tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במדינות שעברו מדיקטטורה לדמוקרטיה, או ממצבי קונפליקט לפיוס, הצדק המעברי סיפק אפשרויות הוגנות לטיפול במקרים היסטוריים של הפרת זכויות אדם, פשעי מלחמה, מקרי פשע נגד האנושות ומקרי אלימות קשים.
במהלך ההיסטוריה היו מקרים רבים שבהם שלטון רודני הוחלף בשלטון דמוקרטי, ונוצר צורך לשקם את החברה ולפייס בין חלקי האוכלוסייה השונים.
לדוגמה, באתונה הופל המשטר הדמוקרטי לאחר הכישלון במלחמה הפלופונסית והיא נשלטה בידי "שלושים הטיראנים", אך לאחר זמן קצר נכבשה בידי תראסיבולוס, שהשיב את השלטון הדמוקרטי על כנו.
תראסיבולוס, בצעד של צדק מעברי, העניק מחילה לרוב הרודנים כדי למנוע מעשי נקם ושפך דם.
בתקופה המודרנית, מקורותיו של הצדק המעברי מצויים במשפטי נירנברג, לאחר מלחמת העולם השנייה, ובית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק.
חיילי גרמניה הנאצית ובעלות בריתה הועמדו למשפט בבתי דין אלה, והואשמו בפשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות ופשע נגד השלום.
במקביל אליהם החלו פעולות שיקום חברתיות, בהן דה-נאציפיקציה של גרמניה, יוזמה שכללה טיהור עמדות השפעה מאנשי המשטר הנאצי בפוליטיקה, בתרבות, בעיתונות, בכלכלה ובמערכת המשפט.
הליכים אלו נחשבים לראשיתו של הצדק המעברי.
הצדק המעברי בא לידי ביטוי במשפטיהם של רודנים צבאיים בשנות השבעים והשמונים, בהם המשפטים של ראשי המשטר הצבאי ביוון (1975) וראשי המשטר הצבאי בארגנטינה (1983).
בד בבד עם המשפטים החלו במדינות אלה תהליכים של קידום זכויות האדם.
בתקופה זו נכתבו ונחתמו אמנות בינלאומיות רבות העוסקות בתחומי זכויות האדם.
מנגנון מרכזי בצדק מעברי הוא ועדת אמת ופיוס, ועדת חקירה שמטרתה חשיפת עוולות העבר, והכרה בהן.
לצד הצעות לפתרון סכסוכים, פיצוי ושיקום הנפגעים משני הצדדים, והכרזה על הענקת מחילה או חנינה במקרים מתאימים.
ועדה כזו הוקמה לראשונה באוגנדה בשנת 1974 לבדיקת גורלם של אנשים שנעלמו תחת המשטר הצבאי ששרר במדינה מאז 1971. בבוליביה הוקמה ב-1982 ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת גורלם של אנשים שנעלמו.
ועדת האמת והפיוס בדרום אפריקה (1995) הפכה לסמל של צדק מעברי.
ביסוד הקמת הוועדה עמד הרצון לחקור, לתעד ולהוקיע את עוולות משטר הקודם ואת הטרור של ארגוני האופוזיציה שלחמו נגדו, לפצות ולשקם את נפגעי תקופת האפרטהייד משני הצדדים, לסייע בהעברה שקטה ומסודרת של השלטון מידי המיעוט הלבן לרוב השחור ללא טינה או נקמנות, ולהציב תמרור אזהרה מפני הישנות משטרים דומים.
בנוסף למנגנונים אלו נעשה שימוש במגוון כלים של צדק מעברי במדינות שזכו לעצמאות בשנות השמונים והתשעים, בעיקר באפריקה.
חוקרים במדע המדינה טבעו את המושג "צדק מעברי" בשנות התשעים.
משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם הגדיר ב-1997 מנגנונים, מטרות וזכויות של צדק מעברי.
ארבעת המנגנונים המרכזיים בצדק מעברי הם משפט, חקר האמת, שיקום ופיצוי הנפגעים, ורפורמות מנהליות.
מנגנונים אלה נועדו להבטיח ארבע מטרות: הכרה, אמון, שלטון החוק, ובסופו של דבר, פיוס.
ארבע הזכויות העיקריות לנפגעים הן: הזכות לאמת, הזכות לצדק, הזכות לפיצויים והזכות לאי-הישנות, כלומר - ערובות לכך שהאירועים לא יקרו שוב.
יישום יעיל של צדק מעברי מבוצע באמצעות שילוב של חמש אסטרטגיות עיקריות:
תחום ההנצחה נועד לשמר זיכרונות של אנשים או אירועים היסטוריים.
בהקשר של צדק מעברי הכוונה לאנדרטאות לכבודם של אנשים שנהרגו במהלך עימותים, מוזיאונים, ואירועי הנצחה דומים.
לדוגמה, בצפון אוגנדה קיימות אנדרטאות, מוזיאונים וימי זיכרון לקורבנות העימות עם צבא ההתנגדות של האל.
במדינות שבהן חלו שינויי משטר זוהו התהליכים הבאים של צדק מעברי:
הפסקת הפרות מתמשכות של זכויות האדם
זיהוי האחראים להפרות זכויות אדם
רפורמות בתפיסת הביטחון של הצבא והמשטרה
טיפוח הפיוס ברמה האישית והלאומית.
צדק מעברי נמצא במוקד המחקר האקדמי במוסדות לימוד ומחקר רבים, בהם המכון הבינלאומי לסיוע בבחירות ודמוקרטיה בסטוקהולם , והמרכז האפריקאי לחקר צדק מעברי (ATJRN).
בשנת 2001 נוסד בניו יורק המרכז הבינלאומי לצדק מעברי (ICTJ) , שמטרתו חשיפה ומניעה של הפרות זכויות אדם באמצעות מנגנוני צדק מעברי.
בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים קיים מסלול ללימודי תואר שני בזכויות האדם וצדק מעברי.
מחקר משנת 2006 בדק את מצב זכויות האדם ב-14 מדינות באמריקה הלטינית בהן הוחלו תהליכי צדק מעברי.
המחקר קבע "מדד ביטחון אישי" ובדק את המדד לפני ואחרי יישום התהליכים.
ב-11 מדינות המדד השתפר בעקבות התהליכים, ובמיוחד חל שיפור משמעותי במדינות שבהן הוקמו ועדות אמת ופיוס.
בדצמבר 2006 קבע הפרלמנט האירופי את תקנה 177.2 לפיה האיחוד האירופי יממן מנגנונים של צדק מעברי, כחלק מהמאמצים לקדם משטרים דמוקרטיים יציבים ברחבי העולם.
דו"ח של הבנק העולמי משנת 2011 זיהה זיקה בין צדק מעברי ופיתוח חברתי.
הדו"ח בחן כיצד מדינות יכולות להימנע מעימותים אלימים, ומצא שמנגנונים של צדק מעברי מהווים "סימני רצינות" מצד הממשל, ומעידים כי בכוונתו להימנע מפגיעה בזכויות האדם, ובאחריותו יישום ממשל דמוקרטי.
"צֶדֶק לְפָנָיו יְהַלֵּךְ" היא יצירת אמנות של האמן הישראלי משה גרשוני.
היא חלק מהסדרה "קרמיקה יהודית", אותה יצר גרשוני בשנים 1987 ו-1988.
היצירה "צדק לפניו יהלך" מורכבת מארבע צלחות עשויות חרסינה (רדי מייד), המסודרות בצורה של ריבוע בגובה של 65 ס"מ, וברוחב של 60 ס"מ.
על שתיים מן הצלחות צייר האמן בצבעים קרמיים את הטקסט "צֶדֶק לְפָנָיו יְהַלֵּךְ", שמקורו בספר תהילים, פרק פ"ה, פסוק י"ד.
גרשוני הרבה להשתמש בפסוק זה, המשמש בטקס הלוויה היהודית לליווי גופת המת, ביצירותיו בשנים אלו.
המילים "צדק לפניו" מצוירת בצבע כחול, המעטר גם את שולי הצלחת ואילו המילה "יהלך" מצוירת בצבע שחור.
מתחתיה מופיע דימוי של מגן דוד שחור וכן כתם צהוב.
גם סביב צלחת זו הוסיף האמן עיטור כחול לשולי הכלי.
סגנון הציור של האותיות מושפע מעיצוב טקסט על גבי אריח מבית מרחץ יהודי באוסף מוזיאון ישראל וממחברת של אבי האמן.
מעל שתי צלחות אלו מונחות שתי הצלחות הנוספות, עליהן צייר האמן צלב קרס בצבע שחור.
החיבור בין ה"צדק", המבטא את הגאולה האלוהית, לבין צלבי הקרס, מבטא ערעור של יסודות האמונה היהודית בתקוה שלאחר השואה, עמדה המופיעה ברבות מיצירותיו של גרשוני.
העבודה הוצגה בתערוכות הרטרוספקטיביות של גרשוני בתל אביב-יפו (2010) ובברלין (2014) ופורסמה בקטלוגים רבים.
צדק פּוֹאֵטִי או צדק שירי הוא טכניקה ספרותית המציינת גמול למעשים טובים ועונש לרשעים.
טכניקה זו מלווה לעיתים קרובות בתפנית אירונית בגורלה של הדמות.
לדוגמה, ענישתו של המן הרשע, אשר נתלה על העץ, אותו הוא עצמו הכין למרדכי היהודי.
מבקר הדרמה האנגלי, תומאס ריימר , טבע את הביטוי בשנת 1678. הוא רצה לתאר כיצד עבודה ספרותית צריכה לעורר התנהגות מוסרית נאותה בקהל, על ידי המחשת ניצחון הטוב על הרע.
ריימר טוען שביצירות אמנות צריך להשתמש בצדק שבו הטובים לעולם ינצחו והרעים לעולם יפסידו.
למרות שריימר המציא את הביטוי, הרעיון ותיק בהרבה.
הדרישה לצדק פואטי הופיעה באופן עקבי עוד ביצירות הקלאסיות של הורטיוס, פלוטרכוס וקווינטיליאנוס.
לפיכך, ריימר ניסח את מה שכבר השתקף ביצירות רבות.
פיליפ סידני טען ב-Defense of Poetry כי צדק פואטי הוא למעשה הסיבה שבגינה סיפורת צריכה להיות מותרת באומה מתורבתת.
הצדק הפואטי לא דורש רק להעניש על פשע ולתגמל מידות טובות, אלא גם שההתנהגות של הדמות תהיה תואמת לאפיון שלה.
אם למשל דמות נשלטת על ידי חמדנותה ברוב הרומן או הדרמה; היא איננה יכולה להיות נדיבה.
עלילה של מחזה, פואמה, או סיפורת חייבת לציית לכללי ההיגיון ולכללי המוסר.
ישנם גם חריגות: במהלך סוף המאה ה-17, מבקרים שהחזיקו בסטנדרטים נאו-קלאסיים ביקרו את ויליאם שייקספיר לטובת בן ג'ונסון בטענה שדמויותיו של שייקספיר משתנות במהלך המחזה.
לאחר שקומדיית הרסטורציה התייחסה בביטול לצדק הפואטי על ידי תגמול ליברטינים והענשת מוסרנים, הייתה תגובה חריפה לטובת הדרמה ולהתכתבות קפדנית יותר עם המוסר.
משמעות המונח בעברית בת זמננו
בעברית המדוברת נהוג להשתמש במונח "צדק פואטי" דווקא בהתייחס למאורעות במציאות שבהם קיימת התאמה מפתיעה בין מעשה של אדם לאירוע שאירע בחייו לאחר מכן.
צדק פואטי אינו יכול להיות מבוצע בידי אדם ואינו יכול להיות מובן מאליו, שכן במקרים כאלה חסר אלמנט ההפתעה והאירוניה.
בנוסף, מקובל להשתמש במונח בעיקר בהקשרים שאינם חיוביים, שבהם מעשה רע או מטופש זוכה בגמול שלילי.
צדק פלילי היא סדרת דרמה בריטית בהפקה ה-BBC ששודרה לראשונה בשנת 2008. את הסדרה כתב פיטר מופאט, וכל עונה בת חמישה פרקים עוקבת אחר מסעו של אדם דרך מערכות הצדק.
הסדרה שודרה בערוץ BBC One במשך חמישה לילות רצופים.
בעונה הראשונה משנת 2008 כיכב בן וישו בתפקיד בן קולטר, צעיר הנאשם ברצח אחרי ליל בילויים ושימוש בסמים.
קולטר אינו זוכר כלל את מעשה הרצח.
את הסדרה ביימו אוטו בטהרסט ולוק ווטסון.
ב-2009 שודרה העונה השנייה של הסדרה בכיכובה של מקסין פיק בדמותה של ג'ולייט מילר, עקרת בית אומללה שדקרה את בעלה במיטתם.
את העונה השנייה ביים יאן דמנג' ומארק ג'ובסט.
העונה הראשונה של הסדרה זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה לסדרת הדרמה הטובה ביותר והכותב הטוב ביותר, שלושה פרסי Royal Television Society ופרס אמי הבינלאומי.
על בסיס העונה הראשונה נוצרה המיני-סדרה של רשת HBO "ליל האירוע" בכיכובם של ג'ון טורטורו וריז אחמד.
העונה הראשונה כוללת חמישה פרקים ששודרו בערוץ BBC One ברצף מ-30 ביוני עד 4 ביולי 2008. בסדרה מככב בן וישו בתפקיד בן קולטר, צעיר שיוצא לבלות לילה אחד בו הוא צורך סמים ואלכוהול, ולמחרת הוא מואשם ברצח שאותו הוא אינו זוכר כלל.
לצדו של וישו מככבים בסדרה פיט פוסלתווייט, קון או'ניל, לינדזי דאנקן, דייוויד וסטהד, רות נגה וביל פטרסון.
בן קולטר לוקח את המונית השחורה של אביו ויוצא לבלות.
ברמזור נכנסת למונית אישה צעירה.
על אף שהוא אומר לה שהוא אינו לוקח נוסעים, היא מתעקשת לנסעו לחוף הים.
שם היא מציעה לבן לקחת אקסטזי.
השניים הולכים לבית שלה, ואחרי שהם שוכבים יחד, בן מתעורר כשהוא בקומה התחתונה ליד השולחן, ורואה לצדו סכין.
הוא עולה למעלה ומוצא שהבחורה מתה, כשבחזה שלה סימני דקירה.
שוטרים עוצרים את בן אחרי שהוא מתנגש עם המונית שלו.
בהמשך הם מגלים שהוא מתאים לתיאור שמסר אחד השכנים, שראה את בן נכנס לבית כדי לנקות את ה-DNA שלו מתוך הבית.
הם גם מוצאים סכין בכיסו של בן.
הוא נעצר בחשד לרצח, ואחר כך הוא מואשם ברצח בלי אפשרות לשחרור בערבות.
בן מבלה את היום הראשון שלו בבית הסוהר.
הוא מבקש הגנה אחרי שהוכה על ידי מילרוי.
בתמורה להגנה בן נדרש להבריח פריטים אל תוך הכלא.
הוא מעסיק שוב את עורך הדין הקודם שלו.
בפרק זה מופיעה לראשונה ויניטה רישי בתפקיד פרנסס קאפור.
הוא חולק את תאו עם הוץ', שנמצא בכלא במעמד של "מאזין".
התמיכה והייעוץ שלו לבן מסוכלים בגלל המגבלות והקשרים שלו עצמו.
בסופו של דבר הוא מקריב קורבן כדי לאפשר את שחרורו של בן, ולקבל מחילה לעצמו.
הבריסטר של בן משכנעת אותו לטעון להגנה עצמית, למרות חששותיו.
הוא עולה על דוכן העדים לפני חזרתו לכלא ומעורבותו בקטטה.
הפרקליטה הזוטרה, פרנסס קאפור, היא היחידה המאמינה בחפותו של בן ומנסה להביא לשחרורו.
עורך הדין של בן משכנע אותו לעתור בטענה של יחסים בלתי הולמים עם הפרקליטה, ולהביא בכך להרס הקריירה של פרנסס.
בן משתחרר כאשר מתגלות ראיות של צילומי טלוויזיה במעגל סגור, בהם נראה אדם שביצע רצח אחר באותו לילה באותו אזור, והוא רודף אחר הצעירה שבן מואשם ברציחתה.
בן רוצה לבטל את האשמותיו נגד פרנסס, אבל עורך דינו מסביר לו שכבר מאוחר מדי, והוא צריך להמשיך לחיות את חייו.
את הסדרה כתב פיטר מופאט והפיק פייר וילקי.
אוטו בטהרסט ביים את שלושת הפרקים הראשונים, ולוק ווטסון ביים את שני פרקי הסיום.
עונה שנייה של הדרמה הוזמנה על ידי ה-BBC והיא שודרה בין ה-5 ל-9 באוקטובר 2009. בסדרה בת החמישה פרקים מככבת מקסין פיק בתפקיד ג'ולייט מילר.
הסדרה עוקבת אחרי ג'ולייט המשתדלת לקיים חיים נורמליים, אחרי שדקרה את בעלה המתעלל, ועל דרכה במערכת המשפט הפלילי.
מת'יו מקפדיין מגלם את ג'ו, בריסטר בשיא כוחו המקצועי.
הוא נשוי לג'ולייט, אישה שברירית ומבודדת בביתה.
לבני הזוג יש בת אחת, בת 13 בשם אלה, בגילומה של אליס סייקס.
עוד בסדרה מופיעים סופי אוקונדו, דניס לוסון, סטיבן מקינטוש, אדי מארסן, זואי טלפורד וקייט הרדי.
ג'ולייט מתכוננת לקראת חזרתו של בעלה ג'ו מעבודתו.
הוא מגיע עם פרחים ומברך את אשתו ובתו שנראות מתוחות.
מתגלים רמזים מטרידים לגבי מה שקורה, ובאותו לילה ג'ולייט דוקרת בסכין את ג'ו.
היא מזמינה את שירותי החירום אבל עוזבת מיד את הבית, והבת מוצאת את אביה במצב קשה, ושולפת ממנו את הסכין, לפני שנאמר לה לא לעשות זאת.
השוטרים והפרמדיקים לוקים את ג'ו לבית החולים ואת אלה לתחנת המשטרה.
ג'ולייט מגיעה לבסוף לבית החולים שם ג'ו נמצא בטיפול נמרץ, והיא נעצרת על ידי המשטרה.
במעצר היא מתנהגת באופן חריג, מה שגורם לעורכת הדין שלה לתהות על מצבה הנפשי.
אבל בחקירה שנייה, בלי נוכחותה של עורכת הדין, היא מודה שדקרה את ג'ו.
בקשת עורכי הדין לשחררה בערבות נדחית בגלל החשש שהיא תנסה ליצור קשר עם אלה או עם ג'ו.
אלה נלקחת למעון חירום אבל אחר זמן מה היא מבקשת לעזוב, ועוברת לגור עם משפחתה של חברתה הטובה.
מדי לילה היא סובלת מסיוטים על איך שמצאה את אביה.
היא מבקרת את ג'ולייט בכלא, אך הביקור מחמיר את המצב, מכיוון שאין חרטה בדבריה של ג'ולייט.
עורכת הדין מנסה לדובב את ג'ולייט בקשר לחיי הנישואים שלה ושל ג'ו, אבל לא מצליחה בכך.
הם בודקים אם היא נאנסה, אבל מתברר שלא ומתגלה שהיא בהיריון.
רק אחרי שג'ולייט יולדת את בתה השנייה, מתוך חשש שהתינוקת תילקח ממנה היא מתחילה להיפתח.
בינתיים מצבו של ג'ו מתדרדר והוא מת בבית החולים.
ג'ולייט מואשמת ברצח, אבל טוענת לחפותה בגלל התגרות.
המושבעים פוסקים שהיא אינה אשמה ברצח אחרי שהתגלה ההתעללות אותה עברה מידיו של ג'ו, אבל היא מואשמת בהריגה.
פיטר מופאט כתב את הסדרה, וסטיב לייטפוט הפיק.
יאן דמאנג' ביים את שלושת הפרקים הראשונים, ומארק ג'ובסט ביים את שני פרקי הסיום.
זכייה בפרס המיני-סדרה הטובה ביותר
זכייה בפרס הכותב הטוב ביותר – פיטר מופאט
מועמדות לפרס השחקן הטוב ביותר – בן וישו
מועמדות לפרס הבמאי הטוב ביותר – אוטו בטהרסט
מועמדות לפרס העריכה הטובה ביותר – שרה ברוארטון
זכייה בפרס השחקן הטוב ביותר – בן וישו
זכייה בפרס המוזיקה המקורית הטוב ביותר – ג'ון לון
זכייה בפרס העריכה הטובה ביותר (דרמה – שרה ברוארטון
מועמדות לפרס מיני-סדרה הטובה ביותר
מועמדות לפרס התסריטאי הטוב ביותר – פיטר מופאט
מועמדות לפרס הסאונד הטוב ביותר (דרמה) – בילי קווין
זכייה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר –מת'יו מקפדיין
העונה הראשונה של "צדק פלילי" זמינה ב-DVD.
העונה השנייה יצאה על גבי DVD ב-28 בדצמבר 2009. שתי העונות מופצות על ידי אקרון מדיה UK.
ב-10 ביולי 2016 עלתה לשידור מיני-סדרה בת עשרה פרקים בהפקת HBO.
בסדרה "ליל האירוע" מגלם ג'ון טורטורו עורך דין ניו יורקי בשם ג'ון סטון, ואת החשוד ברצח הפקיסטני-אמריקאי מגלם השחקן ריז אחמד.
צדק חלוקתי בישראל הוא דיון הבוחן האם חלוקת העושר של המדינה נעשים באופן צודק, הצדק לעניין זה הוא עיקרון השוויון המופיע במגילת העצמאות והוא הבסיס לשלטון בישראל ובמדינות רבות בעולם.
הטענה לאי צדק חלוקתי בישראל מתייחסת למגוון משאבים שאותם המדינה חילקה מיום הקמתה ועד היום, כגון קרקעות, סיוע כספי ורווחים ממשאבים טבעיים כגון גז.
הטענה הושמעה פעמים רבות בהקשר לחלוקת קרקעות המדינה לקיבוצים ורשויות מקומיות, בבסיס הטענה אי הצדק שבין בעלי הנחלות בקיבוצים לאלו העירוניים וכן לעובדה שחלק הארי של קרקעות המדינה הופנה לאוכלוסייה האשכנזית ואילו המזרחיים קופחו בחלוקה זו.
בית המשפט העליון הצדיק טענה זו בבג"ץ הקרקעות והורה למדינה לפעול לתיקון העוול ולהימנע מלהעמיקו.
בעשור האחרון טענה זו מושמעת בהקשר להסדרים עם חברות האנרגיה על הוצאת הגז הטבעי שנמצא בישראל בכמויות גדולות וכן אודות המאבק לאפשר גישה לכלל אזרחי המדינה למקטע של נחל האסי העובר בשטח קיבוץ ניר דוד.
סוגיות מרכזיות שהועלו בהם טענות ל'אי צדק חלוקתי'
טענה לאי שוויון בחלוקת קרקעות המדינה בשנים הראשונים להקמתה ואפליה לטובה של הקיבוצים, בבסיס הטענה ישנה התייחסות גם להפליה בין מזרחיים לאשכנזים, בית המשפט העליון הצדיק טענה זו בפסק דין המכונה "בג"ץ הקרקעות".
העמקת אי הצדק האמור על ידי הענקת התר לשינוי השימוש בשטחים שניתנו לקיבוצים לצורך חקלאי - למטרות כלכליות.
אי צדק בחלוקת שטחי מסחר ושטחים אחרים המניבים רווחים כלכליים בין הרשיות המקומיות בישראל.
המדינה הכירה בטענה זו והיא הייתה המניע העיקרי להחלטות על איחוד רשויות מקומיות שבוצעו במהלך העשורים האחרונים ועתידות להתבצע בשנים הקרובות.
טענה על רווח נמוך למדינה ולכלכלה בישראל ממאגרי הגז הטבעי שנמצאו סמוך לחופי הים בישראל החל משנת 1999 ומנגד רווחים גדולים מאוד לחברות הגדולות ולאנשי העסקים.
המאבק לאפשר גישה חופשית לנחל האסי.
במשך השנים מספר עתירות לבית המשפט עסקו בטענה לאי צדק חלוקתי, בחלקם קיבל בית המשפט את טענת העותרים והורה למדינה לפעול לתיקונו ולמנוע את המשך העמקתו.
פסיקות בית המשפט בעתירות אלו שינו את צורת הפעולה של מספר גופים בישראל והעלו את המודעות לנושא זה.
לטענת העותרים בנייה על גבי קרקעות יכולה להכניס הון רב לקופת הקיבוצים והמושבים, וזאת ללא תמורה מתאימה למדינה ואזרחיה אשר להם הזכויות על הקרקע.
בנוסף טענו העותרים שהדבר יגרום להעמקת הפערים בחברה הקיימים גם כך בגלל חוסר השוויון שבחלוקת קרקעות המדינה בין הקיבוצים הרשויות המקומיות ואזרחי המדינה.
בפסק הדין קבע בית משפט העליון כי יש צדק בטענת העותרים לאי צדק בחלוקת קרקעות המדינה ואין להעמיקו יותר בהרשאה לשינוי יעוד של קרקע חקלאית בלא תמורה מתאימה למדינה, ומכח זה קבע כי כל החלטת המינהל בעניין זה בטלה, וכי יש לגבש החלטות חדשות שיסדירו את העניין.
ועד לקבלת החלטות אלו אין לשנות ייעוד קרקע לפי ההחלטות הנ"ל עד לקבלת החלטות חדשות בעניין.
פסק דין זה יצר הד רחב לדיון בטענת אי צדק חברתי בחלוקת קרקעות המדינה והשפיע על ביצוע מספר שינויים ופעולות בהקשר לשימוש בקרעות המדינה.
במסגרת חוק התקציב לשנים 2023–2024 העביר שר האוצר בצלאל סמוטריץ' את תוכנית קרן הארנונה, המנסה להוביל שינוי בתחום הצדק החלוקתי.
הרעיון העומד בבסיס התכנית, הוא שמכיוון שהארנונה העסקית גדולה יותר מהארנונה למגורים, ורבים מתושבי הפריפריה מועסקים בערים הגדולות ובגוש דן, אחוז מסוים מהכנסות הרשויות עתירות הארנונה העסקית יועבר לרשויות בפריפריה, כתגמול על בנייה למטרות מגורים.
כך יתוגמלו הרשויות החלשות על חלקן בעסקים הנמצאים ברשויות החזקות, ויהיה תמריץ לכל הרשויות להפנות משאבים לבנייה למטרות דיור, ובכך יוזלו גם מחירי הדיור.
הוועדה לצדק חלוקתי - בכנסת העשרים
בכנסת העשרים הוקמה ועדה על מנת לפעול לצמצום פערים בחברה הישראלית ולגרום לפיתוח הפריפריה החברתית.
החל משנת 2015 מתקיים מאבק לגישה חופשית לכל מקטע נחל עמל, העובר בקיבוץ ניר דוד (תל-עמל) ונקרא "נחל האסי", ובקיצור "האסי".
את המאבק, שהגיע לשיאו ב-2020 ונמצא בעיצומו, מובילים בעיקר צעירים מבית שאן וסביבתה, והוא מתנהל גם ברשתות החברתיות, ובמיוחד בקבוצת פייסבוק בשם "משחררים את האסי".
בבסיס הטענה לאפשר את גישה חופשית לכלל האזרחים לנחל עומדת הדרישה לקיום צדק חלוקתי.
מספר פעמים בוצעה במדינת ישראל תהליך של איחוד רשויות מקומיות, הגדולה ביותר נעשתה בשנת 2003 עם איחודם של כעשרים רשיות מקומיות, אחת מן הסיבות המרכזיות לביצוע פעולות איחוד אלו היה הצורך לפעול למזער את אי הצדק החלוקתי הקיים בין רשויות מקומיות שונות בחלוקת קרקעות ונכסים עתירי רווח באופן לא שוויוני.
צדק ורחמים הוא סרט קולנוע אמריקאי דרמטי, שביים דסטין דניאל קרטון ויצא לאקרנים בשנת 2019.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הבינלאומי לסרטים של טורונטו ויצא לאקרנים בדצמבר 2019. הוא גרף הכנסות של 50.4 מיליון דולר.
ג'יימי פוקס שגילם את הנידון למוות וולטר מקמילן היה מועמד לפרס הופעת יוצאת דופן של שחקן בתפקיד משנה בפרס גילדת שחקני המסך ה-26.
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי על בסיס ספרו של עורך הדין בריאן סטיבנסון שכתב את הספר Mercy: A Story of Justice and Redemption.
בריאן סטיבנסון, הוא עורך דין אפרו-אמריקאי מדלאוור, בוגר אוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1989 הוא עובר לאלבמה במטרה לעזור לעניים אשר אין ביכולתם להגן על עצמם משפטית.
וולטר מקמילן (המכונה ג'וני די) הורשע ברצח נערה לבנה בשנת 1986. הוא נמצא במאסר באגף הנידונים למוות במדינת אלבמה.
סטיבנסון שמגיע למדינה זו מקבל מידע על כך שהרשעתו של מקמילן הייתה מבוססת על עדות שקרית של אדם אפרו אמריקאי שהעיד שראה אותו בסביבת הרצח, ועל עדותו השקרית של אסיר בשם ראלף מאיירס, שהעיד במשטרה שראה את הרצח.
סטיבנסון מקים עם שותפתו אווה אנסלי ארגון לסיוע משפטי לנידונים למוות.
הוא מנסה להשיג משפט חוזר עבור מקמילן.
בנוסף מנסה סטיבנסון לדחות הוצאה להורג של אסיר בשם הרברט ריצ'רדסון, הלום קרב ממלחמת וייטנאם, שהטמין פצצה והרג באמצעותה.
הרברט כלוא באגף של מקמילן.
הבקשה לדחיית ההוצאה להורג אינה מתקבלת, והרברט מוצא להורג בנוכחותו של סטיבנסון, אשר מושפע קשות מן האירוע.
סטיבנסון מנסה לגייס אדם בשם דארנל, שטוען שיכול לספק מידע לטובת מקמילן.
לאחר שהמשטרה מתנכלת לדארנל, הוא מסרב לסייע לבריאן.
בנוסף סטיבנסון מבקש להסתייע באסיר ראלף מאיירס.
בדיון בבית המשפט בבקשה למשפט חוזר מודה מאיירס כי שיקר בחקירתו במשטרה, ובכך תרם להרשעת מקמילן.
על אף זאת השופט אינו משתכנע ומסרב לקבל את עדותו הנוכחית, ומסרב לאשר משפט חוזר.
סטיבנסון פונה לתוכנית התחקירים "60 דקות" ומביא עדויות לטובתו של מקמילן במטרה להביא ללחץ ציבורי שיביא לשחרור מקמילן.
הוא פונה לערכאה גבוהה יותר, בית המשפט העליון של מדינת אלבמה.
בית המשפט מחליט להפוך את ההחלטה ומאשר למקמילן משפט חוזר.
בית המשפט מחליט לאחר מכן לבטל את ההרשעה ומקמילן משוחרר.
בכתוביות בסיום הסרט נכתב שסטיבנסון ממשיך להילחם למען אסירים מורשעים.
עד למותו בשנת 2013 מקמילן נותר בחברות עם סטיבנסון.
חקירה שנפתחה על רצח הנערה שנרצחה מוכיחה את חפותו של מקמילין, ולפי החקירה ככל הנראה גבר לבן היה זה שאחראי לרצח.
ג'ורדן – עורך הדין בריאן סטיבנסון
ג'יימי פוקס – וולטר מקמילן
ברי לארסון – אווה אנסלי, שותפתו של בריאן
טים בלייק נלסון – האסיר ראלף מאיירס
רייף ספול – התובע צ'פמן
צדק מרחבי הוא מושג מתחום הסוציולוגיה האורבנית, העוסק ביחסי הגומלין שבין החברה והמרחב הפיזי.
מקובל לחלק את התכנון המרחבי לשתי גישות: גישה תכנונית שמקבלת את הסדר החברתי הקיים ומשקפת אותו באמצעות המרחב הפיזי, וגישה תכנונית ששואפת לייצר מרחב פיזי שיאפשר סדר חברתי חדש.
המושג צדק מרחבי מתייחס בעיקר לגישה השנייה.
הוא פותח בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 על ידי חוקרים בעלי השקפת עולם מרקסיטית-סוציאליסטית ועוסק רבות בניתוח האופן בו המרחב משקף ומייצר את האי־צדק החברתי הקיים.
עם זאת, לאורך השנים נעשו ניסיונות של חוקרים לבסס עקרונות שיכוננו מרחב עירוני צודק.
אולם, ניסיונות אלה נתקלו לפעמים בביקורת, בטענה כי כל עוד העיר מושתתת על כוחות קפיטליסטיים, לא יוכל להתקיים מרחב עירוני צודק.
לאורך השנים רעיון "הזכות לעיר" זכה לפרשנויות שונות.
ניתן לתמצת אותן כמכלול של זכויות הנוגעות למרחב הציבורי, לרבות הזכות שלא להיות מודר מהמרחב הציבורי היום-יומי בעיר, הזכות לנגישות לכל החלטה בנוגע למרחב הציבורי, והזכות למרחב עירוני שעונה על צורכי התושבים.
את הרעיון של "הזכות לעיר" טבע הוגה הדעות והסוציולוג הצרפתי אנרי לפבר בשנת 1968, בספרו שיצא על רקע מהומות הסטודנטים בפריז.
לפי גישתו של לפבר, העיר היא תוצר של העבודה והפעולות היומיומיות של האנשים החיים בה, ועל כן יש להם גם זכויות בה.
לטענתו, הזכות לעיר היא זכותם של התושבים לחיות בעיר, לייצר חיים אורבניים בתנאים חדשים, ולהיות לא מנוכרים לחיים האורבניים.
הגאוגרף האורבני דייוויד הארווי הרחיב את רעיון "הזכות לעיר" בספרו משנת 1973 "Social Justice and the City", באמרו כי הזכות לעיר היא הרבה יותר מאשר זכות לנגישות למשאבים עירוניים, אלא היא בעיקר הזכות הקולקטיבית לשנות את החברה על ידי שינוי העיר.
במאמרים מאוחרים יותר הוא הדגיש כי "לדרוש את הזכות לעיר משמעו לדרוש כוח שמעצב ומשפיע על תהליכי העיור, ועל הדרך בה הערים שלנו נבנות ומתחדשות".
הגאוגרף אדווארד סויה פיתח את מושג הצדק המרחבי כהמשך של רעיון "הזכות לעיר" בספרו מ-2010 "Seeking Spatial Justice".
סויה מתאר זאת כ"דגש מכוון וממוקד על ההיבטים המרחביים או הגאוגרפיים של צדק ושל אי־צדק.
כנקודת מוצא, מדובר בחלוקה הוגנת של המרחב של משאבים בעלי ערך חברתי ושל ההזדמנות להשתמש בהם".
לפי סויה, לצדק יש תמיד מימד מרחבי, ובגאוגרפיה יש תמיד ביטוי לצדק או לאי־צדק.
לדידו, (אי) צדק מרחבי הוא גם תהליך וגם תוצאה: קל יחסית לזהות מקום שבו מתרחש אי־צדק מרחבי, אבל קשה יותר לזהות את התהליך שמוביל לכך.
בין הכוחות השכיחים הגורמים לאפליה מרחבית מונה סויה: מעמד, גזע, מגדר וסדר פוליטי.
עם זאת, הוא מדגיש כי שוויון סוציו-מרחבי מוחלט לעולם לא יושג, כיון שבכל גאוגרפיה קיים מרכיב של אי־צדק, ולכן חשובה במיוחד בחירת המקומות בהם יש להתערב על מנת לתקן את אי השוויון.
באותה שנה בה יצא ספרו של סויה, פרסמה סוזן פיינשטיין ספר בשם "The Just City" בו היא מפרטת את התיאוריה שלה על העיר הצודקת, ולמעשה מאגדת את שלושת עקרונות הליבה של צדק מרחבי:
הוגנות: חלוקת משאבים במרחב על פי צרכים וזכויות של שכונות ויישובים.
דמוקרטיה: שיתופיות בתהליכי קבלת ההחלטות.
מגוון: הכרה בקבוצות מיעוט ומתן ביטוי להכרה זו בתכנון העירוני.
התיאוריה של פיינשטיין עוררה התנגדות בקרב חלק מהחוקרים, אשר טענו כי התכנון עצמו הוא כלי המשמר את הסטטוס קוו החברתי-כלכלי וכי אין בכוחו לבטלו.
המושג צדק מרחבי ניתן לחלוקה לשלושה סוגים:
צדק מרחבי-חלוקתי: חלוקה הוגנת של המשאבים במרחב, כגון הקצאת קרקעות, מגורים ושירותים באופן שוויוני.
צדק מרחבי-ייצוגי: הכרה בקבוצות מיעוט ומתן ביטוי להכרה זו בתכנון המרחב.
צדק מרחבי-הליכי: תהליך הוגן של קבלת החלטות בתהליכי תכנון המרחב.
לאורך ההיסטוריה הוגים שונים פיתחו מודלים ותיאוריות בנוגע לאופן ההקצאה של משאבים במרחב או של המרחב עצמו, תוך הישענות על עקרונות של צדק חלוקתי, הוגנות ושוויון.
במסגרת הספר החמישי בדיאלוג החוקים, פורט אפלטון את משנתו לגבי המאפיינים הפיזיים של העיר האפשרית (בניגוד לעיר אידיאלית המתוארת בדיאלוג 'המדינה'), ואת האופן שבו ניתן יהיה להבטיח חלוקה שווה של האדמות הפוריות בעיר.
לדידו, אוכלוסיית העיר צריכה לכלול 5,040 משקי בית, והעיר עצמה צריכה להיות מחולקת ל-5,040 חלקות המחולקות כל אחת לשתיים, כך שכל משק בית יקבל חלקה במרכז העיר ובשולי העיר, כאשר החלקות הפוריות יותר תהיינה גם קטנות יותר בגודלן מהחלקות הפוריות פחות, על מנת להבטיח את השוויון ככל הניתן.
כך, המבנה המרחבי של העיר אמור לשרת את ערך השוויון.
העיר האוטופית של תומאס מור
בספרו, שנכתב במאה ה-16 במטרה לשפר את החברה האירופית והאנגלית בפרט, מתאר הוגה הדעות תומאס מור חברה אוטופית צודקת, שבה הפשע והעוני שנובעים מקניין פרטי ומהבדלי מעמדות נעלמים.
הסדר החברתי האידיאלי הזה מתקיים במקום (או "שומקום") אידיאלי, אי בשם "אוטופיה".
מור סוקר את הרציונל החברתי של האי, אך גם את המרחב הפיזי שלו: בתוך האי 44 ערים מפוארות וזהות זו לזו, שכל אחת מהן מחולקת לארבעה רבעים שווים, המחולקים לבלוקים ולרחובות, ובמרכזם שוק.
הבתים בכל עיר בנויים באופן אחיד, והתושבים מתחלפים בהם מדי עשר שנים.
חלק מהעקרונות המפורטים ב"אוטופיה", דוגמת הרכוש המשותף וביטול הכסף, היוו בסיס לזרם הסוציאליזם האוטופי, שקרל מרקס הוא ממייסדיו.
צדק טריטוריאלי: מודל של חלוקת משאבים צודקת
בספרו מ-1973, הציע דייוויד הארווי שלושה קריטריונים לחלוקת משאבים צודקת בעיר, בסדר חשיבות הולך ויורד: צורך והזדקקות; תרומת החלוקה לכלל; ופיצוי על קשיים ועוולות העבר.
על בסיס גישה זו פותחו מודלים כמותיים של חלוקת משאבים צודקת, ביניהם המודל של ג'ורג' בוין (George Boyne) ומרטין פאוול (Martin Powell) בספרם "Territorial Justice".
מדובר בשיטה לחישוב ההוגנות בחלוקת משאבים ציבוריים במרחב העירוני, כמו מוסדות חינוך ובריאות, בעזרתה הם הראו שניתן למדוד צדק מרחבי על ידי זיהוי צורכי האוכלוסייה באזור מסוים והשוואתם אל המענה שהם מקבלים במדיניות הציבורית וחלוקת המשאבים.
ככל שיש התאמה גבוהה יותר בין הצרכים וסיפוקם, כך המרחב העירוני צודק יותר.
צדק מרחבי-ייצוגי מתייחס לייצוג ולהכרה במגוון קבוצות אוכלוסייה במרחב העירוני.
בשנות ה-80 וה-90, עם התעוררות המאבק של מיעוטים על זכויותיהם ברחבי העולם, עלה היבט עירוני של עוול תכנוני, שבא לידי ביטוי ביחס לקבוצות מסוימות על-פי זהותן הקולקטיבית ועל-פי הקרבה או הריחוק שלהן ממוקדי כוח פוליטיים וכלכליים.
פעולת הצדק החברתי הנובעת מכך קשורה להכרה וטיפוח זהויות מיעוטים וקבוצות מוחלשות וקידומן לקראת שוויון חברתי, מרחבי ועירוני.
הפילוסופית איריס מריון יונג, אחת החוקרות הבולטות בתחום, מציעה אידיאל עירוני שבו המדיניות העירונית תתייחס לריבוי הזהויות של אזרחי העיר, ותאפשר "לחיות ביחד כזרים".
זהו מצב שבו קהילות שונות אינן מודרות אלא חיות בחפיפה ובאינטראקציה מבלי לעבור הומוגניזציה.
בהתאם לכך, התעלמות המתכנן העירוני מידע מקומי וממגוון זהויות, עלולה לייצר מצבים של אפליה תכנונית, בשני אופנים.
הראשון מתקיים כאשר המתכנן מתייחס באופן בלתי שוויוני לקבוצות אוכלוסייה שונות במצבים דומים, למשל בהקצאה שונה של תשתיות ושירותים.
השני מתקיים כאשר הידע המקומי של קהילות שונות אינו נכלל בתהליכי התכנון ועל כן הן זוכות להתייחסות דומה לזו שמקבלת הקבוצה ההגמונית במצבים שונים (רב תרבותיים).
אפליה זו באה לידי ביטוי בתכנון אחיד ומודרניסטי, המבוסס על ידע מקצועי בלבד ומבטא עיוות של ידע מקומי, עבור קבוצות המתאפיינות באורח חיים מרחבי שונה.
אחד הנושאים הנחקרים בתחום זה הוא אפליית נשים במרחב הציבורי.
על פי גישת "תכנון רגיש מגדר", על המתכננים לבחון ולהעריך את האופן שבו תוכניות יקדמו שוויון מגדרי, לוודא את מעורבותן של נשים בתהליך ולקחת בחשבון את צרכיהן הספציפיים של נשים וגברים במגוון רחב של תחומי חיים: ביטחון, תעסוקה, השכלה, תחבורה וניידות ועוד.
צדק הליכי פירושו קבלת החלטות שוויונית והוגנת בחלוקת הטובין החברתי, בהנחה שהליכים הוגנים יביאו לתוצאה הוגנת בהקשר המרחבי, מדובר בתהליך הוגן של קבלת החלטות בתהליכי תכנון המרחב.
הגישה הדוגלת בצדק מרחבי המושתת על הגינותו של תהליך התכנון, התפתחה במקביל לדרישה לצדק ייצוגי.
חוקרים כגון ג'ון פורסטר ופאטסי הילי פרסמו ספרים המעגנים את כינון העיר הצודקת באופיו הפתוח וההוגן של תהליך התכנון וביצירת 'תשתית תקשורתית' בין השחקנים השונים.
שיתוף הציבור בתהליכי התכנון, נחשב כאחת הדרכים המרכזיות להשגת צדק מרחבי-הליכי.
שיתוף ציבור הוא תהליך מתמשך, המאפשר לאנשים להביע את העמדות והרצונות שלהם לגבי כל הסוגיות אשר עולות לאורך תהליך התכנון ולהשפיע על ההחלטות המתקבלות ועל תוצרי התוכנית.
תהליך משמעותי של שיתוף הציבור אמור לזהות את הצרכים וההעדפות של הקבוצות השונות באוכלוסייה ולדאוג לכך שכל הקבוצות, ובמיוחד הקבוצות החלשות והמודרות יותר, יוכלו להביע את דעתם ולקחת חלק בקבלת ההחלטות.
היבט הצדק בתכנון מרחבי חשוב במיוחד במדינות בעלות המאפיינים הבאים: מערכת שלטון ריכוזית, אזורים מיושבים בצפיפות רבה, מגוון תרבותי רב, וחלוקה לא שוויונית של רווחה.
מכיוון שכל הגורמים הללו קיימים בישראל, התייחסות למערכת התכנון המרחבי היא הכרחית ליצירת צדק חברתי בישראל.
אחד האירועים שהעלו את הצדק המרחבי לסדר היום הציבורי בישראל הוא המחאה החברתית של 2011. המחאה, שהחלה בשל מצוקת הדיור והתפתחה לתנועה חברתית-כלכלית רחבה, נשאה את הכותרת "צדק חברתי" ביחס לנושאים מגוונים רבים.
בעקבות אירועי המחאות, הציעו פרופ' אורן יפתחאל ואחרים, את הרעיון של צדק מרחבי כמדיניות ברורה ורחבה, כדרך לבנייה של חברה צודקת ולטובת תיקון עוולות חברתיים שנובעים מאי־צדק מרחבי.
אחד הנושאים שעולה אחת לכמה זמן לסדר היום בישראל הוא הדרת נשים מהמרחב הציבורי.
הנושא של הפרדה בין נשים וגברים בחברה החרדית אינו חדש, אך לעיתים היא חוצה את גבולות המגזר אל החברה הכללית, או מתרחשת במקומות ציבוריים כגון אוטובוסים, מרפאות, סניפי דואר, חנויות, קלפיות, רחובות, ועוד.
התופעה החלה בסוף שנות ה-90 כאשר פלגים קיצוניים בחברה החרדית דרשו קווי אוטובוס נפרדים - בהם גברים יושבים מקדימה ונשים מאחורה - ובהמשך התפשטה לתחומים נוספים.
דוגמאות נוספות להדרת נשים מהמרחב הציבורי הן רחובות אליהם נאסרת כניסה של נשים או שנכפית בהם הפרדה; שלטים המורים על לבוש צנוע בכניסה לשכונות חרדיות; השחתת מודעות ופרסומות בהן מוצגות דמויות נשים; הופעות המתקיימות בהפרדה או לגברים בלבד; במות עליהן מופיעים רק גברים, לעיתים תוך דרישה מפורשת להדיר נשים; ועוד.
ישנן גם מספר פסיקות של בית משפט אשר קבעו כי הדרת נשים מהמרחב הציבורי אינה חוקית, ביניהן בג"ץ נעמי רגן (בו נאסרה הפרדה כפויה באוטובוסים), בג"ץ מאה שערים (בו נאסרה הפרדה כפויה ברחובות העיר), ועוד.
סביב סוגיית ההפרדה מתנהל דיון ציבורי ער גם בתוך החברה החרדית ובקרב פעילות פמיניסטיות חרדיות, אשר טוענות בחלקן כי השינוי צריך לבוא מתוך החברה החרדית עצמה, ופועלות על מנת לקדם אירועים בהפרדה ובשוויון, זאת אל מול גישה לפיה הפרדה אינה יכול להיות בשוויון.
מאז קום המדינה, היחסים בין הבדואים שבנגב לבין הממסד הישראלי מורכבים, מורכבות שבבסיסה הבדלי גישות ותפיסות עולם בנושאי בעלות על קרקע ותכנון.
תוכניות המתאר של אזור הנגב משנות ה-60 התעלמו מהיישובים הבדואים הקיימים ויצרו את מה שמכונה "הכפרים הלא מוכרים", כלומר הפיכתם ללא חוקיים ומניעת תשתיות בסיסיות כמו מים זורמים וחשמל.
במהלך השנים, המדינה הציעה לבדואים פתרונות תכנוניים מודרניים, שהתבטאו בריכוז האוכלוסייה במספר מצומצם של יישובים עירוניים רבי אוכלוסין, ושאינם תואמים את הצרכים והתרבות של האוכלוסייה הבדואית.
כתוצאה מכך, כמחצית מאוכלוסיית הבדואים בנגב בחרה להישאר בכפרים הלא מוכרים, על אף המחסור בתשתיות בסיסיות.
אורן יפתחאל ורני מנדלבאום הכינו תסקיר השפעה חברתית לתוכנית המתאר העירונית בבאר שבע, שיישם את תפיסת 'העיר הצודקת' של סוזן פיינשטיין וחקר לעומק את מצב הצדק המרחבי בתכנון העיר.
מראיונות עם נציגי הקהילה הבדואית עולה, כי הם חשים בהיעדר מרחב ציבורי ערבי בעיר הנמצאת במרחב היסטורי ערבי מזה מאות שנים.
באר שבע תמיד הייתה המרכז של שבטי הבדואים החיים סביבה, והיות והיא מוגדרת כעיר מטרופולינית, היא הייתה אמורה לטפח גם את הקהילה הערבית.
הקהילה הבדואית חשה באפליה בשירותים שמספקת העירייה, כגון חינוך, מקומות תפילה, בתי עלמין ועוד.
תוכנית המתאר שנבחנה, אינה מתייחסת לצרכים הייחודים של הקהילה הערבית בעיר ומדירה אותה מהמרחב העירוני.
צדק מוחלט הוא סרט דרמה-פשע ישראלי משנת 1998, העוסק בפרשת חטיפת ילדי תימן, עם ארנון צדוק, נטע מורן ועפרה חזה בתפקידים הראשיים.
גידי וקסמן (ארנון צדוק) ואריה (שמיל בן ארי) הם זוג בלשי משטרה, שחוקרים רציחות.
במהלך חקירת רצח שגרתי, וקסמן מאבד את שלוות נפשו, כי מחלון זירת הרצח נשקפת גינת הפעוטון, שהוא עצמו למד בו.
הדבר מזכיר לו אירועים מוזרים מתקופת ילדותו המוקדמת.
בעקבות זה, וקסמן אינו מרוכז, ונוהג ברשלנות.
תוצאת רשלנותו של וקסמן היא, שהאדם שנחקר בחשד לרצח, מתאבד בחדר החקירות.
כמו כן, וקסמן מכה נמרצות גבר זר, ששכב עם חברתו השוטרת מירי (נטע מורן), שגם אריה מאוהב בה.
אריה מביא להדחת וקסמן מהמשטרה בשל התאבדות החשוד, אך מעיד לטובתו, כדי שלא יפגע מעבר להדחתו, וזה בתנאי שיעזוב גם את מירי.
שנתיים מאוחר יותר, אריה כבר נמצא בתפקיד בכיר יותר כקצין בדרגת סגן ניצב, ומחזיר את וקסמן לעבודת הבלשות.
בתחילה הוא מציג זאת כהחזרה של וקסמן לעבודה מתוך חברות.
אלא שדי מהר מתבררת הסיבה האמיתית.
חיים יריב (אורי גוטליב), אחיינו של אריה, עומד להיפלט ממחלק הרצח של המשטרה, משום שהוא בלש גרוע ואדם בלתי נסבל, עד כדי כך, שאף שוטר לא מוכן לעבוד איתו.
וקסמן מוחזר לעבודה רק כדי לאפשר לחיים יריב לעבוד עם מישהו, ולהישאר במשטרה.
וקסמן וחיים חוקרים רצח, שחיים ושותפו הקודם התרשלו בחקירתו, ולא הצליחו לפענחו.
וקסמן מסביר ליריב עניינים בסיסיים הקשורים בחקירות רצח.
וקסמן מסביר ליריב שרוב הרוצחים הם אנשים נורמטיבים כמו יריב וכמו וקסמן.
קטע דיון זה מהווה רמז מקדם להמשך.
הקורבן הבלתי מזוהה הוא זונה ממין זכר, בקהילה ההומוסקסואלית, שגופתו מושחתת הפנים, נקברה חלקית בחולות.
הם נחשפים לדמויות מהקהילה (כגון יוסי, המגולם בידי אלי דנקר), שמביכות את חיים, והוא הופך אפילו לפחות נעים מבחינה חברתית.
וקסמן וחיים מצליחים לזהות את הקורבן שפניו הושחתו ברצח, אך לא מוצאים את הרוצח.
כמו כן, וקסמן חוזר לחקור את עברו שלו, בעזרת חומר החקירה של הפרשה שהפסיק את חקירתה שנתיים קודם לכן.
במהלך עבודת המשטרה, והחקירה שביצע, וקסמן מגלה שהוא עצמו מילדי תימן החטופים.
הוא מוצא את אחותו הביולוגית, רוני שרון (עפרה חזה) שהייתה בתחנת המשטרה בזמן עבודתו, וחשדה שייתכן והוא אחיה.
רוני שרון היא עיתונאית, עורכת דין ופעילה חברתית בפרשת ילדי תימן.
לאחר שמתברר שאכן הוא אחיה, היא מובילה אותו אל הוריו הביולוגיים חזקי ושולמית (גבי עמרני ויונה עטרי), שהמומים לפגוש בו בערוב ימיהם.
וקסמן מנסה להתעמת עם האנשים ששימשו לו כהורים, אחרי שאימצו, ביודעין, ילד חטוף.
אולם הוריו המאמצים כבר זקנים מדי מכדי לקיים דיון ענייני.
הם עסוקים רק בסבל שעבר עליהם, כילדים שחוו את השואה.
הם אינם מצליחים להקשיב כלל לוקסמן.
ולגבי מציאת החוטף – לזה אין אפילו קצה חוט.
וקסמן חוזר לפגוש את מירי, והיא אומרת לו ששכבה עם אותו גבר זר שהוא הכה רק בכדי שיקנא לה.
היא גם מגלה לו שאותו גבר מת מהמכות, ושהיא השחיתה את פניו וקברה אותו בחולות, זאת בתקווה שוקסמן ינצל מעונש.
וקסמן מבין שהוא עצמו הרוצח שהוא וחיים יריב מחפשים.
וקסמן מסגיר עצמו לחבריו מהמשטרה, ונעצר באשמת רצח.
צדק לכל החיים היא סדרת דרמה משפטית אמריקאית שנוצרה על ידי האנק שטיינברג.
הסדרה שודרה לראשונה ב-ABC ב-11 בפברואר 2020. הסדרה מבוססת באופן רופף על סיפורו של אייזק רייט ג'וניור, שנכלא על פשע שלא ביצע.
בזמן שהותו בכלא, הוא לומד משפטים ועובר את בחינות הלישכה ועוזר לבטל את הרשעותיהם הבלתי חוקיות של עשרים מחבריו האסירים, לפני שהוכיח לבסוף את חפותו שלו.
ביוני 2020 חודשה הסדרה לעונה שנייה שהוקרנה לראשונה ב־18 בנובמבר 2020. הסדרה בוטלה במאי 2021 לאחר שתי עונות.
הסדרה מתרכזת בסיפורו ארון וואלאס, שנידון למאסר עולם על פשע שלא ביצע.
בעודו כלוא, וואלאס הופך לעורך דין ועובד כסניגור של אחרים תוך שהוא משתדל לבטל את עונשו.
הסדרה מבוססת באופן רופף על חייו של העורך דין אייזיק רייט הבן שהוא אחד ממפיקיה.
ניקולס פינוק בתפקיד ארון וואלאס, בעל מועדון לשעבר שהורשע בסחר בסמים, אם כי למען האמת, הסמים היו שייכים למעשה לאחד מחבריו.
וואלאס, מרצה מאסר עולם ללא אפשרות לשחרור על תנאי, הוא זוכה ברישיון לעסוק בעריכת דין ועובד כדי לסייע לחבריו האסירים בבית המשפט.
אינדירה וארמה בתפקיד ספיה מסרי, הסוהרת המפקחת על הכלא בו מרצה וואלאס את עונשו.
היא יוזמת רפורמות הנתקלות בהתנגדות, ועוזרת לוואלאס כמיטב יכולתה, אך מערכת היחסים ביניהם מתוחה מהצורך שלה לדאוג לאינטרסים של משפחתה שלה.
ג'וי בראיינט בתפקיד מארי וואלאס, אשתו של ארון, שנכנסה למערכת יחסים חדשה עם דריוס, אחד מחבריו.
אף על פי שהיא מזדהה עם מצוקת בעלה, היא גם מרגישה צורך להמשיך הלאה ולעזוב אותו.
מרי סטיוארט מסטרסון בתפקיד אניה האריסון (עונה 1), בת זוגה ליים של ספיה, המתמודדת על תפקיד התובעת הכללית של מדינת ניו יורק.
דוריאן קרוסמונד מיסיק בתפקיד ג'מאל בישופ, חברו הקרוב ביותר של ארון בכלא.
מדי פעם הוא עוזר לארון להתכונן לתיקים.
טילה האריס בתפקיד יסמין וואלאס, בתו המתבגרת של ארון.
בניגוד לאמה, היא מעולם לא הפסיקה להאמין באביה וחולמת שהוא יחזור הביתה יום אחד.
גלן פלשלר בתפקיד פרנק פוסטר (עונה 1), קצין בכיר בכלא.
כמו רוב חבריו הסוהרים, הוא לא אוהב את ארון.
בוריס מק'גיבר בתפקיד גלן מסקינס (עונה 1; עונה 2 אורח), התובע שהוביל את התביעה נגד ארון, ומתמודד על תפקיד התובע הכללי של המדינה.
טימותי בוספילד בתפקיד הנרי רוזוול, סנאטור לשעבר במדינת ניו יורק, המסייע לארון בחיפוש אחר עורך דין, ומאוחר יותר עוזר לו להתכונן למשפט החוזר שלו בבית המשפט.
ג'ון דומן בתפקיד אלן בורק (עונה 1 תפקיד חוזר; עונה 2 ראשי), היועץ המשפטי של מדינת ניו יורק.
דירדן בתפקיד דריוס ג'ונסון, חברו הטוב של ארון שהטיל ספק בתחילה אך מאוחר יותר מסייע לו במהלך משפטו החוזר לאחר שמצא ראיות חדשות המצביעות על כך שארון אינו אשם.
אריק ג'נסן בתפקיד דז אוריילי, עוזר לפרקליט מחוז שעובד אצל מסקינס.
50 סנט בתפקיד קסיוס דוקינס, אסיר מסוכן שמועבר לבלמור על ידי מסקינס.
כשהגיע לשם, הוא מייצר בעיות עבור ארון, פרנק וספיה.
פיטר גרין בתפקיד וויל ביל מילר, מנהיג כנופיית העליונות הלבנה בבלמור.
פלוניוס מונק בתפקיד חסן נוואז, אסיר בבלמור בעונה הראשונה, שוחרר בעונה השנייה.
ג'וזף סירבו בתפקיד ג'רי מק'קורמק, ראש ועדת הכלא המפקחת על בלמור ומתקני תיקון אחרים.
הוא חתם על הצו שאפשר להעביר את קאסיוס דוקינס לבלמור.
מאט דלפינה בתפקיד טום הנסן, עוזרה של ספיה שעוזר לה במעקב אחר כל תחומי המתקן בלמור.
טוני גוינס בתפקיד רוני בקסטר, החבר של ג'זמין ואבי בנה.
שון בויס ג'ונסון בתפקיד סקוטי ויליאמס, קצין המבחן שהוקצה לארון כשהוא משתחרר.
רויס ג'ונסון בתפקיד אנדי ג'וזאיה ואב מרסל.
אמינה רובינסון בתפקיד איליין גוז'איה אשתו של אנדי, ואמו של מרסל.
ג'ייס בנטי בתפקיד מרסל גוז'איה, בנם של אנדי ואיליין.
צדק צדק תרדוף היא סדרת תעודה ששודרה בערוץ כאן 11. הסדרה חושפת את הנעשה בבתי משפט קהילתיים.
מקור השם הוא בקטע מ בספר דברים, פרק ט"ז.
הסדרה חושפת את הנעשה בבתי משפט קהילתיים, ומתמקדת בשישה משתתפים בתוכנית מיוחדת, הנותנת הזדמנות נוספת לאזרחים בעלי עבר פלילי, לשנות כיוון מעולם הפשע ובכך אישומיהם יימחקו ותימנע כליאתם בבית סוהר.
בסדרה נכנסות המצלמות אל תוך הדיונים בבית המשפט, ומלווה את המשתתפים בתוכנית.
צדק נאצי ללא עונש: מסמכים על צדק נאצי היה שמה של תערוכה נודדת בגרמניה שעסקה בפשעי מערכת המשפט בגרמניה הנאצית בין השנים 1933–1945 ברייך הגרמני ובאזורים שנכבשו על ידו.
בתערוכה הוצגו מסמכים שהעידו על הליכים פליליים ועונשי מוות וכן על הקריירות של השופטים והתובעים הנאצים לאחר מלחמת העולם השנייה.
לתערוכה זו קדמו שני קמפיינים של עצומות ב.
במסגרת הקמפיין "צדק נאצי ללא עונש" הוגשו כתבי אישום פליליים נגד 43 עורכי דין נאצים שהושבו לתפקידם.
הסיבה לכך הייתה התקרבותה של תקופת ההתיישנות לגבי חלק גדול מפשעי הנאצים נגד האנושות (תחילת תוקף ההתיישנות: 31 בדצמבר 1959) והתקרבותה של תקופת ההתיישנות לגבי הריגה שבוצעה עד 1945 (תחילת תוקף ההתיישנות: 31 במאי 1960).
התערוכה הוצגה מ-27 בנובמבר 1959 עד פברואר 1962 בעשר ערים אוניברסיטאיות גרמניות ובמספר ערים אוניברסיטאיות מחוץ לגרמניה.
תחילה הוצגה התערוכה בקרלסרוהה, מקום מושבו של בית המשפט הפדרלי לצדק ובית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה, ולאחר מכן בברלין המערבית, שטוטגרט, פרנקפורט אם מיין, המבורג, טובינגן, פרייבורג, היידלברג, גטינגן, מינכן, אוקספורד, לונדון, אמסטרדם, אוטרכט וליידן.
יוצר התערוכה היה ריינהרד שטרקר (Reinhard Strecker), סטודנט ממערב ברלין, והמארגנים היו קבוצות סטודנטים מקומיות, בעיקר חברי אגודת הסטודנטים הסוציאליסטית הגרמנית (SDS).
התערוכה מומנה מתרומות פרטיות, השתמשה באמצעי הייצוג הפשוטים ביותר, התקיימה בעיקר בחדרים פרטיים ונדחתה כמעט על ידי כל המפלגות והתקשורת בגרמניה.
למרות זאת, הייתה לה השפעה ציבורית משמעותית.
הממשלה הפדרלית הראשונה תחת קונרד אדנאואר נקטה מדיניות של שילוב מחדש של הנאצים בחברה, במשפט, בכלכלה ובפוליטיקה.
הממשלה ניסתה להפוך על פיהם צעדים מסוימים של בעלות הברית נגד הנאצים.
בשנת 1949 סייעה הממשלה לפושעים נאצים מורשעים להשיג חנינה חלקית.
מאז 1951, חוק 131 אפשר ליותר מ-55,000 עובדי מדינה נאצים שאיבדו את זכאותם לעבודה ולפנסיה כתוצאה מהדה נאציפיקציה לחזור לשירות המדינה.
החוק קבע שרק פושעי מלחמה נאצים בכירים לא יוכלו לחזור לשירות המדינה.
מאז החימוש מחדש והצטרפות הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לנאט"ו ב-1954, הגבירה ממשלת מזרח גרמניה את התקפותיה על המערב, ואמרה שהרפובליקה הפדרלית של גרמניה (מערב גרמניה דאז) נמצאת ברצף ישיר עם הפשיזם הנאצי.
לשם כך ייסדה "ועדה לאחדות גרמניה" (Ausschuß für deutsche Einheit, ובראשי תיבות ADE) בראשות אלברט נורדן (Albert Norden).
משנת 1956 פורסמו במזרח גרמניה חוברות המתעדות את האנטישמיות במערב גרמניה ואת הקריירה שפיתחו נאצים לאחר המלחמה במערב גרמניה.
החוברת הראשונה, "שופטים נאצים בשירות בון [בירת מערב גרמניה]" (Nazi-Richter im Bonner Dienst), טענה כי 80 אחוזים מבכירי המשפט הפדרליים הגרמנים הגבוהים היו תומכים בדיקטטורה של אדולף היטלר.
בין השאר צוינו בחוברת שמות של 39 שופטים ותובעים שהיו רשומים בתיקי פשעי מלחמה מהולנד, פולין וצ'כוסלובקיה.
בחוברת הושוו משרדיהם בתקופת הנאציזם למשרדיהם הנוכחיים.
ה-ADE החלה אפוא מסע צלב רב-שנתי, שבין תולדותיו - הספר החום של מזרח גרמניה שיצא לאור ב-1965, ובו שמותיהם של למעלה מ-1,800 נאצים ופושעי מלחמה שהיו בעמדות הנהגה במערב גרמניה.
החוברת שיצאה ב-23 במאי 1957, "שופטי הדמים של היטלר אתמול - עלית המשפט של בון היום" (Gestern Hitlers Blutrichter – Heute Bonner Justiz-Elite), פירטה את גזרי דין המוות שפסקו, את הנמקותיהם לפסיקות אלה, את שמות הקורבנות ותאריכי הוצאתם להורג, ולאחר מכן את שמותיהם, תפקידיהם ומיקום משרדיהם הנוכחיים של השופטים.
החומר הגיע מתיקים של משרד המשפטים של הרייך, בית הדין העממי, הפרקליטות העליונה של הרייך ובתי דין מיוחדים של התקופה הנאצית.
עד 1960 פרסם ADE עוד שמונה חוברות כאלה עם שמותיהם של יותר מ-1,000 עורכי דין מהתקופה הנאצית.
בראשית המלחמה הקרה, ובגלל האנטי-קומוניזם ששרר במהלכה, מערכת המשפט, הפוליטיקאים והתקשורת במערב גרמניה כמעט לא הקדישו תשומת לב לחוברות אלה.
שר המשפטים הפדרלי, הנס-יואכים פון מרקץ (Hans-Joachim von Merkatz), סירב ליזום חקירות נגד עורכי הדין שהוזכרו.
ביולי 1957 אסר על ארנסט קנטר (Kanter), הפקיד האחראי לחקירת מערכת המשפט הנאצית, לשאול אם רשויות המשפט חוקרות את ההאשמות.
רוב המדינות ברפובליקה הפדרלית של מערב גרמניה ביקשו מהנאצים לשעבר שנגדם היו ראיות, הצהרה לא מחייבת, ואלה לעיתים קרובות סירבו לתתה.
ממשלות מדינות גרמניה הסכימו לא לפנות לחקירות פליליות ולפתוח בהליכים משמעתיים רק במקרים בודדים, במקרה של פניות הציבור.
הן לא שקלו העברה של השופטים הנאצים או פקידי מערכת המשפט הנאצים מתפקידם, או פיטורם.
בנובמבר 1957 הופיעו החוברות שהודפסו במזרח גרמניה גם בבריטניה.
עקב חשש מתגובתם של חברי פרלמנט בריטים, דרש שר החוץ הפדרלי היינריך פון ברנטאנו תגובה משר המשפטים הפדרלי פריץ שפר על ההאשמות.
התייחסויותיו הקצרות לשלטון החוק ברפובליקה הפדרלית חיזקו בחו"ל את הרושם שהממשלה הפדרלית רוצה להפסיק את ההליכים הדרושים.
עד מרץ 1958, עשרים חברי פרלמנט בריטים שאלו את ממשלתם על כך.
צהובונים בריטיים העלו את הנושא.
בעצת הכפוף לו, קרל היינריך קנאפשטיין, שפר טען בפני ברנטאנו שבדיקת כוח אדם פנימית הראתה שהחשדות שפירטה ADE היו "בלתי מבוססים".
כל הפוליטיקאים האחראים של מערב גרמניה דבקו בקו טיעון זה.
לאחר הדיווחים הביקורתיים הראשונים בעיתונות, ועידת שרי המשפטים (Justizministerkonferenz) של המדינות השונות החליטה בנובמבר 1958 לבחון עורכי דין נאצים לשעבר רק במקרה של "האשמות קונקרטיות".
שר המשפטים של סקסוניה התחתונה, ורנר הופמייסטר, טען כי השופטים בבית הדין העממי פעלו שלא כשורה רק במקרים מועטים, וכי מבחינה משפטית, "עמדתם בטוחה", ואי אפשר לשפטם בגלל הדה-נאציפיקציה שהתקיימה והסתיימה.
זמן קצר לאחר מכן, איגוד השופטים הגרמני הביע סולידריות עם כל עורכי הדין שהותקפו והתלוננו כי הם מושמצים.
בינואר 1959 הצהיר אדולף ארנדט מה-SPD כי גזרי הדין במשפטי הנאצים בגרמניה היו קלים מדי להערכתה של האופוזיציה של ה-SPD בבונדסטאג, אך הוא לא תהה אם יש לכך קשר להחזרתם של עורכי דין נאצים לשעבר אל שורות המשפטנים הפעילים.
הוא נמנע מלגנות אותם מוסרית ודרש לא להמשיך להפיץ את "ההשמצה הקולקטיבית הממוקדת" של מזרח גרמניה.
מערכת המשפט הפדרלית הגרמנית הייתה אמורה להבטיח ששופטים בעלי עבר פלילי קודם לא ישמשו עוד במשפטים של פושעים נאצים.
רק כמה מחברי ה-SPD בפרלמנט המדינה, כמו פריץ הלמשטדטר בבאדן-וירטמברג, קראו לחקירות פליליות נמרצות ומהירות נגד עורכי דין נאצים לשעבר בשירות המדינה.
באותה תקופה הגיע לשיאו העיסוק של הפוליטיקה הגרמנית בעבר (Vergangenheitspolitik).
מאז השערורייה סביב עורך הדין הנאצי וראש הקנצלריה הנס גלובקה, פשעים קודמים של נאצים שעדיין הועסקו נדונו בפומבי, בעוד שעד אז הוחזרו לתפקידם וקיבלו בחזרה את הפנסיה שלהם.
במעין תגובת נגד, החל מאוקטובר 1959 הייתה סדרה ארצית של התקפות אנטישמיות על בתי כנסת ובתי קברות יהודיים, ואלה משכו תשומת לב רבה, הן בגרמניה והן מחוצה לה.
) והתערוכה "צדק נאצי ללא עונש" סימנו נקודת מפנה: מכאן ואילך, הציבור במערב גרמניה היה מודאג יותר מבעיית העבריינים הנאצים לשעבר במשרדי המדינה מאשר מהחשבת החוברות של מזרח גרמניה כניסיון פגיעה במערב גרמניה.
בשנת 1958 ריינהרד שטרקר, סטודנט בן 29 לבלשנות מהאוניברסיטה החופשית של ברלין (FUB), התוודע לפרסומים במזרח גרמניה בנושא עורכי הדין הנאצים.
את תוכני החוברת "אנחנו מאשימים: 800 שופטי דם נאצים תומכי משטר אדנאואר" (פברואר 1959) המשיך לחקור באופן עצמאי.
הוא זעם על אי ההתייחסות להאשמות המזרח-גרמניות, והחליט לאסוף באופן עצמאי תיעוד של הפשעים שביצעו עורכי דין נאצים.
רשויות המשפט הפדרליות בגרמניה לא העניקו לו גישה לתיקים, וגם בית משפט אזורי דחה את פנייתו.
הוא פנה לצ'כוסלובקיה, וגם שם נמנעה ממנו גישה לתיקים המקוריים.
הוא פנה ל-ADE במזרח ברלין לצורך המחקר.
הוא היה ידוע לשלטונות מזרח גרמניה כאנטי-קומוניסט, אך למרות זאת תמר מנהל ADE, אדולף דטר (Deter) בפרויקט שלו ואיפשר לו לצפות במסמכים מקוריים נבחרים.
לאחר סקירת כ-3,000 קבצים שה-ADE אסף מארכיונים גרמניים ומזרח אירופיים, שטרקר הגיע למסקנה שהם אמיתיים ושההאשמות של ADE מוצדקות בעיקרן.
במהלך המחקר עלה רעיון התערוכה.
כדי לתמוך בכך, אספה אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה החופשית של ברלין חתימות בשתי עצומות שהוגשו לבונדסטאג ובהן צוינו עורכי דין נאצים לשעבר שחזרו לתפקידם ורופאים לשעבר במחנות הריכוז שחזרו לעבוד כרופאים.
האיגוד הארצי של איגודי הסטודנטים הגרמניים (VDS) תמך בעצומות.
שטרקר בדק עם כ-30 סטודנטים עמיתים כ-100 תיקי משפט, ערך הקבלה בין עבריינים לבין שופטים ממערב גרמניה ובנה כ-140 תיקיות אישיות.
הוא הציג חומר זה במאי 1959 בפרנקפורט אם מיין בקונגרס SDS (ארגון הסטודנטים הסוציאליסטים הגרמנים, Sozialistischer Deutscher Studentenbund) "למען דמוקרטיה - נגד מיליטריזם ורהביליטציה לפושעים".
נשיא בית הדין האזורי העליון, קורט סטאף (Staff), אישר את אמיתות המסמכים.
ה-SDS היה על סף פיצול, ועדיין, ועידת הנציגים הפדרלית החליטה ב-30 ביולי 1959 פה אחד לתמוך בתערוכה של שטרקר.
בישיבה נכחו חברי הנהלת ה-SPD ולדמר פון קנרינגן (Waldemar von Knoeringen) ווילי אייכלר.
לפי הצעתם של חברי מועצת המנהלים של SDS מוניקה מיטשרליך ויורגן זייפרט, התערוכה קיבלה את השם "צדק נאצי ללא עונש".
ה-SDS קרא לכל ארגוני הסטודנטים באוניברסיטאות להכין קמפיינים חינוכיים מקבילים.
אלה נועדו לעורר את הציבור ולבטל את המבנה השיפוטי הקודם, לפיו היה צריך להוכיח כי למבצעי הפשעים הנאצים היו "מניעים בסיסיים" על מנת שתתאפשר הענשתם ברצח או בהריגה.
המטרה הייתה העמדה מהירה לדין של עורכי דין נאצים לשעבר, שכן תקופת ההתיישנות על פשעיהם קרבה.
לאחר מכן, ניתן היה להעמידם לדין רק על פי הדין המשמעתי.
במקרים מוצדקים של חשד, המועצה הפדרלית של SDS רצתה להגיש בעצמה כתבי אישום פליליים.
התערוכה הייתה אמורה להתחיל בקרלסרוהה כי שם נמצאו בתי המשפט הגרמניים הגבוהים ביותר.
בחוזר מ-30 באוקטובר 1959 אישר היו"ר הלאומי של SDS, גינטר קאלאוך (Günter Kallauch), את הקביעה שפשעי השופטים הנאצים יתיישנו בקרוב, ולכן כל קבוצות ה-SDS המקומיות יצטרכו לעזור בפתיחת הליכים נגד כמה שיותר מהשופטים הללו.
התערוכה נועדה לסייע במציאת שופטים נאצים נוספים במשרדים חדשים ולהצביע על נטיות משקמות במערכת המשפט הפדרלית הגרמנית.
לשם כך, סוציאל-דמוקרטים בולטים היו אמורים לתת הרצאות בנושא "צדק פוליטי".
קאלאוך הזמין לשם כך את וולפגנג אבנדרות', אדולף ארנדט, פול האג, גוסטב היינמן ודיתר פוסר (Diether Posser).
ה-SDS בקרלסרוהה נוצר ביוזמת הוועדה המארגנת של וולפגנג קופל (Wolfgang Koppel), ועדה שהכינה את התערוכה הראשונה עם ריינהרד שטרקר, הזמינה את מנהל מפלגת SPD ב-11 בנובמבר 1959 וביקשה תמיכה כספית בתערוכה.
מועצת המנהלים של SPD הגיבה בשלילה ודרשה מידע נוסף לפני הענקת כספים.
אדולף ארנדט כתב לקופל ב-20 בנובמבר 1959 שהתערוכה לא מתאימה לאכיפת ההליכים הפליליים ההכרחיים נגד עורכי דין נאצים.
אם ל-SDS היה חומר רלוונטי, היה על ה-SDS להעביר אותו לקבוצות הפרלמנטריות הרלוונטיות, שיעשו את ה"הכרחי".
לפני שקופל ענה, החליטה נשיאות ה-SPD ב-23 בנובמבר 1959 להתרחק מהתערוכה.
ולדמר פון קנורינגן (Waldemar von Knoeringen) , אריך אולנהאואר (Erich Ollenhauer) והרברט ונר (Herbert Wehner) תבעו מכל הארגונים המקומיים של ה-SPD להימנע מתמיכה בתערוכה.
הדירקטוריון הפדרלי של SDS התבקש לשלוח חוזר כזה לכל קבוצות SDS.
לכן קאלאוך לא הצטרף לוועדה המארגנת של קרלסרוהה ולא שלח נציג לפתיחת התערוכה.
במכתב מיום 28 בנובמבר (יום לאחר פתיחת התערוכה) דרש מכל קבוצות ה-SDS לארגן את התערוכה בעצמן ולא לערב "ועדות פעולה נייטרליות" מ"סיבות ברורות".
הרקע לכך היה התנאים הנוקשים שהציבה ה-SPD ל-SDS מאז יולי 1959, לתאם פרויקטים פוליטיים כלליים עם הנהלת המפלגה ולהימנע מכל מגע עם קומוניסטים.
היה חשש שהוועדה המארגנת של קרלסרוהה עובדת למעשה עם תומכי המגזין, שהדחתו מה-SDS נכפתה בעבר על ידי ה-SPD.
קופל השתייך לאגף השמאלי של ה-SDS סביב יו"ר ה-SDS לשעבר, אוסוולד הילר (Oswald Hüller), וארגן מסע לימודי למזרח גרמניה.
הוא והילר לא היו עובדי שטאזי.
עם זאת, מועצת המנהלים של SPD הייתה משוכנעת שהקומוניסטים ניהלו ומימנו את התערוכה מכיוון שמסמכים רבים הגיעו ממזרח ברלין וכמה נציגים של SDS טיפחו "מגעים מזרחיים" בלתי רצויים.
המועצה גירשה את מארגני קרלסרוהה מה-SPD כדי למנוע את המשך התערוכה ודיון ציבורי על נושא הנאצים בשירות המדינה הגרמני.
משבר ברלין השני של 1958 ותוכנית גודסברג (Godesberg Program) ב-15 בנובמבר 1959, סיכן הנושא את פתיחת ה-SPD למצביעים ממעמד הביניים.
ב-27 בנובמבר 1959 נפתחה התערוכה במרכז הקונגרסים של קרלסרוהה (Stadthalle Karlsruhe) .
קבוצות מקומיות של SPD תמכו בה ותרמו 300 מארק מראש.
למחרת, חוזר מהוועד הפועל של SPD אסר על המארגנים להמשיך להשתמש במרכז ואילץ אותם לעבור בהתראה קצרה.
בין 28 ל-30 בנובמבר התקיימה התערוכה במהלך היום במסעדת "תנין", ליד משרד התובע הפדרלי.
וולפגנג קופל שכר את המסעדה בתרומות והסכים לפתוח אותה עם שטרקר.
נציג EKD מרטין נימולר ו-וולפגנג אבנדרות' תמכו.
עורך הדין דיטר ראל דיבר בפתיחה.
הוא השווה את הנס גלובקה למשתפי פעולה באושוויץ.
ה-Volksbund für Frieden und Freiheit, ארגון אנטי קומוניסטי, שנוסד על ידי נציונל-סוציאליסטים לשעבר, דיווח על כך בדו"ח שלו מ-3 בדצמבר 1959. במסיבת עיתונאים הודיעו שטרקר וקופל כי יגישו כתבי אישום פליליים נגד שופטים ותובעים בגין עיוות החוק בתקופה הנאצית.
בשונה מה-ADE, שטרקר לא טען נגד הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, אלא בעד עקרון שלטון החוק.
לפיו, יש להפקיד את סמכויות השיפוט רק בידי אותם אנשים המסוגלים וראויים לכך.
לעיתים קרובות התעלמו הרשויות מכך; הן לא רצו לראות את טעויותיהן ולתקנן.
כל אזרח אחראי במשותף לשמירת שלטון החוק ולהרחבתו, טענו, מבלי ש"מעללי הזולת" יובילו ליחס "צדקני" וכתוצאה מכך, לשיפוט נרחב של שופטים נאצים לשעבר.
הנאצים לשעבר לא התקבלו רק למערכת המשפט הגרמנית, אלא גם לתחומי מינהל, עסקים, חינוך ועיתונות.
עם זאת, "כל האידאולוגיה של העידן החום [הנאצי] ממשיכה לחיות.
לא מדובר בהטלת אשמה, אלא בהכתבת עתידה של מדינתנו באופן טוב מכפי שהיה בשלושים השנה האחרונות." המציגים קבעו שאין לייחס את הדמוניזציה הנרחבת של הדיקטטורה הנאצית לכוחות הפיתוי של היטלר בלבד.
עם זאת, הם הסכימו שיש להעניש שופטים נאצים בודדים בלבד על פסקי דין שרירותיים במיוחד.
בקטלוג התערוכה של קופל נכתב: "במקום שבו תומכי הנציונל-סוציאליזם זוכים לסובלנות, להגנה ולהוקרה, שם הרוח הישנה [של הנאציזם] מוצאת הצדקה ועם זאת הזדמנות לערער את סדר המדינה הדמוקרטי.
לכן יש חשיבות מכרעת לביקורת על כך ששופטים נאצים מכהנים ושאין ערעור על העובדה הזו".
המחברים רצו לתקוף את הסובלנות הזו ולהגביר מודעות לכך שחזרתם של הנציונל-סוציאליסטים למשרדים ולרשויות הייתה בלתי נסבלת מבחינה מוסרית.
על מנת לעשות דה-לגיטימציה למדיניות הקודמת, שהעניקה לגיטימציה לפשעי הנאצים על-ידי שילוב פושעי מלחמה ומשפט נאצים, במערכת השלטון, היה צורך ליצור ציבור שיתקומם נגד הסובלנות הזו.
על כן בחרו מעצבי התערוכה בשפה מתלהמת.
בתחילה הוצגו 100 מקרים מתועדים.
הם עסקו ב-206 עורכי דין המעורבים בפסקי דין שגויים.