tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1931 הציעו הרמן והקריסטלוגרף הצרפתי שארל-ויקטור מוגן שיטת מינוח להגדרת 230 החבורות הסימטריות המרחביות שזכתה לכינוי "סימון הרמן-מוגן".
ב-1935 יצא לאור הספר בן שני הכרכים "טבלאות בינלאומיות לקביעת מבני הגביש" (Internationale Tabellen zur Bestimmung von Kristallstrukturen), ספר שלו תרמו 18 קריסטלוגרפים, והיה הפרסום הקריסטלוגרפי הראשון שהיה פרי מאמץ בינלאומי.
קרל הרמן היה העורך הראשי.
בספר זה אומצה שיטת המינוח שהציעו הרמן ומוגן.
ב-1946, בזמן ההכנות להקמת האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה, היה הרמן שותף לוועדה שמושבה היה בלונדון, שהייתה אחת מוועדות האיגוד, ועסקה בהכנת הפרסום, "טבלאות בינלאומיות לקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן" (International Tables for X-ray Crystallography), שהכרך הראשון שלו יצא ב-1952, שהיה במידה רבה מבוסס על הספר שיצא לאור ב-1935.
כשעלתה המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה התנגד הרמן להגבלות הפוליטיות שהוטלו על משרות אקדמיות, ופרש ממשרתו על מנת לעבוד כפיזיקאי בחברת אי גה פארבן בלודוויגסהאפן, שם המשיך במחקריו הקריסטלוגרפיים וחקר את נושא הסימטריה במרחבים מרובי ממדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה עזרו הרמן ואשתו אווה להסתיר יהודים ולסייע להם להימלט, בשל פעולותיהם אלו נאסרו אווה וקרל הרמן, והרמן אף נידון למוות.
מכיוון שהיה מדען ידוע והיו לו חברים בעלי השפעה בממשל לא בוצע גזר הדין מעולם.
לאחר המלחמה הרצה הרמן לזמן קצר באוניברסיטת דרמשטט, ואז, ב-1947, קיבל את הקתדרה החדשה לקריסטלוגרפיה שהוקמה באוניברסיטת מארבורג.
בהמשך הרמן שימש מנהל מכון הקריסטלוגרפיה במקום עד מותו.
הרמן היה חבר באגודת הידידים (הידועה יותר כדת הקוויקרים) והקדיש זמן רב לקדם את ההבנה הבינלאומית.
ב-1976 הכריז יד ושם על אווה וקרל הרמן כחסידי אומות העולם.
באוגוסט 1994 קבעה החברה הקריסטלוגרפית הגרמנית (DGK) את מדליית קרל הרמן, הפרס היוקרתי ביותר של הארגון, לחלוקה בעבור תרומות בולטות למדע הקריסטלוגרפיה.
קרל הרביעי (בצ'כית: .Karel IV, בגרמנית: .Karl IV, בלטינית: Carolus IV; 14 במאי 1316 - 29 בנובמבר 1378) שנולד בשם ואצלב, היה המלך השני של בוהמיה מבית לוקסמבורג וקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
קרל היה בנו הבכור ויורשו של יוהאן מלוקסמבורג, שמת ב-26 באוגוסט 1346 ובכך ירש את רוזנות לוקסמבורג ואת הכתר של בוהמיה.
ב-2 בספטמבר 1347 הוכתר קרל כמלך בוהמיה.
ב-11 ביולי 1346 בחרו בו הנסיכים הבוחרים כ"מלך הרומאים" (rex Romanorum) בניגוד ללודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-26 בנובמבר 1346 הוכתר קרל בבון.
אחרי שיריבו מת, הוא נבחר שוב ב-17 ביוני 1349 והוכתר ב-25 ביולי כמלך הרומאים.
ב-6 בינואר 1355 הוכתר קרל גם כמלך איטליה וב-5 באפריל כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
עם הכתרתו למלך בורגונדיה, שהתעכבה עד 4 ביוני 1365, נהפך קרל לשליט הישיר של כל ממלכות הקיסרות הרומית הקדושה.
קרל נולד ליוהאן מלוקסמבורג ואליזבת מבוהמיה, בתו של וצלאב השני, מלך בוהמיה בפראג בשם ואצלב, שמו של אביה של אליזבת ומלך בוהמיה.
בהכתרתו הוא בחר בשם המלכותי קרל אחרי ששהה בצרפת בחצרו של דודו שארל הרביעי, מלך צרפת.
קרל קיבל חינוך צרפתי והיה בקיא ב-5 שפות: לטינית, צ'כית, גרמנית, צרפתית ואיטלקית.
כאשר נלחם לצד אביו באיטליה ב-1331 הוא רכש ניסיון קרבי.
החל מ-1333 הוא ניהל את הארצות של הכתר הבוהמי בשל העדרו ומאוחר יותר החלשות ראייתו של אביו.
קרל קיבל את התואר מרגרייב מוראביה, התואר המסורתי של יורש העצר, בשנת 1334. כעבור שנתיים הוא שלט בטירול בשם אחיו יאן יינדריך, מרקיז מוראביה ועד מהרה היה מעורב במאבק על השליטה ברוזנות זו.
בתחילה היה קרל הרביעי בעמדה מאוד חלשה בגרמניה.
לעיתים כונה בלעג "מלך הכמרים" (Pfaffenkönig) בשל הסיבות לבחירתו.
בישופים רבים וכמעט כל הערים הקיסריות נותרו נאמנים ללודוויג מבוואריה.
גרוע מכך, קרל תמך בצד הלא נכון במלחמת מאה השנים, שבה איבד את אביו ורבים מאביריו הטובים ביותר בקרב קרסי באוגוסט 1346. קרל עצמו נמלט פצוע משדה הקרב.
מלחמת אזרחים בגרמניה נמנעה כאשר לודוויג הרביעי מת ב-11 באוקטובר 1347, אחרי שסבל משבץ מוחי בזמן ציד דובים.
בינואר 1349 פרטיזנים מבית ויטלסבאך ניסו להבטיח את בחירתו של גונתר פון שוורצבורג כמלך, אך היו לו רק מעט תומכים והוא מת ללא תשומת לב כעבור מספר חודשים.
לאחר מכן, לא ניצבו בפני קרל איומים ישירים לטענתו לכס הקיסרי.
בהתחלת שלטונו, עמל קרל להבטיח את בסיס כוחו.
בוהמיה עברה את מגפת הדבר השחור יחסית ללא נזק והעיר המשגשגת פראג הייתה לבירת האימפריה.
קרל בנה את העיר פראג לפי הדגם של פריז והקים את ה-Nové Město, העיר החדשה בפראג.
ב-1348 ייסד קרל את אוניברסיטת קארל בפראג, שנקראה על שמו.
הייתה זו האוניברסיטה הראשונה במרכז אירופה.
באוניברסיטה הוכשרו בין השאר בירוקרטים ועורכי דין.
כתוצאה מהפכתה לבירת האימפריה והקמת האוניברסיטה נהפכה העיר פראג למרכז תרבותי ואינטלקטואלי של מרכז אירופה.
קרל ניצל את קשייהם של יריביו על הכתר ונבחר בשנית והוכתר באאכן ב-25 ביולי 1349 ועד מהרה היה לשליטה הלא-מעורער של האימפריה.
מתנות והבטחות הביאו לתמיכתן של ערי הריין ושוואביה; נישואי ברית הבטיחו את תמיכתו של בית הבסבורג; תמיכתו של רודולף השני, דוכס בוואריה, הרוזן הפאלאטיני של הריין, הובטחה אחרי שנשא את ביתו אנה, אחרי שהתאלמן ב-1348.
ב-1350 ביקר את המלך בפראג הטריבון הרומי קולה די ריינצו, שדרבן אותו ללכת לאיטליה, שם המשורר פטרארקה ואזרחי פירנצה התחננו לנוכחותו.
קרל דחה בקשות אלה, שם את קולה בכלא לשנה, ואז הסגיר אותו לידי האפיפיור באביניון.
מחוץ לפראג, ניסה קרל להרחיב את אדמות הכתר הבוהמי, תוך שימוש בסמכותו הקיסרית לרכוש פייפים בשלזיה, בפאלאטין העליונה ובפרנקוניה.
המחוזות האחרונים נהפכו ל"בוהמיה החדשה", שרשרת של אחזקות שנועדו לקשר את בוהמיה עם הטריטוריות של לוקסמבורג וארץ הריין.
האחוזות הבוהמיות לא היו מוכנות לתמוך בקרל ביוזמות אלו.
כאשר ניסה קרל לקבוע את החוק הבוהמי בקרולינה המלכותית ב-1355 הוא נתקל בהתנגדות חדה.
אחרי נקודה זו מצא קרל לנכון לסגת במאמציו למרכוז ("צנטרליזיציה").
ב-1354 הוא חצה את הרי האלפים ללא צבא וקיבל את כתר הברזל של לומברדיה במילאנו בינואר 1355. באפריל של אותה שנה הוכתר כקיסר רומא בידי קרדינל.
מטרתו היחידה, נראה, הייתה לזכות בכתר הקיסרי בדרכי שלום, ובהתאם להבטחה שנתן לאפיפיור קלמנט הוא נשאר בעיר רק למספר שעות, למרות רצונם של אנשי רומא אותו ביטאו בגלוי.
אחרי שבפועל ויתר קרל על כל זכויות הקיסרות באיטליה, הוא חצה שוב את האלפים שלגנותו עמדו מילותיו המגנות של הפטרארך, אך לזכותו עמד עושר רב.
בחזרתו תפס קרל את הממשל של האימפריה, שרק החלה להתאושש מהמוות השחור, ואז הוציא את בולת הזהב של 1356 שבה הוסדרה בחירת המלך.
את מוראביה הוא נתן לאחד מאחיו, יוהאן היינריך, ואת רוזנות לוקסמבורג הפך לדוכסות ונתן לאח שני, ואצלב, מלך הרומאים.
קרל לא חדל במאמציו להבטיח טריטוריות אחרות ולחזק את המלוכה הבוהמית.
למטרה זו הוא רכש חלק מפאלאטין העליונה של הריין ב-1353, וב-1367 סיפח את לוסטיה התחתונה לבוהמיה וקנה אחוזות נוספות בחלקים שונים של גרמניה.
עם מותו של מיינהרד השלישי, דוכס בוואריה העליונה ורוזן טירול ב-1363, בוואריה העליונה נלקחה בידי בניו של הקיסר לודוויג הרביעי, וטירול על ידי רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה.
שתי תביעות אלה התקבלו על ידי קרל שהבין שאם ימותו משפחות אלה הטריטוריות יעברו לבית לוקסמבורג.
באותו זמן הובטחה לו ירושת מרקיזות ברנדנבורג, אותה הוא השיג עבור בנו ואצלב ב-1373. הוא גם זכה בחלק ניכר משטחי שלזיה, בחלקו מירושה של אשתו השלישית, אנה פון שוויידניץ, בתו של הנריק השני, דוכס שווידניצה.
ב-1365 ביקר קרל את האפיפיור אורבנוס החמישי באביניון ולקח על עצמו ללוותו לרומא; ובה בעת הוכתר כמלך בורגונדי בארל.
מסעו השני לאיטליה התרחש ב-1368, אז נפגש עם האפיפיור אורבנוס השישי בויטרבו, והיה נצור בארמונו בסיינה, ועזב את הארץ לפני סוף שנת 1369.
בערוב ימיו, התערב קרל אך במעט בענייני גרמניה מעבר להבטחת בחירתו של בנו, ואצלב, כמלך הרומאים ב-1376, ובניהול משא ומתן על שלום בין הליגה השוואבית ומספר אצילים ב-1378. אחרי שחילק את נחלותיו בין שלושת בניו, הוא מת ב-29 בנובמבר 1378 בפראג, שבה נקבר.
קרל מת משיגדון, שהייתה מחלה נפוצה אז.
לזכרו הוקם פסל בעיר ב-1848.
שלטונו של קרל הרביעי מאופיין בשינוי בטבעה של האימפריה והוא זכור כתור הזהב של בוהמיה.
הוא פרסם את בולת הזהב של 1356 שבה הסדיר את ירושת הקיסרות, וזו החזיקה כ-400 שנה.
בנוסף הוא ארגן את המדינות השונות באימפריה לקונפדרציות שחיו ביניהן בשלום.
הערים הקיסריות שגשגו עקב כך.
הקונפדרציה השוואבית-לנדפריד מ-1370 הורכבה כמעט רק מערים קיסריות חופשיות.
באותו זמן, הליגות אורגנו והונהגו על ידי הכתר וסוכניו.
כמו עם הבוחרים, הערים ששירתו בליגות אלה קיבלו פריבלגיות (זכויות יתר) כדי לסייע להן לשמור את השלום.
קרל הרביעי הבטיח את שליטתו על גבולותיה המזרחיים של האימפריה על ידי הסכמים עם בית הבסבורג ורכישתה של ברנדנבורג.
הוא גם תבע והשיג שליטה קיסרית על מדינות הצלבנים של פרוסיה וליבוניה.
קרל הרביעי הפך את פראג לבירת האימפריה, וסירב לבקשת פטרארקה לעבור לרומא.
קרל יזם מפעלי בנייה רבים בפראג, רבים מהם נושאים את שמו: אוניברסיטת קרל, גשר קרל וכיכר קרל.
מצודת פראג וקתדרלת ויטוס הקדוש (בתקופת האדריכל פטר פארלר) זכו לפיתוח רב בתקופתו.
כמו כן, מאז תקופתו של קרל, פרח תחום איור כתבי ביד בפראג.
בצ'כיה של היום קרל עדיין זוכה ליחס של "אבי האומה" (otec vlasti), תואר שנטבע לראשונה על ידי אדלברטוס רנקוניס דה אריציניו בהלווייתו.
לקרל הרביעי היו קשרים חזקים גם לנירנברג, שבין חומותיה שהה כ-52 פעמים וכך חיזק את המוניטין שלה בין הערים הגרמניות.
קרל היה הפטרון של כנסיית פראואנקירכה, שנבנתה בשנים 1352–1362 (כנראה בתכנונו והשגחתו של האדריכל פטר פארלר) ששימשה את החצר הקיסרית לפולחן בזמן שהותה בעיר.
המדיניות הקיסרית של קרל התמקדה בתחום הפעיל והמשתנה ונטשה את האידיאל הנישא של האימפריה כמונרכיה האוניברסלית של שלטון הנצרות.
ב-1353 הוא העניק את לוקסמבורג לאחיינו, יובסט ממוראביה.
הוא ריכז את מאמציו בעיקר על פיתוח כלכלי ואינטלקטואלי של בוהמיה, שבה הוא ייסד אוניברסיטה ב-1348 ועודד את ההומניסטים הראשונים.
לקרל היו חילופי דברים עם פטרארקה, אותו הזמין לבקר בפראג, אך האיטלקי הדגול קיווה שקרל יעבור לגור ברומא וישחזר את המורשת של רומא העתיקה.
ניתן למצוא תיאור מפורט של האירוע, מועשר במיניאטורות, בעותק Grandes Chroniques de France של שארל החמישי.
קרל הרביעי היה נשוי ארבע פעמים לארבע נשים שונות.
אשתו הראשונה הייתה בלאנש מוולואה (1316-1348), בתו של שארל, רוזן ולואה, וחצי-אחות של פיליפ השישי מלך צרפת.
מרגרט שנישאה ללאיוש הראשון, מלך הונגריה.
קתרינה מבוהמיה (1342-1395) שנישאה לרודולף הרביעי, דוכס אוסטריה ואוטו החמישי, דוכס בוואריה.
אשתו השנייה הייתה אנה מבוואריה (1329-1353), בתו של רוזן הפלטינט שעל הריין, רודולף השני, דוכס בוואריה ונולד להם בן אחד:
אשתו השלישית הייתה אנה משוויידניץ (1339-1362), בתם של הנריק השני, דוכס שוויידניצה וקתרין מאנז'ו (בתו של קארוי הראשון, מלך הונגריה) ולהם נולדו שלושה ילדים:
ונצל, מלך גרמניה (1361-1419), יורשו כקיסר ומלך בוהמיה.
אליזבת מבוהמיה (1358-1373) שנישאה לאלברכט השלישי, דוכס אוסטריה.
בן נוסף שמת בלידתו ב-11 ביולי 1362.
אשתו הרביעית הייתה אליזבת מפומרניה (1345/7-1393), בתם של בוגיסלאב החמישי, דוכס פומרניה ואליזבייטה מפולין, בתו של קז'ימייז' השלישי, מלך פולין.
אנה מבוהמיה (1366-1394), שנישאה לריצ'רד השני, מלך אנגליה.
זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1368-1437), קיסר, מלך הונגריה ובוהמיה וכן מרקיז ברנדנבורג.
מרגרט מבוהמיה (1373-1410), שנישאה ליוהאן השלישי, רוזן העיר נירנברג.
האסטרואיד קרולוס קווארטוס (מספר 16951)
הערך המקביל במהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה (מ-1911)
קַרְל הראשון, קיסר אוסטריה (בשמו המלא: קַרְל פְרַנְץ יוֹזֶף לוּדְוִויג הוּבֶרט גֵּאוֹרְג אוֹטוֹ מָרִיָּה פוֹן הַבְּסְבּוּרְג-לותְרִינְגֶן, בגרמנית:
בנובמבר 1918 הודיע לו ראש ממשלתו שרצוי כי "יוותר על השתתפותו בענייני המדינה", אך הוא לא הודח רשמית.
עד מותו ניסה לרכוש לגיטימציה על מנת לחזור לכס השלטון.
קרל ירש את הכתר האוסטרו-הונגרי בנובמבר 1916, בעקבות מותו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ובמהלכה של מלחמת העולם הראשונה.
הוא ניסה ללא הצלחה להביא לשביתת נשק בין מעצמות המרכז ומדינות ההסכמה דרך משא ומתן חשאי.
כדי למנוע את התפרקותה של האימפריה ניסה קרל להפוך את אוסטרו-הונגריה לפדרציה שבה לכל המיעוטים האתניים יוענק ייצוג שווה.
ניסיונות אלו כשלו ובסיומה של מלחמת העולם הראשונה האימפריה קרסה לנוכח תסיסה אזרחית שנבעה מלאומיות בדלנית כמו גם עקב מחסור חריף במזון (שהוביל למהומות), האינטרס של מדינות ההסכמה להביא לפירוק אוסטרו-הונגריה ועוד.
קרל מעולם לא הודח מכסאו, ולכן המשיך לטעון לבעלות על הכתר גם לאחר התפרקות האימפריה ויציאתו לגלות.
הוא ניסה לשוב לכס ההונגרי בשני ניסיונות הפיכה, שכשלו עקב ההתנגדות מצד העוצר ההונגרי, מיקלוש הורטי, שבפועל שלט על הונגריה.
הורטי הגלה את קרל ומשפחתו אל איי מדיירה, מושבה של הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה.
קרל נפטר עקב אי-ספיקה נשימתית באיי מדיירה, שנה אחת לאחר שהוגלה, בעודו בן 34 בלבד.
בשנת 2004 הוכרז קרל כמבורך הכנסייה הקתולית בידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
ההכרזה נבעה בעיקרה מאדיקותו הדתית של קרל בחייו וניסיונותיו להביא לסיום מלחמת העולם הראשונה, שבמסגרתם הוא פעל לצד האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר.
קרל נולד בטירת פֶּרְזֶנְבּויג (Persenbeug) שבאוסטריה תחתית, ציסלייטניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוריו היו אוטו פרנץ, ארכידוכס אוסטריה ומריה יוזפה, נסיכת סקסוניה, בתם של גאורג, מלך סקסוניה ומריה אנה, נסיכת פורטוגל, והיה אחיינו של פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה.
במקור לא היה קרל מיועד לרשת את הכתר, מצב שהשתנה לאחר סדרת משברי ירושה.
ב-1889, רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה, בנו ויורשו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, התאבד ביחד עם הברונית מרי וטסרה עמה ניהל פרשת אהבים.
ירושת העצר עברה לידי אחיו של פרנץ יוזף וסבו של הנסיך קרל, קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה.
קרל לודוויג נפטר ב-1896 וירושת העצר עברה פעם נוספת לידיו של פרנץ פרדיננד.
פרנץ פרדיננד נישא לסופיה, דוכסית הוהנברג, בת לאצולה זוטרה.
מעמדה של סופיה והתעקשותו של פרנץ להינשא לה הובילו לשפל ביחסים בין פרנץ פרדיננד והקיסר פרנץ יוזף.
לבסוף הקיסר פרנץ יוזף הכריז, כעונש על פרנץ פרדיננד, שכל צאצאיו לא יהיו בעלי לגיטימציה לרשת את הכתר.
משמעות ההחלטה של הקיסר הייתה שירושת הכתר עברה לאחר פרנץ פרדיננד לאחיו הצעיר, אוטו פרנץ, וממנו לבנו של האחרון, קרל.
אביו של קרל, אוטו פרנץ, נהג לשתות משקאות חריפים, היה אלכוהוליסט ולאורך חייו נודע במספר רומנים מחוץ לנישואיו שהובילו לשערוריות.
אמו של קרל, מריה יוזפה, הייתה לעומתו אישה קתולית אדוקה, ופעלה להרחיק את בנה מהשערוריות המשפחתיות.
עוד בילדותו של קרל נהגה אמו לקחת אותו למיסה קתולית בכנסייה מדי יום.
מכיוון שבעת שהוכר כיורש העצר העתידי היה קרל כבר נער בשנות העשרה המאוחרות לחייו, הוא היה מבוגר מכדי להישלח לקריירה מסורתית לבני אצולה בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי.
על כן הוריו הסכימו שבנם ישלח ללמוד לימודים אזרחיים באוניברסיטת קארל בפראג (הקרויה על שמו של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה).
בפראג למד קרל משפטים ומדעים פוליטיים והחל לטפח אידיאלים פוליטיים-חברתיים שהבדילו אותו מהבסיס המלוכני השמרן-אדוק.
קרל טען כי יש להביא לרפורמות לשיפור חיי האזרח הפשוט על בסיס ערכים אוניברסליים.
הוא המשיך לשמר אדיקותו עבור המסורת הדתית-הקתולית.
ב-1906 אוטו פרנץ נפטר מעגבת בגיל 41. מותו הביא לכך שקרל היה השני בסדר ירושת הכתר, אחרי דודו פרנץ פרדיננד.
עקב מות אביו והתקרבותו לירושת הכתר, הקיסר פרנץ יוזף הורה להתחיל להסדיר את חינוכו ואת סדר יומו של היורש המיועד עבור הכנתו לקראת תפקיד הקיסרות.
קרל הוצא מלימודיו באוניברסיטה ללא ההזדמנות לסיים תואר אקדמי ונשלח במהרה לשירות בצבא האוסטרו-הונגרי לפי החינוך המסורתי עבור יורשי העצר.
בשנת 1911 נישא לזיטה, נסיכת בורבון-פארמה, בתם של רוברטו הראשון, דוכס פארמה ומריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל, ולזוג היו 8 ילדים.
החתונה הוסדרה בידי פרנץ יוזף, אשר במקור שידך בין קרל וזיטה.
נישואיהם היו מאושרים והם היו דומים בדעותיהם הפוליטיות ובאדיקותם הדתית.
קרל עדיין לא קיבל חינוך סדיר בפוליטיקה השלטונית ונותר מחוץ למעשיות השלטון.
הרחקתו מלימודי המנהל והמשטר וכן מהפעילות הפוליטית בחצר המלוכה נבעה בעיקר מההנחה שהוא יוכל ללמוד זאת בעת שלטונו של פרנץ פרדיננד.
סדר הירושה השתנה כאשר ב-28 ביוני 1914 פרנץ פרדיננד נרצח בידי גברילו פרינציפ, שהיה חלק מארגון היד השחורה – ארגון טרור סלאבי-לאומני אשר נתמך בידי ממלכת סרביה.
לאחר הרצח הפך קרל ליורש העצר.
הקרע ביחסי אוסטרו-הונגריה וסרביה ומשבר יולי, שהתרחש בעקבות הרצח, כמו גם מערכת הבריתות הצבאיות בין המעצמות האירופאיות, היו מבין הגורמים הישירים שהובילו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
במסגרת המלחמה נאבקה אוסטרו-הונגריה לצד הקיסרות הגרמנית ובהמשך גם האימפריה העות'מאנית וממלכת בולגריה כחלק ממעצמות המרכז.
בהוראת הקיסר, נשלח קרל לקראת המלחמה ללמוד על המנהל הצבאי במטה הכללי האוסטרי (AOK; Armee ober kommando).
ראש המטה האוסטרו-הונגרי, קונרד פון הצנדורף, סירב לאפשר לו להתערב בתכנונים אסטרטגיים עם פרוץ המלחמה.
במקום זאת, קרל נשלח תחילה לבקר בחזית בשם הקיסר, צפה במצעדים צבאיים וחילק עיטורים.
בהמשך נשלח קרל, בהיותו בדרגת קולונל, אל קרב גליציה כקצין קישור עבור צבא הקיסרות הגרמנית.
בהמשך הוא נשלח לשרת במטה הצבא בטשן (צ'שין כפי שהיא ידועה בפולנית), תחת פיקודו של הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן.
בהמשך הועלה קרל לדרגת סגן-פילדמרשל והיה מעורב במתקפת גורליצה-טרנוב, שהייתה למתקפת נגד של מעצמות המרכז בחזית גליציה.
במהלך ההשתלטות של צבאות גרמניה ואוסטרו-הונגריה על נחלות האימפריה הרוסית, קודם נרטיב לפיו צבאות מעצמות המרכז משחררות את יהודי מזרח אירופה מעול שלטון הצאר הרוסי שכפה עליהם מגורים בתחום המושב.
בהמשך לנרטיב זה בירך קרל את יהודי העיירה צ'רנוביץ עם שחרורה מידי השלטון הרוסי (העיירה נכבשה בתחילת המלחמה בידי הצבא הרוסי) בגלויה ובה כתב: "יהודים סבלו מאוד תחת השלטון הרוסי.
האוכלוסייה היהודית פטריוטית מאד ואנו לא נשכח זאת לעולם".
במהלך מתקפת גורליצה-טרנוב נגד הרוסים בגליציה, התברר לקרל עד כמה היה הצבא האוסטרו-הונגרי תלוי במקבילו הגרמני עבור המלחמה.
לאחר הניצחון של מעצמות המרכז במתקפה, החלה הנסיגה הגדולה של הצבא הרוסי.
באביב 1916 מונה קרל למפקד הקורפוס ה-20, שהיה חלק מהארמייה ה-11 בפיקוד ויקטור דנקל בחזית האיטלקית, והשתתף עם הקורפוס שבפיקודו במתקפת טרנטינו.
ב-4 ביולי 1916 מונה קרל למפקד הארמייה ה-12 בחזית המזרחית, וב-13 באוגוסט 1916 הוא מונה למפקד קבוצת ארמיות הארכידוכס קרל (הקבוצה כללה את הארמייה הראשונה ואת הארמייה השביעית של האימפריה האוסטרו-הונגרית) בחזית המזרחית, והשתתף עימה בבלימת מתקפת ברוסילוב הרוסית.
בתחילת דצמבר 1916 הוכתר קרל למלך הונגריה בחסות פרנץ יוזף לקראת מינויו לקיסר האימפריה.
בטקס הכתרתו הוא הבטיח כי ישמר את חוקתה הקיימת של הממלכה, אשר אישרה את עקרון הדואליזם הקיסרי ובכך אישר קרל את שימור מעמדם המיוחס של ההונגרים (יחד עם זה של האוסטרים הגרמנים) בתוך המדינה הרב לאומית.
בכך ויתר למעשה על ההזדמנות להפוך את הפלך ההונגרי של המלוכה הכפולה למבנה פוליטי פדרליסטי יותר עם מעורבות רבה יותר של אוכלוסיית העמים הסלאביים.
מבקריו רואים זאת כאחת הטעויות האסטרטגיות הפוליטיות הגדולות שלו.
עם מותו של הקיסר פרנץ יוזף ב-21 בנובמבר 1916 הוכתר קרל לקיסר.
במקביל התמנה גם לגנרל-פלדמרשל, ולמפקדו העליון של צבא אוסטרו-הונגריה במהלך המלחמה.
קרל ניסה, ללא הצלחה, להפחית את ההשפעה הגרמנית על האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנים הראשונות של המלחמה, הייתה אוסטריה דיקטטורה למעשה ללא כל ייצוג עממי.
לאחר רצח פרנץ פרדיננד, הפרלמנט האוסטרי (בניגוד להונגרי) פוזר באמצעות צו חירום, מתוך חשש שלא ניתן יהיה להבטיח את פעולתו בזמן המלחמה.
במאי 1917, כינס קרל את הרייכסראט (המועצה הקיסרית; הבית התחתון של הפרלמנט האוסטרי), מהלך שנתפס כאמצעי לפיוס מבקרי השלטון, ובכך הוא החזיר את הליך הייצוג העממי.
אחת מפעולותיו הראשונות של קרל בהיותו קיסר הייתה כניסה לשיחות שלום חשאיות עם צרפת; כאשר גיסו, סיסטו, נסיך בורבון-פארמה, אחיה של אשתו, אשר היה קצין בצבא בלגיה, שימש כמתווך.
כאשר דבר השיחות הודלף באפריל 1918, התנער קרל ממעורבות במגעים עד אשר ראש ממשלת צרפת, ז'ורז' קלמנסו חשף את ההתכתבות החשאית.
הדבר גרם לאוסטריה להסתבך דיפלומטית עם בעלות בריתה ונדרשה ממנה מעורבות רבה יותר במלחמה מצד האימפריה הגרמנית בת בריתה שעליה נשענה.
באותה העת, חלק נרחב מהתסיסה האזרחית נבע ממחסור אספקה, דיכוי פוליטי, צנזורה ממשלתית, קשיי המלחמה, עיצומים מסחריים מצד מדינות ההסכמה ועוד.
בתוך הממשל עלתה השאלה לגבי האפשרות להסדיר מונופול ממשלתי על חלוקת הייבולים בין תושבי האימפריה, הצעה שנתמכה בעיקר בידי גורמים סוציאליסטים.
מספר פוליטיקאים מהאופוזיציה (כגון נשיא צ'כוסלובקיה לעתיד, טומאש מסריק) יצאו לגלות כדי להימלט מרדיפות מצד רשויות השלטון האוסטרים.
כמה צירים הועמדו לדין ונכלאו בגין חתרנות פוליטית; הסגן ססארה בטיסטי האיטלקי אף הוצא להורג באשמת בגידה.
בניגוד לכוונותיו של הקיסר, הרייכסראט המחודש הפך כעת לזירה עיקרית בהסלמות הסכסוכים הלאומיים והתפוררות המלוכה.
ממשלות הוקמו ופוזרו ללא הרף וללא בסיס פוליטי יציב בציסלייטניה.
המצב הסלים עוד יותר בקיץ 1918. המתקפה האוסטרית בחזית האיטלקית הסתיימה בסטטוס קוו, ומיצוי היכולות הצבאיות של אוסטרו-הונגריה היה ברור לעולם בכלל.
המצב הפוליטי היה לא יציב והחמיר כתוצאה ממחסור קטסטרופלי במשאבים בסיסיים.
באוקטובר 1918 נכשל המשא ומתן בין השלטון הקיסרי לבין הצירים ונציגי התנועות הלאומיות של האימפריה.
ב-16 באוקטובר, פרסם קרל מניפסט לאומי וקרא לנציגי הלאומים להקים אסיפות לאומיות בארצותיהם בתוך האימפריה.
כוונת הקיסר הייתה להפוך את מחצית האימפריה האוסטרית למדינה פדרלית עם אוטונומיה נרחבת לקבוצות הלאומיות השונות.
עם זאת, ניסיון מאוחר זה לפדרליזציה של האימפריה ההבסבורגית כבר לא נתפס בידי רוב הבדלנים כהזמנה לרפורמה במלוכה, אלא כהזדמנות להשגת ריבונות עתידית, כאשר האפשרות להיפרד מהמלוכה הייתה למציאותית יותר.
בכך, המניפסט האיץ את קריסת סמכותה של המלוכה.
באפריל, נמנע רעב כבד של תושבי וינה רק הודות לאספקת יבולים מוולאכיה הכבושה בממלכת רומניה דרך נהר הדנובה.
אוסטריה תססה בשנים אלה כתוצאה מדרישתן של הקבוצות האתניות שהרכיבו אותה להשתחרר ממרותה ולקבל עצמאות.
דרישות אלה מצאו הד ב"ארבע עשרה הנקודות" שהציג נשיא ארצות הברית וודרו וילסון על מנת לשקם את אירופה שלאחר המלחמה.
ב-14 באוקטובר 1918 כתב מזכיר המדינה של ארצות הברית רוברט לאנסינג לקיסר שארצו וכלל מדינות ההסכמה לא יסתפקו בפחות מעצמאות לצ'כיה, סלובקיה ועמי סרביה הדרומית (יוגוסלביה), כך שאפילו אוטונומיה לא תספק אותן.
ב-23 באוקטובר 1918 נסעה המשפחה הקיסרית להונגריה, שם המצב היה עדיין יציב יחסית לווינה, על מנת להבטיח לעצמם את המשך הנאמנות של ממשלת הונגריה.
הם התיישבו באחוזותיהם בגודולו (Gödöllö), מכיוון שהמצב התוסס בבודפשט היה מסוכן לשלומם.
ב-26 באוקטובר חזרו הזוג הקיסרי לווינה בחיפזון, לאחר שקיבלו את הידיעה כי הצבא מתמוטט.
כסימן לכך שהם לא פשוט עוזבים את הונגריה, הם השאירו בתחילה את ילדיהם שם.
באותו יום ביטל הקיסר קרל את הברית הצבאית עם הקיסרות הגרמנית, וב-27 באוקטובר מינה ממשלה חדשה עם היינריך למאש כראש ממשלת אוסטריה.
ממשלה אמפריאלית אחרונה זו איבדה למעשה את האימפריה, שכן האסיפות הלאומיות שהוקמו כבר הסדירו סמכותן מעל הרשויות המקומיות מטעם האימפריה.
ב-30 באוקטובר, אחרי שכל נציגי הלאומים האחרים הכריזו על ביטול שבועת השתייכותם למלוכה ההבסבורגית, הכריזו גם נציגי אוסטריה הגרמנית על התנתקותם מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
כתוצאה מכך, בימים שלאחר קריסת הממשל המרכזי של האימפריה פעלו בווינה שתי ממשלות: הממשלה הקיסרית בהנהגתו של לאמאש, שכמעט לא היה מסוגל להפעיל כל סמכות שלטונית שהיא, וממשלת אוסטריה הגרמנית, ישות פוליטית רפובליקנית ללא חוקה ועם גבולות לא מוגדרים רשמית.
ב-31 באוקטובר הודיעה ממשלת הונגריה שהיא מסיימת את האיחוד הפרסונלי עם הקיסרות האוסטרית, והאימפריה הגיעה למעשה לקִצה, כאשר כל קבוצה בדלנית מבססת עצמאות בשטחה על בסיס ממשל מקומי.
מכיוון שקרל סירב להתפטר, הוא שוכנע על ידי 'ממשלת הפירוק' הקיסרית תחת לאמאש לחתום על מסמך בארמון שנברון, ב-11 בנובמבר 1918, בו הוא הצהיר כי ויתר על השתתפותו בענייני המדינה.
מסמך זה סימן רשמית את סוף שלטונה של מלוכת הבסבורג.
עם היפרדות האימפריה החלו מאבקים פנימיים חדשים, ורבים מחוקי החירום לשעת המלחמה שהובילו לתסיסה האזרחית, כגון הגבלת מזון, צנזורה על התקשורת ואחרים, נותרו בספרי החוקים במדינות החדשות.
קרל וזיטה בילו את ימיה האחרונים של הקיסרות האוסטרו-הונגרית בארמון שנברון, שנתפס כמעוז האחרון של הסמכות ההבסבורגית.
כמה חדרים הוכנו בחיפזון לזוג הקיסרי, מכיוון שהדירות הקבועות של המשפחה הקיסרית היו חלק מאתר בנייה באותה העת (נקבע כי ארמון שנברון יעבור שיפוץ יסודי לאחר מותו של הקיסר הקשיש פרנץ יוזף, אך העבודות נעצרו והארמון נותר במצב חצי בנוי עקב המלחמה).
לאחר שקרל חתם על המסמך לוויתור על השתתפותו בענייני המדינה, הזוג הקיסרי איבד את תומכיהם האחרונים.
מנהיגה הרפובליקני של אוסטריה הגרמנית, קרל רנר, פנה לקרל באומרו: "מר הבסבורג, המונית מחכה."
ניסיונות ההפיכה בהונגריה להשבת הכתר
הצהרת הוויתור של קרל על סמכויות השלטון נעשתה במקביל לחתימת הסכם הכניעה הגרמני ב-11 בנובמבר 1918. קרל הודיע לקציניו שהוא משחרר אותם מחובת נאמנותם האישית אליו והודיע שהוא מעניק לעמו את הרשות להחליט לגבי צורת הממשל העתידית.
באותו יום עזבה המשפחה המלכותית את וינה.
ב-13 בנובמבר פרסם קרל הודעה זהה לעם ההונגרי.
הוא הקפיד להדגיש שלא הודח מעולם.
המשפחה המלכותית עזבה לשווייץ והתמקמה בטירת פרנז'ן (Prangins), על גדות אגם ז'נבה.
על אף הוויתור על סמכויותיו, קרל מעולם לא התפטר באופן רשמי ולא ויתר על טענתו לכתר.
ב-1921 דרש קרל משליט הונגריה, מיקלוש הורטי, ששלט כעוצר (כלומר ממלא מקומו של המלך בהיעדרו), את כתר הונגריה, בטענו שתוארו של הורטי אינו חוקי כאשר יש מלך חוקי להונגריה.
הסיעה השמרנית-מלוכנית הפוליטית בהונגריה שלטה במדינה מאז 1920 וראשיה הכריזו על הקמתה המחודשת של ממלכת הונגריה, אך לנוכח שהותו של קרל בשווייץ, הורטי מונה לכהן כעוצר בהיעדר הריבון.
עם שיבתו של קרל להונגריה, שמירת העוצרות בידי הורטי נתפסה בעיני המלוכנים ההונגרים כבגידה במלוכה.
הורטי אחז בסמכויות רודניות והיה ביכולתו לפזר את הפרלמנט, למנות שרים ולפקד על הכוחות המזוינים.
הוא נסמך חוקית על תמיכת הפרלמנט בהתנגדותו להחזרת את קרל לכס המלוכה.
עוד בנובמבר 1919 הוא ארגן פגישה עם קרל בניסיון לשכנעו שלא ישוב לטעון לכתרו בבודפשט.
נראה שצעד זה נבע מאיומן של המדינות השכנות של הונגריה (צ'כוסלובקיה וממלכת יוגוסלביה שאך-זה זכו לעצמאות) לפלוש להונגריה אם יעלה קרל על כס המלוכה שם.
נוסף על השכנות המיידיות של הונגריה, ממלכת איטליה והאימפריה הבריטית התנגדו גם כן לשיבת קרל למלוכה.
חששן היה שעם שיבת קרל למלוכה תחל הונגריה לטעון מחדש לנחלותיה בגבולות שקדמו לחוזה טריאנון.
באותה העת, בשביל למנוע את התממשות הטענות הטריטוריאליות הללו, ממלכת רומניה, ממלכת יוגוסלביה וצ'כוסלובקיה היו בתהליך הקמת ברית "ההסכמה הקטנה".
שר החוץ הצ'כוסלובקי אדווארד בנש טען כי הונגריה הפכה למרכז פעילות עבור ראקציה פרו-מלוכנית, שאיימה על הסדר המדיני החדש במרכז אירופה.
במקביל לכך, היה מאבק בין תושבים הונגרים ותושבים אוסטריים על הריבונות בחבל בורגנלנד המסוכסך בגבול בין הונגריה ואוסטריה הגרמנית.
גורמים פוליטיים אזרחיים רבים ברחבי הונגריה עדיין תמכו בקרל ובשיבתו לכתר ויחדיו נודעו בכינוי "קרליסטים".
בהונגריה, התמיכה העממית במלוכה הייתה גדולה יותר מאשר באוסטריה, ונוסף על כך הממשלה ההונגרית מעולם לא הכריזה על ביטול מוסד המלוכה.
היו חברי אצולה הונגרים רבים שתמכו גם כן בשיבת קרל למלוכה, כגון אלברט אפוני.
קצינים שונים בצבא שהזדהו עם התרבות הגרמנית, כמו גם הכנסייה הקתולית, תמכו בשיבת המלוכה גם הם.
הורטי וראש הממשלה פאל טלקי ניסו לפתור ללא הצלחה את שאלת המלוכה דרך הפרלמנט במסגרת מאמציהם להביא לפשרות פוליטיות.
התסיסה האזרחית גברה עם חתימת חוזה טריאנון, שלאחריו שלח קרל מכתב חריף להורטי בו הדגיש את נכונותו לכתר לפי חוק ולפי זכות דתית.
על אף המכתב, הורטי נשאר מבוצר בעמדתו ובהמשך טען כי עדיין לא היה זה הזמן המתאים עבור השבת קרל למלוכה ההונגרית.
במהלך שנת 1920 ניסה קרל מספר פעמים להיכנס להונגריה ללא הצלחה על ידי שימוש בדרכונים מזויפים.
ב-24 במרץ 1921 ניסה פעם נוספת להיכנס להונגריה בעודו מחופש ובשימוש דרכון ספרדי מזויף שהשיג מקשר פורטוגזי.
הוא עזב את שווייץ ועבר לצרפת וממנה נסע לווינה ברכבת לילית.
משם נסע לתחנת גבול על הגבול האוסטרי-הונגרי.
קרל תכנן להיפגש עם הורטי עוד באותו היום, אך שמר על תוכניותיו בסודיות מוחלטת כך שמקורביו ותומכיו מתוך הונגריה עצמה לא ידעו על הגעתו.
קרל על כל מקרה מיהר לנוע לבודפשט וקיווה שרוב הפוליטיקאים נמצאים מחוץ לבירה עקב העובדה שהיה זה חג הפסחא באותה העת.
קרל קיווה שללא התנגדות ישירה מתוך הבירה יוכל לפעול במהרה ולהסדיר ממשלה חדשה של תומכיו.
פגישה בין קרל והורטי אורגנה לבסוף ובדלתות סגורות קרל המשיך לטעון לכתר ההונגרי והוסיף בפני הורטי כי יש לו תמיכה מצד הממשלה הצרפתית.
מאוחר יותר כתב הורטי שהציע לקרל לוודא עם ראש ממשלת צרפת, אריסטיד בריאן, שהאחרון מבטיח לשמור על ריבונותה של הונגריה לנוכח האפשרות של התערבות חיצונית אילו ישוב קרל לכתר.
הורטי עוד טען כי אם תתמוך צרפת בהונגריה יעביר בשמחה את סמכויות המלוכה לידי קרל.
הורטי הציע לקרל שייעזר בתומכיו המלוכניים להקים כוח צבאי שינוע לכבוש את וינה.
קרל יצא מבודפשט אך לא עזב את הונגריה ועם הזמן התפשטה השמועה על כך שהוא נמצא במדינה.
דיפלומטים צ'כוסלובקים ויוגוסלבים החלו ללחוץ על הורטי שיפעל נגד קרל וההנהגה היוגוסלבית אף איימה בהתערבות צבאית בתוך הונגריה.
'ההסכמה הקטנה' לחצה גם על בריטניה וצרפת שיצאו בהצהרות רשמיות לפיהן הן מתנגדות להשבתו של קרל אל הכתר ההונגרי.
בהתחשב במצב הממשלה ההונגרית החלה לפעול במהרה להוציא את קרל מהונגריה.
כוחות המשטרה ההונגרית החלו לנוע לעבר העיירה בה שהה קרל והוא לבסוף הסכים לצאת מהונגריה.
ביציאתו מהמדינה רשם מניפסט בו הדגיש את עמדתו בעניין הכתר ופרסם אותו ברחבי העיתונים.
שבועיים בלבד לאחר שיצא משווייץ כדי להשיב לעצמו את הכתר ההונגרי, קרל שב לגלותו בשווייץ.
שיבתו הקצרה של המלך הובילה למשבר פוליטי חדש בהונגריה.
היו שהאשימו את קרל, מבין יריביו הפוליטיים, בערעור ריבונותה של הונגריה, ולנוכח המשבר ראש הממשלה טלקי התפטר.
ממשלה חדשה הוקמה בראשות תומכו של הורטי ומתנגדו של קרל, אישטוואן בתלן.
כל השרים מהממשלה הקודמת שתמכו בקרל באופן כלשהו, לא הוכללו בממשלה החדשה.
חלק מהקרליסטים קידמו השתלטות צבאית בעוד הזמן היה נגדם; הפשרה הטריטוריאלית במערב הונגריה עם אוסטריה הורידה מבסיס התמיכה בהם ו'ההסכמה הקטנה' הפכה לברית צבאית רשמית.
ב-21 באוקטובר החל ניסיון ההפיכה השני, כאשר קרל טס משווייץ להונגריה ונחת בשופרון, בסיס תומכיו.
מחסור במידע לוגיסטי הוביל לעיכוב בהוצאתו לפועל של המבצע.
ממשלה מלוכנית זמנית הוקמה בשופרון בראשותו של אישטוואן ראקוצי.
בבוקר 22 באוקטובר הגיעה הידיעה על הגעתו של קרל לאוזניו של הורטי.
קרל האמין כי צרפת עדיין תתמוך בטענתו לכתר ולא תאפשר פלישה להונגריה מצד שכנותיה כדי לשמר את סדר הכוחות החדש שבוסס בסופה של המלחמה.
החל גיוס הצבא ההונגרי בראשות הורטי והקבינט בבודפשט יצא בהכרזה רשמית לפיו קרל הוא פרסונה נון גראטה (אישיות בלתי רצויה) בהונגריה.
יוגוסלביה החלה בגיוס מחודש של צבאה וצ'כוסלובקיה דרשה באופן מידי שהצבא ההונגרי יוטל תחת פיקוח מדינות ההסכמה.
במקביל לכך החלה תנועת הקרליסטים לעבר בודפשט.
ראקוצי התקשר לבתלן ודרש שהורטי יוותר על סמכויותיו.
שני ראשי הממשלות היריבות לא הצליחו להגיע לשום הסכם או פשרה ושיחתם הסתיימה במבוי סתום.
קרל התקדם עם תומכיו על מסילות הברזל במערב הונגריה לעבר הבירה ובערב 22 באוקטובר פגש אותו שר בממשלתו של בתלן והעניק לו מכתב מידי הורטי.
במכתב טען הורטי בפני קרל שהוא מוביל את הונגריה למלחמת אזרחים ושיגרום לפלישה מצד מדינות ההסכמה.
קרל היה מבוצר בעמדתו והתעלם מהמכתב.
הקרליסטים הגיעו לשערי בודפשט, שהוגנה רק בידי כוחות מתנדבים לא מאורגנים ומוצב צבאי.
בתלן התכונן לקראת נסיגת הממשלה מהבירה אך המתקפה המתוכננת של הקרליסטים על העיר מעולם לא הגיעה.
מחד היו לקרליסטים יתרון על הצבא הסדיר במספר החיילים שלהם ובתומכיהם, אך מאידך הארגון הלא-סדיר שלהם הוביל לנתק וביטול שרירותי של פקודות שונות כמו גם מאבקים בתוך ההנהגה.
אחד ממפקדי הקרליסטים בגד בקרל והחליף מחנה בפנייתו לעזרת הורטי וממשלת בתלן.
היה זה באותה העת שפרצה לראשונה התכתשות צבאית בתוך כל ניסיון ההפיכה.
באותה הנקודה קרל הורה על הפסקת אש מצד אנשיו כדי להימנע משפיכות דמים בין הונגרים.
כוחותיו של קרל החלו להתפזר ורבים עברו מחנה.
נכון ל-24 באוקטובר ניסיון ההפיכה של קרל כשל ונכפה עליו להתפטר מהכתר באופן רשמי.
לנוכח התפטרותו של קרל, מדינות ההסכמה מנעו מחברי 'ההסכמה הקטנה' לדרוש פיצויים וויתורים מהונגריה ומנעו התערבות צבאית חיצונית בתוכה.
קרל, ששהה בהונגריה, נכלא יחד עם אשתו (שהייתה הרה עם בנו השמיני) במנזר טיהאן, ומשם שוחרר אל גלותו הסופית באי מדיירה, אליו הגיע בספינת מלחמה בריטית.
משפחתו הצטרפה אליו ב-2 בפברואר 1922. הוא מת באי, כתוצאה של הצטננות, אשר התפתחה לברונכיטיס ולדלקת ריאות, אליהן הצטרפו שני אירועים של התקף לב, ונקבר שם, בעוד לבו הוסר ונקבר באחוזת הקבר המשפחתית של בית הבסבורג בווינה.
כיום הערכת ההיסטוריונים (וכותבים אחרים כגון הסופר אנטול פראנס) היא שקרל ניסה ככל יכולתו להציל את ארצו ועמו מתוצאות מלחמת העולם הראשונה ורבים רואים בחיוב את ניסיונו לחתור לשלום.
עם זאת שוררת תמימות דעים לגבי היותו חלש וחסר יכולת של ממש להאבק מול הכוחות שעמדו מולו.
ב-3 באוקטובר 2004 הוכרז קרל כמבורך על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
בדברי הבירוך הודגש שיתוף הפעולה שלו בחתירה לשלום תוך היענות לבקשתו של האפיפיור בזמן מלחמת העולם הראשונה, בנדיקטוס החמישה עשר.
בשנת 1911 נשא לאשה את זיטה, נסיכת בורבון-פארמה, בתם של רוברטו הראשון, דוכס פארמה ומריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
פליקס, ארכידוכס אוסטריה (1916–2011), התחתן עם אנה אאגניה, נסיכת ארנברג
קרל יעקב הֶרְבְּסְט (בבולגרית: Карл Яков Хербст; 1865, צ'רנוביץ, האימפריה האוסטרית – 2 בנובמבר 1919, סופיה, ממלכת בולגריה) היה עיתונאי, פובליציסט, ממייסדי התנועה הציונית בבולגריה, ציר מטעמה לקונגרס הציוני הראשון ובהמשך חבר הוועד הפועל הציוני הגדול.
קרל הרבסט נולד בצ'רנוביץ ורכש השכלה יסודית בעירו.
אביו, המהנדס יעקב הרבסט מונה למנהל תחנת הרכבת באדירנה והמשפחה עברה להתגורר בעיר.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) היגרה המשפחה לסופיה בירת נסיכות בולגריה וקרל הועסק בתפקידי פקידות במשרד התובע הכללי הבולגרי ובהמשך במשרד הדואר-מינהל הרכבות.
הרבסט שהיה מקורב לחוג חובבי ציון, ייסד ב-1895 בסופיה את האגודה הציונית הראשונה "פרוגרס – השחר".
בשלהי 1896 קיבל הפרופסור צבי בלקובסקי מכתב מבנימין זאב הרצל ובו פנייה לביצוע פעילות תעמולתית ציונית רשמית בבולגריה.
בלקובסקי חבר לקרל הרבסט וד"ר יהושע כלב ויחדיו ייסדו את הוועד המרכזי הציוני הראשון.
בכינוס הראשון של הוועד נבחר לתפקיד היושב ראש צבי בלקובסקי ולסגנו קרל הרבסט.
הרבסט, צבי בלקובסקי ויהושע כלב השתתפו מטעם יהדות בולגריה בקונגרס הציוני העולמי הראשון.
הרבסט היה מקורב ליוסף מרקו ברוך אשר הצטרף לתנועת "השחר".
לאחר שעזב מרקו ברוך את בולגריה, הופסקה הפצת עיתונו "הכרמל", ובעקבות כך ערכו והפיצו קרל הרבסט ויהושע כלב, את כתב העת הציוני "אברייסקי גלאס", "הקול העברי", אשר נכתב בבולגרית ובמקביל אליו את כתב העת "לה ווס דה ישראל", אשר נכתב בלאדינו.
לאחר הקמת התנועה הציונית התחולל מאבק על אופייה של הנהגת יהדות בולגריה ועל השליטה במערכת החינוך של שלה, בין חברי התנועה הציונית לבין נכבדי הקהילות השונות שכונו נוטאבלים.
קרל הרבסט היה ממובילי המאבק נגד הנוטאבלים ופעל בקהילות השונות להחדרת ערכי הציונות.
הנוטאבלים פנו לשלטונות בולגריה כדי שיסגרו את העיתונים "אברייסקי גלאס" ו"לה ווס דה ישראל" ואף הופצו כרוזים בבתי הכנסת שקראו להחרמת העיתון, אך הוא זכה לתפוצה הולכת ועולה בעיקר בקרב הדור הצעיר ברחוב היהודי.
ב-25 בדצמבר 1898 נפתחה בפלובדיב הוועידה הציונית הראשונה וקרל הרבסט נבחר ליושב ראשה.
מועד זה נחשב לתאריך ייסודה של ההסתדרות הציונית בבולגריה.
במהלך הוועידה נאם הרבסט על מצב היהודים באירופה ועל אכזבתו של העם היהודי מאביב העמים אשר פסח עליו.
הרבסט ציין כי ארץ ישראל היא הפתרון לתקומתו של העם היהודי והתשובה לאנטישמיות.
הרבסט המשיך והשתתף בוועידות הציוניות הבאות של יהודי בולגריה.
ב-28 במרץ 1904 התכנסה הוועידה הציונית הרביעית אשר עמדה בסימן הפולמוס על תוכנית אוגנדה.
קרל הרבסט אשר היה מתומכי ציוני ציון, הוביל את ההתנגדות לתוכנית ולאחר דיונים סוערים יצאה הוועידה בהצהרה שציוני בולגריה לעולם לא יבגדו במולדתם ההיסטורית.
קרל הרבסט, כשאר חבריו להנהגה הציונית היה מעורב בעימות עם הרב מרדכי אהרנפרייז בסוגיית התקנון להתנהלות יהדות בולגריה, אשר בפועל היה מאבק על דמותה של הנהגת הקהילה והוא הוכרע לטובת התנועה הציונית.
ב-1919 השתתף קרל הרבסט בוועידה הציונית ה-9 שנערכה בסופיה ובה נבחר שוב לנציג התנועה לוועד הפועל הציוני.
זמן קצר לאחר הוועידה הלך לעולמו והוא בן 54 שנים.
לימים, נקרא רחוב על שמו בשכונת תל ברוך בעיר תל אביב-יפו.
רעייתו של קרל הרבסט, מלווינה הרבסט, הייתה מראשונות הנשים שנטלו חלק בפעילות הפוליטית בבולגריה.
היא הייתה חברה בתנועה הציונית ובאגודות נשים.
ב-4 באוגוסט 1902 נערכה ברוסה הוועידה הציונית השלישית ומלווינה הרבסט הרצתה על מעמד "האישה היהודית בבולגריה".
מלווינה הרבסט ציינה כי יש לעודד את נשות הקהילה לצאת ממעגל המשפחה ומאגודות לגמילות חסדים וליטול חלק בפעילות הפוליטית בתנועה הציונית בבולגריה.
היא הציעה להקים אגודות נשים ציוניות.
בעקבות הרצאתה הוחלט לשלב את לימודי השפה העברית ואת תולדות עם ישראל בתוכנית הלימודים של בתי הספר לבנות של הקהילה.
אחיו של קרל הרבסט, יוסיף הרבסט היה פוליטיקאי, עיתונאי ופובליציסט נודע ומקורב לחוגי השמאל הפוליטי בבולגריה.
לאחר הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה הונהג בבולגריה משטר צבאי והממשלה הימנית-קיצונית בראשות אלכסנדר צאנקוב, ניצלה את ההזדמנות כדי להיפרע מגורמי אופוזיציה תוך הפעלת מיליציות חצי צבאיות.
יוסיף הרבסט נעצר על ידי משטרת סופיה ו"נעלם" במהלך מעצרו.
הוא היה נשוי לוויולטה בתו של פטקו קרבלוב.
אחותו למחצה של קרל הרבסט, רגינה זילברשטיין (1880, סופיה, נסיכות בולגריה - 1 בנובמבר 1963, מעברות, ישראל) הייתה פעילה מרכזית בארגון ויצו, יושבת ראש תא הנשים בחזית המולדת היהודית וצירה לקונגרס הציוני ה-22 שנערך ב-1946 בבזל.
קרל הנס לודי היה מרגל גרמני שפעל בבריטניה בראשית מלחמת העולם הראשונה והוצא להורג במצודת לונדון.
גוסטב קרל גוטליב הנס לודי נולד בברלין בשנת 1877 למשפחה של אנשי צבא ועובדי מדינה.
בנעוריו שאף להיות ימאי, עבר להמבורג והפך לנער סיפון, ולאחר מכן למד באקדמיה ימית.
סיים את לימודיו בה בשנת 1904, עבר בהצלחה את הבחינות לתפקיד רב-חובל אך בשל מחלה קשה לא מילא תפקיד זה ושימש בין השנים 1905 ל-1909 כקצין שני באוניות סוחר שהפליגו בין גרמניה לאיטליה.
בין השנים 1909 ל-1914 היה מדריך תיירים בהפלגות נופש בשירותה של חברת תיירות אמריקאית ורכש בקיאות בשפה האנגלית.
באוגוסט 1914, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התייצב לודי במפקדת הצי הקיסרי הגרמני בברלין והציע את שירותיו כמרגל במדינות ההסכמה שלחמו נגד גרמניה ובעלות בריתה, שנקראו מעצמות המרכז, וזאת בזכות שליטתו בשפה האנגלית.
הצעתו התקבלה והוא הופעל כסוכן של שירות המודיעין של הצי הקיסרי הגרמני.
ניתן לו דרכון מזויף, בזהות בדויה של אמריקאי בשם צ'ארלס א.
הוא קיבל הכשרה בסיסית וסכום כסף ניכר, ובמעקף דרך דנמרק ונורווגיה הנייטרליות הגיע ב-25 באוגוסט לאדינבורו בירת סקוטלנד, שם החל את פעילות הריגול שלו במעקב אחרי תנועת ספינות המלחמה בבסיס הצי המלכותי הבריטי.
לבסיס זה הייתה חשיבות אסטרטגית רבה לבריטים.
כבר חמישה ימים לאחר בואו, ב-30 באוגוסט, עלה בידו להעביר מסר לשולחיו בגרמניה באמצעות מברק מוצפן שנשלח לשוודיה, ובו מידע על ארבע ספינות שתוקנו בנמל ועומדות להפליג לים.
בעקבות מידע זה שיגרו הגרמנים צוללת וזו הצליחה לשגר טורפדו ולהטביע את אחת הספינות הסיירת Pathfinder (מפלסת הדרך).
הייתה זו הספינה הראשונה שהוטבעה אי פעם בטורפדו ששוגר מצוללת.
בהמשך הצליח לודי להעביר מידע על תנועת הספינות בנמל ליברפול, הנמל השני בגודלו ובחשיבותו בבריטניה.
מברקיו של לודי לשולחיו נכתבו בגרמנית ולא היו מוצפנים.
הדבר התגלה לאנשי הצנזורה של הדואר והם הודיעו על כך ל-MI5, שירות ביטחון הפנים הבריטי.
הוצא צו למעצרו והוא התגלה על ידי בלשי הסקוטלנד יארד כשהוא מתאכסן במלון בעיר קילארני ( Killarney) באירלנד והם עצרו אותו ב-2 באוקטובר.
הוא התעקש לטעון שהוא אמריקאי, אך בחדרו התגלו מסמכים מרשיעים על פעולות הריגול שלו.
לודי הובל ללונדון והועמד לדין באשמת ריגול בעת מלחמה, עבירה שדינה מוות.
משפטו התנהל בפני בית דין צבאי.
אב בית הדין היה קצין בדרגת מייג'ר ג'נרל ולצדו ישבו בדין שבעה קצינים בכירים נוספים.
שלושה עורכי דין ניהלו את ההגנה.
להגנתו טען לודי שלא רצה כלל להיות מרגל, אלא שמחמת בריאותו הרופפת הוא נדחה משירות קרבי.
כן הצהיר כי אינו מבקש רחמים ואינו מתבייש במעשיו.
משפטו זכה לסיקור נרחב בעיתונות הבריטית.
סניגוריו טענו שפעל באופן לגיטימי כקצין בשירות ארצו.
ב-2 בנובמבר 1914 הרשיע בית הדין את לודי וגזר עליו עונש מוות.
ב-6 בנובמבר 1914 הובא לודי למצודת לונדון, הועמד בפני כיתת יורים בת שמונה אנשים ונורה למוות.
הייתה זו ההוצאה להורג הראשונה שבוצעה במצודה לאחר מאה וחמישים שנה.
לודי היה הראשון מבין אחד עשר מרגלים גרמנים שהוצאו להורג בבריטניה במהלך המלחמה.
הוא נקבר בקבר בלתי מסומן בבית עלמין במזרח לונדון.
לימים הונחה מצבה על קברו.
לפני הוצאתו להורג הוא שאל את השוטר המלווה שלו: "אני מניח שלא תלחץ את ידו של מרגל", השוטר ענה לא, "אבל אלחץ את ידו של אדם אמיץ", ורנון קל, מנהל סוכנות הריגול הנגדי הבריטית MI5, העריך את לודי והצטער על ההחלטה להוציאו להורג.
קרל הייסלר היה כנר וויולן אוסטרי.
הייסלר למד אצל יוזף הלמסברגר, מתיאס דורסט ויוזף בהם באקדמיה של "אגודת ידידי המוזיקה של וינה".
ב-1841 התקבל לתזמורת האופרה של וינה ומשנת 1843 היה חבר גם בתזמורת החצר הקיסרית.
החל ב-1849 ניגן כינור שני ברביעיית לאופולד יאנזה.
יוזף הלמסברגר הבן, בנו של מורו, הקים רביעייה ופיטר את קרל הייסלר כדי לצרף אותו לקבוצתו.
הקבוצה החדשה נקראה רביעיית הלמסברגר.
הייסלר לימד בקונסרבטוריון של וינה, ובין תלמידיו היו יוליוס וינקלר, ארנולד רוזה, האנס וסלי ופרנץ שאלק.
הייזלר היה המנהל הראשון של האגודה התזמורתית של אגודת ידידי המוזיקה בווינה (1869), מי שבנתה את המוזיקפראיין הווינאי.
מחליפו בתפקיד היה אנטון רובינשטיין (1871) והבא אחריו יוהנס ברהמס.
קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה (בשוודית: Karl X Gustav; 8 בנובמבר 1622, טירת נישופינג – 13 בפברואר 1660, גטבורג), היה מלך שוודיה משנת 1654 עד מותו.
תקופת שלטונו אופיינה במלחמה, והוא בילה את רוב זמנו כמפקד הצבא השוודי בקרבות מול פולין, גרמניה ודנמרק.
הצבא תחת פיקודו נודע כחזק במיוחד, וכבש את הארצות הבלטיות.
בכך ייסד המלך את "שוודיה הגדולה" (האימפריה השוודית), שכללה את רוב האזורים היבשתיים שמסביב לים הבלטי ופינלנד, כמו גם את צפון ומרכז נורווגיה ואף שטחים בגרמניה, וכך הפך את הים הבלטי למעין "אגם פרטי" של שוודיה.
זהו הישגו החשוב ביותר של קרל העשירי גוסטב.
המלך קרל העשירי גוסטב היה הבן של יוהאן קזימיר, רוזן פפאלץ-קלבורג ושל קתרינה משוודיה, רוזנת פפאלץ-קלבורג, בתו של קרל התשיעי, מלך שוודיה.
ב-24 באוקטובר 1654 נישא להדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ.
קרל העשירי גוסטב חידש את בית ויטלסבאך בשוודיה, ייסד את שושלת בית פפאלץ-צווייבריקן כבית המלוכה השוודי והיה המלך הראשון באימפריה השוודית ("עידן המעצמה הגדולה"; משוודית Stormaktstiden), שנוסדה בתקופתו, אותה ירשו בנו קרל האחד עשר וכן נכדו קרל השנים עשר.
קרל העשירי גוסטב נולד ב-8 בנובמבר 1622 בטירת נישופינג.
הוריו מצאו מקלט בשוודיה לאחר מלחמת שלושים השנים, ומעולם לא שבו לארץ מולדתם.
כך גדל קרל העשירי גוסטב בשוודיה וחונך כשוודי, תחת פיקוחו של הלורד קנצלר הגבוה של שוודיה אקסל אוקסנסטירנה.
ממחנכו, המלך הצעיר גדל גם על המסורות הגרמניות, למד את השפה הגרמנית כשפת-אם שנייה וכן למד את יחסי הכוחות והאינטרסים האישיים החזקים ברייך הגרמני, בין היתר בשל טענות הירושה של משפחתו.
זאת, מאחר שלאחר מותו של המלך גוסטב השני, יוהאן קזימיר, רוזן פפאלץ-קלבורג ומשפחתו זכו ליחס עוין וקר מביתו כריסטינה, כך שמעמדו של הפלטין הצעיר היה לוט-בערפל כבר מההתחלה.
הוא היה גם יורש העצר וגם גרמני גולה בו-בזמן.
לכן, כבר מהילדות, הוא למד לנתב את דרכו בינות דרכים לא ברורות.
לאחר שסיים את לימודיו בבית, החל ללמוד קרל העשירי גוסטב מספר חודשים באוניברסיטת אופסלה, ומשלהי 1638 החל בלימודים מחוץ למדינה, עד חזרתו לשוודיה בסתיו 1640. את רוב זמנו בלימודים מחוץ לשוודיה העביר קרל בצרפת, ובעיקר בבית המשפט המלכותי בפריז.
השתתפות במלחמת שלושים השנים (1641–1650)
לאחר שובו מהלימודים בפריז, נתקל קרל בקשיים רבים.
הסתירות בין אקסל אוקנסטיארנה לבית פפאלץ-צווייבריקן התהדקו.
יוהאן קזימיר תמיד היה חבר בחוגים שונים, אפילו בתוך המועצה, ובתוך חוגים אלו החלה להתפתח תנועת התנגדות נגד האריסטוקרטיה של ה"עוצר המלכותי" (משוודית: förmyndarstyrelsen).
קרל היה יורש עצר אפשרי לכס המלוכה לאחר כריסטינה, אך העוצר המלכותי עמד בסירובו לכך לאורך זמן ארוך מאוד.
לבסוף, בקיץ 1642, יצא קרל למסע צבאי בגרמניה, שם למד להילחם תחת פיקודו של פילדמרשל לנארט תורסטנסון.
הוא השתתף בקרב על לפציג ב-1642 ובקרב על ינקאו ב-1645, כשבין לבין השתתף גם ב"רכבת לדנמרק" (משוודית: Tåget mot Danmark) ב-1643-1644, שבה הבין כי הארץ הזאת יכולה להיכבש גם מדרום.
בשנת 1645 חזר קרל לשוודיה, ובכך נוצר מצב חדש: הוא ביקש לזכות באהבתה של בת דודתו כריסטינה.
במשך מספר שנים הלך הנושא והתפתח, וקרל נהפך יותר מאי-פעם לדמות בכירה מאוד בקרבות הפוליטיים.
לבסוף דחתה כריסטינה את הצעתו, אך נתנה לו פיצוי.
בינואר 1648 היא מינתה אותו לגנרליסימו (מפקד הצבא) השוודי בגרמניה.
אמנם הוא לא יכול היה להשיג שם השגים רבים עד חוזה השלום שנחתם כמה חודשים אחרי, באוקטובר 1648, אך עם זאת הוא זכה להוביל את ה"צבאות המגויסים הגדולים" (משוודית: De stora värvade arméernas) וגם לקחת חלק במשא ומתן המורכב על הסכם השלום "הביצועי", שהושלם בנירנברג ביוני 1650.
בזמן שעסק קרל בלהשפיע על השלום בנירנברג, החלה המלכה כריסטינה להכין את הקרקע לקראת העברת הכתר לבן דודה, על אף התנגדותה החריפה של האצולה למהלך, והפיכתו ליורש העצר החוקי.
זאת בעקבות החלטתה של המלכה לוותר על כתרה.
יש לציין, שבעקבות טענות לכתר של בני אצולה שונים, נאלץ קרל לשהות באי אלנד עד שקראה לו המלכה להכתרתו.
המהלך קרה לבסוף בבוקר 6 ביוני 1654. המלכה כריסטינה הביאה לאופסלה את כתרה, ופרשה מהכתר, ועוד באותו היום הוכתר קרל למלך שוודיה בשם קרל העשירי גוסטב.
לפני עלייתו של קרל העשירי גוסטב לכתר, היה לו ילד לא-חוקי ממרתה אלרטס, ביתו של חבר מועצה מסטוקהולם, בשם גוסטב קרלסון (בשוודית: Gustaf Carlson).
לאחר ההכתרה, מיהר קרל להתחתן.
באוקטובר 1654 התחתן קרל עם הדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ (Hedwig Eleonora of Holstein-Gottorp).
לנישואים היו משמעות פוליטית, שכן בכך דוכס הוסטיין נהפך לבעל ברית נגד דנמרק.
בנובמבר 1655 נולד בנם היחיד של הזוג המלכותי, קרל, שלימים הפך למלך קרל האחד עשר.
אל מול קרל, עכשיו כמלך, ניצבו אתגרים קשים ומורכבים.
היה חשוב לבסס (ולהצהיר) את כוחו של הריבון החדש, גם כלפי פנים וגם כלפי חוץ.
כלפי פנים, היה על המלך הטרי לבסס את הקשרים עם האזורים החדשים שנכבשו עם ארץ המוצא, כמו גם להקים מחדש את הממשל באזורים אלו, הן מבחינה תקציבית והן מבחינה צבאית, וכן להתמודד אל מול האתגרים השלטוניים שצצו בעקבות המלחמה.
בו-זמנית, כלפי חוץ, היה עליו לפתור משברים צבאיים ולבסס את הכוח הצבאי של הממלכה כלפי מדינות עוינות.
בנוסף, היה על קרל לייצר מדיניות שתעמיד את האינטרסים הצבאיים השוודים בראש מעייניה.
האם קרל עשה זאת, אנחנו לא יודעים.
אין ספק שהממשלה שלו נעה בכיוונים אחרים.
כבר אחרי שנתו הראשונה כמלך, בקיץ 1655, הוביל קרל את שוודיה למלחמה נגד פולין.
קרל השלושה עשר (בשוודית: Karl XIII; 7 באוקטובר 1748 – 5 בפברואר 1818) היה מלך שוודיה מ-1809 ועד מותו ומלך נורווגיה מ-1814 ועד מותו.
הוא היה בנם השני של אדולף פרדריק, מלך שוודיה ושל רעייתו, לואיזה אולריקה מפרוסיה, אחותו של פרידריך השני, מלך פרוסיה.
אף על פי שהוא ידוע בשוודיה כקרל השלושה עשר, הוא למעשה המלך השוודי השביעי ששמו היה קרל, עקב העובדה שאחד מקודמיו, קרל התשיעי, מלך שוודיה (מלך בשנים 1604–1611), אימץ את המספור הנ"ל על פי היסטוריה אגדית של שוודיה.
בהיותו בן ימים ספורים קיבל הנסיך קרל מינוי של גרנד-אדמירל.
הוא תואר כרקדן טוב במסגרת תיאטרון החובבים של חצר המלכות.
על פי המדווח, לא היו לו יחסי קרבה עם אמו.
המלכה גילתה העדפה לילדיה הצעירים יותר, סופיה אלברטינה ופרדריק אדולף.
קרל, לעומת זאת, היה הבן החביב על אביו ובאישיות של שניהם היו קווי דמיון.
הוא גם היה קרוב לאחיו גוסטב בתקופת ילדותם.
בשל היותו שני בסדר הירושה לאחר אחיו הבכור גוסטב, הוא סומן כבר מההתחלה ככלי שרת של האופוזיציה.
כבר בשנות השישים של המאה ה-18, ניסו אנשי מפלגת "הכובעים" להסיתו כנגד אחיו נסיך הכתר, בנצלם את קשרי האהבה שלו לרוזנת בריטה הורן, בתו של איש מפלגת הכובעים, אדם הורן.
לעומת זאת, גוסטב תמיד ניסה למנוע מהאופוזיציה לנצל את אחיו ומאמצים אלו הגיעו לשעת המבחן הראשונה שלהם במשבר בשנת 1768, כאשר קרל, בסופו של דבר לא אפשר למפלגת הכובעים לנצל אותו.
ב-1770 הוא ערך מסע בגרמניה ובצרפת לבדו.
לאחר מות אביו ב-1771, בעת שאחיו, נסיך הכתר, היה מחוץ לשוודיה, ניסו שוב אנשי מפלגת הכובעים להסית את קרל כנגד אחיו, אז כבר המלך גוסטב השלישי ואמו, לואיזה אולריקה, ניצלה זאת כדי לקבל את זכויותיה כמלכה-האלמנה בסיועם של אנשי מפלגת הכובעים.
עם עזיבתה של המלכה לפרוסיה, ועם שובו של גוסטב השלישי לשוודיה, הצליח זה האחרון להעביר את קרל לצדו.
ב-1772, שיתף קרל פעולה עם אחיו בהפיכה שהוא ביצע נגד הפרלמנט.
הוטלה עליו המשימה לנצל את קשריו במפלגת הכובעים כדי לנטרל אותה ולהבטיח את נאמנותם של המחוזות הדרומיים של שוודיה באמצעות שימוש בכוח צבאי, משימה שביצע בהצלחה.
כאות הערכה לפועלו, הוענק לו התואר דוכס סדרמאנלנד.
כבר משלב מוקדם היה קרל חלק מתוכניותיה של אמו להסדיר נישואים פוליטיים לילדיה.
על פי בקשת אמו, היה אמור להינשא לאחייניתה, בת דודתו, פיליפינה מברנדנבורג-שוודט, תוכנית לה נתן את הסכמתו ב-1770. עם זאת, סירבה הממשלה לנהל על כך משא ומתן בשל העלויות הגבוהות הצפויות.
ב-1772 לאחר עלייתו לכס המלוכה של גוסטב השלישי, ולאחר ההפיכה שבעקבותיה עברה שוודיה למשטר מונרכי אבסולוטי, שם גוסטב השלישי קץ לתוכניות אלה בניגוד לדעתה של אמו והחל לנהל משא ומתן על נישואי קרל עם בת דודתו, הדוויג אליזבת שרלוטה מהולשטיין-גוטורפ.
בשל העובדה שנישואיו של המלך לא באו לידי מימוש, הוא שאף להטיל על אחיו את משימת הבאת היורש לכתר.
באוגוסט 1773 הביע קרל את הסכמתו לנישואים ושנה לאחר מכן התקיים טקס הנישואים.
לאחר הריון שווא של הנסיכה הדוויג ב-1775, הצליח המלך לממש את נישואיו.
הזוג המלכותי חי בנפרד והשניים ניהלו יחסים מחוץ לנישואים.
במהלך משבר הירושה של 1778, כאשר המלכה-האלמנה לואיזה אולריקה הטילה ספק בחוקיות ילדו של גוסטב השלישי, צידד קרל באחיו כנגד אמם, וזאת למרות העובדה שהוא היה זה שהביא לידיעתה את השמועות הנוגעות לחוקיות הילד, שמועות שהוא חסך מאחיו.
קרל תואר כאדם תלותי וניתן להשפעה בקלות.
מספרן הרב של פרשיות האהבים שלו הקנו לו מוניטין של אדם מופקר.
הוא היה ידוע בשל "הרמון" המאהבות שלו, שהידועות מבניהן היו אוגוסטה פון פרזן, שרלוט אקרמן, מריאנה קוסקול ושרלוט סלוטסברג.
לאחר שנות התשעים של המאה ה-18, כאשר התדרדרה בריאותו והוא סבל מסדרה של התקפי שיגרון, השתפרו יחסיו עם רעייתו והשפעתה עליו גברה.
הדוכס היה ידוע בעניין שגילה בתחום העל-טבעי והמיסטיקה והוא היה מעורב בפעילותן של כמה אגודות סתרים.
הוא גם נמנה עם הבונים החופשיים.
על פי המדווח, הוא היה לקוח של מגדת העתידות, אולריקה ארבידסון וכן גילה חיבה למתקשר הנריק גוסטב אולפבנקלו.
ב-1811, לאחר עלייתו לכס המלוכה, ייסד את "מסדר קרל השלושה עשר", מסדר אבירות שעל חבריו נמנו רק בונים חופשיים פרוטסטנטים.
בתקופת היותו דוכס הוטלו על קרל כמה משימות פוליטיות.
ב-1777 הוא כיהן כעוצר בעת שאחיו שהה ברוסיה.
ב-1780 שימש כמפקד העליון של הצבא באופן פורמלי במהלך שהותו של המלך בספא.
באותה שנה, נקב גוסטב השלישי בשמו כעוצר אפשרי במקרה שבנו יירש את כסאו בעודו קטין.
עם זאת, הוא לא מונה להיות עוצר במהלך מסעו של המלך לאיטליה ולצרפת ב-1783 – 1784. בשנים שלאחר מכן, הוא הושפע מגוסטב אדולף רויטרהולם, שהיה ממתנגדי המלך וכתוצאה מכך סר חנו בעיני אחיו.
ב-1785 הוצע לו לקבל את התואר דוכס קורלנד בתמיכתו של המלך, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל.
עם פרוץ מלחמת רוסיה-שוודיה ב-1780, שירת בהצטיינות כאדמירל בצי השוודי, בעיקר בקרבות בהוגלנד ובאלנד.
בזה האחרון יכל להשיג ניצחון אלמלא רשלנות של השני לו בסולם הפיקוד, האדמירל לילהורן.
בסתיו 1789 הביעה הנסיכה הדוויג שרלוט אליזבת את רצונה להדיח את גוסטב השלישי ולהושיב על כס המלכות את בעלה במקומו.
היא הסתמכה על החוקה השוודית משנת 1772, אותה ראתה כאמצעי טוב עבור האצולה הנאורה ובעקבות המלחמה וחקיקתו של "חוק האחדות והביטחון" להחלשת כוחה של האצולה, היא הפכה להיות הגורם מוביל באופוזיציה.
היא שיתפה פעולה עם אחיהם הצעיר של גוסטב וקרל, הנסיך פרדריק אדולף, ועם גוסטב אדולף רויטרהולם.
על פי התוכנית היה קרל אמור להיות הסמל של ההתנגדות לחוק האחדות והביטחון לכשתגיע השעה לכך.
כאשר הגיע השעה לפעול, סירב קרל לשתף פעולה וההפיכה המתוכננת לא יצאה לפועל.
לקרל היו קשרים קרובים לאופוזיציה לגוסטב השלישי, אך ספק אם הוא ידע על התוכניות לרצוח אותו או שהוא תמך בתוכניות אלה.
כעוצר, לא רצה קרל והוא גם לא היה מסוגל לנהל את ענייני המדינה.
תחת זאת הוא הפקיד את סמכויות המדינה בידי הממשלה ובידיו של יועצו הנאמן, גוסטב אדולף רויטרהולם, שהשפעתו עליו הייתה חזקה מאוד.
ארבע השנים הללו נחשבו אולי לעלובות ולאומללות ביותר בהיסטוריה של שוודיה.
רויטרהולם שימש למעשה כעוצר בפועל ללא עוררין במשך כל תקופת העוצרות.
פסקי הדין המתונים של המעורבים ברצח גוסטב השלישי משכו תשומת לב ציבורית.
המגעים להסדרת הנישואין למלך הצעיר פגעו ביחסים עם רוסיה והברית עם צרפת המהפכנית גרמו לסלידה מצדן של מעצמות אחרות.
יחסיו עם אחיינו היו לבביים, אם כי מעולם לא קרובים.
ב-1797 ו-1798 ילדה אשתו שני ילדים שמתו בלידתם.
לאחר מכן, יצאו קרל והדוויג למסע בגרמניה ובאוסטריה שנמשך עד 1799.
ב-1809 מונה קרל שוב להיות המפקד העליון במהלך שהותו של גוסטב הרביעי בפינלנד.
גם אם הוא לא היה מעורב, הוא ככל הנראה ידע על התוכניות להדחתו של אחיינו מכס המלוכה ב-1809. הוא נותר פסיבי במהלך ההפיכה ומונה להיות העוצר על ידי חברי קבוצת הקושרים לאחר שהוא היה סמוך ובטח שהמלך המודח לא נמצא בסכנת חיים.
בתחילה הוא לא היה מוכן לקבל על עצמו את הכתר, אך כאשר היה ברור שבנו של גוסטב הרביעי לא בא בחשבון לרשת אותו, הוא קיבל על עצמו להיות מלך.
ב-13 במרץ 1809 מינו אלו שהדיחו את גוסטב הרביעי אדולף את קרל כעוצר ובסופו של דבר הוא נבחר להיות המלך על ידי הפרלמנט.
בנובמבר אותה שנה הוא לקה בהתקף לב ולא היה מסוגל להשתתף בדיוני הממשלה.
החוקה החדשה שכוננה אז הקשתה על מעורבותו בפוליטיקה.
ניסיון שנעשה בשנה שלאחר מכן להגדיל את סמכות המלך, לא צלח, בשל חוסר ההחלטיות שלו ובשל מצבו הבריאותי הרעוע.
בעת עלייתו לכס המלוכה היה קרל בן 60, תשוש וחולה.
מצב זה הצריך חיפוש אחר יורש מתאים.
הבחירה הראשונה נפלה על הנסיך הדני, כריסטיאן אוגוסטוס, שעם אימוצו על ידי קרל, שונה שמו לקרל אוגוסט.
אך חודשים ספורים לאחר הגעתו לשוודיה מת הנסיך.
אחד מהגנרלים של נפוליאון, ז'אן בפטיסט ברנדוט, נבחר להיות יורשו.