tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך כשלושה עשורים, עד לפטירתו, כתב טובי כ-750 שירים, רובם באנגלית ומיעוטם בצרפתית.
הוא בחר לעסוק בנושאים, במקומות ובדמויות הרחוקים מן המציאות העכשווית, לרבות מהנוף הישראלי-יהודי.
רבים מהשירים מתרחשים בתקופה היוונית-רומית, ובעיקר בתקופה ההלניסטית, ואף בעידנים שקדמו לה.
אחרים ממוקמים במחצית המאה ה-20, בערי נמל באגן הים התיכון.
גיבורי יצירותיו הם לרוב משולי החברה, והם מאופיינים בתחושת ניתוק וריחוק עמוק מן העולם הסובב אותם.
בתחילת שנות ה-90 פגש טובי את המשורר נתן זך בבית המרזח "מעיין הבירה" בעיר התחתית בחיפה, מקום בו נהג לשבת ולעיתים גם לכתוב משיריו באנגלית.
טובי מסר לזך שיר מפרי עטו וזה התרשם ממנו.
זך הציע לטובי להצטרף לקבוצת יוצרים שנהגה להיפגש באותן שנים בבית הקפה "רוטשילד" שעל הר הכרמל.
בין היתר פקדו את המקום הסופר אמיל חביבי, המשורר יעקב אורלנד, ואיש החינוך והסופר אדיר כהן.
טובי הצטרף לקבוצה וזך שנחשף במהלך הזמן לשירים נוספים של טובי, ביקש לתרגמם לעברית ולהוציאם לאור.
בשנת 1995 ראה אור הקובץ "הנה" בעריכת זך, הכולל 13 משירי טובי.
הקובץ זכה לסיקור תקשורתי נרחב, בעיתונות וברדיו, בין היתר משום היוזמה של נתן זך לחשוף משורר אלמוני בן 59 לקהל הרחב.
שלושה עשר השירים הללו, לצד שיר אחד נוסף שפורסם בשנת 1981 בג'רוזלם פוסט, היו השירים היחידים שראו אור בתקופת חייו של טובי.
לאחר פטירתו, בשנת 2015, פתחו ילדיו, רויטל ויעקב, במיזם לתרגום שיריו לעברית ולפרסומם.
מאז יצאו לאור שלושה ספרי שירה, וכן פורסמו שירים בכתבי עת ספרותיים ובעיתונות בישראל.
בשנת 2025 החלה יצירתו להתפרסם גם בכתבי עת ספרותיים בינלאומיים באנגלית.
אדם זקן עוטה מסכת אצילות.
תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019
להישאר ער זה כמעט כמו למות.
הנה מספר 4 – דוד טובי.
תל אביב: תג הוצאה לאור, 1995
תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012
רשת א', "בימת שיר", 1996. מראיינת: איריס לביא
ידיעות אחרונות, 7 ביולי 1995. מראיין: יהודה קורן
אלי הירש, ידיעות אחרונות, 4 במרץ 2016
ד"ר יובל פז, עיתון 77, גיליון 391 אוקטובר-נובמבר 2016
ד"ר סיגל נאור פרלמן, פתח דבר ל-אדם זקן עוטה מסכת אצילות – "על שירת הריבוי של דוד טובי"
ד"ר דרור גרין, פיוט, גיליון 924 פברואר 2025
חגית בת-אליעזר, יקום תרבות, 25 בספטמבר 2025
דוד יֶלין (י"א באדר ב' ה'תרכ"ד, 19 במרץ 1864 – כ"ב בכסלו תש"ב, 12 בדצמבר 1941) היה מורה, חוקר העברית ואיש ציבור, מראשי היישוב, מייסד מכללת דוד ילין, ממייסדי הסתדרות המורים וועד הלשון העברית, יושב ראש הוועד הלאומי, וממקימי שכונת זיכרון משה בירושלים.
ילין נולד בשנת 1864 בירושלים למשפחה ירושלמית ונקרא על שם סבו דוד ילין, שעלה מפולין עם משפחתו בשנת 1834. אביו, יהושע ילין, היה ממייסדי שכונת נחלת שבעה, ואמו שֶׂרח הייתה בתו של שלמה יחזקאל יהודה, שעלה עם משפחתו מבגדאד.
משפחתו של שלמה יחזקאל יהודה הייתה מהמשפחות המיוחסות בקרב יהודי עיראק.
אביו יחזקאל יהודה היה מעשירי הקהילה היהודית בבגדאד וממנהיגי הקהילה היהודית-עיראקית בכלכותה שבהודו.
אמו רחל הייתה בתו של רבי משה חיים, רבה הראשי של בגדאד.
בגיל 14 בלבד כתב ילין עיתון משלו בשם "הר ציון", שנכתב בעותק אחד בלבד פעמיים בחודש במשך למעלה משנה, ויצאו ממנו 43 גיליונות.
היה זה מעין ניסיון של ילין בעולם ההוצאה לאור.
כמו כן כתב בשנת 1878 בעיתון "הלבנון", ולאחר מכן בעיתונים נוספים, ובהם "המגיד" ו"המליץ".
ילין התחנך ב"חדר", ובהמשך למד בישיבת עץ חיים.
בנסיעה לצורך לימודים ללונדון ב־1880, פגש את נסים בכר, שהזמינו ללמוד בבית הספר כל ישראל חברים בירושלים שהקים.
אחרי זמן־מה החל ילין עצמו ללמד שם עברית.
בשנת 1885 נישא לאיטה בתו של הרב יחיאל מיכל פינס.
כבר בצעירותו הצטרף לבונים החופשיים בארץ ישראל ונחשב לאורך השנים כאחד הבכירים בארגון.
ב־1888 היה אחד ממייסדי בני ברית בארץ ישראל, שהורכב בתחילתו כמעט כולו מבונים חופשיים.
שימש מורה בבית הספר למל ובסמינר עזרה, שם פעל למען השימוש בעברית כשפת הוראה.
בשנת 1890 ייסד, יחד עם אליעזר בן-יהודה, את ועד הלשון העברית (שלימים הפך לאקדמיה ללשון העברית).
בן יהודה נבחר כנשיא הוועד, והחברים בו היו ילין, הרב חיים הירשנזון, זאב יעבץ, אברהם משה לונץ, הרב יעקב מאיר (לימים הראשון לציון) ויחיאל מיכל פינס.
הוועד פעל במשך כשנה והתפרק, ונוסד מחדש בשנת 1904 על ידי המורים העבריים, שעמדו בפני קשיים גדולים בשימוש בשפה העברית לצורך הוראה.
ילין עמד בראשו כנשיא שני עד מותו.
ב־1892 היה אחד ממייסדי מדרש אברבנאל, לימים הספרייה הלאומית של ישראל.
בשנת 1903 ייסד את גן הילדים הראשון שפעל בעברית.
באותה השנה השתתף ביוזמתו של מנחם אוסישקין להקים בכנס בזכרון יעקב ארגון כלל־יהודי בשם הכנסייה הארצישראלית.
הקמת הארגון הכללי נכשלה, אך בכנס הוקם "איחוד המורים", ששמו שונה לימים ל"הסתדרות המורים".
ילין כיהן כנשיא ארגון זה בשלוש שנותיו הראשונות, עד 1906.
בין השנים 1910–1914 היה חבר מועצת עיריית ירושלים, ובין השנים 1920–1925 היה סגן ראש העירייה ויצר שם את החותמת העברית הראשונה.
ב־1913 היה גם חבר האספה הכללית של האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1913, במהלך מלחמת השפות שהסעירה את היישוב, פרש ילין מבית המדרש למורים אשר היה שייך לחברת "עזרה", שתכננה להקים את הטכניון על בסיס לימודים בגרמנית ולא בעברית.
ילין ייסד אז את "בית המדרש למורים העברי", שהפך לסמינר למורים שבשכונת בית הכרם וכיום נקרא "המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין".
בשנת 1917, עקב מלחמת העולם הראשונה, הוגלו הוא ומשפחתו לדמשק על ידי ג'מאל פחה.
המשפחה שהתה בעיר כשנה, שבמהלכה נפטר הבן שמריהו מטיפוס הבהרות.
בין אוקטובר 1920 לפברואר 1923 היה ילין חבר בגוף ששמו "המועצה המייעצת" (The Advisory Council).
החברים היהודים האחרים במועצה היו יצחק בן צבי (שפרש באמצע 1921 והוחלף בחיים מרגליות קלווריסקי) ואהרון אייזנברג.
בשנים 1920–1929 כיהן כנשיא אספת הנבחרים וכראש הוועד הלאומי.
בינואר 1924, השתתף ילין כראש הוועד, עם הראשון לציון הרב יעקב מאיר והקולונל פרדריק קיש, במפגש בעמאן עם חוסיין בן עלי, ובנו עבדאללה, בניסיון ליצור יחסים טובים בין הערבים לציונים.
את פרוטוקול הפגישה הסודי כתב ילין, ובפגישה אמר למלך בין היתר: "אנחנו היהודים, היושבים בארץ ישראל והשבים אליה, חפצים כולנו לפתח את הארץ בעבודה משותפת עם הערבים, מפני ששני העמים הם אחים בני אב אחד, אברהם"...
"העבודה המשותפת שלנו הייתה גדולה בייחוד בימי הביניים, ימי החושך בארצות אירופה, בשעה שהיהודים והערבים עבדו יחדיו להפיץ את החכמה והמדע.
ועתה, בשובנו להחיות את ארצנו, רק רגש אחד ממלא את ליבנו - שנוכל לעבוד את עבודת התחייה בשקט ובמרץ עם אחינו הערבים".
בשנת 1925, עם פתיחת האוניברסיטה העברית בירושלים, הוזמן ללמד דקדוק עברי וכן שירה עברית של ימי הביניים.
בשנת 1936 התמנה לפרופסור לספרות באוניברסיטה.
ילין כתב ספרים בחקר הלשון, היסטוריה וספרות ימי הביניים.
באוקטובר 1937 בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט נרצח אבינעם, בנו החמישי.
בעקבות מאורעות אלה והתנהלות השלטון הבריטי כלפי היישוב היהודי באותה עת, כתבו דוד ילין ואשתו איטה מכתב אל הנציב העליון בו הסבירו מדוע הם מחזירים את אותות הכבוד שקיבלו בעבר מהממשלה.
על כך פורסם למחרת בעיתון "דבר":
פרופ' דוד ילין הלך לעולמו בשנת 1941 ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
על שמו נקראים מספר מוסדות חינוך ובראשם המכללה בבית הכרם.
אשתו איטה הייתה בתו של יחיאל מיכל פינס וגיסו היה יוסף מיוחס.
לשניים היו שבעה ילדים - בת בכורה, חמישה בנים ובת זקונים:
השני בילדיו, אליעזר, היה מהנדס, אדריכל ואיש ציבור, ובעלה של המוזיקאית תלמה ילין.
תלמה ואליעזר היו ממקימי שכונת רחביה, וביתם עדיין עומד ברחוב רמב"ן 14.
השלישי בילדיו, אביעזר, היה מזכ"ל הסתדרות המורים ונשיאה, וממייסדי אגודת הספורט מכבי.
השישי בילדיו, אבינעם, היה מחנך ומזרחן שכאמור נרצח ועל שמו נקרא הגן הבוטני במכללת דוד ילין.
בת הזקונים, אהובה (1908–1980), נישאה ליהודה ליאו פיקרד, מבכירי הגאולוגים בישראל ומראשוני האוניברסיטה העברית
אחותו של דוד ילין, שרה, הייתה אשתו של חבר בית המשפט המחוזי בחברון בראשית המאה ה-20, יוסף מני, נכדו של אליהו מני מראשי יהדות עיראק.
אחותו רחל נישאה ליחזקאל דנין (סוכובולסקי), ממייסדי תל אביב.
יצחק יחזקאל יהודה ואברהם שלום יהודה היו בני דודו.
ילין היה אישיות מרכזית בהחייאת השפה העברית, והיה פעיל מאוד בחידוש מילים.
בניגוד לבן-יהודה, שפנה פעמים רבות לשפה הערבית על מנת להעשיר את השפה העברית - דגל ילין בחידוש עצמאי, או כזה המסתמך על המקורות העבריים העתיקים.
פעמים רבות היה מחפש מילה מן המקורות ומחדש את משמעותה, גם אם משמעותה החדשה לא התאימה לזו המקורית.
בפרט, עסק ילין במילים יחידאיות בתנ"ך שאין בטוחים בפירושן, דוגמת המילה מנזר שמופעה היחיד הוא בספר נחום, ככל הנראה במשמעות של מלך או של פקיד גבוה בממשל, שחודשה למשמעות של בית נזירים.
דוגמאות למילים נוספות שחידש ילין: צלם וצילום (במקום חידושיו של אליעזר בן-יהודה למילים צייר אור וציור אור בהתאמה), בדיחה, חקלאי, מדשאה, מצפן, נדיר, עקיף, קטר, שחקן, תאריך ותעמולה.
פרסם, יחד עם יהודה גור, מילון עברי עם ציורים ב-1920.
לפי המצאי בבית הספרים הלאומי, פרסם דוד ילין למעלה ממאה פרסומים.
כאן יובאו רק כמה מהם, לשם מתן מושג על יצירתו.
אוסף שירים לילדים, סודר ביחד עם חיים אריה זוטא, דפוס אברהם משה לונץ, ירושלים, תרס"ה, 1904.
בן יהודה ותחית הלשון העברית, ירושלים, 1924.
דקדוק הלשון העברית, הכתב והניקוד, הוצאת ראובן מס, ירושלים, תשל"ג 1973.
כתבי דוד ילין, בשבעה כרכים, ירושלים, תשמ"ג 1983.
מבחר שירי שמואל בן-יוסף הלוי הנגיד, מסודרים ומבוארים, מאת דוד ילין, אמנות, תל אביב, 1931 תרצ"א.
המלך עומר אל נעמן ובניו, מסיפורי אלף לילה ולילה, תרגום מערבית על ידי דוד ילין, הוצאת דביר תל אביב, תר"ץ 1930.
המשקלים בשירת שמואל הנגיד, שוקן, ירושלים, תרצ"ט 1939.
תורת השירה הספרדית , מאת דוד ילין, מבוא וביבליוגרפיה מאת דן פגיס, מגנס, ירושלים, תשל"ח 1978.
דוד טנירס הבן נולד באנטוורפן לצייר הפלמי דוד טנירס, שהיה תלמידו של הצייר הנודע פטר פאול רובנס.
ב-1632 התקבל טנירס כחבר באגודת האמנים על שם סנט לוקס באנטוורפן.
ב-1637 נשא לאישה את אן ברויגל, נכדתו של הצייר הפלמי המפורסם פיטר ברויגל האב.
טנירס הושפע בעיקר מציוריו של הצייר ההולנדי אדריאן בראואר שנפטר ב-1638. ב-1644 נבחר על ידי מועצת העיר אנטוורפן לשמש כראש אגודת האמנים על שם סנט לוקס.
ב-1648 עבר להתגורר בבריסל ושימש כצייר החצר של לאופולד וילהלם, ארכידוכס אוסטריה, שהיה מושל ארצות השפלה מטעם פליפה הרביעי מלך ספרד.
הארכידוכס, שהיה חובב אמנות מושבע, העסיק את טנירס כממונה על אוסף התמונות שלו.
בתפקידו זה רכש טנירס תמונות יקרות ערך עבור מעסיקו, ובהן תמונות של ציירים איטלקיים (בעיקר מוונציה של המאה ה-16).
אחרי שליאופולד וילהלם חזר לווינה הפך טנירס לבן חסותו ולמורהו של המושל החדש דון חואן, שהיה בנו של פליפה הרביעי מלך ספרד.
ב-1656 נפטרה אשתו, וטנירס נשא לאישה את איזבלה מפרן, בתו של מזכיר מועצת דוכסות בראבנט (שכללה את אנטוורפן ואת בריסל).
טנירס עשה כמיטב יכולתו לקבל תואר אבירות ממלך ספרד (כפי שקבלו לפניו פטר פאול רובנס ואנתוני ואן דייק).
המלך פליפה הרביעי התנה זאת בכך שיחדל מלמכור תמונות, תנאי שבו טנירס לא היה מסוגל לעמוד.
טנירס ייסד את האקדמיה לאמנות באנטוורפן שזכתה למעמד של אקדמיה ממלכתית ב-1663. במרוצת הקריירה שלו צייר טנירס למעלה מ-900 תמונות.
כ-200 מהן מוצגות כיום במוזאונים בכל רחבי אירופה.
בעשר שנותיו האחרונות עסק בעיקר במסחר בתמונות.
פגישת אנשי המשמר האזרחי (1640 בקירוב)
הארכידוכס לאופולד וילהלם בגלריית הציורים שלו בבריסל (1650 בקירוב)
הרב דוד יוסף (נולד בי"ד באב ה'תשי"ז, 10 באוגוסט 1957) הוא הראשון לציון, הרב הראשי לישראל הספרדי ונשיא בית הדין הרבני הגדול.
בעבר שימש כרבה של שכונת הר נוף בירושלים, כחבר מועצת חכמי התורה של מפלגת ש"ס.
יו"ר בני יוסף ונשיא בד"ץ יחוה דעת.
מחבר סדרת הספרים הלכה ברורה.
נולד ב-1957, בנם התשיעי של מרגלית והרב עובדיה יוסף.
למד בישיבת אור ישראל לצעירים, שנה בישיבת פוניבז' ולאחר מכן בישיבת חברון כנסת ישראל.
בתקופת לימודיו בישיבת חברון הכיר את אריה דרעי ובין השניים נקשרה ידידות רבת שנים, במהלך השנים תמך בו לראשות מפלגת ש"ס.
הרב יוסף עומד בראש בית המדרש "יחוה דעת", המכשיר רבנים המשמשים בישראל ובמדינות אחרות, מיום הקמתו.
מפעלו הספרותי העיקרי, שהחל בשנת תשנ"ט, הוא סדרת ספרי ההלכה "הלכה ברורה", שזכתה בפרס לספרות תורנית מטעם "מרכז מורשת מרן הרב מלובלין".
הרב יוסף מוסר את השיעור שאביו נהג למסור במשך עשרות שנים בבית מדרשו "יחוה דעת" ביום ראשון.
ולאחר פטירתו של הרב מאיר מאזוז מונה להמשיך את שיעוריו במוצאי שבת, המשודרים ברדיו קול ברמה.
בעצרת הזיכרון לאביו במלאת השבעה הכריז הרב שלום כהן על צירופו של הרב דוד יוסף למועצת חכמי התורה של ש"ס.
ב-1 באפריל 1990 התחיל לכהן כרב שכונת הר נוף.
באוקטובר 2020 פרש מהתפקיד, בעקבות עתירה לבג"ץ שהגישו נגדו התנועה הרפורמית ונשות הכותל בדרישה להעמידו לדין משמעתי בגין דברים חריפים שהטיח נגדן ונגד בית המשפט העליון ובגין קריאות להצביע בבחירות עבור תנועת ש"ס.
בעקבות פרישתו, בית המשפט דחה את העתירה אולם הודיע כי הוא רואה את התבטאויותיו בחומרה, וכי "חזקה על הרשויות הנוגעות בדבר, כי ככל ש[הרב דוד יוסף] יבקש בעתיד להציג את מועמדותו לתפקיד בשירות המדינה, הרי שנסיבות עתירה זו יעמדו בפני הגורמים הרלוונטיים".
על בסיס פסק־דין זה הוגשה עתירה נוספת בשנת 2024 בעקבות התמודדותו בבחירות לרבנות הראשית (עיי' להלן), אולם בג"ץ דחה אותה בשל היותה עתירה מוקדמת ותאורטית.
באייר תש"ף פתח סוכנות כשרות בשם בד"ץ יחוה דעת.
בפברואר 2023 הודיע על כוונתו להתמודד על משרת הראשון לציון בבחירות לרבנות הראשית.
לדבריו, הוא התמודד בעקבות בקשתו של אביו לפני מותו.
מפלגת ש"ס וחברי מועצת חכמי התורה הביעו את תמיכתם בו.
נבחר ברוב של 72 תומכים לעומת 44 שתמכו במועמד הציוני-דתי הרב שמואל אליהו ו-21 שתמכו ברב מיכאל עמוס.
בג' בחשוון ה'תשפ"ה (4 בנובמבר 2024) הצהיר הרב יוסף אמונים בטקס במשכן הנשיא, לצידו של הרב הראשי האשכנזי הרב קלמן בר.
בי' בכסלו ה'תשפ"ה הוכתר לראשון לציון בטקס מסורתי בבית הכנסת יוחנן בן זכאי בעיר העתיקה בירושלים.
עם כניסתו לתפקיד כנשיא בית הדין הרבני הגדול, הודיע הרב יוסף על מינוי בזק זמני של שלושה דיינים לבית הדין הגדול בשל החוסר הקיים.
בנוסף הצהיר על כוונתו להוסיף תקנים בבתי הדין בארץ.
לאחר כניסתו לתפקיד מונה לכהן כנשיאה של ישיבת פורת יוסף.
הרב יוסף מתח ביקורת מספר פעמים על פסיקותיו של בית המשפט העליון בנושאי יהדות.
בשנת 2017 אמר הרב , רב בית הכנסת בוויס-מרקס, שיש להכיר בהומוסקסואלים ולקבלם; בתגובה אמר הרב יוסף שדבריו הם כפירה גמורה, וקבל על עצם העיסוק בנושא.
הרב התבטא מספר פעמים נגד גורמים בציונות הדתית, מתנגד בחריפות לעלייה להר הבית וכן התנגד לאמירת הלל ביום העצמאות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הודיע על תמיכתו בעסקת השבויים.
בעניין גיוס בני ישיבות אמר הרב יוסף שמי שלא לומד חייב להתגייס לצה"ל.
בהקשר זה התבטא ש"אלה שמשתמטים מקיום מצוות, מסכנים את הקיום שלנו בארץ ישראל".
ביולי 2024 פרסם איסור להצטרף למוסדות הלימוד של החינוך הממלכתי החרדי.
נשוי לסופיה (אחותו של אליהו סויסה).
מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים, ואב לתשעה.
הרב יוסף חיבר עשרות ספרים, מתוכם:
"הלכה ברורה" - על שולחן ערוך אורח חיים.
עד כה יצאו 21 כרכים, המקיפים את חלקים א-ג של השולחן ערוך (מסימן א - שח, וכרך על סימן שיח).
הלכה ברורה - הקדמה להלכות מוקצה
שו"ת אוצרות יוסף י"ב חלקים, שאלות ותשובות בנושאים אקטואליים, נדפס בסוף כל כרך של הלכה ברורה.
קיצור שולחן ערוך "הלכה ברורה" ב' כרכים.
"הלכה ברורה - אמירה לעכו"ם", אמירה לעכו"ם בשבת ושותפות עם עכו"ם בשבת, שלשה כרכים.
"תורת המועדים" - הלכות המועדים, ה' כרכים.
"ציונים והערות"- על דברי הרמב"ם בשו"ת "פאר הדור".
נדפס על ידי מכון ירושלים וקיבל הסכמה מאביו ומהרב אלישיב.
"תורת הטהרה" - הלכות טהרת המשפחה, קיצור של פסקי אביו שנכתבו בסדרת הספרים טהרת הבית
"אורחות מרן" - עדויות על הנהגותיו של אביו, לפי סדר השולחן ערוך.
עד עתה יצאו שני כרכים על סדר היום (תשע"ו), וכרך שלישי על שבת (תשע"ח, שבת א').
"הגדה של פסח" - שיחות וביאורים, בתוספת דברים אשר שמע מאביו.
נערך על ידי הרב יעקב פוזן.
"ימים נוראים" - שיחות וביאורים, בתוספת שיחות ששמע מאביו וכן "אורחות מרן" - הנהגות מאביו בימים הנוראים.
"כי בא השמש" - ביאור על סוגיית בין השמשות ושיטת רבנו תם, וחיזוק שיטת אביו בעניין (תשע"ז).
"נר שבת" על הדלקת נר שבת והברכה שלו.
"תוספת שבת" על דין תוספת שבת.
"טהרת הבית הקצר" - פסקי הרב עובדיה יוסף בהלכות טהרת המשפחה מתוך ספריו "טהרת הבית" ו"משמרת הטהרה" (תשע"ט).
דוד ילין (1803 – 1863) היה אבי משפחת ילין בארץ ישראל, שימש כשד"ר.
ילין נולד בעיר לומז'ה בפולין, שם נשא לאישה את ליבה ונולדה להם הבת חוה.
בשנת 1834 הוא עלה לארץ ישראל עם משפחתו, בעקבות נדר שנדר כי יעלה לארץ ישראל בתקווה לזכות בכך להולדת בן לאחר שאשתו עמדה מלדת שנים רבות.
בתחילה התמהמה עקב תחינות מקורביו שחששו מהמסע הקשה, אולם אחרי שחלה וכמעט שמת החליט שאם יחלים לא יידחה עוד את עלייתו.
המשפחה הגיעה ארצה דרך נמל עכו וחשבה להתיישב בעיר צפת, אולם מפני שרוב היישוב האשכנזי בה היה מורכב מחסידים וילין השתייך לזרם הפרושים, הוחלט לבסוף לעלות לעיר ירושלים בה הייתה קהילת פרושים תלמידי הגר"א.
עם עלייתו לארץ שינה את שם משפחתו לשם "טביא" שפירושו בארמית - צבי, שהוא גם פירוש השם "ילין" בפולנית.
לפיכך היה חותם "דוד טביא מלאמזא", אולם אנשי ירושלים היו מכנים אותו בשם ר' דוד לומזֶר על שם עיר הולדתו.
בירושלים עסק ילין במסחר והקים אגודה מסחרית למניות.
כמו כן ייסד וניהל את "הבנק הירושלמי" שנחשב לאחד הבנקים הפרטיים הראשונים בירושלים.
ילין עודד וקרא לרכישת אדמות מחוץ לחומת העיר העתיקה ובמסגרת פעילותו זו רכש את אדמות ארטס שליד בית לחם ואת אדמת שכונת כרם אברהם, ובמשך כעשר שנים היה אחד הממונים על כולל ורשה-פולין.
הוא גם היה מבין אלה שקיוו שיעלה בידם וביד אנשי היישוב לחזור לעבודת אדמה, אך לא עלה בידו להגשים שאיפה זו.
בשנת 1860 הצליח דוד ילין לרכוש כרם זיתים בקאלוניה.
לאחר מותו, המשיך את מפעלו בנו יהושע ילין, אף שגם הוא לא התיישב במוצא אלא בסוף חייו.
בשנת 1863 בחול המועד פסח, בעת שהתהלך דוד ילין כמנהגו לסובב ולהקיף את חומת ירושלים, נתקל באבן ונפל על פניו.
בעקבות כך חלה במחלה קשה וממושכת עד פטירתו.
דוד וליבה אימצו תינוק יתום בשם אריה לייב הורביץ, שהוריו נספו במגפת הכולרה ואנשים חששו לטפל בו מחשש להידבקות.
בשנת 1842, לאחר כעשרים שנות עקרות, ילדה ליבה את בנם, יהושע ילין, על שם אביו של דוד.
לימים היו יהושע ילין ואחיו המאומץ אריה לייב הורביץ מהשבעה שהקימו את שכונת נחלת שבעה.
בתו של דוד, חוה, נישאה ליהודה פ"ח (פ"ח - ראשי תבות של פיתוח חותם, תרגום לעברית של שם המשפחה הקודם שהיה שניצר, חרט בעברית).
לחוה ויהודה פ"ח נולדה בת, רבקה, שנישאה לדוד כהן, שחיבר לוח שנתי בגימטריות.
בין ילדיהם של רבקה ודוד כהן: לוי כהן, שהיה אחד מחמשת המורים המוסמכים הראשונים בסמינר למורים "עזרה" בירושלים, ואלכסנדר סנדר כהן, שהיה מבין 66 מייסדי אחוזת בית היא העיר העברית הראשונה תל אביב.
גם נכדתו של דוד ילין, רחל דנין (בתו של יהושע ילין ואשת יחזקאל דנין) הייתה ממייסדי אחוזת בית.
לאחר שיהודה פ"ח הלך לעולמו נישאה חוה ליהודה בלומנפלד וילדה שתי בנות נוספות, אולם היא ושתי בנותיה נספו במגפת הכולרה.
נכדו דוד ילין היה אחד ממייסדי האקדמיה ללשון העברית.
דוד יוסף (נולד ב-1959) הוא איש ציבור שכיהן כראש עיריית אור יהודה ממאי 2007 עד יוני 2015. הורשע בעבירות מין ובעבירות של מרמה והפרת אמונים ונדון ל-38 חודשי מאסר.
שירת בצה"ל כלוחם בגדוד 202 בחטיבת הצנחנים.
בעשרים השנים שקדמו לבחירתו, התמודד יוסף שלוש פעמים על תפקיד ראש עיריית אור יהודה: בשנת 1989 התמודד עצמאית ונוצח על ידי יצחק בוכובזה.
בשנת 1993 התמודד מטעם מפלגת צומת ונוצח על ידי תמיר שאבי.
בשנת 1998 לא התמודד, אלא הצטרף ליצחק בוכובזה, ולאחר הבחירות מונה לסגנו, וב-2003 התמודד נגד בוכבזה, הפסיד בסיבוב השני, ובמועצת העיר נמנה עם שורות האופוזיציה.
בשנת 2007 התמודד יוסף מטעם מפלגה עצמאית בתמיכת הליכוד וש"ס וזכה, תוך שהוא מביס את ראש העירייה הזמני, עופר בוזי, שמוּנה לאחר התפטרותו של יצחק בוכובזה.
עם היוודע תוצאות הבחירות, פנו שלושת מתחריו של יוסף לבית המשפט המחוזי בתל אביב, בתביעה לפסילת הבחירות ועריכת בחירות חדשות, בטענה שיוסף ניהל תעמולת בחירות בניגוד לחוק, משום שפרסם פנייה של הרב עובדיה יוסף לתמוך בו.
בית המשפט דחה תביעה זו.
מייד עם היבחרו הודיע יוסף על פתיחת דף חדש בכל הקשור ליחסה של עיריית אור יהודה לעולים מאתיופיה.
בבחירות לרשויות המקומיות, שנערכו בנובמבר 2008 נבחר יוסף לכהונה נוספת, ברוב של יותר מ-70%.
בשנת 2010, קיבלה העירייה בראשותו את פרס המנהל התקין מטעם משרד הפנים.
בבחירות 2013 נבחר יוסף בשנית, ברוב של 58%.
במהלך כהונתו הועלו נגדו טענות רבות לגבי אופן ההתנהלות של הנהלת העירייה בראשותו.
ב-5 בדצמבר 2016 הורשע ב-11 מתוך 15 עבירות המין שיוחסו לו, בהן הטרדה מינית בכוח, ובחמש עבירות מרמה והפרת אמונים, בהן גנבה בידי עובד ציבור ונידון לשנתיים מאסר.
בבית המשפט העליון התקבל ערעור המדינה ועונשו הוחמר ל-38 חודשי מאסר.
הוא השתחרר מהכלא באוקטובר 2019.
דוד ינובסקי היה שחמטאי יהודי-פולני מוביל.
נולד בוולקוביסק שבאימפריה הרוסית, עבר לפריז בשנת 1890, שם החל את הקריירה המקצוענית בשחמט בשנת 1894. ניצח בתחרות מונטה קרלו בשנת 1901, הנובר 1902 וזכה במקום ראשון משותף בתחרויות וינה וברמן 1905. נמנה עם ששת הטובים בעולם החל משנת 1902. בשיא יכולתו הגיע למד-כושר מחושב של 2757.
ינובסקי שיחק במהירות רבה והיה טקטיקן טוב, במיוחד היה מסוכן כאשר שיחק עם זוג הרצים.
קפבלנקה ניתח חלק ממשחקיו והביע הערצה לינובסקי: "כאשר הוא בכושר הוא אחד מהיריבים המפחידים ביותר שקיימים".
במקביל ציין קפבלנקה כי ינובסקי חלש בשלב הסיום וינובסקי אף אמר "אני שונא את שלב הסיום".
מרשל אמר "הוא יכול להיות עקשן בצורה קיצונית.
ינובסקי מסוגל לפסוע בנתיב הלא נכון בצורה יותר החלטית מכל אדם שפגשתי!"
אדוארד לסקר בספרו "סודות השחמט שלמדתי מאמנים" נזכר שינובסקי היה מהמר כפייתי והיה מסוגל לקחת את הפרס הכספי שזכה בתחרות מונטה קרלו ולהפסיד את כולו בשולחן הרולטה.
לסקר אמר על ינובסקי כי הוא מצטיין בשלב הפתיחה: "תנו לי משחק של ינובסקי במסע העשירי, אני לוקח על עצמי לנצח אותו!"
ינובסקי שיחק בשלושה דו קרבות מול לסקר:
בשנת 1909 קיים ינובסקי דו-קרבות על אליפות העולם מול לסקר שהסתיימו בתוצאה 4–10.
בשנת 1910 קיים ינובסקי דו-קרב נוסף על אליפות העולם מול לסקר, לסקר ניצח 9.5-1.5.
ינובסקי מת ב-15 בינואר 1927 משחפת.
הסתעפות ינובסקי של ההגנה ההודית מכונה על שמו ומאופינת על ידי המסעים 3. פג3 רו5. ינובסקי שיחק אותה לראשונה בשנות ה-20 של המאה ה-20, אך ההסתעפות זכתה לפופולריות רבה רק בשנות ה-80. שחקנים ידועים (בהם אלוף העולם מיכאל טל, בנט לארסן ו) השתמשו בה פעמים רבות.
הרעיון המרכזי מאחורי ההסתעפות הוא שעל ידי המסע 3..רו5 מונע השחור מהלבן להשתלט על השטח במרכז על ידי 4. ה4.
לבן: דוד ינובסקי שחור: עקיבא רובינשטיין קרלסבד 1907
לבן: דוד ינובסקי שחור: חוסה ראול קפבלנקה ניו יורק 1916
במשחק זה מפגין קפבלנקה שליטה במגוון סגנונות - נסיגת הרץ מ-ו5 ל-ד7, ולאחר מכן סגירתו על ידי ה6, היא דוגמה לרעיון אסטרטגי עמוק שהקדים את זמנו.
המעבר של ההתקפה מריכוז באגף המלכה עד למסע ה-26 לריכוז כל הכלים באגף המלך במסע ה-31, הקרבת הרגלי במסע ה-32 באגף המלכה כדי לזכות בכלי שבעה מסעים מאוחר יותר, איומי המט עם הצריחים לקראת סוף המשחק - בקצרה - המשחק מבריק במספר הבטים.
דוד יוּדֶילוֹביץ (לעיתים נכתב יודילביץ, יודלביץ; בגרסה המעוברתת: יוּדה-לֵב-אִיש) (25 ביוני 1863, יאשי, רומניה – 11 באוגוסט 1943, ראשון לציון) היה איש ביל"ו, מורה וסופר; מהמורים הראשונים בראשון לציון אשר הנהיג לימודים בבית הספר בשפה העברית.
פעל להכשרת גן הילדים הראשון שבו דיברו בשפה העברית.
כיהן בתפקיד מזכיר ועד המושבה של ראשון לציון וערך את הספר "ראשון לציון".
דוד יודילוביץ (Judelovitch) נולד בקיץ 1863 ביאשי שברומניה למשפחה יהודית חרדית.
התחנך בחינוך חרדי מסורתי ובנוסף למד שפות אצל מורים פרטיים.
עלה לארץ ישראל ב-1882 מרומניה באותו זמן שעלו הביל"ויים מחרקוב שברוסיה, עימם שהה במקווה ישראל.
לאחר פטירת קרל נֶטֶר, שהיה מאמצם במקווה ישראל, החליטו חלק מהבילויים לעבור לראשון לציון, שם עמדו לבנות עבורם בתים (שאכן נבנו, אך לא ניתנו להם, ולכן עזבו לגדרה).
השאר קיבלו את הצעת המשכיל הירושלמי יחיאל מיכל פינס להקים קבוצה בשם "שיבת החרש והמסגר", ועלו לירושלים במטרה ללמוד מקצוע.
יודילוביץ החליט ללמוד חרשות סכינים בבית המלאכה של הגרמני מתנועת הטמפלרים גוֹטליבּ דאה, שהיה באזור שער יפו.
אליעזר בן-יהודה ויחיאל מיכל פינס הקימו חברה בשם "תחיית ישראל", אשר עסקה בעידוד הכשרת צעירים יהודיים לעסוק ב"כל מלאכה וחרושת", ובין השאר סייעה ליודילוביץ ולאלה מהביל"ויים שעלו לירושלים.
החברה קנתה לכל אחד מהם "כלי מלאכת ברזל במחיר חמש מאות פרנק".
וכך הם נשלחו בתור שוליות לבעלי מלאכה: שניים לחרשי-עץ, שניים לחרשי-ברזל ואחד, הוא דוד יודילוביץ, נשלח ללמוד את מקצוע חרש הסכינים.
החברה שכרה עבורם דירה, והם עבדו בימים ולמדו בלילות, על עם ישראל, הספרות העברית והלשון העברית, בה רצו לדבר.
ה"שוליות לאומנינו" זכו ליחס חם בירושלים.
בעלי המלאכה שילמו להם מעל למקובל בשל עבודתם הטובה.
הם נקלטו היטב בקהילה הירושלמית, וכאשר חבריהם עלו לירושלים זכו הם לאירוח אצל אנשי העיר.
הם עברו לדירה גדולה ויכלו ליהנות מפרי עבודתם.
ב-1886 נסע יודילוביץ לפריז, בה עבד בבית מלאכה כשנה וחצי, ובמקביל למד אצל הרב ישראל לוי.
בהשפעת אליעזר בן-יהודה החליט יודילוביץ לעסוק בהוראה, ולהתמסר לתחיית הלשון העברית.
כשחזר לארץ מפריז, ב-1888, החל ללמד עברית, לצד המנהל מרדכי לובמן, בבית הספר חביב בראשון לציון, אותו כינה "בית הספר העברי הראשון בעולם".
הוא לימד בבית הספר לבנות, אך התמסר להוראת העברית גם עבור תלמידים בבית הספר, ברחוב, בבית האבות ובכל מקום.
ביתו היה הבית דובר העברית הראשון בראשון לציון.
עבודת הנחלת הלשון לא הייתה קלה עבורו, ויודילוביץ מנה מספר סיבות לכך:
כולם מדברים באחת מהשפות הבאות: יידיש, לאדינו, רוסית ורומנית - רק לא בלשון העברית.
האבות נהגו לפי המקובל בזמנם ולא נטו לקבל שינוי בשיטת החינוך של בניהם.
הלשון העברית הייתה עדיין בשלבי התחייה, עדיין "עניה ודלה".
חסרו לה מילים יומיומיות כמו: מגבת, גרביים, תאריך, ממחטה ואדישות ורצינות.
העדר ספרי לימוד בשפה העברית הייתה בעיה קשה שעמדה בפני המורים.
"יסודי חכמת השיעור" מאת חיים זליג סלונימסקי ו"צפנת פענח" מאת יוסף שליפירז - שניהם למקצוע החשבון.
"גלילות הארץ" מאת הלל כהנא ו"מוסדי ארץ" מאת קלמן שולמן ללימודי גאוגרפיה.
ספרי צבי הכהן רבינוביץ ללימוד פיזיקה
ספרי "תולדות הטבע" מאת שלום יעקב אברמוביץ.
עבור המורים היה ספר קטן שכתב הסופר אברהם מאפו בשם "אמון פדגוג".
המורים התמסרו לחיבור ספרי לימוד חדשים בשפה העברית וכך דוד יודילוביץ חיבר ספר בגאוגרפיה והכין שיעורים יומיים ללימודי טבע.
הוא תרם לתחום ספרות ילדים בעברית וביחד עם יהודה גרזובסקי ואליעזר בן-יהודה ערכו את עיתון הילדים העברי הראשון "עולם קטן" שיצא לאור ב-1892. העיתון יצא בשבעה עותקים (במשך כעשרה חודשים).
בתקופה זו טרם הוקמו גני ילדים בארץ אלא הייתה נהוגה בגילאים אלו "שיטת ההסתכלות", כלומר הילדים רכשו את מה שקיבלו מהוריהם ולמדו אצלם.
פקידי הברון רוטשילד, שהיו שליחיו ומפקחי הקצאת הכספים במושבות בארץ, שלחו נשים מהמושבה ללמוד את מקצוע הגננת בצרפת.
כך נפתח גן הילדים הראשון בראשון לציון.
בהדרגה שוכנעו הגננות לעבור ללמד בשפה העברית.
על כך כותבת פרופ' מרגלית שילה:
גן הילדים הראשון קיים עד היום.
הוא נקרא אז "גן א'".
היה זה גן הילדים הראשון בעולם שבו חונכו הילדים בשפה העברית בלבד.
אסתר שפירא שהייתה בת המושבה שימשה כגננת.
הגן שכן בתחילה במרתף בית הכנסת ולאחר מכן בשנת 1927 עבר לרחוב זד"ל שם הוא מתפקד עד היום.
יודילוביץ, יחד ישראל בלקינד ומרדכי לובמן חביב, הגיה את שירו של נפתלי הרץ אימבר "התקווה", ואימבר אישר זאת.
יודילוביץ עבד מספר שנים כמזכיר ועד המושבה ראשון לציון, ומנהל ספרי החשבונות שלה.
בנוסף, שימש חבר מועצת היקבים הראשונה ליקבי כרמל בראשון לציון וזכרון יעקב.
ב-1903 נשלח מטעם היקב אל המזרח הרחוק - הודו, סין ויפן, לבדיקת שווקים למכירת יין.
בשנים 1906–1924 עבר לגור במצרים כחלק מעבודתו ביקבי כרמל.
בשנת 1924 חזר לראשון לציון ועסק בכתיבת ספרים, עריכה ותרגום.
הוא ערך את הספר "ראשון לציון".
בתקופה זו גם ערך את העיתון הראשון לילדים בעברית, "עולם קטן".
כן תרגם ספרים רבים מצרפתית ומגרמנית.
במקביל לפעילויות אלו היה יודילוביץ' חבר בארגון הבונים החופשיים, ובין השאר כתב בספריו על בנייה חופשית ותולדותיה בישראל.
בהיותו מורה, נשא יודילוביץ את תלמידתו ציפורה פריימן, בתו של אהרן מרדכי פריימן, ממייסדי ראשון לציון, ונולדו להם שמונה ילדים.
בשנת 1914 טבע בנו יושבעם באלכסנדריה.
בנו עמוס, תאומו של יושבעם, נרצח על ידי הנאצים באירופה במלחמת העולם השנייה.
נפטר לאחר מחלה ממושכת מעט לאחר יום הולדתו ה-80. נקבר בראשון לציון.
בהלווייתו נכח קהל עסקנים, סופרים ומורים.
ארכיונו נמסר לארכיון הציוני המרכזי.
ספר המסחר וחרשת המעשה בארץ ישראל, ורשה: דפוס בוימריטטער וגאנשאר, תר"נ 1890.
שעשֻעים לילדי בית הספר: משלים ומליצות ...
דוד יודילוביץ ויהודה גרזובסקי ומוגהים מאת ...
מ' פינס, ירושלים: דפוס א"מ לונץ, תרנ"ב.
קבצת כתבי ד' יודילוביץ, ראשון לציון, ירושלים: דפוס ההשקפה, אתתל"ב לגלותנו [תרס"א]–אתתל"ג לגלותנו [תרס"ב].
דוד יודלוביץ, "ערב ויום ראשון של פסח במגנצה", תרס"א; ב.
גרהרט פון ולדק, "רחל" (תרגום חפשי מאת ד' יודילוביץ), תרס"ב; ד.
ישראל זנגויל, "למות בירושלים" (תרגום: דוד יודילוביץ), תרס"ב.)
דוד יודלוביץ (עורך), קבץ מאמרים לדברי ימי העיתונות בארץ ישראל / יוצא לאור על ידי ועד התערוכה לעיתונות הארצי ישראלית ב"ימי ביאליק" במגרשי בתערוכה בתל אביב הנערכת על יד זלמן פבזנר, תל אביב: [חמו"ל], תרצ"ה-תרצ"ו, ירושלים: דפוס סלומון.
ראשון לציון: התרמ"ב-1882 – התש"א-1941 / העורך: דוד יודילוביץ (כתיב גלותי), דוד יודה-לב-איש (כתיב עברי), ראשון לציון: דפוס מרכז, תש"א 1941.
סקירה על הבניה החפשית, מהדורה ב, תל אביב: הלשכה הלאומית הגדולה בארץ ישראל, תש"ג 1943.
דָּוִד טַרטָקוֹבֶר ("טרטה"; 29 בינואר 1944 – 29 ביולי 2025) היה מעצב גרפי, אמן, אוצר ואספן של פריטי נוסטלגיה משנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
מרצה בכיר לעיצוב באקדמיה לאמנות בצלאל.
חתן פרס ישראל לעיצוב לשנת ה'תשס"ב (2002).
טרטקובר נולד בחיפה, בנם של ד"ר יעקב טרטקובר, עורך דין יליד אוסטריה, ואלכסנדרה שולמית (לבית גליקשטיין), מורה ילידת מצרים.
אמו, בתו של הקבלן-המהנדס עקיבא גליקשטיין, הייתה אחותם של חיים גליקשטיין, עיתונאי, מבקר תיאטרון ומתרגם, ושל טוני קליף, שהיגר לבריטניה, המנהיג-המייסד של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הטרוצקיסטית הבריטית, הוגה ומחבר ספרים חשובים על אודות הקומוניזם; וכן אחייניתם של הלל יפה וחיים מרגליות קלווריסקי.
בהיותו בן ארבע עברה המשפחה להתגורר בירושלים.
טרטקובר למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1962 ו-1964 שירת בצה"ל והתנדב לצנחנים.
בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וכן קורס מ"כים חי"ר.
עם שחרורו למד בבית הספר London College of Printing אשר בלונדון במגמת העיצוב.
עם שובו לישראל ב-1968 הצטרף טרטקובר לצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית, אך עד מהרה פרש מהטלוויזיה והשתקע בתל אביב.
בתקופה זו שיתף פעולה עם אריק איינשטיין ואורי זהר בחבורת "הגר", ובין היתר עיצב את עטיפות אלבומיו של אריק איינשטיין מהתקופה.
החל משנות השבעים פעל טרטקובר במספר אפיקי יצירה, הוראה ומחקר שמרכזם התרבות החזותית של מדינת ישראל.
טרטקובר השתתף במלחמת יום הכיפורים, בה לחם בחזית הדרום כאיש מילואים בחטיבת הצנחנים "הנשר השחור".
טרטקובר הגדיר את ה-19 בנובמבר 1977, יום ביקורו של נשיא מצרים, אנואר סאדאת, בישראל כיום המרגש בחייו.
בעקבות הידיעה על ביקורו הצפוי של סאדאת עיצב טרטקובר את הכרזה "שלום" שנבחרה בסופו של דבר להיות כרזת יום העצמאות של ישראל לשנת 1978.
טרטקובר נפטר ב-28 ביולי 2025 ממחלת פרקינסון, והובא למנוחות ב-1 באוגוסט 2025 בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
יממה לפני מותו נקבע שהספרייה לעיצוב ומידע חזותי בבית אריאלה תיקרא על שמו.
בנובמבר 2025 קיבלה הספרייה לעיצוב ומידע חזותי בבית אריאלה את אוסף הספרים של טרטקובר.
עם פטירתו ספד לו ראש עיריית תל אביב, רון חולדאי: "היה גדול מעצבי ישראל.
אמן חתרני ופורץ דרך, איש אמיץ שלא פחד לצאת נגד השררה".
טרטקובר עסק בראש ובראשונה בעבודת עיצוב עבור לקוחות שונים ומעצב כרזות, לוגואים (סמלילים), אריזות למוצרים, עטיפות ספרים ותקליטים ועוד.
במסגרת הנימוקים לפרס ישראל שהוענק לו, נאמר שהוא השפיע בעבודתו על תרבות העיצוב הישראלית.
בשנת 1977, כשהתפרסם דבר ביקורו הצפוי של נשיא מצרים בישראל, טרטקובר הגיש לוועדת הטקסים הצעה לכרזה לתחרות כרזות ליום העצמאות השלושים של מדינת ישראל.
הכרזה שלו הייתה מינמליסטית וכללה את המלה "שלום" באותיות תנ"ך קורן שחורות, על רקע שמי תכלת, כאשר האות "ל", שבגימטריה מספרה 30, לסימול 30 שנות עצמאות לישראל, צבועה בזהב.
במקור, הכרזה זכתה רק במקום השלישי בתחרות.
אולם, בעקבות ביקור נשיא מצרים אנואר סאדאת בישראל, ועל רקע המגעים לשלום, חברי ועדת הטקסים שינו את החלטתם ובחרו בה להיות הכרזה הרשמית, כמסר של תקווה לשלום.
כרזה זו נחשבת למופת של עיצוב גרפי.
טרטקובר עיצב גם את לוגו "שלום עכשיו", שנחשב לסטיקר הפוליטי הראשון בישראל ולדוגמה לשימוש בטיפוגרפיה (עיצוב באותיות) ליצירת סמל.
משנת 1976 נמנה טרטקובר עם סגל המרצים של האקדמיה לאמנות בצלאל.
החל משנת 1978, בה אצר את התערוכה "הרצל בפרופיל: דיוקן בנימין-זאב הרצל באמנות השימושית" במוזיאון תל אביב, אצר דוד טרטקובר תערוכות סביב נושא התרבות החזותית.
חלקן מבוססות על אוספו הפרטי, המונה אלפי כרזות פרסום ותעמולה שנוצרו בישראל מתחילת שנות העשרים, משחקי ילדים, אריזות של מוצרים וארכיונים של יוצרים בתחום הגרפיקה השימושית.
בד בבד עם איסוף מוצרי תרבות משנות המדינה ערך טרטקובר מספר מחקרים שהתפרסמו בספרים.
ביניהם 101 כרטיסי ברכה ל"שנה טובה", מחקר על העיצוב בשנות ה-50 וה-60 (שיצא בספר "איפה היינו ומה עשינו") ועוד.
בשנת 1992 נבחר ליושב ראש "אגודת המעצבים הגרפיים בישראל", בשנים 1995–1998 כיהן כנציג ציבור במליאת רשות השידור וב-1995 טרטקובר מונה לחבר בוועדה לאמנות פלסטית במועצה הציבורית לתרבות ולאמנות.
כמו כן יזם הצבת קירות זיכרון בשכונת נוה צדק בתל אביב, בבניין האופרה הישן בעיר ובנמל התעופה בן-גוריון.
טרטקובר היה אמן פוליטי פעיל.
הוא ביטא את מסרי מחנה השמאל הן באמצעות כרזות וסטיקרים לפרסום נרחב והן באמצעות יצירות אישיות-אמנותית.
בשנת 1982 הוא יצר כרזת "מי ימלל גבורות ישראל".
טרטקובר עיצב כרזה לאחר רצח רבין, בה הופיעו דמויותיהם של יצחק רבין ובנימין נתניהו עם הכיתוב "לא נשכח ולא נסלח".
לדבריו, דמותו של נתניהו עוצבה "בסגנון מוסוליני".
יצירה נוספת היא שער עיתון "העיר" בתקופת מבצע חומת מגן שעיצב, בו צועדים חיילי צה"ל על הריסות בית ומסביבם סמלי חילות צה"ל שביניהם גם סמל גולגולת ועצמות.
עבודה זו ספגה ביקורת מצד היועץ המשפטי לממשלה לשעבר, אליקים רובינשטיין, שהזהיר מפני התקרבות לקווים אותם אסור לחצות, וקבע כי עבודתו של טרטקובר "מקוממת ומעוררת שאט נפש".
ביום העצמאות 2002 השתתף בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי של תנועת "יש גבול", והדליק משואה לכבוד "כל הלוחמים על דמותה המוסרית של מדינת ישראל".
ב-2009 החל לפרסם בלוג באתר האינטרנט של מפלגת חד"ש.
בשנת 2011 התמנה לחבר במועצה הציבורית של ארגון בצלם.
בשנת 2021 זכה בפרס שולמית אלוני למפעל חיים.
טרטקובר היה נשוי לאמנית ג'ניפר בר לב ולשניים בת משותפת.
1981 גלריה נעמי גבעון, אמנות בת זמננו, תל אביב-יפו.
1982 הגלריה הפתוחה, חלל המעצבים של טוקיו, טוקיו, יפן.
1984 "תוצרת הארץ", מוזיאון ישראל, ירושלים.
1985 "תוצרת הארץ", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו.
1988 "ההכרזה על הקמת המדינה", מוזיאון ישראל, ירושלים.
1998 מרכז האדריכלות arc en rêve, בורדו, צרפת.
2007 "דוד טרטקובר מציין 30 שנה לביקורו של אנואר סאדאת בישראל", גלריה בינט, תל אביב-יפו.
2013 "ארזתי לבד", גלריה קונטמפוררי ביי גולקונדה, תל אביב.
2014 "רישומים 2013", צדיק - גלריה לאמנות האפשר, תל אביב-יפו.
2015 "דוד טרטקובר", מוזיאון חיפה.
התערוכה", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו.
2018 "יםהגדול", צדיק - גלריה לאמנות האפשר, יפו.
שנה טובה - מאה ואחד כרטיסי ברכה לשנה החדשה, כתר ספרים, 1977
ההכרזה על הקמת המדינה, מודן, 1988 - על מגילת העצמאות
איפה היינו ומה עשינו (עם אמנון דנקנר), ירושלים: הוצאת כתר, 1996 - "המאכלים, המשקאות, רהיטי הבית וכלי המטבח, המשחקים, הספרים, העיתונים, הכרזות, הבולים, הסיגריות, בתי הקולנוע ובתי הקפה, הממתקים, מודעות הפרסומת, תנועות הנוער, התרופות, המלבושים, הצנע והשפע, הרוח והחומר, בקיצור - כל הסיבות מדוע אנחנו כל כך מתגעגעים" (מכריכת הספר)
בצלאל 100 (יחד עם גדעון עפרת) לציון יובל 100 ל"בצלאל", מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, תשס"ו 2006
פלוגה גימל, מחלקה שלוש: רשימות ורישומים ממלחמת יום הכיפורים (עם עלי מוהר), כנרת זמורה-ביתן, תשס"ג 2003.
טרטקובר (עם כותבים שונים), תל אביב: עם עובד, 2011.
בנוסף ערך ספרים רבים נוספים בנושאי צילום וגרפיקה.
דמות החלוץ באמנות ישראל (קטלוג תערוכה שהוצגה במשכן נשיאי ישראל ב-1982 ביזמת אופירה נבון)
הצגה ראשונה: כרזות קולנוע, תל אביב, שנות השלושים - אוסף ארנון מילצ'ן לכרזות קולנוע, הארכיון הישראלי לסרטים - סינמטק ירושלים, 1995
טיול בארץ: משחקים מחנותו של מר ברלוי, תל אביב: מוזיאון ארץ ישראל, תשנ"ט 1999. (על בנימין ברלוי)
התערוכה הבינלאומית לכרזות: [ביתן] הלנה רובינשטיין, תל אביב 1993
דוד יכין נולד ב-1925 לאב יליד ירושלים ואם, ילידת משפחה אמידה מאלכסנדריה שבמצרים שעלתה לארץ ישראל אחרי נישואיה.אחיו הם אברהם יכין, הצייר, עזרא יכין ויהושע יכין, שהיו לוחמי לח"י לשעבר.
לאחר מאורעות תרפ"ט, שבמהלכם המון מוסלמי חמוש בסכינים יצא משער שכם והסתער על השכונות היהודיות, עברה המשפחה להתגורר בשכונת מחנה יהודה.
יכין למד בבית הספר כי"ח אליאנס, ולאחר מכן בבית הספר רטיסבון.
במקביל ללימודיו עבד ב-"The Palestine Post" (לימים הג'רוזלם פוסט) ובהוצאת הספרים מסדה.
בשנת 1940 התגייס לחי"ש - חיל השדה של ארגון "ההגנה", ושהה כחצי שנה בקיבוץ בית הערבה.
בשנת 1941 עזב את החי"ש, התגייס לאצ"ל ונשלח ל"כיבוש עבודה עברית" בנתניה.
לנוכח שליטתו בשפות שימש כמתורגמן, כשנקלע לחקירת אירוע גנבה וזומן להתגייס למשטרה הבריטית שם שירת במשך שנה כאחראי על מחנה הבראה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פרסם האצ"ל הודעה על הפסקת פעולותיו התוקפניות נגד בריטניה.
בהוראת האצ"ל, התגייס יכין בדצמבר 1942 לצבא הבריטי.
הוא שירת ביחידת ההנדסה במצרים, נשלח לקורס חבלנים והצטרף ליחידה 21, שעסקה בפיקוח על תעבורה ומשלוחים לחזיתות.
עם כיבוש אפריקה וגירוש צבאות מדינות הציר משם, נשלח יכין לאיטליה.
הוא הוצב בטרנטו, עבר לנאפולי ולאחר הקרב במונטה קאסינו הוצב ברומא, שנכבשה על ידי בנות הברית, ושירת שם כשנתיים.
ב"מועדון היהודי" של הצבא הבריטי ברומא הכיר יכין את סילונה שרה לבית סונינו, שעבדה במקום לאחר שאביה נאסר ונשלח לאושוויץ.
בינואר 1946 נישאו דוד וסילונה בחתונה דתית וצבאית.
מאוחר יותר נערך גם טקס אזרחי בעיריית רומא.
סילונה עלתה לארץ ישראל ביולי 1946. כחודשיים לאחר מכן, עם שחרורו מהצבא הבריטי, שב יכין לארץ ישראל ולפעילות מבצעית באצ"ל.
בדצמבר 1946 החל יכין לעבוד בדואר, במתחם "בווינגרד" בירושלים.
הוא היה הממונה על רישום רשת הטלפונים, ובמקביל תפקד כמפקד האצ"ל בבניין הדואר.
(אחיו עזרא יכין שהיה חבר לח"י עבד גם הוא בדואר).
כמפקד באצ"ל היה אחראי על אזורים בצפון ירושלים - סנהדריה, שער מנדלבאום והר ציון.
לאחר השתלבות האצ"ל בצה"ל, במהלך מלחמת העצמאות, פיקד יכין על גדוד חי"ר.
במלחמת העצמאות נותק הר הצופים מירושלים וביולי 1948, יום לפני סיומה של ההפוגה הראשונה, נכנס לתוקפו הסכם בין המפקדים הצבאיים של ישראל והמפקדים של הלגיון הערבי על פירוז הר הצופים.
בהסכם נקבע שישראל תחזיק בהר 85 שוטרים, החמושים בנשק קל בלבד, ו־35 אנשי סגל עובדים אזרחים.
בנובמבר 1948 העלתה ישראל להר חיילים במדי שוטרים ובהם יכין, שמונה למפקד ההר.
הכוחות הישראלים הצליחו להבריח להר נשק כבד יותר מהמותר בהסכם, והצליחו לבצר חלק ממתחם ההר.
יכין שירת כמפקד הר הצופים עד מרץ 1949, ולאחר מכן כמפקד אזור בית נבאלה.
ב-1950 החל יכין לעבוד במשרד התחבורה.
הוא כיהן כמנהל אגף הרישוי, ניהל פרויקטים ארציים בתחומי הרישוי, התחבורה והבטיחות, כיהן כמנהל הכללי בפועל של המכון הארצי להכשרת נהגים, סגן מנהל המינהל לבטיחות בדרכים (כיום הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים), יו"ר הוועדה להסמכת קציני בטיחות בתעבורה וממונה מקצועי על המחלקה לקציני בטיחות בתעבורה.
הורשע בבית המשפט המחוזי בקבלת דבר במרמה, ונגזרו עליו שישה חודשי מאסר על תנאי וקנס בגובה 5000 ש"ח.
לאחר פרישתו לגמלאות שימש כיועץ למנכ"ל משרד התחבורה בנושא תחבורה יבשתית.
כמו כן הרצה בנושא דיני רישוי ותעבורה וערך ספרים בנושא דיני תעבורה.הוא ייעץ מקצועית לכתיבת אפליקציה לאייפון ללימוד לקראת מבחני התאוריה.
נפטר ממחלת הסרטן ב-27 באוקטובר 2013.
הצלחה בבחינת התאוריה: ספר ללימוד נהיגה לפי השיטה החדשה, ייעוץ מדעי בתחומי תקנות התעבורה והתמרורים: דוד יכין; לילך הוצאה לאור, 2009
דוד יכין, חוקי התנועה והתמרור, המכון הארצי לתחבורה הוצאה לאור, 2006. (ידוע כ"ספר התאוריה")
דוד יכין, דיני תעבורה לטרקטור, הוצאת רמות
דוד יכין, דיני תעבורה - רכב ציבורי ורכב כבד, בשיתוף עם משרד התחבורה, הבטיחות בדרכים אגף הרישוי ומשרד התמ"ת, האגף להכשרה ולפיתוח כח אדם.
קובץ נוהלי הרישוי שלפיהם פועל אגף הרישוי במשרד התחבורה
דוד טרבאי (נולד בבודפשט, הונגריה, ב-11 בפברואר 1977) הוא סופר ומתרגם ישראלי.
דוד טרבאי נולד בבודפשט, בירת הונגריה, לאביו אדה, שהיה סופר ילדים ידוע בארצו, ולאימו, אנה סלאי, עורכת ספרים בעבר ומרצה לספרות הונגרית באוניברסיטה העברית.
דוד עלה ארצה בגיל 14 עם אמו.
הוא למד מוזיקה במשך שנים רבות ובוגר מסלול התסריטאות בחוג לקולנוע וטלוויזיה מאוניברסיטת תל אביב.
טרבאי, ששפת אמו הונגרית, כותב בעברית ומתרגם מהונגרית לעברית (את שני ספריו הראשונים הוא עוד תרגם מעברית להונגרית).
בנוסף, תרגם טרבאי מחזות, סרטי תעודה ומאמרים, פרסם ביקורות מוזיקה וספרות במספר עיתונים, ביניהם עיתון 77, ידיעות אחרונות וטיים אאוט תל אביב.
ב-2005 זכה בפרס נשיא המדינה לספרות על ספרו "סטלקר".
ב-2016 זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים.
אדוניס (חלונות, 2001; עריכה - יעל שכנאי), (Adonisz / Tarbay Dávid (Kortárs, 2001
סטלקר (עם עובד, 2004; עריכה - תרזה בירון-פריד), (Eklipszis / Tarbay Dávid (Kortárs, 2004
הקיסרים חולמים (כתר, 2010; איורים - אהוד שחורי ; עריכה - יערה שחורי)
המעברים המאושרים (כתר, 2014; עריכה - יערה שחורי)
הרביעייה (עם עובד, 2019ֿ; עריכה - דבורה נגבי)
סיפורו של כבוד עצמי / אנדור אנדרה גלרי (סיון, 2005)
הסוף של רומן משפחה / פטר נדש (עם עובד, 2006)
שעשועים בשאול: שתי נובלות / טיבור דרי (עם עובד, 2007)
ספר האבות / מיקלוש ואמוש (מחברות לספרות, 2009)
המורדים / שאנדור מאראי (כתר, 2013)
התמימות / רובין סילארד (עם עובד, 2018)
מדיניותו של ממשל סלאשי כלפי היהודים / לסלו קרשאי (יד ושם, 2012)
התחנות העיקריות בקריירה העיתונאית של הרצל לפני ה-Neue Freue Presse / הדוויג אויבארי (כתב העת קשר, 2013)
הרצאה על האוריינטליזם / איגנץ (יצחק יהודה) גולדציהר (האוניברסיטה הפתוחה, 2016)
בלה פסטור, בידור בין עולמות / אנה סלאי (ספרא, 2018)
מורשת הונגרית בישראל / אטילה נובק, ז'וז'ה שירי (מרכז הידע ע"ש יוז'ף אנטל, 2019)
מדיאה / תרגום לעברית לעיבוד מאת ז'וז'ה רקובסקי, תיאטרון קטונה (2006)
מלחמה / לארס נורן, עיבוד להונגרית (תיאטרון הבימה, 2007)
שחק אותה סם / עיבוד להונגרית (תיאטרון באר שבע, 2011)
פראך / ג'רג' שפירו (התיאטרון הקאמרי, 2013)
"הרביעייה" מאת דוד טרבאי, ביקורת של קרן אגמון, 8 בנובמבר 2019
"הרביעייה" מאת דוד טרבאי, עונג של שבת, סלונה, 2 בדצמבר 2019
"הרביעייה" מאת דוד טרבאי, ביקורת של גדי איידלהייט, 10 בדצמבר 2019
"הרביעייה" מאת דוד טרבאי, ביקורת של עופרה עופר אורן, 31 בדצמבר 2019
"אולי הסופר הכי טוב שאתם לא מכירים", ביקורת של שלומית ליקה, 26 בנובמבר 2014
"המעברים המאושרים" מאת דוד טרבאי, ביקורת של קרין מילשטיין, 21 בינואר 2015
"המעברים המאושרים" מאת דוד טרבאי, ביקורת של מוטי פוגל, 19 בפברואר 2015
איריס גנור על "המעברים המאושרים", 2015
"מחשבה ללא גבולות", ביקורת על "הקיסרים חולמים" 9 באפריל 2010
רונן טל על "המורדים" מאת שנדור מאראי , בתרגומו של דוד טרבאי, תרבות מערבי, 28 בנובמבר 2013
איריס גנור על "המורדים" מאת שנדור מאראי, בתרגומו של דוד טרבאי, 16 בנובמבר 2013
אתי סרוסי על "התמימות" מאת רובין סילארד, בתרגומו של דוד טרבאי, 5 ביוני 2018
הישראלים החדשים, ריאיון עם דפנה לוי, 13 ביוני 2013
דוד יפית (13 בספטמבר 1913, ריגה, האימפריה הרוסית – 1 בנובמבר 2000, אזור, ישראל) היה מקציני בית"ר בלטביה ואסיר ציון במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20. לאחר עלייתו לישראל כיהן כיו"ר המועצה הציבורית למען יהודי ברית המועצות וכמ"מ יו"ר התאחדות עולי ברית המועצות.
דוד יפית נולד בריגה, שאז הייתה שייכת לאימפריה הרוסית כדוד יוּפִיס ובמהלך שנות ה-30 למד בבית הספר היהודי בעירו.
יפית היה חבר בתנועת בית"ר ובין 1933 ל-1934 כיהן כקצין ומפקד תא בית"ר בריגה.
במסגרת תפקידו טיפל יפית במתן סרטיפיקטים לארץ ישראל.
לפי חלק מהמקורות, בהמשך, ועד לכיבוש הסובייטי של לטביה כיהן כסגנו של נציב בית"ר בלטביה דוד ורהפטיג.
לאחר כיבוש לטביה בידי הצבא האדום הפך יפית למבוקש על ידי הנ.ק.ו.ד.
ב-1941 לאחר כיבוש האזור על ידי הנאצים, נמלט דוד יפית לאוזבקיסטן וב-1946 שב לריגה.
בחשד לפעילות ציונית ולימוד השפה העברית.
הוא נשפט ונדון ל-10 שנות מאסר בגולאג סמוך לעיר וורקוטה אשר מצויה בימינו בשטח רפובליקת קומי, אך ב-1954 זכה לחנינה ושוחרר.
לאחר שחרורו המשיך בפעילות ציונית חשאית.
בנו, דב יפית שבת שביתת שבת מול בניין הסובייט העליון במחאה על אי מתן היתרי העלייה.
ב-1971 קיבל דוד יפית היתר יציאה ובאפריל עלה לישראל.
ובהמשך השתתף בוועידת בריסל ממנה יצא קול קורא למנהיגי ברית המועצות להתיר את העלייה לישראל.
ב-1974 נבחר לסגן יושב ראש התאחדות עולי ברית המועצות.
בהמשך, כיהן כממלא מקום ההתאחדות והיווה אופוזיציה ליושב הראש יוסף תקוע איש מפלגת העבודה.
עוד פעל במסגרת המועצה הציבורית למען יהודי ברית המועצות לתמיכה ביוזמת תיקון ג'קסון-ואניק במטרה ללחוץ על ברית המועצות לאשר יציאת יהודים מתחומה.
הוא נחשב אחד מפעילי העלייה הבולטים ומתח לא פעם ביקורת על תהליך קליטתם של עולי ברית המועצות בישראל והיחס אליהם.
במהלך שנות ה-70 וה-80 כיהן גם כיושב ראש המועצה הציבורית למען יהודי ברית המועצות.
דוד יפית ניהל תוכניות לימוד מקצועיות במכון לחינוך טכנולוגי בחולון והמשיך בפעילות ציבורית למען אסירי ציון בברית המועצות.
הוא הלך לעולמו באזור ב-2000 והוא בן 87 שנים.
דוד יעקבי (24 בפברואר 1928 - 4 באוקטובר 2018) היה פרופסור בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית.
דוד יעקבי נולד באנטוורפן, בלגיה, שם גדל עד סתיו 1942, כאשר החלה העברתם של יהודי העיר לפולין ברח עם משפחתו לשווייץ, עלה לישראל ב-1947 והשתתף במלחמת העצמאות.
למד לתואר הראשון והשני באוניברסיטה העברית, עם התמחות בהיסטוריה של ימי הביניים במערב, עבודת הגמר שלו עסקה בגדוד קטלאני שהתיישב ביוון בראשית המאה ה-14. יעקבי עשה את עבודת הדוקטור בסורבון, פריז, הנושא: ההיסטוריה הביזנטית; נושא עבודת הדוקטור היה הדמוגרפיה של האיכרות בביזנטיון והיא אושרה ב-1958.
דוד יעקבי לימד בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית מאז שנת 1958, מונה לפרופסור מן המניין בשנת 1974, עמד בראש המחלקה בשנים 1972-1970 ו-1979–1980, יצא לגמלאות בשנת 1996. שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1970), אוניברסיטת פרינסטון (1976), אוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה (1981-80) ואוניברסיטת ונציה (1996).
דוד יעקבי עסק במחקריו בים התיכון המזרחי, היינו ביזנטיון והשטחים שעברו לשלטונם של אנשי המערב אחרי 1204, במדינות הצלבניות ובמצרים.
כמו כן הוא חקר את יחסי הגומלין בין הים התיכון המזרחי והמערב, בעיקר איטליה, במאות 11–15. בתחומים שונים: היסטוריה פוליטית, חברתית, כלכלית ותרבותית; מאז שנות התשעים ועד למותו התמקד בהיסטוריה כלכלית.
מחקריו התבססו בחלקם על חומר ארכיוני, בעיקר מאיטליה ועל מקורות שפורסמו בשפות יוונית, לטינית, צרפתית עתיקה, קטלאנית וגרמנית של ימי הביניים.
כמעט בכל פרסומיו הוא דן גם ביהודים, והביא חומר ארכיוני חדש העוסק בהם.
הפיאודליזם ביוון של ימי הביניים: "האסיזות של רומניה": מקורות ותפוצה
הספר עוסק בפיאודליזם ביוון מהמאה ה-13 עד למאה ה-15. יעקבי הציג גישה חדשה להתהוותו ולהתפתחותו של ספר החוקים הפיאודלי לרקע החברתי והמדיני שלו, ודן בתפוצת השימוש בו.
מוצאו של ספר החוקים הוא בפלופונסוס ואחר כך הוא נפוץ בכל המושבות הוונציאניות.
יעקבי מצא שני כתבי יד של ספר החוקים, זאת בנוסף לעשרה שהיו ידועים.
מאמרו הראשון של יעקבי היה מחקר דמוגרפי על קונסטנטינופול הביזנטית.
עד למחקרו ההערכה המקובלת הייתה שאוכלוסיית העיר מנתה במאה ה-5 כמיליון תושבים.
יעקבי הגיע למסקנה שמעולם לא ישבו בעיר יותר מ-475 אלף תושבים, וגם זה מוטל בספק.
יעקבי הגיע למסקנה זאת באמצעות בדיקת צפיפות השטח, אספקת המזון ועוד.
יעקבי ערך קריאה מחודשת של 'ספר המסעות' של בנימין מטודלה.
במאמרו הוא הגיע למסקנה, שהחיבור שמצוי ברשותנו הוא גרסה מקוצרת של 'ספר המסעות' המקורי, משחזר את הכרונולוגיה של המסע ומסביר למה יש פערים גדולים בתיאור המקומות.
מקובל היה במחקר שב-1152 היו בוונציה כ-10,000 יהודים, יעקבי ערער על קביעה זו, כי מצא שהעיר הייתה קטנה בתקופה הזו וייתכן שזה היה מניין תושביה הכולל.
יעקבי גילה שמקור הטעות הוא ב-1740, אז מישהו כתב שראה כתב-יד שטוען שהיו 10,000 יהודים בוונציה ב-1152, אבל סבר שאין הדבר נכון; בנוסף לכך הראה יעקבי שיש סטטיסטיקה מ-1552 שהיו אז בעיר 10,000 יהודים, הדבר אפשרי כי אז העיר מנתה 150,000 תושבים ומכאן מקור הטעות.
יעקבי כתב מאמר על המסחר בין ביזנטיון למצרים במאות ה-11 וה-12, שהיה מבוסס בחלקו על חומר ארכיוני מהגניזה; זה היה חידוש, כי איש מעולם לא עסק בכך.
הוא הראה שהיה מסחר ביניהן, דבר שלא היה ידוע, בו השתתפו הביזנטים והשתתפו בו גם איטלקים, משני הצדדים.
הוא הראה שהאיטלקים השתלטו בהדרגה על השיט והמסחר וזה תהליך שהתחיל בסוף המאה ה-11 והגיע לסיומו בסוף המאה ה-15.
זהו נושא שלא נחקר כמעט אף פעם מבחינה כלכלית, עד למחקריו של יעקבי חקרו את המשי במסגרת תולדות האמנות.
יעקבי היה חלוץ בחקר תעשיית המשי והחל לכתוב מאמרים בנושא משנת 1990, הוא בדק איך התעשייה הזו עובדת וכתב 15 מאמרים בנושא.
אחד ממאמריו דן בתעשיית המשי באימפריה הביזנטית המערבית, שם ניסה לענות על השאלות: מה היה הדחף לפיתוח התעשייה, מהם ההיבטים החברתיים והכלכליים, מניין בא ההון, מה היה השוק ומה הייתה תפוצת התוצרת.
מאמר אחר עורך סינתזה של יצור האריגים בביזנטיון באסלאם ובמערב, ההשפעות ההדדיות וההשפעה על האמנות, כלומר העיטורים.
יעקבי היה הראשון שכתב על עכו בתור עיר בימי הביניים וכתב 15 מאמרים הדנים בהיבטים שונים של עכו: ההתפתחות האורבנית, ההתיישבות בעיר והתושבים, הכלכלה, הספרים שקראו בעכו והרקע החברתי לאותם ספרים.
לפני פטירתו שקד יעקבי על כתיבתם של שני ספרים, שעניינם היסטוריה כלכלית: 1. ספר על עכו הצלבנית; העורך סקירה כוללת על התפתחות העיר במאות ה-12 וה-13 מכל הבחינות.
2. ספר על מסחר המשי בימי הביניים: התפשטות גידול תולעת טוואי המשי, יצור האריגים, סוג האריגים, המסחר והטכנולוגיה ובכלל זה העברת הטכנולוגיה מארץ לארץ.
דוד ינאי (7 ביולי 1935 - 16 בדצמבר 2006) היה אדריכל ישראלי, לימד בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון.
ינאי נולד בירושלים והתגורר בכרמל בחיפה רוב חייו הבוגרים.
למד אדריכלות בטכניון והתמחה אצל פרופסור אל מנספלד בשנים 1961–1964. הוא התמנה למרצה בטכניון והועלה לדרגת מרצה בכיר באמצע שנת 1971. הוא המשיך ללמד בטכניון עד שנת 2003. במקביל עבד בתכנון פרויקטים שונים, בהם: המכון לחקר ימים ואגמים, בית הלוחם חיפה, שכונות במעגן מיכאל ובעין גב ובתים פרטיים.
במהלך התמחותו, השתתף ביחד עם אליהו עטייה בתחרות אדריכלים לתכנון בניין חדש לעיריית ירושלים, בלא שתיאם זאת עם המנחה שלו, שזכה באותה תחרות במקום הראשון.
ינאי זכה במקום השלישי, אולם נמחק מרשימת הזוכים ובעקבות זאת פנה לבית המשפט בדרישה להכרה פומבית בזכייתו.
ינאי נדון לשנת הרחקה מאגודת האינג'ינרים על ידי ועדת האתיקה של האגודה בעקבות השתתפותו בלא תיאום בתחרות.
בשנת 1966 תבע ינאי את מעסיקו, פרופסור אל מנספלד, בטענה שהפר את זכויות היוצרים שלו והציג את עצמו כמי שתכנן מבנה ברנגון ואת המכון לחקר הגרעין בטכניון, בעוד אלו תוכננו על ידו.
בית המשפט דחה את התביעה וקיבל את טענתו של מנספלד שינאי פעל לפי הוראותיו, הנחיותיו ותחת השגחתו כשכיר במשרדו.
בינואר 1970 זכה בתחרות אדריכלים לתכנון בית הלוחם בחיפה.
ביולי 1977 הגיש ינאי תלונה במשטרה בה נטען שהקבלן של בית הלוחם בנה את המבנה באיכות ירודה ודרש סכומים מנופחים בחשבונות כוזבים ובעקבות זאת המשטרה פתחה בחקירה.
לעזרתו של ינאי הוקם ועד ציבורי שביקש להאבק בשחיתות שכלל את מרדכי וירשובסקי, מאיר זורע, יוחאי בן נון ויעקב רודיטי, יו"ר אגודת האדריכלים בישראל.
דוד ינאי נפטר ב-16 בדצמבר 2006. התגורר בטל מנשה, היה נשוי לשבלת ינאי ממנה התגרש בתחילת שנות התשעים, ואב לשניים.
הרב דוד הלוי יונגרייז (י"ג בשבט תרנ"ח 5 בפברואר 1898 - כ"ג בתשרי תשל"ב 12 באוקטובר 1971) היה ראש אב בית דין העדה החרדית בין השנים תשכ"ח - תשל"ב (1968–1971).
נולד בירושלים לרב ברוך ראובן שלמה יונגרייז מעסקני ורבני היישוב החרדי בירושלים וממקימי "העדה החרדית".
נקרא על שם אבי אמו, ר' דוד יולס מברזווה-ירושלים.
נישא לפועה מרים בתו של הרב אשר זוסמן דיליאון מרבני ישיבת עץ חיים ומראשי ועד הכללי כנסת ישראל, אחותו של רבי יוסף זוסמנוביץ "הירושלמי".
לאחר נישואיו מונה על ידי הרב יצחק ירוחם דיסקין לכהן כר"מ בישיבת אוהל משה.
בהמשך מסר שיעורים בישיבת חתם סופר, כיהן כראש ישיבת אנשי מעמד וכן מסר שיחות בישיבת פורת יוסף.
בשנת תרצ"א (1930) מונה על ידי הרב יוסף חיים זוננפלד לדיין בבד"ץ העדה החרדית.
לאחר כיבוש העיר העתיקה על ידי הלגיון, הלך יחד עם קבוצת הנשים בשביל להצילן מאיסור שבויה, ועקב כך ניצל מהשבי לאחר שהנשים שוחררו.
ברבות השנים התמנה לכהן כראב"ד העדה החרדית.
בחודש אב תשכ"א נפטרה אשתו פועה מרים.
נפטר במוצאי שמחת תורה בשנת תשל"ב ונקבר בבית העלמין שבהר הזיתים.
לאחר פטירתו הודפסו דברי תורתו ודרשותיו בספר "אור דוד" שיצא לאור על ידי משפחתו.
הרב דוד יעקובסון (1852–1926) - היה רבה של העיירה לובביץ' בימי כהונתו של האדמו"ר שלום דובער שניאורסון.
נולד בעיירה לובביץ' בשנת ה'תרי"ב (1852) לרב בן-ציון יעקובסון.
בגיל 14 נישא ללאה - בתו של הרב אברהם זליקסון - רבה של לובביץ' דאז.
לאה הייתה בת 12 ביום נישואיהם.
נולדו להם 14 ילדים, מתוכם ידועים שמות של תשעה: זלמן, זלדה, לזאר, יוסף, אבא, ריסיה (ראיסה), ריבה, טאיבה, אידה.
עם פטירתו של הרב זליקסון בשנת ה'תרמ"ב (1882) דוד יעקובסון מונה על ידי האדמו"ר שמואל שניאורסון, לתפקיד הרב הראשי של העיירה.
רבי יוסף יצחק שניאורסון כותב עליו:
רוב שנות כהונתו עברו בימי כהונת האדמו"ר שלום דובער שניאורסון.
בימיו העיירה הגיעה לשיא פריחתה - היא הפכה למרכז החשוב ביותר של חסידות חב"ד.
העיירה הייתה יישוב גדול יחסית - על פי מרשם האוכלוסין של 1897 בלובביץ' התגוררו 2,711 תושבים, מהם 1,660 יהודים.
היא הייתה אז מרכז יהודי להשכלה דתית ומקצועית, תעשייה ומסחר.
הרב ד"ר דוד יעקב הלוי סג"ל סימונסן (ז' באדר ב' ה'תרי"ג, 17 במרץ 1853 - י"א בסיון ה'תרצ"ב, 15 ביוני 1932) היה רבה הראשי של דנמרק, ביבליופיל, חוקר יהדות, ומומחה לשפות שמיות.
נולד בקופנהגן לרוז האן וליעקב סימונסן, סוחר מניות.
הוא למד שפות המזרח באוניברסיטת קופנהגן, ולאחר מכן למד יהדות בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
עם סיום הלימודים בשנת 1879, הוצע לו ללמד בברסלאו וכמו כן קיבל הצעה ללמד בלונדון, אך הוא בחר לחזור לדנמרק וקיבל את משרת הרבנות בקהילה היהודית בקופנהגן.
אחותו הייתה באטה סימונסן (1858-), בנה היה יעקב גוטמן רב בהילדסהיים, גרמניה, וחוקר פילוסופיה יהודית.
נכדה היה יצחק יוליוס גוטמן פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1892 נתמנה לכהן כרב הראשי לדנמרק, והחליף את הרב אברהם ואלף.
מבלי להזניח את עבודתו המחקרית והפילנתרופית.