tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוסיה וסרביה חתמו על 43 אמנות והסכמים דיפלומטיים מגוונים בנושאי עניין משותפים לשתיהן.
שתי המדינות הן נוצריות אורתודוקסיות וסלאביות.
לאחר הפלישה העות'מאנית לסרביה ב מצאו פליטים סלאבים מקלט ברוסיה.
סרבים הפכו למיעוט משפיע ברוסיה, כך למשל לזר הסרבי, שהיה נזיר סרבי שעזב את סרביה לאחר הפלישה העות'מאנית וקרב קוסובו, בנה את השעון המכני הציבורי הראשון ברוסיה בשנת 1404. אימו של איוואן הרביעי הידוע בכינוי "איוואן האיום" היא ממוצא סרבי.
הסרבים המשיכו לשגשג ברוסיה גם במאות ה-15 וה-16 ואף הקימו בה מנזר סרבי-אורתודוקסי.
בשנות ה-50 של המאה ה-18 התיישבו מחדש מספר גדול של סרבים-אורתודוקסים, שהגיעו בעיקר מטריטוריות שנשלטו על ידי בית הבסבורג, בחבל הארץ "סרביה החדשה".
מרכז ההגירה היה בעיר נובומירהורוד, שכיום ממוקמת בקירובוגרד שבאוקראינה, ובסלאבו סרביה שכיום ממוקמת בלוהנסק שבמזרח אוקראינה.
בשנת 1764 שתי ישויות אלו נטמעו בתוך ממשלת נובורוסיה.
יישוב מחדש זה היה חלק מיוזמה של הקולונל יובאן הורוואט דה-קורטיץ'.
לאחר שהאימפריה העות'מאנית יצרה ברית עם נפוליאון בונפרטה בסוף שנת 1806, והותקפה על ידי האימפריה הרוסית ובריטניה, חתרו הרוסים למגע עם תנועת הלאומית הסרבית תחת הנהגתו של קאראג'ורג'ה.
באותה העת, הרוסים הציעו לסרבים עזרה ושיתוף פעולה.
הסרבים קיבלו את הצעת הרוסים והעדיפו אותה על הצעה לאוטונומיה מצד האימפריה העות'מאנית.
סרביה קיבלה הגנה מצד רוסיה, הגנה שניסה הסולטן העות'מאני להפסיק ב-1828. ולאחר הפסדה של האימפריה העות'מאנית ב-1829 במלחמה נוספת מול רוסיה, היא קיבלה אותה ואת האוטונומיה חזרה.
ההגנה של האימפריה הרוסית על סרביה הורשתה להימשך עד הפסדה של האימפריה במלחמת קרים.
בפברואר 1838, התמנה לראשונה קונסול רוסי לסרביה עצמה, ג'רסים ושצ'נקו.
יחד עם נסיכות מונטנגרו, הכריזה סרביה מלחמה על האימפריה העות'מאנית ביוני 1876. המלחמה נגמרה בניצחון סרבי במרץ 1878. לאחר קונגרס ברלין ולחץ רוסי הוחלט על עצמאותה של סרביה מן האימפריה העות'מאנית ונסיכות סרביה העות'מאנית הפכה לממלכת סרביה תחת שלטונו של מילאן הראשון, מלך סרביה.
סרביה הפסידה במלחמה מול בולגריה ב-1885 ואיחוד בולגריה הוכר באופן בין לאומי ובתוך כך נכנסה סרביה לתלות באימפריה האוסטרו-הונגרית.
המפלגה העממית הרדיקלית של סרביה, שהוקמה על ידי הרוסופיל (חובב רוסיה) ניקולה פאשיץ' ב-1881 והשיגה רוב בפרלמנט ב-1891 חתרה לשחרור המדינה מהתלות באוסטרו-הונגריה.
באותה העת, נוצר מתח בין האימפריה לעם הסרבי גדל וסרבים רבים כבר חלמו על הקמת מדינה דרום-סלאבית עצמאית (יוגוסלביזם, ההפך מאוסטרו-סלאביזם).
מאותו הזמן היחסים בין רוסיה לעם הסרבי התהדקו והיחסים בין האימפריה האוסטרו-הונגרית לסרבים נמתחו עוד ועוד יותר עד שב-1901 החל בקוסובו שנשלטה על ידי סרביה, גל טרור הנתמך על ידי האלבנים והאוסטרו-הונגרים.
הסרבים והרוסים לחמו יחד נגד הטרור מצד האוכלוסייה האלבנית-קוסוברית.
למרות המתח בין העמים, בית אוברנוביץ' היה קרוב מאוד אל האימפריה האוסטרו-הונגרית ונקודת המפנה הייתה ב, כאשר בית קראג'ורג'ביץ' הפרו-רוסי עלה לשלטון בצורה אלימה.
משם ואילך החלו להתקרב היחסים עוד יותר ויותר.
במהלך משבר בוסניה, ב-15-16 בספטמבר 1908, נערכו פגישות בין שר החוץ האוסטרי, אלויס פון אהרנטל לבין שר החוץ הרוסי, אלכסנדר איזבולסקי.
הסכמה רוסית למהלך הייתה קריטית כי הם היו בני הברית העיקריים של סרביה שהתנגדה לסיפוח אוסטרי על השטח מכיוון שכחמישים אחוזים מאוכלוסיית בוסניה היו סרבים.
במהלך הפגישות הוסכם שרוסיה לא תתנגד לביצוע הסיפוח, אך אוסטרו-הונגריה תכיר בזכותה של רוסיה להעביר אוניות קרב דרך הבוספורוס והדרדנלים.
לשר החוץ הרוסי לא היו סמכויות מתאימות לכך, וכמו כן, סוכם כביכול שדבר ההסכם יהיה סודי לפי שעה.
אומנם, משרד החוץ האוסטרי פרסם ידיעות על ההסכם זמן קצר לאחר עזיבת שר החוץ הרוסי.
הדבר נודע לו מהעיתונות בהיותו בפריז.
באופן מיידי ממשלות צרפת, בריטניה והאימפריה הרוסית הודיעו שלא מכירות בהסכם ומתנגדות להכיר בסיפוח.
אחד המניעים לתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא היחסים הדו-צדדיים הקרובים שבין האימפריה הרוסית לבין סרביה.
גם כאשר לא היו המדינות בברית רשמית, חתרה רוסיה בגלוי להשפעה פוליטית ומדינית בסרביה.
במאי 1914 הייתה מפולגת הפוליטיקה הסרבית לשתי סיעות, האחת מתונה בראשות ראש הממשלה ניקולה פאשיץ' והשנייה קיצונית לאומנית בראשות דרגוטין דימטרייביץ' (שהקים את ארגון היד השחורה).
באותו החודש, פיטר המלך את הממשלה של פאשיץ', בין היתר בהמלצת דימטרייביץ'.
השגריר הרוסי בבלגרד התערב בצעד חריג בענייניה הפנימיים של המדינה וגרם להחזרת ממשלת פאשיץ'.
האינטרסים הרוסיים היו בעד ממשלתו של פאשיץ' מכיוון ששניהם שאפו לשמירת שלום בבלקן - סרביה הפכה למדינה חלשה אחרי מלחמות הבלקן ומרד האלבנים בקוסובו ורוסיה לא רצתה לבזבז משאבים נוספים על הבלקן.
עם זאת, כניעתו של פאשיץ' לאוסטרים במשבר יולי, גרמה לרוסיה להעביר את תמיכתה לסיעה הפאן-סלאבית הלאומנית-קיצונית ושואפת המלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ביולי 1914, הפעילה רוסיה את הצבא וסיבותיה הרשמיות היו הגנה על האינטרסים של סרביה חברתה הטובה, אך עם זאת השתמשה רוסיה בכוח הצבאי בעיקר לשם הרתעה של אוסטרו-הונגריה וגרמניה.
כך הכריזה גרמניה ב-1 באוגוסט 1914 מלחמה על רוסיה והסכסוך המקומי נהפך למלחמת עולם.
בזמן המונרכיה ביוגוסלביה נשארו גורמים קומוניסטיים באספה הלאומית של המדינה אף על פי כן שחל איסור על פעילות קומוניסטית ביוגוסלביה החל מדצמבר 1920. היחסים בין הגורמים הקומוניסטיים ביוגוסלביה לבין ברית המועצות עצמה החלו בפיתוח איטי, אך היחסים שבין ברית המועצות ליוגוסלביה המלוכנית נשארו מתוחים.
ב-1937 נרצח מילאן גורקיץ', המזכיר הכללי של הליגה הקומוניסטית ביוגוסלביה, במהלך הטיהורים הגדולים בהוראת יוזף סטלין עצמו.
בסוף יוני 1940 מונה השגריר הראשון של ברית המועצות ליוגוסלביה.
ניסיון המהפכה במרץ 1941 נגד הממשלה הפרו–גרמנית ביוגוסלביה שנתמך באופן רשמי על ידי הממלכה המאוחדת, נתמך בפועל גם על ידי ברית המועצות באמצעות הסוכנויות נ.ק.ו.ד.
והמינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי (סובייטי לשעבר).
התמיכה הייתה הנחיה של סטלין על מנת לחזק את העמדה האסטרטגית של ברית המועצות בבלקן.
ב-5 באפריל 1941 חתמה ברית המועצות עם הממשלה החדשה של יוגוסלביה על הסכם אי התקפה וידידות.
על פי הגנרל פאבל סודופלאטוב ההנהגה הסובייטית נדהמה מתבוסתה המידית של יוגוסלביה באפריל 1941, לאחר שהיטלר הגיב לניסיון ההפיכה ב"מהירות וביעילות מרבית".
ברית המועצות ניתקה רשמית את יחסיה עם יוגוסלביה שתחת הכיבוש הגרמני ב-8 במאי 1941 אך בפועל נותקו המגעים בין שתי המדינות עוד לפני כן.
לאחר שגרמניה הנאצית החלה לתקוף בברית המועצות ב-22 ביוני 1941, החלה ברית המועצות לתמוך ולעזור לפרטיזנים הקומוניסטים ביוגוסלביה שהונהגו על ידי יוסיפ ברוז טיטו בקרבותיהם.
בסתיו 1944 כבר השתתפו חיילי הצבא האדום יחד עם הפרטיזנים הקומוניסטים בקרבות במלחמת העולם השנייה זה לצד זה, במיוחד בטריטוריות ששייכות כיום לסרביה.
המבצע הידוע ביותר בטריטוריות הסרביות הוא "ההתקפה בבלגרד".
מאוחר יותר במלחמה הוקמו פלגים צבאיים רוסיים בסרביה שהתאמנו ושמרו על אתרים חשובים יחד עם הפרטיזנים הקומוניסטים של טיטו.
יחסי ברית המועצות–יוגוסלביה הסוציאליסטית (1946–1991)
לאחר סיום המלחמה במאי 1945, המלך פטר השני לא הורשה לחזור ליוגוסלביה; בנובמבר 1945 הוא הודח רשמית על ידי האספה המכוננת הקומוניסטית של יוגוסלביה כשהמדינה התארגנה מחדש כרפובליקה ושמה שונה ל (FPR יוגוסלביה או FPRY; משנת 1963 הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, או SFRY).
בתחילה, המשטר הקומוניסטי של יוגוסלביה בפיקודו של יוסיפ ברוז טיטו היה נאמן לקרמלין של יוסיף סטלין.
ברית המועצות רצתה שיוגוסלביה תהיה חברה בגוש המדינות הקומוניסטיות בראשות ברית המועצות.
עם זאת, טיטו דחה בסופו של דבר את הלחץ של סטלין ובשנות החמישים הפך למייסדי המדינות הבלתי מזדהות, שנחשבה כדרך השלישית, לא לדבוק בנאט"ו בראשות ארצות הברית ולא להצטרף לברית ורשה הנשלטת ממוסקבה.
כבר ב-11 באפריל 1945, ברית המועצות סיכמה חוזה ידידות עם יוסיפ טיטו.
ההידרדרות הדרסטית ביחסים התרחשה בתחילת 1948. ביוני 1948 טיטו לא השתתף בכנס השני של הקומינפורם, שהוקם ביוזמת ברית המועצות בספטמבר 1947 כגוף מתאם של המפלגות הקומוניסטיות בברית המועצות, בולגריה, הונגריה, פולין, איטליה, צרפת, צ'כוסלובקיה, רומניה ויוגוסלביה.
הוועידה, הוקדשה בעיקר לדיון על המצב במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה.
ב-28 ביוני 1948, המדינות החברות האחרות אימצו החלטה שציינה כי לאחרונה הנהגת המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה נקטה בקו שגוי בשאלות העיקריות של מדיניות הפנים והחוץ, קו המייצג סטייה מהמרקסיזם-לניניזם, וגירשו אותה מהוועידה.
ההנחה במוסקבה הייתה שברגע שיוודע שטיטו איבד את האישור הסובייטי, הוא יתמוטט.
הגירוש גירש למעשה את יוגוסלביה מההתאחדות הבינלאומית של מדינות סוציאליסטיות, בעוד שמדינות סוציאליסטיות אחרות במזרח אירופה עברו לאחר מכן טיהורים מ"טיטואיסטים" לכאורה.
סטלין לקח את העניין באופן אישי וניסה, ללא הצלחה, להתנקש בחייו של טיטו בכמה הזדמנויות.
בשנה שלאחר מכן, המשבר כמעט החריף לסכסוך מזוין, כאשר הכוחות ההונגריים והסובייטים התאספו בגבול צפון יוגוסלביה.
במאי 1949, מחאת משרד החוץ של יוגוסלביה רשמית נגד התמיכה שהעניקה ברית המועצות לקבוצת אזרחים יוגוסלביים שהקימה ועדה במוסקבה בתחילת אפריל לקידום פעילות לא ידידותית נגד ה-FPRY.
התגובה הסובייטית מיום 31 במאי 1949 טענה על זכותה של ברית המועצות להציע מקלט ל"מהגרים מהפכניים יוגוסלביים" וקבעה כי ממשלת יוגוסלביה - טרפה את הזכות לצפות ליחס ידידותי - מברית המועצות, מכיוון שהיא כוננה קו אנטי קומוניסטי ואנטי דמוקרטי ביוגוסלביה ונלחמה נגד ברית המועצות.
ב-19 בנובמבר 1949 אימץ הקומינפורם החלטה נוספת על המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, שקבעה כי CPY נחטף על ידי קבוצה של רוצחים ומרגלים והצהיר כי הלחימה נגד "כנופיית טיטו" היא חובתם של כל מפלגות הקומוניסטים והפועלים.
לאחר מותו של סטלין, היחסים עברו נורמליזציה שבישרה על חתימת הצהרת בלגרד ביוני 1955, שביטלה במפורש את מדיניותו של סטלין כלפי יוגוסלביה.
אף על פי כן, ה-SFRY מעולם לא הצטרפה לגוש המדיני והצבאי שהובל על ידי ברית המועצות של מדינות סוציאליסטיות ונשארה בתנועת המדינות הבלתי מזדהות, קבוצה של מדינות שביקשו להיות נייטרליות במהלך המלחמה הקרה.
עם זאת, האישור של ממשלת יוגוסלביה לחיל האוויר הסובייטי לטוס מעל המדינה, איפשר לברית המועצות לשלוח יועצים, נשק וכוחות למצרים בין מלחמת ששת הימים למלחמת יום כיפור.
הקשרים הכלכליים והתרבותיים בין ברית המועצות ל-SFRY התפתחו בהצלחה עד סוף שנות השמונים.
מלחמות יוגוסלביה ופירוק המדינה (1991–2006)
פירוק יוגוסלביה ופירוק ברית המועצות התרחשו כמעט במקביל.
לאורך שנות התשעים של המאה העשרים סבלה יוגוסלביה מסנקציות רבות מצד מדינות העולם המערבי (עקב מלחמות יוגוסלביה).
באותו הזמן עברה רוסיה (שקיבלה את עצמאותה בחזרה מברית המועצות ומוגדרות כיורשתה) רפורמות מבניות שלוו במיתון כלכלי קשה ובירידה חדה בייצור במדינה שנמשך עד שנת 1999. היחסים בין המדינות הוזנחו על ידי שני הצדדים שהיו עסוקים בענייני הפנים שלהם עד אביב 1999.
בשנת 1998 החלה מלחמת קוסובו ומיד לאחריה נותקו היחסים בין יוגוסלביה לבין מדינות המערב.
זמן קצר לאחר מכן החלו מדינות המערב ונאט"ו להפציץ ביוגוסלביה, רוסיה גינתה את ההפצצות של נאט"ו בתוקף.
במרץ 1999 תיאר בוריס ילצין, נשיא רוסיה הראשון את ההפצצות על יוגוסלביה כ"תוקפנות גלויה".
רוסיה גינתה את נאט"ו באו"ם ותמכה בהחלטה שקבעה כי ההפצצות של נאט"ו ביוגוסלביה (בטריטוריה הסרבית) היו בלתי חוקיות.
שכירי חרב ומתנדבים רבים נסעו לסרביה על מנת להילחם בצבא שחרור קוסובו ולהתנגד לפעולות של נאט"ו באזור.
בתוך יוגוסלביה עצמה התפתחה תחושת ידידות ואהדה לרוסיה שהתבטאה למשל כאשר פוליטיקאי הציע כי רוסיה תצטרף למדינת האיחוד של רוסיה ובלארוס.
בשנת 2000 לאחר שולדימיר פוטין, נשיא רוסיה השני ביקר ביוגוסלביה, מספר חודשים לאחר הפצצות נאט"ו במדינה, החלו היחסים בין שתי המדינות לצבור מומנטום חיובי.
לאחר הדחתו של סלובודן מילושביץ' נשיא יוגוסלביה מהתפקיד שלו, הנשיא החדש ווייסלב קושטוניצה ביקר את פוטין במוסקבה באוקטובר באותה השנה.
בשנת 2003 הפכה יוגוסלביה לאיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו, איחוד מדיני רופף שהחזיק לשלוש שנים בלבד עד יוני 2006 בו מונטנגרו וסרביה החלו להיפרד וכך לפרק את האיחוד ואת יוגוסלביה בפועל.
רוסיה הכירה בסרביה כמדינה עצמאית וריבונית מיד לאחר פירוק האיחוד.
סוגיית קוסובו והיחסים במאה ה-21 (2006–הווה)
בינואר 2008 נעשתה בין שתי המדינות עסקה גדולה כאשר 51 אחוזים מחברת נפטנה אינדורסטרייה סרבייה הועברו לחברת גזפרום שהיא חברה ממשלתית רוסית בתמורה לכמעט מיליארד אירו מהם 400 מיליון הועברו לסרביה עצמה ו-550 מיליון להשקעות בחברה.
מאוחר יותר גזפרום העלתה את חלקה בבעלות על החברה ל-56.5 אחוזים.
רוסיה סירבה להכיר בקוסובו כמדינה עצמאית והיא תומכת בעמדה הסרבית לצד רוב מדינות מזרח אירופה, ספרד, ויוון.
בחודש דצמבר 2017 נערך ביקור של ראש ממשלת סרביה במדינה והוא סוקר ברשתות התקשורת ובעיתונים שונים.
סרביה החליטה לשמור על יחסים ידידותיים למדי עם רוסיה למרות הפלישה הרוסית לאוקראינה, ובניגוד לרוב מדינות אירופה, בכלל זה מדינות בבלקן, היא סירבה להצטרף לעיצומים על מוסקבה.
הסרבים היו תלויים לחלוטין באספקת הגז מרוסיה, ונשיא סרביה אלכסנדר ווצ'יץ' בטלפון עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בניסיון לגבש עסקה חדשה שבמסגרתה הרוסים יספקו לארצו גז בשלוש השנים הבאות.
"נפטנה אינדוסטרייה סרבייה", חברה בין הנסחרות ביותר בסרביה, היא בעיקרה בבעלות חברת הנפט הרוסית גזפרום נפט, אשר היא בעצמה בבעלות החברה הממשלתית גזפרום.
רוסיה וסרביה מקיימות מדיניות מעבר חופשי ללא אשרה לנוסעים בין שתי המדינות מאז 2008.
אחד מהמלונות הפופולריים ביותר בבלגרד הוא מלון מוסקבה הקרוי על שמה של בירת רוסיה.
המלון אירח ועודנו מארח רוסים ידועים רבים שבאים לבקר בסרביה כגון: אנטולי קרפוב, מיכאיל קלשניקוב, מקסים גורקי ועוד המון רוסים בולטים אחרים.
על פי מפקדי האוכלוסין, חיו בסרביה בשנת 2011 3,247 רוסים.
באותה השנה, מספר דוברי הסרבית ברוסיה היה 11,043, מהם 3,330 היו דוברי שפת אם.
בסרביה היו 3,179 דוברי רוסית כשפת אם בשנת 2011. נכון לשנת 2015 מספר האזרחים הסרבים ברוסיה עמד על 29,499. נכון לשנת 2013 מספר האזרחים הרוסים בסרביה עמד על 3,290 אזרחים.
המרכז הרוסי למדעים ולתרבות בבלגרד הידוע כ"הבית הרוסי" בקרב הציבור, נפתח ב-9 באפריל 1933.
סרביה מיוצגת ברוסיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה במוסקבה, בירת המדינה.
סרביה מיוצגת ברוסיה גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה ביקטרינבורג.
סרביה מחזיקה גם קונסול כבוד בסנט פטרסבורג.
רוסיה מיוצגת בסרביה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בבלגרד, בירת המדינה.
רוסיה מחזיקה גם משרד קישור בפרישטינה הנמצאת בקוסובו.
יחסי סרביה–קרואטיה הם יחסי החוץ בין קרואטיה לסרביה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-9 בספטמבר 1996 לאחר תום מלחמת העצמאות של קרואטיה.
משנת 1918 עד 1991 שתי המדינות היו חלק מיוגוסלביה.
כעת הם חולקים 241 ק"מ של גבול משותף.
במפקד הקרואטי ב-2011 חיו בקרואטיה 186,633 סרבים.
במפקד הסרבי בשנת 2011 חיו בסרביה 57,900 קרואטים.
סכסוכים מתמשכים כוללים סכסוכי גבול על האי שארנגראד והאי ווקובר.
סרבית וקרואטית, השפות הרשמיות בסרביה וקרואטיה בהתאמה, מובנות זו מזו, והן ניבים סטנדרטיים של השפה הסרבו-קרואטית.
לקרואטיה יש שגרירות בבלגרד וקונסוליה כללית בסובוטיצה.
לסרביה יש שגרירות בזאגרב ושתי קונסוליות כלליות, ברייקה ובווקובאר.
בתקופת שלטונו של הדוכס מונקימיר מקרואטיה, הנסיך הגולה פטר גויניקוביץ' מבית ולסטימירוביץ' הסרבי שהה בקרואטיה במהלך גלותו ואחר כך שב לרצקיה ותפס שם את השלטון.
הנסיך פטר הגלה את בני דודיו שהתיימרו לכס המלכות הגדול: פריסלב, בראן וסטפן אותם קיבל מונקימיר והכניס תחת חסותו.
עם תהליך בניית הלאום באמצע המאה ה-19, הופיע המתח הקרואטי-סרבי הראשון.
המושל הסרבי של נאצ'רטאנייה איליאה גרסנין (1844) טען שאדמות שהיו מיושבות על ידי בולגרים, מקדונים, אלבנים, מונטנגרים, בוסנים, הונגרים וקרואטים היו חלק מסרביה.
התוכנית של גרסנין כללה גם שיטות להפצת השפעה סרבית באדמות הנתבעות.
הוא הציע דרכים להשפיע על קרואטים, שגרסנין ראה בהם "סרבים עם אמונה קתולית".
תוכנית זו ראתה את העמים הסובבים נטולי תודעה לאומית.
ווק סטפנוביץ' קראג'יץ' הכחיש את קיומם של קרואטים ושפה קרואטית, ומנה אותם כ"סרבים קתוליים" פרט לאלה המדברים ניב צ'אקבי.
קרואטיה הייתה באותה תקופה ממלכה במלוכת הבסבורג, כאשר דלמטיה ואיסטריה היו אדמות כתר של בית הבסבורג.
אנטה סטארצ'ביץ', תומך האחדות והעצמאות הקרואטית, שהייתה אנטי-הבסבורגית ואנטי-סרבית בהשקפתו, חזה את יצירת קרואטיה הגדולה שתכלול שטחים המאוכלסים על ידי בוסניאקים, סרבים וסלובנים, בהתחשב בבוסניאקים וסרבים כקרואטים שהומרו לאסלאם והנצרות האורתודוקסית, תוך שהם מחשיבים את הסלובנים כ"קרואטי ההרים".
סטארצ'ביץ' טען כי הנוכחות הסרבית הגדולה בשטחים שנטען על ידי קרואטיה רבתי הייתה תוצאה של התיישבות אחרונה, שעודדה על ידי שליטי הבסבורג, ונהירה של קבוצות כמו ולקס שהתחילו לנצרות האורתודוקסית והזדהו כסרבים.
סטארצ'ביץ' העריץ את הבוסניאקים, מכיוון שלדעתו היו אלה קרואטים שאימצו את האסלאם כדי לשמור על האוטונומיה הכלכלית והפוליטית של בוסניה וקרואטיה תחת שלטונה של האימפריה העות'מאנית.
לאחר שהאימפריה האוסטרו-הונגרית כבשה את בוסניה והרצגובינה בשנת 1878, וסרביה קיבלה את עצמאותה מהאימפריה העות'מאנית, הידרדרו היחסים הקרואטים והסרבים מכיוון שלשני הצדדים היו יומרות על בוסניה והרצגובינה.
קרב זה צריך להיות מוביל עד ההשמדה, שלנו או שלכם.
הצד הזה יהיה הקרואטים, בגלל מיעוטם, מיקומם הגאוגרפי, התערבבות שלהם עם הסרבים, ומכיוון שתהליך ההתפתחות פירושו כי סרביות שווה להתקדמות.
לאחר מלחמות הבלקן, חלק מהקרואטים החל לראות בסרביה כלפי שאר הסלאבים הדרומיים מה שהייתה פיימונטה לאיטלקים אחרים: כוח מאחד שיעזור ליצור מדינה דרום-סלאבית עצמאית.
במלחמת העולם הראשונה, קרואטים לחמו בצבא האוסטרו-הונגרי נגד סרביה, ואילו הגנרל הקרואטי איוון סאליס-סאוויס היה מושל צבאי של סרביה הכבושה.
כמה שבויי מלחמה קרואטיים התנדבו להילחם בחזית בסלוניקי עם הצבא הסרבי.
ב-29 באוקטובר 1918 הכריז הפרלמנט הקרואטי על עצמאותו מהאימפריה האוסטרו-הונגרית והחליט להצטרף למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים שזה עתה הוקמו אשר ב-1 בדצמבר 1918 התאגדו עם ממלכת סרביה והקימו את ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
הלהט הראשוני של קרואטיה למדינה החדשה התפוגג עם התעלמות מההשקפה הרפובליקנית של מדינה חדשה ובמיוחד מכיוון שהמושג "סרביה רבתי" הועלה בפועל בראשית שנות העשרים, תחת ממשלת יוגוסלביה של ניקולה פאשיץ'.
תוך שימוש בטקטיקות של הפחדה והונאת בחירות של המשטרה, הוא צמצם את תפקיד האופוזיציות (בעיקר אלה הנאמנות ליריבו הקרואטי, סטייפן ראדיץ') לממשלתו בפרלמנט, ויצר סביבה לריכוז הכוח בידיים.
של הסרבים בכלל ופוליטיקאים סרבים בפרט.
אלימות המשטרה עודדה את הקרואטים שהחלו לבקש את מדינתם.
ב-20 ביוני 1928 נורו סטייפן ראדיץ' וחמישה פוליטיקאים קרואטים נוספים (הנתמכים על ידי רובם המכריע של הקרואטים) בישיבה הלאומית בבלגרד על ידי סגן סרבי, זועמים על ידי טענות קרואטיות מתמשכות כי הם מנוצלים על ידי סרביה וכי סרביה מטפלת בהם כמו מושבה'.
זה הוביל לדיקטטורה המלכותית של המלך אלכסנדר בינואר 1929. הדיקטטורה הסתיימה רשמית בשנת 1931, כאשר המלך הטיל חוקה יותר לאומניטרית ושינה את שמה של המדינה ליוגוסלביה.
ארגון השב"כ, בראשותו של ולדקו מאצ'ק, המשיך לתמוך בפדרליזציה של יוגוסלביה, וכתוצאה מכך הסכם Cvetković – Maček באוגוסט 1939 ובאנובינה האוטונומית של קרואטיה.
באפריל 1941 נכבשה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וממלכת איטליה, אשר הקימו מדינת בובות בשם המדינה העצמאית של קרואטיה (NDH) שנשלטה על ידי התנועה הפרו-גרמנית, אוסטאשה, שביקשה לטהר אתנית את הסרבים, היהודים, הצוענים והרבה אחרים משטחה ובכך הביאו לרצח העם הסרבי.
מרכז שמעון ויזנטל מעריך שלפחות 100,000 סרבים, יהודים, צוענים, קרואטים אנטי-פשיסטים ואחרים נרצחו ביאסנובאץ בלבד.
בתחילה, המדינה העצמאית של קרואטיה נתמכה על ידי ולדקו מאצ'ק ורוב מכריע של הקרואטים שקיבלו בברכה כוחות כובשים גרמנים בזאגרב כמשחררים במהלך הפלישה ליוגוסלביה.
בעקבות ניצחונם של הפרטיזנים היוגוסלביים, שהובלו על ידי הקומוניסט הקרואטי יוסיפ ברוז טיטו, הובסו האוסטאשה והצ'טניקים.
קומוניסטים יוגוסלביים ביטלו את המלוכה והקימו רפובליקה סוציאליסטית של מפלגה אחת ופדרציה שנשלטה על ידי המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה.
הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה שהוקמה תחת הדיקטטורה הנאורה של טיטו הייתה מורכבת משש רפובליקות סוציאליסטיות כולל הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה והרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה.
התקופה של 1991 עד 1995 מסומנת כמלחמת העצמאות של קרואטיה.
קדמו לו מזכר ה-SANU שפורסם על ידי האקדמיה הסרבית למדעים ואמנויות בשנת 1986 ואשר צפה את היווצרותה של סרביה רבתי, המורכבת ממרבית השטח הקרואטי ומכל בוסניה-הרצגובינה ומקדוניה.
לשם כך הקימו סרבים החיים בקרואטיה תחת מנהיגות סרבית את הרפובליקה של קראינה הסרבית, שכבשה שליש מכל שטחה של קרואטיה, שנכבשה על ידי שרידי צבא העם היוגוסלבי בשליטת סרביה (מסרביה ומונטנגרו) משנת 1991 עד 1992 ונתמכה על ידי הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה באמצעות תמיכה צבאית.
הסיבה שהרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה תמכה ברפובליקה של קראינה הסרבית נגד כוחות קרואטיה, הייתה אינטרסים משותפים לשמור על הסטטוס קוו של שמירה על שטחים יוגוסלביים לשעבר, הכוללים סרבים אתניים, מאוחדים, בין אם במדינה היוגוסלבית הקיימת או כמדינה גרורה.
מהשטחים שכבשו הסרבים בשנת 1991 גורשו או ברחו כ-700,000 איש.
בארבע השנים הבאות, עד 1995, נהרגו בטבח והפצצות בערך 16,000 תושבים קרואטים.
במהלך המבצע הצבאי הקרואטי, מבצע סערה באוגוסט 1995, גורשו בכוח כ-250,000 סרבים, או כמעט כל האוכלוסייה הסרבית באזור מבתיהם ו-1,192 אזרחים סרבים נהרגו או נעדרים.
בית המשפט קבע כי שני הצדדים ללא ספק ביצעו פשעים, אך הם לא ביצעו בכוונה רצח עם, כך שהם לא נחשבים לרצח עם לפי הגדרת בית הדין לרצח עם.
ביולי 2022, נשיא סרביה אלכסנדר ווצ'יץ' תכנן לבצע ביקור פרטי באתר ההנצחה ביאסנובאץ - שם פעל מחנה ריכוז שבו נרצחו רבבות יהודים, סרבים, צוענים וקרואטים אנטי-פשיסטים, על-ידי שלטון האוסטאשה הפרו-נאצי שהיה בקרואטיה.
קרואטיה הטילה וטו על ביקורו בטענה שהוא לא הודיע מראש.
ברקע מתיחות שהייתה בין המדינות למרות שהן התחייבו לפעול כדי ליישב את המחלוקות ביניהן.
סרביה טוענת שממשלת קרואטיה לא עושה מספיק כדי להכיר בעברה הפרו-נאצי.
לטענת קרואטיה, סרביה מנצלת את הנושא למטרות פוליטיות.
בגלל התפתלות הדנובה, הגבול המזרחי של ברנג'ה עם סרביה על פי תיחום קדסטאלי אינו נוהג, מכיוון שכל מדינה שולטת בשטח שנמצא בצד של זרימת הנהר הראשי.
דרומה יותר, ליד ווקובאר וליד שארנגראד, ישנם שני איים בנהר (האי ווקובאר והאי שארנגראד) אשר היו חלק מקרואטיה (במהלך קיומה של יוגוסלביה), אך במהלך המלחמה הם נפלו תחת שליטה סרבית.
קרואטיה מבקשת להחזיר את האיים בגלל החלטת ועדת הבוררות בבדינטר משנת 1991 שכל הגבולות הפנימיים בין הרפובליקות היוגוסלביות יהפכו לבינלאומיים.
עמדת סרביה היא שהגבול הטבעי בין המדינות הוא אמצע הזרימה העיקרית של הדנובה, מה שיהפוך את האיים כשייכים לסרביה.
הכיבוש הצבאי של האיים הסתיים לאחרונה לאחר אירוע בו הצבא הסרבי פתח באש ועצר את ראש עיריית ווקובר ולדימיר שטנגל עם 19 אזרחים קרואטים נוספים ו-8 ילדים שהתכוונו לבקר את זבזדן קישיץ, ראש עיריית באצ'קה פאלנקה הסרבית.
האיים הללו נמצאים כעת תחת שליטת המשטרה הסרבית.
הקונסוליה הכללית של סרביה בווקובאר
סרביה הקימה נציגות דיפלומטית בווקובאר שבקרואטיה ב-5 בפברואר 1998, עשרים יום לאחר סיום תהליך ההשתלבות המחודש של מזרח סלבוניה, ברנג'ה וסירמיה המערבית לקרואטיה, שהייתה תום מלחמת העצמאות של קרואטיה.
הקונסוליה אחראית על חמישה מחוזות סלבונים: מחוז ווקובאר-סירמיה, אושייק-באראנחה, ברוד-פוזבינה, פוז'ה-סלבוניה ומחוז ווירוביטיקה-פודראווינה.
בגלל העניין העצום של אזרחים מקומיים, בתחילת דרכה פעלה הקונסוליה גם בבלי מנאסטיר.
הקונסוליה בתום המלחמה מילאה תפקיד חיובי מאוד בחיי המיעוט הסרבי המקומי בעיר ובאזור.
נציגי הקונסוליה הם בני שיח תכופים של התקשורת המקומית והארצית בכל הנוגע לנושאי הגנה וקידום זהות סרבית באזור הדנובה.
הקונסוליה מארגנת ומשתתפת בפרויקטים תרבותיים וחינוכיים שונים ובפעולות הומניטריות, חלקם: חגיגה לחתימת הסכם ארדוט, הצגת סרטי תעודה, תרומת ציוד, ארגון קונצרטים וכו ' לרגל 150 שנה להולדת ניקולה טסלה, הקונסוליה ארגנה ערב בשיתוף שגרירות ארצות הברית בזאגרב במימון משותף של ימי ניקולה טסלה באוסייק.
עם הזמן השיגה הקונסוליה שיתוף פעולה הדוק עם מוסדות וארגונים מיעוטים כמו המועצה המשותפת לעיריות, Eparchy of Osječko polje and Baranja, and Radio Borovo.
שתי המדינות חברות מלאות בתהליך שיתוף הפעולה בדרום מזרח אירופה, בחוזה היציבות של דרום מזרח אירופה, ביוזמת מרכז אירופה, ביוזמה השיתופית בדרום מזרח אירופה ובארגון השיתוף הכלכלי בים השחור .
קרואטיה תומכת גם בהצטרפות סרביה לאיחוד האירופי .
קרואטיה הכירה בקוסובו כרפובליקה עצמאית וריבונית ב-19 במרץ 2008.
יחסי סרביה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של סרביה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
בין הרפובליקה של סרביה לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים הדיפלומטיים שבין שווייץ לסרביה הם יחסים דיפלומטיים חמים וידידותיים עד מאוד, ומתקיימים במסגרתם שיתופי פעולה ענפים בתחומים שונים.
בשנת 1919 הכירה שווייץ בעצמאותה של ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר בשנת 1929 שינתה את שמה לממלכת יוגוסלביה.
צירות שווייצרית נפתחה בבלגרד בשנת 1940 וזו שודרגה למעמד שגרירות בשנת 1957. שווייץ ראתה ב כממשיכת דרכה של הממלכה.
שווייץ הכירה בסרביה כממשיכת דרכה של יוגוסלביה באופן סופי בשנת 2006 לאחר שמונטנגרו פרשה מאיחוד סרביה ומונטנגרו והאמנות של שווייץ ויוגוסלביה עברו לתחום האחריות של ממשלת סרביה.
שיתוף הפעולה הכלכלי בין שתי המדינות כולל פגישות בין-ממשלתיות על בסיס קבוע.
ישנן ועידות כלכליות משותפות ופורומים שונים אשר בהם נועדות שתי המדינות על מנת לשוחח על קשיים ועל הזדמנויות בפיתוח היחסים הכלכליים בין שתי המדינות.
בין שתי המדינות מתקיימות השקעות הדדיות רחבות.
משרד החוץ השווייצרי מדגיש כי היחסים הכלכליים של שווייץ וסרביה הם בעלי פוטנציאל, וכי סרביה היא שוק אטרקטיבי עבור חברות שווייצריות שלהן בסיסים משניים בסרביה.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף 2018 התגוררו בסרביה אלפיים מאתיים תשעים ואחד אזרחים שווייצרים, לרבים מהאזרחים הבאים היו אזרחויות כפולות סרביות ושווייצריות.
ישנה גם קהילה סרבית מז'ורית ומשמעותית בשווייץ, לפני גל ההגירה המוסלמי לאירופה היוותה האוכלוסייה הסרבית את האוכלוסייה הזרה הרביעית בגודלה בשווייץ.
סרביה מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
סרביה מיוצגת בשווייץ גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בעיר ציריך.
שווייץ מיוצגת בסרביה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בבלגרד, בירת המדינה.
יחסי רוסיה–סרי לנקה הם היחסים הדו-צדדיים בין רוסיה לסרי לנקה.
ברית המועצות כוננה יחסים דיפלומטיים עם סרי לנקה ב-3 בדצמבר 1956. בשנת 1958, ברית המועצות וסרי לנקה חתמו על הסכם על שיתוף פעולה כלכלי וטכני.
בשנת 1967 הם הקימו מפעל פלדה (כושר ייצור - 50,000 טון מלאי בשנה), מפעל צמיגים ומפעל לחומרי בנייה ליד קולומבו, כולם בסיוע ברית המועצות.
במהלך המלחמה בין כוחות צבא סרי לנקה (ממשלת סרי לנקה) לבין הנמרים הטמילים, רוסיה עזרה לסרי לנקה על ידי מתן אימונים על טקטיקות שדה קרב לצבא סרי לנקה.
באו"ם, רוסיה תמכה בסרי לנקה כמעט בכל החלטה שהוצעה נגדם.
הדבר הבולט ביותר היה במהלך השלבים האחרונים של מלחמת האזרחים בסרי לנקה בשנת 2009, כאשר מדינות אירופה יחד עם קנדה ומקסיקו הביאו הצעת הפסקת אש נגד צבא סרי לנקה.
עם זאת, סין ורוסיה הטילו וטו על הצעת החוק.
בהמשך, הצעת חוק נוספת לפשע מלחמה שהוגשה על ידי מדינות המערב נגד ממשלת סרי לנקה נתקלה בווטו של רוסיה וסין יחד עם מספר מדינות אחרות.
סרי לנקה הגיבה לטובת רוסיה במהלך המשבר האוקראיני, והכירה בדאגותיה של רוסיה כמוצדקות.
רוסיה עזרה לסרי לנקה להשיג נשק רוסי ממספר מדינות במהלך 30 השנים האחרונות.
דוגמאות לכך היו מטוסי מיג-27, ומסוקי מיל מי-17 המשמשים את חיל האוויר של סרי לנקה וטנקי T-55/54, ונגמ"שים BTR-80 המשמשים את צבא סרי לנקה.
בשנת 2017, סרי לנקה הזמינה פריגטה מסדרת גפרד בשווי 158.5 מיליון דולר עבור חיל הים של סרי לנקה.
סרי לנקה ורוסיה הרחיבו לאחרונה את שיתופי הפעולה להרחבת סחר התה בין שתי המדינות.
נכון לעכשיו, כ-17 אחוז מיצוא התה של סרי לנקה יוצא לרוסיה.
התה בסרי לנקה מהווה 30% משוק התה ברוסיה.
בשנת 2016 הגיעו לסרי לנקה 58,176 תיירים רוסים.
מספר זה עולה בהדרגה בשנים האחרונות.
בדצמבר 2017 רוסיה הטילה מגבלה זמנית על יבוא מוצרי חקלאות מסרי לנקה כולל תה ציילון לאחר שנמצא חרק בשם חיפושית החאפרה במשלוח תה.
אולם מאוחר יותר התגלה כי החיפושית אינה ילידת סרי לנקה ואינה מתגוררת בה.
רוסיה אחראית לכמעט 19 אחוז מייצוא התה בשווי 1.27 מיליארד דולר בסרי לנקה.
לאחר דיון עם משלחת רשמית מטעם מועצת התה של סרי לנקה, רוסיה הסכימה להסיר את המגבלות החל מ-30 בדצמבר.
סרי לנקה אף הסירה איסור על אזבסט, המיובא בעיקר מרוסיה.
על פי החשד, רוסיה לא הייתה מרוצה מהמדיניות הפרו-מערבית של האו"ם שהובילה את ממשלת סרי לנקה.
יחסי סרי לנקה–צ'ילה הם היחסים הבינלאומיים בין הרפובליקה של צ'ילה לבין הרפובליקה הסוציאליסטית הדמוקרטית של סרי לנקה.
פבלו נרודה היה הקונסול הכבוד של צ'ילה בציילון בין ינואר 1929 ליוני 1930. באותה תקופה, הוא הואשם בהתעללות מינית, אך אף על פי שהודה בכך, המקרה לא השפיע על הקריירה הדיפלומטית שלו.
צ'ילה היא היבואנית הגדולה ביותר של תה סרי לנקה באמריקה הלטינית, ותרבות התה הצ'יליאנית היא עם הצריכה הגבוהה ביותר לנפש באזור; בעוד סרי לנקה מייבאת מצ'ילה בעיקר מקרל, יין אדום וקרטון.
צ'ילה מיוצגת בסרי לנקה באמצעות שגרירותה בניו דלהי, הודו, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליית כבוד בקולומבו.
סרי לנקה מיוצגת בצ'ילה באמצעות שגרירותה בברזיליה, ברזיל, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליה כללית בסנטיאגו דה צ'ילה.
יחסי סרי לנקה–רומניה הם יחסי החוץ בין סרי לנקה לרומניה.
לרומניה יש שגרירות בקולומבו וקונסוליה בקאנדי, ואילו סרי לנקה מיוצגת באמצעות שגרירות בוורשה, פולין, ויש לה קונסוליה בבוקרשט.
בין 29 ביוני 2017 ל-2 ביולי 2017, שר החוץ של סרי לנקה, וסנתה סנאנייקה, ביקר ברומניה.
הוא אישר כי סרי לנקה מתכוונת לשפר ולגבש את היחסים הדו-צדדיים שלה עם המדינה.
סנאנייקה נפגש עם מזכירת המדינה הרומנית לעניינים גלובליים דו-צדדיים מוניקה גאורגיצה, איתה דן בנושאים בין היתר בתחום הפוליטי, כלכלי, חינוכי ותרבותי.
בנוסף, שניהם דנו בשיתוף פעולה בתחום האנרגיה, פיתוח כפרי, חקלאות, תיירות ומגזרים אחרים.
בנוסף הוצע לבצע בסוף שנת 2017 תוכנית תרבותית הכוללת מוזיקה, מחול ומטבח רומניים וסרי לנקים בבראשוב ובבוקרשט ברומניה ובקולומבו ובקאנדי בסרי לנקה לרגל חגיגות 60 שנה להקמת היחסים בין שתי המדינות.
בשנת 2020 התרחש אירוע בין שניים (לימים שלושה) עובדים מסרי לנקה ואוכלוסיית הכפר דיטראו.
הסרי לנקים היגרו ליישוב זה כדי לעבוד כאופים.
אף על פי כן, האוכלוסייה המקומית של הסקלרים (הונגרים אתניים ברומניה) החלה למחות על נוכחותם של שני העובדים מכיוון שהם "יכולים לכפות את תרבותם".
עד מהרה התקרית הסלימה ועצומה עליה חתמו 1,800 איש נשלחה לבית העירייה וביקשה מהמאפייה להפסיק את העסקת המהגרים.
חושבים שהסיבות להפגנות הן שאוכלוסיית דיטראו אינה רגילה לזרים, בנוסף לעובדה שהתקשורת האנטי-מהגירה והלאומנית של ממשלת ויקטור אורבן בהונגריה "עיצבה" את האידאולוגיה של התושבים.
במהלך האירוע, הקונסוליה של סרי לנקה בבוקרשט יצרה קשר עם המאפייה כדי לבדוק את תנאי החיים של העובדים ולספק להם סיוע דיפלומטי.
היחסים בין קפריסין לסרביה נחשבים לחזקים, בגלל מדיניות אירופית משותפת ודת משותפת - נצרות אורתודוקסית.
קפריסין תמכה בסרביה במאמציה להצטרף לאיחוד האירופי.
כמו כן, סרביה תומכת בקפריסין לאחר פלישת טורקיה לקפריסין בשנת 1974 ותומכת בפתרון בר-קיימא לסכסוך הקפריסאי.
כיום, סרביה וקפריסין משתפות פעולה במדיניות חוץ, פיננסים, ענייני צבא ותרבות.
קפריסין היא אחת מחמש מדינות האיחוד האירופי שלא מכירות בעצמאות קוסובו.
במהלך נשיאות האיחוד האירופי, קפריסין לא שינתה את מדיניותה כלפי קוסובו וממשיכה לתמוך בסרביה במהלך האינטגרציה האירופית שלה.
שר המסחר הקפריסאי העריך כי יש לתת זמן רב יותר לסרביה למלא את תנאי המועצה האירופית והנציבות שנקבעו לתחילת המשא ומתן על הצטרפות.
אם התנאים הללו יתמלאו, קפריסין תמשיך לתמוך בסרביה.
הצטרפותה של סרביה לאיחוד האירופי
קפריסין תמכה במשרד החוץ בבלגרד כדי להתחיל בשיחות הצטרפות לאיחוד האירופי עד דצמבר 2012. שר החוץ של קפריסין, אראטו קזאקו-מרקוליס, הדגיש את עדיפות נשיאות קפריסין בהרחבה בביקור ממלכתי בבלגרד ביולי 2012, כולל אזור הבלקן המערבי וסרביה.
קפריסין נמנית עם חמש מדינות האיחוד האירופי שלא הכירו עד כה בקוסובו כמדינה עצמאית.
קפריסין מביעה סולידריות עם סרביה, לטענתה, בשל הדמיון בסוגיות קוסובו וצפון קפריסין בכך שהריבונות של שתיהן נפגעה ובכך שהן קוסובו, הן צפון קפריסין הכריזו באופן חד-צדדי על עצמאותן.
הכנסייה האורתודוקסית הקפריסאית ניהלה יחסים מצוינים עם הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, כולל רכישה והענקת סיוע הומניטרי לסרביה במהלך המלחמות.
עם זאת, היחסים הללו התרחבו גם למדינה הסרבית.
בעניין האחרון, כנסיית קפריסין תמכה ב"עמדות סרביות גם בנושא פרישת מונטנגרו מהפדרציה", וכן בתמיכה בסרביה בקוסובו.
כמו כן, הכנסייה האורתודוקסית הסרבית תמכה בעמדות לאומיות קפריסאיות בקפריסין .
כמו הכנסיות האורתודוקסיות האחרות, גם כנסיית קפריסין אינה מכירה באוטוקפליה המוצהרת של הכנסייה האורתודוקסית המקדונית ורואה בה חלק מהכנסייה האורתודוקסית הסרבית.
מדי שנה, הפורומים של איגוד העסקים הקפריסאי-סרבי מתקיימים בניקוסיה או בבלגרד.
מטרתה העיקרית של האגודה היא להעניק סיוע יעיל ומעשי במעורבות ושיפור היחסים הכלכליים והמסחריים בין קפריסין וסרביה.
מטרה נוספת של העמותה היא ארגון אירועים שונים, כולל כנסים וסמינרים בקפריסין ובסרביה, בהם משלחות עסקיות מכל אחת מהמדינות יכולות להשתתף ולהמליץ על הזדמנויות עסקיות קיימות על ידי אנשים פרטיים.
יחסי סרביה–תאילנד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין סרביה לבין ממלכת תאילנד.
יוגוסלביה כוננה יחסים דיפלומטיים עם תאילנד בשנת 1954. שתי המדינות משתפות פעולה בארגונים בינלאומיים, ובכלל זה באו"ם.
בשנת 2015 המסחר בין המדינות הסתכם ב-44.46 מיליון אירו, מתוכם הייצוא מסרביה היה בשווי 3.6 מיליון אירו, והיבוא היה בשווי 40.86 מיליון אירו.
בשנת 2014 המסחר הסתכם ב-37.71 מיליון אירו, מתוכם היצוא מסרביה היה בשווי 3.17 מיליון אירו, והיבוא היה בשווי 34.54 מיליון אירו.
סרביה מיוצגת בתאילנד באמצעות שגרירותה בג'קרטה, אינדונזיה.
תאילנד מחזיקה בסרביה קונסוליית כבוד בבלגרד.
יחסי סרביה–רומניה הם יחסי החוץ בין רומניה וסרביה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-19 באפריל 1841.
אף על פי שסרביה פתחה באופן לא רשמי מעין נציגות דיפלומטית בבוקרשט במרץ 1836, באופן רשמי, הסוכנות הדיפלומטית הסרבית הראשונה בבוקרשט הוקמה בפברואר 1863, עם קוסטה מגזינוביץ', כנציגה הדיפלומטי הראשון.
באופן הדדי הוקמה הנציגות הדיפלומטית הרומנית הראשונה בבלגרד ב-24 במרץ 1863 והנציג הדיפלומטי הראשון היה תאודור קלימאק.
בשנת 1879, כתוצאה מהמעמד הממלכתי העצמאי, הפכו הנציגויות הדיפלומטיות מבלגרד ומבוקרשט לצירויות.
לפיכך ב-26 באפריל 1879 הנציגות הדיפלומטית הרומנית בבלגרד הפכה לצירות, ולסקר קטרג'יו מונה לראש המשלחת.
בקיץ 1879 מילאן א' פטרונייביץ' הפך לציר התושב הראשון של סרביה ברומניה.
מאוחר יותר, לאחר שרומניה וסרביה הפכו לממלכות, ב-1881 וב-1882, נציגיהן הדיפלומטיים הפכו ל"שליחים מיוחדים".
רק בשנת 1939 נהפכו הצירויות מבלגרד ובוקרשט לשגרירויות.
עם זאת, ניתוק הדרגתי של היחסים הבינלאומיים בין רומניה וסרביה (באותה תקופה יוגוסלביה) התרחש במאי 1941, לאחר שרומניה הכירה בעצמאותה של המדינה העצמאית של קרואטיה בשליטת גרמניה, מפני שרומניה הייתה אז חלק ממדינות הציר.
כיום, כסמל ליחסים הטובים בין רומניה וסרביה, יש ברומניה משפט שאומר "לרומניה יש רק שני חברים: הים השחור וסרביה".
עם זאת, ביטוי זה ומצב היחסים בין שניהם הועמדו בסימן שאלה ברומניה כתוצאה ממצבם של הרומנים בעמק טימוק בסרביה, שם הם מכונים "ולאכים".
שתי המדינות חברות מלאות בתהליך שיתוף הפעולה של דרום מזרח אירופה, בברית היציבות לדרום מזרח אירופה, ביוזמת מרכז אירופה, ביוזמת השיתוף הפעולה בדרום מזרח אירופה ובארגון שיתוף הפעולה הכלכלי בים השחור.
כמו כן רומניה חברה באיחוד האירופי וסרביה מועמדת להצטרפות לאיחוד האירופי.
שתי המדינות מתנגדות בתוקף להכרזת העצמאות של קוסובו בשנת 2008. רומניה תמכה בתוקף בשלמותה הטריטוריאלית של סרביה.
הסרבים ברומניה הם מיעוט אתני מוכר.
סרבים מתגוררים בעיקר במערב רומניה, בחלק הרומני של אזור באנאט, שם הם מהווים רוב מוחלט בשתי קומונות ורוב יחסי באחד האחרים.
הרומנים של סרביה הם מיעוט אתני מוכר.
ישנן דעות שונות בקרב חלק מהוולאכים בשאלה האם יש להתייחס אליהם כאל רומנים או כבעלי לאום ייחודי.
הרומנים והוולאכים של סרביה חיים בעיקר בצפון מזרח סרביה, בעמק טימוק ובחלק הסרבי של אזור באנאט ליתר דיוק, שם הם מהווים מיעוט בשתי עיריות ובוויבודינה.
לוולאכים מעמק טימוק אין בתי ספר שבהם הם מתרגלים את שפת האם שלהם.
רומניה מחזיקה בסרביה שגרירות בבלגרד וקונסוליה כללית בוורשאץ.
סרביה מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט וקונסוליה כללית בטימישוארה.
יחסי סרי לנקה–קובה הם היחסים הבילטרליים שבין הרפובליקה הדמוקרטית הסוציאליסטית של סְרִי לַנְקַה לבין הרפובליקה של קובה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1959. לסרי לנקה שגרירות בהוואנה ולקובה יש שגרירות בקולומבו.
היסטורית, בין סרי לנקה וקובה התנהלה מערכת יחסים לא רשמית באמצעות המסחר החל מסוף המאה ה-18.
התפתחות היחסים בין המדינות הביאה ליצירת קהילות של תושבי כל אחת בשתיהן.
סטודנטים רבים לרפואה מסרי לנקה לומדים בקובה, ומאמני ספורט קובניים נשכרים לעבוד בסרי לנקה.
סרי לנקה וקובה היו שתיהן חברות בגוש המדינות הבלתי-מזדהות שהתנגד לשליטה העולמית של שתי המעצמות הגדולות, ברית המועצות וארצות הברית, בעת המלחמה הקרה.
ראש ממשלת סרי לנקה ג'וניוס ג'אייווארדנה ביקר בקובה ב-1979, ובמהלך אותן שנים שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים לחיזוק הקשר האידאולוגי ביניהן.
אלה כללו בין היתר הסכם לשיתוף פעולה תרבותי שנחתם ב-1976 ותוקן פעמים רבות אחר כך והסכם שני, מדעי-טכנולוגי, שנחתם ב-1978 ומאוחר יותר נוספו לו פרוטוקולים אחרים.
קובה וסרי לנקה שיתפו פעולה במספר מגזרים במטרה לסייע לפיתוח ההדדי ולהתקדמות הכלכלית של שתיהן.
שיתוף פעולה זה בולט במיוחד במגזרי ניהול הסיכונים וביוטכנולוגיה.
הקשרים במגזר החקלאי פותחו, והאקלים הדומה של שתי המדינות מאפשר לשתי המדינות לעבוד על פיתוח יבולים כגון פפאיה וקוקוס.
ליחסים החקלאיים בין המדינות היסטוריה ארוכה.
בתחילת המאה ה-20 התיישבו בצפון ובצפון-מערב סרי לנקה שנקראה אז ציילון סוחרים קובנים רבים שהקימו קהילות שנעלמו בחלוף הזמן.
עם זאת, עדיין קיימות כמה השפעות תרבותיות על סרי לנקה, דוגמת התרומה הקובנית לביילה, סוג של מוזיקת ריקודים פופולרית באי שמקורה לפני מאות שנים בקרב הקהילות הקפיריות או האפרו-סינהאלזיות (אלו קהילות מעורבות של פורטוגזים, אפריקאים ומקומיים סינהאלים).
קהילות קטנות מסוג זה בסרי לנקה עדיין קיימות בחלקים מסוימים של קובה, כמו גם קבוצות בעלות מוצא מעורב קובני בצפון סרי לנקה.
יחסי סרי לנקה–פקיסטן הם היחסים הבילטרליים בין פקיסטן לסרי לנקה.
שתי המדינות ממוקמות בדרום אסיה.
המגעים הדיפלומטיים והמסחריים המוקדמים ביותר בין פקיסטן (בעבר הדומיניון של פקיסטן) וסרי לנקה (לשעבר הדומיניון של ציילון) החלו כבר ב-1948. ב-2013 אמר ראש הממשלה, נוואז שריף, כי קיימים קשרי ידידות חזקים בין שתי המדינות.
היחסים בין פקיסטן וסרי לנקה כוננו בשנת 1948 כאשר ראש ממשלת סרי לנקה DS Senanayake ביקר בפקיסטן.
פקיסטן וסרי לנקה הן שתיהן חברות בחבר העמים הבריטי.
סרי לנקה נמנעה מהצטרפות לחרם על פסגת ה-SAARC ה-19 שהייתה אמורה להתקיים בנובמבר 2016 באסלאמאבאד.
עם זאת, הודעה לתקשורת של משרד החוץ של סרי לנקה, שבה נאמר כי הוא מצטער על כך שהסביבה השוררת באזור אינה מתאימה לקיום פסגת ה-SAARC, התפרשה ככוזבת על ידי התקשורת ההודית כמי שלא נכחה בפסגה.
אבל שר החוץ של סרי לנקה, מנגלה סמראווירה, הכחיש את הטענות ואמר שהוראות כלליות של אמנת SAARC מביאות לביטול הפסגה גם אם מדינה אחת לא תשתתף.
ב-12 בפברואר 2012, קו אשראי בסך 200 מיליון דולר היה אחד משלושה מזכרי הבנות (MoU) שנחתמו בין פקיסטן לסרי לנקה.
הסכם ההבנות נחתמו במהלך ביקורה הרשמי של הנשיאה מהינדה ראג'פקסה בפקיסטן, בהזמנת הנשיא אסיף עלי זרדארי.
בשנת 2012, סרילנקן איירליינס הזמינה את פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס להפעיל טיסות נוספות לסרי לנקה.
ב-16 בינואר 2018, ראש הצבא הפקיסטני, גנרל קמאר ג'ווד בג'ווה הגיע לסרי לנקה לביקור רשמי בן יומיים בהזמנת מקבילו.
במהלך ביקורו בסרי לנקה בפברואר 2021, ראש הממשלה אימראן חאן הציע מסגרת אשראי של 50 מיליון דולר לסרי לנקה עבור רכישות ביטחוניות.
פקיסטן התקשרה עם סרי לנקה על ידי אימון לקציני הצבא שלה, כולל נשיא סרי לנקה גוטבאיה רג'פקסה, וגם תרגילים צבאיים.
פקיסטן הציעה אימון לסרי לנקה לאיסוף מודיעין.
מלבד הסיוע הצבאי המסורתי לסרי לנקה, פקיסטן הציעה גם להכשיר קציני משטרת סרי לנקה ושירות הביון הממלכתי (SIS).
פקיסטן לאורך השנים סיפקה אמצעי לחימה ומערכות צבאיות כדי לסייע לסרי לנקה במלחמת האזרחים שלה עם ה-LTTE.
באפריל 2015 חתמה סרי לנקה על הסכם אנרגיה גרעינית עם פקיסטן.
בינואר 2018, על רקע מחסור בדשן בסרי לנקה, נשיא סרי לנקה, מייטריפלה סיריסנה, ביקש סיוע מפקיסטן.
למרות שממשלת פקיסטן אסרה על ייצוא דשנים, פקיסטן הסכימה לשלוח 41,000 טונות של דשן באופן מיידי.
בעקבות חששות שהועלו לגבי המחסור בדשן בסרי לנקה, פנה נשיא סרי לנקה לראש ממשלת פקיסטן שאהיד ח'אקאן עבאסי בבקשה לקבל סיוע במציאת פתרון ארוך טווח למשבר.
אסלאמאבאד הודיעה לו כי תנקוט בצעדים לייצא יותר מ-75,000 טונות של דשן לקולומבו בעתיד.
מאוחר יותר, נשיא סרי לנקה, מאית'ריפאלה סיריסנה, הביע את תודתו לראש ממשלת פקיסטן שאהיד ח'אקאן עבאסי וממשלת פקיסטן על אספקה בזמן של דשן לסרי לנקה כדי לרסן את המחסור.
פקיסטן אמורה להקים חוות חלב מודרנית במחוז פולונארווה בצפון מרכז סרי לנקה, שהוא מחוז הבית של נשיא סרי לנקה מייטריפלה סיריסנה.
לפי ארגון המזון והחקלאות (FAO) פקיסטן היא בין שלוש מדינות באזור אסיה והפסיפיק שהן יצרניות החלב המובילות בעולם.
צוות מומחי חלב פקיסטני ברמה גבוהה יבקר במחוז פולונארווה כדי לבצע בדיקת היתכנות.
ביוני 2011 הציגה פקיסטן לממשלת סרי לנקה מספר שרידים בודהיסטים מעברה של פקיסטן.
נציבה העליון של פקיסטן, סימה אילאהי באלוך, גם נתן חסות לבניית בית ספר במחוז גמפלה.
פקיסטן הציעה מלגות לסטודנטים בסרי לנקה כדי ללמוד את מקצועות הרפואה, רפואת שיניים, רוקחות והנדסה.
המלגות ניתנות במסגרת תוכנית הסיוע הטכני של פקיסטן (PTAP).
בשנת 2011, ממשלת סרי לנקה נתנה תרופות וצוות לפונג'אב.
קבוצה של 12 רופאים מסרי לנקה הגיעו ללאהור כדי לסייע.
פקיסטן הודתה לסרי לנקה על סיועה בבלימת התפרצות קדחת הדנגי במדינה בשנת 2011.
פקיסטן מחזיקה בסרי לנקה נציבות עליונה בקולומבו.
סרי לנקה מחזיקה בפקיסטן נציבות עליונה באסלאמאבאד.
היחסים בין סולטנות עומאן לבין מדינת קטר הם יחסים טובים ושתי המדינות משתפות פעולה במגוון תחומים.
היחסים בין עומאן לקטר כוננו בשנת 1976. יחסי המדינות נחשבים למיוחדים עקב הסממנים הדומים של כל אחת מהמדינות: שתי המדינות הן מדינות מפרץ עשירות, דוברות ערבית, אין בהן צפיפות אוכלוסין רבה, האוכלוסייה עצמה עשירה והמשטר הוא מונרכיה אבסולוטית.
קטר מחזיקה שגרירות במסקט ועומאן מחזיקה שגרירות בדוחה.
יחסי עומאן–תימן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין עומאן לתימן.
שתי המדינות שכנות וחולקות גבול משותף.
לתימן ועומאן יש קשר תרבותי וזאת לאחר ששתי המדינות היו חלק מהאימפריה הפרסית.
לתימן יש שגרירות במסקט, ולעומאן יש שגרירות בצנעא.
ב-1970 היחסים בין עומאן לדרום תימן היו רעועים והסלימו פעמים רבות.
במרץ 1976 היחסים נעשו רגועים יותר לאחר תיווך של ערב הסעודית.
ב-1983 כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בין עומאן לדרום תימן, עד לאיחוד תימן ב-1990. מאז היחסים הם יחסים דיפלומטיים גלויים ורשמיים.
בספטמבר 2008, שתי המדינות החלו דיונים על מנת ליצור הגנה משותפת כדי להילחם בשודדי ים.
במאי 2009, עם תחילת האביב הערבי בתימן, תמכה עומאן בהפלת הממשלה התימנית בהנהגתו של עלי עבדאללה סאלח.
יחסי עומאן–קניה הם היחסים הדיפלומטיים שבין קניה לבין עומאן.
לקניה יש שגרירות רשמית במסקט ולעומאן יש שגרירות רשמית בניירובי.
שתי המדינות חברות באיגוד המדינות באוקיינוס ההודי.
הקשר בין עומאן לקניה החל עוד במאה ה-17, כאשר ערים רבות וביניהן מומבסה נכבשו על ידי סולטנות עומאן.
במשך שנים רבות עומאן הייתה אחראית להשתלטות על רצועת החוף של קניה.
בעקבות זאת, התרבות והאדריכלות העומאנית מושתתת בערי החוף של קניה ובפרט במומבסה.
היחסים בין שתי המדינות כוננו לראשונה בשנת 1976. בשנת 1977 שלחה עומאן שגריר ראשון לקניה.
בשנת 1986 השגרירויות נסגרו והוקמו מחדש בשנת 2011.
יחסי עומאן–פקיסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין סולטנות עומאן לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
היחסים מתוארים כיחסים חמים ולבביים.
שתי המדינות היו בעבר מסוכסכות על טריטוריה בים הערבי, אך הושגה הסכמה בין השתיים.
מוצאם של 30% מתושבי עומאן הוא בחבל בלוצ'יסטן בפקיסטן, והם צאצאי מהגרים שהגיעו בתחילת המאה ה-20 והתיישבו בעומאן.
כיום ישנם 85,000 אזרחים עומאניים ממוצא פקיסטני.
העיר גוואדר שבפקיסטן הייתה שייכת בעבר לעומאן אך נמכרה לפקיסטן בשנת 1958.
שיתוף הפעולה הכלכלי של עומאן ופקיסטן עמד בשנים 2008–2009 על 331 מיליון דולר אמריקאי.
חברת ההשקעות המשותפת עומאן-פקיסטנן מקדמת את שיתוף הפעולה והסחר בין המדינות.
פקיסטן מיוצגת בעומאן בדרג השגרירות אמצעות שגרירות שהיא מחזיקה במסקט, בירת המדינה.
עומאן מיוצגת בפקיסטן בדרג השגרירות אמצעות שגרירות שהיא מחזיקה באסלאמבאד, בירת המדינה.
בנוסף, עומאן מיוצגת בפקיסטן גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה בעיר קראצ'י.
יחסי עומאן–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין סולטנות עומאן לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין סולטנות עומאן לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים - אין בין המדינות מתיחויות ומתקיימים במסגרתם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות.
היחסים הדיפלומטיים שבין עומאן לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-23 בפברואר 1976.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בעומאן אינם נדרשים להנפיק אשרת כניסה מראש על מנת לעשות כן, אלא אשרה אלקטרונית (eVisa).
לעומת זאת, אזרחי עומאן שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה נדרשים להנפיק אשרת כניסה מראש על מנת לעשות כן.
צ'ילה אינה מיוצגת בעומאן בדרג השגרירות.
צ'ילה מיוצגת בעומאן בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה במסקט, בירת המדינה.
עומאן אינה מיוצגת בצ'ילה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
עומאן האמינה את שגרירותה שבברזיליה, בירת ברזיל הסמוכה, על צ'ילה.
יחסי עומאן–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין סולטנות עומאן לבין הקונפדרציה השווייצרית.
בין סולטנות עומאן לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין סולטנות עומאן הם יחסים דיפלומטיים חמים שהתחממו והתחזקו ב.
עומאן מהווה יעד יחסית פופולרי לתיירים שווייצרים.
שווייץ ועומאן כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים בשנת 1973, שנתיים לאחר עצמאותה מן הממלכה המאוחדת.
השגרירות השווייצרית במסקט, בירת עומאן, נפתחה בחודש נובמבר 2014, כאשר השגרירות השווייצרית בריאד הייתה האמונה על עומאן קודם לכן.
עומאן פתחה את שגרירותה שבברן, בירת שווייץ, ב-2018, יחד עם קונסוליה בז'נבה.
במגזר הכלכלי, שווייץ ועומאן התרכזו בעיקר בשיפור ובחיזוק קשרי המסחר שביניהן.
הסכם דו-צדדי בנושא קידום והגנה על השקעות בין שתי המדינות נחתם לתוקפו בשנת 2005. אמנה למניעת כפל מס שמגיע מתחבורה אווירית בינלאומית נחתמה בשנת 2009. בשנת 2014 נחתם הסכם סחר חופשי בין איגוד הסחר החופשי האירופי, בו חברה שווייץ, לבין מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ, בה חברה עומאן.
סוויס אינטרנשיונל אייר ליינס ועומאן אייר מפעילות קווים יומיים בין עומאן לשווייץ.
הקווים תורמים לתיירות העומאנית ומביאות למדינה תיירים שווייצרים רבים.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בעומאן שמונים ושבעה אזרחים שווייצרים.
בנוסף אליהם, קיימת נוכחות מתמדת של תיירים שווייצרים באזור.
עומאן מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
עומאן מיוצגת בשווייץ גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בז'נבה.
שווייץ מיוצגת בעומאן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה במסקט, בירת המדינה.
יחסי עומאן–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין רוסיה לעומאן.
עומאן הייתה בעלת ברית של הגוש המערבי במהלך המלחמה הקרה.
ברית המועצות תמכה במורדים מרקסיסטים כמו החזית העממית לשחרור עומאן בעומאן במהלך מרד דופאר בשנות השישים והשבעים, והביאה להידרדרות היחסים בין עומאן לברית המועצות.
המורדים הובסו בעזרת בריטניה על ידי ממשלת עומאן.
עומאן לא קיימה יחסים עם ברית המועצות בתקופה זו.
לאחר תקופה ארוכה כוננו עומאן וברית המועצות יחסים דיפלומטיים ב-5 בפברואר 1986 ועדיין מקיימים יחסים נייטרליים ברובם.
אולם מאז עסקת פורצת דרך של אופ"ק, עומאן ורוסיה נהיו בעלות ברית פעילות במפרץ הפרסי.
רוסיה מחזיקה בעומאן שגרירות במסקט.
עומאן מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה.
יחסי עומאן–צרפת הם יחסי החוץ בין עומאן וצרפת.
המגעים הראשונים בין המדינות החלו בשנות ה-60 של המאה ה-17, אז אוניות הסוחר מחברת הודו המזרחית הצרפתית, שסחרו עם הפרסים נכנסו לנמל מסקט, אחד ממקומות המסחר הטובים ביותר באזור.
מסקט נפטרה זה עתה משלטון פורטוגל (1508–1649), והסחר עם עומאן חווה התרחבות מהירה בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18.
משנת 1750 חל במסחר בין צרפת לעומאן תפנית קונקרטית, עם תנועת סוחרים על רקע יריבות וסכסוך אנגלו-צרפתי-הולנדי: לצרכים מסחריים כמו גם לאלה של השיטור בים, התגברו היחסים בין איל דה פראנס (מאוריציוס הנוכחית), אי בורבון (כיום ראוניון) ועומאן, עם תלותיו בחוף הסוואהילי של מזרח אפריקה וזנזיבר.
במסקט התחזק כוחו של אימאם אחמד, מייסד שושלת אל בוסאדי, מאז שנת 1744. העיר הפכה למחסן הראשי ולנמל המסחרי הראשון של המפרץ, בעוד עומאן גיבשה את עמדותיה במזרח אפריקה.
לפיכך, צרפת חשבה שמומלץ למסד את מערכות היחסים שלה עם עומאן.
בשנת 1775 ניתנה רשות על ידי אימאם אחמד להקים עמדת סחר במסקט, ובשנת 1786 השיגה צרפת את הזכות מהסולטאן חמיד למנות נציג רשמי.
עם זאת, המהפכה הצרפתית בפריז גרמה לנסיגה בהתפתחות ההדדית של שתי המדינות.
הצרפתים היו עסוקים בעניינים אחרים, ולא עקבו אחר יחסי הסחר.
הפרויקט למינוי נציג תושב במסקט נשכח.
בשנת 1803 נפוליאון הראשון ניסה לכונן יחסים דיפלומטיים על ידי שליחת קונסול למסקט, אך העוצר באדר בין סייף, שהושפע מהבריטים, סירב לקבלו.
בשנת 1807 הסולטן החדש סעיד בן סולטן (שהפך לסייד סעיד הגדול ושלט עד 1856), הסכים לחתום על הסכם צרפתי-עומאני עם מושל איל דה פראנס, דקאן.
משנת 1814 עד 1840, צרפת קיבלה אחיזה באוקיינוס ההודי, והיחסים כוננו מחדש, הפעם בין מוסקט לאי בורבון .
בשנות ה-40 של המאה ה-19 עומאן הייתה בשיא כוחה המסחרי והפוליטי: היא שלטה על אימפריה ימית אדירה, מחופי פרס (בנדר עבאס) ובלוצ'יסטן (גוואר) ועד זנזיבר וכף דלגגו בחוף אפריקה (צפון גבול מוזמביק הנוכחי).
הסולטאן סעיד הראה פעילות דיפלומטית גדולה: הוא חתם על הסכמים עם בריטניה הגדולה, ארצות הברית וכעבור זמן קצר עם צרפת, שהיו לה נחלות שכנות חדשות במדגסקר ובאיי קומורו.
לאחר הסכם ראשון בשנת 1841, נחתם ב-4 בנובמבר 1844 הסכם סחר וידידות אשר אושרר בשנת 1846.
האמנה איפשרה התפתחות ניכרת במערכות היחסים בין זנזיבר לראיון, וכן הרחבת הסחר הישיר בין האימפריה העומאנית לצרפת המטרופולינית.
בדרך זו המשלחת המפורסמת של אוניית הסוחרים האומנית "לה קרולינה" היוותה הצלחה מסחרית גדולה, בזכות לשכת המסחר במרסיי, ואילו הדג'י דריביץ', נציג הסולטאן סעיד ביקר בטולון ובפריז, שם התקבל בברכה על ידי אז נשיא הרפובליקה, לואי נפוליאון.
לאחר מותו של הסולטאן סעיד (1856), האימפריה שלו התחלקה לשני חלקים נפרדים, אשר כל אחד נפל לאחד מבניו.
על פי הסכם שנערך בשנת 1862, הבטיחו לונדון ופריז לכבד את עצמאותם של שתי הסולטנויות של זנזיבר ומסקט.
לונדון בכל זאת תהפוך את זנזיבר לפרוטקטורט בשנת 1890, אך בזכות ההסכם הזה, הריבונות של הסולטאנים של מסקט תמיד כובדה בקפדנות.
קשרים צרפתיים-עומאניים התחזקו בבירור לאחר פתיחת נציגות קונסולרית צרפתית במסקט, על ידי שר החוץ הצרפתי, בשנת 1894. סגן הקונסול פייר אוטבי שהגיע בשנת 1894, זכה במהרה לאמון הסולטן פייסל.
הוא אכן התייצב היטב בצרפת: בשנת 1896 תרם בית יפה במסקט, שמכונה כיום "מאיסון דה לה פראנס", בית צרפת.
בסוף מלחמת העולם הראשונה, צרפת התבססה היטב בג'יבוטי, וסגרה את הקונסוליה שלה במסקט (1920), והעבירה את אחריותה לקונסוליה הצרפתית בבומביי.
היחסים הטובים שכוננו בין צרפת לסולטנות עומאן קיימים, אך הם איבדו את תוקפם במשך 50 השנים הבאות.
היחסים הדו-צדדיים חוו צמיחה חדשה לאחר עלייתו לשלטון של קבוס בן סעיד ב-23 ביולי 1970, ורצון אמיתי מצד צרפת בפיתוח עומאן.
שגריר צרפת בכווית הוסמך אף לעומאן בשנת 1972, ושנתיים לאחר מכן, בינואר 1974, נשלח שגריר תושב למסקט.
תחייה זו של יחסי צרפת-עומאן מביאה במהרה לכונן שיתוף פעולה תרבותי וטכני נרחב.
בשנת 1974 הוקם מרכז עומאני צרפתי (CFO), וב-29 בספטמבר 1979 נחתם הסכם שיתוף פעולה תרבותי וטכני, אשר הראה את הרצון לקיים יחסים טובים בין המדינות.
כמה שנים לאחר מכן, שיתוף פעולה זה התחזק על ידי הסכמים חדשים, כמו זה שנערך ב-19 בדצמבר 1982 המדגיש את שיתוף הפעולה הכלכלי.
מאז, שתי המדינות הרחיבו את שיתוף הפעולה הטכני למספר רב של תחומים: השקיה, משאבי מים, גאולוגיה, שירות המדינה, תיירות, בריאות, ארכאולוגיה, הנדסה, ועוד.
יתר על כן, ועדת שיתוף פעולה תעשייתי, המתקיימת עם ועדת שיתוף הפעולה התרבותית והטכנית המשותפת, תורמת משמעותית למעקב ולחיזוק שיתוף הפעולה.
ביקורו הרשמי של הסולטאן קבוס בצרפת, בין ה-30 במאי ל-2 ביוני 1989, היה ההזדמנות לאשש את התקשרותם לידידותם המשותפת.
ביקורו הממלכתי של פרנסואה מיטראן בעומאן, מ-28 בינואר ועד 30 בינואר 1992, אפשר לו לחנוך, יחד עם הסולטאן, את המוזיאון הצרפתי-עומאני במוסקאט, שהוקדש ליחסי המדינות.
עומאן מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז בלבד, וצרפת מחזיקה בעומאן שגרירות במסקט בלבד.
היחסים הדיפלומטיים בין עיראק לערב הסעודית הם היחסים בין שתי מדינות ערביות במזרח התיכון.
אורך הגבול בין שתי המדינות הוא 811 ק"מ.
יחסי סעודיה עם עיראק היו בתחילה בעייתיים, ונעו בין מתח למלחמה.
במהלך שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, חשדה ריאד בבגדאד בתמיכה בתנועות פוליטיות בחצי האי ערב ובמקומות אחרים ב שהיוו איום על ביטחונה של סעודיה.
סעודיה הגיבה בהידוק יחסים עם מדינות כגון איראן, כווית, סוריה וארצות הברית, אשר גם הביעו חוסר שביעות רצון ממדיניותה של בגדאד.
מאז 1975 עיראק החלה לנקוט במדיניות מתונה יותר והיחסים עם סעודיה השתפרו.
בשנת 1979 התחוללה באיראן המהפכה האסלאמית, אשר הביאה לראשונה להתקרבות רצינית בין עיראק לסעודיה, מכיוון ששתי המדינות הללו חשו מאוימות מהאירועים הללו.
אף על פי כן, בשנת 1980, ריאד הכריזה על נייטרליותה עם פרוץ מלחמת איראן–עיראק.
למרות ההודעה הזו, סעודיה העניקה לעיראק הלוואות ומענקים בריבית נמוכה בכ-25 מיליארד דולר במהלך שמונה שנות העימות.
למרות השקעה כספית משמעותית בבניית ברית פוליטית עם עיראק, סעודיה לא הצליחה לבנות יחסי ידידות עם אותה מדינה.
באוגוסט 1990, שנתיים בלבד לאחר סיום הלחימה עם איראן, הכוחות הצבאיים העיראקיים כבשו באופן בלתי צפוי את כווית.
אירוע זה גרם לחששות קשים בריאד כי עיראק תלך בעקבות כווית ותתקוף את ערב הסעודית.