tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1996 הציגה תערוכת יחיד ראשונה בשם "דיוקן עצמי" (של אמנית נחמדה), בגלריה קונסטנט, רמת-גן.
בתערוכה זו הדיוקן הנשי נבחן לאור ייצוגים שונים של הדימוי הנשי בחברה האזרחית ובתרבות, באמצעות יציקות פוליאסטר של ראש האמנית.
בשנים שלאחר מכן התמקדה מורג בנושאים שבין מבט לנראות, האור כחומר וכמטפורה וביחס שבין האור והחשיכה כפי שבא לידי ביטוי בתערוכה ב-1997 – "קודם רואים חושך – עבודות אור", מוזיאון אשדוד.
בין השנים 1993 ל-1999, מורג ניהלה דיאלוג אמנותי עם האמנית החוזרת בתשובה נחמה גולן.
דיאלוג זה כלל מפגשי עבודה משותפים תוך בחינת היחסים בין האני והאחר, תוך התייחסות לנושאים שקשורים בזהות: פמיניזם, דת ודור שני לשואה בחברה הישראלית בכלל ובאמנות הישראלית בפרט.
תוצאת המפגשים הייתה הקמת קבוצת דיון בנושאים פמיניסטיים.
כמו כן נערכה אוצרות משותפת של נושאים שהופיעו בעבודותיהן בנפרד.
"מאוזן" 1996, "מאוזן 1", מיטות באמנות הישראלית, בית האמנים ת"א.
בשנים הבאות יצרה האמנית בו בזמן את סדרת העבודות "אריזה משפחתית", סדרת "פליטת פה" והסדרה "קו לקו".
בין השנים 2000–2007 יצרה כמה מיצבים בסדרה "אריזה משפחתית".
העבודות נוצרו כתגובה לביקור בתערוכה הרטרוספקטיבית של ג'וזף בויס (Joseph Beuys) באירופה ובתשובה לבויס.
העבודות בסדרה זו כוללות אובייקטים שנעטפו בבדי יוטה ופשתן גס ונתפרו ידנית, במהודק על גבי האובייקט.
העבודות עוסקות בהשפעת השואה על החיים בישראל.
הסדרה כללה מיצבים, ביניהם: "תמונת נוף", גלריה נחשון 2002, קיבוץ נחשון ו"שולחן ערוך", 2005 בגלריה קלישר, תל אביב.
עבודה שמתייחסת לנוכחות ולהיעדר שולחן האוכל במרחב המשפחתי.
המיצב 2007, "דברי הימים", גלריה עירונית כפר-סבא.
סדרת "פליטת פה" בעיקר עבודות קטנות ממדים, אסמבלאז'ים בנויים מפרגמנטים של אובייקטים בנליים עתירי אסוציאציות.
הסדרה עוסקת באופן בו הזיכרון – על האמת והבדיה שבו – משפיע עלינו על ידי צבירת העבר בתוך ההווה באמצעות חפצים יום יומיים כגון: רהיטים, סמלים תרבותיים וצילומים.
ציוריה של מורג צומחים מתוך צילום של מרחבי ביתה.
המקום הפיזי אשר מורג מציירת בעבודותיה מוגדר על ידי שקט, חוסר התרחשות, מרחבים ריקים מנוכחות אדם.
מוטיב האור הוא הכוח המניע של העבודה, מוקד האור, בשתי הסדרות, הוא גם המנגנון החושף את תחושת הריק, מקומו של הבודד במערך הביתי.
הציור לא מסביר את החיים, לא מפרש אותם, רק סופג אותם.
בסדרת הציורים- "קו לקו", מורג מתייחסת למנגנון הראיה המסנן את הנראה במציאות.
בעזרת ציור הפסים הרציף מורג מייצרת הפרעה למתבונן.
הסדרה הוצגה בתערוכת יחיד בבית האמנים ב-2010. אוצרת התערוכה- מלי דה-קאלו.
סדרת "אחרי חצות", היא סדרה של ציורי ארכיטקטורה ביתית, בשחור לבן.
ציורים של דלתות ופתחים, המבוססים על צילומי לילה, מציעים לנו להיכנס באופן שונה למרחב הפרטי.
בסדרה "שברים" 2014, מציגה ציורים בהם הקומפוזיציה הציורית המפורקת מייצגת מספר נקודות מבט בו זמנית של חפצי הבית מפורקים ומושלכים במרחב הציבורי.
הדימויים בציורים מפורקים ונמצאים במרחב הציבורי.
תערוכת היחיד "ללא מנוח" נערכה ב-2015 בחמישה חללים בבית האמנים בתל אביב.
ב-2016 קיבלה את פרס עידוד היצירה, תערוכת הזוכים הוצגה במוזיאון בת ים.
ב-2017 הוזמנה לרזידנסי בפורטוגל והציגה תערוכת יחיד במוזיאון לאמנות עכשווית.
1972–1975 – תואר B.A בביולוגיה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
1976 – לימודי תעודת הוראה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
1979–1981 – לימודים לתואר M..SC בביולוגיה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
1989 – רישום סיני במכחול, גילוף עץ, סיאול, קוריאה
1989-1991 – המדרשה למורים לאמנות, רמת השרון
2007-2008 – לימודי השלמה לתואר שלישי באמנות בינתחומית, אוניברסיטת תל אביב
1996 – "דיוקן עצמי", גלריה קונסטנט רמת גן.
1998 – "דו מיצב", דיאלוג עם האמנית נחמה גולן, בית האמנים.
2004 – "התכווצויות", בית האמנים תל אביב.
2007 – "דברי הימים", גלריה עירונית כפר סבא.
2009 – "ילדים ילדים בואו הביתה", גלריה עירונית ראשון לציון.
2010 – קטלוג "תולדות השקט", בית האמנים תל אביב.
2015 – ספר קטלוג "בלא מנוח", בית האמנים תל אביב.
דבורה קלן הייתה אמנית, מחנכת ישראלית-אמריקאית, מייסדת בית ספר אמנותי בולט לבנות בארצות הברית וממייסדי חוות הנוער הציוני בירושלים.
דבורה קלן נולדה וגדלה בבוסטון, ארצות הברית.
בתחילת דרכה המקצועית הייתה קלן ציירת ואמנית; את מלאכת האומנות היא למדה לראשונה בבית הספר של המוזיאון לאמנות טהורה בבוסטון בשנת 1916.
קלן למדה אצל הציירים המפורסמים אבן קומינס ודנמן רוס.
רוס, אשר שימש כנאמן המוזיאון בבוסטון, עסק בפיתוח וקידום האומנות בקרב הציבור הרחב.
כתלמידתו נשלחה קלן בשנת 1918 להנחות חוגים וסדנאות בבית ספר ובחברות נוער כדי להפיח את אותה הרוח בקרב ילדים ובני נוער.
קלן פיתחה תוכנית ייחודית והחלה ללמדה במרץ במקומות שונים ברחבי בוסטון.
בנוסף העבירה קלן הרצאות על שיטתה החינוכית בפני רשויות של מוזיאונים, מורים ובפני ציבור אוניברסיטאי.
בשנים הללו זנחה קלן את עולם הציור ודבקה בעולם החינוך בו פיתחה את תפיסת עולמה וגישתה לילדים ונוער.
קלן, אשר בצעירותה לא התעניינה בציונות או בא"י החליטה בעקבות היחשפותה לנשים שפעלו בשם הרעיון הציוני באמריקה, לעלות לארץ ישראל בשנת 1920 ולהמשיך בדרכה החינוכית, והיא בת 32.
בשנתה הראשונה בירושלים עבדה קלן בהוראת חינוך אמנותי לנערות בבית המדרש הממשלתי למורים ובתום שנה זו לאחר שהתרשמו מדמותה וחזונה החינוכי הציעו לה 13 הורים מהעיר לפתוח חברה חינוכית שיתופית ולהקים בית ספר ייחודי לילדיהם.
וכך בשנת 1921, בעזרת השופט יוליאן ו.מק הקימה דבורה קלן את "בית ספר של החברה החינוכית של ההורים" מרכז חינוכי הפעל בשיטתה החינוכית.
כפי שנרמז משמו של בית הספר, מעורבות ההורים הייתה גדולה.
החל באחריות לתכנים החינוכיים וכלה בניהול עבודת המטה הכוללת.
בית הספר לא נועד להוות מוסד אליטיסטי המיועד רק לילדי מותרות המגיעים מרקע של שפע והורים בעלי אמצעים, בית ספרה של קלן נועד להיות מוסד בלתי תלוי בשיטות החינוך וההוראה המקובלות וביקש לערער את תפיסות ההוראה השגורות ובתוך כך גם מאפייני אוכלוסיית התלמידים והמורים.
כך כתבה פאני שוער, שהייתה מורה בבית הספר, לחברתה באמריקה, רבקה לץ: "כבר התחלתי לעבוד בבית הספר, זאת אומרת לא ללמד, מתחילים בעוד שבוע וחצי ימים, אלא שפועלים אנו.
לבית הספר בנין חדש, לכן המורים וילדים אחדים צובעים את הרהיטים ואת הדלתות והחלונות.
גם אני צובעת וגב' קלן אומרת שתעשה פועלת ממני...
באמת אסור פה לא לעבוד, לא לעזור."
קלן הקדישה את כל זמנה ומרצה בניהול בית הספר, בניסיון החדרת התשוקה החינוכית והאמונה בדרך בסגל המורים ובהחזקתו הכלכלית של בית הספר.
בתחילת דרכה גייסה כסף מן ההורים ובשנת 1926 ערכה סיור גיוס משאבים בארצות הברית בו הצליחה להקים חברת-ידידים אמריקאית אשר תמכה בבית הספר והבטיחה את קיומו.
בית הספר הצליח להיות מקום משמעותי לתלמידיו ולהוריהם ועבר שינויים רבים במרוצת השנים.
המערכת ההוליסטית שהיווה בית הספר היה חלק מגישתה הפרוגרסיבית של קלן, אשר הושתתה על הפילוסופיה הפרוגרסיבית של ג'ון דיואי.
לפי זאת, יש לפתח את האינטלקט של הילד בתהליך החינוכי.
זאת על ידי שימת דגש על פיתוח יכולת פתרון בעיות, הקפדה על חשיבה יצירתית, הענקת כלים יישומיים ופיתוח כישרונות וכישורים אישיים.
כל אלו על פי דיואי עדיפים מאשר שיטות שינון, זיכרון אינפורמטיבי ושימוש בכלים אשר היו מקובלים בזמנו.
מטרת בית הספר של קלן הייתה להוות מיקרו-קוסמוס של העולם האמיתי, הן בתחומי הידע והנושאים הנלמדים והן בהענקת כלים מעשיים והזדמנויות התנסות שונות.
כך שהתלמידים למדו לנהל את חשבונות מצרכי המטבח, ציוד המחסן והחנות הבית ספרית, מתוקף כך היה עליהם לדעת חשבון ולהבין את היקף האחריות לכל עניין גדול כקטן.
כך גם בלימודי גננות וחקלאות בגינה הבית ספרית (שאת תוצריה מכרו לתושבי השכונה) ומתוקף כך לימודי טבע שכללו את עולם הבוטניקה, עולמם של המזיקים ואת עונות שנה והשלכותיהן.
שאיפתה הייתה להקים מוסד בעל גישה חינוכית שונה וייחודית אשר יותאם לעולם שמחוץ לכותלי בית הספר, כזה שישמור על ערכי התרבות של עם ישראל וידגיש אותם תוך כדי עבודת החינוך שתכין את התלמידים לחיים מאושרים ופרודוקטיביים בארץ ישראל.
הקמת בית הספר נתקלה בקשיים כלכליים בתחילה כיוון שלרשות קלן לא עמד תקציב כלשהו.
תוכנית הקמת המוסד נשענה כולה על תשלומי ההורים שהיוו חלק אינטגרלי ממערכת בית הספר, שכר הלימוד השנתי ולבסוף תרומת ידידים מארצות הברית שהאמינו בדרך החינוך הפרוגרסיבית ושאפו להטמיע אותה גם בישראל בעזרתה של קלן.
קלן האמינה כי בית הספר יוכל לעמוד על רגליו בהסתמך על מקורות מימון אלו בנוסף להכנסות המוסד ממכירת תצרוכת פנימית (מצרכים, תצרוכת חקלאית וכו').
אך כבר בשנה החמישית להיווסדות בית הספר נקלע המוסד לקשיים כלכליים וקלן נצרכה לצאת לסבב גיוס כספים בארצות הברית.
בין ידידיה ותומכיה של קלן ניתן למצוא את השופט יוליאן ו.
מק שקיבל על עצמו לאסוף עבור קלן כ-$5,000 מדי שנה עבור בית הספר הפרוגרסיבי הראשון בישראל.
נוסף לכך, הוקמה קרן מיוחדת למען בית הספר בקרב ידידי בית הספר בארצות הברית.
בית הספר החל את דרכו בבניין ערבי ישן ברחוב החבשים בירושלים ששימש כבית מגורים בקומתו השנייה ועל כן הביא עמו מגבות רבות.
על אף הקשיים הכלכליים, המבניים והלוגיסטיים, בית הספר החל את דרכו עם 13 תלמידים ובתוך ארבע שנים שילש את מספר תלמידיו.
על אף הקשיים שצוינו לעיל, בית הספר הפרוגרסיבי היה בית הספר היחיד בירושלים ששילם למורים את משכורתם בזמן ובמלואה.
גם נתון זה היה חלק מראייתה הרחבה של קלן באשר למערכת אוטופית ובלתי מתפשרת של חינוך ושל מחייה.
קלן עצמה מילאה תפקידים רבים בבית הספר, מלבד ההוראה בכל הכיתות, קלן שימשה כמבשלת ואף כעוזרת.
עובדות אלו הן שהביאו למעורבות רבה יותר של המשפחות ששלחו את ילדיהן לבית הספר והסכימו להיות מעורבים בחינוך ילדיהן.
גם את יכולותיה האמנותיות הביאה קלן לידי ביטוי בבית הספר ומתואר כי ראתה באומנות כלי לביטוי המחשבה העצמית ופיתוחה.
"קלן נהגה לתת לילדים גיליונות נייר ענקיים כדי שיוכלו לצייר ללא מעצורים, ומעולם לא העבירה ביקורת שלילית על הציורים..."
התפיסה הכוללת של שיטת החינוך בבית הספר הושתתה על ערכים ואידיאלים אשר באו לידי ביטוי בהחלטות ניהוליות הנוגעות ליום יום.
על כן, עם ראשית הלימודים הלך והתעצב אופיו של בית הספר בעזרת ההורים שלקחו חלק לאור שיטתה של קלן ואף ממשלת המנדט של אותם הזמנים העניקה סיוע כספי מועט לבית הספר.
המקצועות העיוניים של בית הספר כללו לימודי עברית, אנגלית, ערבית, היסטוריה, פיזיקה, גאוגרפיה, מתמטיקה, תנ"ך, דברי ימי עמנו וידיעת הארץ.
המקצועות המעשיים שנלמדו בבית הספר כללו לימודי אמנות, ציור, רישום, צביעה, מוזיקה, המחזה, ריתמיקה, בישול, התעמלות, תפירה, נגרות, קניית מזון, כריכה ועבודת גינה.
כל אלו, על פי אמונתה של קלן נועדו להעניק תמונה שלמה וכלים הוליסטיים אשר יהוו כישורי חיים לתלמידים היוצאים לעולם האמיתי בגמר לימודיהם.
דרכה של קלן הלכה וצברה תאוצה והשמועות אודות בית הספר בעל שיטות חינוך שונות ומתקדמות עשו להן כנפיים וכך הלך ועלה מספר ההורים שביקשו לרשום את ילדיהם לבית הספר.
פתיחת בית הספר לאוכלוסיות ייחודיות
קלן הבינה את הפוטנציאל הטמון בביקוש הרב והחליטה לפתוח את בית הספר בפני שתי אוכלוסיות ייחודיות נוספות – "מקופחי החינוך" וילדי עליית הנוער.
בשנת 1939 החליטה קלן לקבל אל בית הספר 30 נערים ונערות בגילאי 9–13 אשר נחשבו למעוטי יכולת ו"מקופחי חינוך", כפי שנקראו אז.
נערים ונערות אלו התקבלו לאחר מבחני אינטליגנציה וכושר מעשי.
פרויקט מקופחי החינוך החל בארוחה חמה בשעות הצהריים שמומנה על ידי קרן המסעדות של ארגון נשות הדסה, שלאחריה נלמדו שני שיעורים עיוניים ושניים מעשיים בהתנדבות מורי בית הספר.
עוד באותה השנה, התוכנית הורחבה וכללה לימודים מ-8:00 עד 16:00. קלן העידה על תוכנית מקופחי החינוך ואמרה: "העיסוק במלאכת היד והשימוש המתמיד בכלים וחומרים הנחילו להם הצלחה במיומנות ואפשרו להם להתגבר על נחשלותם האינטלקטואלית תוך הרגשת סיפוק ורצון להתקדמות"
לאורך השנים עלה מספר התלמידים בבית ספרה של קלן ובשיאו הכיל כ-220 תלמידים ותלמידות משלוש המגמות השונות.
עם הקמת המדינה חל שינוי בבית הספר ובמפעל החינוכי כולו.
הממשלה פרסמה את חוק חינוך החובה לילדים בגיל 5–14 והמוסד צריך היה להשתלב במערכות החינוכיות המקובלות.
כיוון שילדים רבים לא מצאו את מקומם במערכת החינוך הרגילה, ניאות משרד החינוך לאפשר לבית המלאכה וללימודים המעשיים של בית ספרה של קלן להמשיך ולקלוט תלמידים לשורותיו, אך בהכוונה ייעודית של הלימודים המעשיים.
לקראת שנת 1951 נכפה על קלן להעתיק את מפעלה לבניין אחר, אשר היה קטן מלהכיל את כל התלמידים.
מספר התלמידים הלך וקטן ותמורות במערכת החינוך לא אפשרו לקלן להשאיר את בית הספר במתכונתו האוטופית.
כך, הפך בית הספר ממוסד לחינוך מתקדם למוסד הקולט אל שורותיו את מעוטי היכולת, וילדי עליית הנוער בלבד.
בשנת 1951 לא ניתן היה עוד להחזיק את בית הספר במתכונתו לאור דרישות המערכת ומשרד החינוך ובית הספר נסגר.
באותה שנה, חזרה דבורה קלן לארצות הברית ושהתה בה למשך כשנתיים.
בשנת 1953 שבה לישראל ולעבודה חינוכית בקרב אוכלוסיית עליית הנוער.
בתחילת שנת 1954 קיבלה קלן משרת הוראה בחוות הנוער הציוני בשכונת קטמון בירושלים ושם הקימה בית מלאכה בו עבדה עם כ-30 מתלמידי החווה.
סגל העובדים בחוות הנוער עמד לימינה במאמציה האחרונים בעבודתה החינוכית ונתן לה את ההרגשה של יוצרת ומגשימה ואף ליווה אותה עד סוף דרכה.
במשך תקופה של כשלוש שנים המשיכה קלן לעסוק בחינוך עד פטירתה.
דבורה קלן נפטרה ב-2 במרץ 1957 ונקברה בהר המנוחות.
"דבורה קלן – חייה ומפעלה", עורך: אלישע אפרת, דפוס לימודי ירושלים, ירושלים, תשי"ט
"מורה אמריקנית בארץ ישראל: שלושה מכתבים מפאני שוער לרבקה לץ", קתדרה לתולדות ארץ ישראל ויישובה, תמוז תשנ"ד, יוני, עמ' 91–98, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים.
דבורה לחובר נולדה בעיר חורז'ל (חוֹזֶ'לֶה) שבפולין, ליד הגבול עם מזרח פרוסיה (גרמניה).
בנעוריה עברה לוורשה, ושם סיימה סמינר למורים בקורסים העבריים הגבוהים בהנהלתו של ש"ל גורדון.
עם סיום לימודיה עבדה כמורה לעברית ולתנ"ך בגימנסיה העברית בוורשה.
בימי מלחמת העולם הראשונה פעלה למען פליטים יהודים.
הייתה פעילה בחוגי נוער ציוני וממייסדי "צעירי ציון" בפולין.
בשנת 1920 עלתה לארץ ישראל.
בארץ המשיכה את עבודתה כמורה וכמו כן עבדה כמתרגמת ספרים לנוער לעברית.
בשנים 1926–1929 ערכה את הירחון "האִשה", שהופיע בירושלים.
אחר כך עבדה בקק"ל ונסעה בשליחותה לפולין.
בהמשך עבדה כמורה לעברית ולתנ"ך במשק הפועלות צפון (תל אביב) בהנהלת חנה צ'יזיק, עד פרישתה לגמלאות בשנת 1960. בשנים האחרונות לחייה עבדה כמורה וכמפקחת בבתי ספר לנערות עובדות של ויצו.
לחובר לא נישאה מעולם, וסבלה מבדידות.
הייתה מיודדת עם המשורר יעקב פיכמן.
היא תוארה כאישה שופעת רגש, בעלת השכלה רחבה ומורה אהובה.
נפטרה בתל אביב לאחר מחלה, בגיל 67. נקברה בבית העלמין נחלת יצחק.
הניחה אחים ואחיות, ביניהם פישל לחובר.
דבורה וייסמן היא סופרת אוסטרלית-ישראלית.
עלתה לישראל ב-1971 עם בעלה וארבעת ילדיהם.
שימשה כקצינת העיתונות של בית החולים שערי צדק.
וייסמן כתבה ספרים שהוצאו לאור על ידי כ-20 הוצאות ברחבי העולם.
כתבה מאמרים רבים לג'ואיש פרס.
בעיקר, היא כותבת בנושאי טיולים, משפחה וחגים יהודיים.
במשך שלושה עשורים לימדה וייסמן כתיבה יוצרת.
ב-2014, הסרט רימון הזהב (בבימויו של דן תורג'מן), המבוסס על ספרה של וייסמן, תליון הזהב, זכה בפרס שבזי לחקר מורשת יהודי תימן לספרות.
דבורה היא סבתו של הזמר והשחקן דוד לביא.
1981 - פרס "לירושלים" על חיבוריה על העיר ירושלים
1988 – פרס זיו לעיתונות טלוויזיה מטעם צדק-מדות-מוסר.
דבורה טייטלבאום (1941–2008) הייתה ביוכימאית ישראלית, שותפה לפיתוח התרופה קופקסון לטרשת נפוצה.
דבורה סביצקי נולדה בתל אביב ב-1941 להורים שעלו מפולין בשנות ה-30. היא גדלה בתל אביב.
למדה בבית הספר העממי אחד העם ובתיכון במגמה ביולוגית.
בשירותה הצבאי הכירה את חיים טייטלבוים, לימים תא"ל בצה"ל, והם נישאו ב-1962. היו להם שני ילדים: שי ושגית.
דבורה טייטלבוים למדה תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת תל אביב וסיימה ב-1966 את התואר השני.
לאחר מכן עברה למכון ויצמן למדע, והחלה בלימודי דוקטורט אצל פרופ' רות ארנון במחלקה לאימונולוגיה.
במשך שנים רבות עסקה במחקר בתחום פיתוח תרופה למחלת הטרשת הנפוצה, עליו עבדה יחד עם מיכאל סלע ורות ארנון.
המחקר הביא לפיתוחו של החומר קופולימר 1, פולימר סינתטי, שהיה הבסיס לתרופה פורצת הדרך, הקופקסון, המיוצרת על ידי חברת טבע משנת 1995. ב-1974 סיימה טייטלבוים את הדוקטורט, ועד אז הספיקו החוקרים לרשום פטנט על החומר, בחלקים שווים בין שלושתם: סלע, ארנון וטייטלבוים.
טייטלבאום נשארה במכון ויצמן והמשיכה לעבוד על הקופקסון כעמיתת מחקר במחלקה לאימונולוגיה.
כשהחלה חברת טבע לפתח את הקופקסון כתרופה, שימשה יועצת לחברה, וסייעה לה בתכנון וביצוע המחקרים והניסויים.
טייטלבוים יצאה ב-1980 להשתלמות של שנה באוניברסיטת טאפטס בארצות הברית.
נפטרה מסרטן ב-2008. לאחר מותה הקימו ילדיה, לזכרה ולזכר אביהם, קרן מחקרים במכון ויצמן, התומכת בשיתופי פעולה בין המכון לבתי חולים.
דבורה ווטלינג הייתה שחקנית אנגלייה.
עיקר פרסומה מגיע מגילום התפקיד של "ויקטוריה ווטרפילד", מלווה של הדוקטור השני בסדרת הטלוויזיה דוקטור הו.
ווטלינג נולדה ב-2 בינואר 1948 בלאוטון, אסקס, לשחקן ג'ק ווטלינג ולפטרישיה היקס.
החל מ-1958 הופיעה בסדרת הטלוויזיה The Invisible Man , ושיחקה בסך הכל ב-11 פרקים.
ב-1960 הופיעה בשישה פרקים בסדרה "A Life of Bliss" לצד ג'ורג' קול.
בשנת 1967 החלה להופיע בסדרה דוקטור הו, בתפקיד ויקטוריה ווטרפילד, מלווה של הדוקטור השני (בגילומו של פטריק טרוטון), וב-1968 עזבה את הסדרה.
ב-1973 כיכבה יחד עם קליף ריצ'רד בסרט "Take me high".
ווטלינג נפטרה ב-21 ביולי 2017.
דבורה קיציס-גוטמן (נולדה בכ"ו בשבט תשל"ג, 29 בינואר 1973) היא שדרנית ואשת-רדיו ישראלית.
עורכת תחום המוזיקה-היהודית בכאן מורשת ומשדרת בתחנה את התוכניות "חדר אמנים" ו"שיר השירים".
נולדה בירושלים, נכדת הרב אליהו כי טוב.
את דרכה ברדיו הישראלי התחילה קיציס בשנת 1998, כשערכה את המצעד החסידי במחלקה לשידורי מורשת ברשת א' בתוכנית הרדיו "כי טוב הזמר" אותה הגיש דן כנר.
בשנת 2000, עם הקמת תחנת רשת מורשת במסגרת רשות השידור, החלה לשדר באופן קבוע את רצועת המוזיקה של התחנה שנקראה "שירים ביחד", וכן את התכנית "שירים לקראת שבת" בימי שישי בבוקר.
ברשת גימל הגישה את רצועת המוזיקה היהודית במוצאי שבת (בתוכנית "מלווה מלכה" שנקראה אחר כך בשם "מילים מהמקורות").
במאי 2017 עברה ל"תאגיד השידור הציבורי" ל"כאן מורשת" – בה היא מגישה את הרצועה היומית "שיר השירים" ומשמשת בתפקיד עורכת המוזיקה של התחנה.
קיציס נשואה לעידו גוטמן והם מתגוררים במושב עמינדב.
דבורה פלדמן היא סופרת יהודייה-אמריקאית-גרמנייה.
היא ידועה בעיקר בזכות האוטוביוגרפיה שלה משנת 2012 "Unorthodox: The Scandalous Rejection of My Hasidic Roots" (בעברית: "המורדת: מחצר סאטמר אל החופש"), המספרת על התבגרותה בקהילת חסידות סאטמר החרדית בוויליאמסבורג, ועל יציאתה מקהילה זו.
האוטוביוגרפיה עובדה למיני-סדרה שהתפרסמה בנטפליקס בשנת 2020.
דבורה פלדמן נולדה בארצות הברית וגדלה בקהילת חסידות סאטמר החרדית בשכונת ויליאמסבורג שבברוקלין, ניו יורק.
היא גדלה אצל סבה וסבתה, ניצולי שואה, מאחר שאמה עזבה את החסידות, ואביה לקוי הנפש לא הצליח לגדל אותה בכוחות עצמו.
שפתה הראשונה הייתה יידיש, שכן השימוש באנגלית בקהילת סאטמר היה משני.
כשהייתה פלדמן בת 13 ניסה בן-דודה לאנוס אותה.
היא נישאה בשידוך בגיל 17, והפכה לאם בגיל 19.
בשנת 2006 עזבו פלדמן ובעלה את ויליאמסבורג, והיא החלה ללמוד בסתר ספרות בשרה לורנס קולג'.
בשנת 2009 לקחה פלדמן את בנה, עזבה את בעלה וניתקה את קשריה עם קהילת סאטמר.
היא החלה לכתוב בלוג, ובשנת 2012 פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה, "Unorthodox: The Scandalous Rejection of My Hasidic Roots", שהפכה לרב-מכר ונכנסה לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
ספרה נמכר במיליוני עותקים וזכה לתהודה רבה בתקשורת העולמית.
בשנת 2014 פרסמה דבורה פלדמן את ספרה השני, "Exodus", המתאר את חייה של אם יהודייה חד-הורית בעולם לא יהודי.
בשנת 2014 עברה לברלין, לשכונת נויקלן, והמשיכה לשמש כסופרת.
בשנת 2016 תורגמה האוטוביוגרפיה שלה לגרמנית.
ב-26 במרץ 2020 פרסמה נטפליקס מיני-סדרה בכיכובה של שירה האס בשם Unorthodox ("המורדת").
הסדרה מבוססת על ספרה האוטוביוגרפי של פלדמן.
פלדמן היא מבקרת חריפה של מדינת ישראל ושל הציונות.
היא השתתפה בהפגנות נגד מלחמת חרבות ברזל שמנהלת ישראל ברצועת עזה ומטיפה בתקשורת הגרמנית נגד יחסי גרמניה-ישראל.
לטענתה יחסים אלה הם חד-צדדיים מדי ומוטים לטובת ישראל בשל תחושת האשמה של הגרמנים בעקבות השואה.
על עמדותיה אלה ספגה ביקורת מהקהילה היהודית בגרמניה.
תורגם לעברית בידי צילה אלעזר ופורסם ב-2013 בהוצאת כנרת זמורה ביתן תחת השם המורדת: מחצר סאטמר אל החופש.
דֶבּוֹרָה רוש לי ג'יימס היא אשת ממשל אמריקאית לשעבר, שכיהנה כמזכירת חיל האוויר של ארצות הברית.
היא האישה השנייה שכיהנה בתפקיד זה לאחר שילה וידנל.
מינויה של ג'יימס כמזכירת חיל האוויר אושר ב-13 בדצמבר 2013, ושבוע לאחר מכן היא הושבעה לתפקידה.
במסגרת תפקידה היא הייתה אחראית על מחלקת חיל האוויר של ארצות הברית, כולל ארגון, הדרכה, הצטיידות והדאגה לרווחתם של יותר מ-690,000 אנשים בשירות פעיל, אנשי המשמר הלאומי של חיל האוויר, אנשי מילואים ואזרחים ובני משפחותיהם, וכן מימוש מסגרת התקציב השנתי של חיל האוויר שב-2015 עמד על 139 מיליארד דולר.
בראשית תקופת כהונתה עסקה ג'יימס בסוגיות שנבעו מקיצוץ רוחבי של תקציב חיל האוויר ב-2013, מהבעיות הקשורות למטוס הקרב F-35 לייטנינג II, מחקירת הקונגרס את חיל האוויר והטיפול שלו במקרים של אלימות מינית, ושערוריית סמים והונאה בשורות פיקוד התקיפה הגלובלית של חיל האוויר.
דבורה לי ג'יימס נולדה בלונג בראנץ', ניו ג'רזי.
היא גדלה ברמסון הסמוכה והתחנכה בבית הספר התיכון האזורי שבעיר, אותו היא סיימה ב-1976. ב-1979 היא סיימה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת דיוק שבדרהאם, קרוליינה הצפונית וב-1981 היא סיימה תואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בשנים 1983–1993 עבדה ג'יימס כחברת הצוות המקצועי של ועדת הכוחות המזוינים של בית הנבחרים, שם היא שימשה כיועצת בכירה של תת-הוועדה לכוח אדם צבאי ולהטבות, של פאנל החלוקה בנטל עם נאט"ו וכחברה בצוות יושב ראש הוועדה.
בתקופת נשיאותו של ביל קלינטון, בין השנים 1993–1998, עבדה ג'יימס בפנטגון כעוזרת למזכיר ההגנה לענייני המילואים.
בתפקיד זה היא הייתה היועצת הבכירה של המזכיר בכל הסוגיות הקשורות ל-1.8 מיליון חברי המשמר הלאומי וכוחות המילואים.
היא הייתה אחראית על תקציב של 10 מיליארד דולר ופיקחה על צוות של יותר ממאה איש.
קודם למינויה לתפקיד זה היא שימשה כעוזרת לעוזר מזכיר ההגנה לענייני חקיקה.
במשך יותר מעשור שימשה ג'יימס במגוון של משרות שונות בתאגיד הבינלאומי ליישומים מדעיים (Science Applications International Corporation - SAIC).
בין השנים 1998–2000 היא שימשה כסגנית נשיא החברה לפעילות בינלאומית ושיווק ביונייטד טכנולוג'יס.
לאחר מכן ועד 2001 היא הייתה סגנית הנשיא והמנהלת הכללית של הארגון "מנהלים עסקיים למען ביטחון לאומי" (Business Executives for National Security).
קודם למינויה כמזכירת חיל האוויר היא שימשה כנשיאת המגזר הטכני וההנדסי של SAIC, שם היו כפופים אליה 8,700 עובדים.
היא גם חברה במועצת המנהלים של "המועצה האטלנטית"
שערוריית בסיס חיל האוויר מלמסטורם
שלושה שבועות לאחר כניסתה של ג'יימס לתפקיד, הגיעו החדשות בנוגע לבעיות מוסריות בשורות פיקוד התקיפה הגלובלית של חיל האוויר.
משרד החקירות המיוחדות של החיל ניהלחקירה על שימוש לכאורה בסמים סינתטיים על ידי אנשי צוותי אוויר, ובמהלך חקירה זו נחשפו ראיות הנוגעות למרמה במבחני הכשירות החודשיים בכנף הטילים ה-341 בבסיס חיל האוויר מלמסטרום שבמונטנה.
בסך הכול נמנו 92 אנשים שהיו מעורבים בשערורייה.
ג'יימס הגיבה על הפרשה באומרה: "זה היה כשל של כמה מאנשי צוותי האוויר שלנו.
זה לא היה כשל של המשימה הגרעינית".
במשך השנה שחלפה מאז חשיפת הפרשה, ערכה ג'יימס ביקורים בשלושת בסיסי החייל שמפעילים טילים בליסטים בין-יבשתיים, כדי לעבוד יחד עם אנשי צוותי האוויר ועם הקצינים הבכירים של החיל כדי לסייע להם לעמוד באתגרים הניצבים מולם.
היא ציינה את חוסר תשומת הלב של החייל למשימותיו הגרעיניות, לעניין השימוש במבחנים פשוטים, כ"גורם המבחין העליון, אם לא הגורם המבחין היחידי, לשיקולי הקידום של האנשים", כאחת הסיבות להתדרדרות המוסרית בכוחות הטילים הבין-יבשתיים.
ג'יימס סייעה להקים את ""תוכנית השיפורים של חיל האוויר" (Force Improvement Program), תוכנית משובים יסודית שתוכננה לאתר במהירות המלצות לפעולה לשינויים חיוביים במאצעות שיחות אישיות וסקרים, שזיהתה יותר מ-300 המלצות לשיפורים.
כמה מההמלצות המידיות כללו מימון לשדרוג מרכזי השיגור והבונקרים התת-קרקעיים בהם אנשי צוותי האוויר שוהים במשמרות של 36 שעות מסביב לשעון, יותר העברות במסוקים של אנשי צוות אל מרכזי השיגור, תוספת כוח אדם להקלה על העומס, ותוספת תשלום כדי להחזיק אנשי מפתח בתחום הטילים בתפקידיהם.
בנוסף, הנהיגה ג'יימס את הענקתה של "מדליית שירות ההתרעה הגרעינית" .
בהתייחסה לפרשת בסיס חיל האוויר מלמסטרום שנתיים לאחר מכן בפורום הביטחון באספן, אמרה ג'יימס ש"מעולם לא מצאנו עדות למעשי מרמה מעבר לאלו שהתרחשו בבסיס זה, אך כן מצאנו עדויות לבעיות שיטתיות במערכת", שזכו להתייחסות בהדרכה מוגברת, תמריצים ויצירת הזדמנויות להתפתחות.
צמצום כוחו של חיל האוויר
עם הענקת המנדט לקונגרס לצימצום כוחו של חיל האוויר, החליטה ג'יימס לבצע את הקיצוצים בפעימה אחת בשנה תקציבית אחת במקום שיתמשכו על פני חמש שנים, זאת כדי להקל על תחושת אי הוודאות אצל צוותי האוויר.
היא התייחסה לדאגות בנוגע לכך שצמצום הכוחות גרם למתיחות בחיל אותה היא חשה במהלך סיוריה ביחידות.
את שנת התקציב של 2014 החל חיל האוויר עם 330,7000 אנשים בשירות פעיל ובראשית נובמבר אותה שנה ירד מספר זה ל-316,500, סדר הכוחות הנמוך ביותר של החיל מאז הקמתו ב-1947.
סוגיית כלי הטיס הבלתי מאוישים
ג'יימס הודתה בכך שחיל האוויר הוא חיל הפעל תחת לחצים ואחד הכוחות המושפעים במיוחד הוא זה שמפעיל את כלי טיס הבלתי מאוישים.
פעילויות כלי הטיס הבלתי מאוישים הוכפלו פי תשעה במהלך שמונה שנים.
על רקע קצב פעילות זה, סיום מחויבות של הצוותים לשירות פעיל וצמצום כוחו של החיל, התחולל תהליך של פרישה רחבה יותר של מפעילי כלי טיס בלתי מאוישים מן השירות, הרבה מעבר ליכולתו של החיל ליצור תחליפים באמצעות מערך ההדרכה.
האיזון בין יכולות המודיעין, הבקרה והסיור של החיל מול המשאבים המוגבלים, נותר הנושא בסדר העדיפות הגבוה ביותר על סדר יומה של ג'יימס, כך שהיא עמלה על השגת תשלומי תמריצים החל מינואר 2015, שקודם לכן לא אושרו למפעילי כלי טיס בלתי מאוישים.
ג'יימס חתמה על מזכר להגדלת תגמול הטיסה החודשי למפעילי כלי הטיס הבלתי מאוישים מסכום מקסימלי של 650 דולר ל-1,500 דולר לחודש בכל מקרה בו הם ממשיכים את שש שנות המחויבות שלהם לשירות לאחר הכשרתם.
ב-2015 ציינה ג'יימס שמחצית מטייסי חיל האוויר "לא מוכנים ברמה מספקת" ללוחמה נגד יריבים עם "אמצעי הגנה אווירית וטילי קרקע אוויר", על אף ההשקעות הקודמות בטכנולוגיות כמו מטוסי הקרב של הדור החמישי, F-35 לייטנינג II וF-22 ראפטור.
בנוסף לאיום הטרור, זיהתה ג'יימס את רוסיה בתור "האיום הגדול ביותר" לביטחון הלאומי של ארצות הברית.
דבורה פוגל (1902, בורשטין, גליציה, (כיום אוקראינה) – 1942, גטו לבוב; ידועה גם בשם: דבוירה פוגעל, או באנגלית: Debora Vogel) הייתה משוררת, מסאית ומחנכת ביידיש.
פוגל שלטה בפולנית ובגרמנית וידעה עברית, ולמדה במיוחד יידיש ופרסמה בעיקר בשפה זו כביטוי לקשריה המיוחדים עם היהדות.
פוגל השלימה את לימודי הדוקטורט שלה באוניברסיטאות בלבוב ובקרקוב והייתה ארוסתו הראשונה של הסופר ברונו שולץ.
היא נספתה בשנת 1942 בגטו לבוב.
דבורה פוגל נולדה בבורשטין למשפחה לא שומרת מצוות ודוברת פולנית.
אביה, אנשל פוגל, היה מנהל בית הספר של הברון הירש בבורשטין.
במלחמת העולם הראשונה, כשהייתה דבורה בת 14, ברחה המשפחה לווינה, אוסטריה, ולאחר מכן השתקעה בלבוב, שם כיהן אביה כמנהל בית היתומים בעיר.
אמה הייתה אחותו של הרב הראשי של שוודיה, ד"ר מרדכי מרקוס אהרנפרייז, שעבד בשיתוף פעולה הדוק עם הרצל בקונגרס הציוני הלאומי הראשון.
היא שימשה כמנהלת המשק בבית היתומים בלבוב.
ב-1926 סיימה פוגל באוניברסיטת קרקוב את לימודי הדוקטורט וב-1928 החלה בהוראת פסיכולוגיה וספרות פולנית בסמינר העברי למורים בלבוב.
בין הספרים שכתבה: "מָנֶקינים" (בובות בחלון ראווה), 1934 - שירה, ו"פריחת האקציה" (עץ השיטה) - 1935, פרוזה.
במהלך לימודיה כתבה פוגל שירה בגרמנית, אך לאחר שהכירה את ספרות היידיש החלה בהדרגה לכתוב בשפה זו.
היא החלה להיות פעילה במעגלים הספרותיים ביידיש, ואף כתבה מספר מאמרים לכתבי עת יידים ופולניים.
שיריה ומאמריה הופיעו גם בכמה עיתונים יהודיים בניו יורק.
על מערכת היחסים הרומנטית בין דבורה פוגל ובין ברונו שולץ מעידים חמישה מכתבים שלה שהתגלו בעליית הגג של שולץ, לאחר שנספה גם הוא בשואה.
חליפת המכתבים הזו השפיעה על יצירתם של שני הצדדים.
שולץ נהג להעלות זיכרונות במכתביו לצד טקסטים גרוטסקיים ופנטסטיים.
פוגל הכירה בערכם הספרותי של הטקסטים, ועודדה אותו לפרסם אותם כסיפורים, וכך נולד ספרו הידוע: "חנויות הקינמון".
היא, מצדה, כתבה את חוויותיה מיחסיה עם שולץ בשיריה.
בסופו של דבר בוטלו האירוסים ופוגל נישאה לאחר ונולד להם בן אחד, אנשל.
דבורה פוגל נספתה עם משפחתה בגטו לבוב בשנת 1942.
בספר שיריה "טאג פיגורן" (דמויות יום) כתבה פוגל על תפיסתה את כתיבת השירים:
פוגל, טען דב סדן, ראתה את תהליך יצירתה מקביל לציור המודרני, ושאיפתה הייתה לעקור את ההבדל ביניהם.
היא בחרה במכוון דרך מונוטונית קרה ללא חרוז, ללא משקל, בתחביר פשוט, והרבתה להשתמש בצבעים.
הביקורת הסתייגה ממנה תחילה, כינתה את הטקסט שלה מינימליסטי, אינטלקטואלי ושופע מוטיבים נשיים.
הם קראו לה המשוררת הפילוסופית או המשוררת האוונגרדית.
"סחרחורת הצבעים" בשירי פוגל, טוענת פרילוק, היא תולדה של הזרם הפוטוריסטי של התקופה, ששאף לתאר את העתיד ואת היופי של העולם הטכנולוגי המשתנה.
היא נהגה לחזור בשיריה על מספרים וצבעים, על מבנים תחביריים, על עצמים ותיאורים.
"העיקרון השני של החיים הוא הסטטיות", היא כתבה במאמר שלה.
טאג פיגורען: לידער [דמויות יום: שירים], למברג (לבוב) 1930
מאנעקינען: לידער [בובות בחלון ראווה: שירים], ורשה, 1934
אקאציעס בליען: מאנטאזשן [פריחת עץ השיטה: תמונות] ורשה, 1935
דבורה קארה אונגר היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה קנדית.
נולדה בוונקובר, לאם מדענית אטום ולאב גינקולוג.
כילדה, היא השתתפה בהופעות מוזיקליות בבית הספר שחלקן שודרו בטלוויזיה הקנדית.
היא השחקנית הקנדית הראשונה שהתקבלה למוסד האוסטרלי ללימודי דרמה.
למדה לתארים בפילוסופיה וכלכלה באוניברסיטת קולומביה הבריטית.
דבורה קארה אונגר הייתה השחקנית הראשונה שזכתה בפרס ליברטס.
בשנת 2022 השתתפה בסרט האימה "הלילה הארוך", לצד נולן ג'רארד פאנק.
דבורה גריסקום פאסמור הייתה מאיירת בוטנית של משרד החקלאות האמריקאי שהתמחתה בציורי פירות.
עבודתה נשמרת באוסף צבעי המים של משרד החקלאות, והיא כונתה הטובה ביותר מבין אמני USDA המוקדמים.
היא הייתה הפורייה ביותר בקבוצת האמנים,שתארו את הצמחייה.תרמה כ 1500 ציורים כחמישית מ-7500 הציורים באוסף צבעי המים הפומולוגיים.
דבורה גריסקום פאסמור נולדה במחוז דלאוור, פנסילבניה, ב-17 ביולי 1840, ביתם החמישית של אוורט גריסקום פאסמור (1787–1868), חוואי, ואליזבת ק.
דבורה פאסמור קיבלה את שמותיה משם סבתה מצד אביה.
אמה נפטרה כשהייתה עדיין ילדה, ופאסמור התחנכה בפנימייה הסמוכה שבה לימדה אמה לפני נישואיה.
היא עברה הכשרה כאמנית בבית הספר לעיצוב לנשים ובאקדמיה לאמנויות בפילדלפיה.
בת דודתה הראשונה[4] דבורה פסמור גילינגהם (1820–1877) הייתה גם אמנית בוטנית, אם כי חובבת שעבודתה לא פורסמה כמעט.
פאסמור השלימה את הכשרת האמנות שלה בפילדלפיה עם שנה של לימוד אמנות באירופה.
שם, מצאה השראה באיורים הבוטניים של מריאן נורת' בגני קיו, אנגליה, וכשחזרה לארצות הברית, היא החלה לצייר את פרחי הבר של אמריקה וכן חבצלות ופרחים אחרים.
היא קיוותה לפרסם את ציורי צבעי המים האלה תחת הכותרת "פרחי הבר של אמריקה", אבל מעולם לא הצליחה לעשות זאת וכתב היד נמצא באוספים המיוחדים של משרד החקלאות.
פאסמור התגאתה בכך שהיא תיארה את הנושאים שלה בדיוק רב.
הבוטנאי הנודע אדוארד לי גרין היה מעריץ גדול של ציורי הפרחים של פאסמור.
פאסמור גם ציירה קקטוסים, וכמה מצבעי מים שלה הודפסו בעבודה משנת 1919 בשם "הקקטוסים", שיצאה לאור על ידי מכון קרנגי.
פאסמור עבדה בפילדלפיה כמורה במשך מספר שנים לפני שהחליטה לעבור לוושינגטון הבירה בהצעתו של ויליאם וילסון קורקורן, מייסד הגלריה לאמנות קורקורן, שהתרשם מאוד מעבודתה.
קורקורן נפטר לפני שפאסמור הצליחה להשיג עבודה דרך הקשר הזה, ובמקום זאת היא קיבלה עבודה ב-1892 כמאיירת במשרד החקלאות האמריקאי.
זו הייתה תקופה שבה אזורי גידול הפירות העיקריים בארצות הברית רק החלו להתפתח, כאשר חקלאים עבדו עם משרד החקלאות להקמת פרדסים להרחבת השווקים.
הצילום עדיין לא היה בשימוש נרחב כמדיום דוקומנטרי, ולכן הממשלה הסתמכה על אמנים כמו פאסמור, אמנדה ניוטון, מרי דייזי ארנולד, אלזי לואר פומרוי, אלן אישאם שאט, ג'יימס מריון שול ורויאל צ'ארלס סטדמן כדי לייצר רישומים מדויקים מבחינה טכנית עבור הפרסומים המקצועיים.
פאסמור הייתה אחת מיותר מ-50 מאיירים בוטניים שנשכרו בתקופה מוקדמת זו, והיא קודמה במהירות, כשמונתה למנהיגת צוות האמנים באגף הפומולוגיה באותה שנה שבה התקבלה לעבודה.
אחת המשימות הראשונות שלה הייתה לצייר לתערוכת הקולומבינית העולמית של 1893 בשיקגו.
בסופו של דבר היא תעבוד עבור משרד החקלאות במשך תשע-עשרה שנים.
יצירות האמנות של פאסמור עבור משרד החקלאות כיסו מגוון רחב של פירות כולל תפוחים, אגסים, שזיפים, אפרסקים, תפוזים, אפרסמונים, תותים ודומדמניות, כמו גם שסק הפחות נפוץ, קומקווט ודובדבן סורינאם.
היא הייתה פורייה ביותר, הפיקה יותר מ-1500 צבעי מים ורישומים מוגמרים.
יותר ממחציתם נוצרו בין 1895 ל-1902. רבים מהם ניתן למצוא בדוחות הטכניים ובפרסומים של הסוכנות.
כמו כן, בין השנים 1901–1911 פורסם בשנתון המחלקה מבחר מיצירותיה, בליווי דו"ח שנתי על פירות חדשים.
פאסמור גם לימדה אמנות באופן פרטי בוושינגטון הבירה, שם היא קיימה סטודיו משלה.
היא מתה בבית מהתקף לב ב-3 בינואר 1911.
חלק גדול מעבודותיה של פאסמור מוחזק באוסף צבעי המים הפומולוגיים של משרד החקלאות, בתוך האוספים המיוחדים של הספרייה החקלאית הלאומית.
מספר הדפסים מעבודותיה מוצגים בתערוכה קבועה בחדר הקריאה המרכזי של הספרייה.
כמה מצבעי המים של הקקטוסים שלה נמצאים באוסף המחלקה לבוטניקה של המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע.
דבורה קובובי (26 בספטמבר 1925 – 6 במרץ 2023) הייתה פסיכולוגית ומרצה בכירה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית.
הייתה ממעצבי תפקידיו של הייעוץ החינוכי בישראל, ויצרה שיטה ביבליותרפית מקורית לטיפול במצוקות נפשיות באמצעות טקסטים ספרותיים.
קובובי נולדה והתחנכה בירושלים כדבורה בולוטין.
אמה, חנה לונץ בולוטין, בתו של אברהם משה לונץ, סייעה מגיל צעיר לאביה בעבודתו, ואף כתבה סיפורים קצרים שפורסמו ב"דבר הפועלת".
אביה, זאב בולוטין, איש העלייה השנייה, עלה לארץ מסמולנסק, רוסיה, ולאחר עלייתו מונה על ידי ועד הצירים לתפקיד גזבר.
היו לה שני אחים, ד"ר משה בולוטין (האח הבכור), אגרונום שחקר ולימד באוניברסיטת מסצ'וסטס אמרהסט, ארצות הברית, ועמנואל בולוטין, שלמד בבצלאל, ועבד בהמשך כפרסומאי.
קובובי למדה ביסודי בבית ספר למל, ובתיכון בגימנסיה העברית רחביה (סיימה ב-1943).
לאחר שהתנדבה לכמה חודשי שירות בקיבוץ דגניה ב', למדה הוראה, בין השנים 1943–1945, בסמינר בית הכרם.
עם סיום לימודיה בסמינר, עברה ללמוד באוניברסיטה העברית, ולמדה בתואר השני פילוסופיה (מקצוע ראשי), פסיכולוגיה וחינוך.
המשיכה ללמוד לתואר שלישי, ובמקביל ללימודיה באוניברסיטה העברית עבדה במשך כמה שנים בשלושה בתי ספר בירושלים בתחום חינוך מיוחד.
בשנת 1969 סיימה תואר שלישי בפסיכולוגיה חינוכית.
את עבודת הדוקטור שלה, שעסקה בתכני הוראה כאמצעי לטיפוח בריאות הנפש אצל תלמידים, כתבה בהדרכת פרופ' קרל פרנקנשטיין ופרופ' אברהם מינקוביץ.
עם סיום לימודיה השתלבה כמרצה בבית ספר לחינוך של האוניברסיטה העברית, והייתה ממקימי המגמה לייעוץ, אשר שימשה בהמשך מודל למגמות דומות לייעוץ באוניברסיטאות אחרות בארץ.
בשנת 1993 פרשה מעבודתה באוניברסיטה העברית בדרגת מרצה בכירה.
קובובי הייתה מראשונות הפסיכולוגיות החינוכיות שפעלו בירושלים.
היא עבדה, במקביל לכתיבת עבודת הדוקטור, כפסיכולוגית חינוכית בשלושה בתי ספר ממלכתיים לחינוך מיוחד שפעלו אז בירושלים: בית ספר דוד ילין, בית ספר בן יהודה ובית ספר ספיר, ובמסגרות נוספות של ילדים, שהיו מכונים במערכת "קשי חינוך".
במוסדות אלה ייסדה ועיצבה, בעידודה של ד"ר הלני ברט (שהייתה המנהלת של החינוך המיוחד במשרד החינוך והתרבות), את תפקיד היועצת החינוכית (שנקראה אז "מורה יועצת").
תרומתה העיקרית של קובובי הייתה בתחום ההוראה הטיפולית, כלומר בשיטת טיפול בהפרעות רגשיות אצל ילדים, המבוססת על שיטות דינמיות בפסיכולוגיה.
היא הייתה חלוצה בהכנסת שיטת הטיפול הקרויה "ספרותרפיה" ושילובה בתחום החינוך.
על פי השיטה, העיון והדיון ביצירות ספרותיות מאפשרים למטפלים היכרות ותקשורת עם התהליכים הנפשיים המתרחשים אצל התלמידים.
תלמידתה, ד"ר רבקה ברגר, סיכמה בקצרה את שיטתה של קובובי:
"נקודת המוצא של קובובי היא שהיצירה הספרותית מסייעת להבין ולחוות מהויות כלל אנושיות באמצעות התוכן הייחודי הגלום בה.
יצירות ספרות חושפות ומבטאות את רובדי הנפש האנושית החומקים מהמשגות פסיכולוגיות; הן עוקפות מחסומי התנגדות ומגבלות של תודעה, מקרבות אותנו למקומות חבויים בנפשנו ומעוררות בנו חוויות רדומות ומעורבות אישית.
הטקסט הספרותי מתווך בין חלקי האישיות, תיווך שהוא תנאי לתפקוד נפשי בריא.
הדיון הספרותרפי בשיעור ספרות או בשיעור חינוך, טוענת קובובי, עשוי לאפשר לתלמיד לבטא במילים בעיות, רגשות או חרדות שקשה לו לדון בהם בגלל פחד, בושה או אשמה.
דרך דיון קבוצתי ביצירה התלמיד מגלה שבעיות וקשיים דומים מאפיינים גם אחרים; הוא אינו חריג.
הוא לומד גם על דרכי התמודדות חדשות.
שיטת הספרותרפיה מבוססת על דיון מובנה ומונחה שבו התלמיד מוזמן לשקוע בעולם היצירה הספרותית ולהבין את התהליכים הנפשיים היסודיים המתחוללים בטקסט".
כשקובובי התחילה להשתמש בשיטתה, קראו לשיטה "הוראה טיפולית".
בהמשך, כינתה קובובי את השיטה "ספרותרפיה".
לאחר עוד כמה שנים השתנה השם ל"ביבליותרפיה", שם שבו מוכרת השיטה כיום בקרב אנשי המקצוע.
קובובי גידלה דורות של תלמידים (אנשי חינוך, מורים, יועצים ופסיכולוגים חינוכיים), אשר מפיצים ומיישמים את שיטת הטיפול שהגתה ("שיטת קובובי") במסגרות חינוכיות בכל הארץ.
הייתה נשואה לשאול קובובי (ד"ר למשפטים ושופט בבית הדין הארצי לעבודה וסגן נשיא של בית הדין הארצי לעבודה).
אם לשתיים (דפנה איתן-קובובי, פסיכולוגית קלינית ופסיכואנליטיקאית, וענת קובובי-זילברמן, עובדת סוציאלית, פסיכותרפיסטית ומטפלת זוגית ומשפחתית).
דודיה (האחים של אמה חנה) היו: מתתיהו לונץ (בנקאי ופעיל ציבור בתקופת היישוב), ויעקב לונץ (שנודע גם בשם העט יעקב אסיא, ותרגם, בין היתר, את הספר בת ירושלים הקטנה לעברית).
אחייניה (הבנים של אחיה עמנואל) הם: רון בולוטין, דנדן בולוטין ופרופ' גיל בולוטין.
התגוררה בשכונת קריית שמואל בירושלים.
הוראה טיפולית, ירושלים, בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית, 1970.
בין מורה לתלמיד: המורה הטוב בעיני תלמידו, מרחביה, ספרית פועלים, 1977.
ספרותרפיה: ספרות, חינוך ובריאות הנפש, ירושלים, הוצאת מאגנס, 1992.
ספרותרפיה: הוראה טיפולית במבחן השנים, ירושלים, הוצאת מאגנס, 2008.
דבורה סניידר היא מפיקת סרטים ופרסומות טלוויזיה אמריקאית.
היא נשואה לבמאי הקולנוע זאק סניידר, ועבדה כשותפתו לעיתים בהפקת סרטים כמו "השומרים" ו-"300".
היא המייסדת-שותפה של חברת ההפקה The Stone Quarry.
דבורה סניידר, למשפחת ג'ונסון (Johnson), נשואה לבמאי זאק סניידר.
בני הזוג הכירו לראשונה ב-1996, והתחתנו ב-25 בספטמבר 2004 בכנסייה האפיסקופלית של ברתולומאוס הקדוש שבמנהטן, ניו יורק.
כיום הם מתגוררים בפסדינה, קליפורניה.
הם אימצו שני ילדים יחד, וסניידר היא האם החורגת לשישה ילדים ממערכות היחסים הקודמות של בעלה.
בשנת 2017, בזמן שהזוג עבד על הסרט "ליגת הצדק", בתם בת ה-20, אוטום, שמה קץ לחייה.
מה שהוביל לפרישתם של השניים מהסרט שהיה בשלבי הפקה מתקדמים ואחרים נכנסו לתפקידם.
מאוחר יותר, בשנת 2021, לאור ביקוש מעריצים רבים לשחרור הסרט המקורי עליו הם עבדו, הוא הופץ בשירות הסטרימינג HBO Max תחת השם "ליגת הצדק: גרסת סניידר".
לבעלה, זאק, יש קעקוע של שמה לאורך זרועו הימנית.
היא סיימה את לימודיה במכללת אית'קה בשנת 1991.
לפני הקריירה שלה כמפיקת סרטים, סניידר עבדה במשרד הפרסום הניו יורקי Backer Spielvogel Bates.
ב-1996 היא שכרה את זאק סניידר לביים פרסומת לריבוק, בתקווה ליצור פרסומת עם תחושה קולנועית.
באותה תקופה, היא יצאה עם המנהל האמנותי של הפרסומת, בעוד זאק סניידר היה נשוי.
ב-1997 שימשה סניידר כמפיקה של סרט הטלוויזיה התיעודי "Talk to Me: Americans in Conversation".
בשנת 2002 היא שכרה את זאק סניידר לביים פרסומת לדאודורנט בניו זילנד.
בני הזוג החלו לצאת בתום הצילומים.
בשנת 2004, בני הזוג הפכו למייסדים משותפים של סרטים אכזריים ובלתי רגילים לצד המפיק-שותף שלהם וסלי קולר.
בשנת 2007, סניידר שימשה כמפיקה בפועל בסרטו של זאק סניידר "300", עיבוד לרומן הגרפי בעל אותו השם של פרנק מילר.
היא גם הפיקה את העיבוד הקולנועי משנת 2009 לרומן הגרפי "השומרים".
סניידר שימשה כמפיקה בפועל בסרט ההנפשה הממוחשבת מ-2010, "אגדה עם כנפיים", המבוסס על "השומרים של גא'הול", סדרת ספרי פנטזיה לילדים מאת קתרין לסקי.
הסרט יצא לאקרנים בספטמבר 2010. סניידר הפיקה לאחר מכן את "סאקר פאנץ'", שנכתב והופק בשיתוף בעלה אשר גם ביים את הסרט.
הסרט היה הראשון תחת החברה שלהם סרטים אכזריים ובלתי רגילים שהיה בהפקה משותפת.
סניידר הפיקה, לצד כריסטופר נולאן ואשתו אמה תומאס, את האתחול של סופרמן "איש הפלדה", אותו זאק סניידר ביים.
היא גם תפיק גרסה מחודשת לסרט "The Illustrated Man" משנת 1969 לצד בעלה המשמש גם כבמאי; היא גם תפיק את הסרט "Horse Latitudes", שהיה ידוע בעבר בשמות "The Last Photograph" ו-"The Fountainhead", סרט על תצלום שנותן השראה לשני גברים לנסיעה לדרום אמריקה ועיבוד רומן מאת הסופרת היהודייה-אמריקאית איין ראנד, בהתאמה.
ב-29 בינואר 2019, זאק סניידר הודיע שהוא חתום בראשות "צבא המתים", מותחן אימה זומבים, עבור נטפליקס.
סניידר הפיקה יחד עם בעלה ושותפו להפקה, וסלי קולר, באמצעות חברת ההפקה המחודשת שלהם, The Stone Quarry.
דבורה חן (נולדה ב-3 ביולי 1951) היא עורכת דין העוסקת בתחום המשפט הפלילי, הביטחוני והציבורי.
כיהנה בפרקליטות המדינה כ-28 שנים, ותפקידה האחרון היה מנהלת המחלקה לעניינים פליליים – ביטחוניים ועניינים מיוחדים בפרקליטות המדינה, משרד המשפטים.
נולדה בתל אביב, ולאחר מכן עברה עם משפחתה להתגורר ברמת גן.
שם סיימה את בית ספר התיכון "אוהל שם".
שירתה בשירות חובה בחיל המודיעין והשתחררה בדרגת סגן.
במלחמת יום כיפור גויסה לשירות מילואים, והייתה מראשוני היחידה לאיתור נעדרים.
היא בעלת תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב ומוסמכת במדע המדינה, תוך התמחות במנהל ומדיניות ציבורית, מאוניברסיטת חיפה.
לאחר סיום לימודי המשפטים, התמחתה במשך שנה בבית המשפט המחוזי בתל אביב אצל כב' השופט דב לוין, ולאחר מבן התמחתה שנה נוספת אצל עו"ד אמנון עברון בתל אביב.
ב-1976, החלה לעבוד בפרקליטות מחוז תל אביב (פלילי), שם החלה כפרקליטה מתחילה, והגיעה עד לתפקיד של משנה לפרקליט המחוז.
בין השאר, עסקה שם בניהול תיקים פליליים מהגדולים והמרכזיים בתקופה, בכלל זה תיקי פשיעה חמורה ועבירות צווארון לבן.
ניהלה מחלקות של עשרות פרקליטים, שעסקו בניהול תיקים פליליים מורכבים.
כמו כן, עסקה בניהול והנחיה של צוותי חקירה, החל משלב החקירות המודיעיניות הסמויות ועד להגשת כתבי אישום, וכן בהדרכה ואימון של פרקליטים צעירים שהצטרפו לשורות הפרקליטות.
ב-1996, התמנתה למנהלת המחלקה לעניינים פליליים-ביטחוניים ועניינים מיוחדים, בפרקליטות המדינה.
במהלך תפקידה, שימשה כראש צוות התביעה במשפטים מרכזיים נגד מנהיגי ופעילי ארגוני טרור.
היא ניהלה את המחלקה בפרקליטות המדינה, לרבות ניהול והופעה בראש צוותי התביעה בכל התיקים הפליליים-ביטחוניים המרכזיים בתקופה דלעיל, ובהם תיקי ריגול ובגידה.
כמו כן, הייתה שותפה בכירה בעיצוב המדיניות המשפטית בתחום הביטחוני, כפי שגובשה בתהליכים משותפים על ידי משרד המשפטים ומערכת הביטחון.
עסקה בייעוץ משפטי לגופי מערכת הביטחון בסוגיות חוקתיות, ומשפטיות עקרוניות ומרכזיות, כפי שהתעוררו מעת לעת, ובטיפול וייעוץ שוטפים, לרבות ניהול תיקים בבית המשפט, של ענייניי טוהר המידות בארגונים של מערכת הביטחון.
בסוף שנת 2004, פרשה מפרקליטות המדינה, לאחר כהונה של 28 שנים.
מאז 2006, לחן משרד עריכת דין העוסק בתחום המשפט הפלילי, הביטחוני והציבורי.
בשנת 2005 שימשה כיועצת מיוחדת, במשרד עורכי דין מ.
מאז 2004, היא משמשת כעמית מחקר במכון הבינלאומי לחקר מדיניות נגד טרור, אוניברסיטת רייכמן, הרצליה.
בשנת 2006 הוזמנה כעמית מחקר מומחה למכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון, וושינגטון, ארצות הברית, שם עסקה בנושא של ההיבטים המשפטיים של המלחמה בטרור בישראל.
בין השנים 2005–2008 הייתה מרצה, בנושא "היבטים משפטיים בביטחון המדינה", במסגרת לימודי מוסמך, בבית הספר לממשל ומדיניות, באוניברסיטת תל אביב, ולימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת רייכמן.
חן הייתה חברת מליאת הרשות לניירות ערך (2007–2009), הייתה חברת דירקטוריון בחברת חשמל (2010–2014) שם כהנה כיו"ר ועדת רגולציה, וכמו כן, הייתה דירקטורית בתעשייה האווירית לישראל (2016-2019) שם כהנה כיו"ר הוועדה לממשל תאגידי, קיימות וקידום נשים.
בשנת 2021 התמנתה כחברה בוועדה הציבורית לפי חוק המאבק בטרור.
הייתה חברה בוועדה המייעצת לראש הממשלה בענייני אבטחת נבחרי ציבור.
כהנה כחברת דירקטוריון, המכון להשתלמויות של לשכת עורכי הדין.
בנוסף, היא חברה בעמותות ופורומים שונים ובהם, פורום דבורה, ודירקטוריות מובילות שינוי, וכן היא מכהנת מעת לעת כחברה בוועדות ציבוריות וסטטוטוריות שונות.
היא הנחתה תוכנית משפטית שבועית בערוץ הכנסת, "דיון נוסף".
משמשת מעת לעת כפרשנית בתחום המשפט הפלילי, הציבורי והביטחוני, באמצעי התקשורת הכתובה והאלקטרונית ומרצה בפני קהלים בתחום המשפט הפלילי והביטחוני בארץ ובחו"ל.
דבורה חן נשואה, אמא לשתי בנות וסבתא.
דבורה גוהר דוסט (1912 – 1 בינואר 1995, כ"ט בטבת ה'תשנ"ה) הייתה לוחמת מחתרת האצ"ל.
בביתה בירושלים פעלה מנובמבר 1947 מפקדת האצ"ל לשידורי הרדיו החשאי "קול ציון הלוחמת" שהיו כלי ההסברה העיקרי והחשוב ביותר של המחתרת.
כמו כן, דירתה שימשה מקום מחסה לפצועי האצ"ל והוחבאו בה מפקדי ולוחמי האצ"ל, נשק ומסמכים.
נולדה לכורשיד ועזרא רבאני, בשנת 1912 בעיר אספהאן שבאיראן.
כשהייתה בת 13 עלתה משפחתה לארץ־ישראל.
בשל כישרונותיה ויכולותיה, נשארה הנערה הצעירה באיראן כדי לשמור על הרכוש המשפחתי.
בגיל 16 יצאה לבדה בדרכה לארץ־ישראל, כשהיא מערימה על שומרי הגבולות ומגיעה דרך עיראק לירושלים.
נישאה ב־29 במרץ 1935 לעזריה דוסת, התגייסה לארגון הצבאי הלאומי ב-1942. בפעילותה באצ"ל הסליקה נשק בסלי בצלים והסתירה מסמכים בסירי תפוחי אדמה.
מכרה את תכשיטיה כדי לתרום את הכסף לטובת לוחמי הארגון.
בכך חירפה נפשה וחיי משפחתה, וחיה תחת סכנה של כליאה והגלייה לאפריקה.
לזוג נולדו ארבעה ילדים, שושנה סנדלר, רותי כהן, אלי דוסט וויקי דוסט.
נפטרה ב־1 בינואר 1995, ונקברה בבית העלמין סנהדריה בירושלים.
הדירה ברחוב מלאכי 14 שבירושלים, בקומה התחתונה, שימשה כאחד ממקומות המסתור לשידורי הרדיו החשאי של האצ"ל – "קול ציון הלוחמת" בשנים תרע"ב־תשנ"ו.
כן התקיימו בה פגישות הפיקוד הבכיר של האצ"ל.
הדירה הייתה בת שני חדרים, האחד היה מיועד לארבעת הילדים והאחר שימש חדר מגורים וכן חדר שינה של ההורים.
כל פעילות הארגון: הפגישות, שידורי הרדיו והטיפול בפצועים, התקיימו בחדר המגורים.
המשדר הוסווה בתוך מכשיר פטיפון שלא עורר כל חשד.
בשעה שהרימו את התקליט, הפך הפטיפון למשדר לכל דבר.
בפצועים טיפל במסירות רבה בין היתר פרופ' קוק הידוע בפועלו בתקופת ביישוב ומלחמות ישראל.
הילדים הבינו את אשר התרחש בבית, ובשעה שנערכו השידורים, הם נשלחו לשמור בחוץ.
כינוי הצופן של הדירה היה משפחת "דובק" בשל עיסוקו של אבי המשפחה מר עזרא דוסט, משווק סיגריות של חברת דובק.
הקשר הראשון של משפחת דוסט עם מפקדת האצ"ל נעשה עוד ב־1945 על־ידי דב אפרת ("יונתן", אחר כך "יהושפט") ששימש אותה עת, מפקד מחוז ירושלים.
במשך כל השנים הללו שימשה הדירה מקום מפגש לפיקוד הבכיר, והגב' דבורה דוסט (שכונתה "גב' דובק"), עזרה לארגון ככל יכולתה.
בשלב מאוחר יותר אף שימש הבית, מקום מקלט לפצועי הארגון; לבית זה העבירו את אורי כהן, שנפצע בהתקפת הטלת חבית־הנפץ בשער יפו.
בשנות התשעים המאוחרות, הנציחה עיריית ירושלים את לוחמת האצ"ל דבורה דוסט בשלט בפתח הדירה ברחוב מלאכי 14 בירושלים, שסיפר על פועלה.
לאחר שאלמונים הסירו את השלט פעם אחר פעם במהלך השנים, ולבקשת המשפחה, הותקן השלט בפעם השלישית.
הלוט הוסר בטקס חגיגי רב משתתפים ב־22 ביוני 2021, י"ב תמוז ה'תשפ"א.
כיום, כאשר יש כאלה הקוראים לוותר על ריבונות ישראל במקומות רבים בארץ, עמידתה האיתנה של דוסט היא מסר לכולנו".
נכדתה של דבורה דוסט, אורית בן צבי אמרה: "סבתא דבורה חירפה נפשה ואת חיי משפחתנו וחיה תמיד תחת סכנה מתמדת של עלייה לגרדום הבריטי, סבתא הייתה אישה מאמינה אשר פעלה בתושייה רבה ובגאווה ללא חת תוך אמונה בצדקת הדרך ובזכות ההיסטורית של עם ישראל על ארץ ישראל.
מורשתה היא המורשת של כולנו".
במהלך הטקס הפגינו חרדים קיצוניים, ממתנגדי הציונות, שלא רואים את קיומה של מדינת ישראל בעין יפה, וכך גם את הנצחת לוחמי המחתרות שהביאו להקמת המדינה.
הם ניסו למנוע את קיום הטקס בצעקות על באי הטקס ובחיכוך איתם.
לאחר הטקס אלמונים השחיתו את השלט שוב.
ניסיון קריאת רחוב על שמה
אישי ציבור רבים הגישו בקשות לעיריית ירושלים להנציח את שמה של לוחמת האצ"ל דבורה דוסט בקריאת רחוב על שמה.
כן הגיש בקשה מר שלמה גולדהור – יו"ר 'ברית חיילי האצ"ל'.
עיריית ירושלים החליטה להנציח את לוחמת האצ"ל דבורה דוסט, בכיכר על שמה בפינות הרחובות אהרן שולוב ויצחק המודעי בירושלים.
טקס חנוכת הכיכר התקיים ב־12 ביוני 2023 בנוכחות ראש עיריית ירושלים משה ליאון.
בטקס החנוכה השתתף השר לשעבר בני בגין, השרה וחברת הכנסת לשעבר נעמי בלומנטל וחברת הכנסת לשעבר שולי מועלם, וכן חברי הכנסת עמית הלוי ואושר שקלים.
כמו כן, השתתפו סגן ראש עיריית ירושלים אריה קינג וחבר מועצת העיר ירושלים יהונתן יוסף.
בנוסף, כיבדו את הטקס בנוכחותם, מר שלמה גולדהור – יו"ר 'ברית חיילי האצ"ל ומר איציק שמחון – מנכ"ל התאחדות 'ברית חיילי אצ"ל'.
דבורה פסין (1910-2001) (ידועה גם בשם דבורה מרגוליס) הייתה סופרת אמריקאית הידועה בעבודותיה לילדים בנושאי היסטוריה יהודית.
בשנת 1954 קיבלה את הפרס הלאומי לספרים יהודיים (ארצות הברית) לספרות ילדים על יצירתה העם היהודי (The Jewish People).
דבורה סמסון גָנֵט , הידועה גם בשם דבורה סמפסון, נלחמה במסגרת הצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות האמריקאית, כשהיא מחופשת לגבר.
השם שאותו אימצה לצורך כך היה רוברט שורטליף.
לאחר שהשתתפה במלחמה במשך 17 חודשים וזהותה האמיתית נודעה למפקדה, היא שוחררה בכבוד.
בשנת 1802 הפכה סמסון לאישה הראשונה שיצאה למסע הרצאות בארצות הברית, שבו דיברה על חוויותיה בזמן המלחמה.
היא הוכרזה כגיבורה הרשמית של חבר העמים של מסצ'וסטס ב-23 במאי 1983, וב-1985 כיבדה החברה ההיסטורית של הקפיטול של ארצות הברית את דבורה סמסון במדליית הנצחה לאחר המוות.
דבורה סמסון נולדה ב-17 בדצמבר 1760 בעיירה פלימטון שבמסצ'וסטס.
סמסון הייתה אחת משבעת ילדיהם של ג'ונתן סמסון (או סמפסון) ודבורה ברדפורד.
שמותיהם של אחדים מאחיה ואחיותיה היו: רוברט שרטלף, אפרים, סילביה ויעקב.
אמה של סמסון הייתה נינתו של ויליאם ברדפורד, המושל השני של המושבה פלימות', אולם למרות הייחוס, משפחתה הייתה ענייה.
למשפחתה של סמסון נאמר שאביה מת כשספינתו נטרפה, אך על פי הסברה הוא נטש את המשפחה כשהייתה בת חמש והיגר למחוז לינקולן שבמדינת מיין, שם חי בעוני ונפטר ב-1811.
לאחר שמצאה את עצמה לבדה, לא יכלה האם לפרנס את ילדיה ולבסוף נאלצה לפזר אותם למשקי בית של חברים וקרובי משפחה, נוהג שהיה נפוץ בניו אינגלנד של המאה ה-18. קרובת משפחה בשם פולר קיבלה את דבורה סמסון לביתה, אך סידור זה הגיע לקיצו כאשר נפטרה פולר כשסמסון הייתה בת שמונה.
בשלב זה הועברה סמסון הצעירה למשפחת הכומר ת'אצ'ר, אך גם פתרון זה לא האריך ימים כיוון שהמשפחה שאירחה אותה לא יכלה לכלכל אותה עוד.
בגיל עשר נאלצה להתחיל לעבוד למחייתה, כמשרתת חוזית אצל משפחת תומאס במידלבורו שבמסצ'וסטס, עד שימלאו לה שמונה עשרה שנה.
בתמורה לשירותה אצל משפחת תומאס קיבלה סמסון אוכל, לבוש ומחסה, וכן למדה מלאכות כמו טווייה ואריגה.
כמקובל לגבי נערות כפריות בתקופתה, לא קיבלה כל השכלה פורמלית, אולם בכל ערב, לאחר סיום עבודות החווה שלה, היא ביקשה מילדי המשפחה שילמדו אותה את מה שהם למדו בבית הספר.
היא מאוד אהבה ספרים, ועל אף שהשימוש בהם עורר ביקורת במשפחת תומאס אצלה עבדה, היא הצליחה בלימודיה עד כדי כך שכבר לפני מלאת לה שבע עשרה שנה קיבלה משרת מורה בעיירה מידלבורו.
כמו כן, דווח כי סמסון הייתה בעלת כישרון למכונאות וכן לעיבוד עץ, למשל בניית שרפרף חליבה וקליעת סלים.
בגיל שמונה עשרה, עם סיום חוזה השירות שלה, התפרנסה סמסון מהוראה בתקופות הקיץ של 1779 ו-1780 ובחורף היא עבדה כאורגת, שני מקצועות מבוקשים באותם ימים.
היא עבדה גם עבור הטברנה ספרואטס, שם נהגו להתכנס לוחמי מלחמת העצמאות של ארצות הברית, כולל בנו של הבעלים, אבנעזר, זמן לא רב לפני שקודם לדרגת קולונל.
סמסון הייתה אישה לבנה, גובהה היה מעט מעל 1.70 מטר, מעל הממוצע אפילו בהשוואה לגבר הממוצע בתקופתה.
היא הייתה גבוהה בכמעט שלושים סנטימטר מהאישה הממוצעת באותה תקופה.
שערה היה בלונדיני, עיניה כחולות, אפה בולט, סנטרה שטוח והיא הייתה בעלת חזה קטן.
בצעירותה הייתה רזה ממרבית הנשים, לא נראתה נשית וגם לא גברית במיוחד, ויכלה לשנות את הדרך בה החברה רואה אותה על ידי שינוי לבוש פשוט.
בזמן העבודה בחוות משפחת תומאס נהגה ללבוש בגדי גברים, והעבודה הפיזית גרמה להתרחבות כתפיה.
הביוגרף שלה, הרמן מאן, שהכיר אותה אישית במשך שנים רבות, כתב שהייתה זריזה וזקופת קומה, עבת מותניים ולא יפה, אולם מצד שני סיפר שכאשר לבשה מדים, נשים החשיבו אותה כגבר נאה.
לעיתים קיבלו המתגייסים מענקי חתימה מהעיירה בגין מילוי מכסות הגיוס המקומיות, בעת חתימה למשך שלוש שנים או עד תום המלחמה.
באפריל 1782 לבשה סמסון בגדי גברים והצטרפה ליחידת צבא בעיירה מידלבורו שבמסצ'וסטס, בשם הבדוי טימותי תאיר.
היא גבתה מענק חתימה אבל לא הצטרפה אל הפלוגה שלה כמתוכנן.
בדיקה העלתה כי סמסון זוהתה במקרה על ידי תושבת המקום בזמן שחתמה על מסמכי הגיוס שלה כיוון שאחזה בעט באופן ייחודי שנבע מפציעה ישנה.
התרמית שלה נחשפה, והיא החזירה את חלק המענק אותו עדיין לא בזבזה.
הכנסייה הבפטיסטית שאליה השתייכה למדה על מעשיה ומשכה את חברותה, מעשה השקול לנידוי.
ב-23 במאי 1782, בגיל עשרים ואחת, התחיילה סמסון פעם נוספת.
הפעם נרשמה לשירות בעיירה אקסברידג' שבמסצ'וסטס, ובשם רוברט שורטליף, שמו של אחיה הבכור (אוית גם כ - שרטליף, שירטליף, שרטלף או שרטליף).
היא הצטרפה לפלוגת הרגלים הקלים של רגימנט מסצ'וסטס הרביעי, בפיקודו של קפטן ג'ורג' ווב.
הוטלה עליה המשימה המסוכנת לסייר בשטחים נייטרליים כדי להביא מודיעין על הכוחות הבריטיים הנערכים במקום.
יחידה זו, שהורכבה מ-50 עד 60 איש, שובצה לראשונה בבלינגהאם, מסצ'וסטס, ולאחר מכן חברה לשאר הרגימנט בפיקודו של קולונל ויליאם שפרד בעיר ווסטר.
פלוגות חיל רגלים קלים הייתה כוח מובחר, עם לוחמים שנבחרו במיוחד, בעלי גובה מינימלי של 1.65 מטר ויכולת להתמיד בצעדה מהירה לאורך זמן.
תפקידם היה לספק כיסוי אגפים מהיר עבור רגימנטים מתקדמים, כמו גם משימות סיור קדמי ומאסף עבור יחידות מתמרנות.
ביוני 1782 הובילו סמסון ושני סמלים מחלקת רגלים של כשלושים לוחמים לסיור שהסתיים בעימות, בחלקו בקרב פנים אל פנים, עם טורים .
היא הובילה פשיטה שבמהלכה הצליחו לשבות 15 גברים.
סמסון השתתפה בקרבות רבים, באחד מהם נורתה בכתף ונטען כי מכיוון שלא יכלה לקבל טיפול מבלי לחשוף את זהותה, השאירה את הכדור בכתפה והמשיכה למלא את חובותיה כחיילת.
מקורות אחרים מתארים כי סמסון נורתה בירכה ונפצעה מפגיעת חרב במצחה, והכוח במסגרתו לחמה ניצל מתבוסה עם הגעת תגבורת בראשות קולונל אבנעזר ספרואטס, שלמזלה לא זיהה אותה.
בביוגרפיה שלה מסופר כי היא העדיפה למות מאשר להיחשף, והתחננה בפני חבריה החיילים לא לקחת אותה לרופא, אך הם סירבו ואחד מהם העמיס אותה על סוסו ורכב לבית החולים.
רופא טיפל בפצע בראשה, אך היא עזבה את בית החולים מבלי לספר על הפצע בירכה.