tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדומה לבעיית השארית הריבועית, מסתמכים על העובדה שקשה להכריע האם איבר הוא בתת-חבורה מסדר ומזה נובע שהטקסט המוצפן כולו בטוח סמנטית.
נניח שנבחרו הפרמטרים הבאים: .
אם המסר להצפנה הוא ו- אז מתקבל מודולו .
לפענוח קודם מחשבים את: .
הלוגריתמים של ושל (מודולו ) הם: וכן
השלב הראשון בפענוח דורש פעולות על סיביות בגלל העלאה בחזקת .
קורון נקש ופלייר הציעו לייעל את שיטת OU כך שסיבוכיותה תהיה מבלי לאבד את השקילות לבעיית הפירוק.
הם הציעו להשתמש בראשוני כך של- יש גורם ראשוני גדול (באורך 160 סיביות לפחות), כלומר .
כמו בגרסה המקורית, בוחרים שלם ומחשבים את כך שהסדר שלו הוא .
מחשבים את , מגרילים את ומחשבים את .
השלישייה היא המפתח הציבורי ואילו המפתח הפרטי הוא .
להצפנה בוחרים שלם אקראי ומחשבים את ואילו לפענוח מחשבים את:
הסיבוכיות השתפרה כי קטן מ-.
היא מבוססת על פונקציית OU המתוארת והיא הוכחה בטוחה סמנטית נגד תקיפת מוצפן-נבחר במסגרת מודל אורקל אקראי, כלומר היא פועלת בשילוב עם פונקציית גיבוב.
הגרסה הראשונה EPOC-1 נועדה רק לשיתוף מפתח.
גרסת EPOC-2 משלבת גם פד חד-פעמי/צופן סימטרי.
גרסת EPOC-3 משתמשת בשתי פונקציות גיבוב ו- והיא מבצעת הצפנה מאומתת כדלהלן.
בהינתן פרמטר ביטחון של פונקציית הצפנה אסימטרית כמו זו המתוארת לעיל ופונקציית הצפנה סימטרית כמו צופן זרם או צופן בלוקים.
מכינים מפתח פרטי ומפתח ציבורי של פונקציית ההצפנה האסימטרית ומבצעים:
הביטוי פירושו בחירה של ערך אקראי בהתפלגות אחידה.
הצפנה היא תהליך קריפטוגרפי של קידוד מידע, שממיר את הייצוג המקורי של המידע, המכונה טקסט גלוי , לצורה חלופית, המכונה טקסט מוצפן .
בדרך כלל, מערכות הצפנה משתמשות במפתח הצפנה פסאודו־אקראי שנוצר על ידי אלגוריתם.
במצב אידיאלי, רק נמען שברשותו נמצא מפתח ההצפנה יכול לפענח את ההודעה המוצפנת.
אחת משיטות ההצפנה המוקדמות ביותר היא החלפת סמלים, שיטה שנצפתה לראשונה בקברו של חנומותפ השני, אציל מצרי שחי בשנת 1900 לפני הספירה.
ביוון העתיקה ורומא העתיקה נעשה שימוש בשיטת הצפנה מוקדמת זו למטרות צבאיות.
אחד מהצפנים הצבאיים המפורסמים ביותר מהתקופה הוא צופן קיסר, צופן החלפה שבו כל אות בטקסט המקור מוחלפת באות המרוחקת ממנה במספר קבוע של מקומות בסדר האלפביתי, ונמען שיודע את מספר המקומות בו הוסטו האותיות יכול לפענח את ההודעה.
צפני החלפה מופיעים גם בשפה העברית; דוגמאות לצפנים כאלה הן צופן אתב"ש וצופן אטב"ח, שבאו לידי ביטוי במספר מקומות במסורת היהודית.
בניגוד למרבית שיטות ההצפנה, אשר מטרתן העיקרית היא אבטחת מידע, צפני אתב"ש ואטב"ח ודומיהם שימשו על פי רוב ככלי בפירוש המקרא וכשיטת לימוד על פי רמזי האותיות, וכן כאקרוסטיכון בפיוטים.
בסביבות שנת 800 לספירה, המתמטיקאי הערבי אל־כנדי פיתח את טכניקת ניתוח התדירויות בניסיון לפתח שיטה לפיצוח צופן קיסר.
טכניקה זו בחנה את תדירות הופעת האותיות בהודעה המוצפנת כדי לקבוע את מספר ההסטות.
בשנת 1465, הסופר האיטלקי ליאונה אלברטי פיתח את צופן אלברטי, שיטת הצפנה המבוססת על מכשיר הצפנה המורכב משני דיסקים משולבים שעל כל אחד מהם כתובים 24 תווים.
צופן אלברטי היה אחד הצפנים הפוליאלפביתיים הראשונים, ולא היה ניתן לפצחו בשיטת ניתוח התדירויות.
בסביבות שנת 1790, תומאס ג'פרסון פיתח צופן תאורטי שנועד לשימוש בהתכתבויות צבאיות, אך לעולם לא נבנה בפועל.
הצופן, המכונה היום צופן הגלגל או דיסק ג'פרסון, תואר כסליל שניתן להשתמש בו בשביל להצפין הודעה באנגלית באורך עד 36 תווים, כך שאדם שנמצא ברשותו סליל תואם יכול לפענח את הטקסט המוצפן.
מכשיר הצפנה זהה לדיסק ג'פרסון, ה־M-94, פותח בשנת 1917 באופן בלתי תלוי על ידי מייג'ור צבא ארצות הברית ג'וזף מאובורן.
המכשיר שימש את צבא ארצות הברית לצורכי תקשורת עד שנת 1942.
במלחמת העולם השנייה, מדינות הציר השתמשו בגרסה מתקדמת יותר של ה־M-94, הקרויה האניגמה.
מכונת האניגמה הייתה יותר מורכבת, כיוון שבשונה מדיסק ג'פרסון וה־M-94, אופן גיבוב האותיות באניגמה הוחלף כל יום.
הצירוף של היום הנוכחי היה ידוע רק למדינות הציר, ולכן, על מנת לפצח את הצופן בהתקפת כוח גס, היה על התוקפים לנסות מעל 1,000,000 צירופים אפשריים תוך 24 שעות.
בסופו של דבר פוצחה האניגמה על ידי צוות של מפצחים בריטים שבראשו עמד המתמטיקאי אלן טיורינג.
שימוש במשאבי חישוב עוצמתיים לבדיקת מפתחות ההצפנה היה אחד הגורמים שתרמו לפיצוח האניגמה בסופו של דבר.
כיום, הצפנה משמשת לאבטחת תקשורת באינטרנט, ובפרט לאבטחת מידע פרטי ומסחר אלקטרוני.
באינטרנט, מידע רגיש כמו סיסמאות והתכתבות אישית עשוי להיחשף לגורמים חיצוניים.
כדי להגן על מידע זה, אלגוריתמי הצפנה ממירים טקסט גלוי לטקסט מוצפן בלתי קריא, שמשמעותו נגישה רק לגורמים מורשים שיכולים לפענח את הנתונים חזרה לפורמט קריא.
עמידות של הצפנה נמדדת, בין השאר, ברמת הקושי של החישוב שגורם חיצוני יצטרך לבצע כדי לפענח את הצופן אם אין ברשותו מפתח הצפנה מתאים.
ככל שהכוח החישובי של מחשבים גדל, נוצר צורך בשיטות הצפנה חדשות, כיוון שפענוח של צפנים קיימים הופך לקל יותר, וכתוצאה מכך שיטות ההצפנה הללו מפסיקות להיות בטיחותיות.
תהליך ההצפנה והפענוח של הודעות כולל שימוש במפתחות הצפנה.
שני הסוגים העיקריים של מפתחות במערכות קריפטוגרפיות הם מפתח סימטרי ומפתח ציבורי, המכונה גם מפתח אסימטרי.
אורכו של מפתח ההצפנה הוא מדד לחוזק שיטת ההצפנה: לדוגמה, מפתח ההצפנה המקורי, DES (Data Encryption Standard), הכיל 56 סיביות, ולכן היו מפתחות אפשריים בסך הכל.
מאז פותחו מחשבים עם כוח חישוב מספיק כדי לפצח צופן עם מפתח בן 56 סיביות על ידי התקפת כוח גס, ולכן צופן זה אינו בטיחותי יותר.
נכון לשנת 2020, תקן מפתחות ההצפנה המודרניים הוא עד 2048 ביט במערכת RSA, וכמות המפתחות האפשריים מבטיחה שהצופן כמעט בלתי ניתן לפיצוח על ידי מחשבים מודרניים.
עם זאת, משוער שמחשב קוונטי יהיה מסוגל לפצח צופן מסוג זה.
בשיטת המפתח הסימטרי (הקרוי גם מפתח פרטי או מפתח סודי), אותו מפתח משמש גם להצפנה וגם לפענוח, ולכן מפתח זה נמצא ברשות שני הצדדים שביניהם מתבצעת התקשורת.
מכונת האניגמה השתמשה במפתח סימטרי חדש כל יום.
בהצפנת מפתח ציבורי נעשה שימוש במפתחות שונים להצפנה ולפענוח, כאשר מפתח ההצפנה מפורסם בפומבי כך שכל אחד יכול להשתמש בו להצפנת הודעות, אבל רק לנמען יש גישה למפתח הפענוח, המאפשר קריאת הודעות.
הצפנת מפתח הציבורי תוארה לראשונה במסמך סודי בשנת 1973; לפני כן, כל תוכניות ההצפנה השתמשו במפתח סימטרי.
בשנת 1976, פרוטוקול דיפי־הלמן הוצג לראשונה במאמר בכתב עת עם קהל קוראים גדול.
דוגמה נוספת למערכת הצפנה שמשתמשת במפתח ציבורי היא RSA.
מערכת הצפנה זו נוצרה בשנת 1978, ונמצאת בשימוש גם כיום היום ביישומים הקשורים לחתימות דיגיטליות.
אלגוריתם RSA מיישם עקרונות מתורת המספרים: האלגוריתם בוחר שני מספרים ראשוניים ויוצר את מפתחות ההצפנה והפענוח תוך כדי שימוש בחשבון מודולרי.
בשנת 1991, תוכנת ההצפנה PGP, המשתמשת בהצפנת מפתח ציבורי, נכתבה והופצה לציבור ללא תשלום על ידי פיל צימרמן כחלק ממאבק נגד ניסיון חקיקה בארצות הברית שביקש למנוע שימוש בהצפנה חזקה בקרב הציבור.
PGP נרכשה על ידי החברה סימנטק בשנת 2010 ומתעדכנת באופן שוטף.
הצפנה משמשת צבאות וממשלות לצורכי תקשורת חשאית, ובעידן המחשבים, שימוש בהצפנה לצורכי אבטחת מידע נפוץ גם במערכות אזרחיות רבות.
ניתן להשתמש בהצפנה להגנה על נתונים "במנוחה", כלומר, מידע המאוחסן במחשבים והתקני אחסון (למשל, על דיסק און קי).
הצפנת התקני אחסון נועדה למנוע חשיפה של מידע פרטי במקרה של אובדן או גניבת ההתקן.
מערכות ניהול זכויות דיגיטלי, המונעות שימוש או העתקה בלתי מורשה של חומר המוגן בזכויות יוצרים ומגנות על תוכנה מפני הנדסה הפוכה, גם כן משתמשות בהצפנה להגנה על נתונים במנוחה.
הצפנה משמשת גם להגנה על נתונים "בתנועה", כלומר, נתונים המועברים באמצעות רשתות תקשורת: דרך האינטרנט, טלפונים ניידים, מיקרופונים אלחוטיים, מערכות אינטרקום אלחוטיות, התקני Bluetooth, כספומטים וכדומה.
הצפנת מידע בתנועה עוזרת להגן עליו מפני האזנה על ידי גורמים חיצוניים בלתי מורשים.
שיטות מקובלות למחיקת נתונים לצמיתות ממכשיר אחסון כוללות דריסה של כל תוכן המכשיר על ידי אפסים, אחדות או תבניות בינאריות אחרות – תהליך שיכול לקחת זמן משמעותי, תלוי בקיבולת ובסוג אמצעי האחסון.
בעזרת אמצעים קריפטוגרפיים, ניתן להפוך את המחיקה לכמעט מיידית: כאשר מידע השמור בהתקן אחסון מוצפן ומפתחות ההצפנה שמורים על אותו התקן, מספיק למחוק את מפתחות ההצפנה כדי להפוך את תוכן ההתקן לבלתי קריא.
עם זאת, כיוון שבשיטה זו מפתח הפענוח שמור בהתקן עצמו, השיטה לא מבטיחה הגנה מלאה במקרה שגורם בלתי מורשה מקבל גישה פיזית להתקן האחסון.
מחשב קוונטי משתמש בתכונות של מכניקת הקוונטים על מנת לעבד כמויות גדולות של נתונים בו זמנית, ומהירות החישוב שלו גדולה בהרבה מזו של מחשב רגיל.
נכון לשנת 2021, עוד לא קיים מימוש של מחשב קוונטי שיכול לבצע את כל הפעולות שמבצע מחשב רגיל, אבל, בהנחה שמחשב כזה אכן קיים, שיטות הצפנה רבות מאבדות מכוחן.
לדוגמה, הצפנת RSA משתמשת במכפלת שני מספרים ראשוניים גדולים מאוד כדי לייצר את המפתח הציבורי שלה.
פענוח מפתח זה ללא המפתח הפרטי שלו מצריך פירוק לגורמים של המכפלה, פעולה שיכולה לקחת זמן רב מאוד למחשבים מודרניים.
עם זאת, מחשב קוונטי יכול להשתמש באלגוריתמים קוונטיים כדי לפרק את המכפלה לגורמים באותו זמן שנדרש למחשבים רגילים כדי לייצר אותה, ולכן כל הנתונים המוצפנים בשיטת RSA פגיעים להתקפה של מחשב קוונטי.
שיטות הצפנה נוספות, כמו הצפנה מבוססת עקום אליפטי והצפנת מפתח סימטרי, פגיעות גם הן להתקפה על ידי מחשב קוונטי.
בעוד שמחשב קוונטי עשוי להוות איום על אבטחת מידע בעתיד, המחשוב הקוונטי שקיים כיום עדיין מוגבל מאוד.
נכון לשנת 2021, לא קיים מחשב קוונטי זמין מסחרית, והמחשבים הקוונטיים הקיימים הם מכשירי חישוב בסדר גודל קטן שאינם יכולים להתמודד עם כמויות גדולות של קוד.
עם זאת, נערך מחקר במטרה למצוא שיטות הצפנה בטוחות גם מפני התקפת מכשיר קוונטי.
רוב יישומי ההצפנה מגנים על מידע רק כאשר הוא נמצא במנוחה או בתנועה, בעוד מידע שנמצא בעיבוד, למשל על ידי שירות ענן, בדרך כלל אינו מוצפן ולכן חשוף לגורמים חיצוניים.
טכניקות כמו הצפנה הומומורפית וחישוב רב משתתפים בטוח מאפשרות לבצע חישוב על נתונים מוצפנים מבלי לחשוף אותם להתקפות, אך כיוון שהן כרוכות בעלויות גבוהות מבחינת חישוב ותקשורת, טכניקות אלו פחות נפוצות משיטות הצפנה כמו RSA.
עם זאת, קיימים גם סוגים רבים של התקפות על נתונים מוצפנים במנוחה.
כמה דוגמאות להתקפות כאלו הן התקפות גניבת טקסט מוצפן, התקפות על מפתחות הצפנה, התקפות פנים, התקפות השחתת נתונים, התקפות השמדת נתונים ותוכנות כופר.
במקרים מסוימים התוקף יכול להשיג מידע לא מוצפן בלי לפענח את הצופן ישירות, לדוגמה, באמצעות ניתוח תעבורה או התקפות כמו TEMPEST וסוס טרויאני.
בעוד הצפנה עוזרת להגן על סודיות ההודעה, במקרים מסוימים קיים צורך בשכבת הגנה נוספת שכוללת זיהוי של המשתמש ששולח את ההודעה.
לשם כך נעשה שימוש בשיטות קריפטוגרפיות כמו קוד אימות מסרים, חתימה דיגיטלית והצפנה מאומתת, שמוודאות שההודעה המוצפנת מגיעה ממקור מהימן.
מנגנוני ההגנה הללו מופעלים על הטקסט המוצפן כאשר הוא נוצר לראשונה, בדרך כלל על אותו התקן חומרה שיצר את ההודעה, כדי להגן על הודעה מקצה לקצה לאורך נתיב השידור המלא שלה.
הצפנת המפתח בעת יצירתו בהתקן בטיחותית רק אם למכשיר ההצפנה עצמו יש מפתחות הצפנה נכונים ולא חיבלו בו.
אם התקן הוגדר לסמוך על תעודת שורש שתוקף שולט בה, למשל, אז התוקף יכול לקבל גישה לנתונים מוצפנים על ידי ההתקן באמצעות ביצוע התקפת אדם בתווך.
יירוט TLS על ידי מפעילי רשת הוא צורה מבוקרת ומוסמכת של התקפה כזו.
גם כאשר תוכן של הודעה מוצפן, אורך ההודעה הוא סוג של מטא־דאטא שממנו ניתן להסיק מידע על ההודעה.
לדוגמה, ההתקפות CRIME ו־BREACH נגד פרוטוקול HTTPS היו התקפות ערוץ צדדי שהתבססו על דליפות מידע שנובעות מאורך ההודעה המוצפנת.
טכניקות ניתוח תעבורה משתמשות לעיתים קרובות באורכי הודעות כדי להסיק מידע על הנתונים הזורמים במערכת.
ריפוד ההודעה לפני הצפנתה יכול לעזור להסתיר את אורכו האמיתי של הטקסט, אם כי פעולה זו מגדילה גם את אורך הטקסט המוצפן וגורמת לתקורה הקשורה לרוחב הפס.
ניתן לרפד הודעה באופן אקראי או דטרמיניסטי.
הודעה מרופדת ומוצפנת היטב לא נבדלת ממחרוזת ביטים אקראית באותו האורך, וכמות המידע על המחרוזת המקורית שדולף דרך אורך המחרוזת מוערכת אסימפטוטית כ־.
הצרה עם מלאכים הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1966 בבימויה של אידה לופינו, עם רוזלינד ראסל, היילי מילס וג'ון הרדינג בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר: "Life with Mother Superior" של ג'יין טראהי משנת 1962 המתאר את חוויותיה בפנימיה קתולית.
זה סרטה הראשון של היילי מילס לאחר סיום החוזה שלה עם וולט דיסני.
ב-1968 הופק סרט המשך בשם "Where Angels Go, Trouble Follows" כשסטלה סטיבנס מחליפה את היילי מילס.
"אקדמית סנט פרנסיס" הוא בית ספר קתולי עם פנימייה בפנסילבניה, המנוהל על ידי נזירות (אחיות) שבראשן הנזירה הראשית הנקראת "Mother Superior" (רוזלינד ראסל).
בין התלמידות החדשות נמצאות מרי קלנסי (היילי מילס) ורייצ'ל דברי (ג'ון הרדינג).
מרי היא יתומה הגדלה אצל דודה שרוצה שתקבל חינוך ערכי כי היא אינה ממושמעת.
היא מתחברת מיד לריצ'ל שנגררת אחריה וביחד הן מבצעות תעלולים שונים ובכל פעם נתפסות על ידי הנזירה הראשית ונענשות בשטיפת כל הכלים של מטבח הפנימייה.
המצב מגיע לשיא כאשר הן מעשנות באחד החדרים, העשן יוצא החוצה ונזירה מצלצלת בפעמון, מוכרז מצב חרום ומוזעקים כבאים שמגלים את מרי ורייצ'ל מעשנות.
הנזירה הראשית מזמינה את הדוד של מרי ואביה של רייצ'ל ומודיעה כי אין לה ברירה אלא לגרש את שניהן.
במחשבה שנייה היא חומלת עליהן וכאן מתחילה התקרבות בינה למרי.
היא מספרת לה על חייה כתופרת צמרת בפריז עד שהחליטה להפוך לנזירה ולהקדיש את חייה לחינוך ועזרה.
מרי מתרשמת מאישיותה ומסירותה של הנזירה הראשית.
בסיום הלימודים, לאחר שלוש שנים כשכל התלמידות חוזרות לביתן, מודיעה הנזירה הראשית כי מרי החליטה להישאר במקום ולהתחיל תהליך הכשרה לנזירות.
ריצ'ל מקבלת זאת בתדהמה ובכעס אבל כעבור זמן קצר הן משלימות ומתחבקות.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותהיילי מילסמרי קלנסירוזלינד ראסלנזירה ראשיתג'ון הרדינגרייצ'ל דבריג'יפסי רוז ליגב' פיפסמורה לריקודמארג' רדמונדהאחות ליגורימורה למתמטיקהמרי ויקסהאחותמורה להתעמלותפורשיה נלסוןהאחות אליזבתמורה לאמנות
הצצה ליחסים הוא סרט דרמה אמריקאי בבימויו של טוד היינס, ותסריט על ידי סמי ברץ', שמבוסס על סיפור מאת ברץ' ואלכס מכניק.
העלילה סובבת סביב השחקנית אליזבת ברי (נטלי פורטמן), שנוסעת לג'ורג'יה על מנת לפגוש וללמוד על חייה של אישה שנויה במחלוקת (ג'וליאן מור), שאותה היא אמורה לגלם בסרט.
עלילת הסרט לוקחת השראה רופפת מהמקרה של הפושעת מרי קיי לטורנו.
הסרט הוכרז ביוני 2021, כשפורטמן ומור הצטרפו לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו בסתיו 2022 בסוואנה שבג'ורג'יה.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הקולנוע בקאן ה-76 ב-20 במאי 2023, והוא זכה בו לשבחים רבים.
בנוסף, נקנו בפסטיבל זכויות ההפצה בצפון אמריקה על ידי ספק שירותי הזרמת מדיה "נטפליקס" תמורת 11 מיליון דולר, העסקה הגדולה ביותר של הפסטיבל.
הסרט עלה לאקרנים בבתי הקולנוע בארצות הברית ב-17 בנובמבר 2023 וב"נטפליקס" ב-1 בדצמבר 2023. הסרט עלה לאקרנים בישראל ב-23 בנובמבר 2023.
עשרים שנה לאחר שפרשת האהבים שלהם הידועה לשמצה גרמה לתדהמה, זוג נשוי עם פער גילים עצום מסתבך כששחקנית מגיעה לעשות תחקיר לסרט על עברם של בני הזוג.
נטלי פורטמן - אליזבת ברי
ג'וליאן מור - גרייסי את'רטון-יו
צ'ארלס מלטון - ג'ו יו
קורי מייקל סמית' - ג'ורג'י
ביוני 2021 פורסם כי נטלי פורטמן וג'וליאן מור לוהקו לסרט.
בספטמבר 2022 הצטרף צ'ארלס מלטון לצוות השחקנים.
בינואר 2023 דווח שפיפר קורדה, אליזבת יו וגבריאל צ'ונג הצטרפו לצוות השחקנים.
צילומי הסרט התרחשו בסוואנה שבג'ורג'יה, והסתיימו לאחר 23 יום בנובמבר 2022.
בפברואר 2023 רכשה "סקיי סינמה" את זכויות ההפצה בבריטניה.
הסרט נבחר להתחרות על פרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן ה-76, שם הוא הוקרן בבכורה ב-29 במאי 2023. במאי 2023 רכשה "נטפליקס" את זכויות ההפצה תמורת 11 מיליון דולר.
בנוסף, הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע של ניו יורק ב-29 בספטמבר 2023.
הסרט עלה לאקרנים בבתי הקולנוע הנבחרים בארצות הברית ב-17 בנובמבר 2023, וב"נטפליקס" ב-1 בדצמבר 2023. בישראל הסרט עלה הסרט לאקרנים ב-23 בנובמבר 2023.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes" זכה הסרט לציון של 92% על בסיס 215 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.1/10. הקונצנזוס של האתר כתב כי .
באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic" זכה הסרט לציון של 85/100 על בסיס 44 ביקורות, דבר המצביע על "הערכה אוניברסלית".
הצפת הנילוס (המכונה בדרך כלל ההצפה) היא מחזור טבעי חשוב בנוביה ובמצרים מאז ימי קדם.
ההצפה נחגגת על ידי המצרים כחג שנתי, החל מ-15 באוגוסט, למשך שבועיים ומכונה ופאא אל-ניל (Wafaa El-Nil).
היא נחגגת גם בכנסייה הקופטית בהשלכת שריד קדושים לנהר, ומכאן השם, "אצבע הקדוש המעונה" (קופטית: ⲡⲓⲧⲏⲃ ⲛⲙⲁⲣⲧⲏⲣⲟⲧⲏⲣⲟⲫ, ערבית: إصبا الشهيد).
הצפת הנילוס תוארה באופן פואטי במיתוס כדמעות הצער של איסיס על אוסיריס כשנהרג על ידי אחיו סת.
הצפת הנילוס היא תוצאה של המונסון השנתי, המתרחש בין מאי לאוגוסט וגורם למשקעים אדירים ברמה האתיופית שפסגותיה מגיעות לגבהים של עד 4,550 מטרים.
רוב מי הגשמים הללו מגיעים אל הנילוס הכחול ונהר עטברה אל הנילוס, בעוד שכמות פחותה משמעותית זורמת דרך נהר סובט והנילוס הלבן אל הנילוס.
במהלך תקופה קצרה זו תורמים אותם נהרות עד תשעים אחוז ממי הנילוס ורוב המשקעים הזורמים בו, ולאחר עונת הגשמים מתדלדלים והופכים לנהרות מינוריים.
ההצפה ככזו הייתה צפויה, אם כי ניתן היה לחזות את תאריכיה ורמותיה המדויקים רק על בסיס קצר-טווח, על ידי העברת קריאות המדד באסואן לחלקים הנמוכים של הממלכה, שם היה צורך להמיר את הנתונים לנסיבות המקומיות.
השנה המצרית חולקה לשלוש העונות: אח'ת (הצפה), פרת (צמיחה) ושמו (קציר).
אח'ת סיקרה את מחזור ההצפה המצרי.
מחזור זה היה כל כך עקבי שהמצרים תזמנו את תחילתו באמצעות זריחתו ההליקלית של סיריוס, אירוע המפתח ששימש לקביעת לוח השנה שלהם .
את הסימנים הראשונים לעליית הנהר ניתן היה לראות באשד הראשון של הנילוס (באסואן) כבר בתחילת יוני, ועלייה מתמדת נמשכה עד אמצע יולי, אז גברה עליית המים.
הנילוס המשיך לעלות עד תחילת ספטמבר, אז המפלס נשאר יציב לתקופה של כשלושה שבועות, לפעמים קצת פחות.
באוקטובר, הוא עלה שוב לעיתים קרובות והגיע לרמתו הגבוהה ביותר.
מתקופה זו החל מפלס המים לרדת ולרוב ירד בהתמדה עד לחודש יוני, אז הגיע שוב לרמתו הנמוכה ביותר.
בהשוואה לקהיר, השיטפונות הגיעו לאסואן כשבוע מוקדם יותר, וללוקסור חמישה עד שישה ימים מוקדם יותר.
גבהים אופייניים של ההצפה היו 14 מטרים באסואן, 12 מטרים בלוקסור (ותבאי) ו-7.6 מטרים בקהיר.
בעוד המצרים הקדומים ביותר פשוט עמלו על אותם אזורים שהוצפו בשיטפונות, כ-7000 שנה לפני כן, הם החלו לפתח את שיטת ההשקיה באגן.
הקרקע החקלאית חולקה לשדות גדולים המוקפים בסכרים וסוללות ומצוידים בתעלות כניסת ויציאת מים.
האגנים הוצפו ולאחר מכן נסגרו למשך כ-45 ימים כדי להרוות את הקרקע בלחות ולאפשר את שקיעת הסחף.
לאחר מכן זרמו המים לשדות נמוכים יותר או חזרה לנילוס.
מיד לאחר מכן, החלה הזריעה, והקטיף הגיע לאחר כשלושה או ארבעה חודשים.
בעונה היבשה שלאחר מכן לא התאפשרה החקלאות.
לפיכך, כל הגידולים היו צריכים להשתלב בתוכנית ההדוקה הזו של ההשקיה.
במקרה של הצפה נמוכה, לא ניתן היה למלא את האגנים העליונים במים, מה שעלול היה לגרום למחסור במזון או אפילו לרעב.
אם ההצפה היה גבוהה מדי, זה פגע בשטחי הכפרים, בסוללות ובתעלות.
שיטת ההשקיה באגן לא דרשה יותר מדי מהקרקעות, ופוריותן נשמרה על ידי מרבץ הסחף השנתי.
המלחה לא התרחשה, מכיוון שבקיץ מפלס מי התהום היה הרבה מתחת לפני השטח, וכל מליחות שעלולה הייתה להצטבר נשטפה בהצפה הבאה.
ההערכה היא כי בשיטה זו, במצרים העתיקה, ניתן היה להזין כ-2 מיליון עד לכל היותר 12 מיליון תושבים.
בשלהי העת העתיקה, השיטות והתשתיות דעכו אט אט, והאוכלוסייה פחתה בהתאם; עד שנת 1800 מנתה מצרים כ-2.5 מיליון תושבים.
מוחמד עלי פאשא, ח'דיו מצרים (1805–1848), ניסה לחדש היבטים שונים של מצרים העתיקה.
הוא השתדל להרחיב את הקרקע הניתנת לעיבוד ולהשיג הכנסה נוספת באמצעות גידול כותנה, יבול עם עונת גידול ארוכה יותר הדורש מים רבים כל העת.
לשם כך נבנו סכרי הדלתא ומערכות רחבות של תעלות חדשות, ששינו את מערכת ההשקיה מההשקיה המסורתית באגן להשקיה רב-שנתית לפיה ניתן היה להשקות אדמות חקלאיות לאורך כל השנה.
בכך ניתן היה לקצור יבולים רבים פעמיים או אפילו שלוש פעמים בשנה ותפוקת החקלאות גדלה באופן דרמטי.
בשנת 1873 הזמין אסמאעיל פאשא את בניית תעלת איברהימייה , ובכך הרחיב מאוד את ההשקיה הרב-שנתית.
למרות שהבריטים, בתקופתם הראשונה במצרים , שיפרו והרחיבו מערכת זו, היא לא הצליחה לאגור כמויות גדולות של מים ולשמור במלואה על ההצפה השנתית.
במהלך שנות ה-20 של המאה העשרים, נבנה סכר סנאר על הנילוס הכחול כמאגר על מנת לספק מים לתוכנית גזירה הגרנדיוזית על בסיס קבוע.
היה זה הסכר הראשון על הנילוס ששמר כמויות גדולות של משקעים (והסיט כמות גדולה ממנה לתעלות ההשקיה) ולמרות פתיחת שערי הסגר במהלך ההצפה על מנת לשטוף את המשקעים, ההנחה היא שהמאגר איבד כשליש מכושר האגירה שלו.
בשנת 1966 התווסף סכר רוזייריס כדי לסייע בהשקיית תוכנית גזירה.
תוכנית סכר ג'בל אוליה על הנילוס הלבן מדרום לח'רטום הושלם בשנת 1937 על מנת לפצות על מימיו הנמוכים של הנילוס הכחול בחורף, אך עדיין לא ניתן היה להתגבר על תקופה של מפלס מים נמוך מאוד בנילוס ובכך להימנע מבצורת מזדמנת, שפקדה את מצרים מאז ימי קדם.
כדי להתגבר על הבעיות הללו, חקר הרולד אדווין הרסט , הידרולוג בריטי בעבודות הציבוריות המצריות משנת 1906 ועד שנים רבות לאחר גיל פרישתו, את תנודות מפלס המים בנילוס, וכבר ב-1946 הגיש תוכנית משוכללת כיצד ניתן להשיג "אגירה של מאה" כדי להתמודד עם עונות יבשות חריגות סטטיסטית פעם אחת במאה שנים.
רעיונותיו בדבר מאגרים נוספים באמצעות אגם ויקטוריה, אגם אלברט ואגם טאנה והפחתת האידוי בביצת סוד על ידי חפירת תעלת ג'ונגליי , יצרו התנגדות בקרב המדינות הנוגעות בדבר.
בסופו של דבר, גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים מ-1956 עד 1970, בחר ברעיון של סכר אסואן הגבוה באסואן במצרים במקום לשאת ולתת עם מדינות זרות רבות.
הגודל הנדרש של המאגר חושב באמצעות הדמויות והשיטות המתמטיות של הרסט.
בשנת 1970, עם השלמת הסכר הגבוה באסואן שהצליח לאחסן את השיטפונות הגבוהים ביותר ומחזור ההצפות השנתי במצרים הגיע לסיומו באגם נאצר.
הנילוס היה גם חלק חשוב מחיי הרוחניות של מצרים העתיקה.
בדת מצרים העתיקה, אל הנילוס וההצפה השנתית שלו היה חעפי.
המצרים הקדמונים האמינו כי גם הוא וגם פרעה שולטים בגובה ההצפה.
בפירוש מופיע בשם מדרש תנחומא, שיעקב בירך את פרעה שהנילוס יעלה לקראתו, ומאז בכל פעם שפרעה הגיע אל הנילוס היה עולה לקראתו ומשקה את מצרים.
מדי פעם נאמר כי ההצפה השנתית של הנילוס היא הגעתו של חעפי.
מכיוון שהצפה זו סיפקה אדמה פורייה באזור שהיה מדברי, סימל חעפי פוריות.
האל אוסיריס גם היה קשור קשר הדוק לנילוס ולפוריות הארץ.
במהלך פסטיבלי הצפה נשתלו דמויות בוץ של אוסיריס בשעורה.
הצפת העולם היא מאורע שהתרחש, לפי ספרות חז"ל, בדורו של אנוש, נכדו של אדם הראשון, כעונש על חטאי הדור ובראשם ראשית העבודה הזרה.
רבים מפרשני הפשט הסבירו את המילה "הוחל" מלשון התחלה, כלומר שבדורו של אנוש בני האדם החלו להתפלל אולם, במסורת חז"ל פירשו את הפסוק שבדורו של אנוש החלו בני האדם לעבוד עבודה זרה.
לא ברור האם הפרשנות הזו התבססה על מסורות קדומות מימי בית שני גם הן, או שהיא צמחה לאחר חורבן בית שני, כתגובה להתפשטות הנצרות.
ב'תוספת' בילקוט שמעוני, נכתב שחטאו גם בגילוי עריות וברצח.
בתנ"ך הוזכר פעמיים הביטוי "הַקּוֹרֵא לְמֵי הַיָּם וַיִּשְׁפְּכֵם עַל פְּנֵי הָאָרֶץ ה' שְׁמוֹ", ודרשו על כך שפעמיים עלה הים והציף את העולם.
(בנוסף לאסון המבול).ב מוזכרים החטאים שהביאו למבול: "הַנְּפִלִים הָיוּ בָאָרֶץ בַּיָּמִים הָהֵם וְגַם אַחֲרֵי כֵן אֲשֶׁר יָבֹאוּ בְּנֵי הָאֱלֹהִים אֶל בְּנוֹת הָאָדָם", רש"י בפירושו למילים "וגם אחרי כן" כותב כך:
בבראשית רבה נחלקו התנאים עד היכן הוצף הים בכל אחת מהפעמים, ומוזכרות שלוש שיטות בעניין זה.
רד"ל בהגהתו למדרש רבה כותב שכפי ברבריאה מתייחס למצר גיברלטר (פי מרוקו בה היו שבטים ברבריים או צפון אפריקה – ברבריה) לדבריו המדרש מפרש שאז האוקיינוס האטלנטי עלה ויצר את הים התיכון.
דבר ההצפה מוזכר פעמים רבות במדרשים.
בסוף תקופת הראשונים צוטט מדרש האומר שה' לא נפרע מחוטאי דור אנוש עד דור המבול.
רבי יעקב בן עטיה בספר הישר מעתיק את האגדה וכותב שנהר גיחון התפשט על העולם והשמיד את עובדי העבודה זרה.
רבי בצלאל שטרן הסיק מהמאורע שעל ים התיכון מברכים שעשה את הים הגדול ולא עושה מעשה בראשית מפני שהוא נוצר בתקופה מאוחרת.
הצפות נוספות בהקשר של דור אנוש
במסכת שקלים נאמר שפעמיים הוצף העולם בדור אנוש ובדור הפלגה כך גם בדברי בראשית רבה המוזכרים.
במקום אחר במדרש רבה נכתב לשון דומה אך נכתב דור המבול במקום דור הפלגה.
בהמשך המדרש נכתב במפורש שבימי דור הפלגה הציף הים שלושים משפחות.
בתוספות ישנים ציטט ירושלמי בו נאמר של"ב לשונות הוצפו בדור הפלגה וחזרו בימי עשו וישמעאל.
בפסיקתא רבתי נאמר שהבריות תמהו איך הוצף העולם בדור הפלגה וה' השיב להם שכבר נעשה כן בדור אנוש.
בספר יוסיפון הושם בפי קינן כך: "בימיו הציף אוציאנוס שלישו של עולם, וכן עשה בימי אנוש בן שת בן אדם הראשון" יש שהבינו שמתואר בדבריו שתי הצפות שונות בימיו ובימי אביו.
רוב הפיוטים הקדומים לפרשות השבוע ולסדרים התמקדו בפסוקים הראשונים של הפרשה או הסדר, ולכן לא נכתבו פיוטים המתייחדים לנושא חטא דור אנוש ועונשו.
למרות זאת, בפיוטים העוסקים בתולדות העולם ובסדר הדורות, ובראשם בפיוטי סדר העבודה שנהוג לפתוח אותם בתיאור בריאת העולם ותולדותיו, נהגו פייטנים רבים להזכיר בפירוש גם את הצפת העולם בדורו של אנוש, למשל:
- רבי אלעזר בירבי קליר
- יוחנן הכהן ברבי יהושע
- רבי משולם בן קלונימוס
- רבי משה בן קלונימוס
- רבי יוסף אבן אביתור
בהקשר זה רבי אפרים מבונא מספר: רבינו גרשם הקשה לרבינו שמעון, והלא פסוק אז הוחל לקרוא בשם ה' ופסוק הקורא למי הים וישפכם נדרש בבראשית רבה על דור אנוש.
איך יסדתה אתה על דור המבול?!
ושמעתי שיסד רבינו גרשם חרוזה אח[ר]ת במקומה ולא ראיתי עד הנה.
רבנו גרשום הקשה שהפיוט מדבר בתחילתו על אנוש - "הוחל לקרא" ובהמשך עובר למבול - ארובות השמים.
במשחק השחמט, הצרחה היא מהלך משותף של המלך והצריח הנחשב כמסע אחד ומתבצע בשני שלבים:
המלך מוזז שתי ערוגות לכיוון הצריח
הצריח מוזז לערוגה הצמודה למלך ומעבר לו
זהו המקרה היחיד בו מוזזים שני כלים ובו המלך זז יותר מערוגה אחת, במסע אחד.
ההצרחה היא המהלך האחרון שהוסף לחוקי השחמט והוא מופיע בספרו של המחבר הצרפתי Claude Gruget בשנת 1560.
המלך והצריח לא הוזזו כלל מערוגותיהם הטבעיות מתחילת המשחק.
המלך לא נמצא באיום שח באותו רגע.
המלך לא יימצא באיום שח בתום ההצרחה.
המלך אינו עובר על פני ערוגות המאוימות על ידי כלי היריב; ערוגות אלו כוללות את ערוגת הכניסה של המלך בהצרחה.
אין כלי מפריד בין המלך לצריח.
הצריח והמלך נמצאים באותה שורה.
הגבלה זו נוספה לחוקים בשנת 1972, כדי למנוע הצרחה במאונך לאחר הכתרת רגלי בטור ה'.
על-פי כללי המשחק, כדי לבצע הצרחה יש להזיז את המלך תחילה, ואחר כך יש להזיז את הצריח.
נגיעה בצריח קודם להזזת המלך, אינה מאפשרת הצרחה ומחייבת מהלך שבו זז רק הצריח (על פי החוק "נגעת-נסעת").
מבחינים בין "הצרחה קטנה" שהיא הצרחה "לצד המלך" ובין "הצרחה גדולה" שהיא הצרחה "לצד המלכה".
אם רק אחד הצריחים הוזז, ניתן להשתמש בצריח השני לצורך ביצוע הצרחה.
אם הערוגה ב1 מאוימת, ניתן לבצע הצרחה גדולה (משום שהמלך אינו עובר דרכה).
גם אם הצריח עצמו מאוים מותר לבצע הצרחה.
ברישום התנועות, מציינים הצרחה "קטנה", בה הצריח נע שתי משבצות, על ידי הסימון O-O ואילו הצרחה "גדולה", בה הצריח נע שלוש משבצות, על ידי הסימון O-O-O.
הצרחה היא מהלך חשוב בשלבים המוקדמים של המשחק, משום שהיא משרתת שתי מטרות חשובות: היא מזיזה את המלך למקום מוגן יותר מאשר מרכז הלוח בו התחיל להתפתח הקרב, והיא מביאה את הצריח לעמדת התקפה טובה יותר במרכז הלוח.
במקרים מסוימים עלולה הצרחה שאיננה מחושבת כראוי, להביא למילכודו של המלך ולהפסד במשחק.
לדוגמה, אם לאחר ההצרחה השחקן המצריח מביא את המלך שלו לפינת הלוח ולאחר מכן מצמיד את הצריח למלך ולא מזיז מתחילת המשחק את הרגלים שמלפני המלך השחקן חושף את המלך שלו לסיכון למט חנק.
הקאה היא יציאה של תוכן הקיבה דרך הפה.
בלועזית נקראת ההקאה אמזה (Emesis), ותוכן הקיבה (הקיא) נקרא אמזמה (Emesma).
הענף הרפואי החוקר את תופעת ההקאה ואת התרופות הגורמות להקאה נקרא אמטולוגיה (Emetology).
ההקאה יכולה לבוא כתוצאה ממחלה, הרעלה, גועל וגורמים גופניים נוספים או באופן יזום על ידי האדם.
בולמיה היא הפרעה בה אדם מקיא באופן יזום על מנת להיפטר ממזון שאכל ובכך להימנע מקבלת אנרגיה וחומרים מזינים.
בחילה והקאה הן מנגנוני הגנה ביולוגיים שתפקידם לרוקן את הגוף מחומרים מזיקים ומחומרים רעילים.
בחילה – תחושה לא נעימה בבטן שמקדמת את ההקאה
התכווצויות ללא פליטה – קשיי נשימה והתכווצות של שרירי הבטן
הקאה – בניגוד לסברה הנפוצה, הקאה אינה מוּנעת בעזרת התכווצויות שרירי הקיבה (שנשארת פסיבית) או הוושט, אלא בעזרת שרירי מערכת הנשימה: הסרעפת ושרירי הבטן, בזמן ההקאה הסרעפת ושרירי הבטן לוחצים על הקיבה וגורמים ליציאת תוכנה דרך הוושט.
ההקאה היא תהליך מסובך שבו משתלבים:
כיווץ הסרעפת והעמדתה במצב של שאיפה
סגירת השוער (פתחה התחתון של הקיבה)
פעילות נמרצת של שרירי הבטן.
בהקאה מופעלות כל הפעולות הללו באופן מותאם.
על פי רוב בהקאה קשורים בחילות, חיוורון, הזעה, קצב לב מוגבר וריבוי רוק.
הקיא הוא מיץ קיבה ובו מזון שנבלע ועדיין לא עוכל – ולפעמים גם מיץ המרה ודם.
לעיתים קרובות הקיא מעורב במיצי מרה שהופרשו מכיס המרה ומהכבד, ומכאן צבעו הצהוב האופייני.
הקאה היא תהליך רפלקטורי מובהק שאינו ניתן להפעלה מרצון.
פעולת ההקאה מתואמת במרכז ההקאה שבמדוּלה (לשד) שבמוח.
רפלקס הקאה – הרפלקס נגרם לאחר נגיעה בחלק האחורי של הגרון.
עוצמת הרפלקס משתנה מאדם לאדם, יש אנשים המתקשים לעבור אפילו טיפול שיניים או בדיקת גרון עקב כך.
גירוי הקיבה או התריסריון – גירוי מכני או על ידי חומרים כימיים.
מזון מקולקל ורעלנים גם עלולים לגרום להקאה (הרעלת מזון).
סחרור או האצה של הגוף (ובעיקר הראש) – עשויים לעורר בחילה ולעיתים הקאה בזמן שיט באונייה, נסיעה ברכב (במיוחד בישיבה נגד כיוון הנסיעה) וטיסה.
דימום מוחי – גורם לעלייה בלחץ התוך-גולגולתי ומעורר את מרכז ההקאה.
לפיכך הקאה של נפגעי ראש נחשבת לסימן רע המעיד על דימום מוחי.
תרופות המעודדות הקאה – תרופות אלה נקראות תרופות אמטיות (Emetics).
חלקן פועלות על מרכז ההקאה שבמוח וחלקן מגרות את הקיבה.
תרופות כימותרפיות, למשל, המשמשות למאבק בסרטן, מעוררות לעיתים קרובות את מרכז ההקאה; גם חומרים מסוימים, כגון אתנול (אלכוהול), פועלים על מרכז ההקאה.
כאב – כאב חזק באזורים שונים בגוף (בגלל אבנים בכליות, למשל) עלול לעודד הקאה.
מחלות מסוימות – אשר אחת מהשפעותיהן יכולה להיות הקאה.
רגשות, דחק ופחדים – כגון לאחר צפייה במראה מחריד או לפני מבחן או ראיון עבודה, עלולים לעודד הקאה.
חלחלה, גועל – תחושת הקאה או הקאה בפועל לנוכח ריחות לא נעימים, או בעקבות אכילת מזון מקולקל.
גם צפייה במעשה המעורר סלידה עלולה לגרום להקאה.
היצרות מולדת של השוער – חסימה חלקית או מלאה של פתח הקיבה לתריסריון על ידי שריר השוער, המובילה להקאת תוכן הקיבה זמן מה לאחר אכילה.
תופעה זו היא מום מולד נפוץ בקרב יילודים בני 1–3 חודשים.
ההקאה עקב מום זה עזה יחסית לעומת הקאה רגילה (ובצורה קשתית) ונטולה מיצי מרה.
הקאה מהווה תופעה רפואית שלילית, בדרך-כלל.
הגוף מאבד נוזלים ומלחים רבים, דבר העלול לגרום להתייבשות ולבעיות במחזור הדם .
הקאות מרובות ותקופתיות עלולות לגרום להרס זגוגית השן ולשינוי צבע השיניים עקב החומצות, העולות מן הקיבה, שנמצאות בקיא.
לצד התרופות האמטיות קיימות תרופות אנטי-אמטיות, המדכאות את מרכז ההקאה; תרופות כאלו ניטלות לפני נסיעות או טיסות, למשל, על ידי אנשים הרגישים לפעילויות אלו.
קיימות שתי תופעות פסיכולוגיות הקשורות להקאה:
אמטופיליה, גירוי מיני המתעורר מהקאות או מצפייה בהן.
אמטופילים קיצוניים נוהגים אף להקיא זה על זה בעת קיום יחסי מין.
הקשר בין שתי התופעות הדוק, ובמקרים רבים אמטופובים "נרפאים" והופכים לאמטופילים.
הצרעות היא קומדיה יוונית שנכתבה על ידי המחזאי היווני אריסטופאנס והוצגה לראשונה בשנת 422 לפנה"ס.
גיבורי המחזה הם פילוקליאון ("החבר של קליאון") ובנו בְּדֶליקליאון ("השונא של קליאון").
פילוקליאון מכור להליכי בית המשפט האתונאי - ומבלה את כל זמנו כמושבע השופט את בני עירו.
בדליקליאון רוצה לסייע לאביו להיגמל וכולא אותו בביתו.
פילוקליאון מנסה להימלט מביתו ולהגיע לבית המשפט באמצעים שונים.
חבריו לחבר המושבעים (חברי המקהלה המחופשים לצרעות) מגיעים לעזרתו.
בדליקליאון ומשרתיו נלחמים בצרעות, ומגרשים אותן.
בדליקליאון מנהל ויכוח עם אביו ומוכיח לו ולמקהלה שכאשר הם משמשים כמושבעים הם בעצם משרתים של הדמגוגים.
על מנת לסייע לאביו להיגמל, מקים בדליקליאון בית משפט בביתם, ובהיעדר מועמדים להישפט, שופט את הכלב המשפחתי מאחר שאכל גבינה סיציליאנית - ביקורת על הגנרלים האתונאים המקבלים שוחד מהסיציליאנים, אויבי אתונה.
במשפט דמה זה, מגן בדליקליאון על הכלב, וכשהוא מורשע, מגיעים קבוצת ילדים הלבושים כגורי הכלב לבמה לבקש רחמים.
פילקליאון אינו משתכנע, אולם בדליקליאון מחליף את קופסאות ההצבעה של המושבעים (בו החליטו על אשמה או זכאות) וכך שיטה באביו להצביע בעצם "אינו אשם" במקום "אשם".
עם ספירת הקולות מתעלף פילוקליאון כשהוא מגלה שהכלב יצא זכאי, מאחר שמעולם לא זיכה איש.
עם תום המשפט הולכים הבן והאב לסימפוזיון ובהיפוך תפקידים מלמד הבן את האב איך להתנהג בסימפוזיון.
במשתה משתכר פילוקליאון ומעליב את כל הנוכחים, חוטף את הנערה הנגנית והופך את ארון הלחם.
המשתתפים האחרים מגישים נגדו תביעות, אך הוא לועג להם.
המחזה מסתיים בכך שפילוקליאון קורא לשלושה סרטנים המייצגים את המחזאים הטרגיקנים של אתונה (בניו של קרסינוס, בנו של קסנוקלס) להשתתף בתחרות ריקודים נגדו.
המחזה תורגם לעברית על ידי זיוה כספי בשנת 2000 ופורסם בהוצאת מאגנס.
הצרצר והנמלה, הידוע גם בשמות הנמלה והחרגול, הילק והנמלה והחגב והנמלים, הוא משל המיוחס לאיזופוס ובו מוסר-השכל על עבודה קשה והכנה.
לפי סיווג פרי למשלי איזופוס, מספרו הוא 373. המשל סופר מחדש ועובד פעמים רבות במגוון יצירות לאורך ההיסטוריה ובעת החדשה, הידועות שבגרסאות הן של לה פונטיין וקרילוב.
צרצר בילה את חודשי החום בשירה, שעה שהנמלה עבדה באגירת מזון לחורף.
משהגיע החורף, הצרצר מוצא את עצמו גווע ברעב, וכשהוא מבקש מהנמלה מזון הוא זוכה לגערה על עצלנותו.
בסיפור נעשה שימוש כדי להטיף למעלות של עבודה קשה וחסכון, ונגד סכנות הבזבזנות ואי ההתכוננות לעתיד.
גרסאות שונות של המשל מוסיפות מוסר-השכל בסופו, בגרסאות שונות:
"לך אל הנמלה עצל - ראה דרכיה וחכם"
"מי שטרח בערב שבת - יאכל בשבת"
גרסאות של המשל מצויות בקובץ החרוזים של בארביוס (מס' 140) ואביאנוס (מס' 34), ובכמה אוספי סיפורת אחרים, לרבות אלו המיוחסים לסינטיפאס ואנתוניוס.
בגרסת סיפורת שונה במקצת של המשל (פרי 112), החיה העצלה היא חיפושית-זבל, המגלה שגשמי-החורף שטפו את הזבל ממנו היא ניזונה.
המקור הקדום ביותר שראה בנמלה סמל לחריצות, הוא ספר משלי, המיוחס לשלמה המלך, שם כתוב: "לֵךְ אֶל נְמָלָה עָצֵל, רְאֵה דְרָכֶיהָ וַחֲכָם, אֲשֶׁר אֵין לָהּ קָצִין שֹׁטֵר וּמֹשֵׁל.
בגרסאות מסוימות של המשל, הנמלה מגלה רחמים כלפי הצרצר ונותנת לו מעט מזון כדי שלא יגווע ברעב.
בסרט קצר משנת 1934 של וולט דיסני, מלכת-הנמלים פוסקת שהצרצר יוכל להישאר במושבת הנמלים, אך הוא יהיה חייב לנגן בכינורו בתמורה למזון ולמחסה.
הוא מקבל הסדר זה, ומחפורות הנמלים הופכות לאולם-נשפים ענק בו כל הנמלים רוקדות באושר לצלילי המוזיקה שמפיק הצרצר, שלומד סוף-כל-סוף שעליו להיות יצרני.
סרטון זה הציג לראשונה את השיר "העולם חייב לי פרנסה", שמאוחר יותר הפך לחתימה המוזיקלית של גופי.
בסרט "דברים משתנים" (1988), דון אמיצ'י נזכר בגרסה חלופית בה הצרצר אוכל את הנמלה בסוף.
המשל סופר מחדש ב-"מופע החבובות" בפרק בו ברנדטה פיטרס הייתה כוכבת-אורחת.
סם הנשר מספר את הסיפור שמסתיים בכך שעל הנמלה דורכים והצרצר נוהג במכונית-הספורט שלו אל פלורידה.
יסודות מן המשל עובדו ברפרוף לחלק מקו-העלילה בסרט "באג לייף" של אולפני פיקסאר.
אולם, בסרט זה יש צרצרים רבים, והם מתנהגים כמעין ברוני-מאפיה הדורשים כמס חלק מן המזון של מושבת-הנמלים.
משל הנמלה והצרצר עובד לשיר בידי לאון רוזלסון בשנות השבעים של המאה העשרים.
השיר מגולל את הסיפור באופן הדומה לגרסתו המקורית של איזופוס.
הסופרת טוני מוריסון חיברה בשנת 2003 את ספר-הילדים "למי יש משחק?: הנמלה או הצרצר?" ובו ניתן למשל העתיק גרסה חדשה כדי לעורר דיון על חשיבות האמנות.
לפרקים, ספרו של לאו ליוני "פרדריק" נוגע באותם נושאים דומים של השקעה באמנות אל מול אגירת מזון לחורף.
הסיפור נזכר בקצרה בשיר "המשחר לטרף" שביצעה הלהקה היפנית "הכריות".
אפשר לתרגם את השורה הרלוונטית כ-"רוקר עובד כמו נמלה/ האם אתה אוגר מזון לחורף?".
בהשוואה לסיפור, שורה זו (המושרת בידי המשחר לטרף האחרון בשיר, הטוען שיש לו תמיד זמן להנאה) יכולה בקלות להיות מיוחסת לצרצר.
בפרק "שלוש השמשות שלי" בסדרה פיוצ'רמה, פריי מגולל מחדש את הסיפור על "הצרצר והתמנון" כרציונליזציה לעצלנות: "כל השנה הצרצר אגר אצטרובלים לחורף, בעוד התמנון שכב עם חברתו וצפה בטלוויזיה.
אך אז הגיע החורף, הצרצר מת, והתמנון אכל את כל האצטרובלים שלו.
לי והרינג יצרו פארודיה על המשל בסדרתם "אגרוף של שמש".
ובה, ריצ'רד הרינג מעלה את המשל כדי לתאר את התמדתו בכתיבת התסריטים בעוד שסטיוראט לי נוטש בעצלנותו את מטלותיו.
או-אז מזכיר סטיוארט לי את המשל המתוקן על הנמלה והאדם, הגורס שסיפורים הכוללים בעלי-חיים אינם חלים על התנהגות אנושית משום שאנו בעלי יכולת למחשבה רציונלית מעבר לאינסטינקטים שחנן אותנו בהם הטבע.
שירה של יונה וולך "אדם צובר זיכרונות" מזכיר את המשל.
מתאר את אגירת המזון של הנמלים בחודשי הקיץ.
גם האדם מוזכר כשר וזוהי תוספת של וולך עצמה.
רמיזות למשל ניתן למצוא גם בשירה של נעמי שמר, "שיר סיום", ללחנו של מנוס חאג'ידאקיס.
בספר הסאטירי זו ארץ זו, כשהחורף מגיע, הצרצר והנמלה שניהם קופאים מקור בעקבות משבר נפט.
הלל "מזבוב עד פיל" הצרצר בשיר מאשים את המשל ואת מחברו (לא מצוין מי) שבגללם נטפלים אליו וקוראים לו "עצלן" .
בתוכנית "פרפר נחמד" הוצגו הצרצר והנמלה כזוג שכנים אנושיים בגילומם של יובל סגל ויוסי מרשק.
רוברט ג'ון בורק הידוע בכינויו הקאובוי העירום, הוא נגן רחוב מניו יורק.
במשך שנים ניסה לזכות בפרסום ותהילה, בשל כך השתתף במספר תוכניות טלוויזיה אמריקניות, כשהבולטת שבהן היא "אמריקן איידול", בה השתתף במבחני הבמה של העונה הראשונה, אולם לא עבר לשלב הבא.
הוא עבר לניו יורק בשל אוכלוסייתה הרבה, הכוללת קהל פוטנציאלי לשיריו.
בורק קנה את פרסומו בזכות היותו נגן רחוב בסמוך ל"טיימס סקוור", הלבוש באופן קבוע בתחתונים, בכובע ובמגפי בוקרים בלבד (גם בימי החורף הקרים של ניו-יורק), ובידיו גיטרה.
לדבריו הוא חי מהנדבות אותן הוא מקבץ מהעוברים והשבים.
בשנים האחרונות הפך "הקאובוי העירום" לאחד מסמליה של כיכר טיימס.
ההערכה היא, כי הוא משתכר כאלף דולר מדי יום, בעיקר מתיירים שנהנים לצפות בו ומבקשים להצטלם עמו.
עם זאת, סירב בורק בעבר לחשוף את חשבונות הבנק ומקורות ההכנסה שלו, ואף ויתר בשל כך על כוונות לרוץ למשרות פוליטיות.
בנוסף לפעילותו בניו יורק, הוא מופיע גם בקרנבל ברובע הצרפתי בניו אורלינס ובאוסטין, טקסס כאשר מתקיימים שם פסטיבלים.
בורק משווק אלבומים של שיריו, חולצות הנושאות את תמונתו ורינגטונים באמצעות מספר אתרי אינטרנט ייעודיים לכך.
בורק רשם סימן מסחרי על דמותו.
דמותו מופיעה בפרסומת לחברת המכוניות שברולט ובפרסומת למותג M&M's של החברה מרס.
ההקאטונכרים הן שלוש דמויות ענקים מתקופה מוקדמת מאוד של המיתולוגיה היוונית.
לפי הסיודוס הם היו ילדיהם של גאיה ואורנוס, כלומר צאצאיהם של האדמה והשמיים.
הם היו חלק מוקדם ביותר בפרהיסטוריה של המיתולוגיה היוונית אך לא היה להם שום חלק בפולחן הדתי.
הם נודעו גם בשמות: "Briareus" (האיתן) הידוע גם בשם "Aigaion" (רוח הים), "Cottus" (המכה או הזועם) ו-"Gyges" (המשסה הענק).
שמם הוא צירוף של המילים ἑκατόν (הקאטון: "מאה") ו-χείρ (כיר - יד).
בביבליותקה של פסאודו-אפולודורוס נאמר: "לכל אחד מהם היו מאה ידיים וחמישים ראשים".
הם היו ענקים מדהימים בעוצמתם ובאכזריותם ואף נעלים יותר מן הטיטאנים והקיקלופים.
בשירה הלטינית נודעו ההקאטונכרים בשם "Centimani" שמשמעותו "בעלי מאה הידיים".
קשה לקבוע במדויק אילו תופעות טבעיות מסומלות עם ההקאטונכרים.
ייתכן שהם סימלו את כוחות הטבע האיתנים כמו רעידות אדמה, או התנועה המרובה של גלי הים.
אחרי שהטיטאנים עלו לשלטון הם כלאו את בעלי מאה הידיים ואת הקיקלופים בטרטרוס הנמצא במפלס התחתון של השאול והציבו לשמירה את המפלצת הנוראית קאמפה משום שפחדו מבעלי מאה הידיים האדירים.
שנים אחר-כך הביס זאוס את קאמפה ושחרר את בעלי מאה הידיים והקיקלופים מהטרטרוס, כדי שיוכלו לנצח ביחד את הטיטאנים שכלאו אותם.
האלים ניצחו, בעלי מאה הידיים שוחררו לחופשי יחד עם אחיהם הקיקלופים והקאטונכרים הפכו להיות שומרים בטרטרוס.
הצרות שלי עם נשים היא סדרת טלוויזיה קומית ששודרה בערוץ 10, שעלתה לשידור ב-12 ביולי 2010. העונה הראשונה זכתה לממוצע רייטינג של 6.5 אחוז.
העונה השנייה עלתה לאוויר ב-24 באוקטובר 2010.
ארי שניידר (דן שפירא), מעצב בחברת קוסמטיקה, לא מצליח לשמור על מערכת יחסים לאורך זמן, ולכן פונה לפסיכולוגית בשם עדינה בבאיוף (חנה לסלאו).
במהלך העונה הראשונה הוא מתאהב בבוסית שלו, לילך תורג'מן (טלי שרון), ובמהלך העונה השנייה מנסה, בעזרת הפסיכולוגית שלו, לשמור על מערכת היחסים של השניים.
הצתה עצמית היא התאבדות של אדם שמצית במכוון את גופו.
בתרבויות מסוימות הצתה עצמית היא מסורת בת מאות שנים; בעת המודרנית הצתה עצמית הפכה לצורת מחאה פוליטית רדיקלית.
המסורת הידועה ביותר של הצתה עצמית היא הסאטי, מנהג הודי עתיק שבו האלמנה שורפת את עצמה באש מדורת השרפה של בעלה המנוח.
מקורו של המנהג בסיפור אודות האלה סאטי, שקפצה למדורת הפולחן שערך אביה, דקשה, לכל האלים למעט בעלה, האל שיווה, על מנת לשמור על כבודו של בעלה.
באפגניסטן הצתה עצמית היא דרך מקובלת של נשים להתאבד.
מקרים של הצתה עצמית כמחאה
טיק קואנג דוק - נזיר בודהיסטי וייטנאמי שהצית עצמו בצומת דרכים עמוס הנמצא בסייגון ב-11 ביוני 1963, מתוך מחאה על רדיפת הבודהיסטים על ידי ממשלת דרום וייטנאם ונשיאה נו דין דיים.
הוא דאג מבעוד מועד להזמין כתבים למקום כדי שיתעדו את המקרה.
היה זה המקרה המפורסם הראשון של הצתה עצמית כאקט של מחאה פוליטית.
יאן פאלאך - סטודנט צ'כי שהצית עצמו ב-16 בינואר 1969 במחאה על הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ב-1968, בסופה של תקופת האביב של פראג, ונפטר ב-19 בינואר 1969. בעקבותיו הציתו עצמם צ'כים נוספים.
איליה ריפס - סטודנט יהודי למתמטיקה מריגה; ב-28 באפריל 1969 הצית את עצמו במחאה על פלישת ברית המועצות לצ'כוסלובקיה.
הוא נעצר בידי השלטונות והועבר לאשפוז כפוי.
מעשהו התפרסם בכלי התקשורת העולמיים.
בעקבות לחץ בינלאומי שוחרר וקיבל אשרת יציאה מברית המועצות, וב-2 בינואר 1972 עלה לישראל.
מוחמד בועזיזי - ירקן תוניסאי.
הצית עצמו ב-17 בדצמבר 2010, במחאה על סגירת דוכן הירקות שלו על ידי המשטרה התוניסאית.
מעשהו היה הזרז למהפכת היסמין בתוניסיה, ולאחר מכן לאביב הערבי.
מאז קום המדינה היו בישראל מקרים רבים של הצתה עצמית, רובם על רקע אישי.
בנוסף היו מספר מקרי הצתה שעוררו סערה ציבורית:
ילנה בוסינובה - תושבת קדומים שהציתה את עצמה במחאה נגד תוכנית ההתנתקות ב-17 באוגוסט 2005. בוסינובה הציתה עצמה במרחק לא רב ממחסום שהקימה המשטרה באזור נתיבות.
שוטרים שהיו במקום כיבו את האש שאחזה בה אך היא נפצעה אנושות ולאחר תשעה ימים ב-26 באוגוסט 2005 מתה מפצעיה.
ברוך בן מנחם - עולה חדש מארצות הברית שהצית את עצמו ב-31 באוגוסט 2005 במחאה כנגד תוכנית ההתנתקות כשבוע לאחר סיום פינוי האזרחים.
ב-6 בספטמבר 2005 נפטר מפצעיו.
משה סילמן - בעל עסק קטן שקרס עקב חובות לרשויות, הצית את עצמו במהלך הפגנה בתל אביב לציון שנה לפרוץ מחאת האוהלים, ב-14 ביולי 2012, במחאה כנגד יחס רשויות הרווחה אליו.
הוא נפצע אנושות ולאחר שישה ימים, ב-20 ביולי 2012, נפטר.
עקיבא מפעי - נכה צה"ל ששקע בחובות, הצית את עצמו ב-22 ביולי 2012 בתחנת אוטובוס ביהוד.
מפעי נפצע קשה ולאחר עשרה ימים ב-1 באוגוסט 2012 נפטר.
יעקב וולק - נכה קטוע-רגל בכיסא גלגלים, בן 60 מירושלים הצית את עצמו ב-8 באוקטובר 2018 בגן הפעמון בירושלים.
אושפז במצב אנוש ונפטר מפצעיו כעבור יומיים ב-10 באוקטובר 2018.
יצחק לוין - הצית את עצמו ב-10 בנובמבר 2019 בבית המשפט המחוזי בבאר שבע.
ב-27 בנובמבר 2019 נפטר מפצעיו.
איציק סעידיאן - הלום קרב שסובל מפוסט טראומה מאז שירותו הצבאי במבצע צוק איתן הצית את עצמו מול בניין אגף השיקום במשרד הביטחון בפתח תקווה ב-12 באפריל 2021, יומיים לפני יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
מאז האירוע אושפז סעידיאן בבית החולים תל השומר עד לשחרורו ב-19 ביוני 2022.
ויטל מישייב- גמלאי משטרה שהתמודד עם פוסט טראומה הצית את עצמו ב-29 באוקטובר 2025 מול ביתה של מנהלת אגף השיקום במושב נווה אילן.
ב-12 בנובמבר 2025 נפטר מפצעיו
הצרעה הירוקה הוא סרט פעולה, המבוסס על דמות בדיונית אשר הופיעה במקור בשנות ה-30 בתוכנית רדיו, ובהמשך גם בסדרת טלוויזיה וסדרת קומיקס.
הסרט יצא לאקרנים ב-14 בינואר 2011 בבימויו של מישל גונדרי.
בסרט מככבים סת' רוגן וג'יי שו בתפקידים הראשיים.
שחקני המשנה בסרט כוללים את כריסטוף ואלץ, קמרון דיאז, אדוארד ג'יימס אולמוס, דייוויד הרבור, וטום וילקינסון.
בריט ריד (סת' רוגן) הוא בן עשירים מפונק ובנו של ג'יימס, מייסד העיתון ה"דיילי סאנטינאל" (טום וילקינסון).
חייו של בריט משתנים כאשר אביו נפטר מעקיצת דבורה.
לאחר ההלוויה בריט מפטר את כל צוות העובדים בביתו ובכללם את קייטו (ג'יי צ'ו), המכונאי ומכין הקפה של אביו, אך שהוא מגלה שהקפה שהוכן על ידי העוזרת היחידה שנשארה בבית הוא קורא לקייטו שמראה לו את כשרונותיו הטכנולוגיים והשניים מסכימים שג'יימס היה אדם רע.
וכך הם מחליטים לכרות את ראש הפסל המיוחד שבנו עבורו.
לאחר המעשה, הם עדים לחבורה של שודדים שתוקפים זוג.
בריט וקייטו נחלצים לעזרתם, אך המשטרה רודפת אחריהם.
קייטו, שהגיע משכונה מסוכנת משנחאי מביס את הפושעים ומצליח להתחמק מהמשטרה.
בריט שנלהב מהאירוע, משכנע את קייטו שהם יתחפשו לפושעים במטרה להסתנן לארגוני הפשע בלוס אנג'לס, להרוס אותם ולחסל את העומד בראשם, בנימין צ'אדנובסקי (כריסטוף ואלץ).
בריט מחליט לנצל את בעלותו על העיתון של אביו ולפרסם את עצמו כפושע חדש שנקרא "הצרעה הירוקה" כדי למשוך את תשומת לבו של צ'אדנובסקי.
אך צ'אדנובסקי מצליח להפיל אותם במלכודת וכמעט לגרום להריגתם במארב של שלוש משאיות שכמעט קוברות אותם חיים, הם ניצלים רק בזכות מנגנון הטילים שקייטו הרכיב על מכוניתם.
קייטו ובריט מתחילים לריב בעקבות מריבה על מזכירתו של בריט, לורן (קמרון דיאז), שהיא קרימינולגית בהכשרתה ועקב האגו הגדול של בריט שלוקח קרדיט על המעשים של הצרעה הירוקה בעוד רוב העבודה והצלחתם הייתה בעקבות כישורו של קייטו.
לבסוף הם מצליחים, בעזרת לורן, לחסל אותו את צ'אדונובסקי שפורץ למערכת העיתון יחד עם התובע הכללי על מנת לסכל הדלפה של בריט לתקשורת על שיתוף הפעולה ביניהם.
סת' רוגן – בריט ריד
כריסטוף ואלץ – בנימין צ'אדנובסקי
קמרון דיאז – לורן קייס
טום וילקינסון – ג'יימס ריד
אדוארד ג'יימס אולמוס – מייק אקספורד
ליאו טיפטון (אנלי טיפטון) – אנה ליי
דייוויד הרבור – פרנק סקאנלון
ג'יימס פרנקו – דני קלייר
אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע העניק לסרט דירוג של 46%.
חלק מהמבקרים טענו שהוא מאכזב.
למרות זאת, חלק מהמבקרים טענו שהסרט מצחיק ומלא הומור.
הסרט הכניס ביום הראשון לצאתו לאקרנים כ-11.1 מיליון דולר.
בסוף השבוע הראשון לצאתו בהפצה כללית הסרט הכניס כ-33.5 מיליון דולר.
הצריף של תמרי היא סדרת טלוויזיה לילדים, מן הראשונות שהפיקה הטלוויזיה הישראלית.
היא הוקרנה לראשונה מיוני 1974 עד דצמבר 1974.
בסדרה כיכב יוסי גרבר יחד עם מספר בובות.
כל הבובות נוצרו על ידי הבובנאי אריק סמית, בן זוגו של גרבר באותן שנים, שגם תפעל את חלקן והיה שותף בכתיבת התסריטים.
שיר הנושא נכתב על ידי תלמה אליגון-רוז ללחן של קובי אושרת ובוצע על ידי ריקי גל, שהייתה אז בתחילת דרכה.
תמרי הוא נגר קצת מפוזר שגר לו עם חתולה בשם אזמרלדה, חמור בשם בלעם וצב בשם צבי, בצריף בודד על חוף כורכר.
בכל פרק מספר תמרי סיפור לשאר דרי הצריף.
הסיפור הוא אגדת ילדים ידועה והועלה כהצגה של תיאטרון בובות.
תמרי הנגר - יוסי גרבר
אזמרלדה החתולה - לורה סהר, רעיה אדמוני
בלעם החמור - שי קוקוי
צבי הצב - עזרא הס
חמישה ספרים פורסמו במקביל לשידור חוזר של הסדרה בשנת 1978 על ידי הוצאת כנרת, שהוקמה אז לצורך כך.
כמו כן הופקו מספר תקליטים.
בעקבות הצלחת הסדרה נערכה סדרת הופעות ובנוסף הקים אריק סמית יחד עם יוסי גרבר תיאטרון בובות בשנת 1973 שהעלה הצגות שונות ופעל במסגרת התיאטרון לילדים ולנוער של אורנה פורת.
בשנת 1994 הוציאה להקת "מוטו" את אלבום הבכורה שלה שנקרא "הצריף של תמרי", שכלל גרסה מחודשת לשיר הנושא המקורי בביצועה של ריקי גל.
בשנת 2008 הוציאה חברת NMC מארז DVD בשם "מריץ' ועד רץ'" הכולל גם קטע קצר מתוך "הצריף של תמרי".
ביישוב חוות יאיר יש בית קפה בשם "הצריף של תמרי".
הצתת מסגד אל-אקצא היא אירוע שהתרחש ב-21 באוגוסט 1969, ובו מייקל רוהאן, צעיר נוצרי אוסטרלי, הצית את מסגד אל-אקצא וגרם לו נזקים.
ב-21 באוגוסט 1969, בערך בשעה 7 בבוקר, לפני פתיחת המתחם למבקרים ומתפללים, נכנס מייקל דניס רוהאן, צעיר נוצרי אוסטרלי, למסגד אל-אקצא, בהסכמת שומר הוואקף איברהים חילוואני, עמו תיאם מראש את הביקור המוקדם.
הוא נכנס להיכל התפילה והניח על מדרגות המינבר (בימת הדרשן) צעיף טבול בחומר דליק, ומתחת למדרגות מכלי בנזין ונפט כשקצהו השני של הצעיף מונח עליהם.
הוא הצית את הצעיף ויצא במהירות מהמתחם.
האש התפשטה במהירות עקב חומר דליק למניעת ריקבון שנמרח על תקרת העץ של המסגד מספר חודשים קודם לכן במסגרת עבודות תחזוקה.
עשן השריפה התמר מעל למסגד ונראה למרחוק.
בתוך זמן קצר הגיעו למקום 16 רכבי כיבוי אש ממערב ירושלים.
מכבי אש נוספים הגיעו מרמאללה, מחברון ומשכם.
המון ערבי תקף את הכבאים הישראלים והכה אותם.
אנשי הוואקף וחברי המועצה הערבית העליונה שהיו במקום, סירבו למנוע את תקיפת הכבאים.
האש כובתה סופית לקראת הצהריים.
בשריפה נפגע חלק ניכר מהריהוט במסגד, והמינבר במסגד אל-אקצא, שאותו תרם צלאח א-דין, נשרף כליל.
הסברה הראשונה של חוקרי משטרת ירושלים הייתה שהשריפה נגרמה מקצר חשמלי.
אולם למחרת ההצתה, ובעקבות עדותו של שומר המתחם, נעצר רוהאן בקיבוץ משמר השרון.
בחדר מלון "ריבולי" בירושלים, בו שהה טרם ההצתה, נמצאו מעט סמרטוטים טבולים בנפט.
הוא נחקר, הודה ונכלא תחת שמירה מיוחדת בבית המעצר של משטרת ירושלים.
השמירה המוגברת נועדה להכשיל פגיעות בו מצד מוסלמים זועמים או התאבדות, מחשש שמותו בנסיבות כאלה עלול להוביל לתאוריית קשר שתכתים את שמה של ישראל.
רוהאן הועמד למשפט בבית המשפט המחוזי בירושלים, בפני הרכב בראשות נשיא בית המשפט צבי עלי בקר.
הוא נאשם בעבירת הבער על פי פקודת החוק הפלילי, 1936 ועבירת פגיעה במקום קדוש לפי חוק השמירה על המקומות הקדושים.
את מדינת ישראל ייצגו במשפט היועץ המשפטי לממשלה מאיר שמגר, פרקליט המדינה גבריאל בך וסגנו יונה בלטמן.
כסנגורו של רוהאן שימש עורך הדין יצחק טוניק.
תחילה כפר רוהאן בעובדות כתב האישום, אולם לאחר שנשמעו שני העדים הראשונים, הודיע כי הוא חוזר בו מכפירתו ברוב העובדות וכי יטען להגנתו לחוסר אחריות פלילית מחמת חוסר שפיות.
למרות זאת החליט בית המשפט שלא לקבל את הודאתו כראיה במשפט, מן הנימוק כי ההודאה מקוטעת, והתביעה הביאה את מלוא מסכת ראיותיה, 46 עדים, כדי להוכיח את מעשיו של רוהאן.
על יסוד ראיות התביעה קבע בית המשפט כי רוהאן ביצע שני מעשי הצתה במסגד אל-אקצא - ניסיון הצתה כושל ב-11 באוגוסט 1969, וניסיון הצתה שהצליח ב-21 באוגוסט.
בעת הדיונים בבית המשפט הופיעו מטעם הסניגוריה שלושה פסיכיאטרים כעדים מומחים, בהם פסיכיאטרית שטיפלה ברוהאן בעת אשפוזו בבית חולים פסיכיאטרי באוסטרליה.
מטעם ההגנה בדק את הנאשם גם פרופסור טרבור גיבנס (TCN Gibbens) מאנגליה, מומחה בפסיכיאטריה משפטית ואשר קבע כי רוהאן לוקה ב"סכיזופרניה עם תעתועי שווא פאראנוידים ותעתועי גדלות".
מטעם המדינה הופיעו שני פסיכיאטרים מומחים נוספים.
כל המומחים הסכימו לאבחנתו של פרופ' גיבנס ולפיה רוהאן חולה בסכיזופרניה פרנואידית.
ב-30 בדצמבר 1969 הוקראה הכרעת דינו בבית המשפט.
בסיכום הכרעת הדין קבע בית המשפט:
לאחר שבית המשפט קבע כי רוהאן היה עדיין חולה נפש בעת מתן הכרעת הדין, הוא ציווה על אשפוזו בבית חולים פסיכיאטרי.
מאוחר יותר גורש מישראל לארצו שם המשיך באשפוז פסיכיאטרי עד מותו.
רוהאן שלקה בסינדרום ירושלים, שהוא סוג של התקף מאני, טען שעשה את המעשה בעקבות צו אלוהי ובהתאם לכתוב בספר זכריה.
הוא חשב שהמעשה יסייע ליהודים לבנות מחדש את בית המקדש ובכך יאפשר לישו הנוצרי לשוב כמשיח ולשלוט בעולם במשך אלף שנה.
כבר ביום ההצתה מינתה ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר, ועדה לחקירת נסיבות ההצתה.
בראשות הוועדה עמד שופט בית המשפט העליון, יואל זוסמן, והשתתפו בה פרופ' מיכאל ארדון, השופט מוחמד נימר אל-הווארי, ראש עיריית נצרת מוסא כתילי ופרופ' ארנולד ויניקור, הוועדה הגישה את מסקנותיה בספטמבר 1969.
בסמוך להצתה שררה אי-בהירות באשר לנסיבותיה.
חוקרי השריפה הישראלים סברו תחילה שהיא נגרמה מקצר חשמלי ולא מהצתה.
צעירים ערביים הכריזו שראו את המציתים "בעלי חזות יהודית" שנמלטו מהמקום.
ראשי הוואקף טענו בהתחלה שהמצית נכנס דרך שער המוגרבים שעליו שמרו חיילי צה"ל.
ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, הפריך את הטענה במסיבת עיתונאים שבה ציין שההצתה אירעה זמן רב לפני השעה שבה נפתח שער המוגרבים.
ההצתה עוררה סערה בעולם המוסלמי.
גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, פייסל, מלך ערב הסעודית ומנהיגים בפקיסטן, ירדן, אלג'יריה, תוניסיה ואיראן קראו לג'יהאד נגד ישראל בעקבות השריפה.
לכידתו המהירה של המצית תרמה להרגעת הרוחות.
בספטמבר 1969 התקבלה החלטה 271 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, בה נאמר: "המועצה מתאבלת על הנזק הרב שנגרם מההצתה.
המועצה קובעת כי המעשה המתועב רק מדגיש את הצורך של ישראל לכבד את החלטות האו"ם הקודמות, ומגנה את ישראל על כך שלא עשתה זאת." ההחלטה התקבלה ללא התנגדויות.
ארצות הברית ועוד שלוש מדינות נמנעו.
אחרי ההצתה הייתה מחלוקת במועצה המוסלמית העליונה, בין המדינאים בהם אנוואר נוסייבה שר ההגנה הירדני לשעבר ואלחטיב שהיה מושל ירושלים בזמן הכיבוש הירדני - שדרשו להשאיר את המסגד חרב כדי להפיק תועלת פוליטית נגד ישראל.
לעומת אנשי הדת שבמועצה שרצו להחזיר את המצב לקדמותו.
המסגד שוקם באיטיות רבה, לאורך כ-40 שנה, מתוך מאמץ לשחזר במדויק את הריהוט שאבד בשריפה, ובו המינבר ההיסטורי שנתרם על ידי צלאח א-דין.
המשימה המורכבת של שחזור מלאכת מחשבת יחידה במינה של שיבוצים ופיתוחי עץ אגוז ובניית הבמה והצבתה מחדש במקומה היו כרוכים במאבקים ובתסבוכות רבות.
הירדנים הם שיזמו הקמת צוות לשחזור הבמה שכלל מומחים ממצרים, טורקיה, אינדונזיה ומדינות אירופה שאספו רישומים עתיקים.
ד"ר מחמוד אל-בלביסי, מהמחלקה לאמנות אסלאמית באוניברסיטת אל-בלקה שבסאלט, צפונית לעמאן בירדן, הכין וריכז את התרשימים.
בגילוי דעת מספר 28 של תנועת ה"חמאס", שפורסם ב-18 באוגוסט 1988, צוין: "יום ראשון 28.8.88 – יום מסגד אלאקצא, יום בו הציתו היהודים את מסגד אלאקצא המבורך ואת במת צלאח א-דין ('מנבר') בשנת 1969. ביום זה תתקיים שביתה כללית".
הטלוויזיה הפלסטינית המשיכה לטעון, בשנים 2000 ו-2010, שההצתה נעשתה ביוזמת ממשלת ישראל.
בדומה טען גם האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, שנה לאחר השריפה ותשע שנים לפני המהפכה האסלאמית שהנהיג באיראן, בדרשה שנשא בנג'ף שבעיראק ונכנסה לאחר-מכן לספרו המרכזי "הממשלה האסלאמית".
הצתה היא פשע של הבערת אש בכוונת זדון או כדי לפגוע במבנים, אנשים, באתרי טבע וצמחייה.
הצתה לעיתים תכופות מאופיינת בהבערת אש ברכושם של אחרים, או ברכושו של המצית מתוך כוונה לתבוע תגמולי ביטוח במרמה.
הגדרת הצתה במשפט המקובל היא "שרפה במזיד של ביתו של אחר"
במזיד – לצורכי הגדרת הצתה במשפט המקובל "במזיד" משמעותו עשיית מעשה הגורם סיכון גבוה לשרפה.
אין כל צורך במעשה בכוונה תחילה או מתוך רצון לשרוף משכן, מצידו של העבריין.
שרפה – במשפט המקובל חריכה של כל חלק מבית די בה כדי לספק את דרישת מרכיב זה של העבירה.
אין צורך שהנזק לבית יהיה משמעותי.
מצד שני, אין די בשינוי צבע בלבד כתוצאה מעשן כדי לעמוד בדרישת מרכיב זה ויש צורך להצביע על נזק ממשי למבנה עצמו.
אין די בנזק לכיסוי המבנה בלבד, כגון שטיחים או טפטים.
הצתה אינה מוגבלת למבנים עשויים עץ.