tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1955 הוסר פסל של מוחמד מבית משפט בניו יורק, לאור בקשותיהם של שגרירי אינדונזיה, פקיסטן ומצרים.
פסלים של מוחמד מעוררים במיוחד את זעמם של המוסלמים, מכיוון שפסל נראה בעיניהם כעבודת אלילים, והפחד מעבודה זרה הוא הבסיס לאיסורים האסלאמיים.
אמנים אסלאמיים נמנעים מפיסול באופן כללי, ויוצרים בעיקר פסלים של בעלי חיים, כמו האריות בבסיס המזרקה של האלהמברה.
בין האמנים המודרניים שציירו את מוחמד ניתן למנות את סלבדור דאלי, אוגוסט רודן, ויליאם בלייק וגוסטב דורה.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 התגלעו מחלוקות ודיונים ציבוריים בנוגע לתיאוריו של מוחמד, הן בקריקטורות והן בנוגע להצגתו ביצירות אמנות היסטוריות.
בשנת 1998 הדפיס העיתון "דר שפיגל" מוסף מיוחד על תולדות האסלאם, ונכלל בו הציור "מוחמד והמלאך גבריאל" של הצייר תיאודור הוסמן, משנת 1847. הציור לא עורר תגובות כלשהן.
בשנת 1999 הדפיס העיתון "דר שפיגל" מוסף אחר, על "שליחים מוסריים", ובו תמונות של ישו, קונפוציוס ועמנואל קאנט, ולצידם שוב פורסם הציור "מוחמד והמלאך גבריאל" של הוסמן.
הפעם גרר פרסום זה תגובות חריפות.
במשך מספר שבועות התקבלו במערכת העיתון מחאות, איומים ושיחות טלפון זועמות.
נדים אליאס, מנהיג המועצה המרכזית של המוסלמים בגרמניה, אמר כי התמונה לא הייתה צריכה להתפרסם מכיוון שהיא פוגעת ברגשותיהם של המוסלמים.
אליאס המליץ להלבין את פניו של מוחמד בציורים דומים שיפורסמו בעתיד.
בחודש יוני 2001 שוב פרסם "דר שפיגל" מוסף מיוחד על האסלאם, ובשערו תמונה של מוחמד עם פנים מולבנות.
מוחמד הופיע בשנת 2001 בסדרה "סאות' פארק" בפרק "הסופר-חברים הכי טובים", ובשני פרקים נוספים בשנת 2006. שלושת הפרקים הללו הורדו מלוח ההפצה של הסדרה על ידי קומדי סנטרל, לאחר שהתקבלו איומים על יוצרי הסדרה.
בספטמבר 2005 פורסמו קריקטורות שנויות במחלוקת של מוחמד בעיתון הדני יילנדס פוסטן.
בעקבות הפרסום קמה מחאה מצד ארגונים מוסלמיים בדנמרק וברחבי העולם.
בשנת 2007 צייר האמן השוודי לארס וילקס סדרת ציורים שבהם מוצג מוחמד ככלב.
גלריות לאמנות בשוודיה סירבו להציג את הציורים, אולם מספר עיתונים שוודיים פרסמו את הציורים, כסמל לחופש דת וכאות מחאה נגד צנזורה פנימית.
הפרסום הוביל למחאות מצד מוסלמים בשוודיה, וכן לגינויים רשמיים מממשלות איראן, פקיסטן, אפגניסטן, מצרים וירדן, וגינוי של הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
בספטמבר 2007 פורסמה בבנגלדש סדרת קומיקס שבה הוצג מוחמד כחתול.
עותקי הקומיקס הוחרמו על ידי המשטר.
המגזין הצרפתי "שרלי הבדו" פרסם מספר פעמים איורים סאטיריים בהם מופיע מוחמד, והותקף בשל כך, הן מילולית והן בפיגועי טרור.
ב-2 בנובמבר 2010 הותקפו משרדי העיתון בבקבוק תבערה ואתר האינטרנט שלו נפרץ, לאחר שהודיע על כוונתו לפרסם מהדורה מיוחדת עם מוחמד כ"עורך ראשי" של העיתון, ושער העיתון פורסם מראש ברשתות החברתיות.
בנובמבר 2011 פורסם גיליון מיוחד של העיתון בשם "שריעה הבדו", ובשערו מופיע מוחמד עם הכיתוב "100 מלקות אם לא תמותו מצחוק!"
בספטמבר 2012 פרסם העיתון סדרה של קריקטורות סאטיריות של מוחמד, ביניהן איור שלו בעירום.
בינואר 2013 הודיע בעיתון על כוונתו לפרסם קומיקס על חייו של מוחמד.
במרץ 2013 נכללו עורכי העיתון ב"רשימת חיסול" שפורסמה על ידי ארגון הטרור "אל-קאעידה בחצי האי ערב".
הרשימה כללה מאיירים נוספים שפגעו, לטענתם, באסלאם, ביניהם לארס וילקס.
ב-7 בינואר 2015 התרחש הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו".
משרדי העיתון הותקפו על ידי שני מחבלים ונהרגו 12 אנשים, ביניהם שארב, עורך העיתון.
בשער הגיליון שהודפס לאחר הפיגוע שוב הופיע איור של מוחמד, ומעליו הכיתוב "הכל נסלח".
תמונות מוחמד בערך בוויקיפדיה האנגלית
בשנת 2008 קמה מחאה מצד גורמים מוסלמים נגד הכללת ציורים של מוחמד בערך בוויקיפדיה האנגלית.
בעצומה מקוונת נאספו למעלה מ-450,000 חתימות.
העצומה נכתבה על ידי מוסלמי מפקיסטן המתגורר בסקוטלנד.
העצומה הביעה התנגדות להכללת ציור מהמאה ה-14, מתקופת השושלת האילח'אנית, המתאר את מוחמד.
בדיון בוויקיפדיה האנגלית הוצעה פשרה, לפיה כל אחד מהקוראים בערך יוכל לבחור אם להציג את התמונה או לא.
ההצעה נדחתה בנימוק של צנזורה פנימית, והציור לא הוסר מהערך.
במהלך שנת 2010 מוזיאון המטרופוליטן לאמנות הוציא בהיחבא את כל הציורים ההיסטוריים שהכילו תיאורים של מוחמד ממרחב התערוכות הציבוריות.
פעולה זו נחשפה על ידי ה"ניו יורק פוסט", ונומקה על ידי הנהלת המוזיאון במחאות שהתקבלו מצד גורמים מוסלמים.
הפעולה זכתה לביקורת ציבורית, ותוארה כפעולה מוגזמת של "תקינות פוליטית".
המוזיאון נקט במספר פעולות דומות, ביניהן ההחלטה לשנות את שם "הגלריות לאמנות פרימיטיבית" לשם "אמנויות אפריקה, אוקיאניה ואמריקה", וכן שינוי השם "הגלריות האסלאמיות" לשם "אמנות ארצות ערב, טורקיה, איראן, מרכז אסיה ודרום-מערב אסיה".
יום "כולנו מציירים את מוחמד"
יום "כולנו מציירים את מוחמד" היה יום מחאה נגד איומים באלימות כלפי אמנים שציירו את מוחמד.
ביום זה, שהתרחש ב-20 במאי 2010, ציירים רבים בעולם ציירו את מוחמד, והציורים פורסמו באתר אינטרנט.
בעקבות הפרסום, נחסם אתר האינטרנט בפקיסטן ובמדינות מוסלמיות נוספות.
יוזמת המחאה, קריקטוריסטית בשם מולי נוריס, קיבלה איומים רבים על חייה, והיא נאלצה לשנות את שמה ואת כתובתה, וחיה מאז במחתרת.
שמה של נוריס נכלל ב"רשימת חיסול" שפורסמה על ידי ארגון הטרור "אל-קאעידה בחצי האי ערב" בשנת 2013.
תיאורידזין (Thioridazin) היא תרופה אנטי פסיכוטית דור ראשון ממשפחת הפנוטיאזינים.
התרופה משמשת לטיפול במצבי בפסיכוזה המתלווה למניה, סכיזופרניה ודמנציה.
בשנת 2005 הורדה התרופה מהמדפים מאחר שגרמה להפרעות חמורות בקצב הלב, עם זאת חלופות גנריות עדיין נמכרות.
התרופה שימשה בעיקר לטיפול בסכיזופרניה, שימוש משני של התרופה היה במצבים פסיכוטיים המתלווים לדמציה, זאת מאחר שהתרופה גורמת פחות לרעידות בהשוואה לתרופות מקבילות, ככל הנראה הודות להשפעות האנטיכולינרגיות שלה.
לתרופה יש השפעה מרגיעה והיא מפחיתה תוקפנות בקרב מטופלים הנוטים להתנהגות אלימה.
תופעת הלוואי המשמעותית ביותר, אשר בגללה הורדה התרופה מהמדפים, היא הארכת מקטע QT ובעקבות כך הפרעות קצב חמורות, כאשר השפעות התרופה תלויות מינון.
תופעות לוואי נוספות הן ירידה בלחץ דם, לחץ דם תנוחתי (אורטוסטטי), שינויי פיגמנטציה בעין והתנוונות רשתית, חוסר יציבות העלולה לגרום לנפילות ושברים, ישנוניות וירידה בשורת תאי הדם הלבנים.
Thioridazin היא תרופה חוסמת רצפטורים לדופמין Dopamin receptors)) מסוג 2D, רצפטורים פוסט סינפטיים המצויים במח ולוקחים חלק בפעילות המזולימבית שלו, כתוצאה מכך הם מפחיתים הפרשת הורמונים מההיפותלמוס וההיפופיזה.
זמן מחצית חיים - 24 שעות
מטבוליזם- בכבד על ידי האנזימים .P450 ,CYP2D
אחוז התרופה הקשור לחלבונים - 95%
משך פעילות - 4–5 ימים
היצרן NOVARTIS הוריד את התרופה מהמדפים ברחבי העולם ביוני 2005 בעקבות תופעות הלוואי הלבביות החמורות שלה.
Thioridazin נמצאה כבעלת יכולת טיפולית כנגד זנים אלימים (עמידים לתרופות) של שחפת, בנוסף לתרופה יכולת טיפולית כנגד זיהומים של זיהומי סטאף הארוס עמידים למתיצלין(MRSA) בשילוב עם תרופות ממשפחת הבטא-לקטמים.
ההשערה היא שהתרופה מעכבת את שחרורו של האנזים בטא-לקטמז על ידי החיידק, אותו אנזים שאחראי לעמידות לתרופות ממשפחת הבטא-לקטמים.
תאוריית TRIZ או תאוריית החשיבה ההמצאתית (בראשי תיבות ברוסית: תיאוריה של פתרון בעיות יצירתי: теория решения изобретательских задач), שיטה אשר הומצאה על ידי הממציא וסופר המדע הבדיוני הסובייטי גנריך אלטשולר, יהודי שחי בברית המועצות (1926–1998).
בעיה המצאתית היא בעיה המציגה סתירה שלא ניתן ליישב אותה ללא כלים של חשיבה המצאתית.
כאשר מיישמים את שיטת טריז מתקיים תהליך של יישוב הסתירה.
התוצר של התהליך הזה מכונה המצאה.
התאוריה של טריז טוענת שאפשר להקנות יכולות המצאה לכל אדם, משום שכל אדם ממוצע ניחן בפוטנציאל יצירתיות שניתן לפתח אותו, ולהביאו לידי מימוש כאשר משתמשים בכלים המתאימים.
TRIZ כוללת מתודולוגיה מעשית, כלים, בסיס ידע וטכנולוגיה מבוססת מודלים לייצור פתרונות חדשניים לפתרון בעיות.
הדבר שימושי לניסוח בעיות, ניתוח מערכות, ודפוסי התפתחות של מערכות.
חלק חשוב מהתאוריה הוקדש לחשיפת דפוסי אבולוציה של מערכות טכנולוגיות, ואחת המטרות בהן עסקו המובילים ב-TRIZ הייתה פיתוח גישה אלגוריתמית להמצאת מערכות חדשות, ושכלול של מערכות קיימות.
בעקבות התובנה של אלטשולר, התפתחה התאוריה לשיטות מתקדמות יותר, על בסיס מחקר נרחב המכסה מאות אלפי המצאות על פני תחומים רבים ושונים, כל זאת כדי לייצר תאוריה המגדירה דפוסים כללים הנגזרים מאופי הפתרונות ההמצאתיים ומה הם המאפיינים המובחנים של הבעיות עליהן התגברו ההמצאות.
המחקר הניב שלושה ממצאים עיקריים:
בעיות ופתרונות חוזרים על עצמם בין תעשיות ומדעים.
דפוסי התפתחות טכנית חוזרים על עצמם גם על פני תעשיות ומדעים.
החידושים השתמשו באפקטים מדעיים מחוץ לתחום בו הם פותחו.
משתמשי TRIZ מיישמים את כל הממצאים הללו על מנת ליצור ולשפר מוצרים, שירותים ומערכות.
עם השנים התפתחה השיטה לחשיבה המצאתית שיטתית.
ה-TRIZ במתכונתו הקלאסית פותח על ידי הממציא וסופר המדע הבדיוני גנריך אלטשולר ומקורביו.
גנריך החל לפתח את TRIZ בשנת 1946 בעת שעבד במחלקת "פיקוח המצאות" בשייטת הים הכספי של חיל הים הסובייטי.
תפקידו היה לעזור בהכנת הצעות, תיקון, תיעוד והכנת בקשות למשרד הפטנטים.
במהלך תקופה זו הוא הבין כי בעיה אשר דורשת פתרון המצאתי טומנת בחובה סתירה בלתי פתורה במובן זה ששיפור פרמטר אחד משפיע לרעה על אחרת.
לימים הוא כינה זאת "סתירות טכניות" ("technical contradictions").
עבודתו בנושא TRIZ הופרעה בשנת 1950 על ידי מעצרו וגזר הדין למשך 25 שנה במחנה העבודה בוורקוטה.
מעצרו נעשה בין היתר בעקבות מכתבים ששלחו גנריך ורפאל שפירו לסטלין, לשרים ועיתונים על החלטות מסוימות שהתקבלו על ידי הממשלה הסובייטית, שלדעתם היו שגויות.
גנריך ושפירו שוחררו לאחר מותו של סטלין בשנת 1953 וחזרו לבאקו.
המאמר הראשון בנושא TRIZ שכותרתו "על פסיכולוגיה של יצירה המצאתית" פורסם בשנת 1956 בכתב העת "סוגיות בפסיכולוגיה" (Voprosi Psichologii).
בשנת 1969 סקר גנריך כ־40,000 תקצירי פטנטים על מנת לגלות באיזו דרך התקיים החידוש ופיתח את מושג הניגודים הטכניים, מושג האידיאליות של מערכת, מטריצת סתירה ו-40 עקרונות ההמצאה.
בשנים שלאחר מכן הוא פיתח את המושגים של סתירות פיזיות, ניתוח SuField, פתרונות סטנדרטיים, מספר חוקים של התפתחות מערכות טכניות, ועוד מספר גישות תאורטיות ומעשיות אחרות.
כחלק ממחקריו גנריך צפה באנשים מוכשרים ויצירתיים בעבודה: הוא חשף דפוסים בחשיבה שלהם, ופיתח כלים וטכניקות של חשיבה, מודל של "חשיבה מוכשרת".
בשנת 1971 שכנע גנריך את חברת הממציאים להקים בבאקו את מתקן ההוראה הראשון של TRIZ, המכונה המכון הציבורי לאזרבייג'ן ליצירת המצאות, ואת מעבדת המחקר הראשונה של TRIZ בשם, המעבדה הציבורית ליצירה המצאתית.
גנריך מונה לראש המעבדה על ידי החברה.
בשנים שלאחר מכן הוקמו מכוני הוראה אחרים ב-TRIZ בערים גדולות בברית המועצות.
משנת 1986 החל גנריך לחקור את התפתחות היצירתיות האישית.
הוא גם פיתח גרסה של TRIZ לילדים שנבדקה בבתי ספר שונים.בשנת 1989 הוקמה אגודת TRIZ, כאשר גנריך נבחר לנשיא.
לאחר סיום המלחמה הקרה, גלי המהגרים מברית המועצות לשעבר הביאו את ה-TRIZ למדינות אחרות בכלל זה ישראל והסבו את תשומת לבה מעבר לים.
בשנת 1995 הוקם בבוסטון שבארצות הברית מכון גנריך ללימודי TRIZ.
TRIZ מציגה גישה שיטתית להבנת והגדרת בעיות מאתגרות: בעיות קשות דורשות פתרון המצאתי, ו-TRIZ מספקת מגוון אסטרטגיות וכלים למציאת פתרונות המצאתיים אלה.
אחד הממצאים המוקדמים ביותר של המחקר עליו מתבססת התאוריה הוא שהרוב המכריע של הבעיות הדורשות פתרונות המצאתיים משקפים בדרך כלל צורך להתגבר על דילמה שבפשרה בין שני אלמנטים סותרים.
המטרה המרכזית של ניתוח מבוסס TRIZ היא ליישם באופן שיטתי את האסטרטגיות והכלים למציאת פתרונות מעולים שמתגברים על הצורך בפשרה בין שני המרכיבים.
בתחילת שנות השבעים שני עשורים של מחקר שכלל מאות אלפי פטנטים אישרו את התובנה הראשונית של גנריך לגבי דפוסי הפתרונות ההמצאתיים ואחד מכלי הניתוח הראשונים פורסם בצורה של 40 עקרונות, עקרונות אלו יכולים להסביר כמעט את כל פטנטים שהציגו פתרונות המצאתיים.
על פי גישה זו ניתן למצוא את "הפתרון הקונספטואלי" המוצג בתרשים על ידי הגדרת הסתירה שצריכה להיפתר ושקול באופן שיטתי אילו מבין 40 העקרונות עשויים להיות מיושמים על מנת לספק פתרון ספציפי אשר יתגבר על "הסתירה" בבעיה.
בהישג יד, מה שמאפשר פתרון שקרוב יותר ל"תוצאה האידיאלית האולטימטיבית ".
השילוב בין כל המושגים הללו יחד - ניתוח הסתירה, רדיפה אחר פתרון אידיאלי וחיפוש אחר אחד או יותר מהעקרונות אשר יתגברו על הסתירה, הם מרכיבי המפתח בתהליך שנועד לעזור לממציא לעסוק בתהליך בתכליתיות ובמיקוד.
אחד הכלים שהתפתחו כהרחבה של 40 העקרונות היה מטריצה של סתירות בה סווגו האלמנטים הסותרים של בעיה על פי רשימה של 39 גורמים שיכולים להשפיע זה על זה.
המטרה העיקרית של מטריצת הסתירה הייתה לפשט את תהליך בחירת העיקרון המתאים ביותר כדי לפתור סתירה ספציפית.
זה היה ליבת כל השינויים של ARIZ עד 1973. אבל בשנת 1973, לאחר שהציג את מושג הניגודים הפיזיים ויצר ניתוח SuField, אלטשולר הבין שמטריצת הסתירה היא יחסית לא יעילה והפסיקה לעבוד עליה.
תחילת מטריצת הסתירה של ה-ARIZ-71c חדלה להיות גרעין ה-ARIZ ולכן לא היוותה כלי לפתרון בעיות המצאות שלדעת גנריך יש להמשיך בהן.
סתירות גופניות ועקרונות הפרדה וכן ניתוח SuField וכו 'הפכו לליבה.
למרות זאת, 40 עקרונות ההמצאה נותרו ככלי הפופולרי ביותר הנלמד בסמינרי מבוא ומשך באופן עקבי את תשומת הלב הרבה ביותר בקרב עשרות אלפי האנשים המבקרים באתרי אינטרנט ממוקדי TRIZ בחודש טיפוסי.
לפיכך, רבים מאלה שלומדים TRIZ או השתתפו בסמינרים נלמדים בצורה לא נכונה כי TRIZ מורכב בעיקר מארבעים העקרונות ומטריצת הסתירה, האמת היא ש- ARIZ היא מתודולוגיית הליבה של TRIZ.
ARIZ היא גישה אלגוריתמית למציאת פתרונות המצאתיים על ידי זיהוי ופתרון סתירות.
זה כולל את "מערכת פתרונות הסטנדרטים ההמצאתיים" בהם השתמש גנריך כדי להחליף את 40 העקרונות ומטריצת הסתירה, היא מורכבת מדגמי SuField ו-76 התקנים המצאתיים.
פותחו מספר תוכנות מחשב מבוססות TRIZ שמטרתן לספק סיוע למהנדסים וממציאים במציאת פתרונות המצאתיים לבעיות טכנולוגיות.
חלק מתוכניות אלה מיועדות גם ליישום מתודולוגיית TRIZ אחרת שמטרתה לחשוף ולחזות מצבי חירום ולצפות מראש נסיבות העלולות לגרום לתוצאות לא רצויות.
אחד הענפים החשובים של TRIZ מתמקד בניתוח וחיזוי מגמות התפתחות במאפיינים שפתרונות קיימים עשויים להתפתח בדורות רצופים של מערכת.
תוצאה סופית אידיאלית (IFR) - הפתרון האידיאליסטי האולטימטיבי לבעיה כאשר התוצאה הרצויה מושגת מעצמה.
שימו לב שהתוצאה הסופית האידיאלית היא גם מונח ARIZ לניסוח הבעיה ההמצאה בצורה של סתירה טכנית (IFR-1) וסתירה פיזית (IFR-2);
סתירה מנהלית - סתירה בין הצרכים והיכולות;
סתירה טכנית - תלות הפוכה בין פרמטרים / מאפיינים של מכונה או טכנולוגיה;
סתירה גופנית - דרישות פיזיות הפוכות / סותרות לאובייקט;
עקרון ההפרדה - שיטה לפתרון סתירות פיזיות על ידי הפרדת דרישות סותרות;
Vepol או Su-field - מערכת טכנית מינימלית המורכבת משני עצמים חומריים (חומרים) ו"שדה ".
"שדה" הוא מקור האנרגיה ואילו אחד החומרים הוא "העברת" והשני הוא "הכלי";
Fepol או Ferfiel - מעין Vepol (שדה Su) בו "חומרים" הם חפצים פרומגנטיים;
פתרון סטנדרטי - פתרון המצאה סטנדרטי ברמה גבוהה יותר;
אלגוריתם של פתרון בעיות המצאה (ARIZ), המשלב שיטות מיוחדות שונות של TRIZ לכלי אוניברסלי אחד;
חשיבה או חשיבה מוכשרים בזמן ובקנה מידה;
השפעה: ידע מדעי לפתרון הבעיה הרשומה לא לפי סדר אלפביתי אלא לפי סדר תפקודי.
אלה נקראים סתירות טכניות של גנריך.
הוא גם הגדיר סתירות פיזיות או טבעיות כביכול: יותר מדבר אחד ופחות מאותו הדבר עשויים להיות מבוקשים באותה מערכת.
לדוגמה, ייתכן שיהיה צורך בטמפרטורה גבוהה יותר כדי להמס תרכובת במהירות רבה יותר, אך ייתכן שיהיה צורך בטמפרטורה נמוכה יותר כדי להשיג תערובת הומוגנית.
סיטואציה המצאתית המאתגרת אותנו להיות המצאתית עשויה להיות כרוכה במספר סתירות כאלה.
פתרונות קונבנציונליים בדרך כלל "סוחרים" פרמטר סותר אחד אחר; אין צורך בהמצאות מיוחדות לשם כך.
במקום זאת, הממציא יפתח גישה יצירתית לפתרון הסתירה, כמו המצאת מנוע שמייצר יותר תאוצה מבלי להגדיל את עלות המנוע.
גנריך סקר פטנטים על מנת לגלות איזה סוג של סתירות נפתרו או הוחלשו על ידי ההמצאה והדרך בה הושגה.
מכאן פיתח מערכת של 40 עקרונות המצאה ובהמשך מטריצה של סתירות.
שורות המטריצה מציינות את 39 מאפייני המערכת שאחד מהם בדרך כלל רוצה לשפר, כגון מהירות, משקל, דיוק המדידה וכן הלאה.
עמודות מתייחסות לתוצאות לא רצויות.
כל תא מטריצה מצביע על עקרונות ששימשו בתדירות הגבוהה ביותר בפטנטים כדי לפתור את הסתירה.
תיאטרון (מיוונית עתיקה: θέατρον) הוא ענף של אמנויות הבמה, שעניינו הצגת סיפורים (נרטיב) בפני קהל, בעזרת שילוב אמצעי תקשורת, כדיבור, תנועה, שפת גוף, מוזיקה, קול, תאורה או מיצג חזותי (כמו תפאורה או וידאו ארט).
למעשה, כל אחד מהאמצעים המקובלים באמנויות הבמה משמש בתיאטרון.
בנוסף לסגנון המוכר של הצגת עלילה (מחזה) באמצעות דו-שיח על הבמה, תיאטרון עשוי ללבוש גם צורות אחרות, כמו אופרה, בלט, פנטומימה, מחזמר, תיאטרון בובות, קבוקי ואופרה סינית.
מלבד השחקנים, בהפקה לוקחים חלק גם במאי תיאטרון (אשר אמון על הניהול האמנותי של כלל ההפקה), המפיק (אשר מנהל את הפן הטכני של ההפקה), מעצבי התפאורה, התלבושות והתאורה, ולעיתים אף דרמטורג, וכן המחזאי או המעבד הטקסטואלי.
בהגדרתו הרחבה אירוע תאטרוני מתרחש כאשר א' מגלם את ב' בפני ג', שחקן המגלם דמות בפני קהל.
ערך זה עוסק בעיקר בתיאטרון בהגדרתו המצומצמת, כלומר, הצגתם של מחזות עלילתיים כאוסף תמונות (סצנות) עוקבות של דו-שיח, רב-שיח או מונולוג, שהשחקנים מנהלים על הבמה.
התיאטרון המערבי החל לראשונה בפוליס היוונית אתונה.
באותה עת, ביוון העתיקה, התיאטרון היה חלק ממופעי ציבור נוספים בהם, שירה בציבור וחגיגות הדיוניסיה הגדולה שנערכו באתונה לכבוד האלים.
ההופעות בחגיגות הדיוניסיה נעשו בפני קהל בתיאטרון גדול שהכיל בין 10,000 ל-20,000 מושבים.
מכיוון שהמילים הנאמרות בהצגה היו עיקר המופע, להגשה נכונה ולאקוסטיקה טובה הייתה חשיבות עליונה.
השחקנים (רק גברים) חבשו על פניהם מסכות אשר הולמות את הדמות, השחקנים באותה עת שיחקו מספר דמויות באותה ההצגה.
המרכיב הדומיננטי בהצגות היווניות היה המקהלה.
עם התפתחות הסוגה, נוסף שחקן - ואחריו גם שחקני משנה.
מהצגות אלו התחילו להתפצל ולפרוח שלושת סוגי המחזות - הטרגדיה, הקומדיה והסאטירה.
בנוסף למחזות הגדולים הראשונים, הנחילו היוונים לתרבות המערב גם את העקרונות הראשונים של ביקורת תיאטרון ומבנה דרמטי.
אריסטו, פילוסוף ומורה שפעל במאה הרביעית לפנה"ס, היה לא רק ראשון למבקרים, אלא גם אחת מהדמויות המשפיעות ביותר בהיסטוריה של הספרות.
הוא ניתח את המחזות שנכתבו במאה החמישית לפנה"ס ובתקופתו, אפיין את סוגי הדרמה השונים והגדיר חוקים למבנה הטרגדיה (בספרו "פואטיקה").
ייתכן שהוא גם הרצה על הקומדיה אך כתבים אלה לא שרדו.
התיאטרון המשיך להתפתח ולהשתכלל גם ברומא העתיקה.
התיאטרון הרומאי שגשג וכלל צורות אומנות מגוונות: הופעות רחוב בפסטיבלים, ריקודים בעירום ואקרובטיקה.
כמו כן הוא כלל את מחזות הקומדיה המוצלחים של טיטוס מאקיוס פלאוטוס ואת הטרגדיות המורכבות של סנקה.
על אף שלרומאים הייתה מסורת משלהם באשר להצגות ומופעים, להתייוונות שעברה התרבות הרומאית במאה השלישית לפני הספירה הייתה השפעה עמוקה ומרעננת על התיאטרון הרומאי.
ההתייוונות גם עודדה את פיתוחה של הספרות הלטינית לאיכות גבוהה ביותר עבור הבמה.
מיורשת האימפריה הרומית, האימפריה הביזנטית (האימפריה הרומית המזרחית), לא השתמר תיעוד המצביע על אמנות התיאטרון, אך יש אזכור לאומנויות במה שונות כמו פנטומימה, ריקוד והקראה של קטעי דרמה וקומדיה שהיו פופולריים באותה תקופה.
למען האמת, החשיבות האמיתית של האימפריה הביזנטית בהיסטוריה של התיאטרון היא בשימור של טקסטים וקלאסיקות יווניים רבים, זאת על ידי חיבור הסודא, מעין לקסיקון הכתוב ביוונית.
בחיבור זה למעלה מ-31,000 ערכים, ובכך הוא מהווה את הלקסיקון הגדול ביותר ששרד מן העת העתיקה.
התיאטרון בימי הביניים, כולל את כל היצירות שנוצרו באירופה בין נפילת האימפריה הרומית ותחילת הרנסאנס.
התיאטרון בימי הביניים כלל סוגות רבות, והיה בעל השפעה דתית חזקה ועם מוסר השכל בעיקרו.
לאחר נפילת האימפריה הרומית, הכנסיות אסרו על קיום תיאטראות מאורגנים ומה שנשאר מן התיאטרון אלו אמנים ובדרנים אשר נדדו מעיר לעיר.
במאה ה-12 התחילו לצאת המופעים אל מחוץ לכותלי הכנסיות, בתחילה אל חצר הכנסייה ומשם, לדוכנים נודדים שעברו בשווקים ובחוצות העיר ומעלים את הופעות בפני הקהל הרחב.
המחזות בימי הביניים נחלקו לשני סוגים עיקריים, סוג ראשון אלו המיסטריות - מחזות שעוסקים באירועי התנ"ך ובכתובים - ומחזות הנס - שעוסקים בקדושי הכנסייה ובסיפורה.
סוג שני של מחזות, אלו מחזות המוסר - מחזה אלגורי, שבה חווה הפרוטגוניסט (הדמות המרכזית) דילמות מוסריות, בהן הוא נדרש לבחור בין היושר והטוּב האלוהי, לבין הרוע.
תקופת הרנסאנס, אשר מביאה עימה פריחה מדעית, פילוסופית ואמנותית, לא פסחה על התיאטרון.
התיאטרון זוכה לעדנה מחודשת במדינות הרנסאנס, הן מבחינת תכנים והן מבחינת מקום המופע וההצגות.
התיאטרון האנגלי החל לשגשג ולפרוח החל מתחילת הרנסאנס האנגלי.
בתקופה האליזבתנית, התרבו להקות שחקנים נודדות התיאטרון היה מאוד נחשב, ובשנת 1570 קיבל המשחק הכרה מקצועית בחוקי המדינה.
בתקופה זאת, התיאטרון היה גם בילוי פופולרי ביותר, והמחזות הנצפים ביותר היו אלו של ויליאם שייקספיר.
באיטליה, ערש הרנסאנס, נוצרה הקומדיה דל'ארטה, סוג של קומדיה שהייתה נפוצה במאות ה-16 וה-17, והייתה מבוססת על האטלן הרומאי.
את הצגות הקומדיה דל'ארטה העלו שחקנים אשר אלתרו את דבריהם במהלך ההצגה, תוך התבססות על עלילה קבועה ועל מספר דמויות סטריאוטיפיות ומוכרות.
בספרד התרחש תור הזהב של התיאטרון הספרדי בין השנים 1590–1681. באותה תקופה, התיאטרון בספרד פרח עד מאוד והצגות רבות נכתבו ועלו על הבמה, חלקן נחשבות לאבני דרך עד היום.
בצרפת הנאו-קלאסית חי ופעל מולייר, מחזאי מפורסם ופורץ דרך.
בשלהי המאה ה-18 התפתחה באירופה תנועת הרומנטיקה, תנועה אינטלקטואלית ואמנותית שהתבטאה ברצון לתת ביטוי לייחודי ולאותנטי שברוח העם.
התיאטרון במאה ה-19 מתחלק לשתי תקופות, מוקדמת ומאוחרת.
התקופה המוקדמת הייתה מאופיינת בדומיננטיות של הרומנטיקה והמלודרמה.
המלודרמה היא סגנון תאטרלי, הפונה לרגשות יותר מאשר לתבונה.
המלודרמה היא לרוב סיפור דרמטי סטנדרטי המכיל בתוכו אלמנט או אירוע טרגי, אך שלא כבטרגדיה, במלודרמה הגיבור עשוי להצליח ולהשיג את מטרתו למרות האירוע הטרגי.
בצרפת נהייתה המלודרמה לפופולרית ביותר מבין צורות התיאטרון.
גם בבריטניה המלודרמה הייתה פופולרית במיוחד.
לעומת זאת, בגרמניה הרומנטיקה הגרמנית הייתה השולטת, ויוצרי התיאטרון הושפעו מכך ביצירותיהם.
בצרפת "המחזה העשוי היטב" נעשה נפוץ בקרב מחזאים וציבור הצופים, סגנון אשר פותח על ידי אז'ן סקריב.
סגנון זה ידוע בכך שהוא בנוי על פי חוקים ובאופן הגיוני, ובמהלך העלילה ישנו סוד אשר מוסתר מחלק מהדמויות, אך לא מהקהל.
בתקופה המאוחרת של המאה ה-19 עלה הריאליזם.
הריאליזם הוא זרם אשר צמח במאה ה-19, בתחילה ברוסיה ומשם לשאר אירופה.
הריאליזם מנסה לתאר את החיים כפי שהם.
הריאליסטים בחרו את תיאור המעמדות הנמוכים כנושא מרכזי ביצירותיהם.
התיאטרון הריאליסטי שאף ליצור אצל הצופים אשליית מציאות והזדהות תוך שמירה על מוסכמת "הקיר הרביעי", קיר שקוף לכאורה המפריד בין השחקנים לקהל.
הריאליזם הוביל לנטורליזם, שעניינו היה בתיאור הטבע כאמיתי, ריאליסטי ומדויק ביותר, מדובר בפירוט מדויק של כל פרטי התפאורה.
במאה ה-20 המשיך התיאטרון להתפתח, הן בהמשכם של הריאליזם ונטורליזם, עלייתו של האקספרסיוניזם אשר למעשה מנוגד בתפיסתו לשניהם.
ועלייתן של סוגות נוספות, בסמוך לעלייתו של הפוסט-מודרניזם בפילוסופיה, כמו התיאטרון האפי, תיאטרון האכזריות ותיאטרון האבסורד.
האקספרסיוניזם בתיאטרון הוא זרם בגרמניה שפותח לאחר מלחמת העולם הראשונה.
האקספרסיוניזם היה בעיקרו מבוסס על זעקה, האשמה ועל פציפיזם.
המחזות האקספרסיוניסטים רצו להראות את המתרחש בעולמו בפנימי של האדם, ולא את החוץ מסביבו.
האקספרסיוניזם לא עסק בתיאור המציאות כפי שעשו הריאליזם והנטורליזם.
תיאטרון האכזריות ניסה לחזור למקור הפולחני של התיאטרון, שבו הטקס, המחוות, השירה, ולא הספרות הם העיקר.
לפי עקרונותיו, התיאטרון צריך להכות בצופה כמו מגפת הדבר, הוא צריך להיות מטורף ומידבק.
והוא כולל שינוי וחידוש אומנות התיאטרון במוגע בכל מרכיבי ההצגה, כולל חלל ההצגה, התאורה, והיחסים בין שחקנים לצופים.
התיאטרון האפי הונהג על ידי המחזאי הגרמני ברטולט ברכט בתחילת המאה ה-20. השם אפי נגזר מהמילה הלועזית אפוס.
התיאטרון האפי הוא תיאטרון סיפורי-לירי המשמש בסיס לדיון פוליטי.
הסוגה פרחה בגרמניה בתקופה שבין המשטר קיסרי לשלטון הנאצי.
תיאטרון האבסורד הוא מונח המתייחס לסוגת תיאטרון אשר החלה להבשיל בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 וצמחה בצרפת.
המונח מתייחס למספר מחזות שהופיעו בשנות ה-40, ה-50 וה-60 באירופה ולסגנון באופן כללי.
מחזאים שחוו את התפרקות הסדר וההיגיון המוכרים בזמן מלחמת העולם השנייה, החלו ליצור לאחריה תיאטרון שידבר על החוויה של עולם ללא אלוהים - עולם ללא משמעות, ללא מטרה שמכוונת את חיי האדם.
העולם נראה כעומד על סף השמדה מוחלטת, והמחזאים ניסו לתת ביטוי לאימה שחש האדם ברגעים שעוד נותרו לו להעביר את חייו בהם.
קומדיה היא יצירה דרמטית עם שימוש בהומור באמנויות הבמה.
מאפייניה הבולטים הם: שימוש בדמויות בעלי התנהגות פחותה, בעלות חוסר אינטליגנציה וחוסר מודעות, או כשלים פיזיים או לשוניים בולטים ובשילוב אווירה של קלות דעת, סלחנות לנזקים והיתר.
הטרגדיה היא מחזה - יצירה ספרותית בעלת עלילה, אירועים וחוויות עזות.
בטרגדיה הקלאסית הדמויות הן בדרך כלל מבני המעמדות העליונים בחברה, לעומת הטרגדיה המודרנית שבה הגיבורים הם בני אדם מהשורה.
מחזמר או תיאטרון מוזיקלי הוא סוג שלהצגת תיאטרון שמשלבת שירים, דיאלוגים, משחק וריקוד.
הסיפור והתוכן הרגשי של המחזמר – הומור, פאתוס, אהבה, כעס - מתקשרים ומשתלבים באמצעות המילים, המוזיקה, התנועה והיבטים טכניים של הבידור.
תיאטרון מוזיקלי חופף לצורות תאטרליות אחרות כמו אופרה ומחול, אך נותן חשיבות שווה למוזיקה בהשוואה לדיאלוג, לתנועה ולאלמנטים האחרים.
מאז תחילת המאה ה-20, הפקות תיאטרון מוזיקליות נקראות בדרך כלל, בפשטות, מחזות זמר (המילה היא הלחם של המילים מחזה וזמר).
על אף שהמוזיקה הייתה חלק מההצגות הדרמטיות מאז ימי קדם, תיאטרון מוזיקלי מערבי מודרני התפתח במהלך המאה ה-19, עם אלמנטים מבניים רבים שנוסדו מיצירותיהם של גילברט וסאליבן בבריטניה ואלה של האריגן והארט באמריקה.
הפקת המחזה הכתוב אל הבמה כרוכה לרוב בשיתוף פעולה של בעלי מקצוע ומומחים רבים כגון: המחזאי, הבמאי, צוות השחקנים ואנשי הצוות הטכני אשר כוללים את התפאורנים, מעצבי התאורה, מעצבי תלבושות, אנשי סאונד ואחראי הבמה.
לפי הצורך, יכולים להיות שותפים בהכנת ההצגה גם דרמטורג, עורך וידאו, אנשי פעלולים וכריאוגרפים.
עיצוב הבמה הוא תחום דומה ומשיק להיבטים הטכניים של התיאטרון, הסרטים והפקת הווידאו.
זה כולל בין השאר בניית ועיצוב התפאורה, כיונון של התאורה, עיצוב ותפירת התלבושות, איפור, רכישת אביזרים, ניהול הבמה, הקלטה והפעלה נכונה של הסאונד בהצגה.
במקרים פשוטים ובסיסיים, ניהול הבמה נעשה בידי אדם אחד אשר מקיף את כל הצרכים בהפקה כגון התפאורה, התלבושות, התאורה, הסאונד וניהול הצוות.
במקרים מסובכים יותר, לדוגמה בתיאטראות המודרניים של ברודוויי, עיצוב הבמה מנוהל על ידי מאות אנשי מקצוע כמו נגרים, ציירים, חשמלאים, פועלי במה וכדומה.
צורה מודרנית זו של עיצוב במה דורשת יכולת טכנית גבוהה ומקצועית.
תיאטראות פועלים במסגרות אחדות, המשפיעות על אופי הפעילות המתקיימת בתיאטרון:
תיאטרון מסחרי: ככל עסק מסחרי, גם לתיאטרון המסחרי מטרה עיקרית אחת - להרוויח כסף.
מטרה זו משפיעה על אופי ההצגות המועלות במסגרת זו.
אלה בדרך כלל מופעים המופקים בתקציב רחב היקף, ומטרתם למשוך קהל גדול ככל האפשר.
תיאטרון ממוסד (מכונה גם "תיאטרון רפרטוארי"): זהו תיאטרון הפועל במסגרת קבע, והרפרטואר שלו מושפע במידה רבה משיקולים אמנותיים, אך גם משיקולים כספיים, אם כי חלק ניכר מתקציב התיאטרון מגיע מהשתתפות ממשלתית או עירונית, וכן מתרומות.
לעיתים גובר השיקול הכספי על השיקול האמנותי, והרפרטואר נקבע כך שיקלע לטעמו של הקהל, ולא יעצב אותו.
תיאטרון שוליים (פרינג', Fringe theatre): תיאטרון הפועל מחוץ למסגרת הממוסדת.
בתיאטרון שוליים מועלות הצגות חדשניות מבחינת תוכניות-אמנותית, אשר בדרך כלל ללא מחויבות להיבט העסקי.
תיאטרון סטודנטים: פועל במסגרת בתי הספר למשחק, ומאפשר לסטודנטים להתנסות בהפקה של הצגות תיאטרון כחלק מלימודיהם.
לעיתים מסגרות דומות מתקיימות בבתי ספר, במסגרת מגמת תיאטרון.
תיאטרון חובבים: תיאטרון המועלה על ידי חובבי תיאטרון במסגרות קהילתיות שונות.
לעיתים הקטגוריות חופפות - תיאטראות ממוסדים הם לרוב תיאטראות מסחריים, ניתן להגדיר הפקות של תיאטראות סטודנטים כהפקות פרינג' - הן מבחינת המסגרת ההפקתית והן מבחינת התכנים.
מסגרת התיאטרון המאורגנת הראשונה שידועה הייתה בשנת 1905 הייתה תיאטרון חובבים ביפו בשם "חברת חובבי האומנות הדרמטית".
תיאטרון זה זכה לפופולריות ופעל עד אשר הטורקים גירשו אותם בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
התיאטרון העברי הראשון נוסד בשנת 1920 בתל אביב, "התיאטרון העברי בא"י".
התיאטרון הציג מחזות קלאסיים והתחלף ל"התיאטרון הדרמטי" בניהולה של מרים ברנשטיין-כהן.
ב-1926, נוסד "התיאטרון הארץ ישראלי" בעזרתו של הבמאי מנחם גנסין שבו שיחקו שחקנים שפרשו מהתיאטרון הדרמטי ושלמדו בגרמניה.
בשנת 1925 נוסד תיאטרון הפועלים ההסתדרותי "האהל" שפעל עד לשנות ה-60. ב-1927 נוסד התיאטרון הסאטירי "הקומקום" בניהולו של אביגדור המאירי שהציג מערכונים בנושאים אקטואליים וחברתיים.
את תיאטרון הקומקום החליף תיאטרון המטאטא שפעל עד לשנת 1954.
בשנת 1928 הגיע לישראל תיאטרון הבימה, שפעל במוסקבה וערך מסע הופעות בעולם.
התיאטרון השתקע בארץ והתאחד עם התיאטרון הארץ ישראלי.
בהמשך בלט התיאטרון בהעלאת הצגות קלאסיות, ובסוף שנות החמישים הפך ל"תיאטרון הלאומי" של ישראל.
הכוכבת הגדולה שלו, שזכתה לכינוי "מלכת התיאטרון הישראלי", הייתה חנה רובינא.
בשנת 1943 נוסד התיאטרון לי-לה-לו שהעלה הצגות רוויו - שורת שירים ופזמונים וביניהם קטעי קישור קלים.
את מרבית הפזמונים לתיאטרון כתב נתן אלתרמן, וביצעו אותם מספר זמרות יוצאות תימן, בהן שושנה דמארי.
ב-1945 הוקם התיאטרון הקאמרי ביוזמתו של יוסף מילוא, שמטרתו הייתה להציג מחזות ברוח צעירה ובעברית "צברית", בניגוד למכובדות הקלאסית של "תיאטרון הבימה".
מילוא גם הקים ב-1961 את התיאטרון העירוני חיפה ששם דגש על מחזות ישראליים מקוריים.
בראשית שנות השבעים הוקמו תיאטראות עירוניים נוספים: תיאטרון באר שבע ותיאטרון החאן בירושלים.
בשנת 1980 הקימה ההסתדרות את תיאטרון בית ליסין.
בראשית שנות התשעים הוקם ביפו תיאטרון גשר, שהורכב ברובו משחקנים עולי ברית המועצות לשעבר, בניצוחו של הבמאי יבגני אריה והמנהל אורי לוי.
התיאטרון העלה מחזות קלאסיים, ישראלים והתמקד במחזות על אירועים היסטוריים בחיי העם היהודי, שזכו לשבחי הקהל והביקורת.
תיאטרון יידישפיל המציג מחזות בשפת היידיש הוקם בשנת 1987 על ידי שמואל עצמון.
כיום מועלות בהפקות פרטיות גם הצגות בשפה המרוקאית.
בקרב ערביי ישראל פועלות מספר קבוצות תיאטרון, כגון "התיאטרון הערבי-עברי ביפו".
תיאטרון תמונע הוקם על ידי נאוה צוקרמן, המנהלת האמנותית, כאנסמבל בשנת 1981 ובשנת 2000 נפתח המרכז הקיים כיום, ברחוב שונצינו בתל אביב-יפו, המוגדר במרכז פרינג' עצמאי, ומכיל, מלבד הפקות האנסמבל, עוד עשרות הפקות עצמאיות במסגרת מרכז הפרינג'.
התיאטרון מעלה מחזות קלאסיים, לצד מחזות ישראליים מקוריים ומחזות מודרניים של יוצרי שונים מכל קשת התיאטרון.
תיאטר אן דר וין , "התיאטרון על נהר וינה", הוא תיאטרון היסטורי בווינה שתוכנן במקור בסגנון הקיסרות.
הקים אותו אמרגן התיאטרון הווינאי עמנואל שיקאנדר, שנודע בעיקר כליבריתן ושותפו של מוצרט ביצירת האופרה "חליל הקסם", שהצגת הבכורה שלה הייתה ב-1791. התיאטרון נפתח ב-13 ביוני 1801 בפרולוג שכתב שיקאנדר ואחריו הצגת האופרה "אלכסנדר" מאת אלכסנדר טייבר.
נהר וין, שזרם לפנים ליד אתר התיאטרון, אינו נראה עוד לעין במקום זה.
הזרם כוסה ומעליו נבנה ה-Naschmarkt, שוק פתוח.
שיקאנדר קיבל בשנת 1786 כתב הרשאה קיסרי לבניית תיאטרון חדש, אבל רק ב-1798 הרגיש שביכולתו לממש את ההיתר.
את הבניין תכנן האדריכל פרנץ ייגר, והבנייה הסתיימה בשנת 1801. הבניין תואר במילים "התיאטרון המפואר ביותר באביזריו ואחד הגדולים בדורו.".
רק חלק מן הבניין המקורי קיים עדיין: "שער פאפאגנו" הוא יד זיכרון לשיקאנדר, המתואר בו כשהוא משחק בתפקיד פאפאגנו ב"חליל הקסם", תפקיד שכתב לעצמו.
הוא מוצג שם עם שלושת ילדיו, המגלמים את שלושת הנערים באופרה.
כתיאטרון חשוב בעיר שוקקת חיי תרבות ואמנות, התיאטר אן דר וין משמש בית להצגות בכורה של יצירות דרמה ומוזיקה רבות, עד עצם היום הזה, ביניהן:
20 בנובמבר 1805 - האופרה "פידליו" של לודוויג ואן בטהובן.
בטהובן התגורר בפועל בחדרים שבתוך התיאטרון, בהזמנת שיקאנדר, במשך חלק מתהליך חיבור האופרה.
עוד ביצועי בכורה של בטהובן:
5 בנובמבר 1803, הסימפוניה השנייה של בטהובן
7 באפריל 1805, הסימפוניה השלישית של בטהובן
23 בדצמבר 1806, הקונצ'רטו לכינור
22 בדצמבר 1808, קונצרט בטהובן, 1808: בכורות הסימפוניות החמישית והשישית, הפנטזיה הכוראלית והקונצ'רטו הרביעי לפסנתר.
1817, פרנץ גרילפרצר, Die Ahnfrau
"רוזמונדה, נסיכת קפריסין", מחזה של וילהלמינה פון שזי, 1823. על פי מקור אחד, "נורא מעבר לכל דמיון" ונשכח כיום לחלוטין, מלבד המוזיקה הנלווית, שחיבר פרנץ שוברט.
5 באפריל 1874, "העטלף" מאת יוהאן שטראוס הבן
5 בינואר 1898, "נשף האופרה" מאת ריכרד הויברגר
30 בדצמבר 1908 "האלמנה העליזה" מאת פרנץ להאר
14 בנובמבר 1908, "חייל השוקולד" מאת אוסקר שטראוס
לציירת היהודייה מאלווה שאלק שהתפרנסה כציירת בווינה, היה סטודיו מעל התיאטרון.
שנות דעיכה וההתחדשות לאחר המלחמה
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נפתח במתחם התיאטרון אולם למופעי קברט גרמני.
התיאטרון חווה תור זהב בשנות השגשוג של האופרטה הווינאית, ובין השנים 1945 ל-1955 שימש כאחד הבתים הזמניים של האופרה של וינה, שמשכנה נהרס בהפצצה של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1955 נסגר התיאטר אן דר וין מסיבות בטיחות.
הוא עמד ללא שימוש במשך שנים אחדות, ובראשית שנות ה-60 צץ איום על עצם קיומו, כשעלתה הצעה להפוך את האתר לחניון רכב (הייתה זו אותה תקופה של "התחדשות עירונית", שכמעט החריבה את קרנגי הול באמריקה).
בשנת 1962 מצא התיאטרון לעצמו תפקיד חדש ומוצלח כמשכן לתיאטרון מוזיקלי מודרני.
הרבה מחזות זמר באנגלית זכו שם להצגות הבכורה שלהם בגרמנית.
בשנת 1992 עלה שם בהצגת בכורה המחזמר "אליזבת" (על אליזבת, נסיכת בוואריה, (סיסי) רעיית הקיסר פרנץ יוזף.
המחזמר "Cats" של אנדרו לויד ובר הוצג שם במשך שבע שנים.
חזרה לתפקוד כבית אופרה במשרה מלאה
בשנת המאתיים למוצרט הציג התיאטר אן דר וין סדרה של האופרות החשובות של מוצרט, ומאז הוא משמש באופן מלא לביצועי אופרות וצורות אחרות של מוזיקה קלאסית, בניהולו של רולנד גייר.
האופרה הראשונה שהוצגה שם הייתה "אידומנאו" של מוצרט.
גייר צוטט כמי שאמר שהוא שואף "להציג במאים פורצי-דרך והפקות מעניינות"
ושלושת התחומים העיקריים שבהם יתמקד יהיו אופרות בארוק, אופרות מודרניות ומוצרט.
תיאזידים הם מבין התרופות המשתנות, אשר ביחד עם משתני לולאה מהווים את סוגי המשתנים השכיחים ביותר בשימוש רפואי.
משתני תיאזידים הם משתנים הפועלים באבובית המרוחקת (הטובול הדיסטלי המפותל) של הנפרון שהוא היחידה הפועלת של הכליה.
התיאזידים משמשים בעיקר בטיפול ביתר לחץ דם ולעיתים ניתנים יחד עם משתני לולאה בטיפול בבצקות.
התיאזיד השכיח ביותר בשימוש בישראל הוא הידרוכלורותיאזיד (שם מסחרי דיזותיאזיד) והוא קיים גם בתכשירים המכילים תרופה אחרת לטיפול ביתר לחץ דם, כגון מעכבי ACE או ARB.
בנוסף לתיאזידים, קיימות תרופות המכונות, תרופות "דמויות תיאזיד" thiazide like diuretics (כגון:אינדפאמיד, מטולזון indapamide, metolazone) ואלו תרופות שעובדות במנגנון דומה לזה של התיאזידים והם גם בעלי מבנה כימי שדומה חלקית לתיאזידים.
החיפוש אחר תרופות משתנות היה חשוב מאוד לעולם הרפואה, משום שתרופות משתנות יכולות לעזור לאנשים שסובלים מצבירת נוזלים, כגון על רקע מחלות לב (אי-ספיקת לב, שהייתה בעבר משנית בעיקר למחלת חום ראומטי) ומחלות כליה (כגון התסמונת הנפרוטית).
עד לשנות ה-50 של המאה ה-20 לא היו תרופות יחסית בטוחות כמשתנות, משום שבעיקר השתמשו בתרכובת על בסיס כספית או בצמחי מרפא (כגון ליקוריץ, שומר ושן הארי).
בשנת 1937, בעקבות טיפול באנטיביוטיקה סולפנילאמיד (ממשפחת הסולפונאמידים) נצפה אפקט משתן (עיכוב האנזים קרבוניק אנהידראז) של האנטיביוטיקה, והחל שימוש בה בטיפול באי ספיקת לב.
על סמך ממצא זה החלו מחקרים בבעלי חיים על מולקולות בעלות דמיון לסולפנילאמיד.
בצורה זאת נתגלה התיאזיד הראשון, chlorothiazide, שהיה נגזרת של benzothiadiazine, נכנס לשימוש בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. אף על פי שהמחקר התמקד בחיפוש אחרי משתן מעכב קרבוניק אנהידראז, למעשה נתגלתה משפחה חדשה של תרופות משתנות, שעולם הרפואה לא הכיר מקודם.
החל משנות ה-50 ועד ימינו, התיאזידים הם חלק חשוב בטיפול בעיקר ביתר לחץ דם וגילויים יצר שינוי במדעי הפרמקולוגיה והרוקחות בפרט והרפואה בכלל.
בעוד ש-chlorothiazide היה למעשה התיאזיד הראשון שהתגלה, השימוש בו איננו מקובל יותר (בשל הבדלים פרמקוקינטיים כגון ספיגה פומית נמוכה ותופעות לוואי גדולות יותר) ובישראל משתמשים בעיקר בנגזרת שלו, הידרוכלורותיאזיד (hydrochlorothiazide).
בארצות הברית משתמשים גם ב-chlorthalidone שהוא תיאזיד עם תכונות פרמקוקינטיות שונות במקצת מהידרוכלורותיאזיד, ובאנגליה עושים שימוש גם ב-benzothiazide.
ירידה בתנגודת ההיקפית ובכך הורדה בלחץ הדם, השפעה שמנגנון הפעולה שלה איננו ידוע.
האפקט המשתן של התיאזידים, הוא אפקט שמופיע בתחילת הטיפול, אך עם הזמן (בדרך כלל תוך 4-6 שבועות) נוצרת סבילות וההשפעה המשתנת שלהם פוחתת.
האבובית המפותלת המרוחקת היא חלק קצר מהנפרון, הנמצא בין המקולה דנסה ובין הצינורות המאספים של הנפרון.
אף על פי שמדובר בחלק קצר של הנפרון, תהליכים פיזיולוגיים רבים מתרחשים שם ובעיקר מעבר של מים ומלחים.מעבר של מים ומלחים מתבצע באמצעות קו-טרנספורטרים (נשאים) שנמצאים על גבי הממברנה האפיקלית.
התיאזידים מעכבים את הקו-טרנספורטר של נתרן וכלוריד, ובכך מונעים ספיגה בחזרה של נתרן חזרה לדם.
כתוצאה מכך יותר נתרן ומים מופרשים בשתן.
נפח השתן גדל בעקבות זאת ומושג האפקט המשתן של התרופה.
ההשפעה מורידת לחץ הדם של התיאזידים איננה נגרמת כתוצאה מהפעילות המשתנת שלהם.
הם אינם מורידים לחץ דם באנשים עם לחץ דם תקין ולמעשה מורידים לחץ דם רק באנשים שיש להם לחץ דם גבוה.
עד היום לא ידוע מהו המנגנון שבו התיאזידים מורידים את התנגודת ההיקפית ובין השאר הועלו מספר השערות לכך (כולל ירידה בתגובה לאנגיוטנסין II ופעילות על תעלות סידן, אף על פי שלא ברור גם אם הם פועלים ישירות ומרחיבים כלי דם), אך אף השערה לא הוכחה מחקרית.
לתיאזידים יש מגוון רחב של תופעות לוואי, שחלק מהן קשור לפעולתם המשתנת.
תופעות לוואי הקשורות במלחים בדם (אלקטרוליטים)
היפוקלמיה – ירידה ברמות האשלגן בדם
היפונתרמיה – ירידה ברמות הנתרן בדם
היפומגנזמיה – ירידה ברמות המגנזיום בדם
היפרקלצמיה – עלייה ברמות הסידן בדם
היפרליפידמיה – עלייה ברמות הכולסטרול הכללי וכולסטרול מסוג LDL
היפרטריגליצרידמיה – עלייה ברמות הטריגליצרידים בדם
היפרגליקמיה – עלייה ברמות הגלוקוז בדם
מסיבות אלו יש להזהר כשנותנים את התרופות האלו לחולי סוכרת.
היפראוריצמיה – עלייה ברמות חומצה אורית בדם והתפתחות שיגדון – מקרה הדורש את הפסקת הטיפול בתרופה.
נוקטוריה, מסיבה זאת מומלץ ליטול את התיאזידים בבוקר ולא בשעות אחר הצהריים או בערב
תת-לחץ דם אורתוסטטי – בעיקר אצל קשישים
סחרחורות – דורשות אבחון של תת-לחץ דם אורטוסטטי
החמרה כלייתית ועלייה ברמות קריאטינין בדם.
רגישות לאור השמש – מומלץ למרוח מקדמי הגנה וללבוש כובע רחב שוליים, כשיוצאים לשמש ונוטלים תרופה ממשפחת התיאזידים.
לעיתים, תופעת לוואי של רגישות לשמש עלולה להתבטא בשינויים על העור (כגון אדמומיות ניכרת, מצב דמוי אקזמה ופיגמנטציה של העור).
תיאטרו דלה פרגולה (באיטלקית: Teatro della Pergola) הוא בית אופרה בפירנצה שבאיטליה.
הבניין נמצא במרכז העיר, בוויה דלה פרגולה.
התיאטרון נבנה בשנת 1656 בפיקוחו של האדריכל פרדיננדו טאקה וההפקה שחנכה אותו הייתה האופרה בופה Il podestà di Colognole מאת יאקופו מלאני.
בית האופרה נחשב לעתיק ביותר באיטליה, מאחר שהוא ניצב באותו אתר עצמו זה למעלה מ-350 שנה.
בבית האופרה שני אולמות, ה"סאלה גראנדה", האולם הגדול, המכיל 1,500 מושבים, וה"סאלונצ'ינו", ה"אולמון", לשעבר אולם הנשפים שבקומה העליונה, המשמש כאולם רסיטלים מאז 1804 ובו 400 מושבים.
במקור שימש הבניין כתיאטרון החצר של הדוכסים רמי המעלה באותם ימים, ורק משנת 1718 ואילך נפתח לציבור.
באולם זה הוצגו האופרות של מוצרט לראשונה באיטליה, והאופרות של דוניצטי, Parisina ו-Rosmonda d'Inghilterra, מקבת' של ורדי (1847) ו-Rantzau של מסקאני הועלו שם בהצגות בכורה.
במאה ה-19 הוצגו שם אופרות של המלחינים הנודעים ביותר בתקופתם, בהם בליני ודוניצטי.
בשנת 1857 עוצב התיאטרון מחדש לדמותו הנוכחית; האולם בנוי בצורה המסורתית של פרסה עם שלושה מעגלי תאים ומעליהם יציע ויש בו 1,000 מושבים.
הוא הוכרז אתר לאומי בשנת 1925 ושופץ תוך שמירה על מראיהו הקודם לפחות פעמיים.
כיום מציג התיאטרון קשת רחבה של כ-250 הפקות דרמה בשנה, החל במולייר וכלה בניל סיימון.
אופרות מוצגות בו רק במסגרת פסטיבל האופרה השנתי מאג'ו מוזיקלה פיורנטינו.
תיאטר ליריק היה שמו של בית אופרה בפריז במאה ה-19, אחד משלושה בתי האופרה המפורסמים באותה תקופה יחד עם ה"אופרה" וה"אופרה קומיק".
בית האופרה היה פעיל בין השנים 1851–1871.
בעקבות הוראה של נפוליאון מיום ה-29 ביולי 1807, צומצם מספר התיאטראות בפריז מ-35 ל-9, כאשר רק 2 תיאטראות הורשו להשמיע מוזיקה צרפתית - ה"אופרה" וה"אופרה קומיק".
לאחר תבוסת נפוליאון, ובפרט לאחר מהפכת יולי 1830, נעשו ניסיונות רבים לעקוף את ההגבלה.
בשנת 1842, הוגשה לרשויות עצומה שקראה להקמת בית אופרה שלישי קבוע, בו תינתן ההזדמנות למלחינים צעירים ופחות ידועים להציג את יצירותיהם, כאלה שלא היה להם סיכוי בשני בתי האופרה הגדולים והיוקרתיים.
על העצומה היו חתומים מלחינים ודרמטיסטים רבים, ביניהם הקטור ברליוז, אדולף אדם ואמברואז תומא.
העצומה נדחתה, וגם זו שהוגשה ב-1844 נדחתה אף היא.
לבסוף דווקא יוזמה פרטית, אם כי זמנית, הגיעה לכדי פסים מעשיים.
בשנת 1847 הקים אדולף אדם יחד עם אלכסנדר דיומא האב, את האופרה הלאומית (Opèra National) במבנה משופץ ששימש כקרקס אולימפי (Cirque Olympique) בשדרות דו טמפל.
הניסיון הזה נכשל תוך שנה בעקבות מהפכת 1848, והותיר את אדולף אדם מרושש.
אך זמן קצר לאחר המהפכה, עלה שוב הרעיון להקים בית אופרה שלישי, ו"האופרה הלאומית" מצאה מקום, לא הרחק מהמיקום הקודם שלה, ב-Théâtre Historique de boulevard du Temple.
ב-27 בספטמבר 1851, נפתחה העונה הראשונה, תחת ניהולו של אדמונד סבסט.
ב-12 באפריל 1852, שינה בית האופרה את שמו מ"האופרה הלאומית" ל"תיאטר ליריק".
לתיאטרון החדש לקח זמן לבסס רמה אמנותית ראויה, ובתחילה סבל מרמה די נמוכה.
אף בהמשך היו עליות ומורדות, כאשר לצד הצלחות היו גם כישלונות, בעיקר באופרות של מלחינים ומחזאים בינוניים.
כל האופרות הזרות שהוצגו בתיאטרון תורגמו לצרפתית, ואיתם גם הכותרות.
לה טרוויאטה היה ל"ויולט" (Violetta), ודון ג'ובאני לדון ז'ואן.
בשנת 1862 הועבר התיאטרון לשאטלה, ונקרא תיאטר ליריק אימפריאל (Théâtre-Lyrique Impérial).
בשנת 1871 בתום 19 עונות מלאות, נשרף התיאטרון במהלך הכיבוש מחדש של פריז בתום תקופת הקומונה הפריזאית.
למרות שהבניין נבנה מחדש ב-1874, לא הוצגו בו אופרות.
בבית האופרה הוצגו מספר בכורות של אופרות חשובות, כמו בכורות לעיבודים מחודשים של אופרות קיימות.
"לו הייתי מלך" (Si j'étais roi) מאת אדולף אדם (1852)
"הפסל" (Le Statue) מאת ארנסט רייר (1861)
"הטרויאנים" (Les Troyens) מאת הקטור ברליוז (1863; רק החלק השני - Les Troyens a Carthage, הטרויאנים בקרתגו)
"רומיאו ויוליה" (Roméo et Juliette) מאת גונו (1867)
"פעמון הכסף" (Le timbre d'argent) מאת קאמי סן-סנס (1877)
אופרות בשפות אחרות שתורגמו ועובדו לצרפתית:
"אורפיאוס ואאורדיצ'ה" (Orfée) מאת כריסטוף ויליבלד גלוק (1859)
"מקבת'" (Macbeth) מאת ג'וזפה ורדי (1865; גרסה מחודשת ומורחבת)
"רינזי" (Rienzi) מאת ריכרד וגנר (1869)
תיאורמה (באיטלקית: Teorema) הוא סרט קולנוע איטלקי משנת 1968 של הבמאי פייר פאולו פאזוליני, בכיכובם של טרנס סטאמפ, לאורה בטי, סילבנה מנאגנו, מאסימו ג'ירוטי ואן וויאזמסקי.
זו הייתה הפעם הראשונה שפאזוליני עבד בעיקר עם שחקנים מקצועיים.
בסרט זה משפחת מילנס מייצגת משפחה ממעמד גבוה אשר זוכה לביקור של הכוח האלוהי ולאחר מכן – לנטישתו.
שני המוטיבים החוזרים בסרט הם המדבר ונצח האלוהות.
מאוחר יותר הרחיב פאזוליני את יצירה זו לרומן בעל אותו שם, והסרט אף עובד לאופרה על ידי ג'ורג'ו באטיסטלי.
סטמפ מגלם דמות מסתורית אשר מופיעה בחייה של משפחה איטלקית בורגנית טיפוסית.
הוא מתקשר בצורה מינית עם כל בני הבית: המשרתת הדתייה האדוקה, הבן הרגיש, האם המודחקת מינית, הבת הביישנית ולבסוף גם עם האב המיוסר.
הזר נותן בשפע מעצמו ולא מבקש דבר בתמורה.
בני הבית מתאהבים בו ומוצאים עצמם משוחררים מכל הבעיות שתקפו אותם בעבר.
לפתע הוא עוזב כלעומת שבא וכל אחד מבני המשפחה נותר בודד ומבולבל.
בני המשפחה חשים בחלל הריק שהותיר הזר בחייהם ולא מצליחים להתמודד עם התחושה הזו.
האם נעשית נימפומנית, הבן הופך לאמן מיוסר, הבת מאבדת את שפיותה והאב יוצא לחפש את עצמו.
המשרתת, לעומת זאת, הופכת למחוללת נסים.
עם יציאתו לשוק מתח הימין הדתי של הוותיקן ביקורת על תכנים מיניים בסרט.
הסרט זכה בפרס מיוחד בפסטיבל ונציה בקטגוריית הסרטים הקתולים הבינלאומיים.
לאחר מכן מחה על כך הוותיקן.
מבקרים ראו את הסרט בעיניים אחרות בשל הפתיחות וחוסר הבהירות שלו.
כותבי הריאליזם המסוים עושים שימוש בתאוריה של פאזוליני, מאוריציו ויאנו טען שכדי להבין את הסרט חייבים להשתמש ב"תרגום הולם", כיון שהדיאלוגים מעטים להפליא וכל אי הבנה מצד הצופה יכולה להסיט לגמרי מהתוכן מעורפל ממילא.
רוב הכותבים והמבקרים לא עוסקים בטכניקה שבחר פאזוליני או באמצעי הבעתו, אלא בטענה הפילוסופית שהוא מציג.
ויאנו טוען כי פאזוליני מיועד להיות תאורטיקן ומתוך הסרט הזה בחר להתפרסם בתור "תאורטיקן קולנועי" .
אטימולוגיה של כותרת הסרט והמבנה שלו
פירוש המילה תיאורמה היא – משפט.
מושג זה לקוח מתחום המתמטיקה – משפט הוא הצהרה שניתן להוכיח אותה במסגרת מערכת אקסיומות מסוימת.
במהלך הסרט ניתן לראות קישור ישיר בין שם הסרט למהלכים של הדמויות ולהתפתחות העלילה.
שורש המילה בא מן השפה היוונית שם המשמעות למילה נרחבת יותר, אפשר להשתמש בה בכמה הקשרים: "ספקטקל" (המחזה, מהמילה מחזה, או מפגן) ו-"אינטואיציה".
במובן זה, הסרט מכיל תבנית קבועה, הכוונה היא שיש חוקים קבועים מראש, וכל תוצאה מתקבלת על ידי נוסחה קבועה.
החלק האמצעי מחולק לשלושה חלקים: פיתויים, וידויים ו"שינויים".
לא רק מבנה הסרט בנוי לפי נוסחאות אלא גם ההתפתחות הפסיכולוגית של כל דמות.
כל דמות בסרט עוברת דרך פיתוי, לווידוי ומשם לשינוי.
הדרך בה כל דמות עוברת שינוי במצב הנפשי שלה היא זהה.
כולם נופלים אל תוך רגש עז של תשוקה מינית כלפי האורח.
כל הדמויות מקיימות איתו יחסי מין.
כאשר האורח עוזב, כולם, למעט העוזרת, מתוודים בפניו על רגשותיהם.
בחלק האחרון של הסרט, אחרי שהוא עוזב, כל הדמויות מאבדות את הזהות שהייתה להם לפני כן.
הבן הופך אובססיבי לגבי המשיכה שלו אל האורח שכבר לא קיים ועסוק בכל זמנו לצייר את התשוקה העזה שלו.
האם אוספת בחורים צעירים שמזכירים את האורח במראה שלהם ומקיימת איתם יחסי מין.
האב מתפשט באמצע תחנת הרכבת.
העוזרת חוזרת לכפר שלה, מבצעת ניסים ומבקשת להיקבר בחיים.
פרשנות רווחת בקרב חוקרי הקולנוע היא שהסרט מציג את החברה הבורגנית בכלל ואת הופעתה של תרבות הצריכה בפרט בתחילתו של הסרט – הכתב שואל עובד מפעל של פאולו אם הוא חושב שהבורגנות תיעלם בעתיד בגלל התיעוש וקידום הטכנולוגיה, אשר בזכותה אנשי המעמד הנמוך מסוגלים למצוא עבודה.
ככל שהם מוצאים מקומות עבודה, כך הם מגדילים את הפער בין המעמדות, ומקשים על המאבק לצמצום הפער.
ככל שהם מרוויחים כסף, כך הם צורכים יותר.
קיימת דרך נוספת להסתכל על סצנת הריאיון.
בקולנוע של "הנס הכלכלי" – אשר עוסק בויזואליות והמודרניזציה בקולנוע האיטלקי, אנג'לו מניח כי פאזוליני חשב שאפילו תמונות תיעודיות המתארות עובדות נכשלות בהצגת האמת.
כמו במהדורת חדשות שיכולה להביא אל הצופים רק את האירועים שקורים על פני השטח.
הצפייה בריאיון עם העובדים אינה מסבירה מדוע פאולו, הבעלים של מפעל, ויתר עליו.
זו יכולה להיות אחת הסיבות למקם את הסצנה בתחילת הסרט.
בעבודת הביוגרפיה שלו על פאזוליני, מניח אנזו סיציליאנו כי פאזוליני מבטא בסרט את מאבקו על היותו הומוסקסואל .
מאידך, ויאנו מאמין שהדגש של פאזוליני אינו על הומוסקסואליות אלא על מיניות בכלל, כיוון שהאורח מקיים יחסי מין באופן שווה עם כל אחד מבני הבית.
פירוש משכנע של הסרט הזה הוא זה שעוסק בשליט המרקסיסט שבעצם נוגד את טענתו של פאזוליני אך חוקרי הקולנוע מוצאים בה הגיון.
הם טוענים שפאזוליני, כקומוניסט ותיק, רצה להעביר ביקורת על שני המעמדות, מעמד העילית הבורגני (משפחת דקדנטי) והפרולטריון הדרומי (המשרתת).
הגבר הצעיר והחסון משחק ברגשותיהם של האנשים סביבו ומסמל בכך את המנהיג הערמומי שחושף את ה "אמת " ומשחרר את כל הדמויות האחרות כדי שיוכלו לממש את מלוא הפוטנציאל שלהם.
בסופו של דבר האב שהיה הבעלים של המפעל, יוצא למדבר לחפש את עצמו, ובו זמנית משחרר את עובדי המפעל, ובכך הופך אותם לאחראים לגורלם.
בשנת 2009 החברה התיאטרון ההולנדי "אמסטרדם טונילגרופ" העלתה גרסה חיה לסרט – מחזה.
ב-2015, הועלתה בתיאטרון הקוביה יצירה בימתית בהשראת הסרט בבימוי של אריאל וולף.
זוכה פסטיבל הסרטים של ונציה
זוכה גביע השחקנית הטובה ביותר
תיאטרו קולון (בספרדית: Teatro Colón; מילולית: "תיאטרון קולומבוס") הוא בית האופרה הראשי של בואנוס איירס, ארגנטינה ונחשב לאחד מחמשת בתי האופרה הטובים בעולם.
תיאטרו קולון נפתח ב-25 במאי 1908 בהפקת אאידה של ורדי.
התיאטרון היה סגור לצורך שיפוצים מאוקטובר 2006 עד מאי 2010. עונת 2010 נפתחה ב-24 במאי.
התיאטרון הנוכחי, השני הנושא שם זה, נפתח ב-25 במאי 1908 אחרי עשרים שנות בנייה ונחנך בהצגת אאידה עם הלהקה האיטלקית, בניצוחו של לואיג'י מצ'ינלי ובהשתתפות הטנור אמדאו באסי, הסופרן לוצ'יה צ'סטאני (בתפקיד אאידה).
ההפקה השנייה הייתה המלט עם הבריטון הגדול טיטה רופו.
בעונת הפתיחה הוצגו שבע-עשרה אופרות עם כוכבים מפורסמים כמו רופו, פיודור שאליאפין (כ"מפיסטופלה" של בויטו), אנטוניו פאולי כאותלו, והצגת הבכורה העולמית של "אורורה" מאת המלחין הארגנטינאי הקטור פאניצה.
אולם התיאטרון בנוי בצורת פרסה, מכיל 2,487 מושבים (קצת יותר מבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, לשם השוואה), מקומות עמידה לאלף צופים ובמה ברוחב 20 מטר, בגובה 15 מטר ובעומק 20 מטר.
בתחום האקוסטיקה נחשב בית האופרה הזה לאחד מחמשת הטובים בעולם.
לפני הקמת תיאטרו קולון הנוכחי, התקיימו הצגות אופרה בתיאטראות אחדים, שתיאטרו קולון הראשון וה"תיאטרו אופרה" היו החשובים שבהם.
הלהקה הראשית שהופיעה בתיאטרו אופרה עברה לתיאטרו קולון בשנת 1908. עם זאת, להקות חשובות הופיעו גם ב"תיאטרו פוליטאמה" וה"תיאטרו קוליסאו", שנפתח ב-1907.
במשך שנים רבות הייתה ארגנטינה מדינה משגשגת ומצליחה כלכלית, ותיאטרו קולון היה מוקד משיכה לזמרים ולהקות אופרה מן השורה הראשונה, שאף המשיכו לעיתים מבואנוס איירס אל ערים אחרות, מונטווידאו, ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו.
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-19, עם שגשוג הפקות אופרה של להקות נודדות, התברר הצורך בתיאטרון חדש.
רק בשנת 1854 בלבד בוצעו 53 אופרות שונות בעיר, בניית תיאטרו קולון הראשון, שהוקם בכיכר מאיו, התחילה ב-1856 והתיאטרון נפתח ב-27 באפריל 1857 בלה טרוויאטה של ורדי, רק ארבע שנים אחרי הצגת הבכורה שלה באיטליה.
בהפקה כיכבו סופיה ורה לוריני בתפקיד ויולטה ואנריקו טמברליק כאלפרדו.
אדריכל התיאטרון היה קרלוס אנריקה פלגריני, אביו של נשיא ארגנטינה העתידי קרלוס פלגריני, והבניין נחל הצלחה בשלושים השנים הבאות, עם 2,500 מושבים ובתוספת יציע נפרד, שנשמר לנשים בלבד.
אבן הפינה של התיאטרון הנוכחי הונחה ב-1889 בניהול האדריכל פרנצ'סקו טמבוריני ותלמידו ויטוריו מיאנו.
התיאטרון שתכננו היה בסגנון איטלקי ותאם במידותיו ובאווירת הנועם שהשרה את המקובל באירופה.
ואולם, הבנייה התעכבה בגלל קשיים כספיים, ויכוחים בשאלת המיקום, מות טמבוריני ב-1891, רצח מיאנו ב-1904 ומותו של אנג'לו פרארי, איש עסקים איטלקי שמימן את התיאטרון החדש.
הבניין הושלם לבסוף ב-1908 בפיקוחו של האדריכל הבלגי ג'וליו דורמל, שהכניס אי-אילו שינויים במבנה והטביע את חותמו בסגנון הצרפתי של העיטורים.
התבליטים והפסלים בחזית הבניין הם פרי יצירתו של הפסל לואיג'י טרינקר.
במשך השנים התארחו בתיאטרו קולון מלחינים, מנצחים וזמרים מן הגדולים בעולם המוזיקה, בהם איגור סטרווינסקי וריכרד שטראוס, ארטורו טוסקניני ותומאס ביצ'ם, מריה קאלאס, אנריקו קארוזו ורנאטה טבאלדי, אם למנות רק מעטים.
לפני מלחמת העולם השנייה ובעיקר במהלכה, פיתחו המנצחים אריך קלייבר, פליקס ויינגרטנר, פריץ בוש ואוטו קלמפרר את "העונה הגרמנית" עם זמרים כמו לאוריץ מלכיור, לוטה להמן, קירסטן פלגסטד ואחרים.
העונה הגרמנית של תיאטרו קולון התחרתה בשנים ההן עם העונה של המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
כוכבי בלט - אנה פבלובה, ואצלב ניז'ינסקי, רודולף נורייב, מרגוט פונטיין ועוד - הופיעו בקולון לצד רקדנים ארגנטינאים
ונגנים קלאסיים, אם ארתור רובינשטיין ויבגני קיסין ואם ארגנטינאים כמו דניאל בארנבוים ומרתה ארחריץ'.
בעשורים האחרונים של המאה ה-20 גם כוכבי מוזיקה פופולרית הופיעו בתיאטרו קולון, בהם אסטור פיאצולה ומרסדס סוסה, בין השאר.
אוהל יוסף הוא תיאטרון קהילתי שהוקם בירושלים ב־1972 על ידי אריה יצחק בשכונת קטמון ט.
המורשת ההתחלתית שהועברה לשחקנים הייתה של תיאטרון אלטרנטיבי ואנטי־ריאליסטי: שימוש מקסימלי בחלל, הפעלת הקהל, הזדהות בשם האמיתי ותהליך כתיבה של כל שחקן בנפרד וביחד.
בעקבות מחאת הפנתרים השחורים נושא הקיפוח ושכונות העוני עלה לכותרות.
אריה יצחק עלה לירושלים לאחר שביים הצגה עם נוער משכונת התקווה שבתל אביב.
ההצגה "יוסף יורד קטמונה" בבימויו שעלה בתיאטרון החאן גם קבעה את שם התיאטרון.
המחזה עסק ברצון של ימין מסיקה החולם לעזוב את השכונה ובמשפט שנערך לו עקב כך.
ההשראה התבססה על כתיבה עצמאית מתוך סיפור יוסף והאחים מבראשית.
עוד בשלב ההכנות זוהתה התכונה התרפויטית של התיאטרון הקהילתי בשכונה ובהמלצת הפסיכיאטר הראשי במשרד הבריאות, לואיס מילר, אישרה העירייה תקציב וקבעה לו מטרות.
בעקבות ביקורות על התכנים הקשים בנושאי ההומוסקסואליות והאונס ועל המופע עצמו, עזב הבמאי והנערים המשיכו בניהול התיאטרון.
בזמן מלחמת יום הכיפורים הוקמה עמותה תחת אותו שם לשינוי חברתי והתמקדות ביצירתיות ובאמנות.
עמותות נוספות העתיקו את ההצלחה: אוהל נחלאות, אוהל בקעה, אוהל שטרן, אוהל שמעון – לימים תנועת האוהלים – המרכז לקידום שכונות וקהילות בישראל שהוקמה במאי 1979 ונרשמה בתור עמותה ב־1986.
תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער הוא תיאטרון רפרטוארי ישראלי המעלה מחזות המיועדים לילדים ונוער.
התיאטרון הוקם בשנת 1970 בידי השחקנית אורנה פורת (שהקימה וניהלה קודם לכן את התיאטרון לילדים שליד "הקאמרי", שפעל בשנים 1965–1970), בשיתוף נחום שמיר ושר החינוך, יגאל אלון.
התיאטרון הוא מלכ"ר וכל הכנסותיו מיועדות לקידום מטרותיו ומימון פעילותו.
הוא זוכה לתמיכת משרד החינוך ונמצא בבעלות עיריית תל אביב-יפו.
ייעודו הוא הבאת קהל צעיר וחשיפתו לאמנות התיאטרון, על ערכיה ההומניים, הלאומיים והאוניברסליים במפגש עם יצירה אמנותית.
פעילות התיאטרון נערכה בתחילה באולם ע"ש ירון ירושלמי (אחיו של מיקי ירושלמי - יו"ר התיאטרון) במרכז סוזן דלל.
ב-2011 עבר התיאטרון לבניין "אהל שם" ברחוב בלפור בתל אביב-יפו.
בשנת 2010 יזם התיאטרון את "פסטיבל ירון - עולם של תיאטרון".
הוא מתקיים בפורים וכולל הצגות בבכורה עולמית, סדנאות ומפגשים עם סופרים.
בשנת 2010 מונו רן גואטה לתפקיד מנכ"ל התיאטרון, וגיל צרנוביץ לתפקיד המנהל האמנותי.
בשנת 2019 מונה השחקן דוד קיגלר לתפקיד מנכ"ל התיאטרון, והמנהלת האמנותית יפעת ית"ח רון מונתה לתפקיד המנהלת האמנותית של התיאטרון.
בכל שנה מועלים בו כ-20 מחזות לפני קהל של כ-400 אלף צופים.
הצגותיו מוצגות באולמות תיאטרון בישראל ובחו"ל.
לתיאטרון מחלקה חינוכית המעבירה סדנאות, ימי תיאטרון ומפגשים לפני ואחרי ההצגות בשם "תיאטרון סיפור" לבני 2–6.