tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אך נראה שמעשה זה מבטא את טינתו לדרך התנהלותו של המקדש (המסחר שהתנהל בו, הפוליטיזציה, השחיתות) ולאו דווקא למוסד עצמו.
בתיאור משפטו של ישו, מסופר (כדור או שניים אחרי צליבת ישו) שעדי שקר טענו שישו ביקש להרוס את המקדש.
גם סיפור זה אינו מוכיח דבר על עמדתו של ישו כלפי מוסד המקדש: הרי נטען שם שמדובר בעלילת שווא, וכן ייתכן שישו ביקש להחליף את המקדש המושחת במקדש אוטופי, היורד מוכן מן השמים (שאיפה המפורשת במגילת המקדש).
ישנם חוקרים שסמכו על תיאור "הסעודה האחרונה" כדי לטעון שישו ביקש להחליף את הקרבנות בסמלים המכוונים לגופו שלו, אך טענה זו אינה עומדת במבחן הביקורת מכיוון שישו עצמו אכל מקרבן הפסח באותה סעודה.
ספר מעשי שליחים מתאר שנוצרים קדומים עלו למקדש בדומה ליהודים בתקופתם, ואף נעצרו בשל פעילותם במקדש והטפתם בשם ישו.
פאולוס אמנם דחה את המחויבות לתורה, אך השתמש בצורה חיובית בדימויים מעולם המקדש והקרבנות.
בספר מעשי השליחים, מסופר שהוא הגיע פעמים רבות למקדש ואף הקריב בו קרבנות, וזו אף הייתה העילה למעצרו והוצאתו להורג על ידי הקיסר הרומי.
גם בבשורה על פי מרקוס (שהיא הקדומה מבין הבשורות הסינופטיות), משתקף יחס חיובי למקדש ולתרומה לקודש.
מרקוס מייחס לישו נאום המנבא את חורבן המקדש, אך נראה שזו נבואת חורבן המבטאת את ביקורתו של מרקוס על התנהלותם של הקנאים המורדים ברומא ולאו דווקא עדות לעוינות של הנצרות הקדומה למוסד זה ולפולחן.
גם הבשורה של מתי מביאה מסורות המבטאות יחס חיובי למקדש.
עם זאת, הוא מצטט את הנביא הושע "חסד חפצתי ולא זבח" (הושע ו, ו), המבטא עדיפות למעשים של חסד כלפי אדם אחר על מעשים פולחניים.
רק בכתבים המאוחרים יותר, באיגרת אל העברים, וכן בחזון יוחנן, שנכתבו בשליש האחרון של המאה ה-1 לסה"נ, ולאחר חורבן המקדש, ניתן למצוא דחייה ברורה של המקדש, תוך שימוש חיובי בדימויים פולחניים: ישו והמקדש השמיימי תופסים את מקום המקדש.
ישו נמשל הן לקרבן, הן לכהן גדול המשרת במקדש שמיימי, מעין עולם אידיאלי, בו הפולחן מבוצע על ידי המלאכים ומעמד המאמינים (הרואים את עצמם כ"ממלכת כהנים") כמעמד הכהנים.
הקהילות הנוצריות הראשונות חיו בתוך עולם עוין שהתנכל להן ורדף אותן.
הקהילות הראשונות בארץ ישראל נרדפו על ידי ההנהגה היהודית ככופרים ועל ידי השלטון הרומי כמסוכנים לסדר הציבורי.
כדי להגן על עצמם הם חיו בקומונות בעלות רכוש משותף לכל החברים והנהגה מקומית משותפת.
המנהיגים היו השליחים שלא עסקו בהטפה, תלמידים של ישו, אחיו של ישו וכנראה, גם אמו מרים ותלמידתו מרים המגדלית (מהכפר מגדל שבגליל).
בשלב מאוחר יותר, הצטרפו גם הדיאקונים הנבחרים, כפי שתואר מעלה.
הקהילה שמרה על עליונות מוסרית שהייתה אמורה להבדילה מסביבתה.
זו כללה הימנעות ממעשי ניאוף, מריבוי נשים ומגירושין.
הליכוד והסולידריות הפנימית הוגברו על ידי ארוחות ותפילות משותפות.
הקהילה אופיינה גם בטקסים ייחודיים שהיו:
טקס ההטבלה - מסמל את הכניסה לחיק הנצרות, את הטהרות האדם מהחטא הקדמון.
סעודת האדון - סמל לסעודה האחרונה של ישו עם השליחים.
טקס ההסמכה - סמל להעברת הסמכות ורוח הקודש למנהיגים החדשים של הקהילה.
עם התפשטות הקהילות הנוצריות מחוץ לארץ ישראל, הועתק דגם ארץ ישראלי זה גם לשם.
בראש הקהילות עמדו "משגיחים" שהם הבישופים (Episcopi) לעתיד ודיאקונים מקומיים שעסקו בעניינים החומריים של הקהילה.
הקהילה גם קיימה בתי ספר ללימוד עקרונות הנצרות (Catechismus) והכנה לטבילה וכן קבוצות של מטיפים ומרפאים.
מאידך, הקשר בין הקהילות השונות היה מועט, ללא הנהגה נוצרית מרכזית וסמכותית וללא מערך של כתבי קודש נוצריים המקובלים על כולם.
על כן, ניתן היה למצוא גרסאות שונות של בשורות ופירושים שונים ובלתי אחידים לדברי ישו והשליחים.
בעקבות זאת היו גם כאלו שהטיפו לפרשנויות של הנצרות השונות מאוד מאלו של פאולוס.
מטיפים אלו, שהמפורסם ביניהם באותה תקופה היה מרקיון (160-85 לספירה), כונו בשם גנוסטיים, אשר נחשבו לכופרים בעיני הנוצרים.
ניסיונות לתקן מצב זה, בוצעו על ידי מנהיגים (חלקם בישופים) נוצרים ממקומות שונים שניסו, לראשונה, לערוך קודקסים של עקרונות הנצרות, אחידים לכל הקהילות.
מנהיגים אלו כמו קלמנס ואוריגנס מאלכסנדריה ועוד, יועלו בהמשך לדרגת קדושים וכונו בתואר אבות הכנסייה.
היחס של השלטונות ברומא לנצרות הקדומה היה דו ערכי:
מצד אחד, הרומאים ראו בנצרות אמונה תפלה, חדשה ומסוכנת.
הרומאים התנהגו בכבוד יחסי לדתות מקומיות "עתיקות", כמו היהדות, ולא פגעו בהן, אלא רק במקרים של מרד או של התנגשות בין עקרונות של אותה דת והדת הרומית הרשמית (למשל, התנגדות היהודים להצבת פסלים של הקיסר הרומי השליט).
הנוצרים, מאידך, הביעו התנגדות לכל פולחן רומי, פרשו מהציבור והתאגדו לאגודות וקהילות נפרדות, סירבו לשרת בצבא הרומי בטענה ששפיכות דמים אסורה עליהם וסירבו להשתתף בכל טקס ופולחן עירוני רומי.
על ידי זה, הם נחשבו לבעלי סיכון לסדר הציבורי.
התוצאה הייתה רדיפות קשות וניסיונות למגר לחלוטין ציבור זה.
אין ספק שהיה קיים גם גורם הפחד מצד השלטון הרומי מפני הנוצרים, לאור ההצטרפות ההולכת וגוברת של רומאים, מכל שכבות האוכלוסייה, לעדה הנוצרית.
מצד שני, כאמור, זרם המצטרפים הרומיים לנצרות רק הלך וגבר.
הגורמים העיקריים לכך היה המשבר האמוני שחוו רבים מהרומאים, השפעות חזקות מדתות שהגיעו לרומי מהמזרח וקושי עצום להצטרף ליהדות עקב עול המצוות הקשה מנשוא.
הרדיפות הקשות ביותר נגד הנוצרים היו בזמן הקיסרים ספטימוס סוורוס, דקיוס, נירון ודומיטיאנוס.
נוצרים רבים הוצאו להורג בצורות שונות - מצליבה ותליה ועד הריגתם על ידי חיות טרף באצטדיונים, לשם בידור ההמונים.
רבים מאלו שסירבו לעזוב את הנצרות והעדיפו למות על מזבח אמונתם, יהפכו בעתיד למרטירים של הכנסייה.
רבים נאלצו לחפש מקומות מסתור כמו מחצבות ישנות או מערות קבורה (קטקומבות).
הקיסר קונסנטינוס והתנצרות האימפריה הרומית
בשנת 313 הכריז הקיסר קונסטנטינוס על הנצרות כדת הרשמית של האימפריה הרומית.
כך הפכה הנצרות מדת נרדפת לדת שלטת.
לפי רוב המחקרים הסיבה הראשונית שהניעה את קונסטנטינוס לבצע מהפכה זו, הייתה סיבה פוליטית.
קונסטנטינוס עמד בראש אימפריה וצבא מורכבים מרומאים המאמינים באלילות הרומית, ברברים משבטים גרמניים שונים המאמינים באלילויות שונות ונוצרים.
כדי להגביר את האחדות באוכלוסייה ובייחוד בתוך הצבא היה צורך בגורם מאחד וזה נמצא בדמות הכרזת הנצרות כדת השלטת.
יש הסבורים שבהמשך דרכו, קונסטנטינוס החל להאמין בעצמו באמונה הנוצרית ונראה שלפני מותו אף עבר טקס טבילה.
מהפכה זו של קונסטנטינוס הביאה, בין היתר, לשתי תוצאות חשובות ביותר:
הקמת מוסד על ייחודי ואחיד לדת הנוצרית - מוסד הכנסייה שהיא אחת (כל כנסייה אחרת תחשב למינות וכפירה), קדושה (החלטותיה קדושות ולא ניתן לשנותן), קתולית (עולמית) ושליחותית (נסמכת על דברי ישו לשליחים).
ועידת ניקאה בשנת 325, בהשתתפותו של הקיסר קונסטנטינוס.
זו ועידה של כל ההנהגה הנוצרית דאז ומטרתה הייתה לקבוע עקרונות אחידים לנצרות והוצאה מתוך הנצרות של הפלגים שנחשבו למינים (כמו האריאנים, למשל).
בוועידה זו פורסם ה"אני מאמין" (Credo) הראשון של הנצרות המסביר למאמינים, בין היתר, את מהות השילוש הקדוש.
בשלב זה חלה ההפרדות הסופית והמוחלטת של הנצרות מהיהדות.
יש הרואים כאן את סוף תקופת הנצרות הקדומה.
מכאן הנצרות עולה לדרך עצמאית, כוחנית ושלטת, בעלת השפעה אדירה על ההיסטוריה והתרבות המערבית.
נצרות סוציאליסטית, או סוציאליזם נוצרי, הוא צורה של סוציאליזם המבוסס על אמונה בישו ובדת הנוצרית.
סוציאליסטים נוצריים מאמינים שקפיטליזם משריש חמדנות, הנחשבת לאחד משבעה חטאים חמורים.
סוציאליסטים נוצריים מזהים את אי השוויון הנובע מהשיטה הקפיטליסטית, עם חטא החמדנות.
הסוציאליזם הנוצרי הפך לתנועה גדולה בבריטניה החל משנות ה-60 של המאה ה-20.
ההוגה שהשפיע בצורה הבולטת ביותר על הזרם הנוצרי-סוציאליסטי הוא צ'ארלס קינגסלי, כומר אנגליקני, היסטוריון, משורר והוגה דעות בריטי שפעל לקידום רפורמות חברתיות.
בתנ"ך ישנם אזכורים רבים ומצוות הקוראות לפעולה ביחס לעני, גר, יתום, אלמנה.
ארבעה רעיונות שהגה הסופר ג'ון ראסקין בשנת 1860 השפיעו רבות על התפיסה הסוציאליסטית לאחר מכן.
הוא השפיע גם על אומנים כגון אומני האחווה הפרה-רפאליטית ועל ויליאם מוריס.
ארבעת הרעיונות של ראסקין שיכולים להיות הבסיס לסוציאליזם (למרות שראסקין עצמו לא השתמש במונח):
הממשלה צריכה לעזור לרווחת התושבים
צריך לתת הכשרה מקצועית למובטלים
צריך לספק חיים נוחים לקשישים
בסוף המאה ה-19 נוצרה בעקבות השפעות אלו האגודה הפביאנית, שהיוותה הבסיס למפלגת הלייבור הבריטית.
נאומו של הבישוף ספולדינג מיוטה, ארצות הברית, בגיליון נובמבר 1914 של המגזין "הסוציאליסט הנוצרי", גם השפיע על התפיסה הסוציאליסטית.
"הכנסייה הנוצרית קיימת למטרה הבלעדית של הצלת המין האנושי.
עד כה היא לא הצליחה, אבל אני חושב כי הסוציאליזם מראה לה איך היא עשויה להצליח.
היא עומדת על כך שאנשים לא יכולים להגיע לחיים טובים עד שהתנאים החומריים יבואו על תיקונם.
למרות שהאדם אינו יכול לחיות על הלחם לבדו, הוא חייב שיהיה לו לחם.
לכן, הכנסייה חייבת להרוס את המערכת החברתית הקיימת שבהכרח יוצרת ומנציחה תנאי חיים בלתי שווים ובלתי הוגנים.
תנאים בלתי שווים ובלתי הוגנים אלה נוצרים על ידי תחרות.
לכן התחרות חייבת להפסיק ושיתוף פעולה צריך לתפוס את מקומה".
מפלגות דמוקרטיות נוצריות שונות נוצרו באירופה ובאמריקה הלטינית לאחר מלחמת העולם השנייה.
חלקן הפכו לכוח פוליטי מרכזי.
כמה מהתנועות הסוציאליסטיות הנוצריות והמפלגות באירופה התקבצו אל תוך "הליגה הבין לאומית של סוציאליסטים דתיים" בשנת 1920. ליגה זו התרחבה ולה ארגונים חברים ב-21 מדינות המייצגות 200,000 חברים ברחבי העולם.
יש להבחין בין סוציאליזם נוצרי לבין נצרות סוציאלית.
ישנן והיו מפלגות באירופה שהגדירו עצמן כנוצריות סוציאליות, מבלי שהתיימרו להיות סוציאליסטיות, לדוגמה – המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית.
חלק מהסוציאליסטים הנוצרים התפצלו ממנו וייסדו זרם חדש, קומוניזם נוצרי.
בשנת 1931 האפיפיור פיוס האחד עשר כתב כי הסכנות העיקריות לחירות האדם וכבודו נובעות מהקפיטליזם הבלתי מרוסן והקומוניזם הטוטליטרי.
פיוס האחד עשר קרא לסוציאליזם האמיתי להתרחק מהקומוניזם הטוטליטרי כעניין של בהירות גם כעניין עקרוני.
הקומוניסטים הואשמו בניסיון להפיל את כל החברה האזרחית הקיימת.
הנוצרים הסוציאליסטים לא ידעו היכן להתמקם בקרע בין הסוציאליזם לבין הנצרות.
האפיפיור כתב בזמנו כי "אף אדם לא יכול להיות באותו זמן קתולי טוב וסוציאליסט".
הוא עדיין הבהיר כי קתולי יכול עדיין להרגיש חופשי להצביע עבור מפלגת הלייבור הבריטית.
דורותי דיי הקימה בשנות ה-30 את תנועת הפועלים הקתולית בארצות הברית אשר הושפעה מרעיונות סוציאליסטיים, אנרכיסטיים ופציפיסטיים כמו גם מרעיונותיו של הקדוש פרנציסקוס מאסיזי ושל האפיפיור לאו השלושה-עשר.
תנועתה הביעה הסתייגות מרעיונות סוציאליסטיים, בדגש על חילוניות התנועה הסוציאליסטית, אך תמכה במאבקים לשיפור תנאי העובדים לרבות במאבקי איגוד מקצועי.
הנצרות האורתודוקסית המערבית או ברית הכנסיות האורתודוקסיות המערביות היא קבוצה של כנסיות נוצריות שאימצו את מסורת הנצרות האורתודוקסית, אולם שומרות על נוסח פולחני ומנהגים רוחניים של הנצרות המערבית.
הן קיימות במקביל לכנסיות האורתודוקסיות המזרחיות ולכנסיות האוריינטליות.
הנצרות האורתודוקסית המערבית כוללת שלוש כנסיות חברות:
ברית הכנסיות האלה קמה ב-25 בדצמבר 2007 עם טקס חתימת אמנתה והחגיגה המשותפת של מיסת חג המולד על ידי הבישופים מאל דה ברשה ומארק מטעם הכנסייה האורתודוקסית הקלטית, הבישופים ויז'יל ומרטן לאפלו מטעם הכנסייה האורתודוקסית הצרפתית והבישוף גרגורי מנדז מטעם הכנסייה האורתודוקסית של גאליה.
הפרוכיות, המנזרים והמיסיונים של CWOC ממוקמים בצרפת, ספרד, בלגיה, שווייץ, הממלכה המאוחדת, קמרון, אוסטרליה, ארצות הברית, ברזיל ומרטיניק.
הכנסיות האורתודוקסיות המערביות שומרות את האמונות ואת הפרקטיקה הדתית המסרתיות האורתודוקסיות תוך הסכמה להחלטות שלוש הוועדות האקמניות הראשונות.
הן מקבלות גם את כל ההחלטות התאולוגיות והדוקטרינריות של ארבע הוועידות הגדולות האחרונות פרט לגינוי הכריזו על המונופיזיטיזם.
ברית הכנסיות האורתודוקסיות המערביות מכירות כאחיות גם את הכנסיות האורתודוקסיות המזרחיות וגם את הכנסיות המזרחיות הקדומות.
הכרה זו ככנסיות אחיות אינה עדיין בהכרח הדדית.
כנסיות מערביות אלה מוכנות לקבל את הצטרפותן של כנסיות אורתודוקסיות נוספות המסכימות לאמנתן ולעקרונותיהן.
נצרות סורית היא המונח הנפוץ למספר כנסיות נוצריות, שמקורן באוכלוסייה הנוצרית דוברת הארמית-סורית במזרח התיכון בין המאות הרביעית לשביעית, שהשפה הסורית עודנה משמשת בליטורגיה שלהן.
למרות הבדלים תאולוגיים וריטואליים ניכרים, זרמים אלו חולקים מורשת וזהות משותפת, בייחוד תרגום הפשיטתא של הביבליה.
הנצרות הסורית כוללת את הכנסייה הסורית-אורתודוקסית, הכנסייה המרונית, הכנסייה הסורית הקתולית, הכנסייה הכשדית הקתולית, הכנסייה האשורית, הכנסייה הסורית-מלברית הקתולית וזרמים נוספים.
בסך הכל, למעלה מעשרה מיליון נוצרים חברים בכנסיות סוריות.
הכנסיות הסוריות השונות נחלקות לפי הקומוניון שהן משתייכות אליו בין זרמים אוריינטליים, "נסטוריאנים" (אף על פי שכינוי זה איננו מדויק) וקתוליים.
הן מפוצלות גם לפי המנהג הכנסייתי, בין אלו שנוהגות לפי הנוסח הכשדי (כלדאי) המזרחי, לבין אלו הנוהגות לפי הנוסח האנטיוכי המערבי.
הבדל זה נובע מהחלוקה הקדומה בין הניבים המזרחיים והמערביים של השפה הארמית-סורית; הראשון שימש בעיראק ובסביבותיה, והשני במערב סוריה ובדרום טורקיה.
מספר כנסיות אימצו נוסחים אחרים.
תפוצתן הגאוגרפית משתרעת על המרחב דובר-הסורית ההיסטורי – בימינו, שטחי לבנון, סוריה, דרום טורקיה, עיראק וצפון-מערב איראן – ועל חוף מלבר שבהודו, בו התבססה נוכחות של הכנסייה הפרסית הנסטוריאנית במאה השמינית.
יש להן פזורת מהגרים ברחבי העולם שצמחה במאה ה-19 וה-20, וגדלה מאוד עקב מלחמת עיראק ומלחמת האזרחים בסוריה.
ארמית סורית משמשת כשפה הליטורגית, אם כי ברמות משתנות: בזרמים השונים נוספו אליה גם יוונית, ערבית, מלאיאלאם ושפות אחרות.
הנצרות התפשטה בסוריה ובמסופוטמיה כבר במאה השנייה, והמוקד הנוצרי הקדום אנטיוכיה מוזכר עוד בספר "מעשי השליחים".
אנטיוכיה הייתה אחת מחמש הפטריארכיות בפנטארכיה הקדומה, ומרכזה של אסכולה תאולוגית רבת-השפעה.
במאות אלו נערך תרגום הפשיטתא של הברית הישנה והברית החדשה, וכותבים כמו אפרים הסורי, אפרהט, יצחק מאנטיוכיה ובלאי איש כלקיס הותירו מורשת ספרותית המשותפת לכל הכנסיות שקמו במרחב.
הפילוגים הגדולים במאה הרביעית והחמישית יצרו פיצול קבוע ומחריף בתוך הנצרות דוברת-הארמית.
נידויו וגינויו של נסטוריוס בוועידת אפסוס ב-431 הוביל לכך שהדוגלים בכריסטולוגיה אנטיוכית התבססו בשטחי האימפריה הסאסאנית, שכנסייתה הייתה עצמאית אך לא נפרדת לגמרי מזו הביזנטית.
כך קמה כנסיית המזרח (שכונתה "נסטוריאנית", על אף שהכריסטולוגיה שלה שאבה בעיקר מתאודורוס ממופסואסטיה ולאו דווקא מנסטוריוס).
לאחר ועידת כלקדון ב-451, סירבו רבים במזרח הקיסרות הביזנטית לקבל את הדוקטרינה החדשה שאומצה בה.
במאה השישית, הנהיג יעקב בר-אדעי את הלא-כלקדונים (שגונו כ"מונופיזיטים") בסוריה והקים למעשה את הכנסייה הסורית-אורתודוקסית.
במאה השביעית והשמינית, כנסיית המזרח ביססה נוכחות חזקה בחוף מלבר שבהודו; הנוצרים המקומיים, שמייחסים עצמם עוד לשליחותו של תומאס הקדוש באזור, הם הודים אתניים אך משתמשים בארמית כשפת התפילה.
בלבנון התבססה עוד במאה החמישית היררכיה דוברת-סורית מקומית תחת נזיר בשם מארון הקדוש, שהייתה מלכיתית-אורתודוקסית בתחילה.
ב-1182, בהשפעת הצלבנים, הם קיבלו את סמכות האפיפיור וכך התהוותה סופית הכנסייה המרונית.
כל הכנסיות אלו התפצלו, נאבקו בינן לבין עצמן, וחלקן אימצו את הקתוליות בתור אוניאטים.
ב-1552 התפלגה הכנסייה הכשדית הקתולית, שנעשתה אוניאטית, מתוך כנסיית המזרח.
הכנסייה בהודו התפצלה ב-1559 בין רוב שביכר לקבל את הקתוליות של הכובשים הפורטוגזים (כיום קיימות במלבר מספר כנסיות קתוליות-מזרחיות נפרדות המשתמשת עדיין בארמית) לבין מיעוט שנותר באמונתו הקודמת; בשל חולשת כנסיית המזרח, עליה נמנו במקור, הם נאלצו להתאחד עם הכנסייה הסורית-אורתודוקסית.
ב-1964 התפצלה כנסיית המזרח בין הכנסייה האשורית לבין "כנסיית המזרח הקדומה".
הנצרות הופיעה בסין במאה ה-7, במהלך שושלת טאנג, אך לא הכתה שורשים משמעותיים עד למאמצים במאה ה-16 על ידי מיסיונרים ישועים שהשפעתם הייתה לא מבוטלת.
נכון לשנת 2020, הנצרות בסין כוללת קתולים, פרוטסטנטים, אוונגליסטים ומספר קטן של נוצרים אורתודוקסיים.
אף על פי שההיסטוריה של הנצרות בסין אינה עתיקה כמו הטאואיזם, המהאיאנה בודהיזם או הקונפוציאניזם, הנצרות, באמצעות דרכים שונות, נוכחת בסין, לפחות מאז המאה ה-7, וצברה השפעה משמעותית במהלך 200 השנים האחרונות.
מספר הנוצרים הסינים גדל באופן משמעותי מאז הקלות באיסורים שהיו על פעילות דתית במהלך הרפורמות הכלכליות בשנות ה-70 המאוחרות; בשנת 1949 הוערך מספר הנוצרים בכארבעה מיליון (כשלושה מיליון קתולים, וכמיליון פרוטסטנטים).
ישנם קשיים ניכרים להשיג נתונים מדויקים על נוצרים סינים.
על פי רוב הסקרים הפנימיים האחרונים, ישנם כ-31 מיליון נוצרים בסין נכון לשנת 2020. אף שזו עלייה של 800% מאז ההערכה של 1949, ארגונים נוצרים בינלאומיים מסוימים מעריכים שיש עשרות מיליונים נוספים, אשר בוחרים לא להזדהות בפומבי עקב חשש מהשלכות ההגבלות של המשטר.
על אף הרפורמות, פרקטיקה דתית ממשיכה להיות תחת פיקוח ממשלתי הדוק, וכנסיות אשר אינן עומדות בתנאי המשטר, כולל הבעת אמון ותמיכה במפלגה הקומוניסטית, נהרסות ונאסרת פעילותן.
סינים מעל גיל 18 בלבד רשאים להצטרף באופן רשמי לקבוצות נוצריות המאושרות ומפוקחות על ידי הממשלה.
מצד שני, הרבה נוצרים מאמינים קיימים באופן בלתי מתועד ובלתי פורמלי מאורגנים ברשתות וקהילות לא רשומות, אלו נקראות לעיתים "כנסיות בית" או כנסיות מחתרת" אשר החלו נפוצות בשנות ה-1950, כאשר סינים נוצרים רבים התנגדו לפיקוח ההדוק והמגביל של הממשלה.
חברים בקבוצות אלו מגדירים את חברי הקבוצות הללו "הרוב השקט" של הנוצרים הסינים.
יחסי הנוצרים והדרוזים הם מכלול היחסים בין בני העדות הנוצריות בלבנט ובני הדת הדרוזית.
יחסים אלו נעו בין שיתופי פעולה ודו קיום, לעימותים קשים ומעשי אלימות כולל מעשי טבח שביצעו הדרוזים בנוצרים במרד הר הלבנון.
הנצרות והדרוזים הן דתות אברהמיות החולקות קשר מסורתי היסטורי, עם כמה הבדלים תאולוגיים עיקריים.
שתי הדתות חולקות מקום מוצא משותף במזרח התיכון, והן מונותאיסטיות.
שתי הדתות מכבדות את ישו.
הנצרות היא דת מונותאיסטית אברהמית המבוססת על חייו ותורתו של ישו.
חסידיו, הידועים כנוצרים, מאמינים שישו הוא המשיח, שביאתו כמשיח התנבאה בברית הישנה, ונכתבה בברית החדשה.
כתבי הקודש העיקריים של הנצרות הם התנ"ך והברית החדשה.
זוהי הדת הגדולה בעולם עם כ-2.4 מיליארד מאמינים.
יתרו כהן מדין נחשב לאב קדמון של הדרוזים, המייסד הרוחני והנביא הראשי.
הדת הדרוזית היא דת מונותיאיסטית ואברהמית המבוססת על תורתם של חמזה בן-עלי בן-אחמד והח'ליף הפאטימי השישי אל-חאכם בִאַמְר אללה, ופילוסופים יוונים כמו אפלטון, אריסטו, פיתגורס וזנון מכתיון.
איגרות החוכמה הן הטקסט הבסיסי של האמונה הדרוזית.
למרות שהאמונה התפתחה במקור מתוך האסלאם האיסמעילי, הדרוזים אינם מזדהים כמוסלמים ואינם רואים עצמם עוד מוסלמים.
מספר הדרוזים ברחבי העולם הוא בין 800,000 למיליון, כאשר רובם המכריע מתגוררים בלבנט.
מבחינה היסטורית היחסים בין הדרוזים לנוצרים התאפיינו בשיתוף פעולה ובדו קיום, לצד תקופות חריגות של עימותים קשים ומעשי אלימות כולל מעשי טבח שביצעו הדרוזים בנוצרים במרד הר הלבנון, ומעשי טבח הדדיים במלחמת האזרחים בלבנון.
המרת דת של דרוזים לנצרות הייתה מקובלת בעבר באזור הלבנט.
במהלך מאות השנים אימצו כמה מהדרוזים את הנצרות, כמו חלק מחברי שושלת שיהאב, וכן שבט אבי-לאמה.
הקתולים המרונים והדרוזים ייסדו את לבנון המודרנית בתחילת המאה ה-18, באמצעות מערכת שלטונית וחברתית המכונה "הדואליזם המרוני–דרוזי" בסנג'ק .
מגע בין נוצרים (בני הכנסיות המרוניות, האורתודוקסיות המזרחיות, המלכיתיות ואחרות) לבין הדרוזים הוביל לחיים משותפים של דרוזים ונוצרים בכפרים ועיירות בהר הלבנון, שוף, ג'בל אל-דרוז, באזור הגליל, הכרמל, ורמת הגולן.
הדוקטרינה הדרוזית מלמדת שיש "להעריך ולשבח" את הנצרות, שכן כותבי הבשורה נחשבים כ"נושאי החוכמה".
האמונה הדרוזית משלבת כמה מרכיבים של הנצרות, בנוסף לאימוץ אלמנטים נוצריים על איגרות החוכמה.
שתי הדתות מכבדות את ישו, יוחנן המטביל, גאורגיוס הקדוש, אליהו, לוקאס, איוב ודמויות נפוצות נוספות.
דמויות בברית הישנה כמו אדם, נח, אברהם, משה ויתרו נחשבים לנביאי אלוהים חשובים באמונה הדרוזית, בהיותם בין שבעת הנביאים (כולל ישו והנביא מוחמד) שהופיעו בתקופות שונות בהיסטוריה.
לפי הדוקטרינה הדרוזית, ישו נחשב לאחד מנביאי אלוהים החשובים, בהיותו בין שבעת הנביאים שהופיעו בתקופות שונות בהיסטוריה.
על פי כתבי היד הדרוזים ישו הוא האימאם הגדול ביותר והתגלמות התבונה האולטימטיבית (אל-עקל) על פני כדור הארץ והעיקרון הקוסמי הראשון (אל-חד), ורואה בישו וחמזה בן-עלי כגלגוליה של אחד מחמשת הכוחות השמימיים הגדולים, המהווים חלק מהמערכת האלוהית.
במסורת הדרוזית, ישו נודע בשלושה מאפיינים כמשיח: המשיח האמיתי (אל מסיח אל חאק), משיח כל העמים (מסיח אל אומם), ומשיח החוטאים.
הדבר נובע, בהתאמה, מהאמונה שישו העביר את מסר הבשורה האמיתי, האמונה שהוא המושיע של כל העמים, והאמונה שהוא מאפשר מחילה לחוטאים.
ישו הוא הדמות המרכזית בנצרות, שבה הוא נחשב למשיח ולבן האלוהים.
טבעו, מהותו ומסריו של ישו הם נושא יסודי בתאולוגיה הנוצרית ומהווה את ליבת הדת הנוצרית.
במונחים של השוואה דתית, הכנסיות הנוצריות המרכזיות אינן מאמינות בגלגול נשמות, בניגוד לאמונה הדרוזית.
האוונגליזם נתפס באופן נרחב כמרכזי באמונה הנוצרית, בניגוד לדרוזים שאינם מקבלים מומרים.
קווי הדמיון בין הדרוזים לנוצרים כוללים מאפיינים משותפים בהשקפתם על נישואים מונוגמים, וכן איסור גירושין ונישואים מחדש, בנוסף לאמונה באחדות האל ובתאופניה (התגלות מוחשית של האל).
גם הכנסיות הנוצריות המרכזיות וגם הדרוזים אינן דורשות מילת גברים, למרות שמילת גברים נהוגה בדרך כלל במדינות נוצריות רבות ובקהילות נוצריות רבות, ובנצרות הקופטית והכנסייה האורתודוקסית האתיופית והכנסייה האורתודוקסית האריתריאית כטקס מעבר.
מילת גברים נהוגה גם כן בקרב הרבה דרוזים, אך כמסורת תרבותית, שכן לברית המילה אין משמעות דתית באמונה הדרוזית.
נצרות ליברלית, הידועה גם בתור תאולוגיה ליברלית ומבחינה היסטורית כונתה מודרניזם נוצרי היא תנועה המפרשת את ההוראה הנוצרית על ידי התחשבות בידע, במדע ובאתיקה מודרניים.
היא מדגישה את חשיבות ההיגיון והניסיון על פני הסמכות הדוקטרינרית או טיעונים על סמך פנייה למסורת.
נוצרים ליברליים רואים בתאולוגיה שלהם חלופה הן לרציונליזם האתאיסטי והן לתאולוגיות המבוססות על פרשנויות מסורתיות מצד סמכות חיצונית, כגון התנ"ך או מסורת הכנסייה.
התאולוגיה הליברלית צמחה מתוך הרציונליזם של הנאורות והרומנטיקה של המאות ה-18 וה-19. עד סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, היא התאפיינה בקבלת האבולוציה הדרוויניסטית, שימוש בביקורת מקרא מודרנית והשתתפות בתנועת הבשורה החברתית.
זו הייתה גם התקופה שבה התאולוגיה הליברלית הייתה הדומיננטית ביותר בתוך הכנסיות הפרוטסטנטיות.
השפעתה של התאולוגיה הליברלית ירדה עם עליית הנאו-אורתודוקסיה והפונדמנטליזם הנוצרי בשנות ה-30 של המאה ה-20 (הפילוג הפונדמנטליסטי-מודרניסטי), ועם "תאולוגיית השחרור" בשנות ה-60. צורות קתוליות של תאולוגיה ליברלית הופיעו בסוף המאה ה-19. עד המאה ה-21, הנצרות הליברלית הפכה למסורת אקומנית (ניסיון איחוד בין זרמים שונים בנצרות), הכוללת פרוטסטנטים וגם קתולים.
בהקשר של תאולוגיה, "ליברל" אינו מתייחס לליברליזם פוליטי, ויש להבחין גם בינו לבין הנצרות הפרוגרסיבית .
נצרות מערבית היא אחת משתי תת-החלוקות המרכזיות של הנצרות (לצד נצרות מזרחית).
הנצרות המערבית כוללת את הכנסייה הלטינית ואת הפרוטסטנטיות המערבית, יחד עם זרמים שהתפצלו מהם, כגון הכנסייה הקתולית הישנה, קתוליות עצמאית ורסטורציוניזם.
רוב מכריע מתוך כ-2.3 מיליארד נוצרים בעולם משתייכים לזרמים מערביים (כ-2 מיליארד: 1.2 מיליארד קתולים לטינים ו-1.17 מיליארד פרוטסטנטים).
אחד המרכיבים המרכזיים, הכנסייה הלטינית, התפתחה תחת הנהגתו של הבישוף של רומא.
מתוך הכנסייה הלטינית צמח מגוון רחב של זרמים פרוטסטנטיים עצמאיים, בהם לותרניזם ואנגליקניות, שהחלו בהרפורמציה הפרוטסטנטית במאה ה-16. בנוסף, במאה ה-19 התפתחו תנועות עצמאיות נוספות כגון קתוליות עצמאית.
לפיכך, המונח "נצרות מערבית" אינו מציין קהילה דתית אחת או זרם דתי אחיד, אלא מתייחס באופן כוללני לזרמים אלו בניגוד לנצרות המזרחית.
ייסוד הכנסייה הלטינית ככנסייה פרטיקולרית סואי יוריס בתוך הכנסייה הקתולית התרחש בד בבד עם התבססות הכס הקדוש ברומא, שטען לעליונות אפיפיורית עוד מימי העת העתיקה.
הכנסייה הלטינית נבדלת מכנסיות מזרחיות קתוליות, שגם הן נמצאות בקומיוניון מלא עם האפיפיור ברומא, וכן מהכנסייה האורתודוקסית המזרחית והכנסיות האורתודוקסיות המזרחיות הקדומות, שאינן בקשר קומוניון עם רומא, ומשתייכות לזרם המזרחי של הנצרות.
המונחים "מערבית" ו"מזרחית" בהקשר זה התפתחו מתוך חלוקות גאוגרפיות ששיקפו גם את ההבדלים התרבותיים שבין העולם ההלניסטי לבין העולם הלטיני, ואת הפיצול הפוליטי בין האימפריה הרומית המערבית לבין האימפריה הביזנטית.
בימי הביניים, מאמיני הכנסייה הלטינית, ללא קשר למוצאם האתני, נהגו לכנות עצמם "לטינים" כדי להבדיל עצמם מנוצרים מזרחיים ("יוונים").
הנצרות המערבית שיחקה תפקיד מרכזי בעיצוב העולם המערבי.
עם התרחבות הקולוניאליזם אירופי החל מהעת החדשה המוקדמת, התפשטה הכנסייה הלטינית, ובהמשך גם הפלגים הפרוטסטנטיים שלה, לאמריקה, להפיליפינים, לאפריקה הדרומית, לאזורים מסוימים במערב אפריקה, ולאוסטרליה וניו זילנד.
לכן, כאשר משתמשים במונח "נצרות מערבית" ביחס לתקופות שלאחר המאה ה-16, הכוונה אינה בהכרח למיקום גאוגרפי אלא למכלול זרמים שנכללים בהגדרה זו.
בימינו, ההבחנה הגאוגרפית בין נצרות מערבית לנצרות מזרחית אינה חד-משמעית כפי שהייתה בעת העתיקה או בימי הביניים, בשל פעילות מיסיונרית, הגירה וגלובליזציה.
לכן, המונחים "נצרות מערבית" ו"נצרות מזרחית" משמשים בעיקר לציון הבדלים היסטוריים, תאולוגיים וליטורגיים, ולא לתיאור מיקום גאוגרפי עכשווי.
בעוד שהכנסייה הלטינית ממשיכה להשתמש בטקסים ליטורגיים לטיניים, הזרמים הפרוטסטנטיים והקתוליות העצמאית נוהגים במגוון מסורות ליטורגיות שונות.
הרעיון הראשון של אירופה כתחום תרבותי (ולא רק גאוגרפי) הופיע בהרנסאנס הקרולינגי במאה ה-9, אשר כלל שטחים שנהגו את מסורות הנצרות המערבית באותה תקופה.
הנצרות המזרחית היא כינוי כולל לקבוצת מסורות וכנסיות נוצריות שהתפתחו באזורים המזרחיים של העולם הנוצרי, בעיקר באגן הים התיכון המזרחי, מערב אסיה, מזרח אירופה ואזורים נוספים באפריקה, באסיה ובמזרח הרחוק.
המונח "נצרות מזרחית" אינו מציין קומוניון אחד, אלא מתייחס למגוון מסורות נפרדות ולעיתים אף סותרות, שעם זאת שותפות לרקע תרבותי, לשוני וליטורגי דומה.
הוא מובחן מהמונח "נצרות מערבית", המתייחס למסורות שהתפתחו במערב אירופה.
הזרמים העיקריים הנכללים בנצרות המזרחית הם הכנסייה האורתודוקסית המזרחית (Eastern Orthodox Church), הכנסיות האורתודוקסיות המזרחיות הלא-כלקדוניות (Oriental Orthodox Churches), קבוצות שמקורן בכנסיית המזרח ההיסטורית, כמו הכנסייה האשורית של המזרח, הכנסיות הקתוליות המזרחיות, אשר שומרות על ליטורגיה מזרחית אך נמצאות בקומוניון עם רומא, וכן מספר כנסיות פרוטסטנטיות שהתפתחו באזורים אלו.
האורתודוקסיה המזרחית היא הגוף הגדול ביותר מבין קבוצות אלה, עם כ-220 מיליון מאמינים ברחבי העולם.
אחריה הכנסיות האורתודוקסיות הלא-כלקדוניות (כ-60 מיליון), הכנסיות הקתוליות המזרחיות (כ-16–18 מיליון), והכנסיות האשוריות – המונות יחד כ-400,000 מאמינים.
המונחים "מזרחי" ו"מערבי" נקשרו לפיצול האימפריה הרומית בשנת 395 לספירה, והועמקו לאחר הפילוג הגדול של שנת 1054. למרות הפיצולים, רבות מהכנסיות המזרחיות ממשיכות לראות עצמן כ"קתוליות" ו"אורתודוקסיות" – כלומר אוניברסליות ונאמנות לאמונה הנכונה בהתאם לאמונה הניקאית: "אחת, קדושה, קתולית ואפוסטולית".
מרבית הכנסיות המזרחיות עושות שימוש בליטורגיות מזרחיות שונות, ובהן הטקס הביזנטי, הארמני, הסורי המזרחי, הסורי המערבי והאלכסנדרוני.
נצרות באיראן (פרס, ממלכת פרס) מתוארכת לשנים הראשונות של הדת, מאות שנים לפני הופעת האסלאם.
הנצרות באיראן הייתה תמיד לצד דתות המדינה השונות, כמו: הזורואסטריות בפרס העתיקה, האסלאם הסוני החל מהמאה שביעית ולאחר מכן לצד האסלאם השיעי.
הנוצרים באיראן משתייכים בעיקר לעדות הארמנית והאשורית, אך קיימות גם קהילות קטנות של נוצרים קתולים ופרוטסטנטים.
לאורך הדורות, שמרו הנוצרים על זהותם האתנית והדתית באמצעות מוסדות קהילתיים, שפה, מנהגים וליטורגיה.
מאז המהפכה האסלאמית של 1979, הנצרות באיראן פועלת במרחב מורכב, כאשר מצד אחד היא בעלת נוכחות חוקית מסוימת, ומצד שני ישנן מגבלות חמורות על פעילות מיסיונרית או המרת דת מאסלאם לנצרות.
להלן הנתונים שהתפרסמו על ידי רשויות המדינה:
על פי דו"ח שפורסם בדצמבר 2014 על ידי משרד הפנים הבריטי, חיו 370,000 נוצרים באיראן.
הרשויות באיראן אינן מפרסמות נתונים באשר לחלוקה הפנימית בין הכנסיות והנתונים הבאים הם לרוב הערכות.
מקובל להפריד בין "הכנסיות האתניות": דהיינו, נוצרים שהם צאצאי נוצרים מהעת העתיקה, לבין הכנסיות החדשות, שהופיעו באיראן, מאוחר יותר.
הכנסייה האשורית של המזרח (הערכות נעות בין 11,000–20,000 מאמינים),
הכנסייה הקתולית (כ-21,000 מאמינים) בשלושה זרמים שונים:
הכנסייה הכשדית הקתולית (3,900 מאמינים נכון לשנת 2014)
על פי מעשי השליחים, היו אנשים שהגיעו מפרס, בין הנוצרים הראשונים שהתנצרו בחג השבועות.
ומאז יש נוכחות מתמשכת של נוצרים באיראן.
במהלך המאה ה-1 החלה הנצרות להתבסס ברחבי המזרח התיכון.
הנצרות הסורית התפתחה, בין היתר על בסיס קהילות יהודיות שקדמו להן ודיברו בשפה הארמית, שפה שעדיין מדוברת על ידי הנוצרים האשורים האתניים באיראן, צפון מזרח סוריה, דרום מזרח טורקיה וכן בעיראק.
מאשור שנשלטה על ידי פרס, הפיצו מיסיונרים את הנצרות האורתודוקסית ברחבי אשור ומסופוטמיה, ומשם לפרס, אסיה הקטנה, סוריה, הקווקז ומרכז אסיה.
בשנת 313 במילאנו, הוציאו, הקיסר המערבי קונסטנטינוס והקיסר המזרחי ליקיניוס, את האדיקט של מילאנו, ובו נקבע כי הדת הנוצרית הפכה לדת מותרת (Religio licita) באימפריה וכי יש לתת לנוצרים, ולבני כל הדתות אחרות, חופש לקיים את דתם בגלוי ומבלי להירדף.
עם זאת, הנוצרים שחצו את הגבול הרומי-פרסי, במאה ה-4 נרדפו על ידי השליטים הסאסאנים של פרס, רדיפות שנמשכו עד לתקופת שלטונו של הורמיזד השלישי (457–459) ואז החלה הכנסייה הפרסית להיות גוף מוכּר.
ההסכם שנחתם בשנת 484, בעקבות קרב אווריאר (451) העניק לנתינים הארמנים של האימפריה הפרסית זכות רשמית להצהיר בחופשיות על דתם הנוצרית.
לחץ פוליטי בתוך פרס והבדלים תרבותיים בינם לבין הנצרות המערבית הביאו לפילוג הנסטוריאני והכרזת האימפריה הרומית שהכנסייה המזרחית - כופרת.
הבישוף של קטסיפון (בירת האימפריה הסאסאנית) קיבל את התואר קתוליקוס, ובהמשך, תואר פטריארך, ללא תלות בהיררכיה הרומית - ביזנטית.
הכיבוש הערבי האסלאמי של פרס במאה ה-7 הועיל לנוצרים שקיבלו מעמד ד'ימי (מיעוט דתי מוגן), אך החל מהמאה ה-10 התעורר שוב המתח הדתי שהוביל לרדיפת הנצרות המקומית באשר היא נתפסה כקשורה למסעי הצלב.
השלטון המונגולי במאה ה-13 היווה הקלה עד שבסוף המאה אימץ אילח'אנאט את האסלאם והאוכלוסייה הנוצרית הסתגרה בגטאות אתניים.
הרדיפות התחדשו במאה ה-14 כאשר טימור השליט המונגולי, הורה על טבח בנוצרים במסופוטמיה, פרס, אסיה הקטנה וסוריה.
רוב הקרבנות היו אשורים וארמנים ילידים.
ב-1445 חלק מכנסיית המזרח דוברת שפת התאחדה עם הכנסייה הקתולית ויחד התבססו ככנסייה נפרדת, ב-1553 כאשר האפיפיור יוליוס השלישי מינה את ל"פטריארך כלדאי של בבל".
מאז, רוב הקתולים האשורים באיראן הם חברי הכנסייה הקתולית הכלדאית, בעוד רוב הנוצרים נשארו בכנסייה האפוסטולית הארמנית.
מספר הנוצרים באיראן גדל משמעותית החל מהמאה ה-17. ב-1606, במהלך המלחמה העות'מאנית-ספווית, עבאס שאה הראשון יישב מחדש כ-300,000 נוצרים ארמנים באיראן ואף הקים עבורם רובע בבירה אספהאן, שעדיין מיושב בעיקר על ידי ארמנים נוצרים.
בנוסף, מאות אלפי גאורגים וצ'רקסים נוצרים, גורשו מארצם בתקופות הספווית והקאג'רית, והתיישבו באיראן, אך בחלוף הזמן הם התאסלמו.
במאות ה-18 וה-19, מיסיונרים פרוטסטנטים החלו לפעול בפרס.
בניגוד לכנסיות האתניות הוותיקות יותר, פרוטסטנטים אוונגליסטים אלה יצרו קשר עם הקהילה המוסלמית הפרסית ומכונות הדפוס שהביאו ייצרו חומר דתי רב בשפות שונות.
כמה כנסיות פרוטסטנטיות עדיין קיימות באיראן ובכולן משתמשים בשפה הפרסית).
בתחילת המאה ה-20, גדלה האוכלוסייה הנוצרית באיראן, עקב המדיניות העות'מאנית: רצח העם האשורי (1914–1924) ורצח העם הארמני (1914–1923), שהביאו להגעת עשרות אלפי פליטים נוצרים לאיראן.
עם זאת, בשלהי מלחמת העולם הראשונה, הכוחות העות'מאנים חצו את הגבול וטבחו עשרות אלפי ארמנים ואשורים גם בתוך גבולות איראן, במיוחד בפרובינציה "מערב אזרבייג'ן", אך גם במחוזות סמוכים.
העות'מאנים החריבו קהילות נוצריות שלמות, בנות אלפי שנים, נרצחו כמחצית מהאשורים של פרס וכ-80 אחוזים מאנשי הכמורה והמנהיגים הרוחניים האשוריים נספו.
והנוצרים נותרו עם קהילות קטנות מאוד.
בשנת 2008, הועבר המשרד המרכזי של "האיגוד הבינלאומי של האשורים" לאיראן, לאחר ששכן בארצות הברית במשך יותר מארבעה עשורים.
ב-2 בפברואר 2018, ארבעה מומחי זכויות אדם של האו"ם אמרו כי בני המיעוט הנוצרי באיראן, ובמיוחד אלו שהתנצרו, מתמודדים עם אפליה קשה ורדיפה דתית באיראן.
הם הביעו את דאגתם בנוגע ליחסם של שלושה נוצרים איראנים הכלואים באיראן.
רוב הנוצרים האיראנים הם עירוניים ו-50% מהם מתגוררים בטהרן.
לאחר המהפכה האסלאמית, לא ניתנים היתרים לבניית כנסיות רשמיות ולכן רבות הכנסיות הביתיות, על אף שהן נסגרות באופן קבוע על ידי שירותי הביטחון.
על פי דו"ח משנת 2016 של המועצה העליונה לזכויות אדם, יש באיראן 284 כנסיות נוצריות ו-50 בתי ספר נוצריים.
תוכניות לימודים וספרי לימוד בבתי הספר חייבים להיות מאושרים על ידי משרד החינוך.
מוסלמים איראניים הממירים את אמונתם לנצרות עלולים להישפט לעונש מוות.
(על אף שהחוק האזרחי אינו קובע במפורש עונש מוות, שופטים יכולים להטיל עונש מוות אם ירצו בכך).
בשנת 2023, המדינה קיבלה ציון של אפס מתוך ארבע עבור חופש דת.
באותה שנה, היא דורגה במקום התשיעי הקשה ביותר בעולם להיות נוצרי.
נצרות הקלטית , המכונה גם נצרות האיים , היא צורה של הנצרות שהתפתחה בין המאות ה־5 עד ה־8 באזורים דוברי שפות קלטיות בעיקר ב.
היא התבדלה ממסורות נוצריות אחרות בעיקר במסורת פולחן ובמאפיינים תרבותיים ומנהגיים מקומיים, אף על פי שהאמונה הבסיסית, כולל השילוש הקדוש, הברית החדשה, הנצרות הקתולית האירופאית נותרה זהה.
הנצרות הקלטית פעלה במרחב שבו השפעות רומאיות ורומנו-קתוליות הגיעו יחד עם מסורות מקומיות פגאניות, בדרכים של נזירות, שליחות וכנסיות מבודדות, והייתה חשופה לפחות בהתחלה למתווכים של מסורות אירי-רומיות, משפחות מלוכה מקומית ופולחן קדושים מקומיים.
היא שחזרה את עצמה בדרך שונה יחסית לדרום אירופה, הן מבחינת הרגולציה הכנסייתית והן מבחינת פולחן וחיי הקהילה.
הנצרות כנראה הובאה לאיים הבריטיים כבר בתקופה הרומית, אך לאחר הנסיגה הרומאים במאה ה־5, התחילו קבוצות בדלנות לנצרות (בעיקר באירלנד) להפיץ אותה בכוחות עצמאיים יותר.
משם, במהלך המאה ה-6 וה-7, נשלחו מיסיונרים איריים לאזורים של ויילס, סקוטלנד ואפילו צפונה באנגליה (דוגמת לינדספרן), והקימו מנזרים, מרכזי חינוך וסמינרים נוצריים.
במקביל, קהילות קלטיות פעלו גם באיים הבריטיים המערביים ובקורנוול, והיו תחת השפעות הדדיות עם אירלנד.
באזורים אלו נוצרה מסורת חזקה של קדושים מקומיים; חייהם, הפצת אמונתם, והפיכת בתי המנזר למרכזים רוחניים ולימודיים.
לדוגמה, בוויילס התפרסמו דמויות כמו דייוויד הקדוש שסמינרים שהוקמו סביב דמויות כאלה הפכו למרכזי עלייה לרגל.
קיימות עדויות לכך שעד המאה ה-8 וה-9 החלו להתקיים שינויי הסכמה עם המסורת הרומית, במיוחד בסוגיות כמו חישוב מועד הפסחא, ולעיתים בשיטות גילוח הראש של נזירים (טונזורה).
מבנה כנסייתי ומנזרי: מנזרים זכו לחשיבות מרכזית, לעיתים הרבה יותר מהבישופות המקומית; הנזירות הייתה דרך חיים בולטת, ולעיתים מנזרים שימשו גם כרשתות של קהילות סביבם.
חישוב מועד הפסחא (Easter Computus): קהילות קלטיות השתמשו בשיטות שונות לחישוב מועד הפסחא, שהובילו לחילוקי דעות עם הכנסייה הרומית.
בסופו של דבר, במספר אזורים התקבל הלוח הרומי, אך זה נעשה בהדרגה ובזמנים שונים.
טונזורה ייחודית: שיטת הגילוח של הראש לנזירים הייתה שונה במקורה ממה שנעשה ברומא או ביבשת.
חיי נזירות, חניכה ולמידה: הקמת בתי ספר נזיריים, הקפדה על חיי סגפנות, תפילה, פשטות, וכן חיבור בין לימודי כתיבה, קריאה בספרים של הברית הישנה והחדשה, ושימור הספרות והכתב הלטיני לצד שפות מקומיות.
קדושים מקומיים ופולחן סביבם: בנצרות הקלטית נודעו קדושים רבים מקומיים שפעלו במשך הדורות, הביאו להפצת הנצרות, ונזכרים במרבית הכנסיות המקומיות.
פטריק הקדוש - הקדוש הנוצרי הידוע ביותר באירלנד, פעילותו, מסורתיו והכתבים שלו נחשבים למרכזיים בהמרת דתם של רבים לאירלנד.
דייוויד הקדוש - קדוש ולשי מהמאה ה-6, הקים את מנזר סנט דייווידס, נודע בחיי סגפנות, מסירות, ופשטות; הפך לפטרון ויילס.
אילטוד הקדוש - קדוש ולשי, מייסד בית ספר מנזרי בלנדוויט מייג'ור, שהפך למרכז חינוכי דתי חשוב.
ניניאן הקדוש - קדוש פיקטי שפעל במאה ה-4 וה-5 באזור דרום-מערב סקוטלנד (גאלוויי).
תאילו הקדוש - קדוש ולשי נוסף, עם תרומה משמעותית בהקמת קהילות מנזרים ובפולחן המקומי ברחבי ויילס.
קאדוג הקדוש - קדוש ולשי מהמאה ה-6, מייסד מנזר בלנקארפן והוביל קהילות רבות באזור דרום ויילס.
קדוולדר אפ קדוול'ון - מלך ממלכת גוויניד' וקדוש ולשי מהמאה ה-7.
נצרים הייתה התנחלות במרכז רצועת עזה.
בעת חתימת הסכמי אוסלו בספטמבר 1993 התגוררו ביישוב כ-25 משפחות, ובעת פינויו בשנת 2005 התגוררו בו כ-60 משפחות.
תושביו עסקו במקצועות חופשיים ועבדו מחוץ ליישוב, וחלקם התפרנס מחקלאות.
היישוב היה בעל אופי דתי, ופעלו בו בית כנסת, מדרשה ליהדות, מכון למורשת יהודי עזה, בית מדרש ובתי ספר.
נצרים הוא היישוב הישראלי הראשון שהוקם ברצועת עזה אחרי מלחמת ששת הימים.
נצרים הוקמה על שטח של כ-6,000 דונם מדרום לעיר עזה, חציים אדמות מדינה וחלקם נרכשו על ידי מינהל מקרקעי ישראל מהבדואים באזור.
נצרים הוקמה באצבע נצרים במסגרת תוכנית אצבעות לביתור רצועת עזה על ידי התיישבות יהודית.
טקס העלייה על הקרקע התקיים בפורים, י"ד אדר תשל"ב, 29 בפברואר 1972, וראשוני המתיישבים היו גרעיני נח"ל של בית"ר והאיחוד החקלאי.
אל מול התנגדות של אנשי השומר הצעיר מניר עוז להקמת התנחלות ברצועה הביעו אנשי נחל עוז וארז תמיכה בהתנחלות, ואנשי נחל עוז אף סיפקו למקום מים.
בנובמבר 1972 התקיים טקס לחנוכת הבתים במקום.
לאחר מכן שהו בנצרים גם חיילי נח"ל של השומר הצעיר, שחוץ מבפתחת רפיח ובגולן לא השתתפו בהתנחלות מעבר לקו הירוק, מכיוון שנאמר להם שהמקום יישאר מאחז צבאי ולא יאוזרח.
שמו של היישוב ניתן לו על ידי אלוף פיקוד המרכז, רחבעם זאבי, על שם מחנה הפליטים הסמוך נוציראת.
המקום יועד מלכתחילה לאזרוח על ידי הקיבוץ הדתי, אולם הדבר נדחה ובשנת 1976 טרם נמצא גרעין כלשהו שהסכים לאזרח את המקום והפיתוח החקלאי בו היה שולי.
בשנת 1983 הסכים הקיבוץ הדתי לאזרח את המקום, כדי לחזק את הגוש הדרומי של קיבוציו שכלל את סעד ועלומים.
בשנת 1979, במסגרת השיחות עם מצרים, החליטה ממשלת ישראל על העברת מפקדת צה"ל ברצועה מעזה לנצרים, אולם החלטה זאת לא יצאה אל הפועל.
בשנת 1980 עלה הרעיון להשתמש בנצרים כאתר הכשרה לגרעין של גן אור.
ביולי 1980 הגיע גרעין גן אור לנצרים, ושהה במקום 3 שנים עד שעבר למקום הקבע שלו.
ב-22 ביולי 1984, מספר ימים לפני הבחירות לכנסת ה-11, אוזרחה הנקודה בהחלטת ועדת השרים להתיישבות והועברה לאחריות הקיבוץ הדתי.
הקיבוץ לא התרומם ולאחר מספר שנים התפרק.
במשך מספר שנים התגוררו ביישוב משפחות בודדות בלבד.
היו שטענו שהקיבוץ לא התרומם בגלל המצב הביטחוני ולעומתם טענו אחרים שהקיבוץ לא התרומם בגלל ירידת קרנה של התנועה הקיבוצית.
בשנת 1986 הועלה הרעיון לפנות את נצרים כדי להקים במקום שכונה למפוני רפיח המצרית, תוכנית שלא יצאה אל הפועל.
לקראת סוף 1991 הוקמה ליד הקיבוץ שכונת קראוונים שכונתה נצרים ב', אליה עברו חלק מתושבי הקיבוץ שהחליטו שאין לקיבוץ עתיד.
היישוב התפרסם בעיקר בשל העובדה שהיה מובלעת יהודית בין מרכזי אוכלוסייה ערבית צפופה.
מסיבה זו נוצר ויכוח האם קיימת הצדקה לקיומו של היישוב המבודד, עקב עלותו הצבאית והכלכלית הגבוהה.
ב-2002 עסק גדוד וחצי באבטחת היישוב, יחס של שני חיילים לתושב.
לדברי המצדדים בקיומו של היישוב, הוא הוקם משיקולי ביטחון מובהקים, שהעיקריים שבם הם יכולת השליטה על נמל עזה ואפשרות פיקוח על מה שמועבר דרכו.
בין המצדדים היה גם אריאל שרון, שהכריז בשנת 2003 כי "דין נצרים כדין תל אביב".
התקפות טרור רבות אירעו בנצרים ובציר המוביל אליו.
בנובמבר 1994 אירע פיגוע התאבדות בצומת נצרים שבו נרצחו שלושה חיילים.
בשנת 2000 אירעו חילופי אש בסמוך לנצרים, מהם התפתחה פרשת מוחמד א-דורה.
בתחילת מרץ 2002 פוצצו 2 טנקים ליד היישוב.
אל היישוב נורו פצצות מרגמה ורקטות וכן נעשו ניסיונות חדירה ליישוב.
בפיגוע בנצרים שאירע ב-29 במרץ 2002 חדר מחבל ליישוב ורצח בדקירות סכין שני אורחים ביישוב.
ב-24 באוקטובר 2003 חדרו מחבלים לגבול היישוב, ואחד מהם רצח שתי חיילות וחייל מגדוד שמשון שהיו במשימות תצפית ואבטחה בבסיס הסמוך ליישוב.
נצרים פונתה בי"ז באב ה'תשס"ה, 22 באוגוסט 2005, יחד עם גוש קטיף, התוחמת הצפונית וכפר דרום במסגרת תוכנית ההתנתקות.
נצרים היה היישוב היהודי האחרון שפונה מרצועת עזה.
רב היישוב, ציון טוויל, הורה שלא להתנגד באלימות לפינוי.
גם 200 "מסתננים", שהגיעו ליישוב על מנת להתנגד לפינוי, קיבלו בסופו של דבר את עמדת הרב והבטיחו לא לנהוג באלימות.
ביום הפינוי התפנו התושבים ללא אלימות, למעט משפחה אחת שהתעמתה עם הכוחות.
אחרי שנפרדו מגדוד שמשון והתפללו תפילה כואבת בבית הכנסת, הוציאו עמם התושבים וראשי הנהגת הציונות הדתית (ביניהם הרב חיים דרוקמן, חנן פורת ואפי איתם) את ספרי התורה ומנורת שבעת הקנים שניצבה על גג בית הכנסת.
מנצרים נסעו התושבים לתפילה בכותל המערבי שם התקבלו על ידי אלפי אנשים.
אחרי התפילה, התושבים עברו זמנית לשהות במעונות של מכללת יהודה ושומרון (כיום אוניברסיטת אריאל).
לאחר מספר חודשים עברו רוב המפונים ליישוב יבול, שם הם גרו בקרוואנים, ובשנת 2008 חלק ממשפחות היישוב עברו למגורי קבע ביישוב בני נצרים שהוקם בחולות חלוצה, וחלק מהמשפחות נותרו באריאל, ומכונים "קהילת נצר אריאל".
לאחר עזיבת כוחות צה"ל את הרצועת עזה שרפו והרסו הפלסטינים את בית הכנסת.
בהמשך נבנה שם בית החולים הטורקי.
סמוך ליישוב נבנה לונה פארק.
במלחמת חרבות ברזל כוחות צה"ל שבו לחורבות היישוב הממוקם במסדרון נצרים.
מתחת לבית החולים נחשפה מערכת מנהרות המחברת בין בית החולים לאוניברסיטת אלאסראא'.
אריק יפת, על הניסים - סיפורים מגוש קטיף, הוצאת ספרית נצרים, תשס"ה, 2005.
חגי הוברמן, שורשים בחולות, הוצאת מדרשת נצרים, תשס"ה, 2005.
נָצְרַת היא עיר עתיקה במחוז הצפון שבמדינת ישראל, וכיום היא העיר הערבית השנייה בגודלה בישראל אחרי העיר הבדואית רהט.
מתגוררים בנצרת כ-76,773 תושבים, רובם ככולם מהמגזר הערבי – כ-73% מאוכלוסיית העיר נצרת מהווים כיום רוב מכריע של ערבים-מוסלמים, לצד מיעוט משמעותי של כ-27% ערבים-נוצרים בקרב תושביה.
נצרת היא מרכז כלכלי, פוליטי, תקשורתי ותרבותי ראשון במעלה בקרב ערביי ישראל, והיא סמן חשוב להלך הרוח במגזר הערבי בישראל.
מדי שנה מהווים אירועי יום האדמה הפלסטיני, והפגנות האחד במאי כתזכורות לעובדה זו, וחלק ניכר מאירועי אוקטובר 2000 התחולל בעיר.
אזור נצרת היה מיושב כבר בתקופה הפרהיסטורית כפי שמעידים ממצאים שהתגלו במערת קדומים על הר הקפיצה שבדרום העיר.
בתקופת בית שני התקיים בנצרת יישוב קטן, ועד לתקופה הביזנטית היא הייתה עיר יהודית.
עם הכיבוש הצלבני עלתה חשיבותה של העיר, היא הייתה לבירת דיוקסיה קתולית וקמו בה כנסיות.
לאחר מכן ידעה העיר עליות ומורדות, וזכתה לתקופת שגשוג של ממש רק במהלך המאה ה-19, כאשר מעצמות אירופה החלו מגלות בה עניין.
בתקופה זו ובמהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 הוקמו בעיר כנסיות, מנזרים ומוסדות חינוך ובריאות רבים.
לפי הברית החדשה התגוררו מריה, אם ישו ובעלה יוסף הקדוש בנצרת, בה ניתנה הבשורה ובה הגיע ישו לבגרות.
מסיבה זו שוכנים בעיר מספר אתרים קדושים לנצרות, שבראשם אתרים המזוהים עם הבשורה.
מספר ערים ברחבי תבל קרויות נצרת על-שמה של העיר.
אף שכנתה בישראל, העיר נוף הגליל (نوف هچليل), נקראה בעברה נצרת עילית (نتسرات عيليت) עד לשנת 2019.
ביוני 2025, ובעקבות משבר כספי חמור בעירייה, ותפקוד לקוי במגוון נושאים, החליט שר הפנים משה ארבל להדיח את ראש העיר הנבחר עלי סלאם מתפקידו ולמנות את יעקב אפרתי במקומו, לתפקיד ראש הוועדה הקרואה של נצרת.
הצירוף בית אוצר בספר זכריה יא פסוק יג מופיע בהוראת - "בית היוצר", כמו בפסוק - "וָאַשְׁלִיךְ אֹתוֹ בֵּית יְהוָה אֶל-הַיּוֹצֵר".שם זה קרוב למשמעות הפועל נ-צ-ר במשמעות שמר, שממנו בא אף באכדית "בית נִצִרְתַ" - בהוראה זו.
רק באכדית, ולא בעברית או בארמית (שבמקום נ-צ-ר מופיע השורש נ-ט-ר) בא חילוף הגאים כזה, של האותיות מ'-ו', שיוכל לבאר למשל מבטא בבלי כגון "וָֹצַרְתֻ" במקום מֵצַרְתֻ (=משורש נ-צ-ר).
(ועל כן יש להניח, כי השם העברי אוצר (ות) וכן בערבית דרומית וצר, שאולים מבבל.
מעין המילים המשמשות בהוראה קרובה במקרא :"בֵּית נְכוֹת ומִסְכְּנוֹת" (=במשמעות "בית אוצר"), השאולות גם הן מבבל או מאשור".
מקור השם "נצרת" אינו ידוע בוודאות, אך בהיות היישוב העתיק במקום יהודי, סביר שהשורש הוא עברי, או למצער שמי.
ייתכן שמדובר בשם שמקורו במילה "נצר" (במשמעות של חוטר, ענף), והנוצרים רואים בכך רמז לכך שישו הוא נצר לבית דוד.
אפשרות אחרת היא שמדובר בשורש "נ.צ.ר." במשמעות שמירה, שכן ההר שעליו נמצאת העיר משקיף על עמק יזרעאל, ויכול לשמש עמדת הגנה מפני צבאות זרים.
שמה של העיר העניק לנצרות ולנוצרים את שמם בעברית.
נצרת שוכנת על רכס הרי נצרת בגליל התחתון, בגובה של כ-350 מטר מעל לפני הים.
היא ממוקמת בעמק מוקף בהרים מכל צדדיו שגובהם כ-500 מטרים מעל פני הים, ועד 575 מטרים בהר יונה.
ממזרח לעיר נמצא הר כסולות שעל מורדותיו שוכנת נוף הגליל, מדרום הר הקפיצה, ממערב הר צמרת ומצפון הר אביהוא.
על המורדות המערביים של עמק זה שוכנים רובע העיר העתיקה והרובע הלטיני, שהם ברובם מבוך של סמטאות להולכי רגל.
העיר המודרנית התפשטה מאזור זה לכל הכיוונים, אך מרכזה שוכן ממזרח ומדרום לרובע העתיק, ומעט נמוך ממנו.
רחובה הראשי של העיר הוא רחוב פאולוס השישי, שיחד עם המשכו הצפוני, המכונה רחוב הגליל, חוצה את העיר בכיוון כללי מדרום-מערב לצפון-מזרח.
רחוב חשוב נוסף הוא רחוב אל-בישארה (البشارة - "הבשורה") המקביל לו ממערב, והמוליך מכיכר העיר בדרום, צפונה דרך העיר העתיקה ועד לכיכר המעיין ולכיכר הכנסייה בצפון.
מכיכר העיר יוצאים שני רחובות ראשיים נוספים - רחוב תאופיק זיאד לכיוון דרום ורחוב איכסאל לכיוון דרום-מזרח.
מדרום, ממזרח ומצפון מקיף את העיר כביש ראשי בין-עירוני המסומן ככביש 75 והמשכו המסומן ככביש 700, ובין היתר הוא מבדיל בין נצרת לנוף הגליל.
לרוב רחובותיה של העיר לא הוענקו שמות והם מסומנים במספרים.
בדרום העיר שוכנת מובלעת קטנה השייכת לנוף הגליל ובה נמצאים בסיס מחוז צפון של פיקוד העורף ובית מלון.
בשנת 2000, הוחל בתכנון תוכנית מתאר מקומית חדשה לאזור נצרת.
בתקופה הפרהיסטורית היה אזור נצרת מיושב, מה שניכר במערות הרבות בסביבת העיר ומספר מעיינות שהידוע בהם הוא מעיין מרים.
המערה הידועה ביותר היא מערת קדומים (מערת הקפיצה) השוכנת למרגלות הר הקפיצה שמדרום למרכז העיר.
חפירות במקום נערכו בשנת 1933 ובהפסקות גם בין 1965 ל-1979. מקום התגלו כירות אש, כלי אבן מהתרבות המוסטרית, עצמות אדם ועצמות בעלי חיים, שמעידים כי המערה שימשה הן כמקום מגורים והן כאתר קבורה.הממצאים כללו 13 שלדים שלמים, שישה מהם שייכים למבוגרים והשאר לילדים.
נצרת עצמה אינה מוזכרת בתנ"ך או בכתביו של ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו משלהי המאה ה-1 לספירה, ואף לא בתלמוד.
אין ראיה לכך שהעיר עצמה הייתה מיושבת בתקופה שקדמה לימי בית שני, ובתקופה זו היו יפיע מדרום-מערב לעיר וכפר כנא מצפון-מזרח לה היישובים החשובים באזור.
בתקופת בית שני (המאה ה-2 לפנה"ס והמאה ה-1 לפנה"ס) שכן במקום כפר קטן.
במקום נתגלו ממגורות רבות, שאחדות מהן תוארכו לתקופה הישראלית.
הן היו חצובות בסלע, האחת על גבי רעותה.
כן נתגלו במקום בורות מים, מעצרות שמן, גתות ואבני ריחיים.
ממצאים אלו מצביעים על אופייה החקלאי של נצרת, שסיפקה ודאי את תוצרתה החקלאית גם לערים הסמוכות - יפיע וציפורי.
בפיוטים מהתקופה הביזנטית מוזכר יישוב בשם נצרת, כאחד מן הכפרים שבהם התיישבו סיעות כוהנים אחרי המרד הגדול.
בנצרת התיישבה משמרת הכהונה "הפצץ", והפייטן אלעזר בירבי קליר הזכיר אותה, עת קונן על גורלן של משפחות הכהונה הגולות.
נצרת הייתה ככל הנראה כפר לוויין של ציפורי, ואוכלוסייתה בתקופה זו מוערכת בכחמש מאות תושבים.
על פי הברית החדשה הייתה נצרת ביתם של מרים, אם ישו ושל בעלה יוסף הקדוש.
בה התרחשה הבשורה למרים עת בישר לה המלאך גבריאל כי היא נושאת ברחמה את בן האלוהים, והיא המקום שבו גדל ישו מינקות ועד לתחילת משרתו.
כמה היסטוריונים מפקפקים בכך, וטוענים כי נצרת לא הייתה מיושבת בתקופת ישו.
לשיטתם מדובר בשיבושים בתרגומים ליוונית, וכי "ישו מנצרת" אינו מן העיר נצרת, כי אם נצר לבית דוד.
בכל אופן, גם לפי הברית החדשה הייתה נצרת מקום נידח, כפי שעולה מדברי נתנאל מקנה (השליח ברתולומאוס הקדוש):
אפיפניוס מסלמיס, שמת בשנת 402, קבע כי עד לזמן הקיסר קונסטנטינוס במאה ה-4 הייתה נצרת מיושבת ביהודים בלבד.
כך היה גם בכפר כנא הסמוך לעיר מצפון.
רק במאה ה-5 החלה העיר למשוך צליינים נוצרים וקמו בה הכנסיות הביזנטיות הראשונות - בזיליקת הבשורה בשנת 427 ובמאה ה-6 כנסיית גבריאל הקדוש הראשונה ליד מעיין מרים.
הנוסע אנטונינוס מפלקנטיה מספר בשנים 560–570 על ישוב יהודי בנצרת.
בשנת 614 כבשו הסאסאנים את ארץ ישראל, ויהודי נצרת סייעו להם במעשי הטבח באוכלוסייה הנוצרית המקומית.
כאשר שבו הביזנטים וכבשו את ארץ ישראל בשנת 630, הורה הקיסר הרקליוס על גירוש יהודי העיר, והיישוב היהודי במקום פסק.
עם הכיבוש הצלבני בשנת 1100 לערך, עלתה קרנה של נצרת, ובשנת 1108 הקים בה בלדווין הראשון דיוקסיה קתולית עצמאית והפך אותה לעיר-מחוז.
הארכיבישוף של נצרת חלש על העיר ועל עשרה מכפרי הסביבה, בין ציפורי לכפר כנא.
באתר בזיליקת הבשורה הוקם מבנה חדש ומפואר מקודמו, והנוצרים האורתודוקסים נושלו ממעמדם והתיישבו באזור כנסיית בית הכנסת.
נצרת התפשטה לכיוון צפון וכנסיית גבריאל הקדוש בסמוך למעיין מרים נבנתה גם היא מחדש.
אך למרות חשיבותה של העיר, נותרה נצרת קטנה והיא לא בוצרה.
בעקבות קרב קרני חיטין ב-1187 כבש צלאח א-דין את נצרת ללא התנגדות, והורה על גירוש הכמורה הקתולית מהעיר, אך ב-1192 היא הורשתה לשוב אליה בעקבות הסכם יפו.
לאחר מכן התחדשה גם תנועת הצליינים אל העיר, ובשנת 1229 הושבה נצרת לשלטון הצלבנים מכוח הסכם יפו בין פרידריך השני לסולטאן המצרי אל כאמל.
עם זאת העיר הוגדרה כאזור מפורז מנוכחות צבאית ורוב תושביה היו נוצרים בני העדות המזרחיות.
העלייה לרגל אל העיר החלה נושאת אופי טקסי והכנסייה הקתולית העניקה מחילת עוונות למשתתפים בה.
ב-1263 נכבשה נצרת על ידי הסולטאן הממלוכי ביברס, אשר הורה להרוס את כנסיית הבשורה ואת כנסיית גבריאל הקדוש.
תנועת עולי הרגל אל נצרת התמעטה, והעיר ירדה מגדולתה והייתה לכפר עני.
התקופה העות'מאנית בארץ ישראל החלה ב-1517, וסימנה שינוי לטובה בארץ ישראל כולה וגם בנצרת.
כאשר כבש הנסיך הדרוזי פחר א-דין השני את הגליל ב-1610, החלה תקופת שגשוג בנצרת.
פחר א-דין נודע באהדתו לאוכלוסייה הנוצרית, ואפשר לה חופש פולחן מלא.
הוא מסר לחזקת המסדר הפרנציסקני את מערת הבשורה, והתיר לנזירים להקים במקום כנסייה ומנזר.
בתקופה זו התיישבו בעיר מרונים מלבנון ובעיר נוסדה קהילה מרונית.
בעקבותיהם הגיעה לנצרת משפחה נוצרית יוונית אורתודוקסית מירדן.
לאחר מותו של פחר א-דין ב-1635 שוב התדרדר מצבה של העיר עד שכבש אותה דאהר אל-עומר ב–1735. יחסו של עומר אל הנוצרים היה דומה לזה של פחר א-דין, והוא ראה בהם גורם נאמן למשטרו.
הוא סיים את המחלוקת בין העדות הנוצריות בעיר וחילק ביניהן את כנסיותיה, מצב שהשתמר עד היום.
הקתולים שמרו על חזקתם בכנסיית הבשורה, האורתודוקסים זכו בכנסיית גבריאל הקדוש, ליוונים-הקתולים נמסרה כנסיית בית הכנסת ולמרונים ניתנה הרשאה להקים כנסייה משל עצמם.
דאהר אל-עומר הקים את בית הסראייה בעיר בסביבות שנת 1740, ובו שכנו דירתו של אל-עומאר, אורוות ובית מעצר.
מאחר שבעת הקמת המבנה טרם היה בעיר מסגד, שימש חלק ממנו כמקום תפילה מוסלמי.
בתקופה זו הייתה לעיר עדנה והיא זכתה להגנה מפני מסעות הביזה של הבדואים ואנשי הר שכם.
את מקומו של אל-עומר תפס אחמד אל-ג'זאר בשנת 1775. תחילה נותר מצבה של נצרת ללא שינוי, ואל-ג'זאר אף התיר לפרנציסקנים להקים קפלה באתר שבו הוקמה לימים כנסיית מנזה כריסטי, אולם בעקבות סכסוכו עם הסוחרים הצרפתים בעכו ב-1791, הכביד את זרועו על נתיניו האירופים ועל הנוצרים בכלל.
תושבי העיר צידדו בנפוליאון כאשר ניסה לכבוש את עכו מידיו של אל-ג'זאר ב-1799, והראשון אף שהה בעיר לאחר קרב תבור.
כשנפוליאון נסוג ביקש אל-ג'זאר לטבוח בתושבי העיר, ורק התערבות בריטית מנעה זאת.
תחת זאת העלה אל-ג'זאר את המיסים ודילדל את כלכלת העיר.
תקופת שלטונו של סולימאן פאשה (1805-1819) שוב עמדה בסימן של שגשוג לעיר, ובניית המסגד הלבן הסתיימה ב-1812. אולם בימיו של השליט הבא עבדאללה פאשא שוב סבלה העיר הנוצרית.
בהמשכה של המאה ה-19 השתפר המצב בעיר לאין ערוך, היא גדלה והתרחבה ושמשה כבירת נפה בסנג'ק עכו.
חדירת המעצמות האירופיות לארץ ישראל חיזקה את מעמד נתיניהן אשר זכו לזכויות יתר (קפיטולציות).
בעיר קמו 12 כנסיות ומספר מנזרים, ולצידם קמו מוסדות חינוך, שני בתי חולים (בית החולים הצרפתי סן ונסן דה פול ובית החולים האיטלקי המשפחה הקדושה שהוקם ב-1882), בתי יתומים, בתי-מלון ואכסניות לשירות הצליינים (בהן ה"קאזה נובה" שליד המנזר הפרנציסקני וה"מוסקוביה" הרוסית שנבנתה החל ב-1904).
בין 1873–1875 נסלל כביש חיפה-נצרת, והעיר הפכה למוקד מסחרי וכלכלי ליישובי האזור.
אוכלוסיית העיר גדלה מכאלף תושבים בתחילת המאה ה-19 לכ-8,000 איש בסופה.
בעיר התגבשו שלושה רבעים - הרובע היווני (חרת א-רום) בצפונה, הרובע הלטיני (חרת אל-לטין) בצידה הדרום-מערבי והרובע המוסלמי (חרת אל-אסלאם) במזרחה (כיום מכונה "השכונה המזרחית").
ראש העירייה הראשון היה תאנוס קוואר (Tannus Qaʿwar), בן העדה היוונית־אורתודוקסית שכיהן כראש העירייה במשך כעשור.
11 ראשי עירייה כיהנו עד תום התקופה העות'מאנית, חלקם נוצרים וחלקם מוסלמים.
מועצת העירייה הורכבה משני מוסלמים וחמישה נוצרים, שייצגו בתורם את שלוש הקהילות הנוצריות בעיר: היוונית־אורתודוקסית, הקתולית והמרונית.
במלחמת העולם הראשונה שכנה בנצרת המפקדה המשולבת של צבא גרמניה והצבא העות'מאני.
העיר נכבשה בידי הצבא הבריטי ב-20 בספטמבר 1918.
בשנת 1926 התגוררו בנצרת כ-8,000 תושבים, כשליש מהם מוסלמים, והיתר נוצרים.
יהודים בודדים בלבד גרו בעיר, ועפולה שנוסדה ב-1925, שימשה כמרכז העירוני היהודי באזור.
העיר נקלעה לקיפאון וקצב הגידול שלה היה איטי ביחס לערים ערביות אחרות בארץ ישראל.
למרות זאת קמו בעיר מספר מבנים חדשים ובהם בית החולים האנגלי שנחנך ב-1924 והכנסייה הסלזיאנית שבנייתה הסתיימה ב-1923, והיא חוברה בכביש לעפולה.
בשנות ה-30 התחדשה צמיחתה של נצרת והשלטון הבריטי הפך אותה לבירת נפה וב-1944 לבירת מחוז הגליל.
ב-1947, ערב מלחמת העצמאות, התגוררו בעיר כ-17,000 תושבים.
באותה העת, העיר העתיקה של נצרת יושבה בעיקר על ידי תושביה העשירים ביותר.
במלחמת העצמאות שכנה מפקדתו של פאוזי קאוקג'י בתחנת המשטרה מדרום לעיר.
במסגרת מבצע דקל ב-16 ביולי 1948 כבש כוח צה"ל של חטיבה 7 בפיקודו של בן דונקלמן את העיר בסיוע חטיבת כרמלי וחטיבת גולני.
כיבוש העיר מוטט את מערך ההגנה הערבי בגליל התחתון והביא לכניעת כפרים ערבים רבים ללא קרב.
למרות הקרבות שניטשו בעיר ובסביבתה בעת כיבושה, נשארו תושבי העיר במקומותיהם.
לאחר כיבוש העיר, הכילה נצרת כ-15,000 תושבים מקומיים וקרוב ל-20,000 פליטים.
בשבועות שלאחר הכיבוש, הותר לחלק ניכר מהפליטים לחזור לכפריהם.
נצרת הייתה העיר הערבית הגדולה במדינה, מיום הכרזתה כעיר.
בשנת 1957 הוקמה בצמוד לנצרת העיר נצרת עילית (נוף הגליל), על מנת שתשמש לה כמשקל נגד יהודי.
עיר זו אמורה הייתה להיות בירתו החדשה של המחוז, מבחינה מנהלית.
הקמת העיר החדשה במזרח נצרת לוותה בהפקעת אדמות, שגרמה להתמרמרות בקרב תושבי העיר הנתונים בממשל צבאי.
כחלק מכך הידרדרו הפגנות האחד במאי בשנת 1958 למהומות אלימות, בהן נפצעו שלושים שוטרים ואזרחים רבים נעצרו, ביניהם סמירה חורי, לימים חברת מועצת העיר.