tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלברשטיין זוכה החל מראשית המאה ה-21 להצלחה יפה בשוק המוזיקה הבינלאומי, שם היא מקוטלגת בדרך כלל כאמנית מוזיקת עולם.
אלברשטיין זכתה להצלחה מחודשת בארץ עם האלבום "מוצאי חג" משנת 2003. באלבום זה בולטת שוב מחאה חברתית, בעיקר היחס לעובדים הזרים ונושא איכות הסביבה, כמו בשירים "מוצאי חג", "וורה מבוקרשט", "צל", "נדל"ן", "נחל גוסס" ועוד.
אלבומה הבא, "קוקוס", שיצא בשנת 2005, היה קליל ומחוייך יותר, עם השירים "קוקוס", "כל שעה נשיקה" ו"גבר כלבבי".
בשנת 2004 זכתה אלברשטיין בפרס אקו"ם על ביצוע, הפצה וקידום הפזמון הישראלי.
בשנת 2005 זכתה בתואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2006 יצא בהפקה בינלאומית אלבום יידי בשם "לעמעלע" ("כבש קטן"), שהכיל שירים של משוררי יידיש ידועים כמו איציק מאנגר, שאותם הלחינה אלברשטיין בעצמה.
אלבום זה זכה בישראל לתשומת לב גדולה יותר מאשר אלבומיה הקודמים ביידיש.
בריאיון שנערך לשם קידום האלבום בעיתון "ידיעות אחרונות" התבטאה אלברשטיין כנגד תחרות הזמר הטלוויזיונית "כוכב נולד".
בשנה זאת, הוענק לאלברשטיין פרס הופשטיין על הישגיה המוזיקליים ביידיש ועל אומץ ליבה בהעניקה לשיר יידיש מקום מכובד ואמוציונלי, גם בזמנים בהם היידיש לא הייתה פופולרית בפומבי.
באותה השנה, יצאה לאור מהדורה חדשה של אלבומה משנת 1975 "כמו צמח בר".
הוצאה זו כללה כרצועות בונוס את הביצוע המקורי לשיר הנושא "כמו צמח בר" מתוך הסרט "דודי ורעי", וכן דיסק בונוס עם שישה קטעים מהופעה חיה באולם צוותא משנת 1976 וקטע וידאו מאותה הופעה.
בפתח החוברת המתלווה לאלבום, הוסיפה אלברשטיין מספר מילים למהדורה החדשה, בה היא תוהה על התמימות והנאיביות שאפפו את מילות שירי האלבום המקורי:
ב-1 בינואר 2007 פתחה אלברשטיין בסיבוב הופעות בישראל לראשונה מאז 2000. ההופעות זכו להצלחה גדולה ולשבחי הביקורת.
בהמשך השנה היא הוציאה את אלבום שירי הערש "שביל החלב - שירי ערש", למילותיהן של עדולה, נאוה סמל, רחל שפירא, צרויה להב ואלברשטיין עצמה, וכמו כן השתתפה בהקלטת השיר "נפשי" של שאנן סטריט.
באפריל 2008 יצא אלבומה "טבע האדם", שנוצר בשיתוף פעולה עם מוזיקאי הג'אז אבי ליבוביץ', אותו פגשה תוך כדי עבודתה עם סטריט.
האלבום הולחן ברובו בידי ליבוביץ' והחזיר את אלברשטיין לעמדת "הזמרת המבצעת" לראשונה מאז שנות השמונים.
באוקטובר 2008 יצא האלבום הכפול "חוה אלברשטיין בהופעה", שהוא תיעוד של סיבוב ההופעות המצליח.
ההופעה הוקלטה באולם "נגה" ביפו, שם גם התקיימה ההופעה הראשונה בסיבוב הקאמבק בשנת 2007.
העשור השני ושנות ה-20 של המאה ה-21
בשנת 2010 הוציאה אלברשטיין את אלבומה ה-58 במספר "ברוך הבא", שזכה לתשבחות המבקרים.
בינואר 2011 הוכרז כי אלברשטיין תקבל את פרס אקו"ם על מפעל חיים בתחום הזמר העברי.
ב-15 באוגוסט 2011 הוציאה אלברשטיין את אלבומה ה-59 במספר "ילדת טבע", הכולל דיסק המצורף לספר עם המילים.
האלבום ממשיך בצורה דומה את "מסורת" האלבום "שביל החלב - שירי ערש", והוא מורכב משירים ומקטעי קריאה קצרים שכתבה עדולה (סבינה מסג) לילדים ומבוגרים כאחד.
בחלק מהשירים משתתף בשירה גם נכדה של אלברשטיין, איתי אנגל.
שיר הנושא הוא הסינגל הראשון שיצא לרדיו.
בנובמבר 2011 קיבלה אלברשטיין את תואר דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע.
במאגדת שהוציא המכון של המושב השנתי השישים ושלושה של המועצה הבינלאומית נכתב:
באפריל 2013 הוציאה אלברשטיין את האלבום "ואיך אצלך".
האלבום, בהפקתו המוזיקלית של תמיר מוסקט, זכה לשבחים רבים ואף הגיע למעמד אלבום זהב תוך שלושה שבועות מצאתו.
שירי האלבום עסקו, בין השאר, בהתמודדותה של אלברשטיין עם פטירתו של בעלה נדב לויתן שלוש שנים קודם לכן.
בשנת 2014 יצא במסגרת פרויקט "עבודה עברית" האלבום "שרות חוה אלברשטיין" ובו גרסאות כיסוי של זמרות צעירות לשיריה מתקופות שונות.
האלבום התבסס על מופע משנת 2009 בשם "בנות חוה" בו הצדיעו הזמרות, רובן מסצנת האינדי הישראלית, ליצירתה רבת השנים של אלברשטיין ולתרומתה למוזיקה הישראלית.
בשנה זו שיתפה פעולה עם היוצר שלומי שבן, והקליטה עמו את השיר "תרגיל בהתעוררות", שיצא באלבום באותו השם והגיע לראש המצעד השנתי של רשת ג' לשנת תשע"ד.
כמו כן הלחינה את השיר "July" לאלבום "הכל לטובה" של שאנן סטריט, עמו שיתפה פעולה גם באלבומו הראשון.
בשנת 2015 הוציאה את האלבום "סרנדה", בו חזרה לסגנון מוזיקלי המבוסס על שירה וגיטרה אקוסטית.
בשנת 2016 יצא האוסף "סיפור חיים", המוגדר כ"אנתולוגיית שירי משוררים".
באותה השנה הוציאה את האלבום "בוא המורה".
ב-2017 החלה אלברשטיין בסדרת הופעות בשיתוף שלומי שבן.
בהופעה זו מבצעת הזמרת שירים משלל תקופות ומבצעת לראשונה על הבמה שירים שמעולם לא ביצעה בצורה חיה.
בנוסף הפתיעה וביצעה בהופעות אלה גרסת כיסוי לשיר "שקיעתה של הזריחה" של רמי פורטיס.
הפרמיירה לסדרת הופעות זו בוצעה ב-23 בספטמבר של אותה השנה.
בשנת 2019 השתתפה לראשונה בפרסומת, לחברת הכבלים yes, שהתבססה על שירה "לונדון".
בשנת 2020 השתתפה בהקלטת גרסה של המוזיקאי גוסטו לשירה "לא צריך הרבה" (מתוך האלבום "האהבה מאלתרת"), ושרה בו את הבית האחרון.
בשנת 2021 הוציאה את אלבומה ה-63 במספר, "ערב אחר", הכולל את השירים: "איפה כואב", "ערב אחר", "כשיבוא הבוקר" ו"הייתה לה ארובה לבנה", אותו שרה ביחד עם אבי קושניר (למילים של חנוך לוין).
בשנת 2024 התארחה בשירו של שלומי שבן "יש אישה ברקע (תצלום)" במיני-אלבום שלו "בית פתוח חלק ב'" שיצא לאור ב-30 בינואר 2024. ב-5 בפברואר 2024 הוציאה את השיר "תפילה ראשונה" כסינגל הראשון מאלבומה הבא, אותו כתב יהונתן גפן.
באותה השנה השתתפה בשיר "שיר כוכבים" של להקת ג'יין בורדו שהופיע באלבום האולפן הרביעי שלהם, "כישוף".
ב-1 באוגוסט אלברשטיין הוציאה שיר בשם "אבא חטוף".
השיר יצא לציון 300 ימי שבי של 115 חטופים בעזה.
המילים של השיר נכתבו על ידי הרב ליאור אנגלמן.
אלברשטיין קיבלה השראה לבצע את השיר לאחר שנודע על מותו של יוסי ג'אן, אביו של אלמוג מאיר ג'אן, שנפטר יום לפני שבנו חזר מהשבי.
במרץ 2025 יצא לאור ספרה "סמטת כנען" בסדרת "קו מתאר" של הוצאת "אפרסמון", ובעריכת חיים וייס.
ב-29 באוגוסט הוציאה אלברשטיין את השיר "ספטמבר", תרגום עברי שלה לסטנדרט, "September Song", של מקסוול אנדרסון וקורט וייל (מתוך המחזמר "חופשת ניקרבוקר", שעלה בברודוויי בסוף שנות ה-30).
השיר, אותו עיבדה אלברשטיין יחד עם המוזיקאים ערן ויץ, מאיה בלזיצמן ומתן אפרת, שמלווים אותה גם בהופעות שהיא מקיימת בשנים האחרונות, היה השיר הראשון מתוך מיני-אלבום חדש שלה.
המיני-אלבום, "חמישה שירים", עליו עבדו יחד ויץ ואלברשטיין לאורך התקופה שבין מגפת הקורונה ומלחמת חרבות ברזל, יצא לפני ראש השנה תשפ"ו.
2025, "סמטת כנען" בסדרת "קו מתאר" של הוצאת "אפרסמון"
2006 - פרס הופשטיין על הישגיה המוזיקליים ביידיש
2011 - דוקטור לשם כבוד, מכון ויצמן
2018 - דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת ברנדייס.
2018 - פרס מפעל חיים של הרשות הלאומית לתרבות היידיש בטקס שנערך בבית הנשיא בירושלים.
2022 - דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת בר-אילן.
2023 - עיטור נשיא מדינת ישראל.
כמו כן זכתה לתיאורים כגון: "הזמרת הישראלית הגדולה מכולן" ו"סמל ומופת לזמר העברי".
נישואיה הראשונים היו לאמרגן והמפיק המוזיקלי עמירם טננבוים, ולהם שני ילדים.
בעלה השני היה הבמאי נדב לויתן, אותו הכירה בשנת 1981 במהלך צילומי סרטו "סיפור אינטימי", בו שיחקה בתפקיד הראשי.
אלברשטיין שיחקה גם בסרטו "אין שמות על הדלתות" שיצא ב-1997 והלחינה את הפסקול לסרטיו "ילדי סטלין" ו"גרופי" אותם הוא ביים.
לויתן כתב את כל שירי האלבומים "מוצאי חג" ו"טבע האדם" וכן חלק משירי האלבום "קוקוס".
אלברשטיין חברת המועצה הציבורית של ארגון "בצלם".
חוה טורניאנסקי (נולדה ב-21 ביולי 1937) היא פרופסור אמריטה בחוג ליידיש באוניברסיטה העברית, חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וכלת פרס ישראל לחקר לשונות היהודים וספרויותיהם וחקר התרבות העממית (ה'תשע"ג).
חוה טורניאנסקי נולדה במקסיקו סיטי להורים מהגרים ממזרח אירופה שניהלו בית יהודי-חילוני על טהרת היידיש.
למדה בבית הספר היסודי והתיכון "די יידישע שול אין מעקסיקע".
עשתה שנת לימודים בירושלים ב"בית המדרש למורי הגולה ע"ש חיים גרינברג", שבה למקסיקו ובמשך שנתיים לימדה שם עברית ויידיש בבית ספרה ולמדה פדגוגיה באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו.
עלתה לישראל בשלהי שנת 1957 ולמדה בסמינר ע"ש דוד ילין בשאיפה להיות מורה בבית הספר העממי.
את לימודי התואר הראשון והשני עשתה באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג להיסטוריה של עם ישראל ובחוג ליידיש, אצל הפרופסורים דב סדן, חנא שמרוק ושמואל ורסס.
בשנים 1967–1973 כתבה דוקטורט על היצירה הדו-לשוניות בחברה האשכנזית בעת החדשה המוקדמת בהדרכתו של פרופסור חנא שמרוק, ועשתה שנת פוסט-דוקטורט במרכז ללימודי יהדות באוקספורד.
לימדה בחוג ליידיש באוניברסיטה העברית משנת 1962 (פרופסור מן המניין מ-1995) עד שפרשה לגמלאות ב-2005. כיהנה שנים רבות כראש החוג.
את כל שנות השבתון שלה עשתה באוקספורד.
לימדה קורסים בלשון יידיש וספרותה ובתרבות אשכנז באוניברסיטה האיברו-אמריקנה במקסיקו, באוניברסיטת degli studi במילאנו, במכון ללימודי עברית ויהדות באוניברסיטת קולג' לונדון; נתנה סדרת הרצאות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי והשתתפה בקבוצת מחקר על הספר היהודי במכון ללימודי יהדות מתקדמים בפילדלפיה, במסגרת אוניברסיטת פנסילבניה.
הייתה חברת מערכת של "תרביץ, רבעון למדעי היהדות", וכיהנה כיו"ר תוכנית הלימודים "יידיש – שפה ותרבות", תוכנית לימודים לחטיבה העליונה בבית הספר הכללי והדתי" מטעם האגף לתכנון ולפיתוח תוכניות לימודים של משרד החינוך.
חוה טורניאנסקי היא אלמנתו של אוריאל טורניאנסקי, ואם לשלושה בנים.
1987: פרס קרן אליעזר פינס לתרבות ולספרות
1987: פרס בית שלום עליכם ע"ש שייבר לספרות ולאמנות
1988: פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש
2006: פרס ביאליק לחכמת ישראל - על הוצאת המהדורה הביקורתית והתרגום לעברית של "גליקל"
2007: נבחרה לחברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
2013: זכתה בפרס ישראל לחקר לשונות היהודים וספרויותיהם וחקר התרבות העממית.
מנימוקי ועדת הפרס: "מפעל חייה המחקרי של פרופ' טורניאנסקי מציג אותה כמלומדת החשובה ביותר בימינו בלשון יידיש וספרותה ומעמיד אותה במקום של כבוד במחקר התרבות העממית ולשונות היהודים.
בעבודתה המדעית פרשׂה תמונה שלמה, מגוונת ומתועדת היטב של עולם לשוני-תרבותי רחב ונפוץ בתפוצות אשכנז לאורך הדורות מימי הביניים ועד העת החדשה."
חוה טורניאנסקי עוסקת בתולדות ספרות יידיש ובתרבותם של יהודי אשכנז על פזורותיהם.
כל מחקריה ופרסומיה דנים ביצירה ביידיש, מניצניה הראשונים בסוף המאה ה-13 ועד תחילתה של ספרות יידיש המודרנית במחצית השנייה של המאה ה-19. הדגש מושם על הגילויים הספרותיים-ההיסטוריים של התרבות האשכנזית, בעיקר בעת החדשה המוקדמת.
עם ענייני מחקריה נמנים: הדו לשוניות (עברית ויידיש) בתרבות האשכנזית במשך הדורות; התנ"ך ויידיש (תרגומים, עיבודים, שירה אפית ועוד); גילויי האקטואליה בספרות יידיש במאות 16–18; החינוך הפורמלי באשכנז בראשית העת החדשה והספרות הדידקטית ביידיש, הכתיבה האישית ("אגודוקומנטים") ביידיש, ובכללה מכתבים פרטיים, זיכרונות ורישומים אחרים בעיקר מפרי עטן של נשים.
ספר מסה ומריבה לר' אלכסנדר בר' יצחק פאפין הופין
ספר זה ההדירה חוה טורניאנסקי לפי כתב-היד של המחבר הוסיפה מבוא וביאורים.
הספר הוא פועל יוצא של עבודת הדוקטור ("כתב היד הדו-לשוני 'ספר מסה ומריבה' לאלכסנדר בר' יצחק, 1627) הדנה בבעיית הדו לשוניות בתרבות האשכנזית בכלל תוך התמקדות ביצירה אחת, שנכתבה באשכנז ונשתמרה בספריית בודליאנה באוקספורד.
ביצירה ויכוח מסועף ורב פנים ועניינים בין איש עשיר ואיש עני, הכתוב בחרוזים בנוסחים מקבילים בעברית וביידיש ועומד על אלפי שורות חורזות.
זו היצירה הדו-לשונית המקיפה ביותר מתוך כארבעים יצירות מסוג זה שהגיעו לידינו וביניהן שירי ויכוח נוספים, שירים לחג ולמועד, שירי מוסר, ועוד.
מחברו של ספר מסה ומריבה סיים את כתיבתו ב-1627 והיצירה הופיעה בדפוס לראשונה בההדרתה של חוה טורניאנסקי.
הוא פרי עבודתן של חוה טורניאנסקי ופרופסור אריקה טים מאוניברסיטת טריר (Trier) בגרמניה, ובשיתופה של תלמידתן פרופ' קלאודיה רוזנצווייג-קופפר, מציג רישום מפורט, מבואר ומאויר של כל מה שהגיע לידינו מאיטליה ביידיש.
ספר זה הוא ניסיון רישום מרוכז ראשון של כל מה שנכתב או נדפס ביידיש בערי צפון איטליה מאמצע המאה ה-16 ועד ראשית המאה ה-17, בשעה שיהודים אשכנזים שהתיישבו שם המשיכו לדבר, לקרוא ולכתוב ולהדפיס ביידיש.
בתקופה זו העמידה השלוחה האשכנזית באיטליה את מיטב היצירה ביידיש בת הזמן, ודפוסיה, היפים במיוחד, נפוצו בפזורה האשכנזית כולה.
הספר כתוב בנוסחים מקבילים באנגלית ובאיטלקית, ולכל פריט בו מתלווה הסבר, הפניות ביבליוגרפיות ואיור אחד או איורים אחדים.
בספר זה פורסם גם מאמרה של טורניאנסקי.
טורניאנסקי תרגמה וההדירה את זכרונותיה של גליקל מהמלין.
הזיכרונות שכתבה ביידיש, לשון דיבורה, גליקל בת לייב (הידועה יותר כגליקל האמל או גליקל פון המלין), שנולדה בהמבורג ב-1645 ונפטרה במץ ב-1724, הם תעודה היסטורית נדירה הפותחת לפנינו צוהר לעולמה של אישה יהודייה בעת החדשה המוקדמת.
גליקל התחילה לכתוב את זיכרונותיה בעקבות מות בעלה, אבי ארבעה עשר ילדיה (ששניים מהם נפטרו בגיל הרך) בתום שלושים שנות נישואין, והמשיכה לרשום את קורותיה ולסקור את הנעשה בסביבתה עוד שנים רבות לאחר מכן.
בחיבור שהועידה לילדיה ארגה גליקל יחדיו את האישי, המשפחתי והציבורי, הוסיפה סיפורים ואגדות לשם המחשה והנאה, ונתנה ביטוי לא רק להרהוריה ולרחשי לבה אלא גם למערכת דעותיה ואמונותיה.
כך העמידה לנו מסמך היסטורי-ספרותי מיוחד במינו המתאר הן את קורותיה ואת עולמה הרוחני של אישה עברייה בת המאה ה-17, הן את דמותה והוויית חייה של החברה שבה צמחה ופעלה.
זיכרונותיה של גליקל לא נשתמרו בכתב ידה אלא בשתי העתקות שהעתיק אחד מבניה.
על-פי העתקות אלה פורסמו הזיכרונות בלשון המקור לראשונה בשנת 1896, ומאז זכו לתרגומים, לרוב חלקיים ובמידות שונות של נאמנות למקור, לכמה שפות.
תרגום עברי ראשון, של אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ', ראה אור ב-1929. בספר 'גליקל, זכרונות 1691–1719', הועמד בעמוד הימיני הטקסט המקורי ביידיש, בדוק ומתוקן על פי כתב היד, ומולו, בעמוד השמאלי – תרגומו לעברית.
במבואה המקיף דנה טורניאנסקי בגליקל ובעולמה, במבנה חיבורה, בנסיבות כתיבתו ובאורחותיה, במקורות השראתה של המחברת, באופי כתיבתה האישית, במודעותה ל'אני' העצמי שלה, בהשקפת עולמה ובדרכי הצגתה את המציאות.
היא בוחנת את מקום הכתיבה וזמנה, את הרקע ההיסטורי והתרבותי.
כן נבחנים במבוא גלגולי החיבור מן הכתב אל הדפוס והמשך חייו בתרגום, בעיבוד ובמחקר.
פרק מיוחד על לשונה של גליקל, שכתבה פרופסור אריקה טים, מסיים את המבוא.
מהדורתה של טורניאנסקי כוללת יותר משלושת אלפים הערות הבאות לזהות את הדמויות הנזכרות בזיכרונות של גליקל ואת הקשרים ביניהן, לבאר ולתעד את האירועים ההיסטוריים המתוארים, לבחון ולפרש את המקורות הלשוניים, הסגנוניים והספרותיים של המחברת, להתחקות אחר דעותיה ואמונותיה, אחר השכלתה וידיעת הלשונות שלה, ואחר אמינות דבריה.
עוד נלווים למהדורה אילנות יוחסין, צילומי תעודות ומסמכים, ואיורים רלוונטיים אחרים.
בזכות מהדורתה של זיכרונות גליקל זכתה חוה טורניאנסקי בפרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת 2006.
ליצירתה של גליקל הקדישה טורניאנסקי עיונים נוספים.
בין קודש לחול, חינוך והשכלה במזרח-אירופה
ראה אור בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה, לאחר שבמסגרת יחידה 6 ('עולם התורה בפולין') של הקורס הנזכר עסק דוד אסף בהרחבה בישיבות פולין, באה יחידה 7 לדון בחינוכו והשכלתו של הציבור הרחב, של הנשים והילדים ושל הגברים שלא למדו בישיבה.
ביחידה זו בוחנת טורניאנסקי את החינוך הבלתי פורמלי שנקנה במסגרת הבית, המשפחה והקהילה, את הלימוד הפורמלי של הבנים במסגרת ה'חדר', ואת חינוך הבנות על מסגרותיו.
בין היתר נידונים כאן תפקידיה של יידיש לעומת עברית בחינוך בכללותו, המגמה הדידקטית של ספרות יידיש בכלל, והקורפוס הספרותי המסועף שהועמד ביידיש לצורך הרחבת דעתו, הדרכתו המוסרית והנאתו האסתטית של 'עמך'.
מאמרים אחדים של טורניאנסקי עוסקים בנושאים אלה.
חלק ממחקרה של טורניאנסקי מוקדש לסוגת השירים ה"היסטוריים" ביידיש.
השירים הללו נועדו להפיץ מידע על אירועים אקטואליים שונים מיד בתום התרחשותם, ותפקידם דומה לתפקידו של העיתון בימינו.
יחד עם פרופ' חנא שמרוק אספה טורניאנסקי כחמישים שירים מסוג זה שנדפסו במאות ה-17 וה-18 ורובם המכריע הגיע לידינו בעותק אחד ויחיד.
השירים עוסקים באירועים שהתרחשו בקהילות שונות על פני הפזורה האשכנזית – גרמניה, פולין-ליטא, בוהמיה, מורביה והולנד, מאמסטרדם ומץ במערב ועד וילנה ואומן במזרח.
האירועים המתוארים ברוב השירים הם שריפות ומגפות, התרחשויות בשעת מצור ומלחמה, רדיפות וגירושים, עלילות דם, משפטים והוצאות להורג, אסונות טבע ומקרים רעים אחרים, ואף מותם של אישים ידועים.
על חלק מן האירועים אין לנו מידע ממקור אחר, ועל חלקם מוסיפים לנו השירים מידע חדש או התבוננות אחרת.
למחקר הסוגה שייכים מאמרים אחדים של טורניאנסקי.
פנים רבות ומגוונות לקיום יחדיו של שתי הלשונות, עברית ויידיש, בחייה של החברה האשכנזית, בתרבותה וביצירה הספרותית שלה.
הקשרים בין שתי השפות והשפעתן ההדדית כפי שהם באים לידי ביטוי בספרות נידונים במאמרים הבאים:
"היצירה הדו-לשונית באשכנז – קווים לאופיה", דברי הקונגרס העולמי הששי למדעי היהדות ד (תש"ם), עמ' 85–99.
"ה'בענטשערל' והזמירות ביידיש", עלי ספר י (תשמ"ב), עמ' 51–92.
"התרגומים הראשונים של 'ספר הישר' ליידיש", תרביץ נד (תשמ"ה), עמ' 567–620.
"בין לשון הקודש ללשון אשכנז בשיר הדו-לשוני "אשליך יגון ואנחה", מסורות, כרך ט-י-יא (ספר היובל לגדעון גולדנברג), ירושלים ה'תשנ"ז, עמ' 421–441.
טורניאנסקי עסקה במקצת גם בספרות יידיש החדשה.
מאמרה הראשון הוקדש לפואמה "מאָניש", יצירתו הראשונה ביידיש של יצחק לייבוש פרץ, שהיא למעשה השיר הראשון על אהבה בהווה בספרותנו החדשה בשתי הלשונות, עברית ויידיש.
בפואמה ובגלגוליה, המגלים את עמדתו המשתנה של פרץ לנושא האהבה וליכולת הביטוי של יידיש עוסק אחד ממאמריה.
עוד לפני המחצית השנייה של המאה ה-19 – זמנם של מנדלי מוכר ספרים, שלום עליכם וי"ל פרץ – נשכח חלק ניכר מספרות יידיש שנכתבה במאות הקודמות.
מחקרים ראשונים על תולדותיה של ספרות זו התחילו להופיע בעשורים הראשונים של המאה העשרים.
דיוניהם וגילוייהם, כמו גם המובאות המקיפות שהביאו לאיור הדיון השפיעו על אחדים מסופרי יידיש בני הזמן ושימשו להם מקור השראה.
ליצירות שנכתבו בעקבות זאת על ידי שני יוצרי יידיש מרכזיים – המשורר אברהם סוצקבר והסופר יצחק בשביס-זינגר מוקדשים שני מאמרים של חוה טורניאנסקי.
עדה רפפורט-אלברט (עורכת), חוט של חן: שי לחוה טורניאנסקי (שני כרכים), מרכז זלמן שזר בשיתוף עם המרכז לחקר תולדות יהודי פולין ותרבותם, 2013.
ספר מסה ומריבה לר' אלכסנדר בר' יצחק פאפין הופין, שפ"ז/1627, ההדירה לפי כתב-היד של המחבר והוסיפה מבוא וביאורים חוה טורניאנסקי, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית / האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ירושלים תשמ"ה.
בין קודש לחול: לשון, חינוך והשכלה במזרח-אירופה, יחידה 7 בחטיבה ב' (לשון וספר) של הקורס: פולין - פרקים בתולדות יהודי מזרח-אירופה ותרבותם, האוניברסיטה הפתוחה, תשנ"ד/1994.
גליקל, זיכרונות 1691–1719, ההדירה ותרגמה מיידיש חוה טורניאנסקי, ירושלים: מרכז דינור לחקר תולדות ישראל – האוניברסיטה העברית בירושלים, מרכז שזר לתולדות ישראל, 2006.
פֿון אונדזער ייִדישער ליטעראַטור, לייענבוך פֿאַרן לימוד פֿון ייִדיש, רעדאַגירט פֿון חוה טורניאַנסקי, וועלטראַט פֿאַר ייִדיש און ייִדישער קולטור, תל אביב תש"ם 1980; מהדורה שנייה תשמ"ג / 1983.
ייִחוס פֿון ליד / ייחוסו של שיר - לכבוד אברהם ווער.
עורכים: ד' סדן, י' אברך, ח' טורניאנסקי, ח' שמרוק.
הוצאת ועד היובל, תל אביב 1983.
כמנהג אשכנז ופולין, ספר יובל לחנא שמרוק, עורכים: ישראל ברטל, חוה טורניאנסקי, עזרא מנדלסון, ירושלים 1993.
די ייִדישע ליטעראַטור אין נײַנצעטן יאָרהונדערט, אַנטאָלאָגיע פֿון ייִדישער ליטעראַטור-פֿאָרשונג און קריטיק אין ראַטן-פֿאַרבאַנד, אָפּקלײַב און פֿאָרוואָרט: חנא שמערוק, רעדאַקציע: חוה טורניאַנסקי, ירושלים תשנ"ג.
חנא שמרוק, עיירות וכרכים: פרקים ביצירתו של שלום עליכם בעריכת חוה טורניאנסקי, ירושלים, מאגנס, תש"ס.
מווילנה לירושלים, מחקרים בתולדותיהם של יהודי מזרח אירופה מוגשים לפרופסור שמואל ורסס, עורכים: דוד אסף, ישראל ברטל, אבנר הולצמן, חוה טורניאנסקי, שמואל פיינר, יהודה פרידלנדר.
"צרור אגרות ביידיש מירושלים משנות השישים של המאה השש-עשרה", שלם, ד (תשמ"ד), עמ' 149–210. נוסח מקוצר: "אַ בינטל ייִדישע בריוו פֿון ירושלים אין 16טן יאָרהונדערט", ייִדיש-ליטעראַטור אין מדינת ישראל - אַנטאָלאָגיע, תל אביב 1991, עמ' 370–379.
"הדרשה והדרשה בכתב כמתווכות בין התרבות הקאנונית והקהל הרחב",בתוך: ב"ז קדר (עורך), התרבות העממית, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים תשנ"ו, עמ' 196-183 .
"מיידלעך אין דער אַלטייִדישער ליטעראַטור", ייִדישע פֿילאָלאָגיע, יובל-שריפֿט לכּבֿוד עריקאַ טים, אַרויסגעגעבן פֿון וואַלטער רעל און שמעון נויבערג, טיבינגען 1999, זז' 7–20.
(עם יעקב אלבוים) "מוסר בעלי בתים: ספר סם חיים לר' אברהם אשכנזי אפיטיקר מלודמיר", על בריאה ועל יצירה במחשבה היהודית, ספר היובל לכבודו של יוסף דן במלאת לו שבעים שנה, עורכים רחל אליאור ופטר שפר, Tübingen: Mohr Siebeck, 2005, עמ' 111–145.
חוה דיבון (נולדה ב-4 במאי 1967) היא תסריטאית ויוצרת ישראלית, זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה.
דיבון נולדה בירושלים ולמדה בבית הספר התיכון הדתי לבנות "חורב".
בשירותה הצבאי הייתה מורה חיילת מדריכה בבית ספר שדה "קשת יהונתן" במושב קשת שברמת הגולן.
למדה בבית הספר לקולנוע מעלה, וסיימה במחזור השביעי 1994, כתסריטאית, זוכת פרס הצטיינות בתסריטאות.
דיבון היא תסריטאית פרילנס, וכותבת סרטי פיצ'ר, סדרות טלוויזיה בערוצים שונים ועבור חברות הפקה שונות.
הייתה מיוצרי "מעורב ירושלמי", "פרנקו וספקטור", ו"פרפרים לשבת".
במקביל כתבה מספר סרטים באורך מלא עבור צופי הקולנוע החרדים שהוצגו בקהילות חרדיות רבות ברחבי העולם החרדי.
יחד עם לייזי שפירא, ובהפקת יונתן ארוך, יצרה דיבון והייתה התסריטאית הראשית בסדרת הדרמה הטלוויזיונית "סרוגים", העוסקת בעולם הפנויים-פנויות של המגזר הדתי-לאומי בירושלים.
הסדרה שודרה בערוצי הלוויין של חברת YES וזכתה להצלחה בביקורות ובקרב קהל הצופים, במיוחד במגזר הדתי לאומי.
הצלחה זו ניתן לייחס הן לאיכויותיה ולאמינותה, והן להיותה חלוצה בהצגת העולם הדתי לאומי דרך מבט רענן מבפנים, ללא ההקשר הפוליטי המקובל.
חלוציות זו, כמו גם העיסוק ברווקים רווקות בגיל מתקדם יחסית ובסוגיות עכשוויות מעולמם של צעירים וצעירות עירוניים בני המגזר שלא זכו עד אז לחשיפה, הפכו את הסדרה לשיחת היום של הציבור הדתי לאומי.
יוצריה הפכו למשקפי דור שלם במגזר זה, אך גם למושא ביקורת מצד כוחות שמרנים באותו מגזר.
יחד עם לייזי שפירא, ובהפקת יונתן ארוך, יצרה דיבון והיתה התסריטאית הראשית בסדרת הדרמה הטלוויזיונית "סרוגים", העוסקת בעולם הפנויים-פנויות של המגזר הדתי-לאומי בירושלים.
הסדרה זכתה להצלחה רבה בביקורות ובקרב קהל הצופים, במיוחד במגזר הדתי לאומי.
הצלחה זו ניתן לייחס הן לאיכויותיה ולאמינותה, והן להיותה חלוצה בהצגת העולם הדתי לאומי דרך מבט רענן מבפנים, , כמו גם העיסוק ברווקים רווקות בגיל מתקדם יחסית ובסוגיות עכשוויות מעולמם של צעירים וצעירות בני המגזר שלא זכו עד אז לחשיפה, הפכו את הסדרה לשיחת היום של הציבור הדתי לאומי.
הסדרה זיכתה את דיבון במספר פרסי האקדמיה לטלוויזיה: סדרת הדרמה הטובה ביותר ב-2009 (יחד עם לייזי שפירא), התסריט הטוב ביותר בסדרת דרמה ב-2009 (יחד עם צוות התסריטאים), והתסריט הטוב בסדרת דרמה ב-2010 (יחד עם לייזי שפירא).
דיבון השתתפה ביצירה, בעריכת תוכן ובכתיבת התסריט בסדרת הרשת "רצים למשנה" של ארגון "סולמות" שזכתה למאות אלפי צפיות, וכן בסדרת הבת "רצים לגמרא".
ב-2004 כתבה עבור חגי לובר, מייסד ומנהל תיאטרון "אספקלריא", את הצגת היחיד "להמשיך לחיות", על נפגעי טרור ששכלו את בני ובנות זוגם.
ההצגה שבה והועלתה ב-2023 בשם "השבעה באוקטובר" על ידי חגי לובר, ששכל את בנו, במלחמת התקומה - חרבות ברזל ב2023 ונחלה הערכה והצלחה מרובה.
כתבה את התסריט לסרט הקולנוע בחורים טובים שעלה לאקרנים ב-15 בספטמבר 2022. הסרט עוסק בשידוכים בחברה החרדית וזכה להצלחה רבה.
לאור הצלחתו יצא לאקרנים סרט המשך באוקטובר 2024 הנושא את השם בחורים טובים 2. יוצרי הסרטים מתכננים סרט שליש בטרילוגיה.
באוגוסט 2025 עלתה לשידור בכאן 11 הסדרה "ההתנתקות", אותה כתבה ויצרה יחד עם רם לנדס.
כתבה שני ספרי ילדים: "עקבות בחול" ו"המסכה של נבו", שיצאו בספריית פיג'מה.
הספרים זכו לתרגום לאנגלית, אוקראינית ופורטוגזית.
דיבון נשואה לסיני ואם לחמישה ילדים.
חוה חבושי (נולדה ב-28 באוגוסט 1950) היא סופרת ילדים ונוער ישראלית, שכתבה ספרים רבים, ופרסמה גם עשרות סיפורים וכתבות בעיתוני ילדים ונוער, אשר עסקו גם בנושאים כלכליים.
חבושי זכתה במהלך השנים בפרסים על כתיבתה.
חוה חבושי לבית בראון נולדה ב-28 באוגוסט 1950, בעיר אורדאדיה אשר בטרנסילבניה, רומניה, ועד גיל עשר דיברה רק הונגרית.
בשנת 1960 עלתה לישראל עם משפחתה.
בשנים הראשונות התגוררה המשפחה בקריית טבעון ובשנת 1965 עברה לכרמיאל.
בני משפחת בראון היו מתושביה הראשונים של העיר.
שמה המקורי של חוה היה אווה, אך כשנודע לה מי הייתה אווה בראון, היא קיבלה בברכה את עברות שמה, כמנהג הימים ההם, והפכה להיות חוה בראון, ולימים חבושי.
חבושי סיימה תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטת חיפה, ועבדה שנים רבות ככלכלנית בבנקאות, בתעשייה, ובאגף התקציבים של עיריית חיפה.
בשנת 1973 נישאה למשה חבושי ולשניים נולדו שני בנים.
בשנת 2023 נפטר משה, בעלה.
חוה חבושי גרה כיום בחיפה.
הקריירה הספרותית שלה החלה כשגידלה את ילדיה, והחלה לכתוב להם סיפורים.
"מעשה בכוכב" היה הסיפור הראשון שלה שראה אור בדפוס באחד מעיתוני הילדים.
מאז פרסמה כשבעה עשר ספרים ועשרות רבות של סיפורים, שהתפרסמו באנתולוגיות שונות, בעיתונות היומית, ובעיתוני הילדים והנוער.
הסיפורים הראשונים שכתבה היו קצרים ופשטניים, היא אומרת בראיון, ונועדו בעיקר להעביר מסר דידקטי.
במשך הזמן היא התרחקה מהדידקטיקה וסיפוריה הפכו להיות מורכבים יותר.
היא גילתה את סוד ההנאה שבכתיבתם ושבכוחם להעניק, הן לסופרת והן לקוראים.
בנוסף לסיפורים, פרסמה חבושי כתבות לילדים ונוער בנושאים שונים, כולל טור כלכלי לילדים בעיתונים "מעריב" ו"פילון", שבו הסבירה, על סמך השכלתה וניסיונה, מושגים בסיסיים בכלכלה כמו: מחסור, כסף, בנק, ריבית, מטבע זר, משכנתא, בנק ישראל וכיוצא בזה.
חוה חבושי נפגשת גם עם תלמידים ברחבי הארץ במסגרות שונות, ומנחה סדנאות כתיבה לילדים, לנוער ולמבוגרים.
חבושי זכתה במספר פרסים על כתיבתה.
להלן מנימוקי השופטים שהעניקו לה את פרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית (לימור לבנת) בשנת 2011:
שוקולד מריר מאוד (גבעתיים: מסדה, 1987) (סיפורים על ילדים בשכונה רגילה בהחלט).
קשה להרוג קקטוס (תל אביב: ספרית מעריב, תשנ"א 1991) (התמודדותה של נערה עם מחלתה הקשה של אמה).
כשזה קורה (ירושלים: כתר, 1991)
מתנה נושמת (ראשון לציון: מסדה, 1992)
אסור לבזבז שקיעות (ראשון לציון: מסדה, 1994) (סיפורו של נער מתבגר החווה את ההתחלה של כאב ההתבגרות, הכרוך בהתרחקות מאמו ובניסיון להבין את היחסים בין הוריו ואת הסיבות לרגשות המניעים את הסובבים אותו).
כנור אליהו: אגדות עם יהודיות (ראשון לציון: מסדה ילדים, 1994)
מעשה בכוכב (נשר: מגאסון הולדינגס, 1994)
דירה ללא כינים (ראשון לציון: מסדה, 1995)
הסנדלר והספר העתיק (תרגום ועיבוד) (ראשון לציון: מסדה, 1995)
תריסים מוגפים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1996) (סודות שמספרת אמה של מיכל לבתה בחמש שעות של טיסה משותפת לפריז)
זה קרה בגן הציבורי (ירושלים: כתר, 1998) (סיפורים המתארים מפגשים של ילדים והתמודדות עם מצבים לא שגרתיים)
דושה (תל אביב: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2000)
בזווית לא נכונה (אור יהודה: הד ארצי, תש"ס 2000) (ספר נועז לנוער החושף מערכות יחסים מורכבות בין חברות, התבגרות והשלמה).
ההתערבות (תל אביב: הקבוץ המאוחד, 2004) (דור נגרר להתערבות מיותרת, נשאב למצבים קשים ומסתבך בשקרים - אבל בזכות ההתערבות גם מתוודה לקסם של אישיותה של נערה אהובה)
לא מרשמלו ולא ציפורים (בני ברק: הקיבוץ המאוחד: ספרית פועלים, תשס"ט 2009)
הממלכה שמתחת לשולחן (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, תש"ע 2010) (ליותם נולד אח חדש והוא מרגיש מוזנח)
(בני ברק: הקיבוץ המאוחד: ספרית הפועלים.
2019) (ניצן מאוהבת בנער שלא מחזיר לה אהבה.
בנסייונה למשוך את תשומת ליבו היא עושה דברים שגורמים לה לתהות מהו 'טוב' ומהו 'רע').
ללכת רחוק, רחוק (טל-מאי 2024) (ילדה וילד נפגשים ים אחד בחופש הגדול ויוצאים יחד להרפתקה שתציץ את כל מה שהם נמלטים ממנו).
1996 - פרס זאב לספרות ילדים ונוער על "אסור לבזבז שקיעות"
2005 - פרס ראש הממשלה על כלל היצירה
2008 - פרס אקו"ם על "לא מרשמלו ולא ציפורים"
2011 - פרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית על כלל היצירה
חוה יבלונקה (נולדה ב-1952) היא ביולוגית, פרופסור אמריטה להיסטוריה ופילוסופיה של הביולוגיה במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב.
מחקריה עוסקים בתאוריה האבולוציונית ותורשה אפיגנטית.
יבלונקה תוארה כמי שנמצאת בחזית המהפכה המתמשכת בביולוגיה אבולוציונית, והיא חסידה של תאוריית הסינתזה האבולוציונית המורחבת .
יבלונקה נולדה בפולין ב-1952, ובשנת 1957 עלתה לישראל.
ב-1976 קיבלה תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ב-1980 קיבלה תואר שני במיקרוביולוגיה, ועל עבודת המחקר בו קיבלה בשנת 1981 את פרס לנדאו לעבודת מחקר מצטיינת.
ב-1988 קיבלה תואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, על עבודה שכותרתה "שינויים במבנה הכרומוזום ובפעילות גנים בכרומוזום ה-X הבלתי פעיל בנקבות יונקים", שנעשתה בהנחייתם של מנשה מרכוס וחיים סידר.
קיבלה את פרס מרכוס לעבודת דוקטור מצטיינת.
פוסט דוקטורט החלה במעבדה של מועצת המחקר הרפואי בלונדון, והמשיכה במרכז אדלשטיין להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים, הטכנולוגיה והרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1990 הוענקה לה מלגת אלון, ובמסגרתה היא מונתה למרצה במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1993 עלתה לדרגת מרצה בכירה, בשנת 2000 עלתה לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 2005 - לדרגת פרופסור מן המנין.
במאי 2025 נבחרה לחברהה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, והיא תצטרף לשורות האקדמיה בחנוכה תשפ"ו.
יבלונקה עוסקת שנים רבות באבולוציה, אפיגנטיקה ותורשה.
בשנת 2005 יבלונקה ולמב פרסמו את "אבולוציה בארבעה ממדים".
הספרים עוסקים בתהליכי תורשה שאינם גנטיים, שינויים העוברים מדור לדור שאינם אקראיים אלא קשורים לתהליכים של תגובות פנוטיפיות והתנהגותיות של הפרט לסביבתו.
בספר "אבולוציה בארבעה ממדים" פתחו יבלונקה ולמב את התיאוריה על ארבעה ממדים של תורשה אבולוציונית, הראשון הוא התורשה המסורתית, הגנטית.
ממד זה מתמקד בשינויים גנטיים המועברים מדור אחד לדור הבא באמצעות ה-DNA.
אפיגנטיקה מתייחסת לשינויים תורשתיים שאינם כרוכים בשינויים ברצף ה-DNA עצמו.
שינויים אלו יכולים להיות מושפעים מגורמים סביבתיים ולהשפיע על אופן ביטוי הגנים.
ממד זה מראה שניתן להעביר תכונות באמצעות מנגנונים שאינם הורשה גנטית ישירה.
הממד השלישי הוא ההתנהגותי: שינויים התנהגותיים נמצאים בין חיות חברתיות, וגם הם יכולים להניע תהליכים אבולוציוניים.
התנהגויות שנלמדו על ידי דור אחד יכולות לעבור לדור הבא, ולהשפיע על הישרדות ורבייה.
ממד זה כולל למידה חברתית והעברה תרבותית בין בעלי חיים ובני אדם.
הממד הרביעי הוא הממד הסמלי-תרבותי: ממד זה, ייחודי לבני אדם, והוא כולל העברת מידע באמצעות שפה, כתיבה וסמלים אחרים.
תקשורת סמלית מאפשרת שיתוף וצבירת ידע על פני דורות, ומשפיעה באופן משמעותי על האבולוציה האנושית.
תיאורית האבולוציה הארבע-ממדית נחשבת בו-זמנית לחדשנית ולנאו-לאמארקית.
הספר יצא לאור בשנת 2009 גם בעברית, בהוצאת עם עובד.
ב החלה יבלונקה לעסוק גם בחקר התודעה, ובמרץ 2019 יצא לאור בהוצאת MIT Press ספרה החדש "האבולוציה של התודעה: למידה ומקורותיה של המודעות" אותו כתבה יבלונקה ביחד עם פרופסור שמעונה גינצבורג, ואשר מציג תאוריה חדשה אשר מתייחסת אל התודעה במונחים אבולוציוניים.
בו הן בחנו את השאלות של מהי תודעה וכיצד היא התפתחה, ומי או מה זה מודע.
הן מציעות שהתודעה נמצאת לא רק בבני אדם אלא גם בבעלי חיים כמו תמנונים ודבורים, כמו גם ספקולציות לגבי חייזרים ואינטליגנציה מלאכותית .
הן גם בוחנות מה מייחד את בני האדם, בין אם זה מוזיקה, יצירת כלים, תחושה או שפה סמלית.
הייתה נשואה לשחקן דורון תבורי, ואם לבן.
יבלונקה מתנגדת בתקיפות למדיניותה של ישראל ביחס לפלסטינים.
היא חתמה על עצומה בריטית הקוראת לאיחוד האירופי שלא להתייחס עוד אל ישראל כאל מדינה אירופית בקשריה המדעיים אתה עד ש"תפעל לפי החלטות האו"ם ותפתח במשא ומתן רציני לשלום עם הפלשתינאים" (ישראל נהנית ממעמד של מדינה אירופית בתוכניות מחקר אירופיות רבות, דוגמת "Horizon Europe").
נמנית עם יוזמי עצומה של אנשי אקדמיה ישראלים הקוראת לממשלה לאפשר לסטודנטים פלסטינים גישה חופשית ללימודים גבוהים.
חתמה על עצומה הקוראת לביטולה של תוכנית לשילובם של קציני צה"ל בבתי ספר תיכוניים.
חתמה על עצומת אקדמאים למען חד"ש בבחירות לכנסת ה-18.
אבולוציה (7 יחידות לימוד ב-3 כרכים), תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 1994-1997.
אבולוציה בארבעה ממדים :תורשה גנטית, אפיגנטית, התנהגותית וסמלית בתולדות החיים, תרגמה: ברוריה בן-ברוך, תל אביב: עם עובד, 2009.
ההיסטוריה של הגנטיקה, ספריית אוניברסיטה משודרת, תל אביב: משרד הביטחון, 1994.
שמעונה גינצבורג וחוה יבלונקה, ציורים: ענת ז'ליגובסקי, מראֵה הנפש: התודעה בראי האבולוציה, ספרי עליית הגג וידיעות ספרים, 2023.
חווה אורטמן (נולדה ב-13 ביוני 1951) היא שחקנית ישראלית ומורה למשחק ובימוי בבית הספר לאמנויות הבמה בסמינר הקיבוצים ובבית הספר לביטוי בימתי "הדרך" בהנהלת אייל כהן.
אורטמן נולדה בפולין ב-1951. למדה בחוג לאמנות התיאטרון ובחוג לספרות כללית באוניברסיטת תל אביב, במרכז להכשרת מטפלים בהבעה ויצירה, במגמה לפסיכודרמה, ובית הספר להשתלמויות של סמינר הקיבוצים.
נמנתה עם חברי קבוצת השחקנים בפרויקט קריית שמונה בהדרכת נולה צ'לטון.
"בדמות חוה" (1989), בימוי: איציק ויינגרטן, "מה בעניין שמחה יחזקאל" (תאטרונטו 1994), בבימוי: דניאלה מיכאלי.
בשנת 1980, תפקיד ראשי בסרט "מעגלים של שישבת"- במאית עידית שחורי
"ההתחלפות" – במאי: ערן קולירין
"שבלולים בגשם" – במאי: יריב מוזר
"צדק מוחלט" - במאי: ארנון צדוק
"מתחם אויב" -לצד ליאור אשכנזי ואמיר שביב
"מונטנה" - במאית לימור שמילה
"המקוללים", בתפקיד אביבה אורי, ערוץ 8
"עניין של זמן"- הטלוויזיה החינוכית הישראלית
"זגורי אימפריה", בתפקיד אלגריה, HOT 3
"מתים לרגע", בתפקיד אביבה, HOT 3
"טירונות" - רשת, ערוץ 2
"oboy", בתפקיד ברטה לוין, ערוץ הילדים
"קיבוצניקים", בתפקיד תמר שדה, HOT 3
ב-1982 נישאה לסמי אלקיים, אסיר עולם בעוון רצח, ונולדו להם שתי בנות תאומות (שאחת מהן נהרגה בתאונת רכיבה על סוסים בשנת 2004, בהיותה בת 18).
כעבור שנים אחדות, השניים התגרשו.
במדע הגנטיקה, חוה המיטוכונדרית או חוה המיטוכונדריאלית הוא כינוי פופולרי לאישה שהייתה האם הקדמונית המשותפת המאוחרת ביותר של כל בני האדם החיים כיום, דרך שושלות אמהיות בלבד.
מחקר השושלות של רצפי הגנום המיטוכונדרי, אשר עובר בתורשה רק מצד האם, בשלמותו וללא שחלוף למעט מוטציות, מעלה שחוה המיטוכונדרית חייתה לפני כ-100,000 עד 200,000 שנה, ככל הנראה בדרום או במזרח אפריקה.
קיום האם הקדמונית המשותפת של רצפי הגנום המיטוכונדרי האנושיים הודגם לראשונה בשנת 1987, במאמר מדעי מפורסם בכתב העת המדעי Nature, על ידי הגנטיקאים האבולוציונים , ו, ממעבדתו של וילסון באוניברסיטת ברקלי.
החוקרים מיצו דנ"א מיטוכונדרי מתוך שליות מ-147 נשים יולדות מרחבי העולם, פיענחו חלק מן הרצף שלו, ושחזרו את השושלות של הרצפים.
הם העריכו כי האם הקדמונית של כל השושלת חיה לפני כ-200 אלף שנה, קרוב לוודאי באפריקה.
אמצעי התקשורת המציאו לאשה זו את הכינוי הפופולרי "חוה המיטוכונדרית", אף כי החוקרים עצמם לא קראו לה כך.
כינוי פופולרי נוסף הוא חוה האפריקאית.
אך המונח "חוה המיטוכונדרית" משמש כיום גם בפרסומים מדעיים רשמיים רבים.
תגלית חוה המיטוכונדרית איששה את השערת "המוצא האפריקני" ("Out of Africa" או Recent African Origin), לפיה האנושות המודרנית הופיעה באפריקה, ומשם התפשטה אל שאר היבשות במשך תקופה קצרה יחסית, כמאה אלף השנים האחרונות, תוך החלפת האוכלוסיות העתיקות יותר של בני-אדם קדומים באותן יבשות.
השערת המוצא האפריקני הועלתה עוד לפני תגלית חוה המיטוכונדרית, על ידי מספר פלאואנתרופולוגים כמו כריס סטרינגר, שסברו כי מאובני האדם העתיקים ביותר הזהים אנטומית לבני-אדם בני-ימינו הם אלו שנמצאו באפריקה.
עם זאת, תגלית חוה המיטוכונדרית היא זו שסיפקה להשערת המוצא האפריקני את התמיכה העיקרית, והפכה אותה למקובלת יותר מן ההשערה היריבה של "המשכיות אזורית" (Regional Continuity), לפיה מוצא בני אדם בכל אזור גאוגרפי הוא בעיקר מבני-אדם קדומים יותר מאותו אזור.
על השערת המוצא האפריקני יש כיום קונצנזוס מדעי נרחב, המסתמך גם על ראיות גנטיות רבות נוספות.
עם זאת, נמצא לאחרונה כי אחוז קטן מתוך השונות הגנטית בבני-אדם, מקורו בהכלאות פוריות של המהגרים מאפריקה עם בני-אדם מקומיים קדומים, האדם הניאנדרטלי והאדם הדניסובי.
מכאן שבני-אדם אלו אף הם במידה מסוימת אבות קדמונים של חלק מן האנושות בת-ימינו, והשערת ההמשכיות האזורית אינה מוטעית לחלוטין.
הגנום המיטוכונדרי הוא חלק זעיר מתוך הגנום של אורגניזמים איקריוטיים (כמו בני-אדם), אשר איננו נמצא בגרעין התא, אלא באברוני המיטוכונדריה.
המיטוכונדריות משתכפלות באופן עצמאי, בנפרד מן הגרעין, ויוצרות אוכלוסייה בתא, אשר מתפצלת בין תאי הבת שלו כאשר הוא מתחלק.
במצב של הפריה, תא הביצית הוא תא גדול מאוד המכיל מספר רב של מיטוכונדריות, בעוד שתא הזרע הוא תא קטן מאוד, המכיל מספר קטן שלהן, ולכן הזיגוטה הנוצרת מהתמזגותם מכילה בעיקר מיטוכונדריות מן הביצית.
כתוצאה מכך הגנום המיטוכונדרי עובר בתורשה אך ורק מצד האם, ואיננו עובר שחלוף כלשהו.
תכונה זו מקלה מאוד על שחזור שושלות באמצעות רצפי גנום מיטוכונדרי, משום שניתן להביא בחשבון רק שושלות אמהיות, ולהתאים להן עצים פילוגנטיים שענפיהם מתפצלים בלבד, ולעולם אינם מתמזגים.
הגנום המיטוכונדרי של כל יצור זהה למעשה לזה של אמו, למעט מוטציות נדירות.
הגנום המיטוכונדרי האנושי מורכב מ-16,569 זוגות נוקלאוטידים, וכיום כל אחד מהם ידוע במספרו הסידורי.
רצף זה כולל 13 גנים של אנזימים, 22 גנים של tRNA, שני מרכיבי rRNA, וכמה אזורי בקרה קטנים שיש להם תפקיד בחלוקת המיטוכונדריות.
בנוסף כ-7% מן הגנום המיטוכונדרי כולל דנ"א שאינו מקודד לתפקוד כלשהו (Control Regions או Hypervariable Regions).
מוטציות המתרחשות באזורים הבלתי-מקודדים אינן מנופות בברירה טבעית, כיוון שאינן יכולות להזיק לנושא אותן, ומשום כך יש להן סיכוי טוב יותר להשתלט על האוכלוסייה בסחף גנטי.
לכן מרבית השונות הגנטית בין גנומים מיטוכנדרים באוכלוסייה האנושית כיום מרוכזת באזורים אלו.
מוטציות המשתלטות על חלק משמעותי מן האוכלוסייה הן נדירות ביותר, וכיום מוכרות כ-50 מהן בגנומים המיטוכונדרים של בני-אדם מכל רחבי העולם.
לכן כל מוטציה כזו מייסדת שושלת (Haplogroup) מיטוכונדרית חדשה.
את ההשתלשלות של השושלות זו מזו מקובל לשחזר על ידי חישוב העץ הפילוגנטי הפשוט ביותר, כלומר זה המסביר את התוצאות באמצעות המספר הקטן ביותר של מאורעות מוטציה.
ה"שורש" של עץ זה מוגדר כרצף של חוה המיטוכונדרית.
תאורטית, העץ הפילוגנטי המגדיר את חוה המיטוכונדרית עשוי להשתנות מאוד כתוצאה מנתונים חדשים, ובכל רגע עשוי להתגלות רצף גנום מיטוכונדרי של אדם כלשהו מרחבי העולם אשר שונה מאוד מאלו המוכרים, ואינו ניתן להתאמה לעץ הקיים.
ואולם בפועל, לא חלו שינויים משמעותיים בעץ הקיים מאז פרסום המאמר המקורי מ-1987, על אף שהרצפים של אלפי גנומים מיטוכונדריים מרחבי העולם כבר מופו במדויק, ומספר גדול בהרבה נבדקו חלקית.
אפילו גנומים מיטוכונדריים ששוחזרו משרידי בני-אדם שמתו לפני אלפי שנים, כמו אצי איש הקרח, שייכים לשושלות המוכרות כיום והם ללא ספק צאצאיה של חוה המיטוכונדרית.
רק משרידי האדם הניאנדרטלי והאדם הדניסובי, מלפני כ-40 אלף שנה, מוצה גנום מיטוכונדרי שונה מאוד ברצף שלו, ובני-אדם אלו משתייכים ללא ספק לשושלת מיטוכונדרית שלא השתלשלה מחוה המיטוכונדרית.
מוצאה האפריקאי של חוה המיטוכונדרית
גם לאחר שפוענח העץ הפילוגנטי הפשוט ביותר אשר מחבר את כל השושלות המיטוכונדריות הקיימות כיום באנושות, אין דרך יחידה וחסינה מטעויות לקבוע מהו ה"שורש" של עץ זה, כלומר מיהי השושלת המקורית אשר ממנה הסתעפו כל שאר השושלות.
ואולם כבר במחקר המקורי בשנת 1987 הבחינו החוקרים כי השושלות שנמצאו בבני-אדם מאפריקה שמדרום לסהרה הן השונות ביותר מן השושלות של שאר האנושות.
חלקו האפריקאי של העץ הוא בצורת ענפים ארוכים, בעוד שהעץ של כל שאר היבשות יחד מסועף בדמות שיח.
בנוסף, המגוון הגנטי (nucleotide diversity, היינו מספר הגרסאות השונות בכל אתר גנטי) באוכלוסיות האפריקאיות גדול כמעט פי שניים מן המגוון הגנטי באוכלוסיות של כל שאר האנושות.
מכאן מסיקים שלשושלות האפריקניות היה זמן רב בהרבה להתפתח, והן העתיקות ביותר.
המחקרים המעודכנים כיום מעריכים כי השושלות העתיקות ביותר הן אלו המסומנות L0, אשר נפוצות בעיקר בדרום-אפריקה, בשבטי הסאן, והשושלת המסומנת L1 ונפוצה בעיקר במזרח-אפריקה.
מכאן ניתן להסיק כי שושלות אלו הסתעפו ישירות משורש העץ, השושלת המוגדרת כחוה המיטוכונדרית ומסומנת באות L.
שושלת L אינה קיימת כיום ולכן הרצף שלה אינו ידוע בביטחון מלא אלא רק בקירוב, כרצף הנמצא בין הרצפים של L0 ו-L1.
מסקנת השורש האפריקני מאוששת במחקר בלתי-תלוי של רצפי כרומוזום Y (אשר עובר בתורשה רק מאב לבן), ברצפי שאר הגנום (העובר בתורשה גם מן האם וגם מן האב), ובממצאי המאובנים.
ממחקר שושלות הגנום המיטוכונדרי ושאר סוגי הגנום ניתן אף להסיק את מסלול הגירת האנושות מאפריקה לשאר יבשות כדור הארץ.
לאחר קביעת השורש של העץ הפילוגנטי, ניתן להעריך את הזמן בו חייתה חוה המיטוכונדרית בהסתמך על המודלים המקובלים של שעון מולקולרי, כלומר על ידי ספירת המוטציות שחלו ברצף המיטוכונדרי וחלוקתן בקצב המוטציות הידוע כיום.
הערכת המחקר המקורי הייתה כ-200 אלף שנה לפני זמננו.
הערכה זו לא השתנתה בהרבה מאז, למרות שיפור גדול שחל בשיטות המיפוי והחישוב, ולמרות התווספותם של רצפי גנום מיטוכונדרי רבים מרחבי העולם.
מחקר משנת 2010 נקב בתיארוך של כ-174 אלף שנה לפני זמננו.
עם זאת, להערכות כאלו יש שולי טעות רחבים, כתוצאה מגורמים שאינם ידועים בוודאות כמו הדמוגרפיה של האוכלוסיות העתיקות וקצב המוטציות המדויק.
במחקר משנת 2010, שולי הטעות מכומתים באמצעות רווח בר-סמך של 95%, אשר מוערך בין 449 אלף ל-96 אלף שנה לפני זמננו.
היינו, ישנו סיכוי של 95% שחוה המיטוכונדרית חיה בפרק הזמן שבין תאריכים אלו.
זוהי הערכה זהירה במיוחד הכוללת מודלים ותסריטים דמוגרפיים שונים מאוד זה מזה.
נמצא כי תיארוך חווה המיטוכונדרית מושפע מעט מבחירת המודל הספציפי, ושולי הטעות הרחבים נובעים בעיקר מאי הוודאות לגבי קצב המוטציות ומשך הדור.
במחקר בשנת 2013, צוות חוקרים בינלאומי גדול, כולל חוקרי מכון מקס פלאנק לגנטיקה אבולוציונית בלייפציג בראשות סוונטה פבו, מיצה ומיפה גנומים מיטוכונדריים מעשרה מאובני אדם המתוארכים לתקופות של עד 40 אלף שנה לפני זמננו, והוסיף אותם לניתוח השושלות המיטוכונדריות.
היתרון בחקר דנ"א ממאובנים הוא היכולת לכייל במשך תקופות אלו את קצב המוטציות ומשך הדור, ובאופן זה להקטין את אי הוודאות בהערכתם.
נמצא כי כל הגנומים שנבדקו שייכים לשושלות מוכרות מצאצאיה של חוה המיטוכונדרית.
המחקר סיפק הערכה מעודכנת לתיארוך חוה המיטוכונדרית - כ-157 אלף שנים לפני זמננו, וכן שולי טעות קטנים משמעותית - רווח בר סמך של 95% בין 197 אלף ל-120 אלף שנה לפני זמננו.
מיפוי הגנום המיטוכונדרי של הניאנדרטלים, שהושלם בשנת 2008, מספק תמיכה נוספת לתיארוך המקובל של חוה המיטוכונדרית.
זאת משום שהוא מראה בבירור שהאם הקדמונית המשותפת האחרונה לגנומים המיטוכונדרים של ניאנדרטלים ושל בני-אדם בני-ימינו היא אם קדמונית של חוה המיטוכונדרית, ולכן קדומה ממנה משמעותית.
תיארוך שעון מולקולרי של האם המיטוכונדרית האנושית-ניאנדרטלית אשר חושב בשנת 2009 הוא כ-511 אלף שנה לפני זמננו, ובשנת 2013 עודכן ל-482 אלף עד 326 אלף שנה לפני זמננו.
השם "חוה" ניתן לאם הקדמונית של הרצפים המיטוכונדרים על שמה של חוה המקראית, שעל פי הדתות המונותאיסטיות הייתה אם כל האנושות.
אך שלא כמו בסיפור המקראי, חוה המיטוכונדרית לא הייתה האם היחידה של האנושות.
מוערך כיום שהאוכלוסייה האנושית בתקופת חוה המיטוכונדרית מנתה אלפי עד עשרות אלפי נפשות בכל דור, כמחציתן נשים, ורבות מנשים אלו עשויות להחשב כאמהות קדמוניות משותפות של כל האנושות המודרנית דרך שושלות מעורבות של גברים ונשים.
מודלים גנאלוגיים אף מראים כי רבות מן האמהות הקדמוניות הללו מאוחרות בהרבה מחוה המיטוכונדרית.
המייחד את חוה המיטוכונדרית הוא רק שהשושלת שלה הולידה במהלך הדורות יותר בנות מכל שושלת אחרת, וכתוצאה מכך השתלטה בסחף גנטי על רצפי הגנום המיטוכונדרי (אך לא על כל שאר סוגי הגנום) של כלל האנושות, כך שכל אדם בן-ימינו הוא צאצא שלה דרך שושלת של אמהות בלבד.
ניתן להסיק כי לחוה המיטוכונדרית היו שתי בנות לפחות, שכן אילו הייתה לה בת אחת בלבד, בת זו הייתה נחשבת בעצמה לחוה המיטוכונדרית.
מונח מקביל לגברים הוא אדם כרומוזום Y, האב הקדמון המשותף המאוחר ביותר של כל רצפי כרומוזום Y הנמצאים בגברים החיים בעולם כיום.
כרומוזום Y עובר בתורשה מאב לבן, אם כי באמצעות מנגנון שונה מן המנגנון שבו גנום מיטוכונדרי עובר בתורשה מאם לבת, כך שניתן להשתמש בו למעקב אחר שושלות זכריות באופן שקול לאופן שבו גנום מיטוכונדרי משמש למעקב אחר שושלות נקביות.
אין שום סיבה שאדם כרומוזום Y יהיה בן-זוגה של חוה המיטוכונדרית, ולמעשה על פי הערכות שונות הוא חי בתקופה אחרת.
עד לאחרונה הוא תוארך ל-140 אלף עד 70 אלף שנה לפני זמננו, כלומר דורות רבים אחרי חוה המיטוכונדרית.
ואולם בשנת 2013 התגלתה שושלת כרומוזום Y שונה מאוד המקדימה את אדם כרומוזום Y לתאריך של כ-338 אלף שנה לפני זמננו (עם רווח בר-סמך של 95% בין 581 אלף ל-237 אלף שנים), כלומר קרוב לוודאי קדום מחוה המיטוכונדרית.
המונח "חוה המיטוכונדרית" נטבע ופורסם על ידי העיתונות, ולא על ידי הגנטיקאים, אם כי לא ברור מי היה הראשון שהשתמש בו.
בינואר 1988 פרסם השבועון האמריקאי ניוזוויק כתבת שער על התגלית, מלווה בציור שער של אדם וחוה המקראיים בדמות ילידי אפריקה שחורי-עור.
גיליון זה נמכר במספר שיא של עותקים.
המחקר לעיתים קרובות לא הובן כראוי, וכן התקבל בהתנגדות בציבורים שונים, לעיתים מסיבות גזעניות כאשר אנשים, בעיקר ממוצא אירופי, חשו לא בנוח עם ההוכחות למקור מוצאם האפריקאי.
הועלתה אף טענה שהתגלית היא קונספירציה של מדענים תומכי תקינות פוליטית בארצות הברית.
הגנטיקאית רבקה קאן, המחברת הראשונה של המאמר המדעי המקורי, סיפרה בראיון כי התרגלה במהלך חייה לפניות מטרידות רבות בדואר ובטלפון בנושא זה.
השערת המוצא האפריקאי של האנושות מזוהה בתקשורת ובציבור עם תגלית חוה המיטוכונדרית (אף שלמעשה היא הועלתה עוד קודם לתגלית, על פי ממצאי מאובנים, והיא נתמכת גם בממצאים גנטיים אחרים), ולעיתים קרובות היא מכונה "תאוריית חוה האפריקאית".
הגנטיקאי מאוניברסיטת אוקספורד בריאן סייקס חקר שושלות מיטוכונדריות ופרסם אותם בספרו הפופולרי "שבע בנות חוה".
הוא הציע שמות כגון "הלנה" ו"אורסולה" לאמהות של השושלות העיקריות מצאצאי חוה המיטוכונדרית.
השמות מתחילים באותיות האנגליות שנבחרו כסימון המדעי של שושלות אלו.
חוה המיטוכונדרית ממלאת תפקיד מפתח בעלילת סדרת המדע הבדיוני הטלוויזיונית "בטלסטאר גלקטיקה".
חוה טבנקין (נולדה ב-14 באוקטובר 1947) היא רופאה ועורכת דין ישראלית, פרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מנהלת המחלקה לרפואת משפחה בבית החולים העמק ויו"ר המועצה הלאומית לבריאות האישה.
לשעבר יו"ר איגוד רופאי המשפחה בישראל ויו"ר ארגון הרופאות בישראל.
חברה בחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי ובפורום נהלל.
נולדה במושב בית ינאי לרפאל וצפורה שמושקוביץ.
בשנות ה-90 הייתה מנהלת רפואית של מחוז הצפון בשירותי בריאות כללית.
בין השנים 1991–1993 כיהנה כיו"ר איגוד רופאי המשפחה בישראל.
בשנת 2000 הייתה ממייסדות ארגון הרופאות בישראל ומונתה לעמוד בראשו, כמו כן הייתה חברה בוועדת סל הבריאות.
מאז תחילת העשור הראשון של המאה ה-21 היא מנהלת המחלקה לרפואת משפחה בבית החולים העמק בעפולה.
במאי 2009 מונתה פרופ' טבנקין ליו"ר המועצה הלאומית לבריאות האישה במשרד הבריאות.
ביוני 2009 מונתה כפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון.
היא ראש שלוחת הצפון של המכון להתמחות בחטיבה למדעי הבריאות בבית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון.
בספטמבר 2009 נבחרה פרופ' טבנקין כחברת הנשיאות של ההסתדרות הרפואית בישראל, וכמו כן היא יו"ר ועדת הערר העליונה ויו"ר ועדת חינוך בהסתדרות הרפואית.
היא חברה בחבר הנאמנים של המכון הלאומי לחקר מדיניות הבריאות, ושותפה במחקרים עם מכון ברוקדייל לחקר מדיניות הבריאות.
כמו כן היא חברה בחבר הנאמנים של אוניברסיטת אריאל בשומרון, וחברת מועצת קרן פרס וולף.
פרופ' טבנקין חברה בחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי, וחברה במפלגת "התקווה".
בבחירות לכנסת ה-18 הייתה ברשימת האיחוד הלאומי כנציגת "התקווה".
הייתה נשואה לאהוביה טבנקין עד לפטירתו ב-2011, ולהם שלושה ילדים.
היא חברת קיבוץ עין חרוד מאוחד וחברת הוועד המנהל של יד טבנקין.
בריאות בשגרה - מדריך אישי לאורח חיים בריא
חוה וֶרבָּה (10 בדצמבר 1909, כ"ז בכסלו תר"ע,– 11 באפריל 1969, כ"ג בניסן תשכ"ט) הייתה מחנכת, גננת, סופרת ילדים ועורכת עברייה ישראלית ילידת פולין.
יישמה תפיסות הומניסטיות חדשניות בחינוך והייתה ממעצבי דמותו של החינוך לגיל הרך בישראל.
חוה ורבה נולדה בשם חוה סֶר (נכתב גם סיר; ביידיש: סעהר) בעיירה צ'חנוביץ (Ciechanowiec) שבפלך לומז'ה, בקרבת העיר ביאליסטוק, בפולין הרוסית, בתם של פייגה לבית גולדברג ויצחק (איצֶ'ה), סוחר עצים מצליח, שסחר בעץ מהיערות שליד העיירה.
בקיץ 1914, בהיותה ילדה צעירה, פרצה מלחמת העולם הראשונה, וחיילי הצבא הרוסי נסוגו תוך שהם שורפים ערים וכפרים, בהם צ'חנוביץ.
ורבה ובני משפחתה היו בין אלפי הפליטים שנמלטו מהעיירה הבוערת והיו לפליטים ביערות רוסיה הלבנה.
כעבור שנות נדודים, שבעי תלאות (בין היתר ניצלו ממגפת הכולרה, ונכלאו במחנות סגורים בתוך קסרקטיני הצבא העזובים בזמברוב), שבה המשפחה לעיירה, שהייתה תחת כיבוש גרמני (וכעבור שנים ספורות הייתה לחלק ממדינת פולין).
למדה בבית ספר ששפת ההוראה בו הייתה גרמנית, ואת השכלתה השלימה בלימודי דת ותפילות ב"חדר" לבנות.
אביה, שהיה ציוני, עמד על כך שבנותיו ילמדו עברית כשפה מדוברת, וורבה רכשה בנוסף השכלה עברית וציונית במועדוני נוער שקמו בעיירה בתום המלחמה.
לאחר שסיימה את לימודיה, למדה בסמינר לגננות של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" בבירה ורשה.
בין מוריה שם היו יצחק אלטרמן (לימים מנהל מחלקת החינוך בתל אביב), דוד לוין, חיים גרינברג, ד"ר יעקב נפתלי שמחוני, אהרן צייטלין ואף יאנוש קורצ'אק, שתקופה מסוימת עבדה במחיצתו כמתמחה ("בורסיסטית") בבית היתומים היהודי שלו שברחוב קרוכמַלנה 92, ודרכה החינוכית הושפעה ממנו רבות.
בנוסף ללימודי הפדגוגיה הכלליים, סיימה גם לימודי חינוך מוזיקלי לריתמיקה לפי שיטת אמיל ז'אק-דַאלקרוֹז בבית הספר הגבוה למוזיקה ע"ש ויסוצקי.
במהלך לימודיה בסמינר התבלטה בכישרונותיה, ועם סיום לימודיה נשלחה מטעם "תרבות" לעיר ביאליסטוק לנהל בית יתומות שהיה בשליטתם של "הבונד" והזרם היידישיסטי, שכן אנשי "תרבות" האמינו שתצליח להעביר את המוסד לחינוך בשפה העברית.
במוסד התחנכו ילדות מגיל הגן ועד נערות שהיו כמעט בגילה.
עד מהרה הצליחה לרכוש את אמון החניכות וההנהלה, תוך שהיא מיישמת במוסד שיטות חינוך חדישות, ובהנהלתה אף הפך המוסד לאחד המרכזים העיקריים של הפעילות הציונית באזור.
בהמשך הגיעה לעיר קובל, שהייתה אז מרכז ציוני, ושם ייסדה גן ילדים עברי מאורגן ראשון מטעם "תרבות".
לדברי המחנכת חיה הוטמן (בקר), היה זה "גן משוכלל ומסודר...
[ורבה] היא-היא שהניחה את היסוד לגן-ילדים רציני, שהצטיין בסידוריו הפנימיים, בצורתו האסטטית, ועמד על רמה פדגוגית גבוהה".
בקובל הכירה את בעלה לעתיד, אהרן ורבה, בנם של יהודית לבית אידס ושמואל יוסף ורבה, שנולד בעיירה קאמין-קושירסקי שבווהלין, בדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) ומשם עבר עם משפחתו לעיר קובל (גם היא בווהלין).
ורבה היה פעיל בתנועת "החלוץ" בעירו, ובמסגרת זו ביקר בארץ ישראל.
בנוסף היה פעיל במפלגת פועלי ציון שמאל בקובל, עד שבשנת 1927 עבר לעבוד במרכז התנועה בוורשה.
בהמשך נסע ללמוד משפטים באוניברסיטת ברלין, אך עם פרוץ המשבר הכלכלי העולמי של 1929 עזב את גרמניה ושב לפולין.
בשנת 1933 עלו בני הזוג לארץ ישראל עם בתם הבכורה בת השלוש, פנינה.
הוריה של חוה ואחותה הצעירה שיינדל נותרו בעיירתם בפולין, וב-1942–1943 נספו בשואה.
בעלותם ארצה השתקעה המשפחה בעיר תל אביב: תחילה התגוררו ברחוב פינסקר ולאחר מספר שנים עברו לרחוב חובבי ציון שבצפון העיר.
ב-1942 נולדה בת הזקונים, דורית.
בארץ עבד אהרן תחילה כמזכיר חברת "אל ההר", שרכשה קרקעות להתיישבות יהודית בגוש עציון.
אחר-כך עבר לעבוד במגבית לביטחון היישוב, "כופר היישוב" (בהמשך "מס חירום", ואחר-כך "מגבית ההתגייסות").
עם קום המדינה ב-1948 עבר לעבוד עם שר התחבורה הראשון, דוד רמז.
כעבור מספר שנים עזב את משרתו במשרד הממשלתי בירושלים ועבר לעבוד בלשכת המס המרכזית של ההסתדרות, ושם נשאר לעבוד (לבסוף כחבר הנהלת לשכת המס) עד סוף שנות ה-70.
ורבה היה עסקן במפא"י, ופעל בסניף ג' של המפלגה, בית ארלוזורוב (ברח' בילינסון 6, סמוך לכיכר דיזנגוף), שהיה הסניף החשוב בתל אביב.
במפלגה היה אחד העסקנים המרכזיים ב"גוש", הקבוצה המרכזית במפלגה בהנהגת שרגא נצר, והיה מקורב במיוחד ליהושע רבינוביץ' (לימים ראש עיריית תל אביב, חבר הכנסת ושר האוצר ושיכון).
כן היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות.
המפלגה עמדה במרכז הווייתה של המשפחה.
ביתם היה מלא אורחים, ידידים ואנשי מפלגה.
הם ניהלו אורח חיים חילוני, אך הקפידו לקיים את חגי ישראל ומסורותיהם.
כאשר עלתה חוה ורבה ארצה כיהן מורהּ לשעבר, יצחק אלטרמן, כמנהל מחלקת החינוך בעיריית תל אביב, ובהמלצתו קיבלה משרה של מנהלת גן ילדים ברחוב בן-יהודה 29 (הגן נקרא במקור מעון כ"ט; לאחר מותו של אלטרמן ולבקשתה של ורבה הוסב שמו למעון ע"ש יצחק אלטרמן; בפי כול כונה "הגן של חוה").
כשהגיעה בתה פנינה לגיל בית ספר, פתחה ורבה בגן הילדים שלה קבוצה של תלמידי כיתה א', עם מורה פרטית שהגיעה ללמדם מדי יום, וזאת כדי לאפשר להורים עובדים הכנה של ילדיהם לבית הספר.
בגן של חוה ורבה התחנכו ילדים מכל שכבות הציבור (בהם ילדי השכונות וילדי עולים), אך הוא נודע כגן של ילדי השחקנים, ובעיקר שחקני תיאטרון "הבימה".
בין הילדים בגן היו בתו של שמעון פינקל, בנו של אהרן מסקין, בתו של המוזיקאי יואל ולבה, וכן אילנה רובינא (בתה של חנה רובינא), ירון לונדון (בנו של בצלאל לונדון), תרצה אתר (בתם של נתן אלתרמן ורחל מרכוס) ושלי טימן (בנו של יעקב טימן).
ילד נוסף שהתחנך בגן, דן שילון, כתב בזיכרונותיו כי חוה ורבה הייתה "הגננת בה"א הידיעה של תל אביב הקטנה.
לא היה קל להתקבל לגן הזה.
הורי רשמו אותי לגן בזכות ידידותם וקרבתם למשפחת ורבה".
ורבה עבדה כגננת במשך 35 שנה.
בשנת 1950 נסעה לארצות הברית בלוויית בתה הצעירה דורית לשנת השתלמות, שבה ביקרה במוסדות חינוך שונים שהיו המוסדות המתקדמים באותה תקופה.
זמן קצר לאחר עלייתה הצטרפה לפעולה ציבורית בהתאחדות הגננות, בהשפעתה של המחנכת טובה חסקינה, ובמשך עשרות שנים הייתה חברת מרכז התאחדות הגננות.
בנוסף הייתה חברת הנהלת בנק מסד של הסתדרות המורים וחברת ארגון יוצאי צ'חנוביץ בישראל ובתפוצות.
תקופה מסוימת הייתה מדריכה בסמינר לגננות.
הרצתה בסמינר הקיבוצים על החינוך המוזיקלי.
כתבה ופרסמה עשרות מאמרים על החינוך בגיל הרך.
משנות ה-30 הייתה חברת מערכת "הד הגן", הביטאון לבעיות חינוך בגיל הרך שיצא מטעם התאחדות הגננות, והייתה הרוח החיה בו.
בקיץ תש"ח החליפה את טובה חסקינה כעורכת כתב העת (זמן קצר לפני פטירתה), וערכה אותו במשך 16 שנה.
בשנת תש"ט (1948–1949) הגישו ילדי הגן של חוה תסכיתים במסגרת "פינת הילד" ששודרה ב"קול ישראל לנוער".
חוה ורבה נפטרה בתום מחלה קשה באפריל 1969. נקברה בבית העלמין קריית שאול.
בהלווייתה נכחו ראש עיריית תל אביב וחברי המועצה, מזכיר ההסתדרות, מזכיר מועצת פועלי תל אביב, סופרים, אמנים ואנשי חינוך, וכן אישים שהתחנכו אצלה במשך שנות עבודתה, בהם בעלי תפקידים בכירים.
הותירה את בן-זוגה, בנותיה ונכדים.
אלמנהּ, אהרון ורבה, נפטר ב-1981, בעודו מכהן כסגן יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לקראת הבחירות לכנסת העשירית,
בהספד שפרסמה סופרת הילדים והמחנכת ימימה אבידר-טשרנוביץ בעיתון "דבר", כתבה:
ב-1970, במלאת שנה למותה, נחנך בגן הילדים ע"ש אלתרמן חדר מוזיקה ובו מכשירים וכלים לחינוך מוזיקלי שיצרה.