tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מייקל ג'רל הפקיד אותו בינואר 2017 על הניצוח על האנסמבל באופרה שלו קסנדרה, בכיכובה של פאני ארדנט, שהופיעה בתיאטרון הגדול של פרובאנס.
מערכת היחסים הקרובה שלו עם ג'ארל הובילה אותו לנצח על קונצרט יום השנה באוקטובר 2018 באולם ויקטוריה בז'נבה, עם אנסמבל "למניק מודרן" ותזמורת דה לה סוויס רומנדה.
פייר ניצח על תזמורות שונות בצרפת.
כגון: התזמורת הקאמרית של פריז, תזמורת פריז, התזמורת הסימפונית של נאנסי, תזמורת האופרה של טורס והתזמורת הלאומית של אוברן.
פייר בלוז היה שותף מייסד ומנהל אמנותי של האקדמיה התזמורתית למוזיקה, בית ספר אירופי ללימודי תזמורת.
בלוז הפך למנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של אודנסה בשנת 2021.
בדצמבר 2021, הודיע אנסמבל אנטרקונטמפורן על מינויו של בלוז למנהל המוזיקלי הבא שלו, החל מעונת 2023 - 2024, עם חוזה ראשוני של 4 שנים.
פייר ברונו בורלא (בפלמית: Pierre Bruno Bourla; 19 בדצמבר 1783 – 31 בדצמבר 1866) אדריכל בלגי.
בורלא נפטר בשנת 1866 בסנט לורנס וגופתו העברה ב-1930 לבית הקברות שונסלהוף .
1846: חבר באקדמיה המלכותית למדע ואמנויות יפות של בלגיה .
פייר אז'ן ברגובוי היה אשר כיהן כראש ממשלת צרפת תחת הנשיא פרנסואה מיטראן בשנים 1992–1993. לפני כן, כיהן כשר הכלכלה והאוצר בשנים 1984–1986 ו-1988–1992.
פייר ברגובוי נולד בעיר דאוויל-לה-רואן במחוז סן-מריטים שבצפון צרפת, לאב אוקראיני ואם צרפתייה.
אביו, אדריאן ברגובוי, היה יליד העיר איזיום שבאימפריה הרוסית.
הוא הגיע לצרפת בשנת 1916, כחייל בחיל המשלוח הרוסי לחזית המערבית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בתום המלחמה החליט להישאר בצרפת.
פייר ברגובוי התחיל לעבוד מגיל 16 בחברת SNCF, כפועל פשוט.
עם הזמן הפך לפעיל באיגודים המקצועיים.
בשנת 1949 הצטרף (כנציג האיגוד המקצועי) לצוות העבודה של שר התחבורה והשירות הציבורי כריסטיאן פינו.
כעבור שנה עזב את הצוות והחל לעבוד כסוכן טכני בחברת הגז הצרפתית.
בשנת 1959 היה בין מייסדי המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת (PSU).
בהמשך היה יועצו של חבר האספה הלאומית פייר מנדס פראנס.
בשנת 1969 הצטרף אל המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית והפך למקורבו של פרנסואה מיטראן.
בשנת 1981, כאשר נבחר מיטראן לנשיא צרפת, הוא מינה את ברגובוי לתפקיד המזכיר הכללי של משרד הנשיא.
כעבור שנה מונה ברגובוי לשר העבודה והשירותים הסוציאליים בממשלתו של פייר מורואה.
בשנת 1984 מינה אותו ראש הממשלה לורן פביוס לתפקיד שר הכלכלה והאוצר בממשלתו.
בעקבות הפסד הסוציאליסטים בבחירות לאספה הלאומית ב־1986, התפרקה ממשלתו של לורן פביוס.
ברגובוי שב לעבוד בצוותו של הנשיא מיטראן.
בבחירות 1988] היה ברגובי בין מנהלי הקמפיין של מיטראן.
לאחר זכייתו בבחירות – שב ברגובוי לממשלה ושוב מונה להיות שר האוצר.
בשנת 1992, בעקבות כישלון המפלגה הסוציאליסטית בבחירות האזוריות בחבלי צרפת, נפלה ממשלתה של אדית קרסון.
הנשיא מיטראן הטיל על ברגובוי להרכיב את ממשלת מיעוט.
ב-2 באפריל 1992 הושבעה הממשלה החדשה ברשותו של ברגובוי.
הוא כיהן כראש ממשלה, פחות משנה.
המפלגה הסוציאליסטית בראשותו של ברגובוי נחלה תבוסה קשה בחירות לאספה הלאומית שהתקיימו במרץ 1993 – כוחה הפרלמנטרי ירד מ-260 מושבים ל-53 בלבד.
ברגובוי נטל את האחראיות לתבוסה והתפטר מתפקידו ב־29 במרץ 1993.
ב-1 במאי 1993 התאבד פייר ברגובוי ביריית אקדח.
הוא לא השאיר שום רישום לגבי הסיבה להחלטתו להתאבד.
אחת הטענות הייתה שהוא התאבד בשל חקירת פרשת השחיתות, בה היה מעורב לכאורה.
פייר דה פֶרְמָה היה אציל צרפתי, מהמתמטיקאים הגדולים של המאה ה-17. פרמה היה משפטן במקצועו ועסק במתמטיקה כתחביב, ועל-כן זכה לכינוי "נסיך החובבים".
תרומתו של פרמה להתפתחותה של המתמטיקה זיכתה אותו בכינוי "גדול הצרפתים במאה ה-17".
פרמה נחשב כאביה של תורת המספרים ויחד עם בלז פסקל הוא נחשב גם כאביה של תורת ההסתברות.
בנוסף לכך הוא תרם תרומה חשובה לפיתוח היסודות של החשבון האינפיניטסימלי.
פרמה נולד בשנת 1607 בעיר , צרפת.
אביו, דומיניק פרמה היה סוחר עורות עשיר, אשר שימש שלוש קדנציות של שנה כאחד מארבעת הקונסולים של בומון-דה-לומאן.
לפייר היו אח ושתי אחיות.
למד באוניברסיטת טולוז, ולאחר מכן עבר לבורדו, שם החל לערוך את המחקרים המתמטיים הרציניים הראשונים שלו.
בשנת 1623 החל פייר את לימודיו ב.
בשנת 1626 קיבל תואר במשפט אזרחי, בשנת 1630 רכש את משרתו של חבר מועצה ב.
עד לשנת 1631 עסק בעריכת דין בטולוז.
בשנה זו מונה למועצה לפניות הציבור, שדרכה ביקשו אזרחים לפנות אל המלך או מי מנציגיו, כמו כן היה עליו לעקוב אחר היישום של צווים של המלך.
בשנת 1652 פרצה מגפת דבר קשה באירופה והפילה חללים רבים.
פרמה חלה בדבר וכמעט מת כתוצאה מכך.
למעשה, חברו ברנרד מדון דיווח כבר לכמה מעמיתיו על מותו.
זמן קצר לאחר מכן הוא יצא מסכנת מוות.
בעקבות מחלת הדבר מתו רבים מהפקידים שהיו בכירים ממנו, ופרמה קודם למעמד הגבוה ביותר בבית המשפט הפלילי.
ניתנה לו רשות לכלול בשמו את הקידומת "דה".
פרמה היה מתבודד מקהילת המתמטיקאים בזמנו ולא נהג לפרסם את ההוכחות שלו.
דבר זה הרגיז מאוד רבים מעמיתיו.
לעיתים, תוך כדי עיסוקיו, התכתב פרמה עם מתמטיקאים בצרפת וברחבי אירופה, ובהם: בלז פסקל, ג'ון ואליס, ובמיוחד עם מרן מרסן, שהיה ידידו הנאמן של רנה דקארט וקישר בינו לבין פרמה.
מרסן אף ביקר אותו בטולוז והיה איש הקשר המרכזי שלו למתמטיקאים בפריז.
פרמה פיתח ביחד עם דקארט את הגאומטריה האנליטית.
פרמה פיתח נוסחה לזהות פרמה.
פרמה ידוע כאביה של תורת המספרים.
הישגיו, השערותיו והבעיות שהעלה בתורת המספרים הביאו להתפתחות עצומה של תורה זו בדורות שאחריו.
פרמה, יחד עם בלז פסקל, נחשב גם לאביו של ענף המחקר של תורת ההסתברות.
1654 נחשבת שנת לידתה של תורת ההסתברות הנאיבית.
בשנה זו פנה אציל צרפתי בשם שבליה דה מרה לפסקל בנוגע למשחק קוביות והציג שאלה שזכתה לשם "בעיית הניקוד": נניח ששני שחקנים משחקים משחק מזל בו בכל תור אחד מהם מקבל נקודה באופן אקראי (למשל לפי תוצאת הטלת קוביות), ומי שמגיע למספר נקודות מסוים זוכה בפרס שנקבע מראש.
בעקבות פנייה זו החלה להתנהל תכתובת בין פסקל לבין פרמה, ובה עסקו בבעיות הקשורות למשחקי מזל.
בין השאר מצאו פתרון הוגן עבור בעיית הניקוד.
התכתובת בין פסקל לפרמה פורסמה רק ב-1679.
פרמה תרם תרומה משמעותית לפיתוח החשבון האינפיניטסימלי, תחום שהיה בראשית התפתחותו.
הוא מצא דרך לחישוב אינטגרל, ובכך סיפק לניוטון וללייבניץ בסיס חשוב לפיתוח המשפט היסודי של החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי.
על שמו נקרא משפט פרמה (לנקודות קיצון) שנחשב משפט מרכזי בתחום.
לאחר מותו של פרמה ב-1665, פרסם בנו סמואל את מרבית יצירותיו.
בשנים שלאחר מותו עמלה הקהילה המתמטית והוכיחה את כל משפטיו (או הפריכה את השערותיו השגויות) למעט משפט אחד, שנודע בשל כך בשם המשפט האחרון של פרמה.
המשפט זכה לפרסום רב והוכח סופית רק בשנת 1995 על ידי המתמטיקאי הבריטי, פרופסור אנדרו ויילס, בפרסום של מעל 200 עמודים אשר מכילים מגוון תחומים ברמת מורכבות גבוהה, כגון עקומים אליפטיים.
הברון פייר דה קוברטן היה מחנך והיסטוריון צרפתי, שהתפרסם בעיקר כמייסדם של המשחקים האולימפיים המודרניים.
דה קוברטן נולד בפריז בשם פייר דה פרדי למשפחת אצולה.
בבגרותו שקל לפנות לקריירה צבאית, אך ביקוריו באוניברסיטאות ארצות הברית ובריטניה (וכן מהכנסת הספורט בבתי ספר כמו של תומאס ארנולד ברוגבי, אנגליה) השפיעו עליו לחפש את ייעודו בשיפור החינוך בצרפת.
חלק משיפור זה כלל חינוך לספורט, שהוא ראה כמרכיב חשוב בהתפתחות האישית של צעירים.
דה קוברטן הגה רעיון לתחרות בינלאומית לעידוד אתלטיקה.
לאור עניין בינלאומי גובר באולימפיאדה העתיקה, שנתעורר בעקבות ממצאים ארכאולוגיים באולימפיה, הוא הגה תוכנית להחיות מחדש את המשחקים האולימפיים.
דה קוברטן ארגן קונגרס עולמי ב-25 בנובמבר 1892 בסורבון בו הציע לחדש את המשחקים האולימפיים במתכונת מודרנית.
הקונגרס הוביל לכינוס נוסף, ב-23 ביוני 1894, בו הוקם הוועד האולימפי הבינלאומי, ודה קוברטן מונה למזכיר הכללי שלו.
כמו כן הוחלט שהאולימפיאדה המודרנית הראשונה תתקיים באתונה בירת יוון ב-1896, ושהמשחקים ייערכו כל ארבע שנים, בניגוד לרצונו של דה קוברטן, שרצה שהמשחקים הראשונים ייערכו בצרפת בשנת 1900. המשחקים הראשונים היו הצלחה גדולה, ודה קוברטן נבחר לנשיא הוועד לאחר שהיווני דמטריוס ויקלאס פרש לאחר האולימפיאדה בארצו.
קוברטן הכניס שני שינויים מהותיים ביחס למשחקים האולימפיים הקדומים: הוחלט כי במשחקים ישתתפו כל העמים, והם ייערכו כל פעם בעיר אחרת.
לאחר ההצלחה הראשונית, ההמשך היה הרבה פחות טוב.
המשחקים האולימפיים הבאים, שהתקיימו בפריז ב-1900 ולאחר מכן בסנט לואיס ב-1904 נבלעו בירידים בינלאומיים, וקיבלו תשומת לב מעטה בלבד.
שיפור מסוים הורגש במשחקי הביניים באתונה ב-1906, ומכאן והלאה המשחקים האולימפיים גדלו והפכו לאירוע הספורט החשוב ביותר.
בין השנים 1912–1948 הוענקו מדליות גם בתחומי אמנויות שונים, ודה קוברטן עצמו זכה במדליית זהב בתחום הספרות באולימפיאדה בשנת 1912, על יצירה שהגיש בשם עט.
דה קוברטן פרש מנשיאות הוועד האולימפי אחרי אולימפיאדת 1924 בפריז, שהייתה מוצלחת בהרבה מהניסיון הראשון בעיר ב-1900.
בשנת 1911, פייר דה קוברטן ייסד את ארגון הצופים הבין-דתי Éclaireurs Français (EF) בצרפת, שמאוחר יותר התאחד ויצר את Eclaireuses et Eclaireurs de France - ארגון הצופים הכלל-דתי בצרפת, המונה היום למעלה מ-35,000 חברים.
דה קוברטן השקיע את זמנו בשני תחומים עיקריים: קידום המשחקים, על ידי קיום הרצאות וקונגרסים והמשחקים עצמם.
חלקו בכתיבת חוקת המשחקים האולימפיים, התקנות והטקסים אינו מבוטל.
התחום השני בו עסק היה ההוראה והחינוך, וכתיבת ספרו, "תולדות האנושות".
דה קוברטן נשאר נשיא הכבוד של הוועד האולימפי עד מותו ב-1937 בז'נבה שבשווייץ.
הוא נקבר בלוזאן (מקום מושבו של הוועד האולימפי), וליבו, לפי רצונו, נקבר בנפרד – באנדרטה שליד הריסות אולימפיה העתיקה.
דה קוברטן עסק בספורט לאורך כל חייו והתאמן בריצה, סייף, אגרוף ובמיוחד בחתירה.
פייר דה קוברטן טבע את הסיסמה לא הניצחון חשוב אלא ההשתתפות, וכן את הסיסמה מהיר יותר, גבוה יותר, חזק יותר (Citius, altius, fortius) - שהפכה להיות סיסמת הספורט בכללותו.
פייר גספאר שומט היה בוטנאי ומהפכן צרפתי.
שומט נולד בחבל בורגונדי שבצרפת.
הוא סיים לימודי רפואה בפריז בשנת 1790. עד המהפכה הצרפתית עסק בעיקר במחקר בוטני, ובמהלכה לקח חלק פעיל כאחד המנהיגים במועצת המהפכה.
שומט היה מהפכן חברתי נלהב; הוא הוביל לביטול הענישה גופנית בבתי הספר, וכן קידם חקיקה שהגבילה הימורים וספרות תועבה.
בנוסף, שומט הוביל רפורמות בתחום הבריאות, הנראות כיום כבסיסיות, כדוגמת חקיקה שהבטיחה טיפול רפואי לכל; חקיקה נוספת שיזם, הבטיחה לעניים קבורה במימון המדינה.
לצד ידידו ז'וזף פושה ארגן שומט את "חג התבונה" בקתדרלת נוטרדאם דה פריז, שקרא תיגר על הדת.
שומט היה ממייסדי שלטון הטרור, וסופו שהואשם על ידי מקסימיליאן רובספייר בקשר והוצא להורג.
פייר דה רונסאר היה משורר צרפתי.
דה רונסאר נולד בכפר קוטור-סור-לואר, במחוז לואר-א-שר שבמרכז צרפת, לאב שהיה רב המלצרים של פרנסואה הראשון מלך צרפת.
קיבל את חינוכו בבית, ואחר כך בקולז' דה נוואר בפריז.
עלה לדרגת נער אציל בחצר המלכות.
כאשר מדלין מולואה, בתו של המלך, נישאה לג'יימס החמישי מלך סקוטלנד (1 בינואר 1537), דה רונסאר הצעיר נסע בשירות המלך לבריטניה ונשאר שם שלוש שנים.
אחרי שחזר שירת את בן המלך (אנרי השני מלך צרפת לעתיד).
בתפקידו זה נשלח לפלנדריה ושוב לסקוטלנד.
הוא חשב על קריירה צבאית, אך בגיל שש עשרה החל בהדרגה לאבד את כושר שמיעתו.
פייר דה רונסאר החליט להקדיש את עצמו לספרות.
הוא בחר בקולג' קוקרה בפריז, שמנהלו היה ז'אן דורה, פרופסור לשפה היוונית ולתרבות יוון העתיקה.
ב-1547 פגש את המשורר ז'ואקן די בלה, ויחד הקימו את קבוצת שבעה המשוררים, ששמה לה למטרה לשחרר את הספרות הצרפתית מהשפעת ימי הביניים, ולחזור לכתוב בסגנון הספרות הקלאסית של יוון ושל רומא.
ב-1550 פרסם דה רונסאר את יצירותיו הראשונות (ארבעה קובצי שירה).
ב-1552 יצאו לאור קובץ השירים החמישי ו-"אהבותיה של קסנדרה".
ב-1555 פרסם "שירי תהילה" שהקדיש למרגרט מסבוי, וב-1556 הוציא לאור את "אהבות".
מלך צרפת שארל התשיעי הפך למעריצו של דה רונסאר, ועודד אותו לכתוב את "פרנסיאדה" (שירת עלילה של תולדות צרפת).
דה רונסאר ניסה זאת ללא הצלחה (1572) וחזר לכתוב שירי אהבה.
בשנותיו האחרונות התערער מצב בריאותו ודה רונסאר החליט לנטוש את חיי חצר המלכות.
הוא פרש לביתו בעיר ונדום שבמחוז ילדותו ואחר כך למנזר בעיר טור, שם נפטר ונקבר ב-1585.
אנדרה איזאק המכונה פייר דאק (15 באוגוסט 1893 - 9 בפברואר 1975) היה הומוריסט וקומיקאי יהודי צרפתי.
נולד למשפחה יהודית בעיר שאלון-סור-מארן (כיום שאלון-אן-שמפאן, בירת חבל שמפאן-ארדן) בצרפת.
בניה של המשפחה, שמוצאה היה מחבל אלזס, לחמו למען צרפת בצבא המהפכה ובמלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870. אחיו הבכור של איזאק נהרג במלחמת העולם הראשונה בהגנה על צרפת נגד הגרמנים.
אביו היה קצב במקצועו, ואיזאק השתמש בהמשך בשפת הקצבים בפזמוניו.
איזאק נודע כפזמונאי פייר דאק מאז שנות השלושים של המאה העשרים.
ב-1938 יסד את העיתון ההומוריסטי "עצם עם לשד".
הוא הופיע בקברטים של פריז ושם ללעג את המצבים המגוחכים של חיי יום-יום.
בתקופת הכיבוש הנאצי של צרפת, שימש כאחד מדוברי רדיו לונדון.
באחד השידורים אמר: "רדיו פריז משקר, רדיו פריז הוא גרמני".
בתגובה, קריין "רדיו פריז" פיליפ אנריו, שעבד בשירות התעמולה הנאצית, הציג את פייר דאק כפליט יהודי שכלל אינו צרפתי.
הוא השיב: "כאשר תמות, ייכתב על קברך (אם יהיה לך קבר כלל), 'מת למען היטלר אחרי שהוצא להורג בירייה על ידי הצרפתים'".
אחרי המלחמה שב פייר דאק לפריז וב-1949 פגש בפרנסיס בלאנש.
הם הגישו סדרה רדיופונית בהמשכים ברדיו אירופה 1 מ- 1956 עד 1960. סדרה זו זכתה להצלחה רבה בצרפת.
לפני מותו ב-1975 אמר: "המוות הוא חוסר ידע לחיות".
פייר דלנואה (בשם מלא בצרפתית: Pierre Charles Marcel Napoléon Leroyer, נולד כ-Pierre Leroyer; 16 בדצמבר 1918 – 27 בדצמבר 2006) היה פזמונאי צרפתי שכתב מילים לשירים עבור זמרים כשארל אזנבור, ז'ילבר בקו, ז'ו דסאן, ג'וני האלידיי, ומישל סרדו.
לאחר שלמד משפטים, עבד במנהל המיסים על מנת להיות גובה מכס ולאחר מכן מפקח מכס.
לאחר מלחמת העולם השנייה פגש את ז'ילבר בקו והחל את הקריירה שלו ככותב שירים.
רבים משיריו תורגמו לאנגלית והפכו לשירים קלאסיים אף בשפה זו.
בין אלו ניתן למנות את Je t'Appartiens שהפך ל-Let It Be Me בפיהם של האחים אברלי, בוב דילן, נינה סימון, טום ג'ונס וילי נלסון ורבים אחרים.
שיר נוסף שתורגם לאנגלית הוא Et Maintenant שהפך ל-What Now My Love, בביצועם של פרנק סינטרה, ברברה סטרייסנד ואלביס פרסלי.
בעברית התפרסם שירו Une Belle Histoire, סיפור של אהבה, אותו תרגם אהוד מנור וביצע דני ליטני.
פייר דלנואה היה אחד ממייסדי אירופה 1.
פייר קרלה דה שאמבלן דה מאריבו היה מחזאי, סופר ופובליציסט צרפתי.
כותב הקומדיות הצרפתי החשוב ביותר של המאה ה-18, מנציגי עידן האורות המוקדם.
קורות חייו המוקדמים של הסופר לוטות בערפל ובסיפורן השתרבבו טעויות רבות.
ידוע שמאריבו נולד בשם פייר קארלה בפריז ב-4 בפברואר 1688 למשפחתו של ניקולא קרלה, משפטן ממוצא נורמנדי שמילא תפקידים מנהליים בצי הצרפתי, ושל מארי אן, לבית בולה, אחותו של האדריכל הפריזאי פייר בולה (1639–1716).
בשל האחוזות שרכש בעיירה ריiן שהייתה בירתו של חבל אוברן, ניקולא קרלה הוסיף לשם משפחתו מאוחר יותר את תואר האצולה דה מאריבו
חלק מימי ילדותו בילה פייר דה מאריבו בפרובינציה, בעיר לימוז', ואחר כך בריון, שם עבד אביו כמבקר המתכות (controleur de contregarde) ומאוחר יותר כמנהל המטבעה המקומית.
פייר למד במכללה דתית של מסדרר האורטוריאנים ("אורטואר של ישו ומרים הבתולה") בריון, שם התוודע, בין השאר, לספרות הרומית.
כמתבגר קרא את כתבי מיגל דה סרוואנטס, את יצירות מדלן דה סקודרי ואת אלה של לה קאלפרד (De la Calperède) שהשפעתם ניכרת ברומנים הראשונים שלו.
כמו כן הכיר את מחזותיהם של מולייר ושל ז'אן פרנסואה רנייאר.
בגיל 22 התיישב מאריבו בפריז שם נרשם לפקולטה למשפטים תחת השם פייר דקארלה.
רק ב-1716 השתמש לראשונה בשם המשפחה "קארלה דה מריבו"
בהקדשה על עותק מיצירתו "הומרוס בתחפושת".
מסתבר שתואר האצולה הנוסף "דה שמבלן" הודבק בטעות לסופר והוא השתייך לדוד ולבן דוד שלו מצד האם, בשם ז'אן-בטיסט בולה דה שמבלן (Bullet de Chamblain)
ב- 1712 עזב מאריבו הצעיר את לימודי המשפטים על מנת להתמסר לפעילות ספרותית ועיתונאית.
ב-1717 נישא ל קולומב בולון, בתו של עורך דין אמיד, וב-1719 נולדה לזוג בת בשם קולומב-פרוספר.
באותה שנה נפטר אביו ומאריבו ניסה לרשת את משרתו כמנהל המטבעה בריוI, אך מועמדותו נדחתה.
ויתר על שאיפות אלה והמשיך בעבודתו היצירתית בפריז.
אולם נפלו עליו אסונות לא צפויים: ב- 1720, בעקבות מפולת השטרות של ג'ון לו שבהם השקיע הון רב מנדוניית אשתו, נותרו בני הזוג מאריבו ללא פת לחם.
הוא חזר ללימודי המשפטים, קיבל תואר ראשון ב-1721, התקבל ללשכת עורכי הדין בפרלמנט של פריז, אבל בסופו של דבר לא עבד במקצוע זה.
ב- 1723 מתה אשתו כתוצאה ממחלה.
מאריבו צפה בהתלהבות במופעי להקת הקומדיה האיטלקית ה"קומדי איטליין" - שחזרה לפריז מן הגלות הארוכה שנכפתה עליה על ידי לואי ה-14 ב- 1697, וכתב בעבורה מספר רב של מחזות, חלקם מושפעים על ידי מסורת הקומדיה דל ארטה.
הטרגדיה היחידה שכתב, "מותו של חניבעל" שהוצגה על במת הקומדי פרנסז לא זכתה להצלחה.
במקביל היה מאריבו פעיל בתחום העיתונות.
ב- 1721 הקים את כתב העת "לה ספקטטר פראנסה" - "הצופה הצרפתי" (בהשראת כתב העת "ספקטייטור" האנגלי).
מאריבו כתב וערך את כתב העת הזה לבדו: 25 גליונות עד 1734. החל ב- 1730 פקד מאריבו באופן קבוע את החוגים הספרותיים של פריז, ובמיוחד את אלה של מאדאם דה לאמבר, מאדאם דה טאנסן, מאדאם דו דפאנד ומאדאם ז'ופרן.
המחזה הראשון שמאריבו כתב בחרוזים היה הקומדיה במערכה אחת "האב הזהיר וההוגן" (מרץ 1712}.
אחריו באו הרומן "הענוג" בעל הצביון הפסיכולוגי,
"ההרפתקאות או התוצאות המפתיעות של האהדה" (1713–1714) והרומן "הכרכרה שנתקעה" (1714).
הסיפור האלגורי "משחק הבילבוקה" הנחשב כדוגמה לאסתטיקה של הרוקוקו.
בהשראת ידידותו עם לה מוט ועם
פונטנל השתתף מאריבו בחידוש הפולמוס, ששארל פרו החל בו לפני כן, בין הסגנון המודרני לבין הסגנון ה"ישן" בספרות, כשהוא מתייצב לצד ידידיו,
חסידי הסגנון ה"חדש" נגד תכתיב החוקים הנוקשים של הספרות הקלאסית.
ברוח זו כתב את הפרודיות
"הומרוס בתחפושת או איליאדה בחרוזים בורלסקים" (1717) ואת "טלמאכוס בתחפושת" (שנכתב ב-1714 אך פורסם ב-1736).
אחרי סדרת מסות שפורסמו במרקור דה פראנס ובכתבי עת אחרים, ("מכתבים על תושבי פריז" (1717 ) ו"הרהורים על נושאים שונים", מאריבו כתב מחזות רבים בעבור להקת ה"קומדי איטליין" (הקומדיה האיטלקית) בפריז, שבה כיכבו סילביה (צאנטה בנוצי), פלמיניה (אלנה באלטי), ותומאסין (תומאזו אנטוניו ויצ'נטיני).
מחזות אלה כללו את "ארלקין המלוטש בידי האהבה", "אהבה ואמת", "הפתעת האהבה","הבוגדנות הכפולה", (1722), "הנסיך בתחפושת"
מאריבו הגיע לשיאו עם המחזות:
"משחק של אהבה ומזל", "בית ספר לאמהות",
הוא כתב גם תשע קומדיות בעבור התיאטרון "קומדי פראנסז" ששלוש מהן זכו בהצלחה רבה בציבור:
"הנדרים האינדיסקרטיים", (1732), "האיסטניס המאולף"
את הרומן הלא גמור שלו "חייה של מריאן".
הרומן השני הלא גמור שכתב באותה תקופה היה "האיכר שהתעשר" (1734-1735).
על פי מסורת הקומדיה דל ארטה, מאריבו משתמש הרבה במסיכות, התחזויות וחילופי תפקידים בין אדונים ומשרתים.
במחזותיו כמו ברומנים המאוחרים שלו יוצר מאריבו שיחות מתוחכמות
תוך כדי ניתוח פסיכולוגי של המצבים הסנטימנטליים.
שהומצא על ידי לה ארפ, כדי לתאר את הדו-שיח המעודן המיועד לפיתוי אישה או גבר.
לפי הגדרתו של ז'אק בארזון סגנון זה של דו-שיח או תקשורת מצביע על כך כי השימוש "באמצעים כמו מילה אחת, שתיקה או מחווה מבטא את העובדה כי המאוהבים או אלה הנמצאים על סף ההתאהבות מונעים על ידי משפטים קדומים, אשליות, חוסר ודאות, ושגיאות פסיכולוגיות או חברתיות".
בארזון מוצא דמיון בין ה"מאריבודאז'" ולבין צורות דו-שיח מן המחזות והרומנים המאוחרים של הנרי ג'יימס.
מבקרים שונים רומזים על קשרים בין סגנונו של מאריבו לבין דו-שיח המאפיין יצירות בנות זמננו כמו בסרטי הקולנוע של אריק רוהמר.
במרכז אמנות הדו-שיח של מאריבו עומד השימוש בפארדוקס הנוצר בין
מה שגבור אחד אומר או חושב, לבין האמת הידועה לצופים או לקוראים.
מצבים אלה מבדרים ומגרים את קהל הצופים ונותנים למחבר הזדמנות לנתח עמדות ורגשות מורכבים.
שפתו של מאריבו, המשתמש במשחקי מילים, חילופים ושינויים מתוחכמים
נחשבה על ידי מבקרים בני זמנו כמלאכותית ומעושה - מעין "עשיית פרצופים" מילולית.
מאריבו הואשם ביצירת מילים וביטויים "לא מתאימים למציאות".
האנציקלופדיסטים, פרט לד'אלמבר ולהלבסיוס הפחיתו מערכם של מחזותיו של מאריבו והקהל העדיף על פניהם את "הקומדיות הבכייניות" של לה שוסה.
היחס השלילי מצד יריביו הרבים ליווה את יצירתו של מאריבו במשך מאה וחמישים שנה כאשר למושג "מאריבודאז'" יוחס מובן שלילי של שפה מסורבלת, של שכלתנות שטחית ושל ניתוחים פסיכולוגיים רבים מדי.
אחרי שהצופים התרגלו במאה ה-19 לקומדיות של אלפרד דה מיסה, שגם הן הבליטו את האפקט הרגשי והתבססו על התבוננות פסיכולוגית ביחסים בין המינים, מאריבו זכה להערכה מחדש.
ליצירתו העשירה הייתה עדנה מחודשת במיוחד במאה ה-20. הוא הוערך, בין היתר, בשל הסתכלותו הפסיכולוגית, כמו בשל העניין המיוחד שמצא במעמדה החברתי של האישה.
למרות שיצר קומדיות, הוא נחשב כממשיכו של ראסין יותר מאשר
אחרי שני ניסיונות כושלים (1732 ו-1736), נבחר מאריבו כחבר האקדמיה הצרפתית
כשהוא מועדף על פני יריבו
בטקס קבלתו של מאריבו, הנאום של עמיתו לאנגה דה ג'רז'י לא היה לטעמו למרות שהלה השווה אותו לתאופרסטוס.
לעומת זאת את נאומו עצמו הקדיש במידה רבה להוקרת
השפה הצרפתית ולתרומתה לתרבותה ולקדמתה של אירופה.
בשנותיו האחרונות כתב מאריבו מספר קומדיות במערכה אחת כמו "פליסיה" ו"השחקנים תמי הלב".
למרות פרסומו וקבלתו לשורות "בני האלמוות" של האקדמיה, מצבו הכלכלי של מאריבו, שהתפרנס מכתיבה בלבד, נשאר בכי רע.
מידידו הלבסיוס, ויש אומרים גם ממאדאם דה פומפדור, ומכר את זכויותיו על כתביו ואת רוב רכושו כדי לשלם את חובותיו.
בימי זקנתו נהנה מתמיכתה המוסרית של ידידתו, העלמה דה סן-ז'אן.
החל ב-1758 פייר דה מאריבו היה חולה.
הוא נפטר בפריז ב-12 בפברואר 1763 בגיל 75. לבתו, שהפכה לנזירה ב- 1745, לא יכול היה להוריש אלא אמצעים מועטים למחייתה.
אי העבדים - קומדיה חברתית.
אי התבונה או האנשים הקטנים - 1727
ניצחונו של פלוטוס -סאטירה 1728
המושבה החדשה או ברית הנשים - טקסט אבוד; גרסה חדשה במערכה אחת - 1750
פליסיה - 1757 ( פורסם ב"מרקור דה פראנס", לא הועלה על הבמה)
הנסיך בתחפושת - 1724 - טרגיקומדיה הרואית פנטסטית
ארלקין המלוטש על ידי האהבה - 1720
ההפתעה השנייה של האהבה - 1727
המשרתת המזויפת או הערמומי הנענש -1724
השחקנים תמי הלב (קומדיה שהוצגה לראשונה ב 1947)
התוצאות המפתיעות של החיבה -1714
פרסמון או השגעונות הרומנסקיים - 1712 (פורסם ב-1737 )
מחשבות על רוח האדם - נאום באקדמיה הצרפתית - 1744 (פורסם ב 1755 ב"מרקור דה פראנס")
מחשבות על קורניי ועל ראסין - 1755 (פורסם ב"מרקור דה פראנס")
הומרוס בתחפושת או האיליאדה בחרוזים בורלסקיים - 1717
ׁ"הפילוסוף האביון" 1727 (7 גליונות)
"הקבינט של הפילוסוף" 1734 (11 גליונות)
המחלוקת - תרגום: דורי פרנס - עיבוד ובימוי:סיגל אבין - קבוצת התעירים של הבימה - הועלה על הבמה ב-2008
משחק של אהבה ומזל, תרגום:דורי פרנס, בימוי:ג'יטה מונטה - בתיאטרון החאן ב-2012
המלחין ששמו קשור ליצירות מאריבו היה ז'אן-ז'וזף מורה, בן זמנו של דה מאריבו, שהלחין דיברטימנטי
לחלק מהקומדיות שלו בתיאטרון האיטלקי החדש בפריז.
("הפתעת האהבה" ,"המשרתת המזויפת", "ניצחונו של פלוטוס", "סיבובי הקרנבל", "הבוגדנות הכפולה", "אי העבדים","האהבה והאמת",
במאה ה-19 שארל מונסלה (1825 - 1888) כתב ליברטו לפי "הפתעת האהבה" לאופרה הקומית של המלחין פרנאן פואזה (1877).
המלחין הצרפתי אנרי ראבו הלחין אופרה לפי "משחק האהבה והמזל" כנראה בסביבות 1948 שהצגת הבכורה שלה התקיימה בשנת 1954.
בארצות הברית בשנת 1997 הוצג המחזמר "ניצחון האהבה" שהלחין ג'פרי סטוק לפי תרגום חדש לאנגלית של ג'יימס מגרודר.
מלחין אמריקאי אחר, בויד מקדונלד כתב פתיחה לפסנתר (2004)
את הפסקול לסרט האמריקאי "ניצחון האהבה" כתב בסגנון מוצארטי המלחין ג'יימס אוסבורן.
מחזות ואף רומנים של מאריבו עובדו לסרטים או לסדרות טלוויזיה, לדוגמה:
1994 - פנטזיה אכזרית (Жорстока фантазія) סרט טלוויזיה אוקראיני -ליטאי בבימוי ולפי תסריט של אולנה דמיאננקו - לפי המחזה של מריבו "ארלקין המלוטש על ידי האהבה"
מריאן - סרט צרפתי בבימויו של ב.
ניצחון האהבה - סרט באנגלית - עם מירה סורבינו, בן קינגסלי, פיונה שו - עובד גם כמחזמר בברודוויי (2001)
משחק האהבה והגורל - סרט של הבמאי הצרפתי עבדלטיף קשיש - 2003 - על מתבגרים צרפתים ממוצא ערבי מפרבר עירוני, המכינים הצגה של "משחק של אהבה ומזל" מאת פייר דה מאריבו.
(המחזה הועלה בשנת 1996 בתיאטרון הטכניון בבימוי אוריאל זוהר.
(אנגלה יון, זינצ'נקו ולדולסקו - "ספרות צרפתית - לקסיקון היסטורי ביקורתי" - הפרק על המאות 17 - 18 בוקרשט 1982 (ברומנית)
ורדן-לאוי סולנייה - "הספרות הצרפתית" - תרגום לרומנית - ס.
מקרולסקו - הוצאת אלבטרוס, בוקרשט 1973)
נקוליצה - ב"לקסיקון של הספרות הצרפתית", ההוצאה המדעית, בוקרשט 1972 (ברומנית)
ז'אק בארזון - "מ-1500 עד להווה - 500 שנות חיי תרבות מערבית" בהוצאת הרפר קולינס, ניו יורק 2000 (באנגלית)
אוסקר האק - "הומור דרך פארדוקס" בכתב העת "ל'אספרי קראטר" - הרוח היצרתית, כרך א, גיליון 4, חורף 1961, ע' 196–202 (באנגלית)
דונלד רוי - הערך "מאריבו" ב"מדריך קיימבריג' לתיאטרון" בהוצאת קיימברידג' יונירסיטי פרס, 1988.
מרטין דה רוז'מון - מאמר על מאריבו ב"לקסיקון האטנציקלופדי לתיאטרון" בהוצאת בורדא פריז, 1995.
פייר א' גולובינוף הוא ביוכימאי שווייצרי-ישראלי, סופר ופעיל למען העלייה מתימן ולשימור מורשת תימן.
גולובינוף נולד בצרפת כבנם הרביעי והצעיר ביותר של הסופרים הצרפתיים הידועים בשמות העט סרז' ואן גולון (Serge et Anne Golon), שבחייהם הפרטיים נקראו וסוולוד גולובינוף וסימון שאנייה.
אביו היה בן למשפחת אצולה רוסית שגלתה לצרפת אחרי המהפכה ב-1917; הוא נפטר ב-1972. כשהיה גולובינוף בן שנתיים היגרה משפחתו לעיירת הקיט דוברת הצרפתית מונטנה שבקנטון ואלה שבהרי האלפים השווייצריים.
בשנות השישים, בעקבות התרבות הפרסומים על אודות השואה, החליטה המשפחה להצטרף למפעל הציוני, ועל אף שלא היה לה קשר לעם היהודי, חילקה חייה בין שווייץ לישראל.
בעקבות המעבר לישראל, חלק מילדי משפחת גולובינוף התגיירו.
בשנת 1977 התגייס לצבא השווייצרי ושימש שם כחובש קרבי.
גולובינוף נשוי לכוכבית, ולזוג שתי בנות.
בשנת 1981 קיבל גולובינוף תואר ראשון בביולוגיה, עם הרחבה בפיזיולוגיה של הצמח, מיקרוביולוגיה וביוכימיה מאוניברסיטת לוזאן והמשיך ללימודי דוקטורט בביוכימיה של הצמח במכון ויצמן למדע בהנחייתו של מאיר (מרוין) אדלמן.
בשנת 1988 השלים את הדוקטורט ויצא לארצות הברית לפוסט-דוקטורט, תחילה במעבדות דו פונט ואחר כך באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בתקופה זו היה גולובינוף שותפו של ג'ורג' לורימר לתגלית בתחום הביוכימיה של חלבוני הסוכך.
המשך המחקר של גולובינוף עסק בעיקר בביוכימיה אין ויטרו של חלבוני סוכך.
בשנת 1991 קיבל משרת מרצה באוניברסיטה העברית בירושלים והתקדם בה בסולם הדרגות והתפקידים.
הוא היה ראש המחלקה לבוטניקה והופקד על תוכנית ההוראה שלה ועל תוכנית המצטיינים "אתגר".
בשנת 1999 מונה לפרופסור חבר.
החל משנת 2001 גולובינוף הוא פרופסור חבר באוניברסיטת לוזאן שבשווייץ.
במהלך לימודיו במכון ויצמן, החל גולובינוף להתעניין בגורלם של היהודים שנשארו בתימן לאחר העלייה של שנות החמישים (נותרה שם קהילה קטנה שהייתה מנותקת מקרובי משפחתם).
הוא ביקר שם בספטמבר 1985, באמצעות הדרכון השווייצרי שלו, והביא מידע רב ערך אודותם לארגונים שפעלו למענם.
לאחר מכן, בשנים 1988 עד 1992 יחד עם פרופסור חיים טוויל מישיבה יוניברסיטי וויליאם וולף פעל עם ממשלת ארצות הברית כדי ללחוץ על ממשלת תימן לאפשר יציאת היהודים.
הם כינו את פעולתם "מבצע אסתר" והציגו אותו כעניין הומניטרי שאינו קשור לציונות.
הוא התנגד נחרצות לשיתוף "המוסד" בעניין, וטען ש"המוסד" כשל בענינם של יהודי תימן.
בביקוריו בתימן השתמש בשם דוד חממי (בפני יהודים) ודאוד חממי (בפני מוסלמים), לאחר שהבין שדוברי ערבית מתקשים לבטא את שמו.
כשהחל לפרסם רומנים בצרפתית, הוא אימץ את השם דאוד חממי כשם עט.
מוטיב הנסיעה לתימן דומיננטי בספריו.
גולובינוף השתתף בכתיבת עשרות מאמרים, תזות ופרקי ספרים בביוכימיה.
כמו כן השתתף בכתיבת פרסומים בנושא מורשת תימן וכתב ספרות עלילתית בנושא.
בתחום מורשת תימן הוא חתם על ספריו במקרים רבים בשם העט דאוד חממי.
טויל, מיודווניק וגולובינוף, על כנפי נשרים - מבצע אסתר : פתיחת השערים לאחרוני יהודי תימן (1989-1993), הוצאת גור אריה, 2006
רומן על שארית יהודי תימן (בצרפתית).
פייר גנייר הוא שף צרפתי ידוע.
גנייר הוא השף הראשי והבעלים של המסעדה הקרויה על שמו ברחוב בלזק 6 בפריז.
גנייר הוא שף פורץ דרך שעומד בחוד החנית של תנועת הפיוז'ן.
החל את הקריירה שלו בסנט אטיין, שם הוא זכה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום, הוא שבר את המוסכמות של הבישול הצרפתי הקלאסי, שם הוא הציג צירופים לא שגרתיים של ריחות, טעמים, מרקמים ומרכיבים.
השפעת בישולו ניכרה ברחבי תבל.
מסעדתו בסנט אטיין פשטה את הרגל והוא הקים מסעדה חדשה בפריז.
המסעדה הציגה בישול חדשני, אך מתון מעט יותר מקודמתה והיא זכתה בשלושה כוכבי מישלן ובתשע עשרה נקודות במדריך הגו מיו (המסעדה מחזיקה בשלושה כוכבים עד היום (2011)).
גנייר הוא גם בעלים משותף והשף הראשי של מסעדת סקטץ' בלונדון, קומפלקס של שלוש מסעדות, היוקרתית שבהן ה-lecture room מחזיקה בשלושה כוכבים במדריך המישלן האדום.
ב-2005 שתי המסעדות דורגו בין העשרים הטובות בעולם על ידי כתב העת הבריטי "רסטורנט" בסקר 50 המסעדות הטובות בעולם, מסעדת פייר גנייר דורגה כשלישית בטיבה בעולם בדירוג המגזין בשנים 2006, 2007 ו-2008 והגיעה למקום התשיעי בעולם בשנת 2009 ולמקום ה-13 בשנת 2010 ולמקום ה-16 בשנת 2011.
באוקטובר 2006 השיק גנייר מסעדה חדשה בשם "פייר" במלון מנדרין אוריינטל בהונג קונג ופתח מסעדות בטוקיו ובדובאי.
בשנת 2008 פתח מסעדה בסיאול, קוריאה הדרומית, שמדריך מילה למסעדות הטובות באסיה לשנת 2010/2009 בחר בה כמסעדה הטובה בקוריאה.
במסעדת פייר גנייר בפריז עובד גנייר ביחד עם המדען הצרפתי ארווה טיס ומציג תפריט של גסטרונומיה מולקולרית במקביל לתפריטי המסעדה הרגילים שלו.
פייר דניאל אואה , מלומד ואיש דת צרפתי, מייסד האקדמיה למבנה גוף האדם בקאן (Academie du Physique) ובישוף קתולי של סואסון בין השנים 1685 - 1689.
הוא נולד בעיר קאן (כיום בירת חבל נורמנדי תחתית בצרפת) למשפחה פרוטסטנטית, אך התחנך בבית הספר הישועי שבעיר.
הוא קיבל גם שיעורים אצל המזרחן והכומר הפרוטסטנטי סמואל בושאר.
בהיותו בן עשרים שנה בלבד כבר נחשב לאחד המלומדים המבטיחים של תקופתו.
ב-1651 הגיע לפריז והתיידד עם גבריאל נודה שהיה מנהל ספריית מאזארן שבעיר.
ב-1652 עזב את פריז בחברת סמואל בושאר שהוזמן לחצר המלכות בסטוקהולם על ידי כריסטינה מלכת שוודיה.
שם, בספרייה המלכותית השוודית אואה גילה קטעים מתוך ספרו של אוריגן "פירושים לסנט מתיו".
אואה שב לפריז, התיידד עם ז'אן שאפלן, תרגם לצרפתית את הסיפור "דאפניס וקלואה" של הסופר היווני לונגוס וחיבר נובלה בשם: "דיאן דה קאסטרו".
התעניינותו במתמטיקה גרמה לו ללמוד אסטרונומיה.
היות שהיה קצר ראייה התעניין באנטומיה של העין וכתב חיבורים רבים על נושא זה.
מאוחר יותר למד גם כימיה.
הוא היה חבר בחוג הספרותי של מדלן דה סקודרי בפריז, ביקר אצל ציירים ולמד ארמית וערבית.
אואה העביר ביקורת על תורתו של רנה דקארט, שאותו העריץ בימי נעוריו.
בהיותו חבר "האקדמיה לאמנויות היפות" של העיר קאן, ייסד בעיר זו את האקדמיה לפיזיקה (1662).
ב-1668 פרסם את הקטעים שערך מתוך ספרו של אוריגן "פירושים לסנט מתיו".
ב-1670 כתב את החיבור "מחקר על מקורותיו של הרומן", שהיה המחקר הראשון על ההיסטוריה הסיפור הבדיוני.
ב-1674 התקבל כחבר "האקדמיה הצרפתית".
ב-1678 התמנה על ידי המלך לואי הארבעה עשר לאב המנזר של אולניי, וב-1685 התמנה לבישוף סואסון.
ב-1692 התמנה לאב המנזר של פונטניי, אך ב-1699 החליט לפרוש מתפקידו זה, עבר להתגורר בבית הישועים בפריז, ומת שם ב-1721.
אחרי מותו, ספרייתו וכתבי היד שלו שהוריש לישועים, נקנו על ידי המלך לואי הארבעה עשר בעבור הספרייה המלכותית הצרפתית.
פורסמו מחקרים שלו ובהם "מחקר על הפילוסופיה של חולשת רוח האדם" (1723), והאוטוביוגרפיה שלו שנכתבה ב-1718 תורגמה לאנגלית.
פייר דה מונטריי , נולד בסביבות 1200 – מת ב-17 במרץ 1266 בפריז, היה אדריכל צרפתי.
פייר נחשב לאחד מהאדריכלים הגותיים המשפיעים ביותר ולאחד מאבות הסגנון הגותי הקורן.
למרות זאת, לא ידוע הרבה על חייו ויש מחלוקות באשר לזהות המבנים שבנה.
אחרי לימודים בשמפן בצרפת לקח פייר חלק בעבודות על בזיליקת סן-דני.
הפטרונים הבחינו בכישרונו והוא נקרא בשנת 1239 על ידי הנזירים לעבוד על מנזר סן ז'רמן דה פרה בפריז שם בנה את חדר האוכל של המנזר.
בשנים 1246-1248 היה מהאדריכלים המרכזיים שבנו את סנט שאפל, קפלה מלכותית של לואי התשיעי, מלך צרפת שהיוותה יצירת מופת של סגנון גותי קורן (Rayonnant), בה רוב שטח הקיר הוחלף בחלונות ויטראז' צבעוניים שקרנו אור לתוך המבנה.
הוא גם בנה קפלת סנט שאפל בשאטו דה סן-ז'רמן-אן-לייה, שנועדה לאחסן את שרידי הקודש שקנה המלך לפני שהועברו לסנט שאפל בפריז.
בסביבות 1250 הוא בנה עוד קפלת סנט שאפל דה נוטרדאם בעלת ספינה אחת, במנזר סן-ז'רמן-דה-פרה.
בשנת 1260 עבד פייר על בית הרוחב הדרומי של קתדרלת נוטרדאם דה פארי (אותו החל לבנות ביחד עם ז'אן דה של) ושינה אותו בסגנון גותי קורן, ששיאו הוא חלון רוזטה גדול ומרשים הנחשב ליצירת מופת של הגותיקה הקורנת.
בנוסף בנה קפלה בטירת טירת ונסן ואת חדר האוכל במנזר סן-מרטין-דה-שאן בפריז (כיום ספרייה של Conservatoire National des Arts et Métiers).
הוא נקבר יחד עם אשתו במנזר סן-ז'רמן-דה-פרה בקפלה אותו בנה.
האפיטף שלו חקוק על קברו ונותן לו את הכותרת docteur ès pierre (דוקטור באבן).
קפלה זו וחדר האוכל של המנזר נהרסו ב-1794.
פייר דרוו היה מנצח ומלחין צרפתי.
דרוו למד נגינה בפסנתר בקונסרבטואר של פריז, אצל איזידור פיליפ ואיב נאט, והרמוניה וקונטרפונקט אצל ז'און ונואל גאלון ומרסל סמואל-רוסו.
הופעתו הראשונה כמנצח הייתה בשנת 1947 עם תזמורת פאדלו ובאותה שנה התמנה למנצח ראשי של האופרה של פריז, תפקיד בו התמיד עד 1970. בשנים 1949 עד 1955 כיהן גם כסגן-נשיא של "קונסרט פאדלופ".
משנת 1968 עד 1975 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של קוויבק ובשנים 1971 עד 1982 היה מנהלן המוזיקלי של כמה תזמורות צרפתיות, בהן תזמורת חבל הלואר.
כמו כן הופיע כמנצח אורח באירופה, בארצות הברית, במזרח התיכון ובמזרח אסיה.
הוא נודע כתומך במוזיקה צרפתית בת זמננו, וניצח על ביצועי בכורה של יצירות מאת מיו, ז'אן פראנסה (Jean Françaix), אנרי בארו (Henry Barraud) ועוד.
דרוו ניהל קורסי ניצוח בקונסרבטוריון במונטריאול בשנים 1965–1972 ובאקדמיית הקיץ בניס בין 1971 ל-1982, וב-1964 התמנה ללמד ניצוח באקול נורמל סופרייר בפריז.
בין תלמידיו ידועי השם היה גבריאל כמורה.
דרוו הלחין יצירות תזמורתיות וקאמריות, בהן שתי סימפוניות, קונצ'רטו לפסנתר, קונצ'רטו לצ'לו, דיברטימנטו לתזמורת מיתרים, רביעיית מיתרים ושלישייה.
פייר דוהם (; 9 ביוני 1861 - 14 בספטמבר 1916), היה פיזיקאי, מתמטיקאי ופילוסוף של המדע.
פילוסופית המדע של דוהם היא רשתית במובן זה שלטענתו אי אפשר לבודד טענה מדעית ולאמת אותה (כמו בשיטתו של ויטגנשטיין המוקדם או של קארנפ), וגם לא להפריך אותה (למשל, בשיטת קרל פופר).
זאת משום שכל טענה מדעית תאורטית קשורה ברשת עמוקה של משמעויות לעובדות.
וכל עובדה קשורה לרשת של תאוריות.
בכך, דוהם הקדים את תומאס קון בתובנה שגם המדע וגם הדת מבוססים על אמונה.
בכך, דוהם העמיד בסימן שאלה את שיטות המחקר הן של ניוטון והן של דקארט.
במידה רבה, דוהם פיתח את פילוסופיית המדע שלו כדי שתהווה בסיס למהפכה שביקש לחולל בתחום הפיזיקה.
הפיזיקה של דוהם היא אנטיתיזה לפיזיקה של ג'יימס קלרק מקסוול.
מקסוול המציא את האלקטרו-דינמיקה כהסבר לפיזיקה האלקטרומגנטית השונה מהפיזיקה המכנית של ניוטון.
דוהם טען שהתרמודינמיקה של החשמל עדיפה על פני האלקטרודינמיקה.
לפיזיקה הכוללת שלו, דוהם קרא "אנרגטיקה".
אנרגטיקה יכולה להסביר לא רק את כל התופעות החשמליות, אלא גם את כל התופעות הכימיות, וכל התופעות המכניות.
חתן פרס נובל לשנת 2005, תומאס שלינג, הצליח להסביר תופעות סוציולוגיות, כלכליות, וחברתיות, באמצעות מושגי יסוד תרמודינמיים, ובכך ייסד את התחום החדש של הסוציו-פיזיקה, המסבירה בין השאר רשתות חברתיות בכלי הפיזיקה.
המתמטיקאי והלוגיקן וילארד קוויין הסתמך על דוהם ב"תיזת קווין-דוהם", כדי לקעקע בשנת 1951, את שתי הדוגמות של האמפיריציזם: ההבחנה בין לוגי לאמפירי, והרדוקציוניזם.
על כך התבסס פייראבנד בספרו הנבואי "נגד שיטה: תאוריה אנרכיסטית של האפיסטמולוגיה".
בספרו זה פיירבאנד קרא לא רק להפריד את הדת מהמדינה, אלא גם להפריד את המדע מהמדינה.
פייר גסנדי היה פילוסוף, תאולוג נוצרי, אסטרונום ומתמטיקאי צרפתי.
גסנדי נולד בשנת 1592 באלפים הצרפתיים.
כבר בהגיעו לגיל 16 שנים התמנה בעיירה קטנה כמורה לרטוריקה.
מאוחר יותר למד תאולוגיה והתמנה לכומר מטעם הכנסייה הפראנציסקנית.
בהגיעו לגיל 25 התמנה לפרופסור לפילוסופיה ותאולוגיה באוניברסיטת אכס.
בשנת 1645 כיהן כמורה למתמטיקה בקולז' המלכותי שבפריז, שם פעל עד סוף ימיו (שנת 1655).
גסנדי היה אחד ממניחי אבני היסוד של המחשבה המודרנית, ומשום כך הוא נחשב לאחד מגדולי הוגי הדעות הצרפתיים של תקופת הרנסאנס.
הפעילות המדעית העיקרית של גסנדי הייתה בביסוס התאוריה האטומיסטית של הפילוסופים היווניים- דמוקריטוס ואפיקורוס, אשר תוארה בפירוט על ידי המשורר הרומאי לוקרטיוס, תלמידו של אפיקורוס.
לפי ההשקפה האטומיסטית האטומים נעים בחלל הריק בתנועה אקראית (תנועה תרמית), וכאשר הם "מתנגשים" פועלים ביניהם כוחות.
התנועה האקראית של האטומים והכוחות הפועלים ביניהם הם שני הגורמים אשר יצרו ויוצרים את כל החומרים המוכרים לנו ביקום, כולל נוזלים, גזים, מוצקים ואפילו יצורים חיים.
גסנדי תרם לביסוס התאוריה באמצעות ראיות המבוססות על תצפיות וניסויים.
הוא היה הראשון שסיפק הסבר לשינויים במצבי הצבירה של החומר באמצעות התאוריה האטומית.
פעילותו המדעית והפילוסופית בנושא זה סייעה לתחיית התאוריה האטומית לאחר שנזנחה במהלך כל תקופת ימי הביניים.
בתחום המכניקה ביסס גסנדי את חוק ההתמדה אשר נוסח לראשונה על ידי גלילאו גליליי.
גסנדי אף הצליח להוכיח כי מהירות התפשטות גלי קול אינה תלויה במשרעת הגל או בתדירות הגל, אלא בתכונות התווך (החומר) שבו מתפשט הגל בלבד.
גסנדי היה אחד ממניחי כלי החשיבה המאפיינים כיום את המדע המודרני.
הוא הושפע מגלילאו גליליי וביסס את מחקריו המדעיים על הניסוי ועל הניסוח המתמטי.
כמו כן פעל כדי להפוך את המאפיינים הללו לחלק אינטגרלי והכרחי בכל תאוריה מדעית.
גסנדי טרח לשכנע את הכנסייה שאין כל סתירה בין התאוריה האטומית לבין האמונה באלוהים.
הפילוסוף אפיקורס שילב את ההשקפה האטומיסטית בהשקפתו הפילוסופית הרחבה אשר שללה את קיומו של האלוהים, וכפרה באמונה בקיומה של נפש.
אם האטומים נעים בתנועה אקראית והם נתונים להשפעתם העיוורת של הכוחות היסודיים שבטבע, אז לכאורה קיומו של האלוהים כישות המשגיחה ומקיימת את המציאות בכל רגע מיותר.
מסיבה זו הוכרזה השערת האטומים ככפירה בדת הנוצרית, והיא "נשכחה" במשך אלף שנות ימי הביניים.
גסנדי טען כי אין סתירה בין השקפה זו לבין ההשקפה הדתית הנוצרית, כיוון שגם אם הטבע פועל מעצמו ואינו זקוק להשגחה אלוהית תמידית, ישנו מקום לאלוהים כישות אשר יצרה את האטומים ואת הכוחות השולטים בהם ומכתיבים את התנהגותם בטבע.
טענותיו של גסנדי סייעו להחלשת ההתנגדות של הכנסייה לתאוריה האטומיסטית ובכך הוא תרם תרומה חשובה לתחייתה של התאוריה אשר מהווה כיום את אחד מעמודי התווך החשובים של המדע המודרני.
מתוך אמונתו בתאוריה האטומית ככלי רב עוצמה לתיאור הטבע, תמך גסנדי בהשקפה הפילוסופית המטריאליסטית הרואה בחומר ובכוחות הפיזיקאליים אשר להם הוא כפוף את ההסבר הבלעדי להוויה כולה.
הוא טען כי ההכרה האנושית (המחשבות, התחושות החלומות וכיוצא בזה) אינה תוצאת הפעולה של משהו נפרד מן החומר (נפש) אלא היא היבט מסתורי ובלתי מובן של החומר כאשר הוא מגיע לרמת מורכבות מסוימת.
כמו אפיקורוס הוא טען כי הבעיה הפסיכו פיזית (בעיית גוף-נפש) בלתי מובנת לנו כיוון שהחשיבה שלנו והידע המדעי שלנו מוגבלים.
הוא נמנע מלפתח תפיסה זו כיוון שחשש ככל הנראה מתגובת הכנסייה לרעיונות "כפירה" מעין אלו.
פעולותיו של גסנדי בתחום התאוריה האטומיסטית ובפילוסופיה של המדע מקנות לו מעמד של אחד מגדולי הוגי הדעות של תקופת הרנסאנס- התקופה שבה החלו ניצניו של המדע המודרני לפרוח.
פייר דה לה רו , שנודע בכינוי פיירסון, היה מלחין וזמר פרנקו-פלמי מתקופת הרנסאנס.
בן לדורו של ז'וסקן דה פרה, וחבר ותיק באסכולה הפרנקו-פלמית של בורגונדיה, נחשב דה לה רו, יחד עם אלכסנדר אגריקולה, אנטואן ברומל, היינריך איזאק ויאקוב אוברכט לאחד המלחינים המפורסמים ורבי ההשפעה ביותר בסגנון הפוליפוני של ארצות השפלה בסביבות 1500.
לה רו נולד כנראה בטורנה, כיום בבלגיה, וסביר שלמד בקתדרלת נוטרדאם בעיר, שכללה מוסד מוזיקלי נכבד.
אין כל רשומות לגבי שנות ילדותו.
סברה שקישרה בינו לבין זמר הטנור פיטר ואן דר סטראטן שחי בבריסל בשנים 1470-1469 כנראה אינה נכונה, אם כי שם הזמר הוא גרסתו הפלמית של שם המלחין.
בשנת 1471 שהה בגנט ועבד בכנסיית יאקוב כזמר במשרה חלקית.
מן העובדה, ששכרו שולם מתוך קרן השונות של הקתדרלה אפשר להניח, שהובא לביצועים מיוחדים של פוליפוניה.
משנת 1472 הועסק בכנסייה בעיר Nieuwpoort בבלגיה, כנראה על בסיס קבוע, אבל בשנת 1477/8 נעלם שמו מספר החשבונות.
על קורותיו בשנות ה-80' של המאה ה-15 אין מידע רב.
ביוגרפים קודמים של לה רו סברו שעבד בסיאנה, איטליה בשנים 1483 עד 1485, אך בהמשך נקבע ש"לה רו" המוזכר ברשומות שם היה זמר אחר.
בשונה מרוב המוזיקאים הפרנקו-פלמים בתקופה זו, דה לה רו לא ביקר מעולם באיטליה.
נוסף לכך, סביר להניח שמוזיקה מאת מלחינים, ששירתו את הדוכסים הקודמים של בורגונדיה, כגון שארל האמיץ - אדריאן באזין, ז'יל ז'וי, היינה ואן חיזכם ורוברט מורטון - המשיכה לשמש חומר לביצוע וללימוד.
אל מוסד נכבד זה הביא דה לה רו את ניסיונו ובשלותו כמלחין.
דה לה רו התבלט כאינטלקטואל השנון של האסכולה הבורגונדית.
הוא קיים את מסורת ארץ השפלה בחצר הבורגונדית, ופיתח את עבודתו של אוקכם בחקר ההבעה שבצלילים כוראליים, בייחוד במוזיקה שעניינה מיתה וקבורה.
דה לה רו שילב בכתיבתו מסכת של קפיצות קוליות גדולות ובלתי צפויות, שבעטיין נשמעה המוזיקה שלו מחודדת ושונה מאוד מן הכתיבה העדינה של מלחיני ארצות השפלה, שהושפעו מאנגליה.
במסגרת עבודתו בקאפלה הגדולה, יצא לה רו פעמיים למסע לספרד.
במסעו השני, בשנת 1506, נטרפה ספינתו בתעלה האנגלית, והוא עשה שלושה חודשים בחצרו של הנרי השביעי, מלך אנגליה.
לאחר שנתיים נוספות בספרד, בשירותה של חואנה הראשונה, מלכת קסטיליה, חזר לה רו ב-1508 לארצות השפלה, מן הסתם משום שחואנה סולקה מהשלטון לאחר שבעלה, פליפה הראשון, מלך קסטיליה, מת בטיפוס בשנת 1506 ודעתה של האלמנה נטרפה עליה באבלה.
הסיבה לכך שלה רו נשאר בספרד זמן רב כל כך איננה ידועה, אבל אין זה בלתי סביר שהמוזיקה שלו, הקודרת ועזת הרגש, הייתה מן הדברים המעטים שהביאו נחמה לאלמנה.
נוסף לכך, הוא נהנה מיחס טוב, חואנה קידמה אותו לדרגת כומר חצר ראשי, ראש הקאפלה, ושילמה לו כפליים משכרם של שאר הזמרים; תשלום שכרם של הזמרים הייתה כנראה אחת הפעולות המנהליות המעשיות הבודדות שהייתה מסוגלת לבצע בתקופת שגעונה.
במסעותיו עם הקאפלה הגדולה פגש רבים משאר מלחיני האסכולה הפרנקו-פלמית, שעבדו שם באותו זמן (למשל ז'וסקן, איזאק ורובר דה פווין) וייתכן שגם לפגישות אלה היה חלק מכריע בהתפתחות סגנונו.
בין 1508 ל-1514 שהתה החצר במחלן ובבריסל ומיעטה במסעות.
ההשערה היא, כי אלה היו שנותיו הפוריות ביותר של לה רו כמלחין, כיון שהיה פנוי יותר מבכל זמן אחר ולא נדרש לתלאות המסע על פני אירופה.
זמן קצר אחרי ששארל החמישי, מלך צרפת הגיע לבגרות בשנת 1515
חידשה החצר את מסעותיה; לה רו פרש זמן קצר אחרי מסע עצום-ממדים בכל הערים הגדולות בחלקים הצפוניים של ממלכת שארל.
סביר להניח שעזב את משרתו במהלך אחד מביקורי הקאפלה בקורטרייק, במאי 1516. הוא נשאר שם עד מותו כעבור קצת יותר משנתיים.
בתולדות חייו יש פער מידע בשנות ה-70' וה-80' של המאה ה-15.
לה רו היה עשיר יחסית במותו, בייחוד לגבי זמר שלא היה אריסטוקרט, ופרטים מצוואתו והאירועים שסביב חלוקתה שרדו בפרוטרוט.
לא זו בלבד שהמוציאים לפועל של עיזבונו מצאו תיבות ממון במגוריו, אלא שהיו לו גם הכנסות משמעותיות מן הנחלות, שקיבל ממעסיקיו במקומות שונים.
הכנסות אלה, שהעשירו אותו בחייו, חולקו לאחר מותו למקומות רבים ושונים, בהם קרובי משפחה, אגודות צדקה, מקהלות, מוסדות; הוא הורה לקיים מיסות רקוויאם שיושרו מדי יום במשך החודש שלאחר מותו, ועוד 300 מיסות לאחר מכן, בכמה קתדרלות שונות.
הוא ביקש להיקבר בצד שמאל של המזבח בכנסייה בקורטרייק, אף כי המיקום המדויק אינו ידוע עוד והכתובת על המצבה נותרה רק בכמה עותקים, הסותרים זה את זה באופן חלקי.
מן הכתובת אפשר ללמוד, שלה רו היה אדם חסכן ובעל מידות טובות, שלא ככמה מן המלחינים בני תקופתו.
לה רו כתב מיסות, מוטטים, מגניפיקטים, מוזיקה לקינות ושאנסונים, מגוון רחב של יצירות, המשקף את מעמדו כמלחין הראשון במעלה של אחד המוסדות המוזיקליים המהוללים ביותר של אירופה, מוקף ביוצרים אחרים, עתירי כישרון גם הם.
יש חוקרים הטוענים, שלה רו חיבר מוזיקה רק ב-20 השנים האחרונות של חייו, בעיקר כשהיה בשירות הקיסר; אבל נמצא, שקשה לתארך את יצירותיו במדויק, אם כי אפשר ליצור הקבצות על יסוד אומדן כרונולוגי.
מבחינה סגנונית, יצירותיו דומות יותר לאלה של ז'וסקן מאשר לכל מלחין אחר שפעל באותה תקופה.
למעשה, טעויות בייחוסי יצירות המוטלות בספק אירעו לשני הכיוונים.
עם זאת, יש כמה מאפיינים ייחודיים לסגנונו של לה רו.
הוא נטה חיבה לטווחי קול נמוכים במיוחד, שהגיעו לעיתים עד לדו או אפילו למצולות של סי במול מתחת לחמשה של הבס; השימוש שעשה בכרומטיות עלה על זה של כל בני זמנו; וחלק גדול מיצירתו עשיר בדיסוננס.
כמו כן נהג לשבור מרקמים ארוכים ודחוסים בשיבוץ קטעים מנוגדים לשני קולות בלבד, נוהג שהופיע גם אצל אוקכם וז'וסקן.
הוא היה אחד הראשונים להרחיב דרך שגרה את הרכב הקולות מן הארבעה המקובלים לחמישה או שישה.
אחת המיסות שלו לשישה קולות, "מיסה אוה סנקטיסימה מריה", היא קנון לשישה קולות, מעלל קשה מבחינה טכנית, שיש בו דמיון ליצירתו של אוקכם.
זו היא גם המיסה המוקדמת ביותר הידועה לשישה קולות.
כתיבה קנונית היא מאפיין חשוב במיוחד בסגנונו של לה רו, ושמו יצא לתהילה בכך.
הוא אהב לכתוב קנונים בעלי מורכבות ניכרת ולא הגביל את עצמו לחיקוי פשוט.
השנייה בשתי המיסות שלו המבוססות על נעימת L'homme armé מתחילה ומסתיימת בקנונים מדודים, קנונים שבהם כל הקולות שרים אותו חומר, אבל במהירויות שונות; גם זה מעלל של וירטואוזיות קונטרפונקטית הראויה לז'וסקן או אוקכם; באמת נדמה לעיתים שלה רו נמצא בתחרות מודעת עם ז'וסקן, שזכה ליתר פרסום ותהילה.
ה"אגנוס דאי" המסיים מיסה זו הוא הקנון המדוד היחיד הידוע בכל התקופה לארבעה קולות, כשכל ארבעת הקולות שרים אותה נעימה.
לה רו כתב שש יצירות שכולן קנוניות מראשית עד אחריות, בהן שתי מיסות, שלושה מוטטים ושאנסון אחד; כמו כן כתב עוד שלוש מיסות, שני מוטטים ושלושה שאנסונים, המבוססים על קנון אבל מכילים כמה קטעים חופשיים; ויש עוד אין ספור יצירות אחרות הכוללות קטעים קנוניים.
בשימוש שעשה בקנונים, אפשרית השפעה של מתאוס פיפלארה, אשר כתב מיסה קנונית מוקדמת שלה רו הכיר כמעט בוודאות, בהיותה חלק מן הרפרטואר של קאפלת החצר ההבסבורגית.
לה רו היה גם אחד הראשונים שעשו שימוש יסודי בטכניקת הפרודיה, כששזר במרקם המיסה מוזיקה שנלקחה מכל הקולות של מקור קודם.
אחדות מן המיסות שלו משתמשות בטכניקת הקנטוס פירמוס, אבל לעיתים רחוקות מחמירות בכך; במקרים רבים ביכר את טכניקת הפרפרזה, שבה חומר המקור המונופוני מעוטר ועובר מקול לקול.
לה רו כתב את אחת ממיסות הרקוויאם הפוליפוניות הקדומות ביותר ששרדו עד ימינו, וזו אחת מיצירותיו המפורסמות ביותר.
שלא כמו מיסות רקוויאם מאוחרות יותר, רקוויאם זה כולל מוזיקה פוליפונית אך ורק לפרקי האינטרואיט, קירייה, טראקט, אופרטוריו, סנקטוס, אגנוס וקומוניום (פרק הדיאז אירה, שהוא לא אחת מרכז הכובד במיסות רקוויאם מאוחרות יותר, היה תוספת מאוחרת).
זה היה הנוהג הליטורגי המקובל באזור צפון אירופה שם פעל לה רו.
המיסה הזאת מדגישה, יותר מרבות אחרות, את המשלבים הנמוכים של הקולות, ואפילו את הקולות הנמוכים ביותר בעצמם.
עשרים וחמישה מוטטים של לה רו שרדו, רובם לארבעה קולות.
אם כי הם משתמשים בחיקוי, הטכניקה צפויה יותר הופיע בתוך קטעים ופסקאות מאשר בפתיחת המוטט, בשונה מסגנונו של ז'וסקן.
תו סגנוני אחר המאפיין את המוטטים של לה רו הוא השימוש באוסטינטו, שיכול להיות צליל יחיד, מרווח, או סדרת צלילים.
נוסף לכך הוא משתמש במוטיבים גרעיניים - תבניות קטנות, קלות לזיהוי, שמהן מתפתחות יחידות מלודיות גדולות יותר, ושמשוות אחדות ליצירה.
באופן כללי, המוטטים מורכבים מבחינה קונטרפונקטית, קוויהם נפרדים ונבדלים באופיים כדרכו של אוקכם.
עובדה זחו נכונה בעיקר ביצירות המוקדמות, שהושפעו כנראה מן המלחין המבוגר יותר.
נושאם של יותר ממחצית המוטטים היא הבתולה מריה.
לה רו היה המלחין הראשון שכתב מגניפיקט על כל אחד משמונת המודוסים, ונוסף לכך כתב שש יצירות מוזיקליות נפרדות לאנטיפון לכבוד מריה, "סלבה רג'ינה".
סביר ביותר שאלה הן יצירות מוקדמות.
שלושים השאנסונים של לה רו מציגים שינויי סגנון, אחדים מהם קרובים לסגנון האסכולה הבורגונדית המאוחרת (למשל, כזה שמתגלה אצל היינה ואן חיזכם או ז'יל בנשואה, ואחרים משתמשים בסגנון חיקוי פוליפוני, המתאים יותר לתקופה.
הואית ולה רו לא שהה מעולם באיטליה, הוא לא סיגל לעצמו את סגנון הפרוטולה האיטלקי, שהיה נפוץ במרקמים קלילים, הומופוניים (כאלה שז'וסקן השתמש בהם בהצלחה רבה כל כך ב"אל גרילו" וב"סקאראמלה" הפופולריים שלו), ושקסמו כל כך למלחינים אחרים בני דורו.
פטרוס פרדיננדוס יוהנס "פייר" ואן הוידונק (בהולנדית: Petrus Ferdinandus Johannes "Pierre" van Hooijdonk; נולד ב-29 בנובמבר 1969) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת החלוץ.
ואן הוידונק שיחק במספר קבוצות ברחבי אירופה, בהן הותיר חותם מקצועי ככובש שערים מחונן.
כמו כן, הוא ייצג את נבחרת הולנד ורשם במדיה 46 הופעות ו-14 שערים, ובין היתר נכלל בסגלה לטורניר מונדיאל 1998 ולשתי אליפויות אירופה.
בנו הוא הכדורגלן סידני ואן הוידונק.
ואן הוידונק החל את דרכו המקצועית בקבוצה חובבנית מעיר הולדתו, ולקראת עונת עבר לקבוצת רוסנדאל, ששיחקה אז בליגת המשנה.
הקבוצה סבלה אז ממשבר כלכלי, ונאלצה לשלב צעירים זולים יחסית תוך זמן קצר, ולשם כך היא החתימה את ואן הוידונק כחלוץ מחליף.
בעקבות פציעה של החלוץ הפותח של הקבוצה קיבל ואן הוידונק יותר דקות משחק כבר בעונה הראשונה שלו, בה השלים 32 הופעות ליגה.
עונה אחר כך כבר חתם על החוזה המקצועני הראשון שלו, והיה לשחקן מפתח בקבוצה, כשהוא כובש 27 שערים ב-37 הופעות ליגה.
יכולתו של ואן הוידונק גרמה לעניין בו מצידן של מספר קבוצות, וביניהן הייתה נאק ברדה, אותה אהד ואן הוידונק מגיל צעיר.
הוא בחר לעבור לשחק בשורותיה, ובשתי העונות הראשונות בקבוצה הוביל אותה לפלייאוף על העלייה לליגת העל ההולנדית, כשהפעם השנייה הייתה מוצלחת, והוא העפיל עם קבוצתו לליגה הבכירה.
גם בעונתו השלישית בקבוצה הוסיף להיות שחקן מפתח, ועזר לקבוצה להתברג במרכז הטבלה.
בשלוש העונות הראשונות בקבוצה כבש ואן הוידונק כמות של עשרים שערים ומעלה בכל עונה, ואף קבע שיא ליגה במספר משחקים רצופים עם שער, והעמיד אותו על 11 משחקים רצופים בהם כבש.
הוא פתח בצורה טובה גם את עונת , כשכבש ב-16 משחקים עשרה שערים, ובחלון ההעברות בינואר 1995 עזב לראשונה את הולנד כשעבר לשחק בסלטיק, קבוצת הפאר הסקוטית.
ואן הוידונק ערך את משחק הבכורה שלו ב-11 בינואר, במשחק ליגה מול הארט אוף מידלות'יאן וכבש כבר במשחק זה את שער הבכורה שלו.
באותה עונה זכה ואן הוידונק עם סלטיק בגביע הסקוטי, שהיה התואר הראשון של הקבוצה מזה שש עונות.
ואן הוידונק כבש בנגיחה את השער היחיד במשחק הגמר מול איירדריוניאנס כבר בדקה התשיעית, לפני שהוחלף חצי שעה אחר כך בגלל פציעה.
עונה אחר כך זכה כבש ואן הוידונק 26 שערי ליגה, שזיכו אותו בתואר מלך השערים של הליגה הסקוטית, בדרך למקום השני בטבלה.
בעונת , סכסוך עם בעלי הקבוצה הוביל אותו פעמים רבות לספסל המחליפים, מה שגרם לפיחות במעמדו גם אצל מאמן נבחרת הולנד, חוס הידינק.
במרץ 1997, לקראת סוף העונה, סכסוך בין ואן הוידונק להנהלה לגבי גובה המשכורת הביא את ואן הוידונק לעזוב את סלטיק לאחר כשנתיים ולעבור לנוטינגהאם פורסט מהפרמייר ליג, בעסקה שהוערכה בכ-4.5 מיליון ליש"ט.
ואן הוידונק הצטרף לקבוצה כשזו הייתה במאבקי הישרדות בפרמייר ליג.
בשמונה המשחקים שנותרו לסיום העונה, כבש ואן הוידונק שער אחד בלבד, והקבוצה לא הצליחה לנצח באף אחד מהם (שבע תוצאות תיקו והפסד).
כתוצאה מכך, ירדה הקבוצה לליגת המשנה.
בעונה אחר כך, עונת , נרשם שיתוף פעולה מוצלח בין ואן הוידונק לקווין קמפבל בהתקפת הקבוצה.
ואן הוידונק כבש 34 שערי ליגה והיה למלך השערים של ליגת המשנה, קמפבל הוסיף 23 שערים משלו, והפורסט סיימו במקום הראשון בטבלה, למרות תחרות קשה מצד סנדרלנד, מידלסברו וצ'רלטון את'לטיק.
לקראת עונת איבד ואן הוידונק את שותפו להתקפה קווין קמפבל שנמכר, בנוסף למספר שחקנים נוספים ששוחררו, בעוד רכש משמעותי לא הגיע לקבוצה.
בעקבות כך, ביקש ואן הוידונק להיכנס לרשימת ההעברות ולהשתחרר מהקבוצה.
הבקשה נתקלה בסירוב מצד ההנהלה, שכן הקבוצה הייתה צריכה חלוץ ברמה גבוהה.
ואן הוידונק, שטען כי הובטח לו כי יוכל לעזוב את הקבוצה בסיום עונת העלייה, החליט להחרים את אימוני ומשחקי הקבוצה, והתאמן עם קבוצתו בעבר נאק ברדה כדי לשמור על כושר משחק.
צעד זה גרר ביקורת מצד כל הגורמים בקבוצתו, ההנהלה, המאמן, השחקנים והאוהדים.
למרות זאת, כל הצעה עבור השחקן נתקלה בסירוב מצד ההנהלה, עד שבנובמבר 1997, כשהבין שאין לו פתרון אחר, חזר ואן הוידונק לאימוני הקבוצה.
בשלב זה הקבוצה דורגה במקום האחרון בטבלה ללא ניצחון בתשעה משחקים.
במשחקו השלישי באותה עונה, מול דרבי קאונטי, כבש ואן הוידונק את שערו הראשון מאז חזר.
לאחר הכיבוש, בחרו רוב שחקני קבוצתו שלא לחגוג איתו את כיבוש השער, אלא לחגוג דווקא עם מבשל השער, וזאת בעקבות התנהגותו בתחילת העונה.
ואן הוידונק סיים את העונה עם שישה שערים ב-21 משחקים, מתוכם 19 בהרכב, והקבוצה סיימה במקום האחרון בטבלה וירדה פעם נוספת לליגת המשנה.
לקראת עונת חזר ואן הוידונק למולדתו, כשחתם בקבוצת ויטסה ארנהם, על מנת לשקם את הקריירה לאחר העונה הקשה באנגליה.
הוא רשם עונה מוצלחת הן ברמה האישית והן הקבוצתית, כשכבש 25 שערים ב-29 משחקים וסייע לקבוצתו לסיים במקום הרביעי ולהעפיל לגביע אופ"א.
לאחר עונה אחת במדי ויטסה, עזב ואן הוידונק שוב את הליגה ההולנדית, כשחתם במדי בנפיקה ליסבון מפורטוגל.
הקבוצה התאפיינה בשנים אלו בחוסר יציבות הן מבחינת היכולת והן מבחינת ההנהלה.
הקבוצה החליפה את המאמן פעמיים במהלך העונה, ולקראת סיומה התחלפה גם הנהלת הקבוצה.
ההנהלה החדשה לא האמינה בחלוץ ושלחה אותו להתאמן עם קבוצת המילואים, בכוונה למכור אותו עם סיום העונה.
לאחר עונה אחת, החליט ואן הוידונק לחזור פעם נוספת למולדתו, וחתם במדי הקבוצה ההולנדית הרביעית בקריירה שלו, פיינורד.
בעונת , בנוסף ליכולת מצוינת בליגה עם 24 שערים, היה ואן הוידונק שחקן המפתח בזכייתה של הקבוצה בגביע אופ"א השני בתולדותיה.
ואן הוידונק כבש שמונה שערים במפעל והיה למלך השערים שלו באותה עונה.
ברבע הגמר פגשה פיינורד את פ.ס.וו.
במשחק הראשון כבש ואן הוידונק שער יתרון בדרך לשוויון 1-1, ובגומלין, במצב של 1-0 לאיינדהובן, כבש ואן הוידונק שער דרמטי, שלוש דקות בתוך תוספת הזמן כדי להשוות את התוצאה ולשלוח את המשחק להארכה.
המשחק הגיע לדו-קרב פנדלים, בו כבש ואן הוידונק את הפנדל החמישי שקבע את ניצחונה של פיינורד.
ואן הוידונק הוסיף שער אחד במפגש הכפול בחצי הגמר מול אינטר מילאנו האיטלקית, והגיע לשיא במשחק הגמר מול בורוסיה דורטמונד.
הוא כבש בפנדל בדקה ה-33 ובבעיטה חופשית בדקה ה-40 את שני השערים הראשונים במשחק, שהסתיים בניצחונה של פיינורד בתוצאה 3-2, והעלה את מאזנו לשמונה שערים במפעל באותה עונה.
הוא הוסיף לשחק במדי פיינורד עונה אחת נוספת.
לקראת עונת עבר ואן הוידונק, אז בן 34, לפנרבחצ'ה הטורקית.
בעונתו הראשונה בקבוצה היה ואן הוידונק חלק מפתח בזכייתה של הקבוצה באליפות טורקיה, האליפות הראשונה בקריירה של ואן הוידונק, שכבש 24 שערי ליגה.
עונה אחר כך הוא היה פחות משמעותי, אך זכה עם קבוצתו באליפות שנייה ברציפות.
בשלהי הקריירה, בעונת , עבר ואן הוידונק בפעם השנייה לנאק ברדה, במדיה שיחק חצי עונה בלבד עד שעבר לפיינורד, קבוצת עבר נוספת שלו.