tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שטרן למד בבית ספר יסודי ממלכתי-דתי "עציון" והישיבה התיכונית נתיב מאיר (ב"כיתת האלופים" - כינוי לכיתה שממנה יצאו 3 אלופים בצה"ל: אלעזר שטרן, יאיר נוה וישי בר, וכן הרב הצבאי הראשי תא"ל רפי פרץ), והדריך בסניף בני עקיבא ביד אליהו.
בעוד רבים מחבריו הצטרפו לגוש אמונים התנגד שטרן לדרך זו וראה בה הפרת חוק ומרידה בשלטון.
בעל תואר ראשון בלימודי ארץ ישראל וכלכלה מטעם אוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במינהל עסקים מטעם אוניברסיטת תל אביב ותואר שני בניהול משאבים אסטרטגיים מהאוניברסיטה לביטחון לאומי שבוושינגטון, ארצות הברית.
בשנת 1974 התגייס שטרן לצה"ל והתנדב לצנחנים לגדוד 890. עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר אותו סיים בהצטיינות.
שימש מפקד כיתה ויצא לקורס קציני חי"ר.
משנת 1976 שירת כקצין בתפקידי פיקוד בחטיבה, מתפקיד מפקד מחלקה בגדוד 890 עד למפקד גדוד 202. בהיותו סגן מפקד פלוגה בגדוד 890 השתתף במבצע מנורה תחת פיקודו של המ"פ אריה נייגר ופיקד על כוח משנה שהשמיד יעד מחבלים שבו היו תותחים ומרגמות.
בקרב נהרגו שבעה מחבלים ומחבל אחד נשבה.
לכוח עליו פיקד שטרן לא היו נפגעים.
לאחר מכן שימש מדריך בבה"ד 1.
בשנת 1979, עת שימש כמפקד פלוגה בגדוד 890, ערך סיור בגזרת הר דב למשפחת מנס ששכלה את בנה, , שהיה קשרו האישי של שטרן כששימש כמ"מ, בתאונת אימונים במהלך תרגיל מסכם בקורס מ"כים.
לאחר מותו התגייסה אחותו של אילן, דורית, והייתה לפקידה הפלוגתית של שטרן, ולימים אשתו.
בעוד הסיור מתקיים התקבל דיווח על חוליה בת שלושה מחבלים מארגון החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין שנעה בין כפר שובא לכפר חמאם שבדרום לבנון.
אף כי נאסר עליו להשתתף במרדף אחר החוליה, הקפיץ שטרן את כוח הכוננות הפלוגתי ועם עוד כשישה לוחמים נע לעבר המחבלים, נתקל בהם מטווח קצר והרגם.
אביגדור בן-גל, אלוף פיקוד צפון, העניק לשטרן תעודת הערכה על הדרך בה פיקד על הקרב.
במבצע שלום הגליל פיקד תחילה על החפ"ק של מפקד עוצבת האש, תא"ל עמוס ירון, ומספר ימים לאחר הטבח בסברה ושתילה מונה לסגן מפקד גדוד 202 של הצנחנים.
בשנת 1984 מונה למפקד מחנה גבע (סנור) – בסיס האימונים החטיבתי של הצנחנים ולאחר שנתיים בתפקיד זה מונה למפקד גדוד 202.
בשנת 1987 השתחרר מצה"ל, ועבד בהוראה בבית ספר תיכון בנצרת.
בתקופה זו שירת במילואים כמפקד גדוד צנחנים בעוצבת שועלי מרום.
בשנת 1989 חזר לצה"ל, ובשנים 1989–1990 שירת כסגן מפקד חטיבה אזורית בגבול הצפון, בשנת 1991 מונה למפקד חטיבה 226 חטיבת צנחנים במילואים, ובמקביל לראש תורת חי"ר וצנחנים במפקדת קחצ"ר.
בתפקידיו אלו שימש עד שנת 1993.
שטרן התפרסם כאשר כמפקד בית הספר לקצינים, הדיח שלושה צוערים שלא פינו מקום ישיבה לנוסעת זקנה באוטובוס.
במהלך תפקידו יזם והוציא לפועל את פרויקט עדים במדים, שליחת משלחות של חיילי צה"ל במדים לפולין ולארצות נוספות, בעקבות אירועי השואה.
בשנת 1996 נשלח ללימודים באוניברסיטה לביטחון לאומי (NDU), שבוושינגטון הבירה, ארצות הברית.
לאחר מכן שימש סגן מפקד עוצבת געש בשנים 1998–1999. בשנת 1999 מונה למפקד עוצבת להב, אוגדה משוריינת במילואים, אך לאחר מספר חודשים האוגדה נסגרה, עקב החלטה על סגירת מספר יחידות בצה"ל.
בהמשך אותה שנה מונה לקצין החינוך הראשי (קח"ר).
במהלך תפקידו כקח"ר עבר החיל תהליך של שינוי אסטרטגי ובמסגרתו טבע שטרן את מהות תפקידו של צה"ל: "עם בונה צבא בונה עם".
לטענתו של שטרן, נסגר העיתון בשל רצף של תקלות.
אחת הפעולות המרכזיות של שטרן כקח"ר הייתה הובלה של ועדה מיוחדת שניסחה מחדש את "רוח צה"ל", הקוד האתי של צה"ל.
השינויים מהקוד האתי, שנוסח לראשונה על ידי ועדה בראשות פרופ' אסא כשר, עוררו ויכוחים קשים בצה"ל ומחוצה לו, אולם בסופו של התהליך אושרו השינויים ונקבע נוסח חדש לקוד.
ביולי 2004 מונה לראש אגף כוח אדם, שאת שמו שינה ב-2005 ל"אגף משאבי אנוש" (שינוי שאירע קודם לכן בארגונים רבים).
ב-17 ביולי 2008 הוחלף בתפקיד בידי אלוף אבי זמיר, שהחזיר את שם האגף ל"אגף כוח אדם".
בנוסף לכך, הוריד את רף הרישום הפלילי הפוסל מועמד לשירות ביטחון מלשרת בצה"ל, ובכך התיר למשתמשים בסמים ובעלי רישום פלילי נרחב יותר להתגייס.
החלטה זו נבעה מהגישה שצה"ל הוא צבא העם, ובשל כך יש לאפשר לכל מי שמעוניין ומסוגל להצטרף לשורותיו.
שטרן התבלט בהתבטאויותיו ובפעולותיו נגד ריבוי המקבלים פטור משירות צבאי, כגון זמרים מפורסמים.
הוא התבטא גם נגד האחוז הנמוך של תושבי תל אביב המתגייסים לשירות קרבי.
שטרן נהג להורות לפקודיו להקפיד להשתמש גם בתאריכים עבריים.
הוא נודע כקפדן בעניינים משמעתיים והתפרסם במקרה שבו רדף אחרי חייל בעל הופעה מרושלת בטרמפיאדה הסמוכה למחנה צריפין.
החלטתו להדיח את חננאל דיין, חייל שזכה באות מצטיין הנשיא וסירב ללחוץ את ידו של הרמטכ"ל דן חלוץ עקב חלקו ביישום תוכנית ההתנתקות, עוררה הדים.
שטרן מסר לעיתונאי יאיר לפיד מסמכים צבאיים הנוגעים לדיין, בהם פרטים אישיים שלו.
דיין הגיש נגדו תביעה על פגיעה בפרטיותו על שהדליף ליאיר לפיד.
בהסכם פשרה בין שטרן לדיין הוסכם כי צה"ל, ולא שטרן, ישלם לדיין פיצויים בסך 31,500 ש"ח.
בעקבות הדברים ננזף שטרן על ידי הרמטכ"ל דן חלוץ.
בסוף מרץ 2007 הצהיר שטרן על כוונתו לשנות את מתכונת גיוס חיילי הנח"ל, ובכך להביא לפירוק המסגרת המחזיקה את הגרעינים הבוגרים של תנועות הנוער.
שטרן הצהיר פעמים רבות שבכוונתו לצמצם את היקף פעילותן של ישיבות ההסדר.
במסגרת זו, ביטל את רוב המחלקות ההומוגניות של בני הישיבות שהיו נהוגות עד כניסתו לתפקיד, והפך אותן למחלקות משולבות של בני ישיבות וחילונים.
כן ביטל את מחלקות בני הישיבות בחטיבות הצנחנים וגולני, אך בתחילת 2008 חזר בו וביטל את החלטתו הקודמת.
אף על פי ששטרן הוא חניך מוסדות הציונות הדתית, הוא ספג ביקורת בקרב הציבור הדתי ובקרב המתנחלים בשל שירותו כקצין בכיר בצה"ל בעת תוכנית ההתנתקות ובשל צעדיו כראש אגף משאבי אנוש נגד ישיבות ההסדר.
באחת הפעמים אף הותקף על ידי חרדים ודתיים-לאומיים בעת שבא להתפלל בכותל המערבי (אחד מתוקפיו, הרב ישראל אריאל, הורשע ונידון לקנס ולמאסר על תנאי).
שטרן השתחרר מצה"ל ביולי 2008. יום לפני שחרורו מצה"ל, הודיע רשמית למשפחת גולדווסר על זיהוי גופת בנם, אהוד גולדווסר, שנחטף בידי חזבאללה ב-2006. משם נסע למשפחת רגב, שרק כחצי שעה קודם, קיבלו הודעה דומה על בנם אלדד רגב.
בשנת 2009 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "משא כומתה – ניווטים בגובה העיניים".
ביוני 2012 יצאה לאור מהדורה חדשה של הספר בשם "משא כומתה – צה"ל והחברה הישראלית נלחמים על זהותם" הכוללת קטעים חדשים ובהם התוכנית להסדרת הפטור משירות צבאי לחרדים (בעקבות ביטול חוק טל בבג"ץ), ומכתב גלוי לגלעד שליט ומשפחתו, עם שחרורו והשתלבותו מחדש בחיי החברה בישראל.
על עטיפת הספר מופיעות המלצותיהם של הנשיא שמעון פרס והסופר ניצול השואה אלי ויזל.
החל מחודש אוגוסט 2010 ועד לשנת 2012 כיהן שטרן בהתנדבות כיו"ר הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל.
בשנים 2011 עד 2012 גם כיו"ר הפרויקט הלאומי האתיופי (ENP).
בסוף שנת 2012 הצטרף למפלגת "התנועה" בראשות ציפי לבני ושובץ במקום הרביעי ברשימתה לכנסת, ובשל כך השעה עצמו מתפקידו כיו"ר הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל.
עם זכייתה של המפלגה ב-6 מנדטים בבחירות לכנסת התשע עשרה נבחר שטרן לכנסת.
כחלק מחברותו בכנסת, היה שטרן חבר בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת הכספים ובוועדת החוקה, חוק ומשפט.
ביוני 2013 הקים, יחד עם חבר הכנסת יצחק הרצוג, שדולה בשם "עם, דת ומדינה", ששמה לה למטרה ליישם את אמנת גביזון-מדן.
בנובמבר 2014 עברה החלטת ממשלה לביצוע רפורמה במערך הגיור בישראל שעיקרה להקל את מערך הגיור על ידי הקמת הרכבים בני שלושה דיינים בראשות רבני ערים.
החלטה זו עברה בעיקר בעקבות יוזמה של שטרן שפעל להעברת חוק בנושא.
לאחר הקדמת הבחירות לכנסת העשרים בדצמבר 2014, הודיע שטרן על פרישתו ממפלגת "התנועה", ולאחר כחודש הודיע על הצטרפותו ל"יש עתיד", והוצב במקום ה-12 ברשימת המפלגה לכנסת.
בבחירות זכתה המפלגה ב-11 מושבים בלבד, ושטרן נשאר בתחילה מחוץ לכנסת, אולם עם פרישתו של שי פירון חזר לכהן כחבר הכנסת.
בכנסת ה-20 כיהן שטרן כחבר בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת חוקה, חוק ומשפט ובוועדת הכנסת.
ב-20 ביולי 2017 חייבה ועדת האתיקה של הכנסת את שטרן להתנצל בפני ארגון חותם בעקבות אמירות בוטות ופוגעניות כלפי יו"ר הארגון, הרב עמיטל בראלי, שכללו רמיזות מיניות.
ביולי 2018 אישרה הכנסת חוק שיזמו שטרן ואבי דיכטר, המקזז מהכספים שישראל מעבירה לרשות הפלסטינית את המשכורות שהיא משלמת למחבלים.
בנובמבר 2018, במהלך נאום של שטרן מעל דוכן הכנסת הוא החליף האשמות עם שרת התרבות מירי רגב בעניין שירותם הצבאי, ובין היתר אמר לה "את יודעת שאני יודע איך התקדמת, לא כדאי".
פוליטיקאים מימין ומשמאל הציגו את הדברים כרמיזה סקסיסטית וגינו אותה.
שטרן הכחיש הקשר סקסיסטי וטען שהתכוון לכך שרגב קודמה בגלל התנהלות מתחנפת לבכירים ממנה.
יאיר לפיד, ראש מפלגתו של שטרן, כתב שהוא מאמין לשטרן וגיבה אותו.
רגב ואחרים קבלו על האמירה לוועדת האתיקה של הכנסת, שמסרה לשטרן כי מן הראוי שיתנצל.
שטרן אכן כתב שהוא מצטער על כך שרגב ורבים אחרים הבינו את דבריו בהקשר מיני.
בבחירות לכנסת ה-21 הוצב במקום ה-8 ברשימת יש עתיד לכנסת ולאחר שזו התאחדה עם המפלגות חוסן לישראל ותל"ם, הוצב במקום ה-21 ברשימת כחול לבן לכנסת ונכנס שוב לכנסת.
בעקבות המשבר הפוליטי בישראל ובחירות הבזק, שובץ באותו מקום גם בבחירות לכנסת ה-22 וה-23.
בבחירות לכנסת ה-24, שובץ במקום ה-7 ברשימת יש עתיד לכנסת ונבחר לכהונה נוספת לכנסת.
ביוני 2021 ועם השבעת ממשלת ישראל השלושים ושש מונה שטרן לתפקיד שר המודיעין.
ב-22 ביולי 2021 הוחלט כי שטרן ישמש כמועמד הממשלה לתפקיד יו"ר הסוכנות היהודית ובמקומו יכנס אלי אבידר לתפקיד שר המודיעין.
באוקטובר 2021 סיפר בריאיון כי כראש אכ"א נהג לגרוס תלונות שהגיעו אליו באנונימיות, כולל תלונות מחיילות על הטרדות מיניות.
דבריו גררו גינוי גם מחברותיו לקואליציה, ובהמשך לכך פורסמה עדות של חיילת שטענה שבעת שהתלוננה בגלוי על הטרדה מינית איים עליה שטרן שלא תוציא את הדברים החוצה.
יו"ר מפלגת "יש עתיד", יאיר לפיד, גיבה את שטרן.
בהמשך פורסמה עדות נוספת על מקרה בו שטרן התעלם מתלונה על הטרדה מינית.
יומיים לאחר התלונות הודיע שטרן כי הוא פורש מהתמודדות לראשות הסוכנות היהודית, וטען כי נערך לו "ציד מכשפות".
בעקבות הפרסומים הגיש שטרן תביעת לשון הרע נגד "רשת מדיה", "חדשות 13", גיא לרר ואדם שפיר, ונפסק לו פיצוי כולל של 410 אלף ש"ח.
בבחירות לכנסת ה-25, שובץ בשנית במקום ה-7 ברשימת יש עתיד לכנסת.
נישא במאי 1980 לדורית מנס, אחותו של חברו ללימודים וקשרו בצבא, שנהרג בתאונת אימונים, אשר שירתה תחת שטרן כפקידה פלוגתית.
דורית עובדת כמרצה ב"מרכז שורשים" הפועל תחת ארגון צהר, לזוג חמישה ילדים.
שטרן נמנה עם מייסדי היישוב הדתי הושעיה בגליל, שם הוא גר.
אלף, כתב עת של תנועת "העברים הצעירים", המוכרת גם בשם "הוועד לגיבוש הנוער העברי", שזכתה לכינוי "הכנענים".
כתב העת "אלף" החל את הופעתו כגיליון חד פעמי ואנונימי, בעריכתו של אהרן אמיר, שיצא לאור בסוף שנת 1948. המאמר הראשי בגיליון הראשון נכתב בידי אוריאל שלח, הוא יונתן רטוש.
בין משתתפי כתב העת נמנו, נוסף על אמיר ועל רטוש, אנשי התנועה ומקורבים אליה, כמו עדיה חורון (ע.ג.
חורון), עוזי אורנן, עמוס קינן, בנימין תמוז ואחרים.
כתב העת נתן ביטוי ייחודי ל"השקפתם העברית" של משתתפיו.
ביניהם היו קיצוניים לדעה, מקורבי ויוצאי הלח"י, ומתונים.
כתב העת עורר עליו התנגדות קשה של עיתונות תנועת העבודה וגם של העיתונות האזרחית.
אלף הופיע באורח בלתי סדיר, בין השנים 1948–1953. ומשתתפיו, אנשי רוח מוכרים בתחומים שונים, התפזרו לתחומי האקדמיה, העיתונות, המחקר, האמנות והפוליטיקה.
יונתן רטוש חידש את "אלף" עם פרוץ מלחמת ששת הימים ב-1967 והמשיך לפרסמו עד 1972.
סמל אלף לקוח מדגל הכנענים, בו הופיע אלף בכתב העברי הקדום, המסמלת את קרני הפר, או שור הבר.
אלעזר רוקח או אליעזר רוקח (Eliezer Roke'ah; תמוז תרי"ד, 9 ביולי 1854 – ה' בתמוז תרע"ד, 28 ביוני 1914) היה פעיל ציוני, פובליציסט, עורך ומו"ל ביישוב בארץ ישראל, רוכש אדמות גיא אוני ומייסד היישוב.
נולד וגדל בירושלים, להורים חסידים בני היישוב הישן.
מצד אביו, יצחק רוקח, היה צאצא של הרב אלעזר רוקח שעלה לארץ מפולין בשנת 1740. סבו של אלעזר (מצד אמו, מרים), היה הרב ישראל ב"ק (חלוץ הדפוס בארץ, ומייסד הג'רמק, הכפר החקלאי הראשון).
אלעזר היה אחיו הבכור של שמעון רוקח ודודו של ישראל רוקח.
ב-1867, בגיל 13, נישא ועבר לבית חותנו בצפת.
עם השנים התפתחה מחלוקת עזה וסוערת בין רוקח לבין הנהגת העיר, גם האשכנזית וגם הספרדית.
תחילה יצא רוקח בביקורת נגד התנהלות הממונים בצפת על כספי החלוקה ואופן חלוקתם.
הוא ניסה להקים מנגנון אלטרנטיבי ושכספי התרומות יגיעו ישירות אליו.
ההנהגה הצפתית נידתה והחרימה אותו, תוך הפעלת לחץ כלכלי וחברתי עליו, שגרם לפגיעה קשה בעסקיו.
רוקח השתמש בקשריו הטובים בעיתונות העברית, כדי להפיץ ברבים ידיעות על המתרחש בעיר, תוך שימוש בלשון בוטה ובביזוי אישי את הנוגעים בדבר.
לימים אימץ רוקח קו התקפה חדש.
הוא ביקש לשים עצמו כמי שמוביל את תהליך הפרודוקטיביזציה של היישוב והציג את הממסד הצפתי כמי שמתנגד לרעיון ורודף את המבקשים להתיישב ולעבוד, בגלל חששם שמקורות פרנסה ייתרו את איסוף התרומות ליושבי הארץ וייחסם מקור כספם ועושרם הפרטי של הממונים והרבנים.
העובדה שרבני צפת, ובראשם הרב שמואל הלר, תמכו בניסיונות ההתיישבות בראש פינה ובעין זייתון, כמו גם מהלכים אחרים לפרודוקטיביזציה, לא מנעה את העלאת הטיעונים הללו.
רוקח התנגד ל"חלוקה" שממנה התפרנסו בני היישוב הישן.
ב-1881 פרסם על חשבונו חוברת בשם "מצב צפת ותושביה האשכנזים", ובה ריכוז של דברים שפרסם במהלך השנים בעיתוני התקופה.
בחוברת ביקר קשות את האופן שבו מתנהלים החיים בצפת, הטיף לחיי עבודה ובמיוחד לעבודת האדמה.
בארץ ישראל הכריזו פרנסי צפת חרם על אלעזר רוקח בגלל מאבקו נגד החלוקה ודרישתו שיוקצו חלק ממשאביה לתמיכה בעובדי האדמה היהודים.
רוקח רצה להמשיך בעקבות סבו, שהקים חווה חקלאית על הר מירון, לכן יזם הקמת חבורות להתיישבות.
רוקח, יחד עם יצחק פרידמן, נענו לפנייתו של משה מונטיפיורי ב-1874, וביחד עמדו בראש קבוצה גדולה של אנשים, שכינו עצמם 'חברת יישוב ארץ-ישראל', חבורה ששמה לה למטרה למצוא אדמות להתיישבות.
במנשר מיום ט"ו בחשוון תרל"ה, חתום על ידי 72 איש, ששמותיהם לא הובאו בעיתון, פנו לעזרה הנדיבים שיסייעו להיענות להצעות מונטיפיורי.
מונטיפיורי התרשם מאוד מההיענות ליוזמתו ונתן לזה ביטוי, גם בעיתונות העברית וגם בחוברת מיוחדת שהוציא לאור.
שם הוא שיבח את נכונותם הגדולה של ראשי היישוב ושל יחידים להירתם לעשייה, ואף ציין במיוחד את ההתארגנות של החבורה בצפת, המבקשת להתיישב ולעבוד אדמה.
באוגוסט 1877 התבשר ציבור קוראי העיתונים על התארגנות נוספת, הפעם נקראה חברת 'יישוב ארץ הקודש בעבודת אדמה', בראשה רוקח, ולצידו בהנהגה שותף אחר, דוד ויטלס כהנא, בנו של הרב ברוך כהנא, שהיה דיין בצפת.
לימים התארגנה בצפת קבוצה מדורשי ההתיישבות למיניהם, ורכשה ב-1878 חלק מאדמת הכפר ג'עונה.
במקום התיישבו 30 משפחות והקימו את גיא אוני.
זאת הייתה למושבה היהודית הראשונה, שקדמה לפתח תקווה, שקמה בארץ ישראל בעת החדשה.
בעת רכישת הקרקע שהה רוקח בביירות, וכשנודע לו על כך יצא בחריפות נגד המהלכים, וטען שהם מעשה נוכלות וניצול ציני של אנשים המבקשים באמת ובתמים להתיישב ולעבוד את אדמתם.
הוא שפך קיתונות של לעג וזלזול על ניסיון ההתיישבות הזה.
העובדה שהממסד הצפתי בראשות הרב שמואל הלר עמד מאחוריה ותמך במעשה, והרב רפאל זילברמן אפילו התמנה לעמוד בראש בית הדין של גיא אוני, החריפה את תגובותיו.
המתיישבים נתקלו בקשיים רבים, בעיקר כלכליים שלא היו רגילים לעבודת האדמה, התקשו להתמודד עם הקשיים שזימנו להם החיים החדשים, ועזבו בהדרגה את היישוב, פרט לשלוש משפחות.
הסתבר שהייתה מידה של תמימות בהנחה כי בכך שהם מממשים בגופם את רעיון עבודת האדמה וההתיישבות, שכל כך הרבה אישים וארגונים יהודיים הטיפו לה, הם יזכו לתמיכה כספית מיידית.
תקוותם התבדתה והעזרה בוששה להגיע.
במחצית השנייה של 1879 שב רוקח לצפת ואז התחדש הקשר בינו לבין החבורה.
המתיישבים פנו לרוקח, בהאמינם שהוא בעל קשרים מועילים בחו"ל ויוכל להמציא להם ישועה, ומינו אותו למתרים.
אלעזר רוקח יצא לקהילות יהודיות ברומניה ובאימפריה הרוסית כדי לנסות לגייס כסף ומתיישבים חדשים לעבודת האדמה בארץ ישראל.
הוא הגיע לקונגרס פוקשאן, נאם שם ופרסם את דבריו בעיתונים הציוניים ברומניה, ובהמשך הגיעו יהודים מרומניה לגיא אוני והקימו את היישוב מחדש בשם ראש פינה.
ב-1882 ערך כתב עת עברי בשם "ישראל", ובין השנים 1881 - 1885 ערך כתב עת ביידיש בשם Hoffnung (התקווה), שניהם בעיר פיאטרה ניאמץ.
באותה תקופה עבד גם בכתב העת העברי "תלפיות", שהופיע ביאשי.
בבראילה, תחת הנהלתו, יצא לאור במאי 1896 כתב עת אידישאי בשם Der Kompass (המצפן), וב-1897 הוציאו לאור תחת שם חדש, Der richtiger Kompass.
רוקח למד היטב את השפה הרומנית ויחד עם הוריה קרפ ניסה להכין מילון עברי-רומני, אך המלאכה לא הושלמה.
חוסר הצלחת עיתוניו היה המניע ליציאתו מרומניה.
מרומניה עבר אלעזר רוקח לאודסה, וגם שם הופיע בפני היהודים ונאם.
הוא הומלץ והיה ליד ימינו של הנדבן זאב קלונימוס ויסוצקי, וגם מונה למזכיר "חובבי ציון" בארץ ישראל.
לאחר שפקידי הברון רוטשילד חשדו שהייתה לו יד בהמרדת איכרי ראשון לציון, איבד רוקח את משרתו בחובבי ציון.
בשנת 1886 הקים יחד עם אחיו שמעון רוקח את אגודת "עזרת ישראל", אשר אספה כספים להקמת שכונת נווה צדק, השכונה היהודית הראשונה מחוץ ליפו.
אלעזר העביר את כספי האגודה לקניית חיטה עבור איכרי ראשון לציון בעת מאבקם בברון, ומעשה זה הביא לריב ולקרע בין האחים.
אלעזר יצא שוב למסע לאירופה, ובמהלכו פגש בבוצ'אץ' את שמואל יוסף צ'צ'קס, הוא ש"י עגנון, ומינה אותו למזכירו.
עגנון אף היה עורך המשנה של ה"דער יודישע וועקער" (יידיש: "המעורר היהודי"; הופיע בבוצ'אץ' ובסטניסלבוב בין השנים 1905–1907) לצדו של רוקח, ושם פורסמו שיריו הראשונים.
רוקח גם ערך יחד עם יצחק פרנהוף את ארבעת גיליונות הירחון העברי "הירדן", שהוקדש לספרות, שירה, מדע וענייני החיים.
רוקח נפטר ב-28 ביוני 1914 בדרוהוביץ' שבגליציה, ושם נקבר על ידי הקהילה בארון מתכת כדי לאפשר העלאת עצמותיו למנוחה בארץ ישראל.
הצייר הישראלי אבי פיילר צייר פורטרט של רוקח, שהוצג ברחובות תל אביב.
מצב העיר הקדושה צפת ותושביה האשכנזים: ספר חיי אחינו אשר נאחזו בעיר הזאת, ירושלים: דפוס פרומקין, [תרל"ד].
יזרעאל: מ"ע יבשר וישמיע חדשות עם ועם בכלל וישים עין על חפץ ותועלת ישראל בפרט, פיאטרא: [חמו"ל], תרמ"א.
אלעיזריה , הידועה גם בשמה היהודי - נוצרי בית עניה (Bethany), היא עיירה פלסטינית ממזרח לירושלים ומצפון לאבו דיס.
מאז יישום הסכמי אוסלו העיירה נמצאת בשטח B.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך ב-2017, בעיירה מתגוררים כ-21,175 תושבים, רובם המכריע מוסלמים וקיים מיעוט של נזירים ונזירות נוצרים המתגוררים במוסדות דת בעיירה.
בקרבת מקום לאלעיזריה שכן בתקופת בית שני הכפר היהודי בית עניה (Bethany).
על פי המסופר בברית החדשה החיה ישוע את תושב הכפר לזרוס (אלעזר), אחיהן של מרים ומרתא ארבעה ימים לאחר מותו של לזרוס.
במקום ישנו בניין המזוהה כביתו של שמעון המצורע.
בימי הביניים נקראה העיירה "לזאריום" או "לזריון" על שם אלעזר ומכאן בא שמה כיום אלעיזריה.
עם זאת במקורות נוצריים קרויה העיירה עד היום גם בשם המשמר את שם הכפר מימי בית שני: "בית עניה".
במערות בקרבת הכפר נתגלו קברים מתקופת הברונזה התיכונה וכן ממצאים מהתקופות הפרסית, ההלניסטית והרומית, בהם מערות קבורה יהודיות משלהי תקופת בית שני.
כמו כן נמצא אתר קדום ובו מעיין ("עין חוד").
מרבית הממצאים שוכנים מערבית לכפר.
בתקופה הביזנטית גדל הכפר והוקמו בו מנזרים וכנסיות.
גם בתקופה הצלבנית היה הכפר מקום חשוב ותרומות רבות נשלחו לכנסייה ולמנזר שבכפר.
לאחר תבוסת הצלבנים נשארו הכנסיות בכפר שלמות ומעדות משנת 1212 אנו למדים שהמוסלמים נהגו כבוד באתרים אלו.
בתקופה הממלוכית נהרסו מוסדות הדת הנוצריים בכפר ומסגד נבנה על גבי חלק מהם.
במאה ה-20 התיישבו בכפר במגורי קבע רבים מבני השבטים הבדואים של מדבר יהודה ובהם מבני שבטי הא-סוואחרה והתעאמרה.
ערב מלחמת העצמאות נמנו בכפר כתשע מאות תושבים ובאותה העת רבים מהם עסקו בחקלאות.
לאחר המלחמה התיישבו בכפר פליטים.
לצד זאת בשנות ה-50 של המאה העשרים החלה בנייה מחודשת של מוסדות דת נוצריים (כנסיות) סביב קבר אלעזר שבעיירה.
בין השנים 1948 ו-1967 הייתה העיירה תחת השלטון הירדני, ומזרחית לכפר הוקם מחנה צבא ירדני, שמבניו הוקמו מאבני מצבות קבורה יהודיות שנלקחו מהר הזיתים.
במלחמת ששת הימים ב־1967 נכבשה העיירה על ידי ישראל, והייתה בניהול הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון.
לאחר הסכם אוסלו ב' ב־1995 הוגדרה כשטח B בשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית.
גדר ההפרדה עוברת בצדה המערבי של העיירה ומפרידה בין העיירה ובין ירושלים.
הקמת גדר ההפרדה בעוטף ירושלים גרמה לקשיים כלכליים ניכרים בעיירה.
בעיירה שוכן, על פי המסורת הנוצרית, קברו של לזרוס (אלעזר) אשר על-שמו קרויה העיירה.
כיום מצוי הקבר בידי המוסלמים ולצד הקבר מצוי מסגד.
המסגד נבנה במאה ה-16 על יסודות של כנסייה צלבנית.
לצד הקבר ניצבת כנסייה פרנציסקנית שהוקמה בשנת 1954. הכנסייה נבנתה על פי תוכניות של האדריכל אנטוניו ברלוצי אשר תכנן מוסדות דת נוצריים רבים בארץ ישראל.
כנסייה זאת נבנתה על שרידיהן של כנסיות מהתקופה הבינזנטית והצלבנית.
כמו כן שוכנת בסמוך כנסייה יוונית אורתודוקסית אשר הוקמה בשנת 1965, גם היא על יסודות צלבניים קדומים.
רבי אלעזר רוקח (תמ"ה, 1685-כ"ז בתשרי תק"ב, 1741; מכונה גם המעשה רוקח על שם ספרו המפורסם) היה רב בקהילות ראקוב, טרנוב, ברודי, אמשטרדם וצפת, ואבי משפחת רוקח שבין צאצאיה נמנים אדמו"רי חסידות בעלז ואישים ידועים רבים.
נולד בקרקוב שבגליציה לרב שמואל שמעלקא.
בשנת תק"א (1740) עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת, ובה נפטר.
נולד לרב שמואל שמלקה מרגליות ואמו טייביל (לבית באב"ד) בקרקוב, ובשם עיר זו חתם כל ימיו.
שם למד תורה מפי רב בשם ר' נחום.
בגיל צעיר התבקש לדרוש בעיר במעלת הצדקה.
הוא כיהן כאב"ד ראקוב בפולין.
בעת כהונתו שם, הוא התפרסם בעקבות מחאה מקורית נגד קבוצת רבנים בכנס שנערך בלובלין, ובו התירו גבינה שחששו למקורה.
בהמשך מונה לרבה של העיירה טרנוב.
הוא מונה לאב"ד ברודי העיר היהודית המרכזית בגליציה, כנראה משנת ה'תע"ט.
בברודי הקים לעצמו בית מדרש שבו התפללו בנוסח ספרד על פי האר"י, שם התנהג בקדושה עליונה ובפרישות עצומה כשהוא יושב כל היום מעוטף בטלית ותפילין ובני דורו קראוהו חסיד וקדוש.
בכ"ז באלול בשנת תצ"ה נבחר לרבנות הקהילה האשכנזית באמשטרדם במקומו של ר' אברהם ברלינר שנפטר בשנת ת"צ.
באמשטרדם התקבל בכבוד רב, ולכבודו הוטבע מטבע זיכרון, שעל צדו האחד חקוק דיוקנו.
ביום א' י' בסיון ה'ת"ק הוא הודיע על עזיבתו את אמשטרדם ואת "הכבוד המדומה" כלשונו בעשרה בטבת ה'תק"א בחורף קר במיוחד, ולמרות זאת הקהילה כולה נפרדה ממנו בטקס רב רושם.
לפי מסורת חסידית מטרת נסיעתו הייתה לפגוש את רבי נחמן מהורדנקא בארץ ישראל, אך הדבר לא עלה בידו.
בחול המועד סוכות תק"א הגיע לצפת, ולא ברור מה עלה בגורלו.
יש הכותבים שמונה כנשיא ארץ ישראל, ועסק בחלוקת כספי הצדקה לעניים.
הוא סבל ממלחמה עם השבתאים בארץ, לאחר שלחם בהם באמשטרדם.
הוא נפטר תוך שנה מהגיעו, בשנת ה'תק"ב אך מועד הפטירה שלו אינו ברור, מסורת אחת קובעת את פטירתו בג' בחול המועד סוכות אותה שנה, מסורת אחרת טוענת שנפטר בשבת בראשית - השבת שלאחר סוכות ושמיני עצרת (שמחת תורה).
על פי המסורה, וכן על פי עדות נכדו (בן בנו) רבי נפתלי הירץ רוקח נקבר בבית העלמין הישן צפת במערה הנקראת "מערת האשכנזים" מימין לכניסה.
על פי מסורת זו היו נוהגים בצפת להשתטח על קברו בימי הרחמים והסליחות.
אמנם יש הסוברים שנקבר בבית הקברות היהודי העתיק בחברון, על פי צוואתו.
אבל העובדה שנכדו כותב להפך הוא ראיה חזקה שנקבר בצפת ולא בחברון.
אלמנתו, חוה, נקברה בהר הזיתים.
כבר בחייו היה אחד מהדמיות הנערצות ביותר הן אצל היהודים ואפילו אצל הגוים וזה בגלל חסידותו וקדושתו ורבוי מופתיו ונפלאותיו.
גדולי ישראל מכל החוגים אשכנזים וספרדים וגם אחרי מותו הן חסידים והן מתנגדים מזכירים שמו בהערצה.
היעב"ץ (שלא היה מרבה בשבחים בדרך כלל) כותב עליו בנוגע למטבע שעשו לכבודו
רבי חיים הכהן ראפאפרט האב"ד לבוב שהיה מגדולי הדור כותב בהספידו על רבי אלעזר
הנודע ביהודה באחת מתשובותיו לנכד רבי אלעזר כותב
החיד"א כותב עליו בשם הגדולים
אדמו"רי תנועת החסידות ובראשם הבעל שם טוב העריצוהו והתבטאו אודותיו בצורה מופלגת.
סיפור בשבחי הבעש"ט מספר על כך שהבעל שם טוב ידע שמטרת הרב בנסיעתו ארצה הייתה להיפגש עם מקובל נוסף - הרב נחמן מהורדנקא ובכך להביא את המשיח והגאולה.
אך לבעל שם טוב נודע על כישלון התוכנית, עזיבת הרב מהורדנקא את ארץ ישראל, ופטירתו בלא עת של רבי אלעזר, בסוג של נבואה.
ספרו "מעשה רוקח" על המשנה נדפס באמסטרדם בשנת ה'ת"ק, והוא ספר המוצא בתוך דברי המשניות רמזים בקבלה (בניגוד לשאר ספרי הקבלה הדורשים רק פסוקים מהתורה שבכתב).
בספר זה מוזכרים גם ספר דרשות שהוא חיבר, וכן חיבור על מסכת אבות.
שם הספר הוא גימטריה של שמו ושם אמו, וכן מאזכר את שם ספרו של אבי אבותיו, "ספר הרקח" של רבי אלעזר מגרמיזא.
בשנת ה'תקמ"ט נדפס על ידי נכדו בלבוב ספר "ארבעה טורי אבן", הכולל שו"ת ופירושים על משנה תורה לרמב"ם.
בשנת ה'תר"י נדפס בלבוב ספר "מעשה רוקח" על התורה.
ספרו "ארבעה טורי אבן" הודפס עם הרמב"ם בדפוס וילנה ובמהדורת ורשה שהועתקה ממנה.
בעקבות זאת הפירוש מופיע בכל מהדורות הרמב"ם המודפסים כיום.
ספריו מעשה רוקח על המשנה ועל התורה נדפסו במספר מהדורות, החשובה בהן הוצאת מונקטש משנת ה'ת"ש הכוללת את תולדות המחבר ומקורות אודותיו.
בשנת ה'תשנ"ג לכבוד נישואי בנו יחידו של הרבי מבעלז, נדפסו יחד כל ספרי ר' אלעזר רוקח בספר 'מעשה רוקח השלם'.
הספר מושתת על הוצאת מונקטש, ובו הקדמה מורחבת.
בניו וכן בני בניו היו מכנים את עצמם מרגליות ולא רוקח.
משנת התקמ"ז כתוצאה מחוק השמות שגזר הקיסר יוזף השני מאוסטריה נכדיו שגרו בגאלציה בחרו לעצמם את השם 'רוקח' על שם ספרו המפורסם 'מעשה רוקח'.
מסורת של אדמורי"ם וביניהם אדמור"י בעלז, מייחסת את רבי אלעזר מרגליות לרב יואל פייביש שטנגן ובהמשך למשפחת באב"ד, לרב יהושע העשיל מחבר הספר מגיני שלמה (ומאבותיו של הרב פאלק, הפני יהושע שקרא לספרו על שם הרב העשיל), ולרב נפתלי כ"ץ מחבר הספר סמיכת חכמים.
ייחוס זה וקשרים משפחתיים אלו, הובילו משפחות רבות לחשב את שושלותיהם לשושלת דוד המלך.
לאחרונה חוקרים מצאו שקשרים אלו דרך ה"מעשה רוקח" בטעות יסודם, אך עם זאת משפחות אדמו"רים רבים, כולל שושלת רוקח מבעלז, עדיין מקושרים לאישים אלו ולשושלת בית דוד דרכם, בקשרים משניים, מסועפים.
בנו היה רבי שלום מרגליות, רבה של טיקטין.
בין צאצאיו נמנים אדמו"רי בעלז וכן אישי ציבור רבים, כמו ישראל רוקח, ממנהיגי מפלגת "הציונים הכלליים"; שמעון רוקח, ממייסדי נווה צדק; אלעזר רוקח, מעסקני היישוב.
מצאצאיו היו רבנים חשובים וביניהם הרב פנחס מיכאל גרויסלייט ששם משפחתו שונה מרוקח, והרב פסח פרוסקין, והרב אפרים זלמן מרגליות ששייך לענף ששמר על שם המשפחה המקורי, כשהוא היה רב בברודי כמו ר' אלעזר.
נכדו, אהרון הויזמן, הוציא לאור בשנת תשס"ב את הספר "תולדות מעשה רוקח", ובו מפורטים צאצאיו הרבים, כולל אדמו"רי בעלז, ליז'ענסק, סוכטשוב, פינצ'וב, קומרנה, קוז'ניץ, הוסיאטין, זליחוב, סטולין, סאטמר, סאסוב, ספינקא, פיאסצנה, פרציבה, ורידניק.
הרב אלעזר שמחה וסרמן (תרנ"ח, 1898 – ב' בחשוון תשנ"ג, אוקטובר 1992) היה ראש ישיבת אור אלחנן בארצות הברית ומייסד הישיבה בישראל.
אלעזר שמחה וסרמן הוא בנו הבכור של רבי אלחנן וסרמן.
למד אצל אביו בישיבת אוהל תורה בברנוביץ', ולאחר מכן למד בישיבות נובהרדוק, טלז, גרודנה וקלצק.
הוא נישא לפייגה רחל, בתם של הרב מאיר אבוביץ, ראש ישיבת נובהרדוק, ואשתו חנה.
בשנות ה-30 נסע לצרפת בשליחותו של אביו להקים ישיבה בניודורף שליד שטרסבורג.
בסוף שנות ה-30 הצטרף אל אביו בנסיעתו לארצות הברית, אביו שב לברנוביץ' והוא נשאר בארצות הברית.
היה פעיל בוועד ההצלה בארצות הברית.
הקים את ישיבת "אור אלחנן דקליפורניה" בלוס אנג'לס על שם אביו ולזכר ישיבת "אוהל תורה" בברנוביץ'.
בשנת תשל"ט (1979) עלה מלוס אנג'לס לישראל והתיישב בירושלים.
הוא העביר את הישיבה בלוס אנג'לס לרשותה של ישיבת חב"ד בעיר, בתנאי שהמבנה ושמה יישמר.
בגלל ערכה של הקרקע העבירו את המבנים כמות שהם למיקום שונה כדי שלא לשנות מצוואתו.
במקביל יזם את הקמתה של ישיבת אור אלחנן בישראל.
הוא פנה לרב מאיר חדש, שהיה המשגיח של ישיבות חברון ו"עטרת ישראל", וביקש ממנו לקבל על עצמו את תפקיד המשגיח בישיבה.
כראש ישיבה מונה בנו הרב משה מרדכי חדש.
עסק בהוצאת ספרי אביו רבי אלחנן וסרמן ובראשם הספר "קובץ שיעורים", ואף כתב את ההקדמה לספר.
השיחות והמאמרים שכתב הרב שמחה וסרמן צורפו ל"קובץ מאמרים ואגרות" של אביו.
כמו כן יצא הקונטרס "שמחת אלעזר" ובו כמה ממאמריו.
בשנותיו האחרונות היה חברותא של שכנו שלמה לורינץ.
נפטר בלי בנים, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
אֶלְעָלֵה או אֶלְעָלֵא הייתה עיר באזור מואב בעבר הירדן המזרחי.
בתקופת התנחלות שבטי ישראל היא נמסרה לשבט ראובן.
אלעלה, אשר הייתה בשלטון תושבים מקומיים נכבשה על ידי שבטי ישראל בראשית תקופת ההתנחלות.
על פי המסופר בתנ"ך בספר במדבר, היא הייתה אחד האתרים הראשונים בנחלת שניים וחצי השבטים שבאזור ממזרח לירדן, בו העדיפו וביקשו בני שבט ראובן ושבט גד להישאר ולהתנחל.
עמדתם זו נחשדה כהשתמטות מעזרה לשבטי ישראל בכיבוש כל הארץ.
על כן, מנהיגי העם, ובראשם משה, הוכיחו אותם על כך.
אולם כאשר נשבעו שיעברו חלוצים במלחמה לפני מחנה בני ישראל עד אשר יסיימו לכבוש את הארץ, בטרם ישובו לביתם שבעבר הירדן המזרחי אושר להם לבנות ולהתיישב בערים אלה.
שבטי ראובן וגד, אכן קיימו שבועתם במלואה כמצוין בספר יהושע.
לאחר שנלקחה במערכה צבאית מן האמורים בראשות מלכם סיחון, נבנתה העיר מחדש על ידי שבט ראובן, כמסופר בספר במדבר:
מספר אזכורים בתנ"ך מקשרים בין אלעלה לבין העיר חשבון כנראה הסמוכה.
בספר ישעיהו מתנבא הנביא ישעיהו את אבלם הכבד של המואבים, כנראה על הרס וחורבן שנגרמו במלחמה:
מפשט הכתובים עולה כי ישעיהו התנבא כי ישתתף באבלם ובקינתם של המואבים על חורבנם:
בספר ירמיהו מאוזכר שם העיר בקינה ותוכחה כלפי המואבים, אשר ינחלו מפלה לאחר מערכה צבאית.
בעקבות אזכורה בספרי הנביאים, ביקש אוסביוס מקיסריה אשר פעל במאה ה-3, לזהות את אלעלה בכפר גדול בתקופתו, שנמצא בסמוך לחשבון המקראית.
במאה ה-20 הוצע לזהותה באתר בשם: תל אל-עאל (ערבית: تل العال الاثري) מצפון מזרח לחסבאן, (שהוצע לזהותה כחשבון המקראית).
באתר זה נערכו חפירות ארכאולוגיות, ונמצאו פריטים המעידים על יישוב קדום מתקופת הברזל, והתקופות ההלניסטית, הרומית והערבית.
רבי אלעזר הלוי רוזנפלד (י' בניסן תרכ"ב, אפריל 1862 - כ"ז בתמוז תש"ג, יולי 1943) היה אדמו"ר ורב גליציאני משושלת קמינקא.
חתנו של רבי חיים מצאנז.
כונה על שם מקום פעילותו, "רבי אלעזר אושפיצינער".
בנם של רבי יהושע מקמינקא ושיינדל בתו של הרב שמואל צבי הירש רמר"ז.
בגיל 6 התארס לפראדיל, בתו של רבי חיים מצאנז ובשנת תרל"ח, בהיותו בן 16 נישא לה.
חמיו נפטר לפני חתונתו, ואחיה רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם הובילה לחופה.
לאחר נישואיו נסמך על שולחן גיסו, רבי יצחק טוביה רובין מצאנז.
בשנת תרמ"ה התמנה לרב בבוכניה, בשנת תרנ"ז מונה לרב בקמינקה ובשנת תרס"ז התמנה לרבה של אושפיצין.
בשנת תרצ"ו עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת.
בשנת תרצ"ז עבר לירושלים והקים בית כנסת בשכונת מאה שערים, ברחוב עין יעקב.
הוא נהג לשמור יום טוב שני של גלויות גם בארץ ישראל.
בשנת תרצ"ט חזר לפולין מטעמי בריאות.
בפרוץ המלחמה גורש לקשאנוב הסמוכה, ובהמשך גורש עם שאר היהודים לסוסנוביץ בה נפטר.
היו לו שלושה בנים וחמש בנות.
בנו הרב נפתלי שמואל צבי כיהן ברבנות באושפיצין.
נרצח בשואה עם תשעה מילדיו.
בית הכנסת שלו בירושלים פועל עד היום.
רבי אלעזר שפירא (1808 (ה'תקס"ח) - 3 בספטמבר 1865 (י"ב באלול ה'תרכ"ה)) היה רב בעיר לנצהוט, בנו של מייסד חסידות דינוב, רבי צבי אלימלך שפירא.
לאחר פטירת אביו הוכתר לאדמו"ר מלנצהוט.
רבי אלעזר נולד בסטריזוב שבפולין לרבי צבי אלימלך שפירא (הבני יששכר) ולחנה מינדל, בתו של רבי שמואל מטשיטש.
היה תלמידם של אביו ושל רבי צבי הירש אייכנשטיין מזידיטשוב.
התחתן בריבאטיטש בחודש ניסן שנת תקפ"א.
לאחר נישואיו לטאבא חוה בתו של רבי יהושע העשל הלעס מדוקלה מונה בשנת ה'תקפ"ט לרבה של ריבוטיטש עיר מולדתו עד שנת ה'תקצ"ח אז נתמנה לרבה של סטז'יז'וב.
עם פטירת אביו בי"ח בטבת ה'תר"א, החל הרב שפירא לנהוג באדמו"רות ובשנת ה'תרי"ז מונה רבי אלעזר שפירא לכהן כרבה הראשי של לנצהוט שבפולין שם ייסד מחדש את חצרו.
בתקופה זו חיבר את ספרו "יודעי בינה" בו הוא מפרש את התורה בראי הקבלה והמיסטיקה היהודית.
רבי אלעזר נפטר לאחר מחלה קשה שבה לקה כשלושה חודשים עד מותו בווינה ב-3 בספטמבר 1865 (י"ב באלול ה'תרכ"ה) ברחוב סאלצגריס 37 אשר בהאינרה שטאדט, ואת מקומו באדמו"רות מילא בנו השלישי רבי שמחה שפירא.
רבי שלמה שפירא, (נפטר ה'תרנ"ג).
רבי מנחם מענדל פנחס שפירא (נפטר ה'תרע"ב).
רבי שמחה שפירא (נפטר בי' בתשרי ה'תרע"ג).
צבי אלימלך שפירא (נפטר ה'תרס"ד) כיהן לאחר פטירת אביו כאדמו"ר מבירטש
רחל שפירא, אשת רבי מאיר לנגזם
אדל רבקה שפירא, אשת רבי ישעיה נפתלי הירץ שפירא מדינוב.
אלף היא מערכת מידע לניהול קטלוגים של ספריות ומנוע חיפוש לחיפוש מסווג בהם, בעברית ובשפות לועזיות.
מערכת המידע נמצאת בשימוש באלפי ספריות לאומיות, ספריות אקדמיות ואחרות בעולם.
בישראל התוכנה נמצאת בשימוש כל האוניברסיטאות ומרבית המכללות האקדמיות וכן בכמה ספריות עירוניות ואחרות, כגון הספריות של עיריית תל אביב-יפו (בית אריאלה).
כמו כן התוכנה בשימוש לניהול קטלוגים כגון הקטלוג המאוחד של הספריות בישראל, הקטלוג המאוחד לכתבי עת בישראל ועוד.
עד 1987 נוהלו כרטסות הספרים בספריות האקדמיות בישראל באופן ידני, באמצעות כרטיסי נייר בארון מגירות.
בראשית ימי האינטרנט היו כל האוניברסיטאות מחוברות זו לזו באמצעות הרשת הראשונית, שהייתה זמינה למוסדות אקדמיים בלבד, בגישה דרך מחשב מרכזי דוגמת המיינפריים והוואקס.
תוכנת אלף פותחה בשנים הראשונות על ידי מרכז המחשבים של האוניברסיטה העברית בירושלים ועד 1986 כל הספריות באוניברסיטה, כולל הספרייה הלאומית (אז "בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי") שפעלה בחסותה ושכנה במתחם הקמפוס בגבעת רם, החלו להסב את הכרטסות הידניות למערכת זו.
היתרון של התוכנה ביחס לתוכנות מקבילות באותם ימים הייתה היכולת להזין ולחפש נתונים בכמה שפות וצורות אלפבית במקביל.
פיתוח התוכנה הופרד לחברה בשם "אלף יישום" בעוד שההפצה והשיווק נעשו על ידי חברת אקס ליבריס.
לימים, בשנת 1995, מוזגה "אלף יישום" לתוך אקס ליבריס, שהפכה לחברה פרטית עצמאית מהאוניברסיטה.
עד שנת 1991, כל המכונים המדעיים ומוסדות ההשכלה הגבוהה עברו להשתמש בתוכנה זו, וכרטסות רבות הועברו לארכיון.
ממשק המשתמש, של התוכנה, שנקראה "אל"ף 300", פעל באמצעות ה-Telnet, היה קשה להבנה ופעל בעיקר על ידי מתן פקודות טקסט שונות, שאת שפתן היה על מבקרי הספרייה ללמוד.
בשנת 1999 עם הנחלת האינטרנט ומהפכת המחשב האישי, הומרו ממשקי הקיטלוג והחיפוש הטקסטואליים מול מחשב מרכזי לממשק אל"ף 500, שעובד בתצורת שרת-לקוח שהפך נגיש באמצעות דפדפן האינטרנט.
כך הפכה התוכנה לידידותית יותר למשתמש, ובשנים שלאחר מכן הפכה לקטלוג ציבורי מקוון הנגיש מהאינטרנט, ללא צורך בהגעה לספרייה.
בשנים מאוחרות יותר החלו בתהליכי סריקה ופענוח מאורגנים וכיום קיימת גישה מקוונת רחבת היקף דרך תוכנה זו גם לקובצי מסמכים ומידע סרוקים, ואף לסרטים ולקובצי קול.
בין השאר ארכיון עיתונות יהודית היסטורית מנוהל בתוכנה זו, וארכיבי עיתונים הועברו אליו מעיתונים מראשית הציונות ועד ימינו.
כך גם ארכיונים ממשלתיים בחלקם חשופים לציבור כקטלוג ציבורי מקוון.
אָלֶף הוא גופן פתוח בעברית ובאנגלית שנועד לשמש חלופה לגופן אריאל.
הגופן עוצב על ידי מושון זר-אביב, דני מירב, מיכל סהר וניר ייני, והושק ב-2012. הגופן נתמך על ידי איגוד האינטרנט הישראלי.
משנות השמונים המאוחרות שלט הגופן אריאל באינטרנט בישראל, והיה ברירת המחדל בכל הדפדפנים.
רבים, ובהם טיפוגרפים מובילים, ביקרו את גופן אריאל על שאינו הולם את אותיות השפה העברית ועל היותו סתמי וחסר ייחוד, כמו גם על כך שהוא ברירת המחדל היחידה.
נקודת תורפה נוספת של הגופן היא הרזולוציה הנמוכה שלו.
מעצבי הגופן ויוזמיו הציבו לעצמם מטרות:
הבטחת המשכיות ההבעה והקריאות בעברית על גבי מסך מחשב בכלל וברשת האינטרנט בפרט.
יצירת גופן עברי חופשי חדש אשר יכפיל פי שניים את ההיצע לעיצוב טיפוגרפי עברי למסך.
יצירת תשתית רחבה להמשך פיתוח גופני מסך פתוחים בעברית.
הגופן הושק ב-28 בדצמבר 2012, והפך לפופולרי בקרב טיפוגרפים.
מעצבי הגופן אף יצרו קשר עם מפתחות גדולות וביניהם גוגל ומיקרוסופט, אולם לא הגיעו להסכמה.
בשנת 2016 הגופן נוסף לאתר "גוגל פונטס" בו משתמשים מיליוני משתמשים ברחבי העולם.
ב-2021 השיקה מיכל שומר גרסת עברית רב־מגדרית של גופן אלף – גרסה זו היא הגופן הרב־מגדרי הראשון הזמין באופן חופשי.
דלת הוא הרכב אינדי רוק, שהוקם בתל אביב בשנת 2014 על ידי שלושה אחים: ניר דגן (קולות, גיטרה) אור דגן (קלידים) ורן דגן (תופים).
שם הלהקה הוא מחווה לרחוב גורדון בנס ציונה בו גדלו בילדותם.
האלבום הראשון של הלהקה יצא לאור בנובמבר 2018.
שלושת האחים: ניר, אור ורן דגן, גדלו בנס ציונה, ובמקביל לעיסוקיהם השונים, ניגנו יחד במשך יותר מ-15 שנה, במסגרות שונות.
רעיון הקמת הלהקה וכתיבת אלבום מקורי עלה בעקבות הופעה שערכו במועדון האוזן-בר, לרגל יום ההולדת של ניר.
יחד עם דן תורן, שהפיק את ההופעה, התחילו לעבוד על חומר מקורי לאלבום ולאחר 3 שנים הושלמה המשימה.
את המילים לסינגל הראשון של הלהקה, "בואי אלי", כתבה, ללחן של ניר דגן, חנה גולדברג, והוא יצא ביוני 2018, זכה לעשרות אלפי צפיות ביוטיוב ובפייסבוק ולהשמעות ברדיו.
הסינגל השני, הכל בתוך חיבוק שלך, שאת מילותיו כתב דן תורן (ללחן של ניר דגן), יצא באוגוסט עם קליפ שביים אור דגן וצילם אייל כהן, צלם ישראלי שמתגורר ועובד בניו יורק.
הקליפ זכה להצלחה ברשת ולהשמעות רבות ברדיו.
בפברואר 2019 יצא הסינגל השלישי, "שיר לשלוש", שהלחין אור דגן למילים של ניר דגן.
לסינגל הוכן קליפ אנימציה על ידי דן אזולאי.
האלבום המלא יצא בפלטפורמות הדיגיטליות והפיזיות בנובמבר 2018, ובדצמבר 2018 הושק בהופעה חגיגית בתיאטרון תמונע, בהשתתפות דן תורן, טלי מן, עופר קורן, אשר לוי, ליאור גרינשפן ורומי דגן.
ביצירת האלבום השתתפו: דן תורן – הפקה מוזיקלית, עופר קורן - גיטרות, יובל שפריר – כלי הקשה, פיטר רוט – קולות, סיון טלמור – קולות, גיל סמטנה – עיבוד לכלי מיתר, מאיה בלזיצמן – צ'לו, גליה חי – ויולה וניצן-חן רזאל – כינור.
HAT-P-9b הנקרא רשמית "אָלֶף", הוא כוכב לכת חוץ-שמשי המרוחק כ-1,500 שנות אור בקבוצת הכוכבים עגלון.
כוכב לכת זה התגלה בשיטת פוטומטריית מעבר (Transit photometry) ב-26 ביוני 2008. יש לו מסה של 0.78 מסות צדק, ורדיוס של 1.4 רדיוסי צדק.
כוכב לכת זה הוא "צדק חם", כלומר גרם הדומה בגודלו לצדק ומקיף את הכוכב שלו (תבל) במסלול קרוב מאוד, עם זמן הקפה של 3.92 ימים .
שמו של "אָלֶף" נבחר על ידי הציבור הישראלי כחלק מהמיזם לרגל חגיגות 100 שנה לאיגוד האסטרונומי הבינלאומי (IAU).
במסגרת הפרויקט האיגוד הציע למאות מדינות להעניק שם לכוכב לכת ולכוכב במערכת שמש חיצונית שנבחרה לכל מדינה.
מעל 110 מדינות השתתפו בבחירת השם לכוכבי הלכת שניתנו למדינות ומעל 400 אלף איש ברחבי העולם הצביעו לשם של כוכב הלכת שלהם.
אלף: סדרת האנימציה היא סדרת טלוויזיה מונפשת בת 30 דקות של שבת בבוקר ששודרה ברשת NBC במשך 26 פרקים מ-26 בספטמבר 1987 ועד 7 בינואר 1989.
אגדות אלף היה ספין-אוף מהסדרה שרצה גם ב-NBC בשבתות מספטמבר 1988 עד דצמבר 1989. שתי סדרות האנימציה של אלף רצו במקביל במהלך עונת 1988–1989 בתור ALF & ALF Tales Hour.
בישראל, הסדרה שודרה בדיבוב המקורי בערוץ 2 ובערוץ הילדים.
הסדרה היא פריקוול לסיטקום לייב-אקשן "אלף", המתאר את חייו של אלף בחזרה על כוכב הבית שלו מלמק לפני שהוא התפוצץ.
מכיוון ששם הדמות המקורית "אלף" היה ראשי תיבות של Alien Life Form ("יצור חייזרי"), הוא אף פעם לא בשימוש בסדרת האנימציה למעט הכותרת שלה.
הדמות הראשית היא גורדון שומווי שבדרך כלל מכונה "גורדון".
בכל פרק מופיעה הבובה אלף מהסיטקום בהקדמה ובסיומו של הפרק, משוחחת עם צופי הטלוויזיה במוסך של משפחת טאנר; או להגדיר את הפרק כאילו כותב את זיכרונותיו "זכרונות מלמק" ומגיב עליו לאחר מכן, קורא דואר מעריצים או מתאר איך נראו חייו במלמק.
המראה הוויזואלי של הסדרה נוצר על ידי מעצב הדמויות הראשי פיל בארלו.
לפורמט של הסדרה יש את ההגדרה הסטנדרטית של קומדיית מצבים או סיטקום, כמו הנחת היסוד שלו, בסגנון "משפחת קדמוני" או "משפחת סילוני".
חלק גדול מההומור נובע מהדמויות שלוקחות חלק בפעילויות יומיומיות רגילות המתרחשות בסביבה זרה וסוריאליסטית.
דמותו המונפשת של גורדון/אלף מסדרה זו הופיע בתור אחת הדמויות המצוירות בסרט "כוכבי האנימציה נחלצים לעזרה".
גורדון שמווי הוא נער נורמלי למדי המתגורר בפרברי איסט ולקרו עם הוריו בוב ופלו, אחיו קרטיס, האחות הצעירה אוגי והכלב שלהם ניפ על כוכב מלמק.
הוא מבלה זמן עם חבריו ריק וסקיפ שמכנים אותו "גורדו", ויש לו חברה בשם רונדה.
לפעמים, הרביעייה הייתה מתייצבת לתפקיד חובה עם משמר המסלול של מלמאקיאן.
הסדרה כוללת מערך של דמויות משנה מוזרות, הכוללות את מאדאם פוקיפסי בעלת ריח ההון ואת הנבל לארסון פטי עם אגברט שלו.
גורדון (גורדו) שומווי / אלף (מדובב על ידי פול פוסקו) - כוכב הסדרה.
בוב שמוווי (מדובב על ידי תיק ווילסון) - אביו של גורדון.
הוא עובד במפעל מיונז וממציא חובב.
פלו שומווי (מדובבת על ידי פגי מהון) - אמו של גורדון.
קרטיס שמוווי (מדובב על ידי מייקל פנטיני) - אחיו הצעיר של גורדון.
אוגי שומווי (בקולה של פאולינה גיליס) - אחותו הקטנה של גורדון.
ניפ – חיית המחמד של משפחת שומווי שנראית כמו כלב אבל היא רשמית "וספה".
הארי - ציפור המחמד של משפחת שומווי, סמולק ווסטפלמן.
רונדה (מדובבת על ידי פאולינה גיליס) - חברתו של גורדון ובסתר טייס מוכשר.
הסקיפר "סקיפ" (מדובב על ידי רוב קואן) - אחד מחבריו הקרובים של גורדון
ריק פוסטרמן (מדובב על ידי פול פוסקו) - אחד מחבריו הקרובים של גורדון שיש לו גמגום מתמשך.
ספאדר - חברו של קרטיס.
סטלה (מדובבת על ידי אלן-ריי הנסי) - מלצרית במסעדת Cats Up Diner.
אדי - הבעלים של ה-Cats Up Diner.
מאדאם פוקיפסי (מדובבת על ידי דבורה תיקר) - מריחת המזל.
קולונל קנטפייל (מדובב על ידי לן קרלסון) - קולונל במשמר המסלול.
סרג'נט סגל (מדובב על ידי לן קרלסון) - סמל במשמר המסלול.
פרדה פוסטרמן (בקולה של מרלה לוקופסקי)
טילי (בקולה של מרלה לוקופסקי)
ג'יין אפלינג (בקולה של מרלה לוקופסקי)
קריינית טלוויזיה (בקולה של מרלה לוקופסקי)
לארסון פטי (מדובב על ידי ת'יק ווילסון) - הנבל הראשי של הסדרה.
הוא חייזר לא מוגדר שעושה ניסיונות לפלוש למלמק.
אגברט (מדובב על ידי דן הנסי ) - העוזר של לארסון פטי.
סלופ (מדובב על ידי דן הנסי ) - העוזר השני של לארסון פטי.
לואי הגוזם - נבל ובעלים של אימפריית רוטב סלטים.
הוא נותן לדגדג את הרגליים של קורבנותיו כדי לקבל מידע.
סוני - בנו של לואי הגוזם.
הוא רצה ללקק את הרוטב של גורדון כשגורדון ואלברט נלכדו על ידי לואי.
כל פרק מסומן על ידי אלף שמדבר על ספרו הקרוב, "זכרונות ממלמק", על חייו על כוכב מלמק במהלך השנה הראשונה שלו ב-Orbit Guard.
אלעזר שטורם (נולד ב-1947) הוא איש תקשורת ומנחה טלוויזיה ישראלי יוצא בשאלה.
אלעזר שטורם נולד למשפחה חרדית בשנת 1947 בבני ברק.
אביו היה ממוצא מזרח אירופי, וסבו היה ניצול מחנה הריכוז דכאו.
עד כיתה ג' למד בתלמוד תורה "רבי עקיבא" בבני ברק, ולאחר מכן למד שנתיים בתלמוד תורה, ובסופם חזר ל"רבי עקיבא".
כשהגיע לגיל 13 עבר ללמוד בישיבת קול תורה שבירושלים.
באותה תקופה התקרב אביו לתנועת החסידות והפך לחסיד האדמו"ר מקרעטשניף.
כשהיה בן 18, לאחר חמש שנים בישיבה, שידך האדמו"ר מקרטשניף את בת דודתו השנייה עם אלעזר שטורם.
השניים התחתנו בחתונה חסידית, והתגרשו לאחר חצי שנה.
את שירותו הצבאי בצה"ל עשה שטורם בתור מורה חייל ביישובי הפריפריה, שם נחשף לראשונה ובאופן אינטנסיבי לעולם החילוני.
הוא שימש כמורה בבית ספר יסודי של החינוך העצמאי בראש העין ולאחר מלחמת ששת הימים עבר ללמד בבית ספר דתי בטבריה.
לאחר מכן עבר לשמש כמורה לתלמוד בבית ספר דתי בקריית שמונה, משם עבר ללמד תלמוד בבית ספר חילוני עיוני בצפת.
בשנתיים שבהן שהה בצפת, הקים יחד עם הווטרינר המקומי את בית היין והגבינות הראשון בישראל.
לאחר שעזב את צפת עבר להתגורר בתל אביב תוך שהוא משמש מורה בבית ספר עירוני ה' בחיפה.
לאחר תקופה עבר לירושלים, שם הקים יחד עם הרב מנחם הכהן את מדרשת ספיר ללימודים יהודיים בעיר העתיקה של ירושלים.
לאחר שש שנות עבודה משותפת, שטורם נאלץ לעזוב את המדרשה בעקבות סכסוך אישי עם כהן.
לאחר עזיבתו החל לקדם את רעיון הקמת מכון ללימודים יהודיים, ובעידודו של מנהל המחלקה לחינוך מבוגרים במשרד החינוך, אברהם צביון, הקים שטורם בשנת 1979 את עמותת "שורשים" אשר קיימה סדרות של הרצאות, סמינרים וימי עיון על יהדות.
לאחר שניהל את העמותה במשך 21 שנים הוא פרש ממנה בעקבות עניינים כספיים.
לאחר שהתיידד עם מנכ"ל ערוץ 33 ורשות השידור הישראלית יוסף בראל הפך שטורם ללוביסט בכנסת ישראל על מנת לקדם את האינטרסים של ערוץ 33 ורשות השידור.
בנוסף, שטורם כיהן כמנכ"ל חברת מגה טי.וי.
בשנת 1982 החל את עבודתו בעמותת "אמנות לעם" שמטרתה להביא פעילות תרבותית לפריפריה בישראל.
בשנת 1998 הוציא יחד עם יזהר הס, חברו לעמותת שורשים, את הספר "שאלות על אלוהים: דיאלוגים".
בשנת 1999 מונה ליו"ר ההנהלה הציבורית של העמותה וב-2005 הפך ליו"ר העמותה.
ביולי 2007 הודיעו שטורם ומנכ"ל העמותה, גדעון שירין, על התפטרותם, בעקבות מצוקה תקציבית אליה נקלעה העמותה עקב עצירת העברת כספי התמיכה המגיעים אליה מן משרד התרבות והספורט.
בשנת 2023 כיהן כאחראי התוכן של "עד הבית", פרויקט של החברה העירונית לתרבות ופנאי אשדוד, במסגרתה התאפשר לתושבי העיר לארח בביתם הפרטי מומחים בעלי שם להרצאות ומפגשים אישיים, ואמנים להופעות אינטימיות בחינם.
באפריל 2025 מונה לנשיא הוצאת ביתן.
שטורם הנחה תוכניות טלוויזיה שונות, בהן "אכפת לי" בין השנים 1993-1994, "שבת שלום", "הלילה החמישי", התוכניות "נקודות עימות" ו"החצר האחורית" בערוץ 33, "הנאשם מת מזמן" בערוץ 1, "הרב והפרופסור" בערוץ אורות ומנחה תוכניות אקטואליות ובעיקר ביטחוניות בערוץ TOV אקטואליה יהודית.
בשנת 2004 שימש כיועץ לפרקי המסורת והדת של הערוץ הראשון.
לאחר שהתגרש מאשתו החרדית ששודכה לו, התחתן עם אישה חילונית, להם נולדו בנם איתמר ובתם נועם.
בתו נועם נולדה בשנת 1979. שטורם מאז גיל 18 לא היה בקשר עם אביו עד למותו, ועבר לגור עם אמו תקופה לפני שנפטרה ממחלת הסרטן.
לאחר שיצא בשאלה הכריז שטורם כי הוא איננו יהודי, משום שלטענתו, יהדות היא דת, ולכן אם הוא אינו דתי הוא גם איננו יהודי.
הוא הצהיר כי מה שבסופו של דבר השאיר אותו ביהדות היו עיסוקיו המקצועיים בתחומי היהדות.
הוא מחשיב עצמו ציוני והושפע מהוגה הדעות ישעיהו ליבוביץ והתבטא עליו בתור "מורי ורבי".
הוא טען כי העולם היהודי שלו לא יכול לסבול את הפוסטמודרניזם, בו אין הבדל מובחן בין טוב ורע.
על פי שטורם, הבסיס של התעסקות היהדות החרדית ביהדות היא העובדה שיש להם מונופול על היהדות.
הוא אמר כי היהדות איננה שלהם וכי יש להפקיע אותה מידיהם.
הוא הרבה לבקר גם את ההנהגה החרדית:
למרות שאביו הפך לחסיד, שטורם אמר כי מאז ומעולם ראה עצמו כ"מתנגד", וציין כי לא אהב את העובדה שבני אדם זקוקים למתווך בכל מה שקשור בהוויה הדתית שלהם.
הוא אף התבטא כי "החסידות הפכה להיות הקתוליות בהתגלמותה, אדם אחד עובד עבור אחר".
הוא טען כי לחצרות החסידות בימינו כמעט אין קשר לחסידות המקורית וכי אין בהם כל התגלות טוב למעט חסידות חב"ד, בה לטענתו קיימת דאגה אמיתית לקיומו של העם היהודי.
הוא ציין כי "ללמוד את , שלומד את רש"י - זו בשבילי הייתה התגלות".
שטורם כתב כי למרות הפער העמוק בין שניהם, בין ליבוביץ' והרב מנחם מנדל שניאורסון שררה קירבה עיונית רבה.
הצהיר שבחר באהוד אולמרט, אותו כינה פרגמטיסט.
בנוסף, הוא טען כי נעשה לשר אריה דרעי עוול במשפטו.
אלעזר שולמן היה סופר עברי של סיפורים קצרים, עיתונאי וחוקר יידיש.
שולמן נחשב לאחת הדמויות הבולטות בתנועת ההשכלה הליטאית, והוא תרם רבות לספרות העברית המודרנית ולחקר השפה והספרות היידית.
יצירותיו משלבות תיאורים ריאליסטיים של חיי היהודים בעיירות ובערים בליטא עם ביקורת חברתית והומור, תוך שמירה על ערכים לאומיים ודתיים יהודיים.
אלעזר שולמן נולד ב-1838 בעיירה המחוזית קרטינגה (Kretinge), שבמחוז קובנה בליטא.
ב-1866 פרסם רומן בשני חלקים בשם "האובדים והנדחים", שנכתב בהשראת "עלובי החיים" של ויקטור הוגו.
הספר זכה לביקורות שליליות, ובעקבות זאת שולמן השמיד את רוב העותקים המודפסים שלו.
ב-1869 עבר שולמן לווינה, שם עבד ככותב מכתבים בחנות מסחרית וחלק את מגוריו עם ידידו, הסופר והעורך פרץ סמולנסקין.
לאחר מכן נסע לרוסיה, שם, באמצעות חותנו, יצר קשר אישי עם משפחתו של איש העסקים העשיר אלעזר ברודסקי בקייב.
שולמן מונה לגזבר הראשי של חברת אלכסנדרוב, שהופעלה על ידי משפחה זו.
ב-1872 פרסם שולמן באופן אנונימי את שני סיפוריו הראשונים, "במצולות הים" ו"אורחי וריבי", בכתב עת העברי "השחר", בעריכת פרץ סמולנסקין.
הסיפורים זכו לביקורות חיוביות, ובעקבות זאת המשיך שולמן לפרסם מונוגרפיות על סופרים יהודים ילידי אירופה, כגון היינריך היינה ולודוויג ברנה.
החל מ-1886, סיפוריו הנוספים הופיעו בכתבי עת עבריים כגון "האסיף", "פרחים ושושנים", "ממזרח וממערב" ו"הזמן".
ב-1894 פורסם בוורשה קובץ סיפוריו "אוצר סיפורים", הממחיש באופן ריאליסטי ומסורתי את הפולקלור של יהודי ליטא בעיירות ובערים, תוך תיאור מורכב של חייהם, כולל חולשותיהם ומעלותיהם.
ב-1894 פרסם שולמן 22 פרקים מזכרונותיו בכתב עת "המליץ", שלימים יצאו לאור בספר בשם "זכרונות עיר מולדתי" (1895) בסנקט פטרבורג.
זכרונות אלה נכתבו בסגנון פילטונים והציגו ביקורת חברתית מסכילית בצורת נרטיב ודיון.
ב-1895 החל שולמן לפרסם תרגומים, בעיקר של שירתו של היינריך היינה.
שולמן היה החוקר העברי הראשון שפרסם מאמרים אקדמיים על השפה והספרות היידיש.
יצירתו הבולטת בתחום זה היא הספר "שפת יהודית אשכנזית וספרותה", שיצא לאור בסנקט פטרבורג ב-1903. ספר זה מהווה אבן דרך בחקר היידיש והשפעתה על התרבות היהודית.
יצירותיו של שולמן משקפות את מטרותיה של ההשכלה הליטאית, זרם בהשכלה העברית ששאף לשמר ערכים דתיים ולאומיים יהודיים תוך שחרור הציבור היהודי מבדלנותו.
בניגוד לעקרונותיה של ההשכלה הגרמנית של משה מנדלסזון, שראתה בלאומיות היהודית סתירה לאוניברסליזם ולאהבת האנושות, שולמן, בדומה לפרץ סמולנסקין, ראה ביהדות השקפת עולם לאומית בעלת בסיס מוסרי דתי.
סיפוריו של שולמן מציגים את ההיבטים החברתיים, הכלכליים והמוסריים של חיי היהודים כמושחתים וכוזבים, אך גם כראויים לחמלה.
דמויות הרבנים ביצירותיו משקפות עמדה אמביוולנטית: הם נתפסים כסמכויות דתיות מכובדות, אך מתנגדים לקדמה ולפרודוקטיביות.
הוא מתאר את ההמונים היהודיים כעם שאינו מתאים לסביבתו, וכתמימים וחסרי גמישות.
יצירותיו מקדמות ערכי השכלה כגון התקדמות חברתית, פרודוקטיביות, לימוד שפות ומדעים, ורפורמות בחינוך, תוך ביקורת על בורות, שחיתות ופנאטיות דתית בקהילות היהודיות המסורתיות.
אֶלְפים (מאנגלית: Elf; לעיתים מכונים בעברית גמדונים, שדונים, עלפים ובני־לילית) הם גזע מיתולוגי של יצורים דמויי אנוש שמקורם במיתולוגיה הגרמאנית.
האלפים הפכו פופולרים במאה העשרים בעקבות סדרת ספריו של ג'.
טולקין ולאחריו במספר רב של יצירות מסוגת הפנטזיה ובמשחק תפקידים המתרחשים בעולם פנטסטי.
התרגום המקובל בתחום משחקי־התפקידים והפנטזיה הגנרית הוא "אלפים" - תעתיק פשוט של המילה האנגלית Elf, בצורת ריבוי עברית.
קיימות צורות שונות לתרגום המילה לעברית, שאת רובן ככולן ניתן למצוא בתרגומים השונים לספריו של ג'.
בגרסה המקורית לתרגום העברי של רות לבנית לספר שר הטבעות של טולקין, מכונים יצורים אלו "בני־לילית", ואילו במהדורה של עמנואל לוטם לאותו הספר הם מכונים "עֲלָפִים".
בתרגומו של משה הנעמי לההוביט של טולקין מכונים יצורים אלו "שדונים" (ובמקומות אחדים "שדים", כנראה עקב טעות של המתרגם, משום שמאוחר יותר בספר ה"שדים" הם הגובלינים), ואילו בתרגום הטייסים לאותו הספר הם מכונים "אלף" ביחיד ו"האלף" ברבים (בדומה לשמות עמים בתנ"ך: "אדומי" ביחיד, אל מול "האדומי" ברבים).
בהקשרים אחרים יש המתרגמים Elves כ"ננסים", "גמדונים", "פיות", "זדים" ושאר בריות אגדתיות זעירות.
מקורם של האלפים במיתולוגיה ובפולקלור של העמים הגרמאנים, ובכלל זה המיתולוגיה הנורדית והמיתולוגיה האנגלו-סקסונית.
האזכורים המוקדמים ביותר שנמצאו למילה אלף נכתבו באנגליה בראשית ימי הביניים.
בטקסטים אלו האלפים לרוב מוזכרים בהקשרים רפואיים, מכיוון שהאמינו אז שמגוון רחב של מחלות, של בני אדם ושל חיות משק, נגרמות על ידי חיציהם.
עם זאת, במחקר היום נהוג שהיחס לאלפים היה כיחס לבני אדם, והם לא נחשבו כמזיקים.
באדה הפרוזאית קיימת הבחנה בין שלושה סוגי אלפים: אלפים כהים, אלפים שחורים ואלפים בהירים, אך כיום מוסכם שהבחנה זו נובעת מהיות המחבר סנורי סטורלוסון נוצרי, ומנסיונותיו להתאים את המיתולוגיה הנורדית למיתולוגיה נוצרית.
סוגי האלפים הבהירים והשחורים מתוארים בדומה למלאכים ושדים במיתולוגיה הנוצרית.
באדה הפואטית, העתיקה יותר מהאדה הפרוזאית, ביטוי "אלף" או "אלפים" חוזר על עצמו פעמים רבות, אך רק דמות אחת בעלת שם מזוהה כאלף.
הביטוי "אסיר ואלפים" (בנורדית עתיקה: Æsir ok Álfar) חוזר על עצמו פעמים רבות ומעיד על כך שבמסורת האלפים מזוהים עם קבוצה של אלים המכונים אסיר.
האלפים של הלגנדריום של טולקין מבוססים של האלפים מהמיתולוגיה הנורדית, אותם הפך טולקין לגזע אצילי ונשגב יותר.
למעשה, האלפים של טולקין הם גזע קסום ועל-אנושי, המסמל אידיאל שקמל בפני האנושות המשתלטת על העולם.
האלפים של טולקין מתוארים לרוב כגזע בן־אלמוות (הם לא מזדקנים אך יכולים למות בקרב), או בעלי תוחלת חיים של אלפי שנים, גבוהים יותר ואסתטיים יותר מבני־האנוש.
הם מתוארים כבעלי גזרה דקה יותר משל בני־האדם, אזניהם מחודדות, ואין להם שיער־פנים.
במרבית המקרים האלפים מתוארים כקשתים מצוינים (לדוגמה האלף לגולאס משר הטבעות) ולוחמים מיומנים בחרבות קלות, וכחובבי טבע ואמנות.
ראשי האלפים מתוארים כמנהיגים רבי עוצמה, דוגמת לורד אלרונד מריבנדל וגלדריאל מלות'לוריין.
בין האלפים והגמדים שוררת יריבות עתיקת יומין, אך למרות זאת הם מסוגלים לשתף פעולה כנגד רוע משותף, דוגמת סאורון וצבאות האורקים שלו.
בסדרת הספרים "הירושה", האלפים הם גזע בן אלמוות, אתאיסטי, שוחר שלום וקסום, שבניו מסוגלים לתקשר עם חיות ולפיכך צמחוניים.
הם גרים ביער דו ולדנוארדן ובמרכז חייהם עומד עץ המנואה, עץ שממנו צמח כל היער.
האלפים הם גזע גאה שהגיע מיבשת לא ידועה מעבר לים.
לפני הגעת האנשים לאלגייזיה (היבשת שבה מתרחשת עלילת הסדרה), קישרו האלפים את שפתם לזרמי הקסם.
בעזרת הקסם נלחמו האלפים בדרקונים שחיו אף הם ביבשת, אך כאשר נוכחו כי מלחמה זו חסרת תועלת ועלולה להמיט כליון על שני הצדדים, כרתו ברית, שבמסגרתה אלפים ודרקונים יחיו יחד, והשלום ישמר על ידי רוכבי הדרקונים.
כשבני האנוש הגיעו לאלגייזיה, צרפו אותם האלפים לברית עם הדרקונים.
האלפים בסדרה זו יולדים ומולידים בתדירות נמוכה ביותר עקב היותם בני אלמוות, ואינם מקיימים טקסי נישואין.
כמו כן, הם מקפידים על מערכת נוקשה של כללי נימוס.
אלפים לפי טרי פראצ'ט וניל גיימן
לפי טרי פראצ'ט בספרו "Lords and Ladies" האלפים הם יצורים כריזמטיים ובעלי כוח קסם, ולכן נראים יפים בעיניהם של בני אדם, אף כי לאמיתו של דבר אינם יפים כלל.
בקומיקס "סנדמן" מציג ניל גיימן תפיסה דומה.
פראצ'ט מתאר את האלפים כיצורים אכזריים וסאדיסטיים, אשר אינם חיים בעולם הדיסק אך מנסים לפלוש אליו מעולם אחר דרך נקודות בהן הקשר בין שני העולמות חזק.
כדי להתגונן בפניהם מציבים בני האדם פיסות ברזל בפתחי בתיהם (בצורת פרסות) ומגדרים את הנקודות המסוכנות באבנים מגנטיות.
ברוב הספרים ומשחקי התפקידים האלפים גבוהים, בעלי שיער ארוך (בדרך כלל בגווני בלונד, זהב, כסף או שחור-עורבני), ללא שיער-פנים (זקנים ושפמים) ובעלי עיניים כחולות, חומות, ירוקות או סגולות.
האלפים הם בעלי יכולת קסם טבעית (למשל: הם יכולים לדבר עם חיות), ויכולת ראיית לילה כשל חתול.
האלפים מתוארים כזריזים ועדינים, ומצטיינים בחץ וקשת ובסיף.
באופן מסוים, לתיאור הזה אחראי טולקין, אשר לקח את התיאור של האלפים מהמיתולוגיה הנורדית והפך אותו לאצילי ונשגב יותר.
במהדורה הראשונה של מבוכים ודרקונים האלף היה שילוב של לוחם וקוסם.
במהדורות מאוחרות יותר האלף נהפך לגזע שיכול לבחור ברוב המקצועות (ולאו דווקא להיות שילוב של לוחם וקוסם).
עם זאת, לאלף יש מגבלה על הדרגה המרבית שהוא יכול להגיע בכל מקצוע, בעיקר כדי לאזן את עוצמתו לעומת בני האדם, שלהם אין יכולות מיוחדות.
בעולם של סדרת משחקי המחשב Warcraft, ישנם מספר גזעי אלפים, אך כולם התפתחו למעשה מאלפי הלילה, הנקראים "קאל'דוריי" (ילדי הכוכבים) בשפתם.