tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרל פרדיננד זון היה צייר גרמני.
הוריו היו יוהאן סמואל זון ולואיז, לבית גנדריך, שניהם מפרנצלאו באוקרמרק.
בגיל 18 הפך לסטודנט באקדמיה לאמנות בברלין.
לאחר שסיים את כל השיעורים עבר לסטודיו הפרטי של וילהלם פרידריך שדו.
יחד עם אדוארד בנדמן, כריסטיאן קוהלר, היינריך מוק.
בשנת 1827 עבר לדיסלדורף לאקדמיה לאמנות.
ציורו "רינאלדו וארמידה" (1828), שהושלם בדיסלדורף, הוצג בתערוכה הראשונה של אמני חבל הריין ווסטפאליה בשנת 1829 וזכה לשבחים.
בתערוכת האמנות בברלין בשנת 1830 הוצג הציור "אונס היילאס".
הוא ליווה את שדו לרומא בשנת 1830, ושהה באיטליה עד 1831. יצירות האמנות שראה שם והקסם של הדרום היו עוצמתיים וכיוונו את יצירותיו לתכנים רומנטיים.
בציוריו הראשונים העדיף זון את נושאי העת העתיקה, וגם יצירות ספרות כמו רומיאו ויוליה (1836) על פי ויליאם שייקספיר.
הוא גם יצר תמונות שלא התבססו על ספרות, כמו נגן הלוט (1832) ושתי האחיות.
עם זאת, מספר תמונות ההיסטוריה שלו לא היה גדול וציירם רק עד 1853, מכיוון שהוא היה מחויב לציור הדיוקנאות ולפעילויות ההוראה שלו.
בשנת 1833 הפך לתלמידו רודולף יורדן, שהגיע מברלין.
באותה שנה הפך זון לחבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות בברלין.
כאשר מונה לפרופסור בשנת 1838, הוא השתלט על אולם העתיקות, ועל החוג לציור ועל המכינה עד לשנת 1855.
לאחר מכן הוא השהה את עסקיו הרשמיים באקדמיה במשך ארבע שנים, אך נכנס מחדש אליהם למען שדו החולה בשנת 1859 ולימד שם ציור עד מותו.
בית הספר לציור בדיסלדורף, שעוצב בתחילה על ידי פטר פון קורנליוס ווילהלם פון שדו, העניק עדיפות לציור היסטורי ומונומנטלי.
אבל אין לזלזל בהשפעתו של זון על בית הספר לציור בדיסלדורף.
הוא היה יעיל ביותר כמורה: כמעט כל האמנים בבית הספר בדיסלדורף היו תלמידיו לתקופה קצרה או ארוכה יותר, הטכניקה שנלמדה בבית הספר בדיסלדורף נובעת בעיקר מהוראתו.
הוא זכה להערכה הגבוהה ביותר בקרב תלמידיו, והערותיו הוערכו יותר מאלה של כל מורה אחר, שכן הם תמיד היו קצרות וענייניות והצביעו על מה שחשוב.
אף אחד מתלמידיו לא חיקה אותו כי הם התאמנו בצורה שונה מאוד בהנחייתו.
בנוסף לשיעורים האקדמיים עם סטודנטים, היה לזון סטודיו בו לימד סטודנטים פרטיים רבים במהלך השנים, רבות מהן היו נשים ציירות.
כמו אמלי בנזינגר, גם יולי פון אגלופשטיין וחבר הפרלמנט האנגלי-אירי, ג'ון לסלי, היה אחד מתלמידיו.
האמנות הגבוהה ביותר שלו התגלתה בפורטרטים הנשיים.
היכולת להביע טבעיות רגישה וחושנית הביאה לזון עבודות פורטרט רבות עם לקוחות מהאריסטוקרטיה והמעמד הגבוה גם מרוסיה וארצות הברית.
משימה שהייתה לו קשה בשנותיו האחרונות.
דיוקנאות הנשים שלו "הם בעלות יופי וחן יוצאי דופן, הוא ידע להעניק להם אצילות אמיתית, הוא ראה את הטבע מהצד היפה ביותר שלו...לדמויות האידיאליות שלו אף פעם לא חסרים מאפיינים אינדיבידואליים, אבל המראה בציור שלו מעלים במידה מסוימת את הפגמים החזותיים של הדמות.
הייתה לו פחות הצלחה בדיוקנאות גברים, בהם סגנון הייצוגי שלו תמיד נראה מעט רך."
קרל פרדיננד זון היה מחובר עם חיי התרבות והפוליטיקה של דיסלדורף.
במהלך האירועים בשנת 1848, המכונה מהפכת מארס, שהובילה לייסוד האספה הלאומית הגרמנית ולאימוץ החוקה.
קרל פרדיננד זון לקח חלק בדיונים הפוליטיים.
ב־6 באוגוסט 1848 הכריזה "האגודה למלוכה דמוקרטית" בדיסלדורף, על "פסטיבל האחדות הגרמנית", אליו תרמו ציירים ופסלים מעיצובם האמנותי.
זון עיצב את דמות הגרמנייה (שנוצרה אז על ידי דיטריך מיינרדוס) מעץ, קרטון ובד, עם חרב מורמת בידה הימנית, גובה מטר וחצי.
בהתלהבות מהאידיאלים הלאומיים, נוסדה באותו ערב אגודת האמנים "מלקסטן".
זון היה אחד החברים המייסדים יחד עם פרופסורים וציירים אחרים באקדמיה.
בחג המולד 1853, קלרה שומאן העניקה לבעלה דיוקן שצויר על ידי קרל פרדיננד זון.
ב־25 בנובמבר 1867, כמעט בן 62, נפטר קרל פרדיננד זון משבץ מוחי בעת שביקר את חברו פרדיננד פון הילר בקלן.
קרל פרדיננד זון התחתן עם אמילי אוגוסט (1805–1884), בתם של פרידריך קרל לודוויג פון מולמן (1775–1857), היערן הראשי של דיסלדורף, ויוהנה סופי לואיז (1779–1815).
אחותה הצעירה ביותר של אשתו סופי, פאולין (1811–1863) הייתה נשואה לצייר רודולף יורדן.
אחיה של אשתו היה חבר המועצה הממשלתי של דיסלדורף אוטו פון מולמן .
בניו היו ציירי הדיוקנאות והז'אנר פול אדוארד ריצ'רד זון (1834–1912) וקרל פרידריך רודולף זון.
האחרון התחתן עם אלזה זון-רתל (1853–1933), בתו של הצייר אלפרד רתל.
קלרה, הבת הבכורה, הייתה נשואה למנהל המוזיקלי והמלחין אלברט דיטריך.
קרל פרידריך לסינג היה צייר רומנטי של המאה ה-19. הוא אחד מציירי ההיסטוריה והנוף החשובים ביותר של בית הספר דיסלדורף.
אביו קרל פרידריך לסינג הזקן (1778–1848) היה קצין שיפוט בברסלאו, משנת 1809 נשיא בית הדין של מדינת פולין וארטנברג ואחיינו של הסופר גוטהולד לסינג.
אמו קלמנטין, שוורץ (1783–1821), הייתה בתו של קנצלרית הממשלה של הנסיך הצפלדט בטרכנברג.
אחיו כריסטיאן פרידריך (1809–1862) הפך לרופא ובוטנאי.
אחותו פרנצסקה מריה (1818–1901), הייתה נשואה לצייר אמיל אברס.
קרל פרידריך בילה את ילדותו בעיר וארטנברג (משנת 1888 גרוס-וארטנברג) וגילה כאן את אהבתו לטבע תוך שהוא משוטט באזור היפה על היערות הענקיים.
לאחר שלמד במשך שנתיים בבית הספר הקתולי בברסלאו, שם התגלה כישרונו לציור על ידי יוהאן היינריך כריסטוף קניג, נסע ליסינג לברלין בגיל 14 ולמד בנייה אצל של קארל פרידריך שינקל.
בשנת 1823 החליט להיות צייר ללא הסכמת אביו.
הוא למד במשך שלוש שנים באקדמיה לאמנות בברלין, שם הודרך על ידי ציירי הנוף סמואל רוזל והיינריך דאהלינג, ובשנת 1826 נסע לאקדמיה לאמנות בדיסלדורף עם חברו וילהלם פרידריך שדו.
שם הפך למייסד משותף של בית הספר לציור בדיסלדורף.
הצלחתו הראשונה הושגה בשנת 1825 עם ציור של חצר כנסייה עם הריסות בשלג, שהוצג בתערוכת האמנות בברלין באותה שנה.
הציור עורר עניין והשיג מחיר גבוה.
ההצלחה, הביאה להשלמה של האב עם קריירת הציור של הבן.
משנת 1827 הוא התחיל לימודי נוף משותפים עם צייר הנוף יוהאן וילהלם שירמר.
שניהם ייסדו "איגוד ציירי הנוף" בדיסלדורף.
בתקופה הראשונה של פעילותו, צייר לסינג נופים נוגים ופנטסטיים.
המוטיבים היו טירות מתפוררות, כנסיות נשכחות, אזורים סלעיים משוננים, אותם אכלסו דמויות של נזירים, אבירים, שודדים, צוענים וכו'.
עבודה מרכזית משלב יצירתי זה היא ציור הנוף "דאס פלסנשלוס", שהושלם בשנת 1828. מוטיבים אחרים הגיעו משירה או מעולם האגדות.
סגנון זה מצא חקיינים רבים וכמעט הפך פופולרי אצלם.
בערך באותה תקופה וילהלם שדו הציג בפניו את ציור ההיסטוריה והשיג עבורו הזמנה לציורי קיר מהרוזן פון ספי, שרצה לקשט את אולם הגן של ארמונו ליד דיסלדורף במעגל ציורי קיר על חייו של פרידריך ברברוסה.
לסינג יצר כאן את קרב איקוניום, אך עד מהרה גילה שציור הקיר לא מושך אותו והשאיר את שאר העבודות לידי הרמן פלודמן, אמן נוסף מבית הספר בדיסלדורף.
בקיץ 1858 מונה לסינג כמנהל הגלריה לאמנות בקרלסרוהה.
שם החל לצייר נופים שוב, אך גם המשיך בסדרת הציורים ההיסטוריים הגדולים שלו, שאותם סיים לבסוף בשנת 1867 עם הציור "המחלוקת של לותר עם אק" בלייפציג.
בשנת 1867 הוצע ללסינג לנהל את האקדמיה בדיסלדורף, אך הוא סירב ונשאר בקרלסרוהה עד סוף ימיו.
במהלך השנים הוא זכה בהצטיינות רבה: האקדמיה בברלין הפכה אותו לחבר כבר בשנת 1832, בשנתו הארבעים הוא קיבל את התואר פרופסור מהמלך פרידריך וילהלם הרביעי, וכאחד מהאמנים הראשונים קיבל מאוחר יותר את פרס השלום של פור לה מריט.
הוא גם קיבל מדליות גרמניות וזרות נוספות והיה חבר כבוד באקדמיות גרמניות וזרות רבות באגודות אמנים.
קרל פרידריך לסינג היה נשוי לאידה הייזר (1817–1880), בתו של הסוחר הפרוטסטנטי היינריך דניאל תאודור הייזר (1767–1848) מגומרסבאך ליד קלן, שמתה מספר חודשים לפניו.
לאידה הייזר היו לפחות חמישה אחים, כולל הציירים אדלין יגר ואלווין שרודטר.
בתם ברטה לסינג (1844–1914) התחתנה עם השחקן הסקסוני המלכותי קרל קוברשטיין - הוריו של הצייר הנס קובנרשטיין (נפטר בשנת 1945 בברלין).
בשנותיו האחרונות לסינג כבר לא יכול היה לעבוד לאחר שבץ מוחי.
אתר הקבר בבית העלמין המרכזי של קרלסרוהה, מעוטר באנדרטת קבר המבוססת על עיצובו של אוטו לסינג.
יצירתו של לסינג מתחלקת לשתי קבוצות ציורים: ציור היסטורי, המכונה בזלזול על ידי מבקרים מסוימים כציור מגמתי, וציורי נוף.
הציורים ההיסטוריים הענקיים אולי אינם מראים שום פאר, כמו אצל ז'אק-לואי דויד, אך מאופיינים בגישה אמנותית טובה, בהתאמה אישית של הדמויות המוצגות ובנאמנות היסטורית.
הוא עבד כל העת לשיפור הסגנון והשאיר מספר רב של תיקי עבודות עם מחקרים ורישומים היסטוריים בהם.
בציור הרומנטי המאוחר, הוא נתן את הטון בין בני דורו והשפיע השפעה רחבה מאוד על התפתחותו של בית הספר לציור בדיסלדורף.
הוא נמצא על הסף שבין אידיאליזם לריאליזם: תפיסתו הרומנטית והפיוטית שולבה בחקר יסודי של הטבע.
אף אחד מבני דורו לא הציג את היער הגרמני ואת האזורים הסלעיים הפראיים של הרץ ואייפל בצורה כה פואטית ובו זמנית נאמנה לטבע.
לסינג היה מפורסם ואהוב גם על הציבור הרחב בזכות רפרודוקציות רבות במגזינים מתקופתו.
הקר היה הצעיר מבין ששת אחיו ונולד כאמור באנגרהאוזן, גרמניה.
אביו עבד כפועל בניין ומאוחר יותר נהרג במלחמת העולם הראשונה.
לאחר שנות התמחות כקופאי בבנק (טלר), הוא עבד בבנק בליבקה עד שפוטר.
לאחר שנתיים וחצי של אבטלה, הצטרף לאס אס באוקטובר 1933 ולמפלגה הנאצית במאי 1937.
הקר הצטרף לדיוויזיית הרגלים ה-9 של האס אס בגדנסק ב-16 בנובמבר 1939 וב-1940 הפך לעוזרו של מרטין גוטפריד וייס, מפקד מחנה הריכוז נוינגמה.
ב-1942 מונה וייס גם למפקד מחנה הריכוז ארבייטסדורף יחד עם עוזרו הקר.
בטרם נשלח למיידנק במאי 1943 כשלישו של וייס, נשלח להכשרה צבאית של האס אס (Junkerschule) בבראונשווייג.
ב-1943 עבד במיידנק במהלך הגירושים ההמוניים של מה שנקרא מבצע ריינהרד.
לאחר מכן הפך לשלישו של ריכרד בר ב-1944 במחנה הריכוז אושוויץ.
בטרם נשלח לאושוויץ הוא היה תקופה קצרה בברלין במשרד הראשי למשק ומנהל בפיקודו של אוסוולד פוהל.
הקר נשאר באושוויץ עד לפינויו בינואר 1945, אז הועבר למחנה דורה-מיטלבאו יחד עם בר.
שני אנשים אלה ניהלו את המחנה עד שהגיעו כוחות בעלות הברית.
הקר נמלט עם ניירות מזויפים, וניירות אלה אפשרו את אי זיהויו כאשר נתפס על ידי כוחות צבא בריטיים.
מנישואיו לפני המלחמה נולדו לו במהלך המלחמה בן ובת, אותם פגש לראשונה ב-1946 לאחר שחרורו ממחנה שבויים.
בתחילת שנות ה-60 נעצר על ידי הרשויות גרמניה המערבית בעיר הולדתו, שם עבד שוב כפקיד בנק.
במהלך משפטו בפרנקפורט הכחיש הקר שיש לו קשר לסלקציות היהודים על הרמפה היהודית של בירקנאו או שיש לו מעורבות אישית ברצח הקורבנות.
הוכח כי ככל הנראה היה מודע למעשי הטבח במחנות, אך לא ניתן היה להוכיח שהיה לו תפקיד ישיר בכך.
למרות שניצולים וקציני אס אס אחרים טענו חד משמעית שהוא היה אמור להיות שם, הדבר לא הוכח בסופו של דבר בפני בית המשפט.
עם זאת, הוא נמצא אשם בסיוע ליותר מ-1,000 מקרי רצח ונידון לשבע שנות מאסר, אך לבסוף שוחרר ב-1970 לאחר חמש שנים בלבד.
הוא הצליח לחזור לתפקידו כקופאי ראשי של הבנק בליבקה.
בשנת 2006 הוצג במוזיאון השואה בוושינגטון די.
אלבום התמונות שלו מלא בתצלומים נדירים המציגים את חיי המחנה של הקצינים הגרמנים באושוויץ-בירקנאו.
בחלק מהתמונות נראים גם יוזף מנגלה עצמו, שעד אז סברו שלא צולמו תמונות ממנו במהלך שהותו במחנה.
הוקר מת בשנת 2000, בגיל 88 וניסה להוכיח עד מותו שלא היה לו שום קשר למה שקרה באושוויץ.
במהלך משפטו בפרנקפורט ב-1965 הוא אמר כ"זכות המילה האחרונה" שלו טען:
"גיליתי מה שקרה בבירקנאו רק שם.
לא היה לי שום קשר לזה ולא הייתה לי הזדמנות להשפיע על האירועים.
לא פגעתי באף אחד ולא גרמתי למותו של לאף אחד".
הקר הוכיח שמעולם לא דרכה רגלו על הרמפה כשהסלקציות התקיימו שם, למרות שעד ראייה זכר מישהו שם בשם הקר, אבל במקביל, היה במחנה גם אובר-שטורמפיהרר בעל אותו שם, קרל אוסוולד הקר, מה שעלול היה לגרום לאי ההבנה.
בסתיו 2007, מומחים השוו תמונות של הקר שצולמו לכאורה על הרמפה והשוו עם גובהו האמיתי.
מטרתם הייתה לגלות האם האיש על הרמפה הוא אכן הקר.
התמונות הראו דמיון רב בסוף המחקר; גובהו, גודל ראשו, אורך אמות זרועותיו ורגליו, קו המותניים שלו, רוחב כתפיו וגובה ברכיו כולם הראו דמיון מושלם לאדם שעמד על הרמפה.
מומחים קבעו שקרל הקר עמד על הרמפה, אך באותו הזמן האיש בתמונה לבש מדי SS-Oberscharführer (מפקד כיתה בכיר) בזמן שהקר שירת בדרגת אובר-שטורמפיהרר לאורך כל שהותו באושוויץ.
בשים לב להיררכיה הקפדנית ששררה אז באס אס, לא סביר שהוא יכול היה ללבוש מדים שלא בדרגתו.
קרל פרדריק וילקמה (בפינית: Karl Fredrik Wilkama; 27 במרץ 1876 – 15 ביולי 1947) היה גנרל פיני שהשתתף במלחמת האזרחים הפינית, מלחמת החורף ומלחמת ההמשך.
כיהן ארבע פעמים כמפקד העליון של הצבא הפיני.
וילקמה נולד ב-27 במרץ 1876 בהלסינקי שהשתייכה אז לאימפריה הרוסית.
ב-1897 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית ושרת במשמר הקיסרי.
ב-1903 הוא הועלה לדרגת לוטננט.
הוא למד באקדמיה הצבאית ניקולייב, וב-1907 הועלה לדרגת קפטן ומונה למפקד גדוד במשמר הקיסרי.
ב-1909 מונה למפקד גדוד ברגימנט הדרגונים ה-3 של נובורוסייסק.
ב-1911 הוא הועלה לדרגת פופולקובניק.
וילקמה לחם בשורות הצבא הרוסי במלחמת העולם הראשונה, ובמהלכה הועלה לדרגת פולקובניק, מונה למפקד רגימנט הלנסרים ה-3 ועוטר באות מסדר גאורגיוס הקדוש.
באוקטובר 1917 הכריזה פינלנד על עצמאות, ווילקמה עזב את הצבא הרוסי ומיהר לחזור אליה.
תוך זמן קצר פרצה במדינה מלחמת אזרחים בין הצבא הלבן שנתמך בידי הקיסרות הגרמנית לצבא האדום שנתמך בידי ברית המועצות.
וילקמה הצטרף לצבא הלבן ולחם בשורות.
לאחר סיום המלחמה, מונה וילקמה באופן זמני למפקד הצבא הפיני.
הוא כיהן בתפקיד בין 30 במאי ל-12 באוגוסט 1918.
הוא פרש סופית מהצבא ב-1944.
שימש כראש המטה הכללי האחרון של צ'כוסלובקיה, וכראש המטה הכללי הראשון של צ'כיה.
פצל נולד בדומז'ליצה ב-14 בספטמבר 1927. ב-1948 הוא התגייס לצבא צ'כוסלובקיה, ולמד באקדמיה הצבאית בהראניצה.
עד 1951 הוא עבד כמדריך בבתי ספר צבאיים.
לאחר מכן למד באקדמיה הצבאית בפראג עד 1953. בין 1953–1955 הוא שימש כראש מחלקת המבצעים של הדיוויזיה הממוכנת ה-8 בקולין.
באפריל 1955 מונה למפקד מחלקת המבצעים של הקורפוס ה-2 בפיסק.
בין 1956–1958 שימש כראש הקבוצה המבצעית של המחוז הצבאי ה-1 (פראג).
באוגוסט 1961 עבר לתפקיד ראש מחלקת המבצעים של הארמייה ה-1. ב-1965 הוא החל למלא תפקידים במטה הכללי.
ב-1971 הוא סולק מהצבא מסיבות פוליטיות, והחל לעבוד כשוער במלון אינטרהוטל בפראג.
ב-1972 החל לעבוד כחוקר במכון לחקר התקשורת בפראג.
בעקבות מהפכת הקטיפה, הוא הפך ליועץ במשרד ההגנה, ובאפריל 1991 הוחזר לצבא בדרגת גנרל-פורצ'יק.
ב-1 במאי של אותה שנה, הוא מונה לראש המטה הכללי של הצבא הצ'כוסלובקי.
בתחילת שנת 1993, התפרקה צ'כוסלובקיה והפכה לשתי מדינות נפרדות: צ'כיה וסלובקיה.
גם הצבא הצ'כוסלובקי התפצל לשני צבאות נפרדים.
פצל נותר בתפקיד ראש המטה הכללי של הצבא הצ'כי.
ב-24 בפברואר של אותה שנה, הוא הועלה לדרגת גנרל-פולקובניק.
ב-30 ביוני הוא סיים את הקדנציה שלו ופרש מהצבא.
הוא הפך ליועצו הצבאי של הנשיא ואצלב האוול, שב-30 בספטמבר 1993 קידם אותו לדרגת גנרל ארמייה.
קרל פרידריך וילהלם פון רייהר היה גנרל פרוסי אשר כיהן כראש המטה הכללי בין 1848–1857.
רייהר נולד ב-21 ביוני 1768 בגרוס שנבק.
בשל מצב הכלכלי הגרוע של משפחתו, בגיל 13 הוא נאלץ להפסיק את לימודיו ולהתחיל לעבוד.
הוא עבד בתחילה כפקיד, לפני שב-1802 התגייס לצבא הפרוסי.
הוא לחם במלחמת הקואליציה הרביעית, ולאחר תבוסת הצבא הפרוסי בקרב ינה-אאורשטדט התגייס לגדוד פרייקור בפיקודו של פרדיננד פון שיל.
ב-1809 השתלב הפרייקור של שיל בחזרה בתוך הצבא הפרוסי.
ב-1810 הוא הועלה לדרגת לויטננט.
במהלך מלחמת הקואליציה השישית הוא לחם בהצטיינות בקרבות בגרמניה ובצרפת.
ב-1815 הוא השתתף בקרב ווטרלו.
לאחר סיום המלחמה, הוצב בצרפת כחלק מחיל הכיבוש הפרוסי.
ב-1818 הוא חזר לפרוסיה והוצב במטה הכללי.
ב-1824 הוא מונה לראש מטה הקורפוס ה-4. ב-20 בספטמבר 1828 הוא הועלה לדרגת מיור והוענק לו תואר אצולה.
ב-1840 הוא החל לשרת במשרד המלחמה.
ב-18 במרץ 1848 במהלך מהפכות אביב העמים בגרמניה, נערכו בברלין קרבות קשים בין הצבא הפרוסי למפגינים.
לאחר שמאות אנשים נהרגו, נסוגו יחידות הצבא מברלין.
שר המלחמה דאז, פרדיננד פון רוהר, היה מרותק למיטתו בשל דימום חמור, ולפיכך לא הצליח למנוע את הנסיגה.
לאחר שנודע לו על כך, הוא התפטר מתפקידו.
ב-2 באפריל הפך רייהר לשר המלחמה במקומו.
הוא נותר בתפקיד שבועיים בלבד, שבמהלכן החזיר את הצבא לברלין.
ב-13 במאי של אותה שנה הוא מונה לראש המטה הכללי, והחזיק בתפקיד עד מותו ב-7 באוקטובר 1857.
הברון קרל פון רוקיטנסקי או קארל רוקיטנסקי היה רופא אנטומיסט ופתולוג, אנתרופולוג, הוגה דעות הומניסט ופוליטיקאי ליברל אוסטרי ממוצא צ'כי, יליד בוהמיה.
רוקיטנסקי נחשב לאחד מאבות האנטומיה הפתולוגית כתחום נפרד, אחד המייסדים של האסכולה הווינאית לרפואה, אחד מייסדי האבחון המבוסס מדעית.
רודולף וירכו כינה אותו "קרולוס לינאוס של הפתולוגיה".
קרל רוקיטנסקי נולד ב-1804 בשם קרל יוזף ונצל פרוקופ רוקיטנסקי בעיר הראדץ קראלובה, בגרמנית - קניגגרץ, בממלכת בוהמיה במסגרת הקיסרות ההבסבורגית, מדינה ממרכיביה של האימפריה הרומית הקדושה הגרמנית.
אביו פרוקופ רוקיטנסקי (1871-1813)היה פקיד בכיר (קנצלר מחוז) בעיר לייטמריץ.
תואר על ידי בנו כאדם שוחר תרבות ומשכיל.
אמו של רוקיטנסקי, תרזיה לבית לודגמן (1827-1772) הייתה בתו של ונצל לודגמן, אביר פון אאואן, שכיהן כנציב מחוזי ראשי של קניגגרץ.
קרל היה הבכור בין ארבעה ילדים (אחיו היו פרוקופ, מארי ותרזיה).
אחרי מותו טרם עת של אביו ב-1812, קרל ואחיו גדלו בתנאי מחסור.
יחד עם זאת עשתה אמו מאמצים כדי לשלוח אותו לבית ספר תיכון בעיר ואף אפשרה לו להמשך לימודים באוניברסיטת וינה ואחר כך באוניברסיטת קארל בפראג.
רוקיטנסקי תיאר את חינוכו בבית כליברלי מאוד.
תחילה התכוון ללמוד בעיקר פילולוגיה קלאסית.
ב-1818 התחיל רוקיטנסקי ללמוד פילוסופיה בווינה.
הוא השתתף, בין היתר, בשיעורי הפילוסוף ברנרד בולצאנו (1848-1771) שהשפיעו הרבה על השקפתו הפוליטית והחברתית..
כדי להתפרנס לימד שיעורים פרטיים.
אולם כעבור 3 שנים, ב-1821 החליט לפנות ללימודי רפואה בפראג.
ב-1824 עבר לגור אצל דודו לודגמן פון אאוה בווינה והמשיך שם את לימודי הרפואה.
ב-1827 התחיל בתפקיד "פרוסקטור" את מחקריו באנטומה פתולוגית בבית החולים הכללי בווינה.
ב-23 באוקטובר 1827 כתב את הדו"ח הראשון לנתיחה אחרי המוות
את הדוקטורט ברפואה סיים רוקיטנסקי באוניברסיטת וינה ב-6 במרץ 1828. עבודת התואר דנה ב"חיסון לאבעבועות שחורות" "De Varioloide Vaccinica", נושא ששיקף את התעניינותו המוקדמת בסרולוגיה.
ב-6 במרץ 1828 סיים רוקיטנסקי את תואר הדוקטור ברפואה באוניברסיטת וינה.
ב-1832 התמנה כמנהל זמני אחראי על הנתיחות וב-1834 כפרופסור שלא מן המניין לאנטומיה פתולוגית באוניברסיטת וינה וכאוצר המוזיאון לאנטומיה פתולוגית.
תחום זה היה עדיין בחיתוליו והוא פתח בפני הרופא המטפל בחולים אפשרויות חדשות לגבי האבחון ושיטות הטיפול.
לצד חרארד ואן סוויטן (1772-1700), מייסד האסכולה הווינאית הראשונה לרפואה, רעיונותיו של רוקיטנסקי עוררו סוג של "מהפכה" מדעית.
שיתוף הפעולה שלו עם הפנימאי יוזף שקודה (1881-1805) ועם רופא העור פרדיננד פון הברה (1880-1816) אפשרו את הקמת האסכולה הרפואית הווינאית השנייה או החדשה, שהצטיינה במפנה בדרך החשיבה שלה: הרפואה לא הונחתה שוב בידי הפילוסופיה אלא על ידי מדעי הטבע.
הפתולוגיה חדלה להיות כמו אצל גבריאל אנדראל (1876-1797) וז'אן פרדריק לובשטיין (1835-1877), מדע תיאורי טהור שלא נקב באבחנות.
מכאן ואילך המחלות לא הוגדרו יותר כתוצר של "רגע דינמי" שבו השתבש האיזון בין ארבע הליחות של הגוף, כפי שהאמינו מאז היפוקרטס.
רוקיטנסקי ייחס חשיבות מיוחדת לאנטומיה (מה שכונה בתקופתו - גישה "סולידיסטית") וביסס את אבחון התסמונות הקליניות על יסודות אנטומיים.
הוא חיפש הפעם לא את "הרגע הדינמי" אלא את "המיקום האנטומי" של המחלה.
הוא שאב השראה גם מהתגליות בכימיה הפיזיולוגית ובנה גם תאוריה מיוחדת על ה"דיסקרזיות" של הדם, לפיה הפלזמה עומדת בבסיס כל המבנים המוצקים (ה"סולידיים") של גוף האדם.
אחת הנתיחות הראשונות שביצע רוקיטנסקי בצעירותו
יחד עם הממונה מעליו, יוהאן ואגנר (1832-1799) הייתה זו של גופת לודוויג ואן בטהובן.
בנתיחה סיקרנה, בין היתר, שאלת החירשות של המלחין, והמנתחים חיפשו סיבה אנטומית לנכות הזאת.
רוקיטנסקי המשיך אחר כך לחפש הסברים אנטומיים לאבחנות של המחלות השונות, גישה אינטלקטואלית שאחד מאבותיה היה האיטלקי ג'ובאני בטיסטה מורגאני במאה ה-18
רוקיטנסקי נחשב משום כך אחד מאבות הרפואה המבוססת הוכחות, שבה ביסוד האבחנות עומדים ממצאים מדעיים.
בכתובת על המכון האנטומי-הפתולוגי שבשיפיטאלגאסה ברובע התשיעי של וינה נכתב בלטינית: "Indagandis sedibus et causis morborum"
("מחקרם של המיקומים ושל סיבות המחלות").
באמצעות ההתמחויות הרפואיות, כולל הענפים הרפואיים החדשים, תפסה הרפואה הווינאית מעמד עולמי ייחודי.
תלמידי רוקיטנסקי, ביניהם זיגמונד פרויד ראו בו דמות אב וקראו לו בשם החיבה "אבא רוקי".
ב-1844 התמנה רוקיטנסקי כראש הקתדרה לאנטומיה פתולוגית והיה לראש קתדרה הראשון במקצוע זה בכל העולם דובר גרמנית.
במהלך חייו ערך רוקיטנסקי כמעט 60,000 נתיחות שבהן הקפיד להשוות את ההיסטוריה הרפואית והתסמינים הקליניים של החולים המנוחים ולפרטיכל הנתיחות שלהם.
הוא שם לב שרופאים רבים הגדירו מחלות רק לפי סימנים חיצוניים בלי להתעניין לעומק במחלה הפנימית המסתתרת מאחוריהם (למשל צהבת אצל מטופלים שעורם הצהיב, ללא מחשבה על מחלת הכבד שגרמה לכך).
התסמינים ששמם היווני - סימפטומאטה - משמעותו "צירופי מקרים" - אינם למעשה צירופי מקרים אלא הם מצביעים על שינוי פתולוגי שחל באיבר פנימי.
יחד עם יוזף שקודה, רוקיטנסקי הבהיר את היחסים בין התסמינים הקליניים שאותם רואים, ממששים או שומעים, לבין השינויים הפתולוגיים באיברים - מה שנקרא קורלציה קלינית-פתולוגית.
על ידי כך אפשר רוקיטנסקי את המעבר מפרדיגמה ספקולטיבית, פילוסופית אל פרדיגמה של רפואה מבוססת-מדע.
על ידי סיווג המחלות לפי שלב התפתחותן התאפשרה גם הערכת פרוגנוזה שלהן.
החל משנות ה-1830 סטודנטים ורופאים מכל העולם באו לווינה כדי ללמוד על שיטות האיבחון והנוזולוגיה של רוקיטנסקי ושל האסכולה הווינאית החדשה.
החקר השיטתי של כל איבר ואיבר הוביל להתפתחות התמחויות קליניות חדשות.
כיועץ רפואי במשרד הפנים תמך רוקיטנסקי במהלך זה, כולל למשל, בהקמתה בווינה של הקליניקה הראשונה לאוטלוגיה בעולם.
רוקיטנסקי תיעד את ממצאי מחקריו בספר הלימוד לאנטומיה הפתולוגית Handbuch der pathologischen Anatomie בשלושה כרכים שפורסמו ב-1846-1842 בהוצאה לאור בראומילר & זיידל.
הוא תיאר באופן שיטתי את השינויים הפתולוגיים בכל איבר ואיבר והסביר איך להגיע לאבחנה על בסיס שינויים אלה והתסמינים.
המהדורה השלישית של הספר (1861-1855) כוללת
הדפסי עץ של ציורי המדגמים ההיסטולוגיים שערך בידו תוך הגדלה פי 550 מונים.
חייבה את השימוש בספר זה על ידי כל תלמידי הרפואה ברחבי האימפריה.
הספר תורגם לכמה שפות זרות:אנגלית, רוסית, הולנדית ואיטלקית
רוקיטנסקי אימץ עמדות אופייניות לליברליזם שצמח בחברה האוסטרית של זמנו.
כמגן על החופש והקידמה הוא תרם לרפורמות באוניברסיטה ולשיפור משמעותי במצב התברואה במדינה.
בשנת הלימודים 1853-1852 היה לרקטור הראשון של אוניברסיטה וינה שנבחר חופשית על ידי סגל ההוראה.
הוא כיהן כיושב ראש המועצה העליונה לענייני בריאות.
והחל מ-1850 עמד עד סוף חייו בראש האיגוד לרפואה של וינה.
ב-1863 מינה אותו שר המדינה אנטון פון שמרלינג כאחראי על סוגיות הבריאות במשרד הפנים.
בנובמבר 1867, להפתעתו של רוקיטנסקי, מינה אותו הקיסר פרנץ יוזף כחבר בבית העליון של הפרלמנט.
ב-1870 החברה האנתרופולוגית של וינה שנוסדה זה עתה, בחרה בו כיושב ראש הראשון שלה.
רוקיטנסקי סבל בשנותיו האחרונות מחלת לב איסכמית עם התקפי תעוקת לב וניסה לשכך את כאביו בעזרת כלורופורם.
הוא נפטר ב-1878 קרוב לוודאי בעקבות אוטם שריר הלב.
לא נערכה נתיחה אחרי מותו.
אף על פי שסינגר על ה"שיטה המטריאליסטית" במחקר במדעי הטבע, דחה רוקיטנסקי את המטריאליזם כהשקפת עולם.
בנאומו החגיגי בטקס חניכת המכון לפתולוגיה ולאנטומיה של בית החולים הכללי של וינה, הזהיר רוקיטנסקי מפני הניצול לרעה של ה"חופש במחקרים במדעי הטבע".
מדען הטבע צריך, לדעתו, לקחת בחשבון שהיצור האנושי הוא "סובייקט בעל יכולת הכרה" ורק מתוך נקודת מבט זו יוכל לציית ל"דחף לרכישת הידע".
לדעתו, אם ברפואה לא ייחשב האדם אלא כאובייקט למחקר בלבד, אז ערך האדם ילך לאיבוד.
משום כך הדגיש רוקיטנסקי את חשיבות סוגיית האתיקה ברפואה העתידית.
בנאומו באקדמיה הקיסרית למדעים על "הסולידריות בין היצורים בעלי חיים" הציג רוקיטנסקי עמדה קרובה לרעיונות של ארתור שופנהאואר על סוגיית החמלה.
"אם אנחנו חדורי חמלה ומיישמים אותה, אנחנו משתתפים בחלק מסבל הסובלים".
גדולת האדם היא ביכולתו, תוך ויתור על התוקפנות, לקחת על עצמו את המשימות הגדולות ביותר.
אלו שמצליחים בכך יהיו "המאורות שלנו בתחום המוסר".
כבעל השקפה הוליסטית דרש רוקיטנסקי שהחולים בהפרעות נפשיות, שעד אז כונו "חולי ירח" או בכינויים שונים אחרים, יזכו לאבחון, טיפול וריפוי.
משום כך דרש את הקמתה של קליניקה פסיכיאטרית אונבירסיטאית ראשונה באוסטריה.
בבקשתו המליץ שבראשה יעמוד תאודור מיינרט
החשיבות שיוחסה לנפש האדם סללה דרך לא רק לפרויד, לפסיכואנליזה ולמדע הפסיכולוגיה אלא כפי שהראה אריק קנדל השפיע על האמנות המודרנית שהתחילה להביט לא רק בחיצוניות של הדברים אלא הבליטה את הפנימיות הרגשית של המודלים
ב-1834 התחתן רוקיטנסקי עם זמרת קונצרטים, סופרן מפורסמת ומורה לפיתוח קול בשם מרי אנה וייס (Marie Weis), בת לבית פון אוסטבורן (1888-1806), תלמידה של אנטוניו סליירי, ואשר שרה בזמנו לצד פרנץ שוברט ופרנץ ליסט
לזוג נולדו שבעה בנים שארבעה מהם שרדו את הילדות:
השניים הראשונים היו למוזיקאים:הנס פון רוקיטנסקי (1909-1835), זמר אופרה ומורה לפיתוח קול, ויקטור פון רוקיטנסקי ((1896-1836) זמר קונצרטים ומלחין,
שני בנים הצעירים למדו רפואה:
קרל פון רוקיטנסקי הבן (1898-1839), גינקולוג, פרופסור לרפואת נשים באוניברסיטת גראץ
ופרוקופ לותאר פון רוקיטנסקי (1928-1842), פרופסור לרפואה פנימית באוניברסיטת אינסברוק ורקטור של אוניברסיטה זו
אשתו של פרוקופ, מרי פון רוקיטנסקי (1924-1848) התפרסמה בספר הבישול הקלאסי שכתבה: Die österreichische Küche (המטבח האוסטרי)
תסמונת מאייר-רוקיטנסקי-קיסטר-האוזר (Mayer-Rokitansky-Küster-Hauser) הקרויה גם Müllerian aplasia ("אפלזייה מילרית" או Vaginal agenesis (אגנזה של הנרתיק)
נוצרה מכשל התפתחות הצינורות מילר והיא שילוב של העדר מולד של הנרתיק, אל-וסת ראשונית, רחם בלתי מפותח, שחלות תקינות וחצוצרות השוכנות בחלק הצדי של האגן.
תיעודים ראשונים על תופעה של כשל בהיווצרות הנרתיק נמצאו עוד אצל היפוקרטס.
התסמונת תוארה לראשונה על ידי אוגוסט פרנץ יוזף קרל מאייר (גרמניה) ב-1829, אחר כך ב-1838 על ידי רוקיטנסקי, וב-1910 על ידי הרמן קיסטר ו-1961 על ידי ז'ורז' אנדרה האוזר (שווייץ)
דיברטיקולום רוקיטנסקי - או הסעיף הוושטי המשיכתי הוא traction esophagian diverticulum.
רוקיטנסקי סיווג את הסעיפים של הושט לסוג משיכתי (traction diverticulum) ו־ - סעיף ושטי דחיפתיpulsion) diverticulum)
תסמונת עורק מתלה המעי העליון או תסמונת וילקי - היא תסמונת נדירה של הקיבה וכלי הדם, תוארה לראשונה ב-1842 על ידי רוקיטנסקי ומנגנונה הפיזיופתולוגי אושש על ידי דוויד וילקי ב-1927. הוא מהווה סיבה נדירה לחסימת התריסריון על ידי לכידתו בין עורק מתלה המעי העליון לבין אב העורקים
טריאדת רוקיטנסקי - היצרות מסתם הריאה + פגם במחיצה הבינחדרית התת-אאורטית + עמדה צדדית ימנית של אב העורקים
סינוסים על שם אשוף-רוקטינסקי - סינוסים - מעין דיברטיקולים או כיסונים התוך הקיר של כיס המרה.
תוארו על ידי רוקיטנסקי ב-1842 ושוב על ידי קרל אלברט לודוויג אשוף
ב-1905. הם סוג של אדנומיומטוזיס - ומלווים כולציסטוזיס היפרפלסטי וכוליציסטיטיס כרונית
ה"כיב קושינג" או הכיב קושינג-רוקיטנסקי - כיב גסטרי ( או בתריסריון או בוושט) המופיע בעקבות לחץ תוך-גולגולתי.
תואר ב-1842 על ידי רוקיטנסקי וב- על ידי הארווי קושינג ב-1932
תסמונת רוקיטנסקי - מוד אבוט -זהו מום לב מולד - עם הישמרות ostium primum פתח הראשוני שבין שני הפרוזדורים או העליות ושיסוע של מסתם פנימי של הפתח המצנפי.
היא תוארה ב מונוגרפיה של רוקיטנסקי "Die Defecte des Scheidewände (פגמי המחיצה) ובמחקריה של הרופאה הקנדית
אליזבת מוד סימור אבוט ב-1924.
תסמונת באד-קיארי נודעה בעבר גם כתסמונת פון רוקיטנסקי
קשרית רוקיטנסקי הוא גוש בתוך ציסטה טרטומית בשחלה
היציאה הפוכה שמאלה המתוקנת של העורקים הגדולים - מום לב מולד ללא כחלון
רוקיטנסקי היה הראשון שתיאר את האנדומטריוזיס - ב-1860.
רוקיטנסקי פיתח שיטת של נתיחת גופות שמבוססת בעיקר על דיסקציה in situ
הוא סיפר "שפיקח על 70,000 נתיחות, כשאישית ביצע מעל 30,000, בממוצע שתיים ביום, למשך שבעה ימים בשבוע, לאורך 45 שנה".
17 ביולי 1848 - חבר האקדמיה הקיסרית האוסטרית למדעים
1848 - דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קארל בפראג
נבחר לסגן נשיא האקדמיה הקיסרית האוסטרית למדעים
1856 - חבר באקדמיה לאופולדינה
1861 - דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פרידריך שילר בינה
1878 - 1868 כיהן כנשיא האקדמיה הקיסרית האוסטרית למדעים, תפקיד שהוא ראה בו את "ההוקרה הגדולה ביותר"
1874 - אחרי מותו - יקיר העיר וינה
1874 - אחרי מותו - קיבל את תואר דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה היגלונית בקרקוב
(אוטוביוגרפיה ונאום פתיחה.עם מקדמה והערות, ועריכה מאת ארנסה לסקי, וינה 1960)
קרל קראוס היה סופר ועיתונאי אוסטרי יהודי מומר, שנודע כסאטיריקן, מסאי, פתגמאי, מחזאי ומשורר.
נחשב לאחד מבכירי הסטיריקנים בשפה הגרמנית במאה ה-20, בעיקר בזכות ביקורתו השנונה על העיתונות, התרבות הגרמנית, והפוליטיקה בגרמניה ובאוסטריה.
קראוס נולד למשפחה יהודית אמידה, בנם של יעקב קראוס, יצרן נייר ואשתו ארנסטין לבית קנטור, בעיר גיטשין בבוהמיה (כיום ייצ'ין - Jičín - בצ'כיה).
בשנת 1877 עקרה המשפחה לווינה.
בשנת 1892 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת וינה.
בתחילת אפריל של אותה השנה התחיל לכתוב בעיתון "Wiener Literaturzeitung" (עיתון הספרות הווינאי).
בשנת 1894 שינה את תחום לימודיו ולמד פילוסופיה ושפה וספרות גרמנית עד לשנת 1896, אז פרש מלימודיו.
לאחר ייסוד הקונגרס הציוני, רכש קראוס את "השקל הציוני" ואף היה מועמד להיות ציר בקונגרס הציוני השני.
אולם בסתיו 1898 שינה את דעתו ופרסם קונטרס בשם "כתר לציון" בו תקף את הרצל.
הוא גם הזהיר מפני הרס אוסטריה על ידי ירושלים.
הוא ראה ביהדות גורם עיקרי לניוון של וינה.
קראוס תקף גם את זיגמונד פרויד והגדיר את הפסיכואנליזה: "מחלת-הרוח שאותה מתימרת היא לרפא".
קראוס רחש שנאה לעיתונות המודרנית.
הוא הפך למבקר חמור של העיתון "נויה פרייה פרסה" והאשים את עיתונו של הרצל, "די ולט", בהצתת מלחמת-דת ובהענקת צידוק לאנטישמיות.
לדעת קראוס, לא הייתה "בעיה יהודית" במערב ואילו במזרח אירופה הבעיה של היהודים הייתה הדלות והבערות ונטייתם המגונה לדבוק במסורת דתית פרמיטיבית.
הוא טען כי הרצל לא יצליח להחזיר את היהודים לארץ ישראל.
עורכי כתביו של קראוס אחרי מותו, נהגו להתעלם מההתקפה על הרצל.
בשנת 1899 פרש מהקהילה היהודית.
בשנת 1911 המיר את דתו לנצרות הקתולית ונטבל בווינה.
בשנת 1923 עזב גם את הכנסייה הקתולית.
בשנת 1913 הכיר את הברונית הצ'כית סידוני נדהרני פון בּוֹרוּטין (Sidonie Nádherny von Borutin), שעמה ניהל מערכת יחסים ארוכה, אינטנסיבית ומרובת מריבות.
באחוזת משפחתה, טירת יאנוביץ (Janowitz), כתב רבות מיצירותיו.
היא הייתה שותפתה חשובה לחליפת מכתביו, "מאזינה יצירתית" ליצירותיו, ולה הקדיש רבים מספריו ושיריו.
ב-12 ביוני 1936 מת קרל קראוס לאחר מחלה קצרה בווינה ממחלת לב.
לאחר שפרש מלימודיו באוניברסיטה בטרם השלימם, ביקש לעבוד כשחקן וכבמאי, והצטרף לקבוצת וינה הצעירה (Jung Wien), שעם חבריה נמנו פטר אלטנברג, לאופולד אנדריאן, הרמן בר, ריכרד בר-הופמן, פליקס דרמן, הוגו פון הופמנסטאל ופליקס זלטן.
אלא שכעבור שנה עזב את הקבוצה ופרסם את הסטירה הנוקבת "הספרות המופצצת" (Die demolirte Literatur).
אז גם התמנה לכתב בווינה של העיתון "Breslauer Zeitung" ("העיתון של ברסלאו").
בתור תומך מושבע בהשתלבות היהודים בחברה הכללית תקף בשנת 1898 את בן-עירו וזמנו תיאודור הרצל בכתב הפולמוס "כתר לציון" (Eine Krone für Zion), שיצא "נגד הציונות ונביאה".
בעוד שבתחילה דמה "הלפיד" לכתבי-עת אחרים כדוגמת "די וֶלְטְבִּינֶה", הרי שבהדרגה התבלט בעמדת המערכת העצמאית שלו, שאותה השיג קראוס בעזרת מימונו העצמאי של כתב העת.
"הלפיד" הדפיס על מה שקראוס רצה שידפיס.
בעשורו הראשון, נמנו עם הכותבים בו סופרים ואמנים מפורסמים רבים כגון פטר אלטנברג, ריכרד דהמל, אגון פרידל, אוסקר קוקושקה, אלזה לסקר-שילר, אדולף לוס, היינריך מאן, ארנולד שנברג, יוהאן אוגוסט סטרינדברג, גאורג טראקל, פרנק ודקינד, פרנץ ורפל, יוסטון סטיוארט צ'מברלין ואוסקר ויילד.
אלא שלאחר 1911, הפך קראוס לכותב הכמעט-בלעדי בעיתון, שהפך עתה לשופרו.
יצירתו הופיעה כמעט אך ורק ב"לפיד", שממנו הופיעו בסך הכול 922 גליונות, שיצאו לעיתים בצורה לא-סדירה.
עם הסופרים שזכו לתמיכתו של קראוס ניתן למנות את פטר אלטנברג, אלזה לסקר-שילר וגאורג טראקל.
ה"לפיד" תקף את השחיתות בחברה ובפוליטיקה, את העיתונות, ואת מה שנתפס בעיני קראוס כהתנהגות כוחנית.
בין המותקפים העיקריים מקסימילאן הרדן, מוריץ בנדיקט (הבעלים של העיתון החשוב "נויה פרייה פרסה"), אלפרד קר והרמן בר.
קראוס היה גם אורטור מוכשר, והשתתף במאות הקראות מיצירותיהם של ברטולט ברכט, גרהרט האופטמן, יוהאן נסטרוי, גתה ושייקספיר, ואף שר את כל התפקידים באופרטות של אופנבך.
הסופר היהודי-בולגרי שכתב בגרמנית, אליאס קאנטי, שנמנה עם המאזינים הקבועים להרצאותיו ולהקראותיו של קראוס, קרא לאוטוביוגרפיה שלו "הלפיד באוזן", ברומזו לכתב העת ולמוציאו לאור.
יצירת המופת של קראוס נחשבת בדרך כלל ה"מחזה" הסאטירי הארוך מאוד, "", שבו משתלבים דיאלוג בני התקופה עם פנטזיה אפוקליפטית והערותיהם של שני משקיפים מהצד, "הרוטן" ו"האופטימיסט".
כתיבת המחזה החלה בשנת 1915 והסתיימה בשנת 1922. הביקורת הצביעה על שינוי הגישה של קראוס במהלך השנים האלה, מהשקפות אריסטוקרטיות שמרניות לרפובליקניות דמוקרטית, אשר מכביד על היצירה ופוגע בה.
יצירתו האחרונה, שראתה אור סמוך למותו, היא "ליל ולפורגיס השלישי" (Dritte Walpurgisnacht), המלאה ברמיזות אנטי-נאציות.
קרל קאוּטְסְקי (Karl Kautsky, מבטאים קׇרְל קׇאוּצקי; 18 באוקטובר 1854 – 17 באוקטובר 1938) היה הוגה דעות צ'כי-אוסטרי חשוב באידאולוגיה הסוציאל-דמוקרטית, ודמות מפתח במרקסיזם בהיותו עורך הכרך הרביעי של "הקפיטל", ספרו של קרל מרקס.
קאוטסקי נולד בפראג, ולמד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת וינה ב-1874. ב-1875 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אוסטריה.
בין 1885 ל-1890 חי בלונדון, היכן שהפך לידידו הקרוב של פרידריך אנגלס.
ב-1891 היה בין כותבי "תוכנית ארפורט", מצעה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD).
יחד עמו השתתפו בכתיבת המצע גם אוגוסט בבל ואדוארד ברנשטיין.
לאחר מות אנגלס ב-1895 היה קאוטסקי לאחד התאורטיקנים המובילים של הסוציאליזם, והוביל זרם שמאלי ב-SPD אותה הנהיג בבל.
הוא נשאר בשורות המפלגה כאשר רוזה לוקסמבורג והאגף השמאלי של המפלגה פרשו ממנה בשל תמיכתה בעמדה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, אך בשנת 1917 הצטרף לאדוארד ברנשטיין והוגו האזה שפרשו על מנת להקים את "המפלגה הסוציאליסטית הבלתי תלויה", בה היה חבר עד 1919. ב-1922 שב והצטרף ל-SPD.
לנין תיאר את קאוטסקי בספרו "המהפכה הפרולטרית והרנגאט קאוטסקי" כבוגד באינטרס מעמד הפועלים, זאת משום שקאוטסקי חשב שהמדינה הבורגנית "תגווע" וכך תקום מדינה סוציאליסטית.
כמו כן, טען לנין שקאוטסקי מסרס את המרקסיזם עד כדי הפיכתו לחסר כל משמעות.
קאוטסקי, מצידו, ביקר את לנין במסה משנת 1934 בשם "מרקסיזם ובולשביזם: דמוקרטיה ודיקטטורה" בה קבע כי "הבולשביקים תחת הנהגת לנין הצליחו לשלוט בכוחות המזוינים בפטרוגרד ולאחר מכן במוסקבה, וכך הניחו את היסודות לדיקטטורה חדשה, במקום הדיקטטורה הצאריסטית הישנה"
ב-1914 פרסם את ספרו "גזע ויהדות", שבו קיבל את הסטראוטיפ היהודי השלילי של מרקס וייחס ליהודים סגידה להון ואהבת מסחר.
הוא טען שעם התמוטטות הקפיטליזם תיעלם היהדות, אך בינתיים דרש מהיהודים להפטר מדתם ולהצטרף למאבק הפרולטרי.
קאוטסקי חי בברלין ברובע פרידנאו במשך שנים רבות.
אשתו, לואיז קאוטסקי, הייתה חברה קרובה של רוזה לוקסמבורג, שחיה אף היא בפרידנאו.
כיום ישנו שלט זיכרון בבית בזאארשטארסה 14 שבו חי הזוג.
קאוטסקי מת בגלות באמסטרדם בגיל 84.
השאלה האגרארית, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1941.
תנועות קומוניסטיות בימי הביניים מרחביה: ספריית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1949.
התפיסה המאטריאליסטית של ההיסטוריה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1949.
משנתו הכלכלית של קארל מארכס: מוסברת ומפורשת, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1956.
הרוזן קרל רוברט נסלרודה (Karl Robert Nesselrode; 14 בדצמבר 1780 – 23 במרץ 1862) היה דיפלומט רוסי ממוצא גרמני-יהודי ואחד המדינאים השמרנים הבולטים בברית הקדושה.
נסלרודה נולד בליסבון, פורטוגל, שם שימש אביו, מקסימיליאן ניסלרודה - רוזן באימפריה הרומית הקדושה (נפטר ב-1810) – שגריר של הצאר הרוסי.
אמו, לואיזה גונטר הייתה בת ליהודים צרפתים, אשר המירו את דתם לנצרות פרוטסטנטית.
מתוך כבוד לאמו הפרוטסטנטית קרל נסלרודה נטבל בבית התפילה של השגרירות הבריטית, וכך נעשה חבר בכנסייה האנגליקנית.
את חינוכו קיבל בגימנסיה בברלין, שם שירת אביו כשגריר בחצר מלך פרוסיה.
בגיל 16 התגייס לצי המלחמתי הרוסי, והודות להשפעת אביו קיבל את תפקיד המזכיר הימי לצאר פאבל הראשון.
אחר כך עבר לצבא, ובתקופת שלטונו של הצאר אלכסנדר הראשון הצטרף לשירותו הדיפלומטי.
הוא סופח לשגרירות הרוסית בברלין ומאוחר יותר נשלח להאג.
באוגוסט 1806 הוטל על נסלרודה לסייר בדרום גרמניה ולדווח על חילות הצרפתים; אחר כך שירת בזה אחר זה כמזכירם הדיפלומטי של הגנרלים קמנסקי, בוקסהויבדן ופון בניגסן.
הוא נכח בקרב אילאו (Eylau) בינואר 1807, וסייע במשא ומתן לחתימת חוזה טילזיט.
נסלרודה נעשה מזכיר המדינה ב-1814 והיה ראש המשלחת הרשמית של רוסיה לקונגרס וינה, אם כי רוב הזמן ניהל אלכסנדר הראשון את ענייני החוץ בעצמו.
ב-1816 נתמנה נסלרודה לשר החוץ הרוסי, וחלק את התפקיד עם הרוזן יואניס קפודיסטריאס עד פרישתו של זה ב-1822. משך ארבעים שנים כיוון נסלרודה את המדיניות הרוסית, והיה מהמדינאים הקונסרבטיבים האירופים הבולטים של הברית הקדושה.
ב-1849 שיגר חיילים רוסים לעזרת אוסטריה כדי לדכא את מאבק ההונגרים לעצמאות בהנהגת לאיוש קושוט.
ניסיונות נסלרודה להרחיב את השפעתה של רוסיה אל הבלקנים והים התיכון הובילו לעימות עם טורקיה, בריטניה וצרפת במלחמת קרים (1853 – 1856).
בריטניה וצרפת ראו בדאגה את השפעתה הגוברת של רוסיה והחליטו לסייע לטורקים כדי לבלום אותה.
מאוחר יותר השתתף נסלרודה במשא ומתן לחתימת חוזה פריז שסיים את המלחמה.
קרל קְלַאוּברג היה פושע מלחמה נאצי ורופא גרמני שערך ניסויים בבני אדם במחנות הריכוז הנאציים במהלך מלחמת העולם השנייה.
קלאוברג עבד יחד עם הורסט שומאן על ניסוי של עיקור בעזרת קרני רנטגן במחנה ההשמדה אושוויץ.
קלאוברג נולד בעיר וופרהוף, בקרבת זולינגן שבגרמניה, למשפחת אמנים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כחייל בחיל הרגלים הגרמני.
קלאוברג למד רפואה ולבסוף הגיע לדרגת רופא ראשי במחלקה הגינקולוגית שבאוניברסיטת קיל.
הוא הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1933, ומונה לראש מחלקת הגינקולוגיה של אוניברסיטת קניגסברג, שם קיבל דרגת אס.אס גרופנפיהרר של יחידת המילואים.
בשנת 1942 פנה להיינריך הימלר וביקש ממנו לתת לו הזדמנות לעקר נשים לצורך ניסוייו.
הימלר הסכים, וקלאוברג עבר למחנה ההשמדה אושוויץ בדצמבר 1942. חלק מביתן 10 של המחנה הראשי היה למעבדתו.
שחלות פגומות הוסרו ממקומן ואז נשלחו לברלין לצורך מחקר נוסף.
ההערכה היא שמספר קורבנות הניסוי שלו ששרדו ועוקרו נע סביב 700 נשים.
כאשר התקרב הצבא האדום לאושוויץ, עבר קלאוברג למחנה ראוונסבריק על מנת להמשיך בניסוייו, ושם נלכד על ידי מחלקה סובייטית בשנת 1945.
לאחר המלחמה, בשנת 1948, הועמד קלאוברג למשפט בברית המועצות ונשפט ל-23 שנות מאסר.
שבע שנים לאחר מכן הוא שוחרר בהסדר של החלפת שבויי מלחמה בין ברית המועצות למערב גרמניה.
הוא הועבר למערב גרמניה והתפאר שם ב"הישגיו המדעיים".
לאחר שקבוצה של ניצולים מחתה, קלאוברג נעצר במהרה בשנת 1955 ונידון למשפט.
הוא מת מהתקף לב בתאו לפני תחילת המשפט.
במהלך אוגוסט 2010 נמצאו במתחם מחנה ההשמדה אושוויץ יותר מ-150 מכשירים גינקולוגיים וכלי ניתוח, שכפי הנראה שימשו את קלאוברג.
קרל רובן (בדנית: Carl (Karl) Ruben; 4 באוגוסט 1903–1938), שחמטאי יהודי-דני.
רובן שיחק בנבחרתה האולימפית של דנמרק בארבע אולימפיאדות רשמיות:
באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +7 -3 =5 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), דנמרק זכתה במדליית הכסף
באולימפיאדת השחמט 1928, האולימפיאדה השנייה שהתקיימה בהאג, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +6 -4 =6
באולימפיאדת השחמט 1930, האולימפיאדה השלישית שהתקיימה בהמבורג, בלוח השני השיג תוצאה של +9 -3 =3
באולימפיאדת השחמט 1931, האולימפיאדה הרביעית שהתקיימה בפראג, בלוח השלישי השיג תוצאה של +3 -7 =4
קרל פרנקנשטיין (גרמנית: Karl Frankenstein; 16 בפברואר 1905, י"א באדר א' תרס"ה – 21 בינואר 1990, כ"ד בטבת תש"ן) היה פרופסור ישראלי לחינוך מיוחד ולפדגוגיה.
חתן פרס ישראל לחינוך לשנת תשכ"ה (1965).
כתביו הרבים בעברית, באנגלית ובגרמנית מהווים אוצר בלום להכרת משנתו החינוכית, פסיכולוגית ופילוסופית.
היה גם משורר ששיריו התפרסמו בעברית, באנגלית ובגרמנית.
קרל פרנקנשטיין נולד בשרלוטנבורג שבפרובינציית ברנדנבורג, ליד ברלין בירת גרמניה (לימים סופחה לעיר ברלין), במשפחה יהודית אמידה, בנם של רוזה (לבית צ'מפין) ואמיל פרנקנשטיין, סוחר.
הוא למד באוניברסיטאות ברלין וארלנגן: פילוסופיה, פסיכולוגיה, פדגוגיה, ושפות שמיות.
עבודת הדוקטור שלו, שכתב בהנחיית פאול הנזל , עסקה בפילוסופיה של ההיסטוריה המטאפיזית של פרנץ יוזף מוליטור (Molitors ), נוצרי מאמין שהתעניין ביהדות ובמיוחד במיסטיקה יהודית.
לאחר סיום הדוקטורט, העדיף פרנקנשטיין את העיסוק בתחומים החברתיים.
הוא החליט ללמוד עבודה סוציאלית ופסיכולוגיה באוניברסיטת ברלין.
אריך נוימן שהיה חברו ותלמידו של יונג, קירב אותו לתורתו של יונג.
מאוחר יותר פרנקנשטיין התקבל לחברה לפסיכולוגיה אנליטית והוכר כמטפל יונגיאני.
בשנת 1928 עסק בעבודות ציבור יהודיות: עבודה חינוכית ועבודה סוציאלית.
הוא נמנה עם מייסדיו ומוריו הראשונים של "בית הספר לנוער יהודי" בברלין, ובניהול האגודה ל"סיוע לאמנים ולאנשי מדע יהודיים" שסבלו ממצוקה כלכלית.
הוא ארגן תערוכות וקונצרטים של נגנים חובבים מתנדבים ומפורסמים בבתים פרטיים, בראשם אלברט איינשטיין, שניגן בכינור בקונצרטים האלה.
מאז נקשרה ידידות ביניהם והם נפגשו מספר פעמים בשנים לאחר מכן.
פרנקנשטיין החל לעבוד כעובד סוציאלי ממשלתי ואף אמור היה לקבל על עצמו את המינוי החשוב של ראש המחלקה לשירותים סוציאליים, אך עם עליית היטלר לשלטון, הוזהר שהוא מבוקש בחשד סיוע לקומוניסטים.
הוא עזב את גרמניה לצרפת ולאחר תקופת שהות בפריז עלה בשנת 1935 לארץ ישראל.
בראשית ימיו בירושלים, פרנקנשטיין התנדב לעבודה חינוכית סוציאלית ושיתף פעולה עם הנרייטה סאלד.
בשנים 1965-1935 כיהן כמרצה וחבר סגל בבית הספר לעבודה סוציאלית של הוועד הלאומי, בתי ספר לאחיות, סמינרים להוראה, בחוגי עליית הנוער ובמכון לקרימינולוגיה שליד האוניברסיטה העברית.
בשנת 1937 הוא היה לפקיד המבחן הראשון בארץ ישראל ושימש איש קשר בין הוועד הלאומי לבין משרדי המנדט הבריטי לענייני סעד, חינוך ורווחה (עד 1945-6).
בשנות עבודתו הראשונות בישראל, הוא חקר את מצבן של משפחות שחיו במצוקה (עוני, בעיות כלכליות, הפרעות נפשיות) בירושלים.
מחקר זה היווה בסיס לפיתוח התאורטי וליישום המעשי של משנתו החינוכית-טיפולית.
בסמוך לקום המדינה מונה למנהל מכון הנרייטה סאלד ועמד בראשו עד 1953. במכון זה ייסד וערך את הרבעון המדעי-חינוכי "מגמות".
בשנת 1947 הצטרף לסגל בית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים, שם עבד כמרצה (מ-1962 פרופסור מן המניין) עד צאתו לגמלאות ב-1969, ושנים אחדות אף ניהל את בית הספר.
הוא לימד גם בחוג לפסיכולוגיה ובבית הספר לעבודה סוציאלית.
בכל השנים האלו הוא פיתח את תורתו החינוכית-פסיכולוגית והכשיר דורות רבים של סטודנטים בתחומי החינוך הממלכתי, החינוך המיוחד, הפסיכולוגיה והעבודה הסוציאלית.
בשנת 1965 הוענק לפרנקנשטיין פרס ישראל לחינוך.
פרנקנשטיין שאף לא רק לעסוק באקדמיה בהגות הנושאים החינוכיים ובמשנתו הטיפולית אלא ליישמם בפועל בבתי הספר.
הוא האמין שבאמצעות שיטות הוראה, טיפול סוציאלי ונפשי הולמים, ניתן יהיה להתגבר על הקשיים השונים מהם סבלו הילדים ומשפחותיהם, וכך להבטיח להם עתיד טוב יותר.
למטרה זו נוסד בשנת 1980 הפרויקט החינוכי בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית בירושלים, שבו נבחנה והתפתחה גישתו הפסיכו-חינוכית המכונה "הוראה משקמת".
בעקבות הצלחתו של הפרויקט, הוקם בחוג לחינוך באוניברסיטה העברית, מכון להכשרת מורים ומחנכים ברוח משנתו.
מאז יציאתו לגמלאות ועד ליום מותו עסק פרנקנשטיין בהתנדבות בפעילות נרחבת בהדרכת מורים, בכל תחומי ההוראה, הן במסגרת קבוצתית והן בהדרכות אישיות, וזאת בבתי ספר שונים.
הוא נכנס לכיתות לשיעורים, צפה בעבודת המורה ואחר כך ישב עם כל מורה ודן עמו בתהליך ההוראה.
הוא הדריך גם יועצים חינוכיים ועובדים סוציאליים שעבדו בתוך בתי הספר בתהליכי הטיפול ההולמים.
פרנקנשטיין היה נשוי לרחומה (ליבה) לבית דרוקמן.
נפטר בירושלים ב-1990, כחודש לפני מלאת לו 85. נקבר בהר המנוחות.
אוסף מכתביו שמור בספרייה הלאומית
פרנקנשטיין יזם והמציא שיטת חינוך בשם "הוראה משקמת".
זוהי שיטת הוראה חלופית, לשיטות ההוראה הקונבנציונליות, שמטרתה מיצוי פוטנציאל האפשרי בתלמיד.
במהלך השנים בהן עסק פרנקנשטיין בתחומי החינוך, הפסיכולוגיה והעבודה הסוציאלית, הוא התעניין במצבם של תלמידים מרקעים חברתיים שונים, הוא עקב אחר תהליך למידתם והתנהגותם.
גילויי ההתנהגות העבריינית והתוקפנית, אשר אפיינו בני נוער מכלל האוכלוסייה, הביאו אותו לחקור את התופעה.
בכתביו ניתן למצוא עיסוק בהבנת תופעות אלו, תוך ביסוס סיבותיהן והדרכים לטיפול בהן.
בשנים הבאות, כאשר הצטברו נתונים רבים, שהצביעו על קשיי למידתם והישגיהם הנמוכים של תלמידים רבים מרקע חברתי-כלכלי נמוך, פרנקנשטיין ראה לעצמו כאתגר נוסף, לחקור ולהבין את הסיבות למצב זה, ובעיקר לחפש את הדרכים להתמודד ולטפל בבעיות הלמידה של התלמידים.
הוא האמין, שניתן יהיה להתמודד עם קשיי למידתם ולהביא לשיפור מצבם הלימודי ולהשתלבות טובה יותר בחברה, על ידי שיטת ההוראה שפיתח.
היעד בהוראה זו הוא פיתוח מיומנויות חשיבה ולמידה, ופיתוח הרגש באדם, אשר בעזרת כלים אלו ניתן להחזיר את הילדים לרמה שתאפשר להם ללמוד ולהתחרות בהצלחה עם ילדים בני גילם.
עמדתו הבסיסית נשענה על המפגש בין עקרונות תאורטיים התפתחותיים של הרגש והחשיבה לבין ערכים חברתיים ושיקולי דעת מעשיים.
בבסיס התאוריה ההתפתחותית שלו, הוא מציין את ההתפתחות בשלב הינקות, במתח שבין הניגודים המובנים בו.
בשלב זה הילד הרך נע בין מצבים בסיסיים של מתח ורגיעה, קרבה ומרחק.
כל מצב כולל בתוכו את ניגודו: תחושת הרעב מתחלפת בתחושת השובע.
האם היא הדמות המשמעותית, היא זו שמקשרת ומגשרת בין הניגודים.
ביחסה המתכוון וברגישותה היא יוצרת בו את חוויית הקרבה ואת התודעה הנובעת ממנה.
הילד מתחיל להכיר שאין מצב סופי, הכל ניתן לשינוי באמצעות יוזמה.
בתחילה זו יוזמת האם, ובשלבים מאוחרים יותר גם הוא בתגובותיו כבכי, חיוך מתחיל להיות סובייקט פועל ומפעיל.
חוויית היסוד הזו של הילד עם האם-"האחר", מאפשרת לו לבנות את "הביטחון הבסיסי" והוא המאפשר לו תפקוד יעיל בתחום הרגשי אך בו זמנית גם בתחום הקוגניטיבי ומביא גם ליכולת ההפשטה.
הנחת יסוד נוספת אשר מנחה בגישה זו, קובעת כי קיים פוטנציאל בכל ילד, ותמיד ניתן לשקמו.
בשיטת ההוראה המיושמת כיום במערכות החינוך מאמינים כי הילד יעז בעצמו ללמוד ולהגיע להישגים, לעומתם, מפתחי שיטת ההוראה המשקמת, מאמינים כי לילדים טעוני הטיפוח חסרה מוטיבציה והעזה ללמידה והם מאמינים כי התשובה תבוא מגורם חיצוני ולא מעצמם.
הוראה משקמת משדלת להחליף את הביטחון המרומה שבעולם המוחשי והמוכר של טעוני הטיפוח לביטחון אמיתי שמשמעותו יכולת עצמית של הבחנה, הכללה והתמצאות בעולם מורכב.
ביטחון זה עשוי להתגבש בילד, רק לאחר שהוא יווכח בעצמו כי בכוח יוזמתו הקוגניטיבית הוא מסוגל להתמצא בעולם המורכב.
גישה דידקטית זו רואה במורה, ולא בספרי הלימוד או בתוכנית הלימודים - את הגורם העיקרי שיביא לשיקומם של התלמידים.
הוראה משקמת, שמה במרכז את היחסים בין המורה לתלמיד, ומנסה לגרום למורה להבין מאין נובעת צורת החשיבה המוטעית של התלמיד, ויחד איתו לצאת מן הטעות.
מפתחי השיטה הגדירו מספר פרמטרים שניתן בעזרתם להגדיר מיהו התלמיד " טעון הטיפוח", אחת התופעות הבולטות והחשובות שעל פיהן מאותרים אותם ילדים היא חולשת הביטחון הבסיסי, הנגרמת מתנאי סביבה לקויים, חולשה זו, עלולה לפגוע בהתפתחות הקוגניטיבית והתודעה התקינים ולגרום לעיוותים בכושר ההבחנה, הקרויה בפי פרנקנשטיין "פיגור משני".
תופעה זו באה לידי ביטוי בסממנים הבאים: דפוסי חשיבה מוחשיים, חשיבה אסוציאטיבית, דיכוטומית, אפקטיבית ודפוסית.
תלמידים אלו אינם מפגרים מלידה
גישתו של פרנקנשטיין מאופיינת בשלושה ממדים:
מימד הסיבות - הוא זיהה שישנם גורמים סביבתיים, בתנאי גדילה של הזנחה, אשר מחבלים בהתפתחות התקינה של הילד ועלולים להשפיע על ההתפתחות הרגשית והקוגניטיבית.
המוטיב המרכזי בגישתו היא השאלה: מהי המשמעות הסובייקטיבית שמייחסת המשפחה לגורמים האובייקטיביים, וכיצד זו משפיעה על התייחסות ההורים לילדיהם.
לכן הוא פסל את הגישה הסטטיסטית להפוך תופעות אישיות למדידות.
(לא כל ילד שגדל בתנאי עוני ומצוקה תיפגם בהתפתחותו).
מימד הביטויים – הוא עקב אחר דפוסי החשיבה המאפיינים את התלמידים המתקשים בלמידה ואפיין אותם לסוגיהם השונים.
לאותם תלמידים שנפגעו מלידתם, אחרים שחיו במוסדות, תלמידים מהגרים (עולים חדשים מארצות מוצא שונים).
והקבוצה הרחבה של תלמידים שהאינטליגנציה שלהם הייתה תקינה במקורה, אך נפגמה עקב תנאי סביבה שליליים מסוימים, שהשפעתם הייתה עקבית וממושכת.
הוא נתן חשיבות רבה לשאלת ההפיכות: באיזו מידה ניתן יהיה לקדם את התלמיד בדרכי חשיבתו ויכולת למידתו תהיה יעילה, והוא יתפתח באישיותו בכל תחומי חייו.
מימד ההתערבות - לפי שיטתו דרכי ההתערבות אמורות להיות מותאמות לקבוצות השונות.
שיטת ההוראה המשקמת מביעה את האופטימיות בגישתו של פרנקנשטיין.
היא מוגדרת כניסיון לשקם את הכישרונות הקוגניטיביים, התקינים ביסודם ובמקורם של ילדים בני גילים שונים, שפעולה עקבית של גורמי סביבה שליליים מסוימים גרמה לפגיעה בפוטנציאל הקוגניטיבי שלהם.
הנחת היסוד היא כי קיים פוטנציאל העולה על היכולת הגלויה וכי אפשר לשקמו.
היא מאמינה באפשרות להעניק לתלמיד הרגשה של ביטחון אמיתי במקום הביטחון הלא-אמיתי המתבטא בקונקרטיזם ובתלות באשליית המוכרות.
ביטחון אמיתי עשוי להתגבש לאחר שלתלמיד יתברר כי בכוח יוזמתו הקוגניטיבית הוא מסוגל להתמצא באופן הולם בעולם המורכב של תופעות דומות ושונות.
לשם כך הוא נזקק לדרכי הבחנה והכללה משלו וזוכה לחיזוק על ידי המורה.
גישתו החינוכית של פרופסור קרל פרנקנשטיין יושמה בפיתוח שיטת הוראה הנלמדת במסגרות חינוכיות ואקדמיות שונות.
טיפול בדפוסי החשיבה וההתייחסות האופייניים לילדים טעוני טיפוח, מתבצע על ידי פעולות התערבות שונות המחולקות לקטגוריות:
חיזוק כושר ההבחנה, חיזוק היכולת לראות בו זמנית אספקטים שונים או לבצע בו זמנית הנחיות שונות שתאפשר לילדים לחשוב חשיבה מורכבת.
חיזוק האחריות לחשיבה ולמידה במגמה להחליש את תלותם של הילדים בסמכויות חיצוניות.
הטיפול נעשה על ידי שילוב של כל הפעולות ההתערבות הללו יחדיו.
בנוסף, תפקידו של המורה בתהליך ההוראה המשקמת הוא לפתח חשיבה מופשטת, טיפוח העולם הרגשי והאישיותי, וטיפול בתגובות בלתי צפויות (שץ-אופנהימר, 2006).
באחריות המורה להבחין בין דרכי החשיבה השונות של התלמידים וע"פיהם להתאים דרכי הוראה המותאמות לכל אחד מהם.
כל ניסיון לשקם את האינטליגנציה של טעון הטיפוח חייב להיות מלווה בשירותי טיפול סוציאלי ופסיכולוגי (פרנקנשטיין, תשל"ב).
הוראה משקמת באה לידי ביטוי בפועל על ידי הפשטת החומר הנלמד, סיוע בתהליך זכירת החומר הנלמד, השוואת החומר הנלמד עם תכנים אחרים דומים או שונים, חיזוק יכולת הסקת מסקנות מסיטואציות שונות, וטיפול במצבים הרגשיים המקשים על התהליכים הקונטיביים של הילד.
בהוראה משקמת המורה הוא הכוח המרכזי המכריע בתהליך השינוי ובכוחו להקנות לתלמיד ביטחון אמיתי בתהליך הלמידה (רון, 1980).
ההוראה המשקמת מושתתת על שלושה עקרונות: לא-אינדוקטיביות, הסתעפות ונטרול "הלא אינדוקטיביות" משמעו הכללה, שתסייע להבנת הפרטים הרלוונטיים בחומר הנלמד.
מטרתו לסייע לתלמידים בתהליך הארוך והקשה של זכירת החומר הנלמד, לאימות וליישום הכלל או העיקרון.
על המורה להציג לתלמידים מראש את אשר ניתן לגלות בתכנים.
פעולות אלה, מרגיעות את החששות שעולות ומחזקות את יכולתם ליטול אחריות כלפי פעולות החשיבה שלהם.
מתייחס אל התוכן הנלמד בצורה רב כיוונית.
עיקרון זה מתחלק לשתי סוגות: האחת, השוואת התוכן הנלמד עם תכנים אחרים, דומים או שונים, מאותו תחום דעת או לחלופין מתחום דעת אחר.
הסוגה השנייה היא התפצלות של היבטים נוספים בתוכן לימוד מוכר.
מטרתה לתת ביטוי ומשמעות להקשרים משניים המשתמעים מן התוכן הנלמד, סיוע לתלמידים להפנים את החומר וטיפוח כישוריו הקוגניטיביים.
עיקרון זה מחייב הבחנה ברורה ברלוונטיות של נושא ההסתעפות לנושא השיעור.
מיועד לאסוציאציות טעונות רגש המשבשות את תהליכי החשיבה.
מטרתו, לטפל במצבים רגשיים המקשים על התהליכים הקוגניטיביים ועל יצירת קשר לוגי בין פרטי המידע.
עיקרון זה מתבטא בעיקר בהתנהגותו של המורה בכיתה, ובאחריות המוטלת עליו להסביר את ההיגיון שעומד מאחורי התשובה המוטעית והכוונה להבנת הטעות ותיקונה.
לצד אלו, התנהגותו של המורה צריכה להיות זהירה ומחייבת הכרה מצידו לתרבויות השונות של תלמידיו לכן בהוראה המשקמת המורה הוא הכוח המרכזי והמכריע בתהליך השינוי.
על המורה להתייחס לתלמידיו כאל פרטים, להגיב על פעילותיהם, להשתמש בהתערבויותיו כדי לכוון בצורה פעילה את תהליכי חשיבתם ולמידתם ולתקנם.
התערבויות אלו מבוססות על התייחסות אל כל תשובה, מוטעית או נכונה.
מצופה מהמורה לדעת כיצד להתאים את פעולות ההוראה שלו לא רק לתשובות הראשונות של תלמידיו, אלא גם לתהליכים המנטליים המשוערים שהיו אחראים ליצירתן.
בדרך זו הוא מספק את שני הצרכים של תלמידיו האחד, הצורך בהרגשת ביטחון והגנה המוענקים על ידי מורה מהימן.
השני, הצורך לפתח יוזמה מבוקרת.
בין שלושת העקרונות הללו קיים קשר לוגי ותלות הדדית, וכדי שהשיטה תיושם כראוי על המורה להשתמש בשלושת העקרונות המשלימים זה את זה ולתת להם ביטוי בדרך ההוראה.
להלן דוגמה ליישום עקרונות השיטה בשיעור מקרא.
השיעור שיעסוק במגילת אסתר בהקשר לחג הפורים, ייפתח באזכור חשיבותה כמקור העיקרי לחג הפורים.
על המורה לציין כי אין בכוונתו לחזור שנית על חומר שמוכר להם מן העבר לצד זה הוא ינמק את דבריו בטיעון שבשונה מן העבר, הפעם ילמדו מנקודת מבט התואמת לגילם, נקודת מבט של מבוגרים.
בשיעור זה המגילה תלמד על פי נקודת ראותם של חז"ל, משמע : "מגילת גלות".
אם כך, לאחר שנחשף נושא הלימוד בשיעור, יאפשר המורה לכל אחד מן התלמידים להגדיר את המושג "גלות " על פי ראות עיניו.
סיעור מוחין זה עלול להוביל לוויכוחים בשל חילוקי דעות, על כן על המורה להרגיע, לסייע לתלמידים ולהציג בפניהם את האפשרות שתייתכן יותר מתשובה אחת שתואמת את הנושא.
בשלב הבא, המורה יגדיר באופן מדויק את המושג גלות.
התלמידים יסמנו את המרכיבים הקונקרטיים בהגדרה.
לאחר מכן, המורה יציג בפני התלמידים תמונות שונות המתארות את המושג, "גלות".התלמידים יצטרכו לזהות את המרכיבים המהותיים שסימנו קודם לכן בהגדרה.
תמונות אלו מסייעות ומרחיבות את הידע, והתלמידים יערכו השוואה בין מצבם של הגולים בתמונה לבין תיאורם המילולי.
בסיום על המורה לסכם בקצרה ובצורה מפורטת, בהירה את כל הדברים שנאמרו עד כה בצורה מכלילה (שמילוביץ', 1994).
מורים רבים שעבדו ועובדים בשיטה זו מעידים שהם מאמינים בה, היא חיזקה אותם אישית, תוך הכרת קשייה וגבולותיה האפשריים.
עיקר אמונתם נובע מראיית התקדמות תלמידיהם בתחום הלימודי ובשאר תחומי החיים ובהתעצמות אישיותם.
בעקבות המורכבות שבתופעת הפיגור המשני, לא ניתן לקבוע מראש את סיכויי השיקום.
כיום מצוי הבדל בביצועי החשיבה היחידניים ולא בתוצאות ציוני מבחנים משווים, כגון מבחני בגרות ומיצ"ב.
זאת כיוון שהמטרה הסופית אינה נמדדת בכלים אמפיריים, אלא נמדדת על פי צמצום הפער הקונטיבי-חברתי שהיה נתון בין טעוני טיפוח לבין בני גילם.
ההצלחה הכללית של הוראה זו היא היכולת להביא את התלמיד, בעל הפיגור המשני, לידי הבנת ועיבוד הנלמד ולידי יכולת התמודדות עם פעולות קוגניטיביות.