tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחד גינה גם פרידי את התערבות המונרכיה בפוליטיקה ואישר את הקמת בית הדין המיוחד ששפט את הקושרים כביכול נגד הסדר החוקתי, אך מאידך מתחו האינטלקטואלים הפרוגרסיביים שמסביבו בקורת על התפקיד הדומיננטי של אנשי הצבא ודרשו את קיצוץ תקציב הביטחון.
פיבון הקרין סביבו כריזמה בסגנון נפוליאוני, בפוליטיקה ידע להשתמש לסירוגין בשיטות מעודנות וברוטליות,
בדרך כלל הופעתו הייתה מאופקת, נהג במגעיו, אפילו לפי עדות מבקריו, בגישה אישית שנראתה צנועה, אדיבה ואף כובשת.
תעמולת המשטר שילבה בצורה מיוחדת לאומנות עם שאיפה למודרניזציה ולחיקוי התרבות המערבית.
על מנת להרים את המורל הלאומי של העם ולעודד את השאיפה ל"קידמה" ולמודרניזציה בחיי תאילנד, הוציאה ממשלת פיבונסונגרם מתחת ידיה פקודות בתחום התרבות.
דרכן היא עודדה את התאילנדים להצדיע לדגלי הלאום במקומות ציבוריים, ללמוד היטב את ההמנון הלאומי החדש, להשתתף במצעדים ולהעדיף את השפה התאית המרכזית, על פני ניבים ושפות מקומיות, על מנת לחזק את תחושת הלאומיות בקרב העם ולמגר את תחשות השייכות האזורית.
הנוער גויס לארגונים פארא-צבאיים, כמו תנועת הנוער יוואצ'ון (Yuwachon) לנערים ותנעות הנוער יוואנארי (Yuwanari) לנערות.
כמו כן, בשנת 1939, הוא שינה את שמה של סיאם לתאילנד, מדינת העם התאי, אשר הדגישה את עליונותו של העם התאי בממלכה והגדירה מחדש את האינטרסים הלאומיים של המדינה.
החג הלאומי נקבע ב-24 ביוני, יום המהפכה מ-1932, במקום יום הולדתו של המלך.
באפריל 1939 התחילו עבודות הבנייה בשדרות רג'דמנן המובילה למתחם הארמון המלכותי במטרה להפוך אותה למעין שאנז אליזה של תאילנד.
ב-24 ביוני 1939 בחג הלאומי החדש התקיים מצעד עם מטס אווירי ופיבונסונגרם חנך את אבן הפינה של "אנדרטת הדמוקרטיה".
ביחסי חוץ הביע המשטר התאילנדי תביעות טריטוריאליות כלפי הארצות השכנות, מלוות באיומים.
המשטר חילק בבתי הספר מפות שעליהן היו מסומנים "האזורים האבודים" של תאילנד, כמו אלו שסופחו בשנים 1907–1909 למושבות השכנות של צרפת ובריטניה.
תחנת הרדיו של הצבא קראה להקמת "אימפריה פאן-תאילנדית"
גישת המשטר שאבה השראה ממדיניותו של היטלר ומסיפוח אוסטריה (האנשלוס) לגרמניה.
הפוליטיקה הלאומנית עלתה בגישתה התוקפנית אפילו על זו שבימי המלך וג'ראבוד מתחילת המאה ה-20. ויצ'טואטאקאן חיבר דרמות לאומניות
עוד מקורב של פיבון שהעריץ את גרמניה הנאצית היה פראיון פאמונמונטרי, שהיה בן לאם גרמניה.
במסגרת קידום ההומוגניזציה של התרבות התאילנדית, נדרשה העלמות כל אזכור רשמי של ההבדלים התרבותיים בין אזורי המדינה – למשל מרכז, צפון-מזרח וצפון (תאי יואן).
השלטון כפה את השימוש בניב המרכזי של השפה התאית בכל הארץ.
נדרשה הפסקת השימוש בכתב לאו באזור איסאן בצפון-מזרח המדינה ובאלפבית לאנה או דהאמה בצפון, ששימשו עדיין בכתיבת השפות האזוריות.
פיבון הקים קבוצת עבודה שהגתה רפורמה ופישוט של הכתב התאילנדי המסובך ושינויים באי-סדירויות של הכתיב התאי.
רפורמת הכתב נועדה להקל על חלקים שונים של האומה התאילנדית ועל המיעוטים ללמוד את השפה הלאומית הרשמית של המדינה.
אולם בגלל התנגדותם של אנשי הרוח וכהני הדת לאיושמו חידושים מקיפים בתחום זה.
בשנים 1939–1942 הוציא פיבון צווים (צווי "ראתאניום", כלומר "אופנה ממלכתית" או "נוהג ממלכתי") שהורו לאוכלוסייה לשנות הרגלי לבוש והתנהגות בפומבי.
שני צווים דרשו מהעם לעבוד בחריצות ולסייע לקשישים ולנכים.
צווים אחרים דרשו להנהיג לבישת תלבושות בסגנון אירופי שכללו חולצות וחצאיות לנשים, חולצות ומכנסיים, או מדים לגברים ומגבעות לשני המינים.
נאסר על הגברים להופיע בפומבי עם חזה חשוף או בחולצות זנבות רופפים.
לנשים הומלץ שצבע החולצות, המגבעות והכפפות יתאים את צבע התיקים ואת הנעליים.
פיבון העריך במיוחד את סגנון הלבוש הצרפתי.
הוא סבר שאי שימוש בעניבות וגרוע מכך בחולצות מעמידות את תושבי תאילנד באור שלילי, כנמצאים בפיגור לעומת האירופים המודרניים.
הוא קיווה שסגנון הלבוש האירופי יהפוך את עמו למפותח ו"מתורבת" יותר.
השלטון נקט בעונשי משמעת נגד לבישת תלבושות מסורתיות.
כללי הלבוש הוצאו לפועל עם הסתייגות אחת בנוגע לחבישת מגבעות שנותרה בלתי פופולרית.
בכפרים נאסרה הישיבה על הקרקע בצדי הסמטאות, שנראתה בעיני המשטר סימן פיזי לחולשת העם.
התאילנדים חונכו להשתמש בארוחות במזלגות ובסכינים במקום בידיים, כפי שהיה נהוג בעבר.
כמו כן למדו למחות כפיים אחרי נאומים או מופעים שנכחו בהם.
פיבון ביקש שהגברים התאילנדים ישתמשו בכרטיסי ביקור ושיתייחסו במחוות כבוד כלפי נשותיהם.
למשל, לפי המנהג האירופי, שינשקו אותן בברכן לפני יציאתם לעבודה.
הוא כינה את האשה התאילנדית "פרח האומה" והנהיג תחרויות יופי שאחת המטרות שלהן הייתה גם קידום הרפורמה בלבוש.
ב-8 בספטמבר 1940 הוצא הצו שביקש שימוש יעיל של הזמן.
העם התבקש לארגן את חייו על ידי חלוקת היום לשלוש: שש עד שמונה שעות המוקדשות לשינה, ימי אור היום – לעבודה ושאר הזמן לפעילות גופנית, גינון, תרבות ושמיעת רדיו.
הומלץ לא לאכול יותר מארבע ארוחות ליום ונאסרה לעיסת אגוזי הבטל Areca catecha המשחירה את השיניים.
מושלי המחוזות נדרשו להרוס את עצי הבטל כל עוד אין להם תועלת תעשייתית כלשהי.,
בסיום בשנת 1941 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה החליף פיבון גם את לוח השנה לפי הדגם האירופי.
מכאן ואילך התחילה השנה ב-1 בינואר ולא בסונקראן המסורתית שחלה ב-13 באפריל.
הונהגה גם ברכה חדשה במפגשים בין אנשים: "סוואטדי".
לפני שמות הגברים התחיל להיות נהוג להגיד את מלת הנימוס "חראפ" ולפני שמות הנשים "חא".
פיבונסונגרם ראה בכל האמצעים האלה הכרח לטובת הקידמה, ולמען שינוי תדמיתה של תאילנד בעיני העולם – מזו של ארץ נחשלת ו"ברברית" לזו אל מדינה מתוקנת ומודרנית.
העם קיבל בדרך כלל בהבנה את ההוראות החדשות.
פיבון חיפש עבור העם כתובת הזדהות חדשה במקום המונרכיה האבסולוטית שהודחה.
במקום חגיגות המלוכה הקודמות הנהיג חגיגות "לאומיות".
יום המהפכה משנת 1932 הוכרז כחג לאומי.
לצד המנון המלוכה נוצר המנון הלאום – "פלנג צ'אט", המושר עד ימינו, המדגיש את אחדות האומה ואת רוח ההקרבה של ה"גזע" התאילנדי.
כל בוקר בשעה 8 וכל ערב בשעה 18 מושמע ההמנון ברדיו וברמקולים והתושבים נדרשים לעמוד ולהצדיע.
בו זמנית בבניינים הציבוריים מתקיימים טקסי הרמת הדגל בבקרים והורדתו בערבים.
גישה לאומנית וגזענית זו יושמה גם בתחום הכלכלי.
הונהגה מדיניות עוינת לכל העסקים הזרים ובמיוחד נגד אלו של המהגרים הסינים בממלכה.
הוצהר על שאיפה להפוך את תאילנד לאומה הומוגנית מבחינה אתנית.
פיבון עצמו חלם על מדינה פאן-תאילנדית שתאחד בתוכה את כל השטחים המאוכלסים על ידי ענפי האומה התאילנדית.
זאת הייתה אחת הסיבות שבגללן ב-24 ביוני 1939 שינה פיבון את שמה של המדינה מסיאם לתאילנד.
במסגרת ה"תאיזאציה" הופעלו לחצים על התושבים ממוצא סיני לשנות את שמות המשפחה לשמות תאילנדים.
המשטר הפעיל מעין חרם על ההון הסיני והקים חברות ממלכתיות ומונופולים על ענפים שלמים בכלכלה, מה שגרם לקשיים רבים ואף לפשיטות רגל של סוחרים ומפעלי ייצור סינים.
בשנים 1939 ו-1940 נאסר על סינים לעסוק במקצועות ותחומי עיסוק מסוימים.
התאילנדים נדרשו להעדיף תוצרת של תאילנדים על סחורות של סינים בכל ענפי הכלכלה.
הוטלו מיסים גבוהים במיוחד בענף המסחר שהיה נשלט במידה רבה על ידי סינים.
המשטרה פעלה תכופות נגד פעילים פוליטיים סינים.
התקשורת ובתי הספר הסינים הועמדו תחת פיקוח הדוק של משרדי הממשלה.
בשנת 1939 הרשויות סגרו 25 בתי ספר סינים.
באותה שנה נהגה המשטרה לפשוט על מוסדות חינוך, על מערכות עיתונים ובתי דפוס סינים ועצרה מאות אנשים, שחלק מהם נידונו בהמשך לעונשי מאסר.
בנאום ב-1938 לואנג ויצ'יטואטאקאן, הוא עצמו ממוצא סיני, הציג את הסינים כגורם שלילי, "יהודי המזרח", תוך השוואתם ליהודי גרמניה.
בנסיבות אלה ירדה ההגירה הסינית לתאילנד.
למעשה הקרבנות העיקריים של המדיניות האנטיסינית היו בעיקר הפועלים והסוחרים הקטנים, בעוד שאנשי העסקים הגדולים ידעו לעמוד בפרץ.
בהמשך חלה התבוללות הולכת וגבורת של בני המיעוט הסיני בחברה התילאנדית.
בנובמבר 1940 פתח פיבון במלחמה נגד הכוחות הקולוניאליים הצרפתים בהודו-סין, שהיו נאמנים למשטר וישי.
החיילים הצרפתים בדרום מזרח אסיה היו נתונים באותה תקופה בהשפעת כניעת ארצם בפני גרמניה הנאצית ביוני 1940.יפן כבר ניצלה זאת וכפתה על הצרפתים בהודו סין את זכותה להשתמש בערי נמל ובשדות התעופה של המושבה לצרכיה הצבאיים.
מבחינה פורמלית הכירה יפן בשלטון וישי כאחראי על הודו סין.
המשטר התאילנדי חשש שיפן תשתלט גם על לאוס וקמבודיה שהיו חלק מהודו סין הצרפתית, ויבטלו כל סיכוי של תאילנד לספח בחזרה את השטחים שאיבדה לטובת צרפת בארצות אלה בשנת 1907. בנסיבות אלה החליט פיבון לתקוף.
חיל הים התאילנדי הוכה בקרב ימי במפרץ תאילנד, אולם באוויר וביבשה נחל צבא תאילנד ניצחון.
יפן הביאה את שני הצדדים שהיו בני חסותה לסיים את העימות ותיווכה במשא ומתן ביניהם.
בהתאם להסכם שהושג בדרך זו, צרפת ויתרה לתאילנד על האזורים בלאוס הנמצאים מערבה מן הנהר מקונג ועל צפונה ומערבה של קמבודיה.
הישג חשוב במיוחד היה סיפוח המחוז בטאמבנג העשיר בגידולי אורז.
שאר השטחים המסופחים היו ברובם מכוסים ג'ונגל.
החלק ממחוז סיאם ריפ שסופח על חשבון קמבודיה קיבל את השם "מחוז פיבון סונגרם" לכבוד המרשל.
יתרה מזו, הורה פיבון על הקמת אנדרטת ניצחון בבנגקוק לזכר הניצחון על צרפת.
בעקבות ההישג הצבאי ונסיבות מלחמת העולם השנייה התחזק מאוד מעמד הצבא בהנהגת המדינה והשלטון האוטוריטרי של פיבונסונגרם.
האגף הליברלי בראשות יריבו פרידי פאנומיונג נדחף לעמדה הגנתית.
פיבונסונגרם הגיע למעמד בלתי מעורער ודיקטטורי.
הוא הנהיג בפועל באמצעות צווים וללא הפרלמנט.
בעוד שעד שנת 1941 היה מתפשר עם כמה מבני בריתו המסורתיים, אלו לא מצאו יותר ייצוג בממשלה אחרי אוגוסט 1941. הממשלה הורכבה בעיקר על ידי אנשי צבא והאזרחים איבדו את השפעתם.
פיבונסונגרם הכריז את עצמו למפקד עליון של שלושת החילות והעלה לעצמו מדרגת מייג'ור-גנרל לפלדמרשל.
חוק הסנגהה משנת 1941 נועד להפחית את השפעת בית המלוכה על הכמורה הבודהיסטית, תוך ביטול החוק המקביל הישן משנת 1901. בוטל התפקיד המרכזי של המלך והתפקיד החשוב של מסדר תאמאיוטיקה.
התמלאה המדינה בפוסטרים עם תמונות וציטוטים של המנהיג.
יום הולדתו, 14 ביולי הוכרז לחג לאומי.
הונהגה קריאה "סוואטדי פיבון" שהזכירה את קריאת "הייל היטלר!"
בקישוטים ציבוריים התחילו להשתמש הרבה בתרנגול, סמל אסטרולוגי סיני קשור למשפחת השליט, שהחליף תכופות את הגלגל, סמל שושלת המלוכה צ'אקרי.
נעשה גם שימוש יתר בצבע ירוק נקשר במסורת ליום ד' של השבוע, שבו נולד המנהיג.
בסוף כל סרט שהוצג בבתי הקולנוע הופיעה תמונתו של פיבון והקהל נדרש לקום ולהשתחוות לפניו.
כל משפחה תאילנדית נדרשה להחזיק בביתה תמונה של הרודן.
העיתונים חויבו לפאר אותו בכותרותיהם.
החל מתחילת שנת 1942 כינה פיבון את עצמו "פו נאם" – כלומר "המנהיג", בדומה לתוארי ה"פיהרר" הגרמני וה"דוצ'ה" האיטלקי.
אחת הסיסמאות הנפוצות אמרה:"האמינו במנהיג והאומה תהיה מחוץ לכל סכנה".
במאי 1942 חוקק פיבון את "החוק לביטול המעמדות והתארים" לשם קץ למנהג לפיו העניק המלך תוארי אצולה לאנשי צבא או פקידים בכירים ומצטיינים.
תארים אלה – "צאו פראיה", "פראיה", "פרא", "לואנג" ו"קון" בוטלו.
פיבון עצמו ויתר על התואר "לואנג" והתחיל להשתמש במקומו בשמו הפרטי האזרחי "פלק".
כל הפקידים הבכירים במדינה נדרשו לנהוג כמוהו.
היה בכך מחווה לבני בריתו ממפלגת העם שדגלו באידיאלים האנטי-אריסטוקרטיים של מהפכת 1932.
עם זאת, פיבון לא ויתר על שם הכבוד "פיבונסונגרם" אותו הפך לשם משפחה שלו.
עוד לפני המלחמה נגד צרפת, באוקטובר 1940 ניהל פויבנסונגרם מגעים חשאיים עם יפן, בהם הבטיח ליפנים תמיכה במקרה שיפלשו למלאיה.
מצד שני, בשנת 1941 ניהלה ממשלתו משא ומתן גם עם בריטניה וארצות הברית, מתוך ניסיון להשיג סיוע מצדן במקרה מתקפה יפנית נגד תאילנד.
ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל כתב לפיבון במילים אלה:
ב-5 באוגוסט 1941 הצטרפה תאילנד לקבוצת הארצות שהכירו במדינת החסות מנצ'וקוו שהקימו היפנים במנצ'וריה.
למרות קרבתו האידאולוגית למעצמות הציר נרתע משטרו של פיבון מלהתייצב באופן גלוי נגד בריטניה וארצות הברית, שאיתן קיימה תאילנד יחסי מסחר חשובים.
כארץ יחידה בדרום מזרח אסיה שלא נשלטה על ידי הקולוניאליזם המערבי הייתה לתאילנד חשיבות גדולה באסטרטגיה של יפן.
בלחץ יפן ביטלה תאילנד הסכם עם בריטניה.
גם אחרי פריצת המלחמה בין יפן לבריטניה ניסה עדיין פיבון לשמור על מדיניות נייטרלית.
יום למחרת המתקפה היפנית על פרל הארבור, ב-8 בדצמבר 1941 נחתו כוחות יפנים על חופי תאילנד והציגו אולטימטום בפני פיבון, שבו דרשו לאפשר נוכחות צבאית יפנית בשטחי תאילנד ומעבר כוחות חופשי במתקפת יפן נגד המושבות הבריטיות בורמה ומאלאיה.
אחרי ניסיון התנגדות קצרה של יום אחד מצד הצבא התאילנדי, ב-11 בדצמבר הסכים פיבון להפסיק את הקרבות.
אחרי שהיפנים כבשו את מלאיה ב"מלחמת בזק על האופניים" תוך היתקלות במעט התנגדות, החלטת ממשלת תאילנד לכרות ברית עם יפן התקבלה ללא היסוס.
ב-21 בדצמבר 1941 חתם פיבון על ברית הגנה הדדית עם ראש הממשלה היפני הידקי טוג'ו.
בתמורה, הבטיחה יפן לערוב לעצמאות תאילנד, למעמדו העצמאי של הצבא התאילנדי ולשליטת הצבא התאילנדי בבסיסיו.
כמו כן הצהירה יפן כי תומכת בהחזרת השטחים מתאילנד שסופחו על ידי בריטניה לבורמה ולמלאיה.
אם פעל פיבון רק למען האינטרסים הלאומיים התאילנדים, כדי למנוע את סיפוחה והריסתה תוך כדי קרבות נגד יפן, או שמאחורי מדיניותו עמדה גם הקרבה האידאולוגית למשטר היפני, לא ברור כל כך.
הממשלה והפרלמנט של תאילנד אישרו את הברית עם יפן.
ב-25 בינואר 1942 הכריז פיבונסונגרם מלחמה על ארצות הברית ועל בריטניה.
באותו יום ניו זילנד ודרום אפריקה הכריזו מלחמה על תאילנד וכעבור זמן קצר הלכה גם אוסטרליה בעקבותן.
הכרזת המלחמה נתקלה בהתנגדות פנימית.
שר האוצר פרידי פנומיונג ושר החוץ דירק ג'איאנאמה הגישו את התפטרותם.
בהיעדר המלך הקטין אנאנדה מהידול שנמצא בלימודים בשווייץ פרידי פנומיונג התמנה לעוצר הכתר של הממלכה.
ג'איאנאמה, שתמך קודם בהתנגדות ליפן, התמנה לבסוף כשגריר בטוקיו.
העוצר פרידי סירב לחתום על הכרזות המלחמה בעילה בהן בלתי חוקתיות.
השגריר התאילנדי בוושינגטון, סני פראמוט, הגדיר את הכרזת המלחמה על ארצות הברית כבלתי תקפה וסירב למסור אותה לממשלה האמריקאית.
הוא עמד בהמשך בראש תנועת התנגדות לכיבוש היפני.
ארצות הברית עצמן שבעיניה תאילנד הייתה כעת מדינת חסות של יפן, נמנעה מלהכריז רשמית מלחמה נגד תאילנד.
גם מאוחר יותר, כשהמלחמה הסתיימה בניצחון בעלות הברית, חסמו ארצות הברית את מאמצי הבריטים לכפות תנאי שלום קשים על תאילנד.
במאי 1942 כבשו הכחות התאילנדים יחד עם הצבא היפני את צפון-מזרחה של בורמה.
באוגוסט 1943 העבירה יפן לתאילנדים את ארצות שאן ועוד ארבע סולטנויות בצפון מאלאיה, שהיו לפני 1909 בשליטת סיאם,
מלחמת העולם השנייה פגעה מאוד בכלכלת תאילנד.
היא איבדה חלק גדול מהלקוחות שקנו ממנה חומרי גלם.
גם הייבוא מאירופה הצטמצם מאוד.
ערך המטבע הלאומי, הבאט, ירד מאוד בהשוואה לין היפני.
זה היה חמור במיוחד, מכיוון שתאילנד התחייבה במאי 1942 לנהל את כל סחר החוץ שלה במטבע יפני.
במקביל להתייקרות היבוא, צנחו מחירי המוצרים התאילנדים ביפן.
כלכלת המדינה הוכתה באינפלציה ובפריחת השוק השחור והשחיתות.
הצבא היפני התנהג בתאילנד כמו כוח כובש.
הוא דרש אספקה שוטפת של אורז ושל דברי מזון נוספים.
נדרשו אפילו עדרי תאו, שהיו נחוצים לחריש.
לצורכי יפן וצבאה הופקעו או נקנו מוצרי מתכת, מכונות ומוצרי צריכה מכל הסוגים.
לפי דרישת יפן נערכו גיוסים כפויים המוניים של עובדים תאילנדים שנועדו למיזמי בנייה כמו מסילת הרכבת תאילנד-בורמה, שכונתה "רכבת המוות" בגלל המספר הרב של פועלים שמתו בעת בנייתה – 250,000 נספים, רובם אזרחים מארצות דרום מזרח אסיה שנכבשו על ידי יפן וגם שבויים מצבאות בעלות הברית.
באותה תקופה, בשנת 1943 הקים פיבון גם מספר אוניברסיטאות שנועדו לתחומים מוגדרים: אוניברסיטה לרפואה (בימינו האוניברסיטה על שם מהידול), האוניברסיטה החקלאית קאסטסארט והאוניברסיטה לאומנויות סילפקורן.
האחרונה הועמדה תחת ניהולו של סילפה ביראסרי, בשמו האמיתי קוראדו פורוצ'י,
פסל יליד איטליה שיצר בתאילנד אנדרטאות ופסלים רבים ואומץ כאמן המועדף של המשטר.
השלכות המלחמה ערערו את אמונם של אזרחי תאילנד בממשלתם.
בינואר 1942 התחילו ההפצצות האוויריות הראשונות של בעלות הברית על בנגקוק.
בשנת 1942 קמה במחתרת תנועת התנגדות נגד שיתוף הפעולה עם יפן, תחת השם "תאי החופשית" ("סרי תאי").
בראשה עמדו עוצר הכתר פרידי פאנומיונג והשגריר בוושינגטון, סני פרמוט.
היא שאפה שחבריה יתפסו עמדות חשובות בפוליטיקה, בצבא ובכלכלה.
כשבאמצה 1944 היה ברור כי השפעת יפן הולכת ונחלשת, גם חלק גדול מהאליטה האזרחית התאילנדית הצטרפה לתנועת ההתנגדות.
פיבון שעמד לצד היפנים יותר למראית עין, חיפה על המתנגדים ולא חשף אותם בפני היפנים.
הוא גם הינחה את סגנו, הגנרל המשטרתי אדון אדונדרצ'אט, ראש השירותים החשאיים, ליצור מגעים ולשתף פעולה עם בעלות הברית.
אדון דאג שהסוכנים של המודיעין האמריקאיים OSS
(Office of Strategic Services) שנתפסו, יוחזקו במעצר תאילנדי ולא יוסגרו ליפנים והגן עליהם.
עקב הידרדרות המצב הכלכלי גברה מורת הרוח בקרב העם.
הצווים השרירותיים של ראש הממשלה, כדוגמת חובת פקידי הממשל להשתתף בשיעורים לריקודי עם, עוררו יותר ויותר מבוכה.
כשביולי 1944 החליט פיבון, משיקולי ביטחון, אך ללא התחשבות במצב הכלכלי, להעביר את הבירה מבנגקוק למקום מרוחק ומבוצר על יד פצ'אבון באזור הררי ושל ג'ונגל המרכזי-צפוני של הממלכה.
בעבודות שנועדו לבניית הבירה החדשה המבוצרת נהרגו כ-4,000 פועלים בגלל התנאים הקשים ומחלות.
בנוסף הודיע פיבון על תוכנית גרנדיוזית נוספת להקים פארק בודהיסטי ענק – מעין "עיר בודהיסטית" – תחת השם פותאמונתון באזור סאראבורי.
יומיים אחרי התפטרותו של ראש ממשלת יפן, האדמירל טוג'ו, ב-20 ביולי 1944, סירב הפרלמנט לאשר את תוכניותיו של פיבון והוא התפטר מראשות הממשלה, במחשבה שכמו שקרה בפברואר 1943, מועצת העוצרים תדחה את התפטרותו.
אולם הפעם מועצת העוצרים לא דחתה את התפטרותו, שכן חברי הפרלמנט ציפו לתבוסה קרובה של יפן וסברו שפיבון אינו מתאים לנהל את המשא ומתן עם בעלות הברית.
עם יציאתו מהזירה של פיבון התחזק מעמדו של פרידי בנומיונג.
במקום פיבון התמנה כראש ממשלה קואנג אפאיוונג, שמרן מתון, שנחשב עומד על הגדר בין המחנה של פיבון וזה של תנועת סרי תאי ונראה בן שיח ראוי גם בעיני היפנים וגם מבחינת בעלות הברית.
פיבון נשאר לפי שעה מפקד עליון של הצבא ועבר לגור במושב המטה הכללי של הצבא בלופבורי
הוא חשב שבתוקף מעמדו הצבאי יוכל להמשיך למשוך בחוטי השלטון הרבה מקציניו התחילו למאוס במדיניותו.
ב-24 באוגוסט הצהיר השר תאווי בוניאקט, הקרוב לתנועת סרי תאי, כי מעמדו כמפקד עליון של הצבא עומד בניגוד לחוקה.
לפי החוקה רק המלך יכול להיחשב למפקד עליון.
כדי להציל את כבודו, הוכרז פיבון ל"יועץ עליון".
בסופו של דבר כדי להקדים רפואה למכה נוספת העדיף פיבון להתפטר גם מתפקיד זה וללכת הבייתה בכפרו.
עד סוף המלחמה הוכרזה מצב חירום לאומי.
בינתיים היפנים נחלו תבוסות ותנועת סרי תאי באנטי-יפנית הלכה והתחזקה.
ראש הממשלה תמך בה בסתר.
נעשו הכנות למרד כללי מזוין נגד יפן, אך הוא נעצר בהוראת פיקוד הכוחות הבריטים במזרח הרחוק.
באוגוסט 1945 הפך לראש ממשלה סני פרמוט, שנהנה מיוקרה רבה בעיני בעלות הברית הודות לעמדותיו העקביות נגד גיוס ארצו למחנה של יפן.
הרחקתו הזמנית מן החיים הפוליטיים
חואנג אפחאיוונג כיהן כראש ממשלה בין 1 באוגוסט 1944 ל־31 באוגוסט 1945. בתקופה זו נעשו הכנות לקראת מרד מזוין נגד יפן, אולם פיקוד הכוחות הבריטים במזרח הרחוק הורה על הפסקתו.
ב-19 באוגוסט 1944 פנתה ממשלת אפחאיוונג לקואליציה של בעלות הברית עם בקשה לשלום.
בסופו של דבר הסכם השלום שנחתם ב-1 בינואר 1946ממלכת סיאם, כפי שכונתה תאילנד שוב (עד אוגוסט 1948) הוכרחה להחזיר את השטחים שכבשה בשנים 1941–1943 ואולצה לשלם פיצויי מלחמה לבריטניה.
השלטון בתאילנד עבר לראשונה לידי אזרחים, ולא למלך ולאנשי הצבא כמו בעבר.
בשלב זה הצבא הוצא לחלוטין מן המשחק הפוליטי.
נחקק חוק נגד פושעי המלחמה ופיבון ומנהיגים אחרים מימי שלטונו הועמדו לדין בהאשמת פשעי מלחמה, בעיקר בגין שיתוף הפעולה עם מעצמות הציר.
לפי החוק היו עלולים לצפות לעונשים כבדים, כולל עונש מוות.
פיבון ואנשי צבא אחרים כולל השגריר לואנג וויצ'יטוואתאקאן נעצרו.
פיבון עצמו הוחזק במעצר למשך חמישה חדשים, וזוכה בהתאם לפסק דין שקבע כי לא ניתן ליישם את חוק הענישה החדש באופן רטרואקטיבי.
העוצר לשעבר פרידי, ששמר על קשר עם פיבון גם בשנות המלחמה, תמך מאוד באי ענישתו.
גם דעת הקהל אהדה אותו, כשסברה שעשה את המיטב כדי להגן על האינטרסים של תאילנד.
בריתו עם יפן אף עזרה לו לכבוש שטחים מאוכלסים בתאים אתניים בשטחי מלאיה ובורמה.
פיבון יצא מן החיים הפוליטיים אך לזמן קצר בלבד.
באפריל הם נטשו אותו ופיבון התמנה לראש הממשלה פעם שנייה.
בעקבות ההפיכה שארגן בנובמבר 1947 פיבון עלה שוב לשלטון.
המשטר החדש רדף את פרידי פנומיונג שהצליח, בעזרת סוכנים בריטים ואמריקאים, להימלט מתאילנד.
ההפיכה הביאה להחלפת ראש הממשלה תאוואל תמרונג נאווסוואדי בראש הממשלה הקודם חואנג אבהאיוונגסה.
ב-8 באפריל 1948 אנשי הצבא אילצו את חואנג להתפטר ופיבונסונגרם התמנה לראש ממשלה, כשהוא עומד למעשה בראש כת צבאית.
ב-1 באוקטובר 1948 ארגנה מפקדת הצבא ניסיון הפיכה כושל נגד פיבון.
למעלה מ-50 קצינים פעילים ובמילואים ותומכים בולטים של היריב של פיבון, פרידי פאניומונג, נעצרו.
בשנת 1949 פרצה הפיכת ארמון שנכשלה גם היא.
הקושרים התכוונו להפיל את ממשלת פיבוסונגרם והחזיר לזירה הפוליטית שת יריבו פרידי פאנומיונג.
במקום הדמוי הפאשיסטי שאפיין את ממשלתו הראשונה, הפעם פיבו סונרם ומשטרו שדאגו לאמץ פסאודו דמוקרטיה למראית עין.
בעקבות הצטרפות תאילנד למלחמת קוריאה במסגרת כוחות האו"ם שנשלחו להדיפת הפלישה של הקומוניסטים לקוריאה הדרומית, תאילנד קיבלה כמויות גדולות של נשק מארצות הברית.
פיבון יזם מערכה חדשה נגד המיעוט הסיני בממלכה.
הוגבלה ההגירה הסינית לתאילנד וננקטו אמצעים נגד השפעת אנשי העסקים הסינית בשוק התאילנדי.
שוב נסגרו בתי ספר וארגונים סינים.
חרף מדיניותו הגלויה הפרו-מערבית והאנטי-סינית התואמת את המלחמה הקרה, בשלהי שנות ה-1950 שלח פיבון לסין העממית שנים מילדי יועצו הקרוב, סאנג פתאנותאי, מתוך כוונה להשאיר גשר פתוח לדו-שיח עם המעצמה הקומוניסטית האסיאתית.
שני הילדים, בת 8 ובן 12, היו אמורים להתחנך תחת השגחת עוזריו של ראש הממשלה הסיני ג'ואו אנלאי.
מאוחר יותר, כתבה הבת, סירין פאתאנותאי, ספר זיכרונות בשם "פנינת הדרקון" שבו תיארה את חוויותיה משנות ה-1950–1960 בקרבת החוגים המנהיגים של סין העממית.
ב-29 ביוני 1951 התקיים טקס ממלכתי על סיפון אוניית המחפר "Manhattan" שנתרמה על ידי ארצות הברית לממשלת תאילנד.
בעת הטקס קבוצת קצינים מחיל הים חדרו לאונייה ועצרו את פיבון שנכח בטקס.
בהמשך הם העבירו אותו על סיפון אניית המלחמה "סרי איותאיה".
המשא ומתן בין הקושרים שקראו לעצמם "קבוצת ההצלה של האומה"ולבין הכת הצבאי נכשל ובעיר הבירה פרצו קרבות רחוב בין אנשי חיל הים לשאר הצבא שנתמך על ידי חיל האוויר.
האנייה "סרי איותאיה" הופצצה מן האוויר והימאים עזבו אותה.
הקצינים איפשרו לפיבון לעזוב גם כן ולשחות עד לחוף.
ב-30 ביוני גבר הצבא על המורדים שנכנעו ומסרו את נשקם.
ב-29 בנובמבר 1951 הכת הצבאית ביימה הפיכה נוספת "שקטה" שחיזקה את שליטתה על המדינה.
היא החזירה את חוקת שנת 1932, ביטלה את מוסד הסנאט תוך הקמה מחדש של פרלמנט עם בית אחד המורכב שווה בשווה מנציגים שנבחרו בבחירות ומנציגים ממונים על ידי הממשלה.
קצינים בכירים התמנהו במשרות ממשלתיות חשובות, כולל כשרים בממשלה.
ב-13 בנובמבר 1956 הקוד הפלילי BE 2499 של תאילנד נחתם על ידי המלך פומיפון אדוניאדט ועל ידי ראש הממשלה, הפלדמרשל פיבונסונגרם.
בסוף הקדנציה השנית לשלטונו עלו השמועות על שחיתויות בעת בחירות.
לארצות הברית הייתה באותה תקופה השפעה רבה על חוגי הצבא, שהיה מצויד בציוד אמריקאי.
גל מחאות נגד ממשלת פיבון שפרץ בשנת 1957 הביא בסופו של דבר להפיכה צבאית שאירעה באוקטובר 1958 בפיקודו של הפלדמרשל סריט תאנראט.
סריט נחשב קודם לכן לאחד האנשים הנאמנים ביותר לפיבון.
הוא נתמך ככל הנראה על ידי ארצות הברית, ובפנים על ידי מלוכנים שרצו להשיג דריסת רגל משמעותית יותר בהנהגת הממלכה.
קודם נסע לקמבודיה, בה נשאר חדשיים, ומשם לארצות הברית.
בסופו של דבר התיישב ביפן בה חי עד יום מותו
המשטר של סריט דחה מספר פעמים את בקשתו לשוב למולדת.
בשנת 1960 נסע פיבון להודו וחי שם זמן-מה כנזיר בבודה-גאיה.
הוא נפטר בטוקיו עקב דום לב ב-11 ביוני 1964.
אפרו הובא לתאילנד ונקבר עם טקס צבאי במקדש שהוא עצמו הקים – ואט פרא סרי מהתאט (או "מקדש הדמוקרטיה") ברובע באנג חן בבנגקוק.
פלקון (בספרדית: Falcón) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה.
המדינה, הנמצאת בצפון-מערב ונצואלה, גובלת בים הקריבי במזרח ובצפון, במפרץ ונצואלה בצפון, בסוליה במערב ובלרה ויארקוי בדרום.
המדינה משתרעת על שטח של 24,800 קילומטרים רבועים.
בירתה של המדינה היא קורו והעיר הגדולה ביותר בה היא פונטו פיחו.
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור סוליה היו אלונסו דה אוחדה הספרדי והמשלחת שלו ב-1499. בהמשך האזור נכבש על ידי הספרדים ונותר בשליטתם עד המאה ה-19.
בתחילת מלחמת העצמאות של ונצואלה האזור נותר נאמן לכתר הספרדי, אך המורדים כבשו אותו ב-1821. בהמשך האזור צורף לרפובליקת קולומביה הגדולה ונכלל במחוז סוליה.
כשרפובליקת קולומביה הגדולה התפרקה ב-1830 האזור צורף לוונצואלה.
ונצואלה חולקה לפרובינציות ובמקום נוצרה פרובינציית קורו.
ב-20 בפברואר 1859, במהלך המלחמה הפדרלית, הכריזה קורו על עצמאותה.
לאחר ניצחונם של הפדרליסטים במלחמה ב-1864 והפיכת ונצואלה למדינה פדרלית, קורו שבה להיות חלק מוונצואלה והיא הפכה להיות מדינה פדרלית בה.
ב-1872 שם המדינה שונה לפלקון על שמו של חואן קריסוסטומו פלקון, שהיה ממנהיגי הפדרליסטים במלחמה וגם נשיא ונצואלה.
ב-1881 אוחדה פלקון עם מדינת סוליה למדינת "פלקון סוליה", אך ב-1 באפריל 1890 הוחלט לפרק את המדינה לשתי מרכיבותיה.
ב-1899 שם המדינה שונה בחזרה לקורו, אך השינוי בוטל ב-1901.
כלכלת פלקון מסתמכת על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול קוקוס, בצלים, תירס, עגבניות, אבטיחים, מלונים, קפה ואלוורה, דיג, הפקת נפט (בעיקר בחצי האי פרגואנה) וכרייה.
פלקון (מלטינית: flasco – בקבוק) הוא בקבוק דקורטיבי קטן בעל אטם פתיחה או פקק אשר נועד להחזיק נוזלים יקרי ערך שעלולים להתקלקל במגע עם האוויר.
הם נפוצים בתעשיית המזון, התרופות והקוסמטיקה, ועשויים בדרך כלל מזכוכית לבשמים, אך יכולים להיות עשויים גם מפלסטיק, לשימושים אחרים.
ניתן לייצר בקבוקוני פלסטיק באמצעות תהליכים שונים בהתאם לגודל ולשימוש המוצע (כלומר מה יהיה התוכן, הסביבה המקיפה וכו').
כמו כל אובייקט שנעשה על ידי שיחול (אקסטרוזיה), ניתן לייצר בקבוקי פלסטיק רב-שכבתיים בתהליך הנקרא "קואקסטרוזיה".
שילוב של חומרים או צבעים שונים יכול לשמש לייצור בקבוקונים עם מאפיינים שונים, כגון אטימות לאור, אטימות לחמצן ושכבה פנימית ממוחזרת.
לרוב, בקבוקי הזכוכית מיוצרים על ידי ניפוח.
שארל בודלר כתב פואמה על פלקון בשם "Le Flacon".
"פלפלים" הוא שמו של הדפס בטכניקה של חיתוך עץ מאת האמנית הדוויג גרוסמן.
ההדפס "פלפלים" נוצר, כנראה, בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20, בטכניקה של חיתוך עץ והודפס על גבי נייר מסוג "קוזו" בגובה של 33 ס"מ, וברוחב של 41.5 ס"מ.
העותק המצוי בעזבון האמנית נושא את התאריך 1963. בתקופה התגוררה גרוסמן בגבעתיים, שם הקימה עם בעלה, רודי להמן, בית ספר לאמנות.
ההדפס מציג נושא מסורתי של טבע דומם - ארבעה פלפלים.
גרוסמן בחרה להציג את הפלפלים על משטח ריק, המנתק אותם מן הממד הריאלי ומדגיש את האקספרסיביות של הצורות.
בנוסף, השתמשה גרוסמן בטכניקת חיתוך-העץ לשם יצירת יחסים של פוזיטיב ונגטיב בתיאור הפלפלים השונים.
היצירה הוצגה בתערוכה "חיתוך עץ בישראל 1928-1986" (1986) שהתקיימה בסדנת ההדפס ירושלים.
תצלום היצירה הופיעה בספרו של גדעון עפרת "100 שנות אמנות הדפס בישראל" (סדנת ההדפס ירושלים, 2015).
פלקוזואה (שם מדעי: Placozoa, משמעות השם: "חיות שטוחות") היא מערכה של חסרי חוליות בממלכת בעלי החיים.
הפלקוזואה הם בעלי המבנה הפשוט ביותר מבין בעלי החיים הרב תאיים שאינם טפילים ולכן נחשבת לקבוצה בסיסית (במובן של קדומה, פרימיטיבית) של הרב תאיים.
בקבוצה יש רק מין אחד, Trichoplax adhaerens, אם כי על פי מחקרים גנטיים ייתכן שלמעשה מדובר בכמה מינים דומים מורפולוגית אך שונים מבחינה גנטית.
הם התגלו לראשונה בשנת 1883 על ידי הזואולוג הגרמני, פרנץ אייהרד שולץ (1840–1921), ומאז שנת 1970 נחקרו באופן שיטתי יותר על ידי הזואולוג הגרמני, קרל גוטליב גרל (1912–1994).
לרוב מסווגות כל הפלקזואות כמין אחד, Trichoplax adhaerens, אך לאור הגיוון הגדול בין המינים סביר להניח שקיימים כמה פלקוזואה ממינים שונים.
פלקודוס (שם מדעי: Placodus) הוא סוג של זוחל ימי נכחד מקבוצת הזאורופטריגיים שחי במימי הטריאס לפני 235–245 מיליון שנה.
מאובני היצור התגלו במרכז אירופה (בגרמניה, פולין, צרפת והולנד) ובסין.
היצור הגיע לאורך 2 מטרים, והיה בעל מבנה כבד עם צוואר קצר וגולגולת חזקה בעלת שיני איזמל חזקות שנועדו לאחוז ולעקור דברים קשיחים ומאחוריהם שיניים שטוחות ורחבות שעזרו למעוך אותו.
גופם לא הותאם במלואו לחיים בים, והיו להם גפיים של יצורי יבשה.
במים הם נעו בעזרת הזנב הארוך וייתכן שהוא חי בדומה ללוטרת הים המודרנית.
ליצור זה היו חוליות רבות, עצמות כבדות ודחוסות ושורת עצמות לאורך עמוד השדרה.
מבנה זה עזר ליצור הן בהתגוננות מטורפים והן בהיצמדות לקרקעית הים, שם הוא חיפש צדפות, סרטנים ויצורים דומים עם קונכיות שהוא ריסק בלסתותיו.
ביבשה היצור היה איטי בגלל מבנהו הכבד, כך שרוב זמנו הוא היה במים ואולי עלה לחופים להתחמם או לנוח.
פלקדונטים (שם מדעי: Placodontia) היא משפחת זוחלים ימיים מקבוצת הזאורופטריגיים שחיו במימי הטריאס העליון.
מאובניהם התגלו באירופה, צפון אפריקה ואסיה עד להודו וסין.
יצורים אלה היו קרוביהם הרחוקים של הפלסיוזאורים.
בני קבוצה זו התאפיינו בלוחיות שריון על גבם בצורה שהזכירה מעט צבים ימיים.
הם היו בעלי לסתות שטוחות שעזרו להם לפצח קונכיות של חלזונות וצדפות.
עם זאת מספר מינים דווקא ניזונו כמסנני פלנקטון או היו צמחוניים.
היו להם גפיים גדולות ללא סנפירים והם יכלו לעלות לחוף.
אורכם הממוצע הגיע למטר עד 2 מטר כשכמה סוגים הגיעו גם ל-3 מטרים.
כל המינים נכחדו לאחר תור הטריאס ואת מקומם החליפו הפיוזאורים הגדולים יותר.
פלפץ (בהונגרית: Felpéc) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
בפלפץ חיו יהודים בתקופות זמן שונות ובמקום קיימות מצבות אחדות שהיו בית קברות יהודי.
פִּלְפְּלוֹן בָּכוּת (שם מדעי: Schinus molle) הוא מין של עץ ירוק-עד בעל שרף, אריך חיים ומהיר צמיחה שגדל עד גובה של 15 מטרים.
מין זה משתייך לסוג פלפלון במשפחת האלתיים ומונה שני תת-מינים.
מוצאו בשני אזורים נפרדים באמריקה הדרומית, האחד בהרי האנדים בפרו ובצפון צ'ילי והשני מצפון ברזיל ועד צפון מזרח ארגנטינה.
הפירות הוורודים הבוהקים של פלפלון בכות נמכרים לעיתים קרובות כ"גרגירי פלפל ורוד" אף על פי שפלפלון בכות אינו קשור לפלפל אמיתי (Piper nigrum).
הסיומת molle בשם המדעי באה מ-mulli, המילה בקצ'ואה, שפת הילידים המקומית לעץ.
העץ הוא פונדק לעש עץ הפלפל, .
פלפלון בכות הוא עץ ירוק-עד בעל מוהל, שגדל במהירות עד לגובה ולרוחב של 15 מטרים.
זהו הגדול ביותר מבין כל מיני הפלפלון וייתכן שגם המין בעל אורך החיים הגדול ביותר.
הקליפה, העלים ופירות העץ ארומטיים בעת כתישה.
פלפלון דמוי-אלה הוא שיח או עץ דו-ביתי או פוליגמי.
מין זה נושא פרחים זכריים או נקביים שמופיעים על צמחים נפרדים (צמח דו-ביתי) או נושא פרחים דו-מיניים וחד-מיניים גם יחד (צמח פוליגמי).
הענפים העליונים של העץ נטויים כלפי מטה כמו גם העלים תלויים, ועל כן מראה העץ מזכיר ערבה בוכייה (ומכאן שמו).
הענפים רבים, דקים, חומים, מכוסים בדלילות בשערות דקיקות בהתחלה אך מקריחים.
הפטוטרת קצרה 2 עד 3 ס"מ קירחת, לא מכונפת ובסיסה ללא לוואים.
העלים מסורגים, מורכבים-מנוצים אי-זוגיים ל-19 עד 41 עלעלים, אורכם 8 עד 25 ס"מ ואף יותר מזה ורוחבם 4–9.
העלעלים מסורגים או כמעט מסורגים, יושבים, דמויי-סרגל או דמויי-אזמל, ארוכים ודקים ומתחדדים, לעיתים רחוקות חדים, החוד על פי רוב עקום (מתעקל).
בסיס העלעל קהה או דמוי יתד.
קירחים או פלומתיים בדלילות, שפת העלעל תמימה עם מעט שיניים או משוננת לעיתים קרובות, אורכם 3 עד 6 ס"מ ורוחבם אינו עולה בממוצע על 8 מ"מ.
התפרחות הן משני סוגים: 1. תפרחות אמיריות (בקצה הענף) מסוג Thyrse, דהיינו הציר הראשי שלה גדל כתפרחת בלתי מסוימת (מבלי להוציא פרח מסיים בקצה הציר הראשי) ואלו סעיפי המשנה גדלים כתפרחת מסוימת (הציר המשני מסתיים בפרח).
2. תפרחות חיקיות, מסוימות מסוג מכבד מסועף.
הפרחים קטנים, לבנים ונישאים בשפע במכבדים מסועפים מאוד בקצוות ענפים משתלשלים.
הפרחים הזכריים והנקביים דומים מאוד.
עלי הכותרת 5 (בשונה מהמינים של הסוג אלה שפרחיהם ללא עלי כותרת).
אבקנים 10 (בשונה מאוד מאוג שמספר אבקניו חמש) בולטים מבין עלי הכותרת.
הפרי הוא בית גלעין ורוד-אדום, כדורי בקוטר 5 עד 7 מ"מ מכיל זרע מעוצה.
צבע הפרי הופך מירוק לאדום, ורוד או סגול.
הקליפה האפרפרה המחוספסת מעוותת ומטפטפת מוהל.
הפירות נישאים באשכולות צפופים של מאות דמויי-ענבה שיכולים להתפתח במשך כל השנה.
הפירות הבשלים משתלשלים בדומה לעלים.
מקורו של פלפלון הבכות באזור הצחיח של צפון אמריקה הדרומית ומדבריות האנדים של פרו, המשתרעים עד למרכז ארגנטינה ומרכז צ'ילה.
עם זאת, הוא הופץ באופן נרחב ברחבי העולם.
הוא ידוע בעץ החזק שלו המשמש לאוכפים, והיה אחד ממקורות האספקה של המושבות הספרדיות לאוכפים.
הוא שימש גם לייצור תבלינים, אך נטוע בעיקר כעץ נוי.
פלפלון בכות הוא מין ירוק-עד עמיד לבצורת, בעל אורך חיים גדול וחסון, שהפך למין פולש רציני בעולם.
לדוגמה, בדרום אפריקה פלש פלפלון הבכות לסוואנה ואדמות עשב וגדל לאורך קווי ניקוז ושולי דרכים באזורים צחיחים למחצה.
הוא גם מין פולש בכל חלקי אוסטרליה במגוון בתי גידול, החל משטחי עשב ועד אזורי יער פתוחים וחוף יבשים, כמו גם בשולי סוללות מסילות רכבת וחוות נטושות.
בישראל הוא גדל בצדי דרכים, אך טרם יצר אוכלוסיות גדולות והוא עדיין נחשב כפליט תרבות נדיר בשומרון ובהרי יהודה.
מין זה מוגדר בישראל כ"מאוזרח".
מכיוון שבדרום אפריקה עבר זמן רב (כ-150 שנה) מאז שהוכנס המין ועד שהפך לפולש, משערים שנדרשת לו תקופת הסתגלות ארוכה עד שהוא הופך למין פולש.
הוא נכלל ברשימת המינים שאינם מומלצים לגינון שפרסמו המשרד להגנת הסביבה, משרד החקלאות ופיתוח הכפר, רשות הטבע והגנים ו.
פלפלון בכות מונה שני תת-מינים:
molle - מוצאו בעיקר באזורים הסוב-טרופיים של אמריקה הדרומית.
תת-מין זה הופץ אל מחוץ לארצות מולדתו ונטע בצורה מסודרת.
rusbyi F.A.Barkley - מוצאו הרי האנדים של דרום פרו וצפון צ'לי והוא גדל בעיקר במדבריות ואזורים מכוסים בשיחים (בתות).
תת-מין זה לא הופץ מחוץ לאזור מוצאו.
השם העברי "פלפלון" ניתן לסוג schinus במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 819, וגם את השם פלפלון בכות בסעיף 820 שלאחריו.
השם פלפלון דמוי-אלה ניתן במילון "צמחי ארץ ישראל" משנת 2003.
פלפון בכות היה מוכר גם בשם פלפלון רך.
שמו שלפלפון בכות בקצ'ואה, שפתם של צאצאי האינקה, הוא molle.
כאשר שמו של צמח זה נידון בוועדה לשמות צמחים בעברית, סברו המשתתפים כי מקור השם molle הוא בלטינית "רך", ולא בקצ'ואה, שלא רבים דוברים אותה בישראל.
אף על פי שאינם קשורים לפלפל מסחרי (Piper nigrum) נמכרים הגרגרים הוורודים/אדומים כגרגרי פלפל ורוד ולעיתים קרובות מעורבבים עם פלפל מסחרי.
עם זאת, הפרי והעלים עלולים להיות רעילים לעופות, חזירים ואולי לעגלים.
יש גם תיעוד של ילדים צעירים שחוו הקאות ושלשולים לאחר אכילת הפרי.
אין לפלפלון הבכות מעמד מוכר כבטוח (באנגלית generally recognized as safe ובראשי תיבות GRAS) במנהל המזון והתרופות האמריקאי.
תמציות של פלפלון בכות שימשו כתוספי טעם במשקאות ובסירופים.
ברפואה העממית שימש פלפלון בכות לטיפול במגוון פצעים וזיהומים בשל תכונותיו האנטי-בקטריאליות והמחטאות.
הוא שימש גם כנוגד דיכאון ומשתן, ולכאבי שיניים, שיגרון והפרעות במחזור החודשי, כאשר מחקרים עדכניים בעכברים מספקים תמיכה אפשרית להשפעותיו נוגדות הדיכאון.
הועלתה גם השערה שתכונות קוטל החרקים של פלפלון בכות הופכות אותו למועמד טוב לשימוש כחלופה לכימיקלים סינתטיים בהדברת מזיקים.
עלים ירוקים טריים בצרורות משמשים באופן שמאני בטקסים מסורתיים מסו-אמריקאים לטיהורים וברכות.
העלים משמשים גם לצביעה טבעית של טקסטיל באזור האנדים.
נוהג זה מתוארך לתקופות הפרה-קולומביאניות.
בני האינקה השתמשו בשמן מעליו בשיטות חניטה מוקדמות כדי לשמר ולחנוט את מתיהם.
האינקה השתמש בחלק החיצוני המתוק של פירות בשלים להכנת משקה.
הפירות שופשפו בזהירות כדי למנוע ערבוב עם החלקים הפנימיים המרים, התערובת סוננה ולאחר מכן הושארה לכמה ימים כדי לייצר משקה.
נהוג גם להרתיח לסירופ או לערבב עם תירס להכנת דייסה מזינה.
ישנן גם עדויות ארכאולוגיות משמעותיות לכך שפירותיו של פלפלון הבכות שימשו באופן נרחב באזורי האנדים המרכזיים בסביבות 550–1000 לספירה להפקת צ'יצ'ה, משקה אלכוהולי מותסס.
בסוף המאה ה-19, נשתל פלפלון הבכות בשפע בקליפורניה ונודע כ"עץ הפלפל של קליפורניה" לרבים.
לעץ היו אסוציאציות רומנטיות עם המיסיונים הספרדיים של המדינה - בשנות ה-70 של המאה ה-19 "עץ הפלפל הפך לדימוי חזותי מוכר כמו הסנדלים והמטות של הכמרים." הם זכו להערכה גם בשל הצל שלהם ועמידותם לתנאים של צחיחות למחצה, וכך הם נשתלו לאורך שדרות חדשות בערים של דרום קליפורניה.
בשנת 1911 הלל מאמר מערכת בלוס אנג'לס טיימס את עץ הפלפל:
עם זאת בתחילת המאה העשרים ירד פלפלון הבכות מגדולתו כעץ רחוב, בין השאר משום שהוא פונדקאי לכנימת מגן מהמין שאיימה על מטעי ההדרים של דרום קליפורניה.
העצים גם נוטים להרים מדרכות עם שורשיהם, לייצר שריגים מהגזע ולפגוע בחוטי טלפון וצינורות ביוב קבורים.
רבים מהעצים העתיקים ביותר נעקרו ונטיעות רחוב חדשות נאסרו ביישובים שגידלו הדרים (לוס אנג'לס אסרה על נטיעות רחוב חדשות ב-1930).
העץ מתרבה באמצעות זרעים, שריגים וייחורים.
לזרעים יש קליפה קשה במיוחד ושיעורי הנביטה משתפרים מאוד לאחר שעברו במעיים של ציפורים או חיות אחרות.
זרעים נובטים באביב, כאשר שתילים גדלים באיטיות עד שהם מתבססים.
הזרעים נובטים בקלות מתחת לעץ בערימת העלים הקיימת של עץ האם, במאות בבת אחת וניתן לשתול אותם בקלות.
פלק-1 (בפרסית فلق ۱) היא רקטה ארטילרית מתוצרת איראן.
הרקטה בקוטר 240 מילימטר, לא מונחית, דומה מאוד לטיל ה-240 מילימטר הרוסי BM-24. משקל הפלק 111 ק"ג, ומשקלו של ראש הנפץ 50 ק"ג.
הרקטה מותקנת על רכב שטח קל 4×4 המחזיק 6 רקטות במצב מוכן לשיגור.
לפלק-1 טווח מקסימלי של 10 ק"מ.
המערכת פותחה בשנות ה-90 על ידי Shahid Bagheri Industrial Group, שהיא חלק מהתעשייה האווירית האיראנית.
ישנן עדויות נרחבות לשימוש ברקטות פלק-1 במלחמת האזרחים בסוריה.
ב-26 בינואר 2024, ארגון הטרור חזבאללה טען לראשונה כי השתמש בפלק-1 בהתקפה נגד צה"ל כחלק מהחזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל.
ב-27 ביולי 2024 הודיע דובר צה"ל דניאל הגרי כי ארגון הטרור חזבאללה השתמש בפלק-1 כדי לבצע את פגיעת הרקטה במג'דל שמס.
פְלֵר דֶה לִיס (מצרפתית: Fleur de lis או Fleur de lys, בתרגום מילולי: פרח השושן) הוא דגם של צדודית פרח סימטרי בעל שלושה עלי כותרת.
לסמל יוחסו משמעויות רבות שונות בארצות רבות לאורך אלפי השנים האחרונות.
דגם הפלר דה ליס הסימטרי והנאה, בעל שלושת עלי הכותרת המשתפלים ושלושת עלי הכותרת הזקופים, ינק השראה ממספר מקורות אמנותיים מקבילים – אשוריים, פיניקיים, מצריים, הלניסטיים ורומיים, חלקם מהתקופה הקלאסית ואחרים קדומים עוד יותר.
מקורם של הדגמים הקדומים בדימוי של פרחים או דימוי של עלים, שרק חלקם ניתנים להגדרה.
הדגם של הפרח קל לעיטור, מתאים היטב למילוי שטחים, איננו בר חלוף ותוקפו לא פג עד ימינו אנו.
במחקר הארכאולוגי המוטיב קיבל לעיתים כינויים נפוצים, בשמותיהם של פרחים השונים מן השושן מבחינה מורפולוגית, כגון חבצלת או לוטוס.
יהוד מדינתא, אוטונומיה יהודית בארץ ישראל תחת השלטון הפרסי, טבעה מטבעות שעוטרו בצדודית של פרח, ככל הנראה שושן צחור, שנראתה דומה מאוד לפלר דה ליס המודרני, ועל צידם השני דמות בז וכתובת יהד בכתב העברי הקדום.
גם ממלכת החשמונאים טבעה מטבעות דומים.
ניכר דמיון רב בין דגמי השושן הללו לבין מטבעות מיוון העתיקה, שעליהם לעיתים היה עיטור של ענף זית, או של שני אלמנטים הרלדיים היוצרים ברק, נשקו העוצמתי של זאוס.
הפלר דה ליס היה הסמל המסורתי של מלכי צרפת.
המלך לואי השביעי (1137–1180) אימץ כסמלו את המגן הכחול שעליו פרחי פלר דה ליס מוזהבים (Azure semé-de-lis Or); בשלט המקורי השדה היה מכוסה כולו בפרחים קטנים רבים, שמספרם לא הוגדר.
בתקופה זו התפשטה האגדה לפיה הופיע הפרח מן השמיים בהטבלתו של המלך כלוביס הראשון, כמתנה ממרים.
בשנת 1376 המלך שארל החמישי קבע שמספר הפלר דה ליס על המגן יהיה שלושה.
שלט זה היה סמלה של צרפת עד המהפכה הצרפתית, הוחזר ברסטורציה ובוטל סופית ב-16 בפברואר 1831 על ידי המלך לואי פיליפ.
סמל הפלר דה ליס ממשיך לשמש את התנועה הלגיטימיסטית, המבקשת להשיב לצרפת את המלוכה המסורתית.
בשנים 1340–1800 טענו מלכי אנגליה (ולאחר מכן בריטניה) כי הם היורשים החוקיים לכתר הצרפתי, ומקצתם אף שלטו בחלקים מצרפת.
משום כך מלכים אלו הציגו את סמל הפלר דה ליס על שלט האצולה שלהם.
הפלר דה ליס אומץ על ידי האצולה בצרפת ואף באיטליה בשל היכולת הוויזואלית שלו להציג את דרכם של האצילים, זו אשר פוסעת דרך האמצע על ידי זה שהיא דוחה את הפיתויים הן מהשמאל והן מהימין.
לא פעם נצבעו עלי הפרח בצבעים אדום, כחול ולבן כאשר הלבן הוא העלה המרכזי אשר מייצג את שביל הביניים ואת דרך האמצע.
על כתפם של גנבים שנתפסו בצרפת של ימי הביניים קועקע סמל השושן כאות קלון, כדי שיקל לזהותם.
גם לאחר ביטול המלוכה הצרפתית, פלר דה ליס - לרוב זהובים על רקע כחול - מופיעים בסמליהם של רבים ממחוזות וערי צרפת, בהם גם הבירה פריז.
החל משנת 1948 מופיע הפלר דה ליס גם בדגל קוויבק.
פלר דה ליס אדום על רקע לבן הוא סמלה של העיר האיטלקית פירנצה.
בישראל, פלר דה ליס מופיע בסמליהן של תנועת הצופים (וכן על זה של תנועת הצופים העולמית) ותנועת "השומר הצעיר", וכן בסמליהן של יחידות סיור ומודיעין רבות ברחבי העולם (בצה"ל: אגף המודיעין, סיירת מטכ"ל, סיירת צנחנים, יחידת אגוז, יחמ"מ 869 (שחף) ועוד).
כמו כן, הפלר דה ליס מופיע על גבי מטבע של שקל חדש אחד, והוא שאול ממטבע יהודה בתקופת השלטון הפרסי (המאה ה-6–ה-4 לפנה"ס).
בהיבט דתי, פלר דה ליס מסמל לעיתים את השילוש הקדוש בנצרות.
הפלר דה ליס הוא סמלה של יצרנית הגיטרות האמריקנית שכטר.
בספורט, מופיע הדגם על גבי סמלה של קבוצת הכדורגל פריז סן-ז'רמן.
הפלר דה ליס הוא הלוגו של קבוצת הפוטבול האמריקאי ניו-אורלינס סיינטס.
פלר דה ליס בתנועת הצופים
הפלר-דה-ליס הוא אלמנט מרכזי בסמלה של תנועת הצופים בכל העולם.
בספרו "צופיות לבני הנעורים", באדן פאוול התייחס לסמל כ"ראש החץ שמראה את הצפון על מפה או מצפן" והמשיך "זהו סמל הצופים מכיוון שהוא מראה את הכיוון הנכון וכלפי מעלה...
שלושת הקצוות מזכירות לנו את שלוש הנקודות של הבטחת הצופה ", החובה לאל ולמדינה, עזרה לאחרים ושמירה על חוקת הצופה.
פלנקסטרו וירטוס רומא (מוכר יותר בשם הספונסר שלו לוטומטיקה רומא) הוא מועדון כדורסל איטלקי מעיר הבירה, רומא, המשתתף בליגת העל האיטלקית וביורוקאפ.
המועדון הוקם בשנת 1960 כתוצאה מאיחוד של שתי קבוצות מקומיות: "סן סאבה" ו"בורג'יו קבאלגרי".
המועדון החדש נקרא וירטוס אאורליה, אך כעבור זמן קצר מהיווסדו שמו שונה פעמים רבות, על פי שם מממן הקבוצה עד לשמו הנוכחי - לוטומטיקה רומא.
הישג השיא של המועדון הוא הזכייה בגביע אירופה לאלופות בשנת 1984.
בשנת 1994 נשרה הקבוצה בפעם הראשונה בתולדותיה לליגה השנייה אך למרות הירידה הצליחה רומא להישאר בכל זאת בליגה הראשונה בגלל שאחת הקבוצות שעלתה לליגה הראשונה באיטליה ויתרה על עלייתה עקב אי יכולתה להעמיד תקציב ראוי והולם לליגה הראשונה והיא העדיפה להישאר בליגה השנייה.
בינואר 2011 פוטר מאמן הקבוצה מתאו בוניצ'יולי בשל ההפסדים הרבים של הקבוצה בפתיחת העונה בליגת העל האיטלקית.
אולם הבית של המועדון שהוקם בשנת 1960, הוא "ארמון פיאזאלה", אך בעקבות הסכם חסות שונה שמו לפאלאלוטומטיקה, המכיל 12,200 מקומות ישיבה.
ה"פֶלקישֶר בֶּאוֹבַּכטר" היה ביטאונה של המפלגה הנאצית בגרמניה החל משנת 1920.
העיתון החל את דרכו כביטאון התנועה הפאן-גרמנית בשנת 1887 במינכן ונקרא Münchner Beobachter ("הצופה של מינכן").
עד אוגוסט 1919, עת הוחלף שמו ל"פלקישר באובכטר", החליף הביטאון את בעליו מספר פעמים.
בשנת 1920 רכשה התנועה הנאצית את הזכויות על השם וההפצה.
המוציא-לאור הראשון של הביטאון היה נאצי אנטישמי בשם דיטריך אֶקָרט, שהשתתף מאוחר יותר בפוטש במרתף הבירה ב-1923. לאחר האירוע ובעקבות המשפטים שנערכו לראשי הקושרים הופסקה זמנית הוצאת העיתון עד פברואר 1925.
המוציא לאור והעורך הראשי משנת 1923, עקב מותו של אקרט, היה אלפרד רוזנברג, ממייסדי התנועה הנאצית ומנהיגה בפועל בתקופה שבה היה אדולף היטלר כלוא לאחר ניסיון הפוטש.
עורך בכיר נוסף והמו"ל האחרון (בשנים 1945-1938) היה וילהלם וייס.
החל משנת 1926 החל העיתון להדפיס גם תמונות בנוסף לטקסט.
עד שנת 1927 הופיע רק בדרום גרמניה, החל משנה זו החל להופיע בכל רחבי גרמניה.
מאוחר יותר נוצרו 3 מהדורות אזוריות - לדרום גרמניה, לצפונה ולאוסטריה.
בשנת 1944 הגיע העיתון לשיא תפוצתו - כ-1.7 מיליון עותקים.
ה"פלקישר באובכטר" חדל להופיע בסוף אפריל 1945.
כשופרה של המפלגה הנאצית שימש העיתון מלכתחילה לפרסום אירועים, הפגנות ומדיניות.
מאוחר יותר שימש כאחד מכלי התעמולה החשובים להפצת האידאולוגיה הנאצית.
סגנון הכתיבה היה ברור ופשוט ובעל אופי רשמי, כאשר קהל היעד היה עממי בעיקר.
העיתון השתלח בחריפות בדמוקרטיה בכלל וברפובליקת ויימאר בעיקר ונקט בטון אנטישמי קיצוני (נגד "היהדות העולמית") יותר מכל עיתון אחר.
ב-6 ביוני 1940 פורסם בעיתון ריאיון עם הנס פרנק, מושל פולין הכבושה (הגנרלגוברנמן), שבו נדון דבר הוצאתם להורג של שבעה סטודנטים צ'כים.
דבריו של המושל משקפים את הלך הרוחות של התנועה הנאצית, כמו גם של ביטאונה:
פלקטה (Falcata) היא חרב שהייתה בשימוש השבטים האיברים בעת העתיקה.
הייתה בשימוש נרחב עד הכיבוש הרומי.
המושג "פלקטה" איננו עתיק: נראה שהמונח הומצא על ידי פרננדו פולגוסיו בשנת 1872. מקור השם הוא ככל הנראה בביטוי הלטיני ensis falcatus, כלומר "חרב מגל".
הוא בחר בשם "פלקטה" ולא "פלקטוס" כי חרב בספרדית היא בלשון נקבה ואילו "פלקטוס" היא בזכר.
אף שמקור השם אינו בעת העתיקה הוא אומץ על ידי הקהילה המדעית.
מקור הפלקטה דומה למקור רוב החרבות העתיקות בעלות צורה זו.
פלקטה כמו חרבות מגל אחרות הגיעה מסכין-מגל שמקורו בחקלאות בתקופת הברזל.
עם הזמן הסכין התארכה עד כדי כך שאפשר היה להשתמש בה בתור חרב.
חרב זו דומה לחרבות אחרות מהצורה הזאת כמו למשל הח'ופש המצרי והקופיס היווני.
פלקטה היא חרב בעלת להב אחד שהולך ומתרחב לקראת השליש האחרון של הלהב ואז חוזר ומתעקל בכיוון הנגדי על מנת ליצור את החוד.
כך נוצרת חרב קמורה קמעה הטובה בעיקר לשיסוף, אך גם לדקירה.
הידית מעוצבת בצורת וו ולעיתים קרובות נוספה שרשרת לידית על מנת לאפשר אחיזה טובה יותר של החרב.
אף שפלקטה היא בעיקרה חרב בעלת להב אחד בלבד, נמצאו פלקטות עם שני להבים מחודדים.
פלקסוגרפיה היא שיטת הדפסה ישירה (הדפסה שבה ישנו מגע ישיר בין המשטח המדפיס למשטח המודפס) העושה שימוש בגלופה העשויה מפולימר גמיש, ומותאמת לשימוש בהדפסה על גבי חומרים עדינים או בעלי כושר ספיגה משתנה.
שיטת דפוס זו היא תוצר של התפתחות דפוס הבלט, ועונה לצורך בהדפסת מוצרים אשר אין אפשרות להדפיסם בעזרת שיטות אחרות בשל עדינות החומרים אותם מדפיסים, הרגישים ללחץ הרב המופעל בזמן ההדפסה על המוצר המודפס.
ההדפסה עצמה נעשית על ידי גלופה פולימרית, על בסיס חותמת משרד פשוטה.
המושג פלקסוגרפיה נגזר מחיבור מילים: "גרפיה", כלומר "רישום" או "דפוס", ו"פלקסו", כלומר "גמיש", המתייחס לתכונה הייחודית של שיטה זו: גמישות הגלופה.
שיטת הדפסה זו קיימת כמאה שנה, תחילתה הייתה למעשה עם התגלות הצורך באוטומציה מכנית בעת הדפסות שהתבצעו בעזרת חותמות גומי.
הצורך ההולך וגובר בשיטה אוטומטית שתקל במידת הצורך על הדפסת כמויות גדולות.
בתחילה בנו מתקן מכני עם גליל שהסתובב עליו הולבשו, בדרך כלל, חותמות שמזוהות עם מוצר או חברה מסוימים.
כיום השיטה השתכללה גם בסוגי הגלופה וגם באיכויות הצבע.
בעבר השיטה נחשבה לשיטה פחות איכותית בגלל איכות הגומי בעיקר.
הגומי היה עשוי משרף, עובדה זו הקשתה על יכולות העיצוב בגומי.
בשלב היציקה התהוו בועות קטנות אשר בשלב ההדפסה באו לידי ביטוי בחורים בהדפסה ובאיכות ירודה של הדפסה, כיום איכות ההדפסה בפלקסוגרפיה השתנתה, זאת בזכות המעבר מגלופה עשויה גומי אל פולימר מידעני מתקדם ומיציקה של תבנית אל יצור גלופה על ידי קרן לייזר ממוחשבת.
בנוסף יצרו צבעים באיכות משתנה ובעלי תכונות משתנות ומתקדמות לצרכים השונים של עולם הדפוס.
בעבר השתמשו בדפוס הפלקסוגרפיה בגלופת גומי, אותה היו יוצרים על ידי מיצוק הגומי אל תבנית מחומר פלסטי מוקצף בצורת הדמות המבוקשת, דרגת קשיותו הייתה נבחרת לפי סוג ההדפסה המבוקש.
לאחר שהגומי מתיבש משחררים את גלופת הגומי הקשה מהתבנית.
גלופת הגומי\הפולימר מודבקת על גליל הדפסה מסתובב, בעזרת מיכון אוטומטי הגלופה מקבלת צבע מגליל האנילוקס (שאריות צבע מנוגבות על ידי ה"ד"ר בלייד").
לאחר שהגלופה קיבלה צבע, הגליל ממשיך את תנועתו הסיבובית ומבצע הדפסה על המשטח המבוקש.
ישנם שני סוגי צבע עיקריים בדפוס הפלקסוגרפיה.
לפי החומר ממנו עשוי משטח ההדפסה, בוחרים את סוג הצבע בו ישתמשו.
הצבע הנבחר משפיע על גורמים שונים בתהליך ההדפסה, כמו סוג הפולימר, למשל.
פלקסו מים (הידרוסט)-צבע על בסיס מים.
פלקסו סולבנט (אלכוהול) - צבע על בסיס סולבנטים (אלכוהול), פלקסו סולבנט דורש מרכיבי צבע נוספים ומורכבים יותר כדוגמת מעכבי יבוש ומדללים.
הגמישות של גלופת הפולימר בפלקסוגרפיה מאפשרת הדפסה על מוצרים עדינים ובעלי מרקם שונה או משתנה, כלומר: חומר גמיש.
ההדפסה מתאפשרת בגלל תכונות הפולימר ויכולתו של הפולימר להתאים עצמו למשטח עליו מדפיסים.
בניגוד לגלופה קשה בדפוס בלט.
בשיטת הפלקסוגרפיה ניתן להדפיס על מוצרים כגון: קרטון גלי, סוגי פלסטיק עדין, שקיות סופר, שקיות מלט ועוד.
פלקנסטרו וארזה (באיטלקית: Pallacanestro Varese), הוא מועדון כדורסל מהעיר וארזה שבצפון איטליה, המשחק בליגת העל האיטלקית בכדורסל ובליגת האלופות.
המועדון מוכר כיום כאופנג'ובמטיס וארזה (Openjobmetis Varese) עקב חסות מסחרית.
המועדון זכה 10 פעמים באליפות איטליה, 4 פעמים בגביע האיטלקי, 5 פעמים בגביע אירופה לאלופות ו-3 פעמים בגביע הבין יבשתי.
תקופת השיא של המועדון הייתה שנות ה-70 של המאה ה-20, בה הגיעו כל זכיותיו בגביע אירופה לאלופות מתוך 10 פעמים ברציפות בהן הגיע למשחק הגמר - הישג המהווה שיא בכדורסל האירופי.
באותה תקופה נודע בשמות החסות המסחרית אותם נשא - איניס, מובילג'ירג'י ואמרסון.
קבוצת פלקנסטרו וארזה נוסדה ב-1945 והחלה לשחק בעונת 1945/46 בליגה השנייה.
כבר בעונתה הראשונה זכתה באליפות הליגה השנייה ועלתה לליגת העל האיטלקית.
הקבוצה עלתה לצמרת הליגה כבר בסוף העשור, כאשר בעונת 1948/49 סיימה שנייה (אחרי וירטוס בולוניה) ועונה לאחר מכן סיימה שלישית את הליגה.
הקבוצה חתמה את עלייתה לצמרת הכדורסל האיטלקי ב-1961 כאשר זכתה באליפות הראשונה שלה.
הזכייה שלחה את הקבוצה בפעם הראשונה אל הזירה האירופית, והיא השיגה ניצחון ראשון בסיבוב המוקדמות של גביע אירופה לאלופות על בנפיקה ליסבון.
בסיבוב הראשון אליו עלתה השיגה ניצחון ביתי על ריאל מדריד, אולם הודחה לאחר הפסד בחוץ.
ב-1964 זכתה הקבוצה באליפות שנייה, שסללה את הדרך שוב אל גביע אירופה לאלופות בעונה שלאחר מכן.
וארזה הפתיעה כשהדיחה ברבע הגמר את אחת הקבוצות החזקות באירופה של אז, ספרטק ברנו מצ'כוסלובקיה, לפני שהודחה בידי צסק"א מוסקבה בחצי הגמר.
האליפויות הראשונות והעונה המוצלחת של 1964/65 באירופה היו סימן לבאות.
וארזה החלה את תור הזהב שלה בזכיות ראשונות בזירה הבינלאומית.
ב-1966 זכתה איניס במהדורה הראשונה של הגביע הבין יבשתי בכדורסל שנערכה במדריד כשגברה בגמר על קבוצה מברזיל.
עונה אחת לאחר מכן השתתפה איניס במהדורה הראשונה של גביע אירופה למחזיקות גביע (על אף שלא הייתה מחזיקת הגביע - הגביע האיטלקי טרם התקיים אז).
איניס הדיחה את נאנט, פרטיזן בלגרד וספרטק ברנו, ועלתה לגמר מול מכבי תל אביב.
איניס ניצחה במשחק הראשון, שהיה משחק בית, בפער שהספיק לה לזכות בגביע למרות הפסד דחוק במשחק הגומלין בתל אביב, וזכתה בתואר אירופי ראשון.
ב-1969 החל למעשה עידן השליטה של הקבוצה בכדורסל האירופי.
הוא התחיל עם הגעתו של המאמן היוגוסלבי אלכסנדר ניקוליץ', שנחשב היום אחד מגדולי המאמנים באירופה בכל הזמנים.
איניס זכתה באליפות שלישית ב-1969, וב-1970 הוסיפה אליפות נוספת וגם זכתה לראשונה בגביע אירופה לאלופות, עם ניצחון בגמר על צסק"א מוסקבה.
באותן שנים התגבש סגל השחקנים שהרכיב את הקבוצה לאורך העשור, סביב שלד קבוע - הרכז אלדו אוסולה והסנטר דינו מנגין.
כוכב נוסף בתחילת העשור היה המקסיקני מנואל ראגה.
הקבוצה לא הצליחה להגן על תארה בעונת 1970/71, לאחר שנוצחה במשחק הגמר על ידי צסק"א מוסקבה, אולם זכתה בפעם השלישית ברציפות באליפות איטליה.
הליגה האיטלקית של אז נחשבה לחזקה באירופה, וזכייה בשלוש אליפויות רצופות בה הייתה הישג משמעותי.
האליפות של 1971 אפשרה לקבוצה להמשיך ולשחק בגביע אירופה לאלופות גם בעונת 1971/72, ובפעם השלישית ברציפות עלתה למשחק הגמר, שנערך באותה שנה בהיכל הספורט יד אליהו לרגל הפיכתו לאולם מקורה.
איניס ניצחה בגמר את יוגופלסטיקה ספליט והחזירה לעצמה את גביע אירופה לאלופות.
בקיץ 1972 הגיע לקבוצה שחקן נוסף שהפך עם הזמן לאחד השחקנים הגדולים בתולדותיה - בוב מורס, פורוורד אמריקאי יוצא אוניברסיטת פנסילבניה שניחן ביכולת קליעה משובחת.
כיוון שבליגה האיטלקית של אז היה מותר לשחק רק עם שחקן זר אחד, נאלץ ניקוליץ' לבחור בין מורס ומנואל ראגה, הכוכב המקסיקני שהיה אהוד מאוד בקרב אוהדי הקבוצה - ובחר במורס.
ראגה נשאר בקבוצה עבור המשחקים באירופה בלבד.
הקהל קיבל את מורס בקריאות בוז לאחר שהראה יכולת בינונית בתחילת משחקו הראשון בליגה, אולם לאחר שהתגלתה במלואה יכולת הקליעה שלו הפך מורס לחביב הקהל, ולאחד השחקנים המאיימים בקרב יריבותיה של וארזה.
כבר בעונתו הראשונה זכתה הקבוצה בדאבל איטלקי ופעם נוספת בגביע אירופה לאלופות עם ניצחון בגמר על צסק"א מוסקבה.
אחרי אותה עונה עזב מנואל ראגה את הקבוצה ועבר לשחק בשווייץ.
העזיבה המשמעותית יותר הייתה של המאמן ניקוליץ', שחזר למולדתו כדי לאמן את הכוכב האדום בלגרד.
במקומו הגיע לקבוצה סנדרו גמבה, מאמן איטלקי שכבר נחשב לאחד המאמנים הטובים באירופה לאחר שהוביל להצלחות את זימנטל מילאנו.
ההרכב של מנגין, מורס ואוסולה, יחד עם שחקנים נוספים מנבחרת איטליה כג'וליו יליני, מרינו צנאטה ואיוון ביסון, היה שלד ההרכב הכמעט קבוע של הקבוצה למשך שארית העשור.
איניס הגיעה לגמר גביע אירופה לאלופות חמישי ברציפות בעונת 1973/74 בניסיון לזכות בגביע שלישי ברציפות, ולקבל אותו לצמיתות - אולם בגמר כשלה מול ריאל מדריד.
היא נקמה בריאל מדריד, שהפכה ליריבתה המושבעת, כשניצחה אותה בגמרים של 1974/75 ו-1975/76, כאשר בוב מורס קולע בהם 30 ו-28 נקודות בהתאמה.
בתווך הסתיים הסכם האימוץ הארוך עם "איניס", והקבוצה קיבלה חסות מסחרית חדשה מחברת הרהיטים "מובילג'ירג'י" ובהתאם שינתה את שמה למובילג'ירג'י וארזה.
גם הניסיון השני לזכות בגביע האירופי בפעם השלישית ברציפות נכשל, כאשר במשחק הגמר של עונת 1976/77 ספגה הקבוצה הפסד מפתיע מול מכבי תל אביב, שנחשבה לחלשה ממנה בהרבה.
וארזה ניצחה את מכבי בקלות בשני המפגשים בין הקבוצות במהלך אותה עונה.
וארזה נוצחה גם בשני הגמרים הבאים של גביע אירופה לאלופות, בידי ריאל מדריד ובוסנה סרייבו, ובכך השלימה הישג שיא בכדורסל האירופי - עשרה גמרים רצופים של גביע אירופה לאלופות.
ב-1979/80, עונה אחת לאחר גמר גביע אירופה לאלופות העשירי והאחרון שלה, עברה וארזה שוב לזירה המשנית באירופה - גביע אירופה למחזיקות גביע, וזכתה בו בפעם השנייה עם ניצחון בגמר על קבוצה איטלקית אחרת, פלקנסטרו קאנטו.
זה היה התואר האירופי האחרון של הקבוצה מאז ועד היום.
בתחילת שנות ה-80 התפרק שלד השחקנים שהרכיב את השושלת הגדולה של הקבוצה.
אלדו אוסולה עזב אחרי הזכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1980. דינו מנגין ובוב מורס המשיכו עונה נוספת שבה סיימה הקבוצה במקום הראשון את העונה הרגילה בליגה האיטלקית, אך הודחה בחצי גמר הפלייאוף בידי סינודינה בולוניה.
זה היה גם גורלה בחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע מול פלקנסטרו קאנטו.
בסיום אותה עונה עזבו גם מנגין ומורס את הקבוצה, ושושלת שנות ה-70 באה סופית אל סיומה.
המחצית הראשונה של שנות ה-80 הייתה אפורה למדי כאשר הקבוצה משיגה תוצאות בינוניות הן בזירה המקומית והן באירופית, אך במחצית השנייה חלה התאוששות מסוימת בקבוצה.
ב-1984/85 עלתה לגמר גביע קוראץ' לאחר שהדיחה בחצי הגמר את אריס סלוניקי החזקה, ופגשה שם את סימק מילאנו שבשורותיה שיחק הכוכב הגדול של וארזה משנות ה-70, דינו מנגין.