tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עלילתו מתרחשת בעולם דיסטופי שבו כל היצורים החיים יכולים לשמוע את מחשבותיו של זה בזרם של דימויים, מילים וצלילים הנקראים רעש.
הסדרה נקראת על שם שורה בספר הראשון: "הרעש הוא אדם ללא פילטר, ובלי פילטר, אדם הוא פשוט תוהו ובוהו." הסדרה מורכבת מטרילוגיית רומנים ושלושה סיפורים קצרים.
בשלושת הרומנים מופיעים שני מתבגרים, טוד יואיט וויולה איידה, שנתקלים בסוגיות מוסריות שונות ובסכנות גבוהות כשבכוכב הלכת שסביבם פורצת מלחמה.
הספר הראשון "החור שברעש" (2008) מתחיל בכך שטוד נאלץ לברוח מהעיר שלו לאחר שגילה חלקת שתיקה, נקייה מרעש.
בספר השני "השקט והשאל" (2009), המתחים גוברים כשמלחמת אזרחים בין שני פלגים מנוגדים פורצת ובספר האחרון, "הסכין והרקיע" (2010), המינים הילידים של העולם החדש מורדים נגד בני האדם כשבדיוק ספינה מלאה מתיישבים חדשים אמורה להגיע לכוכב הלכת.
הסדרה זכתה כמעט בכל פרס גדול למדע בדיוני לילדים בבריטניה, כולל בפרס הגרדיאן לשנת 2008, בפרס ג'יימס טיפטרי ופרס ספרי הנוער והילדים של קוסטה.
הספר השלישי זכה במדליית קרנגי בשנת 2011. הסדרה זכתה לשבחים על התמודדותה עם נושאים כמו פוליטיקה מגדרית, גאולה, משמעות המלחמה וההבחנה הלא ברורה בין טוב לרע, הכל מושחל דרך הנרטיב המורכב והמהיר המאפיין את העלילה.
הרומן הראשון מסופר כולו על ידי טוד, השני מסופר דרך נקודות המבט של טוד וגם של ויולה והספר השלישי מסופר מנקודת מבטו של טוד, ויולה ו"השקט".
נס טוען כי הרעיון ל"כאוס מהלך" נבע מ"רעיון אחד באמת רציני ורעיון אחד טיפשי למדי": כיצד עומס מידע משפיע על בני נוער, וכיצד רוב הכלבים המדברים הבדיוניים "לעולם לא מדברים כמו...
אני חושב שכלבים באמת היו מדברים".
נס תכנן את הסדרה כטרילוגיה למן ההתחלה, והחליט לשים את נושא המעוף בספר הראשון, שאלת העריצות בספר השני ועניין המלחמה בספר השלישי.
הספר מתחיל זמן קצר לפני שטוד יואיט מגיע לבגרותו והופך לגבר.
בפרנטיסטאון טוד חונך להאמין שרעש הוא תוצאה של חיידק שנוצר על ידי הספקל שהרג את כל הנשים ושחרר רעש על הגברים הנותרים.
לאחר שגילו חלקת שתיקה בביצה, הוריו הפונדקאיים מיד אומרים לו שהוא צריך לרוץ ומשאירים לו רק את מפת העולם החדש, הודעה ושאלות רבות ללא מענה.
עד מהרה הוא מגלה את מקור השתיקה: ילדה בשם ויולה.
על השניים למהר להזהיר התיישבויות אחרות על הכנותיה של פרנטיססטאון למלחמה ולהימלט מפני אהרון, מטיף מטורף, כשראש העיר דייוויד פרנטיס מכין צבא לכיבוש.
בהמשך לאירועי הספר הראשון, הספר השני מתחיל בהפרדה בין טוד לוויולה כשהם מגלים שראש העיר הגיע לפניהם להייבן.
טוד נכלא ונאלץ לעבוד עם דייוויד פרנטיס ג'וניור כדי להתעלם מספאקל המשועבדים ואילו ויולה מתחילה להתלמד אצל מרפא ידועה, המאהבת קויל.
עם זאת, המאהבת קויל מובילה גם ארגון טרור, "השקט", כדי להחזיר ל"נשיא" פרנטיס, שמרחיק את ויולה וטוד כשהם מעורבים עוד יותר בתככי הסיעות היריבות.
בספר החותם את הטרילוגיה, מתרחשת מלחמה שמסתיימת בעולם כששלושה צבאות צועדים לתוך ניו פרנטיסטאון.
העולם החדש נמצא בתוהו ובוהו כשהספאקל והמתיישבים יוצאים למלחמה, שאותה יוזם ראש העיר פרנטיס וספאקל המורד, 1017. טוד וויולה מסרבים לוותר אחד על השני או על מה שהם מאמינים בו, אך כדי לשרוד נדרשות בחירות קשות.
הגיבורים מוצאים כי להחלטותיהם השלכות קשות, וההימור רק עולה ככל ששלושת הצדדים נלחמים על מה שהם מאמינים שנכון.
נושאים שנחקרו בספרים קודמים מובאים סוף סוף לנקודת שיא: האם גאולה אפשרית, האם חייהם של מעטים שווים את חייהם של רבים, ומה נדרש כדי לגדול בעולם מלא החלטות מפלצתיות.
נס פרסם שלושה סיפורים קצרים המתרחשים בעולם הסדרה.
"העולם החדש" פורסם לראשונה כספר להורדה בחינם ב-29 ביוני 2009; "הים הרחב, הרחב" ו"נוף השלג" פורסמו בחינם ברשת ב-16 במאי 2013. כל סיפור מיועד ליצירה נלווית לרומנים: "העולם החדש" נועד לקריאה אחרי הספר הראשון; "הים הרחב והרחב" אחרי הספר השני; ו"נוף השלג" אחרי הספר השלישי.
הסיפורים הקצרים נכללו במהדורות הרומנים בבריטניה בשנת 2013.
"העולם החדש" הוא פריקוול קצר לטרילוגיה, המפרט את האירועים שהובילו להתרסקות הספינה של ויולה על העולם החדש, לפני שפגשה את טוד יואיט.
פריקוול לרומנים, "הים הרחב והרחב" מתרחש לפני מלחמת ספאקל בימים האחרונים של כפר הדייגים הורייזון.
הסיפור מספר על מערכת יחסים בין מתבגרת כפרית לבין ספאקל מקומי.
"נוף שלג" מתרחש לאחר אירועי הספר השלישי ומסופר על ידי לי.
בסיפור, לי ווילף מצטרפים למסע מחקר של מתיישבים חדשים הנוסעים לגבול הצפוני של כוכב הלכת.
הטרילוגיה מתרחשת על כוכב לכת בשם העולם החדש, אשר מיושב על ידי קבוצה קטנה של מתיישבים אדוקים דתיים מהעולם הישן (אולי כדור הארץ) עשרים ושלוש שנים לפני תחילת אירועי הספר הראשון.
העולם החדש הוא ביתם של ספאקל אינטליגנטיים, כמו גם יצורי ים ענקיים.
העולם החדש יושב במקור כדי להפוך ל"דרך חיים חדשה, נקייה ופשוטה וישרה וטובה".
בפרט, המתיישבים התכוונו להקים כנסייה שתשאיר אחריה שחיתות לטובת טוהר.
עם זאת, החיידק, שנמצא באטמוספירה של כדור הארץ, הציב כמה בעיות שעצרו את התפתחות החזון הזה.
שיירת ספינות שנייה, בהנחה שהראשונה לא שרדה, מגיעה לעולם החדש בסוף אירועי הספר השלישי.
בהתחלה, ההנחה הייתה שפרנטיסטאון, המאוכלסת רק בזכרים, היא היישוב האנושי היחיד בעולם החדש, וכי כל הנקבות נהרגו על ידי מחלה שנבעה מלוחמה ביולוגית במהלך המלחמה נגד המינים האינטליגנטים של העולם החדש, המכונים ספאקל (Spackle).
עם זאת, הטענה הוכחה כשקר עם גילוי ההיסטוריה האמיתית של העיר.
לקראת סוף הספר הראשון, מתגלה כי כל נשות פרנטיססטאון נהרגו בפעולה של אי שפיות לאחר מלחמת הספאקל, שהונעה על ידי ראש העיר (פרנטיס) וכומר מטיף מטורף (אהרון).
הגברים בעקבות ראש עיריית פרנטיססטאון כיוונו במקור להשתלט על העולם החדש כנקמה על היותם מבודדים על פשעיהם, וקיבלו את ראש העיר פרנטיס כמנהיגם המוחלט.
עם סיום הסדרה אינספור חסידיו של פרנטיס נהרגים, במלחמה האפוקליפטית האחרונה נגד הספאקל.
אינספור ספאקל נהרגים אף הם, אם כי הקורא מקבל תובנות עמוקות הרבה יותר באורח חייהם וארגונם, בעיקר מקיף את קולותיהם הסמכותיים של "השמיים" והשקט.
כעת המלחמה נמצאת בידיו של פרנטיס ומשרתת כעת לא כל כך את מטרת הנקמה על מעשים קודמים, אלא את השובע של רצונו המגלומני לשליטה מוחלטת על כוכב הלכת.
ברם שליטה זו גובה מחיר של ידע מוחלט, נטל פאוסטיאני שבסופו של דבר גדול מכדי לשאת.
בהיותה היישוב הגדול ביותר בעולם החדש, הייבן היוותה המפתח המוביל של טכנולוגיה ומחקר.
ביישוב פותחה תרופה לרעש, והייתה העיר האחרונה שהשתלטה עליה פרנטיסטאון, אליה נכנעו.
בסוף הספר הראשון, שמה של העיר נקראה ניו פרנטיסטאון, וראש העיר פרנטיס קיבל במהירות את תפקיד הנשיא.
לפני כן תושבי הייבן תפסו ושמרו את ספאקל כמשרתים, כשכולם נהרגו, מלבד 1017. זה דרבן את פרוץ המלחמה שהתרחשה בספר השלישי בסדרה.
נאלץ לברוח מפרנטיססטאון לאחר שגילה 'חור' ברעש.
טוד, שהובא על ידי הוריו הפונדקאיים, בן וסיליאן, לא היה מודע להיסטוריה האמיתית של פרנטיססטאון עד לסוף הספר הראשון.
לאורך הרומנים הוא ניצב בפני החלטות מוסריות קשות, והוא מכונה "הילד שלא יכול להרוג".
הוא אינו יודע לקרוא מה שמשפיע עליו במהלך כל הטרילוגיה.
הוא כמעט מת בספר האחרון, אם כי הוא קם לתחייה אם כי נשאר בסוג של קומה.
ויולה אייד: הגיבורה השנייה של הסדרה.
ספינתה התרסקה על העולם החדש במהלך משימת סריקה שנשלחה על ידי קבוצת מתיישבים חדשים ובעקבות ההתרסקות הוריה נהרגו.
היא פוגשת את טוד כשהוא מזהה את שתיקתה (בעולם החדש, לנשים אין רעש) והם בסופו של דבר נוסעים יחד כדי להזהיר את המתיישבים הנכנסים מפני צבא ההתכנסות של ראש העיר.
בהמשך היא הופכת לאחת הדמויות המספרות החל מהספר השני.
מאנשי: מאנשי הוא כלב המחמד של טוד.
מתנה מקיליאן ליום הולדתו העשר של טוד, מחשבותיו נשמעות בשל חיידק הרעש.
הוא חברו הקרוב ביותר של טוד, ועוקב אחרי טוד ללא תנאי לאחר שהם בורחים מפרנטיססטאון.
הוא מת באופן טרגי בידי המטיף אהרון.
בן מור: בן הוא אביו המאמץ של טוד שהיה חבר של אמו.
הוא וסיליאן גידלו את טוד ועזרו לו לברוח כשגילה שאפשר לברוח מהרעש.
מאוחר יותר הוא הצטרף אליו מחדש ואמר לו ולויולה את האמת על פרנטיסטאון.
הוא מקור גדול לתקווה עבור טוד, והוא בסופו של דבר מונע ממנו להיות כמו ראש העיר.
כמו ראש העיר פרנטיס, הוא יכול לשמוע את כל הרעש בעולם, אם כי הוא נשלט יותר.
1017 / השקט: ספאקל שגדל מבוית בהייבן.
הוא מוצג בספר השני בסדרה.
כשבוי בצבא "השקט", 1017 כועס ונוקם ומפנה את השנאה הזו לטוד (המוכר לו בכינוי "הסכין") בשל חוסר הפעולה של טוד על אמונותיו המוסריות.
מאוחר יותר נודע בשם 'השקט' כשהוא מגיע להתיישבות ספאקל, בסופו של דבר הוא מוביל מרד נגד המתיישבים האנושיים.
ראש העיר פרנטיס: האנטגוניסט הראשי של הסדרה.
הוא המוח שעומד מאחורי ההשתלטות, ומאוחר יותר הופך לנשיא העולם החדש.
הוא כריזמטי ומניפולטיבי ביותר, לעיתים קרובות בוחר לשחק במשחקי מוח במקום לנקוט בכוח אכזרי.
הוא לומד לשלוט ברעש שלו ואף יכול להשתמש בו כנשק.
למרות אכזריותו, נושא רץ לאורך הטרילוגיה הוא האם ניתן לגאול אותו או לא.
הוא הופך לאוכל למפלצות ים לאחר שהצליח לשמוע כל רעש בכוכב הלכת וזה משגע אותו.
היא מקימה מחנה הרחק מהייבן, המחויבת להוריד את ראש העיר פרנטיס מהשלטון.
היא מגייסת את עזרת ויולה ומראה לחבריה כיצד להפעיל פצצות תוצרת בית.
אף על פי שהיא לא נוקטת בעינויים, היא מניפולטיבית ומחושבת כמו ראש העיר פרנטיס.
בזמן שהיא מכנה את עצמה לוחמת חופש, חברי הארגון מתייגים אותה כטרוריסטית.
למרות היותה ראש ארגון עם כוונות צודקות, היא מוכנה לעשות הכל כדי לסיים את משטרו של ראש העיר, גם במחיר של הקרבת נפשות, כולל שלה.
בסופו של דבר היא מפוצצת את עצמה.
דייוי פרנטיס: בנו של ראש העיר פרנטיס.
הוא מתחיל כאנטגוניסט, אך ככל שמתקדם הסיפור הוא מתגלה כחושק בשבחו ותשומת ליבו של אביו, דבר שהוא ממעט לקבל.
הוא גם הופך לידידותי יותר עם טוד ומחזיר את ספר אמו הגנוב.
במהלך עימות בין ראש העיר לטוד, דייווי מנסה להתערב אך טוד מאיים לירות בו אלא אם כן ראש העיר ייסוג.
ראש העיר מגלה שבכל מקרה לא יהיה אכפת לו ויורה בעצמו בדייווי.
הוא מת בבקשת סליחתו של טוד, וחשף כי ירה בבן.
השמיים: מנהיג הספאקל שמסוגל לשמוע את כל הרעש של האוכלוסייה שלהם.
הוא נהרג על ידי ראש העיר פרנטיס במהלך שיחות השלום והעניק את הנהגתו ל-1017.
לדייווי פרנטיס היה שם חלופי, דדפול (Deadfall).
ליונסגייט רכשה זכויות ההפצה ברחבי העולם לעיבוד קולנועי לטרילוגיית "כאוס מהלך", שתופק על ידי חברת ההפקות Quadrant Pictures של דאג דייויסון.
אליסון שרמור ודייסון נשכרו כמפיקים, דאג לימן ביים ודייזי רידלי לוהקה להשתתף בסרט לצד טום הולנד, מאדס מיקלסן וניק ג'ונאס.
את התסריט כתבו נס, צ'ארלי קאופמן וג'ון לי הנקוק; הצילומים החלו באוגוסט 2017 במונטריאול.
תאריך השחרור המקורי נועד להיות 1 במרץ 2019, אולם זה נדחה ל-22 בינואר 2021 כדי לאפשר צילומים נוספים.
בסופו של דבר, הסרט יצא לאקרנים ב-5 במרץ 2021.
כאוס היא סדרת דרמה בריטית, המבוססת על המיתולוגיה היוונית, שנוצרה ונכתבה על ידי היוצרת צ'ארלי קובל עבור שירות הזרמת המדיה נטפליקס.
הסדרה עלתה לשירות ב-29 באוגוסט 2024.
באוקטובר 2024, נטפליקס ביטלה את הסדרה לאחר עונה אחת בלבד.
הסדרה ממקמת את אלי המיתולוגיה היוונית בעולם המודרני, כאשר זאוס, אל הברק ומלך האלים הכל-יכול לכאורה, מגלה בוקר אחד שהוא מתחיל להזדקן ומשתכנע כי נפילתו קרובה מתמיד.
תחת עלילה זו משולבים סיפורים מוכרים מהמיתולוגיה, כמו סיפורם של אורפיאוס ואורידיקה, מינוס מלך כרתים וביתו אריאדנה, דדלוס ואיקרוס, ועוד, אלא שהסיפורים המוכרים זוכים לפרשנות שונה מהמקובל ויוצרים תפניות חדות בעלילה.
הסדרה מתוארת כ"עיבוד מחודש קומי שחור ומודרני למיתולוגיה היוונית, החוקר נושאים של פוליטיקה מגדרית, כוח וחיים בעולם התחתון".
ג'ף גולדבלום – זאוס, אל הברק ומלך האלים.
אדם גא ויהיר שמסתיר את חוסר-ביטחונו ונקמנותו שרק מתגברים לאור חששותיו ממפלתו הקרבה.
ג'נט מק'תיר – הרה, מלכת האלים ואשתו של זאוס.
אלת הנישואין, האמהות והלידה, שלה כוח השפעה ייחודי, ההולך ומתערער, על בעלה.
דייוויד ת'יוליס – האדס, אל השאול והמתים, שהולך ומאבד בסתר את אחיזתו בממלכתו ובמתים עליהם הוא מופקד.
קליף קרטיס – פוסידון, אל הימים, האוקיינוסים, הסוסים ורעידות האדמה.
אדם נהנתן שמסרב להכיר באחריותו ולדאוג לבני האדם.
נבהאן ריזוואן – דיוניסוס, אל היין וההילולה ובנו המרדן של זאוס, שמרדנותו מובילה אותו לעימות חזיתי מול אביו.
דבי מזר – מדוזה, גורגונה ואהובתו לשעבר של פוסידון, שביכולתה לאבן במבטה את כל המביט בה.
אורורה פרינאו – אורידיקה / "רידי"
ליילה פרזאד – אריאדנה / "ארי"
ב-10 ביוני 2018, נמסר כי נטפליקס הזמינה מהיוצרת צ'ארלי קובל סדרת דרמה על בסיס המיתולוגיה היוונית.
עוד נמסר כי קובל תהיה אמונה על כתיבת התסריט וכי על הפקתה בפועל יופקדו נינה לדרמן, טניה סגאצ'יאן וג'ון וודוורד.
ב-29 ביוני 2022, נמסר על ליהוקו של צוות השחקנים המלא של הסדרה, בראשם יו גרנט, ג'נט מק'תיר, דייוויד ת'יוליס וקליף קרטיס כארבעת אלי האולימפוס הראשיים.
ב-13 ביולי 2022, נמסר כי את גרנט יחליף ג'ף גולדבלום, לאחר שזה האחרון נאלץ לפרוש מהפקת הסדרה בעקבות אילוצי לוחות זמנים.
ב-22 באוגוסט 2022, נמסר על ליהוקה של דבי מזר לדמותה של מדוזה.
צילומי הסדרה החלו באוגוסט 2022, בספרד.
בביקורת שנכתב באתר "Tvbee" על ידי מיכל ישראלי, הסדרה תוארה כפרויקט של צ'ארלי קובל, המשלב את סיפורי המיתולוגיה היוונית עם פרשנות מודרנית ופרטים חדשים.
ישראלי ציינה כי אף על פי שהסדרה דורשת סבלנות והתמדה כדי לפתח חיבור רגשי לדמויות, היא מציעה אסתטיקה מרשימה בזכות תקציב גבוה ושחקנים כמו ג'ף גולדבלום.
הסדרה מתובלת בהומור יבש, ומצליחה להפתיע עם התפתחות מעניינת של דמויות מפתח מהמיתולוגיה.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס באפט"א לטלוויזיה11 במאי 2025הופעת הקומדיה הגברית הטובה ביותרנבהאן ריזוואן
כַּ֫אוּכַּבַּא הוא כפר בנפת חאצביא במחוז א-נבטיה, בדרום לבנון.
ליד הכפר נמצא אתר ארכאולוגי נאוליתי, הממוקם מזרחית לכפר מג'דל בלהיץ וליד העיירה ראשיא שבבקאע.
האתר נתגלה על ידי בילו בשנת 1957, וחפירה במקום נערכה בשנת 1964.
באתר התגלו, על פני השטח, גרזני צור, מגלים, אובסידיאן, כלי בזלת וראשי חיצים המתוארכים לראשית התקופה הנאוליתית.
בנוסף, נמצאו באתר חפצי אמנות ובהם סדרה של קישוטי צור, ועליהם סימני שחיקה המעידים על שימוש.
בנוסף, נמצאו שרידי כלים חקלאיים כמו מעדרי בזלת המתוארכים לאלף ה-6 לפנה"ס או אף קודם לכן.
נראה שמקורם של כלים אלו באתר אחר, שטרם נתגלה.
עלי סמית, המיסיונר האמריקאי שהשתקע בלבנון, מציין ב-1838 כי במקום מתגוררת אוכלוסייה מעורבת של מרונים ודרוזים.
בשנת 1875, חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר, וכתב שרוב תושביו מרונים.
הוא ציין כי סביב הכפר יש מטעי תות.
ב-9 במאי 1978, אירעה בכפר היתקלות בין חמושים של אש"ף לבין כוח יוניפי"ל נורווגי.
הכוחות הנורווגים הראשונים הגיעו ללבנון כחודש וחצי קודם לכן, ב-25 במרץ 1978. היתקלות זו, שראשיתה בירי אש"ף על החיילים הנורווגים, התפתחה לכדי קרב שנמשך שישה שבועות.
בקרב נפצע חייל נורווגי אחד באופן קל.
מספר ההרוגים הפלסטינים שנוי במחלוקת: לפי אש"ף, נהרג בהיתקלות חמוש אחד ונפצע חמוש אחד, בעוד שהנורווגים דיווחו על 8 חמושים פלסטינים הרוגים.
ב-18 במרץ 1978, בזמן מבצע ליטני, סרק גדוד 890 של צה"ל את הכפר שאוכלוסייתו כללה דרוזים ונוצרים, אך לא מצא בו מחבלים פלסטינים.
בסריקות בסמוך לכפר נמצאו בו עמדות של מחבלים כולל תחמושת.
הכפר היה הראשון שפונה בנסיגת צה"ל במבצע ליטני ונמסר לכוח של האו"ם לאחר שבועיים, ב-1 באפריל.
כאחלמה קבועה בעטרת הוא פיוט מסוגת מה נהדר שחובר על ידי רבי יוסף אבן אביתור במאה ה-10 ונאמר במנהגי ספרד ותימן בתפילת מוסף של יום הכיפורים, לאחר אמירת סדר העבודה.
הפיוט מתאר את פארו ואת מראהו של הכהן הגדול כאשר עבד בבית המקדש, ובפרט כאשר זכה להיכנס לקודש הקדשים במהלך עבודת יום הכיפורים.
הפיוט בנוי משבעה טורים בני שתי צלעיות כל אחד.
אקרוסטיכון הצלעיות יוצר "א (א)ני י (ש)סף בר יצחק".
בכל טור, שתי הצלעיות חרוזות זו בזו.
כל צלעית משווה את הכהן הגדול למשהו נאה.
בתחילה (חמש השורות הראשונות) לאבנים טובות (רובן - אבני החושן) ולאחר מכן לגרמי השמיים ולמלאך.
"כאחד האדם" הוא אלבום האולפן ה-12 והאחרון של הזמרת הישראלית קורין אלאל.
את האלבום הוציאה ב-21 באוגוסט 2017 לאור חברת התקליטים PIL על גבי תקליטור.
כמו כן, הוא הופץ גם לשירותי הסטרימינג, דוגמת ספוטיפיי ואפל מיוזיק.
הוא מונה תשע רצועות, כולן מושרות בעברית, ואורכו עומד על כחצי שעה.
עטיפת האלבום מציגה שמיים כחולים עם עפיפון סגול במרכז התמונה, שמחובר לחוט דק.
בצד ימין כתוב בכתב יד את שם האלבום, "כאחד האדם", בעברית ובצידו השמאלי שם האמנית "קורין אלאל" בעברית גם כן.
מתחת לכיתוב בעברית מופיעה התרגום באנגלית "Korin Alal | As an Ordinary Person".
בפינת התחתונה השמאלית של התמונה, ניתן לראות ציפור עפה ברקע הכחול.
את האלבום הפיק מוזיקלית מיכאל גוטליב.
כאבי שריר-שלד כרוניים (Chronic Musculoskeletal Pain – CMP) מהווים אתגר בריאותי וחברתי משמעותי, המשפיע על כ-20%-33% מהאוכלוסייה הבוגרת בעולם.
הם נחשבים לאחת מהסיבות העיקריות לאובדן ימי עבודה ולירידה באיכות החיים.
כאב אקוטי לעומת כאב כרוני
כאב אקוטי: כאב אקוטי הוא תגובה טבעית לפציעה או דלקת, הפועל כ"אות אזהרה" המאותת על הצורך במנוחה או טיפול.
כאב זה מוגבל בזמן, ובדרך כלל נעלם כאשר הרקמה הפגועה מחלימה.
לדוגמה, כאב לאחר נקע בקרסול או חתך שטחי.
כאב כרוני (ראשוני ומשני): כאב כרוני מוגדר ככאב הנמשך מעבר לשלושה חודשים או מעבר לזמן ההחלמה הצפוי של הפציעה הראשונית.
קיימות שתי מערכות אבחון של כאב כרוני שריר שלד.
הראשונה היא קלינית, שמתבססת על (כאב כרוני ראשוני ומשני).
מערכת האבחון השנייה הוצעה על ידי שמתבססת על מנגנון של כאב כרוני (כאב נוציפלסטי, נוסיסיפטי ונוירופטי).
כאב נוירופטי וכאב נוסיצפטיבי לעומת כאב נוציפלסטי
מקור השמות בשורש הלטיני nocere אשר משמעותו "להכאיב".
כאב נוירופטי מוגדר ככאב הנגרם מפגיעה או מחלה במערכת העצבים הסומטוסנסורית, הן במערכת ההיקפית והן במערכת המרכזית.
הוא מתבטא בכאב ספונטני (תחושת שריפה, דקירה או לחיצה).
כאב נוסיצפטיבי: כאב הנובע מגירוי ישיר של קולטני כאב עקב פגיעה פיזית, כמו חתך, דלקת או שבר.
במצב זה, מערכת העצבים המרכזית מגיבה לנזק מקומי באמצעות אותות כאב.
דוגמה בולטת היא כאב הנגרם משברים בעצמות.
כאב נוציפלסטי (נוירופלסטי): כאב נוציפלסטי נגרם מפעילות בלתי תקינה של מערכת העצבים המרכזית, ללא עדות לנזק מבני או פיזיולוגי ברור.
לכאב מסוג זה יש מאפיינים בולטים הכוללים תחושות מפושטות או ממושכות שאינן תואמות את הגירוי המקורי או את הנזק הפיזיולוגי.
סוג זה של כאב נוסף לטקסונומיה של חקר הכאב רק בשנת 2017.
כאשר מתייחסים לאוכלוסייה הכללית, שכיחותו של כאב נוציפלסטי נעה בין 5%-15%.
נתון זה משקף את שיעור הסובלים מכאב נוציפלסטי בכלל האוכלוסייה, כולל מי שאינו מתמודד עם כאב כרוני.
אולם מבין סוגי הכאב הכרוני, כאב נוציפלסטי (Nociplastic Pain) בולט כשכיח ביותר, ומהווה כ-88% מהמקרים.
הפער בין הנתונים מדגיש את חשיבות ההבחנה בין שכיחות כאב נוציפלסטי במסגרת כאבים כרוניים לבין התפשטותו בקרב כלל האוכלוסייה.
הבנה זו חיונית להתמודדות יעילה עם התופעה ולתכנון טיפולים מותאמים.
הסוג הנוסף הוא כאב נוירופתי (Neuropathic Pain) הנגרם כתוצאה מנזק למערכת העצבים, ומוערך ב כ-7% מהמקרים.
הבנת ההבדלים בין סוגי הכאב, מנגנוניהם ושיטות הטיפול בהם, היא חיונית להתמודדות יעילה עם תופעה זו.
השכיחות הגבוהה של כאב נוציפלסטי נובעת מכך שהוא משקף שיבושים במערכת העצבים המרכזית, שיכולים להתפתח בעקבות טראומה פיזית, מתח רגשי מתמשך או פגיעות מערכתיות.
גורמים אלו יוצרים "מעגל כאב", שבו המוח ממשיך לשדר אותות כאב גם בהיעדר נזק ממשי.
מחקרים הדמייתיים הראו פעילות מוגברת באזורים במוח האחראיים על עיבוד תחושות ורגשות, דבר המעיד על שינוי בתפקוד העצבי.
אלודיניה: תחושת כאב כתוצאה ממגע שאינו כואב בדרך כלל.
היפראלגזיה: תגובה מוגברת לגירוי מכאיב קל.
מנגנונים אלה מלווים ברגישות יתר או שיבוש בעיבוד אותות הכאב במערכת העצבים המרכזית או ההיקפית.
כאב זה מאופיין בתחושות מפושטות או ממושכות שאינן תואמות את הגירוי המקורי או את הנזק הפיזיולוגי.
עייפות, הפרעות שינה, קשיי ריכוז ותסכול רגשי.
זהו כאב כרוני, ללא עדות לפגיעה ברקמות או בעצבים.
כאבי גב תחתון: כאבי גב תחתון הם התלונה השכיחה ביותר בתחום הכאב הכרוני, ומשפיעים על כ-66% מהמטופלים עם כאב נוציפלסטי.
כאבים אלו עלולים להופיע ללא עדות לנזק מבני, ולעיתים קרובות משויכים לשינויים בעיבוד הכאב במערכת העצבים המרכזית.
כאבי צוואר: כאבי צוואר עשויים להיגרם ממתח שרירים כרוני, תאונות דרכים (כגון "צליפת שוט"), או תנוחות לא נכונות לאורך זמן.
כאשר הכאב נמשך, הוא עלול להפוך לנוציפלסטי.
טיפול במודעות והבעה רגשית (Emotional Awareness and Expression Therapy – EAET): טיפול זה מתמקד בזיהוי ועיבוד של רגשות מודחקים וטראומות עבר, המגבירים את עוצמת הכאב (ראה: דקה 51 YouTube - פיתוח והבנת מנגנוני כאב).
טיפול קוגניטיבי-התנהגותי (Cognitive Behavioral Therapy – CBT): טיפול CBT מתמקד בשינוי דפוסי חשיבה שליליים הקשורים לכאב ובהתמודדות עם התנהגויות מזיקות.
עם זאת, מחקרים מצביעים על יעילות פחותה של CBT בהשוואה ל-EAET - במיוחד בקרב מטופלים הסובלים מכאב נוציפלסטי.
לדוגמה, מטופלים דיווחו על ירידה פחות משמעותית בכאב ושיפור כללי קטן יותר בתפקוד היומיומי.
בעוד ש CBT הוא טיפול מוכר ונפוץ בכאב כרוני, מחקרים מראים כי EAET מתעלה עליו באפקטיביותו, במיוחד עבור כאב נוציפלסטי:
(2022) מצא כי EAET השיג ירידה משמעותית יותר בעוצמת הכאב ובשיפור התפקוד היומיומי לעומת CBT.
מטופלים שעברו EAET דיווחו על תחושת שחרור רגשית ששיפרה את איכות חייהם מעבר להקלה הפיזית בלבד.
ההבנה העמוקה של מנגנוני הכאב השונים, במיוחד כאב נוציפלסטי, מספקת תובנות קריטיות לפיתוח טיפולים מותאמים אישית.
EAET מתגלה כחלופה מבטיחה לטיפולים מסורתיים, עם יתרונות מובהקים על פני CBT בטיפול בכאב נוציפלסטי.
בנוסף, שילוב בין גישות טיפול שונות – פסיכולוגיות, פיזיות וטכניקות לניהול מתחים – מספק מענה הוליסטי ויעיל לשיפור איכות החיים של הסובלים מכאב כרוני.
המחקרים העתידיים בתחום הכאב צריכים להעמיק בהבנת המנגנונים הנוירו-פסיכולוגיים של הכאב ולבחון דרכים חדשניות לוויסות מערכת העצבים המרכזית.
דוגמה לכלים פסיכו-חינוכיים יעילים ניתן למצוא במערכת המשאבים שפותחה עבור מטופלים ומטפלים בתחום זה.
שילוב בין גישות טיפוליות פסיכו-חינוכיות לבין התערבויות פיזיות וטכניקות לניהול מתחים מציע מענה הוליסטי ויעיל לשיפור איכות חייהם של הסובלים מכאב כרוני.
עיבוד מחדש של כאב (Pain Reprocessing Therapy – PRT): גישה זו מתמקדת בשינוי האופן שבו המוח תופס כאב, באמצעות הבנתו כתוצאה מפעילות עצבית בלתי תקינה ולא מנזק ממשי.
ניסויים קליניים הראו כי 66% מהמטופלים עם כאבי גב תחתון כרוניים דיווחו על הפחתה משמעותית בכאב לאחר טיפול זה.
PDSR (Personalized Danger Signals Reprocessing): הגישה פותחה על ידי יוליה זטולובסקי ופרופ' פבל גולדשטיין כמסגרת התערבות ייחודית המשלבת מגוון מרכיבים פסיכו-חינוכיים, טכניקות אימון, מיינדפולנס, ותרגילים סומטו-סנסוריים.
תוכנית ההתערבות מתקיימת במתכונת מקוונת בת שמונה שבועות, הכוללת מפגשים שבועיים בני שעתיים, יחד עם תמיכה אינטנסיבית בצ'אט ותרגילים מונחים לתרגול עצמי.
פעילות גופנית מותאמת : פעילות גופנית המותאמת למצב המטופל, כמו תרגילי מתיחה, יוגה ושיקום שרירי, נמצאה כמשפרת טווחי תנועה ומפחיתה תחושת כאב.
תרגול קבוע עשוי גם להשפיע לטובה על מצבי רוח ותפקוד יומיומי.
טכניקות הרפיה ומיינדפולנס : תרגילים לניהול מתחים, כמו מדיטציה ונשימות עמוקות, מסייעים להרפיית שרירים ומשפיעים על עיבוד הכאב במוח.
כאמל חוסיין אל-יוסוף (1900 - 1949) מהכפר אל-ח'אלצה (היום קריית שמונה) היה בן למשפחה אמידה ששלטה באזור עמק החולה מאז המאה ה-18. כאמל חוסיין היה מנהיגה של ח'אלסה, של שבט ע'וארנה ושל צפון עמק החולה בין 1917 ל-1948. הוא מוכר בעיקר בגלל מעורבותו במאורעות תל חי.
השבט אליו השתייך חוסיין היה אחד הגדולים בצפון הארץ.
הוא למד תקופה קצרה בתיכון בחיפה לפני שנקרא לחזור ולהנהיג את שבטו לאחר רצח אביו על ידי חברי שבט אחר.
חוסיין היה מקורב למוסדות הציוניים והבריטיים.
בין השאר סייע ברכישת אדמות בעמק החולה ובשמירה על השקט והביטחון בתקופת המרד הערבי הגדול.
במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי, שניסה להשתלט על סוריה שהייתה אז תחת משטר וישי.
במאי 1948 הציע כניעתו לכוחות ההגנה, אבל בקשתו להישאר על אדמתו עם שאר בני השבט סורבה והשבט עברו ללבנון.
בקשתם לשוב לאדמתם, אשר בינתיים הופקעה ונמסרה ליישובים חקלאיים באזור, נדחתה.
כאמל מצא מותו בסוריה ב-1949 בידי כוחות הביטחון.
כאמל חוסיין אפנדי נולד למשפחת אל־יוסוף.
אבי המשפחה, איבראהים, התיישב בתחילת המאה ה־19 יחד עם שבטו שנודע בשם אל־ג'וארנה באזור החולה.
הנהגת המשפחה עברה מאיברהים לבנו חאג' יוסף וממנו לנכדו חוסיין, אביו של כאמל.
החל משנת 1916, השנה בה נחתם הסכם סייקס–פיקו בין צרפת ובריטניה, ניסו הצרפתים להשתלט על אזור צפון הגליל.
צרפת לא ביססה את שלטונה באזור ולא שלחה אליו כוחות צבא מספיקים אלא נאחזה בתחילה לאורך החוף, באזור צידון.
כאמל, כמו מנהיגים ערביים אחרים באזור הגליל, התנגד לניסיונות ההשתלטות הצרפתית וניצל את חולשתם באזור כדי למרוד בשלטונם ואף להתנכל לכפרי הנוצרים באזור שלהם נתנה צרפת את חסותה.
בתחילת שנות ה-20 החל חוסיין להשתלב בתנועה הלאומית הפלסטינית ותמך בערביי צפת.
הוא יזם באוגוסט 1933 את הקמת אגודת הצעירים הערבים, שמטרתה הייתה, בין השאר, למנוע הסתננות מהגרים יהודים לשטחי המנדט הבריטי דרך סוריה ולבנון, ומכירות אדמות לחברת הכשרת הישוב.
בעקבות מעורבותו בתסיסה האנטי-בריטית הוא גורש מצפת בחזרה לאל-ח'אלצה.
ב־1932 הקים כאמל את האגודה הכפרית, בה השתתפו כמה ממנהיגי כפרי נפת צפת.
במאי 1935 התפטר כאמל מהנהגת אגודת הצעירים.
בעיצומו של המרד הערבי חלה תפנית בעמדתו הפוליטית לאור אכזבתו מכישלונה של התנועה הלאומית הפלסטינית, אשר פעילותה דוכאה ביד קשה על ידי הבריטים, להציג הישגים עבור ערביי הגליל והוא כרת ברית עם השלטון הבריטי ועם היישוב היהודי.
בין השאר סייע ברכישת קרקעות להקמת היישובים היהודים דן ודפנה ואף נילווה אל יוסף נחמני ברכישת אדמות בעמק החולה.
להוציא חברי כפר גלעדי שהחרימו אותו בעקבות האירועים בתל חי, יחסיו עם התנועה הציונית נותרו טובים.
חוסיין סומן כמשתף פעולה על ידי מפקדת המרד והוטל עליו גזר דין מוות.
ב-1938 סייע חוסיין, ככל הידוע, במניעת הוצאתם להורג של שנים מבני משפחת זינאתי שחיה בפקיעין.
במאי 1948 נאלץ חוסיין לעזוב עם שבטו את חלסה ואת עמק החולה על רקע הוראות שהתקבלו ממפקדת חטיבת יפתח שעמדה לכבוש את האזור.
בחודשים הבאים פנה שוב ושוב למכריו היהודים בבקשה לאשר לשבטו לחזור לכפריו בעמק החולה ללא הצלחה.
במאי 1949 התנקשו בחייו על גבול ישראל–לבנון, ככל הנראה שליחי ממשלת סוריה.
ביתו, בית החאן, שוחזר ושופץ בשנות השמונים ומשמש כמתנ"ס וכמרכז צעירים בקרית שמונה.
כַּאיח'וֹסרוֹ (בגאורגית: ქაიხოსრო 1 בינואר 1674 – 27 באוקטובר 1711), מבית בגרטיוני, היה הוואלי (والي) של כארתלי במזרח גאורגיה, שמונה על ידי האימפריה הספווית, בין השנים 1709-1711. בפועל מעולם לא שלט בכארתלי עקב היעדרותו הקבועה בשירות הצבא הפרסי.
כאיח'וסרו היה בנו של הנסיך לוואן .
הוא ליווה את אביו בתקופת שירותו בצבא האימפריה הספווית וכעוצר כארתלי בתקופת היעדרותו של דודו גיאורגי האחת עשרה (גורגין חאן) .
משנת 1703 כיהן כאיח'וסרו עצמו בכהונות רמות במנהלה הפרסית, בכללם: מושל הבירה הפרסית - אספהאן ומשנה (نائب) לראש הרשות השופטת.
במות דודו, גיאורגי, בהתנקשות בשנת 1709, הוא מונה לוואלי של כארתלי, וסיאפ-סאלאר (המפקד העליון) של הצבאות הפרסיים באפגניסטן, והוענקו לו הערים תבריז וברדה שבאזרבייג'ן, כנכסים.
הוא בילה את כל חייו בשדה הקרב, וכארתלי נוהלה למעשה על ידי אחיו וחטנג השישי.
בנובמבר 1709, הוא נשלח להוביל את צבא פרסי-גאורגי למסע נקמה על רצח גיאורגי האחת עשרה, בידי מירוואיס חאן הוּתאכּ , מורד אפגני, מהשושלת ההותכית, שתפס את השליטה על קנדהאר.
אולם מאמציו לכבוש את קנדהאר עלו בתוהו.
ניסיונותיו של כאיח'וסרו למצוא מימון למשלחת נוספת נתקלו בהתנגדות בחצר המלכות שנבעה מהרצון להגביל את השליטה הגאורגית "המופרזת".
רק שנה מאוחר יותר הגיעו חיילים לפראה.
לאחר מכן, הוכרה מסיבה לא ברורה, הפסקת אש שברירית לזמן קצר.
כאיח'וסרו הצליח לכלוא את המורדים בין כותלי קנדהאר, ושם על העיר מצור.
חודשיים לאחר מכן היה מירוואיס חאן מוכן לדון בתנאים להפסקת אש.
אולם כאיח'וסרו התעקש על כניעה ללא תנאי.
ההותכים בחרו להמשיך ולהילחם וביקשו את תמיכתם של הבלוצ'ים, שבט איראני אחר, שכבר היה לו חשבון ליישב מול החיילים הגאורגים עוד מתקופתו של גיאורגי האחת עשרה.
הבלוצ'ים תקפו את קווי העורף וחתכו את קווי האספקה לצבא הצר.
תוך זמן קצר התערערה יציבות הצבא הפרסי-גאורגי, וב-26 באוקטובר של אותה שנה, הורה לכאיח'וסרו על נסיגה מהעיר.
ההותכים תקפו את הצבא הנסוג, וניצחו ניצחון מוחץ.
באותו היום נהרג גם כאיח'וסרו בקרב יחד עם כ-25,000 מלוחמיו.
קנדהאר הפכה לעצמאית לחלוטין מפני הספווים.
מרטין סיקר (2001), שקיעת העולם האיסלאמי: מהסכם קרלוביץ ועד להתפוררות האימפריה העות'מאנית, מתוך הפרק: שקיעתה ונפילתה של המדינה הספווית, עמ' 43-44, באנגלית, ,
"כאילו כאן" הוא סינגל של בועז מעודה משנת 2008.
הפזמון ייצג את ישראל בתחרות אירוויזיון 2008 שנערכה בבלגרד בירת סרביה.
הפזמון כתוב ברובו בעברית, וכולל בית אחד באנגלית.
השייח' כאמל הנו היה מזכיר בית הדין השרעי הדרוזי הראשון וממכובדי העדה הדרוזית.
עודד השכלה ועשה רבות למען קידומה בעדה הדרוזית.
בנו השייח' נעים כאמל הנו מכהן כיום כקאדי בית הדין השרעי.
הנו נולד בכפר הדרוזי ג'וליס שב בשנת 1917, למשפחה דתית ומרכזית בכפרו.
אביו נפטר עוד בהיותו ילד, אימו גידלה אותו על ערכי דת ואמונה של העדה הדרוזית.
לפני קום המדינה היה שותף מרכזי יחד עם מנהיגי העדה אז בשמירה על המסורת והמקומות הקדושים של העדה הדרוזית.
היה עוזרו של השייח אמין טריף, שהיה אז נשיא בית דין שרעי ומנהיג הרוחני של העדה הדרוזית.
בשנת 1963 הוקם בית דין שרעי הדרוזי, בהכרה של מדינת ישראל בעדה הדרוזית כדת נפרדת מהאסלאם, השייח' סלמאן טריף היה אז בתפקיד קאדי בית הדין השרעי.
הוא כיהן בתפקיד מזכיר בית הדין השרעי.
הנו היה ממקורבי השופט הדרוזי פארס חמוד פלאח.
היה ממכובדי העדה, ופעל להכניס השכלה לקרב בני העדה שלו.
הנו היה מועמד לתפקיד קאדי בית דין שרעי דרוזי, אך בגלל פטירתו בגיל צעיר התמנה בנו, שייח' נעים כאמל הנו, למזכיר בית דין שרעי ולאחר מכן לתפקיד קאדי בית דין השרעי הדרוזי.
שייח' כאמל יוסף הנו נפטר ב-22 בספטמבר 1973. יום אחרי מותו נערך טקס קבורה מיוחד בהשתתפות המונים מבני העדה הדרוזית ובני עדות אחרות, שהוקירו לו כבוד והערכה.
כאמל טאהר אל-חוסייני היה המופתי של ירושלים בשנים האחרונות של השלטון העות'מאני ובשנים הראשונות לשלטון הבריטי בארץ ישראל.
כאמל אל-חוסייני, בן משפחת חוסייני המכובדת, היה בנו של המופתי טאהר אל-חוסייני, וירש את משרתו של אביו לאחר מותו ב-1908. בניגוד לאביו, נקט עמדה מתפשרת כלפי הציונות וכלפי הבריטים, שכבשו את ירושלים ואת ארץ ישראל במהלך כהונתו.
בימי מלחמת העולם הראשונה ניסה השלטון העות'מאני להדיחו מתפקיד המופתי בשל עמדותיו האוהדות כלפי הבריטים ופשרנותו כלפי הציונות, ולהכריז על אסעד שוקיירי כמופתי תחתיו.
אולם היות שהעות'מאנים ניגפו במערכה, לא יצאה ההדחה אל הפועל ואל-חוסייני המשיך לכהן בתפקידו.
כבר מתחילת הכיבוש הבריטי של ירושלים, סייע אל-חוסייני לשלטונות הבריטיים ביצירת הקשרים עם האוכלוסייה והקל על הציבור המוסלמי את הסתגלותו לשלטון מעצמה נוצרית.
הבריטים גמלו על כך והעניקו לו את אות הכבוד הבריטי .C.M.G (עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש).
בתקופת הממשל הצבאי התפנתה משרת נשיא בית הדין השרעי לערעורים בירושלים, ובניגוד לנוהג המוסלמי הממושך של הפרדה בין תפקידי המופתי והקאדי, מינו השלטונות את אל-חוסייני גם לתפקיד נשיא בית הדין, מה שהפך את שכרו לגבוה ביותר.
כמו כן, הוא מונה לראש ועד הווקף המרכזי, שקיבל את הפיקוח על ההקדשות בכל הארץ.
מלבד זאת, כינו אותו השלטונות הצבאיים בתואר "המופתי הגדול", שלא היה קיים לפני כן בארץ ישראל, וראו בו את "נציג האסלאם בפלשתינה".
בסוף אפריל 1918 השתתף אל-חוסייני יחד עם קבוצת נכבדים ערבים נוספים, בארוחת ערב שערך רונלד סטורס בירושלים בהשתתפות חיים ויצמן.
ויצמן טען בפניהם כי הציונים שבים למולדתם, הם מעוניינים בשלום ושיש בארץ מקום לשני העמים.
במהלך שנת 1918 ניצלו נכבדים ערבים קבלות פנים רשמיות לנאומים אנטי-ציוניים, אולם יוצא דופן היה אל-חוסייני, שנמנע בהופעותיו בשנה זו מלתקוף את הציונות.
יחסיו עם היהודים היו טובים וידידותיים.
בסוף יולי 1918 השתתף אל-חוסייני בטקס הנחת אבן הפינה לבנייני האוניברסיטה העברית על הר הצופים בירושלים.
בהשפעת פרעות תר"פ, חתם אל-חוסייני ב-6 באפריל 1920, על עצומה אנטי-ציונית של הנכבדים הערבים של ירושלים, אך מיד אחר כך שב לעמדתו הרגילה.
בזמן הפרעות ערכה המשטרה חיפושים בביתו.
אל-חוסייני נעלב והחזיר את עיטורי הכבוד שקיבל.
מספר שבועות לאחר מכן, ערך הגנרל לואיס בולס טקס בו החזיר לאל-חוסייני את העיטורים.
בתקופת המתיחות שבאה אחרי המאורעות, קרא לציבור בדרשה במסגד אל-אקצא לשמור על השקט והסדר.
ביוני 1920, בקבלת פנים רשמית לנציב העליון הרברט סמואל, סירב מנחם אוסישקין ללחוץ את ידו של כאמל אל-חוסייני ויצר בכך תקרית דיפלומטית שהוזכרה לימים כמה פעמים מפיו של אמין אל-חוסייני.
אוסישקין הסביר את סירובו לגד פרומקין בנימוק "איך יכולתי להושיט ידי לשלום לראש הדת שבניה אנסו בנות ישראל".
כאמל אל-חוסייני מת ב-1921, וירש אותו בתפקידו אחיו למחצה אמין אל-חוסייני, שנקט קו תקיף וקיצוני הרבה יותר כלפי השלטון הבריטי וכלפי התנועה הציונית.
כאמיאר עבדי (בפרסית: کامیار عبدی, נולד ב-1969) הוא ארכאולוג איראני.
בארכאולוגיה קיבל מאוניברסיטת טהראן ב-1992. את ה-M.A.
בשפות ותרבויות המזרח הקרוב מאוניברסיטת שיקגו ב-1997, ודוקטורט באנתרופולוגיה מאוניברסיטת מישיגן ב-2002. הוא מועסק כפרופסור זוטר במחלקה לאנתרופולוגיה, בדארטמות' קולג' מ-2002.
תחומי מחקריו כוללים צורות התיישבות, ייצור מזון (חקלאות ורעיית עדרים), עיור, יצירת מדינות, והתפתחות הכתב במדינות המזרח הקדום, בדגש על איראן.
הוא היה במשלחות מחקר באיראן, טורקיה וארצות הברית.
הוא השתתף בפרויקט המחקר "Fars Archaeology Project", החוקר את התפתחות החברה בדרום הרי הזגרוס.
במסגרת זו חפר במליאן (Malyan), היא אנשאן הקדומה, בירתה ההררית של עילם.
עבדי הוא עורך הירחון האיראני לארכאולוגיה והיסטוריה (Iranian journal of Archaeology and History).
הוא מלמד במחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת שהיד בהשתי בטהראן.
כָּאמֶד אֶ-לַּוְז הוא יישוב בבקאע בלבנון שאוכלוסייתו מוסלמית סונית.
תושבי הכפר קוראים למקום כאמד, והתוספת א-לוז היא כינוי נלווה על שם עצי השקד שבכפר, אם כי במשך השנים הוחלפו חלק גדול מעצי השקד לעצי דובדבן.
העיירה נמצאת לרגלי מורדותיו הצפוניים של ג'בל עראבה.
מצפון לה משתרעת הבקאע ובה שטחים חקלאיים נרחבים.
פרנסת חלק גדול מתושבי העיירה היא על חקלאות.
היישובים הסמוכים אל העיירה הם: סולטאן יעקוב א-תחתא בצפון, וג'וב ג'נין במערב.
ממזרח לעיירה נמצא צומת כבישים, שכונה על ידי צה"ל "משולש טובלנו" וסביבו התנהל במלחמת לבנון הראשונה קרב סולטאן יעקוב.
העיירה מזוהה עם העיר מהעת העתיקה הידועה בשם כּוּמִידוּ (תעתיק מדויק כֻּמִדֻ) או כּוּמִידִי שהייתה בתקופת הברונזה המאוחרת עיר חשובה שבה ישב נציב מלך מצרים, שסמכותו חלה על ערים בבקעת לבנון או לפחות על דרום הבקעה המכונה "ארץ עמקו".
האתר הארכאולוגי תל כאמד א-לוז נמצא בצד הצפוני-מזרחי של העיירה המודרנית, באזור שבו שוכן בית הקברות של הכפר.
התל הוא בעל צורה סגלגלה, ציר מזרח-מערב אורכו 240 מטר, והציר מצפון לדרום אורכו 300 מטר.
גובה התל מעל פני סביבתו 26 מטר והוא בגובה 874 מטר מעל פני הים.
העיר העתיקה התפתחה בצומת של שתי דרכים עתיקות, הדרך שהובילה מזרחה מצידון דרך בקעת הלבנון הרי מול הלבנון לדמשק.
והדרך שהובילה דרומה מדמשק למצרים דרך בקעת הירדן וארץ ישראל.
התל התגלה בשנת 1954 על ידי ארנולף קושקה (Arnulf Kuschke), פרופסור לתאולוגיה מאוניברסיטת מיינץ.
כבר בשנת 1897 סבר התאולוג הגרמני הרמן גותה שיש קשר בין השם כאמד א-לוז לכומודי.
בין השנים 1963–1981 נערכו במקום חפירות ארכאולוגיות של משלחות גרמניות מאוניברסיטת זארבריקן בחלקו הצפוני של התל.
חלקו הדרומי היה תפוס על ידי בית קברות מודרני.
האתר נחשב אחד האתרים הארכאולוגיים החשובים בלבנון.
הממצאים מהתל הם מתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת.
כומידו היא אחת הערים המופיעות במכתבי אל־עמארנה.
חפירות נוספות באתר התקיימו בשנים 1997–2011 על ידי משלחת ארכאולוגית של אוניברסיטת פרייבורג מגרמניה.
לאחר ניצחונו של תחותמס השלישי בקרב מגידו הוא הקים מערך מנהלי-שלטוני בכנען.
הוא השאיר את השלטון הישיר על הערים בידי השליטים המקומיים, אולם מספר ערים הופקעו והוקמו בהן מרכזים שלטוניים ישירים של מצרים.
העיר ששימשה כמרכז השלטון המצרי בכנען הייתה עזה, במקביל הופקעו ערים נוספות ביניהן: כומידו, יפו, בית שאן, ינועם בעבר הירדן, ובחוף הפיניקי צומור ואולזה.
העיר הוזכרה ברשימת 118 הערים שנכבשו על ידו.
בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת הייתה העיר מוקפת חומה וכללה מקדשים וארמונות.
באתר הארכאולוגי נמצאו גם בתים פרטיים, בתי מלאכה, מערכות הגנה ובתי קברות.
בשנת 1969 התגלו בקרבת הארמון באתר שבעה לוחות חרס בכתב יתדות, ששישה מהם מתוארכים לתקופת אל־עמארנה.
מכתבים אלה נחשבים לאחד הממצאים החשובים שהתגלו באתר.
המכתבים משקפים את הלשון האופיינית למכתבי אל־עמארנה.
שני מכתבים נכתבו במצרים ונשלחו ממנה אל כומידו.
גילוי הלוחות אישר סופית את השערת החוקרים לגבי זיהוי האתר עם כומידו שהופיעה בטקסטים העתיקים.
בדרום כאמד א-לוז נמצא הנקרופוליס של העיר.
מחוץ לעיירה ליד הכביש נמצאת מחצבה גדולה מתקופת בית אומיה.
באתר ניתן לראות קברים חצובים בסלע וכתובות הנקראות כתובות 'בלטמיא' שרובן בשפה הסורית.
אתר זה התגלה בשנת 1934. המחצבה סיפקה אבנים במאה ה-8 לספירה לעיר ענג'ר השוכנת בבקעת הלבנון.
החציבה נעשתה על ידי נוצרים שהובאו מעיראק במיוחד למטרה זאת.
במשך השנים נעה ההתיישבות של תושבי המקום לכיוון דרום, למקומה של העיירה המודרנית הנוכחית.
במקום זה הייתה התיישבות בתקופה הפרסית, ההלניסטית, הרומית והביזנטית.
שמה של העיר כומידו מופיע בחמישה מכתבים א"ע 116, 129, 132, 197 ו-198. המכתבים משויכים לשתי פרשות שונות בקורפוס מכתבי אל־עמארנה.
מכתבים 197 ו-198 קשורים לפרשת מושל העיר קִידְשִי (קֶדֶש) שפעל נגד האינטרסים המצריים.
הנציב המצרי ישב בכומידו או בדמשק, וסמכותו חלה על הערים בבקעת הלבנון.
מכתב 197 הוא מכתבו של ביריאווזה שהיה מושל בכומידו/דמשק והוא מתלונן על מושלי הערים השונות החותרים נגדו, ומציין שהוא שומר על כומידו עיר המלך.
מכתב 198 הוא מכתבו של אַרַשַה מושל כומידו למלך מצרים, שבו הוא מציין מספר פעמים שהוא נאמן למלך מצרים, ומבקש שמלך מצרים יחיה-נא את עבדו, ומספר ששלח אליו את בנו (כנראה כבן ערובה).
מכתבים 116, 129 ו-132 הם מכתביו של ריבּהַדַה מושל גבל למלך מצרים שנאבק כנגד עַזירוּ מלך ממלכת אמורו שחתר כנגד מלך מצרים, הסתפח לחתים וניסה להשתלט על גבל, שמלכה היה נאמן למלך מצרים.
במכתביו הוא מתלונן על פעולות מושלי הערים שונות, על כיבוש עיר המלך צומור ועל אחד המושלים שלא התייצב בכומידו, ומבקש שמלך מצרים ישלח לו עזרה.
אחד ממכתבי כומידו נשלח ממלך מצרים למושל דמשק זַלַיַה.
מלך מצרים מבקש שיישלחו אליו אנשי העפירו כדי שיושיבם בארץ כוש.
בנוסף הוא מודיע ששלום לו, וכי צבאו רב והוא נמצא בארץ העליונה ובארץ התחתונה.
במכתב נוסף כותב מלך מצרים לעַבּדִימִלכּי מושל שַזַאֶנַה (עיר בדרום בקעת לבנון), וגם ממנו הוא מבקש שישלח אליו את אנשי העפירו.
אחד המכתבים, שזהות שולחו ונמענו אינם ידועים, עוסק ברכושו של איש בשם בירידיה.
השם בירידיה היה שמו של מושל מגידו ששלח מספר מכתבים למלך מצרים.
לא ברור אם מדובר באותו אדם, ייתכן שהוא נהרג ושולח המכתב (אולי קרוב משפחתו) מבקש שישלחו אליו את רכושו.
מכתבי כומידו כוללים גם תכתובת של דמות בשם אִילוּרַפִּא שמכתביה עוסקים בפרשת ניסיון ההשתלטות של עזירו מממלכת אמורו על גבל.
שניים ממכתבי אל־עמארנה (139 ו-140) הם מכתביו של אילורפא מושל גבל אחרי ריבהדה העוסקים גם הם בבעיית עזירו.
וייתכן ומדובר באותו אדם המופיע גם במכתבי כומידו.
בכומידו נמצא מקדש פיניקי ובו פעילות פולחנית רציפה ענפה בתקופת הברונזה, בין 1750–1150 לפנה"ס, בתוך היישוב העירוני.
בשנת 1934 התגלו במחצבה הנמצאת ממזרח ומדרום-מזרח לכאמד, מספר כתובות בשפה הסורית.
האתר נחקר על ידי פאול מוטרד , והוא מצא 33 כתובות חקוקות בסלע.
31 כתובות היו בשפה הסורית, כתובת אחת בשפה היוונית, ואחת בפהלווית.
הכתובות הארוכות כוללות 14–15 שורות ובכל שורה מילה עד שלוש מילים.
בשנת 1967 התגלתה כתובת נוספת שנחקרה גם היא על ידי מוטרד.
כתובת נוספת התגלתה בשנת 1982 בעת מלחמת לבנון הראשונה, בעת סלילת דרך על ידי צה"ל.
ליד חלק גדול מהכתובות חקוק צלב.
ליד חמש כתובות נמצא תאריך שאִפשר לתארך את הכתובות לשנים 715–714 לספירה.
בשתי כתובות מוזכר הח'ליף וליד אבן עבד אל־מלכ.
בכתובות השונות חוזרת התיבה 'בלטמיא' במספר וריאציות.
על פי החוקרים זאת כנראה צורה מקוצרת של 'בית לטמיא', והמילה לטמיא פירושה מחצבה.
שמות האנשים החקוקים בסלע מופיעים לרוב עם שמות של מקומות.
בין המקומות שנחקקו נמצאים חלב, מוסול ועוד.
המקומות הם מאזור הפרת העליון, כורדיסטן, עמק נינוה ועוד.
בחלק מהכתובות מופיע כינוי של כוהן דת.
מופיע גם כינוי בשם 'ריש פתורא' שמשמעותו ראש השולחן, כינוי זה הוא ייחודי למקום זה.
לדעת אליצור הכוונה היא לראש מנזר, או ראש חבורת נזירים.
המסקנה מהכתובות שמדובר במסדרי נזירים נסטוריאנים, שהגיעו מהצפון בימי וליד אבן עבד אל־מלכ ועסקו בחציבה.
ממזרח לכפר נמצא צומת כבישים, שכונה על ידי צה"ל "משולש טובלנו" וסביבו התנהל ב-1982 במלחמת לבנון הראשונה קרב סולטאן יעקוב, שהיה אקורד הסיום של חלקה הראשון של המלחמה.
קו הפסקת האש שנקבע ב-11 ביוני 1982, בין צה"ל ובין צבא סוריה, עבר כמה מאות מטרים מצפון לעיירה, הייתה בשליטת צה"ל עד נסיגת צה"ל לרצועת הביטחון ב-1985.
האתר הטרום־היסטורי בקרבת כאמד א-לוז
מצפון מזרח לעיר במרחק של 1.2 ק"מ נמצא אתר ארכאולוגי שנקרא "כאמד א-לוז I".
באתר נמצאו ממצאים שהם מתקופת המעבר בין התקופה הפלאוליתית לתקופה הנאוליתית.
הממצאים כוללים מגרדים, גרזנים ומכושים שונים מצור.
הממצאים שייכים לתרבות הנקראת התרבות הקרעונית (Qaraoun culture) השייכת לתחילת המהפכה הנאוליתית.
התרבות נקראת על שם העיירה קרעון השוכנת ליד אגם קרעון.
כאן הייתה קבוצת תקשורת אשר התמודדה במכרז ערוץ 2 בשנת 2005 אך לא נבחרה.
בשנת 2005 התקיים מכרז לקבלת זיכיון לשידור בערוץ 2 בעשר השנים הבאות.
לצורך המכרז, נדרשו המתמודדים להגיש לרשות השנייה מצע שידורים עתידי וכן, סכומי כסף משוערים שישולמו כדמי הזיכיון.
למכרז ניגשו שלוש זכייניות ערוץ 2 (קשת, רשת וטלעד) ובנוסף אליהן, קבוצת "כאן" שהוקמה לצורך מכרז זה, ואשר לא שידרה בעבר.
מבין הארבע נבחרו ב-13 באפריל 2005 "קשת" ו"רשת" להוביל את שידורי הערוץ לעשור העוקב.
במכרז עצמו הציעה כאן לוח שידורים המתיימר להיות שונה ואיכותי יותר מהתוכניות שקדמו לו בערוץ 2. בלוח נכללו הצעות להפקות מקור מסוג דרמה ודוקומנטרי.
בין השאר הוצעה סדרה היסטורית בשם "לטרון" על פי ספרו של רם אורן, ראש חטיבת התוכן על פי קרב לטרון, דרמת טלוויזיה המבוססת על סיפור פשוט של הסופר ש"י עגנון, דרמות ספרותיות על פי סייד קשוע, שי גולדן ושהרה בלאו, סדרת מתח מאת דוד אופק ויוסי מדמוני, ועוד.
הקבוצה הציעה גם: תוכנית ריאליטי המדמה את ארץ ישראל בשנות ה-20, תוכנית הכישרונות "מלך ההיפ הופ" דומה לכוכב נולד, תוכנית סאטירה בדומה ל ותוכנית שידוכים בשם "יש מדינה לאהבה", תוכנית תחקירים שבועית שערוך ויגיש העיתונאי רונן ברגמן.
הקבוצה הוקמה ביוני 2004, ביוזמת עמי גניגר, יושב ראש תיא תקשורת, שהחזיקה בבעלות חלקית על אולפני הרצליה והאולפנים המאוחדים ובבעלות מלאה על נגה תקשורת.
חודש אחר כך הצטרף לקבוצה העיתונאי והסופר רם אורן כסמנכ"ל התוכן.
באוגוסט 2004, מונה אורן מוסט ליו"ר הקבוצה וקיבל את האחריות לגיבוש אסטרטגיית המכרז והתוכנית העסקית של הקבוצה.
זמן קצר אחר כך הוחלט כי תתמודד במכרז תחת השם "כאן".
באוקטובר 2004, הודיעה קבוצת "כאן" על איוש תקפידי המפתח שלה לקראת המכרז: במאית הדוקו אורנה בן דור מונתה למנהלת מחלקת התעודה, רן תלם כאחראי לתחום הבידור, הבמאי והתסריטאי אבי כהן כאחראי ללוח התוכניות.
בנוסף, העיתונאי ג'קי לוי הצטרף כאחראי על הגיוון החברתי-תרבותי וכמגיש תוכנית תחקירים.
בנובמבר 2004, היזם ואיש העסקים מוטי זיסר הצטרף לבעלות קבוצת "כאן", באמצעות חברת אלביט הדמיה והחברה הבת שלה אלסינט, שרכש 50% מהמניות של הקבוצה תמורת הזרמת מחצית מהסכום הדרוש להתמודדותה במכרז.
בינואר 2005 הצטרף משה שלונסקי סמנכ"ל התוכניות, אך עזב אחרי ארבעה חודשים.
באפריל 2005, פורסם כי הקבוצה לא זכתה במכרז.
ביוני 2005, נחשפו קטעים מהדיונים של ועדת המרכז בהם קבעו יועצי התוכן כי "לוח השידורים שהציעה קבוצת "כאן" ניסיוני מדי, שיש לה בעיה בהגדרת קהלי יעד ושלמנכ"ל חסר ניסיון טלוויזיוני".
ביולי 2005, דיווחה חברת "תיא תקשורת" כי ההשתתפות בהליך המכרז גרמה להוצאה כוללת של 4.6 מיליון שקל.
בשנת 2007 פנתה "כאן", יחד עם קשת ל בבקשה לקיום מכרז חוזר.
בעקבות דחיית הפנייה והחלטת ראשי החברה שלא להרחיב את תחומי פעילות החברה, החברה פורקה בסוף שנת 2007.
כאירמון (Chaeremon, ביוונית: Χαιρήμων; חי במאה ה-1 לספירה) היה כהן מצרי, פילוסוף יווני סטואי, גרמטיקוס (Grammatikos, מבאר הספרים הישנים) והיסטוריון אנטי יהודי.
בהיותו כהן מצרי ופילוסוף סטואי, ייצג כאירמון את התרבות המצרית והיוונית גם יחד.
יש יסוד סביר לזהותו עם כאירמון בן לאונידאס, הנזכר במכתב של קלאודיוס אל האלכסנדרונים משנת 41 לספירה כאחד הנציגים היוונים של העיר אלכסנדריה שהופיעו בפני הקיסר.
לפיכך, ייתכן שנמנה גם עם המשלחת היוונית בראשות אפיון, ששוגרה בחורף שנת 40/39 מאלכסנדריה לרומא כדי להשתדל בפני הקיסר והתנצחה עם המשלחת היהודית בראשות פילון האלכסנדרוני.
לא ניתן לזהות אותו עם כאירמון האלכסנדרוני הנזכר אצל סטראבון, שליוה את הנציב הרומי של מצרים אליוס גאלוס במסעו בשנת 25/26 לפנה"ס לפנים ארץ מצרים, הים האדום וחצי האי ערב.
אותו כאירימון מתואר אצל סטראבון כשחצן וחסר דעת, מה שאינו הולם את תיאורו במקורות האחרים.
על פי הסודא, כאירמון היה מנהל הספרייה הגדולה של אלכסנדריה ומורו של דיוניסיוס מאלכסנדריה, שהחליף אותו בתפקיד זה,
והיה גם מחנכו של הקיסר הרומי נירון בצעירותו (אחרי שנת 49 לספירה), יחד עם אלכסנדר מאגאי.
הפילוסוף פורפיריוס מכנה את כאירמון בתואר "סופר קודש", כנראה בגלל עיסוקו בכהונה וכתבי הקודש המצריים.
הוא מכנה אותו גם "אוהב אמת" ו"סופר מדויק" ומזכיר את כתביו על הכהנים המצרים והאסטרולוגיה המצרית.
בחיבורו "על הימנעות ממאכל חיות", מתאר פורפיריוס בפירוט את חייהם של הכהנים המצריים ומציין כי המידע שלו מבוסס על תיאורו של כאירמון, שסיפר שהכהנים נחשבו על ידי המצרים כפילוסופים.
גם הירונימוס מציין שכאירמון כתב חיבור על חייהם של הכהנים העתיקים של מצרים ומוסיף ומציין שהיה אדם רהוט מאד.
על פי הסודא, חיבור נוסף של כאירמון נקרא "הירוגליפיקה" (כתב חרטומים).
חיבור שלישי, על כוכבי השביט, נזכר על ידי אוריגנס, שעשה שימוש בספרים נוספים של כאירמון, מהם למד טכניקה של משל שהיא חלק בלתי נפרד מפירוש פולחנות המסתורין היווניים.
בספרו "נגד אפיון", מספר יוסף בן מתתיהו, שכאירמון כתב "אגיפטיאקה" משלו, כלומר ספר על ההיסטוריה של מצרים, בדומה למנתון.
באמצעות ספר זה השתדל כנראה לפאר ולרומם את מצרים וההיסטוריה שלה בעיני הקוראים היוונים והרומים, ובדומה למנתון, הייתה גם לכאירמון גרסה משלו על יציאת מצרים, שמבוססת גם היא על עלילת המצורעים.
יוספוס טוען שהסופר המצרי ליסימכוס לקח ממנתון וכאירמון "את יסוד שקריהם" על דבר המצורעים ובעלי המומים.
ממשפט זה וגם מכך שליסימכוס נזכר אצלו אחרי כאירמון, מתקבל הרושם שעל פי יוספוס פעל ליסימכוס מבחינה כרונולוגית אחרי כאירמון.
אך מכיוון שידוע כי כאירמון חי ופעל בזמן קרוב מאוד לזמנו של יוספוס עצמו, רוב החוקרים סבורים כי ליסימכוס קדם בזמן לכאירמון ולא להפך, ויוספוס הזכיר אותם לא בסדר כרונולוגי, אלא על פי סדר הנושאים שנגעו לתוכן עלילותיהם.
כאירמון ככל הנראה מת זמן ניכר לפני שנת 96 לספירה, שנת פרסום הספר ה-11 של האפיגראמות של מארטיאליס.
המשורר הרומי לועג בו בין היתר גם לכאירמון, ובדרך כלל מארטיאליס לא לגלג על אישים שעדיין היו בחיים או שמתו רק זמן קצר לפני כן.
כל חיבוריו של כאירמון לא שרדו.
דבריו של כאירמון על היהודים לוקטו מספרו על ההיסטוריה של מצרים ונשמרו בספר "נגד אפיון".
יוסף בן מתתיהו כותב בספרו שכאירמון התיימר לכתוב ספר על ההיסטוריה של מצרים כמו זה של מנתון והוסיף בו גם את השמות שנתן מנתון למלך מצרים ובנו - "אמנופיס" ו"רעמסס".
לסיפורו של מנתון, הוסיף כאירמון שאיזיס נגלתה לאמנופיס בחלום והציקה לו בשנתו על כך שהמקדש שלה נהרס במלחמה.
אחד החרטומים (במקור: "סופרי הקודש", שגם כאירמון עצמו השתייך אליהם) בשם "פריטיבַאוטס", פירש למלך, שאם יטהר את מצרים מהאוכלוסייה הטמאה, "יסור ממנו חזון האימה הזה".
היו להם גם שמות מצריים: משה נקרא "טיסיתֶן" ויוסף "פֶטֵסֶף".
אבל אמנופיס לא חיכה למתקפה, אלא מיהר לברוח אל אתיופיה כשהוא משאיר את אשתו ההרה.
היא הסתתרה במערה וילדה בה את בנה רעמסס, שכאשר בגר גרש את "היהודים", שמספרם היה 200 אלף, אל סוריה, והשיב את אביו אמנופיס (שמת כבר) מאתיופיה למצרים.
ההבדלים בין גרסאות מנתון וכאירמון
יוסף בן מתתיהו טוען כי דברי כאירמון הם שקר ובמידה והיה בהם יסוד כלשהו של אמת, הם לא היו סותרים בפרטים רבים כל כך את אלה של מנתון.
לדידו של יוסף, כל אחד מהם "בודה שקרים כטוב בעיניו".
הוא מאשים את כאירמון בכך שבדה את סיפור המצורעים ואת דבר החלום על איזיס, לא טרח להסביר מי בדיוק היו "אנשי הצבא האלה לרבבותיהם" שחיכו ליד פלוסיון - ילידי מצרים או שהגיעו מארץ זרה, וגם לא הסביר מדוע לא רצה המלך לתת להם להיכנס לתוך מצרים.
הוא מביע פליאה צינית מכך שמספרי המגורשים אצל שני הסופרים כל כך "קרובים" וגם לועג לתבונתו של כאירמון: בהתחלה לא סיפר מאין באו 380 אלף, ואחר כך לא הסביר גם את החשבון שעשה.
אם ל-380 אלף הצטרפו 250 אלף מצורעים וחולים ובסופו של דבר גורשו רק 200 אלף, כיצד אבדו 430 אלף?
האם נספו במלחמה, או עברו לצד רעמסס?
ולאיזו משתי הקבוצות התכון בשם "יהודים"?
ל-250 אלף המצורעים או ל-380 אלף היושבים ליד פלוסיון?
התלות בין גרסת כאירמון לגרסת מנתון
יוסף בן מתתיהו לא הביא אף ציטוט ישיר מכתבי כאירמון, אלא רק התייחס בדרך פרשנית אל מידע שנשאב מכתביו בעקיפין.
עובדה זו יכולה להתפרש כעדות לכך שספרו של כאירמון לא עמד לנגד עיניו וכי הוא שאב את המידע שלו מכלי שני, או שעשה כך רק על סמך ידע אישי, בהנחה שכאירמון היה מוכר לו היטב.
למעשה הוא לא עמד על עדותו של כאירמון לפרטיה, אלא רק על אי ההתאמות בינה לבין גרסת מנתון.
תיאורו של כאירמון אינו שונה באופן כללי מזה של מנתון, אולם יש בו שימוש במסורות שאינן תלויות במנתון.
מסורות אלו משתקפות באזכורו של פריטיבאוטס ובהופעתה של איזיס בחלום.
למרות טענתו של יוספוס על כך שכאירמון המציא את סיפור החלום על איזיס, ייתכן ומדובר במסורת עממית נפוצה.
יש מכנה משותף בין גרסת כאירמון לבין המסופר ב"נבואת הקדר" המצרית.
ישנם סימנים נוספים המעידים על כך שגרסת כאירמון לא הייתה תלויה במנתון: הסיבה השונה לגירוש, השימוש במונח היווני שמשמעותו "מגואלים" להבדיל מ"טמאים" והמספרים השונים מאלה של מנתון וגם מאלה המופיעים אצל ליסימכוס ואפיון.
כאירמון לא מזהה את בעלי בריתם של ה"טמאים" עם החיקסוס תושבי ירושלים שבגרסת מנתון, אלא מספר על שבטי נוודים על גבולה של ממלכת מצרים, שנמנעה כניסתם אליה.
המגורשים ממצרים מכונים אצלו "יהודים", ללא כל הסבר אם זהו שם כולל לטמאים המגורשים וגם למסורבי הכניסה.
כאירמון גם מעניק למשה שם מצרי שונה מזה שאצל מנתון - "טיסיתֶן", המרמז בבירור על המילה המצרית "אִיתֶן" - גלגל השמש, ואף מוסיף לסיפור את יוסף.
את הסמיכות הכרונולוגית האנאכרוניסטית של יוסף ומשה ניתן למצוא גם במקורות אחרים.
אצל פומפיוס טרוגוס משה הוא בנו של יוסף ואילו אצל אפולוניוס מולון משה הוא נכדו.
בהתייחסות לשני המנהיגים הללו מהדהדת חדירת המסורת המקראית לחוגים לא יהודים.
בניגוד למנתון, בגרסה של כאירמון לסיפור הגירוש נעדרת עוינות גלויה כלפי היהודים.
הכפירה (אתאיזם) אינה מיוחסת ליהודים ואין שום זכר לשני המוטיבים הקיימים כבר בסיפור הגירוש של מנתון: שנאת אדם (מיזנתרופיה) ועוינות כלפי זרים (Misoxenia).
אולם גם עלילת המצורעים של כאירמון, כמו זו של מנתון, נערכה בהתאם למסורת הטיפולוגית של הספרות האתנוגרפית, שמטרתה "לחשוף" את עברו האפל של העם היהודי כדי לשלול את דמותו גם בהווה.
כאמיליה הייתה שחקנית מצרית ממוצא יהודי, שכיכבה בסרטי קולנוע במצרים של בשנות ה-40 של המאה ה-20, והפכה לאחד הסמלים הגדולים של אותה תקופה.
חייה הקצרים והמסעירים, ומותה הטרגי, הפכו אותה לדמות ידועה שזכתה לכינויים כמו "מרילין מונרו המצרית".
ליליאן ויקטור כהן נולדה למשפחה יהודית מבוססת באלכסנדריה, אביה ממוצא צרפתי ואמה ממוצא איטלקי.
למרות שם משפחתה היהודי, הציגה כאמיליה את עצמה כנוצרייה.
למדה בבית ספר אנגלי באלכסנדריה, שם גילה אותה הבמאי אחמד סאלם שהכניס אותה לעולם המשחק ב-1946 בגיל 17. כאשת חברה טיפוסית של החברה הגבוהה באלכסנדריה, אוהבת בילויים ומסיבות, ויפה באופן בולט שמועות סביבה וסביב מערכות יחסים שלה בחברה הגבוהה הופיעו תדיר בצהובונים.
במיוחד שמה נקשר לזה של מלך מצרים, פארוק הראשון.
כאמליה נהרגה בהתרסקות טיסה 903 של TWA באוגוסט 1950, אירוע שהגביר את התהילה והמסתורין סביב דמותה.
חייה ומותה הטרגי משווים לעיתים למרילין מונרו.
הופצו תאוריות קונספירציה וספקולציות על ריגול, בעיקר בקשר לישראל, אך הדבר לא הוכח מעולם.
למרות הקריירה הקצרה, נצרבה בזיכרון הקהל המצרי והשפעתה ניכרת עד היום בסרטים מקומיים.
הסרט "יחפה בגשר מזהב" של עאטף סאלם הוקדש לזכרה ורומז לחוויות אוטוביוגרפיות.
בגיל צעיר, בזכות יופייה המרשים, היא גילתה עניין בעולם המשחק.
הקריירה שלה החלה בשנת 1946 והייתה קצרה אך סוערת, והיא הספיקה לככב בכ-18 סרטים מצליחים במשך ארבע שנים בלבד.
היא שיחקה לצד גדולי הקולנוע המצרי, והפופולריות שלה נסקה במהירות.
"כאן" הוא השיר איתו ייצגו צמד הזמרים אורנה ומשה דץ את ישראל באירוויזיון 1991. את השיר כתב והלחין עוזי חיטמן לטובת קדם-אירוויזיון 1991 בעוד קובי אשרת עיבד את השיר.
לפי סדר הצגות השירים בתחרות האירוויזיון 1991, השיר היה החמישה עשר במספר, וזכה במקום השלישי, מרחק שבע נקודות בלבד משוודיה, שסיימה במקום הראשון וניצחה בתחרות.
השיר מבטא רגשות אהבה לארץ ישראל, והתגוררות נצחית בה.
השיר הוצע במקור לירדנה ארזי עבור קדם האירוויזיון ב-1988, בו אמור היה להיבחר שיר שתבצע בתחרות, אך ארזי דחתה את ההצעה.
בניסיונם של אורנה ומשה דץ לנצח בקדם-אירוויזיון 1991, זכה הצמד עם השיר "כאן" במקום הראשון והעפיל לאירוויזיון ברומא.
זוהי הייתה השתתפותם השנייה של הצמד בתחרות הקדם-אירוויזיון, כאשר הניסיון הראשון היה בקדם-אירוויזיון 1987, בו הם שרו את השיר "קופידון" וזכו במקום הרביעי ולבסוף נבחר "שיר הבטלנים" של דטנר וקושניר.
מייד עם בחירתו בקדם-אירוויזיון, זכה השיר "כאן" לאהדה רבה בארץ ודורג במקום השלישי במצעד הפזמונים העברי השנתי (ה'תש"ן–ה'תשנ"ט).
כמו כן, הוא השתתף במצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' במהלך 1991 וזכה בחלקם במקום הראשון.
האירוויזיון התקיים זמן קצר לאחר סיום מלחמת המפרץ.
הבית היחיד שנפגע ישירות מסקאד במהלך המלחמה הוא בית ילדותו של חיטמן.
בעקבות כך הגיע חיטמן בלב כבד לתחרות האירוויזיון והדצים החליטו להקדיש לו את ביצוע השיר, שמילותיו מתקשרות לאירוע - "כאן ביתי פה אני נולדתי", "כאן נולדתי" "ואין לי שום מקום אחר בעולם".
בתחרות האירוויזיון, השיר הוביל את טבלת הניקוד לאורך רוב הערב, אך לבסוף סיים במקום השלישי עם 139 נקודות, 7 נקודות פחות משוודיה וצרפת.
גם בישראל זכה השיר להצלחה רבה, ודורג במקום השלישי במצעד הפזמונים העברי השנתי (ה'תש"ן–ה'תשנ"ט).
ב-1994, הגיע לחנויות אלבום האוסף הראשון של אורנה ומשה דץ, "האוסף וכל מה שקדם".
הוא כלל שירים מכל אלבומיהם הקודמים, ולראשונה נכלל באחד מאלבומיהם השיר "כאן" (אשר קודם לכן צורף כבונוס בלבד ל"בדרכי האהבה").
במהלך חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל, שנערכו בשנת 2018, התאחדו אורנה ומשה דץ, שהתגרשו 12 שנה קודם לכן, על מנת לשיר יחד את השיר "כאן" בטקס הדלקת המשואות.
באותה שנה גם זכה השיר לאחד מ-70 השירים הטובים ביותר על ידי מאזיני תחנת הרדיו "103FM".
בשנת 2019 במהלך שבוע האירוויזיון שנערך בישראל, התאחדו שוב אורנה ומשה דץ ושרו את השיר באירוע השטיח הכתום בתל אביב-יפו.