tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן עבר ליוהנסבורג והתיידד עם ויליאם לינקולן הונולד, מהנדס אמריקני וויושב הראש של החברות: Transvaal Coal Trust, Brakpan Mines, Springs Mines ו-The New Era Company, ויחד בשנת 1917 הם הקימו את התאגיד האנגלו-אמריקני בסיוע כספי מג'יי.
ההון הראשוני שלהם עמד על 1 מיליון ליש"ט, כשחצי מההון היה חתום בארצות הברית וחציו השני בבריטניה ובדרום אפריקה.
אופנהיימר שימש דירקטור קבוע ויושב ראש הדירקטוריון עד 1953.  ב-1919, שנתיים לאחר הקמתו, רכש התאגיד מכרות יהלומים בדרום-מערב אפריקה, פעולה שהייתה לקריאת תיגר על מונופול עסקי היהלומים של דה בירס.
בבחירות הכלליות בדרום אפריקה של 1924 נבחר אופנהיימר לבית האספה (הבית התחתון של הפרלמנט) כחבר מטעם קימברלי, שם כיהן עד 1938.  היה מתומכיו של יאן סמאטס והתנגד לאפליה הגזעית ולאפרטהייד.
בשנת 1927 הצליח אופנהיימר להשיג שליטה באימפריית דה בירס של ססיל רודס המנוח, בבנותו ובבססו את המונופול של החברה בתעשיית היהלומים העולמית עד לפרישתו.
שנתיים לאחר מכן כבר עמד בראש דה בירס.
במהלך כהונתו כיושב ראש היה אופנהיימר מעורב במספר אירועים שנויים במחלוקת, לרבות תיאום מחירים, הפרה של הגבלים עסקיים והאשמה כי לא שחרר יהלומים לתעשייה עבור המאמץ המלחמתי של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1921 הוענק לאופנהיים תואר אבירות, ובשנת 1952 הוא מונה לאביר של מסדר ג'ון הקדוש.
אופנהיימר התחתן עם מרי לינה פולק בשנת 1906 ונולדו לו שני בנים.
מרי לינה הלכה לעולמה בשנת 1934, ושנתיים לאחר מכן נשא לאישה את קרוליין מגדלן הרווי, אלמנתו של מייקל, ברונט אופנהיימר השני מסטוק פוג'ס ובן אחיו.
הוא המיר את דתו לאנגליקניזם, והגם שלא היה ציוני, תרם סכומים ניכרים למוסדות צדקה יהודיים.
האפר שלו נקבר בגומחת הקולומבריום בכנסיית סנט ג'ורג' בפארקטאון.
בנו, הארי אופנהיימר, ירש אותו בעסקיו.
גם אחיו, ברנרד אופנהיימר, היה מעורב מאוד בתעשיית היהלומים עד למותו ב-1921.
בשנת 1964 קרא על שמו הארי וינסטון את יהלום אופנהיימר.
וינסטון תרם את האבן למכון סמיתסוניאן.
ארנֵסט מילר הֶמינגוויי היה סופר ועיתונאי אמריקאי.
סגנונו הספרותי הייחודי, המאופיין בשפה תמציתית ובמשפטים דקלרטיביים קצרים, השפיע רבות על הפרוזה במאה ה-20, וכמה מספריו נחשבים כיום ליצירות מופת.
זכה בפרס פוליצר בשנת 1953 על ספרו "הזקן והים", ובפרס נובל לספרות בשנת 1954.
הֶמינגוויי נולד באוק פארק, פרוור של שיקגו שבאילינוי, ב-21 ביולי 1899. אביו, קלרנס אדמונדס המינגוויי, היה רופא מחוזי, ואמו, גרייס הול המינגוויי, הייתה מורה למוזיקה ולפיתוח קול.
בגיל חודשיים, בזמן שהאם גרייס שהתה בשיקגו, ערך האב מילה בתינוק, ללא הרדמה.
המשפחה הייתה מוכרת ומכובדת בקהילה, והוריו היו חברים בכנסייה הקהילתית (Congressional Church), שבה ביקרה המשפחה באופן קבוע.
עם זאת, מאוחר יותר טען המינגוויי כי האידיליה המשפחתית הייתה מזויפת, והאשים את אמו באנוכיות ובצביעות; הוא טען כי אביו סבל רבות מהשתלטנות וההיסטריה שלה, ואף האשים אותה בהתאבדותו בשנת 1928.
ארנסט נקרא על שם סבו מצד אמו, ארנסט הול, שבביתו התגוררה המשפחה עד 1905, השנה שבה נפטר הסב.
לאחר מות הסב עברה המשפחה לבית חדש בפינת שדרת קנילוורת' (Kenilworth) ורחוב איווה (Iowa), מרחק בלוק בניינים אחד מביתו של האדריכל המפורסם פרנק לויד רייט, שתכנן כמה מהבתים בפרוור.
בית המשפחה החדש, אותו תכננה גרייס בעצמה, כלל שמונה חדרי שינה, חדר עבודה עבור קלרנס וסטודיו למוזיקה עבורה.
המשפחה החזיקה בנוסף בית קיט במחוז פטוסקיי בצפון מישיגן, שם נהגו ארנסט ואביו לצאת למסעות דיג וציד ולטיולים בחיק הטבע.
החוויות מאותה תקופה פיתחו אצל המינגוויי הצעיר אהבה עזה לטבע ולמקומות מבודדים, ושימשו לאחר מכן בסיס לחלק מסיפוריו.
גרייס דאגה כי הילדים יספגו "חינוך תרבותי", ולקחה אותם להצגות תיאטרון, לאופרות ולקונצרטים שהתקיימו בשיקגו, וכן למוזיאונים ולתערוכות שונות.
היא לחצה על ארנסט הצעיר ללמוד לנגן על צ'לו, וחייבה אותו להתאמן בנגינה לפחות שעה ביום.
בשנת 1906 החלו ארנסט ואחותו מרסליין ללמוד בבית הספר המקומי "אוליבר וונדל הולמס", מרחק הליכה קצרה מבית המשפחה.
הוא היה חבר בליגת פליימות' (Plymouth League), תנועת נוער דתית שחבריה היו נפגשים בכנסייה מדי יום ראשון אחרי הצהריים.
המינגוויי שימש במשך תקופה מסוימת גזבר התנועה, והיה אחראי על פעילויות הצדקה שערכו הנערים.
בכיתה ה' החל לסבול מקוצר ראייה, והקדיש חלק ניכר מזמנו הפנוי לקריאת ספרים.
בין היתר הוא קרא את "אייבנהו" של סר וולטר סקוט (סופר שאמו העריצה), "סיפורי חג המולד" של צ'ארלס דיקנס, "רובינזון קרוזו" של דניאל דפו, "ספר הג'ונגל" של רודיארד קיפלינג, ואת "החיים במיסיסיפי" של מארק טוויין - אותו קרא פעמים רבות.
בספטמבר 1913 החלו מרסליין וארנסט ללמוד בחטיבת הביניים באוק פארק.
הוא אהב במיוחד את שיעורי האנגלית, שבהם למד בין היתר את כתבי שייקספיר, צ'וסר, סיפורים מהמיתולוגיה היוונית ואת סיפורי התנ"ך.
הוא השתתף בפעילויות שונות בבית הספר, בהן מועדון ירייה ברובה, מועדון הדיונים ותזמורת בית הספר, שבה ניגן בצ'לו.
כמו כן השתתף בשיעורי עיתונאות וכתב לעיתון בית הספר ביקורות ודיווחים על אירועים מקומיים.
בין היתר פרסם קטע פרודי העוסק בהצעת חוק שתחיל את חוקי הציד הנהוגים במדינה על ציד של שוטרים, כך שלהרוג אותם מחוץ לעונה תיחשב לעבירה מינורית.
בנוסף פרסם סיפורים קצרים בעיתון הספרותי של בית הספר.
המינגוויי השתתף בנבחרת בית הספר בפוטבול, עסק בכדורמים ובאגרוף, ואף זכה באליפות המחוזית למשקל קל.
בשנתו האחרונה בתיכון השתתף בנבחרת השחייה של בית הספר, והתמחה בצלילה למרחקים ארוכים.
מתחת לתמונתו בספר המחזור משנת 1917 נכתב: "אף אחד אינו פיקח יותר מארני".
בין חבריו לבית הספר היה גם רוברט סנט ג'ון, לימים הסופר והעיתונאי הידוע.
אביו של המינגוויי היה רופא המשפחה של משפחת סנט ג'ון.
לימים סיפר סנט ג'ון שהמורה לאנגלית שלהם אמר כי "אף אחד מכם לא יידע לכתוב כהלכה".
בסתיו של 1917 עבר המינגוויי לקנזס סיטי, שם התגורר בתחילה אצל דודו ודודתו, טיילר וארבלה המינגוויי.
דודו, שהיה מיודד עם העורך הראשי של "קנזס סיטי סטאר", השיג לו עבודה ככתב מתחיל בעיתון.
מאוחר יותר סיפר כי ב"סטאר" הוא למד לכתוב בסגנון הקצר והדקלרטיבי שהפך מאוחר יותר למזוהה עמו.
הוא עבד בעיתון כשבעה חודשים, וכתב ידיעות על ישיבות מועצת העיר, משטרה, תחבורה ובתי חולים.
בניגוד לרצון אביו, ניסה המינגוויי להתגייס לצבא ארצות הברית, אך נכשל בבדיקות הרפואיות.
בתחילת 1918 נענה למאמצי הגיוס של ארגון "הצלב האדום", והתנדב לשמש נהג אמבולנס באיטליה.
הוא עזב את ניו יורק במאי על אונייה בשם "שיקגו" עם ידיד בשם טד ברומבק, והפליג לבורדו, משם לקח רכבת לילה לפריז, שהייתה באותה תקופה נתונה להפצצות יומיומיות מצד הגרמנים.
במקום להישאר בביטחון יחסי במלון "פלורידה" כפי שהציע ברומבק, ביקש המינגוויי מנהג מונית להביא אותם למקום נפילת הפגזים.
אחד הפגזים פגע לא רחוק מהמונית בה נסעו השניים, בגג כנסיית מדלן.
מפריז נשלחו המינגוויי וברומבק יחד עם יותר מ-100 מתנדבים נוספים לחזית במילאנו.
ביומו הראשון בעיר נשלח לסייע למאמצי החילוץ במפעל חימוש בו אירע פיצוץ הרסני, ונאלץ לפנות חלקי גופות של נשים פועלות.
האירוע מתואר ברומן "מוות אחרי הצהריים" (Death in the Afternoon):
ב-6 ביוני הצטרף ליחידת האמבולנסים בעיירה סקיו (Schio), כ-20 ק"מ צפונית-מערבית לעיר ויצ'נצה.
תפקידו היה לנהוג במשאית פיאט ששימשה כאמבולנס, ולהוביל פצועים מהקרבות שהתחוללו בהרים הסמוכים.
המינגוויי השתעמם מהעבודה, וכאשר מפקד היחידה ביקש מתנדבים לאייש את הקנטינות של הצלב האדום בסמוך לנהר פיאבה, התנדב לתפקיד.
הוא הוצב בעיירה פוסלטה די פיאבה (Fossalta di Piave), כ-40 מייל צפונית לוונציה, שם התגורר לבדו באחד הבתים במרחק של כשני קילומטרים מחזית הלחימה.
הוא ביצע משלוחים לחזית על זוג אופניים, והעביר לחיילים הלוחמים שוקולד וסיגריות.
ב-8 ביולי, בדרכו חזרה מאחת השליחויות, נפצע באורח קשה מפגיעת פצצת מרגמה.
למרות פציעתו, הוא סחב חייל איטלקי פצוע למקום מבטחים, פעולה שזיכתה אותו במדליית הכסף לגבורה מממשלת איטליה.
המינגוויי נפגע בשתי רגליו, ועבר ניתוח קצר.
הוא שהה חמישה ימים בבית חולים שדה באזור, ולאחר מכן הועבר לבית חולים של הצלב האדום במילאנו לצורך שיקום.
בבית החולים, בו שהה כשישה חודשים, התאהב באחות אמריקאית בשם אגנס פון קורווסקי, שהייתה מבוגרת ממנו בשמונה שנים.
כאשר חזר לארצות הברית בינואר 1919 הוא היה משוכנע כי הם מאורסים, אך במרץ התקבל מכתב מאגנס שבו הודיעה לו כי היא מבוגרת מדי בשבילו, וכי התארסה לקצין איטלקי.
המאורע מתואר ביצירתו "A Very Short Story", שהתפרסמה בקובץ הסיפורים הראשון שלו, "In Our Time", אגנס הופיעה בדמות האחות לוס (Luz):
המינגוויי שב לדמותה של אגנס גם ברומן הקץ לנשק, שבו ביסס את דמותה של האחות קתרין ברקלי על אגנס.
ביוני 1919 קיבל מכתב נוסף מאגנס, שבו הודיעה לו כי ארוסה ביטל את החתונה המתוכננת, אך הוא סירב לחדש את הקשר עימה.
בקיץ 1919 בילה המינגוויי במסעות דיג במישיגן, בחברת ידידים מהתיכון.
אחד ממסעות הדיג האלה, שבו הוא וידידיו תפסו כ-200 דגי טרוטה, שימש השראה לסיפורו "נהר טו הארטד הגדול".
לאחר הקיץ עבר לעיירה פטוסקי (Petoskey) במישיגן, שם שכר חדר קטן בבית הארחה מקומי.
במפגש עם מועדון נשים בעיירה, שביקשו לשמוע סיפורים מהמלחמה, הציעה לו אחת הנשים לשמור על ביתה בטורונטו בזמן שהיא ובעלה ייצאו לחופשה הקרבה שלהם.
הוא קיבל את ההצעה ועבר לטורונטו בינואר 1920. לאחר שובם מהחופשה ארגן הבעל להמינגווי עבודה זמנית ככתב של "טורונטו סטאר".
העורך של העיתון העירוני הסכים לקנות ממנו סיפורים שהתאימו לצורכי העיתון.
בין היתר פרסם כתבות על בתי ספר לרפואת שיניים, קרבות אגרוף ודיג טרוטות.
בספטמבר 1920 עבר המינגוויי לשיקגו, שם התגורר אצל חברו ג'רמיה קנלי סמית'.
באותה תקופה המשיך לשלוח סיפורים ל"טורונטו סטאר".
בדצמבר 1920 הצטרף כעורך משנה לירחון "קואפרטיב קומונוולת'" (Cooperative Commonwealth).
בחורף של 1921 פגש במסיבה שערך סמית' את הסופר האמריקאי שרווד אנדרסון, שהפך למעין מדריך עבורו ולאחת ההשפעות הספרותיות העיקריות על כתיבתו.
ביולי 1921 פגש הסופר את האדלי ריצ'רדסון, שהגיעה לעיר מסנט לואיס כדי לבקר את אחותו של סמית'.
מאוחר יותר סיפר לאחיו כי ברגע הראשון בו ראה אותה ידע כי יישא אותה לאישה.
האדלי, ילידת סנט לואיס, הייתה מבוגרת ממנו בשמונה שנים.
הם התחתנו ב-3 בספטמבר 1921, ובילו את ירח הדבש בבית הקיץ של משפחתו.
לאחר ירח הדבש תכננו השניים לעבור לאירופה.
אנדרסון המליץ להם להשתקע בפריז, שבאותה תקופה הייתה זולה מאוד בשל יחס ההמרה בין הדולר לפרנק הצרפתי.
המינגוויי הצליח להשיג עבודה ככתב של ה"טורונטו סטאר" באירופה, ואנדרסון צייד אותו במכתבים למכריו בפאריז, בהם גרטרוד שטיין, ג'יימס ג'ויס וסילביה ביץ', בעלת חנות הספרים "שייקספיר אנד קומפני", ששימשה נקודת מפגש לאמנים ולסופרים רבים.
בדצמבר 1921 עלו ארנסט והאדלי על ספינה בניו יורק שהפליגה לעיר הנמל לה הבר.
בפריז התגורר הזוג במלון ז'אקובּ (L'Hotel Jacob) בגדה השמאלית, ואחר כך בדירת שני חדרים ברח' הקרדינל למואן 74 (Rue du Cardinal Lemoine) שברובע הלטיני.
המינגוויי עבד בחדר ששכר במלון סמוך ברחוב מופטאר (Rue Mouffetard).
הוא נפגש עם סילביה ביץ', בעלת חנות הספרים "שייקספיר אנד קומפני", שם הכיר גם את הסופר האירי ג'יימס ג'ויס ואת המשורר האמריקאי עזרא פאונד.
מכתבי המלצה שקיבל מאנדרסון סייעו לו להיפגש גם עם גרטרוד שטיין, שהסלון בדירתה נחשב לאחד המרכזים של התנועה המודרניסטית בפריז.
שטיין הייתה זו שטבעה את הביטוי "הדור האבוד", שהתייחס לצעירים שהשתתפו במלחמת העולם הראשונה ונשארו בשנים לאחר מכן בפריז.
הביטוי שימש כאפיגרף בספרו "וזרח השמש", שמתאר בין היתר את אורח החיים באותה התקופה.
כאורח קבוע בסלון של שטיין, הוא זכה לפגוש כמה מהציירים הבולטים של המאה ה-20, בהם פבלו פיקאסו וז'ואן מירו.
בין היתר ביקר באותה תקופה בג'נובה ככתב ה"סטאר", שם סיקר ועידה כלכלית בינלאומית גדולה, ויצא למסע עם אשתו באלפים השווייצריים, משם עבר לאיטליה והגיע למילאנו, שבה ערך ריאיון עם המנהיג הפשיסטי בניטו מוסוליני, שנבחר באותה שנה לראשונה לבית הנבחרים האיטלקי.
לאחר שובו לפריז יצאו בני הזוג למסע נוסף עם חברים ליער השחור בגרמניה.
לאחר מכן הוא נשלח על ידי ה"סטאר" לקונסטנטינופול (ששמה הוסב שנתיים לאחר מכן לאיסטנבול), לסקר את מלחמת טורקיה-יוון.
את חוויית המסע לאנטליה ברכבת תיאר מאוחר יותר בסיפורו הקצר שלגי הקילימנג'רו:
בסוף 1922 שהה המינגוויי בשווייץ.
האדלי תכננה לנסוע אליו, ומשם היו השניים אמורים להמשיך ביחד לאיטליה.
האדלי הביאה עמה מזוודה מלאה בכתבי היד שלו, בהם הטיוטה הראשונה לרומן הקץ לנשק, אך בתחנת הרכבת "גאר דה ליון" נגנבה המזוודה וכתבי היד אבדו לעולם.
הוא שב לפריז, ולדבריו, לאחר שלא הצליח למצוא את כתבי היד בעצמו, שקל להתאבד.
באמצע 1923 נסע לספרד, שם צפה לראשונה במלחמת שוורים, פעילות שהפכה לאחר מכן לאחת האהבות הגדולות של חייו.
בספטמבר 1923 חזרו בני הזוג לטורונטו בשל הריונה של האדלי.
ב-10 באוקטובר 1923 נולד בנם הבכור, ג'ון האדלי ניקנור.
באותה תקופה התפרסם ספרו הראשון "שלושה סיפורים ועשר פואמות", שכלל את שני הסיפורים היחידים שנשארו בידו לאחר אובדן המזוודה.
הסיפור השלישי נכתב באביב הקודם באיטליה.
הספר לא זכה להתייחסות מצד המבקרים, עובדה שתסכלה את המינגוויי מאוד.
כעבור כמה חודשים פורסם בפריז קובץ נוסף, "In Our Time", שכלל שישה קטעים תיאוריים קצרים ותריסר סיפורים, אשר נכתבו בזמן הנסיעה לספרד.
הספר התפרסם ב-170 עותקים בלבד, ועזרא פאונד כתב את הטקסט שהופיע על הכריכה.
המינגוויי והאדלי שבו לפריז עם בנם התינוק בינואר 1924 ושכרו דירה קטנה ברחוב נוטר דאם דה שמפ (Rue Notre Dame des Champs).
המינגוויי סייע לסופר והמבקר פורד מדוקס פורד לערוך את המגזין טרנסאטלנטיק רוויו (Transatlantic Review), שבו התפרסמו יצירות של עזרא פאונד, גרטרוד שטיין, ג'ון דוס פאסוס, וכמה מסיפוריו המוקדמים של המינגוויי עצמו, כמו "מחנה אינדיאני".
לאחר שהמגזין נסגר הוא סייע בהוצאה של מגזין נוסף בשם "This Quarter", שהחל להתפרסם באביב של 1925. במגזין זה פרסם לראשונה את סיפוריו "נהר טו-הארטד הגדול" ו"הבלתי מובס".
באותה שנה התפרסם גם קובץ הסיפורים "In Our Times" בארצות הברית, וזכה לתגובות חיוביות.
מלבד הסיפורים שנכללו בהוצאה הקודמת של הספר, כללה גרסה זו גם סיפור בשם "Cat in the Rain", שנכתבה בהשראת החתול של בני הזוג – Mr.
Feather Puss - אותו קיבלו במתנה מידידה כשנה קודם לכן.
באביב של 1925 הכיר המינגוויי את הסופר האמריקאי פרנסיס סקוט פיצג'רלד.
על אף שהשניים לא נפגשו קודם לכן, פיצג'רלד קרא את סיפוריו שהתפרסמו ב"טראנסאטלנטיק", ואף המליץ עליהם לעורך שלו בהוצאת סקריבנר (Scribner).
המינגוויי התרשם מאוד מספרו של פיצג'רלד "גטסבי הגדול", שהתפרסם באותה השנה, והחליט כי במקום סיפורים קצרים עליו לעבוד מעתה על רומן שלם.
בספרו האוטוביוגרפי "חגיגה נודדת" הוא מתאר את פיצג'רלד כמי שהיה בעל כישרון טבעי ובלתי מודע לעצמו, "כמו התבנית שמשאירות כנפי הפרפר על החול".
המינגוויי סלד מאשתו של פיצג'רלד, זלדה, ותיאר אותה כ"בלתי שפויה", וכמי שמעודדת את בעלה לכתוב כדי להרחיקו מעבודה ספרותית אמיתית.
מאוחר יותר היחסים בינו לבין פיצג'רלד התקררו, והשניים התרחקו זה מזה.
בספרו "חגיגה נודדת" הקדיש שלושה פרקים שלמים לפיצג'רלד, שכללו תיאורים לא מחמיאים בעליל.
ביוני 1925 נסעו בני הזוג וידידים שוב לפסטיבל סאן פרמין (San Fermin), שנערך מדי שנה בפמפלונה שבספרד.
הטיול שימש השראה לספרו "וזרח השמש", עליו החל לעבוד מיד עם שובו לפריז.
הוא סיים לכתוב את הרומן בתוך שישה שבועות, כאשר מרבית הכתיבה נעשתה במרפסת אחד מבתי הקפה האהובים עליו בפריז, "לה קלוזרי דה לִילָה" (La Closerie des Lilas) ברובע מונפרנאס.
עם זאת, לאחר מכן הוא הקדיש חודשים ארוכים לשכתוב הטקסט.
טיוטה של הרומן הגיעה לניו יורק באפריל 1926, והתיקונים האחרונים בכתב היד נעשו בפריז באוגוסט של אותה השנה.
הרומן, שהתפרסם בהוצאת הספרים סקריבנר באוקטובר של אותה השנה, זכה לביקורות חיוביות מאוד, ונחשב גם כיום לאחת מיצירותיו החשובות ביותר.
היחסים בין המינגוויי ואשתו החלו להידרדר בזמן העבודה על "וזרח השמש".
באפריל 1926 התעמתה האדלי עם בעלה בנוגע לרומן שניהל עם פאולין פייפר, עיתונאית אמריקאית שהתגוררה בפריז והייתה מיודדת עם בני הזוג.
אחרי הנסיעה המסורתית לפמפלונה, אליה הצטרפה גם פאולין, החליטו בני הזוג להיפרד, ובנובמבר של אותה השנה האדלי הגישה בקשה רשמית לגירושים.
הגירושים הושלמו בינואר 1927, והמינגווי קיבל את הבשורה בזמן ששהה בשווייץ.
במאי של אותה השנה הוא נשא את פאולין לאישה.
באוקטובר פרסם את קובץ הסיפורים "גברים ללא נשים", ובאותה התקופה הודיעה לו פאולין כי היא בהיריון.
במרץ 1928 שבו בני הזוג לאמריקה.
באביב של 1928 נסעו המינגוויי ופאולין לקנזס סיטי, שם נולד בנם פטריק.
באותה תקופה עבד על הרומן "הקץ לנשק", שבו דמותה של קתרין ברקלי סובלת מלידה קשה – בדומה לפאולין עצמה.
לאחר הלידה התבודד המינגוויי במשך שלושה שבועות במטרה לסיים את הרומן, אותו הוא כינה "אפוס מונומנטלי".
בדצמבר 1928, בזמן ששהה עם בנו הראשון ג'ון בניו יורק, קיבל מברק שבו התבשר כי אביו נפטר.
ד"ר קלרנס המינגוויי התאבד בירייה בראש בחדר השינה, ואת גופתו מצא האח לסטר, ששמע את הירייה מחדרו.
"הקץ לנשק" התפרסם בספטמבר 1929, זכה לביקורות נלהבות ונמכר כמעט באופן מיידי בעשרות אלפי עותקים.
הסופר זכה לתהילה בינלאומית, והעיתון "ניו יורקר" פרסם עליו כתבת פרופיל מחמיאה, שתרמה במידה רבה לעיצוב דמותו הציבורית כגבר קשוח ואמיץ לב.
בינואר 1930 עברה המשפחה באופן קבוע לקי וסט שבפלורידה.
על אף הטינה שחש כלפי אמו, המינגוויי השתמש בתמלוגים שקיבל ממכירות "הקץ לנשק" לצורך הקמת קרן נאמנות עבורה, לאחר שנקלעה לקשיים פיננסיים מסוימים בעקבות התאבדות אביו.
מנגד, הפסיק להשיב למכתבים שקיבל ממנה, ויחסו כלפיה הלך והתקרר.
באפריל 1931 רכש דודה של פאולין עבור בני הזוג בית ספרדי ישן ברחוב ווייטהד בקי וסט תמורת 8,000 דולר.
הקומה השנייה בבית שימשה כסטודיו לכתיבה, והוא נהג לקום כל יום מוקדם כדי להתחיל בעבודה בשעה שמונה בבוקר.
כיום משמש בית ארנסט המינגוויי בקי וסט מוזיאון המוקדש לסופר וליצירתו.
באותה התקופה עבד על יצירתו "מוות אחר הצהריים", ספר עיוני על המנהגים והטקסים הקשורים במלחמות השוורים בספרד.
במסגרת התחקיר לספר נסע לכמה חודשים לספרד, על מנת לאסוף חומרים לכתיבה.
בהפלגה חזרה לארצות הברית פגש את ג'יין מייסון, צעירה נשואה בת 22 ובתו המאומצת של המיליארדר ליימן קנדל (Kendall), שהייתה בדרכה חזרה לביתה בקובה.
בנם השני של המינגוויי ופאולין (והשלישי של המינגוויי עצמו) נולד בנובמבר 1931 בשם גרגורי הנקוק.
באפריל 1932 נסע לחופשה בת שבועיים בהוואנה שבקובה, שם המשיך לעבוד על הגהות אחרונות לספר.
בתקופה זו החל רומן בינו לבין ג'יין מייסון, וחופשתו התארכה לחודשיים שלמים.
"מוות אחר הצהריים" התפרסם בספטמבר 1932 וזכה לביקורות מעורבות.
מנקן כתב במגזין "American Mercury" שבעריכתו כי "כל עוד המחבר מגביל את עצמו לעיסוק המרכזי, כלומר לתיאור האמנות והמדע של מלחמת השוורים, הוא נותר ברור, צבעוני ומעניין.
למרבה הצער, נראה כי הוא מתקשה להגביל את עצמו".
מבקר הספרות מקס איסטמן כתב בניו ריפבליק ביקורת ארסית במיוחד תחת הכותרת "Bull in the Afternoon" שהרגיזה את המינגוויי, אולם לאחר מכן שיגר לסופר מכתב מפייס.
המינגוויי המשיך לנטור לאיסטמן טינה, וכמה שנים לאחר מכן נקלעו השניים לקטטה על רקע אותה ביקורת.
בינואר 1933 ביקר המינגוויי בניו יורק, שם פגש את הסופר תומאס וולף.
באוקטובר 1933 התפרסם קובץ הסיפורים "Winner Takes Nothing", שזכה לביקורות שליליות.
למרות זאת, הספר נמכר ב-12.5 אלף עותקים בחודשיים הראשונים לפרסומו.
באותה תקופה התפרסם גם ספרה האוטוביוגרפי של גרטרוד שטיין, "האוטוביוגרפיה של אליס ב.
טוקלאס", שכלל כמה תיאורים לא מחמיאים של המינגוויי.
בין היתר כתבה שטיין כי "הוא נראה כמו מודרניסט והריח ממוזיאונים", ורמזה כי בניגוד לתדמית הציבורית שלו, הוא היה פחדן בכתיבתו.
בדצמבר 1933 יצא עם פאולין לספארי בן כמה חודשים בקניה, אפריקה, המסע שימש השראה לסיפוריו "שלגי קילימנג'רו" ו"חייו הקצרים והמאושרים של פרנסיס מקומבר", והספר הלא-בדיוני "הגבעות הירוקות של אפריקה", שתיאר את שגרת היום בספארי.
באותה תקופה הוא פרסם קטעים קצרים ומכתבים במגזין הגברים "אסקווייר" (Esquire), שהחל לצאת לאור שנה קודם לכן.
לאחר הספארי ביקר המינגוויי בפריז, ובמסע בחזרה לארצות הברית פגש על האונייה את השחקנית מרלן דיטריך, עמה פיתח יחסי ידידות שנמשכו שנים ארוכות.
לאחר שובו לארצות הברית רכש ספינה, לה העניק את השם פילאר (Pilar), שם אותו העניק מאוחר יותר לאחת הדמויות הראשיות ברומן "למי צלצלו הפעמונים".
לאחר שובו החל לעבוד על "הגבעות הירוקות של אפריקה", ובשעות אחר הצהריים יצא למסעות דיג על ה"פילאר".
ביוני 1934 הפליג לקובה, שם בילה זמן רב עם ג'יין מייסון.
הוא שב לקי וסט רק באוקטובר.
באפריל 1935, במהלך הפלגה לאחד מאיי בהאמה, ניסה לירות בכריש אותו דג קודם לכן, אך תזוזה של הכריש לאחר הירייה הראשונה הסיטה את ידו, והרסיסים מפגיעת הקליע בדופן הסירה חדרו לשתי רגליו.
ספרו האוטוביוגרפי "הגבעות הירוקות של אפריקה" התפרסם באוקטובר 1935. הספר זכה למספר רב של ביקורות חיוביות, אך בעיתונים הגדולים והנחשבים יותר התגובות היו פושרות עד שליליות.
ב-1936 התפרסמו הסיפורים "שלגי הקילימנג'רו" ו"חייו הקצרים והמאושרים של פרנסיס מקומבר" במגזין "אסקווייר".
מלחמת האזרחים בספרד ומלחמת העולם השנייה
באביב של 1937 נסע המינגוויי לסקר את מלחמת האזרחים בספרד עבור סינדיקט העיתונות "North American Newspaper Alliance".
בסך הכול ביקר במדינה שסועת הקרבות ארבע פעמים – באביב ובסתיו של 1937, ובאביב ובסתיו של 1938. במקביל לעבודתו העיתונאית, פעל לסייע לתומכי הרפובליקה בספרד מול הכוחות הפשיסטיים של פרנסיסקו פרנקו, וערך אירועי התרמה בארצות הברית למען כוחות הרפובליקה.
בדיווחיו טען כי לסופרים יש אינטרס מיוחד במאבק נגד הפשיזם, כיוון שזוהי צורת השלטון היחידה שלא תאפשר להם לכתוב את האמת.
הוא טען כי גורלה של ספרד יהיה זהה לגורלו של אותו חלק בעולם המאמין בצורת השלטון הדמוקרטית.
בדיווח שהתפרסם במגזין "New Republic" באפריל 1938 כתב:
במהלך שהותו בספרד התפתח רומן בינו לבין העיתונאית האמריקאית מרתה גלהורן (Gellhorn), שנשלחה אף היא לסקר את האירועים.
גלהורן הפכה לאשתו השלישית לאחר גירושיו מפאולין.
גם נישואים אלו, שהחלו בסערה, שמחה ואושר-לפרקים, הידרדרו למריבות וליריבות והסתיימו מקץ חמש שנים.
לאחר גלהרון נשא לאישה את העיתונאית הבריטית מארי וולש, ועמה, למרות בעיות רבות, חי עד מותו.
הזוג שב לקובה מעט לפני שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה ב-7 בדצמבר 1941. המינגוויי לקח חלק פעיל במלחמה והתנדב ל"צי החוליגנים", אשר היה צי מאולתר שאורגן על ידי ממשלת ארצות הברית והורכב מאזרחים בעלי ספינות פרטיות, כדי לרדוף אחר צוללות גרמניות שאיימו על חופי ארצות הברית וקובה.
על סיפון ספינתו, "פילאר", עסק המינגוויי במשימה זו עד אשר ה-FBI לקח על עצמו את הריגול הנגדי על האגן הקאריבי.
או אז שוחרר משירות בצי זה.
הפעילות שימשה רקע לרומן פרי עטו "איים בזרם".
מיוני עד דצמבר 1944 שהה באירופה ככתב צבאי של המגזין "קולייר".
הוא שהה על נחתת בעת הפלישה לנורמנדי, אולם נאסר עליו להשתתף בנחיתה, משום שגורמים בצבא ארצות הברית אסרו זאת.
בסוף יולי הצטרף לרגימנט הרגלים ה-22 של צבא ארצות הברית, עליו פיקד חברו, הקולונל צ'ארלס "באק" לאנאהם, ולקח חלק במערכה לשחרור צרפת.
במהלך הקרבות בוויל-דיו-לה-פואלס זרק שלושה רימוני יד למרתף בו הסתתרו מספר אנשי אס אס, תוך הפרה של אמנת ז'נבה.
לאחר מכן פעל כקצין קישור לא רשמי בשאטו ראמבולה, ובהמשך אף הפך למפקדה בפועל של קבוצת מילציה של תנועת ההתנגדות הצרפתית.
על כך העיר ההיסטוריון פול פיוסל: "המינגוויי הסתבך כהוגן כאשר שיחק קפטן בחיל הרגלים בעבור קבוצה של אנשי התנגדות שהוא איגד סביבו, משום שכתב לא אמור להוביל חיילים, גם אם הוא עושה את זה טוב".
גם זאת היה במנוגד לאמנת ז'נבה, והמינגוויי עמד בפני האשמות רשמיות.
בדיעבד סיפר שנחלץ מכתב האישום בטענה כי רק ייעץ ליחידה.
הוא ניסה להתקדם במסלול הלוחם של דמויותיו בספרים, במיוחד ניסה להידמות לפאבלו.
ב-25 באוגוסט השתתף בקרבות לשחרור פריז.
בהגיעו לפריז התפייס עם גרטרוד שטיין.
בהמשך השתתף בקרב על יער הירטגן ובעודו קודח מחום סיקר את הקרב על הבליטה.
בשנת 1947 הוענק לו כוכב הארד על גבורתו במלחמה.
הוא הוכר על אומץ לבו, לאחר שהיה "תחת אש באזורי לחימה על מנת לקבל תמונה מדויקת של התנאים".
ניסיונו בלחימה באירופה שימש אותו בכתיבת הרומן "מעבר לנהר ואל בין העצים".
לאחר המלחמה נסע לאיטליה לאסוף חומר לספר "מעבר לנהר ואל בין העצים", שהוא מחווה לוונציה.
את הכותרת לקח ממילותיו האחרונות של גנרל מימי מלחמת האזרחים האמריקנית, סטונוול ג'קסון, שביכה את נעוריו שחלפו.
הספר זכה לביקורות שליליות כשמרבית המבקרים ציינו לרעה את הטעם הרע, אי ההתאמה הסגנונית והסנטימנטליות.
לאחר מכן החל בכתיבת הרומן "איים בזרם", שבמרכזו ניצב צייר מזדקן החי בקובה, על רקע אירועי מלחמת העולם השנייה.
המינגוויי לא היה מרוצה מהתקדמות הסיפור, ועזב אותו מבלי להשלימו (הספר יצא לאור לאחר מותו), חלק מרומן זה פורסם כספר "הזקן והים", והצלחתו הכבירה של זה גרמה נחת להמינגוויי.
הוא זכה בפרס פוליצר ב-1953 ובפרס נובל לספרות ב-1954 על ספר זה, שהשיב אותו לעמדה מרכזית על במת הספרות העולמית.
במסע ספארי באפריקה היה מעורב בשתי תאונות מטוסים.
פציעותיו היו רבות וקשות: כתפו הימנית, ידו ורגלו השמאלית נפגעו קשה.
הוא איבד זמנית את ראייתו בעין שמאל ואת השמיעה באוזנו השמאלית, סבל מקרעים באיברים הפנימיים ומפציעות נוספות.
חודש לאחר מכן נפצע קשה בתאונת ציד וסבל מכוויות מדרגה שנייה בשתי רגליו, בפלג גופו הקדמי, בפניו ועוד.
כוחו נחלש והוא איבד את הרצון לחיים.
אפילו לא יכול היה לנסוע בעצמו לסטוקהולם לקבל את פרס נובל.
הוא פחד שהבולשת הפדרלית האמריקנית (ה-FBI) תרדוף אחריו לקובה, וחשש שעוקבים אחריו (האף.בי.
איי אכן החזיק בתיק עליו בגלל מגוריו בקובה הקומוניסטית).
יש הטוענים כי היה סוכן סובייטי.
הוא החל לשתות אף יותר ממה שהיה רגיל והידרדר לאלכוהוליזם.
הוא טופל בקטצ'ום עקב רמות כולסטרול גבוהות בדמו ובעיות בכבד, ואף עבר טיפול בנזעי חשמל בניסיון לפתור את בעיותיו הנפשיות.
לאחר ניסיון התאבדות באביב 1961 קיבל טיפול נוסף, מה שלא מנע את ניסיון ההתאבדות השני שלו.
ב-2 ביולי 1961, בשעה חמש בבוקר, ירה בראשו ברובה ציד.
הוא נקבר בבית הקברות של קטצ'ום באיידהו.
ב-1996, נכדתו, השחקנית מרגו המינגוויי (Margaux Hemingway), התאבדה אף היא ונקברה באותו בית קברות.
גם שניים מאחיו, אורסולה ולסטר, נטלו את נפשם בכפם.
סגנונו הספרותי של המינגוויי מתאפיין במשפטים קצרים ודקלרטיביים, תיאורים קונקרטיים והשמטה מכוונת של פרטים במטרה לאפשר לקורא להשלים את הפערים במידע בעצמו, ובאופן כזה "לערב" אותו בסיפור.
בספרו מוות אחר הצהריים כתב: "הוד התנועה של הקרחון נובע מכך שרק שמינית ממנו נמצאת מעל המים".
בספרו חגיגה נודדת מתאר המינגוויי כיצד כאשר שהה בפריז הבין כי "ניתן להשמיט כמעט כל פרט בסיפור, כל עוד אתה עושה זאת במודע".
במהלך חייו זכה לעיטורים והפרסים הבאים:
מדליית כסף על אומץ לב במלחמת העולם הראשונה.
כוכב הארד על אומץ לב במלחמת העולם השנייה.
פרס פוליצר בשנת 1953 על הספר "הזקן והים".
פרס נובל לספרות בשנת 1954 - על הספר "הזקן והים" ויצירות אחרות.
איים בזרם (1970), רומן, תרגם אהרן אמיר, עם עובד, תל אביב, 1972. תרגום שני יואב כ"ץ, הוצאת ידיעות אחרונות, 2006.
יש ואין (1937), תרגם אהרן אמיר, זמורה ביתן, 1987. תרגום שני יואב כ"ץ, הוצאת ידיעות אחרונות, 2008.
שלגי הקילימנג'רו (1936), תרגמה מירי דור, ספרית פועלים, 1946.
הגבעות הירוקות של אפריקה (1935), תרגם אהרן אמיר, קרני, ירושלים, 1955.
וזרח השמש (1926), תרגמה וירה ישראלית, עם עובד, תשכ"ג 1962. תרגום שני יואב כ"ץ, ידיעות אחרונות, 2006.
הזקן והים (1952), תרגם יצחק שנהר, רישומים מאת אביגדור אריכא, עם עובד, תל אביב, 1980. תרגום נוסף אלון אלטרס, סביון, 2005.
למי צלצלו הפעמונים (1940), תרגם מנשה לוין, הוצאת עמיחי, 1942. תרגום שני גדעון טורי, זמורה ביתן, 1986. תרגום שלישי תרצה גור-אריה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2006.
חגיגה נודדת (1964), תרגמה רחל פן, הוצאת ידיעות אחרונות, 2007.
שירים נבחרים, תרגם עודד פלד, תל אביב, 1990.
הקץ לנשק (1929), רומן, תרגם יאיר בורלא, מסדה, תל אביב, 1969. תרגום שני עמיהוד ארבל, משרד הביטחון, 1983. תרגום שלישי יואב כ"ץ, ידיעות אחרונות, 2005.
משל האריה הטוב, ציורים - אנריקה אגוסטינלי, תרגם אברהם יבין, עם עובד, תל אביב, 1981.
משל השור הנאמן, תרגם יהודה ויזן, הפנקס - כתב עת מקוון לספרות ותרבות ילדים, 2016.
מעבר לנהר ואל בין העצים (1950), תרגם שרון פרמינגר, הוצאת ידיעות אחרונות, 2013.
אבוּד לך, תרגם יואב כ"ץ, פן הוצאה לאור - ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2007.
אור העולם, תרגם יאיר לפיד, פן הוצאה לאור-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2007.
בארץ אחרת, תרגם עודד פלד, פן הוצאה לאור-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2007.
גבעות כמו פילים לבנים, תרגם יואב כ"ץ, פן הוצאה לאור-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2007.
הרוצחים, תרגם עוזי וייל, פן הוצאה לאור-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2007.
חיי האושר הקצרים של פרנסיס מקומבר, תרגם יואב כ"ץ, פן הוצאה לאור-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2007.
חתול בגשם, תרגמה אבירמה גולן, פן הוצאה לאור-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2007.
מקום נקי, מאור היטב, תרגם עוזי וייל, פן הוצאה לאור-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2007.
קנרית לאחת, תרגמה רחל פן, פן הוצאה לאור-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2007.
שלגי הקילמנג'רו, תרגמה רחל פן, פן הוצאה לאור-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2007.
חגיגה נודדת, תרגמה רחל פן, פן הוצאה לאור-ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2007.
האריה הטוב, תרגם ד"ר אסף הרי (מרצה מהטכניון).
הסיפור פורסם באתר ynet, 2007.
סיפורי ניק אדמס (1972), תרגמו מאנגלית: יואב כ"ץ, יאיר לפיד, עוזי וייל ועודד פלד.
הוצאת פן, ידיעות ספרים, 2010.
ארנסט גלנר היה פילוסוף, אנתרופולוג חברתי, סוציולוג וחוקר מדע המדינה יהודי-בריטי-צ'כי, שפעל בלונדון ובפראג.
גלנר היה פרופסור לפילוסופיה, ללוגיקה ולמתודה מדעית בבית הספר הלונדוני לכלכלה (LSE) במשך 22 שנה, פרופסור לאנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת קיימברידג' במשך עשר שנים, ובהמשך ראש המרכז לחקר הלאומיות בפראג.
גלנר עסק בכתיבה, בהוראה, ובפעילות פוליטית כנגד רודנות האידאולוגיות ומערכות חשיבה סגורות, בייחוד כנגד הקומוניזם, הפסיכואנליזה, הפילוסופיה הלשונית מבית מדרשו של לודוויג ויטגנשטיין, הרלטיביזם, ומה שהוא ראה כדיקטטורה של השוק החופשי.
על פי גלנר, וכהמשך לגישתם של קרל פופר ומקס ובר, העולם המודרני, שהוא יציר המהפכה התעשייתית, פועל על פי עקרונות רציונליים ומדעיים.
מחויבות לעקרונות אלו מחייבת ראייה נכוחה של המציאות, כזו שכתבי ויטגנשטיין, פרויד ומרקס, כמו גם אלמנטים מסוימים בדת האסלאם, אינם יכולים לספק.
לדבריו, אלו ניסיונות להתנתק מן המציאות, ולזכות בהגנתה המנחמת של אידאולוגיה חובקת כל.
גלנר נולד בפריז בשנת 1925, לאביו, עורך הדין רודולף גלנר, ולאמו אנה.
הוא גדל במשפחה יהודית עירונית אינטלקטואלית מהאזור דובר הגרמנית של בוהמיה, כיום חלק מצ'כיה.
בהיותו ילד שבה המשפחה לפראג, בה למד בבית ספר יסודי דובר אנגלית.
עם כיבושה של העיר על ידי הנאצים, כשהיה גלנר בן 13, עברה משפחתו לסיינט אלבנס, עיירה סמוכה ללונדון.
בגיל 17 זכה במלגה לבייליול קולג' באוקספורד, שם למד פילוסופיה, מדע המדינה וכלכלה.
הוא הפסיק את לימודיו לשנה על מנת לשרת בבריגדה המשוריינת הצ'כית שלקחה חלק במצור על דנקרק, ולאחר מכן שב לפראג, והמשיך את לימודיו למשך סמסטר אחד.
על אף חיבתו לעיר פראג, לא מצא בה את מקומו, בין השאר מכיוון שב-1945 הייתה צ'כוסלובקיה בתחילתו של מעבר לקראת שלטון קומוניסטי.
הוא שב לאנגליה, וב-1947 סיים את לימודיו וזכה בפרס ג'ון לוק.
בשנתיים שלאחר מכן שימש כעוזר הוראה לפרופסור ג'ון מקמורי, במחלקה לפילוסופיה של המוסר באוניברסיטת אדינבורו.
גלנר עבר לבית הספר לכלכלה (LSE) בלונדון ב-1949, והצטרף למחלקה לסוציולוגיה בראשות מוריס גינזברג.
גינזברג האמין כי פילוסופיה וסוציולוגיה הם תחומים הנושקים זה לזה; לדברי גלנר:
"הוא העסיק אותי מכיוון שבאתי מתחום הפילוסופיה.
למרות שמבחינה טכנית הוא היה פרופסור לסוציולוגיה, הוא לא רצה להעסיק את הסטודנטים שלו, ואני הרווחתי מזה.
הוא חשב כי כל מי שנמצא בתחום הפילוסופיה יהיה הובהאוסי אבולוציוני כמוהו.
לקח לו זמן מה לגלות שאני לא כזה".
לאונרד הובהאוס היה פרופסור לסוציולוגיה ב-LSE בדיוק לפני גינזברג; הוא קידם בספרו "הרוח באבולוציה" (1901) את הרעיון כי יש להתייחס לחברה כאורגניזם, תוצאה של אבולוציה, כשהיחיד הוא היחידה הבסיסית שלו, והתוצאה היא שהחברה תשתפר במשך הזמן.
לדעה טלאולוגית זו התנגד גלנר באופן נחרץ:
"גינזברג היה לחלוטין לא מקורי וחסר כל חדות.
הוא פשוט שחזר את סוג האבולוציה הרציונליסטית שכבר נוסחה בידי הובהאוס ושלמעשה הייתה סוג של פיתוח של חייו עצמו: מלידתו בפולין ועד מקומו כפרופסור משפיע למדי ב-LSE.
הוא התפתח, היה לו רעיון של שרשרת קיום גדולה שבה צורת החיים הנמוכה ביותר היא האיכר הפולני השיכור והאנטישמי, השלב הבא היה האצולה הפולנית, מעט טובה יותר.
ואז הוא הגיע לאנגליה, תחילה ל"יונברסיטי קולג'" תחת דאוס היקס שהיה רציונלי למדי (אם כי לא לגמרי – הוא עדיין היה קצת אנטישמי, כנראה) ולבסוף ב-LSE עם הובהאוס, שהיה כל כך רציונלי שהרציונלית נשפכה לו מהאוזניים.
וכך גינזברג פיתח את זה, ולדעתו כל האנושות התקדמה תמיד לרציונליות רבה יותר, מהאיכר הפולני השיכור לט.
גלנר קיבל את הדוקטורט שלו ב-1961; עבודת התזה שלו עסקה בנושא "הארגון והתפקיד של זוויה ברברי".
שנה לאחר מכן הוא כבר מונה לפרופסור לפילוסופיה, ללוגיקה ולמתודה מדעית.
נבחר לאקדמיה הבריטית ב-1974. הוא עבר לקיימברידג' ב-1984 והיה לחבר בקינגס קולג', בו נהג לשתות בירה ולשחק שחמט עם הסטודנטים שלו.
ב-1993 עבר לפראג, שכבר הייתה חופשייה מקומוניזם, ועבד באוניברסיטה המרכז-אירופית החדשה.
הוא מונה לראשות המרכז לחקר הלאומיות, תוכנית שנועדה לחקור את עליית הלאומיות בארצות הפוסט-קומוניסטיות במרכז ומזרח אירופה.
בשנת 1959 ראה אור ספרו הראשון "מלים ודברים", ובעקבותיו התפרסם גלנר בתחום הפילוסופיה, בשל ההתקפה החריפה על הפילוסופיה הלשונית שהייתה נהוגה באותו זמן באוקספורד ובקיימברידג'.
הוא פגש לראשונה באחיזה האידאולוגית החזקה של פילוסופיה זו בעת ששהה בקולג' בייליול באוקספורד:
"באותה עת התגבשה האורתודוקסיה שאפשר לתארה כ"פילוסופיה בלשנית" בהשראת ויטגנשטיין ולדעתי היא הייתה מטעה באופן מוחלט.
הרעיון המרכזי של ויטגנשטיין הוא שאין פתרונות כלליים לבעיות חוץ מאשר מנהגי הקהילות.
הוא לא ניסח זאת כך, אך זו הייתה המסקנה הכללית.
אין בזה שום הגיון בעולם שבו הקהילות אינן יציבות ואין גבול ברור בין האחת לשנייה.
אף על פי כן, ויטגנשטיין הצליח למכור את הרעיון הזה, והוא אומץ בהתלהבות כהתגלות ממש.
קשה מאוד לאנשים היום להבין מה הייתה האווירה אז.
אך לי היה ברור שזו טעות.
זה היה ברור לי ברגע שנפגשתי ברעיון, אם כי בתחילה, אם כל הסביבה שלך, וכל האנשים החכמים בה, חושבים שדבר אמיתי, אתה בטוח שאתה טועה, או לא מבין זאת נכונה, ושהם לבטח צודקים.
אז בדקתי לעומק ולבסוף הגעתי למסקנה שאני אכן מבין זאת נכונה, ושמדובר בשטויות."
בשנות ה-60 עסק גלנר באנתרופולוגיה חברתית.
לפי תאוריית הלאומיות של גלנר, "לאומיות היא עקרון פוליטי שטוען כי שתי היחידות - הפוליטית והלאומית - צריכות להיות חופפות".
לשיטתו, הלאומיות הופיעה ונעשתה להכרח סוציולוגי רק בעולם המודרני.
בזמנים קדומים לא היה למנהיגים תמריץ לכפות הומוגניות תרבותית על נתיניהם.
אך בחברה המודרנית שלאחר המהפכה התעשייתית, העבודה נעשית טכנית: יש צורך להפעיל בצוותא מכונות, ולכך צריך ללמוד.
יש צורך בתקשורת בין האנשים, ובדרגה גבוהה של אחידות תרבותית, שיכולה להיות מושגת על ידי חינוך משותף שיקנה כלים זהים לכל בני הלאום.
מעבר לכך, החברה התעשייתית מאופיינת בכך שהיא גדלה כל הזמן – התעסוקה משתנה ויש ללמוד כישרונות חדשים.
לפיכך, צריך הכשרה כללית למקצוע שקודמת להכשרה המיוחדת.
ברמה הטריטוריאלית, יש תחרות על אזורי גבול.
על מנת לשפר את האחיזה על משאבים, את הקיום וההתקדמות, המדינה והתרבות צריכים להיות חופפים זה לזה.
מבקרים טוענים כי גלנר מסביר את התופעה כשהוא מתייחס לתוצאה ההיסטורית הסופית – חברה תעשייתית לא יכלה "לפעול" ללא לאומיות.
התאוריה אינה מסבירה מדוע קיימת לאומיות גם בחברות לא-תעשייתיות, ומצד שני לא מסבירה תחייה של הלאומיות בחברות פוסט-תעשייתיות.
התאוריה אינה מסבירה מדוע לאומיות מעוררת רגשות עזים כל כך, ומדוע שאדם יילחם וימות למען מדינתו.
לאומים ולאומיות, 1983 (עורכים: יוסי דהאן והנרי וסרמן, תרגום: דן דאור, פתח דבר: יולי תמיר), יצא לאור בעברית בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה לראשונה ב-1998 ומהדורה מתוקנת יצאה שוב ב-2021.
ארנסט דוד ברגמן היה פרופסור לכימיה אורגנית וממקימי התשתית המדעית-ביטחונית בישראל.
נחשב לאבי תוכנית הגרעין של ישראל.
חתן פרס ישראל למדעי החיים לשנת תשכ"ח (1968).
ארנסט דוד ברגמן נולד כבכור בקרלסרוהה שבגרמניה, בנו של הרב יהודה ברגמן והדוויג רוזנצווייג , במשפחה בת שמונה ילדים.
בגיל 8 עבר עם משפחתו לברלין.
ב-1921 החל ללמוד כימיה באוניברסיטת ברלין ובאוקטובר 1924 (בגיל 21) כבר השלים דוקטורט בהצטיינות.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה במחקר על הקשרים הכפולים בתרכובות אורגניות באמצעות שימוש במתכות.
לאחר מכן שימש עוזר מחקר של מנהל המכון, פרופסור וילהלם שלנק.
שלנק הציע לו מינוי כפרופסור חבר אם יתנצר, אולם ברגמן סירב.
בעקבות ההביליטציה ב-1928 שימש מרצה אורח (Privatdozent) לכימיה.
בשנת 1929 נישא לעמיתתו לעבודה במכון, דוקטור לכימיה אוטיליה בלום, יהודיה וינאית, ילידת 1900.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון ב-1933 נאסר עליו להרצות והוא פוטר מעבודתו במכון.
אלברט איינשטיין הכיר את ברגמן מפרסומיו המדעיים ופעל למצוא לו משרה בלונדון.
ביולי 1933 עזבו בני הזוג ברגמן את גרמניה והוא קיבל משרה במעבדתו של חיים ויצמן בלונדון.
בינואר 1934, עלה עלה לארץ ישראל עם רעייתו, לאחר שקיבל הצעה לעבוד עם ויצמן בתכנון המכון על שם דניאל זיו ברחובות (לימים מכון ויצמן) ועם הקמתו שימש המנהל המדעי הראשון של המכון.
בהמשך שימש מנובמבר 1949 מנהל מכון ויצמן.
עם קום המדינה, היה בין מייסדי חיל המדע ומונה למנהל המדעי של מחלקת המדע במשרד הביטחון, כיועצו המדעי של שר הביטחון וראש הממשלה דוד בן-גוריון.
מאוחר יותר כיהן כראש אגף מחקר ותכנון במשרד הביטחון, יו"ר ראשון של הוועדה לאנרגיה אטומית (1952–1966) ויו"ר המועצה הלאומית לחקר החלל.
בשנת 1969 היה יושב ראש הוועדה לתכנון לטווח ארוך של לשכת המדען הראשי של מערכת הביטחון.
ברגמן אחראי לכינונם של פרויקטים צבאיים רבים ובין היתר הוא נחשב לאבי תוכנית הגרעין של ישראל.
היה ממקימי מכון ויצמן והוגי המכון לחקר המדבר בנגב והמכון למחקר ביולוגי בישראל בנס ציונה.
בשנת 1958 זכה להוקרה מיוחדת במסגרת פרס ביטחון ישראל "על מסירותו ומאמציו בשדה המחקר הביטחוני", ובשנת 1966 הוענק לו פרס ביטחון ישראל, "על תרומתו רבת החשיבות להקמת מערך המחקר הביטחוני ופיתוחו מאז מלחמת העצמאות".
משנת 1953 הוא שימש פרופסור לכימיה אורגנית באוניברסיטה העברית, לאחר שיחסיו עם חיים ויצמן התערערו לאור קרבתו החדשה לדוד בן-גוריון.
הוא כיהן אף כסגן נשיא האוניברסיטה.
בשנת 1960 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ובשנים 1968–1974 היה יו"ר החטיבה למדעי הטבע באקדמיה.
רעייתו הראשונה, אוטיליה, נפטרה בארץ ישראל במאי 1937 מסרטן העצם.
רעייתו השנייה, חני איטין, נפטרה ב-1999.
הוריו ואחותו הצעירה, לוטה חנה, עלו לארץ ישראל באפריל 1934.
אחיו, אלפרד (1910–1940), היה רופא ופעיל קומוניסטי.
נמלט לשווייץ, שם עבד גם כרופא.
בשנת 1940 גורש לגרמניה, שם נעצר ונרצח תוך ימים ספורים על ידי הנאצים, ללא כל הליך משפטי.
אחיו, יוזף ("פפ"; 1913-2005), היה גם הוא פעיל קומוניסטי, ומדפיס במקצועו.
נרדף על ידי הנאצים ונמלט לשוודיה, שם שהה במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה שב לגרמניה, להמבורג, שם עבד כמורה והיה פעיל באיגודים המקצועיים.
"קריית ברגמן", שהיא המשכו של המכון לחקר הנגב נקראת על שמו.
"מכון דוד", אחד ממפעלי חברת רפאל, קרוי על שמו.
ארנסט פרנץ הרמן האפל היה כדורגלן ומאמן אוסטרי.
לזכותו של האפל 51 הופעות בינלאומיות במדי נבחרת אוסטריה, בהן היה גם שותף לזכייה במקום ה-3 במהלך מונדיאל 1954 בשווייץ.
במהלך קריירת המועדונים שלו האפל שיחק במשך 14 שנים (1943–1954) במדי ראפיד וינה, ובין 1956 ל-1959. במהלך משחקיו עבור ראפיד וינה הקבוצה זכתה 7 פעמים באליפות הבונדסליגה האוסטרית.
בין שתי הקדנציות שלו בראפיד הוא שיחק במדי ראסינג פריז מצרפת.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, האפל עסק באימון כדורגל.
המועדון הראשון בו הוא אימן היה דן האג מליגת העל ההולנדית, והוא הוביל אותו לזכייה בגביע ההולנדי בשנת 1968. לאחר שסיים לאמן את דן האג הוא עבר לאמן את פיינורד, איתה הוא זכה באליפות הולנד ב-1971, בגביע אירופה לאלופות ובגביע הביניבשתי ב-1970.
האפל אימן את נבחרת הולנד כאשר זו שיחקה במונדיאל 1978 שנערך בארגנטינה.
הולנד העפילה לגמר, אך הפסידה בו לנבחרת ארגנטינה בתוצאה 1 - 3. האפל נודע כאדם שממעט במילים ולא מתדרך את שחקניו במשך זמן רב לפני המשחק.
בנוסף, האפל אימן גם את סביליה, קלאב ברוז' (זכה איתה באליפות ליגת העל הבלגית כמה פעמים) והמבורג (1981–1987) עמה זכה באליפות הבונדסליגה ב-1982 ו-1983 ובגביע הגרמני ב-1987. האפל הוביל את המבורג לזכייה בגביע האלופות בשנת 1983 ובכך היה לאחד מששת המאמנים היחידים בתולדות המפעל שזוכים בתואר עם שתי קבוצות שונות.
המאמנים הנוספים שעשו זאת הם אוטמאר היצפלד, ז'וזה מוריניו, קרלו אנצ'לוטי, פפ גווארדיולה ויופ היינקס.
האפל חזר לאוסטריה ב-1987 והחל לאמן את קבוצת סברוסקי טירול, אותה הוביל לאליפות ב-1989 וב-1990. ב-1992 החל לאמן את נבחרת אוסטריה.
זמן קצר לפני פטירתו הדריך את הנבחרת בניצחונה הביתי על נבחרת ישראל 5:2.
לאחר מותו של האפל ב-1992 ממחלת הסרטן שונה שמו של אצטדיון פראטר, אצטדיון הכדורגל הגדול ביותר באוסטריה, לאצטדיון ארנסט האפל.
אֶרְנְסְט הַיינְרִיך פִילִיפ אַוּגוּסְט הֶקֶל , הידוע גם כפוֹן הקל, ובעיקר כארנסט הקל, היה ביולוג, חוקר טבע, פילוסוף, רופא, פרופסור לזואולוגיה ולמורפולוגיה ואמן גרמני ידוע.
ארנסט הקל הגדיר אלפי מינים חדשים, מיפה עץ גנאלוגי המתייחס לכל צורות החיים, וטבע מונחים רבים בביולוגיה, ביניהם מערכה, פילוגניה, אקולוגיה וממלכת הפרוטיסטים.
הקל פרסם מאוד את עבודתו של צ'ארלס דרווין בגרמניה ובעולם ופיתח את תאוריית החוק הביוגנטי - תאוריה פופולרית אך שגויה לפיה התפתחות עוברים מקבילה ומסכמת את ההתפתחות האבולוציונית של המין.
הוא השפיע לא רק בתחום המדע אלה גם על עולם האומנות.
יצירות האמנות שפורסם האקל כוללת למעלה מ-100 איורים מפורטים וצבעוניים של בעלי חיים ויצורי ים, שנאספו בספרו Kunstformen der Natur ("צורות אמנות של הטבע"), ספר שהשפיע על התנועה האמנותית בארט נובו.
כפילוסוף כתב ארנסט האקל את Die Welträthsel (1895–1899; באנגלית: The Riddles of the Universe, 1900), המקור למונח "חידה עולמית" (Welträtsel); ו"חופש במדע ובהוראה" כדי לתמוך בלימוד אבולוציה.
האקל קידם גזענות מדעית ואימץ את רעיון הדרוויניזם החברתי.
היה האדם הראשון שאפיין את "המלחמה הגדולה" כ"מלחמת העולם הראשונה", דבר שעשה כבר ב-1914. הוא תמך בחופש המחשבה, והכיר לא פעם בגלוי בתרומתם הרבה של אינטלקטואלים יהודים לתרבות גרמניה.
ארנסט הקל נולד ב-16 בפברואר 1834, בפוטסדאם, שהייתה אז חלק מפרוסיה.
אביו היה חובב מדע נלהב והמשפחה בילתה לא פעם בדיונים על חידושי המדע.
בשנת 1852, סיים את לימודיו בתיכון הקתדרלי של מרסבורג.
הוריו לחצו על הקל ללמוד רפואה, חרף רצונו העז לעסוק בחקר הטבע.
הוא החל ללמוד רפואה בברלין, ובווירצבורג, במיוחד אצל אלברט פון קליקר, פרנץ ליידיג , רודולף וירכו (איתו עבד אחר כך זמן קצר כעוזר), ועם האנטומיסט-פיזיולוג יוהאנס פיטר מולר .
הקל לא אהב את הלימודים, ובזמנו הפנוי קרא ספרי מסעות רבים וטייל ביערות בהרים.
הוא תיאר כיצד מסעותיו בטבע משכיחות ממנו את כל צרותיו.
הוא החליט להשלים את לימודי הרפואה שלו, כדי לרצות את הוריו, אך במקביל הוא רקם תוכנית להמלט מגורל זה- הוא תכנן למצוא משרה כרופא ספינה ולהפליג איתה ברחבי הימים.
ב-1857, הוא קיבל תואר דוקטורטברפואה (M.D.), ולאחר מכן קיבל רישיון להיות רופא באופן מעשי.
כדי להגשים את חלומו הוא בחר להכשל כרופא - הוא היה פותח את המרפאה הפרטית שלו בברלין בין השעות 5 ל-6 בבוקר כך שמעט מאוד חולים פקדו אותה.
הקל עבד במשך שלוש שנים באוניברסיטת ינה על הביליטציה, אצל קרל גגנבאור פרופסור לאנטומיה משווה .
תוכניתו להפליג ברחבי העולם טורפדה בגלל סיבה אחרת - הקל התאהב בעלמה בשם אנה סיטה.
לאחר אירוסיו בספטמבר 1858 החליט לזנוח את חלומות מסעותיו.
בפברואר 1859 הוא הפליג למפרץ נאפולי באיטליה שם חיפש חסרי חוליות חדשים אותם יוכל לגלות וכך לזכות במשרה אקדמית.
אולם הוא העלה חרס בידיו.
הוא היה מיוסר, בשל רצונו העז לסייר בטבע.
הוא לא רצה לשבת כל היום מאחורי מיקרוסקופ אלא "להבין את הטבע כשלם".
הוא לא רצה להסתפק ורצה להיות תחת כיפת השמיים.
הקל המתוסכל לא הצליח לגלות מינים חדשים, והיה שרוי קרוע בין רצונו להיות חוקר מוכר ובין רצונו להבין את הטבע דרך האומנות והדמיון.
שם החל לבלות שעות רבות בציור ציורי טבע, כאשר בכוונתו להיות צייר נודד, למורת רוחו של אביו.
הוא קיווה שדרך כשרון הציור שלו הוא יתרום למדע.
הקל הבין שעליו להתמסד ולמצוא עבודה כזואולוג עקב נישואיו הקרבים.
הוא הפליג לסיציליה בתקווה למצוא שם את המינים שחיפש.
בסיציליה התרחש אחד השינויים הגדולים בחייו שאפשרו לו לשלב בין שני התחומים שאהב - אומנות ומדע.
יום אחד הוא החליט לבדוק באמצעות המיקרוסקופ את הדליים שהכילו את שללם של הדייגים המקומיים.
לתדהמתו הוא גילה במים אלפי צורות חיים זעירות שנראו לו כ"יצירות אומנות ענוגות".
במשך החודשים הקרובים הוא אסף דגימות יומיות משוק הדייגים ועסק במיון היצורים המיקרוסופים, תאורם וציורם.
לאחר 3 חודשים של עבודה אינטנסיבית הוא גילה מין חד תאי חדש שהיה קסום לו במיוחד - קרנוניות (רדיולארה) - יצורים זעירים אלה היו בעלי מבנה סימטרי ומרהיב.
עד סוף מארס 1860 גילה הקל מינים רבים חדשים ואף משפחות חדשות.
הייתה לו יכולת מיוחדת להסתכל ברישום בעין אחת ובעדשת המיקרוסוקופ בעין אחרת הוא אהב מאוד את עבודתו החדשה והצטיין בה.
עד 1866 נמשכו מחקריו בתחום חסרי חוליות ויצורים חד תאיים, במהלכם חָקַר את מערכות הקרנוניות, הספוגיים ותולעים טבעתיות.
במהלך מסע מחקר בים התיכון הגדיר הקל כמעט 150 מינים חדשים של קרנוניות.
בשנתיים הבאות הוא בילה בכתיבה איור ספר מרהיב עין על הקרנונית אותו פרסם ב-1862. באותה שנה זכה למינוי בתואר פרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת ינה.
הוא לימד והרצה בה עד שנת 1909 במשך 47 שנים.
בשנת 1862 התחתן הקל עם אהובת ליבו אנה סיטה.
ב-16 בפברואר 1864 פקדו את הקל שלושה אירועים חשובים באותו יום.
הוא חגג את יום הולדתו ה-30, וזכה באותו יום בפרס יוקרתי על ספר הקרנוניות שלו.
אולם באותו יום גם נפטרה אשתו האהובה אנה סיטה ממחלה.
הקל נפגע מאוד והתקשה להתאושש ממותה.
בהמשך חייו הקדיש הקל לאשתו שמות של כמה מינים של מדוזות בעלות יופי מיוחד, אותן הגדיר (כמו Desmonema annasethe).
הקל קרא את ספרו של דרווין ומצא בו משמעות עצומה.
הקל כתב לדרווין מכתב בו תיאר כיצד החליט להקדיש את חייו להאבולוציה, כדי להתאושש ממותה של אהובתו ומהיגון שאיים לשתק אותו.
בשנת האבל הראשונה הוא שיקע את עצמו בעבודה במשך 18 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע.
בשנת 1866 הוא פרסם את ספרו השני, "מורפולוגיה כללית של אורגמניזמים" (Generelle Morphologie der Organismen) בו שזר את האבולוציה ואת המבנה הצורני של היצורים החיים.
הספר הכיל 1000 עמודים בשני כרכים ובו תיאר הקל תחום מדע חדש שהעניק לו את שמו "אקולוגיה" - חקר עולם הטבע השלם כולל תיאור היחסים בין מרכיבים אורגניים ובלתי אורגניים.
הקל החליט גם להגשים את חלומת נעורים ולהפליג בעולם למסעות חקר.
בין השנים 1866 ל-1867 ערך מסע ארוך לאיים הקנריים עם הרמן פול.
ב-17 באוקטובר 1866 הוא הגיע ללונדון.
במהלך הימים הבאים הוא פגש את צ'ארלס לייל, וביקר את תומאס הנרי האקסלי ומשפחתו בביתם.
ב-21 באוקטובר ביקר את צ'ארלס דרווין בביתו שבקנט.
בשנת 1867 התחתן עם אגנס הוסק.
בנם וולטר נולד בשנת 1868, בנותיהם אליזבת בשנת 1871 ואמה בשנת 1873. בשנת 1869 נסע כחוקר לנורווגיה, בשנת 1871 לקרואטיה (שם התגורר במנזר על אי בים האדריאטי), וב-1873 למצרים, טורקיה ויוון.
בשנת 1907 הקים מוזיאון ביינה כדי ללמד את הציבור על האבולוציה.
הקל פרש מההוראה בשנת 1909, ובשנת 1910 פרש מהכנסייה האוונגליסטית בפרוסיה, והפך לתומך המפורסם ביותר של המוניזם בגרמניה.
אשתו של הקל, אגנס, נפטרה בשנת 1915, הוא נהיה שברירי יותר ויותר, ושבר את רגלו וזרועו.
הוא מכר את ביתו, "וילה מדוזה", ביינה בשנת 1918 לקרן קרל זיס, ששמרה על ספרייתו.
הקל היה זואולוג, אמן ומאייר, ומאוחר יותר פרופסור לאנטומיה השוואתית.
אף על פי שרעיונותיו של הקל חשובים להיסטוריה של התיאוריה האבולוציונית, ולמרות שהיה חוקר מוכשר של האנטומיה של חסרי החוליות, ותפרסם בזכות עבודתו על רדיולריה, מושגים ספקולטיביים רבים שהוא דגל בהם נחשבים כיום כלא נכונים.
לדוגמה, הקל תיאר והגדיר מיקרואורגניזמים קדומים היפותטיים שמעולם לא נמצאו.
הוא היה מהראשונים ששקלו את הפסיכולוגיה כענף בפיזיולוגיה.
הוא גם הציע והגדיר את הממלכה הטקסונומית פרוטיסטים בשנת 1866. תחומי המחקר העיקריים שלו היו בתהליכי האבולוציה והתפתחות החיים בכלל, כולל פיתוח צורות לא אקראיות, שהגיעה לשיאה ב-Kunstformen der Natur (צורות הטבע של הטבע).
הקל לא תמך בברירה הטבעית, אלא האמין בלאמארקיזם.
הקל פיתח את החוק הביוגנטי שהוצג לראשונה על ידי אטיין סרס ב-1820. הוא הציע קשר בין אונטוגניה (התפתחות צורה) לבין פילוגניה (מוצא אבולוציוני), אותו סיכם הקל בביטוי "אונטוגני מחדש את הפילוגניה".
ההסבר שלו הופרך, לטובת הרעיונות שקידם לראשונה קרל ארנסט פון בר.
השערת החידוש חזק רואה באונטוגניה צורות חוזרות של אבות בוגרים, בעוד שסיכום חלש פירושו שמה שחוזר על עצמו (ונבנה עליו) הוא תהליך ההתפתחות העוברית של האבות.
הקל תמך ברעיונות תיאורית רישומי עוברים שמאז הוכח כי הם מפושטים יתר על המידה, ובחלקם אינם מדויקים, והתיאוריה נחשבת כיום לפישוט יתר של יחסים מורכבים למדי, אולם השוואה בין עוברים נותרה דרך חזקה להוכיח שכל בעלי החיים הם קשורים.
הקל הציג את מושג ההטרוכרוניה, השינוי בתזמון ההתפתחות העוברית במהלך האבולוציה.
הקל היה דמות ססגונית, שלעיתים עשה קפיצות גדולות ולא מדעיות בתפיסתו מראיות זמינות.
לדוגמה, בזמן שדרווין פרסם את "מוצא המינים" ב-1859, הקל הניח כי עדויות להתפתחות אנושית ימצאו באיי הודו המזרחית של הולנד (כיום אינדונזיה).
באותה תקופה טרם זוהו שרידי אבות אנושיים.
הוא תיאר בפירוט רב את השרידים הללו ואף כינה את המין שעדיין לא נמצא, Pithecanthropus alalus, והורה לתלמידיו, כמו ריצ'רד ואוסקר הרטוויג ללכת למצוא אותו.
סטודנט אחד אכן מצא שרידים, הולנדי בשם יוג'ין דובואה, ערך חיפוש בהודו המזרחית בשנים 1887 עד 1895, וגילה את שרידיו של "איש ג'אווה", בעמק סולו אשר במרכז האי ג'אווה, בשנת 1891. שרידים אלה הם בין שרידי ההומינים העתיקים ביותר שנמצאו אי פעם.
דובואה סיווג את איש ג'אווה כמין "פיתקנתרופוס של הקל", אם כי מאוחר יותר הוא סווג מחדש כהומו ארקטוס.
כמה מדענים במאה ה-20 הציעו את "איש ג'אווה" כצורת ביניים פוטנציאלית בין בני האדם המודרניים לבין האב הקדמון המשותף שאנו חולקים עם הקופים הגדולים האחרים.
הקונצנזוס הנוכחי של אנתרופולוגים הוא כי אבותיהם הישירים של בני האדם המודרניים היו אוכלוסיות אפריקאיות של הומו ארקטוס (אולי הומו ארגסטר), ולא אוכלוסיות מאסיה גודמת "איש ג'אווה" ו"איש פקין".
(באופן אירוני, התגלה במאה ה-21 מין אנושי חדש, Homo floresiensis, סוג אנושי ננסי באי פלורס).
ספרו של דרווין מ-1859 על מוצא המינים היה ספר פופולרי מאוד, אך למרות שמכירותיו עלו על תקוות המוציא לאור, הוא היה ספר טכני ולא ספר מדע פופולרי הוא היה ספר ארוך, קשה ועם מעט איורים.
אחד מספריו של האקל תרם תרומה גדולה להסביר את הגרסה שלו ל"דרוויניזם" לעולם.
זה היה ספר רב מכר, מאויר בצורה מושכת בגרמנית, בשם Natürliche Schöpfungsgeschichte, שפורסם בברלין ב-1868, ותורגם לאנגלית כ"תולדות הבריאה" ב-1876. עד 1909, היו לספר אחת עשרה מהדורות, כמו גם 25 תרגומים לשפות אחרות.
ה-Natürliche Schöpfungsgeschichte חיזק את המוניטין של האקל כאחד הפופוליזטורים של המדע החזקים ביותר בגרמניה.
ה־Welträthsel שלו הודפסו עשר פעמים לאחר הפרסום הראשון של הספר ב-1899; בסופו של דבר, נמכרו יותר מ-400,000 עותקים.
האקל טען שהאבולוציה האנושית מורכבת מ-22 שלבים בדיוק, ה-21 - "החוליה החסרה" - הוא צעד באמצע הדרך בין קופי אדם לבני אדם.
הוא אפילו כינה את החוליה החסרה הזו באופן רשמי Pithecanthropus alalus, שתורגם כ"אדם קוף ללא דיבור".
זיקתו של הקל לתנועה הרומנטית הגרמנית, יחד עם קבלתה של צורה של לאמארקיזם, השפיעו על אמונותיו הפוליטיות.
במקום להיות תומך נלהב של מנגנון הברירה הטבעית שהגה דרווין, הקל האמין כי מאפייני האורגניזם נרכשים באמצעות אינטראקציות עם הסביבה וכי אונטוגניות משקפת פילוגניה.
הוא ראה במדעי החברה מקרה של "ביולוגיה יישומית".
ביטוי זה אומץ שנים אחר כך ושימש לתעמולה נאצית.
הקל התנגד לדת וראה בה גורם מעכב להתפתחות מדעית.
הוא הגה את המונח דיסטלולוגיה, העמדה הפילוסופית שלשום דבר שקיים אין טלוס או סיבה סופית, או עיצוב מכוון.
בשנת 1906 הקים הקל קבוצה בשם הליגה המוניסטית (Deutscher Monistenbund) כדי לקדם את אמונותיו הדתיות והפוליטיות.
בשנת 1914 הוא חזה כי "המלחמה הגדולה" תהיה בעצם "מלחמת העולם הראשונה והיה האדם הראשון לעשות זאת.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה פרסם הקל ביחד עם רודולף אויקן ביקורת חריפה על אנגליה המאשימה את גרמניה בלחימה לצד הסלאבים הברברים במלחמה בלתי צודקת, שכן לטענתם רוסיה פתחה במלחמה ואנגליה ליבתה אותה לממדי מלחמת עולם מתוך קנאה בגרמניה ורצון למנוע ממנה את הרחבת מרחב ההשפעה שלה ברחבי העולם.
באוקטובר 1914 היה בין החותמים על מנשר התשעים ושלושה שיצא כנגד הפרסומים על פשעי מלחמה גרמנים בתחילת מלחמת העולם הראשונה בבלגיה וטען שמדובר בשקרים.
קבוצה הליגה המוניסטית החזיקה מעמד עד שנת עליית הנאצים לשלטון ב־1933. היא כללה חברים בולטים כמו וילהלם אוסטוולד (זוכה פרס נובל לכימיה), גאורג פון ארקו (פיזיקאי ופציפיסט) , הלנה שטקר (פמיניסטית פציפיסטית) וולטר ארתור ברנדסון.
ספריו של הקל נאסרו על ידי המפלגה הנאצית, אשר התנגדו למוניזם ולתמיכתו בחופש המחשבה.
יתרה מכך, הקל הכיר לא פעם בגלוי בתרומתם הרבה של אינטלקטואלים יהודים לתרבות הגרמנית.
על שמו של הקל קרויים שני הרים, שמות שניהם הוא "הר הקל".
אחד מהם גובהו 4,090 מטרים, ומיקומו במזרח "רכס נבאדה" שבקליפורניה, ארצות הברית.
השני גובהו 2,941 מטרים, ומיקומו בניו זילנד.
האסטרואיד 12323 הקל קרוי על שמו.
לכבודו הוקם "בית ארנסט הקל" בעיר יינה, גרמניה, אשר מכיל ספרייה היסטורית.
ארנסט היינריך הופמן היה מנצח אמריקאי, שכיהן כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של יוסטון במשך 11 שנים.
אביו היה כנר בתזמורת הסימפונית של בוסטון.
אף כי ארנסט היה נגן מוכשר בנעוריו, כאשר למד נגינה בפסנתר אצל הרולד באואר, בחר להירשם לתוכנית האנתרופולוגיה באוניברסיטת הרווארד.
הופמן סיים את לימודיו בהצטיינות יתרה בתחום זה והוצעה לו משרה בפקולטה לאנתרופולוגיה באלמה מאטר שלו.
הוא דחה את ההצעה ובשנת 1920 נסע תחת זאת לגרמניה ללמוד מוזיקה בקונסרבטוריון בברלין.
בתקופה זו פגש את אנמריה קלרה ("מיני") הופמן (שם נעוריה), מורה גרמנייה למתמטיקה ושפות.
השניים נישאו בשנת 1922 והביאו לעולם ילד אחד, קליפורד, בשנת 1927.
לאחר לימודיו בברלין, השתתף הופמן ככנר בתזמורות תיאטרון בברלין, לעיתים קרובות תחת שרביטו של ריכרד שטראוס הנודע.
ב-1924 התמנה כמנצח ראשי של האופרה והפילהרמונית של ברסלאו, משרה שבה החזיק במשך עשר שנים עד שהוחלט, עם עליית היטלר לשלטון, שאינו רצוי במשרתו זו בגלל אזרחותו האמריקאית.
הופמן חזר לארצות הברית ב-1934. בבוסטון ייסד את תזמורת קומונוולת' הסימפונית והיה למנהלה המוזיקלי.
הנהלת התזמורת הסימפונית של יוסטון התרשמה ממנו בכהונתו זו והזמינה אותו לכהן ב-1936 כמנהל מוזיקלי של תזמורת יוסטון.
הופמן היה דמות מקובלת ביוסטון ותקופת כהונתו שם הייתה ארוכה משל כל מנהל מוזיקלי שקדם לו.
בשנת 1947 עזב הופמן את יוסטון וכעבור זמן קצר התקבל לעבודה כאחראי על המוזיקה התזמורתית באוניברסיטת אינדיאנה, משרה בה התמיד עד מותו.
בדרכם לאינדיאנה, לאחר ביקור של חג המולד בשנת 1955 אצל בנם ביוסטון, נהרגו ארנסט ואנמריה הופמן בתאונת דרכים בכביש כפרי בלואיזיאנה, ב-3 בינואר 1956.
ארנסט גרינפלד בגרמנית: Ernst Franz Grünfeld ; 21 בנובמבר 1893, וינה – 3 באפריל 1962), שחמטאי אוסטרי וסופר שחמט שהתמחה בתיאורית הפתיחות.