הסופית למדען שביקש אותה.
באופן זה מדען המשתתף בניתוח נתוני הניסוי מפעיל אלפי מחשבים במקומות שונים בעולם, בלי שיהיה טרוד בניהול מבצע מורכב שכזה.
המערכת הזו היא שאפשרה לנתח את נתוני הניסוי ולבשר על גילוי ה"היגס" תוך שימוש בנתונים שנאספו ימים ספורים בלבד לפני ההודעה על הגילוי שלו.
ישראל, שחלקה הוא מעט יותר מאחוז אחד במיזם ATLAS, התבקשה לתרום גם בתחום המחשובי.
הקמת חוות מחשבים שכזו דורשת השקעת כסף רב וכוח אדם, אך בה בעת מזמנת טכנולוגיה חדשה זו למדענים מתחומים אחרים.
לפיכך הוחלט לבזר את החווה הישראלית ולהציבה בחלקים במוסדות אקדמיים שונים: בטכניון, במכון ויצמן למדע ובאוניברסיטת תל–אביב.
הוקמו צוותים לניהול המערכת ולתפעולה, והוקמה קבוצת משתמשים המונה כ–50 מדענים וסטודנטים.
המערכת הישראלית פועלת היטב, וביצועיה גבוהים בכ–50% מהצפוי, אף שתקשורת המחשבים מישראל לאירופה אטית בהרבה מהמקובל כעת בעולם.
הידע והמיומנות שנצברו וזמינותם של משאבים אפשרו כאמור למדענים ישראליים נוספים - פיזיקאים, ביולוגים ואחרים - להצטרף לחוות המקומיות ולסיפור ההצלחה של הרשת.
מאחר שבטכנולוגיה המודרנית ביותר לא ניתן למדוד ולרשום את התוצאות של יותר מכמאה התנגשויות בשנייה, על הגלאי "ATLAS" להחליט אילו התנגשויות לרשום ואילו לא.
על ההחלטה להתקבל בשבריר קטן של שנייה.
כדי להחליט יש לדעת מה אירע בהתנגשות: אילו חלקיקים נוצרו ומה הייתה מהירותם.
על המידע להתקבל במהירות, והדרך היחידה לעשות זאת היא באמצעות גלאי מהיר מאוד.
גלאים מהירים דומים פותחו בשנות ה-80 במכון ויצמן למדע ושימשו את שלוש הקבוצות הישראליות בניסוי קודם.
לצורכי "ATLAS" היה על הצוות הישראלי לבנות גלאי גדול בהרבה, ששטחו הכולל בגודל של שני מגרשי כדורגל.
לשם כך נבנו כ–3,600 גלאים ששטחם כשני מ"ר כל אחד.
כדי לאפשר את בניית כל הגלאים בפרק זמן קצר הוקמו, מלבד המעבדות במכון ויצמן למדע, מעבדות ביפן ובסין המבוססות על ידע ישראלי, ובהן התבצעה בניית הגלאים הישראליים ביפן נבנו כ–20% מהגלאים, בסין נבנו כ–10% ובישראל נבנו כ–70%.
כשש שנים עמל הצוות הישראלי על פיתוח הגלאים ועל הטכנולוגיה הדרושה לבנייתם.
כשש שנים נוספות עמלו צוותים במכון ויצמן למדע על בניית הגלאים, וצוותים בטכניון ובאוניברסיטת תל–אביב על בקרת האיכות של הגלאים.
ההיסטוריה של כל גלאי ותכונותיו, כפי שנחשפו בבקרת האיכות, נרשמו במסד נתונים שהכין הצוות של אוניברסיטת תל–אביב.
מאחר שגלאי החלקיקים הללו מיועדים לעבוד במקום שבו הקרינה הרדיואקטיבית עזה, פיתח הצוות של הטכניון מערכת בקרה מרחוק המסוגלת לשנות את תנאי העבודה של הגלאים על פי הצרכים המשתנים.
לתעשייה הישראלית חלק ניכר בתהליך העבודה: מפעלים בכל רחבי הארץ הכינו רכיבים שונים לגלאים, למסגרת האלומיניום התומכת אותם במקומם הסופי בניסוי ולמערכות האלקטרוניקה המפעילות את הגלאים וקוראות את תגובותיהם.
משהושלמו בניית הגלאים ובדיקתם, הועברו היחידות לז'נבה שבשווייץ, ובמהלך השנתיים שקדמו להפעלת המאיץ הותקנו במקומן בתוך המערך הענקי של גלאים שונים שהגיעו מכל רחבי העולם.
1992קבוצת ATLAS כותבת מכתב ל-CERN, בו מוצע בניין בעל מטרה כללית של גלאי פרוטון-פרוטון בשביל LHC1994קבוצת ATLAS מציעה הצעת תכנון טכני ל-CERN1995קבוצת ATLAS מעצבת את המבנה המנהלי שלה ומועצת המנהלים מתחילה לתפקד.
סקירת המשאבים הראשונה של ATLAS מתרחשת.
מזכר ההבנה של ATLAS, המציין את התרומה המצופה מכל אחד מהמוסדות המשתתפים, נחתם על ידי הסוכנויות התורמות ביותר.
אתרי הבנייה בשלבי הכנה ונבדקים על ידי ייצור מודולי-01999דוחות העיצוב הטכניים לתיאום הטכני ושני כרכי דוח העיצוב הטכני, המתעד את ביצועי הפיזיקה הצפויים, הוגשו לביקורת2000מזכר ההבנה נחתם על ידי כל סוכנויות התרומה המשתתפות.
רוב מערכות הגלאים נכנסות לשלב הבנייה2001רוב מערכות הגלאים ממשיכות בבנייה.
אומדן חדש של עלות ההשלמה נעשה, ומגלה כי דרוש עוד מימון משלים של 20%.
תרחיש בימוי שבו גלאי ראשוני יוצר תנאים של ניסוי פיזיקה נמוכת-זוהר נקבע בלוח הזמנים של העבודה2002חצי מהבנייה הסתיימה, ו-65% מתשלומי הבנייה שולמו2008הבנייה הושלמה והניסוי איתר את אירועי הקרן היחידה הראשונים שלו2009התנגשויות הפרוטון-פרוטון הראשונות התרחשו ב-LHC.
התנגשויות אלו נרשמו ב-ATLAS2012ב-4 ביולי גילו חלקיק חדש ב-ATLAS הדומה לערכים הצפויים מבוזון היגס2013ב-14 במרץ הוכרז רשמית כי החלקיק שהתגלה יולי 2012 הוא בוזון היגס2014גלאי ה-ATLAS נסגר בשל שיפוצים ב-LHC והסבת הגלאי לעבודה באנרגיה של 13TeV2015בחודש פברואר החלו לפעול המאיץ וה-ATLAS מחדש
ראיות אלו אוששו תחזיות של פיזיקאים בנוגע לאלקטרודינמיקה קוואנטית.2018ב-28 באפריל הופעל הניסוי מחדש לאחר 4 חודשים של שדרוגים והתאמות.
זו היא השנה האחרונה בה פועל הניסוי באנרגיה של כ-13TeV במסגרת ההפעלה השנייה של מאיץ ההדרונים הגדול.
בתחילת שנת 2019 יושהה הניסוי לתקופת זמן ממושכת בעקבות השדרוג המסיבי השני של ה-LHC.
ה-ATLAS הוא מעבדה וירטואלית בה משתתפות 38 מדינות.
הפיזיקאים המשתתפים בניסוי מגיעים מיותר מ-177 אוניברסיטאות ומעבדות ברחבי העולם וכוללים כ-1,000 סטודנטים.
ניסוי ה-ATLAS הוא אחד המאמצים השיתופיים הגדולים שהתקיימו אי פעם במדעי הפיזיקה.
המדינות החברות בניסוי ה-ATLAS הן:
ארגנטינה, ארמניה, אוסטרליה, אזרבייג'ן, בלארוס, ברזיל, קנדה, צ'ילה, סין, קולומביה, הרפובליקה הצ'כית, דנמרק, צרפת, גאורגיה, גרמניה, יוון, ישראל, איטליה, יפן, מרוקו, הולנד, נורווגיה, פולין, פורטוגל, רומניה, רוסיה, סרביה, סלובקיה, סלובניה, דרום אפריקה, ספרד, שווייץ, שוודיה, טאיוואן, טורקיה, אנגליה, וארצות הברית.
ניסוי CMS (ראשי תיבות: Compact Muon Solenoid) הוא אחד ממספר גלאים המשולבים במאיץ החלקיקים הגדול ה-LHC במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים CERN, הנמצא בגבול שווייץ-צרפת.
מיקומו של הניסוי במאיץ החלקיקים נמצא במקום בו מתרחשות האינטראקציות בין החלקיקים בתנועתם במאיץ LHC.
מטרת הניסוי היא לחקור שאלות העומדות בבסיס פיזיקת חלקיקים ולהבין את המבנה הבסיסי ביותר של אבני החומר, הכוללים בין היתר את גילוי בוזון ההיגס (הידוע בשמו הפופולרי "החלקיק האלוהי"), ממדים נוספים, ומציאת חלקיקים העשויים להיות חלקיקי חומר אפל.
גלאי CMS, שצורתו כגליל, נמצא בעומק של כ-100 מטרים מתחת לפני הקרקע והוא כולל מגנט סילונואיד (על שמו נקרא הגלאי) והוא המגנט העצמתי והגדול ביותר שנבנה.
קוטרו 6 מטרים, ואורכו 13 מטרים.
הוא מקורר לטמפרטורה של 268.5 מעלות צלזיוס מתחת לאפס (או 4.65 מעלות קלווין).
הוא חם יותר במעלה אחת מן הטמפרטורה השוררת בחלל החיצון.
משקלו של הגלאי כולו בניסוי הוא בקירוב 14,000 טונות, והוא מהווה את הניסוי הכי כבד במאיץ החלקיקים.
קוטרו כ-15 מטרים, ואורכו 21.5 מטרים.
השדה המגנטי שהמגנט יוצר הוא 4 טסלה.
זהו שדה מגנטי שעוצמתו גדולה מאוד, רק לשם השוואה ערכו גדול בחמישה סדרי גודל מהשדה המגנטי של כדור-הארץ.
מטרתו העיקרית של המגנט הוא מדידת התנע של חלקיקים טעונים, על ידי כך שמסלול תנועתם בשדה מגנטי מתעקם בעקבות הכוח המגנטי הפועל על ידי שדה זה.
בעזרת כיוון תנועת החלקיק הטעון ניתן לדעת את סימן המטען החשמלי ואת התנע של החלקיק.
לניסוי CMS ולניסוי ATLAS (ניסוי נוסף לאורך מאיץ החלקיקים הגדול LHC ב-CERN) מטרות דומות, אמנם דרכי פעולתם שונות, זאת על מנת לאמת את תוצאותיהם אחד על ידי השני.
הגלאי הופעל לראשונה ב-10 בספטמבר 2008, והגילוי המרכזי שלו עד היום הוא, יחד עם ניסוי ATLAS, הוא בוזון ההיגס.
בניסוי זה עובדים כ-3,800 אנשים מ-43 מדינות החברות בארגון המחקר של CERN, עמלו על הקמתו ועמלים על תחזוקתו.
גלאי CMS הוא גלאי המורכב ממספר שכבות, שמטרתן לאפשר לזהות חלקיקים שונים שיעברו דרכו.
השכבות השונות מאפשרות לזהות ולמדוד באופן מדויק ביותר את התנע והאנרגיה של החלקיקים הנוצרים בנקודת התנגשות במאיץ LHC.
שכבה זו נועדה לתעד את הנתיבים שעשו החלקיקים בעלי מטען חשמלי על ידי מציאת מיקומם במספר נקודות מפתח.
השכבה בנויה מגלאי קטן (pixel detector) במרכז ועשר שכבות של גלאי פסי סיליקון שמגיעות לרדיוס של 130 סנטימטר העוטפות אותו.
הפיקסלים בשכבה הפנימית של ה-tracker קטנים יותר על מנת לאפשר רזולוציה גבוהה בקרבת נקודת האינטראקציה, היכן שכמות החלקיקים ליחידת נפח צפויה להיות גדולה יותר.
שכבה זו היא שכבת הסיליקון הגדולה ביותר בהיסטוריה העשויה ממעל 220 מטר רבוע של סיליקון.
בשכבה זו ניתן למדוד את האנרגיה של חלקיקים בעלי אינטראקציה עם השדה האלקטרומגנטי, כגון פוטונים ואלקטרונים.
שכבה זו מורכבת מסינטילטורים גבישיים, שעשויים בעיקר מעופרת טונגסטט (PbWO4).
הגביש עשוי ברובו ממתכת אבל במגע עם חמצן בצורה הגבישית שלו הוא הופך לחומר שקוף ונוצץ שאלקטרונים ופרוטונים יכולים לעבור דרכו, מה שאומר שהגביש מפיק אור בהתאם לאנרגיה של החלקיק.
גבישים כאלו - בעלי צפיפות גבוהה, מפיקים אור בפרצי פוטונים מהירים, קצרים ומאוד מוגדרים, שהופכים את הגלאי למדויק, מהיר ובגודל יחסית קטן.
חיישני אור שעוצבו במיוחד כדי לעבוד בשדות מגנטים גבוהים מודבקים לגב של כל אחד מהקריסטלים כדי לזהות את נצנוץ האור ולהפוך אותו לאות אלקטרומגנטי שמוגבר ונשלח לניתוח.
הקלורימטר שמורכב מקטע "גלילי" ושני "endcaps" יוצר שכבה בין ה"גשש" לקלורימטר ההדרוני.
הגליל מכיל 61,200 קריסטלים שמובנים בתוך 36 מבני על ("super modules") שכל אחד מהם שוקל 3 טונות ומכיל 1700 קריסטלים.
כשחלקיקים אלו דועכים הם יכולים להפיק חלקיקים חדשים שלא משאירים שום זכר לקיומם בכל חלקי גלאי ה-CMS .
כדי לזהות אותם הקלורימטר ההדרוני חייב להיות אזור סגור הרמטית שתופס את כל החלקיקים שנוצרו מההתנגשות.
כך אנחנו בעצם יכולים לדעת שאם חלקיק נורה מצד אחד של הגלאי אבל לא יוצא מהצד השני עם תנע ואנרגיה שקולים אנו יכולים להסיק שהופקו חלקיקים בלתי נראים (כמו נויטרינו).
כדי לוודא שרואים משהו חדש ולא פשוט מפספסים חלקיקים שכבר הוכרו, השכבות בקלורימטר ההדרוני בנויות ומסודרות לסירוגין כך שלא יהיו רווחים בקווים ישרים שביניהם עלולים לברוח חלקיקים.
הקלורימטר ההדרוני הוא קלורימטר מדגמי שבעצם מוצא מיקום, אנרגיה, וזמן הגעה של חלקיק בעזרת שכבות שבנויות לסירוגין של חומר סופג ושל פלואורסצנט סינטילטורי (סינטילטור= חומר הפולט הבזקי אור כשפוגעת בו קרינה רדיואקטיבית) שמפיקים אור מהיר וקצר כשהחלקיקים עוברים דרכו.
סיבים אופטיים מיוחדים אוספים את האור ומזינים אותו לתוך תיבות היצג נתונים איפה שחיישני האור מגבירים את האות.
כשכל כמות האור באזור נתון נאספת בהרבה שכבות של "אריחים" שנקראים מגדל (tower), כל כמות האור הזו היא מידת האנרגיה של החלקיק.
תפקיד החלק הזה במאיץ הוא לזהות מיואונים ולמדוד את המסלול והתנע שלהם.
המיואונים יכולים לחדור דרך מטרים של ברזל מבלי להגיב ולכן הם לא נעצרים על ידי אף אחד מהקלורימטרים, לא כמו שאר החלקיקים.
ולכן בקצה של CMS יש תאים שמזהים מיואונים (מאחר שהם ככל הנראה החלקיקים היחידים שישאירו סימן שהיו שם).
החלקיק נמדד על ידי התאמת עקומה לפגיעות בין ארבע תחנות מיואונים שיושבות מחוץ לסליל המגנטי ומשולבות עם שלדת תמיכה מברזל.
על ידי מעקב של המיקום דרך השכבות הרבות של כל תחנה בצירוף עם המדידות של הגלאי, הגלאי יכול למצוא במדויק את המסלול של החלקיק.
זה נותן לנו את התנע של אותו חלקיק מפני שאנחנו יודעים שחלקיק בעל יותר תנע מתעקם פחות בשדה מגנטי ולכן המגנט של ה-CMS מאוד חזק- כדי שנוכל לעקם את המסלולים של מיואונים בעלי אנרגיה גבוהה ולחשב את התנע שלהם.
בזכות השכבות הרבות של הגלאי והמומחיות הרבה של כל סוג שכבה המערכת היא חסונה ומסוגלת לסנן רעשי רקע.
+1988 החלה הבנייה של גלאי CMS10 בספטמבר 2008גלאי CMS הופעל לראשונה, קרן ראשונה עוברת דרכו23 בנובמבר,
2009אינטראקציה בין חלקיקית ראשונה בCMS7 בנובמבר,
2010התנגשות בין אטומי עופרת טעונים4 ביולי,
2012פרויקט CMS ו-ATLAS גילו חלקיק חדש הדומה לערכים הצפויים מבוזון היגס
מדוע היקום בנוי בצורתו כפי שהוא היום?
מדוע יש שוני במסת חלקיקים אלנטריים שונים?
ממה מורכב החומר האפל ביקום?
האם קיימים עוד מספר ממדים ביקום?
מהי התנהגותו הפיזיקאלית של חומר לוהט ודחוס?
האם ישנה תאוריה המאחדת תחתה את כל התאוריות הידועות לנו כיום?
בכל שנייה של התנגשויות בין שתי אלומות פרוטונים במאיץ החלקיקים LHC ישנן כ-40 מיליארד אינטראקציות בין הפרוטונים.
את כל המידע הזה יש לסנן על מנת שהחוקרים יוכלו לזהות חלקיקים או תופעות חדשות.
כל האירועים מסוננים על ידי "מערכת טריגר" הבוחרת את האירועים התואמים לפרופיל שהזינו החוקרים (לדוגמה, אחת מטביעת האצבע של היווצרות בוזון ההיגס היא פליטה של שני מיואונים ושני אלקטרונים).
כל האירועים המסוננים מועברים לחוות מחשבים בכל רחבי העולם, שם הם נחקרים ומנותחים על ידי מדענים רבים.
כל המחשבים הללו מחוברים על ידי "רשת המחשבים העולמית של ה-LHC ".
הרשת הזו מורכבת מכ-170 מרכזי מחשבים ב-42 מדינות שונות.
בניית הגלאי החלה בשנת 1998 על יד כפר בשם ססי (Cessy) אשר בצרפת.
בעת החפירות נתגלתה וילה רומית, בה נמצאו כדים, אריחים ומטבעות.
כל חלקי הגלאי נבנו באתרים חיצוניים, הורדו לעומק 100 מטרים והורכבו מתחת לפני השטח.
החלק הכבד והגדול, במשקל 200 טונות, הורד במשך 12 שעות.
בנייתו נמשכה כמעט 10 שנים, כאשר בתאריך 10 בספטמבר 2010 הופעל הגלאי לראשונה.
שמו של הגלאי, CMS, הם ראשי תיבות באנגלית Compact Muon Solenoid.
הגלאי נקרא קומפקטי, מכיוון שיחסית למשקלו העצום ולמגוון הפונקציות שהוא מסוגל לבצע, הוא די קטן בממדיו הפיזיים ביחס לגלאי ATLAS.
סילונואיד זהו המגנט שבו מבצעים שימוש בגלאי, והגלאי מסוגל לגלות מיואונים.
כדי לשמור על יעילות פעולת הגלאי יש לקרר את מרכיביו לטמפרטורות נמוכות מאוד 268.5 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
לשם כך נבנה מפעל קירור בעומק של 90 מטר מתחת לפני השטח, אשר בנייתו הושלמה בשנת 2005. החומר המועבר בתוך הצינורות הללו הוא הליום נוזלי, המובל בצורת מחזור קלוד, והוא מסוגל לספק טמפרטורה של 4.45 קלווין ב-800 וולט.
המפעל מורכב משלוש יחידות עיקריות: הראשונה - יחידת הדחיסה, בה נדחס ההליום למצב נוזלי עד לקירורו, "הקופסה הקרה" בה נשמר ההליום עד שעובר בצינורות, ולבסוף הצינורות עצמם בתוך הגלאי אשר מובלים מקופסת הקירור אל תוך אזור הגלאי, תוך כדי שהם מלפפים את המגנט.
ALICE (מבוטא אליס; ראשי תיבות: A Large Ion Collider Experiment - ניסוי גדול בהתנגשות יונים) הוא גלאי יונים שבעזרתו נערך ניסוי בפיזיקת חלקיקים שמטרתו להבין את שהתרחש מיקרו-שניות ספורות לאחר המפץ הגדול.
גלאי זה הוא אחד משבעת הגלאים הנמצאים לאורך המאיץ LHC (מנגיש הדרונים גדול) שהוא מאיץ החלקיקים הגדול בעולם וממוקם במרכז המחקר לפיזיקת חלקיקים CERN על גבול שווייץ-צרפת.
הניסוי שנערך בALICE החל בשנת 2005 ונמשך עד היום.
הוא כרוך בשיתוף פעולה בין-לאומי של יותר מ-1500 פיזיקאים, מהנדסים, טכנאים וסטודנטים בוגרים מ-154 מוסדות פיזיקליים בעולם מ-37 מדינות.
בניגוד לשאר הניסויים המתבצעים בCERN שבהם משתמשים באלומות פרוטונים המתנגשות זו בזו, בניסוי זה ישנו שימוש באלומות של יוני עופרת.
זאת משום שהעופרת היא אחד מהיסודות הכבדים ביותר בטבע וכך כאשר מופרדים האלקטרונים מגרעיני העופרת, מתקבלים יונים בעלי מטען חיובי שמסתם גדולה מאוד.
מסתם הגדולה מאפשרת אנרגיית התנגשות גבוהה ביותר - האנרגיה הכוללת של התנגשויות יוני העופרת יכולה להגיע ל-1150 טרה-אלקטרון-וולט, אשר מרוכזת בנפח מצומצם ביותר בתוך הגלאי.
יונים אלו מואצים בLHC במהירויות נמוכות יותר ממהירויות אלומת הפרוטונים עקב מסתם הגדולה יחסית, אך בכל זאת מהירותם קרובה למהירות האור.
התנגשות זו אשר מתרחשת בALICE בין יוני העופרת הכבדים יוצרת בטמפרטורה גבוהה מאוד פלסמת חלקיקים ("מרק קוורקים") העשויה מקווקרים וגלואונים.
בדרך כלל הקוורקים שהם חלקיקי יסוד המרכיבים את הפרוטונים והנייטרונים (נוקליאונים) כלואים בתוכם עקב הכוח החזק אשר נישא על ידי גלואונים.
אולם, בתנאים קיצוניים של טמפרטורה גבוהה מאוד (2 מיליארד מעלות צליוס - פי מאה אלף ויותר מהטמפרטורה במרכז השמש) ולחץ גבוה כפי שהתקיימו ביקום הקדום יכולה להיווצר פלזמת קווארקים-גלואונים.
ניסוי ALICE נחשב על כן לניסוי המנסה להתחקות אחר מה שאירע מספר מיקרו-שניות לאחר המפץ הגדול, שכן בניסוי זה רוצים ליצור פלזמה זו.
מטרת הפיזיקאים המשתתפים בניסוי היא ליצור באופן חוזר ונשנה פלסמת קוורקים וגלואונים לפרקי זמן קצרים ביותר בנפח שגודלו כגרעין האטום.
הגלאי ALICE מורכב ממספר חלקים אשר בעזרתם ניתן לבחון את תוצאות הניסויים וכך להתקרב לתגליות אשר לשמן פותח הגלאי:
קלורימטרים הממוקמים ב-2 צדדיו של הגלאי המודדים ניטרונים ופרוטונים הנוצרים בהתנגשות.
הקלורימטרים יוצרים עם מוקד ההתנגשות קו ישר בדיוק, לכן קוראים להם "קלורימטרים אפס מעלות", והם מודדים את האנרגיה של הנוקלאונים הנוצרים בהתנגשות.
בעקבות זאת ניתן לגלות בדיוק את מיקום ההתנגשות.
הForward Multiply Detector) FMD), הT0 והV0 מודדים את מספר החלקיקים המופיעים, ובנוסף לכך T0 מודד את הזמן המדויק של האירוע.
חלקים האחראיים על מדידת מיקומים רבים של החלקיקים אשר נושאים מטען חשמלי בתנועתם, כך שמסלולם נקבע באופן מדויק.
בגלאי משתמשים בזרמים חשמליים ליצירת שדה מגנטי אשר מטרתו לעקם את מסלול תנועת החלקיקים הנוצרים בהתנגשות, וזאת על מנת למדוד את התנע של חלקיקים אלו וכן את סימן המטען החשמלי שלהם.
הדיוק הגדול של הITS, דיוק של עשירית המילימטר, מאפשר לראות אף את השינוי במסלולם של חלקיקים הנוצרים מדעיכה של חלקיקים אחרים (ניתן להסיק כי אלו אינם נוצרו ישירות מן ההתנגשות עקב זמן חייהם הקצר).
יעד נוסף של ALICE הוא לגלות את זהותו של החלקיק - האם הוא אלקטרון, פרוטון, קאון או פאיון.
לשם כך יש צורך באינפורמציה נוספת מזו שמתקבלת מהITS ומהTPC, אינפורמציה אשר מתקבלת מחלקים נוספים בגלאי:
חלק זה מטרתו למדוד את הזמן שלוקח לחלקיק בתנועתו מכניסתו לחלק זה של הגלאי ועד לקצה מסלולו.
בעזרת מדידה זו ניתן לחשב את מהירות החלקיק בדיוק הקטן מעשר מיליוניות השנייה.
חלק המודד את הפוטונים הנוצרים בעקבות מעבר של חלקיקים טעונים הנעים במהירות גבוהה דרך חומר פרפלורוהקסנה C6F14 Perfluorohexane.
חלק המודד את גודל הקרינה הנפלטת, וכך גם את מסלול החלקיק.
קרינת המעבר נפלטת על ידי חלקיקים טעונים ומהירים ביותר בעת חצייתם דרך חומרים שונים וכך ניתן לזהות את האלקטרונים ואת הפוזיטרונים שביניהם.
סט ייעודי של גלאים אשר דרכו עוברים מיואונים בלבד.
מאחר שמיואונים חודרים דרך חומרים בקלות רבה יותר מאשר רוב החלקיקים האחרים, באזור הקדמי של הגלאי ממוקם בלם עבה ומורכב מאוד אשר עוצר את תנועת כל החלקיקים מלבד את תנועת המיואונים, וכך אל הספקטומטר מגיעים רק מיואונים וניתן למדוד אותם.
בנוסף לכל אלו, ישנם חלקים נוספים המודדים את הפוטונים בגלאי, שבעזרתם ניתן ללמוד על טמפרטורת המערכת.
כדי למדוד אותם יש צורך במספר חלקים:
קריסטלים בעלי צפיפות הזהה לזו של עופרת ושקיפות הזהה לזו של זכוכית, מודדים את הפוטונים באזור מצומצם ובדיוק רב.
חלקים המודדים את מספר הפוטונים באזור רחב יותר.
ניסוי אלברט הקטן היה ניסוי של התניה קלאסית בבני אדם.
הניסוי מספק גם דוגמה של סלידת טעם.
הניסוי בוצע על ידי ג'ון ב.
ווטסון ועוזרת המחקר שלו רוזלי ריינר באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
התוצאות פורסמו לראשונה בגיליון פברואר 1920 של כתב העת של "ניסויים בפסיכולוגיה".
הניסוי היה אחד הראשונים שצולמו במצלמת וידאו, והוא היה הניסוי המרכזי בגישה ההתנהגותית ששלטה בעולם הפסיכולוגיה במחצית הראשונה של המאה ה-20.
על סמך ניסיונו בתחום, שיער ווטסון שתגובת הפחד של ילדים לקולות חזקים היא תגובה "בלתי-מותנית" (רפלקסיבית מולדת).
הוא ניסה ליצור בניסוי התניה בין התגובה הזאת לבין אובייקטים שילדים לא אמורים לפחד מהם (לדוגמה גופים פרוותיים).
ווטסון הראה בניסויו כי ההתנהגות היא נרכשת, ובכך הפריך את החשיבה הפרוידיאנית אשר גורסת כי ההתנהגות באה מתת המודע.
ניסויו של ווטסון הציג את ההתנהגות במונחים פשוטים יותר.
כיום, שיטות דומות נמצאות בשימוש בטיפול בפוביות (פחד כרוני בלתי נשלט מאובייקט או ממצב כלשהו), אך בצורה מבוקרת המשלבת לרוב גם טיפול קוגניטיבי.
הניסוי נותר שנוי במחלוקת, שכן הוא כלל התעללות בתינוק חסר ישע.
זהותו האמיתית של אלברט מעולם לא התגלתה בוודאות.
המטרה של ווטסון וריינר הייתה להתנות פוביה באופן יציב מבחינה רגשית לילד.
במחקר זה הם בחרו בתינוק בן תשעה חודשים המכונה "אלברט".
ווטסון ביצע את ההליכים אשר פבלוב השתמש בהם בניסויים שלו עם כלבים.
הניסוי החל כאשר אלברט היה בן 11 חודשים.
ווטסון חשף את אלברט לחולדה.
בכל פעם שאלברט ניסה לגעת בחולדה, ווטסון הכה בפטיש, דבר שגרם לאלברט לפחד ולבכות.
הוא חזר על תהליך זה מספר פעמים.
לבסוף, אלברט החל לפחד מהחולדה עצמה גם מבלי רעש הפטיש.
ווטסון רצה לבדוק אם פחדו של אלברט הועבר גם לאובייקטים שונים (תהליך הנקרא הכללה).
הוא הראה לתינוק ארנב, חתול וכלב, אשר גם כן עוררו פחד אצל התינוק.
5 ימים לאחר מכן, בדיקה נוספת נערכה אשר אישרה כי אלברט עדיין פוחד מהאובייקטים הללו.
כמו כן, העברת אלברט לחדר אחר לא הפסיקה את פחדו מהאובייקטים, כלומר, ההתניה לא הייתה תלוית-סביבה.
בניסוי של ווטסון היו שגיאות רבות, על פי אמות מידה מודרניות.
אך בעיקר, ניסוי כזה אסור כיום על פי החוק והתקנות המודרניות, שכן הוא חשף את התינוק למתח חמור, ויש בו פוטנציאל לנזק פסיכולוגי לטווח הארוך.
הדבר מעמיד בספק את תוקף הניסוי, גם בגלל היכולות העיניות והקוגניטיביות להן לכאורה נדרש אלברט, וגם מפני שווטסון טען שהילד היה בריא לחלוטין.
לפי מחקר אחר (2014), של פאוול ודיגדון, בשילוב עדות של אחד מעמיתיו של ווטסון, בן האריס - מדובר בתינוק ויליאם ברגר.
ברגר נולד בהפרש של יום ממריט, והוא כונה על ידי קרוביו בכינוי החיבה "אלברט".
התפתחותו הייתה תקינה יחסית, בדומה לרישומיו של ווטסון.
הוא נפטר ב-2007. לפי המחקר, בריאיון עם אחייניתו, היא תיארה סלידה עזה של ברגר לכלבים כל חייו, אם כי החוקרים מסייגים שקשה לקבוע אם הדבר נובע מהניסוי של ווטסון.
לצד זאת, לדברי האחיינית, ברגר חי חיים רגילים ומלאי סיפוק, ללא קשיים רגשיים מיוחדים.
ניסוי האבולוציה לטווח ארוך של האי קולי (LTEE – E.
coli long-term evolution experiment) הוא ניסוי אבולוציה מתמשך בראשות ריצ'רד לנסקי (Lenski) העוקב אחרי שינויים גנטיים ב-12 אוכלוסיות של מין החיידקים Escherichia coli, אוכלוסיות שהיו זהות בראשיתן מאז 24 בפברואר 1988. האוכלוסיות הגיעו לאבן-דרך של 50,000 דורות בפברואר 2010 ו-65,000 ביוני 2016.
במהלך הניסוי דיווחו לנסקי ועמיתיו על מגוון רחב של שינויים פנוטיפיים וגנוטיפיים באוכלוסיות ה-E.
אלה כללו שינויים שהתרחשו ב-12 אוכלוסיות ואחרים שהופיעו רק באחת האוכלוסיות או בחלקן.
לדוגמה, כל 12 האוכלוסיות הראו דפוס דומה של שיפור בולט בכשירות, שיעורי גדילה מואצים וגדילת התא.
בחצי מהאוכלוסיות התפתחו פגמים ב-DNA שגרמו לפנוטיפים בעלי שיעורי מוטציות מוגברים.
האדפטציה הבולטת ביותר שדווחה עד כה היא האבולוציה של תזונה מציטראט – תכונה יוצאת דופן ב-E.
תכונה זו התפתחה באחת האוכלוסיות של ה-E.
ניסוי LHCb הוא אחד משבעה ניסויים בתחום פיזיקת החלקיקים אשר מפיקים נתונים מהתנגשויות חלקיקים שמואצים במאיץ LHC במרכז CERN לחקר חלקיקים שעל גבול צרפת–שווייץ.
הניסוי נועד לספק הסבר פיזיקלי לחוסר הסימטריה בין כמות החומר לכמות האנטי-חומר ביקום – אחת השאלות הפתוחות המרכזיות בתחום פיזיקת החלקיקים כיום.
הניסוי מנסה לענות על מטרותיו בעזרת חקר התנגשויות בין מזונים – חלקיקים אלמנטריים המורכבים מקווארק יחיד ומאנטי-קווארק המתאים לו.
בניסוי LHCb בוחנים בפרט מזוני B, שהם מזונים המכילים אנטי-קווארק מסוג "תחתון".
מזונים אלה, יחד עם האנטי-חלקיקים המתאימים להם, אינם קיימים ביקום, וכיום מקובל להאמין שחלקיקים אלה דעכו זמן קצר לאחר המפץ הגדול.
מחקר חוזר של דעיכות מזוני B בתנאים מבוקרים בניסוי עלול להניב רמזים הנוגעים למקור שבירת הסימטריה בין החומר לאנטי-חומר ביקום.
את גלאי LHCb מתפעלים וחוקרים כ-840 מדענים מ-60 מוסדות מדע, המייצגים 16 מדינות שונות.
ניסוי LHCb ממוקם מתחת לעיר פרני-וולטר, על הגבול בין צרפת לעיר ז'נבה.
מטרת הניסוי העיקרית היא לפתור את סוגיית אי-הסימטריה בין החומר ובין האנטי-חומר ביקום: להבין מדוע נעלם האנטי-חומר זמן קצר לאחר היווצרות היקום ומדוע כל מה שאנו מכירים כיום מורכב מחומר בלבד.
לשם כך, ניסוי LHCb מכסה מגוון רחב של היבטים חשובים של פיזיקת קווארקים כבדים ("תחתון" ו"קסום"), של הכוח האלקטרו-חלש ושל כרומודינמיקה קוונטית, המסבירה את מקור הכוח החזק.
עד היום נמדדו בגלאי מספר מדידות מפתח הכרוכות במזוני B.
מדידות אלה מתועדות בתוכנית העבודה של פעילות מאיץ LHC הראשונה, בין השנים 2010–2012, ובהן:
מדידת יחס ההסתעפות של התפרקות מזוני B נדירים לקווארקים בודדים −Bs → μ+ μ.
מדידת אסימטריה של זוגות המיואונים הנוצרים בהתפרקות −Bd → K* μ+ μ תחת זרם משנה-טעם, זרם אשר טרם נצפה בטבע.
תכונותיו של פירוק זה ניתנות להגדרה על ידי תאוריות פיזיקליות חדשות.
מדידת שלב שבירת סימטריית CP בפירוק Bs → J/ψ φ כתוצאה מהפרעה של פירוקים עם וללא המרת חלקיקי Bs.
שלב זה הוא אחד מהנצפים ביותר בתחום חקר סימטריית ה-CP וגם בעל פערי המידע התאורטי הקטנים ביותר במודל הסטנדרטי, ולכן ניתן להגדרה באמצעות פיזיקה מודרנית.
מדידת התכונות של התפרקויות מזוני B שפולטות קרינה.
פירוקים של דו-גופים טעונים מסוג B שאינם מכילים קווארק מסוג "קסום".
תהליך האצת החלקיקים במאיץ LHC מתוכנן כך שאלומות חלקיקים יתנגשו אחת בשנייה אך ורק בחלקים מסוימים של המאיץ.
גלאי LHCb נבנה באחת מנקודות ההתנגשות במטרה לאסוף מהן מידע.
בשונה מגלאים אחרים, המורכבים לרוב ממבנה מעגלי יחיד העוטף את נקודת ההתנגשות, לגלאי LHCb מבנה ייחודי, הנפרש לאורך מסלול התנועה של החלקיקים.
הגלאי נפרש לאורך של 21 מטר, לגובה של 10 מטר ולרוחב של 13 מטר.
משקלו הכולל של הגלאי הוא 5600 טון.
החלקיקים שנוצרים כתוצאה מהתפרקות מזוני B נעים בזוויות קטנות יחסית לאלומת הפרוטונים שעוברת במאיץ, ועל כן הניסוי כולו נבנה לאורך צינור הפרוטונים, ולא מסביב לנקודת האינטראקציה כמו בניסויי ATLAS או CMS.
הגלאים השונים בניסוי משמשים לאיתור הנקודה המדויקת בה המזונים מתפרקים ולזהות את החלקיקים שנוצרים בתהליך זה.
מדידת אופני ההתפרקות השונים מאפשרת חישוב של תכונות של שבירת סימטריית CP.
בגלל אופי התנועה המיוחד של החלקיקים, ניסוי LHCb משתמש בגלאים רבים הפרושים לאורך מאיץ LHC.
כאשר משלבים את המידע המופק מכל גלאי, מתקבלים נתונים על תכונות רבות (למשל: תנע ואנרגיה) של מכלול החלקיקים הנוצרים בהתנגשות וגם על תכונות של כל חלקיק בודד.
סביב נקודת ההתנגשות עצמה בנוי הגלאי הקודקודי VELO (ראשי תיבות של "Vertex Locator").
תפקידו של VELO הוא לבחור ולסנן מזוני B מתוך אוסף החלקיקים הנוצרים בהתנגשות.
לצורך כך ממוקמים רכיבי הסיליקון של VELO במרחב חמישה מילימטרים מההתנגשות.
בגלל המרחק המזערי של הגלאי מקרן החלקיקים נבנה מנגנון מיוחד להגנה על הרכיבים הרגישים של הגלאי.
המנגנון מסוגל לקלוט מתי החלקיקים מתייצבים לאחר ההתנגשות ורק לאחר מכן לקרב באופן מכני את רכיבי VELO ולאפשר להם לתור אחר מזוני B.
לאחר הגלאי הקודקודי ממוקמים שני גלאי RICH, ומטרתם לזהות שטפי קרינה הנוצרים כאשר חלקיקים נעים במהירות גבוהה במיוחד.
תנועת חלקיק שנע במהירות קרובה למהירות האור פולטת שטפי אור, אותם מנתבים באמצעות מערך מראות לתוך הגלאי.
לפי ניתוח צורת שטפי האור ניתן לקבוע את מהירות החלקיק.
לאחר מכן מסוגלים מדענים לשלב את הממצאים הללו עם מסלול החלקיק לצורך חישוב מסתו ומטענו, הקובעים את זהותו.
יחידת המעקב הראשית ממוקמת סביב דיפול מגנטי.
היחידה משמשת לשחזור מסלולים של חלקיקים טעונים ומנצלת את השבלים שהם משאירים אחריהם כשהם עוברים דרך חומרים שונים.
יחידת המעקב משלבת בתוכה שני מנגנונים חדשניים:
גלאי סיליקון – ממוקם קרוב לקרן החלקיקים ומשתמש ברצועות סיליקון כדי לגלות חלקיקים שעוברים בהן ומבצעים אינטראקציה עם אטומי הסיליקון.
גלאי חיצוני – ממוקם רחוק מקרן החלקיקים ומורכב מאלפי צינוריות מלאות בגז.
חלקיקים שעוברים בגז מייננים אותו, ומעקב אחרי האלקטרונים הנוצרים מתהליך היינון מאפשר את קביעת מסלול החלקיק שעבר בגז.
בגלאי LHCb מותקנים קלורימטרים אלקטרומגנטיים והדרוניים.
אלה הן שכבות בגלאי שמטרתן למדוד את אנרגיה של אלקטרונים, של פוטונים ושל הדרונים הנוצרים בהתנגשויות במאיץ.
הקלורימטרים בנויים משכבות רבות של מתכת ושל פלסטיק, וכאשר חלקיקים עוברים דרך שכבות אלה הם יוצרים שטפים של חלקיקים משניים הניתנים למעקב.
איתור וסיווג מיואונים הוא חלק חשוב בפעולת גלאי LHCb משום שחלקיקים אלה נוצרים בשלבים הסופיים של התפרקות מזוני B ומספקים מידע חיוני במדידות חוסר סימטריית CP.
המיואונים הם חלקיקים שמגיבים באופן חלש למכשירי קלורימטר, ולכן הותקנה בגלאי מערכת מדידה נפרדת.
המערכת בנויה מ-5 שכבות מלבניות המכילות חללים מלאים בצירופים שונים של גזים.
מיואונים שעוברים בשכבות השונות מגיבים עם החומרים שהן מכילות, ותגובות אלו מנותחות באמצעות אלקטרודות לקבלת מידע על תנועת החלקיקים.
במהלך פעילות מאיץ LHCb בשנת 2011 (פעילות אשר נמשכה 180 ימים רצופים ובמהלכה נערכו כ-400 טריליון התנגשויות פרוטונים), נרשמה בגלאי התנגשות באנרגיה של TeV 7 בשטח של 1 פמטובארן שהניבה מידע רב.
בשנת 2012, בהתנגשות של 8 TeV, נרשמה תוצאות זהות בשטח של כ-2 פמטובארן.
נתונים אלה אפשרו למדענים לבצע מדידות מדויקות רבות הנוגעות למודל הסטנדרטי.
ניתוח הממצאים של אותן מדידות גילה עדויות לקיומן של התפרקויות Bs → μ μ תחת הזרם משנה-הטעם, התפרקויות שלא נחשבו עד אז לאפשריות.
קיומן של התפרקויות אלה משפיע במידה ניכרת על מרחב האפשרויות של עקרון הסופר-סימטריה.
שילוב של ממצאי LHCb עם ממצאים מניסוי CMS אפשרו למדענים במרכז CERN למדוד בצורה מדויקת התפרקות של מזוני B למיואונים.
גלאי LHCb אפשר מחקר של שבירת סימטרית CP במגוון מערכות חלקיקים, כגון: מזוני B, קאונים ומזוני D.
באריונים חדשים מסוג Xi נצפו בגלאי בשנת 2014. במה שנחשב ל"תגלית לא מתוכננת" נחשף בניסוי LHCb קיומם של חלקיקי פנטאקווארק "קסום" כתוצאה מניתוח ההתפרקות של באריונים מסוג "למבדה".
ניסוי הקפה של גוסטב השלישי מלך שוודיה היה מחקר תאומים שנערך בהוראת גוסטב השלישי, מלך שוודיה במטרה לחקור את ההשפעות הבריאותיות של קפה.
אף שקיים ספק לגבי המהימנות של האירוע, הניסוי שנערך במחצית השנייה של המאה ה-18, לא הצליח להוכיח שקפה הוא משקה מסוכן.
קפה הגיע לראשונה לשוודיה סביב 1674,, אבל כמעט שלא השתמשו בו עד תחילת המאה ה-18, שאז הפך לאופנתי בקרב העשירים.
ב-1746 הוצא צו מלכותי כנגד קפה ותה בשל "השימוש לרעה וההפרזה של שתיית תה וקפה".
על צריכת משקאות אלה הוטל מס כבד, והתחמקות מתשלום המס על החומרים גררה קנסות והחרמה של הכוסות והצלחות.
מאוחר יותר נאסרה שתיית קפה לחלוטין.
למרות האיסור צריכת הקפה נמשכה.
גוסטב השלישי, שראה בצריכת הקפה סכנה לבריאות הציבור, והיה נחוש להוכיח את ההשפעות הבריאותיות השליליות של המשקה, הורה לערוך ניסוי מדעי.
המלך הורה לערוך את הניסוי תוך שימוש בשני תאומים זהים.
שני התאומים נשפטו בגין פשעים שביצעו ונגזר עליהם עונש מוות.
גזר הדין שלהם הומתק למאסר עולם בתנאי שכל יום אחד מהתאומים ישתה שלושה קנקני קפה, והשני ישתה כמות זהה של תה, למשך שארית חייהם.
שני רופאים מונו לפקח על הניסוי ולדווח על תוצאותיו למלך.
לרוע המזל, שני הרופאים נפטרו, ככל הנראה מסיבות טבעיות, לפני שהניסוי הושלם.
גוסטב השלישי, שנרצח ב-1792, מת גם הוא לפני שראה את התוצאות הסופיות.
הראשון משני התאומים שמת היה שותה התה שנפטר בגיל 83. תאריך מותו של התאום שותה הקפה ששרד אינו ידוע.
ב-1794 ניסתה הממשלה שוב להטיל איסור על שתיית קפה.
האיסור, שחודש מספר פעמים עד שנות ה-20 של המאה ה-19, מעולם לא הצליח להפסיק את שתיית הקפה.
מהרגע שהאיסור על שתיית הקפה בוטל, הפך הקפה למשקה הדומיננטי בשוודיה, שמאז היא אחת מהמדינות שבהן צריכת הקפה לנפש היא בין הגבוהות בעולם.
הניסוי היה קרוי בהלצה "הניסוי הקליני הראשון של שוודיה".
ניסוי UA1 (יוּ איי אחת) - (Underground Area 1- אזור תת-קרקעי 1) הוא גלאי חלקיקים, הנמצא במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים CERN.
באמצעות ניסוי זה, וניסוי ה-UA2, התגלו בוזון Z ובוזון W, נשאי הכוח של הכוח החלש.
על התרומה לניסוי ומציאת הבוזונים זכו קרלו רובייה וסימון ואן דר מיר בפרס נובל לפיזיקה.
ניסוי UA1 קיבל את שמו מכך שהיה הניסוי התת-קרקעי הראשון ב-CERN.
הוא ממוקם מחוץ לשני אתרי cern המרכזיים, בנקודת חיבור על מאיץ הסופר פרוטון סינכרונטרון (SPS) אשר בין השנים 1981 ל־1991 שודרג למאיץ סופר פרוטון-אנטיפרוטון סינכרונטרון (SppS) המאיץ פרוטונים ואנטי- פרוטונים אשר מתנגשים במיקומו של הגלאי UA1.
ה UA1 היה גלאי ענק ומורכב בזמנו.
הוא תוכנן כגלאי בעל מטרה כללית.
הגלאי היה בצורת גליל באורך של 5.8 מטרים ובעל קוטר של 2.3 מטרים המורכב משישה תאים.
הוא היה תא הסחיפה הגדול ביותר בזמנו.
הוא תיעד את העקבות של חלקיקים טעונים בשדה מגנטי בעוצמה של 0.7 טסלה ומדד את המומנטום שלהם, מטענם החשמלי ואת קצב איבוד האנרגיה שלהם.
אטומים בתערובת הגז שכללה ארגון ואתאן התייננו כאשר עברו בקרבתם חלקיקים טעונים שנוצרו בעקבות התנגשות החלקיקים בגלאי.
האלקטרונים שהשתחררו בתהליך היינון נסחפו בשדה חשמלי שיוצר על ידי כבלי שדה ונקלטו על ידי כבלי חישה.
הסידור הגאומטרי של 17,000 כבלי שדה ו-6,125 כבלי חישה בתוך המאיץ אפשר להפיק ייצוג תלת־ממדי אינטראקטיבי של אירועים פיזיקליים משוחזרים.
ניסוי הסטת אסטרואיד כפול הוא משימת חלל של נאס"א שמטרתה לבחון שיטה להסטת אסטרואידים מפני גופים קרובי ארץ שנמצאים במסלול התנגשות עם כדור הארץ.
בניסוי נבדקת היכולת של גשושית להסיט אסטרואיד ממסלולו על ידי התנגשות מכוונת בו.
האסטרואיד שנבחר לניסוי הוא דימורפוס, הקטן יותר במערכת האסטרואיד הכפול דידימוס , מהווה ירח במערכת ואינו מאיים על כדור הארץ.
הניסוי משותף לנאס"א ולמעבדה לפיזיקה יישומית של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, מנוהל על ידי משרד תיאום ההגנה הפלנטרית של נאס"א , ומקבל תמיכה טכנית ממעבדות וממשרדים של נאס"א.
הגשושית דארט (DART) שוגרה ב-24 בנובמבר 2021, והתנגשה בהצלחה בירח דימורפוס ב-26 בספטמבר 2022 (27 בספטמבר שעון ישראל).
הגשושית נשאה איתה לוויין קיובסאט זעיר שאותו שחררה ב-11 בספטמבר, כשבועיים לפני ההתנגשות.
תפקיד הלווין הזעיר הוא לצלם את רגע ההתנגשות, ולאחר מכן לשדר נתונים שיאפשרו לחשב את השינוי בכיוונו ובמהירותו של דימורפוס כתוצאה מההתנגשות.
ב-11 באוקטובר הכריזה נאס"א על הצלחת המשימה כאשר התצפיות אשרו שזמן ההקפה של דימורפוס התקצר ב-32 דקות בעוד הרף התחתון להצלחה היה האטה של לפחות 73 שניות.
מדענים מעריכים שקיימים כ-25,000 אסטרואידים גדולים במערכת מערכת השמש, כשרק 8,000 מתוכם התגלו.
לכן נאס"א מנסים לפתח תוכנית יעילה להגנת כדור הארץ מפני אסטרואיד קרוב שעלול לפגוע בו.
כבר ב-2005 הצליחה גשושית להסיט גוף שמימי ממסלולו: הגשושית פגיעה עמוקה התנגשה בשביט טמפל 1 במטרה לנתח את המבנה וההרכב שלו.
האימפקטור, שמשקלו 370 ק"ג, ומהירותו בעת הפגיעה 10.2 ק"מ לשנייה שחרר בעת ההתנגשות 19 מיליארד ג'ול של אנרגיה (שווה ערך ל-4.8 טון TNT), יצר מכתש ושינה את מסלולו ב-10 ס"מ.
עד לשנת 2015, סוכנות החלל האירופית (ESA) ו-NASA היו שותפות במשימה לבדיקת האפשרות להסטת אסטרואידים בשם AIDA (Asteroid Impact & Deflection Assessment).
הן תכננו שני שיגורים נפרדים של גשושיות הפועלות בשיתוף פעולה: הגשושית האירופית, AIM הייתה אמורה להיות משוגרת בדצמבר 2020, ולהקיף את האסטרואיד הגדול יותר דידימוס כדי לחקור את תכונותיו וירחו; שיגור הגשושית האמריקאית DART תוכנן ליולי 2021, כך שתפגע בירח האסטרואיד דימורפוס בספטמבר 2022, במהלך התקרבותו לכדור הארץ.
AIM הייתה עתידה למדוד את השפעת התנגשות הגשושית על מסלול הירח סביב האסטרואיד.
בשנת 2016, לאחר שגרמניה החליטה לבטל את חלקה במימון הפרויקט, הוחלט לבטל את שיגור הגשושית AIM והשפעות ההתנגשות של DART ינוטרו מטלסקופים קרקעיים וממכ"ם.
בשנת 2018 הוחלפה AIM בגשושית קטנה יותר בשם Hera שתשוגר ארבע שנים לאחר DART כדי לחקור את המכתש שנוצר על האסטרואיד.
ביוני 2017 נאס"א אישרה לפרויקט לעבור משלב פיתוח הרעיון לשלב התכנון המקדים, ובאוגוסט 2018 אישרה להתחיל את שלב התכנון וההרכבה הסופיים.
ב-11 באפריל 2019, נאס"א הודיעה שפאלקון 9 של חברת SpaceX ישמש לשיגור DART, כמטען משני בשיגור מסחרי, כדי לחסוך בעלויות.
ב-27 ביולי 2022 צולמה לראשונה המטרה על ידי מערכת ה-DRACO.
הצילום מאפשר לצוות הבקרה לבצע תיקונים לקראת המפגש-פגיעה, ולחללית לנווט אל המטרה בצורה אוטונומית כאשר תגיע לכדי ארבע שעות שיוט אל עבר המטרה.
בקרת המשימה הודיעה על ההתנגשות המוצלחת בשעה 19:14, ב-26 בספטמבר 2022, לפי שעון החוף המזרחי בארצות הברית.
האסטרואיד היה במרחק של יותר מ-11 מיליון קילומטרים מכדור הארץ והגשושית פגעה בו במהירות של 22 אלף וחצי קמ"ש.
בשנת 2024 לכיוון אסטרואיד נשלחה משימת חלל חדשה - "הרה".
DART משתמשת במנוע NASA Evolutionary Xenon Thruster או NEXT של נאס"א, סוג של הנעה חשמלית סולארית שמשתמשת בחשמל שנוצר מהמערכים הסולריים של החללית כדי להאיץ את הגז קסנון הנושא מטען חשמלי (יוני) למהירות של עד 40 ק"מ לשנייה.
NEXT יכול לצרוך 6.9 קילוואט כדי לייצר דחף של 237 ניוטון, עם מתקף סגולי של 4,170 שניות.
מערכים סולאריים בגודל 22 מ"ר ייצרו את 3.5 הקילוואט הדרושים להנעת מנוע הקסנון.
DART לא זקוקה למנוע ה-NEXT כדי להגיע למטרתה, שכן הפאלקון 9 יאיץ אותה למהירות הנדרשת.
השימוש במנוע נועד לשם הדגמת הטכנולוגיה שיכולה להחליף דלק רקטי במשימות לחלל העמוק.
DART מצוידת במערכים סולאריים Roll Out Solar Array (ROSA) המסוגלים להתגלגל החוצה לאחר השיגור.
מערכים אלו קלים ברבע ממערך סולארי רגיל בעל צירים מכניים, ותופסים רבע מנפחו, כך שהם מוזילים את עלות השיגור.
המערכים הסולאריים ROSA ייפרשו כשהגשושית תהיה במסלול סביב כדור הארץ וזאת תהיה המשימה המבצעית הראשונה שתשתמש בהם, לאחר שנוסו בתחנת החלל הבינלאומית ביוני 2017 במסגרת משלחת 52.
DART נושאת חיישנים לניווט כגון חיישן שמש , עוקב כוכבים ומצלמת הניווט DRACO.
מצלמת הניווט Didymos Reconnaissance and Asteroid Camera for Optica (DRACO) תספק תמונות שיאפשרו לגשושית לנווט אוטונומית ללא צורך בהתערבות מכדור הארץ ולפגוע במרכז האסטרואיד דימורפוס, שקוטרו 160 מ' בעוד היא נעה במהירות יחסית של 6 ק"מ לשנייה.
תוכנת הניווט "SMART Nav" תשתמש בתמונות אלו ותקבע את המסלול האידיאלי עבור הגשושית.
DRACO תשמש גם כדי להשיג תמונות ברזולוציה גבוהה של פני השטח של דימורפוס רגע לפני הפגיעה.
החלק האופטי של DRACO הוא טלסקופ Ritchey–Chrétien המצויד בעדשת טלפוטו בעלת אורך מוקד של 208 מ"מ, שדה ראייה של 0.29° וצמצם של f/12.60. לחיישן מסוג CMOS יש 2560 × 2160 פיקסלים.
הרזולוציה של התמונות שיצולמו רגע לפני הפגיעה היא 20 סנטימטרים.
החיישן קולט אורך גל בטווח שבין 0.4 ל-1 מיקרון (נראה ואינפרא אדום קרוב).
המסה של המצלמה היא 8.66 קילוגרם.
הגשושית נושאת עימה את הקיובסאט LICIACube, שהתנתק מהגשושית ב-11 בספטמבר, ויתעד ויעביר לכדור הארץ את תמונות ההתנגשות ואחרי.
לאחר מכן LICIACube יבצע מעוף קרוב לפני השטח של Didymos .
בשנת 1966, הפסיכיאטר צ'ארלס ק' הופלינג (Charles K.
Hofling) ערך ניסוי שטח על ציות ביחסי אחות-רופא.
במסגרת בית חולים, אחיות קיבלו הוראה מרופאים שלא הכירו, לתת למטופליהן מה שיכול היה להיות מינון מסוכן של תרופה שלמעשה לא הייתה קיימת.
למרות ההנחיות הרשמיות האוסרות מתן תרופות בנסיבות כאלה, 21 מתוך 22 האחיות עמדו לתת למטופל מנת יתר של תרופה.
אלמוני היה מתקשר לאחות, אומר שהוא רופא, מוסר שם בדוי, מבקש מהאחות לתת 20 מ"ג של תרופה בדויה בשם "Astroten" לחולה וטוען שיספק את החתימה הנדרשת עבור התרופה מאוחר יותר.
בקבוק שכותרתו "Astroten" הונח בארון התרופות, אך לא הייתה תרופה בשם זה ברשימה המאושרת.
התווית ציינה בבירור כי 10 מ"ג הם המינון היומי המרבי.
פרוטוקול הניסוי הוסבר לקבוצה של 12 אחיות ו-21 סטודנטים לסיעוד, אשר התבקשו לחזות כמה אחיות יתנו את התרופה למטופל; עשר אחיות וכל הסטודנטים לסיעוד אמרו שאיש לא יעשה זאת.
לאחר מכן, הופלינג בחר 22 אחיות בבית חולים בארצות הברית לצורך הניסוי.
כל אחת מהן קיבלה טלפון מאיש צוות של הניסוי שהזדהה כד"ר סמית', ביקש מהן לתת את התרופה לחולה ואמר שיכתוב את הניירת ברגע שיגיע לבית החולים.
אחיות שפעלו לפי ההוראות נעצרו בדלת חדר המטופלים לפני שיכלו לתת להן את "התרופה".
האחיות היו צריכות לסרב להוראותיו של "ד"ר סמית" הבדוי מהסיבות הבאות, ומכל אחת מהן בנפרד:
המינון שהונחו לתת היה כפול מהמינון היומי הבטוח המומלץ;
פרוטוקול בית החולים קבע כי אחיות צריכות לקבל הוראות רק מרופאים המוכרים להן; אסור היה להן לציית להוראות שניתנו על ידי רופא לא ידוע בטלפון;
התרופה לא הייתה ברשימת התרופות שלהם שיש לתת באותו יום, והניירת הנדרשת לפני מתן התרופה לא מולאה.
הופלינג מצא ש-21 מתוך 22 אחיות היו נותנות למטופל מנת יתר של תרופות לולא עצרו אותן בכניסה לחדרו של המטופל.
אף אחד מהחוקרים, חוץ מאחות מנוסה אחת שבדקה את הפרוטוקול מראש, לא שיער נכון את תוצאות הניסוי.
הופלינג מצא ש-21 מתוך 22 אחיות להן נתן את השאלון אמרו לפני כן שלא יצייתו להוראות הרופא, אך 10 מתוך 22 האחיות עשו זאת בעבר, עם תרופה אחרת.
באמצעות הניסוי, הופלינג הדגים כיצד אנשים לא מוכנים להטיל ספק באנשים הנחשבים "דמויות סמכותיות", גם כשיש להם סיבה טובה לכך.
הניסוי המחיש כיצד אדם יכול להיות מוכן לעשות משהו שהוא מקבל פקודה לעשותו, גם אם הוא יודע שהדבר שקיבל פקודה לעשותו הוא לא בסדר, כגון מתן כמות גדולה מדי של תרופה למטופל.
מחקר זה היה אבן דרך שהמשיך את ניסוי מילגרם שנעשה לפניו (1962) אך פורסם אחריו, בשנות השבעים.
מושגים פסיכיאטריים בסיסיים בסיעוד (1960).
ג'יי.בי ליפינקוט, מהדורה שנייה 1967: ספר לימוד לפסיכיאטריה לרפואה בעריכת סי.
לואיס, ניו יורק: הוצאת ברונר/מאזל.
משפט ואתיקה בפרקטיקה של הפסיכיאטריה (1981).
קסטר וליטל ביג הורן: חקירה פסיכוביוגרפית (1985).
ניסוי מחשבתי (מגרמנית: Gedankenexperiment) הוא ניסוי בכוח המחשבה, שאי אפשר או אין צורך לערוך בפועל.
ניסוי כזה יכול להיעשות כדי להסיק מסקנות ממידע קיים, כדי לחפש השערות או כדי להוכיח שההשערות המקובלות סותרות זו את זו או שאינן מובנות כהלכה.
ניסויים מחשבתיים משמשים בפיזיקה, בפיזיולוגיה, בענפי מדע נוספים, בפילוסופיה של המחשבה (mind) ובאתיקה.
ניסוי מחשבתי שימש להצגת שאלות בפילוסופיה כבר ביוון העתיקה.
דוגמה מפורסמת לכך היא משל המערה של אפלטון, אך יש ניסויים מחשבתיים עוד מהתקופה שקדמה לסוקרטס.
במה שמכונה כיום "פיזיקה" נוצרו ניסויים מחשבתיים רבים במאה ה-19 ובפרט במאה ה-20, אך דוגמאות ניתן למצוא כבר בזמנו של גלילאו.
במקרים רבים מציג הניסוי המחשבתי פרדוקס שמכריח אותנו לחדד את הבנתנו בתחום שבו עוסק הניסוי.
יש שתוצאה של ניסויים מחשבתי סותרת את האינטואיציה שלנו או נתפסת כבלתי אפשרית.