tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלקים מאותן הדוגמות תאמו עקרונות מיסטיים: חופש הרצון, יכולת האדם להביא לגאולתו והתועלת הרוחנית ממעשי הצדקה, תאמו את אמונת המיסטיקנים ביכולתו של האדם לקרב את עצמו אל האל בהדרגה על ידי תרגולים רוחניים.
זאת בניגוד לזרם הפרוטסטנטי, אשר קירב בין האדם לאל באמצעות ביטול ההיררכיה הכנסייתית, ולא באמצעות פרקטיקות.
יתרה מזאת, האמוציונליות המועצמת הובילה גם להדגשת יסודות ופולחנים מהמסורת הנוצרית, שהזרם הפרוטסטנטי המעיט בחשיבותם, כמו פולחן הבתולה הקדושה שצבר תאוצה בשלהי המאה השש עשרה, פולחן המשפחה הקדושה, פולחן יוסף הקדוש, שבעבר נשמעו הלצות אודות דמותו, ועוד.
מעבר לכך, הרגש העז בא לידי ביטוי בפאר שהכנסייה ניסתה להקנות לטקסי התפילה ולמבנה הכנסיות המרשים, בניסיון למשוך את קהל המאמינים ולעורר בהם יראה.
זאת בניגוד לזרם הפרוטסטנטי, אשר התנער ממראה מרהיב בטקסיו ומעיטורי הכנסיות.
אם כן, סוף המאה השש-עשרה היווה תקופה חדשה, בה האחדות הנוצרית במערב אירופה התנפצה למספר זרמים, ועל כן, סמכותה של הכנסייה הקתולית במערב נעלמה לבלי הכר.
ועידת וילנה הייתה ועידה שלישית של תנועת חובבי ציון ובעצם אחרונה לפני הקמת הוועד האודסאי.
בוועידה השתתפו שלושים וחמישה צירים ועשרה אורחים.
ועידת וילנה התכנסה כחמש שנים לאחר ועידת קטוביץ, בכל הזמן הזה עמד יהודה לייב פינסקר בראש תנועת חובבי ציון.
לקראת הוועידה היו קשיים רבים בתנועה: ההכנסות קטנו, סכסוכים פנימיים וכו'.
הסניף המוסקבאי של חובבי ציון ראה את אי הצלחתה של התנועה בכך שהתנועה תומכת ומבזבזת את רוב כספה במושבת גדרה במקום לרכוש אדמות חדשות ולהרחיב את ההתיישבות בארץ ישראל.
היו סניפים שדרשו ליישב משפחות מעריהן, כתנאי למשלוח כספים למרכז.
זמן מה לפני כינוס הוועידה הודיע פינסקר כי עקב מחלתו הוא ייאלץ לעזוב את הנהלת התנועה, הוא הציע במקומו את אברהם גרינברג.
משה לייב ליליינבלום במכתבו (מכתב מתאריך כ"ה בתמוז תרמ"ט) ליחיאל צ'לנוב מתאר את גרינברג כך:
במכתב אחר של ליליינבלום (כ"ד בתמוז תרמ"ט) אל רש"י פין מתואר גרינברג כך:
הרב שמואל מוהילבר התנגד להצעתו של פינסקר, לדעתו בראש הנהגת חובבי ציון היו אמורים לעמוד רבנים והוא עצמו צריך לשמש כראש התנועה.
בגלל המצב הקשה שבו הייתה שרויה התנועה והתפטרותו של פינסקר הציעו רש"י פין ושמואל מוהילבר לכנס ועידה.
פינסקר הודיע כי לא יוכל להגיע אל הוועידה כי הוא נוסע לאיטליה לצורך טיפול ממושך.
רש"י פין הציע את וילנה כמקום כינוס הוועידה ומוהילבר הציע את ט"ו באב כמועד לכינוסה.
על ההזמנות שנשלחו לאגודות חתמו רש"י פין כ"גבאי יועץ" ולייב קליוואנסקי כ"גבאי נכבד".
רש"י פין ביקש ממוהילבר כי ידחה את הכינוס ליומיים כדי שנציגי כל האגודות יוכלו להתארגן ולהגיע, אך הוא סירב, כתוצאה מכך הגיעו הזמנות לערים רבות במיוחד לדרום רוסיה באיחור רב.
היה חשד כי הרב מוהילבר לא רצה שיגיעו צירים "משכילים" מדרום רוסיה, אלא בעיקר חרדים מליטא.
עם תחילת הוועידה הוצע כי רש"י פין ייבחר ליושב-ראש ושמואל מוהילבר לנשיא הכבוד של הוועידה.
רבנים התנגדו להצעה זו כי חששו שרש"י פין עלול לנטות אחרי המשכילים.
הרבנים רצו כי מוהילבר עצמו יהי ליושב ראש של הוועידה, בסופו של דבר הושגה פשרה ושניהם נבחרו לתפקיד יושב-ראש.
אחרי קריאת הודעתו של פינסקר על התפטרותו והצעתו למנות את אברהם גרינברג במקומו, הציעו מספר צירים לפנות אל פינסקר כדי שיחזור בו מהתפטרותו.
משה לייב ליליינבלום הודיע כי אין טעם לפנות לפינסקר ועל הצירים לבחור "גבאי ראשון" חדש.
בישיבה השנייה נמסר דו"ח כספי לשנה האחרונה שלפני הוועידה.
על פי הדו"ח נכנסו לקופת התנועה 38,000 פרנק.
26,000 פרנק בוזבזו על גדרה והשאר שמור לצורכי רכישת קרקעות.
יום למחרת מרכז הדיון היה בחירת מנהיג חדש לתנועה.
הרב מוהילבר מתח ביקורת חריפה על התנועה, לטענתו היא לא התקדמה יותר מדי משום שבראשה עומדים משכילים, ואילו רוב יהודי מזרח אירופה אינם נותנים אמון בהם.
הוא סיים את דבריו בדרישה כי בראש התנועה יעמדו אך ורק רבנים.
הוחלט כי בראש התנועה יעמדו שלושה "גבאים פועלים" וחמישה "גבאים יועצים".
שלושת גבאים פועלים היו הרב שמואל מוהילבר, רש"י פין ואברהם גרינברג.
בכך הובטחה עליונות למוהילבר, שכן היה נתון פין להשפעתו ולעולם לא יעז להצביע נגדו.
מוהילבר דרש כי המרכז יעבור לביאליסטוק (מקום מגוריו), אבל בסופו של דבר סוכם להשאיר את המרכז באודיסה, אך הכספים נשארו לפקודתם של פין ומוהילבר.
ועידת לונדון הייתה ועידה ציונית שהתקיימה בלונדון ביולי 1920 בהשתתפות נציגים מרוב המדינות שבהן הייתה קהילה יהודית משמעותית.
מטרת הוועידה הייתה לקבוע את דרכי הפעולה של התנועה הציונית בהתחשב בשינויים הנובעים מהצהרת בלפור, וועידת סן רמו וההחלטה על המנדט ומינויו של יהודי כנציב העליון.
זה היה הכינוס הגדול הראשון של נציגי התנועה הציונית אחרי תום מלחמת העולם הראשונה ובוועידה זו הוחלט על הקמת קרן היסוד.
החלטה דומה על הלאמת הקרקעות, הנמלים ואמצעי התחבורה התקבלה בגרמניה וגם בגליציה הוחלט על הלאמת הקרקעות.
בוועידת לונדון היו שתי סיעות עיקריות, הסיעה האמריקאית בראשות השופט ברנדייס שראתה את בניית א"י באמצעות היוזמה הפרטית וההון הפרטי מול סיעת העבודה בראשות חיים ויצמן שתמכה בהחלטות שהתקבלו בוועידות המקומיות על הלאמת הקרקע ופעולה באמצעות הון ציבורי.
בעקבות המשבר פרשו ברנדייס וחבריו מההנהגה.
ברנדייס, שמונה כנשיא הכבוד של ההסתדרות הציונית, הוסיף לתמוך בתנועה הציונית ולתרום לה עד יום מותו ואילו ויצמן נבחר להיות נשיא ההסתדרות הציונית העולמית.
הוועידה נתנה פתח לשילוב הון פרטי בהתיישבות בא"י וזכות קניין לשמירה על אדמות פרטיות וכך ביטלה הצעת החלטה של סיעת העבודה שרצתה לקבוע כי רק הקרן הקיימת תהייה רשאית לרכוש אדמות למפעל הציוני, ועל הקרן לשמור אדמות אלו לטובת הדורות הבאים.
לשם גיוס ההון הנדרש למימון העלייה וההתיישבות הוקמה קרן היסוד.
בוועידה התקבלה גם החלטה על השלמת הטכניקום וציודו (לימים הטכניון), אחרי שההסתדרות הציונית רכשה אותו מחברת עזרה של יהודי גרמניה ב-8 בפברואר 1920.
כמו כן אישרה הוועידה, הכרה בסוגים שונים של בתי ספר במערכת החינוך העברי בארץ ישראל.
ההסדר נקבע מתוך חשש ש"המזרחי" יקים מערכת חינוך דתית נפרדת מההסתדרות הציוניות ומתוך תקווה כי מפלגת המזרחי תפעל לקרב את החוגים האורתודוקסים באירופה לציונות ולארץ ישראל.
ועידת ורשה , אשר ידועה גם כוועידת המזרח התיכון בראשות ארצות הברית בוורשה, הייתה ועידה שהתקיימה ב־13 בפברואר וב־14 בפברואר 2019 ונערכה בוורשה, בירת פולין.
על פי ההודעה הרשמית של המדינות שהשתתפו באירוע, נושאי האירוע היו: "טרור, פיתוח טילים, סחר ימי וביטחון ואיומים הנשקפים מקבוצות כוח אדם ברחבי האזור".
בתחילת פברואר אמר מזכיר המדינה האמריקני, מייק פומפאו כי מטרת הוועידה היא להתמקד ב"השפעתה של איראן והטרור באזור".
עם זאת, לאחר התנגדויות מצד מדינות אירופה נאלצה ארצות הברית לוותר על הרעיון להקמת קואליציה עולמית שתילחם נגד איראן.
ועידת ורשה הפכה לבמה מרכזית לקואליציה הישראלית-סונית.
הקואליציה קמה בשנת 2017 עם התחממות הקשרים בין ישראל למדינות המפרץ וכן ההסלמה בסכסוך האיראני-סעודי.
הקואליציה קיבלה תשומת לב תקשורתית רחבה לאור ועידת ורשה בפברואר 2019.
כבר ב-10 בפברואר פורסם כי גורם בכיר בפולין המעורב בהכנת האירוע אמר כי הוועידה תעסוק ב"טילים הבליטיסיים של איראן" ואף אמר כי מטרת הוועידה היא ליצור פורום קבוע אשר ידון בענייני המזרח התיכון.
ב־12 בפברואר קיימו מזכיר המדינה פומפאו ושר החוץ הפולני, יאצק צ'פוטוביץ' מסיבת עיתונאים, בה הכריז פומפאו כי יותר מ-60 מדינות מוזמנות לוועידה.
לאחר מכן התראיין פומפאו בוורשה ואמר כי "אנו רוצים שלעם האיראני תהיה הזדמנות לחיות בחברה משגשגת ושלווה, וכזו שנשלטת על ידי רצונותיהם, משאלותיהם".
זמן קצר לפני הוועידה ראש הממשלה הישראלי, בנימין נתניהו ערך פגישה חשאית עם שר החוץ של עומאן, יוסוף בן עלאווי.
נתניהו נאם באירוע הפתיחה של הוועידה וגם השתתף באירועים צדדיים.
מלבד זאת נתניהו קיים פגישות עם סגן נשיא ארצות הברית, מייק פנס ואף הניח איתו זר באנדרטת רפפורט לזכר לוחמי מרד גטו ורשה.
ביום הראשון של הוועידה נתניהו צייץ בטוויטר כי הפגישה עם מנהיגים ערביים אמורה להגיע ל"אינטרס משותף של מלחמה עם איראן".
הודעה דומה שוחררה לתקשורת הישראלית זמן קצר לאחר מכן, עם זאת בהמשך היום הציוץ של נתניהו נמחק ונוסח ההודעה לעיתונות תוקן ל"אינטרס משותף של לחימה באיראן".
לעומת זאת, איראן מתחה ביקורת על הוועידה והגדירה אותה "צעד עוין".
במקביל הנציגה העליונה לענייני חוץ וביטחון של האיחוד האירופי פדריקה מוגריני, הודיעה כי הא לא תשתתף בוועידה.
גם משרד החוץ הרוסי פרסם הצהרה בה צוין כי אף גורם לא ישתתף בטקס ואף הגדיר את הוועידה כ"מצע אנטי-איראני".
גם מעצמות אירופיות גדולות כמו גרמניה וצרפת סירבו לשלוח דיפולמטים בכירים בעקבות חשש שהפסגה נועדה להקים ברית נגד איראן.
שר החוץ הבריטי, ג'רמי האנט הסכים להשתתף בוועידה אך הציב תנאי, אשר קובע כי ארצות הברית, איחוד האמירויות הערביות וערב הסעודית יקיימו פגישה חיצונית בעניין תימן.
מדינות שהוזמנו אך לא השתתפו באירוע
לוועידה הוזמנו גם מדינות שבסופו של יום החליטו לא להגיע אליה מסיבות שונות.
המדינות שלא נכחו באירוע היו:
חלק מהמדינות ציינו את סיבת ההיעדרות.
גם בלבנון פורסמו תגובות בעניין הוועידה, לאחר פגישה בין שר החוץ האיראני, ג'וואד זריף לשר החוץ הלבנוני, ג'ובראן באסיל.
במסיבת העיתונאים שנערכה לאחר הפגישה, נימק בסיל את אי ההגעה של המשלחת הלבנונית ואמר כי "שוחחנו יחד על ועידת ורשה, שממנה ניעדר משתי סיבות: הראשונה היא נוכחותה של ישראל, והשנייה – מדיניות הריחוק שלנו".
מלבד זאת חודש לפני הוועידה הגיב לפרסומים בתקשורת על הכנות ראשונות לוועידה נגד איראן ואמר כי "ממשלת פולין לא תוכל לשטוף את הבושה.
בזמן שאיראן הצילה פולנים במלחמת העולם השנייה, היא מארחת כעת קרקס אנטי-איראני נואש".
טורקיה סירבה גם היא להזמנת ארצות הברית להשתתף בפסגה בורשה בטענה שהיא "מכוונת כנגד מדינה אחת".
ועידת לונדון של 1832 הייתה ועידה בינלאומית שהתכנסה כדי להקים ממשלה יציבה ביוון.
משא-ומתן שהתנהל במהלך הוועידה בין שלוש המעצמות הגדולות (בריטניה, צרפת ורוסיה) הביא להקמתה של ממלכת יוון תחת שלטונו של אותון, מלך יוון.
החלטות הוועידה קיבלו הכרה בינלאומית באמנת קונסטנטינופול, שנחתמה באותה שנה ובה הובטחה עצמאותה המלאה של יוון מן האימפריה העות'מאנית.
ועידת לונדון התבססה על החלטות הסכם אקרמן מ-1826 שהכיר בריבונות של נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה.
שאיפת העצמאות של העם היווני באה לידי ביטוי במלחמת העצמאות היוונית.
עם פרוץ מעשי האיבה, תמכו מעצמות המערב בעם היווני.
תמיכה זו התבטאה בהסכם לונדון ובקרב נאווארינו שנערך ב-1827. אחרי תבוסת כוחות האימפריה העות'מאנית בקרב נאווארינו החליט הסולטאן העות'מאני מהמוט השני לבטל את הסכם אקרמן, הורה למוחמד עלי לא להסיג את צבאו מן הפלופונסוס.
וסגר את הבוספורוס למעבר אוניות זרות מה שפגע בצי הרוסי שזה היה המוצא שלו לים התיכון.
בתגובה פתחה רוסיה במלחמה שהסתיימה ביציאת צבא אבראהים פאשא באוקטובר 1828 את יוון ובהסכם אדריאנופול שנחתם ב-1829 בו הבטיח הסולטאן מתן אוטונומיה לסרביה וליוון, והתיר לרוסים להחזיק במולדובה ובוולאכיה עד לתשלום פיצויים לרוסיה.
היוונים, שמפלת אויביהם ביבשה ובים וניצחונותיהם הצבאיים שלהם עצמם הפיחו בהם תקוות מחודשות, לא הסכימו להסתפק באוטונומיה ורצו לקבל עצמאות מלאה.
כאשר המושל הראשון של יוון יואניס קפודיסטריאס נרצח בשנת 1831 בנאפפליו ואחיו אבגוסטינוס קפודיסטריאס שירש את תפקידו לא הצליח להביא לרגיעה במדינה.
המעצמות שאפו לסיום המאבקים בתוך יוון ולכינון שלטון יציב.
במאי 1832, השר לענייני חוץ וחבר העמים הבריטי הנרי טמפל התכנס עם דיפלומטים צרפתים ורוסים, וב-11 במאי, ללא התייעצות עם היוונים, החליטה הוועדה שיוון צריכה להיות מונרכיה.
הסיבה להחלטה זו היה החשש מפני תנועות ליברליות ורפובליקניות כפי שבאו לביטוי בצרפת המהפכנית ועל כן התעקשו כי לאחר מות קפודיסטריאס תיכון ביוון מונרכיה.
את הכתר הציעו ללאופולד לבית סקסה-קובורג-גותה, מי שנהיה מאוחר יותר לאופולד הראשון, מלך הבלגים, אולם הוא ויתר כי המדינה המוצעת נראתה לו קטנה מדי (כמחצית מיוון המודרנית) וענייה מדי מכדי לאפשר לו את רמת החיים שרצה.
לפיכך הציעו את כס המלוכה לנסיך הבווארי אוטו שעם הכתרתו הפך לאותון, מלך יוון, קבעו שלא יהיה איחוד בין יוון לבוואריה וקבעו את סדר הירושה.
המעצמות הגדולות גם הסמיכו את שגריריהם בקונסטנטינופול, הבירה העותמאנית, להבטיח את סיומה של מלחמת עצמאות היוונית.
בהמשך אותה שנה נחתמה אמנת קונסטנטינופול, שקבעה את הגבולות של ממלכת יוון בקו הגבול ארטה-וולוס.
ועידת ואנזה הוא סרט טלוויזיה גרמני משנת 1984 המתאר את אירועי ועידת ואנזה, שהתקיימה בברלין בינואר 1942. התסריט נגזר מפרוטוקול הישיבה.
מכיוון שלא קיים תמלול מילולי של תוכן הפגישה, הדיאלוג בדוי.
הנושא המרכזי של הסרט הוא האופי הבירוקרטי של אופן ביצוע השואה.
אותם אירועים תוארו מאוחר יותר בסרט "הפתרון הסופי" (Conspiracy) באנגלית משנת 2001.
השחקנים ששיחקו את 15 משתתפי הכנס הם:
דיטריך מטאוש (Dietrich Mattausch) בתפקיד אובר-גרופנפיהרר ריינהרד היידריך, ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) וסגן הרייכספרוטקטור של בוהמיה ומורביה.
גרד בקמן (Gerd Böckmann) בתפקיד אדולף אייכמן, ראש המדור לענייני יהודים במשרד הראשי לביטחון הרייך.
פטר פיץ (Peter Fitz) בתפקיד ד"ר וילהלם שטוקרט, מזכיר המדינה, משרד הפנים של הרייך.
גינתר שפרלה (Spörrle) בתפקיד אוברפיהרר האס-אס ד"ר גרהרד קלופפר, מזכיר המדינה, המשרד הראשי של המפלגה הנאצית (Parteikanzlei).
הנס-ורנר בוסינגר (Buאס-אסinger) בתפקיד מרטין לותר, תת-מזכיר ואיש הקשר לאס-אס, משרד החוץ.
פרנץ רודניק (Rudnick) כד"ר פרידריך וילהלם קריצינגר, סגן ראש לשכת קנצלר הרייך .
יוכן בוסה (Buאס-אסe) בתפקיד ד"ר גאורג לייברנדט, ראש המחלקה המדינית, משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח.
הרלד דיטל (Dietl) בתפקיד גאולייטר ד"ר אלפרד מאייר, סגן השר במשרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח.
רוברט אצורן (Atzorn) בתפקיד גרופנפיהרר אס-אס אוטו הופמן, ראש המשרד הראשי לגזע והתיישבות של האס-אס.
דיטר גרוסט בתפקיד שטורמבאנפיהרר אס-אס אריך נוימן, מנהל משרד תוכנית ארבע השנים .
פרידריך גאורג בקהאוס (Beckhaus) בתפקיד גרופנפיהרר אס-אס היינריך מילר, ראש מחלקת RSHA IV (הגסטאפו).
ריינהרד גלמניץ (Glemnitz) בתפקיד ד"ר יוזף ביהלר, מזכיר המדינה בממשל הכללי של פולין הכבושה.
מרטין ליטגה (Lüttge) בתפקיד שטורמבאנפיהרר אס-אס ד"ר רודולף לנגה, מפקד האס-דה בלטביה.
ריינר סטפן (Steffen) בתפקיד ד"ר רולנד פרייזלר, מזכיר המדינה, משרד המשפטים של הרייך .
גרד ריגאואר (Rigauer) בתפקיד אוברפיהרר האס-אס ד"ר אברהרד שנגארט, קצין אס-דה ששירת בגנרלגוברנמן.
אניטה מאלי (Mally) בתפקיד המזכירה.
ועידת ירושלים (או מועצת השליחים; בלטינית: Concilium Hierosolymitanum; ביוונית: Η Αποστολική Σύνοδος, 'הסינוד האפוסטולי') הייתה כינוס מכונן של מנהיגי הכנסייה הקדומה, שנערך בירושלים בסביבות שנת 50 לספירה (או 48–49 לספירה).
הוועידה כונסה כדי להכריע בשאלת מעמדם ההלכתי והתאולוגי של הגויים (הלא-יהודים) שהצטרפו לאמונה בישו: האם עליהם לעבור ברית מילה ולשמור את מצוות תורת משה כתנאי לישועה והצטרפות לקהילה.
בכינוס השתתפו דמויות המפתח של הכנסייה הראשונה, ובהם "עמודי התווך" של הקהילה הירושלמית – יעקב הצדיק (אחי ישו), פטרוס ויוחנן בן זבדי, ומולם שליחי הגויים – פאולוס ובר-נבא, שייצגו את הקהילה באנטיוכיה.
הדיונים בוועידה, ותוצאותיהם, מתוארים בשני מקורות מרכזיים בברית החדשה: באופן היסטוריוגרפי במעשי השליחים (פרק ט"ו), ובאופן אישי-פולמוסי בהאיגרת אל הגלטים (פרק ב') של פאולוס.
תוצאת הוועידה, הידועה בשם "החלטת השליחים" (Apostolic Decree), היוותה פשרה היסטורית: הוחלט כי הגויים פטורים מגיור מלא וממילה, אך חלים עליהם ארבעה איסורים בסיסיים: הימנעות מעבודה זרה (זבחי אלילים), גילוי עריות, אכילת דם ואכילת בשר חנוק (בשר של חיה שהומתה על ידי חניקה).
להחלטות הוועידה הייתה השפעה מכרעת על עיצוב פניה של הנצרות.
היא סללה את הדרך להפצת הדת כאמונה אוניברסלית שאינה מוגבלת ללאום היהודי, וסימנה את תחילת תהליך ההיפרדות של הנצרות מהיהדות.
עם זאת, הוועידה לא הצליחה לפתור לחלוטין את המתח בין הזרמים, והמאבק בין היהודים-נוצרים לבין הזרם הפאוליני נמשך עוד דורות רבים.
המונח "ועידה" (Council) או "סינוד" הוא כינוי היסטוריוגרפי מאוחר, המיוחס לאירוע זה בראייה לאחור.
המשתתפים עצמם לא הגדירו את המפגש כמוסד רשמי, אלא כהתייעצות דחופה של "השליחים והזקנים".
עם זאת, במסורת הנוצרית נחשב כינוס זה ל"אבטיפוס" ולמודל המחייב של כל הוועידות האקומניות שבאו לאחריו (כדוגמת ועידת ניקיאה), שכן הוא קבע את העיקרון שבו סוגיות דוגמטיות מוכרעות על ידי כינוס של כלל המנהיגים ודיון משותף.
בראשית דרכה, הייתה האמונה בישו תנועה יהודית פנימית מובהקת.
התלמידים הראשונים, ובראשם השליחים בירושלים, חיו כיהודים שומרי מצוות לכל דבר: הם השתתפו בתפילות בבית המקדש, שמרו שבת וכשרות, ומלו את בניהם.
עבורם, ישו היה המשיח היהודי שבא לגאול את עם ישראל, וההצטרפות לקהילת המאמינים ("הדרך") נתפסה כחלק בלתי נפרד מהזהות היהודית.
המפנה התרחש כאשר השליחים החלו להפיץ את הבשורה מחוץ לארץ ישראל, והתמקדו בעיר אנטיוכיה (בירת הפרובינקיה הרומית סוריה, כיום אנטקיה בגבול טורקיה-סוריה).
אנטיוכיה הייתה העיר השלישית בגודלה באימפריה הרומית ומרכז תרבותי הלניסטי אדיר, שחיה בו קהילה יהודית גדולה לצד אוכלוסייה פגאנית.
בראש הפעילות באנטיוכיה עמדו ברנבא (יהודי לוי מקפריסין, שהיה דמות בכירה בכנסייה הקדומה ומי שפרש את חסותו על פאולוס בתחילת דרכו) ופאולוס.
קהל היעד העיקרי שלהם לא היו עובדי אלילים גמורים, אלא קבוצה המכונה במחקר ובעולם העתיק "יראי השם".
מדובר היה בנכרים שנמשכו למונוטאיזם ולמוסר היהודי ופקדו את בתי הכנסת, אך נרתעו מביצוע הצעד הסופי של גיור מלא, שהיה כרוך בברית מילה, הליך כואב, מסוכן ולעיתים מבזה בתרבות היוונית-רומית.
פאולוס ובר-נבא הציעו לקבוצה זו הצעה מהפכנית: ישועה ושותפות מלאה ב"ישראל שברוח" מכוח האמונה בלבד, ללא צורך במילה ובשמירת המצוות הטקסיות.
גישה זו זכתה להצלחה מסחררת, והקהילה באנטיוכיה הפכה למעורבת, יהודים וגויים יחדיו.
ההצלחה באנטיוכיה עוררה חרדה בקרב המנהיגות השמרנית בירושלים.
על פי המתואר במעשי השליחים (ט"ו, 1), הגיעו לאנטיוכיה "אנשים מיהודה" (המזוהים לעיתים כפרושים-נוצרים), אשר לימדו את הגויים דוקטרינה הפוכה: "אִם לֹא תִמּוֹלוּ כְּדָת מֹשֶׁה, לֹא תּוּכְלוּ לְהִוָּשֵׁעַ."
עמדתם של אנשי יהודה התבססה על ההיגיון התאולוגי היהודי המסורתי: הברית בין אלוהים לאברהם מחייבת מילה כ"אות ברית" לדורות, ולכן לא ניתן להסתפח למשיח היהודי מבלי להסתפח לעם היהודי.
מנגד, פאולוס ראה בדרישה זו סכנה קיומית לאמונה החדשה.
טיעונו (המופיע בהאיגרת אל הגלטים, ב', 21) היה חד: אם אדם יכול להיחשב צדיק וראוי לגאולה רק בזכות קיום המצוות והמילה, הרי שהאדם מציל את עצמו בכוחות עצמו.
במצב כזה, מותו של ישו על הצלב היה מיותר ("לחינם"), שכן לא היה בו צורך כדי לכפר על החטאים.
פאולוס טען כי המצוות אינן יכולות להושיע את האדם החוטא, וכי רק החסד האלוהי המוענק דרך האמונה בישו מאפשר כפרה – ולכן דרישת המילה היא למעשה כפירה בכוחו של המשיח.
הוויכוח באנטיוכיה הפך ל"רִיב וּמַחֲלֹקֶת לֹא קְטַנָּה" (מעשי השליחים, פרק ט"ו, פסוק 2), ואף איים לפצל את התנועה הצעירה לשתי דתות נפרדות.
כדי למנוע את הקרע, הוחלט לשלוח משלחת בראשות פאולוס ובר-נבא לירושלים, כדי להביא את הסוגיה להכרעתם של השליחים והזקנים.
הידע ההיסטורי אודות ועידת ירושלים נשען על שני מקורות מרכזיים בברית החדשה.
שני המקורות מתארים מפגש פסגה מכריע בין פאולוס להנהגה הירושלמית, אך הם מציגים תמונה שונה באופן מהותי של אופי הדיונים והתוצאות:
המקור הראשון הוא מעשי השליחים, פרק ט"ו: תיאור היסטוריוגרפי שנכתב על ידי "לוקאס" (מחבר הבשורה על-פי לוקאס) כ-30 עד 40 שנה לאחר האירוע.
המקור מציג תמונה הרמונית, מסודרת ופומבית של הוועידה.
המקור השני הוא האיגרת אל הגלטים, פרק ב': עדות אישית ("מקור ראשוני") שנכתבה על ידי פאולוס עצמו, ככל הנראה זמן קצר לאחר האירוע (או שנים ספורות אחריו).
המקור מציג מפגש טעון, פרטי ופוליטי.
היחס בין שני המקורות הוא סלע מחלוקת מרכזי בחקר הנצרות הקדומה.
התיאור ב"מעשי השליחים": המודל ההרמוני
בספר מעשי השליחים, הוועידה מתוארת כאירוע ציבורי ורשמי ("וַיִּקָּהֲלוּ הַשְּׁלִיחִים וְהַזְּקֵנִים").
הדיון מתנהל בצורה מסודרת: פטרוס נושא נאום תאולוגי בזכות קבלת הגויים, פאולוס ובר-נבא מדווחים על נסים, ויעקב הצדיק מסכם את הדיון ופוסק את ההלכה הסופית.
על פי גרסה זו, הוועידה הסתיימה בהסכמה גורפת ("וַיִּישַׁר בְּעֵינֵי הַשְּׁלִיחִים"), ובניסוח מכתב רשמי ("החלטת השליחים") שנשלח לקהילות הגויים ובו רשימת האיסורים המחייבים (הימנעות מדם, עבודה זרה וכו').
מחבר הספר, לוקאס, ידוע במגמתו ההרמונית, המבקשת להציג אחדות בראשיתית בכנסייה ולטשטש מחלוקות.
עדותו של פאולוס ("אל הגלטים"): המאבק על האמת
לעומת התיאור החגיגי במעשי השליחים, פאולוס מתאר באיגרת אל הגלטים מפגש שונה לחלוטין.
הוא מדגיש כי עלה לירושלים בעקבות "התגלות" (ולא רק כשליח של הקהילה), וכי הדיון התנהל בפורום מצומצם ופרטי עם מנהיגי הקהילה ("הנחשבים לעמודים" – יעקב, כיפא-פטרוס ויוחנן), מחשש שמא עבודתו תרד לטמיון.
פאולוס נוקט בלשון חריפה ואף סרקסטית כלפי המנהיגות הירושלמית ("אֵלֶּה הַנֶּחְשָׁבִים לִהְיוֹת מַה שֶּׁהֵם...
הוא מתעקש כי המנהיגים בירושלים לא הטילו עליו שום דרישה הלכתית נוספת ("לֹא הוֹסִיפוּ עָלַי מְאוּמָה"), אלא רק לחצו יד ("ימין התחברות") וביקשו ממנו "לזכור את העניים" (כלומר, לאסוף תרומות עבור קהילת ירושלים).
פאולוס אינו מזכיר כלל את "החלטת השליחים" או את איסורי המאכלים המוזכרים במעשי השליחים.
הפערים בין המקורות הובילו חוקרים מסוימים במאה ה-19 לטעון כי מדובר בשני אירועים נפרדים.
אולם, הקונצנזוס המחקרי כיום הוא כי מדובר באותו אירוע היסטורי, וההבדלים נובעים מהמגמות השונות של המחברים:
מעשי השליחים: מציג את ההיסטוריה כפי שהכנסייה רצתה לזכור אותה, החלטה ממסדית משותפת ופשרה מסודרת.
איגרת הגלטים: מציגה את נקודת המבט הסובייקטיבית של פאולוס, שנאלץ להיאבק על הלגיטימציה שלו מול מתנגדים, ולכן מדגיש את עצמאותו ואת העובדה שלא נכנע לתכתיבים חיצוניים.
+ השוואה בין המקורות ההיסטוריים מאפיין מעשי השליחים (פרק ט"ו) האיגרת אל הגלטים (פרק ב') אופי המפגש כינוס ציבורי, רשמי והיררכי של "השליחים והזקנים".
מפגש פרטי ומצומצם ("ביחידות") עם המנהיגים הבכירים בלבד.
הטריגר למפגש שליחות רשמית מטעם קהילת אנטיוכיה כדי ליישב מחלוקת.
"על פי התגלות" (הנחיה אלוהית ישירה שקיבל פאולוס).
היחס למנהיגי ירושלים כבוד הדדי, שיתוף פעולה מלא והרמוניה.
מתח סמוי, אירוניה וביקורת ("אלה הנחשבים להיות מה שהם...").
התוצאה המעשית "החלטת השליחים": מכתב רשמי הכולל הוראות מחייבות.
"ימין התחברות" (לחיצת יד): הכרה הדדית וחלוקת תחומי אחריות (גויים מול יהודים).
דרישות הלכתיות מהגויים ארבעה איסורים ("מצוות בני נח"): עבודה זרה, דם, בשר חנוק וזנות.
הצהרה מפורשת: "לא הוסיפו עליי מאומה" (למעט בקשה לאסוף תרומות לעניים).
הדיונים בוועידה התנהלו בצל מתח בין שלוש קבוצות עיקריות, שייצגו תפיסות עולם שונות ביחס לעתיד הכנסייה.
החלוקה למחנות עולה בבירור מהניתוח המשווה של המקורות:
1. המחנה השמרני ("המתייהדים" / "אחי השקר")
בקצה הימני של המפה עמדה קבוצה המכונה במעשי השליחים "המאמינים מכת הפרושים", ובאיגרת אל הגלטים מכנה אותם פאולוס בכינוי הגנאי "אחי השקר" (False Brethren).
חברי קבוצה זו דגלו בגישה בלתי מתפשרת: המשיחיות היא שלב בתוך היהדות, ולכן כל גוי המבקש להצטרף לקהילה חייב לעבור גיור מלא, הכולל ברית מילה ושמירת תורת משה.
עבורם, ביטול המילה היה שקול לכפירה בברית הנצחית של אלוהים.
חוקרים רואים בקבוצה זו את הגרעין שממנו צמחו מאוחר יותר הכתות היהודיות-נוצריות המבדלות, כגון האביונים.
2. המחנה הרדיקלי (משלחת אנטיוכיה)
בראש המחנה הזה עמדו פאולוס ובר-נבא.
עמדתם הייתה שדרישת המילה מהגויים סותרת את עיקרון "ההצדקה על ידי האמונה" ומבטלת את החסד שבמות ישו.
פאולוס נקט בצעד פרובוקטיבי והביא עמו לוועידה את טיטוס, תלמיד גוי ממוצא יווני שלא נימול.
פאולוס ידע שאם ייכנע ללחץ למול את טיטוס בירושלים, המאבק כולו אבוד.
באיגרת אל הגלטים מדגיש פאולוס בגאווה כי למרות הלחץ הכבד, טיטוס לא נימול, מה שסימל את ניצחון עמדתו העקרונית.
3. מחנה הביניים ("עמודי התווך")
במרכז עמדה ההנהגה ההיסטורית של "כנסיית ירושלים", המכונה בפי פאולוס "העמודים" (יוונית: στῦλοι, סטילוי): יעקב הצדיק (אחי ישו), כיפא (פטרוס) ויוחנן בן זבדי.
קבוצה זו הייתה שומרת מצוות באורח חייה האישי, אך חיפשה דרך לפשרה שתשמור על אחדות הכנסייה.
בתוך שלישייה זו הסתמנה חלוקת תפקידים ברורה.
הוא הזכיר לנוכחים את חזון החיות הטמאות שקיבל (בסיפור קורנליוס), המעיד כי אלוהים מקבל את הגויים גם ללא מילה.
יעקב הצדיק שימש כסמכות העליונה וכיושב-ראש הוועידה.
למרות היותו מזוהה עם הקו השמרני והמחמיר (כנזיר וסגפן), דווקא הוא היה זה שהכריע לטובת קבלת הגויים, תוך עיגון ההחלטה בנבואות התנ"ך (ספר עמוס).
חוקרים מודרניים, כדוגמת ריצ'רד בוקהאם, מדגישים כי יעקב, ולא פטרוס, היה הדמות הדומיננטית והפוסק האחרון בירושלים.
על פי התיאור במעשי השליחים (פרק ט"ו), הוועידה התנהלה כסדרת נאומים מדורגת.
את הדיון פתח פטרוס, שהעיד מניסיונו האישי במקרה קורנליוס כי אלוהים העניק את רוח הקודש לגויים עוד לפני שנימולו.
אחריו העידו פאולוס ובר-נבא על האותות והמופתים שנעשו בקרב הגויים.
אולם, עמדות אלו נשענו על חוויה דתית ועל פרגמטיזם, והיה צורך בעיגון הלכתי-מקראי ("Sola Scriptura") כדי לשכנע את המחנה השמרני בירושלים.
את המהלך המכריע הוביל יעקב הצדיק.
בדברי הסיכום שלו, הוא קישר את עדותו של פטרוס לנבואה עתיקה מספר עמוס, ובכך העניק גושפנקה כתובה לקבלת הגויים.
הדרשה על עמוס: "סוכת דויד הנופלת"
יעקב מצטט את הנבואה מתוך עמוס (ט', 11–12), אך בנוסח השונה באופן מהותי מזה המופיע בנוסח המסורה (התנ"ך העברי המקובל כיום), והתואם את תרגום השבעים (התרגום היווני של המקרא).
הבדל זה הוא שאפשר את המהפך התאולוגי:
בנוסח העברי (המסורה): הנבואה מדברת על כיבוש צבאי של האויב: "לְמַעַן יִירְשׁוּ אֶת שְׁאֵרִית אֱדוֹם וְכָל הַגּוֹיִים...".
לפי נוסח זה, ממלכת דוד תחזור ותשלוט על האדומים, ואין כאן רמז להצטרפות רוחנית שוויונית של הגויים.
השינוי מתבסס על קריאה שונה של העיצורים העבריים המקוריים (חילופי כתיב וקרי): במקום "אֱדוֹם" (העם האויב) קראו "אָדָם" (האנושות כולה), ובמקום "יִירְשׁוּ" (מלשון ירושה וכיבוש) קראו "יִדְרְשׁוּ" (מלשון חיפוש האל).
לפי פרשנות זו של יעקב, הנביא עמוס חזה כי כאשר תוקם מחדש "סוכת דויד הנופלת" (הקהילה המשיחית), התוצאה לא תהיה כיבוש לאומי, אלא נהירה רוחנית של האנושות ("שארית אדם") לבקש את ה'.
במקום ברית מילה, קבע יעקב פשרה: הגויים ייפטרו מעול התורה, אך יחויבו בארבעה איסורים: הימנעות מעבודת אלילים, מאכילת דם, מבשר חנוק ומזנות.
במחקר המודרני מקובל לראות בפסיקה זו יישום של החוק המקראי מספר ויקרא (פרקים י"ז–י"ח) החל על "הגר הגר בתוכם".
יעקב לא דרש מהגויים להפוך ליהודים, אלא מעניק להם מעמד של "גרים תושבים" בתוך הקהילה המשיחית.
מטרת האיסורים לא הייתה רק מוסרית, אלא נועדה בראש ובראשונה לאפשר "שולחן משותף" (Commensality) בין יהודים לגויים, שכן הימנעות מטומאת אלילים ודם היא תנאי סף שבלעדיו יהודי שומר מצוות אינו יכול לסעוד במחיצת גוי.
מעבר להכרעה העקרונית בשאלת המילה, הוועידה הסתיימה בשורה של הסכמות מעשיות שנועדו להסדיר את היחסים בין הזרמים.
על פי עדותו של פאולוס (גלטים ב', 7–10), המפגש נחתם בצעד סמלי של "מתן יד ימין של שותפות" ובחלוקת טריטוריות ברורה:
פטרוס (כיפא) הופקד על "הבשורה לנימולים" (היהודים).
פאולוס ובר-נבא הופקדו על "הבשורה לערלים" (הגויים).
חלוקה זו יצרה למעשה שתי רשויות מיסיונריות נפרדות הפועלות במקביל.
בנוסף, פאולוס מציין כי המנהיגים בירושלים ביקשו ממנו דבר אחד בלבד: "לִזְכֹּר אֶת הָעֲנִיִּים".
הכוונה היא למחויבות של הקהילות הגויים באנטיוכיה וביוון לאסוף תרומות כספיות עבור הקהילה הענייה בירושלים.
חוקרים רואים בצעד זה אקט סמלי ופוליטי חשוב: התרומה שימשה כמס של סולידריות, שהוכיח כי הגויים מכירים בבכורה של "כנסיית האם" בירושלים, ובתמורה זוכים ללגיטימציה רוחנית ממנה.
חרף התיאור האופטימי במעשי השליחים, שבו נראה כי המחלוקת יושבה לחלוטין, עדותו של פאולוס באיגרת אל הגלטים חושפת כי זמן קצר לאחר הוועידה פרץ משבר חדש וחריף אף יותר.
אירוע זה, המכונה במחקר "תקרית אנטיוכיה", המחיש כי סוגיית "השולחן המשותף" לא נפתרה במלואה.
על פי המתואר (גלטים ב', 11–14), פטרוס (כיפא) הגיע לביקור באנטיוכיה.
בתחילה, נהג פטרוס בחופשיות וסעד יחד עם הגויים באותה קהילה (דבר המעיד על כך שקיבל את העיקרון של אי-הפרדה).
אולם, המצב השתנה כאשר הגיעו לעיר אנשים מטעמו של יעקב הצדיק ("בָּאִים מֵאֵת יַעֲקֹב").
ברגע שהגיעו שליחיו של יעקב, נסוג פטרוס, נבדל מהגויים והפסיק לאכול עמם, מחשש לתגובת "הנימולים".
השפעתו של פטרוס הייתה כה רבה, עד שגם שאר היהודים בקהילה, ואפילו בר-נבא (שותפו של פאולוס), נגררו אחריו והפרידו את עצמם מהגויים.
חוקרים חלוקים בשאלה מה בדיוק גרם לנסיגתו של פטרוס.
הדעה המקובלת, אותה מוביל החוקר ג'יימס דאן, היא שהוויכוח לא היה על "האם גויים צריכים להימול" (זה כבר הוכרע), אלא על השאלה האם מותר ליהודי שומר מצוות לאכול בשולחן אחד עם גוי, גם אם הגוי מקיים את ארבעת האיסורים.
ככל הנראה, אנשי יעקב סברו שלמרות ההיתר לגויים, היהודים עצמם צריכים להקפיד על הפרדה כדי לא להיטמא בטומאת המאכלים או הכלים של הגויים.
נסיגתו של פטרוס לא נבעה בהכרח מפחד אישי, אלא מרצון לשמור על אחדות עם הנהגת ירושלים, גם במחיר של פגיעה בגויים באנטיוכיה.
תקרית זו מסמנת את נקודת השבר הסופית בין פאולוס ובין בר-נבא (שנפרדו דרכיהם לאחר מכן) ובין פאולוס וכנסיית ירושלים.
מאותו רגע ואילך, פעל פאולוס באופן עצמאי כמעט לחלוטין.
שאלה נוספת היא האם פאולוס עצמו קיבל את "החלטת השליחים" (ארבעת האיסורים) ואכף אותה בקהילותיו.
במכתביו המאוחרים (למשל, האיגרת הראשונה אל הקורינתים, פרקים ח'–י'), פאולוס דן באריכות בשאלת אכילת בשר זבחי אלילים.
בניגוד לאיסור המוחלט והגורף של ועידת ירושלים, פאולוס מציג עמדה מורכבת ומתירה יותר: עקרונית, הוא טוען, "האליל אינו ולא כלום", ולכן מותר לאכול את הבשר כל עוד המצפון נקי.
האיסור קיים לדעתו רק במקרה שבו האכילה עלולה לפגוע ברגשותיו של מאמין אחר ("מראית עין").
העובדה שפאולוס אינו מצטט את "החלטת השליחים" כדי לפתור את הבעיה בקורינתוס, מעידה לדעת חוקרים רבים כי הוא ראה בהחלטות הוועידה פשרה זמנית או מקומית בלבד, שאינה מחייבת אותו תאולוגית בטווח הארוך.
בפרספקטיבה היסטורית, ועידת ירושלים סימנה את תחילת סופה של היהדות-הנוצרית כזרם מרכזי בתנועה הנוצרית.
בתקופת הוועידה, הזרם המכונה במחקר 'יהודים-נוצרים' לא היה כת שוליים, אלא היווה את ההנהגה המרכזית והסמכותית של התנועה כולה ('כנסיית האם' בירושלים).
פאולוס ושליחי הגויים נתפסו באותה עת כחלוצים הפועלים בפריפריה הגאוגרפית והתאולוגית, והזקוקים לאישורם של 'עמודי התווך' בירושלים." אף על פי ש"החלטת השליחים" נועדה לאפשר דו-קיום, הדינמיקה הדמוגרפית והתאולוגית הכריעה את הכף לטובת הזרם הפאוליני (הגוי).
הקהילה היהודית-נוצרית, שביקשה להמשיך לחיות כיהודים המאמינים בישו, מצאה את עצמה במאה הראשונה והשנייה תחת מתקפה משתי חזיתות ("תנועת מלקחיים"), שמנעה ממנה להשתלב באחד הצדדים:
הדחייה מצד היהדות (70–90 לספירה): לאחר חורבן בית המקדש השני (שנת 70), היהדות הפרושית (שהפכה ליהדות הרבנית ביבנה) עברה תהליך של גיבוש וסגירת שורות מול מינות וכתות.
על פי המחקר המקובל, בתקופה זו (סביבות שנת 85–90) נוספה או גובשה בתפילת העמידה "ברכת המינים", שכללה קללה המכוונת נגד "הנוצרים" (או המינים).
צעד זה הביא להרחקתם המעשית של היהודים-הנוצרים מבית הכנסת, שכן הם לא יכלו לשמש כשליחי ציבור או להשתתף בתפילה הכוללת קללה על עצמם.
הדחייה מצד הכנסייה (המאה ה-2 ואילך): במקביל, הכנסייה הלא־יהודית, שגדלה במהירות, החלה לראות בשמירת המצוות אקט של כפירה.
אבות הכנסייה, כדוגמת איגנטיוס מאנטיוכיה ויוסטינוס מרטיר, תקפו את היהודים-הנוצרים וטענו כי הרצון לשמור שבת וכשרות מעיד על חוסר אמונה מלאה בישו.
מנקודת מבטם, היהודים-הנוצרים הפכו ל"מינים" (כופרים) בתוך הנצרות עצמה.
העדות המובהקת ביותר לגורלם של אלו שדבקו בדרכו של יעקב היא קיומן של כתות שוליים במאות הראשונות, המכונות בכתבי אבות הכנסייה בשם "אביונים" (Ebionites).
האביונים היו צאצאיהם הרוחניים (ואולי גם הביולוגיים) של המתנגדים לפאולוס בוועידת ירושלים.
מאפייניהם משמרים בדיוק את העמדות שנידחו בוועידה: הם שמרו בקפדנות על התורה, המילה והשבת; האמינו בישו כמשיח בשר ודם, אך דחו את אלוהותו; הם תיעבו את פאולוס, וראו בו כופר ("האיש אשר לימד את הגויים לעזוב את משה").
המחקר ההיסטורי מצביע על כך שקבוצות אלו הלכו והצטמצמו.
חלקן נטמעו ככל הנראה חזרה בתוך הקהילות היהודיות (תוך ויתור על האמונה בישו), חלקן נטמעו בכנסייה הסורית-מזרחית, ויש חוקרים (כדוגמת שלמה פינס) המצביעים על כך ששאריות מהם שרדו והשפיעו מאוחר יותר על האסלאם הקדום, שגם הוא רואה בישו נביא אך שולל את אלוהותו ואת משנתו של פאולוס.
בסופו של דבר, הכרעתה של ועידת ירושלים לטובת הגישה האוניברסלית של פאולוס, היא שהובילה לכך שהנצרות הפכה לדת עולמית נפרדת, בעוד שהניסיון לשלב בין יהדות הלכתית לאמונה בישו נדון לכליה.
התגובה היהודית: חידוד הגבולות וההיפרדות
טשטוש הגבולות שיצרה הנצרות הפאולינית שאפשר לגויים להצטרף ל"עם ישראל" ללא מילה ומצוות יצר איום תאולוגי וחברתי על היהדות הנורמטיבית.
כתגובת נגד, החלה ההנהגה היהודית (בעיקר לאחר חורבן הבית בשנת 70 וכינוס המרכז ביבנה) במהלך של "הצבת גבולות" נוקשים.
המעבר מדגם רציף לדגם בינארי
בתקופת בית שני, התקיימו מצבי ביניים רבים, כדוגמת "יראי השם" – גויים שהיו מקורבים ליהדות אך לא התגיירו.
ועידת ירושלים והתאולוגיה של פאולוס ניצלו את השטח האפור הזה כדי ליצור מעמד חדש של "מאמינים".
החוקר דניאל בויארין טוען כי עד לאותה עת, היהדות והנצרות לא היו שתי דתות נפרדות, אלא גלים בתוך רצף אחד.
התגובה היהודית לאתגר הנוצרי הייתה יצירת הגדרות חותכות: אין יותר "חצי יהודי" או "יהודי בלב".
המערכת ההלכתית חידדה את הדיכוטומיה: אדם הוא יהודי (חייב בכל המצוות), או גוי.
מצבי הביניים בוטלו למעשה, והלגיטימציה ל"יראי השם" נעלמה מהשיח ההלכתי.
בעוד הנצרות אימצה קו מיסיונרי אגרסיבי ופתחה את שעריה לכל דורש ללא תנאי סף גבוהים, היהדות הגיבה בהסתגרות ובהעמדת דרישות סף גבוהות להצטרפות (גיור מלא ותובעני).
החוקר מרטין גודמן מציין כי בתקופה זו התעצבה התפיסה היהודית השוללת מיסיון אקטיבי.
כדי למנוע את הסכנה של טשטוש הזהות, היהדות ויתרה על שאיפות אוניברסליות של הפצת הדת, והתמקדה בשימור הקהילה הקיימת.
בכך נוצר בידול ברור: הנצרות היא דת המבקשת להתפשט ולמחוק גבולות לאומיים, בעוד היהדות היא דת המבקשת לשמור על גבולות אתניים והלכתיים ברורים.
במישור המעשי, חז"ל תיקנו תקנות שנועדו למנוע את ה"ערבוב" המסוכן, בעיקר מול היהודים-הנוצרים (המינים) שחיו בתוך הקהילה:
ברכת המינים: הכנסת קללה מפורשת לתפילת העמידה נגד המינים, שנועדה לזהות אותם ולהרחיקם מלהיות שליחי ציבור בבית הכנסת.
בתוספתא (חולין ב', כ'-כ"ד) נקבעו איסורים חמורים על מגע עם המינים: איסור לאכול משחיטתם, איסור לקרוא בספריהם (ספרי מינים), ואפילו איסור להתרפא על ידם (מחשש שירפאו "בשם ישו").
צעדים אלו השלימו את ההיפרדות: אם ועידת ירושלים פתחה את הדלת לגויים להיכנס לנצרות, הרי שהתגובה היהודית נעלה את הדלת בפני הנוצרים מהישאר ביהדות.
ועידת פוטסדאם היא אחת הוועידות הבינלאומיות שהתכנסו בסוף מלחמת העולם השנייה כדי לכונן הסדרים בינלאומיים חדשים.
היא התכנסה ב-17 ביולי 1945 בארמון צציליינהוף בעיר פוטסדאם על אדמת גרמניה הכבושה, לא רחוק מברלין.
מועד פתיחת הוועידה היה תשעה שבועות אחרי כניעת גרמניה הנאצית, בשעה שארצות הברית עדיין נלחמה ביפן.
ארבעה ימים לאחר הנעילה הטילה ארצות הברית פצצת אטום על העיר הירושימה, לאחר שבמהלך הוועידה פרסמה ארצות הברית אולטימטום.
הוועידה הייתה "סיר לחץ" קשה במיוחד, אף יותר מוועידת יאלטה.
בוועידת פוטסדאם (לאחר כניעת גרמניה) כבר בא לידי ביטוי המתח הגלוי בין שתי מעצמות העל.
לנציגי המעצמות – וינסטון צ'רצ'יל (אשר הוחלף ב-28 ביולי על ידי ממשיכו קלמנט אטלי לאחר שהפסיד בבחירות בבריטניה), מנהיג ברית המועצות סטלין ונשיא ארצות הברית הארי טרומן – היה ברור כי בשאלות העיקריות לא ניתן להגיע להסכם, וכי יש להשאירן פתוחות.
סטלין, שכוחותיו שלטו כבר בכל מזרח אירופה, הבין כי שום גורם לא יוכל לדחוק אותו ממעמדו.
הוא זעם על הפסקת הסיוע האמריקני, ועל נוכחות הצבא האמריקני במערב ברלין, בתוך שטח הכיבוש של הצבא האדום.
סטלין האמין כי רק יד נוקשה תוכל לכופף את עמדת טרומן ואטלי, ואכן ועידת פוטסדאם, כמו ועידת יאלטה, הייתה ניצחון מובהק לסטלין.
המערב עדיין לא היה מודע לכוונותיו של סטלין (מלבד וינסטון צ'רצ'יל, שהביע בפומבי את דעותיו על סטלין).
למרות זאת, יש היסטוריונים שטוענים כי מטרתה של פצצת האטום השנייה שהוטלה על נגסאקי לאחר סיום הוועידה הייתה איתות לברית המועצות כתוצאה מהדיונים.
שאלת גרמניה – אושרה מחדש חלוקתה לאזורי כיבוש ופעולת ועדת פיקוח משותפת, אך לכל מעצמה סמכות בלעדית על האזור שבפיקוחה.
הוחלט על תהליך דה-נאציפיקציה בגרמניה והעמדת פושעי המלחמה למשפט.
תשלום פיצויים – הפיצויים לברית המועצות ושאר הארצות שנפגעו מגרמניה יהיה מתוך הרכוש והציוד שבאזורי הכיבוש.
גרמניה תחשב "כיחידה כלכלית אחת שלמה" (הדבר לא מומש).
עניין פולין – אושרו מחדש הסכמי ועידת יאלטה.
פרוסיה תחולק בין ברית המועצות לפולין, גבולה המערבי של פולין הורחק.
המערב הכיר במשטר הפרו-קומוניסטי בפולין (בתנאי שיכלול נציגים מן הממשלה הפולנית הגולה).
חוזי שלום – שרי החוץ יחלו בדיונים לחתימה על חוזי שלום עם גרורותיה של גרמניה (פינלנד, רומניה ובולגריה) ושילובן במסגרת האומות המאוחדות.
יפן – הוחלט להגביר את המלחמה נגדה ולהקים פיקוד ימי משותף כדי לארגן פלישה ליפן, במהירות האפשרית, בשיתוף ברית המועצות.
יש הרואים בוועידה ניצחון גדול לסובייטים, כמו ועידת יאלטה, שכן נוכחות ברית המועצות והקומוניזם במזרח אירופה הפכה לעובדה והמערב לא הצליח למנוע זאת.
חלוקת גרמניה הפכה גם היא לעובדה כפי שרצה סטלין.
גם באשר לפולין יצא סטלין מנצח.
המערב יכול היה לזקוף לזכותו את דחיקת הסובייטים מאפריקה (סטלין היה מעוניין במשטר נאמנות סובייטי על לוב) ואת עצירת הסובייטים במרכז אירופה.
ועידת מינכן (שבצ'כוסלובקיה קיבלה את השם בגידת מינכן) הייתה ועידת פסגה שכונסה ב־29 בספטמבר 1938, לפני מלחמת העולם השנייה, בין אדולף היטלר (פיהרר גרמניה הנאצית), נוויל צ'מברלין (ראש ממשלת בריטניה) אדואר דאלאדיה (ראש ממשלת צרפת) ובניטו מוסוליני (ראש ממשלת איטליה).
בוועידה נידונה דרישתו של היטלר לספח לגרמניה את חבל הסודטים, שלא היה שטח בריבונות גרמנית ושמאז הסכמי השלום בתום מלחמת העולם הראשונה היה תחת ריבונותה של צ'כוסלובקיה.
הוועידה התקיימה בעיר הגרמנית מינכן והביאה להסכם מינכן, בו נקבע סיפוחו לגרמניה של חבל הסודטים שבצ'כוסלובקיה.
בחתימת ההסכם לא השתתפו נציגים כלשהם מממשלת צ'כוסלובקיה ואף לא נציגים של ברית המועצות – בעלת בריתה של צ'כוסלובקיה.
במרוצת הזמן הפך הביטוי "מדיניות מינכן" לכינוי למדיניות פיוס כלפי רודן תוקפן.
ההסכם נחשב לאחד מההסכמים השנויים במחלוקת אי פעם.
בחודש מרץ 1938 סיפחה גרמניה, שהייתה תחת שלטון המפלגה הנאצית בראשות היטלר, את אוסטריה במהלך שנקרא "אנשלוס" (סיפוח).
בתחילת ספטמבר 1938, מיד לאחר האנשלוס, החל היטלר לדרוש מצ'כוסלובקיה את חבל הסודטים, שהיה בעל אוכלוסייה ניכרת ממוצא אתני גרמני.
גם לצרפת וגם לברית המועצות היו בריתות עם צ'כוסלובקיה, אך שתיהן לא היו מוכנות למלחמה.
אף אחד מן הכוחות במערב אירופה לא רצה במלחמה, כאשר צרפת הייתה מוכנה לפעול נגד גרמניה רק עם תמיכה בריטית שלא הגיעה.
ההערכה המודיעינית הגזימה ביכולתו הצבאית של היטלר באותו הזמן, ובעוד שלצרפת ולאנגליה היו כוחות עדיפים, הן הרגישו שהן בנחיתות, וניסו להתחמש במהירות על מנת להשתוות לגרמנים.
היטלר, מהצד השני, היה בדיוק בעמדה הפוכה.
הוא העריך את העמדה הגרמנית הערכת יתר, וקיווה בליבו למלחמה עם המערב שבה ינצח.
מוסוליני, לעומתו, דחף לקיומה של ועידה, מכיוון שצבאו לא היה מוכן להשתתף במשבר אירופי כללי, והיה מודאג הן מכוחן של מעצמות המערב והן מכוחה של גרמניה.
המנהיגות הצבאית הגרמנית ידעה את מאזן הכוחות האמיתי, וניסתה לעשות כל שבכוחה כדי להימנע ממלחמה.
כיום יודעים שמפקדים בכירים בוורמאכט זממו להורות על מאסרו של היטלר אם יורה לכוחות לנוע לעבר צ'כוסלובקיה.
לאחר מאמצים רבים של צ'מברלין לפתור את הסכסוך שנוצר בין גרמניה לצ'כוסלובקיה בדרכי שלום, לא עלה הדבר בידו, ובסוף חודש ספטמבר הייתה צפויה מתקפה צבאית גרמנית על צ'כוסלובקיה.
צרפת התכוננה למלחמה עם גרמניה.
כוחות צבא של גרמניה, צ'כוסלובקיה וצרפת רוכזו בגבולות גרמניה עם צ'כוסלובקיה וצרפת, וארבע המדינות (כולל בריטניה) התכוננו למלחמה מיידית.
צ'מברלין, במאמץ אחרון להציל את השלום, נאחז במברקו של היטלר והציע לכנס ועידת פסגה בה ישתתפו ראשי ממשלות גרמניה, בריטניה, צרפת ואיטליה.
בלונדון נחפרו מקלטים, ובפריז היו תחנות הרכבת מלאות באנשים המנסים לצאת מן העיר.
האווירה הייתה של ערב מלחמה.
בריטניה וצרפת נקטו זה שנים מדיניות של פיוס כלפי היטלר.
הן התעלמו מהפרות גסות של חוזה ורסאי, מהחימוש המאסיבי מחדש כחלק מהפרת הסכמות אלו, ומפעולות צבאיות כגון הכניסה לחבל הריין וסיפוחה של אוסטריה.
ישנם מספר הסברים לכך שמעצמות אלו נקטו במדיניות זו, המנוגדת לחלוטין לאינטרס שלהן, אף על פי שהיה בכוחן לעצור את היטלר בשנות השלושים המוקדמות, כאשר עדיין לא צבר את כוחו:
זכרונות ממלחמת העולם הראשונה – בריטניה וצרפת נרתעו ממלחמה בגין הטראומה הפסיכולוגית שנבעה ממספר ההרוגים הגדול בקרבות מלחמת העולם הראשונה.
לדוגמה, מספר מרכזים עירוניים בבריטניה איבדו 40% מתושביהם הצעירים, משפחות רבות נותרו ללא ילדים וללא קרובים צעירים.
הפגמים בחוזה ורסאי – חוזה ורסאי הטיל מגבלות חמורות על גרמניה, ונראה כבלתי הוגן כלפיה.
רבים טענו שהחימוש מחדש של גרמניה, הכיבוש מחדש של חבל הריין וחבל הסאאר היו דוגמאות לכך שגרמניה מקבלת בחזרה את המגיע לה בצדק.
הם גם טענו שהואיל וחוזה ורסאי הכיר בעקרון ההגדרה העצמית של העמים, וכך נוצרו אומות כצ'כוסלובקיה וכפולין, יש להכיר בזכות האוסטרים ואנשי חבל הסודטים להצטרף לרייך הגרמני אליו הם שייכים מבחינה אתנית.
גורמים אלו טענו שאל לה לבריטניה לצאת למלחמה על בסיס חשדות בלבד בכוונותיו של היטלר, שעד שנת 1938 לא העלה דרישה לטריטוריה שאינה מיושבת על ידי גרמנים.
במצב זה הייתה יוצאת בריטניה למלחמה כשהיא מפולגת.
האיום הקומוניסטי – פוליטיקאים שמרנים חששו יותר מן האיום הסובייטי מאשר מהאיום הנאצי.
בשלב זה נראה להם כי סטלין הוא האיום הגדול יותר בין שני המשטרים הטוטליטריים.
מדיניותה הבדלנית של ארצות הברית בשלב זה הקשתה עליהם עוד יותר.
הם חששו להישאר לבד במערכה מול הקומוניזם.
כישלון להכיר ברשע שבנאציזם – רובה של אירופה המזרחית והמרכזית באותה התקופה היה תחת שלטונם של דיקטטורים, ובשלב ראשוני רק בעלי עין חדה יכלו להבחין כי היטלר שונה מרודנים אלו.
גם וינסטון צ'רצ'יל, אשר היה בין הראשונים להתריע על האיום הצבאי הגרמני, היה איטי בהבחנה בכוונות של גרמניה הנאצית.
תפיסה רווחת הייתה כי מלחמה שמטרתה להצדיק החלפת המשטר הנאצי במשטר צבאי אחר לא יכולה להיות מוצדקת, משום שהן משטר צבאי או ממשלה קומוניסטית התומכת בברית המועצות נתפסו כשליליים.
החשש מהפצצות אסטרטגיות – ב-1932 הכריז ראש ממשלת בריטניה, סטנלי בולדווין, כי אין כוח בעולם היכול לעצור מפציצים משאלו יצאו לדרכם.
המפציץ האסטרטגי נראה באותו הזמן כנשק על היכול להכריע מלחמה, כמוהו כטילים הבלתי קונבנציונליים של ימינו.
מאמציו של צ'מברלין לכינון הוועידה
ב-27 בספטמבר שלח צ'מברלין מברק לשליט איטליה הפשיסטית, בניטו מוסוליני, בו הוא מבקש ממנו להשפיע על בן בריתו היטלר להסכים לכינוס הוועידה, וכמו כן ביקשו שגם הוא ישתתף בוועידה.
צ'מברלין אפילו לא ראה צורך בהשתתפותה של צ'כוסלובקיה בוועידה, והיא כלל לא הוזמנה אליה, על אף שגורלה היה אמור להיקבע בה.
גם בהשתתפות ברית המועצות – שהייתה בת ברית צבאית של צ'כוסלובקיה – לא חפץ צ'מברלין.
מלבד עמדתו העקרונית למדר את רוסיה הקומוניסטית מענייניה הפנימיים של אירופה, הוא גם חשש שרוסיה תציג עמדה נוקשה מדי בוועידה, מה שיקשה על השגת השלום.
למחרת נתן היטלר אולטימטום אחרון לצ'כוסלובקיה, ובו הוא איים שאם עד 2:00 בצהריים היא אינה מדווחת על הסכמתה לדרישותיה של גרמניה, תתקוף גרמניה את צ'כוסלובקיה.
צ'כוסלובקיה מצידה דחתה את האולטימטום על הסף.
יום זה שהיה יום רביעי בשבוע קיבל את הכינוי בפי ההיסטוריונים יום רביעי השחור.
במשך כל שעות הבוקר התחוללה פעילות אינטנסיבית בברלין.
שגרירי צרפת ובריטניה ביקשו מהיטלר שיימנע מלפתוח במלחמה, ויסכים לתוכניתו של צ'מברלין לכינון ועידת פסגה בין ארבע המעצמות.
בנוסף, העביר שגריר איטליה מסר להיטלר שמוסוליני מבקש שגרמניה לא תפתח במלחמה, ושהוא תומך בכינון הוועידה.
לבקשת מוסוליני הסכים היטלר על אתר.
הוא החזיר מסר למוסוליני עם השגריר האיטלקי, שבו הוא מקבל את הצעתו.
מחוץ למשרדו של היטלר עדיין המתינו שגרירי צרפת ובריטניה למענה מהיטלר.
היטלר קרא להם ואמר להם: "לפי דרישת ידידי הגדול ובן בריתי מוסוליני הוריתי על הקפאת הליכי הגיוס של צבא גרמניה למשך 24 שעות".
הוא המשיך לומר: "בקשר להצעת כינון הוועידה אתן מענה מאוחר יותר לאחר שאיוועד עם מוסוליני".
השעה הייתה כבר דקות אחדות לפני 12:00 – כשעתיים לפני פקיעת האולטימטום שהציב היטלר – כשבלונדון נקרא הפרלמנט הבריטי להתכנס למושב מיוחד.
סמוך לשעה 3:00 אחר הצהריים, כשעה אחרי פקיעת האולטימטום, נאם צ'מברלין לפני הפרלמנט, ודיווח על ההתרחשויות ביומיים האחרונים.
צ'מברלין ציין שאף שהסיטואציה עדיין לא יציבה, העובדה היא שהיטלר הורה על הקפאת הגיוס, מה שאומר שפתיחת המתקפה ופריצת מלחמה נדחו בינתיים.
צ'מברלין הוסיף שהוא מקווה שכינון הוועידה יתממש, ותימצא דרך דיפלומטית לפתור את המשבר בדרכי שלום.
בסוף נאומו, שהתקבל בסימפתיה על ידי חברי הפרלמנט, עודכן צ'מברלין באמצעות פתק שנמסר לו משר החוץ שלו לורד הליפקס שהיטלר מסכים לכינון הוועידה.
כשהוא מסר בהתלהבות על הידיעה לחברי הפרלמנט, הם פרצו במחיאות כפיים סוערות בפרלמנט.
ביציע הדיפלומטים עמד אז שר החוץ הצ'כוסלובקי יאן מסריק, אשר ביקר בתקיפות את גישתם של מנהיגי המעצמות כלפי היטלר.
אי ההשתתפות של נציגי צ'כוסלובקיה ורוסיה בוועידה
אחת העובדות האבסורדיות בוועידת מינכן הייתה העובדה שנציגי צ'כוסלובקיה כלל לא הוזמנו ולא השתתפו בדיוני הוועידה.
אחרי נאומו של צ'מברלין פגש יאן מסריק, שגריר צ'כוסלובקיה בלונדון באותה עת, את צ'מברלין והליפקס ולשאלתו "האם צ'כוסלובקיה תוזמן לוועידה במינכן?", הוא נענה בשלילה, כשצ'מברלין מסביר שהיטלר לא יסבול השתתפות נציגי צ'כוסלובקיה בוועידה.
מסריק לא יכול היה לעשות יותר מלפטור אותם במשפט החריף: "הקרבתם את ארצי, כאילו כדי להציל את השלום, שהאלהים ישמור את נשמותיכם".
לאחר שחבל הסודטים אכן נמסר להיטלר, יאן מסריק התפטר ממשרתו כשגריר ארצו בבריטניה לאות מחאה.
לפני שיצא לוועידה בגרמניה, הודיע צ'מברלין לנשיא צ'כוסלובקיה, אדווארד בנש, על כך שהוא יוצא לוועידה "כדי להגן על האינטרסים של צ'כוסלובקיה".
בנש מצידו דרש שנציג מטעמו ישתתף בדיונים כדי להציג את עמדתה של ממשלתו, אך צ'מברלין סירב להסכים לכך.
מאוחר יותר כשדיוני הוועידה היו בעיצומם, עלתה אומנם שאלת ההשתתפות הצ'כוסלובקית בוועידה.
צ'מברלין ועוד יותר דאלאדיה דרשו שנציג ממשלת צ'כוסלובקיה ישתתף בוועידה.
דאלאדיה שאל את היטלר רטורית: "איך יכולה ממשלת צרפת לערוב לכך שצ'כוסלובקיה תפעל לפי ההחלטות שתתקבלנה אם נציגה אינו נוכח בה?".
אך היטלר, כפי שצפה צ'מברלין, התנגד לכך והצהיר שהוא לא ישב יחד עם נציג צ'כוסלובקי.
אחרי דיאלוגים ארוכים הוחלט שנציג צ'כוסלובקי יוזמן אומנם לוועידה אך לא ישתתף בדיונים עצמם, אלא ישב בחדר צדדי וכשיצטרכו יודיעו לו על ההתפתחויות, במילים אחרות: יודיעו לו את ההחלטות שהתקבלו.
ד"ר וואויטך מאסטני, שגריר צ'כוסלובקיה בברלין, ושליח מיוחד של משרד החוץ הצ'כוסלובקי, הוברט מסריק הוזמנו לוועידה, וכשהגיעו הם המתינו חמש שעות תמימות בחדר צדדי עד שהתקבלו ההחלטות בדיוני הוועידה.
ב-29 בספטמבר התכנסו צ'מברלין, היטלר, דאלאדיה ומוסוליני לוועידת הפסגה במטהו של היטלר בבניין הפיהררבאו במינכן.
צ'מברלין לא נועד אפילו עם עמיתו הצרפתי לשם תיאום אסטרטגיה פוליטית משותפת שתהווה את עמדת ממשלותיהם בוועידה.
לעומתו, היטלר הכין את עצמו היטב עם מוסוליני לוועידה.
עוד כשמוסוליני היה באיטליה, טרם נסיעתו לגרמניה, קיבל לידיו מסמך כתוב באיטלקית ובו מפורטת הצעת "פשרה" לפתרון המשבר הצ'כוסלובקי.
סעיפי ההצעה כללו את סיפוח חבל הסודטים ואזורים אחרים בעלי אוכלוסייה גרמנית לגרמניה, כשהסיפוח יתחיל כבר ב-1 באוקטובר ויסתיים לא יאוחר מ-10 באוקטובר.
הסיפוח יתבצע בפיקוח בין-לאומי של ארבע המעצמות.
הצעה זאת הייתה בעצם הסכמה מלאה לכל דרישותיו של היטלר, למעט הארכת תאריך הסיום ל-10 באוקטובר.
המסמך נכתב והוכן במלואו במשרד החוץ הגרמני.
הוא תורגם לאיטלקית ונשלח למוסוליני.
אחרי שהיטלר נסע לקבל את פני מוסוליני על הגבול, הוא נסע יחד איתו עד למינכן, כשבמהלך הנסיעה פרס היטלר בפני מוסוליני את תוכניותיו המלאות לכבוש בסופו של דבר את מרכז אירופה כולו.
היטלר אמר למוסוליני: "לא רחוק היום בו חיילים איטלקים יילחמו יחד עם גרמנים נגד בריטניה וצרפת".
מוסוליני הסכים לתוכניתו של היטלר.
הדיונים הראשונים בוועידה התחילו ב-29 בספטמבר בשעה 1:00 בצהריים.
אחרי נאום פתיחה קצר שנשא היטלר, הוציא מוסוליני את ההצעה שקיבל לידיו ממשרד החוץ הגרמני, והציגה – בהכוונת היטלר – כאילו היא הצעת פשרה נייטרלית אותה ניסח משרד החוץ האיטלקי לצורך פתרון המשבר.
צ'מברלין ודאלאדיה כלל לא חלמו שההצעה היא פרי עטם של הגרמנים, ומוסוליני רק פועל לפי הכוונתו של היטלר.
הם אישרו מיד את ההצעה.
לאחר דיונים נוספים, ובכללם, הדיון בעניין השתתפות צ'כוסלובקיה בוועידה, הגיעו ראשי המעצמות בערב ה-30 בספטמבר להחלטה וחתמו על "הסכם מינכן".
בשעות הקטנות של ליל 29–30 בספטמבר, חתמו הצדדים על הסכם מינכן.
ההסכם קבע שהצבא הגרמני יוכל להשלים את השתלטותו על חבל הסודטים הצ'כוסלובקי עד 10 באוקטובר, ושוועדה בין-לאומית תחליט על עתידם של שטחים נוספים השנויים במחלוקת.
עקרונות ההסכם עליו חתמו מנהיגי ארבע המעצמות:
צ'כוסלובקיה תמסור לידי גרמניה את הטריטוריות בהן יש רוב גרמני.
סיפוח טריטוריות אלו יתבצע בשלושה שלבים, ויתחיל ב-1 באוקטובר ויסתיים עד 7 באוקטובר.
גורל הטריטוריות האחרות בהן יש מיעוט גרמני גדול, ייקבע באמצעות משאלי עם, שייערכו בפיקוח בין-לאומי של ארבע המעצמות, ובהם יצביעו תושבי כל אזור ואזור אם הם מעוניינים בסיפוח לגרמניה.
ממשלת צ'כוסלובקיה מתחייבת למסור את הטריטוריות כולן לא יאוחר מ-10 באוקטובר.
מפעלי תעשייה, מערך התחבורה ושאר התשתיות באזורים המסופחים יישארו על כנם.
ממשלת צ'כוסלובקיה אחראית למסירת הטריטוריות בצורה שקטה ובלא התנגדות מצד גורם כלשהו.
צרפת ובריטניה מתחייבות לערוב לגבולותיה החדשים של צ'כוסלובקיה.
לאחר שיוסדרו גם תביעותיהן הטריטוריאליות של פולין והונגריה מצ'כוסלובקיה, מתחייבות גרמניה ואיטליה לערוב לגבולותיה החדשים של צ'כוסלובקיה.
לאחר החתימה התעקש צ'מברלין להמשיך ולדון עם היטלר בעניינים הנוגעים לשלום העולם, והחתים אותו על הסכם דו-צדדי, שבו נאמר כי בריטניה וגרמניה מתחייבות שלא לצאת לעולם למלחמה זו כנגד זו.
תוכן ההסכם נמסר לנציגי צ'כוסלובקיה, שקיבלו הלם מוחלט.
הם רצו למחות על כך, ולהבהיר שממשלתם לעולם לא תסכים להחלטות האלה, אך שליחו המיוחד של צ'מברלין, וילסון, שמסר להם את פרטי ההסכם, אפילו לא שמע מה שיש להם להגיד והשאירם בחדר לבדם.
מטוסו של צ'מברלין נחת בבריטניה ב-30 בספטמבר, בשעה 17:30 אחר הצהריים.
עם שובו ללונדון נשא נאום בפני קהל נלהב ותוך שהוא אוחז במטריה שחורה, הכריז את הכרזתו הידועה כי הובא לעולם "שלום בזמננו", ונופף בפיסת נייר ההסכם.
ההסכם שהושג במינכן זכה לשבחים נלהבים הן בבריטניה והן בעולם.
בין המשבחים היו האפיפיור פיוס האחד עשר, ראש ממשלת אירלנד איימון דה ואלירה, ונשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
צ'מברלין זכה לשיאים של פופולריות מבית, והתקבל כמנצח אצל המלך ג'ורג' השישי.
עוד לפני הוועידה כתב וינסטון צ'רצ'יל: "בריטניה יכולה הייתה לבחור בין חרפה למלחמה, היא בחרה בחרפה אך מן המלחמה-לא תימלט".
סטלין היה מרוצה פחות מתוצאות הוועידה, אשר הותירה אותו חשוף במזרח כנגד גרמניה בעלת התיאבון הטריטוריאלי, ולה ברית חדשה עם מעצמות המערב.
כן נראה כי אי הזמנתו לוועידה משמעותה אי הכרה בכוחה של ברית המועצות כמעצמה עולמית.
נראה כי ועידה זו הייתה בין הגורמים להחלטתו לכרות את הסכם ריבנטרופ מולוטוב כשנה לאחר מכן.
העם הצ'כוסלובקי היה הקורבן הראשי להסדר.
הוא נאלץ למסור את חבל הסודטים, בו היו ביצורי הגבול העיקריים, ונותר חשוף לפלישה גרמנית.
במרץ 1939 כבש היטלר את יתר צ'כוסלובקיה, וכן סיפח (כ"פרוטקטורט") את בוהמיה ומוראביה, המהוות כיום את צ'כיה.
הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה היה שם קוד לכיבוש גרמני אכזרי, בו בוצעו פשעי מלחמה על ידי הנאצים, לרבות השמדת הכפר לידיצה על תושביו, בנקמה על רצח "הפרוטקטור" ריינהרד היידריך.
את סלובקיה הותיר היטלר כמדינה עצמאית למחצה, שבראשה ממשלת בובות.
על אף שלא הייתה תגובה צבאית לאירוע זה, ברור היה כי פניו של היטלר למלחמה, וזה היה סופה של מדיניות "השלום בזמננו".
בנוסף לגרמניה הנאצית גם הונגריה ופולין זכו להרחבה טריטוריאלית כתוצאה מפירוק צ'כוסלובקיה.
הונגריה סיפחה שטחים המהווים כשליש מסלובקיה, בהם חיו הונגרים רבים, ופולין סיפחה את חבל זאולז'ה שחלק מאוכלוסייתו הייתה פולנית.
במרוצת הזמן הפך הביטוי "מדיניות מינכן" לכינוי למדיניות פיוס כלפי רודן תוקפן, וכן נמנה עם הגורמים המרכזיים לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
פלישת גרמניה לצ'כוסלובקיה וסיפוח חבל הסודטים, שהיו התוצאה מיידית של ההסכם, היוותה את תחילת פירוקה הטוטלי של צ'כוסלובקיה כחצי שנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן פרצה מלחמת העולם השנייה, כשהיטלר דרש את המסדרון הפולני מפולין ואת העיר דנציג שהייתה "עיר חופשית".
נוויל צ'מברלין נותר ראש ממשלת בריטניה לתקופה ארוכה גם לאחר שהתברר כי העריך את כוונותיו של היטלר באופן שגוי, וכי מדיניות הפייסנות שהוביל עם גרמניה הנאצית התבררה ככישלון.
משהעלה היטלר דרישות טריטוריאליות לגבי המסדרון הפולני והעיר החופשית דנציג שהייתה קשורה באיחוד מכס עם פולין, נתן צ'מברלין ערבות לשלמותה הטריטוריאלית של פולין, ומשזו הופרה בפלישה גרמנית, נתן להיטלר אולטימטום להסיג כוחותיו, ומשזה לא נענה לאולטימטום הכריז על פרוץ המלחמה.
צ'מברלין נותר בתפקידו עוד חודשים מספר, עד מאי 1940, כשהוחלף על ידי וינסטון צ'רצ'יל.
משנפטר צ'מברלין, חודשים מספר לאחר מכן, נשא צ'רצ'יל נאום בפרלמנט, ובו הספיד את צ'מברלין באלו המילים:
ועידת מדריד היא ועידה בינלאומית שנערכה במדריד בירת ספרד בין 30 באוקטובר ל-1 בנובמבר 1991 במטרה לקדם את תהליך השלום בין ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב.
רעיון הוועידה הבינלאומית הועלה עוד בתקופת ממשלו של רונלד רייגן על ידי מזכיר המדינה דאז ג'ורג' שולץ, אך נדחה על ידי ממשלת ישראל בראשות יצחק שמיר, שנקטה בעמדה המסורתית של ישראל הקוראת למשא ומתן ישיר עם מדינות ערב.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש ומזכיר המדינה הפעלתן ג'יימס בייקר החלו בלחץ מאסיבי.
לאחר דיונים בין הממשל האמריקאי לבין ממשלת ישראל הסכים שמיר להשתתף בוועידה בינלאומית במדריד, תוך מספר התניות, שכללו הגבלות על מבנה המשלחת הפלסטינית-ירדנית, שהמשא ומתן העיקרי לא יתנהל בה אלא בדיונים נפרדים מול כל מדינה בנפרד, וכמובן חידוש היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות.
לקראת כינוס הוועידה מסרה ארצות הברית לישראל מכתב ביטחונות בו צוין שהיא אינה תומכת בכינונה של מדינה פלסטינית עצמאית ואין זו מטרתה להביא את אש"ף לתוך התהליך או לגרום לישראל להיכנס לדו-שיח או משא ומתן עם אש"ף.
את הוועידה כינסו במשותף נשיאי ארצות הברית וברית המועצות, שהזמינו אליה את נציגי ממשלות ישראל, סוריה, ירדן, לבנון ומצרים, וכן את נציגי ארצות הברית, ברית המועצות והאיחוד האירופי.
נציגי הפלסטינים בשיחות היו תושבי הגדה המערבית ורצועת עזה, והיו בהם שהיו מזוהים עם אש"ף במובהק, כמו למשל חיידר עבד א-שאפי.
בכיר פלסטיני נוסף שהיה שם הוא סאיב עריקאת, שאף הודה בריאיון עם עקיבא אלדר כי הוא היה נציגו של ערפאת: .
המארחים שלחו לוועידה את הדרג הבכיר ביותר: הנשיא ג'ורג' בוש, הנשיא מיכאיל גורבצ'וב וראש ממשלת ספרד פליפה גונסאלס.
הצדדים הנצים שלחו לוועידה את דרג שרי החוץ, למעט מדינת ישראל, שיוצגה על ידי ראש הממשלה יצחק שמיר.