tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפלגת הצדק והפיתוח הוקמה על ידי יוצאי מפלגת הרווחה (Refah Partisi) אשר החזיקה ברסן השלטון במדינה בשנת 1996. בשנת 2000 פורקה מפלגת הרווחה בידי הצבא, בטענה שאיימה על אופייה החילוני של המדינה.
פלג במפלגת הרווחה אשר נודע בכינוי "Yenilikçiler" ("המחדשים" או "הרפורמיסטים") בראשותו של ארדואן ייסד את מפלגת הצדק והפיתוח שנה לאחר מכן, ובבחירות שנערכו ב-3 בנובמבר 2002 היא זכתה ב-34.3% מקולות הבוחרים.
רק שתי מפלגות צלחו את אחוז החסימה הגבוה הנוהג בטורקיה והעומד על עשרה אחוזים - מפלגת הצדק והפיתוח ומפלגת העם הרפובליקאית (Cumhuriyet Halk Partisi - CHP), מפלגה בעלת מצע לאומני חילוני.
בנסיבות אלה השיגה מפלגת הצדק והפיתוח רוב מוחלט באספה הלאומית הגדולה של טורקיה והצליחה לבסס קואליציה חד-מפלגתית לראשונה מאז שנת 1987.
למרות דימויה המסורתי ניסתה המפלגה לקדם את הצטרפותה של טורקיה לאיחוד האירופי על ידי תמיכתה ביוזמתו של מזכ"ל האומות המאוחדות קופי אנאן ליישוב הסכסוך בקפריסין.
בנוסף הנהיגה ממשלת טורקיה בראשותו של ארדואן קו כלכלי חופשי, אשר הביא לפריחת הבורסה של איסטנבול ולצמיחה מרשימה של כלכלת טורקיה.
מאידך האשימוה מתנגדיה בהנהגת קו מסורתי בתוכניות הלימודים, בניגוד למורשתו של אבי האומה מוסטפא כמאל אטאטורק הקובעת הפרדה מוחלטת בין לאום ודת.
עוד הואשמה ממשלת ארדואן בהצבת אנשי שלומה בעמדות שונות במינהל הציבורי.
בחודש אפריל 2007 ביקש ארדואן למנות את בן מפלגתו ושר החוץ של טורקיה עבדוללה גול (Abdullah Gül) לנשיא המדינה, אך כוונתו התפרשה בקרב הצבא והמפלגות החילוניות כניסיון לשנות את אופייה של המדינה.
גל של הפגנות נגד היוזמה שטף את המדינה החל ב-14 באפריל 2007, וראש המטות המשולבים של טורקיה, הגנרל יאשאר בייקאניט (Yaşar Büyükanıt), הכריז כי הצבא, המופקד על שמירת אופייה החילוני של המדינה, לא יהסס להתערב ולהפעיל את סמכותו במידת הצורך.
הבחירות לנשיאות אכן התקיימו ב-27 באפריל 2007, אך גול לא זכה בתמיכת שני שלישים מחברי האספה הלאומית כנדרש בחוקת טורקיה, לאחר שהליך הבחירות הוחרם על ידי רובם המכריע של חברי מפלגת העם הרפובליקאית.
בית המשפט לחוקה של טורקיה (Anayasa Mahkemesi) פסק כי רוב של שני שלישים יידרש גם בסיבוב השני, אך סיבוב זה, שהתקיים ב-6 במאי 2007, הסתיים בדומה לקודמו.
בו ביום הודיע גול על הסרת מועמדותו לתפקיד, ושלושה ימים לאחר מכן, ב-9 במאי 2007, בוטלו הבחירות לחלוטין בשל היעדר מועמדים.
בעקבות המשבר הפוליטי החריף הודיע ארדואן ב-10 במאי 2007 על הקדמת הבחירות לאספה הלאומית.
בבחירות שהתקיימו ב-22 ביולי 2007, גרפה מפלגת הצדק והפיתוח 46.3% מקולות הבוחרים כאשר כ-80% מבעלי זכות הבחירה בטורקיה מימשו את זכותם והצביעו.
היות שנוסף על מפלגת הצדק והפיתוח עברו את אחוז החסימה רק שתי מפלגות נוספות - מפלגת העם הרפובליקאית ומפלגת התנועה הלאומית (Milliyetçi Hareket Partisi, MHP) הימנית, מתורגמים הישגיה של המפלגה בבחירות ל-341 מושבים מתוך 550 המושבים באספה, דהיינו, רוב מוחלט של 62%.
הצלחתה של המפלגה הוסברה בעיקר בהצלחותיה במישור הכלכלי והבינלאומי, אך גם בעליית קרנו של האסלאם במדינה.
ב-28 באוגוסט 2007 נערכה באספה הלאומית הצבעה שלישית בעניין מועמדותו של גול לנשיא טורקיה.
בסבב בחירה זה, שבו נדרש רוב רגיל, נבחר גול על ידי 339 חברי האספה לנשיאה האחד-עשר של טורקיה, והמפלגה בהנהגת ארדואן נחלה ניצחון פוליטי חשוב, והשיבה את המצב שלפני המשבר לקדמותו.
ארדואן הציג את חברי ממשלתו (הממשלה ה-60 בתולדות המדינה) בפני עבדוללה גול ב-29 באוגוסט 2007, מיד לאחר היבחרו של האחרון לנשיא.
בבחירות שנערכו ב-2011, המשיכה לשמור מפלגת הצדק והפיתוח על הדומיננטיות שלה, וזכתה ברוב של 326 מתוך 550 מושבים.
מפלגת התנועה הלאומית או מפלגת הפעולה הלאומית (טורקית Milliyetçi Hareket Partisi, MHP) היא מפלגה בטורקיה אשר נוסדה על ידי אלפארסלן טירקש ב-1969. מצעה של המפלגה הוא ימני-קיצוני ולאומני-אתנוצנטרי בעיקרו, ולכן מתנגד להצטרפות טורקיה לאיחוד האירופי.
בשנת 1965 זכה אלפארסלן טירקש בשליטה ב"מפלגת הכפריים הרפובליקנים הלאומית" (Cumhuriyetçi Köylü Millet Partisi, CKMP) שנוסדה ב-1958 בעקבות מיזוגן של "מפלגת הרפובליקנים הלאומית" (Cumhuriyetçi Millet Partisi) ו"מפלגת הכפריים הטורקים" (Türkiye Köylü Partisi).
ארבע שנים לאחר מכן שינתה המפלגה את שמה ל"מפלגת התנועה הלאומית".
בשנות השבעים של המאה ה-20 נקטה המפלגה קו לאומני קיצוני וגזעני ברור, שכוון בעיקר כנגד כורדים וקומוניסטים, אולם גם כנגד בני לאומים אחרים:
אנו פונים אל לטורקים שאבותיהם הם טורקים...
הרחיקו מקרבינו את הארמנים והכורדים ואת כל אויבי הטורקים".
המפלגה, כמו כל המפלגות הפוליטיות בטורקיה, פוזרה ונאסרה לאחר ההפיכה הצבאית השלישית במדינה ב-1980. יחד עמה נאסר קיומו של ארגון "הזאבים האפורים" (Bozkurtlar), ארגון הנוער של המפלגה, ו-220 מאנשיו כמו גם חלק מאנשי המפלגה וטירקש עצמו הועמדו לדין.
טירקש נדון למאסר לתקופה של ארבע וחצי שנים.
ב-1981 האשימו הרשויות הטורקיות את "הזאבים האפורים" בכ-700 מעשי רצח שהופנו בעיקר כנגד אנשי שמאל בין השנים 1974 ו-1980.
ב-1983 קמה המפלגה שוב, הפעם בשם "מפלגת המשימה הלאומית" או "מפלגת המאבק הלאומי" (Milliyetçi Çalışma Partisi, MÇP), וב-1987 שב טירקש לכהן כמנהיגה.
ב-1992 שבה המפלגה אל שמה המקורי.
באותה שנה פרשה מהמפלגה הסיעה המסורתית בקרב חבריה בטענה כי המפלגה "נעדרת אמונה דתית" והקימה את "מפלגת האיחוד הגדול" (Büyük Birlik Partisi) המשלבת דוקטרינה דתית ולאומנית.
עם מותו של טירקש ב-1997, ניסה מנהיג המפלגה החדש, דוולט בהצ'לי, להציג קו ימני מתון יותר, גם כלפי הדת.
הוא הבטיח להסיר את התנגדותו בעניין איסור לבישת כיסוי ראש לנשים במוסדות ממשלה, נושא רגיש בטורקיה, במיוחד באוניברסיטאות ולהנהיג שיעורים בבתי הספר בנושאי דת.
בבחירות שנערכו בטורקיה בעת גל הגאווה הלאומית שלאחר לכידת עבדוללה אג'לאן זכתה המפלגה ב-18% מהקולות והגיעה למקום השני.
יחד עם מפלגת המולדת השתתפה המפלגה בממשלת קואליציה ברשות בולנט אג'וויט ממפלגת השמאל הדמוקרטי, אך בבחירות בשנת 2002 לא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות שנערכו במדינה ב-22 ביולי 2007 זכתה המפלגה ב-14.3% מהקולות וכתוצאה מכך ב-71 מושבים באספה הלאומית הגדולה של טורקיה.
עם זאת נותרה המפלגה באופוזיציה לאור העובדה שהמפלגה המובילה, מפלגת הצדק והפיתוח ברשות רג'פ טאיפ ארדואן, נהנית מרוב מוחלט באספה הלאומית.
מפלגת השמאל הדמוקרטי (בטורקית: Demokratik Sol Parti, DSP) היא מפלגה פוליטית בטורקיה, שמצעה חילוני, פטריוטי, דמוקרטי וסוציאליסטי.
המפלגה נוסדה ב-14 בנובמבר 1985 על ידי אשתו של בולנט אג'וויט שכן האיסור שהוחל עליו מלעסוק בפוליטיקה עם ההפיכה הצבאית השלישית בטורקיה ב-1980 עמד עדיין בתוקפו.
באספת המפלגה ב-1986 הודיע אג'וויט על תמיכתו בה ופעל למען קידומה, דבר שהביא להעמדתו לדין בגין הפרת האיסור.
עם הסרת האיסור מאג'וויט ב-1987 הוא נטל את הנהגת המפלגה באופן רשמי, אך למרות זאת המפלגה השיגה רק 8.53% מקולות הבוחרים בבחירות שנערכו ב-1987 ועל כן לא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות שנערכו ב-1991 השיגה המפלגה 10.75% מסך קולות הבוחרים דבר שזיכה אותה בשבעה מושבים באספה הלאומית הגדולה של טורקיה.
המפלגה זכתה לפופולריות רחבה בבחירות הבאות שנערכו ב-1995 וחלקה באספה הלאומית גדל פי 11 ל-76 נציגים.
עם זאת, הן הממשלה והן המפלגה החלו להתפורר בשנת 2001 ואג'וויט עצמו אושפז פעמיים בשל בריאות לקויה.
בבחירות שנערכו בשנת 2002 נמחקה המפלגה מהמפה הפוליטית לאחר שהשיגה רק 6.23% מקולות הבוחרים.
אג'וויט פרש בשנת 2004 מהנהגת המפלגה ונפטר ב-2006. בבחירות של שנת 2007 השיגה המפלגה רק 5.41% אך בשל הסכם עודפים עם מפלגת העם הרפובליקאית היה לה ייצוג של 13 חברים באספה הלאומית.
המפלגה נחלשה עם הזמן ומאז הבחירות בשנת 2011 היא לא עברה את אחוז החסימה.
היא איבדה את הזכות להיבחר בעת הבחירות הכלליות בטורקיה (2018).
מפלגת השומר הצעיר הייתה מפלגת פועלים ציונית מרקסיסטית ביישוב בהנהגת מאיר יערי ויעקב חזן, שפעלה במסגרת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר ובשיתוף מלא עם תנועת השומר הצעיר.
בשנת 1946 התמזגה עם מפלגת הלוויין שלה הליגה הסוציאליסטית למפלגת פועלים השומר הצעיר.
מקורה של המפלגה היה בתנועת הנוער "השומר הצעיר", שממנה צמחה גם התנועה הקיבוצית, "הקיבוץ הארצי השומר הצעיר".
המפלגה הייתה התנועה הפוליטית של השומר הצעיר שכל חבריה השתייכו לקיבוץ הארצי של השומר הצעיר.
מנהיגי המפלגה מאיר יערי ויעקב חזן, הו גם מנהיגי תנועת הנוער "השומר הצעיר" וגם מנהיגי הקיבוץ הארצי.
מאחר, שבעקבות האידאולגיה שלה, הייתה המפלגה מורכבת על טהרת חברי הקיבוץ ומאחר שרצתה לחזק את כוחה הפוליטי ביישוב, הקימה בשנת 1936 מפלגת לוויין בשם הליגה הסוציאליסטית, אליה יכלו להצטרף תומכים שלא קיימו מסיבה זו או אחרת את חובת "ההגשמה" (ההצטרפות לקיבוץ).
האידאולוגיה של המפלגה, מכל הבחינות, פרט לנושא הציונות, הייתה זהה לזו של המפלגה הקומוניסטית, והיא תמכה ללא סייג (פרט לסייג הציוני) בברית המועצות ובמשטר הסטליניסטי.
היא הייתה סבורה, שרק בנושא הציונות חלה טעות זמנית בתנועה הקומוניסטית, טעות שתתוקן עם הזמן.
במקורה החזיקה התנועה בדעה כי הדרך היחידה להגשמת הציונות הסוציאליסטית היא במסגרת הקיבוץ (כמובן, הקיבוץ הארצי).
מבחינת יחסי יהודים-ערבים, החזיקה המפלגה בדעות יוניות, התנגדה להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל (או בחלקה), שאפה להקמת מדינה דו-לאומית בכל ארץ ישראל שבתחומי המנדט הבריטי (פלשתינה (א"י)).
בוועידת בילטמור, שהתקיימה בשנת 1942, הצביעו נציגי תנועת השומר הצעיר נגד תוכנית החלוקה שהוצעה על ידי דוד בן-גוריון.
בהתנגדותה לחלוקת ארץ ישראל הייתה המפלגה שותפה באופן פרדוקסלי למפלגות אחרות שהתנגדו לחלוקת הארץ (כמו התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון בהנהגת יצחק טבנקין, הרוויזיוניסטים ואף התנועה הדתית המזרחי) מאחר שדרשו מדינה יהודית בכל שטחי ארץ ישראל המנדטורית.
בפברואר 1946 הוקמה מפלגת פועלים השומר הצעיר על ידי איחוד המפלגה עם מפלגת הלוויין העירונית שלה, הליגה הסוציאליסטית.
אולם, למעשה, המשיכה גם המפלגה החדשה באותה דרך ועם אותה ההנהגה (יערי וחזן) של השומר הצעיר.
מפלגת הקרנפים היא מפלגת מחאה סאטירית קנדית.
המפלגה, שהבטיחה "לא לקיים אף הבטחה", הבטיחה בדרך כלל דברים שהיו בלתי-אפשריים, בעיקר כדי לבדר את הציבור.
כל זאת כמחאה כנגד המערכת הפוליטית.
את מפלגת הקרנפים הקים בשנת 1963 ז'אק פרון, שאף התמודד ב-1979 במחוז הבחירה של ראש הממשלה המכהן דאז, פייר אליוט טרודו.
בשנים 1993–2007 המפלגה לא הייתה פעילה לאחר שהתקבל חוק שחייב מפלגה להריץ מועמדים לפרלמנט ב-50 מחוזות בחירה לפחות, דבר שהיה כרוך בעלות כספית גבוהה מדי עבור המפלגה.
בשנת 2004 בוטלה מגבלה זו, ובעקבות כך הוקמה מחדש המפלגה בשם "מפלגת הקרנפים החדשה" (Neo-Rhino) והריצה מספר מועמדים בבחירות הכלליות והמיוחדות בשנים 2007–2009. לאחר מכן, שינתה המפלגה את שמה לשם המקורי - "מפלגת הקרנפים".
המפלגה נקראה על שמו של קרנף שהתמודד בבחירות לעיריית סאו פאולו שבברזיל.
מפלגת הקרנפים הקנדית אף בחרה כמנהיג המפלגה קרנף צר-שפה בשם קורנליוס הראשון שהתגורר בגן חיות בקוויבק.
המפלגה טענה שקרנף הוא שם ראוי למפלגה פוליטית, מכיוון שקרנפים, בדומה לפוליטיקאים, "הם בעלי עור עבה, נעים לאט, אינם חכמים, נעים מהר בעת סכנה ויש להם קרניים שעירות הגדלות במרכז ראשם".
המפלגה נקראה גם "המפלגה המרקסיסטית-לנוניסטית", אך לא על שם קרל מרקס וולדימיר לנין, כי-אם על שם גראוצ'ו מרקס וג'ון לנון.
המפלגה, שהבטיחה במצעה בדרך כלל הבטחות מבדרות ובלתי אפשריות, הבטיחה בין היתר:
לבטל את חוק המשיכה האוניברסלי
לספק השכלה גבוהה יותר, על ידי בניית בתי ספר רבי-קומות
להרוס את הרי הרוקי כדי שתושבי אלברטה יוכלו לראות את השקיעה באוקיינוס השקט
לספח את ארצות הברית לקנדה
למגר את הפשע על ידי ביטול כל החוקים
לשנות את כיוון תנועת המכוניות בכבישים, באופן הדרגתי במשך חמש שנים - תחילה המשאיות, אחריהם האוטובוסים ולבסוף כלי הרכב הפרטיים
להכריז מלחמה על בלגיה, מכיוון שטינטין, דמות קומיקס בלגית, הרג קרנף באחד מפרקי הסדרה
לאסור על החזקת רובים וחמאה, מכיוון ששניהם גורמים למוות
להפוך את כביש חוצה קנדה לכביש חד-סטרי
לשנות את המטבע הקנדי לגומי לעיסה, כדי שאפשר יהיה לנפח אותו ולצמק אותו לחלופין ביתר קלות.
להעביר את הגירעון הלאומי לכרטיס אשראי
לגרור את אנטארקטיקה לחוג הקוטב, על מנת לשלוט בכל הקור העולמי.
זאת על מנת שאם תפרוץ מלחמה קרה נוספת - קנדה תנצח בה
לחמם את האקלים הקנדי בעזרת הפטפטת מלהיטת היצרים בפרלמנט הקנדי באוטווה
לאחסן פסולת גרעינית בסנאט ("מכיוון שפסולת פוליטית כבר מאוחסנת שם")
להחליף את הפרס הכספי בהגרלת הלוטו במושב בסנאט הקנדי
לספור את אלף האיים, בשביל לבדוק האם האמריקאים גנבו כמה מהם
לבטל את הסביבה, כי קשה מדי לשמור על ניקיונה והיא תופסת כל כך הרבה מקום
לרצף את מפרץ פאנדי, על מנת ליצור יותר מקומות חנייה בפרובינציות שלחוף האוקיינוס האטלנטי
להפוך רחוב ראשי במונטריאול למסלול הבאולינג הגדול בתבל
לבנות כור גרעיני בכל בית בקנדה ולספק לכל קנדי תחתונים מעופרת
להלאים את רשת בתי הקפה "טים הורטון" ולהפריט את צבא קנדה
למגר את האבטלה על ידי סגירת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, שמודדת את נתוני האבטלה
המפלגה, שקיבלה זמן במסגרת תעמולת הבחירות, השתמשה בזמן שניתן לה כדי לבדר את הציבור.
לדוגמה, אחד המועמדים של המפלגה לפרלמנט אמר בשידורי התעמולה: "יש לי שני דברים לומר לכם: סלרי ומדרכה.
המפלגה לא הצליחה מעולם להשיג מושב בפרלמנט הקנדי, אך מועמדים מטעמה הצליחו להגיע למקום השני בבחירות בכמה ממחוזות הבחירה, ולגרום מבוכה למועמדים משתי המפלגות הגדולות.
בבחירות בשנת 1988 הם אף הריצו מועמד בשם ג'ון טרנר במחוז הבחירה של ראש הממשלה לשעבר וראש האופוזיציה דאז ג'ון טרנר (ראש הממשלה לשעבר טרנר זכה בכ-24,000 קולות, טרנר השני ב-760 קולות).
באותה שנה ניסה שחקן בייסבול מקומי, ביל לי, לרוץ מטעם המפלגה לתפקיד נשיא ארצות הברית אך לא הצליח להיכנס לרשימת המועמדים באף מדינה.
מפלגת הצמיחה (Партия Роста) לשעבר מפלגת המעשה הנכון היא מפלגת ימין רוסית שהוקמה מחדש בשנת 2016. ב-19 באפריל 2024 המפלגה התאחדה עם מפלגת "האנשים החדשים".
מפלגת ימין רוסית שהוקמה ב-16 בנובמבר 2008, על בסיס שלוש מפלגות: "הכוח האזרחי", ברית כוחות הימין, המפלגה הדמוקרטית.
יש הטוענים כי המפלגה מפוקחת בפועל על ידי סגל הקרמלין.
נציגי הצדדים אינם מכחישים כי המפלגה הוקמה בשיתוף פעולה עם הקרמלין, אך מדגישים כי המפלגה פועלת בכוחות עצמה ולא על פי הוראות מגבוה.
עם זאת, באפריל 2010, מנהיגי המפלגה אישרו כי לעיתים מנהיג המפלגה ממונה לאחר הסכמת הקרמלין.
כך למשל, קונגרס המפלגה נדחה במשך מספר חודשים בטענה כי "אנחנו צריכים מנהיג ועגלות מלא אוכל, עד שמדבדב יחליט מי מחברי המפלגה ינהיג אותנו, ורק אז נקיים קונגרס", אמר חבר המועצה הפוליטית של המפלגה, בוריס נאדז'דין.
בנובמבר 2010, יו"ר המועצה הפוליטית, גוזמן, אמר כי בבחירות לנשיאות ברוסיה בשנת 2012, המפלגה תתמוך במועמדותו של דמיטרי מדבדב.
ב-16 במאי 2011 נודע כי המפלגה מתכוונת לרוץ לבחירות הפרלמנטריות כשהיא מובלת על ידי איש העסקים מיכאיל פרוכורוב, מועמדותו אושרה בקונגרס המפלגה ב-25 ביוני 2011. על פי כמה דיווחים, פרוחורוב התכוון להשקיע 100 מיליון דולר מכספו האישי בסיעת "המעשה הנכון".
עוד לפני עריכת הקונגרס החודשי, שאמור היה להיערך בין ה-14 וה-15 בספטמבר, בעיתונות נמסר חוסר שביעות הרצון של הפעילים ממועדותו של פרוכורוב.
אחד מבכירי המפלגה טען כי בקונגרס ניתן יהיה להעלות את שינוי הכללים והצורך בסילוקו של פרוכורוב, שעשוי להתחלף בגיאורגי בובט, אנדריי דונאייב או ניקיטה בליך, שנפגשו בערב עם הנשיא.
ב-14 בספטמבר, ביום הראשון של הקונגרס, שנערך במבנה האקדמיה למדעים, קיבלו יריביו של פרוכורוב במפלגה ברוב המושבים בבחירות הקדם-מפלגתיות.
באותו הערב בתדרוך דחוף לעיתונאים, ב-14 בספטמבר, מיכאיל פרוכורוב הודיע על סיום סמכויות כראש המועצה הפוליטית של המפלגה ומינוי אנדריי דונאייב לממלא מקומו.
פרוחורוב גורש מהמפלגה יחד עם אנדריי בוגדנוב, והאחים ריאבקין, באשמת "גרימת נזק פוליטי למפלגה" והם הואשמו בניסיון לפגוע במעמד המפלגה.
ב-3 באוגוסט 2011 בעיתון "איזבסטיה" פורסם ריאיון עם ראש הסניף האזורי של המפלגה במוסקבה, בוריס נאדז'דין, שקרא לשתף פעולה עם הלאומנים, ובעיקר להכיר בכך שניתן להביא בהמוניהם את "גלוחי הראש הצעירים".
כמו כן, המפלגה אימצה אחד מעקרונות האידאולוגיה הלאומנית של "המצעד הרוסי" (המארש הרוסי) שהעלו את הסיסמה "מוסקבה - אדמה רוסית בלבד".
ביולי 2011 אישר חבר המועצה הפוליטית של המפלגה, בוריס נאדז'דין, כי בהרכב מטה הבחירות של המפלגה בולט בתפקידי מפתח ריפעת שייחוטידינוב, חבר פרלמנט מהמפלגה הליברל-דמוקרטית שהתובע הכללי של רוסיה הכריז עליו בשנת 2007 כמי שיש להסיר את חסינותו הפרלמנטרית בשל ניסיונו להונות את הסוכנות הפדרלית לתחבורת אוויר וגנבת רכוש המדינה.
ואכן, בפברואר 2007, בית המשפט העליון אישר כי מעשיו הם בלתי חוקיים.
בשנת 2009, ראש ועדת החקירות של התובע הכללי הרוסי, אלכסנדר באסטריקין הביע את חוסר שביעות רצונו מהשתתפותו של ריפעת בחיים הפוליטיים.
ריפעת שייחוטידינוב הועמד לדין באשמת גרימת נזק למפעל ממלכתי המגלגל מיליארדי רובלים מדי שנה.
בהתאם לשינויי חוק שהתקבלו ב-23 במרץ 2012 רישום המפלגות ברוסיה קיבל מספר הקלות.
לאור כך מספר חברי המפלגה עזבו אותה והקימו מפלגות חדשות:
מיכאיל פרוחורוב הקים "המצע האזרחי" ותומכיו הצטרפו למפלגה זו
אלכסנדר ריאבקין וולדיסלב אינוזמצב חידשו פעילות של מפלגת "הכוח האזרחי"
אנדריי נצ'אייב הקים מפלגה בשם "היוזמה האזרחית"
אנדריי בוגדנוב חידש פעילות של המפלגה הדמוקרטית של רוסיה
בדצמבר 2012 בראש המפלגה הועמד ויאצ'סלב מרטקנוב.
במרץ 2016 המפלגה פורקה והוקמה מחדש כמפלגת הצמיחה הרוסית.
לקראת הבחירות 2016 סוכם על מועמדים משותפים עם מפלגת "היוזמה האזרחית".
אומנם בהתאם לתוצאות הבחירות רק מאט מנציגי המפלגה נבחרו (למשל ל).
מפלגת הרפובליקה האסלאמית (בפרסית: حزب جمهوری اسلامی, "חזב ג'מהורי אסלאמי"; באנגלית ידועה גם כ־IRP) הייתה מפלגה אסלאמיסטית באיראן, שהוקמה באמצע שנת 1979 כדי לסייע למהפכה האיראנית ולאייתוללה ח'ומייני לייסד תאוקרטיה באיראן.
היא פורקה במאי 1987 לאחר שמטרותיה הושגו.
המפלגה הוקמה על ידי מוחמד-ג'וואד באהונר, מוחמד בהשתי, עלי ח'אמנאי, אכבר האשמי רפסנג'אני ועבד אלכרים מוסווי ארדבילי, אייתוללות הקרובים לח'ומייני, כדי לארגן תמיכה עממית לרעיון הרפובליקה האסלאמית.
האייתוללות המהפכניים הללו השתמשו במפלגה במקור כדי ליצור מונופול על המדינה האיראנית התאוקרטית של אחרי המהפכה.
במאבקה עם כוחות אזרחיים השתמשה המפלגה בקשריה עם משמרות המהפכה האסלאמית ועם החזבאללה.
ביוני 1981 אירע הפיגוע בשבעה בתיר, המיוחס לארגון המוג'אהדין ח'לק, שבו נרצחו 74 פעילים במפלגה.
בין ההרוגים היו מספר שרים והבכיר שבהם היה מוחמד בהשתי, שהיה שני לח'ומייני.
בסוף שנות השמונים של המאה ה־20 התגברה הפלגנות במפלגה; הבעיות העיקריות שעמדו על הפרק היו מלחמת איראן–עיראק, הדילמה האם להיפתח למדינות זרות או להישאר מבודדים, והמדיניות הכלכלית.
היות שכל המפלגות המתחרות הושעו, המפלגה "לא עשתה כמעט דבר והיה לה תמריץ מועט לעשות משהו."
"בעוד שהיו פה אחד ברעיון המדינה האסלאמית המאוחדת תחת מפלגה אחת, מפלגת הרפובליקה האסלאמית [הימין הדתי] היו חלוקים ביניהם על מספר נושאים, כגון מידת הדת בחיים הפוליטיים."
לפי דניאל ברומברג, פירוק המפלגה היה תגובה למחלוקת בין הנשיא עלי ח'אמנאי לבין ראש הממשלה העממי מיר-חוסיין מוסאווי – מפלגת הרפובליקה האסלאמית שירתה כ"מעוז האקטיביזם הרדיקלי" התומך במוסאווי
מבחינה פוליטית, המפלגה נמצאת בין המפלגה הסוציאליסטית והמפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
מפלגת השמאל מתכוונת להנהיג את כל מפלגות השמאל ה"אנטי-ליברלי" (אשר קוראת להם "השמאל האחר") בתוך אותה ברית.
ב-2008 המפלגה הסוציאליסטית שילבה כוחות עם המפלגה הקומוניסטית של השמאל המאוחד עם 6 מפלגות שמאל אחרות וארגוני שמאל ריצונים אחרים בקואליציה של "חזית המשאל" אשר לה, נהיה מועמד לבחירות לנשיאות צרפת - ז'אן לוק מלנשון.
השבועון של המפלגה, "L'Intérêt général" נשלח לכל חברי המפלגה אך גם למנויים פשוטים.
השבועון מודפס ביותר מ-15,000 עותקים כל שבוע.
ב-2016, בגלל הבחירות הלאומיות לנשיאות, וגם בחירות מחוזים שנה אחרי, ז'אן לוק מלנשון יצר תנועה חדשה צרפת בלתי כנועה, אשר מפלגת השמאל עזרה להקים.
המפלגה נוסדה בנובמבר 2008 על ידי הסנאטור הסוציאליסטי לשעבר, ז'אן לוק מלנשון, והסגן מארק דולד, ונפילים אחרים מן המפלגה, יחד עם תנועת מארס, "תנועה לאלטרנטיבה סוציאלית ורפובליקנית".
נוסף עליהם, הצטרפו אחר כך חברים אחרים מהשמאל של המפלגה הסוציאליסטית, על ידי אנשים שלא היו חברים במפלגה פוליטית לפני, וגם פורשים מהמפלגה הירוקה אשר עקבו אחרי הסגן מארטין בילארד.
ב-2010 המפלגה התקבלה ל"מפלגת השמאל האירופי".
בנובמבר 2013, המפלגה הצטרפה לקמפיין BDS לחרם נגד ישראל.
המפלגה עוד לא רצה לבן בבחירות, לכן בסיס התמיכה שלה קשה למציאה.
המצע המפלגתי המשותף של מפלגת השמאל והמפלגה הקומוניסטית הצרפתית במסגרת "חזית השמאל":
"תכנון אקולוגי" - הלאמת חברת הגז GDF,חברת האנרגיה Areva והשלמת ההלאמה של חברת החשמל EDF כדי ליצור סקטור אנרגיה בבעלות ציבורית, יצירת שירות מים ציבורי לאומי, מדיניות תחבורה חדשה לקידום תחבורה ציבורית ומיסוי הובלת הסחורה שאינה חיונית.
"הפקה אחרת" - מודל חדש של פיתוח וצמיחה כלכלית אשר מכבד את הסביבה ואת הפרטים, הגדרה מחדש של סדרי העדיפויות התעשייתיים, זכויות חדשות לעובדים, יצירת אינדיקטור הלאומי לאושר הלאומי.
"הרפובליקה, למען האמת" - מחזקת מחדש את חוק 1905 על הפרדת הכנסיות והמדינה, הקמת משרד לנשים ושוויון, ביטול חוק חדופי, הסדרת מעפילים, התנגדות לכלל הזהב של מאזן הכספים, יצירת משרות במגזר הציבורי.
"כינוס האספה המכוננת של הרפובליקה השישית" - כינוס אספה מכוננת, ביטול הרפורמה הממשלתית המקומית והאזורית, ייצוג יחסי בכל הבחירות, צמצום סמכויות הנשיאות וחיזוק הסמכויות הפרלמנטריות, הבטחת חופש השיפוט והעיתונות.
"ביטול אמנת ליסבון ויצירת אירופה אחרת" - ביטול הסכם ליסבון, התנגדות לקומפקט הפיסקלי האירופי, הצעה ואימוץ של אמנה אירופית חדשה שתעדיף את ההתקדמות החברתית והדמוקרטיה, ותיקון חוקי הבנק המרכזי של אירופה.
"כדי לשנות את מהלך הגלובליזציה" - בהסגת הכוחות הצרפתים מן המלחמה באפגניסטן, נסיגה צרפתית מן נאט"ו, הכרה בעצמאותה של מדינה פלסטינית בתוך גבולות 1967, יצירת מס טובין לממן פיתוח ושיתוף פעולה בינלאומי, מחילת חובות עבור נמוכה מדינות מובילות.
"מתן עדיפות לאמנציפציה האנושית" - יצירת מקומות עבודה בחינוך הציבורי, הוצאת 1% מהתמ"ג על אמנות ותרבות, הכפלת ההשקעה במחקר.
מפלגת השמאל (בשוודית: Vänsterpartiet, V) היא מפלגה סוציאליסטית ופמיניסטית בשוודיה.
המפלגה נוסדה ב-1917 לאחר פיצול ממפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה.
לאורך השנים השתמשה המפלגה במספר שמות שונים: ב-1917 נקראה "מפלגת השמאל הסוציאל-דמוקרטית" (בשוודית: Sveriges socialdemokratiska), ב-1921 החליפה את שמה ל"מפלגה הקומוניסטית של שוודיה", בשנת 1967 הייתה ל"מפלגת השמאל-קומוניסטים" ובשנת 1990 הוחלף שמה לשם הנוכחי.
בשנת 1939 המפלגה תמכה בהסכם מולוטוב-ריבנטרופ ובכיבוש המדינות הבלטיות.
כאשר גרמניה פלשה לנורווגיה, המפלגה הכריזה על מדיניות נייטרלית.
רק לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות המפלגה שינתה את מדיניותה והחלה לתמוך בפעילות אנטי-נאצית.
בשנת 1946 היא זכתה בכ-11% מקולות הבוחרים בבחירות מקומיות.
באותה תקופה היו במפלגה 51 אלף חברים.
בשנת 1956 המפלגה תמכה בפלישה סובייטית להונגריה בעקבות המרד ההונגרי.
בשנת 1964 לאחר בחירת יושב ראש חדש המפלגה שינתה כיוון.
בשנת 1968 היא התנגדה לפלישת ברית המועצות לצ'כוסלובקיה.
באותה שנה היא קיבלה בבחירות מקומיות 3.8% בלבד.
בשנת 1977 חלק מהחברים שתמכו בברית המועצות עזבו את המפלגה.
בשנת 1985 בעיר וקשה במהלך תקרית עם פעילים נאצים צולם צילום "אישה מכה נאו-נאצי עם תיק יד".
בבחירות לפרלמנט של שנת 1994 המפלגה זכתה ב-6.2 מקולות הבוחרים ובשנת 1998 ב-12%.
בהמשך התמיכה במפלגה פחתה ובשנת 2010 היא זכתה ב-5.6 בלבד.
בבחירות 2018 היא זכתה ב-8% וקיבלה 28 מושבים.
בבחירות לפרלמנט האירופי שנערכו בשנת 2019 היא לא זכתה באף מושב.
בעבר התנגדה להצטרפותה של שוודיה לאיחוד האירופי ובימינו היא תומכת בהיפרדות מהאיחוד, כיוון שלטענתה החברות באיחוד מגדילה את ההוצאה הציבורית.
ב-1980 ניסתה המפלגה לפעול להצטרפותה של שוודיה למדינות הבלתי-מזדהות, אך נכשלה.
באוקטובר 2023 דיווח עיתון דגנס ניהטר כי במשך שנים העבירה המפלגה כספי סיוע לארגון החזית העממית לשחרור פלסטין.
מפלגת הקידמה (בנורווגית: Framstegspartiet, בקיצור FrP) היא מפלגה פוליטית בנורווגיה המגדירה עצמה כליברל-קונסרבטיבית.
בחוגים אקדמאים יש אליה יחס כמפלגת ימין נאו-ליברלית, אולם המפלגה עצמה, ראש ממשלת נורווגיה ארנה סולברג ומפלגות מרכז בנורווגיה דוחות כל השוואה עם מפלגות ימין, כל שכן ימין רדיקלי, באירופה.
בקואליציה עם המפלגה השמרנית בנורווגיה לאחר הבחירות הפרלמנטריות ב 2013 נכנסה לראשונה לממשלה.
המפלגה נוסדה על ידי אנדרס לנגה בשנת 1973 כתנועה המתנגדת למדיניות המיסוי, המוקירה את חופש הפרט ותומכת בעקרונות השוק החופשי יחד עם הפחתת הביורוקרטיה וצמצום המגזר הציבורי והגדלת השקעות בנפט ותשתיות לעתיד.
מפלגת הקידמה הוקמה בפגישה בבית הקולנוע סאגה קינו באוסלו ב-8 באפריל 1973 בהשתתפות של כ-1,345 איש.
הנאום נערך על ידי אנדרס לאנג, שעל שמו נקראה המפלגה כמפלגת אנדרס לאנגה להפחתה חזקה במיסים, חובות והתערבות ציבורית, הידועה בכינויו מפלגת אנדרס לאנגה (ALP).
לנגה היה בעל ניסיון פוליטי כלשהו מתקופת הליגה בין-מלחמתית והיה חלק מתנועת ההתנגדות הנורווגית במהלך מלחמת העולם השנייה.
מאז תום המלחמה הוא עבד כעורך פוליטי עצמאי של הימין וכנואם ציבור.
לאנג ערך את נאומו הציבורי הראשון כיו"ר ה-ALP ב-Youngstorget באוסלו ב-16 במאי באותה שנה.
ALP קיבלה השראה רבה ממפלגת הקידמה הדנית, שהוקמה על ידי מוגנס גליסטרופ.
גליסטרופ נאם גם באירוע, בו התאספו כ-4,000 משתתפים.
(בגרינלנדית: Issittup Partiia) הייתה מפלגה לאומית ושמרנית גרינלנדית, בראשות ניקולאי היינריך.
המפלגה זכתה במושב אחד בבחירות 1987, ושמרה על כוחה בבחירות 1991. עם זאת, היא קיבלה רק 90 קולות בבחירות 1995, ואיבדה את מושבה בפרלמנט.
מפלגת הקואליציה הלאומית (בפינית:Kansallinen Kokoomus, בשוודית:Samlingspartiet) היא אחת מארבע המפלגות הגדולות בפינלנד, הדוגלת בשמרנות ובליברליזם.
המפלגה פופולרית מאוד באזוריה העירוניים של המדינה, וחלשה באזוריה הכפריים.
על פי מצע המפלגה, חירויות האדם אמורות להיות במרכז השיקולים הלאומיים.
מבחינה בינלאומית, המפלגה תומכת בחיזוקו של האיחוד האירופי.
המפלגה תומכת בהגירה המבוססת על העבודה, אך רבים מאנשיה תומכים בהגבלת ההגירה.
מפלגת הקואליציה הלאומית נוסדה ב-9 בדצמבר 1918, מעט לאחר מלחמת האזרחים הפינית.
בשנות ה-20 וה-30 היה חשש גדול במדינה מפני ההשפעה הסובייטית, דבר שהוביל להפיכתן של עמדות שמרניות לנפוצות מאוד בחברה הפינית.
חלקים מהחברה תמכו בפשיזם, וחלקים תמכו במפלגה זו.
שתי המפלגות ההיסטוריות האחרות של פינלנד הן פינלנד, מפלגת המרכז ומפלגת הפינים.
החל מ-11 ביוני 2016 יושב ראש המפלגה הוא פטרי אורפו.
מצע המפלגה דוגל ב"חירות, אחראיות ודמוקרטיה, שוויון הזדמנויות, חינוך, סולידריות, סובלנות ודאגה לזולת",המפלגה תומכת ברב-תרבותיות ובזכויות הלהט"בים.
בשנים 1966-1987 נשארה המפלגה באופוזיציה.
Hugo Suolahti הוגו סואולהטי (1919-1918)
Hugo Suolahti הוגו סואולהטי (1925)
Edwin Linkomies אדווין לינקומיאס (1943-1942)
Juha Rihtniemi יוהה איבטניימי (1971-1965)
Ilkka Suominen אילקה סואומינן (1991-1979)
Petteri Orpo פטרי אורפו (2016-הווה)
בעלי תפקידים ממלכתיים חשובים משורות המפלגה
Antti Tulenheimo אנטי טולנהיימו, ראש ממשלה - 1925
Pehr Evind Svinhufvud פר אווינד סוינהופווד - נשיא פינלנד 1937-1931
Edwin Linkomies אדווין לינקומיאס 1944-1943
Juho Kusti Paasikivi יוהו קוסטי פאסיקיבי - נשיא 1956-1946, ראש ממשלה 1946-1944
Harri Holkeri הרי הולקרי - ראש ממשלה 1991-1987
Riitta Uosukainen ריטה אואוסוקאינן שר החינוך 1994-1991, יושב ראש הפרלמנט 2003-1994
Alexander Stubb אלכסנדר סטוב - ראש ממשלה 2015-2014, שר האוצר, נבחר לנשיא 2024
Petteri Orpo פטרי אורפו - שר האוצר 2016-2019, ראש הממשלה 2023-הווה
מפלגת הרפורמה (באסטונית: Eesti Reformierakond) היא מפלגה ליברלית באסטוניה, שמהווה המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט.
המפלגה נוסדה בנובמבר 1994. בבחירות באותה השנה הפכה המפלגה לשנייה בגודלה בפרלמנט.
מאז המפלגה לקחה חלק ברוב הממשלות במדינה.
במידה מסוימת, המפלגה נתמכת בעיקר על ידי צעירים משכילים, אך היא מצליחה למשוך אליה מגוון ציבורים.
מפלגת "השינויים" היא מפלגה פוליטית רוסית ליברלית.
מייסד המפלגה הוא שר הכלכלה לשעבר אנדריי נצ'אייב.
ב-27 ביולי 2012 הוכרז על הקמת המפלגה ובמחצית השנייה של השנה הוקמו סניפי המפלגה ב-50 מחוזות ברוסיה.
לפני כן, הסף של חברי המפלגה ירד מ-50,000 ל-500, מה שהקל באופן משמעותי על תהליך ההרשמה.
ב-2 במרץ 2013 נערך הכנס המייסד של המפלגה באולם הכנסים של מלון איזמאילובו, שאימץ את מניפסט המפלגה שבעקבותיו נרשמה למשרד המשפטים ב-13 מאי 2013.
ב-30 ינואר 2014, המפלגה העמידה את סגן שר הכלכלה לשעבר איוואן סטאריקוב כמועמד לתפקיד ראש עיריית נובוסיבירסק.
כמה ימים לפני ההצבעה סטאריקוב ומועמדים נוספים הסירו את מועמדותם לטובת המועמד מהמפלגה הקומוניסטית אנטולי לוקוט.
אחר כך, סטאריקוב מונה לנציג של נובוסיבירסק במוסקבה בדרגת סגן-ראש העיר.
אנדריי נצ'אייב השתתף בבחירות המקדימות של המפלגה שנערכו במוסקבה אך נכשל באיסוף חתימות לקראת התמודדות לבחירות לדומה העירונית של מוסקבה שנערכו בשנת 2014.
יורי מרקלנוביץ' היה מועמד המפלגה לראשות מחוז המשנה בגאנסקי שבמחוז נובוסיבירסק, בבחירות שנערכו ב-14 בספטמבר 2014 והוא זכה ב-46,62% מהקולות.
המפלגה פועלת נגד זיוף בבחירות, תומכת בחופש היוזמה, מודרניזציה של הכלכלה והחברה, נגד רפורמת הבריאות במוסקבה, בעד לגליזציה של החזקת נשק וגינתה בחריפות את רצח בוריס נמצוב.
ב-23 בדצמבר 2017 קסניה סובצ'ק הצטרפה למועצה הפוליטית של המפלגה והוכרזה כמועמדת המפלגה לתפקיד נשיאת הפדרציה הרוסית.
ב-13 במרץ 2018, העיתון "ודומוסטי" דיווח כי ב-15 במרץ קסניה סובצ'ק ודמיטרי גודקוב יודיעו על הקמת מפלגה חדשה על בסיס "היוזמה האזרחית".
ב-15 במרץ 2018 דמיטרי גודקוב והמועמדת לנשיאות רוסיה בבחירות 2018 קסניה סובצ'ק הודיעו על הקמת מפלגה פוליטית חדשה עם השם הזמני "מפלגת השינוי" (Партия перемен) על בסיס מפלגת "היוזמה האזרחית".
סובצ'ק וגודקוב טענו כי המפלגה היא מפלגת אופוזיציה "נגד פוטין".
חבריה מבקשים להשיג את פיטוריו של הנשיא המכהן של רוסיה ולדימיר פוטין, הסרת סנקציות והפסקת העימותים הצבאיים שבהן מעורב הצבא.
גודקוב אמר כי המטרה העיקרית של המפלגה יהיה השגת מושב בפרלמנט - בבחירות לפרלמנט בשנת 2021. Gudkov גם ציין כי בין יוזמות המפלגה במקרה של קבלת מושב יהיה ביטולו של סעיף 282 של הקוד הפלילי של הפדרציה הרוסית "אודות הקיצוניות", כמו גם חיזוק הבקרה הפרלמנטרית על רשויות אכיפת החוק.
כנס הייסוד של "מפלגת שינוי", התקיים ב-23 ביוני 2018.
מפלגת הקומוניסטים של הונגריה (בהונגרית: Kommunisták Magyarországi Pártja-KMP) הייתה המפלגה הלניניסטית קומוניסטית הראשונה בהונגריה.
מפלגת הקומוניסטים של הונגריה נוסדה ב־24 בנובמבר 1918 בסוף מלחמת העולם הראשונה בקומת הקרקע ברובע XII בבודפשט ברחוב וארושמיור, בדירתו של המהנדס ההונגרי-יהודי יוז'ף קלן (קליין).
שבוע לאחר מכן מטה המפלגה עבר לרובע XIII לרחוב וישגראדי 15. משם פעלה החל מה -1 בדצמבר 1918 עד 21 במרץ 1919, שם שכן גם במשך זמן מה מערכת "העיתון האדום" (העיתון האדום היה עיתון קומוניסטי חוקי.
הוא פורסם לראשונה בהונגריה ב־7 בדצמבר 1918 בארבעה עמודים, פעמיים בשבוע, ומסוף ינואר 1919, שלוש פעמים בשבוע).
בלה קון (כהן) כתב על המושב המייסד כמצוין בציטוט בצד:
אלה 18 חברי הוועד המרכזי הראשון של המפלגה.
בלה קוןאדה צ'פקורז'ה פידלריאנוש הירושיקדז'ה בוקאניפרנץ ינצ'יקאוטו קורוויןינה לאסלויוז'ף מיקוליקארנה פוריוז'ף רבינוביץ'לאסלו רודשארנה זיידלרדז'ה שומלוטיבור סמואליבלה סאנטובלה ואגוקארוי וינטוש
בפברואר 1919 נעצרו מרבית מנהיגי המפלגה, אך השפעתה המשיכה לגדול.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (MSZDP) של הונגריה, לא הייתה מסוגלת להתגבר לבדה על המשבר הפוליטי שנוצר ולכן ביקשה את עזרתם של המנהיגים הקומוניסטיים שישבו בכלא.
בעקבות החלטת שני ראשי המפלגה, שתי המפלגות התאחדו והכריזו על הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
המפלגה המאוחדת נקראה תחילה המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית, אך הקומוניסטים לא הסכימו לכך (דעתו של בלה קון הייתה, כי השם לא מבטא את השתייכותה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית לאינטרנציונל הקומוניסטי (קומיטרן).
לבסוף השם המשותף הפך ל"המפלגה הסוציאליסטית-קומוניסטית של הפועלים בהונגריה".
במהלך "הטרור הלבן" (השם שימש בהונגריה את מעשי הטרור והרצח של יחידות ימניות לא צבאיות חמושות בין אוגוסט 1919 לבין דצמבר 1921).
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית, שתי המפלגות התפרקו וחלק משמעותי מחברי KMP נאלצו לרדת למחתרת או להגר.
עם זאת, מספר גדול של פעילי מפלגה נעצרו.
ברית המועצות, שהוקמה בתקופה זו, הציעה להחליף אסירים הונגרים בכמה גלים.
400 פעילים קומוניסטים נכנסו לברית המועצות במהלך שלוש השנים שלאחר מכן במסגרת חילופי שבויים.
רבים מהם הפכו לקורבנות הטרור הסטליניסטי בשנות ה-30 של המאה ה-20.
ה- KMP הלא חוקי התארגן מחדש בשנת 1922, ייסד את מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP) שבשנת 1925 כמפלגה חוקית קיימה את הקונגרס הראשון שלה בווינה.
האידאולוגיה של המפלגה התמקדה ביישום מלא של הדיקטטורה הפרולטרית, אך המעצרים לא אפשרו לה להתנגד למשטר בהונגריה באותה עת.
ה-MSZMP נאסר בשנת 1928 ואלה ממנהיגיו שלא הספיקו לברוח נכלאו והוצאו להורג.
ה-KMP ביססה בסופו של דבר עד שנת 1936 את מטרתה האידאולוגית במחתרת: לארגן התנגדות אנטי-פשיסטית על בסיס יחידות של פועלים.
במלחמת העולם השנייה מילאה המפלגה תפקיד קטן ורפה במאבק נגד הפשיזם בהונגריה ולא בהצלחה גדולה.
הונגריה הייתה המדינה היחידה באירופה שלא פעלו בה כוחות פרטיזנים נגד צבאות גרמניה, בשל אהדת הציבור ההונגרי את הגרמנים.
בשנת 1943 התפרקה המפלגה והוקמה מחדש בשם מפלגת השלום שהיה השם החוקי למפלגה.
השם היה בשימוש עד ספטמבר 1944. מפלגת השלום הצטרפה במהרה לפעילות "החזית ההונגרית" (החזית ההונגרית הייתה ברית אנטי-נאצית של מפלגות הונגריות, ארגונים דתיים ואחרים שלא היו חוקיים במהלך הכיבוש הגרמני (19 במרץ 1944 - 4 באפריל 1945).
החזית שפעלה עד דצמבר 1944 ניסתה לארגן ללא הצלחה התנגדות מזוינת אנטי-פשיסטית/אנטי-נאצית.
בספטמבר 1944 שינתה המפלגה את שמה למפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
מפלגת התעשיינים והיזמים (בטורקמנית: Türkmenistanyň Senagatçylar we telekeçiler partiýasy) היא מפלגה פוליטית בטורקמניסטן.
מקור המפלגה באוגוסט 2012 כמפלגת האופוזיציה החוקית הראשונה במדינה.
ב-10 ביוני 2013 נבחר מנהיג המפלגה אובזמאמד ממדוב לאספה של טורקמניסטן בבחירות שנערכו להשלמת חמישה מושבים פנויים.
המפלגה נחשבת ככלי של המפלגה הדמוקרטית השלטת למניעת ביקורת על כך שטורקמניסטן היא מדינה של מפלגה אחת במקום שיש לה מפלגת אופוזיציה בפועל.
בדצמבר 2017 בחרו צירים בוועידת המפלגה הלאומית השנייה את ספארמירט אובגאנוב למנהיג החדש של המפלגה.
בחירות מנהיג מפלגה הצבעות % מושבים +/– מיקום 2013 קאסימגולי באבייב לא ידוע לא ידוע 14 3 2018 לא ידוע לא ידוע 3 2
מפלגת הרייך השוודי (בשוודית: Nordiska rikspartiet) הייתה מפלגה פוליטית נאו-נאצית בשוודיה, שנוסדה בשנת 1956 על ידי גוראן אסר אורדסון (Göran Assar Oredsson).
המפלגה התמודדה בשנת 1973 בבחירות לפרלמנט של שוודיה, הריקסדאג, אך קיבלה מאות בודדות של קולות ולא זכתה למושב בפרלמנט.
מפלגת חובבי הבירה (Партия любителей пива) היא מפלגה פוליטית אלטרנטיבית בפדרציה הרוסית, שהייתה קיימת בשנים 1993–1998.
מנהיגי המפלגה היו קונסטנטין קלאצ'ייב (כמזכיר כללי) ודמיטרי שסטקוב (כיו"ר).
המפלגה הוקמה על ידם ב-25 בדצמבר 1993.
המפלגה נרשמה במשרד המשפטים של הפדרציה הרוסית ב-10 באפריל 1994.
לאחר 16 שנות היעדרות, ב-3 בנובמבר 2011, בפייסבוק, נוצר עמוד של מפלגת חובבי הבירה בו הוכרז על תחיית המפלגה.
אנשים שרצו להצטרף למפלגה לא היו חייבים לאהוב בירה.
המפלגה הגנה על זכות כולם לשתות בירה, כמו גם הזכות שלא לשתות אותה.
המפלגה השתתפה בבחירות לדומה השנייה (דצמבר 1995) וסיימה במקום ה-21 מתוך 43 וקיבלה 428,727 קולות (0.62%).
בין מועמדי המפלגה לדומה היה אנדריי פלצ'בסקי.
ב-10–11 ביוני 1995 במליאת הוועד המרכזי של המפלגה, הוחלט לשלוח מועמד עצמאי לבחירות הנשיאותיות.
כדי להשתתף בבחירות, בהתאם לחוק, באוגוסט 1995 בקונגרס המפלגה נוצרה "מפלגת התאחדות הבחירות של חובבי הבירה".
יו"ר המועצה היה דמיטרי שסטקוב, מזכיר מועצת המפלגה - סרגיי נפרוקין.
ראש ממשלת פרימוריה (1991–1993), הקונסול הכללי של רוסיה בסן פרנסיסקו 1993–1997) ולדימיר קוזנצוב השתתף בבחירות, אך הפסיד.
במשך כל מערכת הבחירות, כולל הקונגרס, הוציאה המפלגה קצת יותר מ-300 אלף דולר.
מפלגת השמאל הסוציאליסטית (בנורווגית: Sosialistisk Venstreparti בקיצור SV) היא מפלגת שמאל סוציאליסטית-דמוקרטית נורווגית.
בשנת 2005 הפכה המפלגה לראשונה למפלגת שלטון כשהצטרפה לקואליציה האדומה-ירוקה יחד עם מפלגת העבודה ומפלגת המרכז.
לפני כן, SV נדחתה לעיתים קרובות על ידי מפלגת העבודה.
בעקבות הבחירות ב-2013 ירד כוחה, והיא הפכה למפלגה השביעית בגודלה.
בבחירות אלה כוחה של המפלגה ירד לשפל שיא והיא הפכה לחלק מהאופוזיציה.
המפלגה נוסדה בשנת 1973 כליגת הבחירות הסוציאליסטית, קואליציה אלקטורלית עם המפלגה הקומוניסטית, מפלגת העם הסוציאליסטית, סוציאליסטים דמוקרטים - AIK וסוציאליסטים עצמאיים.
בשנת 1975 הפכה הקואליציה למפלגה פוליטית מאוחדת.
המפלגה הוקמה ברובה כתוצאה ממדיניות החוץ שרווחה באותה תקופה, כשהסוציאליסטים התנגדו לחברות נורווגיה באיחוד האירופי (שהיה ידוע אז כקהילה הכלכלית האירופית) ובנאט"ו.
לצד האידאולוגיה הרשמית של הסוציאליזם הדמוקרטי, המפלגה היום מציגה עצמה כ-יותר ויותר תומכת בפמיניזם ובסביבה.
היא דורשת מגזר ציבורי חזק יותר, יותר מעורבות ממשלתית בכלכלה וחיזוק רשת הרווחה החברתית.
החל משנת 2019 חברים במפלגה מעל 15,000 איש ואישה והמספר גדל בהתמדה מאז נקודת השפל בשנת 2015. המנהיג הנוכחי של השמאל הסוציאליסטי הוא אודון ליסבקקן, שנבחר ב-11 במרץ 2012.
כמו קודמותיה (מפלגת העם הסוציאליסטית וועדת המידע של תנועת העבודה נגד חברות נורווגית בקהילה האירופית), השמאל הסוציאליסטי היא מפלגת שמאל המעדיפה מדינת רווחה ומיסוי של עשירים.
פין גוסטבסן, לשעבר מנהיג מפלגת העם הסוציאליסטית, האמין כי מפלגת העבודה אינה סוציאליסטית, והכוח הסוציאליסטי היחיד בפרלמנט היו חברים מליגת הבחירות הסוציאליסטית.
גוסטבסן היה אחד המתנגדים העיקריים לחברות נורווגית בקהילה האירופית, ואמר כי הארגון הראה עד כמה קפיטליזם "מרושע וטיפש" באמת.
על פי סקר משנת 2002, אחד מכל ארבעה חברים בשמאל הסוציאליסטי רצה שנורווגיה תצטרף לאיחוד האירופי.
תוכנית הבחירות של המפלגה לבחירות הפרלמנט בשנת 2001, קבעה כי המפלגה היא "מפלגה סוציאליסטית" עם חזון של נורווגיה ללא עוול חברתי.
מאז הקמתה, המפלגה קידמה את עצמה כמפלגה סוציאליסטית.
בשנים מאוחרות יותר, המפלגה הוצגה כסוציאל-דמוקרטית על ידי חלק בתקשורת הנורווגית, וכסוציאליסטים דמוקרטים.
המפלגה הגדירה את עצמה כאקו-סוציאליסטית.
המנהיג הנוכחי, אודון ליסבקקן, הוא מהפכן שמכריז על עצמו כ-סוציאליסט מרקסיסט הוא מאמין במפלגה סוציאל-דמוקרטית.
חינוך היה אחד הנושאים העיקריים בקמפיין מאז שקריסטין הלבורסן הפכה למנהיגת המפלגה.
אוישטיין ג'ופדאל נבחר לשר החינוך והמחקר, וכיהן בתפקידו שנתיים.
ולאחר מכן הוחלף על ידי הפוליטיקאי השמאל הסוציאליסטי, בורד וגאר סולחהל.
הלבורסן השתלטה על המשרד בזמני סוף 2009. המשימה הראשונה של ג'ופדאל בתפקיד הייתה הענקת 39 מיליון שקל (10 מיליון קורנות) ל-"שוויון ההבדלים החברתיים "בין מיעוטים אתניים.
המפלגה מאמינה שלכולם יש את הזכות לגישה חינמית וחופשית ל-גן ילדים.
אנדרס פולקסטאד, מנהיג קונפדרציית האיגודים למקצוענים, לא היה מרוצה ממאמציו של ג'ופדאל בתקופת כהונתו, ואמר כי "ג'ופדאל יצר חוסר ודאות ובלגן רב לאחר שהפך לשר החינוך והמחקר.
לרבים היו ציפיות גדולות, אך הוא בפיגור מהתקופה בה היה צד.
התקשורת נורווגית ספגה ביקורת קשה על ג'ופדל בגין הצהרותיו השנויות במחלוקת והמוזרות.
בסוף 2005 הוערך כי סטודנטים הלומדים לימודים כלליים, עסקיים ומנהליים יחסכו עד 4,591 שקלים (11,978 קורנות) במסגרת הקואליציה האדומה-ירוקה; ספרי בית הספר הפכו לחינמיים כאשר הקואליציה השתלטה.
המפלגה רוצה לצמצם את מספר בתי הספר הפרטיים; ג'ופדל טוען כי אין בהם שום תועלת.
בארד ווגארד סוללהל אמר שהוא מאמין שבתי ספר במימון ממשלתי מסייעים "להחלקת אי-השוויון החברתי".
ובנוסף ציין, "רבים מאלה שנותרו מחוץ לשוק העבודה קיבלו חוסר הכשרה מבית הספר.
זה מונע מהם לתרום לקהילה.
מפלגות הימין מבלבלות לעיתים קרובות בין ערכות ביטוח לאומי ורווחה כבעיה; עם זאת, אנו נוטים לבחון מדוע הם נאבקים.
ישנם קשרים שיטתיים בין הרקע החברתי לחוסר הכשרה - זו שאלה כיתתית שבה צריך לעשות משהו." אחרים מאמינים שעל המפלגה להלאים בתי ספר שאינם ציבוריים.
טורביורן אורפייל, לשעבר מנהיג פרק הנוער הסוציאליסטי בווסט-אגדר, אמר, "בית הספר והתבגרות חשובים מכדי להשאיר אותם לשוק.
לכן יש לקחת אותם בחזרה." במהלך הבחירות בשנת 2005, הבטיחה המפלגה להגדיל את המשאבים לבתי הספר הציבוריים, מתוך אמונה כי יותר כסף יביא לפחות תלמידים למורה, ובכך יותר הוראות אינדיבידואליות ואישיות.
המפלגה מכהנת בתפקיד השר לאיכות הסביבה מאז 2005, תחילה על ידי הלן ביורנוי, אחריה אריק סוליים ומאז 2012 בורד ויגאר סולח'ל.
במהלך הבחירות לפרלמנט 2009 קידמה את עצמה המפלגה כמפלגה הירוקה "הגדולה" וה"חזקה ביותר" בנורווגיה.
המפלגה נקטה בעמדה הקיצונית ביותר נגד קידוחי נפט בלופוטן ובווסטרלן במהלך מערכת הבחירות.
מיעוט גדול במפלגה מתנגד לתוכנית השימור, כאשר רובם מגיעים מנורדלנד, המחוז בו מתרחשת הקידוח.
המפלגה נאבקה, למרות ההתמקדות החזקה של הציבור בתנועה הירוקה ובהתחממות הגלובלית.
הם לא הצליחו לאסוף בוחרים חדשים ובמקום זאת חוו את אחת הבחירות הגרועות שלהם מזה שנים.
עד אוגוסט 2009, סקרי דעת קהל שונים העניקו למפלגה 10% תמיכה, אך הם איבדו את מרבית מצביעיה למפלגת העבודה בימי הבחירות האחרונים.
הדגש החזק של המפלגה על פוליטיקה ירוקה, וכישלונה ללכוד מצביעים חדשים, הביא לדיון בקרב חוקרי הבחירות.
פרנק ארברו אמר: "מעניין שגם לשמאל הסוציאליסטי וגם לליברלים יש את שיעור רע זה, כאשר הוועידה הסביבתית מתקיימת בקופנהגן".
הלבורסן הרגישה כי המדיניות הסביבתית של ההצהרה השנייה של סוריה מוריה מראה על רמת מחויבות ברורה מצד שותפי הקואליציה.
היא כינה את המדיניות הסביבתית של הממשלה כאחת ה "רדיקליות באירופה ".
המפלגה קידמה את עצמה כמפלגה פמיניסטית.
באחת מחוברות השמאל הסוציאליסטי שפורסמו בשנת 2005 נכתב: "השמאל הסוציאליסטי הוא מפלגה פמיניסטית.
אנו נלחמים למען חברה בה יש לנשים ולגברים הזדמנויות שוות.
המשמעות היא שנשים צריכות להרוויח כמו גברים, שיהיו יותר נשים בעמדות המובילות וכי ישנן תוכניות רווחה המעניקות שוויון במקום העבודה." במהלך הבחירות לפרלמנט בשנת 2005, אחד מארבעת הנושאים העיקריים שהעלתה אגף הנוער של המפלגה נלחמה נגד הטרדה מינית.
בינואר 2005 שאל קלאסקמפן 150 מתוך 169 הנציגים/ות בפרלמנט, רואים ב-עצמם/ן כ-פמיניסטים וכ-פמיניסטיות.
על פי הסקר, השמאל הסוציאליסטי והמפלגה הליברלית היו שתי הפמיניסטיות ביותר, ואילו מפלגת הקידמה הייתה המפלגה הפחות פמיניסטית בפרלמנט.
אודון ליסבקקן היה שר לילדים ושוויון בין השנים 2009 עד 2012. ארילד סטוקאן-גרנדה טען ששוויון בין גברים ונשים היה נושא מרכזי בממשלה, בעיקר בגלל פעילות השמאל הסוציאליסטי.
הוא טען שיש יותר נשים מגברים המשרתים במחלקות שהמפלגה שלטה בהן.
SV תומכת בחוק רכישת המין מ-2008 שמפליל רכישת מין, והמפלגה רוצה לאסור הופעות פומביות.
המפלגה רוצה שהגיוס לשירותים צבאיים יכלול גם נשים.
בשנת 1992, האשים קרל א 'הייגן ממפלגת הקידמה את מפלגתו בתמיכה בהגירה חופשית לנורווגיה, לאחר שליסבת הולנד הציעה שלמהגרים ממדינות שאינן אירופה יהיו הזדמנויות הגירה זהות לזה של מהגרים שמקורם במדינות שחברות באזור הכלכלי אירופי.
בעוד שהגן היה ביקורתי ביותר, היא חשה כי המדיניות תציע דיור ומשרות עבור אנשים שאינם אירופאים הזקוקים להם.
סקר דעת קהל הראה כי 82.9% מחברי השמאל הסוציאליסטי היו פתוחים להגירה רבה יותר, מה שהופך את המפלגה למפלגה הכי ידידותית להגירה בפרלמנט, אך עדיין פחותה מברית הבחירות האדומה הלא פרלמנטרית.
במדידה שנעשתה בסוף 2009, השמאל הסוציאליסטי הפך שוב למפלגה הכי פחות עוינת למהגרים, הפעם מאחורי המפלגה האדומה שהוקמה לאחרונה.
סקר אחר הראה שכמעט שליש ממצביעי השמאל הסוציאליסטי לא ירצו לגור באזור עם מספר רב של מהגרים.
הגאוגרף החברתי קרל פרדריק טנגן הגיב כי קל לבוחר השמאל הסוציאליסטי האינטלקטואלי האופייני, המתגורר באזורי המעמד הגבוה, להסכים לשאלה ההיפותטית עבורם.
סקרים אחרונים מראים כי תמיכתם של מהגרים במפלגה צנחה מ-25% בשנת 2005 ל-6% בשנת 2009. הסופרת הנורווגית-סומלית אמל אדן הסבירה כי "איננו מרוויחים דבר ממדיניות השמאל הסוציאליסטי.
הם אומרים שכולם בסדר וזה לא ככה בפועל".
המפלגה פתוחה להגירה רבה יותר, מתוך אמונה שנורווגיה תתפתח לחברה רב-תרבותית יותר.
המפלגה מאמינה שהדרך היחידה ליצור שוויון חברתי היא ליצור שוויון אתני בנורווגיה.
עד שנת 2009 אמר ראש הממשלה, ג'נס סטולטנברג, כי ממשלתו תהדק את מדיניות ההגירה הרווחת, שתקשה על מהגרים לקבל מקלט בנורווגיה.
השמאל הסוציאליסטי, יחד עם המפלגה הליברלית והנוצרים-דמוקרטים, חשו שהמדיניות החדשה קפדנית מדי.
והמפלגה התנגדה רשמית בממשלה בנוגע למדיניות המקלט.
בפרט המפלגה רוצה תקנות ליברליות יותר למקרי מקלט הקשורים לילדים.
ב-2012 הזהיר מנהיג המפלגה אודון ליסבקן בתוקף מפני קיצונים אסלאמיים כמו פרופיטנס אוממה, ונשבע להילחם בהם.
המפלגה תומכת בהסרת האיסור נגד כיסוי ראש דתי כמו חיג'אב וטורבן לעובדי המשטרה, אך המפלגה הייתה מפוצלת סביב הנושא ומיעוט תת-מרחבי, כולל חלק מהנוער, הצביע נגד התרת כיסויי ראש דתיים בכנס המפלגה ב-2013.
הפעולה הצבאית בקוסובו הייתה נושא שנוי במחלוקת בתוך המפלגה; הנהגת המפלגה תמכה בהתערבות הצבאית ואמרה שיש לעצור את הניקוי האתני בקוסובו.
התומכים/ות כללו את קריסטין הלבורסן, שהעדיפה את ההתקפות האוויריות של נאט"ו, אך קבוצה גדולה במפלגה התנגדה בתוקף לתמיכה כזו וטענה כי אלימות רק תביא לאלימות רבה יותר.
פרק המפלגה באקרשוס כינה את המתקפה "הפצצת טרור בהובלת נאט'ו" והאמין שההפצצה הייתה הפעם הראשונה בה נורווגיה הכריזה מלחמה על אומה אחרת.
הם רצו שהאומות המאוחדות ימצאו פתרון שלום לסכסוך.
שטיין אורנהוי, מנהיג המפלגה העממית הסוציאליסטית, אמר כי נציגי המפלגה בפרלמנט פעלו באופן מופרך; הוא הרגיש שהם קיבלו החלטה שגויה בתמיכה בפעולות נאט"ו בקוסובו כאשר רוב המפלגה התנגדה לה.
במהלך הוועידה הלאומית איימה הלבורסן להתפטר מתפקיד מנהיג המפלגה אלא אם כן הלחימה הפלגית בתוך המפלגה תיפסק.
זה הביא לפיצול בתוך המפלגה, כאשר הקבוצה הראשונה שתמכה בהתפטרותה והפלג השני הגדול יותר הגיע למסקנה כי הפיגוע בנאט"ו אמור להסתיים באופן מיידי אם הסרבים יפסיקו את הניקוי האתני בקוסובו, אם הלבורסן תמשיך להיות מנהיגת המפלגה.
ברוב נושאי מדיניות החוץ, המפלגה התנגדה לפעולה צבאית.
הם היו נגד פלישת ארצות הברית לאפגניסטן והיו מאוד נגד המלחמה בעיראק.
לאחר שהצטרפה לקואליציה האדומה-ירוקה בשנת 2005, עצרה המפלגה את התנגדותם העזה לשתי המלחמות, ובשנת 2008 המפלגה הציעה ליצור "אסטרטגיה חדשה" עבור הכוחות המזוינים הנורווגים הממוקמים באפגניסטן.
בשנת 2007 ביקר אריק סולהיים מהמשרד לפיתוח בינלאומי בכוחות נורווגיים באפגניסטן.
המדיניות בנוגע לאפגניסטן הובילה לתסיסה רבה במפלגה, בעיקר בפרק המפלגה בברגן.
בתחילת שנת 2008, פרקי המפלגות של הורדלנד ורוגאלנד מתחו ביקורת על קריסטין הלבורסן והממשלה בנוגע למדיניות שלהם על אפגניסטן, ודרשו נסיגה מיידית עד אוקטובר 2009. בפרק אוסלו ביקשו שינויים דרסטיים באסטרטגיה הצבאית שיצר נאט"ו.
ת'ורבורן ג'אגלנד, אז נשיא הסטורטינג, ביקש שהממשלה תשלח חיילים נוספים לאפגניסטן, אם נאט"ו יבקש זאת.
השמאל הסוציאליסטי תמך במלחמה, אך התנגד לשליחת חיילים נוספים לאזור, וסירב גישה לכוחות המיוחדים הנורווגיים.
הסיבה העיקרית שלהם הייתה שנורווגיה, יחד עם הולנד, "היו בבירור הכי הרבה חיילים שנמצאים באפגניסטן..." ביחס לאוכלוסייה במדינות המתאימות, ואפגניסטן הייתה "המחויבות הצבאית הגדולה ביותר שיש לנורווגיה כיום מחוצה לה".
המפלגה מחולקת לחמישה "איברים": הוועידה הלאומית הראשונה, שהתקיימה מדי שנה שנייה, הוועד הלאומי, הוועד המרכזי, הפרקים העירוניים והמקומיים ונציגי המפלגה.
הוועידה הלאומית פועלת כגוף דמוקרטי עבור המפלגה, בה חברים המייצגים את מחוזם או עירייתם יכולים לבחור נציגים לאומיים חדשים למפלגה.
אחת הדוגמאות לכך היא מנהיג המפלגה, שמתמודד לבחירות מדי שנה שנייה.
הוועד הלאומי הוא הגוף שקיבל החלטות הגבוהות ביותר בין האמנות הלאומיות.
חברים נבחרים על ידי כל מחוז, בתוספת שישה חברים נבחרים ישירות במהלך הכינוס הארצי; חלקם חברים קבועים.
בסך הכל ישנם 36 חברים.
הדירקטוריון נפגש כשש פעמים בשנה כדי לטפל בסוגיות פוליטיות וארגוניות עכשוויות.
משימתה היא לאמץ את תקציב המפלגה ולבחור את הנציגים הפוליטיים הקבועים של המפלגה.
הוועד המרכזי מנהל את המפלגה בתקופת הביניים שבין ישיבות המועצה הלאומית.
חברי הוועדה נבחרים על ידי הוועידה הארצית.
הוועדה מורכבת ממנהיג המפלגה, שני סגני המנהיגים, מזכיר המפלגה, מנהיג הפרלמנט, מנהיג הנוער הסוציאליסטי וחמישה חברים נוספים.
הדירקטוריון מקיים ישיבה כמעט בכל יום שני.
האורגן פרקים העירוני והמקומי פועל כגוף "תקשורתי" בין הפרקים למפלגה הלאומית.
הגוף האחרון, הוא הארגון המייצג של המפלגה, הוא מורכב מתשעה משרדי מפלגה לאומיים.
משרדים אלה משמשים כגופים מייעצים למפלגה.
נושאי המשרה עובדים לצד הקבוצה הפרלמנטרית של המפלגה, המנגנון הממשלתי ושאר ארגון המפלגה במשרדיהם המיוחדים.
יש להם גם קשר עם ארגונים וקהילות באזורם.
נציגי המפלגה נפגשים בדרך כלל ארבע עד שש פעמים בשנה; הקבוצה מורכבת מחברי מפלגה מכל רחבי האומה שיש להם מומחיות מיוחדת.
נציגי המפלגה נבחרים על ידי הוועידה הלאומית.
לאחר שאיבדה את כל מושביה הפרלמנטריים בבחירות לפרלמנט בשנת 1969, מפלגת העם הסוציאליסטית ביקשה ליצור קואליציית בחירות בין מפלגות שמאל שונות.
בעודו מפקפק בעבר באיחוד עם המפלגה הקומוניסטית בנורווגיה, בסופו של דבר הפכה המפלגה לחברה בקואליציה, יחד עם ועדת ההסברה של תנועת העבודה כנגד חברות נורווגית בקהילה האירופית וסוציאליסטים עצמאיים שונים שאינם מפלגים.
לארסן, מנהיג המפלגה הקומוניסטית, אמר כי החברים בכינוס הלאומי של המפלגה הסכימו פה אחד להצטרף לקואליציה, שלאחר מכן תיקרא "ליגת האגודה הסוציאליסטית".
לקח 16 יום לנהל משא ומתן להסדר בין הקבוצות.
חברים הסכימו כי קואליציה זו תהיה הדרך היחידה להשיג "ממשלה סוציאליסטית" בנורווגיה.
עד 1973 ספגה מפלגת העבודה ירידה בתמיכה העממית, שהוערכה באותה תקופה לכ-100,000 בוחרים.
ספקולציות עלו כי הבוחרים עזבו את מפלגת העבודה לליגת הבחירות הסוציאליסטית שהוקמה.
תחזיות מפלגת העבודה המוקדמות אמרו כי הליגה האלקטורלית תתמוסס בגלל סכסוכים פנימיים.
בהמשך הצהיר רייולף סטיין כי היה לו יותר "כבוד" למפלגת ברית הבחירות האדומה המאואיסטית מאשר לליגת הבחירות.
הקואליציה קיבלה 11.2% מהקולות העממיים ו-16 מושבים בפרלמנט בבחירות לפרלמנט בשנת 1973.
המפלגה המכונה כיום השמאל הסוציאליסטי הוקמה בשנת 1975. המפלגה הקומוניסטית לא רצתה להתמוסס כדי להיות חברה במפלגת השמאל הסוציאליסטי, והצביעה נגד חברות.
זה הוביל למאבק פנימי בתוך המפלגה, כאשר העיתון הרשמי של המפלגה, "פרייטן", אמר בחריפות שהמפלגה לא תוכל להתמוסס, מכיוון שמשמעות הדבר היא מותה של התנועה המהפכנית.
העיתון הרשמי של מפלגת העם הסוציאליסטית, אוריינטריינג ', תקף את מה שכינו "מנהיגי הקשה" של המפלגה הקומוניסטית.
ללא המפלגה הקומוניסטית, המפלגות האחרות הצביעו לפירוק הקואליציה ולהחלפתה במפלגה פוליטית.
השנים הראשונות לא צלחו, כיוון שהמפלגה איבדה רבים ממושביה בפרלמנט, אך תחת הנהגתו של ברגה פור במהלך שנות השמונים, הפופולריות של המפלגה עלתה שוב.
סכסוכים פנימיים בתוך המפלגה הסלימו; היו שמועות על כך שסגן המנהיג היושב אז שטיינר שט'רניו מנסה להשליך את הזרוע הסוציאל-דמוקרטית של המפלגה.
בעיה חמורה יותר עבור המפלגה הייתה ששניים מחברי הפרלמנט של המפלגה הורשעו בבגידה במדינה בעקבות מלחמת העולם השנייה, והבולטת ביותר היא חנה קוונמו.
מאוחר יותר הפך קוואנו לאחד הפוליטיקאים המובילים והאהובים בנורווגיה.
בהנהגתו של תיאו קוריצינסקי מאוחר יותר בשנות השמונים, המפלגה התבלטה במאמציה לשלום, פירוק נשק, תעסוקה, פוליטיקה ירוקה ושוויון כלכלי.
בתחילת שנות התשעים בפיקודו של אריק סוליים, הפופולריות במפלגה ירדה שוב.
הם איבדו את מרבית מצביעיהם, מצביעי "לא לאיחוד האירופי" למפלגת המרכז, כאשר המפלגה נלחמה באופן פעיל נגד חברות נורווגית באיחוד האירופי, וכשנורווגים שוב הצביעו נגד חברות במשאל עם.
כהונתו של סולהיים כמנהיג - אף שזכתה לשבחים מצד רבים - נתפסה במחלוקת רבה.
הזרוע הסוציאליסטית של המפלגה, "שומרי המוזיאון", כשמם כן, חששו מכך שסולהיים מעביר את המפלגה יותר מדי למרכז.
מבקרים חיצוניים של סולוהיים אמרו כי מדיניותו הובילה למפלגה "אפור-כחולה סוציאל-דמוקרטית", ללא מעט הבדלים ממפלגת העבודה.
סולהיים ניסה לגרום למפלגה לשנות כיוון ולהקים ממשלה קואליציונית עם מפלגת העבודה ומפלגת המרכז.
סולהיים נאלץ להתפטר בשנת 1997, כאשר המפלגה ראתה בו בתור הסיבה העיקרית למאבק הכוחות החדש בין פלגי המפלגה השמאלנית והימנית.
עם בחירתה של קריסטין הלבורסן למנהיגת המפלגה החדשה בשנת 1997, הפופולריות של המפלגה עלתה שוב.
תחת הנהגתה, המוקד העיקרי הפך לחינוך, והוטבע הסיסמה "ילדים ונוער ראשונים".
המפלגה בנתה בהתמדה את בסיס הבוחרים שלה במהלך הקבינט הראשון של הלייבור סטולטנברג, שהעביר את מפלגת העבודה יותר למרכז, תוך הפרטת הנכסים הממשלתיים.
זה הוביל לשיעור המצביעים ההיסטורי של השמאל הסוציאליסטי; הם הרוויחו 12.5% מהקולות הלאומיים בבחירות 2001. מפלגת העבודה זכתה בשיעור נמוך של שיא, עם רק 24.3% מהקולות.
שיעור ההצבעה רק החמיר את המאבק הפנימי בתוך המפלגה, כאשר מנהיג המפלגה ת'ורבורן ג'גלנד וג'נס סטולטנברג האשימו זה את זה.
סיעת הימין של המפלגה רצתה להמשיך ולהעביר את המפלגה הלאה למרכז, ואילו סיעת השמאל רצתה לקרב את המפלגה לשמאל הסוציאליסטי.
בתחילת 2005, סקרים הראו כי למעלה מ-20% מהמצביעים הנורווגיים יצביעו לשמאל הסוציאליסטי.
ראש הממשלה קייל מגנה בונדוויק מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית האמין כי שלוש המפלגות "לא ברורות" ו"עמומות "כשדיברו על העמדה האידאולוגית והפוליטית של הקואליציה האדומה-ירוקה.
לאחר שדנו על התקציב הלאומי עם השמאל הסוציאליסטי ומפלגת המרכז, הסכים ינס סטולטנברג עם הלבורסן כי עליהם ליצור שירות מעונות יום אוניברסלי בחינם.
עד פברואר 2005, סקר דעה העניק לקואליציה 96 מתוך 169 מושבים בפרלמנט, כאשר השמאל הסוציאליסטי גדל עם 3.9%.
מאוחר יותר בפברואר, פלג קטן במפלגה כינה את הקואליציה העתידית "הקואליציה האדומה-אפורה", מתוך אמונה שמדיניות הסביבה של מפלגת העבודה ומפלגת המרכז אינה "רדיקלית מספיק".
לפני הבחירות לפרלמנט בשנת 2005 אמר סגן המנהיג אושטיין דופדאל כי השמאל הסוציאליסטי לא יתרום לשינויים קיצוניים אם הם יזכו לתפקיד בממשלה.
ארנה סולברג, מנהיגת המפלגה השמרנית, האשימה את המפלגה בזה שהיא יותר מדי "קומוניסטית", מפני שחלק מהקשרים הנוכחיים והקודמים שלה, היו לארגונים קומוניסטים ברחבי אירופה.
בתחילת אוגוסט, השמאל הסוציאליסטי הייתה בין המפלגות שהתקדמו יותר בסקרים, אך 17% מהאנשים שהצביעו לשמאל הסוציאליסטי היו לא בטוחים לאיזו מפלגה הם יצביעו בבחירות 2005. בסוף אוגוסט תויגה המפלגה כאחד "המפסידים הגדולים" בבחירות, יחד עם המפלגה השמרנית.
חוקרי בחירות רבים האמינו כי השמאל הסוציאליסטי איבד את עניין הבוחר כשנכנס לקואליציה ועבד לצד מפלגת העבודה.
תוצאות הבחירות הרעות הובילו למאבקים פנימיים בתוך המפלגה, כשג'ופדאל טען כי מדובר בבחירות הקשות ביותר בתולדות המפלגה.
במפלגה היו 5 מתוך 19 שרים בממשלה, אחד יותר ממפלגת המרכז.
בבחירות לפרלמנט 2009 איבדה המפלגה ארבעה מושבים ונותרה עם 11, אך רווח של שלושה מושבים על ידי מפלגת העבודה הבטיח לקואליציה האדומה-ירוקה רוב של 83–86. העברת הכוח בתוך הקואליציה גרמה לאובדן של שר קבינט שמאל סוציאליסטי אחד והותיר אותם עם ארבעה, זהה למפלגת המרכז.
השמאל הסוציאליסטי והלורסן הודו למשרד האוצר המשפיע למפלגת העבודה במטרה לשמור על השליטה במשרד החינוך והמחקר.