tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עליו להסתיים במקום שבו מתחילה ההשערה, ובמקרה זה על כל פעולה נוספת שיש בה הכרח, להיות נבדלת מן המכלול האדריכלי ועליה לשאת תו היכר בן הזמן.
בכל מקרה יש להקדים לשיקום ויש אף לערוך לאחריו מחקר ארכאולוגי והיסטורי של המונומנט.
סעיף 10: במקום שמוכח כי טכניקות מסורתיות אינן מתאימות, ניתן לייצב מונומנט על ידי שימוש בטכניקות מודרניות כלשהן לשימור ולבניין, אשר תועלתן הוצגה באמצעות נתונים מדעיים והוכחה על פי הניסיון.
סעיף 11: יש לכבד את תרומתן הקיימת של כל התקופות למבנהו של מונומנט, שכן אחידות הסגנון איננה מטרתו של השימור.
בשעה שבניין כולל עבודות מרובדות מתקופות שונות, הרי חשיפת המצב התחתון עשויה להיות מוצדקת רק בנסיבות יוצאות דופן, וכן כאשר החלק המוסר הוא בעל עניין מועט, ואילו החומר הנחשף הוא בעל ערך היסטורי, ארכאולוגי או אסתטי רב, ומצב שימורו טוב דיו כדי להצדיק את הפעולה.
הערכת חשיבותם של המרכיבים הנדונים וההחלטה בדבר החלק שניתן להשחתה, איננה יכולה ליפול על האדם המופקד על ביצוע העבודה, לבדו.
סעיף 12: השלמתם של חלקים חסרים חייבת להשתלב באופן הרמוני עם השלם, אך בו בזמן ניתנת להבחנה מן המקור, כך שהשיקום לא יזייף את העדות האומנותית או ההיסטורית.
סעיף 13: אין להתיר תוספות למעט אם אינן גורעות מן החלקים המעניינים של המבנה, מסביבתו המסורתית, מאיזונו כיצירה ומיחסו לסביבתו.
סעיף 14: על אתרי המונומנטים להיות יעד לתשומת לב מיוחדת לשם שמירת שלמותם וכדי להבטיח את היותם פנויים ומוצגים בדרך נאותה.
על פעולות השימור והשיקום הנעשות במקומות שכאלה להיות מודרכות על ידי העקרונות שנקבענו בסעיפים שלעיל.
סעיף 15: חפירות יש לערוך בהתאם לתקנים מדעיים ובהתאם להמלצה המגדירה עקרונות בינלאומיים שיש ליישמם במקרה של חפירות ארכאולוגיות, כפי שנתקבלו על ידי אונסק"ו בשנת 1956. אתרי עתיקות יש לתחזק ויש לנקוט בצעדים ההכרחיים לשימור בר-קיימא ולהגנה על פרטים אדריכליים ועל ממצאים שנתגלו.
יתר על כן, יש לנקוט בכל צעד היכול להביא להבנתו של המונומנט ולחשיפתו מבלי לעוות, בכל זמן שהוא, את משמעותו.
יש להימנע מלכתחילה מכל עבודת שחזור.
יש להתיר רק קימום (Anastylosis), דהיינו: הרכבתם מחדש של מרכיבים קיימים שהתפרקו.
על החומר שישמש להרכבה להיות ניכר בכל עת, והשימוש בו צריך להיות באופן שיהיה בו כדי להבטיח את שימורו של מונומנט, ואת השבת צורתו.
סעיף 16: מכל עבודות השימור, השיקום או החפירה, יעשה בכל עת תיעוד מדויק בצורת דוחות אנליטיים וביקורתיים, מאוירים בשרטוטים ובתצלומים.
כל שלב בפעולות החשיפה, הייצוב, הארגון מחדש והשילוב, לרבות הפרטים הטכניים והצורניים אשר זוהו במהלך העבודה, יכללו בו.
יש להפקיד תיעוד זה בארכיונו של מוסד ציבורי ולהעמידו לרשות חוקרים.
23 חתימות, נציגי: איטליה, בלגיה, ספרד, פורטוגל, יוגוסלביה, אונסק"ו, הולנד, דנמרק, צרפת, מקסיקו, צ'כוסלובקיה, פרו, המרכז לחקר השימור והשיקום של נכסי תרבות, קריית הוותיקן, יוון, אוסטריה, פולין ותוניסיה.
אמנת ירושלים היא הצהרת אמונים של מדינת ישראל לעיר ירושלים שנחתמה ביום ירושלים, 31 במאי 1992, כ"ח באייר ה'תשנ"ב, במלאת 25 שנה לירושלים המאוחדת במשכן הנשיא בירושלים.
בין החותמים על האמנה: נשיא המדינה חיים הרצוג, ראש הממשלה יצחק שמיר, הרמטכ"ל אהוד ברק, הרבנים הראשיים לישראל אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב מרדכי אליהו, נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר, יו"ר מפלגת העבודה יצחק רבין וראש העיר ירושלים טדי קולק.
האמנה חוברה ביוזמת המשרד לענייני ירושלים על ידי השופט פרופ' מנחם אלון, ששיבץ בה פסוקים ומדרשים מהמקורות היהודים.
בעיתון החרדי יתד נאמן נכתב נגד החתימה על האמנה.
גם ראש עיריית ירושלים טדי קולק התנגד לאמנה מטעמים פוליטיים, אך לבסוף חתם על האמנה.
ביום ירושלים 1993 נחתמה האמנה שוב בבית הנשיא עזר ויצמן עלי ידי נציגיהם של 1,300 קהילות יהודיות מ-70 מדינות מרחבי העולם.
האמנה נחתמת מחדש באירועים שונים ומוצגת בטרקלין שאגאל אשר במשכן הכנסת, בסמוך למגילת העצמאות.
אליעזר ויסהוף יצר את העיטורים שבמגילת אמנה, ואשתו אריאלה עצבה את האותיות וכתבה את המגילה.
אמנת טשקנט היא אמנה שנחתמה בין הודו לפקיסטן ב-10 בינואר 1966, לאחר מלחמת הודו–פקיסטן השנייה, שקבעה על החזרת הכוחות לקוויהם ערב המלחמה.
הלוחמה בין הצדדים פסקה ב-20 בספטמבר 1965, כששתי הצדדים הסכימו להפסקת האש עליה החליטה מועצת הביטחון של האו"ם בהחלטה 211.
את הפגישה אירחה ברית המועצות בטשקנט שבאוזבקיסטן בין ה-4 ל-10 בינואר 1966 בניסיון ליצור הסדר קבוע יותר בין הצדדים.
הסובייטים, המיוצגים על ידי ראש ממשלת ברית המועצות אלכסיי קוסיגין, תיווכו בין ראש ממשלת הודו לאל בהדור שסטרי לבין נשיא פקיסטן איוב ח'אן.
הצהרה שפורסמה, מתוך ניסיון להוות בסיס לשלום בר קיימא, קבעה כי הצבא ההודי והצבא הפקיסטני יחזרו לעמדותיהם בגבול הודו–פקיסטן טרם הסכסוך, לא יאוחר מ-25 בפברואר 1966; אף מדינה לא תתערב בענייניה הפנימיים של אחרת; היחסים הכלכליים והדיפלומטיים יוחזרו; תהיה העברה מסודרת של שבויי מלחמה, ושני המנהיגים יפעלו לשיפור היחסים הבילטרליים.
ההצהרה ספגה ביקורת פנימית חריפה בשתי המדינות, שכן ההודים והפקיסטנים ציפו ליותר ממה שהוסכם עליו.
בהתאם להצהרת טשקנט, נערכו שיחות בדרג השרים ב-1 וב-2 במרץ 196. אף על פי שהשיחות לא העלו דבר, חילופי הדברים נמשכו לאורך כל האביב והקיץ.
בהודו, ההצהרה ספגה ביקורת משום שהיא לא כללה הצהרה על אי לחימה או ויתור כלשהו על מלחמת גרילה ברחבי קשמיר.
לאחר חתימת הצהרת טשקנט, מת ראש ממשלת הודו לאל בהדור שסטרי בנסיבות מסתוריות בטשקנט; מותו הפתאומי הוביל לתיאוריות קונספירציה הטוענות כי הוא הורעל.
העיתונאי ותאורטיקן הקונספירציות גרגורי דאגלס טען כי ערך סדרה של ראיונות עם קצין הביון האמריקאי רוברט קראולי ב-1993. לפי דאגלס, קראולי טען כי ה-CIA התנקש בשאסטרי ובמדען הגרעין ההודי הומי ג'יי בהאבה כדי לסכל את התפתחות תוכנית הנשק הגרעיני של הודו.
ממשלת הודו סירבה לפתוח לעיון הציבור את הדווח על מותו בטענה שהדבר עלול לפגוע ביחסי החוץ של הודו, יגרום להפרעה במדינה, ויפר את הזכויות הפרלמנטריות.
בפקיסטן גרם ההסכם לסערה חברתית, והפגנות והפרות סדר פרצו ברחבי המדינה.
אף על פי שבסופו של דבר דוכאה התסיסה, הצהרת טשקנט פגעה מאוד בתדמיתו של איוב ח'אן, והייתה אחד הגורמים לנפילת משטרו ב-1969.
אמנת קונסטנטינופול היא אמנה שנחתמה ביולי 1832 בקונסטנטינופול, והביאה לסיום מלחמת העצמאות היוונית, בכך שיצרה מדינה יוונית עצמאית מהאימפריה העות'מאנית.
האמנה נוסחה בוועידת קונסטנטינופול, אשר נפתחה בחודש פברואר 1832 בהשתתפות המעצמות של אותם הימים: בריטניה, צרפת ורוסיה מצד אחד והאימפריה העות'מאנית מן הצד השני.
בין הגורמים שתרמו לניסוח האמנה היה סרובו של לאופולד הראשון, מלך הבלגים למלוך על יוון.
החלטתו של לאופולד שלא למלוך על יוון ומהפכת יולי 1830 בצרפת עכבו את קביעת גבולותיה של ממלכת יוון החדשה עד אשר נוצרה ממשלה חדשה בבריטניה.
לורד פלמרסון, אשר התמנה לשר החוץ של בריטניה, הסכים לקו הגבול ארטה-וולוס.
אולם, המזכר הסודי על כרתים, אותו העביר השגריר הבווארי לממלכות בריטניה, צרפת ורוסיה, לא הועיל.
על פי הסכמות ועידת לונדון מה-7 במאי 1832, בין בוואריה והמעצמות, אשר עסקו בדרך שבה תנוהל ממלכת יוון עד שאותון, מלך יוון יגיע לגיל בגרות, יוון הוגדרה כממלכה עצמאית, אשר גבולה הצפוני הוא קו אלטה-וולוס.
האימפריה העות'מאנית פוצתה על ויתוריה הטריטוריאליים בסכום של 40 מיליון פיאסטר.
גבולותיה של ממלכת יוון כפי שנקבעו באמנת קונסטנטינופול, אושררו על ידי המעצמות בלונדון ב-30 באוגוסט 1832 ובכך נקבעה סופית עצמאותה של יוון משליטתה של האימפריה העות'מאנית.
אמנת פריז היא אמנה בינלאומית להגנת קניין רוחני אשר נחתמה ב-20 במרץ 1883 בפריז שבצרפת.
האמנה, שחשיבותה רבה ביותר בנושא הקניין הרוחני, היא אחת האמנות הראשונות מסוגה, מדינת ישראל הצטרפה לאמנה בשנת 1950.
אמנת פריז מתייחסת לפטנטים, מדגמים, מדגמי תועלת וסימני מסחר.
על פי האמנה, תאריך הגשת בקשה להגנה על קניין רוחני במדינה אחת תוכר על ידי המדינות האחרות החתומות על האמנה כתאריך הגשת הבקשה במדינה שלהם, אם הבקשה תוגש במדינה האחרת תוך זמן מוגדר מההגשה במדינה הראשונה.
תאריך ההגשה הראשונית נקראת "תאריך הבכורה".
על פטנטים ומודלים שימושיים תקופת הבכורה נמשכת 12 חודשים.
על עיצובים תעשייתיים וסימני מסחר תקופת הבכורה נמשכת 6 חודשים בלבד.
בעניין פטנטים, למשל, שמירת תאריך בכורה מאפשרת לאדם שהגיש בקשה לפטנט במדינה מסוימת (החתומה על האמנה) שנה שלמה להסדיר הגשת בקשה לפטנט דומה בכל אחת מהמדינות החתומות על האמנה, ובכך לדחות את ההוצאות הכרוכות בהגשת הבקשה באותן מדינות למשך שנה.
אם במהלך פרק זמן זה אדם אחר יגיש בקשה לפטנט זהה באחת מהמדינות, בקשתו תידחה, והמקדים להגיש את הבקשה יזכה לבכורה על בסיס "כל הקודם זוכה".
תחילה נחתמה האמנה על ידי אחת עשרה מדינות בלבד.
במהלך השנים היא תוקנה שוב ושוב והצטרפו אליה עוד ועוד מדינות.
כיום למעלה ממאה ושישים מדינות חתומות על האמנה.
יוצא שמעטות הן המדינות שאינן חתומות על אמנת פריז; בולטת בהיעדרותה, לדוגמה, טאיוואן.
האמנה מנוהלת על ידי הארגון העולמי לקניין רוחני (WIPO), שמושבו בז'נבה שבשווייץ.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נוספה אפשרות להגיש בקשה על פי ה-PCT, Patent Cooperation Treaty, אמנה בינלאומית אף היא, המשלימה אפשרות שמירת בכורה של עוד שמונה עשר חודשים מעבר לשנים עשר הראשונים שמתקיימים בהגשת בקשה לפטנט בארץ לאום ספציפית אחת.
אמנת קושטא היא אמנה בינלאומית אשר נחתמה בקונסטנטינופול, ביום 29 באוקטובר 1888 בידי בריטניה, גרמניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, ספרד, צרפת, איטליה, הולנד, רוסיה, והאימפריה העות'מאנית, כדי להבטיח מעבר חופשי בנתיב המים של תעלת סואץ בעיתות שלום ומלחמה.
כל המדינות החתומות היו באותה עת מעצמות אירופאיות.
האמנה קובעת הלכה למעשה את מעמדה של תעלת סואץ כנתיב מים בינלאומי, אשר זכות המעבר החופשי בו צריכה להינתן לכל, ללא הבדל בהשתייכות לאומית של הספינה, בסוג הספינה, או במטענה.
נוסח האמנה הוסכם על המדינות החותמות ב-2 במרץ 1888 והיא נחתמה בחודש אוקטובר, ותהליך אשרורה על ידי כל אחת מן המדינות החותמות הסתיים ב-22 בדצמבר 1888.
סעיף 1 - תעלת סואץ תשמש תמיד למעבר ימי חופשי בעיתות שלום כמו גם בעיתות מלחמה והצדדים מתחייבים שלא להתערב בשימוש החופשי בתעלה.
לעולם לא תקום הזכות לחסום את התעלה למעבר ימי.
סעיף 4 - תעלת סואץ תהיה פתוחה למעבר ימי בעיתות מלחמה אף של ספינות מלחמה של הצדדים היריבים, בהתאם לסעיף 1. הצדדים לאמנה מסכימים שלא לפגוע במעבר החופשי בתעלה, או בנמליה, אף אם האימפריה העות'מאנית תהא אחד הצדדים היריבים.
בעת מלחמה, ספינות הצדדים היריבים לא יצטיידו באספקה בתעלת סואץ, או בנמליה, אלא במידת ההכרח ויעברו בתעלה ללא עיכוב ובמהירות האפשרית.
הספינות לא תשהינה בנמלי פורט סעיד או סואץ למעלה מ-24 שעות, אלא בעת מצוקה.
סעיף 5 - בעת פעולות איבה, הצדדים הלוחמים לא יפרקו כוחות, או אמצעי לחימה בתחומי תעלת סואץ, או בנמליה.
סעיף 7 - המעצמות לא תחזקנה ספינות מלחמה בתחומי תעלת סואץ (כולל אגם תמסח והאגמים המרים).
אולם כל אחת מהן רשאית להחזיק בשתי ספינות מלחמה לכל היותר בנמלי פורט סעיד וסואץ, בתנאי שאינן חלק מן הצדדים הלוחמים.
סעיף 8 - שליחיהן של המעצמות במצרים יפקחו על ביצועו של הסכם זה.
סעיף 9 - ממשלת מצרים תנקוט בצעדים המתבקשים ליישומה של אמנה זו.
סעיף 10 - הוראות סעיפים 4,5,7 לא יפגעו בזכותה של מצרים (והאימפריה העות'מאנית) לנקוט בצעדים להבטחת ביטחונה של מצרים ושמירת הסדר האזרחי בה.
צעדים כאלה ינקטו לאחר שתימסר הודעה למעצמות החתומות על האמנה.
סעיף 11 - אין בסעיפים 9 ו-10 כדי להתיר מניעת השימוש החופשי בתעלת סואץ, או הקמת ביצורים קבועים בשטח התעלה.
סעיף 14 - הצדדים מסכימים כי תוקפה של אמנה זו לא יהא מוגבל לתקופת הזיכיון של חברת תעלת סואץ.
סעיף 16 - הצדדים לאמנה מתחייבים להביא את דבר האמנה לידיעת מדינות שלא חתמו על האמנה ולהזמינן להצטרף אליה.
יש היסטוריונים המטילים ספק בעובדת ישומה של אמנת קושטא החל מעת שנחתמה.
בריטניה אשר שלטה באזור תעלת סואץ לאורך רוב התקופה מעת חתימת האמנה ועד להלאמתה בידי מצרים הפרה כמעט באופן שיטתי את הוראות האמנה.
בתקופה שבין 1888-1954 לא נערכה ולו התכנסות שנתית אחת במעמד נציגיהן של המעצמות החותמות לצורך הפיקוח על ביצוע האמנה.
הבריטים ביצרו את נמלי התעלה ושטחה, התבצעה פריקה של כוחות צבא ותחמושת בשטח התעלה בעת מלחמה ואף בעיתות שלום, ספינות מלחמה הוצבו באופן קבוע בפתחי התעלה.
כל אלה נעשו בניגוד מפורש ללשונה של אמנת קושטא.
יחד עם זאת, הבריטים לא מנעו מעבר ספינות מלחמה איטלקיות בתעלה בשנת 1936, בדרכן לפלישה באתיופיה.
לכאורה, האמנה האנגלו-מצרית משנת 1936 אשר בה התחייבה בריטניה תסיג כוחותיה ממצרים אולם תמשיך ותחזיק כוחות באזור תעלת סואץ, עומד בניגוד ללשון אמנת קושטא הקובעת כי אזור התעלה יהיה מפורז מכוחות צבא.
מיד לאחר פרוץ מלחמת העצמאות מנעה מצרים מעבר בתעלת סואץ של ספינות שיעדן נמלי ישראל.
לטענת ישראל ואומות אחרות, פעולות אלה נעשו בניגוד לתנאי אמנת קושטא.
מנגד טענה מצרים כי למרות הסכמי רודוס מצרים וישראל עדיין נתונות במצב מלחמה וכי בהתאם לסעיף 10 לאמנת קושטא, זכותה של מצרים למנוע מעבר כלי שיט העלולים לסכן את שלומה.
ישראל בחרה שלא להביא את הסכסוך על זכות המעבר בתעלת סואץ לבית הדין הבינלאומי לצדק, ופניות חוזרות של ישראל למועצת הביטחון בעניין זה לא הועילו.
בחודש ספטמבר 1954 העמידה ישראל למבחן את פעולותיה של מצרים ושלחה את הספינה "בת גלים" מאריתריאה לנמל חיפה דרך תעלת סואץ.
הספינה נעצרה בפתח תעלת סואץ, צוותה נאסר בכלא המצרי ושוחרר ב-1 בינואר 1955. הספינה הוחרמה ולא הוחזרה.
ספינה ישראלית ראשונה, "אשדוד", חצתה את תעלת סואץ רק ב-1 במאי 1979, לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
ב-26 ביולי 1956 הכריז נשיא מצרים נאצר על הלאמת חברת תעלת סואץ, אשר הייתה עד לאותה עת בשליטתן של בריטניה וצרפת.
בתגובה הכריז אנתוני אידן, אשר שימש כראש ממשלת בריטניה באותה העת כי הלאמת תעלת סואץ עומדת בניגוד לתנאי אמנת קושטא ולפיה אין להתיר את הפקדת השליטה בתעלת סואץ בידי מעצמה אחת.
הלאמת התעלה בידי מצרים שימשה כעילה לפרוץ מלחמת סיני.
רבים רואים באמנה את הכלי המשפטי היסודי לבוררות בינלאומית.
האמנה תקפה באשר לפסקי בוררות אשר אינם נחשבים כפסקי דין מקומיים במדינה שבה מבקשים לאכוף אותם.
אף שקיימות אמנות בינלאומיות נוספות המתייחסות לאכיפת פסקי בוררות במדינות שונות, אמנת ניו יורק היא האמנה החשובה ביותר לעניין זה.
נכון ל-9 בספטמבר 2009, אימצו את האמנה 144 מתוך 192 המדינות שהיו חברות אז בארגון האומות המאוחדות.
האמנה אף אומצה על ידי הוותיקן ואיי קוק שאינן חברות באו"ם.
מדינת ישראל אשררה את אמנת ניו יורק ב-5 בינואר 1959. לצורך ביצוע אמנת ניו יורק בישראל חוקקו תקנות לביצוע אמנת ניו-יורק (בוררות חוץ), תשל"ח-1978.
בשנת 1953 לשכת המסחר הבינלאומית ניסחה טיוטה ראשונה של האמנה על אכיפת פסקי בוררות חוץ עבור המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות.
לאחר תיקונים קלים העבירה המועצה את הצעת האמנה לוועידה הבינלאומית שנערכה באביב 1958 וזו אישרה את האמנה אשר הוגשה לאשרורן של המדינות החברות באומות המאוחדות.
בוררות בינלאומית היא שיטה אלטרנטיבית ליישוב סכסוכים אשר רבים מעדיפים אותה לצורך ישוב סכסוכים העוסקים במשפט מסחרי בינלאומי, על פני פניה לבתי המשפט.
היתרון העיקרי של בוררות בינלאומית, על פני ניהול הליכים בבתי המשפט, הוא בעובדה שפסק הבוררות הבינלאומית אכיף ברוב מדינות תבל, להבדיל מפסק דין של בית משפט במדינה כלשהי.
כמו כן בבוררות בינלאומית הצדדים לסכסוך יכולים לבחור בפורום נייטרלי לבירור המחלוקת, פסק הבוררות הוא סופי ואינו נתון בדרך כלל לערעור, סדרי הדין גמישים הרבה יותר מאלה המתנהלים בבתי משפט, ועקרון פומביות הדיון אינו חל ולכן ניתן לשמור בסוד את קיומם של ההליכים.
על פי האמנה ניתן לאכוף באופן חופשי בכל אחת מן המדינות החתומות על האמנה, פסק בוררות אשר ניתן במדינה אחרת שהיא צד לאמנה וזאת בהגבלות המפורטות בכתב האמנה.
אחד הצדדים לבוררות היה, תחת חוקי המדינה הרלוונטית, במצב פסלות משפטית בעת שנכרת ההסכם (כך למשל, חסוי);
הסכם הבוררות היה חסר תוקף חוקי במדינה שבה התקיימה הבוררות;
לא ניתנה התראה מתאימה לצד להסכם שנגדו מבקשים לבצע את פסק הבוררות, בין באשר למינוי בורר, או באשר להליכי הבוררות, או שנמנע ממנו להציג את טיעוניו;
פסק הבוררות עוסק בנושא שלא נכלל בתנאי הבוררות, או מתייחס לנושאים שהם מעבר להיקף הבוררות (פסק בוררות מעין זה ניתן לאכוף אך ורק באשר להוראותיו בנושאים הנכללים בהיקף הסכם הבוררות);
הרכב הבוררים אשר ישב בהליכי הבוררות אינו תואם את האמור בהסכם הבוררות, או אם לא נקבע בהסכם דבר בעניין זה, אזי ההרכב אינו עומד בחוקי המדינה שבה נערכה הבוררות (על פי הכלל: Lex loci arbitri, מילולית: "החוק במקום בו נערכת הבוררות");
פסק הבוררות עדיין אינו מחייב את הצדדים, או שהוחלט להשעותו או לבטלו על ידי הרשויות המוסמכות, בין במדינה שבה התקיימה הבוררות ובין במדינה שאליה מתייחס הסכם הבוררות;
הנושא שנידון בבוררות אינו מתאים להכרעה בדרך של בוררות, או שאכיפת פסק הבוררות תהא בניגוד לתקנת הציבור במדינה שבה מבקשים אכיפה.
אמנת מונטווידאו על הזכויות והחובות של מדינות היא אמנה שנחתמה במונטווידאו, אורוגוואי, ב-26 בדצמבר 1933, במהלך הוועידה הבינלאומית של מדינות אמריקה.
האמנה הסדירה במערכת כללים את התאוריה הדקלרטיבית (הצהרתית) של מדינה כחלק מקובל של המשפט הבינלאומי הנוהג.
במהלך הוועידה הכריזו נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, ומזכיר המדינה האמריקאי, קורדל הול, על מדיניות השכן הטוב , העומדת כנגד התערבות צבאית של ארצות הברית ביחסים שבין מדינות אמריקה.
אמנת מונטווידאו נחתמה על ידי 19 מדינות ביבשת אמריקה.
אף שהחתומות על האמנה הן מדינות אמריקה בלבד, תוכן האמנה הפך לחלק מן המשפט הבינלאומי הפומבי.
האמנה מגדירה את זכויות וחובות המדינה.
סעיף 1 לאמנה הוא הידוע ביותר, ומכיל ארבעה קריטריונים למדינה:
הפתיח לסעיף 3 לאמנה קובע: קביעה זו ידועה בשם התאוריה הדקלרטיבית של מדינה.
תנאי סעיף 1 המגדירים "מדינה" מוגבלים על ידי תנאי סעיף 11 לאמנה, האוסר הכרה על ריבונות מדינה בשטח שנכבש בכוח צבאי.
עקרון השוויון המשפטי בין מדינות, ללא תלות בכוחה של המדינה (סעיף 4).
הכרה במדינה פירושה הכרה בה כגוף בעל זכויות וחובות במשפט הבינלאומי, ללא תנאים כלשהם (סעיף 6).
אין לאף מדינה זכות להתערב בענייניה הפנימיים או ביחסי החוץ של מדינה אחרת (סעיף 8).
סמכות השיפוט של מדינה בטריטוריה הלאומית חלה על כל תושביה במידה שווה (סעיף 9).
האינטרס העיקרי של מדינות הוא שמירת השלום, ויש ליישב חילוקי דעות בין מדינות בדרכי שלום (סעיף 10).
יש החולקים על התנאים המנוסחים בסעיף 1 לאמנה כתנאים המספיקים למדינה, וטוענים כי הסתפקות בתנאים אלה מאפשרת לישויות גאופוליטיות אשר אינן מוכרות כמדינות ריבוניות על ידי רוב המדינות בעולם, כמו טאיוואן, לטעון שהן כאלו.
האלטרנטיבה לגישה הדקלרטיבית הבאה לידי ביטוי באמנה, היא הגישה הקונסטיטוטיבית המחייבת הכרה של מדינות אחרות כתנאי נוסף לריבונותה של מדינה.
יש הטוענים כי הדרך היחידה הפתוחה להגדרה עצמית למיעוטים אתניים הנתונים בשלטון קולוניאלי, היא לזכות בהכרה כגוף משפטי בחברה הבינלאומית כמדינה לאומית.
רוב המדינות שהשתתפו בניסוח אמנת מונטווידאו היו מדינות עצמאיות שקמו מתוך קולוניות.
במקרים רבים, קיומן ועצמאותן של מדינות אלה היו נתונים במחלוקת ועוררו התנגדות, מצד אחת או יותר מן האימפריות הקולוניאליות האירופיות.
על רקע זה הסכימו מדינות אלה על קריטריונים שיקלו על מדינות אחרות בעלות עצמאות מוגבלת, לזכות בהכרה בינלאומית לאומית.
אמנת סן רמו על החוק הבינלאומי המתאים לסכסוכים מזוינים בים אומצה ב-1994 על ידי המכון הבינלאומי לחוק הומניטרי שמושבו בסן רמו, בעקבות סדרת מפגשי "שולחן עגול" של מומחים לחוק ימי.
האמנה נחשבת למכשיר המקיף הבינלאומי היחיד שנוסח בעניין חוקי המלחמה בים מאז 1913. האמנה היא מסמך מוכר מבחינה משפטית אך אינה מחייבת, והיא ריכוז (קודיפיקציה) של המשפט בינלאומי פומבי הנוהג בפועל ושילוב של סטנדרטים משפטיים קיימים עם הוראות אמנת ז'נבה משנת 1949.
הוראות האמנה ביחס למצור ימי
סעיף 67 לאמנה קובע כי מותר לצדדים הלוחמים לתקוף ספינות סוחר השטות תחת דגלה של מדינה נייטרלית מחוץ למים הנייטרלים אם סעיף 146 קובע כי מותר לתפוס ספינת סוחר נייטרלית אם היא מעורבת במעשים המפורטים בסעיף 67.
סעיף 102 קובע עם זאת, כי הכרזת מצור אינה חוקית אם מטרתו הרעבת אוכלוסייה אזרחית או מניעת מטען החיוני לקיומה.
מצור ימי אינו חוקי אם פגיעתו באזרחים מופרזת ביחס למטרה הצבאית.
סעיף 103 קובע בנוסף כי אם האוכלוסייה סובלת ממחסור במזון וציוד חיוני אחר חובתו של מטיל המצור לאפשר מעבר חופשי של מזון וציוד חיוני
כדי שמצור יהיה חוקי עליו לעמוד במספר דרישות:
יש להודיע על המצור מראש לצדדים הלוחמים ולמדינות נייטרליות (סעיף 93).
ההודעה על המצור צריכה לכלול את מועד תחילת המצור, משכו, מיקומו והיקפו (סעיף 94).
על המצור להיות אפקטיבי, שאלת האפקטיביות היא עניין שבעובדה (סעיף 95).
מרחק הכוח האוכף את המצור ייקבע משיקולים צבאיים (סעיף 96).
ניתן לאכוף את המצור באמצעי לחימה לגיטימיים (סעיף 97).
המצור אינו פוגע בגישה לנמלים של מדינות נייטרליות (סעיף 99).
המצור חל באופן שווה על אוניות מכל מדינה.
יישום אמנת סן רמו למצור על רצועת עזה
ב-3 בינואר 2009 הודיע שר הביטחון של ישראל על הטלת סגר על עזה עד למרחק 20 מייל מהחוף (סגר שהיה תקף למעשה עוד קודם לכן) ובהתאם להוראות סעיפים 93 ו-94, פורסמה על ידי רשות הספנות הודעה לימאים (Notice to Mariners), בדבר הטלת הסגר.
בהודעה זו נמסר מועד תחילת הסגר וגבולותיו הגאוגרפיים (תוך ציון הקואורדינטות התוחמות את האזור הסגור) אך ללא ציון משכו.
הוויכוח על חוקיות הסגר מתייחס להתאמה או לאי ההתאמה של פעולות ישראל למגבלות של אמנת סן רמו.
ועדת טירקל לבדיקת אירועי המשט לעזה ייחסה משקל רב להוראות האמנה (המדריך): הוועדה הצדיקה את עצירת המשט לעזה ב-2010 בהיתר שנותנת אמנת סן רמו לכפיית מצור צבאי.
ועדת הבדיקה של מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם קבעה לעומת זאת כי עצם המצור הימי על עזה אינו חוקי משום שהוא עונש קולקטיבי על האוכלוסייה ומפר את הוראות סעיפים 102 ו-103 לאמנה.
לפי דו"ח עמותת גישה הסגר מפר את הסעיפים ההומניטרים שבאמנת סן רמו משום שההגבלות הנוקשות על היבוא גרמו, בתקופות שונות, למחסור חמור במוצרי יסוד ובמוצרים חיוניים אחרים בעזה, שאיים על בריאותם של תושבי הרצועה.
בנוסף, ספינות סיוע לעזה נעצרו והורחקו כבר בדצמבר 2008 לפני ההכרזה על המצור בינואר 2009, בסתירה לדרישה שבסעיף 93. בניגוד לאמור בסעיף 94 לאמנה, ישראל לא הגבילה את משכו של הסגר; הפרקליטות הצבאית מסבירה זאת בכך שהסגר לא הפסיק סחר ימי קודם ולכן אין צורך ב"תיאום ציפיות" עם צדדים נייטרלים:
טענה נוספת נגד חוקיות פעולות ישראל נוגעת לסעיף 106, הקובע כי המיקום והגודל של האזור בו מוטל איסור השיט צריך להיות מוגבל ולא לעלות על מה שחיוני לצורך הצבאי ולעקרון המידתיות.
לטענת מתנגדי הסגר, ישראל אסרה גם תנועת סירות דיג בטווח 3 מילים ימיים ללא הצדקה צבאית תוך פגיעה בפרנסת הדייגים והפרה בכך את הוראות האמנה
הסכם שלום עם יפן, הידוע יותר בשם אמנת סן פרנסיסקו, היה הסכם שלום שנחתם בין יפן לבין חלק מבעלות הברית במלחמת העולם השנייה ב-8 בספטמבר 1951 ב"בית האופרה - יד זיכרון לנופלים" שבסן פרנסיסקו, קליפורניה.
האמנה נכנסה לתוקף ב-28 באפריל 1952.
האמנה סיימה באופן רשמי את מלחמת העולם השנייה, ביטלה את מעמדה של יפן כמעצמה אימפריאלית וקבעה את גובה הפיצויים שאותם נדרשה יפן לשלם לאזרחי מדינות בעלות הברית ולשבויי המלחמה.
האמנה עשתה שימוש במגילת האומות המאוחדות ובהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם כדי להביע את מטרות בעלות הברית.
בורמה, הודו ויוגוסלביה קיבלו גם הן הזמנה להשתתף אך נבצרו מהוועידה.
לראש ממשלת הודו, ג'ווהרלל נהרו, היו מספר התנגדויות לחלק מסעיפי האמנה, שלדעתו הגבילו את הריבונות ואת העצמאות היפניות, ולפיכך חתם על הסכם שלום נפרד עם יפן ב-9 ביוני 1952. הרפובליקה הסינית והרפובליקה העממית של סין לא הוזמנו בשל מלחמת האזרחים הסינית ובשל העמימות לגבי זהות הממשלה הלגיטימית בסין.
בהתאם לכך, גם קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית לא קיבלו הזמנה.
מתוך 51 המדינות שהשתתפו בוועידה חתמו 48 על האמנה.
צ'כוסלובקיה, פולין וברית המועצות סירבו לחתום, אך ב-19 באוקטובר 1956 חתמה ברית המועצות על הסכם נפרד עם יפן שסיים רשמית את המלחמה בין המדינות.
הממשלה הפיליפינית סירבה לאשרר את האמנה מכיוון שלא הסדירה פיצויים לקורבנות עבדות מינית, אולם ב-9 במאי 1956 הגיעו יפן והפיליפינים להסדר פיצויים, אף על פי ששוב לא כלל את קורבנות העבדות המינית, וב-16 ביולי אישרה הפיליפינים את חוזה סן פרנסיסקו.
גם ממשלת אינדונזיה סירבה לאשרר את האמנה, פעם נוספת בשל נושא הפיצויים, אך לאחר מכן, ב-20 בינואר 1958, חתמה על הסכם שלום נפרד שהסדיר את נושא הפיצויים בין המדינות.
אמנת סן פרנסיסקו ביטלה את כל הזכויות שקיבלה יפן בעקבות השתתפותה בדיכוי מרד הבוקסרים ב-1901, וכמו כן האמנה סיימה את שליטתה של יפן בקוריאה, בפורמוזה, בארכיפלג פנגחו, בהונג קונג (שהייתה אז מושבה בריטית), באיים הקוריליים, באנטארקטיקה ובסחלין.
לפי סעיף 3 באמנה הפכו איי בונין ואיי ריוקיו, בהם אוקינאווה ואיים נוספים, לאזורי נאמנות אמריקאיים.
עד 1972 השיבה ארצות הברית את כל השטחים הללו לריבונות יפנית.
בסעיף 11 קיבלה יפן את הכרעות בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק ואת הכרעותיהם של בתי דין אחרים של בעלות הברית לפשעי מלחמה והתחייבה לאכוף את עונשי המאסר ועונשים אחרים שהוטלו במסגרת בתי דין אלה על אסירים שהיו כלואים ביפן.
באמנה נקבעו גם כללים מנחים לגבי תשלום פיצויים לשבויי מלחמה ותוקפנות צבאית עתידית, לפי מגילת האומות המאוחדות.
האמנה ביטלה את ההסכמים שקדמו לה והניחה את המסגרת להקמת כוחות ההגנה העצמית של יפן, שנועדו להגנה בלבד.
שאלה סביב הריבון בטאיוואן התעוררה עקב נוסח האמנה, שכן בטאיוואן טענו שמכיוון שהאמנה שותקת לגבי הריבון, אזי היא לא תחת ריבונות הרפובליקה העממית של סין.
אחד ממנסחי האמנה, מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'ון פוסטר דאלס, אישר לאחר מכן טענה זו, ואמר שהאמנה רק מבטלת את ריבונות יפן על האי.
מכיוון שכך ארצות הברית לא יכלה להתייחס לנושא כבעיה סינית פנימית.
פיצויים לאזרחי בעלות הברית ולשבויי מלחמה
מסירת נכסים יפניים מעבר לים
בהתאם לסעיף 14 לאמנה, החרימו בעלות הברית את כל הנכסים היפניים, לרבות כאלה של חברות ואזרחים פרטיים, בכל אזורי הכיבוש, מלבד בסין, בה התמקד סעיף 21. סין קיבלה לרשותה את כל הנכסים היפניים במנצ'וריה ובמונגוליה הפנימית שכללו תשתית.
בסעיף 16 לאמנת סן פרנסיסקו נכתב: בהתאם לכך שילמה יפן ארבעה וחצי מיליון לירה שטרלינג לצלב האדום.
סעיף זה שימש לאחר מכן כהגנה מפני תביעות פיצויים של שבויי מלחמה לשעבר כנגד יפן.
שטחי בעלות הברית תחת כיבוש יפני
סעיף 14 לאמנה קבע: בהתאם לכך, קיבלו הפיליפינים ודרום וייטנאם פיצויים ב-1956 וב-1959, בהתאמה.
בורמה ואינדונזיה לא אישרו את החוזה תחילה, אך לאחר מכן חתמו עם יפן על הסכמים נפרדים, בהתאם לסעיף 14.
התשלום האחרון במסגרת הסדרי הפיצויים נמסר לפיליפינים ב-22 ביולי 1976.
אמנת סבאלברד נחתמה ב-9 בפברואר 1920 בפריז, בין נורווגיה, ארצות הברית, דנמרק, צרפת, איטליה, יפן, הולנד, בריטניה ואירלנד.
האמנה העניקה לארכיפלג סבאלברד מעמד משפטי בינלאומי, שכן עד אז הוא נחשב לשטח הפקר.
על פי האמנה, סבאלברד נמצאת תחת ריבונות נורווגית.
אולם ריבונות זו מוגבלת במספר התניות.
העיקרית בהן היא הזכות להתיישב במקום ולקיים פעילות כלכלית (בפועל בעיקר כריית פחם) הניתנת לאזרחי כל המדינות החתומות על האמנה.
כמו כן סבאלברד הוכרה כאזור מפורז ונורווגיה מחויבת שלא להקים בה בסיסים ימיים וביצורים ולא להשתמש בה למטרות צבאיות.
ב-1925 נפתחה האמנה לכלל המדינות החברות בחבר הלאומים.
כשהוקם האו"ם הועברה האמנה לפיקוחו ועד היום כל מדינה חברה באו"ם רשאית לחתום על האמנה.
אמנת עבודת לילה (מאפיות), 1925 היא האמנה ה-20 של ארגון העבודה הבינלאומי.
האמנה קובעת שיש לאסור בחוק עבודה בלילה על מנת לאפשר לפועלי האפייה שנת לילה.
האמנה אומצה ביוני 1925 ונכנסה לתוקף במאי 1928. במהלך שנות ה-60 ירדה קרנה של האמנה, לאור התרחבות האפיה הממוכנת.
בדצמבר 1963 הוחלט בוועידת המזון של ארגון העבודה הבינלאומי להקים ועדה שתבחן את ביטול האמנה, שנתמכה אז בידי שלוש עשרה מדינות בלבד, ביניהן ישראל שחוקקה את חוק איסור אפיית לילה.
ההתנגדות לאפייה בלילה הייתה, יחד עם הדרישה שלא לעבוד ביום ראשון, היעד המרכזי של ארגוני האופים באירלנד בשנות ה-30 של המאה ה-19. ההתנגדות לאפייה בלילה הופיעה גם באמנה של הקומונה הפריזאית בשנת 1871, ומאז הייתה דרישה רווחת בקרב ארגוני פועלים ברחבי העולם.
בשנת 1924 החליטה ועידה בינלאומית בז'נבה לפעול לחקיקת אמנה בינלאומית האוסרת אפיית לילה.
האמנה אומצה בוועידה של ארגון העבודה הבינלאומי ביוני 1925 ונכנסה לתוקף במאי 1928.
עד שנת 1998 פרשו שמונה מדינות מהאמנה.
למרות שישראל עדיין רשומה כחתומה על האמנה, חוק איסור אפיית לילה בוטל בשנת 1998.
היו מדינות, כמו צרפת, בהן נקבעו איסורים על אפיית לילה, מבלי לאשרר את האמנה.
מנגד, היו מדינות, כמו לוקסמבורג, בהן האיסור לא נשמר, למרות החתימה על האמנה.
אמנת לונדון ב-1518 הייתה הסכם אי-התקפה בין המדינות המרכזיות באירופה.
החותמות על האמנה היו צרפת, אנגליה, האימפריה הרומית הקדושה, מדינת האפיפיור, ספרד, בורגונדי והולנד, שהסכימו כולן לא לתקוף אחת את השנייה ולבוא לעזרת כל מדינה שתהא תחת התקפה.
האמנה תוכננה על ידי הקרדינל וולסי, ולפיכך נחתמה בלונדון על ידי שגרירי המדינות הנוגעות בדבר.
זאת הייתה תגובה לכוחה העולה של האימפריה העות'מאנית שפלשה לבלקן.
וולסי היה להוט ביותר להשיג שלום בר-קיימא, ושכנע את מלך אנגליה הנרי השמיני להימנע ממלחמה ולנקוט דרך דיפלומטית יותר בכל הנוגע לעניינים כספיים.
אמנת מאלמה (בשוודית: Malmö recess) הייתה הסכם בין ממלכות שוודיה ודנמרק לסיום מלחמת העצמאות השוודית שנחתם ב-1 בספטמבר 1524 בעיר מאלמה שבדנמרק (כיום חלק משוודיה).
ההסכם נחתם תחת חסותם של ברית ערי הנזה, בין גוסטב ואסה ודנמרק-נורווגיה.
בוועידה שתתקיים בעיר ליבק במידסומאר 1525 ישמשו ברית ערי הנזה כמתווכים בין שאיפות שתי הממלכות (שוודיה ודנמרק).
שוודיה מחויבת להשאיר את חבל (היום מחוז) בלקיניה בידי דנמרק, אך היא תוכל להמשיך ולהחזיק במחוז בוהוסלן (מאז 1999 חלק ממחוז ווסטרה יטאלנד).
גוטלנד תישאר חבל ארץ נפרד ("שטח ויסבי") מה-1 בספטמבר 1524 ועד לסיום הוועידה (בעיר ליבק).
כל נושאי הפיצויים (משני הצדדים) ידונו בוועידה זו.
כל האסירים (משני הצדדים) ישוחררו באופן מיידי.
כל הפעילויות המזוינות ייפסקו באופן מיידי.
על שני הצדדים לכבד את ההסכם, לשמור על השלום והידידות ולחיות בשכנות טובה.
כל מי שתפר הסכם זה תחויב לשלם 100,000 זהב (gyllen), אשר יחולקו מחצית לצד השני ומחצית למתווכים (ברית ערי הנזה).
עד 1532 לא הושג הסכם, ובוהוסלן חזרה לדנמרק תמורת 1,200 זהב (Guilder).
כריתת אמנת נחמיה היא מאורע מקראי המסופר בספר נחמיה, בו מתוארת התעוררות עממית בימי שיבת ציון לחידוש הברית בין שבי הגולה לה', שהתרחשה ביום כ"ד בתשרי.
הרקע לחידוש הברית היה מעמד קריאת התורה על ידי עזרא הסופר, שהתרחש מספר שבועות קודם לכן, ביום א' בתשרי - ראש השנה, שהוביל להכרה בחטאי העם והצורך בתיקון.
האירועים מתוארים ב עד .
לאמנת נחמיה ייחוד משלה מבחינת הצורה והמעמד.
בכל הבריתות האחרון במקרא, עם ישראל רק מביע את הסכמתו ומקבל את תנאי הברית המוצגים בפניו.
למשל, בספר דברים פרקים כ"ח - כ"ט, יהושע פרק כ"ד, דברי הימים ב' פרק ט"ו פסוקים ח–ט"ז.
לעומת זאת, באמנת נחמיה יש לעם תפקיד פעיל: העם התוודה והשתחווה לה' והלויים זעקו והתפללו בקול גדול אל ה'.
בנוסף על כך, בניגוד לבריתות אחרות, ראשי העם חתמו על כתב האמנה.
בפרשנות המקרא קיימת מחלוקת האם אירוע זה אירע בימי עליית זרובבל, לאחר הכרזת כורש, או בימי עליית נחמיה לארץ, עשרות שנים לאחר מכן.
על פי המתואר בספר נחמיה, בל' באלול, היום הראשון של ראש השנה באותו זמן, התכנסו כל ישראל אל שער המים, ולבקשת העם עזרא הסופר קרא בפניהם מספר התורה, כאשר הלווים מתרגמים את פסוקי התורה לארמית, שהייתה השפה הנפוצה באותה תקופה.
לצורך הקריאה, הוכנה בימת עץ מיוחדת שעליה עמד עזרא (בדומה למעמד הקהל).
לפני תחילת הקריאה, עזרא ערך מעין הגבהה לספר התורה, ובירך את ה'.
בתגובה ענה העם "אמן אמן" (במועל יד) והשתחווה.
הקריאה נמשכה כשש שעות, מהבוקר עד חצות היום.
במהלך הקריאה נחשפו השומעים למצוות רבות שאותן התרשלו מלקיים או אף לא ידעו על קיומן.
בעקבות זאת החל בכי ואבל בקרב השומעים, ונחמיה, עזרא והלויים הִסו את העם לבל יבכו ויתאבלו ביום ראש השנה שהוא יום טוב.
הם עודדו את השומעים לאכול מאכלים שמנים ומשקאות מתוקים לכבוד היום, ולשתף גם את מחוסרי האמצעים בשמחת היום.
ביום השני של ראש השנה, א' בתשרי, נאספו ראשי העם, הכהנים והלויים, ללימוד התורה אצל עזרא.
במהלך הקריאה נחשפו הנוכחים למצוות חג הסוכות, ובעקבות זאת שלחו להביא חומרים להכנת סוכות לקראת חג הסוכות שחל כשבועיים לאחר מכן.
כשבועיים לאחר מכן ערכו שבי ציון את חג הסוכות בבניית סוכות על גגותיהם וחצרותיהם של שבי הגולה, וכן ב'חצרות בית האלוהים' וברחבה שלפני שער המים בה נערך מעמד קריאת התורה.
הכתוב מציין את חג הסוכות שנערך באותה שנה כמאורע היסטורי ומשמח מאד:
לפי הדרשה המופיעה בתלמוד, הזכרת יהושע בן נון באה ללמד שכשם שבזמן יהושע נתקדשה ארץ ישראל והחלו למנות שמיטין ויובלות, כך בימי עזרא חזרו וקידשו את ארץ ישראל והחלו למנות שמיטין ויובלות מחדש, כיוון שבגלות בבל נתבטלה קדושת הארץ.
על פי המסופר בספר נחמיה פרקים ט-י, מעמד חתימת האמנה התחלק לשני אירועים מרכזיים: תפילת הלויים, וכריתת האמנה עצמה.
עם בוא יום כ"ד בתשרי, נאספו העם ליום אבל על חטאיהם.
הם צמו ועטו שקים על גופם, ולראשם אדמה.
במעמד זה התוודו על חטאיהם והרחיקו את הנשים הנכריות שנשאו, ובכך הבדילו עצמם מן הגויים.
הכתוב מתאר כי רבע מהיום הוקדש לקריאה בספר התורה, ורבעו לווידוי והשתחוויה לפני ה'.
חלוקה זו של יום התענית מובאת בגמרא ובפוסקים כהלכה כיצד יש לנהוג בתענית ציבור.
כחלק מהווידוי על חטאיהם, נשאו הלוויים יֵשׁוּעַ וְקַדְמִיאֵל, בָּנִי, חֲשַׁבְנְיָה, שֵׁרֵבְיָה, הוֹדִיָּה, שְׁבַנְיָה, פְתַחְיָה, תפילה בה פירטו את חסדי ה' עם ישראל, ומנגד את כפיות הטובה שנהגו ישראל כלפי ה'.
עם תום התפילה, החל מעמד כריתת האמנה.
על האמנה חתמו עשרות מראשי הקהל, שהיו ראשי המשפחות שעלו בימי זרובבל.
רבות מהן היו משפחות כהונה ולוייה.
האמנה כוללת התחייבות לשמירת שורה של מצוות בהן מספר רב של מצוות התלויות בארץ כשמיטה, ביכורים, תרומות ומעשרות, מצוות שמירת השבת, הישמרות מנישואי תערובת, ועוד.
בנוסף קיבלו עליהם התחייבויות נוספות שאינן חלק מתרי"ג מצוות, כמו התנדבות להביא קורבן עצים ושלישית השקל לצורכי המקדש מדי שנה:
התיאור המופיע באמנה, לפיה הכהנים זוכים במעשר ראשון המיועד ללויים, הוא המקור לקנסו של עזרא.
מפשטות המקראות עולה לכאורה כי מועד המעמד היה בימי פעילותם של עזרא ונחמיה, לאחר חנוכת המקדש, וכך גם עולה ממספר מקומות בדברי חז"ל ובפרשנים.
אולם, ממקורות שונים, הן במקרא עצמו והן בדברי חז"ל והפרשנים, עולה כי מעמד האמנה והאירועים הנלוים לו הם חלק מ'ספר היחש' המופיע קודם לכן (), שהוא עצמו ציטוט של ספר מימי זרובבל.
הגישה הנפוצה היא לראות מעמד זה כשייך לדור נחמיה, אולם יש שהציעו לשייכו לימי זרובבל.
כריתת האמנה הייתה בימי עליית נחמיה
האסכולה הראשונה סוברת שהמאורעות התרחשו בימי נחמיה, לאחר סיום בניית החומה, וכפי סדר הפרקים בספר נחמיה.
לשיטה זו, לאחר עליית עזרא לארץ בשנה השישית לארתחשסתא, חלה הידרדרות רוחנית בקרב העם, בעיקר בתחום נישואי התערובת.
עם בוא נחמיה לארץ, התחזקו עזרא ונחמיה לעורר את העם לתשובה, והובילו אותם לכריתת האמנה..
כריתת האמנה הייתה בימי עליית זרובבל
אסכולה שנייה סוברת שעל אף שסיפור קריאת התורה וכריתת האמנה מובא בספר נחמיה, לאחר תיאור בניית חומת ירושלים בהנהגת נחמיה לאחר עלייתו לארץ באשרת מלך פרס, בפועל היא התרחשה שנים רבות קודם לכן, בימי עליית זרובבל לאחר הכרזת כורש.
הסיבה לכך שסיפור זה הובא לקראת סוף ספר נחמיה היא שסיפור זה הוא המשך ציטוטו של "ספר היחס" ממנו מצטט נחמיה בהקשר של סיום בניית חומת ירושלים והפלת הגורלות להתיישבות בה.
הגמרא במסכת שבת אומרת, כי בימי אחשוורוש עם ישראל קיבל את התורה מחדש - .
הרמב"ן שם מסביר שכוונת הגמרא לקבלת התורה בימי עזרא, כלומר, לחתימת האמנה.
לשיטתו, במעמד הר סיני עם ישראל לא קיבלו עליהם לשמור את המצוות גם בגלות, אף שהנביא יחזקאל הוקיע תפיסה זו.
אך במעמד כריתת האמנה שהתרחש סמוך לעלייה לארץ בימי שיבת ציון, קיבלו על עצמם שנית את התורה באופן מוחלט, "שלא יטענו עוד שום תרעומות".
נחיצותם של המנהיגים באותה תקופה לחידוש האמנה
לפי יהודה קיל, הצורך לחידוש אמנה זו הוא שבאותה תקופה היה העם מפורד ולא מקורב ליהדות מספיק, ולא ידע מהם החגים החוקים והמצוות של התורה.
למשל, מסופר על ראש-השנה ועל חג הסוכות, דברים שבמצב בו העם היה קשור ויודע את החוקים והמצוות מדי שנה בשנה לא היה צורך להזכיר.
יותר מכך, חלק מן הפרשנים החדשים סבורים שמצות סוכה נשכחה מאז ימי יהושע, דבר שאירע 892 שנה לפני כן, וחודשה שוב בימי עזרא ונחמיה באמנת נחמיה.
יהודה קיל מוסיף שאמנה זו, שלא כמו הבריתות שנחתמו לפני כן בין העם וה', התבססה ברובה על התורה שבעל-פה, שכן אין אזכור של מקורות הכתובים.
הסיבה לשינוי זה היא כיוון שהעם היה צריך באמת לחזור להאמין בה' כדי לכרות ברית שוב, וכיוון שלמרות קיומה של התורה שבכתב העם לא הלך לפיה בתקופות מסוימות.
אז כדי לוודא שעם ישראל באמת רוצים לכרות עם ה' ברית, היה עליהם ללכת לפי תורה לא כתובה, המבוססת על האמונה בה' בלבד.
השפעת האמנה על קבוצות שונות
השפעת האמנה על עם ישראל
חידוש האמנה גרם לבני ישראל להתקרב אל היהדות - האמנה ברובה הייתה מבוססת על התורה שבעל פה.
בני ישראל היו צריכים להסתמך על אמונת בה' בלבד, ללא התורה שבכתב.
חידוש האמנה גרם לליכוד עם ישראל: כאשר עם חותם על אמנה ומאמין בה, המהלך מלכד אותו וגורם לו להרגיש שייך ולהיות חלק מקבוצה ששומרת על אותם מסורות ומקיימת את אותן מצוות.
חידוש האמנה גרם להפחתת התבוללות: עצם האיסור על נישואי תערובת מונע מישראל להתבולל: "וַאֲשֶׁר לֹא נִתֵּן בְּנֹתֵינוּ לְעַמֵּי הָאָרֶץ וְאֶת בְּנֹתֵיהֶם לֹא נִקַּח לְבָנֵינוּ."
חידוש האמנה גרם לשגשוג בית המקדש: העם התחייב לתרום שליש שקל מדי שנה לבדק הבית וכן לתרום עצים ללשכת העצים, ממנה לקחו עצים למזבח, ובכך האמנה תרמה להצלחת תחזוקת בית המקדש.
השפעתה של האמנה על מתנגדיו הנוכרים של נחמיה
לנחמיה היו מתנגדים נוכרים כמו סנבלט החורוני, טוביה עבד עמוני, גשם הערבי והאשדודים.
כאמור, נחמיה היה השליט הבלעדי מטעם המלך על ירושלים וסביבתה.
הוא ביצר את ירושלים וחיזק את יהודה.
דבר זה ערער את מתנגדיו שחששו שמעמדם ייפגע.
מתנגדיו פעלו בהתאם והם ניסו לחבל בפעולות נחמיה, בעיקר באלה שאיימו עליהם מבחינה מדינית.
נחמיה הגיע מבבל, ולכן מטרותיו היו הרבה פעמים דומות למטרות יהדות בבל.
בנוסף, אמנת נחמיה גרמה לליכוד עם ישראל, ובכך גרמה לעליה בפחד של מתנגדיו של נחמיה והם נקטו בהתאם.
השפעתה של האמנה על האצולה היהודית
נחמיה קיבל סמכות מהשלטון הפרסי, תפקידו היה להיות פחה של האזור שהיה פעם יהודה.
עם סמכות זו שקיבל, ירד הכוח של האצולה היהודית ובמיוחד מעמדו של אלישיב הכהן הגדול.
בנוסף, נחמיה היה ביחסים רעים עם המנהיגים של האזורים הסובבים אותו, וכאשר הוא החל להנהיג את העם היהודי זה פגע גם בקשרים בין האצולה היהודית לבין אותם המנהיגים הנוכרים.
נחמיה פעל למען צמצום הפערים הרבים שהיו בין העשירים לעניים בכך שביטל את החובות שהעניים חבו לעשירים (לאצולה).
הוא שחרר את העם היהודי מחובות ומיסים מסוימים מה שפגע בכיסם ומעמדם של האצולה היהודית.
וכן, עקב ביטול החובות, נפגע כיסם של העשירים שהלוו לעניים כסף בשעת הצורך, ומעמדם החברתי נפגע.
נחמיה תמך וחיזק את האיכרים שהיו עניים, וכך הם הפסיקו להיות תלויים בעשירים ובכספים שהלוו להם.
אמנת ניס היא אמנה של האיחוד האירופי שנחתמה בעיר ניס בצרפת ב-26 בפברואר 2001 ונכנסה לתוקף ב-1 בפברואר 2003.
בין עיקרי האמנה נמנו ההכנות לקראת ההרחבה הגדולה של האיחוד האירופי, והכנסה לתוקף של מגילת זכויות האדם.
אמנת ניס תיקנה את אמנת מאסטריכט (אמנת האיחוד האירופי) ואת אמנת רומא (האמנה שכוננה את הקהילה הכלכלית האירופית).
האמנה שיפרה את המבנה המוסדי של האיחוד האירופי כדי לעמוד בהתרחבות מזרחה, משימה שנועדה במקור להיעשות על פי אמנת אמסטרדם, אך לא זכתה להתייחסות באותה עת.
כניסתה לתוקף של האמנה הייתה מוטלת בספק במשך זמן מה, לאחר דחייתה הראשונית על ידי מצביעים איריים במשאל עם ביוני 2001. תוצאת משאל העם התהפכה במשאל עם שנערך כעבור קצת יותר משנה.
אמנת ניס נחתמה בראשית שנת 2001, על ידי ראשי המדינות (המועצה האירופית) וגם היא, כמו אמנת אמסטרדם, מהווה תיקון ועדכון לאמנת מסטריכט ומסמלת המשך ישיר שלה.
האמנה היא פרי אחד עשר חודשי משא ומתן, והיא נכנסה לתוקף במהלך שנת 2003.
האמנה עסקה בהכנות לקראת ההרחבה הגדולה של האיחוד האירופי (2004 ו-2007) בארבעה תחומים מרכזיים:
מבנה, גודל והרכב המועצה האירופית.
שקילה מחדש של מספר הקולות שיינתנו לכל מדינה במועצה האירופית.
הגברת שיתופי הפעולה בתחומים השונים.
המדינות שהצטרפו לאיחוד במסגרת "ההרחבה הגדולה" היו אסטוניה, הונגריה, לטביה, ליטא, מלטה, סלובניה, סלובקיה, פולין, צ'כיה, קפריסין (2004), בולגריה ורומניה (2007).
האמנה עסקה בשיתוף הפעולה כלפי חוץ (מדיניות הסכמים וכדומה), הדרישות מכל מוסד ומוסד (מועצה, נציבות, פרלמנט, בית המשפט, הבנק וכיוצא בזאת), התאמות של האמנות והחקיקה להרחבה (קיצה הקרב של קהילת הפחם והפלדה), ניסיון (שנכשל) לגיבוש חוקה אירופית והכנה בתחום ההגירה והיחס לפליטים במחשבה על הרחבת גבולות האיחוד.
הישגיה של אמנת ניס נחשבים מוגבלים יחסית, אך עם זאת, חשיבותם לגבי העתיד להתרחש כשלוש שנים לאחר מכן היא רבה ומרכזית.
היא ביצעה שינויים חשובים הן בתחום המבני והן בתחום קבלת ההחלטות של האיחוד האירופי.
בנוסף, בניס נחתמה מגילת זכויות האדם של האיחוד האירופי (אומנם היא קיבלה תוקף משפטי מלא רק באמנת ליסבון), מגילה אשר גובשה במשך כשנה.
מסמך זה הכניס לראשונה תחת קורת גג אחת את כל תחום זכויות האדם והאזרח, בדגש כמובן על האזרח האירופי, אך גם לתושבי אירופה המהגרים, תושבי קבע, וכדומה.
התחומים בהם עוסק המסמך כוללים זכויות חברתיות, כלכליות, פוליטיות וסוציאליות.
האמנה חולקה לשישה פרקים ראשיים:
מגילה זו מוכרת על ידי כל מוסדות האיחוד האירופי ופועלת בשילוב עם אמנות זכויות אדם בינלאומיות ואירופיות אחרות ומגובה על ידי חקיקה אירופית סוציאלית/ חברתית.
האמנה נכנסה לתוקף בינואר 2001.
הנציבות והפרלמנט האירופי התאכזבו מכך שהוועידה הבין-ממשלתית (IGC) לא אימצה רבות מהצעותיהם לרפורמה במבנה המוסדי או בהצגת סמכויות חדשות של הקהילה, כגון מינויו של תובע ציבורי אירופי.
הפרלמנט האירופי איים להעביר החלטה נגד האמנה, אף כי אין לו כוח וטו רשמי, איים הפרלמנט האיטלקי כי לא יאשרר זאת ללא תמיכת הפרלמנט האירופי.
עם זאת, בסופו של דבר זה לא בא לידי ביטוי והפרלמנט האירופי אישר את האמנה.
רבים טוענים כי מבנה "שלושת העמודים" של שהאיחוד, אשר נשמר על ידי האמנה, הוא מסובך מדי וכי יש לאחד את האמנות הנפרדות לאמנה אחת, יש למזג את שלוש הישויות המשפטיות הנפרדות של הקהילות וכי יש למזג את הקהילה האירופית והאיחוד האירופי, כאשר האיחוד האירופי ניחן באישיות משפטית.
חלק גם דרשו הפרדה ברורה יותר בין רשויות האיחוד למדינות החברות.
אמנת עוקייר הייתה אמנה שנחתמה בעוקייר ב-2 בדצמבר 1922 שהגדיר את הגבולות בין עיראק המנדטורית, סולטנות נג'ד ושייח'ות כווית.
האמנה נחתמה לאחר גירוש בדואים מסולטנות נג'ד על ידי אבן סעוד.
הנציב העליון הבריטי של מסופוטמיה, פרסי קוקס , נפגש עם אבן סעוד ועם הסוכן הפוליטי הבריטי לכווית, מייג'ור ג'ון מור.
באמנה נכללו האזור הנייטרלי בין עיראק וערב הסעודית והאזור הנייטרלי בין כווית וערב הסעודית.
הבריטים לא אפשרו לשייח'ות כווית להשתתף במשא ומתן על הגבולות.
לפיכך, שייח'ות כווית איבדה למעלה משני שלישים מהשטח שהיה בבעלותה, מה שהביא להתעצמות ההתנגדות לאימפריה הבריטית בכווית.
אמנת קולקטה או האמנה האנגלו-סינית משנת 1890 (בסינית: 中英藏印條約) הייתה אמנה שנחתמה בין האימפריה הבריטית לבין שושלת צ'ינג, שייחס לטיבט ולממלכת סיקים .
הוא נחתם על ידי המשנה למלך הודו, הנרי פטי-פיצמוריס ואמבן סין בטיבט, שנג טאי, ב-17 במרץ 1890 בקולקטה.
הגבול שנקבע בין סיקים לטיבט בהסכם שורד עד היום, כחלק מגבול הודו–סין .
עם זאת, אמנה זו גרמה למחלקות בין סין, הודו ובהוטן לגבי האזור דוקלם.
חברת הודו המזרחית הבריטית רצה לקיים יחסי מסחר עם טיבט, ומאוחר יותר עם סין, בעיקר בטקסטיל, טבק, תבואה, כלי עבודה ותה.
האמנה הכירה במדינת חסות בריטית מעל סיקים והכירה בגבול טיבט–סיקים.
יש הטוענים כי סין ניהלה משא ומתן, ללא התייעצות עם טיבט, שהתנגדה לאמנה.
בשל חוסר היכולת של סין לקיים את ההסכם, האימפריה הבריטית כבשה את טיבט ב-1904. יש הטוענים כי האמנה חשפה את ה-"אימפוטנציה" הסינית בטיבט.
סעיף נוסף הוסף לאמנה המקורית בדצמבר 1893, שאפשר להקים עמדת סחר בריטית ביאטונג , טיבט וכן קבע תקנות הנוגעות למרעה ולתקשורת.
אמנת להסה מ-1904 קבעה כי "ממשלת טיבט מתחייבת לכבד את האמנה האנגלו-סינית משנת 1890 ולהכיר בגבול בין סיקים לטיבט, כהגדרתו בסעיף I של האמנה האמורה, ולהקים מעברי גבול בהתאם".
אֲמָנֶת ניהול ומערכות בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית העוסקת בייעוץ וניהול פרויקטים, לוגיסטיקה, מחשוב ותוכנה.
החברה נוסדה על ידי אברהם אסף, שמואל בר אור ואילן שחם.
בתחילה הקימו המייסדים חברה בתחום הנדסת תעשייה וניהול בשם "אמן – ארגון ומדעי ניהול יועצים בע"מ", אשר בראשית דרכה הייתה חלק מקבוצת שירותי הנדסה לישראל (שה"ב).
בשנת 1979 נפרדה "אמן" מחברת שירותי הנדסה והפכה עצמאית לחלוטין, והיא הייתה הבסיס של קבוצת "אֲמָנֶת", שהוקמה בינואר 1986. שמה של הקבוצה נלקח משם החברה – אמן, ובעקבות פרויקטים בתחום התוכנה שביצעה נקבע שמה, "אֲמָנֶת".
בינואר 1994 הפכה החברה לחברה ציבורית ומניותיה נרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
כחברה ציבורית היו אסף ובר אור בעלי המניות הגדולים בה.
באפריל 2024 רכש אסף את חלקו של בר אור (22.17%) תמורת 21.7 מיליון ש"ח, ובעקבות זאת החזיק כ-46% ממניות החברה.
יו"ר דירקטוריון החברה עד לפטירתו באפריל 2024 היה אברהם אסף, ויו"ר החברה הנוכחי הוא בנו, ערן אסף.
מנכ"ל החברה הוא שמואל אלפסי.
ייעוץ, ניהול פרויקטים ולוגיסטיקה - תחום זה כולל את הפעילויות הבאות: מתן שירותי ניהול, ייעוץ וביצוע פרויקטים בהנדסת תעשייה וניהול, פיתוח ארגוני, מתן שרותי תיאום וניהול פרויקטים הנדסיים בבנייה, הפעלת מנהלות פרויקטים לנושאים ייעודיים ומתן שירותי מיקור חוץ למערכות לוגיסטיות ומנהליות.
בתחום נכללות החברות הבנות הבאות:
אמן ארגון ומדעי ניהול יועצים בע"מ: עוסקת בייעוץ בניהול פרויקטים מורכבים, בהפעלת מנהלות ובליווי ארגונים וחברות בשלבי התפתחות פעילותם, משלב התכנון ועד לשלב הביצוע, מתן שירותים למוצרים בעלי ערך מוסף עבור לקוחות הקבוצה, בבעלות מלאה של "אמנת".
דיאלוג ייעוץ ארגוני מחקר והדרכה בע"מ: עוסקת בייעוץ ארגוני, פיתוח ארגוני, מחקר והדרכה ותכנון וביצוע סקרים ומחקרים.
אמן ארגון ומדעי ניהול יועצים בע"מ מחזיקה ב-98% מהבעלות בחברה.
אמגון בע"מ: מתן שירותי מיקור חוץ וניהול כולל של שירותים לוגיסטיים.
"אמנת" החזיקה ב-65% מההון המונפק וב-50% מזכויות ההצבעה בחברה.
בשנת 2025 מכרה החברה את אחזקותיה באמגון ב-7 מיליון שקלים.
מחשוב ותוכנה - תחום זה כולל את הפעילויות הבאות: מתן שרותי אפיון ופיתוח תוכנה, יישום מערכות מידע, סיוע על ידי כוח אדם מקצועי, ייעוץ בתחומי מחשוב, יישום, הדרכה והטמעה של מערכות מידע בארגונים, שירותי הבטחת איכות תוכנה ובדיקות תוכנה ובדיקות חומרה וציוד.
סיסנת תכנה בע"מ: עוסקת בייעוץ למחשוב, יישום, הדרכה והטמעה של מערכות מידע בארגונים, אפיון ופיתוח תוכנה, מערכות מידע ומערכות משובצות מחשב.
"אמנת" מחזיקה בכ-97,8% מההון המונפק של החברה.
טסנת בדיקות תכנה בע"מ: עוסקת בהבטחת איכות תוכנה ובדיקות מערכות תוכנה, חומרה ומחשוב.
בבעלות מלאה של סיסנת תכנה בע"מ.
תדיעד שותפות מוגבלת 1994: בית תוכנה המתמחה בפיתוח מערכות ארגוניות לפי צורכי הלקוח, ניהול תשתיות, יישום ואינטגרציה של מערכות ERP ומערכות מחשוב נוספות.
השותף הכללי בשותפות זו הוא מפעילי תדיעד בע"מ המחזיק 2% בזכויות בשותפות.
סיסנת היא שותף מוגבל בשותפות תדיעד ומחזיקה ב-100% ממניות מפעילי תדיעד בע"מ.
אמנת מונטרה לגבי משטר המצרים (בקצרה: אמנת מונטרה) היא הסכם בינלאומי המסדיר את השימוש במצרי הבוספורוס והדרדנלים שבטורקיה.
האמנה נחתמה ב-20 ביולי 1936 במונטרה שבשווייץ, ונכנסה לתוקף ב-9 בנובמבר 1936, תוך התייחסות לשאלה ארוכת השנים באשר לשליטה על המעבר האסטרטגי בין הים השחור והים התיכון.
אמנת מונטרה מסדירה את התנועה הימית דרך הים השחור.
היא מבטיחה "חופש מוחלט" של מעבר לכל כלי שיט אזרחי בימי שלום, ומתירה לטורקיה להגביל את תנועת כלי השיט של מדינות שאינן ממדינות הים השחור.
כלי השיט הצבאיים מוגבלים בגודלם, בכלי הנשק שלהם ובמטענם, ולהם הוראות ספציפיות המגדירות את משך השהות ואופן הכניסה שלהם לים השחור.
ספינות מלחמה מחויבות לעדכן את טורקיה עוד בטרם המעבר לים השחור, ועליה ליידע על כך את כל המדינות החתומות על האמנה.
על אף שהאמנה תוכננה בתקופה שונה, היא נותרה ללא כל שינוי מאז קבלתה, והיא מחזיקה מעמד כ"דוגמה מוצקה לסדר בינלאומי מבוסס כללים", שכן רוב תנאיה עדיין בתוקף.
עם זאת, קיימות מחלוקות בקשר ליישומה, לדוגמה בכל הקשור לתעלת איסטנבול שעשויה לספק דרך לעקוף את האמנה בכך שתאפשר מעבר ימי נוסף לים השחור.
אמנת מונטרה היא אחת מסדרה של הסכמים בינלאומיים שנחתמו במאות ה-19 וה-20 שהתייחסו לסוגיית השליטה במעבר האסטרטגי בין הים השחור והים התיכון.
ב-1923 נחתם הסכם לוזאן שפירז את אזור הבוספורוס והדרדנלים ופתח אותם לתנועה צבאית ואזרחית בלתי מוגבלת בפיקוח ועדת המצרים הבינלאומית של חבר הלאומים.
עד סוף שנות ה-30 השתנה המצב בים התיכון, עם עליית התנועה הפשיסטית באיטליה, ששלטה באיים הדודקאנסיים מול החוף המערבי של טורקיה, והקמת ביצורים ברודוס, לרוס וקוס.
הטורקים חששו שאיטליה תבקש לנצל את הגישה שלה למצרים כדי לחזק את כוחה באנטליה ובאזור הים השחור.
במקביל, התעוררו חששות בקשר להתעצמותה של בולגריה.
על רקע ההתפתחויות, טורקיה ביצרה את המצרים בסתר.
באפריל 1935 נשלח מכתב מטעם ממשלת טורקיה למדינות החתומות על הסכם לוזאן, והציעה לכנס פורום חדש לקביעת המשטר במצרים, וביקשה מחבר הלאומים לאשר את הבנייה מחדש של מבצרי הדרדנלים.
במכתב הסביר שר החוץ הטורקי, טוופיק רושטו אראס כי המצב הבינלאומי השתנה מאוד מאז 1923. המלחמה באתיופיה, יציאת גרמניה מחוזה ורסאי והחימוש מחדש הביאו לכך ש"הערבות היחידה שנועדה להגן מפני חוסר ביטחון מוחלט במצרים נעלמה".
ואכן, אראס הוסיף כי "המעצמות הנוגעות לכך מכריזות על קיומו של איום להתלקחות כללית".
טורקיה הייתה מוכנה להיכנס למשא ומתן כדי להגיע להסכם חדש על המעבר במצרים.
התגובות היו חיוביות בעיקרן, וב-22 ביוני 1936 החל המשא ומתן בין המדינות שהיו חתומות על ההסכם מאוחר יותר.
שתי מעצמות מרכזיות בלטו בהיעדרן: איטליה שבמדיניות ההתפשטות הטריטוריאלית שלה הביאה לכינוס הוועידה, וארצות הברית שהלכה והסתגרה בתוך הבדלנות שלה וסירבה לשלוח משקיף.
טורקיה, בריטניה וברית המועצות הציעו כל אחת הצעה שמטרתה להגן על האינטרסים שלהן.
הבריטים העדיפו גישה שמגבילה יחסית את תנועת כלי השיט במצרים, הטורקים ביקשו משטר שיחזיר את השליטה שלהם על המצרים, ואילו הסובייטים תמכו במעבר חופשי באופן מוחלט.
בריטניה, בתמיכת צרפת, ביקשה להדיר את הצי הסובייטי מהים התיכון, שם הוא היה עלול לאיים על נתיבי השיט להודו, מצרים והמזרח הרחוק.
בסופו של דבר, בריטניה ויתרה על חלק מדרישותיה, וברית המועצות הצליחה להבטיח שלמדינות הים השחור, לרבות ברית המועצות עצמה, יינתן פטור מההגבלות הצבאיות המוטלות על מדינות שאין להן חוף בים השחור.
האמנה אושרה על ידי כל משתתפות הוועידה למעט גרמניה שלא הייתה חתומה על הסכם לוזאן ותוך הסתייגויות מצד יפן.
נכונותה של בריטניה לוויתורים יוחסה לרצון למנוע מטורקיה להצטרף לתחום השפעתם של היטלר ומוסוליני.
זה היה הראשון בסדרה של צעדים שמטרתם הייתה להבטיח נייטרליות של טורקיה או נטייה שלה לצד בעלות הברית בעת עימות עתידי עם הציר הגרמני–איטלקי.
האמנה ביטלה את הסכם לוזאן שקדם לה ושקבע את פירוז האיים היוונים למנוס וסמותרקה יחד עם פירוז הדרדנלים והבוספורוס, ים המרמרה והאיים הטורקיים אימברוס, בוזקאדה וטבשאן.
האמנה מורכבת מ-29 סעיפים, ארבעה נספחים ופרוטוקול אחד.
סעיפים 2–7 באמנה עוסקים במעבר אוניות סוחר במצרים ואילו סעיפים 8–22 עוסקים במעבר אוניות מלחמה.
סעיף 1 באמנה קובע כי "הצדדים החתומים מכירים ומאשרים את עיקרון חופש המעבר והשיט דרך הים במצרים".
בסעיף 2 נכתב "בעת שלום, אוניות סוחר ייהנו מחופש מעבר וניווט מוחלט במצרים, ביום ובלילה, תחת כל דגל ועם כל סוג של מטען".
במסגרת האמנה בוטלה גם ועדת המצרים הבינלאומית, שאפשרה את החידוש המלא של השליטה הצבאית הטורקית במצרים וביצורם מחדש של הדרדנלים.
טורקיה הוסמכה לסגור את המצרים לכל אוניות המלחמה הזרות במהלך מלחמה או בעת איום עליה.
כמו כן, טורקיה הוסמכה לסרב למעבר אוניות סוחר של מדינות הנמצאות במלחמה עמה.
מספר הגבלות ספציפיות נכתבו בסעיפים 14 ו-18 וקבעו אילו סוגים של אוניות מלחמה יכולות לעבור במצרים.
מעצמות שאינן בעלות חוף בים השחור ורוצות לשלוח אליו כלי שיט מחויבות להודיע לטורקיה 15 ימים טרם המעבר, ומדינות הים השחור מחויבות לעדכן עד 8 ימים לפני המעבר.
כמו כן, לא יותר מתשע אוניות מלחמה זרות, עם משקל מצרפי של 15 אלף טון רשאיות לעבור בכל עת.
בנוסף, אסור לספינה שמשקלה הכולל מעל 10 אלפים טון לעבור במצרים.
המשקל המצרפי של כל ספינות המלחמה בים השחור ממדינות שאינן בעלות חוף בים השחור לא יעלה על 45 אלף טון, כשאף מדינה לא תעלה על 30 אלף בכל זמן נתון, והן מורשות לשהות בים השחור עד 21 ימים.
רק מדינות הים השחור רשאיות להעביר ספינות בכל משקל בליווי של עד שתי משחתות.
כל תיקון לסעיפים אלה דורש הסכמה של שלושה רבעים מהמדינות החתומות וחייב לכלול את טורקיה.
לפי סעיף 12, מדינות הים השחור רשאיות להעביר דרך המצרים צוללות בכפוף להודעה מוקדמת כל עוד הן נקנו, נבנו או נשלחו לתיקון מחוץ לים השחור.
הכלל הזה נחשב למגביל פחות מבעבר ונקבע כוויתור למעשה לברית המועצות, המדינה היחידה לחופי הים השחור שהחזיקה במספר משמעותי של ספינות וצוללות.
מעבר כלי הטיס האזרחיים בין הים השחור והתיכון מותר רק במסלולים שהתירה ממשלת טורקיה.
תנאי האמנה שיקפו במידה רבה את המצב הבינלאומי באמצע שנות ה-30. הם שירתו את האינטרסים הטורקיים והסובייטיים בכך שאפשרו לטורקיה להחזיר את השליטה הצבאית במצרים והבטיחו את השליטה הסובייטית בים השחור.
אף שהאמנה הגבילה את יכולתם של הסובייטים לשלוח כוחות ימיים לים התיכון, דבר שנגע לחששות הבריטיים לגבי כניסת ברית המועצות למה שנחשב לתחום השפעה בריטי, היא גם הבטיחה שמעצמות חיצוניות לא יוכלו לנצל את המצרים כדי לאיים על ברית המועצות.
היו לכך השלכות משמעותיות במהלך מלחמת העולם השנייה כאשר אמנת מונטרה מנעה ממדינות הציר לשלוח כוחות ימיים דרך המצרים כדי לתקוף את ברית המועצות.
כוחות הציר הוגבלו אפוא במידה רבה ביכולת הימית במסעותיהם בים השחור.
והסתמכו בעיקר על כלי שיט קטנים שהובלו ביבשה באמצעות רשת רכבות ותעלות.
ספינות עזר וספינות סוחר חמושות היו בשטח אפור, והמעבר של כלי שיט כאלה דרך המצרים הוביל לחיכוכים בין בעלות הברית לטורקיה.
מחאות חוזרות ונשנות ממוסקבה ומלונדון הביאו לכך שממשלת טורקיה אסרה על תנועת ספינות ציר "חשודות" החל מיוני 1944 לאחר שמספר ספינות עזר גרמניות הורשו לעבור במצרים.
אף על פי שאמנת מונטרה מצוטטת על ידי ממשלת טורקיה כאוסרת על מעבר נושאות מטוסים, היא לא מכילה איסור מפורש על מעברן.
עם זאת, נושאות מטוסים מודרניות כבדות יותר מ-15 אלף טון, דבר שלא מאפשר למעצמות שאינן מהים השחור להכניס אליו נושאות מטוסים.
לפי סעיף 11, מדינות הים השחור מורשות להעביר ספינות בכל משקל דרך המצרים, אך נספח 2 מוציא נושאות מטוסים מהגדרה זו.
בשנת 1936 היה מקובל שאוניות מלחמה נשאו מטוסי תצפית.
לכן, נושאות מטוסים הוגדרו כספינות ש"נועדו או הותאמו בעיקר לצורך נשיאה והפעלה של מטוסים בים".
נשיאת מטוסים בכל ספינה אחרת לא הפכה אותה לנושאת מטוסים.
ברית המועצות ייעדה את הספינות שלה בדרגת קייב-קלאס וקוזנצוב-קלאס כ"סיירות נושאות מטוסים" מכיוון שהספינות היו חמושים בטילי שיוט P-500 ו-P-700, המהווים גם את החימוש העיקרי של סיירות מסוג סלאבה שפיתחה.
התוצאה הייתה שהצי הסובייטי יכול לשלוח את הסיירות נושאות המטוסים שלו דרך המצרים בהתאם לאמנה, אך עם זאת, האמנה מנעה גישה לנושאות מטוסים של נאט"ו, שחרגו מהמגבלה של 15 אלף טון.