tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דליה פרשקר נולדה ב-1943 בתל אביב, השנייה מבין שלושה ילדים, בת לסוניה ויהושע כצמן, שעלו בשנת 1933 מפינסק שבבלארוס.
אביה היה מחזיק תיק "הפועל" במועצת פועלי תל אביב וממלא מקום מזכיר מועצת פועלי תל אביב, ואמה הייתה עקרת בית.
למדה במגמה ריאלית בתיכון עירוני א' בתל אביב.
ב-1961 התגייסה לצה"ל והוכשרה בממר"ם כמתכנתת בקורס תכנות הראשון שנערך בצה"ל, על מחשבי פילקו.
היא הוצבה ביחידה 180 - יחידת המחשב של חיל האוויר.
בזמן שירותה למדה סטטיסטיקה בשלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית בירושלים, וכשנה לאחר שחרורה מצה"ל קיבלה תואר ראשון.
לאחר שחרורה מצה"ל עברה לעבוד בחברת יבמ ישראל, וכעבור שנים אחדות עברה לארצות הברית, לשם לימודי בעלה לדוקטורט באוניברסיטת נורת'ווסטרן שבאילינוי.
בארצות הברית הכירה את מייסדי חברת התוכנה SIR, שפיתחה מסד נתונים יחסי ששימש מוסדות מחקר.
בסוף שנות ה-70 הקימה פרשקר חברה ששיווקה תוכנה זו בישראל ופיתחה תוכנה נוספת על בסיס תוכנה זו.
יחד עם שני שותפים, יוסי הולנדר ורוני ענב, הקימה בשנת 1984 את חברת "המימד הרביעי", שבהמשך שינתה את שמה ל"המימד החדיש".
החברה פיתחה תוכנה בשם Control-M לתזמון עיבודים במחשבים מרכזיים.
החברה לא גייסה הון ממשקיעים חיצוניים, ובשנת 1989 נאלצו השלושה למשכן את בתיהם כדי לממן את רכישת זכויות ההפצה של מוצרי החברה בחזרה מהמפיץ בארצות הברית, לאחר שלא עמד ביעדי המכירות.
ב-1992 הונפקה החברה בנאסד"ק לפי שווי של 120 מיליון דולר, ובשנת 1999 נמכרה לחברת BMC Software תמורת 650 מיליון דולר, האקזיט הגדול ביותר בישראל עד אז.
לאחר מכירת החברה המשיכה פרשקר לעבוד בה במשך כשנה, ולאחר מכן פרשה.
היא משקיעה בחברות הזנק אחדות.
נמנית עם המנטוריות של מיזם Woman2Woman של עמותת בוגרי 8200 (ש.מ.2) וחברה בחבר הנאמנים של האקדמית תל אביב-יפו, ובחבר הנאמנים של המכון למחקרי ביטחון לאומי.
אחיה חיים כצמן הוא המייסד ובעל השליטה של חברת הנדל"ן גזית גלוב.
זמן קצר לאחר סיום שירותה בצה"ל נישאה ליוסי פרשקר, שלימים היה פרופסור להנדסה אזרחית בטכניון והמדען הראשי במשרד התחבורה, ונפטר באוגוסט 2019.
דליה פדילה הייתה אשת חינוך ערבייה-ישראלית.
היא פיתחה תוכנית לימודים חדשה, ספרי לימוד, וייסדה את רשת בתי הספר והגנים קיו סקולס (Q schools) בישראל ובירדן, בה הלימודים מתקיימים באנגלית.
האישה הערבייה הראשונה שייסדה וניהלה רשת חינוך, ומנכ"לית משותפת בעמותת עתידנא.
זוכת עיטור הנשיא לשנת 2022.
אביה היה מנהל מערכת החינוך המקומית, והיא גדלה בבית עם אווירה פרוגרסיבית.
בתגובה לטמפרמנט השמרני של סביבתה המורחבת, היא הפכה לפמיניסטית.
בתיכון הרבתה לקרוא ספרים על הפמיניזם בשפה הערבית.
היא סיימה תואר ראשון בספרות אנגלית, תואר שני בספרות מיעוטים נשית ותואר דוקטור על יצירותיה של הסופרת הירדנית-אמריקאית דיאנה אבו ג'אבר, כולם מאוניברסיטת בר-אילן.
בזמן שהשלימה את שני התארים הראשונים שלה, לימדה ספרות אנגלית בבית הספר התיכון הקודם שלה בטירה במשך שלוש שנים.
העסקתה הופסקה לאחר שלוש שנים משום שהורי התלמידים התלוננו על כך שהיא מקדישה יותר תשומת לב להנחלת ערכים מאשר לדקדוק ולציונים.
נציג ממשרד החינוך הציע לה להיכנס לתפקיד הוראה בבאקה אל-גרבייה, במכללת אלקאסמי.
משנת 2002 לימדה במכללה קורס שכלל בין היתר ספרים של ד.ה.
בתחילה, גם צוות ההוראה וגם התלמידים התלוננו שסיפורי ההתבגרות הללו מאיימים על המוסר האסלאמי.
מינויה לראש המחלקה לאנגלית סייע לאלקסאמי להשיג הסמכה כמכללה ישראלית מוכרת רשמית.
פדילה מילאה את מקומו של נשיא המכללה בזמן שזה יצא לשנת שבתון, כנגד התנגדות ניכרת של הצוות הגברי.
לאחר עזיבתו של נשיא המכללה, לא מונתה להחליפו.
במקום זאת הוצע לה לנהל את בית הספר להנדסאים.
במהלך כהונתה עברה הפקולטה למבנה חדש, נפרדה מחסות המכללה האסלאמית, ונקראת כעת מכללת אלקסאמי להנדסה ומדע.
מספר הסטודנטים עלה מ-100 לכ-1,000 סטודנטים, כולל עלייה במספר הסטודנטיות ומספר הסטודנטים היהודים, ונוצר שיתוף פעולה עם מכללת רופין המאפשר להעניק תואר ראשון במדעים (BSc).
בשנת 2008 הקימה את קיו סקול – מה שהחל בטירה כלימוד אנגלית לילדים אחר הצהריים, ומאז התפתח לרשת בתי ספר בכמה יישובים ערביים: בנצרת, ג'לג'וליה, טייבה, מזרח ירושלים, רמאללה וביהודה ושומרון.
לאחר הרצאת TED שנשאה על זהות וחינוך שמשכה את תשומת לבם של מחנכים ירדנים היא הוזמנה ב-2012 להקים בית ספר בעמאן, ולאחר מכן גם באירביד ובדרום ירדן.
בתוך עשור, למדו בבתי הספר שלה למעלה מ-2,000 תלמידים.
קהילות יהודיות אמריקאיות רבות, שהתרשמו מעבודתה, מימנו מלגות לתלמידיה העניים יותר.
בנוסף פדילה הייתה חברה בוועדת תקווה ישראלית של הנשיא ראובן ריבלין, חברה בוועדת סל הבריאות, הרצתה במרכז הבינתחומי הרצליה קורס על "הדילמות של הסקטור הערבי בישראל", חברה בוועד המנהל של קרן אדמונד דה רוטשילד, ומנכ"לית שותפה בעמותת עתידנא.
בשנת 2022 הוענק לפדילה עיטור הנשיא על פועלה לקידום החברה הערבית ובניית הגשרים בין יהודים לערבים, ועל תרומתה "לקידום חינוך איכותי בחברה הערבית באמצעות הקמת מוסדות חינוך וניהול פרויקטים שמטרתם לחנך דור של בני נוער וצעירים".
הייתה נשואה לעאבד א-סאלם פדילה, מנהל הסיעוד ביחידת הטראומה בבית חולים מאיר ואם לשלושה.
פדילה טבעה למוות ב-4 באוגוסט 2023, בגיל 51, בחוף הרצליה.
דליה קטלינה רמירז היא פוליטיקאית אמריקאית, חברת המפלגה הדמוקרטית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת אילינוי מאז ינואר 2023.
בין השנים 2018 עד 2023 כיהנה כחברה בבית הנבחרים של אילינוי עבור המחוז הרביעי.
היא הייתה האמריקאית הגואטמלית הראשונה שנבחרה לאספה הכללית של אילינוי.
לאחר השבעה בינואר 2023 לקונגרס של ארצות הברית, היא הפכה ללאטינית הראשונה שמייצגת את אילינוי בקונגרס.
רמירז שייכת לסקווד הקבוצה השמאלית ביותר של הסיעה הדמוקרטית.
רמירז נולדה לזוג מהגרים מגואטמלה, וגדלה בשכונת הומבולדט פארק בשיקגו.
היא סיימה את בית הספר היסודי Sabin Magnet ורכשה תואר ראשון בלימודי צדק מאוניברסיטת נורת'איסטרן באילינוי.
לפני שנכנסה לתפקיד רשמי, רמירז עבדה ומילאה תפקידי מנהיגות בסוכנויות שירות סוציאליות, ארגוני הסברה ללא מטרות רווח וארגוני קהילה מקומיים.
בבחירות לבית הנבחרים של אילינוי 2018, התמודדה רמירז על המושב הפתוח של המחוז הרביעי.
היא זכתה בבחירות מקדימות במלגה הדמוקרטית עם 48% מהקולות, וניצחה ללא תחרות בבחירות הכלליות ב-6 בנובמבר 2018. היא הושבעה לאספה הכללית ה-101 ב-9 בינואר 2019, והייתה חברה בבית הנבחרים הפרוגרסיבי של אילינוי.
ב-7 בדצמבר 2021, רמירז הודיעה שהיא תתמודד בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-2022 עבור מחוז הקונגרס השלישי של אילינוי.
המחוז היה מושב חדש עקב חלוקה מחדש לאחר מפקד האוכלוסין של 2020 במדינה.
בבחירות המקדימות הדמוקרטיות, זכתה רמירז ב-66% מהקולות, כשגברה על גילברט וילגס, חבר מועצת העיר שיקגו, ואימן צ'האד, פרופסור ויועץ למדיניות חוץ.
ציבור הבוחרים של המחוז הוא דמוקרטי מובהק, וככזה המועמד הדמוקרטי היה צפוי לנצח בבחירות הכלליות בנובמבר.
רמירז ניצחה את המועמד הרפובליקני ג'סטין בוראו בבחירות הכלליות כשגרפה 67% מהקולות.
רמירז הושבעה לתפקידה ב-3 בינואר 2023. היא חברה בוועדה לביטחון פנים ובוועדה לענייני חיילים משחוררים.
בשנת 2023 הייתה בין 56 הדמוקרטים שהצביעו בעד H.Con.Res.
ב-18 ביולי 2023, הצביעה יחד עם עוד 8 חברי קונגרס דמוקרטים פרוגרסיבים, נגד החלטה שהוצעה על ידי אוגוסט פלוגר הקובעת כי "מדינת ישראל אינה מדינת גזענית או אפרטהייד", שהקונגרס דוחה "כל צורות של אנטישמיות ושנאת זרים" וש"ארצות הברית תמיד תהיה שותפה ותומכת נלהבת של ישראל".
בהצהרה, חברת הקונגרס רמירז הצהירה, "האיום באנטישמיות הוא אמיתי, הוא קטלני, ואני מגנה אותו מכל וכל במונחים הקשים ביותר...
אני מאמינה שאנחנו צריכים להמשיך לפעול למען עולם שבו אנושיות וזכויות מלאות של כל הישראלים והפלסטינים זוכים לכבוד.
ההחלטה הזו לא עושה את זה, ולכן, לא יכולתי לתמוך בה".
באוקטובר 2020 נישאה רמירז לבוריס הרננדז.
רמירז היא הלטינית המתודיסטית המאוחדת הראשונה בקונגרס.
דליה סיגן (26 באוקטובר 1941 – 1 בפברואר 2011) הייתה עורכת, במאית ומגישה של תוכניות רדיו לילדים ונוער ברשת א' של קול ישראל.
סיגן נולדה בירושלים, וגדלה בשכונת גאולה בעיר.
היא הייתה הבת הבכורה לשני אחים.
הוריה, שמעון וחיה, הכירו בישראל לאחר שעלו מפולין במסגרת תנועת נוער בתחילת שנות ה-30 של המאה העשרים, ומרבית בני משפחתם נספו בשואה.
סיגן סיימה בהצטיינות את לימודיה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
היא שירתה בחיל המודיעין והשתחררה מהשירות הצבאי בשנת 1961. בשנת 1964 סיימה תואר ראשון במזרחנות באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1977, במסגרת שהייה בארצות הברית, סיימה תואר שני ברדיו וטלוויזיה באוניברסיטת מונטקלייר במדינת ניו ג'רזי.
בשנת 1986 חזרו סיגן ובעלה לארצות הברית, שם התגוררו עד לשנת 1996. במהלך שהותם בארצות הברית, בין השנים 1990–1995, שימשה סיגן מרכזת משלחת ישראל לאו"ם ועסקה בניהול פעילות ההסברה.
בין השנים 1995–1996 שימשה מנהלת צוות באגף הטלוויזיה, כחלק ממחלקת ההסברה של האו"ם.
לאחר חזרתה לישראל, בין השנים 1996–2000, היא מילאה מספר תפקידים ברשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, לרבות כמ"מ סמנכ"ל טלוויזיה ורדיו.
בין השנים 2000–2001 כיהנה סיגן כראש מערך השידורים לציבור במועצת הכבלים והלוויין.
בין השנים 1987–1991 שימשה עורכת ספרים עבור הוצאת כתר ובין השנים 2004–2011 שימשה עורכת ספרים במשכל - הוצאה לאור מבית ידיעות אחרונות.
סיגן הייתה נשואה לשמחה סיגן, פרסומאי ויועץ שיווק, ונולדו להם שני ילדים: לילך סיגן ורונן סיגן.
סיגן החלה את קריירת הרדיו בסוף שנות ה-60, ושימשה במשך 26 שנים כעורכת תוכניות רדיו לילדים ונוער ברשת א' של קול ישראל.
היא הייתה אחת מהעורכות הבכירות של תוכניות הנוער בקול-ישראל.
סיגן ייסדה וערכה את המגזין "חתול בשק", תוכנית רדיו לילדים ונוער ששודרה בין השנים 1970–1986 וכללה תסכיתים וסיפורים בהמשכים.
במסגרת התכנית הכשירה צוות כותבים ומגישים כגון הסופר דויד גרוסמן וחבר הכנסת לשעבר אריה אלדד.
היא שימשה כבמאית של "סטוץ", אחת הפינות הזכורות והמשפיעות בתוכנית "חתול בשק".
כמו כן היא שימשה כעורכת ובמאית של סדרת התסכיתים "סכנה באנדימון" וכעורכת התסכיתים "עלילות שרלוק הולמס" ו" גבעת ווטרשיפ" ששודרו אף הם במסגרת "חתול בשק".
עריכת "שלושים וחמישה במאי", תסכית על פי ספרו של אריך קסטנר.
עריכה ובימוי של "שלושה בסירה אחת" – תסכית בהמשכים על פי ספרו של ג'רום ק.
הגשת התכנית "בראש צעיר" – תוכנית רדיו יומית לנוער ולסטודנטים.
עריכת "ביקור בספרייה" תוכנית לשעת החברה לכיתות ד', ה'.
עריכת סיפור וצליל – תוכנית לגני חובה ולכיתות א'.
עריכת "דומינוער": "היה היה" – תסכיתים מוזיקליים.
עריכת הסדרה חץ־בלב של הוצאת כתר – תרגומים של ספרי אהבה קלילים לבני נוער.
בשנת 1978 קיבלה את פרס רשות השידור לעידוד אמנות הרדיו והטלוויזיה עבור ייזום, כתיבה, עריכה והפקה של תוכנית ההומור "סטוץ".
בשנת 1982 קיבלה את פרס רשות השידור עבור עיבוד של האופרה "הספר מסביליה" והפיכתה לתסכית.
בין השנים 2017 ל-2022 הוענק פרס על שם דליה סיגן לתסריט במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 2024 הוכרז על הענקת פרס ליצירתיות ברדיו על שם דליה סיגן ליוצרי רדיו והסכתים מצטיינים, מטעם תאגיד השידור הישראלי.
ב־2024 זכה ההסכת לך תזכור בפרס.
ובשנת 2025 זכה בפרס ההסכת נחל עוז - המוצב שהופקר.
דליו אוניס (בספרדית: Delio Onnis; נולד ב-24 במרץ 1948) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי יליד איטליה ששיחק בעמדת החלוץ.
אוניס הוא מלך שערי ליגת העל הצרפתית בכל הזמנים עם 299 שערים.
הוא זכה בתואר מלך שערי העונה בליגה הצרפתית 5 פעמים, 3 מתוכן בין השנים 1980 ל-1982.
אוניס נולד בג'וליאנו די רומא שבאיטליה ובגיל 3 היגר עם משפחתו לארגנטינה.
התחיל את קריירת הכדורגל שלו במחלקת הנוער של אלמגרו והצטרף לקבוצה הבוגרת שלה בגיל 18. בשנת חתם בחימנסיה לה פלאטה, במדיה כבש 53 שערים ב-95 משחקים.
בשנת חתם בסטאד ריימס מליגת העל הצרפתית בה התאחד עם רוברט זוויצה ששיחק עמו בחימנסיה.
בעונתו הראשונה במועדון כבש 22 שערים ושנה לאחר מכן כבש 17 שערים.
בקיץ חתם במונקו בה שיחק 7 עונות.
בכל העונות בהם שיחק במועדון היה מלך השערים שלו.
אוניס גם היה שותף לירידה של המועדון לליגה השנייה בתום עונת , אך גם לחזרה של המועדון לליגה הראשונה אחרי עונה אחת ולזכייה של מונקו באליפות בעונה שלאחר מכן.
בעונת זכה עם המועדון בגביע הצרפתי.
אוניס הוא מלך שערי המועדון בכל הזמנים עם 223 שערים.
בשנת חתם בעולה החדשה טור בה שיחק שלוש עונות.
בקיץ חתם בטולון בה שיחק שלוש עונות בסיומן פרש מכדורגל.
מלך שערי הליגה הצרפתית: , , , ,
מלך שערי הליגה הצרפתית השנייה:
מלך שערי הליגה הצרפתית הראשונה בכל הזמנים: 299 שערים
דליה שיינדלין היא יועצת פוליטית, עורכת סקרי דעת קהל, עיתונאית ומחברת ספרי עיון אמריקאית-ישראלית.
שיינדלין נולדה וגדלה בברוקלין בארצות הברית (1972).
אימה, , היא שופטת פדרלית בדימוס (בארצות הברית), שהתפרסמה בזכות פסק דין משנת 2014 בו קבעה כי מדיניות ה"עצירה וחיפוש" של המשטרה אינה חוקתית.
אביה, ריימונד שיינדלין, הוא פרופסור אמריטוס בבית המדרש לרבנים.
שיינדלין למדה בתיכון מידווד בניו יורק, ב-1994 סיימה תואר ראשון בדתות השוואתיות מאוניברסיטת מקגיל, לאחר מכן השלימה תואר שני בתאולוגיה מאוניברסיטת הרווארד וב-2014 קיבלה תואר דוקטור במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב, על מחקרה שעסק במדינות לא מוכרות שצמחו מתוך סכסוכים אתנו-לאומיים.
שיינדלין החלה את דרכה המקצועית בשנת 1999. לאורך השנים, ייעצה בתשע מערכות בחירות כלליות בישראל וכן בקמפיינים פוליטיים וחברתיים ב-15 מדינות נוספות, ביניהן אוסטריה, איטליה, רומניה, בולגריה, יוון, קפריסין וסרביה.
בין היתר, עבדה עבור ראש הממשלה אהוד ברק במהלך ועידת קמפ דייוויד בשנת 2000.
כסוקרת דעת קהל, שיינדלין מתמקדת בסכסוך הישראלי-פלסטיני, יחסי חוץ, דמוקרטיה וזכויות אדם.
היא עורכת סקרים וניתוחים עבור ארגוני חברה אזרחית וצוותי חשיבה בישראל ובעולם, ומאז 2016 מובילה עם המרכז הפלסטיני לחקר מדיניות וסקרים (PSR), סדרת סקרים ארוכת טווח הבוחנת את עמדות הציבור הישראלי והפלסטיני בנוגע לסכסוך, שחשפה מגמת ירידה בתמיכה בפתרון שתי המדינות.
שיינדלין היא עמיתת מדיניות במכון "מיתווים" וב-The Century Foundation, ועמיתת מחקר במרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום באוניברסיטת תל אביב, שבה גם לימדה בעבר.
נוסף על כך, לימדה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, במכללה האקדמית עמק יזרעאל ובאוניברסיטת EMU בקפריסין.
היא ממייסדי מגזין האינטרנט "+972", עמדה בראש "עמותת תשע-שבע-שתיים" המפעילה אותו ואת אתר "שיחה מקומית", וכותבת בו באופן קבוע.
כמו כן, היא בעלת טור בעיתון "הארץ" ופרשנית לענייני חוץ ברשת BBC, ופרסמה מאמרים בעיתונים מובילים ברחבי העולם, בין היתר ב"ניו יורק טיימס", "הגרדיאן", "Foreign Affairs" ו"טיים מגזין".
"העץ העקום של הדמוקרטיה בישראל"
הספר מציג כרוניקה נרטיבית של הדמוקרטיה הישראלית, ושיינדלין מספקת ניתוח של אתגרי הדמוקרטיה הישראלית מראשיתה ועד למחאה נגד הרפורמה המשפטית.
שיינדלין ידועה בעמדותיה הליברליות ותומכת בפתרון של קונפדרציה של שתי מדינות לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
היא מרבה להתבטא בנושאים של זכויות אדם, יחסי יהודים-ערבים וקידום שלום, ומדגישה כי התמיכה הפלסטינית בשימוש בכוח נוטה לרדת כאשר מתקיים תהליך שלום משמעותי.
בנוסף היא טוענת כי על אף שהחברה הישראלית מפולגת, הימין מהווה את הרוב בקרב הציבור היהודי.
שיינדלין עלתה לישראל ב-1997, ומתגוררת מאז בתל אביב.
היא חובבת ריצה והשתתפה במרוצים בארץ ובעולם.
דליפת זיכרון או זליגת זיכרון היא מצב שבו תוכנה לא משחררת זיכרון שהקצתה באופן דינמי, למרות שכבר אין לה צורך בו.
חלק מהזיכרון הפנוי נותר תפוס ולא ניתן להשתמש בו במשך זמן ריצת התוכנה, מה שעלול לפגום בביצועי המערכת, בפרט אם מדובר בתוכנה שמתוכננת לרוץ פרק זמן ממושך ברצף.
דליפת זיכרון היא המצב השכיח ביותר של דליפה במשאבי מערכת.
שגיאות תכנות המוליכות לדליפת זיכרון הן נפוצות למדי בשפות תכנות אשר אין להם "איסוף זבל" מובנה אוטומטי ואשר מסתמכות בצורה נרחבת על פעולות עם מצביעים.
עם שפות אלו נמנות C ו++C.
ניתן להבדיל בין שני מצבים בסיסיים של דליפת זיכרון: כל עוד קיימת דרך להורות למערכת ההפעלה לשחרר את הזיכרון, זוהי דליפה מינורית שכן היא חסומה בגודלה.
אולם כאשר לא ניתן לבצע יותר שחרור של הזיכרון שהוקצה - למשל איפוס של מצביע יחיד שהצביע אל אזור הזיכרון - זוהי דליפה חמורה, שעלולה לגרום נזק גדל והולך בכל ביצוע חוזר של הקוד שיוצר את הדליפה.
דליפת זיכרון עלולה לבוא גם בעטיו של זיכרון שאינו בשימוש התוכנה הספציפית, שכן לא התוכנית עצמה, אלא רכיב של מערכת ההפעלה אחראי לניהול הזיכרונות.
כאשר חלק גדול מדי מהזיכרון נותר תפוס ואינו משוחרר עלולים המערכת כולה או לכל הפחות, חלקים חשובים בה, להפסיק לתפקד כראוי.
מערכות ההפעלה המודרניות יודעות לשחרר את כל הזיכרון שתופסת תוכנית בזמן היציאה מהתוכנית.
באופן זה, מערכת ההפעלה לא נכנסת לבעיה עקב הדליפה, וממשיכה להתנהג כרגיל.
כמו כן, ניהול של זיכרון וירטואלי מאפשר לבודד את ההשלכות של הקצאה מיותרת בין תהליכים ובכך למזער את ההשלכות הנובעות מדליפה שכזו, אם כי לא למנוע אותן לחלוטין.
סביבות ריצה או שפות תכנות המספקות ניהול זיכרון אוטומטי (איסוף זבל) מתוחכם יותר מאשר ספירת-מצביעים, כגון #C, Java Lisp, פייתון או Perl, מפחיתות במידה דרסטית את הסיכוי להימצאות כמות גדולה של אובייקטים שאין דרך לגשת אליהם.
תכונה זו מקלה על כתיבת תוכניות ללא דליפות זיכרון, אם כי במחיר של זמן ריצה וזיכרון נוסף המשמש לניהול המידע על האובייקטים הקיימים במערכת.
גם בסביבות אלה, עשויה להתרחש דליפת זיכרון אחרת - למשל, רשימה מקושרת שהמתכנת שכח להסיר ממנה אובייקטים שאינם רלוונטיים עוד, והיא גדלה ללא חסם עליון.
לאוסף הזבל אין דרך לדעת שהאובייקטים אינם בשימוש יותר, ולכן האובייקטים לא ישוחררו.
להלן תוכנית קצרה לייצור סיסמאות אקראיות, אשר כוללת דליפת זיכרון חמורה:
בכל קריאה לפונקציה generate_password מוקצה זיכרון חדש, אך כתובתו לא נשמרת.
כך אובד המידע על ההקצאה, ולא ניתן לשחרר את הזיכרון.
לאחר מספר ריצות של הלולאה ייגמר הזיכרון הפנוי במחשב, ההקצאה תיכשל והתוכנית תפסיק את ריצתה.
קיימים כלים שונים כגון Purify, Valgrind ו-Insure++ אשר מאפשרים זיהוי דליפות זיכרון בתוכניות C ו++C.
יש לציין שניתן לממש יכולת "איסוף זבל" סבירה לתוכניות אלו, אך היא אינה מוחלטת.
שיטת העבודה של הזיהוי מתבססת על הרעיון, שכל הקצאה של זיכרון, מתבצעת דרך מודול של הכלי ולא באופן ישיר.
כל הפרטים הטכניים על ההקצאה נרשמים.
עם סיום ריצת התוכנית, הכלי בודק לאלו הקצאות לא בוצע שחרור, והמפתח יכול לקבל דו"ח מלא עם הפניה לקוד המקור, ובעזרתו לפתור את הבעיה.
גדליהו (דליק) ווליניץ (נולד ב-10 באוגוסט 1951) הוא שחקן, במאי תיאטרון ומנחה טלוויזיה ורדיו ישראלי.
עם גיוסו לצה"ל התגייס לחטיבת הצנחנים ולחם במלחמת ההתשה.
כצנחן במילואים, בחטיבה 226, השתתף במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה.
עם שחרורו משירות צבאי למד תיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1977–1978 השתתף בקבוצת פרויקט התיאטרון החברתי של נולה צ'לטון בקריית שמונה במסגרת תיאטרון חיפה.
החל מתחילת שנות ה-80, החל לפתח קריירה כשחקן תיאטרון ובמקביל כמנחה תוכניות טלוויזיה, בעיקר לילדים ולנוער.
בטלוויזיה הנחה את התוכנית "זהו זה!" בשנים 1978–1980. אחר כך בשנים 1981–1988 הנחה את תוכנית הנוער "שמיניות באוויר" ששודרה בערוץ הראשון, ובה אירח בני נוער במגוון תחומים, כשהוא מדבר עמם "בגובה העיניים" ולידו רבץ כל הזמן כלבו טוליפ (ומאז הם זכורים כצמד "דליק וטוליפ").
ווליניץ שיחק את אלון בעונה הרביעית של "ראש גדול", והופיע בכל ארבע קלטות הילדים בסדרת "דיג דיג דוג", והופיע בקלטות הווידאו: "מזי בארץ האנגלית", "חלונות בהקיץ", "הכלב ואני - המדריך לאנשים שאוהבים כלבים", "כחולבן", "דליק וסתם מגלים את העולם" ו"סיפורי לוין קיפניס - אליעזר והגזר".
בשנים 2003–2005 הגיש לצד גילת אנקורי את תוכנית הבריאות "מישהו מטפל בך" בערוץ החיים הטובים.
בנוסף הגיש באותו ערוץ תוכנית תרבות.
בגלי צה"ל הנחה במשך שנים את התוכניות "יש עם מי לדבר", "יוצאים לאור" ותוכנית ראיונות עם לוחמים בצה"ל - "ביטחון אישי".
ווליניץ כתב גם מחזות וספרי ילדים.
הוא מנחה את התוכנית "המועדון" בטלוויזיה החינוכית לצדה של חני נחמיאס, תוכנית לבני החמישים פלוס העוסקת בנושאיך כמו קריירה, משפחה, תרבות, בריאות ופנאי.
ווליניץ מזוהה עם נושא איכות הסביבה ופועל בהתנדבות לקידום המודעות הסביבתית דרך אמצעי התקשורת מזה כשני עשורים: מרצה בהתנדבות לאורך השנים בעשרות בתי ספר וכן בפני מטפלים, חקלאים ועוד.
בין שנת 2006 לשנת 2012 ייחד מדי יום זמן לנושאי סביבה בתוכנית הבוקר "יוצאים לאור" בגלי צה"ל.
בתוכניות "באלי, דליק ושלוק", "דפנה ודודידו" (כקריין ויוצר הסדרה) ו"דיג דיג דוג - שלוש, ארבע לעבודה!" בערוץ הופ וברדיו "קול הילדים" ייחד זמן לנושאי סביבה.
בנוסף לאלה, הגיש פינה קבועה על איכות סביבה וצרכנות אורגנית ברשת, והיום מופיע מפעם לפעם בתוכנית הבוקר בערוץ 10.
ב-2010 החל להגיש לצד מיכל דליות את התוכנית "איך להיות הורים טובים יותר".
מאז שנת 2013 מגיש ווליניץ תוכנית בוקר יומית ברדיו תל אביב, התוכנית משודרת בסינדיקציה גם בתחנות רדיו דרום, רדיו חיפה וברדיו גלי ישראל.
ב-2016 זכה על התוכנית בפרס השדר המצטיין מטעם אגודת העיתונאים בתל אביב, פרס שהוענק במסגרת "כנס אילת לעיתונות".
בספטמבר 2024 הוסרה תוכניתו מרדיו דרום, מכיוון שנהג להקריא בשידוריו כותרות מעיתון "הארץ", בעוד שהקהל הדרומי סבר כי "הארץ" מבקר יתר על המידה את מדיניות המדינה והצבא.
בראשית 1975, בעת שלמד תיאטרון באוניברסיטת תל אביב, שיחק בהצגה "חברים מדברים עם גידי", ערב שהעלה יחד עם חוה אורטמן, דניאלה מיכאלי ואיציק ויינגרטן לזכרו של חברם ללימודי התיאטרון גידי רוזנטל, שנהרג במלחמת יום הכיפורים, בבימויה של נולה צ'ילטון.
באותה שנה גם השתתף באחד הפרקים בסדרת הנוער "גם אנו שופטים".
ווליניץ החל את דרכו כשחקן מקצועי בתיאטרון חיפה, שם שיחק בין השאר במחזות: "שובי שבא הקטנה" (1976), "מראה מעל הגשר" (1977) "נעים" על פי "המאהב" מאת אברהם ב.
יהושע (1978), "השתיקה", "סורגים" ובהצגות נוספות, כגון "תיירות פנים", "מחכים לגודו" ו"גרון עמוק".
כמו כן כיכב ב-1989 בהפקה הפרטית של "אפרים חוזר לצבא", מחזהו הפוליטי של יצחק לאור.
הוא גם השתתף בהצגות בתיאטרון בית ליסין ובהן: "טנזי", "נטושים", "שחק אותה סם", "ערפל" ו"כולם היו בניי".
בשנת 1977 השתתף לראשונה בסרט קולנוע, "מסע אלונקות", בבימויו של יהודה ג'אד נאמן, בנוסף שיחק בסרט "אפטר", סרט קצר של רנן שור.
ב-1978 שיחק בתפקיד הראשי בדרמת הטלוויזיה "חרבת חזעה".
בשנת 1981 כתב את המחזה "מחלקה שלוש כיתה אחת", שעלה ב בבימויו של איציק ויינגרטן.
בהצגה השתתפו רוברטו פולק, יעקב יעקובסון, עמוס לביא, איציק ויינגרטן, סיני פתר, עפרה ויינגרטן, יוני חן ומכרם ח'ורי.
ההצגה מספרת על קורותיה של כיתת צנחנים, בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים, החל בטירונות והמשך בפעולות שיטור במחנות הפליטים ברצועת עזה.
בשנת 1982 שיחק בסרטו של אורי ברבש, "אות קין", ושיחק במחזמר "קשר אייר" מאת יהונתן גפן בבימויו של איציק ויינגרטן.
ב-2001 שיחק בדרמת הטלוויזיה "אברמוב", ששודרה בערוץ 2. באותה השנה גם שיחק בהצגה "מכתב לנועה".
ב-2005 שיחק בתיאטרון "הבימה" במחזה "תשמ"ד" מאת שמואל הספרי.
בשנים 2004–2007 גילם את אודי שניר (מנהל ערוץ 2) בסדרות "השיר שלנו" ו"דני הוליווד", שבה גילם גם את נחמיה שניר.
ב-2007 שיחק בעונה הרביעית של סדרת הנוער "ראש גדול" גילם את אלון.
בשנים 2010 ו-2012 הופיע בסדרה "חטופים", ובה גילם את הפסיכולוג ד"ר שמואל אוסטרובסקי.
בשנת 2009 ביים בבית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים בתל אביב את המחזה "כיתת יורים", בהשתתפות קבוצת הלומי קרב.
ב-2013 ביים בסמינר הקיבוצים את המחזה "קונצרטה לשמונה"; וב-2014 את המחזה "חיות, אדם"
בשנת 2018 שיחק במחזמר "אנני" בדמותו של הנשיא רוזוולט בהפקתו של מאור מימון ובבימויו של צדי צרפתי.
באותה שנה שיחק גם כחבר במקהלה בסדרה "המנצח".
בשנת 2019 שב לשחק את אודי שניר בסדרה "גיבור אמיתי" ב-yes.
ווליניץ היה נשוי לעיתונאית רונית ויס ברקוביץ, אך הם התגרשו זמן קצר לאחר נישואיהם.
בהמשך נישא בשנית ליעל ולזוג בן ובת.
דליפה היא תנועת חומר דרך פתחים או חורים בלתי מתוכננים ולפיכך בלתי רצויים במכל או מערכת אחרת המכילה זורמים.
כאשר יש כניסה או יציאה של חומר דרך החור אומרים שהחומר (או המכל) דולפים.
החומר הדולף יכול להיות גז, נוזל ואף מוצק צמיג או אבקה.
תיתכן דליפה בין שתי מערכות המכילות נוזלים שונים, לעיתים בשני הכיוונים בו זמנית.
הואיל וממדי הפתח שדרכו מתרחשת הדליפה משפיעים באופן לא אחיד על היקף הדליפה, מקובל למדוד את שיעור הדליפה במונחים של נפח ליחידת זמן או של מסה ליחידת זמן.
דליפות מתוך או אל תוך מערכת יכולות להתפתח כתוצאה ממספר רב של גורמים.
קורוזיה, פגמים בריתוך, סדקים או ניקוב הנובעים מפעולת כוח מכני, או בלאי של שסתומים הגורם להם לאבד את אטימותם.
במקרים רבים ניתן לזהות את הדליפה בעין כאשר רואים חומר יוצא מהמערכת.
במערכות מורכבות או שהגישה אליהן קשה ייתכנו מצבים של חשד לדליפה, שעל מנת לאמת אותו יש לבצע בדיקות שונות ולקבוע בדרך עקיפה את מיקום והיקף הדליפה.
דליפה של גז דליק, כגון גז בישול, עלולה לגרום להצטברות של הגז שדלף ולהצתה לא מבוקרת שלו, הגורמת לפיצוץ או לשרפה שנזקם רב.
נשימה של הגז שדלף עלולה לגרום לחנק.
עקב סכנות אלה נהוג להוסיף לגז טבעי ולגז בישול חומר בעל ריח עז (כגון אתאנתיול או דיפוספין), שיאפשר לחוש בדליפת הגז בשלב מוקדם שלה.
הדלפה היא שימוש מושאל במושג דליפה - בעוד דליפה מתייחסת לחומר פיזי, הדלפה היא דליפה של מידע.
גם בהקשר הזה מדובר על יציאת מידע לא מתוכננת, שבדרך כלל לא הייתה אמורה להיחשף.
במדעי המחשב המונח דליפה הושאל כביטוי לתיאור מצב בו תוכנה אינה משחררת משאב מערכת שהוקצה לה, כך שהמשאב דולף מהמערכת ללא בקרה.
בפרט לדליפת זיכרון ולדליפת מצביעים חכמים.
דלילה (חיה) חתואל (נולדה ב-15 בנובמבר 1980) היא סייפת ישראלית המתחרה בענף הרומח, אשר ייצגה את ישראל באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
חתואל נולדה וגדלה בעכו למשפחה בעלת הישגים רבים בתחום הסיף.
בין בני משפחתה שזכו להצלחה בתחום זה לידיה חטואל (דודתה).
היא מתאמנת מגיל שש במועדון הסיף של הפועל עכו בהדרכת אביה, חיים חטואל שייצג את ישראל במשחקים האולימפיים כמאמן 7 פעמים.
(בעשור השני של המאה ה-21, "המרכז האולימפי לסיוף עכו").
חתואל הגיעה ליכולת שיא בשנים 2008-2007. ביולי 2008 ניצחה באליפות אירופה את האלופה האולימפית ואלופת העולם האיטלקייה ולנטינה וצאלי, באותה העת בעלת ארבע מדליות זהב אולימפיות (2 מדליות זהב אישיות) ותשע מדליות זהב באליפויות עולם (5 מדליות זהב אישיות).
עם זאת, באותו קרב נפצעה חתואל ובשל כך נאלצה לפרוש מן התחרות כבר במהלך הקרב הבא.
בתחרות הנשים בענף הרומח נערכה ב-11 באוגוסט, ועל פי הגרלה נקבע כי הקרב הראשון של חתואל ייערך מול ויקטוריה ניקישינה מרוסיה.
הקרב החל עם יתרון 0–1 לחתואל.
בתוך זמן קצר סובבה את הברך והקרב נעצר לשם מתן טיפול.
בתום השליש הראשון הייתה התוצאה 2:2. בתום השליש השני הובילה ניקישינה 6:4. 20 שניות לסיום השליש השלישי השוותה חתואל את התוצאה ל-9:9, אולם הפסידה בהארכה 10:9 והודחה מן המשחקים האולימפיים.
לדבריה בקרב הספציפי הפסידה בגלל המתח בשנייה האחרונה ולא מחמת הפציעה.
באליפות אירופה שהתקיימה בחודש יולי 2009 בבולגריה, הודחה חתואל כבר בסיבוב השני, והתאכזבה מההפסד ועל יחס איגוד הסייף הישראלי כלפיה, שלדבריה לא נתן תמיכה כספית עבור הכנה מספקת לאליפות.
בחודש ספטמבר השתתפה חתואל באליפות העולם בטורקיה והגיעה למקום ה-18.
בשנת 2011 עברה חתואל ניתוח לטיפול בפציעה שעברה לפני האולימפיאדה בבייג'ינג.
בשנת 2015 ייצגה את ישראל במשחקים האירופיים שהתקיימו בבאקו והפסידה בשמינית הגמר.
תחרויות לקראת אולימפיאדת ריו 2016
בתחרות המיון האחרונה לקריטריון הבינלאומי שנערכה ב-16 באפריל 2016 בצ'כיה, הצליחה חתואל להתברג בין 4 הבכירות ובכך להבטיח את הקריטריון הבינלאומי למשחקים האולימפיים בריו.
כדי להבטיח את הקריטריון הישראלי למשחקים, היה עליה להגיע לגמר בתחרות הגראנד-פרי בסין או בגביע העולם בגרמניה או להתברג בין 16 הבכירות באליפות אירופה שנערכה לקראת סוף יוני בפולין.
באליפות אירופה היא לא דורגה ב-16 המקומות הראשונים ובכך לא עמדה בקריטריון הישראלי.
כתוצאה מכך לא נכללה במשלחת לאולימפיאדת ריו 2016, ניהלה קמפיין מתוקשר וגייסה בעזרת "הד סטרט" כסף על מנת לערער לבית הדין לבוררות בספורט כנגד החלטת הוועד האולימפי, אך הערעור נדחה.
כעבור שנתיים ילדה את בנה ופנתה לחזור לספורט, אך נבצר ממנה להשתתף מאחר שלא ביצעה קריטריון ישראלי בזמן ההריון ובחופשת הלידה.
חתואל פנתה לבית משפט וערערה, והשופט הביע את דעתו שיש להתאים את מדיניות האישה לספורט.
כעבור זמן מסוים על בסיס החלטת השופט נוצר תקנון שמאפשר לספורטאית אישה להמשיך לקבל שכר כאשר זאת נכנסת להריון ובחופשת הלידה.
כיום דלילה חטואל בעלת הרצאה "לקום ולנצח" לקידום בריאות וחיזוק ביטחון עצמי באמצעות חוכמת הסיוף ובשילוב כלי הרומח.
היא בעלת תואר ראשון במדעי המדינה ומשאבי אנוש ובשלבי סיום תואר שני במכון וינגייט לאורח חיים בריא ופעיל.
חתואל גרושה, אם לשניים, ומתגוררת בקריית ביאליק.
מדליית כסף בגביע העולם בשאנגחאי שבסין
מדליית כסף בגביע העולם בקהיר שבמצרים
מקום 6 בגביע העולם בזלצבורג שבאוסטריה
מקום 7 באליפות אירופה בקייב
מדליית ארד בגראנד פרי בגדנסק שבי פולין
דלין מתיֵה (Dalene Matthee; 13 באוקטובר 1938 – 20 בפברואר 2005) הייתה סופרת דרום אפריקנית נודעה, שכתבה באפריקנס ותרגמה את ספריה בעצמה לאנגלית.
היא ידועה בעיקר בזכות רביעיית הספרים שכתבה על סיפורי היער, אשר תורגמו למעל 14 שפות.
ספרה הראשון, "מחוג החצות", פורסם בשנת 1970. ארבע עשרה שנים לאחר מכן, ב-1984, יצא ספרה "הקפות ביער".
שנה לאחר פרסומו של הספר, אשר מכירותיו צלחו ברחבי העולם, פורסם סיפרה "הילד של פילה" ב-1985. שנתיים לאחר פרסומו של הספר יצא ספרה השלישי "יער תותי העץ" (1987).
מבין ספריה תורגמו לעברית הספרים "הקפות ביער", "יום הסנונית" (תרגום מילולי: "יום שיחת הסנוניות"), ו"הילד של פילה".
לאחר התקף לב הידרדר מצבה הבריאותי והיא נפטרה ב־2005 במפרץ מוסל, שבדרום אפריקה.
דלין מתיה נקברה ביער מילווד בצמוד לעץ הגדול בשמורת נייסנה.
ספריה מתנהלים ברובם בזירת הפעילות בה חיה היא את מרב שנותיה – יערות העד השוכנים בדרום מזרח יבשת אפריקה.
ספריה של מתיה מתנגדים לאפרטהייד, אך בניגוד לפרסומים רבים אחרים מתקופת האפרטהייד, הם אינם מציגים את העם הבורי בכללו כעם שדוגל בגזענות, אלא כחברה בעלת ריבוי דעות שנכנסה למלכוד.
ספריה דנים גם במתחים שבין הבורים לבין המתיישבים האנגלים של דרום אפריקה.
יער תותי העץ, 1987 (Moerbeibos)
שאר יצירות אשר ראו אור:
הקפות ביער – תרגם מאנגלית אמציה פורת, הוצאת עם עובד 1985
יום הסנונית – תרגם מאנגלית אמציה פורת, הוצאת עם עובד 1996
הילד של פילה: סיפור על אהבה, עקירה וניצחון – מאנגלית דלי שלו, ספרית פועלים, 2002
דליפת הנפט במפרץ מקסיקו הייתה דליפת נפט מסיבית מתמשכת באזור מפרץ מקסיקו שנחשבת לאסון הסביבתי הימי הגדול ביותר בהיסטוריה.
דליפת הנפט החלה כתוצאה מהתפרצות באר נפט תת-מימית ב-20 באפריל 2010. ההתפרצות גרמה לפיצוץ קטלני על גבי אסדת קידוח הנפט "Deepwater Horizon" אשר ממוקמת בשדה הנפט התת-ימי Macondo Prospect, כ-64 ק"מ דרומית לחופי לואיזיאנה.
בפיצוץ נהרגו 11 מהקודחים ונפצעו 17 (98 נוספים ששהו על האסדה חולצו ללא פגע).
אסדת הקידוח הוחכרה מבעלת האסדה, חברת טראנסאושן (Transocean), על ידי תאגיד BP.
תאגיד BP נטל אחריות על הנזקים הכרוכים בדליפת הנפט והודיע כי יכבד כל תביעה לפיצויים שתוגש נגדו, אף על פי כן גורמי התאגיד ציינו כי התאגיד אינו אשם באסון משום שאסדת הקידוח הופעלה על ידי אנשי חברת טראנסאושן.
ביולי 2015 הוסכם כי תאגיד BP ישלם פיצויים בגובה 18.72 מיליארד דולר.
מקור הדליפה הוא בעומק של 1,500 מטרים מתחת לפני הים.
קצב זרימת הנפט המדויק איננו ברור - בין היתר משום שתאגיד BP סירב לאפשר לחוקרים לבצע מדידות מדויקות - סוגיה שהייתה נתונה למחלוקת מתמשכת.
כמו כן החוקרים גילו כי קיימת גם כמות גדולה של נפט בעומק הים אשר לא נראית לעין מפני השטח.
כמות הנפט שנשפכה לים מוערכת ב-780 מיליון ליטר.
לשם השוואה, באסון הנפט של אקסון ואלדז בשנת 1989, נשפכו בין 41 ל-120 מיליון ליטר.
ב-15 ביולי 2010 הודיע תאגיד BP כי הצליח לבלום את הדליפה, וזרימת הנפט לים נפסקה.
הבאר הוכרזה רשמית כאטומה ב-19 בספטמבר 2010. אם כי קיימות טענות שהבאר המשיכה לדלוף גם אחר-כך.
פעולות לעצירת הדליפה וטיפול בנזקים
צוותים גדולים פעלו במטרה לחסום את המפרצים ושפכי הנהרות באמצעות מחסומי בלימה צפים ובאמצעות בריקדות-חול שהוצבו לאורך חופי המפרץ.
כמו כן, התבצעו מגוון רחב של פעולות על מנת להכיל את הדליפה ולמנוע מהנפט להתפשט ברחבי מפרץ מקסיקו.
כמפקד הכוח המטפל, שימש אדמירל ת'אד אלן.
במדעי המחשב, דליפה (מאנגלית: resource leak) מתארת צריכת משאב מערכת כלשהו על ידי תוכנה באופן בו התוכנה אינה משחררת את המשאב חזרה למערכת ההפעלה.
ככלל דליפת משאבים אינה רצויה והיא עלולה להביא את מערכת ההפעלה למצב של מחסור שיפגע בפעולתה התקינה.
על כן דליפה נוצרת על פי רוב בשל באג בתוכנה, ותהליך בדיקות התוכנה אמור לזהות דליפות שונות ולהתריע על כך בפני המתכנתים.
הדוגמאות הנפוצות ביותר לדליפת משאבים הן דליפת זיכרון ודליפת מצביעים חכמים, אך דליפה תיתכן בהקשר של כל משאב מערכת, למשל דליפת מזהי תהליך בשל טיפול לא נכון בתהליכים זומבים.
ניתן גם לראות בשמירה בזבזנית של נתונים זמניים על דיסק קשיח כדליפה אם התוכנה העושה כן אינה מוחקת אותם בתום השימוש.
דליס אלאלוף מימון (נולדה ב-30 במאי 1953) היא משוררת ומבקרת ספרות ישראלית.
מפרסמת רשימות ביקורת בכתבי עת שונים, כמו מאזנים.
שם העט שלה הוא "דליס", ובשם זה היא חותמת על מאמריה ושיריה.
בתו של אלפרד אלאלוף, שנולד בסלוניקי והצליח לחמוק מהנאצים אף על פי שכמעט כל בני משפחתו נספו באושוויץ.
הוסתר באתונה כמורה לשפות אנגלית וצרפתית.
לפני עלותו לארץ הקים משפחה ועסק בלונדון, בענף נכסי דלא ניידי שנקרא: "אדמת-ישראל".
אלאלוף היא מנהלת ומנחה סדנאות לכתיבה יוצרת.
מנחה ועורכת אירועים ספרותיים, מופיעה בערבי קריאה, בבית הסופר, בוויצו גבעתיים ועוד.
היא חברה באגודת הסופרים העברים, משתתפת בוועדותיה, וכן חברה באקו"ם ופא"ן.
כותבת ספרי זיכרונות עם אנשים מבוגרים ועורכת ספרים של כותבים אחרים.
תלתלים פרועים, שירה, הוצאת עקד תל אביב, 1992
קורעת קו האבן, שירה, הוצאת ירון גולן, תל אביב, 1994
חיבוקים של רוח, שירה, הוצאת עקד תל אביב, 1998
פתקאות שהשארתי על הרצפה, שירה, הוצאת עקד, תל אביב, 2003
סיפורים מחנות יד-שנייה, פרוזה, הוצאת עקד, תל אביב, 2011
לחזור ולגעת, שירה, הוצאת עקד, תל אביב, 2013
הסיפור בקצה הקפה, פרוזה, סיפורים חוויות אנושיות שהתרחשו בבתי קפה.
הוצאת 'חדרים-בית הוצאה לאור', ר"ג, 2017
אשליה של שקט בענן, שירה, הוצאת 'חדרים-בית הוצאה לאור', ר"ג, 2022
גנזים 50 : חמישים שנה למכון הלאומי גנזים, הוצאת אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, תל אביב, 2001
דלין הייתה אוניית מעפילים שארגנה "ההגנה".
"דלין" לזכרו של אחד מכינוייו המחתרתיים של מפקד "ההגנה" אליהו גולומב והאונייה נקראה לזכרו.
הייתה זו אניית המעפילים הראשונה שיצאה מחופי אירופה אחרי תום מלחמת העולם השנייה.
"דלין" הייתה ספינת דיג באורך 29 מטר עשויה עץ; משקל 25 טון; בעלת מנוע דיזל מדגם אנסלדו 80 כח סוס.
אנריקו לוי רכש את הספינה שנמצאה בבנייה במספנת דורמיו בעיר הנמל מונופולי במחוז פוליה בדרום איטליה.
המימון הועמד על ידי המוסד לעלייה ב' מכסף שנאסף על ידי מכירת מצרכי מזון שאספו חיילים יהודים בצבא הבריטי.
ג'יורג'יו נסים, יהודי מאיטליה וקרוב משפחה של אנריקו לוי, נרשם במסמכים כבעלי האונייה, והכוונה הייתה לרשום אותה בשם "Sirius".
המוסד רצה לכבד את אליהו גולומב ולקרוא אותה 'דלין', אך רשם כלי השיט ביקש שם בעל צליל איטלקי ונבחר השם הרשום "Daliah".
טקס השקת הספינה נעשה כמקובל באיטליה בברכת הבישוף של מונופולי, מונסיניור גוסטבו ביאנקי.
בקבוק שמפניה נופץ על ידי גב' ג'יקלה פרנדר ידידתו, ומאוחר יותר אשתו, של רב החובל כ.
צוות ההכנה להפלגת ההעפלה כלל את אריה חייקינד, ישראל חורב מהפלי"ם וחיילים יהודים מיחידה 199 ומיחידת תובלה 960 של הצבא הבריטי, שדאגו גם למפות ואספקה.
הפליגה מ'מונופולי' באיטליה ב-21 באוגוסט 1945 כשעל סיפונה 37 מעפילים.
נוהלי הקשר בין האונייה והחוף טרם מוסדו ולכן שתי ספינות המפרש שתוכננו לחבור איתה לא מצאו אותה.
המעפילים הורדו בחוף שדות ים ב-28 באוגוסט 1945.
לאחר הפלגתה כאוניית מעפילים נשארה בשירות המוסד לעלייה ב', בחזות ספינת דיג איטלקית.
היא שימשה להברחת צוותות ממחנות המעצר בקפריסין ולהעברת מעפילים לספינות מעפילים, שהיו בדרכן ארצה.
ראובן אהרוני, מטות תורן, ספינות ההעפלה והרכש לאחר מלחמת העולם השנייה, המרכז לתולדות כוח המגן וההגנה, 1997 ע' 35.
"דלין", באתר מוזיאון ההעפלה וחיל הים
ישראל חורב, בין שדות לים, (על "דלין") , באתר בית ליברמן - מוזיאון לתולדות העיר נהריה
סיפור הפלגת 'דלין' באתר הפלי"ם ההעפלה והרכש
דליפת הנפט בשמורת ערבת עברונה התרחשה בלילה שבין 3 ל-4 בדצמבר 2014. כחמישה מיליון ליטרים (5,000 קוב) של נפט גולמי דלפו מקו צינור אילת-אשקלון באזור היישוב באר אורה שבדרום הנגב.
הנפט הגולמי זרם לשמורת ערבת עברונה הסמוכה וגרם לזיהום חמור בתוכה.
האירוע הוערך על ידי המשרד להגנת הסביבה כאחד האסונות הסביבתיים החמורים שאירעו בישראל.
הנפט דלף מתוך צינור חדש של חברת קו צינור אילת-אשקלון הנמצא בבנייה.
הצינור נבנה במסגרת העבודות לקראת הקמת שדה התעופה החדש מצפון לאילת.
מיד כשזוהתה הדליפה נסגרו מגופים בצינור כדי לעוצרה, אך הנפט שכבר היה מעבר להם המשיך לדלוף וזרם עד למרחק של שבעה קילומטרים ממקום הדליפה, כשהוא יוצר ערוצי משנה.
פני השטח השטוחים של השמורה הקלו על התפשטות זרמי הנפט בה.
גודל השטח שנפגע באופן כולל הוערך באלף דונמים, ומתוכו פגיעה מכתמי נפט בשטח בגודל של 130 דונם.
הנפט שדלף גרם גם נזק לקטע מכביש 90 לאילת.
אדי הנפט שזרם יצרו מפגע ריח חזק.
בירדן דווח כי עשרות תושבים פונו לבתי חולים בשל קוצר נשימה.
כמו כן, נוצר חשש לפגיעה בצבאים החיים בשמורה ובעופות דורסים וכן לזרימת הנפט למפרץ אילת במקרה של שיטפונות חורף בשמורה.
על פי הערכה יארך שיקום השמורה חודשים רבים ואולי אף שנים.
המשטרה הירוקה ורשות הטבע והגנים החלו לחקור את נסיבות דליפת הנפט ולאמוד את הנזק שנגרם לחי ולצומח באזור.
נמצא כי 430 עצי שיטה נפגעו מהזיהום.
הנזק לשמורת הטבע הוערך על ידי משרד הגנת הסביבה וחברת תבור כלכלה ופיננסים בכ-111 מיליון ש"ח.
כנגד קצא"א הוגשו ארבע תביעות ייצוגיות שאוחדו לתובענה ייצוגית אחת בסך מאות מיליוני שקלים.
במהלך הדיונים בתביעה עודכנה חוות הדעת הכלכלית של המשרד: הנזק לשמורה נאמד בכ-216 מיליון ש"ח, ועלויות השיקום נאמדו בכ-65 מיליון ש"ח.
נכון לאוקטובר 2019 החקירה הפלילית נגד קצא"א נמשכת.
בנובמבר 2019 הגיעו פרקליטות המדינה והצדדים האחרים לתביעות הייצוגיות להסכם פשרה עם קצא"א שבמסגרתו נדרשה החברה לשלם 100 מיליון ש"ח, מהם 32 מיליון ש"ח שהוציאה עוד קודם לכן במסגרת שימור השמורה ולמחקר.
בנובמבר 2021 הוגש כתב אישום נגד קצא"א ושלושה מראשיה בגין זיהום הנחל.
בכתב האישום נקבע כי יש לשלושה "אחריות למחדלים ולכשלים שגרמו לפגיעה אקולוגית, מהגדולות שאירעו במדינה".
חברת קו צינור אילת-אשקלון החלה לשאוב את הנפט שזרם בשמורה ולפנות ממנה אדמה שזוהמה בנפט.
ביממה הראשונה נשאבו 2000 מ"ק של נפט.
לאחר מכן החל תהליך של שאיבת נפט שנקווה בשלוליות, ובהמשך, בעקבות הקמת סכרים זמניים, נשאבו הנוזלים (מים מזוהמים ונפט) שנקוו בהם.
בהנחיית המשרד להגנת הסביבה ורשות הטבע והגנים, ביצעה קצא"א סקרי קרקע ובחינת טכנולוגיות לשיקום הקרקע.
בימים הראשונים שלאחר האירוע, הוצאו מאות טונות של קרקע מזוהמת, ופונו לאתר הפסולת נימרה, הסמוך לבאר אורה.
בשל הנזק העצום שפעולות אלה גורמות לשטח השמורה, הן הופסקו מיד כשהוברר שהסכנה למפרץ אילת חלפה.
בהמשך, הוחלט במשרד להגנת הסביבה וברשות הטבע והגנים לטפל במרבית הקרקע המזוהמת בשטח, מבלי לפנות אותה.
לשם כך הוציאו רשות הטבע והגנים וחברת קצא"א קול קורא, במסגרתו כ-30 חברות בינלאומיות בעלות ידע בתחום התבקשו להציג את יכולותיהן בטיפול בקרקע מזוהמת בנפט, בשטח שהוקצה לכך מראש.
בשנת 2019, כחלק מבחינת טכנולוגיות לטיפול בנפט בוצע פיילוט, במסגרתו יצרו מהנדסים כימיים תהליך המפחית את הזיהום בקרקע באמצעות בקטריות.
הפיילוט הראה שנביטה של צמחים חדשים אפשרית.
בדצמבר 2014, מונה סגן השר אופיר אקוניס לאחראי על המשרד להגנת הסביבה והועמד בראש מנהלת שיקום השמורה.
תגובת המשרד ורשות הטבע והגנים לאירוע כללה מספר פעולות: מניעת כניסת מטיילים ומבקרים לשמורה, הגבהת סוללות הסכרים בה ושיפור דרכי הניקוז.
פעולות אלו סייעו במניעת התפשטות הנפט ובהסרת החשש לזיהום מפרץ אילת.
בסוף אותו החודש אישרה הממשלה את תוכנית השיקום של המשרד, ולפיה נקבע כי טיהור הקרקע ימומן כולו על ידי קצא"א, וכי הממשלה תקצה כ-17 מיליון ש"ח ותוספת של כוח אדם לטיפול בקרקעות שזוהמו ולשיקום בעלי החיים שנפגעו.
עד מחצית ינואר 2015, בדיקות איכות האוויר בשמורה הצביעו על ירידה של יותר מ-90% בזיהום האוויר במקום.
באפריל 2015, ארבעה חודשים לאחר הדליפה, נפתחה השמורה למבקרים לאחר שלא נמצאו מזהמי אוויר החורגים מהתקנים.
שנה לאחר הדליפה, פרסם המשרד להגנת הסביבה כי דיגומים וניטורי האוויר שנערכו מעידים על איכות אוויר טובה באזורים שנפגעו ועל שיפור במצב אוכלוסיית הצבאים.
מבדיקה שנערכה נמצא כי אוכלוסיית הצבאים באזור לא נפגעה ונצפו אף מספר פרטים חדשים
בתחום המשפטי הוגשו מספר תביעות ייצוגיות נגד חברת קו צינור אילת-אשקלון ונגד המשרד להגנת הסביבה בסכום כולל של יותר ממיליארד שקלים.
תביעה שהוגשה בשם 13 אלף תושבי אילת והערבה כללה גם את ראש הממשלה ושר האוצר בפועל בזמן שהדליפה התרחשה, בנימין נתניהו.
חברת הכנסת תמר זנדברג פנתה ליועץ המשפטי לממשלה בבקשה להסיר את החיסיון ממנו נהנית קצא"א.
במקביל לכך החלה פעילות ציבורית על ידי עמותת אדם טבע ודין ומתנדבים שונים, במטרה להסיר את החיסיון מפעילות קצא"א, תוך דרישה להעמיד את בכיריה לדין.
לצורך כך נפתחו עצומות מחאה.
בעקבות החלטת בג"ץ, בשנת 2017 הותקן צו חיסיון חדש שנועד לתקן את החיסיון הקודם משנת 1968. הצו אושר על ידי ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, והתיר פרסום ללא הגבלה של כל מידע אודות החברה הנוגע לענייני איכות הסביבה.
במסגרת דיוני ועדת החוץ והביטחון טען מנכ"ל החברה, כי "כבר היום כל עובד של המשרד להגנת הסביבה יכול להיכנס למתקני החברה ולפקח.
אנו גם לא נהנים משום הקלה בפיקוח הסביבתי – לא בנושא רישיון עסק ולא בנושא היתר רעלים"
בנובמבר 2021 הוגש כתב אישום נגד חברת קצא"א וארבעה בעלי תפקידים בחברה בגין אחריות למחדלים ולכשלים שגרמו לדליפה.
דלילה מוחמד היא אתלטית אמריקאית.
בשנת 2019 זכתה מוחמד בתואר אתלטית השנה בעולם.
מוחמד נולדה בג'מייקה, קווינס, שבניו יורק סיטי.
היא למדה והתאמנה באוניברסיטת דרום קליפורניה.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער (עד גיל 17, כולל) שנערכה באוסטרבה, צ'כיה ביולי 2007 זכתה מוחמד במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 57.25 שניות.
אלופת ארצות הברית וסגנית אלופת עולם
באליפות ארצות הברית שנערכה בדה מוין, איווה ביוני 2013 זכתה מוחמד במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.83 שניות.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית כסף, בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 54.09 שניות, אחרי זוזאנה היינובה מצ'כיה (52.83 שניות) ולפני בת ארצה לשינדה דמוס (54.27 שניות).
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערכו ביוג'ין, אורגון ביולי 2016 סיימה מוחמד ראשונה בריצת 400 מטר משוכות בשיא אישי חדש ובתוצאת השנה בעולם של 52.88 שניות ונכללה במשלחת האמריקאית למשחקים.
במשחקים עצמם היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות, בתוצאה של 53.13 שניות, לפני בת ארצה אשלי ספנסר (53.72 שניות) ושרה סלוט פטרסן מדנמרק (53.55 שניות).
באליפות ארצות הברית שנערכה בסקרמנטו, קליפורניה בסוף יוני 2017 ושהיוו את המבחנים האמריקאים לאליפות העולם זכתה מוחמד במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאת השנה בעולם, התוצאה השישית בכל הזמנים ובשיא אליפות חדש של 52.64 שניות, לפני שמיר ליטל (52.75 שניות) וקורי קרטר (52.95 שניות).
באליפות העולם עצמה שנערכה בלונדון באוגוסט היא זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.50 שניות, אחרי קרטר 53.07 שניות ולפני ריסטננה טרייסי מג'מייקה (53.74 שניות).
מוחמד השתתפה בריצת 400 מטר משוכות בארבע תחרויות מסבב ליגת היהלום.
בחודש מאי, בתחרות ליגת היהלום ביוג'ין, סיימה במקום חמישי בתוצאה של 54.53 שניות.
חודשיים לאחר מכן, בתחרות בלוזאן, נפצעה לאחר מאה מטרים ולא סיימה את הריצה.
חודש לאחר מכן, בתחרות בבירמינגהאם סיימה במקום שני בתוצאה של 54.20 שניות ובספטמבר, בגמר ליגת היהלום בבריסל, זכתה במדליית זהב בתוצאה של 53.87 שניות.
באליפות ארצות הברית שנערכה בדה מוין, איווה ב-28 ביולי 2019 זכתה מוחמד במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בשיא עולם חדש של 52.20 שניות, שיפור לשיא העולם בן 16 השנים של יוליה פצ'ונקינה מרוסיה (52.34 שניות).
באליפות העולם שנערכה בדוחה ב-4 באוקטובר זכתה מוחמד במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות, לאחר ששברה את שיאה העולמי הטרי וקבעה תוצאה של 52.16 שניות, לפני בת ארצה סידני מק'לוכלין (52.23 שניות) וראשל קלייטון מג'מייקה (53.74 שניות).
באולימפיאדת טוקיו (2020) היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה טובה משיא העולם 51.58 שניות, אחרי
סידני מק'לוכלין שקבעה שיא עולם חדש של 51.46 שניות ולפני פמקה בול מהולנד (52.03 שניות) ומדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם סידני מק'לוכלין, אליסון פליקס ואתינג מו בתוצאה של 3:16.85 דקות, לפני פולין (3:20.53 דקות) וג'מייקה (3:21.24 דקות).
דלינג ("עלות השחר" או "הזוהר" בנורדית עתיקה) הוא אחד מאלי האסיר מהמיתולוגיה הנורדית המוזכר באדה הפואטית, באדה הפרוזאית ובסאגה של הרבור והיידרק (Hervarar saga ok Heiðreks).
דלינג הוא ההאנשה של השחר.
דלינג מוזכר במספר פואמות באדה הפואטית.
בסטנזה 24 ב"בלדה של ואפת'רוד'ניר" האל אודין, המוסווה כגאגנראד'ר, שואל את הענק ואפת'רוד'ניר מאין הגיע היום, הלילה והמחזוריות שלהם.
הענק משיב שדלינג הוא אביו של היום.
ב"בלדה של הווי" (Hávamál), הגמד ת'יודרוריר (Þjóðrœrir) מטיל לחש שנועד להביא כוח לאלי האסיר, שגשוג לאלפים ותבונה לאודין לפני דלתו של דלינג.
ב"בלדה של פיולסוויד", פיולסוויד מפרט את שמות האלים שיצרו את האולם האדיר שהוא נמצא בו ומכליל ביניהם את דלינג.
כמו כן, כשדאג, האל המייצג את היום במיתולוגיה הנורדית, מופיע רכוב על כרכרה ב"פזמון העורב של אודין", נכתב שהוא בנו של דלינג.
בפרק העשירי ב"הטעיה של גילבי", "הנעלה" מגולל את שושלת היוחסין של משפחתו של דלינג.
לפי פרק זה, הענק נרפי מיוטנהיים הוא אביה של נוט, הלילה.
בעלה השלישי של נוט הוא דלינג, מקבוצת האסיר.
בנם של דלינג ולילה הוא דאג, יום, והוא יפה וקורן כמו אביו.
"הנעלה" מספר שאודין נתן לדאג נוט - היום והליל - שני סוסים ושתי כרכרות ושלח אותם לשמים, שם הם רוכבים במעגלים סביב הארץ.
כתבי יד שונים של האדה הפרוזאית מציינים קשרי משפחה שונים בין הדמויות.
כתב היד העתיק ביותר, U, מציע את יורד' (Jǫrð) כאשתו של דלינג ואמו של דאג בעוד ביתר כתבי היד, R, W וT, נוט ממלאת תפקיד זה.
ישנם מקורות הטוענים שמקורה של גרסת הסיפור בU הוא בטעות העתקה.
הדגש ששם הסופר, סנורי סטורלוסון, בפרק על כך שדאג הוא מהאסיר, אף על פי שרק אביו ממוצא זה, מדגים את החשיבות שנתן סטורלוסון לאבהות אל מול אמהות.
באחרית הדבר של האדה הפרוזאית, במסגרת רשימת הדמויות המיתולוגיות, דלינג מופיע כשם של גמד.
המינוח "דלתותיו של דלינג" מופיע בארבע חידות שמציג גסטומבלינדי, אודין בתחפושת, בסאגה.
פירוש המונח "דלתותיו של דלינג" אינו חד משמעי.
הפירוש הטריוויאלי ביותר למונח הוא מטפורה לזריחה.
עם זאת, השימוש במונח בסאגה, בבלדה של הווי ובאחרית הדבר של האדה הפרוזאית עשוי לרמוז כי מדובר בשמו של גמד ולכן "דלתותיו של דלינג" הן פשוט הדלתות למעונו של הגמד המדובר.
על פי תאוריה נוספת דלינג היה שם נוסף להיימדאל.
גרסה זו מתייחסת לאטימולוגיה של שני השמות ומראה שסביר שהם הגיעו מאותו המקור.
דליפת הסולר בנורילסק היא אסון סביבתי שאירע ב-29 במאי 2020 במהלך שקיעת מכל סולר בתחנת הכוח מספר 3 בכפר נאדז'דה הסמוך לעיר נורילסק שהביא לזיהום סולר.
האסון הוגדר בתור דליפת הנפט השנייה בחומרתה בתולדות רוסיה.
בשעה 12:55 ב-29 במאי 2020, מכל לדלק רזרבי בלחץ דחוס שקע בתחנת הכוח מספר 3 שבבעלות חברת האנרגיה נורילסק-טיימר (NTEC), המהווה חלק מקבוצת החברות ניקל נורילסק.
השקיעה גרמה לדליפת הסולר שמשכה את תשומת ליבם של עוברים ושבים לאחר שמכונית שנסעה על הכביש הסמוך למכל עלתה באש כשעברה בקרבת מקום.
בנורילסק ניקל אמרו כי מכל הדלק שממנו זרם הסולר לנהר נפגע, כאשר עמודים תומכים שהחזיקו עוד במשך 30 שנה ללא תקלות – החלו לשקוע.
כתוצאה מהדליפה, כ-21 אלף טון סולר נשפך הרבה מעבר לאזור התעשייתי, כשעל פי הערכות ראשוניות, 6,000 טונות נספגו באדמה ו-15 אלף טון נשפכו לנהרות אמבר ודאלדיקן.
בעקבות התקרית, דווח על ירידה דרסטית במניותיה של חברת נורילסק-ניקל וצמצום הונו של הבעלים שלה ולדימיר פוטנין.
על פי תוצאות בדיקות התביעה וחקירה של ועדת החקירות הפדרלית לקביעת הגורמים למצב חירום, לפיתוח אמצעים למיגור ההשלכות ולהערכת הנזק, נפתחו שלושה תיקים פליליים: במסגרת סעיף 1. 250 לחוק הפלילי (זיהום מים), לפי סעיף.
246 לחוק הפלילי של הפדרציה הרוסית (הפרה של כללי הגנת הסביבה במהלך עבודה), במסגרת חלק 1 סעיף 254 לחוק הפלילי (נזק לאדמה).
מנהל תחנת הכוח נעצר ועמו בכירים בחברה המנהלת את תחנת הכוח.
בעבר נורילסק ניקל הואשמה בשנת 2016 בהזרמת שפכים לנהר.
אז היא נקנסה בסכום של פחות מ-1,000 דולר.
דיווח על האסון שהתרחש הועבר לרשויות ב-29 במאי.
עם זאת, הרשויות העירוניות, המחוזיות והפדרליות לא נקטו בצעדים כלשהם עד שהאירוע זכה לסיקור בתקשורת וברשתות החברתיות.
ב-3 ביוני נשיא רוסיה ולדימיר פוטין הסכים עם הצעת השר למצבי חירום יבגני זיניצ'יוב להכריז על מצב חירום פדרלי בעקבות הדליפה בנורילסק, אף על פי שהדבר אמור היה לקרות ב-29 במאי בהתאם לחוק ולא בהסכמתם האישית של פקידי הממשלה.
עד 3 ביוני ננקטו צעדים שונים אך ורק על ידי חברת האנרגיה נולריסק-טיימיר ונורילסק ניקל, שהזעיקו בעצמם צוללנים ממחוז מורמנסק.
כבר ביום ההכרזה על מצב חירום פדרלי נשלחו כוחות של המשרד למצבי חירום שהחלו בשאיבת הסולר מהנהרות.
ב-5 ביוני פורסם כי נשאבו יותר מ-200 טון דלק, כאשר בעת שאיבת הסולר משתמשים אנשי המשרד למצבי חירום במשאבות, כשמספר העובדים העוסקים בשאיבה מגיע לכדי 500 איש, שיעבדו באזור עד לטיפול מלא בהשלכות האסון.
לאנשי הרשויות הצטרפו עובדי חברת טרנסנפט המסייעים בשאיבת החומרים הדליקים מהנהרות.
ב-11 ביוני 2020 ועדת החקירות של רוסיה דיווחה כי הגישה כתב אישום נגד ראש עיריית נורילסק, בשל רשלנות.
השירות הפדרלי לפיקוח בתחום השימוש בטבע
המשרד למצבי חירום והגנה אזרחית
על פי סגן מנהל השירות הפדרלי לשימוש בטבע, אולג מיטוול, הנזק שנגרם כתוצאה מדליפת הדיזל בנורילסק יכול להגיע למאה מיליארד רובל, ובמקרה הטוב ייקח 5 עד 10 שנים כדי לשקם את הסביבה שנפגעה.
דלילה מסל גורדון (נולדה בכ"ה בשבט ה'תשכ"ח, 24 בפברואר 1968) היא משוררת, סופרת ילדים ואמנית ישראלית.
אביה, פרופסור ראובן מסל, היה טייס, מהנדס מכונות וממציא, שניהל בית מלאכה קטן בביתו, בן להורים יהודים, שהיגרו לבואנוס איירס עם הברון הירש מפולין ומרוסיה.
אמה, טרזה כריסטינה הייס, נוצרייה במקור שהתגיירה בגיור רפורמי, הייתה גננת במקצועה ושימשה כסוכנת בית לילדיו היתומים מאם של מסל.
הוריה היגרו לצפון ארגנטינה, לאזור פוארטו איגואסו, מבוואריה ומהולנד והקימו כפר.
למסל גורדון שלוש אחיות ושני אחים, מהם אחות ביולוגית אחת, המבוגרת ממנה.
ב-1972 ההורים יחד עם מסל ואחותה הביולוגית עלו לישראל (עד איטליה הפליגו באנייה, וממנה הגיעו דרך האוויר לישראל) והשתכנו במרכז קליטה במבשרת ציון.
לאחר מכן, עברה המשפחה להתגורר בקיראון, בה העבירה מסל גורדון את רוב שנות ילדותה.
בוגרת לימודי אמנות פלסטית באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים.
הציגה עבודות בתחום האמנות הפלסטית במרכז קהילתי בחיפה ובתערוכה קבוצתית ברמת גן.
שיריה פורסמו, בין היתר, בעיתונים ידיעות אחרונות והארץ ובכתבי העת ואתרי האינטרנט מאזנים, עיתון 77, המוסך, יקום תרבות, הפנקס, שבו, קפל, חוטם, פטל וקול השירה.
שיר שלה פורסם גם באנתולוגיית שירי מחאה בעריכת אילן ברקוביץ'.
על ספר שיריה הראשון, "הלשון הגדולה של אמא", זכתה בפרס שרת התרבות למשוררים בראשית דרכם.
דלילה מסל גורדון נשואה לאלי גורדון, דוקטור לכימיה פיזיקלית.
אם לשני ילדים ומתגוררת ברחובות.
הלשון הגדולה של אמא, בהוצאת אבן חושן ובעריכת אנה הרמן (2015)
ספר שמואלה, בהוצאת אבן חושן ובעריכת אנה הרמן (2016)
החיים העצובים של עמיקם ומתתיהו, בהוצאת אבן חושן ובעריכת אנה הרמן (2018)
קוקי, העוגות העירומות והאימהות הקטנות, בהוצאת אבן חושן ובעריכת אנה הרמן (2021)
עולמה הסודי של עקרת הבית Downstairs, בהוצאה עצמית ובעריכת אנה הרמן (2025)
ענן בכניסה לבנין, בהוצאת ידיעות ספרים, ובעריכת נטע גורביץ (2006)
התמנון הכי וורוד והכי עסוק בעולם, בהוצאת אבן חושן, ובעריכת אנה הרמן (איורים: הלה חבקין) (2017)
בלילה של 30 בינואר 2000, באזור באיה מארה, ברומניה, התמוטט סכר ומאה טון מים נגועים בציאניד נשפכו על פני השדות ומשם זרמו אל הנחל "לפוש" המקומי, ממנו אל סומש ומהסומש הגיעו לטיסה ומשם לדנובה.
הציאניד שבמים גרם למות כמות גדולה מאוד של דגים ובעלי חיים אחרים בנהרות אלה, ברומניה, בהונגריה וביוגוסלביה.
אסון אקולוגי זה כונה בשם "צ'רנוביל השני".
באזור באיה מארה, באותה תקופה, עסק תאגיד אוסטרלי בהפקת זהב ובתהליך מיצוי המתכת השתמש בציאניד.
הציאניד נשטף במים והמים הנגועים רוכזו במאגר לקראת הטיפול בהם.
לדברי התאגיד, בגלל הצטברות יתירה של שלג התמוטט הסכר.
התאגיד הכריז על פשיטת רגל.
דליפת הנפט מהמכלית "טורי קניון" הייתה אחת מדליפות הנפט החמורות בעולם.
ה-מכלית SS Tory Canyon עלתה על סלעים מול החוף הדרום-מערבי של בריטניה בשנת 1967, וכ-25–36 מיליון גלונים (94–164 מיליון ליטר) של נפט גולמי נשפכו לים.
הניסיונות לצמצם את הנזק כללו הפצצת שברי המכלית ההרוסה על ידי מטוסים מה הצי המלכותי ו-חיל האוויר המלכותי.
מאות קילומטרים של קו חוף בבריטניה, צרפת, גרנזי, ו-ספרד הושפעו מהנפט ומחומרים אחרים ששימשו במאמץ לצמצם נזקים.
הייתה זו דליפת הנפט החמורה ביותר בעולם באותה תקופה והדליפה הגרועה ביותר בהיסטוריה של בריטניה.
זה הוביל לשינויים משמעותיים בחוק הימי וחוקים כתגובות לדליפת נפט.
כאשר נבנתה בארצות הברית ב-1959, היה ל"טורי קניון" קיבולת של 60,000 טון.
מאוחר יותר הוגדלה המכלית ביפן ל-120,000 טון.
היא נקראה על שם אתר גאוגרפי בקליפורניה.
בזמן התאונה, הייתה "טורי קניון" רשומה בליבריה ובבעלות Barracuda Tanker תאגיד, חברה בת של יוניון אויל מקליפורניה.
היא הייתה באורך , רוחב וגובה .
במסע האחרון שלה, יצאה "טורי קניון", ב-19 בפברואר 1967, מבית הזיקוק של חברת הנפט הלאומית של כווית באל-אחמדי, עם מטען מלא של נפט גולמי.
יעד האונייה היה נמל מילפורד - הבן בויילס.
ב-14 במרץ היא הגיעה ל.
בעקבות שגיאת ניווט, פגעה ב-18 במרץ 1967בסלע פולארד בקצה המערבי הקיצוני של שונית שבע האבנים בין קורניש ואיי סקילי.
נתיב המכלית לא היה מתוכנן ולכן חסרה מפה של איי סקילי.
כאשר האפשרות להתנגשות עם צי הדייגים באזור הפכה קרובה, היה ויכוח מסוים בין הקברניט להגאי באשר למיקומם המדויק.
בעיה נוספת נוצרה עקב אי ודאות אם האונייה נמצאת במצב היגוי ידני או אוטומטי.
עד שהבעיה תוקנה, הפגיעה בסלעים הייתה בלתי נמנעת.
בימים שלאחר מכן, ניסיונות להרחיק את כלי השיט מהחוף לא צלחו ואף הובילו למותו של ימאי מצוות החילוץ ההולנדי, קפטן הנס בארנד סטאל.
לאחר שהניסיונות להזיז את המכלית כשלו והיא החלה להתפרק, המטרה הפכה לניקוי השטח והכלה של דליפת הנפט שנוצרה.
חומרי ניקוי פוזרו בקנה מידה גדול על ידי מכבי האש של קורנוול.
ובכך השתתפו גם כלי שיט של הצי המלכותי בניסיון לפזר את הנפט.
ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון והקבינט שלו ערכו ישיבת ממשלה קטנה בבסיס חיל האוויר המלכותי בקלדרוז, והחליטו להבעיר את המכלית וכתם הנפט סביבה כדי להגביל את היקף אסון הנפט.
ב-28 במרץ 1967, שלחה הזרוע האווירית של הצי מטוסים שהטילו ארבעים ושתיים פצצות במשקל 1,000 ק"ג כל אחת על המכלית.
לאחר מכן, שלח חיל האוויר המלכותי מטוסי הוקר האנטר להטיל פחי דלק תעופה כדי לגרום ללהבה של הנפט.
אך גאות גבוהה במיוחד כיבתה את האש.
ונדרשו הפצצות נוספות על ידי מטוסי הצי וחיל האוויר עם ג'לי נפט נוזלי כדי להצית את השמן.
ההפצצות נמשכו גם למחרת עד ש"טורי קניון" שקעה.
ניסיונות להשתמש בצינורות צפים מלאי קצף היו לא יעילים, בגלל הים הפתוח.