tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלימות מינית זו ודה-הומניזציה של יהודים התרחשו בשל סיבות רבות, כגון תרבות המלחמה ומיזוגניה.
תיעוד היסטורי של נשים במחנות ריכוז
במלחמת העולם השנייה אלימות מינית הייתה נפוצה במחנות ריכוז, הן מצד שומרים והן מצד אסירים אחרים.
לא היה זה נדיר שנשים יהודיות במחנות חוו השפלה, תקיפה פיזית, תקיפה מינית, אונס, וכפייה לעבוד בבתי בושת נאציים.
אם נשים נכנסו להיריון במהלך שהותן במחנות, הן נרצחו או נאלצו להפיל את העובר.
לעיתים נלקחו בגדיהן של הנשים, והן נאלצו לבלות את זמנן במחנות בעירום ובתנאים לא היגייניים.
לעיתים, אסירות נאלצו לבצע עבודה פיזית עבור הנאצים ללא בגדים.
תנאים אלה היו בלתי נסבלים ותרמו לדה-הומניזציה של נשים יהודיות במחנות הריכוז.
אווה דורפמן, ניצולת שואה, שיתפה את זיכרונותיה ממחנה יאנובסקה שבאוקראינה.
היא תיארה את הטראומה שחזתה בה:באחת מפקודות המסדר היו שם צעירים, והמבוגרים ישבו, ואוקראיני – שמה של הילדה היה בושה – לקח אותה החוצה, וחשבנו שאולי הוא יציל אותה, אך כשחזרה היא אמרה שהוא אנס אותי, ואז הוא חזר וירה בה.
כל הדם שלה, הכול מהמוח שלה, הוא ירה בה ממש כאן בראש.
איך אפשר לחיות חיים נורמליים כשחושבים על זה.
במחנות הריכוז, נשים רבות לא זכו לתנאי מחיה היגייניים.
הנאצים שלטו בתפקודי גופן, תוך שלילת סוכנותן של חלק מהנשים.
לעיתים לא הייתה להן פרטיות, והן נאלצו לעשות את צרכיהן לעיני השומרים והאסירים האחרים.
במהלך העבודה, לעיתים נמנעה מהן האפשרות להתפנות.
רוב הנשים במחנות איבדו את יכולת הווסת שלהן עקב תת-תזונה או מאמצי עיקור.
כאשר נשים אכן קיבלו מחזור, בשל היעדר מוצרי היגיינה ובגדים, דמן זרם לאורך רגליהן.
חלק מהנשים היהודיות נלקחו ממחנות הריכוז והועברו לבתי בושת נאציים, שם עבדו כ"זונות מחנה".
בשל תנאי המחיה הקשים, חלק מהנשים חיפשו דרך לצאת מהמחנות.
אחת הדרכים הייתה להסכים להצטרף לבתי בושת, שם הובטחו להן מזון ותנאי שינה משופרים.
חלק מהנשים לא קיבלו בחירה ונאלצו לסבול תקיפה מינית תמורת הישרדותן.
בחלק מהעדויות של ניצולות ממחנה אושוויץ, היו רק שתי אפשרויות לנשים: תא הגזים או בית הבושת.
בתי הבושת הוקמו בדרך כלל כדי לעודד אסירים מועדפים לעבוד ולספק הזדמנות לקצינים ולשומרים לאנוס נשים.
נשים מסוימות שיתפו את חוויותיהן בבתי הבושת, הכוללות סיפורים על איומים, מכות, השפלה ואונס.
רוב העובדות כעבדות מין נרצחו בסופו של דבר.
גברים במחנות ריכוז נחשפו לצורות דומות של אלימות והשפלה כמו נשים, אך חוויותיהם נחקרו פחות ולעיתים הוסתרו בשל ציפיות חברתיות, תרבותיות ודתיות.
גבריות נקשרה באופן היסטורי לכוח, תוקפנות ושליטה, ונורמות מגדריות הקשורות לגברים בזמן מלחמה גרמו למחיקת חלק מחוויותיהם.
חוקרים מסוימים טענו כי מחיקת סיפורי ההתעללות המינית והאונס של גברים ונערים יהודים במהלך השואה נובעת גם מהבנה מסורתית של הקשר בין גבריות לדה-הומניזציה, המתמקדת באלימות קטלנית או רצח מגדרי ולא בהתעללות מינית.
תיאור ספציפי של אונס ואלימות מסוג "נאלץ לחדור" מראה כי בעוד שהאלימות המינית שחוו גברים ונערים יהודים דומה במידה מסוימת לזו של נשים, חוויותיהם הספציפיות דורשות תיאוריות חדשות של האופן שבו הגוף הגברי נפגע מינית.
טומי ג'יי קארי מציע כי קיים קשר אינטימי בין התפיסות ההיפר-גבריות והנשיות של גברים ונערים יהודים, שהופך את האלימות המינית והאונס לתוצאה צפויה של אירועי רצח עם כמו השואה.
סוגי האלימות שהתרחשו במחנות כללו, בין היתר, סירוס של גברים ונערים, בדיקות לא-בהסכמה של איברי מין, לעג מיני, אונס, תקיפה, עיקור ועוד.
שערם של גברים יהודים רבים, כולל זקניהם ופאותיהם, גולח בכפייה.
לעיתים, להוספת השפלה, נאלצו הגברים היהודים לגלח זה את שערו של זה.
חוויות אלה תועדו לעיתים ביומנים ובזיכרונות של נערים וגברים.
אונס של גברים ונערים יהודים במהלך השואה מתועד בארכיון ההיסטוריה החזותית (VHA) שבקרן שואה של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
ב-2017, קרן השואה של USC ראיינה את טומי ג'יי קארי על מחקרו בנושא אונס והתעללות מינית של גברים ונערים יהודים במהלך השואה.
הראיון כלל דיון על כך שבארכיון VHA תויגו בעבר כל מקרי האלימות המינית בין גברים כ"יחסים הומוסקסואליים".
קארי הסביר כי תיוג שגוי זה של החוויות המיניות של גברים יהודים בארכיון יצר בלבול לגבי אילו יחסים בין גברים היו בהסכמה ואילו היו כפויים.
תיוג זה הקשה על חוקרים לראות את האלימות המינית שסבלו גברים ונערים יהודים מאונס או מאלימות מסוג "נאלץ לחדור", וכן את תפקיד הגזענות והדה-הומניזציה בהסבר הפגיעות שלהם לאלימות מינית.
תיעוד היסטורי של גברים במחנות ריכוז
אלימות מינית נגד גברים במהלך השואה הייתה נפוצה והתרחשה לעיתים קרובות יותר ממה שתועד, לפי עדותו של ניצול השואה סם לובאט בראיון היסטוריה בעל פה משנת 1998. לובאט תיאר את האלימות המינית של גברים כלפי גברים כ"מבישה".
ספרות ושיח סביב ניצולי המחנות חיזקו סטריאוטיפים וסטיגמות הומופוביות כלפי הניצולים.
זיכרונות שפורסמו ב-2015 מאת נייט לייפציגר, ניצול שואה מפולין, תיארו את חוויותיו עם מפגשים עם זקן החדר בשם יאנק.
חוויותיו הוסתרו מאביו, שהיה כלוא באותו מחנה.
המפגשים כללו ביקורים ליליים, חדירה בכפייה, סחר מיני נצלני ועוד.
סידני קליין, ניצול שואה מסלובקיה, שיתף את חוויתו עם תקיפה מינית בבית החולים של המחנה על ידי מי שכינה "טכנאי מעבדה":הוא לקח אותי למשרד, והציע לי כל מיני דברים, והוא אנס אותי, הוא אנס אותי ואז רצה שאבוא לראות אותו כל שבוע...
ניסיתי להתחמק ממנו, וכמה פעמים הצלחתי, אבל אז הוא איים עליי שאם לא אבוא, אאבד את העבודה שלי.
אלימות ישראל הוא מיזם דיגיטלי ישראלי המתעד, מרכז ומנתח דיווחים, עדויות ותיעוד ויזואלי של מקרי אלימות כלפי מפגינים בישראל.
המיזם הוקם במרץ 2023 על רקע ההפגנות נגד הרפורמה המשפטית והוא פועל באמצעות פלטפורמה מקוונת.
מטרת המיזם היא לספק בסיס עובדתי לשיח הציבורי בנוגע לאלימות כלפי מפגינים ולסייע במיגור התופעה.
כמו כן מספק המיזם מענה למפגינים נפגעי אלימות, לרבות חיבור לסיוע רפואי, משפטי ונפשי וסיוע בשחרור עצורים באמצעות איתור דיווחים ועדויות רלוונטיים.
במסגרת המחאה נגד בנימין נתניהו - מחאת בלפור ומחאת הגשרים והצמתים, שהתקיימו ברחבי ישראל החל משנת 2020 - דווח על אירועי אלימות רבים כלפי מפגינים מצד אזרחים, בין אלה היו ניסיונות דריסה,, דקירות, ריסוס מפגינים בגז פלפל, איומים באקדח, תקיפות מצד פעילים מארגון לה פמיליה וכן אירועי אלימות משטרתית.
עם פרוץ המחאה נגד הרפורמה המשפטית (המכונה גם "המחאה נגד ההפיכה המשטרית" או "מחאת קפלן") בינואר 2023, שכללה הפגנות בהיקף גדול מאוד, עלה משמעותית מספר מקרי האלימות כלפי מפגינים ועיתונאים המסקרים את ההפגנות.
בעקבות האירועים התגבשה ההבנה שיש חשיבות לאיסוף שיטתי של מידע על אירועי אלימות כלפי מפגינים - הן כדי לזהות מפגעים חוזרים, והן כדי לספק בסיס עובדתי לשיח הציבורי בנושא.
מיזם אלימות ישראל הוקם במרץ 2023 כפלטפורמה דיגיטלית לדיווח של הציבור על אירועי אלימות כלפי מפגינים.
מייסדת המיזם היא ענבר יסעור, מידענית, אשר גם מנהלת את המיזם.
היא הקימה את הפלטפורמה הדיגיטלית עם גילעד ביהרי, מתכנת מחשבים ומערכות מידע.
המיזם הוקם במטרה לאסוף נתונים אודות מקרי אלימות כלפי מפגינים בישראל מתוך כוונה לסייע להבין את היקף התופעה, את המאפיינים שלה, לאתר ולפלח את מקרי האלימות על פי מדדים ותבחינים שונים, להעניק בסיס עובדתי לשיח הציבורי ולסייע במיגור התופעה.
הפלטפורמה מתעדת את מקרי האלימות על ציר של זמן ובפריסה גאוגרפית, מה שמאפשר מיפוי והבנה של דפוסי האלימות כלפי מפגינים בישראל.
מאגר המידע נועד לשמש את ציבור המפגינים וכן שחקנים בעלי עניין כגון גורמי תקשורת, אנשי משפט, בודקי עובדות וחוקרים.
עם הזמן התפתח המיזם והחל לתת מענה גם למפגינים שנפגעים מאלימות בזמן אמת: המיזם מחבר בין מפגינים שהותקפו לבין אנשים שיסייעו להם בשטח, מקשר את הנפגעים ליוזמות של רופאים וצוותי רפואה שמגיעים לשטח ומקבלים פצועים בבתי החולים ומסייע למערך עוטף עצורים, ארגון חברתי הפועל למתן תמיכה משפטית למפגינים.
המיזם תורם לשחרור מפגינים שנעצרו מעצרי שווא, על ידי איתור דיווחים ועדויות, המוכיחים שהמעצר היה בלתי מוצדק, ומקשר את הנפגעים למערך תמיכה נפשית.
אופן הדיווח על אירועי אלימות
כל אדם, נפגע אלימות או עד ראייה, יכול להזין מקרי אלימות לתוך המערכת.
על פי המפורט באתר המערכת, הדיווחים נאספים ונכנסים למאגר לאחר בדיקת נכונות ואימות העובדות.
המידע נשמר, מקוטלג, מאומת ומאורגן באופן שמאפשר ניתוח מתודולוגי של כלל האירועים תוך הבטחה לשמירה על פרטיות המותקפים והמדווחים.
נתונים מרכזיים שפורסמו על ידי המיזם
בחודש יולי 2023 דיווח המיזם על עלייה ניכרת בהפעלת אלימות מצד המשטרה ביחס לחצי השנה שקדמה לכך.
באותו החודש התקבלו במערכת המיזם 236 דיווחים על פציעות שנגרמו בידי שוטרים.
מתוך אלו, 90 מהפצועים נזקקו לטיפול רפואי בבית חולים, בהם כאלה שאושפזו או שסבלו מנזק מתמשך.
העלייה החדה בדיווחים בחודש זה הייתה קשורה להסלמה באלימות המשטרתית בעקבות התפטרותו של מפקד מחוז תל אביב, ניצב עמי אשד, שנמנע לרוב מהפעלת כוח מופרז נגד המפגינים, אף שלדבריו השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר דרש זאת ממנו, והעברת הפיקוד על ההפגנות לסגנו דוד פילו.
ב"יום שיבוש" שנערך ב-11 ביולי 2023 דווחו עשרות מקרים של אלימות קשה כלפי מפגינים בכל רחבי הארץ, רובם המכריע מצד שוטרים, בכלל זה השלכת רימוני הלם על ידי שוטרים על מפגינים בצומת קפלן בתל אביב.
באותו יום השתמשה המשטרה במכת"זית, בפרשים ובעשרות שוטרים במאמץ לפנות את המפגינים ו-14 פצועים הגיעו לקבלת טיפול בבית חולים, שישה מהם סבלו מפציעות עיניים כתוצאה מפגיעת מכת"זית.
אחד מהם, אודי אורי, נאלץ לעבור ניתוח.
פורסם כי בין אוקטובר 2023 ועד יוני 2024 התקבלו במיזם 685 דיווחים על אלימות שוטרים.
בתקופה זו המשיכה המשטרה להפעיל כוח כלפי מפגינים.
המיזם תיעד מספר רב של עדויות מצולמות המצביעות על שימוש בלתי מידתי במכת"זית מצד המשטרה, באופן שסיכן את חייהם והביא לפציעות חמורות.
העדויות כללו ירי בכינון ישיר כלפי מפגינים, לרבות כאלה שלא היוו סיכון או חסמו ציר תנועה, וכלפי מפגינים שעמדו על המדרכה.
לפחות ארבעה מפגינים נפגעו בעיניהם כתוצאה מפגיעת סילון המים, וחלקם נפגעו מטווח קצר בניגוד לנוהלי המשטרה, שקובעים מרחק של 20 מטרים לפחות.
המשטרה טענה כי מדובר בכלי "אל-הרג רך" והציגה את הפעלתו כמתונה והדרגתית, אך העדויות בשטח הצביעו על דפוס שונה של שימוש באלימות.
נתוני המיזם הוצגו במסגרת דו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת בנושא מכת"זיות שפורסם ב-2025.
המיזם תיעד שורה של אירועי אלימות שביצעה קבוצת צעירים מאורגנת כלפי מפגינים נגד הממשלה ומפגינים בעד עסקת חטופים בקפלן ובשער בגין.
התיעודים הראו כי הקבוצה, בראשה עמד צעיר בשם מרדכי דוד, הגיעה באופן קבוע להפגנות, קיללה מפגינים, השליכה חפצים ועשתה שימוש במקלות.
דוד, שהורשע בעבר בניסיון הצתת אוטובוס, תועד כמקורב לשר איתמר בן גביר שאף אירח אותו בלשכתו בכנסת בספטמבר 2024. דוד גייס צעירים, חלקם קטינים וחלקם עבריינים, דרך הרשתות החברתיות, כדי להתעמת עם מפגינים.
במרץ 2025 דיווח המיזם על גל של אלימות משטרתית חמורה ובלתי מרוסנת כלפי מפגינים נגד הממשלה, לאחר תקופה של שקט יחסי.
הדיווח הגיע במקביל לשימוש לראשונה של המשטרה במשמר הלאומי - כוח שהוקם על ידי השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר לפיזור הפגנות נגד הממשלה, אף על פי שהכוח הוקם במטרה המוצהרת להילחם בפשיעה בחברה הערבית.
מתלמידיו הבולטים של המגיד ממעזריטש, הראשון בין מבססי התנועה בפולין רבתי ומחשובי הוגיה.
ספרו "נועם אלימלך" שיצא לאור לאחר מותו בידי בנו ותלמידו נחשב כחיבור מרכזי של החסידות המוקדמת, שבו בין השאר מנוסח אידיאל הצדיק.
עליו נכתב השיר ביידיש "כשהרבי אלימלך".
רבי אלימלך נולד בטיצ'ין למירל (מיריש) ולרבי אלעזר ליפמן.
להוריו נולדו שישה ילדים, שאחד מהם הוא רבי משולם זוסיא מאניפולי, הידוע יותר בשם 'רבי זושא'.
עוד בצעירותו למד קבלה לפי שיטת האר"י, ובשלב מסוים הצטרף לאחיו, רבי זושא מאניפולי, ללימודים בעיר רובנה אצל המגיד ממזריטש.
הוא למד אצל רבי חנינא ליפא מחמילניק, תלמיד הבעש"ט.
ערך מסעות "גלות" יחד עם אחיו רבי זושא.
מסעות אלו מתוארים בסוגה ספרותית חסידית המכונה "האחים הקדושים".
אחרי פטירת רבו, המגיד ממזריטש, הפך לממשיך דרכו בארצות גליציה ופולין.
הוא הקים בליז'נסק בית מדרש ונודע כצדיק וקדוש וכבעל מופת, ונודע במיוחד כמחזיר אנשים בתשובה וכמורה דרך בעבודת ה'.
רבי אלימלך נפטר בכ"א באדר ה'תקמ"ז בעירו ליז'נסק.
אחריו שימש ברבנות בנו, רבי אלעזר.
רבי אלימלך מליז'נסק פיתח את תורת הצדיק החסידית.
בראשיתה הורתה תורת הבעל שם טוב דרך לכל אדם מישראל להעלות את נשמתו בדרך של גאולה אישית, על ידי הבנה שאין העולם הזה אלא קליפה גשמית למציאות שבה שורה האלוהות בכל (הכלל "לית אתר פנוי מיניה").
הבנה זו מאפשרת, על פי תורת החסידות, לנשמה להתעלות אל שורשה, לבצע תיקון ולשאוב שפע לעולם.
אולם, כאשר החלה התנועה החסידית להתפשט ולצבור נאמנים, התברר כי דרישה תפיסתית זו היא דרישה אליטיסטית, שאינה מתאימה להמון, שאיננו מסוגל להתעלות מיסטית.
הגורם דרכו יכולה נפש האדם להתעלות ולתקן את עצמה מחד, ולשאוב את השפע האלוהי מן העולמות העליונים מאידך, סברו מנהיגים חסידיים בתקופה זו, היא דרך התדבקות בדמותו של הצדיק.
הצדיק הוא הצינור היורד אל עדתו, מעלה אותה עמו ומזרים אליה את השפע.
הצדיק הוא "תורה חיה" לעדתו, לכן יש לעקוב בדייקנות אחר כל מנהגיו והנהגותיו.
יתרה מזו, קובע רבי אלימלך, אדם מישראל אינו יכול למלא את ייעודו בעבודת ה', אלא אם יתדבק בצדיק מסוים ויתעלה באמצעותו.
כיוון שהצדיק מקדיש את כל-כולו להזנה רוחנית של עדתו, על עדת החסידים לתמוך בצדיק מן הבחינה החומרית הגשמית ולכלכל אותו.
חיבורו "נועם אלימלך" ככל הידוע והמפורסם (דפוס ראשון לבוב תקמ"ח) - אך לפי בן יעקב המביא בספרו דפוס ראשון הוא קוריץ תקמ"ח אשר נדפס גם על ידי בנו רבי אליעזר ליפמן וזהו באמת הדפוס הנדיר שאינו מצוי בכלל למעט שניים שלושה עותקים.
הדעה הרווחת היא הדפוס לבוב שנדפס גם באותה השנה (תקמ"ח) כי הוא יותר מצוי וגם נדפס עם הסימנים והנקודות הדפוס הראשון.
(ככל הנראה בשאר המביאים לא היה ליפניהם דפוס זה שאינו ידוע כמעט.)
נועם אלימלך המחולק לשני חלקים: פירוש על התורה, ו"ליקוטי שושנה" - פירוש על פסוקי תנ"ך ומאמרי חז"ל.
היה מראשוני ספרי החסידות, ובו עיקרי דרכו ושיטתו, אשר קובצו יחד על ידי בנו אלעזר, ונערכו לפי סדר פרשיות השבוע.
דברי התורה נאמרו על ידי רבי אלימלך בשבת ונכתבו על ידי בנו.
לאחר שהראם לאביו קיבל את ברכתו, אך על-פי ציוויו לא הביא את הספר לדפוס עד לאחר פטירתו, "מהטעם הכמוס".
ספר זה הוא נכס צאן ברזל בתנועת החסידות ורבים קובעים בו לימוד מדי שבת.
בהסכמות לספרו, שניתנו מפי גדולי רבני הקהילה, הורעפו עליו ועל ספרו שבחים רבים.
חיבור קטן הנקרא ביידיש "צעטל (פתקה) קטן", ובו מספר הוראות להנהגה יומיומית בכמה פסקאות.
רבי אלימלך חיבר תפילה שנועדה לאמירה כהכנה לתפילת שחרית, הידועה כתפילה קודם התפילה או תפילת רבי אלימלך.
קטע מתוך התפילה הולחן והפך לשיר, שבוצע במקור על ידי הזמר החסידי אברהם פריד, בשם 'אדרבה', ואחריו הוציאו יהורם גאון ועובדיה חממה לחן שונה לאותה תפילה:
יש גרסה אחרת בנוסף לגרסה הידועה שבה התפילה יותר ארוכה ונראה שזו הנוסחה האמיתית היות שהנוסח המקובל נפסק באמצע בקשה ונראה בעליל שיש המשך.
רבי אלימלך הלחין מספר ניגונים.
חיים בנט הוציא בסוף שנות ה-80 קלטת בשם "והשיב לב אבות" ובה תשעה ניגונים, שהשתמרו בקרב משפחת שיף, צאצאיו של רבי אלימלך.
בשנת 2012 הוציא דוד מאיר רוס, דיסק ראשון בסדרת רננו צדיקים בשם "איש חסיד" ובו עשרה ניגונים המתייחסים לרבי אלימלך.
לרבי אלימלך היה אף ריקוד מיוחד ("ריקוד השערים") בו היה רוקד, אם כי יש המפקפקים בייחוס הריקוד אליו.
יש ניגון שמחה מפורסם המיוחס לרבי אלימלך, אך רבי שלמה הלברשטאם ועוד יוצאי גליציה העידו שזו טעות, והמחבר של הניגון גם נקרא אלימלך וכך השתרבבה הטעות כשהניגון כונה "אלימלך'ס טאנץ" (ריקודו של אלימלך).
רבי אלימלך היה אחיו של רבי משולם זוסיא מאניפולי (ר' זושא מאניפולי).
רבי אלימלך נישא בשינובה לשפרינצא בתו של הרב אהרן רוקח (אחיו של הרב אלעזר רוקח) ממנה נולדו לו ילדיו.
לאחר פטירתה נישא לגיטל בתו של הרב יעקב מרגליות.
גיסו היה רבי יהושע משינובה (אביו של רבי יעקב מטיצ'ין בעל ספר ברכת יעקב על חושן משפט).
גיסו הנוסף הוא הרב בכר"ך, שבנו צבי הירש בכר"ך היה גר בטיקטין.
(מאיגרת של ר' אלימלך מליז'ענסק הנמצא בספר "דרכי נועם" שבתוך ספר "דרכי צדק" של זכריה מנדל)
רבי אלעזר, כתב את "אגרת הקודש" המודפסת בסוף ספר נועם אלימלך.
רבי אליעזר ליפא, כיהן כאדמו"ר בחמלניק
מיריש, אשת הרב אליהו אלוביץ משדה לבן, בנו של הרב יעקב מלנצוט.
אסתר עטיל (נפטרה 1801), אשת רבי ישראל מפריסטיק.
צאצאיהם; 1. אלימלך שגר בליז'ענסק והוא אביו של ר' אברהם גבירצמן מגורליץ.
2. חתנם יצחק לייב וגשל אב"ד פריסטיק.
חתן נוסף היה הרב שמואל צורף.
אין ידועים פרטים על אשתו, וייתכן שהיה בעלה של מיריש לאחר שהתאלמנה.
חלק מצאצאיו כיהנו באדמו"רות, בהם מפורסמים רבי אלימלך ויסבלום מרודניק ובנו רבי אלעזר מריישא.
על צאצאיו נמנים גם מאיר יערי, פוליטיקאי ישראלי וממנהיגי השומר הצעיר, הרב אורי ויסבלום משגיח ישיבת נחלת הלויים.
ואחיו הרב חיים נפתלי ויסבלום שכיהן כרבו של מושב שדה יעקב ורבה של שכונת נווה שאנן בחיפה.
רבי אברהם יהושע השיל מאפטא
רבי שמעון בן אברהם אשכנזי, מחבר "נחלת שמעון"
רבי אפרים יצחק מפרעמיסלא מחבר פירוש למשניות "משנה ראשונה" ו"משנה אחרונה"
רבי משה יהודה לייב מסאסוב
רבי אהרן אריה לייב מפרמישלאן
רבי נפתלי צבי הורביץ מרופשיץ
רבי ישכר דב בארון מראדושיץ
רבי אלימלך נפטר בכ"א באדר תקמ"ז בעיר רבנותו בליז'נסק, וקברו הפך למקום עלייה לרגל.
בכתובת על המצבה לא מופיעה שנת פטירתו בצורה הרגילה, אלא נכתב 'נפטר בכ"א אדר שנת תנצב"ה'; בגימטריה, ל'תקמ"ז' ול'תנצב"ה' ערך מספרי זהה.
האגדה מספרת שכשהגיעה שעתו של רבי אלימלך להיפטר מן העולם, סמך את ידיו על ראשי תלמידיו, ולארבעה מהם הקרובים ביותר העביר מכוחו הרוחני:
לחוזה מלובלין, ממנו ביקש לחנוך את בן אחייניתו ר' צבי אלימלך שפירא מדינוב, נתן את הכוח של מאור עיניו.
למגיד מקוז'ניץ נתן את כוחו שבלב.
לרבי מנחם מנדל מרימנוב נתן את כוח הנשמה שבמוחו.
לרבי מאפטא נתן את כוחו שבפיו.
עוד הבטיח רבי אלימלך כי מי שיעלה לקברו לאחר מותו, לא ייפטר מהעולם בלא תשובה.
יום פטירתו, כ"א באדר, נקבע כהילולה גדולה ומרכזית, ורבים פוקדים את קברו.
לפני מלחמת העולם היה אוהל על הקבר, שאליו הגיעו המוני חסידים להשתטח ולהתפלל.
בימי מלחמת העולם השנייה ביקשו הגרמנים שיפתחו את הקבר לראות מה טמון בו.
חסידים שנכחו אז מספרים כי הגופה הייתה באותו מצב כפי שהונחה לקבורה בלי שתחסר כלום.
יש עדויות שמספרות שאחר שעזבו הגרמנים את הקבר, פינו את הגופה ממקומה וקברו אותה במקום אחר כדי שלא יזלזלו בגופו של הצדיק כמו שהיו הגרמנים רגילים להרוס קברים.
אם כי ידוע לכל שרבי אלימלך ציווה שלא יקברו אף אחד נוסף איתו באוהל, ושהקפידו ושימרו את זה.
ולאחר השואה על מנת לאתר את המיקום המדויק סרקו את הקרקע לזיהוי חללים תת-קרקעיים (=קברים), והחלל היחיד שלא היו סביבו עוד חללים, זוהה בבירור כקברו של רבי אלימלך.
במוצאי כ"א באדר תשע"ח התלקחה שרפה בציון כתוצאה מנרות שהודלקו במקום.
בעקבות כך הוציאה העירייה המקומית צו סגירה למבנה מחשש להתמוטטותו.
לאחר חג הפסח נפתח הציון שוב למעט החדר שבו הדליקו נרות.
אֵלִימִינַצְיָה (מאנגלית: Elimination; בעברית: תגובת החסרה) היא סוג של תגובה כימית האופיינית לתרכובות אורגניות.
תגובת אלימינציה מהווה במידה רבה את התגובה ההפוכה לתגובת סיפוח.
בתגובת אלימינציה מאבדת תרכובת שני אטומים; במקומם נוצר קשר קוולנטי כפול בין שני אטומי הפחמן הסמוכים.
האטומים העוזבים הם מתמירים—הם אינם מהווים חלק משרשרת הפחמנים הראשית של התרכובת.
בתגובות ההתמרה השכיחות ביותר חומר המוצא הוא הלואלקאן (אלקאן בעל אטום הלוגן) והתוצר הוא אלקן.
שני האטומים העוזבים הם אטום ההלוגן ואטום מימן.
תגובה זו היא אחת הדרכים העיקריות לסינתזה של אלקנים.
תגובת אלימינציה כפולה של אלואלקאן המכיל שני הלוגנים מביאה לעזיבתם של ארבעה אטומים ולקבלת אלקין (פחמימן בעל קשר קוולנטי משולש).
בתגובת אלימינציה נדרש בסיס לואיס אשר יתקוף את אטום המימן העוזב.
לבסיס לואיס, מעצם הגדרתו, זוג אלקטרונים לא-קושר.
זוג זה יוצר קשר קוולנטי עם אטום המימן וגורם לניתוקו מהאלקאן.
תגובות אלימינציה מתרחשות בשני מסלולים עיקריים: התהליך יכול להיות חד-שלבי (אזי מסומנת התגובה כ-E2) או דו-שלבי (E1).
הספרה בסימון אינה מתייחסת למספר השלבים אלא למספר המולקולות המשפיעות על מהירות התגובה (ובמלים אחרות: המספר מציין את סדר התגובה בקינטיקה כימית).
בתגובת E2 משפיע ריכוז שני המגיבים (בסיס הלואיס והאלקאן) על מהירות התגובה; זוהי תגובה דו-מולקולרית.
בתגובת E1 משפיע רק ריכוז האלקאן על מהירות התגובה; זוהי תגובה חד-מולקולרית.
בתגובה זו שני שלבים נפרדים: ראשית מתנתק ההלוגן (ברום, באדום) מהאלקאן; האלקאן הופך לקרבוקטיון.
בשלב השני תוקף בסיס לואיס (אשלגן אתאוקסיד, בכחול; אטום החמצן הוא התוקף, ולאשלגן אין כל תפקיד בתגובה) את אטום המימן הקשור לפחמן הסמוך לפחמן שממנו התנתק ההלוגן.
התנתקות המימן מביאה ליצירת קשר כפול בין שני הפחמנים.
התגובה מתרחשת בשלב יחיד, תוך היווצרות מצב מעבר בלתי-יציב אשר מתפרק לאחר שבריר שנייה (מצב המעבר מתואר מעל לחץ התגובה).
תגובת E2 מתרחשת בנוכחות בסיס חזק (בעל זיקה חזקה ליוני מימן).
הבסיס תוקף מיידית את אטום המימן באלקאן, מבלי "לחכות" להתנתקות ההלוגן.
התנתקות ההלוגן מתרחשת לאחר יצירת הקשר הכפול.
בתגובת E2 לא נוצר קרבוקטיון.
תגובות E1 ו-E2 הפוכות, לפיכך, בסדר התרחשות הדברים:
אלימלך-שמעון רִימַלְט (1 בנובמבר 1907 – 5 בנובמבר 1987) היה פוליטיקאי ישראלי, מראשי המפלגה הליברלית, גח"ל והליכוד, ציר בשני קונגרסים ציוניים, שכיהן כחבר הכנסת במשך כ-26 שנים והיה לתקופה קצרה גם שר הדואר בממשלת ישראל החמש עשרה, תקופת האחדות הלאומית שלאחר מלחמת ששת הימים.
אלימלך-שמעון רימלט נולד בבוכניה שבגליציה, בנם של שמואל וצילה.
למד בחדר ובישיבה, וכן בבית-ספר תיכון עברי בקרקוב.
היה ממייסדי אגודת הנוער העברי "עקיבא" בפולין.
הוסמך לרב בבית המדרש לרבנים בווינה.
קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה באוניברסיטת וינה, על מחקרו בבלשנות שמית וכיהן כרב קהילה באינסברוק העיר ובמחוז טירול.
עמדותיו היו ליברליות מאלו של האורתודוקסיה אך ביקרו את הרפורמים ולימים הוא זוהה כקונסרבטיבי.
היה פעיל בתנועה הציונית באוסטריה ושימש יו"ר ארגון הסטודנטים הציונים בווינה.
בספטמבר 1938, לאחר האנשלוס, עבר לווינה וניהל שם את משרד ההגירה של הקהילה היהודית.
במסגרת זו היה במשא ומתן עם אדולף אייכמן לקידום הגירתם של יהודי אוסטריה.
באביב 1939 עלה לארץ ישראל והיה למנהל בית הספר התיכון "אהל שם" ברמת גן, תפקיד אותו מילא במשך ארבע שנים.
לאחר מכן עבר לכהן כמנהל מחלקת החינוך בעיריית רמת גן במשך כעשר שנים, עד 1952, בשנה האחרונה כבר במקביל לכהונתו כחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים.
רימלט היה חבר המערכת הקבועה של אנציקלופדיה תרבות ביחד עם אשר ברש, ישעיהו פרישמן, ונחום גבריאלי, אשר יצאה בהוצאת מסדה.
במקביל לתפקידיו בעיריית רמת גן, בין השנים 1951–1977 כיהן רימלט כחבר הכנסת, עד 1961 מטעם סיעת הציונים הכלליים ולאחר מכן מטעם המפלגה הליברלית, גח"ל והליכוד).
היה יו"ר ועדת החינוך של הכנסת במשך שנים רבות.
כחלק מתפקיד זה עמד בראש ועדת רימלט ועדת חקירה פרלמנטרית לבחינת מבנה מערכת החינוך שהכנסת אימצה את המלצותיה ב-1968 ולאורה הוחלט ליצור חינוך יסודי שש-שנתי ולהקים את חטיבות הביניים.
ב-1969 התמנה לשר הדואר בממשלת האחדות של גולדה מאיר (ממשלת ישראל ה-15).
בתפקיד זה כיהן במשך 8 חודשים בלבד, עד לפרישת סיעתו מהממשלה.
בעניינים מדיניים היה רימלט בעל עמדה מתונה.
באוגוסט 1974 הציג תוכנית מדינית לשלום בין ישראל וירדן, במסגרתה תוקם קונפדרציה כלכלית בין המדינות, המדינה תחולק למחוזות אוטונומיים וערביי הגדה המערבית יכלו לבחור בין אזרחות ישראלית או ירדנית.
ביולי 1975 ביקר בחריפות את חברי הכנסת מהליכוד שהשתתפו בניסיון ההתנחלות בסבסטיה, הוא סבר שעיקרון שמירת החוק הוא בעדיפות מעל כל שיקול אחר.
רימלט גם תמך בהסכם הביניים בין ישראל למצרים ב-1975, בניגוד לדעתו של מנהיג הליכוד מנחם בגין (אם כי בגין עצמו חתם על הסכם השלום עם מצרים ארבע שנים אחר כך).
בנו, דוד, נישא לאילנה רימלט והיה עורך דין.
נכדתו היא פרופ' נויה רימלט.
התמודד על נשיאות מדינת ישראל, אך החליט להסיר את מועמדותו.
הצטרף להנהלת גימנסיה "מודיעים" שברמת גן עד לפטירתו ב-5 בנובמבר 1987.
על שמו רחובות ברמת גן וברעננה, וכן בית ספר יסודי בנתניה.
דוד הראובני, השליח המסתורי: שלמה מולכו: שלהבת האמונה, (גדולי ישראל), תל אביב, הוצאת מסדה, 1961.
דין וחשבון: הוועדה הפרלמנטרית לבחינת מבנה החינוך היסודי והעל יסודי בישראל, תשכ"ו-תשכ"ח, דפוס ג'רוזלם פוסט, תשל"א, 1971.
הנהגה כל-לאומית ציונית מול סכנות מחוץ ומבית, תל אביב, המפלגה הליברלית - מחלקת ההסברה, תשל"ה, 1975.
הרב אהרן אלימלך בר-שאול (כ"ה בסיון תרע"ג, 21 ביוני 1911 – י' בחשון תשכ"ה, 16 באוקטובר 1964) היה רב העיר רחובות ומחבר ספרי הגות יהודית, אמונה ומחשבה.
נולד בירושלים למשפחת שאולזון החב"דית.
למד בישיבת עץ חיים ובישיבת חברון.
התקרב לראי"ה קוק ונהג להשתתף בסעודה שלישית שערך בישיבת מרכז הרב.
מסר שיחות מוסר לקבוצה מתלמידי ישיבת חברון שהייתה מעוניינת לשמוע שיעורים ושיחות מוסר בעברית דווקא ולא ביידיש כפי שהיה נהוג שם אז.
רוחה של ישיבת חברון ניכרת בספריו ויש ממאמריו המהווים, במידה רבה, עיבודים של שיחות הסבא מסלבודקה, רבי נתן צבי פינקל, ששמע, כנראה, מהרב מאיר חדש.
בשנת ה'תש"א נישא והתגורר בירושלים.
בשנת תש"ג נבחר לרב של שדה יעקב, ובשנת תש"ט עבר ללמד בישיבת קלצק ברחובות, שהתאחדה מאוחר יותר לישיבת הדרום.
לרחובות הגיעו עמו גם כמה מתלמידיו בישיבת חברון.
בקיץ ה'תשי"א (1951) מונה לרבה הראשי של רחובות.
פעל לחיזוק היהדות בעיר, ובפרט שמירת השבת במרחב הציבורי.
קיבץ סביבו חוג זוגות צעירים ויזם את הקמתו של בניין הרבנות, שאותו שאף להפוך למרכז רוחני הכולל ספריה תורנית עשירה.
לימד בישיבת כרם ביבנה ובישיבת הדרום.
כיהן כחבר בוועדה לענייני חינוך של הרבנות הראשית ועסק רבות בענייני חינוך.
היה חבר בחבר הרבנים של הפועל המזרחי ובמקביל בחבר הנאמנים של החינוך העצמאי של אגודת ישראל.
אנשי הקיבוץ הדתי התייעצו בו רבות.
נמנה עם הכותבים באנציקלופדיה התלמודית.
באמצע שנות ה-50 נתגלעו מתחים בינו ובין הרב יואל קלופט שכיהן כדיין בעיר, בין השאר בנוגע למינוי שוחטים והקמת בתי ספר דתיים.
בעקבות זאת, בקיץ תשי"ז (1957) הודיע הרב בר שאול על התפטרותו, אולם הרבנים הראשיים הרב הרצוג והרב נסים סירבו לקבלה, וכעבור זמן קצר הורו על העברת הרב קלופט מתפקידו.
בתגובה דרשו מועצת גדולי התורה והרב יחזקאל סרנא שלא להעבירו את הרב קלופט מתפקידו, אולם בסופו של דבר הוא עבר לכהן כאב בית דין בחיפה.
נפטר בפתאומיות בי' בחשוון ה'תשכ"ה בגיל 51 מהתקף לב.
על שמו רחוב בעיר רחובות.
קרויים על שמו גם בניין הרבנות בעיר וכולל אברכים מרכזי, הוותיק והגדול בעיר.
כחניך סלבודקה, הדגיש את גדלות האדם, את יכולותיו ואת חובתו להמשיך ולהתעלות במשך חייו.
הסתייג מרעיון הצמחונות, מחשש שיוביל להשוואה בלתי רצויה בין האדם לבעלי החיים ולהקטנת ערך האדם.
בנוגע ללימוד התורה אמר: "תפרש את התורה כמיטב הבנתך ובכל שיטה הנראית לך נכונה – ובלבד שנקודת המוצא שלך היא האמונה השלמה בתורה מן השמים".
כאשר נשאל על היחס בין התורה למדע השיב כי קביעותיו של המדע הן בגדר ספק, בעוד האמת התורנית היא ודאית.
ראה ערך חיובי בעבודה ובמלאכה ועודד את העוסקים בה.
את הכפירה שייך לתחום המידות והתכונות, כמקובל בקרב בעלי המוסר.
את חוקי הקורבנות הסביר כביטוי חיצוני לרגש הפנימי כלפי הבורא, הדומה ביסודו למחוות הנהוגות בין בני אדם, כנתינת פרחים או הענקת שי.
בדרך דומה פירש את הרצון להחמיר מעבר לדרישות ההלכה כהבעה של רגש האהבה כלפי ה', הדומה ביסודו לאהבה שאותה רוחש אדם לבני משפחתו ולחבריו.
את ערכי הצניעות, בייחוד את חובת כיסוי ראשה של האישה, נימק בצורך הפנימי להימנע מחשיפה פומבית של דברים שכלפיהם חש האדם רגש אישי עמוק ואינטימי.
כמי שחי בתקופה שבה תפסו הרעיונות השיתופיים מקום מרכזי, הוא מתייחס גם לשאלת הרכוש הפרטי.
הוא מצביע על כך שבמקורות ניתן למצוא הן את הגישה המחייבת את השמירה עליו והן הרואה בו חריגה מטבע הבריאה.
כתב כי השואה באה מהקב"ה שכבר הזהיר בתורה מפני אסונות העלולים להתחולל.
מדינת ישראל הייתה בעיניו הזדמנות גדולה שעליה יש לשמוח ולברך.
את העשורים הראשונים של המדינה, ראה כפתחה של תקופה רבת סיכויים מחד גיסא וסיכונים מאידך גיסא.
עם זאת, התנגד לנוהג שהחל מתגבש בבתי הכנסת של הקיבוץ הדתי, לקרוא בתורה ובהפטרה בברכה ביום העצמאות, מסיבות הלכתיות.
חיבר ספרי מחשבה והגות המושפעים, כאמור, משיטת המוסר נוסח סלבודקה, מהגות הראי"ה קוק ועוד.
לשונו פיוטית ועם זאת בהירה.
חיבוריו יצאו בכמה וכמה מהדורות, בעיקר בהוצאת המכון התורני אור עציון.
מכתביו בהלכה נדפס מעט בקבצים שונים.
חלק מכתביו ההגותיים עדיין לא נדפס.
מצווה ולב - ב' כרכים, מאמרים בענייני מחשבה, הגות ומוסר
מערכי לב - דברי תשובה לצעירים בענייני השקפה, מעין שו"ת בענייני מחשבה.
מן הבאר - שיחות לפרשיות השבוע ולמועדים
ריח מים - לקט רעיונות הגותיים ומוסריים קצרים, רובם בשיטת בעלי המוסר.
היה נשוי לרבנית יעל הינדא פייגא (לבית ברמן), ילידת דווינסק.
בלומה - שדכנית ואשת הרב בנימין בארי.
מרים - אשת הרב אביגדור שילה, ר"מ בישיבת ההסדר אור עציון.
מלכיאל - אביו של איש הדרכת וידיעת הארץ אלידע בר-שאול.
רבקה - אשת אליהו אליעזר סומפולינסקי.
גיסו הוא הרב יהודה יצחק ברמן.
אלימלך אברהם (נולד ב-5 בדצמבר 1952) הוא קצין ומפקד בחטיבת גולני מגדוד 13 שעוטר בצל"ש הרמטכ"ל במלחמת יום כיפור.
אברהם היה קצין בדרגת סגן ומפקד מוצב 107 ("פורטוגל") ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים.
המוצב הותקף על ידי כוחות סוריים גדולים, כוחות חיל רגלים משולבים עם שריון.
המוצב נשאר מבודד במוצב עם כוח לוחמים של 19 איש, והמשיך להילחם ללא סיוע תחת פיקודו של אברהם.
אברהם פיקד על אנשי המוצב במשך כל ימי הלחימה במוצב, תוך שהוא מכוון טנקים של צה"ל לירי לעבר השריון הסורי שעל המוצב.
במשך 100 שעות הדפו חיילי המוצב את התקפת הכוחות הסוריים, כשהם סובלים ממחסור בתחמושת ומתקלות בכלי הנשק, ואף הצליחו להגן על הצירים באזור.
על רוח הלחימה של אברהם הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל על ידי הרמטכ"ל מוטה גור.
על סיפור הגבורה של המוצב נכתב הספר "עשירי למניין" מאת רומן פריסטר, שהגיע למוצב הנצור עם יחידת חרמ"ש ששחררה את הנצורים, וכתב את הספר על פי שיחות איתם.
סיפור הגבורה של המוצב מועבר במסגרת מורשת הקרב של חטיבת גולני ובמסגרת קורס הקצינים של צה"ל.
נשוי ואב ל-3, מתגורר בגבעתיים.
אלימלך אבנר (כונה גם זליג או זליק; 23 בספטמבר 1897 – 24 בפברואר 1957) היה מהמפקדים הראשונים של ארגון ההגנה, מדריך ראשי בארגון ומפקדה של העיר תל אביב, אלוף בצה"ל, עמד בראש הממשל הצבאי על ערביי ישראל.
נולד בשם אלימלך זליקוביץ' ליעקב מרדכי, סוחר, וללאה בת צבי ליפניק בלידא, פלך וילנה של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
עלה בשנת 1913 לארץ ישראל והמשיך את לימודיו בגימנסיה העברית "הרצליה".
התגייס לצבא האימפריה העות'מאנית ונשלח ללימודים צבאיים בקושטא.
במלחמת העולם הראשונה שירת כמפקד פלוגה בקרבות בחזית מקדוניה ובקרבות בחזית עזה.
לאחר תבוסת הטורקים נהיה לפועל חקלאי.
ב-1918 התגייס לגדודים העבריים, שירת בגדוד הראשון ליהודה במשך שנתיים והשתחרר בדרגת סרג'נט.
היה חבר בקבוצת באר טוביה, עבד בחוות הניסיונות החקלאית בסמוך לכפר הנוער בן שמן, והיה חבר בקבוצת גבע.
ב-1928 נטל חלק בהתיישבות ברמתיים כחלק מ"קבוצת האוטהקר".
בהמשך עבר להתגורר בתל אביב.
בעקבות פרעות תרפ"א (1921) הזמינו אליהו גולומב לעמוד בראש ועדה שתגבש את קווי ההדרכה והארגון של ההגנה.
בוועדה שכונתה "ועידת קצינים וסמלים" והתכנסה בעין גנים היו חברים יוצאי הגדודים העבריים, צבאות האימפריה העות'מאנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הגרמנית.
לאחר בחינה של שיטות אימון והפעלת כלי נשק הוחלט לאמץ את תורת הקרב וההדרכה הבריטית.
ועד הצירים גייס מימון לייסוד קורס הדרכה ראשון למפקדי הארגון ואבנר מונה למדריך הראשי.
לימודי הקורס החלו בבניין גימנסיית הרצליה ואימונים נערכו בחולות תל אביב.
קבוצת החניכים מנתה 30 בחורים ו-3 בחורות.
בהמשך הועברו הלימודים לכפר גלעדי בו זכו החניכים לכינוי המזלזל "קומדיאנצ'יקים" שניתן להם על ידי ותיקי השומר.
אבנר היה אחראי גם לקורס השני של מפקדי ההגנה שהתקיים ב-1925. הקורס התקיים על הר הכרמל וכונה "איטליה" משום שהחניכים נדרשו להשיב כי נסעו לאיטליה במידה וישאלו לפשר העדרם.
לאחר מכן פיקד אבנר על קורסים שונים כולל קורס מפקדי המחלקות שהתקיים ב-1935 בגבת.
באוגוסט 1931 קיבל את המינוי של מפקד ראשי של תל אביב בארגון ההגנה, תפקיד בו כיהן עד 1941. אבנר ערך מחדש את התוכנית להגנת העיר שהייתה בצמיחה מתמדת.
מצבת הכוח שמנתה עם כניסתו לתפקיד כ-480 חברים, גדלה תוך שנה לכאלף.
בעקבות מסקנות ועדת פיל ב-1937, מונה אבנר לעמוד בראש מחלקת התכנון של המפקדה הארצית.
הוטל עליו לגבש תוכנית להגנה על היישוב היהודי בארץ.
התוכנית שכתב, המוכרת בשם תוכנית אבנר, הייתה התוכנית האסטרטגית הראשונה להגנת גבולות מדינה יהודית אפשרית ברמה הארצית.
התוכנית נדחתה על ידי המטה הכללי של ארגון ההגנה ונגנזה.
בשנים 1941 עד 1944 שימש מפקד אזור גליל דרום ואחר כך הועבר למטה הכללי של ההגנה.
בשנת 1944 החל לעבוד בעיריית תל אביב כמנהל מחלקת השיכון העירוני.
במסגרת תפקידו יזם את הקמת שכונת יד אליהו עבור משוחררי הצבא הבריטי.
ביולי 1948, בעקבות הדיווחים על מעשי שוד וביזה שביצעו יהודים בערים ערביות שנכבשו על ידי צה"ל, נקרא על ידי דוד בן-גוריון להקים לעמוד בראש הממשל הצבאי כמחלקה במשרד הביטחון.
אבנר מונה לדרגת אלוף ולחבר המטה הכללי של צה"ל.
הוא נדרש לארגן את הממשל בכל הערים והכפרים שנכבשו, להקים את הכוח המזוין שיקיים בהם את הביטחון, השמירה על הסדר והבטחת השירותים.
המינוי ניתן בספטמבר 1948 והוחל למפרע עד 15 במאי 1948.
סמוך להקמת המדינה שינה את שם משפחתו, בעקבות בקשתו של בן-גוריון, מ"זליקוביץ'" ל"אבנר", שמו המחתרתי בהגנה.
בסוף 1949 עזב את צה"ל והוחלף בידי סגן אלוף עמנואל מור בתפקיד מפקד הממשל הצבאי.
אבנר שב לתפקידו בעיריית תל אביב.
בשנות החמישים נמנה אבנר על יוזמי בניית שכונת אפקה עבור מפקדי ההגנה לשעבר.
אבנר היה נשוי פעמיים ואב לשני בנים.
ב-1924 נישא לנחמה בת יעקב גוריון.
אבנר נפטר בפברואר 1957 בביתו בתל אביב משבץ.
נקבר בבית הקברות נחלת יצחק, לצד רעייתו הראשונה.
באפריל 1960 נערך טקס הנחת אבן פינה ל"יד אבנר"- בית ההגנה ע"ש האלוף אבנר בתכנונו של שמואל ברקאי.
לצורך הקמת המבנה הוקמה מועצה הציבורית בראשותו של סעדיה שושני.
כיום שוכן בו החוג לגאוגרפיה ולסביבת האדם של אוניברסיטת תל אביב.
רחוב זליג בשכונת אפקה בתל אביב קרוי על שמו.
בנו, אלוף-משנה מרדכי נדיבי, נהרג בעלותו על מוקש ב-1971 בעת שירותו הצבאי.
רבי אלימלך הורוביץ (תרמ"א, 1881-תש"ב, 1942) היה אדמו"ר חסידי בקראקא, הרביעי בשושלת מעליץ.
נודע בלחניו וכונה 'האדמו"ר המלחין'.
היה מצאצאי רבי נפתלי צבי הורוביץ מרופשיץ.
נספה ביריות בבית הקברות בראדומישל.
היה גיסו של ר' יחזקאל הולשטוק מאוסטרובצה.
נולד לרבי נפתלי הורוביץ ממעליץ (ד' בטבת תר"ה–י"ח בתשרי תרע"ו) ולרכיל בתו של רבי אביש קנר מסאניק.
עוד בבחרותו נודע בגאונותו וביכולתו לחדש חידושי תורה בהלכה ובאגדה.
נישא לבינה, בתו של רבי צבי הירש הורוביץ מרוזבדוב (תר"ט-חשוון תרע"ט).
עוד בחיי אביו מונה לרבה של מליץ וכונה בפי כל "הרב הצעיר".
ניהל את רבנותו ביד רמה וראש הקהל שלא אהב זאת ירד לחייו.
לכן היגר עם משפחתו לארצות הברית וחזר לאחר שנתיים.
הוא ויתר על רבנותו במליץ לטובת אחיו רבי מנחם-מנדל (תרמ"ג-תש"ג), ועבר לקרקוב.
לאחר זמן מה שב לזמן קצר לארצות הברית ולאחר חזרתו משם החל בתקופה שבה הרבה במתן צדקה ובמעשי חסד ונכנס לעסקים.
את עסקיו מסר לאנשים שהבינו בתחום והיה לו אמון בהם, אך הם מעלו באמונו והוא נקלע למשבר כלכלי חמור.
הוא שמע לעצת מקורביו ועבר לדירה גדולה יותר, הקים בית כנסת משלו וחזר להנהיג עדת חסידים.
מספר החסידים הלך ועלה מיום ליום, והם נהנו בייחוד לשמוע את ניגוניו בתפילה.
היה בעל כישרון מוזיקלי רב ובגיל 10 המלמד שלו לימדו גם תווים.
בהמשך הרחיב בכוחות עצמו את ההשכלה המוזיקלית שלו עד שידע להלחין יצירות שלמות ולכתוב את התווים שלהן.
השאיר אחריו מאות לחנים שתוויהן מילאו חמישה כרכים.
עקב אחרי יצירותיהם של מלחינים יהודיים במוזיקה העולמית ושל גדולי החזנים.
כשהיה בארצות-הברית הופק מלחניו תקליט שהצליח מאוד.
חיבר גם פירוש לספר תהילים שנשאר בכתב יד.
לאחר כיבוש פולין בידי הנאצים, גלו יהודי מליץ לגטו בעיירה ראדומישל הסמוכה למליץ בגליציה המערבית.
מפני שלא היו פסי רכבת בסביבה, רציחת היהודים בגטו ראדומישל נעשה ביריות בבית הקברות.
לפני ביצוע הרצח ביקש רבי אלימלך לערוך סעודה בפעם האחרונה.
הרוצחים הסכימו, והרבי ישב עם חסידיו ליד הקבר הפתוח ובהתרגשות רבה השמיע להם דברי תורה וניגון חדש שחיבר לקטע התפילה "נשמת כל חי", שבמהלכו יצאו יחד בריקוד סוחף.
לאחר סיום הריקוד אמר הרבי למבצעי הרצח: "אנו עשינו את שלנו, עשו אתם את שלכם!" מיד לאחר מכן נרצחו ביריות בידי הנאצים.
הרב נפתלי הורביץ, נספה באמבטיה רותחת במחנה פוסטקוב ליד טרנוב.
הרב יהודה אלתר הורוביץ, עלה לארץ ישראל בשנת 1934, ונפטר ב-21 במאי 1978
אלימלך זוּרְקַין הוא שמו של נבל בדיוני, המופיע בסדרת הספרים חסמבה מאת יגאל מוסינזון ובעיבודים השונים של הסרטים לתיאטרון, לקולנוע ולטלוויזיה.
חברי חסמבה פוגשים את אלימלך זורקין לראשונה (ואת אחיו זרח) בספר "חסמבה בבית האסורים" שיצא לאור בשנת 1950. אלימלך זורקין מתואר כפושע ובריון אלים, שמכה באכזריות את ירון זהבי, כשזה מנסה להזהיר את חבריו מסכנה.
ירון ניצל הודות לאביו, שבמקרה נאסר באותו יום והוכנס לאותו תא בו היו ירון והפושע, והוא משיב לזורקין כגמולו על הכאת חלש ממנו.
אך בספר זה דמותו של זורקין היא שולית, ועיקר המאבק הוא בבריטים.
זורקין מופיע כנבל הראשי בשני ספרים אחרים "חסמבה ושודדי הסוסים" (1950) ו"חסמבה וילדי ההפקר" (1951).
הוא מופיע כדמות שולית בספר "חסמבה במארבי הגבול" (1955), אך ללא קשר לעלילה הראשית בספר זה.
כן מופיע זורקין כאויבם של החסמבאים בני "הדור השני" בהנהגת יואב צור, בספר "חסמבה בהרפתקאות עם הבלשית הנודניקית המופלאה" (1977).
בספר "חסמבה בפחדים ובסכנות נוראות" (1983) מתעמתים החסמבאים עם משולם בנו של אלימלך זורקין ואחיינו פישקה (לא כתוב אם פישקה הוא בנו של זרח או של ירוחם).
זורקין הוא אחד משלושה אחים, שכולם פושעים ומראם החיצוני דומה, ומכונים "יאז"ז" (ירוחם, אלימלך, זרח זורקין) - זרח מגלה זאת לירון בספר "חסמבה בבית האסורים".
בנוסף גילה זרח לירון כי טביעות האצבעות שלהם שונות, דבר שמקשה על המשטרה להאשים אותם בעבירות המיוחסות להם.
כך, למשל, זרח הואשם בגנבת כסף מקופת בנק - אך מכיוון שטביעותיו לא תאמו את הטביעות שהגנב האמיתי (אלימלך או ירוחם) הותיר על הקופה, המשטרה נאלצה לבטל את ההאשמות נגדו.
השלושה מופיעים בהרכב מלא בשניים מהספרים: "חסמבה וילדי ההפקר" ו"חסמבה בהרפתקאות עם הבלשית הנודניקית המופלאה".
אלימלך הוא בבירור האלים והדומיננטי מבין השלושה, ועל אף שהוא מתייחס לזרח ולירוחם באופן משפיל, הם מצייתים לו, גם אם זה לא לרוחם.
זורקין מתואר כבעל הומור ורב תושייה, ובחלק מהספרים מסופר כי כדי להסתיר את זהותו וכוונותיו האמיתיות קרא לעצמו "פרופסור וסרצימס", אם כי לא הצליח בכך להוליך שולל את בני החבורה.
על אף שזורקין מופיע רק בחמישה מספרי הסדרה (יותר מכל אויב אחר של החבורה), ובמהלך הסדרה התעמתו החסמבאים עם פושעים מרושעים בהרבה ומסוכנים בהרבה, הרי שדמותו הפכה לאב הטיפוס של הנבל החסמבאי, והיא הזכורה ביותר מבין כל הנבלים שהופיעו בסדרת הספרים.
זורקין הופיע כנבל בשני הסרטים שנעשו על פי הסדרה, חסמבה ונערי ההפקר (1971) שם גילם את דמותו זאב רווח, וחסמבה ושודדי הסוסים (1985) שם גילם את דמותו ספי ריבלין.
דמותו של רווח היא המזוהה יותר עם זורקין, ושונה בפרטים רבים מהמקור הספרותי.
הדמות הפכה לדמות פולקלוריסטית ואהודה.
בגילומו של רווח קיבלה הדמות מאפיינים עדתיים מובהקים, ברוח סרטי הבורקס, שלא נמצאו בדמות הספרותית המקורית.
זורקין אף הופיע במחזמר על חסמבה בשנת 1998 בו גולם על ידי שלום אסייג.
בפרק של "זהו זה!", שנעשה בשנת 1990 על חסמבה, אלימלך זורקין הפך להיות חבר כנסת וגולם על ידי מוני מושונוב.
בסדרה "מנדלבאום בלש פרטי", הזורקינים, שנקראו ע"ש הזורקינים מחסמבה, היו זייפני יצירות אומנות וגולמו על ידי יורם יוספסברג.
בסדרת הטלוויזיה "חסמבה דור 3" שהוקרנה בשנת 2010 בערוצי HOT, שב רווח וגילם את דמותו של זורקין.
מסתבר שזורקין הוא אב לשני ילדים, פרדי (יהודה לוי/מיקי גבע) וסאני (דורית בר אור/מגי אזרזר), וביחד עמם הקים תאגיד פשע בשם "זורקום" ועודו ממשיך בפשעיו.
בדומה לסרט "חסמבה ונערי ההפקר", שם משפחתו של אלימלך מבוטא זוֹרקין.
באחד מפרקי הסדרה "הפיג'מות" נעשתה פרודיה על הסרט "חסמבה ונערי ההפקר".השחקן נדב אסולין שיחק את זורקין.
בפרק של "מגן דוד דרום", דוביק מנהל התחנה מציג את עצמו כאלימלך זורקין.
אלימלך ירחמיאל איתמר (י' בתמוז ה'תרס"ט, יוני 1909 – כ"ב באלול ה'תשנ"ד, אוגוסט 1994) היה רב ואיש ציבור דתי בארצות הברית ובישראל.
איש ועד ההצלה בארצות הברית, מייסד מערכת החינוך היהודית-אורתודוכסית 'בית יהודה' בעיר דטרויט, וממניחי היסוד של הרבנות הראשית בישראל לאחר קום המדינה.
נולד בפולין בשם ירחמיאל אלימלך וולגלרנטר.
בצעירותו למד אצל הרב אריה צבי פרומר מקוז'יגלוב ובמתיבתא של הרב מנחם זמבה בוורשה.
בהיותו כבן 14 היגר הגיע לאמריקה, שם הצטרף לאביו ר' ישראל אלעזר שהתפרנס כשוחט ובודק, ואל אחיו שהגיע לפניו.
למד בישיבה אוניברסיטה בניו יורק, והוסמך לרבנות.
שימש כרב בקהילות יהודיות בהמילטון ולאחר מכן בדטרויט (החל משנת 1937; שם ייסד את ישיבת 'בית יהודה' המקומית).
היה פעיל בחיים הציבוריים ביהדות אמריקה, שימש מנהל ארגון ה-Orthodox Union (התאחדות הקהילות האורתודוקסיות באמריקה) וסגן יושב-ראש הסתדרות הרבנים דאמריקה (The Rabbinical Council of America (RCA) .
לאחר מלחמת העולם השנייה סייע לאחיו, שלום פנחס וולגלרנטר, שהיה פעיל מרכזי בוועד ההצלה האמריקאי ועסק בשתדלנות להצלת יהודי אירופה בזמן השואה ולאחר מכן במתן עזרה וסיוע לשארית הפליטה.
בשנת 1956 עלה לישראל עם משפחתו, וזמן קצר לאחר מכן התמנה למזכיר הכללי של הרבנות הראשית לישראל ושל בית הדין הגדול.
במסגרת תפקידו מיסד את דפוסי הפעולה של הרבנות הראשית, והיה פעיל מרכזי בכל ענייני הדת שהיו בסמכותה של הרבנות הראשית.
בביקוריו בארצות הברית נפגש עם גדולי רבני אמריקה ודן איתם בנושאים הקשורים בעולם הדת בישראל.
בין השאר נפגש עם הרב יוסף דב סולובייצ'יק בניסיון לשכנעו לקבל עליו את משרת הרב הראשי לישראל.
כמו כן נפגש עם רבי מנחם מנדל שניאורסון, אשר ביקשו לפעול להחלת שמירת השבת ברשויות המדינה, בין השאר בהפלגות אוניות צים.
עם פרישתו ממוסד הרבנות הראשית המשיך כבכיר במשרד הדתות, ואחר כך בהנהלת מכון הרי פישל להכשרת דיינים בירושלים.
כאחיו הגדול בקנדה, כך גם הרב י.א.
איתמר היה אספן של ספרי יהדות מכל הסוגים ובכל התחומים, במשך עשרות בשנים והחזיק ספרייה בעלת עשרות אלפי כרכים.
חלק גדול ממנה הוקדש לפרשני התורה מכל התקופות, ספרי חסידות וקבלה, מחקר ודקדוק השפה העברית, אוספים מיוחדים לפרשנות פרקי אבות ולהגדות של פסח.
ספרייתו הגדולה עברה בחלקה להפקדה במכון הרי פישל (בית וגן, ירושלים), ולספריות גדולות של בתי כנסת לבני-תורה (בבני ברק, ואחר כך בקריית ספר).
חלק אחר של ספרייתו העצומה הופקד לימים במדרשת לינדנבאום בירושלים.
איתמר הוא צאצא של רבי איתמר וולגלרנטר מקונסקובולה, תלמידו של רבי יעקב יצחק הורוביץ "החוזה מלובלין", ומחבר הספר "משמרת איתמר".
לשם שימור זכרו (וכחלק מהנוהג המצופה בשנות החמישים מנושאי משרות ממשלתיות במדינה לעברת את שם משפחתם), שינה אלימלך ירחמיאל את שם משפחתו ל"איתמר".
בתו היא פרופ' תמר רוס.
בנו ר' יהושע איתמר, מגיד שעור בישיבת קריית מלאכי, הוא חתנו של הרב קלמן כהנא, רב קיבוץ חפץ חיים ומייסד בית המדרש להלכה בהתיישבות.
אֱלִימֶלֶךְ הוא דמות תנ"כית מתקופת השופטים הנזכרת במגילת רות.
אלימלך מיוחס לשבט יהודה, והיה בעלה של נעמי ואביהם של מחלון וכליון.
המשפחה התגוררה בבית לחם יהודה.
עקב הבצורת והרעב עזב אלימלך עם משפחתו את ארץ ישראל והלך לשדה מואב, ומת שם.
בניו, מחלון וכליון, נישאו לשתי נשים מואביות, רות וערפה.
כעבור זמן מתו שני בניו.
אשתו וכלתו רות שבו לבית לחם, ורות נישאה לבועז, שהיה קרוב משפחתו של אלימלך.
לפי התלמוד היה מבניו של נחשון בן עמינדב נשיא שבט יהודה.
על אודותיו ועל נסיבות עזיבתו את הארץ דורשים חז"ל:
לאחר זמן מת אלימלך."וימת אלימלך איש נעמי" (רות א,ג) - מכאן שאין איש מת אלא לאשתו (מסכת סנהדרין, כב)
ממקרהו של אלימלך לומדים חז"ל על חומרת האיסור של יציאה מארץ ישראל:
אלימלך כנר (ז' בתשרי תר"ץ, 11 באוקטובר 1929 – ג' בטבת תש"ע, 20 בדצמבר 2009) היה איש חינוך ופעיל חברתי ישראלי, סגן ראש עיריית פתח תקווה בשנים 1978 עד 1989. כנר היה ניצול שואה, מקבוצת ילדי טהראן.
ספר המבוסס על יומנו מאותה תקופה פורסם ב-1996 בהוצאת יד ושם.
כנר נולד לציפורה ופנחס, בפרוחניק שבפולין, וגדל בסטריז'וב.
אימו נפטרה ב-1938. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח עם סבתו מזרחה, לאזור הסובייטי.
ב-1943, בגיל 14, אחרי נדודים דרך בוכרה, סיביר ואיראן, הגיע לארץ ישראל בקבוצת ילדי טהראן, והתגורר אצל דודתו.
כנר עשה את שרותו הצבאי בחיל הקשר, ומאמצע שנות ה-50' התגורר בפתח תקווה.
בשנים 1958–1973 היה מנהלו הראשון של בית הספר "יד לבנים", ובהמשך – ראש מחלקת גני הילדים בעירייה.
בשנים 1978 עד 1989 היה סגנו של ראש העירייה דב תבורי, והממונה על תיק החינוך, הנוער ושיקום השכונות.
היה חבר מועצת העיר עד 1996.
ב-1996 יצא בהוצאת יד ושם הספר לא הספקתי להיות עצוב – סיפורו של מיילך קנר מילדי טהרן, מאת נעמי מורגנשטרן, המבוסס על יומנו של כנר מתקופת השואה.
הספר משמש בסיס לערכת לימוד המיועדת לתלמידי בתי ספר יסודיים.
כנר עסק בהנחלת זכר השואה בהרצאות לבני נוער, ובמסגרת עמותת ילדי טהראן ועמותת "זעקה".
כנר נישא ב-1954 לאורה לבית קרמפל, והיה אב לשלוש בנות.
אחת מהן היא דרורית גור אריה, אוצרת מוזיאון לאומנות בפתח תקווה.
ב-2001 הוענק לו עיטור יקיר העיר פתח תקווה, וב-2008 – תואר יקיר ההסתדרות.
בית הספר היסודי בשכונת כפר גנים ג', שנוסד בשנת הלימודים תשע"א, נקרא על שמו.
אלימלך בינדיגר (ה'תר"ך, 1860 - ה'תרפ"ה,1925) היה רב העיר שינאווא ולאחר מכן כיהן כאדמו"ר בעיר דעש.
הוא היה נכדו של הרב יחזקאל שרגא הלברשטאם אשר ייסד את חסידות שינאווא.
אלימלך בינדיגר נולד בשנת ה'תר"ך (לערך) בפולין.
אביו, הרב אלעזר בינדיגר, היה רב בעיר שינאווא.
סבו מצד אביו, היה הרב שמואל זנוויל בינדיגר שכיהן כרב בעיר בארדיוב.
סבא-רבא שלו, הרב ברוך אברהם בינדיגר, כיהן כרב בעיר האנשווייץ.
אימו של הרב אלימלך הייתה הרבנית חיה שרה, בתו של הרב יחזקאל שרגא הלברשטאם, שהיה אבי שושלת חסידות שינאווא ובנו של הרב חיים הלברשטאם, מייסד שושלת חסידות צאנז.
הרב אלימלך נישא לרבנית פייגא, בת הרב משה הלברשטאם שהיה האדמו"ר משינאווא.
בנם היחיד היה הרב חיים אלעזר בינדיגר שהיה רב בעיר שינאווא.
בנם נישא לרבנית רייצא, בת הרב מנחם מענדל הלברשטאם שהיה האדמו"ר מסטרפקוב.
בבחרותו, כשהתחנך אצל סבו, הרב יחזקאל שרגא הלברשטאם, עבר הרב אלימלך לעיר צאנז בשנת ה'תרס"ו.
אחרי שהתגורר בעיר זו הוא היגר לעיר שינאווא, שם כיהן כרבה של העיירה.
בעיר דעש הפך הרב אלימלך בינדיגר לאדמו"ר חסידות דעש, והמשיך לכהן בתפקיד זה גם כשהיגר לעיר וורסהלי.
הרב נפטר בוורסהלי בשנת ה'תרפ"ה (לערך).
רבי אלימלך ויסבלום (ר' מיילך רודינקער, ?- י"ט בטבת תר"ט, 1849) היה אדמו"ר גליציאני, נינו של רבי אלימלך מליז'ענסק.
בנו של רבי מנחם ישכר בער מפשבורסק בנו של רבי אלעזר בנו של רבי אלימלך מליז'נסק.
בילדותו נסע לחצרו של רבי נפתלי מרופשיץ, ובהמשך גם לחתנו רבי אשר ישעיה מרופשיץ.
היה ידידו של רבי חיים מצאנז.
נישא לבתו של הגביר יצחק מרודניק.
גיסו היה הרב צבי יוסף טייטלבוים רבה של רודניק.
לאחר פטירתו של רבי נפתלי מרופשיץ החל לכהן באדמו"רות ברודניק.
בתקופה זו התפרסם שמו כ"פועל ישועות" ורבים שיחרו לחצרו.
בנו היחיד, רבי אלעזר ויסבלום, החל לכהן אחריו.
היה אומר שעיקר הלימוד הוא יגיעת התורה, וכשרבי חיים מצאנז רצה פעם להסביר לו ביאור בדברי הר"ן שהיו קשים לו, לא הסכים באומרו שעיקר הלימוד הוא היגיעה להבין את הדברים בכוחות עצמו.
מעט מדברי תורתו ותולדותיו יצאו בספר "דבש השדה".
אלימיה הוא אי יווני בים האגאי הנמצא בין האיים רודוס וחאלקי.
שטח האי הוא 7.4 קמ"ר ואורך קו החוף שלו הוא 21 קילמטרים.
בעבר, היה האי מאוכלס במספר מצומצם של אנשים, אך לאחר מלחמת העולם השנייה האי ננטש.
כיום ישנם על האי מספר מבנים נטושים.
בימנו משמש האי בעיקר לדייגים שבאים מחאלקי ומרודוס לדוג שם.
בגלל הדיג באי, קרקעית הים בקרבתו מלאה ביצורים ימיים מתים (כגון כרישים קטנים וטריגונים) שהדייגים תפסו וזרקו לים כיוון שהם אינם ראויים למאכל.
הרב אברהם אלימלך בידרמן (מכונה רֶייבּ מָאיילֶעך, נולד בט' בחשוון תשכ"ח, 12 בנובמבר 1967) הוא משפיע ודרשן חסידי בולט.
בעל אלפי תלמידים ומאות חסידים, אף שאינו משמש כאדמו"ר.
נולד בישראל לאדמו"ר מלעלוב (בני ברק), רבי אלתר אלעזר מנחם בידרמן, בנו של הרב משה מרדכי בידרמן.
הרב אלימלך נקרא על שמו של רבי אברהם אלימלך פרלוב, אדמו"ר חסידות קרלין, ורב של סבו.
למד בישיבת פוניבז' בישיבה הקטנה והגדולה.
נשוי לבתו של רבי נתן דוד רוזנבוים, האדמו"ר מזוטשקא.
בתחילת שנות ה-2000 החל לערוך בביתו "זיץ" בלילות שבת, בהשתתפות בחורים חסידיים בעיקר מישיבת סלבודקה.
כמו כן, החל למסור שיעור מדי ליל שישי לבחורים חסידיים, בעיקר בישיבת מיר בביתו של סב אשתו, האדמו"ר מזוועהיל רבי שלמה גולדמן, בשכונת בית ישראל.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 התפרסם, והוא מוזמן למסור דרשות בבתי כנסת וישיבות, בפרט לקראת חגי ישראל.
הוא מוסר בביתו שיעורים בשידור לחו"ל.
עם הזמן נוצר סביבו חוג של תלמידים ומעריצים, רובם אברכים צעירים.הוא נוהג לשבות בקרב תלמידיו בערים אלעד, בית שמש, מודיעין עילית, ביתר עילית ואשדוד פעם בשנה לפחות ולערוך "טישים" בבתי כנסיות שונים בעיר בה הוא מתארח, בהם משתתפים מאות אנשים.
אחת לשנה הוא עורך עבור כלל תלמידיו "שבת התאחדות" במושב מירון.
גם בחתונות ילדיו הוא נוהג לערוך שבת במירון, שבה משתתפים כאלף מתלמידיו.
מדי שנה בי"ב בכסלו, יום היארצייט של רבי אברהם דב מאווריטש מחבר הספר 'בת עין', הוא נוסע עם תלמידיו לקברו שבצפת ולקבר הרשב"י במירון.
באירוע משתתפים אלפי בחורים ואברכים חסידיים.
בשיעוריו ודרשותיו הוא עוסק רבות בענייני אמונה וביטחון בבורא העולם, כשהוא משלב את מסריו בסיפורי צדיקים וסיפורי השגחה בני ימינו.
השיעורים מועברים בשידור אודיו ווידאו במערכת קול הלשון.
אירוע ההדלקה שהוא עורך מדי שנה בליל בל"ג בעומר זוכה לפופולריות רבה ומשתתפים בו עשרות אלפי אנשים: בשנת תשפ"ב השתתפו כ-20,000 אנשים בהדלקתו ברמת בית שמש ב'.
בשנת תשפ"ג השתתפו כ-40,000 אנשים בהדלקתו במתחם 89 על יד ציון הרשב"י במירון.
בשנת תשפ"ד, בעקבות ביטול ההילולה בקבר רבי שמעון בר יוחאי במירון, עקב מלחמת חרבות ברזל, הייתה ההדלקה שלו ברמת בית שמש ד' ההדלקה הגדולה ביותר בעולם, בהשתתפות כ-45,000 אנשים.
בהדלקתו בשנת תשפ"ה במתחם 89 במירון, השתתפו רבבות.
עם השנים החלו להשתתף בכינוסים שערך רבים מן הציבור הליטאי והספרדי, וכן בציונות הדתית.
שיחותיו הודפסו על ידי תלמידיו בשם "באר החיים".
באר החיים - הגדה של פסח - חג הפסח ושביעי של פסח, תשע"ד
באר החיים - ירח האיתנים - אלול וימים נוראים, תשע"ד
באר החיים - ימי הפורים - פורים וארבע פרשיות, תשע"ה
באר החיים - שביעין חביבין - ספירת העומר, ל"ג בעומר ושבועות, תשע"ז
באר החיים - חנוכה - חנוכה ונושאים שונים בעבודת ה', תשע"ו
שמחת עולם אוסף מאמרים ושיחות קודש, תשע"ב
באר החיים - זמירות שבת קודש תש"פ
תלמידיו מדפיסים עלון שבת עם לקט משיחותיו בשם "באר הפרשה", המופץ גם ביידיש, באנגלית, בצרפתית ועוד שפות.
מהדורה חינמית מופצת באמצעות הדואר האלקטרוני.
רבי אלימלך מנחם מנדל לנדא (– י"ט בשבט תרצ"ו, 1936) היה האדמו"ר הראשון בשושלת סטריקוב.
מכונה בחסידות זו ה"אדמו"ר הזקן".
בנו של רבי דוב בעריש מביאלה, בנו של רבי אברהם מטשכנוב.
לאחר פטירת אביו, פנה כשאר חסידיו לרבי יחיאל מאלכסנדר ואחריו להישמח ישראל.
לאחר פטירת הישמח ישראל בכ"ט טבת תר"ע, פנו קבוצה מהחסידים, ובהם רבי אלימלך מנחם מנדל לאחיו רבי אהרן צבי לנדא.
לאחר פטירת אחיו, ארבעה חודשים מאוחר יותר, הכתירוהו החסידים לאדמו"ר.
הוא התיישב בזדונסקה וולה ופתח בה את חצרו.
במלחמת העולם הראשונה עבר לזגרז' בה כיהן עד סוף ימיו.
ביקר פעמיים בארץ ישראל ובאחד הביקורים התעכב למגורים למשך תקופה.
נפטר באוטבוצק אליה הובא לצורך רפואה.
קברו והאהל שוקמו והוקמו מחדש בשנת תשמ"ח.
בנו רבי יעקב דן, מילא את מקומו.
בנים נוספים היו רבי אברהם רבה של קינוב שנפטר בצעירותו, רבי טוביה מביאלה ורבי יוסף מזגרז'.
מעט מדברי תורתו הובאו בקובצי "חצרות אדר" של רבי נח גד וינטרוב.
הרב אלימלך סג"ל לאווי (נולד בניסן תשכ"ב, 1962) הוא האדמו"ר הנוכחי של חסידות טאהש והחמישי בשושלת.
נולד לאדמו"ר רבי משולם פייש לאווי (השני) ולרבנית חוה בת הרב יהודה ויינגרטן.
בבחרותו למד אצל אביו בישיבת טאהש וכן בישיבת תולדות אהרן בירושלים.
נישא לאסתר מלכה, בת האדמו"ר רבי נפתלי צבי לאבין מזידיטשוב.
בצעירותו לא היה נראה שהוא מתעניין באדמו"רות והיה איש עסקים אך לאחר פטירת אחיו הבכור הרב מרדכי שנפטר בפתאומיות מדום לב בשנת תשנ"ח שהיה מיועד להיות אדמו"ר, מונה על ידי אביו לכהן כאב"ד קריית טאהש שבקנדה ורב קהילות טאהש בעולם.
בתקופה זו היה גם נוסע פעמים רבות לוויליאמסבורג כדי לשהות במחיצת חסידי אביו.
לאחר פטירת אביו בכ"ז באב ה'תשע"ה הוכתר לכהן במקומו כאדמו"ר.
מרים איידל באשא, נשואה לרב יואל יחיאל הכהן קאהן רב קהילת תולדות אהרן בקריית יואל, בן רבי דוד קאהן האדמו"ר מתולדות אהרן.
אברהם יהודה, נשוי לבת הרב גראד מלונדון.
הינדא רחל, נשואה למרדכי אברהם גינזבערג בן הרב משולם פייש גינזבערג אדמו"ר מחוסט בורו פארק.
מינדל, נשואה ליחיאל מיכל ישעי' מאסקאוויטש בן האדמו"ר מזלאטשוב וויליאמסבורג.
חיים יחיאל אלטר, נשוי לאיידל דינה בת הרב סיני וואגשאהל ממונסי.
זעלדא לאה, נשואה לזאב ראזענבוים בן הרב ברוך ראזענבוים הרב מנאנאש וויליאמסבורג.
משה, נשוי למרים בת הרב יחזקאל שרגא הורוויץ, בנו של האדמו"ר מספינקא וויליאמסבורג.
שאשא רייזל, נשואה לשמואל בן הרב יוסף חיים פרידמן רבה של קהילת בערזאן בניו יורק.
ישראל מרדכי, נשוי להינדא הענא זיסל, בת הרב צבי הירש אשכנזי, ראש ישיבת באר התורה.
חוה, נשואה ליהודה יחיאל, בן הרב מאיר גרינוולד, ונכד אב"ד טעטש ואב"ד מילדוי.
אלימלך אפשטיין הלוי (ט"ו בטבת תרס"א, 6 בינואר 1901 – כ"ו בשבט תשמ"ג, 9 בפברואר 1983), היה מורה וחוקר של התקופה הקלאסית, הידוע בעיקר בזכות תרגומיו החשובים לספרות ההיסטורית היוונית-רומית, והשוואתה לספרות חז"ל בת התקופה.
אפשטיין, שכינה את עצמו "הלוי" על שם ייחוסו, נולד בראדין ולמד בישיבה המקומית ולאחר מכן בישיבת וילנה.
במקביל, סיים לימודיו בתיכון הריאלי בוילנה, ומשך שנתיים באוניברסיטת קובנה.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת תרפ"ו (1926) והיה בין בוגרי המחזור הראשון של המכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית.
חיבר ספר לימוד רבים, בעיקר עבור לימודי תנ"ך ויצר תוכניות לימוד להוראת ספרות האגדה במסגרת בית-ספרית.
לאחר כ-30 שנות הוראה וחינוך בסמינר למורים ע"ש לוינסקי, חזר הלוי לאקדמיה כמרצה בכיר בחוג לתלמוד באוניברסיטת ת"א (תשכ"ח - תשל"ג) ובחוג לספרות עברית באוניברסיטת חיפה.
במהלך השנים נבחר הלוי על ידי מוסד ביאליק לתרגם כמה מיצירות המופת של ההיסטוריוגרפיה היוונית-רומית: "תולדות מלחמת פילופוניס" (תשי"ט), "אנאבסיס" (תשכ"ט) ו"חיי אישים" (תשל"א-תשל"ג).
בנוסף, תרגם הלוי את ספרו של פרופ' שאול ליברמן, "יוונית ויוונות בארץ ישראל" (תשכ"ג).
בשנים תשל"ב-תשמ"ב עמל הלוי על הוצאתה לאור של סדרת ספרים המרכזים את החומר הרב שצבר במחקריו אודות ההשוואה בין עולם ההלכה והאגדה היהודי לבין המקורות היווניים והלטיניים בני התקופה.
הספר הראשון והידוע ביותר בסדרה היה "עולמה של האגדה: האגדה לאור מקורות יווניים" (תשל"ב).
הלוי נפטר בכ"ו בשבט תשמ"ג (9 בפברואר 1983), כמה חודשים לאחר פרסום הספר האחרון בסדרה.
האגדה ההיסטורית-ביוגרפית: לאור מקורות יווניים ולאטיניים.
תל אביב, דפוס ניב, תשל"ה.
אגדות האמוראים: האגדה הביוגרפית של אמוראי ארץ-ישראל ובבל לאור מקורות יווניים ולאטיניים.
עולמה של האגדה: האגדה לאור מקורות יווניים.
מדרש רבה מפורש בידי א.א.
תל אביב, מחברות לספרות, תשט"ז-תשכ"ג.
מן האגדה: ילקוט אגדה לספר מלכים.
תל אביב, עם עובד, תש"י.
נביאים אחרונים לבית-הספר (ספר עזר למורה).
תל אביב, עם עובד, תש"ז-תשי"ב.
שערי האגדה: על מהות האגדה, סוגיה, דרכיה, מטרותיה וזיקתה לתרבות זמנה.
תל אביב, דפוס גוטנברג, תשכ"ד-1963.