tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2 בנובמבר 1983 הוקם "המוסד הציבורי של הלובר הגדול" (l'Établissement Public du Grand Louvre [E.P.G.L.]), ועליו הוטלה המשימה "להבין ולהנהיג את הסידור וההתאמה של מרחב הלובר והטווילרי מתוך כוונה להופכם למכלול תרבותי מקורי בעל אופי מוזיאלי, שיקרא מעתה 'הלובר הגדול'".
כעשור לאחר מכן צמח מוזיאון הלובר בכ-30,000 מטרים רבועים, ונפתח לציבור אגף רישלייה, מה שהקנה לפרויקט של איי אם פיי את מראהו והגיונו המלאים.
פירמידת הלובר משמשת בתפקיד אזור הכניסה הראשי ואתר הכוונת והסדרת מסלולי הקהל לעבר שלושת אגפי ארמון הלובר: רישלייה, סולי ודנון.
עבודות אלו, שאפשרו לשחרר כ-60,000 מטרים רבועים לתצוגת קבע של האוספים, הפכו את הלובר למוזיאון השלישי בגודלו בעולם, אחרי מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, ומוזיאון ארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
במהלך שנת 2020, הלובר היה סגור במשך שישה חודשים בעקבות הסגרים שהוטלו במדינה על רקע מגפת הקורונה בצרפת ובמהלך אותה שנה ביקרו בה 2.7 מיליון איש בלבד, לעומת 9.6 מיליון שנה קודם לכן ו-10.2 מיליון בשנת 2018, שהיה שיא מבקרים לשנה.
ב-19 באוקטובר 2025 התרחש במוזיאון שוד.
מקורותיהם של אוספי הלובר השונים מגוונים.
המוזיאון מבוסס בראש ובראשונה על האוסף המלכותי, בעיקר באוספי הציור (שהכילו בערך 2,500 יצירות בעת מותו של לואי השישה עשר).
האוסף העיקרי נבנה על ידי פרנסואה הראשון (שאסף בעיקר ציורים איטלקיים) ועל ידי לואי הארבעה עשר שהזמין יצירות רבות וקנה אחרות, ביניהן 200 ציורים מהבנקאי אברהרד יאבאך (Everhard Jabach).
לאוספים נוספו גם ציורים, מספר גדול של פסלים שנתפסו בזמן המהפכה.
לאוספי המוזיאון התווספו, כמו כן, מגוון יצירות ופריטים שנתפסו באירופה במהלך מלחמות נפוליאון, ומספר רב של אובייקטים שנלקחו מחפירות ארכאולוגיות שנעשו במצרים ובמזרח התיכון, חלקם, כמו רשימת המלכים מכרנך, נלקחו מהאתר ללא כל אישור תוך גרימת נזק לממצאים.
במהלך השנים נוספו ירושות, תרומות ורכישות רבות לאוספי המוזיאון, מהם ראוי לציון במיוחד אוספו של הברון אדמונד דה רוטשילד (1845-1934) שהוענק ללובר בשנת 1935, וממלא חדר תצוגה.
אוסף רוטשילד מכיל מעל 40,000 תחריטים, כ-3,000 ציורים וכ-500 ספרים מאוירים.
מבין הציורים המפורסמים, הציור המוכר ביותר, מונה ליזה (מאת לאונרדו דה וינצ'י) כמו-גם הגננית היפה (מאת רפאל) היו חלק מאוספו של פרנסואה הראשון (שרכש את המונה ליזה בשנת 1519).
הציור החתונה בקנה (מאת פאולו ורונזה) הגיע למוזיאון הודות לביזתו ממנזר בוונציה בשנת 1798. הקבצן הצעיר (מאת מוריו) נרכש על ידי לואי החמישה עשר בשנת 1782.
שני הפסלים המפורסמים ביותר של המוזיאון, ונוס ממילו, שהתגלה בשנת 1820 ונרכש באותה שנה על ידי שגריר צרפת בטורקיה, וניקה מסמותרקיה, שהתגלה שבור בשנת 1863, באי סמותרקי על ידי הקונסול הצרפתי באדירנה, שארל שמפואזו.
מלבד אמנות, בלובר תצוגות רבות מסוגים אחרים, הכוללים ארכאולוגיה, היסטוריה, פיסול ואדריכלות.
ישנו אוסף רהיטים גדול, בו הפריט המרהיב ביותר היה בעבר לשכת המלך (Bureau du Roi) במאה ה-18, וכיום הוחזר לארמון ורסאי.
המדונה והילד מכותרים מלאכים מאת צ'ימבואה (1270 בערך)
פרנציסקוס הקדוש מאסיזי מקבל את אותות הסטיגמטה מאת ג'וטו (1290–1300 בערך)
פורטרט של ז'אן השני (הטוב), צייר אלמוני (1350 בערך).
הציור נרכש על ידי לואי החמישה עשר, כחלק מהאוסף המלכותי.
הבתולה עם הקנצלר רולן, מאת יאן ואן אייק (1435 בערך).
התמונה נתפסה בעת המהפכה הצרפתית (1796).
הקונדוטיירה, מאת אנטונלו דה מסינה (1475).
סן סבסטיאן, מאת אנדראה מנטניה (1480).
פורטרט עצמי עם פרחים, מאת אלברכט דירר (1493).
מונה ליזה, מאת לאונרדו דה וינצ'י (1503–1506), נרכשה על ידי פרנסואה הראשון בשנת 1519.
המדונה בין הסלעים, מאת לאונרדו דה וינצ'י (1483).
אנה הקדושה, הבתולה וישו הילד, מאת לאונרדו דה וינצ'י (1503–1519).
המדונה והילד עם יוחנן המטביל, קרויה גם La belle jardinière, מאת רפאל (1508).
הייתה שייכת לאוסף המלכותי, נרכשה על ידי פרנסואה הראשון.
העבד המורד, פסל לא גמור מאת מיכלאנג'לו (1513).
העבד הגוסס, פסל לא גמור מאת מיכלאנג'לו (1513).
פורטרט של בלתזאר קסטיליון (Portrait of Balthazar Castiglione), מאת רפאל (1515 בערך), נרכשה על ידי לואי הארבעה עשר מקניינו של הקרדינל מזראן.
הציור היה תלוי בגובה 2.5 מטר מעל הרצפה במנזר סן ג'ורג'יו מג'ורה במשך 235 שנים, עד שנבזז על ידי נפוליאון בשנת 1797.
הצליינים באמאוס, מאת רמברנדט (1648), נתפס בעת המהפכה הצרפתית בשנת 1793.
הקבצן הצעיר, מאת מוריו (1650 בערך), נרכש על ידי לואי החמישה-עשר בשנת 1782
בת שבע במקלחת, מאת רמברנדט (1654, הורש למוזיאון בשנת 1869).
אקס ווטו (Ex Voto), מאת פיליפ דה שאמפן (1662), נתפס בעת המהפכה הצרפתית בשנת 1793.
פורטרט של לואי הארבעה-עשר, מאת ריגו (Hyacinthe Rigaud), 1701
הפלגה לקיתרה, מאת אנטואן ואטו (1717)
La Raie, מאת ז'אן-בטיסט סימאון שארדן (לפני 1728)
שבועת האחים ההוראטים, מאת ז'אק-לואי דויד (1784)
אירוסין בכפר, מאת ז'אן-בטיסט גרז (1761)
דיוקן של אישה שחורה, מאת מארי-גיימין בנואה (1800)
בונפרטה מבקר את קורבנות המגפה ביפו, מאת אנטואן-ז'אן גרו (1804)
רפסודת המדוזה, מאת תאודור ז'ריקו (1819)
החירות מובילה את העם, מאת אז'ן דלקרואה (1830)
מרחץ טורקי, מאת ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר (1862)
הכתרת נפוליאון, מאת דויד (1807)
יצירות של אמנים כגון פרגונר, רמברנדט, רובנס, טיציאן, קאראווג'ו, פוסן ודויד מוצגות דרך קבע במוזיאון.
מבין הפסלים המפורסמים באוסף מצויים ניקה מסמותרקיה ופסל ונוס ממילו.
לצד המוזיאון נמצאת תחנת המטרו Palais Royal — Musée du Louvre, אשר נקראת על שמו ועל שם הארמון פאלה רויאל הסמוך.
עד שנות התשעים של המאה ה-20 היה שם התחנה פאלה רויאל; שמה שונה לאחר שנבנתה דרך-גישה תת-קרקעית חדשה, מתחת לכיכר קרוזל, שקישרה את התחנה לחלק התת-קרקעי במוזיאון המחודש.
מאחר שעבודות רבות שבלובר מאוחסנות במחסנים, הוחלט ששלוחה של המוזיאון תוקם בצפון צרפת.
הפרויקט הושלם בסוף שנת 2012. המבנה החדש מתאים להצגת בין 500 ל-600 יצירות מרכזיות ומיועד לקבל כ-500,000 מבקרים בשנה.
שש ערים היו מועמדות לארח את הפרויקט: אמיין, אראס, בולון-סור-מר, קאלה, לאנס וואלנסיין).
ב-29 בנובמבר 2004 ראש הממשלה הצרפתי ז'אן פייר רפראן בחר בלאנס כאתר לשלוחת הלובר החדשה, שנקראה לה לובר-לאנס.
המבנה החדש, שמצוי תחת המנהל הציבורי של מועצת מחוז נור-פה דה קאלה, מאכלס תצוגה חצי-קבועה על-פני שטח של חמש מאות מטרים רבועים.
יש בו חלל נוסף עבור תצוגות לאומיות ובין-לאומיות מתחלפות.
הבניין מורכב ממבני זכוכית ואלומיניום במרכזו של גן גדול.
בעיצוב הבניין עסק משרד האדריכלות היפני SANAA, בראשות קזויו סג'ימה (Kazuyo Sejima) וריון נישיזווה (Ryue Nishizawa), יחד עם אמרי קולברט ל.
במאי 2009 הניח ניקולא סרקוזי אבן פינה לשלוחה נוספת של המוזיאון באבו דאבי שבמפרץ הפרסי.
המבנה של לובר אבו דאבי תוכנן על ידי האדריכל ז'אן נובל כמבנה כביר בעל כיפת שיש שהיקפה 180 מטר.
הכיפה מורכבת מאלפי אלמנטים בדמות כוכבים הלקוחים ממוטיבים עיטוריים (ערבסקה) ומונחים זה על זה בשמונה שכבות.
המוזיאון ממוקם באי התיירותי סעדיאת.
סמוך לו החלה בניית מוזיאון גוגנהיים בשטח של 30 אלף מטר רבוע, שתכנונו הופקד בידי האדריכל פרנק גרי.
בניית המוזיאון החלה בשנת 2009, ולאחר מספר דחיות וקריאות לחרם בשל תנאי העסקה לקויים של עובדי הבנייה - נפתח המוזיאון בשלהי 2017.
לובר אבו דאבי הוא מיזם ראשוני מסוגו של שיתוף פעולה בין מוזיאונים בעולם והוא אף מוזיאון האומנות הגדול במזרח התיכון.
מוזיאון המלחמה האימפריאלי הוא מוזיאון בלונדון שבאנגליה.
המוזיאון נוסד בשנת 1917 לזכר החיילים הבריטים שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
עד לשריפתו ב-30 בנובמבר 1936 שכן המוזיאון בארמון הקריסטל.
אז עבר ללמבת' שבדרום לונדון, לבניין ששימש במקורו כבית חולים פסיכיאטרי.
המוזיאון מציג כלי נשק רבים וכן מוצגים רבים אודות הגורמים למלחמות המאה העשרים.
במוזיאון מוצגת תעודת הלידה של אווה קלארק התינוקת שנולדה במחנה הריכוז מאטהאוזן.
למוזיאון המלחמה האימפריאלי מספר סניפים נוספים בעיר לונדון:
מוזיאון המלחמה האימפריאלי צפון בסלפורד, מחוז מנצ'סטר רבתי, שתוכנן על ידי דניאל ליבסקינד ונחנך ב-2002
מוזיאון המלחמה האימפריאלי בדוקספורד , מחוז קיימברידג'שייר, שנחנך ב-1977 והוא מוזיאון התעופה הגדול ביותר בבריטניה
מוזיאון מטרופוליטן של האמנות ההיסטורית המכונה "המט" , הוא מוזיאון האמנות הגדול בעולם, ואחד המוזיאונים הגדולים והחשובים בעולם.
בכל שנה מבקרים בו כ-7 מיליון אנשים, ויש בו אוסף עצום של חפצי אמנות ועתיקות, המכיל כמיליון וחצי יצירות ואובייקטים מכל תקופה בהיסטוריה.
המוזיאון שוכן בצדו המזרחי של הסנטרל פארק במרכז מנהטן שבניו יורק, ארצות הברית.
אגף אחר של המוזיאון, הקלויסטרס, מצוי בפארק פורט טריון בצפון מנהטן, על גדת הנהר הדסון.
במוזיאון, שנפתח ב־20 בפברואר 1877, מוצגים למעלה משני מיליון מוצגים מתחום האמנות הקלאסית, האמנות העתיקה, האמנות האסייתית, האוקיאנית, האפריקנית, האסלאמית והמודרנית, המוצגים ב-19 אגפי המוזיאון.
אוסף האמנות המצרית העתיקה כולל מקדש מצרי, מקדש דנדור, שהובא בשלמותו ממצרים.
כמו כן המוזיאון מציג חדרים שעוצבו בידי האדריכל פרנק לויד רייט וכן אוסף גדול של כלי נשק ושריון.
בכל שנה נערכים במוזיאון אירועי תרבות גדולים דוגמת אופרות ומחזות.
המוזיאון ידוע גם בשל טקס המט גאלה שנערך בו מדי שנה על מנת לגייס כספים למוזיאון.
אחת הרכישות האחרונות והידועות של המוזיאון הוא הציור של דוצ'ו, 'המדונה עם התינוק', שנרכש בסכום של 45 מיליון דולר.
מוזיאון המטרופוליטן לאמנות נפתח ב-20 בפברואר 1877 בשדרה החמישית במבנה מס' 681. המוזיאון הציג את אוספו של ג'ון טיילור ג'ונסטון אשר שימש גם כנשיא הראשון של המוזיאון.
האוסף כלל סרקופג רומאי ו-174 ציורים אירופאים.
תחת הנהלתו של ג'ון טיילור ג'ונסטון ושל ג'ורג' פאלמר פאטנם כמפקח המוזיאון, גדל האוסף.
בשנת 1878 רכש המוזיאון את אוספיו של לואיג'י פאלמה די קסנולה שכללו עתיקות מקפריסין.
משצר המקום להציג את המוצגים, עבר לאחוזת דוגלס שברחוב 14 מערב, באופן זמני, עד הקמת מבנה הקבע למוזיאון.
לאחר משא ומתן עם עיריית ניו יורק, רכש המוזיאון שטח בצדו המזרחי של סנטרל פארק, שם הוא שוכן עד ימינו.
המבנה הראשון של המוזיאון שהוקם במקום (ועדיין מהווה חלק ממנו) היה מבנה לבנים אדומות בסגנון גותי שתוכנן על ידי האדריכלים קאלוורט ווקס וג'ייקוב וורי מולד.
במהלך השנים נוספו אגפים רבים למבנה המקורי בסגנונות ארכיטקטוניים שונים.
ב-16 במאי 2014 הודיע תומאס קמפבל, מנהל המטרופוליטן, על העלאת קרוב ל-400,000 תמונות מהאוסף לרשת האינטרנט לצפייה מקוונת חינמית בהפרדה גבוהה מאד.
מאז שנת 1955 ועד מותו ב-11 במאי 1966 ניהל את המוזיאון ג'יימס רורימר, ואחריו ניהל אותו תומאס הובינג עד 30 ביוני 1977. מ-2008 מנהל את המוזיאון תומאס קמפבל, שהיה קודם לכן אוצר באגף לפיסול ולאמנות עיצובית אירופית במוזיאון.
במוזיאון פועלות 19 מחלקות שונות, שבראש כל אחת מהן עומד מנהל נפרד, ותחתיו צוות של אוצרים מתמחים.
אוסף האמנות העיצובית האמריקאית מכיל כ-12,000 פרטים של אמנות עיצובית ושימושית שיוצרו בארצות הברית החל משלהי המאה ה-17 ועד ראשית המאה ה-20. בשנת 1909 רכש המוזיאון את אוסף האמנות העיצובית הראשונה שלו באמצעות תרומה של מרגרט אוליביה סלוקום סייג, אשתו של הבנקאי ראסל סייג.
מחלקת האמנות העיצובית האמריקאית הוקמה בשנת 1934. במוזיאון אוסף יוצא דופן, ומהגדולים והחשובים באוספי העולם, של ויטראז'ים, ובהם יצירות רבות של לואיס קומפורט טיפאני.
במחלקה מוצגים 25 חדרים תקופתיים (בהם מוצגים חדרים בשלמותם - לרבות יצירות אמנות תואמות, וריהוט).
מחלקה זו מציגה אוסף כלי כסף ובהם יצירות של פול רוויר ושל טיפאני ושות'.
מאז הקמתו, העניק המוזיאון חשיבות מיוחדת להצגת אמנות אמריקאית.
באוסף מוצגות יצירות של וינסלו הומר, ג'ורג' כיילב בינגהאם, ג'ון סינגר סארג'נט, ג'יימס מקניל ויסלר, ביל טריילור ותומאס אייקינס.
אמנות קדומה של המזרח התיכון
בסוף המאה ה-19 החל המוזיאון לרכוש מוצגים ארכאולוגיים שהתגלו במזרח התיכון, בעיקר חותמות, ולוחות כתב יתדות.
עם השנים גדל האוסף ל-7,000 מוצגים, החל מהתקופה הנאוליתית וכלה באימפריה הסאסאנית - מוצגים שמקורם בשומר, האימפריה החיתית, אשור, בבל, עילם וכן חפצים רבים מתקופת הברונזה.
במוזיאון מוצגים גם "לאמאסו" - כרובים מאשור מארמונו של אשור נצירפל השני.
אוסף כלי הנשק והשריון של המוזיאון, המכיל כ-15,000 מוצגים, הוא אחד האוספים הפופולריים ביותר של המוזיאון.
באוסף מוצגים שריונים רבים החל מהמאה החמישית ועד המאה ה-19 ובהם שריוני סוסים, מאירופה ועד יפן.
באוסף מוצגים מהמזרח התיכון, אפריקה, אוקיאניה, ויבשת אמריקה, ומוצגים שהיו שייכים לאנרי השני, מלך צרפת ולפרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כמו כן האוסף כולל כלי נשק של קולט מהמאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
המוצגים הראשונים שנרכשו על ידי המוזיאון מאפריקה, אוקיאניה ויבשת אמריקה הצפונית ודרומית היו אוסף של עתיקות מפרו שנרכשו בשנת 1882. אולם המוזיאון לא רכש אוספים מיבשות אלה בצורה מסודרת עד שנת 1969 עת שאיש העסקים האמריקאי נלסון רוקפלר תרם למוזיאון את אוספו בן 3,000 המוצגים.
כיום למוזיאון למעלה מ-11,000 מוצגים מאפריקה הדרומית למדבר סהרה, מאיי האוקיינוס השקט ומיבשת אמריקה, המוצגים בשטחי תצוגה ששטחם כ-4,000 מ"ר, באגף על שם רוקפלר בקצהו הדרומי של בניין המוזיאון.
בין האוספים ציורי קיר שצוירו על ידי אבוריג'ינים מאוסטרליה, עמודי זיכרון שגובהם כ-5 מטרים שיוצרו על ידי תרבות האסמט של גינאה החדשה, מוצגים מניגריה ומחצר בית המלוכה של בנין.
בין המוצגים תכשיטים עשויים זהב ומתכות יקרות אחרות.
בשנת 1937 אוחד המוזיאון לאמנות התלבושות עם מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, והפך למחלקה נפרדת במוזיאון.
אוסף מכון התלבושות כולל למעלה מ-80,000 תלבושות ואביזרים נלווים.
האוסף אינו מוצג בשלמותו, ואין לו תערוכת קבע.
מדי שנה מוצגות שתי תערוכות מתחלפות מתוך אוספי המכון על מנת להמחיש הקשר מסוים או תמה מסוימת.
כך למשל הוצגו בעבר תערוכות תלבושות של המעצבים קוקו שאנל או ג'אני ורסצ'ה.
מאז 1948 מארגן המכון מדי שנה את נשף המט גאלה כאירוע לאיסוף תרומות.
הנשף נערך תחת נושא הזהה לנושא של התערוכה השנתית, ומוזמנים אליו שחקנים, זמרים ומובילי דעת קהל.
אוסף אמנות אסיה והמזרח הרחוק של המוזיאון הוא האוסף המקיף ביותר הקיים במדינות המערב (אירופה וצפון אמריקה).
מוצגי אמנות מאסיה היוו חלק מאוספי המוזיאון מאז הקמתו.
בין המתנות הראשונות שניתנו למוזיאון לאחר הקמתו היו יצירות רבות שמקורן באסיה, וכיום אגף שלם בתצוגת הקבע של המוזיאון מוקדש ליצירות אמנות אלה.
בידי המוזיאון למעלה מ-60,000 מוצגים המציגים כ-4,000 שנות אמנות אסייתית מכל תרבות אסייתית.
המוצגים כוללים ציורים, הדפסים, פסלים ועבודות מתכת (תכשיטים וכלים שימושיים).
במוזיאון אוסף מקיף של קליגרפיה סינית, ציורים סיניים, יצירות נפאליות וטיבטיות, יצירות מהודו ומיפן וכן מדרום-מזרח אסיה.
כחלק מהאוסף הקבוע קיים גן המדמה גן אופייני לתקופת שושלת מינג בסין, המבוסס על גן הממונה על רשתות הדיג בסוזהו.
רישומים והדפסים מוצגים במחלקות שונות של המוזיאון בהתאם להקשרם, אולם מחלקה נפרדת מייחד עצמה ליצירות רישום והדפסים מצפון אמריקה ומערב אירופה, ובייחוד יצירות שנוצרו לאחר ימי הביניים במערב אירופה.
באוסף למעלה מ-11,000 רישומים, למעלה מ-1.5 מיליון הדפסים, ולמעלה מ-12,000 ספרים מאוירים.
ראשיתו של אוסף זה במתנה של 670 רישומים שניתנו למוזיאון על ידי ויליאם הנרי ואנדרבילט בשנת 1880. במחלקה רישומים מעשה ידי מיכלאנג'לו, לאונרדו דה וינצ'י, ורמברנדט וכן הדפסים ושירטוטים מעשה ידי אנתוני ואן דייק, אלברכט דורר, ואדגר דגה.
בעת הקמתו, מקור מרבית אוספי האמנות המצרית העתיקה של המוזיאון היה באוספים פרטיים, לאחר שהמוזיאון ערך מספר משלחות ארכאולוגיות למצרים בין השנים 1906–1941, מהווים מוצגי משלחות אלה למעלה ממחצית אוסף האמנות המצרית אשר נמצא כיום בידי המוזיאון.
האוסף כולל למעלה מ-36,000 מוצגים, החל מהתקופה הפלאוליתית ועד התקופה הרומית.
האגף המצרי של המוזיאון כולל למעלה מ-40 חדרי תצוגה.
בין היצירות החשובות ביותר באוספי המוזיאון הן אוסף של 24 דגמים מעץ שהתגלו בקבר בקרבת דיר אל-בחרי בשנת 1920. דגמים אלה מציגים את אורח החיים במצרים העתיקה בראשית הממלכה התיכונה, וכוללים דגמים של גנים, סצנות דייג, בתי מלאכה ובתי מגורים.
מוצג נוסף ופופולרי ביותר הוא מקדש דנדור אשר הובא בשלמותו ממצרים, לאחר שהיה נתון לסכנת הצפה בשל בניית סכר אסואן הגבוה.
המקדש ניתן במתנה לארצות הברית על ידי ממשלת מצרים בשנת 1965 והוקם באגף סאקלר של המוזיאון בשנת 1978. סביב המקדש נבנתה בריכת השתקפות, וקיר זכוכית גדול (בצידו הצפוני של האגף) פונה לסנטרל פארק ומאפשר הארת המקדש בתאורה טבעית.
למוזיאון אחד האוספים המקיפים והטובים ביותר של אמנות אירופאית, אף שהאוסף מכיל רק כ-2,200 תמונות.
האוסף מתמקד באמנים צרפתיים, פלמיים איטלקיים.
באוסף 37 יצירות של קלוד מונה, 21 ציורי שמן מאת פול סזאן, 18 ציורי שמן של רמברנדט ואן ריין ובהם "אריסטו עם פסל ראשו של הומרוס".
באוסף 5 ציורים של יאן ורמיר (מספר היצירות הגדול ביותר של אמן זה המצוי באוסף אחד), וכן יצירתו של וינסנט ואן גוך "דיוקן עצמי עם כובע קש", יצירתו של פיטר ברויגל האב "הקוצרים", יצירתו של ז'ורז' דה לה טור "מגדת העתידות", ויצירתו של ז'אק-לואי דויד "מותו של סוקרטס".
מדיניות המוזיאון היא למכור את יצירותיו הפחות ידועות, במטרה לרכוש יצירות איכותיות יותר וידועות יותר.
במסגרת מדיניות זו רכש המוזיאון את יצירתו של דייגו רודריגס דה סילבה אי ולסקס "חואן דה פארחה" בשנת 1971 ו"מדונה עם ילד" של דוצ'ו בשנת 2004 בעלות של 45 מיליון דולרים.
בנפרד ממחלקת הציור האירופאי, מחלקה נפרדת מוקדשת לפיסול ולעיצוב אירופי.
למוזיאון אוסף פסלים וכלים נרחב הכולל למעלה מ-50,000 פרטים החל משלהי ימי הביניים ועד ראשית המאה ה-20. האוסף מתמקד בפסלים מתקופת הרנסאנס, וכן כולל רהיטים, תכשיטים, כלי זכוכית וחרס, שטיחי קיר, טקסטיל, שעונים, כלים מתמטיים וכלים מדעיים.
במסגרת אגף זה של המוזיאון ישנם עשרות חדרים תקופתיים המציגים את המוצגים בהקשר תרבותי ותקופתי.
בין החדרים התקופתיים ישנו חדר כניסה מהטירה הספרדית של ולז בלאנקו (חדר בן שתי קומות), ובין הפסלים הידועים המוצגים באוסף, פסלו של ברניני "באכחנל", העתק מפסלו של אוגוסט רודן "שועי העיר קאלה", וכן פסל ראשו של וולטר מעשה ידי בתו, סאבין.
אוסף מחלקת האמנות היוונית והרומית של המוזיאון כולל למעלה מ-17,000 מוצגים.
מקורו של האוסף היווני והרומי של המוזיאון באוספים הראשונים שנתרמו למוזיאון.
המוצג הראשון של המוזיאון היה סרקופג רומי.
כיום המוזיאון כולל כדים רבים (ובהם כדי דמות שחורה וכדי דמות אדומה), סיכות של טוניקות רומיות ואף פסלים שמקורם ביוון העתיקה ורומא.
בין המוצגים הידועים של המחלקה ניתן למנות את קערת אאופרוניוס המתארת את מותו של סארפדון ואת מרכבת מונטלאונה האטרוסקית, וכן פסלים קיקלדיים מאמצע האלף השלישי לפנה"ס) באולמות התצוגה מוצגים ציורי קיר שהתגלו בוילה בבוסקוראלה (ונקברו בעקבות התפרצות הר הגעש וזוב בשנת 79 לספירה).
בשנת 2007 הורחבו שטחי התצוגה של המחלקה, וכיום שטחי התצוגה הם כ-6,000 מ"ר, ומוצג בהם מרבית האוסף הקבוע של המחלקה.
אוסף האמנות האסלאמית של המוזיאון כולל, בנוסף לאמנות דתית, גם אמנות דקורטיבית.
האוסף כולל למעלה מ-12,000 מוצגים ובהם כלי חרס, טקסטיל וכתבי יד שמקורם מספרד, דרך צפון אפריקה ועד אסיה המרכזית.
בין מוצגי האוסף ציורי מיניאטורה מאיראן והאימפריה המוגולית, וכן קליגרפיה אסלאמית הכוללת מוצגים ובהם צווים של הסולטאן סולימאן המפואר וכתבי קוראן מתקופות שונות.
באגף חדרים תקופתיים כגון "חדר נור אל דין" מדמשק מראשית המאה ה-18 הכולל חדר בשלמותו (לרבות רהיטיו, כלים, עיטורים וספרים).
אגף האמנות האסלאמית צפוי לעבור שיפוץ החל משנת 2008.
לאחר מותו של הבנקאי רוברט לימן בשנת 1969 תרם את אוספיו ובהם 3,000 מוצגים למוזיאון, במטרה שהאוסף יוצג באגף נפרד שיקרא "אגף רוברט לימן".
הגלריות שהוקמו להצגת האוסף, נועדו ליצור אשליה למבקר בהם כאילו הם מבקרים בביתו של לימן, וצופים באוספו הפרטי.
אוסף זה אינו מתרכז בתקופה מסוימת או סגנון אמנות מסוים, אלא מציג את האוסף של לימן כפי שנאסף על ידו.
האוסף כולל ציורים מתקופת הרנסאנס האיטלקי, בעיקר מאזור סיינה, יצירות של בוטיצ'לי, ושל דומניצ'ו ונזיאנו, ציורים של אמנים ספרדיים ובהם יצירות של אל גרקו ופרנסיסקו דה גויה, וכן יצירות של רמברנדט ואלברכט דירר.
הספרייה המרכזית של המוזיאון היא הספרייה על שם תומאס ג' ווטסון.
אוספי הספרייה מתרכזים בעיקר בספרים הנוגעים לאמנות, להיסטוריה של האמנות, וכן קטלוגים ופרסומים של המוזיאון.
לחלק מאגפי המוזיאון ספריות המתמחות בנושאי האגפים השונים.
בספריית ווטסון מוצגים ספרים עתיקים וספרים היסטוריים אשר מהווים יצירות אמנות בזכות עצמן - ובהם ספרי הדפסים של אלברכט דורר ואתאנאסיוס קירשר וכן מהדורות של המגזין הסוריאליסטי VVV, וסדרת כרכי "תיאור מצרים" שהוכנה וראתה אור ביוזמת נפוליאון בונפרטה.
גלריית אוסף אמנות ימי הבינים שבמבנה הראשי של המקום ממוקמת בקומה הראשונה, במרכז המבנה.
גלריה זו כוללת למעלה מ-6,000 מוצגים.
בעוד שמרבית חפצי האמנות שמקורן במערב אירופה מוצגים בקלויסטרס, בתצוגת המבנה הראשי מציגים בנוסף גם חפצי אמנות שמקורן באימפריה הביזנטית.
בין היתר מוצגים שטחי קיר, חפצי דת ופסלים, וכן חפצי דת העשויים מתכות יקרות ושנהב.
הקלויסטרס הוקמו ביוזמת ג'ון ד.
רוקפלר, הבן בשנת 1938 והם שוכנים בפארק פורט טריון בצפונה של מנהטן.
מקורו של האוסף המוצג בהם, במוזיאון נפרד שאוספיו נאספו על ידי ג'ורג' גריי ברנרד.
האוסף נקנה בשלמותו על ידי רוקפלר בשנת 1925 והוענק למוזיאון המטרופוליטן במתנה.
הקלויסטרס (המנזרים) נקראים על שם חמשת המנזרים שהובאו מאירופה ואוחדו לבניין אחד לצורך הצגת אוספי המוזיאון.
בין המוצגים החשובים של האוסף נמנים ספר השעות של ז'אן דוור, דוכס ברי, צלב ברי משנת 1409 ושטיחי הקיר המתארים את ציד החד-קרן.
במחלקת האמנות המודרנית של המוזיאון כ-10,000 מוצגים, מרביתם מעשה ידי אמנים אירופאים ואמריקאים, המוצגים ב-6,000 מ"ר של שטחי תצוגה.
בין המוצגים: דיוקנה של גרטרוד שטיין מאת פבלו פיקאסו, "הדגל הלבן" של ג'אספר ג'ונס, "מקצב הסתיו (מס' 30)" של ג'קסון פולוק והטריפטיכון "התחלה" של מקס בקמן, וכן 40 יצירות של פול קלי.
בשל התקופה הארוכה בה פועל המוזיאון, יצירות באוסף האמנות המודרנית עוברות לאגפים אחרים של המוזיאון עם חלוף הזמן (משהן מפסיקות להחשב "מודרניות").
על גג המוזיאון הוצב בשנת 2023 יצירה של האמנית הקליפורנית הצעירה לורן האסל.
יצירה פיסולית ארכיטקטונית המשלבת בין מצרים העתיקה, וכוללים פסל דמוי ספינקס, לבין משפחתה השחורה של האמנית וחריטות גרפיטי על הקירות.
מהגג נשקף נוף אורבאני של העיר ניו יורק, ההופך להיות חלק מהיצירה.
במחלקת הכלים המוזיקליים של המוזיאון כ-5,000 מוצגים ובהם כלים מוזיקליים מכל רחבי העולם.
ראשיתו של האוסף בשנת 1889 בתרומתה של לוסי וו.
דרקסל שכללה למעלה ממאה כלים מוזיקליים.
תרומה של מרי אליזבת אדמס הגדילה את האוסף באופן משמעותי.
האוסף מציג הן את הכלים המוזיקליים ואת התפתחותם (תוך מתן אפשרות למבקר לשמוע יצירות המנוגנות בכלים אלה), והן את הקשרם החברתי והתרבותי.
בין המוצגים: כינור של אנטוניו סטרדיווארי, אוסף כלים מוזיקליים מאסיה העשויים ממתכות יקרות, וכן הפסנתר העתיק ביותר בעולם - מעשה ידי ברטולמיו כריסטופורי משנת 1720.
אוסף התצלומים של המוזיאון מכיל למעלה מ-20,000 תצלומים שמקורם בחמישה אוספים גדולים שנתרמו למוזיאון, וכן ברכישות גדולות של המוזיאון.
ראשיתו של אוסף המוזיאון בתרומתו של הצלם והאספן אלפרד סטיגליץ אשר תרם את אוספו הגדול למוזיאון.
המוזיאון רכש את אוסף חברת הנייר גילמן ובו 8,500 יצירות, וכן את אוסף רובל ואת אוסף חברת המכוניות פורד.
בשנת 1997 נפתחה גלריה קבועה המציגה תערוכה של מוצגי המחלקה, אולם רק מספר מועט מתמונות האוסף מוצגות בכל עת, בשל רגישות התמונות לאור, ומתוך רצון לשמר את המוצגים.
במהלך כהונתו של תומאס הובינג כמנהל המוזיאון, החליט המוזיאון לשנות את מדיניות הרכישה והמכירה שלו.
בהתאם למדיניות החדשה שנקבעה, מעדיף המוזיאון לרכוש יצירות ידועות בעלות חשיבות כלל עולמית.
רכישת היצירות ממומנת על ידי מכירת יצירות בעלות שווי נמוך יותר.
מאז הקמתו נהג המוזיאון למכור יצירות "כפולות" שהיו ברשותו (כגון מוצגים ארכאולוגיים דומים) אולם המדיניות החדשה אגרסיבית יותר, ומאפשרת אף מכירת יצירות ייחודיות בעלות שווי רב.
מדיניות זו ספגה ביקורת רבה, אולם איפשרה רכישת מוצגים "ייחודיים" בעלי עניין ציבורי רב.
דוגמה למדיניות זו היא מכירת תמונתו של אדוארד שטייכן משנת 1904 "האגם-אור הירח" (אשר למוזיאון העתק נוסף של יצירה זו) בשווי של 2.9 מיליון דולרים.
המוזיאון שימש רקע לספרים וסרטים רבים ובהם:
מוזיאון המטרופוליטן משמש כרקע לספר הילדים זוכה מדליית ניוברי "From the Mixed-Up Files of Mrs.
Frankweiler" בו מתוארת הרפתקה של שני ילדים המחליטים להישאר במוזיאון על מנת לגלות מי יצר פסל "מלאך" (ומגלים שמדובר במיכלאנג'לו) - בפועל פסל זה אינו קיים.
המוזיאון משמש רקע לסרט "The Thomas Crown Affair" (אף שהסרט לא צולם במוזיאון עצמו).
בסרט "אני אגדה" משנת 2007, גיבור הסרט דג בהריסות האגף המצרי של המוזיאון.
בספר פרסי ג'קסון וגנב הברק (וכמו כן בסדרת הטלוויזיה שמבוססת על אותו הספר) ההתחלה של הספר מתרחשת בחלקה במוזיאון
מוזיאון המדע ע"ש בלומפילד ירושלים הוא מוזיאון מדע שנמצא בקריית המוזיאונים שבגבעת רם בירושלים.
במוזיאון מוצגות תערוכות מתחלפות בנושאי מדע וטכנולוגיה.
התערוכות אינטראקטיביות, ומזמינות את המבקרים לא רק לצפות במוצגים, אלא גם לגעת בהם ולהפעיל אותם.
המוזיאון שואף להציג את המדע כחלק בלתי נפרד מן התרבות המודרנית ומקשר אותו לתופעות מחיי היומיום.
המוזיאון נוסד במעבדה של פרופסור פיטר הילמן, במכון למדעי החיים, בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם ביולי 1992. זאת כהמשך לפעילות בשם "בית למדע פשוט" שנערכה באוניברסיטה העברית מאז שנת 1980, במטרה לעורר את הסקרנות ולהעמיק את ההבנה בעולם הטבע והטכנולוגיה לקהל רחב ככל שניתן.
הילמן אסף קבוצה של אנשי אקדמיה מתוך האוניברסיטה העברית סביב המטרה של הקמת בית קבוע שיציג את המדע לקהל הרחב, לבני הנוער ואפילו לילדים הקטנים ולהציג את המדע בדרך מושכת ופשוטה.
המודלים שעמדו לנגד עיניו היו האקספלורטוריום בסן פרנסיסקו, שנפתח בשנת 1969 על ידי פרנק אופנהיימר, ומוזיאון המדע בטורונטו שבקנדה.
כדי ללמוד כיצד להקים מוזיאון בירושלים החליטה הקבוצה הירושלמית לצעוד בשני נתיבים מקבילים.
ראשית נפתחה המעבדה הנסיונית "עין רואה סדנא למדע" בשנת 1982. מעבדה ציבורית ניסיונית זו אפשרה לצוות לפגוש את הקהל ולבחון יחד איתו את אמצעי התצוגה הנכונים ואת דרכי ההדרכה המתאימות לחברה בישראל.
במסגרת הסדנא הוקמו התערוכות "על החושים", "גדול וקטן", "מתגלגל ועובר" וכן התקיימו אירועים לקהל כגון: "בועות סבון", "מסתובבים".
הסדנא פיתחה תוכניות לתלמידים, חוגים למתעניינים והשתלמויות לעובדי הוראה.
במקביל התכנסה הקבוצה באופן קבוע כצוות חשיבה שתפקידו היה לנסח את התוכנית הרעיונית של המוזיאון החדש.
תוכנית רעיונית זו הוצגה במסגרת של סמינר בינלאומי, "סמינר בת-שבע", שיזם וארגן פיטר הילמן בירושלים בשנת 1982. בסמינר התכנסו מומחים מחו"ל יחד עם אנשי מקצוע מתעניינים מישראל, והסמינר הווה למעשה את הגרעין ממנו צמחו כל מוזיאוני המדע בישראל.
הסמינר חיזק את ידי הקבוצה הירושלמית להמשיך בדרך, להמשיך ללמוד ולגבש תוכניות, להמשיך להתנסות בפעילויות עם קהל ולחפש תמיכה ומשאבים להקמתו של מוזיאון מדע פעיל בירושלים.
התוכנית שגובשה כללה תוכנית אב למוזיאון המדע בירושלים בשטח של כ־10,000 מ"ר ובסמוך אליו קולנוע איימקס (אולם הקרנה מיוחד על מסך ענק - שלא נבנה בסופו של דבר).
כמו כן אותר מגרש מתאים, בין מוזיאון ישראל לקמפוס המדעי של האוניברסיטה העברית, כחלק משדרת המוזיאונים הלאומית.
טדי קולק, ראש עיריית ירושלים שאז, התלהב מהפרויקט וסייע, בעזרת הקרן לירושלים, במציאת התורם אשר יאפשר את הקמת המוזיאון.
הקרן קישרה בין הפרויקט למשפחת בלומפילד, ובעזרת קרן אל-די, מימנה המשפחה את הקמתו של מוזיאון המדע, שאגפו הראשון נפתח במשכנו החדש ביולי 1992.
הצלחתו של המוזיאון הצריכה את הרחבתו.
בשנת 1995 פנה המוזיאון לקרן לירושלים והגישה לה תוכנית מפורטת לבניית אגף חדש - אשר נבנה במימון משפחת בלומפילד, משרד החינוך, ותורמים נוספים שהגיעו דרך הקרן לירושלים, ונחנך בקיץ 2001.
בכל שנה מבקרים במוזיאון מאות אלפי ילדים, משפחות ומבוגרים.
בממוצע נבנית על ידי צוות המוזיאון תערוכה חדשה בכל שנה וכן מוצגות תערוכות שמקורן בחו"ל.
מאז שנת 1998 המוזיאון מפעיל את תחרות מדענים ומפתחים צעירים.
במוזיאון מתקיימים אירועים לקהל הרחב ולאקדמיה.
המוזיאון מארח מפגשי מדע לילדים מגיל הגן ועד לתלמידי תיכון.
מאז שנת 2005, המוזיאון שותף לפרויקטים חינוכיים ובפרויקטים של מדע וחברה במימון האיחוד האירופי.
זהו אחד מארבעת המוזיאונים למדע הפועלים, נכון ל-2016, בישראל (לצד המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל בחיפה, פארק קרסו למדע בבאר שבע וגן המדע במכון ויצמן ברחובות).
מוזיאון המדע בדרך התערוכות, דרום קנזינגטון, ברובע קנזינגטון וצ'לסי בלונדון שבאנגליה, הוא מוזיאון מדע המהווה חלק מקבוצת מוזיאון המדע (SMG).
המוזיאון הוא אטרקציה תיירותית חשובה בלונדון.
המוזיאון נוסד בשנת 1857 על ידי בנט וודקרופט מאוסף שהיה מצוי בחברה המלכותית לאמנויות (RSA) ומעודפים שהיו בתערוכה הגדולה.
המוזיאון היה במקור חלק ממוזיאון דרום קנסינגטון, יחד עם מוזיאון ויקטוריה ואלברט.
לבסוף הופרד המוזיאון וקיבל את השם "מוזיאון הפטנטים", ב-1858, ו"מוזיאון משרד הפטנטים" ב-1863. המוזיאון הכיל רבים מהמוצגים הידועים שנמצאים כיום במוזיאון המדע.
בשנת 1885, כונו מחדש אוספי המדע "מוזיאון המדע" ובשנת 1893 מונה מנהל נפרד.
אוסף האומנות כונה בשם חדש - "מוזיאון האומנות" ומאוחר יותר הפך ל מוזיאון ויקטוריה ואלברט.
מוזיאון משרד הפטנטים מוזג למוזיאון המדע בשנת 1909.
המוזיאון מחזיק כעת אוסף של יותר מ-300,000 פריטים, כולל פריטים ידועים כמו הקטר "פאפינג בילי", מנוע הסילון הראשון, שחזור של מודל ה-DNA של פרנסיס קירק וג'יימס ווטסון, מנועי קיטור מוקדמים, דוגמה עובדת של מנוע ההפרשים של צ'ארלס בבג' ואב הטיפוס הראשון של שעון הנצח ("Clock of the Long Now").
המוזיאון מכיל גם מאות מיצגים אינטראקטיביים.
תוספת עדכנית היא קולנוע IMAX בתלת-ממד המציג סרטים דוקומנטריים, חלקם בתלת-ממד.
המוזיאון גם אוצר חלק מהפריטים הרבים שנאספו על ידי הנרי ולקום בתחום הרפואה.
הפריטים מוצגים בקומה הרביעית והחמישית אך הם מהווים חלק מזערי מכלל האוסף.
במוזיאון המדע מצויה ספרייה ייעודית.
עד שנות ה-60 של המאה ה-20 הייתה זו ספריית המדע והטכנולוגיה הלאומית של בריטניה.
בספרייה מצויים כתבי עת, ספרים ישנים וכתבים והיא משמשת משכילים ברחבי העולם.
הספרייה פעלה מספר שנים יחד עם הספרייה של אימפריאל קולג', אולם ב-2004 המוזיאון לא היה מסוגל לשאת בהוצאות.
זו הסיבה שישנן מחשבות לפרק ולפזר את הספרייה.
בנובמבר 2003, נפתח במוזיאון מרכז דנה.
המרכז הוא בר קפה בסגנון עירוני שסופח למוזיאון והוא מהווה כיום אזור יחיד במינו באנגליה בהיותו אזור המיועד למבוגרים המעוניינים לדון בנושאי מדע שנויים במחלוקת.
מרכז דנה הוא אזור חדש, שנוי במחלוקת ונסיוני.
מטרתו לאתגר את תפיסת הקהל בנושא מדע ולהתעמת חזיתית עם נושאים עכשוויים.
המרכז נהיה ידוע לשמצה בשל אירועים חדשניים ביניהם ויכוחים מאורגנים, ניסויים חיים וקומיקס סטנד-אפ המפריך תפיסות מדעיות מיושנות.
המוזיאון עורך "ערב מדע" מאורגן-"אירוע לילי הנושא אופי מדעי".
עד 380 ילדים בגילאי 8 עד 11, המלווים על ידי מבוגרים, מוזמנים לבלות את הערב בביצוע פעילויות מדע חינוכיות ומהנות.
לאחר מכן הם מוזמנים לישון על הרצפה בין מוצגי המוזיאון.
בבוקר, הם מתעוררים לארוחת בוקר מאורגנת ופעילות מדעית נוספת.
האירוע מגיע לקיצו בצפייה בסרט IMAX.
המוזיאון מכיל מספר גלריות, חלקן קבועות, חלקן זמניות.
האולם המזרחי הוא האזור הראשון אותו רואים מרבית המבקרים עם כניסתם לבניין.
האולם משתרע על פני שלוש קומות.
בקומת הקרקע, מוצגים בעיקר מנועי קיטור מסוגים שונים, אשר יחד מספרים את סיפורה של המהפכה התעשייתית בבריטניה.
גבוה למעלה, תלוי מהתקרה, משתלשלת טבעת מתכתית ענקית שמכוסה בחלקה הפנימי בדיודות פולטות אור שיוצרות צורות ומציגות הודעות המוקלדות על ידי המבקרים עצמם בגלריית האנרגיה.
בנוסף מצויים באולם חנות ספרים, המתמחה בספרי מדע פופולרי ובית קפה בשם "Revolution café".
"חלל" (space) הוא השם של גלריה היסטורית, המציגה רקטות ומוצגים שמספרים את סיפור מסעו של האדם בחלל והיתרונות הגלומים בו (בעיקר בעולם התקשורת).
"התהוות העולם המודרני" (Making the Modern World) היא גלריה חדשה יחסית.
בגלריה מוצגים חלק מהאובייקטים הסמליים ביותר של המוזיאון ביניהם הרקטה של סטפנסון וקפסולת החלל של אפולו אשר מוצגים ליד ציר זמן המתעד את ההישגים הטכנולוגיים של האנושות.
גלריית התעופה היא גלריה רבת ותק הממוקמת בצד המערבי של הקומה השלישית.
בגלריה קיים מגוון רחב של מטוסים ומסוקים בגודל טבעי וכן מידע אודות מטוס הספיטפייר
ומנועים רבים וחתך צד של בואינג 747.
המוזיאון ממוקם בסמוך למוזיאון ההיסטוריה של הטבע ובעבר היה מחובר אליו באמצעות פרוזדור ציבורי שכעת הוא סגור.
תחנת הרכבת התחתית של לונדון הקרובה היא תחנת דרום קנסינגטון; דרך תת-קרקעית מחברת את המוזיאונים אל התחנה.
המוזיאון עבר סדרה של שיפוצים בראשית המאה ה-21. חנות המוזיאון המשופצת נפתחה באוקטובר 2005.
מוזיאון המסכות הים תיכוני (באיטלקית: Museo delle maschere Mediterranee) בממויידה בסרדיניה נחשב לאחד המוזיאונים הידועים למסכות.
מטרת המוזיאון היא לאסוף ולהציג את המסכות המקובלות בעיר ממויידה.
אלו נחלקות לשני סוגים: "ממוטונס" (Mamuthones) ו"איזוהדורס" (Issohadores) - כאשר המשמעות של סוגי המסכות מותאמת לתולדות האזור.
בקרנבל השנתי, בו מופיעים בעלי המסכות, הניצחון הוא של רועי הצאן מאזור ברבג'יה העליונה (Barbagia di Ollolai) - החובשים את מסכות האיזוהדורס - לבנות בדרך כלל - נגד הפולשים הסרצנים המחופשים לממוטונס עם מסכות בצבע שחור הנלקחים בשבי.
פירוש אחר ללחימה, אולי בהשפעת התרבות הנוראגנית, הממוטונס הם האיכרים אשר מובלים על ידי האיזוהדורס, האלים, לגורלם.
במוזיאון מופע אור-קולי המציג את הקרניבל השנתי.
לאחר מכם מוצג אוסף של מסכות מסרדיניה וממדינות אגן הים התיכון.
כמו כן מוצגת סדרה של מסכות של הממוטונס לפי תקופות היווצרותן.
מוזיאון הכיבוש הסובייטי (בגאורגית: საბჭოთა ოკუპაციის მუზეუმი) הוא מוזיאון להיסטוריה, בטביליסי בירת גאורגיה, המתעד את שבעת העשורים בהם שלטו הסובייטים בגאורגיה, בין השנים 1921-1991, ומוקדשים לקורבנות הדיכוי הסובייטי של אותה תקופה.
המוזיאון ממוקם בשדרה הראשית של טביליסי, שדרות רוסתוולי, ומנוהל כחלק מהמוזיאון הלאומי הגאורגי.
המוזיאון הוא השלישי מסוגו בכל רחבי המדינות הפוסט-סובייטיות, והקמתו הייתה, לפחות חלקית, בהשראת המוזיאונים הקודמים מסוגו שהוקמו בטאלין ובריגה.
הפתיחה הרשמית של המוזיאון חלה ביום העצמאות הגאורגי, ב-26 במאי 2006. המימון הראשוני ניתן על ידי קרן נשיאותית, המפקחת על תקציב המוזיאון ישירות.
שטח התצוגה הוא 700 מ"ר ומספר הפריטים המוצגים הוא מעל ל-3,000.
כמו כן כולל המוזיאון את ארכיון הק.ג.ב.
בגאורגיה וארכיון המפלגה הקומוניסטית בגאורגיה, ששרד לאחר שהוצא מגאורגיה עם התפוררות ברית המועצות.
המאגר, שסופק על ידי ארגונים ציבוריים וצאצאי הדיסידנטים מאותה תקופה, כולל מסמכים וחומר ויזואלי.
המוזיאון מוציא לאור אוספים תמטיים בקביעות ומזמין היסטוריונים כדי לעביר הרצאות לקהל הרחב על ההיסטוריה של גאורגיה במאה ה-20.
הסימבוליזם והעיתוי של פתיחת המוזיאון הרגיז מספר פוליטיקאים ברוסיה, שגינתה את פתיחתו וכינתה אותו "תעמולה לאומנית מוחלטת".
נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, התלונן בפני הנשיא הגאורגי, מיכאיל סאקשווילי, בעת פגישתם בסנקט פטרבורג ביוני 2006, כשהוא מצביע על כך שרבים ממנהיגי ברית המועצות, כמו יוסיף סטלין ולברנטי בריה, היו ממוצא גאורגי.
על פי אחד מהמקורות הציע הנשיא הגאורגי בתגובה לפתוח במוסקבה "מוזאון הכיבוש הגאורגי".
מכל מקום התגובה הרשמית הייתה כי פתיחת המוזיאון לא כוונה כנגד רוסיה של היום אלא כנגד השלטון הסובייטי.
במרץ 2007, ביקר נשיא אוקראינה, ויקטור יושצ'נקו, שהציע באותו מעמד לפתוח מוזיאון דומה באוקראינה.
בסוף מאי של אותה שנה נפתח מוזיאון הכיבוש הסובייטי בקייב.
מוזיאון המדע והתעשייה הוא מוזיאון מדע מן הגדולים בעולם ואחד מארבעת אתרי התרבות של שיקגו בהם ביקרו המספר הרב ביותר של מבקרים בשנים 2006 ו-2007. המוזיאון נמנה עם האתרים החשובים בעיר בספרי הדרכת תיירות רבים המיועדים לתיירים בגילאים ועם תחומי עניין שונים.
המוזיאון ניצב על חלק מהשטח בו התקיימה התערוכה העולמית של שיקגו (1893) - מן החשובים באירועי התרבות בהיסטוריה של ארצות הברית.
נוסד על ידי הנדבן היהודי-אמריקאי ג'וליוס רוזנוולד.
דגם בגודל טבעי של חלק ממכרה פחם שהמבקרים יורדים אליו במעלית ונוסעים בתוכו ברכבת שעוצבה עבור מכרה הפחם.
כלי תחבורה ומלחמה רבים בעלי חשיבות היסטורית, כגון הצוללת הגרמנית U-505, שנשבתה במהלך מלחמת העולם השנייה, תא הטייס של אפולו 8, הפיוניר זפיר – רכבת הדיזל הראשונה בצפון אמריקה, כרכרות כיבוי אש ששימשו את מכבי האש לפני המצאת המכונית, מכוניות מרוץ, רכב חקלאי ומטוסים שונים.
שטח של 3,500 רגל רבוע המוקדש לדגמי רכבות הנוסעים בדגם מרכז העיר שיקגו, דגם מרכז העיר סיאטל ודגם הדרך שבין שתי הערים.
אולמות הסבר על מערכות ביוב, חוות חקלאיות, בתי חרושת וכיוצא בזה.
מוזיאון המניפות הוא מוזיאון המציג את ההיסטוריה של המניפה.
המוזיאון ממוקם באזור גריניץ' הימית - אתר מורשת עולמית על פי הגדרת אונסק"ו, ברובע גריניץ' של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
המוזיאון, שנפתח בשנת 1991 ממוקם בשני מבנים היסטוריים שנבנו בשנת 1721. כמו כן מבנה המוזיאון כולל חממה (אורנז'רי) וגן יפני.
במוזיאון מוצגות למעלה מ-4,000 מניפות, והוא אחד משני מוזיאונים בעולם המוקדש לנושא זה.
המניפה העתיקה ביותר באוסף מקורה במאה ה-11, אולם מרבית האוסף כולל מניפות אירופאיות מהמאות ה-18 וה-19. המניפות מוצגות לפי עיצובן, ולפי הקשרן ההיסטורי והחברתי.
בשל רגישות המניפות, רק חלק קטן מהאוסף הקבוע מוצג לציבור, והתצוגה מתחלפת שלוש פעמים בשנה.
כמו כן כוללת התצוגה תערוכה קבועה על מבנה המניפה, יצור המניפות וההיסטוריה של המניפות.
במוזיאון מחלקת שימור המעניקה שירותי שימור למניפות עבור מוזיאונים אחרים ועבור הציבור, וכן המוזיאון כולל ספרייה מקיפה בנושא ומעביר שיעורים בנושא ייצור מניפות.
המוזיאון מנוהל על ידי עמותה, ונתמך על ידי רשות התיירות של לונדון, ארגון מסורת אנגליה, קרן אוספי האמנות הלאומים של אנגליה והלוטו האנגלי.
מוזיאון המורשת היהודית הוא מוזיאון בדרום מנהטן, אשר הוקם כאנדרטה חיה לשואה.
מנהל המוזיאון הוא דייוויד מארוול.
המוזיאון נפתח לקהל ב-15 בספטמבר 1997. בשנת 2003 הצטרף אל המוזיאון הארגון היהודי JewishGen שמטרתו לאסוף ולתעד גנאלוגיה יהודית.
למבנה המוזיאון צורת משושה, וחלקו העליון, הבנוי שש קומות ההולכות וקטנות בשטחן, מצביע באופן סמלי על שש הפינות של המגן דוד וששת מיליוני היהודים שהושמדו בשואה.
בנוסף לתצוגה הגדולה והקבועה, הנקראת "המלחמה כנגד היהודים", ישנן גם שתי תצוגות גדולות וקבועות נוספות במוזיאון, בנושא תרבות יהודית: "חיי היהודים במאה הקודמת" בקומה השנייה של המוזיאון ו"התחדשות יהודית" (המתרכז בתרבות יהודית בת זמננו, בעיקר בנושא ישראל) - בקומה השלישית של המוזיאון.
באגף רוברט מ' מורגנטאו נמצאים תצוגות זמניות, מסדרון ספרא ותיאטרון.
התצוגות המתחלפות הנוכחיות הן: "ברכה איש לרעהו: האפיפיור ג'ון פול והעם היהודי" ו"מהלב: הפוטו-עיתונות של רות גרובר".
ישנו גם גן המשמש כמצבת זיכרון, הקרוי "גן האבנים", שעוצב בידי הפסל אנדי גולדוורת'י באותו אגף.
הגן מכיל 18 סלעים, כאשר כל סלע מכיל עץ אלון קטן הצומח מתוך חלל של האבן.
המספר 18 נבחר במיוחד בגלל סמל המילה 'חי'.
ברחבי המוזיאון מותקנים צגי וידאו ועמדות שמע, כמו גם מקרנים המציגים ראיונות עם אישים המתארים את התצוגות.
המוזיאון מכיל 800 דברי אומנות (רבים מהם חפצים אישיים) וכ-2,000 תמונות.
ב-2005 המוזיאון נבחר ביחד עם עוד 406 מוסדות-שירות ניו יורקים הנותנים שירות בתחום אמנות וחברה, לקבל במשותף מענק של 20 מיליון דולר מטעם תאגיד קארניג' לניו יורק, זאת במטרה לקדם ידע וחינוך.
התרומה למוזיאון התאפשרה על ידי מעורבותו הישירה של ראש עיריית ניו יורק, מייקל בלומברג.
משנת 2005 מכהן רוברט מ' מורגנטאו, התובע המחוזי בדימוס של מנהטן, כיושב ראש המוזיאון.
המוזיאון מתפקד גם כשלוחה של בית כנסת אושוויץ בפולין.
מוזיאון המחתרת ההולנדית (בהולנדית: Verzeetsmuseum) שבאמסטרדם הוא מוזיאון היסטורי המספר את סיפורו של העם ההולנדי בזמן מלחמת העולם השנייה, מ-14 במאי 1940 עד 5 במאי 1945.
במוזיאון מבקרים כ-15,000 ילדים מדי שנה.
המוזיאון נוסד ב-1984 ועבר למיקומו הנוכחי בבית פלנסיוס (Gebouw Plancius) ב-1999. ב-2013 הורחב ונוסף לו מוזיאון ילדים מיוחד Verzetsmuseum Junior.
מוזיאון המדע של הונג קונג הוא מוזיאון מדע הממוקם באזור צים שא צוי מזרח, בחצי האי קאולון שבהונג קונג, בסמוך למוזיאון להיסטוריה של הונג קונג.
במוזיאון 18 אולמות תצוגה ובהם כ-500 מוצגים ותערוכות המיועדים בעיקר לילדים ומדגימים עקרונות פיזיקליים ומדעיים בנושאי אור, קול, תנועה, חשמל ומגנטיות, מתמטיקה, מדעי החיים, תחבורה, גאוגרפיה, מטאורולוגיה, מדעי המחשב, תקשורת, שימור אנרגיה ומדעי ייצור מזון.
בין המוצגים סימולטור נסיעה ברכב, מתקן בגובה 22 מטרים המדגים הפיכת אנרגיה פוטנציאלית לאנרגיה קינטית.
מוזיאון המקדש (תערוכת כלי המקדש) מציג דגם של בית המקדש ובגדי כהונה וכלי המשכן אשר שוחזרו על ידי חוקרי מכון המקדש.
מכון המקדש עוסק, מאז היווסדו בשנת 1983, בהשבת נושא בית המקדש לחזית המחשבה היהודית ובקידום העיסוק היומיומי בנושא זה.
במסגרת זו, בין השאר, שוחזרו במכון רבים מכלי המשכן והם מוצגים לציבור ב"תערוכת כלי המקדש" בירושלים.
ראשיתו של מוזיאון המקדש בשנת 1989, בחדר קטן ברובע היהודי בירושלים בו הוצג דגם בית המקדש השלישי שנבנה על ידי הרב צבי רוגין, חבר באיגוד רבני הר הבית והמקדש, לפי התיאור בספר יחזקאל.
בשנת 2013 עברה התערוכה למשכנה החדש במרכז המבקרים של מכון המקדש ברח' משגב לדך 40 ברובע היהודי, בקצה המדרגות העולות מן הכותל.
במרכז המבקרים שלושה אולמות תצוגה ואודיטוריום המשמש להקרנת סרטי מכון המקדש ולהרצאותיו.
על פי דבריו של הרב חיים ריכמן, המנהל הבינלאומי של מכון המקדש, מעל 100,000 איש ביקרו במוזיאון המקדש עד שנת 2013.
למסייר בתערוכה מוצעת הדרכה קולית שמתאימה לכל הגילאים.
ההדרכה הקולית ניתנת בשפות: עברית, אנגלית, רוסית, צרפתית, ספרדית, פורטוגזית, מנדרינית, גרמנית, קוריאנית ורומנית.
המוצגים בתערוכת כלי המקדש עוצבו על ידי מיטב האמנים בישראל באופן התואם במדויק את הדרישות ההלכתיות ואת התיאורים בתנ"ך ובדברי חז"ל במשנה, בתלמודים ובכתבי הרמב"ם.
כלי קודש אלו עשויים מהחומרים המקוריים המוזכרים במקורות: זהב, כסף נחושת ועץ.
התורה מונה תשעים ושלושה כלים שונים, מתוכם שוחזרו כבר על ידי המכון כשבעים כלים.
הכלים מוצגים בתוך תיבות זכוכית.
בכניסה למכון המקדש, ברחבת המנורה, מוצבת מנורת שבעת הקנים המשוחזרת שנבנתה על ידי חוקרי המכון לאחר שנים של מחקר קפדני שכלל ממצאים ארכאולוגיים ומקורות כתובים.
המנורה בנויה מזהב טהור ושוויה מוערך בשלושה מיליון דולר.
על מנת לשחזר את האווירה, מוצגים במוזיאון ציורי שמן מרהיבים מעולם המקדש, פרי עבודתם של אומנים ידועי שם.
מוזיאון המלח התת-קרקעי של קנזס הוא מוזיאון לתולדות כריית מלח, הנמצא בליבו של מכרה מלח בסמוך לעיר הצ'ינסון שבמדינת קנזס בארצות הברית.
המוזיאון שוכן בתוך חלל שנחצב בעומק של 198 מטרים מתחת לפני הקרקע.
המוזיאון מהווה חלק ממכרה המלח של חברת המלח הצ'ינסון, שהכרייה בו החלה בשנת 1923. המכרה כולו משתרע על פני שטח של 3.7 קילומטרים מרובעים, והאורך הכולל של המנהרות והמעברים בו מגיע ל-107 קילומטרים.
המכרה נחפר בשיטה של חפירת פירים אנכיים אל תוך מרבץ המלח וחפירת חללים המתפשטים בתבנית של משבצות מתחתית הפירים, תוך הותרת עמודי תמיכה טבעיים של מלח.
החללים בו הם גדולים - בעלי שטח שמ-230 ועד 1,400 מטרים מרובעים ותקרה המגיעה לגובה של 3.3 עד 5.2 מטרים.
התנאים הסביבתיים במכרה יציבים למדי - טמפרטורה של כ-20 מעלות צלזיוס ולחות יחסית של כ-45%.
המלח המופק במכרה איננו טהור די הצורך כדי לשמש כמלח שולחן, ועל כן הוא משמש בעיקר לפיזור על כבישים כדי למנוע היווצרות קרח עליהם.
הרעיון להקמת המוזיאון הועלה בראשית שנות האלפיים ביזמת האגודה ההיסטורית של מחוז רינו, שבו שוכן המכרה.
לצורך הקמתו נחפר פיר חדש לתוך המכרה, אשר חפירתו ארכה שנה (2004-2005).
הפיר נחפר דרך מאגר מי תהום המשתרע מעל מרבץ המלח של המכרה ונדרש שימוש בטכניקה מיוחדת של הקפאת המים שבמאגר באמצעות הזרקת חנקן נוזלי לתוכם על מנת לאפשר יציקת מעטה בטון לפיר.
רצפת המוזיאון צופתה בגרסה מיוחדת של בטון, שמלח החליף את החול המשמש בדרך כלל לייצורו.
על פי החוק נדרשים המבקרים במוזיאון (כמו כל אדם אחר הנכנס למכרה) לחבוש קסדת מגן ולשאת ציוד נשימה לחירום כגיבוי.
התצוגה במוזיאון מציגה את השלבים השונים של התהליכים המסורתיים והמודרניים של כריית מלח במכרה, כולל דרך עריכת הפיצוצים במכרה והשימוש בציוד מכני לשם איסוף המלח והובלתו אל מחוץ למכרה.
חלק מאוסף המוזיאון הוא פריטי ציוד ומכונות ששימשו במכרה.
ציוד זה פורק כדי להורידו בפירים הצרים אל המכרה ושם הורכב מחדש.
לאחר שהתיישן והוחלף בציוד אחר היה זה בלתי כלכלי לפרקו ולהוציאו מן המכרה ולכן הוא אוחסן במקום זאת בחללים הריקים שנמצאו במכרה בשפע, ועם הקמת המוזיאון היה זמין להיכלל באוספו.
למבקרים במוזיאון עומדת האפשרות לצאת בנסיעה בקרונות הנגררים על ידי כלי רכב חשמלי אל חללי המכרה שמעבר לתחומי המוזיאון, כולל שהייה קצרה בחשיכה גמורה.
המוזיאון מציג גם מידע על התכונות הגאולוגיות של מרבצי המלח בקנזס, כולל היעדרם של מאובנים כלשהם בתוך מרבצי המלח.
בתוך המכרה קיים אזור בשטח של כ-106 דונם, המשמש כאזור אחסנה מאובטח שבו מאוחסנים מסמכים שונים וחפצי ערך (כולל סרטי קולנוע מקוריים) על בסיס מסחרי.
המכרה מתאים לשימוש זה בשל התנאים הסביבתיים הקבועים השוררים בו והיותו מוגן מפגעי מזג האוויר.
אזור האחסנה סגור לכניסת מבקרים, אך החברה המפעילה אותו הקימה תצוגה המדמה אותו, והכלולה בתצוגות שבמוזיאון המלח.
מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה ע"ש חיים הרצוג הוא מוסד הנצחה וחינוך הממוקם בלטרון, המוקדש להנצחת תרומתם של הלוחמים היהודים שלחמו במסגרת צבאות בעלות הברית, המחתרות והפרטיזנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
המוזיאון הוקם ביוזמת העמותה להקמת מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה, במטרה להנציח את פועלם של כ-1.5 מיליון לוחמים יהודים שלחמו בשורות בעלות הברית, מהם כ-250,000 שנפלו בקרבות.
המוזיאון נבנה בתוך מתחם יד לשריון בלטרון במחצית הדרך בין תל אביב לירושלים, ומשתרע על שטח של כ-2,200 מ"ר.
המוזיאון נועד להעלות על נס את גבורת הלוחמים היהודים במלחמתם נגד גרמניה הנאצית ובנות בריתה במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1939, היו בעולם כ-16 וחצי מיליון יהודים.
מתוכם, כמיליון וחצי יהודים צעירים התגייסו לצבאות שלחמו באויב הנאצי.
בצבא ארצות הברית שרתו כ-550 אלף חיילים יהודים בתקופה ההיא, בצבא ברית המועצות כחצי מיליון.
בצבא הבריטי שרתו כ-65 אלף יהודים, אליהם הצטרפו עוד כמה עשרות אלפים מיהודי ארץ ישראל, בצבא פולין, שרתו יותר ממאה אלף יהודים.
במוזיאון נחקרים, משמרים ומנציחים את סיפורי הקרבות והגבורה של אותם לוחמים יהודים שלחמו בקרבות צבאות בעלות הברית, הפרטיזנים ומורדי הגיטאות.
במוזיאון נחשפים פרקים עלומים בתולדות העם היהודי.
המוזיאון קרוי על שמו של חיים הרצוג, הנשיא השישי של מדינת ישראל, אשר שירת כקצין בצבא הבריטי במהלך המלחמה, ולימים, אלוף בצה"ל.
ב-2002 החליטה ממשלת ישראל להקים אתר הנצחה ללוחמים יהודיים שלחמו במלחמת העולם השנייה, כשנתיים לאחר מכן הוחלט לתקצב את הפרויקט בסכום של כ-4 מיליון שקל שיושקעו ב-4 שנים בהם יוקם המוזיאון אך לבסוף הדבר לא יצא לפועל.
רק בשנת 2006 החליטה הממשלה על הקמת העמותה של המוזיאון ללוחם היהודי במלחמת העולם השנייה.
מטרתו לתת ביטוי לפעילות הלוחמים היהודים והישגיהם במלחמה נגד מדינות הציר.
וכדי לשמר את זכרם של הנופלים היהודים במלחמה, וכן על מנת לפעול למען הקמת מבנה למוזיאון הנצחה ללוחמים.
מימון פעילות העמותה והקמת המוזיאון בא מהממשלה ומתרומות פרטיות.
בשנת 2008 נחנכה לראשונה באתר המיועד למוזיאון אנדרטה לזכר הפרטיזנים ולוחמי הגטאות, פרי יצירתו של האמן אלכסנדר בוגן.
ב-2011 התקיימו דיונים נוספים אודות המוזיאון, הוחלט להאריך את תקופת ההקמה ולגייס כ-16 מיליון שקל נוספים.
ב-7 במאי 2015 התקיים ליד מבנה המוזיאון השומם טקס המציין 70 שנים לניצחון על גרמניה הנאצית, הממשלה הכריזה על הפתיחה החגיגית של המוזיאון למרות שלא התבצעו עבודות במקום.
עבור הטקס הונפקו מדליות זיכרון מיוחדות שנשאו את שם המוזיאון, שטרם הוקם, וחולקו לווטרנים שנכחו בטקס.
משפחת הרצוג יחד עם העמותה יד חיים הרצוג נרתמה להשקיע בפרויקט.
הם ערכו הסכם עם העמותה של המוזיאון וגייסו תרומות שאפשרו את הקמת המוזיאון.
בפברואר 2019 החליטה ממשלת ישראל ה-34 כי המוזיאון ייקרא על שם הנשיא השישי של מדינת ישראל, חיים הרצוג.
ב-2020 חתמה הנהלת המוזיאון הסכם עם הממשלה בו סוכם כי עלות הפרויקט תהיה כ-40 מיליון דולר, שגיוסם יחולק בין התורמים לממשלה.
ב-2020 הושלם שלד המבנה ובמחצית השנייה של שנת 2023 הושלמה בניית המוזיאון.
בתחילת 2024 הונחה בכנסת הצעת חוק זיכרון הלחימה והגבורה - מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה, התשפ"ד-2024. על פי ההצעה, המוזיאון יקבל תקציב שוטף מהמדינה ויפעל תחת משרד המורשת ולא תחת אגף משפחות, הנצחה ומורשת של משרד הביטחון.
המוזיאון שואף להנחיל את סיפור הגבורה והתרומה היהודית למאמץ המלחמתי העולמי נגד הנאצים ועוזריהם, לחזק את הזיקה לזהות יהודית ולאומית, ולהוות מרכז מחקר וחינוך לדור הצעיר ולציבור הכללי.
תוכני המוזיאון מביאים את סיפורי הלחימה וההתקוממויות של רבבות היהודים שבמקרים רבים, שיעורם בצבאות היה רב מחלקם באוכלוסייה.
עד להשלמת בנייתו ופתיחתו פעל המוזיאון במתכונת מצומצמת ביד לשריון והתקיימו סיורים בתערוכה קבועה שכללה פירוט מספרם ושמותיהם של הלוחמים שנהרגו במלחמתם נגד הנאצים ועוזריהם כולל היהודים שפעלו בשורות הפרטיזנים והמחתרות וכל אלו שמילאו משימות נגד מדינות הציר.
יו"ר המוזיאון, האלוף חיים ארז, יחד עם המנכ"ל, תא"ל צביקה קן-תור והאוצרת ד"ר תמר קטקו עמלו יחד עם צוות המוזיאון ובסיוע מתנדבים רבים באיסוף מידע על הלוחמים והקרבות, איסוף מסמכים ופריטים מקוריים, במקביל לניהול עבודת הקמת המוזיאון.
במסגרת מטרות המוזיאון, להדגיש את תרומתם של לוחמים יהודים בצבאות השונים למאמץ המלחמתי, מתקיים במוזיאון מרכז חינוכי ומחקרי, מרכז מידע וספריה.
נערכות בו תערוכות מתחלפות, הרצאות, ימי עיון, סדנאות ופעילויות חינוכיות לקהל הרחב.
המוצגים במוזיאון מסודרים בצורה כרונולוגית ועל פי הצבאות וארגוני הלוחמים.
המידע המובא הוא חלק מפסיפס סיפור המלחמה והוא תוצאה של מחקרים ארוכי שנים.
ד"ר תמר קטקו, אוצרת המוזיאון, עסקה באיסוף ובבחירה של המוצגים ופרטי הידע הרלוונטיים לשליחות הלאומית שהמוזיאון נועד למלא.
המוזיאון מציג את הגבורה ורוח הלחימה היהודית, מנציח כמיליון וחצי לוחמים יהודים שלחמו כנגד מדינות הציר, והקמתו מהווה אבן דרך בשימור וחיזוק המורשת הלאומית וזיכרון הגבורה לצד השואה שחווה העם היהודי.
במוזיאון מוצגים סרטים תיעודיים ושחזורי קרבות מתקופת מלחמת העולם השנייה המקימים לתחייה סיפורי גבורה, שטרם נחשפו לקהל הישראלי.
הסיפורים משקפים את רוחב היריעה של ההתנדבות והגבורה היהודית במלחמה ששינתה את פני ההיסטוריה.
עוצמת החוויה בביקור במוזיאון הוא גם בעובדות אך גם בסיפורים האישיים ובאופן הצגת המידע.
המוזיאון משתרע על שטח של 2.3 דונם ומוקף בגן ייחודי ומותאם לנושא המוזיאון.
המוזיאון מחולק לשישה אגפים שכל אחד מהם מהווה פרק היסטורי הקשור ללוחמים היהודים במלחמת העולם השנייה.
סיפור המלחמה מוצג בצורה כרונולוגית דרך הצבאות וארגוני הלוחמים מתחילת המלחמה בספטמבר 1939 ועד לסיומה בכניעת יפן בספטמבר 1945. מתוארים בהם תיאורי השתתפותם של הלוחמים היהודיים במערכות המכריעות.
קיימים במוזיאון אולמות לימוד, תדריך ודיון ומרכז מידע וספריה כולל ארכיון.
התצוגה במוזיאון היא אינטראקטבית ומאפשרת צפייה בקרבות שונים ובסיפורים פרטניים.
בטכנולוגיה עדכנית ואמצעים ויזואליים שהם מלאכת מחשבת, מוצגים סיפורי הגבורה של לוחמים יהודים בכל החזיתות, הצבאות והתפקידים.
האגף הראשון הוא אגף המבואה המכניסה את המבקר לאווירת המלחמה ולמפגש עם דמות היהודי הלוחם דרך "מעלית הזמן" ש"מורידה" את המשתתפים אל המלחמה.
פה מתחיל הסיפור הפחות מוכר של כמיליון וחצי יהודים שלחמו בחזיתות השונות, הצבאות והתפקידים, כולל התאגדויות כנגד הנאצים ועוזריהם.
כ-250 אלף מתוכם נפלו במלחמה.
האגף השני הוא אגף השנים הראשונות של המלחמה (1941-1939) המתאר סיפורי קרבות של לוחמים יהודים בצבאות פולין, הולנד, בלגיה, נורווגיה, צרפת, בריטניה, יוון, אוסטרליה, ניו זילנד, קנדה, הודו, רודזיה, קניה, דרום אפריקה.
האגף השלישי הוא אגף ברית המועצות והצבאות שלחמו תחת חסותה והמלחמה במזרח אירופה.
באגף זה מתוארות המערכות: הפלישה לברית המועצות, הקרב על מוסקבה, הקרבות על סטלינגרד ולנינגרד, הדיוויזיה הליטאית, קרב קורסק, שחרור בילרוסיה, קרבות במזרח אירופה, שחרור מחנות ההשמדה וכיבוש ברלין.
האגף הרביעי הוא אגף ארצות הברית והלוחמים היהודים שלחמו במסגרתו בחזיתות באוקיינוס השקט ואסיה, בצפון אפריקה, סיציליה, איטליה ובמערב אירופה.
האגף החמישי מוקדש לפרטיזנים, ללוחמי מחתרות, ולמורדי גטאות ומחנות, אליו מוביל רחוב בגטו, עם הפרצה - אל היער.
האגף השישי עוסק בתרומת היישוב היהודי בארץ ישראל למאמץ המלחמתי ובהשפעת המלחמה על הקמת מדינת ישראל.
מוצג בו התהליך בו הופך הלוחם היהודי שלחם במלחמת העולם השנייה לחייל העברי שלוחם בשירותה ובהגנתה של מדינת ישראל.
סיפורם של מתנדבי ארץ ישראל לצבא הבריטי – כ-36 אלף מקרב יהודי ארץ ישראל ובהם אנשי הבריגדה היהודית בצבא הבריטי, חי"ל (חטיבה יהודית לוחמת).
לוחמי הבריגדה היהודית המשיכו את שירותם גם אחרי סיום הלחימה, וניתן ביטוי לחלקם באיתור שארית הפליטה, מפעל הבריחה והבאתם של אלפי שורדי שואה לארץ ישראל.
מקום מיוחד תופס סיפורו של הלוחם היהודי בכלל והארץ-ישראלי בפרט בבניית הכוח הצבאי היהודי בארץ, שעל יסודותיו הוקם מערך הלחימה לעצמאותה של מדינת ישראל.
מפקדי צה"ל הבכירים בשני העשורים הראשונים למדינה, שהוכשרו כלוחמים בצבא הבריטי, השפיעו באופן ממשי על סדרי הכשרת הלוחם הצה"לי, על דרכי האימון ועל ניהול המלחמה.
כאלה היו האלוף חיים הרצוג, האלוף שלמה שמיר, רב-אלוף מרדכי מקלף, רב-אלוף חיים לסקוב, אלוף דן אבן, אלוף מאיר זורע, אלוף דן טולקובסקי ורבים נוספים.
הגן העוטר את מבנה המוזיאון מורכב מצמחייה שהמגוון והצבעים שלה יוצאי דופן ותואמים את תוכני המוזיאון והאווירה בו.
הגן תוכנן ועוצב על ידי רועי קן-תור.
מדרום למוזיאון, מול כנסיית השתקנים נמצא גן עם צמחי ארץ ישראל, המסמל בצבעיו את התקומה.
גם הגן הזה תוכנן ועוצב על ידי רועי קן-תור.
במוזיאון שמורים דפי לוחם ובהם שמות ופרטים של אלפי לוחמים שלחמו בצבאות השונים.
מלאכת איסוף שמות הלוחמים ופרטי הקרבות בהם לקחו חלק, נמשכת שנים רבות.
כל אחד מוזמן למלא דף לוחם למכריו או קרוביו, בדף המצורף
מוזיאון המזגגה הוא מוזיאון לארכאולוגיה ולזכוכית, השוכן במבנה שהיה בעבר מפעל לייצור בקבוקי זכוכית ליין, פרי יוזמה של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
כיום מוצגים במוזיאון ממצאים ארכאולוגיים מחפירות תל דור, תותחים של צבא נפוליאון, ממצאי קרבות, כלי זכוכית ופסיפסים.
במוזיאון מוצגות תערוכות מתחלפות של אומנות מודרנית בקרמיקה וזכוכית.
בסמוך למוזיאון מוצגת מעגן מיכאל II (ספינה) שהיא העתק מדויק של ספינה יוונית בת 2,400 שנה.
מבנה המזגגה נבנה בשנת 1891 על ידי הברון רוטשילד במטרה להקים מפעל לייצור בקבוקי זכוכית עבור היקבים בראשון לציון וזכרון יעקב.
למנהל המזגגה מונה מאיר דיזנגוף.
הניסוי נכשל והמבנה ננטש לאחר כשלוש שנים.
בשנת 1980, לאחר שהמבנה היה נטוש 85 שנה, הוחלט כי יוקם בו מוזיאון.
היה זה לאחר עריכת חפירות ימיות באזור וחפירות יבשתיות בתל דור.
מרבית הממצאים מהחפירות מהעיר דור מוצגים במוזיאון.
במוזיאון יש חדרי תצוגה מרהיבים וסרטים המציגים את סיפור מפעל המזגגה, מוצגים מזכוכית עתיקה עד זכוכית בת ימינו, תערוכות מתחלפות של אומני זכוכית, והסבר של סוד הפקת צבע התכלת שהופק בתל דור בתקופות קדומות מהחילזון ארגמון קהה קוצים.
בין המוצגים שברי חלזונות, בריכות אגירה, מתקן הפקה, צמר צבוע, שברי כדים ובהם שרידי צבע בן 2,500 שנה.
היות שהתגלו בחוף הים גם תותחים, רובים, כידונים וחומרי נפץ ממסע נפוליאון בארץ ישראל, הוכן מיצג ובו תיעוד לילה דרמטי אחד בחודש מאי 1799, עדות לנסיגתו של נפוליאון מעכו ליפו שבמהלכה הושלכו אמצעי הלחימה בחוף.