tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'ק וקצין פקיסטני אמין מוצאים את פצצת האטום השנייה ששונעה משם בחשאי ברכבת.
אד קילטי מפסיד כצפוי בבחירות והממשל החדש נוקם בעורכת דין לזכויות אדם ששיתפה פעולה עם קילטי ועם "האמיר" כדי להפיל את קלארק.
נֹעה רוטמן (לשעבר: נעה בן־ארצי־פילוסוף; נולדה ב־20 במרץ 1977) היא פעילה פוליטית ותסריטאית ישראלית.
נשאה הספד בהלווייתו של סבהּ, ראש הממשלה יצחק רבין, שזכה לתהודה רבה.
בשנת 2019 התמודדה ברשימת המחנה הדמוקרטי בבחירות לכנסת העשרים ושתיים.
נולדה כבת שנייה לדליה רבין, בתו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, ואברהם בן־ארצי, איש צבא.
חודשים אחדים לפני לידתה נפצע אביה קשה בתאונת אימונים והפך נכה.
כשהייתה בת שלוש, התגרשו הוריה והקימו משפחות חדשות.
לאביה נולדו ארבעה ילדים, שהם אחיה למחצה של נעה.
בגיל 18, לאחר שנרצח סבהּ, ראש הממשלה, יצחק רבין, נשאה דברים בטקס האשכבה שבהלווייתו:
היא הייתה בת המשפחה היחידה שספדה בהלוויה.
בהמשך, כתבה את הממואר "In the Name of Sorrow and Hope" ("בשם הצער והתקווה") על חייה כנכדתו של רבין.
תמורת הזכויות לפרסום הספר קיבלה סכום גבוה יחסית למחברת צעירה.
שירתה בצה"ל ב"במחנה" וכקצינה בחיל האוויר.
השתתפה כחברת פאנל בתוכנית הטלוויזיה "בנות".
יצרה וכתבה יחד עם שחר מגן את סדרת הטלוויזיה "ילדי ראש הממשלה", ששודרה בהוט בשנים 2011–2012.
כתבה יחד עם אסתר נמדר את הסדרה "פמת"א", שעוסקת בפרקליטות מחוז תל אביב, שבה עבדה בעבר רוטמן.
סדרת הדרמה, בכיכובם של שלמה בראבא וחן אמסלם, שודרה בשנת 2019 בכאן 11.
ב-1 ביולי 2019 הצטרפה רוטמן למפלגתו של אהוד ברק, ישראל דמוקרטית.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22, עם הקמת "המחנה הדמוקרטי", הוצבה במקום ה-9 ברשימה ולא נבחרה לכנסת.
במהלך מערכת הבחירות נפגשה רוטמן, יחד עם חבר הכנסת ממפלגתה עיסאווי פריג', עם יושב ראש הרשות הפלסטינית אבו מאזן, פגישה שספגה ביקורת מצד גורמים בימין.
נשואה לאלדד רוטמן, מייסד חברת "אופטימקס" (Optimax).
נועה פרידמן (נולדה ב- 29 בספטמבר 1989) היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע ישראלית.
התפקיד הראשון שלה היה בגיל 12 בהצגה "קטנטנות" בשנת 2002.
בשנת 2010 החלה לשחק בסדרת הדרמה, "פלפלים צהובים", בתפקיד נתי.
באותה שנה שרה בסרט "טינקרבל והסוד הקסום", לצד לני כהן.
בשנת 2012 הצטרפה לעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "אליפים", שם שיחקה את קטי, יחד עם אינה בקלמן, אלון סנדלר ויהלי סער, סיימה לשחק בסדרה בשנת 2013, בעונתה השלישית של הסדרה "אליפים".
בשנת 2012 שיחקה גם בסדרה, "משפחת כספי", ששודרה בערוץ ניקלודיאון, בתפקיד שיר, לצד אייל שכטר ורמה מסינגר.
בשנת 2013 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "מעשייה אורבנית" לצד ברק פרידמן.
שנהסדרה/סרט במאיתפקיד 2002קטנטנותמשה קפטןמורנה2009מה שנחוץ לרווקעירית לינורשירי2010-2014פלפלים צהובים (2 עונות)קרן מרגליתנתי2012-2013אליפים (עונה 2–3) אורן שקדיקטי2012משפחת כספידנה נייבלטשירבקבוק בים של עזה (סרט קולנוע)טיירי בניסתיחברה של טלמסכות (סרט קצר)עמרי פלדדורותי2013מעשייה אורבנית (סרט קולנוע)אליאב לילטינועה
נעה דר (נולדה ב-1963) היא רקדנית וכוריאוגרפית ישראלית, מייסדת ומנהלת אמנותית של "קבוצת מחול נעה דר".
דר נולדה וגדלה בדגניה א'.
היא החלה ללמוד מחול בגיל 8, בין היתר אצל הדה אורן, אושרה אלקיים וירון מרגולין.
בגיל 18 הוזמנה להצטרף לאנסמבל בת שבע בניהולה של נירה פז, שם רקדה שנתיים.
בשנת 1982 עברה לניו יורק ללמוד אצל מרס קנינגהם שהעניק לה מלגה, ואצל מגי בלק, סטודיו חוזה לימון, ועוד.
בניו יורק היא רקדה אצל הכוריאוגרפים צבי גוטהיינר, ג'נט סטונר, נטע פולברמכר ועוד.
בשנת 1986 חזרה לארץ ונמנתה עם מקימי להקת "תמר - ירושלים", להקה שקמה כקולקטיב של רקדנים-יוצרים.
את עבודותיה הראשונות יצרה במסגרת זו, והן הוצגו בפסטיבלי "גוונים במחול" ו"כרמיאל".
בין השנים 1990–1992 דר יצרה והופיעה בפריז ובאמסטרדם בתמיכת מלגות מ"קרן אמריקה - ישראל" ומשרד החוץ הצרפתי.
דר חזרה לישראל ב-1993 והקימה את "קבוצת מחול נעה דר" בתל אביב, מסגרת בה נוצרות רוב עבודותיה.
הלהקה מונה כשמונה רקדנים ופועלת בשיתוף יוצרים מתחומי אמנות שונים.
יצירותיה הוזמנו על ידי פסטיבלים בישראל כמו גם ביפן, קוראיה, אוסטריה, איטליה, פורטוגל, גרמניה, הונגריה, אסטוניה, פולין, ליטא, סין, צ'ילה, קוסטה ריקה, הולנד וארצות הברית.
מלבד ללהקתה, דר יצרה עבודות ל"אנסמבל בת-שבע", "להקת מוזע", "התזמורת הקאמרית הקיבוצית –נתניה", להקת "Transition" של הלאבן סנטר בלונדון ול"זירה הבין – תחומית" בירושלים.
בפסטיבל עכו: הוצג "טטריס", שנוצר בשיתוף עם האמנית נטי שמיע עפר (2006).
מטעם הפסטיבל, הוענק למופע ציון לשבח על חדשנות ביצירת יחסי צופים ומופיעים.
בזירה הבין תחומית בירושלים: ההצגה "הראשים המוחלפים" מחזה מאת גיריש קונרד (2008).
בפסטיבל "מחולוהט" במרכז סוזן דלל, "אנו באנו" (2010).
דר יצרה לילדים את "משחקי ילדים" (2002) בעקבות ציורו של פיטר ברויגל, "החלום הוא צייר גדול" (2004) ע"פ שירי לאה גולדברג לילדים.
המופע תורגם לערבית והוצג גם בגרסה דו –לשונית.
המופעים הוצגו בבכורה בפסטיבל "צלילי ילדות" בחולון.
כמו כן, את היצירה "עננוצה" (2012), שנוצרה במסגרת פרויקט "עפים" של מפעל הפיס, עם מוזיקה מקורית של דניאל לנדאו וטקסט מאת שירה גפן.
"הדומם והמחכה לתורו" (2010), המבוסס על שירו של שאול טשרניחובסקי "אני מאמין", עלה ב"מעבדה" בירושלים, במסגרת הפסטיבל "מחול ברוח" .
את המופע "עור" יצרה ב-2014 ובו הקהל מוצב במעגל התוחם את מרחב המופע.
ב-2015 יצרה את "מועד אחרון" שהתרחש בחלל דמוי כיתת לימוד, בו המופיעות פועלות סביב ובין מושבי הצופים.
מאז 2018 דר פועלת כיוצרת עצמאית.
היא חזרה להופיע עם מופעי יחיד שיצרה לעצמה - "נוע-נוע" (2018), ו"אינוונטר" (2019), עבודת סולו נוספת שיצרה כמחוות פרידה לסטודיו שלה, אותו תיאלץ לעזוב בעקבות מכירה המבנה לטובת בניית מגדל מגורים במקומו.
בכורות שני המופעים הוצגו בפסטיבל "צוללן".
בשנים 2021-2022 דר שיתפה פעולה עם היוצרת מיכל סממה ליצירת המופעים "בואו תשכבו" (בכורה בפסטיבל צוללן) והמופע "דרוכות" שנוצר למרחבים ציבוריים והוצג ברחוב שונצינו בתל אביב במסגרת פסטיבל "אינטימה דאנס", ברחבי "מוזיאון תל אביב" ובאתרים נוספים.
מאז שנת 2006, נעה דר פועלת ב"סטודיו קבוצת מחול נעה דר" אותו הקימה במתחם "בית הסופר" השייך לאגודת הסופרים והסופרות העבריים, ברחוב קפלן בתל אביב.
הסטודיו משמש את הלהקה ויוצרים נוספים לחזרות, מופעים, שיעורי מחול וסדנאות תנועה לאנשי מקצוע וחובבים, ילדים והורים.
פעילות "קבוצת מחול נעה דר" נתמכה לאורך השנים על ידי משרד התרבות והספורט, מנהל התרבות - המחלקה למחול, מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, קשתו"ם – המחלקה לקשרי תרבות במשרד החוץ, קרן קיסריה, הקרן המשפחתית ע"ש טד אריסון, עריית תל אביב – יפו וקרן יהושע רבינוביץ' לאמנויות.
דר פועלת במסגרתה של "עמותת הכוריאוגרפים", עמותה לקידום המחול העצמאי שהייתה ממקימיה.
1996: פרס שר החינוך והתרבות לכוריאוגרפים צעירים.
2001: פרס המחול של שר המדע, התרבות והספורט עבור ביצוע מצטיין של הלהקה.
2008: פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה כאמנית מחול מצטיינת.
2009: פרס היצירה של משרד התרבות ליוצרים ולמבצעים בתחום המחול.
2010: פרס לנדאו לאמנויות הבמה "עבור תרומתה ככוריאוגרפית לתרבות בישראל".
נעה רבקה לנדאו (נולדה ב-2 באפריל 1985) היא עיתונאית ישראלית, סגנית עורך עיתון "הארץ" וחברת מערכת.
לשעבר גם כתבת מדינית, ראש מערכת החדשות של העיתון ועורכת המהדורה האנגלית.
נולדה וגדלה בירושלים למשפחה דתית.
בוגרת התיכון הדתי לבנות פלך בירושלים.
החלה את דרכה בעולם התקשורת בגיל 16, בעריכה ובהגשה של תוכנית הרדיו "בראש צעיר" ברשת א' של קול-ישראל.
בהמשך התגייסה לגלי-צה"ל, שם שימשה כתבת.
במקביל, ערכה והגישה מהדורות חדשות ותוכניות.
עם שחרורה מונתה לכתבת חדשות ערוץ 10 לענייני חינוך.
ב-2006 הצטרפה לדסק החדשות של "מעריב", שם שימשה עורכת עמודים, רכזת כתבים וכן שליחת העיתון לאולימפיאדת בייג'ינג (2008).
ב-2009 עברה למערכת החדשות של "הארץ".
אחרי שלוש שנים בתפקידי עריכה שונים (בהם עורכת עמוד השער וראש דסק) מונתה לתפקיד ראש מערכת החדשות - האחראית על תוכני החדשות בעיתון ובאתר כאחד.
למדה בחוג מדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
במאי 2015 הודיעה על סיום תפקידה כראש מערכת החדשות ועל יציאה לריכוז פרויקטים של העיתון בארצות הברית והשתתפות בהשתלמות לעיתונאים במכון רויטרס ללימודי עיתונות של אוניברסיטת אוקספורד, שם החלה מחקר בנושא צווי איסור הפרסום בישראל.
באוקטובר 2017 מונתה לכתבת המדינית של "הארץ" במקומו של ברק רביד, שעבר לתפקיד דומה בערוץ 10. ב-22 בפברואר 2022 מונתה לתפקיד סגנית עורך עיתון "הארץ".
נעה חיה עם בן זוגה אבנר גבריהו, מנכ"ל שוברים שתיקה.
פרשת נעדרי טנק אלתגר היא פרשת היעלמותו של צוות טנק מגדוד 9 של חטיבה 14 בחיל השריון, במהלך יומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים.
הצוות כלל את סרן מירון אלתגר, רב-טוראי , סמל ראשון ורב-טוראי .
פרשת נעדרי הטנק חזרה לכותרות בספטמבר 2015, בעקבות חשיפת דו"ח של היחידה לאיתור נעדרים של צה"ל משנת 2014, לפיה גופות החיילים הובאו בחשאי לישראל בשנת 1977 ונקברו בקבר אחים וזאת מבלי ידיעת המשפחות.
ב-6 באוקטובר 1973, יומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים, צלח צבא מצרים את תעלת סואץ במסגרת מבצע בדר.
על פי פקודת שובך יונים, כוחות השריון שהיו מוצבים במרחק מספר קילומטרים מזרחה מקו התעלה היו אמורים להגיע אל המעוזים ולתגבר אותם.
פלוגה ל' בגדוד 9 של חטיבת השריון 14, שהייתה אחראית לסיוע למעוזים בצפון תעלת סואץ, נעה לסיוע למעוזי "אורקל" (המעוז הצפוני ביותר, מול פורט סעיד), "לחצנית", "דרורה" ו"כתובה".
סרן מירון אלתגר, שהיה סגן מפקד הפלוגה, נע לעמדת החיפוי של מוצב כתובה, הדרומי ביותר בגזרה, עם טנק נוסף בפיקוד המט"ק יוסי פלד.
עם חציית התעלה הציבו הכוחות המצרים מארבים וחסימות נגד טנקים ישראלים.
מפקד פלוגה ל', סרן , שנע לכיוון מעוז "לחצנית" נפגע במארב של כוח קומנדו מצרי ונהרג יחד עם כל צוותו.
אלתגר ופלד שהגיעו למעוז כתובה שמעו על ההיתקלות של הקמן והחליטו לנוע לעזרתו.
בין מעוזי "כתובה" ו"דרורה" נתקלו הטנקים במארב נוסף של אנשי קומנדו ימי מצרי.
הטנק של אלתגר הצליח לפרוץ את המארב אך הטנק של יוסי פלד נפגע.
שניים מאנשי צוות הטנק נהרגו - ו - ואילו פלד וחייל נוסף, מיכאל בדש, נפלו בשבי המצרי.
הטנק בפיקודו של מירון אלתגר המשיך לבדו צפונה וחיילי מוצב "דרורה" ראו את הטנק עובר לידם.
סגן יובל נריה, שהיה סגן מפקד פלוגה מ' באותו גדוד, העיד מאוחר יותר כי שמע את סרן מירון אלתגר מדווח שנפגע בסביבות השעה 18:00. דיווח זה לא נרשם ביומני המבצעים של החטיבה והאוגדה.
מאותה שעה נותק הקשר עם צוות הטנק.
מה שאירע מנקודה זו ואילך מבוסס על תחקירים שנעשו לאחר המלחמה, בהסתמך - בין השאר - על צילומי אוויר שנעשו למחרת באותו אזור.
על פי השחזור, הטנק נתקל במארב מצרי בהמשך הדרך לכיוון מעוז לחצנית, כשלושה קילומטרים מצפון למעוז דרורה.
המארב היה מורכב משני כוחות: כוח אחד חסם את הכביש וכוח שני היה משמאל לציר.
תצלום אוויר הראה כי הטנק ירד מהכביש, כנראה לאחר שנתקל במארב שלצד הדרך, והחל לנוע צפונה במקביל לכביש, על דרך עפר.
נראה שבשלב זה נתקל הצוות בכוח המצרי שחסם את הכביש ולכן החל בנסיגה לאחור ומזרחה.
הטנק ירד לאזור הביצות, פרס זחל ונתקע.
לא ברור האם ואיך נוהל קרב בין אנשי צוות הטנק למארב הקומנדו המצרי.
השטח שבו אירע המארב נותר בידי הצבא המצרי לאחר המלחמה, ולפיכך לא ניתן היה להגיע אל הטנק ללא תיאום עם המצרים.
בסריקה שנערכה במאי 1974 נמצא הטנק ללא סימני פגיעה, ולידו טנק נוסף שנפגע באזור.
הטנק של אלתגר היה ריק, ללא סימן לאנשי הצוות.
במרחק כ-200 מטר מהטנק נתגלה תיק ובו טופס בחתימתו של אלתגר.
מעבר לכך לא נמצאו שרידים נוספים, אם כי לא נערכו חיפושים רבים באזור.
מכיוון שלא היה זכר לגופות אנשי צוות הטנק או לשרידיהן, הכריז צה"ל על ארבעת אנשי הצוות כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
בין 1974 ל-1977 נעשו בשטח עבודות נרחבות, ששינו את פני השטח.
במהלך העבודות נתגלו בשטח 19 גופות של חיילי צה"ל שנקברו באזור במהלך הקרבות, ואלה הוחזרו לישראל ביולי 1977. המצרים צירפו לגופות מפה ובה סימון המקומות בהן נמצאו.
שמונה מהן נמצאו בגזרה שבה אירע האירוע של טנק אלתגר.
אנשי הרבנות הצבאית, שבדקו את הגופות שהוחזרו, לא מצאו זהות ביניהן לבין אנשי צוות הטנק הנעדר.
זאת, בניגוד לחוות דעתם של אנשי הרבנות הצבאית, שניתנה ב-1977. בדו"ח שהוגש באוקטובר 2014 המליץ הצוות לשנות את מעמדם של הארבעה מחללים שמקום קבורתם לא נודע.
במאי 2015 נפגשו בני משפחתו של דן גילת, תותחן הטנק, עם האלוף במילואים יעקב עמידרור, שמונה על ידי ראש הממשלה לטפול בנעדרי המלחמה מהחזית המצרית.
עמידרור העריך בפגישה כי רמת הוודאות של דו"ח יחידת אית"ן היא גבוהה, אך לא מוחלטת בשל חוות דעתם של אנשי הרבנות הצבאית.
בשל כך קבע עמידרור כי לא ניתן עדיין לקבל במלואן את המלצות צוות אית"ן ולקבוע כי החיילים הנעדרים אכן קבורים בהר הרצל.
עמידרור סירב לבקשה לפתוח את קבר האחים בהר הרצל, מכיוון שמעשה זה עלול לפגוע בכבוד המת של שאר הקבורים בו.
ב-22 בספטמבר 2015 פרסם עיתונאי הארץ עמוס הראל כתבה ובה חשף את הדו"ח של יחידת אית"ן.
יומיים לאחר פרסום הכתבה, דרש חבר הכנסת עמיר פרץ לכנס דיון של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת בעניין פרשת טנק אלתגר, פרץ שלח מכתב ליושב הראש הוועדה ח"כ צחי הנגבי בבקשה לזמן את נציגי משרד הביטחון לדיון לשם מתן הסבר אודות ממצאי הדו"ח.
באותו יום, במסגרת ריאיון לגל"צ, סיפר ניר אלתגר, אחיו של סרן אלתגר, כי: מספר ימים לאחר מכן, הורה שר הביטחון, משה יעלון, לבכירי לצה"ל לזרז את הבדיקה בפרשה ולהביא את ההמלצות בעניין לאישורו בהקדם.
נעה ורטהיים (נולדה ב-15 בספטמבר 1965) היא רקדנית, כוריאוגרפית, ממייסדי להקת מחול ורטיגו, והמנהלת האומנותית של הלהקה.
נעה נולדה בארצות הברית וגדלה בנתניה, שם עשתה את צעדיה הראשונים בעולם המחול בסטודיו של אסתר בש.
כילדה למשפחה דתית לא התאפשר לנעה להמשיך בהכשרתה בתחום המחול עד לשחרורה משירותה הצבאי כחיילת נח"ל בעיירת הפיתוח ירוחם.
בשנת 1990 השלימה את לימודי המחול באקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין בירושלים, ומיד אחר כך הצטרפה כרקדנית אל להקת תמר הירושלמית, שהייתה אז בניהולו של אמיר קולבן.
בלהקה פגשה את עדי שעל, לימים בן זוגה, ויחד ייסדו את להקת המחול ורטיגו, בשנת 1992. יצירתה האמנותית המקורית ושפת המחול הייחודית שפיתחה זוכות להערכה רבה ולביקורות מצוינות בארץ ובעולם.
דרך התנועה חוקרת ורטהיים מבנה וצורה, בוחנת את גבולות הגוף והתודעה באופן המעורר השראה אמנותית ומעודד אחריות חברתית ומודעות לסביבה.
נעה פועלת ויוצרת מן המרכז למחול של ורטיגו בירושלים ובכפר האמנות האקולוגי של ורטיגו בקיבוץ נתיב הל"ה שם היא מתגוררת עם בן זוגה, עדי שעל, ושלושת ילדיהם.
לנתיב הל"ה עברו יחד עם אחיותיה של נעה ומשפחותיהם מתוך רצון לחיות חיים שיתופיים המשלבים אומנות ואקולוגיה בכפיפה אחת.
פרס שר החינוך והתרבות לכוריאוגרפית צעירה בשנת 1997
פרס לנדאו על מפעל חיים בשנת 2003
פרס היצירה בתחום הציונות של שרת התרבות והספורט בשנת 2011
נעדר הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי משנת 1982 בבימויו של קוסטה גברס עם ג'ק למון וסיסי ספייסק בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר בשם זה מאת תומאס האוזר (1979) המתאר את חטיפתו ורציחתו של העיתונאי האמריקאי צ'ארלס הורמן בעת מהפכת 1973 בצ'ילה ואת מאמצי אביו ואשתו לגלות מה עלה בגורלו.
הסרט מתאר את שלטון הדמים של פינושה בצ'ילה ומעלה האשמה חמורה נגד ארצות הברית ששיתפה פעולה עם משטרו בהפיכה זו.
הוא היה מוחרם בתקופת פינושה ונאסר להקרנה בארצות הברית במשך שנתיים בגלל תביעת דיבה של שגריר ארצות הברית בתקופה ההיא על סך 150 מיליון דולר.
רק לאחר שהתביעה נדחתה חזר הסרט למסכי הקולנוע.
הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן (ביחד עם הסרט הטורקי "יול").
ג'ק למון זכה באותו פסטיבל בפרס השחקן הטוב ביותר.
קוסטה גברס ודונלד סטיוארט זכו בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
הסרט זכה בפרס באפט"א לקולנוע על התסריט והעריכה.
צ'ארלס הורמן (ג'ון שיאה) הוא עיתונאי אמריקאי צעיר המתגורר עם אשתו בת' (סיסי ספייסק) בסנטיאגו דה צ'ילה.
הם נמצאים בחברה של עיתונאים אמריקאים הכותבים לעיתונים אמריקאיים בעלי נטיות שמאלניות.
באחד הימים נמצא צ'אלס בעיר הנופש ויניה דל מאר ונפגש עם פקיד אמריקאי המוסר לו כי הוא נמצא בשליחות חשובה עם ראשי צבא צ'ילה.
צ'ארלס רושם זאת ובחוזרו לסנטיאגו הוא נחטף ונעלם.
אשתו בת' שנתקעה בחוץ בגלל עוצר לילי חוזרת לדירתם ההפוכה ומתחילה לחפש את בעלה.
היא מודיעה על כך לאדמונד ("אד") הורמן (ג'ק למון), הוא מגיע בטיסה מארצות הברית ושניהם מתחילים בחיפושים אחרי צ'ארלס.
הם נפגשים מספר פעמים עם שגריר ארצות הברית בסנטיאגו ואנשיו, הטוענים כי הם עושים את כל המאמצים למצוא את צ'ארלס, וכי לדעתם הוא בחיים ומסתתר.
אד ובת' לא מאמינים להם וממשיכים בחיפושים.
הם מקבלים אישור לבקר בחדר מתים בבית חולים, מסתובבים בין מאות גופות מדממות של אזרחים שנרצחו, מזהים את גופתו של פרנק טרוג'י חברו של צ'ארלס שנטען כי הוא בחיים אך לא מוצאים את גופת צ'ארלס (סצנה קשה לצפייה).
הם מקבלים אישור להיכנס לאצטדיון הלאומי של צ'ילה בו נמצאים אלפי עצורים.
הם קוראים לצ'ארלס ברמקול אך ללא תשובה.
לבסוף מקבל אד ידיעה ממקור שמסרב להזדהות כי צ'ארלס נעצר והובא לאצטדיון הלאומי של צ'ילה ושם הוצא להורג.
עם הידיעה הזאת הוא חוזר לשגרירות ארצות הברית שם ממשיך השגריר לטעון כי צ'ארלס כנראה מסתתר.
אד מטיח בפניו האשמות של שיתוף פעולה עם משטר פינושה.
השגריר מתוודה בפניו כי הדבר חיוני, שכן האמריקאים מגינים בכך על זכויותיהן של יותר מ-3000 חברות אמריקאיות הנמצאות בצ'ילי, ושיתוף הפעולה עם פינושה נעשה לטובת העם האמריקאי.
לבסוף מודיעים לו מהשגרירות כי אכן צ'ארלס נרצח והם ידאגו להטסת הגופה תוך ימים ספורים.
הגופה מוטסת מסנטיאגו לארצות הברית רק כעבור שבעה חדשים כדי שאי אפשר יהיה לבצע בה נתיחה שלאחר המוות.
בסוף הסרט נאמר שהורמן הגיש 11 תביעות נגד הממשלה בארצות הברית אך כולן נדחו בגלל חיסיון וכי עד היום לא הודתה ארצות הברית על התערבותה בהפיכה.
מספרם של נעדרי מלחמת העצמאות עמד בתום המלחמה על מאות רבות של חיילי צה"ל ואנשי היישוב.
פעולות נרחבות לאיסוף חללים משדות הקרב שנערכו בשנים 1949–1953 הקטינו את מספר הנעדרים עד לכ-150, אשר הוכרזו כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
לאחר כארבעים שנות הפסקה חודשה בשנות התשעים החקירה אודות מקומות קבורתם, אשר הביאה לצמצום מספרם בכשליש.
טרם נודע מקום קבורתם של 92 חללי ישראל במלחמת העצמאות.
במהלך מלחמת העצמאות, וביתר שאת בתקופות מסוימות שלה, נותרו רבים מחללי הישוב וצה"ל בשדות הקרב לאחר תום הקרבות שבהם נפלו, וגופותיהם לא נאספו ולא הובאו לקבורה.
אפשר שנלקחו ממקומות נפילתם על ידי האויב.
ירח פארן, חוקר ביחידה לאיתור נעדרים של צה"ל, מנה בספרו את מספר חללי צה"ל בקרבות בתקופות המלחמה השונות (על פי חלוקה מקובלת שלה) ואת מועדי איסופם משדות הקרב:
הנסיבות של התקופות השונות המנויות בטבלה השפיעו על היכולת של הכוחות הלוחמים לאסוף את מתיהם משדות הקרב.
עד סוף מרץ 1948 היו כוחות הצבא והמשטרה הבריטים פרוסים ברחבי הארץ, ונוכחותם הגבילה את היכולת של כוחות המגן של היישוב לפעול ולשאת נשק בגלוי.
באותה מידה קשה היה להם לשוב לשדות הקרב ולאסוף את החללים, שכן היה חשש שייאסרו על ידי הבריטים ונשקם יוחרם.
לעומת זאת סייעו הבריטים באיסוף החללים, לא פעם בעקבות בקשת מוסדות הנהגת היישוב.
מאפריל 1948 הצטמצמה הפריסה הבריטית בארץ וכוחות היישוב היו מסוגלים לפעול באופן חופשי יותר.
לאחר תום המנדט הבריטי בארץ וההכרזה על הקמת המדינה ב-14 במאי 1948 נמשכו הקרבות עד להכרזת ההפוגה הראשונה ב-9 ביוני.
בתקופה זו עסק צה"ל בעיקר בבלימת צבאות ערב שפלשו לישראל ובהתגוננות מולם.
ובחלק מהמקומות איבד שליטה בשטחים שבהם נותרו מוטלים חללי קרבות.
בתקופה זו מחצית מחללי הקרבות טרם נאספו משדות הקרב לאחר שבוע ממועד נפילתם - יותר מאשר בכל תקופה אחרת של המלחמה.
מנתוניו של פארן בטבלה שלעיל עולה כי כ-30% מחללי הקרבות של ישראל לא נאספו לאחר שחלף שבוע מסיום הקרב.
המספר של נעדרים אלו הלך והצטבר עם חלוף הזמן, כאשר במהלך המלחמה אותרו גופות חלק מהם.
הפיקוד העליון של צה"ל לא היה מודע בתחילה לממדי תופעת החללים שמקום קבורתם לא נודע.
הדבר נבע מכך שיחידות הצבא אמנם דיווחו במהלך המלחמה למטה הכללי על אבדותיהן בקרב, אך הן דיווחו יחד על חללים שגופותיהם נאספו בשדות הקרב ועל חיילים שנראו נופלים בקרב ונותרו בשטח.
כנעדרים צוינו רק מעטים שגורלם לאחר הקרב לא היה ידוע כלל.
עקב כך נוצר הרושם שמרבית החללים נאספו משדות הקרב.
בצה"ל לא הייתה יחידה מסוימת שהופקדה על איתור נעדרים וחללים שטרם נאספו.
בפועל נחה אחריות זו על כתפי מפקדיהם של הנעדרים ולא תמיד היה באפשרותם לעמוד בה.
גורם נוסף שפעל לאיתור ואיסוף הנעדרים משדות הקרב היה בני משפחות הנעדרים.
כבר משלב מוקדם הם ערכו חקירות עצמאיות משלהם, ואכן הצליחו לאתר חללים רבים.
דוגמה בולטת היא של חללי קרבות מלכיה מאביב 1948, שנאספו על ידי בני משפחותיהם בנובמבר 1948 לקבר אחים בקיבוץ מעוז חיים, בו שהו בעבר כהכשרת פלמ"ח.
פעולות לצמצום מספר הנעדרים בשנים 1948–1953
בחודשי המלחמה האחרונים התברר למטה הכללי של צה"ל ולממשלה כי מאות רבות של חללי צה"ל לא הובאו לקבורה וגופותיהם עדיין מוטלות בשדות הקרב בכל חלקי הארץ.
אחד הגורמים אשר הביאו את הבעיה למודעותם היה פניות של הורים וקרובים של חיילים נעדרים, אשר איבדו את הקשר עמם.
אלו פנו במכתבים רבים לגורמים בצה"ל ובממשלה ואף אל ראש הממשלה דוד בן-גוריון עצמו, ואף הביעו אכזבה מאי הפעילות של מוסדות המדינה בעניין.
לקרובים אלו נגרם סבל נוסף עקב התופעה של שמועות לא מבוססות שהתרוצצו בארץ אודות גורל החיילים, לרבות טענות כי חלקם מוחזקים בחיים במצרים וכי נדרש כופר כסף עבור שחרורם.
ב-22 במאי 1948 הוצאה פקודת מטכ"ל אשר התייחסה לאופן הדיווח אודות נפגעים, ובכלל זה ספציפית על נעדרים.
ברוב המקרים לא קיימו יחידות הצבא את הפקודה.
ב-23 במרץ 1949 הוציא אגף כוח האדם במטה הכללי של צה"ל פקודה חדשה לכל יחידות הצבא.
הפקודה התמקדה באיסוף המידע אודות הנעדרים.
הייתה זו הוראה להעביר לאגף רשימות מפורטות של כל הנעדרים והחללים שלא הובאו לקבורה.
הפקודה הוסיפה שלאחר השלמתן, על מפקדי החזיתות (המונח שקדם לפיקודים המרחביים) לקיים בדיקה קפדנית של השטחים הנזכרים ברשימות - אם הם פנויים מאויב - כדי לברר אם נותרו בהם גופות או שרידים שלהן.
הפקודה הוסיפה כי הרבנות הצבאית תתן למחפשים הדרכה בנדון.
בעקבות הוצאת הפקודה העבירו יחידות צה"ל למטכ"ל רשימות מפורטות של הנעדרים והחללים שלא נקברו.
ימים אחדים אחרי הוצאת הפקודה הורה ראש הממשלה בן-גוריון לרבנות הצבאית לפעול לאיסוף החללים והנעדרים מקרב פלוג'ה.
הרבנות התבקשה לפעול במקרה זה לא כגוף מייעץ אלא כגוף מבצע.
היא אכן פעלה כך, ובפועל נטלה על עצמה את משימת איסוף החללים בכל החזיתות, תוך שהיא מסתייעת ביחידות הצבא שהיו מוצבות בהן וכן בחיילים שלחמו בשדות הקרב השונים והנעדרים היו מיחידותיהם.
ביולי 1949 הציע יוסף דקל, מנהל המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון, להקים יחידה ייעודית שתעסוק באיסוף החללים הנעדרים משדות הקרב.
הגם שראש הממשלה בן-גוריון תמך בהקמת יחידה שכזו הדבר לא נעשה.
בשלהי המלחמה ואחריה עדיין לא היה המספר הכולל של הנעדרים שנפלו ולא הובאו לקבורה ברור לצבא ולממשלה.
במענה לשאלה של ראש הממשלה ביולי 1949 הודיע לו אגף כוח האדם שנכון ל-27 ביוני 1949 היה מספרם 393. כפי שהתברר בהמשך, מספר זה היה הערכה בחסר.
אחד הגורמים שהכבידו על ריכוז רשימת נעדרים מלאה היה חוסר המידע על שבויי צה"ל.
מאות ישראלים נלקחו בשבי על ידי צבאות ערב במהלך המלחמה.
כל עוד הם לא חזרו מהשבי שררה אי ודאות לגבי זהותם וקשה היה להבדיל ביניהם לבין הנעדרים (למעשה, גם מספרם הכולל של השבויים לא היה ידוע בתחילה והובהר רק עם הזמן).
תהליך החזרת השבויים ארך חודשים רבים והסתיים רק בקיץ 1949, לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק האחרון - עם סוריה.
במהלך שיחות שביתת הנשק התקבל סיוע מסוים באיסוף שמות הנעדרים והבדלתם מן השבויים החיים כתוצאה מפעולת ועדות המשא ומתן על שביתת נשק שפעלו בחזיתות המלחמה השונות.
בחזית המצרית גם הביאה פעולת הוועדה לאיתור גופות של נעדרים.
החוקר פארן מציין גם את פעילות גוף הקישור לצלב האדום הבינלאומי, שהוקם במאי 1948, ואשר פעולתו הביאה לאיסוף חללים משדות הקרב.
לאחר חזרת כל השבויים התברר כי מספר נעדרי צה"ל, שרובם היו חללים, עמד על כ-950. כשני שלישים מהם היו נעדרים בחזית המרכז.
בחודשים שלאחר מכן נערכו פעולות שונות, שלא היו שיטתיות, לאיסוף חללים משדות הקרב.
פעולות אלו הקטינו את מספר הנעדרים.
כך, הרב הצבאי הראשי שלמה גורן ואנשיו אספו בסתיו 1949 יותר מ-300 חללים משדות הקרב של גוש עציון, לטרון, נווה יעקב וגבעת הרדאר.
הם הובאו לקבורה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל ב-17 בנובמבר.
הלחץ הציבורי על הממשלה הביא באביב 1950 להכרזה על מבצע לחיפוש הנעדרים.
ב-30 ביוני פקד ראש אגף כוח האדם האלוף שמעון מזא"ה לפתוח בפעולה שיטתית לאיתור הנעדרים והבאתם לקבורה.
הפקודה הופנתה אל אלופי שלושה הפיקודים המרחביים, מפקדי חילות האוויר והים, מדור נפגעים, השלישות הצבאית והרב הצבאי הראשי וכן אל המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון.
היא הטילה את האחריות למילויה על אלופי הפיקודים ומפקדי החילות והורתה להם לספק אמצעים מתאימים לשם כך ולרכז את המידע המצוי אודות הנעדרים.
החיפוש בפועל נעשה על ידי חוליות של הרבנות הצבאית.
הפקודה דרשה מהאחראים לתעד את פעולות החיפוש ותוצאותיהן ולדווח עליהן למטה הכללי אחת לשבועיים.
מבצע איסוף החללים נמשך לערך עד מאי 1953, תוך הסתייעות בעדויות של חיילים שלחמו בשדות הקרב שבהם נותרו נעדרים.
כשנה לאחר תחילת המבצע דווח לרמטכ"ל שמספר הנעדרים הצטמצם עד ל-267 איש.
בפברואר 1952 הוערך מספר הנעדרים הנותרים ב-131 איש.
בפועל, על פי מספר הנעדרים שאותרו ושטרם אותרו עד ימינו עמד המספר על כ-150 איש ואשה.
לאחר תום מבצע איסוף החללים ב-1953 פסקה כל הפעילות לאיתור נעדרי מלחמת העצמאות.
פרטיהם נותרו שמורים באגף כוח האדם בצה"ל, אך דבר לא נעשה לשם איתורם במשך ארבעים שנה.
בשנת 1958 הונחו אבני מצבה לזכר רבים מהנעדרים בגן הנעדרים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל .
בשנת 1969 נמצאו בשומרון שרידי גופתו של חייל האצ"ל ברוך מזרחי, שנעדר מאז המלחמה.
שנות התשעים: חידוש החיפוש אחר הנעדרים
בעקבות מלחמת יום הכיפורים נוסדה בצה"ל היחידה לאיתור נעדרים (אית"ן), אשר פעולתה הביאה לאיתור מרבית הנעדרים ממלחמה זו.
במסגרת יוזמה שננקטה בתחילת שנות התשעים החלה היחידה בניסיון לאיתור אחדים מחללי מלחמת העצמאות שמקום קבורתם לא נודע.
לאחר מספר חקירות שהניבו פרי והביאו לאיתור קברי החללים התקבלה החלטה כי היחידה תעסוק באיתור קבריהם של כל חללי מלחמת העצמאות שמקום קבורתם לא נודע.
חוקרים מן היחידה הופקדו על תיקי כל הנעדרים.
החוקרים ניהלו חקירות יסודיות שכללו בירור ולימוד מדוקדק של פרטי הקרבות והאירועים שבהם הפכו החיילים לנעדרים, לרבות פרטי פינוי החללים משדות הקרב הנוגעים בדבר.
כמו כן ראיינו החוקרים עדי ראייה, כולל אלו שעסקו בפינוי חללים, ובדקו מסמכים רלוונטיים ובהם מסמכים צבאיים ורשומות קבורה.
במקרים לא רבים נערכו גם בדיקות DNA לקביעת זהות החללים.
במסגרת איסוף החללים בשנים 1948 עד 1953 הובאו לקבורה בבתי הקברות הצבאיים ברחבי הארץ עשרות חללים שזהותם לא הובררה, והם נקברו כאלמונים.
חקירות היחידה לאיתור נעדרים הביאו לזיהוי עשרות מבין אלמונים אלו.
בשנים 1994 עד 2025 הביאו חקירות היחידה לאיתור נעדרים לאיתור קבריהם של 55 מנעדרי מלחמת העצמאות, במסגרת חקירת 34 אירועים שונים.
מאלו היו 15 נעדרים בחזית הצפון, חמישה נעדרים בחזית הדרום והיתר נעדרים בחזית המרכז וירושלים.
קברי הנעדרים אותרו בבתי קברות ברחבי הארץ (בסוגריים מצוינות שנות הפיענוח):
בית הקברות הצבאי רחובות אחד (2025)
הנעדרים היו קבורים בקברי אלמונים בודדים או בקברי אחים שכללו גם אלמונים.
במקרים אחדים (למשל בקיבוץ מעוז חיים ובקריית ענבים) התברר שבקברי אחים נקברו חללים במספר גדול מזה שנרשם עליהם.
בין הנעדרים שקבריהם אותרו היו שני מסתערבים שיצאו ליפו, נתפסו והוצאו להורג.
גופותיהם נמצאו באתר בנייה בחולון בשנת 1975. הם זוהו רק 29 שנים לאחר מכן.
בנוסף, החקירות הביאו למסקנה כי שלושה חיילים שסברו כי הם נעדרים לא היו ולא נבראו כלל, וכי הסברה כי הם נעדרים נבעה רק מטעויות ומרישומים לקויים.
לאחר איתור קברי הנעדרים הוצבו בטקסים על גבי הקברים אבני מצבה הנושאות את שמותיהם.
הנעדרים שמקום קבורתם טרם אותר
כיום (2025) טרם נודע מקום קבורתם של 92 מחללי מלחמת העצמאות.
הם הפכו לנעדרים במהלך 62 אירועים שונים.
רובם של נעדרים אלו היו לוחמי ההגנה, הפלמ"ח, חטיבות צה"ל וכן האצ"ל, שהפכו לנעדרים במהלך קרבות שבהם השתתפו.
ביחס לרבים מהם התקבלו מיד לאחר הקרבות עדויות כי נפלו בקרב.
חיילים אחדים היו לנעדרים שלא במהלך קרב.
בנוסף, חייל אחד נעדר בעקבות תאונת צניחה במהלך אימונים.
נעדרים נוספים היו מהקבוצות שלמטה.
גם לגבי רובם קיימות ראיות כי אינם בין החיים:
חמישה אנשי צוות אוויר שמטוסיהם הופלו בחזית הדרום.
ארבעה מסתערבים, שנספו במהלך משימות מודיעין מאחורי קווי האויב
שלושה בני מיעוטים, ששניים מהם נעלמו במהלך משימות מודיעין עבור צה"ל
שלושה עובדי ביצורים, שתעו ונעלמו מעבר לקווי האויב
נער בן 12, שסייע ללוחמים באזור תל אביב ותעה ונעלם מעבר לקווי האויב.
19 מהנעדרים נעלמו בחזית הצפון, 45 בחזית המרכז וירושלים, 25 בחזית הדרום, 10 מתוכם ברצועת עזה, אחד במהלך אימון ועוד שניים בנסיבות ומקומות לא ידועים.
טבלת פרטי הנעדרים ערוכה בסדר כרונולוגי של מועדי היעדרותם:
הוצאו להורג לאחר שלושה חדשים.
גופת אחד מאנשי הצוות נמצאה 20 באוקטובר 1948 56 חזית הצפון חטיבת כרמלי בן 23. אחד משני נעדרים לאחר קרב ליד מנרה.
לאחר החזרת קבוצת השבויים לירדן נעצר, נשפט והוצא להורג.
מקום קברו בעמאן נעלם 2 באוגוסט 1949
כיום (2026) מצויים עדיין בבתי הקברות הצבאיים בישראל 15 קברי אלמונים.
כאמור, בבית הקברות הצבאי בהר הרצל הוקם ב-1958 גן לזכר הנעדרים במערכות ישראל ממלחמת העצמאות ואילך, שבו הוצבו אבני מצבה לזכרם.
לימים אורגנה החלקה מחדש, ומשנת 2003 נוסף לה כותל זיכרון שעליו נרשמו שמות הנעדרים החל מימי תחילת היישוב החדש בארץ ישראל.
נעה שחם (נולדה ב-30 בדצמבר 1984) היא משוררת, יועצת, מורה ומרצה ישראלית ללשון.
לשעבר עורכת לשונית בתאגיד השידור הישראלי.
נעה שחם היא בתם של אילת, עובדת סוציאלית וגיורא שחם, מנהל הרשות הממשלתית למים ולביוב.
בשנת 2012 סיימה בהצטיינות תואר ראשון בחוג לתרבות העברית במגמת לשון עברית ופילוסופיה יהודית וכן את התוכנית ללימודי תעודה בעריכה לשונית באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2014 סיימה את מסלול השירה השנתי בבית הספר "הליקון".
בשנת 2015 סיימה סדנת עריכה למתקדמים בבית הספר "הליקון", את תוכנית הסבת אקדמאים להוראת ספרות בסמינר הקיבוצים וכן את תוכנית העמיתים לאמנים ב"עלמא בית לתרבות עברית".
חברה, יחד עם ליאל אלכסנדרה אדמון, מירלה משה-אלבו ושי שניידר-אילת, בקבוצת "כֻּלָּנָה" (כשם הספר שכתבה) – חבורה פואטית הכותבת, עורכת ומופיעה יחד במיצגי פרפורמנס.
שיריה פורסמו בעיתונים "הארץ" ו"ידיעות אחרונות" ובכתבי העת: "הליקון", "מעין", משיב הרוח, "הפתיליה", "לכל הרוחות" ו"ערבילית".
שיר שכתבה פורסם באנתולוגיה "עורי שפת עבר" – 2,000 שנות שירה על השפה העברית.
השתתפה בפסטיבלי השירה: "פסטיבל תל אביב לשירה" "שער לשירה" בתל אביב ו"מטר על מטר" בירושלים.
שחם לימדה בעירוני ד' בתל אביב.
הייתה מורה לספרות ומורה בתוכנית להעשרת מחוננים ומורה לעברית כשפה שנייה בתיכון הכפר הירוק.
פרס משרד התרבות בקטגוריה "משוררים בראשית דרכם" (2015)
פרס "כתיבה יהודית נשית" של מרכז יעקב הרצוג ועמותת ענת (2016)
מלגת "Asylum Arts" עבור הוצאת ספר אמן לשנת (2016–2017)
נכללה ברשימה שפרסם עיתון "את", "הנשים הצעירות שיעשו את 50 השנים הבאות", בקטגוריית שירה – נבחרה על ידי אגי משעול (2017)
מלגת מפעל הפיס לשנת 2018.
"גאומטריה מקודשת", ספר אמן: שירים – נעה שחם, רישומים – נעה גינזבורג, עורכת: מירלה משה אלבו, הוצאה עצמית (2017)
"כֻּלָּנָה", הוצאת מקום לשירה בעריכת גלעד מאירי ונועה שקרג'י (2018)
"המפלצת תוחלת", הוצאת ברחש, בעריכת ערן הדס ומירלה משה אלבו (2022).
"תאים" מאת ערן הדס, הוצאת ברחש, 2021
שיריה של שחם השתתפו ב"פרויקט נערה", פרויקט ביוזמת שרי שביט ועיריית בת ים, שתכליתו ליצור קשר ומגע של נוער במצוקה עם קריאה וכתיבה של שירה.
הייתה שותפה בהפקת סרטון רשת, בו ניצולי שואה קוראים להתערבות מידית ולהפסקת הרג ילדים וחפים מפשע במלחמת האזרחים בסוריה.
הסרטון פורסם באתר "הצינור" בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת 2017, וזכה לפופולריות רבה.
שחם נמצאת בזוגיות עם אורי, ומתגוררת בקריית טבעון.
נעה כ"ץ (נולדה ב-19 באוגוסט 1991) היא קומיקסאית ומאיירת ישראלית.
כ"ץ נולדה ב-1991 וגדלה בכרמיאל כבת שלישית וצעירה במשפחה.
למדה במחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל, וסיימה לימודי תואר ראשון ב-2016, ותואר שני ב-2025.
ספר הקומיקס הראשון של כ"ץ, "4" נוצר כפרויקט הגמר שלה בבצלאל, ומגולל את סיפור יציאתם מהארון של 4 דמויות - טרנסית, הומו, לסבית חרדית והיא עצמה.
סיפוריהם נכתבו על בסיס ראיונות שערכה עימם כ"ץ, שגם איירה את הספר בשילוב איורים ריאליסטיים של הדמויות לצד איורים חופשיים ופרועים של הסיפורים שלהן.
ספר הקומיקס השני שלה, "איה 50", נכתב בעקבות גירושי הוריה ומכירת בית ילדותה, והוא אוטוביוגרפיה שלה מילדות ועד למכירת הבית.
הספר זכה לתמיכת מפעל הפיס ויצא לאור בהוצאת פרדס באפריל 2019. גם בספר זה היא משלבת איורים ריאליסטיים של הגיבורה בהווה ואיורים פרועים של הסיפורים מעברה, והוא מאויר בשלושה צבעים בלבד – שחור, לבן וצהוב.
במאי 2019 החלה לפרסם בדף הפייסבוק שלה רצועת קומיקס יומית העוסקת בציפורים, שצברה קהל אוהדים גדול וכל רצועה יומית זכתה למאות עד אלפי לייקים, שיתופים ותגובות.
הקומיקס היה בסגנון ריאליסטי, כאשר הציפורים מצוירות בצבע על רקע לבן.
הרצועות כללו עובדות זואולוגיות עבור כל ציפור, בשילוב הומור המבוסס על תרבות ישראלית עכשווית.
לציפורים בקומיקס שמות פרטיים ישראלים, וחלקן הפכו לדמויות חוזרות.
בעקבות ההצלחה של הרצועה היומית איגדה כ"ץ את סיפורי הציפורים לספר, שקמפיין מימון המונים שפתחה לשם הוצאתו לאור הגיע ליעד הגיוס בתוך פחות משלוש שעות.
בינואר 2020 הספר יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים, ובעקבות ההצלחה שלו החלה כ"ץ כבר באותה שנה לעבוד על ספר המשך.
בחודש מאי 2020 פתחה בקמפיין מימון המונים לספר "הציפורים 2", שגם הוא כקודמו הגיע ליעד הגיוס בתוך שעות ספורות, והספר יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים בשנת 2021.
בשנת 2023 יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים ספרה החמישי, "ספר הרבייה", העוסק ברבייה ובחינוך מיני מתוך נקודת מבט מודרנית ומקיפה על רבייה.
כ"ץ עבדה על הספר במשך שנתיים, וגם אותו פרסמה תחילה כעמודי קומיקס בודדים בחשבון הפייסבוק שלה.
בספר היא מציגה מגוון משפחות ואפשרויות להביא ילדים לעולם, כולל משפחות להט"ב, הורים יחידניים והורות משותפת.
הספר עוסק בין היתר בהפריה חוץ-גופית, תרומת זרע ותרומת ביציות, פונדקאות, מחזור חודשי, אנדומטריוזיס והפלות, באופן מדויק מדעית וחברתית.
את הספר ערך מדעית ד"ר איתמר נצר בסיוע מומחי תוכן וקריאות בטא.
בהמשך אותה שנה יצא ספרה השישי "כמה זה חמור" - ספר קומיקס אוטוביוגרפי העוסק בדמנציה של אביה ומבוסס על חוויותיה האישיות.
הספר מתעד את הידרדרות מחלתו של אביה בשילוב הומור ואנקדוטות, ומתאר את ההתמודדות של כ"ץ ושני אחיה עם הטיפול בהורה סיעודי.
העבודה על הספר החלה במסגרת התערוכה "ספרו לי עוד" במוזיאון הרצליה, כשהתבקשה לצייר המשך לספרה האוטוביוגרפי "איה 50", ובהמשך כ"ץ גייסה את המימון להוצאת הספר באמצעות מימון המונים, וגייסה כמעט 50 אלף ש"ח מעבר ליעד שהציבה.
במקביל לעבודתה כסופרת כ"ץ מאיירת לעיתונות ולמגזינים, בהם המגזין "ליברל", מוספי ידיעות אחרונות (7 ימים, 7 לילות, מסלול, זמנים מודרניים).
היא פרסמה מדור קומיקס חודשי בגרסה המודפסת של המגזין "בלייזר" ומדור קומיקס שבועי בענייני מדע באתר מכון דוידסון לחינוך מדעי.
השתתפה בפרויקטים "ציפור הרפש" ו"האיחוד של חבורת A4", ומעבירה סדנאות גואש בתל אביב.
כ"ץ היא לסבית, מתגוררת בתל אביב עם אישתה הילית.
ספר הביכורים שלה "4" מתאר בין היתר את סיפור יציאתה מהארון.
ספר הציפורים, ידיעות ספרים, 2020
ספר הציפורים 2, ידיעות ספרים, 2021
ספר הרבייה, ידיעות ספרים, 2023
כמה זה חמור: רומן גרפי על זיכרון ושכחה, ידיעות ספרים, 2025
פרס קרטס לקומיקס לשנת 2016 (על הספר "4")
יוצרת הקומיקס של השנה (לשנת 2020) – פרס ברווז הזהב ע"ש דודו גבע
פרס ע"ש אריה נבון ליצירת קומיקס ישראלי (2023) – על "ספר הרבייה"
מועמדות לפרס אדמונד דה רוטשילד 2024 לעיצוב תקשורת חזותית 2024 בקטגוריית מעצבות ומעצבים צעירים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים התמודד צה"ל עם מספר רב של חיילים נעדרים שלא היה כמותו מאז מלחמת העצמאות.
בשיאו עמד מספר הנעדרים על כאלף, אך פעולות חקירה ואיתור מקיפות הורידו את מספרם עד אפריל 1974 ל-110. נכון לשנת 2020 טרם נודע מקום הימצאם של 16 חיילים, והם הוכרזו כחללי צה"ל שמקום קבורתם לא נודע.
הנעדרים היו חיילים שהידיעה על מקום הימצאם אבדה במהלך המלחמה.
חלק ניכר מהם נפלו בקרב או נפלו בשבי, אך עובדות אלו התבררו לצה"ל רק לאחר זמן.
הסיבות למספר הנעדרים הרב במלחמה היו מגוונות:
ככלל, ההפתעה, תנאי הפתיחה הגרועים של המלחמה ועוצמתם של הקרבות במהלכה הביאו למספר גדול של נפגעים בקרב חיילי צה"ל ולריבוי של מצבי חוסר ארגון ושליטה חלקית, שהכבידו על איסוף הנפגעים ורישומם.
בקרבות הפתיחה המרים של המלחמה, שנערכו בתנאים נחותים לצה"ל, נפגעו טנקים רבים וננטשו בשטח שנכבש על ידי האויב, במיוחד בחזית סיני.
חלק מהנפגעים בטנקים אלו לא חולצו ונותרו בשטח שהוחזק על ידי האויב.
מאות חיילי צה"ל נפלו בשבי במהלך המלחמה, בעיקר בראשיתה, כאשר נכבשו מוצב החרמון וכל מעוזי צה"ל בסיני למעט אחד.
חלק גדול החיילים שנתפסו בשבי הוחשבו לנעדרים וזאת עד שנודע שנשבו.
ההפתעה שהצליחו להשיג צבאות מצרים וסוריה הביאה ליציאה חפוזה לקרבות, לעיתים ללא רישום מלא של זהות החיילים שיצאו לקרב.
עיקר החיילים שלא נרשמו במסודר היו אלה שגויסו למילואים, ויצאו לחזית ישירות ממחסני החירום.
במהלך המלחמה הושם דגש על טיפול ופינוי מהירים של הנפגעים וגם עקב כך נפגם רישום הנפגעים.
תגבורות כוח אדם מהעורף הגיעו בחלקן ליחידות הלוחמות תוך כדי לחימה, והרישום של שיבוץ חיילים אלו נעשה מאוחר יותר.
במהלך תקופת המלחמה הוכרזו בסך הכל 1,085 חיילים כנעדרים.
מספר הנעדרים השתנה באופן תכוף ומשמעותי בחודשים שלאחר המלחמה, כתוצאה מפעולות החקירה ואיסוף המידע על הנעדרים ואיתורם על ידי צה"ל.
להלן מספר הנעדרים הרשמי במועדים שונים:
בינואר 1977 עמד מספר הנעדרים הרשמי במלחמה על 46. כיום (2020) עומד מספרם על 16.
מציאת הנעדרים וצמצום מספרם נעשה באמצעות עבודת חקירה ואיתור, שנמשכה שנים רבות.
אגף כוח האדם במטה הכללי של צה"ל היה הגורם הצבאי האחראי על הטיפול בחללים, בשבויים ובנעדרים.
בתחילת המלחמה לא היה האגף ערוך לטפל במספרם הרב של אלה; עד 14 באוקטובר נמנו כבר כ-3,800 הרוגים ופצועים.
האגף נדרש להתארגן לטיפול בנושא במהלך המלחמה.
בין השאר הוקם מרכז קשר למשפחות, שעמד בקשר עם משפחות שלא היה להן מידע על גורל יקיריהן.
במרכז הוצבו חיילי מילואים והועבר אליו באופן שוטף כל המידע שהיה זמין אודות הנפגעים והנעדרים.
במקביל לפעולת אגף כוח אדם יזם חיל האוויר באמצע חודש אוקטובר את הקמתו של צוות לאיתור נעדרי החיל, צוות שלימים יהפוך ליחידת אית"ן.
החיל פנה אל שלמה בן אלקנה, שהיה קצין בממשל הצבאי ברצועת עזה וצבר ניסיון בחיפוש ואיתור נעדרים.
בין השאר איתר בן אלקנה לאחר מלחמת ששת הימים את מקום קבורתו של אבשלום פיינברג, איש מחתרת ניל"י, שעקבותיו אבדו ב-1917. אלקנה גייס למשימה אנשים נוספים, בעלי ידע בידיעת הארץ ובארכאולוגיה.
הם החלו את פעולתם ברמת הגולן שם איתרו במהרה כמה מחללי חיל האוויר.
בן אלקנה פיתוח תורת פעולה שיטתית לאיתור נעדרים, שתמציתה איסוף כל המידע הקיים, ניתוח ותיעוד קפדני שלו, התמדה בחיפושים וגילוי יוזמה מצד החוקרים.
הפעולה הצבאית המשמעותית לאיתור הנעדרים החלה רק לאחר תום השלב הראשון של המלחמה.
ב-13 באוקטובר הוחלט על הקמת מרכז לאיתור נעדרים, אך נדרשה התארגנות להפעלתו והוא החל לפעול ב-26 באוקטובר.
המרכז הועמד תחת פיקודו של אלוף-משנה יעקב הראל, שהיה ראש מנהל הגיוס באגף כוח אדם.
המרכז פעל בשיתוף פעולה עם כל הגורמים הצבאיים הרלוונטיים לנושא, לרבות מחלקות אגף כוח אדם, חיל הרפואה, הרבנות הצבאית, המשטרה הצבאית והמעבדה לזיהוי פלילי במשטרת ישראל, ותיאם את פעולתם.
מספר קצינים בכירים סייעו לפעולתו, וביניהם האלוף במילואים שמואל איל, אלוף-משנה שמואל אלבק (שהיה מפקד העורף בסיני), אלוף-משנה במילואים משה יטבת ואלוף-משנה במילואים דבורה תומר.
בסוף אוקטובר ותחילת נובמבר העביר אגף כוח אדם ליחידות שהיו בהן נעדרים הוראות בדבר הטיפול הנדרש מהן בנושא ביחד עם המידע שהצטבר עד אז ביחס לכל נעדר.
בינואר 1974 סיים צוות בן אלקנה את החיפושים ברמת הגולן והתבקש לפעול בסיני.
כשנודע ליעקב הראל על ההישגים שהשיג הצוות, נוצר שיתוף פעולה בחיפושים בין המרכז שבפיקודו לבין צוות בן אלקנה.
עם הקמת המרכז לאיתור נעדרים התברר כי לפי רישומי צה"ל נעדרים אלפים מחייליו, ומספר זה לא נשמע כסביר.
בעקבות זאת דרש הראל לערוך מפקד כוח אדם בכל יחידות צה"ל.
המפקד אכן נערך ב-25 באוקטובר 1973, לקראת הפסקת האש במלחמה.
תוצאותיו העידו כי מספר הנעדרים המוגזם נבע מטעויות ברישום ואפשרו קביעה מבוססת ראשונה של מספר הנעדרים.
ב-15 בדצמבר נערך ביחידות מפקד כללי שני.
המרכז החל בחקירות פרטניות בנוגע לגורלו של כל נעדר.
לכל נעדר נפתח תיק, שבו נאגרו כל הידיעות הקיימות אודותיו.
חלק מהמידע נאסף מפיהם של הפצועים: בחודשים אוקטובר ונובמבר נמצאו בבתי החולים ובמרכזי השיקום וההחלמה מדי יום כ-4,000 חיילים בממוצע.
אגף כוח אדם ניצל את המצב על מנת לראיין את הפצועים ולקבל מהם מידע מפורט בנושאים שונים, אודות החיילים ופציעתם אך גם אודות גורלם ומקומם האפשרי של הנעדרים.
הראיונות נערכו על ידי עשרות קצינות וכן מתנדבים מקרב אנשי המילואים, בסיוע מחלקת ההיסטוריה של צה"ל.
אנשי משטרה צבאית שגויסו למרכז לאיתור נעדרים עיבדו את המידע שנדלה מפי החיילים על מנת לאסוף מידע פרטני על גורלם של נעדרים ספציפיים.
הופק מידע מניתוח צילומים בעיתונים זרים ושידורי הטלוויזיה של ארצות ערב.
בין השאר התאפשר לזהות בדרך זו 110 מתוך חיילי צה"ל שנפלו בשבי.
מידע נוסף הועבר לצה"ל בעקבות חקירות שערכו מטעם עצמם בני המשפחות של נעדרים בחזיתות המלחמה.
בשלב הבא נערכו ביזמת המרכז האיתור נעדרים סריקות ראשונות אחרי הנעדרים בזירות הלחימה בגולן ובסיני בתיאום עם הפיקודים המרחביים ויחידות צה"ל שבשטח.
ברמת הגולן אותרו בעקבות זאת רוב הנעדרים בזירה, ובסיני אותר מספר קטן יותר של נעדרים.
באמצע נובמבר 1973 שבו לישראל השבויים שנפלו בשבי מצרים, וכך ניתן היה לגרוע אותם מרשימת הנעדרים.
בשלב הבא רוכז המידע הקיים אודות הנעדרים ונותח באופן שיטתי פרטני, על פי תאי שטח וקרבות ספציפיים.
כמו כן נאסף מידע נוסף מפי עדי ראייה.
התהליך היה אטי, אך בדרך זו הופק מידע רב שסייע באיתור גופות רבים מהנעדרים.
בשיחות הפרדת הכוחות שהתנהלו בין צה"ל לבין הצבא המצרי מאוקטובר 1973 ועד לינואר 1974 ניתנה הסכמה מצד מצרים לעריכת חיפושים בשטחי הלחימה המוחזקים על ידה, בתיאום עם אנשי האו"ם והצלב האדום הבינלאומי.
החיפושים כללו גם חיפושים במעוזי צה"ל שנכבשו.
ב-18 וב-19 בנובמבר ערכו צוותים ישראלים, שמנו עשרות חיילים, חיפושים ממזרח וממערב לתעלת סואץ.
חיפושים נוספים נערכו ב-23 ו-24 בינואר 1974 ובשלהי חודש מאי.
הם הביאו לצמצום ניכר במספר הנעדרים.
בין הנעדרים שגופותיהם אותרו בינואר 1974 היה הטייס שמואל חץ, שמטוסו הופל בשלהי מלחמת ההתשה.
בחזית הסורית היה מספר קטן של נעדרים אך השיחות עם הסורים התנהלו בקושי רב יותר ובאיטיות.
רק בסוף פברואר 1974 הסכימו הסורים להעביר לישראל רשימה של השבויים שבידיהם, ואלו שבו לישראל בתחילת חודש יוני.
יחד אתם החזירו הסורים מספר גופות של חללי צה"ל.
במרץ 1974 פרסם צה"ל והפיץ לציבור הרחב חוברת שכללה את שמות החללים והנעדרים במלחמה.
ב-5 בפברואר העבירה מצרים לידי צה"ל ארונות של 19 חללים ישראלים.
מאוקטובר 1974 ועד 1987 החזירה מצרים לישראל חללים ב-20 הזדמנויות שונות (39 חללים ב-4 באפריל 1975), ומתוכם זוהו 147 חללים.
שרידים של גופות שלא ניתן היה לזהותם נקברו בקבר אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים נוצרו התנאים לקיום חיפושים נוספים אחרי הנעדרים, כולל בשטח מצרים שממערב לתעלת סואץ.
כך, בספטמבר 1979 נערך חיפוש אחרי נעדרים בשרידיו של מעוז המזח.
חלק מהחיפושים נשאו פרי .
רב-סרן וסרן היו הטייס והנווט, בהתאמה, של מטוס פנטום של חיל האוויר מטייסת 201 ("האחת").
מטוסם הופל ב-11 באוקטובר, אחד משני מטוסים שהופלו בקרב אל-מנצורה, קרב אוויר שהתפתח במהלך חיפוי על גיחה לתקיפת בסיס אל-מנסורה, בצפון הדלתא של הנילוס במצרים.
אנשי צוות המטוס השני צנחו ממטוסם ונשבו.
אופיר וכהן לא נמצאו וגם לא נכללו בין החוזרים מהשבי המצרי ועל כן הוכרזו כנעדרים.
בדיקת העיתונות המצרית מימי המלחמה העלתה דיווחים על שני המטוסים שנפלו, אך לא ניתן היה לשאוב מהם מידע שיוכל לסייע באיתור הנעדרים.
לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים נפתחה הדרך לחידוש החיפושים אחרי הנעדרים.
במרץ 1980 ביקרה משלחת חיפוש ישראלית באזור ההתרסקות המשוער של המטוס ומצאה שרידים קטנים של מטוס פנטום, אך לא דבר מעבר לכך.
כעבור שנתיים מסרו המצרים כי הצליחו לאתר את גופת אחד מאנשי הצוות.
התברר היא נאספה ונקברה על ידיהם בימי המלחמה בעיר אל-מנסורה.
משלחת ישראלית יצאה למצרים וזיהתה את גופתו של יונתן אופיר.
הוא הובא לקבורה בירושלים ב-3 ביוני 1982.
צוות חדש בענף איתור נעדרים החל לטפל ב-1992 בחקירה לאיתורו של ערן כהן.
עד אותו שלב התגבשה השערה בישראל כי הוא הצליח לצנוח מהמטוס, הגיע לקרקע, נרצח וגופתו הועלמה.
בדיקת ראיות נוספות (סרט צילום ממטוס שהשתתף בקרב האוויר ושב לבסיסו, בדיקת צילומי אוויר) ותשאול של עדי ראייה מצרים שונים הפריכו את ההשערה הקודמת והובילו לאתר חדש, שדה חקלאי שבו התרסק ככל הנראה המטוס וכהן בתוכו.
מצרי שהיה בן עשר במהלך המלחמה העיד כי המטוס כרה בנפילתו בור באדמה, כי גופת טייס נותרה בתוכו וכי הבור כוסה בהמשך באדמה לצורך המשך העיבוד החקלאי.
באביב 1995 יצאה משלחת ישראלית לאתר ההתרסקות המשוער בתיאום עם שלטונות מצרים ובסיועם.
האתר חולק לריבועים שנבדקו באמצעות מכ"ם חודר קרקע ומגנומטרים.
במהלך סריקת הריבועים נמצאו ממצאים שונים מהמטוס, אשר נותחו.
בעקבות זאת נבחרה נקודה ספציפית לחפירה באמצעות מחפר מכני.
בעומק של מטר וחצי פגעה כף המחפר בכנף המטוס ודלק מטוסים החל לזרום ממנה.
בהמשך העבודה נמצאה גופתו של ערן כהן בתוך תא הנווט.
לאחר סיום משימת האיתור נערך במקום טקס זיכרון קצר ורביעיית מטוסים מצריים עברה במטס כבוד מעל האתר.
ב-1 ביוני 1995, קרוב ל-22 שנים לאחר שנעלם, הוחזרה גופתו של ערן כהן לישראל.
רב-טוראי ורב-טוראי היו אנשי צוות בטנק שהשתייך לגדוד הטנקים 46, אחד מגדודי חטיבה 401 של אוגדת סיני.
הם השתתפו בקרב נגד המצרים בלילה הראשון של המלחמה.
הקרב ניטש בגזרה הדרומית של חזית סיני, ממזרח למעוז ליטוף.
הטנק שלהם הידרדר במדרון של דיונה, שקע בחול ולאחר מכן נפגע מטיל נגד טנקים.
כהן ומרדכי נהרגו וגופותיהם נשארו בתוך הטנק.
איש צוות אחר הצליח להגיע אל קווי צה"ל ואילו מפקד הטנק נפל בשבי המצרי.
הטנק נגרר מהמקום על ידי המצרים.
במהלך סריקות אחרי הנעדרים הגיע למקום צוות ישראלי ומצא פריטים מהטנק, אך לא את הנעדרים.
סריקות נוספות במקום שנערכו מאוחר יותר לא העלו דבר.
ב-1999 מונה צוות חדש לחקירת המקרה.
הוא בדק את המידע אודותיו ומצא כי בצילום אוויר ב-16 באוקטובר נראו ליד הטנק שתי תלוליות חול, שנעלמו בהמשך, עקב עבודות ביצורים שערכו המצרים.
בעקבות זאת יצא למקום בנובמבר 1999 צוות חפירה ישראלי.
התברר כי המבנה הטופוגרפי של האתר השתנה עם השנים.
מודדים מצריים סימנו באמצעות מידע שהובא מישראל ריבוע של 10 מטר על 10 מטר.
מחפר שנשכר מהמצרים חפר במקום בהשגחת אנשי המשלחת והחול שהוציא נבדק.
נחפרה רצועה באורך של כ-25 מטר, ברוחב של כ-12 מטר ובעומק של כ-3.5 מטר.
במהלך החפירה נמצאו פריטים שונים שזוהו כמשתייכים לטנק של כהן ומרדכי.
למחרת הורחבה החפירה בכיוון דרום.
תחילה נמצאו פריטים נוספים מהטנק ואחר כך התגלו גופות שני הנעדרים, בעומק של כ-3.8 מטר מתחת לפני השטח.
הם נקברו זה ליד זה כשהם לבושים בסרבלי הטנקיסטים שלהם.
בסיום העבודה כוסתה החפירה בחול לבקשת המצרים.
גופותיהם של כהן ומרדכי הובאו לישראל יותר מ-26 שנים לאחר שנעלמו, וזוהו בוודאות.
הם הובאו לקבורה ברמלה ובירושלים.
נכון לספטמבר 2020 טרם נודע מקומם של 16 נעדרים:
שני אנשי הצוות האחרים של הטנק הגיעו אל קווי צה"ל 6 באוקטובר 1973 רב-סרן 43 חיל האוויר טייס מטוס סקייהוק שהופל בגזרה המרכזית של סיני 7 באוקטובר 1973 תת-אלוף ארלוזור לב 40 חיל האוויר מפקד בסיס רמת דוד.
הטיס מטוס סקייהוק שהתרסק בים התיכון לאחר גיחת תקיפה באזור פורט סעיד שבמצרים 9 באוקטובר 1973 טוראי 28 חיל השריון נעלם כשהיה בדרכו אל יחידת המילואים שלו ברמת הגולן 10 באוקטובר 1973 • סרן • רב-סרן גד סמוק בני 22 ו-31 חיל האוויר נווט וטייס של מטוס פנטום.
גופות שבעה מההרוגים נמצאו וזוהו 29 באוקטובר 1973 סרן 25 חיל האוויר טייס מטוס נשר.
נטש את מטוסו שיצא משליטה בטיסת אימונים ממערב לאשקלון ונעלם 6 בנובמבר 1973
נעה לאה כהן (נולדה בכסלו ה'תשל"ו, דצמבר 1975, בנתניה) היא אוצרת וחוקרת אמנות יהודית עכשווית, מתגוררת בירושלים.
נעה לאה כהן היא אמנית, מבקרת אמנות, מרצה לאמנות במכללת אפרתה ובשלוחה החרדית של בצלאל, אוצרת בגלריית המקלט, ירושלים ובביאנלה לאמנות יהודית עכשווית.
כהן היא ד"ר לאמנות יהודית עכשווית מאוניברסיטת בר-אילן.
נושא הדוקטורט שלה היה: "ייצוגים קבליים בקרב אמנים יהודים עכשוויים חוזרים בתשובה בישראל", בהנחיית פרופ' איליה רודוב.
כהן היא בוגרת תואר ראשון (2001) ושני (2011) באוניברסיטה העברית.
ב-2003 במסגרת לימודיה לתואר שני באוניברסיטה העברית התמחתה כהן במחלקה לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל.
עבודת המחקר שלה הייתה בנושא "מנחש אלי משיח: משיחיות ופוליטיקה באמנות ישראלית עכשווית", בהנחיית: פרופ' זיוה עמישי-מייזלש.
העבודה עסקה באמני שוליים במגזר האורתודוקסי ובמיוחד בעבודתו של ברוך נחשון, אמן שומר מצוות, חסיד חב"ד במפגש ייחודי עם הרבי מלובביץ.
מחקר הדוקטורט של כהן, העוסק בתנועת התשובה, הוביל אותה להיות חוקרת פעילה ואוצרת ב"גלריית המקלט" בירושלים כשדה מחקר, החל בשנת 2014, לצדה של הציירת פנינה פרנק.
הגלריה, ששוכנת בשכונה החרדית מקור ברוך בירושלים, נוסדה בשנת 2003 על ידי ראשוני החוזרים בתשובה במסגרת התנועה, הרב מרדכי (פופיק) ארנון, ואיקא ישראלי, ששימשו כ"סוכני סף" להתחדשות אמנותית בחברה החרדית.
גלריית המקלט משמשת פלטפורמה ובית לאמנים מהפריפריה החברתית המבקשים לתרום את קולם הייחודי לשדה האמנות הישראלית והיא מאפשרת להם מקום ונראות.
משנת 2017 הפכה נעה לאה כהן למנהלת המקום ומשמשת גם עורכת אמנותית של כתב העת הספרותי קול.שירה.אישה שנוסד בשנת 2018 ויוצא לאור מטעם גלריית המקלט.
נעה לאה כהן החלה את דרכה בשתי תערוכות בהיכל שלמה במסגרת הביאנלה של ירושלים, כאוצרת משנה עם ד"ר נורית סירקיס בנק.
בשנת 2013 אצרו את התערוכה צמאה נפשי-השתוקקות לקדושה במבט עכשווי ובשנת 2015 אצרו את אמא עילאה: אמהות בעולם היהודי, תערוכה שנדדה גם לקמפוס הר הצופים, האוניברסיטה העברית.
בשנת 2015 אצרה תערוכת יחיד לאמן ראובן צוקרמן, מעומקא דליבא, בבית אות המוצר, ירושלים 2015. התערוכה התבססה על ספר אמן בשם תפילת ראובן בו יצר האמן דימוי העולה מהברכות הנמצאות בתפילת עמידה שהיא מעמודי התווך של המסורת היהודית.
בשנת 2016 זכתה כהן אצרה כהן יחד עם פנינה פרנק את תערוכת חצרות שהתקיימה במסגרת מנופים, פסטיבל אמנות יהודית בירושלים.
התערוכה עסקה בנושא החצרות בחברה היהודית האורתודוקסית שאינה עשויה מקשה אחת אלא מורכבת חצרות חצרות.
האוצרות כהן ופרנק ביקשו להרחיב את מונח עירוב חצרות מתוך רצון להתכתב עם אופייה של שכונת מקור ברוך בה ממוקמת הגלריה ומתוך רצון לחבר בין פנים וחוץ מקום מוחשי ורעיון.
בתערוכה קבוצתית זו כל אמן הביא את פרשנותו למונח זה ולמשמעות האתנית והדתית שעולה ממנו.ֿ
בשנת 2017 אצרה כהן את התערוכה הומור שחור – פופתודוקס, בבית חסיד, הביאנלה של ירושלים.
וחשפה זרם חדש באמנות היהודית המאחד 15 אמנים העובדים בישראל ומחוצה לה, ועוסק בזהות האורתודוקסית ובזיקה הייחודית להומור ולפופ ארט אנדי וורהולי עם טוויסט עכשווי ומגזרי.
שם התערוכה פופתודוקס – הוא הלחם של פופ ארט ואורתודוקס.
בשנת 2017 אצרה כהן בתיאטרון ירושלים את התערוכה חריידי מייד המתמקד במבט אמנותי על המוצר החרדי, במסגרת שבוע העיצוב בירושלים.
בשנת 2018 אצרה כהן בגלריית המקלט את התערוכה עזרת נשים העוסקת בנושא האשה במגזר החרדי, במסגרת פסטיבל מנופים, בירושלים.
באותה שנה, 2018, בהמשך להשתתפותה בפורום ארטיביזם , אצרה נעה לאה כהן גם את גרפידוס, פסטיבל גרפיטי חרדי בסגנון אמנות הרחוב שהתקיים בשכונה החרדית מקור ברוך בשיתוף עם הקהילה.
בשנת 2019 נפתחה תערוכת רוסלנד בגלריית המקלט בפתיחה מרגשת בהשתתפותו של נתן שרנסקי, אסיר ציון ויו"ר הסוכנות היהודית לשעבר.
בשנה זו כהן אצרה גם את נון.צדיק.מזרח (2019) בהשתתפות האמן ז'אק ז'אנו בגלריית המקלט במסגרת שבוע העיצוב ירושלים.
בשנת 2020 אצרה בגלריית המקלט את התערוכה מאגנום אופוס, שהיא החשיפה הראשונה של ג'ארד ברנשטיין, אמן שעלה מארצות הברית.
ב-2020 בתקופה של אי ודאות שש צלמות מביאות את נקודות מבטן על הקורונה בתערוכה מקוונת לוט בערפל שאצרה כהן בגלריית המקלט במסגרת פסטיבל מנופים לאמנות עכשווית.
בגלריית המקלט הציגה כהן למעלה מ-20 תערוכות במסגרת פסטיבל מנופים, פסטיבל מקודשת, אירועי יום הסובלנות ועוד.
2013 צמאה נפשי, היכל שלמה, הביאנלה של ירושלים.
2015 אמא עילאה, היכל שלמה, הביאנלה של ירושלים.
2015 מעומקא דליבא, תערוכת יחיד לאמן ראובן צוקרמן, בית אות האוצר, ירושלים.
2016 חצרות, גלריית המקלט במסגרת מנופים, פסטיבל אמנות יהודית בירושלים.
2017 הומור שחור – פופתודוקס בית חסיד, הביאנלה של ירושלים.
2017 חריידי מייד, תיאטרון ירושלים, במסגרת שבוע העיצוב בירושלים.
2018 גרפידוס, אמנות רחוב בשכונת מקור ברוך ירושלים.
2018 עזרת נשים, גלריית המקלט במסגרת מנופים – פסטיבל אמנות יהודית בירושלים.
2019 נון.צדיק.מזרח גלריית המקלט במסגרת שבוע העיצוב ירושלים.
2020 מאגנום אופוס גלריית המקלט במסגרת מנופים – פסטיבל אמנות יהודית בירושלים.
2020 לוט בערפל גלריית המקלט (תערוכה מקוונת), במסגרת מנופים, פסטיבל אמנות יהודית בירושלים.
"חותם ונחתום – אפיית החלות של הצייר מוטה ברים כמעשה אמנות" ארטפורטל, מאי 2014.
"קום המדינה באמנות – היה או לא היה?
סביב למדורה בסלון: שדה האמנות היהודי בישראל 1948–1949" אורות.
"ניצוצות או קליפות" ערב רב, 2016.
"כשמגיעים אל לב ליבו של העניין, האבן רכה כמו מים" ערב רב, 2016.
"מה בין שרה שנירר למרילין מונרו?
אמניות חרדיות בשיח נשי", צאינה וראינה, קטלוג, אוניברסיטת בן-גוריון, אפריל 2017.
נעה רז מלמד (נולדה ב-19 באפריל 1962) היא אמנית רב תחומית ישראלית, שעוסקת בעיקר בעבודות מיצב, רישום, פיסול, ואובייקטים בתנועה.
בעבודותיה יש זיקה לחדרי פלאות, לאוספים מוזיאלים, קטלוגים ומגדירים.
על עבודתה זכתה נעה רז מלמד בפרס שרת התרבות בתחומי האמנות הפלסטית לשנת 2018.
נעה רז מלמד נולדה בקיבוץ גבע.
בעלת תואר ראשון באמנות יצירה מאוניברסיטת חיפה, ולימודי תעודה באמנות ממכללת אורנים.
חיה ויוצרת בתל אביב, עוסקת בהוראה, הדרכת קבוצות ואוצרות.
נעה רז מלמד עוסקת בגבול שבין מציאות לאשליה, בין הטבע לתרבות ובין עולם פרטי אישי לקולקטיבי.
למרות העובדה שגדלה בקיבוץ, בעבודותיה נעה רז מלמד מוצאת עניין בסיפור הפרטי והאישי לעומת הסיפור הקולקטיבי.
ב-2012 הציגה נעה רז מלמד בגלריה בקיבוץ גבעת חיים איחוד את התערוכה "חדר טבע".
בתערוכה הציגה נעה רז מלמד את קיר הפרחים שהוצג גם בגלריה לאמנות ישראלית בקריית טבעון, בתערוכה "מצליבים שפתניים מורכבים".
בקיר שנקרא פרחים מיובשים יש צילומי זירוקס בצבעים של הפרחים ודסקיות פליז צרובות.
הקיר הופך למעין הרחבה של דף מתוך מגדיר צמחים." בנוסף בתערוכה מופיע הקיר הבוכה שהוא הכנה של רישום בפרסקו שבתערוכה הוא התוצר המוגמר ולא רישום הכנה.
לדבריה של נעה רז מלמד הפרחים המיובשים קשורים לילדות, והטבע משתנה והכל הופך לזיכרון.
התערוכה בוחנת את ההקשרים בין המקור לחיקוי והאם אפשר להכיל בשדה התרבות גם את הטבע הגולמי, הפראי וגם את המעובד.
בעבודת המיצב "אדמה שקופה" שהוצגה כחלק מהתערוכה "חדרי פלאות באמנות עכשווית" במוזיאון הרצליה ב-2012, הציבה נעה רז מלמד זרעים ודימויים הקשורים לעבודת אדמה: פוחלצים של עכברי שדה, זרעים מפורצלן, דימוי האיכר החורש את אדמתו ופסלים של שוורים, תצלומי הנבטות שהאמנית מנביטה וכן צנצנות בהם יש צמחים שגדלו במפעל תרביות רקמה.
תרבית רקמה היא שיטה בה החקלאי מוותר על שלב הרבייה והזריעה ובכך משיג שליטה על איכות העץ והפרי.