tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1912 בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות
1914-1913 בית הספר לאמנויות בוזאר, פריז ואקדמיה קולרוסי, פריז
1926 פרס הלורד פלומר לציור
1945 קבלת תואר דוקטור לשם כבוד, המכון היהודי לדת, ניו יורק
1964 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב
1971 פרס אמן השנה, האוניברסיטה ליהדות, לוס אנג'לס
ראובן קְריץ (11 בנובמבר 1928 – 7 בנובמבר 2020) היה סופר עברי, סופר ילדים, חוקר ספרות, מורה, מוציא לאור, משורר ומתרגם ישראלי.
Kritz) נולד בווינה בירת אוסטריה.
אביו, ד"ר אריה קריץ, היה רופא יליד גליציה.
ב-1938, ערב מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל עם אביו.
למד כילד חוץ בקיבוץ מזרע, ושם סיים את בית הספר התיכון.
את לימודיו השלים בסמינר הקיבוצים ועלה לירושלים ללימודים גבוהים במסגרת האוניברסיטה העברית.
שם גם קיבל תואר שלישי בחקר ספרות משווה.
בשנים 1951 עד 1956 היה מורה ומחנך בקיבוצו מזרע.
באחת מנסיעותיו לצרפת זכה סיפור קצר שלו בפרס ראשון, ופרסם לראשונה את שמו.
ב-1956 עקר עם משפחתו למושב מולדת, שם פתח הוצאת ספרים קטנה משלו ובה יצאו לאור רוב ספריו; הוא לימד בבתי ספר תיכוניים במולדת, עין חרוד וקריית חיים.
מתחילת שנות השבעים עד 1976 שהה בחו"ל והרצה באוניברסיטאות אמריקאיות ידועות על ספרות עברית.
עם שובו השתקע בקריית מוצקין והחל להרצות באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטת תל אביב.
במהלך השנים הללו פרסם שורה ארוכה של ספרים לבני נעורים; אחדים מהם, שנתפרסמו כסיפור בהמשכים בעיתוני נוער, קנו להם שם, ואף הוסרטו.
קריץ כתב לנוער בעיקר רומנים ריאליסטיים מחיי הארץ בקיבוץ, ובייחוד של המוסד החינוכי שומריה של משמר העמק שם למד.
הנושאים בהם טיפל בשורת הרומנים הללו היו התבגרות, אהבה ראשונה, ידידות לסוגיה, מלחמת העצמאות ופעולות צבאיות אחרות, ועוד.
החל מאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 פרסם שורת רומנים ריאליסטיים-קומיים על חיי הסטודנטים בישראל, שחלקם זכה להצלחה.
משנות ה-80 ואילך התפרסמו מחקריו החשובים בספרות העברית החדשה, בהם על רחל המשוררת, על ספרות הקיבוץ, ועוד.
העולם האקדמי בארץ לא האיר לו פנים והחל מאמצע שנות ה-90 עבר להתגורר בהיידלברג, הרצה בעיקר בגרמניה, וזכה שם להערכה רבה.
הפן הנחשב מעניין יותר אצל ראובן קריץ הם ספריו שפורסמו בעילום שם, או תחת שמות בדויים.
בין הספרים הללו ספרי בלשים, ספרי פעולה, ספרי שירים, סיפורים מן התנ"ך, ועוד.
הידוע בין שמות-העט שלו הוא "ריקי קלר".
כדי לקדם את כתב היד לרומן "אחות קטנה" שלח קריץ נערה כבת 16 למערכות עיתונים שונות, וזו הציגה עצמה ככותבת היצירה; רק אחרי קבלת חוות דעת מהוצאות הספרים - חשפה הנערה שהיא איננה הכותבת האמיתית, וכי הכותב המקורי הוא קריץ.
ב-1997 הופיע מחקר שהוקדש כולו לחקר יצירתו של קריץ, מאת חוקרת ספרות אמריקאית בשם "רותי שמיר".
בספר יש ניתוח מעמיק ומקיף על כתביו של קריץ.
ברם, בעולם הספרות והאקדמיה הועלו טענות שמדובר בשם בדוי נוסף של ראובן קריץ, ושהוא כתב את ספר המחקר בעצמו.
על בסיס סיפור זה נכתב סרטו של אבי נשר "גן קופים".
ראובן קריץ לא היה מתרגם מקצועי, ואולם תרגומו ל"גן פינצי-קונטיני" ("Il giardino dei Finzi-Contini"), מאת הסופר היהודי-איטלקי ג'ורג'ו באסאני, זכה בשעתו לשבחים רבים.
בתו, אורי קריץ , היא פרופסורית ללשון וספרות עברית באוניברסיטת אוקלהומה.
בוקר חדש: (1955) הוצאת הקיבוץ המאוחד רומן נעורים בעל רקע אוטוביוגרפי מובהק.
(ראה אור בתרגום לאנגלית (1965), לאספרנטו (1967), לשוודית (1969) ולגרמנית (1994).) (זכה בפרס ברש לספרות ילדים ונוער לשנת תשי"ז)
חטאות נעורים: על חבלי התבגרות בחברת ילדים קיבוצית בסוף שנות הארבעים.
סרטן בלילה: הרהורים מעמיקים על החיים, רצופים נוסטלגיה - דרך צרור מכתבים של כותב אלמוני אל 'את' דמיונית.
אחות קטנה: רומן ריאליסטי על לבטי התבגרותה של בת מושב.
שירת רחל: על שירתה של המשוררת רחל (בלובשטיין).
שנים של תכלת (המשך של בוקר חדש)
נפנוף של מטפחת (המשך של בוקר חדש ושנים של תכלת)
דרכי עיצובו של הגרוטסקי, בסיפוריהם של א.ת.א.
הופמן, של ניקולאי גוגול ושל אדגר אלן פו, ירושלים, 1969.
איך לנתח יצירת ספרות?, קריית מוצקין, 1972.
תבניות הסיפור, קריית מוצקין, פורה, 1976.
הסיפורת של דור המאבק לעצמאות, חיפה, 1978.
בדרכי השיר, 2 כרכים, קרית-מוצקין, הוצאת פורה, 1984.
על שירת רחל, מחקרים בשירת רחל, תל אביב, 1987.
איך מנתחים סיפור, מודגם על 'מאחורי הגדר' לביאליק, תל אביב, 1988.
בעיות הביקורת, מבט אישי, תל אביב, 1989.
סיפורי הקיבוץ, מחקר בספרות הקיבוץ, אורי קריץ, ראובן קריץ, תל אביב, פורה, 1997.
בדרכי השירה, מבוא לשירה העברית, אורי קריץ, ראובן קריץ, תל אביב, 2000.
מן היקב, סוגיות ספרות, תאוריה, מחקר, סקירות סיכום, דיוקני ספרים וסופרים, תל אביב, פורה, 2004.
בשנת 2023 יצא לאקרנים הסרט "גן קופים" שכתב וביים אבי נשר.
גיבור הסרט הוא אמיתי קריב (אדיר מילר), סופר מבוגר החש כי דעך כוחו בקרב הממסד הספרותי, ויוצא להשיב את כבודו האבוד.
דמותו של קריב מבוססת בחלקה על קריץ.
ראובן שילוח (נולד זַסְלַנְסקי, אחר כך קיצר ל-זסלני; "שילוח" היה כינויו המחתרתי; 20 בדצמבר 1909, ח' בטבת ה'תר"ע – 10 במאי 1959, ב' באייר ה'תשי"ט) היה מראשיה של קהילת המודיעין במדינת ישראל וממייסדיה.
שילוח נולד למשפחה דתית בירושלים בסוף ימי השלטון העות'מאני, בנם של שרה והרב אהרן יצחק זסלנסקי (יליד ליטא), מרבני ירושלים.
למד בבית הספר "תחכמוני" בעיר ואחר כן בבית המדרש למורים בירושלים, שם למד את השפה הערבית וסיים את לימודיו בשנת 1929. בצעירותו עבר לציונות החילונית, למד באוניברסיטה העברית בירושלים לימודי המזרח התיכון שם גויס לארגון "ההגנה".
זַסְלַנְסקי, שבינתיים קיצר את שם משפחתו ל"זסלני", גויס על ידי דב הוז לארגון ההגנה ולמשימות מודיעין מטעם הנהגת היישוב.
במסגרת זו הוא קיבל את שמו המחתרתי - "שילוח".
משימתו הראשונה מחוץ לגבולות ארץ ישראל הייתה ב-1932 כשליח המחלקה לעיראק, בה פעל במסווה של מורה לעברית וסטודנט למדעי המזרח באוניברסיטת בגדד.
במסגרת פעילותו העביר דיווחים על מצב יהודי עיראק ועל היערכות הבריטים והעיראקים נוכח המצב בארץ ישראל.
ב-1935 נשלח שוב לבגדד, הפעם תחת הכיסוי של עיתונאי ב"פלסטיין פוסט".
בשליחות זו פיתח את הקשרים עם פעילים כורדים.
לאחר חזרתו פעל בארגון "ההגנה" בתחום המודיעין בקרב הערבים המקומיים.
משנת 1936 השתייך למחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, הוא נשלח למשימות איסוף מודיעין בלבנון וסוריה, והיה אחראי על הקשרים עם גופי המודיעין הבריטי.
בתפקידו זה, סייע זסלני להקמת פלגות הלילה המיוחדות, והיה בקשר עם מפקד היחידה, אורד צ'ארלס וינגייט.
שילוח (אז זסלני) זיהה את הפוטנציאל בקשרים עם ארצות הברית ופיתח את היחסים עם המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS) הארגון שקדם ל-CIA.
ב-1941, התגורר שילוח (אז זסלני) בשכנות לצבי ורחל שוורץ, חמיו של משה דיין, התיידד עמו, ואף סייע לו בתקופת החלמתו מהפציעה בה איבד את עינו.
שילוח, ששימש כראש המדור לעניינים מיוחדים של המחלקה המדינית בסוכנות היהודית, הציע לדיין להקים רשת ריגול שמטרתה סיוע לצבא הבריטי, ברשותו ובתמיכתו, וזו פעלה כשנה, עד לתבוסת כוחותיו של ארווין רומל בקרב אל-עלמיין.
מייד לאחר הקמת המדינה בחן בן-גוריון, ראש הממשלה הראשון הקמת מסגרות ממלכתיות לגופי המודיעין שפעלו בתקופת המדינה שבדרך.
נוסח ההחלטה 1949 על פי יומנו של בן-גוריון:
בהתאם להחלטת בן-גוריון, מונה ראובן שילוח לראש המחלקה המדינית במשרד החוץ, שנועדה להשלים את תפקידי "שרות הידיעות המדיני – חיצוני".
בנוסף שימש "יועץ שר החוץ לתפקידים מיוחדים"
בשנת 1949 היה חבר במשלחת ישראל לשיחות על שביתת הנשק עם מצרים שנערכו ברודוס, ועמד בראש משלחת ישראל בשיחות שביתת הנשק עם ירדן.
במסגרת זו הוא חיפה על פעילות צה"ל בכיבוש הנגב הדרומי ("מבצע עובדה"), ומילא תפקיד חשוב במגעים עם מתווך האו"ם, ראלף באנץ', שניהל את השיחות ברודוס.
לאחר מלחמת העצמאות נסע לארצות הברית כדי לארגן את הפעילות המודיעינית והמדינית במדינה.
ביולי 1949 הציע שילוח לבן-גוריון להקים "מוסד מרכזי לריכוז ולתאום שירותי המודיעין והביטחון" כדי לשפר את התיאום של הפעילות המודיעינית ואכן ב-13 בדצמבר 1949, הוקם גוף זה.
הוא חלש על המחלקה המדינית ואמור היה לתאם את פעולותיהם של שני הגופים האחרים – שב"כ וממ"ן (מחלקת מודיעין באגף המבצעים של צה"ל).
הגוף החדש שהוקם, נותר עדיין תחת משרד החוץ.
על מנת לשפר את יכולותיו המבצעיות ולאחד את עבודת האיסוף בחו"ל, בוצע במרס 1951 המהלך הארגוני האחרון בגיבוש הקמתו.
באישורו של בן-גוריון הוקמה רשות מרכזית עצמאית לצורך טיפול בכל הפעילות המודיעינית בחו"ל.
זו כונתה "הרשות", אשר היוותה כבר בראשיתה את חלקו העיקרי של "המוסד" וכללה גם נציגים משני השירותים האחרים ברמת המטה וברמת השטח.
"המוסד" כולו הוצא עתה ממשרד החוץ, הוכפף לראש הממשלה, ונכלל במשרד ראש הממשלה
בתקופה הבאה הלך וקיבל "המוסד לתיאום" בהנהגתו של שילוח עוד ועוד תחומי אחריות ותפקידים וב-1 באפריל 1951 הועברה פעילותה של המחלקה המדינית לגוף חדש, "המוסד".
כמו כן שימש שילוח בתקופה זו כממונה על שירותי המודיעין.
בספטמבר 1952 נפצע שילוח קשה בתאונת דרכים, לאחר החלמתו שב לעמוד בראשות "המוסד".
בזמן היעדרו הגביר איסר הראל ראש שירות הביטחון את מאמציו לחתור תחת שילוח במטרה להחליפו.
בסוף אותה שנה למרות הגיבוי של בן-גוריון החליט שילוח לסיים את תפקידו במוסד.
למשך מספר חודשים נשאר יו"ר ועדת ראשי השירותים, אולם פרש גם מתפקידו זה כאשר מונה ב-1953 כציר מדיני בשגרירות ישראל בארצות הברית, תפקיד אותו מילא עד 1957. במהלך התקופה שאחרי פרישתו מהמוסד וכן בתקופה ששהה בארצות הברית שימש כיועץ סתרים לראש הממשלה דוד בן-גוריון.
אחרי סיום תפקידו בארצות הברית קיבל מינוי רשמי כיועץ מיוחד לשרת החוץ גולדה מאיר.
בתקופה זו שני הנושאים העיקריים בהם עסק היו פיתוח קשרי הפריפריה וניסיון ביחד עם סגן שר הביטחון שמעון פרס לאפשר לישראל להתקבל לנאט"ו.
בינואר 1959 הוענקה לו דרגה אישית של שגריר.
לצדו נקבר אחיו, הפסיכיאטר הירושלמי ד"ר אריה זסלני.
משנת 1936 היה נשוי לבטי לבית בורדן, ואב לדב ונעמי.
בנו דב (דובי) שירת ב"מוסד" והיה נשוי ליעל לבית גילון, אחותו של ראש השב"כ לשעבר כרמי גילון.
לזכרו של ראובן שילוח הוקם במשרד הביטחון מכון שילוח לחקר המזרח התיכון ואפריקה.
לאחר מספר שנים הועבר המכון לאוניברסיטת תל אביב.
ב-1983 שולב המכון במרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה.
ראובן פלדמן (29 בדצמבר 1899 – 7 באפריל 1990) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י.
פלדמן נולד בקרקוב שבפולין ולמד בישיבות בעלז וגור ובמקביל למד בבית הספר הגבוה למסחר וכלכלה בקרקוב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הפעיל תמחוי כשר עבור חיילים יהודיים.
בשנת 1920 הצטרף להתאחדות "הפועל הצעיר - צעירי ציון" והחל בפעילות ציבורית, בהיותו יו"ר "תרבות" בקרקוב, חבר הוועד הגלילי של ההתאחדות בגליציה המערבית ובשלזיה וכיושב ראש "ועדת השקל" (הפועלת לגיוס כספים עבור הקונגרס הציוני) בגליציה המערבית.
בשנים 1922–1933 כיהן פלדמן כמזכיר התאחדות הפועל הצעיר - צעירי ציון בקרקוב.
בשנת 1933 הוא עלה לארץ ישראל והקים חנות מכולת בדירה שכורה בתל אביב.
לאחר מספר שנים עבר לעבוד כמזכיר ארגון סוחרי המכולות שליד התאחדות הסוחרים וחדל לעבוד במכולת.
הוא פרסם בעיתונות מאמרים על בעיות ודרישות בעלי המכולות.
בשנת 1939 הוא הוציא לאור עיתון של סוחרי המכולת בשם "המכלכל".
בשנת 1939, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא עסק בהערכות סוחרי המכולת למצב המלחמה, כמזכיר ארגון סוחרי המכולת.
בין השאר הוא הופיע בפני הוועדה לשעת חרום במשלחת של ארגון סוחרי המכולת שדרשה את שיתוף הסוחרים בקביעת המחירים, ארגן הלוואות לסוחרי המכולת ונאבק נגד הצרכניות שהתחרו בחנויות המכולת והפגיעה במסחר הפרטי.
בשנים 1939–1941 הצליח לאחר מאבקים בתוך ארגוני הסוחרים להגיע למעמד מנהל ארגון סוחרי המכולת.
באוגוסט 1942 נערכה מסיבה לכבוד קבלתו סמיכה לרבנות.
באוגוסט 1945 הוכתר פלדמן לרב של בית הכנסת בשכונת מונטיפיורי בתל אביב.
בהמשך עבר לכהן כרב בבית הכנסת "תפארת ראובן".
בבחירות לאספה המכוננת בתחילת 1949 הוא נמנה עם תומכי החזית הדתית המאוחדת.
ב-24 ביוני 1951, יום הגשת הרשימות לקראת הבחירות לכנסת השנייה, הוזמן פלדמן לפגישה עם דוד בן-גוריון ומשה שרת והוצע לו מקום ריאלי ברשימת מפא"י.
לאחר התייעצות קצרה הסכים פלדמן, במסגרת מאבקה של מפא"י בהתחזקות של הציונים הכלליים, על רקע חוסר הפופולריות של הצנע.
בעיתונות נטען שפלדמן הצליח לשכנע את אנשי מפא"י שמאחוריו תומכים רבים בארגון הסוחרים שיתמכו במפא"י.
פלדמן הציג את עצמו כנציג הסוחר הזעיר, בעוד הציונים הכלליים מייצגים רק את הסיטונאים הגדולים ובעלי הבתים.
הצבתו של פלדמן ברשימת מפא"י לכנסת הביאה להתמרמרות נגדו בארגון סוחרי המכולת שפרסמו שהוא מייצג רק את עצמו.
פלדמן הסכים לצאת לחופשה ממושכת עד אחרי הבחירות, אולם ראשי מפא"י ובהם דוד בן-גוריון התערבו ודרשו שיושב לעבודתו, בטענה שאין לפגוע במקום עבודתו של אדם בגלל דעותיו.
משנבחר לחבר הכנסת השנייה פוטר פלדמן מתפקידו בארגון סוחרי המכולת על ידי התאחדות הסוחרים.
פלדמן דחה את הודעת הפיטורים וטען שרק הארגון של סוחרי המכולת יחד לדון בעניין, אולם לאחר מספר שבועות הוא פרש והקים ארגון סוחרים מתחרה, בשם איחוד הסוחרים הזעירים.
לצד האיחוד הוקם "אוצר הסוחר" שהעניק הלוואות לעמיתי הארגון.
ביולי 1952 פרסם פלדמן שהשיג מהממשלה הבטחה להגדלת מתח הרווחים של סוחרי המכולת.
למרות זאת, ארגון הסוחרים שלו לא התרומם והקיף רק מיעוט קטן של בעלי המכולות.
ביולי 1953 פורסם שפלדמן הצליח להעלות את הרווח של מוכרי הסיגריות.
הוא כיהן בכנסת בוועדת הכלכלה ובוועדת הכנסת.
בשנת 1953 הוא מונה, במקביל לכהונתו בכנסת, ליושב ראש הוועדה לסידור קונסטרוקטיבי של העולים החדשים.
לפלדמן נתנה חופש הצבעה בענייני דת והוא הצביע עם הדתיים בעד חוק החזיר ותמך בחוק הדיינים.
לקראת הבחירות לכנסת השלישית נדחק פלדמן למקום ה-57 ברשימת מפא"י.
לאחר שעזב את הכנסת המשיך בפעילות ארגון הסוחרים שהקים.
הוא עסק בשתדלנות בעניינים שונים של בעלי המכולות.
בשנת 1958, בעקבות הקמת המרכול הראשון של שופרסל בישראל הוא הקים לצד הארגון חברה לאספקה לחנויות מכולת.
איחוד הסוחרים בראשותו גם מחה נגד המיסים הגבוהים המושתים על הסוחרים.
ביוני 1964 הוא יצא עם אשתו לארצות הברית בשליחות האיחוד לתערוכה בינלאומית.
בעיתון חרות הוזכר פלדמן יחד עם רחמים כלנתר כמי שמכרו את עקרונותיהם תמורת כיסא, ונזרקו על ידי מפא"י לאחר שכבר לא היה צורך בהם.
פלדמן עמד בראש ארגון יוצאי קרקוב בישראל.
ראובן פירשט (נולד ב-1955) היה בכיר באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל) וחתן פרס ביטחון ישראל.
פירשט שירת בצה"ל בשנים 1974–2006 ומילא תפקידי מטה ופיקוד שונים במערך הטכנו-לוגיסטי.
במהלך שנים אלו הוא השלים תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול מאוניברסיטת בן-גוריון (1985) ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב (1994).
בשנת 1997 הוא הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מחלקת פרויקטים וסגן מפקד היחידה הטכנולוגית באט"ל.
בשנת 2002 הוא מונה לראש חטיבת משאבי אנוש באט"ל וכעבור שנה הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לראש מטה אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה בצה"ל.
בתפקידו האחרון צבר פירשט ניסיון רב בניהול מערכים לוגיסטיים רחבי היקף ובהקמת שרשרות אספקה במגוון התחומים תחת פיקודו.
כמו כן הוא הופקד על מעבר צה"ל להשכרת רכבים בשיטת ליסינג ותכנון עיר הבה"דים בנגב.
במהלך שנות שירותו זכה פירשט בציון לשבח מראש אט"ל בתחום הניהול והארגון (1991) והיחידות תחת פיקודו זכו בפרס האיכות הלאומי (1996) ופרס קפלן (1997).
בשנת 1990 הוענק לפירשט פרס ביטחון ישראל על הובלת תהליך פיתוח וייצור של מערכת נשק טכנולוגית מתקדמת.
לאחר פרישתו מצה"ל הצטרף פירשט כשותף בחברת הייעוץ "קו פרויקט - יועצים לניהול".
הוא משמש גם כחבר נשיאות בפורום הישראלי לניהול שרשרת האספקה.
ראובן קלינסקי (נולד ב-21 ביולי 1963) הוא מחזאי ובמאי תיאטרון ישראלי.
בוגר החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ומכון כרם להוראה בירושלים.
בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ביים את "האסקוריאל", מאת מישל דה גלדרודה, ו"סיפור גן החיות", מאת אדוארד אלבי.
ב-1986 ב-1989 ביים את הצגה "החתול והירח" מאת ויליאם בטלר ייטס אשר את הוצגה לראשונה בפסטיבל עכו באותה השנה.
ב-1990 כתב וביים לפסטיבל ישראל את המחזה "סוחר הציפורים".
ב-1994 כתב וביים עיבוד לסיפור קצר מאת גבריאל גרסיה מרקס, "הסיפור העצוב שלא יאמן על ארנדירה התמה וסבתה האכזרית", ההפקה עלתה במסגרת התחרות פסטיבל עכו 1994.
ב-2009 תרגום, עיבוד ובימוי - טריינספוטינג על פי מחזה מאת הארי גיבסון ורומן מאת אירווין וולש..
בלוג", בבימוי דליה שימקו קריאה מבוימת, פסטיבל "פותחים במה" בתיאטרון בית ליסין .
"אמסטרדם בלוג" כתיבה ובימוי, בפסטיבל עכו ב-2014 ובתיאטרון תמונע מינואר 2015 עד אוגוסט 2017. ההצגה עלתה בתמונע, בית מזי"א לתיאטרון ותיאטרון הפרינג' של באר שבע.
אמסטרדם בלוג זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר והתאורה בפסטיבל עכו 2014. המחזה תורגם לאנגלית - שיר פרייבך.
אמסטרדם בלוג תורגם לצ'כית - Sára Foitová ועלה בקריאה מבוימת בפראג ב- Švandova divadla, דצמבר 2017.
בשנת 2016 גילם עמיר חלימי בסדרה מטומטמת.
מלמד בימוי ומשחק בתיכון לאומנויות, בירושלים.
חבר בעמותה אי"ב - ארגון יוצרים עצמאים בתיאטרון.
ראובן שניר (נולד ב-6 בספטמבר 1953) הוא פרופסור מן המניין בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת חיפה, כיהן בעבר כדקאן הפקולטה למדעי הרוח.
מתרגם מערבית לעברית, חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (2014).
ראובן שניר נולד וגדל בחיפה, למד בבית הספר הריאלי העברי, ועשה את חוק לימודיו מהתואר הראשון עד השלישי באוניברסיטה העברית.
למד פילוסופיה וערבית לתואר הראשון (1979-1976).
מחברו של הספר חי בתקופה שבה, על פי המקורות המצויים בידינו, צמחה התנועה המיסטית באסלאם מתוך שורותיהם של הפרושים המוסלמים הקדומים (זהאד) והפכה לתנועה דומיננטית בחברה המוסלמית.
ספרו של אל-מעאפא משקף אפוא ככל הנראה את אותו רגע היסטורי שבו לפרישות המוסלמית הקדומה, שיש לה שורשים עמוקים בקוראן ובאמירותיו ובמעשיו של הנביא מחמד, נוספו הממדים הרוחניים הרדיקליים שיצרו את התופעה המיסטית באסלאם.
המהדורה שההדיר וערך שניר טרם ראתה אור.
בד בבד עם לימודיו באוניברסיטה העברית שימש שניר כעורך חדשות בכיר בקול ישראל בערבית בשנים 1988-1977. שניר לימד באוניברסיטה העברית בירושלים (1988-1986), באוניברסיטת תל אביב (1993-1988), ובאוניברסיטת חיפה (החל משנת 1988), שבה מונה בשנת 2002 לפרופסור חבר ובשנת 2007 לפרופסור מן המניין.
כיהן כראש החוג לשפה וספרות ערבית בשנים 2004-2000, ומאז 2007 הוא משמש כחבר בסנט האוניברסיטה ובחבר הנאמנים שלה.
בשנת 2000 היה עמית מחקר במרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות באוניברסיטת אוקספורד ובשנה האקדמית 2005-2004 היה עמית מחקר במכון למחקר מתקדם בברלין.
בשנת 2008 הוזמן שוב לשמש עמית מחקר במרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות.
בשנה האקדמית 2010-2009 היה עמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים של אוניברסיטת הרווארד.
כן שימש כפרופסור אורח באוניברסיטה החופשית בברלין ובאוניברסיטת היידלברג.
שניר משמש כעורך משנה של כתב העת אל-כרמל היוצא בלשון הערבית, שהוא אחד מכתבי העת האקדמיים היחידים בעולם המערבי היוצא בלשון הערבית.
הוא פרסם למעלה מ-15 ספרים (מחקר, עריכה ותרגום) וכמאה וחמישים מאמרים ופרקים בספרים, כתבי עת ישראליים ואכסניות בינלאומיות בעברית, ערבית ואנגלית, וכן פרסם למעלה מ-45 ערכים באנציקלופדיות.
הערכים על הספרות הערבית-יהודית שהתפרסמו ב-Encyclopedia of Modern Jewish Culture, שבה שימש שניר כעורך תורם (Contributing Editor), הם הראשונים שהתפרסמו באנציקלופדיה בינלאומית כלשהי על התרבות היהודית-ערבית המודרנית.
שניר נבחר לדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת חיפה באוקטובר 2010 וסיים את כהונתו באוקטובר 2015.
שניר נשוי ואב לשתי בנות.
ראובן שניר התמקד בתחילת לימודיו בתרבות הערבית הקלאסית.
בניגוד לתפיסות שקנו להן אחיזה מסוימת בקרב חוקרים של התרבות הערבית המודרנית, במערב ובכלל זה בישראל, הוא גורס שלא ניתן לעסוק באופן רציני במחקר התרבות הערבית המודרנית ללא הכרות מעמיקה של התרבות הקלאסית.
התרבות הערבית, בעיקר הספרות הערבית הכתובה בלשון הערבית הסטנדרטית (פצחא), שומרת על המשכיות מאז ימי הג'אהליה ועד ימינו - מאז עלתה הספרות הערבית על בימת ההיסטוריה, לא פסקה היצירה בלשון הערבית והיא נמשכת ברציפות לאורך כל הדורות, עם שינויים ודגשים שונים בין תקופה לתקופה.
יתרה מזו, כל סופר ומשורר ערבי מודרני נשען, במודע או שלא במודע, על קודמיו ולא ניתן למצוא ולו יוצר ערבי אחד שאינו "מתכתב" ו"משוחח" ביצירותיו עם יצירותיהם של בני דורות קודמים.
במסגרת מחקר הספרות הערבית הקלאסית, התמקד כאמור שניר בחקר הפרישות המוסלמית הקדומה (הזהד) והמיסטיקה האסלאמית (צופיות).
במרוצת השנים הרחיב את תחומי התעניינותו לז'אנרים השונים של הספרות הערבית המודרנית, בעיקר השירה והתיאטרון, חקר לעומק את התפתחותו של התיאטרון הפלסטיני, יצירתם של הפלסטינים בלשון העברית, תולדות היהודים הערבים ותרבותם הערבית של היהודים, בעיקר ספרותם הערבית של יהודי עיראק ומצרים, וכן ספרותם העברית של היהודים המזרחיים לאחר הגירתם לישראל.
דייוויד יום סיפק את התשתית הפילוסופית לכך בהתייחסו לעצמי כצרור של רשמי חושים, המשתנים בכל פעם שהפרט חווה חוויה חדשה או נזכר בחוויה ישנה.
לפי מודל זה, זהות היא תמיד סובייקטיבית, נזילה ויחסית, היא איננה יכולה להיות שלמה ומלאה ונמצאת תמיד בתהליך מתמשך של התהוות.
מאחר שכל זהות נסמכת על שלילת זהות אחרת, זהות היא תמיד תוצאה זמנית, נסיבתית ולא יציבה של מערכות יחסים מבעד לסימון שוני והבדל.
מודל זה שם דגש על ריבוי זהויות ונקודות שוני מאשר על זהות יציבה וקבועה.
בעת ובעונה אחת, בשל ריבוי הזהויות והיותן נזילות ולא יציבות, יש צורך להתייחס לאספקטים נוספים כמו גזע, מעמד ומגדר.
כלומר, מאבק על זהות אינו יכול להתעלם מן הפוליטיקה של הייצוג.
זו הייתה תרומתה של המחשבה הפוסטמודרנית שהדגישה את העובדה שזהות היא פועל יוצא של הבנייה חברתית ותרבותית ושהיא מתגבשת בתוך מערך של יחסי כוח.
מאחר שהיא משרתת את המאבק בקבוצות הדומיננטיות בחברה, הזהות משתנה בהתאם לנסיבות ולצרכים הפוליטיים.
תובנות מתחום המחקר התאורטי של הזהות עומדות בבסיסו של ספר חדש של שניר הנמצא בכתובים והעוסק בזהות הערבית-יהודית.
ספרות ערבית מודרנית: מודל היסטורי פונקציונלי דינמי
ספר זה (Modern Arabic Literature: A Functional Dynamic Historical Model) יצא לאור בהוצאת יורק שבטורונטו בשנת 2001. בספר נעשה ניסיון לבנות מודל למחקר הספרות הערבית המודרנית, תוך התבססות על תיאורית הרב-מערכת, ההבחנה בין ספרות קנונית לבין ספרות לא-קנונית, ויחסי הגומלין בין המערכת הספרותית למערכות חברתיות אחרות.
התבוננות באופי המחקר של הספרות הערבית לאורך המאה העשרים ומעקב אחר הפרסומים המחקריים בתחום, כולל עבודות הדוקטור הנכתבות באוניברסיטאות שונות בעולם, מגלה שרובו ככולו של המחקר האקדמי מתרכז בפלח צר מאוד של הספרות הערבית: ספרות קנונית למבוגרים, הכתובה בלשון הספרותית.
שאר המגזרים נתפסים כדחויים ולא ראויים למחקר אקדמי רציני.
המודל ששניר מציע כופר בטענה שהספרות הפופולרית, הנצרכת על ידי ההמונים, חסרת ערך ספרותי ומתבסס על ההנחה שבכל מגזרי הספרות, הן הקנוניים והן הפופולריים, יש פסגות ושיאים ספרותיים, לצד יצירות חסרות ערך ספרותי.
אין כל סיבה להניח, כפי שכל קורא יודע מתוך ניסיונו האישי, שהשתייכותה של יצירה כלשהי למגזר ספרותי קנוני - שירה, רומן, ספור קצר או מחזה - מבטיח את ערכה הספרותי והפואטי.
לעומת זאת, העובדה שיצירה מסוימת היא יצירה פופולרית ונצרכת על ידי המונים, כמו למשל שיר הכתוב בלשון הערבית המדוברת או סיפור בלשי, לא יכולה למנוע ממנה להיות בעלת ערך ספרותי נשגב.
די להתבונן בתהפוכותיה של יצירה כמו אלף לילה ולילה, שעד למאה התשע עשרה נתפסה כיצירה פופולרית חסרת ערך ספרותי אך כיום נחשבת לאחת מפסגות הספרות הערבית בכל הדורות, כדי להיווכח שערכן של יצירות ספרות חורג מקטלוגן ליצירות קנוניות ופופולריות.
המודל שמציע שניר רואה בספרות הערבית רב-מערכת הכוללת את כל הטקסטים הספרותיים הכתובים ערבית, כולל טקסטים המיועדים לילדים וספרות מתורגמת.
הכתיבה הספרותית הערבית מתפרשת אפוא על שישה מגזרים, הנחלקים בין הספרות הקנונית והלא-קנונית:
בין המגזרים דלעיל מתקיימים יחסי גומלין הדוקים ולא פעם סופר, המפרסם יצירות בתחום הספרות הקנונית למבוגרים, שולח ידו גם בכתיבה לילדים, יוצר בתחום הספרות העממית ולעיתים עוסק גם בתרגום.
כך, למשל, המשורר המצרי אחמד שוקי (1932-1868), "נסיך המשוררים" בשליש הראשון של המאה העשרים, נחשב לאחד היוצרים המרכזיים בספרות הערבית בחצי הראשון של המאה העשרים, אך הדבר לא מנע ממנו לכתוב גם לילדים ואף ליצור בתחום השירה העממית.
מובן מאליו שכאשר אותו יוצר שולח ידיו בתחומים שונים יש לצפות להפריה הדדית בין התחומים הללו, הן במישור של מכלול יצירתו והן במישור הכלל ספרותי.
המודל מאפשר הפניית מבט מחקרי לתחומים כמו ספרות ילדים קנונית ולא קנונית, ספרות מתורגמת וז'אנרים פופולריים כמו שירה עממית, ספרות בלשית, ספרות מדע בדיוני וכדומה.
עוד מראה שניר שהמערכת הספרותית היא אוטונומית ופועלת על פי חוקים פנימיים אך בעת ובעונה אחת היא מקיימת יחסי גומלין דיאכרוניים עם מערכות אחרות: דת, תקשורת, לשון, מגדר, פוליטיקה, כלכלה.
שניר פרסם מאמר ראשוני בעברית המציג את המודל הזה שנים מספר לפני צאתו לאור של הספר.
כל פרסומיו של שניר מתבססים, במידה זו או אחרת, על התובנות והמסקנות של המחקר דלעיל.
שירתו של המשורר העיראקי המוסלמי עבד אל-והאב אל ביאתי (1999-1926)
המחקר התפרסם בהוצאת דאר אל-סאקי בביירות בשנת 2002 והוא עדיין הספר היחיד של מחבר ישראלי כלשהו שפרסמה הוצאה לבנונית מרכזית זו.
אחד מתנאיה של ההוצאה לפרסום הספר היה שלא יהיה בספר אזכור כלשהו שהוא נכתב על ידי חוקר ישראלי ולכן הושמטו פרטים על המחבר ועל השתייכותו לאוניברסיטה ישראלית.
כותרת הספר מבוססת על אמירה מפורסמת של המיסטיקן המוסלמי אל-חסין בן מנצור אל-חלאג', שהוצא להורג בשנת 922 לספירה בעקבות קריאתו האקסטטית "אנא אל-חק (אני האלוהים)".
האמירה עושה הבחנה בין תפילתו של המוסלמי הרגיל לאלוהים לבין יחסיו האינטימיים של המיסטיקן עם אהובו האלוהי: "שתי יחידות תפילה ביחסי האהבה של המיסטיקן עם האלוהים מחייבות היטהרות בדם".
המוסלמי מחויב בהיטהרות במים לפני התפילה ובהיעדר מים בחול, אולם כדי להיות מוכן ליחסי האהבה האינטימיים עם האלוהים, אומר אל-חלאג', חייב המיסטיקן להקיז את דמו ולהיטהר בו, דהיינו, יחסי האהבה של המיסטיקן עם האלוהים מחייבים הקרבה עצמית ובעצם מוות.
יש באמירה זו אלמנטים שנתפסו ככפירה באסלאם, אלא אם מתייחסים אליה באופן מטפורי, שכן האיחוד האקסטטי המוחלט בין המיסטיקן לאלוהים אינו מתיישב עם המערכת הדתית הנורמטיבית המחייבת פער שלא ניתן לסגור אותו בין האל לבין המאמין.
הספר עושה שימוש באמירה דלעיל כבסיס לתפיסה שצמחה בשירה הערבית בראשית שנות השישים ושניסתה לשלב בין המיסטיקה האסלאמית ובין המאבק לתיקון החברה הערבית.
משוררים כמו הסורי עלי אחמד סעיד (אדוניס) (נולד ב-1930), המצרי צלאח עבד אל-צבור (1981-1931), והעיראקי עבד אל-והאב אל-ביאתי (1999-1926), שבו עוסק הספר, אימצו תפיסה של "שיר מסכה" והתייחסו לאל-חלאג' כמדיום דרכו הביעו את תפיסותיהם הרוחניות והחברתיות.
הספר כולל חמישה פרקים שכל אחד מהם מייצג שלב בהתפתחותו הספרותית של אל-ביאתי וביחסו לשירה, מבעד לניתוח מדוקדק של אחד משיריו בכל פרק.
מחקר זה ((Palestinian Theatre (Literaturen im Kontext), ראה אור בהוצאת וייסבאדן בשנת 2005 והוא הראשון שהתפרסם בלשון האנגלית על התפתחותו של התיאטרון הפלסטיני, עוסק בהולדת התנועה הדרמטית הפלסטינית בראשית המאה העשרים והתפתחותה עד סוף שנות השמונים.
עד פרסומו של הספר הייתה מושרשת במחקר תפיסה שאין לפלסטינים תיאטרון, בוודאי לא היה להם קודם לשנות השבעים של המאה העשרים.
בעקבות התפתחות התודעה התאטרונית בקרב הפלסטינים, בעיקר בעקבות סיבובי הופעות שלהקות תיאטרון מצריות נהגו לערוך בעריה המרכזיות של פלסטין, יוצרים מקומיים ייסדו להקות תיאטרון תוך שמירה על יחסי גומלין עם הארצות השכנות.
התנופה של התפתחות התיאטרון הפלסטיני בשנות הארבעים נקטעה לחלוטין עם "הנכבה" של 1948, כאשר הפלסטינים פוצלו בין המיעוט הפלסטיני שנותר במדינת ישראל, הפלסטינים בגדה המערבית תחת השלטון הירדני ואלה שברצועת עזה תחת שלטון מצרים, נוסף על המוני הפליטים במחנות במדינות ערב ובמדינות אחרות.
התיאטרון הפלסטיני, שהיה על סף פריצה אל התודעה הכלל-ערבית, נעלם לחלוטין מן המפה התרבותית הערבית - שלא כז'אנרים כמו השירה והסיפורת, מחייב התיאטרון אמצעים חומריים לא מעטים, ואנשי התיאטרון הפלסטינים מצאו עצמם חסרי יכולת להתמודד עם הנסיבות החדשות.
הממסד הישראלי ניסה למלא את החלל במגזר הערבי ולתמוך "תרבות חיובית" בגבולות מדינת ישראל, דהיינו ספרות ותיאטרון מגויסים שאינם מתנגדים למשטר ושמבססים דו-קיום בין היהודים לערבים.
ואמנם היו ניסיונות לפתח תיאטרון בחיפה ובנצרת, בעיקר בחסות ההסתדרות, שניסתה לכוון את חיי התרבות במגזר הערבי בישראל בהתאם לצורכי הממסד השלטוני.
מפלגה זו הצליחה בפעילותה התרבותית לשמר את גחלת היצירה הפלסטינית ובעצם שימשה בשנות החמישים והשישים כמסגרת האופוזיציונית הפלסטינית האותנטית היחידה שטיפחה אנשי עט בעיקר מעל דפי אכסניות ספרותיות כמו הירחון אל-ג'דיד והעיתון אל-אתחאד, לצד הוצאת ספרים שניסתה להוציא לאור יצירות של כותבים פלסטינים המתנגדים למשטר הישראלי.
יחד עם זאת, עד 1967 לא הצליחו הפלסטינים להקים תיאטרון מקצועי החופשי לחלוטין מהשראה ממסדית, מה גם שהצנזורה הישראלית מנעה כל ניסיון של התארגנות תרבותית רצינית.
לאחר מלחמת ששת הימים והאיחוד המחודש בין הפלסטינים בישראל לבין אלו בגדה המערבית וברצועת עזה, החלה פריחה של התיאטרון הפלסטיני בעיקר בירושלים וברמאללה.
בלטה במיוחד בשנות השבעים להקת התיאטרון "אל-בלאלין" (הבלונים) במזרח ירושלים שבשנת 1977 שימשה גרעין להקמת תיאטרון אל-חכוואתי במזרח ירושלים, שבעצם מסמן את תור הזהב של התיאטרון הפלסטיני המקצועי.
"חכואתי" בערבית הוא מספר הסיפורים המסורתי שהיה נוהג לבקר בבתי הקפה ובליווי כלי נגינה כמו הרבאב היה מספר סיפורים מן המורשת הערבית העממית, כמו סיפורי אלף לילה ולילה, אבו זיד אל-הלאלי וענתרה.
מתן השם חכואתי לתיאטרון הירושלמי בא לדחות על הסף את הטענה השכיחה אצל חוקרים מערביים שלא היה לערבים תיאטרון ושהם המתינו עד למאה התשע עשרה ולמגע עם התרבות המערבית כדי לחקות את התיאטרון המערבי.
בכלל, מלומדים ערבים מנסים להוכיח שהמגע עם התרבות המערבית בעת החדשה, שסייע להתפתחות התרבות הערבית, לא יצר סוגות ספרותיות חדשות יש מאין שהרי, עוד לפני המגע עם המערב, ידעו הערבים צורות עובריות של הרומן, הסיפור הקצר והתיאטרון, הגם במובנים אחרים שאינם עולים בקנה אחד עם מה שהיה מוכר בתרבות המערבית.
כך, למשל, סיפורי אלף לילה ולילה, ה"מקאמות", האגרות, הופעות מספרי הסיפורים וכדומה.
יתרה מזו, עולה אפילו טענה שלא רק שהערבים לא חיקו את תרבות המערב אלא שבמגע בין התרבות הערבית לתרבות המערבית בתור הזהב באל-אנדלוס במאות העשירית והאחת עשרה חיקו אנשי המערב את התרבות הערבית וכך יצרו למשל את הרומן המערבי.
יצירתם הספרותית של "היהודים הערבים"
יתרה מזו, בשנות העשרים של המאה העשרים צמח בבגדאד חזון לאומי כלל-עיראקי, חברתי ותרבותי שססמתו "הדת לאלוהים והמולדת לכולם" – מדינאים, מחנכים ואנשי ספרות ואמנות מוסלמים, נוצרים ויהודים חתרו לבנות את עיראק כמסגרת לאומית ערבית חילונית בהשראת הישגי הציוויליזציה המודרנית.
היהודים נתפסו כשותפים טבעיים לבניית המדינה העיראקית החדשה והדבר בא לידי ביטוי בהצהרות של מנהיגים, מאמרים בעיתונות וספרים.
המחקר עוסק בנסיבות צמיחתו של החזון בקרב יהודי עיראק, ביחסי הגומלין בין המערכת התרבותית הערבית-יהודית לבין זו הערבית-אסלאמית ובאופייה של היצירה, שהתפתחה מתוך העדפה פנימית אסתטית מודעת של הלשון והתרבות הערבית.
מבעד לאספקלריה הספרותית ביטאו משוררים וסופרים יהודים פטריוטיות עיראקית והתלהבות עזה לפעול בשדה היצירה הערבית והדבר זכה לעידוד מצד בני הדתות האחרות בעיראק.
כך, למשל, מטבעת אל-פראת בבגדאד החלה להפיץ בראשית שנת 1924 ספר חדש, ראשון מסוגו על יהודי עיראק, הנושא את הכותרת נזהת אל-משתאק פי תאריח' יהוד אל-עראק (טיולו של המשתוקק בתולדות יהודי עיראק) שכתב יוסף רזק אללה ע'נימה (1950-1885).
הפרק, הנושא את הכותרת "היהודים היום: [תקופת] הכיבוש הבריטי והממשלה העיראקית הערבית", עוסק בתקופת המעבר מן השלטון העות'מאני לשלטון הבריטי ומדגיש את שותפות הגורל בין בני כל הדתות.
ע'נימה מעלה על נס את היותם של היהודים חלק בלתי נפרד מן האומה הערבית-עיראקית: "העיראקים חיו מאוחדים במשך מאות רבות, כשהם אוהבים זה את זה, ומחיצות הדת הפרידו ביניהם רק בתקופות קצרות וזניחות, ורק בזמנים ששררה בהם בורות".
עצם כתיבת הספר, נועדה בין השאר להעלות על נס את נאמנותם הלאומית של היהודים ודבקותם בתרבותם הערבית.
חודשים ספורים לאחר פרסומו של הספר, יצא לאור בבגדאד עיתון שבועי חדש, "אל-מצבאח" שמו, שהגדיר עצמו כ"עיתון ספרותי, מדעי וחברתי"; באמצע שורת הכותרת הופיע שם השבועון באותיות ערביות גדולות (אל-מצבאח).
מתחת מופיע שם כתב העת באותיות עבריות (המנורה), ולמטה שלושה תאריכים: המוסלמי (6 ברמצ'אן 1342 להג'רה), העברי (6 בניסן שנת 5684), והנוצרי (כאמור, 10 באפריל 1924).
בצד ימין מופיע שמו של בעל הזיכיון והמנהל האחראי, סלמאן שינה (שינא) (1978-1898), ולצדו - שם העורך, או בעצם רק כינויו - אבן אל-סמואל.
אבן אל-סמואל הוא אנור שאול (1984-1904), אחד מאותם אנשי תרבות אנציקלופדיסטיים המופיעים כדבר שבשגרה בכל תהליך של רנסאנס תרבותי המתרחש בקרב אומות מתעוררות.
קשה להעלות על הדעת תחום תרבותי שאנור שאול לא שלח בו את ידו: סופר, משורר, מחזאי, שחקן, עורך, עיתונאי, מורה, מילונאי, מתרגם, מוציא לאור ועוד.
שאול אימץ את הכינוי אבן אל-סמואל, דהיינו "בנו של אל-סמואל [בן עאדיאא']", שהיה משורר ערבי בן הדת היהודית בתקופת הג'אהליה, עוד טרם עלו המוסלמים על בימת ההיסטוריה.
בכך ביקש שאול להדגיש את המכנה התרבותי המשותף בין בני האומה המקומית המתחדשת, למרות השתייכותם לדתות שונות.
העובדה שמכנה משותף זה היה אז משאת נפשם של מוסלמים לא מעטים, כולל המלך פיצל הראשון (1933-1883), עודדה מאוד את היהודים.
עידוד רב הם גם שאבו מנאומים של המלך פיצל או מתוך העיתונות העיראקית של אותן שנים על המכנה הלאומי העיראקי והאתני המשותף הקושר בין בני כל הדתות בעיראק.
המלך פיצל עצמו התבטא באופן זה עוד בהיותו בסוריה טרם הגיעו לעיראק, בהרצאה בפני המועדון הערבי בחלב ב-9 ביוני 1919: "אנחנו ערבים, החיים מחברים בינינו ורק המוות מפריד בינינו".
טרם הכתרתו כמלך עיראק הוא נפגש עם מנהיגי הקהילה היהודית והכריז: "בטרמינולוגיה של הפטריוטיזם, אין יהודים, מוסלמים ונוצרים.
יש רק דבר אחד שנקרא עיראק...
אני מבקש מכל העיראקים בני מולדתי להיות רק עיראקים...
אין כל הבחנה בין מוסלמים, נוצרים ויהודים".
סאטע אל-חצרי (1968-1880), המנהל הכללי של משרד החינוך העיראקי בין השנים 1927-1923, ביקש, בהשראתו של המלך פיצל, ליצור מכנה משותף לבני כל העדות בעיראק ואף גרס ש"כל אדם המדבר ערבית הוא ערבי".
אלא שהאביב של בגדאד היה קצר.
החרפת המאבק בין הציונות לבין התנועה הלאומית הערבית והקמת מדינת ישראל הביאו להגירת הרוב המכריע של יהודי עיראק למדינה היהודית.
הטשטוש בהבחנה בין המושגים "יהודי" לבין "ציוני" בקרב קובעי הטעם בתרבות הערבית גרם לדחיקת היוצרים היהודים לשוליה הדחויים של תרבות זו.
לכך הצטרף יחסו המתנשא של הממסד הקנוני העברי בישראל לתרבות הערבית כעוינת ונחותה.
גסיסתה של היצירה הערבית של היהודים הייתה אפוא בלתי נמנעת.
הספר מתחקה אחר החזון ושברו.
הוא פורש ומנתח את שירת הברבור של הכתיבה היהודית בלשון הערבית ומראה כיצד לאחר יותר מאלף וחמש מאות שנים נסתם בימינו אט אט הגולל על מעורבות אקטיבית של יהודים בתרבות הערבית.
המחקר גם בוחן את הניסיונות להחיות את הספרות הערבית של היהודים בישראל של שנות החמישים, אחרוני המוהיקנים של היהודים כותבי הערבית, כמו יצחק בר-משה (2003-1927) וסמיר נקאש (2004-1938), המעבר לכתיבה לעברית, והאימוץ ההדרגתי של הנורמות המערביות של המרכז הקאנוני של התרבות העברית.
דת, מיסטיקה וספרות ערבית מודרנית
ספר זה של שניר (Religion, Mysticism and Modern Arabic Literature) יצא לאור בהוצאת הראסוביץ בוייסבאדן בשנת 2006.
הספר עוסק בזיקות המורכבות שבין האסלאם, בעיקר המיסטיקה האסלאמית, לבין הספרות הערבית המודרנית, ובעצם בין הדיבור והכתיבה, דהיינו הספרות, לבין השתיקה, שהיא משאת נפשם של המיסטיקנים.
ההשראה לספר באה מאמירתו של המיסטיקן המוסלמי בשר בן אל-חארת', שהיא המוטוֹ של הספר: "אם אתה אוהב לדבר, אתה צריך לשתוק.
הספר משלים ומסכם את מחקריו הקודמים של שניר בנושא המגמה המיסטית בספרות הערבית המודרנית.
גלויות בבוקר: פלסטינים הכותבים עברית
זהו מחקר של יצירתם של הסופרים הפלסטינים הכותבים עברית בישראל, בעיקר של נעים עריידי (נולד ב-1948) ואנטון שמאס (נולד ב-1950).
התיזה המרכזית במאמר היא שהתרבות הישראלית סובלת מדיסוננס קוגניטיבי מובנה: מצד אחד, היא מזלזלת בתרבות הערבית ורואה בה תרבות נחותה והעדות הטובה ביותר לכך היא שהערבית איננה נחשבת בישראל כנכס אינטלקטואלי.
מצד שני, התרבות הישראלית רואה עצמה כתרבות פתוחה וליברלית המעניקה הזדמנות שווה למיעוט הפלסטיני.
הדיסוננס הזה גורם מאז הקמת המדינה אי נוחות רבה ומתמשכת לאינטלקטואלים יהודיים, בעיקר לאלה השייכים לצד השמאלי של המפה הפוליטית, אשר מטיפים לפתרון צודק לבעיה הפלסטינית וליחס הוגן למיעוטים.
הפתרון שנמצא לדיסוננס הזה ואשר מאפשר לאינטלקטואלים היהודים הישראלים לחיות בשלום עם עצמם, הוא ההקפדה לשלב נציגים ערבים בפעילויות תרבותיות שונות.
אשר על כך, תמיד ניתן למצוא נציג ערבי, מעין "ערבי מחמד" תורן, בתרבות הישראלית, הגם שאין התעניינות ממשית ביצירתו מלבד עצם קיומו כנציג המאפשר הקהיית אי הנוחות דלעיל.
דא עקא שנציגים אלה מעולם לא ייצגו את התרבות הערבית הפלסטינית המקומית, גם מפני שעצם ה"בחירה" בנציג מסוג זה חותרת תחת מעמדו בתרבות הפלסטינית והוא הופך אט אט לשייך יותר לתרבות העברית מאשר לתרבות הערבית.
לעומתו נעים עריידי נהנה ממעמדו על קו התפר בין שתי התרבויות.
סייד קשוע (נולד ב-1975) כבר מודע למעמדו כערבי מחמד ומתייחס באירוניה לתרבות הישראלית וליחסה לתרבות הערבית.
היברידיות, הדרה, וטיהור תרבותי: יהודי עיראק והממסד הישראלי האשכנזי ההגמוני
שניר כתב על המאבק שהתנהל בשנות החמישים של המאה העשרים בישראל בין הנרטיבים השונים, בעיקר בין הנרטיב הציוני-אשכנזי לזה היהודי-ערבי, שבו דגלו לטענתו יהודים שהיגרו מארצות ערב.
הנרטיב הציוני-אשכנזי הצליח לכפות עצמו על יהודי ארצות ערב, בעוד הנרטיב היהודי-ערבי נמחק לחלוטין.
לדעתו של שניר ההדרה של הזהות היהודית-ערבית מן השיח הדומיננטי בישראל הסתייעה במידה רבה בהדרה דומה של אותה זהות מצד הלאומיות הערבית.
מפגש אינטרסים נדיר זה, מצד שתי תנועות עוינות ומתחרות, לא הותיר כל סיכוי לזהות הערבית-יהודית והיא כעת נחלתם של אינטלקטואלים בודדים העושים בה שימוש לניגוח הציונות מבלי שיהיה להם סדר יום תרבותי כלשהו.
זהו מחקר של הקובץ ורד אקל (ורדים פחות) של מחמוד דרוויש (2008-1941) מן היפים בקבציו השיריים, וניתוח מדוקדק של אחד משיריו, "יבואו ברברים אחרים".
הזיקה ההדוקה בין השירים והיותם חלקים בפסיפס פואטי ייחודי איפשר למשורר הפלסטיני סלמאן מצאלחה (נולד ב-1953) לעשות שימוש בכל כותרות השירים ולפרסם שיר הבנוי רק מהכותרות הללו בסדר שקבע מצאלחה (אל-אתחאד, 24 ביולי 1987.)
ראובן שניר, ערביות, יהדות, ציונות: מאבק זהויות ביצירתם של יהודי עיראק, ירושלים: מכון בן צבי, 2005.
ראובן שניר, אדוניס, מפתח פעולות הרוח, הוצאת קשב לשירה, תשע"ב 2012
ראובן שניר, מחמוד דרויש - חמישים שנות שירה, הוצאת קשב לשירה, 2015.
ראובן שניר (עורך), בקורת הספרות הערבית החדשה, ירושלים: אקדמון, תשמ"ו.
ראובן שניר (עורך), אנתולוגיה לספרות ערבית אסקטית, מיסטית ומטפיזית מן המאה השמינית לסה"נ ועד ימינו, ירושלים: אקדמון: תשמ"ו.
ראובן שניר (עורך), המיתוס בספרות הערבית החדשה, ירושלים: אקדמון, תשמ"ז.
ראובן צור (ט"ז בכסלו ה'תרצ"ג, 15 בדצמבר 1932 – כ"ט באלול תשפ"א, 6 בספטמבר 2021) היה חוקר ספרות וחתן פרס ישראל בתחום לשנת ה'תשס"ט, פרופסור בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב ומייסד הגישה המחקרית של "פואטיקה קוגניטיבית".
כשנולד הייתה העיר בשליטת רומניה וב-1940, בעקבות תכתיב וינה, עברה לשלטון הונגריה.
הוא נלקח עם משפחתו לגטו שהוקם, וממנו ברחו לתחומי רומניה.
במהלך הבריחה נותקו צור ואחותו מהוריהם.
בהגיעם לרומניה נשלח לכלא צבאי שממנו שוחרר בהיותו קטין.
בגיל 13 התוודע לשירת העולם, כאשר קיבל במתנה את ספרו של אנטל סרב "מאה שירים": שירים ממיטב הספרות העולמית שהציג את השיר המקורי מול התרגום ההונגרי.
ספר זה חשף בפניו את אמנות השירה והתרגום הספרותי.
צור החל לתרגם את יצירותיהם של ויליאם שייקספיר ובודלר להונגרית ובגיל 17 פרסם לראשונה את עבודתו.
הוא נקלט במוסד עליית הנוער "אלוני יצחק" והחל ללמוד עברית באמצעות השוואת תרגומים של יצירות שאותן הכיר.
בשירותו הצבאי שירת בחיל הרגלים ובמהלכו, בשנת 1951, פורסם לראשונה תרגומו לעברית של השיר "בלדה על האיש ששר בעינויים".
בתום שירותו למד באוניברסיטה העברית לימודי ספרות עברית וספרות אנגלית.
במקביל החל צור לעבוד כמורה במוסד עליית הנוער "חוות הנוער הציוני".
בזמן זה התפרסמו ספריו הראשונים.
בשנים 1969–1971 למד צור לימודי דוקטורט באוניברסיטת סאסקס באנגליה.
בשובו החל ללמד בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
צור ייחס חשיבות רבה להוראה, ושיעוריו התאפיינו בעידוד החשיבה העצמית אצל תלמידיו.
צור היה נשוי לאילנה, מורה לשיטת אלכסנדר, ממנה התאלמן בשנת 2014. בתם היחידה, ענבל, נפטרה בשנת 2004, לאחר שנות סבל רבות, ממחלת הטרשת הנפוצה.
נפטר בירושלים ב-6 בספטמבר 2021.
בעבודת הדוקטור שלו פיתח צור גישה לספרות שאותה הגדיר כ"פואטיקה קוגניטיבית".
גישה זו היא בין-תחומית, ומשלבת ספרות, לשון ופסיכולוגיה.
היא שמה את הדגש על התהליכים המתרחשים במוחו של הקורא בזמן קליטת היצירה הספרותית, ומנסה לעמוד על הקשר שבין מבנה היצירה לבין האיכות האנושית הנתפסת בה.
את הפואטיקה הקוגניטיבית יישם בחקר החרוז, המקצב, המטפורה, הסוגה הספרותית, הביקורת הספרותית, תורת התרגום ועוד.
מחקריו עסקו בשירה בשפות רבות, מתקופת המקרא ועד ימינו אלה.
בחקר מקצב השירה פיתח תאוריה המאפשרת לדון לא רק בכללי המשקל ובסטיות מהם, אלא גם במידע החושי התורם להתרשמות הקורא.
תאוריה זו מכילה גם תאוריה של ביצוע ריתמי (מקצבי) של השירה, שאותה הוא בוחן בניתוח ממוחשב של קריאות מוקלטות.
צור עסק גם בתורת התרגום, ובדק כיצד באו על פתרונם קשיים לשוניים, בתרגום השומר על מקצב השירה.
הוא אף פרסם תרגומים משלו ליצירות ספרותיות רבות.
מחקריו של צור זכו להכרה בינלאומית והתפרסמו בבמות רבות.
הוא זכה על עבודתו בפרס ישראל לחקר הספרות הכללית לשנת 2009. בנימוקי ועדת הפרס נכתב כי "הוא מחשובי החוקרים של הספרות בארץ ובעל מוניטין בינלאומי והוא ידוע כחוקר ספרות וכתאורטיקן יוצא דופן במקוריותו."
ראובן קובנט (נולד ב-21 באוגוסט 1953) מנהל חברות ישראלי, לשעבר חוקר כלכלי בכיר במשטרת ישראל וברשות ניירות ערך.
ראובן קובנט נולד בתל אביב, בנערותו התחנך בכפר הנוער יוהנה ז'בוטינסקי.
בין השנים 1988–1998 שימש קובנט כראש מערך החקירות של הרשות לניירות ערך, חבר הנהלת הרשות והממונה על מערך החקירות.
במהלך כהונתו ניהל קובנט מאות חקירות.
בנימוקי השופטים לבחירת קובנט לאביר איכות השלטון נכתב :
"הוקרה על היותו מודל חינוכי לקציני משטרה ולחוקרי רשויות המוסמכים על פי חוק.
קצין הגון, מקצועי, חסר פשרות ואמיץ, אשר ללא כחל וסרק ומבלי לאפשר לגורמים חיצוניים להתערב במהלך חקירותיו, ניהל עבודתו בנחישות למען הגנת הציבור מפני המאיימים לחבל בכללי השוק הכלכלי החופשי."
בשנים 1998–2011 כיהן קובנט כמנכ"ל חברת דן אנד ברדסטריט ישראל והיה מבעלי החברה, בתקופה זו בה ניהל קובנט החברה הפכה החברה מחברה מפסידה לחברת המידע העסקי הגדולה בישראל וזאת בזכות פיתוח שורה של מוצרים מתקדמים בתחום ניהול סיכוני אשראי ובקרת סיכונים.
בין השנים 2008–2011 כיהן קובנט כיו"ר פעיל בחברת מיקרומדיק טכנולוגיות.
בשנת 2012 יסד ומנהל קובנט את חברת "ההר הירוק אחזקות" חברת השקעות הפועלת בשוק המקומי והעולמי.
ראובן קובנט כיהן כדירקטור בחברות פרטיות וציבוריות כגון דן אנד ברדסטריט ישראל, די.
בי החברה לנתוני אשראי צרכני, .די.בי העולמית WWN ,בנק דיסקונט למשכנתאות, תמיר פישמן קרנות נאמנות, חברת פריורטק ופועלים סהר.
קובנט נשוי ואב לשלושה, ומתגורר בתל אביב.
Rubinstein; 25 באוגוסט 1938, קובנה, ליטא – דצמבר 2012, ישראל) היה פרופסור להנדסת תעשייה וניהול בטכניון, מומחה עולמי למערכות סטוכסטיות, להסתברות יישומית ושיטות מונטה קרלו ומפתחה של שיטת אנטרופיה צולבת.
רובינשטיין נולד ב-1938 בקובנה שבליטא, וב-1941 הוגלתה משפחתו לגולאג בסיביר.
סיים תואר ראשון בהנדסת חשמל בהצטיינות בשנת 1960 מהאוניברסיטה הטכנית של קובנה , ובשנת 1969 סיים דוקטורט בחקר ביצועים באוניברסיטה הטכנית של ריגה.
בשנת 1973, כשהיה בן 35, עלה לישראל והצטרף לסגל הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול של הטכניון.
בשנת 1978 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1992 לפרופסור מן המניין.
ספרו משנת 1981, Simulation and the Monte Carlo Methods, נחשב לספר המצוטט ביותר בעולם בנושא שיטות מונטה קרלו.
ביום הולדתו ה-70 התקיים לכבודו כנס בינלאומי בנושא סימולציה בדנמרק, וכמו כן המגזין Annals of Operations Research הקדיש לכבודו גיליון מיוחד.
רובינשטיין היה נשוי לד"ר רינה רובינשטיין, רופאת ילדים, ואב לשניים.
ראובן רוזנבלט (נולד ב-7 בנובמבר 1935 בלודז', פולין) הוא איש ציבור ישראלי, ראש המועצה הראשון של המועצה האזורית חוף עזה, ומי שהוביל את הקמת מרבית היישובים היהודיים ברצועת עזה.
בתקופתו התפתח גוש קטיף מגוש בן שני יישובים לגוש בן ארבעה עשר יישובים מבוססים.
רוזנבלט נולד בעיר לודז' שבפולין.
בהיותו בן שלוש וחצי פרצה מלחמת העולם השנייה.
בעת המלחמה נשלח רוזנבלט עם אמו למחנה הריכוז ראוונסבריק – מחנה הריכוז לנשים הגדול ביותר שהיה בגרמניה.
לאחר מכן הם נשלחו למחנה ברגן-בלזן, שם שהה עד לתום המלחמה, עת שוחרר על ידי חיילי הצבא הבריטי.
משפחת רוזנבלט שרדה את המלחמה, ולאחר שהות בת כארבע שנים בשוודיה, עלתה המשפחה לישראל והשתכנה בתל אביב.
בישראל התחנך בבית הספר היסודי ביל"ו ובתיכון צייטלין.
כבר בגיל צעיר התחיל רוזנבלט בפעילות התנדבותית למען הכלל, ומיוזמה שבה החל בתקופת לימודיו בבית הספר היסודי, התפתח ארגון "נוער לנוער".
בבית הספר צייטלין התגבשה אמונתו הדתית של רוזנבלט, והוא החל לחזור בתשובה
בשנת 1956 התגייס רוזנבלט לצה"ל.
את שירותו הצבאי עשה בנח"ל, וביחד עם בני הגרעין שאליו השתייך (גרעין "החלוץ" של הצופים הדתיים) הקים את היאחזות כרם אבשלום, לימים קיבוץ כרם שלום.
עם הזמן תוגברה ההיאחזות בשני גרעינים נוספים, אשר לאחר מלחמת סיני הקימו את היאחזות רפיח, שבה שימש רוזנבלט כמרכז המשק.
באותה עת הכיר רוזנבלט את אורה לבית שוקר, צעירה מעולי תימן שהגיעה ארצה בשנת 1946 והייתה גם היא חברת הגרעין, ולאחר השחרור מצה"ל הצטרפו שניהם לגרעין שהקים את מושב כפר מימון, ונישאו.
שנה לאחר הקמת היישוב החל רוזנבלט לשמש כמזכיר-גזבר של כפר מימון, תפקיד בו החזיק במשך ארבע שנים.
בתוקף תפקידו זה היה רוזנבלט חבר מליאת המועצה האזורית עזתה.
סגן יו"ר מועצה אזורית עזתה
לאחר ארבע שנים שבהן שימש מזכיר המושב, התמנה רוזנבלט בשנת 1965 לתפקיד סגן יו"ר המועצה האזורית, שבה שימש יו"ר אברהם רוזמן חבר קיבוץ סעד.
המועצה מאגדת בתוכה שני קיבוצים של תנועת הקיבוץ הדתי, ועוד אחד עשר מושבים השייכים לאיגוד מושבי הפועל המזרחי.
בתפקידו זה ניצח רוזנבלט, על תנופת פיתוח אזורית בתחומי החברה, ענייני הציבור, החקלאות, וכן בניית מוסדות ציבור.
באותה תקופה היו באזור רק בתי ספר יסודיים, ומי מילדי המקום שרצה להמשיך בלימודים תיכוניים נאלץ לפנות לבתי ספר מחוץ לאזור.
הדבר הִקשה מאוד על התושבים הן בצורך לממן לילדיהם פנימיות, והן בכך שהילדים נאלצו לעבור בחינות קבלה שלא תמיד עמדו בהן.
רוזנבלט בעידודו ובשיתוף הפעולה של יו"ר המועצה יזם את הקמת קריית החינוך עזתה, אשר בהמשך לא רק שימשה מקום לימודים לבני האזור, אלא אף לילדים מחוץ לאזור.
רוזנבלט ורוזמן הקימו את הקריה מן המסד ועד הטפחות, כולל בניית מבני הקריה, יצירת הקשרים הנחוצים עם משרד החינוך מציאת אנשי הצוות המתאימים והעסקתם.
ראש המועצה האזורית חוף עזה
ב-11 באוקטובר 1970 עלתה לקרקע ההיאחזות בכפר דרום.
ב-29 בפברואר 1972, עלו לקרקע שני גרעיני נח"ל של תנועת חירות, שקיבלו את השם נח"ל נצרים.
זמן קצר לאחר מכן, בחודש ספטמבר, עלתה לקרקע היאחזות מורג.
עד שנת 1979 הוקמו גם נצר חזני וקטיף.
בשנת 1979, על פי צו של מפקד אזור חבל עזה בצה"ל, הוחלט להקים את המועצה האזורית חוף עזה.
באותם ימים כבר פרש רוזנבלט מעבודתו הציבורית, והשקיע את כוחותיו בפיתוח המשק המשפחתי במושב כפר מימון.
לאחר שנתבקש לעמוד בראש המועצה החדשה, הסכים לתקופה מוגבלת.
הוא נשאר בתפקיד ראש המועצה 10 שנים.
רוזנבלט, שהמשיך להתגורר בכפר מימון, דרש כי לצדו יעמוד אדם מתושבי הגוש, ומי שנבחר לשמש כמזכיר-גזבר היה צבי הנדל.
ביחד החלו השניים לתכנן את תקציב המועצה, שעד הקמתה, קיבלו יישוביה את השירותים המוניציפליים ממועצה אזורית עזתה.
התקציב לקח בחשבון לא רק את צורכיהם המוניציפליים של היישובים, אלא גם שם דגש על פיתוח האזור והקמת יישובים חדשים.
בעזרת פקידים בממשל הצבאי מיפו רוזנבלט והנדל את כל אדמות המדינה ברצועה.
בספרו פרקי חיים מספר רוזנבלט: "התפיסה שלנו הייתה להימנע מגירוש ערבים מאדמתם לצורך הקמת היישובים, ולעומת זאת לנצל עשרות אלפי דונמים של דיונות חול פנויות ברצועת עזה, המוגדרות אדמות מדינה".
בגוש קטיף גודלו 10% מהייצור החקלאי במדינת ישראל, 65% מייצוא ירקות החממה האורגניים ו-90% מייצור עלים ללא חרקים.
גם הפיתוח התיירותי קיבל משמעות בימי רוזנבלט כראש מועצה והוקמו חופי רחצה: חוף התמרים, חוף דקלים, חוף נצרים וחוף אשלים.
כן הוקם בסמוך ליישוב נווה דקלים בית מלון, ששכן בסמוך לחוף הים ונקרא בשל כך "מלון חוף הדקלים".
בזמן שראש הממשלה אריאל שרון החל לקדם את תוכנית ההתנתקות, כבר לא שימש רוזנבלט בתפקיד כלשהו בגוש קטיף.
אך בעקבות רצונו לסכל את התוכנית ותחושת הבגידה שחווה ממי שהוא החשיב כאבי ההתיישבות ברצועה הוא החליט לכתוב מכתב לשרון אך שרון סירב להיפגש או לענות לרוזנבלט.
רוזנבלט השתתף במרבית ההפגנות כנגד ההתנתקות, והיה מראשי המתכנסים בכפר מימון.
כניצול השואה הביע רוזנבלט את דעתו החד-משמעית כי אין למנוע ממי שרוצה בכך לענוד טלאי צהוב, כמחאה נגד ההתנתקות.
כאיש ציבור מילא רוזנבלט תפקידים נוספים.
בין השנים 1988–1994 כיהן כמשנה למזכ"ל איגוד מושבי הפועל המזרחי; בין השנים 1995–1996 שימש מנהל בית העדות בניר גלים; בין השנים 1999–2000 היה יו"ר מועצת הירקות; כן כיהן כיו"ר המרכז למורשת יהודי עזה, ויו"ר העמותה למען הזקן בעזתה.
מאז פרש לגמלאות הוא מפעיל ביחד עם אשתו אורה מסעדה תימנית בביתו שבכפר מימון.
בחצר נטע רוזנבלט בוסתן ובו כ-80 מיני עצים, חלקם אקזוטיים ובהם "עץ השוקולד", עץ שעועית גלידה ומינים אחדים של פטל ופיטנגו.
ראובן רוזנבלט, פרקי חיים - מפולין ומתימן, קווים הוצאה לאור, תל אביב, 2007.
ראובן (רובק'ה) שפר (8 ביוני 1925 – 22 במרץ 2011) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי.
ראובן שפר נולד ב-1925 בתל אביב.
סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר אליאנס.
בצעירותו השתתף כזמר בולט במקהלת רון בניצוחו של קונראד מן, יחד עם שמעון ישראלי ודוד חנין.
בשנת 1957 הצטרף ללהקת הזמר "רביעיית מועדון התיאטרון" לצד גדעון זינגר, יענקלה בן סירא ושמעון בר.
רביעיית מועדון התיאטרון ביצעה שירים שכתב עבורה חיים חפר, ביניהם "אין כמו יפו בלילות", "איך הפשפש עלה למעלה" והשיר בתרגומו של דן אלמגור "גוי של שבת".
במשך כעשור שיחק בתיאטרון גיורא גודיק ובתיאטרון חיפה ובשנת 1973 הצטרף לתיאטרון הקאמרי.
במהלך הקריירה שלו, שיחק שפר בתיאטרון בתפקידים בולטים ומגוונים.
בין תפקידיו היו יעקב במחזה "יוסף וכתונת הפסים" וקיסר אוסטריה ב"אמדאוס".
כמו כן השתתף גם ב"איי לייק מייק", "החלילן מהמלין", "הוא הלך בשדות", "ייסורי איוב", "טוב", "סוויני טוד", "כטוב בעיניכם", "ילדי הירח", "אמדאוס", "כובע הקש האיטלקי" ובעוד הצגות רבות.
בקולנוע השתתף שפר בין היתר בסרטים "סאלח שבתי", "ארבינקא", "תעלת בלאומילך", "עזית הכלבה הצנחנית", סלומוניקו, "צ'רלי וחצי", "נס בעיירה" וכן בסרט עטור הפרסים "Voyages".
שפר דיבב בסדרה המצוירת "הדבורה מאיה" משנת 1979 את פליפ החרגול, ושר את שיר הפתיחה.
כמו כן בסרט "אליס בארץ הפלאות", תרם את קולו לדמותו של "הכובען המטורף".
שפר השתתף בשתי תוכניות של הטלוויזיה החינוכית - "גאומטריה" ו"חשבון פשוט" בתפקיד ד"ר גוטמן.
ב-1982 זכה בפרס אברהם בן-יוסף על גילום תפקיד הקיסר יוזף השני בהצגה אמדאוס.
בשנת 2011 נפטר שפר בביתו בתל אביב בגיל 86 ונטמן בבית העלמין ירקון.
הוא הותיר אחריו אישה ושתי בנות.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב שלמה המלך 22.
ראובן פֶלְדְשוּה (בן-שם) (ביידיש: פעלדשוה; בפולנית: Rubin Feldszuh; כ"ט באדר א' תר"ס, 28 בפברואר 1900 – י"ח באלול תש"מ, 30 באוגוסט 1980) היה עסקן ציבור, פעיל רוויזיוניסטי, רב, מחנך, עיתונאי ופובליציסט, מתעד, חוקר וסופר בפולין ובישראל.
ראובן פלדשוה נולד ליוסף ורחל (רוזה) לבית סַפְרין-ליפא, בפברואר 1900 בעיירה בוצ'אץ' שבגליציה המזרחית, אוסטריה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה היגרה עם משפחתו לבירה וינה, שם למד בגימנסיה ובאוניברסיטה.
היה מראשוני החברים בתנועת השומר הצעיר בצ'ורטקוב, ומעורב בתנועה ה גם בשנות מלחמת העולם הראשונה, בווינה, ושוב בגליציה, שהייתה לחלק ממדינת פולין העצמאית.
ב-1919 עלה לארץ ישראל במסגרת גרעין השומר הצעיר שהתיישב בביתניה, שם עבד כפועל חקלאי וכנוטר.
בסוף 1920 עזב את התנועה והצטרף למייסדי קיבוץ קריית ענבים מתנועת החלוץ.
לאחר שקיבל הודעה כי אביו נרצח באוקראינה שב לווינה, שם השלים את לימודי הפסיכולוגיה והיה מתלמידיו של זיגמונד פרויד.
בשנת 1923 קיבל תואר דוקטור (כותרת הדיסרטציה: "Die Stellung Österreichs zu England im Zeitraume des Krimkrieges (1853-1856)", עמדתה של אוסטריה כלפי אנגליה בתקופת מלחמת קרים).
במקביל נסמך לרבנות בבית המדרש המודרני לרבנים של הרב צבי פרץ חיות, רבה הראשי של וינה.
ב-1925, במהלך מגוריו בעיר קרקוב, הצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית שהוקמה על ידי זאב ז'בוטינסקי, והיה יו"ר המרכז שלה בפולין.
ב-1926 החל ללמד לטינית ופילוסופיה בגימנסיה העברית "תרבות" בקובל.
שם בנה והנהיג את קן "השומר הצעיר" ותרם להתעוררות הציונית של צעירי העיר.
ב-1927 עבר לבירה ורשה כדי להצטרף לוועדה המרכזית של המפלגה הרוויזיוניסטית.
הוא נבחר למרכז אך החליט שלא להצטרף אליו.
הוא ערך, ביחד עם העיתונאי היידי משה לייזרוביץ', את הירחון הרוויזיוניסטי היידי "דער אמת" (דֶר אֶמֶס, 'האמת'), שהופיע בשנים 1928-29. היה פעיל בגיוס חברים חדשים מקרב האינטליגנציה היהודית בוורשה ובקרן תל חי, הסניף הפולני של התנועה הרוויזיוניסטית.
ב-1930 הוביל מסע התרמה לקניית חמישה מטוסים למועדון התעופה של התנועה בתל אביב.
בשנת 1930 נוצר קרע בין פלדשוה וז'בוטינסקי על רקע חילוקי דעות רעיוניים, בהם דרישתו של ז'בוטינסקי לפרוש מן ההסתדרות הציונית.
בשנת 1933, בעת הפילוג בתנועה, הצטרף למאיר גרוסמן להקמת מפלגת המדינה העברית, נבחר ליו"ר מרכזה בפולין וערך כמה מביטאוניה, בהם "יידן שטאטס פראָנט", "אונזער פראָנט" (אונזֶר פרוֹנט, 'חזיתנו') ו-My sami.
בנוסף ייסד והיה ראש תנועת הנוער "השומר הלאומי", שהתפצל, כמו "הנוער הלאומי" ו"הרצליה", מ "השומר הטהור", וכן את ארגון הסטודנטים "מצדה".
שלוש תנועות הנוער התאחדו מאוחר יותר לתנועת הנוער הציוני.
ב-1933 דווח ביומון הוורשאי Kurier Poranny (קורייר פּוראני) כי פלדשוה הקים בעיר את "לגיון ברל יוסלביץ".
ב-1935 ייסד את תנועת הנוער "ברית קנאים" והיה למפקדה העליון.
ב-1937 היה מיוזמי המצעד של הנוער היהודי לעלייה ברגל מפולין לישראל, כאקט של הפגנה כנגד השלטון הבריטי, הנועל את שערי הארץ בפני עליית היהודים.
בין 1929 ל-1937 השתתף כציר תנועתו בארבעה קונגרסים ציוניים.
ב-1935 וב-1937 השתתף בוועידות פסיכולוגים ופילוסופיים בפולין ובקונגרסים מדעיים בינלאומיים.
במאי 1938 השתתף באירוע מסירת מטוס שנרכש על ידי הקהילה היהודית עבור חיל האוויר הפולני.
הטקס התקיים בבית הכנסת הגדול של ורשה (טלומצקה).
בנאומו הדגיש את נאמנותם של היהודים לפולין.
זמן קצר לאחר פלישת הגרמנים לפולין, ברח עם משפחתו לקזמייר, אך כעבור זמן קצר שב לוורשה.
בגטו היה פעיל במסגרת ארגון צבאי יהודי (המחתרת הציונית הרוויזיוניסטית).
עד יולי 1942 עבד בגטו כמורה ולאחר מכן בבית המלאכה של שילינג בעבודות נגרות.
למרות כישרונו הספרותי והתיעודי, הוא לא שולב בארכיון של עמנואל רינגלבלום "עונג שבת", לאור חילוקי דעות רעיוניים.
זו כנראה אף הייתה הסיבה שדודניתו רחל אוירבך, שהייתה משלושת הניצולים היחידים של "עונג שבת", לא התייחסה ליומנו ולכתביו.
בין השנים 1939–1940 עבד פלדשוה בבית המשפט כמתרגם.