tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נצר פרסם יותר מ-300 מאמרים מדעיים וספרים מקצועיים, בהם: "מסע אל התבונה", "היקום: יסודות האסטרופיזיקה", "מפגשים בשביל החלב" (עם עמי בן-בסט), ו-"The Physics and Evolution of Active Galactic Nuceli".
חגי נצר נולד בקיבוץ רמת יוחנן, בנם של אתה ומשה נצר.
ב-1972 סיים נצר לימודי תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת תל אביב, וב-1975 סיים את עבודת הדוקטור באסטרופיזיקה באוניברסיטת סאסקס שבאנגליה.
ב-1977 הוא הצטרף לסגל בית הספר לפיזיקה ולאסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב.
החל משנת 1987 היה חבר סנט האוניברסיטה, והחל משנת 1994 מופקד הקתדרה לאסטרונומיה חוץ-גלקטית.
כמו כן כיהן נצר כמנהל מצפה הכוכבים ע"ש וייז, כראש החוג לאסטרופיזיקה וכמנהלו הראשון של המכון לאסטרונומיה ע"ש ריימונד ובברלי סקלר והמכון הבינלאומי לאסטרופיזיקה ניסויית.
החל משנת 2009 הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב.
לדברי נצר: "הפיזיקה של היקום סקרנה אותי שנים רבות, עוד מתקופת בית הספר התיכון.
כבר אז נדהמתי לגלות מה רב המרחק בין מה שהמוח שלנו מסוגל להבין ולהכיל לבין המציאות 'האמיתית', זו המצייתת לחוקי הטבע".
נצר מתמחה בחקר גלקסיות פעילות וקווזרים, גלקסיות יוצרות כוכבים, תהליכי ספיחה לחורים שחורים, דסקות ספיחה, גידול ואבולוציה של חורים שחורים מאסיביים, יינון וחימום של גז ואבק בגופים אסטרונומיים, תחומי האינפרא-אדום, אופטי, אולטרא-סגול וקרני רנטגן של גלקסיות מסוגים שונים.
את מחקריו הוא מבצע בעזרת טלסקופים קרקעיים בישראל ומחוצה לה וטלסקופי חלל, בין השאר טלסקופ החלל על שם האבל.
1977 – מרצה באוניברסיטת תל אביב
1979 – מרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב
1983 – פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב
1987 – פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב
1977–2013 – פרופסור אורח במוסדות אקדמיים שונים באירופה, יפן וארצות הברית
2009 – פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב.
1994–2011 – מופקד הקתדרה לאסטרונומיה חוץ גלקטית בבית הספר לפיזיקה ולאסטרונומיה
2003 – תואר "עמית החברה המלכותית לאסטרונומיה – אנגליה"
2018 – תואר "עמית החברה הישראלית לפיזיקה"
2005 – פרס ויצמן למדעים מדויקים ופרס הומבולט של ממשלת גרמניה.
נצר כתב מספר ספרים, מהם:
היקום: יסודות האסטרופיזיקה (עם מאיר מידב ונח ברוש)– כיום מופיע בשם צפונות היקום.
מסע אל התבונה: החיפוש אחר חיים ביקום (עם עמי בן בסט) – ספר המסביר בשפה פשוטה ומדויקת מהם החיים ואיך נוצרו מחומרי היסוד הבסיסיים, ומה יודעים היום על אפשרות לקיום חיים מחוץ לכדור הארץ.
אל קצה היקום: כוכבים, ערפיליות, גלקסיות (עם מאיר מידב ורות סתוי).
היקום המשתנה: מהלך חייהם של כוכבים (עם מאיר מידב).
"מפגשים בשביל החלב" (עם עמי בן בסט)
חגיגה הוא אלבומה ה-12 של הזמרת שרית חדד שיצא לאור ב-28 ביולי 2004 .
מהאלבום יצאו 8 סינגלים לרדיו, ביניהם השירים "חגיגה", "הסוד" ו"בחום של תל אביב".
ההפקה המוזיקלית של האלבום התחלקה ברובה בין 3 מוזיקאים: שי ראובני - שעיבד עד אז את רוב אלבומיה של חדד, יעקב למאי, והנרי, שגם כתב והלחין חלק נכבד מהשירים.
"חגיגה" זכה להצלחה מסחרית, ולביקורות מצוינות ותוך חודשיים אושר על ידי אקו"ם שהאלבום מכר מעל 140,000 עותקים חוקיים.
כיום (2016), נתוני האלבום קובעים כי האלבום מכר 160,000 עותקים חוקיים.
אמנים נוספים אשר תרמו את חלקם לאלבום הם שלמה ארצי, עברי לידר, צביקה פיק, שמעון בוסקילה, אהוד מנור, סאבלימינל ועוד.
הפקה מוזיקלית: הנרי, איתי זילברשטיין, מאיר עמר, יעקב למאי, שי ראובני, סאבלימינל והצל.
הפקת שירה ועיבוד קולי: יהודה תמיר, רון תיכון,
קולות רקע וליווי: מאיה אברהם, רון תיכון.
מיקסים: הנרי, מאיר עמר, סימון ויינשטוק.
תופים: אשר פדי, איתי זילברשטיין, מאיר עמר.
גיטרה: אבי סינגולדה, אריק כהן.
קלידים ותכנותים: הנרי, עמית הראל, יעקב למאי, סאבלימינל והצל.
כלי הקשה: יהודה תמיר, איתי זילברשטיין, מאיר עמר, אורן בלבן, גדי סרי.
כלי מיתר: ילמז טשצ'שמה, פליקס מזרחי.
הוקלט באולפנים: שיר, henreemusic ,A.G, עננה, תאקט-אדריכלי היפ הופ.
חגי פינסקר (22 ביוני 1925 – 22 בינואר 2007) היה מוותיקי הרדיו בישראל והמנהל הראשון של הטלוויזיה הישראלית.
פינסקר נולד ב-22 ביוני 1925 בירושלים.
ראשית הקריירה שלו ברדיו הייתה בקול ירושלים בתקופת המנדט והמשכה ב"קול ישראל".
תקופה מסוימת עבד בשעה העברית ברשת הבי.בי.סי.
בשובו ארצה יזם ברדיו תוכניות חדשות בלוח השידורים בנושאי חברה ופוליטיקה - "זאת בעייתך", "יש שאלות" ו"פנורמה".
חגי פינסקר הכניס לשידורי הרדיו את יומני החדשות "היום הזה" ו"בחצי היום", שכללו כתבות לצד דיווחי חדשות.
חגי פינסקר הביא לרדיו שדרנים צעירים, ביניהם חיים יבין, ירון לונדון, יעקב אחימאיר, חיים גיל, יוסי שריד, דליה יאירי, דן שילון ושלום קיטל.
כעיתונאי דגל פינסקר בזכות הציבור לדעת את כל האמת, לא רק את מה שהממשלה הייתה מעוניינת לפרסם, ולא היסס לשדר כתבה גם כשהשר הנוגע לעניין סירב להגיב על תוכנה.
בשנת 1969 מינה אותו שמואל אלמוג, שהיה אז מנכ"ל רשות השידור, למנהל הראשון של הטלוויזיה, אך עימותים עם חלק מן העובדים הניעו אותו לעזוב את התפקיד לאחר שנה ולנסוע ללונדון בשליחות רשות השידור.
בשנת 1976 חזר ארצה ותפס את מקומו של משה חובב כמנהל "קול ישראל".
גם בתפקידו זה התעמת עם עובדיו על רקע ניסיונו להביא לרפורמה ארגונית.
לאחר פרישתו מרשות השידור שימש בתפקידי ייעוץ בנושאי רדיו וטלוויזיה, בין השאר בסוגיית מעמדה של תחנת גלי צה"ל ובמכרז הראשון להפעלת ערוץ 2.
בשנת 1989 היה בין צוות מייסדי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים ושימש בו כמורה לעיון ותיאוריה.
בתקופת עבודתו בטלוויזיה נאבק על דמותה ועל אמות המידה הגבוהות שתבע להפעלתה.
בין השאר הוביל את המאבק לשידורים בשבת, שבמסגרתו התייצבו הן הוועד המנהל והן הנהלת הטלוויזיה נגד הממשלה והניסיונות לכפייה דתית.
מנישואיו הראשונים יש לו בת אחת ששמה ענת, מנישואיו השניים יש לו בת ששמה גליה.
מאשתו השלישית איתה התחתן בגיל 70 יש לו ילדה נוספת ששמה מירשול שמה מורכב משמות אמו (מרים) ואם אשתו (שולמית).
לוח חגי הקדושים הנוצרים הוא שיטה מסורתית נוצרית לחלוקתה של השנה הליטורגית לימי חג, על ידי שיוכו של כל יום בשנה לקדוש נוצרי או למספר קדושים ("קדוש היום" או "יום הקדוש", אנגלית Saint's day, איטלקית Santo del giorno).
מקורה של השיטה בימיה המוקדמים של הנצרות עת נהוג היה להנציח קדושים מעונים ביום מותם.
כשגדל מספרם של הקדושים לקראת תחילת ימי הביניים, צוין קדוש אחד לפחות בכל יום בשנה.
במסורות מסוימות שונה יומם של קדושים מסוימים וחלקם הושמטו לחלוטין מלוח החגים.
לוח חגי הקדושים משתנה מכנסייה לכנסייה ועשוי לכלול שינויים גם על בסיס מקומי.
יש קדושים שלהם משויכים יומיים או יותר בשנה הליטורגית.
לוח השנה של חגי הקדושים הנוצרים שולב בחגים הנוצריים הנייחים והניידים העיקריים, ובשל תנועתם של החגים הניידים קורה כי ימי חג של קדושים נוצרים חלים בימי חג עיקריים שונים בשנים שונות.
יש הממשיכים ונוהגים לפי המסורת העתיקה של ציון יום בשנה לפי הקדוש שזהו יום חגו.
בכנסייה האורתודוקסית ובכנסיות קתוליות מסוימות, מקובל לעיתים לבחור את שמו של ילד בהתאם לקדוש שיומו מצוין ביום לידתו, הטבלתו או חתימתו.
במדינות רבות חוגגים הנוצרים את יום השם, שבו מציינים את יומו של הקדוש שאת שמו הם נושאים באופן מיוחד, בדומה ליום הולדתם.
בכ' בניסן ה'תשס"ט (14 באפריל 2009) ציינה העיר תל אביב-יפו מאה שנים להקמתה.
תאריך עברי זה מציין את יום הקמתה של אחוזת בית, השכונה אליה הצטרפו שכונות נוספות (חלקן אף ותיקות יותר) והפכו לעיר תל אביב, אליה גם סופחה מאוחר יותר העיר יפו.
לקראת שנת המאה ערכה עיריית תל אביב-יפו הכנות מקיפות הבאות לידי ביטוי במיזמים עירוניים שונים ובמשך שנה זו נחגגו אירועים רבים ברחבי העיר.
את אירועי שנת המאה והמיזמים הקשורים בה ארגנה מנהלת ציבורית מיוחדת בה חברים אישי ציבור שונים ובראשם ראש העיר רון חולדאי.
נשיא הכבוד של המועצה היה שלמה להט והפרויקטור האחראי על האירועים היה איתן שוורץ.
המיזמים כללו 6 זירות פעילות:
קהילה – כחלק מהדגשת חשיבותם של תושבי העיר בחגיגות המאה, נפתחו מיזמים קהילתיים ארוכי טווח שמטרתם הרחבת הפעילויות הקהילתיות וטיפוח הקהילתיות בעיר.
חינוך – תוכניות לימוד בבתי הספר העירוניים הקשורים בהיסטוריה של העיר ומורשתה וארגון סיורים לימודיים ברחבי העיר.
תרבות ואמנות – במהלך שנת המאה התקיימו אירועי תרבות רבים בהם מופעים שונים, פסטיבל תיאטרון בינלאומי של התיאטרון הקאמרי העירוני, הפיכת מוניות העיר לתערוכה עירונית חיה ועוד.
מרחב ציבורי – זירה זו כללה מספר מיזמים של שדרוג מרחבים ציבוריים בעיר בהם שיפוץ מתחמים שונים וכמה מרחובות העיר .
מורשת ויהדות – אירועים שונים המיועדים לקהל דתי ושומר מסורת תוך הדגשת היותה של תל אביב, העיר העברית הראשונה, אבן דרך חשובה בתולדות העם היהודי.
קשרים בינלאומיים – מינוף חגיגות המאה לשיפור קשריה הבינלאומיים של העיר הכוללים קשרי תיירות וקשרים עם עיריות נוספות בעולם.
אירוע הפתיחה לחגיגות המאה לעיר התקיים ב-4 באפריל 2009 בכיכר רבין בנוכחות של כ-250 אלף איש.
האירוע נחשב לאחד האירועים הגדולים ביותר שהופקו בישראל, בעלות של כ-4 מיליון שקל.
למעלה מ-1,000 משתתפים, ביניהם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ושורה של אמנים ישראלים מובילים הופיעו בערב, שנמשך 70 דקות.
קיום האירוע ועלותו הגבוהה זכו לביקורת רבה בקרב תושבים ואזרחים שהלינו על "בזבוז" כספי משלם המיסים, במיוחד בזמן משבר כלכלי.
חידוש ושיפוץ רחובות, כיכרות ומתחמים בעיר:
חידוש מתחם הבימה שלקראת שנת המאה צפוי היה להסתיים ובמסגרתו נחנכה כיכר התזמורת המחודשת ובית הבימה החדש.
שיפוץ רחובות אבן גבירול וקפלן.
הצבת פסל של מאיר דיזנגוף מול ביתו בשדרות רוטשילד.
שיפוץ בית עיריית תל אביב-יפו.
חנוכת מתחם שרונה (דרום הקריה) ואפיון רחוב קפלן כרחוב הכניסה למרכז העיר שלאורכו מונפים דגלי מדינות העולם
חנוכת שלושה מסלולי הליכה בעיר: "השביל הלבן" המתמקד ב, "השביל הכחול" לאורך חופי תל אביב, ו"השביל הירוק" העובר לאורך פארק הירקון.
אירועי המכביה השמונה-עשרה שנערכו בתל אביב.
הברווז על גג עיריית תל אביב – מיזם מחווה לדודו גבע שהחל כבר באפריל 2008 והוגדר זה מכבר כאחד מסמליה הלא רשמיים של אירועי שנת המאה.
מקצים ל-5 ול-10 ק"מ וכן ריצת מרתון במסגרת אירועי מרתון תל אביב ב-24 באפריל 2009.
תערוכת הצילומים זמן תל אביב 2009 שהוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות.
"חוף הים התל אביבי" בארבע ערים מרכזיות בעולם - ניו יורק, פריז, וינה וקופנהגן.
בערים אלו הוקם מתחם מלאכותי של מעין חוף ים בסגנון תל אביבי, עם חול, כיסאות נוח ואווירה ישראלית.
חגי פלג (נולד ב-5 במאי 1964) כיהן כמנכ"ל המשרד לביטחון הפנים בשנים 2009–2010, כמנכ"ל המשרד לנושאים אסטרטגיים וכמפקד הימ"מ.
נולד במושב דבורה בשם חגי פדידה, למד בכפר הנוער בית ספר ויצו ניר העמק ועשה שנת שירות.
באוגוסט 1983 התגייס לקורס טיס ולאחר מספר חודשים נשר ממנו והתנדב לסיירת מטכ"ל.
פלג עבר ביחידה מסלול הכשרה כלוחם, וכן הכשרה כמפקד כיתה.
עם סיום הקורס שב לסיירת מטכ"ל כמפקד צוות לוחמים.
פלג לקח חלק בפעולות מבצעיות רבות במהלך שירותו ביחידה כלוחם ומפקד.
על תפקידו בפעולת חיסול אבו ג'יהאד הוענק לו צל"ש אלוף.
ב-1996 מונה למפקד גדוד 12 (ברק) של חטיבת גולני לאחר שהמפקד הקודם, חוסיין עאמר, נהרג בקרב בדרום לבנון.
פלג שירת כמפקד יחידת אגוז, כסגן מפקד גולני וכמפקד חטיבת עודד, חטיבת חי"ר במילואים.
לאחר מכן עבר למשטרת ישראל והיה מפקד הימ"מ, היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור של משמר הגבול, בדרגת ניצב משנה.
בתחילת תפקידו ביחידה נדרש פלג להתמודד עם מרד ובעיות משמעת מצד לוחמים ותיקים ביחידה אשר התנגדו לרפורמות שהנהיג.
פלג זכה לגיבוי מלא מצד המפכ"ל באותה עת, יהודה וילק.
בסיום תפקידו פנה לתחום העסקי וקידם פיתוח מערכות ביטחוניות בתחומי מודיעין ואבטחה.
במלחמת לבנון השנייה שירת במילואים כסגנו של מפקד עוצבת נתיב האש, תא"ל ארז צוקרמן.
בשנים 2006–2008 שימש כמנכ"ל הראשון של המשרד לנושאים אסטרטגיים.
במאי 2009 מונה למנכ"ל המשרד לביטחון הפנים.
בנובמבר 2010 הודיע על התפטרותו מהתפקיד, לאחר שנפתחה נגדו חקירה בנציבות שירות המדינה בחשד להטרדה מינית והתנכלות לד"ר אורלי אינס.
ביוני 2011 הודיע היועץ המשפטי לממשלה כי התיק יישאר בנציבות שירות המדינה ולא יועבר למשטרה.
באוקטובר 2011 נחתם הסדר טיעון לפיו פלג יינזף בחומרה, ולא יוכל לעבוד בשירות המדינה במשך חמש שנים.
אורלי אינס התנגדה להסדר זה, והתלוננה במשטרה על עבירות מין שלטענתה ביצע פלג, תיק החקירה נסגר בשל העדר ראיות מספיקות.
במסגרת שירות המלואים ממלא תפקיד במפקדת העומק.
חגיגות הוא שמו של הנוקטורן השני משלושת הנוקטורנים המפורסמים של המלחין הצרפתי קלוד דביסי.
ביצירה זו, לעומת יצירות אחרות של דביסי (כמו הפרלוד ל"אחר הצהריים של פאון") יש משקל המשתנה לעיתים.
אפשר לשמוע בנוקטורן עיסוק במשחקי האור והחושך בלילה.
הנושאים בנוקטורן הם ריקוד ותהלוכה, נושאים שהמקצב חשוב בהם.
דביסי מחליש ביצירה זו את הטונאליות על ידי שימוש תכוף במודוסים.
היצירה לא מתקדמת בעזרת משיכה טונאלית אלא באמצעות מעברים של הנושאים בין כלי התזמורת.
היצירה כתובה לתזמורת המורכבת משלושה חלילים, שני אבובים, קרן אנגלית, שני קלרינטים בסי במול, שלושה בסונים, ארבע קרנות בפה, שלוש חצוצרות בפה, שלושה טרומבונים, טובה, טימפני, מצילתיים, תוף סנר, שני נבלים וכלי מיתר.
חגיגות העשור למדינת ישראל היו שורת אירועים, חגיגות וטקסים שנערכו בישראל בשנת תשי"ח-1958, שהוכרזה כ"שנת העשור", במלאת עשר שנים למדינה.
קדמה לחגיגות ועדת העשור, ועדה ממשלתית עליה הוטל תפקיד הכנת החגיגות.
חגיגות העשור נערכו בארץ בתקופה של שקט בגבולות, ללא מעשי טרור של מסתננים ופדאיונים, שחדלו לאחר הניצחון במלחמת סיני.
המצב הכלכלי במדינה התייצב בתקופה זו.
אוכלוסיית המדינה גדלה מ-650,000 איש בשנת 1948 לכ-1.8 מיליון בשנת 1958. המדינה יצאה לאיטה ממשטר הצנע.
שכבות נרחבות זכו לרווחה כלכלית בזכות השילומים מגרמניה.
שוכני המעברות החלו לעבור לשיכוני קבע והחלו להיווצר סממנים של חברת שפע ושל שכבה של אנשי עשירונים עליונים שקיבלה את הכינוי "החוג הנוצץ".
המצב הפוליטי במדינה היה יציב, שלטונו של ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, שנמשך זה כבר לכל אורך תקופת העשור היה ללא עוררין ונשיא המדינה יצחק בן-צבי, שזה לו כבר 6 שנים בתפקיד, היה פופולרי ומקובל כנשיא עממי וצנוע.
בתחושה זו נערכו חגיגות העשור באווירה חגיגית במיוחד.
העשור צוין במגוון דרכים, ובהן אירועים פומביים שבהם נטלו חלק מוסדות המדינה ונכבדיה.
האירוע המרכזי של חגיגות העשור היה טקס הפתיחה של תערוכת העשור ב-5 ביוני 1958 בבנייני האומה בירושלים.
התערוכה השתרעה על שטח של 120,000 מ"ר והוצגו בה הישגי המדינה מאז כינונה.
התערוכה נפתחה כשנשיא המדינה, יצחק בן-צבי, משך במנוף תאורה ושטח התערוכה הוצף בשלל אורות.
הנשיא וראש הממשלה דוד בן-גוריון נאמו ומקהלה ותזמורת השמיעו את האורטוריה "בריאת העולם" של היידן.
לתערוכה הייתה נהירה המונית של צופים מכל רחבי הארץ ועד לנעילתה ב-22 באוגוסט 1958 ביקרו בה 600,000 איש.
דואר ישראל הוציא בול מיוחד לרגל תערוכת העשור.
בתערוכה אירעה שערורייה זוטא כאשר ציורו של הצייר יוסף זריצקי שנוצר בסגנון האמנות המופשטת הוצג בה במקום בולט באולם הפתיחה.
בציור ענק זה (בגובה 5 מ' וברוחב של 6 מ') ניסה זריצקי למזג עוצמה אמנותית עם עוצמת המפעל הציוני.
יחידות צבע גאומטריות סימלו את נופי מבצר יחיעם ולתוך הציור שורבבו סימנים מופשטים.
הציור עורר את רוגזו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון שסייר בתערוכה ערב פתיחתה, ודי היה בעצם גילוי מורת רוחו כדי שהציור יוסר מיד ויועבר לאגף נידח.
ביום העצמאות בשנה שלאחר מכן, תשי"ט - 1959 זכה זריצקי בפרס ישראל לציור.
האולפן החי של קול ישראל
במסגרת תערוכת העשור הועבר אולפן רדיו שלם מאולפני קול ישראל ברחוב הלני המלכה בירושלים לבמה של האולם הקטן בבנייני האומה.
יום יום בשעה 11 לפני הצהרים התמלא האולם בקהל מכל רחבי הארץ שבא לבקר בתערוכה.
קבוצות מאורגנות של מבקרים שהגיעו באוטובוסים היו מכוונות את הגעתן לירושלים לשעת השידור של האולפן ורק לאחר צפייה והאזנה היו פותחות בביקור בתערוכה.
על הבמה ערכו יצחק שמעוני, חגי פינסקר, מרדכי פרימן וצעיר בשם שבח וייס חידונים בשידור ישיר בהשתתפות הקהל.
במסגרת השידור הופיעו בין היתר הדודאים, ולהקת הנח"ל ואריק איינשטיין.
שידורי האולפן זכו להאזנת שיא ברחבי המדינה.
ביום שישי, ה' באייר תשי"ח, 25 באפריל 1958, נערך בבית דיזנגוף שבשדרות רוטשילד בתל אביב, המקום שבו הכריז דוד בן-גוריון ביום שישי ה' באייר תש"ח על הקמת המדינה, שחזור של טקס ההכרזה.
באולם שוחזרו הריהוט, הקישוטים ותמונות האמנות, כפי שהיו בטקס ההכרזה המקורי.
משתתפי טקס ההכרזה מתש"ח ישבו בערך במושבים המקוריים בסדר בו ישבו בתש"ח, למעט אחדים שנפטרו כאליעזר קפלן ודוד רמז, שבמקומם ישבו אלמנותיהם.
אחרים שלא השתתפו בטקס עצמו, אך חתמו על מגילת העצמאות, השתתפו גם הם - למשל הרב יצחק מאיר לוין, מנהיג אגודת ישראל, שלא נכח בהכרזה המקורית והשתתף בשחזור.
דוד בן-גוריון נאם מעל השולחן המקורי שלאורכו ישבו חברי מנהלת העם בטקס המקורי, כשלצדדיו חברי מנהלת העם היושבים בסדר המקורי.
חנה רובינא קראה את מגילת העצמאות ואהרן מסקין קרא תפילת יזכור.
בתום הטקס הסיר נשיא המדינה יצחק בן-צבי את הלוט מעל לוח זיכרון להכרזה המקורית שנקבע בפתח הבניין.
ברחוב מחוץ לבניין נקהל המון רב, כפי שהיה בתש"ח.
כשיצא דוד בן-גוריון מן הבניין בסיום הטקס הוא נתקבל בתרועות "יחי דוד בן-גוריון" ו"תחי מדינת ישראל", בסגנון שלא יהיה מקובל יותר בעשורים הבאים.
ביום העצמאות תשי"ח, 24 באפריל 1958, נערך מצעד צה"ל השנתי בירושלים, וכונה "מצעד העשור".
ירדן הכריזה על מצב חירום במזרח ירושלים ואף פרסה כוח טנקים באזור.
מחשש להתלקחות צבאית בין ישראל לירדן שקלה ארצות הברית לפנות את אזרחיה מישראל, אך בסופו של דבר עבר המצעד ללא אירועים מיוחדים.
מדי שנה במוצאי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל נערכת עצרת יום העצמאות, המסמלת את המעבר מיום הזיכרון ליום העצמאות.
בעצרת מועבר דגל צה"ל מאחד החילות או הפיקודים לחיל או לפיקוד אחר.
בשנות המדינה הראשונות הייתה העצרת כולה צבאית ורק ברבות השנים הפכה העצרת לאירוע משולב צבאי-אזרחי.
בערב יום העצמאות תשי"ח, לרגל שנת העשור, הייתה העצרת גדולה במיוחד, כולה צבאית ונקראה בשם מפגן צה"ל.
המפגן נערך באצטדיון רמת גן.
במפגן השתתפו אלפי חיילים וחיילות.
דברי רקע והסבר בעברית ובאנגלית ניתנו לצופים מפי השחקן יוסף ידין.
כאלפיים חיילים עמדו במסדר ליד שער האצטדיון.
עמודי זרקור האירו את האצטדיון ומעל בימת הכבוד האירו את השמיים זרקורי ענק נגד מטוסים.
מול הבימה, שעליה עמד הרמטכ"ל, חיים לסקוב, הועבר דגל צה"ל מידי דגלני גייסות השריון לידי דגלני פיקוד המרכז ולאחריהם חלפו במצעד חוליות דגלנים של כל חילות ופיקודי צה"ל.
אחריהם עלו על המגרש חמש מאות חיילות ח"ן במפגן התעמלות ריקודית.
לאחריהן עלו שמונה מאות חיילים שהפגינו תרגילי רובה.
אחריהם הופיעו חיילי התותחנים שהפגינו תרגילי פירוק והרכבה של תותחים.
לאחריהם נערכו על המגרש מרוץ מכשולים, תרגילי התעמלות ולבסוף תצוגת קרב של הצנחנים בלווית מסוק.
חתמו את המפגן חיילות הח"ן שהפגינו התעמלות עם לפידים.
בתום המפגן נורו זיקוקי דינור.
בשנת העשור נערך לראשונה חידון התנ"ך, בשלב ראשון כחידון ארצי ולאחריו חידון התנ"ך העולמי.
חידון התנ"ך הארצי הראשון עורר עניין עצום בציבור הישראלי.
בחידון שנערך בבנייני האומה בירושלים ב-4 באוגוסט 1958, ושודר בקול ישראל בשידור ישיר, כיכב עמוס חכם, אדם ערירי בן 37 שבהיותו תינוק נפל, נפגע בידו ובראשו ולקה בדיבורו, שעבד כפקיד בבית חינוך עיוורים בירושלים, ואחרי שעות העבודה היה חוזר לחדרו, שבו היו ספריו הרבים כל רכושו.
בחידון נחשף עמוס חכם לראשונה לציבור ולתקשורת, נתגלה כעילוי וזכה במקום הראשון.
הרוח החיה בחידון היה ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, שנודע כחובב מקרא מושבע, והוא העניק בהתרגשות ניכרת את התואר "חתן התנ"ך הארצי" לעמוס חכם, כשהוא מלווה את הטקס בדברי שבח לאיש.
חידון התנ"ך העולמי, שבו לקחו חלק משתתפים מרחבי העולם, ובהם גם לא יהודים, נערך בבנייני האומה ב-19 באוגוסט, כשהמשתתפים מתקבלים בכבוד רב והופכים להיות גיבורי תקשורת בינלאומיים.
באותו חידון בלטה נציגת צרפת סימון דימון, וכן אירנה סנטוש מברזיל.
עמוס חכם גבר עליהן כמעט ללא קושי, והפך להיות "חתן התנ"ך הבינלאומי הראשון".
שמו הפך לסמל של ידענות.
באותה עת טרם היו שידורי טלוויזיה בישראל ואף "קול ישראל" שידר בערוץ אחד בלבד.
חידון התנ"ך העולמי, ששודר בו, זכה להאזנה המונית והפך לנושא שיחה מרכזי במדינה.
כפתיחה לחגיגות העשור, התקיימה בחיפה החל בחודש יוני 1957 תערוכת הנשק והשלל שנועדה לציין את מלחמת סיני ובה הוצגה גם האניה אבראהים אל-אוול.
ביום העצמאות תשי"ח התקיים בחיפה מצעד מחולות שחלף ברחוב הרצל, רחובה הראשי של שכונת הדר הכרמל.
במצעד הופיעו להקות ריקוד מקצועיות וכמאה להקות ריקוד של בתי ספר.
כן הופיעה להקת ריקוד דרוזית בריקודי דבקה.
ביום העצמאות נפתחה בחיפה תערוכת הפרח בינלאומית שנערכה על הכרמל.
התערוכה כללה תצוגה של סחלבים, סייפנים ופרחי ציפור גן עדן.
שש מדינות חוץ השתתפו בתערוכה.
המקהלה הקאמרית של חיפה, יחד עם מקהלת קול ישראל בליווי תזמורת חיפה - ביצעה את היצירה "אורטוריה אליהו" מאת פליקס מנדלסון - באירוע מוזיקלי חגיגי ביותר, עבורו הכשירה עיריית חיפה אצטדיון רחב ידיים למרגלות "מערת אליהו".
את המקהלות הכין המנצח איתן לוסטיג.
הפסנתרן והמוזיקאי הנודע מיכאל טאובה הוזמן במיוחד מווינה, כדי לנצח על המופע החגיגי.
אפיזודה מעניינת זכורה: בהכנות לקראת המופע, התקשו המעורבים בהפקה להשיג את דפי תווי הנגינה הדרושים לכל התפקידים המעורבים במקהלות ובתזמורת.
מוזיקאי חיפאי צעיר בשם יוסף יהודה מרטון נטל על עצמו את המלאכה, ישב במשך ימים ולילות וכתב את כל התווים הדרושים עבור כל התפקידים השונים בהתאם לפרטיטורת היצירה שאכן נוגנה לתפארת מדינת ישראל.
במוצאי יום העצמאות נערך באצטדיון יד אליעזר בחיפה מיצג "התקומה".
במיצג השתתפו אלפיים איש, רוכבים, קריינים, ורקדנים.
במיצג נסקרו בשישים דקות שישים שנות ציונות.
15,000 איש צפו במיצג באצטדיון ואלפי אחרים חזו בו ממורדות הכרמל.
לרגל שנת העשור הופיעו שורה של אלבומים וספרי סיכום.
העיתון היידי הישראלי "לעצטע נייעס" הוציא לאור את הספר "צען יאָר מדינת ישראל" ('עשר שנים למדינת ישראל').
ספר דומה יצא לאור על ידי ועד החינוך המרכזי של הקהילה היהודית בארגנטינה.
לרגל שנת העשור הנפיקה החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות את "מטבע העשור".
המטבע מכסף נשאה על פניה את השם ישראל בעברית וערבית את השנה - תשי"ח ואת הערך - 5 לירות ישראליות.
על גבה בתוך שקע בצורת טרפז בעל פינות מעוגלות טבועה מנורת שבעת הקנים מסוגננת.
בנוסף הנפיקה החברה את מדליית עשור לחרות ישראל בזהב.
לילדים שנולדו ב-ה' באייר תש"ח מלאו ביום העצמאות תשי"ח עשר שנים.
הנשיא יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית בן-צבי אירחו בבית הנשיא ביום העצמאות קבוצה של ילדים מכל רחבי הארץ שיום העצמאות העשירי היה יום הולדתם העשירי.
חגי רגב (25 בספטמבר 1943 – 31 בדצמבר 2021) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, ששירת כמפקד חטיבה במלחמת לבנון הראשונה, מפקד אוגדה ומזכיר צבאי לשר הביטחון יצחק רבין.
רגב נולד בכפר הרא"ה בעמק חפר ולמד בישיבה תיכונית מדרשית נעם.
התגייס לצה"ל ב-1963 ועשה את מרבית שירותו בחיל השריון.
ב-1964 סיים קורס קציני שריון, היה חבר במשלחת של צה"ל לפורט נוקס בארצות הברית במטרה להשתלם על טנקי הפטון M48 האמריקאים (שזכו בצה"ל לכינוי מגח) והיה בגרעין המייסד של גדוד 79 בחטיבה 7.
במלחמת ששת הימים שימש קצין מבצעים גדודי, לאחר המלחמה יצא לקורס מפקדי פלוגות.
במלחמת ההתשה פיקד על פלוגת טנקים בגדוד 184 והיה אחראי על הגזרה המרכזית בתעלת סואץ, מול איסמעיליה.
במלחמת יום הכיפורים שימש קצין אג"ם בחטיבה 7, בפיקודו של יאנוש בן-גל, במהלך הקרבות ברמת הגולן.
בשנים 1976–1978 כיהן כראש לשכת הרמטכ"ל מוטה גור, ליווה אותו בהכנות למבצע אנטבה ובפיגוע כביש החוף, והיה חבר המשלחת הצבאית לשיחות השלום עם מצרים.
ב-1978 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבה 401. ב-1980 מונה למפקד בית הספר לשריון (עוצבת בני חיל), ובמבצע שלום הגליל פיקד על צוות קרב חטיבתי שמנה שני גדודי שריון שהורכבו מחיילי בית הספר.
צוות הקרב בפיקודו לחם בגזרה המערבית של לבנון, בציר החוף והשתתף בנחיתה צפונית לנהר האוואלי.
ב-1982 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד אוגדה 611, אוגדת שריון מילואים בפיקוד הדרום.
ב-1985 מונה למזכיר צבאי לשר הביטחון, יצחק רבין, ושימש בתפקיד במשך חמש שנים.
ב-1986 נחשף כי לווה כספים מנהגו שהיה מעורב בסחר בסמים, רגב הועמד לדין משמעתי בפני האלוף במילואים חיים ארז, הורשע בהתנהגות בלתי הולמת ונגזרה עליו נזיפה.
הפרקליט הצבאי הראשי, אמנון סטרשנוב שנכנס לתפקידו בנובמבר 1986 דרש שרגב יעזוב את תפקידו אך הוא קיבל גיבוי מרבין, השתחרר באוקטובר 1987 ומונה ליועץ לשר הביטחון לענייני התעשיות הביטחוניות.
לאחר מכן שירת כנציג משרד הביטחון בדרום אפריקה עד 1994. במסגרת זו הסתבך בתקרית דיפלומטית כשנחשף שהועברו דרך חשבון הבנק שלו כספים של יהודים מקומיים (שבשל חוקי דרום אפריקה נמנע מהם להוציא כסף מהמדינה) תמורת עמלות.
ב-2010 מונה למנהל בית החייל ברמת גן.
כמו כן שימש מנהל פרויקט "אמץ לוחם" באגודה למען החייל וקיבל אחריות לכל בתי החייל בהמשך.
רגב היה בעל תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ולמד במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית בקרליל בארצות הברית.
נפטר ב-31 בדצמבר 2021 בפרטוריה בדרום אפריקה, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב חיבת ציון שבו התגורר.
הותיר שתי בנות ושלוש נכדות.
הסרט נחל כישלון צורב בקופות ובעקבותיו נקלעו הבמאי אסי דיין והמפיק-מלחין נפתלי אלטר לחובות גדולים.
כמו כן, בעקבות סכסוך משפטי בנוגע לזכויות הפצת הסרט, הסרט אינו זמין לצפייה לקהל הרחב מאז 1992, כשהוקרן בערוץ הראשון.
מספר קטעי ארכיון מתוך הסרט שולבו בסדרות התיעודיות "החיים כשמועה" אודות אסי דיין, אשר שודרה בשנת 2012 בערוץ 8, וכן ב"חגיגה לעיניים – סיפורו של הקולנוע הישראלי" אשר שודרה בערוץ הראשון בשנת 2015, ואף נקראת על שמו.
שיר הנושא של הסרט, אותו כתב ומבצע אלטר, הוא "ועכשיו שירים".
במרכז עלילת הסרט עומד משורר בשם שאול הכהן אשר מגיע למושבה מטולה בכוונה להתאבד.
הוא שוהה באחד משני בתי המלון היחידים ביישוב, בו מתקיימות הכנות לקראת חתונה של זוג צעיר.
תושבי העיירה מצילים את שאול מניסיונותיו לסיים את חייו.
אולם כשמארחיו מגלים ספר שירים שכתב בין חפציו וחושפים את זהותו, התושבים משנים את דעתם.
הם סבורים כי התאבדותו של משורר לאומי חשוב ביישוב תהפוך את המקום הנידח לאתר עלייה לרגל.
מאותו רגע הם מנסים לדרבן את המשורר להתאבד.
אבל שאול כבר התקרב לצעירה מקומית, וכעת הוא רוצה לחיות.
אסי דיין הסביר כי הסרט הוא "אלגוריה על חברה שרוצה לכפות על הפרט להקריב את עצמו למענה".
חגי עמיר (נולד ב־7 בדצמבר 1968) הוא אחיו של יגאל עמיר ושותפו להתנקשות ביצחק רבין בשנת 1995.
אימו גאולה הייתה גננת במקצועה ואביו שלמה הוא סופר סת"ם.
חגי עמיר הורשע בקשירת קשר לרצח ראש הממשלה יצחק רבין; בקשירת קשר לפגוע בתושבים ערבים ובאנשי המשטרה הפלסטינית ביהודה ובשומרון; בייצור נשק ובהחזקת נשק שלא כחוק.
הוא זוכּה מעבירה של קשירת קשר לפגוע במחבלים שישוחררו לפי הסכמי אוסלו.
בית המשפט המחוזי בתל אביב גזר עליו עונש של 12 שנות מאסר, ובבית המשפט העליון הוחמר העונש ל־16 שנות מאסר.
אף על פי שחגי ידע על כוונת אחיו, יגאל עמיר חשש כי שירות הביטחון הכללי עוקב אחריו ומידר את חגי מפרטים על זמן יציאתו ועל דרך הגעתו לעצרת השלום שבה ירה ברבין.
בתחתית המחסנית של אקדחו סידר יגאל כדורים שבהם עשה חגי שינויים.
הוא טען לסירוגין קליעים רגילים (שלהם ייחס חגי יכולת חדירה טובה יחסית) וכדורים מיוחדים מסוג הולופוינט (שלדעת חגי קטלניים יותר), שמא ילבש רבין שכפ"ץ.
יגאל לא השתמש בכדורי ההולופוינט.
חגי סבר שיגאל לא יצליח בתוכנית ההתנקשות שלו במתכונת שבה בוצעה, וחשב שהיה צריך לבצעה בשיטות אחרות, כמו שימוש ברובה צלפים למשל.
במהלך מאסרו הגיש חגי עמיר מספר רב של עתירות אסיר.
הבקשה שהגיש לשירות בתי הסוהר לנכות שליש מתקופת מאסרו על התנהגות טובה נדחתה על הסף בוועדת השחרורים בשנת 2008. את רוב שנותיו במאסר בילה בהפרדה.
בנובמבר 2004, בעקבות ויכוח עם השב"ס על שיחת טלפון, אמר עמיר לסוהריו: "מה אתם מפחדים שאני אחסל וארצח את שרון...
אם אני רוצה אני מסוגל להרים שיחה אחת ולדאוג שיחסלו ויפוצצו את שרון".
בעקבות דברים אלו הוא הורשע באיומים ונידון לשנת מאסר נוספת, שמחצית ממנה הוספה לעונשו בפועל.
לאחר שחרורו החל להיות פעיל בפייסבוק, ושם הוא מפיץ את דעותיו ואף נפתחה לו קבוצת מעריצים.
עמיר, בדומה לאחיו, מצדיק גם היום את מעשה ההתנקשות שביצע יגאל.
את המעשה הוא מכנה "מצווה" ולשיטתו זאת הייתה הדרך היחידה "לנטרל" את רבין.
למרות זאת, חגי עמיר מביע דעות התומכות בזכויות אדם, ביקר את האווירה הציבורית במהלך מבצע צוק איתן ותומך בפתרון של מדינה דו־לאומית, משום שלדעתו לא ניתן לתקן את הנזק שנגרם בעקבות הסכמי אוסלו.
לדבריו "למדינה יהודית יש חשיבות, למדינת היהודים אין הצדקה קיומית".
דף הפייסבוק של עמיר נחסם לעיתים קרובות עקב הדברים שהוא כותב בו, המתוייגים על ידי פייסבוק כהסתה.
עמיר עצמו הגיב לאחת החסימות בהקמת דף חדש על שם "עמנואל גולדשטיין", כשמו של דמות האויב הנצחי שכולם מצווים לשנוא ולגדף מהספר 1984, באמרו שהיחס אליו הוא בדיוק כמו אל גולדשטיין.
ב־27 באוקטובר 2015, בעקבות דבריו של נשיא המדינה ראובן ריבלין באירוע לזכרו של יצחק רבין לציון 20 שנה להירצחו, שבו הצהיר שכל עוד הוא הנשיא לא יֵצא יגאל עמיר לחופשי, כתב חגי עמיר בפייסבוק: "ריבלין הוא פוליטיקאי חנפן.
לא הוא קובע אם אחי ישתחרר או לא, רק הקב"ה קובע כפי שהוא קבע שרבין יתפגר אף על פי שריבלין וחבריו לא ממש הסכימו.
הוא קבע שריבלין יהיה נשיא, ויגיע הזמן שהוא יקבע שריבלין יחד עם המדינה הציונית צריכים לחלוף מהעולם כפי שסדום חלפה בשל הפשעים שהם ביצעו במסגרת החוק נגד בני עמם.
והיום הזה כבר לא רחוק".
באותו יום נעצר עמיר בחשד להסתה, והוחלט להביאו לפני שופט.
עמיר מתגורר עם הוריו בביתם שבהרצליה ועובד כרתך וכמסגר במסגרייה שפתח.
חגיגות הַקְּוּרְבִּי (בשפת דיולה: Kourbi) הן חגיגות ריקודים ומוזיקה, המתקיימות בחוף השנהב, ובהן נוטלות חלק, נערות מוסלמיות שטרם נישאו.
החגיגות מתחילות בערב לילת אל-קדר, ומסתיימות בצהרי היום שלמחרת.
החל משנת 2007, מתקיימות החגיגות, שנערכו בעבר בכל רחבי חוף השנהב, במחוז זנזאן בלבד.
צמצום החגיגות למחוז זנזאן, נבע מאיסור מפורש של האימאמים לקיימו, וזאת בעקבות סכנת הנפילה הנשקפת לרוקדות, במקרה של התמוטטות הבימות, עליהן רוקדות הבנות.
בוקר אחד לפני לילת אל-קדר, מתחילים הורי הבנות, בעזרת בעלי מקצוע מיוחדים, להקים את הבימות.
לשם כך הם משתמשים בקורות עץ לא מהוקצעות, המאוחסנות במהלך השנה, במחסנים מיוחדים, ומשמשות לבניית הבימות מדי שנה בשנה.
העמודים הם קורות עבות בגובה שלושה מטרים, המתפצלות בקצה העליון שלהן, לשני ענפים, ביניהם, מונחת הקורה העליונה .
לקראת שקיעת השמש, מופעלים רמקולים המשמיעים מוזיקה אתנית מקומית, בשפות דיולה וקולאנגו, (השפות המדוברות בפי האוכלוסייה המוסלמית בזנזאן), והנערות עם משפחותיהם, מתאספים ליד הבימות.
בשנת 2020, בעקבות מגפת הקורונה העולמית, לא התקיימו חגיגות הקורבי בחוף השנהב.
חגיגות יום הניצחון בארץ ישראל הן החגיגות ההמוניות שנערכו ביישוב היהודי בארץ ישראל עם כניעת גרמניה הנאצית וניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
הזירה האירופית במלחמת העולם השנייה, הסתיימה בכניעה ללא תנאי של גרמניה הנאצית, ב-7 וב-8 במאי 1945. ביישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה התקבל הניצחון בשמחה עצומה, מלווה בעצב על אובדן שני שלישים מיהודי אירופה בשואה, שליש מכלל מהעם היהודי.
כבר מראשית שנת 1945 היה ברור כי קיצה של גרמניה הנאצית קרב והולך, ואינו אלא שאלה של זמן.
כשהחלה השנה הייתה מתקפת בעלות הברית במלוא עוצמתה.
בבחזית מזרח תקף הצבא האדום.
צבאות ארצות הברית ובריטניה תקפו בחזית המערבית ומדרום אירופה, בחזית איטליה.
ב-27 בינואר שחרר הצבא האדום את מחנה ההשמדה אושוויץ, בו נרצחו כמיליון וחצי אנשים, רובם יהודים, והזוועה נתגלתה במלוא עוצמתה.
המתקפה נמשכה במלוא תנופתה עד לסיומה בקרב על ברלין שהחל ב-16 באפריל, והסתיים כמה ימים לאחר שהיטלר התאבד בפיהררבונקר בברלין, בכניעה ללא תנאי של גרמניה, ב-7 במאי לבעלות הברית המערביות ולמחרת לצבא האדום.
היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה השתתף במלחמה באמצעות מתנדבי היישוב לצבא הבריטי על כל זרועותיו ובאמצעות לוחמי הפלמ"ח שנטלו חלק במערכה בסוריה ובלבנון.
עם פרוץ המלחמה נותק הקשר של אנשי היישוב עם יהודי אירופה, אשר לרוב אנשי היישוב היו קרובי משפחה ביניהם.
לארץ החלו להגיע שמועות על דבר ההשמדה ההמונית, שאומתו בנובמבר 1942 על ידי אנשי היישוב שהוחזרו מאירופה הנאצית במסגרת עסקת חליפין שבה הם הוחלפו כנגד גרמנים מאנשי הקהילה הטמפלרית שהושבו לגרמניה.
כחלק מתגובת היישוב היהודי בארץ ישראל לשואה נערכו הפגנות ועצרות עם ברחבי ארץ ישראל.
גם היישוב עצמו עמד בפני סכנה בתקופה שקיבלה את הכינוי "מאתיים ימי חרדה", שהחלה באביב 1942 כאשר קורפוס אפריקה בפיקודו של הגנרל ארווין רומל התקדם מזרחה בצפון אפריקה, כשמגמת פניו לכיוון תעלת סואץ.
תקופה זו הסתיימה בנובמבר 1942, עם בלימת הכוחות הגרמניים על ידי צבאות בעלות הברית בפיקודו של מונטגומרי בקרב אל-עלמיין השלישי בנובמבר 1942. שנים רבות לאחר מכן התגלה כי הנאצים עשו הכנות לביצוע תוכנית להשמדת יהודי ארץ ישראל.
ממדי הפתרון הסופי נתגלו לאנשי היישוב עוד לפני יום הניצחון.
ב-14 במרץ 1945 הוכרז על יום אבל ביישוב.
העיתון "דבר", שהיה אז העיתון המרכזי של היישוב, הופיע באותו יום כשעמודו הראשון מוקף במסגרת שחורה ובמרכזו כתבה בכותרת "מאזן הדמים", בה פרסם לראשונה כי מספר הנספים הוא שישה מיליון..
כשנתבשרו אנשי היישוב על דבר הכניעה של גרמניה הנאצית פרצה שמחה המונית, מהולה בכאב על הכחדת בני משפחותיהם ויתר הנספים.
כתב הכניעה של גרמניה הנאצית נחתם במטהו של הגנרל אייזנהאואר המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה, בעיר ריימס שבצפון מזרח צרפת ב-7 במאי.
לאחר החתימה התברר שהסובייטים, שחששו שהגרמנים יפסיקו הלחימה רק בחזית המערבית, דרשו חתימה נוספת בברלין.
על כן ב-8 במאי נחתם כתב כניעה שני, בברלין, הכבושה על ידי הצבא האדום.
בתחילה הוחלט לפרסם את דבר הכניעה רק לקראת 9 במאי ונציגי העיתונות שנכחו בכניעה בריימס התבקשו לשמור את דבר הכניעה בסוד.
אולם כתב סוכנות הידיעות אסושייטד פרס הפיץ במברק את דבר הכניעה, וכך נפוצה הידיעה לפני הזמן המתוכנן, ויום הניצחון באירופה נחגג ב-8 במאי, ולא ב-9 בו.
הידיעה על דבר הכניעה הגיעה לידיעת תושבי ארץ ישראל כבר בשעות אחר הצהרים של יום ב', 7 במאי.
כבר באותו ערב יצאו העיתונים במהדורות מיוחדות.
בתל אביב, בשעות הערב של 7 במאי, נחטפו המהדורות המיוחדות של העיתונים וההמונים יצאו לרחובות.
נשמעו קריאות שמחה והונפו הדגלים של בעלות הברית והדגל הלאומי הכחול לבן.
חיילים בריטיים שהיו במקום ביקשו מהנקהלים לתרגם להם את כותרות העיתונים.
חיילים יהודיים שעברו ברחובות העיר הניפו את דגל הלאום על כלי רכבם.
בשעת ערב מאוחרת, לאחר יציאת הקהל מבתי הקולנוע, גברו ההתקהלויות ברחובות.
עד שעה מאוחרת אחרי חצות נשמחו קריאות הצהלה וקולות השירה.
בירושלים, בהגיע הידיעה, צבאו ההמונים במרכז העיר, ברחובות יפו ובן-יהודה ובכיכר ציון.
מעל מרפסות הבתים הונפו הדגלים והוצגו בחלונות הראווה.
בניין קולנוע עדן הואר בתאורה גדולה.
נשמעו קולות שירה, הלמות תופים ותקיעות בחצוצרות.
מנהל כרמל מזרחי הורה לספק לעוברים ושבים אלפי ליטר יין מחביות גדולות שהוצבו בעיר.
בחיפה פשטה השמועה על דבר הכניעה בשעות אחר הצהרים וכשהגיע האישור על כך מתוספות העיתונים שהופצו בעיר, הונפו דגלי הלאום מעל המוסדות והבתים הפרטיים.
ביום ג', 8 במאי, הכריז הוועד הלאומי כי סדר היום ביישוב ביום ד', 9 במאי, יכלול את הדברים הבאים:
היום יהיה יום שבתון מעבודה ומלאכה.
יתקיימו בו תהלוכות ואסיפות עם.
התחבורה העירונית תופסק והחנויות תסגרנה בו משעה 4 אחה" ועד 7 בערב.
תתקיימנה בו תפילות בציבור בבתי הכנסת.
תהיה בו הפסקת לימודים בגנים ובבתי הספר.
העיתון "דבר" יצא באותו יום בכותרת ראשית במלוא רוחב עמודו הראשון:
קץ לאויב האדם וצורר היהודים – תהילה לצבאות המנצחים ויקר לנופלים.
קריאה לעולם לקיים הבטחתו לישראל: קיבוץ גלויותיו במולדתו העצמאית.
ב-9 במאי התקיימו תהלוכות ועצרות ניצחון ביישובי הארץ.
ב-10 במאי תיאר אותן העיתון דבר תחת הכותרת הראשית בעמודו הראשון:
הישוב חגג בהמוניו את הניצחון
תהלוכות הרבבות הפכו הפגנות אדירות ומלוכדות
לתביעות הצלה, עליה והקמת המדינה העברית
התהלוכה הגדולה ביותר בארץ התקיימה בתל אביב.
דגלי הלאום הונפו על כל הגגות והמרפסות ותושבי תל אביב נהרו לרחוב אלנבי ממנו יצאה התהלוכה לעבר כיכר דיזנגוף.
הצועדים נשאו כרזות עם סיסמאות על הניצחון, על הדרישה להקמת מדינה יהודית ובגנות הספר הלבן ודגל שחור ועליו רשום באותיות לבנות "לזכר חללי עמנו".
ההערכה הייתה שכמעט שליש מבני היישוב השתתפו בחגיגה.
בשמחה השתתפו גם חיילים בריטים ואמריקנים וגם חיילים עבריים.
קבוצות קבוצות הם עברו ברחובות תל אביב בשירה ובריקודים.
בסיום התהלוכה התקיימה עצרת ענקית ליד בית הבימה.
ראש העיר, ישראל רוקח, נשא דברים.
הקהל הרב עמד דום למשך שתי דקות דומיה לזכר קורבנות השואה ולזכר חללי הבריגדה היהודית.
תזמורת ניגנה את התקווה ואת ההמנון הבריטי.
עם סיום העצרת הכללית יצאו הצועדים חברי ההסתדרות, ובראשם תנועות הנוער החלוציות, במצעד לעבר שפת הים, ושם התקיימה עצרת המונית נוספת.
החגיגות נמשכו עד לשעה שלוש לפנות בוקר.
בחיפה השתתפו כ-30 אלף אנשים בהפגנה בהדר הכרמל.
התהלוכה החלה בשעה 5 אחר הצהרים.
בראשה צעדו אנשי ציבור, חיילים משוחררים, ימאים, אנשי שירותי ההגנה האזרחית ושירותי העזרה הראשונה, פועלים ובני נוער.
הצועדים נשאו כרזות ועליהן סיסמאות בגנות הספר הלבן ובעד עלייה חופשית של שארית הפליטה.
משה גוטל לוין, ראש ועד הקהילה, הזכיר את חללי העם העברי במלחמה ואבא חושי אמר:
"אנו שמחים עם כל האנושות.
אנו גאים שעם צבאות המנצחים צועדים למעלה ממיליון חיילים יהודיים.
זו הפעם הראשונה שדגל עמנו מתנופף על חטיבה עברית בחזית.
אבל לבנו מלא זעם על ששערי הארץ עודם נעולים ועדיין קיים הספר הלבן."
שעות לאחר סיום העצרת עדיין התהלכו קבוצות חוגגים ברחובות.
בירושלים התרכזו בשעות אחר הצהרים כחמישים אלף איש במשולש הירושלמי של רחובות יפו, בן יהודה ו המלך ג'ורג' וברחובות הסמוכים.
בראש צעדו נכבדי העיר כשהם נושאים כרזה עטופת שחורים בה נכתב "יזכור עם ישראל את חלליו, לא ישקוט ולא ינוח עד אם תקום עצמאותו במולדתו".
משני הצדדים נישאו הדגל הבריטי ודגל הלאום.
אחריהם צעדו חניכי תנועות הנוער וקהל רב.
פני התהלוכה היו לעבר בית המוסדות הלאומיים.
שם נשא דברים יצחק בן-צבי, נשיא הוועד הלאומי.
התהלוכה המשיכה לעבר בית ההסתדרות לשמיעת נאומו של ראובן שרייבמן מזכיר מועצת פועלי ירושלים.
בתום דבריו שר הקהל שוב את "התקווה" והתהלוכה התפזרה, אך ההמון המשיך לגדוש את הרחובות עד לשעת לילה מאוחרת.
המונים נהרו גם אל הכותל המערבי שם נשאו תפילה מיוחדת שחוברה לכבוד יום הניצחון והעלו את זכר נספי השואה.
עצרות ותהלוכות דומות נערכו גם בכל יתר ערי הארץ ומושבותיה.
בעמק יזרעאל הוכרז שבתון כללי בכל יישובי אזור הגלבוע ונערכה עצרת מרכזית בקיבוץ תל יוסף.
בעפולה נערכה תהלוכה בה צעדו תושבי העיר והכבאים המתנדבים לבושי מדיהם הלבנים, כשהם נושאים את דגל הלאום, את דגלי בעלות הברית ואת דגל פולין, ארץ מוצאם של רוב תושבי עפולה באותה עת.
אחרי נושאי הדגלים צעדו קצין המחוז הבריטי, יושב ראש המועצה המקומית.
אחריהם צעדו תלמידי בתי הספר וכל הקהל.
ביום ו', 11 במאי, ערכה עיריית תל אביב חגיגת ניצחון בגן עירוני הסמוך סמוך לשדרות נורדאו.
בחגיגה נוגנו על ידי התזמורת הארץ ישראלית ההמנונים הלאומיים של בריטניה, ארצות הברית, ברית המועצות, סין וצרפת וכן ההמנון הלאומי העברי.
כן נוגנו יצירות של אלגר ובטהובן.
ראש העיר, ישראל רוקח, נאם באירוע.
ביום א', 13 במאי, אמורה הייתה להיערך באמפיתיאטרון שבהר הצופים עצרת מרכזית לרגל יום הניצחון.
אלפי אנשים נהרו להר, אך בגלל חשש מגשם הופנו לאחד האולמות של האוניברסיטה העברית, אשר לא היה יכול להכיל את כולם ורק כמה מאות מהם זכו להיכנס פנימה.
משני צדי הבמה התנוססו דגלי הלאום עטורים שחור.
על הבמה הוצבו הדגל הבריטי ודגל הלאום ובתווך הוצב סמל הבריגדה היהודית.
על הבמה ישבו חברי הנהלת הסוכנות היהודית והוועד הלאומי, הרבנים הראשיים, קצין המחוז הבריטי ונכבדים אחרים.
את דברי הפתיחה נשא דוד רמז, שקרא לאומות המנצחות לתמוך בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
"שמע העולם, קצה נפשנו בחיי חסד נטולי עצמאות, נטולי ביטחון, נטולי קרקע.
הושמדנו ללא רחם בידי המנוצח.
אם גם המנצחים יסגירו את תקוות עצמאותנו לאלה שיש להם הרבה, כי ניתן להם הרבה, הרי יהיה כל דיבור על צדק רק דיבור נבוב".(מקור)
הרב הראשי הספרדי בן-ציון מאיר חי עוזיאל נשא דברי תפילה כשהקהל עומד על רגליו ורבים פורצים בבכי.
אחריו נאם ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, משרד החוץ של המדינה שבדרך, משה שרתוק, מי שבעת המלחמה פעל להתנדבות היישוב לצבא הבריטי, והיה ממובילי המאבק להקמת הבריגדה היהודית.
בדבריו בחר שרתוק להתרכז בנושא הגבורה של העם היהודי בתקופת המלחמה, והזכיר את מורדי הגיטאות, את התנדבות היישוב ואת החללים שנפלו בשדות הקרב.
אחרון הדוברים היה משה סנה, ראש המפקדה הארצית של "ההגנה", שקרא לפתיחת שערי הארץ בפני ניצולי השואה.
בשנים שלאחר 1945 נערכו באופן לא סדיר אסיפות לרגל יום הניצחון, שנהגו לקיימן ב-8 במאי, יום הכניעה לבעלות הברית המערביות.
בישראל המשיכו לחגוג את יום הניצחון.
חוגי השמאל המשיכו לנהוג במסורת הסובייטית הרואה את 9 במאי, יום הכניעה לברית המועצות, כיום הניצחון.
ב-9 במאי 1951 התקיימה עצרת חגיגית מטעם "הליגה לידידות ישראל-ברית המועצות", ביער הצבא האדום, ליד קיבוץ מעלה החמישה.
ראשיתה של ליגה זאת הייתה בליגה V, ארגון שהוקם ביישוב בשנת 1942 לתמיכה בברית המועצות, לאחר שזו הותקפה על ידי גרמניה הנאצית.
בעצרת לא נטלה חלק כל הנהגת המדינה אלא השתתפו בה רק נציגי מפלגות השמאל מפ"ם ומק"י ונציגים דיפלומטיים של הגוש המזרחי.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה ב-1967 הוענק לנציגיהם של ארגוני הלוחמים בנאצים אות הלוחם בנאצים, מטעם משרד הביטחון, בטקס חגיגי שנערך בהשתתפות ראש ממשלת ישראל, לוי אשכול.
בשנת 1985 הוקמה באתר יד ושם אנדרטה לזכר למעלה ממאתיים אלף הלוחמים היהודיים בצבא האדום שנפלו במלחמה ומאז מתקיים שם מדי שנה בשנה, ב-8 במאי, טקס חגיגי.
בגל העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 הגיעו לארץ כמיליון עולים, בהם כעשרים אלף ותיקי המלחמה ("וטרנים"), שנהגו להתכנס מדי שנה ב-9 במאי ולצעוד ברחובות ירושלים במדיהם שעליהם אותות המלחמה.
בשנת 1995 פנה השר לקליטת העלייה, יאיר צבן, אל ועדת השרים לסמלים ולטקסים בבקשה לשלב את ה-9 במאי בלוח השנה של האירועים הממלכתיים של המדינה.
באפריל 1996 קיבלה הממשלה את ההצעה וקבעה את ה-9 במאי כיום הניצחון הרשמי במדינת ישראל.
בהחלטה נקבעו דפוסי החג לפיהם תיערך מדי שנה ב-9 במאי עצרת ממלכתית שנתית ב"יד ושם", אחת לחמש שנים תיערך עצרת גדולה ואחת לעשר שנים יתקיים אירוע המוני בשטח פתוח.
בשנת 2015, במלאת 70 שנה ליום הניצחון, חל 9 במאי בשבת.
על כן נחגגו חגיגות יום הניצחון במועדים שונים שסביב 9 במאי.
במוזיאון יד לשריון התקיימה עצרת ממלכתית ב-7 במאי.
בתל אביב נערך ב-8 במאי אירוע הפנינג חגיגי של עולי ברית המועצות במתחם התחנה.
בחיפה נערכה צעדת הווטרנים ב-8 במאי.
בירושלים נערכה צעדת הווטרנים ב-10 במאי.
במועדים דומים נערכו החגיגות ביתר ערי הארץ.
חגיגה לעיניים – סיפורו של הקולנוע הישראלי היא סדרת טלוויזיה דוקומנטרית בת עשרה פרקים בהפקת הערוץ הראשון, המספרת את סיפורו של הקולנוע הישראלי.
הסדרה נקראת על שם סרטו של אסי דיין, "חגיגה לעיניים", שיצא בשנת 1975.
הסדרה, שצולמה במשך שנתיים, כוללת ראיונות, שיחות וסצנות עם אנשי מפתח והכוכבים הגדולים של תעשיית הקולנוע הישראלי.
בין המרואיינים הרבים שבסדרה, התראיינו גם הבמאי, התסריטאי והשחקן אסי דיין והבמאי והמפיק מנחם גולן, זמן קצר לפני מותם.
לצד הראיונות משובצים קטעי ארכיון, סרטים ביתיים שמעולם לא שודרו וקטעים מאחורי הקלעים של הפקות חלק מהסרטים.
הפרק הראשון בסדרה, "השוטר והזונה", שודר לראשונה ב-21 ביוני 2015. הפרק מתמקד באישיותו של אפרים קישון ובסרטיו "סאלח שבתי" (1964), "ארבינקא" (1967), "תעלת בלאומילך" (1969), "השוטר אזולאי" (1971) ו"השועל בלול התרנגולות" (1978).
בין המרואיינים שבפרק: גילה אלמגור, רודיקה אלקלעי, יהורם גאון, מנחם גולן, אורי גרוס, איתן גרין, ניסים דיין, נורית הירש, שמי זרחין, חיים טופול, אושיק לוי, רשף לוי, שייקה לוי, ירון לונדון, אבי נשר, רפי קישון, ניצה שאול, רנן שור, שושיק שני, עודד תאומי.
בין המרואיינים שבפרק: גברי בנאי, ישראל גוריון, בועז דוידזון, אברהם הפנר, דן וולמן, יצחק צפל ישורון, אבי כהן, אורי לוי, יהודה ג'אד נאמן, טוביה צפיר, עודד קוטלר, איציק קול, זאב רווח, צבי שיסל, מיכה שרפשטיין, אלי תבור.
פרק 3: כשהקהל בוכה הקופה צוחקת
בין המרואיינים בפרק: יונה אליאן, מיכל בת-אדם, נעמי גולן, יוסי גרבר, אדם גרינברג, אסי דיין, משה מזרחי, צחי נוי, קולי סנדר, לבנה פינקלשטיין, ששי קשת.
בין המרואיינים בפרק: נפתלי אלטר, יהודה ברקן, חלי גולדנברג, רבקה מיכאלי, דינה צבי-ריקליס, יצחק צחייק, יצחק (איז'ו) שני.
פרק 5: יופי של צרות
בין המרואיינים בפרק: משה איבגי, אלון אבוטבול, נחמן אינגבר, שרון אלכסנדר, טובה אשר, חיים בוזגלו, אורי ברבש, יעקב (ינקול) גולדווסר, דובי גל, נילי המאירי, מכרם ח'ורי, מוני מושונוב, ערן ריקליס, דליה שימקו.
פרק 6: מדינת תל אביב
בין המרואיינים בפרק: יעל אבקסיס, שבי גביזון, עינת גלזר-זרחין, יוסי ויין, אמנון זלאייט, קרן מור, עדנה מזי"א, איילת מנחמי, איתן פוקס, אנריקה רוטנברג, שולי רנד, יואב קוש.
בין המרואיינים בפרק: משה אדרי, דאנה איבגי, רונית אלקבץ, אסף אמיר, ליאור אשכנזי, ניר ברגמן, איל חלפון, אושרי כהן, יוסי מדמוני, ארי פולמן, דורון צברי, אוהד קנולר, מרק רוזנבאום, כתריאל שחורי, ג'ולי שלז, בני תורתי.
פרק 8: ואלס על השטיח האדום
הפרק השמיני בסדרה, "ואלס על השטיח האדום", שודר לראשונה ב-9 באוגוסט 2015.
בין המרואיינים בפרק: אורית אזולאי, חנה אזולאי-הספרי, שלומי אלקבץ, ששון גבאי, טל גרניט, מוש דנון, אמיר הראל, טליה לביא, מיכאל מושונוב, שרון מימון, שמואל מעוז, ערן קולירין, מולי שגב.
פרק 9: ממלאים את החלל
הפרק התשיעי בסדרה, "ממלאים את החלל", שודר לראשונה ב-16 באוגוסט 2015.
בין המרואיינים בפרק: רמה בורשטיין, גור בנטביץ', יונתן גורפינקל, יהודה גרובייס, נוני גפן, גידי דר, מיה דרייפוס, נדב לפיד, דני לרנר, ימין מסיקה, נבות פפושדו, ירמי קדושי, אסף קורמן, רוני קידר, אהרון קשלס, תום שובל.
הפרק העשירי והאחרון בסדרה, "חגיגה לאוזניים", שודר לראשונה ב-23 באוגוסט 2015, מתמקד בשירים ובמנגינות המלוות את הקולנוע הישראלי מראשיתו ועד היום.
בין המרואיינים שבפרק: יזהר אשדות, מייק בורשטיין, אהוד בנאי, בועז בנאי, מיקי גבריאלוב, נירה גל, סי הימן, דובי זלצר, אלי כהן, עברי לידר, יאיר ניצני, בועז עופרי, צביקה פיק.
השיר הסרט שם השיר ביצוע מילים לחן שם הסרט במאי שנה אגדה יפנית ליאור ייני אהוד מנור אריאל זילבר לאן נעלם דניאל וקס?
חגי צוריאל (נולד בשנת 1957) הוא איש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים בדימוס ומנכ"ל משרד המודיעין לשעבר.
צוריאל בעל תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת חיפה, תואר ראשון ושני בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה, תואר שני במינהל ציבורי בינלאומי מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס ותואר שני במדע המדינה מהמכללה לביטחון לאומי ואוניברסיטת חיפה.
את שירותו הצבאי עשה ביחידת 8200 של חיל המודיעין.
לאחר מכן שירת במוסד במשך למעלה מ-27 שנים במהלכן שימש ראש חטיבת המחקר, נציג המוסד בארצות הברית וסגן ראש אגף לעניינים אסטרטגיים.
במאי 2016 מונה למנכ"ל משרד המודיעין.
צוריאל נשוי, אב לשלושה ומתגורר ברעננה.
מטרת החגיגות הייתה להמחיש את ההיסטוריה של איראן כחלון ראווה לקדמה של איראן המודרנית תחת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי, השאה של איראן.
על פי הסרט התיעודי של ה־BBC, "שחיתות ונפילה: המסיבה האחרונה של השאה של איראן" (Decadence and Downfall: The Shah of Iran's Ultimate Party), שבו רואיינו אנשים שעליהם הטיל השאה את משימת ארגון החגיגות, ההכנות לאירוע ארכו שנה.
הלוגו הרשמי של החגיגות היה הכרזת כורש.
לאחר שהוחלט על עריכת האירוע המרכזי של החגיגות בעיר העתיקה פרספוליס, שליד שיראז, היה צורך לשפר את התשתיות המקומיות, כולל נמל התעופה הבינלאומי שיראז והכביש המהיר ממנו לפרספוליס.
בעוד שנציגי התקשורת ואנשי המנהלה שוכנו בשיראז, החלק העיקרי של החגיגות תוכנן להתקיים בפרספוליס שלצורך האירוע הפכה לעיר אוהלים משוכללת.
האזור סביב לפרספוליס נוקה מנחשים ומשאר שרצים.
אירועים נוספים במסגרת החגיגות התקיימו בפסארגאדה, מקומו של קבר כורש, וכן בבירה טהראן.
משימת תכנונה של עיר האוהלים (נקראה גם "עיר הזהב") הוטלה על חברת עיצוב הפנים מפריז, "בית ינסן" (Maison Jansen).
כל אחד מהאוהלים צויד בקווי טלפון וטלקס שקישרו את האישיות שהתארחה בו למדינתו וכל מהלך החגיגות צולם בטלוויזיה ושודר לרחבי העולם באמצעות לוויין ישירות מהאתר.
בנוסף הוקם "אוהל הכבוד" לצורך קבלת הפנים למכובדים.
המבנה הגדול ביותר באתר היה אולם הנשפים שאורכו היה 68 מטרים ורוחבו 24 מטרים.
עיר האוהלים הוקפה בגנים שבהם ניטעו עצים וצמחים שהוטסו מצרפת.
שירותי ההסעדה סופקו על ידי מסעדת מקסים מפריז, שנסגרה לכמעט שבועיים לצורך האירוע הנוצץ.
המלונאי האגדי מקס בלאוה חזר מפרישתו לגמלאות כדי לפקח על הנשף.
מדי המשרתים עוצבו על ידי בית האופנה הפריזאי לנבן (Lanvin).
250 לימוזינות אדומות של מרצדס-בנץ שימשו להסעת האורחים מנמל התעופה ובחזרה.
כלי האוכל לסעודה שהיו עשויים מחרסינה יוצרו על ידי חברת לימוז'.
החגיגות נפתחו ב־12 באוקטובר 1971, כאשר השאה והשאהבאנו (הקיסרית פארה דיבה) כיבדו את כורש בקברו שבפסארגאדה.
ביומיים הבאים קיבלו השאה ורעייתו את פניהם של האורחים, לרוב בנמל התעופה של שיראז.
ב־14 באוקטובר התקיימה סעודה רשמית באולם הנשפים לרגל יום הולדתה של הקיסרית.
שישים חברי משפחות מלוכה וראשי מדינה התכנסו סביב לשולחן מתפתל גדול באולם הנשפים.
הרמת הכוסית הרשמית בוצעה עם יין רוזה דום פריניון משנת 1959.
תפריט הסעודה והיינות סופקו כאמור על ידי מסעדת מקסים וכללו:
ביצי שליו ממולאות בקוויאר מהים הכספי (לשאה, שהיה אלרגי לקוויאר, הוגש ארטישוק), שמפניה ויין שאטו דה סארן.
מוס זנבות סרטנים עם רוטב ננטואה, יין שאטו או־בריון 1964.
בשר כבש עם פטריות כמהין, יין שאטו לאפיט רוטשילד 1945.
סורבה שמפנייה, Moët & Chandon 1911.
50 טווסים צלויים (סמל איראני לאומי עתיק) עם נוצות הזנב משוחזרים, ממולאים בכבד אווז, שלווים צלויים, סלט כמהין ואגוזים.
טבעות תאנים מזוגגות ביין פורט עם קצפת, פטל, סורבה שמפנייה ויין פורט, רוזה דום פריניון 1959.
600 אורחים סעדו במשך יותר מחמש שעות וחצי במה שהיה לארוחה הרשמית הארוכה והמפוארת ביותר בהיסטוריה המודרנית, על פי ספר השיאים של גינס.
מופע אורקולי, שעוצב על ידי המלחין והאדריכל היווני יאניס קסנאקיס, סיכם את הערב.
יום המחרת עמד בסימן מצעד של 1,724 חיילי צבא איראן שלבשו מדים של צבאות האימפריות ששלטו בארץ במשך 2,500 שנים.
בערוב היום נערכה באולם הנשפים "מסיבה מסורתית פרסית" רשמית פחות לסיכום האירוע בפרספוליס.
ביום האחרון לחגיגות חנך השאה את "מגדל שהיאד" (לימים מגדל אזאדי) בכיכר אזאדי שבטהראן, להנצחת החגיגות.
המגדל היה גם משכנו של המוזיאון להיסטוריה פרסית ובו הוצג העתק של גליל כורש, שאותה הגדיר השאה כ"הצהרת זכויות האדם הראשונה בהיסטוריה".
הכתובת הייתה גם לסמל של החגיגות ובנאום שנשא השאה על קברו של כורש הוא שיבח את הצהרת החירות העתיקה.
החגיגות הסתיימו בעלייה של השאה לקבר אביו, רזא ח'אן.
אחת הדאגות העיקריות של מארגני החגיגות הייתה סוגיית האבטחה.
פרספוליס הייתה אתר מועדף לקיום החגיגות, שכן האתר היה מבודד ולפיכך קל לאבטחה, שיקול כבד משקל בהתחשב בעובדה שרבים ממנהיגי העולם התכנסו שם.
המשטרה החשאית של אירן, הסאוואכ, נקטה בצעדי מנע ועצרה את כל מי שעלול היה להפריע למהלך החגיגות.
ביקורת על החגיגות הושמעה על ידי העיתונות המערבית ועל ידי אנשי דת מוסלמים כמו האייתוללה רוחאללה ח'ומייני וחסידיו.
ח'ומייני כינה את החגיגות "חג השטן".
משרד חצר המלכות נקב בסכום של 17 מיליון דולר לעלות החגיגות.
אבדולרזה אנסרי, שהיה אחד ממארגני החגיגות טען שהסכום היה 22 מיליון דולר.
את הסכום המדויק קשה להעריך, אך יש כאלה שהגיעו בהערכותיהם ל־200 מיליון דולר.
אלה שצידדו בעריכת החגיגות ציינו את הערך המוסף שלהן שכלל את פתיחתם של מוזיאונים, שיפורים בתשתיות וההשפעה החיובית על יחסי החוץ של איראן.
בטקס השתתפו 20 מלכים ונסיכים, 5 מלכות, 21 נסיכים, 16 נשיאים, 3 ראשי ממשלות, 4 סגני נשיא ו־69 שרי חוץ
ברשימת מנהיגי העולם שהתארחו בחגיגות "בלטו בהיעדרם" אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, נשיא צרפת, ז'ורז' פומפידו והירוהיטו, קיסר יפן.
ב־2001 נחשף מידע ממסמכי משרד החוץ הבריטי כי עקב בעיות ביטחון ועקב טענה שהאירוע לא יהיה מכובד, קיבלה המלכה ייעוץ לא להגיע לאירוע.
הנסיך צ'ארלס היה אז בעיצומם של אימוניו הצבאיים והעדיף לא לצאת לאירוע במקום אמו.
בסופו של דבר ייצגו את בריטניה הנסיך פיליפ והנסיכה אן.
הנשיא ניקסון שלח את סגנו, ספירו אגניו, פומפידו שלח את ראש ממשלתו, ז'אק שבאן־דלמאס והקיסר הירוהיטו שלח את אחיו, הנסיך מיקאסה ואת גיסתו, הנסיכה יוריקו.
על בני משפחות המלוכה והנציגים מטעמם שהשתתפו בחגיגות נמנו:
על הנשיאים, ראשי הממשלה והנציגים מטעם שהשתתפו בחגיגות נמנו:
מועצת הסרטים הלאומית של איראן הפיקה סרט תיעודי על החגיגות שבאנגלית נקרא Flames of Persia (להבות פרס).
הסרט בוים על ידי פרוק גולסטן ואת הקריינות באנגלית ביצע אורסון ולס בתמורה למימון שניתן לו על ידי גיסו של השאה לסרטו The Other Side of the Wind (הצד האחר של הרוח).
את קטעי הקריינות כתב העיתונאי והסופר הבריטי, מקדונלד הייסטינגס.
הסרט היה מיועד לקהל המערבי.
אף על פי ש־60 בתי קולנוע בטהראן נדרשו להקרינו, הרטוריקה המוגזמת שלו וההתמרמרות הציבורית בקשר לחגיגות, הפכו אותו לכישלון קופתי באיראן.
פרספוליס נותרה אתר תיירותי חשוב באיראן וככל הנראה עלו הצעות לשקם את האתר הארכאולוגי, שכן הוא בעל חשיבות להיסטוריה שלה.
ב־2005 נמנו באתר 35,000 מבקרים במהלך חג הנורוז (ראש השנה האיראני).
עיר האוהלים שהוקמה לחגיגות נשארה פעילה עד 1979 למטרות פרטיות וממשלתיות, אז היא נבזזה על ידי חסידיו של ח'ומייני לאחר שהשאה עזב את איראן.
מסגרות הברזל של האוהלים והשבילים של אזור החגיגות נותרו עדיין וכיום הם פתוחים כפארק ציבורי, אך לא נותרו השלטים המעידים למה שמשו שרידי עיר האוהלים.
מגדל אזאדי נותר נקודת ציון חשובה בנופה של העיר טהראן.
חגי רזניק (נולד ב-26 באוגוסט 1977) הוא איש ציבור, חינוך, סופר ישראלי, יו"ר הקרן לחיילים משוחררים במשרד הביטחון וראש מכון ריפמן לפיתוח הנגב.
ב-2024 זכה באות יקיר העדה הבדואית מטעם העמותה לחיילים וקצינים בדואים משוחררים.
רזניק כיהן כמנכ"ל משרד הבינוי והשיכון וכמנכ"ל המשרד לחיזוק וקידום קהילתי, במסגרתו היה אמון על הרשות למאבק באלימות, בסמים ובאלכוהול ועל המטה הלאומי להגנה על ילדים ברשת.
חגי רזניק יצא בגיל צעיר מבית הוריו בצו בית משפט.
לאחר גלגולים שונים השתלב כילד חוץ בקיבוץ רביבים.
עסק בחינוך וניהול, כיהן כמזכיר קיבוץ רביבים, מנהל הפנימייה בתאגיד מדרשת שדה בוקר וכמנכ"ל המועצה האזורית רמת הנגב.
בשנת 2015 החל לשמש כיועץ בכיר לשר הבינוי והשיכון יואב גלנט ובשנת 2017 מונה למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון.
במשרד הבינוי והשיכון רזניק היה ממובילי חידוש פרויקט שיקום שכונות, בניית אלפי דירות עם הסוכנות היהודית, הפיכת עמידר לחברה מדווחת וגיוס של מיליארד שקל לדיור הציבורי והיה מעורב בבניית אלפי יחידות בפריפריה במסגרת הסכמי גג.
בבחירות לכנסת ה-21 שובץ במקום הרביעי ברשימת גשר.
ביוני 2019 מונה למנכ"ל כפר הנוער מנוף.
עקב הקדמת הבחירות לכנסת ה-22, חזר למערכת הפוליטית ושובץ במקום השביעי ברשימת "העבודה-גשר" ולא נבחר לכנסת.
כיהן כמנכ"ל המשרד לחיזוק וקידום קהילתי מיוני 2020 עד ליוני 2021. ברשות למלחמה בסמים, כמנכ"ל המשרד לחיזוק וקידום קהילתי, הרחיב את שרותי השיקום לנגמלים בסמים ובכלל זה חנך מרכז שיקום בבאר שבע.
רזניק עמד בראש ועדת הדיור של רפורמת "נפש אחת" לנכי צה"ל והגיש את המלצותיו למשרד הביטחון בינואר 2022. באוגוסט 2023 מונה ליו"ר הקרן לחיילים משוחררים.
במסגרת תפקידו סייע בהפקת ערבי חג לחיילים בודדים וחיילים בודדים משוחררים.
ופעל להנעת שיפוץ דירות לחיילים משוחררים בודדים בשיתוף התאחדות קבלני השיפוצים.
בוגר תואר ראשון בהצטיינות ותואר שני בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חמישה ספרים פרי עטו ראו אור - שני רומנים העוסקים בחוויות ההתבגרות וההתמודדות של נוער בסיכון, שני ספרי ילדים שעוסקים בפערי המעמדות בחברה ובפגיעה בילדים וספר שירה אחד.
הכנסות המחבר מספרי הילדים ניתנות כתרומה לקהילה.