tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי הצהריים הגיעו למבצר 15 חיילי כוחות מיוחדים מארצות הברית ומבריטניה והצטרפו לאנשי הברית הצפונית בקרב נגד המורדים.
עד רדת הלילה הם הינחו שני מטוסי תקיפה אמריקאים, שערכו תשע גיחות תקיפה נגד המתחם שהוחזק על ידי המורדים.
למחרת, 26 בנובמבר, נמשך הקרב.
אל אנשי הברית הצפונית הצטרפו חיילי כוחות מיוחדים נוספים, אמריקאים ובריטים.
חלקם יצרו שני צוותי בקרת סיוע אווירי שהינחו תקיפות מהאוויר נגד מתחם המורדים.
עקב טעות פגעה בהמשך היום פצצה מונחית שהוטלה מהאוויר ליד עמדת אחד מצוותי בקרת האש, פצעה את אנשיו והרגה מספר מאנשי הברית הצפונית.
בלילה תקפו את מתחם המורדים שני מטוסים אמריקאים מדגם הרקולס שהיו חמושים בתותחים מהירי ירי (AC-130 Gunships).
מצבור התחמושת בחלקו הדרומי של המבצר נפגע והתרחש בו פיצוץ גדול.
ב-27 בנובמבר נחלשה התנגדות המורדים.
אנשי הברית הצפונית וחיילי הקואליציה שאתם תקפו את מתחם המורדים בעזרת כלי רכב משוריינים, הדפו מתקפת נגד של המורדים ועד סוף היום השתלטו בחזרה על מרבית שטח המבצר.
הם מצאו את גופתו של הסוכן ספאן, שמולכדה על ידי המורדים.
אנשי הברית הצפונית בזזו חפצים מגופות אנשי הטליבאן שנהרגו ועקרו שיני זהב מפיותיהם.
אנשי הברית הצפונית סברו שהמרד דוכא כליל, אך כ-150 מורדים נסוגו אל מרתף במבצר הוסיפו להחזיק בו.
הדבר התברר רק כשהם הרגו באנשי הברית הצפונית שניסו להיכנס למרתף.
אנשי הברית הצפונית ירו אל תוך המרתף, השליכו לתוכו מטעני חבלה ואף שפכו לתוכו שמן שהוצת.
למרות זאת נמשכה התנגדות המורדים.
ב-28 בנובמבר הגיע למקום גנרל דוסטום וניסה לשכנע את המורדים להיכנע, אך לשווא.
למחרת הוא ציווה להזרים מים אל תוך המרתף.
אמצעי זה פעל את פעולתו ושרידי המורדים במרתף נכנעו ב-1 בדצמבר.
מקרב 300 עד 500 המורדים שרדו בחיים רק 86 (כמה מהם מתו מפצעיהם מאוחר יותר).
לפחות 60 מהמורדים נהרגו בתוך המרתף.
בין המורדים שנכנעו היה גם ג'ון ווקר לינד (John Walker Lindh), אזרח אמריקאי בן 20 שהמיר את דתו לאסלאם והצטרף לאנשי הטליבאן מספר חודשים לפני כן.
50 מהמורדים שנכנעו - ובהם אזרחים סעודים, תימנים, פקיסטנים, רוסי ואוזבקי - הועברו למתקן הכליאה האמריקאי במפרץ גואנטנמו.
ג'ון ווקר לינד הוחזר לארצות הברית, נשפט והורשע בעבירות שונות ונדון ל-20 שנות מאסר.
שני חיילים אמריקאים עוטרו בצלב השירות המצוין ובצלב הצי על חלקם בקרב - הראשונים מבני ארצם לזכות בעיטורים במלחמה זו.
הסוכן ספאן עוטר בעיטור כוכב המודיעין של סוכנות הביון המרכזית.
לאחר הקרב הועלו טענות שאנשי הברית הצפונית וחיילי הקואליציה שאתם השתמשו בכוח אש מוגזם כדי לדכא את המרד תוך הפרת דיני המלחמה, וארגון אמנסטי אינטרנשיונל קרא לקיים חקירה עצמאית של הקרב.
ממשלות ארצות הברית ובריטניה דחו את הטענות והשיבו כי ההתקפה העזה שקיימו המורדים הצדיקה את מידת כוח האש שהופעלה נגדם.
ראש ה-CIA ג'ורג' טנט דחה גם את הטענה ששני סוכניו במבצר סיכנו את עצמם באופן מוגזם כאשר חקרו את האסירים בקבוצות ולא אחד אחד.
דו"ח שהגיש הסנאטור ג'ון קרי לוועדת יחסי החוץ של הסנאט של ארצות הברית קבע כי האסירים שמרדו תכננו את פעולתם במבצר קאלאי ג'נגי כמעין פעולה של סוס טרויאני בניסיון להשתלט על אתר חיוני ומצבורי נשק של הברית הצפונית.
לימים הופק סרט תיעודי אודות הקרב ותיאור הקרב פורסם בספר אודות המלחמה באפגניסטן.
קרב קאסילינום היה קרב שנערך בשנת 216 לפנה"ס במסגרת המלחמה הפונית השנייה.
הקרב נערך באזור העיר קאסילינום בין כוח רומאי בפיקודו של מרקוס יוניוס פארה, לבין כוח קרתגי בפיקודו של חניבעל ברקה.
הקרב הסתיים בניצחון קרתגי, וחניבעל כבש את העיר.
באוגוסט 216 לפנה"ס, הביס המצביא הקרתגי חניבעל ברקה, צבא רומאי גדול בקרב קאנאי.
הניצחון הקרתגי היה שלם, בין 50,000 ל-70,000 רומאים נהרגו בקרב.
חניבעל בחר, מטעמים שאינם ברורים כל צורכם עד ימינו, לא לעלות על רומא עצמה.
חניבעל שלח לרומא את אחד מקציניו קרתאלו בניסיון להגיע למשא ומתן.
אולם הסנאט סירב אפילו לדון על אפשרות כזו, וסירב אף לפדות את שבוי קאנאי.
הרומאים החלו לנקוט בצעדים מעשיים כדי לשקם את העיר, הוגבלו זמני הקינות על הרוגי הקרב גיל הגיוס הונמך ל-17, וגויסו לצבא אפילו פושעים ועבדים.
הוחלט לבחור שני דיקטטורים מרקוס יוניוס פארה ומרקוס פאביוס בוטאו, אולם בוטאו התפטר עוד באותו היום שמונה בטענה שלא ייתכן שיהיו שני דיקטטורים ברומא.
למרות זאת, הניצחון בקאנאי היווה את שיא הקריירה של חניבעל ערים כפרים ושבטים רבים הגיעו אליו והציעו את ידידותם.
הברית שהוא הציע הייתה מחייבת הרבה פחות מהברית שהציעו הרומאים ועל כן היה קל יותר לקבל אותה.
הוא לא נבהל מכך שהרומאים מסרבים להיכנע, וסבר שבקרוב מאוד תבוא הכניעה.
חניבעל צעד לאורך החוף האדריאטי ושלח את אחיו מאגו ברקה לקרתגו במטרה לבקש תגבורת.
העיר העשירה קפואה פתחה בפני הקרתגים את שעריה, חניבעל קבע בה את בסיסו, ומשם תכנן להמריד את כל קמפניה נגד הרומאים.
קאסילינום, הייתה עיר חשובה בקמפניה, והיא שכנה בנקודה אסטרטגית בין קמפניה לפוליה.
הרומאים היו נחושים למנוע את חבירתה של העיר אל הקרתגים, ופארה הדיקטטור, יצא לשם יחד עם טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס.
שניהם פיקדו על צבא חדש שכלל 25,000 חיילים בני רומא, ועוד 1,000 מבעלות הברית.
באזור נובמבר, הגיע הכוח הרומאי לקמפניה, ופארה קבע את מחנהו ליד קאסילינום.
חניבעל שחשש שנוכחות רומאית מוגברת באזור תעורר מרד אנטי-קרתגי בקפואה, שלח את פרשיו להתקפה לילית על המחנה הרומאי, מכריח בכך את הרומאים לבלות לילה שלם ללא שינה.
עם שחר שלח חניבעל את כוחות העתודה הרעננים שלו להתקפה על החיילים הרומאים המותשים.
הרומאים נסוגו מותירים את העיר חסרת הגנה וחשופה להתקפה מצד חניבעל.
ההתקפה הראשונה הייתה התקפה של לוחמים גאלים חמושים במגנים גדולים וחרבות ארוכות, עליהם פיקד קצין בשם לסאלקה.
הם התקדמו אל העיר בזהירות, אולם התושבים שנעזרו בחיל המצב הרומאי, טמנו להם מלכודת ונותרו בשקט במקום לפתוח מיד בהתקפה.
הגאלים סברו שהתושבים נמלטו, והתקדמו אל העיר ללא חשש, כעת פתחו המגנים בהתקפה כוללת.
חניבעל שראה את המצב, שילח גל שני של פרשים נומידים וקרתגים בפיקודו של מהרבעל, אולם הרומאים הדפו גם אותו.
בלית ברירה פתח חניבעל בהתקפה שלישית שעליה פיקד בעצמו, אולם גם כאן נהדף.
על פי המקורות בהתקפה השלישית השתתפו פילי קרב, אולם לא סביר שנותרו לחניבעל פילי קרב בשלב זה.
בשל כישלון ההתקפה נאלץ חניבעל להטיל מצור על העיר.
חניבעל הותיר כוח קטן שהטיל מצור על העיר בשיטת ה"כתר", בעוד הוא עצמו עם שאר חייליו חזר למחנהו שבהר טיפאטה סמוך לקפואה.
בהדרגה הוא החל להזרים כוחות נוספים למצור.
המצב בעיר היה בכי רע, והרעב הורגש.
על פי המסופר חלק מהתושבים תלו עצמם על החומות או חשפו עצמם לחיצי האויב.
פארה נאלץ לחזור לרומא כדי לפקד על שאר הצבא, והותיר את גרקכוס כמפקד.
גרקכוס קיבל הוראה לא לפתוח בקרב עם חניבעל כל עוד אין לו יתרון מספרי, אי לכך תקוותו היחידה הייתה שהכוחות של מרקוס קלאודיוס מרקלוס, החונים בנולה יבואו לעזרתו, אולם מרקלוס נאלץ להגן בו זמנית גם על ערים נוספות ולא יכל להפריש כוחות נוספים.
לאחר הקרב יכל חניבעל לכבוש עוד מספר ערים נוספות בכוח הזרוע ביניהן נוקריה (Nuceria) ואקרי (Acerrae).
ומבסיסו בקפואה, הוא שלט כעת על מרבית קמפניה.
עם זאת האסטרטגיה הפביאנית, הוכיחה עצמה כמוצלחת ובהדרגה אבדה לחניבעל שליטתו בקמפניה, עד שבשנת 211 לפנה"ס נכבשה קפואה עצמה.
קאסילינום עצמה נותרה תחת שלטון קרתגי עד שנת 214 לפנה"ס אז היא נכבשה חזרה בידי פאביוס מאקסימוס ומרקוס קלאודיוס מרקלוס.
קרב קאראנסבש היה אירוע מוטל בספק של אש ידידותית של הצבא האוסטרי, כחלק מהצבא של האימפריה הרומית הקדושה שככל הנראה התרחש בשנת 1788, בזמן המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1788–1791), חלק מהמלחמה העות'מאנית-רוסית.
הקרב ידוע בשל מהלך האירועים שהוביל לכך שהצבא האוסטרי תקף את עצמו כיוון שחשב שהוא נתון תחת התקפה טורקית.
בשנת 1788, כ-100,000 חיילים אוסטרים בהנהגת הקיסר יוזף השני, הקימו מחנה באזור העיר קאראנסבש שברומניה.
ברדת הלילה, נשלחו כמה מפקדים וחיילים לבדוק ולחפש באזור האם יש חיילים טורקים, אך במקום זה, הם מצאו צוענים, אשר מכרו להם הרבה חביות של שנאפס.
קבוצת החיילים חזרה עם האלכוהול חזרה למחנה, שם שתו אותו.
החיילים שהשתכרו, החלו לצעוק ולשיר, וכך עוד חיילים שמו לב ורצו להצטרף להילולה.
החיילים השיכורים לא רצו לחלוק את האלכוהול, והחלו לריב.
בשלב כלשהו אחד החיילים צעק כי "הטורקים באים", כדי שהחיילים האחרים ילכו, אך החיילים האמינו שהטורקים באמת מגיעים, והחלו להעיר את המחנה ולהתכונן למלחמה.
אחד מהמפקדים שהיה ממוצא גרמני ניסה להרגיע את המצב וצעק בגרמנית "!halt", לחיילים שלא דיברו גרמנית היה נשמע כאילו המפקד צועק "אללה", והבהלה התגברה.
במהלך האנדרלמוסיה, הסוסים שוחררו והחלו לרוץ לכל הכיוונים.
הצבא חשב שמדובר בסוסים של הצבא הטורקי, ולכן החלו לירות בתותחים ורובים.
עם בוקר החיילים ראו כי הטורקים לא הגיעו.
קיימות הערכות שונות לגבי מספר הנפגעים באירוע, בין 150 ל-10,000 הרוגים.
ההשערה הנפוצה היא שבאירוע נהרגו ונפצעו כ-1,200 חיילים אוסטרים.
לאחר מספר ימים, הצבא העות'מאני הגיע למקום וחיסל את הפצועים שנשארו בשדה התקרית ולא חזרו עם יתר הצבא שחזר חזרה לאוסטריה.
המאמר פורסם בשנת 1843 כ-55 שנה לאחר האירוע.
קרב צ'מפיון היל , אשר התחולל ב-16 במאי 1863, היה אחד הקרבות המרכזיים במערכת ויקסבורג, אחת המערכות החשובות בזירה המערבית של מלחמת האזרחים האמריקנית.
הקרב התרחש כ-32 קילומטרים ממזרח לוויקסבורג, ובמסגרתו תקפה ארמיית הטנסי מצבא האיחוד, בפיקוד מייג'ור ג'נרל יוליסס גרנט, את ארמיית המיסיסיפי מצבא הקונפדרציה, בפיקוד לוטננט ג'נרל ג'ון ק' פמברטון, והביסה אותה.
תבוסת כוחות הקונפדרציה בקרב זה הובילה למצור על ויקסבורג, ולבסוף לכניעת העיר ולכידת ארמיית המיסיסיפי כולה.
בשבועיים שחלפו מאז צליחת המיסיסיפי על ידי גרנט, התכונן פמברטון לקראת המערכה נגד צבאו, ולשם כך כינס את כוחותיו מגרנדה, פורט פמברטון וגארנד גולף סמוך לוויקסבורג, וצבר אספקה ותחמושת בתוך העיר.
גנרל ג'וזף א' ג'ונסטון, מפקד כול כוחות הקונפדרציה בזירה, הגיע לג'קסון ב-13 במאי, וקיבל מיד החלטה לפנות אותה.
פמברטון קיבל הודעה זו רק ב-14 במאי, בזמן שג'ונסטון כבר היה בנסיגה עם מרבית צבאו צפונה במעלה דרך קנטון.
(פמברטון לא ידע זאת כיוון שקווי הטלגרף בין ג'קסון לאדוארדס סטיישן כבר נותקו על ידי כוחות האיחוד.) פמברטון חשב שתוכניתו של ג'ונסטון מסוכנת, משום שהיא עלולה להוביל לעימות חזיתי בשדה הפתוח עם צבאו העדיף של גרנט (עימות שהוא הצליח להימנע ממנו עד אז), ולהרחיק אותו מבסיסו בוויקסבורג.
במקום זאת הוא החליט, בתור פשרה עם מפקדי הדיוויזיות שלו, לתקוף את שיירות האספקה של האיחוד, שלפי המידע (המוטעה) שהיה ברשותו, נעו על הדרכים בין גראנד גולף לריימונד, וכך למשוך את צבא האיחוד לקרב בשטח שייבחר על ידו.
ב-15 במאי אחר הצהריים, לאחר התארגנות איטית עקב עבודת מטה לקויה ובעיות לוגיסטיות, יצאו כוחותיו של פמברטון לבסוף מאדוארדס והחלו לנוע על הדרך לריימונד.
ההתקדמות הייתה קשה: הגשמים שירדו הפכו את הקרקע לבוצית, והגשר על נחל בייקר'ס קריק נסחף בשיטפון, עובדה שלא הייתה ידועה לפמברטון משום שלא נשלחו יחידות סיור לפני הגוף העיקרי של צבאו; כוחותיו של פמברטון נעו קדימה בחשיכה כמעט ללא מודיעין על מקום המצאו של האויב ועל מצבן של הדרכים לפניהם.
הם חצו את בייקר'ס קריק בגשר על דרך ג'קסון, ואז פנו דרומה על דרך רוחב, שהתחברה לדרך ריימונד.
רק לאחר חצות הלילה, לאחר צעדה מפרכת, חנו הכוחות למנוחת לילה לאורך אותה דרך
ב-14 במאי כבשו כוחות האיחוד את ג'קסון.
גרנט הותיר את הגייס של שרמן בעיר עם הוראות להרוס כל דבר שיש לו שימוש צבאי, ואת שני הגייסות הנותרים הפנה מייד למערב, לעבר ויקסבורג.
הגייס של מק'פרסון התקדם לאורך דרך ג'קסון בצפון לעבר בולטון, בעוד הגייס של מקלירננד התקדם לעבר בולטון על דרך ריימונד, מדרום לגייס של מק'פרסון.
ב-16 במאי עם שחר נתפס צוות רכבת של הקונפדרציה, וחקירתו העלתה שפמברטון נמצא עם צבאו בשטח הפתוח מערבה מבולטון.
גרנט ניצל את ההזדמנות והורה מיד לגייסות של מק'פרסון ומקלירננד להתקדם לקראת מגע עם פמברטון, ולגייס של שרמן הורה לנטוש את ג'קסון ההרוסה ולנוע בעקבותיהם, מערבה.
בשלב זה, צבאו של פמברטון היה בעיצומה של תנועה לכיוון דרום מזרח, על הדרך בין אדוארדס וריימונד, במגמה ליירט את שיירות האספקה הצפוניות.
הדיוויזיה המובילה הייתה של לורינג, אחריה הדיוויזיה של בואן, ואחריה הדיוויזיה של סטיבנסון.
כוח המאסף שלו נמצא בצומת דרכים, כמה מאות מטרים מדרום לרכס שנקרא צ'מפיון היל (Champion Hill).
פמברטון, אשר לא היה מודע לכוח האיחוד המתקרב, הורה לצבאו לנוע בחזרה, כדי לבצע את פקודתו של ג'ונסטון.
כוח המאסף, שכלל מספר רב של עגלות אספקה, הפך לפתע לחלוץ של צבאו.
הארמייה של הטנסי בפיקוד מ"ג יוליסס גרנט החלה את מערכת ויקסבורג עם כ-44,000 איש, מאורגנים בשלושה גייסות.
בקרב צ'מפיון היל השתתפו שני גייסות מלאים (של מק'פרסון ומקלירננד) ודיוויזיה מן הגייס של שרמן.
שרמן עצמו ושתי דיוויזיות נוספות שלו לא השתתפו בקרב.
דיוויזיה 12 (פעלה בגיזרת גייס XVII), בפיקוד ב"ג אלווין פטרסון הובי, כללה: שתי בריגדות רגלים, שלוש סוללות ארטילריה, ורגימנט פרשים.
(יחידה מתוך) גייס XV, בפיקוד מ"ג ויליאם שרמן
דיוויזיה 2, מסופחת לגייס XIII, בפיקוד מ"ג פרנסיס בלייר, כללה: שתי בריגדות רגלים, ושתי סוללות ארטילריה.
גייס XVII, בפיקוד מ"ג ג'יימס ב' מק'פרסון
דיוויזיה 3, בפיקוד ב"ג ג'ון לוגן, כללה: שלוש בריגדות רגלים, וארבע סוללות ארטילריה.
דיוויזיה 7, בפיקוד ב"ג מרסלוס קרוקר , כללה: שלוש בריגדות רגלים, וארבע סוללות ארטילריה.
ארמיית מיסיסיפי בפיקוד ל"ג ג'ון ק' פמברטון, מנתה כ-30,000 איש וכללה חמש דיוויזיות.
אל קרב צ'מפיון היל הגיע פמברטון עם שלוש דיוויזיות, שמנו כ-22,000 איש, בעוד שתי דיוויזיות הושארו מאחור בהגנה על ויקסבורג.
דיוויזיה בפיקוד מ"ג ויליאם לורינג
בריגדה 1, בפיקוד ב"ג לויד טילגמן , כללה: שלושה רגימנטים ובטליון רגלים, ושלוש סוללות ארטילריה (14 תותחים).
בריגדה 2, בפיקוד ב"ג אברהם בופורד , כללה: שמונה רגימנטים של רגלים, וסוללת ארטילריה (8 תותחים).
בריגדה 3, בפיקוד ב"ג וינפילד פד'רסטון , כללה: חמישה רגימנטים של רגלים.
דיוויזיה בפיקוד מ"ג קארטר ל' סטיבנסון
בריגדה 1, בפיקוד ב"ג סת' בארטון , כללה: שישה רגימנטים של רגלים.
בריגדה 2, בפיקוד ב"ג סטיבן לי , כללה: חמישה רגימטים של רגלים וסוללת ארטילריה (6 תותחים)
בריגדה 3, בפיקוד ב"ג אלפרד קאמינג , כללה: חמישה רגימנטים של רגלים.
בריגדה 4, בפיקוד קולונל אלכסנדר ריינולדס , כללה: ארבעה רגימטים של רגלים וסוללת ארטילריה (6 תותחים)
שתי סוללת ארטילריה (6 תותחים)
בריגדה 1, בפיקוד ב"ג פרנסיס קוקרל, כללה: חמישה רגימנטים של רגלים, ושלוש סוללות ארטילריה (14 תותחים)
בריגדה 2, בפיקוד ב"ג מרטין גרין , כללה: שמונה רגימנטים של רגלים, ושתי סוללות ארטילריה (8 תותחים)
גנרל ג'וזף א' ג'ונסטון עמד בראש פיקוד המערב; כ-6,000 חיילים מפיקוד זה (אשר כלל גם את ארמיית מיסיסיפי) היו בנסיגה צפונה מג'קסון, מיסיסיפי אל עבר קנטון, ולא השתתפו בקרב.
כוח סיור שנשלח על ידי לי צפונה, הבחין בכוחות גדולים של האיחוד הנעים מערבה על דרך ג'קסון, והוא הבין שהמשך תנועתם יגרום לאיגוף קו ההגנה הדרומי, ולניתוק נתיב הנסיגה של פמברטון לבסיסו בוויקסבורג.
לי החליט לנוע עם הבריגדה שלו צפונה ולתפוס את צ'מפיון היל, ששלטה על דרך ג'קסון.
כתוצאה מכך, פמברטון נאלץ להאריך את חזיתו ולהזיז את כל כוחותיו צפונה.
האיום על אגפו השמאלי אילץ אותו לשלוח בהדרגה עוד ועוד יחידות מהדיוויזיה של סטיבנסון, כדי לתגבר את הבריגדה של לי.
לאחר שהבחינו בהערכות כוחות הדרום על צ'מפיון היל, נעצרו שתי הדיוויזיות של האיחוד שנעו על דרך ג'קסון, ונפרסו לקראת מתקפה סמוך לצ'מפיון האוס, יחד עם הארטילריה המסייעת שלהן.
גרנט הגיע לאזור צ'מפיון היל בשעה 10:00 לערך, והורה על פתיחת התקפה כוללת על קו ההגנה הדרומי, אולם עקב בעיות תקשורת ופקודות בלתי החלטיות של גרנט, הגיס של מקלירננד החל לנוע לקראת מגע עם קו ההגנה הדרומי רק למעלה מארבע שעות מאוחר יותר.
כתוצאה מכך, רק שתי דיוויזיות מהטור הצפוני של האיחוד (שכללו 5 בריגדות) נטלו חלק בשלב הראשון של הקרב.
מולם ניצבו 2 בריגדות מהדיוויזיה של סטיבנסון.
עד שעה 11:30 בבוקר הגיעו כוחות האיחוד למגע עם קו ההגנה הראשי של סטיבנסון, ועד שעה 13:30 הם כבשו את פסגת צ'מפיון היל בעוד כוחות הדרום נסוגים בחוסר סדר, לאחר שאיבדו כמעט את כל הארטילריה שלהם (11 תותחים).
במקביל למתקפה על צ'מפיון היל, איגפו חלק מהיחידות של הדיוויזיה של לוגן (באגף הימני של הכוח התוקף) מצפון, את קו ההגנה הדרומי, והתקדמו לכיוון דרום מערב.
פמברטון נאלץ לשלוח את הדיוויזיה המוקטנת של בואן (שתי בריגדות), שהגנה עד אז על מרכז קו ההגנה שלו, להתקפת נגד.
ההתקפה הפתיעה את כוחות האיחוד, הדפה אותם לאחור וכבשה מחדש את צ'מפיון היל.
במקביל תקפו גם שתי הדיוויזיות של האיחוד, שנעו על הדרך האמצעית (middle road) לכיוון צומת הדרכים, ואיימו לנתק את הדיוויזיה של בואן מעורפה.
כל האגף השמאלי של פמברטון נסוג תוך כדי לחימה בתנועה של דלת מסתובבת.
האחרון הורה לוויליאם לורינג, שהדיוויזיה שלו הגנה על אגפו הימני ובלמה את התקדמות הטור הדרומי של כוחות האיחוד (הדיוויזיות של בלייר וסמית'), לשלוח את רוב כוחותיו לעזרת האגף השמאלי הלחוץ, אך לורינג התעכב בטענה שעומדים מולו כוחות חזקים של האיחוד.
במהלך המסע הלילי של הדיוויזיה שלו בלילה שבין 16 ו-17 במאי, לורינג הבין כי יתקשה לחבור לכוחות הנסוגים של פמברטון, עקב המרדף המהיר שניהלו כוחות האיחוד אחריהם.
באופן לא מוסבר, לורינג לא שלח לפמברטון הודעה על החלטתו זו.
מניתוח האבדות של צבא האיחוד במהלך הקרב עולה, ששלוש הדיוויזיות שתקפו את האגף השמאלי של צבא הדרום, ספגו למעלה מ-90 אחוז מכלל האבדות, בעוד ארבע הדיוויזיות הנוספות של גרנט ספגו אבדות קלות עד מזעריות.
מכאן ניתן ללמוד, שחלק גדול מצבא האיחוד לא השתתף באופן פעיל בקרב.
ייתכן בהחלט, שאילו גרנט היה מפעיל את כל הכוחות שעמדו לרשותו, במתקפה מתואמת על שני האגפים של צבאו של פמברטון, הוא יכול היה לכתר ולהשמיד את צבאו.
חוסר הפעילות של האגף השמאלי (הדרומי) של גרנט, אפשר למרבית כוחותיו של פמברטון להימלט מכיתור, ולסגת חזרה למתחם המבוצר של וויקסבורג.
עבור כוחות הקונפדרציה הקרב היה אסון מוחלט.
פמברטון איבד את כל הדיוויזיה של לורינג (7800 חיילים), שנותקה מצבאו, וכוחותיו ספגו 3,840 אבדות – 381 הרוגים, 1,018 פצועים ו-2,441 נעדרים (רובם הגדול מהדיוויזיה של סטיבנסון) מתוך כ-22,000 חיילים.
פמברטון תפש עמדות ממזרח וממערב לגשר במטרה להשאיר את הגשר פתוח לתנועה, עד להגעת דיוויזיית המאסף של לורינג, שהוא חשב שנמצאת בדרכה אליו; הוא לא ידע, שבשלב זה הדיוויזיה כבר נעה בכיוון ההפוך לעבר ג'קסון.
שלוש דיוויזיות מן הגייס של מקלירננד רדפו אחריו ותקפו את קו הביצורים הדרומי ממזרח לגשר; לאחר קרב קצר התמוטט הכוח המגן וחלק ניכר ממנו נפל בשבי.
פמברטון נסוג לתוך ביצורי ויקסבורג עם כמחצית מן הכוח שיצא להילחם בגרנט חמישה ימים קודם לכן.
היסטוריונים מעריכים כי קרב צ'מפיון היל היה הקרב המכריע במערכת ויקסבורג, כיוון שאחריו לא הייתה לפמברטון ברירה אלא לסגת אל ביצורי ויקסבורג ולספוג את המצור שהוטל עליו.
באותה עת, ויקסבורג כבר הייתה מלכודת: גרנט ממזרח, צי האיחוד ממערב, ודלתת נהר יאזו מנעה נסיגה לצפון.
ההיסטוריון הבריטי ג' פ' ק' פולר כתב:
קרב צ'יקמוגה התחולל בין 18 ל-20 בספטמבר 1863, וציין את סופה של מערכת צ'יקמוגה, מתקפת כוחות האיחוד כנגד כוחות הקונפדרציה בדרום-מזרח טנסי וצפון מערב ג'ורג'יה, בזירה המערבית של מלחמת האזרחים האמריקנית.
היה זה הקרב הגדול הראשון אשר התחולל על אדמת ג'ורג'יה, אחת התבוסות המשמעותיות ביותר של כוחות האיחוד בזירה המערבית.
קרב זה שני רק לקרב גטיסבורג במספר האבדות שנגרמו בו.
הקרב התחולל בין ארמיית קמברלנד של האיחוד בפיקודו של מיג'ור ג'נרל ויליאם רוזקרנס, וארמיית טנסי של הקונפדרציה בפיקוד גנרל ברקסטון בראג.
שמו של הקרב נגזר מנחל צ'יקמוגה אשר זורם ליד שדה הקרב בצפון מערב ג'ורג'יה, נחל אשר נשפך לבסוף אל נהר טנסי כשישה קילומטרים מצפון מזרח למרכז צ'טנוגה.
בקיץ 1863 פתח רוזקרנס במערכת טולהומה, סדרת תמרונים מבריקה אשר דחקה את כוחות הקונפדרציה ממרכז טנסי.
לאחר עצירה למנוחה והתארגנות של כחודשיים, חידש רוזקרנס את המתקפה, ופתח במערכת צ'יקמוגה, במטרה לאלץ את כוחות הקונפדרציה לסגת מצ'טנוגה.
בתחילת ספטמבר איחד רוזקרנס את כוחותיו אשר היו מפוזרים בטנסי וג'ורג'יה, וביצע מספר תמרונים אשר אילצו את בראג לסגת דרומה מצ'טנוגה.
חיילי האיחוד עקבו אחר נסיגתו והתכתשו איתו בקרב דייוויס קרוס רואודס ב-11 בספטמבר.
בשלב זה היו שלושת גייסותיו של רוזקרנס מנותקים זה מזה, כיוון שנעו דרך מעברי הרים שונים בשטח ההררי של צפון ג'ורגיה, במטרה לאגף את כוחו של בראג.
בראג היה נחוש לכבוש מחדש את צ'טנוגה, והחליט לתקוף חלק מצבאו של רוזקרנס, להביסו, ואז לנוע חזרה אל תוך העיר.
ב-17 בספטמבר הוא פנה צפונה, בכוונה לתקוף את גייס XXI של רוזקרנס, אשר היה מנותק משאר צבאו של רוזקרנס.
עם זאת, לאחר קרב דייוויד'ס קרוס רואודס, הבין רוזקרנס את הסכנה הנשקפת לצבאו מפיזור כוחותיו בשטח ההררי, והחל לכנס את כוחותיו.
ב-18 בספטמבר, בעוד בראג נע צפונה לקראת מתקפה על גייס XXI של האיחוד, התנגשו כוחות הפרשים והרגלים שלו בכוחות פרשים וחיל רגלים רכוב של האיחוד, אשר היו חמושים ברובי ספנסר נטעני מחסנית.
הלחימה פרצה במלוא עוזה בבוקר 19 בספטמבר.
אנשיו של בראג תקפו בעוצמה, אולם לא הצליחו לפרוץ את קו ההגנה של האיחוד.
בבוקר שלמחרת, 20 בספטמבר, חידש בראג את ההתקפה.
בשעות הבוקר המאוחרות דיווחי מפקדי המישנה של רוזקרנס היטעו אותו לחשוב שקיים פער בקו ההגנה שלו.
כאשר הסיט כוחות על מנת לסתום את הפרצה לכאורה, יצר פרצה אמיתית, הישר בדרכה של התקפה מרוכזת בת שמונה בריגדות שהוביל לוטננט ג'נרל ג'יימס לונגסטריט מצבא הקונפדרציה.
הגייס המנוסה של לונגסטריט הושאל לזירת המערב מצבא צפון וירג'יניה של גנרל רוברט א' לי, והגיע לשדה הקרב ערב קודם.
ההתקפה שהוביל לונגסטריט פרצה את קו ההגנה המדולל של הצפון וגרמה לנסיגה מבוהלת של שליש מצבא האיחוד, כולל של רוזקרנס עצמו, אשר נס לצ'טנוגה.
היחידות הנותרות מצבא הצפון נערכו מחדש בקו הגנה על בסיס רכס בצורת פרסה ("Horseshoe Ridge"), ויצרו מחדש את האגף הימני בעבור כוחותיו של מייג'ור ג'נרל ג'ורג' תומאס, אשר נטל פיקוד על הכוחות הנותרים בשדה הקרב.
כוחות הקונפדרציה המשיכו בהתקפות חוזרות ונישנות במחיר יקר, אולם למרות זאת החזיק תומאס בקו ההגנה עד השקיעה.
לאחר מכן נסוגו כוחות האיחוד אל תוך העיר צ'טנוגה, בעוד כוחות הקונפדרציה נערכו על הרכסים מסביבה, והטילו מצור על העיר.
הגנרל המפקד מיג'ור ג'נרל הנרי האלק והנשיא אברהם לינקולן התעקשו שרוזקרנס ינוע במהירות וילכוד את צ'טנוגה.
ארמית טנסי של בראג מנתה בסוף יולי 1863 כ-52,000 חיילים, אולם למרות זאת ממשלת הקונפדרציה מיזגה אל תוכה את פיקוד מזרח טנסי, אשר היה בפיקוד מייג'ור ג'נרל סיימון בוליבר באקנר.
לוטננט ג'נרל לאונידס פולק ומייג'ור ג'נרל ויליאם הארדי , שני פקודיו האחרים, כבר הביעו את עוינותם לבראג בעקבות תפקודו הכושל במערכת טולהומה.
פן חיובי מבחינת בראג בשינויים הארגוניים שחלו בתקופה זו היה בקשתו של הארדי לעבור מאת בראג לאזור מיסיסיפי ביולי, אולם הוא הוחלף בלוטננט ג'נרל ד'ה' היל , אשר לא הסתדר עם רוברט א' לי בווירג'יניה.
ממשלת הקונפדרציה החליטה לנסות מהלך אסטרטגי לשינוי מהלך המלחמה בזירה המערבית על ידי שליחת תגבורות מזירת המזרח בווירג'יניה — לוטננט ג'נרל ג'יימס לונגסטריט עם שתי דיוויזיות מתוך הגייס הראשון של ארמיית צפון וירג'יניה — בנוסף לתגבורות מאזור מיסיסיפי.
קרב צ'יקמוגה היה הפעם הראשונה בו הניעה ממשלת הקונפדרציה כוחות גדולים מזירה לזירה על מנת לזכות בעליונות מספרית נקודתית ולהשיג הכרעה במערכה.
בראג היה כעת מרוצה יותר מן המשאבים שלרשותו, וחיפש הזדמנות להכות בצבא האיחוד ברגע שכוחותיו יגיעו לעוצמה הנדרשת.
המערכה והקרב נקראים על שם נחל צ'יקמוגה המערבי.
בהיסטוריה העממית נאמר שמקור השם צ'יקמוגה הוא מילה בשפת צ'רוקי שמשמעה "נהר המוות".
פיטר קוזנס, מחבר אחד הספרים החשובים על הקרב, אומר שזהו "תרגום חופשי".
גלן טאקר מציע את התרגומים "מים עומדים" (שפת צ'רוקי התחתונה), "ארץ טובה" (שפת שבט הצ'יקסאו ), ו"נהר המוות" (דיאלקט של צ'ירוקי מהארץ העליונה).
טאקר טוען שמקור השם "נהר המוות" מגיע לא מפעילות מלחמתית קדומה, אלא מכיוון שבמקום נדבקו בני שבט הצ'ירוקי באבעבועות שחורות.
רוזקרנס היה נתקל באתגרים לוגיסטיים משמעותיים אם היה מחליט להתקדם דרומה.
רמת קמברלנד אשר הפרידה בין הצבאות השתרעה לאורך כ-50 קילומטר, והייתה ארץ צחיחה סלעית ומבותרת, אשר הציעה אפשרויות מרעה מועטות.
אם בראג היה תוקף אותו במהלך התנועה, היה נאלץ רוזקרנס להילחם עם גבו אל ההרים ועם קווי אספקה דלילים.
עם זאת, רוזקרנס לא היה יכול להישאר במקומו, מכיוון שהיה נתון בלחץ עצום מצד וושינגטון לחדש את המתקפה בו זמנית עם התקדמותו של ברנסייד במזרח טנסי.
בתחילת אוגוסט היה האלק, המפקד העליון, כה מתוסכל מחוסר התקדמותו של רוזקרנס, עד שהורה לו לנוע קדימה במיידי, ולדווח על יומית על תנועתו של כל גייס עד אשר יצלח את נהר טנסי.
רוזקרנס זעם על הנימה "הפזיזה, היהירה, והזדונית" בפקודתו של האלק, והתעקש כי תנועה לפני 17 באוגוסט היא מרשם לאסון.
רוזקרנס ידע כי יהיה לו קשה לקבל אספקה סדירה מבסיסו במהלך התנועה וצליחת נהר טנסי, ולכן חשב שזה הכרחי לצבור מספיק אספקה ועגלות משא לפני תחילת התנועה, כדי להיות בלתי תלוי בקווי האספקה במהלכה.
הגנרלים הכפופים לו תמכו בקו מחשבה זה ויעצו לעכב את תחילת המבצע, כולם חוץ מבריגדיר ג'נרל ג'יימס גרפילד, ראש המטה, פוליטיקאי אשר היה מודע לחשיבות תמיכה פומבית בסדר העדיפויות של ממשל לינקולן.
תוכנית ההתקדמות של כוחות האיחוד הייתה לחצות את רמת קמברלנד אל עבר עמק נהר טנסי, לעצור לתקופה קצרה על מנת לצבור אספקה, ואחר כך לצלוח את הנהר עצמו.
צליחה תחת אש של הנהר הרחב הייתה בלתי אפשרית, ולכן הגה רוזקרנס תוכנית הטעיה אשר תסיט את תשומת ליבו של בראג אל מאמץ צליחה מזויף במעלה הזרם מצ'טנוגה, בעוד עיקר הצבא צולח את הנהר במורד הזרם.
לאחר הצליחה התוכנית הייתה להתקדם בחזית רחבה אל השטח ההררי אשר מעבר לנהר, לאיים על ולאגף את צ'טנוגה, תוך ניתוק קווי האספקה של בראג.
גייס XXI בפיקוד מייג'ור ג'נרל תומאס קריטנדן יתקדם אל העיר ממערב, גייס XIV בפיקוד מייג'ור ג'נרל ג'ורג' ה' תומאס יחצה את הר לוקאאוט כ-32 קילומטר מדרום לעיר, בעוד גייס XX בפיקוד אלכסנדר מק'קוק יתקדם עוד דרומה ומזרחה אל עבר מסילת הברזל אשר נשאה את קו האספקה של בראג מאטלנטה.
ביצוע נכון של תוכנית זו אמור היה לגרום לבראג לסגת מצ'טנוגה או להילכד בה ללא אספקה.
תנאי הדרך הקשים גרמו לכך שחלף שבוע עד שהיגיעו הכוחות אל עמק נהר טנסי.
קולונל ג'ון וילדר עם בריגדת הרגלים הרכובים שלו מן הגייס ה-XIV התמקם על גדת הנהר מצפון לצ'טנוגה.
בנוסף, יחידת ארטילריה בפיקוד קפטן אלי לילי התמקמה מול העיר בסטרינגר'ס רידג' (Stringer's Ridge) והפגיזה אותה במשך שבועיים.
צליחת הנהר הראשונה התבצעה ב-29 באוגוסט על ידי גייס XX, בקייפרטונ'ס פרי, כשבעה קילומטר מסטיבנסון, אלבמה .
בנקודה זו החלה בנייתו של גשר צף באורך 380 מטר.
הצליחה השנייה נערכה יום למחרת, על ידי חלק מגייס XIV, בשלמאונד, טנסי, והשלישית מיד אחר כך, על ידי גייס XXI.
אתר הצליחה הרביעי היה במיזוג נהר באטל קריק אל נהר הטנסי, ב-31 באוגוסט, שם צלחה יתרת גייס XIV.
ללא גשרים קבועים ארמיית הקמברלנד הייתה מתקשה להבטיח זרם אספקה קבוע ואמין.
לכן נבנה גשר נוסף בברידג'פורט על ידי הבריגדה של פיליפ שרידן, אשר גישרה 820 מטר בשלושה ימים.
כמעט כל צבאו של רוזקרנס צלח בהצלחה את הנהר עד 4 בספטמבר, מלבד גייס העתודה אשר נותר לאבטח את מסילות הברזל.
אל מולם ניצב שטח הררי מסוכן כמו זה שממנו באו.
הפיקוד העליון של הקונפדרציה היה מודאג מהתפתחות זו, ונקט צעדים על מנת לתגבר את ארמיית טנסי.
גנרל ג'וזף א' ג'ונסטון השאיל שתי דיוויזיות מוחלשות (כ-9,000 איש) ממיסיסיפי, בפיקוד מייג'ור ג'נרל ג'ון ברקינרידג' ומייג'ור ג'נרל ויליאם ווקר , אשר הגיעו לזירה ב-4 בספטמבר.
גנרל רוברט א' לי מפקד צבא צפון וירג'יניה שלח גייס בפיקוד לוטננט ג'נרל ג'יימס לונגסטריט.
רק חמש בריגדות (כ-5,000 איש) מן הגייס של לונגסטריט הצליחו להגיע בזמן אל היום השני של קרב צ'יקמוגה, ב-20 בספטמבר.
שלושת גייסות הרגלים של רוזקרנס התקדמו בשלושה נתיבים שונים, על פני שלוש הדרכים היחידות שהיו מתאימות לתנועה כזו.
באגף ימין, גייס XX של מק'קוק נע דרום מערבה אל עבר ואלי הד , אלבמה.
במרכז, גייס XIV של תומאס חצה את גבול טנסי–ג'ורג'יה אל עבר טרנטון , ג'ורג'יה.
באגף שמאל, גייס XXI של קריטנדן התקדם היישר אל צ'טנוגה מסביב להר לוקאאוט.
ב-8 בספטמבר, לאחר שנודע על כך שכוחותיו של רוזקרנס צלחו את נהר טנסי ומאיימים לאגף אותו ולסכן את עורפו, נסוג בראג מצ'טנוגה ונע עם צבאו דרומה לאורך דרך לפאייט אל עבר לאפייט , ג'ורג'יה.
בראג היה מודע לפרישת כוחותיו של רוזקראנס, ותכנן לתקוף עם כל צבאו את אחד מגייסותיו המבודדים.
רוזקרנס היה משוכנע שצבאו של בראג מיואש ובורח אל עבר דלטון, רום, או אטלנטה, ג'ורג'יה.
בפועל, ארמיית טנסי של בראג חנתה בלאפייט , כ-32 קילומטר מצ'טנוגה, וחיכתה להזדמנות לנצל את פרישת כוחותיו של רוזקרנס.
חיילי קונפדרציה אשר התחזו לעריקים הוסיפו לרושם זה בספקם דיסאיפורמציה לכוחותיו של רוזקרנס.
תומאס, מפקד גייס XIV, הזהיר בחומרה את רוזקרנס לבל ירדוף אחרי כוחותיו של בראג, מכיוון שארמיית הקאמברלנד פרושה רחב מדי, עם קווי אספקה דלילים ומאוימים.
רוזקרנס, אשר צהל בעקבות ההצלחה בלכידת צ'טנוגה, דחה את עצתו.
הוא הורה למק'קוק באגף ימין, לעבור את הר לוקאאוט, ולהשתמש בפרשים שלו על מנת לפשוט על קו האספקה בעורפו של בראג, מסילת הרכבת ברסאקה, ג'ורג'יה.
על קריטנדן, באגף שמאל, הוטל לכבוש את צ'טנוגה ואז לפנות דרומה ולרדוף אחר בראג.
על תומאס, במרכז, הוטל להמשיך בהתקדמות אל עבר לאפייט.
בגזרה המרכזית התקדם גייס XIV של תומאס, לאורך הדרך מערבה אל לאפייט.
הדיוויזיה המובילה של תומאס, בפיקוד מייג'ור ג'נרל ג'יימס נאגלי , התכוונה לחצות את בקעת מק'למור'ס קוב אל עבר מעבר דאג
(Dug Gap) ברכס פידג'ן על מנת להגיע אל לאפייט.
נאגלי היה כ-12 שעות לפני הדיוויזיה של בריגדיר ג'נרל אבשלום ביירד , התגבורת הקרובה ביותר.
בבוקר 10 בספטמבר הוא הורה לדיוויזיה של מייג'ור ג'נרל תומאס הינדמן מתוך הכוח של לוטננט ג'נרל ליאונידס פולק לצעוד כ-20 קילומטר דרום מערבה ולתקוף את אגף שמאל של נאגלי.
בנוסף, הוא הורה למפקד גייס היל – ד'ה' היל – לשלוחת את הדיוויזיה של קליבורן מתוך לאפייט אל מעבר דאג על מנת לתקוף את נאגלי חזיתית.
בראג תגבר את כוחותיו של הינדמן בעוד שתי דיוויזיות מן הגייס של באקנר, וכאשר אלה הגיעו אל הינדמן ב-5 אחר הצוהריים ב-10 בספטמבר, מנו כוחות הקונפדרציה פי שלושה חיילים מאשר כוחו של נאגלי, ולמרות זאת בוששו לתקוף.
קליבורן, מן הגייס של היל, הצליח בסופו של דבר לפנות את מעבר דאג החסום, אולם כאשר החל להתקדם שמע את תותחיו של הינדמן מן העמק למטה, והבין שאחר אל הקרב.
הקרב הקצר בדייוויס קרוס רואודס, אשר בו חלק מצבאו נמלט בקושי ממלכודת של הקונפדרציה, גרם לרוזקרנס להבין את המצב המסוכן שבו נמצא צבאו ולשנות את תוכניותיו.
הוא זנח את כוונתו לרדוף אחר צבאו של בראג, והחל לרכז את כוחותיו המפוזרים.
ב-12 בספטמבר הוא הורה לגייס של מק'קוק, אשר היה הרחק בדרום הגזרה, לנוע לצפון מזרח ולחבור אל הגייס של תומאס במעבר סטיבנס.
לקח להודעה יום שלם להגיע אל מק'קוק בעיירה אלפיין , ולאחר מכן צעד הגייס של מק'קוק כ-90 קילומטר בשלושה ימים עד שחבר אל תומאס.
הגייס של קריטנדן, אשר היה באזור רינגולד, מצפון וממזרח מעבר לחזית כוחות הקונפדרציה, החל נסוג מערבה אל עבר לי אנד גורדון מילס .
כוחות הפרשים של הקונפדרציה זיהו את תנועת הכוחות הנסוגים, ובראג זיהה שוב הזדמנות להכות בכוח מבודד של האיחוד בעודו נהנה מעדיפות מספרית.
הוא הורה ללוטננט ג'נרל לאונידס פולק להתקיף את הדיוויזיה המובילה של קריטנדן עם הגייס שלו וגייס נוסף, בבוקר 13 בספטמבר.
אולם גם כאן, כוחותיו של בראג התארגנו באיטיות ופיספסו את ההזדמנות.
כל הגייס של קריטנדן חצה את החזית מערבה והתרכז באזור לי אנד גורדון מילס.
במהלך ארבעת הימים הבאים המשיכו שני הצבאות במאמצים לשיפור עמדותיהם.
ב-17 בספטמבר הגיע מק'קוק אל מעבר סטיבנס וחבר אל תומאס.
שלושת הגייסות של צבא האיחוד היו כעת הרבה פחות פגיעים לתבוסה מהתקפה על כול אחד מהם בנפרד.
באותו זמן, ב-15 בספטמבר, במועצת מלחמה שערך בראג, הוחלט שדרך הפעולה הטובה ביותר היא לתקוף צפונה אל עבר צ'טנוגה, ולהכריח את רוזקרנס להילחם.
בראג תכנן לתקוף את אגף שמאל של רוזקרנס, ולאגף אותו מצפון.
אגף ימין של רוזקרנס היה באותו זמן בסכנת דחיקה אל עבר בקעת מק'למור'ס קוב, החסומה לתמרון מדרום, עם גבם אל הר לוקאאוט.
מפתח דרגות (גבוהה לנמוכה): גנרל, ל"ג - לוטננט ג'נרל, מ"ג - מייג'ור ג'נרל, ב"ג - בריגדיר ג'נרל.
ארמיית הקמברלנד בפיקודו של מ"ג ויליאם רוזקרנס מנתה בתחילת המערכה כ-60,000 איש, והייתה מאורגנת באופן הבא:
גייס XIV בפיקוד מ"ג ג'ורג' הנרי תומאס, אשר מנה 22,781 חייל, ובו ארבע דיוויזיות בפיקוד: ב"ג אבשלום ביירד , ב"ג ג'יימס נאגלי , ב"ג ג'ון ברנן , ב"ג ג'וסף ריינולדס .
גייס XX בפיקוד מ"ג אלכסנדר מ' מק'קוק , אשר מנה 13,156 חייל, ובו שלוש דיוויזיות בפיקוד: ב"ג ג'פרסון ק' דייוויס , ב"ג ריצ'רד ג'ונסון , מ"ג פיליפ שרידן.
גייס XXI בפיקוד מ"ג תומאס ל' קריטנדן , אשר מנה 14,660 חייל, ובו שלוש דיוויזיות בפיקוד: ב"ג תומאס ג' ווד , מ"ג ג'ון פאלמר, ב"ג הורציו ואן קליב .
גייס עתודה בפיקוד מ"ג גורדון גריינג'ר, אשר מנה 7,372 חייל, ובו דיוויזיה בפיקוד ב"ג ג'יימס ב' סטידמן , ובריגדה בפיקוד קולונל דניאל מק'קוק .
גייס פרשים בפיקוד ב"ג רוברט ב' מיטצ'ל , אשר מנה 12,281 חייל, ובו שתי דיוויזיות בפיקוד ב"ג ג'ורג' קרוק , וקולונל אדוארד מק'קוק .
אגף ימין, בפיקוד ל"ג ליאונידס פולק , ובו:
דיוויזיה בפיקוד מ"ג בנג'מין צ'יטהם ;
הגייס של היל, בפיקוד ל"ג ד'ה' היל , ובו שתי דיוויזיות בפיקוד: מ"ג פטריק קליבורן , מ"ג ג'ון ברקינרידג';
גייס עתודה בפיקוד מ"ג ויליאם ווקר , ובו שתי דיוויזיות בפיקוד: ב"ג סטייטס רייטס גיסט , ב"ג סנט ג'ון ר' לידל .
אגף שמאל, בפיקוד ל"ג ג'יימס לונגסטריט, ובו:
דיוויזיה בפיקוד מ"ג תומאס הינדמן ;
הגייס של באקנר, בפיקוד מ"ג סיימון בוליבר באקנר, ובו שלוש דיוויזיות בפיקוד: מ"ג אלכסנדר סטוארט , ב"ג ויליאם פרסטון , ב"ג בושרוד ג'ונסון ;
הגייס של לונגסטריט, בפיקוד מ"ג ג'ון בל הוד , ובו שתי דיוויזיות, אחת בפיקוד לאפייט מק'לוז , והשנייה של הוד עצמו.
גייס הפרשים של וילר, בפיקוד מ"ג ג'וזף וילר , ובו שתי דיוויזיות בפיקוד: ב"ג ג'ון וורטון , ב"ג ויליאם מרטין .
גייס הפרשים של פורסט, בפיקוד ב"ג נייתן ב' פורסט, ובו שתי דיוויזיות בפיקוד: ב"ג פרנק ארמסטרונג , ב"ג ג'ון פגרם .
קודם לכן דיווחו מפקדי הגייסות ישירות לבראג.
ב־17 בספטמבר, לאחר צעדה מאומצת, חבר גייס XX של מיג'ור ג'נרל מק'קוק אל גייס XIV של מיג'ור ג'נרל תומאס באזור בקעת מק'למור.
שני הגייסות המשיכו בתנועה צפונה לאורך הגדה המערבית של נחל צ'יקמוגה, על מנת לחבור אל גייס XXI של מיג'ור ג'נרל קריטנדן באזור לי אנד גורדון מיל.
רוזנקרנס חשש ממתקפה באגף שמאל שלו ומאיגוף מצפון, אשר היה עלול לנתק אותו מצ'טנוגה.
לכן הורה לגייס של תומאס לתפוס עמדות חדשות משמאל לגייס של קריטנדן, באגף הצפוני של הזירה.
בזמן שהגייס של תומאס היה בתנועה, הורה בראג למרבית צבאו לצלוח את נחל צ'יקמוגה במורד הזרם מעמדות צבא הצפון, ולפתוח במתקפה על האגף הצפוני של רוזקרנס.
בראג האמין שיוכל כך להביס את הגייס המבודד של קריטנדן, ואז לדחוק את כוחות הצפון הנותרים דרומה אל עבר בקעת מק'למור, הרחק מצ'טנוגה.
עד סוף היום הצליחה הדיוויזיה של בריגדיר ג'נרל בושרוד ג'ונסון מן הקונפדרציה לתפוס את גשר ריד, לחצות את נחל צ'יקמוגה, ולהתקדם דרומה אל עבר דרך לאפייט.
דיוויזיה מן הגייס של מיג'ור ג'נרל ויליאם ווקר ניסתה לתפוס את גשר אלכסנדר, מדרום לגשר ריד, אולם נבלמה על ידי כוח האש העודף של הבריגדה של קולונל ג'ון וילדר , אשר הייתה חמושה ברובי ספנסר ניטעני מחסנית .
ווקר מצא לבסוף נקודת חציה לא מוגנת כמייל צפונה מן הגשר, ווילדר שחשש מאיום על אגפו השמאלי, נסוג לעמדות הגנה ממזרח לדרך לאפייט.
דרומה משם, בגשר ת'דפורד, הצליח הגייס של מיג'ור ג'נרל סימון באקנר לצלוח את הנחל עם בריגדה אחת בלבד.
עוד דרומה משם, ניצב הגייס של פולק ממזרח לנחל, אל מול עיקר כוחו של קריטנדן, באזור לי אנד גורדון מיל.
יחידות הצפון מהגייס של קריטנדן אשר הגנו על גשרים אלו ניהלו קרב נסיגה והשהיה אל מול כוחות עודפים, ובסוף היום התבססו להגנה בגבעות המיוערות ממערב לנחל.
כוחות הקונפדרציה בגזרה הצפונית חנו בלילה ממערב לנחל, וללא ידיעתם, צעד הגייס של תומאס במהלך הלילה צפונה וחלף בעורפו של הגייס של קריטנדן, עד אשר תפס עמדות הגנה באגף השמאלי של חזית כוחות הצפון.
תוכנית הפעולה של בראג ב-19 בספטמבר הייתה שצבאו ישלים את חציית נחל צ'יקמוגה המערבי ויחל בתנועה דרומה אל עבר לי אנד גורדון מיל, שם, הוא האמין, נמצא אגף שמאל של ארמיית הקאמברלנד.
צבא הקופדרציה יוכל אז לדחוק את הצבא הפדרלי אל עבר בקעת מק'למור, הרחק מצ'טנוגה וקווי האספקה שלהם אל נאשוויל.
כאשר התוכנית נהגתה, אכן היה אגף שמאל של הצפון באזור לי אנד גורדון מיל.
אולם, לפנות בוקר ב-19 בספטמבר חלף גייס XIV של ג'ורג תומאס בעורפו של גייס XXI, והאריך את קו החזית של הצבא הפדרלי צפונה מעבר לעמדותיו של צבא הקונפדרציה.
לאחר עלות השחר שלח תומאס דיוויזיה אחת מזרחה, בחיפוש אחר בריגדה של הקונפדרציה, בעקבות ידיעות שגויות על יחידה מבודדת של הקונפדרציה ממערב לנחל צ'יקמוגה.
הדיוויזיה נתקלה ביחידות פרשים של הקונפדרציה אשר הגנו על האגף האחורי של צבאו של בראג.
הקרב שהתלקח במקום שאב לתוכו את שני הצבאות.
במהלך היום שלחו שני המפקדים עוד ועוד כוחות אל הזירה.
האבדות היו כבדות, אולם אף אחד מן הצדדים לא זכה ביתרון משמעותי במאבק שהתחולל בשטח הסבוך ובשדות הקטנים ממערב לנחל.
עם רדת החשיכה שכך הקרב והצבאות נפרדו, אולם שני הצדדים החלו להתכונן ללחימה שתפרוץ שוב עם שחר.
במהלך הלילה חיזק רוזקרנס את עמדותיו על ידי בניית מתרסים עשויים מגזעי עץ, והתכונן לקרב הגנה מתואם למחרת היום.
באותן שעות תכנן בראג התקפה מתואמת ומדורגת, אשר תחל באגף ימין של הקונפדרציה, ותדחוק בשלבים את צבא הצפון דרומה.
מטרתו הייתה להרחיק את צבא הצפון מדרכי הנסיגה אל עבר צ'טנוגה – דרך רוזוויל ומעבר מק'פארלנד, שתי הדרכים היחידות שחצו את מישיונרי רידג' לכיוון צפון מערב.
במהלך הלילה הגיע הגייס של לוטננט ג'נרל ג'יימס לונגסטריט לתגבר את צבאו של בראג.
הגעתו אפשרה לבראג לחלק את חמשת גייסות הרגלים שלו לשני אגפים.
אגף שמאל בפיקוד לונגסטריט עם שש דיוויזיות, ואגף ימין בפיקוד פולק, עם חמש דיוויזיות.
על הגייס של ד'ה' היל, אשר היה כפוף לפולק, הוטלה המשימה לפתוח במתקפה עם שחר בבוקר 20 בספטמבר.
אולם, עבודת מטה לקויה גרמה לכך שהפקודה לא הגיעה אל היל, והוא למד על תפקידו החשוב בקרב רק בשעות הבוקר המוקדמות.
חוסר יוזמה מצידו גרם לכך שההתקפה נדחתה לשעות הבוקר המאוחרות.
כאשר החלה סוף סוף ההתקפה של היל באגף ימין, באיחור של ארבע שעות, חדרה אחת הדיוויזיות שלו כמה מאות מטרים אל עורף אגף שמאל של הצפון, אך נהדפה בידי תגבורות שהוחשו למקום.
בכל המקומות האחרים תקפו חיילי הקונפדרציה ללא הצלחה את קווי ההגנה הנחושים של תומאס.
אחת מן הדיוויזיות של לונגסטריט, אשר תקפה מעט אחרי ההתקפה של היל, לא הצליחה גם היא לפרוץ את קווי ההגנה של הקונפדרציה.
מעט מדרום לדרך ברוד'רטון, היו שלוש דיוויזיות של ג'ון בל הוד, מן האגף השמאלי של לונגסטריט, ערוכות במבנה טורי, והמתינו עד 11:00 לפני שפתחו בהתקפה.
למזלן, הן תקפו בגזרה צרה שהייתה נטושה באופן זמני על יד כוחות הצפון, ופרצו את קווי ההגנה של הצפון.
הפער בקווי ההגנה של הצפון היה תוצאה של סדרה מורכבת של אירועים שהתפתחה כול אותו הבוקר.
עוד לפני שהחלה התקפת הקונפדרציה באגף שמאל של צבא הצפון, ביקש תומאס תגבורות.
לנוכח ההתקפה באגף שמאל, גם תומאס וגם רוזקרנס הורו ליחידות מצבא הצפון מאגף ימין והמרכז לנוע צפונה לתגבור אגף שמאל.
כתוצאה מתנועות אלה האמין רוזקרנס כי נוצר פער בקווי ההגנה שלו באזור המרכז-ימין, והורה לבריגדיר ג'נרל תומאס ווד לנוע צפונה על מנת לסגור אותו.
למעשה, לא היה פער כלל בקווי ההגנה, עד אשר תנועתו של ווד צפונה יצרה אותו.
מק'קוק התכונן אומנם לתפוס את העמדה שפינה ווד, אולם ההתקפה של הגייס של הוד הקדימה אותו ופרצה את קווי הצפון, מפצלת את כוחות הצפון לשניים.
כאשר פרצו חייליו של לונגסטריט דרך הפער אל תוך דרייר פילד, יחידות הצפון משני צידי הפריצה החלו להתפורר ולברוח לאחור.
רוזקרנס, מק'קוק וקריטנדן נסו כולם משדה הקרב.
שתי בריגדות של הצפון, ומספר יחידות קטנות נוספות, הצליחו להתכנס מצפון מערב לפרצה, על גבעה מיוערת שנקראה הורסשו רידג' או סנודגראס היל.
תומאס, אשר המשיך להגן על אגף שמאל, היה מפקד הגייס היחידי שנותר בזירה.
תומאס ארגן את כוחות הצפון הנותרים להגנה, בהתבסס על השטח השולט של הורסשו רידג' ועמדות ההגנה החזקות של הגייס שלו בסמוך לה.
כוחותיו של לונגסטריט המשיכו בהתקפות נמרצות על כוחות הצפון אולם לא הצליחו לכבוש את קווי ההגנה שלהם.
ברגע מכריע בשעות אחר הצהריים הגיעה דיוויזיה מגייס העתודה של מייג'ור גנרל גורדון גריינג'ר לתגבור כוחות הצפון בהורסשו רידג' ותרמה לעמידת כוחות הצפון.
מנהיגותו של תומאס ונחישות יחידות הצפון הנותרות מנעו תבוסה מוחלטת בקרב.
לבסוף, לאחר רדת החשיכה, קיבל תומאס הודעה מרוזקרנס לסגת משדה הקרב אל מעבר למישיונרי רידג', מערבה לכיוון צ'טנוגה.
בחסות החשיכה הצליח תומאס לאסוף את מרבית היחידות הנותרות מצבא הקמברלנד ולסגת אל עבר דרך רוזוויל.
יום לאחר מכן הגיעו כל יחידות צבא קמברלנד אל צ'טנוגה.
תוצאות הקרב היו קטלניות במידה שווה לשני הצבאות, באופן יחסי לגודלם: אבדות האיחוד היו 16,170 חיילים (1,657 הרוגים, 9,756 פצועים, ו-4,757 שבויים ונעדרים), בעוד אבדות הקונפדרציה היו 18,454 חיילים (2,312 הרוגים, 14,674 פצועים, ו-1,468 שבויים ונעדרים).
היה זה הקרב עם מספר האבדות הגדול ביותר בזירה המערבית של המלחמה, שני רק לקרב גטיסבורג במלחמה כולה.
אף על פי שטכנית צבא הקונפדרציה ניצח, בהניסו את צבא האיחוד משדה הקרב, בראג לא השיג את מטרותיו: להשמיד את צבאו של רוזקרנס ולהחזיר לקונפדרציה את השליטה במזרח טנסי.
במקום זאת, ספג צבא הקונפדרציה אבדות אשר לא יכול היה להרשות לעצמו, בעוד צבא האיחוד, אשר מאחוריו עתודות כוח אדם גדולות, הצליח להשלים את החסר תוך זמן קצר.
עמידתו האיתנה של מיג'ור ג'נרל ג'ורג' תומאס, והתעקשותו להחזיק בעמדותיו אף על פי שמפקדו ועמיתיו ברחו משדה הקרב הקנתה לו את הכינוי "הצוק מצ'יקמוגה".
לעומת זאת, רוזקרנס, אשר נס משדה הקרב תוך איבוד עשתונות, וכן מפקדי הגייסות מק'קוק וקריטנדן אשר ברחו גם הם, הודחו מתפקידיהם וסיימו כך את הקריירה הצבאית שלהם.
גם בראג ולונגסטריט, המנצחים בקרב, לא זכו לתהילה בעקבותיו.
בראג ספג ביקורת רבה על תפקודו בקרב, ועל חידלונו בעריכת מרדף מיידי אחר כוחות הצפון הנסוגים, מה שיכול היה להסב להם נזק רב.
האבדות הרבות בקרב העיבו על הניצחון, ורבים ראו בו ניצחון עקר.
כוחותיו של בראג הטילו מצור על כוחות הצפון אשר התבצרו בצ'טנוגה.
עם זאת, פיקוד הקונפדרציה דילל את כוחותיו של בראג ושלח את הגייס של לונגסטריט למערכת נוקסוויל, שם נחל מפלה מידי מייג'ור ג'נרל אמברוז ברנסייד.
סכסוכים בין בראג לפקודיו ומחסור באספקה גרמו למוראל ירוד בקרב חייליו של בראג.
עקב כך, המצור על צ'טנוגה הסב נזק וסבל לארמיית הקמברלנד אולם לא הצליח להכריעה.
קרב צ'יקמוגה זיעזע את הממשלה הפדרלית בוושינגטון והכריח אותה לנטוש את מדיניותה הרת האסון של פיזור הכוחות בזירת המערב.
ג'ורג' תומאס מונה למפקד ארמיית הקמברלנד במקום רוזקרנס.
מיג'ור ג'נרל יוליסס גרנט קיבל סמכויות חדשות בזירת המערב, ותגבורות משמעותיות מן הזירות בווירג'יניה ומיסיסיפי הופנו אל צ'טנוגה.
גרנט, אשר סיים כשלושה חודשים קודם לכן את מערכת ויקסבורג המוצלחת, ארגן מחדש את כוחות הצפון ופרץ את המצור על צ'טנוגה.
לאחר מכן, בשני קרבות, קרב הר לוקאאוט ב-23 בנובמבר, וקרב מישיונרי רידג' ב-25 בנובמבר, הביסו כוחות הצפון בהנהגתו את ארמיית טנסי של בראג, ופתחו את השער אל לב הדרום.
מיג'ור ג'נרל ויליאם ט' שרמן המשיך את המתקפה מספר חודשים אחר כך, והוביל את מערכת אטלנטה עד לכיבוש העיר, בירת ג'ורג'יה.
קרב צידון (13–15 ביוני 1941) היה חלק מתמרון הדיוויזיה השביעית האוסטרלית בדרך לכיבוש ביירות במערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה.
מערכה זו, בין בעלות הברית לכוחות הצרפתים של וישי נמשכה חמישה שבועות ונודעה בשם "Operation Exporter".
בסיומו של הקרב האוסטרלים כבשו את העיר צידון.
העיר צידון שוכנת על החוף מצפון לצור.
במקום ישנם מבנים היסטוריים, מאתרים ארכאולוגיים מימי הפיניקים ועד מבצרים מתקופת מסעי הצלב ומתקופת העות'מאנים.
הלחימה התרחשה מספר ימים לאחר שכוחות בעלות הברית מהחטיבה ה-21 האוסטרלית, בפיקודו של בריגדיר ג'ק סטיבנס, חצו בלחימה את נהר הליטני.
הקרב החל לאחר מהלכים ראשוניים של גדוד החי"ר 2/27 סביב העיירה עדלון .
גדוד חי"ר 2/14 נע בצפון לאורך החוף לכיוון צידון.
ב־13 ביוני הוטל על גדוד החי"ר 2/16, בסיוע ארטילריה ופרשים, לכבוש את העיירה עצמה, הימצאותם של הבניינים ההיסטוריים גרמה לכך שהארטליריה בעיירה הוגבלה במאמץ למנוע נזק אגבי, מה שהאט את התקדמות הכוח.
מחוץ לצידון, פעל גדוד – 2/27 סביב מייאומיה מדרום-מזרח לעיר במהלך הלחימה.
העיירה נפלה ב־15 ביוני, לאחר שהאוסטרלים השלימו תנועה ארוכה והתגברו על מתקפת נגד צרפתית נחושה שכללה טנקים.
מטוסים צרפתיים היו פעילים גם במהלך הקרב ותקפו את עמדות גדוד השדה 2/4 ואת מטה גדוד הרגלים 2/16.
יום לאחר נפילת צידון התבצעו פעולות נוספות בשטח הגבעי מדרום-מזרח לעיר, במיה מיה ובג'בל עביבי , נגד יחידת רגלים של הטיראיירים האלג'ירים, כאשר האוסטרלים ניתקו את הדרך בין צידון לג'זין.
היחידה נלכדה ב־13 ביוני על ידי כוחות מחטיבה ה-25 האוסטרלית.
בשלב הבא הלחימה התקדמו האוסטרלים לעבר דאמור, שנכבשה על ידם בתחילת יולי.
בעקבות המלחמה הוענק תואר קרב לגדודי החי"ר 2/16 ו-2/27, לגדוד המקלעים 2/3 ולגדודי הפרשים 6 ו-9.
קרב צ'רנוביל היה עימות צבאי באזור ההדרה של צ'רנוביל בין הכוחות המזוינים הרוסים והכוחות המזוינים של אוקראינה ב-24 בפברואר 2022, במהלך היום הראשון של הפלישה הרוסית לאוקראינה.
כוחות רוסים שפלשו ממדינת בלארוס השתלטו על אזור תחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל עד סוף אותו יום.
הכוחות כנראה השתמשו באזור כאזור היערכות לקראת תקיפת הבירה קייב.
במהלך אסון צ'רנוביל ב-1986, שוחררו כמויות גדולות של חומר רדיואקטיבי מתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל אל הסביבה.
האזור ברדיוס של 30 ק"מ המקיף את הכור שהתפוצץ פונה ונסגר על ידי הרשויות הסובייטיות.
לאחר התפרקות ברית המועצות, אזור זה הפך לחלק מאוקראינה העצמאית החדשה, ונוהל על ידי שירות החירום הממלכתי של אוקראינה.
ב-24 בפברואר 2022, היום הראשון של הפלישה הרוסית לאוקראינה, במהלך אחר הצהריים הודיעה ממשלת אוקראינה כי הכוחות הרוסיים פתחו במתקפה כדי לכבוש את אזור ההדרה של צ'רנוביל.
עד סוף היום הודיעה ממשלת אוקראינה עוד כי הכוחות הרוסיים כבשו את צ'רנוביל ופריפיאט.
נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי כינה את כיבוש האזור "הכרזת מלחמה נגד אירופה כולה".
עם זאת, הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית הצהירה כי "לא היו נפגעים או הרס באתר התעשייה" וכי "יש חשיבות חיונית לכך שהפעילות הבטוחה והמאובטחת של המתקנים הגרעיניים באותו אזור לא תושפע או תשובש בכל דרך שהיא".
ב-30 במרץ 2022, הפנטגון טען שהכוחות הרוסיים החלו לסגת מתחנת הכוח הגרעינית המושבתת בצ'רנוביל.
חברת האנרגיה הלאומית האוקראינית מסרה שרוב הכוחות הרוסיים שכבשו את צ'רנוביל עזבו את המקום, ורק מספר מצומצם של חיילים נשאר שם.
לפי החברה, רוסיה הסכימה רשמית להשיב את התחנה.
אוקראינה שבה לשלוט בה ב-1 באפריל 2022.
שני עובדים אוקראינים בצ'רנוביל העידו כי כשהרוסים הגיעו לאזור התחנה הם עברו באזור שהכניסה אליו מותרת רק באישור מיוחד, ופיזרו בדרכם אבק רדיואקטיבי.
החיילים הרוסים נכנסו ללא ציוד מגן לאזור שרמות הקרינה בו אדירות, ולאחר מכן החלו לפתח תסמיני מחלה.
בהמשך, כאשר צ'רנוביל שבה לשלטון אוקראיני, משרד ההגנה של אוקראינה הציג סרטון שבו נראו עמדות צבאיות רוסיות ובורות ושוחות שחפרו הרוסים באזור זה.
קרב צ'רניהיב, הידוע גם בשם המצור על צ'רניהיב, הוא מצור שהחל ב-24 בפברואר 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
בשעה 03:27 לפנות בוקר ב-24 בפברואר 2022, קפטן ורב"ט מחטיבת התקיפה האווירית של המשמר ה-11 נכנעו לכוחות המזוינים של אוקראינה ליד צ'רניהיב.
באותו יום טענה אוקראינה כי כיתת סיור של חטיבת הרובאים הממונעים הרוסית ה-74 נכנעה.
בשעה 08:34 הדף הצבא האוקראיני מתקפה של הצבא הרוסי בצ'רניהיב ותפס ציוד ומסמכים רוסיים.
לפי משרד ההגנה הבריטי, כוחות רוסים לא הצליחו לכבוש את צ'רניהיב ובמקום זאת בחרו בנתיב אחר לקייב, העוקף את העיר.
פקידים אוקראינים דיווחו כי הרוסים מתקדמים לכיוון סדניב וסמניבקה.
בשעה 14:25 (UTC+2), משרד ההגנה הרוסי הודיע כי כיתר את צ'רניהיב והטיל מצור על העיר.
ב-26 בפברואר, כוחות אוקראינים טענו שהם הביסו כוח רוסי שניסה לכבוש את העיר.
על פי החשד, מספר טנקים רוסיים נתפסו על ידי כוחות אוקראינים.
ממשלת אוקראינה טוענת גם כי רקטות BM-21 Grad רוסיות פגעו בבתי חולים וגני ילדים בצ'רניהיב, אם כי הדבר לא אומת באופן עצמאי.
ב-27 בפברואר, גורמים רשמיים אוקראינים טענו כי כוחות רוסים פגעו בחלק גדול ממרכז העיר צ'רניהיב באמצעות טילים, כולל הרס של בית קולנוע היסטורי.
לפי משרד ההגנה הבריטי, כוחות רוסים לא הצליחו לכבוש את העיר ובמקום זאת בחרו לעקוף את העיר דרך מסלול חלופי לקייב.
ב-10 במרץ, העיר סבלה ממצור.
לפי ראש העיר, העיר כולה הייתה ללא גז לבישול ולחימום, לאחר שהפגזות רוסיות הרסו את הצינורות.
לחלק מהשכונות לא היו מים נקיים, אמר, והעיר נותקה מרשת החשמל הלאומית, מה שאילץ את התושבים להשתמש באספקת הגז הנותרת שלהם כדי לשמור על האורות דולקים.
אספקת הגז הזו צפויה להיגמר תוך 24 שעות, אמר ראש העיר.
ב-31 במרץ, חטיבת טנקים אוקראינית שברה את המצור על העיר.
למחרת, טענה אוקראינה שהרוסים נסוגים מהאזור.
הרוסים פינו את כל מחוז צ'רניהיב ב-5 באפריל.
ראש עייריית צ'רניהיב אמר ש-70% מהעיר נהרסה.
קרב פרי גן התרחש ב-7 באוקטובר 2023, במסגרת טבח שבעה באוקטובר.
במהלך הקרב הסתערו מחבלים המשתייכים לארגון הטרור חמאס על מושב פרי גן הסמוך לדרום רצועת עזה, במטרה לבצע טבח בתושבי המושב ולחטוף מהם לרצועת עזה.
מולם לחמו חבר כיתת הכוננות היחיד ביישוב, רבש"צ חבל שלום, שני שוטרים שהגיעו למקום, ואליהם הצטרפו במצטבר 11 מחברי כיתת הכוננות של היישוב הקהילתי שלומית שהגיעו למקום על דעת עצמם, כדי לסייע לתושבי פרי גן.
הם ניהלו קרב עם המחבלים והצליחו לבלום אותם.
שוטר ושניים מחברי כיתת הכוננות נהרגו בקרבות, וחמישה נפצעו.
בקרבות באזור נהרגו תשעה לוחמים מסיירת הנח"ל: רס"ן רועי צ'אפל, סרן אייל קליין, סמ"ר ירון שי, סמ"ר עמית מוסט, סמ"ר הלל סעדון, סמ"ר אופיר מלמן, סמ"ר תומר יעקב מזרחי, סמ"ר גלי רועי שקותאי וסמ"ר דניאל בזגודוב.
כיתת הכוננות של פרי גן מנתה במקור שמונה חברים, אולם בהמשך קוצצה לארבעה חברים בלבד.
מתוכם רק שניים היו באותה השבת במושב.
בבוקרו של ה-7 באוקטובר המחבלים התקרבו לביתו של רס"ב בדימוס יונתן בן נעים, שירה בדלת להרחיקם.
בתגובה המחבלים הקיפו את הבית וירו לכיוונו מכל עבר.
המחבלים פתחו חמ"ל בתוך הבית והוציאו חוליות בניסיון לטבוח בתושבי המושב.
בנו של בן נעים השתמש בוואטסאפ מתוך הממ"ד, כדי לפרסם בקבוצות שונות את מיקומם.
המחבלים התכוונו לבצע טבח ביישוב.
לאחר שפרצו לשני בתים ריקים מאדם וזרעו בהם הרס רב, תכננו המחבלים לפשוט על בית שלישי, שבו הייתה משפחה.
המחבלים אף הספיקו לירות לעבר הממ"ד.
אל המושב הגיעו ראשונים , קצין מתחנת אופקים, לוטם נגר – רבש"ץ חבל שלום, ולוחם ימ"ס שגר באזור.
שלושתם יצרו חוליה מאולתרת שנכנסה למושב מכיוון מערב ופתחה בלחימה כנגד המחבלים.
במהלך הקרב נפצע לוחם הימ"ס ונגר פינה אותו מהשטח.
לאחר מכן נותר צידון לבדו בזירה במשך כעשרים דקות.
הוא תפס מחסה מאחורי קיר בית, ניהל חילופי אש עם המחבלים, ועיכב את התקדמותם אל בתי התושבים.
תוך כדי נסיגה, הזעיק נגר את כיתת הכוננות של שלומית.
צידון המשיך בקרב לאורך דקות, ובמהלך חילופי האש נהרג.
תחקירים ועדי ראייה ציינו כי פעולתו של צידון, שניהל לבדו את הקרב בשלביו המוקדמים, הייתה מרכיב מרכזי בבלימת ההתקפה הראשונית ובהצלת חיי תושבים.
גבורתו הוזכרה גם בתחקירי צה"ל ובתחקירים עיתונאיים שפורסמו לאחר האירוע.
במקביל לחילופי האש בצד המערבי, הגיעו שלושה מחברי כיתת הכוננות של שלומית, בהובלת רבש"ץ היישוב, בני משולם.
הם פתחו בקרב יריות עם המחבלים מכיוון מזרח, שהציל את תושבי הבית ואת כלל המושב מטבח.
אף על פי שתפקידם היה להישאר ביישובם ולהגן עליו, הם יצאו לסייע בהגנת פרי גן, מכיוון שהם ידעו שכיתת הכוננות שם קטנה מאוד.
חלק מלוחמי כיתת הכוננות של שלומית נפצעו בקרב עם המחבלים.
הם ביקשו סיוע, ובעקבות כך הגיעו במספר גלים עוד מחברי כיתת הכוננות של שלומית לפרי גן וחברו אליהם.
בשלב מסוים נותרו רק שניים מחברי כיתת הכוננות בשלומית.
חבר נוסף בכיתה, בכור סויד, שלא היה בשלומית באותה שבת, יצא מהמושב שובה לכיוון פרי גן כדי לסייע לחבריו לאחר ששמע שנפצעו.
הוא נקלע למארב של מחבלי חמאס ליד צומת מגן ונורה למוות.
המחבלים היו מצוידים ברובי סער וברימונים, רקטות RPG ומטענים.
כתוצאה מהקרבות הקשים, שארכו כ-5 שעות, נהרגו שניים מחברי כיתת הכוננות של שלומית, אביעד כהן וראובן שישפורטיש ז"ל, וארבעה נפצעו.
בנוסף, נהרג קצין המשטרה אבי צידון ז"ל, ונפצע שוטר מהכוח הראשוני שהגיע.
בסיום הקרב, עזבו המחבלים את המושב על אופנועים, וכאשר כוחות צה"ל הגיעו למקום המחבלים כבר לא היו שם.
תחקיר צה"ל, שפורסם ביוני 2025 מצא כי הצבא נכשל במשימתו להגן על המושב ועל תושביו.
בנוסף מודגש בתחקיר תפקודם המרשים של תושבי פרי גן ושל כוחות החירום האזרחיים והאזוריים, שסיכלו את כוונת המחבלים לבצע טבח המוני ביישוב והובילו לנסיגתם.
קרב פרבזה היה קרב ימי שהתחולל ב-28 בספטמבר 1538 בין הצי העות'מאני לבין הצי הימי של הליגה הקדושה ליד פרבזה ב בצפון מערב יוון.
הקרב התרחש באותו אזור בים היוני בו נערך קרב אקטיום בשנת 31 לפני הספירה, ונחשב לאחד משלושת קרבות הים הגדולים ביותר שהתרחשו בים התיכון של המאה השש עשרה, יחד עם קרב ג'רבה וקרב לפנטו.
בשנת 1537 כבש צי עות'מאני גדול בפיקודו של ח'יר א-דין מספר איים בים האגאי הים היוני שהשתייכו לרפובליקה של ונציה, בהם האיים סירוס, אגינה, איוס, פארוס, טינוס, קרפאתוס, קאסוס ונקסוס, ובכך סופחה דוכסות נקסוס לאימפריה העות'מאנית.
הוא ניסה ללא הצלחה לכתר את המעוז הוונציאני בקורפו והרס את חופי קלבריה שבדרום איטליה, שהיו בשליטת ספרד.
מול איום זה כינס האפיפיור פאולוס השלישי בפברואר 1538 את "הליגה הקדושה", שכללה את מדינות האפיפיור, ספרד ההבסבורגית, הרפובליקה של ג'נובה, הרפובליקה של ונציה ומסדר ההוספיטלרים, כדי להתעמת עם הצי העות'מאני תחת פיקודו של ברברוסה.
את הקרב ניהל אנדראה דוריה, אדמירל הצי המלחמתי של הרפובליקה של ג'נובה, בשירות הקיסר קרל החמישי.
ה"ליגה הקדושה" ריכזה את צי המלחמה שלה ליד האי קורפו צי האפיפיור, בפיקודו של אדמירל , הפטריארך של אקוויליה והצי הוונציאני בפיקודו של וינצ'נזו קאפלו הגיעו ראשונים.
אנדראה דוריה הצטרף אליהם עם הצי הספרדי-גנו'בי ב-22 בספטמבר 1538.
לפני הגעתו של אנדראה דוריה, גרימני ניסה להנחית כוחות ליד מבצר פרבזה אך הוא נסוג חזרה לקורפו לאחר שספג מספר אבדות בעימות עם הכוחות העות'מאניים.
ברברוסה עדיין היה אז באי קוס בים האגאי, אך עד מהרה הגיע לפרבזה עם שאר הצי העות'מאני, לאחר שכבש בדרך את האי קפלוניה.
סנאן ראיס, אחד מסגניו, הציע להנחית כוחות באקטיום במפרץ ארטה ליד פרבזה, רעיון שברברוסה התנגד לו בתחילה, אך התגלה כחשוב להבטחת הניצחון העות'מאני.
כעת, משהחזיקו הטורקים במצודת אקטיום, הם יכלו לתמוך מהחוף בצי של ברברוסה באש תותחים, ובכך אילצו את אנדראה דוריה להרחיק את ספינותיו מהחוף.
שליחת כוחות של הליגה הקדושה לכבוש את אקטיום הייתה הכרחית על מנת להבטיח ניצחון, אך דוריה חשש מתבוסה ביבשה לאחר שחייליו של גרימני נהדפו.
שני ניסיונות נוספים של הליגה הקדושה להנחית את כוחותיה, הפעם ליד מבצר פרבזה בחוף הנגדי מול אקטיום, נהדפו על ידי כוחות מוראט רייס ב-25 וב-26 בספטמבר.
מכיוון שספינותיו של דוריה שמרו מרחק מהחוף, מחשש מפני רוחות עוינות שידחפו אותן אל חוף עוין, היה לברברוסה יתרון המיקום.
לכן, במהלך הלילה שבין 27 ל-28 בספטמבר, הפליג דוריה 30 מייל דרומה, וכאשר הרוח שככה, עגן בססולה ליד האי לפקדה.
במהלך הלילה, הוא ומפקדיו החליטו שהאופציה הטובה ביותר שלהם היא לבצע התקפה לעבר לפנטו ולאלץ את ברברוסה להילחם.