tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות השימוש החלוצי שעשו במימן ליצירת כוח עילוי, נקרא סוג זה של כדור פורח בשם "שארלייר" (Charlière; להבדיל מכדור פורח "מונגולפייר" - Montgolfière, על שם האחים מונגולפייה, חלוצי כדור פורח שהשתמשו באוויר חם ליצירת כוח העילוי לתעופה).
חוק שארל, שמתאר את שינוי הנפח של גזים בעת חימומם, נקרא על שם שארל, על אף שנוסח על ידי לואי ז'וזף גה-ליסאק ב-1802. גה-ליסאק ייחס את החוק לעבודה של שארל שלא נתפרסמה.
ב-1793 נבחר שארל לאקדמיה הצרפתית למדעים, ולאחר מכן הפך לפרופסור לפיזיקה בקונסרבטוריון הלאומי לאמנויות ומקצועות (Conservatoire National des Arts et Métiers).
שארל נולד בקומונה בוז'נסי־סור־לואר (Beaugency-sur-Loire) ב-1746. הוא נישא לז'ולי פרנסואז בּוּשׁוֹ דז ארט (Julie Françoise Bouchaud des Hérettes; 1784-1817), אישה קריאולית הצעירה ממנו ב-37 שנה.
לפי המסופר, המשורר אלפונס דה למרטין היה גם הוא מאוהב בה, והיא הייתה ההשראה לדמותה של אלוויר ביצירתו הפואטית "לה לאק" (Le Lac; "האגם"), שמתארת במבט לאחור אהבה עזה שחלקו שני גברים לאותה אישה, מנקודת מבטו של הגבר שלא זכה לבסוף באישה.
שארל האריך ימים ומת אחרי אשתו, בגיל 76, ב-7 באפריל 1823.
טיסות של כדורים פורחים בהנעת מימן
הכדור הפורח הראשון בהנעת מימן
שארל הגה את הרעיון להשתמש במימן להפקת כוח העילוי לכדורים פורחים, לאחר שקרא את מאמרו של רוברט בויל על חוק בויל שפורסם 100 שנה קודם לכן, ב-1662, ולאחר שעיין בעבודותיהם של המדענים בני-זמנו הנרי קוונדיש, ג'וזף בלאק וטיבריוס קוואלו.
הוא תכנן את מבנה הכדור הפורח, ואז החל לעבוד יחד עם האחים רובר, אן-ז'אן וניקולא-לואי רובר, על בניית דגם הכדור הפורח, בסדנה שלהם בכיכר ויקטואר בפריז.
האחים הגו את הרעיון כיצד להכין את בלון האוויר קל-המשקל והאטום, על ידי המסת גומי בתמיסה של טרפנטין, ואת שכבת המעטפת הראשית הכינו מצירוף של יריעות משי מצופות בלכה.
הם השתמשו ברצועות משי אדומות ולבנות לסירוגין, אך תהליך הציפוי בלכה/גומי הביא לשינוי הצבע המקורי, ולתוצאה סופית של מעטפת אדומה-צהובה.
ב-27 באוגוסט 1783 הפריחו ז'אק שארל והאחים רובר את הכדור הפורח הראשון בעולם בהנעת מימן, שיצא משאן דה מארס (היכן שממוקם כיום מגדל אייפל); האירוע משך קהל צופים רב, ובהם היה גם בנג'מין פרנקלין.
הכדור הפורח היה קטן יחסית, כדור בנפח של 35 מטרים מעוקבים שעשוי משי בציפוי גומי, ושיכול לשאת לכל היותר 9 ק"ג בערך.
הכדור הפורח מולא במימן, שנוצר על ידי שפיכת כרבע טון חומצה גופרתית על פיסת ברזל במשקל כמחצית הטון.
גז המימן הוזרם לתוך בלון הגז דרך צינורות עופרת; אולם מאחר שהוא לא הוזרם דרך מים קרים, נוצר קושי במילוי הכדור הפורח עד לקצה יכולת הקיבול שלו (הגז היה חם בעת היווצרותו, אבל הוא התקרר בתוך הכדור הפורח, ועל כן הנפח שלו התכווץ).
הכדור הפורח ריחף לכיוון צפון במשך 45 דקות, כשאחריו מתחקים פרשים על סוסים, והוא נחת במרחק 21 קילומטרים מהכפר גונס (Gonesse).
לפי המסופר, הקהל הכפרי המקומי נאחז בבהלה לנוכח העצם המרחף, ובנחיתתו השחית אותו בקילשונות ובסכינים.
הפרויקט מומן באמצעות מגבית שגייס הגאולוג והנוסע הצרפתי ברתלמי פוז'ה דה סן־פון (Barthélemy Faujas de Saint-Fond).
הטיסה המאוישת הראשונה של כדור פורח בהנעת מימן
ב-1 בדצמבר 1783, בשעה 13:45, הפריחו ז'אק שארל והאחים רובר כדור פורח נוסף שהקימו, מגני טווילרי בפריז.
הפעם היה הכדור הפורח מאויש, ובו שהה ז'אק שארל לצד ניקולא-לואי רובר, ששימש טייס המשנה שלו.
נפחו של הכדור הפורח היה 380 מטרים מעוקבים, ואף הוא היה ממולא-מימן.
מעטפת הבלון מולאה במימן דרך שסתום שוויסת את זרימת המימן, והיא כוסתה ברשת שממנה נתלה הסל שבו ישבו שארל ורובר.
השליטה בגובה הכדור הפורח נעשתה באמצעות מטען של שקי חול.
הכדור הפורח התרומם עד לגובה של 550 מטר לערך ונחת לבסוף בקומונה נֵל־לה־ואלה (Nesles-la-Vallée) בעת שקיעה, לאחר ריחוף בן שעתיים וחמש דקות, לאורך מרחק של 36 קילומטרים.
יחידת הפרשים שדהרה בעקבותיו של הכדור הפורח, ובראשה דוכס שארטר, החזיקה אותו צמוד לקרקע כאשר שארל וניקולא-לואי ירדו מהסל אל הארץ.
לאחר שהגיע הכדור לקרקע, החליט שארל להמריא שוב, אך כעת בגפו, מאחר שהבלון איבד כבר חלק ממלאי המימן.
כעת ריחף הבלון במהירות עד לגובה של 3,000 מטרים לערך, שבו יכול היה שארל לראות שוב את השמש ששקעה זה מכבר.
בגובה זה החל שארל לחוש בכאבים עזים באוזניו, ולכן הוא "שִׁסְתֵּם" את אוזניו כדי לשחרר אוויר, הנמיך טוס בעדינות עד לקרקע, ונחת במרחק של כ-3 קילומטרים, ביער טור־דו־לה (Tour du Lay).
בניגוד לאחים רובר, שארל לא טס שוב מאז.
עם זאת, הכדור הפורח הממריא בהנעת מימן נקרא לכבודו "שארלייר" (Charlière).
דווח כי 400,000 צופים חזו באירוע הפרחת הכדור הפורח, ושמאות אנשים שילמו קורונה אחת כדי לסייע במימון הקמת הכדור הפורח וכדי להשיג כניסה ל"אזור מיוחד" שבו יוכלו לזכות בתצפית מקרוב על ההמראה.
עם בעלי אשרת הכניסה ל"אזור המיוחד" ניתן למנות את בנג'מין פרנקלין, ששימש הנציג הדיפלומטי מטעם ארצות הברית.
כמו כן, נכח באותו אזור ז'וזף מונגולפייה, מהאחים מונגולפייה - שבנו את הכדור הפורח הראשון (שהמריא בהנעת אוויר חם), ושארל חלק לו כבוד, בכך שהעניק לו את הזכות להפריח את הבלון הראשון, הניסויי, בלון קטן בצבע ירוק בוהק, שנועד לסייע בהערכת תנאי מזג האוויר והרוח.
אירוע זה התרחש עשרה יומיים לאחר ההמראה הראשונה של כדור פורח מאויש, כדור פורח שבנו האחים מונגולפייה ושאותו איישו ז'אן-פרנסואה פילאטר דה רוזייה (Jean-François Pilâtre de Rozier) ופרנסואה לורן ד'ארלנד (François Laurent d'Arlandes).
סיימון שאמה (Simon Schama) העיר על כך בספרו Citizens ("אזרחים"):
"השותף העיקרי של מונגולפייה בהיבט המדעי היה מ.
שהיה הראשון שהציע את השימוש בגז המופק על ידי חומצה גופרתית, במקום שריפת תבן רטוב ועץ, שבהם נעשה שימוש בטיסות מוקדמות יותר.
שארל עצמו השתוקק לטוס בכדור פורח, אך נתקל בהטלת וטו נחושה של המלך, שעקב בעניין רב אחר ההתפתחויות בעניין הכדורים הפורחים מאז הדיווחים הראשוניים על כך.
הוא היה חרד מהסכנות שבטיסה הראשונית, והציע כי שני פושעים יהיו אלו שיישלחו לאוויר בטיסה הראשונה, הצעה שעליה התמרמרו שארל ועמיתיו."
הפרויקט הבא של ז'אק שארל והאחים רובר היה בניית כלי תעופה מוארך ובר-ניווט, לפי המפרט של ז'אן בטיסט מנייה (Jean Baptiste Meusnier) לבלון בר-ניווט, רעיון אותו פיתח מנייה בשנים 1783-85, שהיה למעשה דגם מוקדם של ספינת אוויר.
עיצוב הבלון שילב את ה"בלונית"/"מכל המשנה" (ballonet - "בָּלוֹנֶה") הפנימי של מנייה, וכלל הגה ניווט, אך שיטת ההנעה, על ידי פתיחה וסגירה של שמשיות כבפעולת משוט, הייתה בלתי יעילה בבירור.
ז'אק שארל החליט שלא לטוס כלל בכלי תעופה זה, אך לעומתו יצאו ב-15 ביולי 1784 האחים רובר לטיסה בת 45 דקות, מסן־קְלוּ (Saint-Cloud) למדון (Meudon), יחד עם גיסם מ.
Collin-Hullin) ועם לואי פיליפ השני, דוכס שארטר, בספינת אוויר שלה העניקו את השם La Caroline.
בספינת האוויר הותקנו משוטים שנועדו להפקת כוח ההנעה ולניווט, אבל אלו התבררו כחסרי תועלת.
בשל היעדרו של שסתום לשחרור גז, נאלץ הדוכס לנקב את ה"בלונה" עת הייתה ספינת האוויר בגובה 4,500 מטרים לערך, כדי למנוע קריעה של הבלון בשל התנפחות-יתר.
ב-19 בספטמבר 1784 טסו האחים רובר ומ.
קולן־אולן במשך 6 שעות ו-40 דקות, לאורך מרחק של 186 ק"מ, מפריז ועד לקומונה בוורי (Beuvry) ליד העיר בתון (Béthune).
הייתה זו הטיסה הראשונה בהיסטוריה לאורך מרחק העולה על 100 ק"מ.
שארל פיתח מספר המצאות שימושיות, לרבות שסתום להוצאת גז המימן מבלון התעופה, ומכשירים אחרים, כגון הידרומטר ומד זווית מחזיר אור.
כמו כן, שיפר את ההליוסטט של המדען ההולנדי וילם 'ס חרבסנדה (Willem 's Gravesande) ואת ההידרומטר של דניאל גבריאל פרנהייט.
בנוסף, אישש את ניסוייו של בנג'מין פרנקלין בתחום החשמל.
חוק שארל, המתאר כיצד גזים מגדילים את נפחם בעת חימום, פורסם לראשונה על ידי לואי ז'וזף גה-ליסאק ב-1802, אך הוא ייחס את החוק לעבודה של ז'אק שארל שלא פורסמה, וקרא לחוק "חוק שארל" לכבודו.
בסביבות 1878 ערך שארל ניסוי, שבו מילא 5 בלונים בגזים שונים, כאשר לכולם אותו נפח.
לאחר מכן העלה את הטמפרטורה של הבלונים ל-80 מעלות צלזיוס, והבחין כי הנפח של כולם גדל באותה מידה.
גה-ליסאק ציין ניסוי זה כאישוש לחוק, במאמרו מ-1802, שבו הציג את הקשר המדויק בין הנפח לטמפרטורה של גז.
חוק שארל קובע, כי תחת לחץ קבוע, הנפח של גז אידיאלי פרופורציוני לטמפרטורה האבסולוטית שלו (הנמדדת במעלות קלווין).
הנפח של הגז, תחת לחץ קבוע, עולה בצורה ליניארית ככל שעולה הטמפרטורה האבסולוטית של הגז.
גה-ליסאק ניסח את החוק על ידי המשוואה V1/T1 = V2/T2.
בקומונה נסלה-לה-ואלה (Nesles-la-Vallée), שבה נחתה ב-1 בדצמבר 1793 הטיסה המאוישת של שארל ורובר, הוקמה אסטלה לזכר טיסה זו.
בשנת 1983 התקיים "גביע שארל ורובר" (Coupe Charles et Robert), תחרות בינלאומית של טיסה בכדורים פורחים, במקביל למועד מרוצי גביע גורדון בנט (Gordon Bennett Cup), המרוץ הוותיק ביותר של טיסות בכדורים פורחים בהנעת גז.
ז'אק סוסטל היה אתנולוג, סוציולוג ומדינאי צרפתי.
סוסטל, שהיה בעל קריירה אקדמית מצליחה לפני מלחמת העולם השנייה הצטרף בתקופת המלחמה לשורות צרפת החופשית.
לאחר המלחמה היה סוסטל מאנשי אמונו של שארל דה גול בתקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
בתקופה זו היה סוסטל פעיל בפוליטיקה הצרפתית ושימש כנציב באלג'יריה.
סוסטל היה בין הדוחפים לעלייתו של דה גול לשלטון בשנת 1958, אך לאחר שדה גול הוביל את המהלך ההיסטורי שהביא לעצמאות אלג'יריה, יצא כנגדו, ושהה בגלות בין 1961 ל-1968. לאחר 1968 שב לצרפת, והמשיך בקריירה הפוליטית והאקדמית.
הוא נחשב לאחד מגדולי ידידי מדינת ישראל בפוליטיקה הצרפתית.
ילדות ונעורים, קריירה אקדמית מוקדמת
סוסטל נולד במונפלייה למשפחה פרוטסטנטית ממעמד הפועלים.
עוד בתקופת בית הספר התיכון התגלה כתלמיד מבריק, והתקבל לאקול נורמל סופרייר שנחשב לאחד ממוסדות ההשכלה המובילים בצרפת.
הוא התמחה באנתרופולוגיה של תרבויות אמריקה הקדם-קולומביאנית, ובגיל 20 כבר היה בעל תואר דוקטור.
אך היה גם פעיל פוליטית, ובשנת 1935 הקים ועד צרפתי של אינטלקטואלים כנגד הפשיזם.
בשנת 1938 התמנה לסגן המנהל של מוזיאון האדם בפריז.
עם תחילת המערכה על צרפת שהה במקסיקו ולאחר שנודע לו על תבוסת צרפת וכניעתה, הצטרף אל שארל דה גול בלונדון והעמיד את כישוריו לרשות תנועת צרפת החופשית.
דה גול הטיל עליו שליחויות דיפלומטיות באמריקה הלטינית.
בשנת 1942 הצטרף אל "הוועד הלאומי", מעין ממשלה גולה שהקים דה גול, והחליף את אנדרה דיתלם בתפקיד שר המידע.
בתפקיד זה היה אחראי על שידורי המחתרת מן ה-BBC בלונדון וכן מביירות וברזוויל, ומקומות אחרים שהיו בשליטת צרפת החופשית.
לאחר מכן, משנת 1943 מילא תפקידים בתחום המודיעין וריכוז פעולות הרזיסטנס.
לאחר שחרור צרפת, בתקופת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית מילא בתחילה את תפקיד הנציב בבורדו בדרגת שר בממשלה, ולאחר מכן את תפקיד שר המושבות.
לאחר התפטרותו של דה גול בשנת 1946 פרש מהממשלה.
בתחילה היה חבר במפלגת האיחוד הדמוקרטי והסוציאליסטי של הרזיסטנס, ובין 1947 ל-1951 היה פעיל ב"מצעד העם הצרפתי", המפלגה הגוליסטית.
בסוף שנת 1952 אירע משבר ממשלתי, שהביא לסיום כהונת ראש הממשלה אנטואן פינאי.
נשיא צרפת, וינסן אוריו שקל להטיל על סוסטל להרכיב ממשלה.
סוסטל כשל בניסיון, ובסופו של דבר הצליח רנה מאייר להרכיב ממשלה.
השתתפותו של סוסטל בניסיון זה עוררה את חמתו של דה גול, ששלל מעיקרה את המערכת המפלגתית של הרפובליקה הרביעית.
בראשית שנת 1955 מונה סוסטל על ידי ראש הממשלה פייר מנדס פראנס למושל הכללי של אלג'יריה.
הייתה זו תחילת מלחמת העצמאות האלג'יראית, וסוסטל, שנתפס מחד כגוליסט התומך בפתרון תקיף, אך מאידך כאינטלקטואל בעל חשיבה עצמאית, נתפס כמי שבידו להשקיט את האוכלוסייה המתמרדת, באמצעות עריכת הרפורמות הדרושות שישכנעו את האלג'יראים כי טובתם מחייבת את המשך השלטון הצרפתי.
בתקופתו של סוסטל כמושל החריף המרד והחריפו אירועי הדמים.
אלו הגיעו לשיא שלילי ב-20 באוגוסט 1955 ביום דמים בו נהרגו מאות אנשים משני הצדדים.
סוסטל העיד כי ביום זה חל שינוי ביחסו לבעיה האלג'ירית, ומאז סבר כי יש לנקוט ביד נוקשה כלפי האוכלוסייה המקומית האלג'ירית בדיכוי המרד.
בתחילת שנת 1956 עם עלייתו לכס ראש הממשלה של הסוציאליסט גי מולה, התפטר סוסטל מתפקידו, והוחלף בגנרל ז'ורז' קאטרו.
סוסטל נתפס על ידי המתיישבים הצרפתים כאיש הנוקט יד תקיפה בדיכוי המרד, והתפטרותו התקבלה בהתנגדות.
כאשר ניסה לעזוב את אלג'יריה בדרכו לצרפת, חסמו את דרכו עשרות אלפי מפגינים בדרישה שיישאר.
בימיה האחרונים של הרפובליקה הרביעית, היה סוסטל פעיל בחוגי הימין הגוליסטי הצרפתי.
הוא הצליח בערעור יציבות הממשלות השונות, בניסיון להביא לשינוי חוקתי, שיעלה את דה גול לשלטון.
עם פרוץ מרד הגנרלים באלג'יריה במאי 1958, הושם סוסטל במעצר בית, אך נמלט, יצא את צרפת לאלג'יר, והתקבל שם על ידי הגורמים השונים שחפצו בעליית דה גול, אנשי הצבא הגנרלים ראול סאלאן וז'ק מאסו, והפוליטיקאי לאון דלבק.
גורמים אלו עמדו על סף מרד גלוי, והגעתו של סוסטל נתפסה כחציית קו אדום, וכמרידה בממשלה.
פעולות חוגים אלו הביאו לעלייתו של דה גול, ובסופו של דבר לקיצה של הרפובליקה הרביעית, ותחילת עידן הרפובליקה החמישית.
על אף שהיה מנאמניו האישיים של דה גול, ועל אף שידו הייתה רבה בעלייתו לשלטון, נתפס סוסטל כקיצוני, ודה גול נמנע, בתחילה, מלצרפו לממשלתו.
בסופו של דבר, לאחר התלבטות ארוכה, הוזמן סוסטל לפריז, ומונה לשר ההסברה בממשלת דה גול, שהייתה הממשלה האחרונה ברפובליקה הרביעית.
בספטמבר 1958 ניצל סוסטל מניסיונות התנקשות של טרוריסטים אלג'יראים, שירו במכוניתו כאשר זו עצרה ברמזור ליד שער הניצחון.
סוסטל נפצע קל, עובר אורח נהרג, ושלושה אחרים נפצעו.
בסוף 1958 התמודד סוסטל בבחירות בראשות מפלגה גוליסטית בשם "האיחוד למען הרפובליקה החדשה".
בממשלתו של מישל דברה, הממשלה הראשונה של הרפובליקה החמישית, שימש כשר במשרד ראש הממשלה לענייני הסהרה, הטריטוריות שמעבר לים, והכוח האטומי, ולמעשה היה סגנו של דברה.
בשנת 1960 כאשר שינה דה גול את טעמו, והחל את המהלך ההיסטורי שהוביל לעצמאות אלג'יריה, החל סוסטל להתנגד לו בגלוי.
בתחילה הודח סוסטל מן הממשלה, ולאחר מכן מהממשלה הגוליסטית.
סוסטל החל לפעול בגלוי ובמחתרת כנגד דה גול.
הוא הצטרף לארגוני הטרור הקיצוניים OAS (Organisation de l'armée secrète - ארגון הצבא הסודי) ו-CRN (Conseil national de la Résistance - מועצת ההתנגדות הלאומית, ארגון בהנהגת ז'ורז' בידו).
פעילות זו הביאה לרדיפתו על ידי שלטונות החוק הצרפתים, וליציאתו לגלות שהחלה בשנת 1961. במהלך הגלות שהה בארצות שונות באירופה, לרבות איטליה ושווייץ, ואף ביקר בישראל.
ב-1968 נהנה סוסטל מתוצאות החנינה הכללית ושב לצרפת.
הוא חידש את הקריירה הפוליטית שלו.
בתחילה התמודד בבחירות מוניציפליות בעירו ליון, והצליח להיבחר.
בין 1973 ל-1978 שימש שוב כחבר האספה הלאומית.
ב-1978 כשל בניסיונו להיבחר שוב בבחירות.
לאחר פרישתו מן הקריירה הפוליטית המשיך בקריירה האקדמית, אותה ניהל במקביל.
הוא שימש כפרופסור לאנתרופולוגיה בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז ובאוניברסיטת ליון.
ב-1983 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית.
הוא טמון לצד רעייתו ז'ורז'ט (שמתה בשנת 1999) בכנסיית סן מרטן דה מיריבל בעיר אן.
לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו היה סוסטל ידיד נאמן למדינת ישראל.
ב-1956 הקים ביחד עם פייר אנדרה, אלפרד קוסט פלורה, מישל דברה ואחרים, ועד פרלמנטרי למען ברית ישראלית צרפתית, ועמד בראשו.
בוועד היו פעילים 94 חברי פרלמנט מן השמאל ומן הימין.
הוועד כינס עצרות עם בדרישה לחתום על ברית רשמית בין צרפת ובין ישראל.
פעילות הוועד לא הביאה לתוצאות מעשיות.
ראשי המדינות הכריזו כי הברית בין המדינות, שהביאה לשיתוף פעולה מעשי ומשמעותי, אינה זקוקה לעיגון פורמלי.
נראה כי ישראל חששה מהתקשרות למעצמה קולוניאלית, ואילו צרפת חששה כי הסכם רשמי יגביל את האפשרויות שלה בעולם הערבי.
בחוגים רבים נתפסה פעילות זו כברית בין הימין הלאומני הצרפתי בראשו עמד סוסטל, ובין תנועות הימין בארץ, בראשות ידידו האישי של סוסטל מנחם בגין.
עם עליית דה גול לשלטון, הביעו דה גול, ולאחריו בן-גוריון, שלילה לגבי רעיון הברית.
סוסטל המשיך להיות תומך נלהב בישראל בכל גלגוליו הפוליטיים.
הוא ביקר בישראל עשרות פעמים, לעיתים בראש משלחות סולידריות פרלמנטריות.
הוא קיים קשרים אישיים עם מנהיגי המדינה, והיה, בין היתר, ידידם האישי של מנחם בגין ושמעון פרס.
בין היתר היה מעורב ביזמתו של פרס להחכיר לישראל את גיאנה הצרפתית שתשמש לה כמושבה, אך בסופו של דבר נדחה הרעיון בשל דמי החכירה, בסך שני מיליון דולר, שנתפסו כגבוהים מדי.
ז'אק שבאן-דלמאס היה פוליטיקאי צרפתי שכיהן כראש ממשלת צרפת בשנים 1969–1972, בתקופת נשיאותו של ז'ורז' פומפידו.
נולד בפריז בשם ז'אק מישל פייר דלמאס.
במלחמת העולם השנייה, בגיל 29, הגיע לדרגת בריגדיר גנרל בתנועת ההתנגדות הצרפתית "הרזיסטנס", והשתתף בהתקוממות בפריז באוגוסט 1944. אלן דלון גילם את דמותו בסרט הקולנוע "האם פריז בוערת?", העוסק בשחרור פריז.
לאחר המלחמה צירף דלמאס לשמו את כינויו המחתרתי "שבאן", בהשראת טירת שבאן.
על פעילותו במחתרת עוטר באות לגיון הכבוד.
ב-1947 נבחר לראש עיריית בורדו והמשיך לכהן בתפקיד זה 48 שנים רצופות, עד 1995.
בשנים 1954–1955 כיהן כשר העבודות הציבוריות, התחבורה והתיירות.
ב-1954 כיהן כשר הדיור והבינוי.
כיהן כשר ההגנה הלאומית והכוחות המזוינים בשנים 1957–1958.
שבאן-דלמאס כיהן כנשיא האספה הלאומית שלוש פעמים:
ב-1974, אחרי פטירתו של הנשיא פומפידו, התמודד שבאן-דלמאס בבחירות לנשיאות צרפת בראשות המפלגה הגוליסטית "איחוד הדמוקרטים למען הרפובליקה".
בסיבוב הראשון הגיע למקום השלישי עם 15.11% מקולות הבוחרים.
הבחירות הוכרעו בסיבוב שני, שבו גבר ואלרי ז'יסקר ד'אסטן על המועמד הסוציאליסטי פרנסואה מיטראן.
ז'אקו ואן דורמל הוא במאי ותסריטאי בלגי.
סרטיו הם מורכבים ומבקרי הסרטים משבחים את כתיבתו, סרטיו מובחנים בהצגתם המכובדת והסימפתית לאנשים בעלי מוגבלויות מנטליות ופיזיות.
ואן דורמל העביר את ילדותו בנסיעות ברחבי אירופה לפני שלמד על עשיית סרטים בבית הספר הבלגי לקולנוע INSAS בבריסל, שם כתב וביים את סרטו הקצר הראשון Maedeli la brèche בשנת 1981, עליו קיבל את פרס הסרט הזר בתחרות הסרטים החובבנית Student Academy Awards.
סרטו העלילתי הראשון באורך מלא של ואן דורמל היה טוטו הגיבור משנת 1991, הסרט הפך ללהיט מיידי וזכה בפרס מצלמת הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן.
חמש שנים מאוחר יותר בשנת 1996 הגיע שוב לפסטיבל הקולנוע בקאן עבור סרטו Le huitième jour (צרפתית: היום השמיני) כאשר שני השחקנים הראשיים בסרט, דניאל אוטיי ופסקל דוקן זכו במשותף עבור פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל.
סרטו העלילתי השלישי, מר אף אחד משנת 2009, קיבל ביקורות חיוביות ושבחים רבים וזכה בשישה פרסי מגריטה (פרסי הקולנוע הבלגים) כולל פרס הסרט הטוב ביותר ופרס השחקן הטוב ביותר.
ז'אקו ואן דורמל נולד באלסנה שבבלגיה ב-9 בפברואר 1957 להורים בלגים.
ואן דורמל גדל בגרמניה עד גיל שבע, אז משפחתו חזרה לבלגיה.
בלידתו הוא כמעט נחנק על ידי חבל הטבור כאשר קיבל כמות לא מספיקה של חמצן.
היה חשש שיגדל עם לקות שכלית.
טראומה זו מסבירה את הנושאים החוזרים ונשנים בסרטיו, אשר חוקרים את עולמם של אנשים בעלי מוגבלויות נפשיות ופיזיות.
הוא נהנה לעבוד עם ילדים ובמשך זמן מה רצה לעבוד כליצן קרקס.
הוא הפך למפיק הצגות בידור לילדים במספר תיאטראות בבלגיה.
אחרי שהתעניין בעשיית סרטים, הוא נרשם לבית הספר לקולנוע INSAS בבריסל ואחר כך למכללת Louis Lumière College בפריס.
כמבדר ילדים, ילדות ותמימות הפכו לנושאים חזקים בעבודותיו.
בשנות השמונים, ואן דורמל הפיק מספר סרטים קצרים שעוררו עניין ביקורתי רב.
בעודו סטודנט בבית הספר INSAS, הוא כתב וביים את הסרט הקצר Maedeli la brèche.
הביקורות שיבחו את סרטו והוא קיבל את פרס הסרט הזר הטוב ביותר בשנת 1981 בתחרות הסרטים Student Academy Awards המוגשת על ידי האקדמיה האמריקאית לקולנוע.
בשנה שלאחר מכן ביים ואן דורמל את הסרט הדוקומנטרי הקצר Stade 81, אשר מדבר על המשחקים הפאראלימפיים.
מאוחר יותר הוא ביים את הסרטים הקצרים זוכי הפרסים Les voisins משנת 1981, L'imitateur משנת 1982, Sortie de secours מ-1983 ו-De boot משנת 1985. סרטו הקצר המפורסם ביותר באותה תקופה היה È pericoloso sporgersi משנת 1984 אשר זכה ב-Grand Prix בתחרות הסרטים הבינלאומית בפסטיבל הסרטים הקצרים בקלרמון-פראן.
סרטו העלילתי הראשון של ואן דורמל היה בשנת 1991 עם Toto le héros (טוטו הגיבור), סיפור על גבר שמאמין שאשתו "נגנבה" ממנו כאשר הוחלף בלידתו.
הכנתו של טוטו הגיבור נערכה במשך 10 שנים כאשר ואן דורמל כתב את התסריט מחדש לפחות שמונה פעמים.
בשנת 1985, שני מפיקים בלגים קראו גרסה של התסריט ובמשך חמש השנים הבאות הם גייסו כ-3.5 מיליון דולר, סכום ענקי עבור הפקה בלגית.
הקרנת הבכורה של טוטו הגיבור נערכה בפסטיבל הקולנוע בקאן 1991, שם זכה בפרס מצלמת הזהב.
הסרט שוחרר לאקרנים מאוחר יותר באותה השנה והיה להצלחה קופתית.
הסרט זכה בחמישה פרסי ג'וזף פלטו, פרס סזאר עבור הסרט הזר הטוב ביותר, ארבעה פרסי האקדמיה האירופית לקולנוע, פרס אנדרה קאבנס וקיבל מועמדות לפרסי האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה.
פסקול הסרט שהולחן על ידי פיר ואן דורמל, אחיו של ז'אקו קיבל גם הוא תשבחות.
ומאז שיתוף הפעולה הראשון שלהם ב-1980, הוא הלחין מוזיקה עבור כל סרט של אחיו.
טוטו הגיבור דחף את ואן דורמל אל אור הזרקורים הבינלאומי כתסריטאי ובמאי.
ואן דורמל החל את עבודתו על הסרט מר אף אחד בשנת 2001, פרויקט שנמשך שש שנים עד שהיה מסוגל להשיג מימון וליצור את הגרסה בשפה האנגלית בשנת 2007. הפרויקט של ואן דורמל נבדל מהפקות בלגיות אחרות בכך שצולם באנגלית במקום אחת מהשפות הרשמיות בבלגיה.
הבמאי הסביר, "הסיפור בא אליי באנגלית.
זה סיפור שמתרחש במסגרות זמן ומרחקים ארוכים מאוד.
אחד מקווי העלילה הוא על ילד שחייב לבחור אם לחיות עם אמו בקנדה או עם אביו באנגליה.
יש גם כמה שחקנים שמדברים אנגלית בצורה נפלאה שרציתי לעבוד איתם." תקציב ההפקה של מר אף אחד היה 33€ מיליון (47 מיליון דולר), הסרט הבלגי היקר ביותר שנעשה.
התקציב אושר לפני סיום ליהוק השחקנים לסרט, עקב שמו המוכר של הבמאי וחוזק התסריט.
הסרט מסופר בעלילה לא ליניארית ובפירוש העולמות המרובים כדי לספר את סיפור חייו של בן התמותה האחרון על פני כדור הארץ, נימו נובאדי.
אשר מגולם על ידי השחקן ההוליוודי ג'ארד לטו.
בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-66, המעצבת האמנותית של הסרט זכתה בפרס גולדן אוסלה עבור תמיכה טכנית.
הסרט קיבל תשבחות רבים ממבקרי סרטים ונחשב על ידי רבים כאחד מהסרטים הטובים ביותר של 2010, והיה מועמד לשבעה פרסי הקולנוע הבלגיים וזכה בשישה מהם: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר עבור ואן דורמל, הצילום הטוב ביותר, הפסקול הטוב ביותר עבור פיר ואן דורמל והעריכה הטובה ביותר.
בפרסי האקדמיה האירופית לקולנוע ה-23 מר אף אחד זכה גם בפרס בחירת הקהל לסרט הטוב ביותר.
בנוסף, זכה הסרט בפרס אנדרה קאבנס והוכתר לסרט הטוב ביותר של שנת 2010 על ידי התאחדות מבקרי הסרטים הבלגית.
מאז תאריך שחרורו המקורי, מר אף אחד הפך לסרט פולחן, המתאפיין בייחודם של הדמויות, הפילוסופיה, הפסקול והצילום בסרט.
בשנת 2015, יצא סרטו העלילתי הרביעי, קומדיה אלוהית, בכיכובם של קתרין דנב, יולנד מורו ובנואה פולוורד.
זהו סרט קומדיה בו אלוהים חי וגר בבריסל עם בתו.
ב-17 במאי 2015 הסרט ערך הקרנת בכורה בפסטיבל הקולנוע בקאן וזכה לשבחי המבקרים.
ז'אק סטוסקופף (27 בנובמבר 1898 - 1 בספטמבר 1944) החזיק במשרת סגן מנהל הבנייה בבסיס הצוללות הגרמני בעיר לוריאן, אך למעשה היה חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
הוא הוצא להורג בידי הנאצים, ורק לאחר מותו זכה להכרה כגיבור מלחמה.
סטוסקופף נולד בפריז למשפחה שמוצאה מאלזס.
בשל מוצאו, שלט היטב בגרמנית.
הוא נישא בשנת 1931, והיה אב לשני ילדים.
שירת כקצין ארטילריה בצבא הצרפתי ובמלחמת העולם הראשונה עוטר בצלב המלחמה.
הוא התקבל לאוניברסיטת האקול פוליטקניק בשנת 1920, וזכה בתואר מהנדס ימי ב-1924. בשנת 1939 מונה לראש יחידת הבנייה החדשה בנמל הצבאי לוריאן.
בשנת 1940 נפל הבסיס בידי צי המלחמה הגרמני, ואלה השתמשו בו לתיקון צוללות ולחימושן.
הגרמנים הותירו את הקצינים הצרפתיים בתפקידיהם כדי לשמור על המתקנים והאוניות.
סטוסקופף שמר על ריחוק מהגרמנים בתחילה, אך לאחר שגויס לרשת ריגול צרפתית שינה את גישתו והצליח לרכוש את אמונם.
ב-1942 הוא מונה לסגן מנהל הארסנל.
מעמדו אפשר לו לבקר במספנות באופן חופשי, לאסוף מידע בעל ערך על התנועות היומיומיות של הצוללות, ולהעבירו דרך הרשת לידי בעלות הברית.
מנגד, בעיני הצרפתים, החל לצבור מוניטין של משתף פעולה קנאי עם הגרמנים.
במהלך 1943 החלה רשת הריגול להיחשף בעקבות בגידה של אחד הסוכנים ברשת, והחלו מעצרים.
סטוסטקופף ידע על החשדות המתגברים נגדו, אך למרות זאת סירב לנטוש את תפקידו מחשש שנטישה תסכן את הסוכנים הנותרים.
הוא נעצר ב-21 בפברואר 1944 על ידי האס דה.
זמן קצר לאחר מכן הועבר לידי הגסטפו, והוגלה במסגרת הוראת לילה וערפל.
הוא ושאר חברי הרשת הוצאו להורג במחנה נאצוויילר-שטרוטהוף באלזס ב-1 בספטמבר 1944, זמן קצר לפני הגעת בעלות הברית.
באוגוסט 1945 עוטר סטוסקופף לאחר מותו בלגיון הכבוד, דבר שהדהים את אלה שהאמינו שהוא בוגד.
לזכרו הוסב בסיס הצוללות בלוריאן על שמו ביולי 1946.
ז'אק קופו היה שחקן, מחזאי, דרמטורג ובמאי תיאטרון צרפתי, מבקר תיאטרון ומורה לדרמה, מן המשפיעים ביותר על עיצובו של התיאטרון המודרני בצרפת.
יחד עם כותבים כאנדרה ז'יד וז'אן שלומברגר ייסד ב-1909 את כתב העת הספרותי "נובל רווי פרנסז" (Nouvelle Revue Française - NRF) ממנו צמחה ב-1911 הוצאת גלימאר.
ב-1913 ייסד את תיאטרון וייה-קולומבייה (Théâtre du Vieux-Colombier) בפריז ולאחר מלחמת העולם הראשונה ייסד בית ספר למשחק.
שיטתו ביקשה ליצור קשר עמוק בין הקהל לשחקן באמצעות הדגשת מיומנויות משחק כתנועה ושימוש בדיבור להדגשת הטקסט והמקצב.
הוא התנגד לריאליזם מוגזם ונטה לסימבוליזם ובכך השפיע גם על עיצוב התפאורה בתיאטרון המודרני שנטה לכיוון במה עירומה, אף זאת על מנת למקד את הדרמה בשחקן.
שיטתו דרשה חזרות מרובות ועבודה רבה על טכניקות משחק, תרגילי אימפרוביזציה, שימוש באביזרים ומסכות.
כמנהל תיאטרון ביקש לייצר גישה מודרנית לרפרטואר לשילוב שחקני אנסמבל בהצגות רבות במהלך השנה, קלאסיות ומודרניות, צרפתיות-מקוריות ומתורגמות ובכך לפתוח בפני השחקנים והקהל מגוון רחב של התנסויות.
לקראת סוף ימיו ביקש לחזור אל המסורות הקדומות של התיאטרון כמו תיאטרון הנו היפני והקומדיה דל'ארטה.
קופו נולד בפריז, בן למשפחה בורגנית בעלת אמצעים.
כבר מגיל צעיר נמשך לתיאטרון, ומחזהו הראשון, Brouillard du matin ("ערפילי בוקר") הוצג כבר כאשר היה בן 18. הוא למד פילוסופיה בסורבון, אך לא סיים.
בשנת 1902 נשא לאישה בקופנהגן את אגנס תומסן, אישה מבוגרת ממנו במספר שנים, בה התאהב עוד כאשר שהתה בפריז כאשר היה בן 17. עם שובם לצרפת ב-1903, עם בתם מריאן-הלן, השתלב קופו בניהול עסקי משפחתו בארדנים.
כך פגש את הסופר אנדרה ז'יד שהתגורר באנז'קור הסמוכה.
ב-1905 נולדה בתו השנייה, הדוויג.
בנסיעותיו לבירה, שהלכו ותכפו, ביקר קופו בתיאטרון, כתב ביקורות תיאטרון למספר כתבי עת ועשה לו שם כמבקר תיאטרון.
הצלחת המפעל המשפחתי סיפקה לקופו גב כלכלי איתן, הוא רכש אחוזה במחוז סן ומארן ליד פריז ועבר להתגורר שם עם משפחתו באופן קבוע.
ב-1909 יסד עם ז'יד את כתב העת "נובל רווי פרנסז" (Nouvelle Revue Française - NRF), שהיה לאחד הנחשבים בצרפת ופרסם בו את ביקורותיו שהלכו והפכו למשנה סדורה על התיאטרון.
ב-1910 החל את עבודתו כדרמטורג כאשר עיבד לבמה את הרומן "האחים קרמזוב" מאת דוסטויבסקי עבור "תיאטרון האמנויות" (Théâtre des Arts), עם שארל דולן בתפקיד סמיֶרדיָקוֹב ולואי ז'ובה בתפקיד זוסימה.
קופו התנגד לתיאטרון הפריזאי המסחרי של התקופה, לצורת המשחק האופנתית המוגזמת והמלאכותית ולדגש שהושם על פרשנות ריאליסטית מודגשת, אותה ראה כשטחית וכמכשלה בדרך להבנה עמוקה של הטקסט והדמויות.
קופו ביקש לנקות את המשחק מקישוטיות וממלאכותיות ולייצר תיאטרון שיתבסס על פשטות, כנות ונאמנות לטקסט המחזה.
על מנת לבצע את תוכניתו רכש תיאטרון ברחוב וייה-קולומביה בגדה השמאלית, הרחק מהמרכז התיאטרוני בשדרות האופנתיות והמלאכותיות של הגדה הימנית וסמוך למרכזי האוניברסיטה והסטודנטים, האינטלקטואלים והאמנים.
נאמן לפשטות ולשקיפות בה דגל, קרא לו על שם הרחוב "תיאטרון וייה-קולומבייה" (Théâtre du Vieux-Colombier; מילולית: "תיאטרון שובך היונים הישן").
בשנת 1913 גיבש את אנסמבל השחקנים הצעירים, בהם דולן, ז'ובה, רוז'ר קארל וסוזן בינג, אותם ביקש לעצב ברוחו.
בחזרות, שהתקיימו במהלך הקיץ באחוזתו, הדריך קופו את שחקניו לקריאה מדויקת וקפדנית של הטקסט, בד בבד עם תרגילי משחק, תנועה ואימפרוביזציה יומיומיים.
הלהקה שבה לפריז בספטמבר, ובאותה עת פרסם קופו ב-NRF את המניפסט של תאטרונו החדש "חיבור על החידוש הדרמטי: תיאטרון וייה-קולומבייה " (Un essai de rénovation Dramatique: le théâtre du Vieux-Colombier).
את התיאטרון ביקש לבסס על קהל של מנויים, שיתן לו בסיס כלכלי קבוע ויאפשר הוזלה של הכרטיסים לקהל צעיר, בעל נטייה אמנותית.
שנית, דרש קופו מגוון של לפחות שלוש הפקות שונות בשבוע, מן הרפרטואר הקלאסי והמודרני כאחד, שיקסום לקהל רחב ויאפשר לשחקנים להתנסות בתפקידים רבים ושונים.
בצד עידוד העלאת מחזות מהקלאסיקה של התיאטרון הצרפתי משל מולייר וז'אן רסין, בהפקה תקופתית וללא עיצוב מודרניסטי, עודד קופו מחזאים צעירים וחדשניים לשלוח לו מחזות.
מבחינת עיצוב התפאורה ביקש קופו במה פנויה ככל האפשר לשחקנים, ללא עומס ויזואלי וטכני ראוותני, שהיה מקובל בתיאטרון הרפרטוארי של התקופה.
מודעת הפרסום לתיאטרון החדש, שפורסמה באוקטובר 1913, עוצבה כמנשר מהפכני הקורא לצעירים להפנות עורף לתיאטרון המסחרי.
ואכן, התיאטרון הציג בשנתו הראשונה שלל הפקות קלאסיות (בהן "הקמצן" של מולייר והלילה השנים עשר של שייקספיר) ומודרניות (משל רוז'ה מרטן די גאר, פול קלודל, אלפרד דה מיסה ואחרים) וקנה לו קהל נאמן וביקורות נלהבות.
אולם, בעת תכנון העונה השנייה פרצה מלחמת העולם הראשונה.
קופו ניסה להעלות הפקה מצומצמת של אגדת חורף עם סוזן בינג, אך החדשות המרות מהחזית פגמו בהמשך ההצגות.
מלחמת העולם הראשונה והמסע לארצות הברית
ב-1915 יצא קופו לפירנצה על מנת לפגוש את עמיתו גורדון קרייג.
בדרכו חזרה לפריז נפגש עם אדולף אפיה ואמיל ז'אק-דלקרוז (אבי הריתמיקה) בז'נבה.
פגישות אלה סייעו להפיכת הרעיונות השונים (והמנוגדים לעיתים) על התיאטרון החדש, בהם דגלו אישים אלה, לגישה כלל-אירופית ושכנעו את קופו שהדרך לתיאטרון החדש עוברת דרך בתי הספר למשחק ולדרמה וחינוך השחקנים בשימוש נכון בתנועה.
בקיץ 1916 הוזמן קופו עם להקת התיאטרון של וייה-קולומביה לסיור בארצות הברית.
אולם, למרות נסיונותיו לשכנע את שלטונות הצבא שמדובר בפעולת תעמולה באמריקה לטובת צרפת, לא שוחררו השחקנים שהיו בשירות סדיר וקופו יצא לבדו למסע הרצאות.
בין מרץ לאפריל נשא קופו מספר הרצאות בניו יורק בנושאים כגון "אמנות דרמטית ותעשיית התיאטרון", חידוש הבימוי" ו"הרוח של התיאטראות הקטנים".
אחד מפטרוניו בניו יורק היה הבנקאי והמצנט אוטו קאהן שהציע לקופו ניהול תיאטרון בשפה הצרפתית בניו יורק.
קופו שב לפריז, ארגן כמה מחברי הלהקה ששוחררו מהחזית (בהם ז'ובה) ובסתיו 1917 שב לניו-יורק על מנת לפתוח את העונה החדשה של תאטרונו בברודוויי.
העונה, שכללה 21 הפקות שונות, נפתחה רשמית בנובמבר עם הצגה שנכתבה במיוחד על ידי קופו ועם הפקה של תעלולי סקפן.
עשר מההפקות היו מן העונה הראשונה בפריז, בליהוק שונה ו-11 היו חדשות, בהן מחזות משל פרוספר מרימה ו"ראש גזר" של ז'ול רנאר.
הלהקה הופיעה גם בוושינגטון די.
במרץ 1918 הצטרף דולן (ששוחרר מהצבא) ללהקה, דבר שאיפשר את העלאת "האחים קרמזוב" ו"הקמצן".
התכנון לעונת 1919 כלל 29 מחזות, 26 מתוכם חדשים.
קופו ניהל משטר חזרות תובעני שקומם חלק משחקניו ובראשם דולן.
לאווירה שלילית בלהקה תרמו גם החשש מהתפרצות השפעת הספרדית, מחלת טיפואיד בה חלו ילדיהם של קופו וז'ובה ותחושות קשות נוספות בקרב חברי הלהקה ששהו זמן רב הרחק מביתם וקרוביהם.
עם זאת, הצגת נישואי פיגארו מאת פייר בומרשה, ההפקה השנייה של העונה, הייתה הצלחה כלכלית וביקורתית סוחפת.
הפקה נוספת שזכתה להצלחה הייתה רוסמרהולם מאת הנריק איבסן, בה שיחק קופו עצמו בתפקיד קרול מול דולן ששיחק בתפקיד רוסמר, דבר שהביא את הקיטוב בין השניים אל הבמה.
למרות ההצלחות, החיכוכים בתוך הלהקה לא שקטו ובתחילת ינואר 1919 נאלץ קופו לפטר את דולן ומספר שחקנים נוספים, דבר שהוביל לביטול הצגות ומעבר להצגת מערכונים קצרים ומאולתרים (Impromptu) במקום התוכנית המקורית.
שיבה לפריז ובית הספר למשחק
ב-9 בפברואר 1920 שב התיאטרון לפעול בפריז עם הפקת "אגדת חורף" ועם להקה חדשה שחלק משחקניה היו מתלמדים לשעבר בקומדי פראנסז.
רצונו של קופו לנקות את הבמה מתפאורה מיותרת הובילה לבמה ריקה כמעט וקירות אפורים חשופים, שהדהימו והרתיעו את הקהל והביקורת.
המשך הפקות העונה זכו להצלחה ביקורתית וקופתית כאחד.
על מנת לגבש את הלהקה ולהתחיל לממש את חלומו על בית ספר למשחק, הדריך קופו את שחקני הלהקה החדשים בקריאת טקסטים, ברגישות ושימוש נכון במקצב וכן בתנועה ואימפרוביזציה.
השיעורים התקיימו בבניין התיאטרון שהיה קטן וצפוף ולא מתאים.
בנובמבר 1921 נמצא מקום מתאים לבית הספר, סמוך לבניין התיאטרון.
סוזן בינג הייתה אחראית על המסלול לגילאי 14–18 וקופו למסלול הבוגרים.
בית הספר העסיק 12 מורים, רובם אנשי התיאטרון והעביר קורסים תאורטיים ומעשיים מן ההיסטוריה של התיאטרון ועד סדנאות עיצוב תפאורה ותלבושות.
דגש הושם על ההיבט הפיזי והפרקטי של המשחק, תנועה, שימוש נכון בקול, ריתמיקה ושימוש באביזרים.
בנוסף להכשרה מקצועית סיפק בית הספר גם קורסים לחובבים שביקשו להתנסות במשחק ובתאוריה.
עונת 1922–1923 היוותה שיא בהצלחת התיאטרון.
ההצגות הועלו מול אולמות מלאים מפה לפה פריזאים ותיירים והכרטיסים אזלו במהירות.
בדצמבר 1922 ביקרו בפריז קונסטנטין סטניסלבסקי, מנהלו של התיאטרון האמנותי של מוסקבה ובעל שיטת סטניסלבסקי וקבוצת שחקניו.
סטניסלבסקי ולהקתו התקבלו בכבוד תיאטרון וייה-קולומביה והדגישו את הקרבה בין שיטותיהם.
עם זאת, מצבו הפיננסי של התיאטרון לא היה איתן.
קופו לא נטה להתעניין בצד התפעולי ונסיונותיו של ז'ובה לתכנן ולהפעיל רפורמות שיסייעו לאיתנותו הכלכלית של התיאטרון לא זכו לאוזן קשבת.
כך, כאשר הוצע לז'ובה ב-1922 לנהל את תיאטרון שאנז אליזה, הוא עבר לגדה הימנית ללא היסוס.
קופו התעניין יותר ויותר בבית הספר ואף איפשר לבוגריו הטריים להשתתף בהפקות רפרטואר.
בעונת 1923–1924 מצא עצמו קופו בתחרות מול התיאטראות בניהולם של שותפיו לשעבר, דולן וז'ובה, שנטלו ממנו את גישתו והיו מוצלחים ממנו מן הבחינה הכלכלית.
בסיס המנויים של תיאטרון וייה-קולומביה הצטמק והוא כבר לא היה היחיד בעיר שהציע תיאטרון מרתק.
עם זאת, קופו לא קפא על שמריו והביא לפריז הצגת תיאטרון נו בהשתתפות סטודנטים ובבימויה של סוזן בינג.
כן העלה מחזרה פרי-עטו בשם "מקום הלידה" (La Maison natale).
במהלך סיור סוף העונה של להקת התיאטרון בצרפת, בלגיה ושווייץ החליט קופו, שקץ בניסיון המתיש לשמור על איזון כלכלי ובתחרות, להתפטר מהנהלת התיאטרון.
על אף ניסיון של ז'ובה למצוא הסדר, התיאטרון חדל מלהתקיים וקופו עבר לבורגונדיה.
באוקטובר 1924 גיבש קופו סדנת תיאטרון עם מספר שחקנים צעירים בכפר במחוז קוט-ד'אור שבחבל בורגון.
תוכנית העבודה שביקש להפעיל הייתה העלאת ארבעה מחזות בשנה, שמונה חודשי חזרות, ארבעה חודשי הצגה, חודש אחד בפריז ושלושה חודשים בשאר צרפת ובחו"ל (בלגיה, שווייץ).
על מנת לממן את הסדנה הרצה קופו ברחבי צרפת ובלגיה, אך לא הצליח להשיג את המימון הדרוש והקבוצה התפרקה.
עם חלק משותפיו שלא עזבו, החליט קופו להעלות פרויקט חדש.
מחזה בשם "האלמן" המבוסס על קומדיה דל'ארטה, עם מסכות פרי יצירתם של השחקנים עצמם ומשחק שחלקו בנוי על אימפרוביזציה.
הכפריים מהסביבה הוזמנו לצפות בחזרות וקראו לקבוצת התיאטרון les Copiaus.
במאי 1925 יצאה להקת השחקנים עם כלי נגינה לכיכר הכפר והופיעה שם.
בהמשך נדדה קבוצת התיאטרון לכפרי הסביבה והופיעה בכל חלל אפשרי, בדומה ללהקות התיאטרון הנודד של ימי הביניים.
בהמשך הופיעה הקבוצה בערים קטנות ברחבי צרפת ובבלגיה, הולנד, שווייץ ואיטליה.
במקביל ניהל קופו לוח זמנים עמוס בהרצאות ברחבי העולם שנועדו לממן את הלהקה.
בינואר 1927 ביים קופו את הפקת עיבודו ל"האחים קרמזוב" באנגלית עבור תיאטרון "גילדת השחקנים" בארצות הברית (עם אדוארד ג'י רובינסון ואחרים).
ב-1929 יסד קבוצת תיאטרון נוספת, בשם "חבורת החמישה-עשר" (La Compagnie des Quinze) בראשות מישל סן-דני, שהפך לממשיך דרכו המובהק של קופו ופתח מחדש את תיאטרון וייה-קולומביה.
קופו נטש את ההדרכה הפעילה והתרכז בהרצאות, כתיבה, בימוי, תרגום עיבוד מחזות שייקספיר ובהקראה דרמטית.
ב--1943 חיבר את מחזהו האחרון Le Petit Pauvre אודות חיי פרנציסקוס מאסיזי.
ז'אק נתן פרימו (בבולגרית: Жак Натан Примо; 28 באוקטובר 1902, סופיה, נסיכות בולגריה – 3 במרץ 1974, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה), היה פוליטיקאי, כלכלן והיסטוריון בולגרי ממוצא יהודי, חבר המפלגה הקומוניסטית של בולגריה אשר כיהן כראש הסקציה היהודית בחזית המולדת של בולגריה ובהמשך כיושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה.
ז'אק נתן נמנה עם מובילי הקו האנטי-ציוני בבולגריה ונחשב לאחד התאורטיקנים המובילים בארצו בתחום הכלכלה המתוכננת.
ז'אק נתן נולד בסופיה, במקביל ללימודיו בתיכון הצטרף לחוגי הנוער של המפלגה הקומוניסטית וב-1922 מונה למזכיר פוליטי בתנועה.
בהמשך, יצא ז'אק נתן למוסקבה ובה רכש השכלה אקדמית בהיסטוריה כלכלית באוניברסיטת מוסקבה.
ב-1930 שב לבולגריה והחל לכתוב במספר ביטאונים, חלקם מטעם יהדות בולגריה כגון "ההד היהודי" (בבולגרית: еврейски ехо) וחלקם מטעם המפלגה הקומוניסטית כגון הביטאון "כוכב" (בבולגרית: Звезда).
הוא נעצר מספר פעמים על ידי השלטונות בשל פעילותו הקומוניסטית.
בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת נמנה ז'אק נתן עם בולטי התאורטיקנים של המפלגה הקומוניסטית בתחום הכלכלה המתוכננת.
בין 1949 ל-1952 כיהן כסגן יושב ראש מועצת המדינה לענייני מדע, אמנות ותרבות.
ב-1961 היה לחבר האקדמיה למדעים של בולגריה ובהמשך מנהל מכון הכלכלה של האקדמיה למדעים.
נתן כיהן כפרופסור לכלכלה פוליטית במכון לכלכלה על שם קרל מרקס, ורקטור המכון, וכן כפרופסור באוניברסיטת סופיה.
לאורך הקריירה פרסם ז'אק נתן מספר רב של ספרים ומאמרים.
ז'אק נתן הלך לעולמו בסופיה ב-1974.
בספטמבר 1944, לאחר ההפיכה שהובלה על ידי "חזית המולדת" החלו הקומוניסטים היהודים להשתלט בכוח על מוסדות הקהילה היהודית.
ההשתלטות לוותה גם באלימות, אם כי במידה פחותה לאין שיעור מהאלימות שהפגינה המפלגה הקומוניסטית במהלך תהליך השתלטותה הכללי על בולגריה.
הקומוניסטים הקימו את "הסקציה היהודית" בחזית המולדת והעמידו בראשו את ז'אק נתן.
דרך המנגנון הכללי העמיקו את שליטתם על מוסדות הקהילה, תוך עימות מול התנועה הציונית.
בהמשך, עם תחילת גל העלייה לישראל ניסו חברי הסקציה היהודית להשתלט על מנגנון העלייה מבולגריה שהופעל ונוהל על ידי שייקה דן, וזאת במטרה לעכב את יציאת היהודים ככל הניתן.
טרייצ'ו קוסטוב אשר כיהן כסגן ראש ממשלת בולגריה וממלא מקומו של גאורגי דימיטרוב החולה, מנע מחברי הסקציה מלהשתלט על מנגנון העלייה ואף הזהיר את ז'אק נתן אישית.
עם התערערות מעמדו של קוסטוב עלה בידי הסקציה להשתלט דה יורה על מנגנון העלייה, אך דה פקטו העלייה נמשכה ללא הפרעה בניהולו של שייקה דן.
ב-1949 מונה ז'אק נתן ליושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה.
במהלך תפקידו הוחלט על פרישה מהקונגרס היהודי העולמי, על סגירת בתי הספר של הקהילות היהודיות בערים השונות בשל חוסר בתלמידים, ועל מסירת המבנים לידי הממשלה.
ז'אק סאנטר הוא פוליטיקאי לוקסמבורגי, שכיהן כראש ממשלת לוקסמבורג ה-22, בשנים 1984–1995.
סיים תואר ב"מכון למדע המדינה פריז" ב-1959, וב-1961 קיבל דוקטורט במשפטים.
סאנטר היה פעיל במפלגת העם הסוציאל-נוצרית (CSV).
בשנים 1972-1974 החל לכהן כשר זוטר בממשלה.
בשנים 1979–1984 היה שר האוצר, העבודה והביטוח הלאומי, בממשלתו של פייר ורנר (שהקואליציה בה הורכבה ממפלגת העם הסוציאל-נוצרית ומהמפלגה הדמוקרטית).
אחרי הבחירות ב-1984, פרש פייר ורנר מראשות הממשלה ומהחיים הפוליטיים, וסאנטר מונה במקומו לראש הממשלה.
הוא הרכיב קואליציה עם מפלגת העובדים הסוציאליסטית הלוקסמבורגית (השנייה בגודלה אחרי מפלגת העם), וקואליציה זו נותרה בשלטון עד 1999.
בשנים הראשונות לשלטונו הוביל סאנטר את המשא ומתן במדינות אירופה לקראת החתימה על אמנת המיזוג (Single European Act) ב-1986; האמנה היוותה שינוי משמעותי ראשון בתכני הסכם רומא.
בשנים 1995–1999 כיהן סאנטר כנשיא הנציבות האירופית (הרשות המבצעת של האיחוד האירופי).
הוא נבחר כמועמד פשרה בין בריטניה לבין גרמניה-צרפת, שלא הגיעו להסכמה על מועמד מטעמן.
ב-1995 הוא גם היה הזוכה הראשון בפרס "Vision of Europe" (תואר כבוד על הישגים יוצאי דופן בנושא עתידה של אירופה).
לאחר התפטרותו מתפקידו ב-1999, כיהן סאנטר כחבר הפרלמנט האירופי, עד 2004. במקביל מונה לדירקטוריון חברת ההחזקות הפיננסיות "General Mediterranean Holding", ובהמשך לחברות נוספות.
ז'אק רוּ היה כומר קתולי צרפתי, ממנהיגיו הרדיקלים של אספסוף הסנקילוטים בימי המהפכה הצרפתית וראש סיעת "הנזעמים", Enragés.
רו נולד ב-21 באוגוסט 1752 בפרנזאק שבחבל אנגומואה , כבן השני מבין 12 ילדים לגרסיין רו, סגן בצבא הצרפתי ושמאי במקצועו.
הוסמך לכמורה ב-1779, ונשלח לשמש כוויקאר בדיוקסיה של סאנט, שבמחוז השראנט הימי.
ב-1790, בזמן כהונתו בדיוקסיה של סן-תומא-דה-קונק, באותו מחוז, היה לאחד מהכמרים הראשונים שנשבעו אמונים לחוקת הכמורה, שהפכה את הכנסייה לגוף ציבורי בשירות המדינה.
רו היה נתון בהשעיה מטעם ממוניו בשל דעותיו הפוליטיות המקצינות, ומבחינה טכנית לא יכל לשרת ככומר, אך הממשל לא דקדק בכך בעת שהמוני אנשי דת סירבו להישבע.
ב-1791 נבחר רו לקומונה של פריז.
עם הקמת הרפובליקה הצרפתית הראשונה שנה לאחר מכן, נמנה עם אנשי הקבוצה הפוליטית שזוהתה בדיעבד על ידי היסטוריונים בשם "הנזעמים" (בימיו היה זה כינוי כולל לקיצונים שונים ומגוונים, לאו דווקא לסיעתו הספציפית).
הוא היה הבולט במנהיגיהם, לצד ז'אן-פרנסואה וארלֶה, תאופיל לקלר וקלר לאקומב.
רו נחשב לאחד מהדוברים הרדיקליים ביותר של השמאל הפופוליסטי וככזה היה אהוד בקרב הסנקילוטים הפריזאים.
ב-21 בינואר היה זה רו שהוטל עליו ללוות ככומר את המלך לואי השישה עשר בדרכו לגיליוטינה.
המלך מסר לו את צוואתו כדי שיעבירה למלכה מארי אנטואנט, אך רו הדף אותו באדישות: "אני כאן כדי לקחת אותך להוצאה להורג, לא לטפל במסמכיך."
רו נאבק באופן עקבי למען חברה שוויונית, והפנה את זעם הסנקילוטים לעבר מה שנתפס בעיניו כאדישות של היעקובינים, שחבריו דגלו בשוק חופשי וחששו מהקריאות הגוברות לפיקוח מחירים נוקשה.
הוא דרש שמזון יהיה זמין לכל חבר בחברה, והטיף להוציא להורג ספסרים שאגרו מזון.
כמו כן קרא להחרים את ההון של האצילים המוצאים להורג בגיליוטינה, ולחלק אותו באופן שווה בקרב האזרחים.
הוא הפך לפופולרי מספיק עד כדי כך שכאשר החריף הפילוג בין הז'ירונדינים והמונטניארדים, נזקקו האחרונים לסנקילוטים שלו כדי לחולל הפיכה נגד יריביהם ב-2 ביוני 1793.
בנאום מעורר מחלוקת שנשא ב-25 ביוני 1793 בפני הוועידה הלאומית, שנקרא "מניפסט הנזעמים", קרא רו לביטולם של הרכוש הפרטי והחברה המעמדית בשמם של ההמונים.
הוא טען כי "חירות אינה אלא רוח רפאים חסרת ערך כשמעמד אחד של אנשים יכול להרעיב מעמד אחר מבלי להיענש.
שוויון אינו אלא רוח רפאים חסרת ערך כאשר העשירים, דרך מונופול, מכריעים בסוגיית הזכות לחיים ולמוות של בני אדם אחרים.
הוא הדגיש כי העריצות אינה תוצר של המלוכה בלבד, וכי העוול והדיכוי לא הסתיימו עם הוצאתו להורג של המלך לואי השישה עשר.
לדעתו הדיכוי מתקיים בכל עת בה שכבה מסוימת בחברה משתלטת על רוב המשאבים ובו זמנית מונעת מאחרים גישה לאותם המשאבים.
רעיונותיו המבולבלים והלא-מגובשים של רו, שהתמקדו בעיקר בדרישה הרווחת לפיקוח מחירים ולחיסול ללא רחם של ספסרים, היוו מושא לוויכוחים ארוכים בין היסטוריונים, שניסו מאז המאה ה-19 להכריע מה הייתה האידאולוגיה של "הנזעמים" ככל שהייתה כזו.
אלבר מאתייה – "בלי שום סיבה טובה", להערכת דני רישה – קבע שהיו פרוטו-סוציאליסטים.
פטר קרופוטקין ניסה להדגיש את התנגדותם לשלטון המרכזי ולכל סוג של ממשל ייצוגי (ובמשתמע, שעל חזונם היה להיאכף באופן מקומי) ולהציגם כפרוטו-אנרכיסטים.
הרטוריקה שלו הביאה במהירות להצתתן של התקוממויות בדרישה למזון ולחוסר יציבות; במשתמע ולעיתים במפורש הבהירו ה"נזעמים" שמבחינתם, המונטניארדים לא היו שונים במאומה מהז'ירונדינים ומהפייאנטים ששלטו בעבר.
מקסימיליאן רובספייר, שפחד כי רו מאיים על השלטון, האשים אותו בהיותו סוכן זר שמנסה לפגוע בממשלה המהפכנית וב"וועד לשלום הציבור".
לאחר שלא נזקקו לו עוד נגד הז'ירונדינים, הפך לאיום חריף עליהם.
ז'אן-פול מארה, אחת הדמויות הפופולריות בקרב הסנקילוטים שהכומר חלק רבות מדעותיו, פנה נגדו באחת ושמט את בסיס כוחו בקרב ההמונים.
מארה האשים אותו מעל דפי עיתונו, "חבר העם" ("L'Ami du peuple"), בהיותו כומר מזויף שמתעניין בדת רק כל עוד היא יכולה לספק לו הכנסה.
באותם ימים הידקו המונטניארדים את שליטתם במדינה והחלו את הגלישה לשלטון הטרור, שה"נזעמים" עמדו להיות קרבנותיו הראשונים.
ההצהרות של "מניפסט הנזעמים" היו חריפות דיין כדי להביא לגירושו ממועדון הקורדליירים.
ב-7 ביולי 1793 חקרו אויביו של רו את אליזבת מרגריט אבר, בניסיון להאשים אותו בסחיטה ובמעילה בקרנות צדקה.
אבר הייתה אלמנה טרייה ללא אמצעים לתמוך בעצמה, ושנתיים קודם לכן הסכים רו לגייס תרומות למענה ולמען משפחתה.
כשנשאלה אבר אם לרו היה מניע נסתר, היא השיבה שהיא לא מאמינה כי יש לו מניע שכזה, והוא לא נעצר.
אולם באוגוסט של אותה שנה הוא נעצר תחת האשמות שהוא הלין כספי צדקה שגויסו עבור אבר ואלמנה נוספת.
רו כפר בהאשמות וטען כי מדובר בהשמצות של אויביו שפועלים נגדו, ולאחר מכן שוחרר למשמרתם של שניים מחבריו, משם המשיך במאבק הפוליטי שלו.
ב-5 בספטמבר 1793, הושלך שוב לכלא.
ב-14 בינואר 1794 נמסר לרו כי יובא בפני בית-הדין המהפכני המיוחד, מה שהיה שקול לגזר דין מוות ודאי.
הוא שלף סכין ודקר את עצמו מספר פעמים, אך לא הצליח להתאבד.
פחות מחודש לאחר מכן, ב-10 בפברואר, במהלך החלמתו בבית הסוהר, דקר את עצמו שוב והפעם בהצלחה.
הוא היה בן 41 במותו.
עם מות רו והתפוררותה של סיעת "הנזעמים", ניסו ז'אק אבר וסיעת האברטיסטים, שהיו קיצוניים כמוהם בדרישה לטרור ולחיסול האויבים אך שמרנים למדי בתחום הכלכלי, לזכות בתומכיו.
ב-1795 ניסה הפופוליסט "גרקכוס" באבוף להחיות את תוכניתם החברתית עם גיבוי אידאולוגי שיטתי יחסית.
באבוף הוצא להורג אך נחשב לעיתים לקומוניסט הראשון בהיסטוריה.
ז'אק קונפינו (בסרבית: Жак Конфино; 22 ביוני 1892, לסקובאץ, ממלכת סרביה – 16 באוגוסט 1975, בלגרד הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה איש ציבור יהודי ויו"ר הקהילה היהודית בלסקובאץ.
קונפינו היה רופא אשר ניהל את בית החולים הצבאי המרכזי של כוחות הפרטיזנים של טיטו בבלגרד.
כמו כן היה גם סופר פורה אשר פרסם מספר רב של ספרים ונובלות.
ז'אק קונפינו נולד ב-1892 בלסקובאץ למשפחת אומנים יהודית ספרדית.
הוא סיים בית ספר יסודי בעירו ובית ספר תיכון בבלגרד.
ב-1910 החל בלימודי רפואה באוניברסיטת וינה וב-1917 הוסמך לרפואה באוניברסיטת ברן בשווייץ.
ב-1920 שב ליוגוסלביה והשתלב במערך הרפואה הציבורית.
בין השאר כיהן כראש מערך הרפואה בביטולה.
במאי 1921 שב לעיר הולדתו ונבחר למנהל מערך הרפואה בעיר.
ב-1926 התפטר קונפינו ממערך הרפואה הציבורית, פתח וניהל בית חולים פרטי בלסקובץ.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 כיהן כיושב ראש הקהילה היהודית בלסקובאץ.
בשלהי 1936 עזב את לסקובץ ועבר לבלגרד.
בבלגרד עבד במספר בתי חולים ציבוריים וגם בקליניקות פרטיות.
ב-1943, לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית נלכד קונפינו בידי כוחות צבא איטלקיים.
הוא נמלט משביו, הגיע ללוזאן בשווייץ ושם עסק בפעילות פוליטית למען השבת המלוכה ביוגוסלביה.
הוא נעצר על ידי השלטונות השווייצריים ולבסוף עזב את המדינה.
בשלהי 1944 שב ליוגוסלביה והצטרף למערך הרפואה בכוחות הפרטיזנים של טיטו.
בין אוקטובר 1944 למרץ 1946 ניהל את בית החולים הצבאי המרכזי בבלגרד.
בהמשך כיהן כרופא הקהילה היהודית בבלגרד.
ז'אק קונפינו נפטר בבלגרד ב-1975 והוא בן 83 שנים.
לאורך הקריירה הספרותית שלו שהחלה ב-1934 פרסם קונפינו עשרות סיפורים קצרים, רומנים, דרמות ונובלות.
ספריו תורמו למספר שפות ובכללן: אנגלית, גרמנית, פולנית וטורקית.
כן כתב את התסריט לסרט הטלוויזיה היוגוסלבי "Екс Гертруде Шулц" מ-1960.
ז'אקו והיצאניות הוא סרט מלודרמה ופשע ישראלי משנת 1972 בבימויו של פול סמית לפי תסריט של אלי תבור והאל פרל המבוסס על רעיון של מיכאל שוילי, עם אושיק לוי, דודו טופז ונינט דינר בתפקידים הראשיים.
הסרט נחשב ייחודי בשל סצנות סקס ועירום, מה שלא היה מקובל באותה תקופה בקולנוע הישראלי.
ז'אקו (אושיק לוי) הוא עבריין בעל מועדון לילה בשם "לאס וגאס" בעיר התחתית בחיפה המשמש מקום לריקודים, שתיית אלכוהול ושירותי זנות בקומה השנייה.
שותפתו למקום והיצאנית הבכירה שם היא גליה (תמי ספיבק).
לגליה יש אחות בשם יעל (נינט דינר) שגם הייתה יצאנית בעברה אך חזרה למוטב, התחתנה עם יורם (משה סולו) ונולד להם בן בשם רוני.
בגלל הסתבכות כספית של יורם הם נאלצים לגור בבית אמו (רות גלר) הממררת ליעל את חייה.
ז'אקו נותן טרמפ במכוניתו ההדורה לבחורה בשם הלן (יעל אביב).
הוא מתיידד איתה בלשונו החלקה, והם אף מטיילים יחד במערות ראש הנקרה, הוא משכן אותה בבית מלון מהודר, ולבסוף מביא אותה למועדון הלילה שלו, ועם הזמן היא קולטת במה מדובר והופכת ליצאנית.
בעת מריבה במועדון הלן דוקרת את גליה, וגליה מטופלת במקום ומבקשת להזעיק את יעל.
יעל מגיעה למועדון כשחמותה עוקבת אחריה, ומוזעקת משטרה למקום ועוצרת את כל היצאניות ואת יעל, וכך גם מתברר עברה.
חמותה של יעל לא מאפשרת לה לראות את רוני בעקבות הגילוי על עברה כיצאנית, ובפגישה האחרונה שלהם היא עונדת לו חצי תליון ועל עצמה את החצי השני.
כעבור זמן קצר מתברר שהמשפחה מכרה את הבית ועברה עם רוני לארצות הברית.
יעל חוזרת למועדון וז'אקו מציע לה לגור במקום ולנהל אותו ללא צורך לשכב עם הלקוחות.
הוא עצמו מסתבך עם עבריינים והמשטרה ונעצר.
כעבור שבועיים הוא חוזר ומתחיל עם יעל והיא נסחפת עד שמגיעה גליה ומטיחה בה דברים קשים על בגידתה.
ז'אקו נרצח לבסוף על ידי עבריינים.
יעל עוזבת את המועדון ומוצאת עבודה כעוזרת בביתה של אשת עסקים עשירה (שרית ישי) הנמצאת רוב הזמן בחו"ל ובבית נמצאת בתה הסטודנטית, מירי (גליה גופר).
בן הזוג שלה הוא סגן צעיר ויפהפה בשם רוני (דודו טופז).
יעל מבחינה בתליון על צווארו ומזהה אותו כחצי התליון שענדה לבנה רוני אך אין היא אומרת דבר.
מירי ורוני מחליטים להתחתן וכולם מתכוננים לנסוע אך יעל נדרסת על ידי רכב ונפצעת קשה.
מירי ורוני נזעקים לבית החולים ורוני מבחין בחצי התליון שלה, שולף את התליון שלו ורואה ששני החצאים תואמים ואז מסתבר לו שזו אמא שלו אך זה מאוחר, מאחר שלבסוף יעל הולכת לעולמה.
שחקןתפקיד אושיק לוי/משה צדקה (כפיל) ז'אקו נינט דינר יעל תמי ספיבק גליה יעל אביב הלן משה סולו יורם רות גלר אמא של יורם גליה גופר מירי שרית ישי לוי אמא של מירי דודו טופז רוני
ז'אק רנסייר הוא פילוסוף צרפתי, פרופסור לפילוסופיה ב-EGS בסאס פה, ופרופסור לפילוסופיה לשעבר באוניברסיטת פריז VIII: המרכז האוניברסיטאי הנסיוני ונסן - סן-דני .
רנסייר ידוע בשל עיסוקו בפילוסופיה פוליטית, בפילוסופיה של החינוך ובאסתטיקה; בתחום זה הוא זכה להכרה בזכות ספרו "חלוקת החושי" שגם תורגם לעברית.
רנסייר התפרסם לראשונה בשנת 1965 כשותף לכתיבת החיבור "לקרוא את הקפיטל" (ביקורת נאו-מרקסיסטית ל"הקפיטל" של קרל מרקס) יחד עם מורו דאז לואי אלתוסר ועם אטיין בליבר .
בהמשך, רנסייר נפרד באופן פומבי מאלתוסר, על רקע מחלוקת סביב יחסם השונה למרד הסטודנטים במאי 1968 - רנסייר חש כי עמדתו התאורטית של אלתוסר אודות "האידאולוגיה" אינה מותירה מקום להתקוממות עממית ספונטנית.
בין השנים 1981-1975 רנסייר היה פעיל בכתב העת "Les Révoltes Logiques".
ב-1977 חתם רנסייר, לצד אינטלקטואלים ואקדמאים נוספים, על "העצומה לביטול גיל ההסכמה בצרפת" שניסח מישל פוקו בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים (מתחת לגיל 15, גיל ההסכמה בצרפת).
לאחר שיצא לדרך אינטלקטואלית עצמאית, רנסייר פרסם שורה של עבודות המתחקות אחר המושגים המרכיבים את האופן בו את מבינים השיח הפוליטי, כגון "אידאולוגיה" ו"פרולטריון".
רנסייר ביקש לברר כיצד הפילוסופיה חושבת על מעמד הפועלים: הוא בחן האם מעמד הפועלים בכלל קיים, את הקשרים שבין המוני העובדים ו"ידיעה", והמגבלות הקיימות דווקא אצל הפילוסופים המכבדים את הפרולטריון.
הלך רוח זה באה לביטוי הוא ספרו של רנסייר "Le Philosophe et ses pauvres" (בתרגום חופשי: הפילוסוף וענייו) משנת 1983.
לאחרונה כתב רנסייר בנושא זכויות האדם ובמיוחד את תפקידם של ארגוני זכויות האדם הבינלאומיים בקביעת הסמכות לקבוע אילו קבוצות של אנשים, שוב בעיית ההמונים, מצדיקים התערבות של זכויות אדם ואפילו מלחמה.
בשנת 1987 פורסם ספרו של רנסייר "Le Maître ignorant: Cinq leçons sur l'émancipation intellectuelle" (בתרגום חופשי: מנהל בית הספר הבור: חמישה שיעורים באמנציפציה אינטלקטואלית).
הספר נכתב עבור מחנכים ואנשי חינוך לעתיד.
באמצעות סיפורו של יוסף ז'קוט , רנסייר קורא תיגר על קוראיו להתייחס לשוויון כנקודת מוצא ולא כיעד חינוכי.
בעשותו כן, הוא מבקש ממחנכים לנטוש את הנושאים והרטוריקה של חסרון תרבותי וישועה.
במקום לחייב את תלמידי בית הספר להנחות את התלמידים לקראת מטרות מסוימות ומנכורת, רנסייר טוען כי מחנכים יכולים לתעל את האינטליגנציה השווה כדי להקל על צמיחתם האינטלקטואלית בכיוונים כמעט בלתי מוגבלים.
מנהל בית הספר לא צריך לדעת דבר (וייתכן שהוא בור).
רנסייר מתחיל עם הנחות כי כל שווים של אינטליגנציה וכי כל תרגיל חינוכי קולקטיבי המבוסס על עיקרון זה יכול לספק את התובנות שממנו ידע נבנה.
הוא טוען כי העניים וחסרי הזכויות צריכים לחלוטין להרגיש שהם מסוגלים ללמד את עצמם את אשר הם רוצים לדעת.
יתר על כן, כל אחד יכול להוביל, והמדוכאים לא צריכים לחוש כפופים למומחים או להסתמך על אחרים, אלא על האמנציפציה האינטלקטואלית שלהם.
ז'קוט דגל ב"שוויון האינטליגנציה" וטען כי אדם בור יכול ללמד אנשים בורים נוסף.
רנסייר פיתח את הרעיון הזה בספרו, באומרו כי "ישנה הסתייגות בכל פעם שאינטליגנציה אחת כפופה לאחרת ...
מי שמלמד בלי לשתחרר מסתייג".
בשנת 2000 פורסם ספרו חלוקת החושי.
בספר זה רנסייר מבקש להחזיר את הדיון האסתטי מהעיסוק ביופי ואמנות לעיסוק ב"חושי".
בספר רנסייר מבין ומנסח מחדש את משמעותו של מושג החושי, ובוחן כיצד המושג טומן בחובו את הקשר בין האסתטי לבין הפוליטי.
רנסייר מוצא באמנות מרחב מועדף המאפשר לחושי להתגלות.
בספר הוא דן בין היתר בתפיסות האסתטיות של אפלטון, אריסטו וקאנט.
ז'אק רנסייר, חלוקת החושי, האסתטי והפוליטי (2000) (תרגום מצרפתית: שי רוז'נסקי; עריכה מדעית עדי אפעל), תל אביב: רסלינג, 2008.
ז'אק רנסייר, "הפרדוקסים של האמנות הפוליטית", בצלאל - כתב עת לתרבות חזותית וחומרית, פליטות, גיליון #4, 2017.
חיבוריו של רנסייר בתרגום לאנגלית
, פסיפיק נרוסווסט קולג' לאמנות.
פורטלנד, אורגון, 29 בפברואר 2008.
, מרכז סאראי לחקר הארגונים המתפתחים (CSDS), 6 בפברואר 2009.
שלילה ווורטיגו קולנועי, בית הספר למוזיקה אירופית, אוגוסט 2009.
, אוניברסיטת אוהיו, 21 בספטמבר 2017.
"ייצוג נגד הדמוקרטיה" ז'אק רנסייר על הבחירות לנשיאות צרפת, 2017
"אנחנו תמיד בורים של ההשפעות שלנו", ז'אק רנסייר ראיינו על ידי פאבלו Bustinduy, ב-Conversant, 2013
"דמוקרטיה פירושה שוויון", ראיון בפילוסופיה רדיקלית
פוליטיקה ואסתטיקה, ז'אק רנסייר, שרואין על ידי פיטר הלורד, 2003
ראיון היורוזין עם Ranciere, 2006
והפוליטיקה צריכה לתפוס את זה ", ז 'אק Rancière ראיינו סודיפ Dasgupta, 2008
'הפוליטיקה של אסתטיקה': ז'אק רנסייר בראיון מאת ניקולס ויילסקאז מאמר ראיון זה פורסם לראשונה: 12-01-09 באתר של Nunch Punch
ז 'אק רנסייר ראיינו על ידי Rye Dag Holmboe עבור סקירה לבן
"אסתטיקה נגד התגשמות: ראיון של אן מארי אוליבר," חקירה קריטית, 2008
"ז'אן-לוק גודאר, לה דת ל'ארט.
אנתרופ אקטק ז'אק רנסייר "פארו דאנס CinémAction,« האם אתה יכול לעשות את אלוהים-אמנות?
רנה ז'אק דוקוס , ידוע בשם הבמה שלו ז'אק פיליפ, היה זמר ושחקן צרפתי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 פילס הופיע לעיתים קרובות לצד ז'ורז' טבט.
פילס היה הנציג המונגאסקי הראשון באירוויזיון.
בין השנים 1932–1953, פילס שיחק במספר סרטים בצרפתית.
בשנת 1959, רשות השידור המונגאסקית הכריזה כי פילס נבחר לייצג את מונקו בהופעת בכורתה באירוויזיון.
לאחר מכן פורסם כי פילס יבצע את השיר "Mon ami Pierrot" על בימת התחרות.
ב-11 במרץ 1959, פילס הופיע על בימת התחרות.
פילס שובץ רביעי בסדר ההופעות, לפני הולנד ואחרי איטליה.
לאחר ההצבעה, מונקו זכתה במקום ה-11 והאחרון עם נקודה אחת מאוסטריה.