tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף ההתנגדות לרעיונותיו נבחר ב-28 בספטמבר לראש ועדת החוקה וב-1 באוקטובר הוסמך על ידי האספה להיפגש עם המלך הגולה ולהציג לו את סעיפי זכויות האזרח.
הפגישה התקיימה ב-5 באוקטובר כשמונייה מנסה מצד אחד לשמר את שלטון המלך ומצד שני לקבל את ברכתו לשינויים המוצעים על ידי האספה.
המלך הסכים להסיר את התנגדותו להצעות האספה ובתמורה הותר לו לחזור לפריז תחת שמירה של המשמר הלאומי.
על אף פעולותיו של מונייה ורום תפקידו, התגברה ההתנגדות לרעיונותיו.
ההתנגדות זו וההקצנה של ראשי המהפכה הצרפתית אכזבו את מונייה שפרש מתפקידו כיו"ר האספה ב-8 באוקטובר וב-10 בנובמבר שלח מכתב התפטרות לאספה.
בהמשך להתפטרותו הביע מחאה על הכוון בו צועדת המהפכה.
פרישתו של מונייה גרמה להתפרקות תנועת המלוכתיים.
במאי 1790 עזב מונייה את צרפת ועבר לדוכסות סבויה באיטליה שם חיכתה לו משפחתו.
בהמשך נדד לשווייץ, אנגליה וגרמניה.
בתקופה זו פרסם דברי ביקורת על התנהלותה של המהפכה הצרפתית.
ב-1797, כשגר בגרמניה, מונה על ידי קרל אוגוסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך לנהל בית ספר למנהל ציבורי בדוכסות סקסוניה-ויימאר.
על אף הצלחת בית הספר החל מונייה לתכנן את חזרתו לצרפת.
החלטה זו נלקחה על אף הפיכת 18 בברימר שהביאה להשתלטות נפוליאון בונפרטה על צרפת וביטול מוסדות דמוקרטיים.
ב-1802 מינה אותו נפוליאון לנציב ממשלתי במחוז איל ווילן ומטעם מחוז זה היה מועמד לסנאט של צרפת.
ב-1805 מינה אותו נפוליאון למועצת המדינה של צרפת, גוף שייסד נפוליאון ב-1799.
בינואר 1806 נפטר מונייה עקב מחלת כבד.
תחילה נקבר בבית הקברות ווגירר שבפריז ובהמשך הועבר לבית הקברות פר לשז.
מונייה פרסם מספר רב של מאמרים בהם פירט את דעותיו ותפיסתו על האופן שבו יש ליישם שלטון, חוקה, וזכויות אזרח בצרפת:
מונייה נישא למארי פיליפין לבית בורל (1795-1762) ולזוג נולדו שלושה בנים ושתי בנות.
פסל של ראשו של מונייה מוצב בארמון ורסאי
פסל נוסף של הראש מוצב במוזיאון בעיר גרנובל
במספר ערים בצרפת נקראו רחובות על שמו של מונייה.
זָ'אן-לֵאוֹנָר-מָארִי פּוּאָזֵיי היה פיזיולוג ופיזיקאי צרפתי.
הוא היה בנו של הנגר ז'אן בטיסט פואזיי ורעייתו אן ויקטואר (לבית קומון).
ב-1829 נישא לבתו של פאנאי דה לה לורט, בונה גשרים ודרכים.
בשנים 1815 ו-1816 למד באקול פוליטכניק בפריז וב-1828 קיבל תואר דוקטור עם עבודת גמר על הפיזיולוגיה של מחזור הדם (Recherches sur la force du cœur aortique - "מחקרים על כוחו של הלב האאורטלי").
לא ידוע באיזו משרה מקצועית החזיק עד שנת 1860; בשנה זו מונה למפקח על בתי הספר היסודיים בפריז.
פואזיי תיאר לראשונה מנומטר כספית (המודינמומטר של פואזיי) להערכת לחץ דם והראה שלחץ הדם עולה בעת נשיפה ויורד בעת שאיפה (1828).
הוא עסק בעיקר בפיזיולוגיה של מחזור הדם: תנועת הדם הוורידי (1832) והדם בנימים במערכת הדם (1839), וכן בהשפעת הקור על מחזור הדם הנימי (1839).
עבודות מפורטות נוספות של פואזיי חקרו את התנהגות הזרימה של נוזלים בצינורות (1840–1847).
הן הובילו לתובנות יסוד לגבי פרופילי מהירות וצמיגות של נוזלים בצינורות (משוואת האגן-פואזיי 1840, פורסם ב-1846).
פואזיי ניסה ליישם את התובנות שהושגו באמצעות ניסויים פיזיקליים על הפיזיולוגיה.
הוא חקר את השפעתם של סמים (1844), האוורור באוניות (1845), מערכת הנשימה (1855), זיהוי גלוקוז באורגניזם החי (1858, 1859), השתנן (אוריאה) (1859) והפיזיולוגיה של מחזור הדם.
בין היתר, הוא הניח מראש (א-פריורי) את ההתפשטות האורכית (ולא הרדיאלית) של הנימים במהלך השאיפה, ותוך כדי כך הבחין בזרימת הדם האיטית יותר.
לכבודו נקראו יחידת מידה צרפתית מיושנת לצמיגות דינמית בשם , ומאוחר יותר גם יחידת ה-CGS בשם פואז (Poise).
פואזיי היה עורך-שותף של המילון הרפואי השימושי (Dictionnaire de médecine usuelle).
האגודה הבין-לאומית לביוראולוגיה (International Society of Biorheology) מעניקה מדי שלוש שנים את פרס ז'אן-לאונר-מארי פואזיי.
עניינו של פואזיי בפיזיולוגיה של מחזור הדם הוביל אותו גם לניסויים בסיסיים שנגעו להתנהגות הזרימה של נוזלים בצינורות צרים במהירויות נמוכות.
בשנים 1840 ו-1841 פרסם תוצאות ניסוי ראשונות על תכונות הזרימה של מים מזוקקים בצינוריות זכוכית קפילריות (נימיות) בקטרים של 0.65–0.015 מ"מ.
באופן עקרוני, דובר בהגדרה של צמיגות וסמיכות (נוזלים בתנועה בין דפנות כלים קשיחים).
המטרה הייתה חישוב התפלגות המהירות של זרימות פשוטות דרך צינורות (פרופילי גליל קואקסיאליים).
ניסויים ראשונים בנושא זה נערכו כבר בתחילת המאה ה-19 על ידי ו, אולם עם צינורות בקוטר גדול יותר (תוצאות מדידה שסולפו עקב מערבולות).
עם זאת, תוצאות זהות בדיוק לאלו של פואזיי השיג כבר ב-1839 יועץ הבנייה הברלינאי (1797–1884) עם רדיוסי צינורות של 0.295–0.1276 ס"מ (בטמפרטורה של 1–15 מעלות צלזיוס).
האגן הצליח לבצע חישובי צמיגות נכונים של המים, אף על פי שיצא מתוך הנחה (שגויה) של פרופילי מהירות בצורת חרוט.
הוא זיהה נכונה כי ההתנגדות (הצמיגות) חייבת להיות מורכבת מאיבר חיכוך ליניארי ומאיבר ריבועי של "הכוח החי" (לחץ).
החל משנת 1925 (באמצעות וילהלם אוסטוולד) נקרא גודל הזרימה באופן הולם משוואת האגן-פואזיי.
פואזיי קיבל את מדליית הזהב של האקדמיה למדעים עבור הדיסרטציה (עבודת הדוקטורט) שלו.
ב-1837 נבחר לחבר באקדמיה לאופולדינה.
ב-1842 הוא התקבל ל ול (שוחרי מדע) בפריז.
הוא החזיק בחברויות באגודות רפואיות של סטוקהולם, ברלין וברסלאו.
עבור עבודות המחקר הפיזיולוגיות שלו זכה מספר פעמים במדליית מונטיון (1829, 1831, 1835, 1843).
ז'אן מוֹרוֹ הייתה שחקנית קולנוע, מגדולות שחקני הקולנוע הצרפתי, זמרת, תסריטאית ובמאית.
מורו, בת לאב צרפתי ולאם אנגלייה, נולדה בצרפת.
בילדותה עברה עם משפחתה לחבל וישי.
בנעוריה למדה מחול, ובשנת 1947, בגיל 19, התפרסמה לראשונה כשחקנית על בימת התיאטרון.
מאז תחילת שנות ה-50 הופיעה ביותר מ-130 סרטים.
תפקידה הידוע ביותר היה בסרטו של פרנסואה טריפו "ז'יל וג'ים" (1962).
הבמאי אורסון ולס הגדירהּ כ"שחקנית הטובה בעולם".
מורו זכתה בפרסים רבים, בהם:
1960 - פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן, על משחקה בסרט "מודרטו קנטבילה" (Moderato cantabile)
1964 - פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קרלובי וארי, על משחקה בסרט "יומנה של חדרנית" (Le journal d'une femme de chambre)
1967 - פרס באפט"א לשחקנית הזרה הטובה ביותר, על משחקה בסרט "ויוה מריה!"
1988 - פרס מולייר על משחקה בהצגת התיאטרון Le Récit de la servante Zerline
1992 - פרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר, על משחקה בסרט La vieille qui marchait dans la mer
1992 - פרס אריה הזהב של פסטיבל הסרטים של ונציה, למפעל חיים
1995 - פרס סזאר למפעל חיים
1997 - פרס האקדמיה האירופית לקולנוע, למפעל חיים
1998 - הוקרה של האקדמיה האמריקאית לקולנוע, למפעל חיים
2000 - פרס דב הזהב של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, למפעל חיים
2003 - פרס דקל הזהב של פסטיבל קאן, למפעל חיים
2005 - פרס סטניסלבסקי של פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה
2008 - פרס סזאר למפעל חיים
ז'אן מרטינו היה מנצח ומלחין צרפתי.
מרטינו נולד בליון, שם החל בלימודיו, ונסע לפריז להשתלם בקומפוזיציה אצל אלבר רוסל ובניצוח אצל שארל מינש ורוז'ה דזורמיה.
הוא שירת בצבא צרפת במלחמת העולם השנייה ונלקח בשבי בשנת 1940. בתקופת שביו הלחין יצירות כמו "שירת השבויים".
בשנת 1943 הוא יצר מוזיקה לסרט "כוחות נסתרים".
אחרי המלחמה התמנה מרטינו למנצח תזמורת הקונסרבטואר של פריז ובשנת 1946 למנצח הפילהרמונית של בורדו.
תזמורות אחרות, שעמן עמד בקשרי עבודה, היו התזמורת הסימפונית של שיקגו, תזמורת דיסלדורף, התזמורת הלאומית של צרפת, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הפילהרמונית של לונדון ועוד.
הרפרטואר שלו התמקד ביצירות מראשית המאה ה-20, משל מלחינים צרפתים ורוסים.
בביצועי הבכורה של הקונצ'רטי שלו לכינור ולצ'לו ניגנו הנריק שרינג ופייר פורנייה, בהתאמה.
ז'אן-מישל אנדרה ז'אר הוא מלחין מוזיקה אלקטרונית צרפתי.
ז'אן מישל ז'אר נולד בעיר ליון שבצרפת.
אביו מוריס ז'אר הלחין מוזיקה לסרטים רבים.
ז'אר הושפע בצעירותו גם מסבו שהיה מוזיקאי וכן חובב עבודות מלאכה אשר המציא את מערכת הערבול הראשונה ששימשה את הרדיו הצרפתי.
הוא החל לנגן בפסנתר כבר בגיל 5. ב־1948 הוריו התגרשו ואביו עזב לארצות הברית.
במהלך שנות התבגרותו ז'אר למד מוזיקה ועסק בה במקביל ללימודיו הרגילים.
הוא למד בקונסרבטוריון של פריז בעיקר מוזיקה קלאסית, אך בו בעת המשיך להתעניין גם במוזיקה עכשווית.
ז'אר למד לנגן בגיטרה חשמלית והשתתף בתחילת שנות ה־60 במספר הרכבים שונים של ג'אז ורוקנרול.
בשנת 1968 חלה ההתפתחות החשובה הראשונה של חייו המקצועיים כמוזיקאי: זמנו התפנה לאחר שסיים את לימודיו בספרות השוואתית, והוא פגש את פייר שפר אשר הקים גוף לחקר המוזיקה GRM - Groupement de Recherche Musicale , וחיפש מוזיקאים וחוקרי מוזיקה על מנת לחקור כיוונים ואפיקים חדשים בתחום המוזיקה המודרנית והניסויית.
ז'אר התלהב ממוזיקה אלקטרו-אקוסטית והראה יכולות מרשימות בתחום ההקלטות המגנטיות, תוך שהתחיל לעבוד על הלחנות של קטעים מוזיקליים.
ב־1969 הלחין את קטעי המוזיקה האלקטרו-אקוסטית הראשונים שלו.
זה האחרון יצא ב־1971 כתקליט במספר עותקים, כשנה לאחר שעזב את ה–GRM עקב חילוקי דעות.
בשנה זו גם הופיע לראשונה באופרה של פריז בעת אירוע חגיגי לרגל השקת התקרה החדשה של האופרה.
מ־1969 ז'אר פעל ויצר באופן עצמאי.
ב־1972 פגש את פרנסיס דרייפוס, בעל חברת תקליטים וחתם עמו על חוזה.
במקביל למוזיקה אלקטרונית, עסק גם, כמו אביו, בהלחנת מוזיקה לסרט (Les Granges Brûlées), בהלחנת מוזיקה לשירים של מספר זמרים צרפתיים כמו פטריק ז'ובה וכריסטוף ואף בכתיבה של כמה שירים עבור זמרים צרפתים.
בשנה זו יצא אלבומו השני Deserted Palace, אלבום בעל קונספט מאוד ניסויי.
ב־1975 התחתן ז'אר עם פלור גיליאר (Flore Guillard).
שנת 1976 מציינת את תחילת הקריירה הבינלאומית של ז'אר ואת פרסומו.
בחודש אוגוסט של שנה זו התחיל בהקלטות של אלבום קונספט - Oxygène (חמצן).
תקליט זה מורכב משישה קטעי מוזיקה שונים המתחברים ברצף ביניהם (למעט בין הקטע השלישי לרביעי, שכן היה צורך להפוך את צד התקליט) באורך כולל של כ־40 דקות.
הוא השתמש באלבום זה בסינתיסייזרים אנלוגים של התקופה ההיא ובאמצעים אלקטרונים נוספים דוגמת התרמין.
התחושה מהקשבה לתקליט היא של זרימה בעולם עם צלילים מוזרים וסגנון מוזיקלי חדש ושונה.
התקליט יצא לאור באוקטובר של אותה השנה והפך במהרה להצלחה.
בתחילת 1977 יצא התקליט לבמה הבינלאומית וזכה להצלחה מסחררת.
האלבום נמכר ב־12 מיליון עותקים ברחבי העולם ונחשב לאלבום הנמכר ביותר בעולם של יוצר צרפתי.
בשנה 1976 גם נולדה בתו הראשונה - אמילי.
זמן קצר לאחר מכן התגרש ז'אר מאשתו הראשונה.
ב־1977 נבחר כאישיות השנה על ידי המגזין האמריקאי People.
חברת פולידור רכשה את זכויות ההפצה של ז'אר ברחבי העולם.
בשנת 1978 התחתן ז'אר עם השחקנית הבריטית שארלוט רמפלינג ובשנה זו נולד בנם דייוויד.
בחודש ינואר של אותה שנה החל לעבוד על תקליט חדש.
העבודה נמשכה כ־18 חודשים ובסופה יוצא התקליט Equinoxe (נקודת השוויון).
תקליט זה נחשב על ידי רבים ממעריציו כתקליט הטוב ביותר שלו.
במקביל, המשיך להלחין מוזיקה לסרטים.
בשנת 1979 נחשף פן חדש בעבודתו המקצועית של ז'אר - הופעות ראווה אשר יהפכו עם השנים לאחד מסימני ההיכר שלו.
ב־14 ביולי, יום הבסטיליה, ארגן ז'אר הופעת ענק חינם בכיכר הקונקורד בפריז.
הופעה זו משכה אליה כמיליון צופים וזיכתה אותו ברישום בספר השיאים של גינס, וזאת בנוסף למיליונים שצפו במופע בטלוויזיה.
ז'אר השתמש בהופעה זו (כמו בהמשך הקריירה) בתאורה מיוחדת, בהקרנות ענק על מבנים, בזיקוקין די-נור וכן, לראשונה בעולם, בלייזרים.
האלבומים הבאים של ז'אר המשיכו להיות בעלי אופי אלקטרוני טיפוסי, אך הוא ניסה לתת לכל אחד מהם סגנון מעט ייחודי משלו.
עם הזמן, קטעיו המוזיקליים הפכו להיות יותר סטנדרטים מבחינת הלחן, אך עם שילוב גדול מאוד של אמצעים אלקטרונים.
כל אלבום הכיל בדרך כלל קטע אחד או שניים קצרים וקליטים יותר לאנשים שפחות מכירים את יצירותיו כך שיוכלו להיות "להיטי רדיו" פוטנציאלים (3–5 דקות) ולמשוך את קהל המאזינים להקשיב לתקליט השלם, אשר בדרך כלל נחשב ל"קשה לעיכול" בגלל ייחודיותו.
ביוני 1981 הוציא את התקליט Les Chants Magnétiques (מילולית - "השירים המגנטיים", משחק מילים על Champs Magnétiques - "שדות מגנטיים"), האלבום הראשון בו נעשה שימוש בסינתיסייזר סיפרתי - ה־Fairlight CMI.
באותה שנה, הפך ליוצר המערבי הראשון שהורשה להופיע בסין מאז מותו של מאו.
החל מאמצע אוקטובר נתן סדרה של חמישה קונצרטים בפקין ובשאנגחאי.
ההופעות היו מוצלחות מאוד, וז'אר זכה להתקבל כחבר כבוד בקונסרבטוריון למוזיקה של בייג'ינג.
ב־1982 הוציא ז'אר אלבום כפול המתעד את מסעו בסין.
ב־1983 הקליט ז'אר אלבום בשם Musique pour Supermarché (מוזיקה לסופרמרקט).
האלבום יצא בעותק אחד בלבד ונמכר ב־6 ביולי 1983 במכירה פומבית בסכום של 69,000 פרנקים צרפתיים - שיא גינס שני לז'אר על המחיר היקר ביותר בו נמכר תקליט.
ההכנסות מהמכירה הועברו לקרן לעידוד יוצרים צעירים בצרפת.
המאסטר של התקליט הושמד אף הוא, כך שנותר רק העותק שנמכר.
עם זאת, התקליט שודר פעם אחת ברדיו וקהל המעריצים נקרא להקליט את התקליט.
איכות השידור הייתה נמוכה, שכן שודר בתחנה ששידרה בשיטת אפנון משרעת (AM) בלבד.
בנובמבר 1983 הוציא אוסף של מיטב הקטעים שלו: The Essential.
בנובמבר 1984 יצא אלבום נוסף שלו בשם Zoolook.
האלבום הוקלט באולפן בניו יורק ועשה שימוש בכמות גדולה של קולות, שפות וניבים שונים, שהוקלטו במשך שנה וחצי ברחבי העולם.
האלבום נבחר לאלבום האינסטרומנטלי של השנה בארצות הברית.
באלבום התארחה בקולות רקע לורי אנדרסון וניגנה בו כל להקת הלווי שלה באותם ימים.
ב־1986 נבחר להיות האמן הראשי בחגיגות המשותפות של 25 שנה להיווסדה של נאס"א ו־150 שנה להיווסדה של מדינת טקסס.
ב־5 באפריל הופיע ביוסטון בפני כ־1.3 מיליון צופים ונכנס שוב לספר השיאים של גינס כשהוא שובר את שיאו שלו.
ב־5 באוקטובר הופיע בעיר הולדתו ליון בפני קהל של כ־800,000 איש במופע שנערך לכבוד בואו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני אשר נתן את ברכתו לפני תחילת המופע.
ב־1986 הוציא ז'אר את התקליט Rendez-vous (מפגש).
הקטע הששי (והאחרון) בתקליט תוכנן להיות שילוב של מוזיקת אולפן ושל קטע סקסופון שהיה אמור להיות מנוגן בחלל על ידי האסטרונאוט רון מק'נר על־גבי מעבורת החלל צ'לנג'ר.
מק'נר נהרג בהתפוצצות המעבורת והקטע האחרון הוקדש לזכרו ונקרא על שמו.
ב־1987 הוציא ז'אר תקליט נוסף, המתעד את שתי ההופעות הגרנדיוזיות של שנה זו: Houston-Lyon/villes en concert (יוסטון-ליון/ערים בקונצרט).
על מנת לחגוג 10 שנות קריירה, פוליגרם מוציאים דיסקוגרפיה שלמה של ז'אר והוא נבחר לאזרח כבוד של עירו ליון.
ב־1988 הוציא ז'אר אלבום אולפן נוסף: Révolution.
גם באלבום זה עשה שימוש בקולות רבים מהעולם, עם נטייה ברורה לכיוון מוזיקה מזרחית – בעיקר מוזיקה אסייתית ומוזיקה ערבית, בשילוב עם אלמנטים אלקטרונים.
הקטע החמישי בתקליט זה (Révolutions, Révolution) עבר עיבוד מחודש בגרסה השנייה של התקליט שיצאה בשנת 1997. הקטע התשיעי בתקליט זה הוקדש לדולסי ספטמבר, דרום אפריקאית, פעילה נגד האפרטהייד שנרצחה בפריז ב־1988. באחד הקטעים, "London Kid", התארח בנגינת גיטרה האנק מרווין, הגיטריסט המוביל של להקת "הצלליות".
ב־8 וב־9 באוקטובר נתן הופעה כפולה על נהר התמזה כאשר הקהל הצטופף על גדות הנהר באזור התעשייה של לונדון: Destination Docklands.
המופעים נערכו במזג אוויר קשה מאוד כאשר גשם שוטף יורד במהלך כל ההופעה.
למרות זאת, כ־250,000 איש צפו בהופעה לאחר שקנו כרטיסים, ומעריכים שקרוב למיליון איש היו שם בסה"כ, כאשר אלו ללא כרטיסים נמצאים רחוק יותר.
ב־1989 ז'אר הוציא קומפילציה של הקטעים שנוגנו בקונצרט הראשון בלונדון: Jarre Live.
לכבוד חגיגת מאה שנים למגדל אייפל, ניגן ז'אר קטע אחד בהופעה בה הופך מגדל אייפל לבמה ענקית.
ב־1990 הוציא ז'אר עוד אלבום אולפן: En attendant Cousteau (מחכים לקוסטו).
חלקו הראשון של האלבום מושפע מאוד ממוזיקה אפריקאית ואילו חלקו השני הוא קטע אחד ארוך בהשראת קולות ימיים.
התקליט מוקלט באולפן בטרינידד והוא מוקדש לחוקר הימים ז'אק קוסטו.
ביום הבסטיליה של 1991 נתן ז'אר קונצרט ענק כשהוא משתמש בגרנד ארש ו-3 מגדלים מאזור הלה דפאנס כמסכים להקרנה על במה בצורת פירמידה מעל הכביש.
המופע החינמי ששמו היה "פריז לה דפאנס" משך יותר מ-2 מיליון צופים שעמדו כל הדרך עד לשער הניצחון.
ספר השיאים של גינס שוב מעדכן את נתוניו עם כ־2.5 מיליון צופים.
ב־1991 הוציא ז'אר אלבום בו איגד קטעים שניגן בהופעות אך לא הופיעו עד אז בתקליטיו: Images.
ב־1992 ז'אר היה אחראי לחלק ממופע הפתיחה של אולימפיאדת החורף שהתקיימה באלברוויל שבצרפת.
בנוסף, נתן הופעה Swatch the World בעיר זרמט שבשווייץ לכבוד מכירת השעון המאה מיליון של חברת סווטש.
בהמשך נתן גם שלוש הופעות בדרום אפריקה.
ב־1993 חזר ז'אר מעט למקורות כאשר הוציא את התקליט Chronologie בו הוא חזר להשתמש בסינטיסייזרים האנלוגים הישנים שלו בהם השתמש ב־Oxygène וב־Equinoxe.
מיולי עד אוקטובר ז'אר מופיע ב־15 ערים באירופה מול סך כ־600,000 צופים.
במאי 1993 נבחר ז'אר לשגריר של רצון טוב על ידי אונסק"ו.
קטע שלו הנקרא Eldorado הופך להיות ההמנון של אונסק"ו.
ב־11 במרץ 1994 חזר ז'אר לסין להופעה לכבוד פתיחתו של האצטדיון הגדול של הונג קונג, הוא הועדף על פני מועמדים נוספים כגון מדונה או מייקל ג'קסון.
לבקשת הרשויות, חלק לא קטן מהקטעים שנוגנו היו הקטעים אותם ניגן שנים קודם לכן בהופעותיו הראשונות בסין.
ב־14 בנובמבר הוציא אלבום: Hong-Kong עם מיטב הקטעים מתוך ההופעות שלו באירופה ובהונג קונג.
שנת 1995 הוכרזה על ידי האו"ם כשנת הסובלנות וז'אר יצא למסע הופעות לעידוד הסובלנות.
ההופעה הראשונה ניתנה ב־14 ביולי במגדל אייפל לכבוד 50 שנה להיווסדו של אונסק"ו ומשכה קהל של כ־1.5 מיליון צופים.
בשנה זו, הוציא אלבום נוסף מיוחד: Jarremix, הכולל אוסף רמיקסים של קטעים שלו.
ב־1996 נפרד ז'אר מאשתו שארלוט רמפלינג.
ב־18 בפברואר 1997 יצא האלבום Oxygène 7-13. באלבום זה חזר ז'אר לסגנון הראשוני שלו של Oxygène והוא מעין המשך לתקליט הישן.
הוא גם השתמש באותם הכלים.
הוא יצא למסע הופעות קצר באולמות סגורים, וב־6 בספטמבר ארגן הופעה במוסקבה לחגיגות 850 שנה לעיר.
מעל ל־500,000 איש עמדו ברחבה שלפני אוניברסיטת מוסקבה, אבל כשלושה מיליון איש נוספים נדחקו ברחובות שמסביב ויכלו לשמוע ולראות חלק מהמופע.
ז'אר שבר שוב שיא עם כ־3.5 מיליון צופים.
בנובמבר יצא שוב אוסף מיוחד של קטעי Oxygène והאלבום: The Complete Oxygene.
באפריל 1998 הוציא ז'אר אלבום בעל אופי חדש:Odyssey Through 02 (הסימן O2 פירושו מולקולת חמצן).
האלבום יצא על גבי תקליטור, וכלל, בנוסף על חלק קולי, גם חלק של מולטימדיה.
החלק הקולי כלל בעיקר רמיקס של Oxygene.
ביולי נתן ז'אר הופעה לכבוד סיום גביע העולם בכדורגל (המונדיאל) שהתקיים בצרפת באותה שנה וצפו בו כ־400,000 איש.
היה זה קונצרט בסגנון הטכנו, בו בוצעו להיטיו על ידי מיטב הדיג'ייים בעולם.
בשנה זו גם התגרש ז'אר מאשתו, לה היה נשוי כ־20 שנה.
חלק לא קטן משנת 1999 עסק בארגון אירוע מיוחד: המעבר לשנת 2000. היעד הנבחר היה אתר הפירמידות שבגיזה במצרים.
המופע שכונה "12 החלומות של השמש" נערך בשעת המעבר שבין ה־31 בדצמבר 1999 ל־1 בינואר 2000 עם הדרן בזריחה, לעיני 120,000 צופים ביניהם נשיא מצרים חוסני מובארכ וזאת למרות ערפל כבד.
בתחילת שנת 2000 הוציא ז'אר אלבום נוסף: Metamorphoses.
בניגוד לעבר, כמעט כל הקטעים באלבום זה כוללים קטעי שירה או דיבור המבוצעים על ידי אומנים שונים.
ב־2001 נתן ז'אר הופעה בחופי אוקינאווה שביפן לכבוד ההתחלה האמיתית של האלף החדש בשם: Rendez-vous in Space (מפגש בחלל).
ביוני נתן ז'אר שלושה קונצרטים באקרופוליס של אתונה ביוון.
ההכנסות מהופעות אלו נתרמות לאגודה המטפלת בילדים חולי סרטן.
ב־2002 יצא עם המופע AERO.
המופע הראשון נערך בדנמרק אל מול 50,000 צופים.
בשנה זו גם הוציא לאור ז'אר את אלבומו: Sessions 2000 בו ניסה סגנון ג'אז אלקטרוני.
האלבום נחשב לחלש ביותר מבין אלבומיו ונפוצו שמועות שז'אר הזדרז להוציאו רק על מנת לסיים את התחייבויותיו כלפי חברת סוני ולסיים את החוזה שלו עימם.
בשנה זו התארס ז'אר עם שחקנית הקולנוע הצרפתית איזבל אג'אני, אך לבסוף החתונה לא יצאה אל הפועל.
ב־2003 הוציא ז'אר את אלבומו Geometry of Love.
באוקטובר 2004, נתן ז'אר שוב שני קונצרטים בסין בשיתוף עם תזמורת פילהרמונית ועם כמות נכבדה של אומנים מקומיים.
ב־2005 התחתן ז'אר עם השחקנית אן פריו.
באותה שנה קיים ז'אר קונצרט גדול, לעיני כ-170,000 איש, במספנות בגדנסק שבפולין, לרגל 25 שנה להקמת תנועת "סולדריות" שהוקמה במספנות.
לך ואלנסה, מייסד התנועה שהפך לאחר מכן לנשיא פולין, התארח בהופעה.
ב-2011 הופיע ז'אר בנמל הרקולס במונקו לעיני 85,000 איש כדי לחגוג את חתונתם של אלבר השני, נסיך מונקו ושרלין.
נכון לשנת 2004, ז'אר מכר כ־80 מיליון אלבומים וסינגלים ברחבי העולם.
ז'אר הופיע בישראל פעם אחת, ב-6 באפריל 2017 במצדה.
ז'אר בחר להופיע במצדה במטרה לעורר מודעות להיעלמותו של ים המלח.
ההופעה החלה קצת לאחר השעה 23:00 בלילה לעיני כ-7,000 צופים, במופע מולטימדיה יקר Zero Gravity, אלף מטר רבועים, שמרחפים באוויר באמצעות שני מנופי ענק.
במופע היו כ-650 טון ציוד, שכלל 512 פנסים, 25 מכשירי לייזר ומעל ל-500 מטר מסכי לד.
המסכים שולבו בקדמת הבמה ומאחוריה, ויצרו תחושת תלת־ממד.
ז'אר מוכר בישראל פחות מאשר בשאר העולם.
למרות זאת, מספר תוכניות טלוויזיה ורדיו עשו שימוש ביצירותיו, בהן:
zoolookologie - קטע מספר 5 באלבום Zoolook שימש בהקדמה לפינה של צעירי תל אביב בתוכנית זהו זה!
Rendez-vous IV - קטע מספר 4 באלבום Rendez-vous שימש לקטעי המעבר של ערוץ 2 בשידוריו הניסיוניים, לפני תחילת העידן הפרטי.
Chronologie IV - קטע מספר 4 באלבום Chronologie משמש כאות הפתיחה של התוכנית "הקשר הישראלי" ברשת ב' של קול ישראל.
2 - שימש כאות הפתיחה של "עד פופ" בערוץ הראשון בשנות ה־80.
Equinoxe IV - שימש כפתיח של המשדר "במצב הנוכחי" בשנות ה־80 בגלי צה"ל.
Calypso - קטע מספר 1 מתוך האלבום En Attendant Cousteau שימש כפתיח של תוכנית המחשבים "ג'וקים בראש" שהנחה גידי אורשר ושודרה בגלי צה"ל ובערוץ המקומי של רשת הטלוויזיה בכבלים תבל בסוף שנות ה־90.
עיבוד מחדש של קטעים רבים מוכרים וכן הוספה של ארבעה קטעים חדשים.
האלבום הראשון בעולם שהוקלט בשיטת דולבי 5.1.
הוקלט גם כן בשיטת דולבי 5.1.
ז'אן אומר מארי גבריאל מונה נחשב במידה רבה לאבי האיחוד האירופי ולמי שטווה את עבודת "מאחורי הקלעים" הרבה במטרה ליצור את ההבנות בין הממשלות הרבות למען יצירתו של האיחוד.
מונה נולד בעיר קוניאק שבצרפת למשפחה של סוחרי קוניאק.
בהיותו בן 16 זנח את חוק לימודיו ועבר ללונדון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוכיח מונה כישרון בתחום ניהול האספקה.
לשיטתו, הדרך היחידה של מדינות ההסכמה לפתור את המצב שאליו נקלעו הייתה לשתף פעולה בתחום האספקה בצורה נרחבת.
בזכות הצלחתו בעניין, עם תום המלחמה נתמנה לסגן מזכ"ל ארגון "חבר הלאומים" שקדם לאו"ם והוקם על ידי ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו ושר החוץ הבריטי ארתור ג'יימס בלפור.
הוא החזיק בתפקיד זה עד 1923, אז נקרא לסייע להציל את העסק המשפחתי אשר נקלע לקשיים כלכליים.
מאוחר יותר, במהלכן של שנות ה-20 של המאה ה-20, מיצב את מעמדו ככלכלן בינלאומי.
ככזה, פעל והצליח לקדם את כלכלתן של מדינות רבות במרכזה ובמזרחה של אירופה (פולין, רומניה וכו').
בתוך כך, בזכות ניסיונו בתחום היחסים הכלכליים הבינלאומיים נתמנה ב-1929 למנהל בנק בסן פרנסיסקו.
בשנות השלושים עבר לסין בעקבות הזמנתו של צ'יאנג קאי שק לסין, על-מנת לשדרג את ארגון הרכבות במדינה המתפתחת.
במהלך מלחמת העולם השנייה פעל מונה למען איחודן של צרפת ובריטניה כדי לעמוד נוכח האיום הנאצי.
לאחר נפילת צרפת בידי גרמניה הנאצית, נקרא מונה לסייע לבריטים בניהול האספקה לצורכי המלחמה.
תפקיד זה ביצע מארצות הברית, שם נתמנה ליועץ לנשיא רוזוולט בעניין הסיוע האמריקאי לבריטניה.
טרם כניסתה של ארצות הברית למלחמה, ייסד מונה רכבת משומנת של אספקה שוטפת לבריטניה כדי לעמוד מול הורמאכט.
כמו כן מיוחסת לו האימרה שרוזוולט השתמש בה כדי לתרץ את עזרתה של ארצות הברית לבריטניה ולמעורבותה במלחמה באירופה: "ארצות הברית היא ארסנל של דמוקרטיה".
בכך העמיד אינטרס טרנס-אטלנטי סולידרי למען דמוקרטיה באירופה, כנגד משטר הדיכוי של היטלר.
ב-1943 הצטרף למועצת השחרור הלאומית שפעלה לשחרור צרפת מאדמת אלג'יר.
שם התייחס לצורך האדיר של מדינות אירופה להתאחד על-מנת להבטיח שגשוג ורווחה כלכלית:
מיד לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הציע מונה את "תוכנית מונה", שהתקבלה על ידי שארל דה גול, לפיה תקבל צרפת את השליטה הכלכלית על חבלי כרית הפחם בגרמניה, חבל הרוהר וחבל הסאר.
בשנת 1947 קיבלה צרפת, בסיוע ארצות הברית את השליטה על חבל הסאר, תוך יצירת הפרוטקטורט של חבל הסאר, שהתקיים עד 1956. צרפת הייתה זכאית לתוצרת כריית הפחם מן החבל עד 1981.
ב-9 במאי 1950 ובהסכמתו של קנצלר גרמניה, קונראד אדנאואר, פרסם שומאן את הצהרת ממשלת צרפת (שנוסחה על ידי מונה) לפיה יאוחדו תעשיות הפחם והפלדה של גרמניה וצרפת, ומדינות מערב-אירופיות אחרות החפצות להצטרף, תחת מועצה מנהלת אחת.
כך נוסדה ב-1951 קהילת הפחם והפלדה האירופית, שאיגדה את תעשיות הפחם והפלדה של צרפת, גרמניה, איטליה, הולנד, בלגיה ולוקסמבורג.
מונה נבחר לנשיא הקהילה הראשון, תפקיד בו נשא עד 1955.
מונה לא הסתפק בקהילה וביקש לייצר תשתית כלכלית ליצירת "ארצות הברית של אירופה המערבית", בהתאם לדו"ח ספאק.
הרעיון קרם עור גידים והגיע לבשלות בהסכם רומא, שיצר את הקהילה הכלכלית האירופית בשנת 1957.
ב-1963 הוענקה למונה מדליית החירות הנשיאותית.
מונה היה נשוי לגרושה איטלקייה, קתולית כמותו, אשר היה לה בן מנישואים קודמים.
לזוג היה ילד משותף אחד.
בשנת 1988 הועברה גופתו לקבורה בפנתאון של פריז.
שמעון פרס התייחס מספר פעמים לתרומתו של מונה לצרפת ולאירופה וטוען כי הוא הצרפתי החשוב בעת המודרנית, אף יותר מדה גול ומנפוליאון.
ז'אן-מארי בטיסט וייני היה כומר צרפתי שהוכרז על ידי הכנסייה הקתולית כקדוש ומשמש כקדוש מגן של מספר קהילות.
הוא מכונה לעיתים "Curé d'Ars", כינוי שפירושו "הכומר של הכפר אר-סור-פורמן (כיום בחבל רון-אלפ), שם שירת ככומר במשך 41 שנים.
הוא התפרסם בשל עבודתו עם הקהילה והשינוי הרדיקלי שעברה.
המאמינים מייחסים את השינוי לאורח חייו ה"קדוש".
ב-8 בינואר 1905 הוכרז כמבורך על ידי האפיפיור פיוס העשירי.
ב-1925 הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור פיוס האחד עשר.
ב-1929 הוכרז כ"פטרונם של כל הכמרים שבעולם" על ידי האפיפיור פיוס האחד עשר.
ב-1945 ביקר באר-סור-פורמן אנג'לו ג'וזפה רונקלי (האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה לעתיד).
ב-1986 ביקר באר-סור-פורמן האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
ב-16 במרץ 2009 הכריז האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר על שנת יובל למלאת 150 שנה למותו של ז'אן מארי וייני.
וייני נולד בדרדילי שבמחוז הרון, כבן השלישי למשפחת איכרים אדוקה.
לאחר שהביע רצון להפוך לכומר, נשלח לבית ספר לכמורה בליון, אך הישגיו הלימודיים היו מצומצמים והוא היה תלמיד חלש.
הוא ראה את פילומנה כקדושה המגנה שלו ובנה כנסייה לכבודה.
בשנת 1843 חלה מאוד ולדעתו הבריא רק לאחר התערבותה.
ז'אן מוֹלִינֵה היה כרוניקן, משורר ומלחין בחצר שארל האמיץ, דוכס בורגונדיה.
נולד בעיר דוור (Desvres, כיום בצרפת) ולמד בפריז.
בשנת 1463 היה למזכירו של כרוניקן החצר, ז'ורז' שסטלן.
ב-1464 כתב את ספרו La complainte de Grèce (קינת יוון), המתאר את הפוליטיקה של זמנו מנקודת המבט של החצר הבורגונדית.
עם מותו של שסטלן ב-1475 ירש את משרתו כהיסטוריון החצר.
הכרוניקות שלו מכסות את התקופה שבין 1474 ו-1504, והן נערכו והודפסו לראשונה בעריכתו של ז'אן אלכסנדר בּוּשׁוֹן (Buchon) ב-1825. הכרוניקות שלו אינן מצטיינות בערכן ההיסטורי כמו אלו של שסטלן, והן כתובות בשפה מליצית וספרותית יותר.
כמשורר היה מולינה לאחד מראשי זרם ה"רטוריקנים הגדולים" (Grands Rhétoriqueurs), ששירתם הצטיינה במבנים פורמליים ובריבוי לשון נופל על לשון.
הוא אחראי על עיבוד היצירה "רומן הוורד" לפרוזה מן המקור השירי.
מולינה היה גם מלחין, בן הדור השני-שלישי של האסכולה הפרנקו-פלמית.
למרות שרק יצירה אחת, הרונדו Tart ara mon cueur sa plaisance היא שלו כמעט בוודאות, המלחין ז'וסקן דה פרה, שהיה תלמידו של המלחין יוהנס אוקכם, כתב קינה על מות אוקכם, נימפות היער, למילים מאת מולינה.
הרונדו, שיר בארבעה קולות, היה פופולרי ביותר בתקופתו ועדות לכך היא מספר העותקים הרב מיצירה זו, כמו כן מוכר מוטט Salva Regina לחמישה קולות שניתן לייחס לו במידה גבוהה של ודאות.
ב-1501 נבחר לכהן כקאנון (משרת כמורה) בכנסיית נוטרדם בעיר ואלנסיין.
כמו כן כיהן כספרן של מרגרטה לבית הבסבורג.
ז'אן מאיבלין, אדון ביירות, המכונה "הזקן" (1179–1236), היה אציל צלבני בעל השפעה בממלכת ירושלים.
הוא היה ראש משפחת איבלין החזקה ושימש עוצר וקונטאבל ממלכת ירושלים וממלכת קפריסין.
הוא היה בנו של בליאן מאיבלין אדון שכם ואשתו מריה קומננה (אלמנתו של אמלריך הראשון, מלך ירושלים).
בשנת 1198 הוא קיבל את תפקיד הקונטאבל של הממלכה – כלומר מפקד הצבא והאחראי על התשלומים לגייסות ושכירי החרב.
ייחוסו וקשריו עם איזבל הראשונה, מלכת ירושלים הפכו אותו לאדם בעל השפעה בממלכת ירושלים.
ביום 23 באוקטובר כבשו הצלבנים בפיקודו של אמלריך השני, מלך ירושלים את ביירות והעיר נמסרה לז'אן ד'איבלין שנודע מאז בשם הזקן של ביירות.
העיר שנמסרה לידיו הייתה עיר פרזות חרבה, לאחר כיבושה על ידי צלאח א-דין בשנת 1187 וז'אן מאיבלין הקדיש את עצמו לבנייה מחדש של העיר, ביצוריה ומעמדה.
הנוסע הגרמני ווילברנד מאולדנבורג מספר על הארמון המבוצר שבנה ז'אן מאיבלין כמקום מושבו בביירות - קירות מעוטרים בציורי קיר, רצפות מוזאיקה ומזרקות עשויות משיש בחצר, היו חלק מהאוצרות שפיארו את המבנה.
הארמון היה מבוצר היטב ובשנת 1231 בעת התפוררות ממלכת ירושלים עמד הארמון בהתקפה אינטנסיבית של הצבא הממלוכי שנמשך מספר חודשים.
בשנת 1207 התחתן ז'אן מאיבלין עם מליסנד מארסוף, צירף את העיר ארסוף לנכסיו והפך לאציל העשיר בממלכת ירושלים.
הוא הועיד לתפקיד אביר "קטן" בשם ז'אן דה בריין שעשה לעצמו שם כלוחם אמיץ.
אחיו של ז'אן מאיבלין - פיליפ מאיבלין שימש עוצר הממלכה עבור המלך הקטין אנרי הראשון, מלך קפריסין.
במות פיליפ מאיבלין ניסתה אליס משמפאן - אימו של אנרי השני להסיר מעליה את חסותה הכפויה של משפחת איבלין ולהעבירה לאצילי האי, אך לאחר מאבק עברה האפוטרופסות לידיו של ז'אן מאיבלין.
ביום 28 ביוני 1228 יצא פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מנמל ברינדיזי לממש את שבועתו לצאת למסע צלב ועימו צי קטן של כארבעים ספינות וכמה מאות חיילים.
ביקורו של הקיסר בקפריסין לא היה מקרי אלא חלק מפעולות שנועדו לביסוס מעמדו כשליט בזכות של ממלכות הצלבנים במזרח.
מול הקיסר שכוחו החוקי נשען על מודל של שלטון אבסולוטי ומועצות של אצילים הן בעלות מעמד מייעץ בלבד עמד המודל הצלבני שמקורו נובע מהדלדלות בכוחה של המונרכיה והכוח השולט בה מצוי בידי אוליגרכיה של אבירים.
מעמד שולט זה שואב כוחו מחוק פיאודלי הנותן תוקף מוחלט למועצת הברונים של הממלכה ומונע פגיעה בחברי המועצה ובני המעמד הברוני.
בארוחת ערב בארמון משפחת איבלין בלימסול פנה הקיסר לז'אן מאיבלין בדרישה – שהייתה מגובה בכוח צבאי קיסרי חמוש – כי הלה יעביר לידיו את העיר ביירות והכנסות המדינה הצלבנית בקפריסין.
בניגוד לצפיותיו כי דרישותיו יתקבלו ללא ערעור, ויוציאו את משפחת איבלין מהמשחק - מעצם משקלן הפיננסי - נתקל הקיסר בהתנגדות מנומקת על פי החוק המקומי ודרישה מצד ז'אן מאיבלין להעמיד את תביעת הקיסר למבחן בית משפט של ממלכת ירושלים.
המצב הגיע אל סף רתיחה והצדדים פרשו למחנותיהם, בני משפחת איבלין העמידו את כוחותיהם באי בכוננות אך לא היו מוכנים להיכנס לעימות צבאי מול הקיסר שמצדו לא היה מוכן לסכן את מעמדו המעורער בלאו הכי בהיותו מוחרם על ידי הכנסייה.
המסדרים הצבאיים תיווכו שביתת נשק שסיכומה הוא העברת מבצרי האי לשליטת המלך הקטין, מינוי מפקדים למבצרים מטעם הקיסר והעברת הכנסות ממיסוי האי לידי הקיסר פרידריך השני והתחייבות של שני הצדדים לשיתוף פעולה בארץ ישראל.
פעולות האיבה התפרצו בקפריסין במהלך שנת 1229 בין צבא של משפחת איבלין לבין אצילים קפריסאים שהתנגדו לשלטונם של האיבלינים.
העימות הגיע לשיאו במצור על מבצר דיידאמור (סנט הילריון) שנמשך מיולי 1229 עד מאי 1230, בסופו נכנעו המגינים שהיו על סף רעב.
בהסכם בין הצדדים נמסרו מבצרי קפריסין והמלך הקטין לידי האיבלינים.
בתגובה שלח פרידריך השני, שראה את קפריסין כחלק מהקיסרות ואת עצמו כצד בסכסוך, צבא לאי בשנת 1231 תחת פיקודו של ריקרדו פילאנגאירי.
הניסיון לכבוש את קפריסין לא צלח והמלחמה התפשטה אל שטחי ממלכת ירושלים, במהלך מפתיע נחת הצי הקיסרי בביירות - מרכז הכוח האיבליני שנותרה ללא חיל מצב, העיר נמסרה לידי נציג הקיסר אך מצודת העיר וארמונו של ז'אן מאיבלין נותרו תחת מצור.
בעכו כינס נציג הקיסר אספה מיוחדת, אך הקרע היה בלתי ניתן לגישור.
מחד ראה הקיסר את ז'אן מאיבלין ביירות ותומכיו כבוגדים בכתר ודרש להחזיר לידיו את מושכות השלטון במדינה והכרה בשליחו כנציב עליון, ומאידך ראו האיבלינים את הקיסר כמי פוגע בזכויותיהם הפיאודליות ומנסה לשדוד את רכושם ודרשו הסרת המצור על ביירות ושמירת זכויותיהם.
בפברואר 1232, במטרה להסיר את המצור על מצודת ביירות ולהכריע את המאבק, שכנע ז'אן מאיבלין-ביירות את אצילי קפריסין כי האיום מצד הקיסר מקיף את זכויות כל הווסאלים הצלבניים ובלווית אנרי הראשון, מלך קפריסין וצי משותף נחת בסמול לטריפולי.
כוחם הצבאי של תומכי ז'אן מאיבלין לא עמד לשחרר הנצורים במצודת ביירות, והקרע בממלכה מנע מהאיבלינים מלהשיג תמיכה גורפת לעמדתם.
הצלחתם העיקרית הייתה בהקמת "קומונה" בעיר עכו והצבת ז'אן מאיבלין בראש העיר והקומונה בתואר מיור.
ביום 3 במאי 1232 נפגשו הצבאות בסמוך לאכזיב.
הצבא הקיסרי הביס את האיבלינים ובמהלך מהיר השתלט על קפריסין.
הקערה התהפכה על פיה משחזר אנרי מלך קפריסין - עתה בגיר לממלכתו ובקרב אגרידי (Agridi) נוצח הצבא הקיסרי על האי.
ממלכת ירושלים נחלקה בעוד משפחת איבלין החזיקה בעכו בזכות בחירתו של ז'אן מאיבלין-ביירות כראש העיר החזיק נציג הקיסר בערים חשובות לאורך מישור החוף, ניסיונות פשרה נדחו על הסף ובהיעדר שליט מוסכם החזיק ז'אן מאיבלין ביירות משפחתו ותומכיהם מהקומונה של ג'נובה בעמדות הכוח בממלכה.
בהתערבות הכס הקדוש וביוזמת ראש המסדר הטבטוני נשלח נציג של האפיפיור בשנת 1234 לעכו לפזר את הקומונה שבראשה עמד ז'אן מאיבלין ולהחזיר את השלום בממלכת ירושלים על כנו.
ז'אן מאיבלין עורר מהומות בעכו במהלכם הוצת הרובע הצפוני של העיר.
בתגובה הטיל נציג האפיפיור חרם נידוי על העיר ועל ז'אן מאיבלין.
בשנת 1236 השתנו יחסי הכוחות באיטליה והכס הקדוש מצא עצמו עומד - שוב - בעימות מול הקיסרות והאפיפיור נטה חסד לז'אן מאיבלין.
נציג הקיסר סולק ורכושו הוחזר לו במלואו תמורת שבועת נאמנות שניתנה לקיסר ובנו קונראד השני, מלך ירושלים יורש העצר.
ניצחון פירוס זה של ז'אן מאיבלין אכן חיזק את מעמדו, אך החליש את ממלכת ירושלים ורושש אותה מאמצעים.
בכך התחיל תהליך עליית כוחם של המסדרים הצבאיים והקומונות האיטלקיות, שהמאבקים ביניהם והאינטרסים המנוגדים שלהם יתרמו רבות לחורבן הממלכה.
היה זה גם ניצחונו האחרון.
הוא נפטר בשנת 1236 בעכו.
ז'אן מאקון הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
מאקון התחיל את הקריירה שלו בקמרון במועדון המקומי בקוטונספורט גארונה.
לאחר מכן עבר לינואסה סטאר וטונארה יאונדה.
ב-2001 עבר למועדון הכדורגל ליל הצרפתי.
בסיום עונת סייע למועדון לסיים במקום השני ולהעפיל אוטומטית לליגת האלופות.
בעונה הבאה עזר למועדון להגיע לשמינית גמר גביע אופ"א.
ב-16 ביוני 2008 חתם באולימפיק ליון ל-4 שנים הבאות תמורת 14 מיליון אירו.
ב-16 בפברואר 2010 הבקיע שער מרהיב מול ריאל מדריד מ-25 מטר במסגרת שמינית גמר ליגת האלופות.
בינואר 2011 חתם באסטון וילה האנגלית, ולאחר חצי עונה הושאל לאולימפיאקוס היוונית.
בקיץ 2012 עבר לסטאד רן הצרפתית.
בקיץ 2015 חתם באנטליהספור הטורקית.
מאקון זומן לראשונה לסגל נבחרת קמרון בשנת 2003 אך לא קיבל דקות משחק.
הטורניר הראשון שלו עם הנבחרת היה בגביע אפריקה 2004. בגביע אפריקה 2006 עזר לקמרון להגיע עד לחצי הגמר.
מאקון שיחק במדי הנבחרת גם בגביע אפריקה 2008, במונדיאל 2010 ובמונדיאל 2014.
ז'אן אלפרד וילן-מָארֵה היה שחקן קולנוע, תיאטרון, סופר, פסל, צייר ובמאי צרפתי.
ז'אן מארה נולד בשרבור שבצרפת.
מארה השתתף בסרטיו של ז'אן קוקטו שעמו ניהל רומן.
בשנת 1960 השתתף בטרילוגיה אודות פנטומאס לצד לואי דה פינס כשמארה משחק משחק כפול גם בתור העיתונאי פנדור וגם כפנטומס (בסרטים פנטומס, פנטומס 2 ו-3).
מארה התנגד לכפילים וביצע בעצמו פעלולים בסרטים.
בתחילת שנות השבעים המעיט להשתתף בסרטים והתמקד בהופעות בתיאטרון.
בשנת 1985 שימש כשופט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בשנת 1998 נפטר מארה כתוצאה מהתקף לב בעיר קאן.
ז'אן מוּלֶן היה לוחם בשורות הרזיסטנס בתקופת הכיבוש הנאצי בצרפת במלחמת העולם השנייה.
כיום הוא אחד מסמלי ההתנגדות הצרפתית לנאציזם, וגבורת הרזיסטנס, וזאת בשל תפקידו באיחוד ההתנגדות הצרפתית על אדמת צרפת עם אנשיו של שארל דה גול במסגרת צרפת החופשית שמעבר לים, ובזכות גבורתו ומותו בידי הגסטפו.
הוא התגייס לצבא הצרפתי ב-1918. לאחר מלחמת העולם הראשונה למד משפטים וסיים את לימודיו בשנת 1924. לאחר מכן נשא במשרות שונות בשירות המדינה במישור המוניציפלי.
ב-1926 נישא לאישה בשם מרגריט סרוטי, אך הנישואים כשלו, והזוג התגרש בשנת 1928. במקביל לעבודתו בשירות המדינה צייר גם קריקטורות פוליטיות בעיתון בשם "Le Rire" (הצחוק), כשהוא משתמש בשם העט "רומנין".
ב-1939 התמנה מולן למנהל מחוז אר ולואר.
לאחר התבוסה הצרפתית במערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה נעצר על ידי הגרמנים, מכיוון שסירב לחתום על מסמך מזויף שהאשים חיילים סנגלים בצבא צרפת בטבח אזרחים.
בעודו כלוא ניסה להתאבד באמצעות חיתוך צווארו בשבר זכוכית.
ניסיון ההתאבדות נכשל, אך הותיר צלקת בולטת בצווארו, אותה נהג להסתיר באמצעות צעיף שהפך לסימן היכר של מולן.
בנובמבר 1940 הורתה ממשלת צרפת של וישי לפטר את כל ראשי הערים הנבחרים בעלי נטייה פוליטית שמאלית.
מולן סירב לפטר את ראשי הערים שבמחוזו, ולכן פוטר בעצמו.
הוא עבר לעיירה סן אנדיול במחוז בוש דו רון בדרום צרפת, והצטרף לשורות המחתרת הצרפתית, הרזיסטנס.
ב-1941 נסע בחשאי ללונדון כשהוא מסווה עצמו בשם ז'וזף ז'אן מרסייה, ונפגש שם עם הגנרל שארל דה גול, שעמד בראש תנועת צרפת החופשית שביקשה להתנגד לגרמנים ולמשטר צרפת של וישי.
דה גול ביקש ממולן לפעול לאיחוד קבוצות הרזיסטנס השונות.
בינואר 1942 הוצנח מולן בחשאי לצרפת.
כשהוא נושא את הכינויים המחתרתיים "רקס" או "מקס" נפגש עם מנהיגי קבוצות הרזיסטנס השונות ופעל לאיחודן למחתרת לוחמת אחת.
גוף זה התכנס לראשונה בפריז ב-27 במאי 1943.
ביוני 1943 נעצר מולן כשכינס מפגש של מנהיגי הרזיסטנס בעיר ליון.
מולן ומנהיגים רבים אחרים נעצרו.
מולן נחקר על ידי איש הגסטפו קלאוס ברבי שכונה "הקצב מליון", ולאחר מכן הועבר לפריז.
הוא לא גילה את סודות המחתרת לחוקריו.
הוא הועבר להמשך החקירה על אדמת גרמניה, ובדרכו, ברכבת, ליד העיר מץ, מת.
אין לדעת אם סיבת המוות הייתה התאבדות או פגיעות שנגרמו במהלך עינויים.
עם מותו נטמן מולן בבית הקברות פר לשז בפריז.
ב-1964 הועברו שרידיו לפנתיאון בו מנציחה האומה הצרפתית את החשובים שבבניה.
כיום נחשב ז'אן מולן לדמות מופת בצרפת, ועל שמו נקראו בתי ספר, אוניברסיטה בליון, ומספר רב של רחובות, כיכרות, ותחנת חשמלית בפריז.
במפקד של העיתון "לה פריזיין" בשנת 2017 נמצאו בצרפת 389 בתי ספר שנקראו על שמו
מוזיאון ז'אן מולן בפריז מנציח את זכרו ואת מאבק הרזיסטנס.
ב-1993 הנפיקה צרפת מטבע בן שני פרנק, הנושא את דמותו.
ז'אן לוק מלנשון הוא פוליטיקאי צרפתי שכיהן בממשלת צרפת כשר החינוך בשנים 2000–2002, וכיום מנהיג מפלגת השמאל "צרפת בלתי כנועה".
מלנשון היה גם חבר הסנאט, וייצג את מחוז אסון בצרפת.
מלנשון נולד בטנג'יר, שהייתה אז בתוך האזור הבינלאומי טנג'יר , והפכה לחלק ממרוקו ב-1960. הוא גדל שם עד שמשפחתו עזבה לצרפת ב-1962.
ב-1976 הוא הצטרף למפלגה הסוציאליסטית הצרפתית ומילא בה מספר תפקידים.
בנובמבר 2008 הוא עזב את המפלגה הסוציאליסטית, על מנת להקים את מפלגת השמאל הצרפתי עם הסגן מארק דולז, והוא מכהן כחבר הפרלמנט האירופי מטעמה מאז 2009.
כמנהיג מפלגת השמאל, הצטרף לשמאל הקיצוני לפני בחירות 2009 באירופה, ונבחר כמועמד העיקרי של הקואליציה באזור דרום מערב.
באותן בחירות זכה ב-8.15% מהקולות, ונבחר לפרלמנט האירופי.
התמודד בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות באפריל 2012 והכריז כי אם ינצח, יאציל חלק ניכר מסמכויות הנשיא אל הסנאט.
מלנשון קיבל 11.1% מהקולות והגיע למקום הרביעי לאחר פרנסואה הולנד (28.63%), ניקולא סרקוזי ומארין לה-פן.
מלנשון התמודד כמתמודד עצמאי בבחירות לנשיאות צרפת של 2017 שלא מטעם מפלגה כלשהי אך בשם ארגון שהקים לצורך ההתמודדות, צרפת בלתי-כנועה.
לאור חולשת המפלגות המסורתיות והמירוץ הצמוד בבחירות, הוא נחשב למתמודד שעשוי להעפיל אף לסיבוב השני מול מארין לה-פן או עמנואל מקרון.
לבסוף סיים במקום הרביעי בסיבוב הראשון ולא העפיל לסיבוב השני.
בבחירות 2022 מלנשון סיים במקום השלישי וקיבל את מספר הקולות הגבוה ביותר בפריז.
לקראת הבחירות לאספה הלאומית ב-2022, צרפת בלתי-כנועה ומספר מפלגות שמאל אחרות יצרו את "האיחוד האקולוגי והחברתי החדש של העם", קואליציה של מפלגות השמאל בראשותו של מלנשון, במטרה לכפות על הנשיא מקרון מדיניות שמאלנית.
כיום הקואליציה היא השנייה בגודלה באספה הלאומית הצרפתית, עם 72 מושבים.
מלנשון פעיל במיוחד ברשתות החברתיות ובניו מדיה ביחס לפוליטיקאים אחרים בצרפת, ולערוץ היוטיוב שלו יש מעל 315,000 עוקבים.
מלנשון הוא סוציאליסט רפובליקני ומטריאליסט היסטורי, ולמרות מצע מפלגתו הוא עצמו אינו קומוניסט, אך מוגדר ככזה על ידי מתחריו.
לטענתו, האיחוד האירופי הוא כבר לא הפתרון אלא הבעיה, כי הליברליזם הכלכלי השחית לגמרי את המוסד וכי אי אפשר להשיג את השינוי הדמוקרטי הדרוש באיחוד האירופי.
מלנשון זוכה לתמיכה רחבה בקהילה המוסלמית ובשמאל הרדיקלי, נחשב עוין לישראל ומאשים אותה בקולוניאליזם.
לאחר תבוסת ג'רמי קורבין ומפלגת הלייבור בבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת 2019, טען מלנשון בפוסט בפייסבוק כי התבוסה של ידידו, קורבין, התאפשרה בזכות "מערכות של קשרי השפעה של הליכוד" והשתלח גם ביהדות צרפת.
מלנשון תומך ביציאה מנאט"ו ורואה בארגון "כלי לשעבוד לארצות הברית".
לאחר סיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה ב-2014 אמר כי "רוסיה אינה יכולה לקבל שצפון אמריקה ונאט"ו יתבססו על סף דלתם" וטען כי האמריקאים ונאט"ו התגרו ברוסיה במשך חודשים.
אך לאחר פלישת רוסיה לאוקראינה ב-2022 ופרוץ מלחמת אוקראינה–רוסיה הוא גינה את התוקפנות הרוסית וקרא לה "יוזמה של אלימות טהורה המדגימה רצון לכוח ללא גבולות".
הוא קורא לחיזוק מעמדו וכוחו של ארגון האו"ם במקום "מועדוני אוליגרכים" כמו G7, G20, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD), ארגון הסחר העולמי, והבנק העולמי.
מלנשון נולד בטנג'יר כבן זקונים והתחנך ברואן שבצרפת.
אביו, ז'ורז' מלנשון, עבד בשירותי הדואר, ואמו, ז'אנין ביונה, ילידת ספרד, הייתה מורה בבית ספר יסודי.
לאחר שנים של מגורים במרוקו, עברה משפחתו לגור בצרפת בשנת 1962. למלנשון ולאשתו לשעבר, ברנדט אבריאל, נולדה ב-1974 מרלין קמיל.
על פי העיתון לה פוינט מלנשון חי בזוגיות עם השחקנית והמפיקה, סאידה ג'וואד הצעירה ממנו בכ-20 שנים.
בפוסט שפרסם במרץ 2017 מלנשון הצהיר שכיוון שלא תהיה לצידו גברת ראשונה הוא יהיה חסכוני יותר כנשיא.
לאחר שקיבל תואר בפילוסופיה מאוניברסיטת פראנש-קונטה, והוסמך להוראה מקצועית עבד מלנשון כמורה עד לכניסתו לפוליטיקה.
ז'אן לרה היה מתמטיקאי צרפתי שעיקר עבודתו היה בתחומים טופולוגיה אלגברית ומשוואות דיפרנציאליות חלקיות.
לרה נולד בשנטנה-סיר-לואר (כיום חלק מנאנט).
בין השנים 1926–1929 למד באקול נורמל סופרייר, ובשנת 1933 קיבל תואר דוקטור מהאקול נורמל סופרייר דה ליון.
הוא כתב מאמר חשוב שייסד את המחקר של הפתרונות החלשים למשוואות נאוויה-סטוקס, ויחד עם יוליוס שאודר גילה תכונה טופולוגית הקרויה כיום דרגת לרה-שאודר, ששימשה אותם כדי להוכיח את קיומם של פתרונות למשוואות דיפרנציאליות חלקיות מסוימות.
ב-1938 הוענק לו פרס מאלאקסה, הפרס הראשון כשאת הפרס השני העניקו ליוליוס שאודר.
משנת 1938 ועד 1939 כיהן כפרופסור באוניברסיטת נאנסי.
הוא לא הצטרף לקבוצת ניקולא בורבאקי, הגם שהיה קרוב אל מייסדיה.
בשנת 1932 נישא למרגריט טרומיה, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
בתחילת מלחמת העולם השנייה שירת כקצין בצבא, וב-1940 נפל בשבי והוחזק במחנה אדלבאך שבאוסטריה עד 1945. הוא הסתיר את מומחיותו במשוואות דיפרנציאליות מחשש שינוצל למאמץ המלחמתי, והתמקד בטופולוגיה.
עבודה זו הניבה את ניצני הנושאים סדרות ספקטרליות ואלומות, נושאים אשר נחקרו רבות לאחר מכן והובילו ליצירת כלים חשובים באלגברה הומולוגית.
בין השנים 1945 ועד 1947 כיהן כפרופסור באוניברסיטת פריז ולאחר מכן בקולז' דה פראנס עד שנת 1978. בשנת 1950 חזר לרה לחקור משוואות דיפרנציאליות חלקיות.
בשנת 1979 זכה לרה בפרס וולף למתמטיקה, אותו חלק עם אנדרה וייל.
ז'אן לקוטיר היה עיתונאי, היסטוריון וסופר צרפתי, ידוע במיוחד בספרי הביוגרפיה שכתב.
לקוטיר נולד בבורדו ולמד במכללה הדתית "סנט מארי גראן לברן" ברובע קודראן של בורדו, המנוהלת על ידי החברה המריאניסטית (Société de Marie).
אחר כך המשיך בתיכון הישועי "סן ז'וזף דה טיבולי" ובאוניברסיטה בפריז.
שם סיים לימודי ספרות, משפטים ומדעי המדינה.
בשלהי מלחמת העולם השנייה שימש נספח עיתונות של הגנרל פיליפ לקלרק, נחשף למציאות של הודו סין הצרפתית ובנסיבות אלה התחיל את דרכו כעיתונאי.
בתוקף תפקידיו העיתונאיים פגש את ראשי הוייטמין, ביניהם הו צ'י מין.
בשנים 1949-1947 שרת בנציגות הכללית של צרפת ברבאט בירת מרוקו.
בשנת 1950 התקבל ככתב בנושאים דיפלומטיים בעיתון "קומבה".
בשנת 1951 הצטרף ללה מונד.
בשנים 1956-1953 עבד בקהיר בשרות העיתון "פראנס סואר".
מאוחר יותר חזר ל"לה מונד" כאחראי על מחלקת הטריטוריות מעבר לים ואחר כך ככתב-על (grand reporter) עד שנת 1975.
בעל גישה שמאלית מבחינה פוליטית, לקוטיר תמך במדיניות הדקולוניזציה ואחרי שנת 1981 בפרנסואה מיטראן.
עבד גם בשביל המגזינים נובל אבסרבטר ול, היסטואר.
בשנת 1968 התראיין בסרט תיעודי "שנת החזיר" על מלחמת וייטנאם
מתוך אהדותיו השמאליות, התגייס נגד הנשיא דה גול והרפובליקה הצרפתית החמישית, אך במיוחד בעד הוייטקונג והחמר רוז', גישה שתביא אותו לעמדת מגננה, הצטדקות וביקורת עצמית בדיעבד בוויכוחים מאוחרים יותר.
נגד הקולוניאליזם ולמען זכויות האדם
התוודעותו להו צ'י מין, "אישיות כריזמטית" כהגדרתו, השפיעה במידה רבה על התגייסותו של לקוטיר לצד המאבק בקולוניאליזם.
עמדה זו באה לידי ביטוי גם בגישתו כלפי הקולוניאליזם הצרפתי באלג'יריה ובשאר המושבות הצרפתיות.
בימינו לקוטיר היה פעיל בוועד לתמיכת האיגוד ע"ש פרימו לוי הנותן סיוע ותמיכה לקרבנות העינויים והאלימות הפוליטית בעולם.
בשנת 1970 ב"נובל אובסרבטר" חילק לקוטיר שבחים לממשל האנטי-אמריקני החדש של הנסיך פן נות שהוקם לפי שעה בפנום פן ולמצע הפוליטי של FUNK המבוסס על הנחיות "ההתנגדות הפנימית" בראשות קיו סמפן ויינג סארי ואחרים.
תמיכתו של לקוטיר במשטרים העוינים ל"אימפריאליזם האמריקאי" העמידה אותו באותו מחנה עם אינטלקטואלים צרפתיים אחרים כגון ז'אן-פול סארטר, ז'אק ז'יליאר וז'אק דקורנואה.
אחרי נפילת פנום פן לידי המהפכנים בשנת 1975, ברך לקוטיר את ביאתה המצופה של "קמבודיה טובה יותר" תחת שלטונם של החמר רוז'.
לקח שלוש שנים לאינטלקטואלים רבים ממחנה השמאל כדי לתפוס את מציאות האידאולוגיה של הקמר רוז' ועוד יותר זמן כדי לקבל את ממדי האסון של רצח העם שהתרחש תחת שלטון הקומוניסטים של פול פוט ושותפיו בקמבודיה.
בנובמבר 1978 הודה לקוטיר בשגיאותיו בהערכות על המצב בווייטנאם ובקמבודיה אחרי תבוסת הכוחות הפרו-אמריקאיים.
בריאיון ל"Valeurs actuelles" הוא הודה כי הביא בכתיבתו מידע סלקטיבי שהסתיר את האופי הסטליניסטי של המשטר בצפון וייטנאם.
"חשבתי שהמאבק נגד האימפריאליזם האמריקאי הוא צודק ביותר, וכי יהיה תמיד זמן, אחרי תום המלחמה, לבחון את טבעו האמיתי של המשטר.
לא היה לי אף אמצעי כדי לבדוק את המידע שברשותי.
הכרתי קצת כמה מהמנהיגים הנוכחיים של הקמר רוז', אבל דבר לא איפשר לי להטיל צל כלשהו על עתידם ותוכניותיהם.
הם כינו עצמם מרקסיסטים ולא יכולתי להבחין בהם את שורשי הטוטליטריזם.
אני מודה ומתוודה כי חסרה לי ההתעמקות הפוליטית".
בשנות ה-1950 ובשנות ה-1960 היה לקוטיר בין המשמיצים החריפים ביותר של הגנרל דה גול ונעשה לחסיד מושבע של פרנסואה מיטראן.
בסוף שנות ה-1980 הביוגרפיה שכתב על הגנרל התרחקה מדעותיו בצעירותו.
במהלך הזמן עמדתו של לקוטיר השתנתה והוא הפך לאחד המעריצים הגדולים ביותר של דה גול.
בשנת 1991 לימד לקוטיר סנגוריה על ז'ורז' בודרל, אקדמאי, שנתבע על ידי ניצולים צרפתיים של מחנה שבויים של הווייטמין, כי בתור קומיסר פוליטי במחנה התעלל בשבויים וביצע פשעים נגד האנושות".
בתי המשפט בצרפת לא מצאו סיבה לשפוט את הבודרל שזכה בשנת 1966 בחנינה על עריקותו ועל פעילותו לטובת המחתרת הווייטנאמית.
לקוטיר עבד בשנים 1961–1982 כמנהל בהוצאה לאור "סיי" והיה פרופסור במכון ללימודים פוליטיים IEP בפריז בשנים 1969–1972.
ז'אן לקוטיר נודע בספרי הביוגרפיה הרבים שכתב, בין השאר, על חיי הו צ'י מין, גמאל עבד אל נאצר, לאון בלום, דה גול, פרנסואה מוריאק, פייר מנדס פראנס, מיטראן, מונטסקייה, מונטן, אנדרה מאלרו,ז'רמן טיליון,שמפוליון, ז'אק ריווייר, סטנדל וג'ון קנדי.
חובב מוזיקה נלהב, לקוטיר היה יושב ראש חברת מעריצי "ז'ורז' ביזה".
1958Le Maroc à l'épreuve, עם סימון לקוטיר, Le Seuil, (האתגר של מרוקו)
1960 La Fin d'une guerre, (סוף המלחמה) עם פיליפ דווילייה,, מהדורה חדשה ב-1969
L'histoire 1967 immédiate, (ישראל והערבים, הקרב השלישי) עם פרנסיס הלד, סימון לקוטיר, אריק רולו
1969 Viêt Nam, de la guerre française à la guerre américaine, (וייטנאם מהמלחמה הצרפתית למלחמה האמריקאית) עם פיליפ דווילייה, coll.
Les Émirats mirages, עם גבריאל דרדו וסימון לקוטיר, Le Seuil,
Points Histoire, 1976 (אנדרה מאלרו, חיים בתוך המאה)
Métailié, 1983 (פרופילים שאבדו, 53 דיוקנאות בני זמננו)
L'histoire immédiate, 1992 (האזרחי מנדס פראנס, יחד עם ז'אן דניאל)
Destins croisés, 1993 (דמויות ונושאים של האנטיקולוניאליזם
Monuments en paroles, צילומים מאת דומיניק טילאר )
Points, 1996 (מונטן רכוב על סוס)
2000 Le Roman du pouvoir : Mitterrand raconté par…, עם פטריק רוטמן, 2000 (רומן השלטון:מיטראן, כפי שמספר עליו...)
2001 Voyage dans le demi-siècle, עם ז'ראר שאליאן, ראיונות מוצלבים עם אנדרה ורסאי, éditions Complexe, 2001
(העולם הוא מקצועי:העיתונאי, הכוחות והאמת)
Versaille בעריכת אנדרה ורסאי 2008, "מלרו:מסלולו של גורל נוצץ)
2009 Jean Lacouture ou Le goût des autres : ראיונות עם ז'ילבר וניקול באלאבואן Confluences, 2009, לקוטיר והטעם של אחרים
du Rocher, 2009 ) (דפוסי המזרח שלנו, החלום והסכסוכים) עם אחמד יוסף, ראיונות עם אחמד יוסף
Le tour du monde en 80 ans, ראיונות עם סטפאני לה באי, Ed.
1968 - ישראל וארצות ערב, המערכה השלישית (עם סימון לקוטיר,ז'אן פרנסיס הלד, אריק רולו), תרגום:מ.
1990 - דה גול (עם רולאן מל), עדויות של 65 אנשים על דמותו, בתרגום ישראל מרשן, הוצאת אור-עם,
ז'אן-מארי לנוון הייתה מעצבת הוט קוטור צרפתייה.
ייסדה את "בית האופנה "לנוון" ואת חברת הבשמים "בשמי לנוון".
ז'אן לנוון נולדה בפריז, ביתם של קונסטנטין לנוון וסופי דשייס והייתה לצעירה מבין 11 האחים.
בגיל 16 עבדה כמעצבת כובעים בחברת מאדאם פליקס (Madame Félix), ולאחר מכן ב-1889 עברה לשכונת פאובורג הקדוש, גם שם התפרנסה מעבודתה כמעצבת כובעים.
בשנת 1909 הצטרפה לנוון לאגודת התרבות, צעד אשר ביסס את מעמדה כמעצבת אופנת עילית.
הבגדים אשר עיצבה לנוון לביתה משכו את תשומת הלב של בעלי ממון אשר ביקשו עותקים גם לילדיהם.
במהרה, עיצבה לנוון בגדים גם לאימהותיה.
שמותיהם של לקוחותיה היו מהידועים באירופה כולה.
החל מ-1923 האימפריה של לנוון כללה מפעל בדים בנאנטרי.
כמו כן, ב-1920 פתחה חנויות שונות לעיצוב הבית, הלבשת גברים, פרוות והלבשה תחתונה.
לנוון קיבלה תוארי אצולה מלגיון הכבוד הצרפתי.
מותג האופנה של לנוון פועל תחת שמה בימים אלה בפריז.
כמו כן, משרדה של לנוון נשמר עד היום בפריז ומהווה מוקד תיירותי לחובבי אופנה.
בשנת 2001 נבחר אלבר אלבז, מעצב אופנה ישראלי שנולד במרוקו 15 שנה אחרי מותה של לנוון, להוביל את הבית שקרוי על שמה.
ז'אן מאייר (בסלובנית: Žan Majer; נולד ב-25 ביולי 1992 במאריבור שבסלובניה) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי במנטובה.
ב-26 ביוני 2017 מאייר חתם חוזה ל-3 שנים ברוסטוב עם אופציה להארכה בשנה נוספת.
ב-1 בפברואר 2019 עזב את המועדון.
ב-20 בפברואר חתם חוזה לחצי שנה בלצ'ה.
ב-1 בספטמבר 2023 חתם בקרמונזה.
ז'אן מאביון היה נזיר בנדיקטיני צרפתי.
האב המייסד של הפלאוגרפיה והדיפלומטיקה .
נולד בעיירה סן-פייר-מון שבמחוז שמפאן.
בגיל 12 החל ללמוד בקולז' דה בון אנפאן בריימס.
לאחר שנות לימודים, הפך ב-1653 לנזיר במנזר סן-רמי .
בשל מחלה שאובחן שנגרמה מעודף לימודים, הועבר ב-1658 למנזר קורבי , שם הוסמך לכמורה ב-1660.
ב-1664 הועבר לכנסיית סן ז'רמן דה פרה בפריז, שם פגש חוקרים בולטים כמו לוק ד'אשרי , שארל דו פרן אטיין בלוז ולואי-סבסטיאן לה נן דה טילמון .
בפריז ערך את כתבי ברנאר מקלרבו (פורסמו ב-1667) ועבד על אוסף חיי הקדושים הבנדיקטינים "Acta Ordinis S.
Benedicti" (תשעה כרכים שראו אור בין השנים 1668–1701).
ב-1681 פרסם מבילון את יצירת המופת שלו "De re diplomatica", בעקבות ספקות שהעלה הישועי דניאל ואן פאפנברוק לגבי אמיתות מסמכים מרובינגיים.
היצירה חקרה סוגים שונים של מסמכים וכתבי יד מימי הביניים, תוך בחינת כתב יד, סגנון, חותמות וחתימות.
עבודה זו נחשבת ליסוד הפליאוגרפיה והדיפלומטיקה המודרניות.
עבודתו על ה'דיפלומטיקה' משכה את תשומת לבו של ז'אן-בטיסט קולבר ובעקבותיו את זו של המלך לואי ה-14. ז'אן נסע ברחבי אירופה לחיפוש כתבי יד עתיקים עבור הספרייה המלכותית של צרפת.
וב-1701 מונה לחבר מייסד באקדמיה לכתובות ולספרות יפה .
ז'אן מאביון מת ב-1707 ונקבר בכנסיית סן-ז'רמן-דה-פרה.
פריץ שטרן כינה אותו "החוקר ההיסטורי הגדול ביותר של המאה שלו".
תחנת המטרו מאביון (קרי: מאביו) במטרו של פריז נקראת על שמו.
במשך חייו הותקף ז'אן מאביון בידי מבקרים שונים, נזירים אחדים טענו שחיבוריו אקדמיים מדי, אב מנזר אחד תקף אותו שהוא מפר את חוקי המסדר שלו בכך שהקדיש את חייו ללימודים במקום לעבודה פיזית, ושחולל 'בעיות' כשגינה הערצת שרידי קדושים לא ידועים.
כן הואשם ביאנסניזם, אך זכה לאורך כל הקריירה לתמיכת הכנסייה והמלך.
ז'אן מדלן מארי שנייצהפר היה מלחין צרפתי.
שנייצהפר למד בקונסרבטואר של פריז, אצל שארל סימון קאטל.
הוא זכה בפרס שני לפסנתר בשנת 1803 ואחר הצטרף לתזמורת האופרה של פריז כטימפניסט בשנת 1815. כעבור שבע שנים התמנה ל"chef de chant".
בתפקידו כפרופסור לשירת מקהלה בקונסרבטואר, קיבל את אות לגיון הכבוד בשנת 1840.
בשנת 1834 הלחין את המוזיקה לבלט הסילפידה, שהכוריאוגרף פיליפו טליוני חיבר בשביל בתו, הבלרינה מארי טליוני.
שנייצהפר חיבר מוזיקה לכמה בלטים בשביל אופרה של פריז, בהם:
הסילפידה (1832) בשביל מארי טליוני
ז'אן מישל שרלייה היה קומיקסאי בלגי.
הוא היה מייסד שותף במגזין הקומיקס הצרפתי-בלגי המפורסם "פילוט".
שרלייה נולד בלייז', בלגיה, בשנת 1924.
בשנת 1945 הוא התקבל לעבודה כשרטט בבריסל.
בשנה שלאחר מכן הוא והאמן ויקטור הובינון יצרו את רצועת הקומיקס "L'Agonie du Bismarck" בת ארבע עמודים.
שרלייה כתב את התסריט וצייר חלק מהספינות והמטוסים.
בשנת 1947 שרלייה והובינון יצרו את רצועת ההמשך באק דני.
כמה שנים מאוחר יותר, שרלייה הפסיק לעסוק האיורים והתרכז בכתיבה, בעצתו של ידידו הקומיקסאי ושותפו לדרך ז'וזף ז'ילן ("ז'יז'ה"), שהיה אז האמן הבכיר ב"ספירו".
בשנות הארבעים רוב תעשיית הקומיקס הצרפתית התרכזה במגזינים וכתבי עת.
הוצאות הספרים לא הוציאו כמעט ספרי קומיקס מלאים, ואלה היו העיסוק העיקרי של שרלייה באותו הזמן.
מכיוון שכתיבת התסריטים לא החזיקה אותו כלכלית, בשנת 1949 הוא הוציא רישיון טייס ועבד כטייס חברת התעופה סבנה.
אולם בשנה שלאחר מכן שרלייה חזר לכתוב רצועות קומיקס, ושיתף פעולה עם הובינון פעם נוספת.
השניים יצרו את "טייגר ג'ו" עבור מגזין הקומיקס לילדים "לה ליברה ג'וניור", מוסף שבועי של העיתון הבלגי "La Libre Belgique".
שרלייה יצר כמה רצועות נוספות יחד עם הובינון, בהן גם קומיקס ביוגרפי על דמויות היסטוריות כמו ז'אן מרמוז ורוברט סורקוף.
במהלך שנות החמישים כתב כמה סדרות קומיקס, רובן התפרסמו במגזינים בלגים וצרפתים.
בין היתר שרלייה כתב קומיקס בשיתוף עם אלבר אודרזו, צייר וכותב לעתיד של אחד מהקומיקסים הצרפתים המצליחים בהיסטוריה, אסטריקס.