tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חזקה שאין עִמה טענה הוא כלל בהלכות חזקת ממון, כי כל החזקות המשפטיות המשמשות כראיה או כהכרעה מסוימת, כוחן קיים רק כאשר בעל הדין אכן טוען את הטענה שלה מסייעת החזקה, אך אין החזקה יכולה לשמש כראיה או כהכרעה לטענה שלא נטענת על ידי בעל הדין.
בתלמוד מוזכר הכלל רק לגבי חזקת שלוש שנים, אך הנתיבות המשפט קבע שכן ההלכה בכל החזקות הממוניות.
הרב חזקיהו שבתי (יהושע) (ה'תרכ"ב, 1862 – כ"ג באב ה'תשט"ו, 1955) היה שד"ר, אב בית דין העדה הספרדית בירושלים, ממלא מקום החכם באשי ביפו, וחכם באשי בטריפולי שבלוב ובחלב שבסוריה.
נולד בסלוניקי, לרחל בת הרב משה מילו ולרב שבתי בן גבריאל יהושע.
בשנת 1867 (ה'תרכ"ח) בהיותו כבן שש, עלו עמו הוריו לארץ ישראל והתיישבו בירושלים.
בצעירותו למד בבית הספר דורש ציון עד שנת 1873 (ה'תרל"ג).
החל מגיל 13 למד בישיבה פרטית עם הרב יצחק מולכו, ובמקביל, בין השנים 1874–1881 (ה'תרל"ד - ה'תרמ"א) למד בישיבת "חסד אל" בעיר העתיקה בירושלים, שם למד תורה מפי אביו שהיה מראשי הישיבה.
בשנת 1879 (ה'תרל"ט) נישא לחנה יעל, בת הרב אלעזר מזרחי.
לאחר פטירת אביו בסוף שנת 1881 (ה'תרמ"ב), המשיך ללמוד בישיבת חסד אל, אך לאחר תקופה חש צורך במקור פרנסה, והחל לשמש כמורה פרטי בתלמוד.
במשך שנים רבות שימש כשד"ר מטעם כוללות ירושלים וחברון, בית היתומים הספרדי ומוסדות נוספים.
בין השנים 1896–1900 (ה'תרנ"ו - ה'תר"ס) שימש כחבר הרבנות הספרדית בירושלים.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 הוציא יחד עם הרב נחמן בטיטו את הספר מעם לועז על ספר שמות.
בחורף של שנת 1900 ה'תר"ס הוזמן לשמש כסגן וכממלא מקום החכם באשי ביפו, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1904 (סוף ה'תרס"ד).
עם סיום כהונתו ביפו, עבר להתגורר בטריפולי שבלוב, שם נבחר לשמש כחכם באשי המקומי, וכיהן בתפקיד עד לשנת 1908 (ה'תרס"ח).
לאחר כיבוש טריפולי בידי איטליה, בשנת 1908 (ה'תרס"ח) מונה לכהן כחכם באשי בחלב שבסוריה, וכיהן בתפקידו שמונה עשרה שנים.
בתקופת כהונתו תיקן לטובת הקהילה תקנות רבות, שיפר את המצב התרבותי והכלכלי, הציל את בית הקברות היהודי במקום מהריסה, וייסד בעיר בית יתומים.
אף יצא לארצות אירופה וגייס עבור בית היתומים כ-4,000 ליש"ט.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה רצה הממשל המקומי לעשות שימוש עבור הצבא בבית כנסת יהודי עתיק, ולהעתיק למקום אחר את בית הקברות היהודי, שקיים לפי המסורת מזמן בית המקדש בשני.
הודות להשתדלותו של הרב שבתי, לא נעשה שימוש בבית הכנסת, ובית הקברות לא הועתק.
בשנת 1921 יצא לבואנוס איירס ואמריקה הצפונית בשליחות גיוס כספים עבור בית היתומים בחלב, והרב שבתי בחבוט מונה לכהן כממלא מקומו.
בשנת 1924 חזר משליחותו, ודרש את תפקידו בחזרה.
בעקבות חילוקי דעות עם נציגי הקהילה שהסיקו כי לא יחזור, נערכו בחירות למשרה, אך הוא לא נבחר.
בתקופה זו שב לירושלים, שם התמנה כראב"ד לעדת הספרדים בעיר.
בשנת 1940 (ה'ת"ש) נבחר לשמש כחבר מועצת הרבנות הראשית.
בשנות ה-40 נכלל בהרכבי בית הדין הרבני הגדול, וכן שימש כאב בית דין בירושלים.
בשנת 1943 (ה'תש"ג) ייסד בירושלים את ישיבת "שערי אורה".
בתו רחל הייתה אשתו של המו"ל והעיתונאי הירושלמי שלמה ישראל שיריזלי, אחיו היה הרב גבריאל שבתי, ובן אחיו היה הרב חנניה גבריאל.
רחוב מרכזי בשכונת רמות בירושלים נקרא על שמו.
מגילת ספר - קונטרס דרוש לסיום כתיבת ספר תורה, ירושלים ה'תרנ"ד
תקפו של יוסף - תרגום של חיבור בנושא מכירת יוסף מאת הרב יוסף שבתי פרחי ללאדינו על ידו ועל ידי הרב נחמן בטיטו
חלק מכתבים נוספים שלו אבדו בחייו, בעקבות מהומות שהתחוללו בירושלים
בגאומטריה, חזקה של נקודה (או דרגה של נקודה) ביחס למעגל נתון בעל רדיוס r היא הגודל , כאשר s הוא מרחק הנקודה ממרכז המעגל.
החזקה מוגדרת כאשר הנקודה נמצאת במישור של המעגל.
החזקה של נקודות הנמצאות מחוץ למעגל היא מספר חיובי, בתוכו שלילי, ועל המעגל - 0.
החזקה שווה למכפלת אורכי הקטעים המתקבלים מחיתוך ישר דרך הנקודה עם המעגל, כאשר מכוונים את הקטעים כראוי, ואינה תלויה בבחירת הישר.
המושג נטבע ונחקר על ידי יאקוב שטיינר.
אם הנקודה מחוץ למעגל, החזקה שלה שווה לריבוע אורך המשיק למעגל היוצא ממנה.
עובדה זו נובעת מכך שכל משיק למעגל ניצב לרדיוס בנקודת ההשקה, ולכן המשולש PTO הוא ישר-זווית.
לכן, על פי משפט פיתגורס: .
אם הנקודה בתוך המעגל, החזקה שלה שווה לרבע מריבוע אורך המיתר שעובר דרכה ושניצב לרדיוס שעובר דרכה.
עובדה זו נובעת מכך שכל רדיוס חוצה כל מיתר שניצב לו (ושוב תוך שימוש במשפט פיתגורס).
אוסף כל הנקודות בעלות אותה חזקה מהווה מעגל שמרכזו מתלכד עם מרכז המעגל המקורי.
ניתן להשתמש בחזקה כדי להגדיר מקומות גאומטריים הקשורים למעגל.
לדוגמה, הציר הרדיקלי של זוג מעגלים הוא המקום הגאומטרי של כל הנקודות שהחזקות שלהן ביחס לשני המעגלים שוות זו לזו.
חזקה של שתיים היא מספר טבעי מהצורה .
כלומר מספר המתקבל מהכפלת 2 בעצמו n פעמים.
את החזקות של שתיים ניתן לחשב באופן רקורסיבי, כאשר המספר הראשון הוא והחזקה הבאה מתקבלת מחיבור החזקה הקודמת לעצמה.
לפי המשפט היסודי של האריתמטיקה, מספר הוא חזקת שתיים אם ורק אם אין לו אף גורם ראשוני אי-זוגי.
כיוון ש-2 הוא מספר הבסיס של מערכת הספירה הבינארית, חזקות של שתיים נפוצות במדעי המחשב.
כאשר בכתיב בינארי חזקה של שתיים היא תמיד מהצורה , בדיוק כמו חזקה של עשר במערכת העשרונית.
סכום n האיברים הראשונים בסדרה, השווה ל-, נקרא מספר מרסן.
מספרים אלו, בעיקר אלו מהם שהם מספרים ראשוניים, נחקרו עוד מהעת העתיקה והם קשורים למספרים משוכללים.
מספר ראשוני שהוא אחד יותר מחזקה של שתיים (למשל 257) נקרא ראשוני פרמה.
ראשוני כזה הוא בהכרח מהצורה .
מימוש מהיר של פעולות בחזקות של שתיים
ההצגה הבינארית של מספרים מאפשרת לבדוק במהירות האם מספר חיובי שלם נתון x הוא חזקה של שתיים:
המספר החיובי x הוא חזקה של שתיים ⇔ שווה לאפס.
כאשר & הוא פעולת AND על סיביות.
אם x הוא 0, תוצאת האלגוריתם רומזת ש-0 הוא חזקה של שתיים, ולכן בדיקה זו עובדת רק כאשר x > 0.
בדומה לזה, האלגוריתם הבא מעגל את המספר הנתון x לחזקה קרובה של שתיים:
עבור כל שלם x וחזקה של שתיים, y, נציב z = y - 1,
אגדות על חזקות של שתיים
האגדה על המצאת השחמט מספרת שהמלך הציע לממציא לבחור איזה פרס הוא רוצה בתמורה להמצאתו הנפלאה.
הממציא אמר שהוא מבקש גרגר חיטה במשבצת הראשונה של לוח השחמט, 2 גרגרים בשנייה, 4 גרגרים בשלישית, 8 ברביעית וכן הלאה, בטור הנדסי.
המשימה נראתה בעיני המלך כעניין של מה בכך, והוא פקד על משרתיו למלאה, אך מהר מאוד גילה שכל מחסני התבואה בממלכה התרוקנו, בזמן שמילוי משאלתו של הממציא רחוק מלהתגשם (כבר במשבצת ה-32 נדרשו יותר משני מיליארד גרגרים, ומספר הגרגרים שידרשו כנגד 64 המשבצות הוא ).
לפי האגדה שממציא המשחק של מגדלי האנוי צירף לו, כוהנים ברהמינים צריכים להעביר 64 דיסקיות ממוט אחד לאחר, וכשיסיימו יגיע סוף העולם.
גם כאן, מספר הצעדים שידרשו הוא 264-1.
הרב חזקיה פייבל פּלוֹיְט (פּלַאוּט; בגרמנית: Feiwel Plaut; כ"ד בשבט ה'תקע"ח, 31 בינואר 1818 - כ"ז בכסלו ה'תרנ"ה, 25 בדצמבר 1894) היה רב הונגרי-אורתודוקסי בולט, מתלמידי החת"ם סופר.
כיהן כרבה של שוראן וחיבר את סדרת הספרים ליקוטי חבר בן חיים.
נולד בקולין שבבוהמיה, אוסטריה (כיום בצ'כיה) לרבקה וחיים בן יחיאל פלויט.
למד אצל אבי אמו שהיה מלמד, בגיל שש התחיל ללמוד גמרא מפי הרב יוסף בן יסכה, לאחר שסבו איים כי אם ימסרו אותו לידי מחנך מתקדם ששם דגש על לימודי תנ"ך ודקדוק ברוח תנועת ההשכלה, יאסור על כל בני המשפחה בשבועה לפתוח את דלת ביתו.
רבו היה מכה את התלמידים שלא הבינו מעצמם את קושיות המהרש"א והמהר"ם שלא הזקיקו ידע מוקדם, כדי לגרום לתלמידים לפתח את חוש הביקורת.
לדבריו, בגיל שמונה כבר ידע לשאול את שאלותיהם על כל עמוד שלמד בתלמוד.
בשנת ה'תקפ"ו (1826) עזב הרב בנימין וולף לעוו את רבנות העיר קולין.
מעמד האדוקים נחלש לעומת שוחרי המודרנה; לדברי רח"פ פלויט בזכרונותיו, כבר ביום שלמחרת מעבר הרב, הורה מנהל בית הספר הגרמני בעיר לקיים את הלימודים כשהתלמידים יושבים בכיתות בגילוי ראש.
בשנים שלאחר עזיבת הרב לעוו הגיע לעיר מהר"ם בנט, אך תלמידי ישיבתו למדו גם לימודים כלליים, ומשפחת פלויט המסורתית יותר שלחה את בנה ללמוד אצל הרב אברהם פראהליך, מחבר הספר "זרע יעקב".
בכ"ט בסיוון ה'תקפ"ט נפטרה אם המשפחה שהייתה המפרנסת העיקרית, חזקיה שסירב להתפרנס עם שאר בני משפחתו על שולחנם של קרובי משפחה, ניסה במשך תקופה להתקיים מתפוחי אדמה וקפה אותם ניתן היה להשיג בזול, אך הוא התמוטט בשל תזונתו הלקויה.
בראשית אייר ה'תקצ"ד (קיץ 1834) נסע לטופולצ'אני לביתו של הרב לעוו, שהוא ובנו הרב ירמיה לעוו הכירו את אמו המנוחה וקירבו אותו.
הוא לא השתהה בטופולצ'אני זמן רב, וקצת לאחר בואו לעיר המשיך במסעו לפרשבורג בה התארח אצל רעלא פרעגר, יוצאת קולין שהכירה את משפחתו והסכימה לארחו.
בהמשך התקבל לראיון אצל רב העיר, הרב משה סופר ("החת"ם סופר"), שבחן אותו וקיבלו ללימודים בישיבתו.
הוא השיג לעצמו אכסניה ראויה אותה מימן עבורו אדם אמיד בתמורה לכך שלמד איתו במשך שעתיים מדי יום, אולם בהמשך התגלגל בין אכסניות שונות.
בתקופה זו התיידד עם הלל ליכטנשטיין ושבתי דיאמנט שנעשו שניהם בבגרותם רבנים ידועי שם.
בשנת ה'תקצ"ח הציע לו החת"ם סופר להשתדך עם בתו של רבי ישראל משקלוב בירושלים, לאור בקשתו של האחרון שישלח לו בחור מישיבתו.
הוא נענה להצעה, אך לפני שהתארגן לנסיעה, באה הידיעה שהמיועדת התארסה לבחור אחר.
לדבריו, דחה הצעות שידוך ורבנות בבוהמיה מולדתו, מחשש שלא יעמוד בפיתוי ללמוד באוניברסיטה, תנאי הכרחי באותם ימים לקבלת משרת רבנות בבוהמיה.
בשנת ה'תר"ז התארס עם מלכה, אך בשל המהפכה ההונגרית של 1848 התעכבה החתונה עד טבת ה'תר"ט (דצמבר 1848), שנתיים לאחר האירוסים.
לאחר נישואיו התקבל כרב בשוראן וממנה השיב לשאלות בהלכה שנשלחו אליו מכל רחבי הונגריה.
מיד עם הגיעו לשוראן באו עמו 30 תלמידים והוא הקים בעיר ישיבה.
לרב חזקיה פייבל ולמלכה פלויט לא היו ילדים והם גידלו בביתם במשך השנים מספר ילדים יתומים.
סדרת ספריו "ליקוטי חבר בן חיים" כוללת אוסף של דברי תורה והלכה בעניינים שונים, דברי מוסר והשקפה, תולדות חייו של החת"ם סופר וחידושים רבים של רבו זה, בהם ספר שלם של חידושיו למסכת נידה.
חזקיה בן דוד היה ראש הגולה של יהדות בבל בסוף תקופת הגאונים וראש ישיבת פומבדיתא האחרון.
הרב גרשום הרפנס כותב, כי היה גם האחרון בתפקיד ראשות הגולה, וכי כשנרצח על ידי אל קאא'ם הראשון נסגרה גם ישיבת סורא סופית במקביל לישיבת פומבדיתא.
מר חזקיה היה בנו של דוד נינו של רבי דוד בן זכאי, מצאצאי זרובבל בן שאלתיאל מצאצאי יהויכין.
הוא מוזכר בתואר ראש גולה בבבל החל משנת ד'תשפ"א (1021).
שלושת בניו היו: שאלתיאל בן חזקיה, יוסף אורובד (סבו של יהודה בן ברזילי הברצלוני) ודוד בן חזקיה.
בשנת ד'תשצ"ח (1038) נפטר בבבל רב האי גאון שהיה ראש ישיבת פומבדיתא, ורב חזקיה מונה למלא את מקומו בראשות הישיבה.
החוקרים נחלקו האם נשא גם בתואר "גאון", אך מוסכם הוא שהתעסק בהלכה ושלח אגרות הלכתיות לקהילות שונות.
לאחר 20 שנה בהם כיהן כראש גולה וראש ישיבה, בד'תתי"ח (1058), הלשינו עליו שונאיו הלשנת שקר לח'ליפה המוסלמי אל-קאא'ם הראשון, הח'ליפה אסר את מר חזקיה, והוא עונה והוצא להורג.
מכיוון שנרצח, נסגרה ישיבת פומבדיתא ההיסטורית באופן סופי, ובכך תמה תקופת הגאונים בפומבדיתא.
שלושת בניו נמלטו לגרנדה אל ביתו של רבי יהוסף הנגיד, אשר אביו, רבי שמואל הנגיד, היה ידיד נפשו של אביהם ואף כתב לו שיר מיוחד בד'תתט"ו שנדפס בקובץ "בן תהילים".
לאחר שנרצח הופסקה משרת ראש הגולה לכמה עשרות שנים, ראש הגולה הבא, היה בן בנו דוד – חזקיה בן דוד השני.
עם זאת, נמצאו מסמכי קניה של בתו של שאלתיאל, בנו השלישי של חזקיה, בה נזכר שאלתיאל בתואר "מר" – תארו של ראש הגולה, לכן נראה שזמן קצר לפני ששב חזקיה השני לבבל כיהן שאלתיאל כראש גולה.
אך לדעת הרב גרשום הרפנס לא כיהנו עוד ראשי גולה אחריו.
חזקי שוהם (נולד ב-26 ביוני 1975) הוא היסטוריון, סוציולוג וחוקר תרבות ישראלי, פרופסור חבר בתוכנית הבין-תחומית ללימודי פרשנות ותרבות באוניברסיטת בר-אילן, מנהל-שותף של המרכז לסוציולוגיה תרבותית באוניברסיטה זו, ועמית מחקר במכון הרטמן.
תחומי התמחותו העיקריים הם תיאוריות של התרבות, היסטוריה תרבותית של ישראל, הציונות והיישוב ותרבות יהודית.
בשנת 2006 הגיש את עבודת הדוקטורט שכתב בהנחיית פרופ' אבי שגיא וז'אק ארנפרוינד בתוכנית ללימודי פרשנות ותרבות, וכותרתה היא: "חגיגות פורים בתל אביב 1908–1936: עיון מחודש במשמעותם של סמלים, מסורת וספירה ציבורית בתרבות עממית ציונית".
בין השנים 2008–2010 עשה פוסט-דוקטורט בתוכנית ללימודי יהודיים באוניברסיטת ייל, ועבד בהנחייתה של פרופ' פולה היימן (Paula Hyman).
כן עבד עם המרכז לסוציולוגיה תרבותית באוניברסיטה זו, בראשותו של פרופ' ג'פרי אלכסנדר (Jeffrey Alexander).
מאז אוקטובר 2013 הוא מלמד באוניברסיטת בר-אילן בתוכנית ללימודי פרשנות ותרבות.
מחקריו של שוהם מתמקדים בצמיחתה של התרבות העממית הישראלית החל משורשיה בשלהי המאה ה-19 ועד לימינו, על מנהגיה היומיומיים כמו המנגל ביום העצמאות, הנטיעות בט"ו בשבט, או ה"בת מצווש".
שוהם מפנה את המבט המחקרי וההגותי מהאליטות האינטלקטואליות, האידאולוגיות והפוליטיות אל האופן שבו התרבות נוצרה "מלמטה", כדי להעמיד בלב הדיון את השיח הסוציולוגי על אודות העיצוב המחודש של ריטואלים ומיתוסים, ולבחון מחדש את שורשי המסורת הישראלית כתרבות יהודית אזרחית.
בשנת 2013 פרסם את ספרו הראשון "מרדכי רוכב על סוס: חגיגות פורים בתל אביב (1908–1936) ובנייתה של אומה חדשה", המבוסס על עבודת הדוקטורט שכתב.
הספר מציע בחינה אתנוגרפית מדוקדקת של האירוע הציבורי הגדול ביותר ביישוב בתקופת המנדט – קרנבל הפורים בתל אביב.
שוהם עוקב אחר התפתחות החגיגות משלהי התקופה העות'מאנית עד אמצע שנות השלושים, ומתאר את שני ענפיהן המרכזיים: נשפי הפורים באולמות ותהלוכת המיצגים הגדולה ברחבי העיר, שהחל מ-1932 נקראה "עדלאידע".
בספר מבקש שוהם להציע נקודת מבט אנתרופולוגית לחקירתן של התרבות העברית החדשה והאידאולוגיה הציונית, במקום הדגש הפוליטי-אידאולוגי המאפיין באופן מסורתי את חקר הלאומיות היהודית.
מחקר אתנוגרפי-היסטורי זה מציע נקודת מבט שונה לדיון בבעיות אחדות: היחס בין הווה לעבר בתרבות העברית החדשה, הריבונות והיחס ללא-יהודי במחשבה הציונית, האיזון בין עיר לכפר והמתח בין מרכיביה השונים של תרבותה המתחדשת של חברת המהגרים.
הספר זכה בפרס ע"ש איש-שלום לספר ביכורים לשנת תשע"ה.
בספרו "נעשה לנו חג: חגים ותרבות אזרחית בישראל" מבקש שוהם לדון בשאלות הנוגעות לתפיסת הזהות היהודית באמצעות חקר פרטים קטנים ויום-יומיים, ומנסה להבין האם התרבות היהודית בגרסתה הפופולרית יכולה לתרום במשהו לתרבות האזרחית בישראל.
שוהם מתחקה אחר תולדות החגים הישראליים ודרכי חגיגתם ומנתח את משמעויותיהם ליהודים הישראלים, המציינים את החגים כחלק מתרבות אזרחית הנוצרת "מלמטה", ומציע להפוך את התרבות היהודית לתרבות אזרחית, שתהיה משותפת לכל הישראלים.
השאלה נבדקת באמצעות דיון משווה בין שלושה חגים: פסח, ט"ו בשבט ויום כיפור.
שוהם מנסה להבין את מקומה של התרבות היהודית בחיי היום־יום בישראל, הנשלטים במידה רבה על ידי סמלים וטקסים יהודיים גם אם הפרשנות הניתנת להם בתרבות הישראלית אינה זהה לפרשנויות הניתנות להם בתרבויות יהודיות אחרות בנות זמננו, בעיקר ההלכה, המיסטיקה והתרבות היהודית האמריקאית.
מרדכי רוכב על סוס: חגיגות פורים בתל אביב (1936-1908) ובנייתה של אומה חדשה, רמת גן ושדה בוקר: אוניברסיטת בר-אילן ואוניברסיטת בן-גוריון, 2013.
נעשה לנו חג: חגים ותרבות אזרחית בישראל, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2014.
למה בר מצווה ובת מצווה?
חניכה מגדר וראווה בתרבויות יהודיות, למדא - ההוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה, 2023.
קריאה מחודשת במחזה הגטו החדש", הרצל אז והיום: יהודי ישן - אדם חדש?
[עם נעמה דינור ויאיר ליפשיץ], "מנזר ליצר: תפקידו התרבותי של שיער הנזיר בספרות חז"ל", מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי כ"ד–כ"ה (2008): 33–68.
"ובכן, עשינו קצת מסורת: המסורת המומצאת ובעיית העבר בתרבות העברית החדשה", ראשית 1 (2009): 324-305.
"קום וברח מן העיר": אידאולוגיה ציונית אחרת ב"זאת היא הארץ", זמנים 106 (תשס"ט): 105–94.
"אסתר המלכה העבריה", סגולה: מגזין ישראלי להיסטוריה 22 (פברואר 2012): 3–9.
מהעלייה השלישית לעלייה השנייה ובחזרה: היווצרות החלוקה לתקופות לפי העליות הממוספרות, ציון, עז (ב), תשע"ב.
דת', 'חילוניות' ו'מסורת' במחשבה הציבורית בישראל, עיונים - כתב עת רב תחומי לחקר ישראל, 24, 2014.
רב לשוניות וחד-לשונית: לאומיות מלמעלה מול לאומיות מלמטה בתקופת המנדט, ישראל 23, 2016.
"המקף מול היעדרו: קווי יסוד לניתוח השוואתי בין-תרבותי של ישראל והתפוצה המערבית", העולם היהודי – מבטים מישראל: דימויים, ייצוגים וגבולות, בעריכת אופיר עבו ותניא ציון-וולדקס, שדה-בוקר: אוניברסיטת בן-גוריון, 2020, עמ' 69–45.
"המקרה המוזר של אמצע הלילה בכפר: חזות וצליל פלסטיניים במרחב הישראלי", שפה וחברה 14, 2-1 (2021): עמ' 196–175.
הרב יחזקאל (חזקי) ליפשיץ (נולד בכ"ט בטבת ה'תשל"ד, 23 בינואר 1974) הוא רב ושליח חב"ד בקטמנדו, בירת נפאל, המנהל בעיר זו ביחד עם אשתו, חני ליפשיץ, את בית חב"ד המקומי.
ליפשיץ נולד לצבי מנשה ואסתר ליפשיץ.
למד בישיבת תומכי תמימים בלוד, ישיבת אחי תמימים בראשון לציון וישיבת תומכי תמימים כפר חב"ד.
בסוף שנת תשנ"ג נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית שבמרכז חב"ד העולמי בברוקלין שבניו יורק.
ב-1997 נישא לחני, בתו של המוהל מנחם פליישמן.
ב-1999 נסעו לשליחות לבנגקוק שבתאילנד על מנת לסייע לרב יוסף חיים קנטור בפעילותו.
בשנת 2000 יצאו לשליחות בקטמנדו, בירת נפאל, על מנת לפתוח שם בית חב"ד, שם עוברים אלפי מטיילים ישראלים בכל שנה.
המקום מעניק שירותים למטיילים יהודים מישראל ומהעולם כגון סעודות שבת וחג, פינות מנוחה, עמדות אינטרנט, סיוע וליווי במקרי מצוקה, ביקור אסירים ישראלים בבתי הכלא, עזרה לתרמילאים ומטיילים שנפגעו, ועוד.
במיוחד התפרסמו אחרי אסון סופת השלגים ב-2014 ורעידת האדמה ב-2015. כהוקרה על עזרתם אירח נשיא המדינה רובי ריבלין את ילדיהם בלשכתו.
ליל הסדר בניהולו של הרב ליפשיץ הוא הסדר הגדול בעולם.
ב-2006 הקים בית חב"ד עונתי בעיר פוקהרה.
ב-2012 עלתה לשידור סדרת הטלוויזיה "קטמנדו", העוקבת אחר זוג שליחים שיוצאים להקים בית חב"ד בנפאל.
הסדרה מבוססת על תחילת דרכם של בני הזוג ליפשיץ ועל סיפורים אמיתיים שהתרחשו בזמנם.
חזקי וחני מתגוררים בקטמנדו, נפאל.
יש להם ארבעה בנים ושתי בנות, ועוד נפאלי שאימצו כבן.
"חזקים ביחד" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת והיוצרת הישראלית מארינה מקסימיליאן, ויצא לאור ב-19 ביולי 2023.
השיר נכתב והולחן על-ידי מקסימיליאן והופק על-ידי גיא מנטש.
השיר יצא על רקע ההפגנות נגד הרפורמה המשפטית והשבר החברתי שנוצר בארץ, מתוך כוונה לאחד ולחזק.
מקסימיליאן ביצעה את השיר לראשונה בהופעתה בקיסריה, ובהמשך היא הוציאה לאור את השיר גם באופן רשמי.
עם צאתו, זכה השיר לשבחים מהמבקרים.
בשיאו הגיע למקום ה-7 במצעד השבועי של מדיה פורסט.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, בוים על-ידי רועי ברקוביץ' והועלה לערוץ היוטיוב של מארינה מקסימיליאן ב-19 ביולי 2023. הקליפ מורכב מצילומי הופעתה של מקסימיליאן בקיסריה בעת ביצועה את השיר לראשונה.
נכון לספטמבר 2023, עומד מונה הצפיות של הקליפ על כ-900,000 צפיות.
חזקים ביחד עם שלום אסייג היא תוכנית אירוח ובידור ישראלית בהגשת שלום אסייג שעלתה לאוויר בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
התוכנית שודרה החל מ-9 בנובמבר עד 17 בדצמבר 2023 ברשת 13.
בכל תוכנית, שלום אסייג מארח מפורסמים ישראלים המספרים כיצד עוברים עליהם ימי המלחמה ואת משפחות החטופים הנמצאים בשבי חמאס.
במהלך התוכנית משודרים גם קטעים מהשטח עם ליטל שוורץ, ציפי שביט, שלומי קוריאט (בדמותו של מורדי מהסדרה "שנות התשעים") ועוד.
בנוסף, הסטנדאפיסט אסף מור יוסף מגיש פינה בתוכנית.
לאחר מספר שבועות של שידורי חדשות, הוחלט ברשת 13 להעלות לאוויר תוכנית אירוח חדשה בהגשתו של שלום אסייג המותאמת למצב.
סמדר שילוני מאתר "ynet" כתבה על אסייג ש, אך עם זאת היא ציינה ש.
חזקיה לורד הוסמר היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק.
הוסמר נולד ב-7 ביוני 1765 במושבת קונטיקט.
הוא בא ממשפחה רמת־מעמד: אביו, טיטוס הוסמר, חתם על תקנון הקונפדרציה מטעם קונטיקט, ואחיו סטיבן כיהן כנשיא בית המשפט העליון של מדינת קונטיקט.
חזקיה למד משפטים והוסמך לעריכת דין בבית המשפט של ראש עיריית הדסון, ניו יורק.
הוסמר נישא לסוזן ת'רופ ב-30 בנובמבר 1805; לזוג נולדו חמישה ילדים, ובהם אחדים שנפטרו בינקותם.
בנו, שנולד לאחר מותו ונקרא גם הוא חזקיה לורד הוסמר (1814–1893), היה סופר וכיהן כנשיא הראשון של בית המשפט העליון של טריטוריית מונטנה.
חזרה בתשובה הוא תהליך בו אדם מתחיל לאמץ אורח חיים יהודי דתי.
בדרך כלל חזרה בתשובה נאמרת בהקשר הדתי שבו אדם מתקרב לבורא, והביטוי משמש פעמים רבות לתיאור תהליך בו יהודי חילוני או מסורתי מתחיל לאמץ אורח חיים דתי המתבטא בשמירת מצוות.
הכוונה במילה "תשובה" בהקשר זה אינה מענה, אלא שיבה של אדם לבורא - לפי המשמעות הנקבעת על ידי דתו.
הביטוי "חזרה בתשובה" נגזר מביטוי רחב יותר המופיע גם בתפילת שמונה עשרה: "והחזירנו בתשובה שלמה לפניך".
תהליך החזרה בתשובה הפוך מזה של יציאה בשאלה, שבו אדם יהודי דתי עוזב את אורח החיים הדתי.
אלה שעברו את תהליך החזרה בתשובה נקראים בציבור הדתי בעלי תשובה, מונח המופיע כבר בספרות חז"ל, בין השאר בביטוי "מקום שבעלי תשובה עומדין צדיקים גמורים אינם עומדין".
חלק גדול מהתומכים בחזרה בתשובה מרבים לכנות מעבר זה בשם התחזקות והעוברים אותו מכנים עצמם מתחזקים.
בציבור הדתי והחרדי לפעמים יכול לשמש המושג "תשובה" אפילו לתיקון עברות קלות על ידי אדם דתי.
בספרות ההלכתית מקובל בהקשר זה גם הביטוי לעשות תשובה.
אדם העוסק בקידום תהליך זה בצורה אקטיבית נקרא מחזיר בתשובה.
חזרה בתשובה מתרחשת לעיתים קרובות בעקבות משברים אישיים, תחושת ריקנות, חיפוש אחר משמעות בחיים או חוויות רגשיות עוצמתיות.
אנשים שחוו אירועים טראומתיים, אובדן או משברים בזהות האישית עשויים למצוא מענה בעולם הדתי שמציע מסגרת יציבה ומשמעותית.
רבים מהחוזרים בתשובה מגיעים מבתים מסורתיים, במיוחד בקרב יוצאי עדות המזרח.
במשפחות אלו נשמרו סממנים של אורח חיים יהודי מסורתי, כמו אמונה באלוהים ושמירה חלקית על מנהגים דתיים, אך לא התקיימה שמירה מלאה על מצוות.
עבור רבים, החזרה בתשובה מהווה המשך טבעי למורשת המשפחתית והתרבותית שלהם.
לחברה ולתרבות יש תפקיד משמעותי בתהליכי החזרה בתשובה.
תנועות החזרה בתשובה מפעילות מערך נרחב של שכנוע באמצעות פעילות חברתית, שיעורים, סמינרים וסדנאות.
בנוסף, חזרה בתשובה עשויה להיות מושפעת מדמויות כריזמטיות, כמו רבנים, או מחשיפה לקבוצות חברתיות בעלות אורח חיים דתי.
מחקרים מראים כי רוב החוזרים בתשובה מגיעים ממשפחות בעלות רקע סוציו-אקונומי נמוך.
במקרים רבים, הקשיים הכלכליים והחברתיים תורמים לתחושת חוסר הביטחון, שמובילה לחיפוש אחר מסגרת יציבה ותומכת כמו העולם הדתי.
תנועות החזרה בתשובה מנצלות לעיתים את הרקע הזה, ומציעות סיוע כלכלי ותמיכה נפשית כדרך למשוך אנשים לדרך החיים הדתית.
העידן המודרני מתאפיין בריבוי אפשרויות ובחיפוש מתמיד אחר רוחניות ומשמעות.
חלק מהחוזרים בתשובה נמשכים אל העולם הדתי בשל תחושת עומק ומשמעות שהדת מציעה, כמו גם אורח החיים המסודר שהיא מכתיבה.
תהליך החזרה בתשובה אינו אחיד ומשתנה מאדם לאדם.
עבור חלק מהאנשים מדובר בשינוי הדרגתי שמתחיל בשמירה על מצווה אחת או שתיים ומתפתח בהדרגה, בעוד שאחרים עוברים תהליך אינטנסיבי ומהיר.
התהליך מלווה לעיתים בקשיים אישיים וחברתיים, כולל התנגדות מצד המשפחה או הקהילה הסובבת.<
יסודות התשובה מצויים כבר במקרא ובנביאים, פעמים רבות: "ושבת עד ה' אלוהיך", "שובה ישראל עד ה' אלוהיך" ובעוד פסוקים רבים.
ממקורות אלו עולה, כי התשובה באה כתיקון לחטא שגרם לריחוק מהאל, ומטרתה היא להשיב ולקרב את האדם אל בוראו ולגרום לו לחזור לדרך הטובה.
יש הטוענים כי בתשובה האדם שב למקורו ולעצמיותו, כיוון ש"האלוהים עשה את האדם ישר" ובצלמו, והאדם החוטא, הריהו מתרחק מעצמו.
אל מול ההשקפה הגורסת כי אדם שחטא הוא חסר תקנה, ואל מול המחשבה האנושית הפשוטה, כי את הנעשה אין להשיב, עולה רעיון התשובה:
תהליך התשובה ההלכתי כולל ארבעה שלבים: הכרת החטא ועזיבתו, חרטה עליו, וידוי וקבלה לעתיד.
חז"ל ראו בתשובה תהליך חשוב ביותר והבחינו בין שלושה סוגי תשובה:
תשובה למראית עין, המאופיינת בביטויים חיצוניים בלבד ואיננה תשובה אמיתית.
ועדיין, אין לדחות תשובה זו כיוון ש"מתוך שלא לשמה - בא לשמה".
תשובה מיראה, הנובעת מתחושת חרטה של החוטא על מעשיו, לעיתים מתוך פחד מעונש אלוהי על מעשיו.
זו התשובה ברמה הגבוהה ביותר, ונובעת מתוך רצון פנימי.
זו שבאה לידו דבר שעבר בו, ואפשר לעשותו, ופירש ולא עשה מפני התשובה, לא מיראה ולא מכישלון כוח".
הוגים בימי הביניים פיתחו את הדיון בסוגים השונים של התשובה, ויצרו הבחנות משנה רבות.
כך תוארו סוגים שונים של תשובה מיראה, המאפיינים אנשים ברמת התפתחות רוחנית שונה.
במקורות רבים, ובעיקר בחסידות, מדובר על כך שהתשובה אינה באה רק כתיקון לחטא, אלא מנסה לגשר על הפער הקיים בין האדם לבוראו, מעצם קיומו של האדם כיצור אנושי.
מכאן עולה התפיסה לפיה, התשובה היא תהליך תמידי, יומיומי, המלווה את האדם בכל חייו.
מממצאי הסקר החברתי שנערך בשנת 2009 על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה עולה כי:
35% מהאוכלוסייה היהודית הבוגרת דיווחו בשנת 2009 כי מידת דתיותם השתנתה במהלך חייהם.
אחוז אלו שנעשו דתיים יותר במהלך חייהם (21%) גבוה מאחוז אלו שנעשו פחות דתיים (14%).
5% מהאוכלוסייה היהודית הבוגרת הגדירו את עצמם כחוזרים בתשובה; 22% מהחרדים הגדירו את עצמם כך.
70% מהחוזרים בתשובה הם ילידי ישראל והיתר מרחבי העולם.
כמחצית מהחוזרים בתשובה דיווחו כי הגורם העיקרי לכך הוא לימוד ורכישת ידע חדש, כרבע דיווחו שחזרו בתשובה בהשפעת המשפחה, בן/בת הזוג או הסביבה, וכשישית בעקבות משבר אישי.
מתוך כ-200 אלף אזרחים ישראלים בוגרים המגדירים את עצמם כחוזרים בתשובה, כ-58 אלף גדלו בבית חילוני.
למעלה מרבע מהמגדירים עצמם חוזרים בתשובה ציינו כי הם מקיימים הלכה למעשה אורח חיים מסורתי בלבד.
החוזר בתשובה לחיים דתיים חווה שינוי קיצוני במערכת המושגים שבתוכה הוא חי, כפי שזו באה לידי ביטוי בהלכות חייו, דפוסי התנהגותו, דרכי החשיבה שלו, הופעתו ודיבורו.
האדם דוחה זהות אחת שלו, ויוצר לעצמו זהות אחרת.
בכך חש החוזר בתשובה כי הוא חוזר אל שורשיו הרוחניים, האתניים ואפילו הגאוגרפיים.
רבים מהחוזרים בתשובה מפחיתים את עיסוקיהם הקודמים, ומקדישים זמן ניכר ללימוד תורה, אשר לעיתים גורר ירידה ברמת החיים מבחינת צריכה כלכלית, אך למרות זאת מדווחים כי חייהם החדשים הפכו מלאי משמעות וסיפוק בהשוואה לחייהם טרם החזרה בתשובה.
תהליך החזרה בתשובה (כמו לחלופין תהליך של יציאה בשאלה) יוצר לעיתים קרעים במשפחת החוזר בתשובה, במיוחד כאשר אחד מבני הזוג, או בן או בת חוזרים בתשובה, כאשר אחרים במשפחתם אינם מעוניינים ללכת בדרכם.
במקרים של חזרה בתשובה של בן זוג, עשוי העימות להגיע עד כדי גירושין בין בני זוג ומאבק על אופי חינוך הילדים אחרי הגירושין.
במקרים של חזרת בן או בת בתשובה, נוצר לעיתים נתק בין הילד והוריו.
לעיתים ביוזמת ההורים, שמבחינתם הילד "חצה את הקווים", ולעיתים ביוזמת החוזרים בתשובה עצמם המבקשים להתנתק מעברם.
על אף הרטוריקה היהודית הדתית המחשיבה את החוזרים בתשובה, היחס של החברה החרדית האשכנזית (בניגוד לחברה החרדית ספרדית ולחברה הדתית-לאומית) הוא אמביוולנטי.
מחד החברה החרדית מתגאה בחוזרים בתשובה, מאידך לא תמיד תקבל אותם כשווים.
הסיבה לכך, בדרך כלל, היא כי החוזר בתשובה מגיע מרקע שונה, מושגים ומנטליות אחרים, ותהליך הכרת מושגי החברה החרדית שהיא סגורה ובעלת קודים משלה עלול לארוך שנים רבות.
לעיתים החוזרים בתשובה מגיעים ממשפחות קשות יום, ללא אפשרות להתפתח כלכלית או מקצועית, ואולי אף בעלי רקע פלילי ומתנחמים בחזרה בתשובה כעולם המספק להם חיי שלווה, אופציות קידום והתנתקות מהעולם הקודם בו חיו.
בתחום השידוכים, למשל, ניתן לראות את הבעיות שבעלי תשובה סובלים מהם.
משפחות חרדיות אותנטיות ימנעו ככל האפשר מלהשתדך עם ילדי חוזרים בתשובה, וקל וחומר עם בעלי תשובה ממש.
הסיבות כוללות היעדר ייחוס, הפגיעה בסטטוס שייגרום שידוך כזה למשפחה, רקע שונה ומנטליות אחרת, קרובי המשפחה החילוניים של החוזר בתשובה, לעיתים מתוך חשש לגירושים בעתיד, לאור ההיסטוריה החילונית של החוזר בתשובה.
נוסף לכך, לא ידוע תמיד על שורשיו של החוזר בתשובה (דבר הנוגע לנישואים אסורים, יהדות וכדומה).
בנוגע לבעלי תשובה יש חשש שבעל התשובה גם יחזור בו וישוב לאורח חייו החילוני, דבר שאינו מקובל או קביל באוכלוסיות אלו ועלול לפגוע בעתיד הילדים.
ככלל, מעטים הם בעלי התשובה המשתדכים עם חרדים ותופעה זו נובעת בדרך כלל מרצון הדדי של שני הצדדים.
אולם למרות הניסיונות, פערי המנטליות עמדו בעוכרי החוזרים בתשובה.
משפחות שניסו להשתלב בקהילות החרדיות התקשו להפנים את קודי ההתנהגות החרדיים, דבר שגרם חיכוך בינם לבין הקהילה שלא הייתה סובלנית לכך.
בנוסף לכך, העובדה שחלק מהחוזרים בתשובה שמרו על קשר עם ידידים מהעבר ועם קרובי משפחה חילוניים, חשפה אותם ואת ילדיהם להשפעות זרות.
חוזרים בתשובה מופלים בקבלה למוסדות חינוך, בשידוכים ולעיתים אף בקבלה כתושבים לערים חרדיות.
למרות זאת, ככלל, החוזרים בתשובה לא מקימים קהילות נפרדות אלא מנסים להיטמע בחברה החרדית.
יש לכך חריגים מסוימים, של הקמת קהילות נפרדות לבעלי תשובה, כדוגמת קהילת "שדה צופים" בביתר או קהילת "אביר יעקב" בתל אביב.
תופעת החזרה בתשובה צברה תאוצה בישראל ובארצות הברית החל מסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. התפתחות "תנועת התשובה" החלה בקרב שלוש קבוצות אוכלוסייה שונות: "בעלי תשובה" מארצות הברית, ישראלים ממוצא אירופי בני המעמד הבינוני וישראלים יוצאי שכונות מצוקה:
בעלי תשובה מארצות הברית: בעקבות המאבק לשוויון מעמדם וזכויותיהם של השחורים בארצות הברית בשנות ה-60, החלו קבוצות מיעוטים שונות לחדש את זיקתם האתנית-דתית.
יהודים רבים אשר התנתקו מהמורשת היהודית-דתית החלו לחפש אלמנטים אשר יקרבו אותם אל המסורת.
דור ילדי הפרחים בשנות ה-60 וה-70, שהיה פתוח להתנסויות שונות בתחום האישי, יצר פתח ליהודים רבים לנסות ולחפש משמעות בכיוון היהודי-מסורתי.
מלחמת ששת הימים (1967) העצימה את תופעת החזרה בתשובה, כיוון שהרבה יהודים מחו"ל, ובמיוחד מארצות הברית, הגיעו לבקר בישראל ונשארו בה.
ישראלים בני המעמד הבינוני: מלחמת ששת הימים, 1967, ומלחמת יום הכיפורים, 1973, היוו אירועים מכוננים בחברה הישראלית.
תחושה של הרואיות מצד אחד, ושבריריות כאוטית מצד שני, גרמו לישראלים רבים לתהות על קיומם, זהותם ועצם משמעות חייהם.
רבים מאותם מחפשי דרך מצאו באמונה הדתית מענה לשאלותיהם הן מהבחינה האישית והן מהבחינה הלאומית.
ישראלים יוצאי שכונות מצוקה: התהיות הקיומיות, כמו במקרה של ישראלים בני המעמד הבינוני, נתנו את אותותיהן גם בקרב הישראלים יוצאי שכונות המצוקה.
אלא שכאן חברה סיבה נוספת אשר היוותה זרז לחזרה בתשובה, והיא תסכולם של יוצאי ארצות האסלאם ממעמדם בחברה הישראלית.
המסורת היוותה אפיק דרכו היו יכולים למצוא נחמה מתחושות הניכור, הנחיתות הכלכלית והקיפוח החברתי.
מתחילת שנות ה-70 החלה פעילות ממוסדת של ארגוני החזרה בתשובה.
ארגונים חרדיים אלה ליוו את גל החזרה בתשובה בעקבות מלחמת ששת הימים ויום הכיפורים, ושמו להם למטרה להחזיר בתשובה תוך שימוש באמצעים מודרניים.
כך קמו ארגונים כמו: "אל המקורות", "נעשה ונשמע", "תורה ואמונה", ו"ערכים".
המשותף לכולם היה ניסיון להחזיר בתשובה באמצעות טיעונים להוכחת היהדות.
גל חזרה בתשובה נוסף התרחש בשנות ה-80, ודעך לקראת סופו של עשור זה.
ייחודית לתנועת החזרה בתשובה בישראל בשנים אלו הייתה התמיכה הרחבה שהעניקו מוסדות המדינה למאמצי ההחזרה בתשובה, אם במתן גישה נוחה למחזירים בתשובה, ואם באמצעות תמיכה כספית.
מסוף שנות השבעים ואל תוך שנות השמונים היה מקובל לשלוח חיילים לימי עיון וכנסים שמטרתם החזרה בתשובה.
משרד הביטחון אף עודד שליחתם של מאות יתומי צה"ל בגיל מצוות לשהות בכפר חב"ד.
מאמצע שנות ה-90 ועד ימינו
החל מאמצע שנות ה-90 חלה עליה במספר החוזרים בתשובה.
על-פי סקר שערך מכון "דחף" עבור העיתון "ידיעות אחרונות" בשנת 1997, שהתבסס על מדגם של 2,550 איש מהאוכלוסייה היהודית הבוגרת, נמצא כי בשנים שקדמו לסקר, הצהירו 17 אחוז מהנשאלים כי התקרבו אל הדת והפכו מחילונים או מסורתיים לדתיים או חרדים.
במספרים מוחלטים מדובר על כ-210 אלף איש שהצהירו כי התקרבו לדת.
מתוכם, הרוב הגדול (80 אחוז) היה בעל השקפות מסורתיות עוד לפני תחילת ההתקרבות, והשתייך בעיקר לדור השני והשלישי של יוצאי ארצות האסלאם.
אחד ההסברים המקובלים לעליה במספר החוזרים בתשובה מקשר אותו לעליה כלל-עולמית במספר המבקשים פתרונות דתיים ומעין-דתיים במסגרות פורמליות יותר (כמו התנועות הפונדמנטליסטיות והאוונגליסטיות) או במסגרות פורמליות פחות (לימוד אופציונלי, מסעות רוחניים, ועוד).
אופיינית לשינוי היא עלייתם של פתרונות חזרה בתשובה נוסח אלו של ש"ס, המציעה חזרה לעבר ("להשיב עטרה ליושנה") כהיפוך של הפתרונות הסוציאליסטיים או הציוניים שמבטם כוון לעתיד.
הטיעונים של מחזירי התשובה מוצגים כטיעונים לוגיים שחלק נכבד מהאוכלוסייה היהודית-דתית תומכת בהם.
תנועת התשובה מאורגנת כיום על ידי רבנים מקומיים וארציים, ועל-ידי מגוון רחב של מוסדות וארגונים.
בין הגופים המשפיעים המעורבים בתנועת התשובה מצויים חב"ד על ידי שלוחי חב"ד, תנועת ש"ס, חסידות ברסלב, המגזר הליטאי (עם ארגוני "ערכים" ו"לב לאחים"), וכן "הידברות" "שופר" ו"צהר".
מגזר פעיל נוסף הוא הציונות הדתית.
בתחילת תנופתה של תנועת התשובה היו שני דרשנים בולטים במיוחד, שהשפיעו עליה בצורה מכרעת – הרב אמנון יצחק, העומד בראש "ארגון שופר" והרב ראובן אלבז, ראש מוסדות "אור החיים".
שיטות הפעולה של שני רבנים אלה שונות: הרב אמנון יצחק נותן הרצאות מעיר לעיר, נושא דברים בפני קהל, ומפיץ את רעיונותיו באמצעות קלטות (בעבר) ודיסקים והאינטרנט, אך אינו מבסס סביבו קהילת לומדים.
הרב ראובן אלבז, לעומתו, עסוק בארגון קהילות לומדים מקומיות "מלמטה".
ברקע פעל ארגון נוסף שריכז פעילות ענפה של החזרה בתשובה ושני הרבנים הנ"ל שתפו איתו פעולה, ושמו "ערכים".
בשנים האחרונות רבו הארגונים העוסקים בתחום זה; כאשר ארגון "צהר" מחקה את פעילות הסמינרים של "ערכים" אלא שהוא מתמקד בציבור עממי, וארגון "הידברות" פרץ דרך חדשה כשהחל לשדר בערוץ משלו שדורי טלוויזיה, כשהוא נותן במה הן לאנשי "ערכים" והן לסיפורי "חוזרים בתשובה".
כמו כן ישנם מספר ארגונים המייעדים עצמם לציבור אקדמאי.
תנועת התשובה עושה שימוש רב באמצעים טכנולוגיים מודרניים כמו ערוצי הקודש, קלטות שמע, קלטות וידאו ותקליטורים.
ארגון "איילת השחר" מפעיל תוכנית "חברותא" ליצירת חברותות טלפוניות של מתנדבים חרדים עם חילונים המעוניינים להרחיב את הידע שלהם בנושאי יהדות.
לפי סקר הלמ"ס לשנת 2009, 5.4% מהציבור היהודי הבוגר בישראל מגדירים את עצמם בעלי תשובה.
ישנן מספר התייחסויות בולטות בתרבות החילונית לתופעת החזרה בתשובה.
ברובן בולטת תחושת האובדן של משפחותיהם וחבריהם החילוניים של החוזרים בתשובה, וספקנות כלפי ההחלטה לעבור אל החברה החרדית המסוגרת.
סדרת הטלוויזיה "לוויתן בחוף שרתון", בכיכובו של אסי דיין, על בוהמיין חוזר בתשובה, בהשראת סיפורו של אורי זוהר.
"הוא חזר בתשובה", שירו של אריק איינשטיין, שהתפרש בציבור כביטוי אבל על חזרתו בתשובה של חברו אורי זוהר.
"אורי חוזר בתשובה", ספרו של הסופר בנציון פירר המגולל את סיפור חזרתו בתשובה של השחקן אורי זוהר.
"היא חזרה בתשובה", שירו של מתי כספי, לפי מילותיו של יעקב רוטבליט, המבכה את אובדנה של אהובה שחזרה בתשובה.
סדרת הטלוויזיה לתפוס את השמיים, על משפחה חילונית בה אבי המשפחה חוזר בתשובה ומתרחק מאשתו וילדיו.
ההצגה "עלמה ורות", מאת גורן אגמון ובבימויו של מיכה לבינסון, המגוללת בין היתר את סיפור מערכת היחסים בין חוזרת בתשובה לבין אמה החילונית.
השיר "בין תל אביב ובני ברק", מאת עציון מאיר ובביצועה של להקת דברים בעלמא, המספר על חסרונו של חבר שהיה דתי לאומי והתחרד.
מקימי, ספרה של נועה ירון-דיין המספר על חיי ידוענית שחזרה בתשובה.
שיח שבים, ספרו של משה גרילק המקבץ את סיפוריהם של עשרות אקדמאים שחזרו בתשובה.
עוד ניפגש, תוכנית מציאות תיעודית העוסקת בנתק ביחסים משפחתיים בין אחים ובני משפחה, שנגרם בעקבות חזרה בתשובה.
הסדרה מפגישה את בני המשפחה החילוניים עם התרבות החרדית באופן בלתי אמצעי, ולבסוף מביאה לאיחוי הקרע המשפחתי.
בסיפור "עושה הנפלאות מלובלין" מתאר הסופר יצחק בשביס-זינגר חזרה בתשובה רדיקלית, שבה גיבור הסיפור פורש מחיי העולם הזה לחיי נזירות מוחלטים.
חִזְרָן – מארמית תלמודית, או בַּמְבּוּק (Bambusoideae), הוא שם כולל לתת-משפחה של צמחים ירוקי-עד רב-שנתיים במשפחת הדגניים.
כמה מסוגי החזרן הם ענקיים, ומהווים את סוגי הדגנים הגדולים ביותר.
ישנם כ-1,400 מינים שונים של חזרן.
החזרן נפוץ בסוגי אקלים שונים, מהרים קרים ועד אזורים טרופיים חמים.
ניתן למצוא סוגי חזרן בצפון-מזרח אסיה (בקו הרוחב 50 צפון, בסחאלין), בדרום ובמזרח אסיה ממערב להימלאיה, בדרום ובמערב אוסטרליה, מדרום לסהרה באפריקה, ובאמריקה מדרום-מזרח ארצות הברית ודרומה משם, עד לדרומה של צ'ילה.
מקור שם המילה במבוק הוא בשפות המלאית והאינדונזית.
גובה גזעי החזרן משתנה בין המינים השונים ונע בין סנטימטרים ספורים ועד ל-40 מטר.
קוטר הגזע נע בין מילימטר בודד ל-30 סנטימטר.
צימוח החזרן מתחלק למספר שלבים: בשלב הראשון צומח הנצר למלוא גובהו, הנצרים הם בעלי מפרקים וכל מפרק נושא עלה יחיד שמתנוון ונושר בסוף גידול הנצר במקביל לתהליך התפצלות מהנצר.
בשלב השני לאחר סיום התפתחות הנצר מתחילים להתפצל ענפים מבסיס העלה היחיד שנמצא בכל מפרק, מבסיס עלה כזה יכולים להתפצל ענף אחד או יותר, בחלק ממיני החזרן גם הענפים גדלים בשלב הראשון למלוא אורכם ואחר כך חוזרים ומתפצלים לענפים נוספים מבסיסי העלים שלהם.
החזרן יכול להיות גדול מאוד, בניגוד למרבית הצמחים ממשפחת הדשא.
נצר חזרן יחיד, בעל מערכת שורשים מבוססת, מגיע בדרך-כלל לגובהו המלא בתוך כחודשיים.
לאחר מכן מתפתחים הענפים הצדדיים.
החזרן מגיע לגובהו המלא בתהליך התפתחות שאורך כ-6 שנים ובמהלכן בכל עונת יציאת נצרים יגדלו נצרים לגובה רב יותר מבעונות הקודמות.
לעץ בוגר מתרחשת פריחת החזרן.
החזרן מתחלק באופן גס לשתי משפחות: חד בדיים ורב בדיים.
החזרן החד בדי שולח שורשים ארוכים ומוציא נצרים חדשים במרחק מצמח האם ואילו הרב בדיים גדלים בצורה מקובצת ומוציאים נצרים חדשים בסמוך לצמח האם.
חלק ממיני החזרן פורחים לעיתים נדירות.
המין Phyllostachys bambusoides הוא בעל מחזור הפריחה האיטי ביותר – כ-130 שנה.
כשמינים מעוטי-פריחה אלה פורחים, הצמח עשוי למות; וכל הפרטים מאותו המין פורחים בו-זמנית באזור גאוגרפי גדול.
משערים כי זהו מנגנון הגנה כנגד חיות הניזונות מזרע החזרן, כדי שלא יוכלו להסתמך על אספקה קבועה.
החזרן הוא מהצמחים מהירי הגדילה שבעולם.
קיימים מקרים מתועדים של צמיחה של מטר שלם ביממה ויש טענה שבמינים מסוימים ניתן לראות בעין את גדילת הצמח.
חזרן הוא מזונה העיקרי של הפנדה הענקית בסין.
נבטי החזרן אכילים, ובאזורים מסוימים בעולם ניתן לרוכשם בחנויות כשהם חתוכים באופנים שונים.
עם זאת, הנבטים של מספר מינים מכילים רעלים שיש לסנן, או לנטרל בהרתחה, בטרם ניתן לאוכלם.
קני החזרן חזקים מאוד, ומשמשים לבניית בתים (באקלים טרופי), גדרות, גשרים, פיגומים, מקלות הליכה, ריהוט, צעצועים ועוד.
החזרן אף משמש להכנת מספר כלי נגינה, כמו חלילי היוקובואה וקומבואה היפנים.
סיבים המופקים ממנו משמשים לייצור אריגים בעלי יכולת ספיגה גבוהה משל כותנה ומרקם רך לכן משמשים לייצור מגבות, מצעים ובגדים.
חזרת (שם מדעי: Mumps) היא מחלה זיהומית נגיפית, הפוגעת בבלוטות הרוק ובבלוטות מתחת לאוזניים.
לפני המצאת החיסון הייתה החזרת מחלה נפוצה בקרב ילדים.
נגיף החזרת ייחודי לבני אדם, ואין הוא עובר לבעלי חיים.
מרבית הנדבקים הם ילדים בין גיל שנתיים לגיל 15. המחלה אינה שכיחה בקרב פעוטות מתחת לגיל שנתיים.
אופן ההדבקה הוא העברה טיפתית.
נגיף ה-paramyxovirus, מחולל המחלה, נישא בטיפות היוצאות ממערכת הנשימה או מהרוק של החולה בעת שיעול או עיטוש, ויכולות להימצא באוויר או על חפצים שנגעו ברוק החולה (למשל צעצוע, כוס או סכו"ם).
תסמיני המחלה מופיעים לאחר 12 עד 25 יום מהחשיפה לנגיף.
האדם החולה מידבק החל מיומיים לפני הופעת התסמינים ועד חמישה ימים לאחר הופעתם.
עם זאת, אדם יכול להדביק גם אם המחלה מופיעה אצלו ללא תסמינים.
ההנחיה המקובלת היא להימנע ממפגש עם אנשים, למשל הליכה לגן ולבית הספר, במשך חמשת הימים הראשונים שלאחר הופעת התסמינים החיצוניים.
תקופת הדגירה של הנגיף נמשכת 12-25 ימים, ובמהלכה אין המחלה מתבטאת בשום סימנים חיצוניים.
לאחר שלב הדגירה מופיעים התסמינים.
תחילה מופיע בדרך כלל חום גבוה (שעלול להגיע ל-40 מעלות) וכאבי ראש.
לאחר מכן מופיעה נפיחות בבלוטות הרוק, בעיקר בלוטות מצד האוזן, וכאבי גרון.
לעיתים מתנפחת הבלוטה בצד אחד ולעיתים הנפיחות מופיעה בשני הצדדים, כאשר הבלוטות מתנפחות בזו אחר זו בהפרש של יומיים.
בכ-25% מהמקרים אין התנפחות של הבלוטות.
אצל אנשים מבוגרים יותר יכולה המחלה להתפשט לאיברי המין, למערכת העצבים, ללבלב ולאיברים נוספים ימים לפני הופעת התסמינים החיצוניים (בעיקר התנפחות בלוטות הרוק), והוא ממשיך להדביק כמה ימים לאחר מכן.
אין טיפול רפואי למחלה, והיא בדרך כלל עוברת מאליה לאחר כשבועיים.
ההנחיה לחולים היא לנוח ולנקוט אמצעים למניעת הפצת המחלה בסביבתם.
מומלץ גם לאכול מאכלים רכים, כדי להקל על כאב הלעיסה והבליעה.
מומלץ לא לאכול מאכלים חומציים הגורמים לבלוטת הרוק להפריש רוק.
להקלה על הנפיחות, אפשר להיעזר ברטיות חמות או קירור מקומי.
כמו כן, ניתן להשתמש במשככי כאבים ותרופות להורדת חום.
ברוב המקרים החולים במחלה מחלימים לחלוטין, אך יש מקרים שהמחלה גורמת סיבוכים חמורים.
הסיבוך הנפוץ ביותר של מחלת החזרת הוא דלקת קרום המוח.
בין 5 ל-10 אחוז מכלל המקרים מפתחים דלקת זו.
אם כי היא קלה יותר מדלקת קרום המוח הנגרמת מחיידק, ולרוב מתאפיינת בכאב ראש ובפוטופוביה בלבד.
לרוב שואבים דוגמה של נוזל חוט השדרה על מנת לפסול דלקת קרום המוח חיידקית, שעלולה להיות קטלנית.
סיבוך נדיר הוא חרשות, בעקבות פגיעה בעצב השמיעה.
חזרת הייתה בעבר הסיבה השכיחה ביותר לחרשות חד-צדדית בילדות.
סיבוכים נדירים יותר הם סיבוך של דלקת האשך, דלקת הלבלב ודלקת השחלה.
כ-20 אחוז מהגברים שנדבקים במחלה לאחר הגיעם לבגרות מינית, מפתחים דלקת מכאיבה באחד מהאשכים או בשניהם.
דלקת האשך (אורכיטיס) עלולה לגרום במקרים נדירים פגיעה ממשית בפריון.
במקרה של דלקת הלבלב, עלולים להופיע תסמינים של בחילות והקאות, שבדרך כלל נעלמים לאחר שבוע, כאשר החולה מחלים לחלוטין.
כמו כן, ייתכן מצב שבו המחלה עלולה לפגוע באיברים אחרים כדוגמת הכליות או המפרקים.
על פי רוב, חזרת המופיעה אצל נשים הרות אינה חמורה יותר מאשר באוכלוסייה הכללית.
בדומה לזיהומים אחרים, קיים סיכון תאורטי לסיבוכים עקב הידבקות בחזרת בשלבים המוקדמים של ההיריון, אך הראיות לכך אינן חד-משמעיות.
מחקרים מוקדמים, שנערכו בשנות ה-60 של המאה העשרים, לפני שהחיסון נגד חזרת נכנס לשימוש, דיווחו על שיעור מוגבר של הפלות ספונטניות בעקבות הדבקה בחזרת בשליש הראשון להיריון.
ממצא זה לא אושש במחקרים אחרים.
מחקרים מאוחרים יותר לא מצאו ראיות עקביות לעלייה בשיעורי לידה מוקדמת.
מחקרים שבדקו משקל לידה נמוך או מומים מולדים בתינוקות שנולדו לאמהות שחלו בחזרת במהלך ההיריון, לעומת אמהות שלא חלו בחזרת, לא מצאו הבדלים בין שתי הקבוצות.
סיבוכים אחרים הינם נדירים והראיות להם מוגבלות.
הידבקות אחת בנגיף מספקת בדרך כלל חיסון מהמחלה לכל החיים.
כיום מקובל לחסן את כל הילדים בחיסון MMRV, שהוא חיסון מרובע: חזרת-אדמת-חצבת ואבעבועות רוח, שניתן בגיל שנה ולאחר מכן בגיל שש.
תופעות הלוואי של החיסון נדירות, אך עלולות לגרום דלקת בבלוטות הרוק.
יעילותו של החיסון לאורך זמן עומדת על כ-70 אחוזים.
החזרה כאמצעי ספרותי היא קדומה, וליוותה את שלב הספרות שבעל פה, עד המצאת הדפוס.
לאחר המצאת הדפוס צורת החזרות השתנתה, והיא היום מותאמת לטקסטים נדפסים, בכל צורה של דפוס.
יחד עם זאת, בתחום ספרי הילדים למשל, ובתחומים נוספים, יש עדיין חשיבות רבה לחזרה בצורתה הקדומה, הדיבורית, כיוון שהיא פועלת גם על אוזנו של המאזין, ולא רק על עיני הקורא.
החזרה מעצימה ומדגישה את כוונת המחבר, המשורר, הפזמונאי, המספר והפרסומאי.
ויש בה כדי לפעול על הקורא והמאזין בדרך הרצויה למחבר הטקסט.
אם לגרום לו התרגשות והזדהות בשיר, אם לצרפו אל הקהל המזמר בפזמון, ואם לגרום לו לרוץ לחנות ולרכוש את המוצר בפרסום.
החזרה כאמצעי לשוני סגנוני מצויה בכל ספרויות העולם.
דוגמאות ראשונות של חזרה בספרות העברית אפשר למצוא בתנ"ך למשל "על שלושה פשעי..ועל ארבעה לא אשיבנו" (עמוס פרק א'), ואחר כך בפיוט, בתפילה, בשירת ספרד ובשירה העברית המודרנית.
בספרות המודרנית, המבוססת על דפוס ולא על מסירה בעל פה, חל צמצום משמעותי בשימוש בחזרה כאמצעי סגנוני לשוני, כדי שלא להכביד על הקורא וכדי שלא לשעממו.
לעומת זאת בתחום הפרסום והפרסומת, חלה התפתחות מהירה ורבה בשימוש בחזרה כאמצעי ללכידת תשומת לבו של המאזין והקורא.
עקרון החזרה קיים גם באמנויות אחרות, במוזיקה, באמנות הפלסטית, ובאמנויות הבמה.
חֲזֶרֶת הגינה או חריפית הגינה (שם מדעי: Armoracia rusticana) היא מין צמח רב-שנתי ממשפחת המצליבים.
השורש משמש כירק או תבלין, והחל מהמאה ה-13 לספירה הוא מייצג את המרור בקערת ליל הסדר, בקרב חלק מקהילות יהודי אירופה, ונקרא חְרֶיין (מיידיש): כריין.
הצמח גדל עד לגובה של מטר אחד, והוא מתורבת בעיקר בשל שורשו המחודד, הגדול והלבן.
עלי הצמח, הגדולים והשסועים, אכילים גם הם.
גידול החזרת נעשה באמצעות ייחורים, הנשתלים לרוב באביב ובסתיו.
להתפתחות השורש דרושים כ-10 חודשי גדילה, במהלכם הוא צורך כ-1,300 קוב מים לדונם לשנה.
יתרונה הגדול של החזרת כגידול חקלאי היא מיעוט מזיקים, מאחר שחיידקים וטפילים נרתעים מפניו.
עם זה, לבנין הכרוב מטיל את ביציו על עלי החזרת, וזחליו מכרסמים את העלים.
אחרי שמגדלים בשטח חזרת אי אפשר לגדל בו שום גידול אחר לפחות שנה.
ישנה טענה לפיה למעלה משני שלישים מכמות החזרת בעולם גדלה בעיר קולינסוויל, אילינוי, ארצות הברית, המגדירה עצמה "בירת החזרת העולמית".
בישראל מגדלים את החזרת במאה ה-21 בעיקר ארבעה מגדלים גדולים - שניים מכפר ביאליק, הסמוך לקריית ביאליק, ושניים מכפר חסידים.
מקור החזרת הוא מזרחה ודרומה של אירופה.
במצרים העתיקה גידלו חזרת כבר ב-1500 לפני הספירה.
ביוון העתיקה השתמשו בצמח כשיקוי אהבה וכמשכך כאבים.
אגדה מספרת כי האורקל מדלפי אמר לאפולו שחזרת שווה את משקלה בזהב.
קאטו הזקן עסק בהרחבה בצמח בכתביו על גידולי השדה.
כיום סבורים שהעמים הסלאבים הביאו את החזרת למרכז אירופה.
גידול החזרת בסביבות הערים נירנברג ובמברג שבדרום גרמניה מתועד מתקופת שלטונו של קרל הגדול.
החל מהמאה ה-13 לספירה החזרת מייצגת את המרור בקערת ליל הסדר.
זאת, אף שלאמיתו של דבר, כפי שנאמר בגמרא, ה"חזרת" שמופיעה במשנה היא החסה ובנוסף, בכל המקורות מזהים את ה"חְרֵיין" (או כְרֵיין) עם ה"תמכא" ולא עם ה"חזרת".
ככל הנראה החזרת הובאה לצפון אמריקה מאזור שפרוולד שבצפון-מזרח גרמניה.
החזרת הוגדרה בוטאנית לראשונה על ידי קארולוס ליניאוס תחת השם Cochlearia armoracia בשנת 1753.
החזרת גדלה כיום גם כפליט תרבות במרכז אירופה.
במזרח רוסיה ובאוקראינה ניתן למצוא את מין הבר של החזרת.
עם התפתחות תחום הביוטכנולוגיה והביולוגיה המולקולרית, נמצא בשורשי החזרת האנזים Horseradish peroxidase .
לאנזים שימושים רבים בתור אנזים המפעיל (בפרט עם המולקולה לומינול) תגובת סימון פלואורסצנטית.
את התבלין מכינים על ידי ריסוק השורש והוספת מלח בישול וחומץ.
לתבלין מוסיפים לפעמים סלק, המקנה לו צבע אדום.
חזרת משמשת גם להכנת כמה ממרחי חרדל.
מחוץ ליפן יש המכינים ממרח מחזרת גינה צבועה ירוק כתחליף לממרח ואסאבי.
בגרמניה ובאוסטריה ניתן לרכוש אותו מעורב בשמנת כממרח והוא מעובד לעיתים קרובות יחד עם תפוחים מזן חמוץ (Apfelkren) כתוספת לבשר בקר מבושל או דג מעושן.
שורש החזרת עצמו הוא כמעט חסר ארומה, אולם כשהוא מגורד או נחתך, מפעילים אנזימים מן החלק הפגוע סיניגרין המרכיב "שמן חרדל", והוא היוצר גירוי בטעם ואף בעיניים.
יש להשתמש בחזרת מיד לאחר שגורדה או לערבבה בחומץ, מפני ששורשה הופך כהה, מאבד את חריפותו ומקבל טעם מריר ולא נעים כאשר הוא נחשף לאוויר ולחום.
חזרת מכילה אשלגן, סידן ומגנזיום, כמו גם שמנים נדיפים כמו שמן החרדל (שמן המופק מזרעי חרדל) קוטל החיידקים.
הצמח הטרי מכיל ויטמין C.
האנזים פרוקסידאז (Peroxidase) המצוי בצמח משמש כמגביר ומזהה נוגדנים.
חזקת החפות מפשע היא נקודת המוצא בכל הליך משפטי פלילי.
החזקה קובעת שאדם הוא בגדר זכאי כל עוד לא הוכחה אשמתו.
חזקה זו מבטאת חיווי ערכי-משפטי מקדמי על אדם המואשם בביצוע עבירה פלילית, כי חרף זאת שמייחסים לו ביצוע עבירה פלילית, זכאי הוא שהרשות השופטת תראה בו טאבולה ראסה פלילית, כל עוד לא הוכחה אשמתו, מעבר לספק סביר, כנדרש במשפט פלילי.
במקרים שונים, למשל לשם מניעת ביצוע עבירות על ידי מי שחשוד בכך שיתחיל או ימשיך לבצע עבירות, חזקת החפות אינה מונעת נקיטת צעדים מנהליים, אף כאלה שהם בלתי הפיכים, נגד חשוד בפשע.
חזקת החפות מפשע היא אוניברסלית בסיסית עד כי אין עוררין עליה במשפט העמים:
כך נאמר עליה בבית המשפט העליון של ארצות הברית אשר למדה מהתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית:
מגילת הזכויות הקנדית (הצ'רטר) קובעת: "חזקה על אדם שהוא חף מפשע, כל עוד לא הוכחה אשמתו".
השופט יצחק קיסטר טבע בלשונו: "אדם הוא בחזקת כשרות כל עוד לא הורשע, גם אם הועמד לדין".
השופטת שושנה נתניהו סברה כי: "לפי העקרונות שלנו, אדם הוא בחזקת זכאי כל עוד לא הוכחה אשמתו."
פרופ' שניאור זלמן פלר קבע במאמרו "...כך הוא בהתאם לכלל in dubio pro reo; זכותו הבסיסית של כל אדם להיות מוגן מפני הפללה כל עוד קיים ספק סביר שמא בכל זאת הוא חף מפשע".
בישראל קיימת הצעה לחקיקת חוק יסוד, היא הצעת חוק יסוד: זכויות במשפט, המבקשת לקבוע בסעיף 4 שלה, את "חזקת הזכאי" כזכות יסוד הגורסת - "כל אדם בחזקת זכאי כל עוד לא הורשע בדינו".
יש הטוענים, כי הנחה זו ידועה עוד מתקופת יוון העתיקה, ומוצאים עיגון בדבריי מאסקאדוס דה פרובאטישיוניבוס, שסבר כי ההנחה מוטמעת סובסטנטיבית בחוק של ספרטה ו-אתונה.
בחוק הפרוצדורלי הפלילי הרומאי ניתן למצוא פתגמים המחזיקים ב"חזקת החפות" בלשון ארכאית.
הכלל הידוע במשפט הרומי, יחד עם פתגמים יסודיים והומאניים, נשמרו במשפט הקאנוני.
במשפט העברי מקובל כי כל אדם יש לו חזקת כשרות, וכל עוד לא הוכחה אשמתו הוא כשר לעדות ואין לחשוד אותו כלל.
וזאת מלבד דין החזקה הרגיל שבתלמוד, האומר כי כל דבר שלא ברור שבוצע, אין מתייחסים אליו כבוצע אלא אם כן יוכח במפורש.
חזקת החפות באה לידי ביטוי במשפט העברי גם מתוך הפרשנות לציווי המקראי "בצדק תשפוט עמיתך" ובכך היא מקבלת תוקף של מצוות עשה.
באנגליה: נטושה מחלוקת מתי בדיוק הפכה הנחה זו לחלק מהמשפט המקובל.
מאמר משנת 1851 גורס כי הביטוי הראשון היה בספרו של מקנאלי.
לדעת אחרים, אפילו העיקרון לא מצא ביטוי פורמלי במשפט המקובל בכתבים מוקדמים יותר, חיי המעשה הוצפו בו, והוא קיים בהם עידנים.
הלורד גיליס בפרשת מקינלי גורס: "...
ההנחה לטובת החפים מפשע אינה נתונה לוויכוח.
אני משוכנע כי הנחה זו נמצאת בכל קוד חוקי שיש בו הגיון, ודת ואנושיות כבסיס.
זוהי מימרה שחייבת להיות מוכרת בקווי אופייה בליבו של כל שופט או חבר מושבעים;...
לסיום, חייבת להיות ראיה חוקית לאשמה, המצביעה על הרשעה מעט פחות מוודאות מוחלטת."
בארצות הברית הכיר בית המשפט העליון ב"חזקת החפות" כעקרון משפטי חוקתי (פס"ד Coffin משנת 1895).
וכזכות חוקתית דיונית של הנאשם בגדר התיקון ה-14 לחוקה (פס"ד Taylor).
בקנדה - הוכרה חזקת החפות כזכות חוקתית של הנאשם בצ'רטר הקנדי.
לחזקת החפות תחולה רחבה ושוויונית על כל בני החברה.
בכלל זה חלה על מי שלא היה מעורב בפלילים, על חשוד ועל נאשם כמו גם בעל עבר פלילי (על עבירותיו שטרם הוכחו).
כך גם תחול החזקה על נאשם שהוכרע דינו ומוחשד בעבירה נוספת.
מניחים חזקת-חפות כלפי כלל הנאשמים בלי קשר לשאלה אם כבר הורשעו בעבירה דומה או שמבחינת אישיותם מועדים לעבור עבירה יותר מאחרים.
ההנחה אינה קובעת כי אדם מסוים זכאי מכל אשמה, היא גם אינה מניחה תשתית עובדתית, או מתארת מצב עובדתי, היא גם אינה טוענת שאין עבריינים או לא נעשים מעשי עבריינות.
החזקה קובעת חיווי כללי, הנפרש כמטרייה מעל כלל החשודים והנאשמים.
גישה זו חלה כאחת על התם, על העבריין, ועל מי שבפועל עבר עבירה פלילית ועומד למשפט.
ההנחה יוצרת שוויון בין כל הנאשמים בינם לבין עצמם ובינם לבין השלטון.
אינטנסיביות היזקקות האדם לחזקת החפות גדלה ככל שאשמתו מוכחת יותר מנסיבות המקרה וככל שהאמצעים להוכחתה ברורים יותר וכשנושא עמו הרשעות קודמות או עבר פלילי.
מהשלכות המעשה הפלילי הן הסטיגמה והקלון, הדבקות במבצע כאות לגינוי מצד החברה.
סטיגמטיזציה והקלנה ייתכנו כבר מעצם ייחוס מעשה פלילי לאדם, הגשת כתב אישום נגדו, מעצרו לצורכי חקירה, מעצרו עד תום ההליכים, או קיומו של משפט.
אלו עלולים לדבוק בחשוד או נאשם שטרם הורשע בדין.
חזקת החפות מגשרת בין מועד ביצוע העבירה ועד ההרשעה בדין, וקובעת עמדה ערכית, לפיה הפרט, לו מיוחסת עבירה פלילית, מוחזק כזכאי.
בכך באה לידי ביטוי מטרתה להפחית ולמנוע השלכות המעשה הפלילי עד שיורשע אדם בדין.
לשון אחר, מטרת החזקה היא הרחקת כל חשד, העולה מעצם המעצר או הגשת כתב אישום.
החזקה נועדה להבטיח, כי הנאשם יישאר ללא פגע כל עוד לא הוצגו ראיות קבילות, הנוגעות למקרה הפרטי המבססות את אשמתו מעבר לספק סביר.
אשמת אדם, שתדחה את חזקת החפות, היא זו שתוכרע בפסק דין חלוט שלא ניתן עוד לערעור או שהערעור נדחה.
אך גם אז חזקת החפות פוקעת ואינה עומדת עוד לנאשם שהורשע אך ורק לגבי העבירה בגינה הורשע, ותמשיך ותעמוד למורשע בדין, בכל היקפה ועוצמתה, בגין העמדה לדין חדשה, וביתר שאת, על מנת להתגבר על הקלנה, סטיגמה, דעה ושפיטה מוקדמת, היכולים לנבוע מהרשעתו הקודמת.
בין הפרט לשלטון אין שוויון.
לא לחינם נקבעו הלכות השמות סייג לכוחו, שצריך שיופעלו בהגינות, שוויון, סבירות ותום לב.
כך עושה גם חזקת החפות, הקובעת נקודת מוצא בעלת חיווי ערכי לטובת הנאשם, ומאזנת את חוסר כוחו של הפרט, לפיו הוא נהנה מהנחה לטובתו שהוא איננו עבריין, ועל השלטון להוכיח אשמתו.
מכאן מטרתה הנוספת של ההנחה לגשר על נקודות הפתיחה המרוחקות והבלתי שוויוניות בתחילת הליך ההאשמה.
חזקת חפות עומדת לאדם כל עוד לא הוכחה אשמתו כדבעי.
אין די בעיכוב לצורכי חקירה או במעצר עד תום ההליכים או בהגשת כתב אישום לענות על תנאי זה.
הוכחת אשמה עניינה בהכרעת דין לכף החובה שיצאה תחת ידי הרשות השופטת, על סמך ראיות קבילות, ולאחר שהיה לנאשם יומו בבית המשפט.
העומד לדין פלילי בגין חשד לביצוע עבירה נהנה מחזקת חפות, העומדת לו כל עוד המדינה לא עמדה בנטל ההוכחה וסתרה אותה בראיות מספיקות.
ואולם, אין לגרוס כי מרגע שהמדינה הצליחה להביא ראיות מעבר לספק סביר, התפרקה היא מכל הנטלים ופקעה חזקת החפות.
נטל השכנוע, שרבץ על שכם התביעה מלכתחילה להוכחת אשמת הנאשם, ממשיך לרבוץ על כתפיה גם לאחר שעמדה בנטל המשני, לפיו הביאה כמות ראיות מספיקה כדי שהנאשם ישיב לאשמה.
אלא שמעתה והלאה עבר הנטל המשני של הבאת הראיות, והוא בלבד, על שכם הנאשם להביא די ראיות להעלות ספק בתביעה.
חזקת החפות אינה ניגפת אלא לאחר הרשעת הנאשם.
חזקת החפות מטילה, מלבד קביעת הנחה לטובת חשוד או נאשם, נטל על המאשימה להוכיח את האשמה מעבר לכל ספק סביר.
במשפט אזרחי התובע נזקק להוכיח את טענותיו במאזן ההסתברויות.
עליו להוכיח גרסה מסתברת יותר מגרסת הנתבע.
אם יצליח להוכיח טענותיו, במידה הנדרשת, ובראיות כשרות - יזכה בדין.
במשפט פלילי, לעומת זאת, מחמירים עם המאשימה ודורשים עמידה בנטל הוכחה כבד יותר, של מעבר לספק סביר.
נטל זה קובע את מידת הוודאות הנדרשת על ידי השיטה להרשעת אדם בפלילים.
מידה וודאות זו גבוהה למדי ויש האמורים קרובה לוודאי.
חזקת החפות מכירה בחולשה האנושית לשפיטה מוקדמת על סמך נתונים שלא התבררו די צרכם, ושלא על יסוד הליך שלם ומלא.
החזקה היא כלי משפטי המסייע במניעת שפיטה מוקדמת, או לכל הפחות לבלום נטייה זו.
היא נועדה למנוע פעולה מוקדמת נגד הנאשם על יסוד חשדות שלא הוכחו.
בנסיבות קיצוניות לא יהיה מקום לקיומו של הליך פלילי - ולנאשם תעמוד הגנה מן הצדק - כגון: במצב דברים של שפיטה מוקדמת החותרת תחת חזקת החפות, מאחר שמעמידה את הנאשם בנקודת פתיחה רעועה חותרת תחת הסדר הציבורי ועלולה להוביל לאבדן האמון במערכת המשפט.
אם "בחר" הציבור ליטול את הדין לידיו הוא מנוע, לאחר מכן, מפתיחת הליך פלילי נגד הנאשם במסגרת הרגילה.
חזקת החפות - שמשמעה כי האשמת הפרט איננה נעשית אלא בפני מוסדות מוסמכים מטעם השלטון ולא על דרך הקביעה השרירותית - יש עיגונים והצדקות - חלקן משפטיים וחלקם לבר-משפטי (מוסרי, ערכי, חברתי) - שאותם באה היא לקדם:
לכל חברה מתוקנת קוד התנהגות מקובל, המאגד כללים חברתיים כלפי מעשי עבריינות.
משנעשה מעשה בניגוד לקוד הפלילי עולה שאלת עמדתה העקרונית של החברה כלפי פרטיה.
האם תניח שבניה אשמים כל עוד לא יוכיחו אחרת, או שמא תניח כי הם חפים מכל פשע כל עוד לא יוכח אחרת?