tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות התנגדותה של מרוקו, אלג'יריה והפוליסריו הסכימו לקבל את התוכנית כבסיס למשא ומתן.
מועצת הביטחון אישרה את התוכנית ביולי 2003, מבלי לדון כלל בטיוטה הראשונה, וקראה פה אחד לצדדים ליישם אותה.
מרוקו דחתה את התוכנית, והצהירה כי לא תסכים עוד למשאל עם שבו יישקל מתן עצמאות.
בייקר התפטר במחאה והיה בכך לשליח האו"ם השני לסהרה המערבית שעשה זאת.
הוא ציין כי בהתחשב בעמדות הבלתי ניתנות לגישור של הצדדים וסירובה של מועצת הביטחון לכפות פתרון על הצדדים, נראה כי אין עוד דרך אפשרית ליישם את תוכנית הפשרה מ-1991 או להגיע לפתרון פשרה אחר.
הפוליסריו שהיו מעוניינים במתווך אמריקני מטעם האו"ם, הצרו על התפטרותו, בעוד הבכירים המרוקאים ראו אותה באור חיובי; שר החוץ המרוקאי מחמד בן עיסא ייחס בפומבי את ההתפטרות ל"נחישות של הדיפלומטיה המרוקאית".
מזכ"ל האו"ם לא התייחס לתוכנית באף דוח מאז 2005, וכעת נראה כי אפסו סיכוייה.
נכון ל-2023 לא הועלתה כל תוכנית חלופית, וקיים חשש מתמשך כי הוואקום הפוליטי באזור יביא לחידוש הלחימה.
מרוקו הציעה אוטונומיה לשטח כפתרון סופי לסכסוך.
תוכנית בירדס היא תוכנית בין-לאומית לשיגור לוויינים קטנים על ידי מדינות שטרם שיגרו לוויין לחלל.
האוניברסיטה הטכנית של קוישו מיפן תמכה בתכנון וייצור הלוויינים.
חלליות משוגרות בחללית מטען לתחנת החלל הבין-לאומית וממנה הם משוחררות לחלל על ידי הצוות.
בסדרה ראשונה של התוכנית השתתפו בנגלדש, מונגוליה, גאנה, ניגריה ויפן ששיגרה לוויין שלה.
עלות הלוויין ושיגורו הייתה כ-0.5 מיליון $.
על הלוויין הותקן פאנל סולארי ומצבר.
בנוסף הותקנו מצלמות לייצור תמונות, משדר לשידורי מוזיקה ומכשירים לבדיקת קרינת השמש על פעילות מרכיבים אלקטרוניים.
אורך חיים של הלוויינים היה כשנה.
השיגור בוצע ב-3 ביוני 2017 תוך שימוש בחללית מטען דרגון במשימה "SpaceX CRS-11".
החללית התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית בה פעלה משלחת מס' 52. ב-7 ביולי הלוויינים שוחררו לחלל בעזרת מתקן מיוחד שהותקן במודול קיבו.
הם פעלו בגובה של כ-400 ק"מ עם זמן הקפה 91 דקות.
בסדרה שנייה של התוכנית השתתפו בהוטאן, הפיליפינים ומלזיה.
בנוסף הותקנו מצלמות לייצור תמונות וציוד חובבות רדיו
השיגור בוצע ב-29 ביוני 2018 תוך שימוש בחללית מטען דרגון במשימה "SpaceX CRS-15".
החללית התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית בה פעלה משלחת מס' 56. ב-10 באוגוסט הלוויינים שוחררו לחלל בעזרת מתקן מיוחד שהותקן במודול קיבו.
בסדרה השלישית של התוכנית השתתפו נפאל, שרי לנקה ויפן.
בנוסף הותקנו מצלמות לייצור תמונות.
השיגור בוצע ב-17 באפריל 2019 תוך שימוש בחללית מטען סיגנוס במשימה "Cygnus NG-11".
החללית התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית בה פעלה משלחת מס' 59. ב-17 ביוני הלוויינים שוחררו לחלל בעזרת מתקן מיוחד שהותקן במודול קיבו.
בסדרה הרביעית של התוכנית השתתפו הפיליפינים (בפעם השנייה), פרגוואי ויפן.
בנוסף הותקנו מצלמות לייצור תמונות וציוד נוסף.
השיגור בוצע ב-20 באפריל 2021 תוך שימוש בחללית מטען סיגנוס במשימה "Cygnus CRS-15".
החללית התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית בה פעלה משלחת מס' 64. ב-14 במרץ הלוויינים שוחררו לחלל בעזרת מתקן מיוחד שהותקן במודול קיבו.
בסדרה החמישית של התוכנית השתתפו אוגנדה, זימבבואה ויפן.
השיגור בוצע ב-7 בנובמבר 2022 תוך שימוש בחללית מטען סיגנוס במשימה " Cygnus CRS-18".
החללית התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית בה פעלה משלחת מס' 68. ב-2 בדצמבר הלוויינים שוחררו לחלל בעזרת מתקן מיוחד שהותקן במודול קיבו.
תוכנית בוקר היא סוג של תוכנית טלוויזיה חדשותית או מידע בידור שמשודרת בשידור חי בשעות הבוקר.
פורמט וסגנון תוכניות הבוקר מכוונות לקהל רחב יחסית.
החלק הראשון של תוכניות הבוקר, בישראל בדרך כלל עד 8 בבוקר.
המיועד לאנשים אשר מתארגנים לעבודתם, ממוקד בעדכוני חדשות.
לעיתים קרובות יכלול עדכוני חדשות על מה שקרה בשעות הלילה, או בשעות הערב שלאחר המהדורה המרכזית.
הוא יכלול ראיונות עם אנשים מהתחום הפוליטי.
לעיתים יכלול את דיווחו מזג האוויר ודיווחי תנועה.
החלק המאוחר יותר של תוכניות הבוקר מיועד יותר לדמוגרפיה נשית דומיננטית עם התמקדות בנושאים קלילים יותר, כגון לייף סטייל, סיפורים אישיים ובידור.
תוכנית הבוקר הראשונה ששודרה בישראל הייתה "בוקר טוב ישראל" ששידורה החל בערוץ הראשון ב-1991. מ-06:30 בבוקר ועד 08:00, אז השידורים עברו לטלוויזיה החינוכית.
ב-1997 החל ערוץ 2, לשדר תוכניות בוקר.
כאשר לכל זכיינית הייתה תוכנית בוקר משלה.
כמו "קפה טלעד", ו"רשת על הבוקר".
תוכנית גדס היא תוכנית המתאר הראשונה של העיר תל אביב, שתוכננה בשנים 1927–1929 על ידי הביולוג, סוציולוג מתכנן הערים הסקוטי סר פטריק גדס.
תוכנית זו הקנתה לאזור מרכז תל אביב ולאזור המכונה היום "הצפון הישן" של העיר את מראם ואופיים המוכר בראשית המאה ה-21.
התכנון כלל רחובות ושדרות רוחב בניצב לים, כך שיאפשרו כניסת בריזה מכיוון הים, ורחובות אורכיים שיעודדו התפתחות מסחר בעיר, בשילוב עם תכנון כולל של גנים ציבוריים גדולים וקטנים השזורים במרקם העיר.
תוכניתו של גדס הוכנה כחלק ממאמצי שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל להביא לפיתוח הארץ.
גדס הופקד, בין היתר, גם על תכנון ערים בקולוניות בריטיות אחרות, כדוגמת הודו, ופעל גם בבריטניה.
גדס הביא לישראל את עקרונות עיר הגנים בשנות ה-20, ותל אביב היא אחד המקומות היחידים שבהם הצליח להגשים את חזונו.
ההישג העיקרי של תוכנית גדס הוא ביצירת מרקם עירוני אחיד בעל השטח הגדול ביותר בערי ישראל והגדול ביותר בעולם מסוגו - מאפיין המהווה את אחד הגורמים להכרזתה של "העיר הלבנה" בתל אביב כאתר מורשת עולמית.
התפתחות תל אביב עד שנות ה-20
החל מסוף המאה ה-19 הוקמו מספר שכונות עבריות כשכונות לוויין של יפו, כדוגמת נווה צדק וכרם התימנים.
אחוזת בית, שהוקמה ב-1909, הייתה למעשה השכונה הראשונה שנועדה להפוך לעיר עברית, והייתה "הלב העירוני" הראשון, שסביבו המשיכו להתפתח השכונות שהפכו בהמשך לעיר תל אביב.
בשטח הנכלל בתחומי העיר תל אביב-יפו נמצאו רובע מנשייה המעורב ומספר כפרים ערביים (כגון סומייל, ושייח' מוניס), המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו והמושבה הטמפלרית שׂרונה, אשר שרידיהן אף הם באזור מרכז העיר המודרנית, לצד השכונות העבריות.
כבר ב-1920 החלו פרנסי העיר להביע דאגה נוכח צמיחתה המואצת של תל אביב בעקבות גלי העלייה לארץ ישראל.
ההסתדרות הציונית פנתה ב-1920 לאדריכל ריכרד קאופמן שיחווה את דעתו על המשך פיתוחה של העיר ויתווה תוכנית מתאר לאזור שמצפון לרחוב אלנבי ועד רחוב יהודה הלוי המתעקל צפונה במזרח.
תוכניתו של קאופמן כללה מחשבה על צירי הצפון-דרום הנחתכים על ידי צירי רוחב הפונים אל הים, אשר באו לידי ביטוי בתוכנית המפורטת שערך גדס מאוחר יותר.
בשנת 1925 הוזמן לישראל מתכנן הערים גדס על ידי מאיר דיזנגוף ובהמלצת שלטונות המנדט הבריטי, על-מנת ליצור תוכנית מתאר ראשונה לעיר המתפתחת ולכל האזור שמצפון לעיר הקיימת.
בשנה זו הכין גדס סקר מקיף שבו תיעד את המצב הקיים של העיר ומגמותיה הכלכליות, החברתיות והדמוגרפיות.
העיר מנתה אז פחות מ-30,000 תושבים, והתוכנית נדרשה למצוא פתרון לאוכלוסייה של 70,000 נוספים.
תאוריות וגישות אורבניות ואדריכליות חדשות
שנות ה-20 של המאה ה-20 היו שנים של חיפוש באדריכלות ובתכנון הערים בעולם.
תוצאות מלחמת העולם הראשונה ושיאו של תהליך העיור, שהחל עוד במאה ה-19 עם פרוץ המהפכה התעשייתית, הובילו לחיפוש תאורטי ומעשי של צורות בינוי חדשות - הן מבחינה אדריכלית והן מבחינה אורבנית.
את גישת "עיר הגנים" פיתח עם חלוף המאה הפילוסוף הבריטי אבנעזר הווארד כניסיון ליצור סוג חדש של עיר ושל עירוניות המתייחסת אחרת אל השטחים הפתוחים והירוקים, ומאפשרת איכות חיים הבאה לידי ביטוי בכמות גינון מקסימלית גם בתוך או בצמוד לשטחי הערים הצפופים.
בלטה במיוחד הגישה הסוציאליסטית של רובם, שהולידה עקרונות תכנון שונים, בעיקר בתחום המגורים להמונים; על רקע זה הוקמו פרויקטי דיור נסיוניים של שיכונים ושכונות גנים בסדרי גודל שונים, כבר בשנות ה-20.
בארץ ישראל, תכניות מתאר דומות לתוכנית גדס נעשו בתקופה מקבילה גם בשכונת רחביה בירושלים ובהדר הכרמל בחיפה על ידי ריכרד קאופמן, כשכונות עבריות חדשות.
בניגוד אליהן, תוכנית גדס לתל אביב נועדה מראש ליצור תשתית עירונית רחבה לעיר העברית החדשה ההולכת וגדלה, ולא שכונה נוספת בעיר היסטורית קיימת.
תוכנית גדס כללה תכנון פיזי של רחובות וגושים עירוניים חדשים, כמו גם תקנון וקווים מנחים לתכנון ובנייה.
הקו המנחה של התוכנית היה תפישת עיר הגנים ויישום הרעיונות המודרניסטיים בתכנון העירוני.
אלו השתלבו בהבנתו של גדס בתחום הביולוגיה וההתייחסות לעיר כאל רקמה חיה.
עיקר התוכנית כלל התפתחות צפונה של העיר והצמדתה אל הים, אותו ראה גדס כמשאב טבע חשוב עבור תושבי העיר, וכן גיבוש תוכנית לשלד עירוני חדש, שיאפשר צמיחה של העיר יחד עם המרקמים העירוניים הנפרדים, הקיימים באופן עצמאי ומנותקים זה מזה.
התוכנית זכתה למספר רב של גרסאות ואלטרנטיבות מקומיות לגבי מספר מקומות בעיר, אך עיקרי התכנון ותפישתו היו אחידים בכולן.
הוצאתה לפועל של התוכנית במהלך כעשרים השנים שאחרי אישורה לוותה בשינויים נוספים, בהתאם להתפתחות העיר בפועל ולמציאות פוליטית-חברתית משתנה.
הצעתו הראשונה של גדס הייתה ליצור תכנון עירוני לעיר בגבולות הטבעיים שלה, ולהגדירם כגבול השיפוט המוניציפלי.
גבולות אלה כללו את השטח שבין נחל איילון במזרח והים התיכון במערב, נחל הירקון בצפון ומסילת הרכבת יפו–ירושלים (רחוב הרכבת בתל אביב) בדרום.
התוכנית כללה אומנם התייחסות לשטח הכולל של יפו ושכונות תל אביב הקיימות בתקופתו בשטח זה ובשטח שעד שכונותיה של יפו בדרום, אך תוכנית הבינוי כללה שטח מצומצם יותר שגבולו המזרחי הוא התוואי שלימים הפך לרחוב אבן גבירול ורחוב בוגרשוב והמשכו בשדרות בן ציון בדרום.
השיקולים לגבול התכנון המזרחי היו שטחי הכפר הערבי סומייל והמושבה הגרמנית שרונה, שהושארו מחוץ לגבולות התוכנית.
תוואי הדרך שהפך לימים לרחוב אבן גבירול היה דרך עפר שחיברה בין סומייל ליפו והמשיכה גם צפונה, והיא הייתה גבול מאוד נוח משום שהיה קל יותר לקנות את הקרקעות המערביות לציר, שהיה גבול בין שטחי חקלאות בבעלויות פרטיות.
התוכנית קבעה מספר רחובות ראשיים שייצרו שלד עירוני חדש המחובר אל זה הקיים סביב אזור אחוזת בית והשכונות הקיימות.
רשת הרחובות החדשה, להבדיל מזו שהייתה קיימת, כללה מספר רחובות אורך בכיוון צפון-דרום ומספר רחובות רוחב בכיוון מזרח-מערב המגיעים כולם אל הים.
רחובות האורך הראשיים מהים מזרחה הם רחוב הירקון, רחוב בן-יהודה, רחוב דיזנגוף, הרחובות ההמשכיים ריינס וסוקולוב, שלמה המלך/יהושע בן-נון, שדרות ח"ן ובאופן חלקי גם רחוב המלך ג'ורג'.
רחובות הרוחב הראשיים, מדרום לצפון, הם רחוב אלנבי שחלקו הצפוני ביותר "נשבר" לכיוון הים בכיכר מוגרבי, רחוב בוגרשוב-שדרות בן ציון, רחוב פרישמן, רחוב גורדון, שדרות קק"ל (שהפכו מאוחר יותר לשדרות בן-גוריון), רחוב ארלוזורוב, רחוב קיבוץ גלויות (לימים רחוב ז'בוטינסקי), רחוב בזל (באופן חלקי) ושדרות נורדאו.
רחובות האורך יועדו להיות הרחובות המסחריים ורחובות הרוחב יועדו להיות שדרות ירוקות או רחובות מגורים בלבד המחברים את כל הרקמה העירונית אל חוף הים.
בפועל, רק הרחובות אבן גבירול דיזנגוף, בן יהודה והירקון הם רחובות מסחריים של ממש, וברחובות הרוחב אכן קיימות שדרות עצים גדולות ובולטות, אך רק חלקם מוגדרים כשדרות.
מערך השדרות והשטחים הירוקים והפתוחים
הארגון הפיזי של העיר שאף ליצור עיר המחוברת אל משאב הטבע החשוב ביותר שלה, חוף הים, וכן מערך של שדרות וגנים ציבוריים שהחדירו את הטבע אל פנים העיר בצורת מסגרת אשר הפכה, ככל האפשר, כל נקודה בעיר לקרובה ככל האפשר לטבע, בלי לפגוע ברציפות העירונית.
לעומת תוכנית גדס, העיר שצמחה סביב אחוזת בית והשכונות הנוספות הוקמה ללא קשר לים, או כפי שכינו אותה, "עיר שצמחה עם הגב לים".
כמו כן, לא הייתה תוכנית-על לנושא השטחים הירוקים, ותוכנית גדס יצרה מערכת כזו ברמה הכללית ביותר של שלד העיר, כמו גם ברמת פרטי העיצוב העירוני.
בעיני רוחו ראה גדס עיר שוקקת חיים השתולה בתוך גני ירק ושדרות עצים.
בנוסף לתכנון הפיזי של השטחים הירוקים התייחס גדס, שהיה גם ביולוג במקצועו, לסוגי העצים שיישתלו ברחבי העיר, ובהם עצי פרי שישרתו באופן ישיר את תושביה.
התכנון המשיך את שדרות רוטשילד צפונה עד כיכר הבימה (ומאוחר יותר גם היכל התרבות), שנועדה להיות המוקד המרכזי של התרבות בעיר, אותו כינה גדס "האקרופוליס של תל אביב".
מנקודה זו, אשר שימשה כמפרק עירוני, נמתחו שדרות נוספות העוברות דרך כל המרקם העירוני החדש וחזרה אל הים.
מהכיכר יצאו מערבה שדרות בן ציון, אשר המשיכו עד הים כרחוב בוגרשוב, וצפונה המשיכו שדרות ח"ן, אשר יחד עם שדרות בן-גוריון סגרו מעגל יחד רצועת החוף.
הכיכר שבה בית הבימה והיכל התרבות נבנתה בקנה מידה גדול מאוד, כך שהתנקזו אליה גם הרחובות דיזנגוף ואחד העם.
במפגש שדרות ח"ן ובן-גוריון היה עם אישור התוכנית "גן הדסה" (לימים "גן העיר", בקרן הרחובות אבן גבירול והדסה) שהוקם ב-1925 על שטח פרדס פורטליס, שהיה בבעלות ערביי הכפר סומייל.
ליד גן זה נוסד לאחר מכן גן החיות של תל אביב (נסגר ב-1980 ובמקומו הוקם קניון גן העיר) ובשנות ה-60 נבנה לידו בית עיריית תל אביב-יפו ונחנכה כיכר מלכי ישראל (ששמה שונה בהמשך לכיכר רבין).
אזור ירוק זה שומר על הרציפות של השדרות הירוקות לאורך העיר ומהווה מפרק עירוני חשוב נוסף.
את רצועת החוף ראה גדס כשטח הפתוח החשוב ביותר, שאליו צריכה להיות נגישות מקסימלית לכל תושבי העיר.
בחלק הצפוני יותר, המרוחק מכיכר הבימה, נבנו שדרות נורדאו שחצו את העיר לרוחבה עד הים.
שדרות נורדאו מהוות ציר ראשי נוסף בין רחוב אבן גבירול וחוף הים.
השטח הפתוח החשוב הנוסף הוא הכיכר שהוקמה ב-1934 (בתכנון ג'ניה אוורבוך) - כיכר צינה דיזנגוף.
כיכר דיזנגוף, בניגוד לכיכר הבימה שנועדה להיות מרכז תרבותי, תוכננה להיות כיכר מסחרית מרכזית המשמשת אף היא כמפרק עירוני שאליו מתנקזים מספר רחובות ראשיים המובילים, בין השאר, אל כיכר הבימה וכיכר מוגרבי.
הרעיון ליצור כיכר עגולה גדולה עלה כבר בתוכניתו הראשונית של ריכרד קאופמן, ובתוכנית גדס היא תוכננה בצורת משושה.
העיצוב הסופי של אוורבוך, אשר יצר קו בניין חלק ונקי בצורת מעגל סביב המזרקה והגינות הקטנות במרכזה, השתלב היטב עם רוח התוכנית ואופי הבנייה של המרקמים החדשים.
כיכר המדינה, שנבנתה מאוחר יותר באזור "הצפון החדש" ממזרח לציר אבן גבירול, ניסתה, בהשראת כיכר דיזנגוף, ליצור מקום דומה במרקמים הדומים של מזרח העיר, אך כשלה ביצירת כיכר הומה המספקת במרכזה מקום מפגש איכותי לתושבי הסביבה.
במרכז רצועת החוף הצפונית, בסמוך לבית הקברות המוסלמי הישן, החליט גדס להשאיר שטח פתוח גדול שיישאר כמעין שמורת טבע בתוך העיר.
אזור זה, שלימים נקרא גן העצמאות, תוכנן להישאר כגבעת כורכר טבעית לגמרי, ללא בנייה, שיחד עם רצועת החוף עצמה יישאר שטח טבעי.
קיומם של הגבעה, שהקשתה על בנייה באזור, ושל בית הקברות הפכו את הרעיון להגיוני מאוד וכך גם היה.
גם בתוכנית פיתוחו מ-1952 שביצע אדריכל הנוף אברהם קרוון, ובנייתו של מלון הילטון תל אביב במקום, נשמר אופיו המקורי של המקום כגבעה טבעית ושמורת טבע עירונית.
בין רשת הרחובות החדשים תוכננו עשרות בלוקים עירוניים בעלי מאפיינים משותפים, במטרה ליצור אחידות באופי המקום וברציפות הרקמה העירונית.
"בלוק גדס" הטיפוסי הוא רעיון אידיאלי אשר מומש בכל אחד מהבלוקים המתוכננים באופן מעט שונה, בהתאם לתנאי המקום, צירי הרחובות הסמוכים ושיקולים נוספים.
שאיפתו של גדס הייתה יצירת קהילות משנה לאוכלוסיית העיר בתוך בלוקי מגורים אלו, באמצעות תפקוד הבלוק העירוני כיחידה אינטימית-מעט, אך עם זאת משרתת את רחובותיה הראשיים של העיר.
הבלוק האידיאלי היה בנוי כריבוע בעל צלעות באורך כ-200 מטר התחום בין 4 רחובות ראשיים הממשיכים מעבר לבלוק ומהווים חלק מרשת הרחובות הגדולה.
הרחובות האורכיים, שכיוונם צפון-דרום, תוכננו להיות רחובות מסחריים והרחובות הרוחביים שדרות ירוקות המגיעות עד הים ומאפשרות זרימה של אוויר אל תוך העיר.
הרחובות המסחריים שילבו מסחר בקומת הקרקע ובנייה של כ-3 עד 4 קומות מגורים מעליהן.
הבלוק עצמו נחלק על ידי ארבעה רחובות משניים שאינם רציפים ומתחברים אחד אל השני בצמתי "T".
רחובות אלה נקטעו בכוונה כדי לשמור על פנים הבלוק שקט יותר ובעל תחושה שכונתית.
רחובות אלה, על פי רוב, הם הרחובות הצרים והחד-סטריים למכוניות המוכרים היטב במרכז העיר.
בשטח שבין ארבעת רחובות אלו הוקמה גינה ציבורית או לחלופין מבנה ציבור שכונתי כגון בית ספר, גני ילדים או קופת חולים (דוגמת בית הספר חמד"ע או מרפאת זמנהוף).
ברבים מבלוקים אלו נבנו במרכז הבלוק גם כמה בנייני מגורים נוספים.
וריאציות שונות נעשו על בסיס הרעיון האידיאלי של הבלוק, ולמעשה ישנם בלוקים מעטים מאוד הנראים בדיוק כך.
בחלקם יש רק שלושה רחובות, או שחלק מרחובות המשנה הם המשכיים לכל רוחב הבלוק, אך הרעיון הבסיסי שלו קיים ושומר על רקמה עירונית אחידה.
בניסיון ליצור צפיפות מגורים אופטימלית לעיר, הגדיר גדס את קווי המתאר לבנייה במגרשים על פי מספר עקרונות: שטח המגרש הטיפוסי הוא כחצי דונם (500 מ"ר) ובמרכזו עומד בניין מוקף צמחייה.
קווי הבניין שהוגדרו הם 4 מ' מקצה המגרש בחלקו האחורי של הבניין, 4 מ' בחלקו הקדמי עד קו שפת המדרכה, ובנייה של עד 3 מ' מקווי המגרש הצדיים המבטיחים מרחק של 6 מ' בין בניין לבניין.
שטח המגרש הפנוי יועד להיות צמחייה הכוללת גינות פרטיות ועצי נוי ופרי.
מטרת הגדרות אלו הייתה ליצור רציפות עירונית של בנייני מגורים אשר תיצור מרחב ציבורי עירוני ואיכותי עבור הולכי הרגל, יחד עם שמירה על תחושת עיר הגנים ושילוב כמות מקסימלית של צמחייה ביחס לצפיפות המגורים.
התוצאה של תכנון זה הייתה בנייתם של מבנים בגובה של עד 4 קומות הכוללות לרוב שתי דירות בקומה.
בשנותיה הראשונות של העיר אכן תיפקדו החללים שבין הבתים כגינות אשר שימשו את התושבים, אך עם השנים הלך ופחת השימוש בהם והם גודרו, מולאו בפונקציות נוספות או הפכו לחנייה.
עם זאת, רוב הבניינים באזור הצפון הישן, כמו גם הבניינים באזור לב העיר אשר נבנו על פי עקרונות דומים, משמרים את האופי המתוכנן המקורי.
תפישתה האורבנית של תוכנית גדס תאמה היטב את תפישת התנועה המודרניסטית באדריכלות ויצרה מרקם עירוני ייחודי מסוגו בעולם, דבר שהיווה שיקול מרכזי בהכתרתה של העיר הלבנה כאתר מורשת עולמית.
מרביתם של 4,000 הבניינים הכלולים בהגדרתה של העיר הלבנה נמצאים בשטח תוכנית גדס.
עם זאת, בניינים רבים בסגנון הבינלאומי, בעיקר באוהאוס, נמצאים גם בלב תל אביב, נווה שאנן, פלורנטין ושכונות נוספות מחוץ לתכנית גדס.
האדריכלות הלבנה של תל אביב תואמת היטב את צורת חלוקת המגרשים, המעמידה בניינים במרכז שטח גינון ומגדירה פרופורציות ברורות לחלל העירוני הנוצר מאופי הבנייה.
ההקפדה על קו הבניין ומרווחים קבועים ומינימליים בין הבנייניים הצליחה ליצור מרקם בעל אופי עירוני על אף שטחי הגינון הגדולים - דבר שלא קרה ברבעים עירוניים שנבנו באירופה בתקופה זו ברוח המודרניזם, ומכאן ייחודה של תל אביב.
מרקמים דומים קיימים גם בשכונות רחביה והדר הכרמל, אך אלו נבנו בשטח קטן מאוד יחסית למרקם בתל אביב, ותנאי הטופוגרפיה ההררית יצרו שכונות שאינן "תפורות" אל שאר מרקמי העיר כפי שהצליחה ליצור תוכנית גדס.
בניינים ברוח הסגנון הבינלאומי נבנו באלפיהם גם במושבים ואף קיבוצים רבים ברחבי הארץ משנות ה-20 ועד שנות ה-40.
יישוב השטח של תכנית גדס החל ברצועה הקרובה אל חוף הים, סביב הרחובות דיזנגוף ובן-יהודה, שכן אדמות אלה היו חולות ולא קרקע חקלאית מעובדת של שדות או פרדסים.
בחלקים ניכרים מהשטח החלה הבנייה עוד בטרם אושרו התוכניות הסופיות, וכבר באמצע שנות ה-30 היה רחוב דיזנגוף מרכז מסחרי ותרבותי חשוב.
תכנונו המקיף של גדס לא הצליח לחזות את גלי העלייה הגדולים של שנות ה-30. כבר בשנת 1932 אוכלוסיית תל אביב עברה את המספר שנחזה בתוכנית המתאר הראשונה, ובשנת 1936 היו בעיר קרוב ל-140 אלף תושבים, הרבה מעבר לאוכלוסיית היעד בתוכניתו של גדס.
בשל הגידול המזורז, נדרש לעדכן את תוכנית המתאר.
יעקב בן-סירה, מהנדס העיר תל אביב, תיקן את התוכנית כך שתתיר בנייה גבוהה וצפופה יותר.
רחובות הורחבו על חשבון גינות ושדרות עצים על מנת להקל על התנועה באזורים שיועדו למגורים.
השטח המתוכנן של צפון תל אביב יושב בהדרגה עד לשנות החמישים, שבהן בוצעו מספר שינויים ותיקונים בתוכניות המתאר.
שינויים אלה נבעו משלל סיבות, שעיקרן התאמה להיצע הקרקעות שנרכשו - בעיקר מערבים תושבי סומייל - וביקוש הדירות על ידי עולים חדשים מאירופה.
התוכנית המתוקנת מ-1937 קבעה באופן סופי את תוכנית המתאר של הצפון הישן, התקפה עד היום.
כל שינויי תוכנית המתאר שנעשו מאז ועד היום היו כשינוי תב"ע נקודתי ולא כתוכנית מתאר חדשה.
התפתחות העיר בהמשך לתכנית גדס
במקביל להמשך בניית העיר צפונה בשטחי התוכנית, נבנו עוד מספר שכונות בעיר: נווה שאנן ופלורנטין בדרום העיר, ושכונת קריית מאיר שהוקמה ב-1936 כשיכון עובדים ממזרח לציר אבן גבירול, והמצויים באזור הרחובות דובנוב וצייטלין.
במקביל הוכנה "תוכנית 50", לאזור אשר ידוע כיום כ"" שאושרה ב-1939. בתוכנית יושמו כמה מעקרונות התכנון של גדס.
רעיון הבלוק של גדס מומש גם בתוכנית הצפון החדש במידה דומה לבלוקים המקוריים אשר ממשיכים את רציפות המרקם העירוני גם בעברו המזרחי של רחוב אבן גבירול.
התקנון שפורסם בשנת 1940 קובע שלמעט בכיכר המדינה ובעוד כמה מקומות קטנים בהיקפם לא יהיה באזורים אלו מסחר למעט הצרכים היומיומיים של התושבים.
הוא מאופיין בכמות גדולה משמעותית של גנים ציבוריים הן בכמות והן בגודל הגנים מאשר בתוכנית גדס.
ואולם, בין היתר בגלל שהתוכנית נבנתה בפועל בין שנות החמישים לשנות השבעים היו כמה שינויים מהתוכנית המקורית.
המבננים (בלוקים) המזרחיים לא תוכננו בדיוק כמו אלו המערביים: הרחובות היו רחבים מעט יותר, כדי להתאים למכוניות הפרטיות שהחלו לגדוש את העיר, גודל המגרשים שוּנָה ונוספו צורות בינוי חדשות האופייניות לשנות ה-50, כך שנוצר אופי שונה מזה של מרקם מרכז וצפון העיר הישנים.
תוכנית 763 מתחילת שנות ה-60 סתרה חלק מהתוכנית 50, בעיקר בחלקה המזרחי, והתוותה את רשת הרחובות אותה אנו מכירים כיום.
במקביל לבינוי של הצפון החדש, נבנו החל משנות ה-50 שכונות נוספות בשולי שטחי תל אביב, כגון שכונת יד אליהו ממזרח לנחל איילון ושכונת רמת אביב מצפון לנחל הירקון.
שכונות אלה תוכננו אף הן כשכונות גנים, אך מראש לא תוכננו להתחבר אל מרקם העיר הקיים אלא לתפקד באופן עצמאי כאזורי פיתוח חדשים.
תוכניות המתאר בתקופת העיר הלבנה
תוכנית ג'מיני הייתה תוכנית החלל השנייה של ארצות הברית.
התוכנית הופעלה על ידי נאס"א בין 1962 ל־1966. הטיסה המאוישת הראשונה במסגרתה, ג'מיני 3, שוגרה ב־1965. התוכנית כללה עשר טיסות מאוישות במהלכן נלמדו טכניקות שונות שנדרשו עבור תוכנית אפולו, שהנחיתה את האדם הראשון על הירח ב־1969.
בתוכנית ג'מיני בוצעו משימות ארוכות שדימו טיסה אל הירח ובחזרה, בוצעו פעילויות חוץ רכביות ובוצעו תמרונים שונים לפגישה ועגינה בין שתי חלליות בחלל.
כל משימות התוכנית שוגרו מנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה על גבי משגרי טיטן 2-GLV
לאחר שתוכנית אפולו הוצגה על ידי נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי ב־25 במאי 1961, היה ברור לנאס"א כי יהיה צורך בתוכנית המשך לתוכנית מרקורי, במהלכה יפותחו יכולות טיסה הדרושים לאפולו.
שם התוכנית, שהוצג בתחילה כמרקורי סימן 2 ב־7 בדצמבר 1961, שונה לג'מיני ב־3 בינואר 1962. ג'ימני הוא השם הלטיני לקבוצת הכוכבים תאומים, שם שהתאים לעובדה שחלליות הג'מיני נשאו שני אסטרונאוטים יישובים זה לצד זה.
סמל קבוצת הכוכבים מופיע בסמל התוכנית.
להדגים שהייה ממושכת של בני אדם וציוד בטיסות ארוכות בחלל, מלפחות שמונה ימים (הדרושים למשימה מאוישת אל הירח) ועד למקסימום של שבועיים.
להדגים פגישה ועגינה בין שתי חלליות בחלל וביצוע תמרונים כאשר שתי החלליות מעוגנות אחת לשנייה.
להדגים פעילות חוץ רכבית (הליכת חלל) ולהעריך את יכולתם של האסטרונאוטים לפעול מחוץ לחלליתם.
לשדרג את טכניקות החדירה לאטמוספירה והנחיתה המדויקת.
לאמן את האסטרונאוטים בחוסר משקל, בפגישה ובעגינה בחלל לקראת תוכנית אפולו.
תוכנית ג'מיני תוכננה על ידי ג'ים צ'מברלין, שהיה בעברו המפתח הראשי של ה־CF-105 – מטוס היירוט של חברת אוורו קנדה.
צ'מברלין הצטרף לנאס"א יחד עם 25 מהנדסים נוספים לאחר שבוטל פיתוח המטוס, והפך לראש המחלקה ההנדסית של צוות משימות החלל שתכננה את תוכנית ג'מיני.
הקבלנית הראשית לפיתוח חללית הג'מיני הייתה חברת מקדונל איירקראפט קורפוריישן, שפיתחה גם את חלליות המרקורי.
כמו כן, האסטרונאוט וירג'יל גריסום היה מעורב רבות בפיתוח חללית הג'מיני.
בספר "!Gemini" שפורסם ב־1968, לאחר מותו באסון אפולו 1, נכתב כי סיום תוכנית מרקורי, וההבנה כי לא יטוס שוב בחללית מרקורי, הנחו אותו להשקיע את מרב מאמציו בתוכנית ג'מיני.
תוכנית ג'מיני נוהלה על ידי מרכז טיסות החלל המאוישות ביוסטון, טקסס (מאוחר יותר שונה שמו למרכז החלל ג'ונסון), שנוהל הוא על ידי המטה הראשי של נאס"א הממוקם בוושינגטון די.
דר' ג'ורג' מולייר, מנהל שותף בנאס"א לטיסות מאוישות, תפקד כמנהל המפעיל של התוכנית.
ויליאם שניידר, סגן מנהל הטיסות המאוישות, היה מנהל המשימה של כל משימות הג'ימני החל מג'מיני 6.
גנטר וונדט היה מהנדס בחברת מקדונל שניהל את ההכנות לשיגור גם בתוכנית מרקורי וגם בתוכנית ג'מיני.
צוותו היה אחראי על השלמת הפעולות הסופיות בכן השיגור לפני שיגור המשימה, והוא אישית היה סוגר את פתח החללית מבעד לאסטרונאוטים.
בשל כך היה גנטר מוערך מאוד על האסטרונאוטים שפיתחו עמו יחסי קרבה.
ב־1961 בחרה נאס"א במקדונל איירקראפט קורפוריישן, החברה שהייתה אחראית על פיתוח חללית המרקורי, שתבנה עבורה גם את חלליות הג'מיני.
ב־1963 סופקה חללית הג'מיני הראשונה.
החללית הייתה בגובה 5.67 מטרים, בקוטר 3.05 מטרים, ושקלה 3,851 קילוגרם בשיגור.
החללית שוגרה למשימתה הראשונה והלא מאוישת ב־8 באפריל 1964 (ג'מיני 1), ולמשימתה המאוישת הראשונה ב־23 במרץ 1965 (ג'מיני 3).
חללית הג'מיני הייתה החללית המאוישת הראשונה שכללה מחשב פנימי (שנקרא Gemini Guidance Computer), שהקל על ניהול וביצוע התמרונים בחלל.
בשונה מחללית המרקורי, הג'מיני כללה כיסאות מפלט, מכ"ם ומד אופק מלאכותי.
ההבדל המרכזי ביותר בין חללית המרקורי לחללית הג'מיני היה שכל מערכות חללית המרקורי, מלבד מנועי ההאטה לקראת החדירה, הורכבו בתוך קפסולת החדירה.
בחללית הג'מיני לעומת זאת, מערכות ההנעה, הכוח, וקיום החיים הורכבו בתא ציוד ניתק שהורכב באחורי קפסולת החדירה.
בכך דמתה חללית הג'מיני לחללית האפולו שגם היא נשאה מערכות אלו בתא שירות ניתק.
בתכנון המקורי, יועדה קפסולת הג'מיני לנחות ביבשה ולא בים, זאת באמצעות כנף רוגלו במקום מצנחים, כך שבעת הנחיתה היה חרטום הקפסולה מופנה קדימה (ולא מעלה) כך שהצוות יכול להנחית את הקפסולה כמו דאון.
תכנון זה נזנח לבסוף והמצנחים הוחזרו.
בכל זאת, עם נחיתתה במים הייתה הקפסולה מתאזנת כך שבעת חילוצם היו האסטרונאוטים יישובים זקופים (ולא על גבם כמו בשיגור).
בצורה זו נחסך השימוש בכריות האוויר ששימשו את קפסולות המרקורי בעת הפגיעה במים.
האנרגיה החשמלית של משימות הג'מיני הראשונות, שנמשכו זמן קצר, סופקה על ידי סוללות.
במשימות הארוכות, הפיקו אנרגיה חשמלית באמצעות תאי דלק (הראשונים מסוגם), ששימשו לאחר מכן גם בחלליות האפולו.
בשונה מחללית המרקורי, שלא יכלה להגביה או לשנות את מסלולה, אלא רק את כיוונה, יכלה חללית הג'מיני לשנות גם את מסלולה.
החללית תוכננה כך שתוכל לעגון בחללית האג'ינה הרובוטית ששוגרה בנפרד, ואשר כללה מנוע עוצמתי ששימש לביצוע תמרונים גדולים.
חללית האג'ינה, שנקראה Agena target vehicle (ובקיצור ATV) הייתה החללית הרובוטית עימה נפגשו ובה עגנו חלליות הג'מיני בעת אימוני המפגשים והעגינה בחלל.
כל חללית אג'ינה כללה מנוע רקטי שנגזר משלב האג'ינה D שנבנה על ידי לוקהיד קורפוריישן, ומסוף עגינה שנבנה על ידי מקדונל.
החלליות שוגרו מ־LC-14 מנמל החלל קייפ קנוורל על גבי משגרי אטלס־אג'ינה שנבנו על ידי ג'נרל דיינמיקס.
לאחר שכניסת חללית האג'ינה למסלול אושרה, הייתה משוגרת חללית הג'מיני המאוישת מ־LC-19 שבקייפ קנוורל.
לאחר השיגור היו מטיסים האסטרונאוטים את חלליתם אל עבר האג'ינה ועוגנים בה.
בעודם מעוגנים זו לזו, היו מבצעות שתי החלליות תמרונים שונים.
חללית נוספת שנקראה Augmented Target Docking Adapter (ובקיצור ATDA) נבנתה אף היא על ידי מקדונל וכללה מסוף עגינה וסילונים רקטיים (דומים לאלו ששימשו את חללית הג'מיני בעת חדירתה לאטמוספירה).
חללית זו הייתה קטנה יותר מה־ATV ושימשה כגיבוי לה במקרה ושיגורה נכשל.
ה־ATDA לא כללה מערכת הנעה (מלבד הסילונים הרקטיים) אך ניתן היה לעגון בה.
ה־ATDA שוגרה פעם אחת על משגר אטלס SLV-3 לאחר שה־ATV של ג'מיני 9A נכשל בשיגור.
כאשר נפגשה חללית הג'מיני עם ה־ATDA בחלל לא ניתן היה לעגון בה כיון שחיפוייה לא נפרדו ממנה כראוי.
זיהויזיהוי NSSDCמטרתה של שיגור חדירה מסההערותGATV-5002GEM6Tג'מיני 6 ג'מיני 6A25 באוקטובר 1965, 15:00:04 UTC25 באוקטובר 1965, 15:06:20 UTC3,260 ק"ג המשגר של טיל מטרה התפוצץ במהלך השיגור.
במקום זאת נפגשה ג'מיני 6A עם ג'מיני 7 המאוישתGATV-50031966-019Aג'מיני 816 במרץ 1966, 15:00:03 UTC15 בספטמבר 19673,200 ק"גשימשה כמטרת ג'מיני 8 שעגנה בה בהצלחה אך נאלצה להיפרד ממנה ולנחות נחיתת חרום עקב תקלה ברקטות הניהוג.
כמו כן הודגמה לראשונה יצירת כבידה מלאכותית בתנאי חוסר משקלGATV-5001A1966-103Aג'מיני 1211 בנובמבר 1966, 19:07:58 UTC23 בדצמבר 19663,200 ק"ג בעקבות בעיה במנועיה לא העלתה את מסלול ג'מיני 12 אך שימשה לניסויים אחרים
ב־10 המשימות המאוישות בתוכנית שוגרו 16 אסטרונאוטים.
שלושה מתוכם היו ותיקי תוכנית מרקורי שנבחרו לאסטרונאוטים באפריל 1959 כחלק מ"שביעיית מרקורי" (קבוצת האסטרונאוטים הראשונה של נאס"א).
לקבוצת האסטרונאוטים השנייה, שנבחרה בספטמבר 1962, נבחרו תשעה מועמדים, שכונו "התשעה החדשים" (The New Nine).
אליוט סי, אחד מהתשיעיה, שיועד לפקד על משימת ג'מיני 9 ביוני 1966, נהרג בהתרסקות מטוס ב־28 בפברואר אותה שנה.
מלבדו, כל שאר הקבוצה טסה בתוכנית ג'מיני.
באוקטובר 1963 הכריזה נאס"א על קבוצת האסטרונאוטים השלישית שלה, שכללה 14 אסטרונאוטים, אשר 5 מתוכם טסו בתוכנית.
צ'ארלס באסט, אסטרונאוט מהקבוצה השלישית שיועד להיות טייס המשנה של ג'מיני 9, נהרג גם הוא בהתרסקות המטוס עם אליוט סי.
האסטרונאוטים מהקבוצה הראשונה שבחרה נאס"א (ותיקי תוכנית מרקורי – "שביעיית מרקורי"):
גורדון קופר – USAF – ג'מיני 5 (מפקד)
וירג'יל גריסום – USAF – ג'מיני 3 (מפקד)
וולטר שירה – USN – ג'מיני 6A (מפקד)
האסטרונאוטים מהקבוצה השנייה שבחרה נאס"א ("התשעה החדשים"):
ניל ארמסטרונג – אזרח – ג'מיני 8 (מפקד)
פרנק בורמן – USAF – ג'מיני 7 (מפקד)
צ'ארלס קונראד – USN – ג'מיני 5 (טייס משנה), ג'מיני 11 (מפקד)
ג'יימס מקדיוויט – USAF – ג'מיני 4 (מפקד)
תומאס סטאפורד – USAF – ג'מיני 6A (טייס משנה), ג'מיני 9A (מפקד)
אדוארד היגינס וייט – USAF – ג'מיני 4 (טייס משנה)
האסטרונאוטים מהקבוצה השלישית שבחרה נאס"א:
באז אולדרין – USAF – ג'מיני 12 (טייס משנה)
יוג'ין סרנן – USN – ג'מיני 9A (טייס משנה)
מייקל קולינס – USAF – ג'מיני 10 (טייס משנה)
ריצ'רד גורדון – USN – ג'מיני 11 (טייס משנה)
דייוויד סקוט – USAF – ג'מיני 8 (טייס משנה)
דיק סלייטון, היחיד מ"שביעיית מרקורי" שלא טס משום שהתגלו אצלו בעיות רפואיות (הוא טס לבסוף במשימת אפולו־סויוז ב־1975), היה מנהל פעולות הצוותים ולכן היה בעל תפקיד מרכזי בבחירת הצוותים.
החל מתוכנית ג'מיני הונהג הנוהל שלכל משימה יהיה צוות ראשי וצוות גיבוי, כאשר צוות הגיבוי הופך לצוות ראשי כעבור שלוש משימות.
ודייק סלייטון עצמו היה מקורקע מסיבות רפואיות).
בסוף 1963 בחר סלייטון בשפרד ובסטאפורד כצוות ג'מיני 3, במקדיוויט ובווייט כצוות ג'מיני 4, ובשירה וביאנג כצוות ג'מיני 5 (שיועדה להיות המשימה הראשונה שתיפגש עם חללית האג'ינה בחלל).
צוות הגיבוי לג'מיני 3 היו גריסום ובורמן שהוצבו גם כצוות הראשי של משימת ג'מיני 6, שיועדה להיות המשימה הממושכת הראשונה.
וקונראד ולוול נבחרו כצוות הגיבוי של ג'מיני 4.
העיכובים בייצור חללית האג'ינה גרמו לשינויים הראשונים בסידור הצוותים: משימתם של שירה ויאנג הפכה לג'מיני 6 (במקום 5), ולכן הם גם הפכו לצוות הגיבוי של שפרד וסטאפורד (ג'מיני 3), והמשימה הממושכת של גריסום ובורמן הפכה לג'מיני 5.
השינוי השני בסידור הצוותים בא לאחר ששפארד חלה במחלת מנייר: גריסום הועבר לפקד על משימת ג'מיני 3, סלייטון החליט כי ליאנג מתאים יותר להיות בן זוגו של גריסום ולכן החליף בין סטאפורד ויאנג, וכי קופר יפקד על משימת ג'מיני 5 הממושכת.
לאחר מכן, שוב בגלל בעיות התאמה בין הזוגות, העביר את קונראד להיות טייס המשנה של ג'מיני 5 ואת בורמן הציב כגיבוי למפקד משימת ג'מיני 4 (במקום קונראד).
כמו כן הוא הציב את ניל ארמסטרונג ואת אליוט סי כצוות הגיבוי של ג'מיני 5.
השינוי השלישי הגיע לאחר שסלייטון פקפק ביכולותיו הפיזיות של אליוט סי לעמוד בפעילות חוץ רכבית בג'מיני 8, ולכן הפך אותו למפקד משימת ג'מיני 9, והציב את דייוויד סקוט כטייס המשנה של ג'מיני 8 ואת צ'ארלס באסט כטייס המשנה של ג'מיני 9.
הסידור הרביעי והאחרון בא בעקבות מותם של אליוט סי וצ'ארלס באסט בהתרסקות מטוס ב־28 בפברואר 1966, בעת אימון למשימתם.
באופן אירוני, מטוסם התרסק אל תוך מבנה של מקדונל בסנט לואיס, בו נבנתה באותו זמן חללית הג'מיני שלהם.
צוות הגיבוי של ג'מיני 9, סטאפורד וסרנן, הפכו לצוות הראשי של המשימה שקיבלה זיהוי חדש – ג'מיני 9A, ולוול ואולדרין הפכו לצוות הגיבוי שלהם (קודם לכן הם היו צוות הגיבוי של ג'מיני 10).
הצבה זו הפכה אותם גם לצוות הראשי של משימת ג'מיני 12.
כל 16 האסטרונאוטים של תוכנית ג'מיני הוצבו למשימות אפולו אך לבסוף רק 13 מתוכם טסו בתוכנית (גריסום ווייט נהרגו באסון אפולו 1 ומקומו של קופר במשימת אפולו 14 ניתן לאלן שפארד ששב לתפקד).
ב־1964 וב־1965 שוגרו שתי משימות ג'מיני לא מאוישות, ולאחריהם באו 10 משימות מאוישות שנמשכו עד לסוף 1966. כל משימות הג'מיני שוגרו על גבי משגר טיטן 2.
בחלק מהמשימות הושלמו הישגים שחלקם מהווים ציון דרך בתולדות הטיסה בחלל ובתולדות תוכנית החלל האמריקאית, הישגים שגם נדרשו לשם הטיסה לירח בתוכנית אפולו:
אד ווייט היה לאמריקאי הראשון שיצא מחלליתו להליכת חלל ב־3 ביוני 1965 במהלך משימת ג'מיני 4.
ג'מיני 5 הייתה המשימה הראשונה שהשתמשה בתאי דלק להפקת אנרגיה במהלך משימתה בת 8 הימים.
ג'מיני 6A וג'מיני 7 הדגימו לראשונה פגישה בחלל בדצמבר 1965. ג'מיני 7 שהתה בחלל כ־14 יום.
ג'מיני 8 הייתה הראשונה שביצעה עגינה בחלל כשעגנה בחללית האג'ינה הרובוטית.
ג'מיני 11 הגיעה בספטמבר 1965 לגובה המרבי של טיסה מאוישת במסלול סביב כדור הארץ – 1,369 ק"מ – זאת באמצעות מנועי חללית האג'ינה.
שיא זה עוד לא נשבר.
במשימת ג'מיני 12 ביצע באז אולדרין פעילות חוץ רכבית במשך חמש וחצי שעות והראה כי ניתן לבצע פעילות חוץ רכבית ארוכה מבלי להסתכן (כל הליכות החלל הקודמות בתוכנית נמשכו זמן מועט עקב תשישות האסטרונאוטים, שאילצה אותם לסיים את הפעילות).
משימהזיהוי המשגרתאריכי המשימהשעת שיגורמשךהערותג'מיני 1GLV-1 125568-12 באפריל 196416:01 UTC3 ימים ו־23 שע'טיסת המבחן הראשונה של חללית הג'מיני.ג'מיני 2GLV-2 1255719 בינואר 196514:03 UTC18 דק ו־16 שנ'טיסה תת־מסלולית לבחינת מגן החום.
משימהזיהוי המשגרטייסטייס משנהתאריכי המשימהשעת שיגורמשך ג'מיני 3GLV-3 12558וירג'יל גריסוםג'ון יאנג23 במרץ 196514:24 UTC4 שע', 52 דק' ו־31 שנ' המשימה המאוישת הראשונה בתוכנית.
ג'מיני 4GLV-4 12559ג'יימס מקדיוויטאדוארד ווייט3-7 ביוני 196515:15 UTC4 ימים, שעה, 56 דק' ו־12 שנ' כללה את הליכת החלל הראשונה של ארצות הברית, שבוצעה על ידי ווייט ונמשכה 22 דקות.
ג'מיני 5GLV-5 12560גורדון קופרפיט קונראד21-29 באוגוסט 196513:59 UTC7 ימים, 22 שע', 55 דק' ו־14 שנ' טיסה ראשונה באורך שבוע, שימוש ראשון בתאי דלק כמקור אנרגיה, הערכת מערכות הניווט למשימות מפגש בחלל.
ג'מיני 7GLV-7 12562פרנק בורמןג'יימס לוול4-18 בדצמבר 196517:30 UTC13 ימים, 18 שע', 35 דק' ו־1 שנ' שימשה כמטרת ג'מיני 6 תחת שלב האג'ינה שיועד למטרתה המקורית שכשל בשיגורו.
בחינת שהייה ממושכת (שבועיים) של בני אדם וציוד בחלל.
טיסה במבנה במרחק מינימלי של 60–90 ס"מ בלבד.
בעודם מעוגנים, קצר באחת מרקטות הניהוג בחלליתם הביאה להסתחררות החלליות, ועם התנתקותם, הצליח ארמסטרונג להתגבר עליה.
נחיתת החרום הראשונה של משימת חלל אמריקאית.
ג'מיני 9AGLV-9 12564תומאס סטאפורדיוג'ין סרנן3-6 ביוני 196613:39 UTC3 ימים, 21 דק' ו־50 שנ' יועדה לשיגור במאי אך נדחתה עקב כשל משגר האג'ינה.
מעטפת שלב ה־ATDA, שהיווה מטרה חלופית, לא נפרדה ממנה כראוי ולכן העגינה בוטלה.
שני סוגי פגישה נוסו בשעתיים ו־7 דקות של פעילות חוץ רכבית על ידי סרנן שהתעייף קשות עקב חוסר המשקל.
החללית נפגשה גם עם האג'ינה של ג'מיני 8. קולינס ביצע 49 דק' פעילות חוץ רכבית תוך עמידה בפתח החללית, ועוד 39 דקות כאלו לאיסוף ניסויים שמוקמו על שלב האג'ינה.
גורדון ביצע 33 דקות פעילות חוץ רכבית ממנה התעייף.
ביצוע פעילות חוץ רכבית בתנועות איטיות על ידי אולדרין, בעוד החללית עגונה לשלב האג'ינה, במשך 5 שעות ו־30 דקות.
מיקום המספרים הסידוריים12 השיגורים בתוכנית ג'מיני
משגרי הטיטן ששימשו את תוכנית ג'מיני, כמו משגרי האטלס ששימשו את תוכנית מרקורי, הוזמנו עבור נאס"א דרך חיל האוויר האמריקאי, והיו למעשה טילים בליסטיים שעברו שיפוצים כך שיתאימו לשיגור חלליות.
למשגרי הטיטן 2 ששימשו את התוכנית הוקצו מספרי זיהוי מטעם חיל האוויר, שסומנו בארבעה מקומות על גב המשגר (בצדדים המנוגדים בשני השלבים הראשונים).
צוותים מחיל האוויר האמריקאי הפעילו את אזור השיגור מס' 19 (LC-19) שבנמל החלל קייפ קנוורל, והכינו את כל משגרי הטיטן 2 לשיגור.
מספרי הזיהוי הצבאיים שהוקצו למשגרי הג'מיני־טיטן מצוינים בטבלה לעיל עבור כל משימה.
15 טילי טיטן 2 הוזמנו ב־1962 ולכן כל מספרי הזיהוי החלו בספרות "62-12XXX", אך רק ה־"12XXX" סומן על המשגר.
ב־30 ביולי 1964 בוטלה הזמנתם של שלושת משגרי הטיטן האחרונים ולכן הם לא נבנו.
בינואר 1969 הציגה נאס"א בפני הקונגרס הערכה לעלויות תוכניות מרקורי, ג'מיני ואפולו.
לפי הערכה זו, עלות תוכנית ג'מיני עמדה על 1.2834 מיליארד דולר, כמפורט להלן:
מקדונל איירקראפט, הקבלנית המרכזית בבניית חלליות המרקורי והג'מיני, הייתה גם אחת המתמודדות לבניית חללית האפולו, אך הפסידה במכרז לחברת נורת' אמריקן אוויאיישן.
לאחר בחירת נורת' אמריקן הציעה מקדונל להרחיב את תוכנית ג'מיני על ידי הצגת חללית ג'מיני מתקדמת שתוכל לשמש במשימות מאוישות אל הירח מהר יותר ובמחיר זול יותר מהאפולו, אך הצעות אלו נדחו על ידי נאס"א.
לג'מיני המתקדם הוצעו מספר שימושים, כולל צבאיים, מחקריים וטיסות אל הירח.
על מנת להגיע לירח הייתה חללית הג'מיני עוגנת בחללית רובוטית דמוית אגנה עם מנועים עוצמתיים יותר (שלב הקנטאור הוצע), שהייתה מכניסה אותה למסלול TLI.
חלק מההצעות התבססו על חלליות הג'מיני כפי שהם, ללא אף שינוי, וחלקם הציגו שדרוגים לחללית הג'מיני, כגון מקום לאנשי צוות נוספים, יכולת עגינה בתחנת חלל, יכולת הגעה אל הירח ועוד.
שדרוגים נוספים כללו הוספת כנפיים או כנף גלישה כך שהחללית תוכל לנחות אנכית על הקרקע (בדומה לתכנון המקורי של חללית הג'מיני).
הביג ג'מיני שכונה גם "ביג G" הייתה הצעה נוספת של מקדונל שהוצעה באוגוסט 1969. מטרת החללית הייתה להיות חללית רב־תכליתית למשימות מגוונות ביותר בחלל, כולל משימות שהושלמו לאחר מכן על ידי חלליות האפולו ומעבורות החלל.
המחקר בוצע על מנת להגדיר חללית לוגיסטית שתפותח מחללית הג'מיני, אשר תשמש לתחזוק תחנת חלל.
הדרישות מן החללית היו יכולת נחיתה על הקרקע במקום מוגדר מראש ויכולת שימוש רב פעמית.
שתי תצורות לחללית נבחנו: חללית בעלת מקום ל־9 אנשי צוות וחללית עם מקום ל־12 אנשי צוות.
כמו כן נבחנו שלושה משגרים לשיגור החללית: סטורן IB, טיטן 3M וסטורן INT-20.
התוכנית נזנחה לטובת פיתוח תוכנית מעבורות החלל.
חיל האוויר האמריקאי התעניין בחללית הג'מיני והחליט להשתמש בחלליות ג'מיני פרי פיתוחו כחלק מפרויקט MOL – תחנת חלל מסלולית מאוישת.
במסגרת פיתוח התוכנית, שופצה חללית הג'מיני הבלתי מאוישת של משימת ג'מיני 2, והיא שוגרה על גבי משגר טיטן 3M ב־3 בנובמבר 1966. הייתה זו הפעם הראשונה שאותה חללית שוגרה לחלל פעם שנייה (אומנם מטוס ה־X-15 מס' 3 טס בחלל פעמיים ב־1963, אך טיסותיו היו תת־מסלוליות).
האסטרונאוט אדגר מיטשל, היה ראש ראש מחלקת ניהול הפרויקט של תוכנית זו בין השנים 1964–1965.
בחיל האוויר בחנו גם את האפשרות להשתמש בחללית הג'מיני במשימות צבאיות כגון תצפית והיפגשות בחלל עם לוויינים חשודים.
פרויקט זה קיבל את השם "Blue Gemini" (ג'מיני כחול).
מכיוון שבחיל האוויר לא אהבו את הרעיון שחלליות הג'מיני שלהם ינחתו בים ויאספו על ידי הצי, תוכנן לצייד את החלליות בכנפי דאיה כמו בתכנון המקורי של החללית.
בתחילה היו בנאס"א שברכו על שיתוף חיל האוויר בפרויקט, אך לבסוף הוחלט כי עדיף שנאס"א תפעיל את התוכנית לבדה.
פרויקט "Blue Gemini" בוטל לבסוף ב־1963 על ידי מזכיר ההגנה של ארצות הברית רוברט מקנמארה שהחליט כי טיסות הג'מיני של נאס"א יוכלו לבצע ניסויים צבאיים חשובים.
פרויקט MOL בוטל ב־1969 על ידי מזכיר ההגנה מלווין ליירד כשנקבע כי לווייני ריגול יכולים לבצע את אותם פעולות בצורה יעילה יותר ובעלות נמוכה יותר.
תוכנית ד' הייתה תוכנית שהוכנה על ידי ארגון "ההגנה" במרץ 1948, במהלך השלב הראשון (התקופה השנייה) של מלחמת העצמאות.
הרעיון מאחורי תוכנית זו היה מעבר מאסטרטגיה הגנתית לאסטרטגיה התקפית, יצירת רצף טריטוריאלי יהודי בשטח שהוכר כמדינה היהודית על פי תוכנית החלוקה ויצירת מצב שיקל על כוחות ההגנה לבלום את פלישת צבאות ערב.
ב-29 בנובמבר 1947 החליט האו"ם על תוכנית החלוקה, שכללה את סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל ואת הקמתן של מדינה עברית ושל מדינה ערבית בשטחה.
יום לאחר מכן, ב-30 בנובמבר 1947, תקפו ערבים ביריות אוטובוס יהודי בקרבת פתח תקווה, הרגו חמישה מנוסעיו ופצעו שבעה.
ביריות אלה נפתחה מלחמת העצמאות, שנמשכה כשנה ושבעה חודשים.
בתחילת המלחמה תקפו ערביי ארץ ישראל בשתי זירות עיקריות.
האחת בערים המעורבות כגון חיפה וירושלים, והשנייה את קווי התחבורה של היהודים.
המטרה האסטרטגית של הערבים: ליצור טרור ברחבי הארץ שיגרום להפסקת עלייה, לעזיבת יישובים יהודיים ולהתנוונות היישוב היהודי בארץ.
פעולות המיקוש, מחסומי דרכים ומארבים שהציבו בדרכים השונות, גרמו לניתוק אזורים שלמים ממרכז הארץ כמו פרוזדור ירושלים, הגליל המערבי, הגליל המזרחי, הנגב ועוד.
בכך נעשה המעבר מתל אביב לירושלים, מחיפה ליישובי הגליל המערבי, מטבריה לגליל המזרחי, מעפולה לעמק בית שאן ומרחובות דרומה לנגב לכמעט בלתי אפשרי.
יישובים מסוימים אף נותקו לגמרי מיתר חלקי הארץ.
האסטרטגיה שבה נקטו מנהיגי היישוב היהודי ו"ההגנה" בארבעת חודשיה הראשונים של המלחמה, הייתה בעיקר של התגוננות.
הטקטיקה הייתה: ארגון הובלת התוצרת מהיישובים המנותקים ושליחת אספקה אליהם בשיירות מוגנות בעזרת משוריינים.
ההמתנה למשלוחי נשק גדולים שהוזמנו והניסיון לשמור על כל נקודת התיישבות יהודית בארץ, מנעו את האפשרות לרכז כוחות גדולים.
עיקר המאמץ הצבאי הושקע בשימור הקשר עם היישובים המבודדים, בתחילה באמצעות מתן אבטחה צמודה למכוניות בודדות ובהמשך, באמצעות נסיעה בשיירות ובמכוניות משוריינות.
מספר יישובים בצפון הארץ ובדרומה נותקו לגמרי משאר יישובי הארץ והפכו למובלעות בשטחים ערביים, וגם ירושלים הייתה נתונה לסירוגין במצור.
מספר ההרוגים היהודים בארץ ישראל עלה על 1,100 ומצבור הנשק שעמד לרשות היישוב היהודי, לנוכח הסכנה של פלישת צבאות ערב עם סיום המנדט הבריטי (ב-15 במאי), היה דל ביותר.
המשבר הצבאי פגע גם במעמדה של הציונות בזירה הבינלאומית.
גברו הקולות שהטילו ספק ביכולתו של היישוב היהודי להגן על עצמו.
הנציגים הערבים באו"ם דרשו לבטל את החלטת החלוקה ואליהם הצטרף נציג קולומביה שגרס כי קיום ההחלטה איננו אפשרי לנוכח התנגדות הערבים.
חמור מכל היה השינוי במדיניות ארצות הברית, שהציעה הפסקת הפעולות לחלוקת ארץ ישראל וקביעת משטר נאמנות זמני, כדי להביא לרגיעה בסכסוך.
בסיס הלגיטימיות שהשיגו היהודים בהחלטת האו"ם החל להתערער, ונדרש שינוי מרחיק לכת במדיניות הצבאית של היישוב כדי להשיבו.
הנהגת היישוב הבינה כי יש צורך במעבר מאסטרטגיה דפנסיבית-מתגוננת לאסטרטגיה אופנסיבית-התקפית, הכוללת פעולות יזומות כנגד הכוחות הערביים.
ב-15 במרץ 1948 רשם דוד בן-גוריון ביומנו תחת הכותרת "אגירת מים בירושלים":
בתחילת חודש מרץ 1948 גיבשה המפקדה הארצית של "ההגנה" תוכנית אופרטיבית שכונתה "תוכנית ד'".
בתוכנית זו החל הארגון לזנוח את צורת החשיבה של ארגון מחתרתי, ולסגל לעצמו צורת חשיבה של צבא סדיר ומאורגן.
התוכנית כללה סכמה של פעולות אותן הורה המטכ"ל ליחידות ההגנה לבצע עם עזיבת הבריטים את הארץ, במטרה להתכונן לפלישה הצפויה של צבאות ערב הסדירים.
התוכנית התבססה על ההנחה, שמאוחר יותר התבררה כשגויה, לפיה יפנה הצבא הבריטי את בסיסיו בבת אחת.
בהתאם לזאת, התוכנית כולה תוכננה לצאת לפועל מיום זה עד ליום פלישת צבאות ערב.
השתלטות זו תוכננה על ידי ביצור היישובים היהודיים, תפיסת משלטים סביב היישובים ובדרכים, השתלטות על כפרים ערבים באזורים אלה, הריסת כפרים עוינים וגירוש תושביהם, התבססות בערים מעורבות, תפיסת תחנות משטרה ובסיסים בריטיים, השתלטות על עורקי תחבורה ראשיים בארץ ופעולות כיבוש בשטח האויב.
אחת ההנחיות התייחסה לכפרים הערביים באזורים בהם הופעלה התוכנית.
הוראות דומות ניתנו ביחס לשכונות הערביות בערים המעורבות:
ההיסטוריון אילן פפה טען בספרו הטיהור האתני של פלסטין שסילוק הערבים מתחומי המדינה היהודית היה המטרה העיקרית של התוכנית.
היסטוריונים נוספים, בהם שמחה פלפן ואורי בן-אליעזר, סבורים כי מטרת תוכנית ד' הייתה להשתלט על שטחי המדינה הערבית המיועדת ולמנוע את הקמתה.
לדעת ההיסטוריון יואב גלבר קריאה כזו במסמכים מתמקדת בסעיף אחד ומוציאה אותו מהקשרו.
לדבריו, סעיפים אלו הנוגעים להתנהגות עם האוכלוסייה הערבית הם משניים בתוכנית שעיקרה היה היערכות לפלישה הצפויה של צבאות ערב.
בנוסף, הוא טוען כי קיימת התעלמות מכך שההנחיה לגרש כפריים התייחסה רק לאלו שיגלו התנגדות פעילה ויילחמו ולא למי שייכנע לאנשי ההגנה, וזאת מתוך כוונה למנוע מלוחמים ערבים להפוך את הכפרים לבסיסים נגד היישובים היהודיים הסמוכים.
ההיסטוריון בני מוריס טוען בספרו על היווצרותה של בעיית הפליטים הפלסטינים: "תוכנית ד' הוכנה על פי שיקולים צבאיים ונועדה להשגת יעדים צבאיים, ולא הייתה בגדר תוכנית פוליטית לגירושם של ערביי ארץ ישראל".
מוריס כותב בספרו על מלחמת העצמאות: "השגת יעדים אלה חייבה כיבוש קבוצות של כפרים ערביים, אם עוינים ואם עוינים בכוח, ולמפקדי החטיבות ניתנה ברירה: השמדת כפרים..
או פעולות ביעור המליציות והשתלטות על הכפרים והשארת כוח לשמירה על המקום הכבוש.
המפקדים הוסמכו להחליט לפי שיקול דעתם, אם יש לגרש את תושבי הכפרים והשכונות הערביות היושבים על דרכי גישה חיוניות".
בנוסף הוא מדגיש: "תוכנית ד' עוררה מקץ עשרות שנים מחלוקת היסטוריוגרפיה מסוימת כאשר היסטוריונים פלסטינים ופרו פלסטינים טענו כי הייתה תוכנית אב של "ההגנה" לגירוש ערביי הארץ.
אולם בחינה מדוקדקת של נוסח התוכנית מוליכה למסקנה שונה".
לדברי מוריס, הערבים "נמלטו מישוביהם לרוב לפני או בעיצומם של הקרבות".
תוכנית ד' הייתה מיועדת להפעלה מיד לאחר עזיבת הבריטים, אך מכיוון שהבריטים עזבו את הארץ בהדרגתיות, התוכנית לא הופעלה כמקשה אחת והמבצעים בחלק הראשון של אפריל נועדו לפתרון בעיות מקומיות דוחקות ללא קשר לתוכנית ד'.
עם זאת, מבצעים אלה תואמים לעקרונות תוכנית ד'.
ארגון הכוחות של "ההגנה" וריכוזם בחטיבות וגדודים, העמיד את היישוב היהודי בעמדת יתרון אל מול הכוחות של ערביי ארץ ישראל ועוזריהם מצבא ההצלה ומיחידות האחים המוסלמים.
הקרבות בחודשים אפריל ומאי, שחלקם היה במסגרת תוכנית ד', הוכיחו יתרון זה.
ההגנה עברה מהתגוננות למבצעים יזומים, והראשון בהם היה מבצע נחשון, שנפתח ב-5 באפריל 1948, שמטרתו הייתה להסיר את המצור על ירושלים הנתונה במצב קשה ולפתוח את הדרך לירושלים על ידי השתלטות על הכפרים הערביים בדרך לעיר.
הצלחתם של מבצע נחשון, שנמשך שבוע ימים, ומבצע הראל שנערך מיד אחריו הייתה חלקית, שכן ב-20 באפריל שבה ונחסמה הדרך לירושלים, אך עם זאת, ירושלים הנצורה קיבלה אספקה חיונית לקיומה.
במהלך המבצע התרחשה פרשת כיבושו של הכפר הערבי דיר יאסין על ידי ארגוני האצ"ל והלח"י, שבו נהרגו כ-100 עד 120 (יש מחלוקת על המספר המדויק, ומיד לאחר שאירע, פרסמו הן הערבים והן האצ"ל מספרים גבוהים בהרבה) מתושבי הכפר.
הפרשה יצרה זעזוע רב בארץ ובעולם, והגבירה, ככל הנראה, את תופעת הבריחה של תושבי הכפרים הערביים, שגבלו בהתיישבות יהודית.
במקביל לקרב סביב ירושלים תקף צבא ההצלה הערבי בפיקודו של קאוקג'י את משמר העמק במטרה לכבשה, לחסום את הדרך מואדי מילק לחיפה ולהתאחד עם הכוחות הערביים שם.
קרב משמר העמק היה הקרב הראשון שבו רוכז כוח ערבי גדול של אלפי לוחמים, שנעזר בתותחי שדה ושריוניות שהפגיזו את משמר העמק.
בתחילה הקיבוץ התגונן בכוחות עצמו, אך אחר כך חברו לו תגבורות.
הבריטים התערבו ופינו את הילדים מהקיבוץ.
לאחר שיצחק שדה נטל את הפיקוד ורוכזו כמה מאות לוחמים, עבר הכוח היהודי להתקפה וכבש אתרים שולטים וכפרים ערביים בסביבה.
לבסוף, כעבור עשרה ימי קרבות קשים, הכריע הכוח היהודי את צבא ההצלה וניתק את חיפה הערבית מהכוחות שבג'נין.
מספר ימים אחר כך, ב-18 באפריל, כבשו כוחות גולני את טבריה, ותושביה הערבים ברחו בחסות צבאית בריטית.
שלושה ימים אחר כך, ב-21 באפריל, נכבשה חיפה בתוך 24 שעות על ידי כוחות כרמלי ומרבית תושביה הערבים נמלטו ממנה.
שלושה ימים לאחר מכן נכבשה עכו.
ההגנה עברה להתקפה שבתחילתה מבצעים שנועדו לפתור בעיות מקומיות דוחקות, אך בהמשך פעלה לפי עקרונות תוכנית ד'.
במשך שישה שבועות אלה, התחולל שינוי חד במצב היישוב היהודי בארץ ישראל.
עד פלישת צבאות ערב, לאחר הכרזת העצמאות, נכבשו כמאה כפרים ערביים.
בחודשים אפריל–יוני עזבו את בתיהם כ-300,000 תושבים ערבים מן הערים המעורבות ומהכפרים הסמוכים ליישובים יהודיים.
בעקבות תוכנית ד' נוצר ליישוב היהודי רצף טריטוריאלי כמעט מלא, פרט לירושלים ולמספר מובלעות ערביות.
מנהיגים ערבים רבים ברחו מהארץ וההנהגה הערבית המקומית התפוררה.
הבהלה בציבור הערבי הייתה רבה והחשש מפני הלוחמים העבריים הלך וגדל.
בנוסף, חל שינוי דרמטי גם במצבם של הכוחות העבריים, שאורגנו בחטיבות וחימושם השתפר, ובכך היוו תשתית להקמת צה"ל בסוף מאי 1948.
בשלב זה של מלחמת העצמאות ניצח היישוב היהודי את ערביי ארץ ישראל, אולם היה זה ניצחון חלקי בלבד שכן בסיומו נותרה הדרך לירושלים חסומה ובנוסף, ערב הקמת המדינה, ב-13 במאי, נפל גוש עציון והוחלט לפנות מספר נקודות התיישבות יהודיות נוספות.
מספר הנופלים ביישוב היהודי בתקופת יישום תוכנית ד' עמד על 1,253, מתוכם כ-500 אזרחים.
תוכנית דרך היא תוכנית הכלולה בתוכנית מתאר ארצית לדרכים או בתוכנית מתאר ארצית למסילות ברזל, או תוכנית הנגזרת מתוכנית מתאר ארצית לדרכים.
מי שרשאי להגיש תוכנית דרך לוועדה המחוזית לתכנון ובנייה הם: המדינה, רשות מקומית, ועדה מקומית לתכנון ובנייה או גוף הפועל מטעם המדינה לאחר שהוסמך לכך לפי החלטת הממשלה.
ההליכים לאישורה של תוכנית דרך
פרסום בעיתון על הכנת תוכנית דרך בשני עיתונים נפוצים.
לאחר הפרסום הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה תעביר עותק לוועדה מקומית לתכנון ולבנייה ועליה להעיר את הערותיה לתוכנית תוך 30 יום (הוועדה המקומית אינה מחויבת להעיר את הערותיה בשלב זה).
הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה תדון בחוות הדעת של הוועדה המקומית לתכנון ובנייה ותחליט תוך 30 ימים אם להפקיד את התוכנית או לדחותה.
אם הוועדה המקומית לא העירה את הערותיה, הוועדה המחוזית רואה בכך שאין התנגדות מטעם הוועדה המקומית.
הוועדה המחוזית הדנה בתוכנית דרך שהוגשה לה, תזמין לדיון את מהנדס הוועדה המקומית לתכנון ובנייה שבתחומה מצויה התוכנית, וכן את מהנדס הוועדה המקומית הגובלת על מנת לשמוע את הערותיהם המקצועיות לתוכנית ואת הערות הוועדות המקומיות.
במקרה שהוועדה המחוזית לתכנון ובנייה החליטה להפקיד את התוכנית עליה למסור הודעה לבעלי מתקני התשתית (בזק, חברת החשמל וכו') שבתחום התוכנית.
התנגדות לתוכנית לכל מי שרואה עצמו נפגע מהתוכנית צריכה להתקבל תוך 60 ימים מיום הפרסום בעיתונות בשטח בנוי, או תוך 30 יום בשטח רגיל.
הוועדה תדון בהתנגדויות ותחליט תוך 30 יום מתום המועד להגשת ההתנגדויות.
מגיש התוכנית יכין תשריט דרך ויגישו לנציג השר להגנת הסביבה בוועדה המחוזית, והנציג רשאי לדרוש ממגיש התוכנית בתוך 15 יום להכין תסקיר השפעה על הסביבה.
היועץ הסביבתי ימסור את חוות דעתו למגיש התוכנית, לוועדה המחוזית ולוועדות המקומיות שבתחומן עוברת התוכנית תוך 30 ימים.
מגיש תוכנית הדרך יהיה בכל שלבי הדיונים בעניין הפיצויים.
תוכנית גדס-אשבי היא תוכנית מתאר לירושלים שנערכה בשנת 1922 על ידי פטריק גדס (Patrick Geddes) בשיתוף האדריכל צ'ארלס רוברט אשבי (C.R.
Ashbee) ששימש "יועץ אזרחי למושל ירושלים" (Civic Advisor to the Governor of Jerusalem) וכמזכיר האגודה למען ירושלים.
תוכנית המתאר מתבססת על תוכנית שערך גדס בשנת 1919, וזו מתבססת על מתווה שהציע האדריכל ויליאם מקלין, הידועה כתוכנית מקלין.
בתוכנית זו נקבע כי העיר העתיקה תהווה מרכז אסתטי ורוחני המיועד לשימור, אך ללא חשיבות פונקציונלית, וכי כל פיתוח עתידי של העיר יהיה לכיוון מערב.
בתוכנית שערך גדס ב-1919 נשמרו העקרונות של תוכנית מקלין, אך פיתוח העיר הוסט לכיוון צפון-מזרח.
אחת הסיבות לשינוי זה הייתה משיכתו של גדס לתכנון האוניברסיטה העברית על הר הצופים, בצד חשיבותה של העיר העתיקה כמרכז אליו הולכות כל הדרכים.
כן נשמר העיקרון על פיו לא תהיה בנייה סביב העיר העתיקה.
התוכנית היוותה סינתזה של התוכניות שהוגשו עד אז, ולתקנות שפרסם המושל הצבאי של ירושלים, רונלד סטורס.
החידוש העיקרי בתוכנית זו היה הוספת מקום לשטחי תעשייה סמוך לעורקי תחבורה ראשיים.
התוכנית ביססה את התכנון העירוני של ירושלים על עיקרון ייעודי הקרקע (Zoning).
'תוכנית גדס-אשבי' הייתה חלק מפעולות 'האגודה למען ירושלים' ובסיס לתוכניות המתאר הבריטיות שבאו אחריה.
תוכנית גדס (ירושלים) היא תוכנית אב לעיר ירושלים שהוגשה על ידי האדריכל פטריק גדס לשלטונות המנדט והאגודה למען ירושלים בשנת 1919.
הביולוג הסקוטי סר פטריק גדס נודע גם כהוגה חדשני בתכנון ערים ובחינוך, ונחשב על ידי היסטוריונים של האדריכלות כאחד מאבות המייסדים של מקצוע תכנון הערים המודרני.
בשנת 1918 הוזמן גדס על ידי חיים ויצמן וההסתדרות הציונית לערוך תוכנית לאוניברסיטה העברית שהייתה עתידה לקום בירושלים.
תוכניתו של גדס – שלא יצאה לפועל – שיקפה את תפיסותיו של גדס כי האדריכלות בכלל, ותוכניתו הכוללת לאוניברסיטה בפרט, יעודדו את החיבור המיוחל בין ערבים ויהודים.
תוכניות המתאר המנדטוריות – כמו אלו שבאו לאחריהן נסבו סביב שני מוקדים, שימור ופיתוח.
משכבשו הבריטים את ירושלים, הם נזדעזעו למראה מצבה, שנים של עזובה שהוחמרה על ידי תוצאות ומראות מלחמת העולם הראשונה ומחסור מוחלט בתשתיות מודרניות הפכו את העיר למשכנות עוני עם חומה והיסטוריה מפוארת.
עם מינויו של סר רונלד סטורס למושל ירושלים הוא הוציא מספר תקנות הנוגעות לבניה בעיר הידועה שבהן הייתה התקנה שאסרה בניה בחומרים מסוימים ולמעשה הותירה רק את הבניה באבן ירושלמית כאפשרות.
תקנה אחרת קבעה כי: "שום אדם לא יהרס, ישכלל, יחליף או יתקן תבנית כל בנין בירושלים או בסביבותיה בתוך קוטר של 2,500 מטר משער שכם (באב אל עמוד) עד שיקבל רישיון בכתב מהמושל הצבאי".
תקנה זו הקובעת את מעמדה של העיר העתיקה כמרכז רוחני־תרבותי אך לא פונקציונלי, שימשה כבסיס רעיוני ליתר התוכניות – הבריטיות והאחרות – שעיצבו את פני ירושלים.
לפני בואו של פטריק גדס לירושלים הוצגה תוכנית קודמת כתוכנית מתאר והיא תוכנית מקלין שקבעה הלכה למעשה את מעמדה המיוחד של העיר העתיקה והניחה יסוד וקווים מנחים להתפתחות העיר המודרנית.
עם בואו של פטריק גדס לארץ הוא קיבל מכתב מפרופסור בוריס שץ, שגם הוא הזדעזע ממצבה הפיזי של ירושלים, וייחד את ספרו שכתב בשנת 1918 "ירושלם הבנויה - חלום בהקיץ", לירושלים ולדמותה הפיזית העתידית.
במכתבו משנת 1919, שפורסם בינואר 1920, חלק שץ את חזונו לעיר עם פטריק גדס:
תוכניתו של פטריק גדס נשענה על תקנות הבניה של השלטון הצבאי כפי שהותקנו על ידי סר רונלד סטורס ועל תוכנית מקלין, אך כיוון ההתפתחות העתידי של העיר הוסט לכוון מזרח.
בשלב זה כבר עמל גדס על תוכנית לאוניברסיטה על הר הצופים, והוא ראה את האוניברסיטה כמוקד פיתוח בעל חשיבות ראשונית הן למערכת האורבנית של ירושלים והן לאזור כולו.
גדס קידש את מעמדה של העיר העתיקה כמוקד מיוחד בעל חשיבות רוחנית היסטורית וראה אותה כמקום היחיד הראוי לשימור - ובניגוד לכך לא ראה גדס את השכונות ה"חדשות" שמחוץ לחומות כראויות לשימור.
זאת על פי תפיסתו כי רוב הערים הן לא יותר משכונות עוני, או לכל היותר שכונות עוני למופת הבשלות להריסה.
תוכנית המתאר שהגיש הכילה את תפיסתו כי האדריכלות מקדמת את התרבות האירופית המודרנית, וכי קיים קשר הדדי בין הסביבה הטבעית ובין הסביבה החברתית.
גדס ראה בעיר ירושלים ארבעה גושים אורבניים בעלי ייחוד ועליהם השתית את תוכניתו
העיר העתיקה, גם בה ראה קבע גדס חלוקה פנימית המבוססת על חלוקה בין העדות.
השטח הנקי מבניה מסביב לעיר העתיקה
העיר החדשה הקיימת הכוללת את הבניה לאורך רחוב יפו ודרך בית לחם
הרחבות של השטח העירוני הבנוי כיום תוך התחשבות בתנאי שטח ושיקולים אורבניים