tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי מותו הפתאומי של קושרו ב־1984 מונו 4 נגני עוגב לנוטרדאם ב־1985: ז'אן-פייר לגה (Jean-Pierre Leguay), אוליבייה לטרי (Olivier Latry), איב דברנה (Yves Devernay) שמת ב־1990 ופיליפ לפבר (Lefévre).
זה היה זכר למנהג מהמאה ה-18 שבו לקתדרלה היו 4 נגני עוגב רשמיים, כל אחד מנגן 3 חודשים בשנה.
בקתדרלה יש שלושה עוגבים: העוגב הגדול – העתיק שבעוגבי הקתדרלה המותקן מתחת לחלון הרוזטה המערבי, עוגב המקהלה – עוגב בן 30 משלבים שהותקן במאה ה-19 בבית המקהלה, ועוגב נייד, שתפקידו ללוות את המקהלה והזמרים.
בקתדרלה הותקנו פעמונים למן הקמתה.
הם שימשו לצרכים ליטורגיים, לציון השעה וכן לקריאה למאמינים לבוא ולהתפלל.
בעת השלמתה היו בקתדרלה שמונה פעמונים במגדל הצפוני, שני פעמונים גדולים במגדל הדרומי ושלושה פעמונים במגדל המצלב.
בעת המהפכה הצרפתית נהרסו חלק מפעמוני הקתדרלה, שהורדו והותכו.
הפעמון הגדול "עמנואל" ניצל מגורל זה.
הפעמון "עמנואל" הותקן במגדל הדרומי של קתדרלת נוטרדאם דה פארי ב־1685 ונחשב לאחד הפעמונים הגדולים והאיכותיים באירופה.
לפי ספרו הבדיוני של ויקטור הוגו אותו הניע קווזימודו, הגיבן המכוער ששימש כמצלצל פעמונים בקתדרלה ואהב את אסמרלדה היפה.
הפעמון צלצל מאות בשנים לציון מאורעות היסטוריים בחיי האומה הצרפתית.
במגדל הצפוני ארבעה פעמונים, שהחליפו את אלה שנהרסו והותקנו ב־1856 והם משמשים לקרוא לתפילות, ופעמון אנגלוס (Angelus – אנז'לי) המציין את השעה.
ב־1867 הותקן קריון (פעמונה) המחובר לשעון מונומנטלי שנמצא בצריח.
הפעמונה נמצאת במבנה הקתדרלה כדי שתישמע בפנים.
הקריון לא פועל ומומחים לומדים את הנושא על מנת לשחזרו ולתקנו.
קתדרלת נוטרדאם נמצאת בלב ליבה של העיר פריז, על האי איל דה לה סיטה שבמרכז נהר הסן.
אף שהקתדרלה נבנתה על אי, היא מקושרת היטב למרקם העירוני של פריז באמצעות מספר גשרים ולכן התאימה לשמש כמרכזה ההיסטורי של העיר.
סביב הקתדרלה היו בנויים בעבר בנייני מגורים, אשר נהרסו עם השנים.
חלקה הדרומי וחלקה המזרחי של הקתדרלה פתוחים לכיוון הנהר וניתן אף לראות אותה מהגדה השמאלית (הדרומית) של הנהר, אך עד המאה ה-19 הוסתר חלקה התחתון של הקתדרלה על ידי בניינים אלו ורק חלקה העליון בלט על פני קו הרקיע.
התבלטות צריחיה של הקתדרלה מעבר לקו הבניינים השכנים היה קיצוני יותר בימי הביניים, עוד טרם נבנו מבנים גבוהים נוספים בפריז.
על כן שימשה הקתדרלה כנקודת ציון עירונית ברורה מאוד שנראתה מרחוק, וסימנה את מרכז העיר.
סביב הקתדרלה היו רחובות צרים ובהם מסחר ובנייני מגורים (נשאר רחוב רק בצידה הצפוני), אשר לא איפשרו לראות את כל הקתדרלה במבט מהרחוב.
מסיבה זו נתפשה הנוטרדאם, בייחוד עם פסלי הגרוטסק והגרגוילים המקיפים אותה, כמבנה מפחיד ואפוף מסתורין.
הכיכר שבחזיתה המערבית של הקתדרלה הייתה מרחב פתוח עוד מימי הביניים, וממנה נראתה החזית הראשית במלוא הדרה.
בכיכר זו היה מתקיים שוק, והיא היוותה את החלל הציבורי החשוב ביותר של פריז באותה עת.
עד היום מצויה בכיכר נקודה מובלטת בריצוף המכונה "נקודת האפס" ("Point zéro"), והיא נחשבת לקילומטר אפס, ממנו נמדדים המרחקים לכל רחבי צרפת.
נקודה זו שהייתה אבן המילין ההיסטורית מופיעה עד היום כנקודת ציון רשמית של מרכז העיר בכל המפות.
על פי אמונה עממית, כל מי שעומד מעל נקודת האפס בהכרח עוד יחזור לפריז.
קתדרלת נוטרדאם נחשבת לפנינה אדריכלית וכאב־טיפוס של האדריכלות הגותית.
היותה אחת מהמבנים הגותים הראשונים באירופה ששילב את רוב המאפיינים הגותיים, ועוד בדרגה גבוהה של גימור, הפכו אותה לסמל.
עד להקמת מגדל אייפל הייתה הקתדרלה המבנה הגבוה בפריז, ומגגה נשקף נופה של העיר.
בעקבות המהפכה הצרפתית ועלייתו של נפוליאון החל בצרפת, ובייחוד בפריז, גל של הריסת ארמונות וכנסיות, כנקמה ב"שלטון הישן" של האצולה והכמורה.
הנוטרדאם, בשל מעמדה הרם, הצליחה לשרוד גל זה.
הנוטרדאם כיכבה בספרו הנודע של ויקטור הוגו "הגיבן מנוטרדאם", ספר שהקנה לה פופולריות רבה בקרב הציבור הרחב ואף ביטל תכנונים של מהנדסי פריז להרסה.
ויקטור הוגו היה ממובילי תנועת התחייה הגותית וקרא לשמר את הקתדרלות העתיקות ורבות ההוד.
מאמצי השימור שלו נשאו פרי והיוו גורם מכריע בהישרדות המבנים הגותיים, שעד המאה ה-18 זכו לבוז בתור מבנים מפלצתיים מעידן ישן וחשוך.
הקתדרלה הייתה זירת ההתרחשות העיקרית בעיבוד האנימציה לסיפור "הגיבן מנוטרדאם" של חברת וולט דיסני, ואף לקחה חלק פעיל בעלילה.
הקתדרלה בסרט סימלה קדושה, מוסר וחמלה.
מאז הופיעה הנוטרדאם במספר רב מאוד של סרטי קולנוע, ביניהם סרט האנימציה "הגיבן מנוטרדאם" של חברת וולט דיסני, במחזמר "נוטרדאם דה פארי" ואף במספר משחקי וידאו וכן במשחק לוח בשם "נוטרדאם".
בסרט "ואן הלסינג" הגיבור הורג בפנים את מר הייד.
בעיירה ספרינגפילד בסדרה "משפחת סימפסון" ישנה קתדרלה שהיא העתק מצויר של נוטרדאם.
הקתדרלה הופיעה במשחק המחשב Assassin's Creed Unity ודגם תלת-ממדי מפורט שלה נוצר לאחר מחקר ממושך של שנתיים.
אחרי השריפה ב-2019 הודיע מפתחת המשחק, חברת יוביסופט שהיא תעמיד לרשות המשחזרים את התוכניות והמודלים של הקתדרלה שיצרה בשביל המשחק וכן תרמה כסף לשחזור.
קתדרלת לינקולן היא הקתדרלה הראשית של העיר לינקולן שבאנגליה.
הקתדרלה היא מושב הדיוקסיה (בישופות) של לינקולן השייכת לכנסייה האנגליקנית.
הקתדרלה נבנתה בשלבים בין השנים 1092 ו-1311. רובה נבנה בסגנון הגותי המייצג באופן טוב את הגותיקה של אנגליה בימי הביניים.
הקתדרלה החזיקה בתואר המבנה הגבוה ביותר בעולם מהשלמת צריחיה בתחילת המאה ה-14, כשהתנשאה לגובה של 160 מטר, ועד שנת 1549 בה קרס חלק מהמגדל המחודד הגבוה ביותר שלה.
עד בנייתה הייתה הפירמידה הגדולה של גיזה המבנה הגבוה ביותר בעולם במשך כמה אלפי שנים.
בשנת 1072 הורה ויליאם הכובש שהקתדרלה הראשונה תיבנה בלינקולן.
לפני כן, כנסיית מריה הקדושה בלינקולן הייתה כנסיית אם, אך לא קתדרלה, ומושב הדיוקסיה היה בכנסיית המנזר של דורצ'סטר, אוקפורדשייר.
לינקולן הייתה יותר מרכזית לדיוקסיה שהשתרעה מנהר התמזה להומבר.
הבישוף רמיגיוס דה פקאן בנה את הקתדרלה הראשונה באתר הנוכחי.
הוא סיים את הבנייה ב-1092 ומת יומיים לפני חניכתה ב-9 במאי 1092. כ-50 שנה לאחר מכן נהרס רוב המבנה בשריפה.
הבישוף אלכסנדר מלינקולן בנה מחדש את הקתדרלה והרחיב אותה, אך היא נהרסה ברעידת אדמה ב-1185.
אחרי רעידת האדמה, מונה בישוף חדש בשם יו מלינקולן, שהיה במקור מאבלון שבצרפת.
הוא החל במיזם בנייה מחדש והרחבת המבנה.
הבנייה מחדש החלה מהחלק המזרחי, עם אפסיס ו-5 קפלות קורנות.
הספינה הראשית נבנתה בסגנון גותי אנגלי מוקדם.
הבנייה נמשכה תוך התעדכנות בשינויים ובהתפתחויות בסגנון האדריכלי תוך שימוש בקשתות מחודדות, תמיכות דואות וקמרונות לתמוך את התקרה.
השימוש בטכניקות אלה אפשר ליצור חלונות גדולים בקירות.
בית המקהלה של סנט יו מכיל קמרונות צלעות ייחודיים בעלי 3 צלעות, היוצרים משולשים לסירוגין (כל פעם החוד בכיוון אחר) על התקרה.
הקתדרלה היא השלישית בגודלה בבריטניה (מבחינת שטח רצפה), אורכה הוא 147 מטר וגובהה הוא 82 מטר, אחרי קתדרלת יורק (השנייה בגודלה) וקתדרלת סנט פול (הראשונה בגודלה).
היא המבנה הגדול ביותר בלינקולנשייר ובזמנו הייתה בעלת המגדל המדיוואלי הגבוה באירופה.
מגדל הפעמונים, הנשלט על ידי הפעמון "תום הגדול מלינקולן", ה-13 בגודלו בבריטניה, הוא שעון המצלצל כל רבע שעה, בעוצמה רבה כך שניתן לשמוע אותו גם במרחק 100 מטר.
הפעמון הותקן בתחילת המאה ה-19. ניתן לראות חור מסותת בקמרונות המגדל, שדרכו הרימו את הפעמון למקומו.
ישנם מספר פעמונים במגדל הדרום-מערבי, שניים במגדל הצפון-מערבי וחמישה במגדל המרכזי (כולל "תום הגדול").
החלון בצפון בית הרוחב, הנקרא "עין הדיקן", מתוארך ל-1192 והושלם ב-1235. החלון בדרום בית הרוחב, "עין הבישוף", נבנה מחדש מאה שנים מאוחר יותר והושלם ב-1330. תעודה בשם "The Metrical Life of St Hugh" מתייחסת למשמעות של שני החלונות (אחד בצד החשוך, צפון, והשני בצד המואר, דרום):
אחרי הוספת "עין הדיקן" ותוספות גותיות חשובות נוספות, קרס ב-1237 או 1239 המגדל המרכזי, כנראה עקב טעות בבניית התמיכות שלו.
מגדל חדש נבנה זמן קצר לאחר מכך וב-1255 ביקשה הקתדרלה מהנרי השלישי, מלך אנגליה להרוס חלק מבית העירייה על מנת להגדיל את הקתדרלה ולבנות מחדש מגדל מרכזי עם צריח.
בוני הקתדרלה החליפו את הקפלות העגולות הקטנות של יו בחלק מזרחי גדול יותר על מנת להכיל את מספר הצליינים ההולך וגובר, שבאו כדי לסגוד במקדש של הבישוף יו מלינקולן, שנהפך לקדוש.
ב-1290 מתה המלכה אלינור מקסטיליה.
אדוארד הראשון, מלך אנגליה החליט לכבד את זכרה בהלוויה אלגנטית.
אחרי חניטה והוצאת קרביה, קרביה נקברו בקתדרלת לינקולן, ואדוארד בנה שם העתק של המצבה ממנזר וסטמינסטר.
החזה המקורי של האבן על הקבר שרד, אך הדמות שעליה נהרסה במאה ה-17 והוחלפה בהעתק מהמאה ה-19. מחוץ לקתדרלה ישנם שני פסלים המזוהים לעיתים קרובות כאדוארד ואלינור, אך פסלים אלה שוחזרו באופן ניכר במאה ה-19 וכנראה לא נועדו במקור לתאר את הזוג.
בין השנים 1307 ל-1311 הוקם המגדל המרכזי מחדש, והתנשא לגובה של 83 מטר.
המגדלים המערביים בחזית הקתדרלה שופרו והוגבהו גם הם.
על המגדל המרכזי נוסף צריח מחודד מעץ, דבר שהעניק לו גובה של 160 מטר.
בכך, הפכה קתדרלת לינקולן למבנה הגבוה ביותר בעולם, אחרי שעברה את קתדרלת סנט פול הישנה.
ב-1549 הרסה סופה את צריח העץ.
במאה ה-14, מלבד המגדל, נוסף גם מסך מגולף, מיסריקורד ותוספות לבית המקהלה.
במאה ה-15 הוקדש בניין הקתדרלה לקפלות זיכרון.
הקפלות ליד בית המקהלה של המלאכים נבנו בסגנון הגותי הניצב, עם דגש על קווים אורכיים, ומהם שרדו עד היום תחרת החלונות והפאנלים.
בחלק גדול מאורך הקתדרלה יש על הקירות קשתות בתוך מגרעות שאמורות לתת אשליה של מעבר לאורך הקיר, אולם האשליה איננה מוצלחת, מאחר שהסתת, שהעתיק את הטכניקה מצרפת, לא סיתת את הקשתות באורך המתאים.
קתדרלת לינקולן היא יעד פופולרי כיום: פוקדים אותה למעלה מ-250,000 תיירים בשנה.
בקתדרלה אפשר לבקר בתוך המבנה, במגדל המרכזי ובגג.
שיא העונה הוא בחג המולד, אז נערך שוק לפני הקתדרלה ומועלת הפקה של האורטוריה "משיח" מאת גאורג פרידריך הנדל.
הקתדרלה קיבלה לראשונה נשים כחברות מקהלה ב-1995, כצעד של מודרניזציה.
הייתה זו הקתדרלה השנייה באנגליה שאימצה מקהלה נפרדת לנשים (הראשונה הייתה קתדרלת סולסברי).
הקתדרלה שימשה כאתר צילומים לסרט הקולנוע "צופן דה וינצ'י".
הצילומים התרחשו בעיקר בקלויסטרים ובבית מועצת הקתדרלה.
הקתדרלה שימשה לדימוי כנסיית המנזר וסטמינסטר, מאחר שמנזר וסטמינסטר סירב להרשות את צילום הסרט בתוכו.
למרות הפגנות נגד צילום הסרט הושלמו הצילומים באוגוסט 2005. כדי לגרום לבית מועצת הקתדרלה של קתדרלת לינקולן להראות דומה לבית המועצה של מנזר וסטמינסטר, הוספו ציורי קיר על שכבה מיוחדת מעל הקירות הקיימים.
בסיום הסרט הפכו הציורים לתצוגה עבור התיירים.
הבישוף של לינקולן היה אחד החותמים על המגנה כרטה ובמשך מאות שנים, הקתדרלה החזיקה באחד מארבעת העותקים המקוריים ששרדו.
כיום שוכן העותק בטירת לינקולן, בתצוגת קבע.
שאר העותקים נמצאים בספרייה הבריטית (שני עותקים) ובקתדרלת סולסברי (עותק אחד).
בתוך הקתדרלה יש פסל אדם או שדון באבן שבין הקשתות, הידוע בשם "השדון של לינקולן".
פסל זה אפוף אגדות, וישנן מספר גרסאות לאגדות סביב הדמות.
לפי האגדה מהמאה ה-14, שני יצורים זדוניים שנקראו שדונים (Imps) נשלחו בידי השטן לבצע מעשי רשע על פני האדמה.
אחרי שגרמו למהומה אי שם בצפון אנגליה, השדונים התקדמו לקתדרלת לינקולן, שם הם הפכו שולחנות וכיסאות והפילו את הבישוף.
מלאך הופיע בבית המקהלה וציווה עליהם להפסיק.
אחד השדונים ישב על עמוד אבן והחל לזרוק אבנים על המלאך בשעה שהשני התחבא מתחת לשולחנות השבורים.
המלאך הפך את השדון על העמוד לאבן ולשדון השני הרשה להימלט.
השדון שהפך לאבן הוא השדון של לינקולן, שאותו עדיין ניתן למצוא, קפוא באבן, יושב על עמוד אבן בבית המקהלה.
לפי האגדה, השדון שברח נמלט לגרימסבי, שם הוא שב לגרום צרות.
הוא נכנס לכנסיית סנט ג'יימס והחל לחזור על התנהגותו בקתדרלת לינקולן.
המלאך הופיע שוב והכה את השדון, לפני שהפך אותו לאבן כמו את חברו.
ניתן לראות את השדון של גרימסבי בתוך כנסיית סנט ג'יימס, דבוק לתחתית.
ספריית הקתדרלה, הידועה בשם The Wren Library, מכילה מעל 227 כתבי יד נדירים, כולל את כתב היד של בדה ונרביליס, תנ"ך לינקולן מהמאה ה-11, רומנסות תורנטון ובהן תיאור מותו של המלך ארתור ועוד.
בימי הביניים אוחסנו בקתדרלה בקופסאות וארונות כתבי יד עתיקים, שמשכו מלומדים מרחוק.
ב-1422 הוקם מבנה הספרייה, בזרוע המזרחית של הקלויסטר, על מנת להכיל כ-100 כתבי יד.
מימי הביניים שרדו שלושה שולחנות קריאה וספסל אחד.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית ניזוקה הספרייה.
ב-1600 מייקל הוניווד, הדיקן של לינקולן, החל בתיקוני הקתדרלה והספרייה, ואלה נמשכו עד 1674. הוניווד תכנן להקים ספרייה חדשה ובחר בתוכניתו של האדריכל כריסטופר וורן, שגם השגיח על הבנייה.
הספרייה החדשה נבנתה בסגנון הבארוק וצופתה בשיש.
במהלך השנים שופצה הספרייה ורוב השיש וציפוי הזהב המקוריים הוחלפו.
לפי אתר הקתדרלה מושקעים מדי שנה מעל מיליון ליש"ט בשימור הקתדרלה ותחזוקתה.
הפרויקט האחרון שהושלם היה שחזור החזית המערבית בשנת 2000. ב-1997 גילו שהתמיכות הדואות בקצה המזרחי אינן מחוברות יותר לעבודת האבן ותיקונים נעשו כדי למנוע את קריסתן.
הבעיה האחרונה שהתגלתה הייתה בתחרת האבן שתמכה בחלון "עין הדיקן" שעמדה לקרוס.
פיתוחי האבן הוחלפו, אבל הייתה תקופה של חרדה גדולה כאשר התברר שסטייה קטנה ולו של 5 מ"מ בעבודת האבן עלולה לגרום לקריסת הקתדרלה.
החלון ותמיכותיו הוסרו והוחלפו, הזכוכית נוקתה וחוזקה, ופרויקט השיפוץ הושלם באפריל 2006 בעלות של 2 מיליון ליש"ט.
לאחרונה גברו הדאגות בנוגע למצב החזית המערבית, שכן מספר פיתוחי אבן התמוטטו ונפלו, דבר שהעמיד בסימן שאלה את היעילות של התיקונים שבוצעו בשנת 2000.
קתדרלת סאת'ק או הקתדרלה והכנסייה הסמוכה של הגואל הקדוש ומרי אוברי הקדושה היא קתדרלה ברובע סאת'ק שבלונדון, דרומית לנהר התמזה בסמוך לגשר לונדון.
הקתדרלה היא הכנסייה המרכזית של מחוז הכנסייה האנגליקנית של סאת'ק.
בשנת 606 נוסד המנזר הראשון באתר.
המנזר נעזב, ובמאה התשיעית ייסד סווית'ון הקדוש מנזר נוסף במקום.
בשנת 1106, לאחר הכיבוש הנורמני, הפך המנזר לאוגוסטיני; שרידיו נותרו עד ימינו.
במנזר זה נאם תומאס בקט למאמינים בשנת 1162, לאחר שברח מלונדון.
הכנסייה ניזוקה בשריפה ב-1212, ובנייתה מחדש החלה בשנת 1220 ביוזמת הנרי קרדינל בופורט.
הבנייה הסתיימה ב-1420, והיא הפכה לכנסייה הגותית הראשונה בלונדון.
היא בנויה בסגנון גותי אנגלי מוקדם.
המלכה מרי הראשונה ניהלה בכנסייה בשנת 1555 משפטים נגד כופרים פרוטסטנטים.
בין הקבורים בכנסייה גם אדמונד, אחיו של שייקספיר, שנקבר על ידו באתר בשנת 1607 (אחד מחלונות הויטראז' של הכנסייה מוקדש לו), הסופרים ג'ון פלטשר ופיליפ מסינגר, ואיש הדת לנסלוט אנדרוז.
הכנסייה הפכה רשמית לקתדרלה ב-1905, עם הוקם המחוז הכנסייתי של סאת'רק.
בקתדרלה נערכים טקסי חלוקת התארים של אוניברסיטת לונדון סאות' בנק ושל מכללת קינג'ס שבלונדון (King's College London).
קתדרלת מילאנו (באיטלקית: Duomo di Milano) היא קתדרלה גותית מפורסמת, גדולה ומורכבת הנמצאת במילאנו שבאיטליה.
קתדרלת מילאנו היא הקתדרלה הקתולית השנייה בגודלה, רק קתדרלת סביליה גדולה ממנה (בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא איננה קתדרלה).
אורכה הוא 157 מטר, גובה אולם התווך שלה הוא 45 מטר וגובהה בשיא (פסל המדונה המפורסם) הוא 108.5 מטרים.
כ-40,000 איש יכולים לעמוד בתוכה.
החלונות הגדולים של בית המקהלה נחשבים לגדולים בעולם.
הקתדרלה היא אחד המבנים הגותיים הבולטים ביותר באיטליה, אשר סגנונה קרוב הרבה יותר לגותיקה הצרפתית מאשר לאדריכלות האיטלקית של תקופתה.
התוכנית של מילאנו, הבנויה כך שהרחובות יוצאים מכיכר הדואומו בצורה רדיאלית או מקיפים אותה, חושפת את העובדה שהכיכר והמבנה שבמרכזה תפסו את המקום המרכזי ביותר בעיר הרומית מדיולאנום.
בעיר הרומית שכנה במקום בזיליקה ומולה פורום.
בזיליקת אמברוזיוס הקדוש נבנתה בכיכר בתחילת המאה ה-5, ובזיליקה נוספת צורפה ב-836. כאשר שרפה הרסה את הבזיליקות ב-1075 הן נבנו מחדש כקתדרלה.
ב-1386 החלה בניית הקתדרלה הנוכחית בפקודתו של הארכיבישוף אנטוניו דה סאלוצו (Saluzzo).
הקתדרלה נבנתה בסגנון גותי מאוחר השואב יותר מהגותיקה הצרפתית מאשר האיטלקית.
הבנייה חפפה את עלייתו של בן-דודו של הארכיבישוף, ג'אן גָלֵאָצוֹ ויסקונטי (Gian Galeazzo Visconti), ויועדה כפרס לאצולה ולמעמדות הפשוטים שדוכאו בידי קודמו של ויסקונטי ברנאבו ויסקונטי.
לפני שהחלה העבודה עצמה, נהרסו שלושה בניינים חשובים: ארמון הארכיבישוף, ארמון Ordinari ובית הטבילה של סטפן הקדוש של האביב, בעוד שכנסיית מריה מאג'ורה הקדושה נוצלה לספק אבנים וחומרי גלם לבנייה.
ההתלהבות לבניין החדש והעצום התפשטה בקרב האוכלוסייה וג'אן גאליאצו הממולח, יחד עם בן-דודו הארכיבישוף אספו תרומות רבות עבור העבודה.
תוכנית הבנייה עברה ביקורת קפדנית מצד "Fabbrica del Duomo" שכללה 300 עובדים, שהונהגו בידי המהנדס הראשי סימונה דה אורסניגו (Simone da Orsenigo).
גאליאצו נתן לפבריקה שימוש בלעדי בשיש ממחצבת קנדוליה (Candoglia) ופטר אותה ממיסים.
ב-1389 מונה לעמוד בראש המיזם מהנדס ראשי מצרפת, ניקולא דה בונאוונטיר (Nicolas de Bonaventure), דבר שהוסיף חותם גותי חזק לקתדרלה.
עשר שנים מאוחר יותר נקרא מפריז אדריכל צרפתי נוסף, ז'אן מיניו (Jean Mignot), לשפוט ולשפר את העבודה שנעשתה עד אז.
מיניו הכריז על כל העבודה שנעשתה כ-"pericolo di ruina" ("בסכנת הרס") מאחר שהיא נעשתה "sine scienzia" ("ללא מדע").
בשנים שלאחר מכן התבדו תחזיותיו של מיניו, אך בכל זאת דרבן הדבר את מהנדסיו של גאליאצו לשפר את השיטות והכלים שלהם.
העבודה המשיכה במהירות, ובעת מותו של ג'אן גאליאצו ב-1402 הושלמה כמעט מחצית מהקתדרלה.
הבנייה התעכבה כמעט לגמרי עד 1480, עקב מחסור בכסף וברעיונות: העבודות הבולטות ביותר בתקופה זו היו הקברים של מרקו קארלי והאפיפיור מרטינוס החמישי (1424) והחלונות של האפסיס (שנות ה-1470) שמתארים את יוחנן הקדוש האוונגליסט (St.
John the Evangelist) שנעשה על ידי כריסטופורו דה מוטיס (Cristoforo de Mottis) ואת אליגיוס הקדוש (Saint Eligius) ויוחנן הקדוש מדמשק (San John of Damascus) שנעשו על ידי ניקולו דה ואראלו (Niccolò da Varallo).
ב-1452, תחת השגחתו של פרנצ'סקו ספורצה (Francesco Sforza), הספינה הראשית (Nave) והאגפים הצידיים הושלמו עד המפרץ השישי.
בשנים 1500–1510, תחת השגחתו של לודוביקו ספורצה (Lodovico Sforza), הכיפה המתומנת הושלמה, והפנים קושט ב-4 סדרות בנות 15 פסלים כל-אחת (ס"ה 60 פסלים), המתארת קדושים, נביאים, סיבילות (sibyls) ועוד דמויות מהתנ"ך.
חוץ הקתדרלה נשאר זמן רב ללא קישוטים, למעט Guglietto dell'Amadeo ("הצריח הקטן של אמאדאו") שנבנה בשנים 1507–1510. זוהי יצירת מופת מהרנסאנס שלמרות זאת משתלבת בהרמוניה עם המבנה הגותי של הקתדרלה.
בזמן השלטון הספרדי הייתה הקתדרלה שמישה, אף על פי שהפנים היה ברובו לא גמור, ומספר מפרצים בספינה הראשית היו עדיין חסרים.
ב-1552 קיבל ג'אקומו אנטניאטי (Giacomo Antegnati) הזמנה לבנות עוגב לצד הצפוני של בית המקהלה, וג'וזפה מדה (Giuseppe Meda) סיפק 4 מתוך 16 המוטות שקישטו את אזור המזבח (התוכנית הושלמו בידי פדריקו בורומאו (Federico Borromeo).
ב-1562 נוספו יצירות האמנות St.
Bartholomew של מרקו ד'אגראטה (Marco d'Agrate) והפמוט הרב-זרועי Trivulzio (המאה ה-12).
אחרי עלייתו של קארלו בורומאו לכס הארכיבישופות הוצאו מהדואומו כל המונומנטים החילוניים.
זה כלל את הקברים של ג'ובאני מאריה ויסקונטי, ברנאבו ופיליפו מאריה ויסקונטי, פרנצ'סקו ספורצה ואשתו ביאנקה, גאליאצו מאריה ספורצה ולודוביקו, שהועברו למקומות לא ידועים.
למרות זאת, התערבותו העיקרית של בורומאו הייתה מינויו של פלגרינו פלגריני (Pellegrino Pellegrini) כמהנדס הראשי - היה זה מהלך פולמוסי, שכן זה הצריך רוויזיה בפסלים, שכן פלגריני לא היה חילוני והדיוט.
בורומאו ופלגריני שאפו למראה חדש ורנסאנסי יותר של הקתדרלה, שידגיש את טבעה הרומי-איטלקי ויעמעם את הסגנון הגותי, שנראה כעת כזר ולא מתאים.
מאחר שהחזית המערבית לא הושלמה עדיין תכנן פלגריני חזית בסגנון "רומי", עם עמודים, אובליסקים וטימפנון גדול.
תכנון זה מעולם לא יצא לפועל, אבל קישוט הפנים נמשך.
בשנים 1575–1585 נבנה מחדש מזרח הכנסייה מבפנים, כאשר מזבחים חדשים ואגן טבילה נוספו לספינה הראשית.
ספסלי מקהלה מעץ נבנו למזבח הראשי על ידי פרנצ'סקו ברמבילה, עבודה שהושלמה ב-1614.
ב-1577 קידש בורומאו את המבנה ככנסייה חדשה, נפרדת מכנסיית סנטה מריה מג'ורה וסנטה טצ'לה (שאוחדה ב-1549 אחרי מחלוקות עזות).
בתחילת המאה ה-17, תחת השגחתו של פדריקו בורומאו, הונחו היסודות של החזית החדשה על ידי פרנצ'סקו מריה ריקיני (Francesco Maria Richini) ופאביו מנגונה (Fabio Mangone).
העבודה נמשכה עד 1638 עם בניית 5 שערים ו-2 חלונות אמצע.
ברם, ב-1649, האדריכל החדש, קרלו בוצי (Carlo Buzzi), הכניס מהפכה בולטת: החזית המערבית תשוב ותיבנה בסגנון הגותי, כולל הפרטים שכבר סוימו בתוך עמודים גותים מרובעים ו-2 מגדלי פעמון ענקיים.
תכנונים אחרים סופקו בין השאר על ידי פיליפו ג'ובארה (Filippo Juvarra) בשנת 1733 ולואיג'י ונוויטלי (Luigi Vanvitelli) בשנת 1745, אבל כולם לא הגיעו לידי מימוש.
ב-1682 החזית של סנטה מריה מג'ורה נהרסה וכיסוי הגג של הקתדרלה הושלם.
ב-1762 הוקם אחד ממאפייניה המרכזיים של הקתדרלה, צריח המדונינה, שהתנשא לגובה מסחרר של 108.5 מטר.
הצריח תוכנן על ידי פרנצ'סקו קרוצ'ה (Francesco Croce) ועליו נמצא פסל פוליכרומי של מריה הקדושה (המדונה) ההולם את שיעור הקומה של הקתדרלה.
ב-20 במאי 1805 ציווה נפוליון בונפרטה (שעמד להיות מוכתר כמלך איטליה) לסיים את החזית המערבית.
בהתלהבותו הרבה, הוא הבטיח שכל ההוצאות יכוסו על ידי האוצר הצרפתי, שיפצה את ה-Fabbrica על הנכסים שהיה עליו למכור.
למרות שהפיצויים מעולם לא שולמו, ההבטחה נתנה זריקת מרץ לעבודות ותוך 7 שנים הושלמה החזית.
האדריכל החדש, פרנצ'סקו סואבה (Francesco Soave) עקב אחרי המיזם של בוצי והוסיף מספר פרטים נאו-גותיים לחלונות העליונים.
כצורה של הודיה, פסל של נפוליאון הונח על אחד מצריחים.
בשנים שלאחר מכן נבנו רוב הקשתות והצריחים החסרים.
הפסלים על הקיר הדרומי סוימו אף הם.
בשנים 1829–1858 הוחלפו הוויטראז'ים בחלונות, דבר שדווקא פגם באסתטיקה.
הפרטים האחרונים של הקתדרלה הושלמו רק במאה ה-20: השער האחרון נחנך ב-6 בינואר 1965. תאריך זה נחשב לסוף בניית הקתדרלה, תהליך שנמשך דורות רבים ומאות שנים, למרות שנותרו מספר אבנים לא-מסותתות שיש להשלימן כפסלים.
בשנת 2006 עברה החזית המערבית של הקתדרלה שיפוץ.
מבחוץ נראית קתדרלת מילאנו קלה ואוורירית, כאילו היא עומדת להמריא, וזאת הודות לתמיכות הדואות המשופעות בעלות 2 החלקים והמספר הרב של הצריחונים (פינקלס) המזדקרים ממנה כמו חצים.
הבניין העצום בנוי מלבנים ומצופה בשיש מהמחצבות שתרם ג'אן גאליאצו ויסקונטי.
התיקונים והתחזוקה של המבנה מורכבים מאוד.
גג הקתדרלה פתוח לתיירים תמורת תשלום וממנו אפשר לראות על נקלה את יער הצריחונים המזדקרים מהקתדרלה, אך גם להבחין בפרטי פיסול שאחרת לא היה ניתן להעריכם.
מבנה הקתדרלה הוא בעל 5 אגפים: ספינה ראשית (Nave) בגובה 45 מטר (הקמרונות הגותיים השלמים הגבוהים בעולם, למעט 48 המטרים של קתדרלת בווה שלא הושלמה) ו-2 מעברים מכל צד, המחולקים בידי 40 עמודים.
מבנה זה משקף את מבנה החזית בעלת 5 השערים.
גם לבית הרוחב (Transept) יש מעברים.
הקתדרלה היא בצורת צלב אופייני ומעל מקום המצלב בנויה כיפה מתומנת שעליה צריח שבראשו עומד פסל המדונה הקדושה המפורסם, ומתנשא לגובה 108.5 מטר.
פנים הקתדרלה כולל כמות עצומה של מונומנטים ויצירות אמנות.
הסרקופג של הארכיבישוף אלברטו דה אינטימיאנו (Alberto da Intimiano), שמעליו ניצב צלב מלוחיות נחושת.
הסרקופגים של הארכיבישופים אוטונה ויסקונטי (Ottone Visconti) וג'ובאני ויסקונטי (Giovanni Visconti) שנוצרו בידי אמן מקמפיאונה במאה ה-14.
הסרקופג של מרקו קארלי (Marco Carelli) שתרם 35,000 דוקאטי להאיץ את בניית הקתדרלה.
שלושה מזבחות שבנה פלגרינו פלגריני (Pellegrino Pellegrini), שכוללים את יצירת האמנות Visit of St.
Agatha jailed מאת פדריקו זוקארי.
בצד הימני של בית הרוחב, המונומנט לג'אן ג'אקומו מדיצ'י די מאריניאנו (Gian Giacomo Medici di Marignano) הנקרא "Medeghino" מאת לאונה לאוני (Leone Leoni) ומזבח השיש מהרנסאנס הנמצא בסמוך ומקושט בפסלי ברונזה בציפוי זהב.
בחזית המאוזוליאום לשעבר נמצאת יצירת האמנות הידועה ביותר של הקתדרלה: פסל ברתולומאוס הקדוש מאת מרקו ד'אגראטה (Marco D'Agrate).
מזרח הכנסייה הוא יצירת מופת מהרנסאנס המאוחר וכולל בית מקהלה, מקדש מאת פלגריני, שני דוכנים להטפה עם עמוד בצורת פסל אדם (Telamon) מצופים בנחושת וברונזה ושני עוגבים גדולים.
מסביב למקהלה יש שני שערים לחדר תשמישי הקדושה, מספר ציורי פרסקו ופסל מהמאה ה-15 של האפיפיור מרטין ה-5 מאת ג'קופינו דה טראדאטה (Jacopino da Tradate).
בית הרוחב מכיל את הפמוט הרב-קני Trivulzio Candelabrum, בעל 2 חלקים.
הבסיס (שמיוחס לניקולס מוורדון (Nicolas of Verdun), המאה ה-12) שמעוצב עם אנסמבל של גפנים, ירקות וחיות דמיוניות; וקנה הגביע, מאמצע המאה ה-16.
במעבר השמאלי נמצא המונומנט של ארצ'ימבולדי מאת אלסי ודמויות רומנסקיות המתארות את השליחים בשיש אדום ואגן טבילה נאו-קלאסי מאת פלגריני.
נורה אדומה וקטנה בכיפה מעל האפסיס מסמנת את הנקודה שבה הונח אחד מהמסמרים אשר שימשו לצליבתו של ישו.
רוחב פנימי של הספינה הראשית: 16.75 מטר
גובה פנימי של הספינה הראשית: (קמרונות הקתדרלה הגבוהים בעולם, אחרי קתדרלת בווה, ראו רשימת הקתדרלות בעלות הספינות הראשיות הגבוהות ביותר).
גובה פנימי של אזור המצלב: 65.5 מטר.
הקתדרלה יכולה להכיל 40,000 איש.
הסופר והעיתונאי האמריקאי מארק טוויין, תיאר בספרו את הדואומו במילאנו בספרו מסע תענוגות לארץ הקודש:
בסרט Rocco e i suoi fratelli של לוקינו ויסקונטי מ-1960 המתרחש במילאנו יש סצנה שבה הגג של הדואומו משמש כרקע.
אנשים המדברים בניב המילאנזי משתמשים בביטוי "Fabbrica del Duomo" (או בניב "Fabrica del Dom") כתואר המשמש לתיאור משימה ארוכה ביותר, מורכבת מדי ולעיתים אפילו בלתי אפשרית להשלמה, וזאת עקב הזמן הארוך של מאות שנים שלקח להשלים את הדואומו.
לעיתים ביטוי זה נאמר בהומור ולעיתים לא.
על פסל המדונה אשר בראש הקתדרלה נכתב השיר הפופולרי במילאנזית "Madonina".
קתדרלת יוליאנוס הקדוש מלה מאן היא קתדרלה קתולית בלה מאן, צרפת.
הקתדרלה בלה מאן היא מופת לאדריכלות גותית.
הקתדרלה משתמשת בקמרונות צלעות לתמוך בבית המקהלה המתנשא לגובה , והלה נתמך בידי 3 קומות של תמיכות דואות המקיפות את הקתדרלה.
מזרח הקתדרלה מוקף בשווה של קפלות הבולטות החוצה, כמו עלי כותרת של חצי פרח.
בית הרוחב הדרומי מסתיים בצריח בגובה 60 מטר ללא תאום בבית הרוחב הצפוני.
הקתדרלה נודעת בחלונות הויטראז' היפים שלה.
הכנסייה הראשונה בעיר לה מאן הוקמה על ידי יוליאנוס הקדוש, שהיה לבישוף הראשון של העיר במאה ה-6. בין 1060–1120 נבנתה מחדש הקתדרלה בידי הנזיר ז'אן מוונדום (Vendôme).
ב-1134 נהרסו הקתדרלה והעיר בשרפה.
הקתדרלה נבנתה מחדש בסגנון גותי מוקדם ונחנכה ב-1158. אחרי כן נערכו שיפוצים במזרח הקתדרלה בסגנון גותי בשל (High Gothic), וב-1254 נחנכה הקתדרלה מחדש.
ב-1385 החלו שיפוצים ובנייה מחדש של בית הרוחב, על מנת לגשר בין הפרש גבהים של 10 מטר בין בית המקהלה לספינה הראשית המערבית (אורכם ביחד הוא 120 מטר).
עד 1430 הושלמה הבנייה בידי ז'אן לה מצון (Jean Le Maczon) ניקולא דה לקלוז (Nicolas de l'Écluze) וז'אן דה דמפרמרטן (Jean de Dampmartin), בסגנון גותי לוהב (Flamboyant).
קתדרלת סנט אטיין דה מץ היא קתדרלה קתולית במץ, צרפת המוקדשת לסטפנוס הקדוש.
הקתדרלה נבנתה באמצע המאה ה-14 על ידי חיבורן יחדיו של שתי כנסיות ניצבות זו לזו: המבנה הראשי שנבנה בסוף המאה ה-13 בסגנון גותי קורן הוסף לצד הצפוני של כנסייה קדומה יותר.
במאה ה-15 נוסף טרנספט (בית הרוחב) ובית מקהלה.
במאה ה-20 נוספו ויטראז'ים של מארק שאגאל.
הקתדרלה מתאפיינת בחזית מערבית צרה, ללא מגדלים מערביים.
שני מגדליה ממוקמים בין החזית לבין הטרנספט.
גובה הספינה הראשית, המחולקת ל-3 אזורי קיר, הוא 41.41 מטר והיא השלישית בגובהה בצרפת מבחינת גובה קמרונות (רק קתדרלת בווה וקתדרלת אמיין גבוהות יותר).
הספינה הראשית הגבוהה נתמכת בידי 2 קומות של תמיכות דואות מעוטרות בצריחונים.
קתדרלה זו יחסית צרה: רוחב החזית הוא 33 מטר בלבד, רוחב הספינה הראשית הוא 15 מטר ואילו אורך הטרנספט הוא 46.8 מטר בלבד.
גובה שני מגדליה הוא 69 ו-88 מטר.
חלונות הויטראז' של הקתדרלה נעשו על ידי הרמן פון מינסטר (Hermann von Münster) וולנטין בוש (Valentin Bousch) (המאות ה-14 וה-16) ומספר מאות מאוחר יותר נוספו ויטראז'ים של מארק שאגאל ורוז'ה ביסייה (המאה ה-20).
תחרת החלונות, לרבות חלון הרוזטה היא בסגנון גותי קורן (Rayonnant), הקתדרלה כוללת גם טריפוריום מואר המאפיין את הסגנון הקורן.
האתר שימש לפולחן עוד מהמאה ה-5 אז הוקדש לסטפנוס הקדוש (סנט אטיין), שזכה לגל פופולריות עקב הבאת שרידיו מירושלים ב-415. מספר קתדרלות בצרפת מוקדשות לו: קתדרלת סנס, קתדרלת בורז', קתדרלת אוסר, קתדרלת טור, קתדרלת טולוז, קתדרלת Agde, קתדרלת Cahors, קתדרלת שאלון, קתדרלת לימוז' וקתדרלת מו.
רוב הקתדרלות האלה - שורשן במאה ה-5.
מבנים אלה הוחלפו בבנייה הרומנסקית של 965–984 אותה יזם הבישוף תיירי הראשון, תחת פטרונותם של הקיסרים אוטו הראשון ואוטו השני, קיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
הבזיליקה החדשה הושלמה ונחנכה ב-1040 על ידי יורשו, תיירי השני.
בגלל מיקומה הבעייתי בקצה עמק המוֹסֶל, אי-אפשר היה לבנות את הכנסייה כך שצירה מכוון למזרח, כנהוג בכנסיות נוצריות: הציר הראשי של הקתדרלה מכוון אם כן לכיוון צפון-צפון-מזרח.
ב-1186, קפלה קטנה (הכנסייה הקולגיאטית "נוטרדאם-דה-לה-רונדה") נוספה לקצה המערבי של הכנסייה, ונבנתה בניצב לספינה הראשית.
שני הבניינים הופרדו בקיר מסיבי.
כעבור שתי מאות החלה בנייה מחדש.
בסביבות 1220 החלה תנופת בנייה בסגנון הגותי, לפי פקודתו של הבישוף קונארד משרפנק, שהושלמה רק ב-1520. הקתדרלה החדשה נחנכה ב-11 באפריל 1552.
הקתדרלה הגותית נבנתה בתוך גבול הקירות של קודמתה; אחרי שהושלמה, הקיר של הקפלה הקולגיאטית נהרס.
זו הסיבה שלקתדרלה מעולם לא הייתה שער כניסה מערבי ראשי ושהכניסה הראשית הייתה ממוקמת בפינה הדרום-מערבית, וממנה גם היום בדרך כלל נכנסים לקתדרלה.
משני צדי שער הכניסה ניצבים פסלי האקלזיה והסינגוגה, המדגימים למאמינים את הכנסייה המנצחת והיהדות המובסת, שעיניה מכוסות, חניתה שבורה ולוחות הברית שבידיה הפוכים.
באופן בלתי צפוי, הקתדרלה זכתה לקבל שער בסגנון נאו-קלאסי מוקדם, שתוכנן ב-1764 בידי האדריכל הפריזאי ז'אק פרנסואה בלונדל, למרות התנגדות הקנונים לתכנון זה.
בניית השער נעשתה עקב רצונו של מושל טרואה-אוושה, המרשל דה Belle-Isle, שהחליט שעל מץ לא ליפול מננסי, שבה כיכר סטניסלאס, והיה נחוש לבנות כיכר מלכותית Place Royale סביב הקתדרלה הגותית.
הוא ניתק את חזית הקתדרלה באמצעות הרס הקלויסטר ושלוש כנסיות סמוכות: סן-פייר-לה-וייה, סן-פייר-לה-מז'ור וקפלת בית לוריין.
בלונדל נבחר כדי להעניק לעיר הימי-ביינימית הצפופה של מץ מרחב עירוני שיהפוך למוקד עירוני מסוגנן.
תוכניתו יצאה לפועל החל ה-1762, והפיקה את הכיכרות Place d'Armes עבור מצעדים צבאיים ותרגילי סדר עם כיכר ראש העיר, Place de Chambre עם כיכר הבישוף החדש (שלבסוף לא נבנתה) וכיכר השוק, Place du Marché שהקיפה שלושה מצדי הקתדרלה, שביחד סיפקה רקע מאחד ומסווג כנגד המרקם הגותי של הקתדרלה.
ב-1877, עקב זיקוקי דינור לכבוד הקיסר הגרמני וילהלם השני, הקתדרלה ניזוקה קשות בשריפה.
אחרי תקרית זו, השער הנאו-קלאסי בוטל והחזית המערבית של הקתדרלה נבנתה מחדש בשנים 1898–1903 בסגנון נאו-גותי על ידי פאול טורנו וכך, לראשונה בתולדותיה, זכתה הקתדרלה לשער מערבי ראשי הולם.
בשנים שלאחר מכן, 1906–1916, גם פנים הקתדרלה שופץ ורוהט מחדש.
קתדרלת נואיון היא כנסייה קתולית בעיר נואיון שבצפון צרפת, שהייתה קתדרלה עד 1801 כשהדיוקסיה שלה אוחדה עם דיוקסיה שכנה.
הקתדרלה הייתה אחת מהראשונות שנבנו בסגנון גותי ודוגמה לסגנון הגותי המוקדם.
הקתדרלה הרומנסקית נשרפה ב-1131 והקתדרלה הגותית הנוכחית נבנתה בין השנים 1145–1235. הקתדרלה ניזוקה במהלך המהפכה הצרפתית (בין השאר פסלי הבישוף נופצו) ובמהלך מלחמת העולם הראשונה, דבר שהצריך כ-20 שנות תיקונים.
חזית הקתדרלה משלבת בין הסגנונות הגותי והרומנסקי.
ישנה מבואה מקורה מהמאה ה-14 לפני הנרתקס ובה שלושה שערים.
שני המגדלים המערביים הם מהמאה ה-13 ומעולם לא הושלמו.
שני קצוות בית הרוחב, כמו כן בית המקהלה, מסתיימים באפסיסים חצי-עגולים, דבר המקנה לקתדרלה מבנה תלתני.
הספינה הראשית בת שלושת האגפים משתרעת לאורך 102 מטר ומתנשאת לגובה 21.5 מטר.
כמו לקתדרלות הבנויות בסגנון גותי מוקדם, גם לקתדרלה זו קמרונות סקספרטיט בעלי 6 צלעות (שנבנו מחדש ב-1293 אחרי שרפה) ומבנה קיר בעל 4 אזורים (תמונה): קומת קשתות, גלריה, טריפוריום וקומת תאורה.
הקיר התומך באזור הגלריה מוגבה, דבר שאפשר להגביה את המבנה ולהציב את התמיכות הדואות, שהיו אז קונספט חדשני, יותר גבוה.
התמיכות הדואות שוחזרו במאה ה-19 בסגנון המאה ה-12. במאה ה-14 נוספו קפלות צידיות בצד הצפוני ובמאה ה-15 בצד הדרומי.
העיטורים הפיסוליים בקתדרלת נואיון אחידים, לעומת האינדיבידואליות של העיטורים הרומנסקיים.
מטרת האיחוד היא ליצור מכונה בה הפרט משרת את הכלל ונותן תנופה למבנה.
כיום עיטורים ופסלים רבים הושחתו ונהרסו במהלך השנים ובמיוחד במהלך המהפכה הצרפתית.
מצפון לקתדרלה ישנו קלויסטר יפה מ-1230 ולידו בית מועצת הקתדרלה (Chapter House), גם הוא מסביבות 1230.
קתדרלת סנטה מריה דה לה סדה (ספרדית: Catedral de Santa María de la Sede) היא קתדרלה בסגנון גותי ספרדי המשולב בהשפעות מוריות, הנמצאת בעיר סביליה, ספרד.
זוהי הקתדרלה הרומית-קתולית הגדולה בעולם (בזיליקת סן פייטרו איננה קתדרלה) הן מבחינת שטח והן מבחינת נפח.
הקתדרלה נבנתה על מה שהיה פעם מסגד אלמוחאד.
בניית המינרט "לה חירלדה" החלה ב-1184. בניית המסגד הושלמה ב-1198. ב-1248 נכבשה סביליה על ידי פרננדו השלישי והמסגד נהפך לכנסייה.
ב-1376 פגעה רעידת אדמה במגדל וצריחו הוחלף במגדל פעמונים.
ב-1401 הוחלט להרוס את המסגד ולבנות עליו קתדרלה.
בשנת 1402 החלה בניית הספינה הראשית, שהושלמה ב-1432. באותה שנה החלה בניית החלק המזרחי, שנשלם ב-1467. ב-1433 אישר חואן השני את הריסת הקפלה המלכותית.
ב-1467 החלה בניית הקמרונות ונוספו עוגנים למבנה.
ב-1481 נוספו הדלתות במזבח הראשי, וב-1482–1526 יצר פייר דלקאר את ה-Retablo Mayor שמקשטת את המזבח הראשי.
ב-1498 הושלמו הקמרונות והחלו בבניית הכיפות.
הכיפה הראשית הושלמה ב-1506. ב-1511 קרסה כיפת התאורה, וב-1519 נשלמה בנייתה מחדש.
ב-1515 הושלמו קמרונות בית המקהלה ושנתיים אחר כך קמרונות בית הרוחב.
קפלת Capilla Real נבנתה בין השנים 1551–1575. ובין השנים 1558–1568 נערכו שיפוצים נרחבים במגדל הפעמונים "לה חיראלדה".
ב-1888 קרסו הכיפה הראשית והקמרונות.
הם נבנו מחדש לאחר מכן.
בשנת 1987 העניק אונסק"ו לקתדרלה מעמד של אתר מורשת עולמית.
אורכה הוא 115 מטר ורוחבה 76 מטר, גובה הספינה הראשית הוא 42 מטר.
המזבח הראשי בה נחשב לגדול ביותר בעולם הנוצרי.
בניית הקתדרלה החלה ב-1402 והסתיימה במאה ה-16.
הקתדרלה גבוהה ביותר וגם הקפלות הצידיות גבוהות.
הספינה הראשית (הארוכה ביותר בספרד) מקושטת בפזרנות, ורבים הם קישוטי הזהב.
במבנה דמוי הקופסה שלה, הקורו (Coro) בולט, והוא ממלא את החלק המרכזי של הספינה הראשית.
הוא נפתח אל Capilla Mayor, שנשלטת בידי טבלת מזבח גותית, Retablo Mayor, ובה מגולפות 45 סצנות מחיי ישו, יצירת מופת של פייר דנקאר.
זוהי אחת מיצירות המופת של הקתדרלה וככל הנראה המזבח הגדול והעשיר בעולם.
באוצר הקתדרלה מגוון תכשיטים, ציורים ופסלים.
בקתדרלה נמצא קבר שנטען לגביו כי בו קבור כריסטופר קולומבוס.
בניין הקתדרלה נבנה על מה שהיה בעבר מסגד אלמוחאד ובה במספר אלמנטים של המסגד, המפורסם שבהם הוא ה"חירלדה" (Giralda), המינרט של המסגד שהפך למגדל פעמונים, ועליו הוצב פסל המייצג את האמונה.
מגדל ה"חיראלדה" הוא אחד מסמליה של סביליה.
מעלה המדרגות במגדל רחב ביותר והמדרגות רחבות ומתונות.
מבנה זה נועד לאפשר את עליית שני פרשים רכובים על סוסים זה לצד זה לראש המגדל.
בניגוד לקתדרלות האחרות, אין לקתדרלה גג משופע על הקמרונות.
לעומת זאת, יש בקתדרלה תמיכות דואות העוזרות לתמוך בספינה הראשית הגבוהה (42 מטר).
הקתדרלה נבנתה כדי לפאר את סביליה ולהציג לראווה את עושרה, שכן העיר נהפכה למרכז מסחרי חשוב אחרי גילוי אמריקה הודות לעובדה שנמל העיר וגילדת הסוחרים שלה קיבלו מונופול על סחר עם האמריקות.
קתדרלת לינץ הנקראת באופן רשמי קתדרלת מריה הקדושה (Mariendom) וידועה בשם הקתדרלה החדשה (Neuer Dom) היא קתדרלה נאו-גותית קתולית בלינץ, אוסטריה.
בניית הקתדרלה החלה ב-1855 בידי הבישוף פרנץ יוזף רודיגייר (Franz Joseph Rudigier).
אבן הפינה הונחה ב-1862 והקתדרלה נחנכה ב-1924 בידי הבישוף יוהנס מריה גפלנר (Johannes Maria Gföllner).
הקתדרלה תוכננה בידי וינסנץ שטאץ (Vincenz Statz), רב-הבנאים של הארכידיוקסיה של קלן, בסגנון גותי צרפתי למעט החריגה מחזית בעלת שני מגדלים לטובת חזית בעלת מגדל אחד, כמו בקתדרלת פרייבורג.
ב-2017 נערך שיפוץ יסודי בפנים הקתדרלה, ובו בין השאר הועבר המזבח הראשי למקום המצלב ושופר החימום הפנימי.
ב-21 ביוני 2018 ניזוק המגדל הראשי של הקתדרלה בעקבות תאונת עגורן.
הקתדרלה בנויה בסגנון נאו-גותי בהשראת אדריכלות גותית מאוחרת והיא הגדולה ביותר באוסטריה, אך לא הגבוהה ביותר.
בחזית המערבית ישנו מגדל בודד, המאפיין כנסיות גרמניות (דוגמת קתדרלת פרייבורג והמינסטר של אולם).
בראש המגדל מתנוסס צריח מחודד בגובה של כ-, הנמוך ב-2 מטר מגובה הצריח של המגדל הדרומי של קתדרלת סטפנוס הקדוש (שטפנסדום, 136.7 מטר) בווינה.
במקור, תוכנן צריח יותר גבוה אך תכנון זה בוטל בעקבות חוק שאסר על בניית מבנים גבוהים יותר מהמגדל הדרומי של השטפנסדום.
על המגדל הותקנו מספר שעונים גדולים לרווחת הציבור.
הקתדרלה בנויה על בסיס אולם תווך בן 3 אגפים (ספינה ראשית ברוחב 27.5 מטר ושתי ספינות משניות ברוחב 13.5 מטר) שאורכו 130 מטר.
הוא נחצה בידי טרנספט (בית הרוחב) שאורכו 60 מטר.
שטח הקרקע של הקתדרלה הוא 5,170 מטר רבוע.
בקתדרלה יש 20,000 מושבים לאורך הספינה הראשית, 142 חלונות ויטראז', 54 עמודים בקומת הארקדה ו-17 מזבחים.
בחזית המערבית נמצא השער הראשי, שמעליו טימפנון ועליו פיסול גותי רב.
בכל אחת מחזיתות בית הרוחב יש שער גם כן.
מעל כל שער ישנו חלון רוזטה בסגנון גותי לוהב.
מבנה הקיר הוא בעל שתי קומות: קומות הקשתות (הארקדה) וקומת התאורה.
מבחוץ נתמכת הקתדרלה על ידי תמיכות דואות חינניות.
מעל מקום המצלב ישנו צריח פלש קטן.
בקתדרלה יש 142 חלונות ויטראז' מזכוכית צבעונית.
הידוע מכולם הוא "חלון לינץ" שמתאר את ההיסטוריה של העיר.
החלון מכיל גם דיוקנאות של פטרונים ומממנים.
בזמן מלחמת העולם השנייה מספר חלונות, בעיקר באגף הדרומי, ניזוקו.
במקום לשחזרם הם הוחלפו בחלונות ויטראז' שהכילו אמנות מודרנית.
בקמרון הקבורה של הקתדרלה אפשר למצוא פסלים מאת S.
Osterrieder המציגים את סצנת הלידה של ישו והצגה של בגדי הכמורה המהודרים של הבישוף רודיגייר.
קתדרלת נידארוס (בנורווגית: Nidarosdomen) היא קתדרלה בטרונדהיים שבנורווגיה.
היא נחשבת לכנסייה החשובה ביותר בנורווגיה והייתה מרכז הארכידיוקסיה הנורווגית מאז 1152. בעקבות הרפורמציה נהפכה הקתדרלה לכנסייה לותרנית, ובה יושב הבישוף הלותרני של נידארוס, טרונדהיים.
כמו כן, היא היוותה יעד חשוב לצליינות מרחבי צפון אירופה.
הקתדרלה נבנתה במקור בסגנון רומנסקי אך במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 שופצה בסגנון התחייה הגותית.
בניית הקתדרלה המקורית החלה ב-1070 והסתיימה בסביבות 1300. סבורים שהקתדרלה הוקמה ישירות על אתר הקבורה של המלך אולף הראלדסון, שנהרג בקרב סטיקלסטד ב-1030. המלך אולף הוכרז כקדוש שנה ו-5 ימים אחרי מותו, ונידארוס נהפכה בעקבות זאת לאתר צליינות נוצרית.
היא ניזוקה קשה משריפות ב-1327 ו-1531. הספינה הראשית מערבית לבית הרוחב נהרסה לחלוטין ולא נבנתה מחדש עד לשחזור הנאו-גותי בתחילת 1900. ב-1708 נשרפה הקתדרלה לחלוטין למעט קירות האבן.
ב-1719 נפגעה מברק ושוב עלתה באש.
פעולות שיקום ושיחזור משמעותיות החלו ב-1869 והונהגו בהתחלה על ידי האדריכל היינריך ארנסט שירמר (Heinrich Ernst Schirmer) וכמעט הושלמו בידי כריסטיאן כריסטי (Christian Christie).
לאחר מותו עבודות של בנייה מחדש בוצעו על ידי אולף נורדהגן אך גם הוא לא הצליח לסיים את המלאכה.
העבודות לשיקום הכנסייה הושלמו רשמית רק ב-2001.
כיום הקתדרלה היא אטרקציה פופולרית לתיירים, הן בגלל המבנה שלה והן בגלל ההיסטוריה וחשיבותה הצליינית.
הקתדרלה, 102 מטר אורכה ו-50 מטר רוחבה, בנויה כיום בסגנון נאו-גותי המשלב בין אדריכלות גותית צרפתית Flamboyant לאדריכלות האופיינית לצפון אירופה.
לקתדרלה 3 מגדלים: 2 בחזית המערבית עם סיומת שטוחה (בעבר היו עליהם צריחים אך הם נהרסו) ומגדל על המצלב (מקום מפגש הספינה הראשית ובית הרוחב) המכוסה בצריח מחודד חלק האופייני לצפון ומזרח אירופה.
החזית המערבית רחבה יחסית לקתדרלות גותיות, ומשלימה משולש עם הגמלון של הגג.
בחזית 3 שערים המרוחקים זה מזה ומעליהם גלריה של קשתות מחודדות ובהן פסלים.
מעל הגלריה חלון רוזטה הקבוע בתוך מסגרת עם קשת מחודדת.
מתחתיו, חלונות ויטראז' מזכוכית צבעונית.
ההכתרות הראשונה של המלכים הנורווגים אירעו בברגן או אוסלו.
קתדרלת נידארוס נהפכה לכנסיית ההכתרה רק אחרי 1400, אך ההכתרות הפסיקו אחרי הרפורמציה, כאשר האיחוד עם דנמרק אירע.
ההכתרות חודשו אחרי השגת עצמאות מדינית ב-1814. חוקת 1814 קבעה ש"קתדרלת טרונדהיים" תהיה כנסיית ההכתרה של הממלכה.
ההכתרה האחרונה התרחשה ב-1906. שנתיים אחר כך הוכנס תיקון בחוקה ביטל את ההכתרות ותחת זאת המלכים קיבלו את ברכת הכנסייה בקתדרלה.
המחלצות המלכותיות, ה-Royal Regalia, מוחזקות שם ומוצגות לציבור החל מ-2006.
שני עוגבים גדולים הותקנו בקתדרלה.
העוגב הראשי נבנה בידי חברת שטיינמייר ב-1930 והוצב בצפון בית הרוחב.
ב-1962, נבנה רובו מחדש והוצב במערב הספינה הראשית.
סטופים רבים הוסרו וחלק מהם שימשו לבניית עוגב חדש בבית המקהלה.
ב-1993–1994, עוגב הבארוק הישן שנבנה בידי יוהאן יואכים וגנר (Johann Joachim Wagner) בשנים 1738–1740 שוחזר בזהירות בידי יורגן אהרנד (Jürgen Ahrend).
הוא בעל 30 סטופים וממוקם בגלריה בצפון בית הרוחב.
קתדרלת מנגו הקדוש (ידועה גם כ-High Kirk of Glasgow או כקתדרלת גלאזגו) היא אחת מארבע קתדרלות בגלאזגו, סקוטלנד.
זוהי קתדרלה של הכנסייה הסקוטית הבנויה בסגנון גותי.
הקתדרלה ממוקמת קרוב למרכז העיר ליד בית החולים המלכותי של גלאזגו, במקום שבו לכאורה בנה מנגו הקדוש, הפטרון של גלאזגו את כנסייתו.
קבר הקדוש הוא חלק מהקתדרלה.
במקור הכנסייה הייתה רומית-קתולית ותולדותיה שזורות בתולדות העיר.
הקתדרלה היא דוגמה מצוינת לאדריכלות גותית והיא אחת מהקתדרלות הסקוטיות המעטות שנבנו בימי הביניים ושרדו את הרפורמציה ללא פגע.
המגדל מהמאה ה-13 הוא המגדל האחרון שנשאר שלם בכנסייה סקוטית מימי הביניים.
החלקים המאוחרים יותר, והצריח המחודד הוקמו בידי הבישוף ויליאם דה לאודר, שמת ב-1425. במגדל המרכזי ישנו פעמון בהיקף ( 12 רגל ואינץ'), והוא בעל טון רציני ועמוק.
ב-1789 הוא נסדק בטעות בידי אנשים שביקרו במגדל.
הוא נשלח ללונדון ושם נוצק מחדש.
ליד הפעמון חקוקה הכתובת הבאה:
מבחינה טכנית, הכנסייה לא מכהנת יותר כקתדרלה, מאחר שלא יושב בה בישוף מאז 1690. לעומת זאת, בניגוד לקתדרלות רבות שנהרסו ונותרו בשיממונן, הקתדרלה היא עדיין כנסייה פעילה ומשמשת לפולחן הנוצרי מטעם הכנסייה הסקוטית.
המבנה עצמו שייך לכתר הבריטי, ומתוחזק בידי האגודה Historic Scotland.
הוא יעד פופולרי עבור תיירים.
בגלאזגו ארבע קתדרלות, לזרמים השונים.
הקתדרלות האחרות הן קתדרלת אנדרו הקדוש (גלאזגו) של הכנסייה הרומית-קתולית, קתדרלת מריה הקדושה (גלאזגו) של הכנסייה הסקוטית האפסיקופלית וקתדרלת לוקאס הקדוש (גלאזגו) של הכנסייה האורתודוקסית היוונית.
קתדרלת ליון או בשמה המלא קתדרלת יוחנן המטביל מליון היא קתדרלה קתולית בליון, צרפת ומושב הארכיבישוף של ליון.
בניית הקתדרלה החלה במאה ה-12 על חורבות כנסייה מהמאה ה-6 והושלמה ב-1476. רוב הקתדרלה בנויה בסגנון גותי מוקדם ותקרתה מדגימה היטב את השימוש בקמרונות בני 6 צלעות.
ראויים לציון הם שני הצלבים לצידי המזבח, שנשמרו מאז המועצה של 1274 כסמל לאיחוד הכנסיות, והקפלה הבורבונית, שנבנתה בידי קרדינל דה בורבון ואחיו פייר דה בורבון, בן חותנו של לואי האחד עשר, מלך צרפת.
הקפלה היא יצירת מופת של פיסול מהמאה ה-15. בקתדרלה ישנו שעון אסטרונומי מהמאה ה-14 המראה את התאריך המדויק עד שנת 2019, את מיקום השמש, הירח וכדור הארץ וכן את פריסת הכוכבים מעל ליון.
השעון מציג את השמש כסובבת סביב כדור הארץ בהתאם לתפיסה הרווחת בעת שנבנה.
עד לבנייתה של בזיליקת נוטרדאם דה פורבייה הקתדרלה הייתה הכנסייה המרכזית בעיר.
אורך פנימי כולל: 80 מטר.
גובה המגדל המערבי: 44 מטר.
גובה הספינה הראשית: 32.5 מטר.
קתדרלת נאנט היא קתדרלה קתולית בעיר נאנט הסמוכה לברטאן שבצרפת, המוקדשת לקדושים פטרוס ופאולוס.
בנייתה של הקתדרלה הגותית החלה ב-1434, באתר בו שכנה קתדרלה רומנסקית; ונשלמה רק כעבור 457 שנים, ב-1891.
הרקע לבנייה מחדש של הקתדרלה היה השגשוג הכלכלי של נאנט וברטאן, שהוביל למיזמי בנייה גדולים.
שגשוג זה נבע בין השאר ממדיניותו הדיפלומטית של ז'אן החמישי, דוכס בריטני, שניצל הזדמנויות בכישרון רב בתקופת הסכסוך עם אנגליה.
את אבן הפינה של הקתדרלה הניחו ז'אן החמישי, דוכס בריטני וז'אן דה מאלטרואה, הבישוף של נאנט (1417–1443) ב-14 באפריל 1434. האדריכל הראשון שהיה אחראי על הבנייה היה גיום דה דמרטן, שהוחלף מאוחר יותר במתורן רודיה.
הבנייה החלה בהקמת החזית המערבית, הספינות המשניות והקפלות הצידיות.
לֵניוֹ ושותפיו מחלקים את הבנייה למספר שלבים.
השלב הראשון נמשך בסביבות 1434–1470 ובו נבנו החזית המערבית והמגדלים, ביחד עם הספינה הדרומית והקפלות הדרומיות ועמודי התמיכה הדרומיים של הספינה הראשית.
בסיסי העמודים דומים לאלה של בית המקהלה של כנסיית המנזר במון סן מישל, שנבנה החל ב-1444. כלי נשקו של הדוכס ז'אן, שמת ב-1442, הונחו בגרם מדרגות אל המרפסת, מעל השער הדוכסי, בצד הדרומי של מפרץ המגדל הדרומי.
הקמרונות במגדל הפעמונים מקושטים בכליו של הבישוף דה מאלטרואה.
הטריפוריום של מפרץ המגדל נבנה בסגנון מוקדם יותר, בסגנון גותי לוהב (Flamboyant) עם רשת תחרת אבן, מאשר זה של הספינה הראשית.
ב-1482 הוכנו קישוטי הברונזה לדלת השער המרכזי.
השלב השני נמשך מ-1470 עד סביבות 1490. בשלב זה נבנו הספינה הראשית, הספינה הצפונית והקפלות הצפוניות שלה.
הם הושלמו ב-1485 או מעט מאוחר יותר.
הקיר המערבי של בית הרוחב הצפוני והעמוד הצפון-מערבי של מקום המצלב עד לגובה הכותרת נבנו גם הם בתקופה זו.
בשלב השלישי, בסביבות 1500–1516, נוצרה הזכוכית הצבעונית של החלון המערבי הגדול, בתור מתנה מהמלכה אן מבריטני.
ב-1500 החל קירוי המפרץ הראשון של הספינה הראשית.
בשנים 1508–1516 הושלמו וקורו המפרץ המזרחי של הספינה הדרומית והקפלה שלה; החלה העבודה על בית הרוחב הדרומי, והושלמו רוב החלקים העליונים של קירו המערבי בשנים 1519–1520. התמיכה הכספית באה מהבישוף גיום גוגן והאדריכל היה ז'אק דרואה.
השלב הרביעי בוצע אחרי ימי הביניים ונמשך מסביבות 1626 עד 1630. בשלב זה הושלמו קמרונות הספינה הראשית וקירויה.
בית הרוחב הדרומי הושלם בשנים 1631–1637 או מאוחר יותר, בסגנון גותי.
לואי לה וו המליץ ב-1650 למועצת נאנט להמשיך את בניית בית המקהלה בסגנון גותי.
ב-5 בספטמבר 1661 נעצר לפני הקתדרלה המדינאי ניקולא פוקה בהוראתו של המלך לואי ה-14.
יתר חלקי בית הרוחב הצפוני ובית המקהלה הושלמו תחת השגחתו של האדריכל העירוני, פליקס סֵאֶה, ובנייתם נשלמה בשנים 1840–1891, בזמן בו הנצרות הקתולית זכתה להתאוששות באירופה.
זמן ההמתנה הארוך נגרם גם בשל העובדה שהקתדרלה הרומנסקית שקדמה לזו הגותית שכנה בצמוד לביצורי העיר, והיה על הבנאים להרסה לפני שהשלימו את בית המקהלה של הקתדרלה החדשה, שלמעשה כיסתה את הריסות הקתדרלה הישנה.
ב-28 בינואר 1972 ניצתה שרפה גדולה על גג הקתדרלה.
הכבאים הצליחו להשתלט על האש אך מסגרת העץ ניזוקה קשות ונזקים נוספים נגרמו למבנה.
בעקבות השרפה החל מפעל כביר לשחזור פנים הקתדרלה, והוא נחשב בעיני רבים לאחד השחזורים השלמים ביותר של קתדרלה בצרפת.
ב-18 ביולי 2020 פרצה שרפה בקתדרלה שהשמידה את העוגב הגדול בחזית המערבית.
כעבור כשבוע הודה פליט מרואנדה, שהתנדב בכנסייה, בההצתה.
הקתדרלה מהווה דוגמה להישרדות הסגנון הגותי בצרפת, גם בתקופה שבה הוא נזנח ברובו לטובת אדריכלות הבארוק.
גובה המגדלים המערביים: 58 מטר
גובה הספינה הראשית: 34.7 מטר
אורך האגף המזרחי: 27 מטר
חזית קתדרלת נאנט בולטת בזכות 2 מגדליה חסרי הצריחים, שנמתחים עד למעל הטרסה.
היא מציגה מספר מאפיינים ראויים לציון:
הנוכחות של דוכן מטיף חיצוני, שנועד להטפה לקהל הנמצא בכיכר הקתדרלה.
חמישה שערים מקושטים, 3 מהם בחזית, 2 מהם בצידי החזית .
למרות זאת, החזית חסרה את האלגנטיות וההדר של מבנים גותיים אחרים מתקופתה והיא פשוטה יחסית.
על החזית הפשוטה מפצה הגימור של פנים הקתדרלה.
האבן הלבנה, שנוקתה בעבודות השחזור, ממדי הספינה הראשית והספינות המשניות (המעברים) ואפקט העמודים הפנימיים העצומים, יוצרים אווירה גותית בתוך הקתדרלה.
מבנה הכנסייה, חזיתותיה ותוכניתה הם בסגנון גותי-צרפתי מאוחר, וכוללים את המאפיינים הבאים של סגנון זה: היעדר כותרות בעמודים, בסיסי עמודים קעורים ובסיסים נפרדים לעמודונים, תחרת האבן הלוהבת (Flamboyant), ומיסוך העמודים על ידי העמודונים, ועוד.
בתוך הקתדרלה מצויים קבריהם של פרנסואה השני, דוכס בריטני (10 בתוכנית) ומרגרט דה פוי, הוריה של אן, דוכסית בריטני, שנעשו במאה ה-16 בידי מישל קולון וז'אן פריל.
היא מכילה גם את הצנוטף (Cenotaph, סוג של אנדרטה) של גנרל דה למוריסייה (23 בתוכנית), שהוקם ב-1878.
קתדרלת סאו פאולו (פורטוגזית: Catedral da Sé de São Paulo) היא הקתדרלה המרכזית של העיר סאו פאולו, ברזיל.
בנייתה בסגנון נאו-גותי החלה ב-1913 ונמשכה כארבעה עשורים.
היסטוריית הקתדרלה של סאו פאולו מתחילה עוד ב-1589, אז הוחלט על בניית כנסייה ראשית (Matriz) בכפר של סאו פאולו.
הכנסייה, שנבנתה באתר בו שוכנת כיום הקתדרלה הנוכחית, הושלמה רק ב-1616. ב-1745 הפכה סאו פאולו לדיוקסיה ומושב בישוף.
כתוצאה מכך נהרסה הכנסייה הישנה והוחלפה בכנסייה בסגנון הבארוק, שהושלמה ב-1764. כנסייה צנועה זו הייתה הקתדרלה של סאו פאולו עד 1911, בה היא נהרסה.
הקתדרלה הנוכחית נבנתה תחת השגחתו של הארכיבישוף הראשון של סאו פאולו, דוראטה לאופולדו א סילבה (Duarte Leopoldo e Silva).
העבודות החלו ב-1913 באתר בו נהרסה הקתדרלה הישנה.
את הקתדרלה החדשה תכנן האדריכל הגרמני מקסימיליאן אמיל ההל בסגנון נאו-גותי עם כיפה גדולה שאיננה אופיינית לאדריכלות גותית.
העבודות התקדמו לאט והקתדרלה נחנכה רק ב-1954, כאשר המגדלים עדיין לא הושלמו, אך בדיוק בזמן לחגיגות 400 שנה לסאו פאולו.
המגדלים על צריחיהם הושלמו רק ב-1967.
אחרי תקופה ממושכת של ניוון והזנחה, שופצה הקתדרלה בשנים 2000–2002. מלבד תיקונים הושלמו צריחונים רבים מעל הספינה הראשית והמגדלים.
התוכניות המקוריות מ-1912 נמצאו בתוך הבניין ואפשרו שחזור הנאמן לתוכניות המקוריות.
הקתדרלה היא הכנסייה הגדולה ביותר בסאו פאולו, באורך 111 מטר ורוחב 46 מטר, זוג מגדליה המערביים מתנשאים לגובה 92 מטר.
הקתדרלה בנויה בצורת צלב לטיני עם ספינה ראשית בת 5 אגפים וכיפה המתמרת כ-30 מטר מעל מקום המצלב.
למרות שהקתדרלה בעיקרה היא נאו-גותית, הכיפה הושפעה דווקא מאדריכלות הרנסאנס ומהכיפה של סנטה מריה דל פיורה בפירנצה.
הקתדרלה יכולה להכיל כ-8,000 איש.
יותר מ-800 טון של שיש נדיר שימשו להשלמתה.
כותרות העמודים הפנימיים מקושטות באלמנטים ברזילאים כגון ענפי קפה, אננס, ארמדילו וכדומה.
הקריפטה של הקתדרלה ממוקמת מתחת למזבח הראשי.
היא גדולה מאוד וניתן להתייחס אליה כאל כנסייה תת-קרקעית בזכות עצמה.
היא מקושטת בפסלי שיש מאת פרנסיסקו לאופולדו אֶ סילבה (Francisco Leopoldo e Silva) המתארים את איוב וז'רום הקדוש.
בקריפטה מצויים קברי כל הבישופים והארכיבישופים של סאו פאולו.
ראויים לציון קברי הברונזה של 2 דמויות היסטוריות: הכומר דיאגו פייז'ו (Diogo Feijó ) וראש השבט (cacique) טיביריסה (Tibiriçá).
פייז'ו היה עוצר ברזיל תחת שלטונו של פדרו השני, קיסר ברזיל וטיביריסה היה ראש שבט גואיאנז (Guaianaz), שנהפך במאה ה-16 לישועים הראשוניים ברמת פיראטינינגה (Piratininga) שהפכה את ייסוד סאו פאולו לאפשרי.
העוגב של הקתדרלה נבנה ב-1954 בידי החברה האיטלקית Balbiani & Rossi והוא אחד הגדולים בדרום אמריקה.
הוא בעל 5 מקלדות, 329 סטופים, 120 רגיסטרים ו-12,000 צינורות שפיותיהם חרוטים ידנית בתגליפים בסגנון גותי.
קתדרלת מרי הקדושה בסידני, אוסטרליה, היא קתדרלה רומית-קתולית הבנויה בסגנון התחייה הגותית.
הקתדרלה מוקדשת ל"מרי, עזרת הנוצרים", הפטרונית של אוסטרליה.
הקתדרלה ממוקמת ברחוב קולג' סטריט בלב הסיטי של סידני.
למרות הבנייה הגבוהה שמסביב, מבנהה הגדול והמרשים, עם זוג הצריחים המחודדים הופכים אותה לנקודת ציון עירונית בולטת.
סידני יושבה לראשונה ב-26 בינואר 1788 כמושבת עונשין בריטית תחת שלטונו קפטן ארתור פיליפ, ששלט בה בשם ג'ורג' השלישי, מלך אנגליה.
רבים מהאנשים שהגיעו למושבה היו אנשי צבא שבאו עם משפחותיהם, והיו גם מספר מתיישבים חופשיים שבאו למושבה.
הכומר של הקהילה היה ריצ'רד ג'ונסון מהכנסייה האנגליקנית, והממשל לא דאג לצרכים של המתיישבים הקתולים.
כדי לענות על צורך זה, כומר קתולי בשם האב או'פלין עבר למושבת ויילס הדרומית אך גורש משם משום שהגיע ללא אישור ממשלתי.
רק ב-1820 הגיעו באופן רשמי כמרים קתולים (הכומר קונולי והכומר ג'ון ת'רי) כדי לספק את צורכי הדת של הקהילה הקתולית באוסטרליה.
קונולי נשלח לטסמניה וג'ון ת'רי נשאר בסידני.
יש הטוענים שביום בו ת'רי הגיע היה לו חזון של כנסייה גדולה מאבן מוזהבת המוקדשת למרים, אם ישו עם זוג צריחים מחודדים שיתנשאו מעל העיר של סידני.
חזון זה התממש לבסוף אך רק אחרי 180 שנה ו-3 כנסיות ביניים.
הכומר ת'רי ביקש מענק לשם בניית כנסייה.
הוא ביקש שטח בצד המערבי של סידני, לכיוון נמל דארלינג אך קיבל שטח בצד המזרחי, סמוך למספר בניינים של המושל לכלן מק'קווארי בהם בית החולים של 1881, קסרקטין הייד פארק וכנסיית סנט ג'יימס האנגליקנית ששימשה גם כבית משפט.
השטח שיועד לכנסייה הקתולית חלש על אזור נידח שבו יוצרו הלבנים לבנייניו של מק'קווארי.
בדיעבד התברר השטח כמיקום מצוין.
הכנסייה נמצאה במיקום שבו היא נראית מכל סידני ושדה הלבנים שהיה פעם הוא כיום הייד פארק עם שדרות עצים ומזרקת ארצ'יבלד המפורסמת.
אבן הפינה לקתדרלה הראשונה הונחה ב-29 באוקטובר 1821 בידי המושל מק'קווארי.
זה היה מבנה אבן פשוט בצורת צלב שהשתמש במספר מאפיינים גותיים בהם חלונות עם קשתות מחודדות וצריחונים.
ב-1835 הפך הכומר ג'ון פולדינג לארכיבישוף הראשון של הכנסייה הקתולית באוסטרליה.
ב-1851 שונתה הקתדרלה לפי תוכניות של אוגוסטוס ולבי נורת'מור פיוג'ין.
הארכידיאקון מק'אנרופ מיד החל במסע גיוס כספים ותכנונים על מנת להקים את הקתדרלה הנוכחית.
התוכניות התבססו על תוכנית של הארכיבישוף פולדינג.
פולדינג כתב לויליאם וארדל, תלמיד של אדריכל התחייה הגותית אוגוסטוס ולבי נורת'מור פיוג'ין.
הארכיבישוף התרשם מסנט ג'ון קולג' (כיום באוניברסיטת סידני), שאותו בנה וארדל.
במכתבו העניק פולדינג חופש מלא לווארדל בתכנון הכנסייה החדשה, באומרו "כל תוכנית, כל סגנון, כל דבר רק בתנאי שיהיה יפה וגדול, במידה בה כוחנו מאפשר." וארדל גם תכנן והשגיח על עבודת בניית קתדרלת פטריק הקדוש במלבורן.
אך היו שני שלבי ביניים.
קתדרלה זמנית נבנתה מעץ אך נשרפה בקיץ 1869. על חורבותיה נבנתה כנסייה מלבנים ששימשה את בית הספר של סנט מרי, והמשיכה בכך גם לאחר שנבנתה הקתדרלה הנוכחית.
הארכיבישוף פולדינג הניח את אבן הפינה ב-1868. היא תוכננה להיות מבנה כביר ושאפתני עם ספינה ראשית רחבה, ספינות משניות ושלושה מגדלים.
לרוע מזלו, פולדינג מת בטרם ראה את חלומו מתגשם שכן מת ב-1877. חמש שנים מאוחר יותר, יורשו, הארכיבישוף ואוגהן הנחה את מיסת ההקדשה.
ואוגהן נתן את ההוראה לצלצל בפעם הראשונה בפעמונים.
ואוגהן מת ב-1883 בעת ששהה באנגליה.
חרף ההקדשה, קתדרלת מרי הקדושה הייתה רחוקה מסיום.
העבודות המשיכו תחת הקרדינל פטריק מוראן.
ב-1913 הארכיבישוף קלי הניח את אבן הפינה לספינה הראשית, שבנייתה נמשכה תחת חברת האדריכלים הנסי, הנסי ושות'.
קלי הקדיש את הספינה הראשית ב-1928, בזמן עריכת הקונגרס הבינלאומי של סעודת האדון ה-29. הבדל קטן בצבע ובמרקם של אבן החול בקירות הפנימיים מסמן את החלוקה בין שלבי הבנייה השונים.
קישוט ועיטור הקתדרלה נמשכו גם מאוחר יותר, וגופתו של ואוגהן הוחזרה לסידני ונקברה בקפלת הקדושים האירים.
הקריפטה המקושטת בעושר רב המכילה את גופותיהם של כמרים ובישופים ותיקים הושלמה רק ב-1961, אז היא נחנכה על ידי הקרדינל גילורי.
במשך שנים המגדלים המרובעים חסרי הצריחים שבחזית פגמו ביופיו הכולל של הבניין האלגנטי.
מעת לעת הציעו לבנות 4 צריחונים בפינות המגדלים כמו שנעשה במגדל המצלב, משום שחשבו שהצריחים שהציע וארדל לא ייבנו לעולם.