tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אפרים קציר – נשיאה הרביעי של מדינת ישראל שביקש להיקבר ברחובות לצד אשתו ולא בחלקת גדולי האומה
רבי דוד משה רוזנבוים – האדמו"ר השלישי מקרעטשניף ובנו רבי ישראל ניסן רוזנבוים
אלימלך בר-שאול – הרב הראשי של רחובות
עמוס דה-שליט – מייסד המחלקות לפיזיקה גרעינית והוראת המדעים במכון ויצמן ואף עמד בראש המכון
אפרים זק"ש – אשר כיהן כראש המועצה המקומית של רחובות וידוע כ"אבי התימנים"
אליעזר מרגולין – קולונל שפיקד על הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה
חיים לייב פקריס – מחלוצי המחשוב בארץ וחתן פרס ישראל בפיזיקה
משה סמילנסקי – נשיא התאחדות האיכרים
אהרן אייזנברג – חלוץ שפעל להרחבת המושבה
מרדכי אברון – אשר גילה דרך להפיק תוסף תזונה מאצה חד-תאית
דוד הוגו כהן – ייסד וניהל את המחלקה הגינקולוגית במרכז רפואי קפלן
אברהם תורג'מן – ניצב במשטרת ישראל.
חיים גרטי – ביופיזיקאי ישראלי, פרופסור במכון ויצמן למדע וסגן נשיא המכון.
ענבל פרלמוטר - מייסדת להקת המכשפות ודמות מרכזית בתרבות הישראלית, נולדה ברחובות.
ישראל טל - אלוף בצה"ל וסגן הרמטכ"ל.
יהודה בארקן - שחקן, מפיק, במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
בית הקברות הבינלאומי של האגודה המשיחית והשליחית הוא בית קברות השוכן במושבה הגרמנית ברחוב עמק רפאים 41 שבירושלים, צמוד לבית הקברות הטמפלרי.
בית הקברות נוסד בסביבות שנת 1906. הוא מכונה גם "בית הקברות האמריקני", ומוחזק בידי "המיסיון הנוצרי המאוחד" (Christian Missionary Alliance) של הכנסייה האוונגלית הבינלאומית.
עם זאת הוא פתוח לקבורת בני כל הדתות, וקבורים בו, בין השאר, יהודים (רובם מומרים), נוצרים (כולל ארמנים), בודהיסטים, ובני דתות נוספות.
על קירות בית הקברות מצד דרום ומזרח מצוירים באופן כרונולוגי אירועים מהתנ"ך ומהברית החדשה, החל מבריאת העולם ועד תקופת ישו ושליחיו.
בין הקבורים במקום סלבה קורילוב, הכומר האמריקאי ג'ון סטנלי גראוול, שהיה שותף בהעפלת האונייה אקסודוס ופעל למען התנועה הציונית, וכן דולה בן-יהודה ויטמן, בתו הצעירה ביותר של אליעזר בן יהודה, שנפטרה ב-2004 ונקברה לצד בעלה מקס ויטמן, ואשתו של בן יהודה, חמדה.
בית הפרלמנט החדש של אנדורה (בקטלאנית: Nou Parlament d'Andorra) או המועצה הכללית החדשה (בקטלאנית: Nou Consell General) הוא המטה של המועצה הכללית של אנדורה מאז 2011. הוא ממוקם באנדורה לה ולה, ליד מטה הממשלה, והוא מחליף את הפרלמנט הקודם בקאזה דה לה ואל.
ישיבות רגילות מתקיימות בפרלמנט החדש של אנדורה, בעוד שהישיבות המסורתיות (הישיבה המכוננת או מושב "סנט טומס") מתקיימות בקאזה דה לה ואל.
בשנת 1996, במהלך הקדנציה החוקתית הראשונה, הוקמה ועדה לתכנון מטה חדש עבור המועצה הכללית של אנדורה שהייתה ממוקמת בקאזה דה לה ואל, שהיה קטן מכדי לקיים ישיבות פרלמנטריות.
הפרלמנט החדש נפתח ב-2011, והוא נחנך על ידי הנסיכים-שותפים של אנדורה ב-2014.
בית הפסטור שניידר היה בית מגוריו של הכומר מרטין שניידר (Martin Schneider) שהגיע מחבל סקסוניה שבגרמניה לחיפה בתחילת המאה העשרים, בשליחות הכנסייה הפרוטסטנטית, כדי להקים את מסיון הכרמל.
המקום שימש את הכומר ומשפחתו עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן עבר המבנה לרשות עיריית חיפה ונעשו בו שימושים רבים.
ב-2016 שופץ המקום, תוך שימור המבנה ההיסטורי, והוא משמש כמלון בוטיק בשם "כרמלה".
המבנה הוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
החל מאמצע המאה ה-19 הגיעו ארצה קבוצות של גרמנים חברי כת הטמפלרים ואחרים והקימו את המושבה הגרמנית בקרבת חוף הים.
לאחר התבססותה של מושבה זו החלו אנשיה לשאוף להרחיב את אחיזתם בחיפה על ידי קניית אדמות בכרמל.
בתחילה נמנע הדבר מהם בגלל סירובם של בעלי הקרקע, אנשי המסדר הכרמליתי למכור את השטח אולם לאחר הסדרת הנושא רכשו הגרמנים כ-1,500 דונם במרכז הכרמל וב-1890 נחנך הבית הראשון בשכונה (ביתו של פרידריך קלר) שנקראה כרמלהיים.
ב-1903 הגיע לחיפה איש הכנסייה האוונגלנית יוהנס זייץ עם אשתו במטרה לייסד במקום את מסיון הכרמל.
כשליחו להקמת המיסיון מינה זייץ את הכומר (פסטור) מרטין שניידר שנולד ב-1861 בחבל סקסוניה שבגרמניה והגיע אף הוא עם משפחתו.
זייץ פנה לקלר על מנת שיעזור לו למצוא מקום למיסיון וזה קישר בינו לבין משפחת פרוס שהיו בעלים של מלון פרוס אותו הקימו בכרמלהיים ב-1893 והביעו רצון למכור אותו.
בסופו של דבר מכרה משפחת פרוס את המלון לכומר שניידר וזה הפך אותו למלון ומיסיון.
ב-1908 הצטרפו לפעילותו של שניידר גוטפריד מאייר וקונארד בולינגר.
מאייר שהגיע כאקונום וגנן, אחראי, במידה רבה (ומאוחר יותר גם שומרי היערות של הכשרת היישוב), לייעור הכרמל המרכזי (בייחוד בעצי אורן).
באותה שנה הוחלט בכנסייה האוונגליסטית על הקמת מיסיון חדש בחיפה ומכירת מלון פרוס.
המלון נמכר למיסיונרית האנגליה פרנסיס ניוטון ואנשי הכנסייה הקימו מיסיון חדש שכלל את המבנים הבאים:
"בית שליחות כרמל" (Karmelmissionsheim) שנבנה ב-1911 כבית הארחה ומיסיון.
בשנות ה-80 נהרס המבנה ובמקומו הוקמו מגדלי פנורמה).
"בית מינץ" שהוקם בקרבת המיסיון החדש (כיום בשדרות הנשיא 103) ושימש למגורי משפחת שניידר (לפני מעברם לבית ברחוב התשבי).
מאוחר יותר התגורר בו פרידריך היינדריך, חברו של שניידר
שניידר, שהיה בעל אמצעים, בנה את בית הקבע שלו בקרבת המיסיון וב-1913 עזב את "בית מינץ" ועבר לגור שם עם משפחתו (כיום רחוב התשבי 130).
ליד הבית נשתלה גינה על ידי הגנן גוטפריד מאייר והיא היוותה לימים בסיס לגן האם.
ב-1926 נפטרה אשתו של שניידר וב-1933 הוא נפטר.
הבית נשאר בחזקת המשפחה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה אז הופסקה הפעילות המסיונרית בארץ ישראל והמשפחה עזבה את הארץ יחד עם הטמפלרים.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבר הבית מספר בעלויות.
בין השאר שימש, בשנות ה-70, את אספן העתיקות החיפאי לודוויג כהן שהחזיק חנות בקומת הקרקע וגר עם משפחתו בקומה השנייה, בשנות ה-80 פתח בו רפי שאולי את מקום הבילוי "המועדון" שנסגר לאחר מספר שנים וכן פעלה במקום מסעדה יפנית.
עקב גילו ותחזוקתו הלקויה הפך המקום, בהדרגה, למסוכן למגורים ועמד נטוש שנים רבות ואף נדונה האפשרות להרסו.
ב-2015 רכש את הבית יזם מקומי במטרה להפכו לבית מלון.
לאור נכונותו לשקם את חזית הבית לפי הוראות השימור המחמיר אישרה עיריית חיפה להקים בחלקו האחורי מבנה חדש שכולל חדר מדרגות, מעלית וממ"דים.
כמו כן נוצל המדרון האחורי, שבעבר היו בו טרסות, ליצירת קומת קרקע עם חדרים נוספים.
במסגרת התהליך שופצה החזית לחלוטין תוך שמירה על סגנון הבנייה המקורי.
כל המרפסות המקוריות חוזקו וכל החלונות הוחלפו.
פנים המלון עבר אף הוא שיפוץ כללי כדי להתאימו למלון.
בנוסף הותקן מחדש גג הרעפים האדומות.
ב-2017 נחנך המלון המחודש והוא משמש כמלון בוטיק.
המבנה בן ארבע הקומות כולל אלמנטים המאפיינים בניינים טמפלרים כמו שימוש באבנים מסותתות, גג רעפים אדום, גמלון בחזית, קשתות בחלק מהחלונות ומרפסות בולטות מעל הכניסה הראשית.
בניגוד לרבים מהמבנים שבנו הגרמנים בהם הייתה האבן חשופה בבית שניידר חופו הקירות בטיח והאבן שימשה בו רק לעיטור החזיתות והחלונות.
במקור היה הבית מוקף בגנים נרחבים ובריכות נוי אותן יצר גוטפריד מאייר.
בהמשך הופקע רוב שטח הגן לטובת גן האם ולבית ותרה גינה מצומצמת.
בית הקברות של רחוב קומינג הוא בית קברות יהודי הנמצא ברחוב קומינג 189, בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
בית הקברות הוא מבתי הקברות היהודיים העתיקים בארצות הברית, והראשון באזור הדרום.
בית הקברות נוסד בשנת 1762 על ידי יהודים ספרדים.
כיום הוא בבעלות פרטית של בית הכנסת קהל קדוש בית אלוהים.
הקבורה כיום בבית העלמין מוגבלת למקומות הפנויים המעטים שנותרו בחלקות המשפחתיות.
בית הקברות נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית בשנת 1996.
בין הקבורים בבית הקברות נמצאים קבריהם של:
9 מבני הקהילה שנלחמו במהפכה האמריקאית
6 חיילים שנלחמו במלחמת 1812
21 חללים ממלחמת האזרחים האמריקאית
6 מרבני קהית קהל קדוש בית אלהים
המשוררת פנינה מואיז הוריה וכמה מאחֵיה
בית הקברות בניוארק שעל נהר הטרנט הוא בית קברות אזרחי בעיר ניוארק שעל נהר הטרנט במחוז נוטינגהאם שבבריטניה.
הוא ידוע בעיקר בשל החלקה הצבאית שבו, המהווה מעין בית קברות לאומי פולני בבריטניה.
בית הקברות ממוקם במרכזה של העיר, והוקם גם על מנת לספק לה שטח ירוק שישמש כפארק עירוני.
הוא נחנך בשנת 1856. שטחו המקורי הורחב מספר פעמים.
צורתו היא מלבנית בעיקרה והוא משתרע על פני כ-650 מטר מצפון לדרום, ובו שדרה מרכזית.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו מספר שדות תעופה של חיל האוויר המלכותי ממוקמים באזור שסביב העיר.
לבקשת החיל הוקצתה חלקה בבית הקברות שלה לקבורת חללי היחידות שהוצבו בבסיסים אלו.
שטחה הנוכחי הוא כ-1.2 דונם.
בשדות התעופה שבקרבת העיר היו מוצבות מספר טייסות שאוישו על ידי אוויראים פולנים.
מציאות זו הביאה לקבורת חללים פולנים רבים בחלקה.
חללים אלו נפלו ברובם בשנים 1940-1944. על קברי החללים בחלקה הוצבו מצבות לוח אנכיות כמקובל בבית הקברות הצבאיים הבריטיים, כאשר המצבות לפולנים מעוצבות בתבנית מחודדת בראשה.
בשנת 1941 נחנך בחלקה צלב זיכרון פולני.
בטקס חנוכתו השתתפו ולדיסלב רצקייביץ', נשיא פולין שבגלות, וולדיסלב שיקורסקי, ראש ממשלת פולין הגולה.
לאחר מותם (ב-1947 וב-1943, בהתאמה) הם הובאו לקבורה בחלקה הצבאית, בקרבת צלב הזיכרון.
ב-1972 וב-1982 נקברו בחלקה אוגוסט זאלסקי וסטניסלב אוסטרובסקי , הנשיא השני והנשיא השלישי בגלות של פולין.
ריכוז קברי החללים הפולנים בחלקה לרבות קברי ארבעת הנכבדים הפך אותה למעין בית קברות לאומי של פולין בתחומי בריטניה.
ב-1993 הועבר ארונו של שיקורסקי מהחלקה לקבורה בקרקוב שבפולין, ושלט לזכרו הוצב בחלקה.
בנובמבר 2022 הועברו מהחלקה לקבורה בוורשה ארונותיהם של רצקייביץ', זלנסקי ואוסטרובסקי.
בית הקברות בית עולם הוא בית קברות היסטורי בשכונת סייפרס הילס אשר בברוקלין שבעיר ניו יורק.
זהו בית קברות בסגנון כפרי אשר הוקם במקור בשנת 1851 על ידי שלוש הקהילות היהודיות במנהטן - קהילת שארית ישראל (פורטוגזית-ספרדית), קהילת בני ישורון וקהילת שערי תפילה.
בשנת 1882 הוזמן הארכיטקט האמריקאי-אנגלי קלברט ווקס לתכנן את המבנה של בית הקברות.
ווקס עיצב גם את השערים של המבנה.
זהו המבנה הדתי היחיד שעיצב ווקס, אשר לקח בעבר גם חלק בעיצוב סנטרל פארק.
באפריל 2019 גנבים גנבו 14 דלתות מבני מאוזוליאום בבית הקברות בשווי של 30,000 דולר וכמו גם 75 פתחי אוורור.
אישים בולטים שקבורים בבית הקברות
בנג'מין קרדוזו (1870–1938), כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
עמנואל לסקר (1868–1941), שחמטאי, מתמטיקאי ופילוסוף יהודי-גרמני, אלוף העולם השני בשחמט.
היה אלוף העולם במשך 27 שנים, ונחשב לאחד מגדולי השחמטאים בכל הזמנים.
אמה לזרוס (1849–1887), משוררת יהודייה-אמריקאית.
שירה המפורסם ביותר הוא הסונטה "הקולוסוס החדש" החקוק על פסל החירות בניו יורק.
הנרי פררה מנדס (1852–1937) רב אמריקאי יליד בריטניה.
בנימין פרנקלין פיישוטו (1834–1890), עורך דין ודיפלומט יהודי-אמריקאי
דוד די סולה פול (1885–1970), הרב הספרדי המוביל במאה ה-20 בארצות הברית
בית העלמין בוריסובסקויה הוא בית קברות במחוז הדרומי של מוסקבה בנפת בראטייבו.
בעבר היה במקום כפר בשם אובראז'קי, עד שב-1591 לאחר מלחמה שבה ניצח בוריס גודונוב (לימים צאר רוסיה) את הכובשים, קיבל מהצאר פיודור הראשון במתנה 32 כפרים, ביניהם כפר זה, ששינה אז את שמו לבוריסובו, ומכך מגיע שם המקום.
זהו אחד מבתי הקברות הישנים ביותר במוסקבה.
בית הקברות נפתח בשנת 1555 בתקופת שלטונו של איוון האיום, בחצר של כנסייה מקומית.
ישנן מצבות בנות יותר מ-400 שנה.
היישוב במקום כבר היה קיים בסוף המאה ה-16 אך מאז 1960 הוא חלק מהעיר מוסקבה.
מאז הקמתו, בית הקברות כמעט ולא התרחב, ושמר על גבולותיו המקוריים, אך עדיין משמש לקבורה גם כיום.
בשנת 2015 נבנתה בסמוך כנסייה אורתודוקסית חדשה.
הפוליטיקאי אלכסיי נבלני קבור בבית עלמין זה.
בית הפרפרים (גרמנית: Schmetterlinghaus) הוא גן זואולוגי לפרפרים ברובע הראשון של וינה, אינרה שטאדט.
הוא ממוקם באגף הצפון-מערבי של בית הדקלים, חממה בקצה בורגארטן, גני ארמון הופבורג.
בית הדקלים בצורתו הנוכחית נבנה בשנת 1901 על פי תכנוניו של האדריכל פרידריך אוהמן.
לאחר שנסגר מסיבות בטיחותיות בשנת 1988, הוא עבר שיפוץ יסודי בעלות של כ-13 מיליון יורו ונפתח מחדש בשנת 1998. מאז שוכן בו בית הפרפרים, המשתרע על שטח של 280 מ"ר, באגף השמאלי, הצפון-מערבי.
כ-400 פרפרים מהאזורים הטרופיים, המעופפים בחופשיות בבית הפרפרים, מייצגים 150 מינים שונים, שאף אחד מהם אינו מין מוגן.
פנים החממה עוצב כך שידמה ליער גשם טרופי ושומר על טמפרטורה קבועה של כ-26 מעלות צלזיוס ורמת לחות של כ-80%.
בית הקברות היהודי בהר הזיתים הוא בית קברות יהודי המתפרש במדרונותיו של הר הזיתים, ממרגלותיו שבנחל קדרון ועד פסגתו הצופה על העיר העתיקה והר הבית.
זהו אחד מבתי הקברות היהודיים הקדומים ביותר, המכיל קברים מתקופות שונות, בהם קברים רבים של אישים ידועים בהיסטוריה היהודית.
קבורה יהודית על הר הזיתים החלה עוד בתקופות הבית הראשון והשני, במערות קבורה ברחבי ההר ובהפסקות מסוימות, נמשכת עד היום.
חשיבותו של בית הקברות עלתה עם השנים, וקבורים בו אף אנשים רבים שלא ישבו כלל בארץ ישראל, אלא עלו בזקנתם, או שארונם הובל לאחר מיתתם לקבורה בהר.
הרצון להיקבר דווקא בהר הזיתים נבע בין היתר מיתרונות מיסטיים שיוחסו לקבורה בו, על פי מקורות שונים.
על פי המדרש, באחרית הימים תתרחש ראשית תחיית המתים על הר הזיתים, והיהודים שקבורים בו יהיו הראשונים שיקומו מן הקבר ויזכו לחיי נצח.
כמאמר חז"ל: "עתידין צדיקים שמבצבצים ועולים בירושלים, שנאמר ויציצו מעיר כעשב השדה – ואין עיר אלא ירושלים".
הר הזיתים מאופיין בסלע גירי רך יחסית, המאפשר חציבת מערות קבורה וקברים בקלות יחסית.
עובדה זו מחד, והמסורות הקשורות להר מאידך, הביאו לקבורה הרבה בהר במשך הדורות.
כבר תושביה הקדומים של ירושלים, בתקופת הברונזה, קברו את מתיהם בהר, ומערות קבורה מימי בית ראשון וימי בית שני, מפוזרות לאורך הרכס.
מבני הקבורה הבולטים ביותר שהשתמרו מתקופות קדומות אלו, הן מצבות נחל קדרון, בשיפוליו של אזור בית העלמין המודרני.
מהמאה ה-1 ועד המאה ה-10, אין מידע על הקבורה היהודית בירושלים - ארכאולוגית, קברים בני התקופה לא נמצאו והיסטורית, כתבי התקופה אינם מתייחסים לנושא.
בחלקים מתקופה זו הייתה הקהילה הירושלמית מצומצמת למדי, או אף נאסר עליה להתקיים כלל וכלל, אך גם בתקופות משגשגות יותר, נותר הנושא לוט בערפל.
לאחר כיבוש העיר על ידי המוסלמים בשנת 1187, נתן צלאח א-דין את שטח בית העלמין היהודי בהר הזיתים במתנה כהקדש (וקף) למדרסה אל-צלאחיה (כנסיית סנטה אנה), שהמשיכה להחכיר את השטח ליהודים לצורכי קבורה.
במרוצת הזמן נזקקו היהודים לשטחים נוספים, וחכרו אותם מן המדרסה.
בתאוריהם של נוסעים לארץ הקודש בימי הביניים מתואר ההר ללא ציון קיומם של קברים, ואם מצוין מקום קברותיהם של היהודים, הרי זה בשיפולי הר המוריה, במורדותיו המזרחיים או הדרומיים של הר הבית.
רק בשנות ה-80 של המאה ה-15 עברו היהודים לקבור בתוך עמק יהושפט ושטחי הקבורה החלו להתפשט במעלה ההר, כפי שכותב רבי עובדיה מברטנורה: "ועמק יהושפט הוא עמק קטן מאד בין הר הבית להר הזיתים ושם קברות היהודים עתה.
הקברים הישנים תחת הר הבית, בשיפוע אצל העמק, והגיא ביניהם.
וסמוך להם תחת הר הזיתים המערה של קבר זכריה".
בשנת 1523 כתב הנוסע היהודי רבי משה באסולה: "למטה מזה יש קברי ישראל, בשיפולי הר הזיתים מלא וקצת בשיפולי הר ירושלים".
חידוש הקבורה היהודית בהר הזיתים, ותחילתו של בית הקברות כפי שמוכר היום, החלו ככל הנראה בתקופת השלטון הממלוכי, שבמהלכה התרבה היישוב היהודי בירושלים ובית הקברות גדל והתפשט אל צדו השני של נחל קדרון, במורדות הר הזיתים.
המצבה המתוארכת הקדומה ביותר מהתקופה העות'מאנית היא משנת 1636.
במשך כל התקופה העות'מאנית ניהלו יהודי ירושלים מאבקים משפטיים נגד נאמני מדרסה אל-צלאחיה, שהיו מבני המשפחות הנכבדות בעיר, על גובה דמי חכירת שטח בית העלמין ועל הרחבת שטח הקבורה, כאשר נאמני המדרסה היו נוהגים לאיים בחרישת בית העלמין.
עם זאת, על פי המסמכים המשפטיים מהתקופה, נראה שהשיפוט המוסלמי בנושא היה הוגן ברוב המקרים.
הנוסע והגאוגרף הגרמני אולריך יאספר זטצן תיאר את הר הזיתים בשנת 1806. לדבריו, קברי היהודים תופסים שטח גדול, הנמצא למרגלות הר הזיתים ובעמק יהושפט, ויהודים עשירים מכל העולם נקברים במקום.
החוקר הבריטי רובינסון מספר בשנת 1838:
"בית הקברות של היהודים בימינו משתרע על המדרון המערבי של הר הזיתים, לרגלי ההר ממש מעל קבר אבשלום וזכריה.
כאן ממול בית המקדש העתיק באים נודדים רבים מעם נפלא זה לטמון את עצמותיהם ליד אלו של אבותיהם.
ומצפים הם ליום הגדול שעליו ניבאו, כפי שהם מניחים, הנביאים, כאשר יעמוד ה' על הר הזיתים וההר ייבקע לשניים ומתי ישראל יקומו מתחתיו וכל הגויים יעמדו למשפט בעמק וישראל ייקח נקם...
מדרון ההר מכוסה כאן בצפיפות בקברותיהם.
כל אחד מכוסה אבן המונחת עליו באופן שטוח, בפשטות ושעליה, כרגיל, חקוקה כתובת עברית."
דרך יריחו עוברת בהר הזיתים, ומחלקת את בית הקברות ממערב למזרח.
הכביש נסלל על ידי השלטונות העות'מאניים של ירושלים על תוואי של שביל עפר צר בסוף המאה ה-19. בעיתון "הצבי" מסופר כדלקמן: "בימים אלו התחילו לעשות הדרך ליריחו והדרך עובר בין קברות היהודים.
וידאגו הרבנים ראשי העדה פן יגרום הדבר לחילול הקברים.
ויפנה האדון נסים בכר לכבוד מהנדס העיר [...] ויען כי גם כבוד הפחה אינו חפץ להביא לידי חילול קברי מתים וגם הוא לא יחפוץ בזה, וישתדל למצוא עצה להדבר.
וביום השני הלך כבוד המהנדס [...] ויחליט לבנות שלש כיפות ממעל לקברים אשר הדרך נוגע בהם, ועפר הקברים לא יזיזו ממקומותיהם."
עם השנים, צצו ועלו סכסוכים עם הערבים ובין העדות השונות.
במכתב שנשלח מירושלים בשנת 1782 מתלוננים רבני ירושלים על פגיעה בקברים בידי הערבים:
"כי זה שנים רבות בנינו חלקת שדה לאחוזת קבר בהר הזיתים ונקברו שם למאות ולאלפים רבני וגאוני העולם ועל אלה חשכו עינינו...
לחרוש במחרשה בכל מקום אשר יימצא קבר ישראל.
ולכל בית ישראל יגדל המספד בכיה למשפחותיו.
איככה נוכל וראינו ברעה הגדולה הזאת, והוצרכנו לבטל את גזירתם בסך עצום ורב לכל אילי הארץ."
הקבורה על הר הזיתים הניבה הכנסות נאות לחברה קדישא ולקהילה הקטנה בירושלים, שהתפרנסו מדמי קבורת תושבי חוץ שבאו לירושלים על מנת להיקבר בה.
עם התגברות זרמי העולים במאה ה-19, היוו הכספים הקשורים לקבורה וההכנסות הנובעות ממנה מוקד חיכוך בין העדה הספרדית לבין העדות השונות.
עם יסודה מחדש של הקהילה האשכנזית בירושלים בתחילת המאה ה-19 והגידול במספר היהודים האשכנזים הלכו החיכוכים והחריפו.
העדה הספרדית גבתה דמי קבורה גבוהים, בסך 30 פרנק, ומשלא עמדו החייבים בתשלום החוב היו פרנסי חברה קדישא הספרדית מעכבים את הקבורה.
כך, למשל, עוכבה קבורתו של אברהם שלמה זלמן צורף.
דבר זה יצר סכסוכים בין הקהילה הספרדית לקהילה האשכנזית, והוביל להקמת חברה קדישא אשכנזית ולרכישת שטח אדמה לקבורה ב-1856.
שכניו הערביים של בית הקברות, נהגו לגבות דמי חסות מהקהילה היהודית או לערוך מעשי שוד של האבלים לאור היום.
ירושלמי בן התקופה מספר על "הוצאות תמידיות על העדה אל אנשי הכפר סילואן...
בעד שמירת הבית חיים אשר על הר הזיתים הסמוך לכפר הזה [...] לערך י' אלפים טאליר".
הקונסול הבריטי בן התקופה רשם במכתב לממונים עליו במשרד החוץ הבריטי:
"הכפר סילואן הוא קן שודדים.
הגברים, שהם גדולי גוף, הפילו את חיתתם במשך זמן רב על ירושלים.
כגנבים, הם מומחים בטיפוס על חומות העיר בלילות.
ומאחר ובית הקברות היהודי סמוך לכפרם, הם מצליחים כל שנה, באיומים ולעיתים באלימות, לסחוט סכומי כסף גדולים מהיהודים המשלמים להם מקרן הצדקה לעניים".
העדות הנוצריות שפעלו בירושלים היו אף הן בסכסוכים מתמידים עם העדה היהודית על הזכויות בהר, לאור חשיבותו לנצרות, המקומות הקודשים שעליו והדרכים המובילות ביניהם.
כנסיות ומוסדות דת נוצריים הוקמו במהלך המאה ה-19 על מורדות הר הזיתים.
נוסעים ומיסיונרים בני התקופה מתארים סדרת מאבקים בין המסדרים הנוצריים השונים ליהודי העיר על רכישת שטחים על ההר, ועל ניהול טקסים דתיים.
מתיאורים אלו עולה תמונה של קהילה יהודית לוחמת על זכויותיה במקומות קדושים לה, מול שליחי הכנסיות הנוצריות.
השלטון הטורקי דרש אף הוא תשלום עבור זכות הקבורה.
בהערה בספרו כותב נוסע נוסף בשם ייטס - בשנת 1843:
"כשיהודי מגיע לירושלים בפעם הראשונה הוא מתייצב לפני המוסתלם זאת אומרת המושל, כדי לקנות רישיון לבחור חלקת קבר.
שלושה דברים בעיקר מנחים אותו בעניין זה, החלקה צריכה להיות בעמק יהושפט קרובה במידת האפשר לקבר זכריה ובצל המקדש...
מובן שעליו לשלם בהתאם לכך והמחיר הוא לפעמים ניכר"
נוסע נוסף - אולין, מציין בכתביו משנת 1840 כי בעבר היו היהודים צריכים לשלם לשלטונות מס עבור הרשות לקבור ולהקבר בהר הזיתים.
הוא מוסיף כי אין הוא יודע אם הדרישה עדיין בתוקף.
למרות הקשיים, הסכסוכים והעימותים, הלך בית הקברות והתפשט, ועם הגידול במספר הקבורות התפצלה הקבורה בין חברות קדישא חדשות.
עם תום המאה ה-19 מספר על רכישת קרקעות בהר הזיתים עבור כולל חב"ד שנפרדו מחברה קדישא של עדת הפרושים וייסדו להם בתי קברות - כל כולל עבור עצמו.
גד פרומקין מתאר את סדרי הקבורה ואת הפיצול בחלקות הקבורה על ההר
"רושם קשה מאד שמור עימי מימי ילדותי מהעיסוק במתים בירושלים.
חוץ מחברות הקדישא הגדולות של הפרושים והחסידים והספרדים, היו כמה עשרות חברות לפי העדות והכוללים השונים, ולכמה מהם גם חלקות אדמה מיוחדות על הר הזיתים.
כל אחת ראתה כעין מונופולין על אלה המשתייכים לכולל או לעדה שלה, ולא נתנו לחברה אחרת לגעת במת, שנראה להם כאילו נכס הוא שהם בעליו." בהמשך מוסיף ומתאר פרומקין את סדרי הלוויה והקבורה הלא מכובדים של אותה תקופה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, הפכה התנועה להר הזיתים למסוכנת בשל מעבר הדרך בשכונות ערביות, ובאמצע ינואר 1948 נהרג בהר איש החברה קדישא.
הקבורה המשיכה להתנהל בליווי חמוש של אנשי ההגנה לצד שוטרים וחיילים בריטיים, כאשר הלוויות נערכו במרוכז מידי כמה ימים, עם מספר מלווים מצומצם, תוך הלנת גופות נפטרים בבתי החולים.
באמצע פברואר 1948 נערכו בהר ההלוויות האחרונות, ביניהם 6 מחללי הפיגוע ברחוב בן-יהודה.
הגדול שבהם הוא בית הקברות סנהדריה ובתי קברות אחרים היו במחצבה הנטושה של שייח' באדר ובחצר מבנה שערי צדק הישן.
בית קברות פרטי נכרה בקצה רחוב שמואל הנביא על ידי אנשי העדה החרדית.
במהלך המלחמה נכבש הר הזיתים בידי ירדן, ובמשך עשרים שנה נמנע מיהודים מלקבור את מתיהם על ההר ומלפקוד את קבריהם.
בעת השלטון הירדני סבל בית הקברות היהודי מנזקים שיטתיים למצבות ולקברים.
כבר בסוף שנת 1949 דיווחו צופים ישראלים שהיו מוצבים על הר ציון כי תושבים ערבים החלו בעקירת מצבות.
בשנת 1954 הגישה ממשלת ישראל תלונה רשמית לעצרת האו"ם על הרס נוסף של קברים וחריש בשטח.
בסוף שנות החמישים השתמש הצבא הירדני באבני מצבות לשם הקמת מחנות צבאיים.
עשרות מצבות הועברו בשלמותן למחנה המצבות, מחנה צבאי שהוקם באל עזרייה הסמוך, ושם שימשו לריצוף משטחי אהלים ובתי שימוש.
בית המלון אינטרקונטיננטל ("שבע הקשתות") נבנה על פסגת הר הזיתים, ודרך הגישה אליו נסללה על קברים, בעוד המצבות נגרסו לחצץ לשימוש כחומר גלם.
כשהרחיבו הירדנים את הכביש ליריחו, הם הרסו שש שורות של קברים, והשליכו את העצמות עם האדמה לכיוון החלקה הספרדית התחתונה.
גם לאחר מיון חלק מהעצמות נשארה במקום ערימה גדולה של אדמה.
בנוסף לכך, מצבות עתיקות שעמדו סביב קבר זכריה סולקו מאזור הקבר על מנת להרחיב את כביש הגישה לכפר סילוואן.
בספרו 'מול החומה הסגורה', כותב
מירון בנבנישתי כי אבני מצבות הועברו גם לחצר מצודת דוד, שם נותצו ושבריהן שימשו אבני סימון למגרש המסדרים.
עוד ב-1968 החלו ברגימת שיירות האבלים בדרכן לבית הקברות, דרך הכפר הערבי.
בשנת 1992, עם קבורתו של ראש הממשלה מנחם בגין בהר הזיתים, הוחלט להקים חברת שמירה ייעודית לבית הקברות, ולהגביר את השמירה על המבקרים באתר.
ב-2005 גברו מעשי ההתנכלות ליהודים, והוחלט להקים יחידת שמירה לליווי אישי או קבוצתי לבאים לבית הקברות.
ב-2009 הותקפו מכוניות ונפצעו מבקרים רבים בדרך לבית הקברות.
עמותת ירושלים לדורותיה פנתה לאישי ציבור ובעקבותיה נערך דיון בכנסת, וב-2011 הותקף ונפצע יו"ר ארגון אלמגור בדרך לקברי הוריו ניצולי השואה.
בעקבות זאת הוחל בניסיון להגביר את מודעוּת הציבור למתקפה זו, ולגייס את טיפול השלטונות וארגונים וולונטריים נגדה.
החל משנת 2010 שירות השמירה והליווי האישי ניתן חינם במימון משרד השיכון.
גם כיום נותרו חלקות קבורה וקברים במצב של הזנחה ועזובה.
חלקות הקברים סובלות מוונדליזם הכולל חילול מצבות והשחתת קברים.
שורה של החלטות ממשלה על שיקום חלקים בהר, וכן כספים שהוקצבו לתחזוקה ושיפוץ, טרם הצליחו לשנות את המצב העגום.
"המשרד לענייני ירושלים והעם היהודי" בראשותו של נתן שרנסקי ערך סקר של ההר והגיש תוכנית לשיקום בית העלמין.
"רבים מהקברים באתר מוזנחים והרוסים; לאתר מושלכת פסולת ביתית ומוזרמים מי ביוב; פסולת בניין מושלכת לאורך שבילי הגישה לחלקות הקברים והשטחים שביניהן.
בהיעדר אבטחה ראויה (ללא מערכת שמירה ובקרה, פרצות בגדרות ובחומות ושערים לא נסגרים), האתר הפך למקום מפגש וונדליזם לאומני; ברחבי בית הקברות מרוססים ציורי קיר וססמאות לאומניות; אין פחי אשפה מקובעים בשטח, בהיעדר שרותי תחזוקה וניקוי, מצטברת אשפה של מבקרים...".
עמותת אלע"ד עוסקת במיפוי בית הקברות, והעלתה לרשת מערכת מיפוי שמאפשרת לאתר את מיקומם המדויק של מעל 20,000 נפטרים.
הרש"פ דורשת את אזור בית הקברות בהר הזיתים ואינה מכירה בריבונות הישראלית עליו.
בבית הקברות בהר הזיתים קבורים בימינו עשרות אלפי יהודים (ההערכה המצומצמת ביותר נוקטת במספר 70,000), בהם ילידי הארץ ובני גלויות שונות.
את אשר נקברו בדורות קדומים בהרבה קשה לשער.
בין הקבורים ניתן למצוא רבנים, אדמו"רים, סופרים, חוקרים ועסקנים, אישים מפורסמים בתולדות הארץ ומקהילות שונות בעולם.
מצבות רבות בבית הקברות הן בנות מאות שנים, וקשה לפענח את שנחרט עליהן.
חלק מהקברים הרוס ומוזנח, ולא ניתן לדעת מי נקבר בהם.
בין השנים 1901–1908 פורסמו בירושלים סדרת חוברות מאת רבי אשר לייב בריסק, שהעתיק את הכיתובים המופיעים על מצבות, ושמן "חלקת מחוקק - כל ציוני הקברים אשר בהר הזיתים".
החוברות מכילות תיאור של 8,000 מצבות מהשנים 1740–1906. הן נדפסו שוב כספר אחד בשנת 1969. על החוברת נרשם:
"...וכבר ראוי להעתיק שרידי מצבות טרם יאכלם עש, ובלעם הזמן הבוגד השורר והשודד.
ובכן קמתי אני עוד בשנת תר"ס (1900) יגעתי ומצאתי העתקתי כל המצבות אף היותר נושנות הנשחתות והנרקבות, גליתי אבודות הצלתי נטבעות וקבעתים בדפוס להשביע כל נפש רעבה".
כיום מורכב למעשה בית הקברות בהר הזיתים ממספר בתי עלמין סמוכים, המנוהלים בידי חברות קדישא שונות.
עד שנת 1856 הייתה קיימת החברה קדישא הספרדית בלבד (כיום - "חברה קדישא אחידה לעדת הספרדים ובני עדות המזרח בירושלים"), ולפיכך ניתן למצוא בחלקה זו קברים עתיקים של יהודי ירושלים מבני כל העדות.
להלן מפורטות החלקות של חברות הקדישא הגדולות ביותר:
שמות מרבית החלקות אינו ידוע, ומרבית הקברים שהיו בהם כבר אינם קיימים, או שמצבותיהם אינן קריאות.
על גדת נחל קדרון היה גל אבנים שציין את מקום קבורתו של רבי קלונימוס בעל הנס.
גל האבנים נוצר על ידי תושבי ירושלים ששמו אבנים על הגלעד; מי שיצא מירושלים נהג לקחת אבן ולהישבע כי יחזירה למקומה בשובו.
הגל, שאגדות וסיפורים רבים נקשרו בו, נעלם במחצית השנייה של המאה העשרים.
אישים נודעים הקבורים בחלקה זו:
רבי עובדיה מברטנורה: במרחק קצר ממעיין הגיחון נמצא במערה קברו של רבי עובדיה מברטנורה, מפרש המשנה, הנקרא על שם עיירת מולדתו באיטליה, עלה לירושלים בשנת 1488 ונפטר בשנת ר"ס (1500).
הרמב"ן: באותה מערה נמצא - על פי מסורת אחת - קברו של הרב משה בן נחמן (הרמב"ן).
על פי "ספר הקבלה" לרבי אברהם "הרב הגדול רבי משה בר נחמן פירש התורה ועשה חידושין לתלמוד...
ואחר כך הלך לירושלים ונפטר שם".
על פי מסורות אחרות הוא קבור בחיפה, בעכו, בחברון או בטבריה.
רבי יהודה החסיד: מעל קבר זכריה מצביעה המסורת על מערה כמקום קבורתו של רבי יהודה החסיד.
רב אשכנזי שעלה לירושלים בשנת תס"א (1700) עם פמליה גדולה על מנת לקרב את הגאולה.
הרב נפטר ימים מספר לאחר הגעתו לירושלים ונקבר במערה קטנה.
על המערה אין ציון או כתובת.
על שמו בית הכנסת החורבה ברובע היהודי שבעיר העתיקה.
חלקה אחת שכן ידועה היא חלקת זכריה הנביא, בסמוך לקבר זכריה.
הראשון שנקבר שם הוא הרב אברהם יצחקי, מחבר הספר "זרע אברהם", שנקבר בתפ"ט (1729).
בין שמות הנקברים שם ניתן למצוא את אברהם שלמה זלמן צורף, עסקן אשכנזי ופעיל בקהילה היהודית בירושלים שנפטר בשנת תרי"א (1841) ור' משה בידרמן - ראשון האדמו"רים בארץ ישראל.
החלקה כולה נהרסה כאשר משלחת ארכאולוגית בריטית-ירדנית חפרה את סביבות קבר זכריה.
חלקה זו, הנקראת על שם כינויים של תלמידי ישיבת המקובלים בית אל משתרעת במעלה בית הקברות העתיק ועד לדרך יריחו.
הרב חיים בן עטר: בחלקה סמוכה קבור הרב חיים בן עטר, שהתפרסם בספרו "אור החיים".
הוא עלה לארץ מוקף בתלמידים בשנת 1742, ונפטר זמן קצר לאחר מכן בשנת תק"ג (1743).
הקבר הוא מוקד עלייה, בעיקר ביום השנה למותו.
רבי מנחם מנדל משקלוב: בסמוך לקבר רבי חיים בן עטר קבור רבי מנחם מנדל משקלוב, הנקרא על שם עיר מולדתו ברוסיה, שעלה לארץ בשנת 1808 ונפטר בתקפ"ז (1827).
בסמוך לקברו בור ובו גניזה של ספרי קודש.
בחלקה קבורים רבנים נודעים ובהם רבי שלום שרעבי (הרש"ש) עלה לארץ מתימן והיה מקובל - עוסק בתורת הנסתר וראש ישיבת בית אל שברובע היהודי.
רבי חיים דילרוזה: סמוך לקבר הרש"ש, מצוי קברו של תלמידו רבי חיים דילרוזה, מחבר ספר "תורת חכם".
בסמוך קבור רבי יעקב שאול אלישר הידוע בשם יש"א ברכה, שנפטר בשנת תרס"ו (1906), על שמו נקראת השכונה גבעת שאול.
בחלקה קבור רבי יום טוב צהלון נפטר בשנת 1597 שחיבורו "לקח טוב" נכתב בשנת 1577 בצפת והוא הספר הראשון שנדפס בארץ ישראל.
בחלקה זו קבורים רבנים מפורסמים - הרב ידידיה רפאל אבולעפיה המכונה "היר"א" שהיה ראש ישיבת המקובלים בית אל, הרב רפאל מאיר פאניז'יל המכונה המרפ"א.
הרב משה יצחקוף הכהן שהיה רבה הראשי של יהדות בוכרה בישראל, רבה של שכונת הבוכרים וראש ישיבת "מדרש שלמה".
הרב יהודה אלקלעי ובסמוך אליו הרב דוד בן שמעון הידוע בכינוי "צוף דבש" שהיה הרב של קהיליית המערביים ומיסד שכונת מחנה ישראל.
בין האישים הידועים הקבורים בחלקה זו: אברהם גרשון מקיטוב, בן ציון אברהם קואינקה, שלום הדאיה, יעקב יהושע, ורפאל צמח חודיידטוב.
חלקת ראס אל-עמוד (שמה כשם שכונת ראס אל-עמוד הסמוכה)
חלקת החאלבים (מקור שמה של חלקה זו אינו ידוע, ובניגוד לשמה, אין בה ריכוז יוצא דופן של יוצאי ארם צובא).
חברה קדישא הראשית והכללית (פרושים)
אזור זה, במעלה המדרון המערבי של ההר, מעל חלקת בוראק וחלקת המערביים.
רבי יעקב ספיר שנפטר בשנת תרמ"ה (1885) - תלמיד חכם, חוקר כתבי יד, שד"ר ונוסע שתיאר את מסעותיו בספר "אבן ספיר".
משתרע על המדרון הדרום-מזרחי, בין הגוש הישן והגוש החדש, מחולק לחלקות 2–5 (חלקה 1 היא למעשה הגוש הישן).
קברים ידועים: ירוחם פישל פרלא, שולמית רופין, יעקב גולדמן.
ארבע חלקות שונות לא מחוברות, במדרונות הדרומיים והמזרחיים של ההר.
בין הנקברים: אברהם משה לונץ, יצחק שלמה זילברמן, מקס בודנהיימר, שמואל וינגרטן, מרדכי גיפטר
החלקה נמצאת בדרום המדרון המערבי.
עם תחילת מאורעות תרפ"ט נכרה במקום קבר אחים שבו נטמנו הנהרגים הראשונים בירושלים.
לאחר מכן, נקברו במקום חללים נוספים ממאורעות תרפ"ט (מירשולים, מוצא וחברון) וכן ממאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, והחלקה קיבלה את שמה, אם כי למעשה ה"קדושים" מהווים מיעוט מבין הקבורים בחלקה.
בחלקה נבנה לאחר מלחמת ששת הימים קבר אחים ובו עצמות שנמצאו מתחת לכביש הירדני.
הקבר מכוסה במצבה הבנויה משברי מצבות עתיקות.
לצד קבר האחים קבור בחלקה מגודרת אליעזר בן-יהודה ולצדו בנו איתמר בן-אב"י ואשתו השנייה חמדה.
בחלקה קבורים גם ליאו מוצקין מראשי ההסתדרות הציונית, בוריס שץ מייסד בית הספר בצלאל, ניסן כצנלסון אבי משפחת כצנלסון הענפה, וחוקר ירושלים פנחס גרייבסקי.
עולי הגרדום מאיר פיינשטיין ומשה ברזני, שהתאבדו בתא הנידונים למוות שעות אחדות קודם להוצאתם המתוכננת להורג, נטמנו בחלקה זו.
מנחם בגין, מפקד האצ"ל וראש ממשלת ישראל ביקש כי בבוא היום ייקבר ליד פיינשטיין וברזני במקום בחלקת גדולי האומה, ובקשתו נתמלאה.
מצוי מעל החלק הצפוני של הגוש הישן, וקרוי על שם מערת קברי הנביאים הסמוכה.
בפינה הצפונית-מזרחית של החלקה כרוי קבר האחים לחללי הרובע היהודי במלחמת העצמאות, ולצדו רחבת מסדרים, בו נערך טקס רשמי בנוכחות יו"ר הכנסת ביום הזיכרון.
חלקה זו מכונה על שם השנה בה נחנכה, אם כי מרבית הקברים שבה מאוחרים למלחמת ששת הימים.
בין הקבורים בה: הרב שלום נח ברזובסקי, הרב אביגדור מילר, הרב משה צבי סגל וקלמן כהנא.
גוש זה, הנמצא בקצה הדרומי של בית הקברות, קרוי על שם הגניזה שנמצאת בו.
קברים מפורסמים: הרב אהרן ראטה, הרב אברהם יצחק קאהן, הרב מאיר יהודה גץ, יחזקאל סטימצקי, הרב דניאל פריש, מנחם עמנואל הרטום בפינת הגוש מצויה חלקה צבאית קטנה המכילה ברובה חללים ממלחמת יום כיפור.
כאמור לעיל, שתי חלקות מתוך חלקות ח"ק הפרושים הופרשו לשימוש בתור בית קברות צבאי - חלקה ב' מתוך גוש קברות הנביאים המכילה את קבר האחים של חללי הרובע היהודי שהועברו ממקום קבורתם הזמני וחלקה ו'/א' מתוך גוש גניזת סת"ם המשמשת בתור חלקה צבאית שהוקמה בעקבות מלחמת יום כיפור.
חברה קדישא זו מנהלת חלקות שונות שנבנו במקור בידי כוללים שונים, בעיקר חסידיים), המשתרעים ברובם על המדרון הדרומי:
חב"ד (4 חלקות שונות, המחוברות ביניהן).
בין הקבורים בחלקה: הרב שניאור זלמן פרדקין, שמואל ברוזה, בני משפחת הולצברג (חללי מתקפת הטרור במומבאי) והרב עדין אבן ישראל שטיינזלץ.
כולל ווהלין (3 חלקות): ישראל ב"ק - חלוץ, מקים בית הדפוס העברי הראשון בירושלים שנפטר בתרל"ה (1875); ובצדו קבור בנו ניסן ב"ק בונה בית הכנסת תפארת ישראל שנפטר בתר"ן (1890).
במעלה החלקה קבור מרדכי עליאש שעל שמו כפר מרדכי שנפטר בשנת 1950, אוהל אדמו"רי חסידות רחמסטריווקה וחסידות נדבורנה, החזן יוסל'ה רוזנבלט, הבתולה מלודמיר, לוי יצחק בנדר, הרב שמואל שפירא חוקר קהילות ישראל טוביה פרשל בדבוקה של חסידות סטרטין (לנגנר-פלאם)
כולל פולין/ורשה (4 חלקות, באזור הדרום-מזרחי): מערת אדמור"י חסידות גור, אדמו"רי חסידות מודז'יץ, שמואל חיים לנדוי, גדליהו אהרן קניג.
אגודת אחים אנשי אמריקה (2 חלקות): בין הנקברים: הארי פישל, אהרן היימאן, ניסן ליפא אלפרט ואריה קפלן.
כוללים (א' וב'): שם כולל למספר חלקות קטנות וסמוכות של כוללי מרמרוש, זיבנברגן, קוסוב, רומניה, צאנז ובוקובינה.
בין הנקברים: ישראל גרוסמן, יוסף הלוי זליגר, יוסף וולטוך.
4 חלקות במדרון הדרומי של ההר.
בין הנקברים: שלמה גולדמן, פנחס דוד הורוביץ, משה אריה פריינד.
חברה קדישא זו נועדה במוצהר להיות בלתי-עדתית, ולטפל בקבורתם של יהודים מכל העדות, ובמיוחד של בני היישוב החדש.
החלקה משתרעת על צדה הדרומי של פסגת ההר, כשצדה המערבי צופה על פני העיר העתיקה.
בעקבות הקשיים שנבעו עם פרוץ המרד הערבי הגדול, החלה הקבורה בחלקה רק בשנת 1939.
עדת המערביים: חלקה אחת במרכז המדרון המערבי.
בין הנקברים: מצליח מאזוז, אברהם אביכזר, אלעזר בן טובו.
יוצאי גאורגיה: חלקה אחת במדרון המערבי, מעל דרך יריחו.
בין הקבורים בחלקה: האחים הרבנים יעקב, גבריאל ומשה דבראשוילי.
הבבלים: חלקה אחת במדרון המזרחי.
בין הנקברים: יהודה פתיה, סלמן חוגי עבודי, יעקב מוצפי.
יוצאי פרס: חלקה אחת במדרון המזרחי.
יוצאי אפגניסטן: חלקה אחת במדרון המזרחי.
יוצאי משהד: חלקה אחת במדרון המזרחי.
בין הנקברים: הרב מרדכי אקלר.
יוצאי המדאן: חלקה אחת במדרון המזרחי.
עולי תימן: שתי חלקות במדרון המזרחי.
בין הנקברים: אברהם אלנדאף, שלום יצחק הלוי.
בעמק נחל קדרון מתחת לבתים של שכונת סילוואן ישנם שורת כוכים ומערות בנויות ששימשו לקבורה והוקמו במהלך המאה ה-7 והמאה ה-8 לפני הספירה.
מערות קבורה אלו נמצאות בחלקו הדרום-מערבי של הר הזיתים ופונות אל עיר דוד הנמצא מולן.
המבנה של קבר בת פרעה נמצא בתחילתם של שורת מערות קבורה אלו וממשיך את בית הקברות היהודי של הר הזיתים בצורת זרוע אל נחל קדרון.
לידה נמצא קבר ...יהו אשר על הבית.
סגולות הקבורה בהר הזיתים על פי המדרש
על פי המדרש, הנקברים על הר הזיתים אינם סובלים מתולעים האוכלות את הבשר הנרקב, ופטורים מ"חיבוט הקבר".
עוד על פי המדרש, הנקברים בהר הזיתים פטורים מ"גלגול מחילות" – גלגול הגוף בבטן האדמה מארצות הגולה אל ירושלים בואכה הר הבית בעת תחיית המתים.
שנאמר: "הקדוש ברוך הוא עושה להם מחילים מחילים מלמטה והם מחלדין בהם, עד שהם באים תחת הר הזיתים שבירושלים והקדוש ברוך הוא עומד עליו, והוא נבקע להם והם עולים מתוכו".
שקיות עם עפר מהר הזיתים נשלחו אל קהילות יהודיות בגולה, והעפר פוזר על קבריהם או על תכריכיהם של הנפטרים.
לדוגמה יהודי שנפטר בהונגריה ציווה על בני משפחתו: "וגם מונח בתוך הפאפיר אצל התכריכים וכתוב עליו 'אדמה מארץ הקודש' מה שהביא לי הרב מוהר"ר עובדיה, והבטיח לי שהוא מהר הזיתים מירושלים.
ואותו ארץ יפזר עלי בקברי, בקדקודי ובכל גופי, ועד רגלי ועד בכלל."
בית הקברות היהודי ברחוב אוקופובה (Okopowa) שברובע וולה (Wola) בוורשה בירת פולין (שמו הוא "בית העלמין גנשא", וביידיש: "דער גענשער בית עלמין"; מכונה גם "בית הקברות אוקופובה"), הוא בית הקברות היהודי השני בגודלו בפולין, החשוב שבכ-1400 בתי העלמין שבמדינה, ואחד מהגדולים ביותר בעולם.
בית הקברות מתפרס על פני שטח של 83 אקרים (כ-336 דונם), הוא בנוי במשבצות, מחולק ל-17 רחובות ו-72 שבילים, ומאכלס כ-200,000 קברים מסומנים, וכן קברי אחים של מתי גטו ורשה.
בסך הכל קבורים בו כחצי מיליון יהודים, ובהם אישים בולטים רבים.
בית הקברות שוכן לצד בתי הקברות הנוספים (לאישים בני דתות אחרות) במתחם בתי הקברות פובונזקי, מבתי הקברות העתיקים והמפורסמים ביותר בוורשה, הנמצאים ברובע וולה שבמערב העיר.
בית הקברות נחלק למספר חלקות: חלקה אורתודוקסית (אשר נחלקת גם היא לחלקת נשים, חלקת גברים וחלקת גניזה), חלקה קונסרבטיבית, חלקת ילדים, חלקה צבאית והחלקה שבה נקברו מתי הגטו.
כיום מכוסים רבים מהקברים ומהקריפטות בצמחייה, לאחר שיהדות פולין, ובכללה יהודי ורשה, הושמדה בשואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה הפסיק לפעול, שב בית הקברות ונפתח; חלק קטן ממנו עוד פעיל, ומשמש את הקהילה הקטנה של היהודים שנותרו בעיר.
אנסקי, י"ל פרץ ויעקב דינזון; יוצר שפת האספרנטו לודוויג זמנהוף; שחקנית התיאטרון אסתר רחל קמינסקה; ההיסטוריונים מאיר בלבן ושמואל אדלברג וראש היודנראט בגטו ורשה אדם צ'רניאקוב.
פעילת המחתרת פולה אלסטר שלחמה במרד גטו ורשה נקברה בבית הקברות.
בבית הקברות כמה מצבות מעשה ידיו של הפסל היהודי-פולני הנודע אברהם אוסצ'גה, בהן: "מאוזוליאום שלושת הסופרים" (מכונה גם "אוהל פרץ" – קברם של י"ל פרץ, יעקב דינזון וש.
אנ-סקי); קברו של זיגמונט ביחובסקי; קברה של פרנצ'ישקה אייגר; קברו של אדולף פרץ; קברו של יוסף איזביצקי; וקברו של הירש דוד נומברג.
במתחם הוקמה אנדרטה לפרטיזנים מחטיבת מרדכי אנילביץ' של המשמר העממי.
דרומית לבית הקבות הוקמה אנדרטה משותפת ליהודים ופולנים שנרצחו בוורשה.
בשנת 1806 פנו פרנסי הקהילה היהודית בוורשה לשלטונות בבקשה לייסד בית קברות עבור האוכלוסייה היהודית.
לאחר קבלת האישור מהשלטונות, שניתן באותה שנה, החלה הכנתו של בית הקברות, שניהולו הופקד בידי אנשי חברה קדישא, ולקראת סוף השנה האזרחית הוא נפתח לציבור.
הקבורה הרשמית הראשונה, של אדם בשם נחום מסמיאטיץ', נערכה בכ"ה בכסלו ה'תקס"ז (המצבה, שנעשתה קרוב לוודאי בשנת 1807, לא שרדה עד ימינו- נכון לשנת 2023).
טקס הקבורה השני היה של אישה בשם אלקה יונגהוף לבית מולראט, בתו של יהודה ליב מקאליש.
במשך שנים רבות נחשב בית הקברות לאליטיסטי, ונקברו בו בעיקר האמידים שבקרב הקהילה.
במהלך השואה נקברו בבית הקברות הרבה מנספי הגטו, חלק גדול מהם בלא מצבה וסימון קבר.
כמו כן יהודים רבים מצאו בשטח בית הקברות הרחב מקומות מסתור בהם התגוררו לאורך זמן.
בסוף 2017, העבירה ממשלת פולין החלטה, שבהמשך התקבלה בפרלמנט הפולני ברוב של 416 תומכים מול 4 מתנגדים, להשקיע 100 מיליון זלוטי בשיפוץ בית הקברות.
הכסף עובר ל"קרן תרבות ומורשת", שמבצעת את השיפוץ בשיתוף ועד הקהילות היהודיות של פולין.
בית הקברות היהודי בװַײְסְנזֵה הוא בית קברות יהודי ברובע וייסנזה בברלין, השני בגודלו באירופה.
בית הקברות נוסד ב-1880, הוא משתרע של שטח של 42 הקטאר ומונה כ-115,500 חלקות קבר.
קבורים בו אישים רבים מיהדות גרמניה, בהם הצייר לסר אורי, רעייתו של הרב לאו בק, הפילוסוף הרמן כהן, הסופר שטפן היים ורבים אחרים.
שער בית הקברות ומבני המנהלה והשירות (ברחוב הרברט באום) נבנו ב-1880 לפי תכנונו של האדריכל הוגו ליכט בסגנון דמוי רנסאנס איטלקי.
לפני השער ניצבת מצבת זיכרון לנספי השואה ועליה המילים "יזכור השם מה היה לנו".
מצבה זו הצטרפה לאנדרטה לנספים היהודים במלחמת העולם הראשונה שהוקמה ב-1927. סמוך להן לוח המנציח את קורבנות המאבק בנאציזם.
בית הקברות הגדול נחלק ל-120 חלקות, כאשר החלקות בהיקף הקרוב לגדר יועדו למשפחות המעמד הגבוה ונבנו בהן אחוזות-קבר דמויות מאוזוליאום.
החלקות הפנימיות מקושרות בשבילים הנמתחים בצמחייה עבותה.
השטח נרכש על ידי הקהילה היהודית הראשית בברלין כאשר המקום בבית הקברות העתיק בגרוסה המבורגר שטראסה, שנחנך ב-1672, מוצה עד תומו.
במהלך השואה מונה על ידי הממשל הנאצי מרטין ריזנבורגר, לימים רבה של מזרח גרמניה, למעין-רב של בית הקברות.
הוא ערך בבית הקברות טקסי דת יהודיים שונים, ושמר בו מאות ספרי תורה.
בית הקברות שרד בימי גרמניה הנאצית ורוב מצבותיו לא ניזוקו, אך מבנה שירות שהוקם ב-1919 נהרס.
עקב חלוקת גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה נותר בית הקברות בברלין המזרחית ושימש את הקהילה היהודית הקטנה בעיר.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 תוכנן להרוס חלק מבית הקברות לשם סלילת כביש, אולם התוכנית הוסרה עקב התנגדות הקהילה היהודית.
בשנת 2005, לרגל יובל 125 שנה לבית הקברות, החל גיוס משאבים לצורך שיקומו באמצעות סיוע מאונסק"ו ובתמיכת ראש עיריית ברלין קלאוס ווברייט.
לאו בק לא נקבר במקום אלא בלונדון.
מצבתו הצמודה למצבת אשתו היא מצבת זיכרון בלבד.
בית הקברות הצבאי ההודי בשכונת תלפיות הוא בית קברות צבאי בריטי הנמצא בצומת הרחובות קורא הדורות וקלוזנר בשכונת תלפיות בירושלים.
במקום קבורים 79 חיילים הודים.
ב־1918 הפקיע הצבא הבריטי הפקיע את הקרקע מידי בנק אפ"ק וקבר 290 שבויי מלחמה עות'מאניים שמתו בשבי הבריטי בקבר אחים.
זמן קצר לאחר מכן החליטו הבריטים להשתמש במקום לקבורת חיילים לא-נוצרים שלחמו בשורותיהם, שלא נקברו בבית הקברות הצבאי הבריטי בירושלים.
בבית הקברות נקברו 31 מוסלמים ו-47 סיקים, הינדים ובני גורקה, שלהם הוקדשו הכיתובים שעל האנדרטה (חייל נוסף שנקבר במקום לא זוהה).
בית הקברות מורכב מחלקת דשא גדולה, ובמרכזה אנדרטת אבן המציינת באנגלית כי המקום משמש כבית קברות בריטי, וכוללת גם פסוק מהקוראן הכתוב בערבית וכן משפט בסנסקריט.
המקום מוקף בגדר סורגים גבוהה.
בתחילת תקופת המנדט בא ועד השכונה בדין ודברים עם הבריטים בדבר שימוש הקרקע, שהיה שייך בפועל לשכונת תלפיות.
בסופו של דבר הוסכם על הצדדים כי בית הקברות יישאר בייעודו זה, בתנאי שכל הכיתובים בו יופיעו גם בעברית.
על הצד האחורי של אחת המצבות נכתב בעברית: "מגרש בית קברות זה הוא מתנה חינם מתושבי תלפיות".
בית הקברות היהודי בווידין (בבולגרית: Еврейскo гробища на Видин) הוא בית קברות יהודי השוכן בפאתי העיר וידין בצפון-מערב בולגריה.
בית העלמין הוקם בשלהי המאה ה-19 ואותרו בו 1,056 מצבות.
קהילה יהודית התקיימה בווידין מאמצע המאה ה-6 ולאורך השנים הגיעו יהודים בגלי הגירה שונים.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877) ועצמאות בולגריה, התגוררו בווידין שתי קהילות, ספרדית ואשכנזית.
בית הקברות הוקם ב-1879. הקבר הקדום במקום הוא מ-1880 והמאוחר הוא מ-1965. בין השנים 1994–1996 ערך ההיסטוריון ד"ר צבי קרן מחקר במקום מטעם אוניברסיטת תל אביב ובמהלכו, זוהו, נוקו וצולמו 900 מצבות של נפטרים.
בווידין התקיים בית עלמין קדום יותר שפסק מלפעול בסוף המאה ה-19 ועל שטחו הוקמה שכונת מגורים.
מקצת מהמצבות מבית העלמין הישן הועברו ל"חדש" והקדומה מהן תוארכה ל-1852. מרבית יהודי וידין עלו לישראל לאחר הקמתה.
ב-2004 התגוררו בווידין 55 יהודים.
מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 פסקה הפעילות במקום ויהודים נקברים בחלקה ייעודית בבית העלמין הכללי של העיר.
בית העלמין בווידין ממוקם בפאתי העיר בחלק הצפון-מזרחי.
בשטח פזורות מאות מצבות חלקן שבורות וחלקן מכוסות צמחייה.
בית העלמין אינו מגודר ואינו מתוחזק ולאורך השנים נבזז וחולל.
רבות מן המצבות שתועדו נבזזו לשימוש משני על ידי תושבים בולגרים ובעיקר בני רומה, אשר מתגוררים במבנים ארעיים בשטח בית העלמין.
הכיתוב על המצבות הקדומות יותר הוא בלאדינו ובעברית ומראשית המאה ה-20 גם בבולגרית.
על מקצת מהמצבות היה כיתוב בגרמנית ובצרפתית, עדות לקהילה האשכנזית הקטנה שפעלה לצד הקהילה הספרדית.
בית הקברות היהודי בלום (בבולגרית: Еврейскo гробища на Лом) הוא בית קברות יהודי השוכן בפאתי העיר לום בצפון-מערב בולגריה.
קהילה יהודית התקיימה בלום ככל הנראה מראשית המאה ה-19 והשכונה היהודית שכנה בסמוך לשכונת "הטורקים" בה התגוררו פקידי הממשל העות'מאני.
בראשית המאה ה-20 נכללה ברשימת 34 הקהילות היהודיות המאורגנות בבולגריה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בלום 500 יהודים.
ב-1949, לאחר העלייה ההמונית לישראל התגוררו בלום 77 יהודים.
בית הקברות הוקם ב-1820 ושוכן בשדה פתוח על גבעה בפאתיה המערביים של העיר.
ברבות השנים, עם פיתוחה של לום נבנו מבני מגורים בסמוך לבית הקברות, ובראשית המאה ה-21 היו מבני המגורים מרוחקים כ-100 מטרים משטח בית הקברות.
הקבורה האחרונה נערכה במקום ב-1974.
בשטח בית הקברות עדיין פזורות כ-100 מצבות שיש וגרניט, רובן מהמאה ה-20 בשטח של כ-5,000 מטרים רבועים.
הכיתוב עליהן הוא בעברית ובבולגרית.
רבות מהמצבות שבורות וחלקן מכוסות צמחייה.
השטח משמש כאתר להשלכת אשפה.
חלק מהמצבות שתועדו נבזזו לשימוש משני על ידי תושבים בולגרים.
בית הקברות הגדול (האנדרטאי) במילאנו (באיטלקית: Cimitero Monumentale di Milano) הוא אחד משני בתי הקברות הגדולים במילאנו שבאיטליה.
מלבד גודלו, הוא יוצא דופן בשפע האמנותי של הקברים והמצבות בו, שחלקם מהווים יצירות פאר.
באותו מתחם, אך מגודר ונפרד מבחינה הלכתית, נמצא גם בית הקברות היהודי.
בית הקרבות תוכנן על ידי האדריכל קארלו מאצ'אקיני – (1818-1899).
על מנת לאחד מספר בתי קברות שהיו פזורים ברחבי העיר מקום יחיד.
מאז פתיחת בית הקברות באופן רשמי 1866, הוצב בו מגוון רחב ביותר של פסלים ועיצובים איטלקיים, תוך שילוב של הפיסול המודרני ושל הפיסול הקלאסי, של פיסול דמוי המקדש היווני, ובפרט אובליסקים, וכן יצירות יצירות מקוריות כגון גרסאות מוקטנות של עמוד טראיאנוס, של עמוד אנטונינוס פיוס ועוד.
רבים מן הקברים שייכים לשושלות עשירות ועוצבו על ידי אמנים גדולי שם כגון ג'ו פונטי, ארתורו מרטיני, לוצ'יו פונטנה, מדארדו רוסו, ג'קומו מנצ'ו, פלוריאן בודיני, ג'ו פומודורו, ואחרים.
הקברות ממוספרים על מנת להקל את ההתמצאות.
הכניסה הראשית היא דרך קפלת זיכרון (Famedio) מרשימה, הבנויה בצורת מקדש בסגנון ראשית ימי הביניים.
קפלת הזיכרון עשויה משיש ואבן, ומכילה את קבריהם של כמה מתושבי העיר והמדינה, כולל לדוגמה את קברו של הסופר אלסנדרו מנצוני.
במקום הוצב גם קיר זיכרון מפואר שעוצב על ידי האדריכל מריו פלאנטי, ומציין את 800 אזרחי מילאנו מתנגדי הנאציזם, רובם יהודים, שנאסרו, הועברו למאוטהאוזן ונרצחו על ידי הנאצים, ביניהם אמנים ואדריכלים רבים.
בית הקברות הוא נוצרי קתולי.
עם זאת הוקצתה חלקה מיוחדת עבור אלה השייכים לדת אחרת, וכן חלקה נפרדת ליהודים.
המתחם היהודי הוא חלק מהמקום מבחינה גאוגרפית ועיצובית, אך מוקף חומה מפרידה והכניסה אליו נפרדת, על מנת להתאים להלכה היהודית.
ליד הכניסה נמצאת תערוכה קבועה של הדפסים, תצלומים ומפות, המתארים את התפתחות בית הקברות וההיסטוריה שלו.
החלקה היהודית, שתוכננה על ידי קארלו מאצ'אקיני, נפתחה בשנת 1872 כתחליף לבתי הקברות היהודיים הקודמים באותה תקופה.
מיספור הקברים בחלקה היהודית חוזר על המספרים שבבית הקברות הכללי, מאחר שלאחר שהחל להיבנות הורחב גם שטח בית הקברות הכללי ונבנו קברים נוספים שם עם המשך המיספור הקודם.
יש במקום שלוש שורות לקבר ילדים שנקברו בין השנים 1873 עד 1894. בחלק גדול מהקברים היהודיים אין סמל של מגן דוד אלא של המנורה.
בניגוד לבית העלמין הנוצרי, העיצוב בחלקה היהודית פחות גרנדיוזי, ויש בו יותר עיצוב גאומטרי ופחות שימוש בפסלים.
הפסלים הקיימים הם של מושגים מתחום היהדות (מנורה, ספר) ולא פסלים בדמות אדם.
עם זאת, גם בית העלמין היהודי הוא מפואר ביותר.
בבית מונומנטים, נבנה בין 1866 וימינו אנו, ממוקמים לאורך שבילים.
יש גבו גם מבנים המוקדשים לקברים משפחתיים, שניים מהם מתוכננים על ידי מקיאצ'יני, columbariums וגלוסקמות על הקירות הצפוני והמערבי לקבורות המרכזי של הבניין.
חלק מהמציבות מוקדם לזכרם של אנשים שנהרגו על ידי הנאצים במחנות ריכוז או באגם מאג'ורה (טבח מיינה).
המבנה המרכזי היה מועשר במאי 2015 עם ויטראז' המסמלות את 12 שבטי ישראל על ידי האמן דייגו Pennacchio Ardemagni.
בין הקבורים בבית העלמין, נמצאים קבריהם של מספר רב של אנשים מפורסמים.
הרמן איינשטיין (1847–1902), אביו של אלברט איינשטיין
בית הקברות היהודי בביטולה (במקדונית: Еврејски гробишта во Битола) הוא בית קברות יהודי השוכן בעיר ביטולה בדרום-מערב מקדוניה הצפונית.
בית העלמין הוקם ב-1497 והוא מהקדומים באזור הבלקנים.
תיעוד לקהילה יהודית בעיר קיים לפחות מהמאה ה-12. בשלהי המאה ה-15 וראשית המאה ה-16 הגיעו לעיר מגורשי ספרד, ובהמשך מגורשי פורטוגל.
בהגיעם נחלקו לשני קהלים מרכזיים: קהל אראגון וקהל פורטוגל בהתייחס למוצאם.
יצוין כי קביעה זו אינה נתמכת במקורות ראשוניים והיא נתונה במחלוקת.
למרות מחלוקות הלכתיות בלתי פוסקות בין הקהלים, נושא הקבורה היה מוסדר, ונציגים משני הקהלים הועסקו כחופרי קברים וזה היה מקצועם לאורך השנים.
בהמשך, ב-1626 הגיעו לעיר מהגרים אנוסים מפורטוגל והתקשו להיטמע בשתי הקהילות המרכזיות.
המהגרים החדשים רצו להקים לעצמם חלקה נפרדת בבית העלמין ולחפור את הקברים בעצמם, והנושא עורר מחלוקת כבדה בתוך הקהלים השונים שהובאה להכרעת בית הדין השרעי בעיר, אשר פסק שיש להמשיך את מנהגי העבר, ואין לפגוע בחופרים שעוסקים בנושא שנים ארוכות.
במהלך המאה ה-20 ידעה העיר קרבות רבים החל ממרד אילינדן, דרך מלחמת הבלקן הראשונה וכלה בחורבנה במהלך מלחמת העולם הראשונה, עת ניצבה בקו החזית המקדונית.
נזקים כבדים נגרמו לבית הקברות במהלך ההפגזות הכבדות שהמטירו על העיר כוחות צבא ממלכת בולגריה.
ב-1924 מונה שבתאי ג'אין לרב הראשי של הקהילה.
ג'אין פעל לגידור ושימור בית העלמין הן בשל הנזק שנגרם לו במהלך המלחמות השונות, והן בשל שדידת מצבות מהמקום לשימוש משני על ידי תושבי הסביבה.
עבודת השיקום הסתיימה ב-1929, לאחר שהרב ג'אין סיים את כהונתו.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה.
ביטולה נכבשה והאזור נמסר לחזקת ממלכת בולגריה.
ב-11 במרץ 1943 גירשו הבולגרים את יהודי ביטולה למחנה המעצר מונופול בסקופיה ומשם לטרבלינקה.
במהלך המלחמה פגעו חיילי צבא בולגריה בבית העלמין.
הם בזזו מצבות מבית העלמין וריצפו בהן את המחנה הצבאי, מגורי החיילים, שבילים להולכי רגל והמתקנים הסניטריים בבסיס.
גם תושבי הסביבה המקדוניים בזזו מצבות מבית העלמין והשתמשו בהן לריצוף בתי מגורים וכחלקי רהיטים.
לאחר המלחמה התגוררו בביטולה כמה עשרות יהודים שהיגרו בהדרגה לישראל או לסקופיה.
ד"ר חיים אברבנאל שכיהן כמנהל בית החולים הממשלתי בביטולה עד 1963 ניסה לפעול מול שלטונות יוגוסלביה למען שיקום ושימור בית העלמין וקיימת חליפת מכתבים בנושא.
מ-1963 לא התגוררו יהודים בביטולה, ולאורך שנות השלטון היוגוסלבי לא טופל בית הקברות ומצבו הידרדר.
גדר בית העלמין נפרצה ושטחו הפך לשטח מרעה לצאן.
ב-2002, לאחר הקמת הרפובליקה המקדונית נחתם הסכם בין ארצות הברית לממשלת מקדוניה לעניין שיקום אתרי מורשת ובכללם בית העלמין היהודי בביטולה.
האתר הוכרז אתר מורשת לאומית, אך בפועל לא החלה פעילות באתר.
ב-2015 נחתם הסכם בין ישראל למקדוניה להתנעת פרויקט שיקום בית העלמין והקמת פארק זיכרון לקהילה היהודית.
בפארק יוצבו פסלים וכן שעון שמש של האמן מתי גרינברג, יליד סקופיה שהוא הילד היהודי האחרון שנולד במקדוניה לפני הגירוש לטרבלינקה.
בעיר החלו עבודות לשימור האתר, חישוף ותיעוד מצבות.
לאתר מגיעות משלחות מישראל, ממקדוניה וממדינות אירופיות נוספות המסייעות לעבודות השיקום.
מהיוזמים: השגריר דן אורין, הבימה והקאמרי נרתמו לפרויקט שיקום המצבות.
בית העלמין שוכן בכניסה הצפונית-מזרחית לביטולה על מדרונה של גבעה בגובה 600 מטרים, משתרע על שטח של 43,000 מטרים רבועים ומוקף בחומה.
במסגרת פרויקט השיקום אותרו נכון לתחילת 2018 כ-3,500 מצבות והכיתוב עליהן בעברית ובלאדינו.
המצבות אשר ניתן לקרוא את הכיתוב עליהן מתוארכות החל מהמאה ה-17. מנהלי פרויקט השיקום סבורים שבמקום ישנן כמה שכבות של קברים.
בית הקברות היהודי באילוק (בקרואטית: Jevrejsko groblje u Ilok) הוא בית קברות יהודי השוכן בפאתי העיירה אילוק אשר במזרח קרואטיה.
בית העלמין הוקם לכל המאוחר ב-1855 ופעל עד 1941.
קהילה יהודית אורתודוקסית נוסדה באילוק במחצית המאה ה-19. בהמשך תועדו בה שני קהלים נבדלים.
בעיירה התגוררה משפחתו של מנחם אהרנפלד, נכדו של החת"ם סופר, וכן משפחת שטרן אשר בנה הרב יוסף נפתלי שטרן שעלה בהמשך לישראל, כיהן כחבר מועצת גדולי התורה וראש ישיבת פרשבורג בירושלים.
בית העלמין נוסד לכל המאוחר ב-1855. המצבה הקדומה ביותר היא של מינדל ברסלאוור משנה זו.
בין הקבורים בבית העלמין רב העיר פנחס שטיינר, שנפטר בשנת 1912.
קיים תיעוד ל-223 קבורות שבוצעו בבית העלמין, אך נכון ל-2018 אותרו 144 מצבות שהכיתוב עליהן הוא ביידיש ובעברית.
לפי קווי המתאר של השטח קיימים ככל הנראה קברים רבים נוספים שטרם נחשפו, ואשר מצבותיהם נלקחו לשימוש משני.
הקהילה היהודית באילוק אשר מנתה ערב מלחמת העולם השנייה 310 נפשות, חרבה בשואה ולא חודשה.
ב-1947 הוקם בשטח בית העלמין גלעד לזכר בני הקהילה.
בית הקברות החדש בבלגרד (בסרבית: Ново гробље у Београду) הוא בית הקברות המרכזי של בלגרד בירת סרביה ומשרת את אוכלוסיית כל בני הדתות שבעיר.
האתר נבנה ב-1886 והיה בית הקברות המתוכן הראשון בסרביה.
הוא החליף את בית הקברות הישן שהפריע לפיתוח עירוני, והיה צר מלהכיל את צורכי הקבורות השונות בשל הגידול המואץ באוכלוסיית בלגרד.
עד ל-1927 הושלם פינויו של בית העלמין הישן.
בית הקברות החדש הוא קומפלקס המכיל בית קברות צבאי, חלקת גדולי האומה הסרבית ובית עלמין יהודי.
ב-1983, הכריזה האספה הלאומית הסרבית על בית הקברות כאתר מורשת סרבי.
ב-1888 נחנכו ברחוב מִייֶה קוֹבָאצֶ'בִיץ' (בסרבית לטינית: Mije Kovačevića) שני בתי עלמין עבור יהודי בלגרד, האחד אשכנזי והשני ספרדי והם ניצבו בשני צידי הרחוב.
בית העלמין הספרדי הוא גדול יותר, ונכון לראשית המאה ה-21 היה מתוחזק והכיתוב על המצבות היה בעברית, בלאדינו ובסרבית.
בבית העלמין האשכנזי נמצאות 200 מצבות שהכיתוב עליהן הוא בעברית, בסרבית, בהונגרית ובגרמנית.
ב-1925 סופחו שני בתי העלמין לשטח בית הקברות החדש.
באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 הוקמה בשטח בית העלמין אנדרטה לזכר 132 יהודי בלגרד שנפלו במלחמות סרביה ממלחמת הבלקן הראשונה ועד מלחמת העולם הראשונה.
ב-1928 הועברו מצבות רבני הקהילה מבית העלמין הישן לבית העלמין החדש.
בבית העלמין קיימת גניזה בה הוחל ב-1894 ועבורה נקבעה מצבה ב-1931. בבית העלמין קיימת גם אנדרטה לזכר קרבנות קלאדובו-שאבאץ.
בית הקברות היהודי בעיר האלה שבגרמניה ממוקם ברחוב הומבולדט (Humboldtstraße) ונחנך בשנת 1869.
בית הקברות החליף את בית הקברות הראשון של הקהילה היהודית, שנבנה בשנת 1693 בטפפרפלאן (Töpferplan), בסמוך לבית הקברות שטאדטגוטסאקר , לאחר הקמתה מחדש של קהילה יהודית בעיר במאה ה-17. בית הקברות החדש משתרע על שטח של כמעט הקטאר, ועליו ניצבים כמה מאות קברים.
הלוויות נערכו בבית הקברות עד שנת 1929, ועד 1940 כאשר היה מדובר בחלקות קבר משפחתיות.
מאז נקברים יהודים בני העיר בבית העלמין היהודי החדש, ששוכן בתוך בית הקברות גרטראודן .
אולם הלוויות, שנבנה בשנת 1894, משמש מאז תום מלחמת העולם השנייה כבית כנסת של קהילת האלה, מכיוון שבית הכנסת ששכן בתוך העיר לא נבנה מחדש לאחר נפילת המשטר הנאציונל-סוציאליסטי.
במהלך פיגוע הירי בבית הכנסת בהאלה ב-9 באוקטובר 2019, הושלכו חומרי תבערה על בית הקברות היהודי הסמוך.
בית הקברות היהודי בדופניצה (בבולגרית: Еврейскo гробища на Дупница) הוא בית קברות יהודי, השוכן בעיר דופניצה במערב בולגריה.
בית העלמין הוקם בראשית המאה ה-20 ופעל עד 1979.
תיעוד ליהודים המתגוררים בדופניצה קיים מאמצע המאה ה-16, ועדויות לקהילה יהודית מאורגנת קיימות מאמצע המאה ה-17. הייתה זו קהילה ספרדית שבניה עסקו בגידול ענבי יין וסחרו ביינות.
קיים תיעוד נרחב לפעילות המסחר של בני הקהילה, הן בספרי שאלות ותשובות, הן בתעודות עות'מאניות והן במסמכים שנמצאו בארכיון מנזר רילה.
בשלהי המאה ה-19 נמנו בדופניצה 880 יהודים, ובפרוץ מלחמת העולם הראשונה מנתה הקהילה 1,500 נפשות.
במהלך מלחמת העולם השנייה ותקופת השואה הגיעו לדופניצה מאות רבות מיהודי סופיה אשר גורשו לערי השדה.
ב-1949 לאחר העלייה ההמונית לישראל מנתה הקהילה 380 נפשות.