tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קוקר שיחק בנבחרות הצעירות של אנגליה.
ב-13 בינואר 2012 נכלל קוקר ברשימת המועדונים לסגל נבחרת בריטניה במסגרת טורניר הכדורגל באולימפיאדת לונדון 2012. ב-2 ביולי 2012 אושר כי קוקר הוא חלק מסגל נבחרת בריטניה בטורניר.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות קדם אולימפי, בו הפסידה נבחרת בריטניה לנבחרת האולימפית של ברזיל.
הוא פתח בכל שלושת משחקי נבחרתו בשלב הבתים של הטורניר האולימפי, וסייע לשמירה על רשת נקייה במשחק מול הנבחרת האולימפית של אורוגוואי, ונבחרתו העפילה לשלבים המכריעים של הטורניר.
בסך הכל ערך קוקר חמש הופעות בטורניר האולימפי, שהסתיים עבור נבחרת בריטניה בהפסד בדו-קרב בעיטות עונשין לנבחרת האולימפית של קוריאה הדרומית בשלב רבע הגמר.
ב-10 באוגוסט 2012, כחלק מריענון סגל נבחרת אנגליה הבוגרת, זומן קוקר לסגל הנבחרת לקראת משחק ידידות נגד נבחרת איטליה, אך לא שיחק בו.
ב-8 בנובמבר זומן בפעם השנייה על-ידי מאמן נבחרת אנגליה רוי הודג'סון לסגל הנבחרת, לקראת משחק ידידות נגד נבחרת שוודיה.
ב-14 בנובמבר הוא פתח בהרכב במשחק נגד נבחרת שוודיה, ואף הבקיע את שערו היחיד בנבחרת.
הוא שיחק 74 דקות במשחק, בו הפסידה נבחרת אנגליה בתוצאה 2–4. זו הייתה הופעתו היחידה בנבחרת.
בחודש נובמבר 2013 אישר עוזר מאמן נבחרת סקוטלנד מארק מקגי את התעניינות הנבחרת בשירותיו של קוקר, אשר רשאי לשחק עבור נבחרת סקוטלנד בשל מוצאה של סבתו.
מכיוון שהופעתו היחידה בנבחרת אנגליה הייתה במשחק ידידות, הוא קיבל אישור להחליף נבחרת.
בחודש מרץ 2018 הביע קוקר את רצונו לשחק עבור נבחרת סקוטלנד.
בחודש אוקטובר 2019 יצר קוקר קשר עם עוזר מאמן נבחרת סקוטלנד סטיבן ריד והביע את רצונו לשחק בנבחרת.
בחודש דצמבר 2020 הביע קוקר את רצונו לשחק ברמה הבינלאומית, בין אם עבור נבחרת אנגליה ובין אם עבור נבחרת סקוטלנד.
בחודש אוקטובר 2021 הודיע קוקר כי הוא מחכה לאישור של פיפ"א על-מנת לעבור לנבחרת סיירה לאון.
ב-11 בינואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 0–0 נגד נבחרת אלג'יריה במשחק הראשון בשלב הבתים של הטורניר.
סטיבן קרוגר הוא שחקן אמריקאי .
קרוגר נולד באפלטון, ויסקונסין וגדל בסרסוטה, פלורידה.
הופעת הבכורה שלו כשחקן הייתה זמן קצר לאחר שעבר ללוס אנג'לס בסוף 2009 בפרק של סדרת הטלוויזיה "90210".
במהלך השנים הבאות הוא התארח ושיחק בתפקידים חוזרים במספר סדרות טלוויזיה בהן, "הורים במשרה מלאה" "שני גברים וחצי".
בשנת 2013, לוהק קרוגר לתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "המקוריים", ספין-אוף של לסדרת הטלוויזיה "יומני הערפד".
דמותו, ג'וש, הייתה הדמות הלהט"בית הראשונה שהוצגה בסדרה ובמקור הייתה אמורה להופיע בשלושה פרקים עם זאת, ג'וש הפך במהירות לחביב המעריצים ובסוף 2013, קרוגר נבחר לאחד מ-"גנבי הסצנה המובילים של השנה" של חדשות.
הוא הוחתם בהמשך לתפקיד חוזר בסדרה ושיחק בה מהסדרה עד עונתה האחרונה ב-2018.
בנובמבר 2019 פורסם כי קרוגר לוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "הצהובות", בבימויה של קארין קוסמה.
קרוגר מגלם את בן סקוט, עוזר המאמן של נבחרת הבנות בכדורגל של התיכון שנתקעת בהרים לאחר ששרדה מהתרסקות מטוס לפני 25 שנה.
הסדרה שודרה לראשונה בנובמבר 2021. באותה שנה שיחק קרוגר בתפקיד חוזר בעונה השלישית של "רוזוול, ניו מקסיקו".
בדצמבר 2023 פורסם כי הוא נמצא בזוגיות עם השחקנית קנדיס אקולה.
סטיבן אלן שוורצמן (בשם מלא באנגלית: Stephen Allen Schwarzman; נולד ב-14 בפברואר 1947) הוא איש עסקים יהודי ופילנתרופ מיליארדר אמריקאי.
הוא היו"ר והמנכ"ל של The Blackstone Group , חברת פרייבט אקוויטי גלובלית המנהלת נכסים בהיקף של מעל ל-880 מיליארד דולר.
שוורצמן היה לזמן קצר היו"ר של הפורום האסטרטגי והמדיניות של הנשיא דונלד טראמפ.
שוורצמן גדל במשפחה יהודית בהנטינגדון ואלי, פנסילבניה , בנם של ארלין וג'וזף שוורצמן.
אביו היה הבעלים של שוורצמנ'ס, חנות ל"מוצרים יבשים" לשעבר בפילדלפיה, והיה בוגר בית הספר וורטון.
שוורצמן למד בבית הספר המחוזי אבינגטון בפרברי פילדלפיה וסיים את לימודיו בתיכון אבינגטון ב-1965. הוא למד באוניברסיטת ייל, שם היה חבר באגודה שנקראה גולגולת ועצמות והקים את אגודת הבלט של דבנפורט.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1969, שירת במשך זמן קצר במילואים בצבא ארצות הברית לפני שיצא ללמודים בבית הספר לעסקים בהרווארד , שם סיים את לימודיו ב-1972.
עבודתו הראשונה של שוורצמן בתחום השירותים פיננסיים הייתה עם דונלדסון, לופקין וג'נרט, בבנק השקעות שהתמזג עם קרדיט סוויס בשנת 2000. עם סיום לימודיו בבית הספר למנהל עסקים, שוורצמן עבד בבנק ההשקעות ליהמן ברדרס, הפך למנכ"ל הבנק בגיל 31, ולאחר מכן ראש תחום מיזוגים ורכישות גלובליים.
בשנת 1985, שוורצמן והבוס שלו בליהמן ברדרס, פיטר פיטרסון, הקימו את קבוצת The Blackstone Group, שהתמקדה בתחילה במיזוגים ורכישות של חברות.
בלקסטון הסתעפה לרכישת עסקים, נדל"ן, הלוואות ישירות, נכסים חלופיים.
נכון לשנת 2020 היא ניהלה נכסים בשווי של כ-619 מיליארד דולר.
ביוני 2007 כשבלקסטון יצאה להנפקה, היא חשפה בתצהיר החברה לבורסה לניירות ערך ששוורצמן הרוויח כ-398.3 מיליון דולר בשנת הכספים 2006. לאחר ההנפקה הוא הרוויח 684 מיליון דולר ממכירת חלק מאחזקותיו בבלקסטון שנמכר בהנפקה, תוך שמירה על יתר אחזקותיו בחברה ששוויין עמד על 9.1 מיליארד דולר.
ביוני 2007 תיאר שוורצמן את השקפתו על השווקים הפיננסיים באמירה: "אני רוצה מלחמה, לא סדרה של התכתשויות.
אני תמיד חושב, מה יהרוג את המציע השני."
בספטמבר 2011, שוורצמן היה רשום כחבר במועצה המייעצת הבינלאומית של קרן ההשקעות הישירות הרוסית.
נכון ל־2 באוקטובר 2021 במדד המיליארדרים של בלומברג , נכתב שהשווי הנקי של שוורצמן היה של 34.3 מיליארד דולר.
בשנת 2014, שוורצמן נבחר לאחד מ-50 האנשים המשפיעים ביותר של השנה במדד של בלומברג.
בשנת 2016, שוורצמן שוב נבחר כאחד מ-50 האנשים המשפיעים ביותר של השנה על ידי בלומברג.
הוא חבר ותיק של הנשיא דונלד טראמפ וכיהן כיו"ר הפורום האסטרטגי והמדיניות של טראמפ.
בתגובה לביקורת כנגדו על מעורבותו בממשל טראמפ, כתב שוורצמן מכתב, בו טען ש"השפעה ומתן עצות טובות זה דבר טוב, גם אם זה מושך ביקורת או דורש הקרבה מסוימת".
הוא גייס 100,000 דולר עבור מאמציו הפוליטיים של ג'ורג' ווקר בוש (הנשיא ה-43 של ארצות הברית).
באוגוסט 2010 השווה שוורצמן את התוכנית של ממשל אובמה להעלאת שיעור המס על הריבית למלחמה ולפלישה של היטלר לפולין ב-1939, הוא אמר, "זו מלחמה.
זה כמו כשהיטלר פלש לפולין ב-1939." מאוחר יותר התנצל שוורצמן על האנלוגיה.
בשנת 2012, אובמה התקשר לשוורצמן וביקש את עזרתו בתיווך על מנת להגיע להסכם על תקציב ארצות הברית עם הרפובליקנים בקונגרס, כדי להימנע מצוק פיסקאלי.
בסופו של דבר הגיעו הצדדים להסכם בעזרת שוורצמן.
תוכנית המס החדשה הוסיפה הכנסה נוספת לאוצר ארצות הברית בגובה של 1 טריליון דולר על ידי העלאת מיסים, סגירת פרצות מס וסיום ניכויים.
מאוחר יותר ניסח אובמה הודעה רשמית של תמיכה בחוקרים ששוורצמן היה מעורב ויוזמת חינוך שבוצעה על ידי שוורצמן.
בתחילת 2016, שוורצמן אמר שבמרוץ של שני המועמדים לנשיאות במפלגה הרפובלקאית הוא יעדיף את דונלד טראמפ על טד קרוז.
הוא אמר שהאומה זקוקה ל"נשיאות מגובשת ומרפאה, לא כזו שמסתובבת ימינה או שמאלה".
הוא תרם בעבר למרקו רוביו ב-2014. הוא גם תמך וגייס כספים עבור מיט רומני ב-2012.
בסוף 2016, שוורצמן "עזר להרכיב" צוות של מנהלי תאגידים כדי לייעץ לטראמפ בתחומים של תוספת מקומות עבודה וכלכלה.
הקבוצה, הפכה לפורום האסטרטגי והמדיניות של טראמפ.
בפברואר 2017 מונה שוורצמן לתפקיד יו"ר הפורום האסטרטגי והמדיניות של הנשיא, המאגד 16 מנכ"לים של התאגידים הגדולים ביותר, בנקים וחברות השקעות בארצות הברית כדי לייעץ לנשיא.
ב-16 באוגוסט 2017, בעקבות התפטרותם של חמישה חברים, הנשיא טראמפ הודיע ברשת החברתית טוויטר שהוא מפרק את הפורום.
בדצמבר 2018, שוורצמן ארגן מבצע התרמה ותמיכה בנשיא טראמפ.
הדו"ח הפיננסי של המבצע חשף ששוורצמן תרם 344,000 דולר לתמיכה במסע הבחירות מחדש של טראמפ.
בעקבות בחירתו מחדש טראמפ מינה את שוורצמן ליושב ראש הפורום האסטרטגי והמדיניות של הבית הלבן.
בשנים 2019 ו-2020, שוורצמן תרם שתי תרומות בסך 500,000 דולר כל אחת כדי לתמוך בבחירתה מחדש של הסנאטורית סוזן קולינס ממיין.
בשנת 2020 תרם שוורצמן 15 מיליון דולר לקרן המנהיגות של הסנאט, הקשורה למיץ' מקונל.
בשנת 2004, שוורצמן תרם אצטדיון כדורגל חדש לתיכון אבינגטון בו למד.
האצטדיון נקרא - אצטדיון סטפן א.
בשנת 2007, שוורצמן נמנה בין 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם על פי טיים מגזין .
בתחילת 2008, הודיע שוורצמן כי תרם 100 מיליון דולר להרחבת הספרייה הציבורית של ניו יורק, שהוא שימש כנאמן שלה.
שם הבניין המרכזי של הסיפריה ברחוב 42 ובשדרה החמישית שונה ונקרא "בניין סטיבן א.
בשנת 2018 תרם שוורצמן 10 מיליון דולר לספרייה הלאומית של ישראל.
ב-21 באפריל 2013, הכריז שוורצמן על מתנה אישית של 100 מיליון דולר להקמת תוכנית מלגות לימוד בסין, לפי מודל של תוכנית מלגות רודוס.
שוורצמן הכריז במקביל על קמפיין גיוס כספים עם יעד של 200 מיליון דולר, לטובת אוניברסיטת טסינגואה הסינית ולטובת המפלגה הקומוניסטית הסינית.
באביב 2015, פיטר סאלוביי, נשיא אוניברסיטת ייל, הודיע כי שוורצמן תרם 150 מיליון דולר למימון מתחם הסעדה באזור ההיסטורי שנקרא "Commons", במרכז הקמפוס של האוניברסיטה.
בתחילת 2018, פורסם כי שוורצמן נתן 25 מיליון דולר לתיכון אבינגטון, בו למד בצעירותו.
עם זאת, תרומה זו הייתה מותנית בכמה תנאים, כולל שינוי שמו של בית הספר.
לאחר שנודע לציבור על העסקה, נערך הסכם חדש עם שוורצמן והוא הסיר כמה מהתנאים לתרומתו, כולל שינוי שם בית הספר.
באוקטובר 2018, שוורצמן תרם 350 מיליון דולר למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס להקמת מכללת שוורצמן למחשוב.
ביוני 2019, אוניברסיטת אוקספורד הודיעה כי שוורצמן תרם 150 מיליון פאונד להקמת מרכז שוורצמן למדעי הרוח, שבנייתו עתידה להסתיים עד שנת הלימודים האקדמית של האוניברסיטה 25–2024.
שוורצמן הודיע בפברואר 2020 שהוא הצטרף למיזם התחייבות הנתינה, והוא מתחייב לתת את רוב עושרו למטרות פילנתרופיות.
באוקטובר 2020, שוורצמן התחייב לתת 8 מיליון דולר לקרן הספורט של ארצות הברית לקראת אולימפיאדת טוקיו 2021 ופריז 2024 .
בדצמבר 2021, שוורצמן ואשתו כריסטין נתנו 25 מיליון דולר למרכז הרפואי לבעלי חיים בניו יורק .
שם בית החולים שונה למרכז רפואי לבעלי חיים, סטיבן וכריסטין שוורצמן.
שוורצמן התחתן עם אשתו הראשונה אלן פיליפס ב-1971, שהייתה נאמנה של אוניברסיטת נורת'ווסטרן והמרכז הרפואי הר סיני .
הם התגרשו ב-1990. יש להם שני ילדים משותפים, אחד מילדיו הוא מפיק הסרטים והסופר טדי שוורצמן
שוורצמן התחתן עם אשתו השנייה כריסטין הרסט ב-1995, היא עורכת דין לקניין רוחני שגדלה בלונג איילנד, ניו יורק.
יש לה ילד אחד מנישואים קודמים.
הוא מתגורר בדירת דופלקס שהייתה בבעלותו של ג'ון ד.
בשנת 1999 קיבל שוורצמן את פרס צלחת הזהב של האקדמיה האמריקאית להישגים .
שוורצמן שימש פרופסור מורה מן החוץ בבית הספר לניהול באוניברסיטת ייל והיה יו"ר חבר הנאמנים של מרכז ג'ון פ.
קנדי לאמנויות הבמה בין השנים 2004 ל-2010.
בדצמבר 2018, הוענק שוורצמן עיטור מסדר הנשר האצטקי , הכבוד הגבוה ביותר של מקסיקו לזרים, על ידי הנשיא אנריקה פניה נייטו, כהוקרה על עבודתו של שוורצמן בשם ארצות הברית בתמיכה בהסכם ארצות הברית-מקסיקו-קנדה .
בשנת 2019 כתב שוורצמן את ספרו הראשון שכותרתו, "מה שצריך: הם שיעורים במרדף אחר מצוינות " הספר שואב מניסיונותיו בעסקים, בפילנתרופיה ובשירות הציבורי.
ספרו הפך לרב מכר על פי הניו יורק טיימס .
סטיבן מיירון שוובל הוא משפטן ושופט בינלאומי אמריקאי, פרקליט ובורר.
הוא שימש בעבר כשופט של בית הדין המנהלי של הבנק העולמי (2010–2017), כחבר בקבוצה הלאומית של ארצות הברית בבית הדין הקבוע לבוררות, כנשיא המטבע הבינלאומי בית הדין למנהלי קרן (1993–2010), כנשיא בית הדין הבינלאומי לצדק (1997–2000), ולפני כן כסגן נשיא (1994–1997), וכשופט (1981–2000).
לפני כן, שוובל שימש כסגן היועץ המשפטי של מחלקת המדינה האמריקאית (1974–1981) וכעוזר היועץ המשפטי של מחלקת המדינה האמריקאית (1961–1967).
הוא גם שימש כפרופסור למשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד (1959–1961) ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס (1967–1981).
מלבד התפקידים הרבים שמילא, השופט שוובל ידוע גם בזכות דעותיו המרחיבות בתיקים חשובים כגון חוקיות האיום או השימוש בנשק גרעיני, פעילויות צבאיות וקדם-צבאיות בניקרגואה ונגד ניקרגואה פלטפורמות נפט (איראן נגד ארצות הברית) וחוקיותן של ההתנחלויות ביהודה ושומרון.
סטיבן שוובל נולד ב-10 במרץ 1929 בעיר ניו יורק.
הוא מספר כי בזמן שלמד בתיכון בעיר ניו יורק פיתח עניין עז בוועידת האומות המאוחדות לארגון בינלאומי שהתקיימה בסן פרנסיסקו.
ועידת האו"ם וארגון הסטודנטים של האו"ם שהוא היה פעיל בו, סימנו את תחילתה של התמקדות ארוכה ביחסים בינלאומיים ובמשפטים.
לאחר שהחל ללמוד באוניברסיטת הרווארד, הוא נעשה פעיל בתנועת הסטודנטים של האו"ם והשתתף בהקמת מועצת האומות המאוחדות של הרווארד.
בשנת 1950 קיבל תואר ראשון בהצטיינות יתרה וקיבל את מלגת הזיכרון של פרנק נוקס.
מלגת נוקס אפשרה לשוובל לבצע מחקר ולימוד במדינת חבר העמים לפי בחירתו.
שוובל בחר ללמוד משפטים בינלאומיים באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה אצל סר הרש לאוטרפכט שיעץ לו, עם סיום שנתו בקיימברידג', ללמוד בבית ספר למשפטים.
לאחר מכן נכנס לבית הספר למשפטים של ייל שם קיבל תואר ראשון.
משנת 1954 עד 1959, שוובל עבד כעורך דין במשרד White&Case בניו יורק.
בהיותו שם, הייתה לו הזדמנות להשתתף באחד מתיקים הבוררות הבינלאומיים הגדולים של המאה ה-20 – ערב הסעודית נגד חברת הנפט הערבית האמריקאית.
שוובל קיבל את ה"חפירה" על התיק ובילה אינספור שעות במעבר על תיקים; הניסיון יצר עניין לכל החיים בבוררות בינלאומית.
בשנת 1959, התקבל כפרופסור עוזר למשפטים בבית הספר למשפטים בהרווארד, שם לימד עד 1961. בשנת 1961 החל שוובל את הקריירה שלו במחלקת המדינה האמריקאית כעוזר יועץ משפטי לענייני האומות המאוחדות.
בשנת 1967 הוא חזר לאקדמיה כפרופסור ברלינג למשפט בינלאומי בבית הספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים של ג'ונס הופקינס.
כסגן היועץ המשפטי במשרד החוץ האמריקאי
בשנת 1974, שוובל התמנה לסגן היועץ המשפטי של מחלקת המדינה של ארצות הברית, שם סיפק ייעוץ משפטי בגיבוש ויישום מדיניות החוץ של ארצות הברית.
הוא גם היה חבר בוועדת המשפט הבינלאומי של האומות המאוחדות מ-1977 עד 1980.
שוובל היה מועמד לבחירה לבית הדין הבינלאומי לצדק, בתקופת נשיאותו של ג'ימי קרטר.
בינואר 1981, נבחר על ידי מועצת הביטחון והעצרת הכללית של האו"ם, יחד עם פיקרי אל-חאני מסוריה, למלא משרות פנויות שנוצרו בעקבות מותם של ריצ'רד ר.
בקסטר (ארצות הברית) וסלאח אל-דן טראזי (סוריה).
הוא נבחר לסגן נשיא בית המשפט בין השנים 1994–1997 וכיהן כנשיא בית המשפט בין השנים 1997–2000. במהלך כהונתו בבית המשפט דן שופט שוובל ב-38 תיקים.
מקרים אלו כללו חוות דעת מייעצות כגון חוקיות האיום או השימוש בנשק גרעיני והבדל הנוגע לחסינות מהליך משפטי של דווח מיוחד של הוועדה לזכויות אדם, פלטפורמות נפט (איראן נגד ארצות הברית) והתקרית אווירית מ-10 באוגוסט 1999 (פקיסטן נ.
דעותיו במקרים אלה אופיינו על ידי חוקרים כמרחיבות, נלהבות, ממצות, ומנומקות היטב.
השופט שוובל הצביע לעיתים קרובות נגד רוב עמיתיו; עם זאת, הוא גם הצביע נגד ארצו שלו (ארצות הברית) יותר מכל שופט אחר בהיסטוריה של בית המשפט.
הוא סבור כי השקפה לאומית של שופט בבית הדין הבינלאומי לצדק מערערת את המערכת הבינלאומית וכי תהליך קבלת ההחלטות השיפוטיות חייב לקחת בחשבון שיקולים מוסריים הנוגעים לשוויון – מעבר לפרשנות חוקית נוקשה בלבד.
הוא התפטר מבית המשפט בינואר 2000.
עמדתו בנושא חוקיות האיום או השימוש בנשק גרעיני
בינואר 1995, האו"ם ביקש מבית הדין הבינלאומי לתת חוות דעת מייעצת האם האיום או השימוש בנשק גרעיני מותרים לפי החוק הבינלאומי.
השופט שוובל היה השופט היחיד שהשיב על השאלה בחיוב.
הוא מציין במפורש כי באמנה למניעת הפצת נשק גרעיני מצוין במפורש כי החזקת נשק גרעיני על ידי חמש המעצמות הגרעיניות היא חוקית עד לפירוק הנשק, וכי מטרת ההחזקה בנשק גרעיני היא הרתעה, והרתעה מטבעה מרמזת על איום בשימוש.
לדעתו, אם איום של שימוש אפשרי לא היה טמון בהרתעה, ההרתעה לא הייתה מרתיעה.
ומכאן שהנוהג של מדינות – כולל החתימה שלהם על אמנה – אינו מונע לחלוטין את האיום או השימוש בנשק גרעיני.
השופט שוובל גם קובע כי עקרונות המשפט ההומניטרי הבינלאומי כגון מידתיות במידת הכוח המופעלת, הזהירות מפגיעה בחפים מפשע והימנעות מסבל מיותר של לוחמים, חלים גם על נשק גרעיני.
עם זאת, הוא מכיר בכך שקשה ביותר ליישם עקרונות אלה בעת שימוש בנשק הרסני שכזה; ולכן לדעתו תקיפה של מטרת אזרחיות אינו יכול להתיישב עם המשפט ההומניטרי הבינלאומי, לעומת השימוש בנשק גרעיני נגד מטרות צבאיות שלדעתו, בנסיבות מסוימות, יכול לעשות זאת.
עמדתו בנושא מעמדם המשפטי של יהודה ושומרון
בשנת 1970 פרסם שוובל מאמר בנושא מעמדם המשפטי של יהודה ושומרון בו קבע שלישראל הזכות העדיפה לריבונות ביהודה ושומרון ואין דינם כדין שטחים כבושים במשפט הבינלאומי.
לאחר בית הדין הבינלאומי לצדק
מאז תום כהונתו בבית הדין הבינלאומי לצדק, פעל השופט שוובל כיועץ, מגשר ובורר עצמאי בסכסוכים שהיו מעורבים במשפט בינלאומי מסחרי, תאגידי וציבורי.
הוא ביצע 67 הליכי בוררות שכללו מחלוקות בין מדינות וסכסוכים בין מדינות למשקיעים זרים.
"המזכ"ל של האומות המאוחדות: סמכויותיו ומנהגיו".
"בוררות בינלאומית: שלוש בעיות בולטות (הרצאות לזכרו של הרש לאוטרפכט)." 1993, קיימברידג'
"צדק במשפט הבינלאומי – כתבים נבחרים של השופט סטיבן מ.
"צדק במשפט הבינלאומי – כתבים נבחרים נוספים." 2011, קיימברידג'
סטיבן תומאס ארלוויין הוא מבקר מוזיקה אמריקאי ועורך בכיר במאגר המוזיקה המקוון AllMusic.
הוא מחברם של ביוגרפיות רבות של אמנים ומפרסם קבוע של ביקורות אלבומים עבור AllMusic, כמו גם כותב עצמאי וכותב הערות אלבומים.
ארלוויין נולד באן ארבור, מישיגן, והוא אחיינו של המוזיקאי לשעבר ומייסד AllMusic מייקל ארלוויין.
סטיבן פיטר ראסל רוז היה נוירוביולוג, סופר ופרשן חברתי אנגלי ממוצא יהודי, פרופסור אמריטוס לביולוגיה ונוירוביולוגיה באוניברסיטה הפתוחה של בריטניה ובגרשם קולג'.
רוז נולד בלונדון, הממלכה המאוחדת, וגדל במשפחה יהודית אורתודוקסית, רוז מספר שהוא החליט להיות אתאיסט כשהיה בן שמונה.
הוא למד בבית ספר סלקטיבי בצפון מערב לונדון אשר הגביל את מספר התלמידים היהודים שיכולים ללמוד בבית הספר.
ולאחר מכן למד ביוכימיה בקינגס קולג' קיימברידג' ונוירוכימיה בפקולטה לפסיכיאטריה, פסיכולוגיה ומדעי המוח שבקינגס קולג' לונדון.
לאחר שהיה חבר סגל בניו קולג', אוקספורד וחבר במועצת המחקר הרפואי, רוז מונה לפרופסור באוניברסיטה הפתוחה של בריטניה החדשה שקמה ב-1969. בזמנו היה הפרופסור הצעיר ביותר בכל בריטניה.
באוניברסיטה הפתוה הקים רוז קבוצה לחקר המוח, במסגרתה הוא ועמיתיו חקרו את התהליכים הביולוגיים הכרוכים ביצירת זיכרון ובטיפולים במחלת אלצהיימר, עליהם פרסם כ-300 מאמרים וסקירות.
רוז כתב כמה ספרי מדע פופולרי, וכתב בקביעות לעיתונים הגרדיאן וה-London Review of Books.
בין השנים 1999 עד 2002, הוא נתן הרצאות פומביות כפרופסור לגנטיקה וחברה, ביחד עם אשתו, הפמיניסטית הסוציולוגית הילרי רוז, במכללת גרשם שבלונדון.
עבודתו זיכתה אותו בפרסים ומדליות רבות, כולל מדליה מאגודת הביוכימיה ומדליית אדינבורו בשנת 2004. ספרו The Making of Memory זכה בפרס החברה המלכותית לספרי מדע בשנת 1993. בשנת 2012 העניקה לו האגודה הבריטית למדעי המוח פרס מפעל חיים עבור "תרומות יוצאות דופן למדעי המוח".
ביחד עם אשתו, הילרי רוז, הקים סטיבן בשנות ה-60 של המאה ה-20 את "החברה הבריטית לאחריות חברתית במדע".
בעשורים הראשונים של המאה ה-21 קרא הזוג לחרם אקדמי על ישראל כל עוד נמשך הכיבוש הישראלי, וזאת על רקע הקשר ההדוק של המוסדות האקדמיים עם צה"ל.
הזוג שלח מכתב פתוח החתום על ידי 123 אנשי אקדמיה הקורא להחרים אקדמית את ישראל.
ב-2004 הקימו הזוג את "הוועד הבריטי לאוניברסיטאות פלסטין".
ביחד עם ריצ'רד לוונטין וליאון קמין , רוז תמך ב"תנועת המדע הרדיקלית".
השלושה מתחו ביקורת רבה על תחומים כמו סוציוביולוגיה, פסיכולוגיה אבולוציונית ואדפטציוניזם , בעיקר בספרם Not in Our Genes משנת 1984, בו הם מתחו ביקורת על ספרים כמו הגן האנוכיי של ריצ'רד דוקינס ועבודות נוספות המקדמות הסבר אבולוציוני להתנהגות חברתית אנושית.
סְטִיבְן וִילְיֶאם קַפְלֶר נולד כוילהלם קופלר (Wilhelm Kuffler; 24 באוגוסט 1913 בטאפ, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 11 באוקטובר 1980) היה נוירופיזיולוג הונגרי-אמריקאי בולט.
הוא מכונה לעיתים קרובות "אבי מדע העצב המודרני".
קפלר, לצד חתני פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ידועים כדוגמת סר ג'ון קריו אקלס וסר ברנרד כץ נשא הרצאות מחקר באוניברסיטת סידני, והשפיע רבות על הסביבה האינטלקטואלית בה בזמן שעבד ב.
הוא ייסד את המחלקה לנוירוביולוגיה של אוניברסיטת הרווארד ב-1966, ותרם רבות להבנתנו את הראייה, והיישום העצבי של התנהגות.
הוא ידוע במחקרים שלו על צומתי עצב-שריר בצפרדעים, עיכוב קדם-סינפטי והמוליך העצבי GABA.
בשנת 1972 הוענק לו פרס לואיזה גרוס הורביץ מאוניברסיטת קולומביה.
שם הוא גם פגש את הנוירוביולוג ברנרד כץ, שהשפיע באופן משמעותי על תחומי העניין המדעיים שלו.
לאחר שהיגר בשנת 1938 לאוסטרליה הוא שינה את שמו הפרטי לסטיבן.
בנוסף לעבודתו בהרווארד, הוא וקבוצת העבודה שלו בילו בקביעות בקיץ במחקר ב ב במסצ'וסטס ובין 1967 ל-1971 ב.
סטיבן קפלר היה נשוי משנת 1943 ואב לארבעה ילדים.
בתו היא מלחינה, חלילנית ורקדנית ידועה.
הוא מת בוודס הול בשנת 1980 כתוצאה מדום לב שלקה בו לאחר שחייה ממושכת במפרץ בזרדס.
תלמידיו באקדמיה כללו, בין היתר, את דייוויד הובל וטורסטן ויזל, שקיבלו את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה שנה לאחר מותו.
קפלר זכה להכרה נרחבת כמדען מוח מקורי ויצירתי.
בנוסף לפרסים רבים, תוארי כבוד והרצאות מיוחדות במדינות ברחבי העולם, סטיבן נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1960, לאקדמיה הלאומית למדעים ב-1964, לחברה המלכותית בתור עמית זר בשנת 1971, ולחברה הפילוסופית האמריקאית בשנת 1978. בשנת 1964 הוא מונה לפרופסור רוברט ווינתרופ לנוירופיזיולוגיה ונוירו-פרמקולוגיה (Robert Winthrop professor of neurophysiology and neuropharmacology).
מ-1966 עד 1974 הוא היה פרופסור רוברט ווינתרופ לנוירוביולוגיה, וב-1974 הוא מונה לפרופסור ג'ון פרנקלין אנדרס (John Franklin Enders university professor).
תיאור מפורט, רוחש חיבה וסמכותי על חייו ויצירתו של סטיבן קפלר נכתב על ידי סר ברנרד כץ (זיכרונות ביוגרפיים של עמיתים מהחברה המלכותית, כרך 28, עמ' 225–59, 1982) ובספר בשם "סטיב, זיכרונותיו של סטיבן ו.
דין וחשבון על עבודתו של קפלר נכתב על ידי אריק קנדל, "בחיפוש אחר זיכרון: הופעתו של מדע חדש של המוח" (In Search of Memory: The Emergence of a New Science of Mind, ניו יורק: נורטון, 2006), ובו נאמר: "אני לא חושב שמאז יש מישהו שנמצא בסצנה האמריקאית.
שהיה משפיע או אהוב כמו סטיב קפלר".
סְטִיבְן קְרֵיין היה משורר וסופר אמריקאי.
כותב פורה לאורך חייו הקצרים, הוא כתב יצירות בולטות במסורת ה וכן דוגמאות מוקדמות של נטורליזם אמריקאי ו.
הוא מוכר על ידי המבקרים המודרניים כאחד הסופרים החדשניים ביותר בדורו.
קריין היה הילד התשיעי ששרד להורים מתודיסטים.
הוא החל לכתוב בגיל ארבע ופרסם מספר מאמרים בגיל 16. משום שהלימודים באוניברסיטה לא גרמו לו עניין, אף על פי שהיה פעיל באחווה, הוא עזב את אוניברסיטת סירקיוז ב-1891 כדי לעבוד בתור כתב וסופר.
הרומן הראשון של קריין היה סיפור המתרחש בשכונת בניו יורק משנת 1893 "מגי: נערת הרחוב" (Maggie: A Girl of the Streets), שנחשב בדרך כלל על ידי המבקרים ליצירה הראשונה של הנטורליזם הספרותי האמריקאי.
הוא זכה להערכה בינלאומית בשנת 1895 על רומן מלחמת האזרחים שלו , שכתב ללא ניסיון קרבי.
בשנת 1896 התמודד קריין עם שערורייה מתוקשרת מאוד לאחר שהופיע כעד במשפטה של חשודה בזנות, מכרה בשם דורה קלארק.
בסוף אותה שנה הוא נענה להצעה לנסוע לקובה ככתב צבאי.
בזמן שהוא חיכה בג'קסונוויל בפלורידה, למעבר, הוא פגש את , איתה החל מערכת יחסים מתמשכת.
בדרך לקובה, הספינה של קריין, , טבעה מול חופי פלורידה, והותירה אותו ואחרים להיטלטל בגלים במשך 30 שעות בסירת הצלה.
קריין תיאר את החוויה הקשה בסיפור "הסירה הפתוחה" (The Open Boat).
במהלך השנים האחרונות לחייו, הוא סיקר עימותים ביוון (בליווי קורה, שהוכרה ככתבת הצבאית הראשונה) ולאחר מכן חי איתה באנגליה.
הוא התיידד עם סופרים כמו ג'וזף קונרד והרברט ג'ורג' ולס.
סובל מקשיים כלכליים ומבריאות לקויה, קריין מת משחפת בסנטוריום ביער השחור בגרמניה בגיל 28.
בזמן מותו נחשב קריין לדמות חשובה בספרות האמריקאית.
לאחר שכמעט נשכח במשך שני עשורים, המבקרים החיו את העניין בחייו וביצירתו.
כתיבתו של קריין מאופיינת בעוצמה חיה, בדיאלקטים ייחודיים ובאירוניה.
נושאים נפוצים כוללים פחד, משברים רוחניים ובידוד חברתי.
אף על פי שהוא מוכר בעיקר בזכות "התג האדום של האומץ", שהפך לקלאסיקה אמריקאית, קריין ידוע גם בשל שיריו, מאמרי עיתונות וסיפורים קצרים כמו "הסירה הפתוחה", "המלון הכחול", "הכלה מגיעה לשמים צהובים", ו"המפלצת".
כתיבתו עשתה רושם עמוק על סופרים מהמאה ה-20, שהבולט שבהם הוא ארנסט המינגוויי, והוא נחשב כמי שהיווה השראה למודרניסטים ולאימג'יסטים.
סטיבן קריין נולד ב-1 בנובמבר 1871 בניוארק שבניו ג'רזי, ל, כומר ב, ול, בתו של איש הדת, .
הוא היה הילד הארבעה עשר והאחרון שנולד לבני הזוג.
בגיל 45, הלן קריין סבלה ממותם המוקדם של ארבעת ילדיה הקודמים, שכל אחד מהם מת תוך שנה אחת מהלידה.
הוא זכה לכינוי "סטיבי" על ידי המשפחה, והוא הצטרף לשמונה אחים ואחיות ששרדו - מרי הלן, ג'ורג' פק, ג'ונתן טאונלי, , אגנס אליזבת', אדמונד ביירן, וילבור פיסק ולותר.
מאוחר יותר כתב קריין שלאביו, ד"ר קריין, "היה שכל ישר, גדול ומעולה", שכתב מספר חיבורים על תאולוגיה.
אף על פי שאימו הייתה דוברת פופולרית של ואישה דתייה מאוד, קריין כתב שהוא לא מאמין ש"היא צרת אופקים כמו רוב חבריה או משפחתה".
את סטיבן הצעיר גידלה בעיקר אחותו אגנס (Agnes), שהייתה מבוגרת ממנו ב-15 שנים.
המשפחה עברה ל בניו יורק, בשנת 1876, שם ד"ר קריין הפך לכומר של הכנסייה המתודיסטית של דרו (Drew Methodist Church), תפקיד שבו התמיד עד מותו.
בילדותו היה קריין חולני ולעיתים קרובות סובל מהצטננות מתמדת.
כשהילד היה כמעט בן שנתיים, כתב אביו ביומנו כי בנו הצעיר נעשה "כל כך חולה שאנחנו חרדים לו".
למרות אופיו השברירי, היה קריין ילד אינטליגנטי שלימד את עצמו לקרוא לפני גיל ארבע.
השאלות הידועות הראשונות שלו, שנרשמו על ידי אביו, עסקו בכתיבה; בגיל שלוש, בעודו מחקה את כתיבתו של אחיו טאונלי, הוא שאל את אימו, "איך מאייתים O"?
בדצמבר 1879, קריין כתב שיר על כך שהוא רוצה כלב לחג המולד.
שכותרתו "מעדיף לקבל -", זהו שירו הראשון ששרד.
סטיבן לא נרשם באופן קבוע לבית הספר עד ינואר 1880, אך לא היה לו קושי לסיים שתי כיתות בשישה שבועות.
כשנזכר בהישג הזה, הוא כתב שזה "נשמע כמו שקר של אמא אהובה במסיבת תה, אבל אני זוכר שהתקדמתי מהר מאוד ואבא היה מאוד מרוצה ממני".
ד"ר קריין נפטר ב-16 בפברואר 1880, בגיל 60; סטיבן היה בן שמונה.
כ-1,400 אנשים התאבלו על ד"ר קריין בהלווייתו, יותר מכפול מגודל קהילתו.
לאחר מות בעלה, עברה גברת קריין לרוזוויל (Roseville), כיום שכונה בניוארק, והותירה את סטיבן לטיפולו של אחיו הגדול אדמונד, איתו התגורר הילד הצעיר עם בני דודים ב.
לאחר מכן הוא התגורר עם אחיו ויליאם, עורך דין, בפורט ג'רוויס במשך כמה שנים.
אחותו הגדולה הלן לקחה אותו ל בניו ג'רזי כדי להיות עם אחיו טאונלי ואשתו פאני.
טאונלי היה עיתונאי מקצועי; הוא עמד בראש מחלקת של ה- ו-Associated Press, וגם שימש כעורך של העיתון Asbury Park Shore Press.
אגנס, אחות נוספת של קריין, הצטרפה לאחים בניו ג'רזי.
היא קיבלה תפקיד בחטיבת הביניים של אזברי פארק ועברה לגור עם הלן כדי לטפל בסטיבן הצעיר.
בתוך כמה שנים, ספגה משפחת קריין עוד אבדות.
ראשית, טאונלי ואשתו איבדו את שני ילדיהם הקטנים.
אשתו פאני נפטרה ממחלת ברייט בנובמבר 1883. אגנס קריין חלתה ומתה ב-10 ביוני 1884 מדלקת קרום המוח בגיל 28.
קריין כתב את סיפורו הידוע הראשון, "הדוד ג'ייק וידית הפעמון" (Uncle Jake and the Bell Handle), כשהיה בן 14. בסוף 1885, הוא נרשם ל, פנימייה ממוקדת בכמורה, 11 קילומטרים צפונית לטרנטון.
אביו היה המנהל שם מ-1849 עד 1858. זמן קצר לאחר שבנה הצעיר עזב לבית הספר, החלה גברת קריין לסבול ממה שדיווח העיתון "Asbury Park Shore Press" כ"סטייה זמנית של התודעה".
ככל הנראה היא החלימה בתחילת 1886, אך מאוחר יותר באותה שנה, בנה, לותר קריין בן ה-23, מת לאחר שנפל מול רכבת מתקרבת בזמן שעבד כדגלן של .
זה היה המוות הרביעי בשש שנים בקרב משפחתו הקרובה של סטיבן.
לאחר שנתיים, קריין עזב את פנינגטון ל, בית ספר צבאי למחצה.
מאוחר יותר הוא הסתכל אחורה על תקופתו בקלאוורק כ"תקופה המאושרת בחיי אף על פי שלא הייתי מודע לכך".
חבר לכיתה זכר אותו כתלמיד יודע קרוא וכתוב אך לא יציב, בר מזל לעבור בחינות במתמטיקה ומדעים, ובכל זאת "הרבה לפני חבריו הסטודנטים בידע שלו בהיסטוריה וספרות", המקצועות האהובים עליו.
בעוד שהוא החזיק בשיא מרשים במגרש האימונים ובבייסבול, קריין בדרך כלל לא הצטיין בכיתה.
בהיעדר שם אמצעי, כמקובל בקרב תלמידים אחרים, הוא החל לחתום בשמו "סטיבן טי.
קריין" כדי "לזכות בהכרה כתלמיד רגיל".
קריין נתפס כידידותי, אך גם נוטה למצבי רוח ומרדן.
לפעמים דילג על שיעור כדי לשחק בייסבול, משחק בו כיכב כתופס.
הוא גם התעניין מאוד בתוכנית האימונים הצבאית של בית הספר.
הוא טיפס במהירות במעלה הדרגות של גדוד הסטודנטים.
חבר אחד לכיתה תיאר אותו כ"אכן מושך מבחינה פיזית מבלי להיות יפה תואר", אבל הוא היה מרוחק, מאופק ולא פופולרי בדרך כלל בקלאוורק.
אף על פי שהוא היה חלש מבחינה אקדמית, קריין צבר ניסיון בקלאוורק שסיפק רקע (וכנראה כמה אנקדוטות מוותיקי מלחמת האזרחים בסגל) שהוכיח שימושי בבואו לכתוב את "התג האדום של האומץ".
באמצע 1888, קריין הפך לעוזרו של אחיו טאונלי בלשכת חדשות של חוף ניו ג'רזי, ועבד שם מדי קיץ עד 1892. הפרסום הראשון של קריין תחת שמו היה מאמר על המסע המפורסם של החוקר הנרי מורטון סטנלי למצוא את המיסיונר הסקוטי דייוויד ליווינגסטון באפריקה.
תוך מספר חודשים, קריין שוכנע על ידי משפחתו לוותר על קריירה צבאית ולעבור ל ב בפנסילבניה, על מנת להמשיך לתואר בהנדסת כרייה.
הוא נרשם בלאפייט ב-12 בספטמבר, והתערב מיד בפעילויות מחוץ לבית הספר; הוא חזר לבייסבול והצטרף לאחווה הגדולה ביותר, דלתא אופסילון (Delta Upsilon).
הוא גם הצטרף לשתי האגודות הספרותיות היריבות, על שם (ג'ורג') וושינגטון ו(בנג'מין) פרנקלין.
קריין השתתף לעיתים רחוקות בשיעורים וסיים את הסמסטר עם ציונים לארבעה מתוך שבעת הקורסים שלמד.
לאחר סמסטר אחד, קריין עבר לאוניברסיטת סירקיוז, שם נרשם כמועמד ללא קבלת תואר בקולג' לאומנויות ליברליות הוא לן בבית האחווה דלתא אופסילון והצטרף לקבוצת הבייסבול.
הוא השתתף בשיעור אחד בלבד (ספרות אנגלית) במהלך הטרימסטר האמצעי, הוא נשאר ללון במגורים בזמן שלא לקח אף קורס בסמסטר השלישי.
קריין התרכז בכתיבה, והחל להתנסות בטון ובסגנון תוך ניסוי של נושאים שונים.
בהכרזה על הקולג' כ"בזבוז זמן", קריין החליט להיות סופר ועיתונאי במשרה מלאה.
הוא השתתף בפגישה של אחוות דלתא אופסילון ב-12 ביוני 1891, אך זמן קצר לאחר מכן עזב את הקולג' סופית.
בקיץ 1891 הקים קריין מחנה לעיתים קרובות עם חברים באזור הסמוך של מחוז סאליבן בניו יורק, שם אחיו אדמונד התגורר בבית שהושג כחלק מעסקאות הקרקע של אחיהם ויליאם.
הוא השתמש באזור זה כרקע גאוגרפי למספר סיפורים קצרים, אשר פורסמו לאחר מותו באוסף תחת הכותרת "סטיבן קריין: סיפורים וסקיצות של מחוז סאליבן" (Stephen Crane: Sullivan County Tales and Sketches).
קריין הראה שנים מסיפורים אלו לעורך הטריביון , ידיד המשפחה, שקיבל אותן לפרסום.
"לצוד כלבי פרא" (Hunting Wild Dogs) ו"אחרון המוהיקנים" (The Last of the Mohicans) היו הראשונים מתוך 14 סקיצות וסיפורים במחוז סאליבן שפורסמו, ללא קרדיט, בטריבון בין פברואר ליולי 1892. קריין גם הראה לג'ונסון טיוטה מוקדמת של הרומן הראשון שלו, "מגי: נערת הרחוב" (Maggie: A Girl of the Streets).
מאוחר יותר באותו קיץ, קריין פגש והתיידד עם הסופר , שהרצה במקום על ספרות אמריקאית ואומנויות אקספרסיביות; ב-17 באוגוסט הוא נשא הרצאה על הסופר , אותה כתב קריין עבור הטריבון.
גרלנד הפך למנטור ומקדם של הסופר הצעיר, שכנותו האינטלקטואלית הרשימה אותו.
עם זאת, מערכת היחסים שלהם נפגעה בשנים מאוחרות יותר, משום שגרלנד הסתייג מחוסר המוסריות לכאורה של קריין, הקשור לאורח החיים שלו, זוגיות עם אישה נשואה לגבר אחר.
סטיבן עבר לגור בביתו של אחיו אדמונד בלייקוויו (Lakeview), פרבר של פטרסון בניו ג'רזי, בסתיו 1891. משם ערך נסיעות תכופות לעיר ניו יורק, כתב ודיווח, במיוחד על שכונות הדיירים בשכירות העניים שלה.
קריין התמקד במיוחד ב, שכונה קטנה ופעם משגשגת בחלק הדרומי של מנהטן.
לאחר מלחמת האזרחים, החנויות והאחוזות של באורי פינו את מקומם למסבאות, אולמות ריקודים, בתי בושת ומשכנות עוני, שאת כולם פקד קריין.
מאוחר יותר אמר שהוא עשה זאת לצורך מחקר.
הוא נמשך לטבע האנושי שמצא בשכונות העוני, ראה בו "גלוי ופשוט, ללא שום דבר מוסתר".
מכיוון שהאמין ששום דבר הגון ולא סנטימנטלי נכתב על הבאורי, נעשה קריין נחוש לעשות זאת בעצמו; זה היה הרקע של הרומן הראשון שלו.
ב-7 בדצמבר 1891 נפטרה אימו של קריין בגיל 64, ובנה בן ה-20 מינה את אדמונד לאפוטרופוס שלו.
למרות היותו שברירי, סובל מתת-תזונה ומשיעול יבש, שלא מנע ממנו לעשן סיגריות, באביב 1892 החל קריין ברומן עם לילי ברנדון מונרו (Lily Brandon Munroe), אישה נשואה שנפרדה מבעלה.
אף על פי שמונרו אמרה מאוחר יותר שקריין "לא היה גבר יפה תואר", היא התפעלה מ"עיניו האפורות המדהימות בצורת שקד".
הוא התחנן בפניה שתברח איתו על מנת להתחתן, אך משפחתה התנגדה לזיווג כי קריין היה חסר כסף וסיכויים, והיא סירבה.
פגישתם האחרונה התרחשה ככל הנראה באפריל 1898, כאשר הוא שוב ביקש ממנה לברוח איתו והיא שוב סירבה.
בין 2 ביולי ל-11 בספטמבר 1892 פרסם קריין לפחות עשרה דיווחים בחדשות על ענייני אזברי פארק.
אף על פי שעמית מטריביון הצהיר כי קריין "לא היה בולט במיוחד על פני כל נער אחר בן עשרים שצבר מוניטין של אומר וכותב דברים מבריקים", באותו קיץ הדיווח שלו קיבל טון ספקני יותר, מוציא את האוויר מבלון הצביעות.
סערה של מחלוקת פרצה על דו"ח שכתב על מצעד יום אמריקה (American Day Parade) של (בראשי תיבות JOUAM), שכותרתו "מצעדים ובידורים".
הדו"ח, שפורסם ב-21 באוגוסט, מעמיד זה מול זה את הגברים הצועדים "שזופים, שמוטי כתפיים וגסי רוח" "מלוכלכים באבק" ואת הצופים לבושים ב"שמלות קיץ, שמשיות תחרה, מכנסי טניס, כובעי קש וחיוכים אדישים".
בהאמינם שהם ספגו לעג, חלק מצועדי JOUAM זעמו וכתבו לעורך.
הבעלים של הטריבון, וייטלאו רייד, היה המועמד הרפובליקני לסגן נשיא ארצות הברית באותה שנה, וזה כנראה הגביר את הרגישות של הנהלת העיתון לנושא.
אף על פי שטאונלי כתב מאמר עבור Asbury Park Daily Press להגנת אחיו, הטריבון התנצל במהירות בפני קוראיו, וכינה את המאמר של סטיבן קריין "קצת התכתבות אקראית, שהתקבלה מבלי משים על ידי עורך הגיליון".
המלין גרלנד והביוגרף ג'ון בארי (John Barry) העידן שקריין אמר להם שהוא פוטר מהטריביון.
אף על פי שוויליס פלטשר ג'ונסון הכחיש זאת מאוחר יותר, העיתון לא פרסם אף אחת מעבודותיו של קריין לאחר 1892.
קריין נאבק להתפרנס כסופר עצמאי, תרם סקיצות ומאמרים לעיתונים שונים בניו יורק.
באוקטובר 1892, הוא עבר להתגורר במעון במנהטן שדייריו היו קבוצה של סטודנטים לרפואה.
במהלך תקופה זו, הוא הרחיב או עיבד לחלוטין את "מגי: נערת הרחוב", העוסק בנערה ש"פורחת בשלולית בוץ" והופכת לקורבן מעורר רחמים של הנסיבות.
בחורף 1893, לקח קריין את כתב היד של מגי ל, במטרה שיפרסם אותו ב-, אבל גילדר דחה אותו.
קריין החליט לפרסם את הרומן באופן פרטי, בכסף שירש מאמו.
הרומן ראה אור בסוף פברואר או בתחילת מרץ 1893 על ידי בית דפוס קטן שהדפיס בדרך כלל ספרי רפואה ומסות דתיות.
בעמוד השער המודפס במכונת כתיבה של יישום זכויות היוצרים של ספריית הקונגרס נכתב בפשטות: "נערה מהרחובות, / סיפור של ניו יורק.
/ — מאת —/סטיבן קריין." השם "מגי" נוסף לכותרת מאוחר יותר.
קריין השתמש בשם הבדוי "ג'ונסטון סמית'" (Johnston Smith) למהדורה הראשונה של הרומן, מאוחר יותר אמר לחבר והאמן קורווין נאפ לינסון (Corwin Knapp Linson) ששם העט הוא "השם הנפוץ ביותר שיכולתי לחשוב עליו.
היה לי חבר עורך בשם ג'ונסון, והכנסתי את ה-"ט", ואף אחד לא יכול היה למצוא אותי באספסוף של סמית'ים".
המלין גרלנד סקר את היצירה בגיליון יוני 1893 של כתב העת , וכינה אותה "המחקר הכי נכון והבלתי נדוש של שכונות העוני שקראתי עד כה, אף שהוא מקוטע".
על אף השבח המוקדם הזה, קריין נעשה מדוכא וחסר כל משום שהוציא 869 דולר עבור 1,100 עותקים של רומן שלא נמכר; בסופו של דבר הוא חילק מאה עותקים.
מאוחר יותר הוא יזכור "כמה ציפיתי לפרסום ודמיינתי את התחושה שחשבתי שזה יעשה.
נראה שאף אחד לא שם לב לזה או התייחס לזה...
היא הייתה אחת האהבות הראשונות שלי".
במרץ 1893, קריין שהה שעות בבטלה בסטודיו של לינסון בזמן שהאחרון צייר את דיוקנו.
הוא הוקסם מהגיליונות של The Century Magazine שהוקדשו במידה רבה לקרבות מפורסמים ולמנהיגים צבאיים ממלחמת האזרחים האמריקנית.
מתוסכל מהסיפורים הכתובים ביובש, קריין הצהיר, "אני תוהה שחלק מהחברים האלה לא מספרים איך הם הרגישו בכתבות האלה.
הם פולטים מספיק ממה שהם עשו, אבל הם חסרי רגש כמו סלעים".
קריין חזר למגזינים הללו במהלך הביקורים הבאים בסטודיו של לינסון, ובסופו של דבר הרעיון לכתוב רומן מלחמה השתלט עליו.
מאוחר יותר הוא יטען שהוא "חיבר באופן לא מודע את הפרטים של הסיפור במשך רוב שנות ילדותו" ודמיין "סיפורי מלחמה מאז שנגמל מהניקרבוקרים".
רומן זה יהפוך בסופו של דבר ל"".
מלכתחילה, קריין ביקש להראות איך זה מרגיש להיות במלחמה על ידי כתיבת "תיאור פסיכולוגי של פחד".
הגה את סיפורו מנקודת מבטו של טוראי צעיר שבתחילה מלא בחלומות נעורים על תהילת המלחמה ולאחר מכן מתפכח במהירות מהמציאות של המלחמה, קריין שאל את שם המשפחה של הטוראי, "פלמינג", משם הנעורים של גיסתו.
מאוחר יותר אמר שהפסקאות הראשונות הגיעו אליו עם "כל מילה במקום, כל פסיק, כל נקודה קבועה".
כשהוא עבד בעיקר בלילות, הוא כתב מסביבות חצות עד ארבע או חמש בבוקר.
מכיוון שלא יכול היה להרשות לעצמו מכונת כתיבה, הוא כתב בקפידה בדיו על גיליונות נייר, רק לעיתים רחוקות מוחק מילה או כותב בין השורות.
אם הוא אכן היה צריך לשנות משהו, הוא היה כותב מחדש את כל העמוד.
בזמן שעבד על הרומן השני שלו, קריין המשיך להיות פורה, והתרכז בפרסום סיפורים כדי להקל מעט על עוניו; "ניסוי באומללות" (An Experiment in Misery), המבוסס על חוויותיו של קריין בבאורי, הודפס בעיתון New York Press.
הוא גם כתב חמישה או שישה שירים ביום.
בתחילת 1894, הוא הראה כמה משיריו או "שורות" כפי שהוא כינה אותם, להמלין גרלנד, שאמר שקרא "בערך שלושים בסך הכל" ב"פליאה גוברת".
אף על פי שגרלנד וויליאם דין האולס עודדו אותו לפרסם את שיריו, החריזה החופשית של קריין הייתה בלתי קונבנציונלית מדי עבור רוב האנשים.
לאחר התלבטויות קצרות בין המשורר למוציא לאור, קיבלו קופלנד אנד דיי (Copeland & Day) את ספר השירים הראשון של קריין, "הרוכבים השחורים ושורות אחרות" (The Black Riders and Other Lines), אם כי הוא לא יתפרסם אלא לאחר הפרסום של "התג האדום של האומץ".
הוא קיבל תמלוגים של 10 אחוזים והמו"ל הבטיח לו שהספר יהיה בצורה "קלאסית חמורה יותר מכל ספר שיצא לאור אי פעם באמריקה".
באביב 1894 קריין הציע את כתב היד הגמור של "התג האדום של האומץ" למגזין , שהפך למגזין המוביל לספרות מלחמת האזרחים.
בעוד McClure's התמהמה לתת לו תשובה על הרומן שלו, הם הציעו לו משימה לכתוב על של פנסילבניה.
"במעמקי מכרה פחם" (In the Depths of a Coal Mine), סיפור עם איורים של לינסון, זכה לפרסום של McClure's במספר עיתונים, תוך עריכה משמעותית.
על פי הדיווחים, קריין נגעל מהקיצוצים, ושאל את לינסון, "למה לעזאזל שלחו אותי לשם אז?
האם הם רוצים שהציבור יחשוב שמכרות הפחם הם אולמות נשפים מוזהבים כשהכורים אוכלים גלידה כשהם לבושים בחולצות שחזיתן מעומלנת"?
מקורות מדווחים כי בעקבות מפגש עם זונה ממין זכר באותו אביב, קריין החל ברומן בנושא בשם "פרחי אספלט" (Flowers of Asphalt), אותו נטש מאוחר יותר.
כתב היד מעולם לא התגלה.
לאחר שגילה ש-McClure's לא יכול היה להרשות לעצמו לשלם לו, קריין לקח את רומן המלחמה שלו ל מסינדיקט העיתונים באצ'לר-ג'ונסון (Bacheller-Johnson Newspaper Syndicate), שהסכים לפרסם את "התג האדום של האומץ" כסדרה.
בין 3 ל-9 בדצמבר 1894 פורסם "התג האדום של האומץ" בכחצי תריסר עיתונים בארצות הברית.
אף על פי שהוא קוצץ מאוד עבור הסינדיקציה, באצ'לר העיד על כך שהוא גרם לסערה, ואמר "איכותו [הורגשה] מיד וזוהתה".
במאמר המערכת הראשי בעיתון מ-7 בדצמבר נכתב כי קריין "הוא שם חדש עכשיו ולא ידוע, אבל כולם ידברו עליו אם הוא ימשיך כפי שהתחיל".
בסוף ינואר 1895, קריין יצא למה שהוא כינה "טיול עיתונים פתלתל וארוך מאוד" למערב.
בזמן שכתב מאמרים עבור סינדיקט באצ'לר, הוא נסע לסנט לואיס במיזורי, נברסקה, ניו אורלינס, בטקסס ולאחר מכן למקסיקו סיטי.
אירווינג באצ'לר יצהיר מאוחר יותר כי הוא "שלח את קריין למקסיקו כדי לקבל צבע חדש", שהמחבר מצא בצורת חיי שכונות עוני מקסיקניות.
בעוד שמצא את המעמד הנמוך בניו יורק מעורר רחמים, הוא התרשם מ"העליונות" של שביעות הרצון של האיכרים המקסיקנים ו"אפילו סירב לרחם עליהם".
כשחזר לניו יורק חמישה חודשים מאוחר יותר, קריין הצטרף למועדון הפנס (Lantern, לסירוגין "לנתם" (Lanthom) או "לנטהורן" (Lanthorne)) שאורגן על ידי קבוצה של סופרים ועיתונאים צעירים.
המועדון, שהיה ממוקם על גג בית ישן ב ליד גשר ברוקלין, שימש כפאב ועוצב כדי להיראות כמו תא בספינה.
שם קריין אכל ארוחה טובה אחת ביום, אף על פי שחברים היו מוטרדים מ"עישון מתמיד, יותר מדי קפה, מחסור באוכל ושיניים גרועות", כפי שניסח זאת נלסון גרין (Nelson Greene).
לאחר שחי כמעט כעני מרוד ומצפה מאוד לפרסום ספריו, החל קריין לעבוד על שני רומנים נוספים: "הסיגלית השלישית" (The Third Violet) ו"אימו של ג'ורג'" (George's Mother).
"הרוכבים השחורים" פורסם בהוצאת קופלנד אנד דיי זמן קצר לפני שובו לניו יורק במאי, אך הוא זכה בעיקר לביקורת שלילית, אם לא התעללות, על הסגנון הלא שגרתי של השירים והשימוש בחריזה חופשית.
מאמר ב-Bookman כינה את קריין "אוברי בירדסלי של השירה", ופרשן מהעיתון קבע כי "אין שורה של שירה מהפתיחה ועד עמוד הסיום.
"" של ויטמן היו בהירים בהשוואה.
טירוף פואטי יהיה שם טוב יותר לספר".
ביוני, הניו יורק טריביון דחה את הספר כ"כל כך הרבה זבל".
קריין היה מרוצה מכך שהספר "יוצר קצת מהומה".
בניגוד לקבלת הפנים לשירתו של קריין, "התג האדום של האומץ" התקבל בברכה לאחר הוצאתו לאור על ידי בספטמבר 1895. במשך ארבעת החודשים הבאים, היה הספר בששת המקומות הראשונים ברשימות רבי המכר השונות ברחבי הארץ.
הוא הגיע לזירה הספרותית "כמו הבזק של ברק מתוך שמי חורף צלולים", על פי ה.
מנקן, שהיה אז כבן 15. הרומן הפך פופולרי גם בבריטניה; ג'וזף קונרד, חבר לעתיד של קריין, כתב שהרומן "התפוצץ...
בהשפעה ובכוח של פגז בגודל 12 אינץ' טעון בחומר נפץ גבוה מאוד".
הוצאת אפלטון פרסמה שניים, אולי שלושה, מהדורות ב-1895 ועוד אחת עשרה ב-1896. אף על פי שחלק מהמבקרים ראו את היצירה כגרפית מדי וגסה, היא זכתה לפרסום נרחב בזכות התיאור הריאליסטי שלה של המלחמה וסגנון הכתיבה הייחודי.
הכריז כי "התג האדום" יעניק לקוראים "תמונה כל כך חיה של הרגשות והזוועות של שדה הקרב, שתתפללו שעיניכם לעולם לא יביטו במציאות".
מתוך רצון לנצל את הצלחת "התג האדום", הציע סינדיקט McClure לקריין חוזה לכתיבת סדרה על שדות הקרב של מלחמת האזרחים.
מכיוון שזו הייתה משאת נפשו "לבקר בשדה הקרב - שאותו הייתי מתאר - בתקופה של השנה בה נלחמו", הסכים קריין לקחת את המשימה.
בביקור בשדות קרב בצפון וירג'יניה, כולל פרדריקסברג, הוא ייצר לימים עוד חמישה סיפורי מלחמת אזרחים: "שלושה חיילים מופלאים" (Three Miraculous Soldiers), "יוצא הצבא" (The Veteran), "מערכה באינדיאנה" (An Indiana Campaign), "אפיזודה של מלחמה" (An Episode of War) ו"הגדוד הקטן" (The Little Regiment).
בגיל 24, קריין, שהתענג על הצלחתו, הסתבך בפרשה מתוקשרת מאוד שבה מעורבת חשודה בזנות בשם דורה קלארק (Dora Clark).
בשעה 2 לפנות בוקר ב-16 בספטמבר 1896, הוא ליווה שתי בנות מקהלה ואת קלארק מ"ברודוויי גארדן" (Broadway Garden) בניו יורק, "אתר נופש" פופולרי שבו הוא ראיין את הנשים לסדרה שכתב.
בעוד קריין ליווה אישה אחת בבטחה לחשמלית, שוטר בלבוש אזרחי בשם עצר את השתיים האחרות בגין שידול לזנות; קריין אוים במעצר כשניסה להפריע.
אחת הנשים שוחררה לאחר שקריין אישר את טענתה השגויה שהיא אשתו, אך קלארק הואשמה ונלקחה למשטרת הרובע.
בניגוד לעצת הסמל שביצע את המעצר, קריין מסר הצהרה המאשרת את חפותה של דורה קלארק, וקבע כי "אני יודע רק שבזמן שאיתי היא פעלה בכבוד, ושההאשמה של השוטר הייתה שקרית".
קלארק שוחררה על בסיס עדותו של קריין.
התקשורת פרסמה את הסיפור בהרחבה; חדשות התפשטו לפילדלפיה, בוסטון ומעבר לה, עם עיתונים המתמקדים באומץ שהפגין קריין.
סיפור סטיבן קריין, כפי שנודעה הפרשה, הפך במהרה למקור ללעג; ה-Chicago Dispatch ציין כי "בכבוד רב אנו מודיעים לסטיבן קריין שהקשר עם נשים בארגמן אינו בהכרח 'תג אדום של אומץ'".
כמה שבועות לאחר משפטה, קלארק הגישה כתב אישום של מעצר שווא נגד השוטר שעצר אותה.
למחרת, השוטר תקף פיזית את קלארק בנוכחות עדים על כך שהגישה נגדו כתב אישום.
קריין, שנסע בתחילה לזמן קצר לפילדלפיה כדי להימלט מלחץ הפרסום, חזר לניו יורק כדי למסור עדות במשפטו של בקר למרות העצה שניתנה לו על ידי תאודור רוזוולט, שהיה מפכ"ל משטרת ניו יורק באותה תקופה ומכר חדש של קריין.
ההגנה שמה לה למטרה לתקוף את קריין: המשטרה פשטה על דירתו וראיינה אנשים שהכירו אותו, בניסיון למצוא ראיות מפלילות על מנת להפחית את השפעת עדותו.
התקיימה חקירה נגדית נמרצת שביקשה להציג את קריין כאדם בעל מוסר מפוקפק; בעוד שההגנה הוכיחה שהוא פקד בתי הבושת, קריין טען שזה היה למטרות מחקר בלבד.
לאחר שהמשפט הסתיים ב-16 באוקטובר, השוטר שביצע את המעצר זוכה, והמוניטין של קריין נהרס.
קורה טיילור והספינה הטרופה "קומודור"
לאחר שקיבל 700 דולר בזהב ספרדי מסינדיקט באצ'לר-ג'ונסון לעבוד ככתב צבאי בקובה בזמן שמלחמת ארצות הברית–ספרד עמדה בפתח, קריין בן ה-25 עזב את ניו יורק ב-27 בנובמבר 1896 ברכבת לכיוון ג'קסונוויל, בפלורידה.
עם הגעתו לג'קסונוויל, הוא נרשם ב תחת השם סמואל קרלטון כדי לשמור על אנונימיות תוך כדי חיפוש מעבר לקובה.
בזמן שהמתין לספינה, הוא סייר בעיר וביקר בבתי הבושת המקומיים.
תוך ימים ספורים הוא פגש את בת ה-31, הבעלים של מוסד מפוקפק במרכז העיר "מלון החלום" (Hotel de Dream).
טיילור (ששמה החוקי היה קורה אתל סטיוארט) נולדה למשפחה מכובדת מבוסטון, וכבר נישאה פעמיים למשך זמן קצר; בעלה הראשון, וינטון מרפי, התגרש ממנה בעילה של ניאוף.
ב-1889 היא נישאה לקפטן הבריטי דונלד ויליאם סטיוארט (Donald William Stewart).
היא עזבה אותו ב-1892 למען גבר אחר, אך עדיין הייתה נשואה כחוק.
עד שהגיע קריין, טיילור התגוררה בג'קסונוויל במשך שנתיים.
היא חיה באורח חיים בוהמייני, היה בבעלותה מלון לפגישות אוהבים, והייתה דמות מקומית ידועה ומוערכת.
השניים בילו זמן רב יחד בזמן קריין המתין להפלגה.
לבסוף הוא קיבל אישור לצאת לנמל הקובני של סיינפואגוס בערב השנה החדשה על סיפון .
הספינה הפליגה מג'קסונוויל עם 27 או 28 איש ומטען של אספקה ותחמושת עבור המורדים הקובנים.
בזמן ששטה על נהר במרחק של פחות מ-3 קילומטרים מג'קסונוויל, הקומודור פגעה בשרטון בערפל סמיך תוך גרימת נזק לגוף הספינה.
אף על פי שנגררה מהשרטון למחרת, היא עלתה על החוף שוב ב ושוב ניזוקה.
באותו ערב החלה דליפה בחדר הדוודים, וכתוצאה ממשאבות לא תקינות, הספינה נעצרה כ-16 מייל (26 קילומטרים) ממפרץ היתושים (Mosquito Inlet).
כשמים חדרו לספינה יותר ויותר, קריין תיאר את חדר המכונות כדומה ל"סצנה בזמן הזה שנלקחה מהמטבח האמצעי של האדס".
סירות ההצלה של הקומודור הורדו בשעות הבוקר המוקדמות ב-2 בינואר 1897, והספינה טבעה בסופו של דבר ב-7 בבוקר.
קריין היה מהאחרונים שעזבו את הספינה בדוגית באורך 3 מטרים.
בחוויה הקשה שסיפר עליה בסיפור הקצר "הסירה הפתוחה", קריין ושלושה גברים נוספים (כולל קברניט הספינה) הטלטלו מול חופי פלורידה במשך יום וחצי לפני שניסו להנחית את הדוגית בדייטונה ביץ'.
הסירה הקטנה התהפכה בגלים הנשברים לחוף, מה שאילץ את הגברים המותשים לשחות לחוף; אחד מהם מת.
לאחר שאיבד את הזהב שניתן לו עבור מסעו, קריין שלח מברק לקורה טיילור לעזרה.
היא נסעה לדייטונה וחזרה לג'קסונוויל עם קריין למחרת, ארבעה ימים בלבד לאחר שעזב על הקומודור.
על האסון דווח בעמודים הראשונים של עיתונים ברחבי הארץ.
נפוצו שמועות רבות על כך שהייתה חבלה בספינה אך השמועה מעולם לא הוכחה.
קריין, שהוצג בצורה חיובית והרואית על ידי העיתונות, יצא מהניסיון עם המוניטין שלו מתוקן, אם לא משוקם, לאחר הנזק שספג בפרשת דורה קלארק.
בינתיים, הרומן של קריין עם טיילור פרח.
שלוש עונות של חקירה ארכאולוגית נערכו בשנים 2002–2004 כדי לבחון ולתעד את השרידים החשופים של ספינה טרופה ליד העיירה בפלורידה, שעל פי ההערכות הם אלו של .
הנתונים שנאספו, וראיות אחרות שהצטברו, הוכיחו לבסוף את זיהוי הקומודור מעבר לכל ספק סביר.
למרות שביעות רצון בג'קסונוויל והצורך במנוחה לאחר החוויה הקשה שלו, קריין הפך לחסר מנוחה.
הוא עזב את ג'קסונוויל ב-11 בינואר לעיר ניו יורק, שם ביקש דרכון לקובה, מקסיקו ואיי הודו המערבית.
בילה שלושה שבועות בניו יורק, הוא השלים את "הסירה הפתוחה" וביקר מעת לעת בפורט ג'רוויס כדי לראות את המשפחה.
עם זאת, בשלב זה נחסמו הנמלים לאורך חופי פלורידה כאשר המתיחות עלתה עם ספרד, וקריין הגיע למסקנה שלעולם לא יוכל לנסוע לקובה.
הוא מכר את "הסירה הפתוחה" ל- תמורת 300 דולר בתחילת מרץ.
קריין, נחוש לעבוד ככתב צבאי, חתם עם העיתון "ניו יורק ג'ורנל" של ויליאם רנדולף הרסט כדי לסקר את המלחמה היוונית-עות'מאנית הממשמשת ובאה.
הוא הביא איתו את טיילור, שמכרה את "מלון החלום" כדי ללכת בעקבותיו.
ב-20 במרץ הפליגו תחילה לאנגליה, שם קריין התקבל בחום.
הם הגיעו לאתונה בתחילת אפריל; בין 17 באפריל (כאשר טורקיה הכריזה מלחמה על יוון) ל-22 באפריל, כתב קריין את הדו"ח הראשון שלו על המלחמה, "התרשמות מה'קונצרט'".
כשעזב לאפירוס בצפון מערב טיילור נשארה באתונה, שם הפכה לכתבת הראשונה של מלחמת יוון.
היא כתבה תחת השם הבדוי "אימוג'ין קרטר" (Imogene Carter) עבור ה"ניו יורק ג'ורנל", עבודה שקריין הבטיח לה.
הם כתבו תדיר, טיילו ברחבי הארץ בנפרד וביחד.
הקרב הגדול הראשון שקריין היה עד לו היה הסתערות הטורקים על הכוחות היווניים של גנרל ב.
קריין כתב, "זה דבר נהדר לסקר את צבא האויב.
רק היכן וכיצד הוא גורם לך להתעודד קשה לתאר".
במהלך הקרב הזה, קריין נתקל ב"גור כלבים שמן ומדדה" שהוא תבע מיד לעצמו, כינה אותו "ולסטינו, כלב העיתון".
יוון וטורקיה חתמו על שביתת נשק ב-20 במאי, שסיימה את המלחמה בת 30 הימים; קריין וטיילור עזבו את יוון לאנגליה, ולקחו איתם שני אחים יוונים כמשרתים ואת ולסטינו הכלב.
לאחר ששהו ב, סארי, במשך כמה ימים, קריין וטיילור התיישבו ברוונסברוק, וילת לבנים פשוטה ב.
בהתייחסם לעצמם כמר וגברת קריין, בני הזוג חיו בגלוי באנגליה, אך קריין הסתיר את הקשר מחבריו ומשפחתו בארצות הברית.
קריין, שזכה להערצה באנגליה, חשב שהוא מותקף במולדתו: "נראה שיש כל כך הרבה מהם באמריקה שרוצים להרוג, לקבור ולשכוח אותי אך ורק מתוך רוע לב וקנאה – ואם תרצה, תחושת חוסר הערך שלי", כך כתב.
ולסטינו הכלב חלה ומת זמן קצר לאחר הגעתם לאנגליה, ב-1 באוגוסט.
קריין, שאהב מאוד כלבים, כתב מכתב נרגש לחבר שעה לאחר מותו של הכלב, וקבע כי "במשך אחד עשר ימים נלחמנו במוות למענו, ולא חשבנו על שום דבר מלבד חייו".
אזור לימפספילד-אוקסטד היה ביתם של חברי האגודה הפביאנית הסוציאליסטית ואבן שואבת לסופרים כמו , פורד מדוקס פורד ו.
קריין פגש גם את הסופר יליד פולין ג'וזף קונרד באוקטובר 1897, איתו יהיה לו מה שקריין כינה "ידידות חמה ואינסופית".
אף על פי שקריין היה בטוח בעצמו בקרב עמיתים, ביקורות שליליות מאוד על הספר "הסיגלית השלישית" שפורסם זמן קצר לפני כן גרמו למוניטין הספרותי שלו להיפגע.
המבקרים מתחו ביקורת רבה גם על מאמרי המלחמה של קריין, וטענו שבהם הוא שם את עצמו במרכז.
אף על פי ש"התג האדום של האומץ" כבר הודפס בארבע-עשרה מהדורות בארצות הברית ושש באנגליה, לקריין נגמר הכסף.
כדי לשרוד כלכלית, הוא עבד בקדחתנות, וכתב רבות עבור השוק האנגלי והאמריקאי.
הוא כתב ברצף מהיר סיפורים כמו "המפלצת" (The Monster), "הכלה מגיעה לשמים צהובים" (The Bride Comes to Yellow Sky), "המוות והילד" (Death and the Child) ו"המלון הכחול" (The Blue Hotel).
קריין החל לצרף תגי מחיר ליצירות הסיפורת החדשות שלו, בתקווה ש"הכלה", למשל, תניב 175 דולר.
עם תום 1897, המשבר הכספי של קריין החמיר.
, כתבת משיקגו ומאהבת לשעבר, תבעה אותו בסכום של 550 דולר.
הניו יורק טיימס דיווח שלזלי נתנה לו 800 דולר בנובמבר 1896, אך הוא החזיר לה רק רבע מהסכום.
בפברואר הוא זומן לענות לטענתה של לזלי.
התביעה נידונה ככל הנראה מחוץ לבית המשפט, משום שלא קיים תיעוד של פסיקה.
בינתיים, קריין הרגיש "שקוע בצרות" ו"נלחץ אל הקיר" בשל הוצאות.
הוא הודה לסוכנו שהוא חייב 2,000 דולר, אבל שהוא "יתגבר על כך" עם יותר תפוקה ספרותית.
זמן קצר לאחר התפוצצות ספינת המלחמה מיין ב ב-15 בפברואר 1898, בנסיבות חשודות, הוצעה לקריין מקדמה של 60 ליש"ט על ידי עבור מאמרים "מאזור המלחמה במקרה שתפרוץ מלחמה" בין ארצות הברית וספרד.
בריאותו כשלה, ומאמינים שהתגלו סימנים לשחפת שלו, שאולי חלה בה בילדותו.
מכיוון שכמעט לא הגיע עוד כסף מהסיפורים שכתב, קריין קיבל את המשימה ועזב את אוקסטד לניו יורק.
טיילור ושאר בני הבית נשארו מאחור כדי להתמודד עם נושים מקומיים.
קריין פנה לקבל דרכון ועזב את ניו יורק לקי וסט יומיים לפני שהקונגרס של ארצות הברית הכריז מלחמה על ספרד.
בתחילה בזמן שלפני שפרצו קרבות, הוא ראיין אנשים והפיק מדי פעם מאמר.
בתחילת יוני, הוא צפה בהקמת בסיס אמריקאי בקובה כאשר הנחתים השתלטו על מפרץ גואנטנמו.
הוא עלה לחוף עם הנחתים, בתכנון "לאסוף רשמים ולכתוב אותם כשהנפש נרגשת".
אף על פי שכתב בכנות על הפחד שלו בקרב, אחרים הבחינו בשלוותו ובקור הרוח שלו.
מאוחר יותר הוא יזכור את "הטרגדיה הממושכת הזו של הלילה" בסיפור המלחמה "נחתים מאותתים תחת אש בגואנטנמו"(Marines Signaling Under Fire at Guantanamo).
לאחר שהראה נכונות לשרת במהלך הלחימה בקוסקו, קובה, על ידי העברת הודעות למפקדי הפלוגות, קריין זכה לציון לשבח רשמית בשל "הסיוע החומרי שלו במהלך הפעולה".
הוא המשיך לדווח על קרבות שונים ועל החמרה בתנאים הצבאיים ושיבח את גדוד הפרשים המתנדבים בפיקודו של תאודור רוזוולט המכונים הרוכבים הקשוחים, למרות המתיחות בעבר עם מפכ"ל משטרת ניו יורק.
בתחילת יולי נשלח קריין לארצות הברית לקבלת טיפול רפואי בשל חום גבוה.
הוא אובחן כחולה בקדחת צהובה ולאחר מכן במלריה.
עם הגעתו ל בווירג'יניה, הוא שהה כמה שבועות במנוחה במלון.
אף על פי שקריין שלח יותר מעשרים מברקים בשלושת החודשים שבהם סיקר את המלחמה, מנהל העסקים של העיתון World's האמין שהעיתון לא קיבל את התמורה לכספו ופיטר אותו.
כנקמה, קריין חתם ב"ניו יורק ג'ורנל" של הרסט במטרה לחזור לקובה.
הוא הפליג תחילה לפוארטו ריקו ואחר כך להוואנה.
בספטמבר החלו להתפשט שמועות כי קריין, שעבד בעילום שם, נהרג או נעלם.
הוא שלח באופן ספורדי מברקים וסיפורים; הוא כתב על מצב הרוח בהוואנה, על מדרכות העיר הצפופות ועל נושאים אחרים, אבל עד מהרה שוב היה נואש לכסף.
גם טיילור, שנותרה לבדה באנגליה, הייתה בלא כל מקור הכנסה.
היא נעשתה מטורפת מדאגה לגבי מקום הימצאו של אהובה; הם לא היו בקשר ישיר עד סוף השנה.
קריין עזב את הוואנה והגיע לאנגליה ב-11 בינואר 1899.
דמי השכירות ברוונסברוק לא שולמו במשך שנה.
עם שובו לאנגליה, קריין השיג עורך דין שישמש כערב לחובותיהם, ולאחר מכן עברו קריין וטיילור לברד פלייס (Brede Place).
אחוזה זו בסאסקס, המתוארכת למאה ה-14, שלא בה היה חשמל ולא מים זורמים, הוצעה להם על ידי חברים בדמי שכירות צנועים.
נראה שהמעבר חולל תקווה לקריין, אבל הבעיות הכספיות שלו נמשכו.
הוא החליט שהוא לא יכול להרשות לעצמו יותר לכתוב עבור עיתונים אמריקאים, הוא התרכז בפרסום במגזינים באנגלית.
קריין דחק את עצמו לכתוב בקדחתנות במהלך החודשים הראשונים בברד; הוא אמר למו"ל שלו שהוא "עושה יותר עבודה עכשיו ממה שעשיתי בכל תקופה אחרת בחיי".
בריאותו החמירה, ובסוף 1899 הוא שאל חברים על אתרי בריאות.
"המפלצת וסיפורים אחרים" (The Monster and Other Stories) הודפס ו"מלחמה היא טובת לב" (War Is Kind), אוסף השירים השני שלו, פורסם בארצות הברית במאי.