tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאנשים צריכה להיות הזכות לתבוע במקרה שזכויותיהם מופרות.
דוגמאות- חוקי נירנברג משנת 1935 בגרמניה הנאצית.
הפליה נגד אינדיאנים ואפרו-אמריקאים הייתה מעוגנת בחוקה ארצות הברית עד שהוגדרו בה אחרי מלחמת האזרחים תיקונים וחוקקו מאמצע המאה ה-20 חוקים לאכיפתם.
שלילת אזרחות מהמיעוט המוסלמי רוהינגיה במיאנמר הובילה לרצח עם ב-2017 ולעקירה של למעלה ממיליון פליטים.
בשלב זה קבוצה אחת שוללת את האנושיות של קבוצה אחרת.
חברי הקבוצה המוחלשת מושווים לבעלי חיים, שרצים, חרקים, לכלוך, מחלות, טומאה או חוסר מוסריות.
לא ניתנות להם זכויות אדם או כבוד אישי.
הדה-הומניזציה מאפשרת לרוצחים להרוג מבלי לחוש אשמה ורתיעה.
הצגת חברי הקבוצה המסומנת כלא-אנושיים מאפשרת למבצעי הרצח לתפוס אותו כ"ניקוי" של החברה במקום כרצח.
בשלב זה תעמולת שנאה ושיח שנאה נפוצים בערוצי התקשורת המסורתיים וברשתות חברתיות ומשמשים להכפיש את הקבוצה המדוכאת.
תעמולה זו עשויה אף להיות משולבת בספרי לימוד בבתי ספר.
מלמדים את חברי קבוצת הרוב להתייחס לקבוצה המוחלשת כפחותה מבני אדם וכזרה לחברה שלהם.
הם עוברים אינדוקטרינציה להאמין ש"מצבנו טוב יותר בלעדיהם", דבר שמכין את הדרך להסתה.
כדי להיאבק בדה־הומניזציה, יש להבין את ההבחנה בין הסתה לרצח עם, לבין חופש הביטוי.
על פי סטנטון, יש להתייחס לחברות בהן יש סממנים של רצח עם באופן שונה מאשר לחברות דמוקרטיות.
מנהיגים מקומיים ובינלאומיים צריכים לגנות את השימוש בשיח שנאה ולהפוך אותו לבלתי מקובל תרבותית.
מנהיגים המסיתים לרצח עם צריכים להיות מועמדים לדין בבתי משפט לאומיים.
יש לאסור עליהם נסיעות בינלאומיות ולהקפיא את הכספים הזרים שלהם.
בנוסף יש להגביל או לסגור תחנות רדיו מפיצות שנאה ולחסום תעמולת שנאה המופצת ברשתות החברתיות.
פשעי שנאה ומעשי זוועה צריכים להיענש במהירות.
דוגמאות- היהודים במחנות הריכוז קיבלו מספרים במקום שמות.
ברואנדה בני שבט הטוטסי הושוו בתשדירי רדיו לג'וקים לפני הטבח.
כאשר סיווג וסימבוליזציה משולבים עם אפליה ודה-הומניזציה, הקבוצה הדומיננטית עשויה לפתח אידאולוגיה של עליונות על פני הקבוצה המדוכאת, ובכך ליצור הצדקות לרצח עם ולפשעים נגד האנושות.
רצח עם הוא תמיד מאורגן.
בדרך כלל על ידי המדינה ולעיתים קרובות תוך שימוש במיליציות כדי לספק אפשרות הכחשה של אחריות המדינה.
בשלב זה יחידות צבאיות או מיליציות מאומנות ומחומשות.
זרימת נשק למדינות ולמיליציות מקלה על מעשי רצח עם.
לעיתים משטרי שנאה מאמנים את אלו שמבצעים את רצח העם ומארגנים משטרה חשאית כדי לרגל, לעצור, לענות ולרצוח אנשים החשודים בהתנגדות למנהיגים פוליטיים.
גם בשלב זה ההנעה לתקיפת הקבוצה עוברת אינדוקטרינציה דרך תקשורת ההמונים.
מניעה בשלב הארגון כוללת איסור בחוק של חברות במיליציות רצחניות, שלילה ממנהיגיהם אשרות לנסיעות לחוץ לארץ והקפאת את הנכסים הזרים שלהם.
האו"ם צריך להטיל אמברגו נשק על ממשלות ואזרחים של מדינות המעורבות במקרי רצח עם ולהקים ועדות חקירה.
מערכות משפט לאומיות צריכות להעמיד לדין ולפרק מנשק קבוצות שמתכננות ומבצעות פשעי שנאה.
דוגמאות- דוגמה לשימוש במיליציות כדי לספק אפשרות הכחשה של אחריות המדינה ניתן לראות במיליציות הג'נג'אוויד בדארפור.
דוגמה להכשרה מיוחדת של מיליציות רצחניות היא האיינזצגרופן הנאצים, יחידות חיסול ממונעות שרצחו 1.5 מיליון יהודים במזרח אירופה.
בשלב זה מתונים שיכולים לעצור את תהליך הפילוג הופכים למטרות.
קיצוניים דוחפים את הקבוצות בחברה לריחוק זו מזו.
הם תוקפים את המתונים ומגדירים אותם כאויבי מעמד או קבוצה.
יש שימוש בקמפיינים מסיתים לשנאה ובתעמולה מקטבת.
טרור קיצוני מכוון למתונים, מפחיד ומשתיק את המרכז.
למתונים מהקבוצה הדומיננטית יש הכי הרבה סיכוי לעצור את רצח העם ולכן הם הראשונים להיעצר ולהירצח.
מנהיגים בקבוצה המסומנת הם הבאים בתור להיעצר ולהירצח.
הקבוצה הדומיננטית מעבירה חוקי חירום או צווים שמעניקים להם כוח מוחלט על הקבוצה המסומנת.
החוקים שוחקים זכויות אזרח וחירויות יסוד.
חוקים עשויים לאסור נישואי תערובת או אינטראקציה חברתית.
הקבוצות המסומנות מפורקות מנשק כדי שלא יהיו מסגלות להגן על עצמן וכדי להבטיח שלקבוצה הדומיננטית תהיה שליטה מוחלטת.
מניעה עשויה להיות הגנה ביטחונית למנהיגים מתונים או סיוע לארגוני זכויות אדם.
נכסים של קיצונים צריכים להיתפס, ויש לשלול מהם אשרות לנסיעות בינלאומיות.
יש להתנגד להפיכות על ידי קיצונים באמצעות סנקציות בינלאומיות ובידוד אזורי של מנהיגיהם.
יש להתנגד נחרצות למעצרים של חברי קבוצות אופוזיציה.
במידת הצורך, קבוצות מסומנות צריכות להיות מחומשות כדי להגן על עצמן.
מנהיגי ממשלות צריכים לגנות שיח שנאה מקטב.
בשלב זה מנהיגי המדינה או הקבוצה המבצעת מתכננים את רצח העם ומגייסים תמיכה בו.
פשעים נגד הקבוצה המסומנת מתעצמים לכדי רדיפה במטרה לבודד ולהשפיל את חבריה ויוצרים פחד מפניה.
נעשה שימוש במושגים מוסווים כגון "טיהור אתני" או "לוחמה בטרור".
בונים צבאות, קונים נשק ומאמנים את החיילים והמיליציות.
מנהיגים טוענים לעיתים קרובות ש"אם לא נהרוג אותם, הם יהרגו אותנו" ומסווים את רצח העם כהגנה עצמית.
ישנה עלייה פתאומית ברטוריקה מלהיבה ובתעמולת שנאה במטרה להחדיר לאוכלוסייה פחד מקבוצת הקורבן.
תהליכים פוליטיים כגון הסכמי שלום המאיימים על הדומיננטיות של הקבוצה השלטת בשל האפשרות לקיום בחירות או להעמדה לדין בגין שחיתות, עשויים למעשה להפעיל רצח עם.
מניעה בשלב ההכנה עשויה לכלול אמברגו נשק וועדות לאכיפתם.
וכן העמדה לדין על הסתה וקשירת קשר לביצוע רצח עם, לפי סעיף 3 של אמנת רצח העם.
רשויות אכיפת חוק לאומיות צריכות לעצור ולהעמיד לדין מנהיגים של קבוצות שמתכננות רצח עם.
בשלב זה נעשה זיהוי והפרדת הקורבנות על פי זהות אתנית או דתית ונערכות רשימות מוות.
זכויות האדם הבסיסיות ביותר של קבוצת הקורבן מופרות באופן שיטתי דרך הריגות ללא משפט, עינויים וטרנספר.
יש חובת לבישת סמלים מזהים והחרמת רכוש.
אנשים מופרדים לגטאות או למחנות ריכוז, מגורשים או מוגבלים לאזור מוכה רעב בו הם מורעבים.
רכושם נלקח לעיתים קרובות ומתחילים טבחי רצח עם.
בשלב זה יש להכריז על מצב חירום של רצח עם.
המבצעים מתבוננים האם הטבח נתקל בתגובה בינלאומית יעילה ואם אין תגובה כזו הם מבינים שהם יכולים להמשיך.
אם ניתן לגייס את הרצון הפוליטי של מעצמות גדולות, בריתות אזוריות, או מועצת הביטחון של האו"ם או העצרת הכללית של האו"ם, יש להכין דיפלומטיה נמרצת, סנקציות כלכליות ממוקדות, ואפילו התערבות בינלאומית מחומשת.
יש לספק סיוע לקבוצת הקורבן כדי שתוכל להגן על עצמה.
סיוע הומניטרי צריך להיות מאורגן על ידי האו"ם.
כן יש להכין קבוצות סיוע לגל הפליטים שעתיד לבוא.
בשלב זה מתחיל הרג המוני המוגדר חוקית כרצח עם.
קבוצת השנאה רוצחת את קורבנותיה במערכת אלימה מתוכננת ושיטתית.
הכוח המנחה אינו רואה בקורבנות אנושיים במלואם.
המטרה של מקרי רצח עם טוטליים היא להרוג את כל חברי הקבוצה המסומנת, אך רוב המקרים הם מקרי רצח עם של חלק מקבוצת הקורבן.
אונס המוני של נשים הפך למאפיין של כל רצחי העם המודרניים.
אונס משמש כאמצעי לשנות גנטית ולהשמיד את קבוצת הקורבן.
הרס של רכוש תרבותי ודתי משמש למחיקת קיום הקבוצה מההיסטוריה.
לפעמים רצח העם מביא להריגות נקם של קבוצות אחת נגד השנייה ויוצר מעגליות של רצח עם דו-צדדי.
במהלך רצח עם פעיל, רק התערבות מזוינת מהירה ומוחצת יכולה לעצור אותו.
יש להקים אזורי מקלט או מסדרונות מילוט לפליטים עם הגנה צבאית בינלאומית משמעותית.
כוח רב-לאומי המורשה על ידי האו"ם צריך להתערב אם הדבר אפשרי מבחינה פוליטית.
חטיבת הכוננות הגבוהה הקבועה, כוח התגובה המהירה של האיחוד האירופי, או כוחות אזוריים צריכים לקבל ממועצת הביטחון של האו"ם אישור לפעול.
העצרת הכללית של האו"ם עשויה לאשר פעולה תחת "החלטת ההתאחדות לשלום", החלטה 330 של העצרת הכללית של האו"ם, ששימשה 13 פעמים להתערבות כזו.
אם האו"ם משותק, בריתות אזוריות חייבות לפעול תחת פרק 8 של אמנת האו"ם.
אם מדינות חזקות לא מספקות חיילים, הן צריכות לספק את ההובלה האווירית, הציוד והאמצעים הפיננסיים הדרושים למדינות אזוריות כדי להתערב.
דוגמאות- רצח המוני של החברים המשכילים בקבוצה המסומנת היה בשנת 1972 בבורונדי.
בדארפור, מיאנמר היה אונס המוני של נערות ונשים.
בסרברניצה, בוסניה נרצחו בשנת 1995 כל הגברים והנערים בגיל לחימה.
דוגמאות להרס של רכוש תרבותי ודתי המשמש למחיקת קיום הקבוצה מההיסטוריה ניתן לראות בארמניה בין השנים 1915 ל-1922, ועל ידי ארגון הטרור דעא"ש בין השנים 2014 ל-2018.
הכחשה היא השלב הסופי שנמשך גם לאורך כל רצח העם ותמיד בא אחריו.
מבצעי רצח מנסים להעלים ראיות ומפחידים את העדים.
הם מכחישים שביצעו פשעים כלשהם ולעיתים קרובות מאשימים את הקורבנות במה שקרה.
אם יש סכסוך מזוין מתמשך או מלחמת אזרחים, מעשי רצח עם מוסווים כמאבק בהתקוממות.
המבצעים מונעים חקירות, וממשיכים לשלוט עד שהם מסולקים מהשלטון בכוח, בורחים לגלות, או נתפסים ונידונים בבית דין.
במהלך ואחרי רצח עם, משפטנים, דיפלומטים ואחרים המתנגדים לפעולה כוחנית מכחישים לעיתים קרובות שפשעים אלה עומדים בהגדרה של רצח עם.
הם מתעלמים מראיות, משתמשים במכבסת מילים כמו "ניקוי אתני" במקום בשימוש מפורש בביטוי "רצח עם" ומטילים ספק בנוגע להוכחת כוונה להשמיד קבוצה.
דוגמאות- מנהיגים כמו פול פוט או אידי אמין שאחרי רצח העם ברחו לגלות כדי לזכות בחסינות.
שָׁלָב מאפיינים מניעה 1סיווג אנשים מתחלקים ל"הם ואנחנו".פיתוח הזדמנויות בחברה לאנשים מרקעים אתניים, חברתיים, לאומיים או דתיים שונים לעבוד ולחיות יחד, מה שמאפשר סובלנות והבנה הדדית 2סימבוליזציה"בשילוב עם שנאה, סמלים עלולים להיכפות על אנשים השייכים בעל כורחם לקבוצות מודרות.."איסור חוקי על סמלי שנאה (כגון צלבי קרס) ועל דברי שטנה.
האפשרות למנוע סימבוליזציה תלויה במידת תמיכת הציבור בה.
3 אַפלָיָה "חוק או כוח תרבותי מחריג קבוצות מזכויות אזרחיות מלאות: חוקי הפרדה גזעית או אפרטהייד, שלילת זכויות הצבעה."מתן העצמה פוליטית מלאה וזכויות אזרחות לכל הקבוצות.
איסור אפליה על בסיס לאום, אתניות, גזע או דת 4 דה-הומניזציה "קבוצה אחת שוללת את האנושיות של הקבוצה האחרת.
חבריה מושווים לבעלי חיים, שרצים, חרקים, צואה או מחלות."איסור על הסתה לשנאה או קריאה לרצח, סגירת כלי תקשורת שמקדמים שנאה וענישה על פשעים מבוססי שנאה.
5 אִרגוּן "רצח עם תמיד מאורגן...
לעיתים קרובות יחידות צבא מיוחדות או מיליציות מאומנות ומחומשות.." איסור על חברות במיליציות.
מניעת נסיעות לחו"ל למנהיגיהן, מניעת גישה למימון או נשק, וטיפול באכיפת סנקציות על נשק על ידי האו"ם.
6 קיטוב "קיצונים דוחפים את הקבוצות להתרחק זו מזו...
חוקים שוחקים זכויות אזרח וחירויות בסיסיות." הגנה ביטחונית על מנהיגים מתונים.
סיוע לארגוני זכויות אדם, והטלת סנקציות בינלאומיות על הקיצונים.
7 הֲכָנָה "מתוכנן טבח המוני.
הקורבנות מזוהים ומופרדים בגלל זהותם האתנית או הדתית..." אכיפת אמברגו על נשק.
העמדה לדין על הסתה וקשירת קשר לביצוע רצח עם (בהתבסס על סעיף 3 באמנת רצח העם) 8 רְדִיפוּת "הפקעה, עקירה בכפייה, גטאות, מחנות ריכוז".
יש להכריז על "מצב חירום של רצח עם".
יש להיערך להתערבות בינלאומית מזוינת או לספק לקבוצה המותקפת סיוע משמעותי לצורך הגנה עצמית.
ארגון סיוע הומניטרי לפליטים 9 הַשׁמָדָה "זוהי 'השמדה' עבור הרוצחים משום שהם לא מאמינים שקורבנותיהם אנושיים לחלוטין".
בשלב זה, רק התערבות צבאית מהירה ומוחצת יכולה לעצור רצח עם.
יש להקים אזורי מקלט בטוחים או מסדרונות בריחה לפליטים עם הגנה בינלאומית חזקה.
מכחישים שביצעו פשעים כלשהם.." העמדה לדין על ידי בית דין בינלאומי או בתי משפט לאומיים.
חוקרי רצח עם אחרים התמקדו בתנאים התרבותיים והפוליטיים המובילים לרצח עם.
הסוציולוגית הלן פיין הראתה שככל שהייתה יותר אנטישמיות במדינה מסוימת לפני השואה, כך יותר יהודים נרצחו באותה מדינה במהלכה.
ברברה הארף פיתחה מודל חיזוי סטטיסטי לרצח עם.
מחקרה התבסס על ניתוח 126 מקרים של אי-יציבות פוליטית או קריסת משטר שהחלו בין 1955 ל-1997, כאשר 35 מהם הובילו לרצח עם/פוליטיסייד.
במחקר שהוזמן ממנה על ידי מנהלת המודיעין של ה-CIA בשנת 1998 כחלק מיוזמה למניעה והתרעה מוקדמת מפני רצח עם, זיהתה הרף ששה גורמים המעלים את הסיכון לרצח עם בהינתן כשל מדינתי.
הגורמים שהעלו משמעותית את הסיכון לרצח עם הם: מקרי רצח עם קודמים במדינה, טלטלה פוליטית בהיקף גבוה, משטרים אוטוקרטיים, אליטות פוליטיות שמתבססות על מיעוט אתני, אליטות פוליטיות שיש להן אידאולוגיה מדירה, ופתיחות סחר נמוכה (בידוד בינלאומי).
סטנסון הכיר את המחקר של הארף ומטרת המודל שלו הייתה להציב במבנה תהליכי, את גורמי הסיכון לרצח עם שמצאה במחקרה.
הוא שילב בין גורמי הסיכון שמצאה לבין שלבי המודל שלו.
כך למשל טלטלה פוליטית אליה התייחס מחקרה אופייניים לחברות מפולגות שנמצאות בשלב הסיווג.
חברה בה קיימת אידאולוגיה מדירה של האליטה השלטת אופיינית בשלב האפליה והדה-הומניזציה.
משטרים אוטוקרטיים מטפחים את הארגון של קבוצות שנאה, וחוסר פתיחות לסחר ולהשפעות אחרות מחוץ לגבולות המדינה אופייני בשלב ההכנה לרצח עם.
צ'אד הזלט ביקר את המודל של הרף והמליץ לשלב בין המודל שלה לשלו.
הוא מצא ששניים משש סימני האזהרה שמצאה - רצח עם קודם במדינה ואופי אתני של האליטה השלטת, אינם מנבאים רצח עם.
בניגוד למודל של הארף שהיה ארוך טווח המודל שלו שנועד לחזות את ההסתברות לרצח עם בשנה הבאה במהלך אירוע אי-יציבות מתמשך.
על פי המודל, גורמים חזקים בניבוי זה כוללים אידאולוגיה מדירה של האליטה השלטת, מלחמה בתחילת התקופה, ופתיחות סחר נמוכה.
במשטרים עם רשויות מבצעות שהכוח שלהן בלתי מוגבל, קיום צבא גדול העלה את ההסתברות לרצח עם.
כשהכוח של הרשות המבצעת מרוסן ומוגבל, גודל הצבא דווקא מפחית הסתברות לרצח עם.
על פי מודל זה גורמים נוספים שהשפיעו, אם כי לא עם מובהקות סטטיסטית, הם משטרים לא דמוקרטים (אוטוקרטיה ואנוקרטיה - משטר מעורב או חסר כוח מלוכד), וחולשה ופגיעות של המדינה.
מוזיאון השואה וחוקרים מאוניברסיטת דארטמות' הקימו פרויקט התרעה מוקדמת לרצח עם.
הם מיפו את התנאים שקודמים לרצח עם ובנו מאגר נתונים של כל טבח המוני מאז מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן ניתחו את התנאים שהתקיימו במדינות בהם התרחש רצח עם ועל סמך הניתוח בנו מודל מחשב לזיהוי סיכון עתידי, שמטרתו להתריע בפני קובעי המדיניות.
המודל מנתח נתונים שמהווים אינדיקטורים לאי-שוויון חברתי, עוני וחוסר יציבות כלכלית ומתייחס גם לנתונים על ניסיונות הפיכה אחרונים, רמות סמכותנות, זכויות אזרח, רציחות פוליטיות וקיטוב אתני.
הפרויקט מדרג 162 מדינות לפי הפוטנציאל שלהן להתפרצות טבח המוני חדש בשנה הקרובה.
סטנסון מסכים עם מטרת הדירוג אך לא עם השיטות בהן נעשה שימוש.
לדעתו יש להסתמך על ניתוח אירועים, יותר מאשר על ניתוח נתונים סטטיסטים.
עתיד הוא החלק של קו הזמן שעדיין לא קרה, כלומר המקום בזמן שבו נמצאים כל האירועים שעדיין לא קרו.
במובן זה העתיד הפוך במשמעותו לעבר (הזמן והאירועים שכבר קרו).
מבחינת ציר הזמן הכרונולוגי, העתיד והעבר שניהם מצויים בקצוות הקוטביים של ההווה שהוא האירועים שקורים כעת.
בעת העתיקה מושג העתיד נתפס רק על ידי חלק מהקדמונים.
בימי הביניים עסקו חכמים ופילוסופים בהערכת הזמנים והיחסים ביניהם.
היו אשר סברו, כי אין הווה כלל אלא .
ניסיון לחזות את העתיד העסיק את האדם מאז ומתמיד, כך נוצרו תורות כגון האסטרולוגיה והנומרולוגיה ומוסד האורקל מדלפי ועוד אורקלים רבים יוון העתיקה.
בחיזוי עתידות עסקו נביאים, מכשפים, קוסמים ומפענחי חלומות.
העתידנות המודרנית עוסקת בהשערות לגבי העתיד.
בפיזיקה הקלאסית, העתיד הוא רק מחצית מציר הזמן וזהה לכל הצופים.
בתורת היחסות הפרטית, זרימת הזמן תלויה בנקודת ההתייחסות של המתבונן.
ככל שצופה מתרחק מהר יותר מאובייקט התייחסות, נראה כי האובייקט נע מהר יותר בזמן.
לפיכך, העתיד אינו מושג אובייקטיבי או בלתי תלוי.
תפיסה מודרנית יותר היא עתיד מוחלט, או קונוס האור.
בעוד שאדם יכול לנוע אחורה או קדימה בשלושת הממדים המרחבים, פיזיקאים רבים טוענים שניתן להתקדם קדימה בזמן ובכך שוללים מסע בזמן אל העבר.
מילוא, טוען כי סוד הצלחתו חסרת התקדים של המין האנושי הוא היכולת לתכנן לעתיד, ונקודת המפתח בתולדות האדם היא הרגע שבו נוצרה היכולת הזאת – "המצאת המחר".
עתון 77 הוא ירחון לספרות ולתרבות, שנוסד על ידי המשורר והעורך יעקב בסר בשנת 1977, ומכאן שמו.
כתב העת הוא בין הוותיקים שבכתבי העת הספרותיים בישראל.
עד שנת 2024 יצאו לאור למעלה מ-430 גיליונות.
העיתון נוסד בשנת 1977 ומאז מפרסם ברציפות יצירות בעברית של יוצרים ישראלים, או בשפות אחרות, כמו רוסית, ערבית או יידיש, בתרגום לעברית.
העיתון מוגדר כעוסק בענייני תרבות וחברה, ובתהליכים היסטוריים שעיצבו את גורל העם היהודי ואת המפעל הציוני.
כתב העת מפרסם מדי גיליון ביקורות וסקירות של ספרים חדשים, ונותן במה לזיכרונות, למסות, לסיפורת ולשירה מקורית ומתורגמת.
הירחון יוצא על ידי עמותת "אגודת סופרים ואמנים לקידום הספרות והתרבות", בתמיכה ציבורית של משרד התרבות ושל עיריית תל אביב.
בשנת 2003 היה על סף סגירה עקב קיצוץ של כ-40% בתמיכה שנתן משרד התרבות, אחר כך קיבל גם מימון מעיריית תל אביב והמשיך לצאת.
מאז 2006 עורכי הירחון הם מיכאל בסר ועמית ישראלי-גלעד.
בצד הגיליונות הרציפים, המציגים מגוון של נושאי כתיבה, יוצאים גיליונות ייחודיים המוקדשים לנושא מסוים (לעיתים בהשתתפותו של עורך שותף), כמו גיליונות על שירה מתורגמת מהמזרח התיכון, על שירה עירונית, על חוויית האבהות או על ספרות נשים ("מי מפחד מוירג'יניות", בעריכת תמר משמר).
הירחון מפעיל הוצאת ספרים, בעלת אותו שם, המוציאה בעיקר ספרי שירה והגות.
בהוצאה ראו אור למעלה מ-300 כותרים.
לחולמים בליל גשם – אוסף של מבחר שירים מהשירה הערבית שהופיעו ב"עיתון 77" בשנים 2004-1977.
השירה – האימפריאליזם היפה: משירת שכנינו; לקט תרגומי שירה ערבית, 2010
דקויות, אילנה אבן טוב-ישראלי, 2015
קדיש ניסים, קובץ שירים של קובי נסים, 2019
ממזרח יתפרץ הר געש, אסופת מאמרים של מתי שמואלוף, 2020
סוף מערב, קובץ שירים של יורם בק, 2020
אני שומעת מישהו, קובץ שירים של מיכל בת אדם, 2022
אסתטיקה של אינסוף, הגות קיומית ומרחבית של אבי לויתן, 2022
סמוך לחום הגוף שלך, קרן קולטון, 2024
עת־מול (בשמו המלא, "עת־מול: עיתון לתולדות ארץ ישראל ועם ישראל" הוא כתב עת לתולדות עם ישראל וארץ ישראל, בהוצאת יד יצחק בן-צבי.
עת-מול הופיע לראשונה ב-1975 כשיתוף פעולה בין המכון לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב ומשרד החינוך.
עת־מול החל לראות אור בשנת 1975 כשיתוף פעולה בין המכון לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב ומשרד החינוך.
עורכו הראשון היה הסופר וחוקר ארץ ישראל שלמה שבא, אשר לצדו פעלה ועדת מערכת אקדמית, עליה נמנו מספר חוקרים בולטים מהפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב, כמו פרופ' שלמה סימונסון, שהיה מיוזמי כתב העת.
עת־מול יצא בפורמט פשוט ודל צבע, והמאמרים שפורסמו בו בראשית הדרך עסקו בנושאים יהודיים שונים בישראל ומחוצה לה, כמו עלילות הדם; "הגדת ראשי הציפורים" הנודעת; קרבותיו הכושלים של נפוליאון לכיבוש ארץ ישראל ועוד.
מגיליון 144 (אייר תשנ"ט 1999) עבר כתב העת לידי יד יצחק בן-צבי, והחל לצאת בפורמט מהודר וצבעוני על נייר כרומו.
המאמר הראשון בגרסה המחודשת הוקדש, כמו בגיליון הראשון, להיבטים לא מוכרים למסעו של נפוליאון לכיבוש ארץ ישראל.
בשנים האחרונות עבר כתב העת שינויים נוספים, הן מבחינה עיצובית והן מבחינת התכנים הנדונים בו.
מדי שנה מוקדשים שלושה גיליונות לנושאים נבחרים ומציגים זוויות לא מוכרות ומפתיעות סביב נושא מוביל (מחלות ומגפות בהיסטוריה, מחאות חברתיות, אלטנוילנד אז והיום, עזה והעוטף וכדומה).
חלק מן הגיליונות יוצאים בשיתוף גורמים נוספים (הארכיון הציוני המרכזי, קרן קיימת לישראל, מכללות אקדמיות ועוד).
בין השנים תשע"ב - תשפ"ב העניק יד יצחק בן-צבי את 'פרס עת-מול'.
העיסוק בפרשיות היסטוריות וגאוגרפיות בעת־מול הוא על פי רוב מבט מזווית חדשה ולא מוכרת על האירועים הבולטים הגדולים, תוך הצגת דמויות, סיפורים, מקומות ומסורות המוכרות רק למעטים, וחשיפתן בפני הקהל הרחב.
המאמרים בכתב העת קצרים למדי והם מלווים באיורים, תמונות היסטוריות, מפות, ותצלומים.
כיום יש מדור של חוקרים מהספרייה הלאומית המציגים אוספים ומסמכים מיוחדים ויש מדור טיולים של יואב אבניאון.
עתודה טכנולוגית היא מסגרת לימודים שמעמיד צה"ל באמצעות משרד החינוך לרשות בוגרי כיתה י"ב, בעלי תעודה טכנולוגית.
במסגרת זו, העתודאים דוחים את גיוסם לצה"ל, לומדים בכיתה י"ג לימודי טכנאי, ובאפשרותם להמשיך בכיתה י"ד לימודי הנדסאי (שניהם נלמדים במכללות כלימודים על-תיכוניים, אך אינם נחשבים לתארים אקדמיים).
לימודי העתודה הטכנולוגית מפוקחים על ידי משרד החינוך ותכני הלימודי מפותחים כך שיכשירו את הבוגרים למגוון המשימות שיידרשו למלא במהלך השירות בצבא ובשוק העבודה שלאחר השחרור.
בסיום הלימודים, ולאחר שעמדו בבחינות של משרד החינוך ובהגשה של פרויקט גמר המסכם ומיישם את הידע שצברו, מוענקת לבוגרים תעודת הנדסאי מטעם משרד החינוך במסלול בו בחרו ללמוד.
לימודי העתודה הטכנולוגית מתקיימים במסלולי לימוד מגוונים הכוללים אלקטרוניקה, תוכנה, חשמל, מכונות, אדריכלות ובנייה, קולנוע וטלוויזיה, תעשייה וניהול ועוד.
קיימות מספר תוכניות שמגדירים בצה"ל, ביניהן:
תוכנית "יעד": מיועדת לבוגרי החינוך הטכנולוגי המעוניינים להמשיך ללימודי הנדסאים.
תוכנית "מרום": מיועדת לבוגרי י"ב בנתיב עיוני שברצונם להמשיך ללימודי הנדסאים במגמות מכטרוניקה, אלקטרוניקה או בניין.
תוכנית "רקיע": מסלול לבנות בוגרות כיתה י"ב במסלול עיוני שבו הן ממשיכות ללימודי הנדסאי אלקטרוניקה.
בוגרי העתודה הטכנולוגית מתגייסים לצה"ל בהתאם לצרכיו ומשתלבים בחיילות האוויר, ים, מודיעין, חימוש ובאגף התקשוב.
לאחר הגיוס משתלבים הבוגרים בקורסים ובהכשרות צה"ליות בהתאם לנדרש ובהתאם לתפקיד אותו ימלאו במהלך השירות ובהתאם לצורכי החיל הקולט.
הלימודים בעתודה הטכנולוגית ממומנים (בחלק מהמקרים) על ידי צה"ל.
לימודי העתודה הטכנולוגית מקנים לבוגרים פטור ממבחן פסיכומטרי והכרה בעד 30 נקודות זכות בבואם ללמוד במוסדות להשכלה גבוהה (בכפוף לתנאיו של המוסד בו יבחרו ללמוד).
עתי ציטרון (נולד ב-3 ביולי 1953) הוא במאי תיאטרון ישראלי.
כיהן כמנהלו האמנותי של פסטיבל בת-ים הבינלאומי לתיאטרון רחוב בשנים 2007–2010. פרופסור חבר וראש החוג לתיאטרון באוניברסיטת חיפה בשנים 2005–2009.
ציטרון למד בימוי לתואר ראשון בחוג לאמנות התיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
את לימודי הדוקטורט עשה במחלקה ללימודי המופע (Department of Performance Studies) באוניברסיטת ניו יורק, כשהוא משמש עוזר הוראה לפרופסורים ריצ'רד שכנר (Richard Schechner) ומל גורדון (Mel Gordon).
הוא זכה פעמיים במלגת פולברייט ללימודים ולמחקר תיאטרוני בארצות הברית.
משנות ה-80 ציטרון מלמד במסגרות שונות, מרצה, כותב, מביים ועוסק בניהול אמנותי.
בכל עיסוקיו האמנותיים, הוא מזוהה עם התיאטרון האחר בישראל, בעיקר עם התיאטרון החזותי, וכן חוקר את הקשר בין תיאטרון ניסיוני לבין מופעי פולחן, שאמאניזם וקרנבל בחברות מסורתיות.
ציטרון לימד גם בבית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים, בחוג לאמנות התיאטרון ובתוכנית הרב תחומית של הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב, בבית הספר לעיצוב לאמנויות הבמה בהנהלת רקפת לוי, בשלוחת קולג' ברטון הול של אוניברסיטת לידס, שם ריכז את הלימודים לתואר שני בתיאטרון ובאוניברסיטת ניו יורק.
ציטרון כתב וביים בעיקר בתיאטרון שוליים.
בראשית דרכו כבמאי העלה את ערב שירי האהבה הערבי-עברי, השתדלות נוספת בתיאטרון הקומה השלישית ביפו, עם השחקנים ראתב עאוודה ואירית מוהר והמוזיקאי שלמה בר.
ב-1982 העלה בניו יורק את "תוקע פגיון במחוך שלה" (Plunging My Dagger Into Her Corset) על פי סונאטת קרויצר של לב טולסטוי ויומניה של סוניה, אשת טולסטוי.
ב-1985 העלה תיאטרון בית ליסין את מחזהו, "פן", על חייו של המשורר אלכסנדר פן.
ב-1987 זכה בפרס הראשון של אירועי הרחוב בפסטיבל ישראל על בימוי יצירתו של אלדד זיו, אין זו בן זו: האופרה.
השניים המשיכו לשתף פעולה בבימוי ינתי פרזי בתיאטרון החאן הירושלמי שנה מאוחר יותר.
ניהול בית ספר לתיאטרון חזותי
בין 1993 ל-2000 ניהל ציטרון את בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים.
בשנים אלו פיתח תוכניות לימוד בינתחומיות, יצר קשרים בינלאומיים עם מוסדות דומים ועם פסטיבלים באירופה (תלמידי בית הספר זכו במספר פרסים בפסטיבלים אלה), פיתח תוכנית לימודים אקדמית (בשיתוף עם מכללת דוד ילין) וקידם לימודי ליצנות ומולטימדיה.
בשנים 2001–2004 היה ציטרון מנהלו האמנותי של פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
בתפקיד זה ביקש לבחון מחדש את המושג "תיאטרון אחר" והזמין לפסטיבל אמנים בינתחומיים רבים, שיצרו לראשונה בתיאטרון.
בארבע השנים בהן ניהל את פסטיבל עכו, פיתח ציטרון את הדו-שיח עם תושביה הערביים של העיר ויזם פרויקטים של שיתוף פעולה ערבי-יהודי.
סדנת "שפה משותפת" הפגישה יוצרים משני העמים באמצעות תיאטרון התנועה ההודי.
בקבוצת תיאטרון הרחוב למדו יחד בני נוער ערביים ויהודיים את טכניקות המשחק, המוקיונות והלהטוטנות של תיאטרון הרחוב.
במסגרת התחרות הוצגו דרך קבע הצגות בערבית, ביניהן "פסאתין" של ראידה אדון ו"שינתיאן" של ח'אולה חאג'-דיבסי (פרס ההצגה הטובה ביותר, 2002) – שתיהן בבימוי מאזן גטאס, "האוטובוס" מאת איימן אגבאריה ו"יום בחיינו" של סעדאללה וואנוס בבימוי מוחמד בכרי.
על מכלול יצירתו כבמאי, כיוצר וכמנהל פסטיבל עכו ובית הספר לתיאטרון חזותי זכה ציטרון בשנת 2004 בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה מטעם עיריית תל אביב-יפו.
בנימוקים לפרס ציין חבר השופטים, בין היתר,
בשנת 2006 יצר את הסיאנס של רומיאו – תיאטרון מוזיקה על פי האלבום The Juliet Letters של אלביס קוסטלו ורביעיית ברודסקי.
בגרסה העברית, שעלתה במרכז סוזן דלל ובתיאטרון המעבדה בירושלים כיכב תומר שרון (תומש) ולצידו, חברות הרביעייה הישראלית העכשווית.
גרסה אנגלית של המופע עלתה בפסטיבל בוונקובר בפברואר 2007 והוזמנה להשתתף בפסטיבל הפרינג' באדינבורו.
ב-2008 ביים את מחזהו של ז'ורז' פרק, העלאה במשכורת, במסגרת החוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה.
פסטיבל בת-ים הבינלאומי לתיאטרון רחוב, אותו ניהל ציטרון בשנים 2007–2010, התאפיין גם הוא בבינתחומיות, כשהתוכנית כללה עבודות רבות של אמנים פלסטיים, כוריאוגרפים ומוזיקאים, לצד יצירות של קבוצות תיאטרון רחוב מסורתיות, להטוטנים ומוקיונים.
בשנת 2016 מביים את ההצגה "על אביסו זה לא, תיאטרון בשפת סימנים לחירשים ושומעים כאחד", ההצגה הועלתה בניו יורק ובפסטיבל עכו והיא נבנתה באלתור ומתוך שיתוף פעולה עם המחקר המעבדתי של פרופ' וונדי סנדלר "הדקדוק של הגוף".
המחזה נכתב באלתורים עם השחקנים, והוא מופע שכולל כמה משפטים בלבד הנאמרים בפתיח.
סוכנות עתי"ם ("עיתונות ישראלית מאוגדת"), הייתה סוכנות הידיעות הישראלית היחידה אשר פעלה בין השנים 1950–2006. עתי"ם פעלה כסוכנות חדשות לאומית, כמקובל בארצות רבות בעולם, אך נהגה כגוף עצמאי ואובייקטיבי, המקיים את עצמו ללא כל תמיכה ממשלתית.
סוכנות הידיעות עתי"ם הוקמה בשנת 1950, על ידי 10 גופי תקשורת מובילים באותה תקופה, ביניהם החברות שהוציאו לאור את העיתונים היומיים מעריב, ידיעות אחרונות, הארץ, הצופה, על המשמר, למרחב,דבר, ג'רוזלם פוסט, הבוקר וידיעות חדשות, עיתון זה היה שייך לרשת עיתוני מפא"י שיצאו לאור בשפות זרות.
בשלב מאוחר יותר הצטרף קול ישראל..
מטרתם הייתה להקים סוכנות שתוכל לספק להם ידיעות חדשותיות מרחבי המדינה, בדומה לסוכנויות ידיעות הקיימות בעולם, דיווח עובדתי של אירועים והתרחשויות והפצת מידע ללא פרשנות.
עתי"ם סיפקה את שירותיה לכלי התקשורת השונים בארץ, לסוכנויות ידיעות זרות, ללקוחות מגוונים ובהם משרדי ממשלה, מוסדות ציבוריים ועוד.
עורכה הראשון היה העיתונאי והבלשן חיים בלצן שניהל את הסוכנות בין השנים 1950–1976. הקמת הסוכונות החלה בסוף 1949, כאשר שלושה עיתונים הציעו להקים סוכנות ידיעות ישראלית, כדי לחסוך את העבודה הסיזיפית המקבילה שלהם באיסוף ידיעות.
ב־4 בינואר 1950 פרסמו מכרז לעורך ראשי, אך למרות הפניות הרבות לא מצאו אדם מתאים.
הם פנו לחיים בלצן, שהיה קודם כתב בעיתונים "הצפירה", "הבוקר" ו"הארץ" והחל לעבוד באותה עת כעורך-דין.
בלצן הסכים לקבל על עצמו את התפקיד והקים את הסוכנות במאי 1950, תחילה ללא משכורת.
הסוכנות הפיצה את "בוליטון החדשות" הראשון שלה ב-15 בספטמבר 1950 בחינם (בוליטון מצרפתית: bulletin, תקציר חדשות).
בתחילת 1951 הסכימו כמה עיתונים לשלם בעת השירות ובלצן החל לגייס כתבים ברחבי המדינה.
הסוכנות התאגדה כחברה בשם "עתונות ישראל מאוגדת בע"מ".
בלצן הציע שהשם יהיה "עתים", כראשי התיבות של שם החברה, אך המשורר אברהם שלונסקי מחה מאחר שבאותה עת הוציא לאור כתב עת ספרותי בשם "עתים", והוסכם שלשם הסוכנות יוסיפו גרשיים.
בנובמבר 1951 חתמה על הסכם עם סוכנות הידיעות הבריטית רויטרס להפצת ידיעותיה בישראל, תחת השם המשותף עתי"ם-רויטרס או בקיצור ע"ר.
אחר כך נחתמו הסכמים דומים עם סוכנות הידיעות הצרפתית (סי"ץ), יונייטד פרס אינטרנשיונל, סוכנות הידיעות היהודית וסוכנויות נוספות.
בלצן סירב לחתום על הסכם עם טאס"ס (סוכנות הטלגרף של ברית המועצות) שנודעה בחוסר אמינותה.
בתחילת 1957 החלה "עתי"ם" להפעיל רשת של טלפרינטרים, דרכה הועברו הידיעות למערכות העיתונים.
שירות טלפרינטר בעברית הושק לראשונה ב-31 במרץ 1946, עבור עיתון "הארץ", במטרה לקשר את מערכת "הארץ" בתל אביב עם הסניף בירושלים, אך הוא עושה שימוש במכשיר שהותאם באופן מאולתר לעברית.
בינואר 1961 חגגה "עתי"ם" עשור לקיומה.
באותה עת היא העסיקה כ-30 כתבים, העבירה כ-60 ידיעות ביום והפיצה אותם ל-23 עיתונים יומיים בישראל ול-42 סוכנויות ידיעות ברחבי העולם.
בפברואר 1963 פתחה "עתי"ם" סניף בחיפה, לאחר שהגיעה להסכם עם אגודת העיתונאים של חיפה להגביל את נושאי הסיקור ולא להתחרות בעיתונאים המקומיים.
עוד קודם הוסכם עם אגודות העיתונאים ש"עתי"ם" לא תסקר שורה של נושאים, כדי ללא לפגוע בפעילות העיתונאים בתחומים: דיווחים מהכנסת, ישיבות הממשלה, ישיבות מועצות ערים, הוועד הפועל של ההסתדרות, ענייני צבא וספורט.
ביוני 1968 נחתם בין הסכם בין משרד החוץ ובין סוכנות עתי"ם, לפיו קיבלה תשלום עבור ניסוח והפצה של ידיעות חדשותיות ביוזמת משרד החוץ.
ההסכם נשמר בסוד במטרה לא לפגוע בתדמית של הסוכנות ככזאת המספקת מידע בצורה אובייקטיבית.
ההסכם נחשף ב-2017 בעקבות מחקר של מכון עקבות.
בפברואר 1971 ערכה "עתי"ם" אירוע רב משתתפים לציון עשרים שנה לפעילותה, בו נכחו סגן ראש הממשלה יגאל אלון, שר הביטחון משה דיין, שר התחבורה והתקשורת שמעון פרס, שופטים, ראשי ערים ושגרירים.
האירוע שיקף את חשיבות הסוכנות באותה עת ומעמדה בישראל.
עתים גם הפעילה שרות מיוחד של ידיעות מהעולם הערבי בשם עתים-מזרח.
מקור הידיעות הגיע באמצעות דובר צהל על בסיס חומר מיחידת 8200.
ב-1976 החליפו העיתונאי אלתר ולנר כמנהל הסוכנות.
ב-1998 החליף את ולנר בתפקידו העיתונאי חיים נוי.
ב-2003 החליף את נוי תנחום גורביץ'.
עתי"ם כשלה בלהתאים את שירותיה לעידן האינטרנט ולשינויים שהתחוללו בשוק התקשורת המקומית.
במשך שנים לפני סגירתה החלה לקרטע בפעילותה, בין היתר בשל סגירת כלי תקשורת.
היו שטענו כי לבעלי הסוכנות, קרי חברות התקשורת הישראליות, היה אינטרס לא לקדם את הסוכנות ולהחלישה, כיוון שהיא בעצם פעלה כמתחרה שלהם.
הן רשות השידור והן גלי צה"ל חדלו מלהשתמש בשירותי הסוכנות עקב בעיות תקציב.
מיד אחר כך "ידיעות אחרונות" ו"מעריב" החליטו לא להמשיך בהתקשרות עם עתי"ם, והמפרק הגיש תביעה נגדם על הפרת חוזה.
סגירתה נמנעה בעקבות רכישתה בידי צביקה גנות ושאול גולן, בעלי חברת אטלס להפצת עיתונים, תמורת 300 אלף שקל.
גולן וגנות התחייבו להפעיל את הסוכנות ולהמשיך להעסיק את העובדים הוותיקים בה.
הם מינו את ענת שיחור-אהרונסון, כתבת לעניינים מדיניים ומשפט בסוכנות למנהלתה.
בעקבות הרכישה ניסתה החברה להתרחב לתחומים נוספים, וגויסו עובדים חדשים, בהם רפיק חלבי כעורך חדשות, ושודרג אתר האינטרנט של החברה, ואף החלו לתבוע אתרי אינטרנט שהשתמשו בכתבות של הסוכנות ללא רשות.
ב-2004 החלה להפיץ ידיעות בשפה האנגלית, באמצעות החברה האמריקאית Federal News Service.
למרות המאמץ לחדש את ימיה, לא הצליחה החברה בבעלות החדשה להתרומם.
עובדי החברה לא קיבלו את משכורותיהם בזמן, והם החלו להתאגד כדי לנסות להעביר את בעלות החברה לידיהם ולמצוא משקיע חדש, כדי להמשיך ולהפעיל את החברה.
בדצמבר 2006 הפסיקה החברה את פעילותה ו-15 העובדים קיבלו מכתבי פיטורים.
חלק מהעובדים המפוטרים הקימו סוכנות ידיעות חדשות בשם "יומא" ביחד עם איש העסקים יובל בן נון, וגויסו אליה כ-15 עיתונאים, אולם החברה הצליחה לגייס רק שני לקוחות מרכזיים, פורטל MSN וערוץ העברית של משרד הקליטה, וכעבור מספר חודשים הפסיקה גם היא לפעול.
ב-2010 הוקמה סוכנות הידיעות תצפית, הפעילה עד היום.
עֵת שַׁעֲרֵי רָצוֹן לְהִפָּתֵחַ או עוקד והנעקד הוא פיוט הנאמר על ידי הספרדים ועדות המזרח וגם יהדות תימן בתפילת ראש השנה.
יש הנוהגים לאומרו לפני תקיעות השופר שבין תפילת שחרית לתפילת המוסף ויש הנוהגים לאומרו בעת פתיחת ההיכל.
בחלק מעדות המערב וצפון אפריקה הוא נאמר גם לפני תפילת מנחה של יום כיפור, בשעה שבה על פי המסורת נערכה העקידה.
בנוסח איטליה ולוב הוא נכלל בסליחות בתפילת נעילה של יום הכיפורים.
יש אף קהילות הנוהגות לאומרו עבור יולדת במהלך הלידה.
הפיוט חובר על ידי המשורר רבי יהודה בן-שמואל אבן-עבאס (יליד פאס) במאה ה-12.
הפיוט פותח בשורות המבטאות את הרעיון המרכזי בפיוט, הזכרת עקידת יצחק ביום הדין, הוא ראש השנה, ממש לפני תקיעת השופר, כאירוע מלמד זכות:
הפזמון החוזר (רפרן) בפיוט הוא המילים המזכירות את שלושת השותפים בעקדה:
האותיות הראשונות בכל בית בפיוט יוצרות אקרוסטיכון של שם המחבר: "עבאס יהודה שמואל".
הפיוט מגולל את סיפור עקידת יצחק תוך הרחבת היריעה המקראית (בראשית כ"ב, א-יט).
לצד השתלשלות האירועים, הפיוט מעניק קול לנקודות המבט השונות של כמה גיבורים בסיפור העקידה: אברהם כ"עוקד", יצחק כ"נעקד", ושרה – שנוכחותה מורגשת דרך דאגתו של יצחק נוכח תגובתה לבשורה.
אפילו המזבח זוכה למקום כדמות רקע פסיבית אך טעונה ודרמטית.
הטקסט מתאר את תגובתם של מלאכי המרכבה אשר אינם יכולים לעמוד מנגד מול המראה הנורא.
המילה "ויהמו" מבטאת סערת רגשות ורעש פנימי של פחד וחמלה, כששואלים בנדבה ומתחננים לאל עבור "שר צבא", כינוי ליצחק במדרש.
המלאכים מציגים את דרישתם כצורך קיומי: "אנא תנה פדיום וכופר הבה", כלומר, בקשה למציאת תחליף לקורבן האדם, מתוך הבנה שהשלמת העקדה במוות תהיה הרסנית לעולם כולו.
הדימוי העוצמתי "אל נא יהי עולם בלי ירח!" מהווה את ציר המשמעות המרכזי בבית זה, כאשר יצחק נמשל לירח – המאור הקטן המאיר את החשיכה.
הירח מהווה סמל למחזוריות ולהמשכיות הדורות.
דרך תחינה זו, מבוטאת החרדה הקיומית מפני קטיעת שרשרת הדורות בגלל מות בנם היחיד של אברהם ושרה, תוך התייחסות אסוציאטיבית להבטחת האלוהים בברית בין הבתרים כי זרעו של אברהם ירבה כ"כוכבי השמיים".
המלאכים בטענתם מחזקים את התחושה כי הריגת יצחק תגזור על העולם חשיכה רוחנית, שכן עקידתו של אחד משלושת האבות לכאורה סותרת את הייעוד ההיסטורי של עם שלם, שאמור להיות "אור לגויים".
יצחק מסמל בכך לא רק דמות פרטית, אלא הדמות המבטיחה את קיום האומה המאירה את העולם.
סיפור העקדה שבפיוט מלווה בדברי תפילה.
ייעודו, כפיוט לראש השנה, מביא את הפייטן לנצלו לבקשת רחמים וסליחה בזכותם של העוקד והנעקד, ולכן הפיוט מביא את הקהל לרגשות עזים.
יש המבארים את הרגש המיוחד שבפיוט הזה בעקבות הטרגדיה שעבר המחבר, כאשר בנו סמואל אל-מוגרבי, התאסלם באזרבייג'ן בשנת 1163. אולי צערו של האב משוקע בתוך הפיוט, הרווי כאב, הוא הריגוש האמיתי שחשים בפיוט זה.
במספר קהילות היה נהוג לשיר לפני פיוט זה את פיוטו של הרמב"ם "אני מזכיר היום חסדי אבותי".
משה בר אשר כותב כי היה מנהג אצל יהודי צפון אפריקה לקרוא פיוט זה בשעה שבה האישה כורעת ללדת, ונשקפת סכנה לחייה ולחיי העובר.
באותה העת היו מזעיקים מספר גברים, או אף כיתת ילדים עם מלמד, וכאשר צירי לידה אחזו את היולדת היו קוראים את הפיוט.
במקרה בו התקשתה היולדת היו גם תוקעים בשופר, וכך עשו עד שהתינוק נולד.
מסיבה זו היו נשים שבתודעתן זיהו את תהליך הלידה עם סיפור העקדה.
מספר זמרים שרו את הפיוט:
הזמר שלמה ארצי באלבומו "עת שערי רצון להפתח".
הזמר אהוד בנאי באלבומו "שיר חדש".
הזמרים יואב יצחק וחיים ישראל.
בשנת 1996 כתב אהוד מנור טקסט על פי הפיוט.
השיר הולחן ובוצע על ידי מאיר בנאי באלבום מנגינת הנדודים.
ב-2012 שיתף ארז לב ארי פעולה עם יוני גנוט באלבום "אות לאות", שבו ביצע לב ארי לחן שהלחין גנוט לפזמון "העוקד והנעקד והמזבח".
להקת המטאל סיילם באלבומה "Playing God and Other Short Stories" (כרצועת בונוס).
ביצוע זה אינו כולל את הבית האחרון של השיר העוסק בגאולה.
בשנת 2012 הוציא גיא זו-ארץ אלבום משותף עם אחיו רועי זו-ארץ בשם "לדינו ופיוט מבית אבא", ובו שירים בלאדינו לצד פיוטים, ביניהם גם עת שערי רצון להפתח.
הזמר והיוצר גבריאל בלחסן כלל את השיר העוקד הנעקד והמזבח באלבומו השלישי בשדות שיצא בשנת 2006. בנוסף, בלחסן הקליט עם אחיו ידידיה בלחסן קטע אינסטרומנטלי הנקרא "כיפור" המבוסס על לחן הפיוט עצמו.
אודהליה ברלין ב-2018 הוציאה את השיר באלבום "אשאלה ממנו", המבוסס על המופע "אוחילה", ובו שירים וניגונים לימי תשובה.
הזמר והיוצר יובל מנדלסון מצטט את הפיוט בסוף שירו "הר הגולגולת" שעוסק ברצח מוחמד אבו ח'דיר והופיע באלבום "יובל מנדלסון והמסע לפולין" שיצא בשנת 2019.
הראל טל הוציא את השיר יחד עם ישיבת תורת חיים במנגינת יהודי מרוקו.
הזמרת יובל דיין בביצוע לקראת ראש השנה תשפ"ו
להלן קטע מתוך הסרט "שנה בשנה", בימוי והפקה יצחק ש' רקנטי:
עת לקרוע ועת לתפור (במקור: A time to rend, a time to sew) הוא ספרה השלישי של הסופרת והמתמטיקאית החרדית מלכה שפס, הכותבת תחת שם העט רחל פומרנץ.
עלילת הספר עוסקת בקונפליקט של שילוב העולם היהודי והעולם האקדמי והוא מתאר במידה רבה את חוויותיה של הסופרת ביחס לקונפליקט זה.
הספר נמכר בלמעלה מעשרת אלפים עותקים באנגלית ובעברית.
בטי ולין הן שתי אחיות שגדלות במשפחה אמריקאית-יהודית-חילונית קלאסית.
בטי, המונעת בשאיפותיו של אביה המרדים להוכיח את יכולתה כאישה קרייריסטית יחד עם רצונו לראות את ביתו כרופאה הממשיכה את דרכו, פונה ללימודי רפואה מתוך שאיפה להתמחות כמנתחת.
תוך כדי לימודיה בקולג' מתחילה בטי להתקרב ליהדות, בעקבות סטודנט דתי לרפואה בשם מייק טרייגר שהזמין אותה לבוא לבית הלל כדי להיווכח שהאורתודוקסיה לא שבקה חיים.
התקרבותה ליהדות מקבלת תגובה צוננת ביותר מאימה ואחותה, לין, הלומדת משפטים ואישיות אסרטיבית ביותר.
אביה שגדל במשפחה דתית אך התרחק מהדת מקבל לעומת זאת את דתיותה בסובלנות והבנה ומודה בפניה שהעולם היהודי חסר לו.
לאחר שלוש שנים של לימודי רפואה מגיעה בטי לביקור בישראל, טיול שתכננה מזה זמן רב.
באחת השבתות, תוך כדי חיפושיה אחר בית כנסת בו תוכל להתפלל היא פוגשת אישה בשם גב' סגל, המזמינה אותה לסעודת השבת של הבוקר.
גברת סגל מפנה את בטי לרבנית שונהיים המלמדת בסמינר לבעלות תשובה דוברות אנגלית.
בטי נענית להצעתה של הרבנית שונהיים והיא מתחילה ללמוד בסמינר.
אווירת הסמינר שבה חברותיה מתארסות בזו אחר זו מחזירה אותה להרהורים אודות נישואין והיא מתחילה לשקול מחדש את נחישותה אודות קדימותה של הקריירה לנישואים ובשיחה עם הרבנית שונהיים היא מפרטת לה את חששותיה אודות האפשרות המטרידה של הרס הקריירה שלה העלול לקרות במידה והיא תתחתן.
לבסוף מוצאת את עצמה בטי יוצאת עם נתן, בחור אינטליגנטי ומרשים, בעל תשובה אמריקאי בעצמו מזה שבע שנים השואף להיות רב.
לאחר שהם יוצאים כחודש מציע לה נתן נישואים.
אף על פי שבטי מעוניינת לענות בחיוב הרי שהיא חוששת לסכן את לימודי הרפואה שלה משום שהיא טוענת שעלולים להתייחס לנישואיה בשלב זה כאל רשלנות, דבר שעלול לסכן, בשלב מכריע כל כך של הקריירה עליה היא עמלה שנים, את כל שאיפותיה.
היא עונה בשלילה וחוזרת כמתוכנן לארצות הברית.
בבית החולים מוצאת את עצמה בטי נאבקת עם עקרונותיה כיהודיה דתייה ובין דרישות הממונים עליה ונקלעת לשיחה עם ד"ר הוכברג השואל אותה בצורה ישירה האם היא תעדיף לפעול על פי מצפונה היהודי או הרפואי בתור רופאה יהודית אורתודוקסית ומצהיר שאין מקום לנקיפות מצפון דתיות כרופאה.
הוא מודיע לה שהוא מתכוון לשלוח חוות דעת שליליות לגביה לבתי חולים אליהם מנסה בטי להתקבל.
לין שכעת היא עורכת דין רודפת צדק נוסעת לישראל ופונה לסמינר לבעלות תשובה בו למדה אחותה בטי מתוך מטרה ללמוד את 'שיטות העבודה' של מנהליו ולגרום לאחותה לנטוש את הדת.
אך במקום לחשוף את תרמיותיו של הסמינר לין בעצמה חוזרת בתשובה ונשארת בירושלים לתקופה נוספת והופכת לחרדית בצורה קיצונית אף יותר מבטי.
בסופו של דבר בטי מתחתנת עם מאיר כהן, חברו של נתן מהישיבה שחזר לארצות הברית מתוך מטרה להשלים את הקריירה המתמטית שלו ואף הוא מוצא את עצמו נאבק בזהותו כחרדי-מתמטיקאי השואף לקבל קביעות באוניברסיטה.
לין חוזרת הארץ לשנה שלישית בסמינר יוצאת עם מספר בחורים.
היא חשה שאישיותה הפמיניסטית והאסרטיבית מאיימת על הבחורים הפוטנציאלים.
בסופו של דבר היא נשאת לשמואל, אלמן עם ארבעה ילדים וחרדי מבית, ועובדת כעורכת דין.
בטי - בחורה הלומדת רפואה, חוזרת בתשובה, אשר מתבלטת אודות תפקידה כאישה חרדית וקריירה.
לין - אחותה של בטי, בחורה אידיאליסטית ואסרטיבית הלומדת משפטים ומתנגדת לדת.
בסופו של דבר חוזרת אף היא בתשובה.
עת הזמיר הוא רומן מאת חיים באר שיצא לאור בשנת 1987 במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת "עם עובד".
הספר מספר את סיפורו של נחום גבירץ, מתבגר רגיש, המתגייס לצה"ל ומוצא את עצמו ביחידת הרבנות הצבאית בתקופה שלפני מלחמת ששת הימים.
דרך הדמויות שפוגש גבירץ, מתאר חיים באר את תקופת הנביטה של ההוויה המשיחית, וגישות תפיסתיות ודתיות שונות לגביה.
נחום גבירץ, מתבגר רגיש, מתגייס לצה"ל ומגיע ליחידת הרבנות הצבאית ביפו.
היחידה מונהגת על ידי יהודה לייב שובין, חסיד קאלושין שהצטרף לצה"ל בשנותיו הראשונות, כשמעמד החרדים במדינה ובחברה עוד לא היה ברור, כדי לנסות לדאוג לחרדים בצבא.
שובין אינו רואה בתפקידו בצה"ל משמעות מעבר למקור לחלוקת טובות הנאה למקורביו, הן ממניעים אישיים, והן מתוך תפיסה אידאולוגית של נאמנות לחסידות ממנה צמח.
סגנו, נתן קלר (שעברת את שמו לנתן מבצר), משתמש בכך כדי להדיחו.
גבירץ, שמילא תפקיד קטן אך חיוני בהדחה, מוצא את עצמו במפתיע עוזרו האישי של מפקד היחידה החדש.
במבצר מפעפעת תחושה חזקה אך לא ממוקדת של גדלות, והוא מחפש בצורה קדחתנית את תפקידה של הרבנות הצבאית, ושלו, בעיצוב צה"ל.
מבצר מושפע מגורמים שונים וסותרים:
מפקדים קרביים צבאיים שאותם הוא פוגש, שבתקופה זו הם רובם ככולם חילונים שייחסם לרבנות הצבאית נע בין התעלמות לזלזול משועשע
תלמידי הרב צבי יהודה קוק, אשר מהספר משתמע שהם מייצגים את מקימי גוש אמונים בתקופה לאחר זו שהספר מדבר עליה
אנשי ימין קיצוני, לדוגמה יוצאי לח"י
עקב רגישותו וחוסר ביטחונו, גבירץ בתחילה מוקסם ממפקדו ונגרר אחרי יוזמותיו, אך עם הזמן מתפכח ומזהה במפקדו אדם כוחני וגס רוח מבחינה אישית, ותזזיתי ומנכס רעיונות מבחינה אידאולוגית.
גם גבירץ מושפע מגורמים שונים וסותרים:
רובי וזיסר, שני קברני היחידה, אשר נוטלים אותו תחת חסותם.
שניהם מייצגים גישה מפוכחת ללאומנות דתית, וזיסר אף שמץ חילוניות
ספרים ושירים שאותם הוא קורא, לדוגמה ספרי סול בלו
בני ברימר, חבר ילדות אשר למד עם גבירץ בתיכון, עבר לישיבת מרכז הרב, והמשיך לנח"ל המוצנח, ואשר מייצג את תפיסת המשיחיות הדתית המייחלת לפרוץ מלחמה
חברי ילדות, אנשי שכונה, ואנשים העוברים ביחידה, המייצגים תפיסות חרדיות קלאסיות
רחלי, חברתו של גבירץ, אותה הוא פוגש במהלך אותה התקופה, אשר מעניקה משמעות חדשה לחייו מחוץ למסגרת הרעיונית הדתית.
החיכוכים בין גבירץ למבצר מתלקחים לריב גלוי, וגבירץ משולח מהיחידה בירושלים לשירות במובלעת הר הצופים.
הספר מסתיים עם פריצת מלחמת ששת הימים וכיבוש ירושלים.
בפרוץ הקרבות, משויך שוב גבירץ לרובי וזיסר, קברני היחידה.
עם כיבוש ירושלים, מופיע שוב מבצר, אשר מופיע כמנצח אשר תועד כמשתתף בקרבות בעזה, ופוקד על גבירץ להצטרף אליו לקראת כיבוש המקומות הקדושים בירושלים.
הקברנים מנסים למנוע מגבירץ ללכת, אך הוא מתעלם מהם, ומצטרף למפקדו.
שוב נוכח גבירץ בתכונות מבצר, אשר מפגין בערבוב אומץ לב ויוזמה יחד עם גסות לב ואטימות.
את הסצנה האחרונה בספר, תיאר המחבר כ"משימה משיחית הזויה במרומי הר הזיתים, שממנה גבירץ לא ישוב."
דעות המבקרים על "עת הזמיר" היו מעורבות.
חוקר הספרות גרשון שקד הביע אכזבה מהספר באומרו:
התזה של היצירה מובנת מיד וצפויה מראש.
באר אינו מנסה להבין את הכוחות הפועלים הבנה פסיכולוגית אמיתית.
עת הזמיר היא סאטירה פוליטית פשוטה ולדאבוני, גם לא מצחיקה ביותר על העולם הדתי והחרדי והניגודים הפנימיים הקיימים בעולם זה.
לעומתו, מבקר הספרות חיים נגיד החמיא לספר:
ספר מתוחכם, עשיר התבוננויות, עתיר משמעויות ואקטואלי, תוך כדי סיפור ההיסטוריה הפרטית של פינה קטנה ונידחת – הרבנות הצבאית של מדינת ישראל – הוא מאיר תקופה ומעניק פשר להתרחשויות שרגליהן נטועות בישראל שלפני כשלושים שנה, שיניהן נוגסות בנו עתה, וסופן מי ישורנו.
מבקר הספרות יוסף אורן התלהב אף הוא מהספר וכתב: "ספרות הסאטירה העברית התעשרה ברומאן סאטירי-הומוריסטי שכבר מזמן לא נכתבה יצירה ברמתו ובאיכותו".
בחוגי הימין הדתי-לאומי נתפסה ההשקפה הפוליטית שביסוד הספר כבגידה.
הלל ויס כתב על באר, בעקבות הספר: "מין מלשין ו'מויסר' שניאות, תמורת הכרה ציבורית ומיסוך אוטומטי של כישלונות, לגלות את חרפת הדתיים לסוגיהם - יהיו אשר יהיו".
באר עצמו התייחס לכך בראיון משנת 2017:
זה שהספר התקבל בעוינות נוראה מהכיוון הדתי־לאומי זה בסדר.
לזה חיכיתי, ואולי אפילו ציפיתי.
הם ראו בי בוגד מבית.
מבקר ספרות דתי פגש אותי ברחוב ואמר לי - אם היה לי עכשיו אקדח, הייתי הורג אותך.
אבל מי שלא קיבלו ולא הבינו את הספר היו אנשים סביבי, מחוץ למגזר הדתי.
הביקורת היו איומות ונוראות, ללא מידה של חסד, ומאוד נפגעתי.
הציבור אז לא הבין את עוצמת הכוח שבונה הציונות הדתית, שבנט בעיניי הוא ראש החץ שלה עכשיו - וגם הוא ינשור מתישהו ויגיעו גרועים ממנו".
באר סיפר על המניע לכתיבת הספר:
את "עת הזמיר" למשל כתבתי כי נשאתי מערכת שלמה של חוויות נוראות מהשירות שלי ברבנות הצבאית, וידעתי שאני לא יכול לעבור לסדר היום מבלי שאקח את החוויות האלה ואארוז אותן בדרך שלי – כלומר במילים – כדי להתמודד איתן.
בריאיון לצור ארליך בשנת 2011 אמר באר:
עת הזמיר נכתב מתוך כעס, ואמנות צריכה להיכתב מתוך פיוס.
עליך להודות בחולשות של הגיבורים שלך, לא לכעוס עליהם.
זה ספר של תקופת ההשכלה: כמו שיל"ג כעס על הרב ופסי המדקדק בקוצה של יו"ד, כך אני כעסתי.
אישית אני חושב שזה הספר הכי מעמיק שלי.
אבל הוא היה צריך להיכתב במפתח מוזיקלי אחר.
הרבה שנים עברו מאז, וזה עדיין הספר שהכי הרבה אנשים זוכרים וממשיכים לקרוא, וכמעט אין מי שנשאר שווה נפש כלפיו.
הוא היה נכון לזמנו, בתהליך הכתיבה.
אם הוא נכון היום ולמי – לא יודע.
בריאיון ליוני ליבנה בשנת 2017 אמר באר:
אחרי ההתקבלות החמה של הרומן 'נוצות', אזרתי אומץ לכתוב את הספר הכי חשוב שלי, לדעתי, 'עת הזמיר', שיצא ב־87'.
ספר פוליטי, חברתי, עם אמירה ברורה ואולי ברורה מדי, שביקש לתאר את הצמיחה של הציונות המשיחית הדתית, שהיום אנחנו רואים את הפירות שלה בדמות נוער הגבעות והמחתרת היהודית.
שם הספר נלקח מהפסוק .
יצחק הררי מציין שקריאה פשטנית של מקור זה "מטעה לחשוב כי לפנינו יצירה חדורת אופטימיות, רוויית רוח אביב ושירה", ומוסיף יש לזכור את הפרשנות לפיה "מדובר גם בעת הזמירה, עת הקיצוץ בנטיעות, וזמירה מפורשת כמלחמה".
שם הספר באנגלית, "The Time of Trimming", מבסס פרשנות זו.
חנה דויד רואה ב"עת הזמיר" רומן עשיר ורב פנים, ומציעה לו שלל אינטרפרטציות:
רומן חברתי: "עת הזמיר" משקף תמונה חברתית של היהדות האורתודוקסית לגווניה, בישראל בשנות ה-60 של המאה ה-20, והשפעתה על החברה הישראלית בכללה.
רומן מפתח: הרומן מכיל תיאור קפדני של המציאות שעל רקעה מתרחשת עלילתו, ומבקרים אחדים זיהו את דמויותיו עם אנשים בשר ודם בני אותה תקופה.
הערה בפתח הספר מכחישה כל זיקה "אל אותם אנשי-שם רבי-התהילה המתהלכים בתוכנו במלוא הדרם" – הערה שניסוחה האירוני רומז להיפוכו של תוכנה.
בין שלל השמות הבדיוניים המאכלסים את הסיפור מופיע גם שם לא בדיוני, "חיים'לה באר, ששירת גם הוא ברבנות הצבאית", הלא הוא מחבר הספר, חיים באר, שאכן שירת בשירות חובה ברבנות הצבאית בשנים 1963–1965.
רומן אידאולוגי: גיבורי הרומן מייצגים אידאולוגיות של זרמים שונים ביהדות האורתודוקסית, מ"גוש אמונים" ועד לנטורי קרתא האנטי-ציוניים.
דויד מדגישה כי "חשיבות הספר היא בהיותו הרומן העברי הראשון שמתאר קשת כה רחבה של זרמים ביהדות הדתית".
רומן פסיכולוגי: דויד מוצאת הסבר פסיכולוגי להתנהגותן של הדמויות המתוארות בספר, ומציינת: "כל הדמויות שסביבן בנויה העלילה הן דמויות בשר ודם, שניתן להסביר את מניעי התנהגותן בהתאם להסכמות פסיכולוגיות ואף לצפות אותה על סמך המידע שנמסר בסיפור".
בכך היא מתנגדת לגרשון שקד שטען כי "באר אינו מנסה להבין את הכוחות הפועלים הבנה פסיכולוגית אמיתית".
רומן התחנכות: "עת הזמיר" מתאר את ההתפתחות של גיבורו – נחום גבירץ – בפירוט רב, וכמו כן הוא מתאר את התפתחותם של נתן מבצר ובני ברימר.
לא ייפלא אפוא שמספר מבקרים תיארו את הרומן כניסיון לבניית רומאן התפתחות.
הספר מתאפיין בעושר לשוני, במסגרתו מתאפיינים הגיבורים גם באופן דיבורם.
עמד על כך חיים נגיד:
באר קשוב ללשונות השונות של גיבוריו.
טויטו, הנהג הסמוך ללשכת הרב הפיקודי, יודע כי מדי בוקר שקועים אדונו ובאי חצרו במה שהוא נכנה "זיצונג", ואילו הפקידה החילונית תדבר בשפת הזמן והמקום שלה, ממש כשם שלשונו הוולגרית של מבצר תעיד על אופיו.
כיאה לסיפור העוסק ברבנות הצבאית, משובץ דיבורם של גיבוריו בביטויים מהמקורות, המובאים לעיתים בצורתם המקורית, לעיתים בשיבוש מודע, ולעיתים בשיבוש שאינו מודע, המעיד על דלותו הרוחנית של האומר.
בשפתם של הגיבורים משולב גם סלנג צה"לי, שהרי הסיפור עוסק ביחידה צבאית.
את שילובם של שני מאפיינים אלה מתאר המספר בתיאור לשונו של נתן (נוסקה) מבצר:
שלא כלשון קודמו, שהשומע יכול להבחין בה לעיתים בהד של תורה, הייתה לשונו של נוסקה דלה וחסרת רגש, משובצת בפסוקים שלא כצורתם, בביטויים משפת העיתונות, בראשי תיבות ובמלות סלנג שנקנו במשיכה מן הנהגים אתם התרועע ובמושבי הקצינים שבהם ישב.
בספר מדרשי שמות רבים, של שמות גיבורי הסיפור ושל אחרים:
ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, דחק ברב הצבאי יהודה לייב שובין לעברת את שמו:
על חנה, בת הזקונים של הרב שובין, מסופר "ששמה הצפין בתוכו באקרוסטיכון את שלוש המצוות שבת ישראל כשרה חייבת בהם: חלה, נידה והדלקת הנר."}}
על בנימין ברימר מסופר כי "רבים טעו בשמו וחשבו כי הוריו, שנולד להם לעת זקנתם, קראו לו על שם צעיר בניו של יעקב", ובהמשך מסופר מקור השם: "היא קראה לו בנימין על שם בן-ציון ומינה, אחיו ואחותו, שגופותיהם הקטנות נחו בקבר אחים בחברון".
הרב שובין מספר לאשתו על רב "שאינו בוש להזדקק בדרשותיו לאיזה אופיצֶר שוודי או דני ששמו הסרן קירכֶה גור", ועל כך עונה הרבנית, "בושה וחרפה, להזכיר בבית כנסת ערל הנושא שם של כנסייה נוצרית".
לאחר מכן מגלה המספר לקורא שמדובר בסרן קירקגור.
עת שערי רצון להפתח הוא אלבום שיצא ב-1975. האלבום כולל 14 פיוטים לימים הנוראים.
עם האמנים המבצעים באלבום נמנים שלמה ארצי, לוליק וגדעון גרייף.
שם האלבום לקוח מהפיוט "עת שערי רצון להפתח" הנכלל בסליחות.
רוב הפיוטים נכתבו על ידי מחברים לא ידועים והם מהמקורות למעט מה שמצוין.
הלחן בכל הפיוטים הוא לחן עממי.
עִתּוֹנֵנוּ היה עיתון ילדים פופולרי שראה אור בין השנים 1931–1937.
הגיליון הראשון של "עתוננו" ראה אור בתאריך י' כסלו תרצ"ב (20 בנובמבר 1931), ובתחילת דרכו הודפס אחת לשבועיים בירושלים.
בשנותיו הראשונות היה הוא עיתון הילדים העצמאי היחיד שהתפרסם בארץ, עד להופעתו של בוסתנאי לנוער בעריכת הסופר יעקב חורגין בשנת 1934. בשנה השלישית להפצתו עברה המערכת לתל אביב והעיתון הפך לשבועון.
בחודשי הקיץ המערכת הייתה יוצאת לפגרה עד להתחדשות שנת הלימודים.
בסך הכול התפרסם העיתון לאורך שש שנות לימודים, עד אשר נסגר בשנת תרצ"ז.
שנות הופעתו של העיתון מקבילות פחות או יותר לשנות העלייה החמישית.
את "עתוננו" ערכה "חבורת מורים", כינוי שהעניקו לעצמם שלושת העורכים אברהם אבן-שושן, גדליהו אמיתי (המוכר תחת שם העט גדליהו בן חנה) ויעקב רזניק.
איש החינוך יצחק אפשטיין נתן גושפנקא לעיתון בשנתיים הראשונות לקיומו ושימש כעורך הלשוני שלו.
העורכים אף כתבו חומרים רבים לעיתון, תחת שמות עט כגון "כל יכול", "א.
העיתון כלל מספר מדורים קבועים שכיסו מגוון רחב של נושאים: המדור "בארצנו" (חדשות מהארץ), "עמים וארצות", "בטבע ובמדע" (ידיעות מדע וטכנולוגיה), "עולם ומלואו", "משוט בארץ", "בילקוטי" (ביקורות ספרותיות), "יד חרוצים" (מלאכת יד), "שדה שעשועים" (חידות, בדיחות וקסמים).
במדור המכתבים "בינינו" התפרסמו "מכתבי ילדים מהארץ והגולה על חייהם, מקומות מגורם, טיוליהם וכו'": המכתבים נשלחו מכל רחבי הארץ והתפוצות, לרבות מרוסיה, פולין, ארצות הברית, מצרים, עיראק, סוריה ועוד.
רובם המכריע של המכתבים מהתפוצות עסק בחלום הציוני לעלות ארצה, ובמעמדם המידרדר של היהודים בגולה.
כרבע משטחו של כל גיליון הוקדש לספרות יפה, וכלל יצירות מאת ביאליק, שאול טשרניחובסקי, לוין קיפניס, ש.
"עתוננו" נודע בין היתר בסיפורים המתורגמים שהתפרסמו בו, שתורגמו בעיקר מאנגלית על ידי חברי המערכת, ועובדו על ידיהם.
בין הסיפורים גם כמה מסיפורי המדע הבדיוני הראשונים שהופיעו בעברית, כולם בתרגום ובעיבוד של אברהם אבן-שושן, שאף המציא מונח לתיאור הז'אנר: "מדע דמיוני"
בנוסף נהג העיתון לפרסם סיפורי הרפתקאות בהמשכים, כגון "מסיפורי ציד ביערות אפריקה" מאת הנרי ריידר הגרד, בעיבודו של אבן-שושן, שהתפרסם ב-12 חלקים בשנה הראשונה של העיתון.
על דפי "עתוננו" התפרסמו לראשונה בעברית גם סיפורי "טרזן" מאת אדגר רייס בורוז, לאורך השנים תרצ"ה-תרצ"ו.
בשנת תרצ"ג, במקביל למעבר המערכת לתל אביב, נוסף מאותו בית עיתון המיועד לילדים קטנים יותר, "עתוננו לקטנים" שראה אור משך חמש שנים.
"עתוננו לקטנים" יצא בגליונות קצרים יותר, בפורמט קטן יותר וכמה מגליונותיו הודפסו בדיו צבעוני.
תכניו היו מותאמים לקוראים צעירים במיוחד, והיו בו בעיקר סיפורים ורק מיעוט קטן של חומרי מערכת.
בניגוד ל"עתוננו" הבוגר, הופיעו ב"עתוננו לקטנים" גם סיפורים מאוירים ואפילו קומיקס, מהקומיקס הראשונים שהופיעו בעברית, בהם "מאורעות דובון הקטן", "דובון, נבחן והגמד הרשע").
"עתוננו" היה יוצא דופן בנוף עיתוני הילדים בכך שלא יצא בחסותם של אף עיתון או מפלגה.
המימון לעיתון הושג באמצעות מכירת מינויים ופרסומות, לחברות כגון שוקולד "ליבר", "עסיס" ו"תנובה", איגרות חוב של בנק החקלאות "אגרובנק" ועוד.
לפעמים אף נרקמו הסכמים בין מערכת העיתון לחברות המפרסמות: הפרסים על פתרון חידות ותשבצים בעיתון היו מוצרים שפורסמו בעיתון, ולמשך זמן מסוים כל מי שאסף כך וכך תלושים מתוך העיתון היה זכאי לשוקולד "ליבר" במתנה.
השבועון היה נפוץ מאוד בארץ, אולם הוצאתו לאור פסקה בשנת 1937 בעקבות המצב הכלכלי הקשה ומשום שלא הצליח לעמוד בתחרות של "דבר לילדים" ושל "הארץ לילדים".
עתודות הנפט המוכחות הן עתודות המצויות בשדות נפט ידועים וניתנות להפקה בעתיד, על פי נתונים גאולוגיים והנדסיים בסבירות של 90% לפחות, בטכנולוגיה הקיימת ותחת אילוצים כלכליים ותפעוליים קיימים כיום כגון עלויות הפקה ומחירי הנפט הנוכחיים בשוק.
הן אינן כוללות משאבים שטרם נתגלו, ונפט שהפקתו אינה כדאית במחירים הנוכחיים או אינה אפשרית בטכנולוגיות המסחריות הקיימות.
עלייה חדה במחירי הנפט מאפשרת לעיתים הפקת נפט שבעבר נמצא כלא כלכלי להפקה ולא נכלל תחת "עתודות מוכחות".
רמת הפיתוח של עתודות הנפט
ניתן לחלק את העתודות המוכחות לשתי קטגוריות:
עתודות מוכחות מפותחות הן עתודות שניתן להפיק מבאר קיימת עם ציוד קיים ותחת תנאים תפעוליים קיימים.
עתודות מוכחות בלתי מפותחות הן עתודות שלכודות במאגר שטרם פותח ושממוקם בסמוך למאגר עתודות מוכחות, מפותחות ומפיקות.
בנוסף, עתודות מוכחות בלתי מפותחות הן אותן עתודות מוכחות שצפוי כי ניתן להפיק אותן בעתיד תוך יישום שיטות הפקה מתקדמות והשקעות הון נוספות (לצורך קידוח בארות נוספים לדוגמה).
עת הדעת ישראל (שם מלא: עת הדעת מערכות חינוך בע"מ) היא חברת תוכנה המפתחת כלי ביג דאטה המותאמים לתחום החינוך ומציעה פלטפורמה לשילוב הטכנולוגיה, למידה וההערכה בבתי הספר.
החברה הוקמה בשנת 2006, משרדיה ממוקמים ברמת גן ומועסקים בהם כ־50 עובדים.
החברה מספקת לאנשי החינוך ציונים והערכה על התלמיד.
ב-2018 השתמשו מעל 1,200 בתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים בישראל ב"עת הדעת" לשם תרגול מקצועות הליבה: אנגלית, מתמטיקה, חינוך לשוני ומדעים.
עת הדעת החלה את דרכה כמיזם חינוכי-חברתי ישראלי המציע פלטפורמה דיגיטלית להוראה וללימוד בעידן הדיגיטלי.
התוכנית פותחה בתמיכת שמואל מיתר ומוריס קאהן, ממקימי חברת התוכנה אמדוקס, והיא כוללת תמיכה מלאה במקצועות הליבה (עברית, אנגלית, מתמטיקה ומדעים) בהתאמה לתוכנית הלימודים של משרד החינוך.
החברה הוקמה בשנת 2006 בידי ד"ר דובי וייס, הפדגוג הראשי של "עת הדעת", ואריק יפעת.
לחברה פעילות בישראל ומחוץ לה, ובין השאר ניהלו את הפעילות המנכ"לים : ד"ר יוסי בן-דב, משה אגרט, אריאלה אבני ואהובה פיינמסר.
בשנת 2022 האתר התאחד עם האתר "גלים" של עמותת סנונית, ושניהם נקראים כיום "גלים פרו".