tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בילדותו התגורר ביוהנסבורג, בלונדון ובהונג קונג לפני שהתיישב בארצות הברית.
הוא סיים את בית הספר התיכון האזורי בצפון העמק בדמרסט בשנת 1991. הוא למד משפטים באוניברסיטת סיטי בלונדון, אך עזב את לימודי המשפטים כדי לעבור לפרסום.
הוא קיבל תואר ראשון באנתרופולוגיה תרבותית מאוניברסיטת ברנדייס .
סיימון סינק החל את דרכו בסוכנויות הפרסום יורו RSCG ואוגילבי ומאת'ר בניו יורק, ובהמשך הקים את חברת "סינק פרטנרס".
הוא כתב חמישה ספרים, בהם "להתחיל עם למה" (2009) ו"מנהיגים אוכלים אחרונים", שהיו לרבי-מכר של "וול סטריט ג'ורנל" ו"ניו יורק טיימס".
סינק נשא נאומים בכנסי TEDx ובפסגת המנהיגים "גלובל קומפקט" של האו"ם.
בשנת 2018 דווח כי קיבל חוזה מטעם רשות ההגירה האמריקאית להכשרת מנהיגות אישית, ובאותה שנה ייסד את "Optimism Press", חותם חדש של ההוצאה "פינגווין רנדום האוס".
בנוסף הוא משמש מדריך לתקשורת אסטרטגית באוניברסיטת קולומביה וחבר צוות במכון ראנד.
"להתחיל עם למה" (Start With Why,2009) בתרגומה של כנרת היגינס-דוידי בהוצאת אופוס בשנת 2020.
"המשחק האין סופי" (The Infinite Game 2018) בתרגומה של כנרת היגינס־דוידי בהוצאת אופוס בשנת 2023
סיימון סולומון היה צייר יהודי-בריטי המזוהה עם האחווה הפרה-רפאליטית שנודע בתיאוריו את החיים היהודיים והתשוקה החד-מינית.
הקריירה שלו נקטעה כתוצאה משערורייה ציבורית בעקבות מעצריו והרשעותיו בניסיון מעשה סדום ב-1873 וב-1874.
סיימון נולד למשפחה יהודית מכובדת.
הוא היה הילד השמיני והצעיר שנולד לסוחר מייקל (מאייר) סולומון ולאמנית קתרין (קייט) לוי.
סיימון סולומון, שנולד והתחנך בלונדון, החל לקבל שיעורים בציור מאחיו הגדול בסביבות 1850. הוא התחיל ללמוד באקדמיה לאמנות של קארי ב-1852. אחותו הגדולה הציגה לראשונה את עבודותיה באקדמיה המלכותית באותה שנה.
הקשר שלו עם סווינבורן הוביל לאייר את הרומן של סווינבורן לסביה ברנדון ב-1865.
בשנת 1873 נעצר סימון בגין שידול בשירותים ציבוריים וקיים יחסי מין עם גבר בן 60 בשם ג'ורג' רוברטס.
שני הגברים הואשמו בחשיפה מגונה.
שניהם נמצאו אשמים, נקנסו ב-100 פאונד ונידונו ל-18 חודשי עבודת פרך.
הוא נעצר שוב ב-1874 בפריז באשמה דומה, ולאחר מכן נידון לשלושה חודשי מאסר.
לאחר העמדתו לדין הוא כבר לא הציג, אבל עבודותיו נאספו על ידי אנשים כמו אוסקר ויילד, ג'ון אדינגטון סימונדס, הרוזן אריק סטנבוק וולטר פאטר.
ב-1905, הוא מת מסיבוכים שנגרמו כתוצאה מהאלכוהוליזם.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי בווילסדן.
דוגמאות לעבודותיו מוצגות באופן קבוע במוזיאון ויקטוריה ואלברט, אחוזת וייטוויק בוולברהמפטון, ובבית לייטון במערב לונדון.
רטרוספקטיבות של עבודותיו נערכו במוזיאון ובגלריה לאמנות בבירמינגהם בשנים 2005 ובלונדון בגלריה בן אורי ב-2006.
סיימון קובני (באירית: Simon Coveney; נולד ב-16 ביוני 1972) הוא פוליטיקאי אירי ממפלגת פינה גייל.
משמש כיום כשר היזמות, המסחר והתעסוקה של אירלנד.
שימש בעבר כשר החקלאות, המזון והים בין השנים 2011–2016, כשר השיכון, התכנון, השלטון הקהילתי והמקומי בין השנים 2016–2017, כטנשטה (סגן הטישך) בין 2017–2020, וכשר ההגנה ושר החוץ בשנים 2020 - 2022.
קובני נולד בקורק ב-16 ביוני 1972. אביו היה הפוליטיקאי יו קובני.
דודו הוא הארכיבישוף פטריק קובני.
הוא למד במכללת קלונגווס ווד במשך שש שנים, ולאחר מכן בקולג' האוניברסיטאי בקורק ובקולג' החקלאי של גורטין, לפני שהשלים תואר ראשון בחקלאות וניהול קרקעות במכללה המלכותית החקלאית, גלוסטרשייר.
ב-1998, בעקבות מותו הפתאומי של אביו מנפילה מצוק, התמודד קובני על מושבו בדאל אירן במסגרת מפלגת פינה גייל.
הוא נבחר לדאל אירן ונודע כתומך נלהב של מנהיג המפלגה ג'ון ברוטון.
ב-2001 הוא יצא במפתיע נגד ברוטון.
צעד זה עודד בכירים נוספים במפלגה להתמרד כנגד ברוטון, ובפריימריז שנערכו לאחר מכן, הודח ברוטון והוחלף במייקל נונן.
בעקבות כך, מינה נונן את קובני לסגן המצליף.
בבחירות של 2002 הוא נבחר בפעם השנייה, וב-2004 נבחר לפרלמנט האירופי.
ב-2007 הוא חזר לאירלנד, נבחר שוב לדאל אירן ומונה לדובר בנושא תקשורת, אנרגיה ומשאבי טבע.
ב-2010 הוא מונה לדובר המפלגה בנושא תחבורה.
ב-9 במרץ 2011 הוא מונה לשר החקלאות, המזון והים.
קובני עורר מחלוקת כאשר בספטמבר 2011, טס לאלג'יריה, במטוס ממשלתי בעלות של יותר מ-26,000 יורו כאשר היו טיסות זמינות בעלות של 16,331 אירו.
ב-11 ביולי 2014 מונה קובני לשר ההגנה במקום איימון גילמור.
קובני קיבל את התפקיד מידי ראש הממשלה אנדה קני שהחזיק בתיק מאז התפטרותו של גילמור במאי של אותה שנה.
ב-6 במאי 2016 הוא הועבר לתפקיד שר השיכון, התכנון, השלטון הקהילתי והמקומי.
ביוני 2017, בעקבות התפטרותו של קני מתפקיד מנהיג המפלגה, התמודד קובני לתפקיד מנהיג המפלגה שהיה אמור לרשת את קני בתפקיד הטישך.
הוא הפסיד לליאו ורדקר, אולם הגיע למקום השני בפריימריז ומונה לסגן מנהיג המפלגה.
לאחר שוודקר הושבע כטישך, הוא מינה את קובני לשר החוץ.
בתפקידו זה, הוא התנגד להצעת חוק לאסור על ייבוא סחורות מהתנחלויות.
ב-30 בנובמבר 2017 מונה קובני לתפקיד הטנשטה (סגן הטישך).
ב-27 ביוני 2020 העביר קובני את תפקיד את הטנשטה לליאו ורדקר, ומונה לשר ההגנה בממשלתו מיהאל מרטין, תוך שהוא שומר על תפקיד שר החוץ.
ב-13 באפריל 2022 הוא ביקר באוקראינה ונפגש בקייב עם שר החוץ האוקראיני דמיטרו קולבה ושר ההגנה אולקסי רזניקוב.
יום למחרת הוא ביקר באתר טבח בוצ'ה.
בכך הוא היה לשר החוץ הראשון מקרב המדינות החברות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות שביקר באוקראינה לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ב-20 במאי 2022 הוא החליף את לואיג'י די מאיו בתפקיד נשיא ועדת השרים של מועצת אירופה.
סיימון קריצ'לי הוא פילוסוף אנגלי, פרופסור לפילוסופיה (בקתדרה על שם הנס יונאס) בNew School for Social Research (שלוחה הניו סקול).
במחקריו, קריצ'לי מאתגר את התפיסה המקובלת (מאז אפלטון ואריסטו) שפילוסופיה מתחילה בפליאה, ולעומת זאת טוען שהפילוסופיה מתחילה באכזבה.
קריצ'לי דן בייחוד בשתי צורות של אכזבה אותן הוא מכנה: "אכזבה דתית" ו"אכזבה פוליטית".
בעוד אכזבה דתית נובעת מחוסר אמונה ומובילה לבעיית משמעות החיים מול הניהיליזם, אכזבה פוליטית נובעת מהאלימות בעולם בו אנו חיים, ומעלה את שאלת הצדק בעולם לא צודק.
בנוסף, לשני תחומי מחקר אלה, עבודותיו האחרונות של קריצ'לי התרחקו מהכתיבה האקדמית והיו בעלות צורות כתיבה ניסיוניות יותר, ועסקו במגוון רחב של תחומים כמו הומור, שייקספיר, דייוויד בואי, התאבדות, הטרגדיה היוונית וכדורגל.
סיימון קריצ'לי נולד בהרטפורדשייר, אנגליה, למשפחה ממעמד פועל שמקורה בליברפול.
הוא מעריץ של מועדון הכדורגל ליברפול והעיד כי ההערצה לקבוצה היא בגדר "המחויבות הדתית" היחידה שלו.
בבית הספר היסודי למד היסטוריה, מדעים, צרפתית, רוסית וספרות אנגלית.
במהלך תקופה זו, הוא פיתח עניין לכל החיים בהיסטוריה העתיקה.
לאחר שנכשל במכוון בבחינות הכניסה לאוניברסיטה, קריצ'לי עבד במספר עבודות מזדמנות, כולל במפעל תרופות שבו הוא נפצע קשה בידו השמאלית.
במהלך תקופה זו, הוא הפעיל בסצנת הפאנק באנגליה, וניגן במספר להקות שכשלו.
בגיל 22 חזר קריצ'לי ללמוד באוניברסיטת אסקס תחילה בחוג לספרת ולאחר מכן בחוג לפילוסופיה.
הוא השתתף לזמן קצר באגודת השירה וכן באגדות הסטודנטים הקומוניסטית (שם הוא קרא לראשונה בכתבי אלתוסר, פוקו, ודרידה).
לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות וזכה בפרס קנאני בפילוסופיה בשנת 1985, קריצ'לי עבר לאוניברסיטת ניס שם כתב את התזה שלו תחת דומיניק ג'ניקאוד , שעסקה בהתגברות על המטפיזיקה אצל היידגר ואצל קרנפ.
בשנת 1987, קריצ' לי חזר לאוניברסיטת אסקס כדי לכתוב את הדוקטורט שלו, שהושלם בשנת 1988, והיוו את הבסיס לספרו הראשון האתיקה של דקונסטרוקציה.
בשנת 1988 קריצ'לי הפך למרצה באוניברסיטת קארדיף.
בשנת 1989 חזר לאוניברסיטת אסקס כמרצה, שם הפך לרידר בשנת 1995 ולפרופסור בשנת 1999. במהלך תקופה זו הוא שימש תחילה כסגן דירקטור (1990-96) ולאחר מכן כדירקטור (1997–2003) של המרכז ללימודים תאורטיים במדעי הרוח והמדעים החברתיים.
בין השנים 1998–2004 היה מנהל התוכנית בקולג' הבינלאומי לפילוסופיה.
הוא שימש מרצה אורח באוניברסיטת גתה בפרנקפורט (1997–98, 2001), אוניברסיטת ראדבאוט (1997), אוניברסיטת סידני (2000), אוניברסיטת נוטרדאם (2002), בית הספר למשפטים קרדוזו (2005), אוניברסיטת אוסלו (2006) אוניברסיטת טקסס באוסטין (2010).
מ-2009 עד 2015, הוא ניהל את בית ספר קיץ באוניברסיטת טילבורג.
הוא שימש גם כפרופסור לפילוסופיה בבית הספר האירופי לתארים מתקדמים.
מאז 2004, קריצ'לי היה פרופסור לפילוסופיה במכון למחקר חברתי של הניו סקול, שבו הוא הפך לפרופסור לפילוסופיה בקתדרה על שם הנס יונאס בשנת 2011. מאז 2015, הוא שירת במועצת המנהלים של קרן אונאסיס.
האתיקה של הדקונסטרוקציה: דרידה ולווינס (1992)
קריצ'לי דוחה שתי פרשנויות מקובלות לדרידה, שמדובר במטאפיזיקאי עם 'תשתית' משלו או כניהיליסט חסר ערך.
וטוען כי מרכז החשיבה של דערדה הוא תפיסה של חוויה אתית.
באופן ספציפי, תפיסה זו של חוויה אתית חייבת להיות מובנת במונחי לוינס, שבהם האחר מטיל ספק באגו, בתודעה העצמית ובהבנה הרגילה של האדם.
כמעט כלום: מוות, פילוסופיה, ספרות (2004)
החיבור פותח בבעיית "האכזבה הדתית", שלדידי קריצ'לי מייצר את שאלת משמעות החיים.
דרך דיון מקדים ארוך בנושא הניהיליזם, קריצ'לי דוחה את הסברה כי אשרור של ישות סופית יכול לממש את משמעות החיים.
במקום זאת, הוא טוען האות האולטימטיבי לסופיות האנושית הוא העובדה שאיננו יכולים למצוא משמעות סופית.
במקום זאת, עבור קריצ'לי, תגובה נאותה לניהיליזם מורכבת מראיית חוסר המשמעות כאתגר או כהישג.
קריצ'לי מפתח את התזה הזו באמצעות דיונים בכתבים של בלאנשו, לוינס, קאבל, הרומנטיקנים של יינה, אדורנו, דרידה, בקט, וסטיבנס.
אתיקה-פוליטיקה-סובייקטיביות: מאמרים על דרידה, לוינס והגות צרפתית עכשווית (1999)
אוסף זה מביא יחד מספר מאמרים שפורסם בעבר.
בין המאמרים הללו, קריצ'לי דן במגוון של דמויות, כמו הגל, היידגר, ז'נה, דרידה, לוינס, רורטי, ארנסטו לקלאו, לאקאן, ז'אן-לוק ננסי, ובלנאשו, ובמנושאים כמו פוליטיקה, סובייקטיביות, גזע בקאנון הפילוסופיה המערבית, פסיכואנליזה, קומדיה, וחברות.
פילוסופיה קונטיננטלית: הקדמה קצרה מאוד (2001)
החיבור מהווה הקדמה קצרה להגות המכונה "פילוסופיה קונטיננטלית".
הוא טוען כי המונח פילוסופיה קונטיננטלית הוא שנוי במחלוקת, ומתבסס על ההיסטוריה שלו וכמו גם על דרכי ההנגדותו לפילוסופיה אנליטית או אנגלו-אמריקאית.
קריצ'לי סבור כי ניתן לאפיין את הפילוסופיה הקונטיננטלית קבוצה מובחנת של מסורות פילוסופיות המכסות מגוון בעיות, אולם עדיף לדבר אודות הפילוסופיה בכללותה מאשר להציב את ההבחנות בין המסורות הפילוסופיות.
קריצ'לי מגן על טענות אלה באמצעות דיונים בהוגים כמו קאנט, פיכטה, הגל, ניטשה, הוסרל, היידגר, קרנפ, ודן במגוון סוגיות כגון היחסים בין ידע וחוכמה, ספרות, מדע, פוליטיקה, וניהיליזם.
בחיבור זה קריצ'לי בוחן את התפקיד המרכזי של הומור, בדיחות, צחוק, וחייוכים בחיי אדם.
באופן ספציפי, הוא מגן על הטענה הכפולה כי מחד הומור עוסק בפרקטיקות המשותפות שלנו ובהתאמה הדדית זה עם זה, ומאידך הומר גם מאתגר את אותן פרקטיקות ורגישות חברתיות, ומראה כיצד הם עשויים להשתנות ממצבם כיום.
דברים בעלמא הינם: פילוסופיה בשירה של וולאס סטיבנס (2005)
בחיבור זה קריצ'לי מציג שתי טענות מרכזיות:
השירה וואלאס סטיבנס מספקת תובנות פילוסופיות משמעותיות ומאירות עיניים.
הדרך הטובה ביותר להביע תובנות כאלה היא פואטית.
באופן ספציפי, קריצ'לי טוען כי השירה של סטיבנס מציעים לקוראים גישה חדשה ליחסים בין תודעה, שפה ודברים חומריים, אשר מתגברת על בעיות של תורת ההכרה המודרנית.
הספר כולל גם התייחסות דומה לקולנוע של טרנס מאליק דרך מאמר אודות "הקו האדום".
תובעני לאין שיעור: אתיקה של מחויבות, פוליטיקה של התנגדות (2007)
בהתייחסו לנושא "האכזבה הפוליטית", קריצ'לי טוען לתפיסה של חוויה אתית וסובייקטיביות.
הוא מאתגר את ההנחות המודרניות של קאנט בדבר של אתיקה ואוטונומיה, וטוען לתפיסה "הטרו-אפקטיבית" (hetero-affective) של חוויה אתית שבה הסובייקט מחולק בין עצמו לבין דרישה מוסרית, אותה הוא חווה אף שאינו יכול למלא לחלוטין.
מהתמונה הזו, קריצ'לי מפתח תיאור של החוויה של מצפון הקודם לרפלקסיביות אודות היחס בין מצפונו לפעולה פוליטית.
הגישה המתגבשת מכונה אתיקה נאו-אנרכייסטית.
הספר פותח בהנחה שחיי האדם העכשוויים אינם מאופיינים על ידי פחד מוות, אלא על ידי אימת השמדה ומה שמחכה לנו לאחר המוות.
קריצ'לי דוחה כל בריחה ממוותנו או בהצטברות חסרת שכל של עושר או מקלט מטאפיזי, וממשיך קיקרו בחקר הדעה ש 'להתפלסף זה ללמוד איך למות'.
לשם כך, קריצ'לי דן במוותם (ובחייהם) של פילוסופים כמו תאלס ואפלטון, קונפוציוס ואבן סינא, אליזבת נסיכת הפפאלץ, הגל, היידגר ופרנץ פאנון.
על הוויה וזמן של היידגר (2008)
חיבור זה מציג שתי דרכים להתקרב לחיבור הוויה וזמן של היידגר.
האחת בקריאה 'לאחור' מהעבודה המאוחרת יותר להוויה וזמן.
והשנייה לקרטא את היידגר 'קדימה' דרך מסורת הפנומנולוגיה.
בין היתר קריצ'לי מתנגד לגישה הרואה בהבחנה של היידגר בין "אותנטי" ובין "לא אותנטי" כהבחנה מוסרית או נורמטיבית.
איך להפסיק לחיות ולהתחיל לדאוג: שיחות עם קרל סדרשטרם (2010)
הספר מורכב מסדרה של ראיונות בין קריצ'לי לבין קרל סדרסטרם המבוסס על סדרת טלוויזיה שוודית.
קריצ'לי דן בחייו ועבודתו דרך הסוגיות חיים, פילוסופיה, מוות, אהבה, הומור, ואותנטיות.
הקובץ מאגד סדרה של ראיונות עם קריצ'לי שנערכו בין 2000 ל-2011. קריצ'לי דן בעבודתו ובהתפתחותו באמצעות מגוון נושאים כמו דקונסטרוקציה, ניהיליזם, פוליטיקה, ספרות, פאנק, וטרגדיה.
אמונתם של חסרי האמונה: ניסויים בתאולוגיה פוליטית (2012)
קריצ'לי חושב מחדש על אמונה כמושג פוליטי מבלי להיכנע לפיתויים של דחיית האמונה האתאיסטית או לחיבוק האמונה התיאיסטי.
לשם כך, קריצ'לי דן ברוסו, באדיו, פאולוס היידגר ואחרים.
הוא גם מגן על השקפתו של אי-אלימות כנגד הביקורת שהופנתה כלפיו על ידי סלבוי ז'יז'ק.
חיבור שכתב במשותף עם אשתו ג'יימיסון וובסטר, ומתבסס על קריאות שונות בהמלט (פרשנויותים של הוגים כמו קרל שמידט, ולטר בנימין, הגל, פרויד, לאקאן, וניטשה) במטרה להציע קריאה צמודה ושלמה של המלט.
הספר מציג קריאה לא שגרתית בהגותו של לוינס, ומציע הבנה חדשה של חשיבותה.
הספר מבוסס על ארבע הרצאות, בהן הוצגו חמש שאלות הנוגעות לוינס:
באיזו מתודה עלינו לנקוט בקריאת לוינס?
מהי הבעיה היסודית של לוינס?
איזו צורה קיבלה הבעיה הזו בכתביו המוקדמים?
מהי התשובה של לוינס לבעיה זו?
האם התשובה של לוינס היא התשובה הטובה ביותר?
הספר מורכב פרגמנטים של עבודה נטושה לכאורה, אשר מתוארכת בעיקר לשנים 2004–2006. הפרויקט הראשוני היה לפתח תיאוריה של אובייקטים בלתי אפשריים שיקבלו את הצורה של ישויות אלפביתיות.
ערכים אלה יעסקו בתופעות, מושגים, איכויות, מקומות, תחושות, אנשים והלכי רוח שונים.
קריצ'לי דן בספר בהשפעת המוזיקה של דייוויד בואי עליו באופן אישי לאורך כל חייו.
החיבור משקף העומק הפילוסופי של עבודתו של בואי.
זה ספר של מעריץ שמנסה להעניק את הכבוד האסתטי המתאים לעבודתו של בואי באמצעות ניתוח זהיר של מילות השירים וחקר סוגיות כמו אותנטיות, בידוד, אמת וכמיהה לאהבה.
סיפור סמי-אוטוביוגרפי על אמנות הזיכרון בהשראת עבודתו של פרנסיס ייטס ואדולפו ביו קזארס , אך בבסיסו דיון בזיכרון כשלעצמו ביח לחיבורו הגדול של הגל פנומנולוגיה של רוח.
הספר עוסק בבניית תיאטרון זיכרון, בניסיון המזויף לשלוט ביחס של אדם למוות ובפירוק הדרגתי של הדימוי הסטנדרטי של הפילוסוף.
קריצ'לי גורס כי על התאבדות יש לחשוב כתופעה רצינת ומפוכחת, וזאת בניגוד לנטייה הרווחת להתנגד להתאבדות מטעמים מוסרניים או דווקא להלל אותה (כמו במות קדושים).
לשם כך, קריצ'לי בוחן התאבדויות רבות ומרהר על הגידול בהתאבדות בחברה שלנו.
על מה אנחנו חושבים כשאנחנו חושבים על כדורגל (2017)
במסה זו קריצ'לי טוען שיש לכדורגל מקום ייחודי בחברה, בכך שהוא בעת ובעונה אחת מבטא חברותיות וסולידריות (למנשל ביחסים בין קבוצה לאוהדיה, היווצרות קבוצות דרך כנסיות מקומיות או קבוצות קהילתיות שונות), אף שהכדוגל בלתי נפרד מתרבות הצריכה, ההון והניכור של חיי החברה המודרניים.
לדבריו, זהו ניסיון לכתוב פואטיקה של כדורגל.
בספר זה קריצ'לי טוען שטרגדיה מבטאת אוריינטציה פילוסופית שמאתגרת את הסמכות המסורתית של הפילוסופיה על ידי מתן קול למה שהוא סותר, ומגביל על בני אדם.
בפיתוח הפילוסופיה של הטרגדיה הוא פונה לסופיסט הקדום גורגיאס והפרקטיקה הסופיסטית של אנטי-לוגיה, אשר בוחנת את שני הצדדים של בדיון כדי להפוך את הטיעון החלש להיראות חזק יותר.
בנוסף לגורגיאס, קריצ'לי דן באסכילוס, סופוקלס, אוריפידס, אפלטון, אריסטו ואחרים.
בשנת 2009, קריצ'לי כתב סדרה של מאמרים עבור הגרדיאן בנושא "הוויה וזמן" של היידגר.
מאז 2010 ועד לסגירתו ב-2021, קריצ'לי ייסד עורך וניהל (יחד עם פטר קטפנו) את הבלוג The Stone מבית הניו יורק טיימס.
בבלוג פרסם גם מאמרים רבים פרי עטו.
בין ההוגים שפרסמו מאמרי דעה תחת הבלוג נמנים לינדה מרטלן אלקוף, שילה בנחביב, פיטר סינגר, ג'ודית באטלר, נועם חומסקי, ארתור דנטו, מרתה נוסבאום, סטיבן פינקר, וקורנל וסט.
יחד עם סופר טום מקארתי, קריצ ' לי הוא חבר מייסד של INS (nternational Necronautical Society) ומשמש כפילוסוף ראשי.
קריצ'לי הוא חלק מהצמד המוזיקלי Critchley and Simmons יחד עם ג'ון סימונס.
ב-2020 הקליט פודקאסט העוסק ב"הוויה וזמן" של היידגר תחת השם Apply-degger.
סיימון קספה (1909–1933) היה יהודי תושב חרבין, מנצ'וריה, שנחטף לצורך כופר נפש, עונה ונרצח על ידי כנופיית פושעים פשיסטים בהשפעת המנהיג הרוסי הלבן הגולה קונסטנטין רודזייבסקי .
החקירה על היעלמותו ומותו של סיימון בוצעה למראית עין על ידי השלטונות היפניים, שחיזרו אחרי הקהילה הרוסית הלבנה במטרה שיעודדו את האידאולוגיה האנטי-קומוניסטית שלהם, דבר שעורר סנטימנט אנטי-יפני בקרב הקהילה היהודית של מנצ'וקאו ואת בריחתם של כמעט 70% מהיהודים בחרבין.
קספה היה בנו של ג'וזף קספה, הבעלים של "בית המלון מודרנה" (Hôtel Moderne) שבחרבין, יחד עם רוב בתי הקולנוע והתיאטראות של העיר.
ג'וזף קספה נמלט מרדיפות ברוסיה, ועבר לחרבין ב-1907. בתחילה ג'וזף היה חסר אזרחות, לאחר מכן הוא השיג אזרחות צרפתית עבור משפחתו.
סיימון קספה גדל בחרבין, נסע בקביעות לצרפת כדי ללמוד בקונסרבטוריון של פריז, והיה פסנתרן מוכשר.
באוגוסט 1933 נחטף סיימון קספה, כשחזר מטיול עם חברתו.
התוקפים שלו התקרבו מאחור, תפסו אותו ולקחו אותו לאתר במרחק של כ- ממערב לעיר.
למחרת, ג'וזף קספה קיבל שטר כופר בדרישה של 100,000 דולר.
הוא יצר קשר עם הקונסול הצרפתי המקומי, ששכנע אותו לעכב את תשלום הכופר והבטיח לשתף פעולה עם החקירה של השלטונות היפניים.
חודש לאחר מכן, הוא קיבל חצי אוזן מדממת, אך שוב הומלץ לו שלא לשלם את הכופר.
גופתו של סיימון קספה נמצאה על ידי המשטרה ב-3 בדצמבר.
החוטפים הרעיבו והכו אותו, חתכו את אוזניו, תלשו את ציפורניו והכריחו אותו להחזיק את ראשו בתוך חור חשוך וקר באדמה כשהטמפרטורות ירדו ל-20 ו-30 מעלות מתחת לאפס.
הוא הוצא להורג בירייה בראשו.
אלפי מפגינים מקהילות רבות השתתפו בהלווייתו של קספה.
להפגנות של הקהילות היהודיות בחרבין ושנגחאי בפני סגן שר החוץ היפני, ממורו שיגמיטסו, לא הייתה השפעה.
החוטפים נעצרו אך שוחררו למחרת.
לאחר הרשעותיהם, הובא השופט הסיני באשמת בגידה.
החוטפים נשפטו מחדש, נמצאו אשמים ונידונו ל-15–20 שנות מאסר.
מספר שבועות לאחר מכן, השלטונות נענו בחיוב לבקשת רודזייבסקי לשחרורם בטענה שהמזימה, שהגה הסגן שלו מרטינוב, הונעה רק על ידי אג'נדה "פטריוטית".
עד אמצע שנות ה-30, האוכלוסייה היהודית של חרבין ירדה בחצי בגלל שפל כלכלי ואירוע החטיפה של סיימון קספה.
תושבים אלה עברו לשנגחאי, לערים סיניות אחרות שאינן בשליטת יפן, או אפילו חזרה לברית המועצות, למרות העובדה שרבים הגיעו לסין כשהם נמלטים מהרדיפות שם.
סיימון פולארד יוז הבן היה עורך דין, משפטן ופוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-15 בשנים 1885–1889. במלחמת האזרחים האמריקנית הוא שירת כקצין בצבא הקונפדרציה בזירה המערבית וב.
סיימון פולארד יוז הבן נולד ליד קרת'ג' שבמחוז סמית', טנסי, כבנם השלישי של סיימון פ.
ב-1842, כשהיה בן 12, נפטרה אמו, והמשפחה עברה למחוז בואי שבטקסס, אך ב-1844 נפטר גם אביו, והותיר את יוז בן ה-14 יתום.
באותה שנה הוא התלווה לכמה מקרובי משפחתו למחוז פלאסקי שבארקנסו, שם הוא עבד בחווה תמוכת שכר.
ב-1844 החל יוז ללמוד באקדמיית סליבן שבמחוז סאמר, טנסי, ולמד שם לטינית ומתמטיקה.
ב-1848 הוא כבר למד כסטודנט בקלינטון קולג' במחוז הולדתו.
אף על פי שהוא לא עשה חיל בלימודיו, הוא נאלץ לשוב לארקנסו בסוף 1849 עקב מצבו הפיננסי, שם הוא הקים בית על גדת נהר וייט ליד קלרנדון שבמחוז מונרו.
הוא עבד בכמה חוות, התיידד עם השריף המקומי שהמליץ עליו כמחליפו ב-1853. במקביל לכהונתו כשריף בשנים 1854–1856, למד יוז משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין של מחוז מונרו.
ב-1857 הוא הקים משרד עורכי דין בקלרנדון בשותפות עם ויליאם ו.
סמית', שלאחר מכן היה שופט בבית המשפט העליון של ארקנסו.
השותפות בין השניים נמשכה עד 1874, והייתה מקור ההכנסה העיקרי של יוז בשנים אלו.
ביוני 1857, זמן קצר לאחר הקמת משרד עורכי הדין, נשא יוז לאישה את אן א.
לשניים נולדו תשעה ילדים, מתוכם שישה הגיעו לבגרות.
משבר הפרישה שכתוצאה ממנו פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית השפיע עמוקות על יוז ועל משפחתו.
בהשקפתו הפוליטית הוא היה ויגי.
עם זאת, במהלך מערכת הבחירות לנשיאות של 1860 הוא תמך בג'ון בל מטנסי, מועמדם של תומכי האיחוד החוקתי, ולאחר מכן נשא כמה נאומים נגד הפרישה לאחר בחירתו של אברהם לינקולן לנשיאות ארצות הברית.
על כל פנים, עם פרוץ המלחמה, התגייס יוז לצבא הקונפדרציה והיה קפטן בפלוגה F של רגימנט הרגלים ה-23 של ארקנסו.
משפחתו עברה למחוז צ'ירוקי שבטקסס כדי להימנע ממוראות המלחמה בארקנסו.
הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל ברגימנט, וכאשר הרגימנט התארגן מחדש לאחר קרב שילה, הוא הצטרף לגדוד הפרשים של ג'ון האנט מורגן בטקסס כטוראי ושירת בו עד תום המלחמה.
במהלך המלחמה היה יוז לתומך של המפלגה הדמוקרטית, וב-1866 נבחר לבית הנבחרים של ארקנסו מטעם מחוז מונרו.
הוא נבחר כאחד מארבעת חברי הוועדה שנשלחה לנשיא אנדרו ג'ונסון כדי להקל את מדיניות תקופת השיקום הנוקשה כלפי ארקנסו, אך משימה זו כשלה.
כמחזיק משרה ציבורית טרם המלחמה שלחם בשורות צבא הקונפדרציה, נשללה מיוז זכות ההצבעה בשנים 1867–1874.
ב-1874 שב יוז לפוליטיקה והשתתף כנציג בוועידת החוקה של ארקנסו מטעם מחוז מונרו.
עבודתו בוועידה הקנתה לו בסיס פוליטי ברחבי המדינה.
ב-9 בספטמבר אותה שנה, בוועידת המפלגה המדינתית שבחרה באוגוסטוס היל גרלנד כמועמדה לתפקיד מושל המדינה, נבחר יוז כמועמד המפלגה לתפקיד התובע הכללי של המדינה.
הבחירות הכלליות לשני תפקידים אלו ולאשרור החוקה המוצעת התקיימו ב-13 באוקטובר, ובהן נבחרו ברוב גדול גרלנד ויוז והחוקה אושרה.
יוז הופיע כנציג מטעם המדינה בפני בית המשפט העליון של ארקנסו בתיק של חברת הרכבת סנט לואיס, איירון מאונטיין וסאות'רן ב-1875 בעניין זה.
לאחר ההחלטה של בית המשפט, שילמו חברות הרכבת את המיסים על קרקעות אלו.
יחד עם 11 אישים נוספים, ביקש יוז ביוני 1876 להיבחר כמועמד הדמוקרטים למשרת מושל ארקנסו.
עם זאת, כוחו של מבקר המדינה ויליאם ריד מילר עלה כמועמד המוביל.
את שמונה השנים הבאות העביר יוז בעיסוק בעריכת דין בליטל רוק ובקידום עסקיו החקלאיים.
במהלך אותה תקופה הוא רכש מספר חוות במחוזות שונים של ארקנסו ונהנה מהצלחה כלכלית.
ב-1884 הציג יוז שוב את מועמדותו מטעם המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל ארקנסו, זאת כאשר המושל המכהן ג'יימס הנדרסון ברי הודיע על כך שהוא לא התכוון להתמודד על תקופת כהונה נוספת.
מסע הבחירות שלו למועמדות המפלגה היה מורכב בשל עלייתו של "גלגל החקלאים" (Agricultural Wheel), ארגון שהיה מחויב לכמה צעדי הקלה על החקלאים.
יריבו המוביל של יוז היה סוחר מליטל רוק, קולונל ג'ון ג.
פלטשר, שזכה לתמיכה משמעותית מהחקלאים.
שני היריבים עברו ביסודיות ברחבי המדינה וצברו כוח תמיכה די שקולה עד לכינוסה של ועידת המפלגה המדינתית ב-25 ביוני, אך בסופו של דבר ניצח יוז.
לאחר מכן הוא יצא למסע בחירות ברחבי המדינה מול יריבו הרפובליקני תומאס בולס, וב-1 בספטמבר הוא ניצח בבחירות הכלליות לאחר שזכה ב-100,875 קולות מול 55,388 הקולות של יריבו.
ב-17 בינואר 1885 הושבע יוז כמושל ארקנסו.
דאגתו הגדולה ביותר הייתה שבית המחוקקים יספק בסיס משמעותי לתשלום של החלק הבלתי שנוי במחלוקת של חוב המדינה.
עניין זה היה קשור ל"תיקון פישבק" בחוקת המדינה שעבר זמן קצר קודם לכן, ושאישר דחייה של תשלום רוב החובות מתקופת השיקום.
כמה צעדים משמעותיים יושמו במהלך תקופת כהונתו הראשונה של יוז כמושל, אף על פי שממשלת המדינה הייתה מחויבת לכלכלה ולצמצום ההוצאות וחדלה ללוות כספים.
כמה בניינים הוקמו במערכת בתי הסוהר ובמוסדות הרווחה של המדינה, בוצע שיפוץ במתחם הקפיטול המדינתי, הוגדלה התמיכה של המדינה לבתי הספר הציבוריים, ואף על פי כן נרשם באוצר המדינה עודף.
חלק מהסיבות להישגים אלו היה הטיפול בחוב המדינתי.
החלק הבלתי שנוי במחלוקת של החוב עבר לאחריות מועצת החוב של המדינה, שבו היו חברים המושל, מבקר המדינה, גזבר המדינה, והתובע הכללי, ושהוקם ב-2 באפריל 1885. המועצה הפחיתה בהצלחה את החובות יוצאי הדופן של המדינה מבלי לפגוע במחויבויות שלה.
הצלחתו של יוז בתפקידו הבטיח את תמיכת המפלגה בבחירתו כמועמד לכהונה שנייה, בייחוד לאחר שכמה חוואים ממורמרים החליטו לגבות את ארגון הגלגל החקלאי בניסיונו להקים מפלגה פוליטית חדשה.
מפלגה זו בחרה בצ'ארלס קניגהאם, לשעבר חבר מפלגת השטרות הירוקים, לאחר שהקולונל פלטשר דחה את ההצעה לעמוד בראשות המפלגה החדשה, בעוד שהרפובליקנים בחרו בלאפייט גרג, שהיה שופט בבית המשפט העליון של ארקנסו במהלך תקופת השיקום.
בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-6 בספטמבר גרף יוז 90,650 קולות מול 54,063 שקיבל גרג ו-19,169 הקולות של קנגיהאם.
ב-15 בינואר 1887 הושבע יוז לכהונתו השנייה.
בנאומו בפני האספה הכללית של המדינה, הוא שב והצהיר על רצונו לראות את חברות הרכבות לוקחות את חלקן ההוגן בעול המיסים.
באחת ההזדמנויות, שילמה חברת סנט לואיס, איירון מאונטיין וסאות'רן סכום של 250,000 דולר בהסדר תשלום מיסי העבר.
על אף ההצהרה הבולטת של יוז בנאום ההשבעה שלו, "אנו עם שכמעט כולו חקלאים", פקידי הממשל המדינתי עשו מעט כדי להקל על המגזר החקלאי עד לתום תקופת כהונתו, וחברותו של יוז בארגון Patrons of Husbandry, או the Grange, בארקנסו בשנות ה-70, לא גרמו לחקלאים עניים רבים לרחוש לו אהדה.
יותר מכך, קריאתו ב-1886 לחברת הרכבות אירון מאונטיין לחדש את השירות שלה באופן מידי נראתה לרבים במעמד העובדים כסיבה לכך ששביתת הרכבות של דרום-המערב כשלה.
על כל פנים, כאשר התכנסה ועידת המפלגה המדינתית ב-31 במאי בליטל רוק, התמודד יוז מול שלושה מועמדים מרכזיים.
פלטשר זכה לגיבוי מצד אנשי עסקים רבים וכן מצד כמה מתומכי ארגון הגלגל החקלאי.
ג'יימס פיליפ איגל, חוואי ממחוז לונוק ויושב ראש בית הנבחרים במהלך תקופת כהונתו הראשונה של יוז, זכה גם הוא לתמיכת החקלאים ושל אחרים כאשר קרא לחיסכון בהוצאות.
ויליאם מיד פישבק קיבל תמיכה בזכות טענתו על תשלום החובות הבלתי מוצדקים.
במשך שלושה ימים נקלעו דיוני הוועידה למבוי סתום.
בסבב ההצבעה ה-117 פרש פישבק מהמרוץ, ותומכים של פלטשר החלו לפרוש גם הם וחברו לאיגל, כשבסבב ההצבעה הסופי הצביעו 248 נציגים לאיגל ו-205 ליוז.
בה בעת בחרה הוועידה ביוז כנציג הוועדה הדמוקרטית הלאומית מטעם ארקנסו.
במהלך מערכת הבחירות הכלליות עבר יוז ברחבי ארקנסו כדי לתמוך במפלגתו.
כאשר הוא סיים את כהונתו כמושל ב-17 בינואר 1889, האהדה כלפיו עדיין הייתה משמעותית.
באותה שנה, הוא נבחר כשופט בבית המשפט העליון של ארקנסו.
הוא נבחר שוב לתפקיד ב-1896, וכהונתו על כס השיפוט לא הייתה שנויה במחלוקת והוא זכה למוניטין כשופט הוגן.
לאחר תום כהונתו כשופט ב-1904 החלה בריאותו של יוז להתדרדר, ובחודשי חייו האחרונים הוא היה מרותק לביתו בליטל רוק.
סיימון פולארד יוז הבן נפטר בליטל רוק ב-29 ביוני 1896. הוא נטמן בבית הקברות מאונט הולי שבעיר.
סיימון סטאלנהאג (נולד ב-20 בינואר 1984) הוא אמן, מוזיקאי ומעצב שוודי המתמחה ביצירות אמנות דיגיטלית רטרו-עתידניות המתמקדת בהיסטוריה אלטרנטיבית המתרחשת באזורים הכפריים של שוודיה.
יצירות האמנות של סטאלנהאג היוו את הבסיס לסדרת הטלוויזיה המדע בדיונית של אמזון מ-2020, "עלילות מהלולאה", וכמו מקור השראה לסרט של נטפליקס "שלב החשמל" (אנ') שעלה לאקרנים ב-2025.
סטאלנהאג גדל באזור כפרי בפאתי סטוקהולם שבשוודיה והחל לאייר את הנופים מקומיים עוד בגיל צעיר.
סטאלנהאג שאב השראה רבה ביצירותיו מאמנים שונים, כולל לארס ג'ונסון.
בשלב מסוים סטאלנהאג גם התמקד ביצירת אמנות מדע בדיונית בהשראת אמני קונספט כמו ראלף מקווארי וסיד מיד.
בתחילה יצירות האמנות בז'אנר המדע בדיוני היו פרויקט צד, בו הוא התנסה מבלי כל תכנון להתפתח לכיוון זה.
מבחינה נושאית, יצירותיו משלבות לעיתים רבות סביבות מתקופת ילדותו בשוודיה יחד עם תמות מסרטי מדע בדיוני, וכתוצאה מכך נוצרים תמונות של נופים שוודיים סטריאוטיפיים נאו-עתידנים.
יצירותיו של סטאלנהאג כוללות לעיתים רבות רובוטים ענקיים ומבנים עצומים לצד פריטים שוודיים נפוצים כמו רכבי וולוו וסאאב.
עם השנים סטאלנהאג בחר גם ליצור סיפור רקע ליצירותיו הכרוך במתקן תת-קרקעי ממשלתי.
בנוסף סטאלנהאג צייר בעבר גם 28 ציורים של דינוזאורים מסוגים שונים לתערוכות הפרהיסטוריות של המוזיאון להיסטוריה של הטבע בסטוקהולם לאחר שגילה עניין מחודש בדינוזאורים, אשר עניינו אותו במיוחד בילדותו, ויצר קשר עם המוזיאון על מנת לראות אם יוכל לקחת חלק בשיתוף פעולה עימם.
בשנת 2016 יצר גם עבור ה"Resilience Centre" של אוניברסיטת סטוקהולם סדרת ציורים של תרחישים היפותטיים בהם מפלס האוקיינוס יעלה כתוצאה מההתחממות העולמית.
בשנת 2016 יצר גם מספר יצירות אמנות לצורך קידום מכירות של משחק הווידאו המדע הבדיוני "No Man's Sky".
סטאלנהאג משתמש בטאבלט מסוג Wacom ובמחשב בתהליך היצירה של יצירותיו אשר נועד להידמות לציורי שמן.
בתחילה הוא ניסה להשתמש במדיות פיזיות שונות, כולל צבעי גואש, כדי לנסות ליצור יצירות אמנות בסגנון מסורתי יותר.
גם לאחר המעבר למיכשור דיגיטלי בתהליך היצירה, הוא הצהיר כי הוא משקיע "מאמצים רבים כדי לגרום למברשות הדיגיטליות להתנהג באופן טבעי".
רוב יצירותיו מבוססת על תצלומים שהוא צילם, ואלו משמשים כבסיס ליצירת מספר סקיצות גסות לפני שהוא מתמקד ביצירת הסופית.
רוב יצירות האמנות של סטאלנהאג היו זמינות בתחילה באינטרנט, לפני ששוחררו מאוחר יותר למכירה בדפוס.
בהמשך יצירותיו אוגדו לשני ספרי אמנות - "Tales from the Loop" (בשוודית: Ur Varselklotet) אשר יצא לשווקים ב-2014 ו-"Things from the Flood" (בשוודית: Flodskörden) אשר יצא לשווקים ב-2016. הנארטיב המשותף לשני הספרים הוא בנייה של מאיץ חלקיקים מאסיבי המכונה "הלולאה".
בספר האמנות השלישי של סטאלנהאג "The Electric State" הוא החל להתמקד יותר באזור מערב ארצות הברית.
סטאלנהאג השתמש במימון המונים בקיקסטארטר על מנת לממן את ההדפסה וההפצה של ספרו השלישי.
הנראטיב בספרו השלישי מתרכז בילדה ובת הלוויה הרובוטית שלה אשר חוצים את המדינה הבדיונית "פסיפיקה".
הוצאת הספרים סיימון אנד שוסטר פרסמו את המהדורה הבריטית של הספר בספטמבר 2018, וחברת הוצאת הספרים Skybound Books פרסמו את מהדורה של הספר באמריקה הצפונית חודש שלאחר מכן.
בשנת 2019 הספר היה אחד מתוך שישה מועמדים לפרס ארתור סי קלארק.
בסוף שנת 2020 פורסם שסטאלנהאג עובד על ספר האמנות הרביעי שלו "The Labyrinth" וכי גם הפעם ישתמש במימון המונים בקיקסטארטר על ממנת לממן את ההדפסה וההפצה של ספרו הרביעי.
בשנת 2016 הושק קמפיין קיקסטארטר למימון משחק תפקידים שולחני בשם "Tales from the Loop" המבוסס על ספרו של סטאלנהאג בעל אותו השם.
עלילת המשחק מתרחשת בשנות ה-80, בארצות הברית או בשוודיה, והשחקנים משחקים קבוצת בני נוער המתמודדים עם השפעות מאיץ החלקיקים "הלולאה".
בשל ההתמקדות בנוסטלגיה ובגיבורים צעירים היו שהשוו את המשחק לסדרת הטלוויזיה הפופולרית דברים מוזרים.
סדרת טלוויזיה בשפה האנגלית, "עלילות מהלולאה", שהופקה עבור אמאזון פריים, עלתה לשידור בשלמותה ב-3 באפריל 2020 והתבססה על אלמנטים רבים מספריו של סטאלנהאג.
העונה הראשונה כללה שמונה פרקים בני 50–57 דקות כל אחד.
הזכויות להפקת הסרט "שלב החשמל" (אנ') נמכרו בשנת 2017 לאחים רוסו, והוא יצא לשידור בתחילת 2025.
כחלק מקמפיין מימון ההמונים לספר The Electric State סטאלנהאג הפיק אלבום מוזיקה אלקטרונית עם אותו השם.
בשנת 2018, הוא הוציא את אלבומו השני, Music for DOS, המכיל מוזיקה שנוצרה באמצעות תוכנת הטראקר הוותיקה ליצירת מוזיקה אימפולס טראקר.
בנוסף, לאורך השנים סטאלנהאג היה מעורב גם בהפקת מגוון פרסומות, סרטים ומשחקי וידאו, כולל משחק הפלטפורמה "Ripple Dot Zero".
סיימון פלקסנר היה רופא ומדען אמריקאי–יהודי, פרופסור לפתולוגיה ניסויית באוניברסיטת פנסילבניה ומנהלו הראשון של מכון רוקפלר למחקר רפואי.
שימש גם נאמן של קרן רוקפלר.
פלקסנר ערך מחקר על שיתוק ילדים ופיתח טיפול בעירוי נסיוב לדלקת קרום המוח.
הוא היה הראשון לתאר רוזטת פלקסנר-וינטרשטיינר, ממצא פתולוגי אופייני של רטינובלסטומה.
פלקסנר נולד בלואיוויל שבקנטקי למוריץ (מוריס) ואסתר פלקסנר, הבן הרביעי מתוך תשעה ילדים.
אביו, יליד העיירה נוימארק שבבוהמיה, היגר לארצות הברית לאחר שהות של מספר שנים בשטרסבורג, בעוד מוצאה של אמו מרודן שבבוואריה.
את התואר הראשון במדעי הרוקחות השלים בשנת 1881 במכללת לואיוויל לרוקחות, ולאחר מכן עבד עם אחיו הבכור, ג'ייקוב, שהיה רוקח ורופא, במשך שמונה שנים בבית המרקחת שלו.
בשנת 1889 השלים את התואר דוקטור לרפואה במכללת לואיוויל לרפואה.
לאחר סיום התואר החל במחקר בפתולוגיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם גם לימד סטודנטים.
בשנת 1899 מונה לפרופסור לפתולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה.
הוא נבחר לחברה הפילוסופית האמריקאית בשנת 1901.
פלקסנר לימד באוניברסיטת פנסילבניה עד 1903, אך נקרא לנהל את מכון רוקפלר למחקר רפואי ב-1901. הוא ניהל את מכון המחקר עד 1935. בתפקיד זה הכיר את הנדבן ג'ון ד.
רוקפלר, שתמך במחקר ובטיפול רפואי בסיסי.
בין השנים 1910–1914 שימש בחבר הנאמנים של מוסד קרנגי.
הוא נפטר במאי 1946 בניו יורק מאוטם שריר הלב.
עבודותיו מוצגות בחברה הפילוסופית האמריקאית ובספרייה הרפואית על שם בקר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וושינגטון.
פלקסנר התחתן עם הלן תומאס, לימים פרופסור לאנגלית.
בנו, ג'יימס תומאס פלקסנר, היה סופר והיסטוריון, שחיבר ביוגרפיה נרחבת של ג'ורג' וושינגטון.
עם אחיו של פלקסנר נמנים אברהם פלקסנר, שהיה לרופא ולמחנך רפואי, וברנרד פלקסנר, ממייסדי החברה הכלכלית לארץ ישראל.
בשנת 1911 זכה פלקסנר בפרס קמרון לשיטות טיפול מטעם אוניברסיטת אדינבורו.
סיימון פיטר וואלאס מורדוך הוא דיפלומט ופוליטיקאי ניו זילנדי.
שימש כשר החוץ של ניו זילנד.
מורדוך למד באוניברסיטת קנטרברי, שם סיים תואר שני בהצטיינות בהיסטוריה.
מורדוך הצטרף למשרד החוץ הניו זילנדי ב-1972. הוא קיבל תפקיד מוקדם בקנברה, לפני שהצטרף למחלקת ראש הממשלה והקבינט ב-1980 כיועץ לענייני חוץ של ראש הממשלה רוב מאלדון.
ב-1983 שימש כעוזר ראש "חטיבת אסיה" במשרד.
מאוחר יותר באותה השנה, הוא החל לעבוד בוושינגטון די.סי., כיועץ מדיני, וקצין קישור המודיעין של ניו זילנד בארצות הברית.
ב-1987 חזר לניו זילנד והפך לראש "חטיבת אוסטרליה" במשרד.
בשנת 1989, "הושאל" למחלקת ראש הממשלה והקבינט כדי להיות ראש מחלקת הייעוץ למדיניות.
בשנת 1991, מנהל שירותי המדינה דון האן מינה את מורדוך לתפקיד מזכיר מחלקת ראש הממשלה והקבינט.
ב-1999 מונה לשגריר ניו זילנד באוסטרליה.
בשנת 2002, "ירש" את ניל וולטר בתפקיד שר החוץ של ניו זילנד, אך פרש מתפקיד זה בשנת 2009.
סיימון ברקלי קונובר היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כנציג בוועידת החוקה של פלורידה בשנת 1868, כגזבר המדינה, כחבר בית הנבחרים של פלורידה וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם פלורידה.
קונובר נולד ב-23 בספטמבר 1840 במחוז מידלסקס שבניו ג'רזי, ולמד באקדמיה בעיר טרנטון.
הוא למד רפואה באוניברסיטת פנסילבניה, והשלים את לימודיו במחלקה לרפואה של אוניברסיטת נאשוויל בשנת 1864. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שירת במחלקה הרפואית של צבא האיחוד.
בשנת 1866 מונה לרופא מסייע בפועל ונשלח לעיר לייק סיטי שבפלורידה.
הוא התפטר משירותו בצבא לאחר שפלורידה התקבלה מחדש לאיחוד המדינות.
בשנת 1868 היה קונובר נציג בוועידת החוקה של מדינת פלורידה, ובאותה שנה מונה לגזבר המדינה וכיהן תקופת כהונה אחת.
בין השנים 1868–1872 שימש גם כחבר בוועד הלאומי של המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1873 נבחר לבית הנבחרים של פלורידה, ובמהלך כהונתו שימש כיושב ראש הבית.
קונובר נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן שם מ־4 במרץ 1873 עד 3 במרץ 1879. במהלך כהונתו היה יושב ראש ועדת הסנאט לרישום הצעות חוק (Committee on Enrolled Bills).
לאחר סיום כהונתו בסנאט חזר לעסוק ברפואה.
בשנת 1880 התמודד ללא הצלחה על תפקיד מושל פלורידה מטעם המפלגה הרפובליקנית, ובשנת 1885 היה שוב נציג בוועידת החוקה של המדינה.
בשנת 1889 מונה לרופא הראשי של נמל העיר פורט טאונסנד שבמדינת וושינגטון, ובשנת 1891 מונה לנשיא מועצת הנאמנים של המכללה החקלאית ובית הספר למדע של מדינת וושינגטון (היום אוניברסיטת המדינה של וושינגטון).
הוא המשיך לעסוק ברפואה בעיר פורט טאונסנד עד מותו ב-19 באפריל 1908, ונקבר בבית העלמין המסוני בעיר.
סַיֶנְטוֹלוֹגְיָה או הַכְּנֵסִיָּה הַסַיֶנְטוֹלוֹגִית, היא מערכת אמונות ופרקטיקות שפותחה על-ידי הפילוסוף וסופר המדע-הבדיוני האמריקני, ל.
כנסיית הסיינטולוגיה הוכרה רשמית כדת או כמוסד ללא כוונת רווח ב-35 מדינות שונות, בהן ארצות הברית, איטליה, ספרד, פורטוגל, שוודיה, הודו, דרום-אפריקה, אוסטרליה ובריטניה.
ישנן מדינות בהן הסיינטולוגיה מוגדרת ככת.
"כנסיית הסיינטולוגיה" מוגדרת בישראל כחברה לתועלת הציבור ועל פי העיתונות ככת הגדולה במדינת ישראל.
היא גם נודעת כארגון מטרייה שמאגד בתוכו רשת בינלאומית של ארגוני זכויות האדם שונים שהקים האברד בשנות ה-50 של המאה ה-20, על-מנת להפיץ בקרב הציבור הרחב את אמונתו החדשה, פרי עטו.
הסיינטולוגיה מציעה שיטות טיפול שונות, המכוונות לשפר את היכולות של האדם כישות רוחנית.
בכך, לפי טענתה, היא מעלה גם את יכולתו לטפל בגופו בהתמודדות עם מחלות פסיכוסומטיות ולהגיע לרמה תודעתית גבוהה יותר.
תחקירים ופרסומים בכלי תקשורת ובירורים שנערכו על ידי ועדות חקירה במדינות שונות, ובהן צרפת, הגדירו ואפיינו את כנסיית הסיינטולוגיה כ'כת'.
ועדות חקירה ותחקירים אף הצביעו על שימוש שעושה הכנסייה בשיטות של מניפולציה פסיכולוגית.
בגרמניה הוכרזה הכנסייה כ'ארגון טוטליטרי', ועל-כן מתנהלת כנגדה מערכה ציבורית ענפה.
במדינת ישראל, כנסיית הסיינטולוגיה הייתה אחת הכתות שוועדת תעסה-גלזר בנושא "כתות (קבוצות חדשות) בישראל" סקרה בדו"ח שלה, אם כי הדו"ח לא יצר הגדרות משפטיות, ולא קיבל גושפנקא אקדמית .
מקור הנוסח העברי של המילה "סיינטולוגיה" הוא במקור בשפה האנגלית – Scientology.
המילה היא שילוב של המילה הלטינית scio, יֶדע (לפי הניסוח בפרסומים הרשמיים של הכנסייה – "לדעת במלוא מובן המילה"), והמילה היוונית לוגיה (λογία) שפירושה "תורה".
המילה "סיינטולוגיה" שימשה בכמה הקשרים לפני שהאברד אימץ אותה בתור השם לאמונתו.
ההוגה האנרכיסטי האמריקאי סטיבן פרל אנדרוס (Stephen Pearl Andrews) הזכיר אותה בספרו "התקציר הראשון של אוניברסולוגיה ואלוואטו" בשנת 1871 כשם של "מדע חדש...
שחוקר את המחלקה השנייה של הקיום...".
לפי ספרו של הסיינטולוג לשעבר ג'ון אטאק "פיסת שמיים כחולים" (A Piece of Blue Sky), הפילולוג אלן אפוורד (Alan Upward) השתמש בשנת 1907 במילה "סיינטולוגיה" כמילה נרדפת לפסבדו-מדע.
ב־9 במאי בשנת 1950 פרסם האברד את ספרו הראשון בנושא השכל והנפש: "דיאנטיקה – המדע המודרני של בריאות הנפש" ; יום פרסום הספר הפך מאוחר יותר לאחד החגים של הסיינטולוגיה.
מקור השם "דיאנטיקה" במילים היווניות dia "דרך" ו־nous "נפש".
עקרון היסוד בספר הוא שהאדם הוא ישות רוחנית שטבעה טוב ושהדחף לשרוד מניע את קיומה.
עם זאת, השכל של האדם ("מַיינד" בפרסומים סיינטולוגיים בעברית) מפריע לו לשרוד ולפעול נכון, משום שיש בו הצטברויות של "אנגרמות" – יחידות של זיכרונות של כאב וחוסר הכרה.
המיינד, לפי האברד, נחלק ל"מיינד אנליטי" (מנתח), האחראי על חשיבה וקבלת החלטות הגיוניות, ו"מיינד ראקטיבי" (תגובתי), הגורם לאדם לבצע מעשים לא הגיוניים בגלל האנגרמות שמצטברות כשהאדם חווה כאב פיזי בעודו חסר הכרה.
האברד טען שאנגרמות נאגרות בשל לחץ פיזי על העובר טרם לידתו, בעקבות מריבות בין הוריו או ניסיונות הפלה מלאכותית.
האברד הציע שיטה לריפוי המיינד על ידי ניקויו מהאנגרמות באמצעות התעמתות איתן ומחיקתן והפיכת האדם ל"קליר" (מאנגלית clear, "נקי") – אישיות שאינה מושפעת לרעה מאנגרמות, עמידה יותר בפני מחלות פסיכוסומטיות ומסוגלת לקבל החלטה נכונה בכל מצב בהתאם לנתונים הזמינים, ללא שיקולים זרים ומוטעים.
האברד הציג את אמונתו כחלופה זולה ובטוחה יותר לטיפול פסיכיאטרי, שמחירו היה גבוה ושהיה כרוך לעיתים בשימוש בתרופות שנויות במחלוקת ובנזע חשמלי.
האברד הביע התנגדות תקיפה לטיפול פיזי במחלות נפש, וגרס כי הטיפול צריך להתבצע באופן בלעדי באמצעות שיחה ("אודיטינג" ) בין המטפל (אודיטור, "מאזין", auditor) והמטופל (פרקליר, "קדם־נקי", preclear).
תאוריה זו לא עמדה במבחנים מדעיים שנערכו מאוחר יותר בשיתוף עם ארגון הדיאנטיקה.
ישנה זיקה מסוימת בין הדיאנטיקה של האברד לבין השיטה הפסיכואנליטית של זיגמונד פרויד ובהקדמה ל"דיאנטיקה" האברד ציין שפרויד אכן השפיע עליו.
ההבדל העיקרי בין התפישות, לטענתו, היה שבדיאנטיקה עוזר האודיטור למטופל להבין את בעיותיו בעצמו, בעוד שבפסיכואנליזה המטפל מגיע למסקנה מהן הבעיות במקום המטופל.
ספרו של האברד לא קיבל תגובות אוהדות בעולם המדעי ותויג מיד כפסבדו-מדע, למשל על ידי מרטין גרדנר בספרו "Fads and Fallacies in the Name of Science" מ־1952. הוא גם ספג ביקורת חריפה מאת פסיכולוגים ופסיכיאטרים, למשל רולו מיי.
עם זאת, הוא זכה להצלחה והיה ברשימת רבי המכר במשך יותר מ־100 שבועות.
אנשים רבים ניסו ליישם על עצמם ועל קרוביהם את השיטות המתוארות בספר.
בעקבות זאת הוקמו קבוצות רבות של מטפלים בדיאנטיקה של האברד.
האברד עצמו הקים בעיר אליזבת בניו ג'רזי את "המוסד למחקר דיאנטיקה של האברד" (Hubbard Dianetic Research Foundation).
הרשויות בארצות הברית חקרו את הארגון באשמת עיסוק ברפואה ללא רישיון והארגון נקלע עקב כך לקשיים.
למרות הקשיים השונים, האברד המשיך להפיץ את אמונתו ולפתח את שיטות האודיטינג.
הוא הרצה על כך במקומות רבים ופרסם עוד מספר ספרים, בהם "מדע ההישרדות" ו"אנליזה עצמית".
בהרצאה במרץ 1952 האברד אמר שהוא מפתח תורה חדשה שתהיה הרחבה של דיאנטיקה, בשם "סיינטולוגיה".
באותה ההרצאה הוא הגדיר את "סיינטולוגיה" בתור "חקר המדע, או חקר הידע" וש"דיאנטיקה היא רק חלק קטן של התרפיה".
בסוף שנת 1953 הקים האברד ארגון דתי בשם "כנסיית ההנדסה הרוחנית" (Church of spiritual Engineering) וב־1954 הקים את "כנסיית הסיינטולוגיה" (The Church of Scientology) בלוס אנג'לס, קליפורניה.
ההגדרה של הסיינטולוגיה בתור דת שנויה במחלוקת.
הארגון עצמו טוען שיש לו כל המאפיינים של דת, ומנהל על כך מאבקים משפטיים רבים.
יותר מעשרים מדינות בעולם, בהן ארצות הברית, קנדה ודרום אפריקה, העניקו לסיינטולוגיה סוגים שונים של הכרה בתור ארגון דתי לצורך עריכת טקסי נישואין, פטור ממס, וכיוצא באלה.
מדינות אחרות, בהן צרפת וגרמניה לא מכירות בסיינטולוגיה כדת וארגוני הסיינטולוגיה המקומיים מנהלים על כך מאבקים משפטיים ארוכים.
האברד המשיך להשתמש בשם "דיאנטיקה" ביחס לטיפול הראשוני וה"מדעי" יותר בבריאות הנפש, כשהשם "סיינטולוגיה" משמש למכלול התאוריות של האברד ביחס לאדם כישות רוחנית.
התנועה הסיינטולוגית הכריזה כבר בראשית דרכה כי יסוד רעיונותיה הוא בכתביו של האברד, וכי כתבים אלו, כלשונם וללא שינוי, הם המקור היחיד לתורה הסיינטולוגית.
עם זאת, חוקרים כמיכאל רת'סטיין ודורתה רפסלונג כריסטיאנסן מפקפקים אם האברד עצמו כתב את כל הכתבים המיוחסים לו בימי חייו.
רת'סטיין אף מצביע על שינויים משמעותיים שבוצעו בכתביו במהדורות מאוחרות יותר, ומניח כי "כל עוד האברד ימשיך להיחשב ה'מקור' היחידי של האמונה הסיינטולוגית, הוא ימשיך להיות כותב פורה גם אחרי מותו."
בתחילת שנות השמונים הגיע המתח הפנימי בכנסיית הסיינטולוגיה לשיאו, כשקבוצות שונות בהנהלה הבכירה החלו להיאבק על הירושה של האברד – לארגון היו כבר סניפים במדינות רבות והוא גלגל מיליוני דולרים ממכירת ספרים, טיפולים וקורסים להכשרת אודיטורים.
בעקבות המאבקים עזבו סיינטולוגים בכירים אחדים את הארגון והקימו ארגונים משלהם שחלקם ממשיכים להתקיים עד היום ולהציע טיפולים סיינטולוגיים, בעוד שהארגון המקורי מנסה להיאבק בהם על הפרות של זכויות יוצרים.
האברד נפטר משבץ בשנת 1986 (לפי המינוח של הכנסייה, הוא "עזב את גופו").
בבדיקת גופתו לאחר המוות, הנדרשת על פי החוק בארצות הברית לפני שריפת גווייה, נמצאו בדמו שרידים של ויסטריל, תרופה אנטי־היסטמינית שמשמשת גם כתרופת הרגעה.
בראש הכנסייה עומד , הנושא בתואר "יושב־ראש ", חברה המחזיקה בזכויות היוצרים לכל אמונת הסיינטולוגיה ובסימני המסחר שלה.
לכנסיית הסיינטולוגיה היה גם נשיא (President), (נפטר באוקטובר 2025), אך תפקידו היה טקסי בעיקר.
לפני מותו פורסמה הכרזה מטעם האברד על חתימת "הטכנולוגיה הסטנדרטית".
לכאורה פירוש הדבר היה שכל מה שניתן היה לחקור בסיינטולוגיה נחקר ולא ניתן לשפר אותה עוד.
ואמנם הארגון מתייחס אליה כך – שיטות הטיפול אינן משתנות באופן משמעותי מאז, והארגון מנוהל לפי ספרי האברד (במהדורות החדשות של הספרים נעשו שינויים אחדים).
הסיינטולוגיה התפרסמה בין היתר במספר ידוענים שחברו לשורותיה, ובהם השחקנים ההוליוודיים טום קרוז, קירסטי אלי, ג'נה אלפמן, פריסילה פרסלי וג'ון טרבולטה והמוזיקאים אייזק הייז וצ'יק קוריאה.
גרושותיו של טום קרוז, ניקול קידמן וקייטי הולמס, עזבו את הסיינטולוגיה לאחר שהתגרשו ממנו.
ב־2007 כנסיית הסיינטולוגיה הוציאה לאור מחדש את ספרי הדיאנטיקה והסיינטולוגיה של האברד וההרצאות הנלוות אליהם במהדורות מחודשות בסדרת "היסודות" (The Basics).
ב־2011 יצאו מחדש גם שאר ההרצאות של האברד בסדרת "עידן הזהב של הידע".
כל הספרים וחלק גדול מההרצאות מתורגמים לפחות לשבע עשרה שפות, בהן עברית, ותשעה ספרים מתורגמים לחמישים שפות.
ישנה תופעה של סיינטולוגים שעוזבים את הכנסייה אך מאמינים בטכנולוגיה ובאמונות הסיינטולוגיות, ולכן ממשיכים לפעול בדרך עצמאית.
הסיינטולוגים העצמאיים טוענים כי מיסקביג' מנהל את הכנסייה בצורה מזיקה, פועל בניגוד לאמונתו של האברד ומעוות אותה, והוא האחראי לשם הרע שיצא לסיינטולוגיה.
כתוצאה מהפילוג, בנוסף לכנסיית הסיינטולוגיה (Church of Scientology) יש גם ארגונים שונים של "הסיינטולוגים העצמאיים" (Independent Scientologists), שהכנסייה מתנערת מהם.
לקבוצה העצמאית ארגונים רבים ברחבי העולם, וגם בישראל ("מרכז דרור" בחיפה).
היא מעבירה את שירותי הסיינטולוגיה ואינה פועלת בחסותה של שום כנסייה.
בשנת 2008 נוצר סכסוך בין 4chan לקהילה הסיינטולוגית.
בעקבות פרק של סאות' פארק "לכוד בארון" שהציג באורח ביקורתי את מנהגי הכנסייה והציג את דרכיה כהתעללות במאמינים.
בעקבות הפרק נוצרו ממים רבים הלועגים לסיינטולוגים.
כתגובה, הסיינטולוגים פעלו לסגירת אתרי אינטרנט רבים ואיימו לתבוע אתרי אינטרנט גדולים יותר.
4chan ראו במעשה המתקפה על החירות שלהם והגיבו ב"פרויקט סיינטולוגיה" - מתקפה של ונדליזם אינטרנטי מטעם 4chan על אתרים של הסיינטולוגיה וגם מחאות ליד הכנסיות הסיינטולוגיות בכל רחבי העולם.
ארגון הסיינטולוגיה תבע אתרים אינטרנטים בגין הפרת זכויות יוצרים.
על־פי הדיאנטיקה, ישנן ארבע "דינמיקות" שהחיים מתנהלים לפיהן ולפי הסיינטולוגיה, ישנן ארבע דינמיקות נוספות, בסך הכול שמונה:
הדחף לשרוד דרך התרבות וצאצאים.
הדחף לשרוד כקבוצה (ארגון, מקום עבודה, מדינה).
הדחף להישרדות כחלק מהעולם החומרי.
הדחף לשרוד כישות רוחנית או הדחף להישרדותם של החיים עצמם.
הדחף לעבר התקיימות כאינסוף (הדינמיקה השמינית מסמלת בסיינטולוגיה גם את האלוהים).
האברד המשיך לפתח את שיטת הטיפול הסיינטולוגית באמצעות הוספת מכשיר , מעין פוליגרף המשקף את המתח שבו שרוי המטופל.
המכשיר נמכר תחילה על ידי ממציא המכשיר מתיסון והאברד כ"מודד בחינה" שמטרתו שעשוע במסיבות.
האברד טען מאוחר יותר כי באמצעות מדידת הזרם החשמלי המכשיר מוודא את עוצמת תגובתו של המטופל לגירוי האנגרמות שהאודיטור מנסה למחוק.
לטענות אלו אין יסוד מדעי.
האברד טען כי האדם הוא , ישות רוחנית אלמותית המתגלגלת מגוף לגוף והמשתמשת בגוף ובשכל (מיינד) כדי ליצור מציאוּת.
מושג ה"תטן" דומה למושג הנפש במערכות דתיות ופילוסופיות אחרות, אולם בסיינטולוגיה נמנעים משימוש במושג הזה, כי הוא רכש משמעויות רבות ושונות.
לטענת כנסיית הסיינטולוגיה, טיפול דיאנטי מאפשר לאדם להיזכר בחיים קודמים שלו.
אדם גם יכול, נטען, להתעלות מעבר לרמת ה"קליר" עד לרמת (OT); פרסומי הכנסייה מתארים שמונה דרגות של "תטן פועל", ויש כביכול שבע נוספות.
ככל שהדרגה גבוהה יותר, כך משתפרת יכולתו של אדם להתמודד עם החיים ולהשיג את מטרותיו.
הטיפול כרוך בתשלום, שהוא מקור הכנסתה העיקרי של הכנסייה, וגובה התשלום עולה בהתאם לדרגה שהמטופל מעוניין להגיע אליה.
ספרי האברד שבהם פיתח את רעיונותיו על הנפש, הרצאותיו המוקלטות וספרי ההדרכה הטיפולית של הסיינטולוגיה פורסמו בפומבי, תורגמו לשפות רבות, והם נמכרים בחנויות ספרים.
ספרים אחרים, טכניים ומתקדמים יותר, מופצים בעיקר בתוך ארגוני סיינטולוגיה – אלה הם "עלוני משרד התקשורות של האברד" (HCO Bulletins, HCOB, עלוני מהש"ה), שכן מקורם במכתבים שהפיץ האברד לסניפי הארגון עם הוראות לביצוע שיטות טיפול שהמציא.
רובם זמינים לעיון בארגוני סיינטולוגיה, אולם החלקים העוסקים בדרגות של "תטן פועל" חסויים והגישה אליהם ניתנת רק לסיינטולוגים שהגיעו לדרגה הדרושה.
החל משנת 1963 האברד התחיל לפרסם סיפור שכתב.
עלילת הסיפור היא שלפני 75 מיליון שנה הגיע לכדור הארץ מהחלל חייזר עריץ בשם "זנו" (Xenu).
הוא שתל בהרי געש נשמות של חייזרים ואחר־כך הפציץ הרי געש אלו בפצצות מימן.
אחרי חורבן החיים על־פני האדמה נותרו רוחות החייזרים שנהרגו בהפצצה, ואלו נצמדו ונצמדות עד היום לבני אדם ומתנהגות כטפילים נפשיים.
הם מכונים והשלבים המתקדמים ביותר בטיפולים סיינטולוגיים עוסקים בסילוקם.
שיטות טיפול נגד "תטאנים גופניים" הביאו להעלאת טענות כנגד מכונים סיינטולוגיים בדבר התעללות.
במקרה מוכר אחד, תבעה משפחתה של ליסה מקפירסון, שמתה בעת טיפול סיינטולוגי, את הכנסייה.
המשפט נמשך תשע שנים והסתיים בפשרה עם המשפחה, שפרטיה לא פורסמו.
תוכנם הסודי של הלימודים המתקדמים בסיינטולוגיה כולל בעיקרו סיפור שכתב האברד בסוף שנות השישים:
"ראש הפדרציה הגלקטית (76 כוכבים סביב כוכבים גדולים יותר שבהם ניתן להבחין מכאן) שנוסדה לפני 95 מיליון שנה (בערך 250 מיליארד תושבים בכל כוכב – 178 בממוצע) באמצעות השתלה המונית.
הוא גרם לכך שהאנשים יובאו לטיגיאק (Teegeeack, כדור הארץ) ומיקם פצצות מימן בהרי הגעש העיקריים (מקרה 2) ואז אלו באוקיינוס השקט נלקחו בתיבות להוואי ואלו באוקיינוס האטלנטי ללאס פאלמס ואז 'נארזו'.
מידע מטעה מסוגים שונים באמצעות מעגלים, וכו' מוקם בשתלים.
בגלל פשעו, קצינים נאמנים (לעם) לכדו אותו אחרי שש שנות מאבק ושמו אותו במלכודת הר אלקטרונית שבה הוא עדיין נמצא.
המקום (קונפד') הפך מאז למדבר."
לפי מסמך זה, הסיפור כונה על ידי האברד עצמו "אופרת חלל".
למרות אדרת הסודיות האופפת את אמונת הנסתר הזו של האברד, עותקים של הטקסטים מופצים באתרי אינטרנט רבים.
למרות המערכות המשפטיות הרבות שארגוני הסיינטולוגיה מנהלים על הפרת זכויות יוצרים, ההפצה לא פסקה.
הדוברים הרשמיים של הארגון נמנעים בתוקף מכל התייחסות לתוכנה של "אופרת החלל", אך אינם מכחישים את קיומה לחלוטין.
רוב תלמידי הסיינטולוגיה ברמות הנמוכות אינם מכירים את הסיפור על פרטיו.
עם זאת, אזכורים לחיים תבוניים מחוץ לכדור הארץ קיימים בסיינטולוגיה; למשל, "המילון הרשמי של סיינטולוגיה ודיאנטיקה" סיפק הגדרה למושג .
האברד גייס לכנסייה אנשים מהשורה שהיו מעוניינים יותר ברוחניות משבניהול, והוא חיבר גם אמונת ניהול משלו.
תורה זו מורכבת משמונה כרכים של מכתבים עם הוראות ניהול שהופצו על ידי האברד וקובצו בשם "מכתבי מדיניות של משרד התקשורות של האברד" (HCO Policy Letters, HCOPL, בעברית: מ"מ מהש"ה).
אמונת הניהול נוצרה במקור עבור הניהול הפנימי של הכנסייה, אך בהמשך שווקה גם למי שרצה לרכוש השכלה במנהל עסקים על ידי מכללה בשם Hubbard College of Administration שהייתה חברת בת של הארגון.
לפי הטכנולוגיה המנהלית של האברד, בכל ארגון חייבים להיות מוגדרים תפקידים חיוניים המכונים "כובעים" (Hat), שחייבים להיות ממולאים בכל זמן נתון על ידי אנשים מוכשרים – "כובע המנהל", "כובע מבקר האיכות", "כובע האחראי לתקשורת ויחסי ציבור" וכו'.
לכל סוג של "כובע" יש קורס הכשרה מוגדר שמועבר על ידי הארגון ומכונה "כיבוע" (Hatting).
גם התלמיד בארגון סיינטולוגי הוא סוג של כובע, וצריך לעבור "כיבוע", כלומר הכשרה בסיסית ב"איך להיות תלמיד" על־פי טכנולוגיית הלמידה.
האמונה מגדירה גם שיטה לנהל את מסמכי הארגון, כך שבאופן עקרוני, כשאמונת הניהול מיושמת באופן מושלם, תחלופת האנשים בתפקידים והחפיפה ביניהם אמורה להתבצע בצורה חלקה לחלוטין.
חברות המתמחות בייעוץ עסקי לפי שיטת הניהול של האברד, פועלות במסגרת "המכון העולמי למיזמי סיינטולוגיה" (WISE – World Institute of Scientology Enterprises).
לטענת המכון, עקרונות הניהול הסיינטולוגיים הופצו ליותר מ־140,000 בתי־עסק ב־75 מדינות, אך אין נתונים עצמאיים ומקיפים על מספר בתי־העסק שאכן מיישמים את הטכנולוגיה.
בתוך כנסיית הסיינטולוגיה התעורר עד מהרה הצורך בהקמת קורסי הכשרה למנהלי ארגונים ואודיטורים.
מכיוון שספרי האברד היו מלאים במינוחים חדשים שהוא המציא, היה צורך דחוף בשיטת לימוד סדורה, והאברד ניסח "טכנולוגיית למידה".
הטכנולוגיה מגדירה שלושה מכשולים ללימוד נכון: קצב לימודים גבוה מדי, מחסור בחפץ מוחשי שעוזר להבין את חומר הלימוד ומילים שלא הובנו כראוי.
הדגש הרב ביותר מושם על המכשול השלישי – התלמידים נקראים באופן תמידי לדאוג שיבינו כל מילה בספר שהם קוראים ולבדוק במילון את פירושה המלא של כל מילה שקיים ספק שלא הבינו כראוי, אפילו מילים בסיסיות ביותר כגון ה"א הידיעה.
כל מי שנרשם לסיינטולוגיה עובר קורס "ללמוד כיצד ללמוד", המסביר את עקרונות טכנולוגיית הלמידה.
הארגון מקדם את טכנולוגיית הלמידה גם מחוץ למסגרות הרגילות של הסיינטולוגיה ולשם כך הקים את ארגון , שטוען כי הוא מקדם את הטכנולוגיה בבתי ספר שונים ברחבי העולם ומכשיר מורים למקצועות כלליים בשיטות של האברד.
הארגון טוען, בין היתר, להצלחות בשיפור אחוזי יודעי קרוא וכתוב בדרום אפריקה.
עם זאת יעילות טכנולוגיית הלמידה של האברד למול טכנולוגיות למידה מקובלות אחרות הועמדה בספק ונדחתה בחלק מבתי הספר שהוכנסה אליהם.
בנוסף לספרי עלילה וספרי סיינטולוגיה, האברד כתב ספר קצר בשם .
הספר מציע עשרים ואחד כללים לשיפור החיים – שמירה על הבריאות, נאמנות ביחסים, הימנעות מרצח, כיבוד הורים ועוד.
הספר אינו מזכיר את הסיינטולוגיה ומגדיר את עצמו "לא דתי".
עם זאת, יש בו מאפיינים מסוימים של ספרים סיינטולוגיים, כגון עיסוק במושג ההישרדות ושימוש בהערות שוליים להסבר של מילים שונות.
הספר תורגם ליותר מ־70 שפות ומחזיק בשיא גינס לשנת 2010 לספר המתורגם ביותר של מחבר אחד ידוע.
ארגון בעל אותו שם מפיץ את הספר בעולם.
הארגון נפרד מסיינטולוגיה אך רבים מפעיליו הם סיינטולוגים וספרים ואתרי אינטרנט של סיינטולוגיה מזכירים את הספר ואת הארגון באור חיובי.
ניתוק קשר במדורי הסיינטולוגיה, הוא ניתוק מוחלט של כל קשר בין אדם לחבר, עמית, או אף בן משפחה הנחשב כאנטגוניסט כלפי הכנסייה הסיינטולוגית.
ביצוע ניתוק קשר בסיינטולוגיה הוא סוג של ריחוק חברתי.
ניתוק הקשר נחשב כשיטה חשובה להסרת מכשולים לצמיחה הרוחנית של האדם.
במקרים מסוימים, ניתוק הקשר בא לידי ביטוי בקרב הנישואים, מה שמפריד ילדים מהוריהם.
בשנת 2007 טען נציג רשמי של הכנסייה כי יש לה 3.5 מיליון חברים בארצות הברית, אך בסקר שערכה אוניברסיטת ניו יורק בשנת 2001 מצא רק כ־55,000 בני אדם שהגדירו עצמם כסיינטולוגים.
הסיינטולוגיה משתמשת במספר סמלים לארגוניה.
הסמל הוא האות הלטינית S מהמילה Scientology ושני משולשים:
"משולש שי"א" – שליטה־ידע־אחריות (KRC – Knowledge-Responsibility-Control): משולש המסמל את הרעיון שלפיו שליטה, ידע ואחריות הם שלושה מרכיבים שמתקיימים ביניהם יחסי גומלין.
"משולש אמ"ת" – אהדה־ממשות־תקשורת (באנגלית ARC – Affinity-Reality-Communication): משולש שמסמל את הרעיון שלפיו אהדה, ממשות ותקשורת הם שלושה גורמים שפועלים יחדיו כדי להביא לידי הבנה.
סמל זה מופיע ברוב הארגונים והפרסומים של הסיינטולוגיה.
הסמל של דיאנטיקה הוא משולש, שנראה כמו האות היוונית הגדולה דלתא (Δ) שבתחילת המילה דיאנטיקה.
הצבע הירוק מסמל צמיחה והצהוב מסמל חיים.
החלוקה של המשולש לארבעה פסים מסמלת את ארבע הדינמיקות הראשונות של החיים שהטיפול הדיאנטי אמור לטפל בהן.