tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השינויים העיקריים היו אימוץ תותחי 12 אינץ' /50 קליבר Mark 7 חזקים יותר, תוספת של צריח תותחים תאומים שישי והגנה משופרת של שריון, כולל שימוש ראשון במחיצות טורפדו על אוניות מערכה אמריקאיות.
הצי שקל להשתמש בתותחי , אבל זה היה גורם לעיכובים ומצריך רציפים גדולים יותר.
שתי האוניות שירתו לעיתים קרובות יחד, לראשונה בצי האטלנטי בשנות ה-1910. שתיהן נשלחו לבריטניה לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917 כדי לתגבר את הצי הגדול של הצי המלכותי.
הן שירתו בצי האוקיינוס השקט בשנים 1919–1921, לפני ששתיהן חזרו לצי האטלנטי.
חלק ניכר מזמנם בצי האטלנטי הוקדש לביצוע תרגילי אימון בזמן שלום, יחד עם אימון צוערים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית בהפלגות אימונים.
ויומינג וארקנסו עברו מודרניזציה רבה באמצע שנות ה-20, במהלכו קיבלו דוודים יעילים יותר על בסיס נפט כדי להחליף את הדגמים הישנים שלהן, שריון סיפון עבה יותר להגנה מפני אש צוללת, בליטות נגד טורפדו כדי להגביר את עמידותם בפני נזקים תת-מימיים, ותותחים נגד מטוסים להגנה מפני התקפות אוויריות.
הסכם הצי של לונדון משנת 1930 כלל את פירוז ויומינג; בהתאם לכך היא הוסבה לספינת אימונים, כאשר מחצית מצריחי הסוללה העיקריים שלה, חגורת השריון והבליטות נגד טורפדו הוסרו.
עם זאת, ארקנסו הורשתה להמשיך בשירות עם הצי.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, שימשה ארקנסו לליווי שיירות לצפון אפריקה.
שתי האוניות הוצאו משימוש זמן קצר לאחר המלחמה, כאשר ארקנסו שימשה כספינת מטרה במהלך הניסויים הגרעיניים ב-1946 במבצע פרשת דרכים, וויומינג נמכרה לגרוטאות ב-1947.
ב-22 ביולי 1908 נערכה ועידת ניופורט; זה כלל את המועצה הכללית, צוות מכללת המלחמה של הצי, הנשיא תאודור רוזוולט - שהיה לו עניין רב בענייני ים - וקצינים אחרים.
כנס זה בחן שורה של נושאים הקשורים לאוניות מערכה קיימות ולעיצובים חדשים; הראשונה מבין האוניות החדשות הללו תהפוך לסדרת ויומינג.
מועצת הבנייה קיבלה הנחיות כלליות מוועידת ניופורט; אלה בוועידה העדיפו לאמץ את תותח ה-14 אינץ', מכיוון שהצי המלכותי הבריטי כבר החליף את תותחי ה-12 אינץ' שלהם בתותחי .
משרד החימוש (BuOrd) העריך שעבודת התכנון של התותח החדש, הייצור והבדיקות יימשכו שנתיים.
ב-26 באוגוסט, מזכיר הצי, ויקטור מטקלף, פרסם בקשה לאוניות מערכה עם שמונה ועשרה תותחי 14 אינץ' למשרד הבנייה והתחזוקה (C&R).
המהירות הייתה אמורה להיות לפחות 20 קשרים (37 קמ"ש), עם שריון רב ככל שניתן להכיל.
משרד החימוש טען שבטווחי קרב סבירים, 8,000–8,500 יארד (7,300–7,800 מטר), תותח ה-12 אינץ' היה חזק מספיק כדי לחדור את השריון הקיים, ולכן תותח ה-14 אינץ' היה מיותר.
C&R ייצרה שלושה עיצובים כדי לענות על בקשתו של מטקלף, כולם מבוססים על העיצוב הקודם של סדרת פלורידה; הראשון, המכונה עיצוב 404, הייתה אוניית מערכה חמושה בשמונה תותחי 14 אינץ'.
השני, עיצוב 502, היה בעל צריח כפול נוסף עבור סך של עשרה תותחי 14 אינץ'.
המועצה הכללית בחרה ב-601, מאחר שעבודת התכנון של תותח ה-14 אינץ' לא החלה, ואימוצו היה גורם לעיכוב הסדרה.
בנוסף, ההדחק של האוניות היה גדל בצורה דרמטית יותר עם התותח הגדול יותר, מה שדרש שיפורים נרחבים במתקני הנמל; עיצוב 502 היה מסוגל לעגון רק בפרל הארבור ובפיוג'ט סאונד עם המתקנים הקיימים.
גם מיקום הסוללה המשנית התברר כבעייתי.
השיט של הצי הלבן הגדול בשנים 1907–1909 הוכיח את הבעיות עם הקזמטים על הסיפון הראשי.
הם נשטפו בקלות מדי אפילו בים מתון, מה שהפך אותם לבלתי שמישים.
כמה קצינים בוועידת ניופורט דגלו בהצבתם במבנה העילי, אבל תותחי ה- בשימוש הצי היו מוסיפים משקל עליון מופרז.
חלופה נוספת הייתה למקם אותם בחזית, אך המשקל הנוסף מקדימה היה מאמץ את האונייה במקום בו ירדה המצודה אל הסיפון הראשי.
המעצבים הסתפקו בסופו של דבר על מצודה באורך מלא, שאפשרה להזיז את הקזמטים כ-4 רגל (1.2 מטר) גבוה יותר בגוף.
הגנת השריון של האוניות שופרה בהשוואה לתכנונים קודמים.
חגורת השריון והברבטות הוגדלו באינץ' אחד בהשוואה לגרסה מוקדמת יותר של אוניית מערכה בעלת שנים עשר תותחים.
תוכנית הגנה חדשה לארובות נוצרה, לאחר שהניסיון הרוסי בקרב צושימה שלוש שנים לפני כן הדגיש את הסיכון של מערכת פליטה שנהרסה.
המתכננים הדגישו גם את הצורך בהגנה תת-מימית משופרת.
כתוצאה מכך, העיצוב של ויומינג שילב מחיצות טורפדו, הפעם הראשונה שהתכונה נכללה בעיצוב אוניית מערכה אמריקאית.
הקונגרס אישר שתי אוניות מערכה חדשות, BB-32 ו-BB-33, ב-3 במרץ 1909. עיצוב 502 התגלה מאוחר יותר כבסיס לסדרת אוניות המערכה שלאחר מכן, סדרת ניו יורק.
אוניות הסדרה היו באורך של 554 רגל (169 מטר) בקו המים ובאורך כולל של 562 רגל (171 מטר).
הדחק האוניות היה 26,000 טונות ארוכות (26,417 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 27,243 טונות ארוכות (27,680 טונות) במעמס מלא.
היה להם סיפון משווה באורך מלא, ששיפר את השמירה על הים ואת היכולת להפעיל את התותחים המשניים בים סוער יותר.
בשתי האוניות הותקנו תרני סריג.
גובהם המטאצנטרי הרוחבי היה 5.4 רגל (2 מטר).
היה להן צוות של 58 קצינים ו-1,005 מלחים.
האוניות הונעו על ידי טורבינות קיטור של פארסונס בעלות ארבעה צירים שדורגו ב-28,000 כוחות סוס (21,000 קילוואט).
הקיטור סופק על ידי שנים-עשר דוודי Babcock &amp; Wilcox מעורבים על בסיס נפט ופחם, שפלטו לשתי ארובות מרווחות קרובות באמצע האונייה.
המנועים העניקו מהירות מרבית של 20.5 קשרים (38.0 קמ"ש), אם כי בניסויי מהירות ארקנסו הגיעה למהירות של מ-25,546 כוחות סוס (19,050 קילוואט).
קיבולת הדלק הייתה 1,667 טונות ארוכות (1,694 טונות) של פחם ו-266 טונות ארוכות (270 טונות) של נפט.
ההיגוי נשלט על ידי הגה יחיד.
האוניות היו חמושות בסוללה ראשית של 12 תותחי 12 אינץ'/50 קליבר Mark 7 בשישה צריחי תותחים תאומים Mark 9 על קו האמצע, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על מקדימה.
ארבעת הצריחים האחרים הוצבו מאחורי המבנה העילי בשני זוגות ירי-על.
התותחים האלה ירו פגזים במשקל 870 פאונד (395 ק"ג) עם מטען הודף במשקל 353 פאונד (160 ק"ג), שהעניק מהירות לוע של 2,900 רגל לשנייה (880 מטר לשנייה).
ויומינג וארקנסו היו האוניות היחידות של הצי האמריקאי שקיבלו את התותח; דרדנוטים קודמות צוידו בתותח 12 אינץ'/45 קליבר Mark 5 בעל מהירות נמוכה יותר.
ל-Mark 7 היו יכולות חדירת שריון טובות יותר באופן משמעותי, הודות למהירות הלוע הגבוהה שלו (ולכן מהירות הפגיעה הגבוהה יותר).
בטווח של 12,000 יארד (11,000 מטר), התותח יכל לחדור 12.3 אינץ' (310 מ"מ) של שריון חזית מוקשה, לעומת 10.8 אינץ' (270 מ"מ) עבור תותח ה-Mark 5. התותחים הותקנו בצריח התותחים Mark IX, שאפשר הגבהה ל-15 מעלות והנמכה עד -5 מעלות.
שלא כמו הצריחים ששימשו בדרדנוטים קודמות, צריח Mark IX דרש מהתותחים לחזור ל-0 מעלות לטעינה מחדש.
הסוללה המשנית הייתה מורכבת מעשרים ואחד תותחי 5 אינץ'/51 קליבר שהותקנו בקזמטים לאורך צד הגוף.
התותחים האלו ירו פגזים במשקל 50 פאונד (23 ק"ג) עם מטען הודף במשקל 24.5 פאונד (11.1 ק"ג), במהירות לוע של 3,150 רגל לשנייה (960 מטר לשנייה).
כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, הן נשאו זוג צינורות טורפדו בקוטר שקועים בגוף בצד צד הרוחב.
הם היו מצוידים בטורפדות Mark III Bliss-Leavitt, שנשאו ראש נפץ במשקל 218 פאונד (99 ק"ג) והיה להם טווח של 4,000 יארד (3,700 מטר) במהירות של 26.5 קשרים (49.1 קמ"ש).
חגורת השריון הראשית, שהייתה בגובה 8 רגל (2.4 מטר), הייתה בעובי 11 אינץ' (280 מ"מ) מעל החלק המרכזי של האונייה, שם הגנה על מחסני התחמושת וחללי המכונות.
החגורה הצטמצמה ל-5 אינץ' (130 מ"מ) לכיוון הירכתיים.
בקצה התחתון היא הצטמצמה ל-9 אינץ' (230 מ"מ).
הקצה הקדמי של החגורה היה מחובר עם מחיצה רוחבית בעובי 11 אינץ' עם הסוללה הראשית הקדמית ביותר, בעוד הקצה האחורי של החגורה היה מחובר עם מחיצה בעובי 9 אינץ'.
הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי 2.5 אינץ' (64 מ"מ) מפלדה לטיפול מיוחד, שהצטמצמה ל-1.5 אינץ' (38 מ"מ) באזורים פחות קריטיים.
בצריחי התותחים היו חזיתות בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) וגגות בעובי 3 אינץ'.
לברבטות התומכות שלהם היו דפנות בעובי 11 אינץ' שבהם הם נחשפו; החלקים שכוסו על ידי חגורת השריון צומצמו ל-4.5 אינץ' (110 מ"מ).
החצי התחתון של שריון הקזמטים היה בעובי 11 אינץ', והחצי העליון הצטמצם ל-6.5 אינץ' (170 מ"מ).
בתוך סוללת הקזמטים היו מחיצות משוריינות אורכיות; אלה נועדו להגן על הקליטות לארובות.
אלה נחשבו חשובים מכיוון שבמהלך מלחמת רוסיה–יפן, שלוש שנים לפני כן, אוניות מערכה רוסיות נפגעו, מה שהוביל את עשן הדוד לתוך האונייה ולא החוצה דרך הארובות.
שתי האוניות שונו באופן משמעותי במהלך הקריירה שלהן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה וזמן קצר לאחריה שופר השריון האופקי של האוניות, לרבות גגות מגדל הניווט וצריחי התותחים.
לאחר החתימה על הסכם הצי של וושינגטון בפברואר 1922, עבודת המודרניזציה הייתה בפיקוח קפדני.
האמנה קבעה אילו שינויים ניתן לבצע באוניות קיימות, וכללה הגבלות על מה שניתן לשנות או להוסיף.
ההדחק עשוי היה לעלות בלא יותר מ-3,000 טונות ולא ניתן היה לבצע שינויים מכל סוג בתותחי הסוללה הראשיים או הצריחים.
התחומים העיקריים שניתן היה לשפר היו הגנה מפני תקיפות אוויריות ותת ימיות, יחד עם מערכות הנעה.
שתי אוניות הסדרה, יחד עם אוניות הסדרות פלורידה וניו יורק, עברו מודרניזציה רבה בשנות ה-20. כל שש האוניות הוסבו לדוודים על בסיס נפט עם ציוד שנלקח מאוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית שבוטלו.
הדוודים הללו היו יעילים הרבה יותר מהדגמים הפחמיים שאיתם הושלמו האוניות, והם אפשרו טווח שיוט גדול יותר משמעותית של 11,000 מיילים ימיים (20,000 ק"מ).
האוניות הותקנו גם עם בליטות נגד טורפדו, ששיפרו את ההגנה התת-ימית שלהן וגם סיפקו יכולת אחסון נפט נוספת.
ויומינג וארקנסו איבדו את התורן הראשי מדגם כלוב, אשר הוחלף בתורן חצובה קצר שנשא זרקורים ואנטנות רדיו.
חלק מתותחי הסוללה המשניים שלהם הועברו גבוה יותר באונייה כדי לשפר את יכולת הפעילות שלהם בים סוער.
ספונסון לשישה תותחים נבנה בגוף האונייה ליד מגדל הניווט ושמונת תותחי הנ"מ בקוטר 3 אינץ' הועברו לראש הספונסון.
לשתי האוניות הוסרו צינורות הטורפדו.
על פי תנאי הסכם הצי של לונדון משנת 1930, ויומינג הייתה אמורה להיות מפורזת ולהמירה לספינת אימונים.
במהלך תהליך הפירוז, הבליטות נגד טורפדו שלה, שריון הצד ומחצית מתותחי הסוללה הראשיים שלה הוסרו.
ויומינג עברה מודרניזציה במספנת הצי של נורפוק בין 12 בינואר ל-3 באפריל 1944; השיפוץ הסיר את האחרון מבין שלושת צריחי התותחים שלה בקוטר 12 אינץ', והחליף אותם בארבעה צריחים תאומים ושני צריחים סגורים בודדים עבור תותחי 5 אינץ'/38 קליבר.
כמו כן הותקנו מכ"מים חדשים של בקרת אש; שינויים אלה אפשרו לוויומינג להכשיר תותחנים נגד מטוסים עם הציוד המודרני ביותר שישתמשו בו בזמן הלחימה עם הצי.
השינויים בארקנסו במהלך מלחמת העולם השנייה הצטמצמו למינימום.
בשנת 1942, ארקנסו קיבלה תורן חצובה חדש וגשר פעולה, יחד עם תותחים נוספים נגד מטוסים לאורך המלחמה.
עד 1945, היא נשאה תשעה צריחים מרובעים של תותחי 40 מ"מ בופורס ו-28 תותחי אורליקון בקוטר 20 מ"מ, ומספר התותחים בקוטר 3 אינץ' הוגדל לעשרה.
לאחר שנכנסו לשירות, שתי האוניות הוקצו לצי האטלנטי.
הספינות לקחו חלק בשגרה הרגילה של אימונים ותמרוני צי מול החוף המזרחי של ארצות הברית ובאיים הקריביים, עם תחזוקה תקופתית.
שתי האוניות סיירו בים התיכון בסוף 1913, ועשו עצירות באיטליה ובצרפת, בין היתר.
באפריל 1914, ארקנסו הייתה מעורבת בכיבוש וראקרוס במהלך המהפכה המקסיקנית, וויומינג הגיעה מאוחר יותר כדי לתמוך במבצע.
שני אנשי צוות מארקנסו זכו בעיטור מדליית הכבוד על מעשיהם במהלך הכיבוש הראשוני של העיר.
לאחר שארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל 1917, וויומינג, יחד עם שאר פלגת אוניות המערכה ה-9 (BatDiv 9), יצאו לבריטניה כדי לתגבר את הצי הגדול של הצי המלכותי, שהוצב בסקפה פלו.
ארקנסו נשארה בתחילה בארצות הברית, והכשירה צוותי תותחים עבור הצי המתרחב בזמן המלחמה.
ביולי 1918 נשלחה גם היא לבריטניה.
אף אחת מהאוניות לא ראתה פעולה במהלך המלחמה, אם כי הן היו נוכחות כאשר צי הים הפתוח הגרמני נכנע בנובמבר 1918.
מאמצע 1919 עד אמצע 1921, ארקנסו וויומינג שירתו בצי האוקיינוס השקט, כאשר האחרונה שימש כאוניית הדגל של פלגת אוניות המערכה ה-6. במהלך תקופה זו ערכו האוניות סיור במדינות מרכז ודרום אמריקה, ששיאו בביקור בולפראיסו, שם השתתפו בסקירה ימית עבור נשיא צ'ילה.
שתי אוניות המערכה חזרו לשירות הצי האטלנטי באמצע 1921. הן חזרו לשגרת אימונים ותמרונים ותחזוקה תקופתית בזמן שלום.
בקיץ, האוניות היו לוקחות בדרך כלל צוערים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית להפלגות אימונים.
ביוני 1925, ארקנסו סייעה למאמצי סיוע לאחר רעידת האדמה בסנטה ברברה ב-1925. מסוף 1925 ועד סוף 1926, ארקנסו עברה שיפוץ מסיבי, ואחריה ויומינג ב-1927. בשנים 1929 ו-1930, ארקנסו ביקרה במימי אירופה בהפלגות צוערים; היא עצרה בכמה מדינות.
ויומינג הצטמצמה לספינת אימונים ב-1931 בהתאם לאמנת הצי של לונדון, והיא בילתה את העשור הבא בניהול הפלגות אימון לצוערים וצוערי NROTC.
מתחילת 1932 ועד תחילת 1934, ארקנסו חזרה לעוד סבב בצי האוקיינוס השקט, ואחריו סיור נוסף באירופה בהמשך השנה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, היא שובצה לכוח המילואים של סיורי הנייטרליות.
היא תמכה בהחלפת חיילים קנדיים בחיילים אמריקאים ששמרו בעת כיבוש איסלנד ביולי 1941 כליווי לשיירות הכוחות.
בנובמבר, כשהתברר יותר ויותר שארצות הברית תהיה מעורבת במלחמת העולם השנייה, ויומינג הוסבה מחדש כספינת אימונים לתותחים, תפקיד בו שירתה במשך המלחמה.
ארקנסו, בינתיים, המשיכה בשירות הקו הקדמי במהלך המלחמה, תחילה כמלווה לשיירות לצפון אפריקה, ולאחר מכן כספינת הפגזת חוף.
היא תמכה בנחיתות בנורמנדי ביוני 1944, והפגיזה עמדות גרמניות בחוף אומהה, לפני שהפגיזה את שרבור מאוחר יותר באותו החודש.
משימת ההגזה הבאה שלה הגיעה עם מבצע דרגון, הפלישה לדרום צרפת, באוגוסט אותה שנה.
לאחר מכן היא הועברה לזירת האוקיינוס השקט לפעולה נגד היפנים.
היא הפגיזה עמדות יפניות על איוו ג'ימה בפברואר 1945 ועל אוקינאווה באפריל.
עם תום המלחמה בספטמבר 1945, ארקנסו הועסקה במבצע מרבד קסמים, והחזירה חיילים אמריקאים הביתה מזירת האוקיינוס השקט.
ויומינג נשארה בשירות זמן קצר לאחר המלחמה, אם כי היא הוצאה משירות באוגוסט 1947. היא נמכרה לגרוטאות באוקטובר ולאחר מכן נגרטה.
ארקנסו לעומת זאת, נשמרה לשימוש כספינת מטרה במהלך הניסויים הגרעיניים של מבצע פרשת דרכים באמצע 1946. היא שרדה את הניסוי הראשון, התפוצצות באוויר בשם ABLE, אם כי הניסוי השני, פיצוץ תת-מימי בשם BAKER, הטביע את האונייה.
אוניות המערכה מסדרת ניו יורק הייו זוג אוניות מערכה סופר-דרדנוט שנבנו עבור צי ארצות הברית בין 1911 ל-1914. שתי אוניות הסדרה, ניו יורק וטקסס, ראו שירות נרחב החל בכיבוש וראקרוס, מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
סדרת ניו יורק, שעוצבה כשיפור חמוש יותר בהשוואה לסדרת ויומינג הקודמת, הייתה סדרת אוניות המערכה הראשונה שהכילה את תותח ה-14 אינץ' (356 מ"מ) /45 קליבר והסופר-דרדנוט האמריקאיות הראשונות, אך הייתה אחת מסדרת אוניות המערכה האחרונות שתוכננו עם פריסה של חמישה צריחים ופחם לדלק.
הסדרה סבלה גם מכמה ליקויים כמו מחסור בנשק נגד מטוסים ובפריסת שריון, אשר טופלו בסדרת נבדה שלאחר מכן.
בגלל הליקויים הללו, שתי האוניות עברו כמה שיפוצים נרחבים במהלך הקריירה שלהן, ששינו מאוד את המראה שלהן.
הן ניו יורק והן טקסס נכנסו לשירות בשנת 1914 ומיד שירתו בכיבוש וראקרוס, ושירות לתגבור הצי הגדול של הצי המלכותי בים הצפוני במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכן מניחים כי ניו יורק הטביעה צוללת בהתנגשות מקרית.
שתי האוניות ביצעו אימונים ושיפוצים רבים בתקופת בין המלחמות, והצטרפו לסיורי הנייטרליות בתחילת מלחמת העולם השנייה.
מאחר שהיו מיושנות בשל כניסת אוניות מערכה מתקדמות יותר לשירות, שתי האוניות שימשו בעיקר כמלוות שיירות וארטילריה ימית במהלך המלחמה.
ניו יורק תמכה במבצע לפיד בצפון אפריקה, ביצעה סיורים ואימונים בשיירות באוקיינוס האטלנטי, ותמכה בקרב איוו ג'ימה ובקרב אוקינאווה.
טקסס תמכה במבצע לפיד, במבצע אוברלורד, בהפצצת שרבור, במבצע דרגון ובקרבות באיוו ג'ימה ואוקינאווה.
לאחר המלחמה, ניו יורק שימשה כספינת מטרה במבצע פרשת דרכים וטבעה כמטרה ב-1948, בעוד טקסס הוסבה לספינת מוזיאון, ועגנה בפארק הלאומי סן חסינטו עד שהועברה למבדוק יבש בגלווסטון, טקסס.
סדרת ניו יורק הייתה החמישית מתוך 11 סדרות נפרדות שתוכננו על ידי צי ארצות הברית בין 1906 ל-1919, בסך הכל 29 אוניות מערכה ו-6 סיירות מערכה.
כמעט כל מערך הקרב האמריקני תוכנן מתוך ניסיון עם הפרה-דרדנוטים והתבוננות בעיצובים זרים.
העיצוב של סדרת ניו יורק מקורו בוועידת ניופורט ב-1908, שהביאה לשיטה חדשה לתכנון אונית מערכה, כאשר המועצה הכללית לקחה חלק פעיל יותר בתהליך התכנון של אוניות, ומועצת הבנייה של הצי הייתה אחראית על ביצוע העיצוב במקום ליצור אותו.
בעוד שסדרת ניו יורק תוכננה ברובה על ידי מועצת הבנייה, הלקחים שנלמדו בסדרה אפשרו למועצה הכללית להוסיף אותם לאוניות הבאות מסדרת נבדה.
ועידת ניופורט קבעה הסכמה כללית בין המנהיגים שאוניות הצי האמריקני צריכות לשאת סוללות גדולות יותר בתגובה לקליבר העולה של אוניות מערכה במדינות אחרות, בעיקר התותח הימי BL 13.5 אינץ' Mk V אשר הוצג על ידי סדרת אוריון של הצי המלכותי, כמו גם המעבר של הצי הגרמני מתותחי לתותחי .
הסדרה מכונה בדרך כלל סדרת ניו יורק, אך היא נקראת מדי פעם גם סדרת טקסס כי ניו יורק הושלמה מספר חודשים לאחר אחותה, טקסס.
הדחק האוניות היה 27,000 טונות ארוכות (27,000 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 28,367 טונות ארוכות (28,822 טונות) במעמס מלא.
האוניות עברו שינויים והגדלות משמעותיות בשריון ובחימוש במהלך חייהן המבצעיים.
לאחר השיפוץ הרביעי והאחרון שלה ב-1943, ניו יורק הגדילה את ההדחק שלה ל-29,340 טונות ארוכות (29,810 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-34,000 טונות ארוכות (35,000 טונות) במעמס מלא.
השיפוץ האחרון של טקסס התבצע ב-1945, ולאחר מכן ההדחק שלה היה 29,500 טונות ארוכות (30,000 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-32,000 טונות ארוכות (33,000 טונות) במעמס מלא.
כפי שתוכננו, לאוניות היה צוות המורכב מ-1,042 קצינים ומלחים.
עד 1945, טקסס נשאה 1,723 קצינים ומלחים עם תוספת של צוותים לנשק נוסף, כמו גם יחידה חדשה של נחתים.
הסוללה הראשית של אוניות הסדרה כללה עשרה תותחי 14 אינץ'/45 קליבר, ערוכים בחמישה צריחי תותחים כפולים המסודרים, מחרטום ועד ירכתיים, 1, 2, 3, 4 ו-5, ומסוגלים להגביה ל-15 מעלות.
הסדרה הייתה האחרונה שהציגה צריח המוצב באמצע האונייה.
בשנת 1910 משרד החימוש של הצי האמריקני תכננה ובדקה בהצלחה את התותח הימי בקוטר 14 אינץ'.
התותח הוכח כבעל דיוק יוצא דופן ואחידות תבניתית.
סדרת ניו יורק הייתה הסדרה החמישית של עיצוב אוניות מערכה אמריקאיות, וכבר החלה העבודה על העיצוב השישי, סדרת נבדה.
עד 1910 אף אוניית מערכה מסוג דרדנוט לא הושקה למים, מכיוון שכולן היו בשלב כלשהו של הבנייה או בתכנון.
כמעט כל מערך הקרב של הצי האמריקני תוכנן על ידי הסתמכות על ניסיון מעיצובים פרה-דרדנוט או מהתבוננות בעיצובי אוניות מערכה זרות.
כפי שנבנו, שתי האוניות נשאו גם 21 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) /51 קליבר ערוכים עשרה בכל צד עם אחד בירכתיים, בעיקר להגנה מפני משחתות וסירות טורפדו.
רבים מתותחי ה-5 אינץ' היו ירודים ברמת הדיוק בים סוער, בשל היותם מותקנים ליד קצות האונייה ומתחת לסיפון הראשי.
האוניות לא תוכננו עם הגנה נגד מטוסים, ועם התפתחות התעופה הימית, זה נתפס כחסרון רציני למעמד.
כאשר שתי האוניות שופצו בשנים 1925–1926, הגנת הנ"מ הוגברה עם שמונה תותחי 3 אינץ'/50 קליבר ערוכים ארבעה בכל צד.
שישה מתוך שישה עשר תותחי ה-5 אינץ' הנותרים הועברו גבוה יותר באונייה לקזמטים חדשים על הסיפון הראשי.
סדרת ניו יורק כללה בתחילה ארבעה צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מילימטרים), שניים בחרטום ושניים בירכתיים, עבור הטורפדו Bliss-Leavitt Mark 3, במקום השניים הקודמים, בגלל התקדמות בביצועי הטורפדו שהגדילו את החשיבות של הנשק.
חדרי הטורפדו הכילו 12 טורפדות בסך הכל, בתוספת 12 מוקשים ימיים.
עם זאת, צינורות הטורפדו הוסרו בשיפוץ 1925–1926.
חללי מחסני תחמושת ומכונות היו סגורים בגוף המוגן.
נפח מחסני התחמושת הצטמצם עבור מכונות מוגברות, כאשר כל מחסן תחמושת הכיל 75 עד 80 פגזים ומטענים הודפים, בעוד פגזים נוספים נישאו בצריחים ובחדרי הטיפול שלהם.
בשנת 1937 שמונה תותחי נ"מ 1.1 אינץ' (28 מ"מ) /75 קליבר בשני צריחים מרובעים נוספו כדי לשפר את חימוש הנ"מ הקל.
האוניות זכו לחידוש נרחב יותר בכמויות גדולות של תותחי נ"מ קלים על חשבון תותחי 5 אינץ'/51 קליבר ב-1942, מכיוון שהמתקפה על פרל הארבור הראתה שחימוש נ"מ קל מלפני המלחמה אינו מספק.
צריחי התותחים המרובעים בקוטר 1.1 אינץ' הוסרו ונוספו 24 תותחי בופורס 40 מ"מ בשישה צריחים מרובעים (מאוחר יותר הוגדלו ל-40 תותחים), בעוד שנוספו גם 42 תותחי אוליקון 20 מ"מ בצריחים בודדים.
חימוש התותחים נ"מ בקוטר 3 אינץ' הוגדל ל-10 תותחים, בעוד שחימוש התותחים בקוטר 5 אינץ' הצטמצם ל-6 תותחים.
האוניות המשיכו את חבילת השריון של סדרת ויומינג עם שיפורים קלים.
תוכנית השריון של הסיפון תמשיך להישאר נחותה באופן מובהק מסדרת נבדה המצליח עם תוכנית השריון של הכל או כלום.
עם זאת, הקפיצה קדימה בטווח שסיפקה בקרת אש משופרת עדיין לא נראתה ולא היה זמן לכלול אותה בתכנון הנוכחי.
האונייה כללה חגורת שריון בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) שהתחדדה ל-10 אינץ' (254 מ"מ) והגנת הקזמטים כללה שריון בעובי 6.5 אינץ' (165 מ"מ) עם מחיצה פנימית.
סדרת ניו יורק הייתה הראשונה ששילבה חדר תכנון מרכזי משוריין מתחת לסיפונים, אך על גבי הסיפון המגן, וסגור בקופסה דקה של שריון מפני רסיסים.
חגורת השריון של אוניות הסדרה הייתה בעובי של 10 עד 12 אינץ'.
הקזמטים התחתונים שלה היו עם שריון בעובי בין 9–11 אינץ' (230–280 מ"מ), ולקזמטים העליונים שלה היו עם שריון בעובי 6 אינץ' (150 מ"מ).
שריון הסיפון היה בעובי 2 אינץ' (51 מ"מ), ובצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 14 אינץ' (360 מ"מ), גגות בעובי 4 אינץ' (100 מ"מ), דפנות בעובי 2 אינץ' (51 מ"מ) ולוחות מאחור בעובי 8 אינץ' (200 מ"מ).
מגדל הניווט שלה היה מוגן עם שריון בעובי 12 אינץ' של שריון, עם גג בעובי 4 אינץ'.
האוניות הונעו על ידי 14 דוודים פחמים של Babcock & Wilcox שהניעו שני מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שתי פעימות, בדירוג של 28,000 כוחות סוס (21,000 קילוואט), והעניקו לה מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש).
בתחילה, התכנונים דרשו להגדיל 14 אחוזים בכוח ל-32,000 כוחות סוס (24,000 קילוואט) לעומת 28,000 כוחות סוס (21,000 קילוואט) בסדרה הקודמת.
עם זאת, התגלה כי יעילות הנעה גדולה יותר של מנוע ההנעה אפשרה הפחתה בהספק המותקן, והצריכה רק 28,100 כוחות סוס כדי לקבל מהירות של 21 קשרים.
סדרת ניו יורק הייתה הסדרה האחרונה של אוניות מערכה אמריקאיות שהונעה על ידי פחם.
הסדרה תוכננה לשאת 2,850 טונות ארוכות (2,900 טונות) של פחם, יותר הרבה מכל סדרת אוניות מערכה אחרת.
בשנת 1910, אוניות המערכה הבאות מסדרת נבדה תוכננו מתוך מחשבה על מזוט.
שתי האוניות הוסבו לשאת מזוט ב-1926, והן היו בעלות קיבולת של 5,200 טונות ארוכות (5,300 טונות) של נפט.
שישה דוודי נפט חדשים של Bureau Express החליפו את ארבעה עשר הדוודים המונעים בפחם בעיצוב הישן יותר באותה תקופה ללא אובדן כוח.
מימון אוניות המערכה אושר על ידי חוק מ-24 ביוני 1910, שהגדיר כי עלות האוניות לא תהיה יותר מ-6,000,000 דולר.
החוק גם קבע מדיניות עבודה חדשה לבנייתן, אשר הציב מגבלות קפדניות על שעות העבודה ותנאי העבודה של עובדי המספנות.
הוגשו הצעות רק עבור אוניית המערכה טקסס, ב-27 בספטמבר 1910, בעוד שאוניית המערכה ניו יורק, הייתה אמורה להיבנות על ידי מספנת הצי של ניו יורק.
ההצעות נפתחו עבור טקסס ב-1 בדצמבר.
בסופו של דבר זכתה חברת ניופורט ניוז לבניית ספינות בחוזה עם הצעה של 5,830,000 דולר.
עד 1926, סדרת ניו יורק נחשבה למיושנת בהשוואה לאוניות מערכה אחרות בשירות, כך ששתי האוניות זכו לשיפוץ מלא.
בעוד מספר אוניות מערכה אחרות בשירות, כולל יוטה ופלורידה, הוסבו לספינות אימונים או נגרטו, ניו יורק וטקסס נבחרו לעבור שיפוץ כדי להגביר את המהירות, השריון והחימוש שלהן, בהתאם לאמנת הצי של וושינגטון משנת 1922.
3,000 טונות של שריון נוספו להן להגנה מפני מטרות אוויריות וצוללות.
מספר תותחי הנ"מ 3 אינץ' הוגדל ל-8, ושישה מתותחי ה-5 אינץ' הועברו לקזמטים חדשים על הסיפון הראשי.
צינורות הטורפדו הוסרו בשלב זה.
14 הדוודים הפחמיים של Babcock & Wilcox שלהן הוחלפו בשישה דוודים מונעי נפט של Bureau Express והארובות התאומות הוחלפו לארובה אחת, מאחורי המבנה העליון הקדמי.
במקום תרני סריג הותקנו חצובות, ועל החצובה הקדמית הותקן מגדל פיקוח.
באמצע האוניות נבנה מגדל שהכיל בקרת אש נוספת לגיבוי המערכת על התורן הקדמי.
מעוט חדש הותקן על גבי צריח מספר 3, ומנופים הותקנו משני צידי הארובה לטיפול בסירה ובמטוסים.
נוספה הגנה נוספת לסיפון, והרוחב שלהן הורחב ל-106 רגל (32 מטר).
נוספו להן בליטות נגד טורפדו.
עם זאת, הבליטות הללו הקשו על התמרון במהירויות נמוכות, הן התגלגלו רע, ודיוק הירי שלהן הצטמצם בים סוער.
זמן קצר לאחר כניסתה לשירות, ניו יורק הפכה לאוניית הדגל לכיבוש האמריקאי של וראקרוס ב-1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא הפכה לאוניית הדגל של פלגת אוניות המערכה ה-9, בפיקודו של אדמירל משנה יו רודמן.
היא נשלחה לתגבר את הצי הגדול הבריטי בים הצפוני, היא ניהלה תפקידי הסגר וליווי שיירות.
היא באה פעמיים במגע עם צוללות גרמניות, ומאמינים כי הטביעה אחת בטעות.
היא חזרה לארצות הברית בתום המלחמה, והחלה לקחת על עצמה תפקידי סיור והדרכה.
ניו יורק הותקנה במכ"ם XAF בפברואר 1938, כולל הדופלקס הראשון של ארצות הברית כך שאנטנה אחת תוכל לשלוח וגם לקלוט.
היא הייתה חלק מסיורי הנייטרליות לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, ובילתה את תחילת המלחמה בליווי שיירות בין ניו יורק לאיסלנד.
לאחר המלחמה, היא שימשה כספינת מטרה במהלך שני ניסויי פצצת האטום של מבצע פרשת דרכים, ולאחר מכן נחקרה על השפעותיה, לפני שהוטבעה כמטרה מול הוואי ב-1948.
טקסס גם השתתפה בכיבוש וראקרוס במשך מספר חודשים ב-1914, לפני שערכה אימונים ושדרוגים כדי להפוך לאונייה הראשונה של הצי האמריקני שהרכיבה כלי נשק נגד מטוסים.
היא ניהלה סיורי שיירות בתחילת מלחמת העולם הראשונה והייתה האונייה האמריקאית הראשונה שירתה על ספינה גרמנית במהלך משימת ליווי שיירה ב-1917. היא הצטרפה לאוניות מערכה אמריקאיות אחרות בתגבור הצי הבריטי לקראת סוף המלחמה והייתה נוכחת בכניעת הגרמנים.
בתקופת בין המלחמות היא הפכה לאחת מאוניות המערכה הראשונות ששיגרו והפעילו מטוסים, ולעיתים קרובות החליפה את זמנה בין האוקיינוסים האטלנטי והשקט בתרגילי אימון.
היא הייתה חלק מסיורי הנייטרליות בתחילת מלחמת העולם השנייה ותמכה בנחיתות של בעלות הברית בצפון אפריקה, ולאחר מכן ניהלה משמרות ליווי שיירות לנמלים בצפון אפריקה ובאירופה במהלך 1943. ב-6 ביוני 1944, היא תמכה במבצע אוברלורד, שחיפה על נחיתות בעלות הברית בחופי נורמנדי, צרפת, במיוחד על קרב פואנט דו אוק.
מאוחר יותר באותו חודש, ב-25 ביוני, היא תמכה בהפגזת שרבור ושם נפגעה בפגז ארטילריה גרמני.
ביולי היא עברה לתמוך במבצע דרגון, פלישת בעלות הברית לדרום צרפת.
לאחר תיקונים והכשרה נרחבים, היא עברה לאוקיינוס השקט ותמכה בפלישה לאיוו ג'ימה בפברואר 1945. לאחר מכן היא עברה לתמוך בנחיתות באוקינאווה באפריל.
לאחר תום המלחמה, טקסס הושבתה, ובשנת 1948 היא הועברה לפארק הלאומי סן חסינטו והוסבה לספינת מוזיאון, שם נשארה עד 31 באוגוסט 2022. היא הועברה למבדוק יבש בגלווסטון, טקסס תמורת פרויקט שיקום של 35,000,000 דולר, המוערך שיימשך 12–18 חודשים.
ביתה החדש בטקסס עדיין לא נקבע נכון למועד המעבר.
הם גם הציגו לצי האמריקני צריחים בעלי שלושה תותחים ודוודי צינורות מים מונעי נפט.
שתי אוניות הסדרה נבדה היו האבות של אוניות המערכה מסוג סטנדרטי, קבוצה שכללה את ארבעת הסדרות הבאות של אוניות מערכה דומות במידה רבה, שנועדו להיות הומוגניות מבחינה טקטית.
נבאדה ואוקלהומה נפרסו לאירלנד ב-1918 כדי ללוות שיירות במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך לא ראו שום פעולה.
הם עגנו ב-Battleship Row בפרל הארבור כשהיפנים תקפו ב-7 בדצמבר 1941; אוקלהומה טבעה בהתקפה בזמן שנבדה הצליחה לצאת לדרך לפני שנאלצה לקרקע את עצמה כדי להימנע מטביעה במים עמוקים יותר.
רק נבדה הייתה ניתנת להצלה, והיא תוקנה ועברה מודרניזציה עד אמצע 1943 כשהצטרפה למערכת האיים האלאוטיים.
לאחר מכן תמכה בנחיתות בנורמנדי ביוני 1944 ובמבצע דרגון באוגוסט לפני שחזרה לאוקיינוס השקט בזמן לקרב איוו ג'ימה בפברואר 1945, ואחריו קרב אוקינאווה ממרץ עד יוני.
העיצוב של סדרת נבדה התרחש בהקשר של התנגדות פוליטית עזה לצמיחה המתמשכת (ולפיכך העלייה במחיר) של בניית אוניות מערכה שהואצה עם התפתחות טיפוס הדרדנוט.
בתחילת שנות ה-1900, הצי החליט על תוכנית של שתי אוניות מערכה חדשות בשנה, תוכנית שאושרה על ידי הנשיא תאודור רוזוולט, אך החל משנת 1904, הקונגרס החל לדחות את בקשות הצי, ולעיתים קרובות אישר רק אונייה אחת בשנה, ולעיתים, לא אישר כלל כלים חדשים.
ויליאם הווארד טאפט, יורשו של רוזוולט, ניסה ללחוץ על הקונגרס לבנות עוד אוניות, אך נחל הצלחה מועטה, אם כי הוא אכן השיג זוג אוניות לשנת הכספים 1912, שתהפוך לסדרת נבדה.
וודרו וילסון, שנבחר ב-1912, התנגד למה שהוא ראה כהוצאה ימית מוגזמת ומזכיר הצי שלו, ג'וזפוס דניאלס, חסם הצעות מהדירקטוריון הכללי לאוניות גדולות וחזקות יותר כחלק מהמאמץ לחזור לשתי אוניות בשנה.
התייצבות העיצובים שהתקבלה יצרה את אוניית המערכה מסוג סטנדרטי, ששתי אוניות הסדרה נבדה היו הראשונות שבהן.
הדירקטוריון הכללי לא היה מרוצה מהאימוץ של 5 ו-6 צריחי תותחים בעיצובים הקודמים, ולכן ביקש שהאונייה הבאה תהיה מצוידת בצריחים עם שלושה תותחים.
צריחים בעלי שלושה תותחים יספקו סוללה ראשית של 12 תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ), שניים יותר מהסדרה הקודמת ניו יורק, אבל עם ארבעה צריחים במקום חמישה.
עבודות התכנון של האוניות שיאושרו לשנת הכספים 1912 החלו בשנת 1910, עם הסקיצה הראשונה שהוכנה על ידי ועדת הבנייה והתחזוקה (C&R) במאי שהתבססה על התכנונים הקודמים של סדרת ניו יורק.
צריח העל מספר 4 האחורי הוסר, צריח מס' 3 באמצע האונייה הועתק לירי-על מעל מה שהיה צריח מס' 5 בסידור דומה לסיירות מערכה בריטיות מאותה התקופה.
זה היה סידור מסובך שדרש מחסני תחמושת כדי להפריד בין המנועים לחדרי הדוודים; ההיסטוריון הימי נורמן פרידמן מצביע על כך שאולי הסידור אומץ כדי להפחית את ריכוז המשקל האחורי, מה שהיה גורם ללחץ גדול יותר על גוף האונייה ולפיכך דורש חיזוק משמעותי של מבנה הגוף.
האונייה תישא גם ארבעה צינורות טורפדו וסוללה משנית של 17 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ), בעוד חגורת השריון הייתה אמורה להיות בעובי 11 אינץ' (279 מ"מ).
בשלב זה, הצי הגיע למסקנה שהקרבות הימיים ייערכו בטווחים ארוכים מאוד, ובעיקר עם פגזים חודרי שריון (AP) במקום פגזים סופר-נפיצים, מאחר שהאחרונים יובסו אפילו על ידי שריון בינוני, ובטווח ארוך, לא הייתה יכולת לכוון ספציפית לחלקים לא משוריינים של אוניות.
ומכיוון שפגזי AP היו מחוררים בקלות לוח שריון בינוני, יש לשאת רק את ההגנה העבה ביותר האפשרית.
התפתחות חשובה נוספת שנבעה מהנחת טווחי קרב ארוכים הייתה אימוץ שריון סיפון עבה.
זה התחייב ממסלול הקליעים; ככל שהטווח גדל באופן משמעותי, זווית הפגיעה גדלה, וכך פגזים נוטים לפגוע בסיפון האופקי, לא בצדדים המשוריינים בכבדות, אפקט המכונה אש צוללת.
התוצאה הייתה עיקרון ההגנה על השריון "הכל או כלום", ששמר את הגנת השריון רק לאזורים החיוניים של האונייה, לרבות מחסנים, מרחבי מכונות הנעה ומרחבי פיקוד.
הסידור נעשה אטום למים כדי ליצור רפסודה משוריינת שהכילה מספיק יכולת ציפה כדי לשמור על האונייה על פני המים גם אם הקצוות הלא-משוריינים הוצפו לחלוטין.
העיצוב של נבדה היה הראשון מכל הציים שהציג את הרעיון.
ביוני, המועצה שלחה מערכת דרישות ל-C&R ששילבה את סוללת 12 התותחים שכבר הייתה צפויה, מהירות מינימלית של 21 קשרים (39 קמ"ש), ופריסה של שריון המבוססת על הרעיון "הכל או כלום".
המהנדסים ב-C&R ציינו שסיפון השריון יחזק במידה ניכרת את גוף האונייה, אך הצביעו על כך שחגורת השריון בעובי 11 אינץ' של התכנון המקורי לא תהיה מספיקה לחלוטין כדי להביס את התותחים העיקריים האחרונים בצי זרים.
המועצה הציעה להוסיף מחיצה בעובי 1.5 אינץ' (38 מ"מ) מאחורי החגורה, שתכיל רסיסי פגזים.
בסוף 1910, לפני שהתכנון הסופי התקבל, היה על הצי להגיש הערכות לתקופה של 1912 כדי להצביע בקונגרס ב-1911; הם השתמשו בנתונים המבוססים על סדרת ניו יורק, שהתקבלו בקונגרס, ובתורם הגבילו את גודל הספינות החדשות להדחק של כ-; זה היה נמוך מדי עבור ההצעות הקיימות של C&R, מה שהצריך עיצוב מחדש.
בשלב זה, הדור הראשון של הדרדנוטים האמריקאיות החל להיכנס לשירות, כך שניתן היה לשלב חוויות מהפעלתם בעיצוב המחודש.
השינוי הגדול הראשון היה סידור צמד הצריחים האחורי.
מחסן התחמושת באמצע האונייה של אוניית המערכה דלאוור התקשה להישאר קריר, שכן הוא היה צמוד לחדר הדוודים וקווי הקיטור למערכת ההנעה עברו לצידו.
מכיוון שהסיפון העבה יותר הגביר את חוזק גוף האונייה, ניתן היה לנטוש את ההסדר הראשוני שהוצע לנבדה לטובת זוג ירי-על ממוקמים קרוב.
זה קיצר את אורך הגוף שדרש הגנת שריון, וכך הפחית את התפוסה.
ניסיון עם מערכת ההנעה של דלאוור - שערבבה דוודי פחם ונפט - סיפקה את השיפור הבא: דוודים שהונעו אך ורק בנפט.
אלה יעניקו מספר יתרונות, לרבות היכולת לתדלק בים, הפחתה משמעותית בצוותים בחדרי הדוודים, יעילות דלק גבוהה יותר וחדרי דוודים קומפקטיים יותר, בין היתר.
שוב, חדרי הדוודים הקטנים יותר קיצרו את אורך השריון הדרוש להגנה על החיוניים.
C&R לא השתכנע, מכיוון שמחסני הפחם שימשו לחיזוק השריון הצדדי, אך המועצה אישרה את השינוי בנובמבר 1910. אפילו באותו זמן, המהנדסים ב-C&R המשיכו לשדל למען העיצוב המקורי שלהם המבוסס על סדרת ניו יורק, אבל המועצה סירבה להיענות להצעה.
לאחר מכן, המועצה החליטה לחזור לטורבינות קיטור ולא למנועי קיטור תלת דרגתיים, מכיוון שהם האמינו שהיעילות הגדולה יותר של מזוט תאפשר לטורבינות זוללות הדלק להשיג את טווח השיוט הארוך הדרוש לפעילות באוקיינוס השקט.
C&R הגישה את הצעתה הבאה ב-13 בפברואר 1911; ההצעה עלתה בדרך כלל בקנה אחד עם רעיונות המועצה לפריסת השריון, אבל היא שמרה על שריון בינוני כדי להגן על התותחים המשניים ושילבה מנועי קיטור תלת דרגתיים (אם כי הם ציינו שחדרי המכונות יכולים להכיל טורבינות של קרטיס).
הדירקטוריון דחה זאת, מה שהוביל את המתכננים להסיר את השריון הבינוני, תוך הפקת סדרת מחקרים במהירויות של 20 קשרים (37 קמ"ש), 20.5 קשרים (38 קמ"ש), ו-21 קשרים (39 קמ"ש) וסוללות עיקריות שנעו בין שמונה לשנים עשר תותחים.
במהלך תקופה זו, ב-4 במרץ, אישר הקונגרס זוג אוניות, שיועדו BB-36 ו-BB-37 עבור שנת הכספים 1912. עם אישור האוניות כעת, המועצה בחרה ב-30 במרץ אחת מהווריאציות של עשרה תותחים, מהירות של 20.5 קשרים, עם חגורת שריון שהוגדלה ל-14 אינץ', אך כללה סדרה של צמצומים בקצה העליון והתחתון כדי לחסוך במשקל.
משרד החימוש צין שלא ניתן לייצר את החגורה ברצועה אחת עם הקטעים המשופעים, כך שיהיה צורך להשתמש בחיבור בין הרצועה העליונה לתחתונה - חולשה תכנונית שהמהנדסים ניסו להימנע ממנה.
הבעיה נפתרה ביולי, כאשר C&R הציעה להסיר את מחיצת הפיצול בעובי 1.5 אינץ' לטובת הגדלת החגורה ל-13.5 אינץ' (343 מ"מ) שהצטמצמה רק בקצה התחתון.
הנושא הבא שצריך להתייחס אליו היה הצריח המשולש שהיה נקודת התורפה של העיצוב, מכיוון שהחיסכון במשקל אפשר את החגורה הכבדה יותר והוא תיקן פגמים בעיצוב שהיו בסדרות המוקדמות יותר של 5 ו-6 צריחים.
הצי האמריקני מעולם לא בנה צריח בעל שלושה תותחים, והיו חששות שפגיעה בודדת יכולה להשבית את כל שלושת התותחים, וששלושה חורים בחזית הצריח יחלישו את השריון יותר מדי.
C&R הציע לערוך ניסויי ירי עם אוניית המערכה הישנה אינדיאנה, אך דבר לא יצא מההצעה.
דניאלס אישרה את התכנון הסופי של נבדה ב-31 במרץ, ללא תכנון צריח הושלם, מה שהיה הימור משמעותי כי ייתכן שתכנון הצריח לא היה מוצלח.
צריח ניסיוני הושלם באוגוסט 1912, מה שהוכיח את הרעיון, אם כי הוא דרש כמה שינויים כדי להפחית את הפרעות הפגזים.
מכיוון שהתכנון הסופי אימץ סוללה בת עשרה תותחים, רק שניים מתוך ארבעת הצריחים יהיו משולשים, אחד מקדימה ואחד מאחורה, עם צריחים עם תותחים ירי-על מעליהם.
כשהתכנון כמעט הושלם, המועצה החלה להפיץ אותו עם קציני הצי להערות; קפטן ג'ון הוד, שעתיד להפוך בקרוב לחבר במועצת המנהלים, מתח ביקורת על מיקום הסוללה המשנית, שכן הניסיון עם הדרדנוטים המוקדמות הראה שסוללות הקזמטים אינן שמישות לחלוטין בכל מצב מלבד הים השקט ביותר.
הדירקטוריון ציין שהטווח הגובר של הטורפדות גרם לכך שהתותחים הסטנדרטיים בקוטר 5 אינץ'/ 51 קליבר לא יכלו לירות לעבר משחתות ביעילות לפני שהם שיגרו את נשקם, כך ששמירה על הנשק בכלל לא עשויה להיות כדאית.
אבל לא הייתה חלופה מתאימה, אז המועצה החליטה להשאיר את תותחי ה-5 אינץ' כפי שהיו.
זו התבררה כהחלטה הנכונה, שכן פיתוח מערכות בקרת אש שיפר את יכולתם של התותחים לפגוע בטווחים ארוכים יותר.
אוניות הסדרה היו באורך של 575 רגל (175 מטר) בקו המים ואורך כולל של 583 רגל (178 מטר).
לאניות היה חרטום ניגוח וסיפון חזית שנמשך לאורך מחצית האונייה.
כפי שנבנו, לאוניות היה מבנה עילי מינימלי, המורכב ממגדל משוריין בכבדות ישירות מאחורי צריחי הסוללה הראשיים הקדמיים.
הם הושלמו עם שני תרני סריג מצוידים בצמרות נקודתיות כדי לסייע בכיוון הסוללה הראשית, מאפיין נפוץ של אוניות ראשה אמריקאיות של התקופה.
היה להם צוות של 55 קצינים ו-809 מלחים.
מכיוון שהמועצה ציפתה שטורבינות ישיגו יעילות רבה יותר, נבדה צוידה בזוג טורבינות קיטור של קרטיס עם הנעה ישירה, עם קיטור שסופק על ידי שנים עשר דוודי צינור מים מופעלים בנפט.
נבדה הייתה אוניית הראשה הראשונה של ארצות הברית שהשתמשה בטורבינות שיוט עם הילוך הפחתה, שניתן היה להצמיד לטורבינות בלחץ גבוה כדי לשפר את צריכת הדלק במהירויות נמוכות.
טורבינות עם גיר הותקנו ברוב אוניות המערכה האמריקאיות הבאות, למעט אלו עם הנעה טורבו-חשמלית.
אוקלהומה, בינתיים, קיבלה שני מנועי קיטור תלת דרגתיים ושנים עשר דוודי Babcock & Wilcox המופעלים בנפט.
המנועים ההדדיים של אוקלהומה היו מועדים לרטט מוגזם, מה שגרם לצי לשקול הסבה למנועי דיזל שתי פעימות ב-1925, אך המשקל הרב של מנועי הדיזל באותה תקופה הוביל לנטישת הרעיון.
דוודי האוניות הועברו לארובה יחיד שנמצא באמצע האונייה.
המנועים של נבדה דורגו ב-26,500 כוחות סוס (19,800 קילוואט), בעוד שאלו של אוקלהומה היו צפויים להפיק 24,800 כוחות סוס (18,500 קילוואט).
לשתי האוניות הייתה מהירות מרבית מתוכננת של 20.5 קשרים (38 קמ"ש), אם כי נבדה הגיעה למהירות של 20.9 קשרים (38.7 קמ"ש) מ-26,291 כוחות סוס (19,605 קילוואט) בניסויי מהירות לאחר השלמתה.
לנבדה היה קוטר טקטי - המרחק שנדרש כדי להפוך את כיוון האונייה ל-180 מעלות - של במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש) ו- במהירות של 19 קשרים (35 קמ"ש).
הנתון היחיד שזמין עבור אוקלהומה הוא מעגל הסיבוב המהיר שלה: במהירות של 20 קשרים (37 קמ"ש).
אוניות הסדרה צוידו בסוללה ראשית של עשרה תותחי 14 אינץ'/ 45 קליבר Mark III שהותקנו בשני צריחים תאומים ושני צריחים משולשים.
כדי לחסוך במשקל ולשמור על הצריחים קומפקטים ככל האפשר, בצריחים המשולשים נתמכו כל שלושת הקנים על ידי שני מיסבים, מה שחייב את כל שלושת התותחים להיות מוגבהים כיחידה.
בשני הצריחים התאומים הותקנו מדי טווח משוריינים על גבי גגותיהם, עם חדר בקרת אש מרכזי במגדל הניווט.
התותחים ירו פגזים חודרי שריון במשקל במהירות לוע של .
ניסויים עם הצריח המשולש חשפו פיזור יתר שנגרם מהפרעות בין הפגזים בזמן המעוף, ולכן אומצה מערכת לירי כל תותח בנפרד, מופרדים בעשירית השנייה כל אחד.
הצריחים אפשרו הגבהה ל-15 מעלות והנמכה עד -5 מעלות.
בהגבהה המקסימלית, התותחים היו בעלי טווח של כ-21,140 יארד (19,330 מטר).
שני מנופי פגזים שירתו את כל שלושת התותחים, שנטענו והופעלו באופן חשמלי.
להגנה מפני משחתות וסירות טורפדו, האוניות נשאו סוללה משנית של 21 תותחי 5 אינץ'/ 51 קליבר Mark VIII בצריחים בודדים.
12 מהתותחים היו בקזמטים בסיפון החזית, שישה משני צדדיו, ושישה נוספים היו בקזמטים לכיוון הירכתיים בגובה הסיפון הראשי, עם נשק נוסף ישירות בירכתיים.
תותחים אלו התגלו כרטובים יתר על המידה בים סוער ולפיכך היו לעיתים קרובות בלתי שמישים, כפי שכבר הוכיח הניסיון עם כלי שיט קודמים.
שני התותחים האחרונים היו בצריחים פתוחים משני צידי מגדל הניווט.
התותחים היו בעלי מהירות לוע של 3,150 רגל לשנייה (960 מטר לשנייה) וירו פגזים במשקל .
כמקובל באוניות הראשה של התקופה, שתי האוניות היו חמושות בזוג צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ) שקועים מתחת לקו המים, אחד בכל צד רוחב.
הם סופקו עם טורפדו בליס-לאוויט Mark VII; אלה נשאו ראש נפץ במשקל 321 פאונד (146 ק"ג) והיה להם טווח של 12,500 יארד (11,400 מטר) במהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש).
נבדה ואוקלהומה היו אוניות המערכה הראשונות שנשאו את הטורפדו Mark 7.
אוניות הסדרה היו מוגנות בשריון צד בעובי 13.5 אינץ' בחלק המרכזי שבו הוא הגן על האזורים חיוניים של האונייה, על המחסנים וחללי מכונות ההנעה.
בקצה התחתון, החגורה צומצמה ל-8 אינץ' (203 מ"מ) כדי לחסוך במשקל, תוך הסתמכות על ההנחה שפגזים שירדו ועברו במים יואטו באופן משמעותי, ובכך יפחיתו את יכולתם לחדור לשריון כבד.
משני קצות החגורה, שני הצדדים היו מחוברים על ידי מחיצה רוחבית בעובי 8–13 אינץ' (330 מ"מ).
החרטום והירכתיים נותרו ללא שריון.
לאוניות היה סיפון משוריין בעובי 3 אינץ' (76 מ"מ) שהורכב מפלדה לטיפול מיוחד (STS) בשלוש שכבות מעל הרפסודה המשוריינת המרכזית; עוד מאחור, העובי של הסיפון הוגדל ל-6.25 אינץ' (159 מ"מ), היכן שכיסה את צירי המדחף.
סיפון השריון היה מחובר לחלק העליון של החגורה.
סיפון אחד מתחת, שכבה נוספת של שריון בעובי 1.5 אינץ' (38 מ"מ נועד להכיל רסיסים מפגזים ופצצות שפוצצו על ידי הסיפון העליון.
דפנות הסיפון השתפרו למטה והוגדלו מעט לעובי 2 אינץ' (51 מ"מ), והם חוברו לקצה התחתון של החגורה.
הסיפון התחתון היה מורכב מפלדת ניקל.
צריחי הסוללה הראשיים של האוניות זכו להגנת שריון כבדה מאוד; חזיתות הצריחים המשולשים היו בעובי 18 אינץ' (457 מ"מ), עם דפנות בעובי 10 אינץ' (254 מ"מ) צדדים וגגות בעובי 5 אינץ'.
לצריחים התאומים הייתה הגנה מעט יותר דקה, המורכבת מחזיתות בעובי 16 אינץ' (406 מ"מ) ודפנות בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ).
לשני סוגי הצריחים היו דפנות מאחור בעובי 9 אינץ' והם נחו על גבי ברבטות שהיו בעובי 13 אינץ'.
במגדל הניווט היו דפנות בעובי 16 אינץ' וגגות בעובי 8 אינץ', האחרון מורכב מ-STS.
הפליטות מהדוודים לארובות היו מוגנים על ידי מעטפת חרוטית בעובי 13 אינץ'.
האוניות עברו שורה של שינויים במהלך הקריירה שלהן, במיוחד בכל הנוגע לסוללות המשניות שלהן, יחד עם תוספת של סוללת נ"מ שלישונית.
השינוי הראשון שכזה, תוספת של זוג תותחי נ"מ 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר, יוצרו בזמן שבניית האוניות הושלמה.
בשנת 1918, הוסרו מנבדה שבעת התותחים האחוריים ביותר בקוטר 5 אינץ' יחד עם שני התותחים בצריחים פתוחים; לאוקלהומה הייתה אותה הפחתה בסוללה המשנית שלה, אם כי היא שמרה על תותח קו האמצע בירכתיים.
אלה שימשו לחמש ספינות סוחר שהיו בעלות סבירות גבוהה יותר להיתקל בצוללות גרמניות במסע לאירופה.
ב-1919, שתי האוניות קיבלו סיפוני טיסה למטוסים על צריחי העל שלהן, אך אלו התגלו כבעייתיים בשירות, שכן הם מנעו את ירי התותחים מבלי להרוס את הסיפונים והגבילו מאוד את יכולת ההגבהה וההנמכה של התותחים.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20, שתי האוניות עברו מודרניזציה משמעותית.
שתיהן קיבלו שישה דוודי Bureau Express שהיו יעילים משמעותית משנים עשר הדוודים המקוריים.
בנוסף, נבדה הונעה מחדש באמצעות הטורבינות שהותקנו בדקוטה הצפונית בשנת 1917 והוסרו לפני שהאחרונה נגרטה תחת תנאי הסכם הצי של וושינגטון.
המהירות המתוכננת נותרה זהה, אך ההספק המתוכנן ירדו מעט ל-25,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט) עבור נבדה.
גם קיבולת הדלק גדלה באופן משמעותי, ל-3,148 טונות ארוכות (3,199 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-6,274 טונות ארוכות (6,375 טונות) לתנאי מלחמה.
סידור הדוודים מחדש חסך כמות ניכרת של משקל ששימשה להגדלת שריון הסיפון והוספת בליטות נגד טורפדו שהגדילו את רוחב האוניות ל-107 רגל 11 אינץ' (32.89 מטר).
סיפון השריון הראשי של שתי האוניות הוגדל בעובי של 2 אינץ' (51 מ"מ), מה שהביא את הסך הכולל לעובי של 5 אינץ', אם כי בגלל שהוא היה מורכב משכבות, הוא לא היה יעיל כמו שכבה אחת באותו עובי.
החימוש של שתי האוניות שופר משמעותית.
צריחי הסוללה הראשיים שונו כדי לאפשר הגבהה לשלושים מעלות, מה שהגדיל את הטווח המרבי שלהם ל-34,300 יארד (31,400 מטר).
הקזמטים הנותרים עם תותחי 5 אינץ' צופו והתותחים הועברו לסיפון גבוה יותר בניסיון לשפר את יכולתם לשימוש בים סוער.
שמונת תותחי הנ"מ בקוטר 3 אינץ' הוחלפו במספר שווה של תותחי 5 אינץ'/25 קליבר, גם בצריחים בודדים.
בנוסף, הם קיבלו שמונה מקלעי בראונינג 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ).
בשתי האוניות הוסרו צינורות הטורפדו שלהם בשלב זה.
תרני הסריג שלהם הוחלפו בתרני חצובה חזקים יותר, והותקנו להם זוג מעוטים, שאחד מהם הונח על הירכתיים, והשני הותקן על גבי צריח הירי האחורי שלה.
השינויים הגדילו את הדחק האוניות ל-30,500 טונות ארוכות (31,000 טונות) בתפוסה סטנדרטית ומקסימום של 33,901 טונות ארוכות (34,445 טונות) במעמס מלא.
צוותי האוניות גדלו ל-1,374. בשלב מסוים בשנת 1941, הותקן על נבדה מכ"ם חיפוש אווירי של SC.
בשנת 1942, במהלך תיקונים עבור הנזקים שנגרמו בהתקפה היפנית על פרל הארבור, נבדה שוב עברה שיפוץ מסיבי.
תורן החצובה הראשי שלה הוסר, יחד עם מגדל הניווט המשוריין שלה, הראשון כדי לאפשר קשתות ירי עבור תותחי הנ"מ והשני כדי לחסוך במשקל לתוספות נוספות לסוללת הנ"מ.
במקום המגדל והתורן, הותקן מבנה גשר גדול.
ותותחי ה-5 אינץ'/51 קליבר ותותחי ה-5 אינץ'/25 קליבר הוסרו.
הם הוחלפו בסוללה של 16 תותחי 5 אינץ' / 38 קליבר Mark 12 דו-תכליתיים בשמונה צריחי תותחים תאומים.
ארבעה הורכבו בכל צד באמצע האונייה.
התותחים ירו פגזים במשקל לטווח מרבי של או גובה מרבי של בהגבהה של 45 מעלות.
גם סוללת הנ"מ הקלה שלה הוחלפה לחלוטין; היא נשאה כעת 36 תותחי בופורס 40 מ"מ (1.6 אינץ') בתשעה צריחים מרובעים ו-38 תותחי אורליקון 20 מ"מ (0.79 אינץ') בצריחים בודדים.
עד סוף המלחמה היא קיבלה צריח מרובע נוסף של תותחי בופורס 40 מ"מ, בעוד שתותחי ה-20 מ"מ אורגנו מחדש לחמישה צריחים יחידים ועשרים צריחים תאומים, בסך הכל 45 קני תותחים.
בניגוד לרבות מאוניות המערכה האחרות שנבנו מחדש לאחר המתקפה, נבדה לא קיבלה מכ"ם בקרת אש עבור הסוללה הראשית שלה, אך הותקנו לה מנהל בקרת אש Mark 37 עבור הסוללה המשנית החדשה שלה.
לאחר שנכנסו לשירות ב-1916, שתי האוניות הוקצו לצי האטלנטי.
הם היו עסוקים באימונים מול החוף המזרחי של ארצות הברית עד תחילת 1918, אז ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה.
שתי האוניות נשלחו לאירלנד באוגוסט 1918 כדי ללוות שיירות כוחות נגד ספינות מלחמה גרמניות שעשויות לנסות לפרוץ מהים הצפוני כדי ליירט אותן, אם כי לא התממשו התקפות כאלו.
שתיהן נכחו בהגעתו של הנשיא וילסון לצרפת כדי להשתתף בוועידת ורסאי בתום הסכסוך.
לאחר המלחמה, שני כלי השיט חזרו לצי האטלנטי, אם כי בשנת 1919, נבדה הועברה לצי האוקיינוס השקט; אוקלהומה הצטרפה אליה שם ב-1921.
השגרה הסטנדרטית בזמן השלום נמשכה עד שנות ה-30. ב-1936 יצאה אוקלהומה לשייט אימונים לאירופה; היא הייתה שם כשפרצה מלחמת האזרחים בספרד באותה שנה, והיא נסעה לספרד כדי לפנות אמריקאים במדינה.
כשהמתיחות עם יפן החלה לעלות בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 על ניהול מלחמת סין–יפן השנייה, החלה ארצות הברית להתכונן לסיכוי הסביר יותר ויותר למלחמה.
בשנת 1940, צי האוקיינוס השקט הועבר מנמל הבית שלו, סן פדרו, קליפורניה, לפרל הארבור בהוואי במאמץ להרתיע תוקפנות נוספת.
שתי הספינות עגנו ב-Battleship Row לאורך האי פורד בדצמבר 1941.
בבוקר 7 בדצמבר 1941 פתחו נושאות המטוסים היפניות של הצי האווירי הראשון במתקפת פתע על הצי האמריקאי בפרל הארבור.
אוקלהומה נפגעה משלוש טורפדות בתחילת ההתקפה והחלה במהירות להתהפך לפני שחטפה שש פגיעות טורפדו נוספות.
כשהתהפכה, המבנה העילי שלה מנע ממנה להתהפך לגמרי והיא נחה בצד השמאלי שלה.
הצוות שלה ספג אבדות כבדות בטביעה, עם 20 קצינים ו-395 מלחים שנהרגו.
נבדה נפגעה מטורפדו בודד בחרטומה בתחילת ההתקפה, אך היא בכל זאת יצאה לדרך, אוניית המערכה היחידה שעשתה זאת במהלך ההתקפה.
היא נפגעה משש לעשר פצצות בזמן שעברה בנמל והחשש שהיא עלולה לטבוע בערוץ מחוץ לפרל הארבור, ובכך לחסום את הנמל, הוביל את מפקדה להחליט לחוף את כלי השיט.
היא ספגה אבדות קלות יחסית, עם 50 הרוגים ו-109 פצועים.
נבדה הוצפה מחדש בפברואר 1942 ומיד עגנה במבדוק יבש לצורך תיקונים ומודרניזציה, בעוד שאוקלהומה ניזוקה יותר מדי מכדי להחזירה לשירות; היא זכתה לתיקון ב-1943 ופורקה חלקית ב-1944 לפני שנמכרה לגרוטאות ב-1946. בזמן שנגררה מפרל הארבור לסן פרנסיסקו ב-17 במאי 1947, היא החליקה מכבלי הגרירה שלה וטבעה.
לאחר החזרה לשירות ב-1943, נבדה שימשה בעיקר לתמיכה בפעולות אמפיביות.
היא השתתפה במערכת האיים האלאוטיים באפריל ומאי, לפני שחזרה לארצות הברית לשינויים נוספים לקראת תפקידה כספינת הפגזה לנחיתות בנורמנדי.
היא יצאה לבריטניה באפריל 1944 כדי להצטרף לצי התקיפה, שערך את הנחיתה ב-6 ביוני; נבדה נשארה מחוץ לחופים במשך אחד עשר הימים הבאים כדי להפגיז עמדות גרמניות בזמן שחיילי בעלות הברית נלחמו בפנים הארץ, ונסוגה רק פעם אחת כדי לחדש תחמושת.
היא וכמה אוניות נוספות מכוח ההפגזה נשלחו להפגיז נמלים אחרים בצרפת הכבושה, כולל שרבור לפני שהוטלו מחדש לכוח שהופקד על תמיכה במבצע דרגון, הנחיתה בדרום צרפת שנערכה ב-15 באוגוסט.
במהלך הנחיתות, היא הפגיזה את שרידי אוניית המערכה הצרפתית סטרסבור, שהוטבעה ב-1942, וכעת הייתה לא יותר מגוף צף, וצפתה פגיעות שגרמו נזק נוסף לכלי השיט.
לאחר מכן חזרה נבדה לארצות הברית כדי לסדר מחדש את הקנים השחוקים שלה לפני שחזרה לצי האוקיינוס השקט.
היא הגיעה לבסיס הקדמי באוליטי בינואר 1945 והחלה בהכנות למבצע הגדול הבא, הנחיתה באיוו ג'ימה בחודש שלאחר מכן.
היא הצטרפה לכמה אוניות מערכה אחרות להפגזה אינטנסיבית של האי במשך שלושה ימים לפני שהנחתים עלו לחוף ב-19 בפברואר.
האונייה פעלה מחוץ לאי וסיפקה תמיכה באש עד 7 במרץ, כאשר עזבה כדי להתכונן לפלישה לאוקינאווה.
ההפצצה הראשונית החלה ב-24 במרץ ונמשכה עד הנחיתה ב-1 באפריל, ונבדה נשארה מחוץ לאי עד ל-14 באפריל, אז נסוגה לצורך שיפוץ.
האונייה חזרה לסיורים בים סין המזרחי ביולי, אם כי לא ראתה שום פעולה נוספת לפני תום המלחמה ב-15 באוגוסט.
שחוקה לאחר כמעט שלושים שנות שירות עד סוף 1945, היא הייתה מיועדת לסילוק בניסויים בנשק גרעיני בנובמבר 1945. היא הוקצתה לצי ספינות המטרה שישמשו למבצע פרשת דרכים בינואר 1946 והיא הגיעה לאטול ביקיני במאי.
צי המטרה כללה מספר אוניות מערכה אחרות, כולל אוניית המערכה היפנית שנלכדה נגאטו.
נבדה שימשה כנקודת הכוונה לניסוי הראשון, פצצה שהוטלה באוויר ב-1 ביולי, מכיוון שהצי ראה שהיא הגמישה ביותר מבין אוניות המערכה.
הפצצה פספסה את המטרה וגרמה נזק מינימלי.
ניסוי נוסף, פיצוץ תת-מימי, נערך ב-24 ביולי, שגם הוא לא הצליח להטביע את האונייה.
היא נלקחה לפרל הארבור כדי להיבדק ולבסוף הוטבעה מול הוואי בניסויי נשק קונבנציונליים ב-1948.
אוניות המערכה מסדרת פנסילבניה כללה שתי אוניות מערכה סופר-דרדנוט שנבנו עבור צי ארצות הברית ממש לפני מלחמת העולם הראשונה.
שתי אוניות המערכה, שנקראו פנסילבניה ואריזונה, על שם המדינות האלו, היו עיצוב אוניות המערכה השני של ארצות הברית שדבק בתוכנית השריון "הכל או כלום".
הן היו אוניות הראשה האמריקאיות החדשות ביותר כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה.
סדרת נבדה ייצגה עלייה ניכרת בטכנולוגיית הדרדנוטים של ארצות הברית, וסדרת פנסילבניה נועדה להמשיך זאת עם עלייה קלה ביכולות האוניות, כולל שני תותחים נוספים בקוטר 14 אינץ' (356 מ"מ) /45 והגנה תת-מימית משופרת.
הסדרה הייתה סדרת אוניות מערכה מסוג סטנדרטי שנייה שהצטרפה לצי האמריקני, יחד עם הסדרה הקודמת נבדה והסדרות ניו מקסיקו, טנסי וקולורדו.
בשירות, סדרת פנסילבניה ראתה שימוש מוגבל במלחמת העולם הראשונה, שכן מחסור בדלק נפט בבריטניה גרם לכך שרק אוניות המונעות בפחם של פלגת אוניות המערכה התשיעית נשלחו אליה.
שתי האוניות נשלחו מעבר לאוקיינוס האטלנטי לצרפת לאחר המלחמה עבור ועידת השלום בפריז של 1919, ולאחר מכן הועברו צי האוקיינוס השקט לפני שעברו מודרניזציה משמעותית מ-1929 עד 1931. בשארית התקופה שבין המלחמות שימשו האוניות בתרגילים ובבעיות צי.
גם פנסילבניה וגם אריזונה נכחו במהלך המתקפה היפנית על פרל הארבור, שהביאה את ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
אריזונה טבעה על ידי פיצוץ מחסן תחמושת אדיר והפכה לאנדרטה לאחר המלחמה, בעוד פנסילבניה, שהייתה במבדוק יבש באותה תקופה, ספגה נזק קל בלבד.
לאחר שיפוץ מאוקטובר 1942 עד פברואר 1943, פנסילבניה המשיכה לשמש כאוניית הפגזות חוף במשך רוב שארית המלחמה.
פנסילבניה נכחה בקרב מצר סוריגאו, הקרב האחרון אי פעם בין אוניות מערכה, אך לא השתתפה בקרב.
פנסילבניה נפגעה קשות מטורפדו ב-12 באוגוסט 1945, יומיים לפני הפסקת פעולות האיבה.
עם מינימום תיקונים, היא שימשה במבצע פרשת דרכים, חלק מהניסויים הגרעיניים באטול ביקיני, לפני שהוטבעה כספינת מטרה ב-1948.
אוניות המערכה הקודמות מסדרת נבדה ייצגו קפיצת מדרגה מטכנולוגיה קודמת של אוניות מערכה אמריקאיות ומרוב העיצובים הזרים באותה התקופה.
הן היו הראשונות בעולם שהפעילו את תוכנית השריון "הכל או כלום" שאפיינה כל אוניית מערכה אמריקאית.
מתוכננת מתוך ידיעה שטווחי המעורבות בין ציי הקרב גדלו ככל שגדלו גודלי הסוללות העיקריות, המערכת התרחקה מתכנונים קודמים שהשתמשו בשריון כבד, בינוני וקל, לטובת שימוש בשריון כבד בלבד כדי להגן על אזורים חיוניים על האונייה.
המערכת החדשה חזתה כי בטווחים ארוכים, אוניות יותקפו רק באמצעות פגזים חודרי שריון (AP), שניתנים לעצירה רק על ידי שריון כבד.
שריון בינוני או קל ישמש רק לפוצץ הפגזים.
על ידי הסרת צריחי תותחים והקטנת האורך המוגן הכולל של האונייה, הצליחו מתכנני הצי להקדיש את החיסכון במשקל לתוספת בחגורת השריון, כמו גם שריון סיפון נוסף כדי להגן מפני אש צוללת.
בהנפקת המפרטים הרצויים לתכנון שיהפוך לסדרת נבדה, המועצה הכללית של הצי ביקשה צריחי תותחים משולשים, כלומר שלושה תותחים מותקנים לכל צריח.
הם היו מאוד לא מרוצים מהמיקום המגושם שנדרש בסדרות שקדמו לסדרת נבדה, שהיו להם חמישה ושישה צריחים עם שני תותחים - אך החזרה לארבעת הצריחים עם שני תותחים של סדרת קרוליינה הדרומית תהיה אובדן משמעותי בכוח האש.
למרות שצריח משולש הוצע לראשונה בכתבי עת מקצועיים אמריקאים בשנת 1901 והוצע לזמן קצר עבור אוניות הסדרה קרוליינה הדרומית, הוא אפילו לא היה בשלב הניסוי - הצריח הראשון אושר ב-1911 ולא היה מוכן עד חודשים לאחר חוזים עבור החדש.
ספינות ייחתמו עם בוני הספינות.
ההחלטה להמשיך עם הצריח הייתה הימור מחושב, אך התבררה כהצלחה מוצדקת; הבעיה היחידה באה עם הפרעות מעוף הפגזים כאשר התותחים המרכזיים והחיצוניים ירו בו זמנית, מה שנפתר בקלות על ידי עיכוב ירי הקנה המרכזי בשבריר שנייה.
יתרה מכך, היה יתרון גדול במשקל הודות לאובדן הנלווה של ברבטה משוריינת וצריח.
חיסכון במשקל זה הוחל על הגנת השריון, מה שהפך את הרעיון של "הכל או כלום" למציאות.
אוניות הסדרה נבדה היו גם אוניות המערכה האמריקאיות הראשונות שהשתמשו אך ורק בדלק נפט, שהיה לו יעילות תרמית גדולה יותר מאשר שימוש בפחם או פחם מרוסס בנפט.
ההשפעה המצטברת של השינוי נמדדה על ידי הצי בעלייה של 55 אחוזים בייצור הקיטור לכל קילוגרם דלק (בעיצוב לגרסה מופעלת בנפט של סדרת ניו יורק).
זה העניק לכלי שיט מונעי נפט טווח שיוט נוסף, שיקול חשוב עבור אוניות הפועלות באוקיינוס השקט, אך משרד הבנייה והתחזוקה של הצי (C&R) הצביע על מה שנראה בעיניו כתופעות הלוואי המצערות, כולל מרכז כובד נמוך יותר, גובה מטאצנטרי גבוה יותר, ואובדן מחסני פחם, שהופעלו כחלק מהגנה על השריון.
בתוך שנים ספורות נחשבו מכלי נפט מתחת לקו המים לחלקים הכרחיים בתוכנית השריון התת-ימית שהופעלה בדרדנוטים אמריקאיות.
הקריאה של המועצה הכללית לעיצוב אוניות מערכה לשנת הכספים החדשה 1913 נשלחה ביוני 1911 תוך מחשבה על החידושים האחרונים בסדרת נבדה.
הם ביקשו אונייה עם סוללה ראשית של שנים עשר תותחי 14 אינץ' בצריחים משולשים, סוללה משנית של 22 תותחי , מהירות של , ושריון מקביל לזה של סדרת נבדה.
הסקיצה הראשונה של משרד הבנייה והתחזוקה של הצי האמריקאי (C&R) לא הייתה מספקת; העיצוב שלהם באורך של ו כלל למעשה פחות שריון מאשר בסדרת נבדה, עם חגורת שריון בעובי .
תהליך התכנון התאפיין במאמצים שונים לעמוד במפרטי המועצה הכללית עם עלייה מתונה בלבד בטונאז' לעומת סדרת נבדה.
בין ינואר למרץ 1912, שלוש עשרה סקיצות הוכנו לבחינה על ידי C&R עם מנועי בוכנה או טורבינות שהחליפו או מהירות או גובה מטאצנטרי עבור שריון.