tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלזיה הפולנית התעשייה הולאמה על ידי הממשלה, והפכה לענף הכלכלי המרכזי של האזור, במיוחד בשלזיה עילית.
כמו התעשייה, כך גם שאר תחומי החיים חזרו למסלול של יציבות.
בשנת 1989, עם אירועי סתיו העמים, נפלו המשטרים הקומוניסטיים בפולין, בצ'כוסלובקיה ובמזרח גרמניה.
בפולין הוקמה הרפובליקה הפולנית השלישית, מזרח גרמניה התאחדה עם מערב גרמניה, וצ'כוסלובקיה התפלגה לשתי מדינות: צ'כיה וסלובקיה, כאשר שלזיה הצ'כית נמצאת כולה בצ'כיה.
שלוש מדינות אלו - פולין, גרמניה וצ'כיה, מדינות דמוקרטיות ליברליות, מחזיקות בשלזיה בגבולות הנוכחיים עד ימינו.
לטווח הקצר, הגם שכעת תושבי שלזיה כתושבי מדינותיהם כולם נהנו עם נפילת הקומוניזם לראשונה זה שנים מזכויות אדם, זכויות אזרח ופתיחות למערב, המצב הכלכלי הידרדר.
התעשייה המקומית, שהתבססה במידה רבה על סובסידיות ומימון של מדינות האם, נקלעה לקשיים רבים.
עקב כך החל מנפילת הקומוניזם, מתקיימת מגמה של גיוון ענפי המשק השלזי, כאשר מגזר השירותים קונה לעצמו אחיזה רחבה.
אזור שלזיה ידוע במיוחד באוכלוסייה העירונית הגדולה שלו.
במקום אפשר למצוא עשרות רבות של ערים גדולות אשר חלקן מתקיים מאות רבות בשנים.
אחוז העירוניים בווייווידות הפולניות שלזיה ושלזיה תחתית הוא הגדול בפולין ועומד על 77.3% ו-69.3% בהתאמה.
עם זאת שיעור האוכלוסייה העירונית באופולה, שלזיה הצ'כית והחלק הגרמני של שלזיה בסקסוניה, הוא נמוך יותר.
שלזיה מתהדרת בניב פולני מקומי, ניב המייחד במידת מה את דוברי הפולנית בשלזיה מחלקים אחרים בפולין.
בנוסף לכך בשלזיה יש גם שפה מקומית הקרובה לפולנית, השפה השלזית.
רבים אינם רואים בשפה זו שפה עצמאית ממש, ויש הכוללים אותה בשפה הפולנית.
מרכז הניב השלזי והשפה השלזית הוא באזור שלזיה עילית, אך יש לו גם נגיעה בשאר שלזיה.
החברה השלזית כוללת מורשת תרבותית מגוונת יחסית, כאשר זאת הודות להיסטוריה המפותלת של האזור אשר עבר מיד ליד לעיתים קרובות במשך מאות השנים האחרונות.
סיבה נוספת לכך זה המיקום הגאוגרפי של האזור, אשר היווה ועודנו מהווה פריפריה לפולין, פריפריה לגרמניה ופריפריה לצ'כיה.
בכך היה האזור למרוחק מהמרכזים הלאומיים שסביבו, וכמו כן ספג השפעות הדדיות רבות.
לאורך ההיסטוריה, התרבות והשפה הפולניים היו נוכחים יותר בחלקו המזרחי של האזור (שלזיה עילית), התרבות והשפה הגרמניים היו נוכחים יותר בחלקו המערבי של האזור (שלזיה תחתית), והתרבות והשפה הצ'כים היו נוכחים יותר בקצה הדרומי של האזור.
במקביל הייתה גם בכל האזור נוכחות יהודית רחבה.
האיזון המסוים שהיה לאורך ההיסטוריה בשלזיה והערבוב והגיוון המקומי הסתיימו סופית במלחמת העולם השנייה, אז אירעו שלושה אירועים חשובים.
בתחילה גירשו הגרמנים את כל היהודים משלזיה, ורובם נרצחו במסגרת השואה.
שנית, לקראת שלהי המלחמה, כאשר נכבש האזור על ידי ברית המועצות, גורשה כמעט כל האוכלוסייה הגרמנית השלזית מערבה - אל מזרח גרמניה ומערבה.
שלישית, לאחר המלחמה החלה התיישבות מסיבית של פולנים באזור, פולנים אשר הגיעו למקום מחלקים אחרים של פולין.
בכך, הפך האזור למקום בעל זהות פולנית דומיננטית (וצ'כית באזור הצ'כי), כאשר גרמנים נשארו כמעט ורק בחלק של שלזיה שנשאר בגרמניה (הקצה המזרחי של מדינת סקסוניה).
כיום מתגוררים בחלק הפולני של שלזיה 137,235 גרמנים, מתוכם 104,399 בווייווידה אופולה, שם הגרמנים מהווים מיעוט בולט אשר שיעורו כ-10% מכלל האוכלוסייה המקומית.
למרות השתלבותה של שלזיה בפולין, לזהות המקומית נשארה אחיזה רחבה.
למרות שמאז מלחמת העולם השנייה האוכלוסייה השלזית בפולין היא סלאבית-פולנית רובה-ככולה, ההשפעה הגרמנית נשארה בולטת במיוחד.
עם תום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, דיווחי משטרה אשר סקרו את האוכלוסייה דוברת הפולנית בשלזיה הצביעו על מחוזות מסוימים בהם אוכלוסיות של עשרות אחוזים הגדירו עצמם "שלזים" ולא פולנים.
גם כיום פולנים שלזים רבים אינם מזהים את עצמם מהבחינה הלאומית כפולנים, אלא כשלזים.
לפי מפקד האוכלוסין הפולני לשנת 2011, כאשר נשאלו על ההגדרה העצמית הלאומית שלהם, כעשרה אחוז מתושבי שלזיה הפולנית, לא פחות מ-847,000 תושבים, הגדירו את עצמם כ"שלזים" מבחינה לאומית, ולא כפולנים.
בדומה לכך, גם רבים מבני המיעוט דובר הגרמנית בשלזיה (137,235 במספר) מגדירים עצמם מבחינה לאומית יותר כשלזים מאשר כגרמנים.
גם מצדו השני של הגבול, בשלזיה הצ'כית, מפקדי אוכלוסין מעידים על מגמה של תושבים אשר מגדירים עצמם מבחינה לאומית כשלזים, לפני או במקום הזהות המדינית שלהם - הזהות הצ'כית.
לפי מפקד האוכלוסין הצ'כי לשנת 2011, 12,231 תושבים, אוכלוסייה קטנה אך עדיין ממשית, עושים זאת ורואים את עצמם מבחינה לאומית כשלזים.
למרות כל זאת, עדיין רוב מוצק של האוכלוסייה בשלזיה - בין זו שבפולין, בין זו שבצ'כיה, בין זו שבגרמניה - רואה את עצמו כבן הלאום של מדינתו.
עם זאת, הגם שאלו הרואים את עצמם כשלזים מבחינה לאומית לא עולים על כעשרה אחוזים מאוכלוסיית שלזיה, רבים יותר חשים חלק מהתרבות השלזית.
המטבח השלזי מאופיין ברב גוניות מרכז אירופאית ובהשפעות רבות, כאשר אפשר למצוא בו מרכיבים של המטבח הפולני, הצ'כי, הגרמני, האוסטרי.
המטבח המקומי כולל שימוש רב בבסיס ציר ובחמאה, ודוגמאות למאכלים שלזים אופייניים הם רולדה וכופתאות.
מאכלים שלזים רבים קנו להם פופולריות רבה גם בקרב אזורים שונים מחוץ לשלזיה.
לצד מטבח שלזי אפשר גם לדבר על תלבושות מסורתיות מקומיות.
במקומות מסוימים בשלזיה אפשר עדיין למצוא אנשים המתלבשים בלבוש שלזי קלאסי, אף על פי שזה נחשב היום בעיקר למיושן.
השימוש בלבוש עממי נעשה בעיקר במרחבים הכפריים בעת חגים וימי ראשון בכנסייה, וכמו כן בעת פסטיבלים עממיים.
המאפיינים הבסיסיים ביותר ללבוש השלזי המסורתי לגברים הוא ז'קט, חולצה לבנה עם שרוולים ארוכים, מגפיים גבוהים וכובע.
לנשים פריט הלבוש המרכזי הוא שמלה לבנה.
כיום ישנה שורה של ארגונים פוליטיים ותרבותיים אשר מזהים את עצמם כשלזים, כאשר המתונים שבהם עוסקים בטיפוח המורשת המקומית או בדרישה למתן אוטונומיה לשלזיה, והקיצונים שבהם דורשים מתן עצמאות מיידית והקמת מדינה שלזית ריבונית.
באזור שלזיה הייתה נוכחות היסטורית משמעותית של יהודים.
בחלק מהעיירות היוותה האוכלוסייה היהודית חלק ניכר של אוכלוסיית היישוב.
כך למשל, בקלובוצק היוו היהודים כרבע מכלל אוכלוסיית העיירה.
שמות המשפחה שלזינגר ושלונסקי מעידים כנראה על משפחות שמוצאן משלזיה.
שלזיה הצ'כית (בצ'כית České Slezsko, בגרמנית Tschechisch-Schlesien, בפולנית: Śląsk Czeski) היא חבל ארץ היסטורי קטן ברפובליקה הצ'כית.
אין לאזור מעמד פורמלי כלשהו, אך שטחו חופף בקירוב למחוז מוראבו-שלזיה (צ'כית Moravskoslezský kraj).
שלזיה הצ'כית נמצאת בהרי הסודטים, שהופכים לקרפטים ממזרח, והעיר המרכזית בה היא אוסטרבה.
שטחה של שלזיה הצ'כית כ-4,559 קמ"ר ואוכלוסייתה נאמדת בכמיליון נפש.
שלזיה הצ'כית חופפת בקירוב לשטחה של שלזיה האוסטרית, החלק הקטן משלזיה, שנותר בידי אוסטריה ההבסבורגית לאחר המלחמה השלזית הראשונה ב-1742, עת שאר שלזיה נמסרה לידי פרוסיה.
ב-1918, עם פירוקה של אוסטריה-הונגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל רוב השטח במדינה החדשה צ'כוסלובקיה, מלבד אזור זאולז'ה שחולק בין צ'כוסלובקיה לפולין (קביעת הגבול באזור זה עוררה סכסוך בין המדינות).
נוסף לכך, נכלל בשטח שלזיה הצ'כית גם אזור הלוצ'ין (Hlučín) שסופח מהחלק הפרוסי של שלזיה במסגרת חוזה ורסאי.
שלזיה הצ'כית היוותה תחילה יחידה מנהלית נפרדת בתוך צ'כוסלובקיה, לצד בוהמיה, מוראביה וסלובקיה.
ב-1928 אוחדה עם מוראביה ליחידה אחת, שנקראה מוראבו-שלזיה.
בהסכם מינכן מ-1938 נמסרה רוב שלזיה הצ'כית לגרמניה הנאצית, כחלק מחבל הסודטים.
זמן לא רב לאחר שגרמניה סיפחה את חבל הסודטים, השתלטה פולין על זאולז'ה.
עד 1945 היה האזור (מלבד זאולז'ה ואוסטרבה) מיושב בעיקר בגרמנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה והקמתה מחדש של צ'כוסלובקיה, גורשה כמעט כל האוכלוסייה הגרמנית לגרמניה.
בבודהיזם, שלושת סימני הקיום (המכונים גם חותמות דהרמה), מייצגים את שלושת המאפיינים של כלל התופעות ביקום הפיזי: ארעיות (אניצ'ה), היעדר-סיפוק (או אי שביעות רצון, דוקהה), והיעדר-עצמי (אנטא).
לפי הבודהה, בורותם של בני האדם ביחס לסימני קיום אלו, או תפישתם באופן שגוי, מהווה את המקור לסבלותיהם בעולם הסמסרה.
כאשר הם מתעוררים מאשליותיהם ורוכשים חוכמת אמת ביחס לטבע המציאות, סבלם מגיע לקיצו, כמתואר בארבע האמיתות הנאצלות.
כל התופעות ארעיות ואינן קבועות.
היקום כולו מצוי בתנועה, בתהליך של שינוי מתמיד.
גם במה שנדמה כקבוע במבט שטחי, חלות תמורות לאורך זמן.
ביקום הפיזי צמחים גדלים וקמלים, אוקיינוסים הופכים למדבריות, ואפילו גופים אסטרונומיים עצומים בחלל מתגבשים ונמוגים ללא הרף.
כמו כן, גם עולמם הפנימי של בני האדם מצוי בזרימה מתמדת.
רגשות, מחשבות, תחושות, זיכרונות - כולם מופיעים ונעלמים בזה אחר זה מרגע הלידה ועד המוות.
היעדר-עצמי / ריקות (אנטא, שונייטא)
כל התופעות טבועות בריקות; אין להן מהות פנימית העומדת בפני עצמה.
כל המשמעויות שניתנות למציאות הן השלכה של הדעת האנושית ("המיינד").
מכיוון שגם בני האדם הם חלק מעולם התופעות, הרי שגם הם תופעה ריקה, וחוויית ה"עצמי" שלהם היא אשליה בלבד.
במציאות מתקיים מצרף של מרכיבים פיזיים ופסיכולוגיים אשר נמצא במצב תמידי של זרימה, ללא ליבה מרכזית שניתן לזהות כ"נשמה" או כ"אני".
ההיאחזות באשליית ה"אני" היא מקור לסבל.
כל התופעות שמזוהמות בבורות לגבי טבען האמיתי אינן משביעות-רצון, וגורמות לחוסר סיפוק.
הבורות באה לידי ביטוי כאשר האדם תופש את מה שאיננו קבוע כקבוע (או משתוקק שיישאר קבוע), כאשר הוא מייחס ערך או מהות פנימית לתופעות הטבועות בריקות, וכאשר הוא משתוקק לדבר מה או נדחה מפניו.
אף תופעה (כסף, רכוש, מראה חיצוני, עיסוק, חוויה וכדומה) אינה יכולה להבטיח אושר מתמשך.
בחלק מהמסורות הבודהיסטיות נהוג להוסיף לצד שלושת סימני הקיום חותם נוסף: "נירוואנה היא שלוות אמת".
גם בהינתן קיומם של מקורות הסבל בעולם הסמסרה, יכול האדם "להגיע אל הגדה השנייה", ולחוות שלווה, רוגע, איזון ושקט פנימי.
הדרך המתומנת הנאצלת שהתווה הבודהה מתארת כיצד לעשות זאת.
שלושת ימי ההגבלה הם שלושת הימים שלפני מתן תורה (חג השבועות), בהם הכינו בני ישראל את עצמם לקבלת התורה בהר סיני.
ימים אלו נקראו "ימי ההגבלה" על שם האיסורים המיוחדים שנהגו בהם, ועל פי הפסוק בו ציווה ה' את משה שיגביל את העם מלהתקרב להר סיני בימים אלו: "והיו נכונים ליום השלישי...
כיום חלים ימים אלה בתאריכים ג'–ה' בחודש סיוון, והם קרויים גם כן 'ימי ההגבלה', על שם ימים אלו בעבר, אף שאין נוהגים בהם האיסורים שנהגו בעבר.
ביום ד' בסיוון בשנה שבה יצאו בני ישראל ממצרים, ציווה הקב"ה את משה להכין את בני ישראל לקבלת התורה:
כן נאסר על עם ישראל לקיים יחסי אישות, על מנת שלא ייטמאו ולא יוכלו לקבל את התורה, וכן הם נצטוו לטהר עצמם מטומאות קודמות.
יש מחלוקת בין חכמים לרבי יוסי, האם היו שלושה ימי הגבלה או רק שניים.
לדעת חכמים, נהגו רק שני ימי הגבלה ובבוקר היום השלישי, ניתנה התורה במעמד הר סיני.
לדעת רבי יוסי, היו שלושה ימי הגבלה, והתורה ניתנה בבוקר היום הרביעי.
בימים אלו שהם ימי הכנה לקבלת התורה, אין נוהגים כיום מנהגי האבלות של ספירת העומר (לנוהגים את מנהגי האבלות של ספירת העומר עד שבועות) וכן מותר להסתפר ולעשות שמחת נישואין.
יש הנוהגים בימים אלו להשתדל יותר ולהימנע מדיבורים אסורים ומשיחות בטלות ולהרבות בלימוד תורה, כדי להתכונן כראוי ליום קבלת התורה.
בימים אלו אין אומרים תחנון בתפילה.
בג' בסיוון יש הנוהגים לעלות אל ציונו של ר' עובדיה מברטנורא הקבור בסמוך למרגלות הר הבית ועיר דוד, בטענה כי נפטר ביום זה, אך אין לדבר מקור מוסמך.
ר' עובדיה מברטנורא היה מגדולי דורו ומנהיג קהילת ירושלים במאה ה-16 ומוכר במיוחד בשל פירושו על המשנה המודפס תמיד לצידה.
יום לפני שלושת ימי ההגבלה נקרא "יום המיוחס".
נראה שהוא קרוי כך משום שלפי המסורת, ביום זה, שבו הגיעו בני-ישראל למרגלות הר סיני, והיו מאוחדים "כאיש אחד בלב אחד", יוחסו בני ישראל משאר אומות העולם.
שלושת הצבעים: לבן הוא סרט משנת 1994 בבימויו של קשישטוף קישלובסקי.
זהו הסרט השני ב, יחד עם שלושת הצבעים: כחול ושלושת הצבעים: אדום.
קישלובסקי זכה על הסרט בפרס "דוב הכסף" לבמאי הטוב ביותר בפסטיבל ברלין.
הסרט מספר את סיפורו של קרול (זביגנייב זמחובסקי), ספר נשים פולני, אשר אשתו דומיניק (ז'ולי דלפי) מתגרשת ממנו בצרפת.
הוא רוצה לחזור אליה, אך היא מתנכרת אליו.
בתחבולה מתוחכמת הוא גורם לדומיניק לשוב לפולין, ומביא למאסרה.
שלושת הצבעים: כחול הוא סרט צרפתי משנת 1993 שנכתב, הופק, ובוים על ידי הבמאי הפולני קשישטוף קישלובסקי.
זהו הסרט הראשון ב של קישלובסקי, יחד עם שלושת הצבעים: לבן ושלושת הצבעים: אדום.
עלילת הסרט מתרחשת בפריז, ועוקבת אחר דמותה של ג'ולי, אישה שאיבדה את בעלה ובתה בתאונת דרכים.
האירוע, אשר מביא לנתק פתאומי ובלתי צפוי מהקשרים האנושיים המהותיים בחייה, גורם לג'ולי לנסות להתנתק רגשית מן המציאות ולחיות בבידוד.
ניסיון זה, לנתק עצמה מן החברה האנושית, מתברר לה במהלך הסרט, כבלתי אפשרי.
על פי הבמאי, הסרט עוסק בחופש, בדגש על חופש רגשי.
בנואה ריג'נט (בתפקיד אוליבייה בנואה)
עמנואל ריבה (בתפקיד מאדאם ויגנון)
גווילאם דה טונקווידק (בתפקיד סרג')
ג'ולי, אשתו של מלחין מפורסם, נאלצת להתמודד עם מותם הפתאומי של בעלה ובתה בתאונת דרכים, שהיא עצמה שרדה.
בעת השיקום בבית החולים, מנסה ג'ולי להתאבד, אך לא מסוגלת להשלים את המעשה.
לאחר שהיא משתחררת מבית החולים, היא עוזבת את הבית בו התגוררה עם משפחתה, ועוברת לדירה חדשה בפריז, מבלי להודיע לאף אחד, כשהיא מותירה את כל רכושה מאחוריה, מלבד מנורה מעוטרת זכוכיות כחולות שהייתה שייכת, ככל הנראה לבתה הקטנה שנהרגה בתאונה.
ג'ולי מנסה לנתק את עצמה מזיכרונותיה ומכריה, כפי שמתבטא בשיחה שהיא מנהלת עם אמה, אשר סובלת ממחלת אלצהיימר ובטוחה שג'ולי היא אחותה.
כמו כן, היא מנסה להפטר מטיוטה של יצירה מוזיקלית בלתי גמורה, שכתב בעלה לפני שנפטר (היצירה חוגגת את האחדות האירופית בתום המלחמה הקרה), מוטיבים מוזיקליים מיצירה זו, רודפים את ג'ולי במהלך הסרט.
על אף רצונה של ג'ולי להתבודד ולחיות חיים אנונימיים, החיים בפריז מאלצים אותה להתמודד עם אנשים שונים ודמויות מעברה, ובמיוחד עם אוליבייה, שהיה חבר שלה ושל בעלה, גם הוא מלחין מוזיקלי אשר סייע לבעלה עם יצירותיו.
אוליבייה מצהיר בפני ג'ולי על אהבתו אליה, ומנסה להשלים את היצירה הבלתי גמורה של בעלה, כניסיון לעורר את ג'ולי ולהשיג ממנה תגובה רגשית.
בהמשך מצטרפת אליו ג'ולי, והשניים משלימים יחד את היצירה.
כמו כן, נחשפת ג'ולי לעובדה שבעלה המנוח ניהל רומן מאחורי גבה.
היא מוצאת את המאהבת של בעלה, ומגלה שהיא נושאת את התינוק שלו.
ג'ולי מחליטה להעניק לה את ביתה הישן ומבקשת ממנה שתקרא לתינוק שיוולד על שם בעלה.
גם הקשר הטעון עם המאהבת של בעלה, מעורר אותה רגשית וגובר בה הדחף להשלים, יחד עם אוליבייה את היצירה הבלתי גמורה של בעלה.
לקראת הסיום, מתנגנת ברקע היצירה הגמורה, ומופיעים זה אחר זה, האנשים אשר נקשרה אליהם והשפיעה עליהם בפעולותיה, ולבסוף מופיעה דמותה של ג'ולי כשהיא בוכה, לראשונה מאז תחילת הסרט.
המוזיקה בסרט מהווה מוטיב מרכזי כביטוי לעולמה הרגשי של ג'ולי, וליתר דיוק, ביטוי להתפרצות הרגש אל מול הניסיון שלה לבודד עצמה רגשית.
לעיתים, נדמה שהמוזיקה מתפקדת כדיאלוג בין ג'ולי לדמויות אליהן היא נקשרת, או כדיאלוג פנימי שלה.
לסימפוניה הבלתי גמורה שהשאיר בעלה, יש תפקיד נראטיבי וסמלי עמוק במהלך היצירה, אשר משקף את תהליך האבל וההבראה של ג'ולי.
בנוסף, מספר פעמים במהלך הסרט, ג'ולי נראית בבריכת שחייה.
המים (המסמלים פעמים רבות רגש), מאפשרים לג'ולי לצלול במובן מסוים אל מתחת למציאות, אל המקומות הרגשיים שהיא מנסה להתחמק מהם, ולמצוא איזו נחמה במצב של ציפה (באחת הסצנות ג'ולי נראית במים בתנוחה עוברית).
אלמנט נוסף המעביר את מצבה הרגשי של ג'ולי, הוא הטלוויזיה, כאשר בפתיחת הסרט צופה ג'ולי בהלוויה של בעלה ובתה דרך מסך טלוויזיה, המדמה מעין מחיצה רגשית בינה ובין המציאות.
שימוש נוסף בטלוויזיה מתקיים כאשר מבקרת ג'ולי את אמה, החולה במחלת אלצהיימר, וחייה בבידוד מוחלט מהעולם ומבני אדם, ומעבירה את הזמן בצפייה בטלוויזיה, אשר גם במקרה זה הנה רק ייצוג של המציאות ולא המציאות עצמה.
נראה כי מצבה התודעתי-רגשי של אמה של ג'ולי הוא המצב אליו ג'ולי עלולה להגיע, ועם המצב התודעתי הזה היא מתעמתת במהלך הסרט.
בנוסף, התמונות המוקרנות בטלוויזיה, הן של אנשים שמבצעים צניחה חופשית או באנג'י, מצב המדמה את הניסיון של ג'ולי להרפות מן החיים, ולפול.
אך כמו בקפיצת הבאנג'י, גם ג'ולי קשורה בחוט אנושי אשר מושך אותה מעלה, ומציל אותה מאובדן.
הסרט מעלה שאלה לא פשוטה: אם אדם איבד את כל מה שיקר לו, את כל אשר אהב, האם יוכל להתחיל מחדש?
האם הצורך שלנו כבני אדם ברגש ובקשר אנושי הוא דחף שניתן לגבור עליו?
התשובה שהסרט נותן לשאלה זו, הוא שלא ניתן לגבור על צורך זה, ושהוא זה שיאפשר לנו להבריא.
שלושת הנופים של יפן (ביפנית: Nihon Sankei 日本三景) היא רשימה קאנונית של הנופים היפים ביותר ביפן, הדומה לרשימת שבעת פלאי תבל.
הרשימה מיוחסת למלומד רזאן היאשי, שהזכיר אותה לראשונה ב-1643.
מפרץ מצושימה, מחוז מיאגי: קבוצה של כ-260 איונים מכוסים עצי אורן.
אמאנוהשידאטה, מחוז קיוטו: שרטון המחבר את שני קצוות מפרץ מיאזו.
איצוקושימה (מיאג'ימה), מחוז הירושימה: אי קדוש בו שוכן מקדש שינטו.
שלושת השודדים הוא ספר ילדים פרי-עטו של הסופר טומי אונגרר אשר יצא לאור בשנת 1962. הספר עובד בשנת 2007 לסרט אנימציה גרמני באורך מלא.
הספר מספר על שלושה שודדים אשר הטילו אימתם על הכל ללא יוצא מן הכלל: הם הפחידו גברים, נשים וכלבים כאחד.
הם נהגו לשדוד נוסעי-כרכרות אגב נסיעתם.
ראשית הם זרו פלפל בעיניהם של הסוסים ואילצו את המרכבות לחדול מנסיעתן.
אחר כך הם ניפצו את הגלגלים של המרכבות ולבסוף הם סינוורו את הנוסעים על-מנת לשדוד אותם.
את הפעולות הללו הם עשו בעזרת שלושה כלי-נשק, כאשר כל אחד מהם היה בבעלותו של שודד אחר: השלב הראשון נעשה בעזרת "אקדחאור", אקדח שכשמו כן הוא אינו פולט קליעים אלא אור.
השלב השני נעשה בעזרת "מפוחריף", כלי-נשק המכיל גרגרי פלפל הנתונים במעין "מחסנית".
השלב השלישי נעשה באמצעות גרזן בעל מידה גדולה.
את השלל שבזזו הם נשאו עימם אל המחבוא.
באחד הלילות הכרכרה שהשודדים השתלטו עליה הכילה נוסעת בודדה, טיפאני, ילדה יתומה שהייתה בדרך לדודתה שתוארה בקצרה כ"מרשעת".
השודדים לא הטילו עליה אימה כלל, אלא להפך, היא שמחה לראותם.
לצערם של השודדים המזל לא שיחק להם הפעם ובמקום שוד הם לקחו את היתומה אל מחבואם הסודי והשכיבוה לישון.
בבוקר שלמחרת הבחינה טיפאני בשלל הרב ושאלה אותם מה יעשו בעזרתו.
הם נכלמו, זאת משום שטרם חשבו מה יעשו עם סכום העתק שהשיגו.
בטוב-לב ורחמנות הם קנו טירה לכל הילדים היתומים שמצאו.
מקום מגורים זה היה סיפור הצלחה ואכלס ילדים רבים.
השודדים, עקב הדבר הטוב שעשו, הונצחו על ידי שלושה מגדלים.
תרגום: מיכל ארצי, עם עובד, 1983
תרגום: מיכאל דק, צלטנר, 2005
שלזיה (בפולנית: śląskie, בצ'כית: Slezské ובסלובקית: Sliezske) היא אחת משש עשרה הוויוודות של פולין.
היא שוכנת בדרום מרכזה של פולין, וגובלת בצפון בוויוודה לודז', במזרח בוויוודות שְׁוְויֶינְטוֹקְזִ'יסְקיֶה ופולין קטן, בדרום בצ'כיה ובסלובקיה, ובמערב בוויוודה אופולה.
בירתה של שלזיה והעיר הגדולה ביותר בה היא העיר קטוביץ השוכנת במרכזה.
ערים גדולות נוספות הן צ'נסטוחובה, סוסנוביץ, גליביצה וביטום.
וויוודת שלזיה נושאת את שמו של האזור ההיסטורי "שלזיה", אשר הוויוודה יושבת במזרח אזור היסטורי זה.
בלטינית, סלובקית ופולנית מכונה האזור בשם Śląsk, בגרמנית שלזית Schläsing, בצ'כית Slezsko ובסורבית Šlazyńska.
כל השמות מעידים לדעת רבים שהמקום נקרא על שמם של נהר השלנזה (Ślęza) והר השלנזה (Ślęza) - המצויים בתחומי אזור שלזיה, כארבעים קילומטרים דרומית לוורוצלב.
יש חוקרים הטוענים שההר שלנזה היה בעת הפרהיסטורית אזור מקודש דתית על ידי האוכלוסייה הפגאנית שבאזור.
סברה אחרת, הפופולרית בעיקר בקרב חוקרים פולנים, קושרת את שלזיה למילה הסלאבית העתיקה ślęg או śląg, אשר משמעותן רטיבות ולחות, עדות אולי לתנאים האקלימים של האזור.
ובעוד זאת, בקרב חוקרים גרמנים רווחת במקומות רבים ההנחה שהשם של אזור שלזיה נגזר משמו של שבט
בשם "סלינגים" , שבט גרמאני ונדלי שלזמן מה התיישב באזור שלזיה.
מבחינה גאוגרפית, ההוויוודה שלזיה חופפת את חבל הארץ הגאוגרפי שלזיה עילית.
חבל ארץ זה מהווה רמה גאוגרפית גבוהה יחסית, כאשר גובהה הממוצע הוא כ-500 מטר מעל פני הים.
בתחומיה של שלזיה נובעים שני הנהרות אולי החשובים ביותר בפולין - נהר הוויסלה ונהר האודר.
מקור נהר האודר הוא מההרים שבדרום מערבה של שלזיה.
משם הנהר זורם לכיוון צפון מערב, מוזן ביובלים רבים המנקזים את מימי האזור כולו, וממשיך אל תוך הוויוודה השכנה אופולה הגובלת עם שלזיה ממערב.
ובעוד האודר נובע בשלזיה וזורם מערבה, הוויסלה זורם מזרחה.
מקור נהר הוויסלה הוא מההרים שבדרום מזרחה של שלזיה.
משם הנהר זורם לכיוון צפון מזרח, מוזן ביובלים רבים, וממשיך אל תוך הוויוודה השכנה פולין קטן (פרובינציה) הגובלת עם שלזיה ממזרח.
הרמה של שלזיה עילית הופכת גבוהה יותר בקצותיה הדרומיים, שם מתנשאים לגובה רב יחסית הרי הקרפטים המערביים והרי הסודטים המזרחיים.
אף שההרים שבדרומה של שלזיה גבוהים, הם בדרך כלל נמוכים יותר מאלו המצויים בשכנותיה ממזרח וממערב, שם הקרפטים והסודטים בהתאמה מגיעים לגובה רב במיוחד.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בקטוביץ, בירת הוויוודה, היא 8.6 מעלות צלזיוס.
החודש הקר ביותר הוא ינואר (עם טמפרטורה ממוצעת של - 1.6 מעלות צלזיוס), והחודש החם ביותר הוא יולי (עם טמפרטורה ממוצעת של 18.6 מעלות צלזיוס).
הגשמים יורדים בעיקר בקיץ, כאשר כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 722.3 מ"מ.
בשלזיה ישנן 71 ערים ועיירות.
בשלזיה ישנם 36 מחוזות, מתוכם 19 ערים מחוזיות.
שלזיה תחתית (בפולנית: dolnośląskie) היא אחת משש-עשרה הווייוודות של פולין.
היא שוכנת בדרום-מערב פולין, וגובלת בצפון בווייוודות פולין גדול ולובוש, במזרח בווייוודה אופולה, בדרום בצ'כיה, ובמערב בגרמניה.
בירתה של שלזיה תחתית והעיר הגדולה ביותר בה היא העיר ורוצלב, השוכנת במזרחה.
ערים גדולות נוספות הן ולבז'יך, לגניצה וילניה גורה.
ווייוודת שלזיה תחתית נושאת את שמו של האזור ההיסטורי "שלזיה", אשר הווייוודה יושבת במערבו.
בפולנית מכונה האזור בשם Śląsk, בגרמנית שלזית Schläsing, בצ'כית Slezsko ובסורבית Šlazyńska.
כל השמות מעידים לדעת רבים שהמקום נקרא על שמם של נהר והר הסלזה (Ślęza) - המצויים בתחומי אזור שלזיה, כארבעים קילומטרים דרומית לוורוצלב.
סברה אחרת, הפופולרית בעיקר בקרב חוקרים פולנים, קושרת את שלזיה למילה הסלאבית העתיקה ślęg או śląg, אשר משמעותה רטיבות ולחות, עדות אולי לתנאים האקלימים של האזור.
ובעוד זאת, בקרב חוקרים גרמנים רווחת במקומות רבים ההנחה שהשם של אזור שלזיה נגזר משמו של שבט בשם "סלינגים" , שבט גרמאני ונדלי שלזמן מה התיישב באזור שלזיה.
לשם ווייוודה מתווספת המילה "תחתית" (Dolny), מאחר שהיא יושבת בחבל הארץ הנמוך יותר של שלזיה, ולא בזה הגבוה, המכונה "שלזיה עילית" (Górny Śląsk).
מבחינה גאוגרפית, ההווייוודה שלזיה תחתית חופפת את חבל הארץ הגאוגרפי הנושא את שמה, שלזיה תחתית.
חבל ארץ זה כולל את אגן ההיקוות של נהר האודר העליון והתיכון.
נהר האודר מגיע אל שלזיה תחתית מהווייוודה השכנה אופולה שממזרח, וזורם מכיוון דרום מזרח לכיוון צפון מערב לאורך שלזיה תחתית.
בהמשכו, הנהר יוצא אל הווייוודה השכנה לובוש הגובלת עם שלזיה תחתית מצפון-מערב.
סביב גדותיו של נהר האודר משתרע עמק רחב וארוך, בו מרוכזת עיקר האוכלוסייה של האזור.
מצפון ומדרום לעמק נהר האודר אפשר למצוא גבעות רבות, ותנאי השטח המישוריים המאפיינים את כל אזור שלזיה תחתית הופכים לגבוהים יותר.
דרומה מהגבעות שמדרום לנהר האודר מצוי רכס הרי הסודטים, מקום המנוגד במיוחד לתנאי השטח בשאר האזורים בשלזיה תחתית.
הרים אלו הם גבוהים במיוחד ביחס לאזור ומגיעים עד לגובה של כ-1,600 מטר.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בוורוצלב, בירת הוויווידה, היא 9.1 מעלות צלזיוס.
החודש הקר ביותר הוא ינואר (עם טמפרטורה ממוצעת של -0.7 מעלות צלזיוס), והחודש החם ביותר הוא יולי (עם טמפרטורה ממוצעת של 19.0 מעלות צלזיוס).
הגשמים יורדים בעיקר בקיץ, כאשר כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 536.9 מ"מ.
בשלזיה תחתית יש שני פארקים לאומיים (Park Narodowy), שנים עשר פארקי נוף (Park krajobrazowe) ו-66 שמורות טבע (Rezerwat przyrody).
פארקים לאומיים בשלזיה תחתית תמונה סמל שם שטח (בקמ"ר) מחוז הפארק הלאומי הרי סטולובה Park Narodowy Gór Stołowych 63 מחוז קלודזקו הפארק הלאומי קרקונושה Karkonoski Park Narodowy 56 מחוז ילניה גורה
בשלזיה תחתית ישנם 91 ערים ועיירות.
בשלזיה תחתית ישנם 30 מחוזות, מתוכם ארבע ערים מחוזיות.
שלושת הקבלרוס (באנגלית The Three Caballeros, כשהופץ בקלטת מתורגמת בארץ נקרא שלושת הקבלרוס: דונלד דאק במקסיקו, נהגה כ קביירוס) הוא סרט משנת 1944 של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, השביעי שהפיקה החברה.
זהו אחד מסרטי־החבילה של החברה (סרטים הכוללים בתוכם מספר קטעים קצרים) שהופצו בשלהי שנות הארבעים של המאה העשרים.
הסרט סובב סביב הרפתקאות דונלד דאק וקרובי־משפחתו באמריקה הלטינית, תוך־כדי שילוב הנפשה עם שחקנים אמיתיים.
זהו סרט־החבילה השני מתוך שישה של חברת וולט דיסני.
בסרט מספר קטעים העומדים בפני עצמם שהדבר המקשר ביניהם הוא דונלד דאק שפותח מתנת יום־הולדת מחבריו שבאמריקה הלטינית.
מספר כוכבים מאמריקה הלטינית מופיעים במהלך הסרט, בהם הזמרת אורורה מירנדה (אחותה של כרמן מירנדה), דורה לוז וכרמן מולינה.
הסרט נוצר במטרה להביע יראת כבוד מטעם חברת וולט דיסני כלפי התרבות של דרום אמריקה.
בסרט מככב דונלד דאק אשר במהלכו מצטרף לחברו חוזה קריוקה, התוכי המעשן מהסרט הקודם סלודוס אמיגוס, אשר מייצג את ברזיל, ולאחר־מכן חובר אל פנצ'יטו פיסטולז, אשר מייצג את מקסיקו.
בעקבות הסרט הופקה סדרת טלוויזיה בשנת 2018 בשם Legend of the Three Caballeros, וכן הם כיכבו בסדרות "סיפורים של ברווזים" ו"מיקי מאוס: כייף של בית".
הסרט בנוי משבעה פרקים, אשר כל אחד מהפרקים בעל מכנה משותף אל משנהו.
בסרט, דונלד דאק חוגג את יום־הולדתו, אשר מתקיים ביום שישי השלושה־עשר, ומקבל שלוש מתנות מחבריו מאמריקה הלטינית.
המתנה הראשונה היא מקרן אשר מציג לדונלד סרט דוקומנטרי על ציפורים.
במהלך הסרט, מגלה דונלד דאק את ציפור האראקואן, אשר לוקחת חלק במהלך הסרט.
המתנה השנייה אותה מקבל דונלד היא ספר מחוזה.
הספר מספר על באהיה, אחת מעשרים ושש המדינות של ברזיל.
חוזה מכווץ אותו ואת ודונלד ושניהם נכנסים אל הספר ופוגשים מספר מקומיים אשר רוקדים סמבה, ודונלד מתאהב במקומית אך לא זוכה לאהבה חוזרת ממנה.
לאחר מכן, דונלד וחוזה יוצאים מן הספר.
כשהם חוזרים, דונלד מגלה שהוא קטן מדי מכדי לפתוח את מתנתו השלישית.
חוזה מראה לדונלד כיצד להיעזר ב"כישוף שחור" כדי לשוב לגודלו המקורי.
לאחר שהוא פותח את המתנה, פוגש דונלד בפנצ'יטו, ציפור מקסיקנית.
השלושה חוברים לקבוצה בשם "שלושת הקבלרוס" וחוגגים יחדיו.
לאחר מכן, פנצ'יטו מציג לדונלד מתנה נוספת; פיניאטה.
פנצ'יטו מספר לדונלד על המסורת של הפיניאטה.
חוזה ופנצ'יטו מכסים את עיניו של דונלד, במטרה שהוא ינסה לפגוע בפיניאטה, אשר טומנת בתוכה הפתעות רבות.
לבסוף, דונלד חוגג בכך שמשוגר על ידי טילים בצורת שור זועם שהודלקו בטעות על ידי חוזה שמעשן סיגרים.
לאורך הסרט, ציפור האראקואן מופיעה במספר קטעים, כשלפעמים היא גונבת את הסיגר של חוזה.
הציפור שבה לאחר כארבע שנים בסרט אחר של חברת וולט דיסני: "עת הזמיר".
בסרט ישנם 7 פרקים בנוסף לקו העלילה המקשר ביניהם:
בקטע הזה, המלווה בקריינותו של סטרלינג הולוויי, מופיע פינגוין בשם פבלו.
פרק זה יצא גם בספר, אשר תורגם ב־1956 לעברית על־ידי ב.
בקטע הזה של הסרט מופיע ילד קטן מאורוגוואי בגרסה האנגלית, ומארגנטינה בגרסה הספרדית, וחמורו, אשר שמו Burrito ("חמור קטן" בספרדית).
בקטע הזה, דונלד וחוזה נכנסים אל־תוך ספר ופוגשים מקומיים בבאהיה ורוקדים עמם סמבה.
דונלד מתאהב באחת מהזמרות (אורורה מירנדה).
סיפור על ילידים מקסיקנים אשר חוגגים את חג־המולד בשחזור מסעה של מריה ויוסף הקדוש.
פנצ'יטו מזמין את דונלד וחוזה לסיור במקסיקו על מרבד מעופף.
במסעם, שומעים מספר שירים ורוקדים ריקודים אשר מאפיינים את התרבות המקסיקנית.
דונלד בשנית מתאהב בכמה מקומיות ומנה אף לנשקן, ניסיון שאיננו צולח, ולבסוף נושק בטעות לחוזה.
דונלד מתאהב בזמרת דורה לוז.
מילות השיר מספרות את המתרחש על המסך.
מספר נשיקות דמיוניות מובילות את דונלד אל סצנת "אהבה היא סם".
הוא רואה פרחים ואת פנצ'יטו וחוזה אשר מופיעים לפעמים והורסים את חלומו.
הסצנה חולפת לאחר שדונלד רוקד עם כרמן מולינה.
שירו של אגוסטין לארה You Belong to My Heart הופיע בסרט הקצר של דיסני התו הכחול של פלוטו (1947).
השיר הוקלט בשנית לאחר מכן על־ידי בינג קרוסבי.
שירו של הארי בארוסו באהיה והשיר שפותח את הסרט הפכו ללהיטים בארצות־הברית במהלך שנות הארבעים.
כל הקטע של השיר באהיה נגנז בהפצתו החוזרת של הסרט בשנת 1977. במספר קטעים מן הסרט נעשה שימוש בהפקות שונות של דיסני במרוצת השנים.
בספטמבר 2006, חזר להיעשות שימוש בדמויותיהם חוזה ופנצ'יטו בדיסניוורלד.
שתי הדמויות גם מופיעות כדמויות מנחות, ביחד עם דונלד דאק באל ריו דל טיימפו שבאפקוט.
בשנת 2018 עלתה סדרת אנימציה המתארת את הרפתקאותם של דונלד, חוזה ופנצ'יטו בשם Legend of the Three Caballeros עבור שירות הסטרימינג הדיגיטלי של דיסני.
דמויותיהם של חוזה ופנצ'יטו צפויים להופיע בעונה השנייה של סדרת־האנימציה סיפורים של ברווזים.
קלרנס נאש - דונלד דאק (דיבב גם בגרסאות בספרדית, פורטוגזית ואיטלקית)
חוזה אוליבריה - חוזה קריוקה (דיבב גם בגרסאות בספרדית, פורטוגזית ואיטלקית)
חואקין גאראיי - פנצ'יטו פיסטולז (דיבב גם בגרסאות בספרדית, פורטוגזית ואיטלקית)
סטרלינג הולוויי - הקריין בסיפור הפינגווין בעל הדם הקר
פרנציסקו "פרנק" מיורגה - גיטריסט מקסיקני.
עד 2023, הסרט לא דובב לעברית והיה אחד מחמשת הסרטים שטרם דובבו לעברית (הארבעה האחרים כוללים את הסרט הקודם סלודוס אמיגוס, ואת שני סרטי החבילה האחרים הבה לי מוזיקה ועת הזמיר, והסרט הרפתקאותיו של סופר בלש).
ב-16 בפברואר 2023, הסרט יצא לראשונה בדיבוב לעברית בדיסני+.
להלן רשימת המדבבים בגרסה העברית:
גילן שחף - חוזה קריוקה.
יובל בינדר - פנצ'יטו פיסטולז.
יולי סקר - קריין "הפינגווין בעל הדם הקר".
אוהד שחר - קריין "הגאוצ'יטו המרחף".
השיר The Three Caballeros מושתת על השיר המקסיקני Jalisco, no te rajes (תרגום מילולי: חליסקו, אל־נא תירא), אשר בוצע בישראל בשנות השישים על־ידי הזמרת והשחקנית שושנה דמארי, אותו ביצעה בשפת־המקור (ספרדית).
שלושת הפאשות הוא הכינוי שניתן לטריומווירט שהוביל את האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה: מהמט טלעת פאשה - שר הפנים (ומ-1917 הווזיר הגדול), איסמעיל אנוור פאשה - שר המלחמה ואחמד ג'מאל פאשה - שר הימייה.
ניהול האימפריה העות'מאנית התבצע למעשה על ידי הטריומווירט שכלל את שלושת המנהיגים של מועצת האיחוד והקידמה, אשר היו ידועים בשם "שלושת הפאשות".
מלחמת העולם הראשונה ורצח העם הארמני
הטריומווירט הנהיג את האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בעקבות השתדלותו של אנוור פאשה, הצטרפו העות'מאנים למלחמה לצידם של מעצמות המרכז - גרמניה והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לקח אנוור פאשה תחת פיקודו את הארמייה השלישית ובראשה יצא למסע מלחמה כושל בקווקז, תוך שהוא מפקיד את הארמייה הרביעית בידיו של אחמד ג'מאל פאשה, שהוביל את המתקפה הכושלת על תעלת סואץ והפך למושל הצבאי של סוריה וארץ ישראל במהלך המלחמה.
לשלושה מיוחסת אחריות אישית לרצח העם הארמני, אך מי שפעל בתחום זה באופן מיוחד היה טלעת פאשה, החתום על שני הצווים העיקריים שהובילו לגירוש הארמנים למחנות ריכוז ולרציחתם (גירוש האינטלקטואלים הארמנים מאיסטנבול ב-24 באפריל 1915 ו"חוק הטרנספר" (תחכיר) ב-30 במאי אותה שנה) ומי שפיקח וזירז אישית את הוצאתם לפועל.
במהלך המלחמה לחץ טלעת לזירוז הגירוש וההשמדה עוד במהלך המלחמה, כיוון שלאחר מכן יהיה קשה הרבה יותר לבצעם, ושיגר אישית פקודות לדרגי הביצוע בשטח.
במהלך משפט שניהל הסולטן מהמט השישי בחסות בריטית, על מנת לדון בנסיבות כניסת טורקיה למלחמה וביצוע רצח העם הארמני, העידו קצינים רבים, שהפנו אצבע מאשימה לשלושת הפאשות ולטלעת פאשה בפרט.
טלעת פאשה וג'מאל פאשה נרצחו ב-1921 וב-1922 (בהתאמה) במבצע נמסיס על ידי הפדרציה המהפכנית הארמנית ואילו אנוור פאשה נהרג ב-1922 במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
שלושתנו הוא הרכב מוזיקלי ישראלי, המופיע בשירי זמר עברי, הפועל משנת 2016.
"שלושתנו" מונה שלושה חברים: דורית ראובני, חנן יובל ואורי הרפז.
בתחילת שנת 2016, כאשר עזב הרפז את צמד הפרברים, הגה את רעיון הקמת ההרכב החדש.
במשך שנים ארוכות שיתפו השלושה פעולה בכל פעם "שניים שניים" (חנן יובל עם דורית ראובני במופע של שירי רחל, אורי הרפז עם דורית ראובני בשירי לאדינו ודרום אמריקה וכן עוד בימי הלהקה הצבאית).
חנן יובל ואורי הרפז לקחו חלק בהרכב "החברים של בני".
עם זאת, אף פעם לא שיתפו פעולה שלושתם ביחד, וזו הפעם הראשונה שהתאחדו להרכב חדש.
באוקטובר 2016 ההרכב הוציא לרדיו סינגל בביצוע אולפן, "חייך אל החיים" שכתב יוסי גיספן והלחין חבר הלהקה, חנן יובל.
השלושה העלו מופע בו הם מבצעים שירים מהרפרטואר האישי של כל אחד מהם, וכן שירים ישראליים מוכרים בעיבוד חדש.
בין שירי המופע: "שהשמש תעבור עלי", "צל ומי באר", "היום היום", "ליל חניה", "מתוק התפוח", "אני וסימון ומואיז הקטן", "הגיטריסט", "מרש הדייגים", "מסביב למדורה" ו"האיש מן הבקעה".
שלושת ימי הקונדור הוא סרט דרמה ופעולה ומתח משנת 1975 בכיכובם של רוברט רדפורד, מקס פון סידוב, פיי דאנאוויי וג'ון האוסמן, המבוסס על ספר מתח מאת העיתונאי ג'יימס גראדי בשם "ששת ימי הקונדור".
עלילת הסרט נפתחת כאשר ג'ו טרנר, יוצא חיל הקשר של צבא ארצות הברית העובד כאנליסט בשלוחה חשאית של ה-CIA בניו יורק, שב מקניות למשרד רק כדי לגלות שכל עמיתיו נרצחו באכזריות בידי צוות חיסול.
טרנר, ששם הקוד שלו הוא "קונדור" (ומכאן שם הסרט) נמלט על חייו מפני המחסלים כמו גם מפני אנשי ה-CIA, שמשוכנעים כי בגד ורצח את עמיתיו.
עד מהרה מתברר לו כי במחקריו פענח שלא מדעת קונספירציה של הממשל, ואנשי סוכנות הביון מעוניינים להורגו כדי לשומרה בסוד.
שלושת הנונאטאקים הם שלושה נונאטאקים באזור המכוסה ברובו קרח, בקצה הצפון מערבי של רכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
הנונאטאקים מצויים 3.7 קילומטרים מהר הייבן.
הגבוה מבין שלושת הנונאטאקים מגיע לגובה של 2,190 מטרים מעל פני הים.
שמם של הנונאטאקים ניתן להם על ידי משלחת החקר של קרחון דרווין, שהייתה חלק מהמשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1958–1956.
"שלושת הצבעים: אדום" הוא סרט רומנטי מ-1994, בבימויו של הבמאי הפולני קשישטוף קישלובסקי.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר כולל פרס הבימוי.
ולנטין דוסו היא סטודנטית באוניברסיטת ז'נבה שעובדת במשרה חלקית כדוגמנית.
היא מרבה ליצור קשר עם החבר הרכושני שלה מישל, שנמצא כעת באנגליה.
במהלך צילום לקמפיין פרסום של מסטיקים, הצלם מורה לוולנטין להיראות עצובה כשהיא מצטלמת על רקע אדום.
בעודו הולך הביתה לילה אחד, אוגוסט ברונר, שכנו של ולנטיין וסטודנט למשפטים, מפיל את ספרי הלימוד שלו, כשאחד מהם נופל ונפתח בפרק מסוים בחוק הפלילי.
תוך כדי נסיעה הביתה באותו לילה, ולנטין דרסה בטעות את ריטה, רועה בלגית בהריון.
היא מתחקה אחר הבעלים של הכלב, שופט בדימוס מתבודד בשם ג'וזף קרן.
כשהוא לא מראה דאגה, ולנטין לוקחת את ריטה לוטרינר ומחליטה להשאיר אותה.
היא בוחרת את התמונה האהובה עליה בסטודיו, ודוחה את החיזור המיני של הצלם.
ולנטין מקבלת מאוחר יותר סכום כסף משולח אנונימי בדירתה.
למחרת, ולנטין לוקחת את ריטה לטיול, והכלבה מובילה אותה חזרה לביתו של קרן.
קרן מאשר ששלח את הכסף עבור ההוצאות הווטרינריות ואומר לוולנטין לשמור על הכלב.
בתוך ביתו, היא תופסת אותו מצותת לשיחת טלפון של שכן זכר עם אהובו.
היא דוחקת בקרן לכבד את הפרטיות של שכנו.
הוא מאתגר אותה לחשוף את ההאזנה לשכנה.
ולנטין הולך לעשות זאת בשכנות, אך עוזבת מבלי להוקיע את קרן לאחר שגילתה את בתו של השכן מאזינה בשלוחת הטלפון.
קרן אומר לוולנטין שמעשיהם לא ישפיעו על תוצאות חייהם של האנשים האלה.
זה מזכיר לוולנטין את אחיה המתבגר, שגילה שהוא לא הבן הביולוגי של אביו.
קרן משמיע לוולנטין שיחת טלפון בין אוגוסט לחברתו קארין.
מחלונו, קרן וולנטיין מתבוננים בשכן זכר אחר, שקרן חושד שהוא סוחר הרואין, מה שמרגיז את ולנטין.
כשקרן מסיק נכון שאחיו של ולנטין הוא מכור להרואין, היא מצהירה שהיא מרחמת על קרן ועוזבת.
באותו לילה, קרן כותב מכתבים לשכניו ולמשטרה ומתוודה על פעילות הריגול שלו, וכתוצאה מכך מביא לתובענה ייצוגית נגדו.
בינתיים, אוגוסט עובר את הבחינה שלו כדי להיות שופט, וזיכה את הצלחתו בספר הלימוד שנשמט.
התיק הראשון של אוגוסט כשופט הוא משפטו של קרן.
בבית המשפט, קרן רואה את קארין פוגשת גבר אחר.
מאוחר יותר מגלה קרן לוולנטין שהוא הסגיר את עצמו כדי לראות אם היא תחזור.
ולנטיין דנה בטיול הקרוב לאנגליה כדי לבקר את מישל; קרן מציע לה לקחת את המעבורת.
הוא מספר על מקרה שבו זיכה בטעות ימאי.
כאשר ולנטין שואלת על חיי האהבה של קרן, הוא מתחמק מהשאלה ודן בחלומו האחרון, שבו חלם על ולנטין מאושרת.
כשהוא לא מצליחה להשיג את קארין בטלפון, אוגוסט מטפס לדירתה ותופסת אותה מקיימת יחסי מין עם גבר אחר.
הוא מוציא את כעסו על הכלב שלו בכך שהוא משאיר אותו קשור לעמוד פנס.
קרן מתקשר לשירות מזג האוויר המותאם אישית של קארין כדי לברר לגבי מזג האוויר בערוץ האנגלי בשבוע הבא, שהיא צופה שיהיה ברור.
קארין מתכננת להפליג לשם בקרוב עם החבר החדש שלה, בעל יאכטה.
יום לפני שוולנטין יוצאת לאנגליה, היא מזמינה את קרן לתצוגת האופנה שלה.
לאחר מכן, קרן מפרט על חלומו עם ולנטין, בו הייתה בת 50 ומאושרת עם גבר לא מזוהה.
לאחר מכן הוא מגלה שהאישה שאהב מתה בתאונה לאחר שעקב אחריה מעבר לתעלת למאנש.
המקרה האחרון שלו כשופט כלל את אהובה של חברתו לשעבר.
לפני שנפרדו, קרן וולנטין מתכננים להיפגש שוב בעוד שלושה שבועות, כאשר הוא ייתן לה את אחד הגורים של ריטה.
ולנטין עולה על המעבורת לאנגליה.
אוגוסט גם עולה על המעבורת, ומתאחד עם הכלב שלו.
למחרת בבוקר, לקרן נודע שסערה פגעה בתעלת למאנש, שגרמה גם למעבורת וגם ליאכטה עם קארין והחבר שלה לטבוע.
מצפייה בסיקור הטלוויזיה של התקרית, מתגלה שרק שבעה ניצולים חולצו: ברמן, ג'ולי ואוליבייה (מכחול), קרול ודומיניק (מלבן), אוגוסט (ללא הכלב שלו), וולנטין.
כשקרן כשרואה את החדשות, הוא חש הקלה.
שלושת הסוציולקטים (באספרנטו: La Sociolekta Triopo) הן שלושה ניבים המבוססים על השפה המתוכננת אספרנטו, שנוצרו על ידי מנואל הלווליק (Manuel Halvelik) בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-70, לצורך סגנון תרגומים ספרותיים לאספרנטו, של קטעים המדמים ניבים או סגנונות שונים של שפות שאינם השפה המודרנית התקנית.
הסוציולקטים כוללים את האספרנטו הארכאית (Arcaicam Esperantom) המבקשת להידמות למשל לאנגלית עתיקה, גווארו (Gavaro) שהיא מעין גרסה של שפת רחוב עבריינית רוויית סלנג של השפה ופופידו (Popido - Popola Idiomo) שנועדה ליצור דימוי של דיבור משובש, מעורב בשפה זרה.
כך למשל בתרגומים מסוימים של כתביו של כתבי מארק טוויין נעשה שימוש בגווארו ובפופידו, ובתרגומים מסוימים של כתבי טולקין נעשה שימוש באספרנטו ארכאית (לאלפים למשל) בפופידו.
לעיתים נעשה שימוש באספרנטו ארכאית לתרגום ציטטות לטיניות בספרות.
הסוציולקטים נבדלים מאספרנטו בחלק מאוצר המילים, בחלקים מסוימים של התחביר ואף עושות שימוש בחלקן באותיות בהן לא נעשה שימוש באספרנטו (דוגמת האותיות y ו-x).
בניגוד לשפות מתוכננות שונות דוגמת אידו שצמחו מתוך האספרנטו כחלופות לשפה, הסוציולקטים של הלווליק אינם מבקשים להתחרות בה כשפה בינלאומית או להחליפה, כי אם לאפשר תרגומים שיהיו מובנים לדוברי אספרנטו, אך ייצרו הבדל סיגנוני הנותן תחושה של ניב ייחודי בדומה לטקסטים המקוריים המתורגמים.
הרעיון ליצירת 'אספרנטו עתיקה' לצרכים ספרותיים הוצע כבר על ידי המשורר קלמן קאלוצאי שבשנת 1931 כתב תרגום של תפילת וטקס ההשכבה, טקסט הונגרי מהמאה ה-12 בתצורה של אספרנטו עתיקה היפוטטית שלכאורה מתדמה להיות שלב ביניים בין לטינית לאספרנטו.
בעוד שהגווארו מבוסס בעיקרו על אוצר מילים חלופי (המושאל בין היתר מאנגלית, ספרדית וצרפתית, אך גם מערבית, עברית וסוואהילי) ואיננו משנה את תחביר השפה, באספרנטו ארכאית ופופאידו ישנם גם שינויים תחביריים.
בניגוד לאספרנטו שבה רק יחסת האקוזטיב (מושא ישיר) מסומן בתוספת האות ON, באספרנטו ארכאית בדומה ללטינית, סיומת המילים משתנה גם בהתאם לתפקידים אחרים במשפט בדומה ללטינית.
כך למשל יחסת הנומנטיב (נושא) במשפט מסתיים באות OM, הדאטיב (מושא עקיב) מסתיים ב-OD, והגניטיב (שייכות) מסתיים ב-ES.
גם כללי הכתיב שונים, כשהאותיות הייחודיות לאספרנטו (Ĉ ,Ĥ ,Ŝ ,Ĝ ,Ŭ) מבוטלות, ובמקומן נעשה שימוש באותיות לטיניות שהושמטו מהשפה (X ,Q, Y, X) ואף באות ù.
בניגוד לאספרנטו שבה האוגד estas איננו משתנה בהתאם לגוף הנושא, בגרסה הארכאית נקבעו לו סיומות שונות לכל גוף, וגם שמות הגופים הוחלפו, לצד אוצר מילים ייחודי שנוסף לשפה.
האלפבית של פופאידו דומה לזה של אספרנטו, למעט האות ŭ שהוחלפה באות w, ותוספת אות ניקוד ê המייצגת שווא.
שמות עצם מאבדים את סיומת ה-o המאפיינת אותם באספרנטו, והריבוי נעשה באמצעות האות s כמו באנגלית (בניגוד לאספרנטו בה הריבוי מושג באמצעות האות j).
מילית היידוע La הוחלפה במילה Lo.
האות S המסיימת את הטיות הפעלים הוחלפה באות t וכו' וכן שונו רבות מהמיליות, נוספו מילים לאוצר המילים ונקבע סדר קבוע למשפט (נושא, פועל, נשוא).
שלזיה האוסטרית, או באופן רשמי דוכסות שלזיה העליונה והתחתונה, הייתה אזור אוטונומי בממלכת בוהמיה והמלוכה ההבסבורגית (משנת 1804 האימפריה האוסטרית, ומ-1867 ציסלייטניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית).
היא קשורה במידה רבה לאזור כיום של שלזיה הצ'כית והייתה, היסטורית, חלק מאזור שלזיה.
שלזיה האוסטרית כללה שני שטחים, המופרדים על ידי רצועת היבשה המורבית מורבסקה אוסטרה בין נהרות אוסטרביצה ואודר.
האזור המזרחי של Ostravice סביב צ'שין נמתח ממרומי הקרפטים המערביים בדרום, שם גבל עם ממלכת הונגריה, לאורך נהרות האולזה והוויסלה העליונה לגבול עם שלזיה הפרוסית בצפון.
במזרח נהר ביאלה וביילסקו הפרידו בינו לבין פולין קטן, שהיה חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, ששולב בממלכת גליציה ולודומריה בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772.
השטח ממערב לנהר אודר המשתרע מהעיירה אופבה ועד לבילה וודה היה מוגבל על ידי רכס ההרים Jeseníky במזרח הסודטים בדרום, המפריד בינו לבין מורביה, ונהר האופבה בצפון.
במערב הרי הזהב יצרו את הגבול עם מחוז קלדסקו.
האזור היווה במקור את החלק הדרום מזרחי של דוכסות שלזיה מימי הביניים, פרובינציה של ממלכת פולין בתקופת בית פיאסט.
במהלך המאה ה-14 רוב דוכסי שלזיה הכריזו על עצמם וסאלים בוהמיים.
כחלק מארצות הכתר הבוהמי, שלזיה נפלה בידי הארכידוכס ההבסבורגי פרדיננד הראשון מאוסטריה בשנת 1526, לאחר שלאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה האחרון מבית יגלו נהרג בקרב מוהאץ'.
עם הירושה הנשית של הקיסרית ההבסבורגית מריה תרזה על כס המלוכה בשנת 1740, המלך הפרוסי פרידריך הגדול תבע את מחוז שלזיה ובלי לחכות לתשובה, ב-16 בדצמבר החל את המלחמה השלזית הראשונה, ובכך פתח את מלחמת הירושה האוסטרית הגדולה יותר.
מסע המלחמה שלו הסתיים בשנת 1742 עם הניצחון הפרוסי בקרב על צ'וטוסיץ שהוביל להסכמות ברסלאו וברלין, בהן חולקה שלזיה.
על פי תנאי ההסכם, ממלכת פרוסיה קיבלה את רוב השטח כולל את המחוז הבוהמי קלאדסקו, בעוד שרק חלק קטן מדרום-מזרח שלזיה נשאר בידי המלוכה ההבסבורגית, המורכבת מ:
דוכסות טשן בשלזיה העליונה (צ'שין)
חלקים מדוכסות אופבה המוראבית עם דוכסות קרנוב מדרום לנהר האופבה, הכוללים כמה מובלעות מורביות.
החלק הדרומי של דוכסות ניסה בשלזיה התחתונה סביב יסניק
ממלכת הבסבורג הקימה את דוכסות שלזיה העליונה והתחתונה, שנותרה נחלת כתר בוהמית ובירתה בעיר אופבה.
בשנת 1766 הוענק תואר דוכס טשן לנסיך אלברט מסקסוניה, חתנה של מריה תרזה, ואילו תואר דוכס טרופאו ויגרנדורף נשאר אצל בית ליכטנשטיין.
אזור ניסה הוחזק בידי בישופי ורוצלב עם מגוריהם בטירת יאנסקי וורצ'ה ( יוהניסברג).
כאשר בשנת 1804 הקיס הקיסר ההבסבורגי פרנץ השני את האימפריה האוסטרית, תוארו כלל את "הדוכס של שלזיה העליונה והתחתונה".
שלזיה האוסטרית חוברה ברכבת עם בירת אוסטריה וינה, כאשר קו הרכבת הצפוני של הקיסר פרדיננד הורחב לתחנת בוהומין בשנת 1847. במהלך הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 הפכה דוכסות שלזיה העליונה והתחתונה לאדמת כתר של ציסלייטניה האוסטרית.
בנובמבר 1918 בוטלה המונרכיה הכפולה.
חלקה הגדול של שלזיה האוסטרית נמסר למדינת צ'כוסלובקיה שהוקמה על ידי חוזה סן ז'רמן, משנת 1919, למעט צ'שין שלזיה (דוכסות טשן לשעבר), שאחרי המלחמה הפולנית-צ'כוסלובקית חולקה בשנת 1920 לאורך נהר אולצה וחלקה המזרחי נפל בידי פולין.
חלקים קטנים יותר של הדוכסות הפכו גם הם לחלק מפולין, בעוד אזור הלוצ'ין הצמוד לשלזיה הפרוסית נפל בידי צ'כוסלובקיה.
על פי מפקד אוכלוסייה באוסטריה, שלזיה האוסטרית בשנת 1910 הייתה ביתם של 756,949 אנשים, שדיברו את השפות הבאות:
דוכסות שלזיה העליונה והתחתונה חולקה במקור לשני המחוזות (בזירקה) טשן וטרופאו.
במזרח טשן הוקמה הדוכסות האוטונומית ביילסקו בשנת 1754. עם המהפכות של 1848 ועד לפירוקה אורגנה שלזיה האוסטרית מחדש למחוזות:
שלזיה החדשה הייתה פרובינציה קטנה של ממלכת פרוסיה מ-1795 עד 1807, שנוצרה לאחר החלוקה השלישית של פולין.
היא הייתה ממוקמת צפונית-מערבית לקרקוב ומדרום-מזרח לצ'נסטוחובה, באדמות שהיו חלק מדוכסות סיווייז' והפרובינציה ההיסטורית הפולנית הסמוכה לפולין קטן (מחוז קרקוב), כולל העיירות ז'ארקי, פיליצ'ה, בנדין וסלווקוב.
בירתה של שלזיה החדשה הייתה ב-Siewierz.
עם זאת, היא הייתה אמורה להיות מנוהלת במקור מבירת שלזיה ברסלאו (ורוצלב) ומאוחר יותר נוהלה בעיקר על ידי פרוסיה הדרומית.
לאחר תבוסת פרוסיה במלחמת הקואליציה הרביעית ב-1806, המחוז פורק והשטח הפך לחלק מדוכסות ורשה הנפוליאונית בהסכמי טילזיט משנת 1807.
"שלזוויג-הולשטיין" הייתה אחת מחמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט מסדרת דויטשלנד שנבנו עבור הצי הקיסרי הגרמני בין 1904 ל-1906. היא נקראה על שם מחוז שלזוויג-הולשטיין, הונחה במספנת גרמניהוורפט בקיל באוגוסט 1905 והוכנסה לצי כמעט שלוש שנים מאוחר יותר.
שלזוויג-הולשטיין לחמה בשתי מלחמות העולם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא שירתה בשייטת אוניות המערכה השנייה של צי הים הפתוח, ואף השתתפה בקרב יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916. שלזוויג-הולשטיין לחמה במהלך הקרב, ונפגעה על ידי פגז אחד בקוטר גדול.
לאחר הקרב, שלזוויג-הולשטיין הועברה לתפקיד סיור בשפך נהר האלבה לפני שהוצאה משירות בסוף 1917. כאחת מאוניות המערכה הבודדות שהותרו לגרמניה על פי תנאי הסכם ורסאי, שלזוויג-הולשטיין שוב נכנסה.
לשירות הצי בשנות ה-20. בשנת 1935 הוסבה אוניית המערכה הישנה לספינת אימונים לצוערים ימיים.
החל משנת 1990, הפעמון של הספינה הוצג במוזיאון ההיסטוריה הצבאית של הבונדסוור בדרזדן.
האונייה צוידה בשני תרנים צבאיים כבדים ומנועים תלת דרגתיים שדורגו ב-17,453 כוחות סוס (13,015 קילוואט) והעניקו לה מהירות מרבית של 19.1 קשרים (35.4 קמ"ש).
בנוסף להיותה האונייה השנייה הכי מהירה בסדרה שלה, שלזוויג-הולשטיין הייתה השנייה הכי חסכונית בדלק.
החימוש העיקרי של שלזוויג-הולשטיין כלל ארבעה תותחי SK L/40 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') בשני צריחים תאומים.
שלזוויג-הולשטיין הונחה ב-18 באוגוסט 1905 במספנת Germaniawerft בקיל.
היא הושקה ב-17 בדצמבר 1906, והייתה אוניית המערכה הפרה-דרדנוט האחרונה של הצי הגרמני.
בטקס ההשקה של שלזוויג-הולשטיין, היא הוטבלה על ידי אוגוסטה ויקטוריה משלזוויג-הולשטיין, קיסרית גרמניה; וילהלם השני, קיסר גרמניה היה גם כן.
ארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין, נשא את נאום ההזמנה.
עם כניסתה לשירות, שלזוויג-הולשטיין החלה בניסויים ימיים ב-6 ביולי 1908. הצוות שלה הגיע ברובו מאוניית האחות שלה שלזיין.
ב-21 בספטמבר הוקצתה האונייה לשייטת אוניות המערכה השנייה של צי הים הפתוח, לצד אחיותיה.
בנובמבר נערכו תרגילי צי ויחידות בים הבלטי .
משטר האימונים שבו שלזוויג-הולשטיין השתתפה עקב אחר דפוס דומה במהלך חמש השנים הבאות.
תמרוני הצי נערכו באביב, ולאחר מכן שייט קיץ לנורווגיה, ואימוני צי נוספים בסתיו.
זה כלל שייט נוסף לאוקיינוס האטלנטי, מ-7 ביולי עד 1 באוגוסט 1909.
החל מספטמבר 1910 תפס פרידריך בודיקר את הפיקוד על האונייה, תפקיד שמילא בשלוש השנים הבאות.
ב-3 באוקטובר 1911 הועברה הספינה חזרה לשייטת אוניות המערכה השנייה.
עקב משבר אגאדיר ביולי, הפלגת הקיץ הייתה רק לים הבלטי.
בשנת 1913, היא זכתה בפרס ה-Kaiser's Schießpreis (פרס ירי) מהקייזר.
ב-14 ביולי 1914 החל שייט הקיץ השנתי לנורווגיה, אך איום המלחמה באירופה קיצר את הסיור; תוך שבועיים שלזוויג-הולשטיין ושאר השייטת השנייה חזרו לווילהלמסהאפן.
עם פרוץ המלחמה ביולי 1914, שלזוויג-הולשטיין קיבלה תפקידי סיור בשפך נהר האלבה בזמן ששאר הצי התגייס.
באפריל 1916, שניים מתותחי ה-8.8 ס"מ הוסרו והוחלפו ב תותחי נ"מ 8.8 ס"מ.
לאחר מכן השתתפה שלזוויג-הולשטיין בגיחת הצי אל שרטון דוגר ב-21–22 באפריל 1915. ב-11–12 בספטמבר ביצעה קבוצת הסיור II מבצע הנחת מוקשים מול גדת סווארט עם תמיכה מהשייטת השנייה.
לאחר מכן בוצעה סריקה נוספת של הצי ב-23–24 באוקטובר שהסתיימה ללא תוצאות.
הדרדנוטים של שייטות אוניות המערכה II ו-III ביצעו גיחה לים הצפוני ב-5–7 במרץ 1916; שלזוויג-הולשטיין ושאר השייטת השנייה נשארו במפרץ הגרמני, מוכנים להפליג לתמיכה.
שלזוויג-הולשטיין נשארה מוקצית לשייטת אוניות המערכה השנייה, שהייתה ממוקמת בחלקו האחורי של הטור הגרמני ובפיקודו של קונטר-אדמירל פרנץ מאובה, והייתה האונייה האחרונה במערך הקרב הגרמני.
במהלך שלב זה, אדמירל שר הנחה את הנובר להתמקם מאחורי שלזוויג-הולשטיין כדי שתהיה לו ספינת דגל בשני קצות המערך.
כתוצאה מפיגור, האוניות של שייטת אוניות המערכה השנייה לא יכלו להתאים למסלול החדש בעקבות הפנייה, ולכן שלזוויג-הולשטיין וחמש האוניות האחרות של השייטת היו ממוקמות בצד המנותק של הקו הגרמני.
עד השעה 21:00, שר הפנה את הצי בפעם השלישית, אך המהירות האיטית של שלזוויג-הולשטיין ושאר הפרה-דרדנוטים בשייטת גרמו להם לצאת מעמדתם, לצד המנותק של הצי.
שלזוויג-הולשטיין ושאר מה שנקרא "ספינות חמש דקות" באו לעזרתם על ידי הפלגה בין שייטות סיירות המערכה המנוגדות.
אוניות אלו היו מעורבות לזמן קצר מאוד, בעיקר בגלל הראות הלקויה.
הראות הייתה כל כך גרועה, התותחנים על סיפון שלזוויג-הולשטיין לא הצליחה לזהות מטרה, והיא לא ירתה בתותחים העיקריים שלה.
בשעה 21:35 פגז קליבר כבד פגע באונייה בצד השמאלי, וחורר חור ברוחב 40 ס"מ (16 אינץ') לפני התפוצצות נגד שריון הקזמט הפנימי.
החור נקרע ליד סיפון המבנה והשבית את אחד מתותחי הקזמטים בצד השמאלי.
שלושה אנשי צוות נהרגו ותשעה נפצעו.
אדמירל מאובה עצר את הקרב נגד סיירות המערכה החזקות הרבה יותר והורה לפנות 8 נקודות לימין.
מאוחר ב-31, הצי התגבש מחדש למסע הלילה חזרה לגרמניה, עם שלזוויג-הולשטיין לכיוון האחורי של המערך, לפני הסן, הנובר, וסיירות המערכה פון דר טאן ודרפלינגר.
בסביבות השעה 03:00 ערכו משחתות בריטיות סדרה של התקפות נגד הצי, שחלקן כוונו לעבר שלזוויג-הולשטיין.
זמן קצר לאחר מכן, פומרן נפגעה על ידי טורפדו אחד לפחות מהמשחתת אונסלאוט; הפגיעה פוצצה מחסן תחמושת, והרסה את הספינה בפיצוץ אדיר.
במהלך ההתקפה, שלזוויג-הולשטיין נאלצה להסתובב כדי להימנע מהטורפדות של המשחתות.
מעט אחרי 05:00, הנובר וכמה אוניות אחרות ירו שוב ושוב לעבר מה שהם האמינו בטעות כצוללות בריטיות.
הצי הגרמני הגיע לווילהלמסהאפן כמה שעות לאחר מכן, שם תפסו הדרדנוטים נסאו ואוניות המערכה מסדרת הלגולנד עמדות הגנה.
במהלך הקרב, שלזוויג-הולשטיין ירתה רק עשרים פגזי 17 ס"מ.
שלזוויג-הולשטיין הוכנסה למבדוק לצורך תיקונים בין 10 ל-25 ביוני 1916. הצי החליט אז למשוך את ארבע האוניות שנותרו מסדרת דויטשלנד, בשל התיישנותן ופגיעותן להתקפות תת-מימיות, כפי שהוכח מאובדן פומרן.
לאחר מכן, האונייה שימשה כספינת מטרה לצוללות, למעט במהלך 12–23 בפברואר 1917, כאשר היא שימשה כספינת סיור.
באפריל נשלחה שלזוויג-הולשטיין לאלטנברוך בפתח האלבה; כאן היא הושבתה ב-2 במאי.
לאחר מכן פורקה שלזוויג-הולשטיין מנשקה והוקצתה לשייטת הצוללות לשמש כאוניית בסיס בברמרהאפן.
בשנת 1918 הועברה האונייה לקיל, שם נשארה לשארית המלחמה.
שלזוויג-הולשטיין הייתה בין האוניות שנשמרו, יחד עם אחיותיה הנובר ושלזיין וכמה מאוניות המערכה מסדרת בראונשווייג.
שלזוויג-הולשטיין הופעלה מחדש כספינת הדגל החדשה של הצי ב-31 בינואר 1926 לאחר שיפוץ נרחב, עם בקרת אש חדשות ומבנה-עילי אחורי מוגדל עבור מטה האדמירל.
תותחי החימוש המשני בקוטר 17 ס"מ הוחלפו בתותחי וארבע צינורות טורפדו בקוטר 50 ס"מ הותקנו בקזמטים של הסיפון הראשי מלפנים ומאחור, והחליפו את הצינורות השקועים.
שלזוויג-הולשטיין ואחותה הנובר יצאו לשייט אימונים לאוקיינוס האטלנטי שנמשך בין 14 במאי ל-17 ביוני 1926; במהלך השייט, היא ביקרה בפלמה דה מיורקה בים התיכון בין 22 ל-30 במאי.
היא עצרה בברצלונה עם אלזס בין 1 ל-7 ביוני, ולאחר מכן המשיכה לוויגו בין 12 ל-14 ביוני, שם הצטרפה להסן, אלזס והנובר.
שם נפגש ראש הצי, ויצה-אדמירל קונרד מומסן, עם המלך אלפונסו השלושה עשר.
שלזוויג-הולשטיין יצאה לשייט אימונים נוסף בין 30 במרץ ל-14 ביוני 1927 אל האוקיינוס האטלנטי.
היא ביקרה בשורה של נמלים איבריים, כולל ליסבון, פורטוגל, שם קיבל את פני מומסן אוסקר קרמונה, נשיא פורטוגל.
בדצמבר 1927 שלזוויג-הולשטיין חזרה למעגן, והופיעה מחדש בינואר 1928 כשהארובה הקדמית שלה אוחדה לתוך השנייה ושתי הארובות הנותרות מוגברות, כפי שנעשה בעבר עם אחותה שלזיין.
עם קליטת אוניות המערכה של כיס מסדרת דויטשלנד החל משנת 1933, אוניות המערכה הישנות יותר הוצאו בהדרגה משירות הקו הקדמי.
במאי 1935, הרייכסמרינה אורגן מחדש כקריגסמרינה על ידי הרפורמות שהנהיג אדולף היטלר שהקימו את הוורמאכט.
שלזוויג-הולשטיין חדלה להיות ספינת הדגל של הצי ב-22 בספטמבר 1935, והושבה כספינת אימון לצוערים במהלך ינואר-מרץ ומאי-יולי 1936. השינויים כללו הסרת תותחי ה-15 ס"מ שנותרו מהסיפון העליון וצינורות הטורפדו שלה, ושני חדרי הדוודים האחוריים שלה הוסבו לדגמי נפט, למרות שהדודים הקדמיים נשארו על בסיס פחם.
גם הצוות הסטנדרטי של האונייה הצטמצם מ-35 קצינים ו-708 מלחים ל-31 קצינים ו-565 מלחים.
לצוות נוספו 175 צוערים, שהוצאו להפלגות ארוכות בשלזיין ובשלזוויג-הולשטיין, האחרונה הפליגה באוקטובר 1936 במסע של שישה חודשים לאמריקה הדרומית והקריביים.
בשנה שלאחר מכן, היא הפליגה ברחבי אפריקה, וב-1938–1939 חזרה לאמריקה הדרומית והקריביים.
גוסטב קיסריצקי שימש כמפקד האונייה מיוני 1938 עד אפריל 1939.
באמצע שנות ה-30 החל היטלר לנהל מדיניות חוץ אגרסיבית יותר ויותר; ב-1936 סיפח מחדש את ארץ הריין, וב-1938 השלים את האנשלוס של אוסטריה וסיפוח חבל הסודטים.
לאחר מכן דרש שליטה גרמנית על העיר דנציג, שהפכה לעיר חופשית לאחר מלחמת העולם הראשונה.
שלזוויג-הולשטיין הוצבה בנמל דנציג, ועגנה קרוב למחסן התחמושת הפולני בווסטרפלאטה במסווה של ביקור טקסי באוגוסט.
בסביבות השעה 04:47 ב-1 בספטמבר, האונייה פתחה באש עם הסוללה הראשית שלה לעבר העמדות הפולניות על וסטרפלאטה, ובתוך כך ירתה את היריות הראשונות של מלחמת העולם השנייה.
יריות אלו היו האות לכוחות הקרקע להתחיל בהסתערותם על המתקן, אם כי המתקפה הקרקעית הגרמנית הראשונה בקרב וסטרפלאטה נהדפה זמן קצר לאחר מכן.
תקיפה שנייה החלה מאוחר יותר באותו בוקר, שוב בתמיכת שלזוויג-הולשטיין, אם כי גם היא לא הצליח לפרוץ למבצר בסביבות הצהריים.
לשלזוויג-הולשטיין הצטרפו ב-4 בספטמבר ספינות הטורפדו T196 ופון דר גרבן.
כוח הנדסה וחי"ר גרמנים ירדו לחוף כדי להשתלט על המבצר, בסיוע אש כבדה משלזוויג-הולשטיין.
הפולנים הצליחו לעכב את הגרמנים עד שנאלצו להיכנע ב-7 בספטמבר בשעה 10:30. בעקבות הכניעה הפולנית החלה שלזוויג-הולשטיין להפגיז עמדות פולניות בהל וברדלובו; פעולות אלה נמשכו עד 13 בספטמבר.
בין 25 ל-27 בספטמבר חזרה אוניית המערכה הישנה להל עם אחותה שלזיין; שני כלי השיט ערכו שם הפגזות נוספות על עמדות פולניות.
ב-25 בספטמבר שלזוויג-הולשטיין ניזוקה קל על ידי סוללות החוף הפולניות בהל.
הצבא הגרמני הפנה אז את תשומת ליבו מערבה, ובאפריל 1940 פלש לדנמרק.
שלזוויג-הולשטיין הוקצתה לקבוצה Gruppe 7, חלק מהרכיב הימי של כוח הפלישה הגרמני לדנמרק.
יחד עם סירת הטורפדו קלאוס פון בפרן וכמה ספינות עזר, מטרתה הייתה לתמוך בכיבוש קורסור וניבורג.
במהלך הפלישה, האונייה קורקעה לזמן קצר בחגורה הגדולה, ממערב לאגרסו.
בעקבות המבצע היא הועברה חזרה לתפקידי הכשרה, כספינת הדגל של ראש יחידות ההדרכה.
בסוף 1943, הוחלט על הפעלתה מחדש של שלזוויג-הולשטיין, בין השאר בשל העובדה שהיא שמרה על כמה דוודים על בסיס פחם, לאור מצב אספקת הנפט ההולך ומחמיר.
כך, ב-1 בפברואר 1944 היא שוב נכנסה לשירות מחדש, תחילה נכנסה לתפקידה הישן כספינת הכשרה לצוערים, ולאחר מכן עגנה בגוטהאפן (גדיניה) לשיפוץ מחדש.