tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא התפרסם בציבור לאחר הביקורת שלו על פוליטיקאים לאחר שערוריית החנינה הנשיאותית של קטלין נובאק , שבו הנשיאה קטלין נובאק העניקה חנינה לאנדרה קוניה, סגן המנהל לשעבר של בית הילדים Kossuth Zsuzsa בביצ'קה, עבריין שהורשע בסיוע לביצוע עבירות מין בקטינים.
שעות לאחר הודעתה של גרושתו על פרישתה מהפוליטיקה, פרסם מדיאר פוסט בפייסבוק בו הצהיר כי יתפטר מתפקידיו בשני גופים ממשלתיים ויוותר על מקומו במועצת המנהלים של MBH Bank.
ב-15 במרץ 2024, הוא ערך עצרת פוליטית בבודפשט, בהשתתפות עשרות אלפים, שבה הודיע על הצטרפותו למפלגת טיסה .
בבחירות לפרלמנט האירופי ב-2024, מפלגתו זכתה, תחת קבוצת מפלגת העם האירופית, ב-7 מושבים מתוך 21 מושבים של הונגריה בפרלמנט האירופי.
המפלגה סיימה במקום השני בבחירות עם תוצאה של 29.60% מהקולות.
כמו כן, באותה שנה, מפלגתו זכתה ב-10 מושבים עם 27.34% מהקולות בבחירות המקומית לאספה הלאומית של בודפשט לשנת 2024 .
הוא ויתר על מקומו באספה הלאומית של בודפשט .
על פי מספר סקרים לבחירות הפרלמנטריות בהונגריה לשנת 2026, מפלגתו של מדיאר שוברת מגמה של 18 שנה, והיא המפלגה הפוליטית הפופולריות ביותר בהונגריה, יותר מאשר מפלגתו של ראש הממשלה ויקטור אורבן, פידס.
ב-2006–2023 היה נשוי ליודית וארגה , שרת המשפטים של הונגריה.
דודו רבא היה הנשיא השני של הונגריה, פרנץ מאדל.
פטר צ'ך (; נולד ב-20 במאי 1982 בפלזן) הוא כדורגלן עבר צ'כי ושחקן הוקי קרח בהווה ששיחק בעמדת השוער בארסנל ובצ'לסי.
צ'ך הוא שיאן ההופעות בכל הזמנים של נבחרת צ'כיה, עם 124 הופעות, וכיום משחק הוקי קרח בקבוצת אוקספורד סיטי סטארס מהליגה העליונה של בריטניה, גם כן כשוער.
צ'ך נהג לחבוש כובע מגן במהלך משחקיו, עקב פציעה קשה שעבר ב-2006.
בצעירותו שיחק צ'ך במחלקת הנוער של המועדון הצ'כי ויקטוריה פלזן.
ב-1999 הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת כמל בלשני, ושיחק בה במשך שנתיים.
בשנת 2001 עבר צ'ך לקבוצת ספרטה פראג, מהקבוצות המובילות בכדורגל הצ'כי, תמורת 700,000 אירו - סכום שנחשב גבוה עבור שוער בגילו.
זמן קצר לאחר תחילת עונת הפך צ'ך לשוער הראשון של ספרטה, והפגין כישרון רב במדיה.
במהלך העונה הוא קבע שיא חדש של ליגת העל הצ'כית, כאשר לא ספג שער במשך 855 דקות רצופות.
במקביל, הוא סייע לספרטה להעפיל לשלב הבתים השני של ליגת האלופות.
לאחר עונה אחת בלבד בספרטה פראג, עבר צ'ך לקבוצת סטאד רן הצרפתית ביולי 2002, תמורת חמישה מיליון אירו.
בעונת החמיץ צ'ך רק חמישה משחקים במסגרת ליגת העל הצרפתית, וסייע לרן לסיים במקום ה-15 בליגה ולהגיע עד לחצי גמר הגביע הצרפתי.
בעונה שלאחר מכן הוא המשיך להצטיין, וזכה בתואר שוער העונה בליגה הצרפתית.
מאמן הקבוצה, ז'וזה מוריניו, נתן לצ'ך את תפקיד השוער הראשון של צ'לסי במקומו של קרלו קודצ'יני.
צ'ך הפגין יכולת מרשימה בעונת , וקבע שיא אנגלי חדש של 1,025 דקות רצופות ללא ספיגת שער.
בסיום העונה הוא זכה עם צ'לסי באליפות הפרמייר ליג, ובנוסף זכה בתואר "כפפת הזהב בפרמייר ליג" לשוער שספג הכי מעט שערים בליגה.
במקביל, הוא העפיל עם קבוצתו עד לחצי גמר ליגת האלופות, ונבחר לשוער המצטיין של העונה במפעל.
בעונת זכה צ'ך עם צ'לסי באליפות נוספת.
באוקטובר 2006, בפתיחת עונת , נפגע צ'ך בראשו בצורה חמורה על ידי שחקן רדינג סטיבן האנט.
צ'ך עבר מספר ניתוחים בגולגולת, ועל אף שהפציעה הקשה סיכנה את הקריירה שלו, הוא חזר לשחק כעבור ארבעה חודשים.
הוא המשיך להפגין יכולת מרשימה במהלך העונה, ונבחר לשחקן החודש בפרמייר ליג במרץ 2007 ולשוער העונה בליגת האלופות.
באותה עונה הוא סייע לקבוצתו לזכות הן בגביע ה-FA והן בגביע הליגה האנגלית, כאשר פתח במשחקי הגמר של שני הטורנירים.
במהלך עונת סבל צ'ך ממספר פציעות, שגרמו לו להחמיץ 22 משחקים בכל המסגרות.
אף על פי כן, בסיום העונה הוא עזר לצ'לסי להעפיל לראשונה בתולדותיה לגמר ליגת האלופות, תחת הדרכתו של המאמן הישראלי אברהם גרנט, בגמר עצר צ'ך פנדל לכריסטיאנו רונאלדו בדו-קרב בעיטות עונשין ובכל זאת מנצ'סטר יונייטד ניצחה וזכתה בגביע.
הוא זכה בפעם השלישית בקריירה בתואר שוער העונה בטורניר.
ב-2009 הוא זכה עם צ'לסי בפעם השנייה בגביע ה-FA.
בעונת סייע צ'ך לצ'לסי לזכות באליפות השלישית שלו במדיה, וקיבל בפעם השנייה את פרס "כפפת הזהב".
לימים, הפך לשיאן הזכיות בתואר, עם ארבע זכיות, והיחיד שזכה בתואר בשתי קבוצות שונות, צ'לסי וארסנל.
ב-2012 זכה עם צ'לסי בליגת האלופות לאחר שהצטיין במשחק הגמר נגד באיירן מינכן והדף פנדל שבעט אריין רובן בדקה ה-93 של ההארכה, ובפנדלים הדף בעיטות של איביצה אוליץ' ובסטיאן שוויינשטייגר.
עונה לאחר מכן זכה עם צ'לסי בליגה האירופית, לאחר ניצחון במשחק הגמר 2-1 על בנפיקה ליסבון.
ב-19 באוקטובר 2013 ערך את הופעתו ה-300 במדי צ'לסי במסגרת הפרמייר ליג.
ב-29 ביוני 2015, לאחר 11 שנה בצ'לסי, חתם בארסנל עבור כעשרה מיליון לירות שטרלינג.
לקראת סוף עונת 2018/2019 הודיע על פרישתו בתום העונה לאחר גמר הליגה האירופית.
ב-21 ביוני 2019 מונה צ'ך ליועץ טכני של צ'לסי לקראת עונת 2019/2020, ובכך סימל את חזרתו לקבוצה.
ב-9 באוקטובר 2019 חתם צ'ך בקבוצת ההוקי קרח הלונדונית גילדפורד פיניקס, כשהחל לשחק בעמדת השוער.
צ'ך ניצח את משחקו הראשון, שהוכרע בפנדלים, ועצר שניים.
החל מדצמבר 2020 חזר מפרישה כשוער גיבוי של צ'לסי ושוער קבוצת המילואים של המועדון עקב משבר הקורונה שגרם למספר משוערי הקבוצה לא להיות זמינים ובכך בסכנה שלקבוצה לא יהיה כלל שוערים בסגלה.
ביוני 2022, בעקבות מכירתה של צ'לסי לטוד בולי, עזב צ'ך את המועדון..
במקביל התקדם צ'ך לליגות הוקי קרח גבוהות יותר ויותר בבריטניה בעקבות היכולת שגילה.
בנובמבר 2023 שיחק לראשונה בקבוצה מקצוענית - בלפסט ג'איינטס, האלופה המכהנת של הליגה העליונה של בריטניה.
בצעירותו שיחק צ'ך בנבחרת צ'כיה עד גיל 21. הוא החל לשחק בנבחרת בשנת 2002, והטורניר הגדול הראשון שבו השתתף היה יורו 2004. בטורניר זה הפגין צ'ך יכולת מרשימה וסייע לנבחרתו להעפיל עד לחצי הגמר, לאחר ניצחון על נבחרת דנמרק בשלב רבע הגמר.
בחצי הגמר, מול נבחרת יוון, הפסידה צ'כיה בשיטת שער הכסף.
צ'ך זכה בפרס השוער המצטיין של הטורניר.
צ'ך סייע לנבחרת צ'כיה להעפיל למונדיאל 2006, ובכך להשיג את ההשתתפות הראשונה בתולדותיה בגביע העולם.
במשחק הראשון במונדיאל עצמו, נגד נבחרת ארצות הברית, ניצחה צ'כיה 0–3. אף על פי כן, בשני המשחקים הבאים היא הפסידה בתוצאות זהות של 0–2 לנבחרות גאנה ואיטליה, מה שהביא להדחתה מהטורניר.
בשני משחקים אלו הפגין צ'ך יכולת טובה בשער ועצר ניסיונות כיבוש רבים, אך לא הצליח למנוע את הפסדיה של נבחרתו.
צ'ך העפיל עם צ'כיה גם ליורו 2008, ואף כיהן כקפטן הנבחרת במשחק בו היא ניצחה 0–3 את גרמניה והבטיחה את העפלתה.
בטורניר היורו עצמו, היה צ'ך אשם עיקרי בהדחתה של צ'כיה פעם נוספת כבר בשלב הבתים - הוא ספג שלושה שערים ב-15 הדקות האחרונות במשחק האחרון מול טורקיה, שהביאו למהפך ולניצחון של טורקיה בתוצאה 2–3. השער השני, שאותו הבקיע ניהאט קהבצ'י, נגרם כתוצאה מהשמטת כדור של צ'ך.
לאחר ההדחה עמד צ'ך בפני פרישה ממשחק בנבחרת, אך לבסוף חזר בו בטענה שברצונו לייצג את צ'כיה במשך שנים רבות, וכן להשיב את הביטחון בו בקרב השחקנים הצ'כים.
בניגוד להצלחות בקמפיינים הקודמים, צ'ך לא הצליח להעפיל עם נבחרתו למונדיאל 2010, לאחר שזו סיימה שלישית בלבד בבית המוקדמות.
ביורו 2012 העפיל עם הנבחרת לרבע הגמר לאחר הפסד במשחק הראשון ל וניצחונות על המארחת ו, ברבע הגמר סיים עם צ'כיה את הטורניר לאחר הפסד 0–1 נגד משער של רונאלדו.
צ'ך לא הצליח להעפיל גם למונדיאל 2014 לאחר שנבחרתו סיימה שוב שלישית בבית המוקדמות.
ביורו 2016 סיים עם נבחרתו במקום האחרון בבית לאחר ההפסדים ל ו ותיקו נגד .
ב-8 ביולי 2016 הודיע צ'ך על פרישה מהנבחרת, לאחר 124 הופעות שהופכות אותו לשיאן ההופעות.
אליפות אירופה: 2004 (חצי גמר)
שוער השנה של הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל: 2005
נבחרת העונה בפרמייר ליג: 2005
שחקן החודש בפרמייר ליג: דצמבר 2005, מרץ 2007
שוער העונה בליגה הצרפתית: 2004
בנוסף לתארים הרבים בהם זכה, היה צ'ך מועמד לפרס כדור הזהב בשנים 2004, 2005 ו-2007, אך מעולם לא קיבל את הפרס.
פטר קארלסון (בשוודית: Peter Karlsson; נולד ב-29 במאי 1969) הוא שחקן טניס שולחן שוודי.
קארלסון זכה בשנת 1991 באליפות העולם לזוגות ובשנת 2000 זכה באליפות אירופה ליחידים.
פטר פארלר (צ'כית: Petr Parléř, ההגייה הנכונה בצ'כית: פטר פארלז'; סביבות 1330 - 13 ביולי 1399) הוא אדריכל צ'כי-גרמני מימי הביניים הגותיים, הידוע בזכות קתדרלת ויטוס הקדוש וגשר קארל שבפראג, בה התגורר החל מסביבות 1356.
אביו, האדריכל היינריך פארלר, עבר ל-Schwäbisch Gmünd מקלן, שם הוביל את בנייתה של כנסיית הצלב הקדוש.
בני משפחת פארלר הגדולה עבדו בבנייה ובאדריכלות בכל רחבי אירופה.
פארלר, שהתמחה באדריכלות גותית, היה לאדריכל של קתדרלת ויטוס הקדוש ב-1352, לאחר מותו של האדריכל המקורי מאתיאס מאראס.
מלבד הקתדרלה, תכנן פארלר גם את העיר החדשה של פראג, ובנה את גשר קארל ומגדליו.
בארמון המלכותי של מצודת פראג בנה פארלר את קפלת כל הקדושים (אחרי שרפה ב-1541 היא קושטה מחדש בסגנון הבארוק).
הוא היה, כנראה, האדריכל של כנסיית גבירתנו (Frauenkirche) שנבנתה בכיכר השוק של נירנברג על חורבות בית כנסת שנהרס בפוגרום ב-1349. בין השנים 1360-1378 הוא בנה את מזרח כנסיית ברתולומיאו הקדוש בקולין.
הוא מת בפראג בשנת 1399 ונקבר בקתדרלת ויטוס הקדוש.
פטר פאול רובנס (בהולנדית: Peter Paul Rubens; 28 ביוני 1577 – 30 במאי 1640) היה צייר פלמי.
נחשב לאחד מהציירים הפוריים ביותר מתקופת הבארוק, וכיום הוא בין הציירים האירופיים הידועים ביותר.
תמונותיו מצטיינות בסגנון מפואר, המדגיש מרקמים, תנועה, צבעים חיים וחושניות.
הוא ידוע בציורים שצייר כחלק מאמנות הקונטרה-רפורמציה, ביניהם דיוקנאות, ציורי-מזבח כנסייתיים, ציורי נוף וציורים בעלי נושאים היסטוריים, מיתולוגיים ואלגוריים.
נוסף לעבודתו כצייר המנהל סטודיו גדול ומצליח באנטוורפן, שציוריו פופולריים בקרב אצילים ואספני אמנות ברחבי אירופה, רובנס היה גם הומניסט בעל חינוך קלאסי, אספן אמנות ודיפלומט, שזכה לתוארי אבירות גם מפליפה הרביעי, מלך ספרד וגם מצ'ארלס הראשון מלך אנגליה.
רובנס נולד בעיר זיגן שבווסטפאליה ליאן רובנס ומריה פֵּייפֶּלִינְקְס.
אביו הקלוויניסט ואמו נמלטו מאנטוורפן לקלן ב-1568, בעקבות מהומות על רקע דתי והתנכלות לפרוטסטנטים תחת שלטון הספרדים בארצות השפלה.
יאן רובנס היה לעורך דינה (ומאהבה) של אנה מסקסוניה, אשתו השנייה של וילם השתקן, והשתקע בחצרה בזיגן ב-1570. לאחר שנשלח לכלא בשל פרשיית האהבים, נולד פטר פאול רובנס ב-1577. המשפחה שבה לקלן כעבור שנה.
ב-1589, שנתיים אחרי מות אביו, עבר רובנס עם אמו בחזרה לאנטוורפן, שם הוא גדל כקתולי.
הדת מילאה תפקיד בולט בחלק גדול מיצירתו, ומאוחר יותר הוא הפך לאחד ממובילי הזרם הקתולי והקונטרה-רפורמציוני בציור.
באנטוורפן קיבל רובנס חינוך הומניסטי, ולמד לטינית וספרות קלאסית.
בגיל ארבע-עשרה הוא החל לעבוד כשוליה עם האמן טוביאס ורהאכט, שכמעט אינו מוכר כיום.
לאחר מכן הוא למד בהשגחתם של שניים מהציירים המובילים בעיר באותם ימים, המנייריסטים המאוחרים אדם ון נורט ואוטו וניוס.
חלק גדול מהכשרתו המוקדמת כלל העתקה של יצירות מוקדמות, למשל חיתוכי-עץ מאת הנס הולביין ותחריטים מאת מרקאנטוניו ראימונדי בעקבות רפאל.
רובנס סיים את לימודיו ב-1598, והצטרף ל"גילדת לוקאס הקדוש" כאמן עצמאי.
כמו כן היה מראשי "גילדת הרומאים", לאחר חזרתו להולנד.
הוא עצר קודם כל בוונציה, שם ראה לראשונה ציורים מאת טיציאן, ורונזה וטינטורטו, ואז השתקע במנטובה בחצר הדוכס וינצ'נצו הראשון גונזאגה.
לצבעים ולקומפוזיציה של הציור הוונציאני, ובייחוד בעבודותיהם של ורונזה וטינטורטו, הייתה השפעה מיידית על ציוריו של רובנס, וסגנונו הבוגר והמאוחר הושפע עמוקות מטיציאן.
בתמיכתו הכספית של הדוכס, נסע רובנס לרומא דרך פירנצה ב-1601. הוא למד שם את אמנות יוון ורומא העתיקות, והעתיק יצירות של רבי-האמנים האיטלקיים.
פסל לאוקואון ההלניסטי השפיע עליו באופן מיוחד, כמו גם יצירתם של מיכלאנג'לו, רפאל ולאונרדו דה וינצ'י.
כמו כן, הוא הושפע מציורים חדשים יותר ונטורליסטיים מאת קרוואג'ו.
מאוחר יותר הוא צייר העתק של "קבורתו של ישו", המליץ לפטרונו, דוכס מנטובה, לקנות את "מות הבתולה", והיה לו חלק חשוב ברכישתה של "המדונה של מחרוזת התפילה" עבור הכנסייה הדומיניקנית באנטוורפן - כולם מאת קרוואג'ו.
בעת שהותו ברומא השלים רובנס את ציור-המזבח הראשון שהוזמן אצלו, "הלנה הקדושה עם הצלב האמיתי", עבור בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוזלמה ברומא.
רובנס נסע לספרד בתפקיד דיפלומטי ב-1603, והביא מתנות ממשפחת גונזאגה לחצר המלך פליפה השלישי.
כשהיה שם הוא התרשם מהאוספים הגדולים של יצירות רפאל וטיציאן שאסף פליפה השני.
הוא גם צייר דיוקן של הדוכס מלרמה רכוב על סוס (כיום במוזיאון הפראדו), המדגים את השפעתם של ציורים כמו "קרל החמישי במילברג" מאת טיציאן.
זה היה הראשון מבין מסעות שעתיד רובנס לערוך, מסעות שישלבו אמנות ודיפלומטיה.
עם שובו לאיטליה ב-1604, שם נשאר ארבע שנים נוספות, התיישב תחילה במנטובה, ואז בג'נובה וברומא.
בג'נובה צייר רובנס דיוקנאות רבים, כמו למשל דיוקנה של המרקיזה בריג'ידה ספינולה-דוריה, בסגנון שעתיד להשפיע על ציורים מאוחרים יותר של אנתוני ון דייק, ג'ושוע ריינולדס ותומאס גיינסבורו.
הוא גם החל לחבר ספר שאיוריו מתארים ארמונות בערים האירופיות השונות.
במהלך אותה תקופה הוא קיבל את ההזמנה החשובה ביותר שלו עד אז - עיטר המזבח הראשי של הכנסייה החדשה והאופנתית ביותר בעיר, סנטה מריה אין ואליצ'לה (הכנסייה כונתה גם בשם "קייזה נואובה", כלומר "הכנסייה החדשה").
נושא העבודה נועד לתאר סצנת לידתו של ישו וסביבו גרגוריוס "הגדול" וקדושים מקומיים חשובים.
הגרסה הראשונה, ציור יחיד על בד, הוחלפה כמעט מיד בגרסה שנייה, טריפטיכון העשוי שלושה פאנלים המצוירים על צפחה, שניתן לסגור ולפתוח כך שיתגלה מראה דמותם של ישו ומריה בחגים חשובים (רובנס צייר גם את כיסוי הנחושת המסתיר את הציור רוב ימות השנה).
לאיטליה הייתה השפעה עצומה על רובנס.
מלבד ההשפעה האמנותית, הוא המשיך לכתוב רבים ממכתביו באיטלקית עד סוף ימיו, חתם בשם "פייטרו פאולו רובנס" ודיבר בגעגועים על אפשרות השיבה לאיטליה - חלום שלא התגשם מעולם.
כששמע ב-1608 כי אמו נוטה למות, הוא החל להתכונן למסע חזרה לאנטוורפן.
לרוע המזל, אמו מתה לפני שהספיק להגיע הביתה.
הוא מצא את עצמו בעיצומה של תקופת שגשוג מחודש בעיר: חתימת ברית אנטוורפן באפריל 1609 הבטיחה 12 שנות הפסקת אש, ואפשרה את המשך המסחר הבינלאומי של העיר.
בספטמבר של אותה שנה התמנה רובנס כצייר החצר על ידי אלברט השביעי, ארכידוכס אוסטריה ואשתו איזבלה, ששלטו בארצות השפלה הדרומיות.
הוא קיבל אישור מיוחד להחזיק סטודיו באנטוורפן, במקום בחצר עצמה בבריסל, ואף לעבוד עבור לקוחות אחרים.
הוא היה מקורב לארכידוכסית איזבלה עד מותה ב-1633, והתבקש לעבוד לא רק כצייר אלא גם כשגריר ודיפלומט.
קשריו של רובנס עם העיר התחזקו כשהתחתן ב-1609 עם איזבלה בראנט, בתו של ההומניסט יאן בראנט, בן העיר.
ב-1610 הוא עבר לגור בבית חדש ובו סטודיו פרי תכנונו (כיום מוזיאון בשם "בית רובנס").
הבית היה וילה בסגנון איטלקי במרכז העיר, ובה סדנה שבה הוא והשוליות שלו ציירו את רוב התמונות; כמו כן היו בבית אוסף האמנות האישי שלו והספרייה, שניהם בין הגדולים שבעיר.
התלמיד המפורסם ביותר שלו היה אנתוני ואן דייק, שעד מהרה הפך לצייר הדיקנאות המוביל בפלנדריה ועבד עם רובנס לעיתים קרובות.
רובנס שיתף פעולה לעיתים קרובות גם עם אמנים רבים המומחים בתחומם, בהם צייר החיות פרנס סניידרס, שצייר חלקים מהנשר בציור "פרומתאוס הכבול", וידידו הטוב, צייר הפרחים יאן ברויגל האב.
עיטורי מזבחות כמו "הקמת הצלב" (1610) ו"הירידה מן הצלב" (1611–1614) עבור קתדרלת אנטוורפן היו חשובים במיוחד עבור רובנס, וביססו את מעמדו כצייר החשוב בפלנדריה מעט אחרי בואו.
"הקמת הצלב", לדוגמה, מדגימה היטב את הסינתזה שיצר רובנס בין "הצליבה" של טינטורטו בסקואולה דה סן רוקו בוונציה, הדמויות הדינמיות של מיכלאנג'לו וסגנונו האישי של רובנס עצמו.
ציור זה נחשב לאחת הדוגמאות המשובחות של אמנות בארוקית דתית.
בשנת 1614 רובנס סיים לעבור על הציור "דניאל בגוב האריות".
רובנס דאג באותם ימים להוציא לעצמו מוניטין ברחבי אירופה בכך שצייר תדפיסים ועמודי-שער לספרים, בעיקר עבור ידידו בלתזאר מורטוס, בעליה של ההוצאה לאור פלנטין-מורטוס.
מלבד כמה תצריבים מצוינים, הוא הסתפק רק ברישומים והניח את יצירת התדפיס למומחים, בהם לוקאס פורסטרמאן.
הוא גייס מספר עושי-תחריטים מתלמידיו של הנדריק חולציוס ולימד אותם בקפדנות את כל פרטי הסגנון הרצוי לו.
הוא עיצב גם את חיתוכי העץ החשובים האחרונים לפני תחייתה של הטכניקה במאה ה-19.
שליחויות דיפלומטיות, ומחזור הציורים "מארי דה מדיצ'י" (1621 – 1630)
ב-1621 הזמינה אצל רובנס מארי דה מדיצ'י, המלכה-האם של צרפת, שני מחזורי תמונות אלגוריים גדולים המעלים על נס את חייה ואת חיי בעלה, אנרי הרביעי, עבור ארמון לוקסמבורג בפריז.
"חיי מארי דה מדיצ'י" (כיום בלובר) הושלם ב-1625, ואף על פי שהוא החל לעבוד על המחזור השני, הוא לא השלים אותו מעולם.
בנה של מארי, לואי השלושה-עשר, הגלה אותה מצרפת ב-1630, והיא מתה ב-1642 בקלן, בבית שבו חי רובנס בילדותו.
אחרי תום הפסקת האש בת שתים-עשרה השנים ב-1621, הפקידו שליטי ספרד ההאבסבורגיים מספר שליחויות דיפלומטיות בידיו של רובנס.
בין 1627 ו-1630 הייתה הקריירה הדיפלומטית של רובנס פעילה במיוחד, והוא עבר בין חצרות ספרד ואנגליה בניסיון להביא שלום בין ארצות השפלה הספרדיות והפרובינציות המאוחדות.
הוא גם נסע מספר פעמים לצפון הולנד כאמן וכדיפלומט.
בחצרות השונות הוא נתקל מדי פעם בגישה לפיה אל להם לבני אצולה לעסוק בעבודת כפיים הכול סוג שהוא, כולל אמנות, אבל במקומות רבים קיבלו אותו כאיש המעלה.
במהלך אותה תקופה קיבל רובנס תואר אביר פעמיים, תחילה על ידי פליפה הרביעי מספרד ב-1624, ואז על ידי צ'ארלס הראשון מאנגליה ב-1630. הוא גם קיבל תואר מאסטר לשם כבוד מאוניברסיטת קיימברידג' ב-1629.
רובנס שהה שמונה חודשים במדריד ב-1628–1629. מלבד דיונים דיפלומטיים, הוא צייר גם כמה עבודות חשובות עבור פליפה הרביעי ופטרונים פרטיים.
הוא גם החל שוב להתעמק בציוריו של טיציאן, והעתיק מספר תמונות שלו, כולל "חטאו של אדם" (1628–1629).
במהלך שהותו בספרד הוא התיידד עם צייר החצר דייגו ולסקס.
השניים תכננו לנסוע ביחד לאיטליה תוך שנה.
אבל רובנס חזר לבסוף לאנטוורפן, ואילו ולסקס נסע לאיטליה בלעדיו.
שהותו באנטוורפן הייתה קצרה, ועד מהרה הוא נסע שוב, הפעם ללונדון.
רובנס נשאר שם עד אפריל 1630. יצירה חשובה מאותן שנים היא אלגוריה של "השלום והמלחמה" – "מינרווה מגינה על פאקס מפני מרס" (1629, היום בנשיונל גאלרי).
הציור קשור למאמציו של רובנס בהשכנת שלום, והוא ניתן במתנה למלך צ'ארלס הראשון.
בעוד שהמוניטין של רובנס בקרב אספני אמנות והאצולה באירופה המשיכו לפרוח בתקופה זו, הוא והסטודיו שלו המשיכו לצייר ציורים מונומנטליים עבור פטרונים מקומיים באנטוורפן.
"עלייתה לשמיים של מריה" (1625–1626) עבור הקתדרלה של אנטוורפן היא דוגמה בולטת אחת.
העשור האחרון לחייו של רובנס עבר עליו באנטוורפן ובסביבתה.
הוא עדיין עסק בציורים שהוזמנו אצלו מפטרונים בחוץ-לארץ, למשל ציורי התקרה עבור בית המשתאות בארמון וייטהול של איניגו ג'ונס בלונדון.
ב-1630, ארבע שנים אחרי מות אשתו הראשונה, התחתן הצייר בגיל 53 עם הלן פורמאן בת ה-16. הלן היא שהייתה מקור ההשראה לדמויות שופעות הבשר ברבים מציורים בשנות השלושים של המאה ה-17, כולל "משתה ונוס", "שלוש הגרציות" ו"החלטתו של פאריס".
באחרון מביניהם, שהוזמן עבור החצר הספרדית, זיהו מתבוננים בני התקופה את אשת האמן בדמותה של ונוס.
בדיוקן אינטימי שלה, "הלן פורמאן בגלימת פרווה", נראה כי רובנס ביסס את דיוקנה של אשתו באופן חלקי על פסלים קלאסיים של ונוס העירומה, כמו אפרודיטה מקנידוס או ונוס מדיצ'י.
ב-1635 קנה רובנס אחוזה מחוץ לאנטוורפן בשם "הט סטן" ("האבן"), ובילה שם את רוב זמנו.
עבודותיו המאוחרות מתאפיינות בציורי נוף אישיים יותר.
הוא גם הסתמך יותר על מסורת ארצות השפלה המוקדמת של ציירים כמו פיטר ברויגל האב, כמו בציור "יריד פלמי" מ-1630.
ב-30 במאי 1640 נפטר רובנס בגיל 63 משיגדון, ונקבר בכנסיית יעקב הקדוש באנטוורפן.
משתי נשותיו הוליד רובנס שמונה ילדים, שלושה מאיזבלה וחמישה מהלן; הצעיר ביותר נולד שמונה חודשים אחרי מותו.
רובנס היה אמן פורה מאוד.
התמונות שצייר על פי הזמנה היו על פי רוב בנושאים דתיים, ציורים "היסטוריים" (כולל נושאים מיתולוגיים) ותמונות ציד.
הוא צייר דיוקנאות, בעיקר של חבריו, ודיוקנאות עצמיים, ובשנותיו האחרונות צייר גם ציורי נוף.
הוא גם עיצב שטיחי קיר והדפסים, ואף תכנן את ביתו שלו.
הוא גם תכנן את העיטורים החד-פעמיים לאירוע החגיגי שבו נכנס הקרדינל-אינפנטה פרננדו לאנטוורפן ב-1635.
הרישומים שלו רבי-עוצמה על פי רוב, אבל אינם מאוד מפורטים; הוא גם השתמש לעיתים קרובות בשיטת "סקיצת השמן", שבה מכינים טיוטה לציור כבר בצבעי שמן.
הוא היה בין האמנים החשובים האחרונים שציירו על לוחות עץ, אפילו תמונות גדולות מאוד, אבל הוא צייר גם על קנווס, בעיקר בעבודות שנועדו להישלח למרחק גדול.
בציורי מזבח הוא צייר לפעמים על צפחה כדי להפחית את בעיית ההשתקפות.
ניתן לחלק את התמונות לשלוש קטגוריות: אלו שצוירו על ידי רובנס עצמו, אלו שהוא צייר רק חלקים מהן (בעיקר פנים וידיים) ואלו שהוא רק פיקח עליהן.
כפי שהיה נהוג בזמנו, הייתה לו סדנה גדולה ובה תלמידים ושוליות רבים, שחלקם - כמו אנתוני ואן דייק - התפרסמו בזכות עצמם.
לעיתים קרובות הוא היה שוכר אמנים מומחים אחרים כדי לבצע אלמנטים כמו חיות או טבע דומם בציורים גדולים, ביניהם פרנס סניידרס ויאקוב יורדאנס.
הציור "טבח החפים מפשע", שהתגלה לא מכבר, המתאר את טבח התמימים בברית החדשה, נמכר ללורד תומסון הקנדי במכירה פומבית של סותבי'ס ב-10 ביולי 2002, תמורת 49.5 מיליון ליש"ט.
נכון לעת כתיבת דברים אלה (2007) זהו הסכום הגבוה ביותר ששולם עבור ציור קדם-מודרני.
הציור מוצג כיום בגלריה לאמנות של אונטריו בטורונטו.
פטר פכטר היה בנאי ממזרח ברלין, שבגיל 18 היה לאחד הקורבנות הראשונים של שומרי הגבול בחומת ברלין.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נשלטה גרמניה בידי ועדת פיקוח משותפת שהורכבה מארבע בעלות הברית – צרפת, הממלכה המאוחדת, ברית המועצות וארצות הברית, וזאת על פי העקרונות של ועידת פוטסדאם.
על החלטות ממשלתיות היה לעבור פה אחד, ללא התנגדות מאחת המדינות.
גרמניה חולקה לאזורי כיבוש שבהם הייתה לכל מעצמה סמכות בלעדית על האזור שבפיקוחה.
ברלין, עיר הבירה של גרמניה, חולקה באופן מיוחד לארבעה חלקים, אחד לכל אחת מבעלות הברית, בשל חשיבותה.
ככל שהתעצמה המלחמה הקרה, כך התמוססו החלטות ועידת פוטסדאם על ניהול גרמניה, וועדת הפיקוח הפכה לבלתי יעילה.
גרמניה חולקה דה פקטו לחלק הסובייטי שנקרא מזרח גרמניה ולחלק שנשלט על ידי מעצמות המערב ונקרא מערב גרמניה.
ברלין, ששכנה כולה בתוך החלק המזרחי, הייתה מחולקת למזרח ברלין ולמערב ברלין.
למרות המתיחות ששררה, נשמרו לזמן מה גבולות פתוחים בין חלקי ברלין.
אך מספרם הגובר של התושבים שברחו ממזרח ברלין למערבה, יחד עם המספר הגדול של אזרחי מערב ברלין שנכנסו לחלק המזרחי כדי לקנות בזול מזון שסובסד באופן קיצוני בחנויות שנוהלו על ידי הממשלה, הובילו את המשטר הקומוניסטי להקים על הגבול בשנת 1961 את חומת ברלין.
על פי הצהרות הממשלה הייתה החומה "חומת הגנה אנטי-פשיסטית", שמטרתה למנוע חדירה למזרח ברלין של גורמים נאצים מן החלק המערבי.
למעשה, הייתה מטרת החומה למנוע מאזרחי מזרח גרמניה לברוח למקלט מדיני במערב גרמניה.
את החומה איישו שומרים חמושים של משטר הגבול.
לכוחות הביטחון של מזרח גרמניה היו הוראות פתיחה באש ("Schießbefehl") על פיהן:
אף אחד מהם לא הועמד לדין על הריגה או שימוש בלתי חוקי בנשק.
ולטר אולבריכט עצמו הבהיר, בנאום שנשא לפני פקידים של הנוער הגרמני החופשי, כי "אנו נירה בכל מי שמתגרה בנו...
רבים אומרים שגרמנים פשוט אינם מסוגלים לירות בגרמנים...גרמנים, שמייצגים את האימפריליזם, ונעשים חצופים, אנו נירה בהם"
כשנה לאחר בניית החומה, ניסה פכטר להימלט ממזרח גרמניה, יחד עם חברו הלמוט קולבייק.
תוכניתם הייתה להסתתר בסדנת עבודה של נגר ליד החומה, ולאחר התבוננות בשומרי משמר הגבול לקפוץ מחלון לתוך האזור שכונה "רצועת המוות", שתוחם על ידי החומה הראשית וגדר מקבילה שבנייתה החלה לא מכבר.
לאחר מכן תכננו לרוץ דרך הרצועה, לטפס על החומה (שגובהה היה 2 מטרים, ובראשה תיל דוקרני), ולקפוץ אל הצד המערבי של ברלין.
כאשר התקרבו שניהם אל החומה, החלו השומרים לירות עליהם.
קובליק הצליח במעבר החומה, אך פכטר נורה באגן הירכיים, בעודו על החומה, לעיניהם של מאות צופים.
הוא נפל אחורה, אל תוך רצועת המוות שבצד המזרחי, אך צופים מהצד המערבי, כולל עיתונאים, היו בנקודה שאפשרה להם להמשיך ולראותו.
למרות צעקותיו, הוא לא קיבל טיפול רפואי, הן מהצד המזרחי והן מהצד המערבי.
הוא דימם למוות במשך כשעה.
מאות אנשים במערב ברלין פצחו בהפגנות ספונטניות, בצעקות "רוצחים!" אל עבר השומרים הגרמנים.
חוסר הטיפול בפכטר נבע מפחד הדדי: ככל הנראה מנעו השומרים מעוברים ושבים בצד המערבי לטפל בו (אם כי על פי תחקיר של המגזין "טיים", קיבל קצין אמריקאי ששהה במקום הוראות מפורשות ממפקדת הצבא האמריקאי במערב ברלין שלא להתערב).
באופן דומה, לא התקרבו שומרי הגדר אל הפצוע; מפקד משמר הגבול המזרח-גרמני הצהיר שהוא פחד להתערב, וזאת בשל תקרית שאירעה שלושה ימים קודם לכן ובה נורה קצין משמר הגבול המזרח-גרמני רודי ארנשטט, בידי שוטר משמר הגבול המערב-גרמני הנס פליושקה.
אף על פי כן, החזירו החיילים המזרח-גרמנים את גופתו של פכטר, כשעה לאחר שנורה.
צלב הועמד בצד המערבי ליד המקום בו נפל פכטר ודימם למוות.
על פי הזמנתו של וילי ברנדט, אז ראש עיריית מערב ברלין, שרה המקהלה הרוסית של יל בשבוע שלאחר האירוע את התרגום הגרמני של המוטט ברה, "Ave verum Corpus" של מוצרט, ליד המקום.
ביום השנה הראשון, הונח במקום זר על ידי ברנדט ומפקד צבא אמריקאי.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990, הוקמה מצבת זיכרון בנקודה המדויקת בה מת בצד המזרחי, והיא הפכה לנקודה מרכזית לאירועים הקשורים בחומה; על המצבה נכתב:
הירי היה גם נושאם של מספר סרטים דוקומנטריים בטלוויזיה הגרמנית.
קורנליוס ריין הקדיש את ספרו "הקרב האחרון" לזכרו של פכטר.
בחודש מרץ 1997, הועמדו לדין שניים משומרי משמר הגבול המזרח-גרמני לשעבר, רולף פרידריך ואריך שרייבר, באשמת הריגה על מותו של פכטר.
הם הודו בירי, הורשעו, ונשפטו למאסר על תנאי של שנה אחת.
במהלך המשפט הועלו טענות שניסיון עזרה מהצד המערבי נמנע על ידי החיילים, אך על פי דו"ח פתולוגי שהוגש לבית המשפט .
לארס פטר קארלסון (בשוודית: Lars Peter Karlsson; 17 בפברואר 1966 - 11 במרץ 1995) היה שחקן הוקי קרח מקצועי שוודי.
קארלסון נולד בלאנדבי, וסטמנלנד שבשוודיה והחל את דרכו המקצועית בקבוצה "VIK Västerås HK" מהליגה השנייה בדירוגה במדינה, "HockeyAllsvenskan".
לאחר חמש עונות בליגה עבר קלארסון ושיחק בשתי קבוצות אחרות, לאחר ארבע שנים חזר ל-"VIK Västerås HK" ששיחקה בליגה הבכירה, ובתום העונה עבר שוב לקבוצה אחרת מליגת המשנה.
ב-11 במרץ 1995 כאשר חזר קארלסון מבילוי, הוא נתקל בסקינהד נאו-נאצי בן 19 שתקף אותו על רקע הומופובי.
הנער דקר אותו בסכין 64 פעמים, והרג אותו במקום.
קארלסון היה בן 29 במותו.
במשפטו טען התוקף כי קארלסון ניסה "להתחיל" עמו.
הוא נשלח לשמונה שנות מאסר בגין הריגה.
ההרשעה הכעיסה פעילים שוודים למען זכויות להט"ב שטענו כי ההרשעה צריכה הייתה להיות בגין רצח.
פרשת הרצח של קארלסון סוקרה בהרחבה בכלי התקשורת בשוודיה, וחברי קבוצת ההוקי שלו ארגנו צעדת מחאה לזכרו שבה השתתפו יותר מ-2,000 איש.
פטר פלדמן הוא מדינאי יהודי-גרמני, מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, ראש עיריית פרנקפורט, שנבחר ברוב קולות ב-25 במרץ 2012, והיה לראש העירייה היהודי הראשון בתולדות פרנקפורט, מאז תקופת גרמניה הנאצית.
פטר פלדמן נכנס לתפקיד ראש העירייה ב-1 ביולי 2012, במקומה של פטרה רות, מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית וכיהן עד ה-11 בנובמבר 2022.
לאחר שעבר לפרנקפורט בשנת 1979, בילה פטר שנה בישראל ולמד להיות גנן.
עם הזמן למד מדעי המדינה באוניברסיטת מרבורג עד לשנת 1986, ועשה קריירה אקדמית בתור מרצה במקום, תוך כדי התמחות בכלכלה למגזר החברתי.
פטר פלדמן עסק במהלך השנים בארגונים ללא רווח, גם בשכר וגם בהתנדבות.
בשנת 1974 הצטרף ל-SPD, ומשנת 1981 לקח פטר חלק פעיל בפוליטיקה כיושב ראש ועד הסטודנטים הכללי באוניברסיטת מרבורג.
באותה שנה הוא נבחר לתפקיד סגן נשיא ארגון הנוער SPD, ארגון צעירים סוציאליסטים בתנועת ה-SPD.
בשנת 1988 הצטרף פטר למועצת העיר פרנקפורט, ובשנת 2004 נבחר לסגן נשיא הקבוצה הפרלמנטרית של מפלגתו.
בשנת 2007 היה פטר אחד ממייסדי הוועדה היהודית ב-SPD.
ב-25 במרץ 2012, נבחר פטר פלדמן מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ברוב קולות.
על אף שעיתונים דיווחו שהוא ראש העירייה היהודי הראשון בתולדות גרמניה, מאז תקופת גרמניה הנאצית, קדמו לו הרברט ויכמן, ראש העירייה היהודי הראשון של המבורג ב-1965.
פטר מתיאס פושברי (בשוודית: Peter Mattias Forsberg, נהגה "פוֹשְבֶּרי", מוכר בצפון אמריקה כפיטר פורסברג; נולד ב-20 ביולי 1973 בארנשלדסוויק, שוודיה) הוא שחקן הוקי קרח שוודי מקצועני לשעבר בעמדת חלוץ מרכזי, הנחשב בעיני רבים לאחד החלוצים הטובים ב-NHL אי פעם ומגדולי שחקני שוודיה בכל הזמנים.
פושברי שיחק 19 עונות כמקצוען, מתוכן 13 עונות בליגת ה-NHL במהלכן זכה פעמיים בגביע סטנלי במדי קולורדו אוולאנש.
ב-2003 זכה בגביע הארט כ-MVP של הליגה ובגביע ארט רוס כמבקיע המצטיין שלה.
עם זאת, הקריירה שלו נקטעה ונפגעה מספר פעמים עקב פציעות קשות.
גם במדי נבחרת שוודיה זכה פושברי להצלחות - שתי מדליות זהב אולימפיות ושתי זכיות באליפות העולם.
בכך הפך פושברי לאחד משלושה שחקנים בלבד החברים ב"מועדון הזהב המשולש הכפול" - לפחות שתי זכיות בכל אחד מהתארים החשובים בעולם ההוקי קרח: גביע סטנלי, מדליית זהב אולימפית ואליפות העולם.
פושברי התקבל להיכל התהילה של ההוקי קרח ב-2014.
פושברי ינק בילדותו הוקי קרח בהשראת אביו, קנט פושברי, שהיה מאמן בכיר בשוודיה.
ב-1989 שיחק פושברי לראשונה בקבוצת הצעירים של מודו הוקי, המועדון של עיר הולדתו ארנשלדסוויק.
באותה עונה, בגיל 17 בלבד, הועלה פעם אחת לקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה ב-Eliteserien - הליגה העילית בשוודיה.
במשחק היחיד שלו בקבוצה הבוגרת מסר אסיסט אחד.
עונה אחת לאחר מכן, ב-1990/91, כבר סומן פושברי ככוכב עתידי.
הוא סיים את העונה עם 102 נקודות ב-39 משחקים בלבד בקבוצה הצעירה, ובקבוצה הבוגרת כבר שיחק ב-23 משחקים ורשם 17 נקודות.
הבחירה בדראפט ה-NHL ועסקת לינדרוס
אחרי עונת 1990/91 סומן פושברי גם על ידי קבוצות ה-NHL.
הציפייה הייתה שייבחר בסיבוב השני של הדראפט, אולם פילדלפיה פליירס הפתיעה ובחרה אותו כבר בסיבוב הראשון, במקום השישי הכללי.
פושברי בן ה-18 היה האירופי הבכיר באותו דראפט.
פושברי נשאר בינתיים בשוודיה והמשיך לשחק במדי מודו הוקי, כאשר במקביל התחוללה סערה סביב הכוכב הראשי של אותו הדראפט - החלוץ הקנדי אריק לינדרוס, שנבחר ראשון על ידי קוויבק נורדיקס, ונחשב בעיני רבים לכוכב הגדול של ה-NHL לעתיד לבוא.
לינדרוס סירב לשחק בנורדיקס ושבת מפעילות במשך עונה שלמה.
בסופו של דבר, לאחר עונת 1991/92, התקיימה עסקת ענק בין הפליירס והנורדיקס, כאשר הפליירס קיבלו את לינדרוס, ובתמורה שילמו לנורדיקס מחיר כבד - 15 מיליון דולר, שתי בחירות דראפט בסיבוב הראשון, חמישה שחקנים, והזכויות על פושברי.
העסקה התבררה עם השנים כהצלחה גדולה לנורדיקס וכישלון מוחלט לפליירס, כאשר לינדרוס לא עמד בציפיות הגדולות שתלו בו, ואילו הנורדיקס, שהפכו מאוחר יותר לקולורדו אוולאנש, הפכו לקבוצת צמרת ב-NHL למשך תקופה ארוכה.
פושברי נשאר בשוודיה שתי עונות נוספות, כאשר למאמן מודו הוקי התמנה אביו, קנט פושברי.
האב והבן הובילו את מודו הוקי לפלייאוף של ליגת ההוקי השוודית ב-1992/93, ופטר נבחר ל-MVP של העונה בליגה.
עונה אחת לאחר מכן הובילו השניים את קבוצתם עד לגמר הפלייאוף של הליגה, בפעם הראשונה מאז 1979. הקבוצה נוצחה בסדרת הגמר, אולם פטר זכה שוב בתואר ה-MVP.
בקיץ 1994 החליט פושברי, שכבר נחשב לאחד הכוכבים הגדולים מחוץ ל-NHL, לממש את בחירתו בדראפט ולשחק ב-NHL.
עם זאת, השבתת מגן כתוצאה מסכסוך עבודה בין ה-NHL לאיגוד השחקנים שלה עיכבה את פתיחת עונת 1994/95 במספר חודשים, ופושברי פתח גם את העונה הזו במודו הוקי.
משנפתר סכסוך העבודה ועונת 1994/95 החלה לבסוף, הגיע פושברי לקוויבק נורדיקס, שהחזיקה בזכויות עליו בעקבות עסקת לינדרוס, לעונת ה-NHL הראשונה שלו.
בעונה המקוצרת בגלל העיכוב בהתחלתה, גילה פושברי את מגוון הכישרונות שהביאו אותו להיות מסומן ככוכב לעתיד - יכולת התקפית שנשענה על ראיית משחק יוצאת דופן, בצוותא עם משחק פיזי וקשוח ויכולת גבוהה גם בעזרה למשחק ההגנה.
הוא שיחק ב-47 משחקים (החמיץ רק אחד בשל שפעת) וצבר בהם 50 נקודות - מאזן מצוין לרוקי, שהביא לו את גביע קאלדר, גביע רוקי העונה ב-NHL.
פושברי והנורדיקס זכו באליפות הבית הצפון-מזרחי עם מאזן מצוין, אולם הודחו בסיבוב הראשון של הפלייאוף.
זו הייתה עונתו היחידה של פושברי בקוויבק.
הקבוצה סבלה מבעיות כלכליות קשות ומשוק קהל קטן, והיא נמכרה לבעלים חדשים שהעבירו אותה לדנוור ושינו את שמה לקולורדו אוולאנש.
המעבר לדנוור התברר כהצלחה, הן עבור הקבוצה והן עבור פושברי.
בעונה הראשונה בבית החדש, 1995/96, סיים פושברי את העונה הרגילה עם מאזן מצוין של 116 נקודות, ושיחק בכל 82 המשחקים.
הוא הוסיף 21 נקודות בפלייאוף ועזר להוביל את האוולאנש לזכייה בגביע סטנלי כבר בעונה הראשונה לאחר המעבר - הפעם הראשונה שקבוצה כלשהי השיגה הישג כזה.
במשחק מספר 2 בסדרת הגמר מול פלורידה פנתרס כבש פושברי שלושער בשליש אחד של המשחק, והפך לשחקן השישי בלבד בהיסטוריה של הליגה שעושה זאת.
בדיעבד התברר שזו הייתה העונה היחידה בקריירת ה-NHL שלו בה לא החסיר כלל משחקים.
מאחר שכבר זכה באליפות העולם ובמדליית זהב אולימפית עם נבחרת שוודיה, הפך פושברי בגיל 22 לחבר הצעיר ביותר ב"מועדון הזהב המשולש" - שחקנים שזכו בשלושת התארים הקבוצתיים החשובים ביותר בהוקי קרח העולמי.
פציעת ירך, פציעה ראשונה מני רבות, הגבילה את פושברי ל-65 משחקים בלבד בעונת 1996/97, ובכל זאת סיים את העונה הרגילה במאזן מצוין של 86 נקודות.
באותה עונה השתתף, בפעם היחידה בקריירה שלו, בקטטה עם שחקן יריב.
האוולאנש סיימו את העונה בפעם הראשונה עם המאזן הטוב בליגה וזכו בגביע הנשיאים.
פושברי שיחק מצוין גם בפלייאוף וסיים אותו עם 17 נקודות, אולם האוולאנש נוצחו בגמר החטיבתי על ידי מי שהפכה ליריבתם המושבעת, דטרויט רד וינגס.
בסיום העונה נבחר פושברי להופיע בתצלום על קופסת משחק המחשב NHL98, חלק מסדרת משחקי ה-NHL של חברת המשחקים Electronic Arts.
בשנים הבאות המשיכו האוולאנש להיות קבוצת צמרת בליגה באופן קבוע, ופושברי התמיד בתוצרת גבוהה במשחקים ששיחק - אולם הפציעות החלו להשפיע עליו והוא החסיר משחקים בתקופות שונות.
הוא סבל ממספר זעזועי מוח, פריקות בכתף ובאגן, ונאלץ לעבור ניתוח בכף רגלו שהייתה מקושתת יתר על המידה וגרמה לו כאבים.
בעונת 2000/01 המשיך פושברי להפגין יכולת טובה, בתלות בבריאותו.
עם 89 נקודות ב-73 משחקים עזר להוביל את האוולאנש לזכייה שנייה בגביע הנשיאים ועלייה לפלייאוף עם המאזן הטוב בליגה, שהבטיח יתרון ביתיות לכל אורכו.
בסיבוב השני של הפלייאוף, מול לוס אנג'לס קינגס, סבל פושברי למוד הפציעות מפציעה קשה נוספת - הוא קרע את הטחול שלו, ונאלץ לעבור ניתוח להסרתו ולהחמיץ את שארית הפלייאוף.
האוולאנש המשיכו וזכו בגביע סטנלי שני, בלעדיו.
בעצת רופאיו החליט פושברי לוותר על עונת 2001/02, כמו גם על השתתפות בנבחרת שוודיה באולימפיאדת סולט לייק סיטי.
הוא חזר לפלייאוף, בריא ואחרי מנוחה ארוכה, צבר 27 נקודות ב-20 משחקים והוביל את האוולאנש עד הגמר החטיבתי, שם נוצחו פושברי וחבריו בשבעה משחקים על ידי יריבתם המושבעת דטרויט רד וינגס.
העונה הבאה, 2002/03, הייתה עונתו הטובה ביותר של פושברי ב-NHL מבחינה אישית.
הוא סיים אותה עם 29 שערים ו-77 אסיסטים, ובסך הכל 106 נקודות, המבקיע המוביל ב-NHL - תואר שזיכה אותו בגביע ארט רוס.
הוא נבחר גם ל-MVP של הליגה וזכה בגביע הארט.
האוולאנש המשיכו את רצף אליפויות הבית שלהם, אולם בפלייאוף הודחו במפתיע על ידי מינסוטה ויילד.
עונת 2003/04 הייתה רצופת פציעות עבור פושברי.
הוא שיחק בה ב-39 משחקים בלבד, ולמרות שהפיק בהם תוצרת טובה של 55 נקודות עמד המשך הקריירה שלו בספק גדול.
עונת 2004/05 של ה-NHL בוטלה כולה בעקבות סכסוך עבודה בין הליגה לאיגוד השחקנים שלה.
פושברי לא חיכה הרבה, ועוד לפני שהוכרז סופית על ביטול העונה חתם על חוזה לעונה מלאה בקבוצת נעוריו, מודו הוקי בשוודיה.
יחד איתו הגיעו לקבוצה ולליגה השוודית כולה כוכבי NHL שוודים נוספים לאותה עונה.
פושברי סיים את העונה עמוסת הכוכבים עם 39 נקודות ב-33 משחקים, למרות שסבל מפציעה בכף ידו באמצע העונה.
לאחר ששב מפציעת היד שלו במהירות בלתי צפויה, למרות שכללה ניתוח, נפצע שוב במשחק הראשון של הפלייאוף ולא שב לשחק עוד באותה עונה.
מודו הוקי, בלעדיו, הודחה בסיבוב הראשון.
בעונת 2005/06 חזרה ה-NHL לפעול, הפעם עם תקרת שכר שהייתה אחת מתוצאות השביתה.
האוולאנש לא יכלו לשמור את פושברי תחת תקרת השכר, והוא עבר לפילדלפיה פליירס - הקבוצה שבחרה אותו בדראפט ב-1991. העונה הראשונה בפליירס החלה בצורה מצוינת, כאשר פושברי הוביל את הליגה כולה בנקודות - אולם שוב שבו לפקוד אותו הפציעות, ותפוקתו ירדה.
למרות זאת, יכולתו במשחקים ששיחק הספיקה כדי להישאר בפליירס והוא הפך לקפטן שלה לקראת עונת 2006/07.
עונת 2006/07 הייתה מאכזבת, הן עבור פושברי והן עבור הפליירס כקבוצה.
באמצע העונה הועבר לנאשוויל פרדטורס, שראתה בו את החלק החסר בהרכבה לזכייה בגביע סטנלי ראשון.
גם בפרדטורס המשיך פושברי לאכזב, ובפעם הראשונה בקריירת ה-NHL שלו סיים עונה עם ממוצע של פחות מנקודה למשחק.
כבר בתחילת עונת 2007/08 נפצע פושברי שוב, הפעם בכף רגלו.
הוא נאבק בפציעה במשך העונה, ולבסוף, עם סיום מועד ההעברות, הועבר שוב לקבוצה בה עשה את עיקר קריירת ה-NHL שלו, קולורדו אוולאנש.
במדי האוולאנש שב פושברי להזכיר במעט את רמתו משכבר.
בתשעת המשחקים האחרונים של העונה הרגילה צבר 14 נקודות, אולם בפלייאוף שבה בריאותו להטריד אותו, והוא השתתף רק בשבעה משחקים מתוך העשרה של קבוצתו.
לאחר מספר חודשי החלמה ניסה פושברי לחזור למשחק באמצע עונת 2008/09. הוא חזר לשוודיה, לקבוצת נעוריו מודו הוקי, אולם עד מהרה התברר שלא החלים מפציעותיו, ולאחר שלושה משחקים בלבד שבת מפעילות לשארית העונה.
את עונת 2009/10 העביר פושברי במודו הוקי.
הוא שיחק ב-23 משחקים והצטיין עם 30 נקודות, אולם מודו הוקי החמיצה את הפלייאוף ופושברי הודה כי ייתכן ושיחק את משחק ההוקי האחרון שלו.
ניסיון החזרה ב-2011, הפרישה ואחריה
בינואר 2011, באמצע עונת ה-NHL, הודיעה קולורדו אוולאנש כי פושברי החל להתאמן עם הקבוצה.
פושברי עצמו אמר שהחליט לבחון את מצבו הגופני כדי לנסות ולחזור שוב למשחק, והדרך הטובה ביותר לעשות זאת הייתה באמצעות אימונים עם שחקני NHL.
ב-6 בפברואר הודיעה הקבוצה על חזרתו של פושברי למשחק, תחת חוזה לשארית עונת 2010/11. שני משחקים בלבד, בהם לא כבש שער ולא מסר אסיסט, הספיקו כדי להודות שניסיון החזרה נכשל, ופושברי הודיע על פרישה סופית ומוחלטת ממשחק.
חודשיים לאחר פרישתו מונה פושברי לעוזר המנהל המקצועי של קבוצתו השוודית, מודו הוקי.
ביחד עם אביו, המאמן קנט פושברי, הקים חברת נדל"ן שהקימה בין השאר את האולם הביתי החדש של הקבוצה בארנשלדסוויק.
באוקטובר 2011, עם תחילת עונת 2011/12 הוציאה קולורדו אוולאנש את מספר חולצתו של פושברי, 21, לגמלאות, וקבעה שאף שחקן לא ילבש עוד את החולצה מספר 21 בקבוצה.
ב-2014 התקבל פושברי כחבר בהיכל התהילה של ההוקי קרח.
ב-2015 הוצא מספר חולצתו לגמלאות גם על ידי קבוצת נעוריו, מודו הוקי השוודית.
בנוסף לקריירת NHL מוצלחת, ניהל פושברי קריירה בינלאומית מצוינת במדי נבחרת שוודיה.
במדי הנבחרת הצעירה שיחק פושברי לראשונה באליפות העולם עד גיל 20 ב-1992. הוא סיים אותה עם 11 נקודות ב-7 משחקים בלבד, שני בטבלת ההבקעה של האליפות.
מאזן מצוין של 5 ניצחונות, תיקו והפסד, הספיק לשוודיה למדליית כסף בלבד.
בהמשך השנה שיחק לראשונה גם בנבחרת הבוגרת של שוודיה באליפות העולם.
תרומה צנועה של החלוץ בן ה-19, עם 6 נקודות ב-8 משחקים, הספיקה כדי לזכות באליפות.
גם ב-1993 שיחק פושברי בשתי האליפויות - הצעירה והבוגרת.
בנבחרת הצעירה קבע שיא הבקעה מדהים, עם 7 שערים ו-24 אסיסטים, ובסך הכל 31 נקודות ב-7 משחקים בלבד - שיא של אליפות העולם עד גיל 20 המחזיק מעמד עד היום.
למרות זאת החמיצה שוודיה זכייה באליפות לאחר שסיימה אותה בשוויון בטבלה עם קנדה.
כיוון שקנדה ניצחה במשחק בין השתיים, זכתה היא באליפות ושוודיה הסתפקה שוב במדליית הכסף.
באליפות העולם עם הנבחרת הבוגרת אכזב פושברי וסיים עם שער אחד ואסיסט אחד בלבד.
למרות זאת שוודיה עלתה למשחק הגמר, בו נוצחה בידי רוסיה ואיבדה את תוארה.
לאולימפיאדת לילהאמר (1994) הגיע פושברי כאחד הכוכבים הצעירים המבטיחים בעולם.
פושברי עזר להוביל את שוודיה עד משחק הגמר מול קנדה, במה שנתפס גם כקרב אישי בין שני הצעירים הטובים בעולם - פושברי מול הקנדי פול קאריה.
המשחק הסתיים בתיקו 2:2 לאחר ששוודיה כבשה שער משווה פחות מ-2 דקות לסיום הזמן החוקי.
לאחר שההארכה הסתיימה ללא שער, התייצבו הנבחרות לדו-קרב מכות עונשין.
הדו-קרב נמשך עד המכה השביעית, בה פושברי הבקיע, ואילו קאריה, שביצע את המכה עבור קנדה, נעצר על ידי השוער השוודי.
פושברי הוסיף לתואר העולמי מ-1992 גם מדליית זהב אולימפית ראשונה.
ב-1996 התייצב פושברי במדי נבחרת שוודיה למפעל בינלאומי חדש שאורגן בידי ה-NHL - גביע העולם בהוקי קרח, מפעל שהחליף את גביע קנדה שאורגן ביחד עם פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית.
את נבחרת שוודיה אימן אביו של פושברי, קנט, שאימן אותו בעבר גם בקבוצת נעוריו מודו הוקי.
פושברי שיחק בארבעה משחקים בלבד במפעל, ושוודיה נוצחה בחצי הגמר על ידי קנדה לאחר שתי הארכות.
1998 הייתה שנה עמוסה עבור פושברי בזירה הבינלאומית.
היא החלה בהופעה במדי הנבחרת באולימפיאדת נאגנו, האולימפיאדה הראשונה בה שיחקו שחקני NHL.
הופעה פושרת של פושברי השתלבה בכישלון של הנבחרת כולה, שנוצחה ברבע הגמר על ידי יריבתה המושבעת, פינלנד.
המשך השנה היה טוב יותר.
עדיין תחת אביו כמאמן, סיים פושברי כמבקיע המצטיין של אליפות העולם עם 11 נקודות, ושוודיה זכתה באליפות לאחר שנקמה בנבחרת פינלנד בניצחון בגמר.
הפציעות הרבות שפגמו בקריירת ה-NHL של פושברי פגעו בו גם בזירה הבינלאומית.
ב-2002, בעיצומה של עונה בה לא שיחק כלל ב-NHL עד הפלייאוף, ויתר פושברי גם על השתתפותו באולימפיאדת סולט לייק סיטי.
שוודיה, בלעדיו, ספגה הפסד מפתיע מאוד ברבע הגמר מידי נבחרת בלארוס.
ב-2003, אחרי עונת NHL מוצלחת וכשהוא בריא ורענן יותר, חזר פושברי גם לזירה הבינלאומית ושיחק עם נבחרת שוודיה באליפות העולם.
הוא סיים אותה עם 9 נקודות ב-8 משחקים, כאשר הרגע המרשים שלו היה במשחק רבע הגמר מול פינלנד.
שוודיה חזרה מפיגור 5:1 לניצחון 6:5, ופושברי כבש את השער שהשווה את התוצאה ל-5:5 אחרי מבצע אישי בו חלף על פני כל ההגנה הפינית, הטעה את השוער והחדיר את הדיסקית לשער לאחר שהחליק מאחוריו.
שוודיה המשיכה עד משחק הגמר ונוצחה על ידי קנדה.
ב-2004 הגיע פושברי לאליפות העולם כשהוא טרוד בטיפול בפציעותיו.
הוא שיחק בה רק שני משחקים, ותרומתו הייתה זניחה.
שוודיה שוב הגיעה לגמר ושוב נוצחה על ידי קנדה.
לאחר סיום העונה שיחק במהדורה השנייה של גביע העולם בהוקי קרח.
פושברי שוב תרם מעט, ושוודיה הובסה ברבע הגמר על ידי נבחרת צ'כיה.
ב-2006 נכלל פושברי בנבחרת שוודיה באולימפיאדת טורינו.
הוא לא כבש, אבל מסר 6 אסיסטים וזכה עם הנבחרת במדליית זהב אולימפית שנייה.
בכך נכנס פושברי ל"מועדון הזהב המשולש הכפול" - שחקנים שזכו לפחות פעמיים באליפות העולם, לפחות בשתי מדליות זהב אולימפיות ולפחות בשני גביעי סטנלי.
פרט לפושברי חברים ב"מועדון" הזה כיום רק שני שחקנים נוספים - הסובייטים ויאצ'סלב פטיסוב ואיגור לריונוב, שנכנסו אליו לפני פושברי.
ב-2010 זכה פושברי לכבוד להיות נושא הדגל של המשלחת השוודית בטקס הפתיחה של אולימפיאדת ונקובר.
במשחקים עצמם לא הצליחה שוודיה לשמור על תוארה והודחה ברבע הגמר על ידי סלובקיה.
פושברי, שהיה כבר קרוב לפרישה, שיחק ב-4 משחקים ותרומתו הסתכמה באסיסט אחד בלבד.
בינלאומי (רשמיים וגביע העולם בלבד)
פטר ורנר עמנואל גְרָדֶנִוִיץ היה מוזיקולוג, מלחין, מבקר מוזיקה, ומו"ל, מחברם של ספרי עיון רבים בנושאי מוזיקה.
מייסדו של "בית הוצאת המוזיקה הישראלית" ומנהלו במשך שנים רבות.
מרצה באוניברסיטת תל אביב ופרופסור של כבוד באוניברסיטת פרייבורג.
התמחה בחקר הסגנון הסימפוני המוקדם, מוזיקה יהודית, מוזיקה בישראל, יצירתו של ארנולד שנברג וקשרים מוזיקליים בין מזרח ומערב.
פטר עמנואל גרדנויץ נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית בשנת 1910, בנם של שרלוטֶה לבית מֶנדֶל ופליקס גרדנויץ.
בשנים 1928–1930 למד מוזיקולוגיה, ספרות ופילוסופיה באוניברסיטאות ברלין ובפרייבורג.
מוריו בברלין היו ארנולד שֶרִינג (Schering) וקורט זאקס, ובפרייבורג – וִילִיבַּלד גוּרלִיט (Gurlitt).
בנוסף למד בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין.
קומפוזיציה למד אצל הנס אַייזלֶר ואצל המוזיקולוג יוזף רוּפֶר בברלין, אצל המלחין יוליוס וייסמן בפרייבורג וב-1934 אצל המלחין דריוס מִיוֹ בפריז.
ב-1934, על רקע עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עזב את גרמניה והתגורר תקופות קצרות בפריז, בלונדון ובפראג.
ב-1936 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת פראג.
הדיסרטציה שהגיש הייתה מונוגרפיה שהוקדשה לחייו של יוהאן שטאמיץ (Johann Stamitz: Das Leben); היא פורסמה בברנו באותה שנה, ולימים הרחיבהּ גרדנויץ לכדי ספר בן שני כרכים (Johann Stamitz: Leben, Umwelt, Werke; וילהלמסהאפן 1984).
ב-1936 עלה לארץ ישראל עם אשתו.
בארץ פרסם ספרים בנושא מוזיקה וארגן קונצרטים.
בשנת 1949 ייסד את ההוצאה לאור הישראלית הראשונה שהתמחתה במוזיקה קלאסית, "בית הוצאת המוזיקה הישראלית", וכיהן כמנהלו עד 1982, אז עבר המוסד לבעלים חדשים.
במשך שנים רבות כיהן כמזכיר הסניף הישראלי של החברה הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו וייצג אותו בכנסים רבים.
בשנת 1954 ארגן את הפסטיבל העולמי ה-28 של החברה בחיפה, שהפגיש בפעם הראשונה מוזיקאים מרחיבי העולם עם מלחינים ישראלים.
כמו כן ייצג לראשונה את ישראל במועצה הבינלאומית של אונסקו.
בשנים 1968 עד 1977 כיהן כמרצה באוניברסיטת תל אביב.
כן הרצה באירופה ובארצות הברית.
משנת 1980, עת התמנה כפרופסור של כבוד באוניברסיטת פרייבורג, הורה בה סמינרים.
גרדנויץ נפטר בתל אביב ב-2001 ונקבר בקיבוץ צרעה.
ארכיונו מהשנים 1924–1972, הכולל בין היתר יצירות בכתב יד והעתקי יצירות, עיבודים, ספרים ומאמרים, שמור במרכז למוזיקה של הספרייה הלאומית בירושלים.
בשנת 1933 נישא גרדנויץ לרוֹזי ווֹלפסון, ולזוג נולדו בן ובת.
בנו , ששירת בקהילת המודיעין הישראלית, נהרג בשנת 1963, בגיל 26. ב-1965 נפטרה גם אשתו.
ב-1967 נישא גרדנויץ בשנית, לזמרת האלט אוּרסוּלָה מאיֶיר-רַיינַאך, שנפטרה שנים ספורות לאחר פטירתו.
בתו יהודית ונדר, שנישאה ב-1973, היא אנליטיקאית יונגיאנית, חברת מכון ישראלי לפסיכולוגיה יונגיאנית, חברת קיבוץ צרעה ואם לשלושה: נועה רועי ועדו.
שלישייה לחליל, ויולה וצ'לו (1937) בוצעה ב-1938 על ידי אוּרי טֶפְּלִיץ, עדן פַּרטוֹש ותאו זלצמן
סוויטה של מחולות מאת סלומונה רוסי, (1938), השמעת בכורה בקול ירושלים ב-1939
פרק לחמישיית כלי נשיפה (1938), שגרדנויץ הקדים לו מוטו מספר איוב, פרק ל"ו
"סימפוניית הווריאציות" (1941) כוללת בפרק אחד את המרכיבים הצורניים של סימפוניה קלאסית בעלת ארבעה פרקים, שכל אחד מנושאיה מהווה וריאציה על הנושא הראשי הפותח את היצירה.
"סרנדה לכינור ותזמורת קטנה" (1941) מכילה גם היא פרק אחד
"ארבעה נופים ישראליים" לאבוב ופסנתר (1946), בוצעו בניו יורק בשנת חיבורם.
"2000 שנות מוזיקה - אישים ותקופות בעיני דורם" (1976), ערך וליקט פ.
אנציקלופדיה "תבל ומלואה - המוזיקה של עמי העולם" (1962), הוצאת מזרחי
המוזיקה בישראל מימות קדם עד ימינו אלה, מהדורה שנייה מורחבת ומשוכללת.
ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1954
"המוזיקה של עמי העולם", הוצאת מזרחי
פטר קונוויטשני הוא במאי אופרה ותיאטרון גרמני.
פטר קונוויטשני גדל בלייפציג, שם כיהן אביו, פרנץ קונוויטשני, כמנצח ראשי של תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג.
אחרי שהפסיק את לימודי הפיזיקה שהחל בהם, למד קונוויטשני בברלין בימוי תיאטרון, משנת 1965 עד 1970.
בשנות ה-70 עבד קונוויטשני כעוזר במאי עם רות ברגהאוס (Ruth Berghaus) ב"ברלינר אנסמבל".
משנת 1980 ואילך הוא עובד בעיקר כבמאי עצמאי (פרי-לאנס).
במהלך תקופה זו ביים הן הפקות אופרה והן הצגות תיאטרון בברלין, האלה, גרייפסוואלד ורוסטוק.
משנת 1986 עד 1990 היה במאי ראשי של ה"לאנדסתיאטר האלה".
הפקות הנדל שלו, "רינאלדו", "אקיס", "גאלאתיאה ופוליפמו" ו"טאמרלאנו", כמו גם ריגולטו של ורדי וכרמן של ביזה, זכו בשבחים רבים.
אף על פי שקונוויטשני ביין כבר אופרות במערב גרמניה ("טירת כחול הזקן" של בארטוק בקאסל, 1987) ובשווייץ (פידליו של בטהובן בבזל, 1989), הרי רק לאחר נפילת חומת ברלין החלה הקריירה הבינלאומית שלו לנסוק.
לאחר אופרות של פוצ'יני ורוסיני בגראץ, לייפציג ובזל, פנה קונוויטשני לווגנר: פרסיפאל (1995, האופרה הממלכתית של בוואריה), טנהויזר (1997, זמפר-אופרה בדרזדן), לוהנגרין (1998, האופרה של המבורג), טריסטן ואיזולדה (1998, האופרה של בוואריה) והפקה עתירת שבחים של דמדומי האלים (2000, האופרה של שטוטגרט).
אחרי "לוהנגרין" חזר קונוויטשני להמבורג לעבוד שם עם המנצח אינגו מצמאכר על "לולו" של אלבן ברג, אמני השירה מנירנברג של וגנר ו"משה ואהרון" של ארנולד שנברג.
בשנת 2004 ביים את "ההולנדי המעופף" של וגנר בתיאטרון בולשוי במוסקבה, ב-2005 את "אלקטרה" של ריכרד שטראוס בקופנהגן וב-2009 את "סאלומה" של שטראוס באמסטרדם.
משנת 2008 כיהן קונוויטשני כבמאי ההפקות הראשי של האופרה של לייפציג, בחוזה שהיה אמור להימשך עד 2014, אך בסוף דצמבר 2011 הודיע על פרישתו בינואר 2012 עקב חילוקי דעות עם שירמר, מנהל האופרה.
פרס האמנות של מזרח גרמניה, 1988
"פרס קונרד וולף" מטעם האקדמיה לאמנויות בברלין, 1992
אות המצוינות של ממשלת גרמניה (Bundesverdienstkreuz) , 1997
"במאי השנה", מגזין "עולם האופרה", 1998
במאי השנה, מגזין "עולם האופרה", 1999
במאי השנה, מגזין "עולם האופרה", 2000
פרס התיאטרון של ברלין, 2005
פטר קארל פברז'ה או קארל גוסטאבוביץ' פברז'ה היה תכשיטן ואמן רוסי אשר נודע בשל ייצור ביצי פברז'ה עבור המשפחה הצארית של רוסיה בבית המלאכה המשפחתי "בית פברז'ה".
פטר קארל פברז'ה נולד בסנקט פטרבורג שברוסיה.
הוא היה בנם של התכשיטן גוסטב פברז'ה (ממוצא גרמני) ורעייתו שארלוט יונגסטדט (ממוצא דני).
משפחתו של גוסטב פברז'ה הייתה משפחה הוגנוטית שנמלטה מפיקרדי שבצרפת בעקבות ביטול צו נאנט בצו פונטנבלו.
המשפחה נמלטה לברלין, ובשנת 1800 המשיכה לליבוניה שבסמוך לים הבלטי (באותה עת הייתה עיר זו בשליטת רוסיה), בה נולד אביו, גוסטאב.
פטר קארל התחנך בסנקט פטרבורג עד שנת 1860, עת שהוריו עברו לדרזדן.
פטר קארל למד בבית הספר לאמנויות ולמלאכה של דרזדן.
בשנת 1864 יצא פטר קארל ל"טיול הגדול" בהתאם לאופנת התקופה, והשתלם במסעו אצל תכשיטנים בגרמניה, צרפת ואנגליה.
בשנת 1872, בהיותו בן 26, שב לסנקט פטרבורג, ונשא לאישה את אוגוסטה יוליה יעקובס.
בסנקט פטרבורג המשיך לעבוד בעסק המשפחתי, ובין היתר עבד עבור מוזיאון הארמיטאז' בקטלוג ושחזור מוצגים.
בשנת 1882 מונה פברז'ה למנהל החברה המשפחתית.
קארל ואחיו הצעיר אגאתון, תכשיטן אף הוא, הציגו תכשיטים בתערוכת כל-רוסיה שנערכה במוסקבה בשנת 1882, בה זכה קארל במדליית זהב.
בתערוכה זו הציגו בין היתר שחזור של צמיד זהב מהמאה הרביעית לפנה"ס.
איכות השחזור הייתה כה טובה, שהצאר אלכסנדר השלישי הכריז כי הוא אינו מסוגל להבדיל בין הצמיד המקורי לשחזור, ולכן הורה שעבודות בית פברז'ה יוצגו בארמיטאז' כדוגמה לתכשיטנות הרוסית המודרנית.
בשנת 1885 העניק הצאר לבית פברז'ה את התואר "תכשיטן מיוחד של החצר הקיסרית".
הביצה הראשונה, שכונתה "תרנגולת" הוכנה עבור הצאר אלכסנדר השלישי בשנת 1885 כמתנה לרעייתו, הצארינה מריה פיודרובנה.
הצאר ורעייתו, התלהבו מהביצה והחליטו כי יזמינו מבית פברז'ה ביצה נוספת עבור חג הפסחא מדי שנה לאחר מכן.
הביצים הוכנו מדי שנה, ובניגוד למקובל, לא הוזמנו לפי דרישת הצאר, אלא תוכננו ועוצבו על ידי פברז'ה עצמו, כאשר הצאר ומשפחתו לא ידעו מה תהא צורת הביצה ונושאה עד קבלתה.
הדרישה היחידה הייתה שכל ביצה תכיל הפתעה.
יורשו של אלכסנדר, הצאר ניקולאי השני נהג להזמין שתי ביצים מדי שנה - אחת לאימו ואחת לאשתו אלכסנדרה פיודורובנה.
מסורת זו נמשכה עד מהפכת אוקטובר.
בעקבות הצלחת ביצי פברז'ה הפך בית פברז'ה לבית המלאכה הגדול ביותר ברוסיה לייצור תכשיטים, ונפתחו סניפים נוספים במוסקבה, אודסה, קייב ולונדון.
בית המלאכה ייצר למעלה מ-150,000 תכשיטים ויצירות אמנות בין השנים 1882–1917.
בשנת 1900 ייצג פברז'ה את רוסיה בתערוכה העולמית שנערכה בפריז, אולם מאחר שקארל פברז'ה היה אחד השופטים בתערוכה, מוצגיו לא השתתפו בתחרויות.
יחד עם זאת התכשיטים זכו במדליית זהב לאות כבוד, ופברז'ה מונה לאביר לגיון הכבוד - התואר הגבוה ביותר שניתן בצרפת.
בשנת 1916 נאמד הונו של בית פברז'ה ב-3 מיליון רובלים.
בעקבות פרוץ מהפכת אוקטובר בשנת 1917 השתלטו על בית המלאכה מועצת עובדיו, ובשנת 1918 הולאם בית המלאכה על ידי הבולשביקים, וכל רכושו הוחרם.
קארל פברז'ה עזב את סנקט פטרבורג לריגה, וממנה נמלט לגרמניה.
ראשית התיישב בבאד הומבורג ולאחר מכן בוויסבאדן.
אז'ן, בנו הבכור של פברז'ה ורעייתו של פברז'ה נמלטו לפינלנד במזחלת וברגל בעוברם את הגבול בין המדינות בדצמבר 1918.
ביוני 1920 הגיע אז'ן לווייסבאדן, וקרל ורעייתו התאחדו בלוזאן שבשווייץ (יתר הבנים נותרו ברוסיה).
פטר קארל פברז'ה לא התאושש מהמהפכה ומאבדן עסקו, ונפטר ב-24 בספטמבר 1920 מרוב צער.
רעייתו נפטרה בשנת 1925. בשנת 1929 אפרו של קארל פברז'ה הועבר מלוזאן ונקבר בקבר רעייתו בקאן שבצרפת.
ישנם שני מוזיאונים המוקדשים לעבודתו: מוזיאון פברז'ה בעיר באדן-באדן בגרמניה ומוזיאון פברז'ה בסנקט פטרבורג.
פטר פישמן ) הוא צייר ופסל יהודי-רוסי.
חבר אגודת האומנים של הפדרציה הרוסית, דוצנט לאומנות באוניברסיטה ההומנית של סמולנסק.
פטר פישמן נולד בשנת 1955 בעיר קייב בירת אוקראינה למשפחה יהודית שורשית.
ילדותו עברה במחנות צבאיים במונגוליה, קזחסטן, אוקראינה ורוסיה בהם שירת אביו בתפקיד של קצין חינוך.
בשנת 1967 המשפחה עברה לצמיתות לעיר סמולנסק.
מגיל צעיר פטר גילה כישרון לציור ולכן אמו רשמה אותו לבית הספר לאומנויות שבעיר.
בסיום בית הספר פטר המשיך את הכשרתו באוניברסיטת סמולנסק בפקולטה לאומנות חזותית.
מורו ורבו היה הפסל הלאומי של רוסיה - אלברט סרגייב .
ב-1978 פטר סיים את לימודיו בהצטיינות יתירה.
החל מהשנה הוא מתחיל להופיע בקביעות עם יצירותיו בתערוכות לפיסול ברחבי ברית המועצות.
הוא משרת בתור צייר ביחידת הבטחה מיוחדת של המשרד לביטחון פנים.
בתום השרות ועד שנת 1986 הוא עובד כרסטורטור ראשי של אגוד מוזיאונים של סמולנסק.
חלק ניכר מזמנו הוא מקדיש לשימור יצירותיו של סרגיי קוניינקוב (Sergey Konenkov), המכונה הרודן הרוסי.
החל משנת 1987 פטר מקדיש את כל כולו לפיסול.
על מנת לקיים את משפחתו, הוא משלים הכנסה בהוראה.
משנת 1989 הוא חבר באיגוד האומנים של ברית המועצות.
משנת 2005 הוא דוצנט לאומנות ומרצה בכיר באוניברסיטה הומנית של סמולנסק.
על עבודותיו זכה הפסל בשנים 1994, 2004 ו-2005 בפרסים ומלגה של איגוד האומנים ואקדמיה לאומנויות של רוסיה.
פטר מפסל בעץ, ברונזה ואבן.
מתוך התבוננות בחיים הוא מצליח לבודד את המיוחד והנשגב ולגבשו בחומר תוך שימוש בטכניקה מיומנת, הקפדה על מידול חד ומדויק, הדגשת התכונות הבולטות ושימוש הנכון במרקם הטבעי של החומר.
פטר פישמן הוא בנם היחיד של אהרון וציפורה פישמן.
בתקופת מלחמת העולם השנייה רבים מבני משפחה נטבחו בבאבי יאר.
פישמן נולד עשר שנים אחרי השואה.
מתוך חשש לעתיד בנם מחד ובגלל התעמולה הסובייטית מאידך, הוריו החליטו להרחיקו כמה שיותר מיהדות.
פישמן בעל נפש יהודית עמוקה, חיפש שנים רבות את המשמעות והאמונה, אך במגבלות ברית המועצות זה לא היה קל.
עם תחילת הפרסטרויקה וחופש המידע התחיל עידן חדש.
בתו של האומן חזרה בתשובה ומתגוררת היום בישראל.
הפסל פטר פישמן רואה את עצמו כחוט המקשר בין יהודי דור המדבר של רוסיה לבין דור התחייה וחזרה לאמונה.
את הביטוי האמוני ונפש משתוקקת ניתן לראות לאורך כל יצירותיו.
פטר פישמן עוסק בפיתוח ועיצוב פרויקטים ארכיטקטוניים בטווח שבין אמנות לבין הנדסת בניין.
העיסוק בחלל ומרחב עשוי לכלול את הסביבה בכללה ברמת המקרו, ועד לעיצוב פרטים ברמת המיקרו.
פטר צומטור הוא אדריכל שווייצרי, זוכה פרס פריצקר ומדליית הזהב המלכותית של המכון המלכותי לאדריכלים בריטים (RIBA).
צומטור נולד בעיר בזל, בראשית דרכו, בשנת 1963, למד עיצוב תעשייתי ואדריכלות בבית ספר לאמנויות שימושיות (Kunstgewerbeschule) בבזל, שווייץ, ובשנת 1966 המשיך את לימודיו במכון פראט שבניו יורק.
עם שובו לשווייץ בשנת 1968 עבד במחלקה לשימור אנדרטאות של קנטון גראובינדן, שם רכש ידע מעמיק בחומרי בנייה, עיסוק בו המשיך להתעמק לאורך כל עבודתו גם כאדריכל עצמאי.