tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות זאת, המילטון כשל בעמידתו מול מנהיגה הפופולרי של הלייבור, ראש הממשלה, מייקל ג'וזף סאבג'.
בשל כך, עקב התפיסה שהוא המשיך לפעול יותר מדי תחת השפעתו של קואטס ובשל התמיכה הבלתי מספקת שהוא קיבל מעמיתיו למפלגה, נכשל המילטון במניעת הבחירה מחדש של הלייבור לממשלה ב-1938. ב-1940 הוחלף המילטון בסידני הולנד.
בבחירות הכלליות של 1943 קטן הרוב של מפלגת הלייבור, אך היא הצליחה להחזיק בשלטון.
בבחירות של 1946 כשלה שוב המפלגה הלאומית בניסיונה להביס את הלייבור, אך בבחירות של 1949, 13 שנים לאחר ייסוד המפלגה, ניצחה המפלגה הלאומית סוף סוף והולנד נבחר להיות ראש הממשלה.
במרכז מערכת הבחירות של 1949 עמדה הסיסמה: "בעלות פרטית על אמצעי הייצור ההפצה והמסחר".
עם הקמתה, הוכיחה ממשלת הולנד את עצמה כממשלה שמרנית, אך המשיכה ליישם את מדיניות מדינת הרווחה של ממשלת הלייבור שקדמה לה, אף על פי שהמפלגה הלאומית זכתה ושמרה על מוניטין של מי שפעלה לטובת החקלאים ואנשי העסקים יותר מאשר עשתה מפלגת הלייבור.
ב-1951 פרץ סכסוך העבודה בנמלים, שארך 151 ימים.
ממשלת המפלגה הלאומית נכנסה לסכסוך זה כשהיא נאבקת באיגודים המקצועיים של עובדי הנמלים.
הולנד ניצל גם את ההזדמנות כדי להכריז על בחירות בזק באותה שנה.
מסע התעמולה שלו במערכת בחירות זו היה על בסיס אנטי-קומוניסטי שניצל את חוסר ההחלטיות לכאורה של האופוזיציה בהנהגת הלייבור ולאחר מערכת הבחירות הגדילה המפלגה הלאומית את מספר מושביה בפרלמנט ל-54 מתוך 80.
בבחירות של 1954, נבחרה ממשלת המפלגה הלאומית הראשונה לקדנציה שלישית, אף על פי שאיבדה כמה ממושביה בפרלמנט.
לקראת סוף קדנציה זו, התדרדרה בריאותו של הולנד והוא פרש ממנהיגות המפלגה זמן קצר לפני הבחירות של 1957. קית' הוליאוק, שהיה סגנו במשך תקופה ארוכה, מילא את מקומו.
עם זאת, להוליאוק לא היה זמן רב לקבע את תדמיתו בציבור כראש הממשלה ובבחירות שהתקיימו מאוחר יותר באותה שנה, הוא הפסיד ללייבור בהנהגת וולטר נאש.
ממשלת נאש איבדה את האהדה הציבורית כלפיה בשל טיפולה הגרוע בכלכלה ורבים בציבור ראו את התקציב שהיא הגישה ב-1958, שנודע מאז בכינוי "התקציב השחור", כתקציב קמצני.
לאחר קדנציה אחת בלבד בתפקיד, נחלה הלייבור תבוסה מידי המפלגה הלאומית בהנהגתו של הוליאוק בבחירות של 1960.
ממשלת הוליאוק כיהנה במשך 12 שנים והמפלגה הלאומית הצליחה להיבחר מחדש בשלוש מערכות בחירות (1963, 1966 ו-1969).
עם זאת, בתקופה זו עלה כוחה של "מפלגת האשראי החברתי", שערערה את מאזן הכוחות בפרלמנט בין המפלגה הלאומית לבין הלייבור ובבחירות של 1966 היא הצליחה לזכות במושבים בפרלמנט שהיו קודם לכן של המפלגה הלאומית.
הוליאוק פרש מראשות הממשלה וממנהיגות המפלגה בראשית 1972 והוחלף בג'ק מרשל.
מרשל ירש מנהיג מנוסה במהלך שנת בחירות הוא לא הספיק לייצב את מעמדו בזמן.
בנוסף, היה עליו להתמודד כנגד מנהיגה הכריזמטי והפופולרי של מפלגת הלייבור, נורמן קירק ובבחירות 1972 הוא הובס על ידו.
שנתיים לאחר מכן העבירה המפלגה את מרשל מתפקידו כמנהיג הסיעה הפרלמנטרית והחליפה אותו ברוברט מולדון, שקודם לכן כיהן כשר האוצר.
בעקבות כך התחוללה תחרות עזה בין מולדון לבין קירק.
בעודו מכהן כראש הממשלה חלה קירק ומת ב-1974. יורשו, ביל רולינג, לא היה הדמות המתאימה להתמודד מול מולדון ובבחירות של 1975 שבה המפלגה הלאומית בהנהגתו של מולדון לאחוז שוב בהגה השלטון.
ממשלת מולדון, שהעדיפה מדיניות של מעורבות ציבורית בכלכלה, עוררה דעות מעורבות בקרב תומכי כלכלת השוק בחוגי המפלגה.
יוזמתו של ביל בירץ', "לחשוב בגדול" (Think Big), שנועדה כדי להשקיע כספי ציבור במיזמי אספקת אנרגיה, עמדה בניגוד לעמדות המפלגה בתקופה זו.
סגנון מנהיגותו האוטוקרטי של מולדון נהיה בהדרגה בלתי פופולרי הן בציבור הכללי והן במפלגה עצמה ויחד עם מורת הרוח בנוגע למדיניות הכללית, נעשה ניסיון להחלפת מנהיג המפלגה ב-1980. השרים שעמדו מאחורי ניסיון זה היו דרק קוויגלי, ג'ים מק'לאי וג'ים בולגר.
הם קראו תיגר על מנהיגותו של מולדון ושאפו להחליפו בסגנו, בריאן טלבויס.
בכל אופן, תוכנית זו לא צלחה כתוצאה מאי רצונו של טלבויס ומולדון המשיך להנהיג את המפלגה.
תחת מנהיגותו של מולודן, ניצחה המפלגה הלאומית בשלוש מערכות בחירות רצופות ב-1975, ב-1978 וב-1981. עם זאת, גדל חוסר שביעות הרצון של הציבור וסגנון המנהיגות הלוחמני והשתלטני של מולדון נעשה פחות ופחות מושך.
הן בבחירות של 1978 והן באלה של 1981, גרפה המפלגה הלאומית רק מעט יותר קולות בהשוואה לאלה של הלייבור, אך בבחירות בשיטה הרובנית, שהייתה נהוגה אז, היא הצליחה לשמור על רוב של מושבים בפרלמנט.
המחלוקות בשורות המפלגה המשיכו להתגבר, כשחברי הפרלמנט המורדים, מרילין וורינג ומייק מינוג, גרמו לדאגה מיוחדת בהנהגת המפלגה ואיימו על הרוב הדחוק של המפלגה בפרלמנט.
ב-1984, כאשר סירבה וורינג לתמוך במדיניותו של מולדון בנוגע לביקוריהן של ספינות מונעות באנרגיה גרעינית או חמושות בנשק גרעיני בנמלי ניו זילנד, הכריז מולדון על בחירות בזק.
על גבי מסך הטלוויזיה הכריז מולדון על עריכתן של הבחירות כשהוא נראה שתוי והיו כאלה שהאמינו שמאוחר יותר הוא התחרט על החלטתו לפנות לציבור הבוחרים.
בבחירות אלו הובסה המפלגה הלאומית על ידי הלייבור בהנהגתו של דייוויד לאני.
זמן קצר לאחר התבוסה בבחירות הדיחה המפלגה את מולדון מתפקידו כמנהיג המפלגה והחליפה אותו בג'ים מק'לאי, שעוד קודם לכן, זמן קצר לפני הבחירות, החליף את בראין טלבויס כסגן מנהיג המפלגה.
מק'לאי, ליברל עירוני, בעל השקפות ימניות בנוגע לסוגיות כלכליות, לא הצליח לשקם את מזלה של המפלגה.
ב-1986 נבחר ג'ים בולגר כמנהיג המפלגה בתמיכתו של הגוש המרכזי של המפלגה.
בבחירות של 1990 הביסה שוב המפלגה הלאומית את הלייבור תבוסה מוחצת ובולגר הקים ממשלה חדשה.
עם זאת, המפלגה איבדה את תמיכתם של חלק מהשמרנים מתקופתו של מולדון כאשר היא המשיכה ליישם רפורמות כלכליות שגרמו לתבוסתה של ממשלת הלייבור.
רפורמות אלו, החל מאלה שיזם שר האוצר של הלייבור, רוג'ר דאגלס, שכונו בציבור "רוג'רנומיקס" (Rogernomics), התמקדו בתהליכי הפרטה של נכסי המדינה ובצמצום הפיקוח על המחירים והסובסידיות.
צעדי מדיניות אלו גרמו לניכור מצדם של תומכי לייבור מסורתיים, שראו בהם כבגידה בתדמית המפלגה, אך גם לא נראה היה שהם גרמו לפיוס של חברי המפלגה הלאומית, שעדיין היוו בסיס תמיכה חשוב למדיניות האטטיזם מבית מדרשו של מולדון.
רבים מהשמרנים ומאנשי המרכז בקרב תומכי המפלגה הלאומית העדיפו את המדיניות האוטוריטרית והמתערבת יותר של מולדון על פני מדיניות כלכלת השוק הליברלית שקידם דאגלס.
עם זאת, שרת האוצר החדשה של המפלגה הלאומית, רות ריצ'רדסון, שהייתה תומכת נלהבת במדיניותו של דאגלס, האמינה שדאגלס לא הרחיק לכת יתר על המידה.
מדיניותה גרמה לשני חברי פרלמנט מהמפלגה הלאומית לנטוש אותה ולהקים את המפלגה הליברלית של ניו זילנד.
השקפותיה של ריצ'רדסון נתקלו בהתנגדות משמעותית בקרב חברי הסיעה הפרלמנטרית של המפלגה הלאומית ולזמן מה גרמו לנזק בבסיס התמיכה הציבורי בה.
בבחירות של 1993, הצליחה המפלגה הלאומית לשמור בקושי על מעמדה בממשלה בין השאר בזכות שיקום חזק של הכלכלה.
בליל הבחירות היה חסר למפלגה הלאומית מושב אחד כדי להצליח להרכיב ממשלה אך בספירות חוזרות שהתקיימו בימים הבאים הצליחה המפלגה לקבל את ייצוגו של מחוז הבחירה של וואיטאקי.
במקביל לבחירות, התקיים גם משאל עם בנוגע לשינוי עתידי בשיטת הבחירות בניו זילנד.
להחלטה זו הייתה השפעה משמעותית על הפוליטיקה הניו זילנדית.
באמצע שנת 1995 פרשה קבוצה של חברי פרלמנט מטעם המפלגה והקימה את "מפלגת ניו זילנד המאוחדת" (United New Zealand).
במסגרת תנאי ההסכם הקואליציוני, מונה פיטרס להיות סגן ראש הממשלה ושר האוצר.
בנוסף סחטה מפלגתו של פיטרס ויתורים נוספים מהמפלגה הלאומית בתמורה לתמיכתה.
מהלך זה הכעיס רבים מחברי הפרלמנט של המפלגה הלאומית, במיוחד את ג'ני שיפלי.
ב-1997, הביסה שיפלי את בולגר ונבחרה להיות מנהיגת המפלגה והאישה הראשונה בתפקיד ראש ממשלת ניו זילנד, היחסים בין המפלגה הלאומית לבין שותפתה לקואליציה התדרדרו.
לאחר שב-1998 פיטרה שיפלי את פיטרס מהממשלה, התפלגה מפלגת ניו זילנד תחילה לשתי קבוצות ומחצית מחברי הפרלמנט שלה הלכו בעקבותיו של פיטרס ופרשו מהקואליציה.
שאר חברי המפלגה פרשו ממנה ונותרו כחברי פרלמנט עצמאיים או שהקימו מפלגות חדשות שלא שרדו את מערכת הבחירות של 1999. אלה האחרונים העניקו לממשלת שיפלי את תמיכתם.
ממשלת המפלגה הלאומית שלכאורה ניזוקה מהמצב, הצליחה לשרוד, אך הפסידה בבחירות למפלגת הלייבור בהנהגתה של הלן קלארק, אשר יחד עם מפלגת "הברית" (Alliance), הרכיבה ממשלת קואליציה חדשה.
לאחר התבוסה בבחירות ועד 2001 המשיכה שיפלי להנהיג את המפלגה הלאומית ואז הוחלפה בביל אינגליש.
עם זאת, לא הצליח אינגליש לרשום לזכותו הישגים במאבקו כנגד קלארק ובבחירות של 2002 נחלה המפלגה הלאומית את התבוסה הקשה ביותר בתולדותיה כשלזכותה נרשמו 27 מושבים בלבד מתוך 120 מושבים בפרלמנט.
רבים קיוו שאינגליש יצליח בשיקומה של המפלגה, אך שנה לאחר מכן הסתמן בסקרים שמצבה של המפלגה השתפר רק במעט בהשוואה למצבה בבחירות.
באוקטובר 2003 התפטר אינגליש ובמקומו נבחר דון בראש, הנגיד לשעבר של הריזרב בנק של ניו זילנד שהצטרף לשורות המפלגה בבחירות של 2002.
תחת מנהיגותו של בראש השתפר מצב התמיכה הציבורית במפלגה הלאומית.
אך בעיקר השיגה זאת המפלגה באמצעות החזרת התמיכה מהבוחרים שהצביעו למפלגות המרכז-ימין בבחירות 2002. מסע התעמולה של המפלגה הלאומית בנוגע ליחסים הבין-גזעיים, בנוסף לטענותיה בנוגע להעדפה שניתנה למאורים ולהתנגדותה למדיניות ממשלת הלייבור במהלך המחלוקת עם המאורים על הבעלות על מימי החופים, עוררו מחלוקת ציבורית קשה.
מחלוקות קשות על הדרישה לקיצוצים במיסוי לקראת הבחירות של 2005, יחד עם איחוד בסיס התמיכה במחנה המרכז-ימין, תרמו ככל הנראה לעליה בכוחה של המפלגה הלאומית שזכתה ב-48 מתוך 121 מושבים בפרלמנט.
אף על פי כן, המפלגה נותרה השנייה בגודלה, אחרי הלייבור שזכתה ב-50 מושבים והיו לה מספר אפשרויות להרכבת ממשלה.
בסופו של דבר הרכיבה מפלגת הלייבור ממשלת קואליציה והמפלגה הלאומית נותרה באופוזיציה.
לאחר בחירות 2005 ספגה מנהיגותו של דון בראש ביקורת מצדה של התקשורת והפרשנים הפוליטיים העלו אפשרות של עריכת בחירות למנהיגות המפלגה עוד לפני בחירות 2008. בנובמבר 2006 התפטר בראש, זמן קצר לפני שפורסם ספר שחשף מעשים בלתי כשרים שנעשו במסגרת מערכת הבחירות הקודמת.
ימים ספורים לאחר מכן נבחר ג'ון קי להיות מנהיג המפלגה החדש.
קי הצטייר כבעל תדמית נייטרלית יותר ואחד הנושאים שהיו בראש מעייניו היה היקף העוני בקרב ילדים.
בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-8 בנובמבר 2008, זכתה המפלגה הלאומית בהנהגתו של קי ב-58 מושבים בפרלמנט.
מפלגת הלייבור שממשלותיה כיהנו בשלוש קדנציות רצופות, הובסה בבחירות, וב-19 בנובמבר הושבעה הממשלה החדשה, ממשלת קואליציית מרכז-ימין בראשות המפלגה הלאומית יחד עם "מפלגת הצרכנים ומשלמי המיסים" (ACT), המפלגה המאורית ו"מפלגת העתיד המאוחד" (United Future Party).
לאחר הבחירות, החל קי לנהל שיחות עם נציגי המפלגה המאורית, על אף שעם המפלגות השותפות לקואליציה הוא הצליח להשיג רוב לממשלתו.
נכון ל-2014 איישו מפלגות הקואליציה 64 מתוך 121 המושבים בפרלמנט.
בבחירות הכלליות של 2014 ניצחה המפלגה הלאומית בפעם השלישית ברציפות.
היא גרפה 47.04% מכלל קולות הבוחרים ומספר נציגה בבית הנבחרים עמד על 60. היא חידשה את הסכמי התמיכה מבחוץ עם מפלגת ACT ועם מפלגת העתיד המאוחד.
ממשלת המפלגה הלאומית הרחיבה את הגיל בו זכאים ילדים לביקורים חינם אצל רופא כללי ל-13 כחלק ממצע הבחירות שלהם באותה שנה, זאת בנוסף להארכת חופשת הלידה בשבועיים ל-16 שבועות.
חברי הפרלמנט של המפלגה היו חלוקים בדעותיהם בסוגיית הנישואים החד-מיניים.
במהלך תקופות כהונתו השנייה והשלישית הוביל קי מערכות לתמיכה חזקה בהסכמי סחר חופשי כמו "השותפות הטרנס-פסיפית" (Trans-Pacific Partnership).
לאחר שכיהן כראש הממשלה במשך שמונה שנים, הודיע קי על התפטרות מתפקיד מנהיג המפלגה ב-5 בדצמבר 2016. שבוע לאחר מכן הוא התפטר מתפקידו כראש הממשלה.
סגנו של קי, ביל אינגליש נבחר באותו יום כמנהיג המפלגה החדש לאחר ששר הבריאות, ג'ונתן קולמן ושרת המשטרה, ג'ודית קולינס, הסירו את מועמדותם.
בבחירות הכלליות של 2017 ירדה התמיכה במפלגה הלאומית ל-44.4% ומספר המושבים שלה בפרלמנט פחת בארבעה ל-56, אך היא עדיין נותרה המפלגה הגדולה ביותר.
מפלגת "ניו זילנד תחילה", בהנהגתו של וינסטון פיטרס, היוותה את לשון המאזניים וחבר לקואליציה עם מפלגת הלייבור, שמצידה השיגה את תמיכת מפלגת הירוקים, ובכך תמו תשע שנות השלטון של המפלגה הלאומית.
אינגליש הודיע על כוונתו להמשיך לכהן כמנהיג המפלגה עד לבחירות הבאות, אך בסופו של דבר התפטר.
ב-27 בפברואר 2018 הוחלף אינגליש על ידי סיימון ברידג'ס.
ביולי 2020 ברידג'ס התפטר ובמקומו מונתה ג'ודית קולינס למנהיגת המפלגה.
בנובמבר 2021, קולינס התפטרה לאחר כישלון נוסף של המפלגה בבחירות הפרלמנטריות.
במקומה מונה כריסטופר לקסון, שהוביל את המפלגה לניצחון בבחירות הכלליות בניו זילנד 2023 וחזרה לקואליציה לראשונה מזה 6 שנים.
המפלגה הלאומית הסלובקית (SNS) היא מפלגה סוציאליסטית לאומית בסלובקיה המבוססת על "מערכת הערכים הנוצרית-אירופאית", כהגדרתה.
היא מתוארת לעיתים כמפלגה לאומנית ימנית.
המפלגה שנויה במחלוקת ואף נטענו כנגדה טענות על פשיזם וגזענות מצידה.
המפלגה נוסדה בדצמבר 1989 עם הצהרה על שלושה עמודי בניין מרכזיים: נצרות, לאומיות וסוציאליזם.
המפלגה הלאומית היהודית הייתה מפלגה פוליטית אוסטרית של המיעוט היהודי.
המפלגה נוסדה ב-1892 בלבוב, אז עיר הבירה של הממלכה של גליציה ולודומריה, כחלק מהתנועה הציונית באימפריה האוסטרו-הונגרית.
היא לקחה חלק בבחירות בדיאט של גליציה ולודומריה ובבחירות למועצה הקיסרית של אוסטריה ב-1907, שם הם זכו בארבעה מושבים:
רק שטראוכר נבחר שוב בבחירות למועצה ב-1911.
המפלגה הלאומית היהודית לקחה חלק בבחירות שנערכו ב-16 בפברואר 1919 וקיבלה 7,760 קולות (0.26%).
נבחרה היחידי היה רוברט שטריקר חבר מועצת קהילת הישראליטים בווינה ('ישראליטים' היה מושג-נרדף ל'יהודים' ובמאה ה-19 הוא הועדף על ידי יהודים ולא-יהודים תומכי אמנציפציה, כדי להבחין בינו לבין 'יהודים' שנשא קונוטציה של ימי הביניים).
בבחירות הבאות ב-17 באוקטובר 1920 שינוי בחוק הבחירות העלה את אחוז החסימה ופעל נגד המפלגות הקטנות בפרלמנט, כולל "המפלגה הלאומית היהודית" שלא קיבלה מספיק קולות.
גם בבחירות הבאות ב-23 באוקטובר 1923 מפלגות יהודיות חדשות נוספות לא הצליחו לקבל ייצוג בפרלמנט.
עם הקמת איחוד דרום אפריקה בשנת 1910 הייתה המפלגה היוניוניסטית להיות מפלגת האופוזיציה הראשית למפלגה הדרום אפריקאית, ובמסגרת שלוש מערכות בחירות כשלה בניסיונה לזכות בשלטון.
לנוכח כישלונותיה של המפלגה היוניוניסטית והתחזקותה במערכת הפוליטית של המפלגה הלאומית בעלת השאיפות הלאומניות והאנטי בריטיות, החליטה המפלגה היוניוניסטית בשנת 1920, לאחר הפסדה בבחירות, להתאחד עם המפלגה הדרום אפריקאית.
אף על פי שגם המפלגה הדרום אפריקאית וגם המפלגה היוניוניסטית פנו אל כלל הציבור הלבן בדרום אפריקה, רוב ימיה הייתה מזוהה המפלגה היוניוניסטית עם שטחי כף התקווה הטובה והציבור דובר האנגלית במדינה, אשר המפלגה היוניוניסטית היוותה את מפלגת הבית שלו.
בניגוד אליה המפלגה הדרום אפריקאית הייתה בעלת גוון אפריקאנרי.
המפלגה היוניוניסטית החזיקה במצע ליברלי ותמכה בהמשך הקשור של איחוד דרום אפריקה עם בריטניה ואף בהידוקו.
המפלגה הליברטריאנית היא מפלגה אמריקאית אשר נוסדה בשנת 1971 בעיר קולורדו ספרינגס שבמדינת קולורדו.
המפלגה דוגלת בליברטריאניזם - צמצום כוחה של הממשלה למינימום ההכרחי, והגברת חירויות האזרח, כולל ביטולו של רעיון מדינת הרווחה.
המפלגה לא מחזיקה בכוח משמעותי בפוליטיקה האמריקאית, למרות שהציגה מועמדים לתפקידי מפתח במדינה, כולל לנשיאות ארצות הברית.
הבחירות הראשונות שבהן התמודד מועמד מטעם המפלגה היו הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1972, כשג'ון הוספרס (Hospers), מייסד המפלגה, התמודד מטעמה לנשיאות.
שמו הופיע על פתקי ההצבעה רק בקולורדו ובוושינגטון והוא קיבל רק 3,674 קולות, אך בבחירות אלו זכתה המפלגה בפעם היחידה בתולדותיה באלקטור, כאשר אלקטור סורר אחד מווירג'יניה שהיה אמור להצביע לניקסון הצביע למועמדי המפלגה.
סגניתו הייתה טוני ניית'ן (Nathan), שהייתה האישה הראשונה שזכתה לאלקטורים.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1976 היה מועמד המפלגה רוג'ר מקברייד (MacBride), שקיבל כ-170 אלף קולות (0.2%).
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1980 היה מועמד המפלגה אדוארד קלארק (Clark) שקיבל כתשע מאות אלף קולות (1.11%).
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1984 היה מועמד המפלגה לנשיאות דייוויד ברגלנד (Bergland), שקיבל כמאתיים אלף קולות (0.2%).
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988 היה מועמד המפלגה לנשיאות רון פול, כשמועמדו לסגנות היה אנדרו מארו.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992 היה מועמד המפלגה אנדרו מארו (Marrou), שקיבל כשלוש מאות אלף קולות (0.3%).
בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1996 וב-2000 היה מועמד המפלגה הארי בראון (Browne).
בחירות 1996 היו הבחירות הראשונות שבהן הופיע שם מועמד המפלגה על פתקי ההצבעה בכל מדינות ארצות הברית, כשהיא המפלגה השלישית הראשונה המצליחה בכך.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004 היה מועמד המפלגה מייקל בדנריק (Badnarik).
בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2008 היה מועמד המפלגה לנשיאות בוב בר, שקיבל כ-0.4% מהקולות.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2012, מועמד המפלגה היה גארי ג'ונסון שקיבל פחות מאחוז מהקולות בכל המדינה, אך הגיע למקום שלישי במרבית המדינות (אחרי ברק אובמה מועמד המפלגה הדמוקרטית ומיט רומני מועמד המפלגה הרפובליקנית).
גם בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016, היה גארי ג'ונסון מועמד המפלגה, וגם בבחירות אלו הגיע למקום השלישי לאחר טראמפ וקלינטון עם כ-4.4 מיליון קולות (3.29%) אך לא זכה באף אלקטור.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 הייתה ג'ו יורגנסן, שקיבלה כ-1.8 מיליון קולות (1.18%), שלא זיכו אותה באף אלקטור אך הביאו אותה למקום השלישי.
כיום אין שום מושל מדינתי המזוהה עם המפלגה, אך יש חברי בתי מחוקקים של המדינות החברים במפלגה.
באפריל 2019, פרש חבר בית הנבחרים ג'סטין עמאש מהמפלגה הרפובליקנית ועבר למפלגה ובכך הפך להיות הנציג הראשון של הליברטריאנים בקונגרס האמריקאי.
היא מתנגדת לכל רגולציה ממשלתית במשק וטוענת כי התפקיד הכלכלי היחידי של המדינה הוא להגן על זכות הקניין.
בנוסף על כך, היא טוענת כי זכותו של מעסיק לא להכיר בהתאגדות עובדיו.
המפלגה תומכת בהפרטת מערכת החינוך הלאומית.
אין הכרעה בתוך המפלגה לגבי הפלות מלאכותיות.
המפלגה מתנגדת למעורבות אמריקאית בעניינים בינלאומיים.
אירווין שיף שפעל נגד שיטת המיסוי בארצות הברית היה מועמד של המפלגה במערכת בחירות לסנאט של ארצות הברית.
כמו למפלגות אמריקאיות אחרות, גם למפלגה הליברטריאנית יש חיה המזוהה עמה: הדורבן.
כמו כן, לרוב מזוהה המפלגה עם הצבע הזהוב.
עד לאחרונה, היה מזוהה הלפיד ביחד עם פסל החירות הנושא אותו בתור הסמליל.
המפלגה החוקתית של מלטה הייתה מפלגה פרו-בריטית שפעלה בפרלמנט המלטזי.
למפלגה היו נציגים בפרלמנט ובממשלה המלטזית בין 1921–1945, ושוב בין 1950 ל-1953, והיא הרכיבה את הממשלה בין 1927–1930 יחד עם מפלגת העבודה.
למפלגה החוקתית הפרוגרסיבית, שהתפצלה מזו, היו נציגים בפרלמנט בין 1962 ל-1966.
המפלגה הלאומית של אוסטרליה היא המפלגה השלישית בגודלה באוסטרליה.
בגלגולה הראשון נקראה המפלגה כ"מפלגת הכפר" בשנת 1920 ולאחר מכן הפך שמה של המפלגה ל"מפלגת הכפר הלאומית" בשנת 1975. בשנת 1982 שם המפלגה הפך ל"המפלגה הלאומית של אוסטרליה".
המפלגה הלאומית מייצגת את האינטרסים של אנשים שחיים באזורים כפריים, כלומר, לא בערים גדולות.
המפלגה בדרך כלל חוברת למפלגה הליברלית על מנת להקים ממשלה קואליציונית.
כאשר המפלגה הלאומית היא בממשלה קואליציונית מנהיגה בדרך כלל משרת כסגן ראש הממשלה.
המפלגה הייתה חזקה למדי בשנות הארבעים, החמישים והשישים.
מאחר שלמפלגה הייתה ברית פוליטית צמודה עם מפלגת אוסטרליה המאוחדת ומאוחר יותר עם המפלגה הליברלית, שלושה ממנהיגיה של המפלגה – ארל פייג', ארתור פאדן וג'ון מקיואן – כיהנו כראשי ממשלת אוסטרליה לזמן קצר.
המפלגה היא החזקה ביותר בקווינסלנד, שם המפלגה שלחה כמה משורותיה לכהן כראשי ממשלת קווינסלנד.
בשנת 2008, המפלגה הליברלית והמפלגה הלאומית התאחדו יחד בקווינסלנד ונקראים כיום "המפלגה הליברלית הלאומית של קווינסלנד".
נכון ל-2023, יש לה פחות מושבים בפרלמנט האוסטרלי מאשר למפלגה הליברלית.
מנהיגה הנוכחי של המפלגה הלאומית הוא דייוויד ליטלפראוד.
המפלגה הלאומית נוסדה תחילה בשם "מפלגת הכפר" בשנת 1913 באוסטרליה המערבית.
המפלגה הייתה חלק מהתאחדות החקלאים והמתיישבים של ניו סאות' ויילס, אחת מקבוצות החקלאים שהכניסו נציגים מטעמם לפרלמנט בבחירות אלה.
זמן קצר לפני פתיחת הפרלמנט ב-1920, התמזגה התאחדות החקלאים והמתיישבים עם כמה מפלגות נוספות שבסיס התמיכה שלהם היה המגזר החקלאי, כדי להקים את מפלגת הכפר (Country Party) בשנת 1920.
המפלגה הפכה ממפלגת הכפר למפלגה לאומית בראשותו של ויליאם מק'ויליאמס מטסמניה.
בנאומו הראשון כמנהיג, הציג מק'ויליאמס את עקרונות המפלגה החדשה, וציין כי "איננו משתוקקים לברית, אין אנו תומכים בה, אך אנו מתכוונים לנקוט פעולה דרסטית כדי להבטיח תשומת לב רבה יותר לצורכי היצרנים הראשיים".
מקוויליאמס הודח כמנהיג המפלגה לטובת ארל פייג' באפריל 1921 בעקבות מקרים שבהם מקוויליאמס הצביע נגד הקו המפלגתי.
ויליאם מק'ויליאמס עזב מאוחר יותר את המפלגה והיה לפוליטיקאי עצמאי.
עם זאת, מפלגת הכפר הוקמה בין השאר כתוצאה מחוסר שביעות רצון ממדיניותו החקלאית של יוז ואיבתו של פייג' כלפי יוז הייתה כזאת שהוא לא היה מסוגל אפילו להעלות על קצה דעתו את האפשרות שהוא יתמוך בו.
הקואליציה בראשות פאדן התקשתה לבסס את מעמדה נגד ג'ון קרטין ממפלגת הלייבור האוסטרלית ומפלגת הלייבור ניצחה ב-1943. בחירות הכלליות של 1943 הנהיג קרטין את מפלגתו עם עמדה חזקה.
לקראת הבחירות הפדרליות של 1949, פאדן מילא תפקיד מפתח בתבוסת ממשלתו של בן צ'יפלי, ולעיתים קרובות הועלו טענות בדבר אופייה ה"סוציאליסטי" של מפלגת הלייבור, שמנזיס יכול היה "להבהיר" או להתנער ממנה כפי שראה לנכון, ובכך נראה יותר "מתון".
ב-1949 הפך פאדן לשר האוצר בממשלת מנזיס השנייה.
שותפותו המוצלחת עם מנזיס הייתה אחד הגורמים שהמשיכו את קיומה הקואליציה, שכיהנה עד 1972 (מנזיס עצמו פרש בשנת 1966).
יורשו של פאדן, שר המסחר ג'ון מקיואן נקט בצעד יוצא דופן מתוך אמונה שיוכל להבטיח טוב יותר את האינטרסים של היצרנים העיקריים באוסטרליה.
בהתאם לכך, מקיואן פיקח אישית על החתימה על הסכם הסחר הראשון עם יפן ועל הסכמי סחר חדשים עם ניו זילנד והממלכה המאוחדת ועל הסכם הסחר הראשון של אוסטרליה עם ברית המועצות (1965).
זו הייתה התקופה הפורייה ביותר של המפלגה.
התנגדותו של מקיואן אילצה את ויליאם מקמהון למשוך את מועמדותו לתפקיד מנהיג המפלגה ופתחה את הדרך למערכה מוצלחת לקידומו של שר החינוך והמדע, הסנאטור ג'ון גורטון, כמועמד לתפקיד ראש הממשלה בתמיכתם של קבוצת חברים בהנהגתו של שר ההגנה, מלקולם פרייזר.
גורטון יצר באופן רשמי עבור מקיואן את התפקיד של סגן ראש הממשלה ובכך אישר את מעמדו כאיש מספר שתיים בממשלה.
עם פרישתו, סיכם מקיואן 36 שנים וחמישה חודשים של שירות ציבורי, כולל 34 שנים שבהן היה שר בממשלה או איש הספסלים הקדמיים של האופוזיציה האוסטרלית.
בשנת 1975 שינתה מפלגת הכפר את שמה ל"מפלגת הכפר הלאומית" כחלק מאסטרטגיה להתרחב לשטחים עירוניים.
אסטרטגיה זו הניבה פרי רק בקווינסלנד, אך לא בשאר מדינות אוסטרליה.
באוסטרליה המערבית עזבה המפלגה בקצרה את ההסכם הקואליציוני בממשלת מערב אוסטרליה במאי 1975, וחזרה אליו בתוך חודש.
בעקבות זאת, המפלגה התפצלה לשניים בסוף 1978 למפלגה לאומית ולמפלגה לאומית עצמאית.
המפלגה הלאומית עצמאית החזיקה בשלושה מושבים בבית התחתון של אוסטרליה המערבית בעוד המפלגה הלאומית המפלגה נשארה בקואליציה והחזיקה גם כשלושה מושבים.
שתי המפלגות התאחדו מחדש לאחר שמפלגת הלייבור בראשותו של בוב הוק עלתה לשלטון ב-1983.
בשנות השמונים נבחר ג'ון ביילקה-פטרסן להנהגת המפלגה הפדרלית.
ביילקה-פטרסן ניצח בבחירות המקדימות להנהגת המפלגה הלאומית ב-1987, ואילץ את האזרחים לתמוך בהצעתו להיות ראש הממשלה.
בסופו של דבר, מפלגת הלייבור זכתה בכהונה נוספת בשלטון תחת הנהגתו של בוב הוק.
ביילקה-פטרסן אולץ לפרוש כמה חודשים אחרי הבחירות הפדרליות, ומפלגתו הובסה קשות ב-1989.
המפלגה הכחולה הייתה מפלגת ימין גרמנית שהוקמה ב-17 בספטמבר 2017 ביוזמת פראוקה פטרי שפרשה מתנועת אלטרנטיבה לגרמניה, ופורקה בשנת 2019.
המפלגה מיתגה עצמה כ-Blaue Wende, כלומר "השינוי הכחול".
זוהי מפלגה שמרנית שהתפצלה מתוך אלטרנטיבה לגרמניה, וניסתה למשוך אליה שמרנים ובעלי דעות מתונות יותר מאלה של אלטרנטיבה לגרמניה.
מנהיג המפלגה היה מיכאל מוסטר.
פראוקה פטרי הייתה מנהיגת אלטרנטיבה לגרמניה מיולי 2015 ועד ספטמבר 2017. אך בשל סכסוך עם שותפיה במפלגה החליטה ליזום את הקמת תנועת "השינוי הכחול".
בספטמבר 2017 פרשה ממפלגת האלטרנטיבה, והכריזה על הקמת המפלגה הכחולה.
היא הפכה לחברה הראשונה של המפלגה בבונדסטאג ובשל כך קיבלה גם מושב בלנדטאג של מדינת סקסוניה, ואליה הצטרף גם בעלה מרקוס פרטצל, כחבר בלנדסטאג של וסטפאליה ופורשים נוספים ממפלגת אלטרנטיבה לגרמניה.
המפלגה לא זכתה בקולות רבים בבחירות והתפרקה בסוף שנת 2019.
עמדות המפלגה היו דומות מאוד לאלה של אלטרנטיבה לגרמניה, אך היא הציגה את עצמה כתנועה מתונה יותר; על פי כלי תקשורת בגרמניה, האידאולוגיה של המפלגות כמעט זהה ואין ביניהן הבדלים מהותיים.
בדומה לאלטרנטיבה לגרמניה, הכחולים דרשו פיקוח גבולות מחמיר יותר, הגבלות על מתן מקלט לפליטים ואיסור על אזרחות כפולה.
המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית הייתה מפלגת אופוזיציה ערבית שהוקמה בארץ ישראל בשנת 1923, בתקופת המנדט הבריטי.
המפלגה הוקמה בנובמבר 1923, כאופוזיציה לוועד הפועל הערבי ולאגודות הלאומיות הקשורות בו.
היא הייתה מפלגת האופוזיציה הראשונה, אולם לא הארגון האופוזיציוני הראשון.
קדמה לה האגודה המוסלמית הלאומית.
אגודה זו תמכה בהשתתפות בבחירות למועצה המחוקקת שהציעה ממשלת המנדט, אולם היו לצדה גורמים נוספים שנטו להשתתף בבחירות.
רצונם של מרבית ראשי החוגים המתונים לכהן במועצה המייעצת (במקום המחוקקת) הביא להתלכדותם לגוש אחד והם פרסמו את כוונתם להקים "מפלגה ליברלית מתונה", שתקיף את כל המתנגדים למדיניות אי-שיתוף הפעולה עם הממשלה.
במהלך ההכנות, החלו מארגני המפלגה לכנות אותה "המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית".
ב-10 בנובמבר 1923 נערכה בירושלים ועידת היסוד של המפלגה החדשה.
נטלו בה חלק: עארף א-דג'אני, שיח' סולימאן אל-תאג'י אל-פארוקי (מרמלה), בולוס שחאדה (עורך העיתון "מראת א-שרק"), עומר צאלח אל-ברע'ותי וכמה מבני משפחת נשאשיבי.
הוועידה בחרה בפארוקי לנשיא המפלגה ואשרה את מצעה.
מייסדי המפלגה ביקשו לשוות לה אופי לאומי ללא דופי ודאגו לכך שלא תיחשב כיורשת של "האגודה המוסלמית הלאומית", בין היתר באמצעות בחירתו של פארוקי לנשיא, משום שבתקופת קיומה של האגודה, גינה אותה בחריפות.
מארגני המפלגה הגיעו למסקנה כי עליהם להיראות כקיצוניים יותר מיריביהם בלאומיותם והדבר גרם לכך שמספר אישים בולטים באופוזיציה נמנעו מלקחת בה חלק ועארף א-דג'אני אף פרש מוועידת היסוד שלה.
בכך נכשלה המפלגה בניסיונה לכלול בתוכה את כל חוגי המתנגדים לוועד הפועל הערבי.
עם הקמת המפלגה, הפך העיתון "מראת א-שרק" לביטאון המוצהר שלה.
לדברי יהושע פורת, הן לגורמים הציוניים והן לציבור הערבי היה ברור כי המצע הקיצוני הזה הוא בגדר העמדת פנים וכי חברי המפלגה תומכים בשיתוף פעולה עם הממשלה והם מתונים יותר ביחס לציונות.
הציבור הערבי יכול היה להבין זאת מתוך העובדה שלפח'רי נשאשיבי היה חלק בולט בארגון המפלגה, ואילו הגורמים הציוניים הבינו זאת מכך שבמהלך הארגון, ביקש נשאשיבי מחיים מרגליות קלווריסקי תמיכה כספית להקמת מועדוני המפלגה ושמספר פעילים היו קשורים כבר עם ההנהלה הציונית.
אולם הגורמים הציוניים לא העניקו למייסדי המפלגה תמיכה כספית.
מתחילת הופעתה של "המפלגה הלאומית", נלחם בה הוועד הפועל הערבי.
הוא שלח משלחות לכל רחבי הארץ שהסבירו את אופייה "הבוגדני" והחתימו עצומות שהצהירו על התנערות ממנה.
בסיוע המועצה המוסלמית העליונה, גם במות המסגדים שימשו כמקום הסברה לכך.
אף על פי כן, הצליחה המפלגה להתקדם מבחינה ארגונית.
היא פתחה מועדון בסניף המרכזי שלה בירושלים והקימה אגודות צעירים בשם "ארגון הנוער המוסלמי" בירושלים, בנצרת ובחיפה.
המפלגה הקימה את סניפיה העיקריים: סניפיה במחוז הגליל ובעכו הוקמו לאחר שאסעד שוקיירי העניק את תמיכתו למפלגה.
באזור חברון התבססה המפלגה על משפחות שייח'ים כפריים שהתנגדו לשליטת האליטה העירונית ועל משפחת אל-ח'טיב אל-תמימי.
הסניף בטולכרם התבסס על משפחות חנון ואל-ג'יוסי.
כמו כן, הוקם גם סניף קטן בעזה.
אלא שהמפלגה לא הצליחה לכלול את כל מתנגדי הוועד הפועל הערבי.
בשל מצעה האנטי-ציוני של המפלגה, חידשו הגורמים הציוניים בתחילת 1924 את מאמציהם להקים ארגון ערבי המתנגד לוועד הפועל הערבי וגם תומך או לפחות נמנע מלתקוף את הציונות.
על רקע זה, החלו להופיע בתחילת אותה שנה באזורי נצרת, שכם–ג'נין וחברון מספר ארגונים שקראו לעצמם "מפלגת החקלאים" (חזב אל-זראע).
בינואר 1924 יצאה משלחת מטעם "המפלגה הלאומית" ו"מפלגת החקלאים" לעמאן, להיפגש עם המלך חוסיין בן עלי, והותקפה שם על ידי בריונים, שכירי הוועד הפועל הערבי.
הוועד הפועל סירב להכיר ב"מפלגה הלאומית" כשותף שווה מעמד, בטענה שהוא אינו מפלגה, אלא מייצג את רובה המכריע של האומה.
בסוף אותה שנה, בעקבות התנגדות "מפלגת החקלאים" לכל הסדר של האופוזיציה עם הוועד הפועל, סירבו גם אנשי "המפלגה הלאומית" להסדר עמו, ככל הנראה מכיוון שהסדר עם מפלגתם בלבד היה מחליש את מעמדם.
ב-1926 הושג הסכם בין האופוזיציה והוועד הפועל הערבי, אולם פארוקי, נשיא "המפלגה הלאומית", לא השתתף במשא ומתן והתנגד לו גם לאחר שהושג.
הסכם זה לא התממש, בסופו של דבר, בשל פילוג בשורות האופוזיציה.
המפלגה הירוקה (באירית: Comhaontas Glas, "הברית הירוקה") היא מפלגה פוליטית ירוקה הפועלת באירלנד וצפון אירלנד.
המפלגה הוקמה כמפלגת האקולוגיה של אירלנד בשנת 1981 בעיר דבלין על ידי המורה כריסטופר פטס.
המפלגה הפכה לברית הירוקה בשנת 1983 ואימצה את שמה האנגלי הנוכחי בשנת 1987 בעוד ששמה האירי נשמר ללא שינוי.
נכון ליוני 2020 נשיא המפלגה הוא אימון ריאן, סגניתו הוא קתרין מרטין ויושב הראש שלה הוא האזל צ'ו.
למפלגה יש כ-12 נציגים בדאל אירן, כ-4 נציגים בסנאט האירי, כשני נציגים בפרלמנט האירופי (מטעם אירלנד), כ-56 נציגים ברשויות המקומיות (48 באירלנד ו-8 בצפונה).
המפלגה הירוקה נכנסה לראשונה לפרלמנט האירי בשנת 1989. היא השתתפה בממשלת אירלנד פעמיים, בשנים 2007–2011 כשותפה זוטרה בקואליציה עם פיאנה פייל, ומאז יוני 2020 כשותפה בקואליציה עם פיאנה פייל ופינה גייל.
בעקבות התקופה הראשונה בממשלה המפלגה הפסידה את מרבית כוחה הפוליטי בבחירות בפברואר 2011, ואיבדה את כל ששת שהמושבים שלה בפרלמנט.
בבחירות בפברואר 2016 היא חזרה לדאיל עם שני מנדטים.
בעקבות זאת, גרייס או'סאליבן נבחרה להסנאט האירי ב-26 באפריל באותה שנה 2016 וג'ו אובראיין נבחר לדאל אירן בבחירות המשנה של פינגל בדבלין 2019. בבחירות הכלליות בשנת 2020, המפלגה השיגה את התוצאה הטובה ביותר שלה אי פעם, והפכה למפלגה הרביעית בגודלה באירלנד.
המפלגה הירוקה החלה את פעילותה כ"מפלגת האקולוגיה" בשנת 1981, כאשר כריסטופר פט שימש כיושב הראש הראשון של המפלגה.
בבחירות שהתקיימו בשנה שלאחר מכן המפלגה קיבלה כ-0.2% מהקולות.
לאחר שינוי שם המפלגה ל"ברית הירוקה", היא התמודדה עם המפלגה קיבלה כ-0.6% מהקולות בבחירות הארציות.
ב-1 בנובמבר 2019 נבחרה פיפה האקט לסנאט.
היא מילאה את המושב שנותר ריק על ידי גרייס או'סאליבן לאחר הבחירות לפרלמנט האירופי 2019. ג'ו אובראיין נבחר לדייל איירין ב-29 בנובמבר 2019 בבחירות המשנה של פינגל בדבלין 2019. הוא הפך לט"ד הראשון של המפלגה שזכה בבחירות לערב ובט"ד השלישי של המפלגה בדייל ה-32.
בבחירות הכלליות בשנת 2020 המפלגה קיבלה את התוצאה הטובה ביותר שלה אי פעם, וזכתה ב-7.1% מהקולות והפכה למפלגה הרביעית בגודלה באירלנד.
היא נכנסה לממשלה בקואליציה עם פיאנה פול ופינה גייל.
כשלושה מחברי המפלגה מונו לשרים בקבינט.
באותה השנה נבחרו מטעם המפלגה כשני סנאטורים.
למפלגה הירוקה שבעה "עקרונות מכוננים".
באופן כללי, עקרונות יסוד אלה משקפים את "ארבעת העמודים" של הפוליטיקה הירוקה שנצפתה על ידי רוב המפלגות הירוקות בעולם: אקולוגיה, צדק חברתי, דמוקרטיה שורשית ואי-אלימות.
אף שהמפלגה קשורה א עמוקות לאידאולוגיה סביבתית, מצעה כולל התייחסויות לנו, איך אחרים במדינה, ובין השאר: הגנה על השפה האירית, הורדת גיל ההצבעה באירלנד ל-16, בחירה ישירה לסנאט, תמיכה בביטוח בריאות אוניברסלי, והבטחה חוקתית כנגד הפרטת מימיה של אירלנד.
המפלגה הליברטריאנית היא מפלגה פוליטית רוסית לא רשומה, המקדמת את עקרונות ההתפתחות הליברטריאנית במדינה.
התנועה תומכת בהרחבת הזכויות והחירויות האזרחיות, כלכלת שוק חופשית, ירידה בהשפעת המדינה על חיי החברה ונייטרליות במדיניות החוץ.
המפלגה החלה להתגבש בסוף שנת 2007, המפלגה הליברטריאנית החלה להתגבש בדצמבר 2007 בסנקט פטרבורג.
אולג חריינקו, אלכסנדר קיצ'נקו, יבגני אנצ'וגוב ופעילים אזרחיים אחרים היו ממייסדיה.
בשלב מוקדם המפלגה כללה מערכת של ועדות מבניות ופלגים ("אנרכו-קפיטליסטים", "מונרכיסטים", "שמרנים", "ירוקים" ואחרים).
במקביל לפטרבורג, הוקם סניף מפלגה במוסקבה.
סניף המפלגה הליברטריאנית במוסקבה נוסד, בסיוע פעיל של אולג חריינקו, אלכסנדר רובין, ולדימיר ז'מיכוב ואלכסיי דודין בחורף 2007–2008.
במרץ 2008 התקיימה במוסקבה ועידת ההקמה של המפלגה, בה אומצו האמנה ומסמכים אחרים של המפלגה.
באופן רשמי נוסדה ב-15 באפריל 2008, אז נמסר למשרד המשפטים על רישומה של הוועדה המארגנת הראשונה של המפלגה.
באוגוסט 2020 התרחש פיצול בהנהגת המפלגה.
כרגע, למעשה, ישנן שתי מפלגות ליברטריאניות נפרדות - אחת בראשות ירוסלב קונוויי והשנייה בהנהגת בוריס פדיוקין.
בינואר 2021 הצהירה רשמית על תמיכתה באלכסיי נבלני ובמפלגתו רוסיה של העתיד, נציגיה הגישו לעיריית מוסקבה אישור לערוך הפגנת תמיכה בו על רקע מעצרו.
הליברטריאניזם כפי שהוא הובן על ידי המפלגה הרוסית הוא מערכת ערכים שמניחה את החופש על בסיס היעדר תוקפנות וכפייה.
הליברטריאנים תומכים במקסום החירויות האישיות והכלכליות ומזעור השפעת המדינה על החברה.
הליברטריאניזם מבוסס על עקרון אי התוקפנות, לפיו אלימות בלתי רצונית כלפי אדם אחר או רכושו אינה לגיטימית.
בניגוד לפציפיזם, עקרון אי התוקפנות אינו שולל את השימוש באלימות להגנה עצמית.
מנקודת המבט של הליברטריאניזם, כל היחסים בין אנשים צריכים להיות רצוניים; המעשים היחידים שיש לאסור על פי החוק הם שימוש בכוח כנגד מי שבעצמם לא השתמשו בכוח.
אם המדינה צריכה להתקיים בכלל, אז משימתה יכולה להיות רק לצורך הגנה על זכויות קניין ופגיעות אנושיות.
מטרתם של הליברטריאנים היא להקים חברה המבוססת על עקרונות של שוק חופשי ועל אי התערבות גדולה ככל האפשר של המדינה בחיי האנשים.
הם מעדיפים אחריות פרטנית, פגיעות של רכוש פרטי, הפחתת מיסים ושקיפות, בחירת פנסיות אסטרטגיות והגנה סוציאלית.
הליברטריאנים מעודדים פילנתרופיה פרטית ויחס סובלני למגוון אורחות חיים.
בין דרישותיהם ניתן למנות גם נייטרליות במדיניות החוץ, ביטול הגיוס וצבא מקצועי.
מצע המפלגה מבוסס על הפילוסופיה של הליברטריאניזם וחלקה הכלכלי בנוי על עקרונות האסכולה האוסטרית בכלכלה.
המטרות המוצהרות העיקריות של המפלגה:
המפלגה מתנגדת לצנזורה ממלכתית, כלומר, לרבות איסור על גורמים רשמיים להתערב בעבודת התקשורת, וביטול חוקים המאפשרים להעמיד לדין אנשים על דעתם.
המפלגה דורשת ביטול ללא תנאי של כל הסעיפים הרודפים אחר פשעי מחשבה ומילים, ובמיוחד ביטול סעיף 282 לחוק הפלילי הרוסי.
המפלגה בעד סיום הפרקטיקה של התערבות בענייני מדינות אחרות, כולל באמצעות סיוע צבאי או כלכלי.
הליברטריאנים סבורים שהשתתפות בארגונים בינלאומיים אינה רצויה, מכיוון שהיא מטילה מגבלות על חירות אזרחי רוסיה, במיוחד, מעכבת את המסחר, את חילופי המידע וכניסה ויציאה ללא הפרעה מהמדינה.
לטענת הליברטריאנים הרוסים, החוקה הנוכחית של הפדרציה הרוסית אינה עולה בקנה אחד ביחס לזכויות האזרח (למשל, מאמינים שהכרזת מדינת רווחה מנוגדת לדרישת החופש).
נטען שפריבילגיות אחרות שהוקמו באופן חוקתי כמו חופש ההתאגדות מוגבלות באופן בלתי סביר על ידי חוקים אחרים.
לפיכך, המפלגה בעד פיתוח חוקה חדשה, שתסלק חסרונות כאלה.
העקרונות העיקריים של משפט הוגן עבור ליברטריאנים הם הגנה על חופש ורכוש האזרחים, בעוד שכולם נשארים שווים בפני החוק.
הליברטריאנים תומכים בעצמאות ובחוסר משוא פנים של בתי המשפט, בתי משפט מבוזרים ועצמאיים מהממשלה.
המפלגה תומכת כפיפות ישירה ואחריות התושבים על מערכת אכיפת החוק.
מוצע לספק לאנשים אפשרות לבחור ישירות את ראש המשטרה המקומית, ואם רוצים, לקיים משאל עם על העברת תפקיד אכיפת החוק לסוכנות ביטחון עצמאית.
בנוסף, הליברטריאנים מאמינים כי לאזרחים המודעים לאחריות למעשיהם ולגורלם צריכה להיות הזכות לשאת נשק בחופשיות.
המפלגה דורשת ביטול הגיוס הצבאי ברוסיה שכן הדבר משול למאסר בכפייה.
אבטחה מפני חדירות חיצוניות, מנקודת מבט ליברטריאנית, צריכה להינתן על ידי צבא בהתאם לחוזים ולא בגיוס חובה.
המפלגה תומכת בביטול התערבות המדינה בכלכלה, מכיוון שהיא פוגעת במדינה עצמה (עקרון לסה פר).
מוצע להחזיר את זכותם הבלתי ניתנת לביטול של כולם לנהל פעילות יזמית בחינם, להחליף מוצרים ושירותים.
הוכרז על העיקרון "כל החדש בחינם": על כל הסחורה החדשה שנוצרה להיות כפופה לרגולציה ולמיסוי ממשלתי.
המפלגה תומכת בשליטה מלאה של אנשים על רכושם ונגד תפיסת רכוש על ידי המדינה בשם צורכי הציבור.
המפלגה דורשת לבטל לחלוטין את חלק 4 של הקוד האזרחי, כמו גם את סעיפי קוד העבירות המנהליות והקוד הפלילי של הפדרציה הרוסית, הקובעים עונשים בגין הפרת זכויות קניין רוחני.
המפלגה סבורה כי בעלות על אדמות אינה סוג עצמאי של זכויות קניין.
יש לבטל את כל שיטות הרגולציה והמסים המסוימים הקשורים לשימוש בקרקעות.
המפלגה מציעה רפורמה במס, שמטרתה הסופית היא להשאיר מס ישיר אחד שמטרתו להגן על רכושם וחירויותיהם של האזרחים.
המדינה מחויבת לערוך באופן קבוע דו"ח שקוף באילו מטרות וכיצד מוציאים את כספי משלם המיסים.
הליברטריאנים מגנים את הנוהג בתמיכה ביזמים בודדים בכספי משלם המיסים.
מוצע להגביל מאוד את התמיכה ולא לאפשר איסור על תחרות כספית.
רפורמה בתחום הרפואה החברתית והבריאותית.
הליברטריאנים מסווגים את מערכת הרווחה הרוסית הנוכחית כלא יעילה ביותר.
המפלגה דוגלת במתן אפשרות לאנשים לבחור שיטות טיפול רפואיות וביטוח משלהם במסגרת השוק החופשי.
ארגוני צדקה חייבים להיות פטורים ממס לחלוטין.
המפלגה תומכת בביטול הכפייה לביטוח פנסיוני ועל מתן אפשרות לאזרחים בחירה עצמאית באסטרטגיית הפנסיה האישית שלהם.
עם זאת, יש להעביר את החיסכון הפנסיוני השוטף לאזרחים במלואם (כדי למלא את ההתחייבויות החברתיות המצטברות של המדינה, מוצע להשתמש בכספים שהתקבלו מהפרטת רכוש המדינה וייצוא משאבי טבע).
המפלגה תומכת במתן סמכויות רחבות ככל האפשר לעיריות.
בטווח הארוך זה אמור להוביל לעיקרון מבנה הקונפדרציה, בו מתבצעת לחלוטין החלוקה הטריטוריאלית של סובייקטים והעירייה הופכת ליחידה הטריטוריאלית העיקרית.
תומכי המפלגה משתמשים בדגל הליברטריאניזם הרוסי באירועים, ששרטוטו נוצר על בסיס "הדגל הלאומי הרוסי החדש" משנת 1914 ודגל גדסדן.
במרץ 2019, על שימוש בדגל הליברטריאניזם הרוסי בנובוקוזנצק, נקנס מזכיר סניף המפלגה המקומי, רכז תנועת קוזבאס לב גיאמר.
לראשונה הוצגה סקיצה של הדגל בשנת 2017 על ידי חבר המפלגה הליברטריאנית מיכאיל סבטוב.
המפלגה היוניוניסטית של אלסטר היא מפלגה פוליטית שמרנית ויוניוניסטית בצפון אירלנד, הממלכה המאוחדת.
המפלגה היוניוניסטית של אלסטר היא המפלגה הפוליטית היוניוניסטית הוותיקה והגדולה ביותר בצפון אירלנד, אם כי השפעתה פחתה באופן דרמטי לאחר הסכם יום שישי הטוב (1998).
היא הייתה מפלגת השלטון בצפון אירלנד מ-1921 עד 1972. למפלגה היוניוניסטית של אלסטר קשרים חזקים עם המפלגה השמרנית וחברי הפרלמנט הבריטי מטעמה נמצאים תחת רשות מצליף השמרנים בווסטמינסטר.
מנהיגה של המפלגה בין השנים 1995–2005 היה דייוויד טרימבל, שב-1998 חלק בפרס נובל לשלום לצד ג'ון יום על חלקם בהרגעת הסכסוך בצפון אירלנד.
בתחילת המאה ה-21 הדלדלה התמיכה במפלגה היוניוניסטית של אלסטר ובמהלך הבחירות הכלליות בבריטניה 2005 נפלה מההנהגה בצפון אירלנד והוחלפה במפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית.
ה-UUP התפתח מהמועצה היוניוניסטית של אלסטר, שנוסדה בשנת 1905 כדי להתנגד להכללת הפרובינציה ההיסטורית אלסטר בתוך"ממשל הבית" של הפרלמנט האירי (ובעצם להישאר תחת רשות הפרלמנט הבריטי), ומהמפלגה היוניוניסטית, שהמוקד הראשוני שלה היה המשך האיחוד של כל אירלנד עם בריטניה הגדולה.
החל מיצירתה של צפון אירלנד בשנת 1921 עם האמנה האנגלו-אירית ועד לשלטון ישיר על ידי הבריטים שהחל משנת 1972 עקב הסכסוך בצפון אירלנד, הקימה ה-UUP כל ממשלה מחוזית, כשהיא מחזיקה ברוב רוב בשטורמונט, הפרלמנט של צפון אירלנד, ובכלל המושבים של צפון אירלנד בפרלמנט הבריטי.
ראשי ממשלת צפון אירלנד כולם היו חברי המפלגה: ג'יימס קרייג, ג'ון מילר אדוארדס, בזיל ברוק, טרנס או'ניל, ג'יימס צ'יצ'סטר-קלארק ובריאן פולקנר.
עם עלייתה של התנועה לזכויות האזרח הקתולי והאלימות העדתית שגעתה בשנות השישים ומחוות פיוס כלפי קתולים בצפון אירלנד בידי ראש הממשלה טרנס או'ניל מטעם המפלגה, החלה המפלגה לאבד חלק נרחב מתמיכתה וב-1971 הוקמה המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית (DUP) אשר התפצלה מה-UUP.
במהלך הבחירות הכלליות בצפון אירלנד ב-1973 השיגה ה-UUP 24 מושבים באספת צפון אירלנד שהוקמה זמן קצר קודם לכן, אם כי היא נותרה חלוקה בין אלה שדגלו בחלוקת כוח עם מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית (SDLP) הלאומנית לבין אלו אשר סירבו לכך בכל תוקף.
סכסוך בנוגע להוראות הסכם סונינגדייל (1973), שקרא למועצת אירלנד לתאם מדיניות בין צפון אירלנד לרפובליקה האירית, הוביל להתפטרותו של ראש ממשלת צפון אירלנד בריאן פוקנר וקריסת מערכת המנהל השלטוני של המפלגה בצפון אירלנד לאחר מעל 50 שנה.
בשנת 1979 ה-UUP זכתה רק באחד מתוך שלושה מושבים המוקצים לצפון אירלנד בפרלמנט האירופי וסיימה בבחירות הכלליות מאחורי יריבותיה ה-DUP וה-SDLP.
אולם במהלך הבחירות הכלליות בשנת 1983, ה-UUP התעלה משמעותית על ה-DUP, ותפס 11 מתוך 17 מושבים פרובינציאליים המוקצים לצפון אירלנד בתוך הפרלמנט של הממלכה המאוחדת בווסטמינסטר.
הנוכחות החזקה של המפלגה בפרלמנט הייתה ליתרון של הסיעה השמרנית בתחילת שנות התשעים, כאשר הממשלה השמרנית בבריטניה בראשות ג'ון מייג'ור נאלצה להסתמך על תמיכת UUP כדי לשמור על הרוב הזעיר שלה.
ההסכם האנגלו-אירי משנת 1985 היווה מכה ליוניוניסטים בצפון אירלנד, מכיוון שהוא ייסד תפקיד ייעוץ לממשלת אירלנד בענייני צפון אירלנד באמצעות המזכירות האנגלו-אירית.
UUP וחברי מפלגות יוניוניסטיות אחרים גינו את ההסכם, וחברי פרלמנט מטעם ה-UUP התפטרו ממקומם בתגובה לפרשה (אם כי 14 חברים הוחזרו בבחירות אמצע הכהונה בשנת 1986).
המפלגה ארגנה הפגנות המוניות והחרמות על מועצות מקומיות והגישה תביעה הקוראת תיגר על חוקיות ההסכם.
בתחילה התעקש ה-UUP על פירוק נשק של הצבא האירי הרפובליקני (IRA) לפני שיסכים להשתתפות מלאה בשיחות עם השין פיין (Sinn Féin), הזרוע הפוליטית של ה-IRA.
עם זאת, יוניוניסטים אשר התנגדו ל-UUP, כולל גורמים בתוך המפלגה כגון חברי הפרלמנט מטעמה, דחו את ההסכם, והמפלגה נאבקה לשמור על אחדות במהלך יישום ההסכם.
השאלה שהובילה למחלוקת גדולה במיוחד הייתה האם לשתף פעולה עם שין פיין בהתחשב באי-פירוק הנשק של ה-IRA.
בבחירות לאספה החדשה של צפון אירלנד שהתקיימו ביוני 1998, ה-UUP זכתה ל-28 מתוך 108 מושבים, וכמפלגה הגדולה ביותר, עמדה בראש ממשלת קואליציה עם ה-DUP, ה-SDLP ושין פיין.
בשל סכסוך בנוגע לתפקידה של שין פיין, הוועד הפועל - הגוף המבצעי המחלק את הסמכויות של המפלגות החברות באספה – לא הוקם אלא בדצמבר 1999 והוא התפרק בפברואר 2000 לתקופה של ארבעה חודשים עד שהוסדרה ממשלה חדשה עם הגעת המחנות לפשרה.
דייוויד טרימבל, מנהיג המפלגה, עמד בראש הממשלה במשרת השר הראשון של צפון אירלנד, ושלושה מחברי המפלגה אחזו בתפקידי מפתח בממשלה.
בהתנגדות להסכם יום שישי הטוב בקרב הקהילה הפרוטסטנטית של צפון אירלנד, עמדה המפלגה בפני פילוג פנימי ומעמדה אותגר מצידה של ה-DUP.
במהלך הבחירות הכלליות בבריטניה 2001, טרימבל ניסה לפנות ליוניוניסטים שכעסו על ההתנהלות שלו עם שין פיין בכך שאיים להתפטר ממשרת השר הראשון בצפון אירלנד אם ה-IRA יתמיד בסירובו להפסיק בפיגועי טרור.
אף על פי כן, ה-UUP איבדה נתח גדול מהקולות ל-DUP שנקט בעמדה קשיחה יותר כלפי הלאומנים האירים.
טרימבל התפטר מתפקיד השר הראשון ביולי 2001. הוא נבחר מחדש לשר הראשון בנובמבר, למרות שני קולות שהפנו נגדו חברי UUP, שהעידו על הפילוגים העמוקים בתוך המפלגה והקהילה היוניוניסטית.
בשנת 2003 הוחלפה UUP כמפלגה היוניוניסטית הגדולה ביותר באספת צפון אירלנד, ובשנת 2005 חבריה מילאו רק ספסל אחד בבית הנבחרים הבריטי לעומת תשעת מושבי ה-DUP.
זמן קצר לאחר מכן התפטר טרימבל כמנהיג המפלגה והוחלף על ידי רג אמפי.
בבחירות הכלליות של 2010 איבדה ה-UUP את מושבה האחרון שנותר בבית הנבחרים ואמפי התפטר.
הוא הוחלף בטום אליוט, שניסה לבנות מחדש ולהגדיר את המפלגה בתוך הנוף העדתי המשתנה של תומכיה.
אף על פי שה-UUP זכתה ב-16 מושבים בלבד בבחירות לאספת צפון אירלנד במאי 2011 – ירידה של שני מושבים מבחירות 2007 – ביצועי המפלגה היו טובים מהצפוי.
אליוט התפטר לאחר 18 חודשים בלבד בהנהגה, והוא הוחלף כמנהיג המפלגה על ידי שדרן החדשות לשעבר מייק נסביט במרץ 2012. לקראת הבחירות הכלליות בבריטניה ב-2015, נסביט תכנן הסכם עם מנהיג ה-DUP פיטר רובינסון שראה את שתי המפלגות היוניוניסטיות מציגות מועמד מאוחד בארבעה מחוזות.
זו הייתה אסטרטגיה מוצלחת, וה-UUP זכתה בשני מושבים, והחזירה את ייצוגה בבית הנבחרים.
בבחירות המוקדמות במרץ 2017, ירדו מושבי המפלגה באספת צפון אירלנד ל-10, אם כי השפעת ההפסד הופחתה על ידי ההפחתה הכוללת של האספה מ-108 מושבים ל-90. המפלגה לא הצליחה להשיב את מושביה בבחירות מוקדמות נוספות, בשנת 2019.
ה-UUP קורא לשמור על האיחוד של צפון אירלנד עם בריטניה ולשמר על האזרחות הבריטית של תושבי צפון אירלנד.
הוא מוכר בדרך כלל כמבטא פוליטי של פרוטסטנטים רבים ממעמד הביניים והמעמד הגבוהה בצפון אירלנד.
אף על פי שמבנה ה-UUP משלב מגוון רחב של דעות פוליטיות, הוא שמרני מבחינה פוליטית, ושומר על קשרים חזקים עם המפלגה השמרנית בבריטניה.
אולם יוזמות בריטיות בצפון אירלנד מאז 1972 צמצמו במידה מסוימת את הקשר ההיסטורי הזה.
אף על פי שה-UUP שמרה על חברותה באיגוד הלאומי של היוניוניסטים השמרנים לאחר שהוטל שלטון ישיר של בריטניה בשנת 1972, החלטת ראש ממשלת הממלכה המאוחדת מרגרט תאצ'ר לחתום על ההסכם האנגלו-אירי משנת 1985 הביאה לנסיגה רשמית של המפלגה מהאיגוד הלאומי בשנה שלאחר מכן.
אך בפברואר 2009 הסכימו ה-UUP והמפלגה השמרנית להתמודד בבחירות הבאות, בשנת 2010, על כרטיס משותף בשם "אלסטר שמרנים ויוניוניטסים - כוח חדש" (UCUNF).
המפלגה הלאומית הרפובליקנית הייתה מפלגה פוליטית בארצות הברית, שהתפתחה מסיעה של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שתמכה בג'ון קווינסי אדמס בבחירות לנשיאות של 1824.
אנשי המפלגה נודעו בראשית מערכת הבחירות של 1824 בשם "הרפובליקנים של אדמס וקליי", כבעלי בריתו של אדמס בקונגרס, וברמה המדינתית כ"אנשיו של אדמס" במהלך נשיאותו בשנים 1825–1829. כאשר אנדרו ג'קסון היה לנשיא, לאחר ניצחונו על אדמס בבחירות של 1828, הפכה קבוצה זו לאופוזיציה, והתארגנה כמפלגה האנטי-ג'קסונית.
השימוש במונח "המפלגה הלאומית הרפובליקנית" החל ב-1830.
הנרי קליי היה מועמד המפלגה לנשיאות בבחירות לנשיאות של 1832, אך הוא הובס על ידי ג'קסון.
המפלגה תמכה ב"שיטה האמריקאית" של קליי למימון פדרלי לעבודות ציבוריות ולהטלת מכסי מגן.
לאחר הבחירות של 1832, התמזגו מתנגדיו של ג'קסון אל המפלגה הוויגית החדשה, שאליה הצטרפו גם אנשי המפלגה האנטי-מאסונית ואחרים.
לפני בחירתו של ג'ון קווינסי אדמס לנשיאות ב-1824, המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שהייתה המפלגה הפוליטית הארצית היחידה בארצות הברית במשך עשור, החלה להתפורר, ולאבד את התשתית והזהות שלה.
אספות הבחירה שלה כבר לא התכנסו כדי לבחור מועמדים, שכן החלו אז להיות להם אינטרסים נפרדים.
לאחר הבחירות של 1824, נוצרו סיעות של תומכי אדמס ושל תומכי אנדרו ג'קסון.
הפוליטיקאים שייצגו את אדמס, שעליהם נכללו רוב אנשי המפלגה הפדרליסטית לשעבר, כמו דניאל ובסטר ואדמס עצמו, החלו בהדרגה להיות חברי המפלגה הלאומית הרפובליקנית, ואלו שתמכו בג'קסון סייעו מאוחר יותר להקים את המפלגה הדמוקרטית שקיימת עד היום.
לאחר תבוסתו של אדמס בבחירות של 1828, התארגנו תומכיו מחדש סביב להנרי קליי.
כעת הם היו האופוזיציה "האנטי-ג'קסונית", ועד מהרה הם התארגנו כמפלגה הלאומית הרפובליקנית.
בהנהגתו של קליי, החזיקה המפלגה בהשקפה הלאומית שלה ושאפה לעשות שימוש במשאבים הלאומיים כדי לכונן כלכלה חזקה.
המצע שלה התבסס על "השיטה האמריקאית" של מימון פדרלי לעבודות ציבוריות והטלת מכסי מגן, שהיו אמורים לקדם פיתוח כלכלי מהיר יותר.
יותר מכך, באמצעות כריכה יחדיו של אינטרסים מגוונים של אזורים שונים, התכוונה המפלגה לקדם את האחדות וההרמוניה הלאומית.
אנשי המפלגה ראו באיחוד כישות שלמה משותפת ומתואמת.
ולכן, המוני העם העריצו את קליי על השקפת העולם הכוללת שלו בנוגע לאינטרס הלאומי.
לעומת זאת, הם בזו לאלו שאותם הם זיהו כפוליטיקאים "מפלגתיים", על כך שהם טיפחו את האינטרסים המקומיים על חשבון האינטרסים הלאומיים.
בסוף 1831 התכנסה הוועידה הארצית של המפלגה ובחרה בקליי כמועמדה לנשיאות ובג'ון סרג'נט כמועמדה לתפקיד סגן הנשיא.
המפלגה הוויגית החלה להיווצר בשנים 1833–1834, לאחר תבוסתו של קליי בבחירות לנשיאות, כקואליציה של אנשי המפלגה הלאומית הרפובליקנית, יחד עם אנשי המפלגה האנטי-מאסונית, אנשי סיעתו של ג'קסון שחינו סר בעיניהם, ואנשים שפעילותם הפוליטית האחרונה הייתה במסגרת המפלגה הפדרליסטית עשור קודם לכן.
בטווח הקצר, הם הקימו את המפלגה הוויגית בסיוע מפלגות קטנות אחרות כקואליציה שניצבה נגד הנשיא ג'קסון והתנגדה לרפורמות שלו.
המפלגה הלאומית (במלטית: Partit Nazzjonalista) היא אחת משתי המפלגות הפוליטיות הגדולות במלטה, במקביל למפלגת העבודה.
המפלגה הוקמה ב-1926, ונכון לספטמבר 2022 המפלגה פועלת באופוזיציה לממשלת העבודה.
המפלגה הלאומית מתוייגת כמרכז-ימין, עם רעיונות נוצריים-דמוקרטיים ושמרניים.
המפלגה תומכת בחברותה של מלטה באיחוד האירופי.
המפלגה הלאומית של מלטה היא היורשת של המפלגה האנטי-רפורמית שנוסדה בשנת 1883.
עם הקמתה ב-1926, המפלגה תמכה במפלגה הפשיסטית הלאומנית של בניטו מוסוליני.
בזמן מלחמת האזרחים בספרד המפלגה תמכה בצבאו הפשיסטי של הגנרל פרנסיסקו פרנקו.
ברבות השנים נשארו בשירי ובסמלי המפלגה מספר אלמנטים פשיסטיים.
המפלגה תמכה בזכויות אדם בהלימה עם הקתוליות.
המפלגה הלאומית התנגדה להתרת הגירושין במלטה בשנת 2011. אולם מאז מפלגה הפכה את עמדותיה והפכה לליברלית יותר.
הגם שמספר גורמים במפלגה אינם תומכים בזכויות להט"ב, מרבית חברי המפלגה תמכו בנישואים חד מיניים ב-2017. בשנים האחרונות אף יש חברי מפלגה להט"בים.
סעיף בתקנון המפלגה משנת 1991 אוסר על חברי "הבונים חופשיים" לקחת חלק בפעילות המפלגה.
המפלגה הליברטריאנית (בספרדית: Partido Libertario, בראשי תיבות PL) היא מפלגה ארגנטינאית שנחשבת למפלגת ימין-ימין רדיקלי.
המפלגה מקדמת אלמנטים של אולטרה-שמרנות חברתית, אולטרה-ליברליזם כלכלי, ליברטריאניזם, מינארכיזם ותפיסת מדינת שומר הלילה.
המפלגה הוקמה ב-2018, ומאז 2019 מונהגת על ידי חאבייר מיליי, שנבחר לנשיא ארגנטינה בבחירות הכלליות ב-2023. המפלגה היא חברה מייסדת בקואליציית "החירות מתקדמת" , שגם אותה מוביל מיליי.
למפלגה יש נציגות לאומית החל מאוקטובר 2023, ויש לה נציגויות ב-11 מפרובינציות ארגנטינה (בואנוס איירס (עיר), בואנוס איירס (פרובינציה), לה פמפה, לה ריוחה, מנדוסה, סן חואן, סנטה פה, סנטיאגו דל אסטרו, קורדובה, קוריינטס וקטמרקה).
המפלגה נוסדה בשנת 2018 על ידי קבוצת צעירים שהתאגדו בעיקר ברשתות החברתיות ובפורומים אינטרנטיים שתמכו ברעיונותיו הליברטריאניים והאנרכו-קפיטליסטיים של הכלכלן חאבייר מיליי.
ב-23 בפברואר 2019 הצטרף מיליי בעצמו למפלגה והפך לנשיא הכבוד שלה.
בבחירות 2019 השתתפה המפלגה בשם "חזית ההתעוררות" רק בבחירות לבית הנבחרים של ארגנטינה בפרובינציית קורדובה, אך לא עברה את הבחירות המוקדמות.
בבחירות 2021 התמודד מיליי מטעם המפלגה בבחירות לבית המחוקקים במחוז הבחירה של העיר בואנוס איירס, ונבחר עם 17% מהקולות.
בבחירות 2023 התמודד מיליי לנשיאות ארגנטינה מטעם קואליציית "החירות מתקדמת" .
בבחירות המקדימות הוא סיים במקום הראשון עם 29.86% מהקולות, בסיבוב הראשון הוא קיבל 29.99% מהקולות אך הפסיד לשר הכלכלה סרחיו מאסה מהאיחוד למען המולדת , שזכה ב-36.78% מהקולות.
בסיבוב השני הוא ניצח את מאסה ברוב של 55.69% מול 44.30% ונבחר לנשיא ארגנטינה.
המפלגה מתוארת לעיתים קרובות כמפלגת ימין עד ימין רדיקלי.
האידאולוגיה של המפלגה מתוארת במצע שלה ככזו שמתמקדת בליברטריאניזם, נשענת על שוק חופשי ודרגולציה ודוגלת בחילוניות ומינארכיזם.
חלק נכבד מחברי המפלגה תומך גם בליברליזם קלאסי, אנרכו-קפיטליזם ואנטי-קומוניזם.
מנהיג המפלגה, חאבייר מיליי, הביע בעבר דעות אולטרה-שמרניות, כולל התנגדות להפלות מלאכותיות, גם במקרים של התעללות מינית, ולחינוך מיני בבית הספר.
המפלגה הנאציונל-סוציאליסטית של הפועלים הגרמנים הידועה בתור המפלגה הנאצית (בראשי תיבות: NSDAP), הייתה תנועה פוליטית ימנית-קיצונית שפעלה בגרמניה בין השנים 1920 ל-1945. היא צמחה מתוך תחושת השפלה לאומית בעקבות תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, התנאים הקשים של הסכם ורסאי והמשבר הכלכלי החריף שפקד את רפובליקת ויימאר.
אידאולוגיית המפלגה שילבה בין גזענות הכוללת שנאה ליהודים ולמיעוטים אחרים, לאומנות פאן-גרמנית קיצונית ופשיזם, פופוליזם, טוטליטריזם, אנטי-קומוניזם, אנטי-ליברליזם ואנטי-דמוקרטיה.
בתחילה, התמקדה האסטרטגיה הפוליטית של המפלגה ברטוריקה אנטי-בורגנית ואנטי-קפיטליסטית, אם כי היבטים אלו הופחתו בשנות ה-30 על מנת לזכות בתמיכתם של הגופים התעשייתיים, ולאחר מכן התמקדה האסטרטגיה של המפלגה באנטישמיות ובאנטי-מרקסיזם.
בראש המפלגה עמד אדולף היטלר, שהפך עד מהרה למנהיגה הבלתי מעורער.
היטלר היה נואם כריזמטי, והצליח לגייס המונים בעזרת הבטחות להשבת "הכבוד הגרמני", ביטול הסכם ורסאי, והקמת "רייך של אלף שנים".
תחת הנהגתו, המפלגה חיזקה את אחיזתה ברחוב באמצעות ארגונים צבאיים למחצה כמו ה-SA וה-SS.
תאוריות גזעניות פסאודו-מדעיות היו אינהרנטיות לנאציזם, שבחר להפיץ את הרעיון של "קהיליית העם".
מטרתו הייתה לאחד את הגרמנים ה"ראויים מבחינה גזעית" ללאום אחד מטוהר, ולהוציא מקרבו קבוצות שנתפסו כעוינות.
בשנת 1933, לאחר הצלחה בבחירות, מונה היטלר לקנצלר גרמניה.
בתוך חודשים ספורים הוא ביסס דיקטטורה מוחלטת, חיסל את הדמוקרטיה והפך את גרמניה למדינה טוטליטרית הנשלטת על-ידי מפלגה אחת.
הוא מונה כפיהרר, חוקים גזעניים נחקקו, ובראשם חוקי נירנברג, אשר שללו זכויות מהיהודים, והחלה הסתה שיטתית נגד מיעוטים, נכים, הומוסקסואלים ומתנגדים פוליטיים.
שלטונה של המפלגה הנאצית הביא לפרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, כאשר גרמניה פלשה לפולין.
הנאצים ביקשו להשביח את העם הגרמני באמצעות תאוריות פסאודו-מדעית הנשענות על אאוגניקה וגזענות, על מנת לשמור על "טוהר" הגזע הארי.
תחת עקרונות תורת הגזע האידאולוגיה הנאצית של "עליונות הגזע הארי", הונהגה מדיניות של טיהור אתני והשמדה המונית.
הנאצים רצחו מיליוני יהודים, צוענים, פולנים ובני עמים סלאבים נוספים, ובנוסף גם נכים פיזית ונפשית.
הם אכפו ורדפו, אסרו וכפו משטר הפרדה על הומוסקסואלים, אפריקאים, עדי יהוה ומתנגדים פוליטיים.
במהלך המלחמה ביצעו הנאצים פשעים חסרי תקדים נגד האנושות, ובראשם רצח שיטתי של כשישה מיליון יהודים בשואה, וכן השמדת מיליוני בני אדם נוספים.
לאחר כניעת גרמניה הנאצית לבעלות הברית בשנת 1945, המפלגה הנאצית הוצאה מחוץ לחוק והחל תהליך של דה-נאציפיקציה.
רבים ממנהיגיה נתפסו ונשפטו במשפטי נירנברג על פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
המפלגה עצמה הפכה לסמל של רוע פוליטי ואנושי, והאידאולוגיה שלה הפכה מוקצית הן בגוש המזרחי והן בגוש המערבי.
תמיכה במפלגה או שימוש בסמליה מהווים עבירה על החוק במדינות שונות בעולם.
המונח "נאצי" נובע מן השם שניתן בגרמנית לחבר המפלגה הנאציונל-סוציאליסטית ונטבע בתגובה למונח הגרמני "סוצי" (Sozi), קיצור דומה לאנשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
חברי המפלגה כינו את עצמם כ"נאציונל-סוציאליסטים" ולעיתים נדירות כ"נאצים" בלבד.
בנוסף, המונח Parteigenosse (חבר המפלגה) היה נפוץ בקרב הנאצים.
המונח עוד היה בשימוש טרם עלייתה של המפלגה כשם גנאי רווח לאיכרים קרתניים ונבערים.
במקור, הוא נגזר מהשם "איגנץ" שהוא קיצור של המונח הגרמני Ignatius (שם שניתן לגבר שמוצאו המשוער הוא לטיני, ופירושו כנראה "נלהב" או "לוהט" - עיינו במילה האנגלית ignite) אשר היה נפוץ בבוואריה, האזור בו צמחה התנועה.