tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על גבי שער ארבעת התאים נבנה שער בן שני תאים בסגנון אשורי.
בשנים האחרונות הולך ונחשף בדרום התל (בשטח D5) מבנה מונומנטלי המתוארך לתקופה האשורית.
מבחינה קרמית המכלול נראה יותר "ישראלי" ופחות "פיניקי", הייצור נראה בעל אופי יותר מקומי, אך עם זאת הקדרים מראים היכרות עם הרפרטואר וטכנולוגיית ייצור כלי החרס האשוריים, ואולי הם אף היו אשוריים.
כמו כן נמצאו עדויות לתעשיית מטלורגיה (הן נחושת והן ברזל) נרחבת בדור, כחלק מהמערך הכלכלי-מנהלי באימפריה האשורית.
תאריך כיבוש דור על ידי האשורים איננו ברור.
מקובל כי דור סופחה לממלכת אשור, עם כיבוש חוף השרון בשנת 732 לפנה"ס על ידי תגלת פלאסר השלישי מידי ממלכת ישראל.
ישנה אי בהירות האם דור הפכה לבירת פחווה בעקבות הכיבוש האשורי או שמא היא רק שימשה כנקודת סחר חשובה במערך הסחר הפיניקי תחת השלטון האשורי.
אך ברור כי דור הייתה עיר נמל חשובה במערך האשורי שנשלטה ישירות על ידי האשורים ולא על ידי ממלכה מקומית.
דור מוזכרת באסטלה מלכותית של אסרחדון מלך אשור בשליש הראשון של המאה השביעית לפנה"ס, כעיר נמל מרכזית.
הממצאים האחרונים מתקופת הברזל מתוארכים סביב השנים 630-650 לפנה"ס.
ניכר כי לאחר מכן ננטש האתר למשך 150 שנה.
סיבת נטישת האתר אינה ברורה דיה בשלב זה.
לאור תיארוך המבוסס על ממצא יבוא כלי החרס האטיים נראה כי העיר יושבה מחדש לאחר שנת 480 לפנה"ס.
העיר דֹאר נזכרה בספרות היוונית הקלאסית כבר בשנת 500 לפנה"ס לערך.
דור נוסדה ככל הנראה מחדש לאחר שנת 480 לפנה"ס.
בראשית המאה החמישית לפנה"ס מוזכרת דור בכתובת אשמֻנעָזר כעיר אשר נמסרה לשליטת מלכי צידון מידי השלטון הפרסי המרכזי.
המרחב של דור ויפו מכונה בכתובת אשמֻנעָזַר "ארצות הדגן האדירות אשר בשדה השרון".
מצב חסות מלכי צידון בדור נמשך גם בשנים אחר כך, מידע הנלמד מהחיבור הגאוגרפי המיוחס לסיקיליס מסוף המאה הרביעית לפנה"ס, שם מצוינת דור כ"עירם של הצידונים".
במהלך התקופה הפרסית נקבע מתאר העיר דור ותוכנית הרחובות, שנשתמרו עד לתקופה הרומית.
במהלך התקופה הפרסית גם שונה שמה של העיר מדור (דאר) לדורה (Δῶρα) או דורוס.
בתקופה הפרסית התרחש בדור שינוי בשיטת הבנייה משימוש בלבנים מיובשות בשמש ואבני גוויל לבניית אבני גוויל משולבות באבני גזית (המכונה בניית אומנות גזית).
בתל דור הוגדרו שני שלבי בנייה עיקריים מהתקופה הפרסית, הראשון מתוארך לסוף המאה החמישית לפנה"ס והשני למחצית השנייה של המאה הרביעית לפנה"ס, לתקופת המעבר בין התקופה הפרסית להלניסטית.
בשטחים A ,C ו-D2 נחשפו בתל דור מערך של מבננים (אינסולות) שחזיתם פנתה לרחוב, כשהרחובות הפרידו בין המבננים השונים.
במהלך התקופה הפרסית לא הייתה דור מוקפת חומה במלוא מובן המילה, אם כי ישנה טענה שקירות הבתים החיצוניים שימשו כחומה.
שער העיר בשטח B המשיך לשמש בתקופה הפרסית, אף על פי שרחבת השער ששימשה בתקופת הברזל בוטלה, הוצר השער עצמו לרוחב של כשלושה מטרים.
פתח השער ואבן סף ממנו נחשפו בחפירה מתחת ומדרום למגדל ההלניסטי.
בשאר שטחי החפירה נתגלו בעיקר בדלי קירות ומספר לא מבוטל של בורות מהתקופה הפרסית.
כמו כן נחשפו בדור כ-20 קבורות כלב, חלקן מתוארכות למאה החמישית לפנה"ס, וחלקן מתוארכות למאה הרביעית לפנה"ס, לתקופת המעבר בין התקופה הפרסית המאוחרת להלניסטית הקדומה.
מבחינת הממצא הקרמי בתקופה הפרסית יש ייצוג רחב לכלי יבוא אטיים וכן לכלי יבוא מזרח יווניים.
כמו כן נמצאו בדור מספר רב של צלמיות מהתקופה הפרסית.
כללית, מכלול כלי החרס דומה מאוד לממצאים שנתגלו בחלקים אחרים של פיניקיה וקפריסין.
המעבר בדור בין התקופה הפרסית להלניסטית הוא בעיקרו היסטורי-כרונולוגי ואינו מסומן בשכבת הרס או הפרעה בחיים העירוניים בדור.
בניגוד למספר אתרים אחרים בארץ ישראל ופיניקיה (כגון שומרון וצור) הכיבוש המקדוני לא אופיין בהרס, כנראה בגלל היותה של דור בת חסות צידונית.
בתקופה ההלניסטית התרחבה העיר מערבה וניכר כי בתקופה זו הגיעה לשיא התפשטותה וקיבלה את צורתה עד לתקופה הרומית.
שלבי הבנייה בתקופה ההלניסטית בדור מחולקים בצורה גסה לשני שלבים שונים, אם כי עיקר השוני ביניהם מתבטא בעיקר בשיפוץ והרמת רצפות ולא בשינוי פני העיר או בנייה מחודשת.
בראשית התקופה ההלניסטית נבנתה בדור מערכת ביצורים מרשימה בשטחים A ו-C הכוללת חומת סוגרים עם מגדלים, עשויה אבני גזית במילוי אבני גוויל, בבסיס החומה חלקלקה.
המגדלים הם מרובעים (עם מסד לגרם מדרגות במרכז) במרחקים קצובים (50 מ').
בשטח B ישנו שער בעל כניסה ישירה לרחוב העיר עם רחבה מחוץ לשער.
מסוף התקופה ההלניסטית נחשפו בשנים האחרונות מקדשי תאומים המעוטרים בקירות מכוירים וכן בית בד.
בשטח D1 ישנו מבנה שכונה על ידי חופריו "הארמון הפרסי", אך תאריכו הלניסטי לאור מטבע של תלמי השני שנמצא תחת קיר שמבנה הארמון הפרסי נסמך עליו.
מבנה הארמון עשוי משלושה חדרי אורך ועוד חדר רוחב אשר נסמכים על קיר מסיבי בנוי גזית שממשיך מזרחה, ניתן לשער כי למבנה הגדול היו מספר קומות שמהן השתמרה רק קומת המרתף.
מסוף התקופה ההלניסטית נחשפו בשנים האחרונות בשטח D1 מקדשי תאומים המעוטרים בקירות מכויירים.
בשטח D2 יש רחובות היוצרים צומת על אותו מערך רחובות שנוסד כבר בתקופה הפרסית, כמו כן נחשף בשטח D2 בית בד מהתקופה ההלניסטית.
בשטח G במרכז התל ישנו מבנה מונומנטלי (קירות ללא תוכנית מוגדרת) שחודר לשכבות הפרסיות וניתן להקביל את תאריך בנייתו לראשית התקופה ההלניסטית לפי שטחים אחרים.
בשטחים A ו-C ישנן חנויות ברחוב הסמוך לחומה יחד עם רחובות אורך ורוחב עם מבננים ערוכים בצורה הנדסית.
מבחינה פוליטית-שלטונית (בעיקר כפי שמשתקף במקורות ההיסטוריים) התאפיינה ראשית התקופה ההלניסטית בשקט יחסי תחת התלמיים.
פוליביוס מתאר את המצור הכושל של אנטיוכוס השלישי מגאס על דור בשנת 219 לפנה"ס, בתיאורו עומד פוליביוס על כך שדור היא עיר מבוצרת היטב.
בשנת 139/9 לפנה"ס צר על דור אנטיוכוס (VII) סידטס בשעה שטריפון מצא בה מקלט.
מבחינת הממצא ישנו עושר רב של כלי יבוא ממזרח אגן הים התיכון.
כן נמצאו ממצאים רבים בהקשר הצבאי בדור שמקורם במערכות המצור שהושמו על העיר במהלך התקופה ובהם אבני קלע, אבני בליסטרה, ראשי חיצים וחניתות ועוד.
מבחינה מנהלית נחשפו בעיר משקולות תנית, וכן נמצאו בדור חותמות ייחודיות על ידיות בסגנון פיניקי-יווני.
ממגוון הצלמיות ההלניסטיות שנמצאו בדור ניתן ללמוד על חיי הפולחן של תושבי דור.
ככל הנראה נכבשה דור על ידי המלך החשמונאי ינאי אלכסנדר בראשית המאה הראשונה לפנה"ס מידי זואילוס שהיה טירן שהשתלט על דור ומגדל סטרטון.
אם כי בניגוד לאתרים אחרים, בעיקר בגליל ובאדומיאה לא ניכר בדור שינוי בתרבות החומרית מהגמוניה פיניקית להגמוניה יהודאית.
בתקופה הרומית עברה העיר דור מהפך ארכיטקטוני ושגשגה.
דבר זה נלמד הן מהשינוי בבניה והן מטביעת מטבעות העיר.
מבחינת הבנייה נסמך המערך העירוני בתקופה הרומית על השלבים הקדומים יותר, ומובחנים בעיר שני שלבים עיקריים.
בשלב הראשון נבנו בעיר רחובות מרוצפים עם תעלות ניקוז.
הובלו לעיר מים באקוודוקט, אשר הוא מאוחר לשלב הראשון.
שער העיר מהתקופה הרומית לא שרד אך כן שרדו מסדי הבטון של חיבור האקוודוקט לעיר.
ככל הנראה לא היו רחובות העיר רחובות עמודים.
מהשלב הרומי הראשון שרדו מבנים רבים, בהם מבני מגורים פרטיים (חלקם מעוטרים בפרסקאות ופסיפסים), חנויות, מבני ציבור, מקדשים ומתקנים תעשייתיים שונים.
בשלב השני נבנו מבני ציבור רבים, בהם מתחמים מקודשים עם מקדשים במערב העיר, במזרח העיר נבנו בית חצר, מבנה פריסטלי ומבנה בזיליקלי אשר בחלקם נבנו על שטחים פתוחים ורחובות מן השלב הרומי הקדום.
משלב זה ישנם גם מבנים ומתקנים תעשייתיים בדרום התל יחד עם מבנה (ציבורי?) גדול בעל חדרונים קטנים.
כמו כן נחשף במערב העיר בית מרחץ מהתקופה הרומית אך הקשרו הסטרטיגרפי ביחס לשתי תקופות הבנייה בתקופה הרומית בדור אינו ברור מספיק.
בתקופה הרומית התרחבה העיר מהתל אל מרגלותיו, באזור העיר התחתית נבנו מבנים, רחובות ואף תיאטרון.
לגבי התקופה הרומית הקדומה מוזכרת העיר מספר פעמים אצל יוספוס.
לראשונה עם שחרורה יחד עם שאר ערי סוריה על ידי פומפיוס בשנת 63 לפנה"ס.
כן מוזכרים אצל יוספוס התהפוכות המנהלתיות בשיוך העיר כתוצאה מהמאבקים הפנים רומיים והמעבר ברומא מרפובליקה לאימפריה.
לאחר מכן, מוזכרת דור בהקשר לבניית נמל קיסריה על ידי הורדוס, בתור נמל קטן שלא התאים לעגינת ספינות גדולות.
בהמשך מתאר יוספוס את המאבקים בין האוכלוסייה היהודית והפגאנית בדור ותוך כדי כך מסופר על בית כנסת שהיה בעיר.
במהלך המרד הגדול (70-67 לספירת הנוצרים), מספר יוספוס כי הצבא הרומי לקח שבויים יהודיים מציפורי והחזיקם בדור, שככל הנראה שימשה כבסיס לחיל מצב של הצבא הרומי.
על אף השגשוג בדור בהמשך התקופה הרומית והאזכורים הלא מעטים שלה על ידי יוספוס (בעקבות וניקולאוס איש דמשק), מוזכרת דור על ידי המחברים הרומיים בני המאה הראשונה לספירה סטראבון ופליניוס כעיר נטושה.
במקורות יהודיים מן התקופה הרומית מוזכרת דור בפרשת גבולות הארץ, וכן מוזכרת אכסניה שהייתה בדור.
במפת פויטינגר מן המאה ה-13 (מבוססת על מפה רומית מן המאה ה-3) מכונה דור "Thora", ומסומנת במפה כיישוב קטן אשר ממוקם בין 8 מיל צפונית לקיסריה ו-20 מיל דרומית לעכו.
ככל הנראה חדלה העיר דור (או לפחות ההתיישבות על התל) מלהתקיים סביב המחצית הראשונה של המאה ה-3. זאת לאור העובדה שלא נמצאו שרידי בניין מאוחרים יותר למאה זו, וכן לאור הירידה הכמותית בממצא הנומיסמטי סביב אמצע מאה זו, ועל כך שהעיר דור חדלה מלטבוע מטבעות סביב 212.
ליד השער המזרחי של דור נמצאה כתובת יוונית.
הנוסח בכתובת מעיד כי הכתובת מוקדשת למושל בפרובינקיה קיסרית.
העיר דור, כמו ערים יווניות אחרות, צורפה לפרובינקיה של סוריה על ידי פומפיוס.
דור השתייכה לפרובינקיית סוריה גם לאחר המרד הגדול, אולם עברה לפרובינקיית יהודה בסוף המאה הראשונה לספירה.
פאקיוס גארגיליוס אנטיקואוס השתייך לשלוש משפחות.
שמות משפחה אלה מופיעים בכתובות המיוחסות לאדם שהיה מושל פרובינקיית ערביה בשנים 116/7-118-9, קונסול בשנת 119 ומושלה של אסיה בימי אדריאנוס בשנים 133-136. דברואה, בהתבסס על מחקריו של בנימין איזק, טען כי דור הייתה שייכת באותה תקופה לפרובינקיית יהודה, ולכן האיש היה מושל פרובינקית יהודה בין השנים 122-125
דור מהתקופה הביזנטית ועד לעת החדשה
בראשית המאה הרביעית מוזכרת דור כעיר נטושה באונומסטיקון של אוזביוס, ואינה נזכרת בכתבי הנוסע מבורדו.
מכתבי אבות הכנסייה ידוע כי בין המאה הרביעית לשישית היה בדור בישוף, וכן מוכרת הכנסייה שנבנתה למרגלות התל.
מהמאה השישית ועד לכיבושים הצלבניים אין אזכור של דור אצל הגאוגרפים הערביים.
בימי הביניים נבנתה בדור מצודה שנתנה לאתר את שמו הערבי (חר' אל-בורג', חורבת המצודה).
רוב החוקרים הסכימו על זיהוי האתר כמבצר צלבני בשם מֶרל (Merle – שחרור בצרפתית), שנבנה כחלק מביצורי החוף הצלבנים דרומית לעכו, בין עתלית לקיסריה.
העדר כלים בני המאה ה-12, וכן הימצאותו של מטמון חרסים מתחת לסוללת המצודה המתוארך לאחר אמצע המאה ה-13, מעמידים בספק את זיהוי המצודה עם מרל הצלבנית.
הוצע לתארכהּ לימי הסולטאן הממלוכי ביברס ולזהות את מרל הצלבנית עם אתר אחר, דרומית-מזרחית לדור, בשם ח'רבת מזרעה – חורבת טפת, מה גם שגאוגרפים ערבים בני המאות 9–12 אינם מזכירים את דור.
במהלך המאה ה-13 ננטש המבצר, ובתקופה העות'מאנית התפתח בסביבות התל הכפר טנטורה.
על אדמות הכפר שנרכשו על ידי הברון רוטשילד הוקם בשנת 1892 מפעל לייצור בקבוקי זכוכית עבור היקבים באזור, בהנהלת מאיר דיזנגוף.
המפעל נסגר לאחר מספר שנים ועמד נטוש עד לשנות ה-70 של המאה ה-20. ב-23.5.1948, במסגרת מבצע נמל, נכבש הכפר טנטורה, על 1,500 תושביו, וחדל להתקיים.
בשנת 1949 נבנו שני יישובים ישראלים על שטח הכפר ובסמוך לתל, מושב דור וקיבוץ נחשולים.
בשנות השבעים של המאה העשרים שופץ מבנה בית החרושת הנטוש לזכוכית והוא משמש כמוזיאון לארכאולוגיה ימית ולעתיקות התל.
בשנת 2021 נפתח "גן לאומי תל דור" הכולל את התל בשטחו.
דור - האופי האתני והתרבותי
תושבי דור קושרו למספר קבוצות אתניות במהלך הדורות: כנענים, סקילים, פיניקים, ישראלים, אשורים, יהודים ועוד.
דבר זה גרם למחלוקת בדבר האופי האתני של יושבי דור בתקופות השונות.
מבחינה גאוגרפית נמצאת דור בגבולה הדרומי של פיניקיה, מרוחקת קמעה מלב ליבה של פיניקיה בחוף לבנון.
ישנם מקורות מצריים המזהים את יושבי דור עם קבוצה אתנית בשם הסיקילים (או הת'כר), חלק מגויי הים שהתיישבו בחופי דרום הלבנט, ומקושרים עם התמוטטות המערכת העירונית בסוף תקופת הברונזה המאוחרת.
כן הוצע לראות במקורם של הסיקילים את האי סיציליה בדרום איטליה.
לפי אבנר רבן בסוף תקופת הברונזה התיישבו בדור הסיקילים עד להתנחלות השבטים (שכנראה מעולם לא התרחש) ולאחריו הפכה דור לעיר פיניקית.
לדעת שטרן דור נכבשה בראשית תקופת הברזל על ידי הפיניקים מידי הסיקילים.
את תוצאות כיבוש זה מזהה שטרן עם שכבת החורבן בברזל א'.
כמו כן סבר שטרן שדור נכבשה מידי הפיניקים ונשלטה על ידי מלכי ישראל.
לדעת החופרים הנוכחיים של דור איילת גלבוע ואילן שרון, קיימת אחידות והמשכיות בתרבות החומרית בדור לאורך תקופת הברזל (עד למאה השמינית לפנה"ס).
לכן אין לדבר על כיבוש דור על ידי הפיניקים או מלכי ישראל.
לכן יש לזהות את הסיקילים עם הפיניקים ולחפש, אולי, את מקורם בקיליקיה ולא בסיציליה (בהנחה שאכן מדובר בגורם אתני זר).
מה גם שהיות דור עיר מבוצרת ובנויה היטב בתקופת הברזל מעידה על המשכיות המבוססת על מסורת עירונית מפותחת שיש לחפש את מקורותיה בכנען של תקופת הברונזה המאוחרת.
גם בתקופות המאוחרות יותר דור נשארה פיניקית בעיקרה כפי שאנו למדים מהמקורות הספרותיים.
כמו כן, לאור ממצאים שסברו שמקורם ביוון, הוצע שבמהלך התקופה הפרסית התיישבו בדור מתיישבים יוונים.
ניכר גם שהכיבוש החשמונאי (עד כמה שהיה) לא השפיע מבחינת התרבות החומרית על דור כמו על אתרים אחרים בגליל ובאידומיאה.
אך עם זאת כחלק מייהוד הגליל על ידי מתיישבים מיהודה, לאחר כיבושי החשמונאים, הגיעו לדור גם יהודים.
אך אופייה הכללי של העיר נותר פגאני.
דבר המודגם על ידי כך שהצבא הרומי הרגיש בטוח בדור.
כמו כן מהמובאות מהמקורות הרבניים בתקופה הרומית ניכר כי רובה של דור הייתה נכרית אך עם זאת חיו בה גם יהודים לאחר חורבן בית המקדש השני.
שרידי המקדשים הרומים במערב העיר
תל הֲרוֹר הוא תל גדול בנגב המערבי, השוכן בגדתו הצפונית של נחל גרר, ליד מושב שיבולים.
התל משתרע על שטח של 150 דונם, ומתחלק לשני חלקים - העיר התחתונה והעיר העליונה.
בראש התל יש בית קברות טורקי מזמן מלחמת העולם הראשונה.
עד למלחמת העצמאות של מדינת ישראל, נהגו תושבי האזור הערביים לעלות לקבר ולהקריב שם קורבנות, במשך שבוע ימים.
לפי אחת הסברות, תל הרור היא מקומה של העיר המקראית גְּרָר המוזכרת מתקופת נדודי האבות, ובמפת מידבא מן המאה ה-6 בתור סיאטוס גררטיקוס.
בפסגת התל קבר המיוחס לשיח' אבו הרירה, מתלמידי מוחמד הנערץ על הבדואים, ומכאן שמו בערבית.
חפירות באתר התקיימו בין השנים 1982–1988 על ידי "משלחת ארץ גרר" מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בשיתוף עם המרכז הצרפתי למחקר מדעי בירושלים ואוניברסיטת ברנדייס.
את החפירות ניהל אליעזר אורן.
החפירות חשפו כי בתקופת הברונזה התיכונה התקיים היישוב בחלקו הנמוך של התל, ולקראת סוף תקופת הברונזה הצטמצם היישוב צפונה.
בתקופת הברזל ואליך התקיים היישוב על התל הגבוה בלבד.
בתקופת הברונזה התיכונה II (בין 2000-1550 לפנה"ס) התקיים על שטחו של התל הנמוך יישוב גדול, שהיה בין היישובים הגדולים ביותר בדרום הארץ.
היישוב היה מבוצר בסוללת עפר גדולה, שבשלב מאוחר יותר נבנתה עליה חומת אבן אדירה.
בין הממצאים מתקופה זו הם שרידים של מקדש שלו מספר שלבים.
במקדש זה נמצאו עדויות רבות לקורבן בעלי חיים וכמות גדולה של כלי חרס.
על פי העדויות מהחפירות האתר לא נחרב אלא ניטש בשלהי תקופת הברונזה התיכונה.
בתקופת הברונזה המאוחרת, המשיך להתקיים היישוב, כשמרכזו עבר לחלק הדרום-מזרחי של האתר, על גבי הביצורים מהתקופה הקודמת ובסמוך למעיינות גרר.
שטח היישוב העיקרי הוא כ-4 דונם בלבד.
נמצאו שרידים מבנים ובהם אולי שרידים של מצודה ושל אסם לאחסון תבואה.
הכלים שנמצאו מתקופה זאת מתוארכים לתקופה שבין 1550 - 1300 לפנה"ס וכוללים כלים רבים שיובאו מקפריסין.
נמצא גם אוסטרקון ובו כתב היראטי שמקורו במצרים העתיקה.
בחלק קטן של התל הנמוך נמצאו שרידים של יישוב פלשתי מבוצר, שהתקיים בתקופת הברזל הקדומה (1200 - 1000 לפנה"ס).
שטחו של היישוב היה בין 2–3 דונם.
בשאר חלקי התל הנמוך נמצאו עדויות נוספות לפעילות אנושית מאותה התקופה שכללו בעיקר בורות אשפה ומתקנים שונים.
בתקופת הברזל המאוחרת, בסביבות המאה ה-8 לפנה"ס, לאחר הכיבוש האשורי בידי תגלת-פלאסר השלישי, נבנה בתל הגבוה יישוב מבוצר.
מערכת הביצורים של יישוב זה הייתה אדירה וכללה סוללה, חומה בעובי 4 מטרים, חלקלקה, מגדלי שמירה ומצודות פינתיות.
ליישוב זה היה גם רובע מחסנים גדול שבו כלים רבים, בהם נמצא כלי חרס שעליו הכתובת "לבגד", הסיפרה 8 בכתב היראטי וסמל ענח' מצרי.
כלים מתרבויות שונות כגון התרבות הפיניקי והאדומית נמצאו באתר.
לדעת החופר הקמת היישוב המבוצר בתל הרור היה חלק ממאמציה של אשור ליצור אחיזה על ארץ פלשת.
היישוב חרב בשרפה במאה ה-7 או המאה ה-6 לפנה"ס.
לאחר הכיבוש הפרסי במאה ה-6 לפנה"ס התקיים באתר יישוב גדול, ואולי גם מתוכנן, בו נמצאו כלים רבים המיובאים מאזור יוון.
מערכת הביצורים האדירה שנבנתה על ידי האשורים יצאה מכלל שימוש.
תל גַּמָּה הוא תל גדול בנגב הצפוני-מערבי, בגדתו הדרומית של נחל הבשור, סמוך לקיבוץ רעים, כ-10 ק"מ דרומית לעזה.
ליד התל נערך בסוף 1516 קרב ח'אן יונס, שבמהלכו הביסו כוחות האימפריה העות'מאנית את חיל הפרשים הממלוכי במהלך המלחמה הממלוכית-עות'מאנית.
הארכאולוג בנימין מזר הציע לזהות את תל גמה עם עיר המלוכה הכנענית יֻרְזָה הנזכרת ברשימותיו של תחותמס השלישי פרעה מצרים שעבר במקום בשנת 1498 לפני הספירה.
ותיאר את העיר כדרומית מבין ערי כנען אשר מרדו במצרים.
תיאור זה מתאים למיקום התל והוא הזיהוי המקובל היום.
בתקופת מכתבי אל-עמארנה שלט בעיר מושל כנעני בשם פו-בעלו שהתכתב עם אחנתון.
ירזה מוזכרת פעם נוספת בכתובתו של אסרחדון מלך אשור, בה היא מוזכרת בתור אחת הערים אשר מרדו בממלכת אשור וכתוצאה מכך נכבשה ומלכה הוגלה לנינווה.
תל גמה זוהה בתחילה כגרר המקראית על ידי ו"ג פיתיאן-אדמס.
פלינדרס פיטרי אשר חפר במקום הסכים עם זיהוי זה.
התל נבדק לראשונה בשנת 1922 על ידי ו"ג פיתיאן-אדמס (W.J.
Phythian-Adams) מבית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים שביצע באתר חתך בדיקה.
בשנים 1926–1927 חפר בתל הארכאולוג האנגלי פלינדרס פיטרי, אשר חקר במשך שישה חודשים שטח גדול במערב האתר.
זה היה התל הראשון שחפר בסבב השני שלו בחפירות בארץ ישראל.
בשנת 1970 החלה בחפירה משלחת מטעם המוזיאון הסמית'סוני בוושינגטון.
נחשפו מספר רב של שרידים המעידים על התיישבות כמעט רציפה במקום החל מהתקופה הכלקוליתית ועד התקופה ההלניסטית.
תל גמה הוא האתר הראשון בארץ בו נמצאו קבורות חמור.
מתקופה (אלף רביעי לפנה"ס) זו נמצאו באתר שורה של בורות על קרקע בתולה, השערת החוקרים שמדובר בבקתות או אסמים.
כלי החרס שנמצאו שייכים לתרבות באר שבע.
זו התקופה המקבילה בחלקה לתקופה החיקסוס במצרים העתיקה.
הובחנו בחפירה שלושה שלבי בנייה.
הממצאים כוללים כלי זואומורפי ממשפחת כלי תל אל-יהודיה בדמות ראש פר, נמצאו כלים קיפריים וכן חותם גליל קטן בכתב יתדות.
בחפירה נמצאו שני קברי סוסיים (equids), האחד חמור על פי זיהוי השיניים והשני צעיר מדי כדי לזהותו לרמת המין.
בתקופת הברונזה המאוחרת II האתר היה המיושב ביותר.
נמצא מבנה גדול כנראה ארמון מהמאה ה-13 לפנה"ס.
המבנה מורכב מחצר ומערכת חדרים צמודה.
בחצר נתגלתה אמבטיה עם דפנות ורצפה מטוייחים.
תעלת ניקוז הובילה לבור שפכים בחוץ.
הממצאים כוללים כלי חרס מקומיים ושברי כלים מעוטרים באיילים ועופות.
כן נתגלו שלוש חרפושיות של מלך העובד את האל פתח.
למרגלות התל התגלה "בית המושל המצרי".
שכבה זו מייצגת את היישוב הפלשתי הקדום (המאה ה-12 לפנה"ס – המאה ה-11 לפנה"ס).
נתגלו מכלולי חדרים פלישתיים, כבשן לצריפת כלי חרס גדול ומתוחכם מבחינה טכנולוגית.
בתוך הכבשן נמצאו חרסים פלישתיים רבים.
נמצאה שכבה המתוארכת למאות העשירית והתשיעית לפנה"ס.
נמצא מבנה קמרונות אשורי, מבנה מרשים עם תקרות לבנים מקומרות.
המבנה מורכב משישה חדרים לפחות, החדרים היו מרוצפים.
באתר נתגלה מצבור של קרמיקת הארמון האשורית, אשר נגלתה לראשונה באתר זה וזוהתה על ידי פטרי כמשפחה קרמית.
גודל המבנה ושפע החרסים האשוריים מצביעים אולי שהמבנה היה "בית מושל" – מקום מושבו של המושל האשורי.
הממצאים כללו גם עגיל כסף עם שיבוץ שנהב.
הממצאים כוללים מבנה גדול וכן מצודה ענקית.
זיהוי התקופה נעשה בעזרת החרסים המיובאים מיוון.
בתחילת התקופה ההלניסטית שלטו באזור בני בית תלמי ממצרים.
תל גמה הפך למרכז גדול של אחסון תבואה, והתושבים עברו להתיישב בשטחים מסביב לתל.
האתר ננטש סופית בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס.
דרומית ומזרחית לתל גמה נחשפו ממצאים כמו: שרידי מבנים, בור מים, טבון, קנקנים, קערות וקדרות, שתוארכו לתקופה הביזנטית.
תל זוּרֵיקִיָה הוא אתר ארכאולוגי באגן נחל פולג, מדרום לקיבוץ תל יצחק.
גובהו 25 מטר מעל פני הים והוא נחלק לשני חלקים, צפוני ודרומי.
בחלק הצפוני של האתר נמצאו שרידי בנייה מהתקופה הפרסית וחרסים רבים.
במקום זה התקיים במאה ה-19 יישוב ערבי קטן בשם ח'ירבת א-זוריקיה.
בחלק הדרומי נערכו חפירות בין השנים 1978-1979 בהנהלת רם גופנא, בהן נחשפו שרידי מצודה מתקופת הברונזה: חומות, מבנים ומגדל.
מצודה זו היוותה חלק ממערך ההגנה של ממלכת אפק הכנענית, בדומה לתל פולג הסמוך.
האתר ממוקם באופן אסטרטגי לצד מעברה קדומה בביצות הפולג ובקרבתו נובע המעיין עין א-זוריקיה.
בימי מלחמת העולם הראשונה נערך במקום קרב בין הטורקים והגרמנים לבין הבריטים לאחר צליחת הירקון.
במפות בנות התקופה כונה המקום Zerkiye Crossing.
תֵּל-חָדִיד הוא תל הנמצא מצָפון ליער בן שמן ולכביש 443 ודרומית לנחל נטוף.
התל ממוקם בקו הגבעות הראשון מעל מישור החוף באזור בן שמן וממנו תצפית על כל גוש דן.
שביל ישראל, קטע מס' 20, עובר בתל חדיד.
התל מתנשא לגובה 147 מטרים, מדרום לנחל נטוף, אחד מיובליו של נחל איילון.
תל חדיד הוא חלק מיער בן שמן, אף על פי שהוא מופרד מחלקו העיקרי של היער על ידי כביש 443. בשנת 2000 נסללה מנהרה באורך 430 מטר מתחת לתל כדי לאפשר מעבר של כביש חוצה ישראל.
במורד המערבי של התל, לכיוון כביש 444, שוכן אתר ההנצחה לחללי חיל הלוגיסטיקה.
מערבית לתל שוכן המושב חדיד.
תל חדיד הוא אחד ממקומות הרכיבה הפופולריים בקרב רוכבי אופנועי שטח.
בסלע הקירטון, המכוסה בקרום נארי, נוצר מספר רב של מערות וחללים תת-קרקעיים טבעיים ומעשה ידי אדם, ואלה פזורים ברחבי האתר.
התל מכוסה במטעי זיתים, אשר ניטעו וטופלו על ידי תושבי הכפר חדיתה, ועל ידי עצי אורן שניטעו על ידי קרן קיימת לישראל.
שרידים של מבנים, מתקנים חקלאיים, וכן בית הקברות של חדיתה עדיין נראים בבירור בחלקים מן התל.
החפירות העיקריות בתל נערכו במסגרת חפירות הצלה בעת סלילת כביש 6 וחפירת "מנהרת חדיד".
לפי התוכנית המקורית היה אמור כביש 6 להיסלל באזור התל על פני השטח בחציבה עמוקה, ובכך להרוס חלק ניכר מהממצאים הארכאולוגיים במקום.
לאחר מאבק של פעילי איכות הסביבה הוסכם שהכביש יעבור בצמד מנהרות מתחת לתל.
עם זאת סלילת הכביש פגעה בשולי התל באזור הכניסה למנהרות (פורטלים).
חציבת "מנהרות חדיד" החלה באוקטובר 2000, והושלמה ביוני 2001, כשבמקביל בוצעו במקום חפירות ההצלה.
בינואר 2008 נערכה חפירה בשוליים הדרומיים של התל, לאורך קו המיועד להנחת תשתית.
החפירה נערכה מטעם רשות העתיקות ובמימון חברת פרטנר תקשורת.
בשנת 2018 הושק פרויקט מחקר חדש בתל חדיד, מטעם אוניברסיטת תל אביב והסמינר הבפטיסטי של ניו אורלינס.
בתל חדיד היה יישוב עתיק, המזוהה עם היישוב העתיק "חדיד", ששמו נשמר בגרסה הארמית בשם הכפר חדיתה שהתקיים עד מלחמת העצמאות.
במחקר הקדום, בהובלת אבות הכנסייה ובראשם אוסביוס (המאה ה-3 עד ה-4 לספירה), זוהתה חדיתה עם עדיתים הנזכרת בספר יהושע (פרק ט"ו פסוק 36) כחלק מנחלת שבט יהודה.
בהתבסס על כך, היוצרים של מפת מדבא מיקמו בסמוך לירושלים כפר ועליו הכותרת "עדיתיים היא עדיתה".
אבל, עדיתים נמצאת למעשה בשפלת יהודה, ככל הנראה באזור עמק האלה, וככל הנראה הדמיון במצלול שמות המקומות הוא שהוביל לזיהוי מוטעה זה.
אכן, זיהוי אחר לחדיתה, שהוצע מאות שנים לאחר מכן, אומץ על ידי המחקר הנוכחי.
רבי אשתורי הפרחי ציין בשנת 1322 בספרו כפתור ופרח כי חדיתא, הנמצאת כשעתיים מהעיר לוד על הר עגול, היא מקומה של חדיד המקראית.
השרידים העתיקים ביותר שהתגלו במקום הם מתקופת הברונזה הביניימית, ונראה שלאחר פער של כאלף שנה חודש היישוב בתקופת הברונזה המאוחרת.
לפי חפירות ההצלה שנערכו בשנים 1995–1997 מטעם אוניברסיטת תל אביב, היישוב הגיע לשיאו בימי ממלכת ישראל, במאה ה-8 לפני הספירה, ובימי השלטון האשורי, במאה ה-7 לפני הספירה.
ייתכן שאת אותם הנוכרים גירשו היהודאים תחת המלך יאשיהו, וכך חזרה חדיד להיות עיר עברית עד לגלות בבל שממנה שבו גולי חדיד היהודאים לביתם בה.
שרידים נוספים תוארכו החל מהתקופה הפרסית ועד לעת המודרנית.
בתנ"ך מוזכר היישוב חדיד כאחד המקומות שבהם התיישבו שבי ציון: .
בספר חשמונאים מסופר שחדיד בוצרה על ידי שמעון התרסי בשנת 143 לפנה"ס.
בספר מכבים א' (יב 38 ויג 13) מסופר כי שמעון התרסי ביצר את חדיד במהלך המלחמה נגד דיודוטוס טריפון (ΔιόδοτοςΤρύφων).
חשיבותו האסטרטגית של תל חדיד נשמרה לאורך הדורות.
פלביוס יוספוס מספר בספרו מלחמות היהודים כי הגנרל הרומי אספסיאנוס שעמד בראש המאמץ הרומי לדיכוי מרד היהודים בחר לחסום את הדרך לירושלים ולבצר את חדיד .
בתקופת המשנה ישבו במקום חכמים, ובהם התנא רבי יקים איש חדיד.
כמו כן, העיר נזכרת במשנה כאחת הערים המוקפות חומה מימי יהושע בן נון.
בשנת 1940 דיווחו תושבי הכפר חדיתא למחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי אודות רצפת פספס שנמצאה בסמוך.
בחפירה שנערכה ב-24 בדצמבר 1940 חשף יעקב עורי את רצפת פסיפס, כנראה מהמאה השישית לספירה, שבה מתוארת ספינה שטה על הנילוס, החי והצומח על גדות הנהר, עיר מבוצרת עם הכתובת "איגיפטוס" (מצרים), וכתובות הנצחה ביוונית.
רצפת הפסיפס הוצאה מהאתר ומוצגת במוזיאון הימי הלאומי שבחיפה.
כפר ערבי בשם חדיתה התקיים במקום בשנים שלאחר מכן.
בתחילת מלחמת העצמאות השתתפו ערבים מהכפר בהתקפות על תושבי בן שמן עד שביולי 1948, במבצע דני, נכבש הכפר ונהרס.
קיבוץ בשם "חדיד" הוקם בשנת 1949 על אדמות הכפר והתפרק לאחר זמן קצר.
המושב חדיד, הנמצא סמוך לתל, הוקם בשנת 1950 בידי עולים מתימן, וכעבור זמן הצטרפו אליו עולים מרומניה ומפולין.
במהלך החפירות הארכאולוגיות בשולי תל חדיד, בהנהלתם של פרופ' יצחק בית אריה ואסתר ברנד מטעם אוניברסיטת תל אביב, נחשפו שתי תעודות כתובות בכתב יתדות, במצב השתמרות מצוין.
תעודות אלה מצטרפות לשתי תעודות בכתב אשורי, מן השנים 651 ו-649 לפנה"ס, שהתגלו בתל גזר, כ-10 ק"מ מדרום לתל חדיד.
ניסוחם של התעודות זהה לניסוח המסמכים המשפטיים שהיה נהוג בארץ אשור בתקופת האימפריה האשורית.
במסמכי תל גזר ותל חדיד רשומים שמותיהם של 36 אנשים.
כולם, פרט לאחד, נתניהו מגזר, הם שמות לא עבריים, כמחציתם אכדיים וכמחציתם ארמיים.
המסמך הקדום מתוארך ל-698 לפנה"ס.
לפי המקרא יושבו גולים זרים בארץ על ידי מלך אשור: החוקרים מניחים כי מלך אשור הנזכר בפסוק אינו סרגון השני (722–705 לפנה"ס), מחריבה של ממלכת ישראל.
גם לא סנחריב (705–681 לפנה"ס), בנו של סרגון, אלא מוקדם יותר, שכן, לא נראה שפרק זמן בן שלוש עד ארבע שנים הספיק לגולים מבבל להסתגל ולהתבסס, לקבל קרקעות ולהגיע לסטטוס של מוכרי אדמה וקוניה.
הצעת החוקרים היא כי בתעודה מתל חדיד נזכרים גולים מבבל, שיושבו בימי סרגון בתחומה הדרומי של ממלכת ישראל, זמן לא רב לפני כיבושה.
האמור בספר נחמיה מעלה נקודה נוספת: הנוכרים שהתיישבו בתל חדיד סולקו על ידי יאשיהו מלך יהודה, שכן נבלט (בית נבאלא) וחדיד נזכרים כיישובים יהודיים ובכותרת שבראש רשימת שבי ציון נאמר: יוצא מכאן, כי התושבים יצאו לגלות בבל ממקום מושבם והנוכרים כבר לא גרו במקום.
אם נוסיף לכך כי באותה תקופה נחלשה ממלכת אשור וגברה השליטה המצרית בארץ ישראל, ייתכן כי בסוף תקופת המלוכה ביהודה לא היו באזור תושבים מבבל, חדיד שבה להיות עיר יהודית, ותושביה הוגלו לבבל בידי הכשדים בעת חורבן בית ראשון, ושבו מהגלות לבתיהם בימי עזרא ונחמיה.
בחלקו המערבי של תל חדיד נטועים עצי זית רבים.
בחלקו הגבוה וחלקו הדרומי נטועים עצי אורן.
בסוף הקיץ ותחילת הסתיו פורחים על התל חצבים.
בחורף פורחים בו בעיקר כלנית מצויה (בגווני אדום בלבד) וכן סביונים, אירוס ארצישראלי ורקפות.
באביב ובקיץ ניתן לראות עדרי כבשים ועזים רועים בתל ובשדות שמסביב לו.
תל גּוֹדֵד הוא אתר ארכאולוגי באזור שפלת יהודה, הכולל בין השאר שרידים מתקופת המקרא והתקופה הרומית ומערכות מסתור מימי בר כוכבא.
תל גודד שוכן כשני קילומטרים מצפון-מזרח לבית גוברין, בנקודה הגבוהה ביותר בפארק בריטניה (כ-400 מטרים מעל פני הים).
השם "גודד" נגזר מצליל שמו הערבי של האתר - תל ג'דידה.
היו שזיהו אותו עם העיר המקראית מורשת גת.
ויליאם פוקסוול אולברייט הציע בשנת 1925 לזהות את התל עם גדרה המוזכרת בדברי הימים: "הֵמָּה הַיּוֹצְרִים וְיֹשְׁבֵי נְטָעִים וּגְדֵרָה".
זכריה קלאי הציע בשנת תשל"א לזהות בתל גודד את לבנה וצבי אילן הציע בשנת 1975 לזהות בתל גודד את "גדוד" המוזכרת, לטענתו, בספר מיכה: "עַתָּה תִּתְגֹּדְדִי בַת גְּדוּד מָצוֹר שָׂם עָלֵינוּ בַּשֵּׁבֶט יַכּוּ עַל הַלְּחִי אֵת שֹׁפֵט יִשְׂרָאֵל".
תל גודד היה מיושב בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת, ושוב בתקופת ממלכת יהודה, וחרב כנראה על ידי סנחריב מלך אשור בשנת 701 לפנה"ס, במסעו לדיכוי מרד חזקיהו מלך יהודה.
הממצא הארכאולוגי (להלן) מלמד כי בתקופה הרומית שכנה בראש האתר וילה מפוארת (להלן, "בית המפקד"), במרכז מתחם מוקף חומה, שכלל לא ברור אם היה כולו מיושב.
למרגלות התל התקיים בתקופות ההלניסטית והרומית הקדומה יישוב המכונה כיום חורבת טבק.
האתר עמד על אם הדרך ונהנה ממעיין שנבע למרגלותיו ומסמיכותו הרבה לעיר הגדולה בית גוברין - אלבתרופוליס.
בשנים 132-136 לספירת הנוצרים השתתפו תושבי האזור במרד בר כוכבא, ואף התקינו בחורבת טבק מערכות מסתור מסועפות.
יש הסבורים שהאתר מופיע במפת מידבא תחת השם "מורשתי".
תל גודד נחפר בשנים 1899-1900 על ידי הארכאולוגים פרדריק בליס ומְקָאליסְטֶר מטעם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל.
הממצאים הקדומים ביותר שנתגלו בחפירה הם חרסים מתקופת הברונזה ו- 37 חותמות "למלך", המתוארכות לימי חזקיהו המלך (המאה השמינית לפנה"ס).
מן התקופה הרומית שרדה חומה בעלת ארבעה שערים, וכן בית המפקד.
סמוך לתל נמצאו גם אבני מיל, שסימנו בתקופה הרומית מרחקים קבועים בדרך הראשית.
ממצא נוסף מן התקופה הרומית הוא שרידי מעיין, ניקבה ואמת מים, שנתגלו למרגלות התל.
האמה סיפקה באופן סדיר מי מעיינות לעיר בית גוברין, בנוסף לאמה ארוכה יותר, שהובילה מים אל העיר ממעיינות במורדות הרי חברון.
למרגלות התל נחשף גם אתר עתיקות (הקרוי חורבת טבק).
מתחת למבני המגורים נחצבו מערכות מסתור, המיוחסות למרד בר כוכבא.
מערכות אלו מבוססות על מתקנים קדומים ששימשו את יושבי העיר הרומית, ובהם מחסנים, מקווה טהרה, מערות פעמון, בורות מים ומתקני קולומבריום.
הכפר היהודי שהתקיים במקום זה, נחרב כנראה עם כישלון מרד בר כוכבא.
במדרון, בשטח שבין ראש תל גודד לחורבת טבק אותרו מערות קבורה מתקופת המקרא ומן התקופה ההלניסטית והרומית הקדומה.
מתקופות מאוחרות יותר נשתמרה באר מים עמוקה, הנקראת 'באר רסק'.
מאגר מי התהום שלה כבר יבש, אולם דופנותיה הבנויות נשתמרו היטב.
הבאר סמוכה לכביש 38 העובר למרגלות התל.
המאגר קשור למפעל המים לבית גוברין, שנזכר לעיל.
תל גודד הוא אחד האתרים המטוילים ביותר בשפלת יהודה, ומשולב בשביל ישראל.
מערכות המסתור והבאר שבו מהוות אטרקציה תיירותית בולטת, והוא נחצה בשבילי מטיילים מסומנים ובשבילי אופניים רבים.
הגישה למערכות המסתור היא דרך כביש 38 (בית שמש-בית גוברין), במרחק של פחות מקילומטר ממושב נחושה.
תל השומר הוא אזור בבקעת אונו השייך מוניציפלית לרמת גן.
במקום נמצאים שני מוסדות חשובים: המרכז הרפואי שיבא ומחנה דורי (המכונה גם בסיס תל השומר) של צה"ל.
האזור קרוי על שם אגודת השומר שהיה ארגון הגנה ביישוב היהודי בארץ ישראל בשנים 1909–1920. אזור תל השומר גובל בקריית אונו ובכפר אז"ר מצפון, באור יהודה מדרום וברמת אפעל ממערב.
בשנת 1934 הוקמה במקום על ידי משה ליטוינסקי ואחיו אמיל המושבה "תל ליטווינסקי".
המושבה תוכננה כעיר גנים על ידי בכיר האדריכלים בארץ ישראל באותה העת, ריכרד קאופמן.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם במקום בסיס צבאי בריטי.
העברתו של המחנה מידי הבריטים אל הערבים או תפיסתו על-ידם עלול היה להפוך אותו לבסיס אידיאלי להתקפה על יישובי האזור בגוש דן, ואיום ממשי עליהם.
עקב תחילת ההשתלטות הערבית החמושה על המחנה (במסווה של עובדים) הוחלט לכבוש את המחנה על ידי כוחות חטיבת אלכסנדרוני.
הקמת בית החולים והמחנה הצבאי
ביוני 1948 הוקם במקום בית החולים הצבאי מס' 5 על ידי השירות הרפואי (ש"ר) של צה"ל.
בתחילה היו בבית החולים כ-600 מיטות, מספר שהפך אותו לבית החולים הצבאי הגדול ביותר באותו הזמן.
מחלקות בית החולים שוכנו בביתנים נטושים של המחנה הבריטי, ובשאר המחנה התיישבו יחידות צה"ל אחרות, כולל חטיבה 8. בתחילה הובאה הצעה לבן-גוריון שבית החולים תל ליטווינסקי ייקרא על שמו.
ד"ר חיים שיבא חשב שבדרך זו יבטיח את קיומו ותקציבו של בית החולים, אבל בן-גוריון התנגד והציע לקרוא לבית החולים על שם אגודת השומר.
ב-1953 הפך בית החולים למרכז רפואי אזרחי - בית חולים תל השומר, וב-1971 נקרא "המרכז הרפואי שיבא", על-שמו של ד"ר חיים שיבא - ראש השירות הרפואי במלחמת העצמאות, קצין רפואה ראשי הראשון ומנהלו הראשון של בית-החולים, שנפטר באותה שנה.
תֵּל דּוֹתָן (תל דות'אן) הוא תל יישוב עתיק גדול במרכזו של עמק דותן כ-10 ק"מ מדרום-מערב לעיר ג'נין בצד כביש שכם-ג'נין.
מתנשא לגובה 60 מטר מעל העמק, שטח פסגתו כ-40 דונם.
לרגלי התל עברה דרך ההר.
החפירות באתר נערכו בשנים 1953–1964 על ידי הארכאולוג ג'וזף פול פרי (Joseph Paul Free) מטעם וויטון קולג'.
בתשע עונות החפירה באתר חשף פרי שרידים ארכאולוגיים מ־21 שכבות שונות.
השרידים האדריכליים העיקריים הם מתקופות הברונזה קדומה, תקופת הברונזה המאוחרת, תקופת הברזל I ותקופת הברזל II בחפירות נחשפו, בצד הדרומי והמערבי של התל, ביצורים ובתי מגורים מתקופת הברזל II, עת היישוב היה מבוצר ומוקף חומה.
בצד הדרומי של התל נתגלה מבנה, אותו זיהה פרי כמבנה מנהלה שבו נאספו מיסים, כגון חיטה, שמן זית וסחורות אחרות.
במהלך חפירת המבנה חשפו הארכאולוגים מאות פערורים (כדים בעלי פתח רחב), ובכמה מהם נותרו עדויות כי הללו שימשו לאחסון דגנים ושמן.
דגימות שנלקחו משכבת החורבן שעל רצפות המבנה ונבחנו בתיארוך פחמן-14 במעבדה, לימדו כי המבנה נחרב בסוף המאה ה-9 לפנה"ס.
בתחילת שנות ה-2000 החליטו חוקרים מוויטון קולג' לבחון מחדש את ממצאי החפירה ולערוך פרסום מקיף ומסכם על האתר.
את המחקר המחודש הוביל הארכאולוג רוברט קולי (שניהל גם את חפירות "ח'רבת רדנה", אתר חשוב מתקופת הברזל הממוקם בתוך רמאללה).
כמו כן, נערך באתר סקר מקיף וחפירת בדיקה בשנת 2004. ממצאי החפירה שהיו מאוכסנים בוויטון קולג', במוזיאון רוקפלר ובקולג' סנט ג'ורג' בירושלים, נבחנו מחדש ותוארכו באמצעים מודרניים.
לפי מחקר זה התל היה מיושב ברציפות החל מהתקופה הנאוליתית ותקופה הכלקוליתית בארץ ישראל ועד לתקופה הרומית בארץ ישראל.
בשנת 2013 התגלה בתל דותן שברי מזבח עשוי מאבן גיר מקומית, בעל ארבע קרניים מתקופת הברזל II.
מידותיו 65X65 סנטימטר ועוביו הכולל בנקודת המרכז 18 סנטימטר.
ככל הנראה מזבחות מטיפוס זה שימשו להבערת קטורת או חומר אחר, ולא שימשו להקרבת בעלי חיים או מנחות אחרות.
השערת החוקרים היא, שבשל מיקומו של הממצא בתוך מערכת של מבנים, אפשר לתארך את המזבח באופן מהימן לראשית תקופת הברזל II (המאה ה-9 לפנה"ס).
מכלול המבנים שבמסגרתו נמצא המזבח זוהה במקור על ידי ג'וזף פרי כמבנה מנהלה, אך בעקבות גילוי המזבח משערים ששימש בראש ובראשונה למטרות פולחן.
רוב ממצאי תל דותן מוצגים במוזיאון קטן השוכן בתוך בור מים בחצר הקולג' של קתדרלת סנט ג'ורג' בירושלים.
בצמוד לתל מדרום ממוקמות שלוש בארות עתיקות, תעלה, מספר בריכות ובורות מים.
בבאר העתיקה מביניהן, שנחפרה לעומק של כ-20 מטר, היה מבנה ומתקן אנטיליה לשאיבת מים.
בתחילת המאה ה-20 הותקנה במקום משאבה ממונעת.
כיום המבנה נטוש וחלקו הרוס.
האתר נקרא בערבית "ביר אל חפירה" ויש המזהים אותו עם "באר יוסף",
המכנים אותו גם "בור יוסף" שעל פי המתואר בפרשת "וישב" בספר בראשית השליכוהו אחיו אל הבור.
זיהוי של התל עם דותן המקראית נעשה כבר במאה ה-14 על ידי אשתורי הפרחי, בשנת 1851 זוהה התל מחדש על ידי הנוסע ההולנדי ון דר ולדה שביקר בתל.
סיפור מכירת יוסף בספר בראשית התרחש בדותן, כאמור: .
בתקופת ממלכת ישראל מוזכרת דותן כעיר בה ישב הנביא אלישע עת הקיף עליו חיל מלך ארם ().
ישנם המזהים את דותן עם תתין ברשימת הערים שכבש תחותמס השלישי מלך מצרים.
על זהות זו כותב בנימין מזר שהיא "אינה מתקבלת על הדעת" בגלל שתתין מוזכרת בזיקה לערים אחרות שמקומן בסוריה.
דותן מוזכרת גם בספר יהודית שלוש פעמים בתיאור המסע של הולופרנס בארץ ישראל, לצד היישוב "בלעמה" (כיום ח'רבת בלעמה הסמוכה, המזוהה עם יבלעם המקראית).
בפסיפס כתובת רחוב מתקופת התלמוד נזכר פטור שניתן ליהודי דותן מקיום חלק מהמצוות התלויות בארץ, בשל הימצאות נכרים (שומרונים) באזור בתקופה זו, כאשר לצדה של דותן נזכרות עיירות הסמוכות אליה, ובהן בלעם עלייתה (ח'רבת בלעמה), איקבין (הכפר עקאבה), מזחרו (ח'רבת מחרון הצמודה ממזרח לתל דותן) וציר (הכפר ציר).
אוסביוס מקיסריה מציין שדותן נמצאת 12 מילין מצפון לשומרון.
תל זַית הוא תל קטן באזור השפלה, כ-5 ק"מ מצפון-מזרח לקריית גת ומספר קילומטרים ממערב לקיבוץ גלאון בסמוך לכביש מס' 335.
המקום היה מיושב החל מתקופת הברונזה המאוחרת ועד לתקופה הממלוכית בארץ ישראל.
הדעה הרווחת בקרב קהילת הארכאולוגים היא שהיישוב הגיע לשיא גודלו כבר בסוף תקופת הברונזה המאוחרת, וכלל שטח של למעלה מ-30 דונם, מה שמעיד על שגשוג כלכלי באותה התקופה.
הממצאים הקרמיים באתר תומכים בהנחה שהמקום לא היה מיושב על ידי אוכלוסייה פלשתית.
בתקופת הברזל IIא נוסדה עיר חדשה בראש התל, וממצאיה החומריים המוקדמים מתקופה זו מעידים על דמיון תרבותי לתל לכיש המשויכת במחקר לממלכת יהודה.
עם זאת, בהמשך הממצאים מציגים תמונה שונה, של חיזוק קשרי מסחר ותרבות עם תרבויות מישור החוף, לצד קשריה עם אזור ההר.
לדעת מספר חוקרים, ובהם מנהל הפרויקט הארכאולוגי, רון אי.
Tappy), היה זה חזאל מלך ארם אשר החריב את העיר בפעם הזו.
לטענתו, ניתן להתבסס על ממצאים רבים התומכים בהשערה זו, כגון אופי החורבן של גת הפלשתית, הממוקמת לא הרחק מהאתר אשר זהה לגמרי לחורבן תל זית, וגם על הסיפור המקראי המתאר בפרוטרוט את מסע המלחמה של חזאל מלך ארם בשפלת יהודה בסביבות המאה ה-9 לפנה"ס.
מיקומו של תל זית מבחינה אסטרטגית וכלכלית היה הגורם המרכזי בהאצת שגשוגו הכלכלי, וזאת עקב קרבתו לפרשת דרכים מרכזית של העולם העתיק אשר חיברו את יהודה עם שפלת יהודה וממלכת מצרים.
מחפירות נרחבות שנעשו בתל עקרון שליד קיבוץ רבדים התברר שהאזור שימש בתחילת הכיבוש הבבלי כאחד המרכזים הגדולים בעולם לייצור וליצוא שמן זית, בהפעלתו בידי פלשתים בני המקום.
החפירות הארכאולוגיות על התל החלו במימון המכללה התאולוגית של פיטסבורג (Pittsburgh Theological Seminary) בשנת 1999, והן נמשכו במשך תשע עונות חפירה.
במהלך שתי העונות הראשונות נחשפו עדויות רבות לשתי שרפות גדולות שפרצו ככל הנראה עקב פעולה צבאית גדולה וגרמו להריסתו של היישוב פעמיים: השרפה הראשונה התרחשה בסביבות שנת 1200 לפנה"ס, והשנייה במהלך המאה ה-9 לפנה"ס.
התגלית המרכזית שבזכותה נודע התל ברבים התרחשה בשנת 2005, כאשר באחת החפירות חשפו ארכאולוגים את אבן תל זית.
על גבה של אבן בקירו של אחד הבתים ביישוב המתוארך למאה ה-10 לפנה"ס מופיעה כתובת המכילה את אותיות האלף-בית (abecedary).
לאחר פענוח הכתוב ובדיקות נרחבות הגיעו החוקרים לידי מסקנה כי מדובר בגרסה מוקדמת ביותר של האלפבית העברי העתיק, בשלב ביניים בין הכתב הפיניקי לגרסה המגובשת של האלפבית העברי העתיק.
אמנם האוסטרקון העברי ממבצר האלה הוא קדום יותר, אולם הוא כתוב באלפבית פרוטו-כנעני.
הכתובת כוללת מערך של 22 אותיות (abecedary) חקוקות בשורה הראשונה ועוד שתי אותיות בשורה השנייה יחד עם שני סימנים שלדעת החוקרים שמשו כקווים מפרידים בין חלקי הכתובות על צדה האחד של האבן, בנוסף לשלוש מילים על צדה השני.
צדה הראשון של האבן כולל את האותיות (מימין לשמאל): א ב ג ד ו ה ח ז ט w י ל כ מ נ ס פ ע צ בשורה הראשונה ואת האותיות ק ר ש ת יחד עם שני סימנים, כנראה קווים מפרידים || בשורה השנייה.
משמעותו של הסימן w החקוק בין האותיות ט' ו י' אינו ברור, עם זאת הועלו מספר השערות בנידון הטוענות כי הוא מציין את העיצור מ' או ש'.
על צדה השני של האבן חקוק המשפט "עזר...כס...".
בהלכה, תל המתלקט עשרה מתוך ארבע הוא מקום המוגבה מעל סביבתו בצורה תלולה, כך שיש גובה של עשרה טפחים ברוחב של ארבע אמות מרוחב ההר.
תל המתלקט מכל צדדיו נחשב לרשות היחיד בהלכות שבת, (אם הוא עומד בכרמלית או ברשות הרבים) וכן יכול תל המתלקט לשמש כמחיצה לצורך הקפת שטח אחר לרשות היחיד.
שיעור השיפוע הנדרש כדי שמקום יוגדר כתל המתלקט הוא עלייה בגובה של לפחות 10 טפחים במשך אורך של 4 אמות, היינו עלייה ביחס 5:12 = שיפוע של לפחות 22.62 או 24.624 (תלוי בשיטות שלהלן) מעלות.
די בכך שמקום יהיה מוגבה מכל סביבותיו בשיעור זה, כדי שיוגדר כתל המתלקט.
בשיפוע נמוך יותר, המקום נשאר כרמלית.
סיבת דין זה היא, שעד שיפוע בשיעור כזה, רואים את המתלול כמקום שבו מהלכים בני אדם, והוא בטל כלפי השטח שמסביבו, ומשיעור שיפוע כזה אין אנשים עולים במתלול, והוא שטח העומד בפני עצמו.
נחלקו הפוסקים כיצד נמדדים מידות תל המתלקט: בחזון איש נכתב שמודדים את ארבע האמות בקו מאוזן המקביל לקרקע, אך דעת רבי לוי בן חביב שמודדים את ארבע האמות באלכסונו של מדרון התל, כך שהשיפוע הנדרש להגדרת תל המתלקט הוא תלול יותר.
תל המתלקט מכל ארבע רוחותיו נחשב לרשות היחיד המוקפת מחיצות, ובתנאי שיש בו בראשו שטח מינימלי של 4 על 4 טפחים.
(רואים את המחיצות של התל כעולות למעלה ומהוות מחיצות לתל עצמו מדין 'גוד אסיק מחיצתא').
אולם אם שטח תל המתלקט גדול מבית סאתים (כ- 1150 מ"ר), נידון כקרפף יותר מבית סאתיים שלא הוקף לדירה.
ואף שמדאורייתא הוא רשות היחיד, נחשב השטח מדרבנן לכרמלית, ואסור לטלטל בו יותר מארבע אמות.
מדרון בשיפוע של תל המתלקט נחשב למחיצה.
ישנם מקומות בהם מתבססים בעירוב, שהוא הקפת שטח גדול במחיצות כדי שהשטח יחשב לרשות היחיד, על מתלולים בשיפוע של תל המתלקט, כגון תעלות ניקוז או מדרונות תלולים ביישובים היושבים בפסגות הרים.
במקומות אלו מחליף המתלול בשיפוע של תל המתלקט את המחיצה הרגילה של העירוב, שהיא צורת הפתח.
נחלקו הפוסקים אם מדרגות נחשבות למחיצה, כמו בתל המתלקט או שלא נחשב מחיצה משום שנוח לעלות עליהם נחשב כשביל
תל גיבורים היא שכונה במערב העיר בני ברק.
רבים מזהים את השכונה כחלק משכונת פרדס כץ.
השכונה גובלת בכביש 481 וברחוב טבריה בדרום, רחוב בן-גוריון (מודיעין) במערב, ורחובות הרצוג, אבוחצירא, שלמה בן יוסף ודב גרונר במזרח, ורחוב הירקון בצפון.
שכונת תל גיבורים ממוקמת על חורבות הכפר הערבי ג'מאסין א-שרקי.
בשנות ה-40 התיישבו באזור הכפר יהודים אמידים מאוסטריה וגרמניה, שרכשו כמה עשרות דונמים ובנו בצד הכפר הערבי וילות שהשקיפו על נחל הירקון.
בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל צוין כי 54 דונם מאדמות הכפר נמצאו בבעלות יהודית, עם זאת אין תיעוד על תושבים יהודים שהתגוררו בכפר.
במלחמת העצמאות ננטש הכפר הערבי ומיד לאחר המלחמה הוקמה השכונה.
השכונה הוקמה על ידי הסתדרות עובדים לאומית עבור חבריה מתל אביב.
ההחתמה לבתים בשכונה החלה בשנת 1945 וביולי 1947 הוגרלו המגרשים.
באוקטובר 1947 עלו הכלים ליישור המגרשים.
מקימי השכונה, אנשי האצ"ל והלח"י נתנו לה את השם "תל גיבורים".
לאחר מלחמת העצמאות נכנסו עולים להתגורר בבתי הכפר הערבי שמצפון לשכונה.
בשנות ה-50 הוקמה מצפון לשכונה מעברת בני ברק שבהמשך הוקמו בה שיכונים שנקראו שיכון עממי והיא קלטה עולים רבים מצפון אפריקה.
שנות ה-60 נוספו לה בתים פרטיים רבים.
בשנות השמונים עברה השכונה פרויקט שיקום שכונות והפכה משיכון עולים לשכונה משופצת ומטופחת.
גם בטווח הארוך הביא הפרויקט לשינוי תדמיתי לשכונה שפירותיו ניכרים עד היום.
בשנות ה-90 קלטה השכונה עולים רבים מחבר המדינות, שכן היותה קרובה לאזור מוסכים אפשר לה לשמור על רמת מחירים נמוכה ביחס למיקומה במרכז גוש דן.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלה זליגה של תושבים חרדים לשכונה.
בעשור השני של המאה ה-21 החלה בנייה מואצת של מגדלי משרדים וגורדי שחקים ביניהם בניין צ'מפיון מוטורס ומגדלי ב.ס.ר.
בנייה זאת הפכה אותה לשכונה עם הבנייה הגבוהה ביותר בבני ברק.
ברחבי השכונה נותרו בתים שעדיין עומדים על תִּלם מן הכפר הערבי, בעיקר ברחוב יונתן; בשל כך רחובות מסוימים בשכונה הם סימטאות צרות (רחוב דוד רזיאל) או מעברים לא-סלולים (סימטת ליפשיץ).
בבית הכנסת הראשי של השכונה, בית הכנסת עולי הגרדום, מונצחים חברי האצ"ל, הלח"י, וחיילי צה"ל.
תֵּל זָהֳרָה (נבטא זוֹהוֹרָה) נמצא במזרח עמק בית שאן, כ-500 מטר מערבית לגשר הקנטרה שעל נחל חרוד, וכ-800 מטר מצפון לכביש 669 וגדר קיבוץ ניר דוד.
שם התל מקורו בערבית (זַהְרַה = פרח) וזאת עקב פריחת החרציות הזוהרת למרחוק בעונת האביב.
סמוך לתל נובע עין זהרה.
החל מ-2006 חופרת באתר משלחת מטעם אוניברסיטת מונטנה בראשות פרופסור סוזן כהן.
מחקרה מתמקד בלימוד אורבניזציה והיחסים בין אזורים עירוניים וכפריים בתקופת הברונזה התיכונה (1950 עד 1550 לפניה"ס) בכנען (ארץ ישראל של היום), וכן בקשרים של כנען ומצרים העתיקה בתקופה זו.
הדבר כולל התבוננות בצורות התיישבות, תהליכי עיור ויחסי מסחר.
רק בסוף עונת 2008 זיהו את ההתיישבות הברונזאית התיכונה ועונות החפירה הבאות התמקדו ויתמקדו בשרידים אלו, בחשיפתם ובלימודם.
מהתקופה הרומאית שרידים של שני מבנים גדולים, לאחד מהם מסועפת מערכת ניקוז מורכבת, וכן מספר מטבעות.
שרידים ארכיטקטוניים מהתקופות ההלניסטית והפרסית.
כמו כן נחשפו קברים מתקופת הברונזה התיכונה וכן קברים המזוהים כבדואיים.
תל חי הייתה אוניית מעפילים שארגנה "ההגנה".
נקראה על שם מאורעות תל חי.
האונייה נבנתה בשנות העשרים של המאה ה-20, שמה היה "אסיה" והיא הייתה אונייה טורקית שעסקה בהובלת תבואה ובקר בים התיכון.
כספינת משא קטנה, בעלת תורן ארוך במרכז, תורן נמוך וארובה מאחור.
האונייה הגיעה מטורקיה לנמל מרסיי, שם הועמדה למכירה.
היא נרכשה מבעליה הטורקים באמצעות שמריה צמרת, ראש משלחת המוסד לעלייה ב' בצרפת.
הרכישה הייתה באמצעות צרפתי בשם מאי.
בשלב מסוים של המשא ומתן הכספי, היה מעורב גם המתווך שנודע בכינויו: ה"גוץ".
המשא ומתן התנהל במרסיי ונמשך כשבועיים.
קרוב לוודאי שהבריטים גילו את האונייה כאשר החלו ההכנות בנמל מרסיי, בעזרת סוכנים מקומיים.
חנן גייסמר וכן ג'ו בהרליה, יהודי צרפתי, דאגו לאספקת ציוד.
כאשר האונייה עגנה בנמל מרסיי רציף צדדי.
מנמל המבורג הביאו מנוע של צוללת גרמנית כדי להרכיבו באונייה.
מבלגיה הביאו עצים לשם בניית דרגשי הלינה.
גויסו מעפילים שהולבשו במדים בריטיים, כדי להעמיס את העצים שהיו במחסני הצבא הבריטי.
בבטן האונייה הוכנו תאים ל-700 נפש, בגובה חצי מטר לתא, ב-6 קומות – בשני מחסנים וכן בירכתיים.
כמו כן הייתה האונייה מצוידת בחמש סירות הצלה, שתיים ל-8 נפש, ושלוש ל-15 נפש.
מזרנים הובאו לספינה בלילה שלפני הגיע המעפילים, וכן הובא מזון.
מפקד האונייה היה איש הפלי"ם ישראל רוזנבוים-רותם ("בן–יצחק"), לצדו חיים מילר חייל הבריגדה היהודית, ואיש המחלקה הגרמנית של הפלמ"ח, שהיה ממונה על ארגון חיי היומיום באונייה.
יואש צידון (צ'אטו), שכונה מתיה, היה הגדעוני, ותפעל שני מכשירים: האחד שיצר במו ידיו והשני מכשיר גלים בינוניים מסוג לגייר (Lagier).
רב חובל היה אחמד איגמה, אזרח טורקי, אשר שימש גם כנציג בעלי האונייה.
צוות הימאים כלל אזרחים יוונים: אחראי מטען: עמנואל אמריס, מכונאי שני: וסילי קרמה, מלח: פניטה ספירוס, וכן שמונה מלחים טורקים ויוונים.
צוות הימאים הזרים תודרך כי אמורים להפליג לליסבון, אך בדרך השתלטו עליהם וכפו עליהם להפליג לארץ ישראל.
736 המעפילים נאספו בנמל לה-סיוטה ( La Ciotat) .
מעפילים הגיעו משוודיה לבלגיה כפליטים, השאר מצרפת.
מהם כ-300 אנשי תנועת נוחם, שייעדו את עצמם להתיישבות העובדת, וכן כמה מאגודת ישראל ומהרוויזיוניסטים, 70 – מחבר הקבוצות, 70 – מהקיבוץ המאוחד, 70 – מהעובד הציוני, 45 – מהשומר הצעיר, 40 – מהפועל המזרחי.
מבין המעפילים מצרפת: 120 יועדו להתיישבות, 18 – מהשומר הצעיר, חמישה – מחבר הקבוצות, 55 – מהקיבוץ המאוחד, 32 – מהחלוץ הצעיר, שבעה – מפועלי ציון.
כן היו רוויזיוניסטים והציונים הכלליים, בגילאי 17–35 בערך.
בבלגיה היו שני מקומות ריכוז למעפילים.
האחד בעיר אנטוורפן, בבניין ששימש מושב זקנים יהודי, שם היו כ־350 איש, שבילו במקום כ-3 חודשים.
במרסיי היה מחנה פליטים גדול שבו רוכזו כל הבאים.
במחנה הזה היו גם אנשי ההגנה.
מחנה נוסף היה בטירה נטושה בעיירה סיוטה.
יהודי צרפתי סיפק את הציוד והמזון למחנה.
בתחילת פברואר 1946, הועברה קבוצה מבלגיה במשאיות של הבריגדה למרסיי.
המעפילים הגיעו ברגל מהטירה לנמל.
ב-17 במרץ בשעה 09:30 החלה העלאת מעפילים לסיפון האונייה, שהסתיימה עד 17:00.
המעפילים עלו לספינה בקבוצות על פי שיוך וההיכרות.
ונקבעו אחראים להגשת מזון, לניקיון ולפעילות חברתית.
הפליגה מנמל מרסיי ב-17 במרץ 1946 ועל סיפונה 736 מעפילים.
הים היה סוער במיוחד והיא נאלצה למצוא מחסות בבוניפצ'יו ואחר כך בכרתים.
מפגש שאמור היה להתקיים בלב ים עם האונייה "וינגייט" לא יצא אל הפועל.
ב-17 במרץ 1946 בשעה 16:00. עם היציאה עלו אנשי משטרת הנמל והתגלע ויכוח קצר, אך מיד הורשתה הספינה להפליג.
כעבור שעה הטילה הספינה עוגן במפרץ קטן, כדי שלא לצאת לים באור יום וכדי להכין את הסיפון להפלגה.
בשעה 04:00 אור ליום 18 במרץ, יצאה הספינה לדרך, מניפה דגל פנמה.
לאחר 22 שעות הפלגה הגיעה הספינה למצר בוניפציו, בין קורסיקה לסרדיניה, ואחר כך שטה למצר מסינה, כרתים, מעבר בין כרתים לצ'ריגו, מהקצה המזרחי של כרתים לכיוון חוף תל אביב.
ב־19 במרץ דיווחה האונייה כי היא מתעכבת בשל סערה קשה, ליד קורסיקה בוניפציו.
במהלך השהייה שם הגיעה סירת משטרה צרפתית כדי לבדוק את זהות הספינה.
ב־20 במרץ בשעה 07:00 יצאה לכיוון מצר מסינה, והגיעה לשם כעבור 43 שעות הפלגה.
ב־24 במרץ דיווחה הספינה כי בגלל סערה היא מתעכבת בכרתים 12 שעות.
בחצות אותו יום עברה בין כרתים לצ'ריגו.
ב־25 במרץ נמצאה הספינה דרומית לסקרפנטו.
במהלך ההפלגה נתבקשה הספינה להעלות את מעפילי האונייה וינגייט ליד קפריסין, כדי למנוע את תפיסתה של וינגייט על ידי הבריטים.
ההעברה לא יצאה אל הפועל בגלל התנגדות צוות תל חי.
הקשר במהלך ההפלגה לא היה תקין, ימי ההפלגה עצמם עברו באופן סביר.
ב־26 במרץ, מוקדם בבוקר חג מטוס מעל האונייה.
באותה עת שהו המעפילים בבטן האונייה.
בעקבות זה שינתה האונייה את נתיב הפלגתה לפורט סעיד.
בשעה 10:00 באותו בוקר, הופיע שוב מטוס וכן משחתת.
בשעה 10:25 הגיעה משחתת לקרבת האונייה, הורידה סירה והעלתה 15 מלחים וקצינים.
הוצבו שני צופים, האחד בירכתיים והשני בחרטום האונייה.
עם שחר ניתנו הוראות למעפילים לא לעלות לסיפון.
במקרה של גילוי היה צורך לדווח בקשר.
במקרה ויתפסו ויובלו למקום אחר, יש לחבל במכונות ולהתנגד.
אם יובלו לארץ אין להתנגד.
להשתמש בנשק רק בשעת חירום, ולהשמיד מסמכים.
האונייה נתפסה על ידי הכוחות הבריטים במרחק 140 מיל מארץ ישראל.
מרגע עליית המלחים הבריטים לספינה, שהובלה לחיפה, לא היה יותר עימות.
מכשיר הקשר הושלך לים וסולקו סימני זיהוי נוספים של ההגנה.
הונף דגל עברי וכן כרזה עם שם האונייה: תל חי.
האלחוטן הודיע למפקדת ההגנה בארץ ישראל על תפיסת האונייה, ואחר כך ניתק הקשר עמה.
בעת ההשתלטות על האונייה ניסו אנשי הצוות לזהות את המלווים אנשי ההגנה ולדווח עליהם לבריטים.
ההוראות למלווים היו להתערב בין המעפילים, וכן לנסות להתחמק.
שלושת המלווים הצליחו להיכנס לאוטובוס שהסיע את המעפילים שנעצרו.
לאחר מכן ירדו מן האוטובוס בנמל, נכנסו למשרד סולל בונה.
שם ניתנו להם תעודות זיהוי שבאמצעותן יצאו החוצה.
האנייה הובלה לנמל חיפה והמעפילים נשלחו למחנה המעצר בעתלית.
צוות האונייה נשלח חזרה לטורקיה ב-21 ביוני, לאחר שהיה עצור בכלא עכו.
תל זריק הוא אתר ארכאולוגי השוכן על גבעת גיר קטנה המתחברת באמצעות אוכף לצידו המזרחי של הר גחר ברמות מנשה ומדרום־מזרח לקיבוץ הזורע.
התל נמצא ממערב לכביש 66 החוצה את האוכף.
הארכאולוג ד"ר דרור בן-יוסף הציע לזהות בתל זריק את מקומה של חרושת הגויים, עירו של סיסרא.
הצעה אחרת הייתה לזהות את התל עם העיר צרור המופיעה במס' 115 ברשימותיו של תחותמס השלישי.
בסקר הארכאולוגי של ישראל, שנערך בעיקר בין השנים 1974–1976 ופורסם בשנת 1999 על ידי אבנר רבן, נמצאו על ראש התל חרסים המעידים על רצף התיישבותי מהתקופה הכלקוליתית ועד התקופה העות'מאנית.
בסקר תועדו פריטים אדריכליים כולל עמוד ופריטים מפתחי בתים.
על הכתף הנמוכה המובילה מהתל דרומה, נמצאו שרידי יישוב מהתקופה הנאוליתית ובעיקר מהתקופה הכלקוליתית.
בשנת 1962 ביצע הארכאולוג ז'אן פרו חפירת בדיקה באתר.
החפירה הארכאולוגית חשפה שרידי יישוב מהתקופה הכלקוליתית.
בשנת 1973 ביצע הארכאולוג עמנואל ענתי סקר ארכאולוגי באזור.
בשנת 1967 נמצאו בקרבת מקום חמישה שברים של גולגולות אדם קדומות, עצמות מאובנות של בעלי-חיים, אבני יד וכלי צור מן התקופה הפלאוליתית התחתונה, התיכונה והעליונה.
באזור התל נערכו חפירות ארכאולוגיות בין השנים 1971-1967 ו-1979–1980. החפירות העלו ממצאים מהתקופה הפלאוליתית העליונה ועד התקופה ההלניסטית.
בצפונו של האתר שכן בית קברות של היישוב הטורקמני אבו זריק, ששכן בקרבת התל במערבו ונהרס באפריל 1948 לאחר קרב משמר העמק.
במערבו של בית קברות זה נמצא קברו של השיח' אבו זוריק.
מצפון מערב לתל זריק נמצא האתר הארכאולוגי עין אל-ג'רבה, שבו נמצאו שרידי יישוב מהתקופה הכלקוליתית.
חלק מהממצאים שנמצאו באתר הועברו למוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח בקיבוץ הזורע ומוצגים בתערוכה קבועה במקום, להלן תמונות:
תל בְּרַק (, תעתיק: תל בּראכּ) הוא תל עתיק בסוריה.
באתר זה ישבה עיר עתיקה בשם נַגַר (Nagar), ששמה שונה לאחר מכן לנַוַר.
האתר הארכאולוגי שוכן ליד נהר החבור העליון, 50 ק"מ צפונית מזרחית לעיר אל-חסכה במחוז אל-חסכה, ליד הכפר תל ברק שנתן לתל את שמו.
היישוב במקום החל כיישוב קטן באלף השביעי לפנה"ס.
שמו של היישוב המקורי אינו ידוע.
במהלך האלף הרביעי לפנה"ס התפתח היישוב במקום לאחת הערים הגדולות באותה עת בצפון מסופוטמיה באזור הג'זירה.
לעיר היו קשרים עם התרבויות ששכנו בדרום מסופוטמיה.
בסוף תקופת אורוכ (4000–3100 לפנה"ס) גודלה של העיר הצטמצם.
בשנת 2600 לפנה"ס לערך התרחבה העיר שנית ואז נודעה בשם נגר.
העיר הייתה עיר בירה של ממלכה אזורית ששלטה בעמק נהר החבור.
חלקים גדולים מנגר נהרסו סביב 2300 לפנה"ס, אולי על ידי מָרי, או על ידי סרגון מאכד שלאחריו נשלטה על ידי האימפריה האכדית.
העיר נבנתה מחדש כדי שתשמש כמרכז מינהלי של המחוז.
בתקופה זאת המינהל היה בידיהם של תושבים מקומיים.
לאחריו הייתה לה תקופה עצמאית כעיר-מדינה חורית.
העיר פרחה שוב במאה ה-19 לפנה"ס והיא הייתה תחת שלטונם של ממלכות אזוריות שונות כמו מארי.
בעיר זאת ניצח מלך מרי יעדון־ליאְם את שמשי-אדד הראשון מלך אשור בתקופת המאבק ביניהם, לפני שיעדון־ליאְם נרצח, ושמשי-אדד כבש את מארי.
לאחר מכן ירדה בחשיבותה ובמאה ה-18 לפנה"ס נשלטה על ידי כחת, עיר קרובה ששכנה מצפון-מזרח לנגר.
תחת שלטון מיתני במאה ה-15 לפנה"ס, השם נגר נעלם, אבל העיר המשיכה להתקיים בשם נאוור.
בתקופה זאת העיר הייתה עיר סחר חשובה של ממלכת מיתני.
העיר נהרסה שוב על ידי אשור בשני גלי הרס בין 1300 ל-1275 לפנה"ס.
ההרס הראשון נעשה על ידי אדד-ניררי הראשון והשני על ידי יורשו שלמנאסר הראשון.
העיר לא חזרה יותר להוות מרכז חשוב כפי שהייתה בעבר.
היא הפכה ליישוב קטן ונעלמה מעל דפי ההיסטוריה בתחילת תקופת בית עבאס.
העיר יושבה לאורך התקופות על ידי אנשים מתרבויות שונות, אנשים מתרבות חלף, שמיים וחורים.
כבר בתקופות הקדומות הייתה העיר מרכז דתי.
באתר נמצא "מקדש עין" שהאל הראשי שלו היה בלת-נגר (Belet-Nagar), שהיה נערץ בכל אזור החבור.
העיר הייתה מרכז עלייה לרגל לעבודת אל זה.
במקדש נמצאו צלמיות רבות המוכנות "צלמיות עיניים" מאחר שצורתן סכמטית ומציגה בעיקר את עיניהן.
הצלמיות ייחודיות לאתר ונמצאו אך במעט אתרים נוספים.
הן עשויות לרוב אלבסטר לבן או שחור.
צורתן הן כלוח מלבני, עם צוואר מעליו, ומעל הצוואר עיניים גדולות.
חלק מהצלמיות כוללות כובעים מעל העיניים; חלקן כוללות שני צווארים וארבע עיניים (כלומר מין "צלמיות זוגיות"), וחלקן עם מה שנראה כילד (כלומר, צלמית עם תבליט בצורה של צלמית קטנה יותר על החלק של ה"גוף").
לחלק מהצלמיות חריטות על החלק של ה"גוף" היוצרות מראה של ביגוד.
הצלמיות מייצגות ככל הנראה מתפללים, אשר מאחר שלא יכלו לשהות בקביעות במקדש, הציבו פסלון שינכח בקרבת האל מטעמם.
סוג צלמיות נוסף שנמא הוא צלמיות "משקפת" שכן צורתן נראית כגליל או קונוס שבראשו משקפת.
הן נוצרו ממגוון רחב של חומרים.
יש להן ככל הנראה זיקה לצלמיות העיניים, והן אולי מהוות גלגול קדום יותר שלהן.
הן נמצאו במגוון אתרים גדול יותר, לרבות אוּר, ארך וחמת.