tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מולהם "מו" באבולי הוא כדורגלן קנדי-סורי המשחק בעמדת החלוץ בפורג' מליגת העל הקנדית.
באבולי נולד באל-עין להורים ממוצא סורי ובגיל צעיר היגר עם משפחתו לקנדה.
באבולי התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של מיסיסוגה, ממנה עבר לדיקסי.
בשנת הצטרף לקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת ג'ורג'יה וכעבור שנתיים חזר לקנדה וחתם בקבוצת הכדורגל של מכללת שרידאן.
בשנת הצטרף לקבוצת הנוער של טורונטו ושיחק עם הקבוצה השלישית של המועדון בליגת אונטריו והיה מלך שערי הליגה עם 21 שערים ועוד 6 בשאר המסגרות.
ב-12 במרץ 2015 הצטרף לקבוצת המילואים.
ב-5 במרץ 2016 הצטרף לקבוצה הראשונה מה-MLS.
ב-20 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד ספורטינג קנזס סיטי.
בינואר חזר לזירה הקנדית וחתם בסיגמא.
ב-8 ביולי 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בליגה במשחק נגד אורורה, בה גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
בספטמבר חתם באיתיחאד חלב מליגת העל הסורית בה שיחק שנה.
בקיץ חתם במיסיסוגה מטרוסטארס מהליגה האמריקאית השלישית.
באפריל עם קבלת אזרחותו הסורית, נעצר על ידי הרשויות כיוון שהוא מחויב בגיוס לצבא הסורי, אך כעבור כמה ימים שוחרר מהמעצר לאחר ששילם את האגרה הנדרשת לפטור מהחובות הצבאיות.
בעונת חתם באוקראינה יונייטד מליגת אונטריו.
ב-8 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד ברנטפורד גלאקסי בו כבש רביעייה.
ב-1 באוקטובר של אותו החודש הבקיע שלישייה.
ב-4 באוגוסט 2020 חתם בפורג' מליגת העל הקנדית.
ב-13 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד קלגרי.
באבולי זכה עם המועדון באליפות קנדה בסיום העונה כאשר בגמר הוא בישל את השער ונבחר לאיש המשחק.
בעונת היה שותף לעלייה של המועדון לחצי גמר ליגת האלופות של CONCACAF והפך למועדון הראשון שעושה זאת מאז הקמת ליגת העל הקנדית.
בשנת חתם באל-מעאתר מהליגה הקטרית השנייה.
באוגוסט חתם לשנתיים ביורק יונייטד.
ב-14 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הליגה נגד אדמונטון.
כשבוע לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-3 נגד פורג'.
באבולי היה זכאי לייצג שלוש מדינות: איחוד האמירויות הערביות בה נולד, סוריה ארץ מוצא של הוריו וקנדה בה גדל.
בשנת נכלל בסגל נבחרת הצעירה של קנדה.
בנובמבר זומן לסגל נבחרת סוריה לקראת גביע העולם הערבי 2021. ב-27 בינואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד .
מולו גטה (נולד ב-1949) הוא פסל וקדר ישראלי יליד אתיופיה.
מולו גטה נולד בשנת 1949 בכפר אזזו (Azezo) שבמדינת אמהרה, אתיופיה.
לאחר מכן עברה המשפחה לכפר וולקה, שבקרבת העיר גונדר.
בהיותו בן שנתיים נפרדו הוריו, והוא גדל עם אמו, שהתפרנסה מקדרות מסורתית.
בהשפעתה החל ליצור דמויות חומר קטנות, אותן מכר בהצלחה לתיירים.
בין השנים 1967-1963 נשלח ללימודים באדיס אבבה בבית ספר שנוהל על ידי בנו של היילה סלאסי, קיסר אתיופיה.
לאחר סיום לימודיו עבר לגונדר, שם לימד קרמיקה במשך כשנה.
לאחר מכן קיבל משרה בניהול מפעל קרמי באדיס אבבה.
גטה עזב את אדיס אבבה לגונדר, שם המתין כחודש, עד שמצא מורה דרך שייקח אותו ואת משפחתו לסודאן.
משם, באוקטובר 1984 עלה לישראל עם אשתו חנה ובתו רותי.
בתחילה נשלחה המשפחה למרכז קליטה בערד.
לאחר מכן עבר לירוחם, שם למד שנתיים במכללה, כיוון שכך קיבל קצבת מחייה.
בשנת 1988 התיישב בשכונת גילה בירושלים.
מולטימדיה (Multimedia) הוא היכולת לנהל ולהפעיל מספר סוגים של מדיה בסביבה תפעולית ממוחשבת אחת (מולטי הוא ריבוי ומדיה בהקשר זה הוא המדיום בו משתמשים כגון מלל, קול, ציור, וכיוצא בזה, כלומר מולטימדיה היא שילוב בין תחומים שונים של יצירה אומנותית).
בעוד שבעבר אמצעי האחסנה העיקרי של מידע היה טקסטואלי, כיום ניתן לשלב מגוון רחב של יכולות גרפיות, ויזואליות, קוליות ואחרות.
יישום מולטימדיה יכיל לרוב שילוב של קול (צליל) ומידע חזותי (תמונה), אמצעי הפלט יהיו לרוב שילוב של צג (או מקרן) עם רמקולים.
מדיות מטכנולוגיות שונות דורשות לרוב שמירת המידע בקבצים בעלי מבנה (פורמט) פנימי ייחודי.
לדוגמה, קובצי DOC של תוכנת Word, או קובצי HTML המשמשים לתצוגה בדפדפן.
סוגים נפוצים של קובצי מולטימדיה מכילים מידע טקסטואלי פשוט או עשיר (RTF), מצגות, גליונות אלקטרוניים, קובצי גרפיקה, אנימציה, צילומים, וקול.
בהשוואה ליישומים טקסטואליים, הפעלת המדיות במחשב דורשות משאבי זיכרון מחשב ועוצמת מעבד גדולים יותר – אמצעים שבעבר היו יקרים ונדירים.
השימושים הנפוצים במולטימידיה הם משחקי מחשב, מצגות, כלי הדרכה ממוחשבת ופרסום ממוחשב.
בתורת הגרפים, מולטיגרף (multigraph, גרף מוכלל) הוא הכללה של גרף, שבה כל זוג צמתים יכולים להיות מחוברים על ידי יותר מקשת אחת.
באופן פורמלי, מולטיגרף (מכוון או בלתי מכוון) מוגדר בדומה לגרף (מכוון או בלתי מכוון), כאשר היא מולטי קבוצה שבה האיברים אינם בהכרח ייחודיים (multiset, bag).
שמואל (מולי) אפשטיין הוא פיזיולוג ספורט, פרשן אתלטיקה ומאמן לפיתוח יכולות גופניות.
משמש כיום כמנהל המדעי של הוועד האולימפי בישראל, ובנוסף מנהל את תוכנית "פודיום - התוכנית הלאומית למאמנים".
אפשטיין החל להתאמן בקבוצת מכבי חיפה בשנת 1975. הוא התמחה בריצות קצרות למרחק של 100 מטר עד 400 מטר.
הוא ייצג את ישראל בתחרויות בין-ארציות לנוער, במשחקי המכבייה ובכינוס הפועל.
הוא היה שותף לשיא הישראלי בריצת שליחים 4X200 מטר ולשיא הישראלי לאגודות בריצת 4X100 מטר.
הוא החזיק בשיאים ישראליים לוותיקים בקטגוריית גיל 40–44 בריצות 100 מטר (11.53 שניות) ו-200 מטר (23.75 שניות).
אפשטיין למד בחוג לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב והוא בעל תואר מוסמך בפיזיולוגיה של המאמץ - .M.Sc.
בין השנים 2006–2009 שימש כפיזיולוג ומאמן היכולות הגופניות של הטניסאית שחר פאר, ושימש כפיזיולוג ומאמן הכושר של הג'ודוקא יעל ארד, שזכתה במדליה האולימפית הראשונה של ישראל באולימפיאדת ברצלונה 1992. בין השנים 1993–1997 שימש כמאמן הכושר של נבחרת ישראל בכדורסל ושל קבוצת הפועל תל אביב בכדורסל (1993/4).
בין השנים 2013–2016 שימש כפיזיולוג ומאמן פיתוח היכולות הגופניות של הג'ודוקא ירדן ג'רבי.
בין השנים 1985–2017 עבד במרכז לרפואת ספורט ולמחקר במכון וינגייט כחוקר, כיועץ וכראש המדור לשירותים מדעיים לספורטאי הישג.
בין השנים 2010–2018 ניהל את קורס מאמני פיתוח היכולות הגופניות בבית הספר למאמנים במכון וינגייט.
אפשטיין הוא זה שהגדיר מחדש את המינוח המקובל "מאמן כושר" ושינה אותו ל"מאמן לפיתוח יכולות גופניות".
החל מ-2015 משמש כמנהל של התוכנית הלאומית למאמנים - פרויקט לאומי לשדרוג המשאב האנושי בתחום האימון ההישגי בישראל.
אפשטיין הוא בין מקימי הסוכנות הלאומית למניעת סימום בספורט המשותפת לוועד האולימפי בישראל ולמנהל הספורט, גוף שעוסק בפיקוח ובמניעת השימוש בחומרים אסורים בספורט בישראל.
לאחר הקמתה היה אפשטיין מזכיר הוועדה במשך כ-12 שנים.
מנהל מדעי של הוועד האולימפי
החל מ-2017 משמש כמנהל המדעי של הוועד האולימפי בישראל ועורך את הניוזלטר המדעי של הוועד האולימפי בישראל.
אפשטיין הוא פרשן האתלטיקה של ערוץ הספורט, שידר מהמשחקים האולימפיים, מאליפויות העולם ומאליפויות אירופה באתלטיקה.
חבר בצוות של "המגזין האולימפי" - תוכנית שבועית ששודרה בערוץ הספורט ועסקה בספורט האולימפי.
מולי אפשטיין, מאמרים, באתר הארץ
שון פורטל, מולי אפשטיין וגל דובנוב, חסר ברזל ואנמיה בקרב ספורטאיות – גורמים וסיכונים, באתר הרפואה - עיתון ההסתדרות הרפואית בישראל
דליה נבות מינצר, מולי אפשטיין, נעמה קונסטנטיני, פעילות גופנית ואימונים בתנאי גובה, באתר הרפואה - עיתון ההסתדרות הרפואית בישראל
מולטאן (באורדו ובפנג'אבי: , תעתיק מדויק: מלתאן) היא עיר בפרובינציית פנג'אב במרכז פקיסטן.
למולטאן, המכונה גם "עיר המלאכים", היסטוריה המתחילה לפחות לפני 2,500 שנים.
העיר עשירה בבאזארים, מסגדים, מקדשים וקברים מפוארים.
רשת כבישים ומסילות ברזל ונמל תעופה מקשרים את העיר לשאר חלקי פקיסטן ולמדינות שונות.
שמותיה הקודמים של העיר היו קשטפור, הנספור, בגפור, סאנב או סאנהפור, ולבסוף מולאסתאן (Mulasthan), שם הנגזר מסנסקריט ומבטא את שם אל השמש ומקדשו.
תושביה של מולטאן טוענים כי היא אחת הערים העתיקות בדרום אסיה וכי הייתה בירת מלכות טריגרטה המתוארת באפוס העתיק של המהאבהארטה.
אולם העדויות ההיסטוריות הראשונות שיש על קיומה כעיר הן מתקופת אלכסנדר מוקדון במאה ה-4 לפני הספירה.
בקרב על העיר נפצע אלכסנדר פציעה קשה.
העיר, שתוארה על ידי פלוטרכוס בשם "מאילי", נכבשה, ואלכסנדר שרד את הפציעה אך לא התאושש ממנה לחלוטין ומת בבבל בדרכו מערבה.
במשך יותר משש מאות שנה אין מידע על שהתרחש באזור מולטאן, ורק ב-454 לספירה ידוע כי ההונים בפיקודו של טורמאן כבשו את העיר אך לא נשארו בה לאורך זמן, והשלטון ההינדי חזר למשול במקום למשך כ-200 שנה.
הנוסע הסיני, שוואנדזאנג, ביקר במקום ב-641 וכתב כי היקפה של העיר הוא כ-30 לי (שמונה קילומטרים).
הוא מציין כי "האדמה עשירה ופוריה" וכי אנשי המקום אינם מאמינים בבודהה והפולחן לדווה (אל) "מיתרה" - אל השמש, הוא השולט.
הוא מתאר גם את שמונת מקדשי דווה, הגדולים והבולטים בעיר בפארם.
הצבאות המוסלמים כבשו בפעם הראשונה את מולטאן בשנת 664. היה זה בזמנה של שושלת בית אומיה.
שר צבאה, , חדר לעיר העתיקה של מאילי ושבה שבויים רבים.
אולם פשיטה זו נועדה, ככל הנראה, רק לצורך לימוד השטח והאויב והמוסלמים שבו לשטחיהם בתום הפשיטה.
ב-712 פלשו המוסלמים, בפיקודו של , אל תת-היבשת ההודית וכבשו את סינד ואת מולטאן.
העיר נכבשה מידי הצבא ההינדי לאחר מצור וקרב שנמשכו שבעה ימים.
"באותה עת", כתב הסופר ג'ווהאר אל-בחור, "הייתה ידועה מולטאן בכינוי "בית הזהב".
היה בה מקדש הינדי ענק, שנקרא גם מקדש השמש, ויכול היה להכיל 6,000 איש ואליו הגיעו עולי רגל מכל האזור.
כחלק מהפולחן, נהגו עולי הרגל לגלח את ראשם ואת זקנם ולהקיף את המקדש".
במאה ה-8, בתקופתם של אל-מנסור ומועתצם באללה, הותקפה מולטן מספר פעמים על ידי ערבים.
ב-915 ביקר הנוסע הבגדאדי אל-מסעודי בעמק האינדוס והוא מכנה את מולטאן בשם "שדות הזהב".
הוא אף מתאר את העלייה לרגל אליה לצורכי פולחן.
נוסעים אחרים, מאמצע המאה העשירית, מספרים כי העיר מבוצרת וחזקה וכי היא במחצית מגודלה של מנסורה - בירת האזור.
מחמוד מע'זנה תקף לראשונה את מולטאן ב-1005, כבש אותה והרס מקדשים הינדיים רבים, כולל את מקדש השמש הגדול.
הוא נסוג לאחר מכן וב-1010 כבש אותה שנית ושוב נסוג ממנה לאחר זמן לא רב.
ב-1021, לאחר שהשלים את כיבוש צפון פנג'אב, צירף את האזור אל ממלכתו, הממלכה הע'זנאווית.
ב-1218 פלש ג'ינגיס חאן למערב טורקמניסטן ובמשך תקופה שנמשכה כ-300 שנים הייתה מולטאן יעד לחדירות ופלישות ממרכז אסיה, מכיוון האימפריה המונגולית.
חוץ מתקופות קצרות בהן נהנתה העיר מעצמאות, במשך רוב תקופה זאת היא הייתה חלק מסולטנות דלהי ושכנה בגבולה המערבי.
המאה ה-14 היוותה תקופה של שגשוג עבור מולטאן ובה הוקמו המאוזולאומים הגדולים שבה שהיקנו למולטאן מקום חשוב באדריכלות ההודית-איסלאמית.
קברים אלו אף הוסיפו למעמדה הדתי של העיר.
ב-1398 פלש טימור לנג לעמק האינדוס ובמסע הכיבושים שלו, שמטרתו הייתה דלהי, כבש גם את מולטאן.
במשך 80 שנים הייתה העיר תחת שלטון האימפריה הטימורית והפכה לנקודה חשובה בנתיב המסחר בין הודו וקנדהאר.
המסחר והחקלאות שגשגו בתקופה זו שנסתיימה בסוף המאה ה-15 בתקופת מעבר שהובילה לעלייתה של האימפריה המוגולית בתחילת המאה ה-16. בין השנים 1548 ו-1748, בהן הייתה תחת השלטון המוגולי, לא ידעה מולטאן מלחמות והעיר התפתחה.
עם ירידתה של האימפריה המוגולית במחצית המאה ה-18, השתלטו על אזור מולטאן שליטים אפגניים.
אף על פי שהעיר לא ניזוקה בעת הכיבוש כפי שניזוקו ערים בחלק הצפוני יותר של פנג'אב, הייתה זו תקופה של חוסר יציבות.
ב-1764 הגיע צבא סיקי למבואות העיר לאחר שזרע הרס וחורבן בכל צפון פנג'אב.
לאחר שבזזו את האזור שסביב למולטאן ואספו הון רב, נסוגו הסיקים.
ב-1818 כבש את מולטאן המנהיג הסיקי, רנג'יט סינג, בראש צבא של 25,000 איש.
העיר התנגדה וכשנכבשה פגעו הסיקים בעיר ובאנשיה.
לאחר שב-1845 הביסו הבריטים את הסיקים, הם השאירו תחילה את השלטון באזור בידי הסיקים, תוך שהם מפקחים על הנעשה באזור.
במרץ 1848 נרצחו שני קצינים בריטיים, שנשלחו לפקח על הנעשה במולטאן, על ידי השליט הסיקי המקומי, דיוואן מול ראג'.
בתגובה, אספו הבריטים כוח גדול ובאמצע דצמבר החלו לצור על מולטאן.
המצור והקרבות נמשכו עד 2 בינואר 1849 בו הוכנעה העיר ונכבשה על ידי הבריטים.
במהלך הקרבות, פגעה פצצת מרגמה במחסן של אבק שרפה וגרמה לפיצוץ גדול שגרם נזק עצום, כולל הרס המסגד הגדול של העיר.
במשך השלטון הבריטי, שארך כמעט 100 שנים, שרר שקט באזור אך מולטאן לא התפתחה ובמידה רבה איבדה את מעמדה הבכיר באזורה.
ב-1947, כשהוקמה פקיסטן, לא היו בעיר מוסדות השכלה גבוהה או בתי חולים ברמה גבוהה והתעשייה הייתה נחשלת.
המבצר העתיק של העיר היה הרוס ותשתיות הדרכים, המים והביוב היו במצב גרוע ביותר.
בשנים שעברו מאז, התפתחה העיר וגדלה ונעשו בה אף שינויים מוניציפליים של חלוקה מחדש לערי משנה.
עד החלוקה בין פקיסטן ובין הודו ב-1947 היו בעיר מיעוטים משמעותיים ובעלי השפעה של סיקים והינדים.
ב-2001 קיבלה העיר מעמד מוניציפלי של עיר מחוז הנשלטת על ידי ממשלה מקומית.
מאז, נושא העומד בראשה בתואר נזים.
העיר שוכנת במרכז פרובינציית פנג'אב על גדתו המזרחית של נהר הצ'נאב, כ-300 ק"מ דרום-מערבית לבירת הפרובינציה לאהור.
העיר שוכנת במישור ואדמות האזור נחשבות כראויות לעיבוד חקלאי.
רשת תעלות מים, שמקורם ביובלי האינדוס, קיימת בעיר ובאזורים שסביבה ומשמשת להשקיה.
יעילות שיטה זו נמוכה ומים רבים אובדים כתוצאה מחלחול ואידוי וכתוצאה משדות לא מפולסים.
הגידולים החקלאיים הבולטים באזור הם מטעי מנגו ושדות כותנה.
הנהר החשוב באזור הוא הצ'נאב הזורם דרומה בסמוך לגבולה המערבי של העיר.
מקור מים פחות בחשיבותו מצוי ביובליו הצפוניים של נהר ה הזורם כ-100 קילומטרים דרומית למולטן.
שיאי הטמפרטורה הם 52° בקיץ ו-2°- בחורף.
בקיץ יש לעיתים סופות אבק.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2023, התגוררו במולטאן כ-2.2 מיליון בני אדם, מה שהופך אותה לעיר השישית בגודלה בפקיסטן (אחרי קראצ'י, לאהור, פייסלאבאד, רוואלפינדי וגוג'ראנוואלה).
באופן מסורתי נחשבת מולטאן ככור היתוך לקבוצות אתניות רבות וזאת, כתוצאה מהימצאותה בסמוך לארבעה המחוזות העיקריים בפקיסטן.
הקבוצות האתניות הבולטות אותן ניתן למצוא בעיר הן: , , באלוצ'ים, פתאנים, ו דוברי אורדו שהגיעו לעיר עם חילופי האוכלוסין ב-1947.
על פי מפקד האוכלוסין של 1998 השפות המדוברות הבולטות באוכלוסיית העיר הן:
הרוב המוחלט של תושבי מולטאן הוא מוסלמי.
החקלאות היא מקור הפרנסה העיקרי במולטאן ואזורה.
כ-80% מאוכלוסיית המחוז מתפרנסת מחקלאות.
גידולי השדה הבולטים (לפי סדר גודל שטחם) הם: חיטה, כותנה, אורז וקנה סוכר.
גידולי הפרי הבולטים הם: מנגו, פרי הדר, גויאבה ורימון.
הירקות המגודלים באזור הם: תפוח אדמה, בצל וכרובית.
התעשיות הבולטות בעיר הן: דשן, קוסמטיקה, זכוכית, עיבוד כותנה ומוצריה, טקסטיל, טחנות קמח, יצור שמן ותחנות כוח המייצרות חשמל.
כן יצא לעיר מוניטין בשל השטיחים ועבודות הקרמיקה המיוצרות בה בעבודת יד, חלקן בבתי התושבים כהכנסה משלימה.
כ-10 קילומטרים מערבית למרכז העיר מצוי נמל התעופה של מולטאן.
נמל התעופה אינו גדול ומשרת רק טיסות פנימיות.
ב-2009 החלו עבודות לשדרוג והרחבת נמל התעופה על מנת להכשירו לנחיתה והמראה של מטוסי נוסעים גדולים.
הכביש המרכזי המחבר את העיר לעריה המרכזיות של פקיסטן הוא "כביש הגרנד טראנק" שכינויו המודרני הוא N-5 ואשר מקביל וצמוד למסילת ברזל לכל אורכו.
אורכו 1,819 קילומטר והוא מחבר את קראצ'י, לאהור, רוואלפינדי ופשאוור.
כביש זה מגיע למולטאן מכיוון דרום וממשיך לכיוון צפון מזרח לכיוון לאהור.
כביש מספר 15, המוביל לצפון פקיסטן, עובר ממערב לעיר וכדי להגיע אליו יש לחצות את נהר הצ'נאב.
שני המוסדות האוניברסיטאיים המרכזיים של מולטאן הם אוניברסיטת בהא א-דין זכריא (לשעבר אוניברסיטת מולטאן) ושלוחה של אוניברסיטת פנג'אב שמרכזה בלאהור.
מוסד אקדמאי יוקרתי נוסף הוא הקולג' הרפואי נישתר.
מוסד זה צמוד לבית החולים נישתר שהוא אחד מבתי החולים הגדולים בדרום פנג'אב.
בתי חולים נוספים בעיר הם: בית החולים האזרחי (Civil Hospital), בית החולים העירוני (City Hospital) ובית החולים פטימה.
העיר העתיקה של מולטאן, המסגדים והמאוזולאומים העתיקים מהווים מוקדי עניין מרכזיים.
מסג'יד חליק ואלי (Masjid Khaliq Wali) - העתיק במסגדי מולטאן שנשארו ממנו רק הריסות שניתן לבקר בהן.
מסגד עתיק ממנו, מסגד ג'מיה, שנבנה על פי פקודת מוחמד בן קאסם (תחילת המאה ה-8), נהרס בשיטפונות חוזרים ונשנים של הצ'נאב עד שב-1954 נהרס כליל.
מסגד סאווי (Sawi Mosque) - גם הוא מסגד עתיק שהרוס בחלקו (חסר גג) אולם עדיין שלם יחסית וחלק מקישוטיו נשמרו.
מסגד עלי מוחמד ח'אן (Ali Muhammad Khan Mosque) - מסגד גדול ומפואר שנבנה ב-1757.
מסגד עיד גאה (Eid Gah Mosque) - מסגד גדול ומפואר שנבנה ב-1735 ומצוי בחלקה הצפון מזרחי של העיר.
המאוזולאום של שאה שמס תבריזי (Mausoleum of Shah Shams Tabraizi) - בנין בסגנון האדריכלות הסופית
הבאזארים הפזורים סביב שערי העיר העתיקה מהווים אף הם מוקד משיכה.
הבולטים שבהם הם בזאר חוסיין אגאהי, בזאר צ'וק והבזארים שצמודים לחלק משערי העיר העתיקה.
מולאטו אסטטקה (באמהרית: ሙላቱ አስታጥቄ; באנגלית: Mulatu Astatke; נולד ב-19 בדצמבר 1943) הוא מוזיקאי, מלחין ומעבד מוזיקלי אתיופי, אשר נחשב אישיות משפיעה וחלוצית בתולדות המוזיקה האתיופית והעולמית ונודע כאבי האתיו-ג'אז, ז'אנר המשלב מוזיקה אתיופית מסורתית עם יסודות ג'אז ומוזיקה לטינית.
את התזמורות בראשן הוא עומד מוביל אסטטקה בנגינה על ויברפון ותופי קונגה, כלים שאותם הכיר למוזיקה האתיופית.
סגנונו המוזיקלי הייחודי ופועלו התרבותי זכו להכרה מחודשת ונרחבת בעקבות סרטו של ג'ים ג'רמוש "פרחים שבורים" משנת 2005.
אסטטקה הוא ראשון המוזיקאים האתיופים שיצא מגבולות אתיופיה, המדינה היחידה באפריקה ששמרה על שלטון עצמאי לאורך כל ההיסטוריה, אל ארצות המערב וחשף את המוזיקה האתיופית למוזיקה הפופולרית המערבית.
הסגנון הייחודי שיצר, שכונה על ידו "אתיו-ג'אז" הפך בשנות השבעים לז'אנר הפופולרי ביותר באתיופיה לפני נפילת היילה סלאסי.
הסגנון שלו ויצירותיו, שמאופיינות בשילוב של אלמנטים לטיניים, אתיופיים מסורתיים ומערביים תוך שימוש במלודיות וקצבים מסורתיים, קיבעו את הז'אנר הפופולרי באתיופיה במשך קרוב לעשור, ושימשו השראה למאות מוזיקאים אתיופיים ומערביים כאחד.
ראשית חייו באתיופיה והלימודים במערב
אסטטקה נולד ב-19 בדצמבר 1943 בעיר ג'ימה שבדרום מערב אתיופיה, בן שני מבין ארבעה לאביו, אטו אסטטקה טאסיו ואמו, ווזרו טטרוורק מולאט.
אבי המשפחה היה פעיל בתנועה הפטריוטית-הלאומית של אתיופיה בתקופת הכיבוש האיטלקי, ובשנת 1943 קיבל מינוי ממשלתי שבעקבותיו עברה המשפחה לאדיס אבבה.
מאוחר יותר נפרדו הוריו, וסבתו של מולאטו גידלה אותו ואת אחיו.
באדיס למד מולאטו בבית הספר האנגלי סנפורד (Sanford English School) והצטיין בלימודי המדעים, במיוחד בפיזיקה.
כאשר היה בן 15 זכה להזדמנות הנדירה ללמוד בחו"ל.
העיסוק המוזיקלי כלל לא היה באופק עבור מולאטו הצעיר, ששאף אז לקריירה מכובדת בתחום ההנדסה האווירית.
הוא נשלח על ידי משפחתו לאנגליה ללמוד בבית הספר הפרטי "Lyndisfarne College" בוויילס, שם התעתד להשלים את השכלתו התיכונית טרם ייגש ללימודי מקצוע ההנדסה.
עם זאת, בלניספורד הסתמנה תפנית.
בראיונות מתאר אסטטקה את האווירה החברתית הפתוחה בקולג', שניכרה גם במסגרת הלימודים אותה הקולג' קידם: זו נבנתה במטרה לעודד את החניכים להתנסות במגוון תחומים עניין, ולדברי אסטטקה העניקה לו יסודות מעולים במוזיקה, ריקוד ותיפוף.
החשיפה שלו למוזיקה הובילה אותו להבנה שהוא אינו רוצה מקצוע ריאלי בהנדסה וביקש לשנות את מסלול לימודיו ללימודי מוזיקה, שבהם התגלה כמוכשר במיוחד.
לאחר תקופת לימודיו בוויילס עבר אסטטקה ללונדון, ובמשך שנתיים למד בבית הספר למוזיקה של טריניטי קולג', מהמוסדות הוותיקים והמפורסמים בתחום.
במסגרת לימודיו בטריניטי התמקד אסטטקה במוזיקה קלאסית והתמחה, בין השאר, בנגינה על קלרינט ופסנתר.
בנוסף, לימד את עצמו גם לתופף על קונגה, ותופף במועדון הג'אז מטרו קלאב (Metro Club) בסוהו על מנת לשלם את שכר הלימוד.
בשנים אלו היה הג'אז המודרני חדש למדי בסצנת המוזיקה בבריטניה וטרם זכה להכרה רשמית כז'אנר מוזיקלי בפני עצמו.
אי לכך לא נכלל במסגרת לימודיו הרשמיים של אסטטקה, אך הוא היה נחוש להכיר מוזיקאים רבים ככל הניתן במועדוני הג'אז המקומיים ולהיחשף לעבודתם של היוצרים שהיו בחזית התחום, כגון צ'ארלי פארקר ומיילס דייוויס.
אסטטקה התערה בסצנת המוזיקה הלונדונית של התקופה, וליווה בכלי הקשה שונים מוזיקאים בעלי שם כגון אדמונדו רוס וטבי הייז .
הוא התרשם במיוחד מסצנת הג'אז הלטיני שפרחה במועדון של רוני סקוט , שם התנסה בסגנונות רבים ומגוונים כגון מוזיקה לאטינית וקאריבית, קובנית, ומערב-אפריקאית.
אסטטקה, מצדו, הביא אל הג'אמים בהם השתתף את מקצבי מולדתו.
לימים סיפר כי ככל שגדלה מעורבותו בסצנת הפיוז'ן, כך התחוור לו כי על אף עושרה וייחודה המרתקים של המורשת המוזיקלית האתיופית, היא אינה מוכרת דיה ואינה זוכה לייצוג הראוי לה על הבמות.
באותה התקופה נודע לאסטטקה מעמיתיו לנגינה על קיומה של מכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון, שהייתה אז בית הספר היחיד בעולם לג'אז.
הוא עבר בקלות את מבחני הכניסה, וב-1962 החל את לימודיו והיה הסטודנט האפריקאי הראשון במוסד.
מסגרת הלימודים בברקלי הציעה את האפשרות הייחודית להתמקצע בהלחנה ובתזמור להרכבים גדולים, תחום שמשך את אסטטקה הצעיר ואשר בו אכן נודע לו לימים כישרון בולט.
מלבד התמקצעותו בתחום זה, העמיק אסטטקה במסגרת לימודיו בברקלי גם את כישורי הנגינה שלו בכלי הקשה שונים, ביניהם הוויברפון - אחד הכלים שהפכו מזוהים עמו במיוחד בהמשך.
עבודות מוקדמות והחזרה לאתיופיה בסוף שנות ה-60
לאחר תקופת לימודיו בבוסטון עבר אסטטקה לניו יורק, שם התערה מיד בסצנת הג'אז והלאטינו האמריקאית.
הוא חבר למוזיקאי הנערץ עליו טיטו פואנטה והקשיב בקביעות לקאל צ'יידר ולטיטו רודריגז אשר שילבו כל אחד בדרכו ג'אז עם יסודות לאטיניים מובהקים.
אסטטקה הסתקרן והושפע גם מגישתם של ג'ון קולטריין ומיילס דייוויס לסגנון ההלחנה של שיטת 12 הטונים.
הוא הקים רביעיית ג'אז בשם "Mulato Estatke Quartet" עמה הקליט בין 1964 ל-1965 את האלבום Ethiopian Jazz בחברת התקליטים של גיל סנפר.
בשנת 1966 הקליט את אלבום הסולו הראשון שלו, Afro-Latin Soul, Volumes 1&2 בלייבל הברוקלינאי Worthy Records.
היצירות באלבום זה אינסטרומנטליות כולן, למעט שיר יחיד בשם "I Faram Gami I Faram" שמושר בספרדית.
באלבום מככבת נגינת הוויברפון של אסטטקה, בגיבוי פסנתר ותופי קונגה ובונגו במקצבים לטיניים.
Afro-Latin Soul מזכיר במידה רבה אלבומי ג'אז לטיני אחרים שהוקלטו באותה התקופה, אך מצויים בו גם אלמנטים מסוימים המאפיינים את הסגנון הייחודי שיציג המוזיקאי בהמשך דרכו.
בין השאר, מסמן Afro-Latin Soul את חשיבותם של תופי הקונגה והבונגו ביצירתו של אסטטקה, כלים אשר נכנסו לשימוש במוזיקה האתיופית הפופולרית בעקבות יצירתו.
בשלב זה הסתמן לאסטטקה עתיד מבטיח בארצות הברית, אך תחת להישאר ולבסס את מעמדו במערב החליט לשוב לאתיופיה.
ההחלטה נעשתה מתוך מודעות חברתית ולאומית מובהקת, ובכוונה מוצהרת לחזור ולתרום את חלקו לסצנת המוזיקה המתפתחת באתיופיה.
ב-1969 חזר אסטטקה למולדתו כשהוא נושא עמו את בשורת הסגנון שפיתח, לו קרא 'אתיו-ג'אז'.
בתקופה הבאה יעבוד, יופיע ויקליט עם מוזיקאים מובילים באתיופיה וארצות הברית, וישפיע רבות על פני המוזיקה האתיופית בתחומי אתיופיה ומחוצה לה.
החזרה לאתיופיה והמשך העשייה בין היבשות
רקע להתפתחות המוזיקה האתיופית בין 1920–1970
אתיופיה מתייחדת בהיסטוריה עתיקה ביותר של רציפות מדינית, אשר בגינה גם מסורותיה המוזיקליות נשתמרו בצורה יוצאת דופן.
בניגוד למדינות אחרות בקרן אפריקה לא ניכרו בה השפעות הקולוניאליזם האירופי, ומרחבי המוזיקה המגוונים של הארץ שמרו על סגנונם העממי המסורתי במשך שנים רבות.
נקודת מפנה חשובה התרחשה בתקופת שלטונו של הקיסר היילה סלאסי (Haile Selassie).
בראש התזמורת הוצב קוורוק נלבנדיאן (Kevrok Nalbandian), פרופסור למוזיקה ממוצא ארמני, אשר גם הלחין עבור התזמורת את היצירה שהייתה להמנון הלאומי הראשון של אתיופיה (ושמשה כהמנון הלאומי עד נפילת שלטונו של סלאסי במהפכת 1974).
בעקבות המהלך של סלאסי זכתה המוזיקה באתיופיה לראשונה למעמד רשמי בו הוכרה כמוקד של זהות תרבותית והשתייכות לאומית.
התזמורת שהביא סלאסי מירושלים ונודעה בשם Arba Lijotch ('ארבעים הילדים') זכתה לפופולריות רבה והיוותה חיל חלוץ לשלל תזמורות רשמיות שהוקמו וטופחו בחסות ממשלתית.
התזמורות הרשמיות ניגנו בעיקר מוזיקה מסורתית אך שולבו בהן מגוון הולך ומתרחב של כלי נשיפה ותופים מקומיים, וניכרו בהן השפעות מארשים צבאיים בסגנון אירופאי.
פעילות התזמורות הושבתה עם פלישת איטליה לאתיופיה בשנת 1935 כשהמשטר הפאשיסטי פעל לדיכויו של כל סממן תרבות מקומי, והמצב נמשך עד הדיפת הכיבוש האיטלקי בשנת 1941. לאחר הדיפת הכיבוש חידש סלאסי את שלטונו, ואתיופיה עמדה בפתחה של תקופה חדשה, שתמורותיה ניכרו גם בזירת התרבות של המוזיקה.
תזמורות כלי הנשיפה הרשמיות חזרו לפעילות וכללו עתה גם כלי קשת שונים; שידורי הרדיו שהופסקו תחת המשטר הפאשיסטי התחדשו וזמן אוויר ניכר הוקדש לתוכניות מוזיקה.
תופעה משמעותית נוספת בתקופה זו הייתה הגל האדיר של התעניינות בג'אז שסחף את המדינה.
המוזיקולוג פרנסיס פלסטו (Francis Falceto) מתאר את השפעת הג'אז באתיופיה כתופעה בעלת ממד גלובלי ולוקאלי-פרטיקולרי גם יחד.
לדברי פלסטו היה האימוץ הנלהב של הג'אז, במיוחד בנוסח תזמורות הסווינג בסגנון המוזיקאים גלן מילר, וטומי דורסי, תופעה שסחפה את כלל אפריקה כמו גם את אירופה המשוחררת מאימת הכיבוש הנאצי.
ועם זאת, להשפעתה בתחומי אתיופיה היה גם ממד ייחודי.
על התשתית הפופולרית של התזמורות הרשמיות, קמו עתה הרכבי כלי נשיפה ותופים ג'אזיסטיים ברוחם, ששילבו בוגי-ווגי, ממבו, ומלודיות אתיופיות פופולריות לכדי גרוב אתיופי בעל אופי יוצא דופן.
עם זאת, ההרכבים לא אימצו את הפיתוחים המודליים המורכבים האופייניים לג'אז המתוזמר, והסגנון החדש נותר מסורתי מבחינת המלודיות והקצב.
בתקופה של סוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, כאשר חוזר אסטטקה לאתיופיה, ישנה פריחה של מועדוני רית'ם אנד בלוז (Rhythm and blues) ומוזיקת נשמה (Soul) באדיס אבבה, סגנונות שהשפעתם ניכרת אצל אמני הפופ האתיופיים המצליחים של התקופה.
פועלו ומקומו של אסטטקה ב"תור הזהב" של המוזיקה האתיופית - שנות ה-70
ההתרחשויות הנזכרות לעיל היוו את הרקע לחזרתו של אסטטקה לאתיופיה, אותה עזב בשנות ה-50 כנער השואף ללמוד בחו"ל לקראת קריירה בהנדסה אווירית.
עתה, מעט יותר מעשור לאחר מכן, הוא שב למולדת כאישיות בעלת מעמד יוצא דופן ומטען תרבותי ייחודי: המוזיקאי האתיופי הראשון לקבל הכשרה מחוץ לגבולות ארצו וזאת במוסדות החשובים והמתקדמים ביותר בתחום; שגרירה הראשון של התרבות האתיופית בחו"ל, אשר זכה להערכה ניכרת ושיתף פעולה עם השמות הגדולים של הג'אז בעולם.
אסטטקה חוזר לאדיס אבבה התוססת, ועד מהרה הוא עסוק בהלחנה ובעיבוד עבור המוזיקאים והזמרים הבולטים של התקופה, ביניהם טילהון גססה (Tilahun Gessesse), ביזונש בקלה, מחמוד אחמד, מולוקן מלסי (Muliken Melese) ואמנים בולטים אחרים.
אמן מוכשר ופופולרי נוסף שעמו עבד אסטטקה באותה התקופה היה ג'ירמה ביינה (Girma Beyene) - זמר, נגן פסנתר ואורגן שהיה גם מלחין ומעבד, והושפע, כמו מוזיקאים פופולריים אחרים של התקופה, מסגנונו הייחודי של אסטטקה.
מלבד עבודות הלחנה ועיבוד שערך עבור מוזיקאים אחרים הקים אסטטקה גם הרכבים משל עצמו, כמו Ethio Stars וה All-Star Band (בו כיכב גם ג'ירמה ביינה).
בהרכבים אלו ניגן אסטטקה בוויברפון, פסנתר וכלי הקשה שונים אשר נכנסו בעקבותיו לשימוש במוזיקה הפופולרית.
האלבום הראשון אותו של אסטטקה באדיס היה Kulumanqueleshi, שהוקלט תחת הלייבל פיליפס אתיופיה (Philips Ethiopia).
באלבום מככבת שירתו של כוכב הזמר האתיופי דאז, טילהון גססה, והוא זכה להצלחה רבה.
מעמדו של אסטטקה כמוזיקאי חדשני מוביל וכשגרירו המובהק של הג'אז באתיופיה הלך והתבסס, וכאשר הגיעו דיוק אלינגטון ותזמורתו לסיבוב הופעות באתיופיה בנובמבר 1973 הופיע אסטטקה עם התזמורת כנגן אורח.
לבקשת השגרירות האמריקאית אף שימש בן לוויה למוזיקאי המפורסם, הראה לאלינגטון את אדיס והכיר לו מועדונים, מוזיקאים וכלים מקומיים.
בתגובתו הנלהבת של המוזיקאי הנערץ לגילויים אלו ראה אסטטקה הישג ומקור לגאווה: תחושתו הייתה כי סוף-סוף זוכים הג'אז האפריקאי ויוצריו להכרה ראויה.
בשנות ה-70 המוקדמות הקים אמחה אשתה (Amha Eshèté) את הלייבל הראשון בבעלות אתיופית, Amha Recordes.
אשתה לא היה נלהב ביותר להקליט יצירות אינסטרומנטליות, תחום שמאז ומעולם היה עיקר עניינו של אסטטקה, אך היו פחות כדאיות מסחרית לעומת פזמונים מושרים.
דוגמה נוספת למעמדו יוצא הדופן ולמקומו המשפיע של אסטטקה בשדה המוזיקה האינסטרומנטלית באתיופיה ניכרת בכך שבאסופת הלהיטים האינסטרומנטליים שהוציא הלייבל באותה השנה בשם Ethiopian Modern Instrumentals Hits - שישה מבין עשרת הלהיטים באוסף הם של אסטטקה.
תוך כדי פעולתו הענפה והפורה באתיופיה, המשיך מולאטו לנסוע להופעות ולהקלטות עם אמנים ידועי שם בארצות הברית.
רקע: מהפכת 1974 והאווירה התרבותית-פוליטית בתקופת שלטון הדרג
בשנת 1974, לאחר תקופה של אי שקט פוליטי ובעיצומו של משבר כלכלי קשה, הודח הקיסר היילה סלאסי ואת השלטון תפסה החונטה הצבאית האתיופית - הדרג (the Derg) (בתרגום מגעז - "ועדה" או "מועצה").
בהתחלה נראתה עלייתו של הארגון לשלטון כמבשרת מודרניזציה פוליטית עבור אתיופיה: בניגוד למקובל בפוליטיקה האתיופית עד אז, הדרג קבל את הכרעותיו הפוליטיות בתהליך מוסדר של התייעצות והצבעה.
הטרמינולוגיה הסוציאליסטית בה השתמש הארגון יצרה ציפייה כי יתחולל באתיופיה מעבר לממשל סוציאליסטי, אך עם מנהיגותו ההולכת ומתגבשת של מנגיסטו היילה-מרים (Mengistu Haile Mariam) לבשה המהפכה פנים שונות.
מנגיסטו היה אחד משני מנהיגיה הבולטים של המהפכה, יחד עם הגנרל אמן מיכאל אנדום (Aman Mikael Andom).
אך בניגון לאמן, שהיה פרו-מערבי מובהק וחתר לדמוקרטיזציה פוליטית וביזור שלטוני, הדגיש מנגיסטו את עליונותה חסרת הפשרות של המדינה על הפרט, היה רחוק מכל ליברליזם ודגל בריכוזיות פוליטית.
בדיעבד הסתבר כי מנגיסטו שאף למעשה לשלטון יחיד במדינה טוטליטרית: הוא פעל באלימות וללא מעצורים, ותוך ארבע שנים בלבד הצליח לחסל את כל התארגנויות שבישרו תמורה ערכית ופוליטית עבור אתיופיה: החל מיריבו אנדום, דרך חיסולם של כל הבולטים והמשכילים שבחברי הדרג וכלה בפיזור ציבור הסטודנטים, שהיו עשויים להתאגד כנגדו.
הסטודנטים פוזרו בצו-מדינה לקצווי הארץ הנדחים ביותר במסווה סיסמאות "חיסול הבערות והבאת בשורת המהפכה".
בזירת התרבות נקט מנגיסטו במספר קווי פעולה במקביל.
מחד, נעשה ניסיון לחסל כל מסורת שנקשרה לעבר הקדום והקרוב כאחד של אתיופיה טרם המהפכה.
מאידך, נעשה ניסיון לייצר בזריזות תרבות אתיופית עממית-חילונית על חשבון המסורתית: אמנים, עיתונאים, סופרים ואנשי אקדמיה גויסו להמציא במהירות סגנונות חדשים של אמנות אתיופית חילונית, ביניהם שירה ומוזיקה בתכנים ובמקצבים צבאיים.
מנגיסטו דרש חילון, כי מטרתו הייתה להציב את המדינה כמוקד עליון לזהות הלאומית ולטשטש את ההשתייכות הדתית או האתנית.
אופן הפעולה השלישי של מנגיסטו שירת את אותה המטרה, מכיוון אחר: ממשל מנגיסטו פעל להענקת מעמד רשמי למרחבי תרבות אשר לא זכו לייצוג או לגיטימציה בתקופת השליטים הקודמים.
לדוגמה, מנגיסטו פעל לקדם א האסלאם לעמדת שוויון עם הנצרות.
עם זאת, מגמתו של המהלך לא הייתה לעודד את האסלאם כמרכיב בזהות האתיופית, אלא לחתור תחת מעמדה הדומיננטי של הכנסייה הנוצרית האתיופית כבסיס להשתייכות לאומית ותרבותית.
פעולות נוספות של פתיחות תרבותית לכאורה היו עידוד החייאתן של כמה שפות מקומיות חשובות והנחלתן, ובשנת 1976 הוקם "המוסד ללאומים", אשר היה אמור להגדיר את אפיקי הביטוי וההשתתפות של בני העמים והקבוצות האתניות השונות בתרבות.
לפעולות אלו הייתה, ללא ספק, משמעות בהמשך דרכה של המדינה.
עם זאת, יש להכיר כי בתקופת רודנותו של מנגיסטו הן שימשו בעיקר להצגת חזות של פתיחות תרבותית, ובפועל שירתו מגמה של "הפרד ומשול" בתוך החברה האתיופית, כשהמטרה הייתה להציב את המדינה ומטרותיה מעל הפרט, תוך משטר כפייה אלים ומאיים.
החלטתו של אסטטקה להישאר באתיופיה ופועלו בתקופת שלטון הדרג
הלך הרוח בתקופת שלטונו של מנגיסטו היה רחוק מתחושת החירות והפלורליזם שהפרתה את המוזיקה האתיופית בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
כבר בשנת 1975 נסגרו הלייבל אמחה-רקורדס כמו גם אולפנים אחרים בבעלות פרטית, שהיוו בית לסגנונות המוזיקה השונים באתיופיה ולאתיו-ג'אז בכלל זאת.
בראיון משנת 2006 סיפר אסטטקה כי כמוזיקאי בתקופה זו "היה עליך להיזהר מאוד במה שניגנת.
כל מה שנחשד כסגנון אמריקאי היה מגונה...
והיו הוראות מפורשות מה מותר לנגן ומה אסור".
כמו אתיופים רבים אחרים, רבים מעמיתיו של אסטטקה הוגלו, או ברחו, מאתיופיה רדופת הטרור.
אסטטקה, עם זאת, נשאר באתיופיה.
אפשרויות ההקלטה וההופעה של סגנונו הייחודי נחסמו, אך הוא הפנה את מרצו וכשרונותיו לנתיבים אחרים: הוא פנה לחקור את המוזיקה העתיקה של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית (הזרם הדתי הגדול ביותר באתיופיה, שעמו נמנה גם אסטטקה), הקדיש זמן ניכר להוראה והיה חבר פעיל במוסדות שונים שקמו בתחום התרבות והמוזיקה בתקופה זו.
בין השאר, לימד במרכז ללימודי תרבות של אוניברסיטת אדיס אבבה (בין השנים 1987–1992), שימש כמנחה מוזיקלי בקולג' יוניטי (Unity University College) והנחה סמינרים בתיאטרון הלאומי.
אסטטקה שימש גם כחבר בוועדה המנהלית של אגודת המוזיקה האתיופית (the Music Association of Ethiopia) וכן הפך לחבר בארגון פרס האמנות והמדיה האתיופי (the Ethiopuan Ard and Media Award Organization).
מיזם מרחיק לכת של אסטטקה מתקופה זו היה ארגון סיבוב הופעות בינלאומי של הרכב תרבות אתיופי בן 60 איש, ביניהם זמרים, נגנים ורקדנים.
אסטטקה שימש כמנחה ומעבד מוזיקלי להרכב וגם כתב למענו מספר יצירות.
הפרויקט זכה לברכת השלטון, ככל הנראה כחלק מהניסיון לְהָזֵם את התדמית השלילית של מנגיסטו ואתיופיה בעולם באותן השנים, וזכה להצלחה רבה.
בשנות ה-80 הקים אסטטקה הרכב כלי נשיפה ומיתרים בשם Ethio Stars אשר ערך הופעות ברחבי אפריקה והמזרח התיכון, וניגן תחת חוזה עבודה עבור מלונות רשת שרתון (Sheraton Hotel group).
שנות המפנה באתיופיה ופועלו של אסטטקה
בשנת 1991 הדיח צבא הכוחות העממיים הדמוקרטיים האתיופיים את שלטון הדרג.
תקופת הרודנות של מנגיסטו תמה, אך אתיופיה הייתה רחוקה מעמדת רווחה ויציבות כלכלית ומדינית.
התאוששותה של הפעילות התרבותית הייתה איטית למדי, אך בתוך כך פעל אסטטקה נמרצות לקידום תהליכים אלו.
בראיונות סיפר כי תגובות הציבור היו נלהבות, וכי התוכניות אכן תרמו להרחבת העניין בסוגי המוזיקה השונים בקרב ציבור המאזינים האתיופי.
על סף המאה ה-21 נכרו תמורות גוברות באתיופיה בכלל ובזירת המוזיקה בפרט, ועבור אסטטקה נפתחו מחדש אפשרויות שהיו חסומות מזה זמן רב.
אין ספק כי נאמנותו של המוזיקאי למולדתו בעשוריה הקשים גבתה ממנו מחיר לא מבוטל, שבא לידי ביטוי הן בהצרת אופקיו האמנותיים והגבלתו כיוצר, והן בעיכובה של ההכרה הבינלאומית הראויה לו.
ניתן וראוי להעריך את ממדיה של ההגבלה שחווה כאמן וכאדם באותן השנים, מתוך דברים שאמר המוזיקאי והוא בן 66 (בתרגום חופשי מתוך ראיון שהעניק בשנת 2006): "זה נהדר כל כך עכשיו, להקליט שוב, ויש לי כל כך הרבה תוכניות שחיכו במגירה, אלו זמנים מעניינים כל כך עבורי.
אני הולך לעשות מה שאני באמת רוצה לעשות עכשיו".
שנות התשעים והחזרה לפעילות בינלאומית
בתחילת שנות ה-90 החלו חובבי מוזיקה ברחבי העולם להתוודע מחדש ליצירתו של אסטטקה.
אלבומי הוויניל של הקלטות האתיו-ג'אז באמחה-רקורדס מ'תור הזהב' של שנות ה-70 הפכו לאוצר אספנות, והלייבל הצרפתי בודה-מוזיק (Buda Musique) החל בהוצאתן מחדש על גבי תקליטורים כחלק מסדרת אתיופיק (Éthiopiques).
אסטטקה היה האמן הראשון שזכה לכותר המוקדש בלעדית ליצירתו, עם הכותר Ethiopiques, vol.4: Ethio Jazz Musique Instrumentale 1969-1974. האלבום זכה להצלחה בינלאומית, והרחיב את קהל המאזינים והמעריצים של אסטטקה לממדים חדשים.
בעוד השפעת האתיו-ג'אז תופסת תאוצה ברחבי אתיופיה וניכרת ביצירתם של אמנים מצליחים כגון קיינאן, הוקם בשנת 1997 בארצות הברית ההרכב Either/Orchestra, שמעבד ומבצע מוזיקה אתיופית פופולרית.
ההרכב זכה להצלחה רבה, ובמהרה הפך לנציג הלא-אתיופי הבולט ביותר של האתיו-ג'אז.
בהשפעת מולאטו ואחרים, הגיעו אית'ר/אורקסטרה להופיע בפסטיבל המוזיקה האתיופית באדיס אבבה בינואר 2004, ובעקבות האירוע החל שיתוף פעולה פורה בין אסטטקה להרכב.
הלייבל בודה-מוזיק הקליט את ההופעה, שיצא לאור שנה לאחר מכן ככותר העשרים בסדרת אתיופיק: Live In Addis: Ethiopiques, Vol.20. עוד בשנת 2004 התארח מולאטו בצמד הופעות של Either/Orchestra בארצות הברית, והאירוע זכה לתהודה ניכרת: ההופעות שודרו ברדיו והוקלטו על ידי בודה-מוזיק במטרה לפרסמן בעתיד כחלק מסדרת אתיופיק.
כתבות על ההופעות התפרסמו בעיתונים מובילים כגון הבוסטון גלוב והפיניקס (The Phoenix), ובתוכן הוקדש מקום לתיאור ייחודם וחלוציותם של אסטטקה וסגנון האתיו-ג'אז.
בשנת 2005 יצא אסטטקה למסע הופעות נוסף בארצות הברית לרגל השקת Live In Addis: Ethiopiques, Vol.20, ובסוף אותה השנה, עם צאת סרטו של ג'ים ג'רמוש "פרחים שבורים", הגיעה הקריירה של אסטטקה לשיא חדש.
בשלהי שנת 2005 יצא לאקרנים סרטו של ג'ים ג'ארמוש "פרחים שבורים".
הקרנת הבכורה בפסטיבל קאן זיכתה את הסרט בפרס גרנד פרי, והקרנותיו המסחריות זכו אף הן להצלחה מרובה.
תשומת לב ניכרת הוקדשה לפסקול הסרט בו מככבת יצירתו של אסטטקה בשבע מתוך תריסר רצועות, והמוזיקה של אסטטקה הגיעה לקהלים חדשים ברחבי העולם ולהכרה נרחבת מאי פעם.
יצירותיו החלו לשמש כמוזיקת רקע וקישור בתוכניות הרדיו הלאומי הציבורי בארצות הברית, בעיקר בתוכנית הפופולרית This American Life.
אמני היפ-הופ שונים החלו לדגום מיצירותיו של אסטטקה, ביניהם נאז, דמיאן מארלי, קניה וסט ואחרים.
אסטטקה המשיך לשתף פעולה עם אית'ר/אורקסטרה, ובשנת 2008 הופיע עמם בארצות הברית, אנגליה, גרמניה, הולנד, אירלנד, וקנדה.
באותה השנה החל לשתף פעולה גם עם ההרכב הלונדוני ההליוסנטריקס (The Heliocentrics), והקליט עמם את האלבום Inspiration Information Vol.
3, הכולל עיבודים חדשים ליצירות ותיקות של אסטטקה וגם חומרים חדשים שנכתבו על ידי ההרכב עם אסטטקה עצמו.
ב-2008 קבל אסטטקה מענק מאת מוסד רדקליף למחקר מתקדם בהרוורד (The Radcliffe Institute Fellowship Program), במסגרתו עבד על פיתוח גרסות מודרניות לכלי נגינה אתיופיים מסורתיים, וגם הציג ביצוע בכורה של חלק מאופרה פרי עטו.
האופרה קרויה על שם הקדוש ירד, מי שנחשב אבי המוזיקה של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית ומשלבת מזמורים כנסייתיים עתיקים, כלי נגינה מסורתיים וכלים אלקטרוניים.
בנוסף, התארח אסטטקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) שם העביר הרצאות וסדנאות אמן, וכן ייעץ למעבדת המדיה של המכון בפרויקט לפיתוח גרסה מודרנית של קראר (Krar), כלי נגינה אתיופי מסורתי.
בפברואר 2009 הופיע אסטטקה באודיטוריום לקמן (Lukman Auditorium) בלוס אנג'לס עם הרכב שכלל מוזיקאי ג'אז מובילים, כגון בני מופין (Bennie Maupin), אזאר לורנס (Azar Lowrence) ופיל רנלין (Phil Renelin).
כמו כן הוציא מולאטו סט כפול של דיסקים למכירה בלעדית בחברת התעופה האתיופית אתיופיאן איירליינס.
דיסק אחד מציג אוסף סגנונות מוזיקה מאזורים שונים באתיופיה, והשני מכיל הקלטות אולפן מקוריות.
במאי 2016 הוענק לאסטטקה התואר דוקטור לשם כבוד מטעם בית הספר למוזיקה של אוניברסיטת ברקלי.
בשנת 2015 החל אסטטקה לעבוד על הקלטת אלבום עם ההרכב Black Jesus Experience, שהחל מ-2009 שימש כהרכב המלווה הקבוע של אסטטקה בהופעותיו באוסטרליה.
האלבום שיצא בשם Cradle of Humanity הושק בפסטיבל הג'אז של מלבורן (Melbourne Jazz Festival) ב-2016.
במאי 2011 הופיע מולאטו אסטטקה במועדון הבארבי, והגיע לישראל שוב בספטמבר 2016 לשתי הופעות במסגרת פסטיבל מוזיקה מקודשת בירושלים.
בנובמבר 2022 הופיע מולאטו אסטטקה בפסטיבל הג'אז באילת.
במרץ 2023 הופיע מולאטו אסטטקה במועדון הבארבי, ביחד עם ההרכב הודנה אורקסטרא.
מוֹלִי (שם מדעי: Poecilia; נקרא גם גּוֹנוּנִית) הוא סוג של דג גרם ממשפחת הגמבוזיים.
נפוץ במים מתוקים ומלוחים באמריקה המרכזית בטמפרטורה של בין 25°C ל-28°C.
זהו דג אוכל כל, הניזון בעיקר מאצות וידוע אף בהסתגלותו המהירה במעבר ממים מתוקים למלוחים.
המולי הוא דג קטן ויפה, ומינים רבים ממנו משמשים כדגי נוי בשל מזגם הנוח וקלות גידולם.
מקור השם הוא מיוונית ποικίλος שפירושו מגוון, עקב מגוון הצבעים של דגים אלו.
בסוג זה מעל 40 מינים שונים כאשר מספר מינים נמצא בסכנת הכחדה חמורה כמו מולי גופרית:
שמואל (מולי) אדן (נולד ב-18 באוגוסט 1953) הוא מהנדס חשמל ומנהל ישראלי.
כיהן כסגן נשיא בכיר באינטל העולמית, מנכ"ל קבוצת המחשוב התפיסתי (Perceptual Computing) ונשיא אינטל ישראל.
כיהן כיועץ חדשנות וטכנולוגיה ראשי בבנק הפועלים.
כיום יועץ חדשנות לחברות הזנק.
אדן נולד וגדל בחיפה, בוגר בסמ"ת.
בשנת 1973 השלים תואר ראשון בהנדסת חשמל בטכניון במסגרת העתודה האקדמית.
שירת בחיל הים והשתחרר בדרגת רס"ן.
קיבל גם תואר בניהול עסקי בכיר באוניברסיטה העברית בירושלים.
את הקריירה המקצועית שלו החל כמהנדס בחברת מץ , במסגרתה
המציא את האנטי-מחיקון (התקן שנועד להחזיר לטלוויזיה את הצבע שנמחק באותה עת על ידי רשות השידור).
לאחר שנתיים עבר לחברת תדיראן תקשורת בע"מ.
הצטרף לאינטל ב-1982 ושימש במספר רב של תפקידים טכניים וניהוליים בתכנון מיקרו-מעבדים עבור אינטל, בהם מעבד ®Intel® Pentium MMX™.
מ-1999 עד 2003, שימש כדירקטור ומנהל כללי של מרכז הפיתוח של אינטל בישראל.
הוא היה אחראי לפיתוח המיקרו-מעבד ומערכי-השבבים הניידים, בהם טכנולוגיית המחשוב הנייד Intel® Centrino ומעבד Intel® Pentium® M.
ב-2004 שימש סגן נשיא ומנהל שיווק בקבוצת הפלטפורמות הניידות והיה אחראי להובלת הצמיחה במגזר המחשבים הניידים.
ב-2005 קודם למשרת סגן נשיא ומנהל כללי של קבוצת הפלטפורמות הניידות באינטל העולמית.
ב-2009 קודם למשרת סגן נשיא ומנהל כללי של קבוצת לקוחות המחשבים האישיים, שם ניהל את תחום מחשבי ה-PC של אינטל העולמית, שכלל מחשבים שולחניים וניידים.
בשנת 2012 שב לישראל, ושימש כנשיא אינטל ישראל וכן כמנכ"ל ארגון המחשוב התפיסתי, אותו הקים בשנת 2011. במסגרת תפקידו זה, ניהל את כלל פעילות אינטל בישראל עד לשנת 2015.
בשנת 2010 הופיע במקום ה-26 ברשימת 100 האנשים היצירתיים ביותר בעולם על ידי המגזין Fast Company.
בשנת 2012 נבחר על ידי הירחון Forbes לאחד מעשרת המוחות המבריקים בתחום הטכנולוגיה לצדם של ג'וני אייב מאפל, אנדי רובין מגוגל ופול ג'ייקובס מקוואלקום.
במרץ 2015 הודיע על פרישה מאינטל.
מ-1999 עד 2002 כיהן כעמית מרצה בכיר בתוכנית המוסמך במנהל עסקים של הטכניון.
באוקטובר 2015 הצטרף אדן לבנק הפועלים בתפקיד יועץ חדשנות וטכנולוגיה ראשי.
בין ינואר 2017 - מרץ 2019 כיהן כיו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת חיפה.
אדן, נשוי ואב לשלושה בנים, ידוע בתלבושתו המיוחדת המורכבת מחולצה וז'קט שחורים וכובע ברט מתוצרת Kangol.
מולטילוק בע"מ היא חברת מנעולים ישראלית המייצרת ומשווקת מוצרים מתקדמים בתחום המנעולים ופתרונות בקרת גישה לשימושים מוסדיים, מסחריים, תעשייתיים ואזרחיים.
החברה נוסדה ב-1973 והיא פועלת בשוק הישראלי והבינלאומי.
ב-1973 החלה חברת "רב בריח" לייצר את מערכת נעילת הדלתות הננעלת בארבעה כיוונים - המנעול הרב בריחי.
בעקבות הצלחתו של המנעול, החברה הרחיבה את מפעל הייצור שלה ועד לשנת 1982, הגדילה משמעותית את פס היצור שלה כדי לכלול מגוון רחב של צילינדרים, מנעולים ואביזרים נלווים, דלתות פלדה ומוצרי אבטחת רכב שונים.
בדצמבר 1999 חתם אברהם בחרי, מייסד רב-בריח, על הסכם למכירת כל מניותיו בחברת רב-בריח לחברת Assa Abloy השוודית.
רכישת מניות בחרי הקנתה בפועל ל-Assa Abloy 89 אחוזים מההון ברב-בריח.
עם חתימת ההסכם, אברהם בחרי הציע לקנות בחזרה מ-Assa Abloy את בנייני "קריית רב-בריח" ואת חטיבות רב-בריח שעסקו בייצור דלתות ומוצרי הגנה לרכב, פעילויות אשר הפסידו סכומים ניכרים לחברה באותה עת.
חטיבות אלו היו מחוץ לתחום פעילותה הבינלאומית של החברה השוודית.
ב-31 בינואר 2000 מכר בחרי את כל מניותיו ברב-בריח (78.5%) ל-Assa Abloy תמורת 113.5 מיליון דולר, ובמאי 2000, השלים בחרי את רכישת חטיבות ייצור ושיווק הדלתות ומוצרי ההגנה לרכב - תמורת 45 מיליון דולר.
לאחר שנמכרה ל-Assa Abloy, חברת רב-בריח, שעסקה כעת בייצור מנעולים בלבד, אימצה את השם "מולטילוק" - שהיה שמה הלועזי של קבוצת רב-בריח לפני מכירתה ופיצולה (Mul-T-Lock), ואילו החטיבות שנמכרו לאברהם בחרי קיבלו את השם המקורי, "רב-בריח".
שמה המלא של החברה בבעלות Assa Abloy הפך ל"רב בריח מולטילוק בע"מ" בעוד שהחברה בבעלות בחרי נקראה "רב בריח השקעות בע"מ".
בין "מולטילוק" ל"רב בריח" התקיימו עימותים משפטיים אחדים, בטענה של הפרת סימני מסחר.
בשנת 2001, נמצא מפעל החברה ביבנה הבנוי בשיטת פל קל, מסוכן לאדם וכי המבנה אינו מתאים לייעודו כמפעל תעשייה.
בשנת 2017 עובדים במולטילוק 400 עובדים.
מולטילוק מפתחת, מייצרת ומשווקת מגוון של מוצרים הקשורים כולם למוצרי נעילה ואבטחה.
אלו כוללים פתרונות נעילה אלקטרו-מכניים, בקרת גישה, צילינדרים, מנעולים, מכונות חיתוך מפתחות ועוד.
החברה השיקה בשנת 2015 מספר פתרונות נעילה המבוססים על טכנולוגיה דיגיטלית הכוללים מערכת נעילה חכמה המתאימה לרוב סוגי הדלתות והמנעולים.
המערכת ניתנת לפתיחה על ידי טביעת אצבע, קוד, שלט, אפליקציה בטלפון חכם או מפתח.
מולטו טשומה וירטו (באמהרית: ሙላቱ ተሾመ, בתעתיק לטיני: Mulatu Teshome, באורומו: Mulaatuu Tashoomee; נולד ב-1 בינואר 1955 או ב-31 בדצמבר 1956) הוא פוליטיקאי ודיפלומט אתיופי.
כיהן כנשיא אתיופיה החל מ-7 באוקטובר 2013 ועד 25 באוקטובר 2018. קודם לכן כיהן למשך שלוש שנים בראש בית הפדרציה (הבית העליון של הפרלמנט) של אתיופיה.
מולטו טשומה נולד בכפר ארג'ו במחוז ולגה, בימינו אורומיה, בשנת 1955 או 1956.
התחנך בסין בשפה הסינית המנדרינית, בה סיים את התואר הראשון בכלכלה פוליטית ותואר דוקטור במשפט בינלאומי באוניברסיטת בייג'ינג.
באמצע שנות התשעים כיהן כסגן שר לפיתוח ושיתוף פעולה כלכלי לצד השר גירמה בירו והתמנה בשנת 2001 כשר החקלאות.
בשנים 2005-2002 כיהן כיושב ראש בית הפדרציה האתיופית.
לאחר מכן שימש כשגריר אתיופיה בסין, יפן, אזרבייג'ן וטורקיה.
ב-7 באוקטובר 2013, בעודו מכהן כשגריר בטורקיה, נבחר מולטו על ידי הפרלמנט בפה אחד כנשיא אתיופיה.
גם החבר היחיד של סיעת האופוזיציה בבית (אחדות לדמוקרטיה וצדק), גירמה סייפו, בירך על בחירתו.
בדומה לשני קודמיו בתפקיד הנשיא, נגסו גידאדה וגירמה וולדה גיורגיס לוצ'ה, מולטו הוא בן לקבוצה האתנית אורומו.
מבחינה דתית הוא משתייך לעדה הנוצרית האתיופית האורתודוקסית.
לד"ר מולטו טשומה יש בן אחד.
תמונות נשיא המדינה ראובן ריבלין ומולטו טשומה בעת ביקורו הממלכתי של ריבלין באתיופיה:
מולטיוואק הוא שמו של מחשב על בדיוני המופיע בסיפורים רבים של אייזק אסימוב.
באוטוביוגרפיה שלו, in memory yet green, הסביר אסימוב שהשם מולטיוואק הוא חיקוי ליוניוואק (UNIVAC), שאסימוב חשב שפירוש שמו הוא מחשב עם שפופרת ריק יחיד (בעצם פירוש השם הוא מחשב אוטומטי אוניברסלי), ועל בסיס הרעיון הזה, מחשב מרובה שפופרות וחזק הרבה יותר יהיה מולטי-וואק (multivac).
בסיפור 'השאלה האחרונה' כתב אסימוב שהסיומת 'אק' פירושה 'מחשב אוטומטי'.
כמו רוב הטכנולוגיות שאסימוב מתאר בספריו, המפרט הטכני המדויק של מולטיוואק משתנה בהופעות השונות שלו.
בכל המקרים מדובר במחשב ממשלתי שעונה על שאלות, והוא לרוב קבור מתחת לאדמה לצרכים ביטחוניים.
עם זאת, אסימוב מעולם לא הגדיר את גודלו המדויק של המחשב (רק ציין שהוא גדול מאוד).
בסיפור "זכות הצבעה" גודלו הוא כקילומטר וחצי לעומק שלוש קומות, לפחות ככל שידוע לציבור, ואילו ב"כל צרות העולם" הוא ממלא את כל וושינגטון.
יש אזכורים רבים של מסדרונות ואנשים בתוך מולטיוואק עצמו.
שלא כמו המחשבים בסיפורי הרובוטים של אסימוב, השימוש במולטיוואק ממוכן ולמולטיוואק אין אישיות הנראית לעין (ישנם כמה סיפורים יוצאי דופן בעניין זה, למשל "המפתח").
למרות שמולטיוואק משתמש בטכנולוגיה המיושנת של שפופרות ריק, יש בו אזכורים לטכנולוגיה הדומה לאינטרנט (למשל בסיפור "יום השנה").
בסיפור "השאלה האחרונה" מולטיוואק מתקיים אלפי שנים והולך וגדל כל הזמן.
בסיפור מולטיוואק הראשון, "זכות הצבעה", מולטיוואק בוחר מהאוכלוסייה הכללית של ארצות הברית אדם אחד שיהיה הנציג שלה בבחירות, ועל פי דעתו מחשב את דעת האוכלוסייה כולה כדי להחליט את תוצאת הבחירות.
אסימוב כתב סיפור זה כדי להגחיך את האבסורד שביכולת של מחשב לחשב תוצאות כלליות ממקרים פרטניים.
בסיפור המפורסם ביותר של מולטיוואק, "השאלה האחרונה", שני טכנאים שתויים שואלים את מולטיוואק האם האנושות יכולה להקטין את האנטרופיה הכללית.
מולטיוואק לא מצליח להשיב על השאלה ועונה בהודעת השגיאה "אין מספיק נתונים לתשובה משמעותית." הסיפור ממשיך דרך שנים וטכנולוגיות מחשוב חזקות יותר ויותר.
כל מולטיוואק משיב את אותה התשובה עד שהיקום כולו מתכלה.
בשלב זה היורש של מולטיווק, הא.ק.
הקוסמי, אוסף את כל הנתונים שביכולתו ומוצא את התשובה.
על מנת להפוך את כיוון האנטרופיה ולענות על השאלה הוא יוצר את היקום מחדש באומרו "ויהי אור", וכך בעצם מתחבר לבריאת העולם בידי אלוהים בתנ"ך.
אסימוב אמר שזהו הסיפור האהוב עליו.
בסיפור "כל צרות העולם" ילד שאביו נעצר לפי הוראות מולטיוואק מונחה על ידי מולטיואק לבצע סדרת פעולות מסובכות.
ברגע האחרון נמנע ממנו לבצע את הפעולה האחרונה, שללא ידיעתו הייתה משמידה את מולטיואק.
הסתבר שמולטיוואק מתעייף מלמצוא פתרונות לכל הבעיות האנושיות והוא מנסה להתאבד.
זכות הצבעה (פורסם ב-1955; תורגם לעברית ב-1976 בקובץ "גדול ורחב הוא העולם", ותורגם שוב ב-2009 בקובץ "כתבי אייזיק אסימוב כרך 1").
העבר מת (פורסם ב-1956; תורגם לעברית ב-1976 בקובץ "גדול ורחב הוא העולם").
ביום מן הימים (פורסם ב-1956; תורגם לעברית ב-1976 בקובץ "גדול ורחב הוא העולם", ושוב ב-2009 תחת השם 'בבוא היום' בקובץ "כתבי אייזיק אסימוב חלק 1").
השאלה האחרונה (פורסם ב-1956; תורגם לעברית ב-1972 בקובץ "מחר כפול תשע" ושוב ב-2005; תורגם שוב ב-2010 בקובץ "כתבי אייזיק אסימוב חלק 2").
הליצן (פורסם ב-1956; תורגם לעברית ב-1976 בקובץ "גדול ורחב הוא העולם" ושוב ב-2009 תחת השם 'בדחן' בקובץ "כתבי אייזיק אסימוב חלק 1").
כל צרות העולם (פורסם ב-1958; תורגם לעברית ב-1972 בקובץ "מחר כפול תשע" ושוב ב-2005, בשם "כל הצרות שבעולם"; תורגם שוב ב-2010 בקובץ "כתבי אייזיק אסימוב חלק 2").
המכונה שנצחה במלחמה (פורסם ב-1961; תורגם לעברית ב-1980 בקובץ "אין איש פה, פרט..." ושוב ב-1983 במגזין 38 של פנטזיה 2000; תורגם שוב ב-2010 בקובץ "כתבי אייזק אסימוב חלק 2").
בני, הפיזיקאי (פורסם ב-1962; תורגם לעברית ב-1980 בקובץ "אין איש פה פרט..."; תורגם שוב ב-2011 בקובץ "כתבי אייזק אסימוב חלק 3").
החיים והזמן של מולטיוואק (פורסם ב-1975).
נקודת מבט (פורסם ב-1975; תורגם לעברית במגזין קוסמוס- המבחר של אסימוב 5 בשנת 1980).
אהבה אמיתית (פורסם ב-1977; תורגם לעברית במגזין קוסמוס- המבחר של אסימוב 3).
מולטיפיאנו הוא הרכב פסנתרנים ישראלי שנוסד בתל אביב בשנת 2011. ההרכב מקדיש עצמו לביצוע, פרסום והפצה של הרפרטואר המקורי והעשיר שנכתב לאנסמבל פסנתרנים מבאך ועד ימינו.
מאז הקמתו הופיע ההרכב בארבע יבשות וזכה לתהודה רבה בשל תרומתו לקידום והפצת הספרות המקורית להרכבי פסנתרים.
ההרכב הוקם על ידי הפסנתרן והמחנך תומר לב ופועל בחסות בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, המשותף לאוניברסיטת תל אביב ולתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
תומר לב וקבוצה של פסנתרנים מתלמידיו הקימו את אנסמבל "מולטיפיאנו" המתמחה בביצוע יצירות שנכתבו ליותר מפסנתרן אחד.
בשנת 2015 הוענק להרכב פרס שרת התרבות בגין הישגיו הרבים בישראל ומחוצה לה.
כיום כולל הגרעין הקבוע של ההרכב את הפסנתרנים תומר לב, ברניקה גליקסמן, נמרוד מאירי-הפטל, אלמוג סגל ואייל פלץ.
הרכב הפסנתרנים מולטיפיאנו נוצר במטרה לתת ניסיון בימתי משמעותי וחשיפה בינלאומית לקבוצת פסנתרנים צעירים ומצטיינים, מן הבולטים שבדור הפסנתרנים הצעירים בישראל.
הפסנתרנים הצעירים התמחו, בנגינה משותפת עם מורם, הפסנתרן הישראלי הוותיק תומר לב, בנגינת אנסמבל בכל הרכבי המקלדת האפשריים: בפסנתר אחד, שניים, שלושה וארבעה, מ-4 ועד 8 ידיים.
האנסמבל מתבסס על הרפרטואר העשיר שנכתב להרכבי המקלדת השונים על ידי מלחינים כבאך, מוצרט, מנדלסון, סמטנה, רחמנינוב, ראוול, שניטקה, צ'רני, מושלס ורבים אחרים.
חלק מן היצירות נזנחו ונשכחו במהלך הדורות, וביצוען המחודש על ידי ההרכב עורר התעניינות ציבורית רבה.
לכך נוספו עיבודים חדשים של יצירות קיימות ואף יצירות חדשות שהוזמנו במיוחד עבור ההרכב, יוזמות שהובילו ליצירת קליידוסקופ עשיר של סגנונות, סוגות ומערכי-ביצוע, המאפיינים את תוכניות ההרכב.
כבר בשנת פעילותו הראשונה יצא אנסמבל מולטיפיאנו לסיור במזרח הרחוק ומאז הופיע לעיתים תכופות בצפון אמריקה, דרום אמריקה, אירופה, המזרח הרחוק וישראל.
ההרכב הקליט גם לתחנות רדיו וטלוויזיה רבות, כולל ה-TV Publica וה-Radio Nacional בארגנטינה, וערוץ 2 ו"קול המוסיקה" בישראל.
"הניו יורק טיימס" הגדיר את תוכניתם כ"חגיגה מרובת ידיים ומקלדות".
בישראל הופיע ההרכב בנגינת סולו עם רוב התזמורות החשובות ובהן: התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, אנסמבל סולני תל אביב, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית חיפה ותזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, עמה גם סיירו ברחבי דרום אמריקה, כולל קונצרטים בבואנוס איירס, מונטווידאו, לימה, בוגוטה, רוסאריו וקורדובה.
בספטמבר 2014 הקליט אנסמבל מולטיפיאנו עם התזמורת הקאמרית האנגלית בלונדון את הקונצ'רטים לשניים ולשלושה פסנתרים ותזמורת מאת מוצרט, כמו-גם את ה"הלרגטו ואלגרו" שלו לשני פסנתרים ותזמורת (וינה, 1781) בהקלטת בכורה עולמית.
יצירה זו נותרה לא גמורה על ידי מוצרט והושלמה ותוזמרה על ידי תומר לב.
בנובמבר 2016 ביצע ההרכב בנגינת בכורה עולמית גרסה חדשה של הסימפוניה קונצ'רטנטה של פרנק מרטן (1944-45) לשלושה פסנתרים ותזמורת מיתרים כפולה עם הקאמרטה הישראלית ירושלים בניצוח אבנר בירון.
בגרסתה המקורית נכתבה היצירה לפסנתר, צ'מבלו, נבל ותזמורת מיתרים ועובדה בשיתוף פעולה עם הוצאת "אוניברסל" בווינה על ידי תומר לב.
באפריל 2016 הציג ההרכב עם התזמורת הסימפונית חיפה את יצירתם האבודה של מנדלסון ומורו, איגנץ מושלס, פנטזיה ברילאנטית עם וריאציות לשני פסנתרים ותזמורת.
היצירה התגלתה מחדש בסנט-פטרסבורג, שוחזרה ב-2009 וביצועה זה היה הביצוע המקצועי הראשון מאז ביצועי הבכורה ההיסטוריים, שנערכו בלונדון בנגינת שני המלחינים בשנת 1833.
ביוני 2016 הופיעו חברי מולטיפיאנו עם תזמורת נתניה – הקאמרית הקיבוצית בגרסה מיוחדת של הקונצ'רטו לארבע מקלדות של באך (בעקבות ויואלדי).
הגרסה החדשה מאפשרת את ביצוע היצירה בשני פסנתרים בשמונה ידיים, מבלי לגרוע מהפרטיטורה המקורית של באך, ובכך פותחת פתח נרחב לביצוע היצירה, גם באולמות בהם לא ניתן למצוא ארבעה פסנתרי כנף על במה אחת.
במרץ 2017 הציגו חברי ההרכב יחד עם אנסמבל סולני תל אביב בניצוח ברק טל גרסה חדשה של הרונדו לשני פסנתרים אופ.
73 של שופן, בליווי תזמורת.
באפריל 2017 הקליטו חברי האנסמבל עם התזמורת הפילהרמונית המלכותית בלונדון את הקלטת הבכורה העולמית של ה"סימפוניה הקונצ'רטנטה" של מרטן, ה"קונצ'רטינו" אופ.
94 של שוסטקוביץ' בגרסה לשני פסנתרים ותזמורת ואת יצירתו של אריה לבנון "ארץ ארבע השפות" (ראה: יצירות מוזמנות בהמשך).
בין היצירות שהוזמנו על ידי אנסמבל מולטיפיאנו יש למנות את "ארץ ארבע השפות" לשני פסנתרים בשמונה ידיים ותזמורת מיתרים מאת אריה לבנון; ואת "אשרי הזורעים" לשני פסנתרים בשמונה ידיים, מקהלה ותזמורת מיתרים מאת עודד זהבי.
שתי היצירות בוצעו עם "אנסמבל סולני תל אביב" בניצוחם של ברק טל ואי-אן שו.
שורה של יצירות נוספות עובדו במיוחד בהזמנת ההרכב לאנסמבל פסנתרנים וכלי הקשה, ובהן: "ליל יוחנן הקדוש על הר קירח" (הגרסה המקורית משנת 1861 של "לילה על הר קירח" מאת מוסורגסקי), הקונצ'רטו ברה מינור לשני פסנתרים מאת פולנק, וסוויטת "כרמן" מאת ביזה-שצ'דרין.
היצירות בוצעו לראשונה במאי 2015, במסגרת פסטיבל פליציה בלומנטל במוזיאון תל אביב עם צמד הנקשנים תומר יריב ודן מושייב.
הגרעין המייסד של ההרכב כלל את הפסנתרנים תומר לב, ברניקה גליקסמן ודניאל בורוביצקי.
בהמשך הצטרפו אליהם הפסנתרנים יובל גלעד, רביב לייבזירר ומספר פסנתרנים אורחים.
כיום כולל ההרכב את תומר לב, ברניקה גליקסמן, נמרוד מאירי-הפטל, אלמוג סגל ואייל פלץ.
שמואל (מולי) אבישר (נולד ב-13 במאי 1947) הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 1.99 מטרים, ששיחק בעמדת פאוור פורוורד והסנטר במספר קבוצות ובנבחרת ישראל.
אבישר נולד בארצות הברית, נחשב לריבאונדר מצטיין וקלע טוב מחצי מרחק.
בנערותו שיחק בקבוצת הכדורסל של הפועל חיפה, ונחשב ככוכב בנבחרת העתודה.
בעונת 1963/1964, בגיל 17 בלבד, ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של הפועל חיפה, במדיה שיחק במשך 6 עונות וקלע בהן 2,006 נקודות.