tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלאודראף הפגין יכולת גבוהה בעונה זו של הנובר בליגה האירופית, והבקיע מספר שערים חשובים.
בעונת 2014/15 שלאודראף שיחק חמישה משחקים בלבד, ואיבד את מקומו בהרכב.
בתום עונה זו שוחרר מהנובר, עם תום חוזהו בקבוצה.
לאחר פרישתו, שלאודראף החל להתמחות בפ.צ.
לשלאודראף שלוש הופעות במדי נבחרת גרמניה, במשחקי ידידות ובמשחקים במסגרת מוקדמות יורו 2008.
שפורט אונד-שווימפריין יאן רגנסבורג הוא מועדון כדורגל מהעיר רגנסבורג שבבוואריה, גרמניה.
קבוצת הכדורגל של יאן רגנסבורג משחקת בליגה הגרמנית השלישית.
האצטדיון הביתי של יאן רגנסבורג הוא הקונטיננטל ארנה, שהוקם בשנת 2015 ומכיל 15,224 מקומות.
יאן רגנסבורג נוסדה בשנת 1886 כמועדון התעמלות, ונקראה על שמו של פרידריך לודוויג יאן, אבי התעמלות המכשירים המודרנית.
מחלקת הכדורגל של המועדון נוסדה בשנת 1907. בשנת 1924 התפצלה מהמועדון קבוצת הכדורגל, שנקראה שפורטבונד יאן רגנסבורג, שהתמזגה בשנת 1934 עם שני מועדונים נוספים, שפורטפריין 1889 רגנסבורג ושווימפריין 1920 רגנסבורג.
מהמיזוג נוצר מועדון אחד בשם שפורט-אונד שווימפריין יאן 1889 רגנסבורג (תרגום השם לעברית-מועדון ספורט ושחייה).
כתוצאה מהאיחוד התחזקה מחלקת הכדורגל של המועדון, והחלה לשחק בליגה האזורית של בוואריה, אך לא הביאה לתוצאות משמעותיות, למעט מקום שני בשנת 1930. בשנת 1933, עם עליית משטר הרייך השלישי, החלה יאן רגנסבורג לשחק בליגת גאוליגה באיירן, שזו אחת משש ליגות אזוריות שהיו הליגות הבכירות בגרמניה.
בשנת 1935 נשרה הקבוצה מהליגה, וחזרה אליה בשנת 1937. בשנים 1938 ו-1939 סיימה הקבוצה פעמיים במקום השלישי בגאוליגה באיירן.
לאחר מכן נחלשה הקבוצה והפכה לקבוצת תחתית.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הפכה יאן רגנסבורג למעין קבוצת נדנדה, שהתנדנדה בין הליגה השנייה לבין האוברליגה הדרומית, שהייתה עד להקמת הבונדסליגה אחת משתי הליגות הבכירות בגרמניה, במקביל לאוברליגה הצפונית.
החל מאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 דעך המועדון והחל להידרדר במורד הליגות, כאשר בסוף שנות ה-90 המועדון שיחק בליגה החמישית בגרמניה.
בשנת 2000 התפצלה קבוצת הכדורגל מהמועדון והפכה עצמאית, כאשר הצטרפו אליה שחקנים ממועדון פוסט/סוד רגנסבורג שהתמזג עמה.
עם זאת, הקבוצה שמרה על שמה.
במהלך העשור הראשון של שנות ה-2000 החלה הקבוצה להתחזק, ואף שיחקה בבונדסליגה השנייה בעונת 2003/04, אך נשרה כעבור עונה אחת בלבד.
הקבוצה סבלה בעונה זו מקשיים כלכליים, וניצלה בקושי מפשיטת רגל בשנת 2005. בעונת 2005/06 הקבוצה שיחקה בליגה הרביעית, והעפילה לליגה השלישית מהמקום הראשון.
בעונת 2006/07 הייתה צריכה הקבוצה לסיים באחד מעשרת המקומות הראשונים כדי להשתלב בליגה הגרמנית השלישית שהייתה צריכה לקום בעונה העוקבת.
יאן רגנסבורג נאבקה כדי לסיים במקום התשיעי, והשתלבה בליגה זו.
בעונת 2011/12 סיימה יאן רגנסבורג במקום השלישי בליגה השלישית, וניצחה בשערי חוץ את קרלסרוהה במבחני העלייה לבונדסליגה השנייה.
עם זאת, יאן רגנסבורג שרדה רק עונה אחת בבונדסליגה השנייה, ונשרה בעונת 2012/13 בחזרה לליגה השלישית.
בעונת 2014/15 סיימה יאן רגנסבורג אחרונה בליגה השלישית, ונשרה לליגה האזורית הבווארית.
בעונת 2015/16, תחת המאמן הייקו הרליך שהגיע באמצע העונה, העפילה הקבוצה בחזרה לליגה הגרמנית השלישית.
בעונת 2016/17 סיימה יאן רגנסבורג במקום השלישי בליגה השלישית, והתמודדה במבחני העלייה מול מינכן 1860 מהבונדסליגה השנייה.
המשחק הראשון ברגנסבורג הסתיים בתיקו 1-1. במשחק הגומלין במינכן, ניצחה יאן רגנסבורג 0–2 באליאנץ ארנה והעפילה לבונדסליגה השנייה, כשהיא רושמת עליית ליגה שנייה ברצף.
בסיום עונת 2022/2023 נשרה בחזרה לליגה הגרמנית השלישית, אך שבה אחרי עונה אחת בלבד לבונדסליגה השנייה, בתום עונת 2023/24, בה שרדה עונה אחת בלבד וירדה בחזרה לליגה השלישית.
החל משנת 1926 שיחקה יאן רגנסבורג באצטדיון יאנשטדיון שהכיל עד 12,500 מקומות.
האצטדיון אירח חמישה משחקי כדורגל במסגרת אולימפיאדת מינכן (1972), ועבר מספר שיפוצים והרחבות, כאשר בשנת 1987 הוא נבנה כמעט מחדש.
ההרחבה האחרונה בוצעה בשנת 2012. ביולי 2015 עברה יאן רגנסבורג לשחק באצטדיון חדש ומודרני, קונטיננטל ארנה, שהוקם בעלות של 52.7 מיליון אירו, ונמצא בבעלות עיריית רגנסבורג.
יאן שיאן (8 באוקטובר 1883 - 22 ביולי 1960) היה מצביא סיני ששירת בממשלת הרפובליקה של סין.
הוא שלט במחוז שאנשי מ-1911 זמן מהפכת צ'ינהאי ועד ניצחון הקומוניסטי ב-1949 במלחמת האזרחים הסינית.
כמנהיג פרובינציה קטנה יחסית, ענייה ומרוחקת, הוא שרד את המזימות של יואן שה-קאי, עידן המלחמות הפנימיות, התקופה הלאומנית, הפלישה היפנית לסין ומלחמת האזרחים שאחריה.
הוא ויתר על כהונתו רק כאשר הצבאות הלאומניים איבדו לחלוטין את השליטה ביבשת הסינית.
התוצאה הייתה בידוד שאנשי מכל מקור אספקה כלכלית או צבאית.
בעיני ביוגרפים מערביים הוא נראה כדמות שדגלה בשימוש בטכנולוגיה מערבית כדי להגן על המסורת הסינית, ובמקביל לתקן את התנאים הפוליטיים, החברתיים והכלכליים הישנים באופן שסלל את הדרך לשינויים הרדיקליים שיתרחשו מאוחר יותר מזמנו.
הוא נולד בזמן שושלת צ'ינג בנפת ווטאי, , שאנשי, למשפחה של בנקאים וסוחרים ותיקה.
כצעיר הוא עבד במשך כמה שנים בבנק של אביו תוך קבלת חינוך קונפוציאני מסורתי בבית הספר המקומי בכפר.
לאחר מכן, יאן נרשם לבית ספר צבאי, שהופעל וממומן על ידי ממשלת מנצ'ו בטאי-יו'אן.
בבית הספר הצבאי הוא שקד על לימוד מתמטיקה, פיזיקה ונושאים שונים שהובאו ישירות מהמערב.
ב-1904 הוא נשלח ליפן ללמוד באקדמיה צבאית של טוקיו ולאחר מכן הוא נכנס לאקדמיה הצבאית הקיסרית, אותה סיים ב-1909.
במהלך חמש השנים שבהן למד יאן ביפן, התרשם ממאמצי הפתוח של המדינה.
הוא הבחין בהתקדמות היפנים והחל לחשוש ממצב בו סין תפגר בפיתוחה אחרי שאר העולם.
חוויה מעצבת זו צוטטה מאוחר יותר כתקופה של השראה גדולה למאמציו המאוחרים למודרניזציה של שאנשי.
בסופו של דבר הגיע יאן למסקנה כי היפנים עברו בהצלחה תהליך מודרניזציה בעיקר הודות ליכולות הממשלה לגייס את אוכלוסייתה לתמיכה במדיניותה ולמערכת היחסים ההדוקה והכבוד הקיימים בין האליטה הצבאית לאוכלוסייה האזרחית.
הוא ייחס את הניצחון היפני המפתיע במלחמת רוסיה–יפן ב-1905 לגיוס נלהב של הציבור היפני לתמיכה בצבא.
לאחר שחזר לסין ב-1910 הוא כתב חוברת המזהירה את סין כי היא נמצאת בסכנה שתותקף על ידי יפן, אלא אם כן היא תפתח ותתקדם.
עוד לפני שלמד ביפן, ראה יאן את השחיתות הנפוצה של פקידי קיסרות צ'ינג בשאנשי, והשתכנע כי חוסר האונים היחסי של סין במאה ה-19 הוא תוצר של היחס העוין של השושלת כלפי המודרניזציה והתפתחות התעשייתית.
בעת שהיה ביפן פגש את סון יאט-סן והצטרף אליו בהקמת חברה חשאית למחצה שהוקדשה להפלת שושלת צ'ינג.
הוא גם ניסה להפיץ את האידאולוגיה של סאן דרך שורות הסטודנטים הסינים באקדמיה הצבאית הקיסרית.
מטרתה של קבוצת הסטודנטים הייתה לארגן מהפכה שתוביל ליצירתה של סין חזקה ומאוחדת, בדומה לאופן שבו יצר אוטו פון ביסמרק את גרמניה החזקה ומאוחדת.
כשחזר לסין ב-1909 הוא מונה כמפקד אוגדת של הצבא בשאנשי, אך עבד בחשאי להפלת הצ'ינג.
במהלך מהפכת 1911, יאן שיאן הוביל כוחות מהפכניים מקומיים והכריז כי המחוז עצמאי מממשלת צ'ינג.
הוא הצדיק את מעשיו בכישלון ממשלתו צ'ינג בהדיפת תוקפנות זרה, והבטיח מגוון רחב של רפורמות חברתיות ופוליטיות במחוז.
יאן נבחר כמושל צבאי על ידי חבריו, אך לא היה מסוגל למנוע את פלישת כוחות של יואן שה-קאי, אשר כבשו את רוב חלקי שאנשי בשנת 1913. במהלך הפלישה של יואן, יאן חשב לשרוד על ידי נסיגה צפונה והתחבר עם קבוצה מורדים ידידותית במחוז השכן.
על ידי הימנעות מעימות צבאי מכריע עם יואן, יאן היה מסוגל לשמור על בסיס הכוח שלו.
אף על פי שהיה ידידו של סון יאט-סן, יאן לא נתן לו תמיכה ב"מהפכה השנייה" של 1913, ובמקום זאת התקשר עם יואן, שאיפשר לו לחזור כמושל צבאי של שאנשי.
בשנת 1917, זמן קצר לאחר מותו של יואן שה-קאי, יאן חיזק את שליטתו על שאנשי.
ב־1911 הייתה שאנשי אחת הפרובינציות העניות ביותר בסין.
יאן האמין כי אם לא יוכל לחדש את הכלכלה והתשתיות של שאנשי, הוא לא יוכל למנוע את ההשתלטות עליה על ידי זרים.
יאן הבין כי שאנשי אינה מפותחת מספיק כדי להתחרות על ההגמוניה עם מחוזות אחרים, ולכן נמנע מהפוליטיקה הלאומית האלימה של אותה תקופה על ידי אכיפת מדיניות נייטרלית על שאנשי ושחרר את המחוז ממלחמות האזרחים של אותה העת.
במקום להשתתף במלחמות האזרחים המתמשכות, יאן הקדיש את עצמו כמעט אך ורק למודרניזציה של שאנשי ולפיתוח המשאבים שלה.
ההצלחה של הרפורמות שלו היו מספיק גדולות, כדי שהוא יכונה על ידי מבקרים מהחוץ – כמושל לדוגמה, ואת שאנשי כינו "מודל של פרובינציה".
נחישותו של יאן למודרניזציה של שאנשי הייתה בעיקר בהשראת חוויותיו ביפן, אך גם מחוויותיו עם רופאים ואנשי צוותים זרים שהגיעו לשאנשי ב־1918 כדי לסייע לו לדכא מגפה שהרסה את המחוז.
הוא התרשם מן הנחישות, הכישרונות וההשקפות המודרניות שלהם, ולאחר מכן השווה את הזרים עם הפקידים השמרנים שלו, שבדרך כלל פעלו מתוך אדישות.
השיחות עם רפורמים מפורסמים אחרים, כולל ג'ון דיואי, הו שי, וחברו הקרוב של יאן ה.ה.
קונג, חיזקו את נחישותו לפתח את שאנשי.
הברית של יאן עם צ'יאנג קאי שק הופרעה ב-1929, כאשר יאן הצטרף לאויביו של צ'יאנג כדי להקים ממשלה לאומית חלופית בצפון סין.
תוך כדי סדרת קרבות בין הצבאות של השליטים השונים, כנגד צבא הממשלה של צ'אנג, ניסה יאן לגבש קואליציה פוליטית ולהכריז על ממשלה בצפון סין, שהוא יהיה הנשיא בה.
הוא ושותפיו גם ניסו לנסח חוקה לאומית, ולצרף מושלים ומצביאים ממקומות נוספים כדי להגיע לממשלה לאומית חלופית.
הקרבות האלה ידועים כ"מלחמת המישורים המרכזיים", שבה היו תנודות צבאיות, הישגים והפסדים לכל צד.
בסופם של סדרת הקרבות, יאן הובס והוא נמלט לדאליין, ולאחר מספר חודשים הגיע להסכם שלום עם ציאנג בשנת 1931.
המאורעות בין השנים 1927–1931 מוסברים בצורה הטובה ביותר כאסטרטגיות של מצביאים אזוריים שהתרגלו לבריתות המשתנות ללא הרף, שאפיינו את הפוליטיקה הסינית מאז התמוטטות השלטון המרכזי עשור שנים קודם.
הסיבה העיקרית לתבוסתו של יאן הייתה כמות האוכלוסייה הנמוכה וחוסר ההתפתחות הטכנולוגית באזורים שהיו בשליטתו, מה שלא איפשר לו לארגן צבא גדול ומצויד היטב, בדומה לצבא של צ'יאנג באותה עת.
יאן גם לא היה מסוגל להתחרות באיכות המנהיגות והפיקוד של צבא הממשלה, וביוקרתו של צ'יאנג והצבא הלאומני.
לפני שהוא הובס, דמותו של יאן שיאן הופיעה על השער של "טיים מגזין" עם כותרת המשנה "נשיא סין הבא".
תשומת הלב שנתנו לו המשקיפים הזרים בתקופה זו, והתמיכה והסיוע שהוא קיבל ממדינאים סינים אחרים, מרמזת כי הייתה ציפייה אמיתית שיאן יוכל להוביל ממשלה מרכזית, אם צ'יאנג לא יכריע את הברית של המצביאים.
יאן נשאר ברקע הפוליטיקה של שאנשי עד שממשלת נאנג'ינג נכשלה ולא הצליחה למנוע את השתלטות היפנים על מנצ'וריה לאחר תקרית מוקדן.
כישלון זה נתן ליאן ולתומכיו הזדמנות להפיל באופן בלתי רשמי את הקוומינטנג בשאנשי.
ב-18 בדצמבר 1931, קבוצה של סטודנטים התאספו בטאי-יו'אן כדי למחות על מדיניות ממשלת נאנג 'ינג שלא התנגדה לכיבוש היפני.
ההפגנה הייתה אלימה עד כדי כך ששוטרי הקוומינטנג ירו לתוך הקהל.
הזעם הציבורי על "טבח 18 בדצמבר" היה מספיק חזק, כדי לתת לאנשיו של יאן תירוץ לגרש את הקוומינטנג מהמחוז על בסיס שלום הציבור.
לאחר האירוע הזה חדל הקוומינטנג להתקיים בשאנשי, אלא כארגון דמה שחבריו היו נאמנים יותר ליאן מאשר לצ'יאנג קאי-שק.
קשיים עתידיים בהבטחת נאמנותם של מצביאים סינים אחרים ברחבי סין, מלחמת האזרחים המתמשכת עם הקומוניסטים והאיום המתמשך של הפלישה היפנית הניעו את צ'יאנג לתת ליאן לשמור על התואר נציב ב-1932, ומינה אותו בראש הוועדה של הממשלה המרכזית המפקחת על מונגוליה וטיבט.
לבסוף בשנת 1934 ציאנג שיבח את התנהלות יאן בתמורה לתמיכתו הציבורית של יאן בממשלת נאנג'ינג.
למעשה צ'יאנג הודה כי יאן יישאר השליט הבלתי מעורער של שאנשי.
אחרי 1931 המשיך יאן לתת תמיכה מסויגת לממשלת נאנג'ינג, תוך שמירה על שליטה בפועל בשאנשי.
לחלופין, הוא יצר שיתוף פעולה עם גורמים קומוניסטים הפועלים במחוז שלו.
אף על פי שהוא לא היה משתתף פעיל, יאן תמך בתקרית 1936 של שיאן, שבה צ'יאנג קאי-שק נעצר על ידי קצינים לאומניים בראשות ג'אנג צ'וליאנג ויאנג הואצ'נג ושוחרר רק כאשר הסכים לעשות שלום עם הקומוניסטים, וליצור "חזית מאוחדת" שתתנגד לפלישה היפנית הצפויה לסין.
בשנת 1936, יאן הצביע על כך שהקרע הגדל בינו לבין צ'יאנג נבע מהחרדות של יאן מפני הפוטנציאל לפלישה יפנית ודאגה לגורלה של סין.
כמו כן יאן לא היה משוכנע שהמדיניות של ציאנג להתמקד במאבק בקומוניסטים במקום להתכונן לפלישה היפנית, היא מדיניות נכונה.
במהלך תקרית שיאן עצמה יאן היה מעורב בעצמו במשא ומתן, שלח נציגים כדי למנוע את הוצאתו להורג של צ'יאנג בעודו דוחף לחזית מאוחדת ולהתנגדות לפלישה היפנית לסין.
היחסים הפיננסיים בין שאנשי לבין השלטון המרכזי נותרו מסובכים.
יאן הצליח ליצור קומפלקס של תעשיות כבדות סביב טאי-יו'אן, אך הוא לא פרסם את מידת הצלחתו מחוץ לשאנשי, כנראה כדי להטעות את צ'יאנג קאי-שק.
למרות ההצלחות שלו במודרניזציה של תעשיית שאנשי, יאן פנה שוב ושוב לממשלה המרכזית לסיוע כספי כדי להרחיב את רשת הרכבות המקומית, אך בקשותיו נדחו בדרך כלל.
כאשר יאן סירב לשלוח מיסים שנאספו מסחר מלח לממשלה המרכזית, צ'יאנג הציף השוק הצפוני של סין עם כל כך הרבה מלח (שיוצר באזור החוף של סין), שמחירי המלח במחוזות הצפוניים צנח מאוד.
בשל מחירי המלח הנמוכים באופן מלאכותי, המחוזות השכנים כמעט הפסיקו לקנות מלח משאנשי.
ב-1935 הכריז צ'יאנג על "תוכנית חמש שנים" למודרניזציה של התעשייה הסינית בהשראת ההצלחות של "תוכנית העשור" שיאן הכריז עליה לפני מספר שנים.
יאן לא נכנס לעימות רציני עם היפנים עד ראשית שנות ה-30. בעודו גולה בדאליין ב-1930, היה מודע לתוכניות יפניות לפלוש למנצ'וריה, ויצר שיתוף פעולה עם היפנים כדי ללחוץ על צ'יאנג קאי-שק כדי לאפשר לו לחזור לשאנשי, לפני שהזהיר את צ'יאנג על כוונתה של יפן.
הצלחתה של יפן לאחר מכן בכיבוש מנצ'וריה ב-1931 הפחידה את יאן, שאמר כי מטרתה העיקרית של תוכנית העשור שלו הייתה לחזק את ההגנה על שאנשי נגד היפנים.
בשנות השלושים המוקדמות הוא תמך במהומות אנטי-יפניות, גינה את הכיבוש היפני של מנצ'וריה כ"ברברית", פנה בפומבי לצ'יאנג לשלוח חיילים למנצ'וריה וארגן את ארסנל הנשק שלו כדי לחמש את הפרטיזנים הלוחמים בכיבוש היפני במנצ'וריה.
בדצמבר 1931 הזהיר יאן, כי לאחר ההשתלטות על מנצ'וריה, ינסו היפנים להשתלט על מונגוליה הפנימית על ידי חתרנות נגד הסמכות הסינית באזור.
כדי למנוע זאת, הוא השתלט על סויואן תחילה, פיתח את מרבצי הברזל הגדולים שבה (24% מכלל הברזל בסין), והעביר למחוז אלפי חיילים-חקלאים.
כאשר לבסוף פלשו היפנים למונגוליה הפנימית ב-1935, יאן קיבל על עצמו תפקיד "יועץ" "מועצה המדינית של מונגוליה" גוף שהוקם על ידי השלטון המרכזי כדי לארגן התנגדות ליפנים.
היפנים החלו לקדם את נושא "האוטונומיה" לצפון סין בקיץ 1935. נראה כי יפנים רמי דרג בסין האמינו כי יאן ורבים אחרים בצפון יהיו בעדם בתמורה להגנה מצ'יאנג קאי-שק.
יאן פרסם מכתב פתוח בספטמבר שבו הוא האשים את היפנים שרצו לכבוש את כל סין במהלך שני העשורים הבאים.
על פי מקורות יפנים, יאן נכנס למשא ומתן עם היפנים ב-1935, אך מעולם לא התלהב מאוד מ"אוטונומיה "ודחה את עמדתם כאשר הבין שהם מתכוונים להפוך אותה לגרורה שלהם.
יאן כנראה השתמש במשא ומתן כדי להפחיד את צ'יאנג קאי-שק באמצעות צבאותיו כדי להגן על שאנשי, שכן הוא חשש כי צ'יאנג מתכונן להקריב את צפון סין כדי למנוע לחימה ביפנים.
אף על פי שיאן העריך את הפילוסופיה ואת השיטות הכלכליות הקומוניסטיות, הוא חשש שהאיום הנשקף מהקומוניסטים הסינים גדול כמעט כמו החשש מהיפנים.
בתחילת שנות השלושים הוא העריך שאם הקומוניסטים יפלשו לשאנשי, הם ייהנה מתמיכתם של רוב תושבי החבל.
כדי למנוע איום קומוניסטי על שאנשי, שלח יאן כוחות ללחימה בהם וארגן את רשויות האצולה והכפרים כנגדם.
הוא גם ניסה, ללא הצלחה מרובה, לבצע תוכנית בקנה מידה גדול של רפורמה קרקעית.
רפורמות אלה לא מנעו את התפשטותן של פעולות הגרילה הקומוניסטיות לשאנשי.
האסטרטגיה של לוחמי הגרילה של הקומוניסטים הייתה יעילה ביותר נגד כוחותיו של יאן, שנחשב קורבן למתקפות פתע.
הקומוניסטים עשו שימוש טוב בשיתוף פעולה של איכרים מקומיים כדי להתחמק ולמצוא בקלות את כוחותיו של יאן.
כאשר תגבורת שנשלחה על ידי השלטון המרכזי אילצה את הקומוניסטים לסגת משאנשי, נמלט הצבא האדום על ידי פיצול לקבוצות קטנות שקיבלו אספקה מתומכים מקומיים.
יאן עצמו הודה כי כוחותיו נלחמו בצורה גרועה במהלך המערכה.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה (1937–1945), רוב האזורים של שאנשי נכבשו במהירות על ידי היפנים, אבל יאן סירב לברוח מהמחוז גם לאחר שאיבד את הבירה המחוזית, טאי-יו'אן.
הוא העביר את מפקדתו לפינה מרוחקת של המחוז, והתנגד למעשה לניסיונות יפניים לתפוס את שאנשי.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, היפנים עשו לא פחות מ-5 ניסיונות לנהל משא ומתן על הסכם השלום עם יאן, אבל יאן סירב ונשאר בצד הסיני.
לאחר הניסיון הכושל של הצבא האדום הסיני להקים בסיסים בדרום שאנשי בתחילת 1936, השתכנע יאן שהקומוניסטים היו איום קטן יותר על שלטונו מאשר הלאומנים או היפנים.
הוא נכנס למו"מ והקים ברית עם הקומוניסטים והתיר להם לקיים פעילויות קומוניסטיות בשאנשי.
יאן ניסה לגייס אינטלקטואלים צעירים ופטריוטים לממשלתו כדי לארגן התנגדות מקומית לאיום הפלישה היפנית.
ב־1936 הייתה טאי-יו'אן נקודת מפגש לאינטלקטואלים אנטי-יפנים שברחו מבייג'ינג, טיינג'ין וצפון-מזרח סין, ששיתפו פעולה עם יאן.
הוא גייס גם את תושבי שאנשי שחיו ברחבי סין ללא קשר לאגודות הפוליטיות הקודמות שלהם.
היפנים פלשו לחבל שאנשי, וזכו להצלחות צבאיות.
כאשר התברר ליאן כי כוחותיו לא יצליחו להדוף את הצבא היפני, הוא הזמין כוחות צבא קומוניסטיים להיכנס שוב לשאנשי.
גנרל ז'ו דה הפך למפקד של הצבא השמיני שפעל בשאנשי ונקרא סגן מפקד אזור המלחמה השנייה, תחת פיקודו של יאן עצמו.
יאן בתחילה הגיב בחום על כניסתם מחדש והגעתם של הכוחות הקומוניסטיים, והם קיבלו את פניו בהתלהבות.
הכוחות הקומוניסטיים הגיעו לשאנשי בדיוק בזמן כדי לסייע להביס כוח יפני חזק יותר, שניסה לעבור במעבר הרים אסטרטגי.
לאחר מכן היפנים הגיבו לתבוסה זו על ידי איגוף המגינים ונעו לעבר בירת החבל – טאי-יו'אן.
הקומוניסטים ארגנו מיליציות של איכרים, וניצלו את המצב לבצע רפורמות חברתיות וכלכליות רדיקליות, הקשורות בעיקרן לחלוקה מחדש של קרקעות ואדמות.
המאמצים הקומוניסטיים להתנגד ליפנים זכו לאהדה גם של האינטלקטואלים בשאנשי.
הקומוניסטים עוררו את שנאתם של מיליונים באזור הכפרי של שאנשי אל היפנים.
בתוך שנה לאחר בואם מחדש אל שאנשי, הקומוניסטים השתלטו על רוב שאנשי, שלא הוחזקו בידי היפנים.
הקרב על טאי-יאן היה אכזרי וקשה.
היפנים סבלו 30,000 הרוגים ומספר שווה של פצועים במאמץ שלהם לכבוש את שאנשי הצפונית.
יאן עצמו נסוג לאחר שרוב צבאו נהרס, כולל כוח גדול של תגבורת שנשלח לשאנשי על ידי השלטון המרכזי.
במהלך 1937, רבים מהמנהיגים הקומוניסטים הבכירים, כולל מאו דזה-דונג, שיבחו את יאן על ניהול מסע התנגדות בלתי מתפשר נגד היפנים.
זמן קצר לפני שהפסיד את טאי-יו'אן יאן העביר את מטהו ללינפן, בדרום-מערב שאנשי, אבל גם משם היפנים דחקו אותו ואילץ את יאן לסגת עם מה שנותר מצבאו מעבר לנהר הצהוב.
שם ארגן מחדש את צבאו ללוחמת גרילה וזינב והכה ביפנים, אך השפעת מהלכים אלה על המלחמה כולה היה שולית.
בתקופה זו הורעו יחסיו של יאן עם הקומוניסטים, והוא ראה בהם כוח שמנסה לחסל את שלטונו.
בשנת 1940, ידידו היפני של יאן, ריוקיצ'י טנאקה, הפך לראש מטה של הצבא היפני הראשון, שהוצב בשאנשי.
לאחר שהתבררה האיבה של יאן עם הקומוניסטים, טנאקה פתח במשא ומתן עם יאן בניסיון לעודד אותו להיכנס לברית אנטי-קומוניסטית עם יפן.
יאן הסכים לשלוח נציג ברמה גבוהה כדי להיפגש עם היפנים, וקיבל רשות מהממשל המרכזי לנהל משא ומתן איתם להסכם כדי להשיג את כל כוחותיהם משאנשי תמורת שיתוף הפעולה של יאן.
בשנים הבאות 1941–1943, ניהלו עוד כמה פעמים היפנים משא ומתן עם יאן אך ללא תוצאות מעשיות.
לאחר כניעת יפן וסופה של מלחמת העולם השנייה, יאן שיאן גייס לצבאו אלפי חיילים יפנים שהיו מוצבים בצפון מערב שאנשי ב-1945, כולל מפקדיהם.
על ידי גיוס היפנים לשירותו הוא שמר את המתחם התעשייתי נרחב סביב טאי-יו'אן וכמעט כל אנשי הניהול והטכניים המועסקים היו יפנים.
יאן הצליח לשכנע את היפנים שנכנעו לעבוד בשבילו, ואלה זרמו לבירתו מחלקים אחרים בצפון סין ושרתו את ממשלתו וצבאו.
בצבאו היה כוח יפני שעמד על 15,000 חיילים, בתוספת קצינים ששירתו בכל יחידות צבא יאן האחרות.
הם סייעו לו להילחם בקומוניסטים, מספרם צומצם עד נפילת בירתו לידי הקומוניסטים באפריל 1949.
בחורף 1947 הוגבלה שליטתו של יאן בשאנשי לשטח הסמוך לטאי-יו'אן.
יאן ציין כי הקומוניסטים התחזקו וצפה כי בתוך שישה חודשים הם ישלטו על מחצית סין.
לאחר שהפסיד בדרום שאנשי יאן התחייב להגן על טאי-יו'אן אולי בתקווה שאם הוא ומנהיגים אנטי-קומוניסטים אחרים יוכלו להחזיק מעמד מספיק זמן, ארצות הברית תצטרף בסופו של דבר למלחמה לצדם ותציל את כוחותיו מחורבן.
בין נובמבר 1948 לאפריל 1949 התקיים קיפאון ולא הייתה התקדמות מצד שני הצדדים.
הטקטיקות שבהן השתמשו הקומוניסטים בתקופה זו כללו לוחמה פסיכולוגית, כגון אילוץ קרובים של המגינים הלאומיים לחזית לבקש את כניעתם של המגינים.
טקטיקות אלה היו מוצלחות, שכן החל מ־1 בדצמבר 1948, עד מרץ 1949, נכנעו למעלה מ־12,000 חיילים לאומנים.
בבוקר 22 באפריל, הסתיים מסע הקרבות וטאי-יו'אן נכבשה כולה על ידי הקומוניסטים והשלימו שליטה מלאה על שאנשי.
ראש ממשלת הרפובליקה של סין
במרץ 1949 טס יאן לבירת נאנג'ינג במטרה לבקש מהממשל המרכזי לקבל עוד מזון ותחמושת.
מאבק הכוחות המתמשך בין לי וצ'יאנג שיבש קשות את המאמץ הגדול יותר להגן על הטריטוריה הלאומנית מפני הכוחות הקומוניסטיים.
יאן התמקד במאמציו לקדם שיתוף פעולה בין לי וצ'יאנג.
בסופו של דבר ניסה לי להקים ממשלה, עם יאן כראש ממשלה.
למרות מאמציו של יאן, צ'יאנג סירב לאפשר ללי לגשת לכסף שצ'יאנג שלח לטאיוואן, והקצינים הנאמנים לצ'יאנג סירבו למלא אחר פקודותיו של לי,
בסוף 1949 נעשה מצב הלאומנים נואש.
המטבע שהונפק על ידי השלטון המרכזי ערכו ירד במהירות עד שהוא הפך כמעט חסר ערך.
כוחות צבא הנאמנים ללי ניסו להגן על גואנגדונג ועל גואנגשי, בעוד אלה הנאמנים לצ'יאנג ניסו להגן על סצ'ואן.
שני הכוחות סירבו לשתף פעולה זה עם זה, והובילו בסופו של דבר לאובדן שני האזורים.
ניסיונותיו המתמידים של יאן לעבוד עם שני הצדדים הביאו לבידודו.
הקומוניסטים הצליחו לכבוש את כל השטח המוחזק על היבשת עד סוף 1949, ובכך הביסו את לי ואת צ'יאנג.
לי יצא לגלות בארצות הברית, בעוד יאן המשיך לשמש כראש ממשלה בטאיוואן, עד 1950, כאשר צ'יאנג השתלט על הנשיאות.
השנים האחרונות של יאן היו מלאות אכזבה ועצב.
לאחר שהלך אחרי צ'יאנג קאי צ'ק לטאיוואן הוא נהנה מתואר "היועץ הבכיר" של צ'יאנג, אבל במציאות הוא היה חסר אונים לחלוטין.
צ'יאנג אולי סחב איתו טינה ארוכת טווח ליאן בשל פעילותו מטעם לי.
יותר מפעם אחת ביקש יאן רשות לנסוע ליפן, אך לא הורשה לצאת מטאיוואן.
יאן בילה את רוב שנותיו שנותרו בכתיבת ספרים על פילוסופיה, היסטוריה ואירועים עכשוויים, שאותם תרגם לאנגלית לעיתים קרובות.השקפתו הפילוסופית המאוחרת תוארה כ"אוטופיזם אנטי קומוניסטי ואנטי-קפיטליסטי קונפוציאני".
כמה חודשים לפני מלחמת קוריאה פרסם יאן ספר, שבו צפה כי קוריאה הצפונית תפלוש לקוריאה הדרומית, כי קוריאה הדרומית תתגבר במהירות, שארצות הברית תתערב בצד קוריאה הדרומית, וכי סין הקומוניסטית תתערב בצד קוריאה הצפונית.
כל האירועים הללו התרחשו בהמשך מלחמת קוריאה.
יאן נפטר בטאיוואן ב-24 במאי 1960.
אחרי מלחמת האזרחים, יאן, כמו רוב הגנרלים הלאומנים שלא החליפו צד, עברו תהליך של דמוניזציה בתעמולה קומוניסטית.
רק אחרי 1979, שהתחילו הרפורמות חדשות בסין, החלו לראות את דמותו בצורה חיובית יותר – כגיבור אנטי-יפני פרגמטי.
תרומותיו של יאן בתקופת כהונתו מתחילות להיות מוכרות על ידי הממשלה הסינית הנוכחית.
אחד ההישגים שלו – הייתה ההצלחה בהדברת מגפות במחוז, מעשה שמוערך מאוד.
יאן התכוון ברצינות לבצע תהליך של מודרניזציה בשאנשי, והוא השיג הצלחה מסוימת.
במשך כל שלטונו ניסה לקדם רפורמות חברתיות שלאחר מכן נתפסו כמובנות מאליהן, אך היו לא מקובלות בזמנו: ביטול קשירת כפות הרגליים של נערות.
יצירת מקומות עבודה עבור נשים מחוץ לבית.
חינוך יסודי אוניברסלי, קיומם של מיליציות איכרים כיחידה בסיסית של הצבא.
הוא היה ככל הנראה מצביא הצבאי המחויב ביותר לפרובינציה שלו בתקופתו.
בשנות השלושים הפך יאן פתוח יותר ויותר למדיניות חברתית וכלכלית רדיקלית, כולל חלוקה מחדש של עושר באמצעות מיסוי ותיעוש המדינה, אוריינטציה לחינוך מעשי (לעומת "מוסרי") ושילוב בקנה מידה גדול של הטכנולוגיה המערבית.
יאן רדזינסקי (בפולנית: Jan Radzynski; נולד ב-1950) הוא מלחין ישראלי-אמריקאי יליד פולין.
נולד בוורשה למשפחה מוזיקלית, ולמד בצעירותו פסנתר.
ב-1969 עלה לישראל, ולמד קומפוזיציה אצל לאון שידלובסקי וצ'לו באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
ב-1977 עבר לארצות הברית כדי ללמוד באוניברסיטת ייל אצל המלחין הפולני הנודע קשישטוף פנדרצקי ואחר כך עם .
מ-1980 עד 1994 לימד בייל, ומ-1994 מלמד באוניברסיטת אוהיו, שם ייסד רדזינסקי פסטיבל לביצוע יצירות של מלחינים ישראליים ויצירות עם השפעת מוזיקה יהודית.
יאן רדזינסקי זכה במספר פרסים, ביניהם מטעם ASCAP.
בין התזמורות שניגנו את יצירותיו, ניתן לכלול את: תזמורת קליבלנד, תזמורת קולומבוס, הפילהרמונית של קרקוב, התזמורת הסימפונית ירושלים, תזמורת הרדיו של קלן, הפילהרמונית הישראלית, תזמורת הבולשוי, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת התזמורת הלאומית של מקסיקו ועוד.
בנו, דוד רדזינסקי, מכהן החל משנת 2015 כאחד משלושת הכנרים הראשיים בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
על נהרות בבל -לטנור ותזמורת
יאן קוססירס (בהולנדית: Jan Cossiers; 15 ביולי 1600 – אנטוורפן 4 ביולי 1671, אנטוורפן) היה צייר פלמי.
העבודות המוקדמות ביותר שלו היו עבודות ז'אנר המתארות סצנות של חיי המעמדות הנמוכים.
בהמשך הקריירה שלו צייר בעיקר נושאים היסטוריים ודתיים וכן דיוקנאות.
קוססירס היה אחד הציירים המובילים באנטוורפן לאחר מותו של רובנס בשנת 1640 ואחד הצבעוניים המקוריים ביותר בפלנדריה מהמאה ה-17.
יאן קוססירס היה בנם של אנטון, צייר צבעי מים, ומריה ואן קליף.
הוא הוטבל בקתדרלה באנטוורפן ב־15 ביולי 1600. את הכשרתו הראשונה קיבל מאביו ואז עבר לסטודיו של הצייר הפורטרטים והצייר ההיסטורי הבולט קורנליס דה פוס.
הוא נסע לאקס-אן-פרובנס בצרפת בשנת 1623, שם שהה ולמד אצל הצייר ההולנדי אברהם דה פריס.
הוא ביקר ברומא, שם נרשם באוקטובר 1624. ברומא הוא ככל הנראה ראה עבודות של קרוואג'יו, שהשפיעו רבות על עבודתו.
הוא חזר לאקס-אן-פרובאנס בשנת 1626. כאן פגש את ניקולאס-קלוד פאברי דה פיירסק, ההומניסט המפורסם וחברו הקרוב של פיטר פול רובנס.
פיירסק המליץ על קוסיירס לפני רובנס.
הוא גם נפגש עם אמנים פלמיים והולנדים אחרים כמו סימון דה פוס ויוהאן גרלוף, כפי שמוצג בדיוקן הקבוצתי של סימון דה פוס המכונה "התכנסות מעשנים ושתיינים".
דיוקן זה אמור להראות את שלושת האמנים נהנים מעישון ושתייה במהלך שהותם באקס-אן פרובאנס.
יאן קוססירס חזר לאנטוורפן בשנת 1627. בשנה שלאחר מכן הוסמך כמאסטר בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן.
ייתכן שבמשך זמן קצר הוא היה מחובר לסדנה של רובנס.
ככל הנראה, רובנס בחר בקוססירס שילווה אותו למדריד בשנת 1628, אך הוריו של קוססירס התנגדו לרעיון.
בשנת 1630 נישא קוסיירס עם ג'ואנה דארגון בכנסיית סנט ג'יימס באנטוורפן.
הוא הפך לדיקן גילדת לוקאס הקדוש בשנת 1640. ב־26 ביולי באותה שנה התחתן בפעם השנייה למריה ואן דר וויליגן.
הוא גם היה באחווה לגברים נשואים שהוקמה על ידי המסדר הישועי.
בשנות ה-30 של המאה ה-17 הצליח קוססירס להשיג מספר עבודות גדולות בזכות התערבות רובנס.
הוא סייע לרובנס בשנת 1635 בעיטורי כניסתו המרשימה של הקרדינל אינפנטה פרדיננד.
רובנס קיבל את הניהול הכולל של פרויקט זה.
הוא סייע עוד בעבודת רובנס בקישוט טוררה דה לה פרדה, בית הצייד של פיליפ הרביעי מספרד ליד מדריד.
קוססירס צייר סצנות מיתולוגיות לאחר עיצובם על ידי רובנס.[2] אמנים אחרים באנטוורפן כמו האחים קורנליס דה פוס ופול דה ופס עבדו גם הם במשימה גדולה זו.
קוססירס נהנה מחסותם של מושלי דרום הולנד כמו הקרדינל אינפנטה פרדיננד והארכידוכס לאופולד וילהלם מאוסטריה.
לאחר מותו של רובנס בשנת 1640 הוכר כאחד מציירי ההיסטוריה המובילים בפלנדריה וקיבל עבודות רבות למען הרפורמציה.
הוא גם היה צייר פורטרטים של הבורגנות העשירה.
היו לו תלמידים רבים ובהם יאן קארל ואן ברמט, גרה מלזן, ז'אק (ג'ייקוב) דה לנה, ז'אק דה לנגה, קרל ואן סבוין ופרנסיסקוס ואן ורביסט.
יאן קוססירס היה אמן רב גוני שעבד בנושאים שונים כמו דיוקנאות, ז'אנר וציורי היסטוריה.
ישנה התפתחות ברורה בקריירה שלו, שלא הייתה דומה לזו של בני דורו באנטוורפן כמו סימון דה פוס ותיאודור רומבוס.
קוססירס התחיל את דרכו כצייר סצנות ז'אנר בסגנון קרוואג'ו.
בהמשך הוא היה מעורב בביצוע קומפוזיציות דתיות ומיתולוגיות שהיו חלק מעבודות הגדולות של בית המלאכה של רובנס בשנות ה-30 של המאה ה-17. לאחר מותו של רובנס הוא הפך לאחד הציירים המובילים של יצירות דתיות בפלנדריה.
עבודותיו המוקדמות של ג'אן קוססירס היו תיאורים של נושאים מחיי המעמדות הנמוכים, כמו הבן האובד בבית מרזח, חברות עליזות, מעשנים, שתיינים, שחקני קלפים, נגנים, מגידי עתידות וכו '.
חלק מהעבודות הללו חזרו על נושא חמשת החושים, הפופולרי באמנות הז'אנר הפלמי.
בעבודות המוקדמות הללו הוא מושפע מקארווג'ו עם תאורה על ידי מקור אור יחיד על מנת ליצור אפקט ועומק ודרמה.
דוגמה ליצירה שצוירה בתקופה מוקדמת זו היא "מגדת העתידות" המתארת גבר בתחפושת אלגנטית מאוד ששומע את עתידו מאישה צוענייה.
האיש אינו מודען כי הוא קורבן לנוכל שגונב מכיסו.
האור נופל על האיש ויוצר אפקט דרמטי.
קוססירס יצר גרסאות רבות לנושא זה.
נושא אחר, שקוססירס חזר על עצמו מספר פעמים הוא הנושא של "הבן האובד".
בשנות ה-30 של המאה ה-17 התחבר קוססירס לפיטר פאול רובנס והחל לצייר נושאים מההיסטוריה.
דוגמאות לכך הן הסצנות המיתולוגיות שצייר לאחר עיצובו של רובנס כמו "פרומתאוס והאש", "נרקיסוס" ו"יופיטר ולייקון".
במהלך תקופה זו עבודתו הושפעה בצורה מונומנטלית מעבודות של רובנס, והוא סייע לו בעבודות גדולות.
לאחר מותו של רובנס הוא הצליח למלא את החסר שהשאיר רובנס בסטודיו העצום וסיפק ציורי מזבח לכנסיות הרבות בפלנדריה הקתולית וגם לשוק הפתוח.
עבודותיו בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-17 היו צבעוניות מאוד, וניתן לייחס זאת להשפעתו של רובנס.
בעבודותיו המאוחרות לוח הצבעים התעמק יותר ועבודות המברשת שלו נהיו בנוסח יותר חופשי.
הקומפוזיציות שלו בתקופה מאוחרת זו מדגישות את הפאתוס של הדמויות באמצעות ביטויים רגשיים מוגזמים ומחוות תוססות.
דוגמה לכך הוא "המלקות לישו" .
בין ציוריו הדתיים המאוחרים נמצא גם "התשוקה הגדולה של ישו" (1655–6) בכנסיית במכלן.
יאן קוססירס קיבל את הכשרתו מציירי דיוקנאות מובילים כמו קורנליס דה פוס ואברהם דה פריס.
לפיכך הוא למד את הכישורים הדרושים כדי לספק את הדרישה של הבורגנות האמידה עבור דיוקנאות פרטניים וקבוצתיים.
דיוקנאותיו מאופיינים בדמיונם הרגיש, בתובנה פסיכולוגית ואלגנטיות.
ב"דיוקן ג'נטלמן" יאן קוססירס הצליח להציג את אופיו של השומר באמצעות פרטים כמו יד שמאלו שנחה בביטחון ליד המותן.
יאן קוססירס עבר בחוג של צייר הז'אנר הפלמי המפורסם אדריאן ברואר, שהיה ידוע בין השאר בזכות הטרוניות שלו, כלומר תרגול ציורי ראש או פנים, החוקרים סוגי הבעות.
ברואר צייר סצנת בית מרזח בשם "המעשנים", שכלל דיוקנאות בסגנון טרוניה של יאן קוססירס יחד עם הציירים יאן גווינץ, יוס ואן קרייסק (1600–1671), יאן דוידזון דה הם וברואר עצמו (בערך 1636).
יאן קוססירס הוא הדמות השנייה מימין ונראה שיש לו עשן בפה, כאילו טועם אותו לפני שנושף.
משמעות של סוג זה של דיוקן קבוצתי הוכפלה כמייצגת גם את אחד מחמשת החושים (במקרה זה חוש הטעם).
יאן קוססירס גם צייר מספר דיוקנאות ז'אנר המייצגים את חמשת החושים.
במקביל, ניתן לראות דיוקנאות כטרוניות.
דוגמאות לכך הן דיוקנאות של אדם שמביט בכוס הריקה שלו, ודיוקן "ג'נטלמן", שנאמר כי הוא אדריאן ברואר.
על פי ההערכה, הציורים הם חלק מסדרה על חמשת החושים.
כפי שהיה מקובל בעולם האמנות של אנטוורפן באותה תקופה, קוססירס שיתף פעולה עם אמנים מומחים אחרים, שעבורם הוא צייר את הדמויות.
ידוע שהוא שיתף פעולה עם צייר הדומם וצייר בעלי החיים אדריאן ואן אוטרכט בסצנת מטבח (מתאריך 1639).
קוססירס צייר את דיוקנותיהם של ואן אוטרכט ואשתו קונסטנציה במטבח בתוך פריטי המטבח - לובסטר, דגים וירקות שצייר ואן אוטרכט.
קוססירס היה רשם של דיוקנאות של ילדים, כולל ילדיו.
הוא ערך סדרת ציורי דיוקן של בני משפחתו.
כל אחד מהרישומים ממוספר בצד שמאל למעלה ומזהה את המצויר בשמו ומתוארך לשנת 1658. הסדרה מאופיינת בטיפול האינטימי ובאפקטים של חיים.
הדיוקנאות ששרדו מתארים רק את בני האמן ולא את חמש בנותיו.
יאן תומאס ואן קסל (Jan Thomas van Kessel; 10 בספטמבר 1677 – 1741) היה צייר פלמי, בעיקר צייר בסגנון ז'אנר ויצר סצנות של איכרים, פסטיבלי חתונה וסצנות בתוך פונדקים.
הוא גם צייר כמה דיוקנאות ואולי גם כמה סצנות דתיות.
הוא היה בן משפחת האמנים החשובה של ואן קאסל, שקשורה בנישואין למשפחת האמנים ברויגל.
יאן תומאס ואן קאסל נולד באנטוורפן ב־10 בספטמבר 1677 כבנו של תומאס ואן קאסל.
אביו היה בנם של הצייר הבולט יאן ואן קאסל האב ואחיהם של הציירים יאן ואן קאסל הבן ופרדיננד ואן קאסל.
באמצעות סבו, יאן ואן קאסל האב, הוא היה קשור למשפחת האמנים ברויגל, מכיוון שסבא רבא שלו היירונימוס ואן קאסל הבן, היה נשוי לביתו של יאן ברויגל האב.
אביו, תומאס ואן קאסל לא בחר בקריירה אמנותית כמו אביו ואחיו אלא הפך לנוטריון באנטוורפן.
יאן תומאס, לעומת זאת, בחר ללכת בעקבות רבים מבני משפחתו שהפכו לאמנים.
בשנת 1691 הוא נרשם כתלמידו של פטר איקנס (Peter Ykens) בפנקסים של גילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן.
ההערכה היא כי לאחר מות המורה שלו, בשנת 1695 המשיך את לימודיו בברדה אצל דודו פרדיננד ואן קאסל שעבד שם בארמונו של ויליאם השלישי מאורנג'.
הוא חזר לאנטוורפן ושם נרשם כמאסטר בגילדה באנטוורפן בשנת 1703.
הוא נשאר באנטוורפן עד מותו בשנת 1741.
ואן קאסל היה בעיקר צייר ז'אנר שיצר סצנות של איכרים, פסטיבלי חתונה וסצנות פנים של פונדקים.
הוא גם צייר כמה דיוקנאות ואולי גם יצר כמה יצירות דתיות.
עבודותיו מראות את השפעתו החזקה של דוד טנירס הבן, צייר הז'אנר הפלמי המוביל במחצית השנייה של המאה ה-17. טנירס יצר חידוש חשוב בציור הז'אנר באמצעות תיאורים עזים של איכרים, חיילים ואנשים אחרים מהמעמד הנמוך, אותם תיאר כעוסקים בשתייה, עישון, משחקי קלפים או קוביות, מתקוטטים, מנגנים מוזיקה ועוד.
בדרך כלל בתוך פונדקים או בכפרים.
הוא גם צייר סצנות עם אלכימאים ואנשי מקצוע בתחום הרפואה.
ואן קאסל תיאר לעיתים קרובות נושאים דומים כמו דוד טנירס הבן, למשל "הקטטה בפונדק לאחר משחק קלפים" (1701) או בציור "איכרים מחוץ לפונדק".
יאן רובצ'ק (בפולנית: Jan Rubczak; 18 בינואר 1882 – 27 במאי 1942) היה צייר ופוסט-אימפרסיוניסטי פולני ממוצא יווני.
בשנים 1904 עד 1911 הוא נרשם לאקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב, שם למד אצל פלוריאן סינק ויוזף פאנקייביץ'.
מאוחר יותר הוא למד באקדמיה לאמנות חזותית בלייפציג ובאקדמיה קולארוסי בפריז.
בשנת 1911 הציג בסלון ד'אוטומן והציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בשנת 1913. בשנה שלאחר מכן הציג את תחריטיו בביאנלה בוונציה.
הוא השתייך לחברה המובחרת של האמנים הפולנים אגודת שטוקה, איתה הציג בבודפשט (1910), קרקוב (1911) וורשה (1912, 1923); הוא השתתף גם בתערוכות של קבוצת הפורמיסטים שהתארגנה בקרקוב (1917), לבוב (1918) ובפריז (1922).
עבודות הציור של רובצ'ק נקשרו בלא ספק עם הפוסט-אימפרסיוניזם הצרפתי שקודם על אדמת פולין על ידי פאנקייביץ'.
בהשפעת המאסטר נוצרו ציורי טבע הדומם המוקדמים של האמן, המסודרים בקפידה על רקע בדים דקורטיביים, המשלבים בצורה הרמונית קווי מתאר עם רגישות צבע.
בתקופה הצרפתית, אפנון עדין של כתמים צבעוניים עם קווי מתאר זורמים, שיקף את האסתטיקה שקידם בית הספר פונט-אבן (נוף מדרום צרפת, 1911).
טווח הצבעים המועצם שיקף היטב את האווירה המוארת בשמש בתמונות שצוירו בדרום צרפת.
הוא ערך נסיעות רבות לבריטני ונורמנדי, שם צייר סצנות חוף.
הסוכן והפטרון שלו היה המשורר והסוחר האמנותי הידוע, ליאופולד זבורובסקי.
בשנת 1915 הוא הפך לאחד המייסדים של אגודת האמנים הפולנים.
לאחר 1917 ניהל בית ספר לציור משלו בפריז.
הוא המשיך להציג ברחבי פולין וארצות אחרות.
בשנת 1924 שב לפולין העצמאית, שם לימד ב"בית הספר החופשי לציור ורישום".
בשנים 1931 עד 1932 עבד באקדמיה בקרקוב כעוזרו של יאן וינרסקי.
במהלך תקופה זו, הוא חבר באגודת ידידי קרקוב לאמנויות יפות, שם שימש בתפקיד ארגוני.
בזמן מלחמת העולם השנייה, הוא נרצח באשוויץ, 1942
יאן רוזן (בפולנית: Jan Rosen; 16 באוקטובר 1854 – 8 בנובמבר 1936) היה צייר פולני יהודי מומר, הידוע בעיקר בזכות סצנות הקרב שלו.
בנו היה צייר הקיר והפסיפס, יאן הנריק דה רוזן.
הוא נולד למשפחה יהודית עשירה שהפכה לקלוויניסטית.
מאוחר יותר הוא הפך ללותרני.
כמו אצל אמנים רבים, הוא גילה כישרון רישום מוקדם וקיבל את שיעוריו הראשונים מפרנצ'ישק קוסטבסקי.
בשנים 1872–1875 הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, ולקח שיעורים פרטיים בבית הספר של צייר הקרב יוזף ברנדט.
ארבע השנים הבאות בילה באקדמיה לאמנות בפריז עם ז'אן-לאון ז'רום ואיזידור פילס.
הוא התגורר ברציפות במינכן, פריז ולוזאן, כשהייתה לו אישה ובנו נולד, ההוא התיישב ברוסיה בשנת 1891, שם הפך לצייר החצר של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
לאחר שרכש הצאר את ציורו "הדוכס הגדול קונסטנטין פבלוביץ סוקר את הפרשים הפולניים".
בשנת 1907 ערך טיול בצפון אפריקה, ואחריו ביקור בסקנדינביה בשנת 1908. הוא לא חזר לפולין עד 1921, לאחר מלחמת פולין-ברית המועצות.
הוא ידוע בעיקר בזכות סצנות קרב, במיוחד ממלחמות נפוליאון, אך גם עשה כמה עבודות על מרד נובמבר לפני שהותו ברוסיה ואחריה.
סוסים היו בין המוטיבים החביבים עליו והוא היה ידוע בתשומת הלב שהקדיש לפרטים מדויקים בציור המדים והנשק.
אולם מבקרים מסוימים סברו כי ציוריו טובים רק להוראת היסטוריה.
יאן קרבאץ (בהולנדית: Jan Karbaat; 18 בספטמבר 1927 – 11 באפריל 2017) היה רופא הולנדי, מומחה לפוריות ובעל מרכז להזרעות מלאכותיות, שעמד במרכז שערורייה ציבורית לאחר שהשתמש בזרע שלו כתרומה לנשים שהגיעו למרפאתו מבלי ידיעתן.
קרבאץ הוא אביהם הביולוגי של לפחות 82 ילדים – 71 מהם מתרומות זרע.
קרבאץ נולד למשפחת חקלאים בעיירה רייסווייק, כבכור מבין שישה אחים.
לאחר שהתחתן, עבר עם אשתו הראשונה ובנו לסורינאם, שם עבד במרכז רפואי צבאי במשך כחמש שנים.
באותה התקופה, החל להתעניין בטיפולי פוריות ועם שובו להולנד, לאחר שקיבל תואר דוקטור, החל לעבוד כמנהל רפואי בבית חולים בדרום רוטרדם.
הקים מרפאת פוריות בבעלותו בה ביצע הזרעות מלאכותיות (טיפולי IVF לא היו קיימים בזמנו, מה שהפך הזרעות מלאכותיות לדרך היחידה בה נשים יכלו להיכנס להריון מלבד הדרך הטבעית).
יאן קופצקי (בצ'כית: Jan Kupecký; 3 באפריל 1667 – 16 ביולי 1740) היה צייר דיוקנאות צ'כי בתקופת הבארוק.
הוא היה פעיל גם בהונגריה, וינה ונירנברג.
קופצקי, כמו אנשים רבים באותה תקופה, היה בן להורים פרוטסטנטים מאזורי צ'כיה שביקשו מקלט בהונגריה המלכותית מפני רדיפות דתיות מצד הקתולים.
הוא נולד בפזינוק - עיירה ליד פרסבורג.
הוא החל את לימודיו אצל הצייר השווייצרי בנדיקט קלאוס, שהיה פעיל בווינה ובהונגריה המלכותית.
בגיל עשרים יצא קופצקי למסע לימודים ארוך באיטליה.
ברומא עזר לו להתפרסם הנסיך אלכסנדר בנדיקט סוביסקי, בנו של המלך הפולני יאן סובייסקי.
הוא חזר לווינה ב-1709, לאחר עשרים ושתיים שנים שבילה בוונציה וברומא.
לפי הביוגרף שלו בן זמנו, יוהאן קספר פוסלי השווייצרי, קופצקי הפרוטסטנטי, שדבק בדתו של אביו, נותר סגור ומבודד בסביבה הקתולית של וינה, כשהיה נתון בהשפעת החצר והאצולה.
תפיסה זו נוגדת חלקית את העובדה שלצייר היו הזמנות משמעותיות מחצר המלוכה בזמן שעבד בווינה.
הוא צייר דיוקנאות של דמויות שונות בשושלת המלכותית.
בקרלובי וארי אפילו צייר דיוקן של הצאר הרוסי פיוטר הגדול.
יצירתו העשירה בתקופה זו כוללת סדרה של דיוקנאות מרהיבים של משפחתו, וחבריו של קופצקי.
בשנת 1733 קופצקי, ברח מוינה עם משפחתו מחשש מרדיפות דתיות, אל נירנברג ועבד שם עד מותו בשנת 1740.
כצייר הדיוקנאות המשמעותי ביותר של גרמניה בת זמנו, הוזמן על ידי נסיכים גרמנים רבים, נכבדי כנסייה עשירים סוחרים ומלומדים, ויצירותיו זכו לפופולריות על ידי הפיכתם לתחריטים אפילו במהלך חייו.
באמצעות תלמידיו וחסידיו, השפעתו האמנותית של קופצקי נותרה חיה ונפוצה במשך זמן רב.
יַאן קַסְפְּרוֹבִיץ' (בפולנית: Jan Kasprowicz; 12 בדצמבר 1860 – 1 באוגוסט 1926) היה משורר, מחזאי, מבקר ספרות ומתרגם פולני; נציג מוביל של תנועת .
קספרוביץ' נולד בכפר סימבוזה (כיום חלק מאינוברוצלב) בפרובינציית פוזן, למשפחת איכרים אנאלפביתית.
משנת 1870 למד בגימנסיה הפרוסית באינוברוצלב, פוזן (פוזנן), אופלן (אופולה), רטיבור, וב-1884 סיים את לימודיו ב בפוזנן.
הוא למד פילוסופיה וספרות באוניברסיטאות גרמניות בלייפציג ובברסלאו.
במהלך לימודיו החל לפרסם מאמרים ושירה בכתבי עת פולניים שונים.
בשל פעילותו בחוגים סוציאליסטים הוא נעצר פעמיים על ידי המשטרה הפרוסית וישב חצי שנה בכלא.
לאחר שחרורו מהכלא, בגיל 28 עבר קספרוביץ' ללבוב, שם שהה את 35 השנים הבאות לחייו.
הוא עבד כעיתונאי ומבקר ספרות ותיאטרון, עבד במשך שנתיים במחלקת העריכה של העיתון, "השליח הפולני" (Kurier Polski) ובארבע השנים שלאחר מכן (1902–1906) בעריכה בעיתון, "המילה הפולנית" (Słowo Polskie).
במקביל, בפרץ יצירה יוצא דופן, כתב ופרסם קספרוביץ' יצירות ושירה משלו, לשבחי המבקרים.
ב-1889 פרסם את קובץ שיריו הראשון הכולל גם את מחרוזת הסונטות Z chalupy ("מן הבקתה") – על דלותו ובורותו של האיכר הפולני.
בשנת 1904 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לבוב על המסה, "מילות השירים של תאופיל לנרטוביץ'" (Liryka Teofila Lenartowicza).
בשנת 1909 הוא מונה לראש המחלקה לספרות השוואתית באוניברסיטת לבוב, מחלקה שהוקמה עבורו לניהולו.
קספרוביץ' האוטודידקט שלט בשפות הלטינית והיוונית הקלאסיות, כמו גם בצרפתית ובאנגלית.
יצירותיו כללו תרגומים שזכו לשבחי הביקורת של יצירות ספרותיות גדולות:
אנגלית (שייקספיר, מרלו, לורד ביירון, שלי, קיטס, טאגור, סווינבורן, ויילד, בין היתר)
צרפתית (וובנארג, ברטראן, רמבו, מטרלינק)
הטבע העניק לו בריאות יוצאת דופן ושיעור קומה.
סטניסלב לם כתב על קספרוביץ': "בהתנהגותו היו לו מקוריות של צועני וההמולה של עיתונאי, שעם הזמן אפשרו לו להרוויח את הכסף הדרוש למחייתו, העניקו לו הומור טוב של חבר, ואפילו אז – רצינות של פרופסור".
הוא היה - עם קבוצת חברים בולטת - אורח תדיר בפאבים וביקבים של לבוב, במיוחד ביקב ובבר היין המפורסם של שטאדמילר שעדיין קיים בשוק, מספר 34.
נישואיו הראשונים – לתאודוזיה סימנסקה (Teodozja Szymańska) ב-1886 - התפרקו לאחר מספר חודשים.
בשנת 1893 התחתן עם ידוויגה גונסובסקה (Jadwiga Gąsowska).
בשנת 1899 היא עזבה אותו ואת בנותיהם באופן דרמטי למען הסופר .
ב-1911 הוא נישא שוב, הפעם למריה בונין (Maria Bunin) הצעירה ממנו בהרבה, בחורה רוסייה שאותה פגש ברכבת מרומא לנאפולי באחד ממסעותיו האמנותיים.
היא הייתה בתו של הגנרל ויקטור בונין מצבא הרוסיה הצארית.
בשנים 1921–22 היה רקטור אוניברסיטת לבוב.
בעשרים השנים האחרונות לחייו ביקר קספרוביץ' לעיתים קרובות יותר ויותר בהרי הטטרה.
ב-1923 התיישב דרך קבע בווילה "הרנדה", בין לזאקופנה, שם נפטר ב-1 באוגוסט 1926.
יצירותיו של קספרוביץ' הושוו לאלו של ארתור רימבו ולפרסי ביש שלי.
ויטולד גומברוביץ' אפיין ביומנו את קספרוביץ' באופן הבא: "לחם מקמח מלא, נשמה של יונה, זמר כנה...
אבל גם: איכר-בוגד, איכר מזויף, טבע לא טבעי, פשטות מפוברקת.
קספרוביץ', לאחר שעזב את האיכר והפך את עצמו לאינטלקטואל, ובכל זאת רצה להישאר איכר - כאינטלקטואל".
קספרוביץ' כתב גם מחזות: Bunt Napierskiego ("המרד של נאפירסקי", 1899), Uczta Herodaiady ("משתה הרודיאס", 1905) ועוד.
יאן גוטפריד קלנברג (בפינית: Jan Gottfrid Klenberg; 22 באוקטובר 1931 - 28 באוגוסט 2020) היה גנרל פיני אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה של פינלנד בין השנים 1990–1994.
קלנברג נולד במיקלי ב-22 באוקטובר 1931. הוא נולד למשפחה של קציני צי, ובשל כך התגייס בעצמו לצי הפיני ב-1950. הוא למד באקדמיה הצבאית הימית ולאחר מכן עבר את קורס קציני המטה הכללי.
ב-1961 הוא מונה למפקד שייטת ספינות תותחים.
בין השנים 1963–1964 הוא שימש כמרצה באקדמיה הצבאית הימית.
בין השנים 1965–1971 הוא שימש כעוזר למזכיר הכללי של מועצת ההגנה.
ב-1980 מונה למפקד הצי הפיני, וכיהן בתפקיד עד 1983. לאחר מכן כיהן כראש המטה הכללי - תפקיד טכני בעיקרו, עד 1989. ב-28 בפברואר 1990 הוא מונה לראש ההגנה.
הוא היה ראש ההגנה הראשון שלא בא משורות צבא פינלנד.
כמו כן, הוא היה הראשון בתולדות התפקיד שלא השתתף במלחמת העולם השנייה.
האירוע הבולט ביותר שקרה במהלך הקדנציה של קלנברג היה פירוק ברית המועצות, שהוביל לשינוי כולל ביחסי הכוחות העולמיים וחייב היערכות מחודשת של הצבא הפיני.
הוא סיים את תפקידו ב-31 באוקטובר 1994. הוא נפטר בהלסינקי ב-28 באוגוסט 2020.
יאן רוסטם (בארמנית: Յան Ռուստամ; 21 ביוני 1762–1835) היה צייר ממוצא ארמני שחי ופעל בשטחי חבר העמים הפולני-ליטאי.
בעיקר צייר דיוקנאות, הוא הוזמן לבצע דיוקנאות של אישים בולטים בתקופתו.
במשך שנים רבות היה פרופסור באוניברסיטת וילנה.
כילד יתום נתמך על ידי אדם קז'ימייז' צ'ארטוריסקי, שהזמין אותו למדינות חבר העמים בסביבות 1774.
צ'ארטוריסקי שילם עבור לימודיו בוורשה, שם בין מוריו היו ז'אן-פייר נורבלין דה לה גורדיין ואחרים.
בין 1788 ל-1790 עבר לגרמניה, שם הצטרף לבונים החופשיים.
כעבור שנתיים חזר לחבר העמים הליטאי-פולני והתגורר זמן מה בוורשה, לאחר מכן עבר לוילנה.
בעקבות החלוקה של חבר העמים, החל רוסטם לעבוד באוניברסיטת וילנה, כעוזר לפרנצישק סמוגלביץ'.
לאחר מותו של סמוגלביץ', הוענק פרופסורה לאמנות יפה ב-1810 לאנגלי, ג'וזף סונדרס ורוסטם שיתף פעולה איתו.
ב-1811 הפך רוסטם לפרופסור לרישום וב-1819 הפך לפרופסור לציור.
רוסטם פרש ב-1826, אך המשיך לתת הרצאות עד מותו.
בין תלמידיו המצליחים היו טאראס שבצ'נקו, יוזף אולשקביץ', קאנוטי רוסייצקי ומיכל קולשה.
יאן קשישטוף דמל, בפולנית: Jan Krzysztof Damel (1780 - 30 באוגוסט 1840) היה אמן נאו-קלאסיסטי פולני בתקופת חלוקות פולין, הקשור עם בית הספר לאמנות באוניברסיטת וילנה.
נולד במיטאו, דוכסות קורלנד וסימגליה {לטביה), למד אמנות באוניברסיטת וילנה אצל יאן רוסטם ופרנצישק סמוגלביץ', וקיבל תואר ב-1809.
הוא התגורר בווילנה עד שהוא גורש לסיביר בשנת 1820.
עם שחרורו התגורר בסנט פטרבורג ובמינסק.
הוא נחשב לאחד האמנים ההיסטוריים הבולטים בז'אנר הנאו-קלאסיציסטי שפעלו בבלארוס..
עבודותיו כוללות ציורים של אירועים היסטוריים (מרד קושצ'יושקו, צבא נפוליאון בווילנה, מותו של אולריך פון יונגינגן במהלך קרב גרונוולד וקרב וינה), דיוקנאות, רישומים ויצירות דתיות.
בין תלמידיו המצליחים היה מיכל קולשה.
יאן שפילריין היה מתמטיקאי ומהנדס חשמל רוסי-סובייטי ממוצא יהודי.
יאן שפילריין נולד בשנת 1887 ברוסטוב על דון למשפחה יהודית.
אביו היה סוחר, יליד ורשה.
היו לו אחים פסיכיאטר איסאק שפילריין וביולוג נפטלי שפילריין שנרצחו במהלך הטיהורים הגדולים.
אחותו סבינה שפילריין נרצחה על ידי הנאצים לאחר כיבוש רוסטוב על דון.
לאחר סיום בית ספר יאן שפילריין נסע לצרפת וסיים לימודים בסורבון בשנת 1907. בהמשך הוא למד במכון קרלסרוהה לטכנולוגיה (עד לשנת 1911) ובאוניברסיטת שטוטגרט בה סיים לימודי תואר שלישי והחל ללמד.
בשנת 1916 הוא פרסם בשפה הגרמנית ספר לביצוע חישובים בהנדסת חשמל ומכניקה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוא נעצר לתקופה מסוימת כאזרח של מדינה עוינת.
במחצית השנייה של שנת 1918 שפילריין חזר לרוסיה והחל ללמד במכון הפוליטכני בקרסנודר.
בשנת 1920 שפילריין הגיע למוסקבה והחל ללמד באוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה ע"ש באומן בה כיהן כפרופסור ודקאן פקולטה להנדסת חשמל.
במקביל הוא עבד במוסדות שונות שקשורת לפיתוח משק החשמל.
בשנת 1930 שפילריין היה בין מקימי המכון להנדסת אנרגיה של מוסקבה ופקולטה שהוא היה עומד בראשה שולבה במוסד החדש.
יאן שפילריין פרסם מאמרים רבים ותרגם ספרות מקצועית מגרמנית לרוסית.
בשנת 1933 שפילריין התקבל כחבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1937 שפילריין הואשם בחברות ב"מפלגה הדמוקרטית", נעצר והוצא להורג בתחילת 1938. שמו טוהר מכל אשמה בשנת 1956.
שפילריין היה נשוי משנת 1910 לסילביה ריס, בוגרת סורבון לכימיה.
היא נעצרה בשנת 1938. לזוג היו שתי בנות.
יאן יחזקאל צבי קלרמן (19 ביוני 1926 – 6 ביוני 1993) היה רופא וקרדיולוג ישראלי.
שימש כמנהל המכון לשיקום חולי לב בבית החולים שיבא בין השנים 1969–1992.
קלרמן נולד ב-19 ביוני 1926 בברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה, בנם היחיד של אריה יוליוס קלרמן, יינן ויצרן שמפניה ומרטה לבית גוטפריינד.
במהלך מאורעות השואה הסתתרה משפחתו בברטיסלאבה.
בשנת 1947 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת אינסברוק שבאוסטריה, וכדי לממן את לימודיו עבד בתחנת רדיו.
בשנת 1949 נישא לאריקה לבית שוורץ, ניצולת אושוויץ, והם עלו לארץ ישראל מבלי שסיים את לימודיו.
בישראל עבד בתחילה כלבורנט, וב-1950 שב להשלים את לימודיו באוסטריה.
כשחזר לארץ גויס לצה"ל, ושימש כרופא צבאי בג'וליס.
בעת השירות של קלרמן הבחין חיים שיבא כי מספר החולים המופנים אליו מהמרפאה בג'וליס פחת, והגיע יחד עם ברוך פדה לבחון את הסיבה.
לאחר ביקור זה הוזמן קלרמן להגיע להתמחות בבית חולים תל השומר עם תום שירותו הצבאי.
על אף שהביע עניין רב בהמטולוגיה, בחר להתמחות בקרדיולוגיה.
בשנת 1962 הוביל את הקמת המכון לשיקום חולי לב בבית החולים, שפעל תחת מכון הקרדיולוגי בניהול יצחק קריב.
המימון הראשוני להקמת המכון היה מענק של כחצי מיליון ל"י שניתן למשרד הסעד על ידי מחלקות הרווחה של מחלקת הבריאות ומחלקת החקלאות של ארצות הברית.
קלרמן קיבל ממשרד הסעד רשימה של חולים מאזור גוש דן שלקו באוטם חד בשריר הלב, וטיפל בהם במכון יחד עם צוות רב-תחומי שכלל אחיות, פסיכולוג, עובד סוציאלי ומרפאים בעיסוק.
קבוצת החולים בהם טיפל כונתה בהומור "הגן הקרדיאלי של קלרמן".
כחלק מפעילות המכון הסיק קלרמן כי על השיקום להיות ארוך טווח, ואף להמשיך למשך כל חייו של המטופל.
מסקנה זו אומצה בעולם השיקום.
ב-1969 מונה רשמית לראש המכון שהוגדר "המכון לפיזיולוגיה של העבודה ולשיקום חולי לב".
בשנות ה-70 ייעץ בהקמת מכונים דומים בקנדה.
במסגרת פעילותו האקדמית פרסם למעלה מ-200 מאמרים מדעיים וערך חמישה עשר ספרים ומונוגרפיות.
היה חבר במספר אגודות מדעיות וייעץ לממשלות ולארגונים בין-לאומיים רבים.
בשנים 1979–1991 שימש כעורך כתב עת המדעי Cardiology.
בשנת 1985 מונה לפרופסור קליני בפקולטה למדעי הרפואה והבריאות באוניברסיטת תל אביב, תפקיד בו כיהן עד מותו.
קלרמן נפטר ב-6 ביוני 1993 והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
לזכרו מוענקים מספר פרסים בתחום הקרדיולוגיה.
יאן קמפנוס וודניאנסקי או יוהאנס וודניאנוס קמפנוס (בצ'כית:Jan Kampánus Vodňanský או Jan z Vodňan - יאן מוודניאן, בלטינית: Johannes , 27 בדצמבר 1572 – 13 בדצמבר 1622 ) היה מלומד הומניסט צ'כי, מחנך, משורר, מחזאי מלחין, בשפה הלטינית.
קמפנוס וודניאנסקי נולד ב-1572 בוודניאני במחוז פיסק בדרום בוהמיה (צ'כיה) בממלכת בוהמיה שבמלוכת הבסבורג, אז חלק מהאימפריה הרומית הקדושה בעלת הלאום הגרמני.
ייתכן כי אבותיו היו אצילים שירדו בנכסיהם ממשפחת קמפנוס ממערב בוהמיה.
הוא למד בייהלבה ובאוניברסיטת פראג וב-1596 סיים תואר שני באמנויות חופשיות.
הוה הפך למורה ליוונית וללטינית בטפליצה ובהראדץ קראלובה (קניגגרץ).
בהמשך ניהל את בית הספר "הנריק הקדוש" בפראג ובקוטנה הורה (קוטנברג).
החל מ-1603 לימד יוונית ולטינית באוניברסיטת פראג כיורש הקתדרה של ההומניסט מתאוס קולינוס.
הוא לימד גם היסטוריה ושירה לטינית.
לעיתים חוזרות הוא שימש כדקאן וכפרורקטור ופעמיים כרקטור של האוניברסיטה.
קמפנוס היה הוסיט והתוודעה להשקפה האולטרקוויסטית אך אחרי קרב ההר הלבן על יד פראג שבו נוצחו המורדים הצ'כים מההקונפדרציה הבוהמית שהתקוממו נגד המלך הקתולי פרדיננד השני, החליט קמפנוס להמיר את דתו לנצרות הקתולית, אומרים, כדי להציל את האוניברסיטה.
אולם ב-30 באפריל 1622 פוטר מהאוניברסיטה והישועים השתלטו על המוסד, ואף נעצר.
1909 - זיקמונט וינטר פרסם רומן היסטורי עליו בכותרת " Mistr Kampanus: historický obraz"
שפורסמו ב-1612 עובדו למוזיקה על ידי יאן נובק במאה ה-20
קמפנוס כתב בדרך כלל בלטינית, אבל לפעמים כתב גם בצ'כית, יוונית וגרמנית.
הוא חיבר מעל 500 שירים.
כמה מכתביו, כמו המחזה "ברטיסלאוס" (בז'טיסלב ואיטקה) (1614) נאסרו על ידי השלטונות, מכיוון שמתחו בקורת על דוכסי בוהמיה.
הוא היה מפורסם באירופה בזכות המטריקה המושלמת.
גרסאות מטריות של התהלים לפי דגם התהלים המחורזים מאת עמיתו ואוורינץ בנדיקטי מנודוזר.
אודות קדושות (Heilige Oden/Posvátné ódy) חריזה של תהלים
Cechias - היסטוריה של בוהמיה בחרוזים
המנונים ושירים לפי מזמורי תהלים
1613 - כרך א Odae sacrae - פורסם בפרנקפורט
לפי המהדורה הרביעית של ה Psalmi poenitentiales
הכולל את Rorando coeli וקטעים קוליים בסגנון פשוט הומוריתמי, המזכירים את ה"חרוזים המדודים" (vers mesurés) של ז'אן-אנטואן דה באיף וקלוד לז'ן.
חוקרים גילואחר כך מהדורה שלמה מודפסת באמברג,עם מבוא שממנו יוצא כי מדובר
מנגינות שהולחנו על ידי מלחינים אחרים ועובדו על ידו.
Rorando coeli, מוטט, בטכניקת שתי המקהלות: מקהלה אחת מחקה את השנייה,
מזכיר יצירות יותר מורכבות אנטיפוניות של בני זמנו בוונציה
יאן שטפלה (בצ'כית: Jan Štefela; נולד ב-20 באפריל 2001) הוא אתלט צ'כי, סגן אלוף אירופה באולם (אפלדורן 2025) וזוכה מדליית ארד אליפות העולם באתלטיקה (טוקיו 2025) בקפיצה לגובה.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בטאלין שבאסטוניה ביולי זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.20 מטר.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט סיים במקום שביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.18 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ סיים במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.24 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני סיים במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.26 מטר.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיים במקום תשיעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.22 מטר.
מדליית כסף באליפות אירופה באולם
באליפות אירופה באולם שנערכה באפלדורן שבהולנד במרץ זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.29 מטר, אחרי אולג דורושצ'וק מאוקראינה (2.34 מטר) ולפני מתאו סיולי מאיטליה (2.29 מטר).
יאן שפנר הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר המרכזי בהיידנהיים מהבונדסליגה.
שפנר גדל במחלקת הנוער של פרל.
הוא שיחק בקבוצת המילואים, פרל II, בין השנים 2017–2019, ובקבוצה הבוגרת של פרל מהליגה האזורית (מערב) בין השנים 2018–2020.
ב-5 באוגוסט 2020 חתם שפנר בהיידנהיים מהבונדסליגה השנייה.
ב-13 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו בקבוצה במסגרת הגביע הגרמני.
בעונת 2022/2023 עלה עם הקבוצה לבונדסליגה.
ב-7 בנובמבר 2024 הבקיע את שערו הראשון במסגרת אירופית, בניצחון 0–2 על הארטס בקונפרנס ליג.
יאן קוצ'יאק (בסלובקית: Ján Kuciak; 17 במאי 1990 – 21 בפברואר 2018) היה עיתונאי חוקר סלובקי שעבד באתר החדשות "Aktuality.sk" שהתפרסם בעיקר בשל חשיפת פרשיות שחיתות כלכליות, הונאות מס וקשרים בין אנשי עסקים לגורמים פוליטיים בסלובקיה.
קוצ'יאק נולד בכפר שטיאבניק (Štiavnik) שבצפון סלובקיה, שבו מתגוררים כ-4,000 תושבים.
הוא גדל בתקופת המעבר של סלובקיה מדיקטטורה קומוניסטית לדמוקרטיה, לאחר מהפכת הקטיפה ב-1989. כילד, לא היה לו מחשב בבית, והוא כמעט נכשל בבחינות הכניסה לגימנסיה בשל מבחן כישורי מחשב.
עם זאת, מאוחר יותר הפך למנתח נתונים מיומן.
קוצ'אק החל את דרכו בעיתונות בשנת 2012, כשהתקשר עם עיתונאים אחרים בנוגע לפרשת גורילה.
במסגרת הפרשה נחשפו שחיתויות פוליטיות, והיא השפיעה על כיוונו המקצועי.
הוא למד עיתונאות באוניברסיטת "קונסטנטין הפילוסוף" בעיר ניטרה, ושם המשיך ללימודי תואר דוקטור בתחום תקשורת המונים.
הוא עבד תחילה בעיתון "Hospodárske noviny", שם חקר הונאות מס ושחיתויות הקשורות למפלגת סמר השלטת.
מאוחר יותר עבר לאתר Aktuality.sk, שם התמחה בניתוח נתונים וחיפוש במאגרים ציבוריים, כמו רישומי עסקים וקרקעות.
מאמריו התמקדו בנושאים מורכבים כגון הונאות מס, שימוש לרעה בסובסידיות חקלאיות מהאיחוד האירופי, והונאות מע"מ.
הוא היה חלק מדור חדש של עיתונאים סלובקים שחשפו רשתות שחיתות בין פוליטיקאים, אנשי עסקים וארגוני פשע.
ב-2017 הגיש קוצ'אק תלונה פלילית נגד איש העסקים מריאן קוצ'נר, לאחר שזה איים עליו טלפונית בעקבות מאמר על עסקיו.
המשטרה לא נקטה צעדים, ולא סיפקה לו אבטחה.
עבודתו כללה שיתופי פעולה עם ארגוני עיתונאים בינלאומיים, כגון מיזם הדיווח על פשיעה ושחיתות מאורגנת (OCCRP).