tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטנקים אשר פתחו באש את מוצב גבעת המבתר הופנו עתה על ידי הסמג"ד לגבעת התחמושת.
הכוח על הגבעה היה עדיין נתון לאש מגבעת המבתר, אש שהופסקה רק בצהריים כאשר כבשה חטיבת הראל את המוצב.
שתי הפלוגות האחרות של הגדוד, פלוגה א' ופלוגה ד', המשיכו עד דרך שכם, וכבשו את הצומת האסטרטגי של שייח' ג'ראח.
ירושלים המזרחית נותקה מצפון (בנוסף להתמקמות חטיבת הראל מצפון לירושלים), ונוצר קשר עם הר הצופים.
כמעט כל הכוח הירדני שהיה במוצב נהרג בקרב - כ-70 חיילים ירדניים
בתוך כך, גדוד 28 המתין בשכונת שמואל הנביא כעתודה חטיבתית, בהמתנה להשלמת ההבקעה של גדוד 71 בוואדי אל ג'וז.
לאחר כיבוש תל אל פול הורה פיקוד המרכז לחטיבת הראל להמשיך דרומה ולכבוש את גבעת המבתר ואת הגבעה הצרפתית, כשני קילומטרים מדרום לתל, בצפון הרחוב.
עם הגעתם, נבלמה ההסתערות המוצלחת ממזרח.
הצוות נחלץ לעבר לשאר הטנקים הישראליים, שנסוגו לאחור.
כח החרמ"ש שנע בזחל"מים אחרי הטנקים הסתער ישירות אל מרכז המוצב, אך נתקל מכל עבר באש כבדה מתותחים.
אל"ם בן ארי הורה על נסיגה של כמה מאות מטרים לאחור, להיערכות מחדש
לכוח שנערך מחדש הצטרפו פלוגת טנקים ופלוגת חרמ"ש, וכן פלוגה מגדוד 68 של חטיבת ירושלים שהיה בסמוך.
הכוחות הישראליים השלימו את ההשתלטות על שתי הגבעות עד השעה 12:00 של 6 ביוני - פחות מ-24 שעות לאחר תחילת ההתקפה של החטיבה בפרוזדור ירושלים.
משימות חטיבת הראל הושלמו: נוצר קשר עם הר הצופים, וירושלים נותקה מצפון.
על פי הנחיית אלוף הפיקוד הועברה פלוגה אחת של החטיבה לטובת חטיבה 55. לאחר שהובקעה גיזרתו המזרחית של הרחוב - כולל גבעת התחמושת מדרומו - יצאו הפלוגות מערבה לעיר העתיקה והשלימו את איחוד העיר.
לאחר מלחמת ששת הימים - תוכנית ייסוד הרחוב
לאחר איחוד ירושלים, ראתה ממשלת ישראל לנכון לסלול כביש ישיר מירושלים המערבית אל הר הצופים, על מנת ליצור רצף יהודי בינו לעיר ולמנוע את הפרדתו של ההר בשנית ממערב ירושלים.
ביולי 1967 הוחלה הקמתם של שכונות הבריח, שיצרו מסדרו יהודי בין מערב העיר והר הצופים.
הפרויקט נוהל על ידי יהודה תמיר, שעבד בכפוף למשרד ראש הממשלה ולא למשרד השיכון.
בתוכנית זו תמך ראש העיר טדי קולק והתנגדו לה השרים מנחם בגין וזרח ורהפטיג, שהעדיפו ליישב יהודים בשכונות הערביות הקיימות.
התוכנית הייתה שהרחוב יעבור בדרך שתעקוף את שכונת שייח' ג'ראח ובכך תמנע התפשטות פלסטינית בשיפולי הכביש, שעלולה לנתק את הר הצופים המובלע בין שכונות פלסטיניות, כשייח' ג'ראח, ענאתא וואדי אל ג'וז.
לכך נבחר ציר המשך של רחוב בר-אילן, המוביל צפונית לשייח' ג'ראח - כך שניתן לבנות בשטח ההפקר שמשתי גדותיו - עד להר הצופים.
בפברואר 1968 נקרא המקטע כולו, מרחוב בר-אילן עד דרך שכם, על שם חטיבת הראל.
ב-1968 החלה בניית השכונות רמת אשכול (ממערב) וגבעת המבתר (ממזרח) מצפון לכביש, כשהכביש מהווה גבולן הדרומי של שתי השכונות.
אלו היו שתי השכונות הראשונות שנבנו מעבר לקו העירוני של קו הירוק בירושלים המאוחדת.
רמת אשכול והבתים שעל שפת הרחוב הצפונית נבנו בשיתוף פעולה עם משרד השיכון ועיריית ירושלים, במאמץ תכנוני והנדסי מיוחד, בתכנון האדריכלים ישראל לויט, יצחק פרלשטיין וזאב שיינברג.
השכונה שימשה דוגמה ומופת תכנוני ואדריכלי לשכונות רבות שנבנו אחריה במקומות רבים, כאשר כל הבתים בשכונה בעלי ארבע קומות ושפה ארכיטקטונית זהה, בעלת מרפסות חזית או אחור שוות ואריחים מצופים בקרמיקה צבעונית.
בבנייה השתתפו החברות היזמיות והקבלניות המובילות בישראל, כ"שיכון ופתוח", שיכון עובדים, רובינשטיין, האחים גולדשטיין ורסקו.
בתים אלו שעל שפת הרחוב, בין הרחובות "משמר הגבול" ו"מדבר סיני" נבנו במספר מקטעים בצורה זהה ובמספר קומות שווה.
זאת מלבד מבנה אחד בולט, ובו מעל לעשרים קומות, הנחשב ל"גורד השחקים" של האזור.
הבנייה נערכה בין השנים 1968 - 1972 אך רשמית השכונה נחנכה בשנת 1970. בכל השכונה (מלבד רחוב "רמת הגולן") הוקמו 1,850 יחידות דיור, כולם בבניינים בני ארבע קומות כשבכל דירה שלושה עד ארבעה חדרים.
גבעת המבתר לעומתה, נבנתה בבתים פרטיים ונמוכים והייתה השכונה הראשונה בעיר (לצד רחוב "רמת הגולן" ברמת אשכול) שנבנתה בשיטת בנה ביתך.
הסיבה לכך הייתה גובהה הרב של הגבעה, שבתים גבוהים עליה עלולים היו לפגוע בקו הנוף של ירושלים.
הצורך ביישוב מהיר של שכונות הבריח אילץ את הממשלה לסבסד את הדירות בהן בדרכים שונות.
הממשלה כיסתה חלק ממחיר הדירות, נתנה זכאות למשכנתאות על אחוז גבוה מהמקובל של הדירה הנקנית ונתנה אפשרויות החזר משכנתאות נוחות מהמקובל.
קוני המגרשים בגבעת המבתר נדרשו להתחיל את הבנייה עליהם בתוך שנה מיום הרכישה.
בגבעת המבתר וברחוב רמת הגולן שברמת אשכול הוקמו 350 יחידות דיור בשיטת בנה ביתך - בניינים של קומה או שתיים שבכל אחד היו דירה או שתיים וחצר.
גבעת המבתר נותרה בשם שנתן צה"ל לשטחה לפני מלחמת ששת הימים, על שם המבתר בדרך שכם שהפריד אותה מהר הצופים.
הרחובות בשכונת רמת אשכול נקראו על שם מושגים שכיכבו בתקופת המלחמה, כמו מעבר המיתלה, משמר הגבול ורמת הגולן.
וכן בשכונת גבעת המבתר: רחוב "ששת הימים", מדבר סיני, מצרי טיראן ומפרץ שלמה.
מאותה סיבה נקראו רחובות רבים ברמת אשכול על שמות אתרים באזור סיני הלקוחים מנדודי בני ישראל במדבר סיני, כפי שמובאים בספר במדבר, בהם: ליבנה, ים סוף, פארן, רפידים, חצרות, יטבתה, עברונה, נחליאל, נחל צין, עציון גבר ועוד.
ב-1971 נוסדה מזרחית יותר שכונת הגבעה הצרפתית.
הגבעה הצרפתית נקראה "גבעת שפירא", על שם שר הפנים משה חיים שפירא אולם השם לא הפך לנחלת הכלל.
בניגוד למקובל בשכונות ירושלים, רוב הבתים בשכונה נבנו כמגדלים בני 6–7 קומות.
התר בניה זה היה תגובת ממשלת ישראל ל"תוכנית רוג'רס" - שיזם מזכיר המדינה האמריקני ויליאם רוג'רס, להחזיר נוכחות ירדנית סמלית לעיר.
בגבעה הצרפתית כולל צמרת הבירה נבנו 2000 יחידות דיור.
בגבעה הצרפתית נבנו רק בתים משותפים.
בסביבות אותה שנה נקרא החלק המערבי של הכביש על שם חטיבת הראל שכבשה את האזור.
השדרה המרכזית נקראה על שם יוזם הפרויקט, ראש ממשלת ישראל השלישי, לוי אשכול, שנפטר ב-1969. גם שכונת רמת אשכול נקראה על שמו.
ב-1972 הייתה התחלת הבנייה מעברו השני של הכביש, מדרום.
שכונת מעלות דפנה נבנתה במקום אך באופי ארכיטקטוני שונה מרמת אשכול הצמודה, האלמנטים החיצוניים היו פחות שווים ומסודרים בצבעם ובצורתם.
הם נבנו בעלי צורות המשמרות את מסורת הבניה הירושלמית של העיר העתיקה וכללו קשתות, זוויות, בליטות החורגות מקו הבניין ושיפועים.
תכנון ייחודי זה, הנוגד את התכנון של שכונות סמוכות (ובניגוד לרמת אשכול הסמוכה), זיכה את המתכננים בפרס בינלאומי..
השם 'מעלות דפנה' ניתן לה על שם השיפוע בו היא בנויה ועל שם צמח הער אציל, ובדרך עקיפה זו חוגג השם את איחוד העיר בשנת 1967, מאחר שהיוונים והרומאים נהגו לקשט בעלי ער אציל (עלי דפנה) את ראשיהם של הקיסרים המנצחים.
במעלות דפנה היו עם הקמתה 1,400 יחידות דיור, בעלות חדר עד שלושה.
במעלות דפנה כמו בגבעה הצרפתית נבנו בתים משותפים בלבד.
כשפשטה הבנייה לעברו הדרומי של הכביש היה רצון להחיל את הבנייה גם על גבעת התחמושת בה התבצע הקרב ההיסטורי, השוכנת באותו עבר מזרחית למעלות דפנה.
כשנודע הדבר למפקד גדוד 66 של חטיבת הצנחנים, יוסי יפה, הוא חשש שלא יישאר זכר למקום הקרב ופנה להורים השכולים.
הללו הקימו משמרות על המקום וזעקו שהמקום יישאר.
זעקתם אכן נשמעה ובמקום לא התקיימה בנייה אלא נבנתה אנדרטה לזכר הנופלים.
ב-1972 ניטעו על הגבעה שבצד הכביש 182 עצי אורן לזכר הנופלים; וב-1975 נוסד על גבעת התחמושת אתר הנצחה ממלכתי להנצחת מלחמת ששת הימים, באתר ההנצחה נחגג מדי שנה טקס יום ירושלים.
הכניסה הראשית אל האתר קיימת מסביב לרחוב, אך הגדר החוצה את כל ארכו של האתר שוכן על שפת המדרכה של רחוב שדרות לוי אשכול.
ב-21 באוגוסט 1994 אירע פיגוע התאבדות בצומת שדרות אשכול - שלמה זלמן שרגאי, כאשר מחבל פוצץ עצמו באוטובוס קו 26 של חברת אגד, בשעות הבוקר, כשאוטובוס נוסף חלף על פניו בסמוך לבית הספר רנה קסין.
בפיגוע נהרגו ארבעה אזרחים וארגון החמאס נטל אחריות על הפיגוע.
פיגועי ירי והתאבדות אחרים התבצעו במהלך האינתיפאדה השנייה בקרבת הרחוב, כגון בשדרות בר לב ובצומת הגבעה הצרפתית, אך לא ברחוב עצמו.
בנובמבר 2009 אירע בשדרות לוי אשכול פיגוע דקירה בעל רקע לאומני, גם הוא ממול לבית הספר רנה קסין, כאשר יהודי דקר ערבי בסמוך לתחנת אוטובוס ונמלט.
אחד מליקויי הבנייה המפורסמים בירושלים הוא גשר, שתוכנן על מנת להקל את חציית הכביש הסואן "שדרות לוי אשכול" לתלמידיו הרבים של בית הספר רנה קסין הבאים מכיוון רמת אשכול.
בית הספר ממוקם בין רמת אשכול למעלות דפנה, בצומת הרחובות נטר ואשכול.
הגשר תוכנן כך שהוא יחצה את שדרות אשכול, מצפון לבית הספר.
למעשה אירעה טעות בתכנון, ובמקום שהגשר יחצה את שדרות אשכול, הוא נבנה מעל רחוב קרל נטר, ממזרח לבית הספר.
רחוב זה הוא רחוב צדדי ובעל תנועה מעטה יותר, ולכן הגשר, שמטרתו הייתה לחצות את הכביש הסואן - היה מיותר.
לאחר הבנייה התקיימו מספר הפגנות אזרחיות למרגלות בית הספר.
מאז, היה מעבר החצייה שנותר במקום הגשר, על רחוב שדרות אשכול ממול לבית הספר רנה קסין, למוקד מרכזי של פגיעת כלי רכב בהולכי רגל.
בשנת ה'תשפ"א (2020), במסגרת עבודות להקמת הקו הירוק של הרכבת הקלה, הוחלט לפרק את הגשר המיותר.
שדרות ההסתדרות הוא ציר אורכי בין עירוני המשתייך מוניציפלית לחיפה, מהווה חלק מכביש 4 ומקשר בין חיפה לקריות.
הכביש נסלל ב-שנות ה-30 ושמו ניתן לו בשנת 1935 על שם ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, שהייתה בעלת כוח רב בחיפה באותם ימים.
קצהו הדרומי במחלף הצ'ק פוסט וקצהו הצפוני במפגשו עם שדרות משה גושן בקריית מוצקין, צומת הידוע בשם "צומת מוצרט".
לאורכו בתי עסק ובתי מלאכה.
לצידו ניצבים מרכזי המסחר קניון לב המפרץ, בתי זיקוק לנפט, חוצות המפרץ, ביג קריית אתא ומתחם I way.
בשנת 2013 נפתח באופן מלא כביש עוקף קריות המאפשר נסיעה רצופה בין פאתי עכו לחיפה ללא צורך במעבר בצמתים מרומזרים, ועוקף את שדרות ההסתדרות.
משנת 2013 עם פתיחתה, נוסעים בכביש קווי המטרונית לצד התחבורה הציבורית הבין עירונית.
שדרות ולדימיר פוטין , שדרה במרכז העיר גרוזני, שאורכה 1880 מטר.
השדרה נקראת על שמו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, על פי יוזמה של ממשלת צ'צ'ניה והעומד בראשה, רמזן קדירוב (ב-2012 נעשתה מחווה דומה גם בעיר יריחו, כשרחוב מרכזי בעיר נקרא על שם נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב).
השדרה נבנתה לראשונה בשנת 1848. בשנות החמישים של המאה העשרים נבנו בה מבנים חדשים, וכיום זו אחת השדרות הוותיקות בעיר גרוזני והרחוב הראשי בה.
בשדרה נמצאים מבני ממשל, מוסדות תרבות ומרכזי מסחר, כדוגמת היכל הנוער, מחלקה משפטית, המוזיאון הלאומי של צ'צ'ניה, בית אופנה, היכל קונצרטים ותיאטרון ממלכתי, ואחד המסגדים הגדולים ברוסיה: לב צ'צ'ניה.
משנת 2008: שדרות ולדימיר פוטין
חלק גדול מהשדרה נמצא ברובע המפעל, וחלקה מאוכלס במבני ממשל, עד לרחוב מאיאקובסקי, המתחבר עם רובע סטרופרומיסלובסקי, מרחוב מאיאקובסקי ועד לרחוב ניקולאייב, הנושק לרובע לנין, עד לנהר סונג'י בין שדרות מחמוד אסמבאייב ורחוב ורדי לוקסמבורג.
את השדרה חוצים הרחובות מאיאקובסקי, כיכר ידידות העמים, רחוב דאגסטן, רחוב גריבוידוב, רחוב השלום, רחוב צ'רנישב, שדרות חוסיין איסאייב, כיכר אחמט קדירוב ורחוב לץ' מאגומד.
אל השדרה מתחברים שדרת התהילה, כיכר העיתונאים, רחוב טיטוב, רחוב ניקולאייב, כיכר התיאטרון, רחוב רפין, רחוב פולז'אייב, כיכר אבו בוכר קדירוב, כר הקומסומול, כיכר מיכאיל לרמונטוב, ורחוב המשמר.
דרך נהר סונג'ו עוברים גשר לנין, המחבר את שדרות פוטין עם שדרות אחמט קדירוב.
השדרה נבנתה בשנת 1848 ונקראה "רחוב הגבול", משום שעל הרחוב גם עבר הגבול בין תחנת גרוזני למבצר גרוזני.
מאוחר יותר הורחב הרחוב לכדי שדרה.
בשנת 1914 נבנה גשר בטון ומתכת בשם "גשר רומנוב".
בשנת 1918 הייתה השדרה זירת קרב מרכזית בין הצבא האדום לצבא הלבן.
בקיץ 1993 השדרות שינו את שמן לשדרות עיסא ארסמיקוב, על שם פיזיקאי בשם זה שנהרג בקרבות שנערכו ברחוב במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
בינואר 1995 השדרה כולה ספגה פגיעות חמורות בעקבות קרבות בין הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית לבין הכוחות המזוינים של צ'צ'ניה, שגרמו להרס קו החשמלית.
לאחר השבת השליטה הממשלתית הרוסית על העיר, השדרות לא קיבלו את שמן בחזרה, והוענק להן השם "שדרות הניצחון".
ב-1996 שוב נקראו על שם עיסא ארסמיקוב.
במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה בינואר 2000 שוב ספג הרחוב פגיעות רבות.
בניינים רבים נהרסו, ולאחר השבת השליטה הפדרלית על העיר הוחזר לשדרות השם "שדרות הניצחון".
שיפוץ המבנים ברחוב החל בשנת 2004. בדצמבר 2004 היה הרחוב לרחוב הראשון ששופץ במלואו, לאחר שהתאורה שוחזרה והשדרה הורחבה.
ב-2008 בוצע שיפוץ נרחב במסגרתו הוצבו שעוני ענק והותקנה רוטונדה חדשה על גג בית מספר 2. נאסר על אוטובוסים לעבור בשדרה עצמה וב-5 באוקטובר 2008 הרחוב נחנך מחדש.
עוד באותו יום נשיא צ'צ'ניה רמזן קדירוב חתם על צו לשינוי שם השדרה ל"שדרות ולדימיר פוטין" — על שם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין "בשל תרומתו הגדולה למלחמה בטרור, שיקום הכלכלה והחברה של צ'צ'ניה" (כדברי הצו).
ולדימיר פוטין מצדו ביקש ששינויי שם שכאלה לא יתרחשו בעתיד.
פוטין עצמו ביקר בשדרה ב-16 באוקטובר 2008.
בקיץ 2011 נהרס גשר רומנוב, שחיבר את השדרות עם שדרות אחמט קדירוב.
שדרות הגעתון היא שדרה ראשית המהווה את מרכז העסקים העירוני של נהריה.
השדרה נקראת על שם נחל געתון הזורם במרכזה.
בשדרה נמצאים סניפי בנקים, בתי קפה, מסעדות, בנייני משרדים, מרכז תחבורה וחנויות רבות.
שדרות הגעתון הם אחד הסמלים הבולטים ביותר של העיר נהריה.
השדרה מתחילה בצומת נהריה ונגמרת בים התיכון בשפך הגעתון לים, שם מתחילה טיילת נהריה.
השדרה מתחילה בקרבת "קניון ארנה נהריה" מכיוון מזרח ומסתיימת עם "פארק תרבות הפנאי" ממערב.
השדרה נבנתה כך שבמרכזה זורם נחל (נהר) הגעתון.
השדרה מתחברת, בין השאר, לשני רחובות אורכיים מרכזיים בנהריה, ויצמן והרצל.
שדרות הגעתון נבנו בשנת 1934 והם הרחוב הראשון שנבנה בנהריה.
בשנת 1937 גודר נחל הגעתון הזורם במרכז השדרה וניטעו עצי אקליפטוס בשני צידיו במטרה למנוע את עליית מפלס המים בנחל, שהיה אז נחל איתן, ולמנוע הצפות ושיטפונות.
מאמצים אלו עלו על שרטון והאזור מועד בחורף להצפות ושיטפונות.
כבר בחורף 1944 התרחש שיטפון גדול בעיר כתוצאה מעליית מפלס מי הנחל.
בשיטפון נגרמו נזקים לענף החקלאות ולענף המסחר, שני הענפים הבולטים והחשובים ביותר בעיר.
כמו כן, בשיטפון נהרגו שני חיילים בריטים ותושב נהריה יהודי אחד.
בחודש ינואר 2020 עלה נחל געתון על גדותיו והציף רחובות רבים באזור מרכז העיר.
ב-8 בינואר, בשיא ההצפות, ביקש ראש העיר רונן מרלי מהתושבים שלא לצאת מבתיהם וכוחות צה"ל הוזעקו לעיר על מנת לסייע בחילוץ תושבים.תושב העיר מוטי בן שבת 38 טבע בשיטפון כשניסה לסייע למשפחה שרכבה נסחף.
הוא אותר ללא רוח חיים במרינה בעיר.
ראש העיר העריך כי אמדן הנזקים נע בין 200 ל-300 מיליון שקלים.
בדוח מבקר המדינה, שפורסם כחצי שנה לאחר האירועים, הובעה ביקורת על היערכות עיריית נהריה לשיטפון: נמצא שהעירייה לא הכינה תוכניות לתשתיות הניקוז בתחומה, ולא תחזקה אותן באופן קבוע.
רשימת אתרים ומבנים מרכזיים בשדרות הגעתון, מסודרים ממערב למזרח:
טיילת נהריה - לאורך חוף הים.
פארק תרבות ופנאי - פארק ספורט ומשחקים ששטחו 18 דונם.
בפארק רחבה מרכזית המיועדת לאופניים, גלגיליות וסקייטבורד, מסלולים צדדים לאופניים וגלגיליות, מגרש הוקי גלגיליות, מגרש כדור-סל, מגרש קטרגל ומתקני שעשועים.
בפארק הושקעו 8 מיליון ש"ח.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 ובשנות ה-60 של המאה ה-20 היה במקום מגרש ששימש את תלמידי בית הספר ויצמן וזכה לכינוי "גן אריה", על שם אריה צימרינג, המורה לחינוך גופני בבית הספר.
ביוזמתו של צימרינג, הוכשר הפארק לאימוני אתלטיקה קלה: קפיצה לרוחק, קפיצה לגובה, זריקת דיסקוס, הדיפת כדור ברזל והטלת כידון.
אמפיתיאטרון - בשדרות הגעתון 46 שוכן אמפיתיאטרון שבשנות החמישים שימש כקולנוע ותיאטרון.
היציע בנוי מאבנים שהונחו באופן מדורג.
כיום משמש המקום לפעילויות ספורט.
בית כהן - הפנסיון השני בנהריה.
מאפיית זליג ויעקב - המאפייה הראשונה בנהריה, נפתחה בשנת 1938. לפי רשמים גרמניים שונים, המאפייה אפתה לחם, לחמניות ועוגות.
המבנה של המאפייה עדיין קיים וכיום שוכנת בו חנות "צ'וקולטה".
מספרת בליצבלאו - אחת משתי המספרות הראשונות בנהריה.
ב-26 במאי 1948 התרסקה במקום פצצה.
מר בליצבלאו סיפר על כך:
קפה פלטוב - בית קפה-בר שנקרא בהמשך קפה גינתי.
גבי זוהר ז"ל, תושב העיר, סיפר על המקום:
פינגוין - בית קפה ומסעדה שנוסדה בשנת 1940 על ידי משפחת אופנהיימר, והיה הוותיק והמוכר בעיר עד סגירתו בשנת 2023.
מלון קרלטון - הפנסיון הראשון בעיר נהריה.
המלון נוסד בשנת 1936 על ידי טוטי לוי ובעלה פאול לוי.
במלחמת העולם השנייה התגייסו השניים לצבא הבריטי ויוסף נויברגר, עורך דין בהכשרתו, החליף אותם.
לאחר שהמלחמה הסתיימה, חזרה לוי לנהל את המלון.
עיריית נהריה - בניין משרדי העירייה ורחבה גדולה.
מודעות שטיינברג - בגעתון 41 הוצא בעבר המקומון "מודעות שטיינברג" שהיה המקומון הראשון בארץ.
במקומון הופיעו פרסומות, דיווחים על אירועי תרבות, דיווחים על אירועים פרטיים (נישואין, לידות ופטירות).
המקומון יצא משנת 1944 ועד תחילת שנות האלפיים.
נכון לשנת 2020, נמצא במקום סניף של שופרסל.
זוגלובק - בשנת 1937 ייסדו המשפחות קבליצקי וזוגלובק בשדרות הגעתון את חנות המפעל של זוגלובק - מפעל לעיבוד בשר.
חנות המפעל זכתה להצלחה רבה, אם זאת נסגרה לאחר 86 שנה בשנת 2023.
קנין סטאר נהריה- קניון ומרכז קניות בעל 2 קומות וחניון, בקרבת צומת נהריה המקביל לשדרות הגעתון.
מתחם אגד - תחנה מרכזית נהריה ומסוף האוטובוסים המרכזי של העיר נהריה והגליל המערבי.
מרכז מסחרי המכיל חנויות רבות.
פסאז' הגעתון - תחנת הרכבת נהריה המשרתת את אזור הגליל המערבי, מרכז מסחרי, מלון ומשרדים.
צומת נהריה - כביש 4 וכביש 89.
שדרות הנשיא היא שדרה ועורק תנועה ראשי בכרמל החיפאי.
בשדרה עובר כביש 672. השדרה מתחילה מצפון בצומת שדרות הציונות וטשרניחובסקי, ומסתיימת ברחוב קלר מדרום.
עד סוף המאה ה-19 אזור הרחוב כשאר רכס הכרמל הצפוני מערבי היה שומם למדי, ופקדה אותו נוכחות דלילה של חקלאים מזדמנים ורועי צאן, דרי הכנסיות במקום ועוברי אורח.
דרכי עפר עברו במעלה ההר על קו פרשת המים.
אזור רכס זה נקרא אז בערבית "באב אל מנאטיר" - باب المناظر ("שער מרפסת הנוף", או "המקום שצופים ממנו" בתרגום חופשי).
תוואי הדרך המקורב החל להיות מסומן במפות עות"מאניות מאוחרות, ללא שם.
עם הקמת בתי הקיט הראשונים והחוות של הטמפלרים ואוכלוסייה גרמנית אחרת באזור מרכז הכרמל של היום (כרמלהיים) בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, שופרה הדרך למעבר עגלות והורחבה.
הדרך איפשרה את העלייה אל הנקודה בהר ששימשה להתיישבות קיצית עבור תושבי המושבה הגרמנית בהנהגת פריץ קלר, אשר שאפו להתיישב על הר הכרמל כבר עם הגעתם לחיפה אולם היו מנועים מלעשות זאת בשל התנגדות הכרמליטים.
אלה סירבו למכור לקהילה גרמנית את האדמות וכן ביקשו לשמור על שליטה בדרך העולה לכרמל.
מספר שבילים ספוראדים שנכבשו ברגל ובהמה התחברו בחדות מן העיר מעלה אל הדרך, אך ננטשו או כוסו עם הזמן.
תחילת הרחוב (תחתיתו) בעיקול חד שמאלה כהמשך של דרך מעלה ההר, כשמו "טריק אלג"בל" (בערבית طريق الجبل), מול גבול תחום הכרמל הצרפתי שהיה בבעלות הכנסייה הצרפתית וסגור בשערים (צומת הציונות טשרניחובסקי דהיום), וכ-50 מטרים מזרחית לערוץ היורד לנחל לוטם.
סופו בקבוצת הבתים הראשונה על הכרמל המרכזי כאמור, רחוב קלר של היום.
הרחוב מקביל לרחוב פנורמה, אשר נכבש לאורך קצה המדרון הצפוני ותועדף אז לבניה רחבה יותר בשל היותו משקיף לנוף.
בעשור הראשון והשני של המאה ה-20 היו ברחוב מבני קבע בודדים המרוחקים זה מזה עשרות מטרים, גובלים בשטחים מעובדים חלקית ובחורשות אורנים נטועות.
בתחילת הרחוב היה, ככל הנראה, מבנה חקלאי (מופיע בסקר מיפוי מנדטורי מ־1929), מעל שלוחה היורדת לנחל לוטם שהפכה ברבות הימים לרח" התשבי.
מיד בהמשך הרחוב מתחם של הכנסייה הרוסית אורתודוקסית מהמחצית השנייה של המאה ה-19 עם קפלה שהושלמה בשנת 1913, ומולה בית עותמאני בן שתי קומות וחצר רחבה (ככל הנראה נבנה באמצע המאה ה-19. נהרס ב-2015 להקמת מרכז מסחרי תחתיו).
כק"מ נוסף במעלה הדרך, לאורך הרחוב בצידו הפונה לנוף נבנה בשנת 1911 ה"Karmelmission" כבית הארחה ומיסיון טמפלרי.
כמה עשרות מטרים צפון מערבית למיסיון ניצב בית הכומר שניידר שמשקיף למורדות העליונים של נחל לוטם (ואדי טאטר).
עצי אורן רבים ניטעו לאורך תוואי הדרך ובסביבתה, גם מתוך אמונה דתית כי בכוחו של ההר ושל האורן לטהר את האוויר.
זוהי אינה צמחייה אופיינית לאזור בכמות זו, שעד אז הייתה נמוכה ובייעור דליל, טיפוסית להר הכרמל.
במפה גרמנית מ-1907, מופיע השם "Fersch es-Snobar", כחלק העליון של דרך ההר.
עם בוא המנדט הבריטי לארץ ישראל ובהתפתחות התכנון העירוני בחיפה, הרחוב מסומן במפות העירייה כ-"Pine Road", וגם בפי האוכלוסייה העברית והערבית נקרא "רחוב הצנובר".
מתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 מרכז הכרמל הלך ונבנה בחלקו העליון של הרחוב, ושכונת "רמת התשבי" מתחתיו ובמקביל לו.
עם גבור הבניה והמסחר באזור החל להפוך הרחוב לער ומיושב יותר במיוחד בחלקו העליון, והתנועה בו גברה.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 חלק ניכר מהרחוב כבר היה מחובר לרשת החשמל והפך ציר ראשי שהמשכו רחוב "מוריה" ושכונת אחוזת שמואל ("אחוזה").
תנועת כלי רכב ממונעים התגברה.
שתיים מתחנות הדלק הראשונות בתוך אזור מגורים בארץ הוקמו ברחוב (קדמו להן תחנות בעיר התחתית באזורי המסחר ובנמל.
אספקה עד אז בוצעה לרוב מסוכנים, בחביות).
בפרסומי עיתונות מוקדמים, ומאחר ולא הושלמה כל הפרצלציה של החלקות ברחוב ומספרי בתים חסרו, זו האחרונה צוינה לעיתים כ"תחנת מאנטאשיף על דרך הצנובר מול רחוב פנורמה 24".
בשנת 1934 נפתח בשד' הנשיא 82 בית יולדות מולדה שפעל עד שנת 1958, כיום משמש כבית הארחה.
בית החולים "אמהות" שנפתח ב-1945 היה קיים במספר 19 ונערכו בו אף אירועים וטקסי ברית מילה.
במחצית השנייה של שנות ה-30 נבנו בתי מגורים כדוגמת בית רוטנברג, בית נגלר ובתי מגורים ומסחר במרכז הכרמל.
כאופייני לתקופה, חלק מעסקים אלה פעלו בבית בעליהם.
בחורשת האורנים בעיקול התחתון של הרחוב (מספר 7) הייתה עד שנות ה-50 מכלאה לגידול כלבים מגזעים שונים בשם "כצמן", שהציעה בין היתר רחצה ותספורת לחיות מחמד - שירות נדיר לאותה עת.
שטח קטן זה ברחוב נותר מיוער ופנוי יחסית והיה האחרון להיבנות בניה לקומות, באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20.
בזמן המנדט חלקים נרחבים של הרחוב בין בית רוטנברג, רחוב דפנה ומטה נתפסו על ידי מתקני צבא בריטיים, ובשל מיקומם שומשו גם כעמדות תצפית והגנה ארטילרית.
הרחוב נחסם והוטל תחת עוצר בהוראת הממשל פעמים רבות, כשאר העיר חיפה.
מספר דירות למגורי קצינים נבנו ברדיוס סביב לבית רוטנברג (כמו גם ברחוב פנורמה, שאכלס בבתיו המפוארים כמה דמויות רמות דרג).
בין 1946 בשל התגברות העוינות היהודית נגד השלטון הבריטי, ועד מספר שבועות לאחר קום המדינה ב־1948, הרחוב וסביבותיו פונו מתושבים והוכרזו כאזור ביטחון, במבצע פולי.
במקום הורשו להישאר רק נתינים חיוניים וצבא בריטי.
למרות מחאות חוזרות ונשנות של התושבים אל מול הממשל, במיוחד בשל האפליה הברורה של יהודים מול ערבים בפינוי והשתת עונש קולקטיבי על הקהילה, מאות משפחות פונו מהאזור ונאלצו להתארח בבתי אחרים ברחבי העיר או ביישובים מחוץ לחיפה.
מועצת העיר חיפה שינתה רשמית את שם הרחוב ל"שדרות הנשיא" בסוף שנת 1952, לזכר נשיא המדינה חיים ויצמן שנפטר.
הדבר גרר טרוניות מצד כמה תושבים, כפי שמציין במכתבו מינואר 1953 קורא אחד בשם ד.
בעיתון "על המשמר: "כבודו של הנשיא במקומו מונח.
ואולם דרך הצנובר הוא שם רחוב יחיד בארץ...
בקשו דרכים מתאימות לכבד את זכרם של גדולים וחשובים ...
אולם שמרו-נא גם צביון שמות רחובות, שיהיה מסימן ההיכר ומן המיוחד למקום..."
בשנות ה-50 נבנו שיכונים נוספים ברחוב כגון "שיכון ועד הר הכרמל" במספרי 46–48, ושיכון מגורי קציני הקבע בחלק ממספרי ה-80–90.
בשנות ה-60 וה70 אחרוני השטחים הזמינים נרכשו ונבנו בבניה אופיינית לאזור, לרוב ב-2 קומות.
מלון דן כרמל בתכנון האדריכל שמואל רוזוב הושלם ב-1963 בהשקעה כספית ניכרת והיה מהמפוארים בזמנו.
השטחים הפנויים האחרונים ברחוב היו בשימוש מחנה צה"לי, מעל מספר 43 ועד 61. עם פינויו הסופי של המחנה בסוף המאה ה-20 ביחד עם שטח נוסף ברחוב יפה-נוף, נותר שטח ציבורי שמשומש בחלקו כמגרש חניה.
בסוף חודש יולי 1961, נפתח הסניף הרביעי בארץ של רשת שופרסל, במבנה מסחרי חדש במרכז הכרמל.
בין השנים 1991–1993 שופץ הכביש והורחב לשני נתיבים לכל כיוון, תוך צמצום ושינוי חלק מן המדרכות הרחבות שאפיינו אותו עד אז, והפקעת רצועה צרה של קרקעות מכמה חצרות פרטיות לאורכו.
בשדרה כיום מסעדות ובתי קפה, עסקים, מרכז מסחרי אודיטוריום חיפה, סינמטק חיפה שבו מתקיים פסטיבל הסרטים חיפה, בית הכט, תחנת מרכז הכרמל של הכרמלית, גן האם, מלון דן פנורמה, בית רוטנברג, מוזיאון מוניו גיתאי וינרויב לאדריכלות, מוזיאון טיקוטין לאומנות יפנית ועוד.
מאז תחילת שנות ה-2000 במסגרת התחדשות עירונית מוקמים ברחוב בניינים חדשים בני 5 קומות ויותר.
ברחוב נותרו פזורים בנקודות שונות מספר קטן של עצי זית, שריד לפעילות החקלאית באזור.
מול מספר 29 עומד עץ חרוב עתיק בן כמה מאות שנים, כנראה הוותיק באזור ששרד.
הרחוב מאופיין באוכלוסייה חיפאית מגוונת המשתייכת ברובה למעמד הבינוני-גבוה.
ראשוני הרחוב הטמפלרים פינו עם הזמן מקומם לאוכלוסייה אחרת, הטרוגנית יותר.
יהודים (עולים ואחרים) הגיעו אליו לראשונה סביב שנת 1920. המגרש הראשון בבעלות יהודית נרכש בקרן הרחובות הנשיא-אלחנן.
שדרות הילד היא שדרה היסטורית ברמת גן, הנמצאת בין כיכר רמב"ם וציר ז'בוטינסקי.
בשנת 1928 החלו הנטיעות בגן, ודבק בו הכינוי "זקן הגנים" על שם כך שהיה הגן הראשון ברמת גן.
בתקופת המנדט הבריטי הגן נקרא בשם "גן המלך ג'ורג'" על שם המלך ג'ורג' החמישי.
ב-3 ביוני 1935, חג חצי היובל להכתרת המלך ג'ורג' החמישי, נחנך הגן באופן רשמי במעמד נציגים רשמיים מטעם הממשלה הבריטית, אורחים, מוזמנים, וקהל גדול.
בשנת 1937 הגיע שטחו של הגן לכ־13.5 דונם, הותקנו בו מרבדי דשא על שטח של שני דונם ונשתלו 12 ערוגות פרחים.
כן נוספו ספסלי ישיבה מעץ ושיש וכן מזרקת מים.
עם הקמת מדינת ישראל בשנת 1948, הוסב שם הגן ל"גן המלך דוד".
נכון ל-2019, שטח הגן הוא שבעה דונם והוא כולל פינות נוי ומשחק לילדים.
בגן מצויים מעברים מרוצפים ובהם ספסלי ישיבה.
המזרקה הקלאסית, שהייתה עשויה אבן והוחלפה ב-1972 בבריכת נוי ומזרקה שיצר רולף (רודא) ריילינגר (כיום צבועה בתכלת).
על יד הגן מצוי בית האבות העירוני.
בשדרות למדן הצמודות לגן המלך דוד נמצא בית ספר היסודי ותיכון זומר, אשר מכילים 520 תלמידים ופועלים על פי גישת חינוך ולדורף.
בית האופה הוא מבנה היסטורי הממוקם ברחוב שדרות הילד 1 רמת גן, המשיק לציר ז'בוטינסקי.
המבנה נוסד בשנת 1925 כחד קומתי, ובנוי בסגנון הבנייה האקלקטי, האופייני לשנות העשרים של המאה העשרים.
המבנה שימש את יצחק מוגילבסקי, נצר למשפחת אופים מביאליסטוק, פולין, ואת אשתו רבקה, כמאפייה הראשונה ברמת גן.
המאפייה סיפקה לחם לכל המשפחות בעיר רמת גן וגם לתל אביב, וכך קיבל המבנה את שמו - "בית האופה".
בשנת 1947 נוספה לבניין קומה שנייה, שנבנתה בסגנון האקלקטי המקורי, אשר מכילה את הכתובת שנת תרפ"ה (או 1925, שנת חנוכת הבית), ובנוסף את ראשי התיבות י"מ - יצחק מוגילבסקי.
הבית שכן במקום אסטרטגי על הדרך הראשית, אשר הובילה למושבה פתח תקווה, והיווה, בנוסף להיותו מאפייה, גם עמדת שמירה להגנת היישוב.
בבניין זה נולד אחיינם של בני הזוג מוגילבסקי, יהודה גלילי, שהיה הילד הראשון שנולד ברמת גן.
לכבוד אירוע זה ניתן השם "שדרות הילד" לשדרות הסמוכות למאפייה.
בשנת 2006 התקבלה החלטה בעיריית ברמת גן על בניית מגדל בן 28 קומות בצמוד ל"בית האופה", ועל תוכנית שימור למבנה מטעם האדריכלים אמנון בר אור וטל גזית.
בשנת 2016 נחשף כי יזמית הנדל"ן ענבל אור שיווקה עשרות דירות בפרויקט ללא אישור.
"בית האופה" הוא אחד מבתי האבן הראשונים ברמת גן והבודדים שמשתייכים לסגנון האקלקטי, אשר השתמרו עד ימינו אנו (נכון ל-2019).
בית ורדי-רוזנבלום הוא מבנה היסטורי אשר נמצא בשדרות הילד 17 רמת גן.
המבנה שימש כביתו של הרצל "ורדי" רוזנבלום, עיתונאי ופעיל בתנועה הרוויזיוניסטית, שהיה עורך "ידיעות אחרונות" בין השנים 1948–1986, ובנוסף היה מחותמי מגילת העצמאות.
הבית עצמו חד-קומתי וצמוד קרקע, אשר בנוי באופן אשר הולם את הבנייה בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל, ובראשה הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל.
בית גינטל הוא מבנה היסטורי הנמצא ברחוב שדרות הילד 24, רמת גן.
הבית נבנה בשנת 1936 על ידי הזוג צביה ודוד גינטל ותוכנן על ידי האדריכל גרש רזניק.
מיקומו נמצא על יד גן דוד שבשדרות הילד ומוקף בעצי הפיקוס שבשדרה.
סגנון הבנייה מעוצב על פי האלמנטים הסגנון הבינלאומי ואדריכלות הבאוהאוס - גגות שטוחים, מרפסות דמויות מאפייני אונייה וצורות לא סימטריות.
במסגרת הכתבה "100 שנות באוהאוס: מסע בין הבניינים ששמו את ישראל בקדמה העולמית", ציינה העיתונאית והאדריכלית נעמה ריבה את סגולותיו הייחודיות של המבנה:
נכון ל-2019 נמצא המבנה כמועמד לשימור על ידי חברת "מנדל אדריכלים" (יריב מנדל ומאור גויכמן), ומתוכננת לו הרחבה בעקבות יוזמתו של נכדם של בני הזוג גינטל, אפרים דופלט.
שדרות הנדיב הוא רחוב באורך 350 מטר בשכונת שמבור בחיפה ומהרחובות הוותיקים והיוקרתיים בכרמל, בין שדרות מוריה ורחוב מעברות לרחוב הירקון.
את הרחוב חוצה שדרה רחבה ומשני צדיה בתי מגורים מסוגים שונים, בהם בתים צמודי קרקע, מבנים בסגנון הבינלאומי לשימור ומבנים רגילים בגובה של עד שלוש קומות.
בין דיירי השדרה בעבר ניתן לציין את דוד הכהן, אברהם וז'נט דנקנר, הוריו של דני דנקנר, ואת ליאורה עופר, בתו של איש העסקים יולי עופר.
בקצה הרחוב נמצא מבנה בית יד לבנים חיפה הכולל אתר הנצחה לבני העיר שנפלו בהגנת המדינה וספרייה עירונית.
שדרות הנדיב נושאות את שמו של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד הנודע בכינויו "הנדיב הידוע".
שמו של הרחוב ניתן לו בשנת 1942.
מרבית הבתים לאורך שדרות הנדיב נבנו בסביבות שנות ה-30 של המאה ה-20.
הרחוב כמעט ולא עבר שיפוץ מאז שנות ה-30. החל בתחילת שנת 2012 ועד שנת 2013 עברו שדרות הנדיב שיפוץ.
השדרה רוצפה באבנים מסוגננות, קטעים מהשדרה צופו בשכבת מגן המאפשרת משחקי ילדים והגינון חודש כולו.
שדרות הוליווד הוא רחוב במרכז העיר לוס אנג'לס שבארצות הברית.
השדרה, אשר ממוקמת באזור הוליווד, משתרעת ממזרח למערב משדרות ורמונט עד שדרות סאנסט.
בין השנים 1887 עד 1910 נקראה השדרה "Prospect Avenue".
אתרים שונים לאורך הרחוב הפכו עם השנים ליעדי תיירות פופולריים, בעיקר באזור של הרחוב בו נמצאת שדרת הכוכבים של הוליווד.
אתרים בולטים לאורך שדרות הוליווד
שדרות ליטייני היא שדרה רחבה בנפה המרכזית של סנקט פטרבורג, רוסיה.
השדרה עוברת מגשר ליטייני עד לנבסקי.
השדרה נוצרה בשנת 1738 כאשר פונה יער כדי ליצור שביל מנבסקי פרוספקט אל בית יציקה (שנת 1711) בגדות נהר הנבה.
פירוש המילה הרוסית "ליטייני" הוא "יציקת מתכת" כשם תואר, ומכאן שם הרחוב.
זמן קצר לאחר מהפכת אוקטובר נקראה השדרה על שם וולודארסקי, מהפכן רוסי.
בשנת 1944 הוחזר השם ההיסטורי.
מספר 4 – הבית הגדול, לשעבר בניין נ.ק.ו.ד.
מטה הסניף המקומי של הק.ג.ב., כיום סניף שירות הביטחון הפדרלי.
מספר 14 – אחוזת ורווארה דולגורוקי מהמאה ה-19.
מספר 24 – בית מורוזי עם דירת יוסף ברודסקי.
מספר 36 – מוזיאון נקראסוב.
מספר 37 – בית המחלקה לענייני הכתר.
מספר 42 – אחוזת זינאידה יוסופובה לשעבר, כיום המכון הפטרבורגי לסחר בינלאומי, כלכלה ומשפט.
מספר 56 – בית החולים מרינסקי (נבנה על ידי ג'אקומו קווארנגי).
שדרות הרצל היא השדרה המרכזית בעיר רמלה, והיא קרויה על שמו של בנימין זאב הרצל.
השדרה היא הארוכה ביותר בעיר.
בעבר, שדרות הרצל הייתה הגבול המזרחי של רמלה.
השדרה היוותה חלק מהדרך ההיסטורית יפו–ירושלים כאשר רמלה היוותה תחנת ביניים.
לאחר קום המדינה היוותה כביש תל אביב ירושלים הישן עם חיבור המשך לכביש 424. עם בניית כביש 1 חדל המעבר בו.
בשנות ה-90 נבנה כביש מעקף לשדרה כחלק מכביש 44.
בשדרה נמצאים מבנים של בית עיריית רמלה, הספרייה העירונית, מטה מחוז מרכז של המשטרה, בית יד לבנים ומוזיאון רמלה (מבנה בית העירייה הישן), שוק רמלה לוד, התחנה המרכזית של רמלה, קריית הממשלה וקריית מד"א.
בעתיד, מתוכנן פרויקט פינוי-בינוי בשדרה.
שדרות הכוכבים של ברגן היא שדרה ברחוב Nøstegaten , ברובע Nøstet שבעיר ברגן, נורווגיה, בה משובצים למעלה מ-38 כוכבים, בהם שמות ידוענים שזכו לכבוד על תרומותיהם למען העיר ברגן.
השדרה הוקמה בשנת 2015, כהשראה משדרת הכוכבים של הוליווד, וב-21 בינואר 2017, הוחלט לקבל המלצות מהתושבים להענקת כוכבים לאישים נוספים.
ב-10 בפברואר 2017, נכחה ראש ממשלת נורווגיה, ארנה סולברג, בטקס חניכת הכוכב שלה.
ב-8 במאי 2017, הסתירו נשים מקומיות את הכוכבים שהוקדשו לגברים בשלטים עליהם נכתבו שמות נשיות, כמחאה על העובדה שרק שלושה כוכבים מתוך 15 הכוכבים שהיו בשדרה באותה תקופה הוקדשו לנשים, וב-2021, היו 83 כוכבים בשדרה.
שדרות העצמאות הן מרחובותיה הראשיים של בת ים.
השדרות מתחילות בצפון העיר, בגבולה עם יפו, וממשיכות לאורך העיר עד לחוף הסלע במערב.
שדרות העצמאות הן המשכן דרומה של שדרות ירושלים ביפו, לאחר שבשנת 1957 נסלל קטע כביש המחבר בין שתי השדרות, והפך לשער הכניסה העיקרי לעיר מכיוון תל אביב-יפו.
חלקן הצפוני של שדרות העצמאות הוא אזור של מגורים ומסחר, הכולל סניפי בנקים, חנויות רבות, מסעדות ואולמות אירועים.
מאז שנות ה-60 ועד לסגירתם שכנו בו שניים מבתי הקולנוע של העיר, קולנוע סביון וקולנוע עצמאות (נפתח במרץ 1964).
קטע זה של הרחוב מסתיים בכיכר המגינים, שהיא מסימני ההיכר הבולטים של העיר, בזכות האנדרטה לחללי בת ים במלחמת השחרור שהוקמה שם, במקום שבו שכנה במלחמה זו "עמדת המלך ג'ורג'" (כשמן הקודם של שדרות העצמאות).
בקטע זה של העיר נמצאת תחנת העצמאות של דנקל – הקו האדום, המגיע משדרות ירושלים ובכיכר המגינים פונה לרחוב רוטשילד.
בשנות ה-60 הוקם בכיכר קומפלקס מגורים ומסחר בשם "מגדל נחום", שהורחב בשנת 2000. בינואר 2023 העניקו משתמשי אתר המדיה החברתית רדיט למגדל את תואר "הבניין המכוער בעולם".
בסמוך לכיכר שוכן גם "פסאז' העצמאות", פסאז' קניות ידוע בעיר.
המשך השדרות, עד לחוף הים משמש בעיקר לבנייני מגורים.
סמוך לחוף שכן עד לסגירתו קולנוע ריביירה, שהיה קולנוע קיצי (ללא גג).
בתחילת שנות ה-60 הוקם בקצה השדרות סמוך לים, אמפיתיאטרון פתוח, שמשמש למופעים עירוניים.
בהמשך נבנה גג מטאלי זוהר מעל לבמת האמפיתיאטרון.
רחובות עיקריים שמצטלבים עם השדרות הם רחוב רוטשילד, רחוב ירושלים, רחוב עוזיאל, רחוב בלפור (בקטע שבין שני רחובות אלה מתעקלות השדרות, כך שמכיוון צפון-דרום הן עוברות לכיוון מזרח-מערב), רחוב הרצל ודרך בן-גוריון.
בדצמבר 2020 החל מיזם לשדרוג השדרות בעלות של 20 מיליון ש"ח.
שדרות דב הוז היא שדרה ראשית במערב העיר חולון המקשרת בין הערים חולון ובת ים.
השדרה קרויה על שמו של דב הוז, ממנהיגי תנועת העבודה וממייסדי ההגנה.
השדרה מתחילה בכיכר סטרומה ומסתיימת במחלף דב הוז.
חלקה המזרחי של השדרה ניצב בכיכר סטרומה והיא נמשכת מערבה עד למחלף דב הוז.
השדרה מהווה את חוט השדרה המרכזי של שכונת גרין עם.
חתך השדרה כולל בנייני מגורים משולבים מסחר משני צדיה, ארבעה נתיבי נסיעה (שניים בכל צד) ושטח להולכי רגל במרכזה.
שטח זה כולל שדרות עצים, שטחי גינון, ספסלים ודוכני מפעל הפיס במבני קיוסק.
מרבית הבניינים לאורך השדרה הם בגובה של עד כ-3 קומות.
הרחוב הוא דו-סיטרי, בעל 4 נתיבי נסיעה (שניים בכל צד) את הרחוב חוצים רחובות שונים, חד-סיטריים ברובם.
תכנון התנועה באופן זה מאפשר מצד אחד את זרימת כלי הרכב לאורך השדרה ומאידך הולכי הרגל, נאלצים לעבור מספר מעברי חצייה כדי להגיע להמשכה.
הרחובות הנפגשים עם השדרה, ברובם רחובות חד-סיטריים, ואליהם מופנית חלק מתנועת כלי הרכב הפרטיים, כך שהתנועה מתפזרת ביעילות רבה יותר ומקטינה את העומס בשדרה.
כחלק מפרויקט המטרו של M1 פורסם כי תיבנה בסמוך לשדרה תחנת מטרו דב הוז ונתיב תחבורה ציבורית מעליה.
בנוסף פורסם כי במסגרת התכנית יפותח כל המרחב העירוני של השדרה.
ב-30 ביוני 2022 פורסם כי אושרה תוכנית הפיתוח לשדרות דב הוז.
מטרת התוכנית היא: פיתוח מסחרי וכלכלי לאורך הרחוב על ידי הרחבת מדרכות והוספת אזורי ישיבה במדרכה.
בנוסף, על פי הפרסום יבוצע חידוש השדרה שתכלול שביל אופניים, אזורי ישיבה מוצללים, כולל ביטול חלק מעמודי החשמל של חברת החשמל, ותוך שמירה על העצים הקיימים.
עוד פורסם כי הפרויקט יתבסס על תכנון מערך חנייה חדש ומודרני, וחיזוק השדרה כמרחב עירוני מרכזי, נגיש ומזמין אשר יאפשר גם פיתוח עסקי בשדרה עצמה, בזכות עבודות שימור למבנים הקיימים והסבתם לקיוסקים/עגלות קפה.
שדרות הרצל היא שדרה ראשית החוצה את אשדוד מדרום לצפון הקרויה על שמו של חוזה מדינת ישראל, בנימין זאב הרצל.
ראשיתה בצומת עם שדרות יצחק רבין בואכה יער המאכל ברובע ט"ו, ואחריתה בצומת עם דרך תל מור המובילה לנמל אשדוד ולכביש 41.
לאורך השדרה, מלבד ברחובות רובע הקריה ("הסיטי") הפונים אליה, אין אתרים ציבוריים רבים כיום והוא מהווה בעיקר עורק תחבורה.
עם זאת, בצפונה מתרחשות לאורכה עבודות פינוי בינוי רבות המחליפות את שיכוני שנות ה-70 בבנייה מעורבת שימושים צפופה לגובה הפונה לשדרה.
בפברואר 1982, עם הרחבתן של שדרות בני ברית המקבילות, שאז היו בנות נתיב אחד לכל כיוון, החלו עבודות סלילתן של כביש שדרות הרצל.
כמהנדס העיר, ומאוחר יותר כראש עיריית אשדוד, צבי צילקר נהג להתווכח עם נציגי משרד התחבורה שהתעקשו כי אין צורך בסלילת יותר מנתיב לכל מסלול נסיעה בשדרה, בדומה לבני ברית – בתואנה שאשדוד היא יישוב קטן וכי יש לעמוד במגבלות התקציביות, והתנגדו בתוקף לעמדת העירייה.
צילקר, מנגד, דרש 6 נתיבים – 3 לכל כיוון, בהסבר שאשדוד תצמח להיות עיר גדולה ולכן תצטרך ציר תנועה מרכזי לאורכה (לצד בני ברית).
לימים, כביש השדרה אכן גדל להיות בן 6 נתיבים, כאשר 2 מהם הם נתיבי תחבורה ציבורית (נת"צ).
ב-2014, הציעה עמותת "מרחב – התנועה לעירוניות בישראל" תוכנית ליצירת עירוב שימושים בשדרה – הפיכתה מציר תנועה לשדרה עירונית – על ידי מיקום פקולטות של הקריה האקדמית של אשדוד העתידית לאורך השדרה.
בנובמבר 2017, פרסמה הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים (הרלב"ד) כי כביש הרצל הוא המסוכן ביותר באשדוד והשלישי המסוכן ביותר במדינת ישראל, עם 203 תאונות לאותה השנה.
במסגרת הרפורמה במערך התחבורה הציבורית באשדוד "Reway" שנעשתה בעיר בין השנים 2016 ל-2022, נסללו במרכז כביש השדרה שני מסלולי תחבורה ציבורית (מת"צ) במרכז הכביש, שנפתח לתנועה ב-19 באוגוסט 2019. בעקבות דוח הרלב"ד, נעשו שינויים בתוואי הנסיעה בשדרה למיתון התנועה שכלל הגבלת מהירות נסיעה, התקנת פסי האטה (במפרים) וצמצום הפניות שמאלה.
שדרות הרצל נצמתות עם מספר שדרות בעלות חשיבות בעיר, ומהווה מוקד למסחר ותנועה רבים.
מנחם בגין – חוצה את העיר ממזרח, מהכניסה והיציאה הדרומית ואזור תחנת הרכבת אשדוד – עד הלום ועד כיכר המפרשים (יהודי סלוניקי) בואכה פארק המרינה
בן-גוריון – עוטפת את צפון העיר מאזור בית העלמין ועד כיכר אורט ברובע א' במערב דרך רובע ב', רובע פארק לכיש, בואכה פארק לכיש וגבעת יונה
בקצהה הדרומי של השדרה, היא נפגשת עם שדרות יצחק רבין החוצה את העיר ממזרח בואכה רובע י"ד ועד שדרות משה דיין שעל קו החוף.
מדרום לצומת, היכן שהשדרה מתחילה – נמצא יער המאכל של רובע ט"ו.
צפונה מהצומת, נמצאת כיכר השבטים המחברת בין רובע י"ב ממזרח לרובע י"א במערב, ולאחריה נמצאים מספר אתרים ציבוריים – בית הספר התיכון מקיף ט', בית הפיס לקהילה ואולם הספורט ע"ש רמי חמאווי.
כמו כן, פארקים עירוניים גדולים – פארק אדמונד ספרא ב-י"ב וגן גולדה ב-י"א, ולצדו פארק טניס גדול.
בהמשך, השדרה נצמתת עם רחוב נחל נעמן ונחל תמוז, המחברת את המרכזים המסחריים של י"ב (מג'יק סנטר) לאזור מרכזון י"א.
צומת בן עמי – צומת מנחם בגין
במקטע הנמתח בין שדרות עובד בן עמי לשדרות מנחם בגין, נמצא ממזרח פארק הסיטי הדרומי ובו גן שעשועים, ואנדרטת "קדושת הזמן" לזכר חללי פעולות האיבה בעיצוב יעקב פינטו.
ממערב, מתרחשת בנייה אינטנסיבית של רובע המע"ר (מרכז עסקים ראשי) העתידי לאורך השדרה, לגובה ובציפוף.
במקטע שבין שדרות מנחם בגין לשדרות ירושלים, מתרחשת עיקר הפעילות הערה של השדרה.
ממזרח, פארק הסיטי הצפוני כשממנו פונה פסל "הצפרדע" המזוהה עם העיר, ובסביבתו פסלים סביבתיים רבים נוספים, וכן האנדרטה לזכר בני אשדוד שנפלו במערכות ישראל בעיצוב משה סעידי.
בצומת מנחם בגין, בחלק המזרחי נמצא מרכז צימר – הנחשב לאחד מאזורי המסחר הפתוחים ההומים בעיר.
ממערב, התחנה המרכזית של אשדוד ומרכז מסחרי "גן העיר" בהמשך, בואכה קריית התרבות ע"ש צבי צילקר.
מצפון לצומת, השדרה נפגשת עם רחוב הגדוד העברי הפונה לקניון סימול ולבית עיריית אשדוד שבקריית התרבות.
בהמשך, עד הצומת עם שדרות ירושלים, פונה ממערב מרכז מסחרי של המע"ר הצפוני, בו גורדי השחקים מגדל דמרי ומגדלי K התאומים, וכן בניין המשרדים "יונטרייד".
צומת ירושלים – צומת חיים משה שפירא-יהודה הלוי
במקטע שבין שדרות ירושלים לרחובות חיים משה שפירא ויהודה הלוי, מתקיים פינוי בינוי רחב-היקף ממערב ברובע ד' במקום שכונותיה שנבנו בשנות ה-70, ובנייה צפופה לגובה הפונה לשדרה.
ממזרח, בקרבת צומת ירושלים – בשטח רובע ה', נמצא גן המחתרות ובהמשך בית הספר התיכון מקיף ד'.
מזרחה, ברחוב יהודה הלוי – מובילה הדרך למרכזון רובע ו' דרך קניון לב אשדוד שנסגר ב-2023, הנמצא בהליכי פינוי בינוי.
ממערב, רחוב חיים משה שפירא, שבמעלהו נמצא מרכזון רובע ד' ובניין המשרדים "בית אוצר" – שבעבר היה בית עיריית אשדוד ובקרבתו התרחש הפיגוע בקו 9. בהמשך, רחוב רוגוזין הארוך, הנמתח מלב רובע א' עד בואכה חוף הקשתות.
זהו אחד מן הרחובות הראשונים בעיר (נחנך ב-1958) ובעבר היה מרכז תרבותי בה, אך ירד מגדולתו עם התרחבות העיר, בתחילת המאה ה-21.
צומת חיים משה שפירא-יהודה הלוי – צומת יצחק הנשיא
גם במקטע זה, ממערב נמצא רובע ד' וממזרח רובע ה', כאשר אין אתרים ציבוריים הפונים לשדרה ובו היא מתפקדת באופן בלעדי כעורק תחבורה.
בצומת עם שדרות יצחק הנשיא, ממערב, הדרך עולה לרובע א' הוותיק, לכיכר הדייגים וטיילת חוף לידו, ועוברת בדרך ברחוב רוגוזין ובשכונת המגדלים ברחוב הדקל הפונה לים.
ממזרח, הדרך עוברת דרך רובע ב' הוותיק גם הוא, שנבנה בשנות ה-60, ומובילה עד לכיכר אלתא שבין רובע ג' ו-ז' דרך פארק בן-גוריון ושדרות בני ברית, בה עוברת היציאה והכניסה הצפונית לעיר.
צומת יצחק הנשיא – צומת ז'בוטינסקי
בחלק הצפוני של המקטע שבין שדרות יצחק הנשיא לשדרות ז'בוטינסקי, השדרה מסתעפת למקומות מרכזיים בעיר.
בצומת עם רחוב שבי ציון, הדרך מובילה ממערב למרכז קליטה בית קנדה ולמרכז מסחרי רובע א' ועוברת בניין ההסתדרות שברחוב הראשונים, ובמרכז מסחרי קטן נוסף, וממשיכה עד גן אלישבע.
ממזרח, במרחק הליכה נמצא המרכז המסחרי והשוק העירוני של רובע ב' והספרייה העירונית ע"ש יוסף מאירהוף.
צומת ז'בוטינסקי – צומת בן-גוריון
במקטע שבין שדרות ז'בוטינסקי לשדרות בן-גוריון, נמצאים ממזרח מרכז מסחרי מרשת פאוור סנטר "סטאר סנטר" והמכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון (SCE), וממערב נבנה רובע פארק לכיש העתידי, ובו אצטדיון אשדוד.
צומת בן-גוריון – דרך תל מור
במקטע שבין שדרות בן-גוריון לדרך תל מור, השדרה חוצה את אזור התעשייה הקלה, קריית חלוצים, ממזרח, ואת אזור התעשייה הכבדה ואזור פארק לכיש, קריית איתנים, ממערב.
בחלק הצפוני של המקטע, נמצאת ממערב קריית הספורט של אשדוד, הנמצאת בבנייה, ותעשיות עורף נמל אשדוד.
באחרית המקטע, מסתיימת השדרה בהסתעפות עם דרך תל מור המובילה ממערב לנמל, וממזרח לכביש 41.
ביולי 2023, הודיעה עיריית אשדוד על כוונתה להרחיב את שדרות הרצל במקטע שמשדרות ז'בוטינסקי ועד לכביש 41. העבודות – שייערכו כחלק מהסכם הגג של העירייה עם הממשלה – כוללות הרחבת הנת"צ, רימזור, סלילת שבילי אופניים ועוד, וישרתו את רובעי המגורים החדשים הנבנים באזור.
שדרות זלמן שזר (בעבר: שדרות יהודה הלוי) הוא רחוב ראשי במערב ירושלים, בכניסה הראשית לעיר.
תחילתן בצומת שדרות הרצל ושדרות חיים ויצמן (כיכר שלום ש.
שטרית) ליד רחבת גשר המיתרים וסיומן בצומת שדרות בן-צבי ורח' שמואל ברוך (המשכו של רחוב אגריפס).
למעשה, מהוות שדרות שז"ר את המשכם של שדרות ויצמן וכביש 333 (שדרות בן-גוריון).
בשדרות שזר שוכנים בנייני האומה ותחנת הרכבת ירושלים - יצחק נבון, והן קרויות על שמו של נשיא מדינת ישראל השלישי, זלמן שזר.
שדרות שזר נסללו בשטח שעליו שכן עד מלחמת העצמאות הכפר שייח' באדר.
בשנות ה-50 הוקמו במקום "בנייני האומה".
נציגי תנועת החרות בעיריית ירושלים הציעו לקרוא לרחוב על שמם של "לוחמי ירושלים ומגיניה", משום שברחבת בנייני האומה הוקמה האנדרטה יד הזיכרון למגיני ירושלים, אולם הצעתם נדחתה ונתקבלה ההחלטה לקרוא להן על שמו של רבי יהודה הלוי (ששמו נעדר מרחובות שכונת רחביה הקרויים על שם משוררי תור הזהב).
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 נחפרה מתחת לשדרות יהודה הלוי מנהרה תת-קרקעית להולכי רגל המקשרת את בנייני האומה לרחוב יפו, לקראת הקמתה של התחנה המרכזית של ירושלים ברחוב יפו.
בשנת 1975 שונה שם השדרות ל"שדרות שזר" על שמו של נשיא המדינה השלישי זלמן שזר שנפטר כשנה קודם לכן, בטקס בהשתתפות נשיא המדינה אפרים קציר, ראש העירייה טדי קולק ויו"ר קק"ל יעקב צור.
בשנת 1994 אירע פיגוע תופת בתחנת אוטובוס בשדרות שזר, סמוך לבנייני האומה.
ב-2011 אירע באותו מקום הפיגוע ליד בנייני האומה, שבו התפוצץ מטען חבלה שהונח ליד טלפון ציבורי וגרם למותם של אישה ונערה ולפציעתם של 37 בני אדם.
בשנת 2018 נפתחה בצד הצפוני של שדרות שזר תחנת הרכבת ירושלים - יצחק נבון.
במרוצת השנים, בשל המיקום המרכזי של שדרות שזר וסמיכותן לתחנה המרכזית ולתחנת הרכבת יצחק נבון, הוקמו בשדרות שזר תחנות אוטובוס רבות המהוות תחנות קצה לקווי אוטובוס רבים, עירוניים ובינעירוניים.
בשדרות שזר מונצחים שלושה מנשיאי המדינה: זלמן שזר בשם הרחוב, יצחק נבון שעל שמו תחנת הרכבת ושמעון פרס שעל שמו נקראים בנייני האומה (בנוסף, הרחוב פוגש את הרחובות חיים ויצמן, הנשיא השישי ויצחק בן-צבי).
בשנת 2018, כחלק מהעבודות להקמת רובע העסקים והמסחר בכניסה לירושלים, נסגר מקטע משדרות שזר (מצומת שזר-נורדאו ועד הרחובות בן צבי-שמואל ברוך) לתנועה.
בקיץ 2019 נסגר לתנועה גם המקטע הראשי של שדרות שזר (מצומת הרצל-ויצמן ועד לרחוב נורדאו).
השדרות עברו הפרדה מפלסית, ובספטמבר 2023 נפתחו לציבור "מנהרות שזר" לכלי רכב פרטיים מתחת לכביש, בעוד שמפלס הקרקע משמש לתחבורה ציבורית והולכי רגל בלבד.
על פי התוכנית, אמור לקום מתחת למנהרות חניון תת-קרקעי בן חמש קומות, שיכיל כ-1300 מקומות חנייה
הקו הירוק של הרכבת הקלה יעבור בשדרות שזר.
שדרות חיים ויצמן הן כביש הכניסה המרכזי לירושלים מצד מערב, הקרויות על שמו של נשיא מדינת ישראל הראשון, חיים ויצמן.
שדרות ויצמן מתחילות במחלף גבעת שאול, שם הן מחליפות את כביש 333 (שדרות בן-גוריון) ופוגשות את כביש בגין ושכונת גבעת שאול (רחוב גבעת שאול).
בהמשכן, חולף מעליהן גשר המיתרים ובכיכר ש.
שלום שטרית הן מתפצלות לרחוב יפו, רחוב ירמיהו, שדרות הרצל ושדרות שזר.
קטע נוסף הנקרא "שדרות חיים ויצמן" ונחשב להמשכן יוצא משדרות הרצל מול שכונת קריית משה (רחוב הרב צבי יהודה) ומגיע עד לשדרות יצחק רבין בקריית הלאום.
בפועל שם זה כמעט ולא נמצא בשימוש, וקטע זה קרוי במקביל גם שדרות ויצמן וגם רחוב הרב אברהם שפירא.
במקור, הוחלט כי גם הקטע משדרות הרצל שבין שני רחובות אלו ייקרא שדרות ויצמן (באופן שיוצר כעין צורת האות ל'), אולם בפועל החלטה זה אינה מיושמת כיום בשטח ובמפות.
קטע מכביש בגין עובר במנהרה מתחת לשדרות ויצמן.
החל מהמאה ה-19, הקטע הנקרא כיום שדרות ויצמן היה חלק מהדרך מיפו לירושלים (עד אז, העולים לירושלים היו עוברים דרך מעלה רומאים).
לאחר קום המדינה הוצע לקרוא לרחוב זה על שמם של מגיני ירושלים.
לקראת ציון עשור למותו של נשיא מדינת ישראל הראשון חיים ויצמן, הציע מקורבו של ויצמן, מאיר וייסגל, לראש העירייה דאז גרשון אגרון, לגייס כספים עבור שיפוץ שדרת הכניסה לעיר, ובתמורה שמו של ויצמן יונצח בה.
וייסגל גייס את הכסף ולקראת יום השנה העשירי לפטירתו התכנסה מועצת עיריית ירושלים כדי לאשר את קריאת שם הרחוב על שמו.
נציגי תנועת החרות ואגודת ישראל התנגדו להצעה, וב"חרות" הציעו שהקטע שבין חורבות הכפר ליפתא לשכונת גבעת שאול ייקרא על שם מגיני ירושלים והנשיא ויצמן יונצח בקטע שבין מוסד הרב קוק לקריית הממשלה.
מועצת העירייה דחתה את הצעתם בתום דיון סוער, והחליטה כי הרחוב לכל אורכו ייקרא על שמו של ויצמן.
בעת חנוכת הכביש, עברה לאורכו שדרת עצי זית.
טקס חנוכת שם הרחוב התקיים ביום האזכרה של ויצמן, בכ"ג בחשוון ה'תשכ"ג (18 בנובמבר 1962).
עד סלילת דרך יצחק שמיר וכביש 16, רוב כלי הרכב שהגיעו לירושלים מכיוון תל אביב דרך כביש 1 היו נכנסים לעיר דרך שדרות ויצמן.
מאז פתיחת כבישים אלו, מתפצלת הכניסה המערבית לירושלים, וכיום נכנסים דרך שדרות ויצמן בעיקר לכיוון מרכז העיר או שכונות גבעת שאול וקריית משה.
צומת הכניסה לשדרות ויצמן, בהיותו שער הכניסה הראשי לירושלים, נחסם פעמים רבות לצורכי מחאה.
ב-2022 ארע פיגוע בתחנת האוטובוס בצומת זה, שבו נרצחו שני אזרחים וב-2023 בוצע פיגוע ירי בצומת, שבו נרצחו שלושה ישראלים ואחד נוסף נהרג בשוגג בידי חייל צה"ל.
שְׂדֵרוֹת רוֹטְשִׁילְד היא שדרה ראשית במרכז העיר תל אביב, הקרויה על שם הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
זהו אחד הרחובות החשובים ביותר בעיר והשדרה הידועה והחשובה ביותר מבין השדרות בתל אביב; היא ממלאת תפקיד מרכזי בהתפתחות האורבנית של תל אביב, ולאורכה אתרים ומבנים חשובים רבים.
השדרה הייתה ועודנה מרכז תרבותי של תל אביב, והיא חלק מלבה הכלכלי של ישראל, בהיותה אחד הרחובות העיקריים במרכז העסקים הגדול והחשוב של המדינה.
ככזו, וכמרכז השכונה בה התגוררו בעבר רבים ממנהיגי העיר והלאום, התקיימו בה אירועים היסטוריים רבים, בהם הכרזת המדינה.
החל משנות ה-90 עוברת השדרה תהליך שבו בניינים נמוכים מוחלפים במגדלים המשמשים למגורים ולמשרדים, תוך שימור אחדים מהמבנים הישנים, ביניהם הקיוסק הראשון של תל אביב ובפרט אלו מסגנון האקלקטי והבאוהאוס.
נתיב מהלכה של השדרה הוא בצורת האות נ', ואורכה כקילומטר וחצי.
חלקה הדרומי משתרע בכיוון מערב-מזרח בניצב לחוף הים, והיא מתעקלת צפונה, כך שהמשכה, שנבנה מאוחר יותר, הוא בכיוון דרום-צפון.
השדרה נמתחת מגבולה המזרחי של נווה צדק (מעט מערבה לרחוב הרצל) בקצה הדרום מערבי ועד מתחם הבימה בקצה הצפון מזרחי.
מכיכר הבימה, המשמשת מפרק עירוני חשוב, ממשיך ציר השדרה צפונה בשדרות ח"ן עד כיכר רבין.
השדרה מהווה את חוט השדרה המרכזי של שכונת לב תל אביב.
חתך השדרה כולל בניינים משני צדיה, שני נתיבי נסיעה אשר הימני משמש בדרך כלל לחניית מכוניות, ושטח להולכי רגל במרכזה.
שטח זה כולל שדרות עצים, שטחי גינון, מתקני שעשועים, ספסלים, פסלים סביבתיים, שביל אופניים רחב ומספר בתי קפה קטנים במבני קיוסק.
מרבית הבניינים לאורך השדרה הם בגובה של עד כ-5 קומות, ומשולבים ביניהם מספר גורדי שחקים בחלקה הדרומי של השדרה.
את שדרות רוטשילד חוצים רחובות חשובים נוספים, בהם הרצל, נחלת בנימין, אלנבי, מזא"ה, בלפור, שינקין, החשמונאים, ושדרות בן ציון (המובילות לכיכר הבימה אך אינן מצטלבות עם שדרות רוטשילד).
שדרות רוטשילד היו בין ארבעת הרחובות הראשונים של תל אביב (שנקראה אז "אחוזת בית"), שנחנכו לאחר רחוב הרצל (הרחוב הראשון בעיר), ובניצב אליו.
הרחובות נסללו על גבי דיונות חול אשר יושרו ושוטחו, ועליהן נבנו בתיה הראשונים של העיר.
התוואי שהפך להיות השדרה היה ואדי קטן שאותו קשה היה ליישר באמצעים של אז, ואליו גם התנקזו מים רבים בחורף.
בשל כך הוחלט למלאו בחול להשאירו כשטח פתוח שעליו לא ייבנו בתים אלא בצדיו, כרחוב עירוני רחב יותר.
בט"ו בשבט ה'תר"ע (25 בינואר 1910) החלו נטיעות בשטח פתוח זה במטרה להפוך את הרחוב לשדרה הראשונה של העיר.
חודשים אחדים לאחר מכן, בדצמבר 1910, החליט ועד אחוזת בית לקרוא לשדרה על שם הברון רוטשילד, ולמנות את מרדכי בן הלל הכהן ואת מאיר דיזנגוף להודיע על כך באופן רשמי לברון.
אנשי אחוזת בית ראו בשדרה את תחילתה של שדרה מפוארת כדוגמת הבולווארים המפוארים של פריז, וכך גם הציגוה לברון הצרפתי.
השדרה נודעה כ"שדרות בנימין" או "בולבר רוטשילד".
בשנת 1910 נחנך קיוסק ברחוב, והיה לחנות הראשונה בעיר.
שנים אחדות לאחר מכן, בפברואר 1914, הגיע לראשונה הברון לביקור בתל אביב, שם התקבל בזרי פרחים שהעניקו לו תלמידי בתי הספר, ותושבי העיר התאספו סביב השדרה.
אף הוקם לכבודו שער כבוד בתחילת השדרה.
היו מי שטענו, בטעות, ששם השדרה הוסב לרוטשילד לכבוד ביקור זה.
השדרה הייתה רחוב רוחבי שחצה את רחוב הרצל הראשי, במקביל לשאר הרחובות הראשונים של העיר: רחוב אחד העם, רחוב ליליינבלום ורחוב יהודה הלוי - כל אחד מהם על שם אישיות מרכזית אחרת ברעיון הציוני ובהגשמתו.
השדרה התחילה מפאתי שכונת נווה צדק ממערב ל"אחוזת בית", וקצהָ המזרחי הוביל אל החולות.
הרעיון להקים שדרה בעלת "קצה פתוח" בחלקה המזרחי היה בסיס להמשך פיתוח עתידי של העיר, ואכן, כאשר התרחבה אחוזת-בית והפכה לתל אביב, נוספו לשדרה קטעים נוספים עד שנוצר התוואי הנוכחי.
עד מלחמת העולם הראשונה הגיעה השדרה בנתיבה מזרחה עד רחוב אלנבי, ולכל אורכה ניטעו עצי אזדרכת, ברוש, גרוויליאה ודקלי וושינגטוניה.
עד 1922 הייתה השדרה גם השטח הציבורי הירוק היחיד בעיר, אז נחנכה גם גינת גרוזנברג.
באפריל 1915 סבלה תל אביב ממכת ארבה שפגע וחיסל כמעט את כל הצומח בתל אביב, בכלל זה את כל הצומח בשדרה.
רק לאחר שתושבי תל אביב שגורשו בצו עות'מאני שבו אליה, חודשה הצמחייה בשדרה.
בקצה כל קטע של השדרה הוקם מבנה קיוסק קטן.
עצי שקמה ניטעו לראשונה רק ב-1930 , וב-1932 ניטעו עצי פיקוס ראשונים, שאותם נטעו לאחר מכן גם ברוב רחובות מרכז תל אביב בזכות הצל הרב שהם מספקים.
ב-1926 יזמו המו"לית ברכה פלאי ואגודת הסופרים יריד ספרים שנערך בשדרה, תחת השם "יום הספר העברי".
היריד, שהפך למסורת שנערכה במקום מדי שנה, התפתח מאוחר יותר והפך לשבוע הספר העברי המצוין בכל רחבי הארץ.
מסוף שנות ה-20 החלה תל אביב להיבנות על-פי עקרונות תוכנית גדס לפיתוח תל אביב צפונה, תוכנית שבמסגרתה התרחבה העיר בתוך עשרים שנה עד נחל הירקון, כשגבולה המזרחי היה רחוב אבן גבירול.
התוכנית הקנתה לשדרה חשיבות רבה כציר המחבר את מרכזה ההיסטורי של העיר אל האזור החדש (המכונה היום "הצפון הישן"), שבו נחנכו שדרות נוספות הממשיכות את הרצף האורבני שלה.
התוכנית קבעה את מקומה של כיכר הבימה כמפרק עירוני בקצה הצפוני של שדרות רוטשילד, אשר היה עד תחילת שנות ה-30 "קצה פתוח".
תוכננו שדרות נוספות מצפון המהוות המשך ישיר של השדרה, כך שתיווצר טבעת שדרות הכוללת את שדרות רוטשילד, שדרות ח"ן ושדרות בן-גוריון.
ב-1935 הונחה אבן הפינה של בית הבימה, משכנו החדש של תיאטרון הבימה, שהגדיר בצורה ברורה את סוף השדרה.
במהלך שנות ה-30, מ-1933, פעלה בתחילת הרחוב גם התחנה המרכזית של אגד ומוסך אוטובוסים.
התחנה פעלה במקום והייתה למרכז תחבורתי חשוב של התקופה.
ב-1938 נשכר "בית אבולעפיה" הסמוך ושימש חלק מהתחנה, ובשנות ה-40 עברה אגד לתחנה המרכזית בנוה שאנן.
ביום שישי, ה' באייר ה'תש"ח (14 במאי 1948) יום העצמאות, נערך טקס הכרזת העצמאות של מדינת ישראל בבית דיזנגוף שבשדרה, בנוכחות ראשי היישוב ובראשם דוד בן-גוריון.
אירוע לאומי מכונן זה נערך בתל אביב, מכיוון שירושלים הייתה נתונה תחת מצור.
עם תום ההכרזה יצאו ההמונים אל הרחובות בריקודים, והחגיגות נערכו לאורך השדרה ורחוב אלנבי.
ב-28 ביוני, כשבעה שבועות לאחר ההכרזה, נערך בכיכר הבימה שבקצה השדרה גם טקס ההשבעה של צבא ההגנה לישראל כצבא המדינה.
החל משנות השישים התרחש תהליך הדרגתי של הידרדרות השדרה והאזור, שלווה בהגירה שלילית של תושבי השדרה ומרכז העיר הישן (אזור לב תל אביב), בהזנחת התשתיות ובהפיכת השדרה לעורק לתנועה ממונעת.
תהליך זה נוצר כחלק ממגמה ארצית ועולמית, של היחלשות מרכזי הערים כתוצאה מפרבור ומהתחזקות מעמדו של הרכב הפרטי.
בשנות ה-60 תוכנן להמשיך את השדרה מערבה עד לחוף הים, תוך הריסת שכונות נוה צדק ומנשייה, במסגרת תוכנית להרחבת מע"ר תל אביב מערבה.
בסופו של דבר הוחלט לגנוז את תוכנית הרחבת השדרה והריסת נוה צדק.
בשרפה שארעה בשדרה ב-4 בפברואר 1966 ונודעה כאחת השריפות הגדולות במדינה נשרף כליל בית צים ששכן בפינת רחוב נחלת בנימין, ואדם אחד נהרג.
בשנות ה-70 החלה מגמה של הריסת חלק מהבתים ההיסטוריים בתל אביב, ובכלל זה גם כמה מבתי השדרה.
המוּדעוּת לשימור מבנים החלה להתפתח רק בשנות ה-80, ועד אז נהרסו "קולנוע שדרות" שפעל בשדרה ובתים היסטוריים נוספים בתחילת השדרה, שנבנו בשנות העשרה והעשרים ותחזוקתם הייתה לקויה מאוד.
גם מרכז השדרה הוזנח במהלך תקופה זו, ובמשך שנות ה-80 וה-90 עמדו מרבית הקיוסקים של השדרה סגורים.
כן נהרס הקיוסק הראשון בשדרה.
בשנת 1995 קיימה עיריית תל אביב תחרות אדריכלים לתכנון השדרות מחדש, אך יישום התוכניות לא יצא לפועל.
לאחר היבחרו של רון חולדאי לראשות העיר בשנת 1998, החלו בשיפוץ שדרות העיר ובהן גם שדרות רוטשילד, תחת פיקוחו של אדריכל הנוף גדעון שריג.
השדרה עברה שיפוץ ומעברי החולות שודרגו לשבילי מדשאות ארוכים.
השדרות התמלאו בפרחים ובדשא, הוצבו בהן ספסלים ומתקני שעשועים לילדים, נסללו שבילי אופניים ומעברי הרחובות נעשו נוחים יותר.
כמו כן, נפתחו מחדש הקיוסקים הפזורים לאורך השדרה, שהיו סגורים במשך שנים, ונפתחו בהם בתי קפה ומסעדות קטנות וגדולות.