tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שירותו הצבאי כקצין בחיל מודיעין למד סגן-כהן תואר ראשון בפילוסופיה ובתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל החל לכתוב ביקורות אמנות במוסף התרבות של עיתון "הארץ".
בשנת 1968 נסע סגן-כהן לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס שם השלים תואר שני בתולדות האמנות.
בשנת 1973 עבר סגן-כהן לניו יורק והחל בכתיבת דוקטורט על עבודתו של האדריכל פרדריק קיסלר, מי שתכנן, עם ארמנד ברטוס, את היכל הספר במוזיאון ישראל.
באותן שנים כתב ביקורות אמנות בכתבי עת אמריקאיים ולימד תולדות האמנות במוסדות אקדמיים שונים בניו יורק.
על סף המעבר מהתאוריה לציור ממש ביקש סגן-כהן להתקרב אל קבוצת האמנים הישראליים שיצרו בניו יורק מינימל וקונספט, בדרך כלל תוך התנגדות מגמתית לישראליותם.
הקרבה למעגל האמנים הישראליים והניסיון להתחקות אחר סודותיהם, ריח הצבע ואווירת העשייה חיזקו את רצונו וקירבו אותו למעגל העשייה האמנותית בכלל: "ככל שאתה נכנס לתמונה, אתה מתפתה לנסות את הדרך שלך.
בראש כבר הסתובבו לי הרבה זמן שאלות ממשיות וציוריות.
רציתי לצאת קצת מהאקדמיות והביקורת, שיש בה מין דו"ח אובייקטיבי ודוקומנטארי".
בניו יורק של אותה תקופה הציור הפיגורטיבי החל לחזור אל קדמת הבמה הודות לזרם שכונה "ציור רע" .
במקביל עסקו אמנים רבים, ובהם ברוס נאומן, ג'ני הולצר וג'וזף קוסות, באמנות מושגית וביחסי דימוי-טקסט.
שתי התנועות הללו, הציור-הרע והאמנות המושגית, נחשבו מנוגדות וסותרות – אך סגן-כהן הצליח לשאוב משתיהן, וביקש למזג אותן בעבודתו במסגרת מה שהוא כינה "ציור-עיון".
בניו יורק, בין השאר בזכות המרחק מן הבית וההיחשפות לתרבות הניו-אייג', התחזקה התעניינותו של סגן-כהן בתנ"ך ובקבלה.
הוא החל לעסוק במשמעותן של מילים, במשחקי אותיות ובמיסטיקה.
בעבודתו חיפש אחר ביטוי אמנותי מודרני ליהדות המודרנית.
סגן-כהן לא ניסה לייצג נושאים יהודיים; הוא ביקש ליצור אמנות שיהדותה היא, כפי שכתב האוצר יגאל צלמונה, "חלק מרקמת הטקסט הציורי".
שהותו הארוכה באמריקה יצרה אצלו עניין במקומו של היהודי בעולם הגדול, כמו גם ביחס שבין המלה העברית ובין משמעויותיה ודימוייה.
בספרו "סדר-יום" כתב עליו אדם ברוך: "האמנות היהודית-ישראלית שסגן-כהן ייחל לה אינה אמנות שיהדותה תימדד במוטיבים תנ"כיים או קבליים (כמו באמנות הסנטימנטלית של , או ביצירתם של ארדון ואגם), אלא אמנות שיהדותה תנבע מצורת החשיבה וההתבוננות היהודית.
העניין אינו שימוש ברפרטואר היהודי, אלא במבט היהודי".
"סגן-כהן האמין כי בדור שבו אין עוד נביאים, תפקידו של האמן, כבן-דמות הנביא, להטיל את האמת בפרצוף קהלו", סיפר חברו הפרופ' דוד הד.
"כאמן חזותי הוא השתמש, נוסף לרטוריקה, גם באמצעי המחשה ויזואליים".
סגן-כהן ראה בעין, בחוש הראייה, אמצעי להבנת המציאות ולחיזויה.
אולי זו הסיבה שבחר באמנות החזותית, אף שלא היה צייר מובהק, אלא איש ספר.
באחד מיומניו כתב פעם: "מה זה נביא מוכיח בשער, איזה שער?
הגלריה צריכה להיות השער הזה".
במקום אחר כתב: "הנבואה קשורה בעצם לראייה, כמו שנאמר בספר 'שמואל א'': 'כי לנביא היום ייקרא לפנים הרואה'".
סגן-כהן היה גם אמן בעל מודעות פוליטית חזקה.
ב-1977, בעת ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל, פרסם על עמוד עיתון "הארץ" מודעה בזו הלשון: "בגין וסאדאת שלום אם תרצו אין זו אגדה מיכאל סגן-כהן, תל אביב".
מודעותו הפוליטית הניעה אותו ללקט נבואות זעם ותוכחה עבור ציוריו.
הוא דיבר על הגלגל המסתובב, וטען שהרלוונטיות של הנבואות הללו, למעלה מ-2,500 שנה לאחר כתיבתן, היא המקור לעוצמת ההעתקה.
באחד מיומניו כתב: "זכריה מדבר על הנביאים הראשונים שכבר אמרו את אותו הדבר.
ההיסטוריה חוזרת על עצמה משום שהבעיה היא תמיד אותה הבעיה.
מבחינת העיסוק בעניין המוסרי הקשה, אין מושג של זמן היסטורי".
אף שהטיף לקריאה במקורות, מעולם לא הזדהה עם הממסד הדתי או עם התנועות שמצאו ביהדות נימוקים שהובילו אותן לפעולות ועמדות קיצוניות.
"כשנאמר שעם ישראל הוא עם סגולה", אמר בראיון, "הכוונה היא שנהיה מסוגלים.
לא נמסר בידינו צ'ק בלנק; עלינו להוכיח שאנחנו מסוגלים.
צריך פשוט לחזור למקורות, אך קריאתם צריכה להיות נכונה.
בשנות השמונים, המשיך סגן-כהן להתגורר בניו יורק שם שקד על סיום עבודת הדוקטורט לצד עשייתו האמנותית.
את העיר המשיל אז ללווייתן שבלע את יונה הנביא, דימוי שמופיע גם בציוריו.
זו הייתה תקופה של התבוננות עצמית.
"אני מרגיש שאני כאילו גומר סיבוב של חיפושים, קבלה, דת, פוליטיקה, אמנות, חיים אישיים, כאילו חוזר לקו ההתחלה", כתב אז לחברו דוד טרטקובר.
באותה תקופה החל לפתח את דימוי ראש הציפור, הדימוי שאותו הפך לסמלה של דמות היהודי הנודד, וצייר סדרות של מפות ארץ-ישראל.
דמותו התנ"כית של משה העסיקה רבות את סגן-כהן.
הוא ראה בו את אבי הנביאים, אמן גדול שיצר את העם במדבר, ולא זכה לבוא אל הארץ.
"כמו משה, גם הוא עצמו הסתכל אל הארץ מן החוץ.
הוא חש שהוא מסתכל על הארץ המובטחת מניו יורק, כי רק משם היה יכול לראות אותה בשלמותה", תיאר זאת האוצר אמיתי מנדלסון.
הוא נסע כדי לקבל פרספקטיבה, אבל מעולם לא חדל להתגעגע.
"אחזור", קבע, "כי הרי אנחנו יושבים בארץ בגלל ספר, בגלל התנ"ך.
צרפתי לא יושב בצרפת בגלל ספר וגם אמריקאי לא".
מיכאל סגן-כהן שב ארצה בשנת 1987. בארץ המשיך לפתח את שפתו האמנותית, לימד במספר מוסדות לאמנות, כתב על אמנות ואצר תערוכות.
בין השאר אצר תערוכות מקיפות מיצירתם של לאה ניקל ויחיאל שמי במוזיאון תל אביב לאמנות.
מיכאל סגן-כהן נפטר ממחלה קשה ב-20 בפברואר 1999. תערוכה רטרוספקטיבית גדולה מיצירותיו נערכה במוזיאון ישראל, בשנת 2004 (אוצר: אמיתי מנדלסון).
האמנית ליאורה לאור הייתה בת זוגו.
באוגוסט 2014 נחנך רחוב סגן-כהן בשכונת המושבה הגרמנית בירושלים.
הרחוב נקרא על שם מיכאל סגן-כהן ואביו ד"ר מאיר סגן-כהן.
1969-1965 - בוגר, תולדות האמנות ופילוסופיה, האוניברסיטה העברית, ירושלים (.B.A)
1973-1969 - מוסמך, תולדות האמנות, אוניברסיטת קליפורניה, לוס-אנג'לס (U.C.L.A.) (M.A)
1989 - דוקטור לפילוסופיה בתולדות האמנות, האוניברסיטה העירונית של ניו יורק (CUNY) (Ph.D).
1978-1977 - האקדמיה לאמנות ולעיצוב "בצלאל", ירושלים
1994-1991 - בית הספר לתיאטרון חזותי, ירושלים
1998-1992 - האקדמיה לאמנות ולעיצוב "בצלאל", ירושלים
1993 - "ליד הספרייה", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
1994 - מיכאל סגן-כהן, "ציורים, 1978–עד כאן", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת-גן, אוצרת: מרים טוביה-בונה
2004-2005 - "חזון מיכאל" – יצירתו של מיכאל סגן-כהן 1976–1999, רטרוספקטיבה, מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצר: אמיתי מנדלסון
2019-2020 - מיכאל סגן-כהן, "בין חברים 20 שנה למותו", אטלייה שמי, קיבוץ כברי, אוצרים: זלי גורביץ, יורם ורטה, ליווי אוצרותי: סמדר שינדלר
1995 - "פי שניים" – חיים מאור ומיכאל סגן-כהן – מציגים מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, ברעם
1996 - "הציור על הארץ", ציבי גבע, מיכאל סגן-כהן, גלריה ג'ולי מ.
תל אביב, אוצר: ציבי גבע
2008 - "ארז עידן/מיכאל סגן-כהן", גלריית המדרשה, אוצר: דורון רבינא
1994-1999 - מלגת שהייה, הקרן לירושלים, ירושלים
1997 - פרס קרן התרבות אמריקה-ישראל ע"ש ג'ורג' וג'נט ג'פן על הצטיינות באמנות הפלסטית
1998 - פרס שר החינוך והתרבות ליוצרים בתחומי האמנויות הפלסטיות לשנת תשנ"ח
2001-2002 - קרן זיכרון לתרבות יהודית, ניו יורק, ארצות הברית
2003-2004 - קרן זיכרון לתרבות יהודית, ניו יורק, ארצות הברית.
מאמרים נבחרים שכתב על עבודתו והגותו
"הנחות בדבר אפשרות לידתה של אמנות יהודית-ישראלית", ירושלים ספרות והגות, כרך יא-יב, 1977, עמ' 79–87 (ראה הארה במאמר "חור ואהרון")
"חור ואהרון", רעיון עצמי על השקפה בענייני אמנות, דת וישראליות", סטודיו, גיליון מס' 17, דצמבר 1990, עמ' 23
"נגיעה זהירה במקורות", סטודיו, גיליון מס' 14, ספטמבר 1990, עמ' 32
"מפי האתון", כמה הערות והזהרות בשולי התערוכה, סטודיו, גיליון מס' 52, אפריל 1994, עמ' 19-16
"אדם הוא פחדן, קין טיפוס מרשים ויצחק היה הישראלי המטייל, ירושלים, 27 בספטמבר 1991, עמ' 18–20
"עוד דבר", מיכאל סגן-כהן, ציורים 1978 - עד כאן, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת-גן 1994 עמ' 15 (קטלוג)
מיכאל סגן-כהן, פי שניים, חיים מאור ומיכאל סגן-כהן מציגים, מוזיאון בר דוד לאמנות יהודית, ברעם, 1996 (דפדפת)
"מחשבות ירושלמיות של ירושלמי אחד על ירושלים, מתוך התערוכה ובשוליה", זהות, אמן, מקום, בית האמנים, ירושלים, 1994 (קטלוג)
"קול ענות אנכי שומע", קול ענות, מוטיבים תנ"כיים באמנות ישראלית, 1970-1988, אגודת האמנים והפסלים, תל אביב, 1998, עמ' 17-14
" הנחות בדבר אפשרות לידה של אמנות יהודית ישראלית", מצרף ב, תש"ס (2000), הוצאת כתר וספר, עמ' 126–134
איתמר לוי, "המפעל להחייאת השפה", מוסף הארץ, 8 באפריל 1994, עמ' 53
מרים טוביה בונה, "פתח דבר", "מיכאל סגן-כהן", ציורים, 1978 – עד כאן, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת-גן, 1994, עמ' 6
אדם ברוך, "מיכאל סגן-כהן היה אומר", "מיכאל סגן-כהן", ציורים, 1978 – עד כאן, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת-גן, 1994, עמ' 7–8
איתמר לוי," ציור עם ידיים בכיסים", "מיכאל סגן-כהן", ציורים, 1978 – עד כאן, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת-גן, 1994, עמ' 9–14
מילי הד, "הלווייתן כסטודיו – ציורי ספר יונה של מיכאל סגן-כהן", 2000, כתב-עת רב-תחומי לעיון, הגות וספרות, קובץ 19, תש"ן 2000, עם עובד, עמ' 209–223
דוד הד, "בין התייצבות להיענות: על "הנני" של מיכאל סגן-כהן", גיליון סטודיו, מרץ אפריל 2001, עמ' 49-42
מרדכי עומר, "פתיחה", מיכאל סגן-כהן, יהודיות וישראליות ביצירתו, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2004, עמ' 8-6
אדם ברוך, "ומי לא בא, מיכאל", מיכאל סגן-כהן, יהודיות וישראליות ביצירתו, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2004, עמ' 19-17
זלי גורביץ, "אמן הניוטרל", מיכאל סגן-כהן, יהודיות וישראליות ביצירתו, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2004, עמ' 32-29
איתמר לוי,"מה שיש בבית: על מעמד האובייקט בעבודתו של מיכאל סגן-כהן", מיכאל סגן-כהן, יהודיות וישראליות ביצירתו, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2004, עמ' 47-41
שרה ברייטברג-סמל, "מיכאל סגן-כהן כפרסונה של אמן יהודי"(וישראלי), מיכאל סגן-כהן, יהודיות וישראליות ביצירתו, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2004, עמ' 76-64
אדם ברוך, "מאיר אגסי, מיכאל סגן-כהן יהודים נודדים", חיינו, תקנון אמנות יהודית, תקנון מודרניזם מערבי, הוצאת כתר, 2002, עמ' 358–384
אסף תמרי, "מדרש דודי", חלק, עיתון התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן, אוניברסיטת תל אביב, גיליון מס' 6, 2004, עמ' 24–27
יגאל צלמונה,"התשוקה להתבונן", "חזון מיכאל", יצירתו של מיכאל סגן-כהן, 1976-1999, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2004, עמ' 9-8
אמיתי מנדלסון, "התנ"ך בצבעי-יסוד: מקורות יצירתו של מיכאל סגן-כהן", "חזון מיכאל", יצירתו של מיכאל סגן-כהן, 1976-1999, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2004, עמ' 11–31
רב-שיח עם זלי גורביץ", יורם (יוריק) ורטה, איתמר לוי ואמיתי מנדלסון, "ציור-עיון", "חזון מיכאל", יצירתו של מיכאל סגן-כהן, 1976-1999, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2004, עמ' 102-49
דוד הד, "בין כתיבה תמה לרישום אמנותי: על אמנות ההעתקה של מיכאל סגן-כהן", "חזון מיכאל", יצירתו של מיכאל סגן-כהן, 1976-1999, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2004, עמ' 102–121
יעל גילעת, "בין שמים וארץ, בין קודש וחול, בין ציור לעיון", קריאה והתבוננות ביצירותיהם של יהודה עמיחי ומיכאל סגן-כהן, קו נטוי 5, מאי 2005, עמ' 91–97
חיים מאור, "דיוקן עצמי בין דת לדעת: התבוננות בציור של מיכאל סגן-כהן", חיים של אמנות, מחקר ועיון - אמנות אמנים, אוצרים וחוקרים מוקירים את פרופ' חיים פינקלשטיין
יגאל צלמונה, "יהודים חדשים-ישנים", מאה שנות אמנות ישראלית, עריכה: תמי מיכאלי, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2010 עמ' 454–459
גדעון עפרת, "הערה על פגישה בין מיכאל סגן-כהן ואברהם אופק (ומשה גרשוני)", המחסן של גדעון עפרת - ארכיון טקסטים
גדעון עפרת, "צליבות מיכאל", 1 ביולי 2012, המחסן של גדעון עפרת - ארכיון טקסטים
אמה גשינסקי, "זהות שנויה – המרכיב האלביתי ביצירותיו של מיכאל סגן-כהן", היסטוריה ותאוריה מס' 27: האלביתי (כתב-העת האקדמי המקוון של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל)
יהודה ליבס, "עץ חיים היא למחזיקים בה: הספירות אחוזות ביד מיכאל סגן-כהן"
יעל לין, "מה ראה משה מהר נבו, לוינס האתי והפוליטי", תיאוריה וביקורת, גיליון 41, קיץ 2013, מכון ון ליר בירושלים/ הוצאת הקיבוץ המאוחד
אמה גשינסקי, "היצירה המושגית כציטוט מעשה הבריאה – עיון בציורו של מיכאל סגן-כהן: "כה אמר ה'", ציפורה גיליון מס' 2: הציטוט, כתב העת של מכללת אמונה, ירושלים, יולי 2013, עמ' 9 - 16
זלי גורביץ', פנים וחוץ, על 'לוייתן' של מיכאל סגן-כהן, עמ' 88-91, שירת המדע, שנתון לספרות, אמנות ומדע לזכר עפר לידר, מכון ויצמן למדע, 2015
יורם ורטה, הלוויתן מקרוב, עמ' 92-95, שירת המדע, שנתון לספרות, אמנות ומדע לזכר עפר לידר, מכון ויצמן למדע, 2015
ידידיה גזבר, "ואין העולם מקומו": המקום הרעוע ביצירתו של מיכאל סגן כהן, 1 ביולי 2019 (אינטרנט)
טלי תמיר, "קריאה לאומית/קריאה פרטית: אמנות ישראלית קוראת תנ"ך", גוי קדוש תנ"ך ולאומיות בעידן המודרני, עורכים: עפרי אילני ואבנר בן-עמוס, הוצאת כרמל בתמיכת אוניברסיטת תל אביב, 2021, ע"מ 220-258
טלי תמיר, "קריאה פרשנית, חופשית, אישית, תאולוגית-פילוסופית ואינטימית": מיכאל סגן כהן קורא בתנ"ך, ערב רב, דעות, 29 בפברואר 2024
מיכאל סהול (בטיגראינית: מיכאל הפיקח, נולד בשם בלאטה מיכאל, 1691 לערך -23 ביוני 1779).
היה הראס (דוכס) של תיגראי בשנים 1748–1771 ו- 1772–1779. כמו כן היה דמות פוליטית חשובה מתקופת הקיסר ייאסו השני ויורשיו ועד מותו.
החוקר הסקוטי ג'יימס ברוס פגש את סהול בזמן שהותו באתיופיה ופרסם קלסתרון בספרו:
מיכאל היה בנו של אבתו חזקיאס וולדה חווריות מאשתו וויזרו ישאתה מריאם בתו של אזאז' יעקב.
משפחה זו טענה למוצאה מהשושלת הסולומונית דרך ראס פריס הגדול ואביו של סהול השתמש בתואר האצילי "אבטו" שמשמעו נסיך.
נשותיו הראשונות של אביו של סהול היו וויזרו וולתה גבריאל (שמתה בעדווה לאחר 1766) ווויזרו אסתר (בתה של הקיסרית מאנטאווב).
האזכור ההיסטורי הראשון של מיכאל סהול היה בתיאור מסעו של האבונא יוהנס הארבעה עשר ממצרים לאימפריה האתיופית.
ב-1745 נשלחה מהאימפריה האתיופית משלחת לקהיר על מנת לבקש אבונא חדש לכנסייה האתיופית.
במסעה חזרה נשבתה המשלחת כולל האבונא החדש, יוהנס הארבעה עשר, על ידי השליט העות'מאני המקומי במאסאווה, רק אחרי חצי שנה ורק לאחר תשלום כופר גבוה הוא שוחרר.
בהמשך מסעו, האבונא נלקח בשבי פעם נוספת, בארקיקו בפקודתו של מושל המחוז הדאג'זמץ מיכאל סהול אך בעזרת ראש מנזר דברה ביזן הוא הצליח להימלט.
הקיסר שזעם על כליאת ראש הכנסייה האורתודוקסית האתיופית החדש יצא למערכה צבאית כנגד סהול, הקיסר כשל מכיוון שסהול היה חזק מדי ויותר מאוחר הקיסר סלח לסהול על מעשיו.
מעודד מניצחונו על כוחות הקיסר, הדאג'זמץ סהול החל לחתור תחת השליט האזורי שמעליו, הראס אנדה היימנות.
השניים נלחמו ב-1759, סהול כבש את עדווה והוציא בה להורג את אנדה.
עדווה שולטת על הדרך בין עיר הנמל מאסאווה לבירה הקיסרית גונדר, כוחו של סהול כשולט על העיר גדל וצבאו כלל כ-8,000 חיילים שהיו חמושים ברובים.
אחרי פטירתו של הקיסר ייאסו השני, בנו יואס יירש את כס הקיסרות והאימפריה נכנסה למאבק בין אמו של ייאסו לבין אלמנתו.
סבתו של יואס, הקיסרית מאנטאווב ניצחה במאבק והפכה לשליטה שותפה לצד נכדה.
אמו של ייאסו, וואלאטה בארסבה (ידועה גם בשמה באורומו ווביט), לא ויתרה על ההשפעה בבית המלוכה, והצליחה לשכנע את ייאסו לתמוך בה נגד סבתו.
הקיסרית מאנטאווב החלה לאסוף את קרובי משפחתה מקווארה וגייסה כוח צבאי רב ששטף את גונדר.
ווביט זימנה את קרובי משפחתה מיג'ו וחיילי אורומו רבים צעדו לגונדר, שני המחנות עמדו לפני מרחץ דמים.
על מנת לסיים את המאבק בדרכים דיפלומטיות, הקיסרית מאנטאווב פנתה לחתן שלה הדאג'זמץ מיכאל סהול מתיגראי להתערב.
סהול הגיע עם 26,000 חיילים לגונדר, הבטיח לתווך בין שני המחנות, אולם השתלט על גונדר והפך לאיש הדומיננטי ביותר באימפריה.
ב-22 בינואר 1768 ניתן לסהול התואר ראס ביטווודאד (תרגום: דוכס אהוב) ומינוי כסגן-הקיסר.
כוחו הגובר של ראס סהול החל להדאיג את הקיסר יואס ולאחר שיחות מתמשכות עם פסיל, מלך דאמות, הקיסר הורה לסהול לחזור לטיגראי.
סהול סירב ולכן פסיל יצא לקרב נגדו, אולם הובס בו.
סהול המנצח חזר לגונדר ודרש לכנס את אנשי האצולה, על מנת לאפשר לו להציג עדויות שהקיסר שלח אותו למותו בקרב.
בנאומו בפני אנשי האצולה הציג סהול עדים ועדויות מפי אנשיו, והמועצה המפוחדת הסכימה שהקיסר פשע ודינו מוות.
אך המועצה לא יכלה לממש זאת מכיוון שעל פי החוק אסור להרוג את הקיסר ולכן העונש היה ריתוק לארמון.
סהול שזעם על הקיסר הזמין את הרצח שלו, והקיסר יואס אכן נחנק למוות בבד משי בצבע אדום בינואר 1769. רצח הקיסר החריד גם את אמו וסבתו, ויואס נקבר בארמון סבתו בקוסקום בלוויה גדולה.
עוד לפני רצח הקיסר, סהול החל לקשור קשרי משפחה עם בית המלוכה, בתה של הקיסרית מאנטאווב אסתר נישאה לו ב-1769 ובנו של סהול וולדה חיוורט נישא לבת נוספת של הקיסרית, כתוצאה מהנישואין לבת השושלת הקיסרית סהול הורשה להשתמש בתואר ראס (דוכס).
לאחר רצח הקיסר, ראס סהול מינה את שני הקיסרים הבאים: יוהנס השני שהיה נטול השפעה כוח ומנהיגות ולאחריו את תקלה היימנות השני.
ראס מיכאל היה אחד מהתומכים של דוקטרינת קארוה היימנות של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
יורשו של ראס מיכאל סהול היה בנו וולדה סמואל, אחריו, נכדו וולדה גבריאל ולאחר מכן אחיינו גברה מסקל.
קיסר אתיופיה יוהנס הרביעי טוען למוצא מראס מיכאל סהול.
מיכאל לנדאו (ברומנית: Michel Landau; 7 בינואר 1895 – 20 בנובמבר 1976) היה משפטן ואיש מנהל ישראלי יליד רומניה, בצעירותו מחברי בית הנבחרים של רומניה, פעיל ציוני, בארץ ישראל - מקים כופר היישוב ומייסד מפעל הפיס.
מיכאל לנדאו, בנו השביעי מבין תשעת ילדיו של מנחם-מנדל לנדאו, סוחר וגבאי בית כנסת, נולד בחרלאו, רומניה.
סבו מצד אמו היה הרב ישראל איזיקזון, שהיה בעצמו פעיל בתנועות הטרום-ציוניות בחבל מולדובה.
אחרי לימודים בחדר ובבית ספר יסודי, מיכאל לנדאו למד לימודי תיכון בעיר ברלאד שם היה יושב ראש מועדון צעירים ציונים.
בהמשך למד משפטים באוניברסיטאות גרנובל ויאשי, קיבל תואר דוקטור למשפטים.
את אשתו לעתיד הכיר מעיירת הולדתו, חרלאו.
מאוחר יותר עבר לקישינב והיה מנהל העיתון היומי ביידיש "אונזער צייט" ("זמננו") והעיתון "דער ייד" ("היהודי") (ייסד אותו ביחד עם מיכאל פוסטן).
כעורך דין עזר לפליטים היהודים הרבים שבאו מרוסיה הסובייטית לרומניה בדרכם לארץ ישראל.
כיהן שלוש פעמים כציר בבית הנבחרים הרומני בבוקרשט מטעם מפלגת האיכרים הלאומית.
בשנת 1928 הקים את המועדון הלאומי היהודי - מועדון הצירים היהודים בפרלמנט הרומני.
בשנת 1930 נמנה עם מייסדי "המפלגה היהודית הרומנית" שבראשות תיאודור פישר ואדולף שטרן.
עלה לארץ ישראל עם משפחתו ב-1935. בארץ ישראל הקים את כופר היישוב ומגבית ההתגייסות שדאגו לממן את "ההגנה".
כשהוקמה מדינת ישראל היה משנה לממונה על הכנסות המדינה במשרד האוצר.
סמוך לפרישתו הקים את מפעל הפיס וניהל אותו במשך 20 שנה (עד שנת 1970).
כתב מספר ספרים על חייו בעיירה בה גר, ספר על תולדות הציונות ברומניה, ועל הגרלות מפעל הפיס.
מפעל הפיס הקים על שמו את פרס לנדאו, המחולק מדי שנה וניתן בתחומי מדעי הרוח, מדעי הטבע והאמנויות לישראלים המובילים בתחומם.
היה נשוי למרים לבית אַבֶּלֶס (נפטרה ב-1986) ואב לבן, חתן פרס ישראל במזרחנות, פרופ' יעקב לנדאו.
חוק מלוה חובה: תשי"ג-1953, ירושלים : המדפיס הממשלתי, תשי"ד.
מפעל הפיס : סקירה על מהות ופעולות אוקטובר 1951 - מרץ 1958. תל אביב: (חמו"ל, תשי"ח).
פרשת נתן ליכטר תל אביב : ברונפמן, (1976).
גולד) - בשנה העשירית למותו.
עיירתי הרלאו – "תמורות", סיוון-אב תשל"ו, עמ' 12-3.
מיכאל נצר נולד ב-9 באוקטובר 1955. הוא קומיקסאי אמריקאי-ישראלי ממוצא דרוזי שהתגייר.
מוכר הודות לעבודותיו עבור הוצאות הקומיקס "DC קומיקס" ו"מארוול קומיקס" החל משנות השבעים - וכיוצר של גיבור-העל הישראלי "אורי-און" בסוף שנות השמונים.
ילדות ותחילת הקריירה בסצנת הקומיקס האמריקאית
נצר נולד בשם מייקל מנצור נאסר (Michael Mansour Nasser) בדטרויט, מישיגן שבארצות הברית.
בנם של עאדל נאסר א-דין, דוקטור דרוזי לפילוסופיה שעבד רוב חייו במפעל של פורד, ושל אדל גאזאלי, בת לאב דרוזי-לבנוני ולאם יהודייה-לבנונית.
בשנות ה-20 לחייה, החליטה אימו להגר לניו יורק.
נצר חלה בשיתוק ילדים בגיל שמונה חודשים והיה משותק חלקית במותנו השמאלית וברגלו.
אחרי שנתיים של טיפול רפואי, עבר עם אימו ואחיו לכפר דיר קוביל בלבנון, דרומית לביירות, שם התגוררו עד הגיעו לגיל 11. בשנת 1967 חזר לדטרויט, נרשם לבית הספר, והחל לראשונה להתעניין בתחום האומנויות ובעיקר באיור חוברות קומיקס.
באותה תקופה הוא פגש לראשונה את סינדי בוראל, אשר הפכה בהמשך לשותפתו, בת זוגו ואם בתו.
הוא הגה וצייר סמל ליחידת דובדבן בצה"ל לבקשת מפקד היחידה אורי בר לב.
לאחר השתלמויות באוניברסיטת וויין במישיגן, נצר פגש את אמן הקומיקס האמריקאי הנודע ניל אדמס בכנס קומיקס בדטרויט ובאופן לא רשמי קיבל הצעת עבודה בסטודיו של אדמס "Continuity Studios".
בשנת 1975 נצר עבר יחד עם משפחתו לניו יורק, שם, תוך זמן קצר באופן יחסי זכה להכרה רבה בסצנת הקומיקס לאחר שאייר דמויות שונות ל-DC קומיקס, בהן באטמן, וונדר וומן, סופרבוי, לגיון גיבורי-העל, החץ הירוק, וברק שחור (Black Lightning), ודמויות שונות למארוול קומיקס כגון ספיידרמן.
בסתיו 1977 נצר לקח פסק זמן מקריירת הקומיקס בניו יורק לטובת מסע רוחני.
בעקבות החלטה זו הוא עבר יחד עם משפחתו לסן פרנסיסקו.
במהלך פסק זמן זה, נפגש נצר עם המוציא לאור של חוברת הקומיקס Star Reach, מייק פרידריך, אך סירב לבקשת האחרון ליצור את המהדורה הצבעונית הראשונה של החוברת.
לאחר ששמע פרידריך מנצר על השינוי שעבר, ביקש ממנו ליצור קומיקס שיציג את חוויותיו מתקופה זו.
נצר לקח על עצמו את המשימה ויצר את הקומיקס "הברית החדשה, הישנה והאחרונה" (The Old, New and Final Testaments) אשר מנבאת את עתיד המין האנושי.
פרידריך פרסם את הסיפור במגזין Star Reach בשנת 1977 בחוברת מספר 12, כשלצדו סיפר על פגישתו עם נצר ועל כוונותיו של נצר לפתוח בקריירה ציבורית בה ינסה לקדם שלום עולמי.
במשך השנים הבאות, נצר החל לטייל ברחבי ארצות הברית כאשר הוא יוצר חוברות קומיקס תוך כדי.
באותה העת החליט נצר לקדם את הרעיון ליצור היררכיה פוליטית חדשה באמצעות הקומיקס, מה שגרם לקולגות שלו לעיתים קרובות לראות את התנהגותו כמשיחית ואותו כאחוז טירוף.
בקיץ 1981 נצר נעלם לחלוטין מסצנת הקומיקס האמריקאית, כשהחליט לנסוע לביקור בבית ילדותו בלבנון.
החזרה למזרח התיכון הייתה משמעותית עבור המסע הרוחני אשר עבר באותה העת, והוא אף תכנן להמשיך משהייה בביירות לטיול בישראל.
ביוני 1982 מצא עצמו בלב הפלישה הישראלית ללבנון במהלך אירועי מבצע שלום הגליל.
באוגוסט 1983 הצליח להימלט מאזור הלחימה לישראל באמצעות מונית אותה שכר ובסיוע צה"ל.
בישראל, הוא החליט להתגייר ואף הפך לדתי, ולאחר-מכן עברת את שם משפחתו לנצר.
הוא למד עברית במספר קיבוצים במשך תקופה, ולאחר מכן עבר לגור בחבל בנימין ביישוב עפרה.
בעודו גר שם, התחתן עם אילנה יוסף, עימה הוא הביא לעולם חמישה ילדים.
בשנת 1987 יצר את דמותו של "אורי-און", גיבור העל הישראלי הראשון אשר כיכב במספר חוברות קומיקס אותן יצר נצר בעזרתם של יונתן דויטץ' ויוסי הלפרין.
השם של גיבור העל ניתן לו בידי אורי אורבך, ידידו של נצר.
הקומיקס יצא לאור בתקופה בה סצנת הקומיקס הישראלית החלה לפרוח ו"אורי-און" הוצג בתערוכה במוזיאון ישראל לצד עבודותיהם של ציירי קומיקס מקומיים כגון דודו גבע ואורי פינק.
הרקע האישי של נצר כצייר קומיקס אמריקאי והבחירה שלו לעבור לגור בלב יהודה ושומרון, העלו אותו לתודעת הציבור באותה העת.
הוא הוזמן לתוכניות אירוח רבות וקיבל כיסוי תקשורתי נרחב יחסית.
בשנת 1991 נצר חזר לניו יורק לעבוד שוב עם ניל אדמס באולפני "Continuity Studios".
לאחר ויכוח עקרוני שהתעורר בין השניים בשאלה למי שייכות הזכויות על השימוש בדמותה של גברת מג'סטיק, אותה יצרו יחד בשנת 1977, נצר הגיש תביעה משפטית נגד אדמס בשנת 1993. התביעה בוטלה לבסוף בשנת 1995 עקב חוק ההתיישנות.
נצר עבד באותה עת על מספר פרויקטים, ביניהם גם הקומיקס "גברת הצדק" (Lady Justice) אותו יצר סופר הפנטסיה והמדע הבדיוני ניל גיימן.
הסגנון האמנותי של נצר באותה התקופה הפך אפל יותר.
בשנת 1994 חזר לישראל והחל לנטוש את עולם הקומיקס.
בשנת 1998 הקים יחד עם סופיה פדרוב את חברת "Netzart-Federov Media" אשר העניקה לו את החופש לפתח את כישוריו בתחום האמנות הממוחשבת, בתחום הפרסום ובתחום עיצוב האתרים.
בפברואר 2003, במהלך חופשה בעין גדי, החליט נצר לשנות כיוון שוב ולחזור ליצור את הקומיקס הרוחני עליו עבד כעשרים וחמש שנים קודם לכן.
בינואר 2004 נצר העלה לאינטרנט את אתר האינטרנט הראשון שלו, "The New Comic Book of Life" – מניפסט אשר מתאר את המיתולוגיה של גיבורי העל והתפקיד אותו הם מילאו באבולוציה החברתית והתרבותית.
באתר, נצר פרסם לראשונה יצירות עליהן עבד בין השנים 1977–1981 ולא יצאו לאור.
שם הוא גם ביקש לראשונה סליחה מהקולגה שלו, ניל אדמס, על התביעה המשפטית שהגיש נגדו עשור קודם לכן.
מאז נצר הספיק להעלות לרשת שבעה אתרי אינטרנט נוספים, אשר כולם פונים לקהילת יוצרים הקומיקס בעולם ועוסקים בנושאים סוציופוליטיים, במדע ובשאלת הרלוונטיות של האומנויות.
במהלך 2010 צייר נצר עטיפות שונות לחוברות סדרת הקומיקס "Green Hornet" שנכתבה על ידי במאי הקולנוע קווין סמית' וכן צייר את עטיפת החוברת הראשונה בסדרת הקומיקס הישראלית "כפיר - האיש התנכ"י" שנכתבה על ידי עופר ומשה זנזורי.
כחלק מתפיסתו לפיה אמנות יכולה לתרום חזרה לחברה, הצטרף נצר במאי 2010 כחבר מן המניין בעמותת " קומיקס לכולם", אשר שמה לה למטרה לקדם את מדיום הקומיקס בארץ ככלי תרבותי וחינוכי והשתתף במסגרתה בפעילויות שונות בהתנדבות.
מיכאל אלברט מאיר (Michael Albert Meyer, נולד ב-15 בנובמבר 1937) הוא היסטוריון יהודי אמריקאי, פרופסור לתולדות עם ישראל בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי, אוהיו.
עמד בראש הקתדרה ע"ש אדולף אוקס להיסטוריה יהודית משך שנים רבות, והחל מ-2009 הוא פרופסור אמריטוס במוסד.
ידוע כמומחה לתולדות היהדות הרפורמית ויהדות גרמניה בעת החדשה.
בשנת 1941 הצליחה משפחתו למלט עצמה מגרמניה הנאצית, זמן קצר לפני הפסקת הגירת היהודים באוקטובר אותה שנה, ולהגר לארצות הברית.
מאיר סיים בהצטיינות לימודים לתואר בוגר באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), ובהמשך קיבל דוקטורט בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי בשנת 1964. בין 1964 ל-1967 לימד בשלוחת מוסד זה בלוס אנג'לס, ולאחר מכן הצטרף לסגל הקמפוס הראשי של הקולג' בסינסינטי.
הוא מלמד בקביעות גם בשלוחת היברו יוניון קולג' בירושלים (אחת לארבעה סמסטרים) ובמקביל כפרופסור אורח באוניברסיטה העברית בירושלים.
מאיר היה ממקימי האגודה ללימודים יהודיים בארצות הברית וכיהן כנשיאה בשנים 1978–1980. בשנים 2003–2006 עמד בראש המועצה המייעצת האקדמית במרכז להיסטוריה יהודית בניו יורק.
מאז 1991 הוא מכהן כנשיא בינלאומי של מכון ליאו בק העוסק בחקר יהדות גרמניה וסניפיו בניו יורק, לונדון וירושלים.
הוא גם יושב ראש ועדת הפרסומים של הוצאת ההיברו יוניון קולג' ועמית האקדמיה האמריקאית לחקר היהדות.
ב-1996 זכה בפרס הקרן הלאומית לתרבות יהודית, בזכות "השפעה ניכרת על עמיתים ותלמידים".
מיכאל מאיר נשוי לרבה הרפורמית מרגלית מאיר.
גם בנם הבכור הוא רב רפורמי, ומתגורר בישראל.
מיכאל מאיר פרסם שורת ספרים בתחומי התמחותו - תולדות יהדות גרמניה והיסטוריה של התנועה הרפורמית, חלקם ככותב וחלקם כעורך.
כמו כן פרסם מאות מאמרים בתחומי מחקרו.
בין מסורת לקדמה, תולדות תנועת הרפורמה ביהדות, מרכז זלמן שזר, ירושלים, תש"ן.
צמיחת היהודי המודרני: זהות יהודית ותרבות אירופית בגרמניה, 1824-1729, הוצאת כרמל, ירושלים, תשנ"א.
יהדות בתוך המודרניות: חיבורים על ההיסטוריה והדת היהודית, בהוצאת עם עובד, תל אביב, תשס"ז.
הרב ליאו בק: ייעוד דתי בעת סערה, תרגם עמי אשר, הוצאת כרמל, 2024.
תולדות יהודי גרמניה בעת החדשה, 4 כרכים, מרכז שז"ר, 2000.
מבחר מכתביו של אברהם גייגר, הוצאת מרכז שז"ר, ירושלים, תש"ם.
מיכאל בהיר משלר (22 ביולי 1927 - 20 ביולי 2008) היה מתמטיקאי ישראלי, נחשב לאחד מאבות תורת המשחקים ובין בכירי המתמטיקאים בישראל.
יחד עם ישראל אומן חקר את תורת המשחקים באוניברסיטה העברית בירושלים.
משלר היה מהמובילים בפיתוח תורת המשחקים השיתופיים ובפיתוח תורת המשחקים החוזרים עם אינפורמציה לא מלאה.
במיוחד התפרסם במאמר "The Bargaining Set for Cooperative Games", שנכתב ביחד עם אומן בשנת 1964. מאמר זה צוטט מאות פעמים, ושימש בסיס למחקרים רבים בתורת המשחקים.
כמו כן, קיים משחק מיקוח בתורת המשחקים הקרוי על שמו של משלר.
בשנת 2012 ייסד הענף הישראלי של אגודת תורת המשחקים הבינלאומית את פרס משלר, המוענק לתלמיד מחקר מצטיין בתורת המשחקים הלומד במוסד אקדמי בארץ.
למד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ועבד כמורה למתמטיקה בתיכון ליד האוניברסיטה בזמן לימודיו.
מאמרו המדעי הראשון פורסם בשנת 1952. קיבל תואר דוקטור במתמטיקה ב-1956, והצטרף למחלקה למתמטיקה כמרצה.
במחלקה חקר משלר את תורת המשחקים יחד עם ישראל אומן.
בשנים 1961 עד 1963 שהו השניים באוניברסיטת פרינסטון, ובשנים 1967–1968 שימשו כיועצים לסוכנות פירוק החימוש האמריקאית (ACDA).
לאחר מכן חזר משלר לארץ, והתמחה בתורת המשחקים השיתופיים.
כמו כן הוא הניח בתקופה זו את היסודות לתורת המשחקים החוזרים עם אינפורמציה לא מלאה, שהתבססה על העבודה עם ה-ACDA.
מחקרים אלו שימשו מרכיב מרכזי בהחלטת הוועדה שהעניקה לאומן פרס נובל לכלכלה.
משלר היה פרופסור אמריטוס במרכז איינשטיין למתמטיקה, חבר המרכז לחקר הרציונליות, ודמות דומיננטית בחינוך המתמטי בארץ.
בשנת 1995 זכה בפרס פרדריק ו' לנצ'סטר לחקר ביצועים, יחד עם ישראל אומן ומרטין פוטרמן.
משלר החל את דרכו בהוראת המתמטיקה כמורה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, בסוף שנות החמישים.
בספר היובל של התיכון הוא מתואר כ"מתמטיקאי דגול, אך גם מורה ומחנך למופת".
בשנת 1962 השתתף בכנס בינלאומי להוראת המתמטיקה בסטוקהולם.
בתחילת שנות השבעים עיצב במשרד החינוך את הוראת המתמטיקה בישראל, יחד עם שמשון עמיצור.
כמו כן הקים באותה תקופה את המרכז הישראלי להוראת המדעים.
כתב ספרי לימוד ותוכניות לימודים בתחום האלגברה לתלמידי חטיבת ביניים בישראל.
תוכנית לימודי המתמטיקה שלו, בשם "התוכנית החדשה", הוגשה למשרד החינוך בשנת 1976. משרד החינוך לא אישר את התוכנית, אך חלקים ממנה שולבו בתוכניות לימודים אחרות.
מאמר שפרסם משלר בשנת 1985 עם ישראל אומן עסק בניתוח הסוגיה התלמודית "מי שהיה נשוי שלוש נשים" באמצעות כלים מתמטיים.
הכלל של משלר לחלוקת רכוש עשוי לשמש גם במחלוקות עסקיות, כגון פירוק שותפות.
משלר נהג לחקור נושאים מגוונים באמצעות כלים מתמטיים, ביניהם משחקי רשת ומערכות ממוחשבות לניהול בחירות.
משלר היה נשוי לחנה ואב לארבעה ילדים, אמיר, גדעון יעל ודורית.יעל משלר היא פרופסור לבלשנות באוניברסיטת חיפה.
דורית הייתה אלופת ישראל בשחייה.
מיכאל משלר פרסם מאות מאמרים בחקר המתמטיקה, וכן מספר ספרים.
שניים מספריו יצאו לאור לאחר מותו.
בעברית יצאו לאור שני ספרים שכתב על תורת המשחקים, ומספר רב של ספרים ללימוד מתמטיקה לתלמידי כיתות ז'-ט'.
פרקים בתורת המשחקים, יחד עם עין-יה גורה
תורת המשחקים, יחד עם שמואל זמיר ואילון סולן, הוצאת מאגנס, 2008
מיכאל מלצר (נולד ב-1956) הוא נגן חליליות ומנצח ישראלי, ששימש כפרופסור וסגן נשיא לעניינים אקדמיים באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
מיכאל מלצר נולד בחיפה ב-1956 לאמו, הציירת והיוצרת שרה מלצר.
דודו היה חתן פרס ישראל לחקר המקרא, משה ויינפלד.
מלצר זכה במלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל, בשנת 1978, בפרס פרנסוא שפירא ובשנת 1986, וב"פרס הצילינדר" מטעם אמנות לעם.
החל בשנות ה-80 התמחה במוזיקת בארוק.
הוא הופיע כסולן עם תזמורות רבות בישראל, ועם חלקן גם כמנצח.
במשך שש שנים ערך והגיש את סדרת הקונצרטים "הרנסאנס של הבארוק", בה אירח את טובי אמני הבארוק מאירופה.
בשנת 1990 השתתף, יחד עם "אנסמבל הרנסאנס" שהקים, במופע "נדודי השושן" שעלה לראשונה בפסטיבל ישראל, מופע שכלל עיבודים חדשים לשירי לאדינו, בהשתתפות נתנאלה, ישראל בורוכוב ו"אנסמבל מזרח מערב".
בין השנים 2000–2010 שימש כמנהל האמנותי של פסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון בכפר בלום.
מלצר מלמד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, כיהן בתפקידיו כסגן נשיא לעניינים אקדמיים, סגן-ראש האקדמיה ודיקאן.
מיכאל נדלר (1921 – 26 במרץ 1993) היה אדריכל ישראלי שפעל במסגרת משרד "נדלר, נדלר, ביקסון, גיל אדריכלים" - מהבולטים במשרדי האדריכלים בישראל במחצית השנייה של המאה העשרים.
נדלר נולד בשנת 1921 בעיר סופיה שבבולגריה.
בשנת 1941 עלה לארץ ישראל ופנה ללימודי אדריכלות בטכניון שבחיפה.
בשנת 1945 סיים את לימודיו בטכניון שם גם הכיר את אשתו שולמית, שעִמה פנה לפתוח משרד אדריכלים קטן ברחוב בר כוכבא במרכז תל אביב.
לבד מעבודתו כאדריכל פעיל, שימש נדלר כמנחה בקורסי סטודיו בטכניון בין השנים 1965–1966.
השותפות התרחבה לראשונה בשנת 1958 עת הצטרף האדריכל שמואל ביקסון.
בשנת 1970 הצטרף האדריכל משה גיל כשותף.
ב-1970 זכה בפרס רוקח יחד עם שותפיו למשרד.
המשרד שבראשו עמד נדלר תכנן כמה מהפרויקטים המרכזיים במדינת ישראל הצעירה, זכה בתחרויות תכנון ובפרסים על עבודות נבחרות.
בעיקר התמקד בתכנון ספריות ומרכזי חינוך ותרבות.
בני הזוג נדלר בנו לעצמם בית בהרצליה פיתוח, אולם לא זכו לגור בו זמן רב.
מיכאל נדלר נפטר ב-1993 והותיר אחריו את רעייתו והבן, אריאל.
נטמן בבית העלמין הישן בהרצליה.
משרדם של הזוג נדלר והשותפים שמואל ביקסון וגיל נסגר סופית ב-2010.
ב-2013 נערכה בגלריה בבית האדריכל התערוכה "עבודת צוות" הסוקרת את עבודות המשרד בין השנים 1946–2010. שנתיים לאחר נפתחה התערוכה מחדש במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן.
ב-2016 יצא לאור ספר מקיף המסכם את יצירתו של משרד האדריכלים "נדלר, נדלר, ביקסון, גיל" בעריכת צבי אלחייני ומיכאל יעקובסון.
בית סוקולוב, תל אביב, 1948, פרס ראשון בתחרות.
מרכז תרבות ותיאטרון "קרן", באר שבע, 1953
מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב איחוד, 1955 (הרחבה ב-1962)
בית תרבות במושב בית חנן, 1955
הספרייה הלאומית, קמפוס גבעת רם, האוניברסיטה העברית, ירושלים (כחלק מחבר מתכננים), 1956.
"בית אגד", תל אביב, 1966, פרס ראשון בתחרות.
מרכז תרבות העמים לנוער, ירושלים, 1956.
תיאטרון ירושלים, 1984-1958, פרס ראשון בתחרות.
בית ספר בויאר, ירושלים, 1961, פרס ראשון בתחרות.
בניין עיריית באר שבע, 1972-1961, פרס ראשון בתחרות.
מפעל הנצחה לבנים, מקוה ישראל, 1963.
בית אלישבע, קטמון, ירושלים, 1963
בית ספר לעובדי בזק (כיום מכללת עזריאלי), ירושלים, 1968.
הספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי, אוניברסיטת תל אביב, 1964.
מרכז חינוך ליאו באק, חיפה, 1965.
הספרייה המרכזית ע"ש ארן, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, 1968.
ספרייה למדעים מדויקים ע"ש וינר, אוניברסיטת תל אביב, 1978.
ספריית משפטים, אוניברסיטת תל אביב, 1978.
ספריית מדעי החברה ומנהל, אוניברסיטת תל אביב, 1987.
מיכאל מירו הוא עיתונאי ושדר רדיו ישראלי.
החל את עבודתו ברשת ב' של קול ישראל בשנת 1978 ושימש כתב, שדר ועורך תוכניות חברתיות בנושאי חברה וסביבה.
הגיש את התוכניות "שעת חברה" ו"בדרך אל הטבע".
הגה וייסד את "מוקד התנועה" בקול ישראל של רשות השידור.
גדל בתל אביב-יפו ובפתח תקווה.
מיוני 2003 עד דצמבר 2006 שימש מנהל חטיבת החדשות ברשת ב'.
במהלך כהונה בת כשלוש שנים וחצי עיצב מירו לוח שידורים מוכוון אזרחים ושפע של תוכניות חברתיות, ששיקפו את העשייה האזרחית בחברה רב-תרבותית.
מאז ועד לסגירת רשות השידור הקדיש עצמו לתוכניות הרדיו החברתיות בעריכתו ובהגשתו.
פרט לכל אלה עסק בעריכת יומני חדשות.
בהמשך החל בשידור פינות חברתיות שנשאו את הכותרת "יומן אזרחי" מדי ערב לאחר מהדורת מבט.
את הפינה הזו חלק עם השדרנית פאר לי שחר.
ביולי 2011 בחרה בו ועדת המכרזים של רשות השידור לשמש מנהל קול ישראל.
בינואר 2012 ביטל בית הדין האזורי לעבודה בירושלים את המינוי, עקב פגם בהליך המינוי.
עשרה ימים לאחר מכן בחרה בו שוב ועדת המכרזים לתפקיד.
במהלך כהונתו שמרו תחנות הרדיו של קול ישראל על מעמדן בציבור ואף חיזקו אותו, ומאות הופעות זמר ישראלי ובינלאומי הועברו בשידור חי.
גולת הכותרת של כהונתו הייתה פתיחת אולפני הרדיו בתל אביב למופעי אמנים בימי העצמאות.
לצד אירועי התרבות התקיימו גם משדרי אקטואליה ברחבי הארץ, כינוסים חברתיים ודיווחים בזמן אמת על מה שקורה.
באוגוסט 2012 הודה מירו כי החלטתו לצרף את מנחם בן להגשת תוכנית הרדיו של קרן נויבך הייתה טעות.
מירו התנגד לסגירת רשות השידור ולחוק תאגיד השידור: "אני רואה אותו כחטא היסטורי.
פגיעה בדמוקרטיה, ואמרתי את זה מהיום הראשון.
לא לוקחים רשות סטטוטורית ומפרקים אותה כדי להרכיב מחדש.
אני חושב שחוק תאגיד השידור הציבורי זה דגל שחור מעל התקשורת הציבורית וזו תפיסתי".
בעקבות החוק, יצר מיכאל מירו את הסרט "והרדיו שתק" שבו הוא מתעד בדרכו את התחושות של עובדי הרדיו בעקבות ההחלטה לסגור אותו בחוק.
עם כניסת חוק רשות השידור החדש לתוקפו, ביקש מירו לסיים את תפקידו, וב-19 באוקטובר 2014 סיים אותו.
הוא המשיך להגיש את התוכניות "שעת חברה" ו"בדרך אל הטבע" וכן שימש בתפקיד הכתב הכלכלי של רשת ב' עד לסגירתה.
ב-2016 פעל שלמה פילבר, מנכ"ל משרד התקשורת, למען שילובו של מירו בתאגיד השידור, אך ללא הועיל.
בתגובה לכך מיכאל מירו אמר שבמסגרת המאבק שלו בפירוק רשות השידור "חיפשתי את הדרכים להעביר את המסר הזה גם לאנשים שמקבלים החלטות.
אבל המטרה שלי הייתה להסביר למה לא להקים את התאגיד, לא בשביל לחפש תפקידים".
לקראת סוף שנת 2016 פרש מירו מרשות השידור.
מאז פרישתו הקים עם שותפים את מיזם האינטרנט peoplebroadcasting.org, אתר המשמש פלטפורמה חדשה להעלאת תכנים באודיו ובווידאו.
מירו משמש עורך ראשי של האתר.
האתר נסגר ב-2020 ובמקומו פתח ד"ר מיכאל מירו ערוץ פודקסטים ביוטיוב, שיחות עומק עם מרואיינים ומרואיינות מתחומי עניין מגוונים: ד"ר מיכאל מירו
למיכאל מירו תואר דוקטור מהמחלקה למדע המדינה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
נושא עבודת הדוקטורט היה "בין המגזרים, השתלבות ארגונים אזרחיים בזירה המפלגתית ובכנסת".
ב-2021 יצא לאור ספרו "החברה האזרחית - בית ספר לפוליטיקה" בהוצאת רסלינג.
הספר עוסק ביחסי הגומלין בין ארגוני החברה האזרחית למערכות הפוליטיות בכנסת ובממשלה.
הספר מדגים את המודל האידיאלי של למידה מתמדת של צורכי הציבור כדרך טובה ויעילה להכשרת מועמדים ומועמדות לתפקידים ציבוריים בכלל ובכנסת בפרט.
מירו מרצה בקריה האקדמית אונו.
מיכאל (מישל) מילבֶּרגר היה פסל יהודי צרפתי ילידי פולין, שהתמחה בפיסול ריאליסטי של דמויות אנושיות, ובעיקר דיוקנאות ופרוטומות.
מיכאל בן יוסף מילברגר נולד בסוף שנת 1922 בוורשה בירת פולין במשפחה יהודית מתבוללת.
ב-1939 סיים את לימודיו בתיכון בעירו, ולמד ציור שמן ואקוורל בבית הספר לאמנויות היפות בוורשה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לביאליסטוק ומשם למוהילב; משפחתו כולה הושמדה בשואה.
ב-1940 נסע לסמינר לאמנים צעירים של רוסיה הלבנה במינסק, ומשהצטיין בלימודיו, נשלח ללמוד באקדמיה לאמנויות היפות במוסקבה אצל ולדימיר פבורסקי.
משנת 1948, אז זכה בפרס האקדמיה של מוסקבה, עבד כפסל בברית המועצות עד 1961. פיסל אנדרטאות ופסלים רבים שהוצבו ברחבי המדינה, בהם פסלו של אלכסנדר הֶרצֶן בחזית מכון גורקי לספרות בשדרות טבֶרסקוי 25 במוסקבה (1959) ותבליט המנציח את מפגשם של המשוררים אלכסנדר פושקין ואדם מיצקביץ' במוסקבה ב-1827 (1955).
משנת 1955 כיהן כפרופסור לפיסול באקדמיה לאמנויות היפות במוסקבה.
ב-1961 שב לוורשה, וב-1963 נטש את הגוש המזרחי ועבר לפריז, שם חי עד מותו.
פיסל דיוקנאות של סופרים, אמנים, אנשי תרבות, מדענים ומדינאים
מילברגר נפטר בסוף שנת 1997, בגיל 75.
נקבר בבית הקברות באנייה (Bagneux) בפריז.
מיכאל מיכאל (6 באוקטובר 1918 – 19 במאי 1997) היה איש צבא ודיפלומט ישראלי.
מיכאל נולד באוקטובר 1918 בקרקוב שבפולין.
אביו, ד"ר שמעון פלדבלום, היה פעיל ציוני וכיהן כיו"ר ההסתדרות הציונית בגליציה המערבית ובשלזיה.
למד הנדסה בטכניון בחיפה ולאחר מכן למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב.
בשנת 1939 התגייס לארגון "ההגנה" והיה חבר בה עד לפירוקה בשנת 1948. בין היתר היה אחד המפקדים על מבצע פריצת מחנה עתלית ומפקד העיר חיפה.
לאחר הקמת צה"ל שירת באגף כוח אדם כמפקד מחלקת אכ"א/1, מחלקת החיול והקליטה, כיהן כמפקד מחוז תל אביב ופיקד על מצעד צה"ל בחגיגות יום העצמאות ה'תשי"ד.
ב-1954 מונה למושל צבאי באזור הגליל.
מיכאל סיים את שרותו הצבאי בדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1956 הצטרף למשרד החוץ.
בתחילת שירותו היה הנספח הצבאי בטורקיה וביוגוסלביה.
בשנת 1959 מונה לקונסול הכללי במומביי (הנציג הישראלי הבכיר בהודו).
ב-1962, עם עצמאות אוגנדה, מונה מיכאל לשגריר ישראל הראשון במדינה בתקופתו העמיקו הקשרים בין המדינות.
לאחר סיום תפקידו באוגנדה שב לישראל והיה למנהל מחלקת המחקר במשרד החוץ.
בשנת 1969 נשלח מיכאל לכהן כממונה על נציגות ישראל בדרום אפריקה, בדרגת שגריר.
מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1975 נתמנה לשגריר בפרו.
ב-1982 מונה לשגריר בזאיר, וב-1984 יצא לגמלאות.
נפטר במאי 1997, בגיל 78. נקבר בבית העלמין ירקון.
מיכאל מירילשוילי (לעיתים נפוץ הכתיב מירלשוילי; בגאורגית: მიხო მირილაშვილი; נולד ב-1 במאי 1960) הוא איש עסקים ופילנתרופ ישראלי-גאורגי.
עוסק בעיקר בתחומי הנדל"ן, היהלומים, האנרגיה המתחדשת וניו מדיה.
משמש כנשיא "קונגרס יהודי סנקט פטרבורג".
מיכאל מירילשוילי נולד ב-1960 בעיירה קולאשי שבגאורגיה.
אביו משה מיכאל היה תעשיין.
ב-1977 עבר ללנינגרד, שם למד רפואה והוסמך כרופא ילדים.
בראשית שנות ה-80 השתלב בעסקי המשפחה של אביו.
בשנות ה-90 היו ברשות המשפחה מספר חברות בתחום הנדל"ן, אותן הרחיב מירילשוילי מעבר למדינות חבר העמים לשעבר.
בשנת 2001 נידון ברוסיה ל-12 שנות מאסר בגין קשירת קשר לביצוע עבירה, לאחר שבית המשפט קבע שמירילשוילי הורה על חטיפת והוצאתם להורג של חוטפי אביו, וקרובי משפחתם.
מירילשוילי ישב בכלא במשך שמונה שנים.
בזמן שהותו בכלא, מירילשוילי נאבק בגזר הדין בבית הדין האירופי לזכויות אדם בשטרסבורג שבצרפת.
בית המשפט הצהיר כי השגת הראיות ובחינתן נעשו בצורה בלתי הוגנת ואינה עומדת בדרישות הליך הוגן.
לאחר שחרורו, פעל בסנט פטרסבורג ובישראל.
מירילשוילי ומשפחתו עלו לישראל בשנת 1995, אחר כך חזר לרוסיה, ושוב עלה לישראל בשנת 2009.
בשנת 2023 הוכנס לרשימת הסנקציות של ממשלת אוקראינה בטענה שתמך ברוסיה.
הרקע להטלת הסנקציות הוא טענות על קשרים כלכליים עם מפקד מיליציית "כוח וגנר", עסקי תקשורת לוויינית ושליטה בגופי מדיה וארגונים שמקדמים אינטרסים של הקרמלין מחוץ לרוסיה.
מירילשוילי החל את עסקיו בשנות ה-90 של המאה-20 עם רשת של בתי קזינו.
הוא הקים את תאגיד קוֹנטִי (Конти) שאיגדה שישה בתי קזינו בסנט פטרסבורג.
בתקופות שונות היה הבעלים המשותף של חברת "רוסקי וידאו", יו"ר הדירקטוריון של ההחזקה תאגיד הפקת הגז "פטרומיר" , שבתורה נכללה בניהול תאגיד האנרגיה הרב לאומי "לוקוויל" .
כן היה בעלים של ערוץ טלוויזיה ושל מספר קניונים ומרכזים מסחריים בסנט פטרסבורג.
בשליטתו של מירילשוילי מספר חברות שהוקמו בישראל בשנים האחרונות: "כיתעים", פלאריום גלובל, המפתחת משחקי רשת; "באר יצחק אנרגיה" המתמחה באנרגיה חדשה; וחברת "חושן ארגמן" העוסקת ביהלומים.
ב-2006 ייסדה משפחת מירילשוילי את הרשת החברתית המקוונת הרוסית וי-קונטקטה (Vkontakte).
בשנת 2013 מכרה המשפחה את החזקותיה בחברה.
בנו יצחק מחזיק ב-78% ממניות חברת הנדל"ן "רוטשטיין", המתמחה בבניה לציבור הדתי לאומי.
בשנת 2012 החל מירילשוילי לעסוק בתחום קידוחי הגז בישראל.
למירילשוילי יוחס ניהול ארגון פשע, מעורבות בערוץ 14 שמוחזק על ידי בנו, יחסי קח-תן עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, קשרים עם המשטר הרוסי ואחריות לרצח כפול.
בעקבות זאת הגיש באוגוסט 2025 תביעה נגד אילן שילוח, עמי דרור, ליאור חורב, ומגזין ליברל.
באוגוסט 2025 פורסם כי עד מפתח במשפט שמתנהל בין מירילשווילי לבין בן דודו החל לקבל ממנו קצבה חודשית בסך 10,000 ש"ח מספר חודשים לפני עדותו.
מירישוילי טען כי מדובר בהלוואה ולא במתנה או קצבה.
מירילשוילי תרם לעמותת מגדל אור של הרב יצחק דוד גרוסמן.
כן תרם מספר ספרי תורה ליחידות צה"ל דרך האגודה למען החייל ועמותת "אור לחייל".
שימש יו"ר חבר הנאמנים הבינלאומי של זק"א.
בעקבות השרפה בכרמל (2010) תרם יחד עם איש העסקים אלכסנדר משקביץ להקמת צי של כלי רכב למכבי האש.
ב-2012 חכר מטוס עבור רופאים ופרמדיקים ישראלים שיצאו לטפל בנפגעי הפיגוע בבורגס שבבולגריה.
מירילשוילי משמש כנשיא "קונגרס יהודי סנט פטרסבורג", סגן נשיא של "הקונגרס היהודי-רוסי", סגן הנשיא הראשון של הקונגרס היהודי האירו-אסיאתי, נשיא "מכבי רוסיה" ונשיא מרכז "תורה וחסד" ליהדות גאורגיה.
הוא תרם להקמת מרכז לחקר שואת יהודי ברית המועצות ביד ושם שהוקם ב-2016.
בשנת 2020 מירילשוילי תרם שלוש יחידות של מכונה להפקת מי שתייה אטמוספיריים של אחת מחברותיו, ווטרג'ן, לרצועת עזה, מהן אחת סופקה לבית החולים א-רנתיסי.
מירילשוילי עלה לישראל ב-1995. הוא מתגורר בהרצליה.
בנו, יצחק, הוא מבעלי ערוץ טלוויזיה עכשיו 14.
הרב מיכאל לסרי (נולד בשנת 1961) הוא דרשן ומפיץ יהדות חרדי-ישראלי.
מרצה בעיקר בנושאי חינוך, זוגיות ושלום בית והומור יהודי.
נולד בקזבלנקה שבמרוקו ליוסף וימנה לסרי.
בגיל 7 עלה לישראל והתגורר ברמלה.
למד בישיבת נווה ארץ שבבאר יעקב ובישיבת פורת יוסף בירושלים.
בגיל 19 נישא לעמליה קרדי.
לאחר נישואיו התגורר בבני ברק ולמד בכולל של הרב עטיה שבחולון.
עסק בפעילות בארגון "ערכים", בעיקר בבת ים ובחולון.
כעבור זמן החל בהרצאות ודרשות במסגרת ארגון "ערכים" בישראל ומחוץ לה.
נתן הרצאות בהתנדבות בצה"ל ובבתי הכלא לנוער.
הרצאותיו מאופיינות בגישה הומוריסטית ולעיתים סיפורים ששזורים בתוך סיפורים.
בשנת 1988 הקים את ישיבת המיש"ר בבת ים, בנשיאות הרב בניהו שמואלי.
בשנת 1999 פתח ישיבה לצעירים בבני ברק בשם "תשובה לישראל".
בשנת 2001 עברה הישיבה לאשדוד והועברה לניהול הרב מאיר מויאל.
מתגורר בבני ברק ואב ל-11 ילדים.
ביוני 2016 נפטר בנו שמעון יוחאי מטביעה.
מיכאל (מיש) לפידות (נולד ב-20 בנובמבר 1939, ברחובות) כיהן כראש עיריית רחובות בשנים 1989–1993.
לפידות הוא בנם של האחות רות לפידות מבית אולנדורף ואלפרד לפלר, מי שהיה הלבורנט הראשי במכון ויצמן למדע.
הוא סיים לימודים יסודיים ותיכוניים ברחובות ושירת בצה"ל בין השנים 1957–1960. לאחר שחרורו מהצבא למד באוניברסיטה העברית בירושלים מדעי המדינה וסוציולוגיה והשלים תואר ראשון ב-1963. שימש מזכיר סיעת מפא"י בכנסת ומרכז הנהלת הקואליציה בשנים 1961–1965. בשנים 1965–1969 מילא את תפקיד מנהל הלשכה של ראש עיריית תל אביב, מרדכי נמיר.
מ-1969 עבד במשרד החוץ כמנהל לשכתו של שר החוץ, אבא אבן וכממונה על קשרי העיתונות וההסברה בשגרירות ישראל בגרמניה המערבית.
מ-1973 עד 1983 היה מנכ"ל של מפעל משפחתי ובתקופה זו החל לעסוק בפוליטיקה עירונית ברחובות מטעם מפלגת העבודה.
במהלך כהונתו כראש העיר הוקמה ה.ל.ר.
- החברה לפיתוח רחובות, הונחה התשתית להקמת "פארק מדע" בצפון העיר, בסמוך לתחנת הרכבת, הוא "פארק ת.מ.ר ע"ש יצחק רבין" (פארק המדע – תעשיות מדע רחובות), והונחה אבן הפינה לקניון רחובות ותחנה מרכזית חדשה במרכז העיר.
לאחר סיום הקדנציה שלו כראש עירייה עבר לפידות לעיסוק בניהול מפעלים, השתתפות בדירקטוריונים והשלים לימודים לתואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
לפידות נשוי לאדריכלית דליה לבית ענבי.
מיכאל מילר הוא פוליטיקאי גרמני המשמש כחבר בבונדסטאג וכיהן כראש עיריית ברלין במשך 7 שנים.
מילר, חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD, אס-פה-דה) היה בעברו יושב ראש הסיעה בבית הנבחרים של ברלין ומילא מראשית העשור השני של המאה ה-21 תפקידי מפתח במנגנון העירוני של ברלין.
מאז ה-11 בדצמבר 2014 עד דצמבר 2021 כיהן כראש עיריית ברלין.
ב-2017 הודיע מרכז שמעון ויזנטל כי הוא שוקל לכלול את מילר ברשימה השנתית של "עשרת האנטישמים והאנטי-ישראלים הנוראים ביותר", זאת על רקע אי-התגייסותו למאבק נגד תנועת BDS.
בתגובה התייצבו ראשי הקהילה היהודית בגרמניה לצידו של מילר.
מילר ניהל יחד עם אביו בית דפוס קטן, הוא נשוי ואב לשניים.
מיכאל נבון (נולד ב-17 באוגוסט 1940) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שירת כראש אגף התקציבים במשרד הביטחון וכיועץ הכספי לרמטכ"ל.
נבון נולד בקישינב בתקופה שהייתה תחת שליטת ברית המועצות, בנם של אאורל ופולי סימשה.
בתקופת השואה אביו נרצח כשהיה תינוק ואמו נמלטה עמו לפריז.
הוא התחנך בבית ספר קתולי ובדצמבר 1948 עלה עם אמו לישראל.
למד בבית הספר היסודי "לדוגמה" בתל אביב ובתיכון שבח.
בנובמבר 1958 התגייס לצה"ל והחל בקורס טיס מס' 32. במהלך הקורס עבר למגמת נווטים וב-1961 סיים בהצטיינות את קורס מס' 33. שירת בטייסת 110 ובטייסת 103. בשנים 1966 עד 1974 שירת בלהק המודיעין.
לאחר מכן שירת כראש ענף תקציבים במינהל תקציבים וביקורת של חיל האוויר וב-1979 מונה לראש המינהל בדרגת אלוף-משנה.
בשנים 1989 עד 1997 שירת כראש אגף התקציבים במשרד הביטחון והיועץ הכספי לרמטכ"ל.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל "משען" במהלך 1998. שימש סגן ראש לשכת הקשר נתיב במשרד ראש הממשלה, יועץ כלכלי של המטה לביטחון לאומי, ודירקטור בחברות בהם גרנית הכרמל, סונול, סופרגז, הבנק הבינלאומי למשכנתאות.
כמו כן כיהן כיו"ר הדירקטוריון של חברת "יובל חינוך" של עיריית תל אביב-יפו, חבר במועצת מכבי שירותי בריאות ודירקטור בעמותת בתי החולים הציבוריים.
נבון בעל תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה ותואר שני בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב, בעל תואר ראשון ושני במשפטים ומוסמך לעריכת דין.
נמנה עם הנהלת המועצה לשלום ולביטחון.
מיכאל (מישל) נתנזון היה שחקן שש בש מקצועי, שנודע בכינויו "פלאפל".
בשנת 1972 נפרדה אמו, לריסה, מבעלה ועלתה עמו לישראל.
בשנת 1979, כשהיה בגיל 10, נישאה אמו למדען ישראלי שהתגורר בארצות הברית והם עברו לבאפלו, שם למד שחמט.
בשנת 1991 סיים תואר בחשבונאות באוניברסיטת באפלו ולאחר מכן הפסיד את חסכונותיו בהימורי ספורט.
בתחילה היה חסר בית, ובמשך 6 חודשים לן בפארק כיכר וושינגטון בגריניץ' וילג' והתיידד עם המהמרים המקומיים, מהם למד לשחק פוקר ושש בש.
בתקופה זו נהג לאכול פלאפל ברוב ארוחותיו, וכך זכה לכינוי "פלאפל".
בסוף שנות ה-90 הפך לשחקן שש בש מקצועי.
בשנת 2005 השתתף נתנזון בנבחרת ישראל עם גדי כרמלי, איתן אברהם ואלי שווידלר בטורניר שש-בש בינלאומי.
נתנזון זכה פעמים רבות בתחרויות שש בש בינלאומיות, ובשנת 2007 דורג כשחקן השש בש הטוב בעולם, בדירוג של ועדת מומחים.
בשנת 2011 דורג בשנית במקום הראשון בדירוג.
נתנזון שיחק גם פוקר, והיה הבעלים של מועדון קלפים בתל אביב.
בשנת 2005 הפיקו בן בכר ולביא בן גל אודותיו סרט תיעודי, "המשחק של פלאפל".
נפטר ב-14 בפברואר 2020 מגליובלסטומה מולטיפורמה.
מיכאל משה מלכיאלי (נולד בכ' בתשרי ה'תשמ"ג, 7 באוקטובר 1982) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס.
כיהן כשר לשירותי דת וכחבר מועצת עיריית ירושלים.
מלכיאלי נולד בירושלים לשמואל ומירה.
למד בתלמוד תורה "יקירי ירושלים" ואחר כך בישיבת יקירי ירושלים וישיבת חברון בגבעת מרדכי.
למד כאברך בבית המדרש דרכי הוראה לרבנים של הראשון לציון הרב מרדכי אליהו, ועבר מספר מבחנים ברבנות הראשית.
הוא בעל תואר ראשון בחינוך ובמחשבת ישראל ממכללת בית וגן, ובעל תואר שני במדיניות ומינהל ציבורי באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 2005–2009 לימד בקריית נוער מטעם קרן וולפסון, ובשנים 2008–2015 כיהן כר"מ בישיבת תפארת צבי.
הקים את ארגון "נתיבות נועם" לחינוך ללמדנות ישיבתית בישיבות תיכוניות, וכתב מאמרים תורניים באתר של ארגון "הידברות".
בנוסף, חיבר ספרים בפלפול והלכה, ובהם ספר "תורת המילה" על הלכות מילה, הספר "תורת השולחן" אשר זכה להסכמתו של הראשון לציון הרב עובדיה יוסף, וספרי "תורת הפרשה" על סדר הפרשות והמועדים.
מלכיאלי החל את דרכו הציבורית ב-2012 כיושב ראש המינהל הקהילתי בנווה יעקב.
שנה לאחר מכן נבחר כחבר מועצת עיריית ירושלים, שם החזיק בתיק הספורט החרדי והשתתף בוועדת התכנון והבנייה, כספים ודירקטוריון הרשות לפיתוח ירושלים.
נחשב למקורב לרב דוד כהן, מראשי ישיבת חברון, ולראשון לציון הרב יצחק יוסף.
בבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום ה-11 ברשימת ש"ס, אך נכנס לכנסת רק ב-2 בנובמבר 2016 בעקבות התפטרותו של אריה דרעי.
עד אז שימש רמ"ט שר לשירותי דת דוד אזולאי.
לאחר בחירתו לכנסת כיהן כסגן יושב ראש הכנסת והשתתף בוועדות שונות, ביניהן חוקה, עלייה, עבודה ורווחה, סמים ואלכוהול, זכויות הילד, שקיפות, צדק חלוקתי והכנה לדיון בהצעות חוק ההסדרה.
בבחירת לכנסת ה-21 הוצב במקום השישי ונבחר לכנסת.
בכנסת ה-23 כיהן בוועדות חוץ וביטחון, חוקה, כספים והכנסת, וכן בוועדה למינוי קאדים.
בכנסת ה-24 כיהן כיו"ר סיעת ש"ס וכיו"ר ועדת המשנה למוכנות העורף בוועדת חוץ וביטחון.
מלכיאלי הקים ועמד בראש שדולות פרלמנטריות רבות, כולל זכויות אנשים עם מוגבלויות, מתנדבים, למען ירושלים, למען קידום הערים צפת וקריית שמונה, וכן כיהן כיו"ר אגודות הידידות הפרלמנטריות עם אוקראינה וכו עם פנמה.
בבחירות לכנסת ה־25 הוצב מלכיאלי במקום ה־4 ברשימת ש"ס ונבחר לח"כ.
עם השבעת ממשלת ישראל ה־37 מונה לשר לשירותי דת, וחתם על צו לעיכוב יישום רפורמת הכשרות של קודמו, השר מתן כהנא.
ב־24 בינואר 2023 מונה גם לממלא מקום שר הפנים בעקבות פיטורו של אריה דרעי לאחר מתן פסק הדין בבג"ץ דרעי, וכיהן בתפקיד עד למינוי משה ארבל ב־19 באפריל 2023.
ביולי 2025 נמנה עם חברי "ועדת שיקלי", שהמליצה על פיטורי היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה.
ב־18 ביולי 2025 התפטר מתפקידו כשר לשירותי דת במסגרת פרישת ש"ס מהממשלה בעקבות משבר "חוק הגיוס".
ב-4 באוגוסט 2025 התמנה ליושב ראש הוועדה המיוחדת לצמצום פערים חברתיים בפריפריה במקום אברהם בצלאל, ב-23 באוקטובר 2025 התפטר מראשות הוועדה.
מלכיאלי מתגורר בשכונת נווה יעקב בירושלים.
הוא נשוי לתהילה (לבית ברוך), עובדת הייטק בתפקיד מנמ"ר במשרד ממשלתי, ואב לשבעה ילדים.
מיכאל אברהם מושקוביץ (נולד ב-18 באפריל 1998) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת פנסילבניה מליגת המכללות האמריקאית.
מושקוביץ גדל בירושלים ושיחק בילדותו באגודות הנוער אסא זיו והפועל ירושלים.
בגיל 14 הצטרף לאקדמיית הכדורסל של וינגייט והצטרף בקיץ 2016 לסגל הבוגר של הפועל ירושלים.
תחילה הוא שיחק במסגרת הכרטיס הכפול במכבי מעלה אדומים מהליגה הארצית ועונה לאחר מכן שיחק במכבי רעננה בליגה הלאומית.
מושקוביץ השתתף עם נבחרת העתודה באליפות אירופה לשנת 2017 וזכה עמה במדליית הכסף לאחר שהגיעו עד הגמר בו הפסידו ליוון המארחת.
הוא סיים את האליפות עם ממוצע של 3 נקודות, 4.3 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק.
שנה לאחר מכן מושקוביץ ונבחרת העתודה השתתפו באליפות שנערכה בקמניץ שבגרמניה וזכו לראשונה במדליית הזהב אחרי ניצחון בגמר על נבחרת קרואטיה 80:66.
מיכאל מוראד היה משורר, סופר, עיתונאי ואיש אקדמיה יהודי-עיראקי, ממניחי היסוד לספרות הערבית של היהודים במאה העשרים, הן בתחום השירה הן בתחום הפרוזה.
בין השנים 1941–1947 שימש מוראד כמנהל בית הספר התיכון היהודי "שמאש" בבגדאד.
חלק משירתו בערבית התפרסמה בעיתונות היהודית (כגון: אל-מצבאח) ואוסף של שירי אהבה יצא לאור בשנת 1931. מיכאיל גם כתב פרוזה לטובת זכויות נשים ופלאחים, ומתח ביקורת על אמונות טפלות.
לאחר עלייתו לישראל בשנת 1949, התמחה בחינוך הערבי וכתב מספר ספרי לימוד.
בהיותו בישראל, הוא השלים לימודי תואר שני באוניברסיטה העברית.
בשנת 1965 סיים באוניברסיטת תל אביב את עבודת הדוקטורט, שהתבססה על חומר מן הגניזה הקהירית.
ספר שיריו הכולל התפרסם ב-1988, שנתיים אחרי מותו.
מיכאל מיילר (בהולנדית: Michael M.
Meijler; נולד ב-12 בדצמבר 1970) הוא כימאי ישראלי, פרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ראש המחלקה לכימיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מחקרו עוסק בתקשורת כימית בין חיידקים.
מדורג במקום השישי בכל הזמנים בריצה זו.
מיילר נולד וגדל באמסטרדם, הולנד.
בגיל 15 החל להתאמן באתלטיקה בריצות למרחקים בינוניים וארוכים והיה לאחד האתלטים הטובים ביותר בהולנד.
הוא עלה לישראל בשנת 1997.
מיילר השתתף במכביה ה-14 בשנת 1993 ובמכביה ה-15 בשנת 1997 כחבר במשלחת ההולנדית.
בתחרות שנערכה באצטדיון הדר יוסף ב-13 ביוני 1999 סיים מיילר במקום רביעי בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 8:58.63 דקות ודורג במקום הרביעי בכל הזמנים.
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל הוא זכה במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:07.79 דקות.
באליפות אירופה לאומות דרג ב' סיים מיילר במקום שמיני בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:31.65 דקות.
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל הוא זכה בפעם השנייה במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:25.20 דקות ושנה לאחר מכן הוא הגן על תוארו וזכה בפעם השלישית בתוצאה של 9:13.89 דקות.
באליפות ישראל במרוצי שדה (10.5 ק"מ) שנערכה בשנת 2002 הוא סיים במקום רביעי.
באליפות ישראל ה-56 בריצת שדה (10.5 ק"מ) שנערכה ב-17 בפברואר 2017 זכה מיילר במדליית זהב לגילאי 45–49 בתוצאה של 39:21 דקות.
מיילר סיים תואר ראשון בכימיה ותואר שני בכימיה אורגנית באוניברסיטת אמסטרדם.
את הדוקטורט בכימיה אורגנית השלים במכון ויצמן למדע.
בשנת 2006 הוא הצטרף לסגל המחלקה לכימיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
את הפוסט דוקטורט שלו ביצע בסן דייגו, ארצות הברית.