tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המאפיינים הבולטים של הבושמת כוללים צמח עשבוני חצי-סוקולנטי, גבעול שקוף למחצה ועלים פשוטים וסימטריים.
הפרחים דו-מיניים, מרהיבים ובעלי סימטריה דו-צדדית.
הזירים והמאבקים מאוחים מעל השחלה ויוצרים מבנה דמוי מכסה הנקרא קליפטריה (calyptra).
הלקט הפרי נפתח בפיצוץ, והקשוות מתעקלות כלפי מעלה במהירות תוך כדי העפת הזרעים למרחק.
תכונה זו העניקה לסוג את שמו המדעי, Impatiens, שמשמעותו בלטינית "חסר סבלנות".
הסוג השני במשפחת הבושמתיים, Hydrocera, כולל מין אחד בלבד, Hydrocera triflora, שתפוצתו משתרעת מדרום האי היינאן שבסין ועד אסיה הטרופית.
זהו צמח רב-שנתי, שגדל בעיקר באזורים בעלי אקלים טרופי לח, ובבתי גידול לחים כגון ביצות, נהרות ונחלים.
המצב בבושמתיים דומה למשפחת הביגונניים (Begoniaceae), בה המין היחיד Hillebrandia נמצא בשושלת אחות לסוג המגוון מאוד בגוניה Begonia.
השם "בושמית" ניתן למין Impatiens balsamina ולשם balsmine במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 146) משנת 1930. ושונה לשמה הנוכחי והמעודכן בָּשְׂמַת הַגִּנָּה במגדיר לצמחי התרבות בישראל.
השם balsamina שניתן לאחר מכן כשם המשפחה Balsaminaceae מרמז לבושם או חומר ריחני.
שם הסוג Impatiens נגזר מהמילה הלטינית "impatient", שפירושה "חסר סבלנות", ומתייחס לדרך בה הזרעים של הצמח נפוצים במהירות כאשר ההלקטים נפתחים.
מורפולוגיה - המאפיינים של הסוג בושמת
הצמחים בסוג בושמת כוללים צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים, לעיתים בעלי מראה שיחי, חצי-סוקולנטי (אוגרי מים בחלקם), זקופים וקירחים.
העלים נגדיים או מסורגים או מאוגדים, פשוטים וסימטריים (בניגוד לעלים של הבגוניה שאינם סימטריים).
הם חסרי לוואים ובדרך כלל נישאים על פטוטרות, שבקצותיהן שתי בלוטות דיסטליות.
עירוק העלה הוא מנוצה, ושולי העלה יכולים להיות תמימים או חרוקים בצורות שונות או משוננים.
הטרפים בשרניים כשהם רעננים, אך עם נבילתם הם הופכים לקרומיים.
התפרחות הן חיקיות או אמיריות (בקצות הגבעולים), ויכולות להופיע בצורת אשכולות, דמויי סוככים או מקובצות או כפרחים בודדים.
צירי התפרחת הם בלתי מסוימים, כלומר בעלי המשך בלתי מוגבל של צמיחה, ויוצרים חפים קטנים צדדיים.
ניצן הפרח מתפתח בחיק החפה.
תפרחת בלתי מסוימת (Monopodial, Indeterminate) – היא תפרחת בה הציר הראשי של התפרחת ממשיך לצמוח ולהוציא עוד פרחים בצדדיו, מבלי להוציא פרח מסיים בקצה הציר הראשי.
הפרחים דו-מיניים, בעלי סימטריה דו-צדדית (לא נכונים), עטיף כפול ושחלה עילית, והם נישאים על עוקצים.
הפרחים לעיתים הם קליסטוגמיים (פרחים שלא נפתחים בהם ההאבקה עצמית מתבצעת בתוך הפרח הסגור).
במקרים נדירים, ניתן למצוא גם פרחים קליסטוגמיים וגם פרחים רגילים באותה תפרחת.
הגביע בעל 3 עלי גביע (לעיתים רחוקות 5), 2 עלי הגביע הצדדיים קטנים וירוקים והשלישי הגדול דומה לעלה כותרת ומתמשך בהדרגה לדורבן שמייצר צוף.
הכותרת מורכבת מ-5 עלים מאוחים ובלתי שווים, הבולטים בצבעים עזים כמו לבן, ורוד, אדום או סגול.
האבקנים, שמספרם חמישה, בעלי זירים קצרים ופחוסים, מאוחים בחלקם העליון.
המאבקים עצמם מאוחים באופן שטחי זה לזה, ויוצרים מבנה דמוי כובע, קליפטרה (calyptra), שמכסה את השחלה בשלב הביניים עד הבגרות.
השחלה עילית, מורכבת מחמישה עלי שחלה מאוחים, ובה חמש מגורות.
בכל מגורה 3 או יותר ביציות.
עמוד השחלה קצר, והצלקת מחולקת לחמש אונות.
הפרי הוא הלקט בשרני, מוארך או דמוי סרגל, חלק או שעיר, ולעיתים מכוסה בשיער רך וצפוף.
ההלקט נפתח לאורך באמצעות 5 קשוות בתהליך המכונה פתיחה חוצת מגורה (Loculicidal).
במהלך ההבשלה, ההלקט מתבקע ומתפקד כקפיץ, כאשר 5 קשוותיו מתעקלות במהירות כלפי מעלה ומעיפות את הזרעים למרחק.
ההלקט מכיל בדרך כלל 10 עד 20 זרעים.
הזרעים לרוב עגולים, בעלי מעטפת חלקה או גבשושית, קירחים או שעירים, בגוון חום מט.
העובר ישר, והאנדוספרם נעדר או מועט.
מנגנון ההפצה העצמית של הזרעים
הזרעים של פירות בשרניים מופצים בדרך כלל על ידי בעלי חיים האוכלים את ציפת הפרי העסיסית ונפטרים מהזרעים.
עם זאת, קיימים גם פירות בשרניים המפיצים את זרעיהם, בדומה לפירות יבשים הנפתחים מאליהם ומפזרים את זרעיהם ללא סיוע מגורמים חיצוניים כמו רוח, מים או בעלי חיים.
תהליך ההפצה העצמית, המכונה אוטוכוריה (autochory), יכול להיות מזורז באמצעות מגע של בעל חיים המשחרר את הלחץ האגור בפרי.
מנגנון זה מבוסס על לחץ טורגור הנאגר בתאי הפרי, ושחרורו בעת ההבשלה גורם להעפת הזרעים למרחקים.
מנגנון זה מצוי בפירות של בושמת ומוכר גם בענבה הבשרנית של ירוקת-חמור מצוי.
פרי הבושמת הוא הלקט בשרני בצורת גליל, תפוח במקצת בחלקו העליון שבו מתפתחים הזרעים.
חלק זה של ההלקט נשאר בלתי פעיל בכל הנוגע למנגנון הפתיחה.
הפתיחה של ההלקט מתבצעת באמצעות הקשוות, מלמטה כלפי מעלה.
ההלקט מתפתח מעלי השחלה המאוחים, היוצרים בתוך גוף ההלקט מחיצות עדינות המפרידות בין החללים שבהם נמצאים הזרעים.
דופן ההלקט בנויה משלוש שכבות וארבע רקמות:
הרקמה הראשונה והחיצונית: האפידרמיס (Epidermis), בנוי משכבה אחת של תאים צפופים ועבי דפנות.
תאים אלה מסייעים בשמירה על שלמות ההלקט עד הבשלתו.
הרקמה השנייה שמתחת לאפידרמיס: רקמת ההתפשטות, המורכבת משכבת תאי פרנכימה (Parenchyma) מוארכים בכיוון חישורי וחסרת חללים בין-תאיים.
תאי הפרנכימה הם תאים גדולים בעלי דופן תא דקה וגמישה, המאפשרת שינויי צורה משמעותיים ומהירים.
תאים אלה עשירים בסוכר בעת הבשלת הפרי, ובמוהל שלהם מתפתח לחץ אוסמוטי המגיע ל-25 עד 26 אטמוספירות.
לחץ טורגור שנוצר ברקמה זו הוא מקור האנרגיה המכנית האצורה בהלקט.
אלמלא הלחץ הנגדי של החלק הפנימי של דופן הפרי, תאי הפרנכימה היו מתעגלים.
הרקמה השלישית והפנימית ביותר: בנויה משתיים או שלוש שכבות של תאי קולנכימה (Collenchyma), המוארכים במקביל לציר האורך של הפרי.
רקמה זו מספקת התנגדות מכנית להתפשטות הרקמה החיצונית, ובכך מאפשרת אגירת האנרגיה ואי-שחרורה.
תאי הקולנכימה הם תאים מוארכים בעלי דופן תא מעובה ולא אחידה, המספקים חוזק מכני.
תאים אלה מתארכים בכ-10% בהשפעת לחץ הטורגור של הרקמה החיצונית, וכאשר הפרי נפתח, הם מתכווצים בחזרה באותה מידה.
הרקמה הרביעית רקמת הניתוק (abscission layer): היא אזור מיוחד בצמח שמחבר בין כל קשווה לרקמה הפנימית של ההלקט ומהווה חלק ממערכת המאפשרת את פתיחת הפרי.
כאשר הפירות בשלים, רקמה זו מאבדת את חוזקה ונקרעת, מה שמאפשר לקשוות להסתלסל במהירות ולשחרר את הזרעים החוצה.
במהלך הבשלת הלקט, הרקמה החיצונית (תאי הפרנכימה) מנסה להתפשט בשל לחץ הטורגור הגבוה, אך הרקמה הפנימית (תאי הקולנכימה) מתנגדת להתפשטות זו.
המתח המצטבר בין שתי הרקמות יוצר אנרגיה מכנית מאוחסנת בדופן הלקט.
כאשר הלקט מגיע לבשלות מלאה, רקמת הניתוק (abscission layer) בין כל קשווה לרקמה הפנימית של ההלקט נחלשת.
גירוי חיצוני קל או המשך הבשלת הלקט גורמים לקריעה פתאומית של הרקמות המחזיקות את הקשוות יחד, והן מפסיקות לספק תמיכה מבנית לרקמה הפנימית.
כתוצאה מכך, הרקמה הפנימית כבר אינה יכולה להתנגד למתח של הרקמה החיצונית.
הרקמה החיצונית מתארכת בצורה משמעותית עם פתיחת הפרי ב-32.25% בעוד שהרקמה הפנימית מתכווצת ב-10%.
כתוצאה משחרור המתח ברקמות, הקשוות (valves) מסתלסלות במהירות פנימה ומעלה.
ההבדל בין התארכותה המשמעותית של הרקמה החיצונית לבין התכווצות הרקמה הפנימית יוצר מתח לא אחיד בדופן הקשווה, מה שמוביל להסתלסלותה.
תנועת הסתלסלות הקשוות גורמת לזעזוע באזור המחיצות יחד עם חשיפת הזרעים.
הזעזוע הזה מסייע בתהליך ההתנתקות של הזרעים מהמחיצות על ידי יצירת כוחות מכניים נוספים שמפרידים את הזרעים מהמחיצות, ובכך מאפשרים את הפצתם החוצה בעוצמה וביעילות.
בישראל מספר צמחי תרבות מהם צמחי נוי ומהם צמחי בית המטופחים לרוב בעציצים ובאדניות.
בישראל מוכרים: בושמת הגינה בצבעים שונים (Impatiens balsamina), בושמת השולטן צבעים שונים (Impatiens walleriana).
שני מינים פחות מוכרים הם: בושמת זוחלת (Impatiens repens) שפרחיו צהובים ובושמת מפספסת (Impatiens linearifolia) שתפוצתו הטבעית באזורים טרופיים לחים בפפואה ניו גינאה.
על מכלואי גינאה החדשה (Impatiens 'New-guinea Hybrids) ובושמת אפריקה (Impatiens holstii) ראו בפרק בושמת השולטן.
הטיפול בצמחי הנוי בישראל: הצמחים חצי צל וצל מלא.
רגיש לקרה, לשרב, לגיר ולמליחות.
יש צורך במצע צמחי בית או קרקע פורייה ומנוקזת.
בושמת הגינה (Impatiens balsamina) היא צמח נוי חד-שנתי הגדל בעיקר באזורים טרופיים יבשים עונתיים, פופולרי בגינות ובתים בישראל.
בשל הפופולריות שלו, התפשט הצמח למדינות עם אקלים מותאם, כגון אפגניסטן, בנגלדש, סין, וכן לארצות באפריקה כמו בנין, קמרון, מוזמביק, טנזניה וזאיר, ובמרכז ודרום אירופה כגון אלבניה, אוסטריה, בולגריה, רומניה ורוסיה, וכן באמריקה ובמזרח אוסטרליה.
בושמת הגינה הוא צמח עשבוני זקוף וענף, המגיע לגובה של 75 ס"מ ואף יותר.
העלים דמויי אזמל, עם שפה משוננת כמשור ופטוטרת בעלת בלוטות.
הפרחים מגיעים בצבעים מגוונים, כמו לבן, אדום כהה וצהבהב.
דורבן הפרח כפוף, המפרש עגול ומפורץ.
ההלקט שעיר ובאורך של 12 עד 18 מ"מ.
בושמת הגינה נבדלת ממינים אחרים בישראל בכך שפרחיה נישאים על עוקצים היוצאים מחיק עלה ומסודרים לאורך הגבעול הראשי וגבעולי המשנה, בניגוד למינים אחרים בישראל, שבהם הפרחים נישאים אומנם גם על עוקצים חיקיים, אך ממוקמים לרוב בקצות הגבעולים.
בנוסף, עוקצי הפרחים של בושמת הגינה קצרים יחסית לעוקצים הארוכים של בושמת השולטן ומינים נוספים.
בושמת השולטן (Impatiens walleriana) הוא צמח עשבוני רב-שנתי או בן שיח זקוף וענף וגובהו חצי מטר ואף יותר, בהתאם לתנאי הגידול והזנים.
העלים דמויי ביצה או אזמל, מתחדדים בהדרגה לפטוטרת ושפתם משוננת, כשכל שן מסתיימת בזיף.
הפרחים מופעים בודדים או בקבוצות של שניים או שלושה, וצבעיהם מגוונים: אדום, ורוד, לבן ועוד.
נראה כי הפרי שלה אינו מתפתח בתנאי תרבות בישראל, למרות שניתן לאתר פירות מדי פעם.
בושמת השולטן גדלה בעיקר בבתי גידול טרופיים לחים.
תחום התפוצה הטבעי של מין זה משתרע מדרום-מזרח קניה ועד דרום אפריקה הטרופית, כולל קניה, טנזניה, מלאווי, מוזמביק וזימבבואה.
משם הוא התפשט למדינות בדרום אמריקה, אוסטרליה, סין ואזורים נוספים בעלי אקלים לח, חם וטרופי המאופיין בגשמים מרובים ולחות גבוהה.
האקלים במדינות אלו מאופיין בקיץ חם ורטוב וחורף מתון.
הצמח משגשג בקרקעות לחות, נקבוביות ועשירות בחומר אורגני, עם pH מעט חומצי עד נייטרלי (5.5 עד 6.5), המאפשרות ספיגה יעילה של חומרי הזנה.
מין של בושמת המכונה בישראל בושמת אפריקה (Impatiens holstii), שמאופיין בפרחים אדומים ובגבעולים עם קווים אדומים, נחשב לשם נרדף לבושמת השולטן (Impatiens walleriana).
בנוסף, צמח נוסף בגינון הישראלי, המכונה בושמת גינאה החדשה (New-Guinea), הוא ככל הנראה זן כלאיים או זנים שונים של בושמת השולטן.
שמו העברי ניתן משם מדעי נרדף (Impatiens sultani) ושמו העממי הוא "ליזה החרוצה" (buzzy lizie) משום שכל קטע של גבעול המושרש באדמה דשנה ורטובה מתפתח במהירות לצמח חדש הפורח במהרה.
השם walleriana ניתן לכבוד הכומר והבוטנאי האנגלי הוראס וואלר (Horace Waller), שהיה ידוע בזכות גילוי ותיעוד מינים רבים של צמחים במזרח אפריקה, וכך נקרא הצמח על שמו, כהוקרה לתרומתו לחקר הבוטניקה.
בושמת זוחלת (Impatiens repens) היא בן-שיח שרוע המשתרש ממפרקיו, עם פרחים צהובים מבהיקים.
תפוצתו הטבעית היא בסרי לנקה, שם הוא גדל באקלים טרופי לח.
הגבעולים אדומים בהירים, העלים קטנים וירוקים כהים, בצורת לב או ביצה רחבה.
עוקצי הפרחים קצרים, אך ארוכים יותר מהעלים, והפרחים הצהובים, שעירים מבחוץ, מגיעים לאורך של 3.7 ס"מ.
מתאים לגידול בבית באזורי צל חלקי, רגיש לקרה, ופורח בקיץ ובסתיו.
השם העממי האנגלי "Ceylon Jewelweed" לבושמת זוחלת מתייחס לשמה ההיסטורי של סרי לנקה (ציילון) - ארץ מוצאו הטבעי.
השם "Jewelweed" הוא כינוי באנגלית לצמחי Impatiens והוא קשור לאפקט הנוצץ שניתן לראות כאשר מטפטפים מים על העלים או הפרחים, מה שמעניק להם מראה דמוי טיפות יקרות.
בושרא אל-אסד היא בתו הבכורה של נשיא סוריה לשעבר, חאפז אל-אסד ואחותו של הנשיא לשעבר בשאר אל-אסד.
בושרא נולדה ב-24 באוקטובר 1960 והיא הייתה הבת הבכורה של נשיא סוריה דאז חאפז אל-אסד.
בשנת 1982 סיימה לימודי רוקחות באוניברסיטת דמשק.
במהלך השנים למדה באוניברסיטה היא פיתחה קשרים עם אישים בולטים בחברה הסורית, בהם בות'יינה שעבאן, אשר לימים תהפוך לחברה בקבינט הסורי.
הקשרים הללו הפכו אותה לאישיות בולטת בחוגים הפוליטיים והחברתיים בסוריה.
בשנת 1995 נישאה לקצין הצבאי אסף שווכאת, אשר לימים הפך לסגן הרמטכ"ל של הכוחות המזוינים של סוריה ולדמות בכירה במשטר הסורי.
הנישואים עוררו מחלוקת בתוך משפחתה בשל פערי הגילאים של בני הזוג, ועברו השנוי במחלוקת של שווכאת.
לבני הזוג נולדו לאורך השנים חמישה ילדים משותפים.
בושרא היה קשר הדוק עם אביה, חאפז אל-אסד, ובמיוחד בשנותיו האחרונות, כאשר בריאותו החלה להידרדר בשנות ה-90, היא הפכה יותר ויותר מעורבת באופן פעיל בניהול ענייני המדינה.
היא הקימה משרד בתוך ארמון הנשיאות לצד אביה, וקיבלה סמכויות ניהוליות בתחומים כלכליים ובענייני חוץ.
ב-18 ביולי 2012 בעלה של בושרא, אסף שווכאת, נהרג בפיצוץ שאירע שאירע במטה מנגנון הביטחון הלאומי של סוריה בדמשק.
בעקבות מות בעלה בושרא ובעקבות מלחמת האזרחים הסורית שהחריפה עברה בושרא להתגורר בדובאי יחד עם חמשת ילדיה.
בשנת 2019 סוכנות הפשע הלאומית בבריטניה החרימה כ-25,000 ליש"ט מחשבון הבנק של בתה אניסה, אשר למדה עיצוב באוניברסיטה לאמנויות בלונדון.
החרמת הכסף מהחשבון של אניסה בוצע בעקבות הסנקציות הבינלאומיות שהוטלו על משפחת אסד בתגובה לחלקה במלחמת האזרחים הסורית.
בז (שם מדעי: Falco) הוא סוג של עוף דורס בעל מספר המינים הרב ביותר במשפחת הבזיים.
הבז הוא העוף הטורף ובעל החיים המהיר ביותר בעולם ומתמחה בציד של עופות אחרים.
הבז הוא עוף דורס בינוני בגודלו.
כנפיו ארוכות וחדות, המקור חזק, בלסת העליונה בליטה דמוית שן ובמקביל לה, פגימה בלסת התחתונה, הנחיריים מעוגלים עם פגימה במרכזם.
הבז הוא המהיר מבין העופות הדורסים, הוא תופס את טרפו באוויר או על פני הקרקע לאחר שארב לו תוך כדי ריחוף באוויר.
הוא מסוגל להגיע למהירות של 320 קמ"ש ובכך הוא בעל החיים המהיר ביותר שתועד.
כמו כן הבז מסוגל להגיע לכוח G גבוה ממטוס קרב, עד 25G.
הבז ניזון מטרף חי בלבד.
המינים הקטנים ניזונים בעיקר מחרקים, והגדולים מעופות ויונקים עד לגודל של תרנגול, אווז או אף ארנבת.
לבז דו-צורתיות זוויגית בגודל ובצבע והנקבות גדולות יותר מהזכרים ויכולות להתמודד עם טרף גדול יותר.
שני בני הזוג הם מונוגמיים ונשארים נאמנים זה לזה בכל מהלך חייהם.
הבזים אינם בונים קן, אלא משתמשים בנקרות צוקים או בקינים נטושים.
יש להם מחזור דגירה אחד בשנה הכולל תטולה בגודל 3–6 ביצים המוכתמות בצבע חלודה.
הזכר משתתף בדגירה ושני בני הזוג מטפלים בגוזלים.
בז ציידים אפריקאי (Falco cuvierii)
בז ציידים מזרחי (Falco severus)
בז שחור אוסטרלי (Falco subniger)
בז אדום (שם מדעי: Falco naumanni) הוא מין עוף דורס ממשפחת הבזיים.
הוא דומה מאוד לבז המצוי, אך צבעי הזכר בולטים יותר, והוא חברותי - צד ומקנן בקבוצות.
הבז האדום הוא עוף נודד, והאוכלוסייה המקננת מגיעה לארץ בפברואר ועוזבת ביולי.
בעבר היה הבז האדום הדורס הנפוץ בארץ, אך כיום הוא נדיר למדי ונעשים מאמצים להגן עליו ולעודד את התרבותו.
הבז האדום הוא אחד הקטנים שבדורסי ארץ ישראל.
אורך זנבה של הנקבה 15 ס"מ ואורך זנבו של הזכר 12.8 ס"מ.
אורך כנף הנקבה 35 ס"מ ואורך כנף הזכר 33 ס"מ.
המקור כפוף, קצר וחזק, צבעו כחול-שחור.
הדונגית (עור חשוף בבסיס המקור) בצבע צהוב-כתום, במחצית העליונה של המקור בליטה דמוית שן.
אורך מקורו של הבז האדום 57–65 מ"מ.
קוטר העין, הגדולה ביחס לזו של דורסים אחרים בגודלו, 8 מ"מ.
רגליו צהובות, קצרות וחזקות, אצבעותיהן ארוכות, וטפריו בצבע לבן-בז'.
הזכרים שונים מן הנקבות בראש ובזנב האפורים, בטפרים כהים יותר לעומת הנקבות ובצבע גופם החלק או מנוקד בדלילות, לעומת צבען החום והמנוקד בשחור של הנקבות.
צבעי הזכר הבוגר: הראש והעורף אפורים-כחלחלים.
חלקי גופו העליונים (גב והסוככות הקטנות בכנפיים) בצבע בז' אדמדם חלק - מה שהקנה למין את שמו.
סוככות הכנף הגדולות אפורות ויוצרות פס בולט המבדיל בין הגב האדמדם לבין אברות הכנף השחרחרות.
תחתית הכנף הנראית בתעופה לבנה בוהקת, חסרת ניקוד כמעט לחלוטין, ורק קצות אברות היד שחרחרים ויוצרים ניגוד עם שאר הכנף.
החלקים התחתונים (חזה ובטן) בצבע בז' בהיר, חלק או מנוקד בדלילות בנקודות שחורות קטנות.
צבע הזנב למעלה אפור-תכלכל (מלמטה נראה לבנבן) ובקצהו פס שחור רחב הנראה מלמעלה ומלמטה.
צבעי הנקבה: הראש חום עם פספוס שחור עדין.
פס "שפם" שחור דק מתחת לעין.
החלקים העליונים חומים אדמדמים, מפוספסים בפסי רוחב שחורים עדינים.
תחתית הכנף לבנבנה, מנוקדת בשחור, וקצות אברות היד שחרחרים.
החלקים התחתונים בצבע בז' בהיר מפוספס בנקודות מוארכות בצבע שחור.
הזנב חום אדמדם מלמעלה (מלמטה נראה בהיר) עם פסי רוחב שחורים עדינים, ובקצהו פס שחור רחב.
זיהוי: דומה מאוד לבז מצוי.
בתצפית בשדה קל לזהות את הזכרים, בעוד שקשה להבדיל בין הנקבות.
הקולות של הבז האדום שונים מקולות הבז המצוי ומסייעים לזיהוי.
נתמקד בסימנים המבדילים בין זכר הבז האדום לעומת זכר הבז המצוי.
הראש אפור כחלחל עז, והלחי חלקה, לעומת ראש אפרפר דהוי עם פס שפם ("דמעה") שחור מתחת לעין בבז המצוי.
חלקי הגוף העליונים אדמדמים בשני המינים: הצבע עז יותר וחלק, ללא ניקוד, אצל הבז האדום, בעוד שלבז המצוי יש ניקוד שחור.
סוככות כנף גדולות: אפורות כחלחלות ויוצרות פס בולט, בין החלקים העליונים האדמדמים לבין אברות הכנף השחרחרות, אצל הבז האדום בלבד.
אצל הבז המצוי אדמדמות כמו שאר החלקים העליונים.
תחתית הכנף: לבנה מבריקה מנוגדת לקצוות השחרחרים לעומת בהירה מנוקדת בשחור, ואחידה ללא ניגוד, אצל הבז המצוי.
חזה ובטן: חלקים או עם נקודות שחורות קטנות ומעטות לעומת מנוקדים בנקודות שחורות מוארכות ורבות אצל הבז המצוי.
הבז האדום הוא עוף נודד.
אזור הקינון משתרע מספרד ומרוקו במערב ועד סין ומונגוליה במזרח.
אחרי הקינון נודדים הבזים לאפריקה.
אזור החריפה משתרע מצפון ומדרום לקו המשווה, ומגיע עד לקצה הדרומי של אפריקה.
בית הגידול המועדף על הבז האדום הוא שטח פתוח המכוסה צמחייה עשבונית ועשיר בחרקים גדולים, שהם מזונו העיקרי.
בישראל מקננים בזים אדומים במקוטע בין טרשי צפת ורמת כורזים בצפון וצפון הנגב בדרום.
ריכוז הקינון העיקרי נמצא באזור רמות מנשה.
נמצא גם באזור נצרת, הגלבוע, מזרח השומרון דרומה עד יריחו וירושלים, שולי עמק יזרעאל ועמק חרוד, אלונה, הדום השומרון ושפלת יהודה מראש העין ודרומה עד מצפון לבאר שבע ואזור ערד, כאשר היישוב שבו הכי הרבה בזים אדומים הוא להבים.
הבז האדום ניזון בעיקר מחרקים שהוא צד בשטחים פתוחים (שדות בור, שטחי מרעה, בתות ספר) ומעדיף בעיקר חסרי חוליות גדולים כמו צרצרים, חרגולים, חיפושיות, עקרבים ונדלים, אך גם זוחלים כגון לטאות ונחשים קטנים ומכרסמים קטנים כמו עכברים ונברנים.
בעת הציד הבז מרפרף במקום, כאשר תנועות כנפיו מהירות, ראשו מופנה מטה ואינו נע, ואז צולל אל טרפו ו"דורס" אותו בטפריו.
טרף קטן כגון חרקים מועבר תוך כדי תעופה מהטפרים אל המקור, ויכול להיאכל באוויר או שהוא מובא כך אל הקן.
הבזים האדומים מגיעים לארץ בחודש פברואר (הבוגרים) ומרץ (הצעירים).
עם חזרתם הם תופסים את מקומות הקינון שלהם, שרובם נמצאים במבנים ביישובים.
הם מטילים בכוכים אפלים בעיקר בגגות ישנים ובחורים בקירות.
מיעוטם מקננים באתרים בשטחים פתוחים, כמו כוכים במחצבות או בקירות סלע טבעיים.
לעיתים רחוקות הם מקננים בדקלים עבותים.
מקומות הקינון משמשים את הבזים בקביעות שנה אחר שנה.
סימון הבזים בעזרת טבעות גילה שלעיתים קרובות חוזרים שני בני הזוג לאותו קן בו קיננו בשנה הקודמת ומקננים שוב יחד.
העימותים הקשורים לכיבוש מקום הקינון מתרחשים בין נקבה לנקבה (לעיתים קרובות בתוך הקן, כפי שנמצא בצפייה בהקלטות מהקינים) ללא התערבות הזכר, ובין זכר לזכר, ללא התערבות הנקבה.
בתקופת החיזור, אחרי כיבוש הקן, לנים לעיתים שני בני הזוג יחד בתוך הקן.
במקרים אחרים לנה בו הנקבה לבדה.
תקופת החיזור נמשכת כחודש, בחודש מרץ, ובתקופה זו מביאים הזכרים לנקבות מנחות (מתנות) מזון ומתרחשות הזדווגיות רבות.
בסוף חודש מרץ ובתחילת אפריל מתרחשת ההטלה.
בדרך כלל מוטלות 5 ביצים.
לקראת ההטלה מבלה הנקבה זמן רב בתוך הקן, ואינה מאפשרת לזכר ללון עמה בקן.
הביצים מוטלות אחת ליומיים, ועם הטלת הביצה הרביעית מתחילה בדרך כלל הדגירה.
זו נמשכת כ־28 יום, ומתבצעת על ידי שני בני הזוג.
הנקבות דוגרות בלילה והשכם בבוקר הן מוחלפות על ידי הזכרים.
במשך היום דוגרים הזכר והנקבה לסירוגין.
הביצים בוקעות בסוף אפריל-תחילת מאי.
בימים הראשונים שוהה הנקבה בקן עם הגוזלים והזכר אחראי על הבאת המזון לקן.
הנקבה לוקחת ממנו את המזון ומאכילה את הגוזלים בחתיכות קטנות.
הגוזלים הבוקעים אחרונים קטנים מאחיהם ושורדים רק אם קיים שפע של מזון.
כעבור מספר ימים מתחילות גם הנקבות לצאת לציד.
הנקבה ישנה עם הגוזלים בקן עד שנעשים גדולים מדי ואי אפשר לדגור עליהם (גיל שבועיים-שלושה).
הגוזלים פורחים מהקן בגיל 35–40 יום, לרוב בתחילת יוני, ולפעמים חוזרים אליו מדי פעם בימים הראשונים.
זמן קצר אחרי פריחת הגוזלים מהקינים עוזבים הבזים את האזור.
הבזים מתחילים לקנן בדרך כלל בגיל שנתיים.
הפרטים הצעירים, בני שנה, מגיעים בדרך כלל אחרי הבוגרים, לקראת סוף חודש מרץ, ורובם אינם מצליחים לתפוס מקומות קינון ולקנן.
הבז האדום מקנן בדרך כלל במושבות.
לעיתים קרובות נמצא מספר זוגות מקננים יחד באותו מבנה במרחק מטרים ספורים זה מזה.
הלינה גם היא משותפת ומתבצעת על עץ לינה.
בתחילת העונה לנים בו חלק מהזכרים.
עם התפתחות הגוזלים מצטרפות ללינה בעץ גם הנקבות.
עץ הלינה יכול להיות בתוך היישוב או מחוץ לו.
לעץ לינה מגיעים בזים ממושבה אחת או ממספר מושבות סמוכות (לצורך העניין נחשב יישוב כמושבה).
גודל המושבות בדרך כלל מספר עשרות זוגות.
המושבות הגדולות ביותר בשנים האחרונות התקיימו בקיבוץ דליה (כ־90 זוגות בסקר שערך מרכז הצפרות של החברה להגנת הטבע בשנת 2003) ובמחצבה ליד ראש העין (גם כן 90 זוגות, בשנת 2000).
בדרום אפריקה נערכות מדי שנה ספירות בזים על עצי הלינה בחודשי החורף.
מספר הבזים הלנים שם על עץ לינה מגיע לאלפים.
בשנת 2007 נמצאו 28,600 פרטים בלינה משותפת בסנגל.
מעמד המין הוגדר פגיע בארץ ובעולם, לאחר שאוכלוסייתו הידלדלה בצורה מדאיגה במחצית השנייה של המאה העשרים.
בשנים האחרונות התייצבה המגמה וחלק מהאוכלוסיות החלו להתאושש, ולכן הוסר המין מרשימת המינים שבסיכון של IUCN.
בישראל ירד מספרו מכ-3,000 זוגות מקננים שהיו בתחילת המאה ה-20 לכ-600 בלבד כיום - 20% מהאוכלוסייה המקורית, והמין עדיין מוגדר כפגיע.
אוכלוסיית הבז האדום נפגעה מהרעלות בשנות השישים.
גורמים נוספים המשפיעים על האוכלוסייה הם צמצום השטחים הפתוחים המשמשים לו כאזורי ציד ואובדן מקומות קינון במבנים ישנים עקב שיפוצם.
מרכז הצפרות של החברה להגנת הטבע עורך סקרים לניטור גודל האוכלוסייה ויזם פרויקטים חינוכיים העוסקים בשימור הבז האדום יחד עם חברת החשמל והמועצות האזוריות:
במועצה האזורית אלונה מתקיים מאז שנת 1996 פרויקט על שם תרצה קרן, שהייתה שותפה להקמתו וריכזה אותו עד שנפטרה ממחלה קשה.
כיום, הפרויקט מנוהל על ידי ד"ר אדיב גל ומובל על ידי בית הספר תל'י אלונה ובמסגרתו בונים תלמידי כיתות ה תיבות קינון המוצבות במושבי המועצה.
שיא הפרויקט ביום סל"ת (סיורים ללא תשלום), המתקיים בשבת בסוף מאי או בתחילת יוני.
ביום זה מדריכים התלמידים את הקהל הרחב (כרגיל מגיעים ליום זה כ־1,000 מבקרים מכל הארץ) ומציגים את הבזים ואת הפעילות החינוכית.
באביב 2010 הציבה חברת השמירה G4S-ישראל ארבע מצלמות אבטחה שהעבירו בתקופת הקינון, שידור חי לרשת האינטרנט 24 שעות ביממה מתוך תיבות הקינון שהוצבו במועצה במסגרת פרויקט השימור.
במועצה אזורית מגידו, שבה נמצא ריכוז הבזים הגדול בארץ, מתקיימת הפעילות בשני בתי ספר: עומרים שליד קיבוץ עין השופט והתקווה שבמושב אליקים.
הפרויקט מתרכז בהעלאת מודעות הקהילות לחשיבות השמירה על הבזים וביצירת אתרי קינון חלופיים לקינים המסורתיים שאובדים עקב שיפוץ גגות.
שיכון בזים מיוחד נבנה בבית ספר התקווה כששופץ גג מבנה וניתן לצפות בשידור חי משלושה קינים הפעילים בו.
בבית ספר עומרים מוקם בניין כיתות חדש וגם בו משולבים קינים לבזים.
בְּזֵ'זַ'נִי (Brzeżany, זו ההגייה הפולנית הנהוגה גם בעברית הישראלית; באוקראינית Бережани, נהגה בֶּרֶזַ'אנִי; ביידיש ברעזשאַן, נהגה בְּרֶזַ'אן) היא עיר במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, המשמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז ברזנסקי.
העיר שוכנת כמאה קילומטרים ממזרח ללבוב, וכ־50 קילומטרים מדרום־מערב לטרנופול.
אוכלוסייתה מונה כ־17,300 איש, וגובהה כ־300 מטרים מעל פני הים.
בימי השואה חלק מיהודי העיר נרצחו בגולגים שבסיביר, ולאחר הכיבוש הגרמני המקום שימש כגטו גם ליהודים מהעיירות הסמוכות, וביניהם רוהטין וסטרטין.
העיר נזכרת לראשונה בשנת 1374, ובשנת 1530 הוענקו לה זכויות עיר בידי זיגמונט הראשון, מלך פולין.
משך כמאתיים שנה הייתה העיר בבעלות משפחת האצולה הפולנית סייניאבסקי.
מצודה שנבנתה בעיר במאה ה-17 הצליחה להדוף מהעיר את פשיטות הטטרים והקוזקים, אך לא את גייסותיהם של חמלניצקי ושל השוודים.
בשנת 1772 סופחה העיר לאוסטריה, ובשנת 1867 לאוסטרו הונגריה, ובתקופה זו התפתחה במהירות, עד מלחמת העולם הראשונה, אז עבר בעיר קו החזית, והיא נשרפה פעמיים.
הידיעה הראשונה על ישיבת יהודים בעיר היא משנת 1563. בשנת 1638 נעשתה הקהילה בעיר לעצמאית, ואף פרשה חסותה על קהילות נרייב ופרמישלן.
בשנת 1718 הוקם בעיר בית כנסת מפואר, ולצדו בית מדרש.
החל משנת 1880 היגרו רבים מיהודי העיר לארצות הברית.
בשנה זו התמנה לרב הקהילה שלום מרדכי הכהן שבדרון.
בשנת 1893 הוקמה בעיר אגודה ציונית בשם "בני ציון", ובשנת 1907 נוסד בעיר בית ספר עברי מרשת שפה ברורה.
במהלך הכיבוש הרוסי במלחמת העולם הראשונה נשרפו בידי הרוסים בתים רבים של יהודים בעיר, ובקיץ 1918 פגעה בעיר שרפה נוספת.
בשנת 1920 סבלו יהודי העיר מהתעללות מצד חיילי הצבא הכחול.
בין מלחמות העולם פעלו בעיר המפלגות הציוניות השונות, וכן תנועות נוער ציוניות, ובהן השומר הצעיר, הנוער הציוני, עקיבא, בית"ר ובני עקיבא.
בשנות השלושים התרבו מעשי האנטישמיות בעיר ובסביבתה, ובמקרה אחד נרצחה משפחה יהודית באחד הכפרים הסמוכים.
בין רבני העיר נודעו: הרב צבי ב"ר חיים מקולומיאה, הרב יחיאל מיכל היילפרין (מחותנו של ה"פני יהושע"), והרב שלום מרדכי שבדרון "המהרש"ם מברז'אן".
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נכנס לעיר הצבא האדום, ועד מהרה נאסרה פעילות הארגונים היהודיים בעיר, וחנויות רבות של יהודים נסגרו.
פליטים יהודים שהגיעו לעיר ממערב פולין זכו לעזרה חשאית מצד ועד הקהילה, לאחר שהוגדרו על ידי השלטונות הסובייטיים כגורם בלתי רצוי בעיר.
ביום 7 ביולי 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים לאחר הפצצה כבדה, בעיקר של הרובע היהודי.
בימים הראשונים לכיבוש נרצחו כמה עשרות מיהודי העיר בידי גרמנים ואוקראינים.
חלקם נורו בפארק העירוני, וחלקם, לרבות נשים, נרצחו בגרזנים בבית הקברות הנוצרי.
בד בבד, החלו איכרים אוקראינים לערוך פוגרום ביהודים שהתגוררו בפרברי העיר, תוך שוד דירותיהם.
עד מהרה הוטלו על יהודי העיר הגבלות תנועה, והם חויבו לענוד סרט עם מגן דוד על הזרוע.
בראשות היודנרט שהוקם בעיר מונה שמעון קלארר, והוא מנה 24 חברים.
על היודנרט הוטל תשלום קנס בסך 300,000 זלוטי, והוא נצטווה לספק לגרמנים דברי ערך, ריהוט ודירות, וכן עובדים יהודים לעבודות כפייה.
ב-1 באוקטובר 1941, יום כיפור תש"ב, צוו כל הגברים היהודים בעיר להתייצב בכיכר העיר לשם רישום לכאורה.
במקום זה נערכה בהם סלקציה, במסגרתה הועברו כ-500 עד 700 יהודים לבית הסוהר העירוני, וממנו הועברו במשאיות למחצבות הסמוכות לעיר, שם צוו להתפשט, נורו באש מקלעים, וגופותיהם הושלכו לבורות המחצבה.
באמצע דצמבר 1941, בזמן חנוכה, רוכזו כ-1,200 מיהודי העיר לשם מעבר מגורים לפודהייצה לכאורה.
בעת שהובלו בדרך, בסמוך ליער ליטיאטין, נצטוו היהודים להתפשט, נורו במקלעים, ונקברו בקבר אחים.
באותה עת ערכו הגרמנים והאוקראינים מצוד אחר צעירים יהודים בעיר לשם שילוחם למחנות עבודה.
בחורף 1942-1941 צוו יהודי העיר למסור את פרוותיהם, באיום עונש מוות, ותוך לקיחת בני ערובה להבטחת הדבר.
כמו כן, בתקופה זו רצחו הגרמנים מעת לעת את חולי הטיפוס שאושפזו בבית החולים היהודי בעיר.
באביב 1942 הובאו לעיר יהודים מכפרי הסביבה, ומחשש לאקציה נוספת, יהודים רבים ניסו להימלט מהעיר או להכין בה מקומות מסתור.
ביום 22 בספטמבר 1942, יום כיפור תש"ג, נכנסו לעיר כוחות משטרה גרמניים ואוקראיניים, והחלו לרכז את יהודי העיר באלימות רבה, תוך רצח מאות יהודים בדירות עצמן.
כ-1,000 עד 1,500 היהודים שרוכזו צוו לשבת בכיכר שלפני בית היודנרט ללא מזון או מים משך כל שעות היום, ובלילה הובלו לתחנת הרכבת, ממנה שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לאחר אקציה זו, במסגרתה נרצחו גם אנשי היודנרט, הוקם בעיר גטו, אשר אליו הובאו יהודים נוספים מהסביבה, ועד מהרה התפתחו בו תנאי צפיפות ורעב קשים.
בתקופה זו המשיכה חטיפת יהודים לעבודות כפייה.
בראש היודנרט החדש שהוקם בגטו מונה בנימין מיטלמן.
אקציה נוספת התקיימה בעיר בתחילת דצמבר 1942, בימי חנוכה, תוך שילוח מאות יהודים מהגטו לבלז'ץ.
בד בבד המשיכו השילוחים למחנות עבודה, ונמשכו הוצאת להורג של יהודים חולים ושל יהודים שנתפסו מחוץ לגטו או סוחרים במזון.
במרץ 1943 נורו למוות 12 נשים יהודיות שנתפסו רוכשות מזון מחוץ לגטו.
מ-30 במרץ 1943 ועד 2 באפריל 1943 נערכה בעיר אקציה נוספת, במסגרתה נתפסו כ-300 יהודים, והועברו לבית הסוהר העירוני, ויהודים אחרים נרצחו בדירותיהם.
מבין האסורים 89 גברים הועברו למחנה בקאמיונקה, והנשים והילדים נורו בבית העלמין היהודי.
ב-12 ביוני 1943, ערב חג שבועות, נערכה האקציה האחרונה בגטו, וכ-1760 יושביו נורו למוות.
בו ביום הוכרזה העיר רשמית כ"נקייה מיהודים".
ילידי בז'ז'ני שעלו ארצה לפני השואה, וניצולי העיירה הספורים שהגיעו לישראל לאחריה, מתכנסים אחת לשנה לאזכרה במועד האקציה האחרונה שנערכה בעיר.
אדוורד רידז-שמיגלי (בפולנית: Edward Rydz-Śmigły; 11 במרץ 1886 – 2 בדצמבר 1941) היה פוליטיקאי, איש צבא, משורר וצייר פולני.
יעקב לרנר (תרל"ט, 1879, ברז'אן – ב' בתמוז תרע"ח, 12 ביוני 1918, יקטרינוסלב) היה משורר ומתרגם עברי ומחנך יהודי פולני-רוסי
שמואל צבי מרגליות (Samuel Hirsch Margulies; 1858–1922), הוא היה רב פירנצה בין השנים 1890-1922.
דב קנוהל (ספטמבר 1911 - יולי 1988) היה מראשוני קבוצת אברהם וממקימי כפר עציון.
היה מלוחמי הבריגדיה וכפר עציון במלחמת העצמאות.
עסק בתיעוד ושימור מורשת כפר עציון והבריגדיה.
בבז'ז'ני הטמפרטורות נמוכות במשך כל ימות שנה, אך הן עלולות להגיע ל־30 מעלות צלזיוס באמצע השנה.
בשנה ממועצת יורדים כ־615 מילימטרים של משקעים.
בז ארקטי, בז לבן או בז צפון (שם מדעי: Falco rusticolus) הוא מין של עוף דורס מהסוג בז.
הוא המין הגדול ביותר בין מיני הסוג בז, והוא הציפור הלאומית של איסלנד.
במהלך תעופתו רגליו הצהובות יוצרות צורת V בצידו התחתון.
מין זה הוא בעל דו-צורתיות זוויגית.
מין זה מופיע בכמה צבעים הנעים בין לבן עם כתמים שחורים לחום כהה ואפור.
לבזים הבוגרים יש דוגמאות מפוספסות על הגב, הכנפיים והזנב, והבטן מנוקדת.
נוצות הזנב בגוון לבנבן עד חום חולי דהוי, ולרוחבן פסים בצבע חום חולי משתנה: בקצה הזנב ובקצה גופו צבע חום חולי בהיר, הנוטה מעט ללבנבן (כמו צבע שאר הנוצה).
לעומת זאת, בקצה העליון של זנבו הצבע עובר לעיתים מחום חולי עד לחום בכהות בינונית ואף לחום כהה.
תפוצתו משתרעת בעיקר על פני הטונדרה הארקטית.
אולם בחורף רבים מהבזים נודדים דרומה.
בתי הגידול שלו מורכבים בעיקר משדות פתוחים, קווי חוף, דיונות ושיחים.
הבז הארקטי צד במגוון שיטות, לעיתים הוא עף גבוה ותוקף מלמעלה, לעיתים עומד על הקרקע ותוקף בגובה פני הקרקע אך לרוב הוא מתקרב אל טרפו בתעופה נמוכה ובמהירות.
הבז הארקטי יכול לצוד טרף הגדול ממנו פי שניים.
מזונו מורכב בעיקר מציפורים בינוניות וגדולות (שכווי השלג, שחפים, ברווזים ואווזים), ויונקים קטנים (למוסיים, מרמיטות וארנבות).
הבזים הארקטיים מקננים על צוקים, לרוב בקנים ישנים שנבנו על ידי ציפורים אחרות, ולעיתים הם מקננים על מדפי סלע חשופים ללא קן מסודר.
בכל הטלה ישנם בין 2 ל-5 ביצים.
גם הזכר וגם הנקבה דוגרים על הביצים.
לאחר בערך 35 ימים מתרחשת הבקיעה.
בשבועות הראשונים לאחר הבקיעה הנקבה שומרת על הגוזלים בעוד הזכר מביא מזון, ולאחר כ-3 שבועות לעיתים הם מתחלפים בתפקיד והנקבה מביאה את המזון בעוד הזכר שומר על הגוזלים.
הגוזלים מתחילים לעוף כ-45 ימים לאחר הבקיעה ומתחילים לצוד לבד לאחר בערך שישה שבועות.
שני המינים מגיעים לבגרות מינית לאחר בערך שנתיים.
בֵּז' () הוא צבע בהיר בין צהוב־חום לצבע קרם.
מקור השם בז' בצרפתית ומשמעותו היא "צמר", שזהו צבעו הטבעי.
מאז נעשה שימוש במונח זה לתיאור גם מספר גוונים בהירים בעלי מראה נייטרלי.
החל משנות ה-20 של המאה ה-20 המונח בז' הורחב והוא כולל גם גוונים של חום.
הפעם המתועדת הראשונה של השימוש במונח בז' באנגלית היא משנת 1887, אך בימינו מונח זה בשפה האנגלית משמש כסלנג לתיאור דבר משעמם.
לאטה קוסמי הוא השם שניתן ב-2002 לצבע הממוצע של היקום (שנלקח מדגימה של הקרינה האלקטרומגנטית מ־200,000 גלקסיות).
השם נבחר על ידי קבוצת אסטרונומים מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
הצבע חול מדבר הוא גוון בהיר של צבע הנקרא "מדבר", אשר שימש לראשונה בשנת 1920. למרות היותו גוון של הצבע מדבר, לא פעם מזוהה צבע זה כגוון כהה של בז'.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 שיווקה AT&T קו טלפונים ביתיים ומשרדיים בצבע חול מדבר, שתואר על ידי החברה כבז'.
הטעות הפכה כה פופולרית עד שהושרשה בחברה, והצבע חול מדבר זוהה כבז'.
החל מהמאה ה-19 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20 זוהו הצבע אקרו והצבע בז' כאחד, תחת הגוון הקרמי צהבהב שמוצג בפיסקה "בז'".
השימוש במילה אקרו נעשה כדי לתאר בדים, כגון פשתן ומשי, במצב הלא מולבן שלהם.
אקרו בא מהמילה הצרפתית écru שמשמעותה גולמי ולא מולבן.
משנות ה-50 של המאה ה-20, החלו להתייחס לאקרו ובז' כצבעים נפרדים, ככל הנראה, כדי לאפשר למעצבי פנים מבחר רחב יותר של צבעים.
יש המשערים כי קיומו של הצבע "בז' צרפתי" גרם להפצתה של הטעות כי בז' הוא גוון בהיר של חום, במקום הצבע הקרמי צהבהב שמוצג בתחילת הערך.
השימוש האנגלי המתועד והראשון בשם בז' צרפתי היה בשנת 1927.
הצבע דראב, הנקרא גם "מוד בז'" ודיונת חול, הוא גוון מאוד כהה של בז'.
השם "דראב" נמצא בשימוש משנת 1986, השם "דיונת חול" נמצא בשימוש מאז 1925 ובשנת 1928 תועד לראשונה השימוש בשם מוד בז'.
קרם, חאקי, אקרו, בוף, והצבע שזוף.
בז' בהיר משולב בגוון אפור או ורוד נקרא צדפה.
חברת ההקלטות בז' היא חברה המקליטה של מוזיקה אלקטרונית שהוקמה ב-1998 על ידי ג'ו ביוקמן ופול ב.
"הדב בצבע בז' שלי" הוא שיר מאלבומו השמיני של ג'ונתן קולטון "The aftermath".
בז' הוא האלבום ה-11 של התולעים היהירות.
בז' הוא דמות בסדרת דרמה קולנועית "The Serial Drama Movie" מאת Peninsula SUFM, אשר הושקה בין יולי לאוגוסט 2007. בסדרה השתתפו דמויות כמו אדום, צהוב וכחול אשר גרמו לבז' להרגיש מורחק החברה.
"בז', לבנבן-צהבהב, אוף ויט" הוא סרט קצר משנת 2005.
הצבע בז' הוא צבע השני הכי נפוץ למכנסי דגמ"ח (Cargo pants),אחרי חאקי, והנפוץ ביותר לגרביונים.
בז' היה צבעה של נבחרת הקריקט הניו זילנדית בין השנים 1984–1989.
צבע עור לבן בהיר נקרא, לא פעם, כבז' או כאפרסק.
הצבע בז' הוא הצבע ביותר הנפוץ לתיקי מחשב וציוד היקפי, כמו עכברים ומוניטורים, עד שהמונח "קופסה בצבע בז'" הפך לכינוי למחשב אישי רגיל, גנרי.
ביטוי זה אף משמש, בהשאלה, כתיאור לדבר גנרי ושגרתי.
"הספר בצבע בז'", או בשמו הרשמי: "הסיכום של הפרשנות על התנאים הכלכליים העכשוויים", הוא דו"ח המפורסם 8 פעמים בשנה על ידי הבנק הפדרלי.
כל דו"ח הוא אוסף של מידע אנקדוטי על תנאים כלכליים עדכניים, המפורסם על ידי כל סניף מחוזי בנפרד.
בות'יינה שעבאן היא פוליטיקאית סורית אשר כיהנה כיועצת תקשורת לנשיא סוריה באשר אל-אסד עד להדחתו בדצמבר 2024.
כיהנה כשרה הראשונה לענייני גולים בסוריה בין השנים 2008-2003, וזכתה לכינוי "פני המשטר לעולם החיצוני".
שעבאן נולדה בחומס בסוריה למשפחה עלווית-שיעית והיא חברה במפלגת הבעת' הסורית מגיל 16. את השכלתה קנתה בבריטניה והשלימה את לימודי הדוקטורט בספרות אנגלית באוניברסיטת ווריק.
בתחילת דרכה עבדה כמתרגמת לשפה האנגלית של הנשיא הסורי חאפז אל-אסד ושל בנו ויורשו, בשאר אל-אסד.
תחת שלטונו של אסד האב היא הפכה להיות "יועצת למשרד החוץ", ובשנת 2003 קיבלה את המשרה של השרה לענייני גולים, משרה חדשה שנוצרה על-מנת לשכנע גולים סוריים עשירים בחו"ל לשוב לסוריה.
בשנת 2008 מונתה כיועצת תקשורת לנשיא בשאר אל-אסד.
בין השנים 2003-1985 כיהנה גם כפרופסור לשירה במחלקה לאנגלית באוניברסיטת דמשק.
שעבאן נשואה, ולה שתי בנות ובן.
בדצמבר 2024, נמלטה שאבאן ממולדתה סוריה ועברה לדובאי באיחוד האמירויות הערביות.
בז'סקו (בפולנית: Brzesko, ביידיש: בריגעל) היא עיר באזור גליציה, בדרום פולין באזור פולין קטן, כ-25 קילומטר מערבית לטרנוב ו-50 ק"מ מזרחה לקרקוב.
משנת 1999 משמשת כעיר הבירה של מחוז בז'סקו.
בית מבשל הבירה המפורסם Okocim Brewery שוכן בסמוך לה במרחק של כ-3 ק"מ.
עד המאה ה-13 בז'סקו הייתה יישוב קטן שתחילתו כנראה עוד בפרהיסטוריה.
ב-1282 הוענק ליישוב מעמד של עיר.
במאה ה-14 עברה העיר לבעלות פרטית של משפחת Leliwita מטרנוב.
ב-1385 קיבלה בז'סקו שוב זכויות של עיר, הפעם על-פי החוק המאגדבורגי, בהסכמת המלכה ידוויגה; אז נקבעו בה יום-שוק שבועי וירידים שנתיים.
ב-1386 שוחררה העיר מחובת מיסים והפכה לאטרקטיבית למשקיעים.
אלה הגיעו בעיקר מגרמניה, במחצית השנייה של המאה ה-14 ורובם התפרנסו מחקלאות, מסחר מלאכה.
ב-1440 נוסד בית החולים לעניים על ידי גיאורגי איש סאנוק (Gregory of Sanok).
במאה ה-16 עברה הבעלות על העיר לידי משפחת Czerny, שהפכה את העיר למרכז מסחרי פורח.
ב-1655 העיר נכבשה על ידי שוודיה ושנתיים לאחר מכן נהרסה על ידי הצבא הטרנסיביליאני של הנסיך George II Rákóczi.
אך עד מהרה חזרה העיר להיות מרכז עסקים ומלאכה והתפתחו בה גילדות רבות.
עם חלוקת פולין, בסוף המאה ה-18, עברה העיר לשלטון אוסטרי וחשיבותה המסחרית גדלה עוד יותר.
במהלך המאה ה-18 התפתחה במקום תעשייה זעירה של מוצרי-עץ וחרטות-עץ של צעצועים, כלי-כתיבה ועוד, אשר שווקו באזור כולו.
במאה ה-19 עסקה האוכלוסייה הנוצרית גם בייצור כלי-חרס וסלסלות, בנוסף לעיבוד חלקות שדה וגינה.
ב-1831 סבלה העיר ממגפת חולירע ורבים מתושביה נפגעו.
ב-1845 הוקם בכפר אוקוצ'ים הסמוך בית-מבשל לבירה Okocim Brewery, אחד הגדולים בגליציה ואף בפולין כולה.
לבירה מאוקוצ'ים יצא מוניטין בכל רחבי האימפריה האוסטרית.
רבים מבתי העיר מצאו את פרנסתם בעבודה במפעל זה או בשיווק תוצרתו.
בית המבשל הולאם במלחמת העולם השנייה על ידי הגרמנים, לאחריה על ידי הרוסים ולבסוף נמכר על ידי ממשלת פולין העצמאית לחברת קלגסברג.
ב-1856 הוקמה מסילת הברזל בין קרקוב, דביצ'ה ולבוב, שתרמה רבות לשגשוג העיר.
ב-25 יולי 1904 פרצה בעיר שרפה גדולה שהרסה את מרכז העיר ורבים ממבני העיר עלו באש.
בעקבות זאת נבנתה העיר בדגם מודרני שבמרכזה ככר השוק.
בחלק זה גרו יהודים רבים.
במלחמת העולם הראשונה העיר לא נפגעה במיוחד.
בתקופה שבין שתי מלחמות-העולם בז'סקו סבלה משפל כלכלי.
בעיר ובאזור החקלאי שמסביב, היו מחוסרי עבודה רבים, וחלקות השדה שבידי האיכרים הלכו והצטמצמו.
התסיסה גברה, ולא פעם הגיעו הדברים להפגנות ושביתות.
באחת מן ההפגנות, שהתקיימה בכפר הסמוך יאדובניקי, השתתפו 5,000 איכרים ומחוסרי-עבודה; השוטרים ירו במפגינים ואף הרגו אחד מהם.
ב-5 בספטמבר 1939 תחנת הרכבת של בז'סקו הופצצה על ידי הגרמנים.
מתחילת המלחמה פעלה בעיר מחתרת, שהייתה כפופה לאחר מכן ל"צבא הבית", תנועת ההתנגדות הפולנית ארמייה קריובה, מהקמתה ב-1942. המחתרת הייתה שותפה למבצעים רבים באזור, כולל מבצע Operation Most III להעברת מידע על טילי V-2 לבעלות הברית.
בז'סקו שוחררה על ידי הרוסים ב-19 בינואר 1945. ההתאוששות מהרס העיר והאזור עברה תהליך ממושך.
רק ב-1950 נבנה מבנה המגורים הראשון שלאחר המלחמה, ב-1970 הוכנסו תעשיות מתכת, וחקלאות וב-1976 תעשיית אוניות.
מאז שחרור פולין מהשלטון הקומוניסטי, ב-1989, זוכה העיר לצמיחה כלכלית משמעותית.
מניחים כי הנוכחות היהודית בעיר החלה בתחילת המאה ה-17 בעקבות צו המלך זיגמונד ה-3 (Sigismund III Vasa).
בסוף המאה ה-17 הוקם בעיר התחתית בית קברות יהודי.
באמצע המאה ה-18 הגיע מספר התושבים היהודים מעל גיל שנה ל-181. בראשיתה של תקופת השלטון האוסטרי הוטלו על יהודי בז'סקו מיסים כבדים, והם נדרשו לפרוע גם את החובות שנצטברו בתקופה הקודמת.
במהלך מאה ה-19 התרחב היישוב היהודי בבז'סקו וכלכלתו הייתה מבוססת כמעט כולה על ענפי מסחר שונים.
ב-1867 רוב רובו של הסחר בעיירה היה מרוכז בידי יהודי המקום.
הקהילה הפכה אז לעצמאית והפעילה מוסדות הנהגה, מקווה, בתי תפילה, בית כנסת, בית חולים לעניים, ועוד.
אלה שירתו אף את יישובי הסביבה.
ב-1878 נוסדה קופת גמילות חסדים, שנתנה הלוואות בלא ריבית לסוחרים ולבעלי-המלאכה היהודים.
הדליקה שפקדה את העיר ביולי 1904 פגעה במיוחד במרכז, שבו התגוררו יהודים; יותר משלוש מאות בתיהם עלו אז באש, ובתוכם בית-הכנסת ובתי-המדרש על ספריותיהם.
לעזרת יהודי בז'סקו באה קהילת יהודי קרקוב אשר תמכו בנפגעי הדליקה ובשיקום.
מסוף המאה ה-19 פעלו בעיר חוגים ציוניים ונפתח בית ספר שבו קוימו שיעורי-ערב למבוגרים.
מלחמת העולם הראשונה שמה קץ לפעילות הציונית, שכן רוב הפעילים בארגונים הציוניים היו בני נוער, אשר גויסו לצבא.
רבים מהם נהרגו בשדות-הקרב והתושבים סבלו חרפת רעב.
מ-1867 ועד למלחמת העולם הראשונה היו נציגי היהודים הרוב במועצת העירייה, ושנים רבות אף כיהן יהודי כראש העיר.
בנובמבר 1918 היה בבז'סקו פוגרום ביהודים שנמשך 3 ימים (11–13 בנובמבר).
אנשי ההגנה היהודית המקומית, רובם משוחררי צבא, שהסתייעו במידת מה ביחידת הגנה יהודית מקרקוב, ניסו להגן על עצמם אך פורקו מנשקם על ידי באי כח ראש העיר ד"ר בז'סקי, ובעידודו של הכומר צוי, והפורעים רצחו, שדדו, שרפו והרסו.
יחידות סדירות של הצבא והז'אנדארמריה הפולנית, שהגיעו מבוכניה וטרנוב, לא עצרו את השוד.
רבים נצלו משוד זה בזכותה של פולנייה בשם קובאלובה.
השפל הכלכלי שהיה סביב מלחמת-העולם הראשונה נמשך גם בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
מרבית יהודי בז'סקו המשיכו לעסוק במסחר זעיר וברוכלות בכפרים והתפרנסו מכך בדוחק.
מעט האמידים היו סיטונאים, או בעלי הסוכנות של מבשלת הבירה באוקוצ'ים.
בשנים הראשונות אחרי המלחמה הוטלו מיסים כבדים על הקהילה שהתקשתה לעמוד בהם.
בשנות ה-30 המצב הוחמר עקב התגברות התעמולה האנטי-יהודית והחרם שהוכרז על המסחר והמלאכה היהודית.
בין שתי מלחמות העולם הוקמו ופעלו ארגונים ציוניים רבים, כמו: תקוות ציון, הציונים הכלליים, השמאל הציוני ותנועת המזרחי, השומר הצעיר, הנוער העברי (שלאחר מכן נקרא הנוער הציוני), עקיבא, בית"ר, ארגון הנוער של הציונים הרוויזיוניסטים, החלוץ וארגון עזרה לחלוצים ופועלי ציון שמאל.
מלבד הארגונים הציוניים פעלו בעיר אגודת ישראל וקבוצה קטנה של חברי הבונד.
כמה וכמה מבני הנוער היהודי היו פעילים בשורות המפלגה הקומוניסטית הבלתי-ליגאלית.
אחד מהם, מנדל פליישר, אף הועמד ב-1934 לדין בבית המשפט בטרנוב באשמת הפצת עלונים קומוניסטיים.
על אף התנגדותם של חוגי החסידים לפעילות הציונית, ועל אף המכשולים שהעמידו בפניה השלטונות, הלכה וגברה השפעתם של הציונים בקרב האוכלוסייה היהודית בעיר שהובילו פעילות תרבותית ואמנותית ענפה, לרבות הפקות תיאטרון ופעילויות ספורט.
למרות החיפושים והחרמת חומר ציוני, כ-70 אחוז מן היהודים בעלי זכות הבחירה בעיר הצביעו בעד הרשימה הציונית הלאומית, בבחירות לפרלמנט (הסיים) הפולני ב-1928. עם זאת המשיכה השליטה המסורתית של החרדים ובעלי הבתים בוועד הקהילה.
בבחירות למועצת העירייה, שנתקיימו ב-1929 הסכימו היהודים, בלחץ השלטונות, להסתפק רק ב-5 מאנדאטים בלבד מתוך 12. כסגן ראש המועצה נבחר אז הציוני ד"ר הנריק בלוך.
בין המלחמות פעלה רשת ענפה של מוסדות תרבות יהודיים: תלמוד תורה, בית-ספר לנערות בית יעקב, שיעורי-ערב לעברית לנוער ולמבוגרים שהופעלו על ידי אגודת תרבות.
האגודה אף ניהלה ספרייה ואולם קריאה.
ב-1931 הוקם ליד אגודת תרבות ארגון בני ציון, שנועד להפיץ השכלה ותרבות בקרב הנוער היהודי ולשמש תשתית חברתית לאוניברסיטה עממית שפעלה שנים אחדות.
גם פעלה גימנסיה פרטית, שייסד בזמנו הבארון גץ Johann Evangelist Götz, הבעלים של מבשלת-הבירה באוקוצ'ים.
ב-1933 הוקם ליד בית העם "ועד האינטליגנציה", שגם יעדו היה הפצת השכלה.
בעיר פעלו גם: "אגודה לתרבות מוזיקלית", מועדון מכבי, ובו סקציות להתעמלות, כדורגל ועוד.
על חיי התרבות היהודית בעיר העיבה כל העת הסתה אנטי יהודית שהלכה וגברה בשנות השלושים.
בראש המתפרעים ביהודים עמדו תושבי הכפר יאדובניקי, שהיה ידוע כקן של פורעים.
באפריל 1939 הגיבו השלטונות על מעשיהם ואסרו 18 איש.
הם נשפטו לתקופות מאסר מחודש עד לשלושה חודשים בגלל התפרעויות נגד היהודים.
ערב הכיבוש הגרמני חיו בעיר כ-3,600 יהודים.
רבים מהם עסקו במסחר ותעשייה זעירים, חלקם עסקו במכירת יי"ש בפונדקים, מוצרי חקלאות ומלאכות שונות.
לעומת בוכניה הקרובה שחיה ב"סגנון קרקוב" בז'סקו הייתה דומה יותר לטרנוב בכל שטחי החיים, מרבית תושביה דברו יידיש והתענינו בעיקר בפרנסתם.
מועטים סיימו בית ספר על יסודי.
חלק מהתושבים התרכז בעיקר סביב המרא דאתרא, רב העיר רבי משה ליפשיץ, סביב חסידות ויליפולער וחסידות באבוב.
רק כשליש היו אנשי עסקים ומשכילים שעסקו במשפט, רפואה, וכדומה, ומעורבותם בחיי העיר הייתה גבוהה.
הם גם לקחו חלק במועצת העיר.
למחרת הכיבוש הגרמני החלו חטיפות יהודים לעבודות כפייה.
לאחר כמה ימים העלו הגרמנים באש את בית הכנסת עם תשמישי קדושה שבו.
בסוף ספטמבר 1939 הוטל על הקהילה כופר (קונטריבוציה) של 40,000 זלוטי, ולשם הבטחת מסירתה נתפסו 10 בני-ערובה.
באוקטובר של אותה שנה נערך מפקד של גברים יהודים מגיל 15 ועד 60, והיודנראט נצטווה לספק מדי יום מכסות של אנשים לעבודות-כפייה ותשלומים שונים בכסף ורכוש.
לראש היודנראט מונה הנדלר; סגנו היה משה גולדמן.
הוקמה גם משטרה יהודית שעסקה בחטיפת אנשים לעבודות הכפייה.
ב-1940 וב-1941 הוכנסו לבז'סקו פליטים יהודים מיישובי הסביבה וכן קבוצת יהודים מגרמניה.
הסיוע הכלכלי לפליטים ולנזקקים מבין בני הקהילה המקומית ניתן על ידי המחלקה לסעד שליד היודנראט וסניף יס"ס.
מספר משפחות ברחו באותה עת לכיוון המזרח במטרה להגיע לטריטוריה הרוסית.
ב-1941 נשלחו עשרות צעירים יהודים למחנות עבודה, בעיקר לפוסטקוב, למיעליץ, ויישובים אחרים.
מעשי הטרור נגד יהודי בז'סקו גברו.
אנשי גסטפו אסרו בין השאר את ד"ר בלוך, יו"ר ועד הקהילה, לשעבר, ושילחוהו לאושוויץ בו מצא את מותו.
ב-28.4.41 נהרגו במקום 13 איש, ומשפחות הנרצחים נדרשו לחתום על מסמך שלפיו הנספים מתו מוות טבעי.
תחילת שנת 1942 עמדה בסימן גזל הרכוש, רדיפות ורצח.
ב-2.4.42 הגיעו לבז'סקו אנשי הגסטפו מטרנוב, רצחו 6 צעירים יהודים ודרשו תשלום בעד הכדורים ששימשו לביצוע הרצח.
בחודש מאי 1942 שולחו למחנה פוסטקוב קבוצות נוספות של יהודי בז'סקו ובמקביל לשילוח הוכנסו לעיר מגורשים רבים מכל האזור.
ביוני נצטוו יהודי בז'סקו לשלם שוב כופר בסך 250,000 זלוטי.
האקציה הראשונה הייתה ב-18.6.42. הגרמנים פרצו אל משרדי היודנראט כדי לעצור את יו"ר המועצה.
לאחר שלא מצאוהו הרגו את סגנו גולדמן.
לפי גרסה אחת דרשו הגרמנים להסגיר לידיהם 100 יהודים כדי להוציאם להורג, ומאחר שגודלמן סירב למלא אחר דרישתם - נרצח.
מיד לאחר הרצח יצאו הגרמנים לרחובות העיר ופתחו במצוד אחר היהודים.
כ-180 יהודים נרצחו בסימטאות העיר ובחצרות הבתים וכ-560 שולחו למחנה-המוות בבלז'ץ (לפי מקור אחר הייתה אקציה זו ב-25.6.42).
כמה ימים לאחר האקציה הראשונה הוקם גטו בז'סקו, וביולי נסגרו גבולותיו.
הגרמנים הוסיפו להכניס לגטו מגורשים מן הסביבה, ובכך גדל מספר הכלואים בו ליותר מ-5,000 איש.
רעב, צפיפות דיור ומגפת טיפוס הבטן הפילו חללים רבים.
מקצת מיושבי הגטו, שהועסקו בעבודות שמחוץ לתחומו, ניסו לנצל מצב זה ולהשיג מזון כדי להקל את מצוקת הרעב.
היו שעבדו בבתי-מלאכה שהוקמו בשטח הגטו.
העובדים היו משוכנעים שעל ידי היותם "חיוניים" למשק הגרמני יידחה מועד חיסולם.
עם זה, הוחל בהכנת מחבואים מתוך הערכה שאקציה נוספת עלולה להתרחש בכל רגע.
לצורך זה נחפרו בגטו בורות שהוסוו היטב ונבנו קירות כפולים במחסנים, מרתפים ועליות גג.
מתוך הגטו הסתננו גם יהודים ליערות בסביבה.
האקציה השנייה בוצעה ביום השני של ראש השנה תש"ג (1942).
הגטו הוקף וכל היהודים נצטוו להתייצב במגרש שבמרכזו.
יום שלם הוחזקו במגרש כשראשם בין רגליהם; כל מי שהרים את ראשו נורה למוות.
באקציה זו שולחו יותר מ-3,000 למחנה ההשמדה בלז'ץ.
כמה מאות הרוגים התגוללו בשטח הגטו.
נותרו כ-70 ועליהם הוטל לסדר את רכוש היהודים.
כמה עשרות יהודים הצליחו בכל זאת להסתתר באקציה זו, ועם סיומה ניסו להימלט לגטו בוכניה.
אחדים מהם נתפסו ונהרגו בצאתם מן המחבואים.
רבים מצאו את מותם בדרך לבוכניה.
מיהודי בז'סקו ניצלו כ-200 איש, מהם ששהו בזמן המלחמה בברית המועצות ומהם ששוחררו ממחנות ריכוז.
כמה עשרות חזרו לבז'סקו כדי למצוא את רכושם והתפזרו.
כיום ישנם מספר בניינים ברובע היהודי שנשארו עומדים על תילם.
אלה כוללים את בית רב העיר, מארא דאתרא, תלמוד תורה, בית הכנסת על שם וולף ובית מרכז העיר הגדול.
העירייה שחזרה לאחרונה את כיכר העיר והציבה שם ציון זיכרון.
בית הכנסת על שם וולף שימש במהלך השנים ספרייה עירונית.
בשנה האחרונה פונה בית הכנסת במטרה להפוך אותו למוזיאון על היסטורית העיר, בכלל, ועל יהדות המקום, בפרט.
בית משפחת לייביש לנדאו, בכיכר העיר 16, שופץ לאחרונה ומשמש כספריית מחוז טרנוב.
בשנות החמישים התארגנו יוצאי העיר בארץ ישראל והקימו ארגון שמקיים מפגשי אזכרה מדי שנה, בצום גדליה.
הארגון הוציא לאור ספר זיכרון על העיר.
כיו"ר הארגון הראשון כיהן שלמה שפילמן שפעל לשימור בית הקברות ולטיפול בניצולי העיר.
מפטירתו, ועד היום, משמש דב לייביש לנדאו, איש תל אביב, כיו"ר הארגון ומטפל בשימור בית הקברות ומן עדות חיה למשלחות המגיעות לפולין.
ב-2009 התאחדו ארגוני יוצאי בז'סקו ובוכניה (גליציה).
בז'וזוב (בפולנית: Brzozów; ביידיש: ברעזשוב, ברעזעווע; באוקראינית: Березів) היא עיירה בדרום־מזרח פולין, 38 ק"מ מדרום לז'שוב.
בז'וזוב נוסדה בשנת 1359. שמה נקבע על שם יישוב קודם ששכן במקום מוקדם יותר במאה זו, יישוב שמאוחר יותר קיבל את השם "הכפר העתיק" (Stara Wieś).
בתחומיו של יישוב זה, הסמוך לבז'וזוב של ימינו, ניצבים בזיליקה ישועית ומנזר.
ידוע כי כעשרים סוחרים ואומנים ישבו בעת זו בבז'וזוב, בהם בורסקאים וסוחרי עץ, מתכות וקרמיקה, בין היתר.
בשנת 1384 העניקה מריה, מלכת הונגריה, את הכפר לבישוף של פשמישל.
מאז ועד המאה ה-19 ישבו בישופי פשמישל בבז'וזוב.
במסמכים משנת 1518 מתועד דבר קיומו של בית חולים בעיירה.
בתקופה זו של תחילת המאה ה-16 התקיים בעיירה גם בית ספר קהילתי.
הכפר נפגע קשה בהתקפות של הטטרים במאות ה-16 וה-17, ורבים מתושביו נהרגו.
גם מעמדה הכלכלי של בז'וזוב נפגע ושוקם רק במאה ה-19. מעת חלוקת פולין הראשונה ב-1772, ועד 1918, הייתה העיירה בשטח ממלכת הבסבורג.
יהודים החלו להתיישב בבז'וזוב בסוף המאה ה-18, עם ביטול האיסור על ישיבת יהודים במקום.
קהילה מאורגנת הוקמה בעיירה במחצית הראשונה של המאה ה-19.
בשנת 1918 נערכו פרעות ביהודי העיירה, תוך שוד בתים רבים, וקבוצת הגנה עצמית יהודית הצליחה להדוף את הפורעים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הורע מצבם הכלכלי של יהודי העיירה, והקהילה השתקמה בסיוע ארגון הג'וינט.
בין מלחמות העולם פעלו בעיירה מרבית המפלגות הציוניות, וכן תנועות נוער ציוניות, ובהן עקיבא, השומר הדתי וגורדוניה.
בשנת 1920 נוסד בעיירה בית ספר מרשת תרבות.
בין מלחמות העולם נמנו בבז'וזוב כ-1,050 יהודים, מתוך כ-4,200 תושבים.
עם כניסת הגרמנים לעיירה, בספטמבר 1939, נורו בה כ-300 מתושביה, ובהם יהודים.
על יהודי העיירה הוטלו גזירות שונות, ובשנת 1941 הוקם בעיירה גטו, אליו הועברו גם יהודים מכפרי הסביבה.
ב-10 באוגוסט 1942 נרצחו כ-800 מיושבי הגטו בידי הגרמנים ביער סמוך, ויתר היהודים הועברו לעיירה סמוכה, ומשם שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בז'ז'יני (בפולנית: Brzeziny) היא עיר במחוז לודז' בפולין, כ-20 ק"מ ממזרח ללודז'.
פירוש השם בפולנית הוא "עץ שדר (לבנה)".
היישוב הראשון התקיים באזור במאה ה-13. העדות המתועדת הראשונה על קיומו של היישוב היא בכתב זכויות מ-1332. לעיר היה תפקיד חשוב בהתפתחות המסחר בין רוסיה והעיר הפולנית טורון בין המאה ה-15 למאה ה-17. ענפי הכלכלה העיקריים בבז'זיני היו מסחר וחייטות.
בשנת 1793, בעקבות חלוקת פולין השנייה, סופח האזור ועמו העיר לממלכת פרוסיה.
בשנת 1807, בעקבות חוזה טילזיט, סופחה העיר לדוכסות ורשה.
לאחר 1815 הפך האזור ובו בז'ז'יני לפולין הקונגרסאית, חלק מהאימפריה הרוסית עד 1916.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ניצח הצבא הפרוסי באזור בקרב נגד הצבא הרוסי.
מסוף 1916 השתייך האזור ובו בז'ז'יני לממלכת פולין עד להקמת הרפובליקה הפולנית השנייה ב-1918. במהלך מלחמת העולם השנייה היה האזור חלק מהוורתגאו.
שם העיר שונה ל"לוונשטט" (Löwenstadt), לכבוד הגנרל הגרמני קרל ליצמן שניהל את אחד הקרבות נגד רוסיה באזור זה במלחמת העולם הראשונה.
בתחילת המערכה בפולין, ב-8 בספטמבר 1939, כבש הוורמכט, צבא גרמניה הנאצית, את אזור לודז' ובכללו בז'ז'יני.
ב-18 בינואר 1945 שחרר הצבא האדום את בז'ז'יני.
בין מלחמות העולם חיו בעיר כ-7,000 יהודים, ששיעור גבוה מקרבם עסק בחייטות.
באביב 1940 הקימו הגרמנים בעיר גטו ובו התגוררו כ-6,000 יהודים, מהם כ-1,500 פליטים שבאו מחוץ לעיר.
חלקם נשלחו למחנות עבודה מחוץ לגטו.
מראשית 1942 הידרדר המצב בגטו.
מחלות ורעב החלו לשרור בגטו.
בפברואר 1942 נתלו עשרה מתושבי הגטו בתלייה פומבית מול כל תושבי הגטו.
ב-14 במאי 1942 גורשו בכוח כ-300 ילדים ועוד כ-1,700 יהודים מהגטו למחנה ההשמדה חלמנו.
לאחר כשבוע גורשו יתר היהודים לכיכר השוק, ושם בוצעה סלקציה בה גורשו כ-4,000 יהודים לגטו לודז'.
כ-300 היהודים שנותרו בבז'ז'יני נורו באוגוסט 1942.
בז'וסטק (בפולנית: Brzostek) היא עיירה במחוז דמביצה שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, כ-19 ק"מ דרומית לדמביצה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
התיעוד הראשון ליישוב הוא בתעודות מראשית המאה ה-12, ובמאה ה-14 קיבל זכויות עירוניות.
בשנת 1657 נשרפה העיירה בידי כוחותיו של ג'רג' ראקוצי השני.
בשנת 1846 פרץ בעיירה מרד האיכרים הגליציאנים.
היישוב היהודי בעיירה החל בראשית המאה ה-19, לאחר שבוטלה הבעלות הפרטית במקום.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 אירעו מספר מקרים של תקיפת יהודים בעיירה והפצת עלילות דם כנגדם.
בעת הכיבוש הרוסי במהלך מלחמת העולם הראשונה נבזזו חנויות היהודים בעיירה, כ-40 בתי יהודים הועלו באש, ומספר יהודים בה נרצחו.
לאחר המלחמה, השתקמה הקהילה בעיירה בסיוע הג'וינט, אך מצבה הכלכלי נותר קשה.
בין מלחמות העולם פעלו בעיירה תנועות ציוניות, ובהן עקיבא והשומר הצעיר.
בתקופה זו נמנו בעיירה קרוב ל-500 יהודים, מתוך כ-1,300 תושבים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו רבים מיהודי העיירה מזרחה.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים הוטלו על יהודיה עבודות כפייה והיטלים כספיים, וכן הגבלות תנועה.
בתחילת 1942 נחטפו יהודים מהעיירה למחנות עבודה.
ב-11 ביולי 1942 רוכזו יהודי העיירה, ולמחרת נרצחו רבים מהם ביער פודזאמצ'ה עם יהודים נוספים מהסביבה.
האחרים נרצחו ביערות ליד ואז'יצה וסוקולובקה.
יהודים שניסו להימלט ליערות הסביבה נתפסו ברובם, והגרמנים המשיכו במצוד אחר יהודיה האחרונים של העיירה בחודשים שלאחר מכן.
בז'שץ' קויאבסקי (בפולנית: Brześć Kujawski; ביידיש: בריסק דקויא או בריסק קויאבסק) היא עיירה במחוז ולוצלאווק שבפרובינציית קויאוויה-פומרניה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
בעיירה מתגוררים 4,603 תושבים, כך על פי מפקד אוכלוסין שנערך ב-31 בדצמבר 2010.
האזכור הראשון ליישוב הוא מראשית המאה ה-13, ובמשך שנים שימש כמרכז מסחר ומלאכה לכפרים החקלאיים שסביבו.
ליישוב הוענקו זכויות עיר, אשר אושרו בידי זיגמונט השלישי ואזה, ונערכו בו ירידים שנתיים.
באמצע המאה ה-17 נהרס היישוב כתוצאה מפלישת השוודים.
האזכור הראשון לקיום קהילה יהודית בעיירה הוא מראשית המאה ה-16, עת נציגיה השתתפו בכינוסי ועד ארבע הארצות.
באותה התקופה חי בה הרב יעקב קופלמן, תלמיד רבי מרדכי יפה ובעל פירוש "אהל יעקב" לספר העיקרים.
בשנת 1656 נרצחו למעלה ממאה יהודים ביישוב, ובתיהם נשרפו, בידי חיילותיו של הפולני סטפן צ'ארנייצקי, אשר האשים את היהודים בסיוע לפולשים השוודים.
במחצית השנייה של המאה ה-18 הוצאו להורג יהודים מהעיירה בהאשמת שווא של סיוע לרוסים.
עד שנת 1862 הוגבלו מגורי היהודים בעיירה לרובע אחד.
בתחילת המאה ה-20 כיהן כרב העיר הרב שמואל ברוט.
לטקס הכתרתו הגיעו רבנים רבים, ובראשם הרב מאיר יחיאל הלוי הולשטוק מאוסטרובצה.
בין מלחמות העולם חיו בעיירה כ-800 יהודים, מתוך כ-3,800 תושבים.
בעיירה פעל סניף של הציונים הכלליים, וכן פעלו בה תנועות הנוער גורדוניה והנוער הציוני.
בתקופה זו כיהן כרב הקהילה יקותיאל נתן רבינוביץ' (נספה בשואה).
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש העיירה בידי הגרמנים, נלקחו יהודיה לעבודות כפייה, ורכושם נבזז.
בסוף שנת 1939 נלקחו עשרות גברים יהודים מהעיירה למחנה העבודה ויטנברג.