tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר לויד התקרב למיאות'רה, הוא סיפר לכולם שהוא הנינג'ה הירוק, וסיפר גם שירוק משמעותו חיים, אשר הביא את כולם יחד.
הוא ניחם את מיאות'רה ואמר לגארמאדון שהוא סולח לו והוא מצטער.
גארמאדון בכה בדמעות לבה, דבר אשר גרם למיאות'רה לפלוט אותו.
אחרי שהשלימו גארמאדון עבר לגור אצל לויד וקוקו, מיאות'רה הפכה לסמל של נינג'גו ולויד הוכתר לגיבור.
כאשר הסיפור מסתיים, מר ליו סיפר לילד שהוא יתחיל לאמן אותו כנינג'ה.
לעומת הגרסה האנגלית שיש לה צוות מדבבים שונה לחלוטין מהמדבבים שבסדרה, בגרסה העברית רוב המדבבים מגרסת הדיבוב הראשונה של הסדרה ששודר בין השנים 2012–2017 חוזרים על תפקידם, מלבד לויד וגארמאדון.
הדיבוב לעברית בוים על ידי מאיה מיטלפונקט והופק על ידי ליאור ידידה, יעל אללוף ודן שצברג באולפני וידאופילם אינטרנשיונל.
דייב פרנקו / עומר שטיינברג – לויד גארמאדון, הנינג'ה הירוק, המנהיג של קבוצת הנינג'ה הסודית, בנם של לורד גארמאדון וקוקו ואחיינו של מאסטר וו.
מייקל פניה / אורי זלצמן – קאי, הנינג'ה האדום של האש, חם מזג, אחיה של ניה.
קומייל נאג'יאני / דן קיזלר – ג'יי, שקט וזהיר, הנינג'ה הכחול של הברק.
אבי ג'ייקובסון / מאיה מיטלפונקט – ניה, הנינג'ה הכסופה של המים, אחותו של קאי ומושא אהבתו של ג'יי.
זאק וודס / דן שצברג – זאין, הרובוטי בחבורה, הנינג'ה הלבן של הקרח.
פרד ארמיסן / גילן שחף – קול, רגוע וחובב מוזיקה, הנינג'ה השחור של האדמה.
ג'קי צ'אן / עמי מנדלמן – מאסטר וו, המאסטר הזקן של חבורת הנינג'ה, אחיו של לורד גארמאדון ודודו של לויד, צ'אן גילם גם בעל חנות עתיקות בגרסת הלייב-אקשן כאשר הוא מספר לילד קטן על עולם הנינג'גו.
ג'סטין ת'רו / צביקה פורמן / עמי מנדלמן (טריילר ראשון בלבד) – לורד גארמאדון, הנינג'ה האפל, המכשף הרשע, בן הזוג לשעבר של קוקו ואביו של לויד.
אוליביה מאן / אורנה כץ – מיסאקו "קוקו", אקסית של לורד גארמאדון ואמו של לויד, ידועה גם בתור "גברת דרקון הברזל".
סרט לגו 2: החלק השני הוא סרט הנפשה מדע בדיוני-קומי-מוזיקלי בתלת-ממד של חברת האחים וורנר שיצא לאקרנים ב־8 בפברואר 2019. הסרט מבוסס על הזיכיון לגו.
זהו סרט המשך לסרט לגו משנת 2014 והסרט הרביעי בזיכיון הסרטים של לגו, לאחר סרט לגו ב-2014 ושני סרטי הספין אוף שיצאו ב-2017: "סרט לגו באטמן" ב-10 בפברואר ו"סרט לגו נינג'גו" ב-22 בספטמבר.
תוכנן סרט קרוסאובר של נינג'גו ובאטמן עם אמט LEGO REBUILD : Pilot
העלילה מתרחשת חמש שנים לאחר הסרט הראשון, חייזרי דופלו (לגו שמיועד לילדים קטנים, בעל קוביות גדולות יותר מהלגו הרגיל) משתלטים על בריקסברג.
בעקבות כך, תושבי העיר מקימים עיר אשר נקראת אפוקליפסאברג.
בינתיים אמט בריקובסקי, הבונה המיוחד אשר הציל את העולם מהנשיא ביזנס (הלורד ביזנס) מהסרט הקודם, חי את חייו בשמחה, בניגוד לכולם, אשר נעשו קשוחים וקשים, ונהפכים להיות מוכנים למלחמה.
אמט מספר ללוסי על חלום שהיה לו על "האממדרגון" שכל העולם שלהם קורס.
מאוחר יותר, אמט רואה חללית אינטר-גלקטית שעפה בשמים.
לוסי (ויילדסטייל) מסתכלת על החללית עם משקפת משוכללת, היא מבינה שזו חללית מעולמם של הדופלו (העולם של אחותו של פין, הילד שלו שייכת העיירה אפוקליפסאברג) החללית חוטפת את לוסי, באטמן, חדקרתולי (Unikitty), בני האסטרונאוט וזקן-מתכת הפיראט, לחתונה של המלכה לומשנלה מידומה.
אמט מתכנן להציל את חבריו אבל אף אחד לא מעוניין לעזור לו, אנשי האפוקליפסאברג מזכירים לאמט שלפני זמן, הם שלחו חללית עם גיבורים למער-אחות הכוכבים (Sister System - משחק מילים) והם לא חזרו משם.
למרות זאת, אמט מתכנן להציל את חבריו, כדי להציל את חבריו אשר נלכדו בידי מיני בובה בשם גנרלית סוכרסטרופה, אשר איחדה כוחות עם חייזרי דופלו על מנת לשלוט על העולם, בפקודתה של המלכה לומשנלה מידומה משנה הצורה.
בדרך, פוגש אמט גיבור אינטרגלקטי בשם רקס אפוד-מזהיר ומבקש את עזרתו.
בזמן שהוא מנסה להקשיח את עצמו בעזרתו של רקס, הם מגיעים לכוכב שבו הם פוגשים את גיבורי העל שחקרו את חייזרי הדופלו ומבינים שהם אוהבים לחיות שם.
לוסי מנסה להישאר קשה אך כל שאר החברים כבר נכנעו למוזיקת ה"catchy song".
היא פוגשת את סוכרסטרופה ומגלה שאנשי הלגו הם השראתם ובלעדיהם לא היו קיימים, ואמט מנסה לבטל עדיין את החתונה בין לומנשלה מידומה לבין באטמן אך הוא מבין שרקס הוא אמט מהעתיד שנכלא מתחת למכונת כביסה כשבתחילת הסרט אמט התנגש במטאור.
רקס הצליח לצאת מתחת למכונת הכביסה בעזרת כעס וזעם על חבריו שלא באו לחלץ אותו ולעזור לו.
הוא בנה מכונת זמן וחזר אחורה בזמן כדי להציל את עצמו מהמטאור.
בסופו של הסרט רקס מנסה להרוג את אמט כי הוא לא קשוח מספיק אך לוסי מצילה אותו, ובעקבות כך רקס לא היה קיים מההתחלה.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-8 בפברואר 2019, ובישראל יצא ב-11 באפריל 2019.
סרט מפלצות הוא תת-סוגה קולנועית מסוגת סרט אסונות או סרט אימה בהם האנטגוניסטים הראשיים הם מפלצות המאיימים על בני אדם, לעיתים כאשר הם עצומים בצורה לא נורמלית.
עם זאת עקב טבעם החייתי הם אינם מעוררים סלידה ממעשיהם כמו לאנטגוניסטים אחרים ובכמה סרטים הם אף הפכו לפרוטגוניסטים (למשל בחלק מסרטי קינג קונג).
כיום המפלצות נוצרות באמצעות תוכנת Computer-generated Imagery כשבעבר הציגו אותם בעזרת בובות גדולות, אנימציית סטופ מושן או מסיכות גדולות.
סרטים מסוגה זו יכולים להיכלל בנוסף על אימה ואסון עם סוגות הרפתקאות, מדע בדיוני ואף קומדיה.
הם מבוססים בחלקם הגדול על סיפורים ועל פולקלורים של תרבויות שונות.
בחלק מהסרטים המפלצות בעלות כוח על-טבעי או שהם מגיעות מכוכב אחר.
באחרות הם נוצרו או קיבלו כוח בידי טעויות אנוש והחיות המשתחררות מאיימים על עתיד האנושות.
במרבית סרטים אלה נראים אנשים הנאבקים יחדיו, לעיתים בצבאות גדולים, נגד מפלצת כוחנית גדולה או יותר ובמקרים רבים מובסים למפלצת.
סרטים אלה בולטים בעיקר ביפן בסרטים מסוג קאייג'ו, שהמפלצת המפורסמת בהם היא הגודזילה - מפלצת דמוית-דינוזאור בגובה של מעל 50 מטר, יכולה לשרוד פצצת אטום ותוקפת אנשים בעזרת נשיפת אנרגיה קטלנית.
במרבית הסרטים הראשונים הגודזילה נחשבת לאויבת האנושות ומנסה להשמידם, אך לאט לאט היא הפכה לאייקון תרבותי ביפן ונעשו מספר סרטים, בייחוד סרטי לג'נדרי, בהם מציגים את גודזילה כמפלצת השומרת על הסדר הטבעי ממפלצות אחרות.
הסרט הראשון שנעשה בסוגה זו היה הגולם: כיצד הוא בא לעולם בשנת 1920, סרט אימה שבמרכזו דמות גולם שיוצא משליטה ואחריו נעשו מספר סרטי מפלצות שונות של סוגת אימה.
ב-1933 יצא הסרט קינג קונג, בו קבוצת ספנים והרפתקנים נקלעים לאי מסתורי ומוצאים עליו יצורים טורפים מוזרים ובראשם גורילה ענקית הקרויה קינג קונג.
הגורילה מתאהבת בבחורה שנקלעה אליה ותוקפת את החבורה שלה אך אנשי הספינה מצליחים לגבור עליו ולהוביל אותו לעבר ניו יורק.
קינג קונג משתחרר וזורע הרס בעיר עד שיורים בו למוות.
הסרט שזרע הצלחה הוביל למגוון סרטים נוספים דומים, בחלקם קינג קונג נלחם בגודזילה.
סרטי מפלצות בולטים שיצאו לאורך השנים כוללים את: דרקולה, פרנקנשטיין, המומיה, טרנטולה, מלתעות של סטיבן ספילברג, סדרת הסרטים המצליחים פארק היורה וסרטי דינוזאורים נוספים.
"סרט ישן" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני.
השיר יצא לאור ב-16 ביוני 2009, כסינגל השני מתוך אלבומה השנים עשר והאחרון, דווקא היום (2009).
השיר הגיע למקום העשירי במצעד של רשת ג', וה-23 במצעד של רדיו אמצע הדרך.
השיר נכתב על ידי ישראל קמחי ויונתן אמבר, הולחן על ידי אסף אטדגי והופק על ידי נדב ביטון.
השיר הוא בלדה בסגנון הים-תיכוני בה מרגלית צנעני מדברת על מה שנהגה לעשות בעבר, ובעצם מתארת אותו ואת מה שעשתה בו כמו ללכת לאביה ביום שישי, וכולי.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב, והעניק לו ציון של ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה, ואף אמר כי: "שירתה של צנעני איכותית, ומי שטען פעם שהיא מזכירה בסוג הבלדות האלו את טינה טרנר הגדולה, אז להלן דוגמה לא רעה".
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלה ישראל קמחי לערוץ היוטיוב שלו ב-10 ביוני 2009, את האודיו של השיר, המציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל.
בנוסף לכך, העלה יוני אמבר את השיר גם לערוץ היוטיוב שלו.
סרטי טריקים היו בהיסטוריה המוקדמת של הקולנוע סרטים אילמים קצרים שנועדו להציג אפקטים מיוחדים חדשניים.
סוגת סרטי הטריקים פותחה על ידי ז'ורז' מלייס בכמה מהניסויים הקולנועיים הראשונים שלו, ויצירותיו נותרו הדוגמאות הקלאסיות ביותר לז'אנר.
ניסויים מוקדמים אחרים כללו את אנשי הפעלולים הצרפתים ו, הקוסמים הבריטיים ו, והקולנוענים האמריקאים ו.
בשנים הראשונות של הסרט, במיוחד בין השנים 1898–1908, היו סרטי הטריקים אחד מהסוגות הקולונעיות הפופולריות ביותר בעולם.
לפני 1906 הייתה זו ככל הנראה הסוגה השנייה הנפוצה ביותר בקולנוע, כשרק היו פופולריים יותר.
הטכניקות שנחקרו בסרטי הטריקים הללו כללו הילוך איטי ומהיר שנוצרו על ידי שינוי מהירות הפעלת המצלמה.
מכשיר העריכה שנקרא splice substice, ואפקטים שונים במצלמה, כגון .
"חידושי טריקים" (Trick novelties), כפי שהבריטים כינו לעיתים קרובות סרטי טריקים, היו אופנתיים מאוד בבריטניה, כאשר הבמאים ו יצרו סרטים מסוגה זו.
ג'ון האוורד מרטין (Howard Martin), מצמד יוצרי הסרטים קריקס ומרטין (Cricks and Martin), הפיק סרטי טריקים פופולריים כבר בשנת 1913, כשהחל לייצר סרטים לבדו.
עם זאת, ההתעניינות הבריטית בסרטי טריקים דעכה בדרך כלל עד שנת 1912, ואפילו הפקה משוכללת כמו של מלייס התקבלה בקרירות יחסית.
אלמנטים של סגנון סרטי הטריקים שרדו בבדיחות חזותיות של , כמו של באסטר קיטון.
האופי המרהיב של סרטי הטריקים המשיך להתקיים גם בסוגות אחרות, כולל סרטים מוזיקליים, סרטי מדע בדיוני, סרטי אימה ו.
אין לבלבל בין סרטי טריקים לבין סרטים אילמים קצרים הכוללים מעשי קסם בימתיים קונבנציונליים ("סרטים של טריקים", כלשונו של היסטוריון הקולנוע מתיו סולומון).
במקום זאת, סרטי טריקים יוצרים אשליות בטכניקות קולנועיות.
סרטי טריקים בדרך כלל משדרים הומור תוסס, שנוצר לא על ידי בדיחות או מצבים קומיים כמו על ידי השתובבות הטמונה בהופעת אירועים בלתי אפשריים.
כפי שציין הפילוסוף נואל קרול, הקומדיה בסגנון סרטי הטריקים של מלייס היא "עניין של שמחה הנולדת מתמורות מופלאות ואירועים בלתי אפשריים פיזית", "קומדיה של שחרור מטאפיזי החוגגת את האפשרות להחליף את חוקי הפיזיקה בחוקי הדמיון".
סרט מבוסס יצירה ספרותית הוא סרט קולנוע אשר עלילתו נשענת באופן מלא או חלקי על יצירה ספרותית קיימת, כגון רומן, סיפור קצר, מחזה, פואמה, או יצירה אפית.
סוגה זו מהווה חלק ניכר מתעשיית הקולנוע העולמית, והיא נפוצה במיוחד מאז ראשית ימי הקולנוע העלילתי.
מעבר להיבטים האמנותיים, עיבוד יצירה ספרותית לסרט מצריך התייחסות להיבטים משפטיים של קניין רוחני.
זכויות יוצרים מגנות על היצירה המקורית, ומעניקות למחבר שליטה על השימוש בה.
לפיכך, הפקת סרט המבוסס על יצירה ספרותית דורשת קבלת רישיון או העברת זכויות מהמחבר או בעלי הזכויות.
הסכמים אלו מגדירים את היקף השימוש המותר, תמלוגים, והיבטים נוספים הקשורים לעיבוד והפצה של היצירה במדיום הקולנועי.
במקרים בהם היצירה המקורית נמצאת בנחלת הכלל, ניתן לעבד אותה לסרט ללא צורך בקבלת רישיון.
עם זאת, יש לשים לב לזכויות מוסריות של המחבר, אשר עשויות להמשיך ולהיות בתוקף גם לאחר פקיעת זכויות היוצרים הכלכליות, בהתאם לחקיקה המקומית.
מאז ראשית הקולנוע, יוצרי סרטים פנו לעיתים קרובות לספרות כמקור השראה, תסריט ומבנה עלילתי.
היצירות הספרותיות סיפקו תשתית נרטיבית עשירה, דמויות מפותחות ותימות מורכבות, אשר התאימו להמרה למדיום הקולנועי.
סרטים אלו לרוב מכוונים הן לחובבי קולנוע והן לקוראי הספרות המקורית.
עיבוד ספרותי לסרט דורש תהליך של עיבוד תסריטאי, הכולל לעיתים קרובות קיצורים, שינויים בעלילה, או התאמות לנרטיב קולנועי – כדוגמת שינוי סדר אירועים, מיזוג דמויות או שינוי נקודת המבט.
במקרים מסוימים הסרט שומר אמונים לטקסט המקורי, ואילו באחרים נעשה שימוש חופשי ומעובד מאוד במוטיבים, ברעיונות או בדמויות.
המרת יצירה ספרותית לסרט כרוכה בהיבטים משפטיים שונים בתחום הקניין הרוחני, ובראשם זכויות יוצרים.
על פי דיני זכויות יוצרים ברוב המדינות, לרבות ישראל, העתקה או עיבוד של יצירה מוגנת דורשת קבלת רישיון מבעל הזכויות, שהוא בדרך כלל המחבר או היורשים החוקיים שלו.
תהליך זה כולל עריכת הסכם בין בעלי הזכויות לבין המפיק או חברת ההפקה, בו מוגדרים תנאים כגון היקף השימוש, תמלוגים, ייחוס הקרדיט למחבר המקורי, וכן הזכות לבצע שינויים בתוכן.
במקרים מסוימים, הסכמים אלו כוללים גם סעיפים הנוגעים לשלב ההפצה, עיבודים נוספים (כגון סדרות טלוויזיה או מחזות זמר), או מגבלות גאוגרפיות ושפתיות.
במדינות רבות קיימת הבחנה בין הזכויות הכלכליות, שניתנות להעברה, לבין הזכויות המוסריות – בהן שמירה על שלמות היצירה והזכות לייחוס – אשר לעיתים אינן ניתנות לוויתור או העברה.
חלף עם הרוח (1939) – מבוסס על הרומן מאת מרגרט מיטשל.
שם הוורד (1986) – מבוסס על הרומן של אומברטו אקו.
הארי פוטר (2001–2011) – סדרת סרטים המבוססת על ספריה של ג'יי קיי רולינג.
תמונתו של דוריאן גריי – עיבודים שונים לרומן מאת אוסקר ויילד.
משחקי הרעב – מבוסס על טרילוגיית הספרים של סוזן קולינס.
סרט פולחן, או סרט קאלט (מאנגלית: Cult film), הוא סרט שמושך קבוצה נאמנה של מעריצים אדוקים או סרט שנשאר פופולרי לאורך שנים רבות בקרב קבוצת מעריצים.
במקרים רבים, סרטי פולחן כשלו בניסיון לרכוש הצלחה בקרב הציבור הרחב בעת שיצאו לראשונה לאקרנים, אך לא תמיד.
סרטי פולחן רבים מתאפיינים במקוריות, חדשנות ושבירת מוסכמות.
לעיתים תגובת הקהל לסרטי פולחן היא לא מה שציפו יוצרי הסרט, למרות שלרוב סרטים שהפכו לסרטי פולחן החלו את דרכם עם אלמנטים או תוכן חריגים, לעיתים אף חתרניים כגון סרטו של ג'ון ווטרס "היירספריי" בכיכובו של הדראגיסט דיוויין.
הסרט שנחשב לדעת מבקרי קולנוע וצופים רבים לסרט הפולחן הבולט ביותר הוא "מופע הקולנוע של רוקי", בבימויו של ג'ים שרמן.
סרט זה מוקרן שוב ושוב ברחבי העולם ומעריציו נוהגים לשיר את מילות השירים לאור נרות, לרקוד את הריקודים ולעיתים אף להתחפש בדומה לדמויות מן הסרט.
סרטים נוספים שזכו למעמד של סרטי פולחן הם סרטים סוריאליסטיים ניסויים, הכוללים אלמנטים של סמים והזיות למיניהן, כדוגמת "טריינספוטינג" הבריטי, "קאובוי של חצות", "יצרים בדם" ו"רקוויאם לחלום" האמריקאיים, ו"משהו טוטאלי" ו"הכוכב הכחול" הישראליים.
בישראל חלק מהסרטים מז'אנר סרטי בורקס נחשבים לסרטי פולחן: "חגיגה בסנוקר", "צ'רלי וחצי","מבצע סבתא", "משפחת צנעני" וכן סרטים של השחקן והבמאי זאב רווח: "רק היום" ו"אדון לאון" ואחרים.
גם סרטי דרמה הנוגעים בחוויה הישראלית הקולקטיבית: "הלהקה", "מציצים", "דיזנגוף 99", "אסקימו לימון", "ספיחס", "אלכס חולה אהבה" זכו לתואר.
הסרט "גבעת חלפון אינה עונה" בבימוי אסי דיין ובכיכובם של שלישיית הגשש החיוור, נחשב לאחד מסרטי הקאלט הישראליים האהובים והמצוטטים ביותר.
סרט פעולה הוא סוגה קולנועית המאופיינת במתן דגש על התרחשויות פיזיות, כגון קרבות, מרדפים, פיצוצים ופעלולים.
סוגת הפעולה משולבת לעיתים קרובות עם סוגות אחרות, כגון קומדיה, מדע בדיוני מותחן או אימה.
שורשיהם של סרטי הפעולה בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם יציאתה לאקרנים של סדרת סרטי "ג'יימס בונד" (אשר מכילה הרבה מהמאפיינים המקוריים של סרטי ריגול) ו-"Bullitt", שהציג את אחד ממרדפי המכוניות הראשונים, סצנה הכלולה מאז כמעט בכל סרט פעולה.
סרטי פעולה הם, בדרך כלל, סרטים שניתן להגדיר במשפט אחד, לדוגמה: "מדען מחייה-מחדש דינוזאורים, רק כדי לגלות שהם מנסים לשלוט בעולם, שוב", עבור הסרט "פארק היורה", או "גיבור על שמנסה ליצור בינה מלאכותית שתגן על העולם מגלה שיש לה הגדרה אחרת להצלת העולם" עבור הסרט "הנוקמים: עידן אולטרון" וכדומה.
סרטי פעולה נוטים לכלול גם גיבור הירואי אשר מרבה לפעול בניגוד לנהלים שמפעילים עליו מפקדי הצבא או המשטרה שעל כוחותיהם הוא נמנה.
לצד הגיבור מופיע לרוב שותף "Sidekick" המסייע לו ולעיתים מהווה גם אתנחתא קומית.
הסוגה מאופיינת לרוב בסיפור פשוט אודות "אנשים טובים" נגד "אנשים רעים".
זהות ואפיון "האנשים הטובים" ו"האנשים הרעים" תלויה במדינה ובתקופה.
בסרטים הוליוודיים, "האנשים הטובים" בדרך-כלל יהיו האמריקנים הפטריוטים, ואילו "האנשים הרעים" הם פושעים או סוכנים של כוחות זרים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 וקודם לכן, הם היו לרוב קומוניסטים, אשר הביאו חלק מסרטי הפעולה קרוב למדרגת סרטי תעמולה.
עם נפילת הקומוניזם, עברו הסרטים להתמקד בטרוריסטים מדרום אמריקה, המזרח התיכון וסוחרי סמים.
מפלצות, חייזרים, שדים ויצורים על-טבעיים משמשים אף-הם כנבלים קלאסיים, שמטרתם לרוב היא השמדת האנושות.
סצנות פעולה האופייניות לסרטים הוליוודים:
מכות וקרב פנים אל פנים, לפעמים כולל אמנויות לחימה
הגיבור מביס כנופיות של שכירי חרב ומשרתים של הנבל
פיצוצים והרס של מבנים וכלי רכב
הרס אפוקליפטי באמצעות נשק-על או על ידי יצורים על-טבעיים
סרטי פעולה בקולנוע האמריקאי מופקים בתקציב גדול עבור אפקטים מיוחדים ועבודת פעלולנים.
הם מתמקדים בתחום הפירוטכניקה ואביזרים חדשניים.
סרטי פעולה אמריקניים רבים מתבססים במידה זו או אחרת על מדע בדיוני: אם בסיפור ובעולם ההתרחשות, או אם בטכנולוגיות ובכלי-הנשק שנמצאים ברשות הגיבור/הרשע.
בלא מעט סרטים על הגיבור להילחם ברשע שהשיג נשק מודרני חדיש להשמדה המונית.
סרטי אקשן מהונג קונג וקוריאה הדרומית הם בעיקר וריאציות מודרנית של סרטי אמנויות לחימה.
בשל שורשיהם, סרטי פעולה מהונג-קונג מתרכזים בעיקר בנושא האקרובטיקה על ידי הגיבור.
סרט צילום (או פִילְם, כתעתיק מאנגלית: Film) הוא אמצעי לאחסון מידע בצורה של תמונות המצולמות במצלמה על גבי רצועה ארוכה של צלולואיד שמצופה בחומרים הרגישים לאור.
הציפוי הוא אמולסיה של ג'לטין כחומר מדביק ומקשר, עם הלידי כסף רגישים לאור.
כאשר האמולסיה נחשפת לכמות מספקת של אור, הלידי הכסף יוצרים תמונה סמויה (שאינה נראית לעין) ובעזרת תהליכים כימיים ניתן להפוך את התמונה לגלויה ולקבע אותה.
סרט הצילום נראה כמו רצועה שחורה עם משבצות ולמעלה מחוררות נקודות קטנות.
סרטי נֵגָטִיב (תַּשְׁלִיל) צבעוני יוצרים תמונה נגטיבית אשר הצבעים בה הפוכים למציאות.
הסרטים מורכבים משלוש שכבות הרגישות לצבעים שונים.
בדרך כלל השכבה העליונה רגישה לכחול, אחריה שכבה הרגישה לירוק ולבסוף שכבה הרגישה לאדום.
בסיס סרט הצילום צבוע בדרך כלל בצבע כתום אשר משפר את דיוק הצבעים המתקבלים.
את התמונה המתקבלת על גבי סרט הצילום ניתן להגדיל בצורה אנלוגית בחדר חושך על גבי ניירות צילום נגטיביים וכך לקבל תמונה פוזיטיבית.
בזמן חשיפת הנייר יש צורך להחסיר את הגוון הכתום של בסיס האמולסיה כדי לקבל צבעים התואמים את המציאות.
תהליך הפיתוח הנפוץ לסרטי נגטיב הוא C-41.
סרטי שקופיות מפותחים בתהליך שונה מסרטי הנגטיב, בדרך כלל בתהליך E-6, ויוצרים תמונה פוזיטיבית עם צבעים התואמים למציאות.
את התמונה המתקבלת ניתן להקרין בעזרת מקרן שקופיות.
לשקופיות הייתה חשיבות בתחילת עידן הדפוס הצבעוני בכך שהצלם היה יכול לספק לבית הדפוס שקף פוזיטיבי צבעוני של התמונה ללא החשש מאי-דיוק-בצבע הקיים בשימוש בסרטי נגטיב (הדורשים תהליך ביניים ידני לקבלת תמונה פוזיטיבית).
כיום, שימוש בקבצים דיגיטליים עם מרחבי ניהול צבע החליפו את השימוש בשקופיות בדפוס.
סרטי שחור לבן רגישים לכל ספקטרום האור אך מייצרים דימוי נגטיבי בגווני שחור בלבד (ה"לבן" הוא הבסיס השקוף של הסרט).
תהליך הפיתוח מתחלק לשלושה שלבים - שלב הפיתוח שבו התמונה הסמויה הופכת לגלויה על המרה של הלידי הכסף לכסף מתכתי.
השלב השני הוא עצירה של תהליך הפיתוח Stop Bath.
בשלב השלישי מתבצע קיבוע של הדימוי והסרה של כל הלידי הכסף שלא התפתחו.
לסיום התהליך מתבצע ניקיון הסרט על ידי שטיפה במים של הכימיקלים אשר הצטברו על גבי סרט הצילום ויבוש, כך נשמר סרט הצילום לאורך שנים רבות.
אין תהליך סטנדרטי לפיתוח סרטי שחור לבן וניתן לשלוט במנעד הגוונים המתקבל על ידי שימוש בכימיקלים שונים בשלב הפיתוח.
קיימים סרטי שחור לבן אשר רגישים לחלקים מעבר לספקטרום הנראה (תת אדום, על סגול, רנטגן,...)
החומרים המשמשים להכנת סרטי צילום הם לרוב מלחי כסף; רובם נעשים כהים בעקבות חשיפתם לאור.
הם מתפרקים לגרגרים זערערים של כסף מתכתי כהה, אפילו מבלי שעברו תהליך פיתוח.
ניתן לראות זאת כאשר מוציאים – באפלה – דף של נייר צילום ומניחים על צדו הרגיש לאור עצם אטום, כגון צרור מפתחות.
הנחת דף הנייר עם המפתחות באור השמש תגרום לכך שלאט-לאט ישנו המלחים הרגישים לאור את צבעם לאפור או לארגמן (אך לא לשחור ממש).
לאחר הרמת המפתחות תישאר צורתם בבירור על הנייר כנגטיב בלבן, אך הדימוי הלבן אינו קבוע והוא יתחיל להתכהות ברגע ששוב לא יהיה מוסתר מהאור.
במקום לחשוף את הנייר חשיפה ממושכת ב"הדפסת מגע" זו, ניתן לחשוף את הנייר לזמן קצר ולאור חלש יותר, ואז לקבל דימוי על רקע שחור עז על ידי שימוש בחומר מפתח.
התוצאה תהיה דימוי נגטיב ברור וקבוע.
ג'לטין הספוג בשילוב של מלחים שונים וכסף חנקתי יוצר שכבת גבישים המגיבים ליחידות של אור - פוטונים - שמגיעות אליהם.
ללא כל תוספת השכבה הזאת רגישה בעיקר לספקטרום בין העל סגול ועד הכחול הנראה.
בעזרת צבענים מיוחדים ניתן להפוך אותה לרגישה לכל ספקטרום האור הנראה.
כשאור פוגע בגביש, נוצרת תגובה כימית ש"משנה" את הגביש בצורה שלאחר מכן, בפיתוח הסרט, נראה כצבע (או גוונים שונים של שחור-לבן).
ככל שיש יותר גבישים על סרט הצילום, צריך יותר אור שיפגע בגבישים.
ככל שיש פחות גבישים - צריך פחות אור.
סרטי צילום נמדדים לפי גודל שנקרא ASA או ISO.
הגדלים הנפוצים ביותר בשימוש הם 100, 200 ו-400 ASA.
ככל שהגודל יותר גדול, מספר הגבישים קטן יותר, ונדרשת כמות קטנה יותר של אור בשביל לצלם תמונות.
כך, בסרט של 400 ASA יהיה שימוש בצילום כשיש עננים או תחת צל, ובסרט של 100 ASA - יהיה שימוש בצילום תחת אור יום.
בסרטי צילום צבעוניים ובשקופיות, בכל שכבת צבע בנוסף לשכבת הלידי הכסף נמצאים גם מצמדי צבע.
בתהליך הפיתוח, כאשר הלידי הכסף הופכים לכסף מתכתי, בתהליך כימי נוסף מצמדי הצבע יוצרים ענן צבע בסמוך לכסף.
בהמשך תהליך הפיתוח (בדרך כלל בשלב ההלבנה) הכסף הופך בחזרה להליד כסף שקוף ואחר כך נשטף מסרט הצילום בתהליך הקיבוע (עם הלידי הכסף שלא התפתחו).
גורמים המשפיעים על בהירות התמונה
גורמים נוספים שמשפיעים על כמות האור שמגיעה לסרט הצילום הם מהירות החשיפה וגודל הצמצם.
בגבישים של סרט הצילום יפגעו יותר מנות של אור אם הוא יחשף לאור זמן רב יותר (מהירות חשיפה נמוכה יותר), או שהפתח דרכו מגיע האור יהיה גדול יותר (צמצם גדול יותר).
כשמצלמים לוקחים בחשבון את כל הגורמים האלו, בימינו - לרוב באופן אוטומטי, משום שהמצלמה הדיגיטלית מחשבת את כל הנתונים בעצמה.
חשיפת סרט הצילום לאור, כתוצאה מפתיחת הצמצם, מחוללת תגובה כימית בחומרים שעל סרט הצילום, וכתוצאה מכך נשמר על-גבי הסרט נגטיב של התמונה שצולמה.
בנגטיב מוצגים צבעים משלימים לצבעים המציאותיים: שחור מוצג בנגטיב כלבן, ולבן מוצג כשחור.
עיבוד הסרט במעבדה מציג את הנגטיב בצורה גלויה, ומאפשר את הדפסת הנגטיב בצורת פוזיטיב, שהוא התמונה המצולמת המוצגת לעינינו.
כדי להפוך את הנגטיב לפוזיטיב עלינו להדפיס אותו על דף נייר רגיש לאור.
פעולה זו יוצרת "נגטיב של נגטיב" – דימוי פוזיטיבי.
פיתוח סרטי צילום בימינו נעשה אוטומטית במכונה, כשלמפעיל יש יכולת להתערב ולהשפיע על הצבעים, ושחור לבן עדיין לעיתים מפותח ידנית.
סרט הצילום הגמיש הראשון יוצר בשנת 1885 על ידי חברת איסטמן קודאק.
בסרט זה החומר הרגיש לאור היה מונח על-גבי נייר.
סרט פלסטי יוצר לראשונה בשנת 1889. קודם לכן היו בשימוש פלטות זכוכית מכוסות בחומר רגיש לאור, והשימוש בהן היה מגושם.
בתחילת המאה ה-21, עם התקדמות הצילום הדיגיטלי, הלך ופחת השימוש בסרט הצילום.
35 מ"מ: הגודל הנפוץ במצלמות הביתיות והמקצועיות.
רוחב הסרט הוא 35 מ"מ אך התמונה המתקבלת היא ברוחב 24 מ"מ בגלל הפרופורציות.
הפורמט יוצר החל משנת 1996 וכיום כבר אינו מיוצר.
חשיבותו היא בכך שמצלמות הרפלקס הדיגיטליות אימצו את הפורמט לגודל החיישן בהן.
110, 126: סרטי צילום אשר יוצרו במחסניות בעוביים 13 מ"מ ו-28 מ"מ בהתאמה וחלקו עיצוב דומה.
120 (פורמט בינוני): סרט צילום גלילי אשר יוצר בהתחלה על ידי קודק עבור מצלמות בראוני 2 בשנת 1901. הוא יועד לשוק החובבים ובמרוצת השנים הפך לפורמט הנפוץ ביותר עד שהוחלף על ידי סרטי 35 מ"מ.
כיום הסרט משמש בעיקר צלמים מקצועיים ונישות של צלמים חובבים.
רוחב הסרט הוא 60 מ"מ ורוחב הדימוי הוא 56 מ"מ.
127: סרט צילום גלילי הדומה לפורמט 120 אך רוחב הסרט היה רק 40 מ"מ והוא היה בשימוש במצלמות חובבים בלבד.
פלטות (פורמט גדול): בניגוד לסרטי הצילום אשר מיוצרים בגלילים, הפלטות יוצרו כיריעות בודדות.
הפלטות מיוצרות במגוון גדלים החל מ-4X5 אינץ' ועד 20X24 אינץ'.
בצילום סרטי קולנוע משמשים סרטי צילום בכמה מידות רוחב סטנדרטיות:
8 מ"מ: משמש בעיקר לסרטי חובבים, ומתאים להקרנת הסרט בחדר ביתי.
16 מ"מ: משמש לצילום סרטים תיעודיים או לסרטים דלי תקציב, בעבר רוב צילומי החוץ לטלוויזיה בוצעו בפורמט זה.
גרסאות של סרטי קולנוע הודפסו על 16 מ"מ להקרנה במסגרת בתי ספר מועדונים ובסיסים צבאיים.
35 מ"מ: הרוחב המקובל לסרטי קולנוע המוקרנים בבתי קולנוע.
70 מ"מ: רוחב המשמש לסרטי המוקרנים על מסך ענק במיוחד, ובהם סצנות רבות משתתפים (כגון סצנות קרב) המצדיקות מסך כזה.
סרט קולנוע הוא התוצר הסופי של תהליך יצירת הקולנוע – כתיבה, צילום ועריכה של סיפור, קטעי תנועה, וצליל המשולבים יחדיו ליצירה אחת.
הז'אנרים של סרטי קולנוע הם הז'אנרים המסורתיים של הספרות ובנוסף ז'אנרים ותת ז'אנרים בלעדיים לקולנוע כגון טריקים, סרט סלאשר, סרט אימת חג, סרט אמנויות לחימה, בישראל סרט בורקס ועוד.
בימיו הראשונים של הקולנוע ומשך שנים רבות נשמר המידע על סרט צילום מצלולואיד/אצטט/פוליאסטר, מצופה אמולסיה, שעליו הופיעו תמונות הסרט לצורך הקרנת התמונות על מסך.
הקרנתן ברצף של התמונות הטבועות על הסרט, יוצרת בעיני הצופה אשליה של תמונות נעות.
בשנים האחרונות יותר ויותר סרטים מופקים ומוקרנים בצורה דיגיטלית, ללא סרט צילום.
ישנן חברות שהתמחו בהפקות מסוג זה, כגון חברת פיקסאר המתמחה באנימציה ממוחשבת.
סרט קולנוע מוצג באופן מסורתי בבית קולנוע, אולם ניתן לצפות בסרטי קולנוע גם באמצעי צפייה ביתיים כגון שידורי טלוויזיה, מכשירי וידאו ו-DVD וגם באמצעות מחשב.
קיימים סרטים שכבר בעת הפקתם מיועדים להקרנה באמצעי צפייה ביתיים, לדוגמה סרטי טלוויזיה.
סרט הוא יצירה ויזואלית, ולכן התמונות (צילומי הסרט) הן מרכיב עיקרי בו.
מאפיין מובהק של הצילומים הוא הצבע, אשר לו שתי וריאציות: שחור-לבן וצבע מלא.
הצילום היה בתחילה שחור-לבן בלבד.
משנות השישים-השבעים של המאה העשרים הצילום בצבע הפך לסטנדרט, אולם השימוש בצילום שחור-לבן נמשך מטעמים אמנותיים או להשגת אפקטים שאי אפשר להשיגם בצילום צבע.
בנוסף לתמונות, חלק בלתי נפרד מהסרט הוא הפסקול שלו, המכיל את הצלילים ואת הקולות המלווים את תמונות הסרט.
ישנם סרטים בהם הפסקול הוא "השחקן הראשי" והציר סביבו נוצר הסרט.
במקרים אלה הסרט "משרת" את הפסקול ולא להפך.
דוגמאות לכך הן "פנטזיה" מבית היוצר של חברת וולט דיסני ו"אלגרו נון-טרופו" מבית היוצר של חברת Bozzetto Film.
כשהפסקול של סרט קולנוע כולל שירים או יצירות מוזיקליות רבות, נהוג להדפיסו על-גבי קלטות ותקליטורים ולמוכרו בנפרד מהסרט.
במקרים רבים בתולדות הקולנוע זכו פסקולים להצלחה גדולה אף יותר מזו של הסרט עצמו.
בתחילת הסרט מופיעות בדרך כלל כתוביות פתיחה – כתוביות בשפתו של הסרט, המציגות את שם הסרט ואת יוצריו העיקריים: המפיק, הבמאי והשחקנים הראשיים.
בסיום הסרט מופיעות כתוביות סיום, ובהן שמות כל המשתתפים ביצירת הסרט (למעט ניצבים) – שחקנים ואנשי הפקה.
כן ניתן קרדיט לגורמים שסייעו בדרכים שונות להפקת הסרט - גופים שתרמו למימון ההפקה, גופים שאפשרו צילום הסרט במבנים שבבעלותם, גופים שסיפקו חומר ארכיוני ועוד.
העניין של הצופים בכתוביות הסיום נמוך, ורבים יוצאים מאולם הקולנוע עם תחילת הקרנתן של הכתוביות.
לעיתים ניתן קטע עלילתי לאחר כתוביות הסיום, כדי לעודד את הצופים להמתין עד גמר הקרנתן של כתוביות הסיום (דוגמה: הסרט שודדי הקאריביים: סוף העולם או היקום הקולנועי של מארוול).
בסרטי ראינוע – שקדמו לקולנוע המודרני – שולבו כתוביות גם בגוף הסרט, כתחליף למילים, שלא נשמעו בסרטים אלה.
לעיתים רחוקות משולבות כתוביות גם בסרטי קולנוע, כחלק ממרכיבי הסרט.
בסרט "הרומן שלי עם אנני", למשל, מוצגות כתוביות החושפות את מחשבותיה האמיתיות של הדמות (בסתירה לדיאלוג).
בנוסף לכתוביות אלה, שהן חלק אינטגרלי של הסרט, כאשר הוא מוקרן בפני צופים שאינם דוברים את שפת הסרט, נלוות אליו כתוביות תרגום, שמכילות תרגום של הנאמר בפסקול.
בעשרות השנים הראשונות לקיום הקולנוע, צולמו סרטי קולנוע על גבי סרט צילום.
מאפיין פיזי של סרט הצילום הוא רוחבו: 8 מ"מ, 16 מ"מ, 35 מ"מ (הרוחב הנפוץ בסרטים להקרנה מסחרית) ו-70 מ"מ.
בעקבות המצאת קלטת הווידאו הופצו סרטים לצפייה ביתית בקלטות וידאו, ולאחר מכן עברה הפצת סרטים לצפייה ביתית ל-DVD.
לאחרונה סרטים מופצים בעיקר באופן דיגיטלי, דרך חברות שזה יעדן, כגון נטפליקס או דיסני.
בעוד שבסרט צילום ובקלטת וידאו הופצו הכתוביות מודבקות לווידאו, בהפצת סרט ב-DVD וב-bluray ישנה הפרדה בין הסרט (תמונה וקול) ובין כתוביות התרגום, כך שכל צופה יכול לבחור את הכתוביות בשפה המועדפת מבין מבחר השפות המוצע.
תהליך יצירתו של סרט קולנוע כולל את השלבים הבאים:
אם מעוניינים ליצור סרט על סמך ספר או סדרת ספרים יש לרכוש זכויות על הפקת הסרט מהסופר.
פיתוח: בחירת נושא לסרט ופיתוחו לידי תסריט המאפשר את צילום הסרט.
פרה-פרודקשן (pre-production): הכנות לקראת צילום הסרט: ליהוק (גיוס שחקנים), גיוס צוות הצילום, בחירת אתרי צילום והכנתם, הכנת השוטינג סקריפט.
צילום: צילום כל הסצנות המרכיבות את הסרט.
בדרך כלל מצולם כל שוט פעמים אחדות.
פוסט-פרודקשן (post-production): עריכה של הסרט, שילוב מוזיקה ואפקטים קוליים בפסקול, הוספת כתוביות פתיחה וכתוביות סיום, יצירת המוצר המוגמר – הסרט.
הפצה: הקרנת הסרט בפני מפיצים פוטנציאליים, לשם הפצתו לבתי הקולנוע.
כאשר הוא מוקרן בפני צופים שאינם דוברים את שפת הסרט, מצורפות אליו בשלב זה כתוביות תרגום, שמכילות תרגום של הנאמר בפסקול.
ליצירתו של סרט קולנוע שותפים אנשים רבים.
תיאורי התפקידים ניתנים להלן בהפשטה מסוימת, היינו תיאורי המקצוע עשויים להיות תיאורי מקצוע של כמה אנשי צוות (לדוגמה, תיאור המקצוע של הצלם מתאים לתיאור העבודה אותם עושים הצלם הראשי ועוזרי הצלם).
במאי קולנוע – לבמאי תפקיד מרכזי ביצירת הסרט, ולו ההשפעה העיקרית על אופיו של הסרט.
תפקידו של הבמאי להפוך את התסריט למוצר המוגמר – הסרט.
תסריטאי – האדם הכותב את עלילת הסרט בפורמט מסוים – התסריט, שהוא בעצם סיפור, המכיל את דיאלוג הדמויות, מעשיהן ושאר פעולות שיראו על המסך לאחר פעולת הבימוי.
לעיתים נוצר סיפור העלילה במיוחד לשם הסרט, ולעיתים קודם לתסריט ספר או סיפור, שמעובד על ידי התסריטאי לתסריט.
מפיק – מנהל את ההפקה של הסרט, מהשלבים הראשונים של קדם הפקה ועד לשלביה האחרונים.
צלם קולנוע – מפעיל את מצלמת הקולנוע, מתרגם את התסריט למונחים של צורה, צבע וסגנון, מבקר באתרי צילום אפשריים, מסייע לבמאי בהכנת השוטינג סקריפט ומכין תוכנית תאורה לפי הסצנות המצטלמות.
עורך – לוקח את החומרים המצולמים, מעבירם למכשיר העריכה (בדרך כלל הם נלכדים למחשב) ומרכיב מהם את הסרט הסופי.
העורך דואג למעברים וחיתוכים (קאטים) בין השוטים (החומרים המצולמים).
בשלב העריכה, אנשי פוסט פרודקשן עושים תיקונים נוספים כמו קול (מיקס ועיצוב פסקול) וצבע (color correction או color grading), מוסיפים קטעי סאונד, במידת הצורך, ולבסוף כתוביות פתיחה וסיום.
מעצב אמנותי – מנהל אמנותי – מאפיין את העולם בו מתנהלות ופועלות הדמויות, זאת בצורה, טקסטורה, מרחב וצבע.
המעצב עוסק בתכנון מוקדם של האתרים השונים, בין אם באולפן או באתר קיים, בהתאמתם ומינונם ליצירת סגנון ההולם את התרחשות העלילה והדמויות.
תאורן – עובד בצמוד לצלם, תפקידו להציב את גופי התאורה השונים בצילומי פנים וחוץ.
טכנאי הקול (הסאונדמן) – בודק את המבנה האקוסטי של אתר צילום.
בוחן את מבנם של החללים מבחינה אקוסטית ואת ההפרעות האקוסטיות בסביבת האתר.
בנוסף, טכנאי הקול אחראי לנטרול הרעשים בסט הצילום, לעיבוד ההקלטות ולבחירת המיקרופונים שישמשו להקלטת הסרט.
שחקן – מציג דמות בסרט בצורה אמנותית.
במסגרת תפקיד זה יכול להיות שידרש מן השחקן לרקוד, לשיר או להצחיק.
סרט תיעודי או סרט תעודה או סרט דוקומנטרי הוא סרט קולנוע שמתעד את המציאות למטרות שונות - חינוך, בידור ועוד.
סרט דוקומנטרי מנוגד לסרט עלילתי בדיוני, ואף לסרט עלילתי שמבוסס על סיפור אמיתי, בכך שהוא מבוים שלא על פי תסריט עלילתי.
ג'ון גרירסון, מחנך סקוטי שלמד תקשורת המונים בארצות הברית, מוכר כְזה שטבע את המונח "סרט דוקומנטרי" באמצע שנות ה־20 של המאה ה־20, בהשראת המילה הצרפתית "documentaire".
עם זאת סרטים תיעודיים הופיעו עוד קודם לכן.
סרטונים עוד מראשית ימי הקולנוע שימשו לתעמולה, למשל ברוסיה של ימי המהפכה הבולשביקית, ונתפסו באותה עת כאותנטיים.
בשנת 1922 הציג הבמאי האמריקני רוברט פלאהרטי את ננוק מהצפון, תיעוד של חיי האסקימואים המבוסס על התבוננות אישית – יצירה שהייתה לאב הטיפוס של סרטים דוקומנטריים רבים.
בשנות ה־30 תעשיית הקולנוע הבריטית החלה לטפח נישה קולנועית של יצירות תיעודיות שהשפיעו על התפתחות הקולנוע העולמי.
החל מתקופה זו הובילו הבריטים את התעשייה התיעודית למשך מספר עשורים.
במלחמת העולם השנייה ממשלות שונות משני צידי הקרב הפיקו סרטים תיעודיים חינוכיים במטרה להסביר מדוע הם נלחמים.
במפנה המאה ה־21, התפוצה הרחבה והזמינות של מצלמות וידאו באמצעות טכנולוגיית טלפונים חכמים למשל, הגבירה משמעותית את כמות התכנים הקיימים ובהתאמה הגבירה את היכולת להשיג תכנים תיעודיים.
מגמה זו הגבירה את התפוצה של יצירות תיעודיות בעשורים האחרונים.
בסרט תיעודי מוכרות שתי דרכים מסורתיות לצלם:
צילום בזמן אמת – צילום האובייקט הנבחר בזמן פעולתו, לדוגמה: סרט תיעודי העוסק בחייו של אדם מפורסם, (סגנון הידוע בשם "נעלי בית") יצלם את אותו אדם בסביבתו הטבעית כשהוא פועל בסביבה זו בלי להתייחס למצלמה.
שחזור – צילום מציאות באופן יזום, באופן הזה דומה למשחק.
על האובייקט הנבחר לשחק את עצמו, כך לדוגמה אם הסרט אמור לתאר את חייו של אצן יתבקש האצן לרוץ בשביל הצילום.
סרט מסה (מלשון "מסה") – סרט דוקומנטרי המוצג כ"מאמר קולנועי" באופן "מודע לעצמו", שואף לתאר את המציאות, אולם מטשטש את הגבול בין מציאות לדמיון, ומכיל פרשנות סובייקטיבית של היוצרים.
החל משנות ה־80 הפך לסוג מרכזי של סרטים תיעודיים ברחבי העולם.
סרטי טבע – סרטים המציגים את הטבע והחיים בו כפי שהם מתרחשים לעיני המצלמה.
דוקו-אקטיביזם – סרטי תעודה שבהם היוצר לא רק מתעד את המציאות, אלא גם מנסה לשנות אותה ומתעד את הניסיון לשינוי ואת ההשלכות של ניסיונו.
סרט תיעודי מונפש – הנפשה המוגשת בסגנון תיעודי.
זוהי סוגה המטשטשת את גבולות הבדיוני בתוך היצירה התיעודית.
שוקומנטרי/מונדו – סרטי תעודה המתייחסים לנושאים שהם בבחינת טאבו, במיוחד בכל הנוגע למין או למוות, ומביאים אותם בצורה סנסציונית, לרוב באמתלה של תיעוד מנהגיהם של עמים נידחים ברחבי העולם.
סרטים אלה מכונים כך על שם הסרט האיטלקי "מונדו קאנה" מ-1962, שהיה חלוץ בסוג זה של סרטים.
רוקומנטארי – תיעוד מסע הופעות של להקה או זמר.
לדוגמה ראו "this is us" של להקת הבנים המצליחה וואן דירקשן או ראו גם "wonder" של הזמר שון מנדס.
עד שנות ה־30 של המאה ה־20, נתפסו הסרטים התיעודיים כתיעוד אובייקטיבי של המציאות.
לעיתים נוצלה תפיסה זו לרתימת הסרטים התיעודיים לצורכי תעמולה.
מגמה זו השתנתה בהדרגה החל משנות ה־40 עם התפתחות הסוגה והתרבותן של יצירות בהן לוקחים היוצרים יותר חופש אמנותי.
עם השנים התפתחו גם סוגים היברידים, תיעודיים למחצה, והגבולות בין הסוגות הטשטשו.
הגבול – עד כמה מותר ליוצרים לשנות את הסיפור המקורי – מטושטש.
לעיתים ישנם פרטים אשר לא ידועים, ודרושים לצורך יצירת רצף אירועים בהיר עבור הצופים – דוגמת כוונותיהן ורצונותיהן של אנשים המוזכרים בסרט, ולעיתים היוצרים הם אלו שמשלימים פערי מידע אלו על פי הבנתם.
מאז מפנה המאה ה־21 התפתחו סוגות המותחות עוד יותר את הגבול בין תיעוד אותנטי לבדיוני, דוגמת הסרטים התעודיים המונפשים.
לעיתים משמשת ההנפשה כניסיון להשלמה אותנטית של פערים שלא ניתן להציג, דוגמת ראיון עם אדם בו מוצגת הנפשה של מה שהוא מתאר, או המחשה לדעותיו של אדם.
חלק מיוצרי הסוגה מאמינים כי באופן זה היצירה עשויה דווקא להעשיר את המימד הריאליסטי שלה, מכיוון שהיא מציגה עוד נדבכים של נפש האדם.
הפרופסור לקולנוע, טימוטי קוריגן, רואה בסרט התיעודי דיאלוג בין היוצרים לבין המציאות.
בדיאלוג זה, לעיתים הדיוק האותנטי חשוב פחות לקהל הצופים לעומת אספקטים אחרים של היצירה.
סרטים הלוקחים את הבדיוני צעד נוסף קדימה ומכניסים במכוון אלמנטים לא מציאותיים לתוך יצירות תיעודיות נקראים דוקופיקשן .
סרט תדמית הוא סרט שמטרתו יצירת דימוי חיובי עבור עסק בעיני הלקוח הפוטנציאלי.
בין פרסומת בטלוויזיה וסרט תדמית קיים הבדל מהותי - הפרסומת "נכפית" על הצרכן הפוטנציאלי ואילו סרט התדמית הוא מסר שיווקי ממוקד שנדרש על ידי הצרכן באינטרנט או בסלולרי.
סרט תדמית הוא אמצעי מדיה חדש יחסית אשר נפוץ בעשר השנים האחרונות ומיועד בעיקר לחברות בינוניות וקטנות מהסיבות הבאות:
אין צורך בתקציב גדול להשיק את המוצר במדיה ה"גדולה" טלוויזיה.
טכנולוגיית הפס הרחב מאפשרת צפייה בסרטי תדמית כמידע משלים ללקוחות פוטנציאליים.
הצגת הסרט כהקדמה בפגישה עסקית, או בכנסים ותערוכות תורמת להעצמת הפעילות העסקית.
בין אם שליחה באמצעות קישורית באי-מייל, או באמצעות קליפ בדור 3, המסר המוצג לקהל היעד הפוטנציאלי נקלט באופן חיובי, מכיוון שנוצר פילוח מקדים לגיל, מין ושכבה סוציואקונומית.
ירידה דרסטית במחירי הציוד הנדרש לצילום ועריכה, כמו כן ירידה בעלות חומרי הגלם הדרושים להסרטה (שימוש בכרטיסי זיכרון שהחליפו את הקלטות הדיגיטליות שהחליפו את הקלטות האנלוגיות שהחליפו את הפילם).
סרטי תדמית מפולחים לכמה קטגוריות:
סרטי קידום מכירות - יצירת סרט לקידום מכירות של מוצר לצורך הקרנה באינטרנט או בכנס או בתערוכה או בפגישה עסקית.
הסרט יכלול את יתרונות המוצר ויסקור את השימוש.
סרטים לגיוס הון - יצירת סרט לגיוס הון עבור חברת סטראט אפ לצורך פיתוח מוצר עתידי.
סרטי הסברה \ הדרכה - סרט הסברה או הדרכה יכלול את אופן השימוש במוצר ו\או אופן ההרכבה שלו ו\או נקודות לשימוש זהיר.
סרטי מוצר - סרט המתאר מוצר ספציפי של חברה מסוימת.
סרט זה בדרך כלל יצא לאור בצמוד להשקת המוצר למכירה.
סרט תדמית כללי - שנועד להציג את החברה, מגוון מוצריה או שירותיה, בניסיון להקנות אמינות, להציג את הניסיון שצברה ולהכירה למעגלי לקוחות חדשים.
לסרט תדמית, גם אם הוא קצר, יכולה להיות אפקטיביות גבוהה יותר מאשר של חומר מודפס.
סרטים יכולים להעביר מסר דרך מספר חושים בו זמנית ובכך יתרונם המשמעותי על כל אמצעי פרסום אחר.
מחקרים הראו שגולשים באתרי אינטרנט הגיבו באופן יותר חיובי לסרט מאשר לתמונה או טקסט.
את מלאכת כתיבת התסריט מקדימה עבודת תחקיר, שהיא בעצם היכרות יסודית ומעמיקה עם הארגון, מטרותיו, זיהוי קהל היעד והבנתו, הדרכים שבהן הסרט יופץ ובאלו מסגרות הוא יוקרן.
בחירתו של תסריטאי ראוי תבטיח כבר בשלב הראשוני את טיב המוצר המוגמר.
בחירה נבונה של פסקול מסייעת רבות בהעצמת המסרים ופורטת היטב על מיתרי הרגש.
וככלל, סרט שאינו מצליח לרגש בדרך כלל יצליח לשעמם.
במקרים רבים ניתן לבחור בשיר מוכר או במנגינה קיימת ואין הכרח לכתוב עבור כל סרט מוזיקה מקורית, אך לשם כך יש להסדיר את נושא זכויות היוצרים.
הקריינות היא העורק הראשי של העברת המסרים.
כתיבה והגשה נכונה של קריינות הן שלב קריטי בהצלחתו של סרט תדמית.
לפיכך יש לבחור קריין העומד בסטנדרטים הרצויים.
סרט תדמית יש לצלם באמצעות מצלמת כתף (ולא במצלמת חובבים), על ידי צלם מקצועי העוסק בצילום של סרטי שיווק ותדמית.
לזוויות הצילום, לקצב הצילום, במידת הצורך גם לתאורה יש השפעה מרכזית על טיב חומרי הגלם שיגיעו לחדר העריכה.
ההופעה מול מצלמה אינה טבעית לאיש, ולרוב מהווה מקור ללחץ והתרגשות.
אף על פי כן, מומלץ שלא לשנן מראש תשובות לשאלות מוכנות ומוטב למרואיין לטעות כל כמה שיטעה ולסמוך על כך שהטעויות יימחקו בחדר העריכה, מאשר להיראות כמי שמדקלם את התשובות.
האותנטיות היא תנאי חשוב והכרחי על מנת לשדר לצופה אמינות.
תפקידו של המראיין חשוב במיוחד ולא מומלץ להסכים לכך שהצלם ישמש גם כמראיין.
ראיון שיתבצע מול הצלם עשוי להוביל לכישלון במידה ואין הצלם מיומן כמראיין.
למראיין תפקיד חשוב בהדרכת המרואיין ובהכנתו המקדימה לצילום, בניהול הראיון ובהכתבת הקצב הנכון למרואיין.
השלב הקריטי בהפקת כל סרט נמצא בחדר העריכה.
על מנת להוציא תוצאה טובה לסרט בן 5 דקות, חברת הפקה מקצועית גם עשויה לצלם 12 שעות צילום ולעיתים אף יותר מכך.
ליקוט הקטעים המוצלחים ביותר ושזירת הפאזל הם מלאכת מחשבת המצריכה דיוק רב וסבלנות.
עורך מקצועי הוא תנאי יסודי להפקה מלוטשת.
על הסרט לדבר אל הצופה בגובה העיניים.
התחכמויות אמנותיות אינן משרתות את מטרותיו של ארגון המזמין סרט תדמית לצורכי שיווק.
על המזמין לבחון בזהירות ניסיונות לשימוש בטריקים קולנועיים ולזכור כי על הסרט להתאים לקהל מגוון.
בספר ניתן לשוב ולעיין בעמוד שאינו מובן, טקסטים כתובים ניתן גם לשנן ולחפש הבהרות של מפרשים – הצפייה בסרט ברוב המקרים היא חד-פעמית.
לא חוזרים אחורה ולא עוצרים את ההקרנה במקומות שאינם מובנים ולכן, על סרט להיות ישיר, פשוט ומדויק.
סרט בקצב איטי הוא בעל נטייה מובהקת לשעמם את הצופה.
כאשר מקפידים על כלל הפשטות, ועל שאר הכללים המקצועיים, חשוב מאוד לתת "פלפל" לסרט, לשנות בתדירות גבוהה זוויות צילום, וליצור בכל דרך קולנועית אפקטיבית קצב מהיר ומעניין.
סרט תדמית המיועד להקרנה בפני קהל באולם יכול להיות של 15 עד 20 דקות, אך זהו זמן ממושך מדי כאשר מדובר בסרט תדמית המיועד לצפייה ביתית או לצפייה במשרד.
סרט המיועד להישלח על גבי דיסק לצפייה אישית, טוב אם לא יחרוג מעבר לחמש או שש דקות.
לעיתים די אף בדקה או שתיים פחות.
על מזמין הסרט להכיר בכך שככל שהסרט בגרסתו הסופית יהיה קצר יותר, כך גם עשייתו תהיה יותר קשה לבמאי ולעורך.
פשוט יותר להפיק סרטון של עשר דקות מאשר של ארבע או חמש דקות.
עיקר חשוב – על הסרט להיות מקורי.
לעיתים קרובות קיימת נטייה מצד מזמין הסרט להעדיף דווקא חברות הפקה המציגות בפניו רשימה ארוכה למדי, של הפקת סרטים לארגונים דומים – במקרה כזה יש לגלות ערנות כפולה שאין המדובר בסופרמרקט של סרטים, בסרט נע של ייצור סרטים דומים דמיון מוגזם אחד לשני.
מחד, הניסיון הרב עשוי לשכנע, אך מוטב שלא להתפתות – ואפילו לא בגין מחיר נוח, ולהפיק סרט חסר השראה שסרטים רבים מדי יראו דומים לו, כאילו מדובר בשכפול והעתקה.
הפקת סרט היא תהליך מורכב.
אפשר, אמנם, במצבים מיוחדים, להפיק סרט תוך שבועיים ימים, אך מוטב להעמיד להפקת סרט תדמית את הזמן הנחוץ ולכל הפחות חודש וחצי עד חודשיים.
גם שלושה חודשים הם זמן סביר להפקת סרט ולמי שעומד מול הכנת אירוע בתאריך ידוע מראש, טוב אם יתחיל בהכנות להפקת הסרט בשלב המוקדם ביותר שהדבר מתאפשר.
את עיקר הדגש יש לשים על תכנון ימי הצילום.
על מזמין הסרט להקפיד על שיתוף פעולה מלא עם מנהלי ההפקה, על מנת שלא לחרוג מהתקציב המוסכם.
יש להכין את אתרי הצילום מראש על פי דרישות ההפקה, להכין את המרואיינים וכיוצא באלה.
במידה ומדובר ביותר מאשר יום צילום אחד, טוב יהיה להצמיד ככל האפשר את ימי הצילום אחד לשני, שכן, צילום חומרי הגלם אינו בהכרח על פי סדר כרונולוגי של השתלשלות הסרט וכל עיכוב בהשלמת איסוף חומרי הגלם יגרום לדחייה של שלבי העריכה.
הטעות השכיחה ביותר שחברות, מוסדות וארגונים רבים נופלים בה היא מסירת הפקת סרט התדמית לצלמים שמומחיותם היא בצילום חתונות ושמחות.
אמנם, המחיר שבדרך כלל גובים צלמי חתונות עבור הפקת סרט יהיה נמוך – ואולי אפילו נמוך באופן משמעותי מאשר המחיר שתנקוב חברת הפקות מקצועית, אך צלמי אירועים – רובם ככולם אינם בעלי אוריינטציה שיווקית, אין הם מורגלים בכתיבת תסריטים, אינם מכירים את מלאכת הכוונת הקריינות לצרכים מקצועיים.
סרט ניצוּל הוא נישה בתעשיית הקולנוע, בה מייצרים מספר סוגות סרטים באופן זול ומהיר, באופן המכוון ל"רווח קל" בסבירות גבוהה ובסיכון נמוך.
התעשייה קיבלה את שמה מכיוון שבראשיתה ספגה ביקורות על כך שהיא "מנצלת" טרנדים עדכניים ושנויים במחלוקת לפרסום מהיר.
הסבירות הגבוהה לרווח היא בין היתר מכיוון שמתבססים על נוסחאות קולנועיות מוכרות היטב שפונות למכנה משותף רחב, ופעמים רבות סרטי ניצול יכללו מאפיינים ספציפיים - אימה, מותחן, סרטי אופנוענים, סרטי גולשים, סרטי נשים בכלא, אמנויות לחימה, נאציספלוייטיישן , תת-סוגות כמו גור, סלאשר או אונס ונקמה ואחרים.
המכנה המשותף של הסרטים הללו הוא יצירה קלה להכנה שמגישה לצופיה תכנים שאינם נגישים בקלות בסרטים רגילים - מין, אלימות ונושאים אחרים שנחשבים טאבו.
בנוסף, מכוונים סרטי ניצול בדרך כלל לקהל יעד של גילאי 15–25, קבוצת הצופים הגדולה ביותר של סרטי קולנוע.
מעריצים ומבקרי קולנוע מתייחסים לסרטי ניצול לעיתים בתור סוגה של ממש, זאת אף על פי שסרטי ניצול אינם סוגה בפני עצמה.
עם זאת, חוקרי קולנוע שונים מצאו מאפיינים שונים הנפוצים ברבים מהם והפכו למזוהים עם התעשייה.
בין מאפיינים אלו ישנם צילומים בוטים של יחסי מין ואלימות, משחק רע, צילום וסאונד לקויים, ודמויות שטוחות או סטריאוטיפיות.
החוקרים נוטים לשייך את מאפיינים אלו לאופן הייצוג הזול של הסרט.
על פי מבקר הקולנוע תומאס דוהרטי, ראשית ימי סרטי הניצול במתכונתם המוכרת בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, זאת על אף שכבר בשנות ה-40 הוגדרו סרטים שניצלו נושא עדכני ושנוי-במחלוקת לפרסום מהיר.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר החלה בארצות הברית ובאירופה פריצת האיסורים הקולנועיים המבוססים על טאבו חברתי, בנוסח קוד הייז, הפכו סרטי הניצול לנפוצים יותר ובוטים יותר.
מאז שנות ה-90 הפך זרם זה גם נושא לבחינה אקדמית, ונקרא לעיתים "פאראסינמה" (paracinema).
אפרים כץ, מחבר "האנציקלופדיה של הקולנוע", מגדיר "סרטי ניצול" כ"סרטים שנעשו ללא כל רצון באיכות או בהצטיינות אומנותית, מתוך רצון להפיק רווחים מהירים, לרוב דרך לחץ של מכירות וטכניקות פרסום שהדגישו מרכיב סנסציוני כלשהו של המוצר הקולנועי".
סרטי ניצול הופקו, בצורה זו או אחרת, מתחילתו של הקולנוע.
המדובר בסרטים שנוצרו לרוב על ידי מפיקים עצמאים, ועסקו בנושאים שהיוו טאבו, שהאולפנים הגדולים והקולנוע הממוסד סירבו להתייחס אליהם.
בשנות ה-60 הפכו הסרטים לבוטים ונועזים יותר, ובתי קולנוע מיוחדים בלב הערים הגדולות החלו להציג אך ורק סוג זה של סרטים.
סרטי הניצול קיימו יחסים של השפעה הדדית עם סוגי תקשורת המונים דומים באיכותם ובאופיים כספרות זולה או עיתונות שוליים.
פריחת סרטי הניצול נמשכה עד לשנות ה-80. הסרטים שהופקו בארצות הברית קיימו דיאלוג עם סרטים דומים שהופקו באירופה (במיוחד באיטליה), וכן באסיה (במזרח הרחוק וביפן).
סרטים אלו, שהתבססו על סובלנות גדולה יותר של הרשויות במדינתם בנושאי מין ואלימות, או על תרבות שנראתה לאמריקנים כזרה ואקזוטית, הגיעו לארצות הברית, הוצגו בבתי הקולנוע המיועדים להצגת סרטי ניצול, והביאו ליצירת חיקויים מקומיים.
הצלחת הסרטים בארצות הברית העניקה ליוצרי הסרטים עידוד והצלחה כלכלית, שאפשרו את המשך היצירה.
במאים שהחלו את דרכם בסרטי הניצול, הצליחו גם בקולנוע הממסדי.
בין היתר ניתן להזכיר את ג'ונתן דמי, פיטר ג'קסון וסם ריימי.
השפעה זו הביאה לכך שסרטי הניצול נחשבים למקור השפעה קולנועי לגיטימי.
הקולנוע ההוליוודי יוצר גרסאות חדשות לסרטים כ"שחר המתים", או "שאפט", שב ומעניק תפקידים לשחקנים המזוהים עם סרטי ניצול כפאם גריר, ויוצר במודע מחוות לסרטים שנחשבו כסרטי שוליים בלתי ראויים, מחוות הזוכות לקהל צופים ולחשיבות תרבותית שהמקור מעולם לא התיימר להשיג.
"מטחנה" (Grindhouse) הוא מונח אמריקני לבית קולנוע שהציג בעיקר סרטי ניצול.
הוא נקרא על שם אולמות הבורלסקה הישנים ברחוב 42 בניו יורק, בהם הוצגו מופעי סטריפטיז שכונו "דפוק וטחון" (bump n' grind), בשל תנועות אגן הירכיים האופייניות לרקדניות בהן.
אולמות אלו הוסבו בשנות ה-60 לאולמות המציגים אך ורק סרטי ניצול, והמונח "מטחנה" הפך לשגור לתיאור סוגת הסרטים שהציגה באולמות אלו.
אולמות אלו היו ידועים בתוכניות של מספר סרטים (לרוב שניים או שלושה) שהציגו בזה אחר זה באופן שכונה הקרנה כפולה (שני סרטים במחיר של כרטיס אחד).
רוב הסרטים הללו הופקו בתחילה עבור בתי קולנוע מסוג דרייב אין (Drive-in theater), כסרט שני או שלישי בתוכנית.
בסוף שנות ה-60 ובמהלך שנות ה-70 הציגו סרטים אלו סצנות מין ועירום מפורשות, אלימות רבה, עלילות ביזאריות, סטיות ותוכן דומה אחר.
כניסת מכשיר הווידאו הביתי בשנות ה-80, ותוכניות שיקום במרכזי הערים הביאו לחיסול ה"מטחנות".
בשנות ה-90 לא ניתן היה למצוא עוד "מטחנה" במרכזי הערים בארצות הברית.
גם בישראל היו במרכזי הערים קולנועי "מטחנה" שהקרינו סרטי ניצול – מצ'יסטות, מערבוני ספגטי, סרטי קראטה ווו-שו מהמזרח הרחוק, ופורנוגרפיה רכה.
בתי קולנוע אלו, כגון קולנוע עין דור בחיפה וקולנוע מרכז בתל אביב, היוו מקור משיכה לנוער.
סרטי ניצול עסקו בנושאים רבים ומגוונים, שהמשותף להם היה ערכי הפקה נמוכים ונטייה אל הסנסציוני.
רבים מהם היו ניתנים לסיווג כסרטי אימה או סרטים תיעודיים.
עם זאת, ניתן להבחין במספר סוגים עיקריים, שהובחנו ביניהם הן על פי הנושא או על פי הקהל שאליו פנו, ובמספר רב יותר של תת-סוגים.
בלקספלויטיישן - סרטי ניצול אפרו-אמריקאים
בלקספלויטיישן (Blaxploitation), הלחם של "בלאק" (שחור) ו"אקספלויטיישן" (ניצול), הוא כינוי לסדרת סרטי ניצול שנעשו בהשתתפות שחקנים אפרו-אמריקנים ונצפו בעיקר על ידי קהל אפרו-אמריקני, תוך התייחסות לנושאים שנראו למפיקי הסרטים כמושכים קהל זה, כחיים בשכונות העוני, שימוש בסמים וזנות.
נושא נפוץ היה התגברותו של אדם ממוצא אפרו-אמריקני על החברה הלבנה באמצעות אלימות ומרמה.
סרטים אלו ניצלו סטראוטיפים נפוצים הן של לבנים על שחורים כסרסורים מסוממים החיים בגטו, והן של השחורים על הלבנים כמושחתים שניתן לרמותם בקלות.
אי תקינות פוליטית זו של הסרטים הייתה בין הגורמים שהביאו לדעיכת הסוגה, עד לסוף שנות השבעים.
סרטים אלו אפשרו לדור חדש של יוצרי סרטים בשנות ה-90, במאים כספייק לי וג'ון סינגלטון, להתייחס באופן רציני יותר לנושאים הקשורים בתרבות העירונית השחורה.
יש המייחסים את המצאת הסוגה לבמאי והשחקן השחור מלווין ואן פיבלס בסרט "סוויט סוויטבאק באדאססססס סונג" (1971), שסיפר את סיפור בריחתו האלימה מהחוק של אדם שחור.
הסרט זכה להצלחה, ורכב על גל המיליטנטיות האידאולוגית השחורה שהיה אז בשיאו.
הסרט יצר שפה ויזואלית אופיינית לסרטים אלו, שכללו גם מוזיקה טיפוסית ושימוש בעגה המזוהה עמם.
במהלך השנים נעשו אף פרודיות רבות על סרטים אלו, בהן "אח סמוי" (2002).
סרט טיפוסי מסוג זה מוקם באזורי החוף המערבי או המזרחי של ארצות הברית, ב"גטו" בעיר גדולה, ועסק בסרסורים, סוחרי סמים, גנגסטרים וכיוצא בזה.
הגיבורים השתמשו בסמים, נשאו על ראשיהם תספורות אפרו, נהגו במכוניות אמריקניות גדולות ומקושטות שכונו "פימפמוביל" (פימפ - סרסור), והשמיעו כינויים גזעניים כנגד לבנים.
הגיבורים הלבנים היו לרוב שוטרים ואנשי שררה מושחתים, שהגיבור השחור המתוחכם מצליח להונות ולקבל מהם את רצונו.
הסרט לווה לרוב במוזיקה מסוג פאנק, סול או ג'אז עם באס וקצב מודגשים.
יש המציינים כי הפסקולים של סרטים אלו כללו מוזיקה מורכבת ומתוחכמת שלעיתים לא הייתה ניתנת להשמעה ברדיו, וסבורים כי המדובר בסוגה מוזיקלית המכונה אף היא "בלקספלויטיישן".
דוגמה לסוג מוזיקה זה היא מוזיקת הרקע לסרט "שאפט".
סקספלויטיישן (Sexploitation), הלחם של סקס ו"אקספלויטיישן", תיאר סוג סרטי ניצול דלי תקציב, שהיו פופולריים במיוחד בשנות ה-60, בהם שימשה העלילה ככלי להצגת סצנות מיניות לא מפורשות, ועירום, בעיקר עירום נשי, על גבול הפורנוגרפיה הרכה, ולרוב מעבר לו.
הצגת סרטי ה"סקספלויטיישן" בבתי ה"גריינדהאוס" בשנות ה-60 אפשרה את עלייתם של בתי קולנוע שהציגו אך ורק פורנוגרפיה בשנות ה-70 ושנות ה-80. המונח "פורנוגרפיה רכה" משמש לעיתים להבחין את סרטי הסקספלויטיישן, שהציגו מין באופן משתמע ולא מפורש, לעומת סרטי הפורנוגרפיה הקשה שפרחו לאחר הסרת האיסורים החוקיים בשנות ה-70.
סרטים אלו התחילו את דרכם בייבוא מאירופה ובמיוחד משוודיה.
הסרט "אני סקרנית (צהוב)", חלק מסדרת סרטים שוודיים שהגיע לארצות הברית בסוף שנות ה-60, וכלל סצנות מיניות נועזות לזמנן וסצנות עירום, בחן את גבולות חוקי התועבה בארצות הברית.
לאחר שבית המשפט העליון של ארצות הברית אישר את הקרנת הסרט בשל טיבו ה"חינוכי" החל בעקבותיו גל סרטי "סקספלויטיישן" של "חלוק לבן", בו הסבירו שחקנים הלבושים כרופאים את הסצנות המיניות שהוצגו על המסך, ובכך העניקו הכשר חוקי לסצנות המין והעירום.
סרטים נוספים שהוקרנו היו סרטים איטלקיים וצרפתיים כ"עמנואל" ו"עמנואל השחורה", סרטי פורנוגרפיה הומוריסטיים כביכול מבווריה, סרטי "פורנוצ'נצ'דה" מברזיל, סרטי "פינקו אייגה" (סרטים ורודים) מיפן, סרטי נודיזם אירופים ואמריקנים, וסרטים נוספים ברוח זו.
תת סוגה בתת-סוגה זו היו סרטי "נשים בכלא", שהציגו נשים אסירות, מעונות, מושפלות, ומובלות לסיטואציות מיניות על ידי סוהרים וסוהרות סדיסטים.
לעיתים היו האסירות עורכות מרד עקוב מדם כנגד סוהריהן, אך הפוקוס בסרטים אלו היה תמיד יותר על סצנות המין ולא על האלימות, העינויים והאכזריות, תוך שמירה על גבולות "הפורנוגרפיה הרכה", אם כי ישנם סרטים בתת-סוגה זו הקרובים יותר לסרטי "הלם", המדגישים דווקא את הזוועות והאימה.
במאים ידועים כרוג'ר קורמן וג'ונתן דמי עסקו בתת-סוגה זו.
בשנת 1974 ביים דמי, בסיועו של קורמן, את הסרט "Caged Heat", הנחשב לסרט קלאסי בתת-סוגה זו.
בין הבמאים הבולטים בסוגה זו היו ראס מייר, דוריס ווישמן, דייוויד פרידמן, ג'ו דאמאטו, מייקל פינדלי, אנדי מיליגן ואחרים.
הרשל גורדון לואיס החל את דרכו כבמאי סקספלויטיישן, אך לאחר מכן המשיך לתתי סוגים נוספים של אקספלויטיישן.
סרטי הסקספלויטיישן השפיעו אף על במאים בתקופות מאוחרות יותר כפול ורהובן שסרטו "נערות שעשועים" משנת 1995 נחשב על ידי רבים לסרט סקספלויטיישן לכל דבר, או ג'ון ווטרס, שסרטיו מהווים, בין היתר, מחווה מודעת לעצמה ומשועשעת לז'אנר האקספלויטיישן בכלל ולעיתים לסקספלויטיישן.
סרטי הלם (Shocksploitation, הלחם של Shock ו-Exploitation) היו תת-סוגה של סרטי הניצול, שעסקו בנושאים המהווים טאבו, כבסטיאליות, גילוי עריות או אלימות גרפית, וניסו לעורר הלם בצופיהם.
גם סרטים אלו יובאו לעיתים מאירופה, ולעיתים נוצרו בארצות הברית.
דוגמאות לסרטים מסוג זה כוללות את הסרטים:
"הבית האחרון משמאל" (1972) שכלל סצנות מפורטות של רצח ואונס.
הסרט מהווה דוגמה להשפעת סרטי הניצול על הקולנוע הממסדי, שכן במאי הסרט ווס קרייבן המשיך בקריירה משגשגת והפך לבמאי מצליח של סרטי אימה ממסדיים;
"הילחם על חייך" (Fight for Your Life) (1977) שתיאר אסירים נמלטים הפורצים לביתו של כומר שחור, והותיר את צופיו בהלם, שכן כלל זרם אינסופי של אלימות גרפית, איום באקדח על תינוק, אונס ורצח, המלווים בקללות גזעניות בלתי פוסקות;
"אילזה, זאבת ה-SS" (1974) סרט שהציג סצנות מין ואלימות בהקשר של מחנה נאצי, ברוח ספרי ה"סטאלג" שהיו פופולריים בישראל בשנות ה-60. הסרט שייך למעשה לתת סוגה של סרטי ההלם שנקראה "נאציספלויטיישן", והוא דוגמה בודדת כמעט לסוג זה של סרטים בארצות הברית, אם כי הסוגה הייתה פופולרית באירופה;
"Vase de Noces" (1974) - סרט בלגי "עלילתי" העוסק באיכר, שהוא האדם האחרון עלי אדמות, המתאהב בחזירה.
הסרט כלל אלמנטים כמין עם חיות, התעללות ורצח של חיות, ואכילת צואת אדם על ידי אדם.
על אף שבמקורו יועד כנראה על ידי הבמאי תיירי זנו להוות אמירה פילוסופית, נחשב הסרט בדיעבד לסרט ניצול;
"Thriller - en grym film" (1973) סרט שוודי העוסק באונס ונקמה.
הסרט היה כה אלים עד שהצנזורה בארצות הברית הותירה לצפייה רק 82 מ-107 דקותיו.
הסרט היווה כנראה השראה מסוימת לסרטו של הבמאי קוונטין טרנטינו "קיל ביל", ובמיוחד לדמותה של המתנקשת שתומת העין, אל דרייבר (דריל האנה), שדמות מקבילה לה מופיעה בסרט;
"אני יורקת על קברך" (I Spit on Your Grave) (1978) - סרט נוסף, וידוע לשמצה במיוחד, בתת-סוגת ה"אונס - נקמה", הפופולרית בסרטי הלם.
במאי הסרט, הישראלי מאיר זרחי, טען כי אין המדובר בסרט ניצול, אלא באמירה על מימוש עצמי פמיניסטי.
הדימוי של האופנוען האמריקני, הנודד בדרכים כשהוא לבוש במעיל עור ובמכנסי ג'ינס, התקבע בסרט "הפרא"
(1953) בכיכובו של מרלון ברנדו, ובסרט "אדם בעקבות גורלו" (1969) בכיכוב דניס הופר ופיטר פונדה.
סרטים אלו היו אמירות אמנותיות בעלות ערך, והציגו תרבות אלטרנטיבית (במיוחד "אדם בעקבות גורלו", שהיה רווי בסצנות המתארות מין חופשי ושימוש בסמים), באופן שהביא את רוח הדברים אל הקהל הרחב.
סרטים אלו היוו השראה לגל של סרטים שהציגו את חיי האופנוען כמורכבים אך ורק ממין ואלימות, שהוצגו בצורה מוקצנת, כנהוג בסרטי ניצול.
מאייר, יוצרו של "מוטורסייקו", יצר גם את "Faster, Pussycat!
Kill!" (1965), סרט קרוב בסוגו לסרטי האופנוענים המתאר עלילותיה של קבוצת נערות רצחניות הנוסעות במכונית בדרכי המדבר בדרום ארצות הברית, סרט שהיווה השפעה בה הכירו במאים כג'ון ווטרס שטען כי זהו הסרט הטוב ביותר שראה או קוונטין טרנטינו, שיזם הפקה מחודשת של הסרט, שטרם יצאה לפועל.