tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדוקטרינה הארגונית העדכנית של צבא ארצות הברית נעשה שימוש בסיווג הקרוי "תמרון, אש והשפעה " (Maneuver, Fires and Effects – MFE), במסגרתו מאורגנים חילות הלחימה יחד עם ארבעה חילות נוספים, תחת הקטגוריות:
כוחות מיוחדים של ארצות הברית (USSOCOM Functional Areas)
החילות שזוהו באופן מסורתי כחילות הלחימה העיקריים כללו:
מדובר בחילות שמטרתם המרכזית היא לחימה ישירה מול כוחות האויב.
בין השנים 1968 ל־2001, סווגו החילות הבאים כחילות הלחימה בצבא ארה"ב:
Infantry – חיל הרגלים (1775)
Field Artillery – תותחנים (1775, עוצב מחדש בשנת 1968)
Air Defense Artillery – תותחנים נגד מטוסים (הוקם ב־1968)
Armor – חיל השריון, כולל פרשים משוריינים (Armored Cavalry) , פרשים קלים (Light Cavalry), ובעבר גם פרשים מוטסים (Air Cavalry); חיל הפרשים (Cavalry) נוסד ב־1776 ושונה רשמית ל־Armor בשנת 1950.
ענף התותחנים כלל את תותחני החוף עד שהפכו לענף נפרד בשנת 1907. תותחני החוף כללו גם תותחנים נגד מטוסים החל מ־1920, עד שהענף פורק בשנת 1950. לאחר מכן, נותרו תותחני הנ"מ תחת ענף התותחנים עד 1968, אז הוקם ענף עצמאי לתותחנות נ"מ, וענף התותחנים הוסב לענף תותחנות שדה.
ענף הפרשים אוחד רשמית עם חיל השריון בשנת 1950, אף כי יחידות רבות שמרו על שם "פרשים" (Cavalry).
מאז 2001, דוקטרינת צבא ארצות הברית כללה גם את כוחות התעופה הקרבית, הכוחות המיוחדים וההנדסה הקרבית כחלק מחילות הלחימה.
תעופה קרבית של הצבא (Army Aviation)
עד הקמתו של ענף התעופה הקרבית של הצבא בשנת 1983, ענפים שונים בצבא שימשו כענפים אחראיים (proponent branches) למשימות שונות לפי סוג הדגם של כלי הטיס:
מסוקי סער מדגם UH-1 ו־UH-60 – תחת חיל הרגלים
יחידות פינוי רפואי (MEDEVAC) באותם מסוקים – תחת חיל הרפואה
מטוסי סיור OV-1 – תחת חיל המודיעין הצבאי
מסוקי תקיפה מדגמי AH-1 ו־AH-64, וכן מסוקי סיור OH-6 ו־OH-58 – תחת חיל השריון או חיל התותחנים (במקרה של סוללות רקטות מוטסות)
רק יחידות תעופה שהיו מעורבות ישירות בלחימה – כגון פרשים מוטסים, מסוקי תקיפה, רקטות מוטסות, או מסוקי סער – נחשבו ל"יחידות לחימה" (Combat Arms) במלוא מובן המילה.
חיל התעופה הקרבית של הצבא, בניגוד לחיל האוויר של הצבא (AAF, שפעל בין 1941–1947) ולחיל האוויר הקודם (Army Air Corps – AAC, שפעל בין 1926–1942), נוסדה רשמית ב-6 ביוני 1942, עם ההיתר להציב מטוסי סיור אורגניים ליחידות תותחנים.
הקצינים (למעט קציני משנה) והחיילים הוצבו בענפים בסיסיים לפי ההתמחות שלהם או שויכו ליחידות שונות בהתאם לתפקידם הצבאי .
קצינים (סגן משנה עד לוטננט קולונל) שובצו ליחידות תעופה בהתאם לענף האם שלהם:
רוב קציני חיל הרגלים שובצו ליחידות מסוקי סער
קציני שריון ותותחנים שובצו למסוקי תקיפה או יחידות רקטות מהאוויר
קציני חיל הרגלים והשריון שובצו ליחידות פרשים מוטסים (Air Cavalry), שכללו מסוקי תקיפה, סיור מהאוויר ופלוגות רגלים מוטסות ("aero-rifle")
ענפים נוספים שסיפקו קציני תעופה כללו את חיל הרפואה, חיל המודיעין הצבאי, וחיל התחבורה.
לעיתים נדירות שירתו גם קצינים מההגנה האווירית, חיל ההנדסה, חיל החימוש וחיל הקשר כטייסים ביחידות תעופה קרבית.
עד 2004, טייסים קציני משנה מונו במסגרת חיל קציני המשנה ונשאו תפקיד בהתאם לקטגוריית כלי הטיס (מטוס/מסוק) וסוג המשימה, והוצבו ליחידות בהתאם לכישוריהם.
כוחות מיוחדים (Special Forces – נוסד כענף עצמאי ב־1987)
בין השנים 1952–1987, כוחות מיוחדים נחשבו כתת-קבוצה של חיל הרגלים, ורוב הקצינים וחיילי החי"ר המיוחדים הגיעו מרקע של חיל רגלים רגיל.
עם גידול הדגש הדוקטרינרי על מבצעים מיוחדים, הפכו הכוחות המיוחדים בשנת 1987 לענף בסיס עצמאי של חילות הלחימה.
חיל ההנדסה הקרבית (Combat Engineers – 2001)
יחידות הנדסה קרבית מספקות יכולות של ניידות, חסימה, והישרדות (mobility, counter-mobility, survivability) לתמיכה ביחידות תמרון, ויש להן משימת משנה של לחימה כלוחמי חיל רגלים.
על פי דוקטרינת חיל הנחתים, רק כוחות חיל הרגלים מוגדרים כחיל לחימה.
יתר מרכיבי יסוד הלחימה הקרקעי (Ground Combat Element) – תותחנים, אמפיביות תקיפה, הנדסה קרבית, סיור קל משוריין, סיור, ויחידות טנקים – נחשבים כחלק מתמיכה בלחימה.
ההגנה האווירית, כחלק מהתעופה של חיל הנחתים, כלולה בתוך רכיב הלחימה האווירי (Aviation Combat Element).
זרזיר סגול-גב (שם מדעי: Cinnyricinclus leucogaster, שם עממי: Violet-backed Starling או Amethyst Starling) הוא סוג ובו מין יחיד של ציפור שיר ממשפחת הזרזיריים.
זהו זרזיר קטן (אורכו 17–18 ס"מ) וזכרי מין זה בולטים בצבע הסגול המתכתי והעז של גבו וראשו וזנבו, ובבטנו הלבנה, בעוד שהנקבות הן בצבעי חום ואפור מפוספסים ובטן לבנה.
הוא נפוץ באפריקה שמדרום לסהרה ובתי הגידול שלו הם יערות, חורשות וסוואנות.
הוא מבלה את רוב זמנו על עצים ובקושי נמצא על הקרקע.
מדובר בזרזיר קטן, אורכו 17–18 סנטימטר בלבד ומשקלו 39–56 גרם.
זרזיר זה בולט בדו-צורתיות זוויגית: הזכר צבוע בצבעים עזים, ראשו, כנפיו וגבו הם בצבע סגול מתכתי עז עם גוני כחול וגחונו לבן; ואילו הנקבה היא בצבעי הסוואה כאשר הראש, הגב והכנפיים בגווני חום, אפור ולבן בדוגמאות פסים, כתמים ונקודות, ובטנה לבנה.
בשני הזוויגים העיינים הם בעלי קשתית צהובה והמקור והרגליים בצבע שחור.
הזרזיר סגול-הגב הוא אוכל-כל ניזון מפירות, זרעים ופרוקי-רגליים.
לעיתים הוא צד חרקים במעופם.
את עיקר מזונו הוא מוצא בצמרות העצים ורק לעיתים רחוקות הוא משחר אחר מזון בקרקע.
את הקן הוא בונה בגומחה בעץ, בגובה מספר מטרים מעל הקרקע.
הוא בונה אותו מעלים ירוקים וצואה.
הנקבה מטילה בין 2 ל-4 ביצים בצבע כחול בהיר עם נקודות אדמדמות-חומות.
היא דוגרת על הביצים במשך 12–14 ימים.
הזכר עוזר בגידול והאכלת הגוזלים, שפורחים מהקן כעבור 21 יום.
עונת הרבייה משתנה בארצות שונות באפריקה, בהתאם למשקעים ועונות השנה.
באפריקה הדרומית היא בין אוקטובר לינואר אך מצפון לקו המשווה היא באביב, בין מרץ למאי ולפעמים עד יולי.
הזרזיר סגול-הגב הוא ציפור נפוצה באפריקה שמדרום לסהרה ונמצא בבתי גידול רבים למעט יערות הגשם של אגן הקונגו והאזורים הצחיחים של דרום-מזרח אפריקה.
בתי הגידול האופייניים לו הם יערות, חורשות, סוואנות ושדות עם עצים.
באזורים הרריים הוא מצוי עד לגבהים של 2,100 מטר.
שם הסוג Cinnyricinclus הוא הלחם של קיכלי (cinclus) וצופית (Cinnyris) בצורה שמרמזת על צבעו המתכתי הבוהק: "קיכלי [בוהק כמו] צופית".
שם המין leucogaster פירושו ביוונית עתיקה "בטן לבנה" (לבן = leukos, בטן = gaster).
כיום מוכרים שלושה תת-מינים במין זה:
leucogaster (Boddaert, 1783) – נמצא בסנגל, גמביה עד אתיופיה, קניה וטנזניה.
verreauxi (Finsch & Hartlaub, 1870) – נמצא בדרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עד למערב טנזיה ודרומית עד לבוטסואנה וצפון מזרח דרום אפריקה ומוזמביק.
זרחן הוא יסוד כימי אל-מתכתי שסמלו הכימי P ומספרו האטומי 15.
זרחן הוא מינרל חשוב, השני בתפוצתו בגוף האדם אחרי הסידן.
משתתף בעיקר ביצירת קומפלקסים עם סידן וכחלק מתרכובות נושאות אנרגיה בגוף האדם.
מופיע גם במבנה ה-DNA, בממברנות ועוד.
לזרחן שלוש צורות אלוטרופיות: זרחן לבן (או צהוב), זרחן אדום וזרחן שחור (או סגול):
מולקולת הזרחן במצב זה בנויה מארבעה אטומי זרחן כשכל אחד קשור לשלושת האחרים בקשר קוולנטי במבנה ארבעוני, ומסומלת P4. לזרחן בצורה זו צבע לבן, מרקם דמוי שעווה וריח לא נעים.
אל־מתכת זו מגיבה עם מים.
היא מסיסה בפחמן דו-גופרי (CS2) ובבנזן.
זרחן לבן ניצת ספונטנית באוויר והופך ל־P2O5 ולכן משמש לייצור פצצות זרחן.
פרט לחמצן, זרחן לבן יגיב גם עם הלוגנים והתוצר יהיה PX3 כאשר X הוא אטום הלוגן; עם מתכות לקבלת פוספידים כדוגמת Na3P ; עם גפרית לתת תרכובות כ P4Sn כשמספר אטומי הגפרית n יכול להיות 3, 5, 7, או 10. בתמיסה בסיסית ברתיחה יתקבל PH3.
מתקבל מחימום זרחן לבן תחת לחץ גבוה.
דומה לגרפיט ובנוי מלוחות כפולים במבנה גבישי אורתורומבי.
זוהי הצורה הפחות פעילה כימית של היסוד.
צורה אמורפית של זרחן שכנראה נוצרת מפתיחה חלקית ופלמור של ארבעוני ה-P4 שבזרחן הלבן.
החומר מופק מחימום זרחן לבן בכלי אטום ל-400°C.
מבחינת פעילותו הכימית הוא מייצג מצב ביניים בין זרחן לבן לשחור.
חומצה זרחתית (H3PO4) שמורכבת מ-70%-75% P2O5 חשובה בחקלאות בתור דשן.
ביקוש לדשנים הגדיל את הייצור של פוספטים (PO43-) במחצית השנייה של המאה ה-20. שימושים נוספים:
לפוספטים שימוש בייצור זכוכית מיוחדת למנורות נתרן.
לסידן זרחתי שימוש בייצור חרסינה.
זרחן חשוב בייצור סגסוגת שמכילה נחושת, 3.5%-10% בדיל ו-1% זרחן.
הזרחן מוסף לאחר התכת המתכת ומוסיף תכונות ייחודיות כגון קשיחות וכוח.
Na3PO4 משמש כחומר מרכך בחומרי ניקוי ובתור מונע קורוזיה (חמצון).
לזרחן לבן שימושים ביישומים צבאיים בתור חומר הצתה לפצצות (ובכלל זה פצצת זרחן) ורימוני עשן.
זרחן אדום הוא חומר הכרחי בייצור גפרורים.
זרחן אדום משמש בתהליך הייצור של מתאמפטמינים.
לזרחן שימושים בתחום המוליכים למחצה.
ייצור קוטלי חרקים, משחות שיניים ודטרגנטים.
בתעשיית המזון, הוספת זרחן לגבינה ולבשר קפוא מסייעת לשמור על מרקם רך ועסיסי.
כמו כן מוסיפים זרחן למשחת שיניים, מסיבות דומות.
ב-2017 עלתה הצעה לאסור על הוספת זרחן לשווארמה במדינות האיחוד האירופי, בטענה שצריכת זרחן גבוהה מעלה את הסיכוי למחלות של מערכת הדם.
ההצעה לא עברה, אולם סוכנות המזון האירופי הודיעה שתמשיך לחקור את נושא הזרחן במזון.
זרחן הוא מינרל המצוי בשפע בגוף האדם.
הזרחן נמצא בתוך תאי הגוף השונים ובעצמות והוא חיוני לתפקודו התקין של הגוף ולשמירת חוזק העצמות.
הזרחן מצוי בשפע גם במזוננו והוא נספג ביעילות במערכת העיכול, במעי הדק.
הזרחן נתגלה ב־1669 על ידי אלכימאי גרמני בשם הניג בראנד.
כשעבד בהמבורג הוא ניסה לזקק מלחים משתן בעזרת אידוי.
בתהליך זה הוא הפיק חומר לבן שזהר בחושך ונדלק בקלות.
מאז, המילה "זרחנות" משמשת לתיאור חומר שזוהר בחושך בלי לבעור.
בגפרורים הראשונים השתמשו בזרחן לבן שהיה מסוכן ורעיל.
רוצחים ומתאבדים השתמשו בזרחן לבן, וגם כמה מקרי הרעלה קרו כתוצאה משימוש בו (סיפור מפוקפק מספר שאישה ניסתה לרצוח את בעלה בעזרת זרחן לבן והתגלתה בגלל שאדי התבשיל שהכינה זהרו בחושך).
חשיפה לאדים במפעל ייצור לגפרורים גרם לעובדים לקבל נמקים של עצמות הלסת.
כשהזרחן האדום התגלה, הוא החליף את הזרחן הלבן בייצור גפרורים בזכות רעילותו ודליקותו הנמוכות יחסית.
הזרחן כמעט ואינו מצוי בצורה טהורה; הוא מופיע בדרך-כלל בצורת יון זרחה.
מלחים המכילים יון זה (והמכונים פוספטים) הם מהמחצבים הנכרים ביותר בעולם, ומשמשים רבות בתעשייה ובחקלאות.
זרחן הוא יסוד חיוני כמעט לכל צורות החיים הידועות.
זרחן אי אורגני בצורת יוני זרחה (PO43-) הוא חיוני לחיים ומופיע ברוב היצורים החיים.
יון הזרחה הוא חלק ממולקולת ה-DNA וה-RNA.
תאים חיים משתמשים בתרכובת הזרחן ATP על מנת להפיק אנרגיה.
פוספוליפידים הם המרכיבים העיקריים של קרום התא.
הזרחן חיוני בתהליך העברת האותות בין חלבונים בתא, והוא אחד מהגורמים המשפעלים אנזימים.
הגם שהזרחן נחוץ לבריאות האדם, עודף בו עלול לגרום לבריחת סידן ולנזק בריאותי.
בשנת 2010, מחקר אסטרוביולוגי במימון נאס"א גילה מיקרואורגניזם המשתמש ביסוד הרעיל ארסן, במקום בזרחן המשמש את שאר עולם החי, אם כי מאוחר יותר (2012) התגלו עדויות סותרות.
האדם צורך יוני זרחן דרך המזון אותו הוא אוכל; הללו מצויים למכביר בבשר, ביצים, אגוזים, זרעים שונים ודגנים מלאים.
משקאות מוגזים מכילים חומצה זרחתית, שמחזקת את תחושת העקצוץ בפה, אשר נגרמת מהפחמן הדו-חמצני.
ליקוי בוויסות משק הזרחן בגוף יכול לגרום למיקרוליטיאזיס אלבאולרי ריאתי.
הגם שפוספטים הם חומרים מזינים, מנה מזוקקת של 50 מ"ג זרחן לבן נחשבת קטלנית (זרחן לבן רעיל יותר מזרחן שחור ואדום).
זרחן לבן צריך להישמר ממים ומחמצן אטמוספירי.
כמו כן לא רצוי לגעת בו בידיים חשופות מכיוון שהוא יכול לגרום לכוויות בעור.
זיהום מתרחש כאשר זבל כימי המכיל זרחן או דטרגנטים מחלחלים למי תהום.
פצצות זרחן (ידועות גם בשם עשן מתפוצץ), קיימות בתור פגזים או פצמ"ר.
פצצות אלו יכולות ליצור עשן סמיך לאורך זמן ומשתמשים בהן למיסוך תנועה של כוחות יבשה.
בנוסף פגיעה ישירה של הזרחן יכולה לגרום לכוויות חמורות ואופייניות.
בעוד ששימוש בפצצות זרחן כנגד לוחמי האויב מותר, שימוש בפצצות אלו כנגד אלו המוגנים באמנת ז'נבה הרביעית נאסר בהתאם לאמנת ז'נבה ובהתאם לאמנה על כלי נשק קונבנציונליים מסוימים.
בכך אינו שונה מחומרי בעירה אחרים בהם משתמשים במלחמה, וכמוהם אסור לשימוש רק בלוחמה בסביבה אזרחית.
בביולוגיה, זרחון חמצוני הידוע גם בשם זרחון צמוד להעברת אלקטרונים (Oxidative phosphorylation, electron transport-linked phosphorylation, ,terminal oxidation) הוא מסלול מטבולי המהווה את השלב האחרון (השלישי) בתהליך הנשימה התאית.
בתהליך באמצעות חמצון תוצרים הנפלטים ממעגל קרבס משתחררת אנרגיה המשמשת ליצירת אדנוזין תלת זרחתי (ATP), מולקולה המשמשת בתא להנעת תהליכים ביוכימיים רבים, מאדנוזין דו זרחתי (+ADP) וקבוצת זרחה (Pi).
הזרחון החמצוני מתבצע בתאים אאוקריוטים על הממברנה הפנימית של המיטוכונדריה, תוך שימוש במנגנון כימופיזיקלי הקרוי כימיואוסמוזה, אשר במהלכו נוצר הפרש ריכוזי יונים של מימן בין החלל הפנימי הקרוי מטריקס לבין החלל הבין קרומי.
ביצורים פרוקריוטיים התהליך מתבצע בצורה דומה רק מיקומו הוא על-גבי ממברנת התא עצמו.
התהליך מתרחש לאחר שהמזון עבר גליקוליזה וסיים לעבור במעגל קרבס במטריקס של המיטוכונדריה.
במהלך מעגל קרבס, חוזרו מולקולות רבות אשר בשלב זה הן משמשות להנעת הזרחון החמצוני, ולכן הוא חייב להיות מצומד למעגל קרבס, או למנגנון אחר המשחרר מולקולות מחוזרות באופן שוטף.
כמו כן כתוצאה מהשימוש בתוצרי מעגל קרבס תהליך זה הוא השלב בו נוצרות רוב מולקולות ה ATP של הנשימה התאית.
בהשוואה לשני השלבים הקודמים, בהם מתקבלות מולקולות ATP בודדות, מיוצרות בתהליך הזרחון החמצוני 30–36 מולקולות ATP על כל מולקולת גלוקוז שנצרכת בתהליך הגלקוליזה, וכן בערך 14 מולקולות ATP עבור חומצות שומן הנצרכות בתהליך חמצון בטא, בתהליכים אידיאלים.
בפועל ישנם פרוטונים המצליחים לחמוק דרך הממברנה ללא ניצול האנרגיה שלהם כך שהכמויות מעט פחותות ממספרים אלו.
לניצול האנרגטי היעיל של הגלוקוז באמצעות התהליך חשיבות אבולוציונית עליונה: מאז שפיתחו היצורים הארובּיים הראשונים על-פני כדור הארץ את מנגנון הזרחון החמצוני, ועמו בעצם את תהליך הנשימה האווירנית, הפכו היצורים שבאו אחריהם במרוצת הדורות לגדולים יותר ומורכבים יותר כיוון שנוצר מנגנון להפקה יעילה של אנרגיה.
המגוון המרשים הקיים כיום בעולם החי כנראה נוצר בזכות אותן מולקולות ATP המיוצרות בזרחון החמצוני.
ראיה לכך, היצורים הידועים היחידים שאינם משתמשים בזרחון חמצוני לשם הפקת אנרגיה הם מיקרואורגניזמים – רובם חיידקים ומיעוטם פרוטיסטים ופטריות.
מתוך חוק שימור האנרגיה נובע כי כל פעולה הדורשת אנרגיה חייבת להיות מצומדת לפעולה הפולטת אנרגיה על מנת שתוכל להתרחש.
יצירת ATP היא פעולה המעלה את הרמה האנרגטית של המערכת ולכן היא דורשת אנרגיה אי לכך מצומד לה תהליך המשחרר אנרגיה.
לפי המנגנון הכימואוסמוטי התהליך משחרר האנרגיה המשמש לייצור ה ATP הוא שרשרת של העברת אלקטרונים באמצעות תגובות חמצון-חיזור.
תהליך המרת האנרגיה משרשרת מעבר האלקטרונים לחלבון ATP סינתאז, החלבון שמייצר ATP, מתרחש ביוקריוטים על הקרום הפנימי של המיטוכונדריה באמצעות ייצור זרם פרוטונים החוצה את הממברנה.
זרם הפרוטונים מתרחש כתוצאה מהפרש ריכוזי יונים שמייצרת שרשרת מעבר האלקטרונים בין שני צידי הקרום הפנימי של המיטוכונדריה, מה שיוצר גם הפרש מתח בין שני צידי הממברנה הנובעים מהמטען החשמלי של היונים וגם לחץ הנע מהפרש הרכוזים.
בסוף התהליך הפרוטון משתחרר בצידה השני של הממברנה.
התהליך הכימופיזיקלי של התמרת אנרגיה באמצעות מעבר פרוטונים דרך ממברנה כתוצאה מהפרשי ריכוזי יונים קרוי כימואוסמוזה.
על גילוי המנגנון קיבל בשנת 1978 הביוכימאי פיטר מיטשל פרס נובל, כאשר עד לגילויו של מיטשל התאוריה הרווחת הייתה שה-ATP נוצר במיטוכונדריה באמצעות זרחון ישיר של PO3 במצע עשיר בזרחן, ולא באמצעות כימואוסמוזה.
המנגנון היוצר את הפרש ריכוזי יוני המימן בין ממברנות המיטוכונדריה קרוי שרשרת מעבר אלקטרונים.
בתהליך מולקולות המחוזרות במעגל קרבס כמו FADH2 ו-NADH נקראות נשאי אלקטרונים, זאת כיוון שבתהליך החיזור הן נטענו באנרגיה פוטנציאלית גבוהה וכדי להגיע למצבן היציב הן נוטות להעביר אלקטרונים למולקולות איתן הן נמצאות בריאקציה.
במהלך מסירת האלקטרון בריאקציה בין נשאי האלקטרונים לחלבונים הנמצאים בממברנה, מועברים פרוטונים (יוני מימן) בין צידי הממברנה, נגד מפל הריכוזים, לתוך המרווח הבין ממברנלי של המיטוכונדריה, תוך שימוש באנרגיה הנפלטת מנשאי האלקטרונים.
האלקטרונים עוברים דרך חלבונים שונים בממברנה ובסופו של דבר נקלטים על ידי אטומי חמצן אטמוספירי המתרכבים יחד ליצירת מים.
אנרגיית הפרש הריכוזים של היונים מומרת לאנרגיה מכנית לפי המנגנון הכימיואוסמוטי ב-ATP סינתאז המקובע בתוך הממברנה הפנימית של המיטוכונדריון, הלוחץ באופן מכני את מולקולות ה ADP+ ו-Pi עד להתרכבותם לכדי מולקולת ATP.
בשרשרת מעבר האלקטרונים מצויים בין הקומפלקסים השונים מספר מתווכים אשר משמשים אמצעי לשינוע האלקטרונים בין קומפלקס אחד למשנהו.
קו-אנזים Q10 או יוביקינון הוא מולקולה הנמצאת על הממברנה הפנימית של המיטוכונדריה ומשמשת כמתווך המעביר אלקטרונים בין קומפלקס אחד לקומפלקס שלוש ובין קומפלקס שניים לקומפלקס שלוש.
מבכינה כימית המולקולה מכילה ראש פולארי היכול להימצא בשלושה מצבי חמצון שונים.
המחומצן ביותר, כאשר החמצנים מחוברים בקשר כפול אל הטבעת.
השני, כאשר חמצן אחד נמצא בקשר עם מימן, ואילו החמצן השני נמצא בצורה רדיקלית.
במצב המחוזר ביותר, שני החמצנים שבראש הפולארי מחוברים למימן.
במצב זה ניתן להגיד שהמולקולה נמצאת בצורתה הכהלית, ובשל כך בנומנקלטורה יוביקינון כוהלי מקבל את הסיומת נול המשמש לציון כהלים.
אל הראש הפולארי מחובר זנב פחמני הידרופילי ארוך, המקנה למולקולה את היכולת לנוע בתוך הממברנה הליפידית.
ציטוכרום C הוא שם פוליפפטיד המכיל קבוצת הם כקו-פקטור.
האתר הפעיל בחלבוני הציטוכרום הוא אטום הברזל שנמצא על קבוצת ההם.
הברזל מסוגל להימצא בשני מצבי חמצון שונים: +Fe2 (מחוזר) ו-+Fe3 (מחומצן).
הברזל המחומצן מסוגל לקלוט אלקטרון בודד מהסביבה, ואילו הברזל המחוזר מסוגל למסור אלקטרון לסביבה.
יכולתו הן לחזר והן לחמצן הופכת אותו למתווך יעיל של תהליכי חמצון-חיזור בתא.
שרשרת מעבר האלקטרונים מורכבת מארבעה קומפלקסים חלבוניים אשר מעבירים את האלקטרון מאחד לשני ומניעים את התהליך.
בנוסף לקומפלקסים נמצאת התעלה ATP סינתאז המייצרת את ה ATP.
לשרשרת שתי נקודות התחלה, קומפלק אחד וקומפלקס 2.
קומפלקס I או NADH-coenzyme Q oxidoreductase, הוא החלבון הראשון בשרשרת מעבר האלקטרונים.
קומפלקס זה הוא בעצם אנזים ענקי, אשר אצל יונקים מגיע למשקל באזור אלף קילו-דלטון, שמכיל בתוכו 46 יחידות משנה.
צורתו ברוב האורגניזמים דומה למגף, כך שישנה רגלית היוצאת מתוך ממברנת המיטוכונדריה אל עבר המטריקס המיטוכונדריאלי ורגלית השוכנת בתוך הממברנה, נכון ל-2010 המבנה המדויק ידוע רק בבקטריות.
הגנים מקודדים את החלבונים של הקומפלקס נמצאים גם בד.נ.א המיטוכונדריאלי וגם בד.נ.א.
הקומפלקס אחראי על חמצון מולקולת ה-NADH באמצעות קו-אנזים Q10 (יוביקיונון) שהוא בעצם מולקולה כימית המסיסה בשומן ולכן היא יכולה לנוע בחופשיות בתוך הממברנה הפנים מיטוכנדריאלית השומנית.
הריאקציה מתחילה (ובעקבותיה כל שרשרת מעבר האלקטרונים) כאשר מולקולת NADH נקשרת לקומפלקס ומעבירה שני אלקטרונים תוך פירוק ל +NAD ו-+H.האלקטרונים נכנסים למערכת בעזרת קו-פקטור בשם FMN (ריבופלאבין-5-פוספט).
כאשר לאחר החיזור הוא נהפך ל־FMNH2 בשלב הבא האלקטרונים מועברים לסדרה של מקבצי ברזל-סולפיד הן מסוג [2Fe–2S] והן מסוג [4Fe–4S].
במהלך הריאקציה מועברים פרוטונים מהמטריקס המיטוכנדריאלי לתוך החלל הבין קרומי, המחקר המודרני עדיין לא מצא איך התהליך מתרחש בדיוק, משערים כי בתהליך מתרחשים שינויים מבניים בקומפלקס I הגורמים לחלבון להיקשר לפרוטונים ולהעביר אותם את הממברנה.
לבסוף האלקטרונים מועברים משרשרת מקבצי הברזל-סולפיד למולקולת יוביקיונון אשר נמצא בממברנה הפנימית של המיטוכונדריה.
גם חיזור מולקולת היוביקיונון תורם להגדלת גרדיאנט הפרוטונים מאחר שהפרוטונים המעורבים בריאקצית החיזור נלקחים מתוך המטריקס המיטוכנדריאלי כדי ליצור את מולקולת היוביקיונול (QH2).
קומפלקס II הקרוי Succinate-Q oxidoreductase מהווה נקודת כניסה שנייה לשרשרת מעבר האלקטרונים.
סוקצינט דהידרוגנאז הוא הקומפלקס היחיד בשרשרת אשר משמש גם כאחד האנזימים במעגל קרבס.
מבחינה מבנית הוא מכיל ארבע תתי יחידות חלבוניות, קו-פקטור בשם FAD הקשור אליו, מקבצי ברזל-סולפיד ויחידת הם אשר לא משתתפת בהעברת האלקטרונים לקו-אנזים Q, ככל הנראה תפקיד קבוצה זו להפחית את הייצור של תוצרי חמצן ראקטיביים כדוגמת חמצן רדיקלי.
הקומפלקס לוקח מולקולת סוקצינט ומקטלז את חמצון המולקולה לפומרט תוך חיזור מולקולת FAD ל-FADH2. מולקולת ה-FADH2 מעבירה 2 אלקטרונים ל-Q.
אשר נע בתוך הממברנה הפנימית לעבר קומפלקס 3. במהלך הריאקציה אותה מקטלז קומפלקס II לא מועברים פרוטונים לתווך הבין ממברנלי, והתגובה משחררת פחות אנרגיה ביחס לחמצון NADH.
ניתן לסכם את התגובה במשוואה הבאה:
קומפלקס III או Q-cytochrome c oxidoreductase מהווה את השלב השלישי או השני בשרשרשת מעבר האלקטרונים.
כל אחת משתי יחידות הדימר מכילה אחת עשרה תתי יחידות חלבוניות, מקבץ ברזל גופרית מסוג [2Fe-2S] ושלושה ציטוכרומים, נשאי אלקטרונים בעלי קבוצת הם פרוסטטית: אחד מסוג c1 ושניים מסוג b.
אטום הברזל בקבוצת יכול לעבור בין דרגות החמצון (+2) ו-(+3), ובמיטוכונדריה מנוצלת תכונה זו על מנת להעביר את האלקטרונים.
התגובה אותה מזרז קומפלקס שלוש היא חמצון ה-QH2 שבא מהקומפלקסים הקודמים, וחיזור שתי מולקולות של ציטוכרום c תוך מסירת שני פרוטונים לתווך הבין ממברנלי.
עם זאת, אלמנט שמסבך את המנגנון הוא העובדה שציטכרום c מסוגל לקבל רק אלקטרון אחד בכל פעם, בעוד QH2 מוסר שני אלקטרונים.
על מנת לפתור בעיה זו האנזים מחלק את שני האלקטרונים הנמסרים בין ציטוכרום c, למולקולת Q הכלואה באנזים.
מולקולה זו לאחר קבלת האלקטרון הנוסף הופכת להיות רדיקלית Q.− אך נשארת קשורה לאנזים.
לאחר מכן מגיע עוד QH2 המוסר אלקטרון נוסף אל ציטוכרום c ואל Q.− שקוטף שני פרוטונים מהמטריקס המיטוכונדריאלי, הופך ל QH2 בחזרה ומשתחרר מן האנזים.
קומפלקס IV קרוי Cytochrome c oxidase והוא מהווה את השלב האחרון בשרשרת המעבר.
אצל יונקים האנזים מכל 13 תתי יחידות חלבוניות, שתי קבוצות הם ומספר יונים מתכתיים: שלושה אטומי נחושת, יון מגנזיום ויון אבץ.
האנזים מתווך העברת אלקטרונים אל חמצן תוך העברת זוג פרוטונים אל התווך הבין ממברנלי.
תגובה כימית זו היא האחרונה בשרשרת העברת האלקטרונים.
בריאקציה מתבצע חיזור של חמצן אטמוספירי, אשר מהווה את הגורם האחרון אליו מועברים האלקטרונים בשרשרת, למולקולת מים.
החיזור של החמצן למים צורך שני פרוטונים נוספים מן המטריקס המיטוכונדריאלי, דבר התורם גם הוא להגברת הגרדיאנט הכימואוסמוטי.
ניתן לסכם את הריאקציה אותה מזרז ציטוכרום C אוקסידאז באמצעות המשוואה הבאה:
זַרְחָה או פוספט (Phosphate) הוא יון המכיל אטום זרחן אחד וארבעה אטומי חמצן: .
מטענו החשמלי של היון הוא 3-.
זרחה הוא גם שמן של התרכובות המכילות יון זה.
בשימוש יומיומי זהו בדרך-כלל פירוש המושג זרחה.
בדרך-כלל מתייחס המושג למלחים של חומצה זרחתית, הנוצרים כשחומצה זו מגיבה עם בסיס או עם מתכת.
יוני זרחה ממלאים מספר תפקידים מרכזיים בביולוגיה: ראשית, הם משמשים מרכיב בנוקלאוטידים, שאליהם משתייכים ה-ATP, מטבע האנרגיה בכל המערכות הביולוגיות, וחומצות הגרעין, ה-DNA וה-RNA, המהוות את החומר התורשתי.
שנית, הם משמשים מרכיב בפוספוליפידים, ליפידים אליהם קשורה קבוצת זרחה; אלו מהווים את המרכיב העיקרי בממברנת התא.
הנוקלאוטידים והפוספוליפידים הם מהחשובים שבחומרים המרכיבים את התא; הם נמצאים בתאיהם של כל היצורים החיים, ללא יוצא מן הכלל.
קבוצת הזרחה נקראת לעיתים בביוכימיה פוספוריל (Phosphoryl).
אנזימים הנוטלים קבוצת זרחה ממולקולה עתירת אנרגיה (בדרך-כלל ATP) ומעבירים אותה למולקולה אחרת נקראים אנזימי קינאז.
לפעולת הזירחון, הוספת קבוצת זרחה למולקולות שונות ובעיקר לחלבונים, יש חשיבות מרכזית ביצורים חיים.
פעולה זו קשורה להפקת אנרגיה בתא, עצם פירוק הקשר בין שתי קבוצות זרחה משחרר כמות אנרגיה גדולה המספקת את כל תהליכי החיים ביצורים החיים ולבקרה על מגוון עצום של תהליכים אחרים.
כ-2% מכלל הגנים ביצורים אוקריוטיים מקודדים לאנזימי קינאז; בגנום של האדם קיימים 500 גנים המקודדים לאנזימי קינאז.
האנזימים המבצעים את הפעולה ההופכית לזו של אנזימי קינאז, קרי הסרת קבוצות זרחה ממולקולות, נקראים אנזימי פוספטאז.
אין לבלבל ביניהם לבין אנזימי פוספורילאז, המוסיפים קבוצת זרחה שמקורה בתצורת חומצה זרחתית למולקולה כלשהי.
בבעלי חיים משמשים יוני זרחה בתפקידים נוספים: שני מלחי זרחה, נתרן דו-מימן זרחתי (NaH2PO4) ודו-נתרן מימן זרחתי (Na2HPO4) משמשים כבּוּפֶרים (Buffer); הם תורמים לשמירה על רמת חומציות (pH) קבועה בגוף.
לעניין זה חשיבות רבה, שכן האנזימים הרבים האחראיים לרוב התהליכים הביולוגיים בגוף מסוגלים לפעול רק ברמות pH מסוימות; בנוסף, יתר חומציות או בסיסיות מפריע לפעילותם החשמלית של הנוירונים (תאי העצב).
חומציות רבה בדם נקראת אסידוזה או אסידמיה; באדם, כשרמת ה-pH נופלת מ-7, מערכת העצבים מדוכאת לגמרי ונגרם מוות מהיר.
בסיסיות רבה בדם נקראת אלקלוזה או אלקלמיה; כשרמת ה-pH עולה על 7.8, מערכת העצבים מגורה יתר על המידה; האדם חווה התכווצויות ועווית בלתי-נשלטות, ולרוב מת כתוצאה מהפסקת הנשימה.
מערכת הבופר של יוני הזרחה היא מערכת משנית בגוף; מערכת הבופר הראשית היא זו של יוני הפחמה.
בנוסף, ליוני זרחה תפקידים חשובים בהתכווצות השרירים ובבניית העצמות, המורכבות ממלחי סידן של חומצה זרחתית.
לזרחות תפקידים חשובים בתעשייה הכימית, בחקלאות ובתעשיית המזון, ובשימושים אלה נהוג לכנות אותן "פוספטים".
הפוספטים משמשים לדישון האדמה וכחומרים משמרים בתעשיית המזון.
הזרחות מוספות למזון, שם הן מגיבות עם מתכות המצויות שם בכמות זעירה ביותר, ובכך קושרות אותן בחוזקה ומונעות את פירוק המזון.
הזרחות משמשות גם לקשירת המים למזון כדי שלא יתפרק ויתקלקל קודם זמנו, ומסייעות להאריך את חיי המדף של מיני מזונות מעובדים, ובעיקר כאלה שהוספו להם מים, כגון מוצרי בשר מעובד (להם מוסיפים מים כדי לרככם, אך יש הטוענים כי גם במטרה להעלות את משקלם).
זרחות מצויות גם בסלטים תעשייתיים שונים, המעובדים בין היתר גם כן עם מים.
מלחי הזרחה מיוצרים לעיתים בתעשייה הכימית, אך בעיקר נכרים מהאדמה.
בישראל קיימים מרבצי זרחה רבים, במיוחד באזור ים המלח, והמדינה מייצאת כמויות זרחה גדולות לעולם.
במדינת נאורו הקטנה שבאוקיינוס השקט היו קיימים כמה ממרבצי הזרחה הגדולים בעולם; בעבר, רוב כלכלתה של מדינה זו נשענה על כריית הזרחה.
זְרַחְיָה הוא מושב דתי הממוקם כעשרה קילומטרים דרום מערבית לצומת קסטינה ומשתייך למועצה אזורית שפיר.
המושב נקרא על שמו של אחד מאבותיו של עזרא הסופר, הנזכר במקרא גם כשם אחת ממשפחות עולי בבל.
היישוב הוקם בשנת 1950 כמעברה של עולים מאיראן, בסמוך לאתרים הארכאולוגיים ח'רבת קרקפא וח'רבת ג'לדיה, אשר נסקרו עוד בידי חוקרי המאה ה-19. המושב שוכן בסמוך לתחילת אפיקו של נחל לכיש.
בעקבות משבר חברתי-כלכלי שהתרחש בו בשלהי שנת 1954 עזבו 15 משפחות ממייסדי המושב.
במקומן התיישבו משפחות עולים חדשים מצפון אפריקה, מרביתן ממרוקו.
באוקטובר 1955 נפתחה במושב תחנת טיפת חלב.
בשנת 1956 הובאו למתיישבים פרות מגרמניה ששימשו כבהמות מלאכה ולאספקת חלב.
בספטמבר 2025 נפתח ביישוב גן ארכאולוגי לאחר שיפוץ בעלות 1.6 מיליון שקלים.
במרכזו של הפארק נמצאת גת יין ביזנטית בת 1,400 שנה.
על פי הארכיאולוגים, הגת מעידה על תעשיית יין משגשגת שפעלה באזור.
האתר המשוקם כולל פסיפס עתיק, מתקני ייצור משוחזרים ומתחם קהל, וצפוי לשמש מוקד חינוכי, קהילתי ותיירותי.
הזריחה היא הרגע ביממה שבו ניתן לראות לראשונה את השמש באופק של כדור הארץ בצד מזרח.
למרות שנראה שהשמש "עולה" מהאופק, למעשה תנועת כדור הארץ היא שגורמת לשמש להופיע בכדור הארץ.
לזריחה קודם זמן הדמדומים שבו השמים מתחילים להאיר אף טרם שהשמש עצמה נצפית מכדור הארץ.
מרגע הזריחה ועד לשקיעה שבה השמש נעלמת מעיני הצופה בכדור הארץ, מופע השמש בכיפת השמים נע ממזרח למערב.
מיקומה המדויק של השמש בכיפת השמיים משתנה במהלך השנה על פי מסלול קבוע המכונה אנלמה.
מכיוון שהזריחה והשקיעה מחושבים מהרגע שהקצה העליון של השמש מפציע מהאופק בזריחה ועד הרגע שבו הקצה השני נעלם לחלוטין בעת השקיעה, ולא לפי המועד שבו עולה באופק (או יורד) מרכז השמש, הדבר מגדיל במעט את אורכו של היום על חשבון הלילה.
בחצי הכדור הצפוני, זריחת השמש המאוחרת ביותר איננה ביום ההיפוך החורפי (היום הקצר בשנה) החל ב-21 בדצמבר, אלא בתחילת ינואר.
באופן דומה, זריחת השמש המוקדמת ביותר איננה ב-21 ביוני (יום ההיפוך הקיצי) אלא בתחילת יוני.
במשך שבוע או שבועיים המקיפים את שני ההיפוכים, הן הזריחה והן השקיעה מתאחרים מדי יום.
גם בקו המשווה מוזזים הזריחה והשקיעה בכמה דקות קדימה ואחורה במהלך השנה, ביחד עם "הצהריים השמשיים".
אפקט זה משורטט על ידי אָנָלֶמה (תרשים בצורת הספרה שמונה המצביע על מיקומה של השמש ברקיע בשעה קבועה בכל יום של השנה).
באמנות ובספרות מסמלת הזריחה תקווה חדשה והתחלה חדשה.
אשלית מסלול השמש בכיפת השמים היא כל כך משכנעת שמרבית התרבויות פיתחו מיתולוגיות ודתות סביב המודל הגאוצנטרי.
אפקט זה מורגש גם על ידי לוויינים החגים סביב כדור הארץ בעת שהם חוצים בקרבת הקטבים.
בלוחות השנה של מצרים העתיקה, הנוצרים בימי הביניים, וכנראה גם לוח השנה במגילות קומראן, התחילו את היממה בזריחה.
צבע השמים בעת הזריחה והשקיעה מקבל גוונים רבים.
תופעה זו היא תוצאה של פיזור קרני השמש מחלקיקי החומר המרכיבים את האטמוספירה.
פיזור זה נקרא פיזור ריילי, והוא נעשה משמעותי ככל שאורך הגל של הקרינה המתפזרת קצר יותר, כלומר קרניים הנוטות לצבע הכחול יבלטו יותר כאשר מתרחש פיזור ריילי.
זוהי הסיבה לצבע הכחול של השמים במשך היום.
לעומת זאת, הפיזור של קרני האור הנוטות לאדום (בעלות אורך גל גדול ומשרעת גבוהה), חלש יותר.
בזמן זריחת השמש, הדרך שקרני האור צריכות לעבור בתוך אטמוספירה, כדי להגיע לצופה, מתארכת ככל שהזריחה מתקדמת.
הקרניים בעלות הסיכוי הגדול ביותר להגיע לצופה ללא פיזור הן הקרניים בעלות אורך גל גדול ולכן צבע הזריחה נוטים לאדום.
אורך גל גדול מאפשר לגל האור לעקוף את החלקיקים הרבים הנמצאים בחתך האטמוספירה הגדול הקיים בזמן שקיעה, וכן לעקוף את הגזים והאבק המצטבר על פני כדור הארץ.
ככל שיש יותר גזים ואבק על פני כדור הארץ, כך צבעי הזריחה יהיו בגוונים יותר חזקים של אדום, זו גם הסיבה שמעל פני הים צבעי הזריחה בגוונים חזקים יותר של אדום.
צבעה האמיתי של השמש לבן, אך בעקבות פיזור ריילי בצפייה מתוך כדור הארץ מתקבל הצבע צהוב.
בזמן הזריחה יש פיזור יותר גדול, ולכן השמש נוטה מעט אל גוני הכתום והאדום.
גם למשרעת יש השפעה על התופעה.
ככל שמשרעת גל האור גדולה יותר, כך גוני הצבע יהיו חזקים יותר.
למשל, גל אור אדום עם משרעת גדולה יראה כגוון אדום חזק, לעומת גל אור אדום עם משרעת קטנה שיראה גוון אור אדום חלש.
לזריחה כמו גם לשקיעה חשיבות רבה בניווט אסטרונומי.
ניתן לחשב את שגיאת המצפן בעזרת חישוב הכיוון האמיתי של הזריחה (אמפליטוד) והשוואתו לכיוון שמראה המצפן, ההבדל שמתקבל הוא שגיאת המצפן.
לצורך החישובים דרושים רק דקלינציית השמש באותו רגע, קו הרוחב וטבלה הנקראת טבלת אמפליטודה של השמש.
ביהדות הזריחה היא נקודת הזמן שבה ניתן לקיים מצוות רבות הנעשות במהלך היום דווקא כמו תפילת שחרית, והיא נקראת בספרות ההלכה 'הנץ החמה'.
רבי זרחיה הלוי מגירונה (רז"ה), מן הראשונים, למדן, פרשן, פוסק ומשורר, מחשובי חכמי פרובנס במאה ה-12. מחבר "ספר המאור", ספר השגות על הרי"ף, ועל כן נקרא בפי כל: בעל המאור.
מלבד בקיאותו הרבה והמקיפה בתורה, נודע הרז"ה גם בידיעותיו בתחומים אחרים, כמו אסטרונומיה ופילוסופיה, וכן בספרות.
כמו כן, מפורסם הרז"ה בפיוטיו ושיריו.
כמה מפיוטיו, סליחותיו וקינותיו נכנסו לסידור התפילה.
הרז"ה נולד לרבי יצחק בעיר גירונה שבספרד.
שנת לידתו אינה ידועה, אך החוקר ישראל מ' תא-שמע משער שנולד סמוך לשנת 1115. בגיל צעיר הגיע עם הוריו לנרבונה, במחוז פרובאנס שבצרפת, שבאותה תקופה ניחן ביצירה יהודית תוססת.
שם למד תורה בפני חכמי המקום, ר' משה בן יוסף (רמב"י) ור' אברהם בן יצחק אב בית דין (ראב"י אב"ד, בעל ספר האשכול).
על הרב משה בן יוסף כותב הרז"ה (בספרו המאור הקטן מסכת חולין פרק שלישי): "והוא הרב המובהק שלנו ועליו היינו סומכים".
עוד בנערותו, בגיל 19, כבר היה בידו חיבור משלו, ככל הנראה ספר על הלכות שחיטה ובדיקה.
לאחר מכן עבר ללוניל (לפי השערת תא-שמע, אולי כבר בין השנים 1145–1150), שם למד מפי רבי משולם בר יעקב מלוניל ובה חיבר את חיבורו העיקרי, ספר המאור, ובסוף ימיו חזר לגירונה; על מעשיו בסוף ימיו אין כל ידיעות.
נפטר כנראה בשנת ד'תתקמ"ו, 1186 לספה"נ.
אביו, ר' יצחק, היה תלמיד חכם חשוב בגירונה; שמו של סבו היה זרחיה, ושל אבי-סבו – ר' שם טוב; אין ידוע דבר על פעלם של שני האחרונים, אף כי מסתבר כי חיו ופעלו בקטלוניה או בספרד.
לר' זרחיה היה אח צעיר בשם ר' ברכיה, ואשר כמה איגרות ביניהם השתמרו, ובהן שאלות ששאל ר' ברכיה את הרז"ה.
ר' ברכיה כתב כמה פיוטים, ובנו, ר' יהודה, הוא מחבר שיטת ריב"ב המודפסת בדפוס וילנא של התלמוד הבבלי, על הרי"ף.
בספר זה רבות מאוד המובאות בשם דודו הרז"ה, בעיקר מתוך ספר המאור.
לרז"ה היה בן בשם יצחק, שפעל בגירונה, ובן מבוגר יותר, בשם יוסף, שנשאר בלוניל.
עוד ידוע כי משפחת הרז"ה באה בקשרי נישואין עם ר' משולם בן יעקב מלוניל; הרא"ה שמייחס עצמו כדור רביעי לרז"ה, בן אחר בן, כותב: "תירץ אדוני זקני הרב ר' אהרן בן אדוננו הרב ר' משולם ז"ל".
על פי מגילות ייחוס עתיקות, משפחות הורוביץ ואפשטיין, אשר מהן יצאו רבנים, אנשי ציבור ואנשי דת, וכן מדענים, מוזיקאים ופילוסופים, מקורן במשפחתו של ר' זרחיה.
כאמור, חיבורו המפורסם של הרז"ה הוא ספר ההשגות על הרי"ף: ספר המאור.
ספרו זה מתחלק לשניים: המאור הקטן נכתב על מסכת ברכות וסדר מועד וכן על מסכת חולין, והמאור הגדול נכתב על סדרי נשים ונזיקין.
ספר המאור הוא תוספת לחיבור ההלכות של הרי"ף וכולל דיונים בהלכות הרי"ף והשגות עליהם, הוספות של דברי חכמים על הלכות המוזכרות בספרו של הרי"ף וביאורי סוגיות של התלמוד הנוגעות לעניינים שנדונו בהלכות הרי"ף.
לטענת הרב בנימין זאב בנדיקט מגמתו של הרב זרחיה הלוי בספר המאור היה להגן על מסורות קדומות של חכמי פרובאנס מפני פסיקת הלכה על פי הרי"ף שהביא לחדירת מנהגי ספרד לפרובנס.
הספר נכתב במקורו על התלמוד ולא על הרי"ף וסוגיות שהרי"ף מציגן במסכת שונה מהמסכת המקורית שלהן, בעל המאור מעיר עליהן במסכתן המקורית.
כמו כן, הספר אינו מכיל רק השגות על הרי"ף וכמות ההשגות שיש בספר על רש"י למשל, זהה לזו של אלו על הרי"ף.
כמו כן, דרכי הפרשנות של בתי המדרש השונים היו נהירות והוא ביכר את זו הצרפתית.
בראש חיבורו מובא בדפוס שיר קצר, שאינו שייך לחיבור זה במקורו.
בהקדמה לחיבור הוא מאריך במעין התנצלות על שהעז להשיג על דברי הרי"ף.
וכך הוא כותב שם על הרי"ף: ואינו צריך להאריך בגדולתו ובחכמתו.
כי היא גלויה לכל בעלי עיניים.
ועל כל דורות הבאים אחריו.
כי לא נעשה חבור יפה כמוהו בתלמוד מאחרי סתימתו.
ומסיים דבריו אלו: ועל כן חובה עלינו בכל דבר נכבד ומפואר, לכבדו ולפארו לקדשו ולטהרו ולהלבינו ולבררו כפי כחנו.
לאחר פתיחה זו, הוא מסביר בהקדמה מדוע בחר לקרוא בשמות הללו לחיבוריו: 'המאור' נקרא כך, משום שענינו להאיר עיני התלמידים.
'המאור הגדול', שנכתב על סדרי נשים ונזיקין, נקרא כך כיוון שדיני ממונות, המרובים בסדר זה, נקראו בפי חז"ל: מקצוע גדול בתורה.
'המאור הקטן', שנכתב על סדר מועד, נקרא כך כיוון שהמועדים נקבעים על ידי קידוש החודש, על פי חידוש הלבנה, שהיא המאור הקטן.
בספר ישנה מערכת הפניות פנימיות מפורטת ומסועפת - ומדויקת להפליא.
דיוק זה נובע מהחלטתו שלא להפיץ את הספר עד שיעבור הגהה אחרי הגהה ושיפוץ אחרי שיפוץ, כך שלמעשה נכתב הספר עד סוף ימיו.
רז"ה ביקר בחריפות את בן פלוגתו הגדול, הראב"ד, גם על התגאותו של זה בכך שחזר בו לעיתים קרובות.
לדעת רז"ה, אין זה ראוי מצדו של פוסק לפרסם דעה שתתברר לאחר מכן כשגיאה.
ספר הצבא - חיבור זה הוא מעין השלמה לספר המאור.
בספר זה מציג הרז"ה שלושה עשר כללים בדרכי לימוד הגמרא, שמתוכם נובעות כמה השגות על הרי"ף.
סלע המחלקות - השגות על ספר "בעלי הנפש" של הראב"ד, בהלכות נידה, קרוי על שם הביטוי "סֶלַע הַֽמַּחְלְקוֹת" ב.
דברי הריבות - חיבור הכולל ויכוח בין הרז"ה לראב"ד, בסוגיית שתי פרות (אחת שאולה ואחת שכורה) לעניין חיוב שבועה (בבא מציעא צח ב), החיבור כולל שבעה מכתבים, ארבעה מהרז"ה ושלושה מהראב"ד.
כמו כן, חיבר הרז"ה חיבור על מסכת קינים, וכן חיבור קצר בשם 'הלכות שחיטה וטריפות', שכתב בנערותו וככל הנראה עוד בטרם הגיע לנרבונה.
למרות התנצלותו של הרז"ה בהקדמתו, השגותיו על הרי"ף נתקבלו ברעש גדול.
הראב"ד, שהיה גם חברו, הגיב בחריפות רבה על ההשגות, בחיבורו 'השגות ותשובות' (המכונה 'כתוב שם').
גם הרמב"ן, הקדיש את חיבורו מלחמות ה' להגנת הרי"ף מפני 'בעל המאור'.
יש האומרים שהרז"ה אף נאלץ לעזוב את העיירה לוניל בעקבות הביקורת על חיבורו.להגנתו של הרז"ה מפני השגות הרמב"ן בספר "מלחמות ה'", וכן לביאור דברי המאור, יצא דורות אחריו, ר' עזרא מלכי (גיסו של הפרי חדש, ומחבר הספר מלכי בקודש על הרמב"ם) בחיבורו 'שמן למאור'.
זִרְחוּן (או פוספורילציה) הוא הוספת קבוצת זרחה (, יון המכיל אטום זרחן אחד וארבעה אטומי חמצן) למולקולה נתונה.
אנזימי קינאז מוסיפים קבוצות זרחה ואנזימי פוספטאז מסירים אותן.
סימון מולקולות באמצעות זרחון משמש לבקרה על מגוון עצום של תהליכים בתאים חיים.
בהתאם לחשיבות הביולוגית של תהליכי זרחון, הם מהווים כר פורה למחקר מדעי.
נכון לחודש יולי 2018 מנה מסד הנתונים PubMed כשלוש מאות אלף מאמרים המזכירים את המונח זרחון, רובם בהקשר לזרחון חלבונים.
זרחון הוא ככל הנראה אמצעי הבקרה המרכזי ביצורים איקריוטיים.
אנזימים וקולטנים רבים מופעלים או מושבתים על ידי הוספה או הסרה של קבוצת זרחה.
אנזימים המתמחים בהוספת קבוצת זרחה למולקולות יעד מוגדרות נקראים אנזימי קינאז ואילו אנזימים המתמחים בהסרתן נקראים אנזימי פוספטאז.
במבט ראשון, דומה כי הוספת יון זרחה בודד לחלבון המונה מאות חומצות אמינו אינה אמורה להשפיע באופן משמעותי על תפקודו.
הזרחון אמנם לא משנה את המבנה הראשוני של החלבון, אך עשויה להיות לו השפעה ניכרת על אופן קיפולו המרחבי ובעיקר על המבנה השלישוני של החלבון.
המטען החשמלי של היון מגדיל באופן ניכר את הקוטביות של השייר האמיני אליו הוא נוסף.
זרחון שיירים באתרי מפתח לאורך החלבון עשוי לשנות את הקיפול המרחבי שלו וכך להשמיש או להשבית אותו.
לדוגמה, גורם השעתוק p53 ממלא תפקיד מרכזי בדיכוי תהליכים סרטניים בעקבות נזק למולקולות DNA.
הגורם מגביר את ביטויים של גנים המעכבים את מחזור התא ועשויים אף להביא למותו.
לאור זאת פעילותו של p53 מזיקה לתא הבריא ויש להגבילה למקרים הקשים בהם היא נחוצה.
בהתאמה, כדי להפעיל את p53 יש לזרחן 18 אתרים שונים על פניו, קרי 18 שיירים אמיניים מוגדרים.
כך קטנה ההסתברות להפעלתו של p53 בשוגג.
סרין היא חומצת האמינו המזורחנת באופן השכיח ביותר ואחריה תראונין.
זרחון טירוזין הוא נדיר יחסית, אך קל יותר לזיהוי באמצעות נוגדנים מתאימים.
לכן, קיימת הבנה טובה יחסית של אתרי זרחון טירוזין.
ביצורים פרוקריוטיים מבוצע גם זרחון של היסטידין וחומצה אספרטית, כחלק מתהליך איתות דו-מרכיבי.
חלבונים עשויים לזרחן אלה את אלה באופן סבוך למדי.
בכמה מסלולי איתות תאיים, חלבון א' מזרחן את חלבונים ב' וג', בעוד חלבון ב' מזרחן את חלבונים ג' וד' וזה האחרון מזרחן את חלבון א'.
כך נוצרות לולאות היזון חוזר (משוב) והיזון קדמי המאפשרות לממש פעולות בוליאניות, בדומה לתפקידם של שערים לוגיים במעגלים חשמליים.
קצב הזרחון מהיר באלפי מונים מתהליכי שעתוק ותרגום, לכן רשתות איתות זירחוניות מגיבות מהר יותר לשינויים מאשר רשתות בקרה גנטיות.
במקרים רבים קיימים קשרי גומלין בין רשתות זרחון לרשתות שעתוק, כאשר תגובות הזרחון המהירות מאפשרות בקרה עדינה יותר של תהליך השעתוק.
במעגלי בקרה המתבססים על זרחון נמצא לרוב פעילות בו-זמנית של אנזימי קינאז ופוספטאז, המבצעים הוספה והסרה של קבוצות זרחה מאותם חלבונים.
מעגל בקרה שכזה מווסת את הנהירה הכימית של חיידקי E.
coli לעבר מזון והרחק מרעלים.
במעגל זה, חלבון CheY מזורחן הנקשר למנוע השוטון מגדיל את ההסתברות לשינוי מגמת הסיבוב של המנוע.
במצב מתמיד מתקזזת פעילות האנזימים המוסיפים או מסירים את קבוצת הזרחה מ-CheY, כך שריכוז החלבון המזורחן לא משתנה בממוצע.
כאשר קולטנים מתאימים בחיידק חשים במולקולות מזון, הם מחלישים את פעילות אנזימי הקינאז המזרחנים את CheY, כך שריכוז החלבון המזורחן הולך ויורד.
כתוצאה מכך משנה החיידק את כיוון תנועתו בתכיפות נמוכה יותר ומגיע מהר יותר אל מקור המזון.
אפיון וניתוח רשתות איתות זירחוניות מחייב מדידות כמותיות של שיעור החלבון המזורחן לדרגותיו השונות, למשל בעזרת ספקטרומטר מסות.
הענף במדעי החלבונות (פרוטאומיקה) האמון על מדידות אלה נקרא "זרחלבונות" (פוספופרוטאומיקה).
באחד המחקרים נמצא למשל כי גורם הגדילה EGF משפיע על הזרחון של למעלה מששת אלפים אתרי זרחון שונים.
מעריכים כי בכל תא חי קיימים אלפי אתרי זרחון, בהתאם לאומדן הבא:
קיימים אלפי סוגים שונים של חלבונים בכל סוג תא נתון.
מעריכים כי בין עשירית למחצית מסוגי החלבונים עוברים זרחון כזה או אחר.
חלבון העובר זרחון מכיל לרוב מספר אתרי זרחון נבדלים.
כדי להבין באיזה "מצב" נמצא התא ברגע נתון, יש למדוד את "מצב הזרחון" של חלבוניו.
לדוגמה, האנזים AKT1 נעשה פעיל כשחומצת האמינו מס' 473 לאורך השרשרת הפפטידית המרכיבה אותו, סרין-473 (S473), עוברת זרחון.
ניתן להיעזר בנוגדנים ייעודיים הנקשרים לאנזים בזיקה שונה לפי מצב הזרחון שלו.
כיום זמינים מאות נוגדנים הבררניים למצב הזרחון של חלבונים שונים.
לנוגדנים אלה חשיבות מרכזית הן במחקר בסיסי והן באבחון קליני.
בשנת 1906 זיהה הביוכימאי היהודי פובוס לוין קבוצת זרחה בחלבון ויטלוגנין (Vitellogenin).
בשנת 1933 מצאו לוין ופריץ ליפמן שייר סרין מזורחן באותו חלבון.
זרחון אנזימטי של חלבונים תואר לראשונה רק בשנת 1954 על ידי ג'ורג' ברנט ויוג'ין קנדי.
המולקולה ATP, המשמשת "מטבע אנרגיה" בכל היצורים החיים, אינה אלא מולקולת ADP מזורחנת.
לשם הפקת ATP, ליצירת אנרגיה הזמינה לתהליכים שונים בתא, יש אפוא לזרחן מולקולת ADP.
קיימות בתאים שתי גישות לתהליך זה.
הראשונה, בה קבוצת הזרחה מועברת ישירות מחומר ביניים הנושא אותה אל מולקולת ה-ADP, לקבלת ATP, מכונה זרחון ברמת המצע (סובטרט).
שני תהליכים שונים נעזרים בגישה זו לביצוע זרחון :
תהליך הגליקוליזה בפלזמת התא, בו מוסרת קבוצת הזרחה משתי מולקולות ATP, לשחרור האנרגיה הדרושה לפירוק מולקולת גלוקוז, שבתורו מאפשר זרחון 4 מולקולות ADP.
הגישה האחרת מכונה זרחון חמצוני.
תהליך זה מבוצע ברובו על ידי מכלול חלבוני בשם ATP סינתטאז, הטובל בקרום הפנימי של המיטוכונדריון.
ה-ATP סינתטאז מצרף קבוצות זרחה חופשיות למולקולות ADP, על בסיס האנרגיה הפוטנציאלית המנוצלת במעבר פרוטונים (יוני מימן) דרכו.
ניתן לדמות מכלול זה לתחנת כוח הידרואלקטרית הממירה מפלי ריכוזים, השקולים לפי משוואת נרנסט להפרש פוטנציאל חשמלי, לאנרגיה כימית.
משאבות פרוטונים הן שיוצרות את מפלי ריכוזי הפרוטונים, כך שלפי אותו דימוי מפיק המכלול "מטבעות אנרגיה" מאנרגיה שאובה.
שלבים אלה הם תכליתו של תהליך הנשימה התאית וחלקם חיוניים לתפקוד בכל התאים.
תהליך דומה לזרחון החמצוני הוא זרחון באור (Photophosphorylation).
התהליך מתרחש בכלורופלסט בצמחים (ובאצות מסוימות) כחלק מתהליך הפוטוסינתזה ובו אור השמש משמש מקור אנרגיה לזרחון מולקולות ADP, גם כן תוך פעפוע יוני מימן דרך מכלול ה-ATP סינתטאז.
זרחון פחמימות הוא בדרך כלל השלב הראשון בפירוקן.
הזרחון מונע מהפחמימות לחזור על עקבותיהן דרך הנשא החלבוני המוביל אותן אל תוך התא, וכך מבטיח שפירוק הפחמימות יושלם בתא והפחמימות לא תצאנה אל מחוץ לו.
זרים ברכבת (Strangers On A Train) הוא מותחן פסיכולוגי משנת 1951, אשר בוים על ידי אלפרד היצ'קוק על פי תסריט שנכתב על ידי ריימונד צ'נדלר, המבוסס על רומן של פטרישיה הייסמית'.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר אחד.
בשנת 1987 הוסרטה פארודיה על הסרט בשם "זרוק את אמא מהרכבת", בכיכובם של דני דה ויטו ובילי קריסטל.
פגישה של שני זרים ברכבת אשר דנים ברעיון של "החלפת רציחות" - האחד מבצע רצח למען חברו ולהפך.
לגאי, שחקן טניס, יש אישה שממררת לו את החיים.
המשטרה לעולם לא תקשר בין הרציחות, המניעים והרוצחים האמיתיים.
הזרים נפרדים לשלום כשגאי אינו חושב פעם נוספת על אותה שיחה מוזרה, עד שגופתה של אשתו נמצאת לאחר שנחנקה למוות.
גאי היינס - פארלי גריינג'ר
אנני מורטון - רות' רומן
ברונו אנטוני - רוברט ווקר
ברברה מורטון - פטרישיה היצ'קוק
מרים ג'וייס היינס - קייסי רוג'רס
גברת אנטוני - מאריון לורן
כמו ברבים מסרטיו, גם בסרט זה מבזיק היצ'קוק למסך, הפעם הוא מופיע בדקה העשירית כשהוא עולה לרכבת עם קונטרבס בעת שגאי היינס יורד ממנה.
זריזבוביים (שם מדעי: Tachinidae) היא אחת ממשפחות הזבובים הגדולות ביותר.
כ-9,899 מינים ידועים נפוצים בכל רחבי העולם ב-1,528 סוגים שונים.
השם העברי נגזר מהשם הלטיני tachina שהגיע מיוונית takhin ומשמעותו זריז.
רוב המינים במשפחה זו פרזיטואידים, הרימות גדלות בתוך הקורבן עד שלבסוף גורמות למותו ומיעוטם טפילים הניזונים מהקורבן אך אינם גורמים למותו.
הרימה מתפתחת לרוב בתוך זחלי פרפראים, חיפושיות בוגרות או זחלי חיפושיות, סוגים שונים של פשפשאים, חגבאים ולעיתים נדירות נדלים.
רוב המינים מתפתחים במגוון של כמה קורבנות ותכונה זאת מנוצלת על ידי האדם כדרך הדברה ביולוגית בענף החקלאות.
מינים רבים נפוצו בעולם בעזרת האדם שניצל אותם להדברת מזיקים שונים, אך עם זאת לעיתים הם נחשבים כמזיקים בעצמם למשל בתעשיית המשי מאחר שמינים שונים (במיוחד Exorista bombycis) תוקפים את טוואי המשי.
הבוגרים ניזונים מצוף פרחים או מנוזלים סוכריים המופרשים מכנימות עלים וכנימות מגן.
מינים רבים ניזונים גם מאבקת פרחים ולכן עשויים להיות מאביקים חשובים בעיקר היכן שנוכחות הדבורים קטנה יותר.
הזיהוי המורפולוגי של המינים במשפחה נחשב לקשה; מורפולוגיית הרימות וכן נתונים שאינם חזותיים כגון דרך הרבייה, עשויים לסייע בזיהוי.
זרים הוא סרטו של הבמאי האמריקני ג'ים ג'ארמוש משנת 1984. הסרט, מעין קומדיה, המציגה את קורותיהם של טיפוסים בשולי החברה, מהגרת הונגריה, בן דודה וידידו, היה הצלחתו החשובה הראשונה של ג'ארמוש כבמאי, זכה בפרס "מצלמת הזהב" בפסטיבל קאן, והשפיע רבות על תנועת "הקולנוע האמריקני העצמאי" במהלך שנות ה-80.
הפקת הסרט התאפשרה לאחר שלבמאי וים ונדרס, שסיים את צילום סרטו "מצב הדברים" בשנת 1982 נותר עודף של פילם גולמי, והוא העניק אותו לג'ארמוש על מנת שיצלם את סרטו.
הסרט החל כסרט קצר בן 30 דקות, שהוצג בפסטיבל סרטים ברוטרדם ב-1983 ולאחר מכן הוארך לכלל סרט בן 95 דקות בשלוש מערכות.
הבמאי, ג'ארמוש, היה אחד מאנשי תנועת "הקולנוע האמריקאי העצמאי" שניסתה ליצור סרטים הרחק מהמסגרת שהוכתבה על ידי אולפני הקולנוע הגדולים.
הקולנוע האמריקאי של תחילת שנות ה-80 התאפיין בהפקות גדולות ויקרות, בנוסח סרטיהם של סטיבן ספילברג או ג'ורג' לוקאס.
ג'ארמוש רצה ליצור קולנוע אישי, מינימליסטי, ואף אוונגרדי.
הסרט צולם בתקציב מינימלי, כאשר חברתו לחיים של ג'ארמוש, שרה דרייבר, משמשת כמפיקה.
בתפקידים הראשיים לוהקו המוזיקאי ג'ון לורי, השחקן ריצ'רד אדסון והתגלית שרה באלינט שהייתה בת 16 כשהתחילו צילומי הסרט.
הצלם היה טום דיסיליו, שהתפרסם לאחר מכן כבמאי בזכות עצמו עם סרטים כ"ג'וני סווייד".
סגנונו של הסרט הוא מיוחד, ואופייני לסרטיו של ג'ארמוש.
הסרט מצולם בשחור-לבן, בסצנות ארוכות המצולמות בתנועת מצלמה (טייק) אחת.
בין הסצנות ישנן כמה שניות של מסך שחור.
גיבורי הסרט נראים כתלושים מזמנם ומהחברה בה הם חיים.
הגיבורה, אווה, היא מהגרת מהונגריה, שאינה מוצאת את מקומה בחברה האמריקאית.
הגיבור הראשי, ויל, וידידו אדי, הם בטלנים, החיים מעבודות מזדמנות, ומהימורים.
לבושם וסגנון דיבורם אינו תואם את הלבוש וסגנון הדיבור שרווח בעת שצולם הסרט, בראשית שנות ה-80. סגנון המשחק הוא סגנון המכונה באנגלית "Deadpan Comedy".
המדובר בסגנון בו נאמרות שורות מצחיקות או אבסורדיות בפנים חתומות, בנוסח באסטר קיטון.
הפסקול של הסרט כלל מוזיקה מאת ג'ון לורי ודרו קונין, אך במהלך הסרט מושמע מספר פעמים השיר "I Put a Spell on You" בביצוע המקורי של הזמר סקרימינג ג'יי הוקינס משנות החמישים.
השיר הפך להיות לאחד מסימני ההיכר של הסרט.
גיבורי הסרט מתייחסים אל השיר, והשמעת השיר תואמת את האווירה שיוצר הסרט.
מערכה ראשונה - "העולם החדש"
בלה, המכונה וילי (ג'ון לורי), הוא מהגר ותיק מהונגריה החי בניו יורק.
הוא בטלן המתפרנס מהימורים, ואוהב להתבטל בחברת ידידו אדי (ריצ'רד אדסון).
דודתו של וילי מוסרת לו כי היא חולה, ובשל כך לא תוכל לארח קרובת משפחה המגיעה מהונגריה, ויהיה עליו לארח אותה במשך עשרה ימים.
הקרובה, אווה (אסתר באלינט) היא בת עשרה הונגריה, שהחיים בניו יורק נראים לה זרים ומוזרים.
וילי, לעומת זאת, אוהב לשמור על אורח חייו הבטלני, ואינו אוהב את הביקורת של אווה.
לאחר שהוא מציג בפניה את אורח החיים האמריקני, המתבטא באכילת ארוחות טלוויזיה ועישון סיגריות, נפגשת אווה עם אדי, והשלושה מתחבבים זה על זה, עד שמגיע זמנה של אווה לנסוע לקליבלנד לגור עם דודתה.
מערכה שנייה "שנה לאחר מכן"
שנה לאחר מכן זוכים וילי ואדי בסכום צנוע בהימורים, ומחליטים לבקר את אווה בקליבלנד.
הם מוצאים שהיא עובדת במסעדה מקומית למזון מהיר, וחיה חיים משעממים למדי עם דודתה.
יש להם כמה ימים לבלות ביחד, אך הם אינם מוצאים מה לעשות, שכן המדובר בעונת החורף בה הכל קפוא, ולא ניתן לבלות.
השלושה מחליטים לנסוע לפלורידה ולנסות להרוויח כספים נוספים בהימורים.
השלושה מגיעים לפלורידה ומשתכנים בחדר במלון דרכים.
אדי ווילי מהמרים על מרוצי כלבים, ואווה נשארת בחדר המלון ומשתעממת.
כאשר אדי ווילי שבים אל החדר, מסתבר שהם הפסידו את כל כספם.
למחרת מתעוררת אווה ואינה מוצאת את וילי ואדי.
היא יוצאת מהחדר, ורוכשת לעצמה כובע.
היא נפגשת באדם שסבור שהיא אישה שעמה היה עליו להיפגש, שאמורה הייתה לחבוש כובע דומה.
האדם, כנראה עבריין, מוסר לאווה מעטפה ובה סכום כסף גדול במזומן.
היא שבה אל החדר, משאירה כסף לאדי ווילי, ופתק בו היא אומרת כי בכוונתה לטוס לאירופה.
היא יוצאת אל נמל התעופה ורוכשת כרטיס בחזרה להונגריה.
אדי ווילי שבים מהמרוצים, מוצאים את הפתק ויוצאים לעצור אותה.
וילי עולה על המטוס להונגריה על מנת לחפש את אווה, אך אווה התחרטה ברגע האחרון וירדה מהמטוס.
הסרט זכה להצלחה ביקורתית רבה.
הוא זכה בפרס "מצלמת הזהב" בפסטיבל קאן בשנת 1984, וכן בפרס מיוחד בפסטיבל סאנדנס, ובפרסים נוספים.
הביקורות היו לרוב חיוביות, והן ציינו לטובה את סגנונו המיוחד של הסרט.
הסרט הכניס כשני מיליון וחצי דולר בארצות הברית הסרט נחשב עד היום לאחד הסרטים המגדירים והמשפיעים של תנועת הקולנוע העצמאי בארצות הברית, והצלחתו אפשרה את המשך הקריירה של הבמאי ג'ארמוש, שהמשיך ליצור סרטי קולנוע "עצמאיים" במהלך שנות השמונים ולאחריהן.
הסרט נחשב ל"סרט פולחן" ועודו מוקרן בסינמטקים ובערוצי הטלוויזיה, וצבר במהלך השנים קהל אוהדים נאמן.
בשנת 2003 נבחר הסרט על ידי המגזין "אנטרטיינמנט ויקלי" כאחד מחמישים "סרטי הפולחן" הגדולים של כל הזמנים
זריחת הארץ הוא תצלום של כדור הארץ הזורח מעל פני הירח, שצולם על ידי האסטרונאוט ויליאם אנדרס ב-1968 במהלך משימת אפולו 8. התמונה נכללה בסדרת 100 התמונות המשפיעות ביותר בכל הזמנים של טיים מגזין ונחשבת בתור "התצלום הסביבתי המשפיע ביותר שצולם".
זריחת הארץ הוא שמו של תצלום AS8-14-2383 של נאס"א שצולם במהלך משימת אפולו 8.
מפקד המשימה, האסטרונאוט פרנק בורמן, צילם תמונה דומה בשחור לבן בטרם צולמה תמונה זו.
התמונה צולמה בשנית על ידי אנדרס עם סרט צילום צבעוני, ולמעשה זו התמונה שזכתה לפרסום.
התמונה צולמה במהלך המסלול סביב הירח ב-24 בדצמבר 1968, באמצעות מצלמת הסלבלד.
במצלמה היה סרט פילם אשר יוצר במיוחד על ידי חברת קודאק.
ניתן להאזין להקלטה של האירוע, בו שלושת אנשי הצוות, אנדרס, בורמן וג'יימס לוול משוחחים ברגע הצילום.
צולמו הרבה פריימים מהרגע הזה, כפי שניתן להבין גם מהקלטת האירוע, בהוראתו של בורמן.
לאחר שאנדרס צילם (הגדרות הצילום היו 1/250 השנייה וצמצם F/11), צילם גם לוול עוד שתי תמונות, אך בהגדרות צילום שונות.
באוטוביוגרפיה של בורמן ניתן למצוא תמונה בגודל כמעט עמוד שלם רפרודוקציה של צילום השחור לבן אותו צילם מהאירוע, יחד עם הכיתוב "אחת התמונות המפורסמות בהיסטורית הצילום - צולמה לאחר שלקחתי את המצלמה מאנדרס".
בורמן היה מפקד המשימה, ועוד ציין בספרו כי זו התמונה ששירות הדואר השתמש בה על בול, ואין עוד הרבה צילומים ששוכפלו כמו תמונה זו.
אך כפי שנכתב קודם, התמונה שמופיעה בספרו של בורמן אינה זהה לתמונה שצילם אנדרס, כאשר מלבד המיקום השונה של כדור הארץ, גם צורת העננים שונה.
התצלום מופיע בספר שהוציא מגזין לייף "100 צילומים ששינו את העולם".
ב-1969 הפיק שירות הדואר האמריקאי בול עם פרטים מתמונה זו, עם הכיתוב "...In the beginning God" (בראשית ברא אלוהים).
זריחה הוא סרט אילם משנת 1927 מסוגת דרמה רומנטית, של הבמאי הגרמני פרידריך וילהלם מורנאו.
הסרט מבוסס על ספרו הקצר של הרמן סודרמן, "The Excursion to Tilsit", מאוסף הסיפורים ששמו כשם סיפור זה.
הסרט שזכה בטקס האוסקר הראשון, בפרס האוסקר להפקה הייחודית והאמנותית הטובה ביותר.
בסרט משחקים ג'ורג אובריין, ג'נט גיינור ומרגרט ליווינגסטון.
הסרט כולל בתוכו חלק מיצירותו של המלחין שארל גונו, משנת 1872 "Funeral, March of a Marionette", יצירה שלאחר מכן שימשה כשיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "אלפרד היצ'קוק מגיש" (1955-65).
זריחה זכה בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר, בטקס האוסקר הראשון בשנת 1929. בטקס זה לא היה קיים פרס לסרט הטוב ביותר, אלא היו קיימים שני פרסים נפרדים.
אחד שנקרא פרס אוסקר להפקה היוצאת מן הכלל ביותר, שבו זכה הסרט "כנפיים", והשני שנקרא פרס אוסקר להפקה הייחודית והאמנותית הטובה ביותר שבו זכה "זריחה".
ג'נט גיינור זכתה בפרס האוסקר הראשון לשחקנית הראשית הטובה ביותר, על תפקידה בסרט זה וגם על תפקידה בסרטים "הרקיע השביעי" ו"Street Angel"
כיום הסרט נחשב כיצירת אמנות וכאחד מהסרטים הטובים ביותר שנעשו מעולם.
רבים מכנים אותו כסרט האילם הטוב ביותר שנעשה.
בשנת 1989 זריחה נבחר כיצירה שיש לשמר בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס, והוגדר כסרט "תרבותי, היסטורי ומיוחד באיכותו".
מאה סרטים" של המכון הסרטים האמריקאי (AFI), נבחר זריחה במקום ה82. וברשימה של המגזין Sight & Sound של מכון הסרטים הבריטי נבחר זריחה על ידי המבקרים במקום החמישי ברשימה של הסרטים הטובים ביותר שנוצרו, ובמקום ה-22 ברשימה של הבמאים.
הגרסה האמריקאית הראשונה של הסרט נשמדה בשריפה, אבל גרסה חדשה נוצרה מהדפסה ששרדה.
אישה הבאה לחופשה מהעיר (מרגרט ליווינגסטון) מתארחת בעיירה הצמודה לאגם למספר שבועות.
לאחר רדת החשכה, היא הולכת לחווה שבה גבר (ג'ורג אובריין) ואשתו (ג'נט גיינור) גרים עם ילדיהם.
היא שורקת בעומדה מאחורי הגדר בחוץ, הגבר מסתכל לכיוונה ולבסוף הולך אחריה ועוזב את אשתו עם זכרונות מזמנים טובים יותר, בהם היו שניהם מאוהבים כהוגן.
הגבר והאישה נפגשים בחצות ומתנשקים בתשוקה רבה.
האישה מעוניינת שהוא ימכור את החווה, שלאחרונה כלל לא מצליחה, וזאת על מנת שיצטרף אליה לחיים בעיר.
כאשר היא מציעה שעל מנת שיפתרו כל בעיותיהם עליו להטביע את אשתו, הוא חונק אותה באלימות, אבל אפילו תגובה זו בסופו של דבר מובילה למגע תשוקתי בין שניהם.
האישה שמה על הסירה של הגבר קני סוף, שכאשר הספינה תתהפך הוא יוכל להאחז בקני הסוף ולצוף.
אשתו של הגבר לא חושדת בכלום כאשר בעלה מציעה לה לצאת ליציאה, אבל כאשר הם מגיעים אל האגם מתחיל לגבור בה חשד.
הגבר מתכונן להטביע אותה מחוץ לסירה, אבל כאשר היא פונה אל רחמיו, הוא מבין שאינו יכול לעשות זאת.
הוא חותר לחוף וכשהוא מגיע ליבשה אשתו בורחת.
היא עולה על חשמלית והוא עוקב אחריה, מתחנן בפניה שלא תפחד ממנו.
החשמלית מביאה אותם אל העיר.
פחדיה והאכזבה הגדולה שלה ממנו ממלאים אותה.
הוא מביא לה צרורות של פרחים ועוגות עד שלבסוף היא מפסיקה לבכות ומקבלת את מתנותיו.
בהליכתם ברחובות העיר, הם מבחינים בכלה הנכנסת לכנסייה בתהלוכה והם נכנסים אחריה לצפות בטקס החתונה.
הגבר נשבר ומבקש מאשתו שתסלח לו.
לאחר התפייסות מרובה בדמעות, הם ממשיכים להרפתקאה הבאה בעיר, מצטלמים בתמונה משותפת ומבקרים ביריד.
כשהלילה יורד הם נוסעים עם החשמלית חזרה הביתה.
לאחר מכן, הם עולים על הסירה ונסחפים באגם ברדת החשיכה, כאשר סופה פתאומית גורמת לסירה שלהם לשקוע.
הגבר נזכר בקני הסוף שעדיין על הסירה וקושר אותם מסביב לגופה של אשתו.
הספינה מתהפכת והגבר מתעורר על החוף המסולע.
הוא אוסף אנשים סביבו שיעזרו לו לחפש את אשתו, אבל כל מה שהם מוצאים זה קני סוף שבורים על המים.
בטוח שאשתו טבעה, הוא חוזר לביתו תשוש.