tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באפריל 2021, שרת החוץ מאריס פיין הכריזה כי אוסטרליה תפרוש מיוזמת החגורה והדרך, ביטלה את ההסכמים של ויקטוריה שנחתמו עם סין, ופרשה לחלוטין מיוזמת "חגורה ודרך".
האשמות של נאו-אימפריאליזם ודיפלומטיה של מלכודת חובות
גורמים אחדים, כולל ממשלות מערביות, האשימו את יוזמת החגורה והדרך בהיותה סוג של נאו-קולוניאליזם, בשל מה שלטענתם הוא הנוהג של סין לנקוט ב כדי לממן את פרויקטי התשתית של היוזמה.
המושג "דיפלומטיה של מלכודת חוב" סינית נטבע לראשונה על ידי צוות חשיבה הודי, מהמרכז לחקר מדיניות שבסיסו בניו דלהי, לפני שנקלט והורחב במאמרים של שני סטודנטים בהרווארד, שזכו לאחר מכן לתשומת לב תקשורתית בזרם העיתונאי המרכזי.
סין טוענת כי היוזמה סיפקה שווקים לסחורות, שיפרה את מחירי המשאבים, ובכך צמצמה את אי השוויון בתמורה, שיפרה תשתיות, יצרה תעסוקה, עוררה תיעוש והרחיבה את העברת הטכנולוגיה, ובכך הועילה למדינות המארחות.
נשיא טנזניה, ג'ון מגופולי, אמר שהסכמי ההלוואה של פרויקטי BRI בארצו היו "מנצלים ומגושמים".
לדבריו, אנשי הכספים הסינים הציבו "תנאים קשים שיכולים להתקבל רק על ידי משוגעים", משום שממשלתו התבקשה לתת להם ערבות של 33 שנים וחכירה נרחבת של 99 שנים על בניית נמל.
מגופולי אמר כי קבלנים סיניים רצו לקחת את הקרקע כנחלתם, אך ממשלתו נאלצה לפצות אותם על קידוח בניית הפרויקט.
צ'אטרג'י רואה במלכודות חוב ממד כלכלי של .
לדברי צ'אטרג'י, טקטיקת חיתוך הריבונות של סין מדללת את הריבונות של מדינות היעד בעיקר באמצעות מלכודת החובות.
דוגמה לכך היא הלחץ של בייג'ינג על טג'יקיסטן להעביר שטח של 1,158 קמ"ר ועדיין היא חייבת לסין 1.2 מיליארד דולר מתוך חוב כולל של 2.9 מיליארד דולר.
מדינות נוספות בעלות סיכון דומה לצמצום ריבונות הן פקיסטן, מדגסקר, מונגוליה, המלדיביים, קירגיזסטן, מונטנגרו, סרי לנקה ולאוס אשר ליוו סכומים גדולים מסין.
למרות עומס חובות משמעותי לסין על הנייר ביחס לתוצר לאוס נדרשת רק להחזיר 30% מהחוב שלה לסין.
במאי 2021, נשיא DRC פליקס טשיסקדי קרא לבחון את חוזי הכרייה שנחתמו עם סין על ידי קודמו ג'וזף קבילה,[223] בפרט את הסכם 'מינרלים תמורת תשתית' של Sicomines בשווי מיליארדי דולרים.
התוכניות של סין לקשר את מחוז שינג'יאנג המערבי שלה לגואדאר שבמחוז בלוצ'יסטן בפקיסטן עם השקעתה של 500 מיליון דולר בנמל גוואדר נתקלו בהתנגדות של דייגים מקומיים שהפגינו נגד מכמורות סיניות ו.
דבורה בראוטיגם, פרופסור בבית הספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים (SAIS) באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, תיארה את תאוריית הדיפלומטיה של מלכודת החוב כ"מם" שהפכה פופולרי עקב "הטיה אנושית שלילית" המבוססת על חרדה מעלייתה של סין.
לדברי הכלכלנית הניו יורקית אנסטסיה פפאדימיטריו, המדינות השותפות אחראיות באותה מידה כאשר הן עושות עסקאות עם סין.
"הכוונות הנאו-קולוניאליסטיות" לכאורה של סין ניתנות להפרכה על ידי של סרי לנקה בחוף הדרום מזרחי של סרי לנקה, אחת הדוגמאות המצוטטות ביותר של "דיפלומטיה מלכודת חובות".
לאחר ניתוח של יוזמת החגורה והדרך, פפאדימיטריו מסיקה שזה "לא כל כך נאו-קולוניאליזם, אלא זה אזוריות כלכלית".
בנוסף, , צוות חשיבה לעניינים בינלאומיים שבסיסו בלונדון, טען כי משבר החובות בסרי לנקה אינו קשור להלוואות סיניות, אלא נגרם בעיקר מ"התנהלות לא נכונה של האליטות המקומיות והשווקים הפיננסיים הנשלטים במערב.
זה אושר על ידי .
מאמר במכון לואי משנת 2020 כינה את נמל המבנטוטה הבינלאומי של סרי לנקה "המקרה פר אקסלנס" לדיפלומטיה של מלכודת החובות של סין, אך כינה את הנרטיב "מיתוס" מכיוון שהפרויקט הוצע על ידי נשיאת סרי לנקה לשעבר, מהינדה רג'פקסה, ולא בייג'ינג.
במאמר הוסיפו כי מצוקת החוב של סרי לנקה מקורה לא בהלוואות הסיניות, אלא מ"הלוואות מוגזמות בשוקי ההון הנשלטים על ידי המערב".
קבוצת Rhodium, חברת מחקר אמריקאית, ניתחה את הסדרי החוב לסין והגיעה למסקנה שהמינוף של סין בהם הוא לרוב מוגזם ומוגבל באופן ריאלי בכוחם.
ממצאי המחקר שלהם הראו לעיתים קרובות תוצאה לטובת הלווה ולא המלווה הסיני הדורסני כביכול.
הקבוצה מצאה כי "תפיסות נכסים הן אירוע נדיר מאוד" וכי במקום זאת מחיקת חובות הייתה התוצאה הנפוצה ביותר.
דארן לים, מרצה בכיר באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה, אמר כי טענת "דיפלומטיית מלכודת החוב" מעולם לא הייתה אמינה, למרות שממשל טראמפ דחף אותה.
Murphy, פרופסור למחקרי ביטחון בינלאומיים במכללת U.S.
Air War College, מגיע למסקנה כי תיאור התנהגותה של סין כ"נאו-קולוניאליסטית" הוא "הגזמה והטעיה".
לדברי מדען המדינה והחוקר Zhexin Zhang, ההתלהבות העצומה של מדינות מתפתחות מיוזמת החגורה והדרך, כפי שבאה לידי ביטוי לראשונה ב"פורום החגורה והדרך לשיתוף פעולה בינלאומי" שנערך במאי 2017, מספיקה כדי לסתור את טיעון הנאו-קולוניאליזם.
מחקר מחודש מרץ 2018 שפורסם על ידי , צוות חשיבה מוושינגטון, מציין כי בין השנים 2001 ל-2017, סין הסדירה או מחקה חובות ל-51 מדינות חייבות, רוב משתתפי ה-BRI, מבלי להשתלט על נכסי מדינה.
המחקר הגיע למסקנה שברוב המקרים, לא סביר שיהיו בעיות חמורות עם החוב.עמ' 87  בספטמבר 2018, W.
על פי Pradumna Bickram Rana ו-Ji Xianbai Jason מהאוניברסיטה הטכנולוגית של נאניאנג בסינגפור, למרות שישנן מספר בעיות יישום העומדות בפני יוזמת החגורה והדרך, בעיקר בשל מגפת COVID-19, הדיפלומטיה לכאורה של מלכודת החובות של סין היא "יותר מיתוס ממציאות".
בעוד שהם מכירים בכך שמדינות שונות מתמודדות עם קשיים בתשלום חובותיהן לסין, הם מדגישים את נכונותה של סין לסייע למדינות אלו בהסדר חובן באמצעות מדיניות סלחנית, כגון שמיטת חובות חלקית.
באחד עשר מקרים, סין דחתה הלוואות למדינות עם חובות, אחת מהן היא טונגה.
בכתבה בשנת 2023, האקדמאי Süha Atatüre קובע כי התנגדות ארצות הברית ליוזמת החגורה והדרך נובעת מהעובדה שהיא חסרה את היכולת ליישם פרויקט מתחרה.[ עמ' 40
פרופסור Keyu Jin מבית הספר לכלכלה של לונדון, כותבת שהטענה שסין מובילה לווים למלכודת חוב היא מטעה.
עמ' 280  ג'ין מציינת שרוב החוב של מדינות BRI הוא חוב לארגונים בינלאומיים או למוסדות מערביים פרטיים כמו קרנות גידור, ולא לסין.
עמ' 280-281  ג'ין כותבת גם כי סין מחקה רבות מהלוואותיה וכן סיפקה שמיטת חובות ללווים.
קהילה חינוכית ליוזמת החגורה והדרך
יחד עם תיאום מדיניות, קישוריות מתקנים, סחר ללא הפרעה ואינטגרציה פיננסית, קשרים בין אנשים הן בין חמש המטרות העיקריות של BRI.
המרכיב החינוכי של BRI גורר הכרה הדדית בכישורים, ניידות אקדמית וחילופי סטודנטים, תיאום מדיניות החינוך, למידה לכל החיים ופיתוח תוכניות לימוד משותפות.
לשם כך, שי ג'ינפינג הודיע על תוכנית להקצות כספים ל-30000 מלגות נוספות לאזרחי SCO ו-10000 מלגות לסטודנטים ולמורים לאורך הדרך.
בין סדר העדיפויות של שיתוף הפעולה של BRI הוא גם חיזוק הקשרים בין אנשים באמצעות ניידות אקדמית, שיתוף פעולה מחקרי וחילופי סטודנטים.
מאז תחילת ה-BRI, סין תפסה תפקיד מפתח בעיצוב האופן שבו מתפתחת הגירה אקדמית בפרט והגירה מיומנת בכלל לאורך ה-BRI ובהגברת המאמצים למשוך ולשמור כישרונות זרים.
שמרכזה באוניברסיטת שיאן ג'יאוטונג שמה לה למטרה לתמוך ביוזמת החגורה והדרך במחקר והנדסה, ולטפח הבנה וחילופי אקדמיים.
צוות החשיבה הצרפתי, Fondation France Chine (קרן צרפת-סין), המתמקד במחקר של דרכי המשי החדשות, הושק בשנת 2018. הוא מתואר כתומך ביוזמת החגורה והדרך ובסין.
(B3W) - היא יוזמה של G7 שהושקה ב-12 ביוני 2021, הוא יספק חלופה ליוזמת החגורה והדרך של סין (BRI) לפיתוח תשתיות של מדינות בעלות הכנסה נמוכה ובינונית.
היוזמה שואפת לתת מענה לתשתית בשווי 40 טריליון דולר הדרושה למדינות מתפתחות עד 2035. היוזמה נועדה לזרז מימון לתשתיות איכותיות מהמגזר הפרטי ותעודד השקעות במגזר הפרטי התומכות ב"אקלים, בריאות וביטחון בריאותי, טכנולוגיה דיגיטלית, ושוויון בכלל ושוויון מגדרי בפרט".
היוזמה מתבססת על , שיתוף פעולה משותף שמטרתו לבנות רשת גלובלית באמצעות מימון מבוסס הלוואות לבניית כבישים, גשרים, שדות תעופה, נמלים, תחנות כוח.
נכון לתחילת 2024, ההשקעה המוצעת של B3W לא פורטה מעבר לעקרונות הכלליים של התוכנית.
המסדרון הצפוני דרומי - הוא רצף נתיבי תחבורה בינלאומי המורכב מנתיבי ספינות, מסילות רכבות, ומסלולי כבישים.
מיקומה הגאוגרפי הייחודי של ישראל, היותה מקור מובטח להון אנושי ומדינת סטארט-אפ עם תשתית היי-טק המציעה יציבות פוליטית וסביבה עסקית יציבה – בזכות כל אלה ישראל אטרקטיבית ומשמשת רכיב מרכזי ביוזמת החגורה והדרך.
מנגד, היריבות המתעצמת לוחצת על ממשלת ישראל להתייצב לצד אחת משתי המעצמות.
ארצות הברית וסין נמצאות בנקודה מכרעת במרדף שמנהלות מעצמות גדולות אחר עוצמה חומרית, הרצוף עימותים, יריבות ותחרות.
זוהי תחרות שמתרחשת על רקע צמיחה איטית מתמשכת בכלכלה העולמית, סדר עולמי מפוצל, ואתגרים פנימיים כבדי משקל בשתי המעצמות.
ערעור מעמדה הדומיננטי של וושינגטון הוא מרכיב במדיניות החוץ הסינית במזרח התיכון שחשיבותו הולכת וגוברת, ואשר תורם להתפתחותה של סין משחקנית אזורית פסיבית לשחקנית קולנית ואגרסיבית יותר.
כך הופך המזרח התיכון לאחת הזירות העיקריות לתחרות בין מעצמות גדולות.
במארס 2017, במהלך ביקורו הרשמי של ראש הממשלה דאז בנימין נתניהו בבייג'ינג, הכריז נשיא סין שי ג'ין-פינג על 'שותפות כוללת בחדשנות' עם ישראל (Chaziza, 2018a).
הגדרת היחסים כשותפות כוללת בחדשנות סימנה מהו האינטרס הלאומי של שתי המדינות (שותפות כלכלית וטכנולוגית, לא אסטרטגית).
כפי שניסח זאת הנשיא שי ג'ין-פינג במהלך שיחת טלפון עם הנשיא יצחק הרצוג בנובמבר 2021, "החדשנות הפכה לגולת הכותרת ולמנוע ההאצה של היחסים בין שתי המדינות" (Xinhua, 2021).בעקבות הגדרת היחסים כשותפות כוללת בחדשנות וכתמיכה בה, החלו להתגבש מנגנונים שונים לשיתופי פעולה (כגון כנסים, ועדות משותפות, ירידים ועוד).
כך למשל כונסה ועדת החדשנות ישראל-סין, שהיא המנגנון הבין-ממשלתי (G2G) החשוב ביותר עם סין ומי שאחראית לקידום דיאלוג ושיתוף פעולה בין משרדי הממשלה, תוך שימת דגש על חדשנות.
שיתופי הפעולה והפגישות הללו החלו בשנת 2014 והם משמשים ערוץ ישיר וחשוב לדיאלוג עם סין בדרגים הגבוהים ביותר.
מנגנון זה מסייע בהסרת חסמים בירוקרטיים, בהגדלת היקף היצוא ובקידום נושאים נוספים החיוניים לכלכלת ישראל, כגון הסכם אזור סחר חופשי, טיסות ותיירות.
ישראל היא גם אחת מ-57 החברות המייסדות של הבנק האסייני להשקעות בתשתיות, המשמש כלי פיננסי לקידום מיזם החגורה והדרך.
פיתוח ותפעול נמלים - בתחום של פיתוח ותפעול נמלים, הקישוריות חיונית לשילובה של ישראל ביוזמת החגורה והדרך.
ישראל ממוקמת בין אירופה לאסיה ובין המזרח התיכון לאפריקה.
מבחינת היוזמה הסינית, מיקומה האסטרטגי הוא כמעט מובן מאליו.
ישראל יכולה להיות תחנה קטנה אך חיונית בדרך המשי הימית, המחברת את האוקיינוס ההודי והים התיכון דרך מפרץ עקבה ותעלת סואץ, למשל באמצעות מיזם 'מסילות לשלום' או מסילה בין נמל אילת לאשדוד – אם ימומשו.
חברות סיניות מעורבות יותר ויותר בנמלי ים, במסילות רכבת, בנתיבי תחבורה ובמיזמי תשתית גדולים נוספים בישראל הנושאים רווחים כלכליים, בשילוב דרך המשי הכלכלית.
יש להבחין בין מיזמי קישוריות חוצת גבולות לבין פעילויות אחרות של יוזמת החגורה והדרך מתוך הבנה כי מיזמי קישוריות, שהם תמצית חזון החגורה והדרך, יחייבו את סין להגביר את המעורבות האזורית שלה – מהלך שממנו היא נמנעה עד כה.
חברות ספנות סיניות קיבלו גישה לשני פרויקטים גדולים של בניית נמלי ים בישראל.
הראשון שהחל ביוני 2014 הוא פרויקט הנדסי של בניית 'נמל הדרום' באשדוד, שמבצעת PMEC (Pan-Mediterranean Engineering), חברה בת של החברה הסינית China Harbor Engineering Company (נחנך ב-2022).
לנמל הדרום תהיה קיבולת לטיפול במיליון מכולות סטנדרטיות, והוא יהפוך לנמל החשוב ביותר בדרומה של ישראל.
יתרה מכך, חברת PMEC גם זכתה במכרז בהיקף של מיליארד שקל לשדרוג הרציף הראשי של נמל אשדוד.
פרויקט הבנייה הגדול השני הוא המכרז שבו זכתה Bayport Terminal Company, חברה בת של SIPG (Shanghai International Port Group), להפעלת מסוף חדש בנמל חיפה (נחנך ב-2021), בחכירה ל-25 שנים.
מגה-פרויקט תחבורתי פוטנציאלי נוסף של סין בישראל הוא הקמת מסילת רכבת מהירה לאילת (Red-Med railway), שתאפשר קישוריות בין נמלי אילת ואשדוד ותהיה תוואי חלופי בטוח לתעלת סואץ.
בייג'ינג השקיעה בבניית רשת אזורית של תשתית ימית ומסילות רכבת (כדי להבטיח גישה אמינה לספינות הסחר הסיניות מהים האדום לים התיכון), המחברת את סין עם אירופה דרך אסיה והמזרח התיכון.
מסילת הרכבת לאילת תהיה נתיב בטוח המשלים את תעלת סואץ, שבאמצעותו תתאפשר העברת חומרי גלם ומכליות דלק מאירופה לסין.
בנתיב יעברו גם המוצרים המוגמרים של סין בחזרה לאירופה דרך מפרץ עדן.
למרות זאת לא בטוח שחברות סיניות ייקחו חלק בפרויקט, לא ברור מתי תוקם מסילת הרכבת לאילת, והפרויקט טרם קיבל אישור סופי ולא הובטח מימון עבורו.
בתחום התעשיות הגדולות, הרכישות וההשקעות הגדלות של סין בתעשיות ישראליות מרכזיות הן אחד מעמודי התווך של חילופי החדשנות הטכנולוגית ושיתופי הפעולה ביוזמת החגורה הדרך.
בעשור האחרון רכשו חברות סיניות רכשו אחדות מהתעשיות הישראליות המרכזיות (תנובה, אדמה, שח"ל ואהבה).
סין משקיעה מיליארדי דולרים בשוק הישראלי בתחומי אנרגיה מתחדשת, טיפול במים, ציוד רפואי, תקשורת וחקלאות.
ההשקעות הסיניות בשוק הישראלי נעות מהשקעה ישירה ועד הסדרים של שיתוף פעולה עם חברות הון סיכון ישראליות, או מאמצים משותפים לגיוס הון עם משקיעים וארגונים אחרים.
חלק גדול מהעסקאות הסיניות נועד לשפר את הפרודוקטיביות, לחדור לשווקים מעבר לים ולשפר יכולות טכנולוגיות וכישורי ניהול.
להדגמת החיכוך עם ארצות הברית בעטיו של שיתוף הפעולה הישראלי ב-BRI - פרויקט הרכבת הקלה.
אחד ממיזמי התשתית הגדולים והמורכבים בישראל, מכרזי הקו הירוק והסגול של הרכבת הקלה, נתפס על ידי גורמים רשמיים בוושינגטון כמבחן רציני למדיניות של ממשלת ישראל כלפי סין.
כמה חברות מקומיות שחברו לחברות זרות התמודדו על עסקת המיליארדים (מכרזים של 15 מיליארד שקל), כולל חברות סיניות (הצעתן הייתה נמוכה במידה משמעותית מהאחרות).
עם זאת, ועדת המכרזים של נת"ע החליטה לבחור בהצעת הקבוצה של אלסטום, דן ואלקטרה לביצוע השלב השני של פרויקט הקו הירוק.
קבוצת שפיר ו-CAF הספרדית זכו בהקמת הקו הסגול.
פסילתן של החברות הסיניות (CRRC ו-CRCC) במכרז היא לשביעות רצונה של ממשלת ישראל, שנאלצת להתמודד עם לחצים מצד ארצות הברית בנוגע למעורבות סינית בהקמת מיזמי תשתית בישראל.
ההסלמה שמתחוללת כעת בהתמודדות בין המעצמות מביאה את ממשלת ישראל לקבל החלטות הפוגעות בשיתוף הפעולה הכלכלי-טכנולוגי עם סין.
לאחרונה הפסידו חברות סיניות כמה מכרזים גדולים, כגון מכרזי הקו הירוק והסגול של הרכבת הקלה ומכרז מתקן ההתפלה שורק 2. גורם דיפלומטי ישראלי בכיר אמר לאחרונה כי ישראל תעדכן את ממשלת ארצות הברית לגבי כל עסקה גדולה של תשתית וטכנולוגיה עם סין, ותשקול מחדש עסקאות כאלה, לבקשת וושינגטון.
ממשלת ישראל מתמודדת עם האתגר המורכב והעדין של ניהול יחסיה עם וושינגטון תוך השתלבות ביוזמת החגורה והדרך, ובפרט במיזמי תשתית ובהעברת טכנולוגיות.
בחירה בין ארצות הברית לסין תגבה מחיר יקר מממשלת ישראל – המיזמים במסגרת החגורה והדרך וההזדמנויות הכלכליות הנלוות אליהם גדולים וממשיכים לצמוח.
למרות זאת, הבחירה ברורה לירושלים יותר מאשר למדינות אחרות באזור.
ארצות הברית היא השותפה האסטרטגית והמסחרית העיקרית של ישראל בעולם (ישראל מקבלת סיוע צבאי אמריקאי בשווי מיליארדי דולרים מדי שנה), והידידות בין ישראל לארצות הברית עמוקה ומלווה בערכים משותפים, בשותפויות כלכליות, בשיתוף פעולה אסטרטגי, בסיוע הומניטרי ובקשרי תרבות.
אין תחליף לתמיכה האמריקאית בישראל והדבר הופך אותה לנכס אסטרטגי עליון לביטחונה הלאומי של ישראל.בעידן של תחרות בין מעצמות גדולות, וושינגטון מצפה שבעלות בריתה ברחבי העולם יצטרכו לבחור בחירות קשוחות ואכזריות בין שתי מעצמות גדולות.
לכן על ישראל להמשיך את יחסיה עם סין תוך שהיא מתמרנת בין האינטרסים של וושינגטון ובייג'ינג, ולאמץ גישה זהירה אך עצמאית.
היא חייבת להמשיך להרחיב את שיתוף הפעולה שלה ביוזמת החגורה והדרך בזהירות הנדרשת (בתבונה, בתחכום ותוך ויתורים מינימליים) ותוך הבנה מלאה לדאגות החמורות של וושינגטון וההגבלות הממשיות והיקרות שהחששות הללו יטילו על הקשרים הגיאו-כלכליים (שותפויות כלכליות וטכנולוגיות) עם סין.
עם זאת, אין זה אומר שישראל חייבת להישאר צלע פסיבית במשולש היחסים עם וושינגטון ובייג'ינג, שכן כניעה לתכתיבים אמריקאיים רק תוביל ללחצים נוספים.
במקום זאת צריכה ישראל להבהיר לממשל האמריקאי כי היא קשובה לדאגותיו, אך עליה לפעול לשמירה על האינטרסים שלה.
מרחב הפעולה של ישראל אומנם מוגבל אולם עדיף ליזום, לקדם דיאלוג ולהפגין עמוד שדרה בנושא רגיש זה ולא להיכנע מראש ולהיסחף בזרם ההתפתחויות.
יוזמה פיננסית פרטית היא אחד המודלים המרכזיים למימוש הסכמי PPP.
הסכמי PFI הם הסכמים ארוכי טווח שבמסגרתם המגזר הציבורי מעביר למגזר הפרטי את האחריות לספק את התשתית, המוצר או השרות הציבורי, לרבות הקמה, רכישה, שיפוץ, מימון, תפעול ותחזוקה, ותוך ניצול היתרונות של המגזר הפרטי, לרבות יכולתו לנצל טוב יותר את הפוטנציאל הכלכלי של הנכס.
בתמורה המגזר הפרטי מקבל תשלומים לפי קריטריונים של ביצוע המוגדרים מראש, אשר יכולים להגיע מהמשתמשים במוצר או השירות, מהמגזר הציבורי או משילוב של השניים.
במסגרת פרויקטים אלו יכללו כל העסקאות בהן בתום תקופת ההסכם, הנכס עובר למגזר הציבורי וכן עסקאות בהן הנכס נשוא ההסכם אמור לשמש בעיקר את המגזר הציבורי או שערך הגרט שלו בתום תקופת הסכם ה-PFI זניח.
שיתוף פעולה בין המגזר הפרטי למגזר הציבורי.
ניצול היתרונות היחסיים של המגזרים השונים, על ידי חלוקת סיכונים נכונה ביניהם.
פעילות המגזר הפרטי כוללת: תכנון, הקמה, מימון, תפעול ותחזוקה.
מעבר ממעמד של בעלים למעמד של רוכשי שירות או מוצר (התשלום יכול להיעשות על ידי הציבור או הממשלה).
במסגרת פרויקטי PFI ניתן למצוא את המונחים הבאים
בשיטה זו, בתום התקופה הנכס עובר למזמין – המגזר הציבורי.
B.O.O – Build, Own, Operate – בנייה, הפעלה ובעלות – לאורך כל התקופה וגם בסיומה הנכס בבעלות המגזר הפרטי.
יוזמה דרך הלב היא חברה עסקית למטרות רווח בבעלות פרטית הפועלת לשינוי חברתי וכלכלי של אנשים עם מוגבלויות, לרוב בתחום בריאות הנפש, ולשילובם בקהילה באמצעות שיקום תעסוקתי.
החברה הוקמה בשנת 2006 במטרה לסייע לאנשים עם מוגבלויות להשתלב בשוק העבודה.
החברה מעסיקה כ-90 עובדים, כ-25% מהם מתמודדים עם מוגבלויות שונות, ומאפשרים מסלולי התפתחות מקצועית ואישית.
הם מסייעים בהשתלבות של מאות משתקמים בשוק העבודה הפתוח.
הארגון מפעיל מיזמים ותוכניות ייחודיות המתאימות לצרכים של קהלי היעד, תוך הגשמת הייחודיות שבכל אחד מהם והובלה לשיקום ולשילוב תעסוקתי.
החל מחודש ספטמבר 2022 ורד מרזר ספיר היא מנכ"לית החברה, ורד ניהלה בעבר את תוכנית צרכנים נותני שירות וחזרה לארץ לאחר ניהול מספר ארגונים בתחום הקהילה בארצות הברית.
החברה פועלת בשיתוף ובמימון משרד הרווחה ומשרד הביטחון והאגף לבריאות הנפש במשרד הבריאות וג'וינט ישראל.
צרכנים נותני שירות - תוכנית שמטרתה לשלב אנשים עם ידע מניסיון אישי כעובדי שיקום במערך שירותי השיקום והטיפול.
התכנית מציעה מערך ליווי תעסוקתי מומחה בפריסה ארצית.
יוזמה - תוכנית המספקת שירותי הדרכה, ליווי אישי, אימון שיקומי וייעוץ עסקי במסלולים להעסקה עצמית, פיתוח קריירה ומיזמים קבוצתיים.
יזמות עסקית חברתית - ליווי ואימון שיקומי לפיתוח עסקים מצליחים ויציבים בתחום השיקום והטיפול המבוססים על ידע מניסיון אישי.
סוקרי איכות - תוכנית העוסקת בביצוע סקר לבדיקת שביעות רצון ואיכות חיים בקרב מקבלי שירותי בריאות הנפש במסגרות השיקום השונות בקהילה.
בוחרים לעבוד - שירותי שיקום תעסוקתי לאנשים עם מוגבלות פיזית או חושית.
אופק משפחתי - אימון שיקומי, כלכלי ותעסוקתי למשפחות תומכות.
יוזיאס, נסיך סקסוניה-קובורג-זאלפלד היה גנרל בצבא האוסטרי במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית.
יוזיאס נולד ב-26 בדצמבר 1737 בקובורג, לפרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ולאנה סופיה משוורצבורג-רודולשטדט, בתם של לודוויג פרידריך הראשון, נסיך שוורצבורג-רודולשטדט ואנה סופיה מסקסוניה-גותה-אלטנבורג.
בצעירותו התחנך יוזיאס על ידי יוהאן אוגוסט פון שנפלד וקספר פון ברביסדורף, והשתלם בשפות ובמדעים.
בשנת 1755 ליווה יוזיאס את אחותו שרלוטה סופיה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד בדרכה לחתונתה עם לודוויג, דוכס מקלנבורג-שוורין, ולאחר מכן ביקר ברוסטוק, מגדבורג, הנובר ודרזדן.
באותה שנה ליווה יוזיאס את אחותו פרדריקה קרולינה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד לחתונתה עם קרל אלכסנדר, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך בווינה, ומונה על ידי הקיסרית מריה תרזה לריטמייסטר בצבא הקיסרי.
יוזיאס השתתף במלחמת שבע השנים, ונלחם בקרב לובוסיץ.
בשנת 1757 הוא לחם בקרב על פראג, ולאחר מכן לחם בקרב קולין.
לאחר מכן הוא לחם בקרב ברסלאו, ובשנת 1758 הוא נפצע בידו.
בשנת 1759 הוא מונה על ידי הזוג הקיסרי למפקד רגימנט של קירסירים - אנסבך, ולאחר מכן השתתף תחת פיקודו של פילדמרשל פון לאודון בקרב ליגניץ וכיבוש שוויידניץ.
ב-30 ביולי 1766 הועלה יוזיאס לדרגת גנרל מיור, וב-1 במאי 1773 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
בין השנים 1778–1788, הוא היה מפקד העיר ברטיסלבה, ובשנת 1785 הוא מונה למושל הכללי של גליציה ובוקובינה.
ב-22 באוגוסט 1786 הוא הועלה על ידי הקיסר יוזף השני לדרגת גנרל חיל הפרשים.
במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית שפרצה בשנת 1788 פיקד יוזיאס על קורפוס תחת פיקודו של פון לאודון, והשתתף בכיבוש מולדביה, לכידת חוטין בבסרביה, ובניצחון הגדול בקרב פוקשאן תחת פיקודו של אלכסנדר סובורוב.
לאחר הניצחון בקרב רימניק תפס יוזיאס את חלקה הגדול של ולאכיה, כולל בוקרשט, והתקבל בברכה על ידי האוכלוסייה.
בתקופת כיבושה של מולדביה פגש יוזיאס את תרזה שטרופק, וב-24 בספטמבר 1789 התחתן עמה בעיר רומאן, ונולד לו ממנה בן בשם פרידריך.
ב-25 באוגוסט 1808 קיבל פרידריך תואר אצולה מפרנץ הראשון, קיסר אוסטריה, וב-17 בפברואר 1853 נתן לו ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה את התואר "פרייהר פון רומאן", הקרוי על שם מקום הולדתו.
בשנים 1793 ו-1794 פיקד יוזיאס על הצבא בארצות השפלה האוסטריות במהלך המערכה בפלנדריה.
בזכות ניצחונו בקרב נירווינדן במרץ 1793 חזר האזור לשליטה אוסטרית.
לאחר מכן הוא פלש לצרפת, וכבש את הערים קונדה, ואלנסיין, לה קוסנוי ולנדרסייה.
עם זאת, בשל מצוקה קשה, בין היתר בעקבות הפירוד בקרב כוחות בעלות הברית, הוא סבל משורת מפלות קלות מול הצבא המהפכני על הסמבר, ולאחר מכן ספג תבוסה מכריעה בקרב פלרוס.
לאחר מכן הוא נטש את בלגיה, שהדיפלומטים ההבסבורגיים כבר החליטו לוותר עליה.
בשל כעסו על כך וביקורתו הגלויה נגד מדיניותו של הברון תוגוט, התפטר יוזיאס מתפקידו כמפקד העליון (רוזן קלרפייט מילא את מקומו) ופרש לקובורג, שם מת מאוחר יותר, ב-26 בפברואר 1815.
יוזמה פמיניסטית (בשוודית: Feministiskt initiativ, בצורה מקוצרת: ) היא מפלגה פמיניסטית שוודית.
המפלגה הוקמה מתוך ארגון אקטיביסטי באותו השם.
ב-2005, הודיעה המפלגה כי תעמיד מועמדות לפרלמנט בבחירות של 9 בספטמבר 2005.
אחרי ריצה בשני מחזורי בחירות לפרלמנט, וכן בבחירות לפרלמנט האירופי ב-2009, FI לא השיגה אף מושב.
אך הבחירות האירופיות של 2014 היו נקודת מפנה, כאשר המפלגה השיגה 5.3% מקולות הבוחרים, וסוראיה פוסט הרוויחה מושב בפרלמנט האירופי.
הייתה זו הפעם הראשונה שמפלגה פמיניסטית זכתה במושב בפרלמנט האירופי.
בבחירות הכלליות בשוודיה 2014, FI זכתה בשיא של 3.1% מהקולות.
בעוד מספר זה לא עבר את אחוז החסימה של 4.0%, המפלגה נבחרה לתוך 13 רשויות מקומיות, כולל בערים הגדולות ביותר בשוודיה, גוטנבורג וסטוקהולם, שם נציגותיה הצטרפו לקואליציית השלטון הוורודה-ירוקה.
הקבוצה המקורית הצהירה על הקמתה במסיבת עיתונאים בסטוקהולם ב-4 באפריל 2005. את הארגון הובילה גודרון שימן, מנהיגתה לשעבר של עזב את המפלגה, באותה העת חברת פרלמנט עצמאית בריקסדאג (הפרלמנט השוודי).
הקבוצה איגדה פעילות פמיניסטיות ממגוון ארגונים.
בתחילה, לא היה מבנה מפלגת השמאל מנהיגות או תוכנית מוצהרת - הנשים ביקשו לייצר ארגון אנטי פטריארכלי, ללא היררכיות של כוח.
תגובת הממשלה להקמת הארגון הגיעה מפיה של מזכ"לית המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, מריטה אולווסקוג, שבאותה העת הקימה רשת פמיניסטית פוליטית חדשה, בה היא בירכה על כל הצטרפות למטרה הפמיניסטית, אך הביעה דאגה שאם תרוץ FI כמפלגה, היא תגנוב קולות דווקא ממפלגות פרוגרסיביות אחרות כמו הירוקים, מפלגת השמאל, ואפילו הסוציאל-דמוקרטים.
בספטמבר ערכו חברות הארגון החדש קונגרס כדי לאמץ חוקה ותוכנית פוליטית.
הן בחרו חמישה נושאים להתמקד בהם: שינוי בחוקי האונס, כך שתידרש הסכמה מוצהרת ליחסי מין; מיגור אפליה בשירותי הבריאות; סגירת פערי שכר; שיפור שוויון בחוקי תעסוקה, בעיקר אלה שקשורים לזכויות הוריות; והבטחת מקלט בשוודיה לנשים שנרדפות בשל מגדרן.
בקונגרס השתתפו יותר מ-350 נשים מבין יותר מ-2500 חברות הארגון.
בין ההחלטות שהתקבלו היו ההחלטה להתארגן כמפלגה ולרוץ בבחירות ב-2006, בחירת ועד מנהל, וההחלטה לכלול גברים בארגון - שני גברים מיד נבחרו לוועד.
ב-2006, מועמדות המפלגה קיבלו פחות קולות מאשר צפו על פי הסקרים.
הסברה הייתה שתגובות הנגד בתקשורת יצרו רושם שהמפלגה יותר רדיקלית מאשר מה שהציבור רצה לתמוך בו.
בשנת 2009 השתפר המצב, והיוזמה הפמיניסטית רצה בפעם הראשונה בבחירות לפרלמנט האירופי וקיבלה 2.2% מהקולות.
ב-2010 רצו מועמדות מטעמה גם בבחירות הלאומיות, האזוריות והמקומיות.
במרץ 2006, חברת הפרלמנט האירופי מטעם המפלגה העממית הליברלית, מריה קרלסהמרה, ערקה ליוזמה הפמיניסטית, תוך שמירה על מקומה ב.
היא הסבירה את העזיבה שלה ב"חוסר התחשבות בנושאים פמיניסטית מצד עמיתיה לשעבר."
ב-2005, ג'יין פונדה ואיב אנסלר תמכו ב-FI על ידי הצטרפות למסע הבחירות שלה בשוודיה.
פונדה גם תרמה 400,000 קרונר שוודיות לקמפיין.
בני אנדרסון, אחד מחברי הלהקה "אבבא", תרם מיליון קרונר למפלגה ב-2009 למען קמפיין הבחירות לפרלמנט האירופי.
FI ביקשה להסב את תשומת לב הציבור להצעתה להקים קרן ממשלתית לשוויון בשכר.
ביולי 2016, המפלגה הודיעה שהיא תומכת באופן רשמי בתנועת חיי שחורים חשובים.
יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט (; 13 במאי 1896 – 30 בנובמבר 1967), היה נסיך הכתר של ולדק ופירמונט, אובר-גרופנפיהרר באס אס אשר הורשע במשפט בוכנוולד, מחנה ריכוז שהיה תחת אחריותו.
יוזיאס נולד ב-13 במאי 1896 בארולזן לפרידריך, נסיך ולדק ופירמונט ובטילדיס, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ובטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, והיה אחיינם של אמה, נסיכת ולדק ופירמונט והלנה, נסיכת ולדק ופירמונט, ובן דודם של וילהלמינה, מלכת הולנד וקרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה.
בשנת 1914 התגייס יוזיאס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-83 (נסיכות הבוחר מהסן ה-3 - פון ויטיך), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבה אף נפצע כמה פעמים.
ב-13 בנובמבר 1918 התפטר אביו מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה למד יוזיאס חקלאות, בשנת 1929 הצטרף למפלגה הנאצית, ובשנת 1930 הצטרף לאס אס.
בתחילה הוא שימש כשלישו של סף דיטריך, ולאחר מכן כשלישו של היינריך הימלר.
בשנת 1933 הוא נבחר כחבר הרייכסטאג מטעם דיסלדורף, והועלה לדרגת גרופנפיהרר.
בשנת 1939 הוא מונה למפקד האס אס והמשטרה בוויימאר, ובכך היה ממונה גם על בוכנוואלד.
במסגרת תפקידו פיקח יוזיאס בשנת 1944 על מעצרו והוצאתו להורג של קרל אוטו קוך, מפקד המחנה, ועל מעצר אשתו אילזה קוך.
בשנת 1942 הוא מונה לנציב המשטרה הראשי בצרפת, ואחד ממעשיו הראשונים בתפקידו החדש היה הוראה על הצבת בני ערובה צרפתיים על רכבות גרמניות, כדי למנוע ניסיונות חבלה בהם.
ב-19 באפריל 1945 הוא נפל בשבי האמריקני, ובשנת 1946 מת אביו פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט, ויוזיאס ירש את תאריו ונחלותיו.
בשנת 1947 היה יוזיאס אחד מהנאשמים במשפט בוכנוולד, ונגזרו עליו 20 שנות מאסר, אולם הוא השתחרר בשנת 1950 בשל בריאות לקויה.
ב-30 בנובמבר 1967 מת יוזיאס בטירת שאומבורג בריינלנד-פפאלץ, ובנו ויטקינד, נסיך ולדק ופירמונט ירש את תאריו ונחלותיו.
ב-25 באוגוסט 1922 התחתן יוזיאס עם אלטבורג, דוכסית אולדנבורג, בתם של פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג ואליזבת אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
יוּזוּ (בקאטאקאנה: , קאנג'י: 柚子, בתרגום חופשי: פרי הדר, שם מדעי: Citrus junos) הוא פרי הדר שמשמש במטבח היפני והקוריאני.
במטבח הקוריאני נקרא יוּגָ'ה (בהנגול: ).
ליוזו טעם חמצמץ וארומה חזקה המזכירה אשכולית, תפוז ומנדרינה.
הפרי דומה חיצונית לאשכולית קטנה וקליפתו מכוסה גבשושיות.
צבעו משתנה מירוק לצהוב ולכתום בהבשלתו.
קוטרם נע בדרך כלל בין 5.5 סנטימטרים ל־7.5 סנטימטרים אך הם עשויים להגיע לקוטר של עשרה סנטימטרים ויותר.
היוזו צומח על שיח קוצני בעל עלווה ירוקה וצפופה.
הוא דומה בריחו החזק לעץ הקפיר-ליים.
הוא דומה לפרי יפני אחר המכונה סודאצ'י, שמקורו בהכלאה בין מנדרינה ויוזו, אך הסודאצ'י אינו מבשיל לצבע כתום בניגוד ליוזו.
מקור המילה "יוּזוּ" בשפה היפנית ו"יוּג'ה" בשפה הקוריאנית הוא המילה המנדרינית יוֹזוּ (סינית: , פין-יין: yòuzi), שמשמעותה היא פומלה.
פרי היוזו נקרא במנדרינית שיאנג'נג (סינית: , פין-יין: xiāngchéng).
ביפן, יש זן נוי של יוזו שנקראת בשם "יוזו האנה" (柚花).
זן זה מצטיין בפרחיו ומגודל לרוב למטרות נוי.
ישנו גם זן מתוק של יוזו, הנקרא יוקו ונפוץ רק ביפן.
זן זה היה בסכנת הכחדה במהלך שנות השבעים והשמונים.
לאחרונה נעשים מאמצים גדולים להחיות את הזן הזה בדרום יפן.
עוד זן של יוזו, עם עור גבשושי, נקרא יוזו סישי (קאנג'י: 獅子柚子), ושמשמעותו "יוזו אריה".
דנגיוג'ה, פרי הדר קוריאני מהאי ג'גו שבדרום קוריאה, נחשב לעיתים קרובות סוג של יוזו בגלל צורתו וטעמו הדומה ליוזו, אבל גנטית הוא סוג של פומלה.
היוזו לא נאכל בפני עצמו במטבח היפני, הוא משמש כמרכיב לרטבים, משקאות אלכוהוליים, ממתקים, ריבות, תיבול חטיפים וקישוט צלחות.
ביפן עושים שימוש במיציו, קליפתו, ומיצוי של שמניו.
היוזו הוא מרכיב מרכזי ברוטב פּוֹנזוּ, רוטב הדרים יפני העשוי ממספר הדרים, מירין, חומץ אורז ופתיתי בוֹניטוֹ (קצוּבוּשּׁי) העשויים דג מיובש.
הוא גם משמש ליצור הרוטב יוזו קושו, העשוי מגרידת יוזו צהובה/ירוקה, פלפל חריף ירוק או אדום, ומלח.
היוזו משמש גם לייצור ליקרים, קוקטיילים ויינות שונים, בין השאר יוזו-סאוור, ליקר יוזו המכונה יוזוקומאצ'י, ועוד.
קליפות ופרוסות יוזו משמשות כקישוט למנות במטבח היפני.
יוזו משמש להכנת מתיקות שונות, ביניהן ריבות ועוגות.
תמציות יוזו משמשות גם לייצור חטיפים, למשל דוריטוס בטעם יוזו.
השימוש הנפוץ ביותר ביוזו במטבח הקוריאני הוא בהכנת "מרמלדת יוג'ה" מסוכר מזוקק ופרוסות יוג'ה דקות.
ממנו ניתן להכין "יוג'ה-צ'ה" (תה יוג'ה) על ידי ערבוב מים חמים עם מרמלדת יוג'ה, וכן Yuja-hwachae (פונץ' יוג'ה).
בשנים האחרונות ניתן להשיג יוזו גם במערב, וניתן לראות אותו מופיע במתכונים מערביים כמו גם במסעדות ובשווקים.
בגלל ריחו המיוחד, מפיקים בושם מקליפת היוזו.
בחג הטוג'י היפני, שמציין את יום היפוך החורף (ב-21 בדצמבר), נהוג לרחוץ באמבט מי יוזו המופקים מחליטת פירות שלמים במי אמבט חמים.
לעיתים חוצים את הפרי, דבר המאפשר למיץ היוזו להתערבב במי האמבטיה.
בקוריאה קיים כלי נשיפה מסורתי המכונה הוֹג'וֹק (הנגול: 호적) המיוצר מסורתית מעצי פרי, לעיתים מעץ יוזו.
יוזמת השלום הדתית היא יוזמה לקידום דיאלוג בין ישראלים לפלסטינים המבוסס על ערכים ועקרונות דתיים, באמצעות מנהיגי דת יהודים ומוסלמים, ולא בין מנהיגים פוליטיים, כמקובל ביוזמות אחרות.
בין הוגי היוזמה: הרב מנחם פרומן, הרב יעקב נגן והרב מיכאל מלכיאור.
מדובר על שלושה רבנים מהזרם הדתי לאומי שהאמינו שהדרך לקיום משותף היא בהידברות בין הדתות.
שניים מהם (הרב מנחם פרומן והרב יעקב נגן) אף האמינו בזכות קיומן של ההתנחלויות ופעלו למימוש זכות זו.
ניצני היוזמה: פועלו של מנחם פרומן
ניצני היוזמה החלו בשנות התשעים של המאה ה-20. הרב מנחם פרומן, שהיה הוגה דעות וכן פעיל פוליטי, הוביל תפיסה ייחודית שלפיה הדרך לשלום בין הישראלים והפלסטינים אמורה לעבור דרך הנתיב הדתי, ואותה יובילו מנהיגי דת יהודים ומוסלמים.
פרומן ניסה לקדם מספר יוזמות שלום, ועמד בקשר קרוב עם מנהיגים בולטים בישראל ובהנהגה הפלסטינית.
בשנת 1991 נפגש עם השייח אחמד יאסין עת ישב בכלא הישראלי.
בשנת 1991 השתתף בוועידת השלום במדריד, ונפגש מספר פעמים עם יאסר ערפאת.
בשנת 1994 ניסה לקדם מתווה לשחרור החייל החטוף נחשון וקסמן, אך יוזמתו נתקלה בהתנגדות מצד ראש הממשלה יצחק רבין.
בשלהי 1997 נסע הרב פרומן להיפגש עם השייח יאסין בעזה לכבוד שחרורו מהכלא הישראלי, ואף נשא עמו מכתב מהרב הראשי לישראל, אליהו בקשי דורון, ובו בקשה לפתיחת דף חדש ביחסים בין הדתות.
בשנת 1995, במסגרת הסכם טאבה, מילא תפקיד מרכזי בגיבוש המאמצים לרגיעה בין נציגי חמאס בראשות מוחמד דף ובין הרשות הפלסטינית החדשה.
הוא התנגד לתוכנית ההתנתקות ואמר "עניינה של המדינה הוא לבנות ולא להרוס".
ערב תוכנית ההתנתקות נפגש עם מנהיגי חמאס כדי לדון בגורלם העתידי של בתי הכנסת שיישארו בשטחים שמהם תיסוג ישראל.
הוא הגיע להסכמה עם ח'אלד משעל ואיסמעיל הנייה בנוגע לשחרור החייל החטוף גלעד שליט, וכן נפגש עם ראש ממשלת טורקיה רג'פ טייפ ארדואן, שאירח אותו על אף התקרית הקטלנית על סיפון ספינת המאווי מרמרה שהפליגה לעזה כמה ימים קודם לכן.
ב-2011 קרא הרב פרומן כנגד שריפת מסגדים וכנגד פעולות תג מחיר, בטענה שאלו מציגים את המתנחלים כפורעי חוק ומחלישים את האג'נדה שלהם.
תפיסתו הפוליטית של הרב פרומן נבעה מתפיסותיו הקבליות, והן אשר עמדו ביסוד קשריו העמוקים עם מנהיגי חמאס.
הוא ראה במערכת הספירות הקבלית, על חלקיה השונים ועל המנגנון ההרמוני שמקיים אותה, מודל בין־דתי.
בייחוד התבסס פרומן על מעשה הזיווג האלוהי בין החלק הזכרי של מערכת הספירות ובין החלק הנקבי שלה.
את הזוהר כינה "ספר הזוגיות", וקבע שמיזוג העמוד הימני והעמוד השמאלי של מערכת הספירות מייצג את מיזוג הניגודים במציאות: גבר ואישה, יהודי ומוסלמי.
לדבריו, מיזוג הניגודים יוצר מציאות חדשה והרמונית שנולדת כתוצאה מן המפגש, ומסומלת בספירת התפארת, אשר ממוקמת בלב המערכת, ומזוהה בקבלה עם שלום ושלמות.
פרומן הדגיש לא רק את המשותף בין היהדות והאיסלאם, אלא גם את המשותף בין המתנחלים והפלסטינים.
לדבריו, שתי הקבוצות הללו קשורות לאדמת הארץ ולמסורת דתית.
לדידו, הבעיה של שתי הקבוצות היא שהן נעות באופן אופקי, בניסיון לכבוש טריטוריה, דהיינו שטח, ולא באופן אנכי, בניסיון להעמיק שורשים.
כל אחת משתי הקבוצות, המתנחלים והפלסטינים, צריכה לכבד את הקשר של הצד האחר לאדמה.
פרומן תיאר את תחושותיו באותן פגישות: "ישבתי ודיברתי איתם.
שמעתי אותם והם שמעו אותי.
היינו יושבים ומדברים שעות באנגלית ובשפת הלב, על השלום ועל אלוהים, היינו משווים את המקורות שלנו ושלהם...
ריככנו את השטח והכל על בסיס דתי".
בחלוף השנים הלך וגבר העניין בפרומן ובמשנתו.
הסכסוך הנמשך בין הישראלים והפלסטינים הוביל לתחושה שיש צורך לבחון אפשרויות שטרם נוסו.
בשנת 2013, לאחר פטירתו של פרומן, כתב ההיסטוריון הצבאי פרופ' דני אורבך: "תהליך השלום עם הפלסטינים תקוע.
נחוצות לנו תעוזה, מקוריות ויצירתיות.
לשם כך שווה לשבור את המונופול של ה'מקצוענים' - פוליטיקאים, עורכי דין, נושאים ונותנים מקצועיים ואנשי מודיעין, ולהיעזר גם בשירותיהם של מתווכים 'חובבנים' ואנשי חזון כמו הרב פרומן שעשויים להציע דרכי תקשורת מקוריות יותר עם הצד השני".
תלמידיו של הרב פרומן הקימו כמה ארגונים של פעילות בין־דתית, כמו "ארץ שלום" ו"שורשים".
פעילים מרכזיים בתחום זה, דוגמת הרב יעקב נגן, רואים בו מקור השראה.
גם אלמנתו של הרב פרומן, הדסה פרומן, המשיכה את דרכו בקירוב לבבות בין מתנחלים לפלסטינים, מתוך אמונה שזו הדרך לחזק את ההתנחלויות ואת הדו-קיום.
בעקבות פועלו של הרב מנחם פרומן, יזם הרב יעקב נגן מפגשים בין-דתיים עם מנהיגים מוסלמים בישראל, מתוך תפיסה האומרת שמכיוון שמקורן של חלק מהבעיות במאבק הישראלי-פלסטיני הוא דתי, הרי שיש להביא גם את הפתרונות מהתחום הדתי.
במסגרת זאת העלה הצעות מדיניות לסכסוך הישראלי-פלסטיני וכן למעמדו של הר הבית / אל-אקצא.
במסגרת אגודות המפגש הבין-דתי ("Interfaith Encounter Association"), ריכז נגן קבוצה של רבנים שנפגשים באופן קבוע עם מנהיגי דת מוסלמיים, בעיקר מאזור חברון ורמאללה.
יחד עם האימאם חליל אלבז הוא משמש יושב ראש הוועד של "איחוד מורשת אברהם", קבוצה של יהודים, מוסלמים, נוצרים ודרוזים שחיים במדינת ישראל וברשות הפלסטינית, הפועלים יחד לייצר שלום בין-דתי באזור ישראל.
הוא ניסה לבקר את משפחת הנרצחים.
בשנת 2020 מונה נגן לראש מכון בליקלה לשיח בין דתי ובית המדרש 'ישראל והאנושות' מבית רשת אור תורה סטון, אשר מציב בקדמת הבמה את היחס בין ישראל ודתות העולם כנקודת מפתח להבנת ייעודו של עם ישראל בזמננו.
הרב יעקב נגן יחד עם הרב אהרון אריאל לביא היו בין מובילי האמנה שנחתמה בין אנשי דת מוסלמים לבין אנשי דת יהודים למען שלום וחיים משותפים.
הרב נגן האמין שארץ ישראל לא שייכת לעם ישראל אלא להיפך - עם ישראל שייך לארץ ישראל.
לדעתו העקרונות לשלום דתי כוללים:
הכרה בערך הדתי לחיות בשלום עם השכנים;
הכרה בכך שהאיסלאם והיהדות מאמינים באותו אלוהים;
שאיפה לחיות בחברה שיש בה שוויון זכויות אזרחיות מלא בין יהודים וערבים;
הכרה בקשר הפלסטיני הדתי וההיסטורי לארץ הקודש.
ב-2001 קיים הרב מיכאל מלכיאור, שכיהן אז כסגן שר בממשלת ישראל, מגעים לגבי הפסקת אש ועתידה של ירושלים עם אנשי רוח, רבנים ושייחים בכירים.
בסיומה הם הוציאו הצהרה משותפת שנקראה 'הצהרת אלכסנדריה'.
פסגה זו השיקה את תהליך אלכסנדריה, והפגישה מנהיגים דתיים לאמץ עקרונות משותפים שמטרתם לתווך את הסכסוכים באזור ולחפש דרך משותפת לקידום פתרון העימותים.
מלכיאור הקים את מרכז הפסיפס לשיתוף פעולה בין-דתי MERPI (יוזמת השלום הדתי במזרח התיכון) לקידום יישום עקרונות הצהרת אלכסנדריה.
ב-2004 נערכה פגישה נוספת, באישור ממשלת ישראל והרשות הפלסטינית.
מלכיאור הוא גם חבר בוועד המנהיגים הדתיים העולמיים של מכון אליהו, שהוקם כחלק מהיוזמה של קירוב לבבות בין הדתות.
מכון אליהו השתתף באיסוף כספים עבור כנסיית הלחם והדגים לאחר שהועלתה באש כחלק מהסכסוך בין העמים.
המכון גם נקט עמדה חד משמעית, במסגרת יוזמת השלום בין הדתות, בעקבות שריפת מנזר השתקנים בלטרון.
היוזמה מורכבת מקבוצות של אישים שונים מכל קהילה, כולל ארגון הפסיפס הישראלי המנוהל על ידי מלכיאור, ומרכז אדם המוסלמי.
עמותת פסיפס נוסדה ב-1999 על ידי הרב מיכאל מלכיאור, והיו שותפים לו בהקמה פרופ' אביעד הכהן וכן אלי ויזל.
המרכז לישוב סכסוכים הוקם בשנת 2003. התחום התרחב עם השנים וכלל תוכנית "מתווכי דת פנימיים" ותכניות נוספות הקשורות לדת וליישוב סכסוכים.
יוזמת הלבנט החדש היא יוזמה אסטרטגית המשותפת לעיראק, מצרים וירדן שמטרתה פתיחת אפיקים חדשים של שיתוף פעולה כלכלי בין המדינות: סחר והשקעות באנרגיה, חשמל, תשתיות, שיקום, תחבורה ושירותי בריאות.
מטרה נוספת היא חיזוק הקשרים הפוליטיים בין שלוש המדינות, המבוססים על קרבה גאוגרפית ועל היסטוריה משותפת וזאת במטרה ליצור בסיס איתן לבניית כלכלה אזורית לטווח ארוך.
המוטבציות מאוחרי היוזמה הן שיקום מצבה הכלכלי של עיראק ושיפור הכלכלה הקיימת בירדן, חיזוק מעמדה של מצרים כדמות מרכזית בתחום האנרגיה במזרח התיכון, טיפול בבעיות ביטחוניות המשותפות לשלוש המדינות ורצון לנטרול השפעתה של איראן באזור.
בהסתכלות על הזירה בינלאומית היוזמה מאפשרת הטיה של עיראק לעבר אמריקה במאבק בין סין לארצות הברית.
היוזמה מבוססת בעיקר על שיתוף פעולה בתחום האנרגיה והחשמל.
עיראק תספק לירדן ולמצרים נפט, הידוע כמשאב המרכזי שהיא מפיקה, והן תספקנה לה בתמורה חשמל, כוח אדם וכן תקדמנה השקעות של חברות מצריות וירדניות בכלכלתה.
הנפט יסופק לירדן ולמצרים במחיר מועדף ויועבר דרך צינור הנפט העיראקי-ירדני שייבנה במסגרת היוזמה ובאמצעות נמל עקבה.
הרעיון לבניית צינור נפט בהיקף כה רחב נהגה פעמים רבות בעבר בשיח בין המדינות ולכן תכנונו ובנייתו מהווים חלק מרכזי ביוזמה.
מצרים תיהנה מנפט עיראקי במחיר מוזל, ותוכל לזקק אותו בתחומיה.
את עודפי הנפט היא תהיה רשאית למכור באירופה בתמורה להעברת חשמל לעיראק.
פרויקט חיבור רשת החשמל העיראקית לרשת המצרית דרך ירדן מוערך בעלות של 2.2 מיליארד דולר והצפי הוא כי העבודות עליו תתחלנה בשנים הקרובות.
ירדן, בשל היותה נתיב מעבר בין מצרים לעיראק, תשמש כגשר יבשתי בין המדינות, תזכה בנפט במחיר מועדף, בתשלום דמי מעבר עבור החומרים והאנרגיה המשונעים דרכה ובהרחבה של אפשרויות התעסוקה לתושביה.
בנוסף, מעבר לשיתוף הפעולה בתחום האנרגיה, היוזמה תסייע למצרים להתמודד עם בעיית האבטלה הקשה שעמה מתמודדת המדינה ועתידה לייצר מקומות עבודה לכמיליון וחצי עובדים מצרים.
בנוסף, עיראק תעניק זכויות לביצוע פרויקט שיקום לחברות מצריות שתעסקנה פועלים מצרים בעיראק ובכך תסייע אף היא להקלת בעיית האבטלה במצרים.
היוזמה כוללת גם פיתוח פרויקטים בתחומי ביטחון פנים ושיתוף מידע, סחר הדדי בתחום הרפואה ובחומרי הדברה חקלאיים וכן פתיחה של הגבולות בין המדינות במטרה לעודד סחר ותיירות על רקע המשברים הכלכליים שחוו המדינות בתקופת מגפת הקורונה.
בתחום המסחר, מתוכננת הקמתו של אזור לוגיסטי לאחסון סחורות מצריות בגבול עיראק-ירדן וכן הקמתו של מרכז מסחרי שיאפשר רכישה של מוצרים מצריים.
רעיונות של חדשנות ויזמות המגיעים ממצרים יסייעו בפיתוח תעשיות מקומיות בעיראק וכן יאפשרו חילופי מידע ונתונים מסחריים של יצואנים ויבואנים.
בנוסף להרחבת חופש התנועה של סחורות מצריות לשוק העיראקי יורחב גם הייבוא של מוצרים ירדניים, הפטורים ממסי ייבוא בשוק העיראקי.
לשם פיקוח ותיאום של שיתוף הפעולה בין המדינות בהתאם להסכם, תקום מזכירות משותפת לשלוש המדינות שתמוקם בכל שנה במדינה אחרת.
העיר הראשונה שבה תשב המזכירות המשותפת היא עמאן.
נטרול השפעתה של איראן באזור.
ארצות הברית עודדה את שיתוף הפעולה המשולש במטרה לצמצם את השפעתה והתעצמותה של איראן בענייני הפנים של עיראק.
לצד זאת, עיראק מעוניינת לצמצמם את התלות הכלכלית שלה באיראן.
-על אף מקורות הנפט הרבים העומדים לרשותה של עיראק, חלק עיקרי מהחשמל ומהגז שצורכת עיראק מסופק לה כיום על-ידי איראן והחוב העיראקי לאיראן עומד בשל כך על כ-4 מיליארד דולר.
בנייתה של רשת חשמל שתחבר את עיראק למצרים תסייע בהקטנת החוב העיראקי לאיראן ויצמצם גם כן את דריסת הרגל של איראן בעיראק.
שיקום מצבה הכלכלי של עיראק וחיזוק תדמיתה כשחקן מרכזי, פוליטי וכלכלי, במזרח התיכון.
שיפור מצבה הכלכלי של ירדן שנפגע קשות בשנים האחרונות.
היוזמה תאפשר צמצום של התלות הכלכלית של ירדן בישראל ובמדינות המפרץ בדגש על ערב הסעודית.
חיזוק מעמדה של מצרים כאזור בעל השפעה מרכזית במזרח התיכון בתחום האנרגיה.
מעמדה של מצרים הנבנה עם שנים מקדם אותה כנכס בינלאומי בעל כוח והשפעה במזרח התיכון.
התמודדות משותפת עם אתגרים ביטחוניים המשותפים לכל המדינות השותפות בהסכם.
צמצום המתיחות בין סונים לשיעים שנבעה מתוצאה של תהליכים פוליטיים וסכסוכים שפרצו באזור בעשורים האחרונים.
היסטוריה של תהליך קידום היוזמה
שורשי היוזמה נטועים בתוכנית שהציע הבנק העולמי בשנת 2014 בעקבות מחקר מקיף שביצע.
ההצעה המקורית עסקה באפשרות לשיתוף פעולה בין מספר גדול יותר של מדינות באזור, המשתרע על פני כ-2.4 מיליון קמ"ר, ושחיים בו למעלה מרבע מיליארד בני אדם.
התוכנית כללה במקור את סוריה, לבנון, ירדן, השטחים הפלסטיניים, טורקיה, עיראק ומצרים והסתמכה על הפוטנציאל הכלכלי הגלום בכלכלה, במסחר, בתיירות ובשירותים במדינות האזור וכן את המכנה המשותף התרבותי וההיסטורי בין תושבי האזור, שיוכל לסייע להפיכתו של האזור לסיפור הצלחה כלכלי.
לשיתוף הפעולה בין עיראק, ירדן ומצרים היסטורית רבת שנים.
עוד במלחמת איראן-עיראק, בין השנים 1980–1988, ירדן העניקה עורף כלכלי לעיראק כשאיפשרה לה לייצא נפט דרך נמל עקבה.
במקביל, שלחה מצרים כמיליון אזרחים לתעסוקה בתפקדי מפתח בעיראק בתקופת המלחמה, בצעד שגם סייע לכלכלה המצרית וגם סייע בחיזוק המשק העיראקי.
על אף המהמורות שחוותה כל אחת מהמדינות בזירת הפנים בעשורים האחרונים ולמרות מערכת היחסים המורכבת בין המדינות, היחסים האסטרטגיים בניהם נשמרו.
ב-2017 החל ייבוא נפט מעיראק למצרים והחל פרויקט החיבור בין שדות הנפט בבצרה לנמל עקבה שבירדן.
ניצני חידוש וחיזוק מערכת היחסים החלו לצמוח בשנת 2018. במפגש פסגה שנערך בקהיר ב-25 במרץ 2019 נועדו נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי, מלך ירדן עבדאללה השני וראש ממשלת עיראק לשעבר, עאדל עבד אל-מהדי.
בסיכום המפגש, הכריזו השלושה על רצונם לכונן שיתוף פעולה אזורי לתועלת שלוש המדינות והאזור כולו.
היוזמה הוכרזה לראשונה באופן רשמי רק לאחר ביקורו של ראש ממשלת עיראק, מוסטפא אל-כאזמי, בוושינגטון בשנת 2020. הפסגה המרכזית, שבה נחתם ההסכם המשולש נערכה בעמאן מאוחר יותר באותה שנה, ב-25 באוגוסט 2020, בהשתתפות אל-כאזמי, המלך עבדאללה השני והנשיא א-סיסי.
פסגה נוספת לקידום היוזמה התקיימה בבגדאד ביוני 2021, ובמסגרתה ביקר נשיא מצרים לראשונה מזה 30 שנה בעיראק.
השפעת היוזמה על מדינות האזור
אחת המדינות שעלולה להוות אתגר מרכזי לקידומה וליישומה של היוזמה היא איראן.
על אף ההיסטוריה המורכבת בין עיראק לאיראן, שתי המדינות, החולקות גבול ארוך, הן כיום בעלות ברית שלהן אינטרסים דתיים וכלכליים משותפים.
המדינות מנהלות מערכת יחסים כלכלית משמעותית ואיראן היא שחקנית דומיננטית בפוליטיקה העיראקית וספקית מרכזית של חשמל וגז לעיראק.
אם איראן תזהה איום או פגיעה אפשרית בה מצד היוזמה החדשה, היא עלולה להפעיל על עיראק לחצים מדיניים, פוליטיים וביטחוניים בכדי לסכלה.
כחלק ממדינות הלבנט, סוריה ולבנון הן המועמדות הבאות בתור והטבעיות להצטרף ליוזמה בהמשך.
אכן תצטרפנה השתיים לשיתוף הפעולה האסטרטגי, עלולה ארצות הברית למצוא את עצמה, כתומכת מרכזית ביוזמה, ניצבת בפני דילמה בשל העדר הלגיטימציה למשטרו של נשיא סוריה, בשאר אל-אסד.
ישנם המפרשים את היוזמה ככניעה ללחץ אמריקאי שהופעל על עיראק.
בשל היעדרה של סוריה, המהווה חלק מרכזי מההיסטוריה של הלבנט או בכינויה הערבי "בלאד א-שאם", עולה חשש כי היוזמה מעודדת את ניתוקה של עיראק מאיראן, מלבנון ומסוריה (מדינות ציר ההתנגדות) ושואפת לצרף אותה לקבוצת המדינות הפרו–אמריקאיות.
הצטרפות של עיראק למחנה זה עלולה לגרום לה להיאלץ לקחת חלק בסנקציות נגד סוריה ואיראן.
חשש נוסף הוא כי קרבתה לארצות הברית עלולה להוביל אותה גם לנרמול יחסיה עם ישראל.
בהסתכלות רחבה על הצירים הכלכליים והגאופוליטיים המרכזיים בעולם, היוזמה מרחיקה את עיראק מההסכמי שיתוף הפעולה שיצרה משך השנים עם סין ומקרבת אותה לצד האמריקאי.
בשל מיקומה האסטרטגי של עיראק כצומת המחבר בין שלוש יבשות ובשל המשאבים הרבים יש הרואים בהסכמים איתה "קלף" מרכזי במתיחות בין ארצות הברית לסין.
יוזו היה אמולטור חינמי וקוד פתוח של Nintendo Switch, שפותח בקוד- C++ .יוזו הוכרז בפיתוח ב-14 בינואר 2018, 10 חודשים לאחר יציאת ה-Nintendo Switch.
פיתוח האמולטור נפסק ב-5 במרץ 2024 לאחר עימות משפטי בין yuzu לחברת Nintendo.
האתר והורדת האמולטור כבר לא זמינים.
האמולטור מיוצר על ידי מפתחי אמולטור Nintendo 3DS Citra, עם קוד משמעותי משותף בין הפרויקטים.
במקור, Yuzu תמכה רק בתוכניות בדיקה ובהומברו .
אזור המזרח התיכון נחשב לאחד המקומות המרכזיים ביותר בהתפתחות התרבות ומוסד המדינה לאורך ההיסטוריה.
כבר אלפי שנים לפני התקופה המודרנית התקיימו בו ממלכות ואימפריות — ממצרים העתיקה, דרך שומר ובבל ועד פרס והאימפריות המאוחרות יותר.
לצד עימותים צבאיים בלתי פוסקים על שטחים, מסחר והשפעה פוליטית, ניתן למצוא עדויות רבות ליוזמות שלום, בריתות והסכמי שלום שנחתמו בין שליטים או ממלכות.
הסכמים אלו נועדו לא רק להפסיק מלחמות, אלא גם להסדיר יחסי מסחר, גבולות והשפעה תרבותית, ולעיתים אף נחשבים בין מסמכי הדיפלומטיה המוקדמים ביותר בהיסטוריה.
במהלך ימי הביניים והעת החדשה המוקדמת, המזרח התיכון היה זירה למפגשים ולעימותים בין כוחות מוסלמים לנוצרים, בעיקר בתקופת מסעי הצלב.
לצד הקרבות, התקיימו גם הסכמים והפסקות אש – לדוגמה ההסכם בין צלאח א־דין לבין ריצ'רד לב הארי (1192), שקבע אפשרות עלייה לרגל של נוצרים לירושלים תחת שלטון מוסלמי.
בתקופת האימפריה העות'מאנית נחתמו הסכמים בינלאומיים רבים עם מעצמות אירופה, כמו הסכמי קפיטולציות שהסדירו זכויות סחר וחסות לנוצרים.
הסכמים אלה נועדו לצמצם חיכוכים צבאיים ולאפשר יציבות אזורית תחת שלטון עות'מאני רחב.
במהלך השנים שבין הקמת מדינת ישראל ב-1948 לעשור השלישי של המאה ה-21, ננקטו יוזמות שמטרתן להגיע להסכמי שלום בין ישראל למדינות השכנות ולפלסטינים, ביניהן יוזמות מדיניות ויוזמות של אנשים וארגונים פרטיים.
בנוסף, מדינות האזור חתמו לאורך השנים גם על הסכמים פנימיים ואזוריים אחרים – כמו סיום מלחמת איראן–עיראק (1988), יוזמות פיוס בין מדינות המפרץ (כמו ההסכם ליישוב המשבר מול קטר ב־2021), והסכמים זמניים שנועדו לאפשר שיקום כלכלי ושיתופי פעולה אזוריים.
יוזמות שלום וסחר במזרח התיכון העתיק
האזור של המזרח התיכון העתיק היה מרכז ציוויליזציות מפותחות כבר אלפי שנים לפני הספירה, והוא כלל את מצרים, שומר, בבל, אשור, פרס, הפיניקיים, וממלכות נוספות.
בשל העובדה שמדובר היה באזור עשיר במשאבים (הסהר הפורה), שכלל גם דרכי מסחר אסטרטגיות, נוצרו לעיתים קרובות עימותים צבאיים – אך במקביל התקיימו גם ניסיונות יזומים ליצירת יציבות.
ההסכם הידוע ביותר הוא הסכם קדש (1259 לפנה"ס) בין פרעה רעמסס השני השני לבין חתושילי השלישי, מלך החיתים.
ההסכם כלל סעיפים של הפסקת אש, קביעת גבולות בין המדינות, חילופי שבויים, הבטחת סיוע צבאי במקרה של התקפה מצד צד שלישי והתחייבות לכיבוד בריתות עתידיות.
ההסכם נחשב לדוגמה מוקדמת של דיפלומטיה כתובה, והוא נשמר גם בכתובת ברפובליקה של מצרים וגם בחתיכת אבן בחתי.
במהלך המאה ה־8–7 לפנה"ס, כאשר ממלכות אשור התרחבו אל הלבנט וצפון מצרים, התקיימו הסכמי הפסקת אש ושלום זמניים עם מצרים תחת שושלות הרעמסידים המאוחרים.
הסכמים אלה נועדו בעיקר להבטיח גבולות זמניים לאורך נילוס, לאפשר מסחר ולהגן על ערי חוף ואזורי סחר חשובים.
לעיתים ההסכמים כללו חילופי מתנות דיפלומטיים, למשל זהב, תכשיטים ושבויי מלחמה, כאות ברית שלום.
מצרים ניהלה בריתות ושיתופי פעולה זמניים גם עם ממלכות קטנות כמו כנען, פיניקים וממלכות הלבנט, שבחלקן כללו הסכמי מסחר ותיאום הגנה על דרכי סחר לאורך הים התיכון והנילוס.
הסכמים אלו לעיתים כללו הבטחה לסיוע צבאי, הגנה על קווי מסחר, חילופי מתנות ושבויים, והבטחה לכיבוד גבולות קבועים או זמניים.
בשנת 715 לפנה"ס, מלך כוש (נוביה), שַׁבַּכַּה כבש את כל מצרים ועצר את השושלות המצריות ששלטו בתקופה ההיא.
הוא העביר את עיר הבירה לממפיס וייסד את השושלת העשרים וחמש (732–653 לפנה"ס) שנקראה "כושית" ברשימות המלך.
בשנת 701 לפני הספירה, תמך שבכה במרד העברי של חזקיה כנגד האימפריה האשורית החדשה.
המלך האשורי יצא למסע בלבנט והביס את היחידה הכושית-מצרית אך נכשל בכיבוש ירושלים.
לאחר המלחמה שרר שלום בין מצרים לאשור עד שהתחלף המלך האשורי, שהתחיל במהלכים אגרסיביים בארץ ישראל.
לאחר המלחמה נרשמו ניסיונות פלישה למצרים ומאבקי כוחות הולכים ונשנים, מאבקים אלה, נרגעו רק לאחר מינויו של הנסיך האשורי כמושל מצרים ובשנת 656 לפנה"ס השיגה מצרים עצמאות מאשור.
לאחר כיבוש מצרים על ידי רומא (31 לפנה"ס, לאחר קרב אקטיום וסיום שלטון קלופטרה), מצרים הפכה לפרובינקיה רומית.
היחסים בין המצרים המקומיים לרומאים נשלטו דרך חוזים פוליטיים וכלכליים: השלטון הרומי הכיר במעמד האצולה המקומית והכוהנים, תוך שמירה על מסורות דתיות ומנהליות מצריות.
נחתמו הסכמי מסחר והבטחת תשלומים שנתיים לרומא (לרוב בצורה של יבולים או חיטה) כדי למנוע מרידות ולהבטיח יציבות כלכלית.
ערים מצריות כמו אלכסנדריה היו מרכזי סחר חשובים, והרומאים שמרו על הסכמי מסחר עם ערי נמל והעניקו זכויות סחר מוגדרות לסוחרים זרים.
ערי־המדינה השומריות חתמו לעיתים על בריתות אחרי עימותים, במטרה למנוע פלישות הדדיות ולשמור על יציבות פנימית.
מלכים כמו חמורבי מבבל לא הסתפקו בחוקים פנימיים בלבד אלא השתמשו בהסכמים עם שכנים כדי לשמור על גבולות סחר ותחבורה.
קיימים תיעודים על חוזים סחר עם מדינות שכנות, כולל חלוקת רווחים, קביעת מיסים והבטחת מעבר בטוח של סחורות לאורך נהרות והערים.
מלכי אשור ניהלו מדיניות של הפסקות אש והסכמי ברית עם ממלכות שכנות, כולל הסכמי נישואין בין בית המלוכה כדי לחזק בריתות.
מסמכים מאל-עמארנה מתעדים מכתבים דיפלומטיים, חילופי מתנות והבטחות שלום בין שליטים שונים.
כורש הגדול ויורשיו יישמו מדיניות של "שלום אימפריאלי": העניקו אוטונומיה דתית ותרבותית לעמים נכבשים, אפשרו חופש פולחני ושילבו מנהיגים מקומיים במנגנון הממשל המרכזי.
דרכי מסחר מרוחקות, כמו הדרך המלכותית של פרס, חיברו בין מסופוטמיה, איראן וים התיכון, והסכמים סחר היו חלק מהמדיניות ליצירת יציבות כלכלית.
הפניקים, שהתמחו בסחר ימי, חתמו לעיתים על הסכמי סחר עם מצרים, כנען, וערי יוון, שכללו הסכמים על תעריפים, הגנה על ספינות סוחר וזכויות נמל.
גם מדינות קטנות בלבנט וברמה הסורית ניהלו בריתות סחר זמניות כדי להבטיח יציבות לאורך דרכי מסחר חשובות.
יוזמות שלום במהלך ימי הביניים
לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית במאה ה־5 לספירה, אזור המזרח התיכון עבר סדר חדש של כוחות: האימפריה הביזנטית, האימפריה הסאסאנית, ולאחר מכן האימפריה העות'מאנית.
גם בתקופות אלו התקיימו יוזמות שלום והסכמים בין אימפריות וממלכות שונות:
האימפריה הביזנטית – הביזנטים חתמו על מספר הסכמי שלום עם פרסים הסאסאנים, בעיקר לאורך המאה ה־6 וה־7, במטרה למנוע מלחמות ממושכות על חצי האי ערב, ארץ ישראל וסוריה.
הסכמים אלה כללו לרוב הפסקת אש ארוכת טווח, חילופי שבויים והתחייבויות לאי-התקפה על גבולות מסוימים.
ימי הביניים במזרח התיכון – במהלך התקופה הערבית־מוסלמית הראשונית, הח'ליפות המוסלמית ניהלה הסכמי שלום זמניים עם האימפריה הביזנטית וממלכות נוצריות אחרות בבלקן ובלבנט.
ההסכמים לעיתים כללו זכויות סחר, תשלום מסי חסות, והסדרת גבולות.
הסכמי שלום והסכמים דיפלומטיים של האימפריה העות'מאנית
האימפריה העות'מאנית שלטה במזרח התיכון ובחלקים נרחבים מאירופה וצפון אפריקה מהמאה ה-15 ועד המאה ה-20. בשל גודלה הרב והמיקום האסטרטגי שלה, ניהלה האימפריה מערך דיפלומטי מורכב עם שכנותיה, כולל מדינות ערב, אימפריות אירופיות ושכנות מזרחיות.
הסכמי קפיטולציות עם מדינות אירופה
הקפיטולציות היו חוזים דיפלומטיים וכלכליים שנועדו להבטיח זכויות סחר והגנה על סוחרים זרים בשטחה של האימפריה העות'מאנית.
במסגרת ההסכמים ניתנו למדינות אירופה זכויות לפתוח קונסוליות בערים מרכזיות, הגנה משפטית על סוחרים נוצרים, וכן הטבות מס על סחורות מיובאות ומיוצאות.
דוגמאות בולטות כוללות את הסכם צרפת-עות'מאני (1536), שהבטיח הגנה על סוחרים צרפתים במזרח התיכון והעניק להם יתרונות דיפלומטיים וכלכליים מול יריביהם.
מדינות נוספות שחתמו על קפיטולציות כללו איטליה, גרמניה, הולנד ואנגליה.
הסכמי גבול והפסקות אש עם שכנות מזרחיות
האימפריה העות'מאנית ניהלה הסכמים עם ממלכות פרסיות לשעבר (האימפריה הסאסאנית) וממלכות קטנות באזור איראן והלבנט כדי למנוע עימותים ממושכים.
ההסכמים כללו הפסקות אש, הגדרת גבולות לאורך נהרות ואזורי מסחר חשובים, וכן התחייבויות לכבד שליטים מקומיים ומוסדות דתיים.
הסכמים אלה אפשרו שמירה על יציבות פוליטית, ביטחון וכלכלה לאורך הגבולות המזרחיים של האימפריה.
האימפריה העות'מאנית חתמה גם על בריתות שלום עם שליטים מקומיים בממלכות ערביות, כולל מצרים וחצי האי ערב.
בריתות אלו כללו חילופי מתנות, הכרה בזכויות הנהגה מקומית ותיאום ביטחוני.
מטרת הבריתות הייתה לשמור על יציבות פנימית, למנוע מרידות, ולהבטיח שליטה חלקית באזורים רחבים.
הסכמים דיפלומטיים אלו יצרו רשת ביטחון כלכלית ופוליטית, שכללה:
שמירה על יציבות לאורך דרכי מסחר בין אירופה, חצי האי ערב ומצרים.
קידום סחר פנימי ובין־לאומי והגנה על סוחרים זרים ותושבים נוצרים.
מניעת פלישות ושמירה על גבולות מול אימפריות שכנות.
הסכמי שלום ודיפלומטיה במזרח התיכון בתקופה המודרנית
לאחר התפוררות האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה, עבר המזרח התיכון שינויים פוליטיים מרחיקי לכת.
האזור חווה סדר חדש של גבולות ומדינות מודרניות, שנקבעו באמצעות הסכמים בין מעצמות אירופה ושליטים מקומיים.
הסכם סייקס–פיקו (1916) היה הסכם סודי בין צרפת להממלכה המאוחדת לקביעת אזורי השפעה במזרח התיכון לאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
ההסכם חילק את אזורי האימפריה העות'מאנית לשני תחומי השפעה:
אזור צרפתי: סוריה ולבנון של היום.
אזור בריטי: עיראק וירדן של היום, וכן אזור השפעה על חצי האי ערב הדרומי.
ההסכם מהווה דוגמה למתווה דיפלומטי שבו מעצמות אירופה קבעו גבולות ומדינות חדשות מבלי להתחשב במרבית אוכלוסיות האזור.
בשנת 1916, עם התעצמות מלחמת העולם הראשונה בזירת המזרח התיכון, כרת השריף חוסיין בן עלי, ראש המשפחה ההאשמית, ברית עם בריטניה כנגד האימפריה העות'מאנית.
בתמורה למרידתו בטורקים, הידועה בכינויה "המרד הגדול במדבר", הובטחה לשריף חוסיין השליטה באזורים שישוחררו על ידי מדינות ההסכמה במזרח התיכון ומינויו ל"מלך הערבים" על הממלכה הערבית החדשה שתקום.
הבריטים תמכו במרד הערבי וסיפקו נשק, ייעוץ צבאי ומשאבים, בתמורה להתחייבות ההאשמים לפעול נגד העות'מאנים ולתאם את פעולותיהם עם האינטרסים הבריטיים.