tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למעשה המשמעות היא ש"פיליפ מוריס" עוברת להתחרות ראש בראש עם החברות הגנריות ולא מנצלת את יתרונה כתאגיד בעל מותג מבוסס המאפשר לה למכור מוצרים במחיר גבוה משמעותית מאלו של מתחריה.
כפי שניסח זאת בוב סטאנוג'ב, מנהל שיווק ארצי של מוצרי צריכה בארנסט אנד יאנג: "אם אחת או שתיים מחברות מוצרי הצריכה המובילות יתחילו להוריד מחירים לתמיד, תהיה מפולת.
הירידה במחירים התקבלה בהפתעה היות שהמותג של "מרלבורו" היה מותג מוכר כבר משנת 1954 ונחשב לאחד מהמובילים מבין המותגים.
המשקיעים הסיקו מכך שיכולות הפרסום והשיווק של המותג מוגבלות ולכן גררו את הירידה בקרב כלל חברות המותג המובילות.
אולם האירוע הגיע לאחר מספר סימנים מעידים, בין היתר ששנת 1991 הייתה לשנה שבה ההוצאה על פרסום בארצות הברית ירדה באופן החד ביותר זה ארבעה עשורים, והשנה הראשונה שבה נמדדה ירידה מאז שנת 1970. חברות החלו להשקיע בקידום מכירות באמצעות הנחות והפחיתו את ההשקעה שלהן בפרסום.
בשנת 1983 היחס בין ההוצאה על פרסום לבין ההוצאה על צורות אחרות של קידום מכירות היה 70% ל-30%, ובשנת 1993 המצב התהפך לחלוטין ו-75% הושקעו בקידום מכירות בדרכים אחרות מפרסום ורק 25% בפרסום.
בעתו, יום השישי של מרלבורו נתפש כ"יום מותו של המותג" ויום הופעתו של דור חדש הניחן בעיוורון מותגים, ומייחס משמעות למחירו של המוצר הנרכש ולערכו ולא לתדמית שנבנתה סביבו כמותג ולמחיר הגבוה הנגבה עבורו בשל כך.
אולם התקווה לדור צרכני חדש נכזבה עם השנים כאשר מאז כלכלת המותגים רק הלכה והתפתחה בתקציבי פרסום הולכים וגדלים סביב המותגים החדשים-ישנים.
יום שלישי השחור — הוא כינוי ברוסיה ליום שלישי, ה-11 באוקטובר 1994 שבו צנח הרובל בשיעורים חסרי תקדים אל מול הדולר, במשבר שהיה לאחד הניצנים והסממנים לקראת משבר הרובל (כארבע שנים לאחר מכן) ולמשבר הכלכלי הגדול ביותר בתולדות רוסיה מאז מהפכת פברואר.
כתוצאה מהמשבר הודח יו"ר הבנק המרכזי של רוסיה ויקטור גראשצ'נקו ופוטר שר האוצר, סרגיי דובינין.
יום שפת האם הבין־לאומי מצוין מדי שנה ב-21 בפברואר לקידום ההכרה והמודעות בגיוון של שפות ותרבויות בכל רחבי העולם.
היום הוכרז לראשונה על ידי אונסק"ו ב-17 בנובמבר 2009 והוכר רשמית על ידי העצרת הכללית של האו"ם כחלק מההחלטה להכיר בשנת 2008 כשנה הבין־לאומית לשפות.
בבנגלדש מציינים את 21 בפברואר כיום השפות הבין־לאומי כבר מ-1952 לזכר הסטודנטים שנהרגו בעימותים עם המשטרה הפקיסטנית במהלך מחאה של התנועה להכרת השפה הבנגלית כשפה רשמית לצד אורדו ואנגלית.
אונסק"ו מציינת את יום שפת האם הבין־לאומי במשך כ-20 שנה, במטרה לקדם חינוך רב לשוני, תוך שימור שפת אם.
בכל שנה, נבחר נושא מוביל ליום.
מכון לינגואפאקס (The Linguapax Institute), בברצלונה, ספרד, הפועל לשמר ולקדם את המגוון הלשוני בעולם מחלק בכל שנה ביום שפת האם הבינלאומי את פרס לינגואפקס.
הפרס הניתן לאנשים וגופים שעשו עבודה יוצאת דופן לקידום הגיוון הלשוני או החינוך הרב לשוני.
פרס לינגאפקס הוענק לראשונה בשנת 2002.
"יום שני ללא בשר" ("Meatless Monday") היא תנועה סביבתית המנסה לעודד הימנעות מאכילת בשר למשך יום אחד בשבוע ומעבר לתפריט צמחוני, על מנת לשפר את בריאות בני האדם ועל מנת למנוע פליטת גזים והרג בעלי חיים.
פרויקט "יום שני ללא בשר" החל בבית חולים אחד בארצות הברית בשנת 2003 כניסיון להתמודד עם מגפת ההשמנה ועם העלייה הדרמטית בתמותה ממחלות לב.
יום שני נבחר למטרה זו מכיוון שהוא היום שאחרי סוף השבוע ברוב מדינות העולם המערבי, שבו מרבים באכילת בשר.
בבית החולים החלו להגיש מנות צמחוניות בימי שני גם לחולים וגם לצוות הרפואי, ובעקבות הצלחת היוזמה הצטרפו בתי חולים נוספים ואחר כך גם בתי ספר ומסעדות.
בתקופה שלאחר תחילת המיזם נרשמו נתונים סטטיסטיים המעידים על כך שבעוד שבכל העולם צריכת הבשר עולה, בארצות הברית ירדה הצריכה ב-12%.
בשנת 2009 המיזם התרחב למקומות נוספים בעולם.
הזמר פול מקרטני הצמחוני, החל לפרסם את המיזם בבריטניה, בסיועם של יוקו אונו, קייט מוס וידוענים נוספים.
העיר גנט בבלגיה הייתה הראשונה להכריז על יום שני באופן רשמי כיום ללא בשר.
מאז הצטרפו ליוזמה כ-20 מדינות.
ידוענים בישראל הצטרפו למיזם העולמי בנובמבר 2012, כשהעיתונאית מיקי חיימוביץ' (לימים חברת הכנסת ויו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה) החלה לפרסם את המיזם, יחד עם ליאת צוראל, ליאת צבי וגילי וופל.
פליטת גזי החממה על ידי בעלי חיים מהווה 18% מפליטת גזי החממה מכלל כדור הארץ, רמה גבוהה יותר מפליטת כלי תחבורה (13%).
בזבוז קרקע – גידול הבקר והצאן מצריך שטחי מרעה גדולים וקרקע לגידול מספוא, עד כי 70% מהיערות שנכרתו באמזונאס משמשים לתעשייה זו.
צריכת המים – הצריכה לתעשיית הבשר גבוהה במיוחד; לייצור ק"ג בשר נדרשים פי עשרה יותר מים מאשר לייצור ק"ג ירקות.
שיפור הבריאות – הפחתת בשר מהחי היא המלצה גורפת של כל גוף בריאותי בעולם.
יומו של הדוקטור הוא פרק ספיישל בסדרת המדע הבדיוני הבריטית דוקטור הו שציין את יום היובל לסדרה.
הספיישל נכתב על ידי סטיבן מופאט, שגם פעל כמפיק הסרט לצד פיית' פנהייל, ובוים על ידי ניק הוראן (Hurran).
הספיישל תואר על ידי מפיק הסדרה מרקוס וילסון כ"מכתב אהבה למעריצים" ועל ידי מנהל השידורים של הערוץ BBC One כ"אירוע דרמטי".
הספיישל שודר ב-23 בנובמבר 2013 בדו-מימד ובתלת־ממד.
במקביל שודר הסרט גם בבתי קולנוע בבריטניה ובמספר מדינות ברחבי העולם.
דייוויד טננט ובילי פייפר, שכיכבו בעבר בדוקטור הו בתפקידי הדוקטור העשירי ובת לווייתו רוז טיילר הופיעו בספיישל.
השחקן ג'ון הרט כיכב גם הוא בסרט כהתגלמות "נשכחת" של הדוקטור, בין הדוקטור השמיני והתשיעי.
הרט הוצג בסוף העונה השביעית של הסדרה בפרק "שמו של הדוקטור".
ג'ואנה פייג' הופיעה גם היא בסרט, בתור המלכה אליזבת' הראשונה, שנראתה בסדרה לפני כן.
ג'מה רדגרייב חזרה לסדרה בתפקיד קייט סטיוארט, ביתו של האלוף אלאסטיר גורדון לת'ברידג'-סטיוארט, מבין הדמויות הראשיות בסדרה המקורית ומקים כוח המשימה UNIT, שאיתו הדוקטור היה מעורב עוד מאז.
הספיישל הציג את חזרתם של הזייגונים, שהופיעו בעבר רק בעלילה "אימת הזייגונים" (1975), ואת חזרתם של הדאלקים.
הדוקטור בתקופת מלחמת הזמן (הדוקטור ה-8.5) גנב את "הרגע" - פצצה החזקה ביותר ביקום, שהיא בעלת תבונה ופיתחה חוש מוסרי עם השנים, ותכנן להשמיד באמצעותה את גאליפריי - שהוקפה בדאלקים, ובכך לסיים את מלחמת הזמן.
"הרגע" תופסת את צורתה של רוז טיילר ומנסה לשכנע אותו שלא לעשות כך, וגורמת למספר קרעים בזמן על מנת שהדוקטור יראה למה הוא יהפוך בעתיד אם יעשה זאת.
בסיום יום לימודים, קלרה מקבלת הודעה מהדוקטור ה-11 להגיע אל הטארדיס.
לאחר שהיא נכנסת, הטארדיס מוטסת לכיכר טרפלגר על ידי UNIT, בפקודתה של קייט סטיוארט.
כאשר קייט והדוקטור נפגשים, היא נותנת לו מכתב מאליזבת' הראשונה, מלכת אנגליה.
במכתב היא ממנה אותו לאוצר הגלריה התחתית - כספת סודית של אמנות אסורה לציבור.
כהוכחה לאמינות המכתב, קייט מראה לו ציור של אדוני זמן - ציור שמן תלת־ממדי אשר נוצר באמצעות הקפאת רגע מסוים בזמן, הנקרא קוביית קיפאון.
הציור מציג את נפילתה של העיר המשנית של גאליפריי - ארקדיה.
הדוקטור נכנס לגלריה, ומגלה המון קוביות קיפאון שנשברו מבפנים, ושחסרות בהם דמויות.
מסתבר שהדמויות שפרצו מהציורים היו חייזרים משני צורה מגזע זייגון, שמנסים לכבוש את כדור הארץ.
באמצע עימות בין קייט והזייגונים, שלושת הדוקטורים וקלרה הצליחו למנוע מהם לעשות זאת באמצעות מחיקת זיכרונם, מה שמנע מהם לזכור מי מהם אדם ומי זייגון ובכך לגרום להם ליצור הסכם שלום הוגן לשני הצדדים.
לאחר מכן, דוקטור המלחמה חוזר למקום ממנו הגיע, במטרה ללחוץ על הכפתור האדום והגדול של "הרגע", שישמיד את גאליפריי.
הדוקטור ה-11 והדוקטור ה-10 הגיעו כדי לתמוך בו, אך הדוקטור ה-11 מעלה רעיון שימנע את השמדת גאליפריי - להקפיא אותה בזמן באמצעות שלושת הטארדיסים של שלושתם, ולהסתיר אותה במקום לא גלוי.
כך הדאלקים יירו זה על זה, והם יושמדו מהאש של עצמם.
שלושת הדוקטורים מדווחים על כך לראש המועצה העליונה של גאליפריי, כל אחד מהטארדיס שלו, שטוען שאין להם מספיק זמן לעשות את החישובים הדרושים, כי זה אמור לקחת להם מאות על גבי מאות של שנים.
אבל אז, לפתע, מופיעים גם דוקטורי העבר, והדוקטור ה-11 (מאט סמית) אומר: "נכון, זה ייקח מאות שנים, אבל אני עושה את החישובים.
אפשר לומר שתמיד עשיתי." כל 12 הדוקטורים נמצאים מעל גאליפריי, ואז מגיע דוקטור נוסף: הדוקטור ה-13, פיטר קפלדי .
ביחד הם מקפיאים את גאליפריי, כרגע קפוא בזמן, בתור נפילתה של ארקדיה - אותו הציור שהיה בגלריה.
הם חוזרים לגלריה, כשהם לא בטוחים אם הצליחו או לא.
דוקטור המלחמה נפרד מקלרה ושני הדוקטורים האחרים, וחוזר לזמן שלו, בידיעה שישכח את מה שקרה ויחיה באשמה מאות שנים, עד שהדוקטור ה-11 יופיע.
הוא מתחיל להתחדש בתוך הטארדיס שלו.
הדוקטור ה-10 גם עוזב, לאחר ששכנע את הדוקטור ה-11 לספר לו על טרנזלור (Trenzalore), המקום בו הדוקטור ה-11 מצא את מותו.
קלרה עוזבת את הדוקטור ה-11 לבד עם הציור של נפילת ארקדיה, והוא מתחיל לדמיין אפשרות שיפרוש ויהפוך לאוצר הגלריה.
האוצר האמיתי שלה, שדומה מאוד לדוקטור הרביעי (טום בייקר) קוטע אותו.
האוצר מספר לו שהשם האמיתי של הציור אינו "נפילת גאליפריי" וגם לא "לא עוד", אלא שילוב של השניים: "נפילת גאליפריי, לא עוד" .
מכך מסיק הדוקטור שהם הצליחו במשימתם, וחוזר לטארדיס מאושר.
בין היתר ציין הדוקטור ה-11 כי משימתו היא לחזור הביתה, בדרך הארוכה, דבר שחזר על עצמו על ידי הדוקטור ה-12 בסוף העונה ה-9, כאשר חזר לגאליפריי.
בסצנת הסיום רואים חלום בו הדוקטור והתגלמויותיו האחרות, כולל דוקטור המלחמה, מביטים על גאליפריי.
מאט סמית' בתפקיד הדוקטור האחד-עשר.
ג'נה קולמן בתפקיד קלרה אוסוולד, המלווה של הדוקטור.
דייוויד טננט בתפקיד הדוקטור העשירי.
בילי פייפר בתפקיד 'הרגע'\'הזאב הרע' - פצצה בעלת התבונה שיוצרת לה התגלמות אנושית בדמות רוז טיילר (שאותה הדוקטור יפגוש זמן קצר אחרי כן ותהפוך להיות המלווה שלו) ובאמצעותה הדוקטור השמיד את גאליפריי.
ג'ון הרט בתפקיד התגלמות של הדוקטור עליה הוא שכח, שמכונה 'העריק'/'דוקטור המלחמה'.
הוא התגלמות של הדוקטור בין הדוקטור השמיני לתשיעי שלא נחשב בספירה של הדוקטורים כי הוא מנסה להדחיק אותו בגלל שהוא הדוקטור שהשמיד את גאליפריי.
ג'ואנה פייג' בתפקיד המלכה אליזבת' הראשונה, ובתפקיד כפילת הזייגון שלה.
ג'מה רדגרייב בתפקיד קייט סטיוארט, ראש מחלקת המחקר המדעי בארגון ׁׁ(UNIT - Unified Intelligence Taskforce - כוח המשימה המודיעיני המאוחד), ובתפקיד כפילת הזייגון שלה.
אינגריד אוליבר בתפקיד אוסגוד (Osgood), מדענית ב-UNIT והעוזרת של קייט.
ניקולס בריגס שב בתפקיד קולם של הדאלקים.
אורלנדו ג'יימס בתפקיד לורד בנת'אם.
טום בייקר בתפקיד אורח, בתור אוצר המוזאון.
הפרק נכתב על ידי סטיבן מופאט, הכותב הראשי של הסדרה דאז ובוים על ידי ניק הוראן (שביים לפני כן את הפרקים "הילדה שחיכתה", "תסביך אלוהים", "מוסד הדאלקים" ו-"המלאכים כובשים את מנהטן").
הספיישל צולם והופק בתלת מימד, אך נועד גם לשידור בדו-מימד (כי ה-BBC ידעו שזו הדרך שרוב הצופים ייצפו בספיישל).
כריסטופר אקלסטון דן עם מופאט בתוכניות לחזור לספיישל החמישים, לתפקיד הדוקטור התשיעי, אך בסופו של דבר סירב.
סילבסטר מקוי, ששיחק את הדוקטור השביעי, טען שלא נוצר קשר עם אף אחד מהשחקנים הקלאסיים בנוגע לספיישל.
קולין בייקר (הדוקטור השישי) אישר זאת בזמן שרואיין בטלוויזיה האוסטרלית לצד מקוי ופול מקגאן (הדוקטור השמיני).
אף על פי כן, מקגאן ציין לאחר מכן שייתכן שהוא בכל זאת יופיע בספיישל.
פיטר דייוויסון (הדוקטור החמישי), לעומת זאת, דיווח שיש בבעלותו עותק של התסריט, ששמו רשום עליו.
הרדיו טיימס דיווחו על שמועות שדוקטורים מהתקופה הקלאסית יופיעו בספיישל, בציטוט ממקורות לא ידועים.
פרימה אג'ימן וג'ון בארומן, ששיחקו את המלווה של הדוקטור העשירי מרת'ה ג'ונס והמלווה של הדוקטור התשיעי ג'ק הארקנס, בהתאמה, הצהירו שניהם שלא ישתתפו בספיישל החמישים, אך עשויים לחזור לתוכנית בשלב מסוימת.
בארומן הצהיר שהוא ישמח להשתתף, אך שיער שהמפיקים רצו לנסות דברים שונים.
ג'ון סים, ששיחק את התגלמותו האחרונה של המאסטר, הצהיר שהוא לא הוזמן לקחת חלק בספיישל.
The Mill, חברת האפקטים הוויזואלים והפוסט-פרודקשן שהייתה אחראית על כמעט כל האפקטים הוויזואלים בדוקטור הו מאז 2005, סגרה את מחלקת האפקטים לטלוויזיה במרץ 2013, ובעקבות כך צוות ההפקה של דוקטור הו כמעט נאלץ לשכור את שירותיה של חברה אחרת.
אבל עובדי The Mill לשעבר, שעזבו את החברה עם סגירת מחלקת האפקטים לטלוויזיה (ורובם עבדו של על "דוקטור הו"), הקימו חברה חדשה, Milk Visual Effects, וכך ה-BBC יכלו להמשיך לעבוד עם צוות מוכר.
מאוחר יותר, Milk גם עשו את האפקטים הוויזואלים לספיישל חג המולד 2013, "זמנו של הדוקטור" (שגם היה הפרק המלא האחרון של מאט סמית' בתור הדוקטור, וכלל את הסצנה הראשונה של פיטר קפלדי בתור הדוקטור השנים-עשר והנוכחי), והכריזו שהם ימשיכו לעבוד על האפקטים הוויזואלים של דוקטור הו בעונה 8.
הצילומים החלו ב-2 באפריל 2013 בנית' שבווילס.
ב-9 באפריל 2013, סצנות לספיישל צולמו בכיכר טרפלגר, לונדון.
ב-17 באפריל 2013, מאט סמית', ג'נה קולמן, בילי פייפר ודייוויד טננט צילמו סצנות בטירת צ'פסטו.
ב-2 במאי 2013, צולמו בקארדיף סצנות שמתרחשות בסמטת טוטר ובית הספר "קואול היל" (Coal Hill), מקומות שהופיעו בעבר בפרק הראשון של הסדרה הישנה בשנת 1963 "ילדה לא ארצית", בפרק משנת 1985 "מתקפת הסייברמנים" ובפרק משנת 1988 "זכרם של הדאלקים".
הצילומים לספיישל נגמרו ביום ראשון, ה-5 במאי 2013.
חוץ מיומו של הדוקטור היו עוד מספר שידורים נוספים לחגיגות היובל לסדרה:
לילו של הדוקטור הוא מיני-פרק, המהווה פריקוול ליומו של הדוקטור.
המיני-פרק הושק ב-14 בנובמבר 2013, כשבוע לפני "יומו של הדוקטור".
פול מקגאן, שגילם בעבר את הדוקטור השמיני בסרט הטלוויזיה משנת 1996 ובמספר הרפתקאות אודיו, חזר בתפקיד הדוקטור.
הספיישל מציג את הסיבה שבה הדוקטור השמיני התחדש לדוקטור המלחמה, ובנוסף הכניס את המלווים העיקריים של הדוקטור השמיני מתסכיתי האודיו נכון לאותו זמן לקאנון של הסדרה.
המיני-פרק נכתב על ידי סטיבן מופאט.
הרפתקה בחלל ובזמן הוא סרט טלוויזיה של ה-BBC המספר על תחילת הסדרה ועל חייו של ויליאם הארטנל (בגילומו של דייוויד בראדלי) בתקופה שגילם את הדוקטור הראשון.
הסרט נכתב על ידי מארק גאטיס.
בין השחקנים הראשיים נכללים דייוויד בראדלי, המככב בתפקיד ויליאם הארטנל, בריאן קוקס שמגלם את סידני ניומן, ג'סיקה ריין שמופיעה בתפקיד וריטי למברט, מפיקת הסדרה הראשונה, וסשה ד'אוון בתפקיד במאי העלילה הראשונה (כולל הפרק הראשון אי-פעם של דוקטור הו), ואריס חוסיין.
(בערך) חמשת הדוקטורים, האיחוד הוא ספיישל קומי בעורך של כחצי שעה שכתב פיטר דיוויסון (הדוקטור החמישי) ומספר על שחקנים שגילמו חלק מההתגלמויות של הדוקטור מהסדרה הקלאסית - דייויסון עצמו, בנוסף לקולין בייקר (הדוקטור השישי) וסילבסטר מקוי (הדוקטור השביעי) שרוצים להשתתף בספיישל ה-50 שנה ומקבלים סירוב מסטיבן מופאט.
בספיישל משתתפים דייויסון, בייקר ומקוי, כולל כמעט כל שאר המשתתפים, בתפקיד עצמם.
הספיישל נוצר על ידי דייויסון והופק על ידי בתו, ג'ורג'יה מופט.
אם לוקחים את "לילו של הדוקטור", "יומו של הדוקטור" ו"(בערך) חמשת הדוקטורים, האיחוד", אז כל הדוקטורים שעדיין בחיים (חוץ מכריסטופר אקלסטון) לקחו חלק בחגיגות ה-50 שנה לסדרה.
הטריילר הראשון לספיישל הוקרן למשתתפים לקומיק קון 2013 שהתרחש בסן דייגו בחודש יולי, 2013. ההחלטה של ה-BBC לא לשחרר את הטריילר לאינטרנט למעריצים בכל רחבי העולם התקבלה במחלוקת.
ב-26 ביולי 2013, ה-BBC הגיבה לביקורת בכך שאמרה שהטריילר נועד להיות אקסקלוסיבי למשתתפים בקומיק קון בלבד ושהתוכן לקהל הבריטי יגיע בתאריך מאוחר יותר.
הטריילר בסוף הושק לשאר העולם באוקטובר 2013.
הספיישל שודר ב-BBC One וב-BBC אמריקה ב-23 בנובמבר 2013. הוא שודר גם בתלת־ממד, בטלוויזיה ובבתי הקולנוע שהקרינו אותו.
הפרק גם שודר ב-94 מדינות אחרות בעולם בו-זמנית, שיא העולם בכמות המדינות המשתתפות בשידור בו-זמני של סדרת דרמה טלוויזיונית.
בארץ הספיישל שודר בערוץ yes Action, של ספקת הטלוויזיה yes.
יום שמחת כהן (ביהדות ג'רבה ויהדות מרוקו) או יום שמחת כוהנים (ביהדות לוב) הוא יום חג יהודי-עממי המקובל במסורת יהדות צפון אפריקה בי"א בתשרי.
במסכת יומא במשנה, תיארו חז"ל את מנהג הכהן הגדול בתום עבודת יום הכיפורים: .
יום שמחת כהן שנחגג בקרב עדות ישראל מבוסס על פרשנות המקבלת את התיאור "יום טוב" כפשוטו – יום שלם שנוהגים בו כעין חג.
לזכר החג שעשה כהן גדול, נהגו הכוהנים במדינות צפון אפריקה שלא לעשות מלאכה ביום שלמחרת יום הכיפורים, והיו עורכים בו משתאות וחגיגות ומארחים ידידים רבים בהתאם ליכולתו הכלכלית של כל אחד.
בקרב בני משפחת כהן-סקלי, בעיר הכהנים דבדו וגם מחוצה לה, נקרא היום גם בכינוי "יום לגופראן".
בג'רבה, אף היא עיר כהנים, נהגו להכין מערב יום הכיפורים תבשיל חצילים בשם "בראנייה".
הנוסע היהודי בן המאה ה-19, יעקב ספיר, דיווח כי בני ישראל בהודו ציינו ביום זה חג בשם "שילה סאן", וכי משפחות מסוימות בבומביי נהגו לערוך בו ביקורי נימוסין הדדיים.
אליהו בירנבוים העיד על מנהג דומה בקהילת יהודי קוצ'ין.
מנהג דומה ל"יום שמחת כהן", המבוסס על אותו מקור, הוא מנהג חזני ראש השנה ויום הכיפורים, לקיים אסרו חג ליום הכיפורים ולעשות בו יום משתה ושמחה.
מנהג זה מוזכר בספר המנהגים של קהילת וורמס, שכתב שמש הקהילה, ר' יוזפא שמש.
הוא מציין שהייתה השתתפות של קופת הקהילה במימון המשתאות.
בקרב האשכנזים כונה היום: אין גאט'ס נאמען (למען האל), צו גאט'ס נאמען וכדומה, לציון העובדה שחזרו לומר בתפילה "האל הקדוש" לאחר עשרת ימי תשובה שבהם הייתה חתימת הברכה "המלך הקדוש".
יומברו היא יצרנית בגדי ספורט, נעליים, וציוד לכדורגל בפרט, שנוסדה בשנת 1924 באנגליה.
משרדי החברה הראשיים נמצאים בעיירה צ'ידל שבאנגליה ופעילותה של החברה בינלאומית.
יומברו מעצבת, מייצרת ומשווקת ציוד וסטים למדי כדורגל עבור קבוצות מקצועניות.
מוצריה נמכרים ביותר מ-90 מדינות ברחבי העולם.
מאז 2012 החברה נמצאת בבעלות התאגיד האמריקני Iconix Brand Group.
יומברו משמשת כחברת ההלבשה הרשמית של מועדוני הכדורגל אברטון, בורנמות' ווסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג, נירנברג, שאלקה 04 וורדר ברמן מהבונדסליגה ועוד מועדונים בכירים ברחבי אירופה, כמו גם של מספר אתלטיים פרטיים ומשמשת גם כספונסר של מספר נבחרות לאומיות.
בישראל, משמשת יומברו כמלבישה הרשמית של קבוצות כדורגל רבות החל משנות השבעים.
החל מעונת 2019/2020 של קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים מליגת העל, כאשר בעבר כבר עבדה יומברו עם הקבוצה בשנות השמונים.
מעונת 2023/2024 גם של קבוצת הפועל באר שבע, והחל מעונת 2025/2026 גם את קבוצת מועדון ספורט אשדוד.
יום תרומת הדם הבין־לאומי הוא מועד בין־לאומי של האומות המאוחדות וארגון הבריאות העולמי המצוין מדי שנה ב-14 ביוני.
ציון המועד החל בשנת 2004, ומטרתו היא העלאת מודעות לצורך בתרומת דם ברחבי העולם והכרת תודה לתורמי הדם.
המועד נקבע ל-14 ביוני, יום הולדתו של הרופא והביולוג, זוכה פרס נובל קרל לנדשטיינר אשר ידוע בשל סיווג הדם.
במדינות רבות אין אספקה מספקת של דם בטוח, ושירותי הדם עומדים בפני האתגר להנגיש מספיק דם, תוך הקפדה על איכותו ובטיחותו.
בשנת 2014, 73 מדינות עדיין תלויות במידה רבה בתורמים בתשלום.
כתוצאה מכך, ארגון הבריאות העולמי ראה חשיבות בהעלאת המודעת לצורך בתרומות הדם.
יומו של הארבה הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1975 בבימויו של ג'ון שלזינגר, עם דונלד סאת'רלנד, קארן בלק, ויליאם את'רטון וברג'ס מרדית' בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "יומו של הארבה" מאת נתנאל וסט (1939) המתאר את החיים בתעשיית הסרטים בהוליווד בעת השפל הגדול בשנות ה-30.
ברג'ס מרדית' היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה ולפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
קארן בלק הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
אן רות' זכתה בפרס באפט"א לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
קונרד האל היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
ריצ'רד מקדונלד היה מועמד לפרס באפט"א לעיצוב ההפקה הטוב ביותר.
טוד הקט (ויליאם את'רטון) מגיע להוליווד ומתמקם במלון דירות בדירה שקירותיה סדוקים לאחר רעש אדמה.
הוא בוגר אוניברסיטת יל ומקווה למצוא עבודה בהוליווד בתור צייר.
שכניו הם פיי גרינר (קארן בלק), יפהפייה צעירה ששואפת להיות כוכב קולנוע ובינתיים גרה במלון העלוב עם אביה הארי (ברג'ס מרדית') שהיה פעם שחקן וודביל מפורסם וכעת הוא מתפרס ממכירת שיקויים בבתי העשירים תוך ביצוע להטוטים.
במקום נמצא הגמד אייד קוסיץ' (בילי בארטי) שגם הוא היה שחקן וודביל וכן הנער אדורה לומיס (ג'קי ארל היילי) שאמו חושבת ששיש לו כשרון למשחק.
טוד מחזר אחרי פיי אך לה יש כבר חבר: הקאובוי ארל שופ (בוב הופקינס).
פיי מחבבת את טוד אבל היא מבהירה לו כי תתחתן רק עם אדם עשיר שיוכל לתמוך בה ובאביה.
טוד פוגש במנהל האמנותי קלוד (ריצ'רד דיסרט) שגם הוא בוגר יל ומסכים לקבלו כצייר תפאורות לסרטים.
פיי מכירה את הומר סימפסון (דונלד סאת'רלנד), אדם אמיד ומדוכא.
הוא תומך בה ומביא את אביה לכנסייה של "ביג סיסטר" (ג'רלדין פייג') שמרפאת אנשים בעזרת תפילות אבל זה לא עוזר והוא מת אחר כך.
כדי לממן את הוצאות הקבורה עוסקת פיי זמן קצר בזנות.
טוד מכין ציורים לסרט קרב ווטרלו.
כללי הזהירות לא נשמרים והתפאורה קורסת באמצע הצילומים ורבים נפצעים.
פיי אומרת לטוד שאין יחסי מין בינה להומר.
הוא מארגן מסיבה בביתו של הומר, אליה מוזמנים גם קלוד, אייב, ארל וחברו מיגואל (פפה סרנה) שעיסוקו קרבות תרנגולים ועורך שם קרב תרנגולים (קשה לצפייה).
פיי המאוכזבת שוכבת עם מיגואל וזה מתגלה להומר ולאייב שזורק אותו מהדירה.
לבסוף יש סצנה גרוטסקית של בכורת הסרט של ססיל דה מיל - הבוקניר.
קהל רב מתאסף ובהם הומר סימפסון, טוד הקט ואדורה לומיס.
לומיס מתגרה בהומר, זורק עליו אבן ופוצע אותו.
בתגובה מתנפל עליו הומר והורג אותו במכות.
מתפתחת מהומה ענקית עם שריפת מכוניות כאילו מכת ארבה נחתה על הוליווד.
לבסוף רואים את פיי מסתובבת בפנים דומעות, במלון הריק מדיירים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותדונלד סאת'רלנדהומר סימפסוןקארן בלאקפיי גרינרברג'ס מרדית'הארי גרינרויליאם את'רטוןטוד הקטציירג'רלדין פייג'ביג סיסטרמטיפהבילי בארטיאייב קוסיץ'גמדג'קי ארל הייליאדורה לומיסנערבוב הופקינסארל שופקאובויפפה סרנהמיגואלג'ון הילרמןנד גרוטמפיקריצ'רד דיסרטקלוד אסטימנהל אמנותי
יום טוב (יומה) שגב (נולד ב-11 בדצמבר 1936, כ"ז בכסלו ה'תרצ"ז) הוא פסל ישראלי.
יומה שגב נולד בשכונת שפירא שבתל אביב-יפו ליעקב ורחל ילידי סלוניקי.
בצעירותו היה לחבר ומדריך בתנועת הנוער מכבי צעיר בתל אביב.
שגב למד בתיכון האקסטרני בתל אביב והתגייס לצה"ל ב-1954. שגב שירת בחטיבת גבעתי ולאחר שנתיים הופנה לגדוד הסיור המדברי ולקח חלק בפעולות התגמול ומבצע קדש, במהלך שירותו במילואים לקח חלק במלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון הראשונה.
לאחר סיום שירותו הסדיר שימש שלוש שנים כמדריך נוער בקריית מלאכי ולאחר מכן עבר למושבה גדרה וכיהן במשך 16 שנה בתור מזכיר מועצת פועלים במקום.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל שגב לעסוק בפיסול.
שגב נוטה לפסל את עבודותיו מגרוטאות ברזל שהיה מוצא ולכן דבק בו הכינוי "פסל הגרוטאות".
בשיתוף המועצה המקומית גדרה, מועדון רוטרי וחברת באר הקים יומה שגב את גן הפסלים בגדרה, גן פסלים ציבורי הכולל אלפי פסלים של שגב.
בנוסף לגן הפסלים שגב השתתף בעשרות תערוכות ותרם פסלים ואנדרטות שפיסל למוסדות ואתרים שונים ברחבי ישראל.
באפריל 2007 קיבל שגב תעודת הוקרה ממועצת גדרה.
בדצמבר 2019 זכה באות יקיר גדרה.
שגב מתגורר בגדרה ואב לארבעה, היה נשוי לשושנה שנפטרה.
יומארי (בנפאלית: योमरी) הוא מאכל מסורתי נפאלי מתוק, הנפוץ בעיקר בקרב הקהילות הנוואריות בנפאל.
המאכל מורכב מבצק אורז שאותו מעצבים כדמעה וממלאים בתערובת מתוקה המכונה "צ'אקו" (Chaku), העשויה ממולסה, קוקוס מגורד והל ומבשלים באידוי.
נהוג להגיש את היומארי באירועים חגיגיים ובעיקר בפסטיבל יומארי פונהי (Yomari Punhi), המתקיים בליל הירח המלא של חודש מרג'יטקה (Margashirsha) בלוח השנה הנפאלי.
על פי המסורת המקומית, יומארי נחשב לסמל של שפע וברכה בקהילת הניווארים.
יום שני העצוב , הוא השם שניתן ליום שני, בתחילת השבוע השלישי של חודש ינואר, שעליו נטען שהוא היום העצוב ביותר בשנה.
המילה blue משמשת באנגלית הן לתיאור הצבע הכחול, והן לתיאור מצב דיכאוני ועצוב.
הפרסום של יום שני זה כיום העצוב בשנה נקבע על ידי חברת הנסיעות הבריטית Sky Travel.
הרעיון פורסם לראשונה בהודעה לעיתונות משנת 2005 של החברה, בהצעה לצאת לחופשה דווקא במועד זה, כדי לשפר את מצב הרוח.
נילווה לפרסום של יום שני העצוב, חישוב באמצעות "משוואה מדעית", תוך התחשבות בנתוני אורך שעות היום, תקופת היעדר חגים (לאחר סיום חג המולד וסיום חגיגות תחילת השנה), היותו של יום שני – יום העבודה הראשון בשבוע, ותנאי מזג האוויר בסוף חודש ינואר.
תנאים אלה מתאימים רק למדינות מערביות בחצי הכדור הצפוני, בהן מציינים את חגי סוף השנה האזרחית ומזג האוויר בהן מתאים.
המדע אינו מכיר בחישוב זה ובתאריך זה, והוא נחשב כפסאודו-מדע.
המועד של יום שני העצוב, "בלו מאנדיי", פורסם בהודעה לעיתונות תחת שמו של הפסיכולוג ד"ר קליף ארנל, שהיה בזמנו מורה במרכז ללמידה הקשור לאוניברסיטת קרדיף.
בעל טור בעיתון הגרדיאן דיווח כי ההודעה לעיתונות נמסרה כתובה מראש למספר אקדמאים באמצעות סוכנות יחסי הציבור "פורטר נובלי", יחד עם הצעת תשלום לאלה שיסכימו לחתום בשמם על ההגדרה של יום שני העצוב.
הצהרה שהודפסה מאוחר יותר ב"גרדיאן" בשם אוניברסיטת קרדיף, התנערה מקליף ארנל וציינה כי "הוא אמנם היה מורה במשרה חלקית לשעבר באוניברסיטה אך עזב בפברואר."
וריאציות של הטענה בדבר "יום שני העצוב בשנה" זכו לשימוש חוזר על ידי חברות תיירות ונסיעות בהודעות לעיתונות, כאשר בשנת 2014 הופיע ה-Blue Monday על ידי חברות משפטיות וקמעונאים של בקבוקי מים ומשקאות אלכוהוליים.
גרסאות מסוימות של הסיפור מתיימרות לנתח מגמות בפוסטים ברשתות חברתיות כדי לחשב את התאריך.
בריאיון לעיתון אינדיפנדנט בשנת 2018, התנצל ארנל וטען כי "אף פעם לא הייתה כוונתו לגרום ליום זה להישמע שלילי", אלא "לעורר אנשים לנקוט פעולה ולקבל החלטות נועזות בחיים".
תאריך "יום שני העצוב" הוא ביום שני, שחל בשבוע השלישי בינואר, ואמור להיות היום הרע או הקשה ביותר בשנה.
העצבות המיוחסת לו אמורה להתקיים גם בהמשך אותו שבוע.
הנוסחה עושה שימוש בגורמים רבים, כולל: תנאי מזג האוויר, רמת החובות של האדם לאחר השקעה כספית בחג המולד ובסיום השנה האזרחית (בנוסחה – ההבדל בין חוב שנצבר ליכולת לשלם), הזמן שחלף מאז חג המולד, הזמן מאז החלטות השנה החדשה שלא התקיימו, עוצמת תחושת הבדידות ורמות מוטיבציה נמוכות.
הנוסחה בהודעה לעיתונות הייתה כדלקמן:
כאשר W = מזג האוויר, D = חוב, d = משכורת חודשית, T = זמן מאז חג המולד, Q = זמן מאז כישלון החלטות השנה החדשה, M = רמות מוטיבציה נמוכות, ו־N a = תחושת הצורך לפעול.
השימוש ב"יחידות" אלה אינו מסביר למה הכוונה ב"מזג אוויר" ו"רמות מוטיבציה נמוכות", וכן הלאה, מה שמקשה על היכולת לאמת או להפריך את ההומוגניות הממדית של הנוסחה המתקבלת, מה שהופך אותה לחסרת משמעות.
סופר המדע הפופולרי הבריטי בן גולדאקר ואחרים, תיארו את הנוסחה כ"פארסה של מדידת שטויות".
בשנת 2016, חזר ארנל על התיאוריה שלו במהלך ביקור באיים הקנריים; טענתו פורסמה על ידי מועצת התיירות של האיים הקנריים.
הנוסחה והרעיון מאחוריה ספגו ביקורת מצד מדענים ופסיכולוגים, שטענו כי מדובר בניסיון שיווקי בלבד.
מועצת הפרסום הבריטית אף אסרה על השימוש במונח בפרסומות בטענה שהוא אינו מבוסס מדעית.
מומחים הוסיפו כי לא ניתן למדוד רגשות בצורה מתמטית, וכי התפיסה של יום שני העצוב מנציחה סטריאוטיפים על בריאות נפשית.
למרות היעדר בסיס מדעי, יום שני הכחול הפך למושג מוכר בתרבות הפופולרית.
הוא משמש לעיתים קרובות כדי לדון בנושא הדיכאון העונתי ולהעלות מודעות לחשיבות בריאות הנפש.
חברות מסחריות משתמשות ביום זה לקידום מבצעים ושירותים שמטרתם "לשפר את מצב הרוח".
בנוסף, פעילים ואנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש מנצלים את היום כדי לעודד שיחות על טיפול עצמי ותמיכה נפשית.
יום שלישי, אחרי החגים (ברומנית: Marți, după Crăciun) הוא סרט רומני מ-2010, אשר הוצג בפסטיבל קאן.
פאול, בנקאי הגר בבוקרשט, נשוי לאדריאנה ולהם ילדה, לידתם יש בעיות בשיניים והיא מטופלת על ידי רלוקה, רופאת שיניים אטרקטיבית, כאשר פאול פוגש בה לראשונה, הוא מתחיל לנהל עימה רומן.
יוֹמְמוּת היא תופעה חברתית המתקיימת כאשר אנשים המתגוררים ביישוב מסוים נוסעים מדי יום אל מקום עבודתם הנמצא ביישוב אחר, בדרך כלל בעיר הגדולה בהשוואה למקום מגוריהם.
אנשים אלה מכונים יוֹמְמִים (ביחיד: יוֹמֵם), אם כי הכינוי אינו נפוץ מחוץ לספרות המקצועית.
היחס בין כמות האנשים הנמצאים ביום לעומת הלילה ביישוב מסוים גדול בעיקר באמצע השבוע ופחות בסופי שבוע.
תופעת היוממות היא מסימניה של המהפכה התעשייתית, כאשר נגישות גבוהה לתחבורה יעילה מאפשרת לעובדים לעבוד במרחק רב מביתם, בניגוד למצב ששרר במדינות המערב עד המאה ה-19 כאשר רוב האנשים גרו במרחק הליכה ממקום עבודתם.
בערים מרכזיות בישראל, כגון תל אביב, מרבית העובדים הם יוממים המגיעים לעבודה בעיר מערים אחרות במטרופולין תל אביב.
מצב הפוך מתקיים בערים שבהן מקורות תעסוקה מעטים, שם מתגוררים בדרך כלל יוממים רבים.
ערים כאלו מכונות לעיתים "ערי שינה".
מקובלת הטענה לפיה זמן יוממות קצר יותר שקול לחיסכון רב יותר בהוצאות על אנרגיה כלכלית וסביבתית.
נתוני המידע אודות יממות יכולים להגיע מסקרים, מדידות שימוש בתחבורה ושימוש ברשתות סלולריות.
יומן המלחמה הוא שם ספרו של הסופר הצרפתי, אנרי ברביוס (1935-1873).
ספר זה הוא למעשה אסופת מכתבים של הסופר לחברתו מהחפירות בחזית מלחמת העולם הראשונה.
מכתבים אלו שימשו אחר כך חומר גם לרומאן המחאה שלו, ובהם מתוארות חוויותיו בחזית, והכרתו הגוברת של בארביס בזוועות המלחמה הגדולה.
הספר יצא לאור בעברית ב-1950 בספרית פועלים, ספרי משלט, ותורגם על ידי מרים ברנשטיין-כהן, איור העטיפה בוצע על ידי שרגא וייל.
יומן משמש לרישום אירועים לפי סדר הימים בלוח השנה.
יומן עשוי להיות צופה פני עתיד, כלומר לשמש לרישום אירועים ומשימות המתוכננים לעתיד, או צופה פני עבר, כלומר לתאר אירועים לאחר התרחשותם.
יומן משימות משמש לרישום אירועים ומשימות המתוכננים לעתיד, כתזכורת למועד התרחשותם הצפוי ותורם ליכולת ארגון זמן.
לעיתים היומן מעוצב מראש עם מקום בגודל קבוע לכל יום מימות השנה, ולעיתים הוא מאפשר כתיבה חופשית, כך שלכל יום מוקדש המקום הנדרש לתיאור אירועיו.
עד לשלהי המאה העשרים נוהל היומן במחברת או ספרון קטן שיועדו לציוד לנשיאה יומיומית.
בשלהי המאה העשרים עם התפתחות הטכנולוגיה פותחו כלים ממוחשבים שצמצמו את השימוש ביומן הנייר ואפשרו תיעוד אירועים אלקטרוני, דוגמת יומן גוגל.
ככלי לרישום משימות לביצוע משמש היומן בין השאר תלמידים, הרושמים בו פרטים על שיעורי הבית שלהם, ימי הולדת ועוד.
מי שפעילותם כוללת פגישות (עם לקוחות, תלמידים וכדומה) משתמש ביומן לניהול לוח הזמנים שלו.
יומן אישי נכתב לרוב כדי לזכור (כעין ארכיון של זיכרונות).
לעיתים הוא משמש לרישום אירועים, רגשות ומחשבות של בעל היומן.
הכתיבה ביומן מתבצעת באופן שוטף.
הכתיבה ביומן נחשבת פרטית, והצצה ליומן של אדם אחר נחשבת מעשה לא מקובל.
כותבי היומנים האישיים מדמיינים את הקוראים האידיאליים של כתביהם (הורים, אהובים ואהובות מהכיתה או את עצמם בבגרותם).
"קריאה רטרוספקטיבית ביומן של הכותב עצמו הוא אירוע טעון ורווי מבוכה".
לעיתים יומנו של אדם שנפטר משמש כעדות על חייו ואישיותו.
דוגמה ליומן כזה הוא יומנה של אנה פרנק.
יומנים מסוימים הם בעלי ערך רב, בייחוד יומני מסע המתארים מאורעות שקרו בזמן מסעות, ומשמשים מקור לחקר אנתרופולוגיה ויחסים בין אישים בעמים שונים מנקודות מבטם של עמים אחרים.
יומניו של אדם שהיה דמות ציבורית מתפרסמים לעיתים, ביוזמתו או ביוזמת יורשיו, ככלי לתיאור מעשיו ועולמו.
ישנם גם סופרים אשר כותבים את ספרם בצורת יומן של הגיבור.
דוגמאות לכך הם ספרי הנוער "יומני הנסיכה", "יומנו של חנון", ועוד.
ספרו של אלון חילו, "אחוזת דג'אני", נכתב כשילוב של שני יומנים שנכתבו על ידי גיבורי הספר.
העובדה שאחד מגיבורי הספר, חיים מרגליות קלווריסקי, הוא דמות היסטורית אמיתית, והאמירה בהקדמה "מאת המביא לדפוס" כי ביסס את הספר על יומנו האישי של קלווריסקי, גרמה לחלק מהקוראים לחשוב שמדובר ביומן אמיתי, אף שהספר הוא ספר בדיוני.
"יומנה של אנה פרנק" נכתב כיומן אישי והתפרסם בהמשך כספר המתעד את קורותיה של הילדה היהודיה ומשפחתה במחבואם בתקופת השואה באמסטרדם, הולנד.
כאשר האינטרנט הפך לזמין ונפוץ, הוא אומץ על ידי רבים כאמצעי נוסף לתעוד החיים, עם ממד נוסף של קהל (מיידי, או עתידי).
"היומן הפתוח" של קלאודיו פינהנז, שפורסם באתר MIT Media Lab מ-1994 עד-1996, נחשב ליומן המקוון הראשון.
בנוסף, האינטרנט משמש כדרך לפרסום יומנים שטרם פורסמו, לתשומת לבם של היסטוריונים והקהל הרחב.
כמו יומנו של Michael Shiner - מייקל שיינר, אפרו-אמריקאי שחי במאה ה-19, בארצות הברית ותיעד את חייו, תחילה כעבד ואחר כך כאדם חופשי בוושינגטון די.סי.
יומן קולנוע הוא יומן אירועים מצולם שנהוג היה בעבר להקרינו בבתי הקולנוע לפני הקרנת הסרט, וכן בבתי קולנוע שעסקו רק בהקרנה של יומני קולנוע.
יומן הקולנוע היה יומן אירועים מצולם בן כעשר דקות, שהוקרן בבתי הקולנוע לפני הקרנת הסרט העיקרי.
היומן ימיו כימי הקולנוע והיה מוקרן בבתי הקולנוע עוד מימי הסרט האילם, ה"ראינוע".
היומן היה אקטואלי ושיקף את אירועי השבוע שחלף.
בימים שלפני היות הטלוויזיה הייתה ליומן השפעה עצומה על קהל הצופים, שחזה באופן מוחשי באירועים הפוליטיים, הצבאיים והתרבותיים בעולם וכן באירועי הספורט.
לשיא השפעתו הגיע היומן בימי מלחמת העולם השנייה כאשר צילומי הקרבות מכל החזיתות הוקרנו בפני הקהל בעורף.
בעולם הרחב היו ידועים "יומן פוקס" בארצות הברית ו"יומן מוביטון" בבריטניה.
על השפעתו הגדולה של היומן מעיד הסיפור, שנכלל בספרו של אפטון סינקלר "מלך המכוניות", אודות לואי ב.
מאייר, ממייסדיה של מטרו גולדווין מאייר, שהצליח בשנות העשרים לאלץ את הנרי פורד לחדול ממסע אנטישמי שערך, בכך שהבליט ביומניו את תאונות הדרכים שהיו מעורבות בהן מכוניות פורד.
בארץ ישראל הופיעו היומנים החל מ"יומן מולדת" של נתן אקסלרוד בסוף שנות העשרים ובהמשך "יומן אגא" שהופק על ידי ברוך אגדתי בשנים 1931–1934 ו"יומן כרמל" שנוסד על ידי נתן אקסלרוד בשנת 1935, שהפך ליומן מדבר בשנת 1936. בתקופת המדינה הפך היומן ליומן כרמל - הרצליה.
צילומי היומן, שנשמרו בחלקם, מהווים מקור רב ערך לתולדות היישוב.
הסרט "עץ או פלסטיין" של אורי זוהר משנת 1962, סוקר את תולדות היישוב עד לאותה עת, כפי שהשתקפו ביומניו של אקסלרוד.
החל מהתרחבות שידורי הטלוויזיה, בארצות הברית מראשית שנות ה-50 ובישראל מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, התייתרו היומנים עד שהפקתם נפסקה כליל.
יומטוב היה אירוע התרמה טלוויזיוני לילדים ונוער ביוזמת שידורי קשת וציונות 2000, אשר שודר בשנים 2002–2008 בערוץ 2. את האירוע מנחים כוכבי טלוויזיה ישראלים, שביניהם היו רפי רשף, אלי יצפאן, אסי כהן וגדי סוקניק.
האירוע הראשון של יומטוב התקיים ב-19 בדצמבר 2002 והשיר לאירוע היה חידוש לשיר "היום היום" שביצעה שרית חדד.
את האירוע ב-2003 הנחה איל קיציס.
את האירוע ב-2004 הנחו אושרת קוטלר וריטה והשיר לאירוע היה השיר "כמו כולם" בביצוע אלי פיניש ונינט טייב.
השיר שליווה את המשדר היה "עד שתגיע", שנכתב על ידי ברק פלדמן והולחן על ידי יוני בלוך.
שרה אותו נינט טייב, שביצעה בשיתוף עם אלי פיניש גם את שיר הנושא ליומטוב 2004 – "כמו כולם".
אחד המופעים הזכורים מאירוע זה היה "לא נפסיק לצחוק" אשר כלל קטעי סטנדאפ ומערכונים על במה של אומנים, שחלקם היו בתחילת דרכם וחלקם מוכרים, כגון שחר חסון, אורי חזקיה, רועי לוי, שגיב פרידמן, שלישיית מה קשור, אסי וגורי, יובל שם טוב, חיים אתגר, ירון ברלד, אייל קיציס וטל פרידמן.
יומן חייתי (Animal TV) הייתה התוכנית ישראלית הראשונה והיחידה שעסקה בזכויות בעלי חיים בטלוויזיה.
התוכנית החלה את שידוריה ב-2003.
התוכנית חשפה עובדות ותמונות המתעדות פגיעה ממוסדת ושיטתית בבעלי חיים בחברה הישראלית ובכלל, ודנה בפגיעה זו ובסיבות המאפשרות לה להימשך.
עוד תיעדה התוכנית את מאמציהם של אלה הפועלים להילחם בפגיעה, לחשוף אותה, למחות נגדה או לעצור אותה.
בנוסף להפקות מקוריות, התוכנית גם תרגמה והקרינה קטעי וידאו שהופקו על ידי קבוצות דומות בעולם.
התוכנית הופקה על ידי פעילים מתנדבים בעלי ניסיון במקצועות הטלוויזיה ובעיצוב.
צוות התוכנית היה מורכב מפעילים שיצאו לסיורים ברחבי הארץ עם אמצעי צילום, ועורכים.
"יומן חייתי" קמה מ"קבוצת תקשורת עצמאית" ("אינדימדיה") ששמשה לה כגוף משדר.
18 התוכניות הראשונות שודרו בערוצים הקהילתיים בתוכניות בנות חצי שעה שהופקו אחת לחודשיים.
החל מחודש יולי 2009 התוכנית הפיקה כתבה חדשה שהופצה בניוזלטר וידאו מיוחד באינטרנט כל שבועיים.
את התוכנית יצר ערי דניאל ארליך שהפיק אותה והיה עורכה הראשי.
בחודש ספטמבר 2008 זכתה התוכנית בפרס "הכתבה הטובה ביותר ששודרה אי-פעם בערוץ הקהילתי" על יצירת הסרט "5 סיבות טובות לאכול את הכלב" בכנס הארצי של האגודה הישראלית לטלוויזיה, רדיו ותקשורת קהילתית.
בתאריך 10 באפריל 2011 פורסם ניוזלטר מס' 24 ובו פורסמה לראשונה הרצאתו של גארי יורופסקי בתרגום לעברית.
יומן גוגל הוא יומן אירועים על בסיס לוח שנה ברשת, שמציעה חברת גוגל.
היומן של גוגל יכול לשמש לצורך ארגון זמן.
באמצעות כלי זה יכול המשתמש לקבוע פגישות, אירועים (למשל ימי הולדת) ותזכורות, לשתף את היומן ולקבוע דרגות אבטחה ביחס לשיתוף, ואף להוסיף את חגי המדינה שיחפוץ.
כמו כן ישנה אפשרות לייצא ולייבא את נתוני היומן.
השירות הוכרז ב־13 באפריל 2006, ויצא משלב הבטא ביולי 2009. משתמשים אינם צריכים חשבון ג'ימייל כדי להשתמש בשירות, אבל הם נדרשים להיות בעלי חשבון בגוגל.
יומן גוגל מאפשר למשתמשים לנהל מספר יומנים במקביל, ואף להקצות צבע שונה לכל יומן לנוחות זיהוי.
ניתן להוסיף מידע נוסף ללוח השנה, כמו תאריך עברי, חגים, תחזית מזג אוויר, מראה הירח ועוד.
השירות מאפשר גם שיתוף יומנים בין משתמשים שונים, ואף ניתן להטמיע את היומן באתר אינטרנט כציבורי.
בנוסף, ניתן לשלוח הזמנות לאירועים ולשתף קישורים ישירים לשמירתם ביומן.
יומן גוגל תומך באינטגרציה עם אפליקציות שונות לניהול זמן, תזכורות, ניהול צוות ופגישות מקוונות, מה שהופך אותו לכלי שימושי הן ברמה האישית והן בסביבה העסקית.
מבחינת תצוגה, היומן מציע מספר אפשרויות צפייה: תצוגת יום, שבוע, חודש, לו"ז ותצוגה מותאמת אישית.
המשתמשים יכולים לבחור את התצוגה המתאימה להם ביותר לניהול אפקטיבי של לוח הזמנים שלהם.
השירות כולל אפשרויות תזכורת מגוונות, כמו חלון קופץ על המסך, הודעות דואר אלקטרוני ומסרונים.
בעבר ניתן היה לקבל תזכורות ב-SMS ללא עלות, אך אפשרות זו אינה זמינה עוד.
יומן גוגל הוא כלי נוח, חכם ושימושי לניהול סדר היום האישי והמקצועי, המאפשר לארגון הזמן להיות פשוט ויעיל יותר.
היומן של גוגל מאפשר יצירה והצגה של מספר יומנים באותה תצוגה.
יומנים אלה יכולים בקלות להפוך לשיתופיים עם הרשאות לקריאה בלבד או שליטה מלאה עם אנשים מסוימים או עם כולם.
לדוגמה, צור יומן שיתופי אחד לכל קבוצת ספורט שאתה אוהב ויומן נפרד לאירועים פרטיים, אירועים משני היומנים יופיעו זה לצד זה באותו יומן בצבעים שונים.
מכיוון שיומן גוגל הוא תוכנה מבוססת רשת, הוא תומך למעשה בכל מערכת הפעלה שכוללת דפדפן.
גוגל כרום, מיקרוסופט אינטרנט אקספלורר, מוזילה פיירפוקס, מיקרוסופט אדג' ו-Safari מכיוון שהדף טוען סקריפטים מתקדמים, בדפדפנים ישנים, עלולות להיות שגיאות בביצוע או אפילו כשל בהטענת הדף באופן מלא.
ליומן גם תאימות לטלפונים סלולריים ולטאבלטים באמצעות אפליקציות ייעודיות.
יומן גוגל לוח שנה עברי
לצד יומנים מותאמים נוספים (למשל: זמני ירח), ליגות ספורט) ניתן למצוא ביומן גוגל גם תצוגה של לוח השנה העברי.
השימוש של יומן גוגל בלוח השנה העברי פופולרי בעיקר בקרב קהילות יהודיות אשר נטו להחזיק אפליקציה נפרדת לתצוגת לוח השנה העברי עד לשדרוג היישום על ידי חברת גוגל.
יומן נעורים הוא סרט אמריקאי משנת 1995. הסרט מבוסס על יומניו של ג'ים קארול (אשר משחק בסרט דמות של נרקומן), אותם כתב במשך שלוש שנים (מגיל 13).
ביומנים מתואר כיצד הוא מאבד את תמימותו ונחשף לעולם הפשע והסמים.
ג'ים קארול (לאונרדו דיקפריו) הוא שחקן בקבוצת הכדורסל של התיכון.
חייו ממוקדים בכדורסל, וחלומו הוא להפוך לשחקן כדורסל מפורסם.
מדי פעם בפעם הוא משתמש בסמים עם חבריו, ובהדרגה נופל לעולם החשוך של הפשע והסמים.
כשאימו מגלה כי התמכר לסמים היא מגרשת אותו מן הבית.
ג'ים נאלץ לנדוד ברחובות ניו יורק ביחד עם חבריו אשר צורכים סמים, גונבים, שודדים ואף רוצחים.
ככל שעובר הזמן מצבו של ג'ים נעשה גרוע יותר, ונראה כי לעולם לא יוכל להיגמל מהתמכרותו.
לקראת סוף הסרט ג'ים נכנס לכלא על פריצה ובכלא הוא עובר הליך גמילה.
לאחר מספר חודשים הוא משתחרר והוא נקי מסמים.
כאשר יצא הסרט לאקרנים הוא הוביל למחלוקת כבדה, עקב תיאורי ההתמכרות לסמים, הזנות ועוד מספר נושאים השנויים במחלוקת.
בהקרנת הסרט הורדו מספר קטעים ובקוריאה הדרומית הסרט אף הוחרם.
מאוחר יותר יצאה הגרסה המלאה ב-DVD.
המחלוקת התעוררה שוב בעקבות הטבח בתיכון קולומביין ב-20 באפריל 1999. בסרט ישנה סצנת חלום שבה ג'ים נכנס לבית הספר לבוש במעיל גשם שחור ויורה במספר תלמידים ומורים ברובה ציד, תוך כדי עידוד של חבריו.
ג'ים קארול – לאונרדו דיקפריו
אמו של ג'ים – לוריין בראקו
יוּמי (弓 Yumi) הוא המינוח היפני לקשת (המכיל בתוכו את הקשת הארוכה ואת הקשת הקצרה) המשמשת את העוסקים בקיוּדוֹ, קשתות יפנית.
היומי יוצאת דופן באורכה (יותר משני מטרים), והיא עוברת את גובה הקשת (iteh 射手).
היומי הן קשתות מורכבות, ובאופן מסורתי הן עשויות במבוק, עץ ועור, בטכניקות שלא השתנו זה מאות שנים, על אף שכיום ישנם קשתים, בעיקר מתחילים, המשתמשים ביומי סינתטי.
ייתכן כי עיצוב היומי הוא פיתוח יפני של הקשתות המורכבות שהיו נפוצות במשך מאות שנים בצפון אירואסיה ותקופת ג'ומון ביפן.
היומי הוא אסימטרי; נקודת האחיזה נמצאת בשליש המרחק בין הקצה התחתון לעליון, והכיפוף העליון והתחתון שונים זה מזה.
ישנן מספר השערות בנוגע לחוסר סימטריה זה.
יש המאמינים כי היומי נועד לשימוש תוך רכיבה על סוס, וצורתו מאפשרת לעבור מצד אחד של הסוס לשני בקלות.
אחרים מאמינים כי האסימטריה נועדה על-מנת לאפשר ירי ממצב כריעה.
טענות נוספות מדברות על מאפייני העץ, לפני פיתוח השיטה המורכבת.
מיתר היומי עשוי באופן מסורתי קנבוס, אך כיום יעדיפו הקשתים להשתמש במיתרים העשויים חומרים סינתטיים, למשל קבלר, שכן אלה מחזיקים מעמד זמן רב יותר (כאלף חצים).
המיתרים לא מוחלפים עד שהם נקרעים; זה גורם ליומי להתכופף בכיוון הנגדי לכיוון המשיכה, דבר הנחשב "בריא" לקשת.
נקודת העגינה על המיתר מעובה בתוספת של קנבוס ודבק, זאת על-מנת להגן על המיתר ולספק לו עובי, העוזרים לייצוב החץ בעת מתיחת הקשת.
עוסקי קיודו רציניים מתייחסים ליומי בכבוד רב, ככלי בעל עוצמה רבה, וכמורה בעל ידע רב להעביר לתלמיד.
מאמינים כי היומי טומן בחובו חלק מנשמתו של האדם שיצר אותו.
אסור לתלמיד קיודו לעבור מעל יומי השכוב על הרצפה כי הדבר נחשב לחוסר כבוד כלפי היומי, ויש לנהוג בו כשם שהתלמיד רוצה שינהגו בו - לשמור עליו בתנאי טמפרטורה ולחות נעימים ולשאת אותו כראוי.
נגיעה ביומי של אדם אחר ללא רשותו נחשבת כחוסר כבוד משווע.
גם משניתנה רשות, אין לגעת בנקודת האחיזה של יומי של אדם אחר.
יומי העשוי במבוק דורש תשומת לב רבה.
אם ייזנח, היומי עלול לאבד מכושרו, ואף להפוך לבלתי שמיש.
צורת היומי תשתנה עם שימוש תדיר בו, אך ניתן להחזירו לצורתו המקורית בעת הצורך, על ידי הפעלת לחץ או השארת המיתר, או הסרתו, כאשר הקשת אינה בשימוש.
צורת הקימורים מושפעת מאוד בהתאם להשארת המיתר רתום, או הסרתו, כאשר הקשת אינה בשימוש.
ההחלטה על השארת המיתר או הסרתו נובעת מצורתו הנוכחית של היומי.
יומי יחסית "שטוח" כאשר לא רתום, יישאר לא רתום כאשר לא בשימוש (לעיתים מתייחסים ליומי כזה כ"עייף").
יומי בעל קימורים מוגזמים כאשר לא רתום, בדרך-כלל משאירים רתום גם לא בשימוש לתקופת זמן מסוימת, וזאת על-מנת "לאלף" את היומי.
יומי המטופל במסירות יכול להחזיק מעמד מספר דורות, בעוד שאורך חייו של יומי שלא מטופל כיאות הוא מאוד קצר.
"יומן מסע" הוא אלבום האולפן השמיני של הזמר-יוצר הישראלי אביב גפן והשישי של להקת התעויוט.
האלבום יצא בספטמבר 2000 והוא כולל את הלהיטים "עורי עור" ו"יומן מסע", בדואט עם אריק איינשטיין.
באלבום מארח גפן גם את הזמר שלום חנוך בשיר "חצר המלך".
במהדורה מאוחרת של האלבום צורף השיר "גשם כבד עומד ליפול", גרסת כיסוי לשירו של בוב דילן, "A Hard Rain's a-Gonna Fall" מ-1962. השיר תורגם על ידי יהונתן גפן שאף משתתף בו.
באלבום בא לידי ביטוי קו מאופק יותר של גפן, לעומת הצווחות והדיסטורשן שהיו נהוגים באלבומיו הקודמים.
ניתן להבחין באלבום בחיבתו של גפן לבלדות רכות בשיר "מגיע לך יותר", שבו בולטת נגינת הפסנתר.
עם זאת, נושאים בהם עסק גפן בעבר, כצבא, אבדון ומוות, שבים גם באלבום זה.
באופן כללי, יש באלבום עידון מוזיקלי, כאשר הרגש לא מתבטא בצווחות אלא במילים ובמנגינה.
מרבית השירים באלבום בעלי מבניות טקסטואלית ואורך ממוצע (כשלוש עד ארבע דקות), אך ישנם יוצאים מן הכלל: "הכל נרשם" הוא שיר קצר בן פחות משתי דקות המכיל רעיונות מכמה וכמה שירים באלבום.
ניתן לראות בשיר, שבמפתיע זכה לקליפ, חלק מן השיר "יומן מסע".
בנוסף, בשיר "צלקות" מופר עיקרון המבניות כאשר הבית השני אורכו כחצי מאורך הבית הראשון.
אמצעי שגפן ממעט להשתמש בו מופיע באלבום - הקלטות ממקורות חיצוניים: בשיר "מטוסים", בפתיחה ואל תוך הבית הראשון, נשמעת קריאה במערכת כריזה בנמל תעופה.
הגיטרות, התופים והקלידים באלבום בעלי צליל רך יחסית לגפן.
ב"צלקות", התופים מנגנים מקצב מהיר יותר מהאחרים באלבום.
ב"הסתכלו לשמיים" ישנם קטעי גיטרה בעלי צליל מעט יותר רועש מבשאר השירים בדיסק.
פרט לאלו, לא ניתן להבחין מחריגות מיוחדות.
האלבום יצא לחנויות בתחילת ספטמבר 2000 והגיע למעמד אלבום זהב (20,000 עותקים) פחות מחודש מיום צאתו, ובהמשך הגיע למעמד אלבום פלטינה (40,000 עותקים).
הסינגלים אשר ליוו את יציאת האלבום היו: "עורי עור", "יומן מסע" (דואט עם אריק איינשטיין), "צלקות", "אקדחים שלופים" ו"גשם כבד עומד ליפול", מתוך המהדורה המורחבת של האלבום שיצאה לאור שנה מאוחר יותר.
בשלב מאוחר יותר יצא הסינגל "תמונה לשעת ערביים", שלא זכה להשמעות רבות.
לשיר "עורי עור" הופק קליפ שהורכב מקטעי וידאו אשר תואמים את תוכן השיר.
אמן הקומיקס ניר מטרסו יצר קליפ מונפש לשיר "צלקות" (שנכלל מאוחר יותר במארז המשולש של אלבום ההופעה "Live").
בשנת 2023, יצא לאור האלבום לראשונה בפורמט תקליט, בצירוף רצועת הבונוס "גשם כבד עומד ליפול".
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי אביב גפן, למעט היכן שצוין אחרת.
לואי להב - קולות רקע (6), הפקה
אריק איינשטיין - זמרה (10)
משה לוי - אורגן האמונד (11), תזמור
יומון העם (בסינית: 人民日报; בפין-יין: Rénmín Rìbào, "יֶנְמִין יִיבַּאוֹ") הוא עיתון יומי סיני, היוצא לאור על ידי המפלגה הקומוניסטית של סין.
לעיתון תפוצה שנעה בין שלושה לארבעה מיליון עותקים וכן מהדורות מקוונות בשפות אחדות.
ככלל, העיתון מבטא את עמדות המפלגה הקומוניסטית הסינית ואת מדיניותה.
העיתון הופיע לראשונה ב-15 ביוני 1948, לקראת סיום מלחמת האזרחים בסין, והמערכת שכנה בעיר פינגשאן במחוז חביי.
עם השלמת השתלטות הקומוניסטים על סין הועברה מערכת העיתון לבייג'ינג בחודש מרץ 1949. העיתון היה תחת שליטה הדוקה של בכירי המפלגה הקומוניסטי הסינית, ובעת שלטונו של מאו דזה-דונג נשלט ישירות על ידי מזכירו של מאו.
יומון העם בעת מהפכת התרבות
בעת מהפכת התרבות שימש יומון העם אחד המקורות הבודדים למידע על המתרחש בסין - הן כלפי העולם והן בתוך סין.
בתקופה זו, נחשבו מאמרי המערכת של העיתון כעמדות הרשמיות של ההנהגה הסינית ושיקפו את האקלים האנטי-אינטלקטואלי של אותה תקופה.
פעמים רבות שימש העיתון כמדד למעמדם הפוליטי של בכירים במפלגה, בהנהגה ובצבא - על פי מיקום הידיעות אודות האישים נמדד גם מעמדם.
מאמרי המערכת ביומון העם נחשבים על ידי מומחים לסין מחד ועל ידי תושבי סין מאידך כמבטאים של מדיניות הממשלה והמפלגה הקומוניסטית של סין.
בעיתון קיימת הבחנה בין מאמרי המערכת, פרשנויות ודעות.
למרות שכל החומרים הכלולים העיתון עוברים אישור של מוסדות המפלגה הקומוניסטית של סין, קים מדרג ברור בין החלקים שצוינו, ומאמרי המערכת נחשבים למבטאים המדויקים ומוסמכים יותר של מדיניות המפלגה והנהגת סין.
מאמר דעה או פרשנות המופיע בעיתון, יכול לרמז לקוראים על מחלוקת או ויכוח בקרב ההנהגה, בעוד שמאמר מערכת מעיד על עמדה רשמית של המשטר.
לאחר מותו של מאו זדונג חשפו מאמרי המערכת את פעילות כנופיית הארבעה והצביעו את הדרך למדיניות הפרגמטית של ממשיכי דרכו של מאו.
כיום העיתון אינו מהווה מקור בלעדי למידע על סין ועבור תושבי סין, כבעבר.
עיתונים מתחרים מבית ומחוץ הביאו לשינויים רבים בעיתון, ואחד מהם הוא העלאת מהדורה מקוונת של העיתון (בשנת 1997).
באתר האינטרנט של העיתון מופיעים גם פורומים, בהם יכולים הקוראים להגיב ולהתדיין על נושאים שונים.
כמו כן כוללת גרסת האינטרנט של העיתון גם תרגומים לרוסית, צרפתית, אנגלית וערבית.
"יומן" היה משדר החדשות ששודר בערוץ הראשון הישראלי מדי יום שישי בערב, והיווה את יומן החדשות השבועי של הערוץ.
משדר החדשות המרכזי של הערוץ הראשון בימי שישי נקרא "מבט בליל שבת" עד אמצע באפריל 1987, אז הוחלף השם והמהדורה החלה להיקרא "יומן".
מתכונת המשדר נותרה דומה לאורך כל שנות שידור התוכנית: תחילה מובא מבזק חדשות לסיכום אירועי היום, ולאחר מכן מובאות כתבות המגזין.
פעמים רבות מרואיינת בתוכנית דמות ציבורית חשובה, כאשר לפאנל המראיינים מצטרפים כתבי הערוץ, המוסיפים פרשנות והערות שונות שלהם.
מהדורת "יומן" האחרונה שודרה ב-5 במאי 2017. ב-9 במאי נקבע, על ידי כונס הנכסים הרשמי, לקראת מועד סגירתה של רשות השידור בשבוע שלאחר מכן, כי עוד באותו היום תשודר מהדורת "מבט" האחרונה ושאחריה, לא ישודרו עוד חדשות במסגרת הערוץ הראשון.
כך יצא, שבתוכנית האחרונה של "יומן" לא נאמרו מילות פרידה, לאור המחשבה שתהיה עוד מהדורה אחת לפחות.
למעשה, ב-9 במאי מסרו עובדי הערוץ, במהלך "מבט", שעוד באותו היום הם עמלו על הכנת מהדורת "יומן" הבאה.
באותה משבצת שידור, "כאן 11" העלה מהדורת חדשות בשם "חדשות השבוע", שלאחר מכן נקראה "השבוע" ואחר כך, "חדשות שישי", והיא בעלת מבנה ותכנים דומים ל"יומן".
כמו כן, רבים מכתבי המגזין בה, כמו גם שני המגישים הראשונים שלה, יאיר ויינרב ותמר אלמוג, היו בתפקידים אלה גם בתקופת "יומן".
בין מגישי התוכנית בתקופות שונות לאורך השנים היו דניאל פאר, חיים יבין, ישראל סגל, יגאל רביד ואורית לביא-נשיאל.
בשנת 2001, החליפה אילנה דיין את אורית לביא-נשיאל, למשך שלושה חודשים, בעת שהייתה בחופשת לידה.
עד שנת 2008, במשך כ-6 שנים, הנחתה את התוכנית גאולה אבן.
איילה חסון-נשר ובן כספית הנחו את התוכנית יחדיו החל מסוף שנת 2008 עד תחילת 2010, עת פרש כספית מהגשת תוכנית זו, בעוד חסון-נשר נותרה בה כמגישה יחידה.
בנובמבר 2015 עברה אילה חסון לחדשות 13 (אז חדשות 10) ומאז הוגש היומן על ידי עודד שחר.
בספטמבר 2016 הוא חזר להגשת התוכנית פוליטיקה, והמגישים היו תמר אלמוג ויאיר ויינרב.
עורכי התוכנית לאורך השנים היו אליעזר יערי, אלישע שפיגלמן, ענת שרן ומשה נסטלבאום.
במשך שנים רבות שימש כפרשן מרכזי בתוכנית הכתב אמנון אברמוביץ', עד למעברו לערוץ 2 בשנת 2003.
יומולדת הוא מיני אלבום שנוצר משיתוף פעולה בין ברי סחרוף לאינפקטד מאשרום.
שיר הנושא הוא רמיקס משותף לשיר "יומולדת" שיצא לראשונה באלבום "חם על הירח" של סחרוף.
"'Statik Dancin" הוא חידוש לשיר של להקת מינימל קומפקט בה היה חבר סרוף.
השיר המקורי יצא באלבום "One by One", אלבום הבכורה של הלהקה שיצא בשנת 1982. השיר "Deeply Distrubed" נכלל באלבום "Converting Vegetarians" של אינפקטד משרום שיצא לאור בשנת 2003.
שיתוף הפעולה נשחב לנקודת הפריצה של ההרכב למיינסטרים בישראל.
ברי סחרוף - שירה, לחנים, גיטרות.
עמית דובדבני - קולות והפקה מוזיקלית.
ארז אייזן - קלידים והפקה מוזיקלית.
יומן הרום הוא סרט המבוסס על ספרו בעל אותו השם של האנטר ס.
תומפסון שנכתב בשנות ה-60 המוקדמות, אך פורסם רק ב-1998. ברוס רובינסון כתב את התסריט וביים את הסרט.
הצילומים נערכו בפוארטו ריקו בשנת 2009.
הסיפור מגולל את סיפורו של עיתונאי בשם פול קמפ (שאותו מגלם ג'וני דפ) שעובר מניו יורק לסן חואן שבפוארטו ריקו כדי לעבוד עבור עיתון מקומי.
הסרט מגולל את סיפורו המטורף של העיתונאי הנודד פול קמפ (ג'וני דפ).
עייף מהרעש והשיגעון של ניו יורק, קמפ מטייל לאי פוארטו ריקו על מנת לכתוב לעיתון מקומי (סן חואן סטאר) המנוהל על ידי עורך מקופח בשם לוטרמן (ריצ'רד ג'נקינס).
פול מאמץ סגנון חיים ספוג ברום ומסתבך עם בחורה אמריקאית יפהפייה בשם שנאל (אמבר הרד) ועם הארוס שלה (אהרון אקהרט)
ג'וני דפ - פול קמפ, עיתונאי הסן חואן סטאר.
אהרון אקהרט - סנדרסון, איש עסקים.
מייקל ריספולי - בוב סאלאס.
אמבר הרד - שאנל, ארוסתו של סנדרסון המתאהבת בקמפ.
ריצ'רד ג'נקינס - אדוארד ג'.
לוטרמאן, העורך הראשי של סן חואן סטאר.
קארן אוסטין - גברת זימבורגר.
יוֹמִיאוּרי שִׂימבּון (ביפנית: 読売新聞) הוא עיתון יפני היוצא לאור בטוקיו, באוסקה, בפוקואוקה ובערים מרכזיות אחרות ביפן.
זהו אחד מחמשת העיתונים בתפוצה ארצית ביפן והעיתון בעל התפוצה היומית הגדולה ביותר בעולם.
העיתון נוסד ב-1874. בתחילת העשור השני של המאה ה-21 היה לעיתון בעל התפוצה הגדולה בעולם.
התפוצה הכוללת של מהדורות הבוקר והערב של העיתון היא 14,067,000 נכון ל-2005. בנוסף למהדורה הארצית, נוספים לעיתון בערים שונות מהדורות חדשות מקומיות.
היומיאורי שימבון מציג קו עריכה שמרני, אשר מאופיין לעיתים כעמדת מרכז-ימין בקשת הפוליטית ביפן.
מאז 1948 מעניק העיתון מדי שנה את פרס יומיאורי לכתיבה יוצרת, הנחשב לאחד הפרסים היוקרתיים ביפן בתחום הספרות.
בית ההוצאה לאור של היומיאורי שימבון מפרסם גם עיתון יומי יפני בשפה האנגלית, The Daily Yomiuri, שהוא העיתון בעל התפוצה הגדולה ביותר ביפן בשפה האנגלית.
התאגיד מפרסם גם עיתון ספורט יומי, וכן שבועונים, ירחונים וספרים.
בכל השנים בהן נערכה אליפות העולם בכדורגל לקבוצות ביפן, מאז שנת 2006, היה העיתון נותן החסות לאירוע.
יומי הוא חלום הוא אלבום האולפן השלישי של המוזיקאי והזמר הישראלי שי נובלמן, אשר הופק מוזיקלית ידי עוזי פיינרמן ונובלמן.
האלבום יצא בשנת 2013 והוא הראשון של הזמר שמילותיו הן בשפה העברית.
העבודה על האלבום החלה בקיץ 2010, עת נובלמן חבר לשכנו, ושותפו להפקת האלבום, המוזיקאי עוזי רמירז, והסתיימה כשנתיים אחר כך.
חלק מהנושאים ומהמוטיבים בשירי האלבום הושפעו ישירות מהעיר: בשיר "רץ ביפו" (שאת מילותיו כתב עם דן תורן), הוא שר על סוס הדוהר בין רחובותיה של העיר, ומביא סיפור אהבה בדיוני בין ילדיהם של שני משוררים, ערבי ויהודי: שמואל בן עדיה ואל קייאס.
בשיר "אין לה אוויר", מתוארת בחורה מקומית, בת האלוהים, המטיילת בשדרה בעיר ונרדפת על ידי קריאות המואזין.
שני שירים אחרים (אותם כתב עם ערן צור), הושפעו מהקרבה אל הנמל והים: "בילי באד" - אדפטציה של צור על פי ספרו הקלאסי של הרמן מלוויל, אודות מלח אונייה המוצא להורג, ו"דייגת" המספר על אישה היוצאת לדוג סיכויים אבודים בנהר.
האלבום כלל גם מספר שירים אוטוביוגרפיים: "כל יום משתנה", שיצא כסינגל הראשון מתוך האלבום, (ואף שובץ ברשימות השידור בתחנות הרדיו השונות), ומספר על השינויים התכופים אותם חווה הכותב בתקופה ההיא, "ג'וליאן ואני" המספר על יום בדירה, מחסומי היצירה ואבהות טרייה, ו-"סיפורו של גולש", המתאר את ההתמכרות שבגלישה באתרי האינטרנט.
האלבום כולל גם שתי גרסאות כיסוי לשירים לועזיים אותם תרגם נובלמן לעברית: הראשון שבהם, שיר הנושא, "יומי הוא חלום", היה במקור My year is a day, להיט פופ פסיכדלי צרפתי משנת 1968 של Les Irresistibles ו-"שדים" (במקור "Demons") של הלהקה הבריטית Super furry animals.
ארבעה סינגלים יצאו מהאלבום, כאשר לשלושת הראשונים אף צולמו קליפים: "כל יום משתנה", "אין לה אוויר", "יומי הוא חלום" ו"רץ ביפו"/ "יש אהבה".
קליפ נוסף יצא לשיר "סיפורו של גולש".
מוזיקאים אורחים שהשתתפו באלבום תרמו גם הם לצביונו: אלי לולאי (סולנה של להקת רוקפור), סוזי מילר, דנה עדיני בילי לוי, יונתן שילנסקי בקולות רקע, עוזי רמירז בגיטרה, שחם אוחנה בבס, ספי ציזלינג ועוד.
עטיפת האלבום מציגה צילום עתיק של נמל יפו משנת 1898, בו נשתל צילומו של נובלמן, לצד דייגים מקומיים (מהצילום המקורי), עם קליגרפיה של האמנית גיתית רפאל.
השיר "רץ ביפו" נכלל בשנת 2016 בדיסק אוסף כפול של המוזיקאי דן תורן, "לא ארזתי לבד".
"יומי הוא חלום" יצא לחנויות בחודש יוני 2013, אלבום ראשון זה שנים שהוציא נובלמן בשפה העברית.
יואב קוטנר שיבח את האלבום ב"ישראל היום".
רועי בהריר כתב ביקורת אוהדת ב-nrg.
כתבי מגזין Timeout בחרו בו כ"אלבום הישראלי של הקיץ".
גם נדב מנוחין מ-Walla שיבח את האלבום.
גיא חג'ג' כתב ביקורת חיובית בבלוג המוזיקה עונג שבת.