tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(אף שרבים עוברים דרכו בהילוכם, היות שהילוך הרבים דרך מחיצות אינו פוסלם) אולם היות שמדרבנן אין אלו מחיצות תקינות, לעניין טלטול חפצים בתוכו השטח נחשב לכרמלית, ואסור לטלטל בו יותר מד' אמות, בניגוד לרשות היחיד בה מותר לטלטל ללא הגבלה.
ניתן להשתמש גם בשיח או באבן גדולים בתור מחיצה בפסי ביראות, אם יש בהם שטח של יותר מאמה על אמה וגובה מתאים, כך שהם בעצם כוללים בתוכם את המחיצה הזוויתית.
ניתן להרחיק את המחיצות מהבאר ככל שחפצים, ובלבד שיהיו פסים בשטח הפתוח, כך שלא יהיה רווח של יותר מ-13 אמות ושליש בין פינה לפס, או בין פס לפס, אף אם יוצרים שטח הגדול מבית סאתיים, דבר הפוסל רשות היחיד שאינה מוקפת לדירה, היות שהיקף זה של הבאר נחשב כמוקף לדירה.
ניתן גם לצמצם מאוד את השטח המוקף ובלבד שיהיה שיישאר שטח מינימלי של 2 אמות, שהוא השיעור שבו נכנס ראש פרה הבאה לשתות.
הסיבה לשיעור המינימלי היא שאם השטח יהיה קטן יותר, חוששים שמא בעל הפרה יוציא את הכלי מחוץ למחיצה, ונמצא עובר על איסור הוצאה מרשות לרשות.
אסור לשאוב מים מבאר המוקפת בפסי ביראות אל שוקת שחלקה נמצא בתוך פסי הביראות וחלקה ברשות הרבים, שמא יוציא את כל הכלי מרשות היחיד לרשות הרבים ונמצא עובר על הוצאה מרשות לרשות.
אם חצר מחוברת עם פסי ביראות - ניתן להכניס את המים גם לתוך החצר, היות שאלו שתי רשויות היחיד מחוברות.
פסיון (שם מדעי: Phasianus) הוא סוג של עופות ממשפחת הפסיוניים.
סוג זה בעל שני מינים.
תרגום יונתן בספר שמות מזהה את ה'שליו' עם ה"פיסיונין" (שמות טז יג), וכן בספרות חז"ל נחשב הפסיון לאחד ממיני השליו (יומא עה ע"ב).
נוהג אכילת הפסיון היה מקובל בתקופה הרומית והוא מוזכר בספרות חז"ל יחד עם התרנגול והטווס כעוף מאכל שטעמו משובח.
קיימות עדויות למכירתו ולאכילתו בעת החדשה באזור גרמניה ואנגליה, אך המסורת המהימנה ביותר לאכילתו לאורך הדורות, הנמשכת עד ימינו, היא מאיטליה.
אף על פי שבדורות האחרונים לא הייתה תמימות דעים בספרות ההלכה באשר למסורת אכילתו של הפסיון, רבים מן הפוסקים נטו להתיר, ורק מיעוטם אסר.
הרב אליהו טואף, רבה הראשי הקודם של רומא, שחט ואכל פעמים רבות פסיונים, עד לשנת תשס"א.
הפסיון נמצא כיום בקבוצת הסיכון של אובדן מסורת האכילה.
בסעודות המסורת שנערכו בשנים האחרונות בישראל ובחו"ל נאכלו פסיונים.
בגאולוגיה, פסי זרימה הם רצף של פסים ורצועות הנראים בסלעי יסוד פלוטוניים וגעשיים, בעיקר במחדרים שכבתיים ובזרמי לבה.
במחדרים עשויים הפסים להיערך בשכבות קונצנטריות מהשוליים פנימה.
גם בזרמי לבה עשויים להיווצר פסים מקבילים.
לפסי הזרימה אין בהכרח מקור ייחודי, אלא הם יכולים להיווצר בשולי המאגר – תא מאגמה או מחדר פלוטוני, בכמה דרכים.
אלה יושפעו מהרכבה הראשוני של המאגמה, ממגע מכני בינה לבין שולי המאגר, משינויים בהרכב ומהדינמיקה הראולוגית של המאגמה:
בעת זרימת המאגמה לתוך המאגר נוצר חיכוך בין הנוזל המגמטי הצמיג לבין דפנות המאגר, ההופכים לשולי לכידה.
החיכוך והצמיגות גורמים לקסנוליתים ופנוקריסטים – סלעים וגבישים הכלואים במאגמה – להאט ולהיצמד אל דפנות המאגר.
בגיבוש מפריט נוצרים גבישים, הנצמדים לדפנות המאגר ויוצרים פסי גיבוש.
היפרדותם של גבישים אלה ושל היסודות המרכיבים אותם מתוך המאגמה, משנה את הרכב המאגמה הנותרת, כפי שמתבטא בשורת בואן.
הפסים הבאים שיתגבשו יהיו בהרכב שונה, העשוי להתבטא גם במרקמם ובצבעם.
תהליך זה מבטא התגבשות הדרגתית של המאגמה.
התכה של סלעי סביבה או חדירה של מאגמה בהרכב חדש לתוך המאגר מובילים לעירוב מאגמות, הגורם להיווצרות של פסי זרימה בהרכבים שונים מזה של המאגמה המקורית.
זרמי לבה חמים עשויים להתגבש במהירות במפגש עם גוף קר, בסביבה אווירנית או מימית.
הגוף הקר עשוי להיות אוויר, מים או סלע.
דרך אחרת בה נוצרים פסי זרימה היא במפגש עם גוף קר, המעוות את הזרם תוך כדי התגבשותו.
מעוות זה של הלבה עשוי להתבטא בצורה של ספרוליטים – מבנה חיצוני של כדוריות, המפגינות מבנה פנימי של פסי זרימה.
כדוריות אלה עשויות להיווצר בנוכחות מים – לא רק מחוץ לזרם הלבה אלא גם בהרכבו.
דוגמה מעניינת לפסי זרימה ניתן למצוא באובסידיאן – סוג של זכוכית געשית.
פסים אלה נוצרים לא בתהליך ממושך אלא במהלך התקררות מהירה המאפיינת את היווצרות הסלע.
המאפיין העיקרי של פסי הזרימה הוא ההבדל הנראה לעין בין פס אחד למשנהו, העשוי להתבטא בצבע, בצפיפות, במרקם הגבישי ובנקבוביות שלהם.
שינויים אלה אינם בהכרח עדות לשינוי בהרכב הכימי או המינרלוגי בין הפסים.
במקרים בהם אין הבדל בהרכב המאגמה, הפסים יתבטאו בשינוי בהיערכות הגבישים, בגודל הגביש, במרקם או בקומבינציות שלהם.
פסיביות היא תכונה של מערכות הנדסיות.
המונח "פסיביות" משמש במגוון של תחומים הנדסיים, אך בעיקר באלקטרוניקה תקבילית ובמערכות בקרה.
רכיב יתואר כפסיבי אם כניסותיו נחשבות ככניסות אות בלבד, ואין לרכיב כניסות ייעודיות המשמשות להזנת אנרגיה לרכיב לצורך פעולתו.
בהקשר של מעגל חשמלי, הרכיבים הבאים נחשבים לפסיביים: נגד, קבל, ומטא-חומר.
מעגל חשמלי המורכב מרכיבים פסיביים בלבד מכונה מעגל פסיבי ויש לו את אותם המאפיינים של רכיב פסיבי.
רכיב שאינו פסיבי מכונה רכיב אקטיבי (פעיל).
בין הרכיבים הפעילים ניתן למנות מקורות זרם ומתח, ורכיבים כדוגמת מגברים, המקבלים הזנת אנרגיה ייעודית, בנוסף לכניסות האות המוגבר.
פסיון הדם (שם מדעי: Ithaginis cruentus) הוא מין עוף יחיד בסוגו ממשפחת הפסיוניים, הנפוץ בהרי ההימלאיה במדינות: נפאל, הודו, בהוטן וסין ולשעבר גם בטיבט.
הוא מין נפוץ ומצב השימור שלו מוגדר "ללא חשש", אך לאחרונה חלה ירידה באוכלוסיותיו.
מקור שמו הוא בצבע האדום העז של פניו.
לפסיון הזכר מקור חזק ושחור, פנים אדומות עם סימונים שחורים, נוצות פלומה שחורות בין המקור לעין.
נוצותיו בצבע אפור-כהה והבטן ירוקה-בהירה.
קצה הגוף והזנב אדומים וחומים.
אורך הפסיונים עד 43 ס"מ.
הנקבה חומה ברובה, אך העיגול סביב עיניה אדום כמו אצל הזכר.
פסיון הדם הוא הציפור הלאומית של מדינת סיקים בהודו.
עד כה זוהו 12 תת-מינים של פסיון הדם.
יש עוד שלושה מינים שסיווגם שנוי במחלוקת בקרב החוקרים.
פסיון אדום-גב סיאמי (שם מדעי: Lophura diardi) הוא מין עוף קרקע ממשפחת הפסיוניים החי ביערות דרום-מזרח אסיה.
הפסיון הוא עוף כחול בהיר עם נוצות זנב כחולות-ירוקות כהות, רגליו אדומות ופניו אדומים בוהקים עם פסים לבנים סביבם וציצה שחורה מעל הראש.
הפסיון חי ביערות גשם טרופיים סבוכים בקמבודיה, לאוס, תאילנד וווייטנאם.
בשל תפוצתו הוא אינו נתון בסכנת הכחדה, אך עלול להיפגע בשל כריתת היערות בהם הוא חי.
הפסיון אדום-הגב הסיאמי הוא הציפור הלאומית של תאילנד.
פסיון אדום-גב (שם מדעי: Lophura) הוא סוג של עוף קרקע דמויי תרנגול ממשפחת הפסיוניים החיים ביערות דרום-מזרח אסיה.
פסיונים אלה חיים על הקרקע ביערות דרום מזרח אסיה והם בעלי ראשים מקושטים באדום או כחול בוהק.
לזכרי הפיסיונים זנבות ארוכים מאוד היכולים להפרש כדי להרשים את הנקבות.
הרגליים שלהם ארוכות ואצל חלקם הכנפיים לבנות או כחולות ואף ירוקות.
הנקבות לעומתם אפורות ומוסוות אך עיניהן אדומות.
אורכם הממוצע של פסיונים אלה 18-55 ס"מ.
הם משוטטים ביער וניזונים מפירות, זרעים ומתולעים וחרקים שונים.
פסיון אדום-גב סיאמי (Lophura diardi)
פסיון לבן כיפה או פסיון שחריר (Lophura leucomelanos)
פסיון הכסף (שם מדעי: Lophura nycthemera) הוא מין של עוף קרקע ממשפחת הפסיוניים החי ביערות, בעיקר בהרים, של דרום-מזרח אסיה.
הזכר שחור בחלקו התחתון ולבן בחלקו העליון כולל הזנב.
ראשו אדום עם ציצה שחורה.
הנקבה חומה, מקורה לבן, עיגול אדום סביב עיניה וגם רגליה אדומות.
הפסיון חי ביערות ובאזורים הרריים בדרום סין ודרום-מזרח אסיה ופעיל במשך היום.
הפסיונים ניזונים מפירות, זרעים וחרקים.
פסיון בולוור (שם מדעי: Lophura bulweri) הוא מין של עוף קרקע ממשפחת הפסיוניים האנדמי ליערות בורנאו.
לפסיון זה כמו לקרוביו יש דו צורתיות זוויגית בולטת.
הזכר יכול להגיע לאורך 80 ס"מ ולמשקל 1.3 ק"ג.
הנקבה מגיעה לאורך 55 ס"מ ולמשקל של 1.1 ק"ג.
הזכרים בעלי הופעה מרשימה: גופם שחור כמעט לגמרי וזנבם לבן, גדול וניתן לפרישה.
עור הפנים שלהם כחול ויש להם דלדל כחול בוהק על לחייהם המזדקר עד עורפם וצונח עד צווארם.
הן בעלות עור פנים כחול אך חסרות דלדל.
הפסיון אנדמי ליערות ההרריים בורנאו והוא מצוי בעיקר בתוך הפארק הלאומי קיאן מנטרנג .
הפסיון הוא עוף שוכן קרקע בעל תעופה מגושמת עקב זנבו הארוך.
הוא מעדיף לברוח במהירות מטורפים.
מצב השימור של פסיון זה מוגדר כפגיע עקב פגיעה באזור חיותו ובידוד האוכלוסיות על ידי פיתוח אנושי.
גם שריפות יער גורמות לצמצום אוכלוסייתו.
פסיה שרשבסקי (1918 – 2 בינואר 1956) הייתה ניצולת שואה חרדית.
מהראשונות שהעידה על מה שהתרחש במחנות ההשמדה ונאומיה עוררו הדים ביישוב ובמדינה הצעירה.
פסיה שרשבסקי (או שרשבסקה) נולדה בעיירה אוסטרולנקה בפולין.
היא הייתה הבת הצעירה בבית אביה, אברהם יוסף נשלסקי, מחסידי גור.
היא למדה תקופה קצרה בסמינר 'בית יעקב' בקרקוב והייתה פעילה בבנות אגודת ישראל בפולין.
כשהייתה בת 17 החלה לשמש מורה ב'בית יעקב' בקינצן.
אחותה, בתיה לאה הרשקוביץ, הייתה מתלמידותיה הבולטות של שרה שנירר, מייסדת בית יעקב, וממקימות בתי הספר של 'בית יעקב' בוורשה ובחלם.
שתי אחיות נוספות ואח נספו בשואה.
כשפרצה המלחמה הייתה פסיה נשואה למאיר שרשבסקי, תלמידו של הרב אלחנן וסרמן, בעלה היה מזכיר מועצת גדולי התורה בוורשה ולשניים נולד תינוק.
היא גורשה לגטו ורשה ובהמשך לאושוויץ ולמיידנק.
באושוויץ נגזר דינה למוות היא המתינה בבלוק 25 שכונה "בלוק המתים" הגרמנים העדיפו להמתין עד שיצטבר מספר נשים המצדיק את הפעלת התנורים, היא ניצלה על ידי המחנכת צילה אורליאן שהפצירה ברופאה האסירה היהודייה ד"ר אננה, והיא כתבה שהיא אחות והיא זקוקה לה במרפאה.
באושוויץ עבדה במכבסה, היא ניצלה את תפקידה זה כדי לעזור ולהקל על האסירים, בין השאר הסתירה וחיפתה על האדמו"ר משה יחיאל אלימלך רבינוביץ.
הייתה בצעדת המוות, ושוחררה בגרמניה.
שם טיפלה במבוגרים ובילדים המעטים שניצלו, עברה לאיטליה בדרכה לישראל.
למרות היותה חרדית ובת 28 בלבד, נשאה נאום באספת עם שהתקיימה באולם הבימה בתל אביב מטעם מגבית התגייסות והצלה למען שארית הפליטה.
בין הנוכחים היו ראשי המדינה יצחק בן-צבי משה שרת וגולדה מאיר.
בנאומה התמקדה בחוויות הקשות במיוחד שנאלצו לספוג הנשים ובמיוחד הנשים הדתיות.
בישראל שררה אי בהירות בנוגע לקורותיהם של היהודים במחנות ונאומה עורר הדים, גולדה מאיר חיבקה אותה בבכי לאחר הנאום ושרת שנאם אחריה התייחס אליה כ"אחותינו רוחמה".
בהמשך נשאה נאומים נוספים ברחבי הארץ.
היא הכירה את החזון איש בתיווכו של מקורבו משה חיים אוקון.
בשנת תש"ו הוקם מוסד לניצולות שואה חרדיות והחזון איש מינה אותה למנהלת, בעוד אחיותיו של החזון איש הרבניות מרים קנייבסקי וצביה גריינימן מסייעות לה.
היא כונתה בפרסומים שונים באותה תקופה "אם הפליטות".
היא כתבה מאמרים לעיתון אגודת ישראל שערים.
נישאה בשנית לבחור מישיבת סלבודקה בשם חיים יאזין, בני הזוג לא הצליחו להביא ילדים לעולם.
פסיה הייתה חולנית, גופה היא חלש מהתלאות בשואה והיא עברה טיפולים רפואיים שונים בארצות הברית, נפטרה ב-1956. התקיימו אספות לזכרה ובעיתונים הודפסו רשימות לזכרה.
כעבור עשור הוציא אחיינה יוסף יהודה הרשקוביץ בשנת 1968 את הספר "קרני האור במחשכי התופת", שמאגד רשימות שכתבה על אושוויץ, דברים שנשאה בעל פה בציבור ומאמרים עליה שפורסמו אחרי מותה.
פְּסִיג (בלטינית cotyledon, מילולית "עלה זרע") הוא אחד משלושת האיברים המשמעותיים של הנבט, ומוגדר "עלה עוברי (קיים בזרע לפני נביטה) בצמחים נושאי זרעים, שמופיעים ראשונים כאשר הזרע נובט." מספר הפסיגים המופיעים עם הנביטה משמש בוטנאים לסווג צמחים בעלי פרחים.
מינים עם פסיג אחד נקראים חד-פסיגיים.
צמחים עם שני פסיגים נקראים דו-פסיגיים.
במקרה של צמחים דו-פסיגיים הפסיגים מסוגלים לבצע פוטוסינתזה, ומתפקדים באופן דומה לתפקודי עלים רגילים.
עם זאת, עלים אמיתיים ופסיגים שונים מבחינה התפתחותית.
הפסיגים נוצרים במהלך התפתחות עובר הזרע, יחד עם השורשים והנצר, ולכן קיימים בזרע לפני הנביטה.
עלים אמיתיים, לעומת זאת, נוצרים לאחר הנביטה.
מהמֵרִיסְטֵמָה קָדְקוֹדִית (apical meristem), רקמה בקצה הצמח שאחראית לייצר אברי הצמח שגדלים מעל האדמה.
הפסיגים של דגניים וחד-פסיגיים רבים אחרים שונים מעלים רגילים.
העלה מורכב ממגנית (scutellum) וחוֹתֶלֶת (coleoptile).
המגנית היא רקמה בתוך הזרע המתמחה בקליטת מזון המאוחסן באֶנְדּוֹסְפֵּרְם הסמוך.
החותלת היא מכסה מגן המכסה את הניצרון (plumule).
מספר הפסיגים של חשופי זרע משתנה ונע בין 2 ל-24 פסיגים היוצרים דור מעל התַּת-פְּסִיג (hypocotyl), גזע עוברי המקיף את הניצרון.
הצמח בעל מספר הפסיגים הרב ביותר הוא מין של אורן (Pinus maximartinezii) בעל 24 פסיגים.
פֶּסי גִירְש (Pesi Girsch; נולדה ב-13 ביולי 1954) היא צלמת ישראלית.
פסי גירש נולדה ב-1954 במינכן שבגרמניה, בת להורים ניצולי השואה.
ביולי 1968 עלתה לישראל עם אמה וארבעת אחיה, והחלה ללמוד בגימנסיה העברית "הרצליה".
מאחר שגילתה כישרון אמנותי מגיל צעיר, עודדה אותה אמה ללמוד פיסול אצל רודי להמן.
מאוחר יותר למדה רישום אצל יוסף שוורצמן.
גירש היא בוגרת לימודי פיסול באקדמיה לאמנויות יפות במינכן (1975-1977), ולימודי צילום במדרשה להכשרת מורים לאומנות ברמת השרון (1982-1987).
גירש הציגה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות רבות, הוציאה קטלוגים וספרים, ביניהם ספר מונוגרפיה צילומית ("Natures Mortes") ופרסמה מאמרים רבים בכתבי-עת.
זכתה בפרסים רבים על פועלה האמנותי.
עבודותיה של גירש נמצאות, בין היתר, באוספים של מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוסף משכנות שאננים, במוזיאון היהודי של ניו יורק, במוזיאון היהודי בברלין, בגלריה הלאומית שטוטגרט וכן באוספים פרטיים בישראל, גרמניה, ארצות הברית, צרפת ועוד.
בעשור השני של המאה ה-21, פסי גירש היא מרצה בכירה ופרופסור מן המניין (אמן) בחוג לאמנות-יצירה באוניברסיטת חיפה.
כמו כן, לימדה צילום בתיכון מקצועי ויצו-צרפת, תל אביב, במכללה לצילום בקריית אונו, ב"קמרה אובסקורה" ובמכללת מנשר לאמנות, תל אביב.
בתה של גירש, קאיפו כהן, היא כוכבת הסרט "הקיץ של אביה".
כבת לניצולי שואה שהחליטו להישאר בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה, עבודותיה של גירש מתעסקות בשאלות של חיים ומוות ומאופיינות בסוגיות רבות של ה"קורבן".
יצירתה מתמקדת במתח בין האקטואלי להיסטורי בשילוב אימה והומור.
בסדרה "הילה המצולם",שצולמה בין 1987–1993 מצולמים תעתועי גוף לנוף, הכלאות של איברי גוף אחד לאחר, איברים מנותקים לצד בתים הרוסים ונטושים, שנוצרו בהשראת תצלומי ערימות של גופות עירומות במחנות ההשמדה הנאציים.
אותם ראתה לראשונה בהיותה ילדה בת שמונה או תשע, בספר שמצאה אצל סבתה בגרמניה.
הסדרה בוחנת את זיכרון השואה על האדמה הישראלית.
מקורות השראתה של גירש לקוחות מהעולם הנוצרי וקושרים הקשרים לתולדות האמנות.
בגוף העבודות Natures Mortes שצולם בשנים 1996–2002 מתעדת גירש חיות מתות, היא מביימת אותן במחוות גופניות ובקומפוזיציות סימטריות ונוקשות, היא מציבה את הפגרים כאיקונות וסמל לנזק עליו אחראי המין האנושי.
"התצלומים מתקיימים בין 'תינוק שזה עתה נולד', אפרוח ברווזים שפלומת הנוצות הצחה והרקע הזוהר יוצרים סביבו מעין הילת קדושים נוצרית, לבין הנחשים המתפתלים באופן מעובה, מאגי, דמוני, מודגשים מתוך הרקע האפור כבטון ומתוך הקומפוזיציה הסימטרית, כמין כלי פולחן מוכסף לטוהרה".
בסדרה "קינדרשטובה" (2008) – מילה שפירושה המילולי בגרמנית הוא "חדר ילדים" אך הפכה עם השנים למושג המתייחס לרמה התרבותית והחינוך שאדם קיבל בילדות – נראה חדר מרוקן משימושו המקורי, החדר מצולם במצבי סידור שונים, ובזמנים שונים ביממה.
בתוך החדר הציבה גירש תמהיל של בובות פרווה מרוטות ומלוכלכות לצד גוויות חיות, המונחות על מדף, זו לצד זו.
על רצפת החדר בנתה מעין שטיח מכרכים של האנציקלופדיה העברית.
בחלק מהעבודות בסדרה "קינדרשטובה" נראים בחדר נכדיה של האמנית, שמצולמים בתנוחות גופניות המזכירות את הצליבה של ישו.
נקודת מבטה מראה את ההתמודדות הכאובה לצד שאלות של אסתטיקה ויופי.
ב-2014 גירש מפרסמת את הסדרה "צילום בסתר" בה היא חוזרת לצלם חיות מתות, אך הפעם היא מצלמת אותן לפני שנולדו, כלומר ולדים של חיות.
גירש ממקמת אותם בכלי אוכל ולחלק מהן יוצרת מסכות זעירות מנייר.
ההשראה לסדרה "צילום בסתר" היא כף מתכת ששימשה קרובת משפחה שלה במחנה שטוטהוף במלחמת העולם השנייה שהאמנית קיבלה במתנה.
בביאנלה לרישום בשנת 2019 בתערוכה "סופה להתקיים – רגישויות משותפות" מציגה גירש את המיצב "חלון וצל ספרים" המורכב מכרכי האנציקלופדיה העברית, לצד צילומים.
הצילומים שצולמו באותו החלל בו מוצג המיצב, ובהם ספרים ומיטה שמצעיה עשויים טליתות.
סמדר שפי כתבה שהעבודה מביעה "כמיהה לזמן ספציפי ועבר נוסטלגי, מודרניזם מרוסק.
צילומי האנציקלופדיה ליד הכרכים עצמם יוצרים מפגש פיזי עם תרבות כתב וספר, קשב ודממה שכמעט נכחדו".
בשנת 2020 במסגרת הביאנלה לאומניות ועיצוב במוזיאון ארץ ישראל יצרה גירש את העבודה "מאוזולאום" המורכבת ממבנה אדריכלי מכרכים ישנים של האנציקלופדיה העברית, חיפוי קירות ורצפה, וממנו מבצבצים פתילי ציציות בין עמודי הספרים.
היא יוצרת קשר בין הטקסט החילוני לדתי ומצביעה על סוף עידן הספר והיעלמות התרבות המקומית "התיאטרון הצילומי שיוצרת גירש הוא תגובה לייסורי החיים ולאימתם.
כשהחיים נעשים בלתי נסבלים היא אומרת: 'הכל תיאטרון.
יום אחד ייסגר המסך.עד אז אני צריכה לראות הכל כתיאטרון אחד גדול"
מלגה מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל (1988)
פרס האמן הצעיר לשנת תשמ"ט, משרד החינוך והתרבות (קטלוג) (1989)
פרס ז'ראר לוי לצלם צעיר, מוזיאון ישראל, ירושלים
מלגה מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל
פרס ע"ש הדסה ורפאל קלצ'קין: מענק יצירה מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל (קטלוג)
פרס לצילום ע"ש ליאון קונסטנטינר, מוזיאון תל אביב לאמנות (1999)
פרס האמן הנבחר לשנת 2001 ע"ש אלי אשרוב, אגודת הציירים והפסלים בישראל (2001)
פרס שר התרבות, המדע והספורט לאמן ישראלי (2001)
פרס שרת התרבות והספורט ליוצרים בתחומי האמנות הפלסטית (2014)
פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום (2016).
פסי התחממות הם כלי גרפי להדמיית נתונים העושה שימוש בסדרת פסים צבעוניים המייצגים מגמות בשינויי טמפרטורה ארוכי טווח בסדר כרונולוגי, במטרה להנגיש לציבור הרחב את מגמות ההתחממות העולמית ואת משבר האקלים.
כל פס מייצג שנה וכל צבע מייצג טווח טמפרטורות.
השימוש באסתטיקה "מינימליסטית", פסי צבע בלבד ללא נתונים טכניים מילוליים או מספריים, נועד כדי למנוע הסחות דעת, וכדי להעביר את המידע באופן אינטואיטיבי.
הרעיון הראשוני של הדמיית נתוני טמפרטורה היסטוריים הורחב כך שיכלול אנימציה, כדי להמחיש עליית מפלס הים ותחזיות נתוני אקלים, וכדי להציג חזותית מגמות טמפרטורה עם נתונים אחרים כמו ריכוז פחמן דו-חמצני באטמוספירה והמסת קרחונים.
במאי 2016 יצר אד הוקינס , חוקר אקלים מאוניברסיטת רדינג גרפיקה בשם "אקלים ספיראלי" , אנימציה בה מרחבים מעגלים המייצגים את הטמפרטורות העולות בכל שנה.
כתב ה"וושינגטון פוסט" ג'ייסון סמנוב טען כי הגרף הספירלי היה "הדמיית ההתחממות הגלובלית המשכנעת ביותר שנעשתה אי פעם".
הגרפיקה הוצגה בטקס הפתיחה של אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
ב-22 במאי 2018, פרסם הוקינס גרפיקה המהווה סדרה מסודרת כרונולוגית של פסים אנכיים צבעוניים שהוא כינה "פסי התחממות".
הוקינס, שחיבר את דו"ח ההערכה השישי של הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים, קיבל את פרס קוולי של החברה המלכותית לשנת 2018, בין השאר "על תקשור אקטיבי של מדעי האקלים והשלכותיו השונות עם הקהל הרחב".
פסיון הוא תת-סוגה של מוזיקה אורטורית במוזיקה נוצרית, המתארת את מסע הייסורים שישו עבר בדרכו אל הצליבה.
אורטוריות הפסיון הן אורטוריות לכל דבר המבוססות על קטעים מן הברית החדשה או על חיבורים פואטיים העוסקים בפסיון של ישו.
טקסטים אלו מולחנים באופן דרמטי ומחולקים בין צלילים ומנעדים שונים אל מספר תפקידים: באופן מסורתי, הצלילים הנמוכים ביותר יועדו לישו, האמצעיים לאוונגליסט והגבוהים לקהל.
לעיתים, מוסיפים מלחינים לאורטוריות כוראלים או מנגינות כנסייתיות הקשורות לנושא.
במהלך השנים התפתחו תת-קטגוריות של פסיונים, בהן:
פסיון רספונסוראילי - יצירה שבה חלק האוונגליסט מושר כזמר גרגוריאני, אך חלקי הקהל ולעיתים גם דברי ישו מושרים באופן פוליפוני.
פסיון מולחן ברצף - בפסיון מולחן ברצף, כל הטקסט מולחן באופן פוליפוני (הפסיונים של יאקוב אוברכט היו ידועים בכך).
ליצירות הפסיון אין תזמור קבוע והן נעות בין שירה אוניסונית ליצירות גרנדיוזיות לתזמורת ומקהלה.
יצירות הפסיון מושמעות באירועים דתיים בנצרות הקתולית והפרוטסטנטית ונועדו לביצוע בשבוע הקדוש.
סוגה מוזיקלית שהפסיון מתקשר איתה היא המוטט.
בכמה מוטטים אפשר למצוא תכונות אופייניות לאורטוריות ופסיונים, כמו שירה אנטיפונלית שבה השירה ניתנת לקבוצות מתחלפות של זמרים כדי לייצג את הדיאלוג הדרמטי בין דמויות שונות.
המקור ההיסטורי הקדום ביותר על השימוש בפסיון של ישו בטקס דתי מגיע מהצליינית אגריה, שביקרה בירושלים במאה ה-4 ותיארה את הטקסים שנערכו בה במהלך השבוע הקדוש.
במאה ה-5 בהוראת לאו הראשון הכנסייה הקתולית החלה מנהג של הקראת הבשורות של הברית החדשה במהלך השבוע הקדוש.
מקור הפסיון כסוגה מוזיקלית מגיע מימי הביניים.
שירת פסיונים ולא קריאתם בלבד החלה ב.
בכתבי יד מהמאה ה-9 מופיע הסימון הלטיני "litterae significativae" המסמן זמר לפי פרשנות, וכתבי יד מאוחרים יותר מציינים תוים מדויקים שיש לשיר.
בכתבי יד אלו החלה להופיע גם החלוקה בין התפקידים של ישו, האוונגליסט ושאר הדמויות בעזרת שינוי גובה הצליל ודרך השירה.
אורטוריות הפסיון התפתחו משירה גריגוריאנית של הפסוקים באירועים דתיים ליצירות מורכבות.
במאה ה-13 החלה חלוקת התפקידים של האוונגליסט, ישו, ושאר הדמויות בין מספר זמרים, ובמאה ה-15 החלו להלחין את הטקסט של ה"turba" (קהל בלטינית) בצורה פוליפונית כדי להגביר את הריאליזם ודרמטיות הביצוע.
אורטוריות הפסיון המוכרות ביותר, רי"ב 244 ורי"ב 245 הולחנו על ידי יוהאן סבסטיאן באך.
פסיה (פסי) כהן (6 במרץ 1955 – 7 באוקטובר 2023) הייתה תושבת קיבוץ בארי, מחנכת ומטפלת בבני נוער.
במהלך טבח שבעה באוקטובר בביתה הוחזקו 15 בני ערובה על ידי מחבלי חמאס, 13 בני ערובה ששהו בביתה נרצחו..
פסי נולדה למשפחת וייסבלט במושבה מגדיאל לזוג ניצולי שואה מפולין שהכירו והתחתנו בארץ.
היא גדלה בבית בעל צביון חיים דתי מסורתי, בו דיברו בעיקר יידיש.
אביה היה אחד ממקימי מפעל תנובה בו עבד, ואמה הייתה עקרת בית.
למדה בבית הספר הממלכתי-דתי "מגדיאל" (כיום בית ספר "שילה") וסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון "אורות" במגמת אופנה.
ב-1973 התגייסה לחיל השריון ובמהלך מלחמת יום הכיפורים שירתה כפקידה בגדוד 79 של חטיבה 14.
לאחר השחרור מהצבא עבדה פסי כדוגמנית בגדי הים של גדעון אוברזון ולקחה חלק בהקמת קיבוץ מורן.
נישאה לרפי כהן והם גרו בקיבוץ בארי, שם נולדו להם ארבעה ילדים.
הייתה מורה למלאכה ולתפירה בבית הספר המקומי בבארי.
פסי לימדה מלאכה בקיבוץ בארי וטיפלה בצעירים שהתמודדו עם קשיים חברתיים.
במשך שנים עבדה עם נוער בסיכון.
הקימה בקיבוץ מועדון לקשישים יחד עם איריס גלברד.
עם מותה של איריס הפכה פסי את מועדון הקשישים לבית חם, קראה לו על שמה "בית איריס".
בערב שמחת תורה, 6 באוקטובר 2023, התכנסו בני המשפחה וחברים בבית הכנסת של בארי.
לאחר מכן נפגשו כולם לסעודת החג במרפסת של פסי.
פסי אירחה בביתה את אחותה חנה סיטון, בעלה יצחק ובנם טל.
ב-7 באוקטובר 2023, בשעה 12:56, פרצו מחבלי חמאס לביתה של פסי.
הם רצחו את יצחק סיטון ופצעו את טל, ואז הושיבו את חנה ופסי סביב שולחן האוכל.
חוליות מחבלים נוספות גררו לתוך הבית עוד משפחות ותושבים מהקיבוץ.
כשפסי הבחינה במחבלים שבביתה היא עדכנה את בני משפחתה בהודעה.
שוהם, נכדה כתב לה שהמחבלים הגיעו גם אליהם.
ב-12:56 היא כתבה לו שהיא אוהבת אותו ונפרדה ממנו, וכך בעצם גם מכל ילדיה ונכדיה.
פסי הבינה שזה הסוף ואז ניתק הקשר.
פסי נרצחה יחד עם 12 בני ערובה נוספים בביתה.
היא מתה לצד אחותה חנה, גיסה יצחק ואחיינה טל.
בשל המלחמה והרגישות המבצעית, פסי נקברה זמנית בהוד השרון.
ב-28 בפברואר 2025, כמעט 16 חודשים לאחר מותה, הועברה גופתה לקבורה סופית בקיבוץ בארי.
ב-28 באוגוסט 2024 נהרס ביתה של פסי כחלק מתוכנית שיקום הקיבוץ.
הבית נשאר על תילו זמן רב בשל התחקירים המורכבים שנערכו בו.
פְּסִיכוֹאָנָלִיזָה היא גישה תאורטית ושיטת טיפול שפותחה בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים על ידי זיגמונד פרויד.
הוא פיתח שיטות חדשות למחקר פסיכולוגי, ביניהן, אסוציאציות חופשיות ופירוש חלומות.
פרויד לימד את אנשי המקצוע שאחריו להקשיב היטב למטופלים, בדרך שלא נעשתה לפני כן.
בנוסף הוא הציע מסגרת פרשנית לאמירות של מטופליו.
במסגרת המפגשים שלו עם מטופלים, תוך שימוש בשיטות אלו, פרויד הגיע למסקנה כי חלק מתלונותיהם על מיחושים גופניים מקורן בקשיים נפשיים לא-מודעים שאותם הם חווים.
מקרה הטיפול הראשון של פרויד ששימש כמקור לפיתוח שיטת הפסיכואנליזה, הייתה המטופלת ברטה פפנהיים, שקיבלה בכתבים את הכינוי בכינוי "אנה או".
במקור ברטה הייתה בטיפולו של יוזף ברויר והועברה גם לביקורתו של פרויד.
הוא פיתח שיטת טיפול חדשנית בה המטופל משוחח עם המטפל בפגישות.
מטרת השיחות הייתה לעודד את המטופל לחשוב מחדש על חייו ובכך לעזור לו לפתור את קשייו.
כתוצאה מהמפגשים עם המטופלים, פיתח פרויד ארבעה מודלים לתיאור האישיות.
פרויד כתב מאמרים רבים המנתחים באופן אנליטי תופעות תרבותיות וספרותיות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הרחיב פרויד את התאוריה שלו בנוגע לנפש האדם.
על פי התאוריה המחודשת פועלים בנפש האדם שני כוחות בסיסיים.
האחד, הארוס (כוח המין והרצון להתאחד עם האחר), והשני, התנטוס (כוח התוקפנות וההרס).
כדי לשמור על קיומה, נאלצת החברה לדכא כוחות אלה אצל היחיד על ידי הטלת סנקציות (עונשים פורמליים או סנקציות חברתיות), ומשום כך נידון האדם, מעצם טבעו כיצור חברתי, לחיות עם קונפליקטים פנימיים.
הדרך הטובה ביותר להתגבר על קונפליקטים אלה היא באמצעות תהליך עידון (סובלימציה), שבו האדם מבטא את עצמו באמצעות פעילויות חברתיות מקובלות כמו כתיבה, יצירה של אמנות, משחק וספורט.
השקפתו של פרויד על המצב האנושי לא הייתה אופטימית.
ידועה אימרתו כי מטרתם העיקרית של הפסיכולוגים צריכה להיות "להפוך סבל נוירוטי לסבל אנושי רגיל".
לפרויד היה רקע מדעי־ביולוגי, ובתחילת המחקר שלו הוא חיפש אחר הסברים ביולוגיים להתנהגות האנושית.
מכיוון שמדע הפסיכוביולוגיה היה בשלבים מוקדמים מאוד באותה התקופה, פרויד פיתח את התיאוריה שלו על סמך מפגשיו עם מטופלים.
יחד עם זאת, פרויד הכיר בחשיבותם של גורמים ביולוגיים באומרו:
הפסיכואנליזה הציעה כיוונים חדשניים מבחינת המטרות, תחומי העניין ושיטות המחקר בפסיכולוגיה, בתקופה שבה התאוריה של הבנת הנפש והאישיות עדיין הייתה בחיתוליה.
מטרת אנשי האסכולה הייתה לאפשר, באמצעות הבנה זו, טיפול פסיכולוגי מעמיק ויסודי בקשיים רגשיים של האדם ובמצוקות אנושיות קיומיות.
זאת מעבר לטיפול בהפרעות בתפקודו ובהתנהגותו.
מושגיו של פרויד הפכו למקובלים ביותר בתקופות שלאחר פרסום תורותיו, כדוגמת המונחים "טעות פרוידיאנית" ו"לא-מודע".
עם זאת, לרוב מסולפת תורתו של פרויד בשימוש היומיומי, המהווה השאלה רחוקה שלה.
בין השנים 1950–1980 הפסיכואנליזה הייתה הגישה הרווחת בקרב פסיכיאטרים.
בתקופה זו הם נדרשו להגן על עמדותיהם, בפרט על התרחקותם מהסברים ביולוגיים.
התאוריה הפסיכואנליטית שינתה את פני הדור במובנים רבים.
פרויד ומודל הנפש הפרוידיאני פתח צוהר להבנת נפש האדם ולהבנת האדם את עצמו.
ביטוי לשינוי זה ניתן למצוא גם בתחומי האמנות והספרות.
הפסיכואנליזה המשיכה להתפתח על ידי תלמידיו הרבים של פרויד, שחלקם נשארו נאמנים לתורתו והמשיכו לפתחה בהתאם לדרכו (כגון אנה פרויד, מלאני קליין, ודונלד ויניקוט), ואחרים (כמו קרל יונג, אלפרד אדלר, ויקטור פראנקל ואריך פרום) פיתחו אותה לכיוונים שלא היו מקובלים על פרויד ועל הזרם המרכזי בפסיכואנליזה.
הפסיכואנליזה היא שיטת טיפול שהולידה פיתוחים שונים וחדשים של הפסיכותרפיה והפסיכולוגיה.
השפעותיה היו מרחיקות לכת גם על הפסיכיאטריה והתפתחותה וגם על גישות טיפול מודרניות יותר - החל מהטיפול הדינמי והרגשי, וכלה בנוירופסיכואנליזה.
עם זאת, ובמובחן מכל אלו, הפסיכואנליזה נותרה ועודנה שיטת טיפול מובחנת ומובהקת שבמהלך ההכשרה בה כל פסיכואנליטיקאי גם עובר אנליזה אישית.
הפסיכואנליזה מבוססת על כמה טענות מהותיות: מיניות בילדות, תסביך אדיפוס, תאוריית הדחפים, עקרון העונג ועקרון המציאות, המודל הסטרוקטורלי של הנפש וחשיבותם של חרדה ומנגנוני הגנה בתגובות נוירוטיות.
תסביך אדיפוס הוא השם שניתן על ידי זיגמונד פרויד לאחד השלבים במודל הפסיכוסקסואלי.
לפי פרויד, בשלב זה בהתפתחות של בנים, הם מאוהבים באימם ומקנאים באביהם, שנתפש על ידם כמתחרה.
התסביך נקרא על שם אדיפוס מהמיתולוגיה היוונית, שנשא לאישה את מלכת תבאי מבלי ששניהם ידעו שהיא אימו.
פרויד הסתמך על פרשנותו לתיאורי מקרה שטיפל בהם באמצעות פסיכואנליזה ועל סיפורי מיתולוגיה וסיפורים מתחום האנתרופולוגיה.
למרות שהמושג מוכר בפסיכולוגיה הפופולרית, אין לו ביסוס מדעי.
בין דחפים אלה הדגישה הפסיכואנליזה את יצר המין - ארוס, ואת יצר התוקפנות או המוות - תנטוס.
לעיתים קרובות יצרים אלו קשים להתמודדות עבור האדם, או שהם מעוררים בו חרדה, ולכן הוא מדחיק תכנים אלו אל הלא מודע.
תוכני הלא מודע אינם מתפוגגים ואינם נותרים מבודדים, אלא ממשיכים "לזלוג" מדי פעם אל חייו של האדם, מבלי שתהיה לו שליטה עליהם.
כאשר השפעת "זליגה" זו חזקה, חמורה מאוד ומתמשכת היא עשויה לגרום להפרעות נפשיות שונות.
עקרון העונג (או עקרון ההנאה) מניע את האדם להגיע להנאה מקסימלית ולכאב מינימלי.
על פי התאוריה הפרוידיאנית, תינוקות פועלים על פי עקרון העונג בלבד (הם לא מסוגלים לדחות סיפוקים ומעוניינים לקבלם באופן מיידי במהלך השלב האוראלי של התפתחותם).
במהלך ההתבגרות של האדם מתפתח מ"עקרון העונג" גם עקרון המציאות, שבו הוא אמנם ממשיך לחפש סיפוקים ומנסה להימנע מכאב אך גם מוכן לדחות סיפוקים במידת הצורך.
ההתנגשות בין הרצון של האדם לקבל סיפוק מיידי לבין מציאות העולם החיצוני שלעיתים מחייבת לדחות סיפוק זה לזמן עתידי יכולה ליצור קונפליקט בין האדם לחברה שבה הוא חי.
בפסיכולוגיה פרוידיאנית ובפסיכואנליזה, עקרון המציאות הוא יכולת הנפש להעריך את מציאות העולם החיצוני, ולפעול לפי מציאות זו בהתאם, וזאת בניגוד לפעולתה לפי עקרון העונג.
תוך שהוא מאפשר לפרט לדחות סיפוקים עקרון המציאות הוא העיקרון השולט על כל הפעולות שקורות באגו, אחרי ההתפתחות האיטית שלו מ "עונג-אגו" ל "מציאות-אגו".
יכולתה של הנפש להעריך את המציאות של העולם החיצוני ולפעול בהתאם אליה ולא לפי עקרון העונג דומה לניצחון השכל על התשוקה, לניצחון הראש על הלב או לניצחון החשיבה הרציונלית על החשיבה האמוציונאלית.
על פי המודל הטופוגרפי, הנפש בנויה מחלקים מודעים, סמוכים למודע ולא מודעים.
על פי המודל הסטרוקטורלי, נפש האדם מתחלקת גם ל"סתמי" (איד) השוכן כולו בתת-מודע; "אני" (אגו) השוכן ברובו במודעות; ו"אני עליון" (סופר אגו) שחלקים ממנו מודעים וחלקים ממנו אינם מודעים.
ה"סתמי" מכיל את המניעים המרכזיים להתנהגות האדם.
על פי תאוריית הדחף, מניעים אלה הם דחפים מולדים המשותפים לאדם ולבעלי החיים, והם עוצבו במהלך האבולוציה.
"האני העליון" כולל את המצפון של האדם, הכללים והחוקים המוסריים, והוא מעוצב על ידי נורמות חברתיות ומסכמות התנהגות.
ה"אני" הוא הישות המכתיבה את ההתנהגות, תוך תיווך ומציאת פשרה בין "האני העליון" לבין ה"סתמי" ובין כל אחד מהם לבין המציאות החיצונית.
ה"אני" מופעל פחות על ידי חשיבה רציונלית, ולמעשה, על פי פרויד, האדם כמעט ואיננו יצור רציונלי.
ה"אני" גם מגן על המודעות מפני מחשבות וזיכרונות ש"האני העליון" מגדיר כלא נעימות, מחרידות, לא מוסריות או לא ניתנות ליישוב לאור עקרונות "האני העליון".
מנגנוני הגנה שנוצרים כדי לאפשר זאת הם, למשל, הדחקת מחשבות וזיכרונות מהמודעות אל הסמוך למודע או אל התת-מודע.
פשרות התנהגותיות לא מוצלחות (כלומר, כאלו שה"אני" איננו מסוגל להצדיקן בדיעבד בעיני עצמו בשל סתירה חמורה לנורמות החברה או בשל העובדה שהן מפחיתות מערכו העצמי לדוגמה) והגנה רבה מדי על המודעות ממחשבות ומזכרונות לא נעימים, עשויים לגרום לאומללות ולמצוקה אצל האדם, ואף לגרום לנוירוזה כגון היסטריה.
על-פי התפיסה הפסיכו-אנליטית קיימים בנפשו של האדם מנגנוני פשרה ומנגנוני הגנה שונים, שפועלים בשירות ה"אני" בבואו להחליט על צורת ההתנהגות "הנכונה" והמאפשרים להחליט ולבחור בין תגובת ה"אני העליון" לתגובת ה"סתמי", לשם תפקוד תקין של האדם בחברה.
דוגמאות אפשריות למנגנונים אלו הן עידון (למשל, אדם המשתוקק לרצוח אנשים חפים מפשע הופך לסופר של ספרי מתח וכותב על רציחות); התקה (למשל אותו אדם מוצא עבודה כשוחט בהמות או כתליין) ועוד.
הפסיכואנליזה אינה רק תאוריה, אלא גם שיטת טיפול פסיכולוגי אותה פיתח פרויד בתחילת המאה העשרים.
המאפיין המרכזי שלה כשיטת טיפול הוא ההתמקדות בלא-מודע ובחשיפתו.
צורת הטיפול הייתה, לפי פרויד, באמצעות שלושה עד חמישה מפגשים של כשעה בשבוע, שבהם המטופל שוכב על ספה והמטפל יושב למראשותיו.
הטיפול משתרע על פני טווח של שנים רבות.
בפגישות המטופל מתבקש באופן אסוציאטיבי להגיד את כל מה שעולה בדעתו, מבלי לצנזר דבר.
באופן זה יכול הפסיכואנליטיקאי להציץ לעולמו הבלתי מודע של המטופל ולפרשו.
פרויד חקר את התהליכים המתרחשים בחדר בטיפול והתהליכים הנפשיים המתלווים לכך, וגילה שתהליך כזה מועיל מאוד לגילוי מקורותיהם של הסימפטומים והבעיות הנפשיות של מטופליו.
דרך נוספת לחדירה אל הלא מודע הייתה באמצעות פרשנות של חלומות, שכן לשיטתו של פרויד חלומות משקפים את הלא מודע של האדם.
באופן זה ניסה פרויד להעלות את הלא מודע של האדם אל המודעות, כדי לאפשר לו הבנה עצמית, תובנה, ובעקבות זאת - יכולת תמרון ושינוי.
יש הטוענים שבשנים האחרונות ירדה קרנה של הפסיכואנליזה לטובת שיטות טיפול אחרות, ובהן בעיקר השיטות הדומות לפסיכואנליזה ומכונות שיטות פסיכודינמיות, שיטות הומניסטיות ואקזיסטנציאליסטיות, ושיטות ביהיביוריסטיות-קוגניטיביות.
אחד הגורמים לכך הוא התובענות הרבה של הפסיכואנליזה, הדורשת משאבים טיפוליים רבים, זמן רב, ועלות גבוהה מאוד לצורך הצלחתה (קיימים טיפולים מוזלים יותר המתבצעים על ידי מתמחים הנמצאים בתהליך ההכשרה לטיפול פסיכואנליטי).
כבכל טיפול פסיכולוגי, בתחילת התהליך הטיפולי בפסיכואנליזה נערכת פגישה או מספר פגישות בהן המטפל עורך אנמנזה ומברר את הקושי שמביא המטופל, ובהתאם לכך נערכת התייעצות משותפת ומומלצת שיטת הטיפול המתאימה עבורו.
נערכו לא מעט מחקרים המשווים את האפקטיביות של טיפולים פסיכודינמיים לעומת שיטות טיפול אחרות.
מחקר פסיכולוגי מקיף מ־2017 בדק מגוון רחב של מחקרים שהשוו טיפול פסיכודינמי לטיפולים אחרים, כולל CBT, במגוון הפרעות נפשיות כמו דיכאון, חרדה והפרעות אישיות.
התוצאות הראו כי היעילות של הטיפולים הפסיכודינמיים הייתה שקולה לזו של טיפולים אחרים בהפחתת התסמינים לאחר הטיפול.
נערך גם מחקר מטא-אנליזה על 52 מחקרים שהשוו שיטות פסיכותרפיה שונות לילדים ובני נוער הסובלים מדיכאון.
יתרה מכך, הם לא היו יותר אפקטיביים מאשר הימצאות ברשימת המתנה עבור אותם ילדים ובני נוער.
הבדל חשוב בין חקר תחום תורת האישיות (תחום העניין של הפסיכואנליזה) לבין תחומי עניין אחרים בפסיכולוגיה (כגון תפיסה חושית, זיכרון, למידה ופסיכולוגיה חברתית) הוא הקושי הרב הן בעריכת ניסויים והן בעריכת מחקרי תצפית מדעית בתחום זה.
הקושי המחקרי נובע מהעובדה שתורת האישיות מתרכזת, בין השאר, בדחפים וברגשות לא מודעים, ובכאלה שלאדם לא קל או לא נוח לדווח עליהם.
תחומים אחרים של הפסיכולוגיה נחקרים בעזרת תצפית ומדידה של התנהגות ושל סימנים פיזיולוגיים (כמו דופק והזעה) או בעזרת דיווח על תכנים שאינם מביכים את המדווח (למשל דיווח על מה שהנבדק הבחין בו או על שלבי הפתרון שלו לבעיה בחשבון).
לעומתם, קשה לחקור את הלא מודע ואת המחשבות שלא נעים לדווח עליהן.
לפיכך, התחום נחקר בעיקר בעזרת דיווחים על טיפול פסיכולוגי במטופל בודד והעלאת השערות בעקבות תיאור הטיפול (תיאור מקרה).
בניגוד לממשיכי דרכו, יונג ואדלר, פרויד ראה בפסיכואנליזה מדע.
אך שיטות המחקר שלו סבלו מבעיות קשות מכיוון שהן מבוססות על הכשל הלוגי של פוסט הוק.
למשל, לייחס סיבתיות לאירועים מוקדמים, שלא לצורך.
לכן, התיאוריה לא נתפסת כתיאוריה שיכולה לספק ראיות מדעיות.
שתי הטענות המרכזיות נגד קבלת הפסיכואנליזה כתחום מחקר מדעי הן הטענה שהפסיכואנליזה מתיימרת לחקור ישויות שקשה מאוד לקבל אינדיקציות לנעשה אתן (כגון הלא-מודע), ושהפסיכואנליזה מסיקה מסקנות מרחיקות לכת מתצפיות חלקיות.
הטענות האלה מובעות לרוב גם כנגד תורות אישיות אחרות.
בין המדענים מתחומי פסיכולוגיה אחרים ותחומי מדע אחרים, קמו מתנגדים רבים לתאוריות בתחום תורת האישיות ולפסיכואנליזה בפרט.
הם טענו כי תאוריות אלה אינן קבילות מבחינה מדעית.
שני המתנגדים הבולטים של תאוריות אלה הם קרל פופר, מהבולטים בחוקרי הפילוסופיה של המדע, שטען כי מדובר בתאוריות פסבדו-מדעיות; והפסיכולוג ההתנהגותי פרדריק סקינר, שכינה את התחום מיסטיקה.
פופר וסקינר טענו כי הפסיכואנליזה עוסקת בהשערות שלעולם אינן ניתנות לבדיקה, ולפיכך הפסיכואנליזה אינה מדע.
בהמשך לדעתו הצטרף גם אדולף גרונבאום.
עמדה זו מקבלת תמיכה גם כיום.
קיימות מספר בעיות בתיאוריה הפסיכואנליטית המחזקות את מעמדה כפסאודו מדע.
ראשית, הטיעונים הפסיכואנליטיים בנויים בדרך-כלל בפורמט הבא: תופעה התנהגותית Y היא ביטוי של מושג פסיכואנליטי X.
לדוגמה, ההתנהגות הכפייתית שלך היא למעשה ביטוי של פנטזיה מהילדות, חוסר היציבות הרגשית שלך הוא ביטוי של חרדת סירוס, או הזר בחלומך מייצג את אביך.
הגדרת המושגים הפסיכואנליטיים הללו היא גמישה ומשתנה.
דבר זה מגדיל באופן מלאכותי את מספר הדרכים בהם ניתן להוכיח שקיימת התאמה בין המושג לבין תופעות התנהגותיות.
אסטרסון, לדוגמה טוען שהמושגים המרכזיים בתאוריית האגו של פרויד:
בעיה שנייה קשורה לאופיו של הלא מודע.
על פי פרויד, הלא-מודע בנוי כך שהוא ינסה למנוע מאיתנו לדעת מה יש בתוכו.
לכן, כאשר פרויד לא מצליח למצוא סימנים פסיכונאליטיים שיסבירו את התנהגות המטופלת, הוא לא נרתע ומתייחס לכך כאל התנגדות לא מודעת.
כך, ככל שהמטופלת תעלה יותר מידע שאינו ניתן לפירוש פסיכונאליטי, התיאוריה תתחזק.
דפוס החשיבה הזה דומה מאוד לחשיבה העומדת בבסיס תיאוריות קונספירציה.
לדוגמה, פרויד האמין שלמטופלים ולמבקרים שלו ישנו רצון לא מודע לפסול את התיאוריה הפסיכואנליטית, כדי שהלא מודע שלהם לא ייחשף.
מעבר לזאת, פסיכואנליטיקאים רבים גם הסיקו מסקנות מפסיכואנליזה שעשו לעצמם או מניתוח שעשו לדיווח של מטופליהם על זיכרונות של אירועים בני עשרות שנים וזיכרונות מחלומות - דיווחים שאינם נתפסים כאמינים.
בקרב הקהילה המדעית, ישנן ביקורות חריפות על התיאוריה הפסיכואנליטית של פרויד.
במאמר סקירה משנת 1996 נכתב בנחרצות:
רבות מהנחותיו של פרויד ותלמידיו טרם נבדקו, ואת חלקן הגדול אף קשה לבחון.
עם זאת, קיימות גם טענות שניתנות לבחינה, אך כאשר הן נבחנות, הן בדרך־כלל, על פי טענתם של המבקרים, לא זוכות לתמיכה מדעית.
מבין המודלים השונים בפסיכואנליזה, המודל הפסיכוסקסואלי הוא המודל הכי שנוי במחלוקת.
כאשר מנסים לבחון טענות ספציפיות מתוך המודל הזה, לא נמצאות להן חיזוק.
לדוגמה, לפי המודל הפסיכוסקסואלי, ילדים שנחשפו לאימון קשוח לעשיית צרכים יהפכו להיות מבוגרים פרפקציוניסטים וקשיחים.
אך רוב החוקרים שבדקו את הטענה הזאת לא מצאו לה חיזוק.
המבקרים גם התייחסו למושג ההדחקה המרכזי בתאוריה הפסיכואנליטית.
לטענתו של פרויד, הדחקה היא מנגנון הגנה נפשי אשר מונע באופן פעיל מזיכרונות, רגשות, דחפים או מחשבות בלתי נעימים או מכאיבים, להגיע למודע.
במאה ה־20, התבצעו מחקרים ניסויים ומחקרי תצפית שניסו לאשש או להפריך את הטענה שקל יותר לשכוח חוויות מאוד לא נעימות.
מרבית המחקרים לא הצליחו להוכיח את קיומו של מנגנון ההדחקה.
אחד החיזוקים המרכזיים לקיומו של מנגנון ההדחקה, שהוצג בעבר, היה היכולת לשחזר זיכרונות מודחקים באמצעות היפנוזה.
הצטברו ראיות רבות לכך שלא ניתן לשחזר זיכרונות בעזרת היפנוזה.
זיכרונות שאדם משוכנע שהוא שיחזר לאחר הדחקה בעזרת היפנוזה, הם למעשה משאלות ליבו שבמהלך ההיפנוזה שוכנע המהופנט (לעיתים באמצעות סוגסטיה) כי אלו זיכרונות.
עדויות משפטיות על פי "זיכרונות" כאלה אינן קבילות כראייה משפטית, וכך גם קיימת בעיה בקבילות המשפטית של זיכרונות ששוחזרו כביכול בטיפול פסיכואנליטי בלא היפנוזה.
מחקרים היסטוריים רבים נשענים על זיכרונות מחוויות מאוד לא נעימות של מרואיינים רבים.
דוגמה למחקרים כאלה הם מחקרים על אודות השואה.
אילו זיכרונות אלה היו מודחקים, היו עדויות לפערים בזיכרונם של המרואיינים דווקא כשעוסקים בחוויות משמעותיות מחייהם.
אנשים המראיינים את מי שחוו אסונות מדווחים על קשיים בגביית העדויות בשל הבושה והצער ולא בגלל שכחה.
פרויד הגדיר את הפסיכואנליזה כמדע לכל דבר.
הוא ראה בה את המשך המחקר הרפואי שבו הוא עסק לפני שהפך לפסיכולוג.
פרויד גם ניתק את הקשר שלו עם אחד מתלמידיו, רייך, משום שזה פיתח את תורת הפסיכואנליזה לכיוון שפרויד ראה בו מיסטיקה.
תלמיד אחר של פרויד, קרל יונג, החל לשלב רעיונות דתיים בתורתו וחדל להגדיר עצמו כפסיכואנליטיקאי.
תומכים נוספים בתקפות המדעית של הפסיכואנליזה טוענים כי העובדה שמרבית דברי פרויד ותלמידיו אינם ניתנים לבדיקה בניסוי, אין בה כדי לנתק את הפסיכואנליזה מגוף הידע המדעי הכולל.
הם מצביעים על העובדה שתורת הפסיכואנליזה הייתה מקור השראה ברור למודלים פסיכולוגיים רבים שאינם בתחום תורת האישיות, ואותם מודלים כן ניתנים לבדיקה בניסוי.
דוגמה למודל כזה הוא תורתו של ז'אן פיאז'ה בתחום התפתחות החשיבה בתקופת הילדות.
תאוריית ההתפתחות הקוגניטיבית של פיאז'ה משתמשת ברעיונות שחלקם נלקחו מתורת פרויד, ובניסוחים דומים לאלה של פרויד, והיא מאוד פשוטה וקלה לבדיקה בניסוי.
עוד טיעון בעד תקפות הפסיכואנליזה כמדע, הוא שמי שטוען שהנחות הפסיכואנליזה אינן ניתנות לבדיקה, עושה זאת על סמך מחקרים לא מוצלחים, ששאלו שאלות שאינן פשוטות מספיק.
על פי טיעון זה, בכל תחום מדעי צעיר חייבים להצטמצם לבדיקת שאלות פשוטות מאוד וככל שהתחום המדעי מתפתח, ניתן לענות בעזרתו על שאלות מורכבות יותר.
פופר, הבולט שבמבקרי התקפות המדעית, אמר שאם ישאל את פרויד מדוע מבוגר מסוים הטביע ילד, או מדוע מבוגר מסוים הציל ילד מטביעה, פרויד ייתן בשני המקרים אותה התשובה בדיוק, וינמק דבר והיפוכו באותו הנימוק: "יצרים תת-מודעים למין ואלימות ומנגנוני ההגנה מהם".
אולם, לפי תומכי התקפות המדעית של הפסיכואנליזה, פופר יכול היה למצוא שאלה פשוטה יותר מתחום הפסיכואנליזה שכן הייתה ניתנת לבדיקה בזמנו.
ישנם טיעונים פסיכואנליטיים שכן ניתנים לבדיקה.
למשל, ניתן לבחון את האפקטיביות של טיפולים פסיכואנליטיים ולהשוות אותם עם טיפולים פסיכולוגיים אחרים, טיפולים תרופתיים, טיפולי דמה (פלצבו) וקבוצות ביקורת של אנשים שלא מקבלים כל עזרה חיצונית.
פסיכה היא דמות מהמיתולוגיה הרומית.
היא מתוארת כנערה יפה שעוררה את קנאתה של ונוס.
חמור הזהב (או "מטאמורפוסיס") של לוקיוס אפוליוס, מסביבות שנת 150 הוא המקור היחיד לסיפור, למרות שככל הנראה השתמש אפוליוס בסיפור מוקדם יותר ושינה אותו כך שיתאים לשאר החיבור.
סיפור קופידון ופסיכה של אפוליוס
פסיכה הייתה הצעירה מבין שלוש אחיותיה, ועל פי האגדה הייתה כה יפה עד כי כולם העריצוה וכינו אותה: "ונוס החדשה".
כל מעריציה ראו רק את יופייה החיצוני, אך איש לא ההין לשאתה לאישה.
הוריה של פסיכה פנו בדאגה רבה לאוראקל של אפולו, וזה התנבא כי יש להפקירה על ראש צוק לגורלה, כיוון שנגזר עליה להינשא למפלצת נוראה דמוית נחש.
ונוס, אלת האהבה, התקנאה ביופייה של פסיכה, בת התמותה, והטילה על קופידון, בנה, לרדת לארץ ולגרום בעזרת חצי הזהב שלו לכך שפסיכה תתאהב באיש המכוער ביותר בתבל.
קופידון הסכים, אך בהביטו בפסיכה, הוא התאהב בה בעצמו, ולקח אותה מראש הצוק עליו הופקרה, השמימה אל ארמונו.
קופידון אסר על פסיכה להביט בו, על מנת שלא תגלה את זהותו האמיתית, וכך חיו בני הזוג בארמון מפואר מרוצף באבני חן וזהב, ובמשרתים בלתי נראים, כשפסיכה האומללה לא יכולה הייתה להביט בבן זוגה.
המפגש היחיד בין בני הזוג התרחש כל לילה, כאשר קופידון הגיע למיטת הזוג ועינג את פסיכה בעדינות ובאהבה מלאת רוך.
אט אט, פסיכה התרגלה לחיי הנישואים הללו ואהבתה והערכתה לבן זוגה גברו, ולכן, כשקופידון חזר והזכיר לפסיכה את האיסור הגמור, זו צייתה לו.
באחד הימים, באו אחיותיה של פסיכה לביקור וגילו את הפאר בו מצויה אחותן האהובה.
כשהן שאלו אותה על בעלה, ענתה פסיכה בצורה עמומה וחסרת היגיון.
אחיותיה הקנאיות, בינן לבין עצמן, החליטו להיפטר מאותו בעל מסתורי.
הן שכנעו את אחותן הקטנה שמדובר במפלצת, המעוניינת לאכול את הילד אשר פסיכה נשאה בקרבה, והציעו לפסיכה את התוכנית הבאה: באישון הליל, אחרי שזו תוודא שבעלה נרדם, עליה להדליק בחשאי את העששית ולרצוח אותו, וכך ייפול בחלקן העושר הרב שנמצא במשכן האלים בו מתגוררת אחותם.
פסיכה הסכימה: היא הדליקה את העששית כדי לחפש את כלי הנשק, אך להפתעתה הרבה לא ראתה יצור מפלצתי, אלא גבר יפה תואר, שיערו מוזהב, גופו כליל השלמות, ישן וכנפיו מונחות על גבו בלא תנועה: קופידון, אל.
מתוך בהלה ותדהמה הפילה את העששית ושעוות הנר פצעה את כנפיו של קופידון שהתעורר ונס מהמיטה בכוחותיו האחרונים.
פגוע, פיזית ונפשית, מהבגידה הצורבת, הוא חזר לאמו.
מרגע זה ואילך, החל מרדפה הנמרץ של ונוס לנקמה.
היא גילתה שאפילו בנה התאהב בפסיכה, ובעצת חברותיה וחבריה האלים ניסתה לחבל בחייה של פסיכה.
אולם, פסיכה הצליחה לעבור את מבחניה של ונוס, לעיתים בעזרת אלים רחמניים, ולעיתים בעזרת טוב ליבה ותמימותה, אך כוחה ותקוותה הלכו ופחתו.
באחד המבחנים של ונוס, נכשלה פסיכה ונותרה ללא רוח חיים על הקרקע, או אז הגיע אהובה קופידון והציל אותה ממוות.
בכל אותה העת, ידידיה של ונוס ניסו לשכנעה שפסיכה היא נערה ראויה לבנה, למרות היותה בת אנוש, ובנוסף שנשאה בבטנה את פרי אהבתם.
בתם, אשר נולדה, נקראה "עונג" (hedone).
פסיכה החליטה לנקום באחיותיה, וסיפרה לכל אחת בנפרד, שקופידון עזב מאהבה אליה.
כל אחת מהאחיות הגיעה בתורה לארמון שעל פסגת ההר, ונפלה אל מותה, שכן הרוח לא נשאה אותן לעבר הארמון כבעבר.
סופו של הסיפור בחגיגות הנישואין של קופידון ושל פסיכה, ובעלייתה למשכן האלים.
די להביט בפירוש שמות הגיבורים הראשיים: אמור - אהבה ופסיכה - נפש.
תמות נוספות ראויות לדיון נוגעות במשמעותו של המבט באהבה, יתרונותיו של העיוורון, במחיר הסקרנות, באהבת הבצע ובכוח האהבה להוריד את האוהב לשפל המדרגה המוסרית אך גם להעלותו לדרגת האלים.
פְּסִיכוֹ הוא סרט אימה ומותחן אמריקאי משנת 1960 שבוים בידי אלפרד היצ'קוק, ומככבים בו אנתוני פרקינס, ורה מיילס, וג'נט לי.
התסריט, שכתב ג'וזף סטפנו, מבוסס על רומן באותו שם של רוברט בלוך.
הרומן נכתב בהשראת סיפור פשעיו של הרוצח ושודד הקברים מוויסקונסין, אד גין, שגר כמה עשרות קילומטרים מביתו של בלוך.
הסרט מתאר מפגש בין מזכירה בשם מריון קריין (ג'נט לי), שמתאכסנת במוטל מבודד לאחר שגנבה כסף מהמעסיק שלה, ובין בעליו ומנהלו של המוטל, נורמן בייטס (אנתוני פרקינס), ואת האירועים שמתרחשים בעקבות המפגש.
הסרט זכה להצלחה כספית ולביקורות טובות, והיה מועמד לארבעה פרסי אוסקר.
הוא נחשב כיום לאחד הסרטים הטובים ביותר שיצר היצ'קוק, וליצירת אמנות קולנועית.
הוא מדורג לעיתים קרובות בין הסרטים הגדולים של כל הזמנים, ונחשב לאבן דרך חשובה בתולדות הקולנוע, ובפרט התפרסם בהצגתה של רמה קולנועית חדשה של אלימות ומיניות, בעיקר בסצנה המפורסמת של רצח אישה במקלחת.
לאחר מותו של היצ'קוק ב-1980, הפיקו סרטי יוניברסל שני סרטי המשך, פריקוול ורימייק, וסרט טלוויזיה ספין אוף.
בשנת 1992, נבחר הסרט לשימור על ידי ספריית הקונגרס בלשכת רישום הסרטים הלאומית של ארצות הברית.
בפיניקס שבאריזונה מריון קריין ואהובה סם לומיס רוצים להינשא, אך לא יכולים מכיוון שסם שקוע בחובות, וחייב לשלם דמי מזונות גבוהים לאשתו לשעבר.
יום אחד מריון נשלחת בעבודתה להפקיד בבנק סכום כסף נכבד, 40,000 דולר, של לקוח עשיר, אך בוחרת לברוח עם הכסף לקליפורניה, שם סם גר.
במהלך נסיעתה לסם מריון מתעייפת, חונה בצד הכביש וישנה בתוך המכונית.
למחרת מעיר אותה שוטר דרכים, שמזהיר אותה שמסוכן לישון בתוך המכונית, ומציע לה שבעתיד תלון במלון.
לאחר דבריו, מריון ממשיכה בנסיעתה, אך מבחינה שהשוטר עוקב אחריה.
מתוך חשש שהוא זיהה את מספר המכונית שלה, היא מחליפה את מכוניתה אצל סוחר מכוניות משומשות.
בעודה ממשיכה בנסיעתה לקליפורניה מתחיל גשם שוטף, ומריון מחליטה למצוא מקום לישון בו.
היא סוטה מהכביש הראשי מבלי להבחין בכך, ומגיעה למלון דרכים מבודד בשם "מוטל בייטס", שם היא פוגשת את מנהל המלון, נורמן בייטס, חובב פחלוץ עופות.
מריון מחליטה להעביר את הלילה במלון הדרכים, ונרשמת בשם בדוי.
נורמן מציע לה לאכול איתו בחדרו.
לאחר שהיא שומעת מחדרה ויכוח שפורץ בין נורמן לבין אמו, הם אוכלים במקום זה במשרדו.
במהלך הארוחה הם מפתחים ביניהם שיחה, שבמהלכה נורמן נעשה עצבני לאחר שמריון מציעה לו לשים את אמו במוסד.
לאחר שנורמן נרגע, הוא מספר לה שהיה שמח לעזוב, אך אינו יכול לנטוש את אמו החולה.
מתברר שמחלתה של אמו של נורמן היא נפשית, ובזמן שמריון מתקלחת, נראית דמות מגיעה לחדרה, ודוקרת אותה למוות (לצלילי היצירה "הרצח").
לאחר הרצח, נורמן מגיע לחדרה ומוצא את גופתה במקלחת.
הוא מזועזע, אך מיד מנקה את הדם בטבעיות, מכניס את גופתה של מריון לתא המטען, ומטביע את המכונית בביצה כדי להעלים ראיות.
ביום למחרת, סם וליילה, אחותה של מריון, פוגשים בלש פרטי בשם מילטון ארבוגסט שנשכר על ידי איש העסקים שממנו מריון גנבה את הכסף, כדי שימצא אותה ואת הכסף.
ארבוגסט מאתר את מלון הדרכים שבו מריון התגוררה, ונכנס לביתו של נורמן כדי לחפש רמזים, אך גם הוא נרצח.
ליילה וסם מודאגים מאי חזרתו של ארבוגסט, ומחליטים לנסוע בעקבותיו למלון, כשהם מתחזים לזוג נשוי.
ליילה פורצת לביתו של נורמן, בעוד סם מחפש רמזים בחדרה של מריון.
כאשר ליילה רואה שנורמן מתקרב לבית, היא מסתתרת במרתף, ומגלה אישה יושבת בגבה אליה.
היא מסובבת אותה ומגלה לזוועתה כי זוהי גופה.
באותו רגע מתגלה הרוצח האמיתי, נורמן בייטס עצמו, לבוש בבגדי אישה וחבוש בפאה (גם כן לצלילי היצירה "הרצח").
כאשר נורמן מתכוון לרצוח את ליילה, סם מגיע, ומצליח להשתלט על נורמן מספיק זמן עד שהמשטרה מגיעה.
בסוף הסרט, מסביר פסיכיאטר לליילה ולסם כי אמו של בייטס מתה, וכי נורמן סובל מפיצול אישיות (האישיות השנייה היא של "האם").
לאחר שהוא מסביר את דבריו, הצופים שומעים את מחשבותיו של נורמן והאישיות של "אמו" משתלטת עליו לחלוטין.
בסצנה האחרונה של הסרט, מראים את מכוניתה של מריון נגררת מהביצה.
אנתוני פרקינס - נורמן בייטס
ג'נט לי - מריון קריין
ורה מיילס - ליילה קריין
ג'ון גאווין - סם לומיס
מרטין בלסם - בלש מילטון ארבוגסט
אלפרד היצ'קוק - הופעת אורח
שלושה סרטי המשך הופקו: "פסיכו 2" (1983), "פסיכו 3" (1986), ו"פסיכו 4: ההתחלה" (1990), שהיה פריקוול חלקי לסרט טלוויזיה שנכתב על ידי מחבר התסריט המקורי, ג'וזף סטפנו.
אנתוני פרקינס חזר לתפקידו כנורמן בייטס בכל שלושת סרטי ההמשך, וגם ביים את הסרט השלישי.
הקול של אמא של נורמן בייטס שומר על ידי שחקנית הרדיו וירג'יניה גרג למעט "פסיכו 4", שם שיחקה את התפקיד אוליביה האסי.
ורה מיילס גם שחזרה את תפקידה של ליילה קריין ב"פסיכו 2".
סרטי ההמשך התקבלו היטב, אך נחשבו נחותים מהמקור.
"מלון בייטס" היה פיילוט טלוויזיה ספין אוף כושל ששודר מאוחר יותר כסרט טלוויזיה (לפני שחרורו של "פסיכו 4").
אנתוני פרקינס סירב להופיע בפיילוט, כך שהופעת הקמע של נורמן גולם על ידי קורט פול, שהיה הפעלולן של פרקינס על "פסיכו 2" ו-3. בשנת 1998, גאס ואן סנט ביים גרסה מחודשת של פסיכו.
הסרט הוא בצבע וכולל שחקנים שונים, אבל מלבד זה הוא רימייק שהעתיק במדויק את הסצנות של הסרט המקורי, כולל תנועות המצלמה ועריכה.
הסרט "היצ'קוק" (2012) בכיכובו של אנתוני הופקינס, מתאר את שלבי הפקתו של "פסיכו".
"בייטס מוטל" היא סדרת פריקוול המתארת את חייהם של נורמן בייטס ואמו נורמה לפני האירועים המתוארים בסרטו של היצ'קוק.
פסיוניים (שם מדעי: Phasianidae) היא משפחת עופות שוכני קרקע והיא המשפחה הגדולה ביותר בסדרה התרנגולאים.
המשפחה ידועה ממאובנים החל מהאוליגוקן שלפני 30 מיליון שנה והיא קרובה למשפחות פניניתיים ושלווים אמריקאיים, כשרוב המינים בה התפתחו באירואסיה.
הפסיוניים כוללים עופות השונים בצורתם ובאופן התנהגותם אחד מהשני והם נפוצים לאורך מרבית היבשות, לרוב סביב יערות אך גם בסוואנות ובתות עשבוניות כשלרוב הם נעים על הקרקע.
חלק מהם גם בויתו בידי האדם, למשל תרנגול הודו ותרנגול הבית.
הם בעלי גוף שופע נוצות מפוארות, ראש קטן יחסית לגוף, מקור קצר וחזק, רגליים חזקות המותאמות לריצה ובעלות אצבע אחורית קצרה וגבוהה (המשמשת למאבק של זכרים בעת הרבייה) וכנפיים קצרות ומעוגלות, המונעות מהם לעופף בצורה מוצלחת (אם כי רובם יודעים לעוף).
מאפיין זה מונע מרוב הפסיוניים לנדוד (למעט השליו).
בין הפסיונים ישנה לרוב דו-צורתיות זוויגית, כשהזכר גדול והדור יותר מהנקבה ולעיתים קרובות גם מתרבה בצורה פוליגמית.
הפסיוניים מקננים על הקרקע מקן עשוי מעשבים, עלים וזלזלים ובו מטילים לרוב בין שמונה לחמש-עשרה ביצים.
עליהם הנקבה דוגרת ומטפלת עד לבגרותם.
הפסיונים הבוגרים חיים לבדם או בקבוצות קטנות המתקהלות לעיתים בעונת הרבייה.
הפסיוניים הם אוכלי-כל הניזונים מזרעים, נבטים, ניצני-צמחים, עלים וגם מחרקים ותולעים.
קבוצת החוגלות הפכה בכך לקבוצה פוליפילטית (בעוד הקבוצות תרנגולי הודו ושכוויים הפכו לשבטים במקום תת-משפחות), זאת נוסף להפרדה של מספר מינים לבני סוגים נפרדים.
סוג ומין יחיד חוגלה חלודית (Caloperdix oculeus)
סוג ומין יחיד חוגלה מצויצת (Rollulus rouloul)
סוג ומין יחיד חוגלה שחורה (Melanoperdix niger)
סוג ומין יחיד חוגלת שלג (Lerwa lerwa)
סוג ומין יחיד פסיון דם (Ithaginis cruentus)
סוג ומין יחיד פסיון קוקלאס (Pucrasia macrolopha)
סוג ומין יחיד שכווי הצווארון (Bonasa umbellus)
סוג ומין יחיד פסיון ואליש (Catreus wallichii)
פסיונים (שם מדעי: Phasianinae) היא תת-משפחה במשפחת הפסיוניים שבסדרת התרנגולאים.
עופות אלה חיים על הקרקע והם בולטים בצבעיהם ובנוצותיהם הראוותניות, בהם משתמשים הזכרים כדי להרשים את הנקבות אשר בניגוד אליהם, קטנות יותר ובעלות נוצות עמומות ופשוטות.
מינים מפורסמים מקבוצה זו כוללים את הטווס ההודי, הארגוס הגדול – העוף בעל הזנב הארוך ביותר ותרנגול בנקיבה, ממנו בוית תרנגול הבית.
ב-2021 הוחלט לצרף לקבוצה זו מינים רבים, שנחשבו קודם לבני תת-משפחות אחרות ביניהם כל בני הקבוצות תרנגולי הודו ושכווים ששויכו במקור לתת-משפחות נפרדות וכן מיני חוגלות רבים:
פסיכה מתעוררת מנשיקת קופידון (באיטלקית: Amore e Psiche, כלומר "אהבה ופסיכה" או "אהבה ונפש") הוא פסל של האמן האיטלקי אנטוניו קנובה.
הפסל מתעד פרק מחמור הזהב, רומן קומי פרי עטו של לוקיוס אפוליוס, בו קופידון מחזיר לחיים את פסיכה אהובתו.
הוא מהווה דוגמה בולטת של סגנון הפיסול הנאו קלאסי ומדגים את הדגש הרב שזרם זה שם על האהבה ועל הרגש.
הפסל הוזמן מקנובה בשנת 1787. זה הכין מספר העתקים של הפסל, מקצתם שונים זה מזה.
העותק הראשון נרכש על ידי ז'ואקים מירא, קצין בכיר בשרותו של נפוליאון, בשנת 1800, וב-1824 הגיע למוזיאון הלובר.
עותק נוסף נרכש ברומא ב-1796 על ידי הנסיך יוסיפוב, אציל רוסי אשר תרם אותו למוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
תבנית הגבס של גרסה זו של הפסל נמצאת כיום במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
פסיכו היא תוכנית טלוויזיה ישראלית העוסקת בטלפתיה, בהנחייתו של נמרוד הראל ובהשתתפות אורח של אמיר לוסטיג, המשודרת החל מאוגוסט 2012 בערוץ 2 במסגרת שידורי רשת.
במסגרת התוכנית, הראל מבצע פעילויות של אחיזת עיניים, טלפתיה, דמיון מודרך NLP וסוגסטיה על אנשים ברחוב.
פסיטקוזאורוס (שם מדעי: Psittacosaurus; מילולית: "לטאת תוכי") הוא סוג של דינוזאור צרטופסי והסוג היחיד במשפחת הפסיטקוזאוריים, שחי במחצית הראשונה של הקרטיקון באזור מזרח אסיה.
הפסיטקוזאורוס נחשב לאחד מראשוני הדינוזאורים הצרטופסים, שמהם התפתחו הפרוטוצרטופסיים והצרטופסיים, להם מקור דמוי תוכי, עטרה ולאחרונים אף קרניים חדות וארוכות.
הפסיטקזאורוסים התקיימו על פני תקופה של כ-30 מיליון שנה, מתחילת הקרטיקון ועד אמצעו, ונתגלו ממנו בין 11 ל-12 מינים (אחד מהם שנוי במחלוקת), שיא עבור דינוזאורים.
הוא נתגלה לראשונה ב-1922 על ידי הנרי פיירפילד אוסבורן וסווג ב-1923.
הפסיטקוזאורוס היה דינוזאור צמחוני קטן למדי שהלך על שתי רגליו האחוריות.
אורכו היה כ-2 מטר וגובהו הגיע עד למותניו של אדם בוגר.
הגולגולת הייתה קטנה ודמוית קופסה והמאפיין הבולט שלה היה עצם ה-Rostral שיצרה מקור חד דמוי מקור-תוכי בקדמת הפה שלו.
לפסיטקוזאורוס לא הייתה עטרה המאפיינת צרטופסים מתקדמים יותר, אלא רק בליטה קטנה דמוית מדף באחורי וצידי הגולגולת, וכן בליטות לחיים (Epijugal) חדות.
ככל הנראה היה מדף זה ההתחלה של מה שהתפתח לעטרה ובליטות הלחיים החדות המאפיינות צרטופסים מתקדמים יותר (כגון פנטצרטופס).
שאר השלד דמה לאורניתופוד: דינוזאור בעל אגן דמוי עוף שהלך על 2 רגלים אחוריות ארוכות והשתמש בגפיו הקדמיות והקצרות יותר כידיים לאחיזת מזון ועצמים אחרים.
אילולא נתגלתה גולגולתו הייחודית ייתכן שהיה עדיין מסווג כאורניתופוד ולא כצרטופסי.