tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אך משום שהוא מבכר את ההתגלות האלוהית על השכל הוא נוקט בעמדה שהעולם נברא יש מאין, אחרת אלוהים לא יכול לעשות את הניסים שהתנ"ך מתאר שעשה ובכלל זה לא יכול להתגלות לאדם ולמסור לו תורה.
בריאת העולם יש מאין היא לדעתו אבן הפינה של האמונה היהודית והוא אף הקדיש שני ספרים לנושא.
בניגוד לרמב"ם שמסכים לעמדה האריסטוטלית לפיה העולם יהיה קיים לעד, אברבנאל אוחז בגרסה מסוימת של תורת השמיטות הקבלית.
לפיה, ההיסטוריה סופית והעולם החומרי עתיד להיחרב באלף השביעי לבריאתו, כמו שמעידה בריאת העולם בשישה ימים ומנוחת האל ביום השביעי.
לדעתו ההיסטוריה דטרמיניסטית ומתנהלת לפי תוכנית אלוהית מוגדרת, שמתבטאת בקווים כלליים לגבי כל אלף בבריאה שנבראה ביום המתאים לו בסיפור בריאת העולם, ולכן לשיטתו התבוננות בתהליכים ההיסטוריים היא דרך לגלות מהו רצון האל.
אברבנאל נחשב הוגה מדיני מקורי, ובמשנתו הפוליטית הוא מתבסס על ניסיונו המעשי בממשלות שונות.
לדעתו המשטר האידיאלי הוא משטר מעורב, שבו יסודות דמוקרטיים מחד ועקרונות אריסטוקרטים מאידך.
המוסד העליון הוא הסנהדרין, שבעים ואחד חכמים מהאצולה האינטלקטואלית, בעיקר כהנים ולוויים, ובראשם הנשיא השופט.
בסמכותם לנהל מלחמות, לחוקק חוקים, ולשפוט, והמוסד עצמו בוחר את חבריו.
מתחתיו ישנו בית דין בכל עיר שנבחר על ידי העם, ומתכנס בפורום של שלושה דיינים לדיני ממונות ובפורום של עשרים ושלושה לדיני נפשות.
בנוסף, לכל שבט או אזור ישנן ארבע מועצות בגדלים שונים שאחראיות על נושאים מנהליים חילוניים ונבחרות גם הן על ידי העם.
עמדתו היא שאין הכרח במלך בשביל התנהלות מדינית תקינה והוא אף עלול להיות מזיק ומסוכן.
הוא מוכיח שהמלוכה אינה הכרחית מכך שערי המדינה של איטליה התנהלו בזמנו בלי מלך ובכל זאת שגשגו.
את התנגדותו למלוכנות הוא מבסס על התוכחה שמוכיח שמואל את עם ישראל כאשר אלו מבקשים ממנו שימנה עליהם מלך.
וכדי לנטרל קושיה אפשרית, הוא מפרש את הפסוק "שום תשים עליך מלך" לא כמצווה אלא כהענקת רשות לעם למנות מלך אם העם יתפתה וירצה אחד.
תפיסתו השלילית על המלוכה אף השפיעה על הגותו המשיחית, לדעתו המשיח יהיה מלך רק לאומות העולם, ולישראל ישמש כמנהיג רוחני בלבד, כי העם כולו ינהג מעצמו לפי התורה והמוסר.
בתקופתו מצב היהודים בספרד היה בשפל, ההמון ביצע בהם פרעות, אנשי דת נוצריים תקפו את אמונתם, ולבסוף הם גורשו מספרד.
בעקבות המצב הקשה רבים מהיהודים המירו את דתם לנצרות.
לכן אברבנאל ראה חשיבות רבה ברעיון המשיחי, כרעיון שיכול להחיות את הביטחון העצמי היהודי, הן כהתגוננות מצד המתקפות העיוניות הנוצריות והן כתקווה לאומית אפשרית.
אברבנאל הוציא מהמקרא ומהתלמוד את הסימנים לגאולה והוכיח שהם לא היו בתקופת בית המקדש השני ובתקופתה של הנצרות.
הוא הוכיח שהמלכות הרביעית, אותה מגדיר דניאל כמלכות האחרונה לפני מלכות המשיח, היא רומא, הנצרות והאסלאם.
הוא עסק בחישוב הקץ והגיע, מכמה כיוונים שונים, לטווח השנים שבין 1503 ל-1531. את תחזיתו גם ביסס על ניתוח מדיני, המשיח יגיע חמישים שנה לאחר כיבוש קונסטנטינופול ונפילתה של האימפריה הרומית המזרחית.
אברבנאל מצהיר על עצמו כי לא למד את חכמת הקבלה, אך מכנה את חכמי הקבלה "חכמי האמת".
בפירושו על התנ"ך הוא מצטט קטעים מספר הזוהר.
פירוש על התורה – פירוש עיוני מסכם, המסודר במבנה של שאלות רבות על חלק מהפרשה, ומאמר ארוך כמענה עליהן.
פירוש על נביאים ראשונים ואחרונים – מחולק לפרשיות קצרות, תוך שאלת שש שאלות על כל פרשה.
זבח פסח (1496) – חיבור של מאה שאלות על ההגדה וליל הסדר.
בפירושו אין הוא עונה על כל השאלות שנשאלו, ומספר שאלות נותרו ללא מענה.
נחלת אבות (1496) – ביאור למסכת אבות המתמקד בסדרן של המשניות.
נכתב לבקשת בנו שמואל אברבנאל על מנת שלא ישכחו דברי תורתו של אביו.
פירוש למורה נבוכים – פירוש חלקי לספר מורה הנבוכים של הרמב"ם, בעיקר על חלק א', ועל פרקי הנבואה, מעשה בראשית ומעשה מרכבה.
עטרת זקנים (1460) – ספר הגות שחיבר בצעירותו לביאור שתי פרשיות קשות בספר שמות.
צורות היסודות (1460) – חקירה במקורם של היסודות.
ראש אמנה (1494) – חיבור הדן בעיקרי האמונה היהודית.
הספר הוהדר מחדש על ידי מנחם קלנר בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן בתוספת מבוא מפורט.
מעייני הישועה (1497) – הראשון בטרילוגיה המשיחית.
עוסק בעיקר בביאור ספר דניאל.
משמיע ישועה (1498) – השני בטרילוגיה המשיחית.
עוסק בהוכחת הגאולה מתוך נבואות התנ"ך
ישועות משיחו (1498) – השלישי בטרילוגיה המשיחית.
מבאר את מאמרי התלמוד והמדרש על ימי הגאולה.
שמים חדשים (1498) – חיבור שמטרתו להוכיח מהאסטרונומיה את חידוש העולם, ולהתאים תיאוריה זו להשקפתו של הרמב"ם.
מפעלות אלהים (1501) – חקירות באמונת חידוש העולם נגד טענת אריסטו ותלמידיו על קדמותו.
שאלות ותשובות לשאול הכהן (1507) – תשובות לשתים-עשרה שאלות פילוסופיות על דעות הרמב"ם בספר "מורה נבוכים" ששאל אותו תלמידו.
בשנת 1494 איבד חלק מספריו בפלישת שארל השמיני, מלך צרפת לנאפולי כאשר שהה בעיר, לאחר גירוש ספרד.
ספר צדק עולמים - שלושה מאמרים על תורת הגמול: בעולם הזה, בעולם הנשמות ובעולם שיתקיים בעתיד לאחר תחיית המתים.
הוא שיחזר חלקית את הספר אך לא השלימו.
ספר מחזה שדי - העוסק בסוגי הנבואה ובפרשנות תפיסת הנבואה של הרמב"ם.
גם אותו ניסה לשחזר בספר חדש שנקרא להקת נביאים, אך לא השלימו.
אחיו הוא רבי יעקב אברבנאל, אביה של בנבנידה אברבנאל, שנישאה לשמואל בנו.
שני בניו האחרים הם רבי יהודה אברבנאל ורבי יוסף אברבנאל.
בין צאצאיו אישים רבים, בהם סילביו סנטוס היזם ומנחה הטלוויזיה הברזילאי, שנולד בשם סניור אברבנאל וילדיו שממשיכים לשאת את שם המשפחה המקורי.
ורבי משה חיים אריה, משגיח ישיבת פורת יוסף, ובנו איש העסקים מרדכי לביא.
יצחק (פשה) אבידב (רייכמן) (1917–2004) היה פרטיזן ופעיל ציוני.
בתקופת השואה היה חבר בקבוצת פרטיזנים ביערות באוקראינה ביחד עם אשתו דורה אבידב (דורה גולדרייך) (1915, פולין - 2007, ישראל).
לאחר מכן היה (ביחד עם אשתו דורה) ממקימי תנועת הבריחה להברחת יהודים ממזרח אירופה למערבה ומשם-לארץ ישראל וממקימי תנועת "הנקם" (יחד עם אבא קובנר), שביצעה פעולות נקם בנאצים שהיו אחראים להרג יהודים.
נפטר בישראל בשנת 2004, ונקבר בבית העלמין הר המנוחות בירושלים .
רבי יצחק בן רבי יהודה אִבְּן גַיַאת (נקרא גם רי"צ גיאת או בקיצור ריצ"ג; ד'תשצ"ח, 1038 (בקירוב), לוסנה — ד'תתמ"ט (1089), קורדובה) היה מגדולי חכמי התורה בספרד בתקופת הראשונים, פוסק, ראש ישיבה, פרשן, ומשורר יהודי.
נולד בשנת 1038 בעיר אליסנה, עיר החכמה והשירה, שרוב תושביה היו יהודים עוד משנים קדמוניות, וכונתה על ידם "פנינת ספרד".
עמד בראש ישיבת אליסנה, ונודע בגדולתו בתורה ובחכמתו.
היה גם פייטן, בקיא בפילוסופיה ובמדע; והעמיד תלמידים רבים, ביניהם מגדולי המשוררים שבדור שלאחריו.
עמד בקשרי ידידות עם רבי שמואל הנגיד, ויש אומרים שהיה תלמידו, ולאחר מכן עם בנו רבי יהוסף.
לאחר הרצחו של רבי יהוסף, סייע לאלמנתו ובנה עזריה ולימדו וחינכו כבנו.
בשנת 1089 יצא לקורדובה על מנת לקבל טיפול רפואי ושם נפטר, מיטתו הועברה לעירו אליסנה ושם נקבר לצד אבותיו.
הוא כפף עצמו לגאונים, מחשיב את דבריהם לסמכות מחייבת כמו זו של הגמרא, והקפיד להביא הרבה מדבריהם, בדקדוק רב, תוך הקפדה על שמותיהם.
לעומת זאת, בן דורו הרי"ף היה עצמאי יותר בפסיקתו, מתחשב בגאונים אך רק את הגמרא מחשיב כסמכות מחייבת (אולי זו הסיבה למחלוקת שהייתה בין הרי"ץ גיאת ורבי יצחק אלבאליה לבין הרי"ף, ואולי חששו שיתמעט העיון התלמודי מפאת ספר הלכותיו).
הרמב"ם בתחילת דרכו הושפע מהספרות ההלכתית של הגאונים, רב נסים גאון ומהרי"ץ גיאת, אך בהמשך התקרב יותר לדרכם של הרי"ף ותלמידו רבי יוסף אבן-מיגאש, אותם החשיב לרבותיו.
הרשב"א קרא למהרי"ץ גיאת אחד מאבות עולם.
הרי"ץ גיאת היה הפוסק הראשון, לאחר תקופת הגאונים, שחיבר ספר הלכות פסוקות הערוך לפי נושאים.
בספר מסתמך על הגמרא, התלמוד ירושלמי, והלכות ותשובות הגאונים.
הספר גם מעין אנציקלופדיה לתורת הגאונים כפי שקיבלה מרבותיו, מסודר היטב, וכתוב בלשון ברורה.
ממנו שאבו, והביאו מדבריו, מגדולי הפוסקים הראשונים: הראב"ד, הרמב"ן, הרשב"א, הרא"ש, הריטב"א, הר"ן, המנהיג, הטור, רבינו ירוחם, הריב"ש, רבינו מנוח, ואורחות חיים.
במאות השנים האחרונות הספר לא נשתמר בשלמותו.
מאחר שההלכות המוזכרות בשמו, על ידי הראשונים, נוגעות לסדרים מועד, נשים ונזיקין; מניחים שחיבורו הקיף לפחות את כל ההלכות הנוהגות בזמן הזה.
משערים שהספר נקרא 'הלכות כלולות'.
חלק מן הספר העוסק בהלכות של סדר מועד, יצא לאור בשני חלקים בשם "ספר שערי שמחה" על ידי הרב יצחק דוב במברגר עם הפירוש "יצחק ירנן".
כתב חבורים רבים בהלכה ובלשון, ופירושים למקרא, למשנה ולגמרא.
פירש ותירגם בערבית יהודית את ספר קהלת, פירוש המצוטט על ידי הרד"ק, אשר עליו כתב הרשב"א שהוא "פירוש נאה בקהלת מראה ענייני החכמה ופיוטים" ונדפס בליידן ה'תרמ"ד (הפירוש תורגם לעברית על ידי הרב יוסף קאפח בספר "חמש מגילות", שם ייחסו לרס"ג).
חיבר פירוש למסכתות משנה, שהזכירו הרמב"ם, ולא נשתמר.
וחיבר פירוש לתלמוד בשם 'ספר הנר' (ובערבית 'כתאב אל אלסראג'), ממנו נשתמרו שרידים למסכתות פסחים, כתובות, ובבא מציעא.
כתב פירוש למסכת אבות, אשר הרשב"ץ מביא מדבריו וגרסאותיו בספרו מגן אבות.
רבי יצחק אבן גיאת היה החלוץ והמייסד של הפיוט הדתי הספרדי.
פיוטיו התקבלו בחיבה יתירה, ונכנסו למחזורים של קהילות ספרד והמזרח, ובמיוחד למחזור טריפולי 'שפתי רננות', כן ישנם פיוטים במנהג אשכנז המזרחי החתומים יצחק, וסביר שהם שלו.
תלמידו רבי משה אבן עזרא כתב עליו: "הוא היה מעיין המליצה ומקור הצחות, מושל במכמני הלשון העברית ומולך על הלשון הסורסית.
הוא כתב מאמרי מליצה וחיבר שירים בהירים.
בחיבה רבה הילל את חכמי זמנו וקונן את מנהיגי בני דורו.
יש לו הרבה חיבורים בהלכה ובלשון, ולא שקט עד שבירר וליבן כמעט כל דבר.
הוא הרבה לחבר יותר מאלה שקדמוהו דברי מוסר ותפילות, שירי תהילה וקינות; אבל לא כתב הרבה שירים שקולים משום שידיעותיו בחכמת בני ערב היו מעטות.
הוא השתמש במילים נעימות שכוונתן פשוטה".
להבדיל מהפייטנים שבאו אחריו, שראו בשירה אמנות עליונה, מטרה בפני עצמה; עבורו השירה הייתה רק אמצעי, דרך להתעלות ולהתפלל, ולא מטרה בפני עצמה.
ולעומת ההקפדה האמנותית בפיוטים של משוררי ספרד בדורות הבאים; ברבים מפיוטיו של ריא"ץ גיאת אין משקל.
הוא דולה פסוקים מן המקרא, וסביב כל פסוק אורג את הגות רוחו והגיוני לבו; יוצא מן הפסוק וחוזר אל הפסוק, תוך ניגון המאחד את כל שורותיו לרעיון אחד ולתמונה אחידה, להשתפכות נפש של ישראל לא-להיו.
להבדיל מהפייטנים הקדמונים שנהגו לדרוש כל פסוק, ריא"ץ גיאת לא הכניס לא מדרשים ולא אגדות לשיריו; אלא המשיך את הפסוק וצירף לתוכו מושגים והכרות ויסודות רוחניים הקרובים ללבם של בני דורו (כגון ספר יצירה, פילוסופיה ואסטרונומיה, ידיעות הטבע, תורת הנפש והרפואה), והכל לבקש רחמים ולספר גדלות א-לוה.
פיוטיו מצטיינים בשפה צחה ובנעימות הסגנון וחדורים פשטות תנכי"ת.
רבי יצחק אבוהב (1433–1493; ה'קצ"ג - ה'רנ"ג) היה רב ומחבר שעסק בתלמוד הבבלי, בהלכה, בקבלה ובפילוסופיה.
מכוּנה "אחרון גאוני קסטיליה", כדי להבדילו מרבי יצחק אבוהב הראשון, מחבר הספר מנורת המאור.
הרב עמד בראשות ישיבה בעיר טולדו בדור גירוש ספרד ורבו היה רבי יצחק קנפנטון.
בין תלמידיו היו רבי יעקב בירב, רבי אברהם זכות ורבי יצחק אברבנאל.
היה חותנו של רבי שמואל סיריליו (אבן-סיד).
בזמן גירוש ספרד בשנת ה'רנ"ב (1492), יצא לפורטוגל על מנת לנהל משא ומתן עם מלך פורטוגל ז'ואו השני על שיכונם של מגורשי ספרד בפורטוגל.
לאחר גירוש ספרד עבר לעיר פורטו שבצפון פורטוגל, ושם נפטר כעבור שבעה חודשים, והוא בן פחות משישים שנה.
בעיר צפת ישנו בית כנסת הקרוי "אבוהב", על שם ספר תורה עתיק יומין שנמצא בבית הכנסת וכתיבתו מיוחסת לרבי יצחק אבוהב עצמו.
בספר התורה, ובבית הכנסת בכלל, נקשרו מסורות עממיות רבות.
אוזכר פעמים רבות על ידי רבי יוסף קארו בחיבורו "בית יוסף" לאורח חיים, מהם בביטויי הערכה מופלגים, כדוגמת "רבינו הגדול מהר"י אבוהב".
בהקדמתו כותב הבית יוסף: .
ביאורו לתחילת טור אורח חיים הוצא לאור מכתב יד על ידי הרב ד"ר הושע רבינוביץ' וצורף למהדורת הטור של מכון ירושלים.
ביאורים לפירושיהם של רש"י (לא נדפס) ולפירוש הרמב"ן לתורה דפוס ונציה, שנת ש"ח (1548)
פירושים לכמה ממסכתות התלמוד הבבלי.
חידושיו למסכת ביצה הובאו בשו"ת מהר"ם גאלאנטי (נדפס שנית בתוך ספר שיטת הקדמונים על מסכת ביצה, ירושלים: אורייתא, תשי"ט).
488) נמצאים חידושיו למסכת כתובות.
בכתב יד אוקספורד 2361 נמצאים חידושיו על מסכת ברכות.
בשיטה מקובצת למסכת בבא מציעא, דף נ'.
קטעים נוספים לפרק "הזהב" הובאו בספר "מהררי נמרים".
ספר נהר פישון ובו דרושים על התורה ושאר ספרי המקרא (ירושלים?: חמו"ל, תשמ"ב).
ביאור לטור אורח חיים, מכון אור המזרח - מכון ירושלים, ירושלים, תשס"ג (מהדורה שנייה.
נדפס גם בסוף כרכי הטור של חלק אורח חיים, הוצאת מכון ירושלים).
י"ש שפיגל, ספר מגן אלהים : פירוש על מסכת אבות / מיוחס לרבי יצחק אבוהב, פתח תקווה, תשס"ז.
רבי יצחק אבוהב (ידוע גם כרבי יצחק אבוהב הספרדי או רבי יצחק אבוהב הראשון), הוא דרשן מחכמי ספרד, שחי בראשית המאה ה-14, שכתב את הספר המפורסם "מנורת המאור".
תולדות חייו של ר' יצחק אבוהב אינן מבוררות כל צרכן: שנות לידתו ומותו המדויקות אינן ידועות (לדעת יום-טוב ליפמן צונץ, הוא חי בשנת 1300 לערך) וכך גם באשר למקום מגוריו המדויק.
ידוע כי לפרנסתו עסק במסחר וכי את יצירותיו כתב לקראת סוף חייו.
עסק רבות בדרשנות, ובדרשותיו הוכיח את הציבור על כך שאינם מחויבים די הצורך ללימוד התורה ומעדיפים נוחות ובילויים על פני לימוד תורה ואילו לומדי התורה העוסקים בפרטי פרטים ובפסקי הלכה דקדקניים אך שוכחים את הכללים והעקרונות של התורה ומשאירים מאחור את האגדה שיש בה הרבה מוסר ומידות טובות.
ידוע על שלשה ספרים שכתב רבי יצחק אבוהב והם:
ארון העדות - על הדינים הנהוגים בזמן הזה
לחם הפנים - על הברכות והתפילות
מנורת המאור - ספר מוסר.
שני ספרים אלה הראשונים אבדו ולא הגיעו לידנו, ואנחנו יודעים עליהם רק מהקדמתו של רבי יצחק לספר מנורת המאור.
ביצירתו הרבה להביא דברי אגדה מחז"ל, רעיונות מחיבוריהם של הרמב"ם, הרמב"ן ומפרשי המקרא השונים: רש"י, רמב"ן ואבן עזרא ואף דברי הלכה מהתלמוד ומפרשיו.
הספר "מנורת המאור", שהוא אוסף של מאמרי אגדה מהתלמודים והמדרשים העוסקים בענייני מוסר ודרך ארץ, הכולל דברים שמקורם בספרות הגאונים, הראשונים וכן פילוסופים כדוגמת אריסטו ואפלטון כולל שלש הקדמות ומחולק לשבעה חלקים כמנין נרות המנורה, ובעקבות כך קרא המחבר לכל חלק 'נר'.
הספר התחבר כנראה בין היתר מתוך צורך להביא את דברי האגדה, מלאי המוסר, המידות הטובות ודרך הארץ לכלל הציבור על מנת להיטיב דרכם לשוב לדרך ה' הישרה.
הספר הודפס במהדורות רבות, נכתבו עליו פירושים ןאף תורגם לשפות שונות.
"מנורת המאור", אוסף של מאמרי אגדה מהתלמודים והמדרשים העוסקים בענייני מוסר ודרך ארץ, הכולל דברים שמקורם בספרות הגאונים, הראשונים וכן בחכמי אומות העולם.
"ארון העדות", על הדינים הנהוגים בזמן הזה (ידוע על הספר מההקדמה ל"מנורת המאור").
"שלחן הפנים", על הברכות והתפילות (ידוע על הספר מההקדמה ל"מנורת המאור").
יצחק אבנון (11 בנובמבר 1909 – 24 בספטמבר 1967) היה מורה ומחבר ספרי מדע ודעת לילדים ולנוער.
יצחק אבנון (וסרשטיין) נולד בשנת 1909 בברנוב שבגליציה, למד בגימנסיה העברית בווילנה והיה חבר בתנועת "גורדוניה".
בשנת 1938 עלה לארץ ישראל ולימד שנים רבות בבית הספר היסודי "ביאליק" בתל אביב.
פרסם מאמרים בעיתוני ילדים, בעיקר ב"דבר לילדים".
בשנות החמישים ערך את "מה טוב לדעת", דו-שבועון לענייני מדע לנוער.
השתתף בחיבור ערכים באנציקלופדיה "מעיין".
בשנים 1950–1952 יצאה לאור אנציקלופדיה מכלל, אותה חיבר בשיתוף עם מומחים בתחומים שונים, וזכתה להצלחה רבה.
בשנת 1963 יצאה לאור מהדורה מורחבת שלה ובה 16 כרכים.
כתב ספרים לילדים ולנוער על נושאים רבים ומגוונים: עיבודים לסיפורי התנ"ך, קורותיהם של מגלי ארצות וממציאים, סיפורי חייהם של אמנים גדולים, עיבודים לסיפורי ילדים ממיטב ספרות העולם, אגדות עמים, היסטוריה, גאוגרפיה ועוד.
ספריו אלו זכו לפופולריות רבה בקרב הילדים והנוער.
רשימה חלקית של ספריו של אבנון:
"עולם הילד" (הוצאת כתבים, תל אביב, תשי"ב)
"ערי עולם" (הוצאת כתבים, תל אביב, תשי"ד)
"ספר המדע לנער" (הוצאת כתבים, תל אביב, תשי"ב)
"אוצר המדע לבני הנעורים" (חלק מכרכי הסדרה שבהוצאת מ.
"חלוצי המדע", פרשת חייהם, לבטיהם ומפעליהם, הוצאת מסדה, תש"ז
סדרת סיפורים לילדים ("סבא מספר" "אבא מספר", "אמא מספרת", "אמא מספרת עוד", "סבתא מספרת")
"כל-בו ; ספר מדע לילד ולנער"
"הטיסה למאדים", סיפור מדע בדיוני, הוצאת "מסדה", תש"ז.
הרב יצחק אבוהב דה-פונסיקה (; י"ג בשבט שס"ה – כ"ז באדר ב' תנ"ג) היה רב באמסטרדם והרב הראשון בעולם החדש.
התפרסם גם בזכות היותו דרשן בהולנד, מקובל ומתרגם כתבי קבלה לעברית.
התנגד באופן גלוי לתנועת השבתאות.
אבוהב, שהוסיף לשם משפחתו את שם משפחת אמו "דה פונסיקה" כדי להבדילו מבן תקופתו יצחק בן מתתיה אבוהב, נולד בשנת 1605 בקשטרו דיירה שבפורטוגל למשפחת אנוסים.
כשהיה בן 7 ברח עם אמו להולנד.
באמסטרדם למד אצל רבי יצחק עוזיאל, עד למותו ב-1622.
בגיל 21 התמנה לתפקיד חכם קהילת "בית ישראל" באמסטרדם (1626), אף על פי שתפקיד זה ניתן בדרך כלל לאנשים מבוגרים יותר.
לאחר שאוחדו הקהילות ב-1639, כיהן כדיין בבית הדין בראשות רבי שאול מורטירה, ולצד רבי מנשה בן ישראל.
בשנת 1642 היגר אבוהב לרסיפה, בירת ברזיל ההולנדית דאז, והתמנה לתפקיד רב העיר.
כאשר כבשו הפורטוגזים את העיר ב-1654, נמלט אבוהב חזרה לאמסטרדם יחד עם הקהילה היהודית המקומית.
לאחר חזרתו לעיר, התמנה בשנית לתפקיד חכם ולתפקיד ראש ישיבת אמסטרדם.
אבוהב הנהיג את קהילת אמסטרדם במשך כ-40 שנה ובתקופתו הקהילה פרחה ושגשגה.
אבוהב נתן את הדחיפה הראשונית לבנייתו של בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם שנחנך ב-2 באוגוסט 1675.
פולמוס הגותי התעורר בין רבי יצחק אבוהב דה-פונסיקה, לבין רעו רבי שאול מורטירה, בדבר השאלה האם בן ישראל עתיד להגיע לתיקון בסופם של תהליכי זיכוך שונים, ובכל מקרה יזכה לעולם הבא, או שמא יכול יהודי להרשיע עד שיאבד את חלקו לעולם הבא לגמרי.
מורטירה סבר שהוא יכול לאבד את חלקו, ודה-פונסיקה חלק עליו.
הוויכוחים בשאלה זו, שעניינה רבות את האנוסים וקהילותיהם, באו בדפוס בספר "חכמי רוסיפי ואמשטרדם", ירושלים ה'תשס"ז.
ספר זה מכיל גם פסקי הלכה רבים של דה-פונסיקה, ונדפס מתוך כתבי יד שנשמרו בעיר רסיפה.
אבוהב התפרסם גם כאחד מחברי בית הדין שגזרו חרם על ברוך שפינוזה.
אבוהב תרגם מספרדית לעברית את ספריו של רבי אברהם כהן דה-הירירה, "בית אלהים" ו"שער השמים".
השתתף, יחד עם רבי משה רפאל אגילר ורבי אהרן צרפתי, בכתיבת הקדמה למהדורה מפוארת של התנ"ך שהודפסה באמסטרדם בזמנו.
על ידי מגיהי דפוס אמסטרדם תס"ב של משנה תורה של הרמב"ם, הגיעו לידינו הגהות של אבוהב לדברי הרמב"ם והמפרשים.
יצחק (אייק) ארן-אהרונוביץ' (ט"ו באלול ה'תרפ"ג, 27 באוגוסט 1923 – ו' בטבת ה'תש"ע, 23 בדצמבר 2009) היה רב חובל וימאי ישראלי, ובעל חברת ספנות.
שימש כרב החובל של אוניות המעפילים "אקסודוס" ו"עצמאות".
אהרונוביץ' נולד בדנציג שבגרמניה כבנם השלישי של יוכבד ושמואל אהרונוביץ'.
הוריו היגרו לשם בשנת 1917 מלודז' שבפולין ואביו עסק במסחר בטקסטיל.
בשנת 1932 עלתה משפחתו לארץ ישראל עמו.
הוא למד בבית הספר מקס פיין, אולם סיים את לימודיו כנבחן חיצוני בירושלים.
כחבר בתנועת הנוער מחנות העולים יצא להכשרה בקיבוץ יגור, אולם בשנת 1940 החליט להצטרף לשורות הצבא האדום וללחום בנאצים.
הוא הגיע לביירות ושם ניסה להתגנב לספינה בדרכה לטורקיה אך זוהה על ידי אנשי "סולל בונה" שם והוחזר לארץ ישראל.
לבסוף הצטרף לצי הסוחר, התקבל כספן לאונייה "סופי" ועבד עליה שמונה חודשים.
הוא הפך לימאי ונסע ללונדון ללמוד את המקצוע.
לפני שהספיק לסיים את לימודיו שם החליט לחזור ולשרת את מפעל ההעפלה.
בחודש נובמבר 1946, בבולטימור, עלה על האונייה שנקראה מאוחר יותר "אקסודוס".
הוא שימש בה כקצין ראשון, ולאחר פרישתו של הקפטן הדני ויגו תומסן במרסיי באפריל 1947 הפך אייק לרב החובל של האונייה.
בסוף שנת 1947 היה קברניט של ספינת מעפילים גדולה נוספת, "עצמאות" (בשמה הלועזי - "פאן קרסנט").
בחודשים פברואר ומרץ 1949 השלים בבריטניה את הכשרתו כרב חובל ונשא לאשה את איירין, אמריקאית מברקלי.
גם לאחר הקמת המדינה שימש כימאי והיה ממנהיגי שביתת הימאים הגדולה של שנת 1951.
הסופר ליאון יוריס נפגש עמו מספר פעמים בעת שהייתו בארץ ב-1956, לצורך התחקיר שערך לכתיבת ספרו אקסודוס, שיצא לאור שנתיים לאחר מכן.
בשנת 1958 יצא עם משפחתו לארצות הברית למטרת לימודים.
הוא סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון ותואר שני בכלכלה בשנת 1962 באוניברסיטת קולומביה.
במהלך לימודיו עבד בשגרירות ישראל כנהגו של אבא אבן.
לאחר סיום לימודיו שב עם משפחתו לארץ והפך שותף בחברת הספנות "נתיבי הים התיכון".
מאוחר יותר הקים חברת ספנות משלו בשם "ספינות".
בסוף שנות ה-60 הפעיל ספינה בשם "היי דרומה" שהובילה מים ואספקה למפרץ שלמה ובמקביל הובילה תיירים בין חופי סיני.
בשנת 1973 התארח בתוכנית "חיים שכאלה" בטלוויזיה הישראלית.
סרט התעודה של רונן זרצקי ויעל קיפר "החול והים" משנת 2008 מציג את סיפורם של אייק אהרונוביץ' ושל חברו ל"אקסודוס", מרדכי רוזמן, ועוקב אחר חייהם, 60 שנה לאחר פרשת "אקסודוס".
אהרונוביץ' התגורר בזכרון יעקב, שם בנה לעצמו בית בצורה של אונייה.
ב-23 בדצמבר 2009 הלך אייק לעולמו ונטמן ליד קבר רעייתו, איירין, בקיבוץ גבעת חיים מאוחד.
בהלוויה הוקרא שירו של נתן אלתרמן, "נאום תשובה לרב חובל איטלקי", שהפך להמנון מפעל ההעפלה ושיר הצדעה לימאים שהובילו את הספינות לחופי הארץ.
בהלוויה השתתפו אנשי פלמ"ח, פלי"ם והמוסד לעלייה ב'.
המשורר חיים גורי והפזמונאי והבמאי שאול ביבר, שניהם אנשי הפלמ"ח לשעבר, נשאו דברים על רב החובל שהוביל את "אקסודוס".
הרב יצחק אביחצירא (מכונה בשם ה"באבא חאקי"; כ"ג באלול ה'תרנ"ה - כ"ה באדר ב' ה'תש"ל, 12 בספטמבר 1895 - 2 באפריל 1970), היה הרב הראשי של הערים רמלה ולוד, וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
נולד בכ"ג באלול ה'תרנ"ה בעיירה ריסאני, במחוז תאפילאלת שבמרוקו לרבי מסעוד אביחצירא (בנו של הרב יעקב אבוחצירא) ולעיישה, לבית בן חמו.
בשנת ה'תר"ף (1920) עבר לעיירה בודניב יחד עם אחיו הבבא סאלי, עקב גזרות נגד היהודים בריסאני ורצח אחיהם הגדול רבי דוד על ידי השלטונות.
בשנת ה'תרצ"ו (1936), עבר להתגורר עם משפחתו בעיירה ארפוד, שהייתה תחת שלטון צרפתי, והנהיג בה את הקהילה היהודית.
בשנת ה'תש"ה (1945) עזב את מרוקו ועבר לגור בעיר אוראן שבאלג'יריה, שבה התגוררו רבים שעקרו ממחוז תאפילאלת עקב הגזרות.
בשנת ה'תש"ח, עם הקמת מדינת ישראל, עלה לישראל עם משפחתו והשתכן תחילה במעברה בגבעת אולגה.
כשנודע לראשון לציון הרב בן ציון חי עוזיאל על בואו לישראל, בא לפגשו ויזם את מינויו לרב הראשי של רמלה ולוד.
שימש רב העיר רמלה לצד הרב האשכנזי ישראל גלזר ורב העיר לוד לצד הרב אברהם קוטנר במשך כ-20 שנים.
כן היה חבר במועצת הרבנות הראשית עד לפטירתו.
מונה ליו"ר "ארגון הרבנים הספרדים ועדות המזרח בארץ ישראל", שייסד הראשון לציון הרב יצחק נסים.
ביולי 1959 התמנה להיות חבר בוועדת החקירה הממלכתית לחקר אירועי ואדי סאליב.
הוא היה היחיד מבין חברי הוועדה שנולד בצפון אפריקה.
בכ"ה אדר ב' ה'תש"ל (2 באפריל 1970) נהרג הבבא חאקי בתאונת דרכים בצומת גבעתי שבדרום, בדרכו חזרה מנתיבות לאחר שהשכין שלום בית בין איש לאשתו ולאחר שביקר את אחיו הבבא סאלי.
בהלווייתו השתתפו 20,000 איש ובהם נשיא המדינה זלמן שזר, הרבנים הראשיים יצחק נסים ואיסר יהודה אונטרמן והרב הראשי לצה"ל שלמה גורן.
לאחר פטירתו התמנה בנו הרב אברהם אבוחצירא (ה'בבא הנא'), שהיה עד אז רבה של יבנה, כרב העיר רמלה תחתיו.
לאחר שנפטר גם הוא בשנת התשל"ד (1973), נבחר בנו האחר הרב יחיאל אבוחצירא לרב העיר.
רבי יצחק היה ציוני נלהב וחזר בנאומיו על כך שזמננו זה הוא זמן אתחלתא דגאולה.
לאחר מלחמת ששת הימים תמך בקביעת הלל וקריאה בתורה בברכה ביום ירושלים.
במכתב לחייל (לימים סגן-אלוף הרב זאב לוין) כתב בעניין יום העצמאות שאנו קוראים את ההלל ביום זה, שיש שמברכים בו שהחיינו.
לגבי גילוח ותספורת (אף שאלו ימי ספירת העומר) אמר שזה נתון להרגשת האדם.
במכתב לרב יהודה לייב פישמן מימון קרא הרב אביחצירא להקים את הסנהדרין, בראשות הרב בן ציון חי עוזיאל, הרב יצחק הלוי הרצוג והרב מיימון.
כשנשאל לגבי שימוש בפאה נכרית לכיסוי ראש האישה, כתב: "דין פאה נכרית - יש מקילים", כלומר שניתן לסמוך עליהם.
נהג ללבוש ציצית עטורה בפתיל תכלת.
נישא לאחייניתו אסתר, בתו הבכורה של אחיו הרב דוד אבוחצירא, לאחר מותה נישא בשנית.
משתי נשותיו היו לו 12 ילדים, חלקם עסקו בתפקידים ציבוריים, וביניהם:
הרב אברהם אבוחצירא - מכונה "בבא הנא".
שימש כרב הערים יבנה ורמלה.
היה חתנו של דודו הבבא סאלי
אהרן אבוחצירא - ראש העיר רמלה, חבר הכנסת ושר הדתות מטעם המפד"ל
הרב יחיאל אבוחצירא - התמנה כרב העיר רמלה וראש מוסדות "אהל יצחק"
מנכדיו: אוריאל בוסו, אבי שושן (דובר בית החולים איכילוב לשעבר), יהודה אבידן מנכ"ל המשרד לשירותי דת, איציק סודרי (לשעבר דובר סיעת ש"ס) והרבנית יהודית יוסף רעייתו של הרב משה יוסף.
הוא אחיהם של הרב דוד אביחצירא והבבא סאלי.בביתו גדלה בצעירותה הרבנית ברוריה זבולוני (בתו של הבבא שלום איפרגן מנתיבות)
יצחק אבינרי (רבילְסְקִי; כ"ז בתמוז ה'תר"ס, 24 ביולי 1900 – ט"ז באלול תשל"ז, 30 באוגוסט 1977) היה בלשן, לשונאי, חוקר ומחדש הלשון העברית.
אבינרי חידש עשרות מילים, ובהן: רב-מכר, תפוז, אישום, בִּנאום, איוש, יֶדַע, ילודה, רַכָּז, קימום, קמטוט, חיסול, ביים וביום, מייצר וייצור, תוצר, תרנהוד, ועוד.
כתב מאות מאמרים בכתבי עת שונים, כתב וערך את המדור הלשוני בעיתון "על המשמר" וב"דבר" שלימים כונס לספר "יד הלשון".
חיים נחמן ביאליק כינה אותו "שר הלשון העברית".
אבינרי חיבר ספרים בענייני לשון, שרובם משמשים למחקר בתחום.
ערך את לוח הקואופרציה של ארץ ישראל ומדינת ישראל במשך 48 שנה.
נולד בפליסקוב, בפלך קייב שבאימפריה הרוסית, בתחום המושב היהודי.
נצר לבעל שם טוב מצד אימו.
אביו, הרב משה רבילסקי (אבינרי), היה מחלוצי הדיבור העברי ברוסיה, ובניו היו מראשוני הילדים ברוסיה שדיברו עברית.
בראשית תרע"ד, בגיל 14 שנים, נסע לארץ ישראל והחל ללמוד ב"גימנסיה הרצליה" שבתל אביב, ואצל רבה של יפו (באותה עת) הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה והיותו אזרח מדינת אויב של האימפריה העותמאנית, שב לביתו באימפריה הרוסית.
בילדותו נהג לרשם לעצמו בפתקים מילים קשות ונדירות.
לאחר שנים רבות, כונסו הפתקים בספר "גנזים מגולים".
כן נהג גם באיסוף וכתיבת המשקלים השונים.
כעבור ארבעים שנה יצאו לאור כספר בשם "היכל המשקלות".
בשנת תרע"ז (1917), ניצל מפוגרום שנערך בעיירת פליסקוב ופגע בביתו, לאחר שהוחבא בבית סבו.
לאחרי המקרה משפחתו התגוררה בבתי זרים.
בשנת תרפ"ד החליט אביו לעברת את שם משפחתו.
בעצתו שונה השם לאבינרי (ראשי תיבות: "אבי ניסן רבילסקי").
בשנת תש"ל החל להנציח את הזמירות והניגונים ששמע בילדותו.
הוא הקליט את עצמו ב־6 תקליטים, שבהם הביא את ניגוני וזמירות בית אביו וכן את ניגוני ופיוטי הרב אברהם פורטוגל מסקולני.
כמו כן הנציח אבינרי בקולו את פיוטי החזן פנחס מינקובסקי, שהיה מגדולי החזנים באודסה.
בשנת תרפ"ו עלה לארץ ישראל.
הוא נתקל במאמר בעיתון הארץ מאת יצחק אפשטיין בו ביקר טעות לשון לכאורה שנרשמה בסרט של "הקרן הקיימת".
אבינרי פרסם רשימת תגובה קצרה שכותרתה "אין זו שגגה", ובה סתר את דברי החוקר.
בהמשך התמסר לחקר הלשון, פרסם מאות מאמרים בעיתונים בישראל ומחוצה לה.
בשנת תרפ"ז ערך כמה גליונות של "גדוד מגִני השפה", ובאחד מהם פרסם את מאמרו הראשון – "על שמות התואר המחודשים".
בשנת תרפ"ח, החל לעבוד על ריכוז השמות של הלשון העברית ומיונם למשקליהם ולתקופותיהם.
לאחר עבודה של ארבע עשרה שנים, הניח את היסוד לספרו "היכל המשקלים", ובו מכונסות יותר משמונת אלפים מילים למן תקופת המקרא, התלמוד והמדרש, ועד ימי הביניים והעת החדשה.
לאחר חיבור הספר זוכּה בפרס עידוד מאת האקדמיה ללשון העברית בסך שלושת אלפים לירות.
בשנים תרצ"ב–תרצ"ט היה לעורך הסגנון של הירחון "קואופרציה", שבו קבע גם מדור לשוני בשם "שערי לשון".
ערך גם מדור לענייני לשון ב"לוח הקואופרציה" שהוציא לאור עשרות שנים, משנת תש"ג ועד יום מותו.
בח' בתמוז תש"ד החל לערוך בעיתון "משמר" מדור שבועי בשם "פנת הלשון".
אבינרי תבע לעקור משורשן מילים ומטבעות לשון שנראו לו משובשים, ונאבק במילים הלועזיות והתחבירים הזרים שנכנסו לשפה העברית ונשתגרו בה.
מאידך, אבינרי השיג על בלשנים ידועי שם כמו פרופ' יצחק פרץ ועל מחברי ספר הדקדוק "ודייק", שבמקרים מסוימים הוכיח שההחמרות שקבעו אינן מבוססות.
תרם רבות ללוח הפעלים וללוח המשקלים של שאול ברקלי, וכן למילון של אברהם אבן-שושן בהציעו מאות תיקונים לערכיו, עליהם אבן שושן הביע את תודתו בהקדמה למילון.
אבינרי עודד אותו לחבר גם קונקורדנציה לתנ"ך, והניח את העקרונות שעמדו לצד אבן־שושן ביסוד הקונקורדנציה בהערות ובהכרעות במשקלי השמות ששובצו בספר.
נודע כמבקר של האקדמיה ללשון העברית – והביע ביקורת על ההחלטה של ועד הלשון העברית להחליף את שמו ל"אקדמיה ללשון העברית".
נהג לפרסם את השגותיו הדקדוקיות על דבריהם של אנשי ציבור, כדוד בן-גוריון, שהשמיט את המילה "את" מדיבורו, ומשה שרת, שנמנע מ"אפילו אם".
לנשיא המדינה זלמן שזר שלח בקביעות את מאמריו והשגותיו על שיבושי לשון שנפלו בנאומיו ובכתביו.
בשנת תרצ"א נישא ליהודית, בתו של הרב יעקב נאכט.
הם התגוררו ברחוב אלנבי בתל אביב.
בנם הוא הבלשן ד"ר עידו אבינרי.
בשנת תרפ"ו החל לשמש כעורך הסגנון של הדו־שבועון "מסחר ותעשייה" (נסגר בשנת תרצ"ג), שבו הופיע מדור קבוע לענייני קואופרציה.
משנת תרצ"א (1930) היה אבינרי עורך הסגנון של הדו־ירחון "קואופרציה" ושל "לוח קואופרטיבי שימושי" (שנתי), שניהם בהוצאת "המרכז" של האגודות ההדדיות לאשראי ולחיסכון, בעריכת יל"ג כהנוביץ'.
משהופסקה הופעתו של הביטאון "קואופרציה" בשנת ת"ש המשיך אבינרי בהוצאה לאור של הלוח, בעזרת "המשביר המרכזי" ו"ברית הקואופרציה הצרכנית".
הוא שינה את שמו וקרא לו "לוח הקואופרציה של ארץ ישראל", ומאז שנת תש"ח "לוח הקואופרציה של מדינת ישראל".
מהלך התפתחות הלשון העברית – קובץ מאמרים שנדפסו בשנים תר"צ–תרצ"א ב"לשוננו", הרבעון של ועד הלשון העברית.
כתיב וכתב סקירת דרכי הכתיב העברי מימי קדם ועד לימינו, בירור בעיית הכתיב הנוכחית ו"הסכנה האורבת לאות וללשון העברית בעטייה של האקדמיה ללשון העברית" (מתוך מבוא הספר).
כיבושי העברית בדורנו (הוצאת ספרית פועלים)
קיצור תולדות עמנו – פרקים בסקירות אישים ומאורעות מימי אברהם אבינו ועד שנת תשכ"ב (הוצאת נ.
היכל רש"י – מכיל בחמישה כרכים את חידושי רש"י וצרופיו הלשוניים, פירושיו למילים ולביטויים, דקדוקיו ודרכי סגנונו, השוואותיו הלשוניות, כלליו ופתגמיו, מדרשיו, תיאוריו, פשטותו וענותו, מקורותיו, רבותיו מונחיו ונוסחותיו.
מכונס מתוך פירוש רש"י למקרא ולתלמוד הבבלי, וכן מתשובותיו וסליחותיו על פי עשרים וחמישה דפוסים ונוסחאות כתבי יד עתיקים.
(הוצאת המחבר) (כרכים: 1, 2, 3 באתר היברובוקס)
גנזים מגולים – אוצר מילים עתיקות ובטויים שאינם במילונים, או שהובאו בלא מקור או ממקור מאוחר.
מלון חדושי חיים נחמן ביאליק שבכתב ושבעל פה – עם פרשת המשקלים בחדושי המשורר (התרצ"ה (1935), בחודש העשירי למות המשורר) ("דפוס גוטנברג" של צבי כספי, ת"א)
היכל המשקלים – אוצר כל השמות השרשיים בלשון העברית, מימי המקרא ועד היום, ערוכים למשקליהם ולתקופותיהם (מקרא, תלמוד, ימי הביניים והעת החדשה) עם הערות, בירורים, פרקי מסקנות ומפתחות.
על ספר זה עבד כ־7 שנים והוציאו לאור רק לאחר ארבעים שנה, לקראת מותו.
כך בתנ"ך – אוצר מילים וביטויים נשכחים הראויים לשוב לתחייה בלשוננו (הוצאת "קריית ספר")
יד הלשון – מעין אנציקלופדיה לחידושי הלשון ובעיות נפוצות בשימושי לשון.
מבוסס במידה רבה על פרסומיו הקודמים בעיתונים ובכתבי עת.
לוח הקואופרציה של מדינת ישראל – לוח הברית והשותפות של היצירה הקואופרטיבית הישראלית משנת 1926 ועד 1978 (48 שנים)
הרב יצחק אביגדור אורנשטיין (ד' בתמוז ה'תרנ"ד, 18 ביוני 1893 – י"ד באייר ה'תש"ח, 23 במאי 1948) היה איש ציבור, רב הכותל הראשון, ממגיני הרובע היהודי ומחלליו.
נולד בירושלים, נצר למשפחות ריבלין ואורנשטיין שהיו מעמודי התווך של היישוב האשכנזי בארץ מתחילת המאה ה-19, תלמידי הגר"א מחד וחסידי חב"ד מאידך.
אורנשטיין נולד בירושלים לרב משה יהודה ליב אורנשטיין ולשושנה-רייזיל.
יצחק אביגדור היה דור חמישי בארץ ישראל, צאצא לר' אורי אורנשטיין.
בצעירותו למד בישיבות בירושלים בהן ישיבת אוהל משה, בשנת ה'תרע"ב (1912), עבר ללמוד בישיבת תורת אמת שנפתחה באותה שנה על ידי חסידי חב"ד בחברון והתקיימה שם עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בימי מלחמת העולם הראשונה, בהם סבל היישוב בירושלים מחרפת רעב ומגפות שונות, נרתם לפעילות ציבורית למען הנזקקים ופעל בוועד העזרה ליהודי ירושלים.
בתקופה זו גם הייתה סכנת גיוס בכפייה לצבא הטורקי או מאסר וגירוש לנתינים זרים.
הרב ניצל את עובדת היות משפחתו בעלת נתינות ספרדית, על מנת לסייע לאלה שנאלצו להסתתר בשל נתינות מטעם מדינות אויב בעיני השלטון העות'מאני.
ואף סייע להם ביציאה מהעיר ומגבולות הארץ.
בשנת ה'תרע"ד (1915) התחתן עם מושקה ליבה, בת הרב אשר יצחק וידמן ובלומה לבית הרב יהודה לייב סלונים.
גם מושקה ליבה נולדה בארץ - בירושלים ה'תרנ"ח (ינואר 1898).
מצד אביה הייתה דור חמישי לרב אברהם שלמה זלמן צורף, אבי משפחת סלומון וממנהיגי היישוב האשכנזי בירושלים.
מצד אימה הייתה דור חמישי לרבי דובער שניאורי, האדמו"ר השני של חסידות חב"ד.
בשנת ה'תרע"ט (1919), החל בהוצאת "הדביר - ירחון לתורה וחכמת ישראל" בו התפרסמו מאמרים תורניים וספרותיים וכן פרסומים של ענייני ציבור.
קובץ הדביר יצא במתכונת זו כחמש שנים.
היה דמות מרכזית בתנועת המזרחי, במסגרתה עסק רבות בענייני עלייה, התיישבות ועבודה, היה חבר הוועד הראשון של יהודי ירושלים, השתתף במספר קונגרסים ציוניים, ובכינון הרבנות הראשית לארץ ישראל.
בה'תרפ"א (1921) היה ממייסדי החברה הצעירה "הכפר העברי", אשר עיקר תפקידה היה הקמת כפרים ושכונות למען בני ישיבות שיעזרו לכונן את ארץ-ישראל והשתתף ביוזמות התיישבותיות נוספות.
בשנת ה'תרפ"ה (1925) היה ממייסדי המושבה נווה יעקב בצפון ירושלים שם גר עם אשתו וששת ילדיו, בה גם עברו את מאורעות תרפ"ט ומאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
בשנת ה'תרפ"ט (1929), נפגש לראשונה עם אדמו"ר חב"ד הריי"ץ בריגה, אשר התפעל ממנו מאוד והציע לו להיות מזכירו האישי בריגה, אולם הרב אורנשטיין ויתר על כך מפני חיבת הארץ וענייניה.
בשנת ה'תר"ץ, 1930 מונה כאחראי על הכותל מטעם הרבנות הראשית והוועד הלאומי, בעקבות פרסום מסקנותיה של ועדת החקירה המנדטורית לחקירת מאורעות תרפ"ט הידועה גם בשם משפט הכותל.
בתפקיד זה כיהן עד נפילת הרובע היהודי במלחמת העצמאות.
החל משנות ה-30 היה בין מנהלי כולל חב"ד דור חמישי כאבותיו זה מאה שנה בארץ ישראל, ובשנת ה'תרצ"ח נתמנה מטעם האדמו"ר הריי"ץ למנהל הכולל.
במסגרת זו דאג למאות משפחות עניות מחסידי חב"ד בארץ ישראל.
בשנת ה'ת"ש (1940) עבר עם משפחתו לגור בעיר העתיקה, וגם אשתו לקחה חלק בפעילותו הציבורית בעזרה לכל עניי העיר.
בשנת ה'תש"א (1941), היה שותף בניסיון לייסד את אגודת חסידי חב"ד בארץ ישראל, ניסיון זה לא הצליח.
אך מספר חודשים אחר כך ייסד האדמו"ר הריי"צ את אגודת החסידים בארץ הקודש.
לאגודה זו הצטרף גם הרב אורנשטיין והיה חבר בה עד יומו האחרון.
בשנת ה'תש"ה (1945) ייסד את ישיבת "מדרש שמואל", על שם האדמו"ר רבי שמואל שניאורסון, נשיא הישיבה היה האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון.
הוא כיהן כראש הישיבה וחברי ההנהלה הנוספים היו הרב אלכסנדר יודאסין והרב יצחק נאה.
בעת המצור הערבי על העיר העתיקה, מונה לאחראי העניינים האדמיניסטרטיביים של כל תושבי הרובע ועסק בכך במסירות עד שנהרג הוא ואשתו בי"ד אייר ה'תש"ח.
נטמנו בקבר האחים הזמני ברובע.
כאשר התקבלה בירושלים הידיעה על מותו, שלח יצחק בן-צבי מברק אל דוד בן-גוריון בו כתב "שר וגדול נפל היום בישראל".
השאירו אחריהם שתי בנות וארבעה בנים שכולם נטלו חלק במלחמת העצמאות.
בשנת ה'תשכ"ז (1967) הועברו עצמותיו לקבורה בבית הקברות הר הזיתים, ושמו נחקק באנדרטת חללי הרובע שבהר הרצל.
עיריית ירושלים קבעה רחוב על שמו, בסמוך לכיכר הדוידקה, בפינת הרחובות הנביאים ופינס.
הוצאת ירחון "הדביר" וחיבורים תורניים נוספים
בשנים ה'תרע"ט-ה'תרפ"ג (1919–1924) ערך את הירחון התורני הדביר "קבצים לתורה וחכמת ישראל" שיצא מטעם המזרחי הצעיר.
במסגרת קובץ זה פרסם הרב אורנשטיין מאמרים פרי עטו, וכן דברים שכתב סבו הרב יעקב אורנשטיין.
בירחון הדביר ה'תרע"ט קובץ ג-ד פרסם את המאמר חקוי ועצמיות כתשובה לסדרת מאמרים שפורסמו בעיתון חדשות הארץ בשם "הרבנות החנוטה" ו-"הרבנות הלוחמת" בעקבות החלטתה של הרבנות הראשית שלא להכיר במשפט המנדטורי כמשפט קבוע.
על מאמר זה חתם בשם "איש ישראלי".
אורנשטיין כתב ופרסם מספר מאמרים מחקריים העוסקים במנהגים קדומים והלכות ארץ ישראל.
אסף והחזיק בספרים וכתבים רבים וכן עמל במשך כעשרים שנה על הוצאת מספר כתבים לדפוס.
הוא אסף והכין לדפוס את כתבי סבו הרב יעקב אורנשטיין, וכן שני ספרים מעזבונם של חכמים אחרים, אחד מאת הרב יואל דיסקין, "משנת יואל" על תולדות חסידות חב"ד ומייסדה, ואחד בשם "מנחת ריב"א" - חידושי ר' יצחק חריף מפיוטרקוב.
במשך כעשרים שנה עסק בחיבורים נוספים פרי עטו ביניהם חיבור גדול ומקיף על הערוך לפי סוגיות הש"ס אך כל הכתבים הללו יחד עם ספרייתו העשירה נשרפו ואבדו עם פיצוץ ביתו האחרון בקרבות תש"ח.
פעולותיו בתנועת המזרחי ובכינון הרבנות הראשית לא"י
עם התחלת תקופת המנדט הבריטי בא"י, והתארגנותו מחדש של היישוב לאחר התקופה הקשה בזמן מלחמת העולם הראשונה, לקח חלק ביסוד "ישיבת המשתלמים" שהקימה מח' החינוך מטעם ועד הצירים בירושלים, שלימים הפך למוסד להכשרת מורים בשם מכללת ליפשיץ.
באותו הזמן החלה להתארגן מחדש תנועת המזרחי בארץ, הצטרף להסתדרות "הנוער הצעיר הארץ ישראלי" והיה חבר הוועד ומזכירו הראשון.
היה בין מייסדי הסניף הירושלמי של התנועה שבהמשך נקרא שמה "המזרחי הצעיר".
בהמשך התבטל ארגון זה ונטמע בארגון נוסף בשם הפועל המזרחי.
עם העברת מרכז "המזרחי העולמי" לירושלים ובואו של פרופ' חיים פיק חבר ההנהלה הציונית ומנהל מח' העלייה שלה, מונה למזכירו וקיבל את ניהול ענייני העלייה והעבודה במרכז העולמי של המזרחי.
הרב אורנשטיין היה בין יוזמי ומייסדי "ועד העיר ליהודי ירושלים" במטרה לאחד וללכד את הזרמים השונים בארץ בכלל ובירושלים בפרט כגוף ציבורי אחד תחת הנהגת התנועה הציונית.
נבחר כאחד מחברי ועד העיר הראשון ובמסגרת זו פעל בייחוד בענייני עלייה ועבודה.
בבחירות לאספת הנבחרים שהתקיימה באפריל 1920 עמד בראש הרשימה של תנועת המזרחי ונבחר כציר אך ויתר על מקומו לטובת ר' משה אוסטרובסקי-המאירי.
באותה עת גם לקח חלק בארגון "אספת הרבנים הראשונה בארץ ישראל" שבה הוקם "משרד הרבנות המאוחד" מאשכנזים וספרדים.
והשתתף ב"אספת הרבנים השנייה" שהתקיימה בה'תרפ"א 1921, בה נבחרה הרבנות הראשית לא"י ובה נבחרו הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יעקב מאיר לרבנים הראשיים.
הרב אורנשטיין היה מעורב בפעיליות רבות של המזרחי לקח חלק בוועידות עולמיות, השתתף כציר מטעמם בוועידות הקונגרס הציוני הי"ב וה-י"ג שהתקיימו בגרמניה.
בשנת ה'תרפ"ט (1929) הגיע לבגדאד וייסד בה סניף של תנועת המזרחי.
כבר בשבת הראשונה בשהותו שם דרש בפני הקהל וחכמי העדה, בבית הכנסת הישן והמרכזי לפני למעלה מ-2000 איש בעניין מצוות יישוב ארץ ישראל ובניינה.
פעולותיו בענייני עבודה והתיישבות העברית
כמזכיר ארגון תנועת "המזרחי הצעיר" היה בין היוזמים והפועלים למען ייסוד יישובים חקלאיים על ידי צעירים מבני היישוב הישן מירושלים, יפו, חברון, צפת וטבריה וכן ליצירת קבוצות פועלים במושבות הקיימות עמ"נ להכשירם לעבודה חקלאית ויישובית.
הרב אורנשטיין ארגן קבוצות רבות של בחורי ישיבות מירושלים תוך ארגון מסגרת מתאימה עבורם במושבות.
כמו כן ייסד וליוה שתי קבוצות חקלאיות: "קבוצת ירק" בפתח תקווה, ו"קבוצת הרמב"ם" בנחלת יהודה.
בנוסף הקים הארגון בירושלים את מכון אהליאב בו למדו מלאכת יד ואומנות.
בשנת 1921 יחד עם דב נתן ברינקר, היה ממייסדי "אגודת הכפר העברי", להקמת יישובים חקלאיים.
בין תקנות האגודה נקבע שעל כל חבר לרכוש אדמה של חמישה דונם לנטיעת עצי פרי, גדול ירקות, וניהול רפת ולול ושעל כל חבר לעבד את אדמתו בעצמו ובעל ידי בני משפחתו.
האגודה רכשה אדמות מהכפר הערבי בית חנינה, תכננה והקימה בהם את המושבה נווה יעקב בצפון ירושלים בקרבת היישוב עטרות שהוקם מעט קודם.
בשנת 1925 נחנכה המושבה נווה יעקב, הרב אורנשטיין ומשפחתו היו הראשונים להתגורר בו.
שימש בתפקידי הנהלה שונים ואף היה מספר שנים מוכתר הכפר ונציגו כלפי השלטונות.
עד לפרוץ מאורעות תרפ"ט התגוררו במקום מעל למאה תושבים, ובמקום עמדו כעשרים מבנים, כאשר תושבי המקום התפרנסו בעיקר מגידול בקר ואספקת חלב לעיר ירושלים.
ביישוב זה גם ייסדו והכשירו צעירים לתפקידי שמירה והגנה.
בני היישוב והאגודה הכשירו במו ידיהם ומכספם את הכשרת היישוב ובנייתו ללא תמיכה ממוסדות היישוב ואף לא מתנועת המזרחי, מפני קשיים כלכליים וביטחוניים, קיומם כמובלעת רחוקה מהעיר היה קשה מאוד והמאורעות שפקדו את היישוב בשנות ה-20 וה-30 הביאו מעת לעת לדלדולו של היישוב.
אף על פי כן היישוב התקיים עד נפילתו בתש"ח במלחמת העצמאות.
הרב אורנשטיין נטל חלק פעיל בקניית אדמות והקמת היישוב כפר חיטים, בקניית חלק גדול מאדמות הכפר הערבי נבי סמואל, בקניית אדמות בירושלים בהם נמצאות מערות המיוחסות לקברי הסנהדרין, על אדמות אלה הוקמו שכונות סנהדריה ושיכון פאג"י.
סייע ברכישת הקרקעות לשכונות בית וגן בירושלים ושכונת מונטיפיורי בתל אביב.
בשנת 1927 כשהשתתף כ-ציר בקונגרס הציוני הט"ו, שימש בתפקיד יושב ראש ועדת ההתיישבות.
גם לאחר שליחותו לבגדאד בשנת 1929 מטעם קרן ארץ ישראל של המזרחי, שמר על קשר מכתבים עם הקהילה היהודית ועודדם לרכישת קרקעות בארץ.
הרב אורנשטיין אף שימש כסגן נשיא אגודת אחווה תלפיות.
בשנת 1940 לרגל עבודתו כרב הכותל נאלץ לעבור ולהתגורר בעיר העתיקה, מצבה הסוציאלי של הקהילה היהודית בעיר העתיקה היה חלש מאוד והרב אורנשטיין החל לעסוק בתוכניות למשיכת כוחות צעירים למקום ויצירת פתרונות פרנסה.
ביוזמתו הוקם ועד ירושלמי בראשות יו"ר הוועד הלאומי, יצחק בן-צבי, הוועד הכין תוכניות להקמת בתי מלאכה ותעשייה זעירה, בניית בתים משותפים ורכישת מגרשים וחצרות נוספים ברובע היהודי בסמוך לחומה ובאזור רחוב הקראים.
אך מפני הקשיים הכלכליים הרבים מרבית תוכניות אלה לא יצאו אל הפועל.
הרב אורנשטיין לקח חלק מרכזי בארגון התמיכה והסיוע לתושבי הרובע היהודי.
הרקע להיווצרות תפקיד רב הכותל
לאחר הצהרת בלפור וכיבוש ירושלים בידי הבריטים בשנת 1917, ועם סיום מלחמת העולם הראשונה והתקופה העות'מאנית בארץ ישראל בשנת 1918, הלכה והתגברה נוכחותם של יהודים תושבי הארץ ומבקרים מהתפוצות בכותל המערבי מתוך התחושה של ביטחון.
אולם כבר ב-1921 החלו להירשם אירועים של פגיעה בבאי הכותל.
אעפ"כ זרם הפוקדים את הכותל המשיך לעלות בהתמדה ובמיוחד בימי חג ומועד.
בשל העומס הרב במקום בימים נוראים הציבו היהודים ליום הכיפורים מספר ספסלים עבור הזקנים ומחיצה להפרדה.
בעיצומו של יום הכיפורים ה'תרפ"ט (24 בספטמבר 1928) התפרצו שוטרים בריטים והסירו באלימות את המחיצה והספסלים.
בעקבות מחאות היישוב היהודי בארץ ישראל ובעולם על תקרית בין שוטרים למתפללים שאירעה בסמוך לכותל ושבה נפגעו מתפללים יהודים, מינתה ממשלת בריטניה בהסכמת חבר הלאומים ועדה ל"קביעת הזכויות והתביעות השנויות במחלוקת של היהודים והמוסלמים בכותל המערבי" - ועדה זו כונתה בשם "ועדת הכותל הבינלאומית".
במקביל באותה שנה הייתה הסלמה והידרדרות ביטחונית קשה ששיאה החל ב-ט' באב במאורעות תרפ"ט והתפשטה לכל רחבי הארץ.
הידרדרות זו הביאה לכך שהסדרים בכותל המערבי היו אחד הנושאים העיקריים בהם דנה הוועדה הבריטית לחקר המאורעות.
ולפיכך הוקמו מטעם היישוב היהודי שתי ועדות לצורך הטיפול בענייני הכותל.
בעקבות ועדות אלה ייסדו ב-1930 את התפקיד הרשמי של רב הכותל.
לתפקיד זה מונה הרב אורנשטיין וכעוזרו וכשמש הכותל מונו הנכבדים רפאל מיוחס ולאחריו בנו יעקב מיוחס.
להימצא בכל זמני התפילות והכנוסים ולהשגיח על הסדרים במקום.
לפקח על עבודת השמשים וסדור ענייני התרומות שהגיעו מהדלקת נרות ליד הכותל ושימשו לאחזקת המקום.
לנהל רישום ותיעוד על המקרים בעלי ערך המתרחשים במקום.
לעמוד בקשר עם המשטרה הנמצאת במקום, ולשמור על קשר עם שכני המקום במידת האפשר.
במקרים בעייתיים לדווח לוועד הפועל של הוועדה.
כמו כן הוטלו עליו תפקידים ספרותיים לאסוף כל החומר שנכתב או נאמר בעל פה ביחס לכותל במשך הדורות
הרב אורנשטיין כרב הכותל הראשון
הרב אורנשטיין היה מגיע מדי יום ביומו ברגל אל הכותל גם בשנים שבהן היה גר ביישוב נווה יעקב הרחוק, והיה שוהה במחיצת המתפללים בכותל רוב שעות היום.
מפני שנאסר לשים בכותל כיסאות היה עומד כל היום ולעיתים יושב על הרצפה ובידו כרך של גמרא.
גם אם הציעו לו השוטרים הבריטים לכבדו בכיסא שלהם היה מסרב בטענה שלא מגיע לו לשבת בשעה שאסור ליהודים אחרים לשבת.
מפני שגם לא הייתה מחיצה בכותל, היה מקפיד על מקום קבוע בו עמד ושימש בעצמו כסמן של קו ההפרדה בין עזרת גברים לעזרת נשים.
הרב אורנשטיין ניהל תיעוד ורישום של כל מה שקרה מדי יום בכותל בפרוטרוט והעביר דיווחים אלה לגורמים השונים שהיה מופקד מטעמם כרב הכותל.
תיעודים אלה קובצו על ידי בנו לספר בשם יומן הכותל המערבי והם מתארים את האירועים הדמויות והמספרים של באי הכותל בין השנים ה'תר"צ (1930) ל-ה'תש"ח (1948).
שם ניתן לראות גם אם אלו בעיות היה עליו להתמודד כרב הכותל בעיקר מול גורמים ערבים שניסו לפגוע בתפילת היהודים במקום.
עם זאת כתפקידו הקפיד לשמור על יחסים טובים ומכובדים כלפי כל הגורמים ובכללם הנכבדים של הערבים.
כמו כן כבא כוחם של המוסדות הלאומיים הקפיד שלא להיות מעורב בפעולות נגד חוקי המנדט ולכן לא יכל לקחת חלק בתקיעת השופר החתרנית שהייתה נערכת במוצאי יום כיפור.
ברובע היהודי עד המצור בתש"ח
בשנת ה'ת"ש נכנס הרב אורנשטיין לגור בעיר העתיקה, היישוב היהודי במקום התדלדל מאוד בעקבות מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ומנה כ-3,000 איש רובם עניים מאוד, רבים מהם זקנים, והמעטים מהם שעבדו יצאו לעבודות בעיר החדשה.
כאשר הייתה מתיחות ברחוב הערבי היה היישוב מנותק מהעיר החדשה ועמד בסכנת רעב.
מתוך הכרה שבמצב כזה לא יוכל היישוב במקום להמשיך להתקיים, נטל על עצמו הרב אורנשטיין את המשימה להביא למשיכת כוחות צעירים לרובע, לחזק את האוכלוסייה היהודית ולפתח בה מקורות פרנסה.
מאידך נטל על עצמו לדאוג לתמיכה בעניי הרובע, ומדי יום היה עסוק מספר שעות בחלוקת כספים לנזקקים.
את הכספים גייס ממקורות שונים ביניהם מאגודת אחווה והמועצה הדתית של קהילת ירושלים.
בנוסף לתפקידו כרב הכותל, היה גם מרבני חב"ד בארץ והיה בין באי בית הכנסת צמח צדק שבעיר העתיקה.
בהוראת האדמו"ר הריי"ץ ייסד את "חברת התהילים העולמית" ואת מרכזה קבע בבית הכנסת הנ"ל בו ישבו מדי יום מנין קבוע של קוראי תהילים לשלום עם ישראל בעולם.
כמו כן ייסד מרכז חב"ד והקים בו את ישיבת "מדרש שמואל" על שם האדמו"ר מהר"ש בה למדו טובי האברכים בשעות הלילה.
מוסדות אלו הצליח להביא לגידול מספר הלומדים והתושבים במקום.
בשנת ה'תש"א הקימו צעירים מהרובע היהודי ארגון בשם "התאחדות בני ירושלים העתיקה" והניחו יסודות לכמה מפעלים כלכליים.
הארגון נתקל בעוינות מצד ועד פרנסי הקהילה אך קבלו את תמיכתו של הרב אורנשטיין שהצטרף לפעולתיהם.
הם ייסדו "קופת מלווה" שהלוותה כספים ליהודי הקהילה בלי ריבית ובתשלומים וללא הבדלי עדות ומפלגות.
קופה זו הלוותה בהמשך גם לקופת ההגנה ולקופה הכללית בתקופת המצור.
כמו כן הקימו "קופת עזרה" לתמיכה בעניים.
בנוסף הקימו בית מלאכה לעשיית קלף ובתים לתפילין ואת בית דפוס "הר ציון".
בתקופת המצור ועד נפילת הרובע היהודי במלחמת העצמאות
במלחמת העצמאות עם השמע היריות הראשונות על התחבורה לעיר העתיקה, קמה בהלה המונית והחלה עזיבה שבתחילה הייתה בלתי מאורגנת ובסופה לבשה ממדים של בריחה המונית מאורגנת.
עם תחילת המצור ירד מספר התושבים בעיר העתיקה מ-2700 ל-1800. תושבי עדות המזרח תמכו במוסדות הציבור וההגנה אך חלק גדול מהעדה האשכנזית היה אנטי-ציוני והוועד המקומי של התושבים היה מתנגד חריף לכוחות ההגנה והפריע לפעולותיהם.
במצב זה נחלץ הרב אורנשטיין לעזרת ההגנה ושימש בתפקיד מנהל האדמיניסטרציה האזרחית.
הרב אורנשטיין ניסה לגשר בין הצדדים והצליח לשכנע חלק מהרבנים כי עזיבת הרובע פירושו הפקרת הכותל לידי הערבים, על ידי כך הצליח להביא לשיתוף פעולה הולך ומתרחב של התושבים עם ההגנה ולבלימת העזיבה של הרובע.
לרב אורנשטיין הייתה גם השפעה על בני הישיבות ורבים מהם הצטרפו למשמר בעמדות המגן ועבודות הביצורים.
בהוראת שעה התיר להם הרב אורנשטיין להשתתף בעבודות הביצורים אף בשבת מחמת פיקוח נפש.
ביתו של הרב שכן ליד בית הכנסת ניסן ב"ק ולמעשה עמד על הגבול בין הרובע היהודי לרובע המוסלמי, אהרון לירון ממגיני הרובע כותב בספרו:
בינואר 1948 פוצצו הערבים את הבית ורובו קרס, במפולת זו נהרגו ונפצעו הלוחמים שבעמדה ביניהם בנו אברהם שעל אף פציעתו הצליח לחלץ את עצמו ואת אחד הלוחמים לבית החולים משגב לדך.
שאר הבית פוצץ על ידי הצבא הבריטי עמ"נ שלא ישמש את לוחמי ההגנה.
באותו הזמן שהה הרב אורנשטיין בעיר החדשה לטובת טיפול בענייני ציבור שונים, כאשר ניסה להצטרף לשיירה שהייתה בדרכה לעיר העתיקה חסמו האנגלים את דרכו בטענה שתפקידו כרב הכותל הסתיים מפני שיהודים אינם יכולים יותר להגיע לכותל, כאשר טען בפניהם שביתו ומשפחתו נמצאים שם, הודיעו לו שיעבירו את משפחתו אליו.
לאחר מאמצים רבים מצידו ומצד גורמים כמו יצחק בן-צבי והרב הרצוג הצליח לשוב לעיר העתיקה.
בתשובותיו לפונים אליו, ביניהם במכתבו לר' ניסן טלושקין ששאלו מדוע הוא מתעקש ללכת אל מקום סכנה, השיב, "שם מקומי בין אחי לסבל ולא פה.
הלא חיים שם, ברוך השם, יהודים רבים ועיר שלימה נלחמת ועומדת על נפשה", "אם נגזר על מאן דהוא לעלות קורבן על קדושת ירושלים העתיקה ומקומותיה הקדושים, הרי אני מחויב בכך יותר מכל אדם אחר."
הקבורה הזמנית של חללי הרובע בקבר אחים שבעיר העתיקה
משנכנס הלגיון הירדני למערכה הוחמר המצור ורבו החללים.
בשל המצור לא היה אפשר לקבור את המתים בבית הקברות הר הזיתים ונתעורר ויכוח חריף בין הרבנים ואישי הציבור מה לעשות מפני שמקובל היה שאסור לקבור מתים אלא מחוץ לחומות העיר מפני קדושתה.
הרב אורנשטיין התיר בהוראת שעה לקבור את החללים בקבר אחים גדול באופן ארעי עד שיוכלו להוציאם לקבורה מחוץ לחומות.
הרב עבר בעצמו בין המשפחות ואסף סדינים וקרשים לצורך הקבורה ובחרו מקום לקבורה בשטח בתי מחסה בחצר רוטשילד.
כשקברו את החללים נפרד הרב אורנשטיין מהם בתור אבי היישוב, אמר עליהם קדיש וביקש מחילה בשם היישוב כולו והבטיח להעבירם בהזדמנות הראשונה לקבורה בהר הזיתים.
בי"ד באייר תש"ח בבוקר ארבעה ימים לאחר הקבורה הראשונה, הייתה הפגזת תותחים קשה על בתי המחסה.
הרב אורנשטיין והרבנית מושקה ליבא נהרגו בהפגזה ונקברו אף הם בקבר האחים.
כאשר נתקבלה בירושלים החדשה הידיעה על מותם, שלח יצחק בן-צבי מברק לראש הממשלה דוד בן-גוריון ובו כתב: "שר וגדול נפל היום בישראל".
כעבור 19 שנה, אכן הועברו שרידי הקבורים במקום ובני הזוג אורנשטיין בכללם, אל קבר האחים לחללי הרובע היהודי במרומי בית הקברות שבהר הזיתים.
רבי יצחק אבן כלפון (960 – 1020) היה משורר יהודי בתור הזהב של יהדות ספרד.
נולד כפי הנראה בין שנת 960 לשנת 970, אביו בא לספרד מצפון אפריקה, אולם לא ברור אם היה זה לפני לידתו של יצחק אבן כלפון או אחריה.
בימי נעוריו שהה כנראה בקורדובה.
הוא נשא לאשה את בתו של ר' יצחק אבן קפרון המדקדק, תלמידו של מנחם בן סרוק.
נישואיו לא עלו יפה ואבן כלפון גירש את אשתו, על כך היה לו דין ודברים עם חותנו.
על מאורע זה כתב לרבי שמואל הנגיד בשירו "הראית ארי נוהם".
מרבית חייו נדד ממקום למקום, הציע את שיריו תמורת תמיכתם הכספית של נגידים, שרים ומושלים.
זהו דפוס של משורר מקצועי טיפוסי, המוכן לכתוב אפילו דברי חנופה, ובלבד שיזכה לתשלום הוגן, אבן כלפון היה הידוע שבהם בתקופת ספרד המוסלמית.ידידות עמוקה נרקמה בין אבן כלפון לבין שמואל הנגיד שהיה צעיר ממנו בשנים.
הייתה זו המשכה של ידידות ששררה גם בין אבותיהם.
אבן כלפון שמר על ידידות זו בעת שמחה ובעת צרה.
כך הוא חיזק את לבו של הנגיד גם בימי אסונו בשירו "פני תבל".
ייתכן שאבן כלפון חש שהוא כותב אל משורר אח, בעל שיעור קומה, שיכול להבינו טוב מאחרים.
הוא היה כנראה הראשון במשוררי ספרד שהיה לו מספר כה רב של רעים וידידים, לא רק לפרנסת ביתו אלא גם לפרנסת נפשו.
עליהם נמנו: אבו אלפרג' יהושע אבן אלקמודי, שאבן כלפון מתאר את יחסיהם בשירו "אני אחיו".
שמואל אללבדי, כנראה בן העיר לבדה, אליו אבן כלפון שלח שיר רחמים וניחומים עקב מחלתו.
דוד (אבו סולימאן) אבן באבשאד, שעליו מעיד אבן כלפון שהיה עשיר "אשר אביו בדולחים ירקון וימטירון זהב אופיר ענניו".
אברהם (אבו אסאדו) בן נתן אבן עטא נגיד קירואן, לכבודו כתב כלפון את שירו "לבבי מאורעיו בזכרו" .
למרות ששיריו של אבן כלפון מציירים דמות של אוהב חיים, שמח, הנהנה מכל רגע ומוכן לבלות בשתיית יין בלא דאגה ליום המחר, היו לו גם לא מעט אכזבות.
הנוהג המקובל באותן זמנים, בתגובה למפח נפש, היה כתיבת שיר המדבר בגנותו של מי שגרם לכך.
גם אבן כלפון כתב מספר שירי גנאי.
למשל, על: מנשה בן אברהם אלקזאן שמונה על ידי הכליף מעז לשליט פלך סוריה (995), אליו פנה אבן כלפון לבקשת תמיכה, אך פניו הושבו ריקם.
הוא מתאר את יחסו של מנשה בן אברהם אלקזאן בשיר בְּמוֹ שִׂבְרִי יְחִידָתִי, במילים אלו: "כּמֹו כּמּוֹן אֲשֶר יֹאמַר בְּעָלָיו:/ צְמַח!
אבן כלפון הוא מהקדומים שבמשוררים העבריים של ספרד.
יצירתו מבטאת שלב חשוב בהתפתחות השפה עברית שנהפכת לציורית וגמישה יותר.
לשונו היא לשון המקרא כפי שקראו אותה בני דורו בתרגומו הערבי של סעדיה גאון.
אמנם דונש בן לברט כבר התחיל בשימוש בשפה זו, אבל על ידו נתגבש סגנונה המיוחד, וכך נוצרה אסכולה חדשה של שירה שאבן כלפון "פתח את שעריה".
נושאי שיריו של אבן כלפון היו חדשים לספרות של אותם זמנים, לא היחיד בבחינת רעיון דתי או חברתי, אלא הפרט ורגשותיו ומאווייו.
לא טובת העדה ושמחתה אלא שמחתו, גורלו וטובתו של האדם עצמו.
בכך הוא נחשב יחד עם דונש בן לברט לאחד מראשוני המשוררים של שירת החול הספרדית, הותיר אחריו מספר גדול של שירי יין ושירי חול.
יצחק אבינועם (יגנס; 25 במאי 1921 – 21 בפברואר 2015) היה מפקד האצ"ל בירושלים בתקופת המאבק נגד שלטון המנדט הבריטי.
יצחק אבינועם (יגנס) נולד בפתח תקווה בשנת 1921, דור חמישי בארץ.
בשנת 1937, בהיותו בן 16 הצטרף לתנועת בית"ר ושנה לאחר מכן התגייס לאצ"ל.
בשנת 1945, בתקופת המאבק נגד הבריטים שלאחר סיום מלחמת העולם השנייה נתמנה לעמוד בראש "דלק", שירות המודיעין והידיעות של האצ"ל ולאחר מכן למפקד מחוז ירושלים של האצ"ל.
פעולה אחרת, ניסיון לפוצץ את תחנת הרכבת ירושלים ב-30 באוקטובר 1946 כשלה.
ארבעה ממשתתפיה נתפסו ואחד, מאיר פיינשטיין נדון למוות.
והתאבד בצינוק, בטרם שיבוצע גזר הדין.
ב-17 במרץ 1947, ימים אחדים לאחר התקפת האצ"ל על מחנה שנלר, הגיע יצחק אבינועם לחדרו של "גל" - יהושע גולדשמיד, אחד ממפקדי האצ"ל בירושלים ששכן ברחוב גאולה, סמוך למחנה שנלר.
בהכנסו לבית התייצב מולו קצין בריטי, באקדח שלוף, וקרא לו להרים ידיו.
בחדר פנימה היו כבר שניים מחברי האצ"ל שהגיעו לחדר לפניו ונעצרו גם הם, שמואל כצנלסון, לימים הפרקליט הנודע ושר המשפטים שמואל תמיר שהיה סגנו של אבינועם, ומפקד נוסף ממפקדי האצ"ל בירושלים.
שלושת העצורים הוחזקו בחדר עד הערב בציפייה כי לחדר יגיעו אנשי אצ"ל נוספים, שלא באו.
אז הועברו השלושה למחנה שנלר הסמוך, ומשם למשרדי הבולשת הבריטית.
שם נחקרו לאחר סיום חקירתם הועברו שלושת העצורים למחנה המעצר בלטרון.
אנשי האצ"ל ניסו להבריח את יצחק אבינועם מן המחנה בארגז מזון שהיה על גבי משאית, אך הוא נתגלה והוחזר למעצר, הוכנס לצינוק ולאחר מכן נשלח למחנה המעצר בקניה, שם הוחזק עד לסיום המנדט הבריטי ויציאת הבריטים מהארץ.
בשובו הוחזר לתפקיד מפקד האצ"ל בירושלים, בתקופת המעבר של מלחמת העצמאות, בטרם הוכרזה ירושלים במהלך ההפוגה השנייה כחלק ממדינת ישראל.
בראשית תקופת המדינה היה יצחק אבינעם חבר הנהלת ארגון "של"ח" (שיקום לוחמי החופש) שטיפל בזכויותיהם של נכי האצ"ל ובהנצחת הנופלים.
לאחר מכן היה חבר הוועד הארצי של ברית חיילי האצ"ל.
בנו גל נפל בשנת 1971 בקרב עם מחבלים במחנה פליטים ברצועת עזה.
בשנת 1972 מינה שר הביטחון דאז משה דיין את יצחק אבינועם כחבר במועצה הארצית להנצחת החייל, מועצה ציבורית שתפקידה לייעץ לשר בכל נושא הקשור להנצחה.
יצחק אבינועם השתתף גם כנציג האצ"ל בוועדה מיוחדת של וותיקי המחתרות שהוקמה, עשרות שנים לאחר מעשה, לשם טיהור שמו של אריה פולונסקי שהיה חבר בארגון ההגנה ששירת במשטרת המנדט ושימש כמקשר בין הסוכנות היהודית לבולשת הבריטית ונרצח על ידי האצ"ל בשנת 1939 בחשד של הלשנה על חברי האצ"ל.
חברי הוועדה האחרים היו אנשל שפילמן, שייצג את הלח"י ואל"ם במיל' גרשון ריבלין, מבכירי ארגון ה"הגנה".
יצחק בן אברהם אבן עזרא (1114 – 1158) היה ממשוררי יהדות ספרד בימי הביניים.
יצחק אבן עזרא נולד בקורדובה בשנת 1114 לאברהם אבן עזרא (ראב"ע).
מגיל צעיר עסק במסחר והיה כנראה בעל אישיות אסרטיבית, שכן משיריו עולה שהוא נקלע לעימותים מרובים.