tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההעברה יכולה להעשות דרך חיקוי, אך החיקוי הוא של התוצאה, לא של הדרך, ולכן אינו מדויק דיו כדי לייצר את אפקט הרצ'אט של התפתחות חד כיוונית.
המושג של תרבות מצטברת חד כיוונית אינו דומה למושג הדרוויניזם החברתי, שכן פרטים שנולדו בחברה לא טכנולוגית אינם נופלים ביכולתם הקוגניטיבית (באופן ממוצע) מפרטים שנולדו בחברה טכנולוגית ויכולים ללמוד וליישם את כל חידושי הטכנולוגיה והמדע באופן זהה.
הפן הרוחני של התרבות אינו מראה כל כיוון התפתחות אחיד, כפי שמראים המחקרים בתחום הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה.
התפתחות רעיונות דתיים, מנהגים, מסורות, מערכות מוסר וחוק ומבנים חברתיים שנועדו לשמר אותם הם בדרך כלל מקומיים ונתונים לשינויים בהתאם לאקלים והצרכים האקולוגיים של החברות השונות בהן התפתחו, כמו גם לסחף תרבותי חסר כיוון התורם להבדלים הבין תרבותיים העמוקים בין קבוצות שונות שאין להם שום הקבלה במסד הגנטי האחיד למדי.
במקרה זה אפשר לדבר על אבולוציה תרבותית רב- קווית, במקביל לאבולוציה הגנטית, אך בסדרי גודל גדולים בהרבה.
ככל שמדובר באבולוציה חברתית, הנטייה לראות התפתחות חד כיוונית מחברה פרימיטיבית לציויליזציה מפותחת (כפי ששיערו ראשוני האנתרופולוגים מנקודת המבט של התרבות המערבית) הפכה למוקצה מחמת מיאוס במחצית השנייה של המאה ועשרים אך לא גוועה לחלוטין, אף שהשתחחרה מהגוון הגזעני שאפיין אותה בעבר.
קליאודינמיקס (Cliodynamics) היא תזה חדשה יחסית במחקר החברתי שפותחה בתחילת המאה העשרים ואחת על ידי טורצין, והיא מציגה מודל מחזורי של עליה ונפילה של אימפריות בכל המרחב העולמי מאז ראשית ההיסטוריה האנושית ועד לתקופתנו.
אבי הרעיון הבסיסי של מחזוריות חברתית היה מלומד מהמאה ה-14, אבן ח'לדון אשר ראה בחברה האנושית אורגניזם חי שעובר תהליך מחזורי של לידה, גדילה, בגרות, דעיכה ולבסוף מוות.
התזה המודרנית של קליאודינמיקס פותחה על בסיס של מודלים מתמטיים ובדיקה מפורטת של השתנות התנאים הכלכליים והחברתיים לאורך חיי האימפריות השונות.
בדיקות אלו הראו חוקיות מפתיעה שיכולה לנבא את גורלה של כל חברה אנושית עכשוית.
הרציונל של התזה נסמך על העיקרון האבולוציוני של ברירה קבוצתית המעודדת שיתוף פעולה והמתח בינה ובין הברירה ברמת הפרט המפעילה כוחות מנוגדים של אינטרסים אישיים.
בניגוד לתרבות המצטברת החד כיוונית ולאבולוציה הרוחנית הרב כיוונית, האבולוציה החברתית אינה מראה התפתחות או כיווניות אלא חזרתיות בסגנון של "אין חדש תחת השמש, ומה שהיה הוא שיהיה" כמאמר קוהלת.
הפן האמנותי של התרבות, למרות היותו חלק משמעותי ביותר מהנכס התרבותי של האנושות, נחקר הכי פחות על ידי אנתרופולוגים, סוציולוגים או ביולוגים בהקשר של אבולוציה תרבותית.
למעט השימוש בחומרים וטכניקות שאומצו מהפן הטכנולוגי (אמנות פלסטית ומוזיקה בעיקר), קשה להצביע על אבולוציה כלשהי, חד כיוונית, רב כיוונית או מחזורית.
המגוון הקיים בדרכי הביטוי האמנותי בין חברות שונות מבטא לכל היותר שונות שולית הנובעת מאופנות, קונפורמיות או גורמים אקראיים שאחראים גם לחילופם בזמן.
טיילור כלל את האמנות בתרבות האנושית, אך למרות דבקותו במודל התפתחות ליניארי מחברות פרימיטיביות לציויליזציות מפותחות, הוא ער לעובדה כי האמנות אינה חלק מהתפתחות משוערת זו.
אכן, הביטוי האמנותי המשוכלל שמאפיין "חברות פרימיטיביות", שאינו נופל מזה של טובי האמנים בציויליזציה המערבית, היה כלי הנשק העיקרי בידי האנתרופולוגים המאוחרים לנגח את הרעיונות השונים של קידמה תרבותית בשם הרעיון של רב תרבותיות.
נראה שכל אסכולה בחרה לה את האספקט התרבותי שתומך במסגרת התאורטית שאמצה לעצמה תוך התחשבות מועטה בעובדה כי מדובר רק באספקט אחד ולא במכלול התרבותי השלם.
תאוריות של אבולוציה חברתית ותרבותית היו פופולריות בהגות האירופאית המודרנית עוד בטרם התפתח מדע הסוציולוגיה.
עוד בטרם המאה ה-18, התפיסה המקובלת באירופה הייתה שהחברות האנושיות נמצאות במצב של דעיכה.
החברה האירופאית הציבה את העולם העתיק, ובראש ובראשונה את יוון ורומא כמודל לחיקוי וכרף שאליו שאפה להגיע.
במקביל, הדוקטרינה הנוצרית טענה כי בני האדם חיים בעולם שפל ונחות ביחס לגן העדן.
בעידן הנאורות, הביטחון העצמי האירופאי גדל והרעיון של קדמה נעשה פופולרי יותר ויותר.
בתקופה זו נזרעו זרעי המחשבה, של מה שיקרא מאוחר יותר - "אבולוציה חברתית" או "אבולוציה תרבותית".
הוגי ההשכלה הרבו לטעון כי חברות עוברות שלבים של התפתחות והתקדמות הדרגתית, וחיפשו את הלוגיקה והסדר של האמיתות המדעיות הקובעות את דרכה של ההיסטוריה האנושית.
גאורג וילהלם פרידריך הגל, לדוגמה, טען שההתפתחות החברתית הוא תהליך דטרמיניסטי ובלתי הפיך, בדומה לזרע שאין לו ברירה אלא להתפתח לעץ.
באותו אופן, ההנחה הייתה שהחברות האנושיות מתחילות במצב פרימיטיבי, אולי בדומה ל"מצב הטבעי" ההובסיאני, ומתקדמות עד אשר מגיעות למצבן של החברות באירופה התעשייתית.
אף שכבר כותבים מוקדמים כמו מישל דה מונטן דנו בשינוי של חברות במשך הזמן, מלומדים סקוטים בני עידן האורות, הם אלה שנתנו הדחיפה הראשונית להתפתחותה של גישת האבולוציה הסוציו-תרבותית.
לאחר האיחוד בין סקוטלנד ואנגליה ב-1707, כמה הוגים סקוטים התעניינו בנוגע ליחס בין ההתקדמות וה"התנוונות" שבאה כתוצאה מהמסחר המתעורר עם אנגליה והשפע שבא בעקבותיו.
התוצאה הייתה סדרה של כתיבת "היסטוריות משוערות".
כותבים כמו אדם פרגוסון, ג'ון מילר ואדם סמית' טענו כי כל החברות עוברות ארבעה שלבים: ציד ולקט, רועים-נוודים, חקלאות, ולבסוף שלב של מסחר.
הוגים אלה הבינו את השינויים שעברו על סקוטלנד באותה תקופה כמעבר מחברה חקלאית לחברה המבוססת על מסחר.
מושגים פילוסופיים של קדמה (כמו אלה של הפילוסוף הגרמני, הגל) התפתחו גם הם בתקופה זו.
בצרפת, פילוסופים כמו קלוד אדריאן הלווטיוס ואחרים הושפעו ממסורת סקוטית זו.
הוגים מאוחרים יותר כמו קלוד-אנרי דה סן-סימון פיתחו את הרעיונות האלה.
אוגוסט קונט, הבולט מביניהם, הציג תמונה ברורה של ההתקדמות החברתית, ותחום-דעת חדש שיחקור אותה – הסוציולוגיה.
מייסדי הסוציולוגיה החלו לחקור בעזרת מתודולוגיות מתחומי-דעת אחרים, ובעזרת שיטות חקירה שהמציאו בעצמם.
התפתחויות אלה במחשבה האנושית אירעו בתוך הקשר רחב יותר.
למרות שהמעצמות האימפריאליות פתרו את רוב בעיותיהן עם הנתינים הקולוניאליים בכוח הזרוע, המודעות הגדלה והולכת לעמים ושבטים שאינם מערביים העלתה שאלות חדשות בקרב המלומדים האירופאים לגבי טבע האדם ולגבי החברה האנושית ותרבותה.
במקביל, מנהל יעיל חייב הבנה כלשהי של התרבויות השונות האלה.
תאוריות האבולוציה הסוציו-חברתית שהתפתחו באותה התקופה אפשרו לאירופאים לסדר את הידע החדש שלהם כך ששיקפו והצדיקו את השליטה הכלכלית והפוליטית הגדלה והולכת שלהם על אחרים.
כשהפילוסוף בן המאה ה-17 תומאס הובס תיאר את האדם הראשון כחי בתנאים שבהם "אין אמנות, אין כתיבה, אין חברה", ואת החיים שלו כבודדים, דלים, אכזריים וקצרים, הוא צייר תמונה שהתאימה לתפיסה הפופולרית של ה"פרא".
הטענה הייתה שכל מה שהיה טוב ומתורבת הוא תוצאה של התפתחות איטית מהמצב הנחות הזה.
אפילו פילוסופים רציונליסטיים כמו וולטר הניחו כמובן מאליו כי ההשכלה היא תוצאה של התקדמות הדרגתית של האנושות.
ההקשר השני היה המהפכה התעשייתית ועליית הקפיטליזם שאפשרה וקידמה את מהפכת אמצעי הייצור.
התאוריות של האבולוציה הסוציו-תרבותית שיקפו אמונה שהשינויים באירופה שנוצרו על ידי המהפכה התעשייתי והקפיטליזם הן ללא ספק שיפור על המצב הקודם.
התיעוש, בד בבד עם השינוי הפוליטי העמוק שהביאו המהפכה הצרפתית, מלחמת העצמאות של ארצות הברית, והחוקה הפולנית של 1791, שסללו את הדרך להנחלתה של הדמוקרטיה, גרמו להוגים האירופאים לחשוב מחדש על ההנחות שלהם בנוגע לאופן ארגון ובניין החברה.
בסופו של דבר נוצרו במאה ה-19 שלוש תאוריות קלאסיות של שינוי חברתי והיסטורי: האבולוציה הסוציו-תרבותית, תאוריית המחזור החברתי והמטריאליזם ההיסטורי המרקסיסטי.
לתאוריות אלה היה מכנה משותף אחד: כולן הסכימו כי ההיסטוריה של האנושות נמצאת במתווה אחד קבוע, קרוב לוודאי בדרך של קדמה חברתית.
כך, כל אירוע בעבר קשור לאירועים בהווה ובעתיד באופן סיבתי.
תאוריות אלה הניחו כי על ידי גילוי של רצף האירועים האלה, אפשר יהיה לגלות את חוקי ההיסטוריה.
אותם הוגים שתמכו ברעיון האבולוציה הסוציו-תרבותית סברו כי המהלך האבולוציוני מביא לקדמה חברתית.
הם פיתחו מספר תאוריות, הידועות כתאוריות של אבולוציה ליניארית (חד-קווית).
אבולוציה סוציו-תרבותית הייתה התאוריה המובילה בראשית דרכה של האנתרופולוגיה וענף מרכזי בסוציולוגיה.
מבין החוקרים וההוגים הבולטים ניתן למנות את אוגוסט קונט, אדוארד טיילור, לואיס הנרי מורגן, בנג'מין קיד, ל.
אבולוציה סוציו-תרבותית הייתה ניסיון לנסח חשיבה סוציולוגית ואנתרופולוגית באופן פורמלי על פי תבנית מדעית, כאשר המודל בו השתמשו היה מתחום הביולוגיה - אבולוציה.
ההנחה הייתה שאם אורגניזם יכול להתפתח במשך הזמן על פי חוקים קבועים וברורים, הרי הגיוני הדבר שגם החברות האנושיות יכולות לעבור תהליך דומה.
האבולוציונרים הראשונים ערכו אנלוגיה בין החברה האנושית והאורגניזם הביולוגי והשתמשו בתאוריה שפתחו במונחים ביולוגיים כמו גיוון, ברירה טבעית, ותורשה, וברעיונות כמו "הישרדותם של המתאימים ביותר".
יחד עם רעיון הקדמה התפתח הרעיון של "שלבים" קבועים שדרכם עוברת החברה האנושית, בדרך כלל שלושה, אך לפעמים יותר.
המרקיז דה קונדורסה מצא עשרה שלבים, או "תקופות", כשהאחרונה החלה במהפכה הצרפתית, שהייתה מיועדת, לדעתו, להתחיל תקופה של זכויות אדם ושל שלמות האנושות.
ישנם חוקרים שראו בשלבי הגדילה של כל יחיד השתקפות של שלבי התפתחות החברה.
כך הסבירו מנהגים מוזרים כ"שיור", כשריד של הרגלים מועילים בעבר.
תקופה זו גם הייתה תחילתה של האנתרופולוגיה כתחום מדעי, והפרדות מהשקפת עולם דתית בנוגע לתרבויות ה"פרימיטיביות".
המושג "אבולוציה חברתית קלאסית" מזוהה לרוב עם כתביהם של אוגוסט קונט, הרברט ספנסר (שטבע את המונח "הישרדותם של המתאימים ביותר"), וויליאם גראהם סומנר.
ההתפתחות הזו מונעת באמצעות התפתחותה של המחשבה האנושית, והיישום הגובר של החשיבה, ההיגיון והלוגיקה כאמצעים להבנה של העולם.
תאורטיקן מרכזי בגישת האבולוציה החברתית הקלאסית היה הרברט ספנסר.
מבחינות רבות תאוריית ה"אבולוציה הקוסמית" שלו יש בה מן המשותף הרבה יותר עם כתביהם של ז'אן-בטיסט דה לאמארק ואוגוסט קונט מאשר עם בן התקופה, צ'ארלס דרווין (ספנסר פיתח ופרסם את התאוריות שלו מספר שנים לפני דרווין).
ביחס למוסדות חברתיים, אפשר לאפיין את כתביו של ספנסר כ"אבולוציוניזם חברתי".
אף על פי שסבר שחברות מתפתחות במשך הזמן, וכי ההתקדמות מושגת על ידי תחרות, הוא הדגיש כי היחיד (בניגוד לכלל החברה) הוא יחידת המחקר המשתנה במשך הזמן, שהאבולוציה מתרחשת על ידי ברירה טבעית ושהיא משפיעה על תופעות חברתיות וביולוגיות גם יחד.
הפרסום של כתבי דרווין הביא עדנה לתומכים באבולוציוניזם סוציו-תרבותי.
עולם מדעי החברה אימץ את הרעיונות של האבולוציה הביולוגית כפתרון מועיל לשאלות דומות ביחס למקור ולהתפתחות של ההתנהגות החברתית, והרעיון של החברה כאורגניזם מתפתח קוסם לאנתרופולוגים וסוציולוגיים רבים עד היום.
ספנסר וקונט גם יחד ראו את החברה כסוג של אורגניזם הנתון לתהליך של צמיחה וגדילה – מפשטות למורכבות, מכאוס לסדר, מהכללה להתמחות, מגמישות לארגון.
הם סברו כי ניתן לחלק את תהליך גדילת החברות לכמה שלבים, שיש להם התחלה וסוף בעתיד, וכי צמיחה זו היא התקדמות – כל שלב טוב יותר מקודמו.
כך ההתקדמות נעשתה לאחת מהרעיונות שבבסיס התאוריה של האבולוציה הסוציו-תרבותית.
הרברט ספנסר, שהאמין כי החברה מתפתחת לקראת חרות גדלה והולכת ליחידים, ולפיכך חשב שעל התערבות ממשלתית בחיים הפוליטיים והחברתיים להיות מינימלית ככל הניתן, הבדיל בין שני שלבים של התפתחות, כשהוא מתמקד באופן הניהול הפנימי של החברות האנושיות.
הוא הבדיל בין חברות צבאיות ותעשייתיות.
מטרת החברה הצבאית, הפרימיטיבית יותר, היא כיבוש והגנה, והיא יותר ממורכזת, מספקת את המשאבים הנחוצים לה בעצמה, קולקטוויסטית, מקדמת את טובת הקבוצה על פני זו של היחיד, פועלת על ידי כפייה וכוח, וגומלת על נאמנות, צייתנות ומשמעת.
מטרתה של החברה התעשייתית היא בייצור ובמסחר, היא מבוזרת, קשורה לחברות אחרות על ידי יחסים כלכליים, מגיעה למטרותיה על ידי שיתוף פעולה מרצון וריסון עצמי של היחידים, רואה את טובת היחיד כערך הגבוה ביותר, מנהלת את החיים החברתיים על ידי יחסים מרצון, ומעריכה יוזמה, עצמאות וחדשנות.
ספנסר היה דמות פופולרית ביותר בשנות ה-70 של המאה ה-19, בייחוד בארצות הברית.
סופרים כמו אדוארד יומנס, ויליאם גראהם סומנר, ג'ון פיסק, ג'ון וו.
בורגס, לסטר פרנק וורד, לואיס הנרי מורגן והוגים אחרים של התקופה, כולם פיתחו תאוריות דומות של אבולוציוניזם חברתי כתוצאה מהחשיפה שלהם לרעיונות של ספנסר ודרווין.
ספנסר, בניגוד לקונט, לא דגל ברפורמות חברתיות.
ספנסר האמין שהקדמה האבולוציונית הולכת בכיוון חיובי מכיוון שישנו תהליך של ברירה טבעית במסגרתו המתאימים ביותר שורדים.
לכן ניתן לסווגו כדרוויניסט חברתי.
אחת מתוצאות השקפה זו היא אמונתו בדוקטרינת הלסה פר.
הבדל נוסף בין גישתו של ספנסר לזו של קונט קשור לנקודת ההתייחסות העיקרית.
בעוד קונט התמקד באבולוציה של יחידות גדולות כמו המשפחה, ספנסר הדגיש את האבולוציה הפועלת על היחיד.
ספנסר דחה את חוק שלושת השלבים של קונט בטענה כי קונט מתמקד בהתפתחות אינטלקטואלית בעולם הרעיונות, בעוד שהוא שאף לפתח תאוריית אבולוציה כללית הנוגעת לעולם הממשי, החומרי.
לסטר פרנק וורד (Lester Frank Ward) פיתח את התאוריה של ספנסר, אך בניגוד אליו, שסבר כי האבולוציה הוא תהליך כללי אותו ניתן ליישם בכל תחומי הדעת, הפיזיקלי כמו גם הסוציולוגי, וורד הבדיל בין אבולוציה סוציולוגית ואבולוציה ביולוגית.
הוא הדגיש כי בני אדם מציבים לעצמם מטרות וחותרים להשיג אותן, ואילו לעולם הלא-אנושי אין תבונה ומודעות המדריכה אותו, ולכן הוא מתפתח פחות או יותר בצורה אקראית.
הוא יצר היררכיה של תהליכי אבולוציה.
ראשית, ישנו ה"קוסמוג'נסיס", הבריאה והאבולוציה של העולם.
לאחר התפתחות החיים, ישנו "ביוג'נסיס" – אבולוציה של בעלי החיים.
התפתחות של האנושות מביאה לאנתרופוג'נסיס, שמושפעת על ידי המחשבה האנושית.
לבסוף, כשהחברה מתפתחת, כך גם הסוציוגנסיס, שהוא העיצוב של החברה על פי מטרות פוליטיות, תרבותיות ואידאולוגיות.
פרדיננד טניס תיאר את האבולוציה כהתפתחות מהחברה הלא-פורמלית, שם יש לבני אדם חירויות רבות ומעט חוקים וחובות, ועד לחברה המודרנית, הפורמלית והרציונלית, הנשלטת על ידי מסורות וחוקים שמגבילים את היחיד.
הוא גם ציין כי יש נטייה לסטנדרטיזציה ואיחוד, כשכל החברות הקטנות נקלטות בחברה המודרנית הגדולה והיחידה.
בכך, למעשה, הוא היה הראשון שתיאר את התהליך הקרוי היום גלובליזציה.
הוא גם היה אחד מהסוציולוגים הראשונים שטענו שהאבולוציה החברתית איננה מושלמת ואיננה הולכת בהכרח בכיוון הנכון, וכי ניתן לראות אלמנטים של נסיגה בכך שהתפתחות חברתית גוררת מחירים חברתיים הגורמים ליחידים בחברה להיות פחות מרוצים.
רעיונותיו של טאניס היוו בסיס לנאו-אבולוציוניזם.
האנתרופולוגים אדוארד טיילור באנגליה ולואיס הנרי מורגן בארצות הברית פתחו את רעיונותיהם התאורטיים בעקבות נתונים אמפיריים משבטים באפריקה, שלטענתם ייצגו את השלבים הראשונים של ההתפתחות התרבותית.
טיילור ומורגן פיתחו את התאוריה של האבולוציה הליניארית (חד-קווית), כשהם קובעים קטגוריות להגדרת תרבויות על פי מקומם בתוך המבנה הקבוע של האנושות ככלל, ובחינה של האופנים והמנגנונים של הצמיחה הזו.
הם עסקו לרוב בתרבויות ככלל, ולא עם תרבויות ספציפיות.
האנליזה שלהם לנתונים מתרבויות שונות התבססה על מספר הנחות:
הייתה זו חשיבה נאורה (על אף הממדים האתנוצנטרים בתאוריה שלהם) ביחס לחשיבה הרווחת בתקופתם, שלא שמה את השבטים ה"פרימיטיביים" באותה מדרגה אנושית עם האדם האירופאי.
ניתן למיין חברות בנות ימינו ל"פרימיטיביות" יותר ול"מתורבתות" יותר.
ישנו מספר קבוע של שלבים בין "פרימיטיבי" ל"מתורבת" (לדוגמה, שבט, עיר או מדינה).
תאוריה חד קווית - כל החברות עוברות את השלבים האלה באותו בסדר, אך בקצב שונה.
מרגע שחברה או תרבות התפתחה והגיעה לשלב מסוים, היא איננה חוזרת לשלבים קדומים יותר.
האנתרופולוגים לרוב מדדו את ההתקדמות (כלומר, את ההבדל בין שלב אחד למשנהו) במונחים של מורכבות חברתית (כולל ריבוד חברתי וחלוקת עבודה מורכבת), או על פי הגידול במורכבות האינטלקטואלית, התאולוגית או האסתטית.
הם השתמשו בעקרונות אלה על מנת להסביר בעיקר את ההבדלים בין האמונות הדתיות ומושגי השארות בחברות שונות.
אדוארד ברנט טיילור, אחד ממניחי היסוד למדע האנתרופולוגיה, התמקד באבולוציה של התרבות בעולם כולו, בהתבסס על כך שהתרבות היא חלק חשוב מכל חברה וכי גם היא נתונה לתהליך אבולוציוני.
הוא סבר כי החברות האנושיות נמצאות בשלבים שונים של ההתפתחות התרבותית, ושהמטרה של האנתרופולוגיה היא להבין את האבולוציה של התרבות, מהמצב הפרימיטיבי ועד למדינה המודרנית, כפי שהתקיימה באירופה של אותן שנים.
כך, למשל, בתחום הדת: טיילור התעניין במיתוסים, בשפה, טקסים דתיים ואף ביקש לחקור את התפתחות המוסדות התוך שבטיים.
טיילור תיאר את תהליך התפתחות הדת כך: אנימיזם הוביל לפטישיזם, שהוביל לטוטמיזם.
אנתרופולוגים רבים עסקו באבולוציה הרוחנית-דתית.
כך, למשל, לובוך (Lubboch) תיאר את התפתחות הדת כך: אתאיזם הוביל לפטישיזם, ומכאן לטוטמיזם, אחר כך לשמאניזם, עבור דרך עבודת אלילים ולבסוף מונותיאיזם/תיאיזם.
גם ג'יימס ג'ורג' פרייזר, בספרו "ענף הזהב" (The Golden Bough) תיאר התפתחות דתית חד קווית - ראשית ישנה מאגיה, טכניקה באמצעותה האדם חש שהוא שולט בגורלו.
לאחר מכן דת, אשר כל שהאדם יכול לעשות זה לקוות לקבל את חסדו של האל.
ולבסוף מדע, אשר יש בה מן הדמיון למאגיה בכך שהאדם באמצעות המדע שואף לשלוט על העולם.
אנתרופולוג בולט נוסף בגישת האבולוציה התרבותית הקלאסית הוא מורגן, אשר הירבה לעסוק בשארות, ולכן לרעיונותיו היו השפעה רבה גם על הסוציולוגיה.
מורגן הבחין בחיבורו הקלאסי, "חברות עתיקות", (1877) בין שלוש תקופות: פראות, ברבריות, וציוויליזציה, המחולקים על ידי המצאות טכנולוגיות, כמו האש, הקשת, והקדרות בתקופה הפראית, תירבות החיות, החקלאות וייצור מתכות בתקופה הברברית, וכתיבה בתקופה התרבותית.
בכך מורגן קישר בין התפתחות חברתית לבין התקדמות טכנולוגית.
מורגן ראה את ההתקדמות הטכנולוגית ככוח העומד מאחורי ההתקדמות החברתית, ושורשיו של כל שינוי חברתי – במוסדות החברתיים, בארגונים החברתיים ובאידאולוגיות השונות.
פרידריך אנגלס הושפע ממורגן, וניתן לראות זאת בחיבורו הנודע "מקור המשפחה, הרכוש הפרטי והמדינה".
השפעה זו הקנתה פופולריות רבה לרעיונותיו של מורגן.
עבור אנגלס ומרקסיסטים אחרים, התאוריה של מורגן הייתה חשובה מאחר שתמכה ברעיון הבסיסי של המרקסיזם המציב את הגורמים החומריים – כלכלה וטכנולוגיה – כמשפיעים ביותר על גורל האנושות.
ביקורת והשפעה של תאוריות מודרניות
בתחילת המאה ה-20 החלה תקופה של בחינה ביקורתית שיטתית, ודחייה של ההכללות הסוחפות של התאוריות החד קווית של האבולוציה הסוציו-תרבותית.
אנתרופולוגים של התרבות כפרנץ בועז, ותלמידותיו רות בנדיקט (Ruth Benedict) ומרגרט מיד, הנחשבים למתנגדים החריפים ביותר לאבולוציוניזם החברתי והתרבותי הקלאסי, השתמשו באתנוגרפיה מורכבת ובשיטות אמפיריות מחמירות יותר מאשר האנתרופולוגים והסוציולוגים הקלאסיים (בשל כך הקלאסיקאים נקראו בלעג מסוים "אנתרופולוגים של כורסה").
בועז ותלמידיו טענו שהתאוריות של ספנסר, טיילור ומורגן היו ספקולטיביות ולא ייצגו נכונה את המציאות האתנוגרפית.
הם ביקרו את תאוריות ה"שלבים" של האבולוציוניסטים ותיארו אותן כבדיוניות.
בנוסף, הם דחו את ההבדלה בין ה"פרימיטיבי" ל"תרבותי" (או ה"מודרני"), כשהם מצביעים על כך שלחברות "פרימיטיביות" בנות ימינו יש לא פחות היסטוריה ומורכבות מאשר לחברות ה"מתורבתות".
הם טענו כי כל ניסיון להשתמש בתאוריה האבולוציונית על מנת לבנות מחדש את ההיסטוריות של עמים חסרי-כתב היא ספקולטיבית לחלוטין ולא מדעית.
הם הצביעו על כך שתאוריית ההתפתחות שהציעו קודמיהם, שבדרך כלל הסתיימה בשלב של הציוויליזציה שהיה זהה לזה של אירופה המודרנית, היא אתנוצנטרית.
כמו כן, התאוריה מניחה כי לחברות יש גבולות ברורים והן נבדלות זה מזה, ואילו למעשה מאפיינים תרבותיים פעמים רבות חוצים גבולות חברתיים וקיימות בחברות שונות רבות (ולפיכך מדובר במנגנון חשוב של שינוי).
בועז הציע גישה היסטורית לחקר התרבות (פרטיקולריזם היסטורי), שהתמקדה במחקרי שדה בין העמים הילידיים על מנת לזהות תהליכים היסטוריים ותרבותיים ממשיים במקום לנסות לנחש את שלבי הצמיחה של החברה שלהם.
גישה מחקרית זו השפיעה רבות על האנתרופולוגיה, במיוחד על זו האמריקאית במחצית השנייה של המאה ה-20.
מבקרים מאוחרים הצביעו על כך שהנחה זו של חברות בעלות גבולות יציבים הוצעה בדיוק בתקופה בה המעצמות האירופאיות עסקו בקולוניזציה של החברות הלא-מערביות, ולפיכך שירתה את החברות האלה.
אנתרופולוגים וסוציולוגים רבים כיום רואים את התאוריות האבולוציוניות החד-קוויות כמיתוס מערבי שלרוב אינו מבוסס על ראיות אמפיריות ממשיות.
תאורטיקנים טוענים כי הרעיון של אבולוציה חברתית הוא פשוט הצדקה לכוח הנמצא בידי האליטה של החברה.
לבסוף, מלחמות העולם שאירעו בין 1914 ו-1945 מוטטו את הביטחון העצמי האירופאי.
לאחר מיליוני הרוגים, רצח עם, וההרס של התשתית התעשייתית האירופאית, הרעיון של "קדמה" נראה לא מבטיח, במקרה הטוב.
גם התאוריות האבולוציוניות המודרניות דוחות את התאוריה האבולוציונית הקלאסית בשל בעיות תאורטיות שונות:
התאוריה האבולוציונית הקלאסית הייתה אתנוצנטרית ביותר – היא ביצעה שיפוטים ערכיים כבדי משקל על חברות אחרות, על פי המדד של התרבות המערבית.
התאוריה יצאה מנקודת הנחה שכל התרבויות משתנות באותה הדרך, ושיש להם את אותן המטרות.
התאוריה קישרה את ההתפתחות התרבותית לתרבות החומרית (טכנולוגיה, ערים וכו').
התאוריה קישרה את התהליך האבולוציוני להתפתחות, או "שרידות המתאימים ביותר", כשהיא מבססת עצמה על חוסר הבנה מעמיקה של התאוריה האבולוציונית.
התאוריה נסתרת על ידי ראיות רבות.
מרבית (אם כי לא כל) החברות ה"פרימיטיביות" הן שלוות יותר או דמוקרטיות יותר מחברות מודרניות רבות, ולרוב הן בריאות יותר מבחינה תזונתית ואקולוגית.
כשהביקורת על האבולוציוניזם הקלאסי נעשתה מקובלת, גישות אנתרופולוגיות וסוציולוגיות מודרניות השתנו בהתאם.
תאוריות מודרניות החלו להיזהר מפני ספקולציות, השוואות או שיפוטים ערכיים אתנוצנטריים וחסרי בסיס ראייתי; הן השתדלו לראות כל חברה וחברה כמתקיימת בתוך ההקשרים ההיסטוריים הספציפיים שלה.
על פי תנאים אלה התפתחו התאוריות החדשות, כמו הרלטביזם התרבותי והאבולוציה המולטילינארית (רב-קווית).
בשנות ה-40 אנתרופולוגים של התרבות כמו לסלי ווייט וג'וליאן סטיוארד (Julian Steward) ניסו לחדש את המודל האבולוציוני על בסיס מדעי יותר, והצליחו לייסד גישה הידועה כנאו-אבולוציוניזם.
ווייט דחה את ההנגדה בין חברות "פרימיטיביות" ל"מודרניות", אך הוא טען כי אפשר להבדיל בין חברות על פי כמות האנרגיה אותה הן ניצלו והשתמשו, וכי אנרגיה גדולה יותר אפשרה גיוון חברתי גדול יותר.
סטיוארד, לעומת זאת, התמקד ברעיון הדרווניסטי של "הסתגלות", כשהוא טוען כי על כל החברות להתאים את עצמן לסביבה שלהן באופן כלשהו (ומכאן, שלא בצורה אחידה ודטרמיניסטית).
האנתרופולוגים מרשל סהלינס ואלמן סרוויס (Elman Service) ערכו ספר, "אבולוציה ותרבות", שבו הם ניסו לשלב את הגישות של ווייט וסטיוארד.
אנתרופולוגים אחרים, שהתבססו על או הגיבו למחקריהם של ווייט וסטיוארד, פיתחו תאוריות של אקולוגיה תרבותית ואנתרופולוגיה אקולוגית.
הדוגמאות הבולטות הן פטר ויידה (Peter Vayda) ורוי רפפורט (Roy Rappaport).
בשנות ה-50 המאוחרות, תלמידים של סטיוארד כמו אריק וולף וסידני מינץ פנו מהאקולוגיה התרבותית למרקסיזם, תאוריית מערכות עולמיות, תאוריית התלות והמטריאליזם התרבותי של מרווין האריס.
כיום רוב האנתרופולוגים ממשיכים לדחות את רעיון הקדמה מהמאה ה–19, ואת ההנחות של האבולוציה החד-קווית.
בעיקר בעקבות סטיוארד הם מנסים להבין את היחס בין התרבות לסביבה שלה על מנת להסביר את ההיבטים השונים של התרבות.
חלק מהאנתרופולוגים של התרבות אימצו גישה מערכתית כללית, הבוחנת את התרבויות כמערכות מתפתחות, וטוענת כי יש לקחת בחשבון את כל הסביבה החברתית, הכוללת יחסים פוליטיים וכלכליים בין תרבויות.
ישנם אנתרופולוגים אחרים הממשיכים לדחות את כל הרעיון האבולוציוני ובמקום זה בוחנים את העובדות ההיסטוריות, הקשרים עם תרבויות אחרות, ואופן הפעולה של מערכות הסמלים של התרבות.
לאחר דחיית גישת האבולוציה החברתית הקלאסית בידי אנתרופולוגים מגישות אחרות כגון פונקציונליזם ופרטיקולריזם היסטורי והוקעתה כלא-מדעית, הנאו-אבולוציוניזם החזיר את הרעיון האבולוציוני ופיתח אותו כך שיתאים לאנתרופולוגיה (ולסוציולוגיה) המודרנית.
הנאו-אבולוציוניזם היא התאוריה הראשונה בסדרה של תאוריות אבולוציה רב-קוויות (מולטי-ליניאליות), כאשר הגרסאות הראשונות של התאוריה נוסחו לראשונה בשנות ה-30. הנאו-אבולוציוניסטים דחו רעיונות רבים של האבולוציוניזם הקלאסי, בעיקר רעיון ההתפתחות התרבותית הליניארי החד-קווי, שהיה כה דומיננטי בתאוריות הקלאסיות.
הנאו-אבולוציוניסטים דחו את הטענה הדטרמניסטית וטענו כי למקריות ולבחירה חופשית ישנה השפעה רבה על תהליך השינוי החברתי, ולכן ראוי לדבר על הסתברויות ולא על הכרח.
הנאו-אבולוציוניזם גם תמך ב"היסטוריה נגדית": לשאול "מה היה אילו" ולחשוב על הדרכים השונות של שינוי חברתי אפשרי, וכך להראות כי תרבויות שונות עשויות להתפתח בדרכים שונות, כשלפעמים הן מדלגות על שלבים מסוימים שאחרים עברו דרכם, ופעמים אף חוזרות "לאחור".
הנאו-אבולוציוניזם הדגיש את החשיבות של הראיות האמפיריות.
בזמן שהאבולוציוניזם מהמאה ה-19 הסתמך על שיפוטים והנחות ערכיות לפירוש והבנת הנתונים, הנאו-אבולוציוניזם ניסה למעט בשיפוטים כאלה ולהסתמך על מידע מוצק לניתוח תהליכי האבולוציה הסוציו-תרבותית.
חוקרים מרכזיים בגישה זו הם:
כמו עבור מורגן, גם עבור וייט, הגורם החשוב ביותר בתאוריה שלו היא הטכנולוגיה.
כאמת מידה להתפתחות החברה, הוא הציע מדידה של צריכת האנרגיה של החברה.
הוא הבחין בחמישה שלבים של התפתחות אנושית.
בראשון, בני אדם משתמשים באנרגיית השרירים שלהם.
בשני, הם משתמשים באנרגיה של בעלי חיים מתורבתים.
בשלישי, הם משתמשים באנרגיה של צמחים (כך וייט מתייחס למהפכה החקלאית).
ברביעי, הם לומדים להשתמש באנרגיה של משאבים טבעיים: פחם, נפט, גז.
בחמישי, הם רותמים את האנרגיה הגרעינית לטובתם.
וייט הציע נוסחה, P=E*T, כאשר E היא כמות האנרגיה הנצרכת, ו-T היא היעילות של הטכנולוגיה המשתמשת באנרגיה הזו.
ג'וליאן סטיוארד, ממייסדי גישת האקולוגיה התרבותית, שהתמקדה באופן שבו חברות מסתגלות לסביבתן.
הוא טען כי אפשר לחקור את ההסתגלויות השונות על ידי בחינה של המשאבים המסוימים בהם החברה השתמשה, הטכנולוגיה עליה היא הסתמכה על מנת לנצל את המשאבים האלה, וצורת ארגון העבודה.
הוא טען כי סביבות וטכנולוגיות שונות דורשות התאמות שונות, ושיחד עם השינוי בבסיס המשאבים או הטכנולוגיה, גם התרבות משתנה בהתאם.
תרבויות לפיכך לא עוברות את אותם השלבים ובאותו הסדר, אלא משתנות בדרכים שונות ומגוונות.
הגורמים החשובים הקובעים את ההתפתחות של תרבות מסוימת, לדעתו, הם הטכנולוגיה והכלכלה ("ליבת התרבות"), ובנוסף להם יש גם גורמים משניים, כמו מערכת פוליטית, אידאולוגיות ודתות.
מרווין האריס, פיתח את המטריאליזם התרבותי, שהיא במידה רבה המשך לאקולוגיה התרבותית של ג'וליאן סטיוארד.
האריס הבחין בין התחום ההתנהגותי ובין התחום המנטלי הנמצאים בכל תרבות, והדגיש את השפעת התחום ההתנהגותי על התחום המנטלי.
לכל תחום יש את המוסדות השייכים לו כאשר המוסדות המשפיעים על ההסתגלות האנושית הם החשובים יותר והם משפיעים על המוסדות שהשפעתם על ההסתגלות פחותה יותר.
על פי האריס, אופן הייצור (במיוחד הטכנולוגיה) והמאפיינים הדמוגרפים הם התשתית, המפתח לקביעת המבנה החברתי התרבותי, הכלכלי, המשפחתי ושאר המוסדות החברתיים של כל חברה וחברה.
על פי האריס שינוי תרבותי מתרחש כאשר היחסים בין הדמוגרפיה, הטכנולוגיה ויכולת הסביבה לספק משאבים לחברה יצאו משיווי משקל.
במקרה זה תהיה התאמה מחדש של המוסדות בחברה עד הגעת שיווי משקל חדש.
סהלינס חילק את האבולוציה של החברות השונות ל"כללי" ו"מסוים".
אבולוציה כללית היא הנטייה של המערכות התרבותיות והחברתיות להגביר את המורכבות, את רמת הארגון ואת ההסתגלות לסביבה שלהן.
אולם מאחר שהתרבויות השונות אינן מבודדות, ישנן אינטראקציות ופעפוע (דיפוזיה) של התכונות שלהן (למשל, המצאות טכנולוגיות).
זה מוביל את התרבויות לפתח דרכים שונות (אבולוציה מסוימת), כתוצאה מכך שהתרבויות נחשפות לאלמנטים תרבותיים שונים בצירופים שונים ובשלב אבולוציוני שונה.
גרהרד לנסקי, פיתח את הגישות של לסלי ווייט ולואיס הנרי מורגן.
גם הוא ראה את ההתפתחות הטכנולוגית כגורם הבסיסי ביותר באבולוציה של חברות ותרבויות.
אך שלא כמו ווייט, שהגדיר את הטכנולוגיה כיכולת ליצור ולהשתמש באנרגיה, לנסקי מתמקד במידע – הכמות שלו והשימוש בו.
הוא טען כי ככל שיש לחברה כלשהי יותר מידע וידע (במיוחד כאלו המועילים לשליטה על הסביבה הטבעית), היא יותר מפותחת ומתקדמת.
הוא הבחין בארבעה שלבים של ההתפתחות האנושית, המבוססים על שלבים בהיסטוריה של התקשורת, אשר מובילות להתקדמויות במערכת הכלכלית והפוליטית, בפיזור הטובין, בחוסר שוויון חברתי ובמישורים האחרים של החיים החברתיים.
עבודה חדשה (1997), שהיא במובנים רבים המשכה של התאוריות האקולוגיות של וייט, סטיוארד והאריס הוא הספר רובים, חיידקים ופלדה של ג'ארד דיימונד.
דימונד מציע גישה של דטרמיניזם גאוגרפי: הוא מסביר שינויים בחברות האנושיות והיחסים ביניהן בהיסטוריה באמצעות ההבדלים הצורניים והאקולוגיים בין יבשות ואזורים שונים.
בספר מתוארת ההיסטוריה של כדור הארץ והאנושות ב-15,000 השנים האחרונות, מאז תחילתה של המהפכה החקלאית, ואת ההבדלים בין היבשות השונות מבחינת אקלים, פאונה (החי) ופלורה (הצומח).
ניסיון נוסף להציע תאוריה נאו-אבולוציונית היה של טלקוט פרסונס, מחבר הספרים "חברות: היבטים אבולוציוניים והשוואתיים", ו"המערכת של החברות המודרניות" (1971).
היה בכך שינוי כיוון תאורטי מצידו של פרסונס לאחר שהוביל במשך שנים את הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית בסוציולוגיה.
פרסונס חילק את האבולוציה לארבעה תתי-שלבים: 1. חלוקה, שיוצרת תת-מערכות מהמערכת הראשית; 2. הסתגלות, שבה המערכות האלה מתפתחות לגרסאות יעילות יותר; 3. הכללה של המרכיבים שקודם לכן לא היו חלק מאותן ממערכות; ו-4. הפיכת ערכי המערכת לכלליים, ועל ידי כך הרחבת הלגיטימציה של המערכת, שנעשית מורכבת יותר.
הוא הראה כיצד תהליכים אלה פועלים בשלושה שלבים של האבולוציה: 1. שלב פרימיטיבי, 2. שלב הביניים, ו־3. שלב מודרני.
הגורם המכריע במעבר מהשלב הראשון לשני היה התפתחות השפה.
הגורם המשמעותי במעבר מהשלב השני לשלישי היה "התפתחות הכללים הממוסדים של הסדר הנורמטיבי" או מערכת החוק.
הרעיון המרכזי בגישתו הוא שדרוג הסתגלותי של מחזור השינוי האבולוציוני.
דגם תאורטי זה היה חיובי בבסיסו, דהיינו צידד ברעיון הקדמה החברתית מתוך הנחה שככל שהחברה מתפתחת, היא משפרת בצורה הולכת וגוברת את יכולתה להתמודד עם בעיותיה.
פרסונס ראה את התרבות המערבית כשיאן של החברות המודרניות, ואת ארצות הברית כמפותחת ביותר.
פרסונס, כפונקציונליסט-סטרוקטורליסט לא תפס את האבולוציה כתהליך.
הוא טען כי מדובר בניסיון "להגדיר סוגים סטרוקטורליים ולקשור אותם ברצף".
יש בכך כדי לראות את עבודתו גם כמחקר סטרוקטורלי השוואתי.
הסוציוביולוגיה היא הגישה הרחוקה ביותר מהאבולוציוניזם החברתי הקלאסי.
הגישה הזו הוצגה על ידי אדוארד וילסון בספרו מ-1975, "סוציוביולוגיה: הסינתזה החדשה", ובו הוא ניסה להתאים את הנאו-דרווניזם הביולוגי לתחום מדעי החברה.
וילסון היה חלוץ בניסיונו להסביר את המנגנונים האבולוציוניים שמאחורי התנהגויות חברתיות כמו אלטרואיזם, תוקפנות וטיפול בצאצאים.
בכך, וילסון פתח את אחד מהוויכוחים המדעיים הגדולים של המאה ה-20.
סוציוביולוגים תומכים בתאוריה של תורשה כפולה, שטוענת כי בני אדם הם תוצאה של אבולוציה ביולוגית וסוציו-תרבותית, וכל אחת מהן כפופה למנגנוני ברירה שונים ולצורות שונות של מעבר אבולוציוני (כלומר, במקרה של ביולוגיה – גנים, ובתרבות – ייתכן ממים).
גישה זו מתמקדת גם במנגנונים של העברת אלמנטים של התרבות וגם ללחצים הנובעים מברירה טבעית המשפיעים על שינוי תרבותי.
גרסה זו של אבולוציה סוציו-תרבותית אינה דומה כלל למודלים האבולוציוניים של ראשית ואמצע המאה ה-20, ותומכים בה בעיקר פסיכולוגים מסוימים וכמה אנתרופולוגים של התרבות, אך מעט מאוד אנתרופולוגיים פיזיים.
נאו-דרווניזם, הידוע גם כ"סינתזה אבולוציונית מודרנית", הוא הכינוי לשילוב שבין האבולוציה באמצעות הברירה הטבעית של צ'ארלס דרווין והתאוריה הגנטית של גרגור מנדל המהווה בסיס לתורשה ביולוגית וגנטיקת אוכלוסייה מתמטית.
באופן בסיסי, הסינתזה המודרנית (או הנאו-דרוויניזם) הציגה את הקשר בין שני גילויים חשובים: היחידות של האבולוציה (גנים) והמנגנון של האבולוציה (ברירה טבעית).
בשל ההסתמכות על הביולוגיה, סוציוביולוגיה נחשבת לעיתים כענף של הביולוגיה והסוציולוגיה, למרות שהיא משתמשת בטכניקות ממדעים רבים אחרים, כולל אנתרופולוגיה, אבולוציה, זואולוגיה, ארכאולוגיה, גנטיקת אוכלוסייה, ורבים אחרים.
בתוך תחום המחקר של חברות אנושיות, סוציוביולוגיה משויכת ביותר לתחומים של אקולוגיה אנושית ופסיכולוגיה אבולוציונית.
הסוציוביולוגיה נותרה נושא מעורר מחלוקת מכיוון שהיא טוענת שהגנים משחקים תפקיד משמעותי בהתנהגות האנושית, למרות שסוציוביולוגים מתארים את התפקיד הזה כאינטראקציה מורכבת ביותר, ולרוב לא ניתנת לחיזוי, בין טבע וחינוך.
המבקרים החשובים ביותר של הגישה שלגנים יש תפקיד חשוב בהתנהגות האנושית הם פרנץ בועז, ריצ'רד לוונטין וסטיבן ג'יי גולד.
תאוריות של מודרניזציה פותחו ונעשו פופולריות בשנות ה-50 וה-60, והן קשורות בצורה של התנגדות לתאוריית התלות.
הן משלבות את התאוריות הקודמות של האבולוציה הסוציו-תרבותית עם ניסיון מעשי ומחקר אמפירי, במיוחד מתקופת הדה-קולוניזציה.
המדינות המערביות הן המפותחות ביותר, ושאר העולם (בעיקר הקולוניות לשעבר) נמצא בשלבים מוקדמים יותר של התפתחות, כאשר בסופו של דבר יגיע לאותה הרמה כמו העולם המערבי.
שלבי ההתפתחות מתחילים בחברות מסורתיות ומגיעים עד לחברות מפותחות.
מדינות העולם השלישי מפגרות מאחור בהתפתחותן החברתית, ויש לכוון את דרכן כדי שיעשו מפותחות יותר.
תאוריית המודרניזציה התפתחה מתאוריות האבולוציה החברתית הקלאסית, והיא מדגישה את גורם המודרניזציה: חברות רבות מנסות (או צריכות לנסות) לחקות את החברות והתרבויות המצליחות כדי להצליח בעצמם.
התאוריה גם קובעת שיש בידי החברות הלא-מערביות היכולת לחקות את החברות המערביות.
בכך התאוריה תומכת ברעיונות של הנדסה חברתית ובכך שהמדינות המפותחות יכולות ומחויבות לעזור למדינות המתפתחות, באופן ישיר או עקיף.
מבין המדענים שתרמו רבות לתאוריה זו הם וולט רוסטוב (Walt Rostow), שבספרו "שלבים של צמיחה כלכלית: מניפסט לא-קומוניסטי" (1960) התמקד בצד הכלכלי של המודרניזציה, וניסה להראות מהם הגורמים שמדינה צריכה כדי להגיע לדרך המודרניזציה על פי מודל ה"הצמיחה" שלו.
דייוויד אפטר הדגיש את החשיבות של השיטה הפוליטית ואת ההיסטוריה של הדמוקרטיה, כשהוא חוקר את הקשר בין דמוקרטיה, ממשל תקין ויעילות לבין מודרניזציה.
דייוויד מק'קללנד ("החברה המצליחה", 1967) ניגש לנושא זה מההיבט הפסיכולוגי, עם תאוריית המוטיבציה שלו, כשהוא טוען שמודרניזציה אינה יכולה להתרחש עד שחברה מסוימת מעריכה את ערך החדשנות, ההצלחה והיוזמה החופשית.
אלכס אינקלס ("להעשות מודרני", 1974) יצר גם הוא מודל דומה של "האישיות המודרנית", שעליה להיות עצמאית, פעילה, מעוניינת במדיניות ציבורית ובעניינים תרבותיים, פתוחה לחוויות חדשות, רציונלית ומסוגלת ליצור תוכניות ארוכות טווח לעתיד.
כמה מהחיבורים של יורגן הברמאס גם הם קשורים לתת-התחום הזה.
תאוריות המודרניזציה ספגו ביקורת בדומה לזו שספגה האבולוציה החברתית הקלאסית, במיוחד על כך שהיא אתנוצנטרית מדי, חד-צדדית וממוקדת בעולם המערבי ובתרבותו.
חוקרים רבים ניתחו מגמות שונות וניסו לחזות התפתחויות עתידיות של החברות האנושיות בעזרת התאוריה האבולוציונית.
מניסיונות אלה נוצרו תאוריות של חברות פוסט-תעשייתיות, הטוענות שהתקופה הנוכחית של החברה התעשייתית מגיעה לסופה, ושמידע ושירותים נעשים יותר חשובים מתעשייה ומוצריה.
ב-1974 דניאל בל, מחבר הספר "ביאתה של החברה הפוסט-תעשייתית", הציג את המושג של החברה הפוסט-תעשייתית.
כמו רבים לפניו, הוא חילק את ההיסטוריה של האנושות לשלוש תקופות: קדם-תעשייתית, תעשייתית ופוסט-תעשייתית.
הוא חזה כי עד סופה של המאה ה-20, ארצות הברית, יפן ומערב אירופה יגיעו לשלב הפוסט-תעשייתי.
דבר זה יתבטא במספר מאפיינים:
חשיבותו של מגזר השירותים (מנהל, בנקאות, מסחר, תחבורה, בריאות, חינוך, מדע, אמצעי תקשורת, תרבות) יחסית למגזר התעשייתי המסורתי (תעשיות ייצור, שחשיבותן נעשתה רבה יותר מהמגזר החקלאי או מהכרייה לאחר המהפכה התעשייתית במאה ה-18).
החשיבות הגדלה של טכנולוגיות מידע;
החשיבות הגדלה של תכנון לטווח ארוך, שינסה לחזות את המגמות העתידיות;
עליית הטכנוקרטיה והפרגמטיזם לעומת האתיקה המסורתית והאידאולוגיות;
החשיבות העולה והשימוש הגובר בטכנולוגיה ובאינטלקט;
שינויים בהיררכיה המסורתית של המעמדות החברתיים, כשמומחים בעלי השכלה גבוהה ומדענים הופכים לחשובים יותר מהבורגנות המסורתית.
משנות ה-70 סוציולוגים ואנתרופולוגים רבים אחרים, כמו אלווין טופלר ("הלם העתיד", 1970), וג'ון נייסביט (John Naisbitt) ("מגה-מגמות 2000: הכיוונים החדשים לשנות ה-90", 1982) הלכו בעקבותיו של בל ויצרו תאוריות דומות.
ג'ון ניסבייט הציג את המושג של megatrends: מגמות חזקות וגלובליות שמשנות חברות אנושיות בקנה מידה עולמי.
אחת מהמגמות שהוא מציין היא הגלובליזציה.
מגמה חשובה אחרת היא יעילותם הגוברת של המחשבים וההתפתחות של האינטרנט.
מרשל מקלוהן טבע את המושג הכפר הגלובלי ("גלקסיית גוטנברג", 1962), ומושג זה אומץ על ידי חוקרים של הגלובליזציה והאינטרנט.
ניסבייט ורבים אחרים טוענים כי המגמות הרחבות האלה מביאות לביזור, החלשה של הממשל המרכזי, חשיבות גדלה והולכת ליוזמה מקומית ודמוקרטיה הישירה, שינויים בהיררכיה של המעמדות החברתיים המסורתיים, התפתחות של תנועות חברתיות חדשות ועוצמה גוברת של הצרכנים וריבוי האפשרויות העומדות בפניהם.
כמה מהתחזיות של החברה הפוסט-תעשייתית היו קשורות לתאוריה של "סינגולריות טכנולוגית".
תאוריה זו מתייחסת לנקודת זמן או תקופה בהתפתחותה של התרבות, כאשר התאוצה של ההתקדמות הטכנולוגית, השינויים החברתיים, המדעיים והכלכליים מהירה כל כך, שלא ניתן יהיה לחזות או להבין את התקופה שלאחר אותה נקודת זמן או תקופה.
נקודת זמן כזה נדון לראשונה בשנות ה-50, והרעיון נעשה פופולרי מאוד בשנות ה-80 על ידי ורנור וינג'.
עם זאת, יש ספקנות רבה כלפי דעה קיצונית זו בקרב רבים מאוד מאנשי מדעי החברה השמרנים יותר.
מבקרים של התאוריה הפוסט-תעשייתית מצביעים על כך כי היא מאוד מעורפלת, ושכמו כל תחזית, אין כל הבטחה שהמגמות אותן רואים היום במסגרת תאוריה זו אכן ימשכו בעתיד או יתפתחו בכיוונים שנחזים על ידי החוקרים בני-ימינו.
ויכוחים מוסריים ופוליטיים כיום על אבולוציה סוציו-תרבותית
תקופת המלחמה הקרה התאפיינה ביריבות בין שני מעצמות-על, אשר כל אחת מהן ראתה עצמה כחברה וכבעלת תרבות המפותחת ביותר על פני כדור הארץ.
ברית המועצות ראתה את עצמה כחברת מופת סוציאליסטית שהייתה תוצאה של מאבק המעמדות, וייעודה להיות המדינה האוטופית של הקומוניזם, ואילו הסוציולוגים בארצות הברית (כמו טלקוט פרסונס) טענו כי החרות והשגשוג של ארצות הברית הם הוכחה לרמה הגבוהה יותר של התפתחות סוציו-תרבותית של התרבות והחברה שלה.
באותה עת, הדה-קולוניזציה יצרה מדינות עצמאיות חשובות ששאפו להתפתח, ומודל זה של צמיחה ותיעוש היה צורה של אבולוציה סוציו-תרבותית.
מצד שני, ישנה מסורת חזקה בתאוריה החברתית האירופאית מרוסו ועד מקס ובר, שטוענת כי לצד ההתקדמות הזו יש גם איבוד של חרות וכבוד אנושי.
בשיאה של המלחמה הקרה, מסורת זו התמזגה עם עניין גובר באקולוגיה והשפיעה על אקטיביזם תרבותי בשנות ה-60. תנועה זו יצרה מגוון רחב של תוכניות ופעולות פוליטיות ופילוסופיות, שהדגישו את החשיבות של הבאת החברה והאקולוגיה למצב הרמוני.
ישנם חוקרים שהדגישו את החשיבות של הרמוניה אקולוגית של חברות קטנות וסגורות, חשיבות הגוברת על התפתחות ציוויליציונית.
סקר שבוצע בשנת 2002 שנערך בקרב מומחים לענייני ילידים ברחבי צפון ודרום אמריקה (עליו דווח במגזין "הרפר") גילה, כי כולם היו מעדיפים להיות אדם החי בעולם החדש (קרי, אמריקה) בשנת 1491, שנה לפני כל מגע אירופאי, ולא להיות אירופאי טיפוסי של אותה התקופה.
ביקורת שמופנית כלפי גישה זו היא שיש מספר מקרים היסטוריים המראים כיצד גם עמים ילידים מסוגלים לעשות נזק אקולוגי רחב (כמו המדבור באי הפסחא או ההכחדה של הממותות בצפון אמריקה) וכי אותם חוקרים שבויים בסטריאוטיפ האירופי של ה"פרא האציל".
כיום, פוסטמודרניסטים שואלים האם למושגים חברה או אבולוציה בכלל יש משמעות פנימית, ושמא מושגים אלה אומרים משהו על האדם המשתמש באותם מושגים יותר מאשר על הנושא אותו הם מתארים.
הטענה היא שייתכן כי אין מספיק דמיון בין התרבויות של הצופה והנצפה כדי שיוכלו לתקשר ביניהם ולהבין אחד את השני בצורה מוצלחת.
בנוסף, ייתכן כי ישנה כפייה של מערכת ערכים ואמונות של האחד על האחר, על ידי כיבוש או קולוניזציה.
לדוגמה, צפייה בהבנה - השונה מאוד – של הפיזיקה והמתמטיקה בקרב עמים ילידים הביאה באופן עקיף לרעיונות כמו ה"מדע הקוגניטיבי של המתמטיקה" של ג'ורג' לייקוף, שאומר כי שיטות מדידה עצמן אינן יכולות להיות אובייקטיביות.
אֵבוֹלוּצְיָה מִתְכַּנֶּסֶת היא התפתחות מאפיינים דומים באופן שטחי, אצל יצורים ממוצא שונה ובאופן בלתי תלוי זה בזה.
אבולוציה מתכנסת נוצרת כאשר על יצורים שאינם קרובים זה לזה מבחינה סיסטמטית פועלים לחצי ברירה חזקים ודומים.
ככל שסביבת החיים קיצונית יותר, וככל שחולף זמן רב יותר שבמהלכו חשופים היצורים לתנאי הסביבה הקשים, כך רב הסיכוי להיווצרות של התכנסות בתכונותיהם והן נעשות דומות.
בעינוף נכללת האבולוציה המתכנסת תחת הגדרת ההומופלסיה.
אבולוציה מתכנסת נבדלת מאבולוציה מתבדרת, שבה מין מתפצל למינים שונים כשנוצרות בקבוצות שונות תכונות המתרחקות זו מזו עם הזמן.
סוג מסוים של התכנסות אבולוציונית היא התכנסות מורפולוגית, שבה צורת הגוף, או איברים מסוימים, של יצורים שונים נהיית דומה בשל לחצי ברירה דומים.
לאיברים השונים ש"מתכנסים" ונהיים דומים בצורתם ותפקודם קוראים מבנים אנלוגיים, לעומת מבנים הומולוגיים שמוצאם זהה, אך בשל לחצי ברירה שונים, השתנו במהלך האבולוציה.
בתנועה: שחייתם של הדגים, הלווייתנאים למינם, הפינגווינים, התחשאים והאיכתיוזאורים.
מעופם של העופות, העטלפים והפטרוזאורים.
גלישתם של הגלשנאים, של החרדון הדואה ושל הסנאים המעופפים.
בתזונה: תזונת הצופיות, הקוליבריים וכמה פרושיים מצוף (וגם רחפניים).
הזאב וזאב הכיס או האריה, התיילקוסמילוס ואריה הכיס כולם אוכלי בשר.
בהגנה: הפנגולין והארמדיל שניהם מצטנפים להגנה.
גירית הדבש, הבואשים וכמה גחניים פולטים כימיקלים חריפים להגנה.
קוצים מאונקלים במטפסים ממשפחות צמחים שונות כמו ורד וקיסוסית.
באיברים וגפיים: הנחשים ולטאות כמו קמטן החורש איבדו את הגפיים.
לטוקאן ולקלאו מקורים ארוכים ועבים.
חולייתני יבשה פיתחו את האוזניים התיכונות באופן עצמאי בכל שושלת עיקרית, ולכן הם תוצאה של אבולוציה מקבילה.
לכן ניתן לפרש את התצורות של האוזניים התיכוניות של יונקי הביב ותריאניים כאבולוציה מתכנסת או הומופלסיה.
חפרפזים וחפרפרות פיתחו בנפרד אותו מבנה גוף ואורח חיים, אך הם קרובים יותר ליונקים אחרים ובהם תחשי נהרות, שנבובים ופילים.
חלבונים: מנגנון הפעולה של חלבונים רבים מבוסס על שלשה קטליטית של חומצות אמינו המורכבת מנוקלאופיל, חומצה ובסיס.
בהתנהגות: דגים אמפיביים יוצאים מהמים.
העכבישים וכמה תולעים מקבוצת נושאי ציפורניים מייצרים דבק התופס את טרפם.
אלקיים ופינגווינים דומים בהתנהגותם ובמראה החיצוני שלהם.
פלורת מעיים: במחקר נמצא כי ישנה אבולוציה מתכנסת של חיידקי (פפטוסטרפטוקוקוס) המעיים הנמצאים בפלורה של המעיים של עטלפי ערפד ותת מין של פרוש קרקעי חד-מקור.
החיידקים מסייעים לשני המינים לעכל נתרן וברזל הנמצא בדם.
אלקטרורצפציה: דגי הסכין (לדוגמה דג סכין אפריקני או רמפיקתיים) ודגי הפיל, פיתחו באופן בלתי תלוי וברצף שלושה סוגים של אלקטרורצפטורים: ראשית, לגילוי פסיבי של שדות חשמליים של דגים אחרים; אחר כך, לחישה פעילה של השדות שהם עצמם מייצרים; ולבסוף, לגילוי שדות של דגי חשמל אחרים.
אַבּוֹט וְקוֹסְטֵלוֹ היה שם הבמה של צמד הבדרנים האמריקאים וִילְיָאם אָלֶכְּסַנְדֶר (בָּאד) אַבּוֹט (2 באוקטובר 1895, אסבורי פארק, ניו ג'רזי, ארצות הברית–24 באפריל 1974, וודלנד הילס, קליפורניה, ארצות הברית) ולוּאִיס פְרַנְסִיס קְרִיסְטֵלוֹ (; 6 במרץ 1906, פטרסון, ניו ג'רזי, ארצות הברית–3 במרץ 1959, לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית).
ההרכב הוקם בשנת 1936 על בסיס שמות המשפחה של הבדרנים והיה לאחד הצמדים המצליחים ביותר שידע עולם הבידור האמריקאי.
ההומור שלהם התבסס על השילוב הקומי בין השניים, כאשר אבוט סיגל לעצמו את ארשת הבירוקרט, הרציני וחמור הסבר, בעוד קוסטלו סיגל את תכונותיו המולדות כליצן.
היחסים בין הדמויות נתנו לבורלסקה של הצמד ממד חדש של הומור שלא היה קיים עד אז.
הצמד נודע בישראל בכינוי השמן והרזה (כמו זוג הבדרנים שקדם לו לורל והארדי).
אף על פי שכבר מהמופע הראשון של השניים הם התפרסמו בקרב מועדוני הבידור המקומיים, את הפרסום הרב שלהם השיגו כאשר התארחו בתוכנית הרדיו של קייט' סמית' עם המערכון "מי בראשון" אשר קנה להם תהילת עולם ואף נכנס ל"היכל התהילה" של כדור הבסיס ב-1956.
מערכון זה סלל את דרכם לחוזה שחתמו עם אולפני יוניברסל בשנת 1939, אשר הוביל לעשור של שוברי קופות קולנועיים כגון: "טוראים פרועים", "בצי האמריקאי", "להחזיק בשד", "התשעים הפרועות", "העת של חיינו" והקלאסיקה הגדולה ביותר שלהם, "אבוט וקוסטלו פוגשים את פרנקנשטיין".
סרטים אלו העלו את המורל האמריקאי בזמן מלחמת העולם השנייה והקנו להם את התואר "מלכי הקומדיה".
בסיוע מעמדם החדש יצאו אבוט וקוסטלו למסע הופעות מכיסם הפרטי על מנת לגייס כספים למאמץ המלחמתי, ובמהלכו גייסו 89 מיליון דולר במשך שלושה ימים.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, עם התחזקותו של מדיום הטלוויזיה, הנחו השניים את תוכנית הבידור של רשת NBC - "שעת הקומדיה של קולגייט".
זמן קצר לאחר מכן קיבלו תוכנית משלהם ברשת CBS.
בשנת 1957 התפצל הצמד ברוח טובה.
שנתיים לאחר מכן, ב-3 במרץ 1959, נפטר קוסטלו, וב-24 באפריל 1974 נפטר אבוט.
חרף מותם, ההומור המיוחד אותו הגו השניים ממשיך להתקיים ומהווה השראה לבדרנים רבים.
ב-8 בפברואר 1960 קיבלו אבוט וקוסטלו 3 כוכבים (כל אחד בנפרד, סה"כ 6) בשדרת הכוכבים בהוליווד - כוכב לציון פעילותם ברדיו, כוכב לציון פעילותם בסרטים, וכוכב לציון פעילותם בטלוויזיה.
בשנת 1991 הנפיק שירות הדואר האמריקאי בול לזכרם של השניים תחת הכותרת "אגדות הקומדיה".
דיוק מר וילובי 1942 ריו ריטה דוק וישי דאן 1942 אבוט וקוסטלו בהוואי/מבוכה בהוואי אלג'י שאו ולינגטון פלאג 1942 מי עשה זאת?
באד פליק לו הנרי סרטם האחרון 1959 מצא אישה מצא צרה ארטי פינסטר לו קוסטלו בלבד 1965 עולמם של אבוט וקוסטלו סרט קומפילקציה
בסרטוני ה"לוני טונס" ישנו צמד חתולים בשם "בובוט וקוסטלו".
אֵבוֹלוּצְיָה מִתְבַּדֶּרֶת, או אֵבוֹלוּצְיָה מִסְתַּעֶפֶת, היא תהליך אבולוציוני, שבמהלכו נוצרות תכונות מאוד שונות ביצורים שמוצאם משותף.
אבולוציה מתבדרת נוצרת כשעל אוכלוסיות שונות של אותו מין פועלים לחצי ברירה מאוד שונים; או כשתהליכים אקראיים משמרים תכונות שונות באוכלוסיות שאינן מכליאות ביניהן ישירות, ונוצר סחף גנטי.
לדוגמה, גפיים של בעלי חוליות הם תוצר של אבולוציה מתבדרת.
על אף מוצאן המשותף, המבנה שלהן והשימוש שלהן שונה ממין למשנהו.
ניתן לזהות אבולוציה מתבדרת גם במאפיינים של ביולוגיה מולקולרית.
למשל, אפשר לזהות חלבון או סדרה של חלבונים שעברו שינוי וקיבלו תפקידים שונים במהלך האבולוציה, למרות מקורם המשותף.
כוחות הפועלים על אוכלוסיות של מין אחד הגורמים ליצירה של מספר מופעים או מספר אפשרויות של אותה תכונה, כאשר תוצר הרבייה של אוכלוסיות אלה, המכיל תכונות של שתי האוכלוסיות, מותאם פחות לסביבה.
הכשירות של אותו הפרט בן הכלאיים של שתי האוכלוסיות ירודה לעומת הכשירות של פרט "טהור" בעל תכונות הזהות לתכונות של אחת האוכלוסיות.
אַבּוּטִילוֹן תֵּאוֹפְרַסְטוּס (שם מדעי: .Abutilon theophrasti Medik), או אַבּוּטִילוֹן תֵּאוֹפְרַסְט, הוא מין צמח חד-שנתי מאוזרח ממשפחת החלמיתיים.
פרחיו צהובים עם חמישה עלי כותרת.
צומח עד לגובה של 1 מטר.
בעל עלים בעלי צורת לב.
בישראל אבוטילון תאופרסטוס הוא מין גר.
נכון ל-2008 הוא עדיין נדיר יחסית, ועם זאת הוא מתחיל אט אט להתפשט בשדות, בעיקר באזור השפלה.
בארץ ישראל הפריחה היא בחודשים מאי עד ספטמבר.
חלקו הראשון של שם הצמח-אבו טילֻן (أبو طيلون) שאול מערבית (טילֻן, משורש ط و ل בהוראות: גובה, להתארך) נקבע בידי המלומד אבן סינא כשם כולל למשפחת הצמחים.
השם חודש במאה ה-18 ונתקבל בידי מתקני ועורכי הלטינית-החדשה.
חלקו השני של שם הצמח קרוי על שמו של תאופרסטוס, מחכמי יוון העתיקה שהרבה לעסוק, בין השאר, בנושאי בוטניקה, ובסדרת ספריו, 'חקירה אודות צמחים', שנכתבה במאות 3–2 לפנה"ס, מוזכרים מינים אחדים של חלמיתיים.
הסינים מכירים את הצמח עוד משנת 2000 לפנה"ס ומשתמשים בצמח כדי לטפל במחלות רבות כמו קדחת, דיזנטריה וכאבי בטן.
הצמח נפוץ בעיקר בתור עשב שוטה בשדות כותנה.
הפרי מפרדת בת 10 עד 16 פרודות.
הפרודות מסתיימות במלענים ארוכים יחסית.
אורך הכותרת גדול פי 1.5 מאורך הגביע.
העלים תמימים או מעט משוננים.
עוקצי הפרחים עבים ואורכם קטן מהפטוטרת.
הָאֵבוֹלוּצְיָה שֶׁל הָאָדָם היא תהליך ההתפתחות (אבולוציה) של המין האנושי המודרני, אדם נבון (Homo sapiens), כמו גם של מינים נכחדים נוספים בתת-שבט האדם, מתוך קופי אדם קדומים.
תהליך זה התרחש במשך כעשרת מיליוני השנים האחרונות, במהלך התקופות הגאולוגיות של המִיוֹקֵן, הפְּלִיוֹקֵן, הפְּלֶייסטוֹקֵן וההוֹלוֹקֵן.
האבולוציה של האדם מוכרת למדע מתוך השוואת האנטומיה, ההתנהגות ורצפי הגנום של האדם ושל קופי האדם, מתוך חקירת מאובנים של מינים נכחדים ומתוך שרידים ארכאולוגיים כגון כלי אבן מסותתים ואמנות פרהיסטורית.
ממצאי המאובנים חושפים את קיומה של שושלת מסועפת, שבה לפחות עשרים מינים ידועים, שמתוכם שרדו עד ימינו רק האדם ומספר קופי אדם, כמו השימפנזה והגורילה.
על פי ממצאים אלו, התהליכים העיקריים שהובילו להתפתחות האדם הם ההזדקפות על הרגליים האחוריות, שהחלה לפני כשבעה עד חמישה מיליוני שנים, ולאחריה הגידול המהיר של קליפת המוח, בשיעור של בערך פי שלושה בתוך שני מיליוני השנים האחרונות.
על פי תורת האבולוציה המודרנית, תהליך זה התרחש כתוצאה ממוטציות ומגוון גנטי שנבררו על ידי ברירה טבעית וסחף גנטי.
האבולוציה של האדם היא נושא למחקר לא רק עבור העוסקים במדעי החיים אלא גם עבור אלו העוסקים בקשת רחבה של מדעי החברה ומדעי הרוח.
תחום הפלאואנתרופולוגיה מאחד את חקר המאובנים עם מחקר אנתרופולוגי של חברות אדם עתיקות, ותחום הארכאולוגיה הפרהיסטורית חוקר את התרבות החומרית שלהן.
תחומי הגנטיקה האבולוציונית, הגנומיקה והביואינפורמטיקה עוסקים בין השאר בפענוח האבולוציה של האדם על פי רצפי דנ"א ורנ"א, הפרימטולוגיה עוסקת בחקר הביולוגיה וההתנהגות של קופים וקופי אדם בני ימינו, והפסיכולוגיה האבולוציונית חוקרת את ההתנהגות של בני אדם בני ימינו מנקודת מבט אבולוציונית.
היסטוריה של חקר מוצא האדם
ב פתח חוקר הטבע השוודי קארולוס לינאוס במבצע מיון טקסונומי של כל עולם החי והצומח על בסיס המורפולוגיה והאנטומיה שלהם.
את האדם והקופים הוא סיווג לאותה סדרה – ה"פרימטים" (מלטינית "ראשונים במעלה"), ולאדם העניק את השם המדעי בלטינית "הוֹמוֹ סָפִּיֶינְס" (Homo sapiens) – שם הסוג "הומו" פירושו "אדם", ושם המין "ספיינס" פירושו "נבון".
מיון עולם החי חשף את הסדר ההיררכי השורר בו, ובתחילת המאה ה-19 החלו חוקרי טבע כמו ז'אן-בטיסט דה לאמארק לבדוק את רעיון המוצא המשותף של המינים על מנת להסבירו.
בשנת 1859 פרסם צ'ארלס דרווין את המהדורה הראשונה של ספרו "מוצא המינים", שהציע מנגנון של שׁוֹנוּת וברירה טבעית.
התחום המדעי המתרכז במאובני משפחת האדם נקרא פלאואנתרופולוגיה.
בימיו של דרווין כבר התגלו באירופה כמה שלדים מאובנים של אדם ניאנדרטלי, אבל לא היה ברור אם הם מין נפרד מן האדם.
דוגמה מובהקת ראשונה של בני אדם קדומים בעל מוח הקטן משמעותית ממוח אדם מודרני הייתה מאובן הומו ארקטוס שהתגלה בשנת 1891 באי ג'אווה שבדרום-מזרח אסיה.
התפתחויות חשובות בתחום זה במאה ה-20 היו גילוי מאובני האוסטרלופיתקנים ומינים קדומים של סוג האדם במזרח אפריקה ודרומה, על ידי פלאואנתרופולוגים כריימונד דארט, רוברט ברום, משפחת ליקי, דונלד ג'והנסון וטים וייט.
תגליות אלו ביססו את מוצאה האפריקני של משפחת האדם, ואת העלייה ההדרגתית שחלה בגודל המוח במשך שלושת מיליוני השנים האחרונות.
עד היום נתגלו כמה אלפי מאובנים ממשפחת האדם, המסווגים כיום ל-9 עד 24 מינים נכחדים של הומינינים מדרגות שונות של שלבי ביניים בין קופי האדם לאדם.
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 מתחוללת מהפכה בתחום גילוי המאובנים הודות לשיטות תִארוך רדיומטריות ופלאומגנטיות, מהן עולה שהאבולוציה של האדם התרחשה במשך שבעת מיליוני השנים האחרונות לכל הפחות, במהלך התקופות הגאולוגיות של המיוקן, הפליוקן, הפלייסטוקן וההולוקן.
עדויות ארכאולוגיות למוצא האדם, בעיקר של כלי-אבן מסותתים, נפוצות הרבה יותר מאשר עדויות מאובנים, וכיום מוכרות היטב מספר תרבויות ייצור כלים מן התקופה שבמינוח הארכאולוגי נקראת התקופה הפלאוליתית.
במקביל התפתחו במאה ה-20 תחומי המחקר הפרימטולוגי של קופים והמחקר האנתרופולוגי של תרבויות ציידים-לקטים בימינו, תחומים התורמים להבנה טובה יותר של ממצאי המאובנים.
מהפכה נוספת בחקר האבולוציה של האדם מתרחשת הודות לפענוח הקוד הגנטי ומבנה מולקולת הדנ"א האחראית לתורשה של יצורים חיים.
גנטיקאים אבולוציוניים כמו סוונטה פבו פיתחו שיטות פלאוגנטיות למיצוי דנ"א מעצמות מאובנות, שאפשרו גם את מיפוי הגנום הניאנדרטלי, שעל פיו מחשבים כי האב הקדמון המשותף שלו ושל האדם המודרני התקיים לפני כ-500 אלף שנה.
בשנים האחרונות מתחקה המחקר אחר השינויים הגנטיים האחראים לאנושיותו של האדם.
מנקודת מבט ביוכימית, אנטומית, פיזיולוגית וגנטית האדם הוא מין של יצור חי, שאינו נבדל באופן עקרוני מכל שאר המינים החיים על פני כדור הארץ.
האדם חולק עמם אותן מולקולות בסיסיות של החיים כמו דנ"א, רנ"א, חומצות אמינו, פחמימות ושומנים, אותו קוד גנטי, ואף הגנים שלו דומים מאוד (ולעיתים אף זהים) לגנים של היצורים החיים הקרובים לו.
כפי שמצא לינאוס, ניתן לסווג את האדם על פי אותם קריטריונים ששימשו לסיווג שאר עולם החי.
מבחינת סיווגו הטקסונומי האדם הוא:
איקריוט: התאים שלו בעלי גרעין ואברונים.
בעל חיים: הוא מורכב ממספר טיפוסי תאים מתמחים כולל תאי עצב.
מיתרן: יש לו מיתר לאורך הגב, כיסי זימים בגרון וזנב (בשלב העוברי).
חולייתן: יש לו שלד פנימי.
יונק: הוא אנדותרמי, בעל שיער והוולדות שלו יונקים חלב מן האם.
יונק שליה: הוא יולד ולדות חיים הניזונים ברחם האם באמצעות שליה.
פרימט: הוא בעל ידיים עם חמש אצבעות ארוכות, ציפורניים במקום טפרים, מוח גדול יחסית לגופו, אף קטן, עיניים בעמדה קדמית, ונוסחת שיניים של שתי חותכות, ניב אחד, שתי קדם-טוחנות ושלוש טוחנות בכל רבע לסת.
על פי הדמיון ברצף הדנ"א בגנום ניתן כיום לשרטט בדיוק רב את שושלת המינים החיים ובתוכם האדם.
מצד שני, האדם הוא הפרימט בעל המוח הגדול ביותר ביחס למשקל גופו, ועם מוח גדול משמעותית מהמצופה מיצור בגודלו של האדם.
מגמת גידול המוח ניכרת כבר באבולוציה של החולייתנים, היונקים, הפרימטים וקופי האדם, אך מוח האדם גדול פי שלושה לערך מזה של קופי האדם החיים כיום.
במדע המודרני מקובל שהבדל זה בגודל המוח הוא העומד ביסוד ייחודו הקוגניטיבי, הנפשי והתרבותי של האדם.
תכונות אנטומיות נוספות ייחודיות של האדם הן גפיים קדמיות (ידיים) בעלות אצבעות גמישות ורגישות ואגודל נגדי, המאפשרים טיפול עדין בעצמים וכלים, יציבה זקופה המשחררת את הידיים ממשימת ההתקדמות, וגרון עמוק המאפשר יכולת משוכללת של דיבור.
כמו כן, האדם הוא היונק בעל תקופת הינקות וההתבגרות הממושכת ביותר, יחסית לתוחלת החיים הכללית שלו.
מוצא הפרימטים, הקופים וקופי האדם
סדרת הפרימטים מופיעה ברשומות המאובנים לפחות מאז תקופת האאוקן, לפני כ-50 מיליון שנה, ועל פי תארוכים גנומיים ייתכן שחבריה הראשונים אף קדמו להכחדת הדינוזאורים בסוף תור הקרטיקון.
מכל מקום הפרימטים של האאוקן כבר טיפוסיים מאוד לצורה המודרנית של בני הסדרה, עד כי אין כל קושי בזיהויים.
הפרימטים הם יונקים שוכני עצים ביערות טרופיים וסובטרופיים, בעלי גפיים ארוכות וגמישות עם חמש אצבעות ארוכות בכל גף, שבקצותיהן כריות אצבע רגישות וציפורניים שטוחות במקום טפרים.
הגפיים והאצבעות הם בבירור הסתגלות ללפיתת ענפים, אך בדיעבד הסתברו כיעילים מאוד לטיפול עדין בכלים.
בדומה לכך, לפרימטים עיניים גדולות שפונות קדימה, ולא לצדדים כמו במרבית היונקים, ומאפשרות להם ראייה סטראוסקופית ואומדן מרחקים מדויק.
העיניים האלה הן בבירור הסתגלות לתנועה בזינוקים בין ענפים, אך בדיעבד הסתברו כיעילות לצורך בחינה מדוקדקת של עצמים וטיפול בכלים.