tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחבורה עירונית בעיר החלה לפעול כבר בשנת 1882. בשנת 1901 החלה לפעול חשמלית.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלו לפעול בעיר טרולבוסים.
חלק משמעותי של הצי מבוסס על יחידות תוצרת צ'כיה לרבות סקודה 15Tr.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 היו תוכניות לתחילת הקמת רכבת תחתית, אך הם נגנזו ולא יצאו לפועל.
בריגה מתגוררים כ-700,000 תושבים מה שהופך אותה לעיר הגדולה ביותר מבין כל הערים שנמצאות במדינות הבלטיות.
מאז שנת 1990 חלה ירידה תלולה במספר התושבים בעיר בעיקר בגלל הגירה שלילית ושיעור ילודה נמוך.
הערכות מסוימות קובעות כי עד שנת 2050 תרד אוכלוסיית העיר בכ-50%.
נכון לשנת 2008 בעיר יש שתי קבוצות אתניות עיקריות: לטבים המהווים 45.9% מכלל אוכלוסיית העיר ורוסים המהווים אחוז יחסית דומה של כ-36%.
בנוסף אוכלוסיית העיר כוללת קבוצות אתניות רבות נוספות כגון: 4.3% בלארוסים, 3.9% אוקראינים, 2% פולנים ועוד מיעוטים נוספים.
אחוז הלטבים בקרב האוכלוסייה בעיר גדל בהתמדה ובשנת 2006 הם לראשונה עברו את האוכלוסייה הרוסית.
ריגה שוכנת במקום שבו עמד כפר של שבט הליווים, שדיברו בשפה דומה לפינית ולאסטונית.
הכפר שכן על מפגש הנהרות דאוגבה ורידזנה - נהר שנקרא בעבר "נהר ריגה", ועל שמו קרויה העיר.
ריגה המודרנית נוסדה על ידי סוחרים גרמניים שהגיעו לאזור במחצית השנייה של המאה ה-12, והקימו במקום נקודת מסחר בשנת 1158. בשנת 1190 נבנה בעיר מנזר על ידי הנזיר האוגוסטיני מינהארד.
בשנת 1201 נחת אלברט מבוקסהובדן, בישוף ליבוניה, בחופה של העיר עם 23 ספינות ו-1,500 אבירים צלבנים והפך את ריגה למקום מושב הבישופות.
אלברט הקים בעיר את מסדר האחים הליבוניים של החרב, וניצח את מלך הליבים קאופו.
ריגה שימשה מרכז למסחר בין הסוחרים הגרמניים, השבטים הבלטיים ורוסיה.
בשנת 1282 הפכה ריגה לחברה בברית ערי הנזה.
בשנת 1522, בעקבות השפעת הרפורמציה, בוטל מוסד הבישופות בעיר, וריגה הפכה לעיר חופשית.
בשנת 1561 הפכה ריגה לחלק מחבר העמים הפולני - ליטאי.
בשנת 1621 נכבשה העיר על ידי גוסטבוס אדולפוס מלך שוודיה, ושוודיה שלטה בעיר עד 1710. בעקבות המלחמה הצפונית הגדולה, כבש את העיר הצאר הרוסי פטר הגדול.
בעקבות הסכם ניסטאד הפכה ריגה לחלק מהאימפריה הרוסית, ונותרה חלק ממנה עד תום מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1913 מנתה אוכלוסיית ריגה 517,500 תושבים, והייתה מורכבת מ-7% יהודים, 13% גרמנים בלטיים, 20% רוסים, ו-40% לטבים.
ברוב תקופת השלטון הרוסי על ריגה הייתה השפה הרשמית של העיר גרמנית.
רק בשנת 1891 שונתה השפה הרשמית לרוסית.
במלחמת העולם הראשונה כבש הצבא הגרמני את ריגה בשנת 1917. בשנת 1918, במסגרת חוזה ברסט-ליטובסק, ניתנו המדינות הבלטיות לגרמניה.
במסגרת הסכם שביתת הנשק מ-11 בנובמבר 1918, שסיים את המלחמה, ויתרה גרמניה על שטחים אלה, לטביה זכתה בעצמאות, וריגה הפכה לבירת המדינה.
באותה עת כונתה ריגה "פריז של המזרח".
הסכם ריגה נחתם בעיר ב-18 במרץ 1921 וסיים את המלחמה הפולנית-סובייטית.
ההסכם שנחתם בסופו של דבר, העניק לפולין שטחים נרחבים, אם כי מצומצמים בהיקפם יחסית לשטחים בהם החזיק הצבא הפולני עם כניסתה לתוקף של הפסקת האש.
ההסכם חילק את אוקראינה ובלארוס בין הרוסים והפולנים.
ב-1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, השתלט הצבא האדום על העיר, ובשנת 1941 נכבשה העיר על ידי הנאצים.
30 אלף מיהודי העיר נרצחו, בעיקר באמצעות מכונות ירייה.
להשמדה סייעו בהתלהבות לטבים בהנהגתו של הרברטס צוקורס.
ריגה נשארה בשליטה גרמנית עד שחרורה בידי הצבא האדום ב-13 באוקטובר 1944.
לאחר הפרסטרויקה בהנהגתו של מיכאיל גורבצ'וב, זכתה לטביה שוב בעצמאות בפועל ב-21 באוגוסט 1991 (עצמאות רשמית ב-6 בספטמבר 1991), והעיר שבה להיות בירתה של לטביה.
יהודים החלו להתגורר באזור במאה ה-16. בשנת 1897 היוו כ-6% מכלל תושבי העיר, וקיימו חיי קהילה מגוונים, ובעיר פעלו בתי הכנסת ו"חדרים" מסורתיים, וכן ארגוני משכילים, בתי ספר וגימנסיה יהודית.
בשנת 1923, בעקבות הרצאות של זאב ז'בוטינסקי בעיר, הוקמה תנועת בית"ר.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה ריגה בתחילה בידי ברית המועצות ולאחריה בידי הנאצים.
אלו ריכזו את יהודי העיר בגטו ריגה.
ב-4 ביולי 1941 הוצת בידי הנאצים בית הכנסת קורל על מתפלליו.
כמו כן, שרפו הנאצים את אולם האבל בבית הקברות היהודי החדש, יחד עם בני הערובה הכלואים בו.
בספטמבר 1941 קיבלה ההנהגה הנאצית החלטה לגרש את יהודי גרמניה לשטחים שנכבשו בברית המועצות.
ב-2 באוקטובר 1941 החליטו הימלר והיידריך כי אלו יגורשו לריגה, לטלין ולמינסק.
על מנת להכין את גטו ריגה לבואם של יהודי גרמניה, נרצחו ביער רומבולה בנובמבר 1941 בין 25,000 ל-28,000 יהודים מתושביו, ו-4,000 גברים כשירים לעבודה נותרו בחיים.
יהודי הרייך שנשלחו לריגה בנו שני מחנות ריכוז בסמוך לעיר, האחד יונגפרנהוף והשני סלספילס.
בגטו עצמו (שהופרד מהגטו ה"קטן" בו שכנו שרידי יהדות ריגה שלא הושמדו), שהו בכל עת לא יותר מ-10,000 יהודים, כאשר מספר זה נשמר על ידי מבצעי השמדה, ושילוח למחנות הריכוז שנבנו מחוץ לעיר.
סך הכול גורשו לריגה בשנת 1942 19,000 מיהודי גרמניה.
בגטו ה"קטן", בו נותרו הגברים הכשירים לעבודה מיהדות ריגה, פעלה מחתרת פעילה שעמדה בקשר עם פרטיזנים מהיערות הסמוכים, עד גילויה וחיסולה ביוני 1943. עד אוגוסט 1943 חוסלו גטאות ריגה ומרבית תושביהם נרצחו.
ההערכה היא כי רק בין 600 ל-800 מהמגורשים לריגה שרדו את השואה.
בין ילידי העיר היהודים ניתן לציין את אהרון נימצוביץ', משה ברייטברד, ישעיה ברלין, ירמיהו ברנובר, נחום היימן, מיכאל טל, ישעיהו ליבוביץ, נחמה ליבוביץ, תנחום כהן מינץ, מישה מייסקי, יוסף מנדלביץ', אליהו ריפס וג'ודית שקלאר.
ההיסטוריון היהודי שמעון דובנוב התגורר בריגה ושם נרצח בשנת 1941 על ידי הנאצים.
כיום פועל בריגה בית ספר יהודי ע"ש דובנוב.
בית הכנסת פייטב הוא היחידי הפעיל בריגה.
בבניין הקהילה היהודית פועל המוזיאון "יהודים בלטביה"
הרִיג וֶדָה (בסנסקריט: ऋग्वेद) היא קובץ דתי ודי, שמקורו בצפון מערב הודו, הנחשב לעתיק ביותר בהינדואיזם ולבסיס של רוב ההתפתחויות המאוחרות בדת.
זהו אוסף בעשרה כרכים, או מַנְדָלוֹת, הכולל 1,028 מזמורים לאלים שונים הכתובים כולם בסנסקריט ודי.
משמעות המילה "ודה" היא "ידע" (מהפועל "וִיד" – "לדעת", שיש לו מקבילות גם בשפות הודו-אירופיות אחרות), ומשמעות המילה "ריג" היא "פסוק" או "שבח".
המילה ודות משמשת כיום כשם נרדף למכלול הרחב של כתבי השְׁרוּטִי ("התגלויות") – טקסטים קדושים שחוברו לאורך אלפי השנים כהמשכים, תוספות והשלמות לוודות.
על פי המסורת, הוודה לא נוצרה אלא התקיימה מאז ומעולם – הידע נגלה לרִישִים (נביאים או חכמים) העתיקים בדרך של הגות ומדיטציה ולאחר מכן נערך סופית בידי ויאסה.
אין זה טקסט כתוב והוא הועבר בעל פה לאורך הדורות תוך שמירה קפדנית על דיוק והגייה.
מזה שנים מתקיים ויכוח בין החוקרים על מקורה ההיסטורי של התרבות הוודית .
כיום המחקר מסכים על תיארוך יצירת הריג ודה סַמְהִיטָה – החלק העתיק ביותר בקורפוס – לפרק הזמן שבין השנים 1500 ל-1200 לפנה"ס.
מוסכם, כמו כן, כי היא נוצרה במרחב הגאוגרפי המוזכר בקורפוס כ"אזור שבעת הנהרות" (ככל הנראה פקיסטן של ימינו – אם כי מתוך שבעת הנהרות אחד התייבש ושניים התמזגו).
חוקרים רבים טוענים כי הדת הובאה לאזור זה על ידי שבטים הודו-אירופים נוודים או נוודים למחצה שנקראו אריָה (Arya).
מולם ניצבים אותם חוקרים המשוכנעים כי מדובר בשלב נוסף בהתפתחות הדתית של תרבות עמק האינדוס.
הריג ודה סמהיטה מורכבת ממנטרות שנועדו לשירה במהלך טקסי קורבן לאלים.
כל מנדלה (כרך) חוברה בידי משפחת חכמים אחרת.
המנדלות השנייה עד השביעית הן העתיקות ביותר, עליהן נוספו השמינית והתשיעית ולבסוף צורפו גם הראשונה והעשירית.
מאחר שמדובר בטקסטים שנאמרו בעל פה ולא נכתבו – נוצרו שתי דרכים שונות לשינונם ושתיהן נלמדו על ידי אנשי הדת.
בשיטת פַּדָפַּתָּה המילים נאמרות בצורה לא רציפה (דוגמה – "לורם איפסום"), בשיטת סַמְהִיטְהָפַּתָּה מתבצעת הגיית המילים תוך חיבור הברות (דוגמה – "לורמיפסום").
השינון הכפול היווה גורם חשוב בשימור הטקסטים כמעט ללא שינוי לאורך תקופה של כ-3,000 שנים.
העלאת הוודות על הכתב – פעולה שנחשבה למטמאת – נעשתה לראשונה כאלף שנים לאחר חיבורן.
הריג ודה מַתווה מִתְאר של דת התואמת היטב את אורח החיים הנוודי.
בריג ודה סמהיטה מופיעים מספר מיתוסים שמתייחסים לבריאה אך לכולם מאפיינים משותפים:
הבריאה לא מתרחשת "יש מאין" – "משהו" תמיד היה קיים והבריאה היא סוג של "סדר חדש".
תהליך הבריאה אינו רציף ואיננו מתקדם לשיא כלשהו.
היחס לבריאה אינו חד משמעי – מצד אחד יש צד חיובי ב"סדר" אך מצד שני קיימים געגועים למושלמות ה"כאוס".
עקב מאבקים בלתי פוסקים בין האלים הטובים (סוּרִים) לאלים הרעים (אַסוּרִים) קיים מצב קבוע של חוסר יציבות בעולם שנברא.
הבריאה היא תוצר של אלימות או קורבן.
המנונות הריג ודה מהללים אלוהויות (דֶווֹת) רבות ונסמכים על ידע והיכרות מוקדמים שלהן.
אין אל אחד עליון על השאר, אך ישנם כאלו שהם חשובים יותר מאחרים.
האלים מאופיינים ברגשות ותשוקות אנושיים והם מוצגים לרוב כזכרים אם כי קיימות גם אלות בדמות נקבה.
האלים רוּדרה (שיווה) ווישנו מופיעים כחלק מהפנתאון הוודי אך נחשבים לשוליים יחסית.
לאורך השנים עלה מעמדם והם זכו לפולחן נרחב במסורות מאוחרות יותר.
עולמם של האלים הוא היררכי וקיימות מספר שיטות למיונם – לפי גנאלוגיה או לפי מיקומם בשמים, באוויר (באטמוספירה) או על האדמה.
מקס מולר טען כי האלים בוודה נועדו להסביר תופעות טבע אך המחקר דחה סברה זו מכיוון שאינה תואמת אלוהויות מסוימות.
העשייה הדתית בדת הוודית מתבטאת בטקסי העלאת קורבן (יָאִינְייַה) לאלים.
במרכז הטקס עומדת האש, שהיא יסוד טבעי, אך גם אמצעי המקשר בין האדם לממלכת השמים (הזבח הופך לעשן ועולה מעלה) ולפיכך זוכה אָגְנִי, אל האש, ליחס של אל חשוב.
התקרובות שהועלו היו בעיקר חלב, חמאה, משקה הסוֹמה, תבואה ולעיתים חיות (לרוב צאן או בקר).
ניתן לראות בזבח הסומה שריד מתקופות קודמות בהן הושם דגש רב יותר על הפן המיסטי בדת (לעומת הפן הטקסי).
זבח הסומה התקבע והשתרש גם כחלק מריטואלים אחרים, למשל קורבן הסוס או טקס משיחת מלך.
במהלך הריטואל מוטל על מבצע הטקס לזמר מנטרות תוך שהוא מבצע בתזמון ובדייקנות מחוות ("קארמה", כלומר "מעשה") בעלות חשיבות טקסית כגון הדלקת האש, שפיכת הנסך או הגשת הבשר למזבח).
קשר שלישי בין האדם לאל מתאפשר בזכותה של ואץ' – אלת הדיבור – ומתקיים במזמורי תפילה המושרים לאלים.
האלים מוזמנים לטקס ומזמין הטקס חולק עמם את המנחה.
מה שנותר לאחר שהאש דועכת מחולק בין המשתתפים בטקס.
הקורבן מאפשר למזמין הטקס (יאג'אמאנא) להשביע את רעבונם של האלים ובכך לזכות מהם בתמורה במזל, רכוש, אישה או מעמד דתי משופר.
בסוף הטקס (ובמידה ולא נכשל) משלם מזמין הטקס למבצע הטקס (יאג'אן) תשלום המכונה דקשינה.
הברהמינים, אנשי הדת, החלו בניסיונות של חלוקה חברתית לארבע הווארנות ומיקמו את עצמם בראש ההיררכיה החברתית כשאחריהם (לפי סדר חשיבות) הקְשָׁטְרִיָה, הווָאִישִׁיָה והשׁוּדְרָה.
שינויים באורח החיים, כמו גם אקלים וגאוגרפיה אחרים, יצרו מציאות חדשה וצרכים חדשים.
ייתכן והשינויים הללו הביאו למיזוג ושילוב בין טקסים ישנים על מנת ליצור טקסים חדשים.
יש הטוענים (למשל החוקר ההולנדי פריץ סטאל ) שמקורן היחיד של ההתפתחויות בפולחן הוא הרצון לדייק בטקס.
עד המאה ה-8 לפנה"ס – העת המשוערת בה נוצרו הברהמנות הראשונות – התפתחו שני סוגי פולחן:
הגרִייה – פולחן ביתי שבו שימשה אש טקסית בודדת ("אש בעל בית").
השְׁרָאוּטה – פולחן ציבורי שטקסיו (שמקורותיהם קדומים יותר) הוקדשו בעיקר לאלים אגני וסומה ובו נעשה שימוש בשלוש מדורות טקסיות.
הגידול במספר מדורות הזבח הצריך ברהמינים נוספים לניהול הטקס, והם נזקקו למקורות ידע בנושאים אלו.
לריג ודה נוספו שלוש סמהיטות נוספות: יָאג'וּר ודה – אוסף של נוסחים ופסוקים לשימוש טקסי, סָאמָה ודה – ספר שירים והנחיות לזימור, ואַתְהַרְוָה ודה – שעוסקת בטקס במידה פחותה ומעמדה בהתאם.
"ריגולטו" היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית של פרנצ'סקו מריה פיאבה על פי המחזה "המלך משתעשע" (Le roi s'amuse) מאת ויקטור הוגו.
האופרה הועלתה לראשונה ב-11 במרץ 1851 בתיאטרון לה פניצ'ה בוונציה.
אופרה זו יחד עם לה טרוויאטה והטרובדור מהוות את "הטרילוגיה הפופולרית" (trilogia popolare) של ורדי.
זוהי אחת האופרות המפורסמות של ורדי, ועל פי המגזין "אופרה אמריקה", היא נמצאת במקום התשיעי ברשימת האופרות המועלות ביותר בצפון אמריקה.
האריה לטנור "La donna è mobile", נחשבת לאחת האריות המפורסמות ביותר בעולם האופרה.
בשנת 1850 התבקש ורדי על ידי תיאטרון לה פניצ'ה להלחין אופרה חדשה.
לוורדי, שהיה כבר מלחין ידוע באותה העת, הייתה חופשיות מסוימת בבחירת הנושא לאופרה.
הוא ביקש מפיאבה, (שכבר כתב לו את הלברית לחמש אופרות) לבחון מחזה של אלכסנדר דיומא האב בשם "קין", אך ורדי חש כי הוא מעוניין בעלילה יותר סוערת, ועל כן כשנתקל במחזה "המלך משתעשע" של הוגו, מצא את מבוקשו.
מאחר שהמחזה "המלך משתעשע" ביקר את מלך צרפת פרנסואה הראשון כרודף שמלות ציני וחסר מוסר, היה המחזה שנוי במחלוקת.
להוגו עצמו היו בעיות עם הצנזורה בצרפת שאסרה את הצגתו מאז הופעת הבכורה 20 שנה קודם לכן.
מאחר שצפון איטליה באותה העת נשלט על ידי אוסטריה, הועלה העניין על שולחן הצנזור האוסטרי, שם הועלו שיקולים פוליטיים של מדיניות חוץ.
ורדי ופיאבה המשיכו בינתיים בסתר בעבודה על האופרה, בכנותם אותה "הגידוף" או "הקללה", בעודם מרגיעים את מנהלי התיאטרון, כי אין ממש בטענות הצנזורה באשר לרמת המוסריות במחזה.
לאחר התלבטות, אסרה הצנזורה את העלאת האופרה.
פיאבה ניסה להציל את העבודה, וכתב מהיצירה לברית חדשה בשם "הדוכס מוֶנְדוֹם", בה המלך הוחלף בדוכס והגיבן והקללה הוסרו.
ורדי התנגד לאופציה זו, והחליט לשאת ולתת עם הצנזורה, כאשר הוא מתווכח עמם על כל נקודה ביצירה.
בסופו של דבר הסכימו הצדדים כי שם היצירה ושמות הדמויות ישונו ומקום התרחשות העלילה יועבר מחצר המלך בצרפת לדוכסות כלשהי בצרפת או באיטליה.
ורדי בחר למקם את העלילה בדוכסות מנטובה אשר חדלה להתקיים כמאה וחמישים שנה קודם לכן, כך נמנעה פגיעה באדם או משפחה כלשהי.
כך שונה שמו של הגיבן מ"טריבולה" ( Triboulet) ל"ריגולטו" (ריגולו בצרפתית פירושו משעשע).
ריגוֹלֶטוֹ (בריטון) – ליצן החצר של הדוכס
ג'ילדה (סופרן) – בתו של ריגולטו
ספאראפוצ'ילה (בס) – רוצח שכיר
מדלנה (מצו-סופרן) – אחותו של ספאראפוצ'ילה
ג'ובאנה (מצו סופרן) – משגיחה על ג'ילדה
מטאו בורסה (טנור) – חצרן
תמונה ראשונה – ארמונו של דוכס מנטובה
בנשף שבארמונו שר הדוכס על העונג שבחיי הוללות עם נשים רבות ככל האפשר (אריה: Questa o quella, אישה זו או אחרת).
הוא חושק ביפהפייה לא מוכרת שראה בכנסייה, אך בה בעת הוא מנסה לפתות את הרוזנת צ'פאראנו.
ריגולטו, ליצן החצר, מלגלג על האצילים שאת נשותיהם מפתה הדוכס, ומייעץ לאדונו להיפטר מהם על ידי מאסר או מוות.
אחד מהם, הרוזן די מונטרונה, שהדוכס פיתה את בתו ושלח אותו למאסר, מקלל את השניים.
תמונה שנייה – בית ריגולטו
ריגולטו המוטרד מקללת הרוזן מונטרונה, פוגש בדרכו הביתה את ספאראפוצ'ילה, רוצח שכיר, המציע לו את שירותיו.
ריגולטו מסרב אך מתעניין בדרכי הפעולה של ספאראפוצ'ילה ושואל אותו כיצד יוכל למצאו בשעת הצורך.
לאחר שהשניים הולכים איש איש לדרכו, מהרהר ריגולטו בדמיון שבינו לבין ספאראפוצ'ילה – חדות לשונו שלו מול חדות סכינו של הרוצח (אריה: !Pari siamo, אנו דומים!).
ריגולטו מגיע לביתו ופוגש את בתו ג'ילדה, עליה אסר לצאת מהבית, מלבד לתפילת יום ראשון בכנסייה.
היא לא מספרת לו על מאהבה הסטודנט, שפגשה בכנסייה.
ריגולטו מורה לג'ובאנה לא להסיר את עיניה מהנערה.
ריגולטו יוצא, ג'ילדה מתוודה בפני ג'ובאנה על רגשות האשם על כך שלא סיפרה לאביה על הסטודנט.
הדוכס מאזין לה ונכנס כשהוא מחופש לסטודנט.
לשאלתה, הוא אומר לג'ילדה כי שמו גוואלטייר מאלדה (Gualtier Maldé) והם מתוודים על אהבתם זה לזה.
ג'ילדה שומעת קולות, וחוששת כי אביה חוזר.
היא מביעה שוב את אהבתה ל"סטודנט" והוא מסתלק.
בתוך כך מופיעים אצילי העיר במסכות.
הם חושבים שג'ילדה היא פילגשו של ריגולטו, ומחליטים לחטוף אותה כדי לנקום בו.
הם נעזרים בריגולטו בהכנות לחטיפה, בשקרם לו שהם מתכוונים לחטוף את הרוזנת צ'פאראנו.
ריגולטו שב לביתו, ומגלה שבתו נחטפה.
הוא מבין שקללת הרוזן מונטרונה התגשמה, ומתעלף.
הדוכס תוהה לאן נעלמה ג'ילדה ("", היא נלקחה ממני!).
האצילים מודיעים לדוכס שחטפו את פילגשו של ריגולטו, מבלי לדעת שהיא בעצם בתו (ואהובתו של הדוכס).
הדוכס מגלה לפי התיאור שמדובר באהובתו.
הוא ממהר אל החדר בו היא נמצאת ("Possente amor mi chiama").
ריגולטו מופיע בארמון ומחפש את בתו, שהוא חושש כי נפלה ברשתו של הדוכס.
תחילה הוא דורש, ואחר כך מתחנן בדמעות בפני אנשי החצר שיחזירו אותה אליו: "Cortigiani, vil razza dannata".
ריגולטו מנסה לרוץ לחדר בו מוחזקת ג'ילדה, אך אנשי החצר חוסמים את דרכו.
ג'ילדה מופיעה, נופלת בזרועות אביה, ומתוודה על מעלליה.
ריגולטו הזועם נשבע לנקום בדוכס בעוד ג'ילדה מתחננת שלא יעשה זאת (דואט: "", כן, נקמה!
ריגולטו מגיע יחד עם ג'ילדה.
הם מציצים לבית, ורואים את הדוכס מתנה אהבים עם מדלנה, אחותו של ספאראפוצ'ילה.
הדוכס שר את אחת האריות המפורסמות ביותר ברפרטואר האופראי: "הפכפכה היא האישה" – "La donna è mobile".
גילדה מקוננת על כך שהדוכס בוגד; ריגולטו מבטיח לה נקמה: "bella figlia dell'amore" ("בת אהבה יפה").
הארבעה (ריגולטו, הדוכס, ג'ילדה, מדלנה) שרים את אחת הרביעיות הקוליות המפורסמות ביותר ברפרטואר האופראי:
ריגולטו שוכר את ספאראפוצ'ילה להרוג את הדוכס.
הוא מסכם איתו כי גופת הדוכס תועבר לידיו עד חצות הליל, והוא יטילה לנהר.
ריגולטו מורה לג'ילדה להתחפש בבגדי גבר ולברוח לוורונה, והוא יגיע אחריה.
ריגולטו הולך, אך בתו ממרה את פיו ושבה לביתו של הרוצח, שם היא שומעת את מדלנה מתחננת בפני אחיה שיחוס על חיי אהובה הדוכס.
הרוצח מסכים, בתנאי שיימצא לדוכס תחליף עד חצות.
ג'ילדה מקריבה את חייה למען אהובה.
כאשר חוזר ריגולטו למקום, הוא מקבל שק ובו גופה.
הוא חוגג את ניצחונו, אך אז הוא שומע את הדוכס שר.
הוא פותח את השק ומגלה בו את ג'ילדה הגוססת, המבקשת את מחילתו בנשימתה האחרונה.
בכך יצא שחששותיו של ריגולטו התממשו, וקללת הרוזן נתקיימה.
למרות הצלחתה הרבה בקרב הקהל מהתחלה, מבקרים רבים במדינות שונות גינו את היצירה על עלילתה האפלה, המרה והטראגית בשילוב עם רצף של סתם מנגינות פופולריות, כפי שנחשבה אז המוזיקה.
לאחר ההופעה הראשונה בוונציה ב-1851, העיתון Gazzetta ufficiale di Venezia הצטער על הליברית שלדעתו נוצרה בהשראת "האסכולה השטנית" של ורדי ופיאבה אשר חיפשו את היופי מה"מעוות והדוחה".
במחצית השנייה של המאה העשרים ובהמשך לתוך ה-21, ריגולטו זכה לשבחים רבים אפילו ממלחינים אוונגרדיים וניסיוניים כמו לואיג'י דלאפיקולה, לוצ'יאנו בריו וארנסט קרנק.
איגור סטרווינסקי כתב "אני אומר שבאריה 'La donna è mobile', למשל, שהאליטה חושבת אותה רק למבריקה ושטחית, יש יותר מהות וורגש מאשר בכל מחזור הטבעת של וגנר."
ריגולטו הופיע בבכורה ב-11 במרץ 1851 ב"לה פניצ'ה" בוונציה שכל כרטיסיה נמכרו מראש כחלק הראשון של מופע כפול ביחד עם הבלט פאוסט של .
גאטנו מארס ניצח, והתפאורות עוצבו ובוצעו על ידי ג'וזפה ברטויה ופרנצ'סקו בגנרה.
שנים רבות לאחר מכן, ג'וליה קורה וארסי, בתו של פליס וארסי (שהופיע כריגולטו בהצגת הבכורה), תיארה את הופעתו של אביה בהקרנת הבכורה.
וארסי חש מאוד לא בנוח עם הדבשת המזויפת שהודבקה לו והיה כל כך חסר ביטחון, אף על פי שהיה זמר מנוסה למדי, עד שהיה לו התקף חרדה בתורו לעלייה לבמה.
ורדי קלט מיד שהוא משותק ודחף אותו בכוח על הבמה ואז הוא התגלגל בנפילה מגושמת.
הקהל בחושבו שזו מהתלה מכוונת, היה משועשע מאוד.
ריגולטו היה הצלחה קופתית גדולה עבור לה פניצ'ה ולניצחון הגדול הראשון של וורדי באיטליה מאז בכורת מקבת בפירנצה ב-1847. בשנה זו הפיע 13 פעמים, חודש בוונציה בשנה שלאחר מכן, ושוב ב-1854. למרות הפקה די הרת אסון בברגמו זמן קצר לאחר ההצגה הראשונה, האופרה נכנסה עד מהרה לרפרטואר התיאטראות האיטלקיים.
הבכורה בארצות הברית הייתה ב-19 בפברואר 1855 באקדמיה למוזיקה של ניו יורק בהופעה של להקת האופרה האיטלקית של מקס מרצק.
כמה הפקות מודרניות שינו באופן קיצוני את סביבת העלילה והתפאורה המקורית.
במרץ 2014, לינדי יום, המנהלת האמנותית של האופרה קווינסלנד באוסטרליה העלתה את האופרה עם עלילה המתרחשת בעולם המסיבות של ראש ממשלת איטליה לשעבר סילביו ברלוסקוני.
יש עשרות הקלטות מסחריות של האופרה.
הופעה בצרפתית ב-1912 עם מנצח על התזמורת והמקהלה של האופרה קומיק (פאתה)
ההופעה ב-1916 באיטלקית עם לורנצו מולחולי מנצח על התזמורת והמקהלה של לה סקאלה (קולומביה רקורדס).
אנריקו קארוזו בשתי אריות הטנור המפורסמות "La donna è mobile" (האשה קלת דעת היא) ו-"Questa o quella" (זה או זה), בהקלטה בליווי פסנתר ב-1902 ומאוחר יותר ב-1908 עם תזמורת.
מהדורת ארוך הנגן הראשונה (וגם הקלטת האופרה הראשונה ב-LP) שוחררה על ידי RCA Victor ב-1950 בניצוחו של רנאטו צ'ליני ובהשתתפות לאונרד וורן בתפקיד הראשי.
בגרמנית בניצוחו של על התזמורת והמקהלה של האופרה של ברלין בהקלטה של EMI Records משנת 1953.
הקלטה קלאסית מ-1955 (חודשה ב-2006) בניצוחו של טוליו סרפין עם השתתפות הזמר והשחקן המצוין טיטו גובי כריגולטו, מריה קאלאס כג'ילדה וג'וזפה די סטפנו כדוכס.
הקלטה של דויטשה גרמופון מ-1964 בניצוחו של רפאל קובליק עם משחק (בנוסף לזמרה) מצוין של דיטריך פישר-דיסקאו ובנוסף בכיכובם של רנאטה סקוטו, קרלו ברגונצי, פיורנצה קוסוטו
באנגלית עם מארק אלדר מנצח על התזמורת והמקהלה של האופרה הלאומית האנגלית בהקלטה עבור EMI מ-1983.
הופעה מ-2001 מבית האופרה המלכותי של לונדון עם פאולו גאבנלי בתור ריגולטו ו בתור הדוכס (BBC/Opus Arte)
הופעה מ-2006 בבית האופרה של ציריך עם לאו נוצ'י.
בתור ריגולטו ו בתור הדוכס (ArtHaus Musik).
האריות של הדוכס ממנטובה, במיוחד "La donna è mobile" (האשה קלת דעת היא) ו-"Questa o quella" (זה או זה), הפכו זה מכבר לנכס צאן ברזל ברפרטואר קול הטנור ומופיעות בדיסקי רסיטל רבים.
מלבד ההקלטות המוקדמות הנ"ל של אנריקו קארוזו, לוצ'יאנו פברוטי, שהקליט את האריות למספר דיסקי רסיטל, שר גם את תפקיד הדוכס בשלוש הקלטות אולפן שלמות של האופרה: Decca (1971) בניצוחו של ריצ'רד בונינג; Decca (1989) בניצוחו של ריקרדו שאיי ודויטשה גרמופון (1993) בניצוחו של ג'יימס לוין.
בין העיבודים אפשר למנות את פרפרזה ריגולטו של פרנץ ליסט, עיבוד לפסנתר לרביעייה המפורסמת ממערכה 3 "bella figlia dell'amore" ופנטזיה על ריגולטו (אופ' 82) מאת שיצאה לאור בפריז בשנות ה-60.
ריגולטו היה נושא פופולרי לסרטים מאז עידן הסרט האילם.
ב-15 באפריל 1923, לי דה פורסט הציג 18 סרטים קצרים בתהליך הסאונד-על-סרט שלו , כולל קטע ממערכה 2 של ריגולטו עם אווה ליאוני ויתר המשתתפים.
ריגולטו והטרגדיה שלו (באיטלקית: Rigoletto e la sua tragedia) הוא סרט מלודרמה מוזיקלית איטלקי משנת 1956 שנכתב וביים על ידי ובכיכובם של ו.
תפאורות הסרט עוצבו על ידי המנהל האמנותי פרנקו לולי.
בשנת 1982 הוסרטה האופרה בגרסה קולנועית על ידי הבמאי , בכיכוב לוצ'אנו פבארוטי, ו.
התזמורת בפסקול היא הפילהרמונית של וינה בניצוח ריקרדו שאיי.
לסרט של קרטיס קלייטון מ-2003, המתרחש בניו יורק של ימינו, יש עלילה המבוססת על ריגולטו, אך מלבד "La donna è mobile" שנשמע ברקע במהלך סצנת מסעדה, אינו כולל מוזיקה אחרת מהאופרה.
במאה ה-21 צולמה האופרה כסיפור ריגולטו בבימויו של עם תלבושות של ויויאן ווסטווד והוקרן לראשונה בביאנלה בוונציה בשנת 2004, וזכה לאחר מכן בשתי מועמדויות לגראמי.
בספטמבר 2010, RAI Television צילמה את האופרה במקום ההתרחשות במנטובה עם סצנות החצר המתרחשות בפאלאצו טה.
הסרט עקב נאמנה אחר התסריט המקורי של ורדי לעלילה שתשתרע על פני יומיים, וכל התרחשות ארעה בשעה של היום המצוינת בליברית.
בסרט, ששודר בשידור חי ל-148 מדינות, כיכב את פלאסידו דומינגו בתפקיד ריגולטו (אף שהוא טנור ולא בריטון כנדרש בתפקיד), בתור הדוכס.
עלילת הסרט "רביעייה" (2012) בבכורת הבימוי של דסטין הופמן ובכיכובם של מגי סמית' וטום קורטני סובבת סביב הרביעייה הקולית "bella figlia dell'amore", איתה מסתיים הסרט.
ב-29 במרט 1997 התקיימה בבית האופרה הבכורה של ההפקה שביים לריגולטו.
מאז בוצעה ההפקה ארבע פעמים נוספות (2000,2005,2014-1-2012) בין לבין התקיימו גם 2 הפקות המבוססות על ההפקה הזאת בפארק הירקון (2006 – דן אטינגר ניצח על תזמורת הסימפונית ראשון-לציון, 2012 – ניצוחו של דניאל כהן).
הפקה נוספת התקיימה ב-22 ביוני 2016 בבריכת הסולטן בירושלים במסגרת פסטיבל האופרה שם עם התזמורת הסימפונית ירושלים, המנצח פרדריק שאזלן, וזמרי האופרה הישראלית.
בסך הכל מדובר בלמעלה מ-60 הופעות של הפקה זו, ולכן היא ללא כל ספק ההפקה המבוצעת ביותר בהיסטוריה של האופרה הישראלית.
את ההפקה עיצבו סטפנוס לזרידיס (תפאורה), סו ווילמינגטון (תלבושות) ופול פיינט (תאורה).
על הבכורה ניצח גארי ברתיני והסולנים כללו את ז'אן-פיליפ לפון וגרגורי יוריסיץ' בתפקיד הראשי, ויסנטה אומבואנה ומרטין תומפסון בתפקיד הדוכס, לורה קלייקומב ושרון רוסטורף בתפקיד ג'ילדה, פאטה בורצ'ולדזה ואלדר אלייב בתפקיד ספאראפוצ'ילה ונינג ליאוג ואירינה דולז'נקו בתפקיד מדלנה.
בהמשך הופיעו בתפקיד ריגולטו ג'ונתן סמרז, פיליפ רויון, סנג יון קו, ג'נקרלו פסקואטו, קרלוס אלמגוור, בוריס סטטנקו וסטפנו אנטונוצ'י.
את הדוכס שרו לאורך השנים מיכאיל דידיק, חוזה סמפרה, שו צאנג, חבייר פלאסיאט, ז'אן-פרנסואה בוראס, אלכס ויסנס, גיבן נקוסי, סלבטורה קורדלה ואיבן מאגרי ובתפקיד ג'ילדה הופיעו מורין או'פלין, ולריה אספוזיטו, אנה סקיבינסקי, הילה בג'יו ואדריאנה קוצ'רובה וכן חן רייס בפארק והילה פחימה בבריכת הסולטן.
את ספרפוצ'ילה גילמו קורט רידל, ולריאן רומינסקי, פרנצ'סקו אלרו ד'ארטנייה, איתן הרשנפלד, ולדימיר בראון ומיכאיל קוללישווילי ובתפקיד מדלנה הופיעו גלינה מלינסקי, איילין אטס, סבטלנה סנדלר, לאורה בריולי, ליזה קדלניק, נעמה גולדמן ואוקסנה וולקובה.
בתפקידי המשנה הופיעו לאורך השנים בין השאר נח בריגר, גיא מנהיים, עודד רייך, יאיר פולישוק, שי בלוך, ענת צ'רני, ויצן יוגב, דניאלה סקורקה, טלי קצף, שחר לביא ועוד.
על ההפקה ניצחו לאורך השנים רוברטו טולומלי, ג'וליאנו קולה, רני קלדרון, ג'יזל' בן דור, דניאל קלגרי ודניאל כהן וכן דן אטינגר בפארק ורוברטו צ'ילופו בבריכת הסולטן בירושלים.
בשנת 2024, הוצג ריגולטו באופרה הישראלית בניצוחו של ובבימויו המקורי של ובימוי מחודש של רג'ינה אלכסנדרובסקיה ובהשתתפות ריגולטו: יונוץ פאסקו / לוסיאן טראן, ג'ילדה: הילה פחימה / ורוניקה ברוק, הדוקאס: יון הוא / אורסטה קוזימו
ריגוש הוא מחזה מאת הלל מיטלפונקט, שהועלה בתיאטרון בית ליסין בין השנים 2005 ל-2007. המחזה זכה בפרס התיאטרון הישראלי לשנת 2005, פרס שחקנית השנה לדפנה רכטר ופרס שחקנית המשנה לנעמי פרומוביץ'.
המחזה עוסק במיקה, אמנית וידאו ארט סובלת מנדודי שינה.
מציעים לה עבודה בתערוכה "המחלה כמטאפורה" והיא מוותרת עליה כי היא לא מוצאת נושא .
היא הולכת למעבדת שינה ושם היא פוגשת את סופי שחולה במחלת שינה נדירה.
סופי חולה בנרקולפסיה, כלומר היא נרדמת בלי שליטה.
מיקה מחליטה לקחת את סופי ולעשות את העבודה עליה.
בינתיים הקשר בינה ובין בעלה מתרופף.
מיקה עוזבת את הבית ועוברת לסטודיו כדי שתוכל לעבוד כל הזמן ובינתיים היחסים בינו לבין חברתה הטובה ביותר של מיקה, נוני, נהיים קרובים מאוד עד שהם מגיעים למחוזות רומנטיים.
נוני באה אל מיקה כדי לספר לה שהיא שכבה עם בעלה ומיקה רבה עם נוני ולאחר מכן גם רבה עם בעלה ועוזבת את הבית רשמית.
בזמן שהיא עובדת נוני עוברת לבית שלה והיא נשארת בסטודיו עם סופי ומצלמת אותה בשנתה.
כשמגיע הרופא לדבר עם מיקה מגלה שכל ההתקפים של סופי שהיא צילמה הם מזויפים ושהמחלה שלה כבר בשליטה מלאה.
היא כועסת על סופי וזורקת אותה.
אין לה משפחה, חברים, עבודה.
אפילו את הבן שלה היא כבר לא רואה.
ובנוסף להכול היא לא ישנה בלילה.
אחרי שהיא מגיעה לבית ומביכה את עצמה לפני בעלה וחברתה הכי טובה היא חוזרת לסטודיו ששם היא מוצאת את סופי ואת החבר שלה.
שכועס מאוד על כך שבגללה סופי כל הזמן הזה הייתה רחוקה ממנו.
והוא כועס עוד יותר על כך שהיא זרקה אותה לרחוב.
הוא מאיים לשרוף את כל חומר הצילום ואז הוא מפנה את המצלמה את מיקה.
הוא רוצה לתת לה את ההרגשה איך זה שמנצלים אותך ומצלמים אותך.
שם מגיעה נקודת השבירה של מיקה.
היא לוקחת את הדלק שאיתו הוא איים לשרוף את החומרים והיא שופכת על עצמה.
אין לה מה להפסיד והיא מתפרקת.
אחרי התרסקות הזאת של מיקה, סופי והחבר שלה בהולכים ומשאירים את מיקה לבדה.
את הסרט שלה מיקה עשתה על נדודי השינה שלה.
והיצירה שלה הייתה אחת המוערכות בתערוכה.
בסוף המחזה רואים אותה שוכבת במיטתה ובעלה מעיר אותה ומספר לה על כמה התערוכה הצליחה.
שחקנים: דפנה רכטר (מיקה), יורם חטב, נעמי פרומוביץ' (סופי), אורנה כץ (נוני), דרור ברוך, שי אגוזי.
ריגאס פראיוס או ריגאס פראוס נולד בשם אנטוניוס קיראיס Αντώνιος Κυριαζής, ידוע גם בשם קונסטנטין ריגאס (Κωνσταντίνος Ρήγας) היה סופר, הוגה דעות מדיני, מהפכן, פעיל בתנועת ההשכלה היוונית המודרנית, גיבור לאומי יווני, קורבן של מרד הבלקן נגד האימפריה העות'מאנית, ומייצג ומחולל מלחמת העצמאות היוונית ועצמאות יוון.
כגיבור מיתי של עצמאות יוון, שנות נעוריו של ריגאס שקועות באובך של אגדה וקשה לזהות את העובדות בפועל, כך גם בקשר לחלק גדול מפעילותו המאוחרת יותר.
זאת, בעיקר הודות לעובדה שהאנשים שעבדו איתו נעצרו והוצאו להורג ורוב הפרסומים בני התקופה אבדו.
מאוחר יותר, הצורך בגיבורים לאומיים של העם היווני המשועבד, בשילוב עם היעדר היסטוריוגרפיה עורר אגדות רבות עליו.
אנטוניס קיריאזס (ריגאס) נולד למשפחה עשירה בכפר במחוז מגנסיה שבתסליה בעת שהמקום היה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית.
המקום נמצא ליד פרה (Φερα) העתיקה וממקום זה קיבל בשלב מסוים את כינויו פראוס, אבל נראה שהוא לא השתמש בשם זה בעצמו.
הוא לפעמים מתואר ממוצא ארומני, אבל אין ראיות חד-משמעיות שתתמוכנה בכך.
הוא הפך להיות מורה בכפר סמוך, שם הוא נאבק בנוכחות העות'מאנית המקומית.
בגיל 20 הוא הרג, במהלך סכסוך, אזרח עותמאני בעל מעמד גבוה ונאלץ להימלט לליטוחורו (Λιτόχωρο) שבמרומי האולימפוס, שם הוא התגייס לחבורה של ארמטולים ׁ(Αρματολοί) .בפיקודו של דודו.
מאוחר יותר הוא עבר לקהילה הנזירית שעל הר אתוס, ואחרי תקופה קצרה עבר לאיסטנבול בהזמנתו של שגריר רוסיה כדי ללמוד שם.
שם הוא הפך למזכירו של הפנריוט אלכסנדר איפסילנטי (הסבא) והרחיב את לימודיו בצרפתית, איטלקית וגרמנית.
כאשר איפסילנטיס הסבא מונה להיות וויווד (שליט) נסיכות מולדובה וולאכיה נסע ריגאס יחד אתו.
עם הגעתו לבוקרשט למד ריגאס כמה שפות וסופו של דבר הפך למזכירו של ניקולאוס מברוגֶניס.
כאשר פרצה המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792) הוא היה הממונה על בקרת הכוחות בקראיובה ושם התיידד עם אוסמאן פאזוואנטואולו.
הוא למד על המהפכה הצרפתית, והגיע למסקנה כי משהו דומה יכול להתרחש בבלקן, וכתוצאה מכך תתאפשר הגדרה עצמית לנתינים הנוצרים של העות'מאנים; הוא גייס תמיכה בהתקוממות על ידי פגישות עם בישופים יווניים ומנהיגי גרילה.
אחרי עריפת ראשו של פטרונו (ב-1790) חזר ריגאס לבוקרשט לשרת במשך זמן מה כמתורגמן בקונסוליה הצרפתית.
בשלב זה הוא כתב את גרסתו היוונית של המנון צרפת (המרסייז).
בשנת 1793 לערך ריגאס נסע לווינה, בירתה של האימפריה הרומית הקדושה וביתה של קהילה יוונית גולה גדולה כחלק ממאמציו לבקש מנפוליאון בונפרטה סיוע ותמיכה.
בעודו בעיר, הוא ערך עיתון בשפה היוונית בשם "אפמריס", (ἐφημερίς), ופרסם מפה פוליטית מוצעת של "יוון הגדולה" שכללה מקומות בהם יוונים היו במיעוט (כגון קונסטנטינופול).
ריגאס הדפיס כרוזים המבוססים על עקרונות המהפכה הצרפתית, ובכלל זה הצהרה על זכויות האדם והאזרח וחוקה פוליטית חדשה לתושבי רומליה, אסיה הקטנה, האיים של ים האגאי, ונסיכויות הדנובה, במטרה לעורר התקוממות פאן-בלקנית נגד העות'מאנים.
חיבר שיר שבו קרא למרד נגד הסולטאן תוך שיתוף פעולה של כל העמים הבלקניים שכלל את השורה "עדיף לחיות שעה אחת כאדם חופשי מאשר שנים רבות כעבד בכלא"
כתב חיבור ספרותי היסטורי בשם "נדודיו של אנכארסיס הצעיר" (Νέος Ανάχαρσις) בו נטל דמות של נסיך סקיתי בן המאה השישית לפנה"ס ושלח אותו לנדוד ביוון העתיקה במטרה לעורר את הגאווה היוונית.
קיווה שהספר יעורר את כל העמים הבלקניים להתאחד לצורך הקמת מדינה עצמאית בעלת צביון יווני.
המידע על הפעולה המהפכנית של ריגאס הוא מעורפל ומגיע בעיקר מעדות ביוגרפית ומידע שעלה בחקירה של הרשויות באוסטריה.
הוא כנראה תכנן מרד ולצורך כך יצר קשרים עם יוונים בפזורה וביוון עצמה וקיווה שיוונים מהפזורה שספגו את רעיון החופש לו הטיפה המהפכה הצרפתית יגיעו ליוון ויעוררו את העם למרד כולל.
ריגאס שלח תדפיסים של השיר שכתב ושל הצעת החוקה ליוון ונסע בעצמו לשם.
בדרכו ליוון בגד בו איש עסקים שהתחזה להיות תומך.
הוא נעצר בטריאסט ב-1 בדצמבר 1797 על ידי הרשויות האוסטריות שהיו מודאגות מרעיונות המהפכה הצרפתית והמסמכים שנשא הוחרמו.
יחד איתו חמישה חברים וכן נעצר גם מלווהו, הסופר כריסטופורוס פרבוס (Χριστόφορος Περραιβός) ששוחרר אחרי שריגאס חיפה עליו באומרו שהמפגש ביניהם היה מפגש אקראי.
ריגאס הועבר עם שותפיו למושל העותמאני בבלגרד, שם נכלאו ועונו וניסיונות והשתדלויות לשחררם לא צלחו.
מבלגרד, הוא היה אמור להישלח לקונסטנטינופול להיות נידון על ידי הסולטאן סלים השלישי.
ב-10 במאי 1798 נמסרו אנשי הקבוצה בבלגרד לטורקים.
בסמוך לכך (כנראה ב-24 ביוני 1798) ריגאס ועמיתיו נחנקו למוות במגדל נבוישה, או, לפי הגרסה העות'מאנית נהרגו בעת שניסו לברוח.
נמסר שמילותיו האחרונות היו: "אני זרעתי זרע עשיר; תבוא שעה, כאשר מדינתי תקצור את הפרי המפואר".
מותו נתן השראה לקבוצת פנריוטים צעירים באודסה שייסדו ב-1814 ארגון חשאי בשם פיליקי אטריה במטרה להמשיך את רעיונותיו ודרכו.
פסלים של ריגאס ניצבים בכניסה לאוניברסיטת אתונה ובבלגרד בתחילת הרחוב הנושא את שמו (Ulica Rige od Fere).
דיוקנו הודפס על שטר של 200 דרכמות בשנים 1996–2001. מטבע זיכרון בן 50 דרכמות הונפק בשנת 1998 ביום הזיכרון ה-200 למותו.
תמונתו חקוקה על מטבע של 10 סנט בהטבעת הבנק היווני.
ריגליץ (בפולנית: Ryglice) היא עיירה בגליציה דרומית לטרנוב.
ריגליץ הוקמה במהלך המאה ה-18 על ידי בני אצולה בעלי אדמות באזור, כעיירה פרטית ובשנת 1824 קיבלה מהשלטונות האוסטרים מעמד רשמי של עיירה.
משעברה לחזקת פולין לאחר מלחמת העולם הראשונה נחשבה שוב ככפר מבחינה אדמיניסטרטיבית.
היא הייתה מרוחקת כ-8 ק"מ מתחנת הרכבת הקרובה ביותר ותושביה התפרנסו מחקלאות, אריגה, עבודה באחוזתו של הפריץ ומסחר ושירותים שונים לכפריי הסביבה.
לפי ההערכות, יהודים התיישבו בריגליץ כבר באמצע המאה ה-18, למרות שידיעות מוצקות על קהילה ועל רב יש רק מתחילת המאה ה-19. יהודי ריגליץ התגוררו במרכז העיירה ועסקו במסחר, רוכלות, וגם בחייטות, זגגות ומלאכות אחרות.
היו גם יהודים שהתגוררו בפרברי העיירה ועסקו בחקלאות.
כמה מאמידי הקהילה עבדו עבור הפריץ המקומי.
יהודי ריגליץ, כשאר יהודי גליציה המערבית התאפיינו בהיותם אדוקים, ובמהלך השנים עברו רובם לתנועת החסידות.
בתחילת המאה ה-19 כיהן כרבה של ריגליץ הרב טוביה גוטמאן, שהיה מתלמידיו של החוזה מלובלין.
אחריו כיהן חתנו, הרב נחום צבי הורביץ טנצר, שהוחלף על ידי בנו הרב אברהם אבא הורוביץ טנצר.
גם הוא העביר את תפקיד הרב לבנו אחריו, הרב יעקב יצחק הורוביץ, שכיהן במקביל כרב בריגליץ ובלימאנובה, ועל כן שהה בריגליץ רק בימים הנוראים ובחגים.
בהיעדרו, מילא את מקומו שמחה ברגלס, סוחר שהיה גם תלמיד חכם.
משנת 1904 כיהן כרבה של ריגליץ הרב יקותיאל צבי זלמן גוטווירט, שהיה חתנו של הרב נחום צבי הורביץ טנצר.
אחריו כיהן כרב אלטר אליעזר הורוביץ ובערך בשנת 1922 היה ישראל יוסף בנו, רבה של ריגליץ.
הרב יוסף שמואל שמלקא ארליך כיהן כרב אחריו, וככל הנראה היה אחרון הרבנים בריגליץ.
אזור ריגליץ לא התפתח ובתחילת המאה ה-20 היגרו חלק מתושביה היהודיים להולנד, בלגיה וארצות הברית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נעזרו יהודי ריגליץ על ידי הג'וינט ובין השאר הוקם במקום "חברת ביקור חולים".
בגמינת ריגליץ שריגליץ היא מרכזה נמצאים מספר כפרים קטנים:
אונישובה (Uniszowa) - כ-3 קילומטר מערבית לריגליץ.
בשנת 1880 התגוררו בה כ-300 תושבים, ובהם שישה יהודים.
קובלובה (Kowalowa) - כ-6 קילומטר מזרחית לריגליץ.
בשנת 1883 התגוררו במקום 877 תושבים והתקיים בה בית ספר ציבורי של חדר אחד.
קובלובה נמצאת בעמק בגובה של 318 מטר מעל פני הים.
ריגוברטה מנצ'ו טום (riɣoˈβeɾta menˈtʃu Rigoberta Menchú Tum; נולדה ב-9 בינואר 1959) היא פעילת זכויות למען ילידים בגואטמלה וכלת פרס נובל לשלום.
מנצ'ו, בת לבני הקיצ'ה (קבוצה אתנית מבני המאיה), זכתה לפרסום עולמי בגיל 23 כאשר התפרסמה עדותה "אני, ריגוברטה מנצ'ו" בשנת 1983 על קורות חייה בצל מלחמת האזרחים שהתחוללה אז בארצה (1960–1996).
מנצ'ו נרתמה למאבק על זכויות האינדיאנים בגואטמלה והפכה לאחד הקולות המייצגים של קבוצה זו באמריקות.
בשנת 1992, בו בזמן בו ציין העולם 500 שנה לגילוי האירופאים את העולם החדש, זכתה מנצ'ו בפרס נובל לשלום, ובשנת 1998 זכתה בפרס נסיך אסטוריאס.
בשנת 1999 פנתה מנצ'ו בדרישה שספרד תחקור את פשעי המלחמה ולאחר מספר ערעורים על פנייתה בקשתה אושרה.
ועדה של האו"ם קבעה ב-1999 שההתקפות נגד אוכלוסיית הילידים הייתה בבחינת רצח עם.
בשנת 2007 ו-2011 התמודדה מנצ'ו על נשיאות גואטמלה.
ריגוברטה מנצ'ו נולדה למשפחה ילידית עניה ממוצא קיצ'ה-מאיה באזור כפרי של גואטמלה.
האזורים הכפריים היו נתונים לחסדיהם של בעלי קרקעות.
משפחתה ומשפחות רבות נוספות נאלצו להגר לחוף במשך כמה חודשים בכל שנה כדי לחתוך קני סוכר כתוספת לפרנסתם.
מנצ'ו זכתה לחינוך על-יסודי במספר פנימיות קתוליות.
במהלך סוף שנות השמונים ותחילת שנות השמונים רבים מבני משפחתה עונו ונרצחו על ידי הצבא ומנצ'ו הייתה בגדר מבוקשת והתחבאה זמן ממושך במהלך שנת 1981. בשנת 1982 מנצ'ו ברחה למקסיקו שם מצאה מקלט בכנסייה קתולית בצ'יאפס.
בשנת 1995, מנצ'ו התחתנה עם אנחל קניל הגואטמלי והביאה לעולם בן בשם מאש נאהואל ג'ה ("נשמת המים").
מנצ'ו לקחה חלק כאקטיביסטית בקמפיין נגד הפרות זכויות אדם שנעשו בידי הצבא הגואטמלי במהלך מלחמת האזרחים של המדינה, בין 1960-1966. בין 1979-1980, אחיה ואמה נחטפו, עונו ונרצחו על ידי הצבא הגואטמלי.
אביה, ויסנטה, נספה בשריפת השגרירות הספרדית ב-1980, שהתרחשה לאחר שגרילות אורבניות לקחו שבויים והותקפו על ידי כוחות השיטור של הממשלה.
ב-1984, אח נוסף בשם ויקטור נורה למוות לאחר שנכנע לצבא, עונה בידי החיילים, וניסה לברוח.
בעודה בגלות במקסיקו, מנצ'ו המשיכה לארגן התנגדות לדיכוי בגואטמלה והמאבק לזכויות אינדיאנים.
עשרות אלפי אנשים, רובם מבני המאיה, ברחו למקסיקו מ-1982 עד 1984, בשיאה של מלחמת האזרחים הגואטמלית שנמשכה 36 שנים.
בשנת 1982, היא פרסמה ספר יחד עם הסופרת והאנתרופולוגית הוונצואלית אליזבת בורגס, בשם "שמי הוא ריגוברטה מנצ'ו וכך נולדה התודעה שלי", אשר תורגם לחמש שפות נוספות כולל אנגלית וצרפתית.
ספר זה הפך תרם לפרסומה ברחבי העולם בזמן הסכסוך המתמשך בגואטמלה.
מאז סיום מלחמת האזרחים בגואטמלה, מנצ'ו נאבקה להעמיד לדין חברי ממסד פוליטי וצבאי בגואטמלה.
בשל העובדה שכמעט בלתי אפשרי להעמיד לדין בגואטמלה על פשעים שנעשו בזמן מלחמת האזרחים, היא פנתה לבית המשפט בספרד.
ניסיונות אלו נעצרו כאשר בתי המשפט הספרדיים קבעו שהתובעים לא מיצו את כל האפשרויות החוקתיות בגואטמלה.
ב-2006 ספרד קראה להסגרתם של שבעה חברי ממשלה לשעבר מגואטמלה, באשמת רצח עם ועינויים.
בית המשפט העליון בספרד קבע כי מקרי רצח עם שהתבצעו מחוץ לאדמת ספרד יוכלו לעמוד לדין בספרד, אפילו אם לא הייתה מעורבות של אזרחים ספרדיים.
ב-2015 בית משפט בגואטמלה הרשיע את מפקד חקירות המשטרה בגואטמלה ברצח, ניסיון לרצח, ופשעים נגד האנושות, בשל חלקו במתקפה על השגרירות שבה נהרג אביה של מנצ'ו.
ב-2006, מנצ'ו הייתה אחת ממייסדות יוזמת הנשים של פרס נובל , יחד עם זוכות פרס נובל אחרות: גוד'י וויליאמס, שירין עבאדי, וונגרי מאטאיי, בטי ויליאמס ומייריד מגווייר.
שש נשים ייצגו את צפון אמריקה, דרום אמריקה, אירופה, המזרח התיכון ואפריקה, והחליטו לשתף מניסיונן במאמץ משותף להשגת שלום, צדק ושוויון.
יוזמת הנשים של פרס נובל נועדה לחזק זכויות נשים מסביב לעולם.
ריגן הוא הגדול באיי גרמניה שבים הבלטי.
שטחו הוא 926 קילומטרים מרובעים.
ב-2010 מנתה אוכלוסייתו כ-68 אלף נפש.
האי שוכן לחוף מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה שבצפון-מזרח המדינה, בקרבת גבולה של גרמניה עם פולין.
אורכו המרבי הוא 51.4 קילומטרים מצפון לדרום ורוחבו המרבי 42.8 קילומטרים ממזרח למערב.
הנקודה הגבוהה ביותר בו נמצאת 161 מטר מעל פני הים.
שטח האדמה המרכיב את מרבית שטח האי נקרא מוטלנד (Muttland).
מספר חצאי איים מהווים את יתרת שטחו.
הצפוניים שבהם - יסמונד (Jasmund) וויטו (Wittow) - מופרדים מן המוטלנד על ידי גופי מים הנקראים "בודן" (Bodden).
חצאי האיים הדרומיים הם צודר (Zudar) ומנכגוט (Mönchgut).
לאי קו חוף באורך של 574 קילומטרים, מהם 56 קילומטרים של חופים חוליים הגובלים בים הבלטי.
האקלים באי ממוזג, והטמפרטורות הממוצעות בו הן אפס מעלות צלזיוס בינואר ו-16.3 מעלות צלזיוס באוגוסט.
מדי שנה יורדים באי בממוצע 520–560 מילימטרים של גשם ויש בו כ-1,800 שעות אור שמש.
באי נמצאים שני פארקים לאומיים – פארק אזור הלגונות של מערב פומרניה והפארק הלאומי יסמונד, שבו צוקי גיר ידועים.
כמו כן נמצאת באי שמורה ביוספרית – שמורת דרום-מזרח ריגן.
באי קיימות בסך הכל 45 רשויות מקומיות, מהן ארבע במעמד של ערים – ברגן (Bergen), גרץ (Garz), פוטבוס (Putbus) וזסניץ (Sassnitz), בתחומה עובר צינור הנפט של פרויקט נורד סטרים 2.
האי יושב בראשית האלף הראשון לספירה על ידי שבט הרוגיאנים הגרמאני, שנתן לו את שמו.
במאה השביעית התיישב באי שבט הראני (Rani) הסלבי, והאי היה לממלכה סלבית.
בשנת 1168 השתלטה דנמרק על האי.
בשנת 1325 עבר האי לידי דוכסות פומרניה, ומ-1648 ועד 1815 היה חלק מפומרניה השוודית.
אז הפך לשטח משטחה של פרובינציית פומרניה הפרוסית, לימים חלק מגרמניה.
ב-1936 החל התוכנית של כוח באמצעות שמחה של חזית העבודה הגרמנית (שפעלה תחת המפלגה הנאצית) להקים בחופו המזרחי של האי את אתר הענק פרורה, שנועד לשמש כאתר נופש עממי המוני.
באותה שנה נבנה הגשר הראשון שחיבר את האי אל היבשה, והחליף את שירות המעבורות שפעל שם עד אז.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נשלחו אליו ילדי הנוער ההיטלראי כדי לאסוף יבולים ולהגן עליהם מפני הפצצות, כפי שמתואר בספר "משלינג" מאת אילזה קהן.
בשנות קיומה של גרמניה המזרחית, שהאי השתייך לשטחה, הוא היווה אתר נופש מרכזי.
האי הוא כיום מיעדי הנופש הפופולריים ביותר בגרמניה.
אתר הרחצה הראשון נוסד באי כבר ב-1794. בין אתרי התיירות שבאי כלולים - מלבד אתרי הרחצה - כף ארקונה (Kap Arkona) - הנקודה הצפונית ביותר באי, גבעות שטובנקאמר (Stubbenkammer) המיוערות שביסמונד והיישובים ברגן, רלסוויק (Ralswiek) וגינגסט (Gingst).
בין חלק מאתרי התיירות מקשרת מסילת הברזל הצרה ההיסטורית של האי (Rügensche Bäderbahn), שעליה פועל שירות של קטרי קיטור.
האי הוא גם יעד לביקורי גולשי רוח וגולשי עפיפונים.
באי יש שירות מעבורות בין מוטלנד לחלקים אחרים של האי.
מן האי יוצאים קווי מעבורות לשוודיה, דנמרק, ליטא, ולקלינינגרד ולסנקט פטרבורג שברוסיה.
האי מחובר ליבשת על ידי גשר ריגן, הנמתח לאורך 1.8 קילומטרים על פני מצר שטרלזונד (Strelasund).
גשר זה החליף ב-2007 את הגשר שעמד באותו אתר מאז 1936.
ריגה (Riga) היא עיירה במחוז מונרו שבמדינת ניו יורק.
אוכלוסיית העיירה מונה (נכון ל-2010) 5,590 תושבים.
העיירה נמצאת מערבית לרוצ'סטר, על גבול המחוז.
ריגלי פילד הוא אצטדיון בייסבול בשיקגו המשמש את השיקגו קאבס מליגת ה-MLB, הליגה הראשית של ארצות הברית בבייסבול, ובעבר שימש גם כבית לקבוצות ישנות כמו שיקגו וויילס מהליגה הפדרלית וגם לקבוצות קיימות כמו השיקגו ברס מה-NFL.
ריגל אקדמי (באיטלקית: Regal Academy) היא סדרת אנימציה איטלקית.
שידוריה התחילו באיטליה ב-21 במאי 2016 בערוץ Rai Gulp, בישראל בערוץ זום ב-4 בספטמבר 2016 ובנטפליקס מתחילת 2018.
היא אינה משודרת שם יותר.
כדי לוודא שהדורות הבאים יכירו את מורשת האגדות, הגיבורים הקימו בית ספר מיוחד – תיכון ריגל.
גיבורת הסדרה היא רוז – נערה רגילה לגמרי, שאוהבת שני דברים יותר מכל דבר אחר בחיים: סיפורי אגדות, ונעליים.
היא מופתעת לגלות שזכתה להתקבל לתיכון ריגל כנכדתה של סינדרלה, מנהלת בית הספר.
סינדרלה מכניסה אותה לעולם קסום של אגדות, דרקונים ונסיכות.
רוז סינדרלה, נץ שלגייה, טראוויס חיה, ג'וי לה-פרוג ואסטוריה רפונזל הם התלמידים החדשים בתיכון ריגל שעומדים לגלות את סיפור האגדה האישי שלהם.
רוז סינדרלה - מתבגרת מודרנית שלא איבדה מעולם את אהבתה לסיפורי האגדות של ילדותה.
כיוון שגדלה על כדור הארץ, היא סובלת מ"הלם תרבות" קבוע במעבר בין עולמה המודרני, זה שיש בו המבורגר וטלפון נייד, לבין עולם האגדות המסתורי והקסום.
היא קרן של אור ושמחה שרואה תמיד את הטוב בכל דבר.
אסטוריה רפונזל - הנסיכה המושלמת ביותר בתיכון ריגל.
אוהבת לקרוא, מלאה בביטחון עצמי, מלכותית ואלגנטית, לפחות כל זמן שהדברים מתנהלים "כמו שצריך".
היא פרפקציוניסטית חסרת תקנה ששואפת להיות מצוינת בכל, אוהבת ללמוד.
היא חיה במגדל גבוה יחד עם סבתא שלה רפונזל.
רואים בעונה 2 פרק 5 שיש לה יום הולדת.
ג'וי לה-פרוג - ג'וי אוהבת זוחלים וחרקים, ונוטה לשכוח שלא כולם מרגישים כמוה.
היא תמיד תעודד ותתמוך ברעיונות של חבריה, אבל לאו דווקא ברעיונות הטובים שלהם.
נץ שלגייה - נץ מאמין שהוא גיבור האגדות המושלם.
אך עם נטייה לקפוץ ישר לכל צרה.
טרוויס חיה - על פניו, טרוויס נראה כמו המתבגר הרגיש והאמנותי הקלאסי, גבוה ורזה, שיער ארוך ומתבדר, אך בניגוד לנערים אחרים, הוא יכול לחורר קיר לבנים בקלות (לרוב שלא בכוונה).
גם טרוויס, כמו רוז, חי על כדור הארץ ומחזיק במפתח המיוחד לארץ האגדות.
הוא היה מעדיף להחזיק בכישורים מלכותיים כמו רכיבה על דרקון, ריקוד וסייף, אבל כשאתה הנכד של החיה מ"היפה והחיה", חינניות לא עוברת בגנים.
ויקי ברומסטיק - ויקי היא הנערה המרשעת של תיכון ריגל שלא תהסס להשתמש בכל כישוף או מעשה כדי להשיג את מבוקשה למרות שהיא מאוד מוכשרת בלהיות מרושעת.
התוכניות והמזימות שהיא רוקמת משתבשות בדרך כלל לעיתים קרובות על ידי רוז סינדרלה, שאפילו לא מתכוונת לכך.
המטרה העיקרית של ויקי היא שהנבלים ישלטו בעולם.
לינגלינג - לינגלינג שולטת בכל אמנויות הלחימה.
היא פחות מורגלת לנשפים ולכללי הטקס בארמון, אבל תמיד תיחלץ לעזרת חבריה.
שון חיה - בא ממשפחתו של טרוויס (בן דוד שלו), ובעונה 2, בפרק 9, הוא מצטרף לאקדמיה ומתאהב באסטוריה (בסוף הפרק מציע לה חברות).
סינדרלה - המנטורית האוהבת והמגוננת.
צפתה עד עכשיו בנכדתה, רוז, מרחוק, וכעת רוצה לשכנע אותה להישאר ולהמשיך את דרכה העולם האגדות.
סבתא סינדרלה הייתה מסוגלת להתמודד בגבורה נגד אם חורגת מרושעת והאחיות החורגות שלה כשהייתה נערה מתבגרת, והיא בטוח אינה חוששת להביע את דעתה עכשיו כשהיא סבתא.
היא אוהבת לארגן נשפים ולמצוא שמלות יפות אבל מעל לכל היא אוהבת נעליים בדיוק כמו נכדתה רוז.
החיה - סבא חיה מנסה כל הזמן לשכנע את טראוויס להיות פחות עדין ולפתח שרירים ואת הצד החייתי שבו.
הוא מאוד רוצה שטרוויס יפסיק להתעניין באומנות ויהפוך להיות לוחם גדול.
הוא מורה שתמיד צועק על התלמידים לרוץ אלף הקפות או לעשות אלף שכיבות שמיכה.
כאשר למנהלת יש בעיות עם מישהו ששבור את הכללים הוא זה שמעניש אותם.
מתחת לכל הקשיחות, החיה הוא בעל לב של זהב ולמרות הגישה המאצ'ואיסטית שלו, יש לו אהבה חשאית לורדים.
שלגייה - סבתא שלגייה לא תמיד מבינה את הנכד שלה, נץ, ואת מזגו הסוער ורק רוצה שיירגע, יתמסד ובעיקר ישמור על עצמו.
אבל לנץ העקשן יש חלומות משלו והוא מתעקש להסתובב בעולם, להילחם ברשע ולהוכיח לעולם האגדות מי הגיבור האמיתי.
סבתא שלגיה מקפידה מאוד על כללי בית הספר, ולעיתים קרובות מתמודדת עם רוז וחבריה שחורגים מהכללים במהלך הרפתקאותיהם.
היא בהחלט אוהבת תפוחים, ותמיד יש פינוקי תפוח טעימים על שולחנה.
לה-פרוג - סבא לה-פרוג נוהג להביך את ג'וי באופן קבוע כשהוא מציע לה לצאת עם צפרדעים.
יש לו סגנון שמרני ונימוסים מסוגננים של פעם, מה שרק מבלבל את נכדתו הצעירה.
עם מבט רציני קבוע בעיניו, סבא לה-פרוג נראה כמעט מצחיק ומגוחך.
גם אם שיקויי המעבדה יתפוצצו לו בפנים הוא עדיין ינסה להמשיך ללמד, והוא מתמיד בחינוך כי זה כל מה שהוא מכיר.
רפונזל - סבתא רפונזל לא רוצה שאסטוריה תגדל כמוה ותמתין שיחלצו אותה, היא רוצה שאסטוריה תשקיע פחות בלימודים ויותר בחיי חברה.
גם אסטוריה הפרפקציוניסטית היא מאוד עקשנית נראה שלא תהיה לה ברירה אלא ללכת בדרכה של סבתא האהובה.
סבתא רפונזל העבירה הרבה יותר מדי זמן נעולה במגדל שלה.
היא אוהבת לשוחח או להשוויץ בספרים שלה באוזניו של כל מי שמאזין, אבל היא מאבדת שליטה לעיתים קרובות ומתחילה לדבר אל פסלים או ציורים במקום אנשים אמיתיים.
היא אפילו מדברת לשיער שלה.
עונה מספר פרקים תקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשון שידור אחרון שידור ראשון שידור אחרון 12621 במאי 201615 בנובמבר 20164 בספטמבר 20169 באפריל 201722616 במרץ 2018
ריגובר סונג בהנאג (; נולד ב-1 ביולי 1976 בנקנגילקוק שבקמרון) הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת הבלם, המשמש כמאמנה של נבחרת קמרון בכדורגל.
סונג שיחק לאורך הקריירה בליגות הבכירות בצרפת, איטליה, אנגליה, גרמניה וטורקיה, שם זכה בשתי אליפויות טורקיה ובשני גביעים.
סונג הוא השחקן בעל מספר ההופעות הגבוה ביותר בתולדות נבחרת קמרון, עם 137 הופעות.
הוא השחקן שהשתתף במספר הרב ביותר של טורנירי גביע אפריקה לאומות (8, מתוכן שתי זכיות), ובעל מספר ההופעות הרצופות הגבוה ביותר בתולדות הטורניר (36).
בנוסף, ייצג סונג את נבחרתו בארבעה טורנירי מונדיאל, הראשון שבהם עוד בטרם מלאו לו 18. הוא השחקן הצעיר ביותר שהורחק בכרטיס אדום במסגרת המונדיאל, ויחד עם זינדין זידאן הוא היחיד שהורחק בשני טורנירי מונדיאל שונים.
אחיינו הוא שחקן הכדורגל אלכסנדר סונג.
סונג החל את הקריירה בקבוצת הנוער של טונר יאונדה.
לקראת עונת , לאחר שכבר ייצג את במונדיאל 1994, החל את הקריירה הבוגרת בקבוצת מץ מליגת העל הצרפתית.
סונג השתלב היטב בהרכב קבוצתו כבר בעונת הבכורה שלו, בה ערך 24 הופעות ליגה וכבש פעמיים.
עונה אחר כך היה סונג שותף לזכייתה של קבוצתו בגביע הליגה הצרפתית, שגברה במשחק הגמר 3–4 בדו-קרב בעיטות עונשין על אולימפיק ליון, לאחר שוויון 0-0 בתום ההארכה.
סונג פתח בהרכב ושיחק לאורך כל משחק הגמר, לצד בני ארצו ז'אק סונגו ופטריק אמבומה.
סונג היה לשחקן הרכב קבוע במשך ארבע עונות במדי מץ.
בעונת , הרביעית והאחרונה של סונג בקבוצה, התקרבה מץ לזכייה מפתיעה באליפות צרפת, אך סיימה כסגנית האלופה בעקבות הפרש שערים נחות מהאלופה לאנס.
בסך הכול ערך סונג 123 הופעות ליגה במדי מץ, בהן כבש שלושה שערים.
לקראת עונת הצטרף סונג לעולה החדשה לסרייה א', סלרניטנה של המאמן דליו רוסי.
במהלך חצי העונה הראשונה שלו בקבוצה הוקפא סונג ולא שותף במרבית משחקיה של סלרניטנה.
בינואר 1999, בתום חצי עונה בלבד בה ערך ארבע הופעות ליגה וכבש שער אחד, זומן סונג למבחנים בליברפול.
סונג הצליח להרשים את המאמן ז'ראר הוייה, והשלים את המעבר לקבוצה תמורת כ-2.7 מיליון ליש"ט.
עד לתום אותה עונה ערך 13 הופעות ליגה במדי הקבוצה.
בעונת הוגבל סונג ל-18 הופעות ליגה בלבד, וזאת לאחר שהחמיץ כשלושה חודשים מהעונה בעקבות הופעותיו במדי קמרון.
בפתיחת עונת התקשה סונג להשתלב בהרכב הקבוצה, ורשם שלוש הופעות ליגה בלבד בחודשי הפתיחה של העונה, שלאחריהם עזב את הקבוצה לאחר כעונה וחצי.
ב-28 בנובמבר 2000 הצטרף סונג לקבוצת וסטהאם יונייטד של המאמן הארי רדנאפ, תמורת כ-2.5 מיליון ליש"ט בנוסף להעברתו של דניאל סיולונד הפיני לליברפול.
הקבוצה ראתה בסונג כמחליף אפשרי לבלם המוביל ריו פרדיננד, שעזב באותו הקיץ ללידס יונייטד.
עד לסיום העונה ערך סונג 19 הופעות ליגה בלבד, וסייע לקבוצתו לשרוד בליגה מהמקום ה-15 בטבלה.
הוא פתח עם וסטהאם את עונת , אך לאחר חמש הופעות בלבד הושאל לפ.צ.
הוא הספיק לערוך 16 הופעות ליגה עד לתום העונה, אז ירדה הקבוצה לליגת המשנה.
לאחר שהתקשה להפוך לשחקן מוביל באנגליה ובגרמניה, חזר סונג לצרפת שם החל את הקריירה, וחתם במדיה של לאנס של המאמן ז'ואל מולר, שהיה זה שאימן את סונג בתקופתו במץ.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה כבש סונג שלושה שערי ליגה, שיא קריירה אישי, ב-35 הופעות וסייע לקבוצתו לסיים שמינית בטבלה.
בעונה שלאחריה אמנם לא מצא את הרשת, אך נותר שחקן הרכב משמעותי, כשקבוצתו שחזרה את מיקום הליגה שלה מהעונה החולפת.
לקראת עונת , ובתום שתי עונות בלאנס, חתם סונג בגלאטסראיי הטורקית, תחת המאמן גאורגה חאג'י.
שיתוף הפעולה המוצלח שלו במרכז ההגנה עם סטפן תומאס הקרואטי הפך אותו עד מהרה לשחקן הרכב קבוע ולאהוד מאוד בקרב קהלה של הקבוצה.
כבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה זכה עמה סונג בגביע הטורקי, לאחר ניצחון בגמר על יריבתה הגדולה פנרבחצ'ה.
סונג פתח בהרכב ושיחק לכל אורכו, כשגלאטסראיי הביסה את יריבתה בתוצאה 1–5. עונה אחר כך, עם אריק גרטס על הקווים, זכה סונג לראשונה בקריירה בתואר אליפות, כשקבוצתו זכתה באליפות טורקיה בפער זעום של שתי נקודות מפנרבחצ'ה.
במהלך עונת , הסתכסך סונג עם מאמנו גרטס לאחר שהשניים התווכחו במהלך משחקה של הקבוצה.
על אף שהתנצל אישית ופומבית על מעשיו, נותר סונג מחוץ לסגל הקבוצה לזמן ארוך.
עם זאת, החלפתו של גרטס במאמן קרל-היינץ פלדקאמפ החזירה את סונג להיות שחקן משמעותי בסגל, והוא אף הוביל במשך משחקים רבים את קבוצתו כקפטן.
שובו של סונג מגביע אפריקה לאומות 2008, התמודדותו עם פציעה ויכולת גבוהה מצד הבלמים המחליפים, פגעו משמעותית בדקות המשחק שלו עד תום העונה, אך עם זאת הוא היה שותף מלא לזכייתה של גלאטסראיי באליפות נוספת, עם 22 הופעות ליגה באותה העונה.
הפגיעה במעמדו הביאה את סונג לעבור לקראת עונת לטרבזונספור.
תחת המאמן ארסון ינאי היה סונג לשחקן הרכב קבוע, ורשם 28 הופעות ליגה באותה העונה, אותה סיימה הקבוצה במקום השלישי.
החלפתו של ינאי בהוגו ברוס הבלגי פגעה משמעותית בדקות המשחק של סונג, אך ב-1 בדצמבר 2009 הוחלף ברוס בקפטן הקבוצה שנול גינש שפרש ממשחק פעיל על מנת לאמן את הקבוצה.
עם מינויו של גינש למאמן הקבוצה, התמנה סונג רשמית לקפטן טרבזונספור.
עד לתום העונה ערך סונג 18 הופעות ליגה, ובתום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 34.
סונג החל את דרכו בנבחרת קמרון כבר בגיל 17, בהפסד 0–1 ל במשחק ידידות ב-22 בספטמבר 1993. פחות משנה אחר כך, זומן באופן מפתיע לסגל קמרון לקראת מונדיאל 1994 בארצות הברית על ידי המאמן הנרי מישל.
סונג עלה בהרכב למשחק הפתיחה מול , שהסתיים בשוויון 2-2. במשחק השני מול שוב עלה סונג בהרכב, אך בדקה ה-63, במצב של 0–1 לברזיל, הכשיל בגסות את בבטו באגף ימין של התקפת ברזיל והורחק בכרטיס אדום ישיר.
סונג היה למורחק הצעיר ביותר בתולדות גביע העולם, והמשחק הסתיים בתבוסתה של קמרון 0–3. סונג המושעה החמיץ את תבוסתה של קמרון 1–6 ל, שלאחריה הודחה הנבחרת מהמשך הטורניר.
במדיה של קמרון שיחק אז רוז'ה מילה, שהיה אז בן 42. הפרש הגילאים בין מילה לסונג, 24 שנים ו-42 ימים, נותר עד היום לפער הגילאים הגדול ביותר בין שני שחקנים באותה הנבחרת בגביע העולם.
השניים שיתפו פעולה באותו הזמן גם במדי הקבוצה הקמרונים טונר יאונדה.
סונג נכלל בסגלה של קמרון ושותף בכל משחקיה בטורנירי גביע אפריקה לאומות ב-1996 וב-1998. בשניהם לא הגיעה קמרון להישגים משמעותיים.
לאחר מכן זומן על ידי קלוד לרואה לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1998 בצרפת.
סונג עלה בהרכב בכל שלושת משחקיה של קמרון בשלב הבתים, שלאחריו הודחה מהמשך הטורניר.
היא פתחה עם שוויון 1-1 מול , נכנעה 0–3 ל ונפרדה בשוויון 1-1 עם .
בדקה ה-51 של המשחק מול צ'ילה ספג סונג כרטיס צהוב שני והורחק, ובכך היה לשחקן הראשון (והיחיד למעט זינדין זידאן בגמר מונדיאל 2006) שמורחק בשני מונדיאלים שונים.
התואר הבינלאומי הראשון של סונג הגיע בגביע אפריקה לאומות 2000. סונג שיחק בכל משחקיה של נבחרתו, שגברה בגמר על 4-3 בדו-קרב בעיטות עונשין.
סונג כבש את הפנדל האחרון והמכריע בדו-קרב.
שנה אחר כך לא הצליח להעפיל עם נבחרתו משלב הבתים של גביע הקונפדרציות 2001, אך קמרון התאוששה וזכתה שנה לאחר מכן בפעם השנייה ברצף בגביע אפריקה לאומות 2002, בו שימש סונג לראשונה כקפטן הנבחרת.
קמרון צלחה את שלב הבתים במאזן מושלם וללא שערי חובה, והעפילה עד לגמר שם גברה על בדו-קרב פנדלים.
על אף שסונג החמיץ את הפנדל החמישי של קמרון, החמצה של אליו סיסה מהצד השני העניקה לקמרונים את התואר השני ברציפות.
סונג נבחר לשחקן המצטיין של הטורניר.
לקראת מונדיאל 2002, זומן סונג כקפטן הנבחרת לסגל על ידי המאמן וינפריד שאפר.
סונג פתח ושיחק לאורך כל משחקיה של נבחרתו בטורניר עם סרט הקפטן, כשקמרון נפרדה בשוויון 1-1 עם , גברה 0–1 על אך נכנעה 0–2 ל והודחה בתום שלב הבתים.
שנה אחר כך רשמה קמרון הצלחה בינלאומית נוספת, כשהעפילה לגמר גביע הקונפדרציות 2003. סונג עלה בהרכב בשני משחקיה הראשונים של הנבחרת בשלב הבתים, בהם הפתיעה עם ניצחונות 0–1 על ברזיל ועל .
הוא זכה למנוחה כשקמרון נפרדה בשוויון 0-0 מול .
סונג שב לשחק בחצי הגמר, אז גברה קמרון 0–1 על , והוביל את נבחרתו כקפטן למשחק הגמר, בו הפסידה קמרון 0–1 ל משער הזהב של תיירי הנרי.