tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גוטנברג פיתח נתך העשוי בעיקרו מעופרת, אנטימון, ובדיל, שהתאים לצרכיו: נקודת התכה נמוכה יחסית, שאפשרה יציקה זריזה, ויחד עם זאת קושי ועמידות שאפשרו שימוש לצורכי הדפסה, ושמרו על איכות סבירה גם אחרי הדפסת אלפי עותקים.
הנתך שפיתח גוטנברג, צורף מהמאה ה-15, המשיך לשמש בשינויים קלים עד תום עידן דפוס הבלט, גם כאשר שום חלק אחר מתהליך הדפוס לא דמה לציוד של גוטנברג.
פיתוח או איתור דיו ונייר שמתאימים לשימוש בתהליך החדש
מכבש הדפוס עצמו: מכבשים דומים בעקרון פעולתם שימשו בתעשיות שונות, למשל כבישת שמן זית, אך אלו התאימו לספק לחץ לזמן ממושך, ולא התאימו לדפוס בלי שינויים ושכלולים כדי ליצור לחץ אחיד בעצמה הרצויה לזמן קצר, כך שהתבנית והנייר שהודפס יוכלו להשתחרר במהרה, להכנת המכבש להדפסת הגיליון הבא.
המכבש המשיך להשתכלל, אך עד סוף המאה ה-19, היו בשימוש נרחב מכבשי דפוס שעקרון פעולתם זהה בעיקרו למכבש של גוטנברג
טכניקות ומכשירים לחיתוך וכריכה, שמתאימים להכנת מספר גדול של ספרים זהים
הספר הראשון שהודפס בשיטה זו היה התנ"ך בשפה הלטינית, המכונה תנ"ך גוטנברג, בשנת 1456. הוא הודפס ב-180 עותקים - מספר עותקים עצום לעומת הספרים שקדמו לו, שנכתבו בחרט סופרים, אחד אחד.
גוטנברג לא הצליח מבחינה עסקית, ובית הדפוס שלו עבר לידיים אחרות.
בשנת 1468 נפטר גוטנברג כשהוא חסר כול.
תוך זמן קצר התפשטה ההמצאה ובתי דפוס רבים קמו והתחילו לפעול.
בתוך חמישים שנה בלבד עלה מספר הספרים שהופקו באירופה ממאות בודדות לכחצי מיליון.
להתפשטות מהירה זו של הספר הכתוב היו השלכות מרחיקות לכת:
עלייה בלימוד קרוא וכתוב, שהובילה לעלייה בביקוש לספרים.
השכלה נרחבת לכל שכבות החברה, כולל איכרים מהמעמד הנמוך.
הקמת אוניברסיטאות בערים רבות באירופה בגלל הביקוש הגובר להשכלה.
ירידה בכוחה של הכנסייה בגלל נגישות רבה יותר לספרי הקודש והפצת דעות נגדה ונגד השלטון, שהביאו לצמיחת הנצרות הפרוטסטנטית.
הפרוטסטנטים, תומכים בקריאה צמודת-טקסט ללא תיווך הפירושים המסורתיים של הנצרות הקתולית.
פירושים אלו, שעד עליית הפרוטסטנטיות היו הדרך הלגיטימית היחידה להבנת המקרא, נכתבו בלטינית והוחזקו בעותקים מעטים אצל אנשי הכנסייה.
תרגום התנ"ך לשפה הגרמנית, תחילה, ולשפות נוספות, והפצת התנ"כים בעותקים רבים בעקבות מהפכת הדפוס הביאו לשחיקת המונופול של הקתוליות על הבנת התנ"ך ולירידת כוחה.
פרסום הודעות וצווים של המלכים הפך לקל הרבה יותר.
הדפסת ספרים בשפות לאומיות, כגון צרפתית, אנגלית, גרמנית ועוד, גרמה להעשרת שפות אלו ואחרות ולהעמקת השימוש בשפות אלו.
כתוצאה מכך התגבשו זהויות לאומיות סביב הידע והתרבות המתחדשים, ונכתבו יצירות בשפות לאומיות.
הדבר העצים את הלכידות התרבותית סביב השפות, ובכך תרם לעליית הלאומיות.
יצירת שפה ספרותית אחידה, השפה בה מדפיסים את הספרים.
מהפכת המצאת הדפוס בדרך כלל נחשבת לנקודת הציון של המעבר מימי הביניים לתקופת הרנסאנס, ולשורשיה הראשונים של מהפכת המידע של ימינו.
מהפכת הציפורנִים (בפורטוגזית: Revolução dos Cravos; שמה הרשמי בפורטוגל הוא מהפכת 25 באפריל, ובפורטוגזית: Revolução de 25 de Abril) הוא כינוי לתהליך שהגיע לשיאו ב-25 באפריל 1974, במהלכו עברה פורטוגל משיטת ממשל סמכותנית ודיקטטורית לשיטת ממשל דמוקרטית בהסכמה עממית וכמעט ללא שפיכות דמים.
שמם של האירועים נגזר מכך שהמשתתפים במהפכה נשאו פרחי ציפורן בקני רוביהם, כאות לאי-אלימות.
בשנת 1932 עלה לשלטון בפורטוגל העריץ אנטוניו דה אוליביירה סלזאר, והכריז על שיטת ממשל שנקראה "Estado Novo" או "המדינה החדשה".
היה זה משטר פשיסטי מרוכך, אשר בניגוד למשטרים פשיסטיים בארצות כגון ספרד, איטליה וגרמניה הנאצית, כלל שימוש מועט באלימות כלפי אזרחיו.
שלטון "המדינה החדשה" כפה ערכים לאומניים וקתוליים על האוכלוסייה הפורטוגזית, תוך שהוא משבח את המדיניות הקולוניאליסטית הפורטוגזית ורואה בשליטתה בקולוניות של פורטוגל (ביניהן אנגולה, מוזמביק וכף ורדה) דבר הראוי לשבח.
סיסמת השלטון הייתה "Deus, Pátria e Família" - האל, המולדת והמשפחה.
למרות היציבות הכלכלית והמדינית שהביא שלטון זה (שהיה בין השלטונות הפשיסטים מאריכי הימים באירופה כולה), נתקל השלטון בבעיה של ממש בנוגע למושבות, במיוחד המושבות באפריקה - אנגולה ומוזמביק.
מרידות התושבים שדרשו עצמאות נתמכו הן על ידי ארצות הברית והן על ידי ברית המועצות, שרצו להרחיב את השפעתן על ידי תמיכה בתנועות שחרור לאומיות.
פורטוגל, בתגובה, שלחה אלפי חיילים אל מעבר לים, אשר דיכאו את המרידות באופן ברוטלי, תוך כדי אבדות קשות לשני הצדדים.
הצבא הפורטוגזי, שנשא בעול מדיניות זו, היה מרכז ההתנגדות לשלטון סלזאר, ובשנת 1961 בוצע ניסיון הפיכה, אשר נכשל ברגע האחרון והביא לפיטורי חלק ניכר מן הסגל הבכיר של הצבא.
המשבר הגיע לנקודת שיא עם הסתלקותו של סלזאר מן הזירה.
סלזאר לקה בשבץ מוחי בשנת 1968, ופוטר מתפקיד ראש הממשלה.
את מקומו תפס מרסלו קייטנו , ששימש עד אז בתפקידים שונים, לרבות שר המושבות.
בחודש מרץ 1974 פיטר קייטנו שורת קצינים בכירים, בטענה כי אלו לא תמכו במדיניות הממשלה בנוגע למלחמה באפריקה.
בין המפוטרים היו הגנרלים אנטוניו דה ספינולה ופרנסישקו דה קושטה גומש.
פיטורי הקצינים הבכירים לא הועילו לקייטנו, שכן בשלב זה כל הצבא היה נגוע בהתנגדות למשטר.
הגנרלים תכננו הפיכה ובחרו בשני אותות מוזיקליים כסימני יציאה לפעולה.
הראשון היה השיר "אחרי הפרידה" (E depois do adeus) של הזמר פאולו דה קרבליו, שייצג את פורטוגל באותה שנה בתחרות הזמר של האירוויזיון.
השיר בוצע על בימת האירוויזיון ב-6 באפריל 1974 בברייטון, בריטניה.
האות השני היה זמר הגראנדולה (Grândola, Vila Morena) של הזמר זקה אפונסו, מתנגד משטר ששיריו נאסרו לשידור, אותו שידרו ברדיו בשעה 00:25 ב-25 באפריל 1974, ואז יצאו הכוחות למיגור השלטון.
החיילים שמו בקני רוביהם פרחי ציפורן כסמל לאי-אלימות, והעם נקרא לצאת לרחובות עם פרחים אלו ולתמוך במורדים.
במחיר של ארבעה הרוגים, הודח קייטנו, וספינולה הוכרז כנשיא הרפובליקה מטעם החונטה הצבאית.
קושטה גומש הוכרז כמפקד הצבא, והוסמך לשאת ולתת עם נציגי תנועות הגרילה האפריקניות.
המהפכה הייתה, בסופו של דבר, פרי פעולתם של קצינים צעירים ורדיקלים, שמאלנים בהשקפתם (ויש המייחסים להשפעה סובייטית חלק ניכר במהפכה).
ספינולה, שהיה שמרן בהשקפותיו, לא החזיק מעמד זמן רב, ובאוקטובר 1974 הכריזו הקצינים הרדיקלים על קושטה גומש כנשיא.
קושטה גומש תמרן בין קצינים מהימין (בראשות הנשיא הקודם ספינולה), ובין הרדיקלים השמאלנים שיזמו את המהפכה.
הפתרון שנמצא היה עריכת בחירות למועצה מכוננת, ללא כל סמכויות חקיקתיות, פרט לעריכת חוקה, כאשר השלטון בפועל הוחזק בידי קואליציה אד הוק של נציגים מהסיעות השונות שייצגו את הציבור הפורטוגזי.
בתקופה שבין 1974 ל-1976 פעלו שש ממשלות זמניות מסוג זה ששיקפו, כל אחת בתורה, את יחסי הכוחות המשתנים תדירות.
הממשל שלט באמצעות צווים שניתנו על ידי מועצת הקצינים בראשה עמד קושטה גומש, אשר זכה לכינוי "פקק השעם" בשל יכולתו "לצוף אל פני המים" לאחר כל משבר.
בשנת 1976 הוצגה לציבור החוקה החדשה ונערכו בחירות לנשיאות, בהן בחר קושטה גומש שלא להשתתף.
החוקה ייצבה את המצב הפוליטי, והביאה לעולם את "הרפובליקה הפורטוגזית השלישית" (מאז 1910).
החוקה נתנה למועצת המהפכה הצבאית תפקיד משמעותי של פיקוח על הממשלה האזרחית.
אמנם השנים הראשונות של הממשל על פי החוקה החדשה היו סוערות, וממשלות קמו ונפלו (כאשר הממשלה האזרחית הראשונה הייתה ממשלת מיעוט סוציאליסטית), אך בשנת 1982 התייצב המצב באופן שאפשר תיקונים מקיפים לחוקה וביטול תפקיד מועצת המהפכה הצבאית.
בשנת 1986 נבחר הנשיא האזרחי הראשון זה למעלה משישים שנה, מריו סוארש, ובחירה זו נתנה את הגושפנקה להצטרפות פורטוגל למדינות הליברליות והדמוקרטיות של מערב אירופה.
כיום עשרים וחמישה באפריל, יום החירות, הוא אחד מהחגים העיקריים בפורטוגל.
זהו יום חופש כללי בו כל העסקים סגורים, והפורטוגזים מתרכזים בחגיגות.
בערב שלפני מתקיימות הופעות ומסיבות עד אור הבוקר וביום המהפכה עצמו מתקיימים טקסים ממלכתיים וצעדות של חיילים במדים ייצוגיים.
פרחי הציפורן אדומים הם סמל עיקרי של היום.
חלק מחוגי הימין הקיצוני רואים בהתפתחויות שלאחר המהפכה משום אסון למדינה.
מצד שני כמה ממנהיגי המהפכה סבורים שפורטוגל של היום סטתה מן האידיאלים השמאליים שבשמם התחוללה המהפכה.
לאחר המהפכה, שונה שמו של גשר סלזאר, אשר נבנה ב-1966 ועובר מעל נהר הטז'ו בליסבון, לגשר 25 דה אבריל לציון יום מהפכת הציפורנים.
מהפכת הקטיפה (צ'כית: Sametová revoluce; סלובקית: Nežná revolúcia) הוא שמה של הפיכה כמעט ללא שפיכות דמים שנערכה בצ'כוסלובקיה בין 17 בנובמבר ל־29 בדצמבר 1989, ובמהלכה הודחה הממשלה הקומוניסטית.
מהפכת הקטיפה הייתה אחת ממהפכות סתיו העמים.
המהפכה החלה ב־16 בנובמבר 1989 בהפגנת סטודנטים שלווה בברטיסלאבה.
למחרת, ב־17 בנובמבר, דוכאה בכוח הפגנת סטודנטים שלווה נוספת בפראג על ידי משטרת המהומות הקומוניסטית.
אירוע זה הצית סדרת הפגנות עממיות החל מ־19 בנובמבר עד סוף דצמבר ושביתה כללית בת שעתיים ב־27 בנובמבר.
ב־20 בנובמבר הגיע מספר המפגינים שנאספו בפראג לכ־500,000 לאחר שהמונים נהרו לעיר.
אז, כשברקע משטרים קומוניסטים נוספים נופלים, ולאור מחאת הרחוב הגוברת, הודיעה המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה ב־28 בנובמבר כי היא תוותר על המונופול שלה בכוח הפוליטי.
גדרות התיל הוסרו מהגבול עם מערב גרמניה ועם אוסטריה ב־5 בדצמבר.
ב־10 בדצמבר, מינה הנשיא הקומוניסטי גוסטב הוסאק (Gustáv Husák) את הממשלה הלא־קומוניסטית־ברובה הראשונה מאז 1948 והתפטר.
אלכסנדר דובצ'ק נבחר ליושב ראש הפרלמנט הפדרלי ב־28 בדצמבר וואצלב האוול מונה לנשיא צ'כוסלובקיה ב־29 בדצמבר.
ביוני 1990 נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בצ'כוסלובקיה מאז 1948 והוקמה ממשלה שאינה קומוניסטית.
המפלגה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה החלה את שלטונה ב־25 בפברואר 1948. לאורך תקופת שלטונה לא קמו מפלגות אופוזיציה במדינה.
מתנגדים לשלטון, בהם בלטו חברי אמנת 77, פרסמו דעותיהם בביטאונים ועלונים מחתרתיים, תוך שהם מסתכנים בעבירות פליליות.
הציבור שלא הזדהה עם השלטון חי באווירת פחד להביע דעות המנוגדות לשלטון באופן פומבי מפחד שמא יסולק ממקומות עבודה או מלימודים.
יצירות ספרות וקולנוע הוחרמו, כיוון שהכילו גישה שלילית לשלטון הסוציאליסטי.
בני משפחות של אנשי המשטר הלא קומוניסטי שקדם לשנת 1948, בני משפחות של אזרחים שברחו למערב, או תומכים באלכסנדר דובצ'ק בעת האביב של פראג, סבלו מחרם שלטוני.
במרץ 1988 התקיימה בברטיסלבה הפגנת הנרות, והפגנה נוספת התקיימה בשנת 1989, אולם אלה פוזרו על ידי כוחות המשטרה.
הקשיים הכלכליים בצ'כוסלובקיה בשלהי שנות ה־80 ותנאי החיים הקשים תרמו לאווירה ציבורית אשר תמכה ברפורמה כלכלית.
מאז חודש אוגוסט 1989 התבצרו בשגרירות גרמניה המערבית בפראג אזרחים מגרמניה המזרחית אשר ביקשו מקלט בגרמניה המערבית.
בימים שלאחר 3 בנובמבר עזבו אלפי המתבצרים את פראג ברכבת לגרמניה המערבית.
ב־9 בנובמבר נפלה חומת ברלין, ולא היה עוד צורך לעקוף שטחה של גרמניה המזרחית.
עד 16 בנובמבר החלו רבות ממדינות הגוש המזרחי להשיל מעליהן את סימני המשטר הקומוניסטי, תוך שאזרחי צ'כוסלובקיה עוקבים אחר ההתפתחויות בשידורי הרדיו והטלוויזיה.
היחסים עם ארצות הברית וישראל החלו להשתנות כבר בתחילת 1989, עם התחממות הקשרים, ונערכו פגישות ומשא ומתן בנושאים פתוחים שונים.
לכל הצדדים המעורבים היה אינטרס אסטרטגי בשיפור הקשר, והיחס ליהודים ולמורשת היהודית ולזיכרון השואה היה אחד מבחני הלקמוס להצלחת ההתקרבות הכוללת.
מהפכת אוקטובר , הידועה גם כמהפכה הבולשביקית, היא מהפכה שהתחוללה ברוסיה בין 24 ל-25 באוקטובר 1917 (על פי הלוח היוליאני שהיה בשימוש ברוסיה באותה עת; 6 – 7 בנובמבר על פי הלוח הגרגוריאני הנוכחי).
במהפכה זו הפילו הבולשביקים, בראשות ולדימיר איליץ' לנין, את ממשלת אלכסנדר קרנסקי.
מהפכת אוקטובר הביאה להקמת שלטון קומוניסטי בברית המועצות, שהתקיים עד 1991.
מהפכת אוקטובר הייתה השלב השני במהפכה הרוסית של 1917. קדמה לה מהפכת פברואר, שבה עבר השלטון מידי הצאר, ניקולאי השני מבית רומנוב, אל גאורגי לבוב שעמד בראש הליברלים.
כך הגיע לקיצו שלטון הצארים בן חמש מאות השנים.
ביולי 1917 עבר השלטון מלבוב לאלכסנדר קרנסקי.
שנה אחר כך, ב-17 ביולי 1918, הוצאו להורג הצאר ומשפחתו, כולל חמשת ילדיו שהיו בין הגילים 13 עד 22.
על אף שההשתלטות הבולשביקית זכתה לתמיכה בקרב הפועלים בערים הגדולות וחלק מיחידות הצבא, דעת הקהל הרוסית הייתה אדישה אליה ברובה, ורבים הניחו שמדובר באפיזודה (רדיקלית) חולפת שלא תחזיק מעמד זמן רב.
לצד זאת הבולשביקים ניצלו את אי הוודאות כדי לבסס את מנגנוני השליטה שלהם ולכונן בהצלחה דיקטטורה חד מפלגתית.
7 בנובמבר מצוין כ"יום המהפכה הבולשביקית", שהיה חג לאומי בברית המועצות, ונערך בו מצעד המפלגה הקומוניסטית בכיכר האדומה שבמוסקבה.
החג נחגג גם בערי הבירה של הגוש הקומוניסטי, ועדיין נחגג בבלארוס, בקירגיזסטן ובטרנסניסטריה, וכן על ידי מפלגות קומוניסטיות ברחבי העולם.
ב-25 באוקטובר 1917 (על פי הלוח היוליאני), הובילה המפלגה הבולשביקית בראשות מנהיגה לנין, את המהפכנים הקומוניסטים והסוציאליסטים למרד, כמעט ללא שפיכות דמים, בפטרוגרד, בירת רוסיה באותה עת, נגד הממשלה הזמנית החלשה של קרנסקי.
מאוחר יותר, ברישומי המהפכה שנכתבו על ידי ברית המועצות, תוארו אירועי אוקטובר כדרמטיים הרבה יותר ממה שהיו באמת.
עיקר הכוח הבולשביקי הורכב מיחידות צבא סוררות של חיילים חמושים שהוצבו בערים הגדולות וסירבו להישלח לחזית.
רוב הזמן התנהל המאבק בפטרוגרד ללא שפיכות דמים, כאשר הבולשביקים תפסו את המבנים העיקריים של הממשלה הזמנית עם התנגדות קלה, עד שלבסוף פרצו בהתקפה על ארמון החורף.
סרטים רשמיים של הממשל הסובייטי, שצולמו הרבה לאחר מכן, הציגו הסתערות גדולה על ארמון החורף וקרבות עזים.
אך במציאות המורדים הבולשביקים נתקלו בהתנגדות קלה מאוד אם בכלל, ומבחינה מעשית, די היה בכניסתם לבניין כדי להשתלט עליו.
ככל הנראה, היו בכל המהלך 2 הרוגים ו-5 פצועים משני הצדדים.
הסיבה לכך נובעת מכך שנלוכח פרשת קורנילוב איבד קרנסקי את הפופולריות שלו הן בקרב הסוציאליסטים המתונים יותר והן בקרב קציני הצבא שעד אז תמכו בממשלתו.
הללו אומנם התנגדו לבולשביקים אך הניחו (ביחד עם מרבית דעת הקהל הרוסית) שבלאו הכי הבולשביקים לא יחזיקו זמן רב ויוחלפו לאחר כינון הבחירות לאספה הלאומית, ולכן נמנעו מלסייע.
הקונגרס השני של המועצות הנבחרות התכנס באותו זמן, ומתוך 649 הצירים הנבחרים שבו, 390 היו בולשביקים וקרוב ל-100 השתייכו לאגף השמאלי של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית, שתמכו גם הם בהפלת ממשלתו של קרנסקי.
כשהוכרזה נפילתו של ארמון החורף, הוציא הקונגרס צו שיעביר כוח אל הסובייטים נבחרי הפועלים, החיילים והאיכרים, על מנת לאשר את המהפכה.
רבים מהסוציאל-רבולוציונרים האמינו שלנין והבולשביקים תפסו את השלטון בצורה בלתי חוקית ויצאו לפני שהתקבלה ההחלטה.
בזמן יציאתם קרא אליהם לאון טרוצקי בזלזול: "כן, צאו, לכו, עיזבו, אתם נכנסים לפח האשפה של ההיסטוריה".
למחרת בחרו הסובייטים את "מועצת ממוני העם" כבסיסה של הממשלה הסובייטית החדשה עד כינוס האספה המכוננת, והעבירה את הצו על השלום (שתבע את יציאתה המיידית של רוסיה ממלחמת העולם הראשונה), ואת "הצו על האדמה", שהציע את ביטול רכוש הפרט וחלוקת האדמות מחדש לידי האיכרים.
"הצו על האדמה" אישר את פעולותיהם של האיכרים אשר בכל רחבי רוסיה החזיקו באדמותיהם של האצולה ושל הקולאקים - האיכרים הרוסים העשירים.
הבולשביקים ראו עצמם כמייצגים של ברית בין פועלים ואיכרים (בסמל הקומוניסטי, חיבור של הפטיש והמגל מסמל את איחוד הפועלים והאיכרים).
ניסיון להשתלט על מוסקבה חודש לאחר מכן, נתקל בהתנגדות חריפה ואלימה הרבה יותר, והבולשביקים לא תפסו שליטה מלאה בעיר עד מרץ 1918. בחלקים אחרים של רוסיה נמשכה מלחמת האזרחים עוד שנים אחדות, עד 1921.
לאחר השתלטותם הבטיחו הבולשביקים לכונון בחירות חופשיות עבור האספה המכוננת הרוסית ולכבד את תוצאותיהם.
הללו אכן קיימו אותם בנובמבר 1917, בהשתתפותם של כ-36 מיליון מצביעים, ש-58% מהם נתנו קולם למפלגה הסוציאל-רבולוצינרית.
בניגוד לס.ר שנשענו על האיכרים, הבולשביקים זכו לתמיכה רחבה במרכזים העירוניים הגדולים, אך אלו העניקו להם רק 9 מיליון קולות, כ-25%.
לנין ששיער מראש את חלוקת הכוח במדינה, ושלכן דאג להשתלט על הרשות המבצעת כבר ב-25 באוקטובר, לא כיבד את תוצאות הבחירות.
אמנם האספה המכוננת התכנסה ב-5 בינואר 1918, אך תחת אווירה קשה של איומים מצידו של הצבא שלא היסס לירות אל עבר המוני האנשים שנעו בהמוניהם אל עבר בניין האספה המכוננת.
כינוס האספה אמנם התקיים ונישאו בו כמה נאומים מכוננים, כולל בעניין היהודים, אך למחרת כבר לא התאפשרה התכנסות נוספת, וניסיונות להתכנס באזור אחר ברוסיה שלא בשליטה בולשביקית, עלה בתוהו, כתוצאה מסירובם של מתנגדי המהפכה ('הלבנים') לאפשר לכוחות שייצגו את הכרעת הבוחרים להתכנס.
הייתה זו "סולידריות בין הבולשביקים לכוחות של הקונטרה-רבולוציה" כפי שהגדיר זאת יוסף קרוק, מי שהיה עד לאירועים ופעיל סוציאליסטי בעצמו.
על ויקטור צ'רנוב, יו"ר הראשון של האספה המכוננת, נגזר גזר דין מוות, אך הוא הצליח להמלט מרוסיה ובכך בא הקץ על האספה המכוננת.
מרגע זה הלכה למעשה הפך שלטונם לדיקטטורה חד מפלגתית, ובהמשך הוצאו כלל המפלגות האחרות מחוץ לחוק, מה שמיסד דיקטטורה זו באופן פורמלי.
בעקבות הפלת ממשלת המעבר הרוסית, ובהתאם להחלטת הוועידה של הסובייטים, הוקמה ממשלה חדשה בראשות ולדימיר לנין.
הממשלה כונתה "מועצת הקומיסרים העממיים", וכל חבר בה היה "קומיסר עממי".
הממשלה החדשה שהורכבה ב-8 בנובמבר 1917 כללה:
יושב ראש - ולדימיר לנין
קומיסר לענייני פנים - אלכסיי ריקוב
קומיסר לענייני חקלאות - ולדמיר מיליוטין.
לאחר כשבועיים בתפקיד התפטר בשל אי-הסכמתו עם מדיניות הממשלה ובמקומו מונה אלכסנדר שליכטר.
קומיסר לענייני העבודה - אלכסנדר שליאפניקוב
קומיסר לענייני צבא וצי - ועדה בהשתתפות ולדימיר אנטונוב-אובסיינקו, ניקולאי קרילנקו ופבל דיבנקו
קומיסר למסחר ותעשייה - ויקטור נוגין
קומיסר האוצר - איוואן סקבורצוב
קומיסר החינוך - אנטולי לונצ'רסקי
קומיסר לענייני חוץ - לאון טרוצקי
קומיסר לענייני משפט - גאוגרי אופוקוב
קומיסר לענייני מזון - איוואן טאודורוביץ'
קומיסר לענייני דואר - ניקולאי אבילוב
קומיסר לענייני מיעוטים - יוסיף סטלין
רובם נהרגו במהלך הטיהורים הגדולים בשנות השלושים של המאה ה-20. לאון טרוצקי נרצח במקסיקו על ידי מתנקש בשנת 1940.
מהפכת 1905 הייתה ניסיון של סוציאליסטים וליברלים להפיל את שלטון הצאר הרוסי, ניקולאי השני.
המהפכה החלה בשנת 1905, ונמשכה למעשה עד 1907, כשרק אז היא דוכאה.
שתי התוצאות הישירות של המהפכה היו: פרסום מנשר אוקטובר על ידי הצאר שהעניק מספר זכויות לתושבים, והקמת הדומה - הפרלמנט הרוסי - שבו היה רוב לשׂוחרי המודרניזציה והדמוקרטיזציה.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 החלו להתעורר אידאולוגיות שונות ברוסיה דוגמת נארודנים, אנרכיסטים, סוציאל-רבולוציונרים,סוציאליסטים וליברלים.
בנוסף, האיכרים והצמיתים, שהיוו רוב העם, מאסו באי שילובם בשלטון.
חלק מהם החל להצטרף לתנועות ליברליות וסוציאליסטיות שתמכו בין היתר בהפלת הצאר.
אף על פי שהשלטון אסר פעמים רבות את חברי התנועות הללו, הדבר לא מנע מזרם גובר והולך של אנשים להצטרף אליהן.
אלכסנדר השני הנהיג מדיניות של רפורמות שעוררו את זעם האצולה, אך בעיני הליברלים והרדיקליים הן היו מתונות מדי.
אלכסנדר השני דיכא את חוגי האינטליגנציה, שעוררו התנגדות עזה כלפיו.
ב-1 במרץ 1881 (לפי הלוח הישן) נרצח הצאר, אלכסנדר השני, באמצעות פצצה, על ידי איש תנועת נרודניה ווליה (בתרגום חופשי - "רצון העם").
אלכסנדר השלישי, יורשו של אלכסנדר השני, חשב את הרפורמות של אביו לליברליות יתר על המידה, ונודע כמנהיג שמרן.
הוא גם דיכא את מתנגדי השלטון רבות.
את רוב עבודת הדיכוי ביצעה האוכרנה, המשטרה החשאית בימי האימפריה הרוסית.
כתוצאה מפעילות האוכרנה רבים מן המהפכנים היגרו למערב אירופה, כדי לא להיות יעד לחיסול על ידי המשטר.
הגירה זו אל המערב חיזקה את היכרותם של רוסים רבים עם רעיונות מהפכניים, כמו המרקסיזם ורעיונות אחרים.
זה היה הרקע לניסיון להקים ברוסיה מפלגה מרקסיסטית ב-1884, שלא הצליחה להכות שורש עד 1897.
אלכסנדר השלישי מינה לשׂר האוצר את סרגיי ויטה ב-1892. ויטה התמודד עם גירעון תקציבי קבוע וניסה לתת דחיפה לכלכלה ולמשוך משקיעים זרים לרוסיה.
דוגמה לכך אפשר לראות במפעל הבנייה העצום של הרכבת הטרנס סיבירית ובהפיכת הרובל למטבע הרשמי ברוסיה (1897).
הצמיחה התרכזה במספר אזורים כגון מוסקבה, סנקט פטרבורג, אוקראינה ובאקו.
בהערכה גסה, נראה כי שליש ממרכזי התעשייה הללו הושקעו על ידי זרים.
סמוך ל-1905, התאוששו המפלגות המהפכניות מן הדיכוי של שנות ה-80 של המאה ה-19. מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית הוקמה ב-1898, והתפצלה ב-1903 לשתי תנועות: מנשביקים ובולשביקים.
ב-1898 החלה לגדול המפלגה המרקסיסטית הרוסית.
המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית (ס"ר) הוקמה בחרקוב ב-1900, והזרוע הצבאית שלה (Boevaia Organizatsiia) התנקשה באישים בכירים ברוסיה לפני 1905 ואחריה, כגון בשני שרי פנים: דמיטרי סרגייביץ' סיפייגין ב-1902, ובמחליפו ויאצ'סלב פלבה ב-1904. התנקשויות אלו גרמו לממשלה לתת סמכויות רבות יותר למשטרה.
ב-1902 פרסם לנין (מנהיג ברית המועצות לעתיד) את המנשר "מה יש לעשות?", בו טען שהמרקסיסטים צריכים להקים מפלגת חיל-חלוץ של מהפכנים מקצועיים (לניניזם).
את אלכסנדר השלישי ירש ב-1894 בנו, ניקולאי השני, מלך בעל שליטה רפויה במדינתו.
כבר בהיותו צעיר, המלך שׂרד ניסיון התנקשות.
בשל שליטתו הרפויה במדינתו, שימש ככלי משׂחק בידי יועציו והאנשים שמסביבו: אשתו הצארינה אלכסנדרה שמוצאה גרמני, הנזיר הרוסי גריגורי רספוטין, כמה מבני מעמד האצילים במדינה ואף בן דודו קיסר גרמניה, וילהלם השני.
ב-8 בפברואר 1904, בעת שלטון הצאר ניקולאי השני, פרצה מלחמת רוסיה–יפן במזרח המדינה.
הגורם למלחמה היה רצון יפן לשלוט על פורט ארתור, שהייתה נקודה אסטרטגית החולשת על האזור.
בתחילה המלחמה הייתה פופולרית, אולם עם התמשכותה היא הפכה שנואה יותר ויותר על העם.
המלחמה כלל לא הייתה קלה לעם הרוסי: אף על פי שהחיילים הרוסים נלחמו באומץ לב, רבים מהם מתו וציודו של הצבא הרוסי היה לקוי ומיושן, לעומת הצבא היפני המודרני והחדיש.
לאחר קרבות עקובים מדם בפורט ארתור ובסביבותיה, זכתה יפן בניצחון מזהיר.
בהסכם שלום שנחתם ב-5 בספטמבר 1905, בתיווכו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט, ויתרה רוסיה על פורט ארתור וסביבתה ועל חצי מהאי סחלין, והכירה בשלטונה של יפן בקוריאה.
החיילים זקפו את ההפסד במלחמה לחובת הצאר.
בתוך המהפכנים עצמם לא היו דעות אחידות ומנהיגות מאוחדת.
לזרמים השונים היו דעות שונות ואף דומות: הפועלים, כוחות הצבא, ורוב המהפכנים הפכו את הכלכלה לנושא מרכזי בקרבם, הליברלים וחוגי האינטליגנציה שאפו לזכויות אדם וקבוצות לאומיות קטנות התעניינו בעיקר בפוליטיקה ובחופש תרבותי.
ביום ראשון ב-22 בינואר (על-פי הלוח הגרגוריאני, בלוח הישן (היוליאני) מצוין בתאריך 9 בינואר), בבירה הרוסית סנקט פטרבורג, המוני מורדים (חלקם ממפעל קירוב) ובני משפחותיהם (מעריכים כי 80,000 איש) בהנהגת האב גפון, צעדו לעבר ארמון החורף של הצאר.
הם מחו בנימוס על הנהגותיו של הצאר וניסו לשכנע אותו להנעים את תנאי הפועלים.
המחאה הייתה שקטה עד כדי כך, שאפילו הקומוניסטים התנגדו למחאה זו במחשבה מאבק שאינו מזוין בצאר לא ישנה מאום.
למרות כל זאת, הצאר ניקולאי דאג להמלט מארמונו טרם המחאה, ושורת חיילים הוצבה מול המפגינים.
למרות העדר האלימות של הפגינים, פתחו החיילים באש וניסו כמה שיותר למנוע מהמפגינים להתקרב אל הארמון.
באותו היום העיר סנקט פטרבורג הוכרזה שטח סגור ולאחר שדוכאה ההתקוממות בכוח אש חיילי הצאר, החיים שבו למסלולם.
מקורות המקורבים לצאר העריכו כי נהרגו 96 איש ונפצעו 300, ואולם מקורות מהפכניים העריכו כי נהרגו 4,000 איש.
חוקרים בימינו מעריכים כי נהרגו 1,000 איש.
האירוע זעזע את אזרחי רוסיה והצית מרידות ושביתות ברחבי המדינה, ומקובל לראות בו את האירוע שהחל את המהפכה.
בתקופת המרידה אירעו שביתות רבות שהחלישו את המשק הרוסי ושיתקו חלקים ניכרים ממנו.
מלבד זאת אירעו מהומות רבות ברחבי המדינה.
בחודש פברואר אירעו שביתות בקווקז ובחודש אפריל בהרי אורל.
בנוסף לכך, כל המוסדות האקדמיים נסגרו זמנית בחודש מרץ, כתוצאה מהפגנות תמיכה בפועלים שאורגנו על ידי הסטודנטים (המוסדות האקדמיים נפתחו מחדש רק כשנה לאחר מכן).
השבתת רשת הרכבות ב-8 באוקטובר (על פי הלוח הישן) התפתחה במהרה להתקוממות אזרחית במוסקבה ובסנקט פטרבורג שבעקבותיה נוצר סובייט פטרבורג קצר הימים.
חסרי-אדמות החלו לתקוף ולשרוף שכונות בערים הגדולות במינסק, בגרודנו ובקאונאס.
בנוסף לכך היו שביתות במרכזים תעשייתיים בפינלנד, בפולין ובארצות הבלטיות כנגד הצאר.
בעקבות האירועים הללו נהרגו ב-13 בינואר (לפי הלוח היוליאני) 80 איש בריגה שבלטוויה ומספר ימים לאחר מכן בוורשה שבפולין נהרגו 100 איש.
אזור סמרה שברוסיה הכריז על פרישה מרוסיה ועל הקמת רפובליקה עצמאית ובעקבות פעולה זו "נקרעו" שטחים מרוסיה לטובת המדינה החדשה.
לאחר זמן קצר נכבש אזור סמרה מחדש על ידי חיילי הממשלה.
מקרה מעניין נוסף הוא של הרפובליקה של גוריה - רפובליקה שהוקמה במהלך המהפכה על ידי מקומיים באזור גוריה שבדרום-מערב גאורגיה.
הרפובליקה החזיקה מעמד מתחילת המהפכה עד ינואר 1906. אז, לאחר מספר ניסיונות כיבוש, נכבשה הרפובליקה באכזריות על ידי חיילי הממשלה.
קבוצה גדולה למדי של מנשביקים הוציאה מכלל פעולה כ-200 מפעלים ברחבי המדינה.
מספרם של הפועלים השובתים בחודש ינואר היה 400,000. המספר גדל והגיע ב-13 באוקטובר (לפי הלוח היוליאני) לכ-2 מיליון שובתים.
חלק במרד היה לחיילים הרוסים שערקו מיחידותיהם כדי להצטרף למרד, ובעיקר נודע סיפור המרד על אוניית הקרב פוטיומקין ב-14 ביוני (סיפור שהומחש על ידי הבמאי סרגיי אייזנשטיין בסרטו "אניית הקרב פוטיומקין") ומרד של אוניות של צי הים השחור בראשו עמד פיוטר שמידט.
במהלך המהפכה רבים הפכו את היהודים לשעירים לעזאזל משני הצדדים.
ההמונים התנפלו על היהודים ועשׂו בהם פוגרומים וגרמו לנזקים בנפש וברכוש.
ידועים במיוחד הפוגרומים באודסה, שם לפי הערכה, נהרגו 500 יהודים ביום אחד.
סטודנטים גאורגים הגנו בגופם על יהודי העיר ואחד מהם אף שילם על כך בחייו.
ב-19 באוקטובר 1905, פרע המון מוסת ביהודים בקישינב.
בחודש זה בוצע פוגרום גם ביהודי ויניצה ומספר יהודים נהרגו.
כ-200 יהודים היו מאורגנים בקבוצה להגנה עצמית, אך רק למחצית מהם היו אקדחים.
29 יהודים נהרגו, ועשרות נפצעו, אך גם פורעים רבים נהרגו.
לאחר סיום המהפכה אירעו פרעות "המאות השחורות".
התוצאה לפריצתן הייתה התמרמרות חוגים בכנסייה על החלשת הכנסייה על ידי הצאר.
בנוסף לפוגרומים הקשים, הצאר טען ש-90 אחוזים מן המהפכנים הם יהודים.
בעקבות הפגיעות ביהודים רבים מיהודי רוסיה היגרו אל ארצות הברית ומערב אירופה וחלק קטן היגר לארץ ישראל.
בין המהגרים היו סופרים ואנשי רוח רבים ובהם גם שלום עליכם שהיגר לארצות הברית.
על יסוד קבלת הרעיונות הפלורליסטיים של מנהיגי המהפכה הבולטים, רבים מהתנועה הציונית ומחוצה לה תמכו במהפכה: מפלגת הבונד היהודית ברוסיה, שהיוותה את הגורם המרכזי באגף הדמוקרטי-פלורליסטי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית ('המנשביקים'), תמכה במהפכה והובילה אותה בעיירות היהודיות.
בנוסף מפלגת מפלגת פועלי ציון תמכה במהפכה אולם לא שיתפה פעולה עם מפלגת הבונד.
ב-14 באוקטובר 1905 (לפי הלוח הישן) נכתב מנשר אוקטובר על ידי סרגיי ויטה ואלכסיס אובולנסקי והוצג לצאר.
במנשר היו נתונות מספר זכויות לאזרחים במדינה.
הצאר התווכח שלושה ימים על תוכנו של המנשר, אולם בסופו של דבר, ב-17 באוקטובר 1905 (לפי הלוח הישן, לפי הלוח החדש ב-30 באוקטובר) הצאר חתם על המנשר.
בעקבות פרסום המנשר היו הפגנות תמיכה בפרסום המנשר.
מרידות רבות הסתיימו, אם בכוח ואם בכניעה מרצון.
הצאר הצטער מאוחר יותר על כך שחתם על המנשר, הוא אמר כי הרגיש באותו זמן "בחילה ובושה על הבגידה בשושלת".
ההתנגדות האחרונה הייתה במוסקבה על ידי בולשביקים.
בין ה-5 בדצמבר עד ל-7 בדצמבר (לפי הלוח הישן) הבולשבקים גייסו אזרחים לשם שימושם בלחימתם, בעיקר על ידי איומי אלימות על הפועלים.
ב-7 בדצמבר שלח הצאר חיילים לעצור את הבולשביקים, וקרבות רחוב מרים ועקובים מדם התפתחו.
לאחר לחימה בת שבוע הגיע למקום גדוד מיוחד של הגנרל הרוסי סמנובסקי, שעל ידי שימוש בארטילריה שבר את כוח המורדים.
כאשר היו אלפי מתים ברחבי העיר, הבולשביקים נכנעו סופית ב-18 בדצמבר (לפי הלוח הישן).
חלק מן המהפכנים יהיו עתידים להיות לבעלי תפקיד בכיר בברית המועצות.
לנין השתתף במהפכה, לאון טרוצקי, שהיה באותה העת מנשביק, השתתף בסובייט פטרבורג.
אחרי המלחמה טרוצקי ולנין ברחו מרוסיה.
בסך הכול נהרגו 9,000 איש על ידי המהפכנים בשנים 1905-1907. בין ההרוגים היו ראשי ערים, בנקאים, שוטרים, בעלי אדמות ומפעלים, אנשי צבא, אנשי המשטרה החשאית ואף בנו של הצאר אלכסנדר השני, סרגיי אלכסנדרוביץ', שנהרג בעת שיצא מהקרמלין במרכבתו.
את ההתנקשויות ארגנו חברי תנועות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, הסוציאל-רבולוציוניים, אנרכיסטים ואנשים בודדים.
בסך הכול היו 3,228 התפרעויות שצרכו התערבות צבאית לשם החזרת הסדר.
במהלך המהפכה נגרם נזק כספי של 29 מיליון רובל.
בחודש אפריל 1906 החליטה ממשלת רוסיה לקחת הלוואה בסך 900 מיליון רובל בשביל לשקם את הכלכלה הרוסית.
נראה כי הצאר "איבד את הביטחון שלו" ושר האוצר הרוסי סרגיי ויטה התפטר והוחלף על ידי איוון גרומקין.
אף על פי שהמהפכה הסתיימה בדצמבר 1905 התחיל ב-1906 אי-שקט נוסף בקרב האיכרים, בממדים קטנים יותר, עד שנת 1908.
הצאר ניקולאי השני צלח בדיכוי המרד, אולם הובהר לו שיש לו שתי אפשרויות: דיכוי המתנגדים בגלי מאסרים, או הטיית אוזניים לבקשת בני העם.
הצאר בחר בדרך השנייה והוא הקים את הדומה- פרלמנט רוסי שבו ישבו נציגי העם.
באפריל 1906 הממשל הציע חוקת יסוד חדשה למדינה.
ההחלטה על הקמת הדומה נתקבלה על ידי הצאר באוגוסט 1905. הדומה הראשונה נבחרה במרץ 1906 והתחילה את דרכה באפריל 1906 בראשותו של ראש הממשלה פיוטר סטוליפין והתמידה 73 יום בלבד, עד יולי 1906.
הדומה הראשונה הוחרמה על ידי הסוציאל רבולוציוניים, הסוציאליסטים והבולשביקים.
הבחירה הייתה באוניברסיטאות ובמכללות ברחבי רוסיה, ורק מי שמלאו לו 25 שנה היה יכול להצביע.
בתחילה נראה כי מהפכת 1905 השׂיגה את יעודה והוקם ברוסיה פרלמנט שבו היה רוב לשׂוחרי המודרניזציה, אולם הצאר פיזר את הדומה כל פעם שנראה שהדומה מצרה את צעדיו או מעכבת חוקים שרצה להעביר.
באפריל 1906 חוקקה חוקת יסוד חדשה - "חוקת 1906" - אולם גם חוקה זו לא הביאה עמה בשורה משמעותית וסטוליפין ניסה לשכנע את הציבור שאין צורך בפרלמנט וכי אפשר לקדם תיקונים באמצעות צווים ממשלתיים.
סטוליפין שב-1911 נרצח, הצליח לשרוד לפחות עשרה ניסיונות להתנקש בחייו, שהביאו אותו לנהל רדיפות פוליטיות אכזריות, במהלכן הוצאו להורג אלפי מתנגדים, הליך שזכה לכינוי הגנאי "עניבתו של סטוליפין".
הלחץ הציבורי הביא לכינוסה של 'הדומה השנייה', שפעלה בין 20 בפברואר 1907 ל-3 ביוני 1907. הדומה כונסה בשלישית, ופעלה במשך זמן ארוך יחסית (נובמבר 1907 עד יוני 1912), אך היא הייתה חסרת כוח בשל הצלחת תומכי הצאר לעקר אותה מתוכנה, על ידי הוצאה אל מחוץ לחוק של גורמים 'מהפכניים'.
בחינה עניינית של תולדותיה, מלמדת כי המהפכה לא הביא לשינוי של ממש בהתנהלות המדינה: הכוח הפוליטי והעושר של הצאר נותרו בעינם.
הדומה נותרה ללא השפעה כמעט, המהפכה דוכאה והצאר שיבש את הפעילות המהפכנית בהצלחה.
המנהיגים המהפכנים נאסרו או גלו מן הארץ והקבוצות המהפכניות נותרו מבולבלות ולא בטוחות - האם להצטרף לדומה או לא?
התוצאה הייתה פיצול פנימי ובלבול בקרב הקבוצות הרדיקליות עד התמריץ של מלחמת העולם הראשונה.
מורשתה של מהפכת 1905, ובעיקר האופן הפשוט בו הביא הצאר להתפוגגותה, עמדה ברקע הניסיונות הבאים להביא ברוסיה למהפכות בשנת 1917: הראשונה, מהפכת פברואר, המשיכה את הקו הפלורליסטי שאפיין את מהפכת 1905, כלומר יצירת כלים פוליטיים - פרלמנטריים ('הדומה' בראש ובראשונה - כדי לקדם את רוסיה במסלול של מודרניזציה ודמוקרטיזציה.
אומנים רבים ברוסיה בחרו להביע ביצירותיהם את מהפכת 1905. בין האומנים הללו אפשר למנות את איליה רפין, הצייר שצייר את "17 באוקטובר 1905".
בתאריך 17 באוקטובר 1905 פורסם מנשר אוקטובר ורפין בחר לתאר את חגיגות האנשים לאחר פרסום המנשר.
מלבד רפין גם הסופר היהודי שלום עליכם בחר לספר על המהפכה בספרו "המבול", שתיאר אירועים מן המהפכה.
גם ולנטין קטייב בחר לתאר את המהפכה בספרו "מפרש בודד מלבין באופק".
תיאור נוסף של המרד על אוניית הקרב פוטיומקין קיים בסרטו המפורסם של סרגיי אייזנשטיין, אוניית הקרב פוטיומקין.
מהפכת הארזים הוא השם הנפוץ ביותר לשרשרת ההפגנות והפעילות האזרחית שהתרחשה בלבנון (בעיקר בביירות) כתוצאה מרצח רפיק אל-חרירי, ראש ממשלת לבנון לשעבר, ב־14 בפברואר 2005.
המטרה הראשית של הפעילים המקוריים הייתה הוצאת הכוחות הסורים מלבנון, התחלת חקירה בינלאומית לבדיקת רצח רפיק אל-חרירי, התפטרותם של פקידי הביטחון וארגון בחירות פרלמנטריות חופשיות.
המפגינים דרשו את סופה של השפעת סוריה על הפוליטיקה הלבנונית בה שלטה למעשה מאז חתימת הסכם טאיף בשנת 1989.
הפגנות אלו זכו לתמיכה בינלאומית רחבה בהתבסס על החלטת מועצת הביטחון מספר 1559 (שהתקבלה בסוף 2004) אשר תבעה מסוריה את מימוש הדרישות אותן הביעו המפגינים.
במהלך תקופת הגל הראשון של ההפגנות, סוריה החזיקה בכוח של בערך 14,000 חיילים וסוכני ביון בלבנון.
בעקבות ההפגנות, הכוח הסורי הוסג לחלוטין אל מחוץ למדינה, ב־27 באפריל 2005. הממשלה הפרו־סורית הודחה גם היא, אירוע שהשלים את מטרתה העיקרית של המהפכה.
במהפכה השתתפו קבוצות וארגונים אזרחיים וכן מפלגות פוליטיות.
קבוצות ומפלגות אלו יצרו את קואליציית 14 במרץ, קואליציה של מפלגות המתנגדות למעורבותה של סוריה בענייניה הפנימיים של לבנון.
בעבר, אף כללה המהפכה את הזרם הפטריוטי החופשי בהנהגת מישל עאון, אך הזרם עזב את הקואליציה לפני הבחירות בשנת 2005, לאחר שעאון חזר מגלותו בפריז, וכיום הוא חבר בקואליציית 8 במרץ, המתנגדת לקואליציית ה-14 במרץ.
מטרתה העיקרית של מהפכת הארזים הייתה סיום הכיבוש הצבאי הסורי בלבנון, שנמשך כ-30 שנה, מאז 1976. בנוסף, לבנונים רבים קראו לחזרת ראש הממשלה לשעבר מישל עאון, שהיה בגלות מאז 1989, ושחרור מנהיג הכוחות הלבנוניים סמיר ג'עג'ע מהכלא.
איחוד כל הלבנונים במאבק לחופש ועצמאות.
סיום שלטונו הפרו-סורי של כראמי.
פיטורי 6 המפקדים הלבנונים שעומדים בראש הגופים הביטחוניים העיקריים, וכן את תובע המדינה.
ביצוע נסיגה מוחלטת של כוחות סוריים ומנגנוני ביטחון סוריים מלבנון.
חקירת רצח ראש הממשלה המנוח רפיק אל-חרירי.
הנהגת בחירות חופשיות ודמוקרטיות לפרלמנט בשנת 2005, נקיות מכל השפעה סורית.
השם מהפכת הארזים הוא מונח שנטבע על ידי תת-מזכירת המדינה של ארצות הברית לעניינים בינלאומיים פולה ג' דובריאנסקי במסיבת עיתונאים, ונועדה ליצור השוואה למהפכת הוורדים בגאורגיה, המהפכה הכתומה באוקראינה והמהפכה הסגולה בעיראק.
המונח "ארזים" מתייחס לסמל הלאומי, ארז הלבנון, אותו עץ הטבוע על דגל המדינה.
בעולם הערבי, כולל לבנון, המהפכה ידועה יותר בשם "אינתיפאדת העצמאות" (انتفاضة الاستقلال).
שם נוסף הוא "אביב הארזים" (ربيع الارز) בהתייחסות לעונת השנה בה פרצו ההפגנות לראשונה, וכן כרמיזה לתנועות שחרור כמו האביב של פראג.
השמות בהם משתמשת התקשורת המקומית בלבנון הם "עצמאות לבנון" (استقلال لبنان), אביב לבנון (ربيع لبنان) או עצמאות 05.
ב-14 בפברואר 2005 נרצח ראש ממשלת לבנון לשעבר רפיק אל-חרירי על ידי פיצוץ מכונית תופת, ויחד איתו נרצחו עוד 21 אנשים ונפצעו קרוב למאה.
שר הכלכלה והמסחר לשעבר באסל פליחאן מת מפצעיו מאוחר יותר כתוצאה מהפיצוץ.
היה זה פיגוע מכונית התופת השני בתוך ארבעה חודשים.
השר לשעבר וחבר הפרלמנט מרואן חמאדה ניצל בעצמו מפיצוץ מכונית תופת ב-1 באוקטובר 2004.
מספר שעות לאחר הפיגוע הגישו תובעים לבנונים צווי מאסר לשישה אזרחים אוסטרליים שהמריאו מביירות לסידני כשלוש שעות לאחר הפיצוץ, בהצביעם על כך שנותרו שאריות חומרי נפץ על מושביהם והנוסעים טסו ללא מטען.
המשטרה הפדרלית האוסטרלית חקרה עשרה חשודים בסידני סמוך לנחיתתם, ומצאו כי האנשים החשודים כן נשאו מטען.
על אף שכלבי משטרה הצליחו להריח שאריות חומר נפץ על מושביהם במטוס, בדיקות שנערכו על שלושה מהחשודים שללו שאריות חומר נפץ.
בתוך 48 שעות, המשטרה זיכתה את ששת החשודים מכל חשד במעורבות ברצח.
למרות היעדר כל ראיה או סימן ממשי למעורבות סורית בהתנקשות, הפעולה הציתה את זעמם של הלבנונים והקהילה הבינלאומית על המעורבות הסורית בלבנון, בשל מעורבתם הצבאית והמודיעינית העמוקה במדינה, וכן בשל הסכסוך המתוקשר בין אל-חרירי לבין סוריה לפני התפטרותו של האחד באוקטובר 2004 ממשרתו.
לאחר התפטרותו של אל-חרירי, מונה ראש הממשלה לשעבר, עומר כראמי, הפרו-סורי, לתפקיד ראש הממשלה בשנית.
המנהיג הדרוזי הלבנוני וליד ג'ונבלאט, מהמתנגדים הבולטים לפרו-סורים, טען לאחר ההתנקשות כי באוגוסט 2004 איים הנשיא הסורי בשאר אל-אסד על אל-חרירי באומרו: (נשיא לבנון) לחוד זה אני...
אם אתה ושיראק רוצים אותי מחוץ ללבנון, אני אשבור את לבנון".
ג'ונבלאט צוטט באומרו: "כאשר שמעתי אותו אומר את המילים האלו, ידעתי כי זוהי הכרזה על מותו".
ארצות הברית, האיחוד האירופי והאו"ם הפסיקו את ההאשמות ההדדיות, והחלו במקום זאת להתמקד בדרישה לנסיגה מוחלטת של הכוחות הסוריים מלבנון וכן לחקירה פתוחה ובינלאומית של ההתנקשות.
טענותיו של ג'ונבלאט היו גם הן שנויות במחלוקת.
הוא תואר על ידי הבי.בי.סי כדמות שמחליפה נאמנויות באופן קבוע על מנת להישאר בצד המנצח.
כך או כך, דבריו צוטטו בדו"ח פיצג'רלד אך לא אומתו.
הדו"ח נמנע מלהאשים צד זה או אחר, אלא תובע חקירה יסודית ומעמיקה.
ממשלת לבנון הסכימה לחקירה כזו, וכן קראה להשתתפות גופי הביטחון הלבנוניים בחקירה ומתן כבוד לריבונות הלבנונית.
ב-21 בפברואר 2005, התאספו עשרות אלפי מפגינים לבנונים במקום ההתנקשות, קראו לסיום הכיבוש הסורי והאשימו את סוריה והנשיא הפרו-סורי אמיל לחוד ברצח.
בשבועות הבאים, כמעט בכל יום שני, נערכה הפגנה בכיכר החללים בביירות (כיכר שכונתה גם "כיכר החופש"), בנוסף להתאספויות המוניות של לבנונים בכיכר באופן יום יומי.
הפגנות דומות על ידי גולים לבנונים נערכו בערים ברחבי העולם – סידני (בה הפגינו מעל 10,000 מפגינים), סן פרנסיסקו, פריז, דיסלדורף, מונטריאול ולונדון.
הפגנות יום-יומיות נגד הכיבוש הסורי משכו כ-25,000 אנשים.
לעומת ההפגנות האנטי-סוריות בשנות ה-90, שהיו ברובן מאורגנות על ידי נוצרים ודוכאו בכח, הפגנות אלו היו לא-עדתיות והממשלה לא הגיבה בכח או הרתעה.
ב-28 בפברואר ממשלתו של עומר כראמי הפרו-סורי הגישה את התפטרותה, בקריאה לערוך בחירות חדשות.
כראמי הצהיר בהודעתו: "אני סמוך ובטוח כי הממשלה לא תהיה משׂוכה מול אלו שרוצים בטובת המדינה".
עשרות אלפי המפגינים בכיכר השהידים הריעו בהתלהבות, וצעקו: "כראמי נפל, תורך יבוא, לאחוד, וגם שלך, בשאר".
חברי פרלמנט מהאופוזיציה לא הסתפקו בהתפטרותו של כראמי ודרשו נסיגה סורית מלאה.
השר וחבר הפרלמנט לשעבר, מרואן חמאדה, שניצל מניסיון התנקשות דומה בחייו, אמר: "אני מאשים ממשלה זו בהסתה, רשלנות ותפקוד לקוי במקרה מינימום, ובכיסוי על תוכניותיו במקסימום...
ב-23 במרץ, מישל אבו ערג', התובע הלבנוני האחראי על חקירת ההתנקשות, הודיע על רצונו להתפטר בשל חוסר גישה למקורות החקירה ולנחקרים.
היועץ המשפטי לממשלת לבנון אישר את בקשתו.
עיכוב נוסף בחקירה היה לאחר מינויו של ויסאם עיד לתפקיד.
ויסאם עיד, קצין מודיעין לבנוני, שהתמחה ברשתות תקשורת והיה אחראי על חקירת הרצח, נהרג ב-25 בינואר 2008 בפיצוץ מכונית תופת בשכונת חמאדייה בביירות.
ההתנקשות בחרירי יצרה לחץ בינלאומי על סוריה.
בהצהרה משותפת של נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש ונשיא צרפת ז'אק שיראק גונתה הפעולה בחריפות ואף נשמעה קריאה ליישום מלא של החלטה 1559 של מועצת הביטחון של האו"ם, שדורשת את נסיגתם המוחלטת של הכוחות הסורים מאדמת לבנון ופרוק חזבאללה מנשקו.
במשך תקופה מסוימת נראה היה כי קיימת חוסר ודאות בנוגע לכוונות סוריה לסגת מהמדינה.
מזכ"ל הליגה הערבית ד"ר עמר מוסא טען כי אסד הבטיח לו נסיגה מדורגת במשך כשנתיים.
הצהרה זו הוכחשה על ידי שר התעמולה הסורי, שטען כי הסורים מתכוונים לסגת את כוחותיהם למזרח לבנון בלבד.
מאז, סוריה הצהירה כי בכוונה לבצע את החלטה 1559 של מועצת הביטחון של האו"ם במלואה ולסגת בתוך מספר חודשים משטח לבנון.
ב-15 במרץ, עורך הטור רוברט פיסק טען כי שני בניו של סעד אל-חרירי עזבו את לבנון בעקבות מידע שהגיע אליהם על כוונה להתנקש בחייהם.
זאת על רקע מידע שהודלף מהחקירה, לפיו עלה כי שלטונות לבנון טשטשו ראיות מזירת הרצח.
מזכ"ל האו"ם דאז, קופי ענאן, בתגובה לבקשת מועצת הביטחון, שלח צוות מומחים, בראשם סגן מפקד משטרת אירלנד פיטר פיצג'רלד, לחקור את ההתנקשות.
עוד לפני פרסום מסקנות הדו"ח, ענאן הצהיר כי דרושה חקירה יסודית ומעמיקה הרבה יותר על מנת לחקור את הפרשה.
הדו"ח מציין כי הנוכחות הסורית בלבנון היוותה גורם חשוב שהביא לחוסר יציבות וקיטוב במדינה, שהיו הרקע להתנקשות.
כמו כן, הדו"ח מבקר את ממשלת לבנון וגופי המודיעין והביטחון שלה על ניהול חקירה פגומה ולא החלטתית במקביל לחקירה הבינלאומית.
ממשלת לבנון מצידה כינתה את הדו"ח "מנותק מהמציאות" וביקרה את צוות האו"ם על כך שלא ביקשה מעורבות נוספת של ממשלת לבנון בחקירה.
הממשלה הסכימה לחקירה מעמיקה יותר אך דרשה שכל צוות חקירה עתידי יהיה חייב לעבוד עם הממשלה.
במסיבת עיתונאים שנערכה ב-25 במרץ, שר החוץ הלבנוני מחמוד חאמוד הצהיר כי החקירה תתנהל במסגרת שיתוף פעולה עם המדינה.
ב-2 במרץ 2005, הצהיר בשאר אל-אסד כי כוחותיו ייסוגו מלבנון לחלוטין "בתוך מספר חודשים".
בתגובה להצהרה זו, אמר מנהיג האופוזיציה וליד ג'ונבלאט כי הוא היה רוצה לשמוע יותר במדויק מדמשק על מועד נסיגתם: "זוהי מחווה יפה לומר "מספר חודשים" אך זה מעט מופשט - אנו זקוקים ללוח זמנים סדור".
הסגירה והפינוי של רוב המוצבים והנקודות הסוריות בבירה וסביבה, ותזוזת כוחות משמעותית, יכולות היו להצביע על צעדים לכיוון של נסיגה, אך לא הוכרה כנסיגה מוחלטת לא על ידי האו"ם ולא על ידי ארצות הברית.
מזכירת המדינה דאז קונדוליזה רייס, הביעה אופטימיות זהירה בנוגע לנסיגה הסורית.
ב-3 במרץ, גרמניה ורוסיה הצטרפו לקריאות לסוריה למלא אחר החלטה 1559. הקנצלר הגרמני דאז גרהרד שרדר אמר: "יש לתת ללבנון הזדמנות לעצמאות ופיתוח וזה יכול לקרות רק בעזרת נסיגה סורית מלבנון ע"פ החלטת מועצת הביטחון".
שר החוץ הרוסי, סרגיי לברוב, אמר כי "על סוריה לסגת מלבנון, אך עלינו לדאוג כי נסיגה זו לא תפר את האיזון העדין מאוד שיש בלבנון, שהיא מדינה מאוד מורכבת אתנית".
ב-5 במרץ הצהיר נשיא סוריה אסד בנאום טלוויזיוני שסוריה תסיג את כוחותיה לבקאע שבמזרח לבנון, ולאחר מכן לגבול סוריה-לבנון.
הוא לא ציין לוח זמנים לנסיגה המוחלטת של כוחות סוריה מלבנון.
בסוף השבוע של 9 - 10 באפריל, ביום השנה לפרוץ מלחמת האזרחים הלבנונית, הכוחות הסורים האחרונים עזבו את לבנון, ובכך סיימו את 30 שנות נוכחותם במדינה.
מדינות ערב הצטרפו גם הן לקריאות לסוריה לסגת.
בשאר הגיע לסעודיה לדיון חרום עם מלך סעודיה עבדאללה בן עבד אל-עזיז אל סעוד, בו אמר המלך לאסד כי על ארצו למלא אחר החלטת מועצת הביטחון מיידית.
בעיתון הלבנוני The Daily Star דווח כי אסד מסכים להסגת רוב 15,000 חייליו במדינה, אך מתעקש להשאיר במדינה כוח של 3,000 חיילים.
הכינוס הערבי השנתי, שנערך באלג'יריה ב-23 במרץ, לא דרש מסוריה לסגת, מה שהיה נותן הכשר ערבי לנסיגה על בסיס הסכם טאיף, ולא תלוי החלטת מועצת הביטחון.
שר החוץ האלג'יראי דיבר על הקונצנזוס שיש בנושא נסיגת סוריה על בסיס הסכם טאיף.
מנגד, המשבר בלבנון באותו זמן לא קיבל התייחסות בוועידה, ממנה גם נעדרו מחצית ממנהיגי ערב.
מנהיג חזבאללה סייד חסן נסראללה הכריז על "איסוף עממי המוני" לתמיכה בסוריה ב-8 במרץ, והאשים את ישראל וארצות הברית בהתערבות בענייניהם הפנימיים.
כמו כן, נסראללה גינה את החלטה 1559 באמרו "ההתנגדות לא תוותר על נשקה...
מפני שלבנון זקוקה להתנגדות על מנת להגן על עצמה", והוסיף "כל הסעיפים של החלטת האו"ם נותנים שירות לאויב הישראלי שצריך לשלם על פשעיו וכעת הוא מגלה כי הוא מתוגמל עליהם ומשיג את כל מטרותיו".
ההתאספות בביירות גימדה את כל האירועים האנטי-סוריים.
CNN דיווח כי מספר כלי תקשורת העריכו כי הקהל מונה 200,000 איש.
גופי תקשורת אחרים העריכו כי יש 500,000 מפגינים פרו-סוריים, בעוד הניו יורק טיימס והלוס אנג'לס טיימס ציינו "כמה מאות אלפי מפגינים".
אלג'זירה ציינה 1.5 מיליון מפגינים.
המפגינים, רובם שיעים, החזיקו תמונות של בשאר אל-אסד והחזיקו שלטים עליהם היה כתוב: "לא להתערבות אמריקאית".
מספר כלי תקשורת אנטי-סוריים ציינו כי רבים מתוך 500,000 העובדים הסוריים בלבנון השתתפו בהפגנות אלו.
מלבד הצגת התמיכה העממית בסוריה, ההפגנות הדגישו את התנגדותה של חזבאללה להחלטה 1559, שדורשת את פירוקם מנשקם של כל המיליציות, דבר המסכן את המשך קיומה של הזרוע הצבאית של חזבאללה, שנוצרה על מנת לשחרר את דרום לבנון.
נסראללה ערך הפגנות גם בטריפולי ובנבטייה ב-11 וב-13 במרץ בהתאמה.
10 ימים לאחר התפטרותו, מונה עומר כראמי מחדש לראשות הממשלה, וקרא לאופוזיציה להשתתף בממשלה עד לבחירות באפריל 2005.
ב-14 במרץ, חודש לאחר רצח רפיק אל-חרירי, מאות אלפי לבנונים מתנגדי סוריה התאספו במרכז ביירות ודרשו את סיום הכיבוש של סוריה כשהם צועקים "חופש, ריבונות, עצמאות" ונושאים דגל לבנון ענק.
הם התקבצו מכל רחבי הארץ, רבים אפילו לא הצליחו להיכנס לעיר בגלל התנועה הכבדה.
ההפגנה השקטה נחשבה "ההפגנה הגדולה ביותר שנראתה אי פעם בלבנון", עם הערכות של השתתפות החל 1.2 מיליון ל 1.5 מיליון בני אדם.
התקשורת הבינלאומית גם העריכה כי היו אלה הפגנות גדולות באופן משמעותי מההפגנות הפרו-סוריות.
בהפגנה השתתפו הפלגים השונים של האופוזיציה האנטי-הסורית (כולל משפחת חרירי ווקבוצות אחרות), והיא סוקרה על ידי כלי תקשורת פרטיים שונים, ביניהם Future TV, הנשלטת על ידי משפחת חרירי, ואימפריית התקשורת LBCI המזוהה בדרך כלל עם הכוחות הלבנוניים (מפלגה נוצרית).
ההפגנה קוימה בכיכר השהידים, באזור קברו של חרירי ובמרכז העיר המשוקמת.
במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית, מאבקי עדות שהתרחשו באזור כיכר השהידים, הפכו את האזור לשומם והרוס.
המפגינים דרשו חקירה בינלאומית של רצח חרירי, פיטורי אנשי הביטחון של ממשלת לבנון (שזכו לגיבוי סורי), וכן נסיגה מוחלטת של סוריה מהמדינה.
החל ממרץ 2005 ובהמשך אותה שנה, שרשרת של פיצוצים והתנקשויות הכתה בלבנון.
מספר דמויות אנטי-סוריות נהרגו, בהם סמיר קציר, ג'ורג' חאווי, וג'בראן תווייני.
הפצצות אלו נותרו בלתי מפוענחות.
ההתקפות לא הסתיימו בסוף 2005. בשנה שלאחריה, חמוש ירה בחבר הפרלמנט האנטי-סורי פייר אמין ג'ומאייל, וב-2007, וליד עידו נהרג בפיצוץ מכונית תופת בביירות.
הפוליטיקאי אנטואן ע'אנם נהרג במכונית תופת ב-19 בספטמבר 2007.הוא השר האנטי-סורי השישי שנהרג מאז מות חרירי.
מנגד, נפגעו גם תומכי סוריה.
על פי אמנסטי אינטרנשיונל, עשרות פועלים סורים נהרגו ורבים אחרים הוכו, נורו, אוימו או נשדדו בלבנון מאז שנהרג רפיק אל-חרירי ב-14 בפברואר 2005. תוקפים לבנונים ירו לאוהלים ומבנים זמניים אחרים בהם מתגוררים פועלים סורים.
ב-26 באפריל 2005 דיווחו סוכנויות ידיעות בינלאומיות והאו"ם כי אחרוני החיילים הסורים וסוכני המודיעין חצו את הגבול בנסיגתם מלבנון.
ב-7 באפריל 2005, ציינו אזרחי לבנון לראשונה את היום-ללא-סוריה.
למרות זאת, ב-27 באפריל 2005 דיווח הוושינגטון פוסט כי "סוריה לא הסיגה חלק משמעותי מנוכחותה המודיענית בלבנון, בצורה שסותרת את הצהרתה על כך שהיא הפסיקה את התערבותה בענייני שכנתה".
דיווח זה הוכחש על ידי מזכירת המדינה האמריקאית דאז קונדוליזה רייס.
רבים מהמשתתפים ומהמשקיפים של מהפכת הארזים נשאלו האם התנועה הושפעה מההתפתחויות הדמוקרטיות שהתרחשו לאחרונה באזור.
הבחירות שהתקיימו באפגניסטן, עיראק, וברשות הפלסטינית, הצהרתו של נשיא מצרים חסני מבארכ כי יאפשר בחירות רב-מפלגתיות בארצו, בחירות מוניציפליות מוגבלות בממלכת ערב הסעודית, ובנוסף המהפכה הכתומה באוקראינה, כנראה סיפקו דוגמאות של התקדמות לעבר שלטון דמוקרטי.
המנהיג הדרוזי הלבנוני וליד ג'ונבלאט ציין כי "זה מוזר עבורי לומר זאת, אך תהליך השינוי הזה החל בשל הפלישה האמריקאית לעיראק.
הייתי ציני בנוגע לעיראק, אך כאשר ראיתי את תושבי עיראק מצביעים לפני 3 שבועות, 8 מיליון מהם, זו הייתה תחילתו של עולם ערבי חדש".
בצורה דומה, ניתן לראות במהפכת הארזים תוצר של מלחמתו של ג'ורג' בוש בטרור העולמי.
דעות אחרות גורסות כי הזעם הלבנוני הצטבר כנגד הסורים במשך עשרות שנים, ורצח אל-חרירי היה הניצוץ שהוליד את התנועה, ללא קשר להשפעות אזוריות ועולמיות.
מנהיג האופוזיציה הלבנוני ובעל הטור סמיר קציר, למשל, כתב כי "הדמוקרטיה מתפשטת באזורנו לא בגלל ג'ורג' בוש אלא למרות ג'ורג' בוש".
הוא נתן הרבה יותר קרדיט לבחירות הפלסטיניות שסיפקו השראה לפעילים הלבנונים.
אחרים טוענים כי מעט מאוד השתנה בפועל, מלבד ההיעלמות ה"קוסמטית" של חיילים סורים מפאתי הערים בלבנון, וכי הנוכחות הסורית מורגשת מאוד בשליטה על יחסי החוץ של המדינה והמסחר.
מבקרים אף טענו כי החיפזון לחגוג "מהפכה" היה מוקדם מדי.
כאשר עומר כראמי נכשל בהרכבת ממשלה, הוא התפטר לבסוף ב-13 באפריל 2005, והבחירות נקבעו ל-29 במאי 2005. סעד אל-חרירי יצר קואליציה אנטי-סורית, וזכה ב-72 מתוך 128 מושבים בפרלמנט.
בעקבות פרוץ מלחמת לבנון השנייה ביולי 2006, נחלש מעמדה של ארצות הברית בעקבות תמיכתה החזקה בממשלת סניורה, אשר כביכול נבעה ממהפכת הארזים.
בעוד ארצות הברית מנהלת מגעים עם האחים המוסלמים בסוריה, היא ממשיכה לבקר את סוריה על קשריה עם חזבאללה, ונטען כי היא דורשת מסוריה לרסן את הארגון, כאשר היא עצמה נמנעת מלרסן את ישראל.
טענה זו הדגישה את חולשתה של ממשלת סניורה.
יש הטוענים כי הפסיביות של ארצות הברית כלפי ישראל בתקופת המלחמה, מסמלת את מחויבותה המוגבלת להישרדותה של ממשלת סניורה.
יש טענה כי הימנעותה של ארצות הברית מלרסן דיפלומטית את ישראל יצרה ואקום אליו יכלה להיכנס השפעה סורית, אותה מבקשת ארצות הברית למנוע.
אחרים, כולל הנאו-שמרנים המזוהים עם תמיכת ארצות הברית במהפכת הארזים, טוענים כי תפקידה של ארצות הברית בלבנון הוא לגמרי התנדבותי.
ב-14 בפברואר 2007 התאספו מאות אלפי לבנונים בכיכר השהידים על מנת לציין את יום השנה השני לרצח חרירי.
המספר הרב הוכיח כי מהפכת הארזים עודה חיה ונושמת, בייחוד כיוון שהמפגינים ניצלו את ההפגנה על מנת להטיח בסוריה ובחזבאללה האשמות על מצב המדינה.
ההפגנה השתתקה בדיוק בשעה 12:55, הדקה שבה נשמע הפיצוץ שהרג את חרירי ב-14 בפברואר 2005. רק המואזין שקרא לתפילה ופעמוני הכנסייה נשמעו.
הפיגוע בביכפאיה התרחשו יום לפני ההפגנה, בהם נהרגו 3 בני אדם.
מאז מתקיימת הפגנה דומה באופן קבוע ב-14 בפברואר בכל שנה.
ההפגנות הן המוניות (מעל מיליון אזרחים העומדים בפקקים כדי להגיע לכיכר) והן מתקיימות במתכונת הפגנת יום השנה הראשונה.
ביום השנה של 2009 ההפגנה באה גם כתגובה שקטה למהומות של הקבוצות הפרו-סוריות (אמל וחזבאללה) שפלשו לביירות ב-7 במאי 2008 והשתלטו עליה עד למסירתה לידי הצבא 7 ימים לאחר מכן.
במהומות אלו נהרגו כ-100 בני אדם בהתנגשויות אלימות.
נאומים שנישאו בהפגנה, המריצו את האזרחים להשתתף בבחירות של יוני 2009, בהם הקואליציה האנטי-סורית, קרי קואליציית 14 במרץ, גברה על קואליציית 8 במרץ בקרב על הרוב בבית הנבחרים.
מהפכת הקצינים החופשיים, המוכרת גם בשם מהפכת 23 ביולי, הייתה מהפכה שלטונית צבאית שהתרחשה במצרים ב-23 ביולי 1952 על ידי ארגון בשם תנועת הקצינים החופשיים.
התנועה הדיחה את פארוק, מלך מצרים, והעלתה לשלטון את מוחמד נגיב.
שיטת השלטון המצרית עברה משיטה מלוכנית לשיטה רפובליקנית, אך השלטון עודנו אוטוקרטי.
המהפכה גרמה לשינויים נרחבים במצרים והשפיעה גם על שאר מדינות העולם הערבי.
בשנת 1922, לאחר מלחמת העולם הראשונה, העניקו הבריטים למצרים עצמאות והשליטו בה משטר מלוכני שבראשו עמד המלך פואד.
כשמת פואד בשנת 1936, החליף אותו בנו, פארוק.
בציבור המצרי הצטברה עוינות כנגד השלטון, וזאת כתוצאה ממספר גורמים עיקריים:
הכישלון המצרי במלחמת העצמאות של ישראל בשנת 1948, שהביא לתחושה של פגיעה בכבוד הלאומי.
השפעה בריטית חזקה על השלטון, שהייתה לצנינים בעיני הלאומנים המצרים.
השחיתות הרבה שאפיינה את משטרו של פארוק ואורח חייו הראוותני לעומת מצבם הכלכלי הגרוע של תושבים רבים.
בשנת 1948, לאחר כישלון מצרים במלחמת העצמאות, הקים גמאל עבד אל נאצר, קצין צעיר בצבא המצרי, את תנועת הקצינים החופשיים, שמטרתה הייתה להפיל את שלטון המלך ולסלק את ההשפעה הבריטית במצרים.
בשנת 1949 העמיד הארגון ועדה מכוונת, ובשנת 1950 הועמד נאצר בראשה.
מוחמד נגיב הצטרף לתנועה בשנת 1949, ומאוחר יותר התמנה לראשה, אם כי, ככל הנראה, השליטה המעשית נשארה בידיו של נאצר.
נגיב מונה לראשות התנועה מכיוון שהיה דמות ציבורית מוכרת ואהודה במצרים - גיבור מלחמת 1948, וכמו כן - גילו המבוגר, שסייע להציג חזות מכובדת יותר מזו של שאר חבריה הצעירים יותר של התנועה, שגילם לא עלה על 35.
כמו בהרבה תנועות מהפכניות, קבוצת הקצינים החופשיים הייתה מורכבת מאנשים בעלי אידאולוגיות שונות שהמאחד ביניהם היה הרצון לסלק את השלטון הקיים.
אחרי השגת היעד צצו ההבדלים והמחלוקות.
על מועצת הפיקוד המהפכנית שהנהיגה את התנועה נמנו:
יוסף סאדיק (אולץ להתפטר במרץ 1953)
עבד אל מונעים אמין (אולץ להתפטר ב-1953)
על-פי חוזה שנחתם בין בריטניה למצרים בשנת 1936 נותרו באזור תעלת סואץ כוחות בריטיים.
ב־25 בינואר 1952 התחולל קרב בין חיילים בריטים לשוטרים מצרים באסמאעיליה.
כ־50 שוטרים מצרים נהרגו באירוע וכ־100 נפצעו.
האירוע עורר זעם רב במצרים, והוביל לפריצת מהומות אלימות בעיר הבירה, קהיר.
הפורעים התקיפו בתי עסק ואתרים השייכים לגורמים בריטים, בין השאר בתי מלון, מקומות בילוי, חנויות, ומשרדים.
בניסיון לשפר את מצבה הרעוע של המדינה פיטר המלך פארוק את חברי הממשלה בראשותו של מוסטפא א-נחאס פאשה, ומינה במקומו את עלי מאהר, עליו הטיל הקמת ממשלה חדשה.
ממשלתו של מאהר החזיקה מעמד רק זמן קצר (27 בינואר - 1 במרץ) לפני שהוחלף על ידי אחמד נגיב אל-הילאלי (2 במרץ - 29 ביוני), שבתורו הוחלף בידי חוסיין סירי (2 ביולי - 20 ביולי).
שלושת אלה לא הצליחו למלא את הציפיות שניתלו בהם ולייצב את השלטון.
בינואר 1952 זכו הקצינים החופשיים להישג משמעותי בשורות הצבא כאשר אנשי שלומם הצליחו לזכות בשליטה במועדון הקצינים של הצבא.
המלך פארוק ביטל את תוצאות הבחירות ומינה את אנשיו במקום אלו שנבחרו.
בשלב זה כבר תכננו הקצינים החופשיים את המהפכה וקבעו את התאריך ל־5 באוגוסט.
עם זאת, התוכניות השתנו כאשר ב-19 ביולי גילה מוחמד נגיב כי בידי הפיקוד העליון של הצבא נמצאת רשימת שמות חברי התנועה.
הוחלט להקדים את ביצוע ההפיכה לליל ה־22 ביולי.
בליל יום שלישי, 22 ביולי, החל ביצוע המהפכה.
מפקדת הצבא הראשית נתפסה בידי כוחות התנועה וחלק מראשי הצבא נלכדו.
בבוקר שלמחרת, 23 ביולי, השתלטו כוחות הצבא בפיקודם של הקצינים החופשיים על נקודות מפתח בקהיר.
בשעה 7:30 בבוקר, בשידור רדיו לאומה, הכריז אנואר סאדאת בשמו של מוחמד נגיב על המהפכה.
המלך פארוק ניסה לקרוא לעזרת ארצות הברית, אך קריאה זו לא נענתה.
כוחות הצבא המשיכו בהתקדמותם, וב-25 ביולי הגיעו לאלכסנדריה, שם שהה המלך בארמונו.
המלך ברח לארמון אחר, ראס א-טין, שנמצא על שפת הים.
נגיב פקד על רב החובל של יאכטת המלך שלא להפליג ללא אישור הצבא.
בשלב זה התגלע ויכוח בין ראשי התנועה לגבי גורלו של המלך: חלקם (ביניהם נאצר ונגיב, ראשי התנועה) סברו כי יש להגלותו, בעוד אחרים טענו כי יש להעמידו למשפט על פשעיו נגד העם המצרי.
פארוק עשה כאשר ציווה עליו נגיב - הוא ויתר על כיסאו לטובת בנו והפליג לאיטליה עם אשתו השנייה ובנו, שם חי עד מותו בשנת 1965. השלטון במצרים עבר, מבחינה מעשית, לידי הקצינים החופשיים.
לאחר תפיסת השלטון הקימו הקצינים החופשיים את "מועצת הפיקוד המהפכנית", שהורכבה מתשעת חברי הוועדה המכוונת אליה הצטרפו חמישה חברים נוספים.
נגיב מונה להיות מפקד הצבא, והרכבת ממשלה אזרחית הוטלה על ראש הממשלה לשעבר, עלי מאהר.
ב-12 באוגוסט פרצו מהומות בכפר דאוואר עקב אכזבה של אזרחים מכך שמצבם עדיין לא התחיל להשתפר, למרות המהפכה.
המהומות דוכאו ועל שניים מהמשתתפים הוטלו עונשי מוות.
ב-7 בספטמבר התפטר עלי מאהר בעקבות חילוקי דעות עם הקצינים החופשיים, ככל הנראה - על רקע רפורמת הקרקעות המתוכננת.
במקומו מונה לראשות הממשלה מוחמד נגיב, וב-9 בספטמבר עבר חוק רפורמת הקרקעות המצרית, ששינה באופן מהותי את מצב חלוקת הקרקעות במצרים וכן הגביל את שטח הקרקע המקסימלי לאדם ל-200 - 300 פדאנים (פדאן - 4200 מ"ר).
ב-9 בספטמבר בוטלה באופן סופי חוקת מצרים משנת 1923. רפורמת הקרקעות נועדה בעיקר להחלשת השכבה של בעלי הקרקעות שהיו בסיס העוצמה הפוליטית של האליטה הישנה.
ב-16 בינואר 1953 נאסר על קיום מפלגות פוליטיות לתקופה של שלוש שנים, במהלכה תשלוט מועצת הפיקוד המהפכנית.
גוף בשם "האיחוד הלאומי", שלהלכה היה המפלגה היחידה במדינה, הוקם במטרה להשיג תמיכה עממית.
תנועת האחים המוסלמים, שבתקופה זו עדיין נהנתה מאהדת השלטון החדש, לא הוצאה מחוץ לחוק מכיוון שנחשבה, לכאורה, כגוף דתי ולא פוליטי.
ב-10 בפברואר אושרה חוקה ארעית שנתנה תוקף חוקי לשלטון המועצה המהפכנית.