tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מספר היהודים בעיר עלה מפני שהיגרו אליה יהודי כפרים שנפגעו על ידי חוקי השלטון החדש ויהודים ממרמורש.
הארגון הקהילתי הראשון היה של ה"חברה קדישא" שנוסד כבר ב-1720. התקנות שנשתמרו בכתב הן מ-1750 ומוזכרות בהן תקנות קודמות.
הקהילה בתור גוף התארגנה בערך ב-1742 ומיסדה היה אחד משני היהודים שקיבלו זכות ישיבה ב-1717. בית כנסת ראשון מעץ הוקם ב-1759 על מגרש שנתרם על ידי אישה יהודייה.
עקב גידול האוכלוסייה הוחל ב-1828 בהקמת בית כנסת חדש, השלטונות התנגדו, ולכן נגמרה בנייתו רק ב-1832.
מוסדות הסעד של הקהילה הוקמו בזכות תרומות בכסף ובנכסים.
כך הוקם ב-1861 בית חולים עם 30 מיטות וציוד חדיש.
ב-1870 הוקם בית יתומים לשישה ילדים, תרומות נוספות איפשרו את הרחבתו והמוסד דאג לצייד את חניכיו במקצוע.
ב-1920 הוקם בית יתומות בעזרת עזבונה של אישה שהשאירה את כל רכושה לקהילה למטרה זאת.
המוסד דאג לנדוניה לבוגרות שהתחתנו.
לשני המוסדות נתקבלו גם ילדים מחוץ לארד.
ב-1913 נוסד בית אבות ובבניינו פעל גם בית תמחוי שסיפק ארוחות לנזקקים במחיר נמוך.
אגודות סעד שהתחילו בפעילותם באמצע המאה ה-19 (ג"ח, הכנסת כלה, עזרה ליהודי א"י, ועוד) המשיכו עד מלחמת העולם השנייה.
מוסדות החינוך של הקהילה היו לדגם לקהילות טרנסילבניה.
ב-1832 הוקם בית ספר יסודי וב־1851 בית ספר מקצועי שכלל בין תלמידיו גם לא יהודים.
התלמידים העניים שוחררו משכר לימוד וקיבלו גם עזרה בלבוש וארוחות.
ב-1872 הפך לבית ספר ממלכתי.
קיים סימן שאלה ביחס לרב הראשון.
יש המייחסים את הבכורה ליצחק יעקב, מזכיר הקהילה באמצע המאה ה-18 ואחרים מצביעים על הרב יוחנן בשנות השבעים של מאה.
אך אין ספק שהחשוב מכולם היה אהרן חורין שנבחר ב-1789, בגיל צעיר, והמשיך עד מותו ב-1844. הרפורמות שלו בפולחן ומלחמתו על מעבר היהודים למקצועות יצרניים הביאו לו מתנגדים ומעריצים רבים.
בזכותו התאפשרה בארד לימוד מקצוע ולמטרה זאת נהרו אל העיר יהודים מכל הונגאריה.
יורשו שהיה ממשיך דרכו נשא את דרשתו הראשונה בהונגרית.
הקהילה השתייכה לזרם הניאולוגי ואליה היו מסונפים 39 קהילות באזור.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה אראד הקהילה הרביעית בגודלה בהונגריה.
במחצית המאה ה-19 אדולף גרינצווייג מונה למנהל מקהלת הקהילה והוא כיהן בתפקיד זה עשרות שנים.
היהודים שלא יכלו להשלים עם הרפורמה בדת התארגנו בשנים 1904/1903 בקהילה אורתודוקסית שזכתה להכרת השלטונות ב-1909. שתי הקהילות פעלו בנפרד.
לפני מלחמת העולם הראשונה המצב הכלכלי הנוח משך יהודים מפולין והם חיזקו את הקהילה האורתודוקסית.
בסוף שנות ה-30 הסתיים בניין בית הכנסת האורתודוקסי וספרי התורה הועברו אליו מבית התפילה שהוקם על ידי החסידים הראשונים שהגיעו לארד.
באותה תקופה קודש גם בית קברות חדש נפרד מהניאולוגי.
ב־1909 מונה הרב הראשון של הקהילה האורתודוקסית, יהודה סופר, שנפטר כעבור שלוש שנים וב־1913 מונה יהויקים שרייבר, שהרחיב וחיזק את הקהילה על מוסדותיה (תלמוד תורה, ישיבה) והמשיך את כהונתו עד מותו, ב-1949. עצמותיו הועלו ארצה.
בתקופת השואה כיהן בקהילה הניאולוגית הרב יוסף שנפלד (Schönfeld) שהמשיך עד 1961, שנה בה עלה ארצה.
למרות הניגודים בתחום הדתי, קויימה אווירת פיוס בין שתי הקהילות ובעת הצורך שיתפו פעולה.
החסידים התרכזו סביב חצר הרבי מוויז'ניץ.
ב־1940, אחרי חלוקת טרנסילבניה בין רומניה להונגריה הייתה הקהילה האורתודוקסית של ארד החשובה ביותר בטרנסילבניה הדרומית (שנשארה תחת שלטון רומניה).
היהודים הראשונים הורשו להתפרנס רק מהכנת יי"ש והסחר בו.
במאבקם על עוד מקורות פרנסה נתקלו בהתנגדות "אגודת סוחרי ארד", שהוקמה ב-1738 וקיבלה לשורותיה רק נוצרים, ושל הגילדות הקיימות של בעלי המלאכה.
הכבידו על היהודים גם המיסים שהוטלו עליהם.
(לברר מתי שוחררו ממס הסובלנות).
הכרזת ארד כעיר חופשית ב-1832 גרמה להקלה במצבם.
ההתפתחות הכלכלית איפשרה ליהודים להשתלב במסחור התוצרת החקלאית והמנופקטורה.
ב-1806 הורשו היהודים לעסוק במלאכה ובהשפעת הרב חורין הוקמה אגודה שעזרה בהכשרה מקצועית של היהודים ושילובם במקצוע.
רשימה מ-1848 מצביעה על 104 בעלי מלאכה העוסקים ב-21 מלאכות.
אחרי 1867 שלושה אחוז עסקו בחקלאות.
היו כמה בעלי אחוזות יהודים וחוכרים.
היהודים הכניסו את המיכון בחקלאות ובתעשייה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 היו בבעלות יהודית בית חרושת לאלכהל הגדול במרכז אירופה וטחנת קמח על קיטור, החשובה באזור.
בית הדפוס הראשון בעיר נוסד על ידי יהודי ב-1850. פתיחת בית חרושת לטקסטיל ב-1900 היה השג חשוב.
בבתי החרושת התפרנסו יהודים בתור פקידים ופועלים.
היהודים השתלבו במסחר הסיטוני וב־1885 זכה מייצא יינות יהודי בפרס בתערוכה שהתקיימה באנגליה.
התפתחה גם תעשייה זעירה בכימיה, מזון, טקסטיל ועוד.
יהודים בלטו בבנקאות, הם השתתפו בהקמת קופת החסכון הראשונה בעיר והיה להם חלק בהנהלתה.
הם הקימו וניהלו את בית המסחר והתעשייה.
היהודים חדרו אל המקצועות החופשיים וב־1910 היו 50 עורכי דין יהודים.
רוב הרופאים בעיר היו יהודים.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, למרות המשבר עקב חילופי השלטון עדיין תפסו היהודים מקום חשוב בכלכלה.
הם בלטו במיוחד בטקסטילים, אביזרים טכניים, אופטיקה, סוכנויות הובלה.
גם בתקופה הזאת נמצאו יהודים בין מייסדי בנקים ומנהליהם.
40% מבין רופאי העיר היו יהודים ב-1939 ואחוז האדריכלים אף גבוה יותר.
התעוררות התודעה הלאומית היהודית בין יהודי אראד הייתה קשורה בהתגברות האנטישמיות ההונגרית אחרי מלחמת העולם הראשונה.
רגשותיהם הפרו הונגריים נפגעו ועל רקע זה נוסדו ב-1920 הארגונים הציוניים הראשונים, ביניהם הסניף המקומי של האיגוד הלאומי של יהודי טרנסילבניה וב־1922 התקיים באראד כינוס האיגוד.
בהדרגה הוקמו סניפי תנועות נוער; אביבה באריסיה (שם ראשוני של דרור הבונים), הנוער הציוני, השומר הצעיר.
ב-1921 נוסד מועדון הספורט "הכח", וב־1928 התארגן מחדש.
ב-1929 הוקם סניף "ויצו" שארגן קורסים לעברית ואנגלית והקים ספריה.
בעיר נערכו מגביות לקרנות הלאומיות.
בקהילה היה נטוש ויכוח בין הציונים לבין המתבוללים שראו ביהדות רק דת.
אל האחרונים השתייכו הרב הראשי של הקהילה הניאולוגית ומנהיגיה והם מנעו הוראה חובה של העברית בבית הספר היהודי אלא רק על פי בקשת הורי התלמידים.
בשנות השלושים, עקב האנטישמיות הגואה, גברה השפעת הציונות.
התחזקה פעילות תנועות הנוער והוקמו קיבוצי הכשרה.
בבחירות לפרלמנט זכתה בקולות רבים המפלגה היהודית, בעלת אופי לאומי.
בתקופת זאת חדרה השפעת הציונות גם בשורות הקהילה הנאולוגית.
להנהגת הקהילה נבחרו ציונים ובהשפעתם הורו עברית בבתי הספר.
בתקופה הקצרה של הממשלה האנטישמית של גוגה - קוזה (סוף דצמבר 1937 עד פברואר 1938) נאסר על היהודים העיסוק במשקאות חריפים ומרבים נשללה האזרחות.
החוקים האנטישמיים נמשכו גם לאחר נפילת הממשלה.
בספטמבר 1940 עלה לשלטון הגנרל יון אנטונסקו שצירף לממשלתו חברי מפלגת "משמר הברזל".
הוחרם רכוש יהודי (אדמות, בניינים, בתי חרושת).
רופאים יהודים הורשו לטפל רק בחולים יהודים.
יהודים נאסרו ואולצו בדרך זאת ל"מכור" את עסקיהם.
יהודי הכפרים שגורשו לאראד הגדילו את מספר הנזקקים לסעד.
הגברים גויסו לעבודות כפייה במקומות שונים בטרנסילבניה ובחבלים אחרים של רומניה.
הוחרמו בנייני בית האבות, בית היתומים, אבל הקהילה מצאה דרך להגיש עזרה לדייריהם.
אף על פי שהתנועה הציונית הוצאה מחוץ לחוק נמשכה פעילותה במחתרת, התרכזה בקליטת פליטים יהודים מהארצות השכנות ודאגה לעליתם במסגרת ההעפלה'.
בקיץ 1944 מצאו ארבעה צנחנים יהודים מארץ ישראל מקלט ראשון באראד.
ב־1940 נאסרה על תלמידים יהודים הכניסה לבתי הספר הכלליים וכעבור שנה בעזרת תרומה מקומית נפתח בית ספר תיכון יהודי.
הבניין הוחרם ב-1942 ובית הספר הועבר לבניין אחר.
בשנים 1943 - 1944 פעל בית חולים יהודי שכלל גם חדר ניתוח.
ע"פ עדות שמואל רוזנפלד במהלך מלחמת העולם השנייה, נמלטו לאראד אדמו"רים ורבנים רבים עקב היותה עיירת גבול, ביניהם אדמו"רי בית ויזניץ רבי חיים מאיר הגר ה"אמרי חיים", ובנו רבי משה יהושע הגר ה"ישועות משה".
בין היתר התארחו בבית אביו - ישראל רוזנפלד.
אחרי כיבוש הונגריה על ידי הגרמנים הגיעו פליטים מצפון טרנסילבניה.
אחרי ההפיכה המלכותית ברומניה באוגוסט 1944 והצטרפותה לכוחות הברית פלש הצבא ההונגרי לדרום טרנסילבניה וכבש את אראד.
הכיבוש נמשך עשרה ימים ואף על פי שאייכמאן עצמו הגיע לאראד לא הספיק לבצע את תוכנית ההשמדה שלו.
אחרי המלחמה הוטל על הקהילה היהודית באראד להתמודד עם המשך ההתרוששות של יהודי אראד, תהליך שנמשך מ-1939 ולתמוך בפליטים שהגיעו לאראד, חלקם רק במעבר ומספרם הוערך ב-12000. בהגשת הסעד התגייסו הקהילה, ויצו, בני ברית, נדבנים מקומיים ונעזרו בג'וינט ובצלב האדום הבינלאומי.
בתקופה שלאחר המלחמה כיסה הג'וינט כמחצית מהוצאות הקהילה.
ויצו עזרה לחוזרים מהמחנות, לפליטים, ואראד היה למרכז פעילות ויצו בטרנסילבניה.
השפעת הציונות גברה בעיקר בשורות הקהילה האורתודוקסית.
ב־1947 נפתח בית חולים של הקהילה שפעילותו זכתה להערכה אבל כעבור שנה הולאם על ידי השלטון הקומוניסטי החדש.
באותה שנה הולאם גם בניין בית הספר.
בסוף 1948 נאסרה פעילות הג'וינט ברומניה.
במאי 1948 התקיימה אספה חגיגית לציון הקמת מדינת ישראל וב־1949 נאסרה כל פעילות ציונית.
קארוי מארוט, במקור קרונשטיין (בהונגרית: Marót Károly; ארד, 2 במרץ 1885 – בודפשט, 27 באוקטובר 1963) היה פילולוג קלאסי, יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים (נספח: 1945, מן המניין: 1956), זוכה פרס קושוט (1961) המקביל בהונגריה לפרס ישראל.
יוז'ף וולפנר (בהונגרית: Wolfner József; ארד, 8 בינואר 1856 – בודפשט 16 בפברואר 1932) היה מוציא לאור יהודי-הונגרי מייסד חברת ההוצאה לאור והמסחר בספרים החשובה זינגר וולפנר.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה הייתה העיר ארד נתונה למשך מספר חודשים תחת שלטון הצבא הצרפתי, בטרם עברה משלטון הונגריה לשלטון רומניה.
במהלך תקופה זו הנפיקו שלטונות העיר בולי דואר לשימוש התושבים אשר נותקו משרותיי הדואר המרכזיים של הונגריה.
ארדביל (בפרסית: اردبیل, באזרית: Ərdəbil, ) היא עיר בצפון-מערב איראן ובירת המחוז הקרוי על שמה.
העיר מרוחקת כ-25 ק"מ מהגבול עם אזרבייג'ן, כ-70 ק"מ מחוף הים הכספי וכ-176 ק"מ צפון-מזרחית לתבריז.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של איראן שנערך בשנת 2016 התגוררו בארדביל 529,374 בני אדם, רובם אזרים.
במקום נערך בשנת 730 קרב ארדביל בו ניצחו הכוזרים את הצבא הערבי-מוסלמי.
מתחם הקבר והמרכז הסופי של שייח' סאפי א-דין בעיר הוכרזו בשנת 2010 כאתר מורשת עולמית.
אֶרגנֶתי (בגאורגית: ერგნეთი) הוא כפר בנפת גורי שבמחוז כארתלי הפנימית גאורגיה, המאוכלס ברובו בגאורגים.
הכפר ממוקם כ-3.5 ק"מ מבירת המחוז הבדלני של דרום אוסטיה, צחינוואלי.
באוגוסט 2008 נערך בכפר משא ומתן על החלפת שבויים בעקבות פלישת רוסיה לגאורגיה
שוק סמוך לעיר צחינוואלי, על הדרך הראשית בין טביליסי-גורי-צחינוואלי, ליד כפר ארגנתי.
השוק הפך למקור ההכנסה המהימן ביותר לאלפי האוסטים והגאורגים לאחר שנת 1999, כאשר הריווחיות, בעיסקי הברחת אלכוהול מגאורגיה לרוסיה, פחתה.
מהצד הרוסי הוברחו דלק, סיגריות, מזון ומוצרים תעשייתיים ונסחרו בשוק ארגנתי תמורת מוצרים חקלאיים שהוברחו לרוסיה.
שוק ארגנתי שימש כמנגנון קביעת מחירים למוצרים המוברחים לכל האזור.
ההערכות על היקף המסחר בשוק ארגנתי, בשנת 2004, נעים בין 101-133 מיליון דולר.
הכרזת העצמאות של גאורגיה, וההחלטת ברית המועצות על ניתוק קשריה הכלכלים עם הרפובליקות המתנתקות, הביאה להתמוטטות החברות התעשייתיות העיקריות של גאורגיה, משבר אנרגיה קשה והתרוששות האוכלוסייה.
כתוצאה מכך הפכו הברחות הדלק-נפט, גז טבעי ודיזל לריווחיות מאוד.
מצד שני הייתה גאורגיה אחת מיצואניות הגדולות של מוצרים חקלאיים לברית המועצות.
המסחר בשוק התפתח מתום מלחמת האזרחים הגאורגית ועד לסגירתו ביוני 2004.
מנגנון קביעת המחירים לסחורות ב"שוק השחור" של ארגנתי, והתפתחות המסחר בו עד כדי השפעה על האזור כולו, הביא למאפיינים משמעותיים של בניית שלום (peacebuilding).
נשיאי גאורגיה ודרום אוסטיה התפארו בפני הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE) כי התפתחות שוק ארגנתי הוא ההישג האישי שלהם, והאזור הפך מזירת התגוששות לאזור מסחר פעיל שהסכסוכים היחידים שהתקיימו בו היו סכסוכים מסחריים ללא קשר למוצא האתני.
לקשר הלא-מיליטנטי בין הגאורגים לאוסטים תרמה גם העובדה כי היו נישואי תערובת רבים וקיימים עד היום קשרי משפחה ענפים בין גאורגים לאוסטים.
אמר היועץ לביטחון לאומי, גלה בז'ואשווילי בראיון, .
עקב חוסר יכולתה של גאורגיה לגבות מיסים לסחורות הנכנסות מרוסיה לדרום אוסטיה (דרך מנהרת רוקי), ובהמשך למדיניות ביעור השחיתות של הנשיא סאקשווילי, החליטה גאורגיה, ביוני 2004, לסגור את שוק ארגנתי ולהציב נקודות מכס בגבולות המחוז הבדלני של דרום אוסטיה, צעד שנתפס כוויתור מה על ריבונותה של גאורגיה על דרום אוסטיה.
קודם לסגירת השוק התפרסו, ב-31 במאי של אותה שנה, כוחות משרד הפנים הגאורגי בכפרים שעל "הגבול" עם דרום אוסטיה, במטרה להפסיק את ההברחות.
לסגירת השוק הייתה השפעה הרסנית על הסוחרים הקטנים, אולם היא לא מנעה את זרם ההברחות, והם התרכזו מאותו זמן בידי קבוצה מצומצמת של סוחרים.
פיל צ'מפין, דנה קליין ונטליה מיריאמובה (2004), מכלכלת מלחמה לכלכת שלום בעבר הקווקז,
נטליה מירימובה (2006), בין פרגמטיות לאידיאליזם - התמודדות העסקים מול סכסוך בדרום הקווקז,
ארגנטינה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת אנטוורפן (1920), אף ששני ספורטאים ארגנטינאים השתתפו באופן עצמאי באולימפיאדות קודמות.
מאז, השתתפה בכל האולימפיאדות, למעט אולימפיאדת מוסקבה (1980), אותה החרימה במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
בסך הכל, זכו הספורטאים הארגנטינאים ב-80 מדליות, מהן 22 מדליות זהב.
נתון זה מציב את ארגנטינה במקום ה-43 במשחקי הקיץ בטבלת המדליות של כל הזמנים.
את המספר הרב ביותר של מדליות צברה ארגנטינה בענף האגרוף, עם 24 מדליות, מהן 7 מדליות זהב.
במשחקי החורף האולימפיים משתתפת ארגנטינה מאז אולימפיאדת סנט מוריץ (1928), אך היא נעדרה מהמשחקים שנערכו ב-1932, 1936 ו-1956. ספורטאים ארגנטינאים מעולם לא זכו במדליות במשחקי החורף.
ארגנטינה לא אירחה מעולם את המשחקים האולימפיים.
בואנוס איירס הגישה את מועמדותה לארח את המשחקים שלוש פעמים.
ב-1956 הפסידה למלבורן על חודו של קול, ב-1968 דורגה במקום הרביעי, עם שני קולות בלבד, אחרי מקסיקו סיטי, דטרויט וליון, וב-2004 דורגה במקום החמישי, אחרי אתונה, רומא, קייפטאון וסטוקהולם.
שני ספורטאים ארגנטינאים התחרו באולימפיאדות עוד בטרם החלה ארגנטינה להשתתף במשחקים באופן רשמי.
הסייף אדוארדו קמט סיים במקום החמישי באולימפיאדת פריז (1900), ואילו המחליק הורטיו טורומה סיים במקום השביעי באולימפיאדת לונדון (1908) (באותה העת לא נערכו אולימפיאדות חורף).
באולימפיאדה הראשונה בה שלחה ארגנטינה משלחת באופן רשמי, אולימפיאדת אנטוורפן (1920), השתתף רק ספורטאי אחד, המתאגרף אנחל רודריגס, שהודח כבר בסיבוב הראשון.
לאולימפיאדת פריז (1924) שלחה ארגנטינה משלחת גדולה בת 77 ספורטאים, שזכו הספורטאים בשש מדליות.
נבחרת הפולו זכתה במדליית זהב, לאחר שניצחה בכל ארבעת משחקיה בבית שכלל חמש נבחרות.
שני מתאגרפים זכו במדליות כסף, הקטור מנדס ואלפרדו קופז'ו, ושניים נוספים זכו במדליות ארד, אלפרדו פורסיו ופדרו קווארטוצי.
ספורטאי נוסף, האתלט לואיס ברונטו, זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת.
ספורטאים ארגנטינאים נוספים שבלטו בפריז כללו את הקלעים לורנסו אמאז'ה ומתיאס אוסינאלדה (מקומות רביעי וחמישי בירי מ-25 מטר באקדח אש מהירה), מרים המשקולות קרלוס ברגרה, הסייף רוברטו לאראס (מקום חמישי ברומח) והמתאגרף בנחמין פטרוצו (הודח ברבע הגמר).
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) הגיעה ארגנטינה להישג השיא שלה (אותו שחזרה מאוחר יותר) - 7 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
המתאגרפים ויקטור אוונדניו וארטורו רודריגס זכו במדליות זהב, וראול לנדיני וויקטור פראלטה זכו במדליות כסף.
השחיין אלברטו סוריז'ה היה לשחיין הראשון מדרום אמריקה שזכה במדליית זהב אולימפית והשחיין היחידי מארגנטינה שזכה עד כה (2012) במדליית זהב אולימפית, לאחר שניצח במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 5:01.6 דקות.
נבחרת הכדורגל הביסה בחצי הגמר של תחרות אולימפית את נבחרת מצרים 0-6. משחק הגמר, מול נבחרת אורוגוואי, הסתיים בתיקו 1-1. מאחר שבאותה העת לא היו נהוגות בעיטות הכרעה, נערך משחק חוזר, שבו ניצחה אורוגוואי 1-2, וארגנטינה הסתפקה במדליית הכסף.
שחקן הנבחרת דומינגו טראסקוני הבקיע עשרה שערים במהלך המשחקים, והיה למלך השערים של הטורניר.
במדליה נוספת, מדליית ארד, זכתה נבחרת הסיף, ברומח.
בשנת 1932, החליט נשיאה החדש של ארגנטינה, אגוסטין פדרו חוסטו להקטין את התקציב עבור הנבחרת לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), בגלל קשיים כלכליים שנוצרו בתקופת השפל הגדול.
המשלחת כללה 32 ספורטאים, שוב ללא ייצוג של נשים.
הייתה זו המשלחת השנייה הכי קטנה בהיסטוריה של ארגנטינה במשחקים האולימפיים.
במהלך המשחקים, התעורר סכסוך בין הספורטאים הארגנטינאים לרשויות הספורט הארגנטינאי לאחר שלא קיבלו החזר הוצאות על אימון, תחבורה ולינה.
סוריז'ה, האלוף האולימפי היוצא, שהיה הספורטאי המוביל במשלחת ודוברם של הספורטאים, החליט שלא להשתתף במשחה ל-400 מטר חופשי, לאחר שלא זכה לתשובה חיובית עבור בקשותיו, ובאופן רשמי דיווח כי הוא היה חולה.
בסופו של דבר זכתה ארגנטינה בארבע מדליות, מהן שלוש מדליות זהב, והיא דורגה במקום ה-11 בטבלת המדליות, דירוג השיא שלה בכל הזמנים.
המתאגרפים סנטיאגו לובל וכרמלו רובלדו זכו במדליות זהב, ואמאדו אסאר זכה במדליית כסף.
במדליית הזהב השלישית זכה רץ המרתון חואן קרלוס סבאלה.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכו הספורטאים הארגנטינאים ב-7 מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
המתאגרפים זכו בארבע מהמדליות: אוסקר קסאנובאס זכה במדליית זהב, גיז'רמו לובל זכה במדליית כסף, וראול ויז'ריאל ופרנסיסקו ריסיליונה זכו במדליות ארד.
במדליית הזהב השנייה זכתה נבחרת הפולו, בפעם השנייה בתולדותיה, לאחר שהביסה את נבחרת בריטניה 0-11 במשחק הגמר.
השחיינית ג'נט קמפבל זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי, והייתה לאישה הארגנטינאית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית.
במדליה נוספת, מדליית ארד, זכה צמד החותרים אורסיו פודסטה וחוליו קורטז'ה.
באולימפיאדת לונדון (1948) שחזרה ארגנטינה את הישג השיא שלה - 7 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
המתאגרפים רפאל איגלסיאס ופסקואל פרר זכו במדליות זהב, ומתאגרף שלישי, מאורו סיה, זכה במדליית ארד.
במדליית הזהב השלישית זכה רץ המרתון דלפו קבררה.
הרץ הראשון שנכנס לאצטדיון היה הבלגי אטיין גלי, אך הוא כבר היה מותש ונפל, וקבררה עקף אותו בדרך לניצחון.
אתלטית נוספת, נאומי סימונטו, זכתה במדליית כסף בקפיצה לרוחק.
קרלוס דיאס סאנס היה הקלע הארגנטינאי הראשון שזכה במדליה אולימפית, מדליית כסף בירי מ-25 מטר באקדח אש מהירה, וגם שייטי ה-6 מטר שזכו במדליית כסף השיגו מדליה ראשונה בענף.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) פחת מספר המדליות ועמד על חמש, מהן מדליית זהב אחת, בה זכו החותרים אדוארדו גררו וטרנקילו קפוצו.
הייתה זו מדליית הזהב האולימפית האחרונה שהשיגה ארגנטינה ב-52 השנים הבאות.
המתאגרף אנטוניו פצ'נצה זכה במדליית כסף ואלאדיו הררה זכה במדליית ארד.
רץ המרתון ריינלדו גורנו זכה במדליית כסף, ומרים המשקולות אומברטו סלווטי זכה במדליית ארד, והיה לארגנטינאי הראשון שזוכה במדליה אולימפית בענף זה.
נבחרת הכדורסל סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת ארצות הברית בחצי הגמר, ולנבחרת אורוגוואי במשחק על מדליית הארד.
באולימפיאדת מלבורן (1956) ירדו הישגי המשלחת הארגנטינאית לשתי מדליות: אומברטו סלווטי שיפר את הישגו מהלסינקי וזכה במדליית כסף, והמתאגרף ויקטור סלסאר זכה במדליית ארד.
ספורטאים ארגנטינאים נוספים שבלטו במלבורן כללו את צוות שייטי הדרגון (מקום רביעי), הקלע אוסקר סירבו (מקום חמישי בירי באקדח אש מהירה), האתלטית איסבל אווז'אן (מקום שישי בזריקת דיסקוס), והמתאגרפים פרנסיסקו גלאברטי, כרמלו טומסלי, אנטוניו מרסיז'ה וטריסטן פלפאן (הודחו כולם ברבע הגמר).
גם באולימפיאדת רומא (1960) הסתכמו הישגי המשלחת הארגנטינאית במדליית כסף ומדליית ארד: במדליית הכסף זכה צוות שייטי הדרגון ובמדליית הארד זכה המתאגרף אבל לאודוניו.
עוד בלטו ברומא: צוות שייטי ה-5.5 מטר (מקום רביעי), נבחרת רוכבי האופניים (מקום חמישי במרוץ מרדף), הרוכב נלדו דאסו (מקום שביעי בתחרות הקפיצות) והמתאגרפים מיגל אנחל בוטה, רפאל גרגיולו וסלדוניו לימה (הודחו שלושתם ברבע הגמר).
באולימפיאדת טוקיו (1964) השתתפו 102 ספורטאים ארגנטינאים, אך רק אחד מהם זכה במדליה, הרוכב קרלוס מוראטוריו, שזכה במדליית כסף.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכו שני ספורטאים ארגנטינאים במדליות ארד: המתאגרף מריו גיז'וטי והחותר אלברטו דמידי.
שני שחיינים העפילו למשחי גמר וסיימו במקום השביעי - לואיס ניקולאו ב-100 מטר חופשי ואלברטו פורז'י ב-100 מטר חזה.
גם נבחרת רוכבי האופניים דורגה במקום השביעי במרוץ נגד השעון.
רביעיית החותרים דורגה במקום השמיני והמתאגרף מיגל גרסיה הודח ברבע הגמר.
באולימפיאדת מינכן (1972) שיפר אלברטו דמידי את הישגו ממקסיקו סיטי, וזכה במדליית כסף, היחידה לזכות ארגנטינה במשחקים אלו.
מרבית הישגי המשלחת היו נמוכים, ופרט לו, בלט רק המתאגרף מיגל קואז'ו, שהודח ברבע גמר.
באולימפיאדת מונטריאול (1976), לראשונה מאז 1920, אף ספורטאי ארגנטינאי לא זכה במדליה.
הקרוב ביותר לכך היה הג'ודוקא חורחה פורטז'י, שהפסיד בקרב על מדליית הארד, וסיים במקום החמישי.
ספורטאים בולטים אחרים במשלחת כללו את החותר ריקרדו איבארה שסיים במקום השישי ואת המתאגרפים חואן דומינגו סוארס, לואיס פורטיז'ו והקטור פטרי, שהודחו ברבע הגמר.
לאחר שנעדרה מאולימפיאדת מוסקבה, אותה החרימה, שבה ארגנטינה והשתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
גם במשחקים אלה אף ספורטאי ארגנטינאי לא זכה במדליה.
להישגים הגבוהים ביותר הגיעו החותר ריקרדו איבארה שדורג חמישי, רוכב האופניים חואן קורוצ'ט שדורג חמישי במרוץ הנקודות, רוכב האופניים מרסלו אלכסנדרה שדורג במקום השביעי במרוץ נגד השעון והודח ברבע הגמר בספרינט והמתאגרף פדרו רובן דסימה שהודח ברבע הגמר.
נבחרת הכדורעף סיימה במקום החמישי.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה הטניסאית גבריאלה סבטיני במדליה האולימפית הראשונה לזכות ארגנטינה מזה 16 שנים.
סבטיני זכתה במדליית כסף, לאחר שהפסידה במשחק הגמר לשטפי גראף מגרמניה המערבית.
בהמשך, זכתה נבחרת הכדורעף במדליית ארד לאחר שהפסידה לנבחרת ברית המועצות, וגברה על נבחרת ברזיל במשחק על המקום השלישי.
נבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת ברזיל, ושתי נבחרות ההוקי שדה דורגו במקום השביעי.
ספורטאים בולטים נוספים כללו את רוכב האופניים חואן קורוצ'ט שסיים במקום החמישי במרוץ הנקודות, השייט חורחה גרסיה ולאסקו שסיים מקום השביעי בדגם דיוויז'ן II, הקלע פירמו רוברטי שסיים במקום השמיני בסקיט והטניסאי מרטין חייטה שהודח ברבע הגמר.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכו הטניסאים חאווייר פראנה וכריסטיאן מיניוסי במדליית ארד בטניס זוגות, לאחר שהפסידו בחצי הגמר לגרמנים בוריס בקר ומיכאל שטיך.
הייתה זו המדליה היחידה בה זכו חברי המשלחת הארגנטינאית בברצלונה.
רוכב האופניים חוסה לוביטו סיים במקום השישי בספרינט, והחותר סרחיו פרננדס רודריגס סיים אף הוא במקום השישי.
הטניסאיות פטריסיה טראביני ומרסדס פאס הודחו ברבע הגמר בטורניר הזוגות, וכך גם המתאגרף רמיחיו מולינה.
הקופצת למים ורוניקה ריבוטי סיימה במקום השמיני בקפיצה מ-10 מטר ובמקום העשירי בקפיצה מ-3 מטר.
באולימפיאדת ברצלונה נערכו גם תחרויות ראווה בהוקי גלגיליות (קואד) ובכדור בסקי, בענף הראשון זכתה ארגנטינה במדליית הזהב, ובשני - בשתי מדליות זהב.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה נבחרת הכדורגל, שבשורותיה כיכבו שחקנים כרוברטו אז'אלה, הרנן קרספו, דייגו סימאונה ואריאל אורטגה, במדליית הכסף, לראשונה מזה 68 שנים, לאחר שגברה על נבחרת פורטוגל בחצי הגמר, והפסידה לנבחרת ניגריה במשחק הגמר.
במהלך הטורניר הבקיע הרנן קרספו שישה שערים, והיה למלך השערים, יחד עם בבטו.
במדליית כסף נוספת זכה גולש המיסטרל קרלוס אספינוסה.
במדליה שלישית, מדליית ארד, זכה המתאגרף פבלו צ'אקון.
ספורטאים בולטים אחרים כללו את הג'ודוקא דריו גרסיה שסיים במקום החמישי, השייטים מרטין ביז'וץ' ומרטין רודריגס שסיימו במקום השביעי בדגם 470 והגולשת סרנה אמאטו שסיימה במקום השמיני בדגם יורופ.
נבחרת הנשים בהוקי שדה סיימה במקום השביעי ונבחרת הגברים בכדורעף סיימה במקום השמיני.
באולימפיאדת סידני (2000) עלה מספר המדליות בה זכתה המשלחת הארגנטינאית לארבע.
שלוש מהמדליות הושגו בענף השיט: גולש המיסטרל קרלוס אספינולה שחזר את הישגו מאטלנטה וזכה במדליית הכסף, שייט ה-470 חואן דה לה פואנטה וחאווייר קונטה זכו במדליית ארד, וכך גם שייטת היורופ סרנה אמאטו.
במדליה הרביעית, מדליית כסף, זכתה נבחרת הנשים בהוקי שדה, לאחר שהפסידה במשחק הגמר לנבחרת אוסטרליה.
נבחרת הגברים דורגה במקום השביעי.
נבחרת הגברים בכדורעף סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת רוסיה ולנבחרת איטליה במשחק על מדליית הארד.
ספורטאים בולטים נוספים כללו את לוחם הטאקוונדו גבריאל טרבורז'י שהפסיד בקרב על מדליית הארד, ההקיאקיסט חאווייר קוריאה שסיים במקום החמישי במקצה ל-1000 מטר, האחים גבריאל וחואן קורוצ'ט שסיימו במקום השביעי במרוץ מדיסון, מרימת המשקולות נורה קופל שסיימה במקום השמיני והמתאגרף ישראל הקטור פרס שהודח ברבע הגמר.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה ארגנטינה ב-6 מדליות, בהן מדליות הזהב הראשונות מזה 52 שנים.
נבחרת הכדורגל, בשורותיה שיחקו חבייר סביולה, גבריאל היינצה, קרלוס טבס ואחרים זכתה במדליית הזהב, מבלי שספגה שער אחד בטורניר כולו.
ארגנטינה הביסה את נבחרת איטליה 0-3 בחצי הגמר, ובמשחק הגמר גברה 0-1 על נבחרת פרגוואי.
טבס, שכבש שמונה שערים לזכות נבחרתו, היה למלך השערים של הטורניר.
גם נבחרת הכדורסל, שבשורותיה שיחקו כוכבי ליגת ה-NBA כמאנו ג'ינובילי וקרלוס דלפינו, זכתה במדליית הזהב, לאחר שהדיחה את נבחרת ארצות הברית בשלב חצי הגמר, וגברה על נבחרת איטליה במשחק הגמר.
נבחרת הנשים בהוקי שדה זכתה הפעם במדליית הארד.
השייט קרלוס אספינולה עבר להתחרות בדגם טורנדו, יחד עם סנטיאגו לאנחה, והשניים זכו במדליית ארד.
הטניסאיות פטריסיה טראביני ופאולה סוארס זכו במדליית ארד בטורניר הזוגות, ובמדליית ארד נוספת זכתה השחיינית ג'ורג'ינה ברדאץ', במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
ספורטאים בולטים נוספים כללו את החותר סנטיאגו פרננדס (מקום רביעי), הג'ודאית דניאלה קרוקובר (מקום חמישי), השייטת סרנה אמאטו (מקום שישי בדגם יורופ) והקיאקיסט חאווייר קוריאה (מקום שמיני במקצה ל-500 מטר).
נבחרת הגברים בכדורעף הודחה ברבע הגמר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שחזרה ארגנטינה את הישגיה מאתונה - 2 מדליות זהב ו-4 מדליות ארד.
נבחרת הכדורגל, בשורותיה שיחקו ליונל מסי וחואן רומן ריקלמה שבה וזכתה במדליית הזהב, לאחר שהדיחה את נבחרת ברזיל בחצי הגמר, וגברה על ניגריה במשחק הגמר.
במדליית זהב נוספת זכו רוכבי האופניים ולטר פרס וחואן קורוצ'ט, במרוץ מדיסון.
נבחרת הכדורסל הסתפקה הפעם במדליית הארד, לאחר שבחצי הגמר הפסידה לארצות הברית, ובמשחק על המקום השלישי גברה על נבחרת ליטא.
נבחרת הנשים בהוקי שדה זכתה אף היא במדליית ארד בפעם השלישית ברציפות.
השייטים אספינולה ולאנחה זכו במדליית ארד שנייה ברציפות.
עבור אספינולה הייתה זו מדליה אולימפית רביעית.
במדליית ארד נוספת זכתה הג'ודאית פאולה פארטו.
עוד בלטו רוכבת האופניים גבריאלה דיאס, שסיימה במקום החמישי במרוץ אופני BMX, והשייט חוליו אלסוגאראי, שסיים במקום השביעי בדגם לייזר.
אולימפיאדת לונדון (2012) נערכה על רקע המתיחות המתחדשת בין ארגנטינה לבריטניה בסוגיית הריבונות באיי פוקלנד.
הרשויות בארגנטינה ניצלו את המתיחות כדי לקדם את רגשי הפטריוטיות ואת התמיכה בנבחרת, והפיקו סרטון בו נראה קפטן נבחרת ההוקי של ארגנטינה, פרננדו זילברברג, כשהוא רץ ברחובות בירת איי פוקלנד, פורט סטנלי.
את הסרטון חתמה הסיסמה "כדי להתחרות על אדמה אנגלית, אנחנו מתאמנים על אדמה ארגנטינאית".
בריטניה, מצדה, העלתה חשש שהספורטאים הארגנטינאים תנצל את המשחקים למחאה נגדה.
בסופו של דבר לא נרשמו תקריות חריגות בהקשר זה במהלך המשחקים.
במשחקים עצמם זכו הארגנטינאים בארבע מדליות, אך רק אחת מהן הייתה מדליית זהב, בה זכה לוחם הטאקוונדו סבסטיאן קריסמניץ'.
נבחרת הנשים בהוקי שדה שיפרה את הישגה מהמשחקים הקודמים, וזכתה במדליית הכסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על בריטניה והפסידה במשחק הגמר להולנד.
הטניסאי חואן מרטין דל פוטרו זכה במדליית ארד, לאחר שגבר על המדורג שני בעולם, הסרבי נובאק ג'וקוביץ'.
בשלב חצי הגמר הפסיד דל פוטרו למדורג ראשון רוג'ר פדרר, במשחק שנמשך 4 שעות ו-26 דקות, המשחק הארוך בתולדות המשחקים האולימפיים.
במדליית ארד נוספת זכו שייטי ה-470 לוקאס קלאברסה וחואן דה לה פואנטה.
נבחרת הכדורסל שוב הפסידה לארצות הברית בחצי הגמר, וסיימה במקום הרביעי לאחר שהפסידה גם לנבחרת רוסיה.
שחקן הנבחרת לואיס סקולה קלע בממוצע 20.2 נקודת במשחק, ומאנו ג'ינובילי קלע 20 נקודות בממוצע.
השניים דורגו במקומות השלישי והרביעי בטבלת הקלעים של המשחקים.
פאבלו פריג'יוני מסר 6 אסיסטים בממוצע למשחק, ודורג שני בקטגוריה זו.
ספורטאים ארגנטינאים נוספים שבלטו בלונדון כללו את החותרים כריסטיאן רוסו ואריאל סוארס (מקום רביעי), חותרי הקיאק מיגל קוראה ורובן רסולה (מקום חמישי במקצה ל-200 מטרים), הג'ודוקא פאולה פארטו (מקום חמישי), האתלט חרמן לאורו (מקום שישי בהדיפת כדור ברזל) והמתעמל פדריקו מולינרי (מקום שמיני בתרגיל הטבעות).
נבחרת הכדורעף הודחה בשלב רבע הגמר, לאחר שהפסידה לנבחרת ברזיל.
נבחרת ארגנטינה בכדוריד השתתפה לראשונה בטורניר, אך לא עברה את שלב הבתים, לאחר שניצחה במשחק אחד בלבד.
גם באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו הארגנטינאים בארבע מדליות, אך הפעם שלוש מהן היו מדליות זהב, לראשונה מאז 1948.
שייטי הנאקרה 17 סנטיאגו לאנחה וססיליה קראנסה סארולי זכו במדליית זהב.
עבור לאנחה בן ה-54, שחצי שנה לפני המשחקים החלים מסרטן הריאות, הייתה זו מדליה אולימפית שלישית.
בניו של לאנחה, קלאוס ויאגו, התחרו בדגם 49er, וסיימו במקום השביעי.
במדליית זהב נוספת זכתה הג'ודאית פאולה פארטו, ובמדליית הזהב השלישית זכתה נבחרת ההוקי שדה, לאחר שגברה בחצי הגמר על האלופה האולימפית מבייג'ינג ומלונדון, גרמניה, בתוצאה 2-5, ובמשחק הגמר ניצחה את בלגיה 2-4. במדליה הרביעית, מדליית כסף, זכה הטניסאי חואן מרטין דל פוטרו.
דל פוטרו, שהגיע לטורניר כמדורג 141 בעולם, לאחר שסבל משורה של פציעות, הפתיע בסיבוב הראשון את נובאק ג'וקוביץ', גבר בחצי הגמר על רפאל נדאל, ונכנע רק במשחק הגמר לאנדי מארי.
פרט לנבחרת ההוקי שדה, רשמו גם נבחרות ארגנטינאיות נוספות הישגים נאים בענפי הכדור.
נבחרת הגברים בכדורעף סיימה בראש הבית בשלב המוקדמות, אך שוב הודחה ברבע הגמר בידי ברזיל.
נבחרת הרוגבי סיימה במקום השישי.
נבחרת הנשים בהוקי שדה הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת הולנד, וסיימה במקום השביעי.
נבחרת הגברים בכדורסל סיימה במקום השמיני, לאחר שהודחה בשלב רבע הגמר בידי ארצות הברית.
שחקן הנבחרת פקונדו קמפאסו הוביל את טבלת החטיפות בטורניר, עם 2.8 בממוצע למשחק, ואנדרס נוצ'יוני קבע את שיא הנקודות למשחק (37), במשחק נגד המארחת נבחרת ברזיל שהסתיים בניצחון ארגנטינאי רק לאחר שתי הארכות.
ספורטאים ארגנטינאים נוספים שבלטו בריו כללו את מרימת המשקולות פטריסיה ברמודס שסיימה במקום החמישי, הרוכב מתיאס אלבראסין שסיים במקום השמיני, שחקן הגולף אמיליאנו גריז'ו סיים במקום השמיני והמתאגרפים אלברטו מז'יאן וז'אמיל פראלטה שהודחו ברבע הגמר.
ארגנטינה השתתפה לראשונה במשחקי החורף באולימפיאדת סנט מוריץ (1928), נעדרה משתי האולימפיאדות, ומאז אולימפיאדת סנט מוריץ (1948) השתתפה בכל המשחקים למעט אולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956).
עד כה, אף ספורטאי ארגנטינאי לא זכה במדליה במשחקי החורף, והישגי המשלחת הארגנטינאית היו בדרך כלל נמוכים מאוד.
ההישג הטוב ביותר נרשם במשחקים הראשונים בהם השתתפה ארגנטינה, בסנט מוריץ, אז דורגו צוותי המזחלות הארגנטינאים במקום הרביעי והחמישי במקצה לרביעיות.
באולימפיאדת אוסלו (1952) הגיעה רביעיית מזחלות נוספת למקום השמיני.
ארגנטומטריה היא שיטה בכימיה אנליטית בה נעשה שימוש ביוני כסף לקביעת ריכוז של יון שלילי (לרוב יון הלוגן) בתמיסה.
בשיטה זו מתרחשת תגובת שיקוע בין יוני כסף שמקורם בתרכובת המסיסה כסף חנקתי (AgNO3), לאניוני ההליד.
תגובת השיקוע (עם יוני כלור)
בשיטת מור (באנגלית Mohr) האינדיקטור הוא יון הכרומט, היוצר משקע של כסף כרומטי אדום-חום אחרי שכל יוני ההליד הגיבו עם יוני הכסף:
התמיסה צריכה להיות נייטרלית (7 = pH) כי בתמיסה בסיסית (pH > 7 ) נוצר כסף הידרוקסידי (AgOH) ובתמיסה חומצית יון הכרומט יוצר חומצה כרומטית (H2CrO4).
בשיטת פיאנס (באנגלית fajans) משתמשים באינדיקטור ספיחה, במקרה זה צבע הפלואורסצאין, כשמטענו שלילי.
לפני נקודת השקילות יש עודף של יוני כלוריד בתמיסה וחלקם מצטברים על פני המשקע ומקנים לו מטען שלילי, ולאחר הנקודה עודף המטען על המשקע הוא חיובי בגלל עודף יוני הכסף בתמיסה.
ספיחת הפלואורסצאין משנה את צבע המשקע.
שיטת וולהרד (באנגלית volhard) היא דוגמה לטיטרציית חזרה.
כסף חנקתי מוסף בעודף ידוע לתמיסה כך שכל ההליד שוקע בצורת כסף כלורי ויתר הכסף החנקתי מטוטר עם תיאוציאנט (Thiocyanate) כשבתמיסה יון ברזל (3+) כאינדיקטור הנותן צבע אדום Fe(OH2)5(SCN)]2+ בנקודת הסיום.
ניתן לחשב את כמות יוני ההליד מכיוון שמספר מולי הכסף החנקתי שהוסף ידוע וכמות המולים של תיוציאנט שהוספו גם היא ידועה, כמות מולי ההליד הם ההפרש בין מולי הכסף בסה"כ למספר המולים של התיוציאנט שהגיבו עם הכסף.
אָרְד אַל-יָהוּד הייתה השכונה היהודית הראשונה שבנו יהודי חיפה מחוץ לחומות העיר שבנה דאהר אל-עומר שנקראה "העיר החדשה".
היום ארד אל יהוד היא חלק מתת הרובע של "העיר התחתית מזרח", הכולל גם את ואדי סאליב מצפון-מזרח ואת בר-יהודה מדרום מערב.
השכונה שוכנת בתחום הרחובות: יהודה הלוי (שהיה במחצית הראשונה של המאה ה-20 רחובה הראשי של השכונה), אבן גבירול, ביל"ו והירמוך.
שמה הרשמי של השכונה היה "הדר הכרמל", השם ארד אל-יהוד הוא הכינוי שניתן לשכונה על ידי ערביי חיפה, שם זה הפך לשמה.
בשנת 1891 רכשה חברת "הדר הכרמל" שטח אדמה ממוחמד טאהא, ערבי מוסלמי שהיה אחד מעשירי חיפה.
השטח שנרכש כלל 60 דונם שהשתרעו מוואדי רושמיה לכיוון מערב.
אגודת הדר הכרמל נוסדה על ידי יהודים שמוצאם היה מסוריה ומלבנון ומיעוטם ילידי מרוקו, שהתגוררו בתוך החומות של "העיר החדשה" בבתים שהיו בבעלות ערבית.
האגודה הוקמה כחלק ממגמה כללית של יהודי ארץ ישראל ליציאה מבין החומות שהתפתחה באותה תקופה גם בירושלים וביפו, כדוגמת שכונת נווה צדק.
כל מתיישב רכש חלקת אדמה של דונם, עליה הוא בנה מבנה.
בעת בניית השכונה לא היה רצף התיישבותי בינה לבין השער המזרחי של חיפה, למעט מבנים מועטים באזור ואדי סאליב שנבנו על ידי ערבים.
האזור ממזרח לשער נקרא "ארד אל-בלן".
השכונה כללה שני רחובות אורכיים כשביניהם עוברים רחובות קצרים המחברים אותם.
הבתים היו חד קומתיים מוקפים גינות בהם שתלו המתיישבים עצי פרי וירקות.
השכונה כללה גם מבנה בית כנסת ותלמוד תורה (בתחילה לילדי עדות המזרח, ולאחר מכן גם תלמוד תורה אשכנזי) ומבנה בית מרחץ שנבנה על גדת ואדי רושמיה.
בנוסף נרכשה חלקת אדמה שתשמש לבית עלמין.
במשך השנים נבנו ברחוב יהודה הלוי, בסמוך לשפך ואדי רושמיה, מספר בתי כנסת נוספים, בהם בית הכנסת של הכורדים, בית הכנסת של החלבים שנקרא "הרשב"י" - בבית כנסת זה התפללו בני המשפחות הספרדיות הוותיקות, בית הכנסת של יהודי איסטנבול ובית הכנסת של יהודי סלוניקי.
מול בית הכנסת של החאלבים שכן תלמוד תורה שנקרא "הכותב" ובו למדו ילדים בגילאים 6-4, ולידו שכנה "ישיבת משה חיון", שנקראה על שם יהודי עשיר תושב השכונה שעלה ממרוקו.
בגלל בידודה סבלה השכונה כבר בימיה הראשונים מתקיפות של גנבים ושודדים שפגעו במתיישבים בבתיהם, לעיתים עם נשק חם.
בעקבות התקיפות פנו המתיישבים אל הברונית הירש בבקשת לקבל עזרה שתאפשר להם לשכור שומרים.
בשנת 1910 הייתה השכונה עדיין מבודדת ומנותקת משאר השכונות של חיפה.
בינה ובין שכונת ואדי סאליב במערבה היה שטח גדול בלתי בנוי.
במפת בֶּדֶקֶר משנת 1918 השכונה מופיעה כ-"New Jewish Colony".
בשנת 1907 הוקמה שכונת הרצליה במעלה ההר אשר הייתה השכונה היהודית הראשונה באזור זה.
שכונת ארד אל-יהוד נותרה שכונה יהודית מבודדת באזור שהתמלא בבנייה שאוכלסה על ידי ערבים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 התגברה הבנייה באזור ארד אל בלן עד כדי מילוי השטח הפנוי בין העיר ובין ארד אל-יהוד על ידי אוכלוסייה ערבית.
המגמה של בנייה יהודית במעלה ההר באזור הדר, הביאה לניוונה של השכונה.
נעשו ניסיונות של התארגנות פנימית לצורך שיפור מצבה, תוך קריאה לעזרה וסיוע מיהודים תושבי שכונות אחרות בנושאי טיפול בביוב, סלילת כבישים, מים, מוסדות חינוך ודת, וסיוע בקבלת אשראי.
קול קורא שפורסם כנראה בשנות העשרים מבקש את עזרת היהודים ואומר:
זה שנים רבות אשר שכונתנו (ארד אל יהוד) נמצאת במצב ירוד מאד.
התנאים שבהם נמצאת השכונה הם כה עלובים עד שאי אפשר לתארם.
כידוע קוראים בזמן האחרון מקרים שרכוש יהודי עובר מידי יהודים לערבים, שבעלי בתים שקועים בחובות ואין באפשרותם להשיב הלוואות אפותיקאיות או אשראי אחר בתנאים אנושיים, והם משלמים רבית קצוצה לנושכי נשך.
יש מספר גדול של תושבי השכונה הזקוקים לעזרה ועצה ואין מי שיעמוד לימינם בעת צרה.
לדעתנו הגיע השעה להתנער ולהחלץ מהבוץ שאנו שקועים בו כיום וזה זמן כה רב......|מקור= קול קורא{{הערה|חיפה בהתפתחותה, 1918 - 1948, הוצאת יד בן צבי, 1989, עמ' 241}}}}
בשנת 1925 החלה להיבנות שכונה חדשה במורדות ההר שמעל השכונה בצדה הדרום-מזרחי.
שכונה זו, "נחלת יהודה", נבנתה עצמאית בידי רוכשי המגרשים והייתה בעלת צביון יהודי מובהק.
תושבי ארד אל-יהוד רכשו מגרשים ברחובות התחתונים של השכונה: מרחביה, יודפת והשומר, ועברו לגור בה.
שכונה זו יצרה רצף של שטח בנוי בין ארד אל-יהוד לשכונות יהודיות נוספות.
בתקופת מאורעות 1929 ו-1939-1936 סבלו תושבי השכונה מהטרדות והתקפות של התושבים הערבים באזור.
דוגמה לכך היו התקפות שאירעו בשבוע האחרון של חודש אוגוסט 1929 על משפחות שגרו בשכונה ועל עוברים ושבים בארד אל-יהוד וברחוב נצרת הסמוך (כיום דרך בר יהודה), כששוטרים ערבים שהיו עדים להתקפות לא מנעו אותן.
להתקפות אלו קדמו התקפות על שכונות יהודיות אחרות.
בהתקפות אלו נפצעו שני שוטרים יהודים.
מחשש לחיי התושבים היהודים בשכונה שגרו בין הערבים, הם פונו לשכונת הדר.
גם תושביה היהודים של חארת אל-יהוד (השכונה היהודית שבין החומות) עזבו את שכונתם ועברו להדר.
בנוסף, הועלתה גם דרישה להקים בשכונה תחנת משטרה שתאויש על ידי שוטרים יהודים ואנגלים בלבד.
כבר בשנת 1932, כתוצאה מבנייה והרחבה של שכונת הדר הכרמל, נוצר רצף של בנייה בינה ובין ארד אל-יהוד.
מאורעות 1939-1936 החלו בחיפה ב-22 באפריל 1936 ברציחתה של אסתר שטרית תושבת ארד אל-יהוד.
מוקד המאורעות היה ברחוב נצרת הסמוך לשכונה, והן פגעו בכל השכונות המעורבות.
תחילת המאורעות הביאה לבריחת תושבי שכונות אלה להדר הכרמל, שקלטה כ-3,000 פליטים.
פליטים אלה השתכנו במבני ציבור, מחנות אוהלים, בתים בבנייה ועוד.
נוצרה מגמה של הפרדת האוכלוסייה היהודית והערבית, מגמה זו השפיעה בעיקר על השכונות המעורבות ובהן ארד אל-יהוד, שחלק מתושביה היהודים עזבו אותה.
נעשו ניסיונות שונים על ידי הקהילה היהודית לשפר את מצבה של האוכלוסייה היהודית בשכונה.
בחורף 1937 הוקם בשכונה מועדון שהוגדר כמועדון לילדות מעדות המזרח שתפקידו היה לסייע לילדות לאחר שעות הלימודים או לילדות שנעדרו מבית הספר.
המועדון הוקם במימון מועצת פועלי חיפה ומועצת הפועלות.
בשנת 1939 נפתח בגבול השכונה ברחוב ברזילי בית ספר של הנוער העובד שתפקידו היה לסייע לנערים ולנערות עובדים מהשכונה והסביבה בלימוד יסודות הקריאה והכתיבה.
בשנת 1938, בתקופת מאורעות 1939-1936, נעזבה השכונה על ידי חלק מתושביה היהודים כתוצאה מהצתות, שוד ותקיפות.
כדי להגן על המקום נמסרה השכונה לאחריות תחנת משטרת הדר הכרמל שתפקידה היה לשמור על הרכוש שנותר בה.
כדי לחזק את השכונה הוקמה תחנת משטרה על גבול השכונה ברחוב השומר, והוחלט להעביר אל השכונה את בתי המלאכה היהודיים מרחוב נצרת.
למרות פעולות אלה נכנסו תושבים ערבים לבתי היהודים שנעזבו, ובכך הקשו עליהם לחזור בשנת 1939 לבתיהם.
בשנת 1939 הכריזה העירייה על מספר שכונות בעיר כ"אזורי שיקום".
בין השכונות שנכללו בתוכנית היו ארד אל-יהוד ושכונות נוספות כמו העיר התחתית, ואדי סאליב, ואדי ניסנאס, חיפה אל עתיקה ועוד.
תוכנית זו לא יצאה אל הפועל בגלל הקפאת הבנייה עליה הכריזה ממשלת המנדט בשל מחסור חמור בחומרי גלם בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בסוף שנת 1939, במסגרת הפעילות להחזרת יהודים לשכונה, עברו כמאה סטודנטים מהטכניון להתגורר בה, ובכך סייעו לשקם את השכונה.
בשנת 1940, במסגרת תוכנית העירייה לשמור על הדר הכרמל כאזור מגורים, התכוונה העירייה להעביר את בתי המלאכה מהדר לשכונה.
אבל בלחץ המוסדות היהודיים הותר להשאיר את בתי המלאכה ברחובות סירקין והחלוץ, וגם תוכנית זאת לא התבצעה.
במשך השנים, ובהשפעת ההתקפות על השכונה, נטשו אותה בהדרגה תושבי השכונה היהודיים שעברו לגור במעלה ההר באזור רחוב השומר ובשכונת "יחיאלה", והבתים נמכרו לערבים.
במלחמת העצמאות ירו משכונה זו אל השכונות היהודיות במעלה ההר.
לאחר קום המדינה נחשבה השכונה "שכונת עוני" ונכללה בתוכנית הפיתוח של עיריית חיפה.
השכונה הלכה והידרדרה, ובמשך השנים נהרס חלק ניכר מבתיה הישנים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 נבנתה "דרך אבן גבירול" העוברת ברחוב אבן גבירול ומקשרת את הכניסה המזרחית לחיפה להדר הכרמל ולאזור מתחם העירייה.
פרויקט זה נפתח בהדרגה החל משנת 2005. תחילתה של הדרך בוואדי רושמיה, היא עוברת מתחת לגשר רושמיה, וממשיכה ברחוב אבן גבירול דרך רחוב הרב מרכוס עד הדר.
עלות הפרויקט כ-150 מיליון ש"ח.
נכון לתחילת שנת 2011, בתי רחוב יהודה הלוי בצדם הדרום-מערבי הרוסים ברובם, ובצדם הצפון-מזרחי חלקם במצב תחזוקה גרוע וחלקם נטושים.
ארגנטינוזאורוס (שם מדעי: Argentinosaurus) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מענף טיטאנוזאוריה שנודע בגודלו הרב.
הארגנטינוזאורוס היה אחד הדינוזאורים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם, וייתכן שאף הגדול שבהם, הן מבחינת אורך והן מבחינת משקל: אורכו מוערך בין 30 ל-40 מטר כאשר הוא האומדן המקובל ומשקלו בין 70 ל-100 טונות.
הארגנטינוזאורוס חי בדרום אמריקה בתקופת הקרטיקון כ-97-94 מיליון שנים לפני זמננו.
על שיוכו הסיסטמטי בתוך ענף הטיטאנוזאוריה יש מחלוקת.
בעבר הוא שויך למשפחת האנטארקטוזאוריים אך כיום מקובל יותר לשייכו לתת-ענף הלונגקוזאוריה.
הארגנטינוזאורוס היה זאורופוד ענק טיפוסי והתאפיין בגוף גדול וכבד, וצוואר וזנב ארוכים.
את רוב זמנו בילה באכילת צמחים ונדידה ביבשת אמריקה הדרומית בחיפוש אחר מקורות מזון.
נראה שחי בעדרים קטנים, שסיפקו לו הגנה חלקית מפני טורפים.
הגנתו העיקרית מפני טריפה הייתה גודלו הרב, שכן באותה תקופה התפתחו בדרום אמריקה טורפי ענק: מפוזאורוס רוסה וגיגאנוטוזאורוס, שהיה מגדולי הטורפים היבשתיים שחיו אי-פעם.
בשל מחסור במאובנים ישנה מחלוקת על תנוחת הצוואר של הארגנטינוזאורוס: האם צווארו היה זקוף בדומה לברכיוזאוריים ומספר טיטאנוזאורים אחרים או די אופקי בערך בגובה הירכיים כמו בדיפלודוקיים ומספר טיטאנוזאורים בהם דרדנוטוס הידוע משלד שלם יחסית.
בהתאם לכך, ישנם שחזורים בהם צווארו זקוף וישנם שחזורים (כגון שלד משוחזר במוזיאון כרמן פונס) בהם צווארו בגובה הירכיים.
הארגנטינוזאורוס נחשב לדינוזאור הגדול ביותר הידוע מחומר מאובנים סביר.
כשנתגלה, העריך גרגורי פול את אורכו ב-35 מטר ואת משקלו ב-80–100 טונות.
הערכות אחרות נקבו גם הן באורך של 30–36 מטר ומשקל דומה.
שלד משוחזר של ארגנטינוזאורוס, הכולל חלק מהמאובנים המקוריים, כולל עצם השוקית (fibula), נמצא במוזיאון כרמן פונס (Museo Carmen Funes).
שלד זה הוא באורך כ- וגובהו בכתפיים 7.3 מטר.
זהו השלד הארוך ביותר בתצוגה מוזיאלית.
שלד זה שימש לחקר התנועה של הזאורופוד הענק אך מספר פלאונטולוגים מתחו ביקורת על מספר אי-דיוקים בשחזור.
הערכות אחרות ניסו לקבוע את אורכו על ידי השוואה לטיטאנוזאורים אחרים.
ב-2006 קרפנטר השווה את מבנה גופו לזה של סלטזאורוס ואמד את אורכו של הארגנטינוזאורוס ב-30 מטר בלבד.
הערכות אחרות הציעו אורך קצר אף יותר: כ-26 מטר, דבר ששולל ממנו את תואר הזאורופוד הארוך ביותר.
הערכות לגבי המשקל פחות נפוצות אך מקובל להעריך את משקלו ב-75 טונות.
הולץ הבן בספרו Dinosaurs: The Most Complete, Up-to-Date Encyclopedia for Dinosaur Lovers of All Ages - נספח סוגי הדינוזאורים - מעריך שאורכו של הארגנטינוזאורוס הוא ומשקלו כ-13 פילים אפריקנים בוגרים.
ב-2017 תואר מדעית זאורופוד ענק - פטגוטיטאן.
דינוזאור זה היה באורך של כ- ובעל עצם הירך (femur) באורך 238 סנטימטר והיקף של פחות מ-110 ס"מ.
לעומת זאת, עצם הירך הגדולה ביותר של הארגנטינוזאורוס הייתה באורך 250 ס"מ ובהיקף 118 ס"מ, דבר שמרמז שהארגנטינוזאורוס היה גדול במקצת מפטגוטיטאן.
עם זאת, בשל חומר המאובנים החלקי וגודל השגיאות בהערכות לא ניתן לקבוע באופן חד-משמעתי מי היה גדול יותר, ורק אפשר לומר שהם היו בערך באותו גודל.
הארגנטינוזאורוס, או ליתר דיוק, המין Argentinosaurus huinculensis, נתגלה, תואר וסווג לראשונה ב-1993 על ידי הפלאונטולוגים חוסה בונפרטה ורודולפו קוריה.
המאובנים שלו נתגלו באזור Huincul Formation של Río Limay Subgroup בפרובינציית נאוקן שבארגנטינה.
המאובנים כללו בעיקר חוליות מעמוד השדרה, מספר עצמות מאגן הירכיים ושוקה.
מארגנטינוזאורוס התגלו רק מאובנים חלקיים ולא שלד שלם.
מאובני ההולוטייפ כוללים מספר חוליות (6 חוליות מהגב ו-5 חוליות מאזור אגן הירכיים), מספר צלעות והשוקה (tibia) ברגל האחורית.
אחת מהחוליות שנמדדו היא באורך 159 ס"מ ואילו אורך השוקה הוא 155 ס"מ.
בנוסף לכך, נתגלתה גם עצם ירך (femur) לא שלמה, שזכתה לסימון MLP-DP 46-VIII-21-3. עצם זו מיוחסת לארגנטינוזאורוס והיקפה כ-118 ס"מ.
באמצעות השוואת הפרופורציות של עצמות אלה לזאורופודים אחרים מהענף טיטאנוזאוריה ושינוי סקלה איזומטרי יכולים החוקרים להעריך את גודלו המלא של ארגנטינוזאורוס, אם כי מרווח השגיאה גדול עקב המחסור בשלד שלם.
פירוש שם הסוג הוא "לטאת ארגנטינה" על שם הארץ בה נתגלה, ארגנטינה, ופירוש שם המין huinculensis הוא "של Huincul" על שם התצורה הגאולוגית Huincul בה נתגלה בתוספת הסיומת הלטינית ensis שפירושה "של".
פרטי ארגנטינוזאורוסים מופיעים בסדרה נרדף בידי דינוזאורים של נייג'ל מארוון, שם הם נמלטים מטורפיהם העיקריים - הגיגאנוטוזאורוסים.
בסדרה הכוכב דינוזאור נראים כמה פרטים גדולים אשר נעים בשדות אפר דביקים לצד פרטי גספאריניזאורים.
ארגנטינוזאורוסים נראים בסרט הדוקומנטרי דינוזאורים: ענקי פטגוניה, בו הם מותקפים בידי גיגאנוטוזאורוסים שמנסים לצוד אותם ללא הצלחה.
בנוסף מוצגים ארגנטינוזאורוסים במשחקי הווידאו עולם היורה: המשחק וJurassic World: Alive, בהם הם משמשים גם ליצירת זני כלאיים.
ארגנטופיריט הוא מינרל סולפידי נדיר מאוד המכיל כסף וברזל בגוון לבן אפרפר.
נוסחת המבנה הכימי של הארגנטופיריט היא AgFe2S3
המינרל הוא דימורפי למינרל הנדיר סטרנברגיט.
הארגנטופיריט מתגבש במערכת האורתורומבית, חבורת סימטריות נקודתית "אורתורומבית דיפירמידלית" , וחבורת סימטריות מרחבית "Pmmn".
הגבישים פריזמתיים משושים עבים המסתיימים בפירמידה.
תופעת גבישים תאומים פסאודו הקסגונליים נפוצה על [100], כמו כן קיימת גם תופעת גבישים תאומים עלעליים.
לארגנטופיריט אין פצילות, קשיותיו של המינרל נמוכה, 4-3.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 4.25 גרם לסמ"ק.
אופטית המינרל הוא אנאיזוטרופי חזק.
גבישי הארגנטופיריט אטומים, צבעם לבן-אפרפר בהיר הדוהה עם הזמן.
באור מוחזר הארגנטופיריט הוא ססגוני בגוונים של ירוק, כחול, צהוב, ארגמן, חום ולבן אפרפר או צהבהב.
הברק של הארגנטופיריט הוא מתכתי, והשרטוט של גבישיו בגוון אפור שחרחר.
הגאולוג והמינרלוג הגרמני וולפגנג סרטוריוס פון ואלטרסהאוזן (1879-1806) מאוניברסיטת גטינגן תיאר ב-1866 לראשונה את המינרל מדגימה בפיריט שנלקחה מזנקט יואכימסתל (St Joachimsthal), כיום יחימוב (Jáchymov) ברכס קרושנה הורי בבוהמיה שבצ'כיה.
שם המינרל הוא הלחם של שם היסוד כסף בלטינית (ארגנטום - Argentum) שבתכולתו, והמינרל פיריט הדומה לו.
הארגנטופיריט הוא מינרל נדיר בעורקים הידרותרמיים.
ארדאריק או ארדאריך ( Ardaric או Ardarich) (?
היה מלך של העם המזרח-גרמאני של הגפידים במאה ה-5. אחרי מותו של אטילה, מלך ההונים, שעם בני חסותו נמנה, עמד בראש המרד של השבטים הגרמאנים נגד שלטון ההונים והקים את ממלכת הגפידים.
יש להניח כי היה בן למשפחת אצילים מקרב הגפידים, עם מזרח-גרמאני המוזכר לראשונה בספרו של יורדנס "ממוצאם ומעשיהם של הגותים".
תחילה היה ארדאריק בן חסות של מלך ההונים, אטילה.
כנראה נמנה ארדאריק עם מקורביו של המלך ההוני ונהנה מהשפעה רבה בחצרו.
יורדנס מזכיר את שמו של ארדאריק כבן הברית ובן החסות החשוב ביותר של אטילה
בעת מתקפתו על האימפריה הרומית המערבית בשנת 451. אולם בקרב במישורים הקטאלונים או "קרב מאוריאקום" בצפון-גאליה נחסמה התקדמות ההונים בידי הרומאים ובני בריתם בפיקודו של פלביוס אאטיוס.
יורדנס מספר כי "המלך המפורסם של הגפידים, ארדאריק, היה שם עם צבא אין ספור, ובגלל נאמנותו הגדולה לאטילה, היה שותף בתוכניותיו.
היה הוא וואלאמיר, מלך האוסטרוגותים, מעל כל המפקדים".
גם אחרי הכישלון והנסיגה בקרב זה, נותרו הגפידים ומלכם נאמנים למלך ההוני.
כשאטילה יצא לפלוש לאיטליה, ארדאריק ולוחמיו כבשו בשבילו את אקוויליה,פאוויה ומילאנו.
אך בגלל פריצת מגפה נאלצו ההונים גם הפעם לסגת אחורה למישור הפאנוני.
שם נפטר אטילה בשנת 453.
מרד הגפידים והקרב על נהר נדאו
אחרי מות אטילה, עלה לשלטון בנו אלאק (Ellak).
בתמיכת מפקד הצבא, אונגסיוס, (Onegesius), ביקש להשליט שלטון יחיד ומוחלט לפי דגם אביו.
שני אחיו, דנגיזיק וארנאק התנגדו לשאיפותיו ודרשו למלוך בעצמם על חלק מהשבטים.
בנסיבות אלה, העמיד עצמו ארדאריק בראש המרד של העמים המזרח -גרמאניים שבמרחב שבין הדנובה ובין קשת הרי הקרפטים, - גפידים, הרולים, סקירים, רוגים וחלק מהגותים המזרחיים (אוסטרוגותים), בראשותם של האחים תיאודימיר, ואלאמיר ווידימיר, נגד ההונים בראשות אלאק.
בקרב על נהר נדאו הוא נחל ניצחון מכריע ואלאק עצמו נפל בלחימה.
מחוזקים במעמדם, לפי דברי יורדנס, פנו הגפידים לקיסר הרומי וביקשו "לא יותר משלום וממתנה שנתית" כערבות לברית הידידות ביניהם, ורומא נענתה לבקשתם.
לא ידועים פרטים על המלך ארדאריק עצמו אחרי הקרב בנהר נדאו.
ההישג המידי של ארדאריק היה השתלטות עמו על החלק המערבי של דאקיה.
בעקבות התבוסה בנהר נדאו התפוררה הממלכה הרופפת למדי של ההונים וקמה במקומה ממלכת הגפידים, גם היא לא מאוד מלוכדת, בשטח בין דנובה, טיסה, אולט וקרפטים.
היא החזיקה מעמד עד המאה ה-6. גם העמים השונים ה"מזרח אירופיים" שהיו חלק בקואליציה ההונית התפלגו, מה שהפחית באותן השנים את חששות אימפריה הרומית המזרחית מפני פלישה ברברית.
בעוד שהאימפריה הרומית המערבית התרסקה אחרי שנת 476, האימפריה הביזנטית המשיכה להתקיים כמעט עוד אלף שנה.
לפי האגדה היה נשוי ארדריק לאסקאם, אחת מבנותיו או נכדותיו של אטילה ונולדו לו ממנה שני בנים: אלמונד
ארגנטינה הייתה אחת משבע-עשרה המדינות אשר השתתפו ב הראשונים בהמשחקים הפאראלימפיים רומא (1960), ומאז השתתפה בכל אחד ממשחקי הקיץ הפאראלימפיים שנערכו.
את הופעת הבכורה במשחקי החורף הפאראלימפיים קיימה ארגנטינה במשחקים הפאראלימפיים ונקובר (2010).
אל המשחקים הפאראלימפיים הראשונה שלחה ארגנטינה משלחת של חמישה שחיינים שחזרו הביתה עם שתי מדליות זהב, אחת במקצה לגברים, ואחת במקצה לנשים.
במשחקי החורף נטלה ארגנטינה חלק לראשונה ב כששלחה שני נציגים לתחרויות הסלאלום הענק בסקי אלפיני.
הספורטאים שבו הביתה בידיים ריקות כשאחד מסיים את המסלול במקום ה-25 ואילו השני כלל לא הגיע לקו הסיום.
ארגנטוויס (שם מדעי: Argentavis; מילולית: "עוף יפה ארגנטינאי") הוא עוף דורס נכחד שהתקיים בהרי האנדים בתקופת המיוקן שלפני 9 עד 6.8 מיליון שנה מזמננו.
הוא התגלה בממצאים במרכז וצפון-מערב ארגנטינה ותואר ב-1980. בסוג זה נכלל מין יחיד - Argentavis magnificens.
הארגנטווי, הקרוב לקונדוריים של ימינו, היה העוף המעופף הגדול מעולם, כנראה לצד הפלאגורניס, ומוטת כנפיו הגיעה לשבעה מטרים.
בהשוואה לכך, מוטת כנפיו של אלבטרוס נודד, העוף בעל מוטת הכנפיים הגדול ביותר החי כיום, היא 3.65 מטרים ושל קונדור האנדים כ-3.2 מטרים.
בדומה לדורסים המודרניים הארגנטוויס נהג לדאות על זרמי אוויר שהעלו אותו לגובה רב, שם היה יכול לדאות ולחפש נבלות וחיות טורפות כמו התילקוסמילוס (Thylacosmilus) שאת טרפם נהג לאכול.
תוחלת החיים של הארגנטוויס הגיעה ל-50–100 שנים, אף יותר מהיען המודרני שתוחלת חייו היא בין 60–70 בלבד.
שארל ז'אן ז'אק ז'וזף ארדאן די פיק (19 באוקטובר 1821 – 18 באוגוסט 1870) היה קצין והוגה צבאי צרפתי בן המאה ה-19, שהתעסק בעיקר בתחום הפסיכולוגיה הצבאית.
לכתביו הייתה השפעה על האסטרטגיה של צבא צרפת בתחילת המאה ה-20.
ארדאן די פיק נולד בדורדון שבצרפת בשנת 1821. בגיל 21 התגייס לאקדמיה הצבאית סן-סיר, ולאחר סיום לימודיו התקדם בדרגות במהירות.
בשנת 1855 במהלך מלחמת קרים נפל בשבי ונשאר בו כמה חודשים, מאוחר יותר, השתתף במסעות המלחמה בסוריה ובאלג'יר.
בשנת 1869 נתמנה למפקד בריגדת חיל רגלים העשירית בצבא צרפת, ובהיותו בתפקיד זה פרצה מלחמת פרוסיה צרפת.
כמה חודשים לאחר פתיחת המלחמה נפצע די פיק מרסיס פגז ומת מפצעיו כמה חודשים אחר כך.
די פיק הפיץ לידידיו בשנת 1868 חוברת שלא פורסמה בציבור בשם "מערכות בעת העתיקה", פרט לחוברת זו לא פרסם די פיק דבר פרי עטו.
לאחר מותו נמצאו בעזבונו מספר מאמרים, ומהם, בנוסף למסה על המערכות בעת העתיקה נערך הספר "מחקרים על הקרב" (Etudes sur le Combat) שיצא לאור בשנת 1980 במהדורה חלקית ובשנת 1902 במהדורה מלאה.
די פיק שם את הדגש בלחימה על הגורם האנושי, הוא טען כי המלחמה מוכרעת בעיקר על ידי איכות הלוחמים והמוראל שלהם ולאו דווקא על ידי מספרם.
על פי עיקרון זה, טען די פיק כי אימון הלוחמים הוא קריטי לניצחון והמעיט בחשיבות היתרון המספרי.
הוא טען כי חייל בעל מורל נמוך וחסר אימון לא יסתער בשדה הקרב, אלא ימצא דרך להיעלם.
לכן, הוא בעיקר מפריע ללחימה ולא תורם לה.
די פיק טען כי הדרך ללחימה יעילה איננה אומץ לב אלא דווקא הפחד, הוא הזדהה עם אלו שטענו שההתקפה היא 'מנוסה קדימה'.
הדרך לעורר פחד בחיילים היא המשמעת וההכנעה של החיילים כלפי הפיקוד.
בנוסף, חייל הפוחד מתוצאות כישלון הקרב יהיה לוחם טוב יותר.
די פיק אמר כי יחידות המילואים אינן חשובות, שכן הם לא מאומנים די הצורך והם משמשים בעיקר כבשר תותחים.
טענה זו השפיעה על ראשי הצבא הצרפתי לפני מלחמת העולם הראשונה והם ויתרו על הכללת המילואים בצבא, אף שכוחות אלו יכלו להגדיל משמעותית את מספרו, זאת בניגוד לצבא הגרמני.
באופן כללי העדיף די פיק צבא מקצועי ומיומן על 'צבא אספסוף גדול'.
על פי תורתו זו, שם די פיק דגש על גורמים כגון הפתעה, שהיא גורם חשוב במלחמה, על אף שהוא הכיר שבמלחמה מודרנית השפעתה קצרת טווח.
תורתו של די פיק השפיעה רבות בחוגי האריסטוקרטיה הצבאית הצרפתית לפני מלחמת העולם הראשונה.
הוגים כמו פרדיננד פוש שאבו רעיונות מתורתו של די פיק.
ארד (בהונגרית: Érd) היא עיר במחוז פשט בהונגריה, לשעבר במחוז פייר.
בעיר מוזיאון גאוגרפי, כנסיית מיכאל הקדוש, מסגד טורקי מהמאה ה-17 (אחד משלושה מסגדים במחוז כולו) ושרידי דרך רומית עתיקה.
מקור השם "ארד" הוא מהמילה erdő (יער) או מהמילה ér (זרם).
כמחצית מתושבי העיר משתייכים לכנסייה הקתולית.
כאחוז אחד מאוכלוסיית העיר הם צוענים.
לפי ממצאים ארכאולוגיים, אזור ארד היה מיושב לפני 50,000 שנה.
ארד מוזכרת במסמכים מ-1243. בשנת 1543, בתקופת כיבוש הונגריה על ידי האימפריה העות'מאנית, לאחר נפילת מבצר סקשפהרוואר הסמוך בידי הטורקים, נכבשה גם ארד.
הטורקים בנו בעיר מבצר ומסגד.
ב-1648 נוצחו העות'מאנים על ידי צבא בראשות שרל החמישי , דוכס לורן ולאחר מכן שלטו ביישוב שורת שליטים הונגריים.
בתחילת המאה ה-20 הפכה ארד לרכושה של משפחת קרולי.
העיר גדלה אך עדיין שימרה מאפיינים חקלאיים עד 1972, אז גדלה חשיבותה התיירותית והוקמו בה מספר מוסדות ומתקנים תיירותיים.
בין 1991 ו-2001 צמחה אוכלוסיית ארד בשיעור הגבוה ביותר בהונגריה (כ-30%).
ב-2005 קיבלה ארד מעמד של עיר.
ב-1941 נמנו בארד 178 תושבים יהודים.
במאי 1944, מעט לאחר כיבוש הונגריה על ידי הגרמנים, (מבצע מרגרטה) רוכזו יהודי ארד בגטו, וביוני 1944 גורשו לאושוויץ.
אדן לאזאר (במקור שוורץ, 1873 – 1946) היה במאי תיאטרון, ומנהל תיאטרון יהודי-הונגרי שיצר עידן בהיסטוריה של התיאטראות בממלכת הונגריה.
אדריאנוס "ארד" סחנק (בהולנדית: Adrianus "Ard" Schenkr; נולד ב-16 בספטמבר 1944) הוא ספורטאי הולנדי בעבר, מתחרה בהחלקה מהירה על הקרח, אלוף אולימפי, בעל 4 מדליות מהן 3 מדליות זהב שהושגו באולימפיאדת סאפורו (1972), אלוף עולם ושיאן עולם.
הוא קבע 18 שיאי עולם אישיים, יותר מכל מחליק אחר בהיסטוריה ובמרץ 1971 החזיק בו זמנית ב-6 שיאי עולם מתוך 7 רשמיים.
סחנק היה למחליק הראשון ששבר את גבול 2 דקות ב-1500 מטר ואת גבול 15 דקות ב-10000 מטר.
סחנק זכה 3 פעמים באליפות העולם ו-3 פעמים באליפות אירופה בקרב רב.