tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד הקברים היפים יותר שייך למשפחת ולדס; הקבר מעוטר בשני פסלים, יצירות האמנות האחרונות שנעשו על ידי הפסל הצ'כי יוסף ואצלב מיסלבק, מי שיצר הפסל המפורסם של ואצלב הקדוש בכיכר ואצלב.
אישים מפורסמים הקבורים בבית הקברות
בית הקברות היהודי ב - הוא אחד מבתי הקברות היהודיים הגדולים במחוז לובוש שבפולין.
בית הקברות משתרע על שטח של כ-2.23 דונם, ונמצאות בו 247 מצבות.
בית הקברות משמש כמוזיאון לתולדות יהדות העיר ותיירים רבים מבקרים בו.
המצבות העתיקות ביותר שהשתמרו בבית הקברות מקורן בתחילת המאה ה-18, אם כי בית הקברות היה קיים כנראה מהמאה ה-15. בית הקברות פעל עד שנות ה-30 של המאה ה-20 והוא אחד הבודדים שלא נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה.
רק בשנות ה-70 החלו הרשויות המקומיות לנקות את שטח בית העלמין, אך הניקוי רק הזיק למקום.
ניסיונות לשפץ את בית העלמין נעשו בשנת 1992, אך לא היה אז מימון לכך.
רק התמיכה הכלכלית והארגונית של כמה מוסדות צדקה אפשרה לבנות מחדש את בית העלמין ב-2002. שנה לאחר מכן, בית הקברות נהרס שוב על ידי עבריינים אלמונים.
פעולות שיקום נוספות בוצעו בשנים הבאות.
התאריך המדויק של הקמת בית הקברות אינו ידוע.
לפי תארוך המצבה העתיקה ביותר ניתן לשער כי החלו לקבור בו בתחילת המאה ה-18. ההערכה היא שעוד מראשיתה של הקהילה היהודית בסקווייז'ינה במאה ה-15, שכן במקום בית קברות יהודי עתיק יותר, שהיה ממוקם ליד בית הקברות הפרוטסטנטי הישן, ששרידיו עדיין קיימים.
אחרוני הנפטרים נקברו שם בשנות ה-30 של המאה העשרים, כאשר כמעט ולא היו יהודים בעיר.
בית הקברות שרד את השואה כמעט בשלמותו.
מצב עניינים זה נמשך עד אמצע שנות ה-60.
בשנות ה-60 וה-70 הייתה פעילות מאורגנת של הרשויות המקומיות שמטרתה הייתה "לסדר" באופן רשמי את בית הקברות, או למעשה להרוס אותו כליל.
במשך זמן מה פורקו ויוצאו מצבות - חלקן אף הלכו לפוזנן ושצ'צ'ין, שם שימשו לצורכי בנייה.
בתחילת שנות ה-70 פירקה החברה מצבות יקרות ערך במיוחד, קברים משפחתיים משיש שוודי שחור וגדרות מתכת.
בנוסף, בית הקברות נהרס על ידי תושבים מקומיים.
רבות מהמצבות נגנבו על ידם ושימשו יסודות לבתים צמודי קרקע סמוכים.
בית הקברות כוסה בהדרגה בשיחים, וגרוע מכך, המקום הפך למקום מפגש של נערי השוליים המקומיים.
בעקבות זאת רוב המצבות נפלו או נסדקו.
הניקיון התקופתי של שטח בית הקברות שבוצע על ידי תלמידים מבתי הספר של סקוויז'ינה בפיקוח מורים לא הספיק.
מלבד הרס וגניבת המצבות, נחפרו קברים רבים בחיפוש אחר חפצים יקרי ערך שהמנוחים נקברו איתם.
בשנת 1992 נכנס ולדמיר כרוסטובסקי, האחראי המחוזי על שימור אנדרטאות, לבית הקברות למטרת רישום האנדרטאות.
בהוראתו, נבדק בית הקברות על ידי הנריק גרקי ותועדו 162 מצבות.
התרגום של הכתובות על המצבות נערך על ידי פאוול ורונצ'ק, והתיעוד של הרישום נשלח, בין היתר, להמכון ההיסטורי היהודי בוורשה.
ביוני 2002, ביוזמת אגודת סקוויז'ינסקי לפיתוח כלכלי ובתמיכתם הכספית של קרן פורד והאקדמיה לפיתוח פילנתרופיה בפולין, הוקם פרויקט "להחזיר את הזיכרון" (שוויו הסתכם ב-26.5 אלף זלוטי).
השטח נוקה, המצבות שהתהפכו נוקו והוסדרו מחדש.
באזור בית הקברות הוצבו לוחות עזרה עם מידע על ההיסטוריה של יהודי סקוויז'ינה, ונבנו מדרגות עץ כדי להקל על הגישה לאחד המדרונות החוליים של הגבעה.
בנוסף לעובדים שכירים ותלמידים מבתי ספר תיכוניים מקומיים, עבדו גם צעירים גרמנים מגימנסיה מאוריציוס בבורן ליד פאדרבורן.
פתיחת בית הקברות המשוחזר, נערכה בהשתתפות נציגי הקהילה הדתית היהודית משצ'צ'ין, שולבה בכנס מדעי ובתערוכת תצלומים המציגים את בית הקברות.
שנה לאחר מכן, בלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר 2003, נהרס הבית הקברות על ידי פורעים.
באתר האינטרנט של הארגון האנטי-גזעני Never Again, "הספר החום", האירוע תואר כך:
מצבות רבות הופלו או נופצו.
רוב הכתובות שנעשו על ידי הפורעים הוסרו, אך לקופת העירייה עדיין חסר כסף לשיפוץ מלא של בית העלמין.
מבצעי ההרס לא אותרו, והעניין הוזנח במהירות.
והמצב בבית הקברות שוב מתדרדר.
למרות זאת, צעירים מהתיכון המקומי מנקים אותו באופן קבוע, ואוספים אשפה ועלי שלכת.
ביולי 2014 שיפצו הרשויות של קומונה סקוויז'ינה את המדרגות המובילות לנקרופוליס ממרכז העיר.
העלות הכוללת של פרויקט זה הסתכמה בכמעט 29 אלף זלוטי, מתוכם כ-15 אלף היו מענק מתוכנית פיתוח הכפר של האיחוד האירופי.
באפריל 2015 נוקה בית הקברות על ידי קבוצת מתנדבים מהאגודה הגרמנית "זנאקי פוקוטי".
הם ניקו חלק מהמצבות, אספו אשפה וסידרו מצבות הפוכות.
נכון לעכשיו, בית הקברות היהודי בסקווייז'ינה הוא הזכר הפיזי היחיד שנשמר לנוכחותם בת מאות שנים של יהודים בעיר זו.
על פי המסורת היהודית הקהילה הייתה ממוקמת על גבעה שלפני המלחמה נקראה בגרמנית "יודנברג" כיום היא לא נקראת בשם זה.
בית הקברות ממוקם ברחוב מיקביצ'צה, בסמוך לכביש הגישה למידזירץ .
ידוע כי גם יהודים ממורזינובו השכנה נקברו שם..
בית הקברות משתרע על שטח של כ-2.23 דונם, אם כי ההערכה היא שהוא היה גדול בהרבה.
זהו בית הקברות היהודי השני בגודלו במחוז לובוש.
בית הקברות היהודי הגדול ביותר נמצא בסלוביצה - 2.35 דונם, אך הוא דל בהרבה מבחינת מספר המצבות שהשתמרו.
שטח בית הקברות אינו מופרד בבירור משאר הגבעות, ולא החומה ולא הגדר שלו שרדו.
נראים רק שרידי שער האבן של הנכס הגובל עם בית הקברות היהודי.
האזור כולו מכוסה בעצים נשירים, בעיקר אלונים מכוסים בקיסוס.
בית הקברות גובל עם בית הקברות הקתולי (האוונגליסטי לשעבר), הממוקם למרגלותיה הצפוניים של הגבעה.
בית קברות ממוקם כ-2 ק"מ ממרכז העיר.
בשנת 2007 היו 247 מצבות בבית העלמין, ידוע שלאחר מלחמת העולם השנייה נשתמרו בבית העלמין בבית הקברות שרידי בית לוויות ובאר, וכן גדר ושער.
המצבה העתיקה ביותר שהשתמרה היא משנת 1736, כשסקוייז'ינה עדיין הייתה בגבולות האיחוד הפולני-ליטאי.
רוב המצבות המודרניות הן החל מגובה של כמה עשרות סנטימטרים ועד לגובה של אפילו 1.5 מטרים, והן עשויות מאבן חול אפורה או ורודה מעוטרת.
מצבות העשויות גרניט נמצאות בתדירות נמוכה יותר.
לרוב המצבות הן בצורת משולשים או חצאי עיגול.
המצבות העתיקות ביותר, לעומת זאת, עשויות מסלעי שדה רגילים ולא מעובדים.
עד לא מזמן אפשר היה לראות גם מצבות עם לוחות זכוכית שחורות, אך בשל ערכן הגבוה הן נגנבו.
ניתן לראות שברים ממצבות אלו בשבילים המתפתלים בין המצבות.
על חלק מהמצבות שרידים של עיטורים צבעוניים, פוליכרומים, שלא יכלו לעמוד בפני השפעת הזמן.
כמה מצבות דקורטיביות במיוחד מצוידות בקישוט אבן בחלקו העליון, הדומה לאצטרובל, קבוע עם חוט מתכת העובר בתוך פנים האבן.
אחת המצבות, ייחודית, דומה לגליל או עמוד, ומסוגננת כגזע עץ - עם קליפה מגולפת וענף קצר.
לא ידוע מי קבור תחתיה.
הרבה מצבות מסוג זה ניתן למצוא בבית הקברות הקתולי הישן הסמוך, מה שעשוי להיות עדות להשפעה שהייתה לאמנות הקודש הקתולית על האמנות היהודית.
המצבות העתיקות ביותר נמצאות ממש בראש הגבעה, בחלקה המערבי, לפי סדר הקבורה שנערכה בה בעבר.
ראשית, אנשים נקברו בחלק הגבוה ביותר של הגבעה, יורדים מטה מחוסר מקום.
בחלקו הצפון-מזרחי והמזרחי של בית הקברות ניתן למצוא את יסודות קברי הנפטרים העשירים יותר, אולי שרידי אוהל.
החלק האמצעי מלא בקברי ילדים.
חלק מהמצבות מסומנות עם כתובות בעברית בחזית, וכתובת בגרמנית מאחור.
היהודים שהתגוררו בשטח פרוסיה בשנות ה-30 של המאה ה-15 חויבו לציין בדרך זו.
הנתונים הנפוצים ביותר המופיעים על מצבות:
שם ושם משפחה של הנפטר
תאריך פטירה (ניתן בצורה פשוטה, ללא ציון האלפים, כלומר בעברית "לפי פקידה קטנה" - לפ"ק)
מידע על מקצועו או עיסוקו של הנפטר (למשל, רב או מורה)
בסוף המשפט "תהא נפשו צרורה בצרור החיים" (או בקיצור תנצב"ה).
המצבות בבית הקברות היהודי בסקייז'ינה מקושטות בצורה עשירה.
הקהילה המתגוררת בעיר הושפעה מאוד מיהדות גרמניה ומהנצרות הפרוטסטנטיות, השפעה שבאה לידי ביטוי באמנות הקיימת בבית הקברות היהודי.
הקישוטים שנמצאו על המצבות מספרים על המתים הקבורים במקום.
ידיים פרושות - קבר של כהן מסמל ברכת כהנים
עין ההשגחה - המוטיב המאפיין ביותר את בית הקברות סקוויז'ינה, הנפוץ ביותר בבית קברות זה, מראה את ההשפעה החזקה של הנצרות הפרוטסטנטיות על הקהילה היהודית בסקיוויז'ינה.
אריה - אדם בשם יהודה אריה או לייב (בעברית וביידיש - אריה), או מי שהוא חזק או אמיץ ביותר.
יד שופכת מים מכד - על קבריהם של בני משפחת לוי הרוחצים את ידי הכוהנים לפני השירות בבית המקדש.
פרח או עץ שבור - סמל למוות בלתי צפוי ואלים.
על כמה מצבות מצויר גם פרח עם פרפר, סמל למסע הנשמות.
כתר - סמל כללי, המשמש למתן כבוד לנפטר, סופר או ראש משפחה או קהילה גדולה יותר, הצבתו פירושה שהנפטר ראוי ל"כתר השם הטוב".
לירה - המנוח היה מוזיקאי או אפילו חזן בית הכנסת; מופיע על 2 מצבות.
ענף דקל - סמל לגאולה, נחשב גם לסמל של צדיקים שיינתנו להם חיי נצח.
לב מחורר בחץ - סימן לכך שהסתלקותו של המנוח (אולי פתאומית) גרמה לכאב יוצא דופן בקרב הקרובים לו.
אולם לא שרדה מצבה עם מוטיב של יד אוחזת בסכין - סמלו של מוהל המבצע ברית מילה, על אף שוודאי היה כזה בקהילה היהודית.
בית הקברות היהודי הישן בבקאו, רומניה הוא בית קברות יהודי סגור ששימש את הקהילה היהודית של העיר לפחות מראשית המאה ה-18 ועד 1917, אז נפתח בית הקברות היהודי החדש.
בית הקברות ממוקם במרכז בקאו, גובל ברחוב פיקטור תיאודור אמן מצפון וברחוב ג'יוסיילור במזרח, מטרים ספורים בלבד מאולם האתלטיקה, אוניברסיטת בקוביה ושכונת זימברו.
בין היתר, נקברו בבית הקברות גם משתתפים לשעבר במלחמת העצמאות הרומנית של 1877. עד 1912 התמלא בית הקברות והקבורה האחרונה התקיימה ב-1917 עם פתיחת בית הקברות החדש.
עד שנות ה-70 אנשים חיפשו זהב, מתוך אמונה שהיהודים העשירים נקברו עם הכל.
זהב מעולם לא נמצא, אך ילדים ששיחקו באזור מצאו חרבות ממלחמת העצמאות.
עוד נאמר כי ישנם אוצרות חבויים ממלחמת העולם השנייה.
כמו כן, לפי שמועות אחרות, היו בבית הקברות אנדרטאות מוינה ומפריז, שחלקן נעשו על ידי האמן אוגוסט רודן בעצמו.
בית הקברות היהודי בפאס, מרוקו, נוסד בשנת 1884. במקום קבורים רבנים וצדיקים, ובשל כך מהווה המקום אתר תיירות ותפילה.
לפי מקורות ערביים היהודים נכחו היהודים בפאס כבר מעת ייסודה בשנת 798. מצב היהודים בפאס ידע עליות ומורדות, אך בתקופת תור הזהב שגשגו היהודים בתחומים רבים.
בפאס של אז שכנו יוצרים מפורסמים בתחום הלשון העברית, מהם: דונש בן לברט, יהודה אבן חיוג' ויהודה אבן עבאס.
במאה ה-12, שלטו בפאס אל-מוואחידון, השלטון הציב ליהדוים שתי ברירות: להמיר בכפייה לדת האסלאם או למות.
כך רבים נאלצו להתאסלם למראית עין או להימלט, אך רבים אחרים בחרו למות קידוש השם וביניהם רבה של העיר, רבי יהודה הכהן אבן סוסאן, שלפי חלק מהמקורות היה רבו של הרמב"ם.
באותה התקופה פעלו בעיר רבי מיימון הדיין והרמב"ם בנו, אשר כתבו אגרות ליהודי המקום לצורך עידוד והנחיה דתית, אמונית ומעשית, בעתות של שמד.
כמו יהודים רבים משפחת רבי מימון עזבה את פאס.
רבי אברהם אבן עזרא קונן על חורבן הקהילה, בקינתו המפורסמת איך נחרב המערב.
בשלהי המאה ה-15 הציפו את העיר גלי הגירה מספרד ופורטוגל, בעקבות גירוש ספרד.
המגורשים, בהם רבנים נכבדים, הביאו עמם שגשוג רוחני וכלכלי למקום.
באותה התקופה נפלו יהודי פאס העיר לשתי קהילות: קהילות המגורשים שהיו הרוב, וקהילות התושבים.
קהילת המגורשים בפאס השפיעה על יהודי מרוקו במספר תחומי-דת, וביניהם: נוסח התפילה, פסיקה הלכתית, מנהגים, ותקנות.
ממשפחות המגורשים ידועות שושלות מפורסמות של חכמים, שחלקן התפרסמו בעולם היהודי כולו, ומהן: אבן עטר, אבן צור, אזולאי, חאגיז, הצרפתי, מנסאנו, מונסונייגו, סירירו, עוזיאל.
בשנות החמישים של המאה ה-20 היגר הרוב המוחלט של היהודים מפאס, בעיקר לצרפת ולישראל.
במשך מאות שנים שכנו בפאס שני בתי קברות, האחד של קהילת המגורשים והשני של התושבים.
במאה ה-18 שלט במרוקו מולאי יזיד שהציק הרבה ליהודים ואף לא פסח על שוכני העפר, ובשנת 1790 הורה על חילול בתי הקברות.
מאורע זה הביא לאבל בקרב יהדות מרוקו, וכמה חכמים, בהם רבי דוד בן חסין, חיברו קינות המבכות את החרבת בתי הקברות.
באותה העת הצילו היהודים את עצמות רבי יהודה בן עטר ורבנים אחרים ממגורשי ספרד ופורטוגל.
עם זאת, באגרת המפורסמת "יחס פאס" ששוגרה ב-1879 לאנשי כי"ח, כתב מחברה, רבי אבנר ישראל הצרפתי, על בית הקברות בזמנו: אך הוא מציין שרק קברו של רבי אליהו הצרפתי נותר עומד במקומו.
בית הקברות שנבנה אחרי 1790 שכן ליד ארמון ומסגד עתיק הנקרא "דאר אל מכזאן" , בשטח שהיה בבעלות משפחת אבן דנאן.
הימצאות בית הקברות בסמוך לארמון הסולטן הייתה בעיניו לרועץ.
בשנת 1877 הורה הסולטאן חסן הראשון לפנות חלקים מבית הקברות, אך פעולותיהם של אנשי פאס ועירובם את הממשלה הבריטית מנעו את הפינוי.
בשנת ה'תרמ"ד (1884) הורה הסולטאן שוב להעביר את בית הקברות חלק מאדמות בית הקברות על מנת ולהרחיב את הארמון, וכך התפנו חלקים ממנו אל המקום הנוכחי שהוקצה לקבורת היהודים.
ביומן עיר פאס מסופר שלא הצליחו היהודים לפנות "כי אם חלק אחד ממאה" מעצמות הנקברים.
בשנת ה'תרמ"ח (1888) פונו החלקים שנשארו מבית העלמין הישן אל בית העלמין הנוכחי, והדבר גרם לצער ולאבל בקרב אנשי הקהילה.
בית הקברות הנוכחי ממוקם בצמוד למלאח של פאס מצד מזרח.
כאמור, אל המקום הובאו קברים ושרידי קברים מבית העלמין הישן, ואף ניתן למצוא כיום מצבות של רבנים רבים שהובאו לשם.
מהם: רבי יעקב קניזל , ממגורשי ספרד, רבי וידאל הצרפתי , מחכמי פאס במאה ה-16 וראש המאה ה-17 ומחבר הספר צוף דבש, רבי יהודה בן עטר ורבי שמואל בן אלבאז , שהיו מגדולי הרבנים במרוקו בשלהי המאה ה-17 וראש המאה ה-18, ועוד רבים אחרים.
בין הקברים המיוחדים המושכים תיירים ומתפללים הוא קברה של סוליקה, נערה יהודיה שנולדה בטנג'יר ב-1817. מסיבות בלתי ברורות נתבעה להתאסלם, ומשסירבה הובאה בפני בית המשפט המוסלמי בפאס שדן אותה למיתה.
בקיימם את צו בית המשפט הרגו אותה הערבים בחוצות העיר פאס בשנת 1834, לעיניהם של היהודים ההמומים.
יהודי פאס ערכו מגבית ופדו את שרידי גופתה וקברום בעירם.
בית הקברות היהודי ברוּדְנוֹ (בפולנית: Cmentarz żydowski na Bródnie; בעבר נודע יותר בשם: בית הקברות היהודי של פראגה) הוא בית קברות יהודי ותיק ברובע טרגובק שבוורשה בירת פולין.
בית הקברות היהודי ברודנו הוא בית הקברות היהודי הגדול ביותר בוורשה, ואחד מבתי הקברות היהודיים הגדולים באירופה כולה.
בית הקברות ממוקם במרכז ורשה, במערב רובע טרגובק , סמוך לשכונה הוורשאית המפורסמת פראגה.
בית הקברות שוכן בשטח הבלתי-רשמי של פראגה, ומכך הוא מוכר גם בשם "בית הקברות היהודי של פראגה".
שטחו עומד כיום על כ-50 דונם.
הקהילה היהודית הראשונה בוורשה התקיימה בפרבר פראגה, ובשנת ה'תק"ך (1760) היא מנתה אלפי יהודים.
החל מימי ראשית ההתיישבות היהודית בוורשה, בשנת ה'רפ"ז (1527), ועד למאה ה-18, לא היה בית קברות יהודי בוורשה.
לפני ייסוד בית קברות בפראגה היו יהודי המקום קוברים את מתיהם בעיירות הסמוכות: נובידבור, סוכצ'ב וגרודז'יסק.
מועד תחילת הקבורה בפראגה (לימים גם טרגובק) אינו ברור, ועדויות מהמהנדס ע.
הרשטיין שביקר במקום לפני מלחמת העולם השנייה ומצא שם קברים כבר מ-1765 (ה'תקכ"ה), מעלות כי הייתה בו קבורה בלתי-חוקית לפני שהושג כתב הזכות לקבורה בו.
קבלת הזכות ניתנה לו אודות לקשריו עם שר הפרובינציה הפולנית מזוביה ובאישורו של הבישוף מפלוצק שהציב לכך מספר תנאים וכן מס שנתי ליום יוחנן המטביל עבור הכנסייה בסקרישב.
לאחר כ-5 שנים הסתיימו העבודות להכשרת השטח והעניינים הפורמליים, וזביטקובר העביר את הניהול לחברה קדישא, תוך שהוא משאיר אצלו את הבעלות עם התניית הקבורה באישור פרטי ממנו לכל נפטר.
עלות התיקונים נפלה על החברה קדישא, והיא קיבצה זאת באמצעות תרומות.
זכות הקבורה בשטח הייתה של זביטקובר, והוא דרש סכומים גבוהים עבור הקבורה בבית הקברות; אלו שלא עמדו בדרישה, קברו את הנפטרים שלהם בבית הקברות היהודי בסוכצ'ב המרוחקת כ-60 ק"מ מוורשה.
בין אלו שנדדו לוורשה כדי לקבור שם את מתיהם היו גם יהודים עשירים בוורשה, שהעדיפו את הקבורה בבית הקברות שבסוכצ'ב מאשר להגיש לזביטקובר את בקשת הקבורה בשטחו.
כדי למנוע את תופעה זו, נקבע על ידי השלטון שאם הנפטר הוא עשיר ובני משפחתו בחרו לקבור אותו בסוחצ'וב, עליהם יהיה לשלם סך של שליש מדמי הקבורה, 30 אדומים.
בית הקברות בפראגה הפך למקור סכסוכים בינו לבין הקהילה היהודית בוורשה ובפראגה.
לבעלות זביטקובר על שטח בית הקברות, קשורה גם עובדת היותו נשיא החברה קדישא בוורשה ובפראגה.
באמצעות כך הציל את חייהם של מאות יהודים ממוות בטוח.
לסיפור זה גרסאות שונות, ועל פי חלק מהן כל המתים שהובאו לפניו נקברו על ידו בבית הקברות שבבעלותו.
עוד בחיי זביטקובר, בסוף המאה ה-18, הושג אישור לבניית בית קברות חדש בוורשה.
מספר שנים לאחר פטירת זביטקובר, בשנת ה'תקס"ז (1806) - בימיו האחרונים של השלטון הפרוסי בוורשה, נפתח בית הקברות היהודי בוורשה הידוע כבית העלמין "גנשא".
באותן השנים ניהלה יהודית אלמנתו של זביטקובר את החכרת בית הקברות לחברה קדישא, ועמה נחתמו החוזים.
לאחר מספר עשורים מפטירתו של זביטקובר (באמצע המאה ה-19), הורחב שטח בית הקברות ברודנו והוא עמד על כ-180 דונם.
החל משנות ה-70 של המאה ה-19 נוהל בית הקברות על ידי המועצה היהודית המקומית; זו האחרונה ייעדה את השטח לקבורת עניים וחסרי אמצעים, ובכך החלה הזנחה של המקום.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מנהל בית הקברות היה אברהם משה פויזנר; בראשית ימי המלחמה הוא הועבר לתפקיד בבית הקברות היהודי בוורשה.
בעת הכיבוש הנאצי של פולין בעת מלחמת העולם השנייה אסרו הנאצים על קבורה במקום, והמתים היהודים הועברו כולם לקבורה בבית הקברות היהודי בוורשה (אוקופובה).
בית הקברות נהרס, הן מנזקי משנה של המלחמה והן משימוש של שלטונות הכיבוש בבית הקברות ובמצבות כמקור לחומרי בניין, והחומה שסביבו פורקה.
לאחר המלחמה, בעת שיקום וורשה ובנייתה מחדש, נאספו לבית הקברות גופות יהודים מנספי גטו ורשה ונקברו בקבורה המונית.
בשנים שלאחר מכן פסקה הקבורה בו, והוא נסגר רשמית בה'תש"י (1950).
המקום, שהסתייע בתמיכה זניחה מהרשויות המקומיות, סבל מהזנחה ומצבו הלך והידרדר.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 נקבעה בעירייה החלטה להפוך את המקום לפארק לאומי.
לאחר התערבות של מספר גורמים ובהם אנשי אתרא קדישא, וכן פועלו ומימונו של יהודי-גרמני בשם שמעון ניסנבאום, שהתחייב בתוך כך לשפץ את המקום, נדחתה ההחלטה.
ניסנבאום, שחלק מבני משפחתו קבורים במקום, החל את פעולות השיקום בהקפת המקום (היקף של כ-5 ק"מ) בגדר בטון וברזל בגובה 3 מטרים, ובעלות כוללת של חצי מיליון דולר.
קרן ניסנבאום הקימה שער כניסה מהודר, ריכזה והעמידה במקום אחד את כל המצבות היהודיות שנמצאו.
החל משנת 1984 (ה'תשמ"ד) ועד שנת 2010 (ה'תש"ע) נוהל ותוחזק המקום בידי "קרן ניסנבאום", מטעמו.
בית הקברות חולל מספר פעמים, ואירעו בו מקרים פליליים (שוד).
בעקבות חילול בית הקברות והשחתתו, פנו חברי הקהילה וגורמים נוספים לרשויות בבקשה להעלות את ההגנה על המקום.
נציגים ממועצת העיר ורשה ציינו כי הגנה על המקום מפני ונדליזם היא ראשונה בחשיבותה, ואילו שחזורו ושימורו עומדים בדרגת חשיבות משנית.
בשנת 2010 הפסיק ניסנבאום את מעורבותו בהחזקת ושימור בית הקברות, ומעמדו המשפטי נמסר להחלטת בית המשפט.
בשנת 2012 (ה'תשע"ב) נמסר בית הקברות לתחום אחריות הקהילה היהודית בוורשה שהצהירה על פתיחת תוכנית שיפוצים חדשה במתחם.
במקום נערכים ביקורים של משמרות נוער מישראל, אם כי בהיקף קטן.
בין האישים המפורסמים שנקברו בבית הקברות: שמואל זביטקובר, מייסד בית הקברות ופרנס ב, והממציא אברהם שטרן, משכיל שעמד בראש בית המדרש לרבנים בוורשה והיה חותנו של חיים זליג סלונימסקי.
בית הקברות היהודי החדש בריגה "שמרלי" ( בלטבית: Rīgas Jaunie Ebreju kapi "Šmerlis" ) הוא בית קברות יהודי בריגה, ברחוב Lizuma, 4.
השם קשור לטופוניום המקומי שמרלי ( בלטבית: Šmerlis ).
שטחו של בית הקברות הוא 14.6 דונם, מספר הקברות כ-22.5 אלף .
נוסד בשנת 1928 כאשר בית הקברות היהודי הישן של העיר מיצה את שטחיו.
פרויקט הנקרופוליס בוצע על ידי אדריכל של ריגה פאול מנדלשטם, בית הקברות חולק לחלקות, נבנה אולם לטקסי אבל, הוקמה גדר, ששרדו עד היום .
במאי 1934 הוקמה בשדרה המרכזית של הנקרופוליס אנדרטה לזכר 37 קצינים וחיילים יהודים שנפלו במלחמת העצמאות של לטביה (1918 - 1920).
לאחר כיבוש ריגה ביולי 1941 שרפו הנאצים את אולם האבל יחד עם בני הערובה הכלואים בו.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, יהודים ששרדו את השואה וחזרו לריגה שיקמו את מבני בית הקברות ששרדו.
ב-1964 החליטו השלטונות הסובייטיים לפתוח את בית הקברות לקבורה חופשית של תושבי ריגה, ללא קשר ללאום או דת ובית הקברות עצמו נקרא בית הקברות שמרלי .
בקיץ 1990 הקימה הקהילה היהודית של ריגה בבית הקברות אבן זיכרון לבני הזוג ז'ניס ויוהנה ליפקה, שהצילו יותר מחמישים יהודים במהלך הכיבוש הנאצי.
לאחר החזרת עצמאותה של לטביה הפך בית הקברות שוב ליהודי.
ידועים מקרים של ונדליזם בבית הקברות הזה
מיקום הקבורה המפורסמת ביותר בבית הקברות הוא קברו של אלוף העולם בשחמט לשעבר מיכאיל טל (1936 - 1992) .
קבורים כאן גם הפילולוג נאום פרפרקוביץ ', הציירים מיכאיל יו וחיים ריסין , איש ציבור מקס שץ-אנין, המלחינים אוסקר סטרוק ולדימיר חוויניצקי, הסופר מרק רזומני, אקדמאי האקדמיה הלטבית למדעים יוליוס אנשלביץ '.כאן נקברו מחדש קורבנות השואה מאגליין ודובלה, יש אנדרטה ליהודי גרמניה שנהרגו בריגה על ידי הנאצים, ואנדרטאות נוספות.
בית הקברות היהודי הישן (בפולנית: Stary Cmentarz Żydowski w Lublinie), בלובלין, פולין, הוא העתיק ביותר בלובלין, ואחד מבתי הקברות העתקים בפולין כולה.
בבית הקברות קבורים יהודים חשובים מהתקופה בה לובלין הייתה מקום מרכזי ליהדות בכלל, ולחסידות בפרט, והוא העדות הכמעט יחידה לעברה המפואר של יהדות לובלין.
בית הקברות מהווה מוקד תיירותי, בפרט ליהודים.
בבית העלמין בלובלין נקברו רבנים ידועי-שם מתקופת הזוהר של העיר, ביניהם: החוזה מלובלין, רבי עזריאל הורוביץ ("ראש הברזל"), רבי יעקב פולק, רבי שלום שכנא מלובלין, רבי שלמה לוריא (מהרש"ל) ועוד.
בית הקברות ממוקם על גבי גבעה ברחוב kalinoszczyna ul, ומשקיף על העיר העתיקה של לובלין.
הוא מוקף כולו בחומה גבוהה שנבתנה כבר במאה ה־17.
בית הקברות הוקם על גבי מבצר קדום מימי הביניים, ובעבר המקום היה מוקף ביצות רבות.
בית העלמין נבנה על מגרש אחד מתוך שלושה מגרשים שנמסרו לקהילה היהודית בלובלין.
על שלושת המגרשים נתחייבה הקהילה לשלם מס שנתי של 12 מרקים ומכסה שנתית של חלב נרות.
המצבה העתיקה ביותר בבית הקברות היא של רבי יעקב בן רבי יהודה הלוי קופלמן, ונושאת את התאריך 1541, אמנם יש שכתבו שהוא עתיק עוד יותר.
האזכור הראשון לבית הקברות הוא החל משנת 1555, אז ניתנה פריווילגיה ליהודי פולין לקבור בבית העלמין.
בשנת 1655 נכבשה לובלין על ידי הקוזקים שפרצו אל הרובע היהודי.
הם רצחו כעשרת אלפים יהודים ובזזו את העיר.
קבוצת יהודים התעטפה בטליתות וביקשה מהקוזאקים לקבור אותם חיים בבית העלמין.
שמות הנרצחים חרותים על החומה המקיפה את בית העלמין.
בשנת 1830 מחמת חוסר מקום, הפסיקו לקבור בבית קברות הישן, ובמקום זאת החלו לקבור בבית קברות יהודי חדש שהוקם שנה קודם, בשנת 1829. עם זאת ידועים כמה מקרים של קבורה בבית הקברות הישן גם לאחר בשנים שלאחר מכאן.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שרפו חיילים רוסים, כמעט את כל המצבות שהיו עשויות מעץ.
אך במהלך הכיבוש הגרמני בפולין ב-1939 בתחילת שנות השואה, נהרס בית העלמין כמעט כלל, מצבות רבות שימשו לצורך סלילת כבישים.
עם זאת, כמה מצבות של דמויות ידועות לא נפגעו.
בבית העלמין ישנם מצבות ייחודיות עם עיטורים שונים, אך רבים מהמצבות בבית העלמין הן פשוטות וצנועות.
החל משנות ה-80 האגודה לשימור מורשת היהודית בלובלין החלה לערוך סדר בבית העלמין, ולתעד את כלל המבצות הקיימות בו,
בשנים 1988–1991 התרחשבו בבית העלמין מעשי וונדליזם בעקבות אנטישמיות, שגרמו להשמדת 40 מצבות נוספות.
בית הקברות היהודי הישן מושך מבקרים רבים ומקום קבורתו של "החוזה מלובלין" משמש אתר עלייה לרגל.
כיום, בית הקברות היהודי הישן בלובלין הוא אחד המקומות בהם ניתן עדיין לראות עדות לנוכחות היהדות שהייתה קיימת בעיר במשך מאות שנים.
רבי שלמה לוריא - המהרש"ל
רבי יעקב יצחק מלובלין - "החוזה מלובלין"
רבי עזריאל הורוביץ - "ראש הברזל"
בית הקברות היהודי הישן בלבוב נמצא במגרש בין הרחובות רפפורט קלפרובסקה, ברוברנה ושפיטלנה.
בעיר לבוב חיו קרוב למאה אלף יהודים בתקופה של לפני השואה, ובית הקברות בלבוב היה מהחשובים והגדולים באירופה.
התחלת הקבורה בבית הקברות החלה במאה ה-14. העדות הראשונה להתיישבות יהודית בעיר לבוב היא אחת המצבות בבית הקברות של אישה יהודיה בשם אסתר, שעליה תאריך מסוף המאה ה-14.
הקבורה בבית הקברות הופסקה בין השנים 1855–1860, ועל חלק מהמתחם הנשאר הוקם בית חולים יהודי.
מעריכים כי במשך 500 שנות הקבורה במקום, נקברו בשטח של כ-3 דונם, 25 עד 30 אלף איש.
בימי מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941 נכנסו הנאצים לעיר, והשחיתו את בית הקברות עד היסוד.
מספר שנים המקום עומד שומם, עם הריסות וצמחייה שעלה בשטחו, כשלאחר מכאן השלטונות הקומוניסטיים פינו חלק מהמקום על מנת לבנות עליו את שוק קרקובסקי (Krakowski).
בשנת 2013 הודיעה עיירית לבוב כי היא תתחיל להחזיר את המצבות, המשמשות למדרכות, לבית העלמין.
ביולי 2020 החלו עבודות בשטח.
בבית הקברות מצויים קברים של גדולי הדורות מתקופות שונות, בין היתר ידועים הקברים של:
הט"ז - רבי דוד הלוי סגל
רבי יהושע פאלק כץ בעל הסמ"ע
רבי צבי הירש אשכנזי - החכם צבי
יוסף שאול נתנזון - השאול ומשיב
רבי אברהם יצחק שפרלינג מחבר טעמי המנהגים
בית הקברות היהודי של קיילצה (הידוע גם כבית הקברות פאקוש) ממוקם ברובע פאקוש בעיר קיילצה הנמצאת בפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה שבפולין, בצומת הרחובות פאקוש דולני וקוסוצ'נסקייגו.
בבית הקברות נשתמרו כ-330 מצבות, מהן כ-150 מצבות מסודרות באנדרטה .
בית הקברות סגור בשער, וצריך לקבל מפתח מהאחראי לצורך ביקור במקום.
בית הקברות נוסד בשנת 1868 על בסיס עיצובו של האדריכל פרנצ'ישק קסוורי קובלסקי.
במהלך מלחמת העולם השנייה בית הקברות נהרס על ידי הנאצים.
במקום זה נערכו הוצאות להורג המוניות קבועות של יהודים ופולנים.
ב-23 במאי 1943, המשטרה רצחה במקום 45 ילדים יהודים, בני 15 חודשים עד 15 שנים.
בשנת 1946 הפך בית הקברות למקום קבורה של 42 קורבנות יהודים, שנרצחו בפוגרום קיילצה.
בשנים שלאחר מכן, גופות קורבנות מעשי הטבח שביצעו הנאצים בתוך גטו קילצה במהלך השואה בפולין הכבושה, הוצאו ממקום קבורתם בסמוך לנהר סילניצה, והועברו לבית הקברות.
בשנת 1965 בית הקברות נסגר לקבורה נוספת.
בשנת 1981 נבנתה אנדרטה ממצבות שנלקחו מנהר סילניצה הסמוך.
סביב האנדרטה הונחו שברי מצבות עם עיטורים וכיתובים שהשתמרו.
בשנת 2007 שוחזר האהל שנבנה לפני המלחמה מעל קברו של הרבי מרדכי טברסקי מקוזמיר, שכונה "הצדיק מקילץ".
בשנת 2010, ביוזמתו של בוגדן ביאלקה, נשיא אגודת "יאן קרסקי", ויעקב קוטליצקי, נשיא אגודת "קילצר", הוקמה מצבה חדשה שעליה שמות הנרצחים בפוגרום קיילצה, ב-4 ביולי 1946.
בית הקברות היהודי בעזה הוא בית הקברות של היישוב היהודי בעזה.
ככל הנראה, בית הקברות הוחרב כליל, בערך בשנת תש"כ (1960), על ידי שלטונות מצרים בראשות גמאל עבד אל נאצר, לצורך בניית בנייני מגורים.
קיימת עמימות בנוגע לשנת ייסודו של בית הקברות, גודלו, והנעשה בו עד לתקופה האחרונה.
בשנת תקצ"ט (1839) נשלחה למשה מונטיפיורי איגרת מאת יהודים מחברון שביקשו את תמיכתו ביישוב היהודי בעזה, שפסק כתוצאה עקיפה של רצח חיים פרחי, ובכלל דבריהם הם מזכירים את הצורך "לשמור משמרת הקדש בית עלמין זיע"א".
ככל הידוע, בקשתם לא התגשמה.
כארבעים שנה לאחר מכן, תוארה תרומה של הברון רוטשילד לצורך שיפוץ בית הקברות.
לפי אילן גל-פאר, לקראת שנת תר"ע (1910) פסק השימוש בבית הקברות, והוא הוסב על ידי ערבי מקומי לשימוש כגורן.
גל-פאר מוסיף שבשנת תר"ע החלו יהודי עזה לקבור את מתיהם בחלקה אחרת, ועד לפרעות תרפ"ט נקברו בה 12 יהודים.
זמן קצר לאחר הכיבוש, הוחזרה עזה למצרים.
במלחמת ששת הימים (תשכ"ז - 1967) נכבשה עזה שוב על ידי צה"ל, אך ככל הנראה בית הקברות כבר היה חרב, והוא לא אותר על ידי חיילי צה"ל אך אותרו פנקסים המתעדים את פרטי הנקברים, וכנראה מדובר בנקברים הרבים שבבית הקברות העתיק, ולא לאותם 12 נקברים בחלקה הנ"ל.
לדברי יעקב סגל וצבי פרידמן:
תיאור הפנקסים כ"סוד מדינה" וכסגורים בכספת הובא גם בשם זאב חנוך ארליך (ז'אבו), שניסה להגיע אליהם ולא הצליח.
בחורף תשכ"ח (8 בדצמבר 1967) דווח שבית הקברות נחרב לחלוטין, ובמקומו עמדו בתי מגורים, בתים שכנראה נבנו כמה שנים קודם לכן.
כמה מקורות סיפרו על הרב חיים מאיר הגר, האדמו"ר בעל "אמרי חיים" מויז'ניץ (נפטר בתשל"ב) שפקד את המקום ואף זיהה בו את קבר ר' ישראל נג'ארה בימים שלאחר מלחמת ששת הימים, ולפי האמור לעיל, אולי חלה טעות והכוונה למלחמת סיני.
בבית הקברות הצבאי הבריטי בעזה קבורים מספר חיילים יהודיים.
הם מתו במהלך לחימתם באזור, בהיותם חיילים של הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה, ונקברו במקום.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הגיעו חיילי צה"ל לקבריהם ואמרו קדיש לעילוי נשמתם.
מסורת שנויה במחלוקת מזהה את קבר שמשון הגיבור בסמוך למסגד הגדול בעזה (למקורות למסורת זו - ראו בערכו של המסגד, וכן בהערה כאן); בנוגע למסגד עצמו יש מסורת המזהה אותו כמקום המקדש הפלשתי המוקדש לדגון, שאותו הפיל שמשון במותו, כמתואר בספר שופטים (גם המקורות לכך מופיעים בערכו של המסגד).
קברים שאולי הם של יהודים, מצויים בבית קברות נוצרי הסמוך למנזר יווני, בסמטה הסמוכה לרחוב עומר אל-מוח'תאר, הרחוב הראשי של עזה.
קברים אלו חריגים בבית הקברות בכך שמצבותיהם חלקות ללא כיתוב (תופעה מוכרת מקברים יהודיים במקומות אחרים בארץ במאה ה-16 וסביבתה), הם מיוחסים על ידי הנזירות המקומיות ועל ידי האוכלוסייה הערבית המקומית ל"זרים" שאינם נוצרים ואינם ערבים, ואחד מהקברים נודע כמקום עלייה לרגל בקרב המוסלמים.
בית העלמין היהודי בשונהאוזר אלה , הממוקם במספר 23–25, שוכן צפונית לכיכר זנפלדר ברובע פרנצלאואר ברג בברלין, שבמחוז פנקו (רובע).
הוא שימש את הקהילה היהודית בעיקר בין השנים 1827–1880, תקופה שבה עברה הקהילה היהודית בברלין שינויים פוליטיים ותרבותיים משמעותיים, אשר באו לידי ביטוי גם בבית העלמין.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20, כל שטח בית העלמין נמצא תחת הגנת שימור אתרים.
בדרך כלל, בתי קברות בערים גדולות הוקמו מחוץ לשערי העיר.
בשנת 1672 הוקם גם בית העלמין היהודי הראשון בברלין, בסמוך לשער שפנדאו של ביצורי העיר, ברחוב Große Hamburger Straße של ימינו.
אולם, עם התרחבות העיר, בית העלמין נקלע לתוך מרקם אורבני צפוף.
בשנת 1774 דרשה הרשות לבריאות הציבור שלא לאפשר קבורות בתוך העיר.
חוקי פרוסיה אף קבעו בשנת 1794 כי "לא ייקברו גופות בתוך כנסיות או באזורים מאוכלסים".
רק בשנת 1817 ושוב בשנת 1824, פנתה הממשלה הפרוסית בדרישות נחרצות לקהילה היהודית לסגור את בית העלמין הישן ולמצוא שטח קבורה חדש מחוץ לעיר.
הקמת בית העלמין, מראהו ושימושו
באוקטובר 1824 רכשה הקהילה היהודית שטח של כ-5 דונם מהחקלאי וילהלם גוטהולד ביוטנר תמורת 5800 טאלר.
השטח, שהיה כמעט פי עשרה מבית העלמין הישן, שכן מחוץ לשער שונהאוזר, לאורך דרך היסטורית שהובילה לכפר פנקו.
לאחר שסללו אותה, קיבלה הדרך את השם "שונהאוזר אלה" (Schönhauser Allee) בשנת 1841. בית העלמין החדש תוכנן על ידי האדריכל העירוני פרידריך וילהלם לנגהאנס ונחנך ב-29 ביוני 1827 על ידי הרב יעקב יוסף אטינגר, עם קבורתה של שרה מאייר לבית בנדה.
בשנת 1827 נבנו בשטח בית העלמין מספר מבנים בסגנון קלאסיציסטי.
עד 1880, כל היהודים שנפטרו בברלין נקברו במקום.
בשנת 1892 הקימה הקהילה בית קברות חדש ובניין ניהול בסגנון היסטוריציסטי, שתוכנן על ידי האדריכל יוהאן הוניגר.
המבנה שימש גם כבית מחסה לקשישים יהודים.
בבית העלמין ישנם כ-22,800 קברים פרטיים ו-750 חלקות משפחתיות.
הוא נחשב לבית הקברות היהודי העתיק ביותר בברלין שעדיין ניתן לזהותו, שכן קודמו קיים כיום רק כאתר זיכרון ופארק.
כאשר התברר בסביבות שנת 1880 כי השטח אינו מספיק עוד לצורכי הקהילה הגדלה, הוקם בית העלמין היהודי בוייסנזה, שהוא כיום בית העלמין היהודי הגדול באירופה.
גם לאחר סגירתו הרשמית של בית העלמין, התקיימו בו קבורות מדי פעם, במיוחד בחלקות משפחתיות פרטיות, עד שנות ה-70 של המאה ה-20.
בשנת 1920 נערכה תחרות אדריכלית לתכנון מצבת זיכרון לבית העלמין, אך לא ידוע אם הוקמה מצבה כללית.
בית העלמין מחולק לאזורים שונים, ובהם קברים פשוטים לצד מצבות מפוארות, חלקות משפחתיות וקברים המסומנים באבני מספר בלבד, כפי שהיה נהוג בבתי קברות יהודיים ישנים.
קיימת גם שורת כבוד, שבה נקברו אישים שתרמו לקהילה היהודית או ליהדות בכלל.
חרף המסורת האורתודוקסית, הקהילה היהודית של ברלין אישרה בבית העלמין גם קבורות של נפטרים שנשרפו לאחר מותם, כחלק מתהליכי הרפורמה הדתית.
בשנת 1961, לאחר שנהרס בית ההלוויה במהלך מלחמת העולם השנייה, הקימה הקהילה היהודית בברלין אנדרטה במקום, בתיאום עם ממשלת מזרח ברלין.
האנדרטה, שתוכננה על ידי הפסל פרדיננד פרידריך, כללה אבן זיכרון שעליה נחרט: "כאן תלך בשקט, אך כאשר תסתובב, אל תשקוט".
האנדרטה הוסרה מאוחר יותר לטובת הקמת ה'לפידריום', אך הטקסט שלה הועתק אל קיר הסמוך לכניסה.
סמוך לחומת בית העלמין נמצא שביל צר המכונה "Judengang" (שביל היהודים), המשתרע לאורך כ-400 מטרים.
לפי ההשערה, השביל נבנה לבקשת פרידריך וילהלם השלישי, שלא רצה להיתקל בלוויות יהודיות בעת נסיעתו לארמון שונהאוזן.
גישה לשביל כיום מוגבלת, אך ניתן להיכנס אליו במהלך סיורים מודרכים.
בשנות ה-90, לאחר שיפוצים נרחבים, נבנה במקום "לפידריום", אשר משמר מצבות שנפגעו לאורך השנים.
המבנה תוכנן על ידי האדריכלית רות גולן ונחנך בשנת 2005. במקום ישנם למעלה מ-60 מצבות מהמאה ה-19 וה-20, לצד תערוכה על תרבות הקבורה היהודית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נהרסו מבנים בכניסה לבית העלמין, ומספר מצבות נפגעו מהפצצות.
במהלך המשטר הנאצי נבזזו פרטי מתכת מהקברים.
בסוף המלחמה, נחפרו תעלות מגן באתר, תוך שימוש במצבות כחומר בנייה.
לאחר המלחמה, נערכו מספר אירועי ונדליזם במקום, בהם הרס של יותר מ-100 מצבות בשנת 1988 ו-28 מצבות נוספות בשנת 1997.
בית הקברות היהודי החדש בלוברטוב - הוא בית קברות יהודי שנוסד בשנת 1796, בעיירה לוברטוב בפרובינצית לובלין שבפולין.
הוא הושמד ב -1943 על ידי הגרמנים כחלק מההשמדה השיטתית של הקהילה היהודית המקומית.
מצבות רבות בעלות ערך נשתמרו (רובם מוטבעות כיום באנדרטה).
המצבה העתיקה ביותר שהשתמרה היא משנת 1848.
בית הקברות היהודי החדש בלוברטוב ממוקם בצומת הרחובות מג'ה 1 וצ'יצ'ה.
הכניסה היא מרחוב מג'ה 1 86, סמוך לבית הספר (מרכז אזורי לחינוך מקצועי).
בית הקברות הוקם בשנת 1796. בתקופת בין המלחמות הוקף בית הקברות בגדר לבנים.
בשטחו היו שני אוהלים, אך אין מידע מי נקבר בהם.
בתקופת הכיבוש הגרמני שימשו המצבות מבית הקברות בין היתר לסלילת חצר בית הספר בו הוצב הוורמאכט.
הגרמנים ביצעו הוצאות להורג בנקרופוליס.
לאחר המלחמה, בשנות ה-60, ניטעו במקום זה עצים.
בשנת 1987, ביוזמתם של אזורי לובארטוב, סידור בית הקברות.
מחלק מהמצבות ששרדו נוצר לפידריום, הממוקם בקצה השדרה הראשית.
בשנות ה-90 הוקמו לוחות מידע על ידי מרק דניאלקביץ', מנהל הספרייה הציבורית העירונית בלוברטוב.
נכון ל-2025, בית הקברות ממוקם על שטח של 0.8 דונם.
שומרו כ-40 מצבות, הקדומה שבהן משנת 1848. בשנת 1986, ד"ר טשצ'ינסקי מהמחלקה לתרבות והיסטוריה יהודית באוניברסיטת מריה קירי - סקלודובסקה בלובלין ערך תרשים מפורט של המצבות.
בפברואר 2008 גידרה הקרן לשימור מורשת יהודית בשיתוף רשויות העיר את בית העלמין.
ב-21 בספטמבר 2012 יצרו עובדים ומתנדבים ממוזיאון פולין לתולדות יהודי פולין רשימת מצבות בשילוב תיעוד צילומי ותרגום של תוכן הכתובות.
בית הקברות היהודי הישן בלוברטוב הוא בית קברות יהודי מחולל ששימש את יהודי העיירה לוברטוב בפרובינצית לובלין שבפולין.
הוקם עוד במחצית השנייה של המאה ה-16 והקבורות האחרונות בו התקיימו בסוף המאה ה-19, במקום נרצחו יהודים רבים על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה, כמו כן, בית העלמין הושמד על ידם כחלק מההשמדה השיטתית של הקהילה היהודית.
הוקם בפינת הרחובות Legionów ו-Armii Krajowej של היום, ליד בית הכנסת.
בית הקברות נוסד במחצית השנייה של המאה ה-16 ונסגר בסוף המאה ה-19. כשהקהילה היהודית החלה לקבור בבית הקברות היהודי החדש.
בתחילת המאה ה-20 הוקמה בו גדר חדשה מעץ אלון, מתוצרת יזם הבנייה אברהם ולרשטיין.
וכן הוקמו בה שני שערים.
בית הקברות הושמד כליל על ידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הכובשים הקימו במקום גרדום, עליו תלו, בין היתר, יהודים מקמיונקה.
באביב 1948 התירו רשויות העיר דאז הקמת גן בשטחה.
מאוחר יותר בנו עליו הפולנים את כיכר העיר.
בשנת 2022, הודות לשיתוף הפעולה של המכון למורשת הלאומית עם בניין עיריית לוברטוב והקרן לשימור המורשת היהודית במסגרת התכנית "סימון בתי קברות יהודיים ברפובליקה של פולין", בית הקברות הישן סומן בלוח הנצחה.
בית הקברות היהודי הישן בפרנקפורט הוא בית קברות יהודי הממוקם בצמוד לבית הקברות המרכזי של פרנקפורט ברחוב ראט-בייל.
בית הקברות נפתח לקבורה בשנת 1828 במקביל לסגירת בית הקברות היהודי העתיק של פרנקפורט, עקב חוסר מקומות לקבורה חדשה.
בית הקברות נפתח בעקבות סגירת בית הקברות שקדם לו - בית הקברות העתיק של פרנקפורט - ששימש לקבורה החל משנת 1272, ובימי הביניים שימש כאתר קבורה מרכזי של יהודי העיר.
רבים מרבני העיר, ראשיה, בנקאים ודמויות תרבותיות נקברו בו.
בית קברות זה שימש לקבורה עד 1928, אז נסגר לקבורה חדשה לאחר שנקברו בו כ־40,000 איש.
מ־1928 ואילך נמשכה קבורה רק בקברים משפחתיים קיימים.
בצמוד לו נפתח בית הקברות היהודי החדש של פרנקפורט, הפעיל עד היום.
בבית הקברות קבורות דמויות חשובות בתולדות יהדות גרמניה והעולם היהודי בכלל, ובהן:
רבי שמשון רפאל הירש - רב ופרשן
פאול ארליך - חתן פרס נובל לרפואה
מוריץ דניאל אופנהיים - צייר יהודי
אנשל מאיר רוטשילד - בנקאי, משושלת רוטשילד
גוטלה רוטשילד - אשתו של מייסד השושלת
מאיר קארל רוטשילד - בנקאי ופוליטיקאי
ברתה פפנהיים - פעילה למען זכויות נשים
לאופולד זונמן - מייסד העיתון פרנקפורטר צייטונג
רבי נחמיה אנטון נובל - רב ומרצה
בית הקברות היהודי החדש הוא בית קברות יהודי בפרנקפורט, הסמוך לבית הקברות הראשי של פרנקפורט .
בית הקברות נפתח בשנת 1928 לאחר שבית הקברות היהודי הישן ששימש לקבורה עד אותו זמן, היה צר מלהכיל קברים נוספים, ולא ניתן היה עוד להרחיבו.
בית הקברות עדיין משמש לקבורה על ידי הקהילה היהודית של פרנקפורט.
בית הקברות ממוקם ברובע אקנהיים בפרנקפורט, ממזרח לאקנהיימר לנדשטראסה.
בית הקברות גובל בבית הקברות הראשי מדרום וממזרח ושטחו 54,532 מטרים רבועים.
בשנת 1939 נבנתה חומה באורך 165 מטרים משער הכניסה החדש של בית הקברות הראשי ועד לאזור בית הקברות החדש.
חומת בית הקברות נבנתה מאבנים מבית הכנסת הראשי ומבית הכנסת בורנפלאץ, שנהרסו בפוגרום בנובמבר 1938 ונהרסו בינואר 1939, כפי שמתואר על גבי לוח זיכרון המציין את מקור חומרי הבנייה.
המבנה הראשי של בית הקברות החדש תוכנן על ידי האדריכל הממשלתי של פרנקפורט, פריץ נתן.
הוא תכנן בניין הבנוי עם לבני קלינקר בצבעי חום-אדמדם בסגנון חדיש, במסגרת תוכנית התכנון העירוני של פרנקפורט החדשה.
מעל שער הכניסה לבית הקברות, ישנה כתובת בעבריתמאחורי אזור הכניסה ישנה חצר מרוצפת מוקפת בעמודים.
אולם הלוויות ממוקם מצד שמאל.
מעל אפריז של השער הפנימי, המוביל לאזור בית הקברות, מוצג הציטוט משער הכניסה בשפה גרמנית.
קרוב לבית הקברות פעלה תחנת רכבת חשמלית בשם "Neuer Juedischer Friedhof", אך זו נסגרה זמנית בשנת 2016. כיום, התחנות הקרובות ביותר הן Hauptfriedhof ו-Marbachweg Sozialzentrum בקו U5.
התוכניות הראשונות לבניית בית קברות חדש מתוארכות לשנת 1914. בשלב זה כבר היה ברור שבעתיד בית הקברות הישן לא יספיק לקבורה.
בעקבות כך נרכש שטח לצורך לבניית בית קברות יהודי חדש.
אך בעקבות חילוקי דעות עם עיריית פרנקפורט לגבי בניית בית קברות במקום זה, הוסכם לבנות את בית הקברות ברחוב אקנהיימר לנדשטראסה בסמוך לבית הקברות הראשי.
עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, חלו עיכובים בתכנון ובפיתוח מחדש של האתר, ורק בשנת 1921 יצא המכרז לתכנון אדריכלי.
העבודה נעשתה לבסוף על ידי אדריכל העיר פריץ נתן.
בבית הקברות קבורים כ-8,000 נפטרים.
בניגוד לבית הקברות הישן בראט-בייל-שטראסה, בית הקברות החדש תוכנן בצורה שתכיל הרבה יותר קברים.
בניגוד לבתי הקברות הקודמים, בהם ניתן למצוא מצבות רבות בסגנונות שונים ועשרים, רוב המצבות בבית הקברות הזה הן פשוטות, בדומה לבתי קברות יהודיים מסורתיים.
זו גם היה רצונו של ראש עיריית פרנקפורט, ארנסט מאי.
החלקות, המופרדות על ידי גדר חיה, מסודרות לאורך שביל ראשי העובר מהכניסה ועד לחנוכייה גדולה.
לאורך השביל הראשי ישנם כ-800 קברים של יהודי פרנקפורט שהתחמקו מגירוש על ידי התאבדות.
קברים אלה מעוצבים באופן זהה ונושאים את הכתובת "מתו על קידוש השם" .
יוליוס בלאו - עורך דין
מרטין פלרסהיים - סוחר, יזם, אספן אמנות ופטרון
הנרייט פירת' - סוציולוגית ופעילה למען זכויות נשים
פרנץ רוזנצוויג - היסטוריון ופילוסוף
בית הקברות היהודי בשומן (בבולגרית: Еврейскo гробища на Шумен) הוא בית קברות יהודי, השוכן בעיר שומן בצפון-מזרח בולגריה.
קהילה יהודית מתקיימת בשומן מהמאה ה-18. בראשית המאה ה-20 הגיעה הקהילה לשיא גודלה ומנתה 1,200 נפשות.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה קהילת העיר 616 נפשות, ובסיומה מנתה הקהילה היהודית 1,000 נפשות.
מרבית יהודי העיר עלו לישראל בין 1948 ל-1949. ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובשומן נמנו 84 יהודים.
ב-2022 התגוררו בשומן 40 יהודים.
בשומן היו שני בתי קברות יהודיים: בית העלמין הישן שהוקם בראשית המאה ה-18 בשטח הרובע היהודי, ובית הקברות "החדש", אשר הוקם ב-1872 בסמיכות לבתי הקברות של בני דתות אחרות.
בית הקברות "החדש" הוקם בשל התפרצות כולרה בקרב הקהילה, ומוקם בפאתי העיר ובריחוק מבתי התושבים.
בית העלמין פעל עד 1964, מצויות בו כ-650 מצבות שהכיתוב עליהן הוא בעברית, לאדינו ובולגרית.
כמה מצבות הועברו אליו מבית העלמין הקודם, אשר נהרס בראשית המאה ה-20 בשל עבודות פיתוח עירוניות.
בית הקברות שוכן בצפון רחוב סימאון וליקי שבעיר, ובצמוד אליו משתרע פארק ספורט עירוני "פליסקה".
רוב המצבות שהועברו הן מן המאה ה-19, ומעטות שייכות לתקופה מוקדמת יותר.
המקום מתוחזק ומוקף בחומת אבן.
עם זאת, הוא חולל מספר פעמים.
ב-2010 רוססו צלבי קרס על מצבות וכ-30 מהן נותצו.
בהמשך רוססו מעת לעת צלבי קרס על חומות ושערי הכניסה לאתר.
בית הקברות היהודי בסיגט הוא בית הקברות של הקהילה היהודית בסיגט, קהילה שבשיאה היוותה כ-40% מתושבי סיגט.
הוא נמצא במרכז העיר, גודלו כ-100 דונם וקבורים בו כ-5,000 נפטרים.
באתר ההנצחה ליהדות סיגט נכתב שבעבר היה קיים בעיר בית קברות נוסף, אך הוא נחרש ונותרו בו רק שתי מצבות, של רב העיר הראשון הרב צבי אברמוביץ' ורעייתו.
המצבה הקדומה ביותר בבית הקברות היא משנת תק"ט (1749), והחדשה ביותר היא של שמעון לייטנר שנקבר במקום בשע"א (2011).
עוד נכתב שם שמספר הקברים הידועים המצויים במקום עומד על 3,877, ביניהם עשרות קברי חיילים יהודיים אלמוניים שנהרגו במלחמת העולם הראשונה.
בבית הקברות מצבה ליהודי העיר שנהרגו בשואה, ומתחתיה שאריות סבון שהופק מיהודים שנהרגו בשואה.
הכהנים אינם קבורים בשורות החיצוניות כנהוג בבתי קברות רבים, אלא קיים מגדל מברזל שממנו השקיפו משפחות הכהנים על מעמד הקבורה והתפילות המתקיימות בעת העלייה לקברים.
בין הנקברים בבית הקברות: הרב יהודה כהנא הלר בעל קונטרס הספקות, בעל נכדתו הרב יהודה מודרן, נינו של ר"י הלר הרב חיים אריה כהנא, ועוד רבים מבני משפחת כהנא הלר הסיגטית.
בבית הקברות קבורים גם הרב מנחם מנדל שטרן, חתנו ואחיינו הרב יוסף שטרן, הרב חיים מאיר זאב זלנפריינד, הרב שלמה יהודה טבק, והרב יוסף ליכטנשטיין.
ככל הנראה, בבית הקברות נקבר גם הבדחן והמחזאי הירש לייב גוטליב, שפעל בסיגט ונפטר בה.
ידועים במיוחד קבריהם של שלושת אדמו"רי חסידות סיגט למשפחת טייטלבוים, הקבורים במבנה משותף: מייסד החסידות הרב יקותיאל יהודה, בנו הרב חנניה יום טוב ליפא, בנו הרב חיים צבי (באוהל זה קבור גם האדמו"ר הדרשן רבי משה יוסף טייטלבוים, בנו של ר' יקותיאל יהודה, שלא כיהן באדמו"רות בסיגט).
גם שני בניו, אדמו"רי סאטמר הנוכחיים, מגיעים למקום מדי פעם.
בשנת תשע"ה ביקר בישראל ראש עיריית סיגט דאז, אובידיו נמש, והבטיח שיפעל לשימור בית הקברות.
מעט לאחר מכן הגיעה קבוצה של עשרה מתנדבים מישראל לשבוע עבודה בשיפוץ בית הקברות.
בשנת תשפ"ב הושלם בניין בית מדרש 'עצי תמרים' של חסידות סאטמר בסמוך לבית הקברות, במקום שבו עמד בעבר בית המדרש ההיסטורי של חסידות סיגט, כעשור לאחר רכישת השטח על ידי החסידות.
יש מקורות הטוענים שגם שטח בית הקברות עצמו נרכש על ידי חסידות סאטמר בסביבות שנת תש"ע, לצורך שימור, שיקום ומניעת הרס, אך לא ברור ממקורות אלו האם הכוונה לרכישה גמורה ובעלות מלאה, והאם הכוונה לכל בית הקברות או רק לחלק ממנו.
בית הקברות היהודי החדש בלובלין הוא בית קברות יהודי הנמצא בלובלין, ברחוב ולצ'ניך.
הוא משתרע על שטח של 8.6 דונם ומכיל כיום כ-50 מצבות.
הוא נקרא בית הקברות החדש כדי להבדילו מבית הקברות היהודי הישן בלובלין שנמצא בגבעת גרודז'יסק.
לפי הערכה, נקברו משך השנים בבית הקברות למעלה מחמישים אלף יהודים.
בשנת 1829, נפתח בית קברות חדש ליהודי לובלין, הקרקע לצורך בית הקברות נקנתה כבר ב-4 באוגוסט 1828, בעלות של 981.10 זלוטי.
בעוד שהקבורה הראשונה שהתקיימה שם הייתה רק בשנות ה-30 של המאה ה-19. אך כבר לפני כן, במהלך מלחמת העולם הראשונה הוקם בצנוד לשטח זה בית קברות יהודי צבאי, ובשנת 1918 הוצאו כ-164 הגופות שנקברו בו, והועברו לנקרופוליס שנבנה במיוחד ברחוב יוניקה.
בית הקברות פעל גם בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ובשנת 1940 הורחב בחלקה נוספת של שני דונם.
במטרה לבצע במקום הוצאות להורג המוניות, וכמקום קבורה לקורבנות גטו לובלין, והקרבנות מהכלא בטירת לובלין.
לפחות עד אוקטובר 1942 עדיין קברו במקום.
האוהל על קברו של הרבי מלובלין נבנה מחדש ב-1959, ונהרס שוב בשנות ה-70 של המאה העשרים.
בשנת 1999 נבנה על קברו אוהל חדש.
הקבורה הראשונה במקום לאחר המלחמה התקיימה ב-23 בנובמבר 1944. ד"ר זיגפריד וינר שהיה פרופסור חבר ב, נקבר שם.
על פי דיווחים אחרים, הקבורה הראשונה לאחר המלחמה הייתה של חייל יהודי מהצבא הפולני, שנמצא מת במרתף ברחוב שוויינטודסקה.
בשנת 1945 נקברו שלושה חיילים יהודים שנפטרו בבית החולים המחוזי מספר 2 בלובלין.
גם ליאון פלדהנדלר, ושורדי שואה נוספים, שנרצחו לאחר המלחמה בלובלין, נקברו ככל הנראה בבית קברות זה.
ב-15 בדצמבר 1946 נערכה לוויה לשרידי גופות יהודים שנמצאו באזורגטו מיידן טטרסקי.
בשנת 1947 נקברו שם 40 קורבנות ההוצאה להורג מהכפר במרץ 1948 נערכה הלוויה לשרידי גופות ילדים ומדריכיהם, שנרצחו ב-29 במרץ 1942 בבית היתומים היהודי ברחוב גרודזקה, ושרידיהם הועברו לקבר אחים בבית הקברות.
ב-1987 הוצבה על קברם אנדרטה בצורת המנורה, ועליה תבליטים של דמויות ילדים.
בשנת 1952 נקבע שטח בית הקברות כ-8.5 דונם.
בשנת 1958 הוצאו שרידיו של רבי מאיר שפירא מקברו בבית הקברות, והועברו לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
באותה שנה, שרידיהם של למעלה מ-2,000 יהודים, שנאספו מכל אזור לובלין נקברו בקבר אחים במקום.
בשנת 1960 פרצה שריפה בבית הקברות, ככל הנראה כתוצאה מהצתה של ילדים שהתגנבו מעל הגדר.
בשנת 1965 החלו פעולות ניקיון בשטח בית הקברות, ובספטמבר 1966 נערך רשימת המצבות שנשתמרו, וזוהו 68 מצבות, וכן נבנה גדר סביב החלק הפעיל של בית הקברות.
בשנת 1968 נקברו שרידים שהועברו מ בפולאווי, שנהרס.
בשנים 1968–1973 נבנה כביש עוקף לעיר, שחצה את שטח בית הקברות לשני מגרשים של כ-3.5 דונם כל אחד מהם.
במהלך סלילת הכביש, הושלכו שרידי עצמות שהוצאו מקבריהם לצידי הכביש, ונשארו שם גלויים למשך מספר שנים.
בתחילת שנות ה-70 וה-80 סומנו כ-8.6 דונם בשטח בית הקברות הישן, מהם הופרד החלק הפעיל בשטח של 0.528 דונם.
בתחילת שנות ה-80 נותרו בבית הקברות רק שרידים מעטים מהחומה הישנה, חלק מהמצבות שנותרו הושחתו, החלק הצפוני שימש כחניון מאולתר, וכן נערי שוליים היו שותים ומשתכרים במקום, ומחללים את הקברים.
ב-9 בנובמבר 1987 נחנכה בבית הקברות אנדרטה לזכר קורבנות הגטו והניצחון על הפשיזם.
ביולי 1990 נקברו שרידיהם של 190 בני אדם שנמצאו בקבר אחים במיידן טטרסקי.
בסוף שנות ה-80, "קרן שרה ומנפרד פרנקל" לקחו תחת אחריותם את בית הקברות, וערכו בו שיפוץ שהסתיים ב=1991. ובשנת 1989, האתר נרשם ברשימת המונומנטים ההיסטוריים לשימור של פולין .
בשנת 1992, נבנתה מצבה מעל קבר האחים של 190 הקדושים שהועברו לקבורה שנתיים קודם לכן ממיידן טטרסקי.
בשנת 1993, נחנכה אנדרטה בחלקו הצפוני של בית הקברות, ונקבר במקום כד עם אפר הקדושים ממחנה מיידנק.
במרחק של כמה מטרים משם, הוקמה מצבת זיכרון שעליה חרוטה צורת מנורה עם שבעה קנים, לחיילים יהודים מהצבא הפולני שנהרגו בשנים 1939–1944 וכן יהודים שנרצחו במחנה עבודה ברחוב ליפובה 7, ונקברו במקום.
ליאון (לייב) פלדהנדלר, שהיה ממנהיגי המרד במחנה סוביבור, ונרצח בלובלין ב-1945 לאחר המלחמה, ככל הנראה קבור כאן.
בשאר השטח, שגודלו 8.6 דונם, ישנם כ-50 מצבות, רובם מהתקופה שלאחר המלחמה, וחלק נפרד שעדיין פעיל ומשמש את הקהילה היהודית של לובלין.
בסמוך לגדר בית הקברות מצד ימין, הונחו עשרות מצבות שנלקחו על ידי הנאצים מבית קברות רבים, ונמצאו לאחר השחרור.
בשנת 1991 הוקם בבית הקברות חדר זיכרון, ובצמוד אליו בית כנסת קטן.
בית הקברות המרכזי פרידריכספלדה (גרמנית: Zentralfriedhof Friedrichsfelde) נקרא גם "אתר ההנצחה לסוציאליסטים" (גרמנית: Gedenkstätte der Sozialisten) הוא בית קברות בברלין, ברובע ליכטנברג.
בית הקברות הוקם בשנת 1881. בתחילה נקרא שמו "בית הקברות העירוני פרידריכספלדה ברלין".
בית העלמין הוקם בעקבות מחסור במקומות קבורה, עקב צמיחה מהירה של ברלין.
השטח לצורך הקמת האתר, הוקצה מחוץ לעיר, ונרכש בשנת 1879.
בית הקברות, שאורכו 250 מטר, תוכנן בידי האדריכל הרמן מכטיג.
חלוקת ברלין בעקבות מלחמת העולם השנייה הובילה לכך שבית הקברות, שנמצא בגבולותיה של מזרח ברלין, ישמש את תושבי המקום, בין היתר את מנהיגי גרמניה המזרחית (GDR).
בשנת 1900, לאחר קבורתו של וילהלם ליבנקכט, מייסד המפלגה הסוציאל -דמוקרטית (SPD), החלו להיטמן בו רבים ממנהיגי ופעילים של התנועות הסוציאל-דמוקרטיות, סוציאליסטיות וקומוניסטיות בגרמניה.
בשנת 1978 הורחב בית הקברות כדי לכלול אנדרטה לקורבנות הנאצים.
בשנת 1926 הוצבה בחלקו הקדמי של בית הקברות אנדרטה למהפכה שתכנן האדריכל והמעצב הגרמני לודוויג מיס ון דר רוהה.
האנדרטה כללה מבנה של לבנים אדומות ברוחב 12 מטר.
האנדרטה נהרסה על ידי השלטון הנאצי בשנת 1935.
האנדרטה הוחלפה בשנת 1951 על ידי אנדרטת הסוציאליסטים, מבנה גרניט גבוה ודמוי אובליסק, עליו חקוקות המילים Die Toten mahnen uns (המתים מזכירים לנו).
סביב האובליסק נמצא קיר עגול למחצה שעליו קבועים לוחות אבן הנושאים שמות של המנהיגים הסוציאליסטים הידועים - קרל ליבקנכט, רוזה לוקסמבורג, ארנסט תלמאן, וילהלם פיק, ולטר אולבריכט, פרנץ מהרינג, ג'ון שחר, רודולף ברייטשייד, פרנץ קנסטלר ואוטו גרוטווהל.
בחלק אחד של הקיר נמצאת קבוצת לוחות גדולים המתעדים את שמותיהם של 327 גברים ונשים שמסרו את נפשם למאבק בפאשיזם בין השנים 1933–1945.
בית הקברות המרכזי פרידריכספלדה כולל קברים רבים של מדינאים סוציאליסטים וקומוניסטים.
כמו כן טמונים במקום אמנים גרמנים ידועים.
בין האישים הקבורים במקום ניתן למנות את הבאים:
פול הרברט פרייר - סופר
ליאו האס - צייר וגרפיקאי
אדוארד קליין - סופר ומתרגם
רודולף הירש - סופר ועיתונאי
קתה קולביץ - ציירת ופסלת
גבריאל מוקי - צייר ואדריכל
קונרד שמידט - כלכלן, פילוסוף ועיתונאי
בית הקברות הלאומי ארלינגטון הוא בית הקברות הלאומי של ארצות הברית השוכן בארלינגטון, וירג'יניה שהוקם בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית.
בית הקברות נבנה על אדמות בית ארלינגטון לשעבר אחוזת משפחתה של מרי, אשתו של רוברט לי, שהיה ממפקדי צבא הקונפדרציה.
בית הקברות נמצא מול וושינגטון הבירה, מעבר לנהר הפוטומק, ליד בניין הפנטגון, ואף מחובר לרכבת התחתית של וושינגטון.
חללים מכל מלחמות ארצות הברית קבורים בבית הקברות, ממלחמת העצמאות של ארצות הברית ועד הפעולות הצבאיות באפגניסטן ועיראק בשנים האחרונות.
החללים מלפני מלחמת האזרחים נקברו מחדש אחרי 1900.
בית הקברות הלאומי ארלינגטון ובית הקברות הלאומי האמריקני לחיילים וטייסים (U.S.
Soldiers' and Airmen's Home National Cemetery) מנוהלים על ידי מחלקת הצבא (Department of Army), בעוד בתי הקברות הלאומיים האחרים מנוהלים על ידי המחלקה לענייני חיילים משוחררים או על ידי שירות הפארקים.
בית ארלינגטון ("אחוזת קסטיס-לי") ואדמותיו מתוחזקים על ידי שירות הפארקים הלאומי כאתר זיכרון לרוברט לי.
"קריון הולנד" הנמצא בשטחו של בית הקברות הוא מתנה מהעם ההולנדי לתושבי ארצות הברית בשנת 1954 לאות תודה על הסיוע והעזרה למען הלחימה בנאצים במלחמת העולם השנייה.
אמפיתיאטרון הזיכרון בבית הקברות הלאומי ארלינגטון משמש לעריכת הטקסים הרשמיים של צבא ארצות הברית לאחר שהחליף בשנת 1921 את האמפיתיאטרון הישן שנמצא בקרבת מקום.
האמפיתיאטרון הישן ע"ש טאנר בחלקו הצפון-מערבי מצוי האמפיתיאטרון הישן ע"ש ג'יימס טאנר שהוקם בשנת 1873 לפני הקמתו של אמפיתיאטרון הזיכרון.
אתר הזיכרון למעבורת החלל צ'לנג'ר נחנך ב-20 במאי 1986, לזכר צוות טיסה STS-51-L, שנהרגו בשיגור ב-28 בינואר 1986. על מצבת הזיכרון חרוט השיר High Flight של ג'ון ג'ילספי מגי הבן (.John Gillespie Magee, Jr).
אף על פי ששרידים רבים זוהו, ונמסרו למשפחות החללים לקבורה פרטית, השרידים שלא זוהו הובאו למנוחות תחת המצבה.
שניים מאנשי צוות הטיסה (פרנסיס סקובי ומייקל סמית) קבורים גם הם בבית הקברות.
בצמוד לאנדרטת הצ'לנג'ר נמצאת מצבת זיכרון דומה לחללי מעבורת החלל קולומביה, אשר התפרקה עם כניסתה לאטמוספירה ב-1 בפברואר 2003. המצבה נחנכה ביום השנה הראשון לאסון.
במקום קבורים גם שניים מחללי המעבורת קולומביה, מייקל אנדרסון ודייוויד בראון.
אנדרטת הפנטגון, המעוצבת בצורת פנטגון (מחומש, באנגלית), לזכר 184 קורבנות התקפת הטרור על הפנטגון בפיגועי 11 בספטמבר.
על האנדרטה מצוינים שמות כל 184 הקורבנות.
אנדרטת לוקרבי, לזכר 270 הרוגי פיצוץ טיסת פאן אם 103 של חברת פאן אמריקן וורלד איירווייז, מעל ללוקרבי , סקוטלנד.
האנדרטה מורכבת מ-270 אבנים, לזכר 270 הקורבנות (259 נוסעים ואנשי צוות במטוס, ו-11 הרוגים על הקרקע).
עד למתקפת הטרור ב-11 בספטמבר, פיצוץ טיסה 103 של "פאן אם" הייתה התקפת הטרור הנוראית ביותר נגד ארצות הברית, לאור זאת ש-189 מההרוגים היו אמריקאים.
אתרים פופולריים נוספים בבית הקברות הם אנדרטת חיל הנחתים של ארצות הברית (ידועה גם בתור "אנדרטת איוו ג'ימה"), וקברו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי.
קנדי קבור ביחד עם אשתו ז'קלין קנדי-אונאסיס, ושניים מילדיהם.
בסמוך לקברו בוערת אש התמיד.
גם אחיו, הסנאטורים רוברט קנדי וטד קנדי, קבורים בסמוך.
קבריהם מסומנים על ידי צלבי עץ פשוטים ולוחות מצבה לרגלי הקברים.
ב-4 בדצמבר 1863 הקים השלטון הפדרלי קהילה של עבדים משוחררים, Freedman's Village (בתרגום חופשי - כפרו של האדם המשוחרר), ליד המקום בו נמצא כיום האמפיתיאטרון.
יותר מ-1,100 עבדים משוחררים קיבלו אדמות מהממשלה, שם הם חיו בזמן מלחמת האזרחים ולאחריה.
בשנת 1890 הם גורשו משטח זה, לאחר שהממשלה קנתה אותו בחזרה, והקימה עליו מתקן צבאי.
בחלקה 27 קבורים יותר מ-3,800 עבדים לשעבר, ועל מצבותיהם חרוטה המילה "אזרח".
ליד קבר האלמונים עומדת אנדרטה לזכר 266 חללי אוניית המערכה מיין (USS Maine).
בתוך מצבת הזיכרון משולב תורן האונייה שהוצל מתוך שרידיה.
קבר האלמונים בבית הקברות הלאומי ארלינגטון ידוע גם כקבר החייל האלמוני.
הוא עומד בראש גבעה המשקיפה על וושינגטון הבירה.
הקבר, אחד מהאתרים הפופולריים בבית הקברות, בנוי משיש יול שנחצב בקולורדו.
הוא מורכב משבעה חלקים, במשקל כולל של 72 טון.
הקבר נקרא בתחילה "קבר החייל האלמוני", אך לאחר שנקברו בו אנשי שירות אלמונים אחרים, שמו שונה ל"קבר האלמונים".
החייל האלמוני ממלחמת העולם הראשונה נקבר ב-11 בנובמבר 1921. הטקס התנהל בראשות הנשיא וורן הרדינג.
החייל האלמוני ממלחמת העולם השנייה נקבר ב-30 במאי 1958. הטקס התנהל בראשות הנשיא דווייט אייזנהאואר.
ב-30 במאי 1958 נערך במקום טקס נוסף, בו נקבר גם החייל האלמוני ממלחמת קוריאה.
הטקס התנהל בראשות הנשיא דווייט אייזנהאואר וסגן הנשיא ריצ'רד ניקסון תפקד כשאר הבשר.
החייל האלמוני ממלחמת וייטנאם נקבר ב-28 במאי 1984. הטקס התנהל בראשות הנשיא רונלד רייגן.
עצמות החייל הוצאו מהקבר ב-14 במאי 1998, וזוהו כגופתו של מייקל ג'יי בלסי, סגן בחיל האוויר האמריקני.
הוא נקבר בשנית בסנט לואיס, מיזורי על ידי משפחתו.
בעקבות זאת הוחלט שהקבר שהכיל את החייל ה"אלמוני" ממלחמת וייטנאם יישאר ריק.
קבר החייל האלמוני נמצא תחת שמירה של צבא ארצות הברית בכל שעות היממה ובכל ימות השנה.
הרגימנט השלישי של חיל הרגלים האמריקאי ("3rd U.S.
Infantry Regiment") שומר על הקבר מאז ה-6 באפריל 1948.
בשנת 2008 דווח בתקשורת האמריקאית על סדקים שנתגלו בחלק מאבני השיש של הקבר, דבר שעשוי לחייב שיפוץ שלו.
קיימים שני מאוזוליאומים בתוך תחומי בית הקברות.