tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אורי מילס ונוריאל עמר נשארו גם להקלטת האלבום הזה.
קובי אוז כתב והלחין את רוב השירים, והעיבודים היו של כל חברי הלהקה.
הגיטריסט גדי בן אלישע החליף את רמי יוסיפוב, ששבר את ידו בתאונת אופנוע, בזמן ההכנות לקראת הקלטת האלבום.
על השיר "סתם" כתב קובי אוז כי הוא נכתב "באמצע גריפה שקיבלתי אחרי רצח רבין.
האלבום זכה להצלחה מסחרית גדולה והגיע למעמד של אלבום פלטינה עם מכירות של כמעט כ-50 אלף עותקים.
הפקה מוזיקלית, ניהול אומנותי: קובי אוז וגל פרמן
הפקת שירה: יניב דוידסון ויובל זילברשטיין
נשמה שלי הוא סינגל של הזמר הישראלי עידן רפאל חביב, שיצא לאור ב-14 בדצמבר 2020.
השיר הוא שיר הסולו השני בכל הקריירה של חביב בו לא השתתף בכתיבתו, לאחר הלהיט "שלמים" שזכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ ו-ynet, תוך שהוא נכתב על ידי יעקב למאי והצמד דולי ופן, איתם שיתף חביב פעולה בשיר "ואז את תראי", לצד דיקלה.
בדומה ל"שלמים", השיר הוא בלדה העוסקת בזוגיות.
בתחילה, הגיע השיר לראשונה למקום השמיני במצעד השבועי של מדיה פורסט, וצבר כ-77 השמעות בתחנות הרדיו בישראל באותו השבוע.
שבוע לאחר מכן, הגיע השיר למקום הראשון, וצבר כ-127 השמעות באותו השבוע.
במצעד הרשמי של גלגלצ, הגיע השיר לראשונה למקום העשירי, ובשיאו הגיע למקום הראשון.
בספוטיפיי, השיר צבר בשבוע הראשון לצאתו סך של כ-35,097 השמעות בישראל סך הכל, והגיע למקום ה-101 במצעד הישראלי השבועי.
בשיאו, הגיע השיר למקום ה-19 במצעד, וצבר 81,091 השמעות סך הכל.
נשיקות נסתרות הוא סרט דרמה-להט"ב צרפתי משנת 2016, בבימויו של דידייה ביבל.
הסרט עוסק בתהליך היציאה מהארון של שני נערים הומוסקסואליים.
נתן, בן יחיד ונער מתבגר בארון, עובר דירה יחד עם אביו סטפן עקב מעברו לבית ספר חדש.
במסיבת בית ספר נתן מנשק ילד – לואי, הומוסקסואל בארון הנמצא בחברות עם לורה.
מישהו מצליח לצלם אותם ולשתף את התמונה, ועד מהרה כל בית הספר מודע לנשיקה ומתחיל להציק לנתן.
עם זאת, אף אחד מהתלמידים לא מצליח לזהות את פניו של הבן השני עקב זווית הצילום.
סטפן, אביו של נתן, מגלה את התמונה ונודע לכך שבנו הומו, ומערכת היחסים הקרובה שהייתה בין האב והבן מתקררת והם נעשים מרוחקים.
אך, לאחר שחבריו לכיתה מציקים ותוקפים אותו, אביו חוזר בו, מבין שטעה ומתחיל לעודד אותו להיות הוא עצמו בלי להקשיב למה שאחרים אומרים.
טריסטן, מורה לאנגלית בבית הספר, מבחינה בכך שמציקים לנתן ומפציר במורה שלו למתמטיקה, קתרין, לסבית שלא סיפרה זאת לתלמידיה – לסייע לו, אך היא מסרבת.
נתן נפגש שוב עם לואי ומביע את רצונו שהם יהיו ביחד, לואי דוחה אותו וטוען שהוא אינו גיי.
הוא עוזב בכעס ופונה הביתה, שם הוא מבלה בשיזוף בבריכה עם חברתו לורה.
לאחר שיעור ספורט, בחדר ההלבשה, נתן מקבל מכות מחבריו לכיתה.
לואי נוכח במקום, אך במקום לעזור לנתן – מצטרף לשאר הבנים ותוקף אותו.
מאוחר יותר, בעת שלואי וחברתו לורה נמצאים בביתו, היא מכלה לו שהיא זו שצילמה את התמונה.
לואי מכחיש את היותו גיי, ומאשים את נתן שדחף אותו לעשות זאת.
במהלך שיעור מתמטיקה קתרין מבחינה בפצעיו של נתן, ומבינה שהותקף בידי חבריו.
בתגובה, היא מתחילה לספר על ילדה שנמשכה לבנות ולא לבנים, והוטרדה על כך.
בסוף יום הלימודים, קתרין נאספת על ידי חברתה והשתיים מתנשקות לעיני התלמידים – אשר מגלים לראשונה שהיא לסבית.
הסיפור נותן השראה לנתן לעמוד מול הבריונים, אך כשהוא מנסה לנשק את לואי מול כולם הוא נדחה עלי ידו במרירות.
אמו של לואי, קורין, משתמשת במחשב הנייד של בנה ומגלה שהוא צופה בפורנוגרפיה הומוסקסואלית.
היא מספרת זאת לבעלה, ברונו, אשר מתנגד להיותו הומו.
כשלואי חוזר מבית הספר הם מענישים אותו ומחרימים לו את הטלפון הנייד והמחשב, ומסרבים לאפשר לו ללכת לבית הספר בימים הקרובים.
בינתיים, קתרין וטריסטן מתחננים בפני המנהל להגן על נתן וכל תלמיד להט"ב בבית הספר, אך זאת ללא הועיל.
כעבור כמה ימים לואי מתנצל בפני הוריו, ומבטיח שהוא אינו הומו.
הם מחליטים להחזיר את הטלפון שלו, אך מגלים שהוא שוב משקר – ומחליטים להתעלם ממנו מעכשיו.
לואי בורח מהבית ונפגש עם לורה, ומבקש ממנה כסף כיוון שהוא מעוניין לעזוב את בית הוריו.
היא מבינה שהוא הומו, ובורחת שבורת לב.
עם זאת, לורה מספרת זאת לנתן – והוא יוצא יחד עם אביו לחיפוש אחר לואי, אשר מוצאים אותו על גג בניין, שוקל להתאבד.
הם מצילים אותו, ושני החברים מתאחדים ומתחבקים.
נתן לוקח את לואי לביתו, שם הם ישנים יחדיו.
למחרת, סטפן קורא להוריו של לואי ואביו בא לקחת אותו.
סטפן מנסה לדבר עם אביו של לואי על מה שקרה, אך הוא נסער ודורש מלואי להגיע אליו מיד.
לואי ואביו עוזבים לאחר שלואי מרגיע את נתן ואומר שהוא יהיה בסדר.
כשלואי מגיע הביתה אביו נועל אותו בחדרו, ואומר לאשתו שעליה לסמוך עליו.
עם זאת, היא נראית לא בטוחה לגבי הדרך שבה הם מתייחסים ללואי.
לאחר שקורין מוצאת סט תמונות של לואי ואחיו הקטן היא מחליטה לפרוץ את דלתו של לואי, היא מתנצלת על שאסרה אותו ועוזבת את הבית עם לואי ובנה הקטן.
היא נפגשת עם אביו במשרדו, ואומרת לו שהוא לא יכול להמשיך להעניש את לואי בגלל מי שהוא.
ברונו כועס ומנסה לנסביר שהוא רק דואג ללואי ורוצה להגן עליו.
לדבריו, לואי ניסה להתאבד מכיוון שהוא הומו.
היא מתקנת אותו ואומרת שהוא עשה את זה כי הם לא קיבלו אותו וכי הם חשבו שהוא לא נורמלי, ומחליטה לעזוב את בעלה.
קורין ושני בניה עוברים לדירה חדשה בעיר אחרת.
לואי נשאר בקשר עם לורה ונתן, וזמן קצר לאחר מכן, הם הולכים יחד לתחנת הרכבת על לקבל אותו – כשהוא מגיע למשחק האגרוף הקרוב שלו בו הוא משתתף.
לואי חולק נשיקה עם נתן, ולאחר שעובר אורח מעיר על הנשיקה שלהם – לורה מספרת להם כמה יפים ביחד.
רגע לפני הכניסה לתחרות האגרוף, לואי מחליט שהוא לא רוצה להשתתף.
סטפן מדבר איתו, ושואל אותו אם הוא אוהב אגרוף רק בגלל אביו או בגלל עצמו, ואומר שלא משנה מה תהיה התשובה – אם הוא מחליט לפרוש זה חייב להיות ללא חרטה, ולבסוף מחליט לואי להשתתף בתחרות.
הסיבוב הראשון הולך גרוע ויריבו של לואי מנצח.
לאחר מכן, אביו מופיע בקהל על מנת לראות אותו – ומעניק ללואי עידוד.
לבסוף הוא מנצח במשחק, אך אביו עוזב את האולם לפני סיום המשחק.
לאחר המשחק לואי יוצא מהאולם ורץ במהירות בניסיון לתפוס אביו.
הוא מודה לו ואומר שהגיע לניצחון בזכותו, ומבקש ממנו להישאר ולחגוג איתו ועם שאר המשפחה והחברים.
לואי שואל אותו האם הוא גאה בו, אך אביו שותק ולבסוף נוסע בלי להשאיר תשובה.
לואי נותר נסער, וסטפן מוצא אותו ומנחם אותו באומרו שאביו זקוק לעוד קצת זמן.
שם השחקן/יתשם הדמותאודות הדמותברנגר אנקאונתןנער הומוסקסואל, מתאהב בלואיז'ול הופלייןלואינער הומוסקסואל, ארוניסט.
חברו של נתןפטריק טימסיטסטפןאביו של נתןברברה שולץקוריןאימו של לואיברונו פוטזולוברוניאביו של לואיקתרין ג'ייקובקתריןליסה קראמארץלורהחברתו של לואי
נשלים את הכל הוא הסינגל השלישי של הזמר הישראלי רביב כנר.
את השיר הוציאה לאור חברת התקליטים טדי הפקות, ב-11 ביולי 2021, כסינגל השלישי של אלבום הבכורה שלו "רסיסים".
את מילות השיר חיברה קרן פלס לצד אבי אוחיון.
"נשלים את הכל" הוא שיר אהבה, שמחזק ומאדיר את מערכת היחסים בקשר רומנטי.
השיר מתמקד בתלאותיה ובנקודות השבירה במערכת היחסים, אך מסתיים בנימה אופטמית, המשדרת חוסר ויתור לאהבה.
הווידאו קליפ של השיר צולם בחורשת יער, ובוים על ידי רועי ברקוביץ'.
אזורתאריך יציאהפורמטחברות תקליטיםעולם11 ביולי 2021הורדה דיגיטלית • סטרימינגטדי הפקות
נשיקת חצות הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1949 בבימויו של נורמן טאורוג, עם מריו לנצה (בתפקידו הראשי הראשון בסרטים), קתרין גרייסון ואתל ברימור בתפקידים הראשיים.
בסרט מופיע גם הפסנתרן/מנצח חוסה איטורבי בתפקיד עצמו כשחקן, מנצח ופסנתן.
גם אחותו הפסנתרנית אמפרו איטורבי מופיעה בסרט.
הצלחת הסרט הביאה להפקת הסרט הבא - הזמיר מניו אורלינס גם הוא בבימויו של נורמן טאורוג עם מריו לנצה וקתרין גרייסון.
אביגייל ביודל (אתל ברימור) היא אלמנה עשירה שגרה בפילדלפיה) ותומכת באמנים ובעיקר בבית האופרה בהנהלתו האומנותית של המנצח והפסנתרן חוסה איטורבי.
נכדתה פרודנס (קתרין גרייסון) חזרה מחמש שנות לימודי מוזיקה באירופה ואביגייל שבילדותה מנעו ממנה הוריה להיות זמרת, שואפת לתת לה תפקיד ראשי באופרה.
איטורבי בוחן את פרודנס ששרה לו בליווי מורתה (אמפרו איטורבי בתפקיד עצמה).
הוא מתרשם מקולה ובלחץ של אביגייל הוא מסכים לקבלה לאופרה.
חסר רק טנור ראשי שישיר למולה והם מחתימים את הטנור המפורסם בטלי (תומאס גומז) שהוא גדל גוף ומגושם ופרודנס אינה סובלת אותו.
גם איטורבי מגיע למסקנה שהם אינם מתאימים.
יום אחד חוזרת פרודנס לדירתה ומגלה שם בחור צעיר שר מנגן את האריה "Mamma Mia, Che Vo' Sape" היא נפעמת מקולו.
הוא מציג את עצמו כג'וני דונטי (מריו לנצה), בעל משאית שעובד בחברת שליחוית ביחד עם חברו ג'פרי (קינן ווין) הוא מספר לה שבצבא הופיע לפני חיילים וכי עזב את השירה כדי להתפרנס.
הוא מזמין אותה למסעדה אותה מנהלים הוריו.
פרודנס משכנעת את איטורבי להגיע אתה למקום עבודתו של ג'וני ושם בוחן אותו איטורבי באריה "דמעה אחת חטופה" ("Una Furtiva Lagrima") מתוך שיקוי האהבה של דוניצטי.
הוא מזמן אותו לאופרה ולאחר אימון מופיע ג'וני בהצלחה באריה "אאידה השמימית" ("Celeste Aïda") מתוך אאידה של ג'וזפה ורדי.
כולם מתלהבים ממנו פרט לבטלי שמתרגז וקורע את החוזה שלו.
בין ג'וני לפרודנס מתפתחת אהבה.
ג'וני שוכר להקה ושר לה בלילה שיר.
היא יורדת בחצות והם מתנשקים (מכאן שם הסרט).
העניין מסתבך לאחר שמגיעים אליה שמועות שג'וני מאורס עם מרי (מרג'ורי ריינולדס) שעובדת אתו בחברת השליחויות.
היא מראה לו יחס קר ובעצם מנתקת את היחסים עמו ובטלי נקרא שוב לשיר לצידה.
לאחר זמן מתברר לה שהשמועות לא נכונות, בטלי "משתכנע" להתפטר וג'וני חוזר לבמה והם מופיעים במופע גדול עם מקהלה ושרים לפי המוזיקה של הסימפוניה החמישית של צ'ייקובסקי בניצוחו של חוסה איטורבי.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמריו לנצהג'וני דונטיקתרין גרייסוןפרודנס ביודלזמרתאתל ברימוראביגייל ביודלסבתא של פרודנסג'.
קרול נאיישפאפא דונטיאבא של ג'וניחוסה איטורביבתפקיד עצמופסנתרן ומנצחאמפרו איטורביבתפקיד עצמהאחותו בחיים של חוסה איטורביתומאס גומזגואידו בטליזמר טנורקינן וויןארטי גלנסוןחבר/אמרגן של ג'ונימרג'רי ריינולדסמרי
נשיקתה הראשונה של תמי הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1961 בבימויו של הארי קלר, עם סנדרה די וג'ון גאווין בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "Tammy out of Time" של סיד ריקט סאמר משנת 1948 שלפיו הופקו פרט לסרט זה גם "תמי והרווק (1957), "תמי והדוקטור" (1963) ו"תמי והמיליונר" (1967).
תמי (סנדרה די) היא נערה שגרה בבית סירה על המיסיסיפי.
היא גדלה אצל סבה וסבתה.
הסבתא מתה והסבא נשלח למאסר על סחר באלכוהול.
החבר שלה פיט עזב אותה ללמוד חקלאות בקולג' וגם היא רוצה ללמוד בקולג'.
בדרך לקולג' היא נפגשת בצייר וודלי (צ'ארלס דרייק) ובמרצה לדיבור לפני קהל טום פרימן (ג'ון גאווין).
דיקנית הנשים מיס ג'נקס (וירג'יניה גריי) מסכימה לקבל אותה לקורס של טום.
תמי עובדת כשמרטפית כדי לחסוך כסף עד שמציעים לה ללוות את מיס קול (ביולה בונדי) אלמנתו של מייסד הקולג' ואם שכולה שבנה נהרג בתאונת דרכים ברכב אותו נהג טום.
מיס קול היא אלמנה מדוכאת שנשלטת על ידי אחייניתו סוזן (ג'וליה מיד) הרוצה להשתלט על רכושה.
עד עתה גרשה קול את כל הבנות שבאו לעזור לה אבל תמי מוצאת חן בעיניה בפשטות ובתום שלה.
בינתיים משתלבת תמי בכיתה למרות מבטי בבוז של המשתתפים.
היא מרצה על חייה בטבע וזוכה לתשואות ובעיקר לאהבתו של טום פרימן.
תמי מספרת למיס קול על בית הסירה שלה ומיס קול מחליטה לברוח מביתה ולהגיע לסירה שם היא גרה עם תמי.
אחייניתה והשוטרים מחפשים אחריה במשך שלושה שבועות.
מיס קול נותנת לתמי במתנה את שרשרת הצוואר היקרה שלה.
בעת הליכה ברחוב נפגשת בה סוזן ומזהה את השרשרת.
היא רודפת אחריה ומודיעה למשטרה.
תמי נעצרת באשמת גניבה ומיס קול עוברת למוסד סגור כי אחייניתה טוענת שאינה אחראית למעשיה.
במשפט מצליחה תמי להוכיח בעזרת טום העומד לצידה ובעזרת עדים כמו המשרתת דלה (חואניטה מור), כי מיס קול שפוייה ואחראית למעשיה וכי העניקה לה את השרשרת מרצונה.
השופט פוסק לטובתה של תמי, מיס קול שבה לגור אתה בבית הסירה וטום פרימן מעניק לה את הנשיקה הראשונה.
מיס קול נופלת למשכב אבל זה כבר בסרט ההמשך "תמי והדוקטור".
שם השחקן/יתשם הדמותהערותסנדרה דיתמי טיירג'ון גאוויןטום פרימןמרצהביולה בונדיגב' קולנדבניתוירג'יניה גריימיס ג'נקסדיקניתג'וליה מידסוזןאחייניתה של גב' קולחואניטה מורדלהמשרתתריצ'רד ליוןלואיס אוונסבנה של אנהריצ'רד דרייקמר ווליצייר
בדקדוק, הזמן הנִשְׁלַם נועד לתיאור פעולה שבוצעה קודם לזמן הדיבור (בשפת הדיבור מקובל גם המונח "הזמן המושלם").
באנגלית, הזמן הנִשְׁלַם נוצר באמצעות הוספת הפועל "To have" לפני הפועל המרכזי במשפט, והטייתו בהתאם.
כך, למשל, במשפט "I have visited 10 countries", "אני ביקרתי בעשר מדינות", הזמן מתייחס לכך שהדובר ביקר בעשר מדינות עד הזמן שבו הוא מדבר.
הזמן הנִשְׁלַם יכול לבוא גם בעבר, כמו למשל במשפט "When I returned home, I saw the window had been broken", "כשחזרתי הביתה, ראיתי שהחלון היה שבור".
הכוונה היא שהחלון נשבר טרם החזרה הביתה של הדובר.
נשכן הוא צעצוע המיועד להקל על תופעות הלוואי של בקיעת שיניים.
רוב הנשכנים המודרניים עשויים סיליקון.
חומרים נפוצים אחרים הם עץ וגומי.
חלק מהנשכנים מלאים בנוזל או בג'ל שניתן להקפיא או לקרר.
נשכנים נבדלים ממוצצים בכך שהם מיועדים להניע פעולת לעיסה ולא יניקה.
הם עשויים לסייע בהקלה על כאבי בקיעת שיניים ולעזור לשיניים חדשות לחדור לחניכיים, וכן להעסיק את התינוק במידת מה.
נשיקות גנובות (צרפתית: Baisers volés) הוא סרט דרמה קומדיה רומנטית צרפתי משנת 1968 בבימויו של פרנסואה טריפו, בכיכובם של ז'אן-פייר לאו, דלפין סייר וקלוד ג'ייד.
הסרט הוא הסרט השלישי בסדרת הסרטים של פרנסואה טריפו על אנטואן דואנל, קדמו לו הסרטים "400 המלקות" והסרט הקצר .
בסרט זה מתחילה מערכת היחסים של אנטואן דואנל עם כריסטין דרבון, מערכת יחסים שממשיכה להתפתח בשני הסרטים הבאים והאחרונים בסדרת הסרטים על דואנל: "תרגיל בנישואין" ו"אהבה במנוסה".
שמו של הסרט בצרפתית מגיע משורה בשיר של שארל טרנה "Que reste-t-il de nos amours" (עברית: מה נותר מאהבתנו), שיר שמשמש גם כמנגינת החתימה של הסרט.
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
הסרט מתחיל עם שׁוֹט צִדּוּד (Pan Shot) אל השערים הנעולים של הסינמטק הצרפתי, אז בארמון שאיו.
על השערים יש שלט "סגור".
זוהי התייחסותו של טריפו לפרשת לנגלואה בה פוטר ראש הסינמטק, אנרי לנגלואה בידי ממשלת צרפת.
בסופו של דבר הוא הוחזר לתפקידו לאחר שמספר יוצרי סרטים צרפתים, ביניהם טריפו, מחו בדרכים שונות על המהלך.
אנטואן משתחרר מהצבא עם הכותרת שאינו כשיר, ויוצא לחפש את אהובתו, הכנרת כריסטין דרבון.
הוא כתב לה הרבה (אבל, היא אומרת, לא תמיד יפה) בזמן הצבא.
מערכת היחסים ביניהם הססנית ולא פתורה.
כריסטין יוצאת לסקי עם חברים כאשר אנטואן מגיע, והוריה שמחים לראותו.
לאחר שנודע לה שאנטואן חזר מהשירות הצבאי, כריסטין הולכת לקבל את פניו בעבודה החדשה שלו כפקיד לילה במלון.
עד מהרה אנטואן מפוטר מעבודתו במלון.
אם סופרים גם את שירותו הצבאי, במהלך הסרט אנטואן מאבד שלושה מקומות עבודה ודי ברור שהוא הולך לאבד גם את עבודתו הרביעית והאחרונה.
כל זה מסמן את הקושי של אנטואן למצוא את זהותו ולהשתלב במהלך החיים.
אנטואן מתחיל לעבוד כבלש פרטי.
במסגרת עבודתו, הוא מתחזה לעובד בחנות נעליים, במטרה לגלות למה כל העובדים של הבוס שונאים אותו.
במהלך תקופה זו יחסיו עם כריסטין פחות קרובים.
הוא מתוודע בעבודה לאשתו של הבוס ומתאהב בה.
הוא רב עם כרסיטין, ואומר לה שמעולם הוא לא העריץ אותה.
בעקבות יחסיו עם אשתו של הבוס הוא רוצה לעזוב את עבודתו בחנות הנעליים, ולפיכך מפוטר מסוכנות הבילוש.
העבודה הבאה שלו היא טכנאי טלוויזיה.
בתקופה זו יש נתק בינו לבין כריסטין בעקבות הריב ביניהם.
כריסטין נשארת בבית הוריה לעבד ומקלקלת בכוונה את הטלוויזיה ומזמינה שירות תיקונים.
החברה שולחת את אנטואן כדי לתקן את הטלוויזיה, אבל הוא לא ממש מצליח.
בבוקר הם נמצאים יחד באותה מיטה.
סצנת הסיום של הסרט מציגה את המאורסים הטריים אנטואן וכריסטין, מטיילים בפארק.
גבר מוזר שעוקב אחרי כריסטין במשך ימים ניגש לבני הזוג ומצהיר על אהבתו לכריסטין.
הוא מתאר את אהבתו כ"קבועה" ובניגוד לאהבה ה"זמנית" של "אנשים זמניים".
כשהוא מתרחק, כריסטין מניחה שהאיש אינו שפוי.
אנטואן, שמזהה קווי דמיון בין דבריו של האיש להתנהגותו כלפי כריסטין מודה ש"הוא חייב להיות".
ז'אן-פייר לאו - אנטואן דואנל
קלוד ז'אד - כריסטין דברון
דלפין סייריג - פביאן טברד
מייקל לונסדייל - ז'ורז' טברד
אנדרה פלקון - מר בליידי, מנהל סוכנות הבילוש הפרטית
דניאל צ'קלדי - אביה של כריסטין
קלייר דוהמל - אמה של כריסטין
ז'אק ריספל - מר קולין
בתחילת הסרט ניתן לראות את דואנל קורא תרגום לצרפתית של הרומן של וויליאם אירי (קורנל וולריך) משנת 1947 ולס לתוך החשיכה, עליו מבוסס סרטו הבא של טריפו, בת הים של מיסיסיפי.
קולט טאצי ובעלה אלברט מופיעים בהופעת קמיע קצרה.
היא מקנטרת את דואנל על כך שלא יצר איתה קשר, ואומרת שהוא לא נהג "לפחד מהטלפון".
זוהי התייחסות לעלילה של אנטואן וקולט מ-1962.
"נשיקות גנובות" זכה לביקורות טובות על ידי מבקרים מרחבי העולם.
לסרט יש דירוג של 97% באתר Rotten Tomatoes, ציון שמבוסס על 29 ביקורות עם דירוג ממוצע של 7.8/10. באתר נכתב "נשיקות גנובות הוא סרט המשך מעולה ל-"400 המלקות" בו הדמות של אנטוען דונל הופכת לדמות סימפתית, מטופשית ורומנטית".
דני פירי תיאר את הסרט כ"המדיטציה השנונה, העצובה ומלאת התובנות של פרנסואה טריפו על אהבה, הכוללת תשוקה, חיזור, בלבול, קונפליקט, רומנטיקה, קנאה, חוסר נאמנות, חוסר יושר, מין, כיבוש ומחויבות (ומחשבות שניות)".
נשיקה על הלחי היא סוג של נשיקה ומחווה גופנית חברתית של הצמדת שפתיים על הלחי של אדם אחר, המשמשת לציון קשר ידידות, קשר משפחתי, לברך אדם, לנחם אדם, או על מנת להראות חיבה או אהבה.
הנוהג נפוץ במיוחד במזרח התיכון, באזור הים התיכון, בדרום אירופה, במרכז אירופה ובמזרח אירופה, בארצות השפלה, בקרן אפריקה, באמריקה המרכזית ובאמריקה הדרומית.
במדינות אחרות, כולל בארצות הברית וביפן, הנוהג נפוץ גם במפגשים רשמיים בין ראשי מדינות ובמפגשים בין הגברות הראשונות, או במפגשים בין בני משפחות מלוכה.
בתרבויות מסוימות הנוהג מקובל במיוחד במפגשים בין בני משפחה ובמפגשים עם חברים ומכרים - בין גברים לנשים, בין שתי נשים או בין שני גברים.
במזרח אירופה מקובל לתת נשיקה על הלחי במפגשים בין גברים לנשים, ובין נשים עם נשים אחרות כאשר מדובר בחברים, בעוד שהנוהג בהרבה פחות מקובל בין גברים לגברים אחרים.
לעיתים רבות נהוג לתת נשיקה גם על הלחי השנייה.
בהתאם למדינה ולהיכרות בין האנשים, מספר הנשיקות נע בין אחת לארבע.
לעיתים רבות נוהגים גם ללחוץ ידיים או לתת חיבוק במקביל.
בתרבויות בהם נשיקה על הלחי היא הנורמה החברתית, כאשר אנשים יסרבו לתת או לקבל נשיקה על הלחי הדבר עשוי להתפרש על ידי המקומיים כאינדיקטור לאנטיפתיה, ובמקרים הללו לעיתים האדם יצטרך לספק הסבר מדוע הוא/היא לא מעוניינים לתת או לקבל נשיקה על הלחי - לדוגמה, מכיוון שהוא/היא חולים במחלה מידבקת.
נשמה הוא אלבום האולפן השני של המוזיקאי הישראלי לירון עמרם.
הוא יצא לאור ב-18 בדצמבר 2024 בהוצאה עצמית של עמרם.
האלבום כולל 8 שירים שנכתבו, הולחנו ועובדו על ידי עמרם והופק מוזיקלית בשיתוף פעולה עם רועי אביטל, אורי שוחט, עמיחי הלל, וצליל קליפי.
האלבום יצא לאחר עבודה של 3 שנים.
השיר "דיכאון של קיץ" נכתב והולחן עם צליל קליפי בסוף תקופת הקורונה.
שיר הנושא "נשמה" נכתב על ידי עמרם ועמיחי הלל, והופק מוזיקלית עם מיכאל כהן.
השיר עוסק בנשמה ובגורלם של הלוחמים, תוך שימוש במונחים מהמקורות.
את השיר "נשמה" מלווים הרכב כלי מיתר בניצוחו של אייל מזיג, עם נגנים כמו חן שנהר ואבנר קלמר בכינורות, גליה חי בויולה ויועד ניר בצ'לו.
השיר "אין לאן ללכת" נכתב בתחילת שנת 2024 מתוך התמודדות עם התקופה המורכבת בישראל בצל מלחמת חרבות ברזל ומתאר חוויות אישיות.
השיר "מלחמות" חותם את האלבום ונפתח בהקלטות משידורי אקטואליה ממלחמת חרבות ברזל.
מילותיו נכתבו על ידי המשורר שלומי חתוכה והולחנו על ידי עמרם.
כל השירים נכתבו, הולחנו והופקו על ידי לירון עמרם, אלא אם צוין אחרת.
"נשמה טהורה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי בניה ברבי.
את השיר הוציאה ב-9 בפברואר 2025 לאור חברת התקליטים די-מיוזיק כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"נשמה טהורה" נכתב והולחן על ידי ברבי, צליל קליפי ונדב אהרוני, שגם הפיק אותו מוזיקלית.
השיר מבטא תחושות של חיזוק, תמיכה ואמונה לנוכח קושי או משבר.
ברבי ציין שהשיר נכתב בהשראת החטופים במלחמת חרבות ברזל, מתוך רצון לחזק ולעודד את רוחם.
מבחינה לירית, הוא כתוב כפנייה אישית לאח ולאחות, המייצגים דמויות קרובות הנמצאות במצוקה, תוך עידוד לא לוותר ולזכור כי "הכי חשוך שנייה לפני זריחה" – כלומר, התקווה טמונה גם ברגעים הקשים ביותר.
הפזמון, המדבר על "נשמה טהורה" ש"פורשת כנפיים" ו"חופשייה", רומז על מוטיבים של חירות רוחנית.
השימוש בציטוט מדברי רבי נחמן מברסלב – "העיקר לא לפחד כלל" – מחזק את המסר של אמונה והתמודדות עם קשיים באומץ.
"נשמה טהורה" הפך ללהיט ברחבי מדינת ישראל הוא השומע רבות בתחנות הרדיו במדינה.
"נשל הנחש" הוא שיר שכתב, הלחין וביצע הזמר-יוצר הישראלי מאיר אריאל.
השיר הופיע לראשונה באלבומו השלישי, ירוקות (1988, CBS), ונמשך 7:07 דקות – אורך חריג לשיר רדיו באותה תקופה.
אף על פי שהושמע בתחילה בעיקר בתחנות אלטרנטיביות, הוא הפך במרוצת השנים לאחד הסמלים המובהקים של אריאל ולשיר קאנוני ברוק הישראלי.
נשל הנחש נכתב במהלך העבודה על "ירוקות" ונחשב שיר פרידה מאביו של אריאל, שנפטר בסוף שנות ה־80. בפזמון שילב אריאל את האמירה התלמודית "תעזבנו יום – יעזבך יומיים", ביטוי שנהג אביו לצטט.
הדימוי המרכזי – נחש הפושט עור ישן ונולד "כמו חדש" – משקף, לדברי אריאל, תשוקה להתחדשות אישית וליציאה ממעגלי קיבעון.
נוסף על כך סוף שנות ה-80 הייתה תקופת השיא ב"משבר הקיבוצים", תקופה שבה עברו הקיבוצים ממודל חיים סוציאליסטי־קומוניסטי לצורת חיים מופרטת וקפיטליסטית יותר, שינוי שהשפיע עמוקות על אריאל והתבטא היטב בשיר ("הנמלה העניינית אותי מודדת").
השיר הוא מונולוג לירי־סיפורי הבנוי מבתים ארוכים ומורכבים מבחינה לשונית, עם חריזה כפויה ושעשועי מלים אופייניים לאריאל.
בין הבתים חוזר פזמון ההזהרה האבהי, המקטין בכל חזרה את מרווח הזמן ("שנתיים", "חודשיים", "שעתיים") ומחדד את תחושת הדחיפות.
הפרשנות הרווחת רואה בכך ביקורת על מרוץ החיים המודרני ועל המחיר שבחוסר היצמדות ל"עגלה" החברתית, בעוד אחרים מדגישים קריאה אופטימית לשינוי אישי ולחמלה.
בהוצאתו המקורית לא נחשב השיר ללהיט, אך צבר קהל מעריצים בזכות הופעות חיות וכתבות רדיו של יואב קוטנר.
נקודת המפנה הציבורית התרחשה ב־1990, כאשר הזמר ערן צור שר אותו בפסקול הסרט "שורו" של שבי גביזון; הביצוע הוקרן בסרט עצמו וזכה להשמעות רבות.
ב־2019 ציין קוטנר במופע המחווה "מאיר אריאל חי וקיים" כי "נשל הנחש" הוא "שער הכניסה" לדור חדש של מאזינים, והדגיש את מרכזיותו ברפרטואר של היוצר.
2011 – פרויקט "תו ראשון": קבוצה של אמנים צעירים בהפקה של עמותת "תו ראשון".
ביצועים תכופים בערבי-מחווה משפחתיים של שחר ורן אריאל, וכן גרסאות חיות של דיקלה, ברי סחרוף, חנן בן ארי ואחרים במופעי הזיכרון השנתיים.
המוטיב של "העגלה הנוסעת" ושל התחדשות באמצעות "פישוט העור" הפך מטבע לשון תרבותי.
השיר נלמד בקורסים אקדמיים על פזמונאות עברית וצוטט בחיבורים פילוסופיים ופסיכולוגיים העוסקים בשינוי אישי.
אריאל עצמו נהג לפתוח בו את הופעותיו בראשית שנות ה־90.
נשמה של כלב 2 הוא סרט הרפתקאות אמריקאי משנת 2019, בבימויה של גייל מנקוסו, המבוסס על ספרו של וו.
התסריט נכתב על ידי קמרון, קתרין מישון, מאיה פורבס ו-וולאס וולודארסקי.
הסרט מהווה המשך לסרט "נשמה של כלב" משנת 2017, וממשיך לעקוב אחר הכלב ביילי, המגולם בקולו של ג'וש גאד, במסעו דרך גלגולי חיים שונים.
בכיכובם של דניס קווייד, קת'רין פרסקוט, בטי גילפין, מרג הלגנברגר והנרי לאו, הסרט מתמקד בקשר העמוק בין ביילי לבין נכדתו של אית'ן, סי.ג'יי., ובמסעו להגן עליה לאורך חייה.
הסרט הופק בתקציב של כ-16 מיליון דולר והכניס כ-78.8 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט ממשיך את סיפורו של ביילי, כלב נאמן החי עם בעליו אית'ן ואשתו האנה בחווה במישיגן.
כאשר בתם של אית'ן והאנה, גלוריה, עוזבת את החווה עם בתה הקטנה סי.ג'יי., ביילי מקבל משימה חדשה: להגן על סי.ג'יי.
במהלך הסרט, ביילי מתגלגל במספר חיים שונים, כולל ככלבים בשם מולי, ביג דוג ומקס, ומלווה את סי.ג'יי.
מילדותה ועד לבגרותה, תוך התמודדות עם אתגרים, מערכות יחסים ושיעורים על אהבה ונאמנות.
דניס קווייד – אית'ן מונטגומרי, בעליו של ביילי
ג'וש גד (דיבוב) – ביילי / מולי / ביג דוג / מקס
בטי גילפין – גלוריה מיטשל, אמה של סי.ג'יי.
מארג הלגנברגר – האנה מונטגומרי, אשתו של אית'ן
הסרט "נשמה של כלב 2" קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט זכה לציון של 50% בהתבסס על 84 ביקורות, עם הקונצנזוס: "הסרט מציע מסר חם על אהבה ונאמנות, אך העלילה צפויה מדי." באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 43 מתוך 100, בהתבסס על 16 ביקורות, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
בקרב הקהל, הסרט התקבל בחום רב יותר.
הצופים באתר Rotten Tomatoes העניקו לסרט ציון של 91%, והסרט קיבל ציון "A" בסקר CinemaScore.
נשיקת אשת העכביש הוא סרט דרמה מוזיקלי אמריקאי משנת 2025, שנכתב ובוים על ידי ביל קונדון.
הסרט מבוסס על מחזמר באותו השם מאת טרנס מקנאלי, ג'ון קנדר ופרד אב, ומהווה עיבוד קולנועי שני לרומן "נשיקת אשת העכביש" מאת מנואל פואיג משנת 1976, לאחר העיבוד הברזילאי משנת 1985. ג'ניפר לופז מככבת בתפקיד הראשי, ולצידה דייגו לונה וטונאטיו אליסרארז.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סאנדנס ב-26 בינואר 2025, וזכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים.
הסרט עלה לאקרנים בצפון אמריקה ב-10 באוקטובר 2025 בהפצת "סרטי ליונסגייט", "Roadside Attractions" ו-"LD Entertainment".
בישראל, עתיד הסרט לעלות לראשונה לאקרנים במסגרת , במהלכו ישמש כסרט הפתיחה של הפסטיבל ב-23 באוקטובר 2025.
בשלהי תקופת "המלחמה המלוכלכת" בארגנטינה, שנת 1981, לואיס מולינה, מעצב חלונות ראווה הומוסקסואל, שהורשע בעוון "השחתת קטין", משובץ לתא כלא לצד ולנטין ארגי פאס, אסיר פוליטי המשתייך לקבוצה מרקסיסטית המתנגדת למשטר.
על אף שבתחילה ולנטין נרתע ומביע מורת-רוח מגינוניו הבולטים ונטייתו לפטפטנות של מולינה, הוא מסכים לאפשר לו לספר את עלילת הסרט ההוליוודי האהוב עליו, "נשיקת אשת העכביש".
בסרט שבתוך העלילה מככבת אינגריד לונה בתפקיד אורורה, מו"לית מצליחה של מגזין אופנה פופולרי.
מולינה מתאר בפני ולנטין את העלילה תוך שהוא מלהק את עצמו בתפקיד קנדל (עוזרה של אורורה והומוסקסואל בארון) ואת ולנטין בתפקיד ארמנדו (צלם ואהובה של אורורה).
אורורה וקנדל מלווים את ארמנדו לצילומים בכפר הולדתם המשותף של אורורה וארמנדו.
בין השניים מתפתח רומן, אך הם נתקלים גם בפאולינה (אהובתו לשעבר של ארמנדו) ובג'וני דזידריו (עבריין עוין).
במקביל, נחשף כי מולינה נדרש למסור דיווחים על ולנטין למפקד בית הסוהר בתמורה לשחרור על-תנאי.
אף שהוא משתוקק להשתחרר כדי לטפל באמו החולה, הוא מהסס להסגיר את ולנטין וממשיך לטפל בו במסירות גם כאשר זה עובר עינויים בידי סוהרי הכלא.
עם הזמן ממשיך מולינה בסיפור עלילת הסרט: אורורה מגלה כי הכפר מוגן מפני רוחות רעות בידי "אשת העכביש", בתמורה לקורבן קבוע – אהוב של אחת מנשות המקום.
היא מבינה כי פירוש הדבר הוא שארמנדו יילקח ממנה, ומנסה להרחיקו.
השניים מחדשים את אהבתם, אך קנדל בוגד בהם ומוסר את מיקומם לג'וני.
פאולינה מסייעת לזוג להימלט אל הג'ונגל, שם הם פוגשים את אשת העכביש.
היא מבקשת לקחת את ארמנדו, אך קנדל מקריב את עצמו במקומו.
בעוד ההפגנות נגד המשטר מתגברות, הופכים ולנטין ומולינה לאוהבים.
מפקד בית הסוהר מאשר את שחרורו של מולינה, אך מורה לעקוב אחריו בתקווה שיוביל את המשטרה אל קבוצתו של ולנטין.
לפני שחרורו מציע מולינה ליצור קשר עם אנשי הקבוצה, והשניים נפרדים לשלום.
מולינה מתאחד עם אמו ומשפחתו, יוצר קשר עם הקבוצה ומוסר להם מידע באולם קולנוע.
השוטרים פושטים על המקום, ובמהלך ניסיון הבריחה נורה מולינה בידי אחד מחברי הקבוצה.
בעודו גוסס, הוא מדמיין את עצמו לבוש בשמלה, רוקד עם ולנטין ומתקבל בזרועותיה של אשת העכביש.
בהמשך שנת 1981 מופל לבסוף המשטר הצבאי וולנטין משתחרר מן הכלא, כשבזיכרונו נמצאים מולינה ואהבתם.
ג'ניפר לופז – אינגריד לונה / אורורה / אשת העכביש
דייגו לונה – ולנטין ארגי פאס / ארמנדו
טונאטיו אליסרארז – לואיס מולינה / קנדל נסביט
טוני דובולאני – ג'וני דזידריו
ברונו ביצ'יר – מנהל הכלא
קווין מייקל ברנן – אדם חשוד במועדון מוקמבו
תומאס קנסטררו – בריון של דזידריו
דייוויד טרנר – קנדל נסביט
בדצמבר 2023 הוכרז כי ג'ניפר לופז תככב בדמותה של אינגריד לונה בעיבוד קולנועי למחזמר "נשיקת אשת העכביש", כאשר קונדון ישמש כבמאי ויכתוב את התסריט.
ההפקה מומנה באופן עצמאי, והופקה בפועל על ידי לופז, איליין גולדסמית'-תומאס ובני מדינה מטעם חברת ההפקות "Nuyorican Productions".
ג'וזפסון, קירדהי ויולן שימשו כמפיקים.
הכוריאוגרף סרחיו טרוחיו והכוריאוגרף-שותף ברנדון ביבר היו אחראים על קטעי המחול בסרט, בעוד שכריסטופר סקוט הופקד על כוריאוגרפיית הנאמבר "Gimme Love".
במקביל להכרזה על הפקת הסרט, נפתחו אודישנים לגילום דמותו של מולינה, שיועד לשחקן אנונימי.
במרץ 2024, הרקדן טוני דובולאני הודיע בחשבון האינסטגרם שלו כי לוהק לגילום דמותו של המאפיונר ג'וני דזידריו.
באפריל 2024 הוכרז כי דייגו לונה וטונאטיו אליסרארז לוהקו לצוות השחקנים עבור גילום דמויותיהם של ולנטין ארגי ולואיס מולינה, בהתאמה.
כמו כן, דווח כי בן אפלק ומאט דיימון הצטרפו להפקת הסרט כמפיקים בפועל מטעם חברת "Artists Equity", וכי לונה ישמש גם הוא כמפיק בפועל.
המעצבת קולין אטווד הופקדה על עיצוב התלבושות.
המלחין והפסנתרן סם דייוויס חיבר את המוזיקה המלווה את סצנות הדיאלוגים.
ב-20 במרץ 2024 הודיעה לופז כי החלו הצילומים, מתוך מטרה להשלים את הסרט במהירות כדי שתוכל לצאת לסיבוב ההופעות "This Is Me...
Live", שבוטל בהמשך ב-31 במאי 2024. הצילומים החלו בניו ג'רזי ביום למחרת, 21 במרץ.
ב-10 במאי אישרה לופז בתוכנית האירוח "Live with Kelly and Mark" כי סיימה לצלם את הסצנות בהשתתפותה, והוסיפה כי ירדה במשקל עבור תפקידה בסרט, תוך שהיא מתארת את חוויית הצילומים כ"שילוב בין התרגשות מוחלטת לעייפות מתישה".
הצילומים הסתיימו ב-16 ביוני 2024.
הסרט מוקדש לזכרם של פרד אב (שנפטר בשנת 2004), טרנס מקנאלי (שנפטר בשנת 2020 בעקבות מגפת הקורונה), וצ'יטה ריברה – שגילמה את הדמות הראשית בעיבוד הבימתי המקורי ונפטרה בשנת 2024.
אלבום הפסקול של הסרט יצא לאור ב-3 באוקטובר 2025 בהפצת חברת התקליטים "Lakeshore Records".
הביצוע של ג'ניפר לופז לשיר הנושא יצא כסינגל נפרד ב-5 בספטמבר 2025. שיר נוסף בביצוע לופז – "Never You" – וכן השיר "She's a Woman" בביצוע טונאטיו, יצאו אף הם כסינגלים הפרדים עבור קידום הסרט לפני צאת האלבום המלא.
בעת עיבוד המחזמר למסך הקולנועי, ציין הבמאי ביל קונדון את הסרט "קברט" (1972) בבימויו של בוב פוסי, המבוסס גם הוא על מחזמר מאת קנדר ואב, כמקור השראה מרכזי.
בהתאם לכך, הוחלט להשמיט כמעט את כל השירים שמתרחשים במציאות שבין כותלי הכלא בו כלואים מולינה וארגי – ובהם "Dressing Them Up", "Over the Wall" ו-"The Day After That" – ולהותיר רק את אלו המתרחשים בעולמות הפנטזיה שמולינה ממציא לעצמו (למעט "And the Moon Grows Dimmer", "Come" ו-"Anything for Him").
צעד זה נועד ליצור ניגוד חד בין מציאות החיים האפורה והקשה של תקופת המלחמה המלוכלכת לבין ההדר, הצבעוניות וההוד של סרטי המיוזיקל הקלאסיים מבית מטרו גולדווין מאייר.
כתוצאה מכך, יחס התצוגה משתנה בין פורמט 1.85:1 בסצנות הכלא לבין פורמט 1.33:1 בסצנות הפנטזיה.
בנוסף, נכתבו שלושה שירים חדשים עבור הסרט על ידי קנדר, תוך שימוש בחומרים מילוליים קיימים מאת אב: "I Will Dance Alone", "Never You" ו-"An Everyday Man" – שלמעשה הופיעו בגרסה מוקדמת ושונה לחלוטין של המחזמר שהועלתה בשנת 1990 בניו יורק.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-10 באוקטובר 2025. הוא הוקרן לראשונה בפסטיבל סאנדנס ב-26 בינואר 2025 – הפרימיירה הראשונה של קונדון בפסטיבל מאז סרטו "אלים ומפלצות" (1998) – וזכה לעמידה ממושכת של הקהל, שגרמה ללופז לדמוע.
כל ההקרנות בפסטיבל נמכרו מראש.
בפברואר 2025, חברת "AGC Studios" הצטרפה להפקה לצורך מכירת הזכויות הבינלאומיות במסגרת שוק הסרטים האירופי של 2025, בעוד "WME" ו-"CAA Media Finance" ניהלו את המכירות בצפון אמריקה.
במרץ 2025 נמסר כי "סרטי ליונסגייט", "Roadside Attractions" ו־"LD Entertainment" מנהלות משא ומתן מתקדם לרכישת זכויות ההפצה בצפון אמריקה; העסקה נסגרה זמן קצר לאחר מכן, ולמפיקים הצטרף גם מיקי לידל, כחלק מהיערכות לפריסה רחבה של הסרט במהלך עונת הפרסים.
עוד דווח כי "Searchlight Pictures" ו־"MUBI" הביעו אף הן עניין ברכישה, אך נסוגו בשלב מוקדם יותר.
הקרנת הבכורה הבינלאומית נערכה ב-16 באוגוסט 2025 במסגרת פסטיבל לוקרנו – כסרט הנעילה של הפסטיבל.
הקרנת הבכורה הקנדית התקיימה ב-17 בספטמבר 2025, כסרט הנעילה של פסטיבל הסרטים הבינלאומי של אטלנטיק.
בישראל, עתיד הסרט לעלות לראשונה לאקרנים ב-23 באוקטובר 2025 במסגרת , במהלכו ישמש כסרט הפתיחה של הפסטיבל.
מסע הקידום של הסרט החל ב-5 ביוני 2025 עם פרסום הקדימון הראשון.
למחרת, הופיעה לופז באירוע "WorldPride 2025" שנערך בוושינגטון די.
סי., שם הציגה קטע בלעדי מהסרט וביצעה לראשונה את שיר הנושא על הבמה.
הקדימון הרשמי פורסם ב-20 באוגוסט 2025, בצמוד לפרסום כרזת הסרט.
הסרט עלה לאקרנים ב-10 באוקטובר 2025 ב-1,331 אולמות קולנוע, והכניס 351,496 דולר ביום הראשון להקרנתו.
בסוף השבוע הראשון גרף הסרט הכנסות של 891,046 דולר, ודורג במקום השנים-עשר בטבלת שוברי הקופות בארצות הברית, ובמקום הרביעי מבין הסרטים החדשים, אחרי "טרון: ארס", "גנב על הגג" ו-"Soul on Fire".
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", קיבל הסרט את הציון ציון של 77% על סמך 112 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.7 מתוך 10. על פי סיכום הביקורות באתר נכתב כי .
באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", קיבל הסרט ציון של 66/100 בהתבסס על 30 ביקורות – ציון המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
פיונולה האליגן מ-Screendaily כתבה כי "על אף שהשחקנים מחויבים וכנים, מאכזב לגלות שהחומר שהם מגישים השתבש כל כך".
פיט האמונד מ-"Deadline Hollywood" כינה את הסרט "עיבוד קולנועי מהמם", וציין כי קונדון מוכיח שהז'אנר המוזיקלי עדיין רלוונטי ורענן גם במסגרת של הפקה עצמאית.
דייוויד רוני מ"הוליווד ריפורטר" תיאר את הסרט כ"מהנה, גם אם רק לעיתים נדירות הוא ממריא באמת".
ראיין לטנזיו מ-"IndieWire" העניק לסרט ציון "C+", והוסיף: "מה שווה תפקיד כוכב כאשר כל המסגרת שמסביב כה שגרתית ולא מעוררת השראה?" פיטר דה-ברוז מ"וראייטי" שיבח את קונדון על כך שיצר עבור טונאטיו את "רגע הג'ניפר הדסון שלו" בסצנת הנאמבר "She's a Woman".
בניגוד אליהם, בנג'מין לי מ"הגארדיאן" כתב כי "אנחנו בידיים הבטוחות ביותר עם לופז ועם קונדון כשהוא משחק בארגז החול הזה, משום שסצנות הכלא לעיתים נראות בימתיות ומזורזות לעומת שאר הסצנות".
ביל בוניים מ-"Collider" הוסיף כי לופז "היא תענוג אמיתי במחזמר שמתקשה לעמוד בסטנדרט בלעדיה".
מאי עבדולבאקי מ-"Screen Rant" שיבחה הן את הסרט והן את לופז, וכתבה כי
נכון לאמצע ספטמבר (שלושה שבועות לפני עליית הסרט לאקרנים), נחלשו ההימורים על מועמדותו של טונאטיו, בעוד שסיכוייה של לופז למועמדות התחזקו בהדרגה.
סקוט פיינברג מ"הוליווד ריפורטר" ציין את לופז כפייבוריטית מובילה למועמדות בקטגוריית השחקנית המשנה הטובה ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-98, בעוד שמרקוס ג'ונס מ-"IndieWire" וקלייטון דייוויס מ"וראייטי" דירגו אותה גם כן כמתמודדת חזקה במירוץ.
נשיקת אשת העכביש (בספרדית: El beso de la mujer araña) הוא רומן שפורסם בשנת 1976 מאת הסופר הארגנטינאי מנואל פואיג.
עלילת הרומן עוקבת אחר שיחות יומיומיות בין שני אסירים בתא משותף בבית סוהר בארגנטינה – מולינה וולנטין – והקשר האינטימי הנרקם ביניהם.
הרומן נחשב בעיני רבים ליצירתו המצליחה ביותר של פואיג.
צורתו הסגנונית של הרומן יוצאת דופן, מאחר שאין בו קול מסַפר מסורתי.
מרבית הטקסט כתוב כדיאלוג חסר ייחוס דוברים, כאשר רק סימן המקף (-) משמש לציון חילופי תור בדיבור.
בנוסף, ישנם קטעים רחבים הכתובים בסגנון זרם התודעה.
יתר על כן, חלקים נוספים כתובים כמסמכים ממשלתיים מטא-בדיוניים.
השיחות בין הדמויות, כאשר אינן עוסקות בכאן ועכשיו, כוללות תיאורים של סרטים שמולינה צפה בהם – המספקים לו מפלט מהמציאות הכלואה.
לפיכך, הרומן כולל עלילה ראשית, מספר תתי-עלילות, וחמישה סיפורי משנה נוספים.
פואיג עיבד את הרומן למחזה בשנת 1983, בתרגום לאנגלית מאת אלן בייקר.
הוא עובד גם לסרט קולנוע זוכה פרס אוסקר בשנת 1985, למחזמר ברודוויי בשנת 1993, ולפרק מיוחד בסדרת הטלוויזיה "קייטי קין" בשנת 2020. עיבוד קולנועי למחזמר הוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס בשנת 2025.
פואיג החל לכתוב את "נשיקת אשת העכביש" בשנת 1974, כשמולינה שימש עבורו כניסוי בכתיבת דמות נשית רומנטית.
מתוך הדמות הזו צמחו יתר ההערות והתפתחה העלילה המלאה.
בתחילה, המדינה היחידה שהסכימה לפרסם את הספר הייתה ספרד.
עם פרסומו, נכלל הספר ברשימת ספרים שנאסר להפיץ לציבור בבואנוס איירס, לצד ספרים כגון "" מאת מריו ורגס יוסה.
פואיג חשש שהוצאת הספר לאור תפגע במשפחתו, אך על אף זאת, נשלח הרומן להשתתפות ביריד הספרים בפרנקפורט.
האיסור הוסר רק בשנת 1983, עם עליית ממשלת ראול אלפונסין לשלטון.
תרגום הספר לאנגלית החל עוד לפני פרסומו הרשמי בספרדית בשנת 1976. פואיג הביע הסתייגות מחלקים בתרגום, בעיקר ביחס לסגנון הדיבור של מולינה, שלדבריו לא שיקף נאמנה את ההיבט הרגשי של הדמות.
התרגום המלא לאנגלית ראה אור בשנת 1979. גם בתרגום הצרפתי של הספר נתגלו בעיות, כאשר ההוצאה לאור החליטה לצנזר קטעים מסוימים בטענה כי הם בוטים מדי.
בשנת 1981 זכה הרומן בפרס הרומן הלטינו-אמריקאי הטוב ביותר מטעם המכון האיטלקי-לטינו-אמריקאי באיטליה.
שני אסירים, לואיס מולינה וולנטין ארגווי, חולקים תא בבית כלא בבואנוס איירס.
הסיפור מתרחש בין 9 בספטמבר ל-8 באוקטובר 1975. מולינה כלוא בגין "השחתת קטין", בעוד ולנטין הוא אסיר פוליטי המשתייך לארגון מהפכני השואף להפיל את השלטון.
אף על פי שהשניים שונים זה מזה בכל היבט כמעט, נרקם ביניהם קשר אינטימי ההולך ומעמיק, ואף משפיע על שניהם באופן מהותי.
כדי להקל על המציאות הקשה בכלא, מולינה מספר לוולנטין על סרטים שצפה בהם.
במהלך הרומן מתגלה כי מולינה שותף לקנוניה של שלטונות הכלא – הוא שתול בתאו של ולנטין במטרה להתיידד עמו ולחלץ ממנו מידע על הארגון המהפכני.
בתמורה לשיתוף הפעולה שלו, הוא מקבל מצרכים מהעולם החיצון, תוך יצירת רושם כאילו אמו היא זו שמביאה לו אותם.
נדיבותו של מולינה כלפי ולנטין מובילה לרומן קצר ביניהם.
לבסוף משוחרר מולינה על תנאי, וביום שחרורו ולנטין מבקש ממנו להעביר מסר לחבריו שבחוץ.
מתוך רגשות אשם על שבגד באמונו, מסכים מולינה.
אולם הוא אינו מודע לכך שסוכנים צבאיים עוקבים אחריו, לאחר שניחשו כי ולנטין יטיל עליו משימה כזו.
כאשר מולינה נפגש עם אנשי הארגון, הסוכנים פותחים במתקפה.
חברי המחתרת סבורים כי הוא הלשין עליהם, ויורים בו למוות.
הרומן מסתיים בזרם התודעה של ולנטין, לאחר שעבר עינויים וקיבל סם הרדמה – הוא מדמיין את עצמו מפליג עם אהובתו, מרתה.
הסיפור הראשון שמולינה מספר מבוסס על הסרט "" (1942).
תוך כדי הסיפור, ולנטין מביע הזדהות עם הדמות הנשית בסרט, בשל אהבתו האבודה למרתה.
שם הרומן נגזר מהשוואה שמבצע ולנטין למשמע סיפור זה – במקום "אשת הפנתר", שאינה מסוגלת לנשק, הוא מכנה את מולינה "אשת העכביש", שלוכדת גברים ברשתה.
הסיפור השני מבוסס על סרט תעמולה נאצי.
לא ברור אם מדובר בסרט אמיתי או במיזוג של סרטים נאציים שונים עם סרט אמריקאי בשם "" (1945).
בסרט, אישה צרפתייה מתאהבת בקצין גרמני ארי, ולבסוף נופלת בזרועותיו כשהיא גוססת, לאחר שנורתה בידי אנשי המחתרת.
אף שמדובר בסרט תעמולה מובהק, מולינה מתקשה לראות מעבר לזוהרו – ביטוי לניכורו מהחברה שסילקה אותו.
בסיפור השלישי, המבוסס על הסרט "" (1945), מולינה אינו משתף את ולנטין אלא מספר את העלילה לעצמו.
הסרט עוסק בטייס שנפצע קשות במלחמה ומתבודד בבקתה, שם מתאהבת בו עוזרת הבית.
הם נישאים, ואהבתם משנה את תפיסת המראה שלהם – כל אחד מהם נראה יפה בעיני השני בלבד.
הסרט הרביעי עוסק במהפכן צעיר וחובב מרוצים, הפוגש אישה בוגרת ומסתורית.
אביו של הצעיר נחטף בידי גרילה, ובסיוע אהובתו הוא מנסה להצילו.
האב נהרג בקרב יריות עם המשטרה, והצעיר, המאוכזב, מצטרף לשורות המחתרת.
הסיפור החמישי מבוסס על הסרט " (1943).
גבר עשיר מביא את אשתו החדשה לאי מגוריו, שם היא מגלה כהן וודו המסוגל להפוך אנשים לזומבים.
מתברר כי אשתו הראשונה של האיש הפכה לזומבית לאחר שנשבתה בקסמיו של הכהן.
הוא מתוודה על אהבתו אליה, אך לבסוף נרצח בידי כהן הוודו.
בסרט השישי, עיתונאי מתאהב באשתו של מאפיונר.
מתוך אהבה, הוא מונע את פרסום כתבה מזיקה אודותיה.
הם בורחים יחד, אך מתקשים להתפרנס.
כאשר האיש חולה, אהובתו נאלצת לעסוק בזנות כדי לפרנסם.
ולנטין נאלץ להשלים את הסיפור בעצמו, שכן מולינה עוצר באמצע.
הסיפור מסתיים כשבן הזוג מת והאישה מפליגה לבדה.
מולינה – אחד משני הפרוטגוניסטים ודמות המספר הראשית.
גבר הומוסקסואל (בלשון הרומן) שנכלא באשמת "השחתת קטין".
ולנטין – הפרוטגוניסט השני והמאזין המשתמע העיקרי.
מהפכן שנכלא בשל השתייכותו לארגון שמאל רדיקלי השואף להפיל את הממשלה.
המושל – אחד מהאנטגוניסטים ברומן; שמגייס את מולינה לשמש כמרגל בתאו של ולנטין ולדווח לו באופן שוטף על הנעשה.
גבריאל – מלצר שמולינה מתיידד איתו, ומשמש כאהובו המרכזי לאורך הרומן.
מרתה – אהובתו של ולנטין, ממנה הוא נפרד במטרה להקדיש את עצמו למאבק המהפכני.
דמותה מופיעה ברומן רק בזיכרונות ובזרמי התודעה.
התגובות לרומן עם צאתו היו מעורבות.
כתב העת "The Hudson Review" תיאר את פואיג כ"אומן במלאכת הסיפור".
מנגד, ב-"The New York Times Book Review" נכתב כי "מלבד תקצירי הסרטים, אין כאן הרבה תוכן".
חוקרת הספרות ריטה פלסקי הציעה ב-"The Uses of Literature" פרשנות לפיה "נשיקת אשת העכביש" הוא "תרגיל בחינוך אסתטי מחודש", בהתאם לעקרונות שהיא מציעה בגישת "פוסט-ביקורת".
הרומן כולל סדרת הערות שוליים ארוכה, העוסקת בתיאוריה הפסיכואנליטית של ההומוסקסואליות.
הערות אלה מבטאות את כוונתו הפוליטית של פואיג: להציג נקודת מבט אובייקטיבית על הומוסקסואליות.
ההערות כוללות מידע עובדתי, לצד טענות המובאות מפיו של חוקר בדיוני בשם אנלי טאוב.
לעיתים קרובות הן מופיעות דווקא ברגעים של אי-הבנה בין מולינה לוולנטין.
שילובן של ההערות תורם לאופיו הניסיוני של הרומן, ומחדד את ביקורתו על התפיסות הפסיכואנליטיות המסורתיות בנושא.
עם זאת, שתי הרמות – הסיפורית (בדיאלוגים) והתאורטית (בהערות) – פועלות במקביל, לקראת מטרה משותפת, שהמחבר מותיר במכוון פתוחה לפרשנות הקורא.
נשיקת אשת העכביש הוא מחזמר מאת ג'ון קנדר, פרד אב וטרנס מקנאלי, המבוסס על רומן באותו שם מאת הסופר הארגנטינאי מנואל פואיג משנת 1976. את ההפקה ביים הרולד פרינס, והיא עלתה לראשונה בטורונטו בשנת 1992, המשיכה לתיאטראות וסט אנד בלונדון (1992–1993), ולתיאטראות ברודוויי (1993).
המחזמר זכה בשנת 1993 בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר, ספר הליברית הטוב ביותר והפסקול המקורי הטוב ביותר, וכן בפרסי משחק לכל שלושת השחקנים הראשיים.
עיבוד קולנועי בכיכובה ובהפקתה של ג'ניפר לופז, בבימויו של ביל קונדון, הוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס ב-26 בינואר 2025.
לואיס אלברטו מולינה, מעצב חלונות ראווה הומוסקסואל, מרצה עונש של שמונה שנות מאסר בכלא בארגנטינה באשמת "השחתת קטין".
כדי לברוח מהמציאות הקשה של החיים בכלא – הכוללת עינויים, פחד והשפלה – הוא שוקע בעולם פנטסטי הסובב בעיקר סביב סרטים בכיכובה של דיווה קולנועית בשם אורורה.
הוא מעריץ אותה בכל תפקידיה, פרט לדמות אחת שמעוררת בו פחד: "אשת העכביש", שהורגת באמצעות נשיקה.
אל תא הכלא של מולינה מובא אסיר חדש – ולנטין ארגי פאז, מהפכן מרקסיסטי הנתון במצב גופני קשה לאחר עינויים.
מולינה מטפל בו ומספר לו על אורורה, אך ולנטין דוחה את הפנטזיות התיאטרליות שלו ומצייר קו על הרצפה כדי למנוע ממנו להתקרב.
אף על פי כן, מולינה ממשיך לדבר, בעיקר כדי להתעלם מצעקות האסירים המעונים, ומספר על אורורה ועל אמו.
ולנטין לבסוף מתוודה בפניו כי הוא מאוהב באישה בשם מרתה.
לאחר עינוי נוסף של ולנטין, מטפל בו מולינה פעם נוספת.
בפנטזיות שלו, אורורה מסייעת לו בטיפול.
מנהל הכלא מודיע למולינה כי אמו חולה מאוד, ויאפשר לו לראותה – אך רק אם ימסור את שמה של חברתו של ולנטין.
מולינה חושף בפני ולנטין את אהבתו הבלתי-ממומשת למלצר בשם גבריאל, והשניים מתחילים להיקשר זה לזה.
מולינה סובל מהזיות והתכווצויות לאחר שאוכל ביודעין מזון מורעל שיועד לוולנטין.
הוא מאושפז באגף הרפואי ומדבר בדמיונו עם אמו ועם אשת העכביש.
כשהוא מוחזר לתאו, ולנטין מתחיל אף הוא לפתח תסמינים דומים.
מולינה, שחושש שוולנטין יקבל סמי אמת, מגן עליו מפני אשפוז.
כשטיפולו בוולנטין נמשך, מבקש ממנו וולנטין לספר לו שוב על סרטים – והשניים משתפים זה את זה גם בתקוותיהם ובפנטזיותיהם.
מולינה מקבל שיחת טלפון קצרה לאמו, ומודיע לוולנטין כי ישוחרר למחרת על התנהגות טובה.
וולנטין מבקש ממנו לבצע כמה שיחות טלפון – תחילה מסרב מולינה, אך משתכנע לאחר שהשניים מקיימים יחסי מין.
למחרת מוחזר מולינה לתא כשהוא פצוע קשות – נתפס בשיחה אך מסרב לחשוף את זהות האדם שעמו דיבר.
מנהל הכלא שולף אקדח ומאיים לירות בו אם לא יספר; מולינה מודה באהבתו לוולנטין – ונורה למוות.
הסצנה האחרונה מתרחשת בעולם שמיימי, שם כל האנשים מחייו של מולינה צופים ב"סרט" האחרון שלו.
אשת העכביש מופיעה ונותנת לו את נשיקתה הקטלנית, בעוד המסך יורד.
דמות הפקה מקורית בטורונטו והווסט אנד הפקה מקורית בברודוויי סיבוב הופעות לאומי מקורי אורורה / אשת העכביש צ'יטה ריברה מולינה ברנט קרבר חואן קיוראן ולנטין אנתוני קריבלו ג'ון דוסט
המחזמר "נשיקת אשת העכביש" עלה לראשונה במאי 1990 ביוזמת ארגון "New Musicals", אשר מטרתו הייתה לפתח ולארח שש עשרה הפקות מקוריות של מחזות זמר חדשים לאורך ארבע שנים.
ההפקה הוצגה במרכז לאמנויות הבמה באוניברסיטת המדינה של ניו יורק בפרצ'ס, בבימויו של הרולד פרינס ובכיכובם של ג'ון רובינשטיין, קווין גריי, לורן מיטשל והארי גוז, עם כוריאוגרפיה מאת סוזן סטרומן.
ניסיון למנוע ממבקרי ניו יורק לבקר את ההפקה – אשר הוגדרה כ"עבודה בתהליך" – כשל, ופרנק ריץ' מ"הניו יורק טיימס" טען כי מדובר ב"הפקה מלאה לכל דבר" ולא בסדנה ניסיונית.
בעקבות הביקורות השליליות שספגה, נסגרה היוזמה של "New Musicals".
שנתיים לאחר מכן, הצטרף המפיק גארת' דרבינסקי לפרויקט, וחברת ההפקות שלו, "Livent", העלתה את המחזמר בטורונטו ביוני 1992 בתיאטרון בלומה אפל שבמרכז לאמנויות סנט לורנס.
הבמאי הרולד פרינס שב לביים, ובהפקה כיכבו ברנט קרבר בדמותו של מולינה, אנתוני קריבלו בדמותו של ולנטין, וצ'יטה ריברה בדמותה של אורורה / אשת העכביש.
וינסנט פטרסון שימש ככוריאוגרף בסיוע קים בלאנק.
קית' מקדניאל שימש כקפטן הרקדנים ובן זוגה של ריברה בריקודים.
ההפקה עברה לתיאטראות וסט אנד בלונדון ב-20 באוקטובר 1992, ונמשכה 390 הצגות בתיאטרון שפטסברי.
שוב ביים הרולד פרינס, והכוריאוגרפיה הייתה של וינסנט פטרסון ורוב מרשל.
גם הפעם השתתפו קרבר, קריבלו וריברה.
ההפקה זכתה בפרס אוונינג סטנדרד למחזמר הטוב ביותר.
בתיאטראות ברודוויי, עלה המחזמר בתיאטרון ברודהרסט ב-3 במאי 1993, והציג 904 הופעות עד סגירתו ב-1 ביולי 1995. הבימוי, התפאורה, העיצוב והכוריאוגרפיה נשמרו מההפקות הקודמות, והקאסט המקורי חזר גם הוא.
ברנט קרבר, אנתוני קריבלו וצ'יטה ריברה זכו בפרסי טוני על משחקם.
מחליפים בולטים לאורך התקופה כללו את בראיין סטוקס מיטשל (ולנטין), הווארד מק'גילין וג'ף היסלופ (מולינה), ואת מריה קונצ'יטה אלונזו, ונסה ל.
הבכורה האזורית בארצות הברית התקיימה במאי 1999 ביוסטון, טקסס, בתיאטרון Masquerade בבימויו של ג'ים ויליאמס.
ההפקה כללה את ג'ינה נאפולי-הולמס (אורורה), ל.
ג'יי מאייר (מולינה), פבלו בראצ'ו (ולנטין), מוניקה ריאל (אמו של מולינה), ג'קי ויליאמס (מרתה), טים ורובל (גבריאל) וטוד פורטר (מנהל הכלא).
גרסת סיבוב ההופעות מ-1996 כללה את צ'יטה ריברה, חואן צ'יוראן (מולינה) ודוריאן היירווד (ולנטין).
המחזמר הועלה בבואנוס איירס, ארגנטינה, ב-2 במאי 1995, ובסאו פאולו, ברזיל, בשנת 2000, בכיכובם של קלאודיה ראיה ומיגל פלבלה.
בשנת 2007 הועלה המחזמר בהפקה מחודשת בניו יורק על ידי חברת "Vortex Theatre".
הפקה מצומצמת הכוללת שבעה שחקנים עלתה בתיאטרון דארלינגהרסט בסידני, אוסטרליה, ב-13 ביולי 2010, בבימויו וכוריאוגרפייתו של סטיבן קולייר, עם אלכסיס פישמן (אורורה / מרתה), ג'יימס לי (מולינה), פרנק הנסן (ולנטין), ג'ניפר ווייט (אמו של מולינה), ויין מקדניאל (מנהל הכלא), ג'ים ויליאמס (אסטבון / גבריאל), ומאט יאנג (מרקוס / אורליו).
בדצמבר 2023 הוכרז כי ג'ניפר לופז תככב בדמותה של "אשת העכביש" בעיבוד קולנועי למחזמר, אותו כתב וביים ביל קונדון.
ההפקה מומנה באופן עצמאי והופקה בפועל על ידי לופז, איליין גולדסמית'-תומאס ובני מדינה באמצעות חברת ההפקות שלה, "Nuyorican Productions".
המפיקים הראשיים כללו את בארי ג'וזפסון, טום קירדהי, גרג יולן ומאט גלר, כאשר סרחיו טרוחיו הופקד על כוריאוגרפיית קטעי המחזמר.
במקביל להכרזה, נפתחו אודישנים לליהוק דמותו של מולינה, במטרה לגלות שחקן לא-מוכר.
הצילומים החלו בניו ג'רזי במרץ 2024. באותו חודש הצטרף הרקדן טוני דובולאני לצוות השחקנים בתפקיד מאפיונר.
באפריל 2024 פורסם כי דייגו לונה וטונאטיוה לוהקו לגילום דמויותיהם של ולנטין ומולינה, בהתאמה, וכי בן אפלק ומאט דיימון הצטרפו לצוות ההפקה במסגרת חברת "Artists Equity" שבבעלותם.
לופז סיימה לצלם את כל הסצנות בהשתתפותה במאי 2024, והצילומים הסתיימו רשמית ב-16 ביוני 2024. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סאנדנס ב-26 בינואר 2025.
בסקירתו את ההפקה המקורית בברודוויי, כתב פרנק ריץ' בעיתון "הניו יורק טיימס" כי
"נשמות צמאות" הוא שיר של הזמר-יוצר הישראלי בן צור, שיצא לאור כסינגל ב-4 באוגוסט 2025. השיר נכתב על ידי בן צור בשיתוף אוריה קלו ושיראל קלו, הולחן בידיו והופק מוזיקלית על ידי אריאל טוכמן.
השיר פורסם מיד לאחר תשעה באב, זמן שבו מופסקת בדרך כלל השמעת מוזיקה, ועל כן תזמון השקתו נחשב לבעל משמעות בהקשר התרבותי והחברתי.
אתר "סרוגים" הדגיש את הרקע של יציאת השיר כבחירה שמדגישה את נושאיו, שילוב בין כאב אישי לבין חיפוש רוחני במציאות יומיומית.
את מילות השיר כתב צור בשיתוף אוריה קלו ושיראל קלו.
ההפקה המוזיקלית של אריאל טוכמן שילבה סגנון עיבוד עכשווי עם אלמנטים המזכירים פיוט וראפ.
מילות השיר מבטאות דיאלוג פנימי של דור צעיר המחפש אמונה וחיבור רוחני מחוץ להגדרות נוקשות.
כבר בפתיחה מופיעה הצהרה: "דור של נשמות צמאות, יראת השם בלי הגדרות, לא יוצא בהצהרות".
שורות אלו מתארות גישה דתית-אמונית שאינה מתבססת על כללים חיצוניים אלא על תחושת זהות פנימית.
בשורות נוספות מצטיירת מורכבות הזהות הדתית: "שבע יפול צדיק וקם, יש ציצית ואין כיפה".
הטקסט מבליט את חוויית הנפילות וההתחדשות, לצד ניסיון לגעת בשאלות של לבוש וסמלים חיצוניים, ולעמתם עם חיפוש פנימי מתמשך.
גם דמויות נשיות מקבלות ביטוי, "צניעות זה מבפנים כך אומרות הבחורות", מה שמוסיף רובד מגדרי לדיון באמונה ובמסורת.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי תיאר את "נשמות צמאות" כטקסט פיוטי-ראפרי המחבר בין חיפוש רוחני, דתיות לא פורמלית וניסיון לגדול מתוך נפילה.
לדבריו, השיר משקף מציאות דתית-חברתית בשוליים של השיח המסורתי: מלאה בסתירות אך גם באמונה כנה.
הוא ציין את השורות "יראת השם בלי הגדרות" ו"צניעות זה מבפנים" כביטוי לאמונה פנימית ולא חיצונית.
עוד הדגיש את המסר של נפילה ותקומה, "שבע יפול צדיק וקם", ואת נגישות השיר גם לקהל שאינו דתי.
חרסונסקי סיכם כי מדובר בשיר פשוט מוזיקלית אך חזק במסריו.
באתר "ישראליץ צ'ארטס" הוגדר השיר כלחישה המתחילה בתפילה ומסתיימת בשאלה פתוחה.
המבקר הדגיש כי בן צור אינו מציע תשובות חד-משמעיות אלא משקף אמת שקטה על דור המבקש משמעות ואותנטיות.
השיר מאפשר למאזינים להיכנס פנימה ולהתמודד עם שאלות אישיות מבלי לקבל כיוון מוגדר.
הלחן תואר כעדין ומאופק, כזה שעוטף את המילים ומעניק תחושת אינטימיות.
ענבר מלכא מאתר "סרוגים" הדגיש את הממד הציבורי של השיר, שפורסם מיד לאחר תשעה באב.
בביקורת צוין כי מועד זה משקף את תוכן השיר כקריאה להמשך החיפוש הרוחני מתוך זיכרון החורבן.
השורות "דור של נשמות צמאות" ו"יש ציצית ואין כיפה" הובאו כדוגמאות לניגודיות פנימית וחיצונית המוכרת לדור צעיר.
המבקרת הדגישה כי השיר מתאר קרבה לדת גם אם אינה גלויה כלפי חוץ.
בכך, הוא נתפס כסיפור אישי המתחבר לחוויה קולקטיבית.
נשף מסכות הוא נשף, שבו החוגגים עוטים תחפושות וחובשים מסכות.
נשף המסכות התחיל, ככל הנראה, באירופה.
בספרים, מחזות וסרטים רבים היה שימוש בנשף מסכות, לרוב בשל העובדה שבנשף המסכות קשה לזהות את המשתתפים במסיבה.
לדוגמה, במחזה רומיאו ויוליה של ויליאם שייקספיר רומיאו השתמש בעובדה כי מדובר בנשף מסכות על מנת לחדור לבית משפחת קפולט מבלי שיזהו אותו.
שימוש נוסף היה בסרט בו אחיו התאום של לואי ה-13 השתמש במסכות על מנת לבלבל את לואי.
כיום נשפי המסכות אינם נפוצים כמו שהיו בעבר, אך הם עדיין קיימים.
לדוגמה, בפורים מקובל לערוך נשף תחפושות, ואליו ניתן להתייחס כאל נשף מסכות.
אירוע המסכות הידוע בעולם הוא קרנבל המסכות של ונציה המתקיים בעיר כל שנה בחודש פברואר.
בנוסף, ישנו נשף מסיכות המתקיים מדי שנה בדטרויט, בתיאטרון ביזאר.
נשמת כל חי היא תפילה הכלולה בפסוקי דזמרא בשבתות ובחגים וכן בהגדה של ליל הסדר.
התפילה, בנוסח הקרוב לזה המופיע כיום בסידורים, נמצאת במשנה תורה לרמב"ם, ובדילוגים של וכו' בסדר רב עמרם גאון (הקטע מ"מי ידמה לך" עד "ובקרב קדושים תתהלל" חסר לגמרי מסדר רב עמרם גאון).
חלק מתפילת נשמת כל חי, הפותח במילים "ואילו פינו מלא שירה כים", תוקן בזמן המשנה, והשתמשו בו לברכת הגשמים.
ב, מצוינת דעת רבי יוחנן ש"ברכת השיר", שעל פי המשנה יש לאומרה בליל הסדר, היא "נשמת כל חי".
הדעות חלוקות האם רבי יוחנן התכוון לכל התפילה המוכרת לנו או שרק את החלק הראשון (עד "לך לבדך אנחנו מודים") יש לומר בליל הסדר, וכלל לא הכיר את כל תפילת נשמת כיחידה אחת.
על פי הדעה האחרונה, תפילת נשמת השלמה הורכבה בתקופת הגאונים משלושה חלקים:
מ"נשמת כל חי" עד "לך לבדך אנחנו מודים" - שהיה לפי דעת רבי יוחנן "ברכת השיר" של ליל הסדר.
מ"אילו פינו מלא שירה כים" עד "כל קומה לך תשתחווה" או עד "ועני ואביון מגוזלו" שהיה חלק מתפילת ההודאה על הגשמים של רבי יוחנן בתלמוד.
מ"כל פה לך יודה" עד "עבדך משיחך" - תוספת של הגאונים
יש המייחסים את חיבור התפילה השלמה לפייטן בשם שמעון בהתאם לאות הראשונה של חמישה חלקים בתפילה, מהסוף להתחלה: שוכן עד, מי ידמה, עד הנה עזרונו, ואילו פינו, נשמת.
יש המייחסים את התפילה לתנא שמעון בן שטח.
אחרים ייחסו את תפילת נשמת כל חי לפטרוס הנוצרי ששמו העברי היה שמעון, למשל בהתאם למסופר בספר תולדות ישוע.
בעל מחזור ויטרי שהביא דעה זו שלל אותה בחריפות מכל וכל.
לפי האבודרהם, שם המחבר הוא "יצחק" בהתאם לראשי התיבות של ישרים, צדיקים, חסידים וקדושים, ושם אשתו הוא "רבקה", בהתאם לראשי התיבות תתרומם, תתברך, תתקדש, תתהלל.
פתיחת התפילה ("נשמת כל חי"), וכן הביטוי "בורא כל הנשמות" בחלק מהגרסאות של ברכת "ישתבח", רומזים לפסוק האחרון בספר תהילים ("כל הנשמה תהלל יה...") שבעבר היה גם הסיום של פסוקי דזמרא לפני נשמת וישתבח.
תפילה זו נאמרת גם על ידי יחידים שניצלו מצרה.
ישנה מסורת בשם רבי יהודה החסיד שלפיה התחייבות בעת צרה לומר "נשמת כל חי" לאחר ההצלה, היא סגולה להינצל מצרה.
אנשי הקבלה הוסיפו את אמירת נשמת כל חי לתפילת הדרך כסגולה לחזרה בשלום מן הדרכים.
בספר דרך ישרה, נכתב: .
המקור לסגולה זאת אינו ברור דיו.
רבים המביאים את הסגולה בספריהם ללא מקור.
בעל החמדת ימים, מייחס את הסגולה לרבי יהודה החסיד.
אולם לדעת החוקרים בעל חמדת ימים העתיק את כל הסגולות בנוגע ליוצאים לדרך, מהספר דרך ישרה, שלא הביא מקור לסגולה, ועל כן ייחוסה לר"י החסיד אין לה בסיס.
נשמת כל חי - יהודה גרין באלבום נשמת.
נשמת כל חי - אלי הרצליך מהאלבום הרצליך 2.
נשמת כל חי - זלמן שטוב בלחנו בתוספת מילים באנגלית
נשמת כל חי - שלומי גרטנר מהאלבום עשה עשה בלחן של יוסי גרין.
נשמת - אברהם פריד, חיים ישראל ובנצי שטיין בלחן של בנצי שטיין ועיבוד של אלי קליין ואיצי ברי.
כי כל פה לך יודה - שלמה דסקל.
אילו פינו - יונתן רזאל באלבום סך הכל.
אילו פינו - עלמא באלבום מעל מה שאנחנו.
ואילו פינו - פיני איינהורן מארח את יצחק בן ארזה בלחן של יצחק בן ארזה
ובמקהלות - מרדכי בן דוד, בליווי של מקהלת שירה, לחן ועיבוד של אלי קליין ואיצי ברי.
עד הנה - שלמה כהן, ניגון של חסידות פיטסבורג באלבום זכר חסדו.
עד הנה - יעקב למר באלבומו איהי שבת.
עד הנה - אברהם פריד באלבומו יחיד ורבים, לחן של הרב הלל פלאי
בכל עת - בערי וועבער בלחן של הרשי ויינברגר באלבום קרבן.