tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יכולת הפסיקה שלו הייתה מדהימה, תוך דקות ספורות היה יכול להספיק לענות עשרות תשובות בעניינים מורכבים.
פעם אמר עליו רבי חיים: במקצוע ההוראה רבי שמחה זליג הוא חד בדרא (יחיד בדורו)!
ההערכה אליו גברה בעקבות מקרה בו הכריז ברבים כי טעה במקרה מסוים של פסיקת הלכה.
מלבד מצוינותו בשדה ההלכה, היה רבי שמחה זליג מיוחד גם ביראת שמים ובצדקות.
תפילתו היומיומית הייתה סוערת ונרגשת וכולו היה כאש בוערת.
גם בשעה שהיה מורה הוראה היה אחוז פחד וחרדה לבל יטעה, ואף את תלמידיו הדריך שינהגו כך.
גם מידותיו הטובות וליבו הרחום והשופע לזולת היו מן המפורסמים, והיה מקריב את כל כולו לעשיית צדקה וחסד.
היה מהרבנים הראשונים שנתנו דעתם לסוגיית קו התאריך בהלכה ודעתו הייתה כפי שסבר גם החזון איש לאחר מכן, אך דעתו בסוגיא זאת לא התקבלה בציבור.
הרב ריגר לא חיבר ספרים, אך בקבצים וספרים רבים נתפרסם מדברי תורתו וחכמתו.
רבי חיים מבריסק, שבספרו אינו מזכיר כמעט את דברי האחרונים, כותב בשם רבי שמחה זליג בשלשה מקומות בספרו ומכנהו "ידידי הרש"ז".
הרב ריגר נרצח בשואה יחד עם יהודי בריסק, בחודש חשוון ה'תש"ג (1942).
בניו היו הרב ד"ר משה אהרן, חיים, שמעון, גולדה, אסתר, פשקע, וחיה פייגע גולבסקי.
נכדו הוא פרשן הכדורסל שימי ריגר, הקרוי על שמו.
נינו הוא יונתן ריגר, עיתונאי המשמש ככתב התרבות של חברת החדשות.
הרב איסר יהודה אונטרמן, לימים הרב הראשי לישראל.
הרב אהרן יהודה לייב שטינמן.
בספר הביוגרפיה, מנחם בגין נזכר כיצד חיילים נאצים השפילו בפומבי בכיכר העיר את הרב שמחה זליג ריגר, וגזרו את זקנו.[4]
נחשב לאחד מראשוני ההיסטוריונים החדשים.
פלפן נולד בטומשוב מזובייצקי שבפולין, בן לישראל אהרון פלפן, סוחר, ודבורה לבית באומגרט.
בגיל 17 עבר לבידגושץ' וסיים את לימודיו שם.
בשנת 1930 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ עין שמר, ולאחר זמן עבר לקיבוץ גן שמואל.
שימש כמזכיר הכללי של מפלגת מפ"ם, בתפקידו זה פעל, ללא הצלחה, למען שחרורו של מרדכי אורן, שנעצר בפראג.
שימש כמנהל המחלקה הערבית במפלגה משנת 1954 עד שנת 1981. בשנת 1957 נמנה עם מייסדי "New Outlook", ביטאון מפ"ם בשפה האנגלית, ובהמשך היה עורכו במשך שנים רבות.
הוא שימש כמרצה אורח במרכז ליחסים בינלאומיים ובמרכז ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת הרווארד ובמכון המלכותי ליחסים בינלאומיים בלונדון.
כעבור שנתיים הספר תורגם לעברית ויצא לאור בישראל.
הספר עוסק בתיאור המיתוסים שעוצבו בראשית ימי המדינה ובוחן את ההשפעה שהייתה להם על המדיניות הישראלית בשנים שחלפו.
פלפן אבחן בספרו שבעה מיתוסים מרכזיים, והוא דן בכל אחד בהרחבה ומצביע כיצד לדעתו המציאות סותרת את המיתוס.
ספר זה נחשב לאחד הספרים הראשונים בזרם "ההיסטוריה החדשה" בישראל, אשר מביט בעין ביקורתית בנראטיב הציוני.
בשנת 1981 זכה בפרס ברונו קרייסקי על פעולתו למען פיוס יהודי-פלסטיני.
הארכיון האישי של פלפן נמצא במכון יד יערי שבגבעת חביבה.
לידת ישראל - מיתוס ומציאות, 1990, תרגום מאנגלית - יורם בר.
שמחה יעקובוביץ' (נולד ב-4 באפריל 1953) הוא עיתונאי ישראלי-קנדי המפיק ומביים סרטים תיעודיים, זוכה פרס אמי.
נודע בזכות סרטיו בנושא הארכאולוגיה של ארץ ישראל, בהם סדרת "הארכאולוג העירום", "מערת הקבורה של ישו" ו"פענוח יציאת מצרים".
הוריו היו ניצולי שואה יוצאי רומניה שעלו לישראל.
ב-1962 עברה המשפחה להתגורר במונטריאול, כשאביו קיבל הצעת עבודה כמהנדס.
ב-1974 הוא סיים לימודי פילוסופיה לתואר ראשון באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, ואז חזר לישראל והתגייס לשירות בצה"ל למשך שנה.
במשך שנה הוא גם התנדב בקיבוץ ואז חזר לקנדה ולמד לתואר מוסמך ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת טורונטו.
הוא המשיך לדוקטורט אך לא סיים אותו.
ב-1978 החל יעקובוביץ' לכתוב מאמרי עיתונות על יהודי אתיופיה שפורסמו בהמשך ב"ניו יורק טיימס".
למרות חוסר ניסיונו בתחום הסרטים, הוא יצא בתחילת שנות ה-80 לאתיופיה במטרה ליצור סרט על יהודי אתיופיה והצליח לגייס צוות מקצועי במימון האומות המאוחדות כחלק מהבטחה ליצור עבורם סרטים נוספים.
הסרט שיצא ב-1983 חשף את יעקובוביץ' לעולם הבימוי והוא הפך לבמאי המרכזי בסרט, תוך שהוא מסתכסך עם הבמאי שהיה חלק מצוות ההפקה שליווה אותו.
באותה השנה הקים יחד עם ברוך גוטליב את האגודה הקנדית למען יהודי אתיופיה.
שנתיים אחר כך, הקים יעקובוביץ' עם שותף בשם אליוט הלפרן חברת הפקה שהתמקדה בסרטים תיעודיים.
הסרט המשמעותי הראשון שלהם יצא ב-1991 ותיאר את הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מאז שימש יעקובוביץ' כמפיק סרטים תיעודיים רבים בשנות ה-90. ב-1995, ב-1996 וב-2007 הוא זכה במשותף בפרס אמי על הפקת סרטי תעודה בקטגוריית עיתונות חוקרת.
בשנת 2002 הופיע לראשונה כמנחה באחד מסרטיו.
ב-2015 תבע יעקובוביץ' את יוסף זיאס , אנתרופולוג ברשות העתיקות, בגין עבירה על חוק איסור לשון הרע, לאחר שזיאס האשימו בזיוף, מרמה ושחיתות.
בית המשפט פסק פיצויים של 800 אלף שקל לטובת יעקובוביץ'.
ב-2016 הפיק יעקובוביץ' סרט בשיתוף עם ירון ניסקי וג'יימס קמרון על העיר האבודה אטלנטיס.
הוא נשוי לניקול קורנברג ויש להם ארבע בנות ובן.
בשנת 2005 החל להפיק ולהגיש את סדרת הטלוויזיה "הארכאולוג העירום" עבור ערוץ טלוויזיה קנדי.
בסדרה הציג בסגנון הגשה קליל ולא פורמלי סיפורים תנ"כיים וניסה לאתר את הממצאים הארכאולוגיים המאששים אותם.
יעקובוביץ' ראיין בסדרה לעיתים קרובות מומחים מתחום הארכאולוגיה, אך מסקנותיו לגבי תוצאות החקירה היו לעיתים מעוררות מחלוקת.
הסדרה נמכרה והוצגה באותה שנה גם בערוץ ההיסטוריה בארצות הברית.
בשנת 2008 הוצגה בארצות הברית העונה השנייה של הסדרה ובשנת 2010 העונה השלישית.
בישראל נערכה העונה השנייה של הסדרה מחדש והוצגה בשנת 2010 בערוץ 8, בליווי שיחות (בעברית) של יעקובוביץ' עם אברי גלעד.
בשנת 2006 יעקובוביץ' כתב, ביים והגיש את הסרט "פענוח יציאת מצרים" בהפקתו של הקנדי ג'יימס קמרון, עבור ערוץ ההיסטוריה.
סרט זה זכה לתהודה רבה עקב התאוריות השנויות במחלוקת שיעקובוביץ' הציג לגבי יציאת מצרים.
מומחים רבים בתחום הארכאולוגיה היו תמימי דעים שאין ממש בטענותיו.
בשנת 2007 חזרו יעקובוביץ' וקמרון ויצרו סרט מעורר מחלוקת עבור ערוץ דיסקברי בשם "מערת הקבורה של ישו".
בסרט זה, טען יעקובוביץ' לגילויים חדשים בנוגע למקום קבורתו של ישו והשלכות אחרות הנובעות ממנו.
הוא אף כינס עם קמרון מסיבת עיתונאים שבה הוצגו הגילויים החדשים לכלי התקשורת.
ג'קסון את הסדרה התיעודית "Enslaved", אודות תולדות סחר העבדים.
יעקובוביץ' מביים ומפיק רבים מסרטיו.
Falasha, 1983 - על יהודי אתיופיה, הפֶלַאשַה
Deadly Currents, 1991 - על הסכסוך הישראלי-פלסטיני
Hollywoodism: Jews, Movies & the American Dream, 1998 - על ההשפעה של יהודים יוצאי מזרח אירופה על הוליווד
Quest for the Lost Tribes, 1999 - על החיפוש אחר עשרת השבטים האבודים
The Struma, 2001 - על אוניית מעפילים, סטרומה
James, Brother of Jesus?, 2003 - על ימיה הראשונים של הנצרות
פענוח יציאת מצרים, 2006 - על יציאת מצרים
מערת הקבורה של ישו, 2007 - על מערה בירושלים וישו
Charging the Rhino, 2007 - על רצח יהודי רומניה בשנת 1941
הנאצי הטוב, 2019 - הופק בשיתוף פעולה עם כאן 11, אודות קרל פלגה.
רבי שמחה משפיירא היה מגדולי חכמי אשכנז בסוף המאה ה-12 ובתחילת המאה ה-13.
היה תלמידו המובהק של רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא.
למד גם אצל רבי אליעזר ממיץ, רבי אברהם בנו של רבי שמואל החסיד ורבי יצחק בן אשר הבחור (נכדו של רבי יצחק בן אשר - הריב"א).
עמד בקשר עם חכמי זמנו רבי אליעזר בן יואל הלוי (הראבי"ה) ורבי יהודה החסיד.
מתלמידיו האחרונים היה רבי אביגדור כהן צדק, ומתלמידיו הראשונים היו רבי יצחק בן משה מווינה (בעל ה"אור זרוע") ורבי ישעיה די טראני.
שמו נזכר בין הרבנים החתומים על התקנות באספת הרבנים שנערכה במגנצא בשנת ד'תתק"פ (1220).
לקראת סוף ימיו איבד את מאור עיניו.
רבי שמחה משפיירא כתב כמה חיבורים שנזכרו בספרים אחרים אך הם לא הגיעו לידינו.
בין חיבוריו: פירוש לספרא ולמסכת הוריות, תוספות לכמה מסכתות, פירוש על התורה, ספר הלכתי בשם "סדר עולם" שהיה מחולק לסעיפים ודן בנושאי איסור והיתר ודיני ממונות.
תשובותיו ההלכתיות מצויות בספרי הפוסקי בני דורו והדור שאחריו: ראבי"ה, אור זרוע, שבולי הלקט, מרדכי, מהר"ם מרוטנבורג, הגהות מיימוניות, ואחרים.
לפי ירמיהו מלחי על פי תיאורי תלמידיו וחכמי זמנו ניתן לומר שרבי שמחה משפיירא היה "הגדול שבחבורת חכמי שפיירא ואחד מגדולי החכמים שחיו בתקופת בעלי התוספות בכלל".
אביגדור אפטוביצר מגדירו כ"אחד מחכמי אשכנז הכי מפורסמים".
שמחה מנדלבוים (כתיב אחר: מנדלבאום; ט"ו בשבט ה'תרכ"ט, 10 בינואר 1869 – ה' באייר ה'תר"צ, 3 במאי 1930) היה איש ציבור ועסקן, מנכבדי ירושלים.
ביתו, שלימים נודע כשער מנדלבאום, שימש בין השנים 1948–1967 כמעבר הגבול היחיד שבין שני חלקי ירושלים.
נולד בטורוב (כיום בבלארוס), לרב ברוך מנדלבוים, חסיד קרלין ורבן של הערים טורוב, סטולין ומציוב.
בשנת תרל"ד (1874) עלה עם הוריו ותשעת אחיו ואחיותיו לארץ ישראל והמשפחה התיישבה בירושלים.
בשנת תרמ"ה (1885) לערך נסע לקוברין כדי לשאת לאישה את אסתר-ליבא, בתו של האדמו"ר מנחם נחום עפשטיין מקוברין.
לפני עלייתם לארץ נסעו בני הזוג ללודז' ורכשו שם מכונות לסריגת גרביים, אותן הם הביאו לארץ, וסיפקו פרנסה לנשות היישוב הישן.
מנדלבוים פעל למען היישוב היהודי בירושלים, בפיתוח התעשייה ובהתיישבות.
היה ממייסדי שכונת בית וגן בירושלים, וכמו כן ממייסדי המושבה כפר סבא.
היה ממייסדי 'ועד האשכנזים' ומחברי 'ועד העיר' של יהודי ירושלים.
היה מראשי עסקני הציבור שעסקו בסיוע לעניי ירושלים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה ממייסדי ועד העזרה ליהודי ירושלים שעסק בחלוקת מזון וכסף לנצרכים.
אשתו, כבת למשפחת אדמו"רים, נהגה לחלק ברכות לנשות ירושלים.
בשנת תרפ"ז (1927) רכש שטח אדמה גדול מידי הוואקף בקצה היישוב היהודי בירושלים, בסמיכות לשכונות מאה שערים ובית ישראל, וזאת במטרה להרחיב את גבול היישוב היהודי.
הוא הקים עליו בית גדול עבור בני משפחתו, שהכיל עשרים דירות.
עם סיום הבנייה, בשנת תרפ"ט (1929), סירב הוואקף להמשיך למכור אדמות ליהודים, וכך נשאר הבניין בקצה היישוב היהודי, חשוף לשכונות הערביות שמצפון לחומת העיר העתיקה.
בחודש אייר תר"צ (1930), חצי שנה לאחר שחנך את ביתו, נפטר מנדלבוים ונקבר בלווייה רבת משתתפים בבית הקברות בהר הזיתים.
בבניין המשיכו להתגורר אשתו וחלק מילדיו הנשואים.
בדירות אלו התגוררו סטודנטים מהאוניברסיטה העברית בהר הצופים, וגם חברי ארגון ההגנה שראה בבית זה עמדה קדמית אסטרטגית.
בין אלו שהתגוררו בבית כסטודנטים היו הנשיא לימים אפרים קציר והרב בנימין זאב בנדיקט.
הבניין פוצץ על ידי הירדנים בזמן ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות.
ההריסות שנותרו פונו על ידי ישראל לאחר מלחמת ששת הימים.
במקום בו היה המעבר נמצאת היום כיכר שמחה ואסתר-ליבא מנדלבוים.
בתו חיה, נישאה לדודנה הרב אהרון טייטלבוים, מראשי הג'וינט בארצות הברית.
בנו יחיאל, נישא לדבורה, נכדת יואל משה סלומון.
בנם הוא פרופ' משה מנדלבאום.
בנו הרב אלתר נפתלי, היגר לארצות הברית ושימש רב בכמה קהילות.
עוד כמה מבניו של שמחה מנדלבוים היגרו לארצות הברית.
בנו הרב ברוך, רב בית הכנסת יבנה בתל אביב.
בתו חנה מלכה, נישאה לחיים רקובר.
מבניהם: הרב ברוך רקובר, הסופר שמחה רז, פרופ' נחום רקובר, רחל אשת פרופ' משה ימר, נעמי אשת הרב ישעיהו הדרי וזהבה אשת הרב דב כהן, שהיה הרב הראשון של חיל האוויר, הוריהם של הרב צבי כהן והרב שמחה כהן.
בתו רחל, נישאה לרב רפאל קוק, רבה של טבריה.
מבניהם: הרב שלמה הכהן קוק הרב שמחה הכהן קוק.
נולד ב-1934 לשרה ויעקב מילר.
בשנת 1936 עברה המשפחה לקריית מוצקין והייתה לאחת המשפחות הראשונות במקום.
את ילדותו, נעוריו ובחרותו עשה מילר בקריה.
את לימודי התיכון סיים בבית הספר הריאלי בחיפה.
הוא הדריך בתנועת הצופים ובפנימיית הדסים בשרון.
את מרבית שירותו הצבאי עשה בחיל התותחנים.
הוא השתחרר מצה"ל כקצין קרבי בשנת 1955. אז, נשא לאישה את אביגיל, אותה הכיר עוד בבית הספר היסודי, והזוג עבר לירושלים.
בשנת 1959, השלים לימודי תואר כללי במדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים, והמשפחה שבה לקריית מוצקין.
את פעילותו הציבורית החל מילר בעודו סטודנט כפעיל מפא"י בהסתדרות הסטודנטים.
ב-1972 נבחר לראשונה כחבר המועצה המקומית מטעם רשימת מפלגת העבודה בקריית מוצקין.
בין היתר כיהן כיו"ר ועדת החינוך, חבר ועדות הנהלה וכספים וכממלא מקום ראש המועצה ללא שכר.
עם שינוי מעמדה של קריית מוצקין ממועצה מקומית לעירייה, היה לסגן ומ"מ ראש העיר הראשון.
במקביל, המשיך את לימודיו ופיתח קריירה במסגרת המכללה למינהל.
תחילה ניהל את שלוחת המכללה של הסתדרות הפקידים בחיפה ובאזור (בית הפקיד).
ב-1975 נשלח על ידי המכללה לאוניברסיטת סירקיוז בארצות הברית ללימודי M.A במינהל ציבורי אותם סיים בהצלחה.
כמו כן השתלם בקורס דו-שנתי למנהל תעשייתי בטכניון.
ב-1981 מונה למנהל המכללה הארצית.
במשך שנתיים ניהל רשת בתי ספר ובה כ-24 אלף תלמידים וכ-3000 מורים, מרצים, ועובדי מנהל.
ב-1983 חזר לנהל את שלוחת חיפה.
בהיותו ממלא-מקום ראש העירייה, ביולי 1984, לאחר פטירתו של משה גושן, נבחר על ידי חברי מועצת העיר לראשות העירייה, והיה לראש העיר השני בתולדותיה.
לאחר שניצח בבחירות שנערכו ב-1988, הוא כיהן בתפקיד עד דצמבר 1993, אז הפסיד בבחירות לחיים צורי בסיבוב השני בהפרש קטן.
מילר פעל לקידום תחום המנהל ברשות, קביעת היררכיה בתפקידי הניהול וחלוקת תחומי סמכות ואחריות, מינוי מנכ"ל (במקום מזכיר), קביעת יחידות תקציביות סגורות, שיפור הליכי הגביה ושיפור מערך השירותים לרווחת התושבים.
בתקופתו, אישרה מועצת העיר עבודות להקמת נכסים צבוריים רבים.
בעיית ההצפות בצפון העיר נפתרה בעקבות עבודות ניקוז נרחבות.
צנרת הביוב והולכת מים הישנה הוחלפה, רחובות ותיקים צופו באספלט ואבן משתלבת, שכונות ותיקות עברו טיפולים קוסמטיים, חודשה תאורת הרחובות והועמק שיתוף הפעולה עם האגודה לתרבות הדיור.
במהלך כהונתו הוגשה למועצת העיר תוכנית מתאר מקיפה לכיכר העירייה העתידית הכוללת ספרייה עירונית, אודיטוריום ובית עירייה.
מילר קידם גם את הקמתן ופיתוחן של שכונת "נוה גנים" ושל שכונת "בנה ביתך", שהייתה הראשונה מסוגה בסביבה.
הוקם מרכז מד"א אזורי; בשיתוף עם הסוכנות היהודית הוקם מרכז יום לקשיש.
בתחום החינוך, הוקמה חטיבת הביניים הראשונה, נבנו כיתות בית ספר וגן חדשים והוחל בהקמת מערך המחשוב.
במהלך שנות כהונותו שימש גם כחבר בדירקטוריונים של אוניברסיטת חיפה, נפטא חברה ישראלית לנפט, המכללה למינהל, המפעל להכשרת ילדי ישראל ואגודת "לב אל לב ישראל".
מילר כיהן גם כחבר הנהלה וסגן-יו"ר מרכז השלטון המקומי.
עם תום כהונתו כראש עיר, החל למלא את התפקיד הציבורי האחרון בחייו, כיו"ר דירקטוריון בנק אוצר השלטון המקומי, הבנק המרכזי של הרשויות המקומיות בישראל.
בשנת 2015 החליטה מועצת העיר קריית מוצקין לקבל את הצעתו של ראש העיר, חיים צורי, ולקרוא לספרייה העירונית בעיר על שמו.
הספרייה, שתכנון בניית בניינה החדש החל ביוזמתו של מילר, עברה למשכנה לאחר סיום כהונתו כראש העירייה.
מילר ובני משפחתו נכחו בטקס הסרת הלוט מעל שמה החדש של הספרייה.
מילר היה נשוי ואב לשלוש בנות.
התגורר עד פטירתו, באוקטובר 2018, בקריית מוצקין.
הרב שמחה עלברג (נכתב גם אלברג; תרע"א, 1911 – ח' בחשוון ה'תשנ"ו, 1 בנובמבר 1995) היה יו"ר אגודת הרבנים בארצות הברית ועורך הביטאון התורני הפרדס.
נולד בוורשה לרב אהרון שמעון וגיטל עלברג.
בילדותו חונך אצל סבו, הרב אליהו יהודה ליפשיץ, אב"ד בעיר גריצה בפולין.
למד במחזור הראשון של ישיבת חכמי לובלין.
התקרב לרבי מנחם זמבה ולרב אברהם ויינברג (בעל ה"ראשית בכורים").
למד אצל הרב נתן שפיגלגלס בכולל "עמק הלכה" בוורשה.
בתרצ"ו הדפיס את ספרו הראשון, "מנחת ביכורים", עם הסכמותיהם של הרב זעמבא, הרב שפיגלגלס, האדמו"ר מסוקולוב ועוד.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עבר לישיבת סלבודקה בעיר קובנה.
נשא לאישה את מרים בת רבי יהודה זעליג סלוצקר, רב העיר חרבין שבסין.
בתש"ז הגיע לארצות הברית, שם היה עוזרו של הרב משה פיינשטיין.
כחמישים שנה שימש כחבר פעיל באגודת הרבנים בארצות הברית וקנדה ושימש גם כיו"ר האגודה.
ערך את הירחון התורני הפרדס.
בה'תשנ"ה (1995), ייסד את מתיבתא "בית אברהם ועמק הלכה", על שם רבו הרב וינברג.
נפטר בח' בחשוון ה'תשנ"ו ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
היה מקורב לחסידות חב"ד ולאדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון.
מנחת ביכורים, רעיונות,הגיונות,חידושים והערות בכמה מקצועות תוה"ק, תרצ"ו
וורשה של מעלה, תיאור חיי היהדות התורנית וגדוליה בתקופה שלפני השואה, תשכ"ט
אמרי שמחה, מאמרים בענייני הגות ומחשבה, 2 כרכים, ניו יורק, תשמ"ט-תשנ"ג
שלמי שמחה (חמשה כרכים), חידושים וביאורים בהלכה, בעיקר בסדר קדשים, ניו יורק, תשכ"ד - תשנ"א
מחשבות והרהורים פילוסופיים על מחנה ההשמדה טרבלינקה.
שמחה לֵב (18 ביולי 1899 – נפטר י"א חשון תשמ"ב 26 בנובמבר 1981) היה פילוסוף ומשפטן ישראלי שעסק בפסיכולוגיה מעשית.
נודע בשל "שיטת מנא" (Mana) שיצר לטיפול בגמגום.
שמחה לב (Loew) נולד בקיץ 1899 בסכודניצה, במחוז דרוהוביץ שבגליציה המזרחית, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בנם של פרה לבית בקנרוט וברוך לב, סוחר למדן ממשפחת חסידים אמידים, ממייסדי ההסתדרות הציונית בדרוהוביץ ובהמשך נשיא "המזרחי" בווינה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עברה משפחתו לבירה וינה, שם למד בגימנסיה, בבית ספר גבוה למסחר, ולאחר מכן למד פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת וינה וקיבל תואר דוקטור למשפטים.
לב התעניין בפסיכולוגיה מוסרית ומעשית בעקבות גמגום שממנו סבל עד גיל 27. הוא פיתח שיטת ריפוי בשם "שיטת המנא" ('מנא' פירושה יצר החיים / הקיום / הטוב והמיטיב), ובעזרתה נרפא מגמגומו.
לב חיבר ספר בגרמנית על שיטתו, והוא תורגם לצרפתית.
ב-1935 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, ופתח תחנת ייעוץ בשיטת מנא בתל אביב.
לאורך השנים עסק בטיפול פסיכולוגי ללוקים בגמגום, הפרעות חרדה, ביישנות וחוסר ביטחון עצמי.
שימש גם כיועץ בתחומי זוגיות.
לב ערך הרצאות ברחבי הארץ בהן הפיץ את שיטתו.
כתב ספרים נוספים, בהם "העצבנות מחלת דורינו ודרך מנא לריפויה", "לא נמות כי נחיה", "בית ספר לחיים", "המדריך הפסיכולוגי לניצחון", חוברות "מנא-פסיכולוגיה" ("יהי אור", "מנאיזם - הפסיכולוג לעם") ועוד.
לאחר השואה פרסם את הספר "האלבום השחור" בו הוקיע את מעשי הנאצים בשואה באמצעות תצלומים מתקופה זו.
לב יסד בארץ מספר אגודות ציבוריות לטובת היישוב העברי, מהתקופה שקדמה לפרוץ מלחמת העולם השנייה ועד קום המדינה, בהן "ליגה להגנת כבוד ישראל", "הליגה אנטי-נאצית" ו"המשפחה הגדולה בישראל".
משנת 1928 היה נשוי למרים לבית ווהל ולהם היו שלושה ילדים.
"מדריך פסיכולוגי לניצחון: קורס פסיכולוגי להכשרה נפשית לזמן המלחמה" בהדרכתו של שמחה לב, תל אביב: המכון להכשרה נפשית תל אביב, [1941?].
מורה דרך פסיכו הרמוני להצלחה בחיים; בהדרכתו של שמחה לב, תל אביב: חמו"ל, תש"ד.
(הוצאה מרוכזת ומשוכללת של הספר "בית ספר לחיים")
"תורת הנשואים בצורה מרוכזת ועממית (מוסר, הרמוניה והצלחה בחיי הנשואין), תל אביב : המכון הפסיכו הרמוני, תש"ה.
"הדרכה לשעת חירום", תל אביב: הליגה האנושית מנא, תש"ח.
"כיצד להגמל מעשון: לפי עקרונות השיטה המנא-פסיכולוגית", תל אביב: מכון מנא-פסיכולוגי, תשט"ו.
("הדרך להשתחרר מתאוות העשון ההרסנית המקצרת את החיים")
תורת המנא (מנא פסיכולוגיה), תל אביב: מנא, (הקד' תשי"ח).
"פרקים בחכמת חיים לפי עקרונות שיטת מנא (מנא פסיכולוגיה)", תל אביב: מוסד מנא, (הקד' תשכ"א).
("אין חכמה, אלא חכמת חיים")
"תורת המנא על רגל אחת, הדרך לבריאות אושר והצלחה בחיים", תל אביב: מנא, (הקד' תשכ"ב).
"הדרך לחיי נישואין מאושרים לפי עקרונות שיטת מנא (מנא פסיכולוגיה)", תל אביב: מנא, (הקד' תשכ"ג).
העצבנות – מחלת דורנו: ודרך מנא לריפויה, תל אביב: מנא, תשכ"ד.
(מהדורה ב מורחבת: תשכ"ו.) (על מניעת תאונות דרכים והיגמלות מעישון)
לא נמות כי נחיה, תל אביב: (דפוס מל"ן), תשכ"ט.
(הצעת דרך חיים בריאה ומוסרית בשיטת מנא)
הרב שמחה ישכר בער הלברשטאם (1869 - 18 בינואר 1914) היה רב בעיירה צ'שאנוב שבפולין ולאחר מכן אדמו"ר חסידות צ'שאנוב, ממתנגדיה החריפים של התנועה הציונית.
הרב שמחה ישכר בער הלברשטאם נולד בשנת 1869 לאביו הרב יחזקאל שרגא הלברשטאם הרב משיניאווה ולאמו חנה רחל, בתו של הרב צבי הירש רמר"ז הרב מלעשנוב.
סבו היה הרב חיים הלברשטאם הרב מצאנז.
נישא לפרידה, בת הרב יהושע רוקח האדמו"ר מבעלז והיה סמוך על שולחן חותנו בבעלז עד שנת 1893. לזוג נולדו שלושה ילדים: שתי בנות, חנה רחל ורבקה מרים, והבן יחזקאל שרגא הלברשטאם ששימש כרב הקהילה לאחר פטירת אביו.
הרב שמחה ישכר בער הלברשטאם נפטר בשנת 1914 לאחר מחלה קשה וממושכת.
שמחה ישכר בער הלברשטאם שימש כרב קהילת צ'שאנוב בין השנים 1893 - 1913.
דברי תורתו, שהשתמרו בעל פה ובכתב, נאספו ונערכו על ידי תלמידיו וחסידיו והודפסו בספר בשם "דברי שמחה" בשנת 1931 בקראקוב.
מהדורה שנייה, שכללה הקדמה מאת רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם, אב בית דין קהילת צ'שאנוב, הודפסה בשנת 1960 בניו יורק.
מהדורה מורחבת בעריכת הרב יצחק טוביה רבין יצאה בניו יורק ב-2021.
בחלק הראשון חידושי תורה על פרשיות השבוע ובחלק השני מכתבי תשובה לשואליו בענייני קודש וחול.
בחלק ממכתביו אלה הוא מביע את התנגדותו הנחרצת לתנועת הציונות.
הרב שמחה ישכר התנגד חריפות לתנועה הציונית, לאחר שהחלה התנועה לפרסם את האידאולוגיה שלה בעיתונות היהודית.
באחד ממכתביו נגד הציונות הוא כותב:
"כי רעת הציונים איננה מפני שאנשים חטאים הם המחזיקים בה, כי האמת הוא בהיפך, הציונות מחלה ממארת היא בעצמותה, כפירה והכחשה לדתנו, ואשר על כן החטאים האלו מחזיקים בה".
הרב שמחה הלוי סולובייצ'יק (תרל"ט, 1879 - כ"ו בחשוון ה'תש"ב, 16 בנובמבר 1941) היה רבה של מוהילב.
בן זקוניו של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, ה"בית הלוי".
נולד בוורשה לרבי יוסף דב ולאסתר ביילא לבית טמקין, אשתו השלישית של רבי יוסף דב.
נישא לביילא בת הרב יצחק וחיה ליפשיץ מקרוצ'ה שברוסיה.
כיהן ברבנות מוהילב בין השנים תרע"א - תרפ"ד.
במקביל מסר שיעורים בישיבה בשקלוב בראשותו של הרב פסח פרוסקין.
בשנת תרפ"ד היגר לארצות הברית וכיהן כרב קהילת "תפארת ישראל - אנשי בריסק" של יוצאי בריסק בברוקלין, ניו יורק.
הוא כיהן גם בראשות אגודת הרבנים.
נפטר בניו יורק בכ"ו בחשוון ה'תש"ב, 16 בנובמבר 1941.
בשנת ה'תשע"ח יצא לאור הספר שמחה לארצך - צילום חידושיו בכתב ידו.
בנו רבי יוסף דב (נפטר בי"ט באייר תשמ"ז) כיהן כאב"ד ספרינג ואלי שבניו יורק.
היה חתנו של הרב שרגא פייבוש אליהו איידלמן.
בנו של רבי יוסף הוא הרב יצחק סולובייצ'יק, ראש ישיבה בירושלים.
בתו רייזל - אשת רבי בן ציון גדליה רלב"ג (בנו של הרב אליעזר דן רלב"ג).
שמחה לילד היא עמותה ללא כוונות רווח שהוקמה בשנת 2004 כדי לעזור לילדים חולים ולמשפחותיהם, כאשר מרכז הפעילות הוא בליווי אישי של הילדים החולים לאורך תהליך האשפוז והשיקום, ובניית סביבה חברתית עבורם.
"שמחה לילד" מסייעת לילדים החולים במחלות כרוניות וגנטיות ולילדים הנמצאים בשיקום ממושך.
דוגמאות למחלות הקיימות בקרב ילדי העמותה: דיאליזה, דיסאוטונומיה, C.F., טלסמיה, אפילפסיה, ניוון שרירים, תסמונות נדירות.
את העמותה הקימו הלל וינר מארצות הברית ואילן גרובמן מירושלים.
העמותה פועלת בארבעה סניפים: ירושלים, מרכז, צפון ודרום.
הפעלת משחקיות, פעילות במחלקות והעברת חוגים על ידי בנות שרות ומתנדבים
שמירות על ילדים חולים במהלך האשפוז שלהם בתוך בית החולים
מסיבות ימי הולדת, חגים ואירועים סביב מעגל השנה.
מפעילות העמותה בבתי החולים נהנים בשנה מעל ל-7000 ילדים.
פרויקט זה הוא מהפרויקטים המרכזיים של "שמחה לילד".
לכל ילד חולה מוצמד חונך אישי אשר מלווה את הילד לאורך השנה בפגישות שבועיות, ביקורים בבית החולים וכן בליווי הילד במהלך מסיבות וימי כיף של "שמחה לילד".
כל חניך וחונך שייך לקהילת חונכות אשר נפגשת פעם בשישה שבועות למפגש או יציאה קבוצתית.
זאת על מנת לאפשר לילד מסגרת חברתית קבועה.
הקשר בין החניך לחונך משפיע לא רק על הצד הנפשי והחברתי של הילד אלא תורם גם למצבו הרפואי של הילד ומאפשר לו התמודדות טובה יותר עם המחלה.
נכון לשנת 2013 פעילים במסגרת העמותה 250 חונכויות המחולקות ל-15 קבוצות.
"שמחה לילד" מלווה את משפחות הילדים בהתמודדות עם גידול ילד חולה.
היא מקיימת ערבי הורים, נופשונים, קבוצות תמיכה ופעילויות משותפות להורים ולילדים.
במסגרת העמותה מלוות 350 משפחות באופן שוטף.
הוצאת הילדים לפעילויות רבות מהנות ושוברות שיגרה, כגון:
מחנה קיץ בן חמישה ימים גדוש באטרקציות, מופעים, טיולים וחוויות.
טיול במסגרת פרויקט החונכות ומחנה חורף לחניכים עם חונכיהם.
מחנות "להגשמת חלומות" לילדי מחלקות מיוחדות כדוגמת מחלקת דיסאוטונומיה ודיאליזה וטיול לאירופה.
ימי כיף רבים ומסיבות סביב מעגל השנה.
טיול בר מצווה ובת מצווה
טיולים לילדי מחלקות וצוותם הרפואי הנמצאים בטיפולים מתמשכים.
ילדים הסובלים ממחלות כרוניות מתקשים לעיתים ליצור ולרקום רשת חברים.
בנוסף, אפשרויות הבילוי שלהם בשעות אחר בית הספר מוגבלות הן בגלל המצב הפיזי שלהם והן בגלל מצבם הנפשי.
המועדוניות נותנות מענה הן לילדים והן להורים אשר זקוקים לסיוע במציאת פתרונות פנאי עבור הילדים.
במסגרת פעילויות העמותה השונות פעילים בכל שבוע כ–400 מתנדבים.
פעילויות העמותה השונות נותנת מענה לקשת רחבה של צרכים של הילדים החולים ובני משפחותיהם:
יצירת קשר קבוע וקשוב לצרכים המיוחדים, התמודדויות היומיום, הכאב והקושי.
סיוע לימודי לילדים הזקוקים להשלמות עקב היעדרותם הרבה מבית הספר.
הקניית חוויה חברתית ושייכות לרשת חברתית יציבה, מקבלת וחמה.
הזדמנות ל"שחרור" ההורים מהטיפול בילד להתרעננות ואגירת כוחות להמשך.
ליווי לטיפולים, בדיקות ואשפוזים בבתי החולים
ליווי וסיוע נפשי בהתמודדות עם המחלה.
הרב שמחה חיים מירון (כ"ו בניסן תש"א, אפריל 1941 – כ"ה בכסלו תשס"ד, 20 בדצמבר 2003) היה דיין ומשפטן, מנהל בתי הדין הרבניים השני במדינת ישראל.
נולד בתל אביב ליוסף ורחל מירון (מייראן), שעלו מפולין וליטא לפני מלחמת העולם השנייה.
בתקופה זו החל בפעילות ציבורית, ובהוראת הרב יהושע יגל נסע לשבתות ליישובי עולים כדי לשכנעם לשלוח את ילדיהם לחינוך דתי.
למד בישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים.
באותה תקופה השתתף במאבק על אופיו הדתי של המקום והחזיק בתיק החינוך ביישוב.
בשנת 1964 נשא את שלומית בת יוסף דב ומרים דיבון (דוביצקי).
באותה שנה עמד בבחינות הסמכה לרבנות של הרבנות הראשית, והוסמך על ידי הרב עובדיה יוסף ורבנים נוספים.
לימים הוסמך לדיינות על ידי הרבנים הראשיים לישראל - הרב עובדיה יוסף והרב שלמה גורן, וב-19 בדצמבר 1978 מונה באופן רשמי לדיין.
לאחר נישואיו למד בישיבת נובהרדוק בירושלים, בכולל שבט מיהודה בתל אביב בראשות הרב אפרים בורודיאנסקי, בכולל עטרת יוסף נובהרדוק ובכולל הרב פרדס בתל אביב.
כיהן כרב קהילה ברמת גן, בגבעתיים ובירושלים.
למד לתואר ראשון במשפטים בלימודי ערב בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה ולתואר שני באוניברסיטה העברית.
היה מנהל משרד הדתות מחוז המרכז, מזכיר בית הדין הרבני בתל אביב והיועץ המשפטי לשיפוט רבני.
בשנת 1978 מונה לדיין בידי הוועדה למינוי דיינים.
בשנים 1978–1985 (תשל"ט-תשמ"ו) כיהן כמנהל בתי הדין הרבניים.
במקביל ישב בהרכבים בבתי הדין האזוריים וכיהן כדיין בבית הדין לענייני הקדשות בירושלים, עם הרב בצלאל ז'ולטי, רבה הראשי של ירושלים.
לקראת סוף כהונתו התעמת עם הרבנים הראשיים.
בריאיון לשבועון ערב חדש האשים את שר הדתות והרבנים הראשיים בפרוטקציוניזם ובהרס בתי הדין, ובעקבות כך פוטר.
בשנת תשמ"ו מונה ליועץ המשפטי של סיעת ש"ס בכנסת.
במקביל לתפקידו זה ולאחר פרישתו ממנו עבד גם כעורך דין עצמאי.
היה מעורב במספר משאים-ומתנים קואליציוניים של המפלגות הדתיות.
כיהן כיו"ר חברה קדישא קהילת ירושלים, חבר הנהלת מדרשית נעם, חבר הנהלת בית חינוך עיוורים ובגופים ציבוריים אחרים.
התגורר בירושלים והיה אב לשבעה.
נפטר ב-20 בדצמבר 2003, והובא למנוחות בבית הקברות סנהדריה .
הרב מירון ראה לנגד עיניו מדינה הפועלת על פי חוקי התורה ומתנהלת באופן דמוקרטי.
לשיטתו מצוות התורה אינן פחות דמוקרטיות מערכים מערביים, שאותם כופה מערכת החוק והמשפט בישראל.
את אבן היסוד לשיטתו המשפטית והציבורית פרסם במאמר "חופש דת לעומת החופש מדת", שבו טען כי ההגנה המשפטית על חילוניות פחותה מן ההגנה על הדת.
הוא הגיש עתירות רבות לבג"ץ, ובהן עתירה נגד שר העבודה על ההיתר להעבדת יהודים בשבת לשם הפעלת שידורי הטלוויזיה הישראלית.
פסיקתו שילבה כלי חשיבה משפטיים.
התנגד לשימוש בדוקטרינות חיצוניות להלכה המעניקות סמכות רחבה לפוסק, מקלות או מחמירות, כגון ציות לבג"ץ בבלי מכוח דינא דמלכותא דינא לגבי חלוקת רכוש, או דעת תורה, כפי שנעשה על ידי דיינים אחרים.
בשנת 1980, בתקופת האינפלציה הדוהרת, הביע את דעתו כי יש להצמיד את סכום המינימום הקבוע בכתובה למדד המחירים לצרכן.
פעל להשוואת מעמדם של בתי הדין הרבניים לאלה של בתי המשפט, בהתאם להיסטוריית החקיקה שעל פיה הוקמו.
מעמד החברה בע"מ במשפט העברי, סיני נט, רכח, מוסד הרב קוק תשכ"ו
מומר - יהודי או כפול דת ?, הפרקליט כג, חוברת ב, 164, לשכת עוה"ד תש"ל
ההתגיירות ותוצאותיה המשפטיות, דיני ישראל 1, 61, אונ' ת"א הפקולטה למשפטים תש"ל
הפסיקה במדינת ישראל על פי המשפט העברי, סקירה, דיני ישראל, כרכים 1 - 6 תש"ל-תשל"ה
התוצאות המשפטיות של הגדרת המונח "יהודי" בחוקי השבות והמרשם, דיני ישראל 2 תשל"א, 173
מקורות המשפט בדיני מיסים אצל חמישה מפוסקי אשכנז, דיני ישראל 3 תשל"ב, 61
חופש הדת לעומת חופש מדת, עיוני משפט ג 2, תשל"ג, 414
ביקורת: דת ומדינה בחקיקה, דיני ישראל ה תשל"ד, 248
מעשי ידיה של אשה עובדת, ניב המדרשיה יא תשל"ד, 255, חוג ידידי המדרשיה בישראל
הצעות להסכמים להסדרת יחסי הממון בין בני הזוג, משרד הדתות תשל"ו-1975
בית הדין המיוחד לפי סימן 55 לדבר המלך במועצתו ותעלומת נדירותו, דיני ישראל י-יא תשמ"א-תשמ"ג, רי"ט
החינוך כגורם בקביעת בית דין את מקום החזקת הילדים, קובץ תורה שבעל פה כג, צה, מוסד הרב קוק ירושלים תשמ"ב
סקירה: נזיקין מאת הרב אברהם שינפלד, סיני תשנ"ג, רע"ה
כירסום במעמדו של בית הדין הרבני הממלכתי, קובץ הציונות הדתית לזכרו של זבולון המר תשנ"ט, 564
זכויות במקרקעין של בני זוג, שערי צדק, 122, מכון משנת הרמב"ם תש"ס
שרידים ביטאון רבני אירופה, כא, תשס"ג, כו-ל.
הרב ד"ר שמחה פישביין (נולד ב-1944) הוא חוקר ומרצה למדעי היהדות.
מייסדה של אוניברסיטה יהודית ראשונה מסוגה לאחר נפילתה של ברית המועצות במוסקבה שברוסיה, שלוחה של הטורו קולג', בה כיהן כדיקן במשך שלוש שנים.
פיתח תוכניות דומות בצרפת, ישראל, גרמניה ואיטליה.
פישביין הוציא לאור את כתב היד של ערוך השולחן שטרם פורסם עד אז, וכן הביא לדפוס את הדרשות של מחבר ערוך השולחן, הרב יחיאל מיכל אפשטיין, בספר "קול בן לוי".
שימש בעברו כעוזר בכיר לפרופ' ברנרד לנדר מייסד ונשיא הטורו קולג', על שמו קרוי מכון לנדר.
כיום הוא מתגורר בניו יורק ומרצה בלימודי תואר שני ליהדות בטורו קולג' וממשיך בניהול שלוחותיה של טורו קולג' בעולם.
נולד בשנת 1944 בטורונטו שבקנדה.
נשוי לג'ואן ואבא לארבעה ילדים החיים בישראל וסב לעשרה נכדים.
למד בישיבת נר ישראל בבולטימור, ארצות הברית.
בתחילת שנות השישים מיד לאחר לימודיו הגיע לקבוצת יבנה לשנה במסגרת הכשרה של תנועת בני עקיבא העולמית.
לאחר מכן השלים לימודי תואר ראשון ושני, וכן סמיכה לרבנות, בישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
במהלך לימודיו היה פעיל בתנועת בני עקיבא העולמית ואף שימש כראש מחנה"מושבה".
בצבא הגנה לישראל שירת פישביין בתפקיד רב צבאי והשתחרר בדרגת סגן-אלוף.
במסגרת שירותו הצבאי פיתח מסגרות להקניית חינוך יהודי בתוך המערכת הצבאית.
בתקופת מלחמת יום כיפור שירת ביחידה לאיתור חללים.
לאחר שירותו הצבאי בשנים 1983–1985 שימש כשליח של הסוכנות היהודית בניו יורק.
את הדוקטורט בלימודי אנתרופולוגיה וסוציולוגיה של הדת קיבל מאוניברסיטת קונקורדיה שבמונטריאול, קנדה.
בנוסף, פישביין קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד משתי אוניברסיטאות ברוסיה.
פישביין חיבר פרסומים רבים בנושאים מגוונים בתחומי היהדות: כתבים יהודיים ומשמעותם, שונות ביהדות הרבנית הקדומה, תעוזה בהלכה ודמותו של הרב משה יחיאל הלוי אפשטיין, חיבורים העוסקים במשנה ברורה, ערוך השולחן, משנה ותלמוד, ועוד.
שמחה מעוז (האוס) (17 ביולי 1935 - 1 בפברואר 2017) היה קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה ועוטר בעיטור המופת על פועלו במלחמת יום הכיפורים.
כיהן כראש מועצת הוד השרון בשנים 1979 עד 1982.
מעוז נולד בתל אביב וגדל בכפר סבא.
התגייס לצה"ל ב-1953 ושירת בחטיבת גולני.
הוא עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים וקורס קציני חי"ר.
לאחר שחרורו הוא התגייס מחדש לשירות קבע כקצין בחטיבת הצנחנים, פיקד על פלוגה בחטיבה ושימש קצין מבצעים.
סיים תואר ראשון ושני בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ושירת ככלכלן במערך משק לשעת חירום, בממשל הצבאי ביהודה ושומרון ובהג"א.
מונה לראש מחלקת תכנון וכלכלה ביחידה למחקר ופיתוח של משרד הביטחון.
במלחמת יום הכיפורים התנדב להצטרף לכוחות הלוחמים ושובץ במטה אוגדה 143 כעוזרו של סגן מפקד האוגדה ג'קי אבן.
תפקידו היה לדאוג לנושאים לוגיסטיים כגון תכנון ושמירה על צירי תנועה פתוחים והוא היה בצוות שארגן את הקמת ראש הגשר לצליחת תעלת סואץ.
בשלהי מלחמת ההתשה במובלעת הסורית שימש כנציג הבכיר של צה"ל במפקדת המטה המשותף עם כוחות האו"ם וצבא סוריה שתיאמה את נסיגת כוחות צה"ל והפרדת הכוחות.
בהמשך שירותו כיהן כעוזר ראש אגף התכנון.
לאחר שחרורו שימש יועץ כלכלי.
ב-1978 עמד בראש רשימת המערך לבחירות למועצת הוד השרון וכיהן כראש המועצה בשנים 1979 עד 1982. לאחר פחות מקדנציה מלאה אחת התפטר והיגר לארצות הברית.
ב-2012 יצא לאור הספר "בנקודת הכובד - המצביאות בחזית התעלה במלחמת יום הכיפורים" שכתב יחד עם מפקדו במלחמה יעקב אבן (ג'קי).
הספר זיכה אותם בפרס מולדובן לספרות צבאית חדשה מטעם אוניברסיטת אריאל בשומרון.
נפטר בפברואר 2017 והובא למנוחות בבית העלמין בזכרון יעקב.
כיהן כציר ישראל בדרום אפריקה, שגריר ישראל במקסיקו באוסטרליה ובניו זילנד.
פרת נולד בעיר רובנו (אז בתחומי האימפריה הרוסית), ועלה לארץ ישראל ב-1926. הוא למד משפטים באוניברסיטת בזל ובאוניברסיטת לונדון, ולאחר מכן חזר לארץ ישראל ועסק בעריכת דין.
באוקטובר 1953 הצטרף למשרד החוץ.
שירת כקונסול כללי בשיקגו וקונסול כללי בניו יורק.
ב-1960 מונה למנהל המחלקה למוסדות בינלאומיים במשרד החוץ.
ב-1961 מונה לציר הדיפלומטי של ישראל בפרטוריה שבדרום אפריקה.
בתום כהונתו ב-1963 צומצמה הנציגות הדיפלומטית הישראלית בדרום אפריקה, בהתאם להחלטת עצרת האו"ם, בשל מדיניות האפרטהייד.
ב-1963 מונה לשגריר ישראל במקסיקו.
ב-1964 שב לישראל ומונה למנהל מחלקת חבר העמים הבריטי במשרד החוץ.
בשנים 1967 עד 1970 שירת כשגריר ישראל באוסטרליה ושגריר לא תושב בניו זילנד.
לאחר מכן היה יועץ מדיני לשר החוץ.
בשנים 1973 עד 1975 היה בחופשה ללא תשלום ממשרד החוץ, במהלכה כיהן כמבקר האוניברסיטה העברית בירושלים.
בתפקידו האחרון במשרד החוץ עד פרישתו ב-1977 שירת כמנהל בפועל של מחלקה אירופה 1.
בכספי עיזבונו הוקמה קרן מלגות בטכניון וקומה בבניין אמרסון למדעי החיים.
כמו כן תרם לבניית בניין בבית הספר הריאלי בחיפה.
שמחה חינקיס (11 ביולי 1907 – 5 במרץ 1988) היה שוטר במשטרת המנדט שהורשע במעשה נקמה באבו כביר במהלך מאורעות תרפ"ט.
הוא נידון למוות, אך גזר הדין שונה ל-15 שנות מאסר, והוא השתחרר לאחר שש שנים.
נולד ברובנה שבווהלין, אוקראינה, לציפורה גורודקו וחנן חינקיס.
למד בחדר, וכבר בגיל צעיר ייסד עם חבריו קבוצת כדורגל מקומית בשם מאיאק.
ב-1924 השתתף בהכשרה בקלוואן, וב-1925 עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב.
הוא עבד כפועל בנין וכצבע, ובמקביל שיחק כדורגל בקבוצת "הכח" ואחריה ב"אלנבי הפועל" והתגייס למשטרת המנדט ב-1927.
בזמן מאורעות תרפ"ט הוא היה מוצב בתחנת המשטרה באבו כביר.
ב-25 באוגוסט 1929, כשפרצו המהומות עמד חינקיס על המשמר בתחנה, וחיפה ביריות רובהו על אוטובוס שבו נסעו אנשי ההגנה שבאו מכיוון מקוה ישראל להציל שני פועלים יהודים שנשארו מבודדים בבית חרושת לכוהל ליד אבו כביר.
אנשי ההגנה נתקלו בתגובה אלימה של ערביי המקום שירו מפרדס שבקרבת גבעת הרצל.
אחד מהם קרא לערבים "אין אנו חורשים נגדכם כל רעה, תנונו לעבור", אבל הערבים ירו עליהם וארבעה מאנשי ההגנה נהרגו.
ברקוביץ, פיינגולד, והררי, נהרגו במקום, ובנימין זאב גולדברג, בנו של "הנדיב" יצחק לייב גולדברג, וחברו של חינקיס, הספיק לברוח אך נורה בראשו ולפי המתואר "נפל מתבוסס בדמו" לזרועותיו של חינקיס.
בהמשך ניסו התוקפים להמשיך בהתקפה לעבר תל אביב מכיוון הפרדס.
חינקיס אסף שלושה חברים מתנדבים בתחנה ביפו, שהיו מצוידים באקדח (הוא היה היחיד עם רובה), ויחד הם חדרו לבית בפרדס, אליו סברו שנסוגו אחדים מהתוקפים, והרגו בבית חמישה מבני משפחת אל-עון, בהם שייח'.
לאחר מכן ניקה את רובהו ואף חזר לעבודתו, אך נעצר בעקבות הלשנה בה היו מעורבים יהודים.
מפקד משטרת יפו, אלפרד ריגס, עצר את חינקיס.
הסוכנות היהודית והוועד הלאומי העמידו לחינקיס חמישה סנגורים, בהם מרדכי עליאש, מנחם דונקלבלום, ויצחק אולשן.
הוא הועמד לדין ביחד עם יהודי נוסף בשם יוסף אורפלי באשמת רצח.
ב–6 בנובמבר 1929 הואשם חינקיס בהריגת שלושה גברים ושתי נשים ערבים, ובניסיון רצח של ילד בן 5 ותינוק בן שנתיים שנפצעו (ילד שלישי שכב מתחת לאמו ההרוגה וניצל).
בתחילת פברואר 1930 נידון למוות בתלייה.
לאחר גזר הדין נלקח חינקיס לצינוק בבית הסוהר המרכזי בירושלים, רותק בשלשלאות, והולבש במדים אדומים.
גזר הדין עורר זעם רב ביישוב היהודי, ובעיתון "דבר" פורסם מאמר מערכת שהביע אי אמון במערכת המשפט הבריטית.
בעקבות המאמר הוגשה תביעה נגד העיתון על ביזיון בית המשפט, וסגן העורך דאז, זלמן שזר, ישב על כס הנאשמים, ויוצג על ידי משה זמורה.
העיתון נקנס ב-80 לירות אותן תרמו קוראיו.
בערעור, טענו עורכי דינו של חינקיס שהרצח לא תוכנן מראש, וכי קודם לכן חברו הטוב גולדברג מת בידיו.
עונשו הופחת ל-15 שנות עבודת פרך, לאחר שנקבע שלא הוכח שעשה את מעשיו במחשבה תחילה.
חינקיס טען שפרץ לבית במהלך מרדף אחר פורעים וכי פגע בפורעים, אך טענתו לא נתקבלה על ידי בית המשפט וגם בקרב היישוב העברי זכה רק לאמון חלקי.
ב-3 ביוני 1935, במסגרת חנינה כללית של השלטון הבריטי, שוחרר חינקיס.
לאחר שחרורו נתקבל בשמחה על ידי ההמון בתל אביב והוועד הלאומי ערך לכבודו קבלת פנים חגיגית.
חבריו בהפועל הזמינוהו לבעוט את בעיטת הפתיחה במשחק כדורגל נגד נבחרת מצרית, וכיבדוהו בזר פרחים.
יצחק לייב גולדברג העניק לחינקיס מגרש בשכונת "תל בנימין" שנקראה לזכר בנו.
זמן מה לאחר שחרורו נישא לחנה בתו של נתן שטראוס, יוצאת גרמניה, והחל לעבוד במחלקת המים של עיריית תל אביב-יפו.
בהמשך הקריירה שלו כיהן גם כמזכ"ל התאחדות הספורט.
בשנת 1956 הוא נישא בנישואים שניים לחנה צ'פ לבית פרנק.
נפטר בשנת 1988, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ כפר גלעדי.
היחס כלפי חינקיס מצד היישוב היהודי היה מורכב.
"שני אחינו (הכוונה היא לחינקיס ויוסף אורפלי) אשר מהם אחד שב היום אלינו ...
מעולם לא ראינו בהם, מעולם לא נראה בהם פושעים בדומה לפורעים הערבים, אשר אתם יחד הושבו על ספסל הנאשמים, אתם יחד נשפטו לעונשים קשים.
מעשה הפשע שעליו נדון חינקיס היה מעשה נקמה נורא ואבסורדי באנשים שלא חטאו, היה זה מעשה פראי אשר הרעיד את נפשנו עד היסוד ואשר ראינוהו בניגוד גמור לרוח ההגנה העברית.
חינקיס עצמו דוחה מעליו בהחלט את המעשים המיוחסים לו.
אם גם נניח ששני יהודים אלה אמנם עשו את אשר יחסו להם, לא נראה בהם - בבני עם שנתקף אז על ידי ההמונים המשוסים ...
פושעים הדומים במשהו, ולו רק מרחוק ורק ברמז, לפורעים הערבים."
לאחר שנגזר דינו לתלייה, המשורר עמנואל הרוסי חיבר שיר הלל לכבודו, שהודפס עם תמונתו על גלויה, אך המשטרה הבריטית החרימה את הגלויות מהקיוסקים.
ספר ההגנה תיאר את המקרה:
"היה זה מעשה-תגמול, פרי התפרצות רגשות, לאחר שהגיעו לתל אביב הידיעות על הטבח בחברון ולאחר רצח היהודים שיצאו להציל נפשות אדם".
בשני ראיונות עם חינקיס, ב-1959 ב"מעריב" וב-1985 ב"הארץ", הוצגה גרסתו שלו.
בהארץ נכתב: "קנה את עולמו במהלך מאורעות תרפ"ט באומץ הלב שגילה...
נשפט למוות על רצח פורעים חמושים".
הלל כהן תיאר באריכות את מקרהו של שמחה חינקיס בספרו "תרפ"ט: שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי", וטען שהוא התקבל כגיבור ביישוב היהודי.
עיריית תל אביב הקימה שלט זיכרון לשמחה חינקיס במקום הקרב בו השתתף, בדרך בן צבי פינת גרינבוים, בכניסה לשכונת נווה עופר.
שמחה פינסקר (י"ז בניסן ה'תקס"א, 31 במרץ (כך על פי הלוח הגרגוריאני; על פי הלוח היוליאני: 19 במרץ) 1801 – כ"ט בתשרי ה'תרכ"ה, 29 באוקטובר (17 באוקטובר) 1864) היה חוקר קדמוניות ומדקדק.
אביו של יהודה לייב פינסקר.
אביו שבח הלוי היה מגיד חסידי בעיירים ראווע, טרנוב, טרנופול, ובטיסמניץ ופינסקר התחנך בנעוריו חינוך דתי-חסידי, אך למד גם גרמנית ומתמטיקה.
בגיל 15 התייתם מאביו ועבר לפולין, שם התחתן עם מייטא, בתו של חיים וועליר והחל לעסוק במסחר.
הוא לא עשה חיל בעסקיו ולאחר שנדד ברחבי פולין כמורה פרטי לבני יהודים עשירים התיישב ב-1827 באודסה.
באודסה היה בין מייסדיו של חדר מתוקן ובית ספר לנערים.
פינסקר שקד במיוחד על פיתוחה של ספריית המוסד על ידי רכישת ספרים רבים בשפות שונות.
ב-1836 ייסד גם בית ספר לנערות, ליד בית הספר לנערים.
במקביל התחיל לחקור בנושאי חכמת ישראל ואסף ספרים רבים בנושא.
בין היתר רכש כתבים קראיים עתיקים שהביא לאודסה אברהם פירקוביץ' מחצי האי קרים והחל לפענחם, לשם כך למד ערבית.
בשנת 1858 עבר לווינה על מנת להתמקד במחקריו ולהוציא לאור את ספריו.
בשנת 1860 הוציא לאור את ספרו "לקוטי קדמוניות", שהיה המחקר המקיף ביותר על תולדות הקראים.
למרות שבתחילת דבריו ציין ש"הדת הקראית [לעומת היהדות הרבנית] היא כלבנה כנגד השמש", התייחס אליה בכבוד רב ובאופן מקצועי ומעמיק בלי השיפוטיות שאפיינה קודם לכן את יחסם של היהודים הרבניים אל הקראים.
ב-1863 ראה אור ספר הדקדוק העברי השיטתי שלו "מבוא אל הנקוד האשורי או הבבלי", המבוסס על מחקריו ברבדי העברית העתיקה.
לספר זה צירף בנספח את ספרו של אברהם אבן עזרא "יסוד מספר".
ספר זה נכתב במקור בעת היותו מורה בבית הספר שיסד באודיסה.
מטרת הספר הייתה להיות לעזר לתלמידים בשינון הפעלים והבניינים.
באותה עת ביקש אהרן ילינק מפינסקר לפרסם בקובצי "בית המדרש", אך למרות הענות חיובית חלה פינסקר ונפטר זמן קצר לאחר מכן והיוזמה לא יצאה לפועל.
החקירה המקראית הייתה תכליתו העליונה.
לקוטי קדמוניות: לקורות בני מקרא והליטעראטור שלהם על פי כתבי יד עבריים וערביים (וויען: דרוק פאָן אדאלבערט דעללא טאָררע, תר"ך)
מבוא אל הנקוד האשורי או הבבלי: על פי כתבי יד ...
ונלוה אליו ספר יסוד מספר להחכם ר' אברהם בן עזרא ...
/ מתוקן ומבואר מאת שמחה פינסקער (ווין: דפוס פיליפ בענדינער, תרכ"ג)
מ' אברהם אבן עזרא על תשעה המספרים הפשוטים; נעתק מכ"י...
עם ביאור מספיק על ד' המספרים מאת החכם...
שמחה פינסקר; ונשלם ביאור יתר המספרים על ידי מיכאל אבא גאָלדהארט (אָדעסא: דפוס ל' ניטצשע וא' צעדערבוים, תרכ"ז)
משלי הגזרה והבניה: על שמוש הגזרות והבנינים (וויען: בראג, 1887)
שמחה פטרושקא (שמו המלא ביידיש: שמחה בונים פיעטרושקא) אוקטובר 1893 – אפריל 1950. סופר, אנציקלופדיסט, עיתונאי, פובליציסט ומתרגם.
נודע בתרגום ובפירוש היידי שכתב למשנה.
קיבל חינוך מסורתי בחדר ובישיבות, ונודע בשם "העילוי מפראגה".
בין היתר למד בישיבה בראדזימין אצל הרב פינחס מנחם זינגר והיה חברו לספסל הלימודים של בנו הסופר ישראל יהושע זינגר.
בגיל 16 החל לרכוש השכלה כללית ולמד שפות ומדעים.
ב-1917 נכנס ללמוד בסמינר לרבנים של פוזנסקי בוורשה.
זמן מה שימש כספרן במכון שבבית הכנסת הגדול בוורשה ובאוניברסיטת ורשה.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל וחי בה כשנה.
משם נסע לארצות הברית לזמן קצר וחזר לפולין.
בפולין חי עד פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939.
בוורשה כתב בעיתונים שונים בהם "נייעס" והיינט.
כמו כן כתב עבור עיתונים יידיים בלונדון וניו יורק.
כתב ספרים בנושאי היסטוריה יהודית וספר על ארץ ישראל.
תרגם יצירות ידועות ליידיש, כמו "רבי יוזלמן" של מאיר להמן (מגרמנית).
מ-1932 החלה לצאת האנציקלופדיה שכתב, "יידישע פאָלקס–ענציקלאָפּעדיע" (אנציקלופדיה יהודית עממית).
האנציקלופדיה יצאה לאור בארבעה כרכים בוורשה.
בשנת 1949 יצאה האנציקלופדיה במונטריאול בשני כרכים.
מאז חי באמריקה בניו יורק ובעיקר במונטריאול.
ב-1945 קיבל תואר דוקטור מבית המדרש לרבנים באמריקה.
מפעלו העיקרי של פטרושקא בתחום היהדות היה תרגום המשנה ליידיש יחד עם פירוש ביידיש למשנה.
הפירוש הוא פירוש מקיף, המסביר הסבר פשוט ומובן את דברי המשנה לכל דובר יידיש.
היה זה מפעל חלוצי, כי עד אותו זמן נועדו הפירושים שנכתבו למשנה לתלמידי חכמים שלהם רקע רחב ומוקדם בספרות חז"ל.
חיבורו על המשנה יצא לאור במונטריאול בשישה כרכים החל מתש"ה ועד לשנת תש"ט.
מהדורות נוספות יצאו בשנים אחר כך.
הרב שמחה כהן (דצמבר 1942, טבת ה'תש"ג – א' בניסן ה'תשפ"ג, 23 במרץ 2023) היה סופר, מרצה ויועץ בענייני חינוך ושלום בית.
מוותיקי פעילי תנועת התשובה בישראל.
נישא ללאה בתו של הרב שמואל אברמוביץ, רבה של רמת יצחק.
בשנות ה-70 היה פעיל בתנועת התשובה, פרסם מאמרי הגות בכתב העת "מחשבת" של "אל המקורות", ונסע להרצות ברחבי הארץ.
בראשית שנות ה-80 חבר לרבנים יוסף ברוק ונחום דיאמנט בהקמת ישיבת נתיבות עולם, ישיבה חרדית-ליטאית לחוזרים בתשובה.
הוא נמנה עם צוות המרצים בישיבה עד לפטירתו.
בעשור שנים הללו הפעילות הורחבה לירושלים לבני ברק למודיעין עילית ולביתר עילית, ולמקומות אלו הגיעו ללמוד תלמידים מהצפון מהדרום ומהמרכז.
במשך שנים אלו חיבר הרב שישה ספרים עיוניים על נישואין מנושאים שהתקבצו בהרצאות שנמסרו במכון.
בשנת 2019 הרב שמחה כהן עם הרב איתמר בוחבוט חברו למכון "מחשבות" שבהנהלת תלמידו הרב גד זעפרני שהוא בוגר מכון תפארת שלום, והרחיבו את הפעילות גם להכשרה תורנית ומקצועית בתחום הנפש של פסיכותרפיה - CBT ועוד שיטות נוספות, ייעוץ וטיפול ריגשי מקצועי לגברים ולנשים.
הרב כהן עוד מצעירותו היה פעיל בתנועת התשובה, ומשך חייו פעל במסגרת ארגוני החזרה בתשובה "ערכים", "הידברות" ואחרים.
שיעוריו משודרים בקביעות ברדיו קול חי ובערוץ הידברות.
הוא פרסם טור שבועי בשבועון "שעה טובה".
נפטר ב-23 במרץ 2023, א' בניסן ה'תשפ"ג, הלווייתו יצאה מישיבת נתיבות עולם בבני ברק והוא נקבר בבית הקברות פוניבז'.
תקשורת עם קהל ויחיד: פרקי הנחיה לרבנים, מרצים, מורים ומגידי שיעורים, בני ברק תשס"ב
ביתך שלום: פרקי הנחיה לתקשורת במשפחה ויחסי אנוש וחברה על פי מקורות היהדות
קונטרס הדרכה: עיקרו של הספר פרקי עיון על פי מקורות היהדות בנושא של חיי אישות, ובתחילת הספר נכתבו כמה פרקי סיכום של נושאים שנכתבו בהרחבה בספריו השונים, בנושאי תקשורת בנישואין והבדלים בין איש ואישה.
השידוך: פרקי הדרכה וייעוץ לתקופת השידוכים, את הספר חיבר בצוותא עם בנו הרב יהודה כהן.
אחותו ביילה רחל נישאה לרב יהודה עדס, ראש ישיבת קול יעקב.
אחיו הם הרב צבי כהן (רב מערב בני ברק ומחבר הספר "הגעלת כלים" ועוד עשרות ספרים) והדיין הרב יקותיאל כהן (אב"ד באשדוד ומהדיר ספרי ראשונים).
גיסו היה הרב נחום קוק.
שמחה (סטפן) פינקלשטיין (1917–1987) היה שחקן טניס שולחן ישראלי-פולני.
בעל מדליית ארד מאליפות העולם (פראג 1936) בתחרות הקבוצתית, שש פעמים אלוף ישראל בטניס שולחן (1953–1957 ו-1959), אלוף פולין (1937) אלוף המכביה השלישית (1950) והמכביה הרביעית (1953) ואלוף כינוס הפועל החמישי (1952).
באליפות העולם בטניס שולחן שנערכה בפראג, צ'כיה בשנת 1936 זכה פינקלשטין כשחקן נבחרת פולין במדליית ארד בתחרות הקבוצתית, ביחד עם אלויזי ארליך, סמואל שיף ויזרסקי היהודים.
באליפות העולם שנערכה בבאדן בשנת 1937 הוא סיים במקום רביעי בטורניר הקבוצתי והגיע לשלב רבע הגמר בטורניר ליחידים שבו הפסיד לריצ'רד ברגמן יהודי מאוסטריה שזכה בזהב.
הוא ברח מפולין לישראל בגלל עלית הנאצים בשנת 1937 דרך רומניה.
באליפות העולם שנערכה בלונדון בשנת 1938 הוא הגיע לשלב רבע הגמר בטורניר לזוגות גברים ביחד עם אריך קספר מאוסטריה שבו הפסיד ללאסלו בלאק וויקטור ברנה יהודים מהונגריה שזכו בכסף.
באליפות העולם שנערכה בקהיר בשנת 1939 הוא ייצג את נבחרת ארץ ישראל ביחד עם ס.
הנבחרת סיימה במקום 11 לפני לוקסמבורג עם נצחון אחד.
בטורניר ליחידים הוא הגיע לשלב שמינית הגמר שבו הפסיד ב-3 מערכות לקן הייד מאנגליה ובטורניר לזוגות גברים ביחד מנצור הלמי ממצרים הוא הגיע לשלב שמינית הגמר שבו הפסידו למילוסלאב המר מיוגוסלביה ויוזף טרטקובר מלוקסמבורג שזכו במדליית כסף.
בישראל שיחק פינקלשטיין בקבוצת מכבי הצפון תל אביב, בהפועל יפו ובבית"ר נס ציונה.
בתחרויות טניס השולחן של המכביה השלישית שנערכו בשנת 1950 זכה פינקלשטיין במדליית זהב, בטורניר זוגות מעורבים ביחד עם עליזה לייפניק לאחר ניצחון בגמר על קובו מהולנד וקוטובסקי מאנגליה 0-2.
במסגרת תחרויות טניס שולחן בכינוס הפועל שנערכו בשנת 1952 זכה פינקלשטיין בשתי מדליות זהב, בטורניר ליחידים ובטורניר לזוגות מעורבים ביחד עם ג'ואיס פידלר מאנגליה.
באליפות ישראל הראשונה בטניס שולחן שנערכה בדצמבר 1952 זכה פינקלשטיין במדליית זהב לאחר ניצחון בגמר על חברו לאגודה ורדי 0-2.
בתחרויות טניס השולחן של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 זכה פינקלשטיין בשתי מדליות זהב, בטורניר לזוגות גברים ביחד עם אוטו פפרבאום לאחר ניצחון בגמר על בולגאר ודיננסון משוודיה 1–2 ובטורניר זוגות מעורבים ביחד עם עליזה לייפניק לאחר ניצחון על לטמן ושרווד מאנגליה 0-2.
כעובד מלטשת יהלומים נחשף פינקלשטיין במאי 1965 לשוד יהלומים במקום עבודתו בתל אביב.
בשנת 1967 דורג פינקלשטיין במקום שלישי בישראל מבין שחקני טניס השולחן.
הרב שמחה אשכנזי מדעסוי (לעיתים: ר' שמחה הלברשטאדט מדעסוי; לאחר שנת ה'תע"ז נפטר בי"א בכסלו ה'תקמ"ו, 13 בנובמבר 1785) היה מגדולי יהדות אשכנז במאה ה-18. הגהותיו על הש"ס נדפסו בש"ס וילנא.
נולד, ככל הנראה, לאחר שנת ה'תע"ז לרבי צבי הירש ביאלה רבה של קהילת הלברשטאדט ומחבר הספר "עטרת צבי", ולאמו בתו של רבי שמחה הכהן רפפורט אב"ד דובנו, הורדנה ולובלין.
נישא לבתו של הנגיד רבי משה אשכנזי מעיר ברודי, ולמרים בתו של הנגיד רבי יעקב באב"ד מברודי.
בראשית דרכו ברבנות כיהן כרבה של לנצ'נה (ליד לובלין) (ה'תקט"ו, 1755), בהמשך החליף את אביו ברבנות העיר סקולה (ה'תקכ"א, 1761).
בשנת ה'תקכ"ח (1768) החליף את רבי דוד ברלין ברבנות העיר דסאו.
בשנת תקט"ו, כ"ו באייר, התכנסו גדולי הרבנים בעיר ברודי בגליציה, והתפרסו כרוז בשם "וחרב פיפיות", בו חרמו את כל מאמיני כת הפרנקיסטים.
בין החותמים היה גם הרב שמחה, אשר חתם את שמו: "הק' שמחה חוב"ק לענטשנע ומצודתו פרוסה לדעסויא".
היה בין הראשונים שפעלו לשיפור החינוך בקהילה.
בשלהי המאה ה-18 מנתה דסאו קהילה קטנה של כמה מאות נפש, עם 3 חדרים ומורים פרטיים למשפחות האמידות.
בסוף כהונתו של הרב שמחה, בסוף שנת 1785 יצאו נכבדי הקהל בקריאה להקים מוסד חינוכי חדש שיספק חינוך מתוקן לנוער.
בעקבות יוזמה זו הוקם בשנת 1786 בית מדרש חדש, ששילב לימודי קודש בגוון מודרני, אך ללא הוראת לימודי חול.
מוסד זה לא ענה על דרישות המשכילים, שייסדו את אגודת "חינוך נערים" במטרה להקים מוסד המשלב רעיונות חינוכיים מודרניים בהשראת ברלין ומשכילי דסאו.
שם האגודה נבחר בהשראת בית הספר חברת חינוך נערים בברלין, והשפעת פילנתרופים מקומיים תרמה לעיצוב מוסדות החינוך בעיר.
חלק מבניו אימצו את שם המשפחה "הלברשטאם", בעוד אחרים נודעו בשם "הלברשטאדט".
הגהותיו לתלמוד בבלי נדפסו בסוף ש"ס וילנא.
נפטר ביום י"א בכסלו ה'תקמ"ו, 13 בנובמבר 1785.
בנו – רבי ישראל, רבה של סקולה.
בנו – רבי מרדכי הלברשטם, רבה של קומארנו.
חתנו של רב המדינה רבי אריה ליב ברנשטיין.
בנו – רבי צבי הירש הלברשטם, מברודי
בנו – רבי חיים הלברשטם מברודי.
חתן רבי אריה לייבוש הורוביץ (הראשון) (ה'תק"ך-ה'תר"ד), אב"ד סטאניסלב.
בנו – רבי יצחק הלברשטם מקראקא, מחבר 'שיח יצחק'.
בנו – שלמה זלמן חיים הלברשטאם.
בתו – יענטי נשא לרבי אלכסנדר יצחק בן רבי יקותיאל זלמן רפפורט (ר' זלמן פערילש), מברודי.
שמחה יגל (נולד בשנת 1951) הוא פרופסור לרפואה, מנהל אגף נשים ויולדות בסיכון במרכז רפואי הדסה הר הצופים ועין כרם.
נולד בקיבוץ סעד לעזריאל פייגלשטוק יליד וינה, ולחווה ילידת המבורג, ניצולי שואה בן למשפחה בת שלושה ילדים.
כתינוק בן שנה עבר עם משפחתו לכפר בתיה, שם גרו חמש שנים.
בהמשך הם קבעו את ביתם בפתח תקווה, בה העביר את עיקר ילדותו.
היה חניך בסניף בני עקיבא מלאבס בפתח תקווה.
למד בישיבת נתיב מאיר בירושלים.
בתום לימודיו השתלב בלימודי הרפואה בעתודה האקדמית באוניברסיטה העברית, התמחה בגינקולוגיה וסיים בהצטיינות.
עם נישואיו התגורר בירושלים סמוך לבית החולים ועם תחילת שירותו הצבאי כרופא עברה המשפחה לרמת מגשימים שברמת הגולן.
לאחר כמה שנים עבר להתגורר ביישוב עפרה שם הוא מתגורר כיום.
במהלך השנים יצא עם משפחתו להשתלמות עמיתים במחקר בסיסי בקנדה ולשבתון בארצות הברית.
שימש כמנהל אגף נשים ויולדות במרכז רפואי הדסה הר הצופים וכהיום הוא רופא בילדות בסיכון ובנוסף, עומד בראש המרכז לחקר שליית האדם בבית החולים.
חיבר את הספר 'קרדיולוגיה של העובר'(יצא ב-2019 במהדורה שלישית) המהווה ספר יסוד בלימוד והבנה של הפיזיולוגיה והפתו-פיזיולוגיה של לב העובר.
בנוסף, פרסם מעל ל-350 מאמרים, אזכורים והוציא לאור פרסומים רבים.
בתחום סריקת לב העובר גילה שיטה לבחינת אקו לב עוברי אשר נלמדת בכל העולם.
בתחום המחקר הבסיסי חוקר את התווך העוברי-אימהי והתפתחות השליה בהיבטים התפתחותיים ואימונולוגיים.
פרופ' יגל מרצה מבוקש בכנסים מקצועיים בעולם.
נחשב לאחד מאבות המקצוע של אולטרה סאונד במיילדות וגינקולוגיה בישראל.
היה יו"ר החברה לאולטרה סאונד במיילדות וגינקולוגיה (1999–2002), חיבר הנחיות מקצועיות רבות בתחום זה וחבר במועצה של האיגוד הישראלי למיילדות וגינקולוגיה.
בשנת 2020 הוענקה לפרופ' יגל חברות באקדמיה הלאומית הישראלית לרפואה מדעית כאות הוקרה על הישגים מדעיים יוצאי דופן ופורצי דרך ברמת עולמית שהביאו לקידום המחקר הביו-רפואי לטובת הרפואה ובריאות האדם.
בשנת 2021 זכא בתואר היוקרתי של האיגוד הבינלאומי לאולטרה סאונד בתחום הנשים ומיילדות.
מדליית הזהב של איאן דונלד מוענקת אחת לשנה לאדם אשר תרם תרומה מדעית משמעותית לקידום האולטרה סאונד האבחוני במיילדות וגינקולוגיה ומי שהשפיע על אופן ביצוע אולטרה סאונד באמצעות מחקר או חדשנות.
שמחה סורוקר (4 במאי 1928 – 4 במרץ 2004) היה הממונה על אגף התקציבים במשרד האוצר, ציר כלכלי בממלכה המאוחדת, מנכ"ל משרד התקשורת ומנכ"ל בנק איגוד.
שמחה סורוקר נולד בירושלים וגדל ברחובות.
הוא היה מפקד גדוד בתנועת המכבי הצעיר ברחובות.
עסק בעבודות חקלאיות ובכך סייע בפרנסת משפחתו.
למד בגימנסיה גאולה בתל אביב, התחיל ללמוד כלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים, אך לימודיו באוניברסיטה נעצרו בזמן מלחמת העצמאות, בה התגייס לגדוד מוריה של חטיבת עציוני.
לאחר סיום המלחמה המשיך את לימודיו וסיים תואר שני בחוגו של דן פטינקין.
במהלך לימודיו באוניברסיטה שימש כגזבר בהסתדרות הסטודנטים.
במקביל ללימודיו באוניברסיטה, סורוקר החל לעבוד במשרד האוצר והיה מראשוני העובדים באגף התקציבים.
בשנת 1955 קיבל מלגה לנסיעה ומגורים בוושינגטון שם השתלם בנושא תקציבים.
הוא התקדם באגף עד שבשנת 1958 התמנה לראש האגף.
סורוקר היה מקורב לקברניטי הכלכלה הישראלית הצעירה בהם לוי אשכול ופנחס ספיר.
במסגרת תפקידו היה חבר בוועדה שהמליצה על העברת הטלפוניה לחברה מסחרית, אך מסקנות הוועדה נגנזו על ידי שר הדואר והקמת בזק נדחתה בכ-22 שנה.
החל משנת 1962 ביקש לעבור לתפקיד אחר.
הוא ביקש להתמנות למנהל בתי זיקוק לנפט, אך הפסיד בהתמודדות למאיר גירון.
בשנת 1964 מונה סורוקר לציר כלכלי בשגרירות ישראל בבריטניה, וגר בלונדון עם משפחתו במשך 4 שנים עד סיום כהונתו.
במהלך אותה תקופה עלה שמו כמועמד לתפקיד המפקח על מטבע זר ולתפקיד משנה למנכ"ל משרד המסחר והתעשייה.
כן הוצע לתפקיד מנכ"ל בנק החקלאות לישראל, אך מינויו טורפד על ידי חיים הלפרין.
ב-1968 התמנה למנכ"ל משרד הדואר.
נבנו בזמן כהונתו כבלים תת-ימיים לאירופה ונחנכה תחנת הלוויינים בעמק האלה.
בטקס חניכת הלוויינים הנ"ל שנוהל על ידו, לראשונה בהיסטוריית מדינת ישראל נוצר קשר טלפוני ישיר עם נשיא ארה"ב ריצ'רד ניקסון על ידי ראש הממשלה גולדה מאיר.
בתום כהונתו כמנכ"ל משרד התקשורת ב-1976 התמנה למנכ"ל בנק איגוד.
סורוקר היה בנוסף חבר הוועדה לתכנון ותקצוב במועצה להשכלה גבוהה, חבר הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב וחבר הוועד המנהל של מכון ויצמן.
סורוקר היה נשוי לזיוה, והיה אב לבת ושני בנים - עו"ד נילי ארז סורוקר, עו"ד ערן סורוקר וד"ר למדעי המחשב דני סורוקר.
שמחה סורוקר נפטר ב-4 במרץ 2004 ונקבר בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
שמחה פרידמן (נולד ב-25 בספטמבר 1983, י"ח בתשרי תשמ"ד) הוא זמר-יוצר ישראלי חסידי, חסיד חב"ד.
פרידמן נולד בצפת לאלתר אליהו ולאה פרידמן.
למד בישיבות "תומכי תמימים" בלוד ובקריית גת.
את דרכו כמוזיקאי התחיל בהיותו ילד בצפת כשהקים מקהלה ששרה גם שירים מקוריים שלו, והופיעה באירועים שונים.
בזמן לימודו בישיבה בקרית גת הקים להקה עם מספר חברים, שהופיעה במספר אירועים.
ב-2008 הלחין עבור בן דודו, הזמר בני פרידמן את השיר "המרחם" מאלבומו "טעמו" שהוציא אז.
פרידמן התפרסם בעיקר לאחר חתונתו כשהקים להקה בשם "שמש", שלאחר מכן שונה שמה ל"שמחה", שפרידמן משמש כמנהלה המוזיקלי ואף ניגן בלהקה ובהמשך החל לשמש כסולן הלהקה.
במקביל לקריירה החל ללמוד בבית הספר "מזמור".
בחורף 2014 הוציא פרידמן בשיתוף עם המוזיקאי יוני אליאב והזמר מנדי ג'רופי את "מחרוזת השלוחים" – מחרוזת שירי שלוחי חב"ד, יחד עם קליפ שצולם ברחבת בנין 770 בכפר חב"ד.