tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית החולים נמצא בדרך הצליינית העתיקה לקנטרברי.
מבנים היסטוריים אחרים בווינצ'סטר הם: בניין העירייה שנבנה בשנת 1871 בסגנון גותי, בית החולים המלכותי של המפשייר שעוצב על ידי ויליאם בטרפילד וטחנת המים של וינצ'סטר שהונעה באמצעות נהר איצ'ן.
הטחנה נהרסה ושוחזרה בשנת 2004, וכעת היא שייכת לקרן הלאומית.
על אף שווינצ'סטר נשארה ללא פגע אחרי הבליץ במלחמת העולם השנייה, כשלושים אחוזים מהעיר העתיקה נהרסו כדי לפנות מקום לבניינים מתאימים יותר לדרישות משרד מודרניות.
מאז סוף שנת 1980 העיר ראתה החלפה הדרגתית של מבנים ברוטליים לאחר המלחמה למבנים מודרניים יותר.
ימי הביניים - בשיר הסיפורי של ימי הביניים, סר אורפיאו, הדמות הראשית סר אורפיאו הוא המלך של וינצ'סטר.
המאה ה-19 - סצנה מהנרי אסמונד מתרחשת בקתדרלת וינצ'סטר.
המאה ה-20 – באחד מספרי שרלוק הולמס, "הבעיה של גשר ת'ור" - זירת הפשע היא אחוזה פיקטיבית ליד וינצ'סטר.
המאה ה-21 – במנגה והאנימה היפנית הפופולרית "מחברת המוות", הבית של ואמי- בית היתומים של ווטארי שבו גדלו הבלש L, ניר, מלו ומאט – נמצא בווינצ'סטר.
רמת ונטה בארץ אואטס שבאנטארקטיקה נקראת על שמה של העיר בתקופה הרומית.
יהודים ישבו בווינצ'סטר במהלך המאה ה-12 וראשי הקהילה עסקו בהלוואה בריבית.
הקהילה הייתה קורבן לשתי עלילות דם, בשנת 1192 ובשנת 1232.
מועדון כדורגל וינר נוישטאדט הוא מועדון כדורגל אוסטרי, מהעיר וינר נוישטאדט שבאוסטריה.
המועדון משחק נכון לעונת 2015/2016 בליגה האוסטרית השנייה.
המועדון נוסד בשנת 2008 ושיחק בליגה האוסטרית השנייה.
בסוף עונת 2008/2009 הגיע למקום הראשון בליגה השנייה ועלה לליגת העל האוסטרית.
המועדון שיחק ברציפות בליגת העל האוסטרית מעונת 2009/2010 ועד עונת 2014/2015.
בעונת 2009/2010 הקבוצה הגיעה לגמר הגביע האוסטרי והפסידה לקבוצת שטורם גראץ.
בעונת 2010/2011 הפסידה בסיבוב הראשון של הגביע לקבוצת פ.צ.
דורנבירן 1913. בעונת 2011/2012 הפסידה בסיבוב הראשון של הגביע לקבוצת ראפיד וינה.
בעונת 2012/2013 הפסידה בשלב 32 האחרונות של הגביע לקבוצת פילאכר.
בעונת 2013/2014 הפסידה בשלב 32 האחרונות של הגביע לקבוצת שטורם גראץ.
בעונת 2014/2015 הגיעה לשמינית גמר הגביע והפסידה לקבוצת וולפסברג .
בסוף העונה ירדה לליגה האוסטרית השנייה ובהמשך לליגה אזורית.
וינצנץ שֶטְל (בגרמנית Vinzenz Schöttl; 30 ביוני 1905 – 28 במאי 1946 לנדסברג) היה קצין אס אס ופונקציונר רב-דרג במחנות הריכוז וההשמדה הנאציים.
שטל הצטרף למפלגה הנאצית בנובמבר 1928, חידש את חברותו במפלגה בשנת 1931 והצטרף לשורות האס אס בינואר 1931. בואפן אס אס הגיע לדרגה של אובר-שטורמפיהרר בשנת 1942.
בשנת 1933 היה אחד מסגל השומרים במחנה הריכוז דכאו.
משנת 1940 הוא הוצב במשך זמן קצר בגטו לובלין ומשם הועבר למחנה הריכוז נוינגמה ובהמשך למחנה ההשמדה מיידנק.
מיולי 1942 ועד לפינוי המחנה בינואר 1945 שטל היה אחראי על תת-המחנה אושוויץ מונוביץ, המוכר בשמו הנוסף אושוויץ III.
מה-3 בפברואר 1945 הוא שירת תחת פיקודו של אוטו פרשנר כסגן מפקד מחנה קאופרינג, תת-מחנה של דכאו, ונותר בתפקיד זה עד לפינוי המחנה בסוף אפריל של אותה השנה.
שטל נלכד על ידי צבא ארצות הברית וב-15 בנובמבר נשפט על פשעי מלחמה במשפטי דכאו.
עדויות על התעללות באסירים וכן על ירי באסירים אחרים נלקחו בחשבון, ועל כן ב-13 בדצמבר 1945 היה אחד מבין 36 נאשמים שנגזר עליהם עונש מוות בתלייה.
הוצאתו להורג בוצעה ב-28 במאי 1946 בכלא לנדסברג.
וינצ'נצו ניבאלי (באיטלקית: Vincenzo Nibali, הגייה איטלקית: vinˈtʃɛntso ˈniːbali; נולד ב-14 בנובמבר 1984) הוא רוכב אופני כביש מקצועי לשעבר, הנחשב לאחד מרוכבי האופניים החזקים בעולם שרכבו בעשור השני של המאה ה-21. ניבאלי נולד ליד מצרי מסינה ומכונה בשל כך "כריש המצרים" או בקיצור "הכריש".
ניבאלי התמחה גם במרוצי קטעים וגם במרוצים חד-יומיים.
הישגיו הבולטים בגרנד טורים הם ניצחון בטור דה פראנס ב-2014, בוואלטה אספניה ב-2010 וניצחונות בג'ירו ד'איטליה ב-2013 וב-2016. הישגיו הבולטים במרוצים החד-יומיים הם ניצחון במילאנו - סן רמו ב-2018 וניצחונות בג'ירו די לומברדיה ב-2015 וב-2017.
ניבאלי נולד לסלווטורה וג'ובאנה במסינה שבסיציליה.
כדי להיות רוכב אופניים ברמה גבוהה, עזב בגיל 16 את עיר הולדתו ועבר לחיות, להתאמן ולהתחרות בטוסקנה.
במשך מספר שנים חי כ-10 חודשים בשנה בביתו של המנהל הספורטיבי שלו, קרלו פרנצ'סקי, הסמוך ללמפורצ'יו שבטוסקנה.
באביב 2012 עבר ניבאלי, יחד עם חברתו, להתגורר בלוגאנו שבשווייץ.
ב-2002 סיים שני באליפות העולם לנוער במרוץ נגד השעון וב-2004 סיים במקום השלישי באליפות העולם במרוץ נגד השעון עד גילאי 23 בגיל 19 בלבד.
ניבאלי הפך לרוכב מקצועי כאשר הצטרף ב-2005 לקבוצת הצמרת האיטלקית "פאסה בורטולו".
בשנה זו ניצח במרוץ הקלאסי "ג'י פי קווסט" הנערך בפלואה (Plouay) שבברטאן בצפון מערב צרפת.
ב-2007 השתתף לראשונה במרוץ החשוב ביותר באיטליה, הג'ירו ד'איטליה וסיים במקום ה-19 בדירוג הכללי.
ב-2008 סיים ניבאלי במקום ה-10 במרוץ החד-יומי הקלאסי, לייז'–בסטון–לייז' וניצח לראשונה את ג'ירו דל טרנטינו.
כמו כן סיים את הג'ירו ד'איטליה במקום ה-11 ואת הטור דה פראנס היוקרתי במקום ה-20.
בשנה זו רשם שני ניצחונות במרוצים חד-יומיים חשובים באיטליה.
האחד ב"ג'ירו דל'אפנינו", לאחר בריחת יחיד ממרחק של כ-50 קילומטר לסיום.
הניצחון השני היה ב"גרן פרמיו צ'יטה די קמיורה" (Gran Premio Città di Camaiore).
הוא סיים שישי בטור של קליפורניה ותשיעי בטור החבל הבסקי.
ב"טור דה פראנס" חלק את הובלת קבוצתו, ליקוויגז", עם הצ'כי רומן קרויציגר.
ניבאלי הצליח להוכיח את עצמו כטוב מבין השניים בכך שסיים במקום השביעי בדירוג הכללי, הישגו הטוב ביותר בתחרות גרנד טור עד אז.
ניבאלי פתח שנה זו בצורה מושלמת, הוא ניצח במרוץ הקטעים "טור דה סאן לואיס" המתקיים בארגנטינה.
הוא צורף לסגל קבוצת "ליקוויגז" ל"ג'ירו ד'איטליה" ברגע האחרון, עקב ערכי דם בעייתיים של אחד מרוכבי הקבוצה הבכירים, פרנקו פליזוטי שפסלו את השתתפותו.
ניבאלי לבש את "החולצה הוורודה" (חולצת המוביל במרוץ) לאחר שקבוצתו ניצחה בקטע הרביעי שהיה מרוץ קבוצתי נגד השעון.
מאוחר יותר ניצח בקטע 14 וסיים שלישי בדירוג הכללי אחרי המנצח בן קבוצתו, איוואן באסו ואחרי הספרדי דויד ארויו.
בהמשך השנה ניצח בטור של סלובניה ובמרוץ החד-יומי האיטלקי "טרופאו מלינדה".
בלקרת סוף שנה זו ניצח לראשונה בגרנד טור; ב"וואלטה אספניה".
ב"ג'ירו ד'איטליה" של אותה שנה הועדף ניבאלי על איבן באסו ורכב כמוביל הבלעדי של קבוצת "ליקוויגז".
הוא סיים במקום השלישי אחרי המנצח, אלברטו קונטאדור והמקום השני, מיקלה סקרפוני (יותר מאוחר נלקח התואר מקונטדור עקב שימוש בחומרים אסורים וניבאלי הוקפץ למקום השני).
את ה"וואלטה אספנה" סיים במקום השביעי.
בפתיחת שנה זו סיים שני בטור של עומאן בפיגור של שנייה אחת אחרי המנצח, פטר וליטס.
הוא ניצח במרוץ הקטעים היוקרתי "טירנו - אדריאטיקו" וסיים שלישי במרוץ הקלאסי מילאנו - סן רמו.
במרוץ לייז'–בסטון–לייז' סיים במקום השני והשלים שני מקומות על הפודיום במרוצים המשתייכים לחמשת המונומנטים.
ניבאלי החליט שבשנה זו הוא מוותר על ה"ג'ירו ד'איטליה" כדי להתמקד במרוץ היוקרתי של השנה, ה"טור דה פראנס".
מהלך זה הוכח כמוצלח לאחר שהצליח לסיים במקום השלישי והמכובד כשמקדימים אותו המנצח, ברדלי ויגינס ובמקום השני, כריסטופר פרום.
בסוף שנה זו, ניבאלי החליט לעזוב את קבוצתו ולעבור לקבוצת אסטנה, שם הוא חתם לשנתיים החל מ-2013 ובבעלותו חוזה המוערך בכשלושה מיליון יורו לשנה.
ניבאלי פתח שנה זו עם מקום שביעי בטור של עומאן וניצח שנה שנייה ברציפות ב"טירנו אדריאטיקו".
באפריל ניצח במרוץ ההכנה לג'ירו ד'איטליה, ה"ג'ירו דל טרנטינו" (Giro del Trentino).
ב"ג'ירו ד'איטליה", לאחר טור קשה לכל הרוכבים, עקב תנאי מזג אוויר חורפיים קשים ביותר הכוללים רוחות חזקות ושלג, ניצח בדירוג הכללי והקדים את ריגוברטו אוראן שבמקום השני ב-4:43 דקות ואת קאדל אוונס שבמקום השלישי ב-5:52 דקות.
היה זה ניצחונו השני בקריירה בגרנד טור.
ב-28 ביוני ניצח ניבאלי באליפות איטליה במרוץ כביש.
לאחר שבוע זינק לטור דה פראנס כמועמד שנחשב טרם המרוץ כשלישי באיכותו לאחר כריס פרום ואלברטו קונטדור.
ניבאלי ניצח בקטע השני במרוץ, שהסתיים בשפילד שבאנגליה ועבר ללבוש את החולצה הצהובה (לובש החולצה הצהובה הוא הרוכב בעל הזמן הכללי הטוב ביותר).
ניבאלי לבש את חולצת המוביל במשך שבעה קטעים (במהלכם פרש כריס פרום מהמרוץ בגלל פציעה).
הוא איבד את החולצה הצהובה למשך קטע אחד לטוני גלופן, אך בקטע ה-10 ניצח קטע בשנית והחזיר לעצמו את החולצה הצהובה.
בקטע זה פרש גם אלברטו קונטדור בעקבות פציעה.
ניבאלי ניצח גם בקטע 13 ההררי ובקטע 18 שהסתיים בפסגת מעלה אוטאקאם.
ניבאלי המשיך ללבוש את החולצה הצהובה עד הסיום בפריז תוך שהוא מפגין שליטה מלאה במרוץ בכל שלביו ולאחר שהחזיק בחולצה צהובה כמעט לכל אורך המרוץ.
ניבאלי הצהיר בתחילת השנה כי מטרתו היא ניצחון שני רצוף בטור דה פראנס.
כשבוע לפני המרוץ הוא ניצח בפעם השנייה ברציפות באליפות איטליה.
בטור דה פראנס נקלע ניבאלי לפיגור בדירוג הכללי במחצית הראשונה של המרוץ ורק במחציתו השנייה הצליח לשפר את מיקומו וסיים במקום הרביעי בדירוג הכללי, בהפרש ניכר מהמנצח, כריסטופר פרום.
ניבאלי ניצח בקטע ה-19 ההררי.
הוא הואשם על ידי כריס פרום ברכיבה בלתי ספורטיבית בקטע זה, כשלטענת פרום, ניבאלי תקף את דבוקת המובילים כשנוכח שלכריס פרום ארעה תקלה טכנית.
לוואלטה אספניה זינק כמוביל משותף של קבוצת אסטנה (יחד עם פאביו ארו שניצח במרוץ).
ניבאלי הורחק מהמרוץ לאחר שהוכח כי אחז ברכב הקבוצה ונעזר בו בנסיעה, לאחר שנקלע לפיגור לאחר שהיה מעורב בנפילה רבת משתתפים בחלקה האחורי של הדבוקה.
בסיום העונה זכה ניבאלי במספר הישגים בולטים כשזכה בטריטיקו לומבארדו (תואר המורכב מהישגים בשלושה מרוצים חד-יומיים רצופים בצפון איטליה) לאחר שניצח בשניים מתוך שלושת המרוצים המרכיבים את התואר: קופה ברנוקי וטרה ואלי וארסינה.
כשבועיים לאחר מכן ניצח גם בג'ירו די לומברדיה.
ניבאלי הציב לעצמו מטרה לקראת עונת 2016 להשתתף באותה עונה גם בג'ירו ד'איטליה וגם בטור דה פראנס.
בפברואר 2016 ניצח ניבאלי בקטע ההררי הבולט בטור עומן, המסתיים בג'בל אחדר.
ניצחון זה הקנה לו גם את הניצחון בדירוג הכללי במרוץ.
במרוצי ההכנה שלו לג'ירו הוא לא השיג תוצאות בולטות: בטירנו - אדריאטיקו הוא סיים שישי בדירוג הכללי.
במילאנו - סן רמו הוא תקף בירידה מהפוג'ו אך נתפס על ידי הדבוקה.
בג'ירו דל טרנטינו הוא גילה כושר מאכזב ובלייז'–בסטון–לייז' סיים בפיגור של כ-2 דקות מהמנצח לאחר שהחל לפגר אחרי הדבוקה בעלייה שלפני העלייה המסיימת.
בתחילת הג'ירו ד'איטליה המשיך ניבאלי להפגין כושר בינוני, שהיווה המשך לתצוגות הבלתי מרשימות שלו לפני המרוץ.
לאחר הקטע ה-18 הוא דורג במקום הרביעי בדירוג הכללי, בפיגור של 4:43 דקות אחר המוביל ההולנדי, סטייבן קראוסווייק.
בקטע ה-19 ההררי, שהסתיים בריזול (Risoul) שמעבר לגבול הצרפתי, ניצח ניבאלי וניצל נפילה של קרייסוויק כדי להתקדם בדירוג הכללי למקום השני, כשהוא מפגר ב-44 שניות אחרי הקולומביאני, אסטבן צ'אבס.
בקטע ה-20, שהיה גם הוא קטע הררי בסמוך לגבול הצרפתי, הצליח ניבאלי, בסיוע קבוצתו החזקה, לפתוח פער מצ'אבס, ועבר להוביל בדירוג הכללי בפער של 52 שניות על צ'אבס ו-1:17 על אלחנדרו ולוורדה.
הוא שמר על החולצה הוורודה - חולצת מוביל המרוץ, גם בקטע המסיים של ג'ירו 2016 שנערך בטורינו, והשלים בכך ניצחון שני בג'ירו ד'איטליה.
בטור דה פראנס לא בלט ניבאלי.
הישגו הבולט במרוץ היה מקום שלישי בקטע ה-20 ההררי.
לאחר המרוץ הוא התמקד בהכנות למרוץ הכביש האולימפי בריו 2016 שהתאים ליכולותיו כרוכב.
במרוץ האולימפי הוא הפגין יכולת גבוהה כשהצליח לגשר לקבוצת בריחה בה נמצא חברו לקבוצה ולנבחרת, פביו ארו, בעליה האחרונה במרוץ הוא הצליח לברוח מקבוצה זו, יחד עם סרחיו הנאו מקולומביה ורפאל מייקה מפולין, והשלושה נראו כמועמדים ודאיים למדליות.
אולם ניבאלי, ואחריו הנאו, נפלו בעיקול במורד וניבאלי שבר בעקבות הנפילה את עצם הבריח.
במרוץ ניצח גרג ון אוורמט מבלגיה.
בסוף 2016 עבר ניבאלי לקבוצת בחריין-מרידה.
הוא השיג את ניצחונו הראשון בעונה, באפריל 2017, כשניצח בדירוג הכללי בטור של קרואטיה.
הוא הגיע לג'ירו ד'איטליה כאחד המועמדים המובילים לניצחון.
בחלקיו המוקדמים של המרוץ הוא דורג במקום הרביעי והחמישי בדירוג הכללי.
לאחר ניצחונו בקטע שנחשב כקשה במיוחד והסתיים בבורמיו הוא עלה למקום השלישי ואף טיפס למקום השני בקטע הלפני אחרון.
אולם בקטע האחרון, שהיה מרוץ אישי נגד השעון, ניצח טום דימולן (שגם ניצח בדירוג הכללי במרוץ), חלף בדירוג הכללי על פני ניבאלי, וכך סיים ניבאלי במקום השלישי, בפיגור של 40 שניות מהמנצח.
גם לפני הוואלטה אספניה נחשב ניבאלי כאחד מהמועמדים המובילים לניצחון.
הוא אף ניצח בקטע השלישי שהסתיים באנדורה וגם היה תחרותי לאורך כל המרוץ.
אולם, כריסטופר פרום, שעלה לראש הדירוג הכללי כבר לאחר הקטע השלישי, הצליח לשמור על ההובלה עד לסיום המרוץ וניצח בו.
ניבאלי סיים שני בפיגור של 2:15 דקות לאחר פרום.
ניבאלי המשיך את כושרו הטוב גם לאחר סיום הוואלטה.
הוא סיים שני במרוץ החד-יומי, ג'ירו דל'אמיליה, לאחר שאיפשר לחברו לקבוצה, ג'ובאני ויסקונטי, לברוח מספר קילומטרים לסיום ולנצח.
בג'ירו די לומברדיה, שנערך שבוע לאחר מכן, חבר ניבאלי לטיבו פינו שברח לדבוקת המובילים.
הוא ניצל את יכולותיו ברכיבה במורד ופתח פער מפינו וניצח במרוץ בפער של 28 שניות מז'וליאן אלאפיליפ שסיים שני.
במרץ 2018 ניצח ניבאלי במונומנט השלישי שלו, במרוץ מילאנו - סן רמו, לאחר שתקף בעליה לפוג'ו די סן רמו והצליח לברוח ולסיים לפני קבוצות הספרינטרים שרדפו אחריו.
כעבור מספר שבועות השתתף, לראשונה בקריירה שלו, ברונדה ון פלנדרן ויזם את ההתקפה שהביאה לניצחונו של ניקי טרפסטרה במרוץ.
ניבאלי סיים במקום ה-24. הוא פרש מהטור דה פראנס 2018 לאחר הקטע ה-12, לאחר שנפל בעלייה לאלפ ד'ואז כשנתקל בצופים בקהל.
הוא הצליח לסיים את הקטע אך פרש לאחר שאובחן אצלו שבר של חוליה.
הוא חזר להתחרות בוואלטה אספניה 2018, בעיקר כהכנה לאליפות העולם שהתקיימה באינסברוק שבאוסטריה.
במרוץ הכביש באליפות העולם הוא לא הצליח להישאר עם קבוצת הרוכבים ממנה יצא המנצח אלחנדרו ולוורדה.
ב-2019 חזר ניבאלי להתמקד בג'ירו ד'איטליה, הוא גילה כושר טוב לאורך המרוץ אך בקטע ה-14 ניצח ריצ'רד קאראפאס את הקטע בפער של יותר מ-1:50 דקות מניבאלי ושאר יריביו לדירוג הכללי.
ניצחון זה הקנה לקאראפאס את החולצה הוורודה של מוביל המרוץ.
ניבאלי אומנם הצליח לעקוף בהמשך המרוץ את פרימוז' רוגליץ' ולעלות למקום השני הכללי, אך לא מעבר לכך, והוא סיים במקום השני הכללי אחרי קאראפאס.
לאחר מכן השתתף גם בטור דה פראנס וכבר בשבוע הראשון נראה שאינו בכושר המספיק להתמודד על ניצחון במרוץ זה.
בעקבות כך נכנס לקבוצות בריחה במטרה להשיג ניצחונות בקטעים, ובקטע 20 הדבר עלה בידו, כאשר ניצח את הקטע שהסתיים בעלייה לואל טורנס.
עונת 2020 סבלה באופן כללי מפגיעת מגפת הקורונה.
ניבאלי הסתפק בהישגים דלים יחסית לציפיות ממנו.
הוא סיים במקום הרביעי בדירוג הכללי במרוץ פריז - ניס וסיים במקום השביעי בדירוג הכללי בג'ירו ד'איטליה.
כמו כן הוא סיים בין עשרת הראשונים במספר מרוצים חד יומים יוקרתיים כגון ג'ירו די לומברדיה וג'ירו דל'אמיליה.
וינצ'נצו מונטלה (באיטלקית: Vincenzo Montella; נולד ב-18 ביוני 1974 בקסטלו די צ'יסטרנה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום משמש כמאמנה של נבחרת טורקיה.
כינויו של מונטלה כשחקן היה L'Aeroplanino, "האווירון הקטן", הנגזר ממבנה גופו הקטן יחסית ומתנועת חגיגת השערים שלו, שהתאפיינה בפריסת הידיים לצדדים, כמו כנפי אווירון.
בתקופה זו היה ידוע ביכולות הכדרור שלו, וביכולותיו בניצול מצבים.
מונטלה גדל בקבוצת הנוער של אמפולי, וערך את הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בעונת .
הוא שיחק בשורות הקבוצה 5 עונות, בהן שיחקה הקבוצה בליגה השלישית באיטליה.
בעונת , הצטרף מונטלה לקבוצה גנואה, מהליגה השנייה באיטליה, סרייה ב'.
בעונתו היחידה בקבוצה, כבש 21 שערי ליגה, ואף זכה עם המועדון בגביע האנגלו-איטלקי, ששוחק בעונה זו בפעם האחרונה בהיסטוריה.
לאחר עונה אחת הוא הוחתם בקבוצת סמפדוריה, בשורותיה ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', ב-6 בספטמבר 1996.
כשבועיים מאוחר יותר, במחזור השלישי של אותה עונה, כבש את שער הבכורה שלו בליגה הבכירה, בניצחון על רומא.
הוא המשיך וכבש 22 שערים ב-28 משחקים בעונתו הראשונה בליגה הבכירה, שיא השערים לשחקן בעונת הבכורה בסרייה א'.
בסיום העונה השלישית בסמפדוריה ירדה הקבוצה לליגה השנייה, ומונטלה סיים את דרכו בקבוצה.
מי שהביא להחתמתו של מונטלה ברומא הוא מאמנה הצ'כי של הקבוצה, זדנק זמאן, אך המאמן הוחלף באותה עונה בפאביו קאפלו האיטלקי, שמעדיף להרכיב בקבוצותיו חלוצים גבוהים.
למרות זאת, בעונתו הראשונה בקבוצה כבש מונטלה 18 שערים והפך למלך שערי הקבוצה באותו עונה.
בעונה שלאחריה קאפלו החתים את חלוץ פיורנטינה, הארגנטיני גבריאל בטיסטוטה, ובין השניים נוצרה מחלוקת על החולצה מספר 9, המספר המועדף על שניהם.
בסופו של דבר, מונטלה קיבל את החולצה - ובטיסטוטה בחר במספר 18. בטיסטוטה התברר במהרה כחלוץ המועדף על קאפלו, ומונטלה קיבל דקות מועטות יותר.
עם זאת, כבש מספר שערים חשובים באותה עונה, וזכה עם הקבוצה באליפות השלישית בתולדותיה, והיחידה בקריירה שלו.
למרות מיעוט הדקות להן זכה בעונות שחלפו, התחבב מונטלה על אוהדי הקבוצה, במיוחד עקב הופעותיו הטובות בדרבי העירוני מול לאציו.
הוא כבש כבר במשחק הדרבי הראשון שלו בקבוצה בשנת , והשיא הגיע בדרבי שהתקיים ב-10 במרץ 2002. מונטלה כבש 4 שערים בניצחון רומא 1–5, ובכך קבע את שיא השערים לשחקן במשחק דרבי ברומא מאז ומעולם.
לקראת עונת , עזב המאמן קאפלו, שהיה מסוכסך עם מונטלה ומיעט לתת לו דקות, וכך למרות עונה חלשה של הקבוצה, שהחליפה 4 מאמנים במהלכה, מונטלה כבש 23 שערים, הישג השיא שלו בקבוצה.
בעונה שאחריה נפצע ונותח בגבו ובכתפו, ולכן שוב מיעט לשחק.
בינואר 2007 מונטלה הושאל לחצי עונה לקבוצת פולהאם מהפרמייר ליג לחצי עונה, תחנתו היחידה בקריירה מחוץ לאיטליה.
הוא פתח בסערה עם צמד בהופעת הבכורה שלו בגביע ה-FA, אך בהמשך מיעט לשחק, ובסך הכל כבש 3 שערי ליגה עבור הקבוצה וסייע לה להימנע מירידה.
עונה לאחר מכן הושאל לסמפדוריה, בה שיחק כבר בעבר, וחזר מהשאלה לעונה נוספת ואחרונה ברומא, בה שותף רק כמחליף.
בסיום עונה זו פרש ממשחק פעיל.
בסך הכל כבש 102 שערים בכל המסגרות במדי רומא, מה שהפך אותו לכובש הרביעי בכל הזמנים של המועדון.
מונטלה זומן לנבחרת לראשונה בשנת , השנה בה ערך את הופעת הבכורה שלו בשורותיה, מול , ב-5 ביוני.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת ליורו 2000 ולמונדיאל 2002, ובסך הכל ערך 20 הופעות בינלאומיות, וכבש 3 שערים.
עם פרישתו זכה מונטלה בחוזה לשלוש שנים כמאמן קבוצת הנוער עד גיל 15 של רומא.
ב-21 בפברואר 2011, עם התפטרותו של המאמן קלאודיו ראניירי, הוא התמנה למאמנה הזמני של רומא עד לסיום העונה, ורשם ניצחון בכורה במשחק הבכורה שלו כמאמן, יומיים לאחר מכן, 1-0 על בולוניה.
הוא הוליך את הקבוצה למקום ה-6 בטבלה בסיום העונה, אז הוחלף על ידי הבעלים במאמן הספרדי לואיס אנריקה.
מספר ימים בלבד אחרי ששוחרר מרומא, ב-9 ביוני 2011, התמנה מונטלה למאמן קטניה הסיציליאנית, והוביל את הקבוצה לעונה במקום ה-11 במרכז הטבלה.
לראשונה אחרי 8 שנים, סיימה הקבוצה את העונה מעל יריבתה העירונית, פלרמו, שסיימה במקום ה-16. בסיום העונה המוצלחת יחסית, נקשר שמו לחזרה למשרות האימון ברומא.
מונטלה עזב את קטניה לאחר עונה אחת בלבד, שנה לפני תום חוזהו המקורי.
כשבוע לאחר עזיבתו, ב-11 ביוני 2012, מונה למאמן קבוצת פיורנטינה, שסיימה במקום ה-13 בלבד והייתה מצויה במשבר עמוק.
כבר בעונתו הראשונה עשה מונטלה שינוי מאסיבי בסגל הקבוצה, כשהחליף 17 מתוך 26 השחקנים בקבוצה הבוגרת.
את העונה סיימה הקבוצה במקום ה-4 בסרייה א', לאחר שאיבדה את המקום ה-3 המוביל לליגת האלופות במחזור האחרון של העונה, לטובת מילאן.
גם בעונתו השנייה בקבוצה סיימה פיורנטינה במקום ה-4, ובאותה עונה הוביל מונטלה את הקבוצה לגמר הגביע האיטלקי, בו היא הפסידה בתוצאה 1–3 לנאפולי.
ב-15 בנובמבר 2015 מונה למאמנה של סמפדוריה במקום וולטר זנגה שפוטר.
ב-28 ביוני 2016 מונה למאמנה של מילאן.
ב-27 בנובמבר 2017 פוטר מתפקידו.
ב-28 בדצמבר 2017, כחודש לאחר שפוטר ממילאן, מונה מונטלה למאמנה של סביליה מהליגה הספרדית.
ב-28 באפריל פוטר מאימון הקבוצה לאחר רצף של משחקים בליגה הספרדית בהם הקבוצה לא ניצחה.
ב-10 באפריל 2019 חזר לאמן בפעם השנייה את פיורנטינה.
ב-21 בדצמבר 2019 פוטר מתפקידו לאחר 4 ניצחונות ב-17 מחזורים.
ב-21 בספטמבר 2021 מונה למאמנה של נבחרת טורקיה.
וינצנץ מילר היה גנרל של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה היה בין מקימי צבא גרמניה המזרחית וכיהן כראש המטה הכללי הראשון שלו.
וינצנץ מילר נולד בעיירה אייכאך שבבוואריה.
אביו היה בעל מפעל לעיבוד עורות.
בשנת 1913, לאחר סיום בית ספר תיכון, התנדב לשירות בן שנה ביחידת חיל הנדסה בצבא הקיסרות הגרמנית.
בהמשך למד בבית הספר לקציני חיל הנדסה בעיר קאסל.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הופסקה הכשרתו של מילר והוא נשלח לחזית.
בספטמבר 1914 נפצע בקרב באזור הרי הווז'.
לאחר ההחלמה, השלים את לימודיו בבית הספר לקצינים והוסמך לקצונה.
בשנת 1915 נשלח וינצנץ מילר לאימפריה העות'מאנית.
הוא השתתף בקרב גליפולי ובהמשך הועבר לשרת במפקדה בבגדד.
בשנת 1916 חלה במלריה וחזר לגרמניה.
לאחר שהחלים חזר לאימפריה העות'מאנית, לתפקיד מדריך בבית הספר לקציני הנדסה של צבא האימפריה העות'מאנית.
בספטמבר 1918 שב לגרמניה והשתתף בקרבות האחרונים של המלחמה בחזית המערבית.
לאחר סיום המלחמה שירת במשמר הגבול הגרמני.
בשנת 1920 עבר לשרת בתפקיד מפקד מחלקה בגדוד הנדסה קרבית של הרייכסווהר.
בשנת 1923 עבר למשרד ההגנה של גרמניה, שם עבד תחת פיקודו הישיר של קורט פון שלייכר.
בשנת 1929 הועלה לדרגת האופטמן.
בשנת 1931 מונה למפקד פלוגה בגדוד הנדסה.
בשנת 1933 הועלה לדרגת מיור ועבר לשרת במטה הכללי.
זמן קצר לפני הפלישה לפולין הועלה וינצנץ מילר לדרגת אוברסט ומונה לקצין מבצעים במטה של קבוצת ארמיות C, אשר נפרסה לאורך הגבול עם צרפת.
קבוצת ארמיות C לא השתתפה במערכה בפולין, אך לקחה חלק פעיל במערכה על צרפת והשתתפה בקרבות לפריצת קו מאז'ינו.
בדצמבר 1940 מונה מילר לראש מטה הארמייה ה-17. בתפקיד זה השתתף בפלישה לברית המועצות ובהמשך בקרבות בדרום אוקראינה ובצפון קווקז.
בפברואר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור ובמרץ 1943 לדרגת גנרל לויטננט.
ב-1 בספטמבר 1943 מונה מילר למפקד הדיוויזיה ה-57, שהייתה חלק מהקורפוס ה-52 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, וב-19 בספטמבר 1943 מונה למפקד הדיוויזיה ה-56, שהייתה חלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה התשיעית, ולאחר מכן במסגרת הארמייה הרביעית.
ב-21 באוקטובר 1943 מונה מילר למפקד זמני של הקורפוס ה-27, שהיה חלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ופיקד עליו עד ה-26 באוקטובר.
ב-4 ביוני 1944 מונה מילר למפקד הקורפוס ה-12, אשר היה חלק מהארמייה הרביעית.
הארמייה החזיקה קו הגנה גרמני במרכז בלארוס.
ב-22 ביוני 1944 החל המתקפה הסובייטית בבלארוס.
כוחות הצבא האדום פרצו את קווי ההגנה של הארמיות השכנות לארמייה הרביעית ונוצרה סכנת כיתור.
בלילה שבין 29 ל-30 ביוני החלה הארמייה הרביעית לסגת.
מפקד הארמייה גנרל קורט פון טיפלסקירך מינה את וינצנץ מילר לפקד על הנסיגה, כאשר הוא עצמו התפנה עם מטהו מערבה.
מה-30 ביוני עד ל-8 ביולי תפקד למעשה מילר כמפקד הארמייה.
הוא נסוג עם כוחותיו לאזור מינסק, שם נתקל בכוחות סובייטים, אשר הספיקו להשתלט על העיר ובכך לכתר את מהארמייה הרביעית.
ניסיונות הגרמנים לפרוץ את הכיתור נכשלו.
ב-8 ביולי, נוכח המצב הקשה, הורה מילר לכל חיילי הארמייה להיכנע.
במהלך השהייה בשבי הצטרף וינצנץ מילר אל ליגת הקצינים הגרמנים והיה אחד החברים הפעילים בה.
הוא השתתף בשידורי התעמולה של תחנת הרדיו של הארגון ופרסם מאמרים בעיתון של הארגון, אשר הופץ בעורף הגרמני.
בשנת 1948 שוחרר מילר מהשבי הסובייטי.
הוא שב לגרמניה והתיישב בשטח הכיבוש הסובייטי.
בשנת 1950 מונה לסגן יושב ראש של המפלגה והיה חבר פולקסקאמר מטעם המפלגה.
בשנת 1952 עזב את הפוליטיקה והצטרף אל שורות המשטרה הצבאית הלאומית (ארגון שקדם לצבא המזרח גרמני).
הוא התמנה לראש המטה של המשטרה הצבאית.
בתפקידו עסק בהקמה וארגון של הכוח הצבאי של מזרח גרמניה.
ב-1 במרץ 1956 הוכרז באופן רשמי על הקמתו של הצבא המזרח גרמני ווינצנץ מילר מונה לראש המטה הכללי שלו.
בעקבות כך הוענקה לו דרגת גנרל-לויטננט של הצבא המזרח גרמני.
בכך היה לקצין וורמאכט לשעבר שהגיע לתפקיד הרם ביותר בגרמניה המזרחית.
במהלך כהונתו ניסה מילר להמעיט את התלות של הצבא המזרח גרמני בצבא סובייטי.
הוא גם המשיך לשמור קשר עם חבריו מימי הוורמאכט, אשר התגוררו עתה במערב גרמניה.
הוא אף נפגש באופן חשאי עם שר האוצר של מערב גרמניה, בניסיון לשפר את היחסים בין שתי המדינות.
ב-1 במרץ 1958 שוחרר מילר מתפקידו ופרש לגמלאות מהשירות הפעיל, בהתאם להחלטת שלטונות מזרח גרמניה לשחרר מן השירות את מרבית קציני הוורמאכט לשעבר.
לאחר הפרישה הוא התגורר בברלין והיה תחת מעקב של סוכני שטאזי, בשל קשריו עם המערב.
הפיקוח הצמוד של שטאזי גרם להתפתחות מחלת הסכיזופרניה אצל מילר.
בשנת 1960 הוא אושפז לתקופה ממושכת בבית חולים פסיכיאטרי.
באותה תקופה גם הועלו חשדות על מעורבות של מילר ברצח המוני של יהודים ושבויי מלחמה סובייטים בעיר ארטימייבסק שבמחוז דונצק בשנת 1941. בעקבות כך החמירה מחלתו וב-12 במאי 1961 הוא התאבד בקפיצה ממרפסת דירתו באחד מפרברי ברלין.
וינקובצי (בקרואטית: Vinkovci) היא עיר ורשות מקומית בקרואטיה, השוכנת במחוז ווקובאר-סרם אשר בחבל סלאבוניה, 43 קילומטרים דרומית לאוסייק.
בתקופת הקיסרות הרומית שכנה במקום עיר מרכזית ובה נולדו הקיסרים ואלנס ואחיו ולנטיניאנוס הראשון.
בהמשך, נשלט האזור על ידי האימפריה הביזנטית ובשלהי המאה ה-6 נכבש על ידי האווארים.
במהלך המאה ה-11 הייתה העיר בחזקת ממלכת הונגריה.
במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נכבשה העיר על ידי צבא ממלכת הבסבורג ונותרה בחזקת ההבסבורגים מתוקף הסכם קרלוביץ אשר חתם את המלחמה.
בעת הזו מופיע שם העיר בכתובים בגרסתו הגרמנית "וינקובצה".
במהלך המאה ה-19 הייתה וינקובצה חלק מהאימפריה האוסטרית ובהמשך חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-1850 ניתן לה שמה המודרני וינקובצי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה וינקובצי בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והעיר וינקובצי נכללה בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה.
לאחר המלחמה נכללה העיר בשטחי יוגוסלביה ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה, עברה וינקובצי לחזקת קרואטיה.
במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה הפכה וינקובצי הסמוכה יחסית לגבול הסרבי חלק מאזור קרבות בין הסרבים לקרואטים.
קהילה יהודית התקיימה בעיירה ככל הנראה מאמצע המאה ה-19. בני הקהילה היגרו לווינקובצי ממוראביה, סלובקיה והונגריה.
ב-1880 התגוררו בווינקובצי 272 יהודים.
בית הכנסת הראשון נבנה ב-1863 וב-1870 הוקם בית עלמין.
עם סיום המלחמה וייסוד ממלכת יוגוסלביה, התחדשה הפעילות הקהילתית, בני הקהילה שבו לווינקובצי ובנוסף הגיעו מהגרים חדשים.
ב-1923 התקיימה בווינקובצי ועידת רבני יוגוסלביה ובמקביל התגברה הפעילות הציונית והוקמו אגודות נוער ונשים שפעלו ללימוד העברית ומורשת ישראל.
בשנה זו נחנך בית הכנסת המרכזי החדש של וינקובצי.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל פרנק פונטאק ונבנה בסגנון נאו-מורי.
מתקופת מלחמת העולם הראשונה ועד לתקופת השואה, כיהן הרב משה פרנקפורטר כרב הקהילה.
בנו, דוד פרנקפורטר התנקש בחייו של מייסד סניף התנועה הנאצית בשווייץ.
לאורך שנות קיומה העמידה הקהילה אישים רבים ובהם המשפטן והשופט לאבוסלב קאדלבורג, הפתולוג קרל הייצמן, הפסלת דינה מרחב והרופא ד"ר אויגן מישקולצי.
לקהילת וינקובצי השתייכו יהודי העיירה ז'וּפָּאנְיָה.
קהילה נוסדה שם בשלהי המאה ה-19. הוקם בית עלמין יהודי.
ב-1931 התגוררו בז'ופאניה 88 יהודים.
נכון ל-2010 עדיין ניתן היה לאתר את שירידי בית העלמין היהודי.
וינצ'נצו פג'ולו (באיטלקית: Vincenzo Fagiolo; 5 בפברואר 1918 – 22 בספטמבר 2000) היה כומר איטלקי וחסיד אומות העולם.
פג'ולו נולד בסניי (Segni) שליד לאציו באיטליה.
הוא התחנך באוניברסיטה כנסייתית וקיבל תואר דוקטור בתאולוגיה ובמשפט קאנוני.
הוא הוסמך לכמורה במרץ 1943 ועבד בדיוקסיה של רומא.
בתחילת שנות השישים היה יועץ מיוחד לוועידת הוותיקן השנייה.
בשנת 1971 מינה אותו האפיפיור פאולוס השישי לתפקיד ארכיבישוף.
פג'ולו היה קרדינל ובשנת 1990 מינה אותו האפיפיור יוחנן פאולוס השני לתפקיד בכיר בקוריה הרומאית, בו היה אחראי על טקסטים חקיקתיים.
בתפקיד זה כיהן פג'ולו עד 1994.
ביום בו רוכזו יהודי רומא כדי לשלחם למחנות הריכוז, ב-16 באוקטובר 1943, יום שנודע בשם "השבת השחורה", נמלט צעיר יהודי בשם מיכאל טליאקוצו (Tagliacozzo) מהאס אס ומצא מקלט בביתה של מורתו לספרות.
ב-22 באוקטובר נמלט עקב התעוררות חשדותיהם של שכניה.
פג'ולו נתן לו מקלט בשטח הוותיקן, שהיה בעל חסינות דיפלומטית, ושכנע את הממונה עליו, פייטרו פאלאציני, לסייע לו בהצלתו של טליאקוצו.
השניים העניקו מחסה לטליאקוצו עד פברואר 1944. יהודים נוספים מצאו מקלט באותו מקום.
טליאקוצו נמלט עקב פשיטת כוחות של איטליה הפשיסטית ומצא מקלט אצל הכומר הבפטיסטי דניאל קופרטינו (Cupertino), ממנהיגי הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי בעיר.
באפריל 1944 נמלט טליאקוצו שוב, ושב לשטח החסות של הוותיקן, שם שהה בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו עד שחרור העיר בידי בעלות הברית ב-5 ביוני 1944.
בשנת 1983 הכיר יד ושם בפג'ולו כחסיד אומות העולם וכן בכומר קופרטינטו, באשתו תרזה ובקרדינל פלאציני.
וינקיבצי (באוקראינית: Віньківці; בפולנית: Wińkowce, וינקובצה; ברוסית: Виньковцы, וינקובצי) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
וינקיבצי נזכרת לראשונה בשנת 1493. בשנת 1957 הוענקו לה זכויות עיר.
בתקופה הסובייטית הוענק לה השם "זאטונסק" (Zatonsk).
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בווינקיבצי 1,745 יהודים, קרוב למחצית מכלל תושביה, ובמקום פעלו בית ספר יידי ושני קולחוזים יהודיים.
ב-11 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, איסור הליכה על מדרכות וחובת ביצוע עבודות כפייה.
בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, תוך ביצוע מעשי התעללות קשים ביהודי העיירה, בעיקר בקשישים ובחרדים.
ב-9 במאי 1942 נרצחו כ-450 יהודים מהגטו ליד הכפר סטניסלבובקה, שם נרצחו באותו יום גם כ-600 מיהודי זינקוב.
בקיץ 1942 נלקחו 1,875 יהודים מהגטו שבעיירה, ונרצחו ליד הכפר הסמוך טטרינקה.
ב-6 באוגוסט 1942 נרצחו אחרוני היהודים שנותרו בגטו.
בסוף מרץ 1944 שוחררה העיירה בידי הצבא האדום.
האי וִינְצְקֶה הוא אי באורך 26 ק"מ ובין 3 ל-8 ק"מ לרוחב, ששטחו כ-67 קמ"ר, הדרומי ביותר באיים הראשיים של ארכיפלג פאלמר, בין האי אונוור מצפון לבין החוף המערבי של חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
האי הטרשי מכוסה ברובו קרחונים, שלג וקרח.
אי-אילו חלקות חוף קטנות וסלעיות משתרעות על צדדיו המערבי והצפוני של האי.
במקומות אלה יש סיכוי למצוא עשבים, טחב ואזוב.
על האי מתנשאים שלושה רכסי הרים, פסגת נמו, בגובה 864 מ', בצפון-מערב; פסגת ניפל בצפון-מזרח; ופסגת לואיג'י, שגובהה 1415 מ', בדרום-מערב האי.
פסגת לואיג'י היא הנקודה הגבוהה ביותר על האי, אף כי מעולם לא נמדדה בשלמותה.
איים קטנים יותר מקיפים את האי וינצקה, בהם האי ברייקווטר, בגובה 33 מטרים, במרחק 8 ק"מ צפונית לכף אסטרופ, הנקודה הצפונית ביותר על האי וינצקה.
על החוף הדרום-מזרחי שוכנת פרסוט פוינט, שמורת ציפורים מיוחדת.
סמוך לצד הדרום-מזרחי נמצא האי פריטיוף, בגובה 136 מ', המתחבר אל וינצקה בשרשרת של סלעים קטנים ואיונים.
בקרבת כף וילמס, הקצה המזרחי של וינצקה, נמצאים איי בוב, שלושה במספר, שמוצאם געשי וגובהם המקסימלי 134 מ'.
נראה שהאי התגלה לראשונה על ידי אדוארד בראנספילד מעל סיפון הדו-תורנית "ויליאמס" בינואר 1820, אם כי הוא כינה אותו כף.
בשנת 1829 שייט מגלה הארצות קפטן הנרי פוסטר סביב האי.
ב-1873 היה אדוארד דלמן הגרמני לאדם הראשון שירד אל האי והגדיר אותו בדיווחו "מקום בודד".
את שמו של האי נתנה לו המשלחת האנטארקטית הבלגית, 1899-1897, בראשות אדריאן דה ז'רלאש, להנצחת זכרו של קרל אוגוסט וינצקה, ימאי נורווגי שנפל מסיפון אוניית המשלחת וטבע ב-22 בינואר 1898.
בריטניה הקימה בסיסים על האי דספשן ובמפרץ של האי הבריטי וינצקה בשנת 1944 ועוד בסיס במפרץ התקווה, ב-1945, לדיווחי מזג אוויר ושלילת אפשרות של פעילות הצי הגרמני.
רק אחד משלושת הבסיסים הללו שרד, על האי גודיה, במפרץ של פורט לוקרוי, לחוף יוגלה פוינט, סמוך לקצה הדרום-מערבי של האי וינצקה.
מגדלור ארגנטינאי הוצב בשנת 1947 בקצה הדרומי של תעלת פלטייה על האי הסמוך דומר, וצריף מחסה נבנה במפרץ דוריאן בשנת 1957, מצפון לפורט לוקרוי.
הסקר הבריטי באנטארקטיקה (BASׂ) הקים ב-1975 צריף היערכות, שנודע בשם מחסה דאמוי פוינט, סמוך למחסה הארגנטינאי, כדי שישמש בסיס למסלול נחיתה זמני על הקרח למטוסים, בעונת הקיץ.
צריף זה הוצא משימוש ב-1995 וכיום הוא ניצב, לאחר שיפוץ ושיקום, כאתר היסטורי.
האי צולם מהאוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1956.
עוד תחנה מדעית, ("ילכו") הוקמה בשנת 1962 על ידי הצי הצ'יליאני במפרץ הדרומי של האי דומר.
מחסה חירום נבנה ב-1957 באליס קריק, 150 מ' דרומית לאי גודיה על חופו המזרחי של האי, ואליו הצטרף כעבור שנתיים צריף גדול יותר, לשימוש צוות תחזוקה של אנטנה אלקטרומגנטית בתדר נמוך וציוד לקליטה מרחוק.
שני הצריפים הללו פורקו בשנת 1996 עקב מצבם הרעוע, ואילו בסיס A באי גודיה שוקם ושופץ.
וינקלר היא עיר קטנה בדרום פרובינציית מניטובה, קנדה, בעלת כ-10,000 תושבים (נכון ל-2011).
היא ממוקמת כמאה ק"מ דרומית-מערבית לוויניפג, בירת מניטובה.
תחילת ההתיישבות במקום היא בשנת 1874, אז הגיעה קבוצת מנוניטים רוסיים דוברי גרמנית להתיישב באזור.
ב-1892 וינקלר נוסדה רשמית על ידי ולנטיין וינקלר, יזם עסקי ופוליטיקאי שעסק בשיווק עצים לבנייה במורדן הסמוכה.
לאור דרישת לקוחותיו המנוניטים הרוסיים לייסד שוק מקומי, הוא שכנע את חברת הרכבות המקומית, "Canadian Pacific Railway", לבנות שלוחה צדדית שתגיע לצלע הצפון-מזרחית של היישוב החדש.
ב-9 במאי 1906 הוכרה וינקלר רשמית ככפר.
כאשר עד אז כבר קבעו סוחרים גרמניים, יהודים ואנגלו-סקסים את מושבם ביישוב המתפתח.
המנוניטים שישבו באזור הגיעו לכפר עצמו במהרה, ועד למלחמת העולם הראשונה מספרם ביישוב עלה על כל שאר הקבוצות יחד.
בד בבד, סוחרים גרמנים ויהודים רבים החלו להגר מווינקלר למקומות אחרים, ואוכלוסיית היישוב הצטמקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה היישוב זכה לעדנה, ומספר התושבים צמח עד שב-7 באפריל 1954 וינקלר הוכרזה כ"עיירה".
בשנות ה-60 גידול האוכלוסייה נעצר, אך בשנים שלאחר מכן האוכלוסייה חזרה לגדול שוב, במגמה שנמשכה עד לתוך שנות ה-90. הצמיחה הביאה להכרזתה כ"עיר", באותו יום בו הוכרזה כעיירה - 7 באפריל 2002, וב-2006 חגגה העיר מאה שנים לייסודה.
נכון ל-2011, אוכלוסיית העיר מונה מעט יותר מ-10,000 נפש, מקום שישי בערי הפרובינציה, כאשר קצב גידול האוכלוסייה בעיר הוא במקום השני מתוך תשע הערים והעיירות הגדולות בפרובינציה.
וינצנץ פטמילך היה אופה גרמני מהעיר פרנקפורט דמיין, אשר הנהיג מרד כושל כנגד האימפריה הרומית הקדושה.
כחלק מהמרד הוא גירש את תושביה היהודים של העיר, ובעקבות דיכוי המרד שאפשר להם לשוב לביתם, נהגו קהילת יהודי פפד"מ לחגוג את "פורים וינץ".
פטמילך נולד בשנת 1565 או בשנת 1570 בבודסהיים (כיום בגרמניה).
הוא שרת זמן קצר בצבא האימפריה הרומית הקדושה, וב-1593 התיישב בעיר החופשית פרנקפורט, בה ניסה להיבחר למשרות עירוניות שונות, אך בסופו של דבר החל לעבוד כאופה.
ב-22 באוגוסט 1614 הוביל פטמילך את "התקוממות הגילדות" כנגד מועצת העיר פרנקפורט, אשר ניהלה את העיר בצורה כושלת, וסיבכה אותה בחובות כבדים.
המועצה הורכבה בעיקר מבני אצולה ולגילדות היה ייצוג מועט יחסית.
מלכתחילה נשאו טענות ההמונים אופי אנטישמי.
המוחים טענו שהיהודים משתפים פעולה עם האצילים, ושהם מלווים בריבית גבוהה (בפועל אחוזי הריבית שלקחו היהודים והנוצרים היו זהים).
הם דרשו להפחית את שיעורי הריבית שגבו היהודים, ולצמצם את מספרם בעיר.
לאחר שהקיסר מתיאס סירב להיענות לדרישות ולהתערב בענייניה הפנימיים של עיר קיסרית חופשית, תקפו אנשיו של פטמילך את שכונת היהודים.
היהודים ניסו להתגונן, ושניים נהרגו.
רבים נמלטו לבית הקברות היהודי, או לחלק הנוצרי של העיר שם הוסתרו חלקם בידי תושבים שלא תמכו בפטמילך.
אנשיו של פטמילך בזזו את בתי היהודים, גרמו נזק בשווי מוערך של 170,000 פלורין, ונבלמו בעקבות התנגדות המשמר האזרחי.
פטמילך עצמו לא נראה לאורך כל הביזה, ויש הטוענים שהוא איבד שליטה על חסידיו.
למחרת הורה פטמילך ליהודים לעזוב את העיר בחוסר כל.
רובם מצאו מקלט בערים הסמוכות.
הקיסר מתיאס הוציא חרם קיסרי על פטמילך.
תומכי מועצת העיר עצרו אותו ב-27 בנובמבר.
תומכיו של פטמילך הצליחו לשחררו, והוא התבצר בביתו.
הוא נכנע כעבור זמן קצר, וב-2 בדצמבר הועבר לידי הרשויות במיינץ והוצא להורג ברוסמרקט בפרנקפורט ב-28 בפברואר 1616.
אשתו ובנו של פטמילך גורשו מהמדינה, ביתו נהרס ונחרש.
שתיים מאצבעות ידו הימנית נכרתו (אצבעות השבועה) ולאחר מכן ראשו, ואז בותר גופו לארבעה חלקים שהוצבו בארבעת פתחי העיר.
הראש הוצב במגדל הגשר, ובמקום שבו היה ביתו הוצב עמוד קלון ועליו כיתוב בגרמנית ולטינית המפרט את עונשו של פטמילך מידי הקיסר.
המשורר הגרמני גתה כתב באוטוביוגרפיה שלו כמאתיים שנה לאחר מכן, כי הוא זוכר את הגולגולת על המגדל מילדותו.
לאחר ההוצאה להורג, התיר הקיסר ליהודים לחזור לפרנקפורט בכבוד רב, והטיל על מועצת העיר לשלם להם פיצויים בסך 175,000 פלורין.
לזכר המאורע קבעו יהודי פרנקפורט את יום גירושם מן העיר, כ"ז באלול, ואת יום י"ט באדר, לימי תענית ציבור וסליחות לזכר הגירוש, ואת יום כ' באדר שבו הותר להם לחזור, קבעו כפורים שני, יום חג המכונה "פורים פרנקפורט" או "פורים וינץ" (על שם וינצנץ).
חג זה נחוג במשך שנים רבות בקהילת פרנקפורט.
נהגו בו בין היתר לא לומר תחנון בתפילת שחרית שאותה התפללו בליווי ניגונים מיוחדים ליום זה.
כמו כן נהגו לקרוא ביום זה ב"מגילת וינץ" אשר חוברה במיוחד ליום זה - במנגינה של שיר גיבורים גרמני.
בשנת 1880 כתב סופר בן העיר קרקוב את "מגלת עפה" המתארת את המאורעות בעברית ובחריזה.
וינצ'נצו גריפו (באיטלקית: Vincenzo Grifo, נולד ב-7 באפריל 1993 בפפורצהיים שבגרמניה) הוא כדורגלן איטלקי-גרמני המשחק בפרייבורג ובנבחרת איטליה בעמדת הקשר ההתקפי.
גריפו נולד בפפורצהיים שבגרמניה לזוג מהגרים מאיטליה.
בנעוריו שיחק בעיקר במועדון של עירו פפורצהיים, ובשנת 2011, כאשר היה בן 18, עבר לשחק בקרלסרוהה, שם התגלה כקשר כנף שמאלי איכותי, עם בעיטה טובה ברגל ימין ויכולת דריבל, הניחן גם ביכולות של פליימייקר ובבעיטות חופשיות איכותיות.
ביולי 2012 הצטרף גריפו להופנהיים בהעברה חופשית, שם חתם על חוזה לשנתיים.
בתחילה שיחק גריפו בעיקר בקבוצת המילואים, אך קיבל באוקטובר 2012 הזדמנות לשחק בקבוצה הבכירה של המועדון, כשהחליף את טקאשי אוסאמי בניצחון 2–3 על גרויטר פירט במשחק במסגרת הבונדסליגה.
בעונת 2012/13 ערך גריפו 12 הופעות בבונדסליגה ועוד מספר הופעות בקבוצת המילואים, והצלחתו זיכתה אותו בהארכת החוזה בשנתיים נוספות.
בפגרת החורף של עונת 2013/14 עבר גריפו לדינמו דרזדן מהבונדסליגה השנייה בהשאלה, שם שיחק חצי עונה, וירד עם הקבוצה לליגה השלישית.
בעונת 2014/15, לאחר שסיים את ההשאלה בדרזדן, הושאל גריפו מהופנהיים לפ.ס.וו.
פרנקפורט מהבונדסליגה השנייה לעונה אחת, שם רשם הצלחה כאשר הבקיע שבעה שערים ובישל עשרה ב-33 הופעות, וסיים עם הקבוצה במקום ה-13 בליגה.
פרנקפורט גרמה להתעניינות של מועדונים אחרים, ובקיץ 2015 נרכש מהופנהיים ב-1.5 מיליון אירו על ידי פרייבורג, היורדת הטרייה מהבונדסליגה, שהתחזקה במטרה להעפיל מחדש.
בעונת 2015/16 היה גריפו שחקן מפתח בהצלחתה של פרייבורג להעפיל בחזרה לבונדסליגה תוך עונה אחת בלבד, בצוותא עם נילס פטרסן, ובחצי השני של העונה גם עם פלוריאן נידרלכנר.
גריפו הבקיע במהלך העונה 14 שערים ובישל 15, וסיים את העונה כמלך הבישולים של הבונדסליגה השנייה, ופרייבורג העפילה מהמקום הראשון.
בעונת 2016/17 גריפו המשיך לשתף פעולה בהתקפה עם פטרסן ונידרלכנר, וסייע לקבוצה לסיים את העונה באופן מפתיע במקום השביעי, ולתפוס מקום בשלב מוקדמות הליגה האירופית.
במאי 2017 חתם גריפו בבורוסיה מנשנגלדבך עד לשנת 2021, תמורת דמי העברה של 6 מיליון אירו.
גריפו לא התאקלם בבורוסיה מנשנגלדבאך, בה שיחק עונה אחת בלבד, וערך 17 הופעות בהן לא הבקיע.
כעבור עונה אחת, חתם גריפו לארבע שנים בהופנהיים.
ב-6 בינואר 2019 הושאל לפרייבורג עד לסוף העונה, ורשם הצלחה כשהבקיע שישה שערים, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם נילס פטרסן ולוקה ואלדשמידט.
לאחר תום ההשאלה חזר גריפו להופנהיים, וערך הופעת ליגה אחת במחזור הראשון של עונת 2019/20, אך עם תום חלון ההעברות של קיץ 2019 עבר שוב לפרייבורג, והפעם כשחקן רכש.
בשנת 2013 ערך גריפו הופעות במדי נבחרת איטליה עד גיל 20, תחת המאמן אלבריגו אבאני.
גריפו ערך הופעה גם במדי נבחרת איטליה בכדורגל עד גיל 21 תחת המאמן לואיג'י די ביאג'ו, והעפיל עם הנבחרת לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2015, אך לא זומן אליה.
בנובמבר 2018 זומן גריפו לראשונה לסגל נבחרת איטליה הבוגרת על ידי המאמן רוברטו מנצ'יני, ונכנס כמחליף בניצחון 0–1 על ארצות הברית במשחק ידידות.
וינקריסטין היא תרופה כימותרפית המשמשת לטיפול בסוגים שונים של סרטן, למשל: לוקמיה לימפוציטית חריפה, לוקמיה מיאלואידית חריפה, לימפומת הודג'קין, נוירובלסטומה וקרצינומה של תאים קטנים.
רוב האנשים חווים תופעות לוואי בתגובה לתרופה זו.
בעיקר היא גורמת לשינוי בתחושה, נשירת שיער, עצירות, קושי בהליכה וכאבי ראש.
לפעמים התרופה עלולה לגרום לתופעות לוואי חמורות יותר, למשל: כאב נוירופתי, נזק לריאות או לויקופניה אשר מגדילה את הסיכון לזיהום.
נטילת וינקריסטין במהלך ההיריון עלולה להזיק לעובר.
תרופה זו נלחמת בתאים מתחלקים, ובכך גורמת לעצירת התפשטות הגידול.
וינקריסטין נחשבת לאחת התרופות היעילות והבטוחות ביותר במערכת הבריאות והיא נמצאת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
תרופת הווינקריסטין ניתנת באמצעות עירוי תוך ורידי.
השימושים העיקריים שלה כוללים לימפומה שאינה הודג'קין (CHOP), לימפומה של הודג'קין (MOPP, COPP, BEACOPP), לוקמיה לימפוציטית חריפה (ALL) ובטיפול בנפרובלסטומה.
וינקריסטין משמשת גם כאימונוסופרסנט, למשל: בטיפול בפורפורה טרומבוטית טרומבוצית-טופנית (TTP) או ב-ERP (אידיופטי).
תופעות הלוואי העיקריות של וינקריסטין הן נוירופתיה היקפית הנגרמת על ידי כימותרפיה, היפונאטריה, עצירות ואובדן שיער.
הנוירופתיה ההיקפית הנגרמת על ידי כימותרפיה יכולה להיות חמורה ועלולה להיות סיבה להפחית או להימנע משימוש בווינקריסטין.
הזרקת וינקריסטין בשוגג לתוך תעלת עמוד השדרה מסוכנת מאוד עם שיעור התמותה שמתקרב ל-100%.
הווינקריסטין נקשרת לטובולין ומונעת את התאים להתחלק.
בכך, הדנ"א לא משתכפל ואז הכרומוזומים לא נפרמים בהדרגה, דבר שמונע את תהליך השכפול.
לאחר מכן התאים עוברים אפופטוזה.
מולקולות הונקריסטין מונעת יצירת תאי דם לבן ומעכבת התבגרות החולה.
תרופת זו לא רק משפיעה על חלוקת תאים סרטניים אלא על קצב חלוקת כל סוגי תאי הגוף.
לכן כל טיפול בתרופת הווינקריסטין חייב לכלול בקרה.
יש שיטות נוספות ליצירת תרופת הווינקריסטין משום שתרופה זו מופקת מצמח שנקרא וינקה ורודה באחוז של פחות מ-0.0003%.
תרופה זו יכולה להיות מסונתזת באמצעות טכניקה מסוימת אשר שומרת על סטריאוכימיה תקינה בין C8 ל-C12. הסטריאוכימיה הנכונה ביניהם היא האחראית לפעילות האנטי-סרטנית של וינקריסטין.
לפי מחקרים שנערכו בשנת 1950 חלק גדול מהאנשים האמינו שצמח הווינקה הוורודה מכילה למעלה מ-120 אלקלואידים שרובם ככולם פעילים ביולוגית, במיוחד הווינקריסטין והוינבלסטין.
למרות התוצאות המאכזבות שהתקבלו בשימוש הווינקריסטין בטיפול מחלת הסוכרת, גילו לאחר מכן שתרופה זו עשויה לטפל בסוגים שונים של סרטן.
תרופת הוינקריסטין אושרה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקני (FDA) ביולי 1963 כאונקובין.
התרופה התגלתה בתחילה על ידי צוות בראשות ד"ר ג'.ארמסטרונג, ולאחר מכן שווקה על ידי חברת אלי לילי.
וינצ'נצו לנצ'יה (באיטלקית: Vincenzo Lancia; 24 באוגוסט 1881 - 15 בפברואר 1937) היה נהג מכוניות מרוץ, מייסד ומנהלה הראשון של יצרנית המכוניות האיטלקית לנצ'יה.
לנצ'יה נולד בכפר "Fobello" סמוך לטורינו, במחוז פיימונטה בממלכת איטליה.
הבן הרביעי (אחות אחת ושני אחים) ממשפחה עשירה, שבה אביו, קאווליר ג'וזפה לנצ'יה, היה יזם שעשה את הונו על ידי הפקת בשר משומר ואגוזי מרק.
מגיל צעיר, התעניין לנצ'יה במכונות ובהנדסה.
משנת 1898 עבד כמנהל חשבונות - ובעקיפין כמכונאי - בסדנת טורינו של ג'ובאני בטיסטה צירנו , שבנתה לראשונה אופניים, ועסקה ביבוא אופניים בטורינו.
בשנת 1899 בנתה הסדנה אב טיפוס של מכונית.
המכונית עוררה התלהבות רבה בהצגתה, וכדי לייצר אותה בקנה מידה תעשייתי, נוסדה "Fabbrica Italiana Automobili Torino", הידוע גם בראשי תיבות של פיאט, אשר רכשה את הסדנה הקטנה כולל העובדים.
לאחר תקופה ראשונית כנהג בדיקה החל לנצ'יה להשתתף במרוצי מכוניות מקומיות.
עד 1908 היה לנצ'יה נהג מרוצים, ולאחר שהיה מעורב במספר תאונות נהיה מאוד מפורסם.
בשנת 1906 הקים את חברת המכוניות לנצ'יה.
המכונית הראשונה שבנה בשנת 1907, והוצגה בשנת 1908, הייתה לנצ'יה אלפא, אשר כללה טכנולוגיה חדשנית.
לנצ'יה אשר היה מעורב בכל הליכי התכנון, עיצוב וייצור הוציא מודלים פורצי דרך כגון "לנצ'יה Lambda" ולנצ'יה אפריליה (לפני מותו).
מכוניות החברה הצטיינו בחדשנות הנדסית, פאר וביצועים וזכו להצלחות באירועי ספורט מוטורי.
בשנת 1922 לנצ'יה תמך כלכלית בבניית מסלול המרוצים הלאומי מונזה .
לנצ'יה נפטר מהתקף לב ב־15 בפברואר 1937, לפני שלנצ'יה אפריליה הושלמה בייצור מלא.
אשתו אדל מיגליטי ובנם ג'אני המשיכו את הניהול של יצרן הרכב "לנצ'יה" עד שנת 1955.
בשנת 1904 זכה פעמיים במרוץ "Susa-Moncenisio" .
בשנת 1904 במרוץ "Florio Cup" הגיע למהירות של 115.7 קמ"ש.
בשנת 1906 זכה ב"גביע הזהב" במילאנו כשהוא נוהג בדגם "פיאט 28–40 HP" .
בשנת 1906 הוביל במרוץ "1906 French Grand Prix" בלה מאן, בזמן של 53 דקות ו-42 שניות.
בשנת 1922 התחתן עם מזכירתו אדל מיגליטי, לזוג נולדו שלושה ילדים: אנה מריה, ג'אני ואליונורה.
וינקו ילובאץ (בקרואטית: Vinko Jelovac; נולד ב-18 בספטמבר 1948) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל קרואטי-סלובני, בגובה 2.08 מטר, ששיחק בעמדת הסנטר.
בשנת 2012 נבחר להיכל התהילה של הספורטאים הסלובנים .
ילובאץ נולד בפאזין, הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה, יוגוסלביה.
הוא שיחק לאורך כל הקריירה שלו באולימפיה ליובליאנה.
בשנים 1973 ו-1974 נבחר לספורטאי השנה הסלובני, כן באותן שנים השתתף במשחק האולסטאר של פיב"א .
בשנת 1970 היה שותף לזכיית קבוצתו באליפות הליגה היוגוסלבית בכדורסל.
ילובאץ שיחק במדי נבחרת יוגוסלביה בכדורסל, והשתתף באולימפיאדת 1972 ובאולימפיאדת 1976 (מדליית כסף).
זכה עם הנבחרת במדליית זהב באליפות העולם בכדורסל 1970 ובמדליית כסף באליפות העולם בכדורסל 1974. כמו כן זכה במדליית זהב עם הנבחרת בטורנירים אליפות אירופה בכדורסל 1973, אליפות אירופה בכדורסל 1975 ואליפות אירופה בכדורסל 1977 ובמדליית זהב באליפות 1971 של משחקי הים התיכון.
לאחר פרישתו הפך למאמן כדורסל, בעונת 1997/1998 אימן את מכבי תל אביב והיה שותף לזכייה בדאבל (אליפות וגביע).
לאחר שעזב את מכבי תל אביב חתם בציבונה זאגרב, אך פוטר לאחר שנה וחודשיים בעקבות ארבעה הפסדים רצופים.
לאחר מכן אימן בק.ק ספליט.
וינצ'נצו מריה קורונלי (באיטלקית: Vincenzo Coronelli; 16 באוגוסט 1650 – 9 בדצמבר 1718) היה פרנציסקני איטלקי, קוסמוגרף, קרטוגרף, מוציא לאור ואנציקלופדיסט שנודע בעיקר באטלס ובגלובוסים שלו.
את רוב חייו בילה בוונציה.
וינצ'נצו קורונלי נולד, ככל הנראה בוונציה, ב־16 באוגוסט 1650, ילדו החמישי של חייט ונציאני בשם מאפיו קורונלי.
בגיל 10 נשלח וינצ'נצו הצעיר לעיר רוונה והיה חניך חריטת עץ.
בשנת 1663 התקבל למסדר של הפרנציסקנים והפך לאחד מהם בשנת 1665. בגיל שש-עשרה פרסם את יצירתו הראשונה.
בשנת 1671 נכנס למנזר סנט מריה גלוריוסה דיי פרארי בוונציה, ושנה לאחר מכן נשלח קורונלי להוראה במכללה של סנט בונוונטורה וסיינט אפוסטולי ברומא, ושם סיים בשנת 1674 את הדוקטורט שלו בתאולוגיה.
מעט לפני שנת 1678, החל קורונלי לעבוד כגאוגרף והוזמן להכין ערכה של גלובוסים יבשתיים ושמיים עבור רנוצ'יו פרנזה השני, דוכס פארמה.
כל גלובוס היה מעוצב דק והיה בקוטר של כ־175 ס"מ.
עבודותיו הרשימה את הדוכס, עד שהפך את קורונלי לתאולוג שלו.
שמו המפורסם של קורונלי כתאולוג גדל ובשנת 1699 התמנה לאב הכללי של המסדר הפרנציסקני.
הקרדינל סזר ד'אסטרס, חבר ויועצו של לואי ה־14 והשגריר ברומא, ראה את גלובוס הדוכס של פארמה והזמין את קורונלי לפריז בשנת 1681 לבנות זוג גלובוסים למלך שנחשב הנוצרי ביותר.
קורונלי עבר לבירת צרפת שם התגורר שנתיים.
כל גלובוס היה מורכב מסבבי עץ כפופים באורך של מטר וחצי רוחב בקו המשווה.
עץ זה היה מצופה בשכבת טיח בעובי של סנטימטר, ועליה כיסוי שכבה של בד חזק ולא גמור.
לאחר מכן הכל היה עטוף בשכבה של רבע סנטימטר של שני בדים עדינים מאוד שסיפקו השכבה לשרטוט המידע המצויר של הגלובוס.
גלובוסים אלה, בגודל 384 ס"מ ובמשקלם כ -2 טון, מוצגים ב- Bibliothèque National François Mitterrand בפריס.
הגלובוס תיאר את המידע העדכני ביותר של גילויי צרפת בצפון אמריקה, ובמיוחד משלחותיו של רנה-רוברט קאבלייה.
הביקוש לגלובוסים החל כאופנה פרטית של המעמד הגבוה, שהתרכז בעיקר בחצרות האצולה בצפון אירופה ובמרכזה.
אמנות הגלובוסים עם מפת כדור הארץ, או מפת השמיים, שמסומנים בה בכתב יד ולעיתים קרובות מעוטרות היטב, מקורה באיטליה.
קורונלי היה בין יוזמי אמנות זו.
הגלובוסים המפורסמים ביותר של קורונלי מחולקים לשתי קבוצות: הראשונה כוללת את הגלובוס שיצר לדוכס פארמה ולואי ה־14, שהם ייחודיים באיכות הגבוהה ביותר; השנייה כוללת את אלה שנעשו לאחר 1688. איכות הגלובוסים שייצר עבור לואי ה־14 יצרה את הביקוש לגלובוסים אחרים של קורונלי.
המוניטין שלהם היה כה רחב שעורר את הביקוש של אנשי המעמד הגבוה שרצו לקשט את הספריות שלהם באלמנטים כאלה לא רק לשימוש מדעי אלא גם כאלמנטים אמנותיים.
על ידי כוונה זו הגיעו שני הגלובוסים בסלונה פורטי מספריית אנג'לו מאי לברגמו.
ההיסטוריה של שני הגלובוסים קשורה קשר הדוק לאירועי תרבות ומדיניות שהשפיעו על העיר ברגמו ב־500 השנים האחרונות.
למעשה, שני הגלובוסים של קורונלי הגיעו לברגמו בשנת 1692, כשאנג'לו פינארדי, היה ספרן במנזר סנט אוגוסטין.
הוא שכנע לקנות אותם בוונציה רק במטרה לצייד את ספריית המנזר בכלים חיוניים לתרבות.
בשנת 1797 נפגע מנזר סנט אוגוסטין, ושני הגלובוסים הוחרמו בעזרת החוקים של נפוליאון ויועדו לפריז לצרפם לגלובוסים של ורסאי.
עם זאת, בזכות האציל ג'ובאני בטיסטה ורטובה שהסתיר את שני הגלובוסים בביתו בשנת 1834, הם נתרמו על ידי בנו אנדראה לספריית ברגמו.
גלובוסים אחרים נמצאים בספרייה הלאומית של אוסטריה (שני זוגות גלובוסים בקוטר 110 ס"מ מוצגים בפרונקסאל) וזוג במוזיאון הגלוב בווינה, בספרייה של סטיף מלק, כמו גם בטריר, פראג, פריז, הספרייה הבריטית, לונדון (גלובוס שמיימי בלבד), וושינגטון די.
סי., פאלאצ'ו פוגי בבולוניה (כדור הארץ בלבד), מוזיאון דלה הספולה בבולוניה (כדור הארץ בלבד) וזוג בביבליוטקה פדריציאנה בפאנו.
לאחר ששוחזר והושלם, גלובוס יבשתי נוסף משנת 1688 מוצג בספריית האוספים המיוחדים של אוניברסיטת טקסס באוניברסיטת לובוק, טקסס.
במרכז אוניברסיטת טקסס באוסטין, קיים זוג גלובוסים של קורונלי, הן הארצי והן השמיים.
אגודת קורונלי הבינלאומית לחקר גלובסים, שנוסדה בשנת 1952 בווינה, נקראת לכבוד קורונלי.
קורונלי עבד במדינות אירופה השונות בשנים שלאחר מכן, לפני שחזר לצמיתות לוונציה בשנת 1705. כאן הוא התחיל פרויקט קוסמוגרפי משלו ופרסם את הכרכים של אטלנטה ונטו.
בעיר הולדתו הקים את החברה הגאוגרפית הראשונה הראשונה, Accademia Cosmografica degli Argonauti.
הוא גם מילא את תפקיד הקוסמוגרף של רפובליקת ונציה.
בהמשך פורסמו שישה כרכים של ה- Biblioteca Universale Sacro-Profana על ידי קורונלי.
זאת הייתה סוג של אנציקלופדיה, הערכים שהוכנסו סודרו בה לפי אלף-בית.
קורונלי נפטר בגיל 68 בוונציה, לאחר שיצר מאות מפות בחייו.
גלובוסים מקוריים של קורונלי נמצאים בכמה אוספים.
זוגות של גלובוסים גדולים (בקוטר 110 ס"מ) המפורסמים ביותר נמצאים בביבליוטקה מרסיאנה בוונציה ובספרייה אנג'לו מאי בברגמו.
וינצנץ גאורג קיפר הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה גרמני.
וינצנץ נולד בויילבורג, הסן, גרמניה וגדל בבראונפלס וסיים את בית הספר התיכון ויילבורג בשנת 1999. אביו של קיפר הוא כומר קתולי לשעבר ואמו זמרת גוספל.
לוינסנץ אחות גדולה יותר, דוראקא קיפר, שהיא גם שחקנית.
קיפר החל את קריירת הטלוויזיה שלו בשנת 1997 ללא השכלה במשחק וכיכב בסדרת הטלוויזיה הגרמנית בינינו.
בשנת 2002 סיים את יום העיון במכון לי סטרסברג לתיאטרון וקולנוע בניו יורק.
על תפקידו בסרט הטלוויזיה "בשם האל" הוענק לו פרס גונתר סטרק במועמדות לקטגוריית השחקן הצעיר הטוב ביותר.
בשנת 2008 קיבל וינצנץ תפקיד בסרט הדרמה "כנופיית באדר מיינהוף" בבימויו של אולי אדל, המספר את סיפור הולדתה והיווצרותה של סיעת הצבא האדום.
באותה שנה שיחק את התפקיד של ליץ' בעיבוד הקולנועי לרומן מאת ג'ק לונדון, "זאב הים" מערוץ הטלוויזיה ProSieben.
בשנים 2014–2015 שיחק בתפקיד מפכ"ל המשטרה אלכס ברנד בסדרת הטלוויזיה המשטרתית יחידת קוברה 11.
בשנת 2019 שיחק את תפקידו של קלאוס יאגר בסרט הרוסי "T-34" וממנו בא לו עיקר פרסומו.
בשנת 2020 שיחק במיני סדרה מבית נטפליקס, "המשחרר: מבצע אוולאנש" גילם תפקיד קטן כחייל בגדוד הלוחמה ההררית של הורמאכט.
קיפר לוהק לסרט הקולנוע הצ'כי "Medieval" אודות חיו של המצביא הצ'כי יאן ז'יז'קה.
הסרט עתיד לצאת לאקרנים במהלך 2022.
כנופיית באדר מיינהוף (2008), פטר יורגן בואוק
הדרך לדמפוס (2014), נינו ניומן
ג'ייסון בורן (2016), כריסטיאן דסאלט
המשחרר: מבצע אוולאנש (2020), יוהאן פוס
פרסים ומועמדויות שנה פרס קטגוריה סרט תוצאה 2004פרס הטלוויזיה על שם גונתר סטראק השחקן הצעיר הטוב ביותר מקום הפשע: פרק Im Namen des Herrn 2008פרס Undine שחקן המשנה הצעיר הטוב ביותר ניקוי מוח 2014 במבי השחקן הלאומי הטוב ביותר יחידת "קוברה 11"
מסוף 2008 ועד סוף 2010 הוא נפגש עם השחקנית הגרמנית יוזפינה פרויס.
בשנת 2011 נפגש ובספטמבר 2016 התחתן עם שחקנית הגרמנייה ממוצא רוסי מאשה טוקארבה.
וינר היא להקת בנים דרום קוריאנית המורכבת מארבעה חברים: ג'ינוו, סונגהון, מינו וסונגיון.
חבר נוסף, נאם טה-היון, עזב את הלהקה בנובמבר 2016.
הלהקה הוקמה בשנת 2013 על ידי חברת YG אנטרטיינמנט במסגרת תוכנית הריאליטי של Mnet בשם WIN: Who Is Next.
בשנת 2014 הם הוציאו לאור את אלבום הבכורה שלהם, 2014 S/S, שכבש את המקום הראשון במצעד האלבומים של Gaon.
הסינגל מתוכו, "Empty", הגיע למקום הראשון במצעד הדיגיטלי של Gaon.
בשנת 2012, לאחר הקמת הלהקות ביג באנג ו-2NE1, חברת YG אנטרטיינמנט הודיעה על אודישנים בחמש מדינות במטרה להקים את ההרכב הבא שלה.
תהליך הופעת הבכורה של הלהקה תועד במסגרת תחרות של חברת YG אנטרטיינמנט בשם "Win: Who Is Next", שבה התמודדו שתי קבוצות של מתאמנים זו מול זו על הזכות להופיע תחת YG ולשמש כהרכב הפתיחה לסיבוב ההופעות של ביג באנג ביפן.
במהלך 100 הימים של התוכנית, הקבוצות התחרו בשלושה סבבי הופעות עם הצבעה ציבורית.
גמר התוכנית שודר בשידור חי ונכחו בו מעל 3,000 צופים.
הגמר כלל את השירים שהקבוצות כתבו בעצמן, "Go Up" ו־"Climax", אשר נכנסו למצעד השירים של Gaon במקומות 8 ו־12 בהתאמה.
ב־25 באוקטובר הוכרזה "Team A" (שכללה את חברי וינר) כקבוצה המנצחת.
"Team B" הופיעה מאוחר יותר כ־iKon תחת YG בשנת 2015.
בסוף שנת 2013, וינר הופיעו כמופע פתיחה עבור ביג באנג בסיבוב ההופעות Japan Dome Tour.
בתקופה זו הם קיימו את האירוע הרשמי הראשון שלהם בשם "Hello!
Winner", בו נפגשו עם 300 מעריצים מתוך קהל של 8,000 באוסקה.
לאחר מכן, וינר הופיעו כאורחים בסיבוב ההופעות העולמי All or Nothing של 2NE1 בסיאול ב־1–2 במרץ 2014, ובמקביל צילמו את הסדרה Winner TV, שתיעדה את הכנות הבכורה שלהם ואת אורח חייהם.
בספטמבר 2014 פורסם ביפן האלבום הראשון של הלהקה, S/S: Japan Collection שזכה למכירות של 35 אלף עותקים תוך ארבעה ימים.
האלבום הגיע למקום ראשון במצעד הסינגלים הקוריאני ובמצעד אלבומי העולם הדיגיטליים של בילבורד.
למרות שהלהקה זכתה להצלחה, בשנת 2015 היא הכריזה על הפסקה, וחבריה פנו לקריירה נפרדת.
בהמשך, הם קיימו סבב הופעות נוסף ביפן.
בשנת 2016 הוכרז על פרישה סופית של נאם טאהיון מהלהקה, ומאז הלהקה כוללת ארבעה חברים.
בשנת 2017 יצאו סינגלים חדשים של הלהקה.
בשנת 2018 יצא לאור האלבום השני, Everyday.
הוא הגיע לראש מצעד הפזמונים וזכה בפרסים.
בשנת 2019 יצא המיני-אלבום Cross, שזכה להצלחה פחותה מהאלבומים הקודמים.
באפריל 2020 יצא האלבום השלישי, Remember.