tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא הייתה מעורבת בתהליך בחירת השיר לאירוויזיון 2024 עם שיר בשם "Dance Forever", שהגיע למקום השני על פי ועדת בחירת השיר.
ב-14 באפריל ספדיה הוציאה שיר בשם "רק את/ה", שיתוף פעולה עם הזמר ניב דמירל.
דמירל וספדיה הלחינו ועיבדו את השיר בעצמם, וכתבו אותו יחד עם אביחי ג'רפי.
דמירל ציין כי במהלך סשן כתיבה לפני כשנה וחצי הוא, ספדיה וג'רפי כתבו את השיר, וכבר אז ידעו שישירו אותו יחד.
ב-14 ביולי הוציאה את הסינגל "לא מעניין אותי" יחד עם אליעד.
ב-25 באוגוסט הוציאה את הסינגל השני מתוך אלבום הבכורה שלה, "חיילת של אושר" העוסק בתחושות האישיות שלה על החיים בתקופה של כאוס, והוא נכתב לאחר אירועי ה-7 באוקטובר.
ב-17 בדצמבר הוציאה ספדיה את אלבום הבכורה שלה, "כאילו אין מחר", הכולל, בין השאר, דואט שלה עם אמיר דדון (בשיר: "לבן טהור (תן לי את האור)") ושיתוף פעולה עם דניאל סלומון.
בקליפ לשיר, "תשכח מהכל", הפותח את האלבום, משתתף השחקן דורון בן דוד, לצד בתו אליאנה.
ב-13 במאי 2025 הוציאה את הסינגל "משהו אחר", דואט יחד עם אלדד ציטרין.
ב-28 בספטמבר 2025 הוציאה את הסינגל "בן אדם בעולם", מילות השיר נכתבו על ידי הודיה חיוט, הלחן, העיבוד וההפקה של מאי עצמה ואלנתן שלום
ספדיה נישאה ב-2022 לעידו וקסלר לאחר חמש שנות זוגיות.
שם האלבוםתאריך יציאהחברת תקליטיםשיריםרעיל26 באוגוסט 2022ג'ירף מיוזיק "פנטזיה"
מאי דיין (נולדה ב-14 במאי 1994) היא כדורסלנית ישראלית, המשחקת בעמדת רכזת/קלעית בקבוצת הפועל פתח תקווה מליגת העל.
בנוסף לכדורסל היא עורכת דין במשרד הרצוג פוקס נאמן.
דיין גדלה והתחנכה באשדוד ושיחקה כדורסל מגיל צעיר במחלקת הילדות והנערות של מכבי בנות אשדוד.
דיין הייתה רכזת מובילה ונבחרה לחמישיית העונה בליגה לנערות (2009), תגלית העונה בנערות א' (2010) ושחקנית העונה בנערות ב' (2010).
דיין הגיעה לשיא כשקלעה 41 נקודות עם הנערות של אשדוד במשחק חוץ בירושלים בשנת 2012.
מעונת 2011/12 השתייכה דיין לסגל הקבוצה הבוגרת, אך קיבלה דקות מועטות ולא השתלבה ברוטציה במהלך המשחקים.
במהלך עונת 2012/13 שיחקה בקולג' בקבוצה של אוניברסיטת טמפל (NCAA) וקלעה שלוש פעמים 8 נקודות נגד מונטנה, קנט סטייט ופן.
בסך הכל השתתפה ב-30 משחקים ופתחה בחמישייה 6 פעמים.
בעונת 2013/14 החלה לשחק בליגת העל בקבוצת הפועל ראשון לציון.
בעונת 2014/15 שיחקה באליצור חולון.
בעונת 2015/16 החלה לשחק בקבוצת בנות הרצליה למשך שתי עונות.
בעונת 2017/18 שיחקה דיין בקבוצת בני יהודה ובעונת 2018/19 שיחקה בקבוצת מכבי רעננה, בה רשמה ממוצעים של 8.6 נקודות, 2.3 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים ב-27 דקות למשחק.
בעונת 2019/20 חזרה לקבוצת בנות הרצליה לעונה אחת.
בתחילת עונת 2020/2021 חזרה הביתה למכבי בנות אשדוד ומונתה לקפטנית הקבוצה.
בעונת 2025/26 חתמה דיין בהפועל פתח תקווה.
דיין שיחקה כרכזת מובילה בנבחרות לכל אורך הדרך.
בנבחרת הקדטיות, בנערות, בעתודה ובנבחרת ישראל למשחקי המכביה העשרים בשנת 2017. בשנת 2020 זומנה דיין לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת.
מאי זרחי (נולדה ב-11 במאי 1984) היא כוריאוגרפית, אוצרת ודרמטורגית ישראלית המחלקת את זמנה בין גרמניה וישראל.
זרחי נולדה וגדלה בתל אביב.
סבה היה האדריכל משה זרחי.
את יצירתה הראשונה יצרה בשנת 2001 כשהייתה בת 16 בלבד.
שנה לאחר מכן עברה להולנד כדי ללמוד מחול ברוטרדם.
עוד לפני סיום לימודיה, ב-2005, הייתה אסיסטנטית של ויליאם פורסיית' ביצירתו "3 Atmospheric Studies" בפרנקפורט.
לאחר סיום לימודיה הצטרפה ב-2007 לתוכנית לכוריאוגרפיה ex.e.r.ce במונפלייה, בניהולם של קסבייר לה רוי (Xavier Le Roy) ומתילד מונייה .
לאחר שחזרה לישראל למדה תיאטרון ב-2008 בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
ב-2009 עברה זרחי לגרמניה והייתה ממקימות הקולקטיב הכוריאוגרפי mamaza לצד פאבריס מצליח ויאניס מנדפוניס איתם יצרה והופיעה ברחבי העולם.
במסגרת הקולקטיב הגיעה זרחי לרזידנסי בדהסינגל באנטוורפן ב-2011, ובתיאטרון מוסונטרום בפרנקפורט ב-2012.
ב-2016 יזמה עם גלית קריידן את פרויקט WALK במתחם האומנים פסט'פקטורי בבת ים ובשנת 2018 יזמה עם ענת דניאלי את פסטיבל "ארנבת מרץ" בבת ים.
זרחי מלמדת בבית הספר לתיאטרון חזותי, באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים וב-K3 בהמבורג.
החל מ-2021 זרחי מנהלת את התכנית הדו-שנתית לכוריאוגרפיה במרכז "כלים" בבת ים.
כן - מופע לחלל ייעודי במוזיאון תל אביב, במסגרת פסטיבל "צוללן" 2015
פֹּה - מופע משותף עם מיכל אופנהיים במסגרת פסטיבל ריקודי חדר של הכוריאוגרף עמוס חץ (2017)
The Voices - יצירה משותפת של זרחי עם מיכל אופנהיים לשתי רקדניות ושלוש זמרות.
העבודה עלתה בבכורה בפסטיבל "צוללן" 2017, ולאחר מכן הוצגה במרכז לאומנות עכשווית בתל אביב ומרכז מחול-שלם בירושלים.
אם, אז…אחרת - יצירה משותפת עם עפרי כנעני של מדריך קולי מדומה למבקרים במוזיאון הרצליה שאינו מספק מידע או הסברים על היצירות המוצגות, אלא מזמין את הצופים להשתתף בכוריאוגרפיה במרחב (מוזיאון הרצליה, 2018)
untitled - מופע הבוחן את היחסים בין גוף לצליל המתרחש בחלקו בחושך מלא, שנוצרה בעקבות המיזם "סיורי גבול" (הזירה, 2019)
Detail - יצירה משותפת עם אמנית הווידאו זהר אלעזר ובהשתתפות הרקדניות רותם גרינברג וענבר בוכבינדר (תמונע, 2020)
LIBELLE - מופע לקהלים צעירים מגיל 7 ומעלה.
בכורת המופע נועדה להיערך במאי 2020, אך בשל מגפת הקורונה נדחתה בשנה שלמה (K3, 2021)
Ausencia - עבודת סולו שנוצרה במהלך סגרי הקורונה המתייחסת לגוף ולהיעדרו, למגע ולקושי לממש אותו (המרכז לאומנות עכשווית, 2021)
Five Studies - שיתוף פעולה של זרחי עם אמנית האנימציה טל קנטור, ועם סטפן לאונרד – אמן חזותי המתעסק בווידאו, בציור ובסאונד (2022)
פרסנסיה - דואט המתעסק במגע ובהיעדר מגע אנושי בביצוע ברית רודמונד ודומיניק סנטיה (מרכז סוזן דלל, 2023)
מאי תגר (נולדה ב-22 בנובמבר 1998) היא דוגמנית ישראלית.
תגר נולדה וגדלה בגני תקווה.
אביה, דן תגר, עלה מדנמרק בגיל 27 והוא בעל קליניקה לשיקום נכים, ואימה, דפנה תגר, היא מנהלת ייבוא בחברה מסחרית, צברית ממוצא תימני.
מאי האחות הבכורה לארבעה אחים.
למדה בלט מגיל 4 והייתה חניכה ומדריכה בצופים.
למדה מחול 5 שנים, התעמלות אמנותית 3 שנים ואקרובטיקה.
שירתה בצה"ל במיצג חיילות בתל השומר ובשלישות הראשית.
התחילה בקריירת הדוגמנות בגיל 16.
הופיעה על השערים של כתבי-העת הישראליים "לאשה", "מנטה" ו"זמנים מודרניים".
ב-2017 הצטלמה לגיליון בגדי הים השנתי של המגזין "בלייזר".
הצטלמה גם למגזינים: "ווג" היווני (Vouge Greece) והערבי (Vouge Arabia), "קוסמופוליטן", "מארי קלייר", "Elle" צרפת, "GQ" יפן, "Allure" ו"L'Officiel" .
שימשה כפרזנטורית של רשת האופנה הישראלית עדיקה, של חברת האופנה פקטורי 54, ושל מותג בגדי הים "פלפל" ו"גולף".
לאורך השנים הובילה קמפיינים עבור אסתי לאודר ועבור כריסטיאן דיור, שנתיים ברצף.
השתתפה בקמפיינים העולמיים של החברות: ג'ורג'ו ארמני, לואי ויטון, פינק של ויקטוריה'ס סיקרט, דיזל וקמפיין הבושם של Courrèges.
הצטלמה לקמפיין של מותג האופנה הישראלי פיקס, כדוגמנית ישראלית ראשונה בדובאי.
הצטלמה גם עבור המותגים: Top Shop, G-Star , Missoni , עמנואל, Piaget SA, ואוסקר דה לה רנטה.
כמו כן, היא הצטלמה ללואבה למגזין ווג.
צעדה על המסלול בתצוגות האופנה של קרולינה הררה, פיטר דו, בוטגה ונטה ו-Courrèges.
בישראל היא מיוצגת על ידי סוכנות יולי, ובעולם על ידי סוכנות הדוגמנות IMG worldwide .
תגר עובדת מגיל 16, בעיקר מחוץ לישראל, והספיקה לגור תקופה ממושכת בניו יורק, פריז, לונדון ומילאנו.
כיום נמצאת בזוגיות עם יפתח רמון, בנם של אילן ורונה רמון.
מאי סייג (נולדה ב-6 במאי 2000) היא סטנדאפיסטית, אושיית רשת, שחקנית ומגישת טלוויזיה ישראלית.
ואף הייתה האישה הראשונה ששירתה בתור סטנדאפיסטית בצה"ל.
סייג נולדה וגדלה בראשון לציון, בת שנייה לאם חד-הורית במשפחה ממוצא עיראקי.
בין השנים 2016-2015 הייתה מאי הגיטריסטית של להקת "הגברות".
להקת בנות צעירה מראשון לציון.
בשנת 2015 אף זכתה הלהקה במקום הראשון בתחרות להקות במועדון "התדר" בראשון לציון.
בין השנים 2014–2018 הגישה פינות טור דעה בתוכנית "23 דקות" בכאן חינוכית, במה שהיווה את הופעתה הראשונה בטלוויזיה.
בשנת 2016 הגישה פינות סטנדאפ שבועיות בתוכנית "המהדורה" בערוץ הראשון.
מאז החלה לעשות סטנדאפ גם על במות, כאשר ערכה הופעות חימום לאמנים מוכרים, כגון חן מזרחי, דניאל אסייג ועוד.
בשנת 2018 התגייסה סייג לשירות צבאי בתור מדריכת אב"כ.
עם זאת, במהלך השירות קיבלה מינוי בתור סטנדאפיסטית, הפכה לסטנדאפיסטית צבאית, והחלה להופיע בפני חיילים במסגרת שירותה הצבאי.
במהלך השירות, החלה סייג לנהל את עמוד הפייסבוק "חיילים מצייצים".
כמו כן, סייג היא מהמנהלים של העמוד "סטטוסים מצייצים".
כסטנדאפיסטית, סייג היא חלק מהקאסט של מועדון הקומדי בר, וכן מופיעה במועדוני סטנדאפ נוספים, ומופיעה יחד עם אמני סטנדאפ ידועים.
בשנת 2021 החלה סייג לעבוד במחלקת הדיגיטל של כאן 11. במסגרת עבודתה, בין היתר, מגישה פינות מז'אנר "מאחורי הקלעים" של תוכניות התאגיד, כגון היהודים באים, המרדף, שישה אפסים, המפקדת, מצעד ה-75 בגימל ועוד.
בשנת 2022 הפיקה וכתבה קמפיין רשת בשם "אתגר האינסולין" להעלאת המודעות לסוכרת נעורים.
במרץ 2025 הופיעה לראשונה בתור ראפרית עם איזי.
בגיל 21 יצאה מהארון בפני משפחתה כביסקסואלית.
באמצע העשור השלישי של המאה ה-21, סייג היא סטודנטית לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
מאי קורץ (נולדה ב-7 בדצמבר 2000) היא שחקנית ישראלית.
מאי קורץ נולדה בבאר שבע למשפחה ממוצא רוסי.
היא למדה במקיף א' ועברה לתיכון מיתרים בשנת 2016. כנערה השתתפה ב"צעירי תיאטרון באר שבע", שם שיחקה בתפקידים ראשיים בהפקות מקומיות.
בשנת 2019 התגייסה לתיאטרון צה"ל.
קורץ למדה בסטודיו למשחק גל אמיתי וערן פסח ולאחר מכן סיימה את לימודיה בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין בשנת 2024. בשנת 2023 השתתפה בקורס מטפלים בשיטת "העבודה" של ביירון קייטי.
קורץ החלה את קריירת המשחק שלה בשנת 2018 עם תפקיד בסרט "מיראז'" בבימויו של דוד בן ארי.
בשנת 2019 הופיעה בסרט "השחיין" בתפקיד מאיה, ובשנת 2020 שיחקה בסרט "פראי" ובסיטקום "מחנה אבא" של Yes קידס.
בשנת 2022 השתתפה בסדרת הילדים "כראמל" של כאן חינוכית בתפקיד הלנה בלום.
הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לסדרת הדרמה של השנה ובשנת 2023 נמכרה ל־Netflix.
בשנת 2023 שיחקה את מלכת אסתר בסדרה "פרפר נחמד" של כאן חינוכית.
בשנת 2024 השתתפה בסרט "Dirty Angels" בהפקת Lionsgate ובהצגה "אלבום בשחור לבן" (Appropriate) בתיאטרון חיפה.
"Spies" (עתיד לצאת ב־2025) – בתפקיד סוניה
"בעל זבוב" – בתפקיד ג'קי
"מועדון ארוחת הבוקר" – בתפקיד קלייר
"אלבום בשחור לבן" (2025) – בתפקיד ריוור
מקום שלישי בתחרות מונולוגים דרמטיים מטעם קרן שוסהיים בבית הספר למשחק יורם לוינשטיין.
השתתפותה בסדרה "כראמל" שזכתה בפרס האקדמיה לסדרת הדרמה של השנה.
קורץ מתנדבת בבית החולים שניידר במחלקה האונקולוגית ומבקרת מפונים במלונות ברחבי הארץ.
בעבר ניהלה מערכת יחסים עם השחקנית נועם לוגסי.
"מאיה" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר והמוזיקאי הישראלי שלום חנוך.
את השיר הוציאה בשנת 1970 לאור חברת התקליטים פונוקול כרצועה השלישית מתוך אלבומו המשותף של חנוך עם אריק איינשטיין, "פלסטלינה".
השיר נכתב והולחן על ידי חנוך, שהקדיש את השיר לבתו, מאיה, בטרם נולדה.
בחלק הראשון, הוא מתאר אותה כילדה קטנה, ותוהה על מחשבותיה ורגשותיה כלפיו.
ישנו דיאלוג פנימי, בו היא מספרת על הדברים שהיא אוהבת באביה ומה השתנה בחייה מאז שהייתה קטנה.
התחושה המרכזית היא חיבור עמוק ואהבה ללא תנאים בין השניים, עם דגש על הקשר המיוחד ביניהם, המתואר במילים כמו "גוזלי שלי".
בחלק השני, השיר מתאר את המשך שנותיה – מאיה הפכה מילדה קטנה לאישה בת עשרים, אך עבור הדובר, הקשר והאהבה כלפיה נותרו כשהיו.
הוא ממשיך לתהות על מהות רגשותיה כלפיו ומה השתנה ביחסיה אליו, ומבטא געגועים לימים עברו לצד הערכה לרגע הנוכחי.
החזרה על שמה של מאיה מבליטה את יופיו הפשוט והייחודי של הקשר, כאשר קריאת שמה משמשת כסמל לאהבה ולחיבור הבלתי משתנה ביניהם.
במרוצת השנים הוקלטו לשיר כמה גרסאות כיסוי.
המוכרות ביותר הוקלטו על ידי אריק איינשטיין, חוה אלברשטיין ושלמה ארצי.
מאי סאלם חנא אל-כיילה היא רופאה, דיפלומטית ופוליטיקאית פלסטינית, האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד שרת הבריאות בממשלת אשתייה.
היא בעלת תואר דוקטור בבריאות הציבור ובמינהל בריאות, ומכהנת מטעם הרשות הפלסטינית בפרלמנט הערבי.
אל-כיילה נולדה בירושלים ב-8 באפריל 1955. היא למדה בבתי ספר בביר זית, ובמכללת אהליה ברמאללה.
היא למדה סיעוד בבית החולים במתחם אוגוסטה ויקטוריה בירושלים, והשלימה תואר ראשון ברפואה באוניברסיטת גרנדה בספרד, לאחר מכן התמחתה במיילדות וגינקולוגיה וקיבלה תואר שני מאוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, ארצות הברית.
היא קיבלה תואר דוקטור בבריאות הציבור ואפידמיולוגיה מאוניברסיטת צ'ילה.
בהיותה סטודנטית בספרד הצטרפה לפת"ח והפכה לפעילה.
בהמשך, נעצרה על ידי ישראל בעקבות פעילותה.
אל-כיילה עבדה כרופאה מתמחה בבית החולים של הסהר האדום הפלסטיני בירושלים בתוכנית למיילדות וגינקולוגיה.
כמו כן, עבדה כמרצה באוניברסיטת אל-קודס במחלקה לבריאות הציבור, ובסוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם (אונר"א) כראש תוכנית האימהות והילדות.
ב-1994 מונתה כחברה במשלחת הפלסטינית לוועידה העולמית הרביעית לנשים בבייג'ינג, סין, שהתקיימה ב-1995.
היא מונתה לתפקיד שגרירת הרשות הפלסטינית בצ'ילה ב-31 באוקטובר 2005 והמשיכה בתפקיד זה עד למינויה לשגרירה באיטליה ב-1 באוקטובר 2013. ב-4 בדצמבר 2016 היא זכתה בבחירות למועצה המהפכנית של פת"ח, שהתקיימו במהלך הקונגרס השביעי של התנועה, ובהמשך כיהנה כסגנית מזכיר המועצה.
ב-13 באפריל 2019 הושבעה אל-כיילה על ידי מחמוד עבאס לכהן כשרת הבריאות בממשלתו של מוחמד אשתייה, תפקיד בו כיהנה עד 31 במרץ 2024. באפריל 2024 מונתה לכהן כחברת הפרלמנט הערבי מטעם הרשות הפלסטינית.
בשנת 2017 הוענקה לה מדליית זהב מהאקדמיה הנורמנית בשיתוף חיל האוויר האיטלקי על פעילותה והגנה על זכויות אדם.
ב-7 ביוני 2022 העניק לה נשיא איטליה סרג'יו מטרלה את אות מסדר הכוכב הגדול של איטליה כהוקרה על מאמציה לחיזוק יחסי איטליה והרשות הפלסטינית.
מאי סימון ליפשיץ היא שחקנית ודוגמנית טרנסג'נדרית דנית.
ליפשיץ נולדה בקוריינטס, ארגנטינה, וגדלה בדנמרק.
אביה ממוצא ארגנטינאי ואמה דנית, והיא מחזיקה באזרחות דנית.
ליפשיץ החלה את קריירת הדוגמנות שלה בגיל 16. היא השתתפה בקמפיינים עבור אדידס, וב-2019 הפכה לדוגמנית הטרנסג'נדרית השנייה שעבדה על קמפיין של ויקטוריה'ס סיקרט, לצד ולנטינה סמפאיו.
השתיים הצטלמו לקמפיין לליין "PINK" של מותג ההלבשה התחתונה האמריקאי, בצעד שנתפס כצעד משמעותי בקידום ייצוג טרנסג'נדרי בתעשיית האופנה העולמית.
בשנת 2014 החלה ליפשיץ את קריירת המשחק שלה, ולאחר שהשתתפה בשני סרטים קצרים קיבלה את תפקידה הראשון בטלוויזיה, בפרק אחד של הסדרה Yes, No, Maybe.
את הפריצה הגדולה שלה קיבלה ב-2020 כשהשתתפה בסדרה "נזירה לוחמת" של נטפליקס.
התסריטאי דייוויד הייטר אמר שליפשיץ הייתה מרוצה מהתסריט של "הנזירה הלוחמת" משום שלא הייתה בו התייחסות לכך שהדמות שהיא מגלמת היא טרנסג'נדרית, דבר חריג בזמנו עבור דמויות טרנסג'נדריות.
לאחר תפקיד זה השתתפה בעוד הפקות דניות, וב-2024 גילמה את פורסר ווליק בסדרה "המוסד" של אפל TV.
באותה שנה השתתפה גם בתוכנית הריאליטי Vild Med Dans, הגרסה הדנית ל"רוקדים עם כוכבים", והייתה בין 4 המתמודדים האחרונים, אך נאלצה לפרוש בשל מחלה.
מאז 2019 ליפשיץ משחקת גם בתיאטרון והשתתפה בהצגות "גופה משובחת" (Cadavre Exquis) בתיאטרון אוסטרברו בקופנהגן, SLIM במסגרת פסטיבל TeaterFår302 ובתפקיד הראשי בהצגה "Juliet's Birthday Bash" בפסטיבל התיאטרון הפתוח HamletScenen בטירת קרונבורג.
מאי מסרי (נולדה ב-2 באפריל 1959) היא יוצרת סרטים, במאית ומפיקה פלסטינית.
סרטיה הם בעיקר סרטים דוקומנטריים המתמקדים במאבקים של נשים וילדים החיים בשטחים הפלסטיניים הכבושים ובלבנון.
היא זכתה ביותר מ-60 פרסים בינלאומיים על סרטיה והיא נחשבת לחלוצה בתעשיית הקולנוע המזרח תיכונית.
מסרי נולדה בעמאן, ירדן, ב-2 באפריל 1959. היא בתם של מוניב מסרי ואנג'לה, אמריקאית מטקסס.
היא בילתה את ילדותה המוקדמת בעמאן ושכם, ולאחר מכן עברה לביירות כשהייתה בכיתה א'.
מסרי התחברה לפוליטיקה מוקדם בחייה דרך אביה, מוניב אל-מסרי.
אביה היה חבר קרוב של מנהיגי אש"ף, כולל יאסר ערפאת וח'ליל אל-וזיר, אשר נהגו לבקר אותם לעיתים קרובות בביתם.
לפוליטיקה היה תפקיד גדול במשפחתה, שכן אביה שימש כשר בממשלת ירדן בשנות ה-70.
בשנת 1976 היא ביקרה בברקלי, קליפורניה, שם השתתפה בהרצאה על תיאוריה קולנועית שריתקה אותה והובילה אותה ללמוד קולנוע.
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת המדינה של סן פרנסיסקו בשנת 1981 עם תואר ראשון בלימודי קולנוע.
זמן קצר לאחר מכן, היא חזרה לביירות והחלה ליצור סרטים.
בשנת 1977, בעת ביקור בביירות בחופשת הקיץ שלה מהקולג', פגשה מסרי את בעלה, הקולנוען הלבנוני המנוח ז'אן שמעון (1942–2017).
השניים התחברו דרך אהבתם המשותפת לקולנוע וליכולתו להשפיע על חייהם של אנשים.
לאחר מכן, מסרי חזרה לסן פרנסיסקו כדי לסיים את התואר שלה וחזרה לביירות בשנת 1981. בתקופה זו החלה הפלישה הישראלית ללבנון, ומסרי ושמעון נאלצו לנטוש פרויקט עליו עבדו.
במקום זאת, באותו קיץ, השניים צילמו את האירועים בלבנון בתנאים מסוכנים, בהם השתמשו מאוחר יותר בסרטיהם "פרחי בר" (1986), "חלומות מושעים" (1992), "מתחת להריסות" (1983) ו"דור המלחמה" (1989).
בשנת 1986, מסרי ושמעון נישאו והקימו את "נור הפקות".
ב-9 באוגוסט 2017, בעלה של מסרי, ז'אן שמעון, נפטר לאחר מאבק ממושך במחלת אלצהיימר.
השותפות של השניים הובילה להפקתם של 15 סרטים בסך הכל, שכולם נתנו קול לסיפורים של אנשים החיים תחת קשיי המלחמה.
עבודתם זוכה לשבחים על היותה לכלי לשינוי וליצירתיות שעליהם התחברו והיו אחריהם להשיג.
לאחר סרטם הראשון, "מתחת להריסות" (1983), רכשו מסרי ושמעון ציוד משלהם, שאפשר להם להפיק סרטים בתקציב נמוך בתנאים שלהם.
הם התגוררו בפריז במשך שנה כדי ליצור קשרים מחוץ לתעשיית הקולנוע הערבית, ועל מנת שיוכלו להפיק ולהפיץ סרטים ברחבי העולם.
פריצת הדרך הגדולה הגדולה של בני הזוג הייתה כאשר ה־BBC הפיק את הסרט הדוקומנטרי שלהם "דור המלחמה" ("War Generation") עבור הסדרה "Inside Story".
בשנת 2002 יצרה את הסרט "גבולות של חלומות ופחדים", העוקב אחר חייהן של שתי ילדות פלסטיניות בנות 14; האחת ממחנה הפליטים שתילה בביירות, והשניה ממחנה הפליטים דהיישה שליד בית לחם, ואחר הקשר המיוחד שנוצר ביניהן דרך האינטרנט.
בעיתון הלבנוני "א-נהאר" נכתב על הסרט: "בכבוד, חמלה ופואטיות, מבטאת מאי מסרי בסרטה את המאבק להישרדות, מרידה, חלומות, ותקווה של עם הגולה מארצו".
בפברואר 2003 השתתפה בפסטיבל סרטים ישראלי-פלסטיני בפריז, במסגרתו נפגשו אנשי קולנוע ישראלים ופלסטינים.
בשנת 2015 ייצרה את הסרט "3000 לילות", בו מככבת השחקנית הישראלית ערבית מאיסה עבד אלהאדי, על אם פלסטינית צעירה שנאלצת לגדל את בנה בבית כלא ישראלי.
מסרי הסבירה שהסרט שואב השראה מסיפורים אמיתיים והסבירה ש"הכלא הוא מטאפורה עוצמתית לחיי הפלסטינים"., עבורו היא קיבלה פרס כבוד בפסטיבל הסרטים אסנלר.
והוא היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר.
ב-2021 רכשה נטפליקס את הזכויות לסרט במסגרת רצועת סרטים פלסטינים שהשיקה.
סרטיה של מסרי מתמקדים בפלסטין ובמזרח התיכון וזכו בפרסים בפסטיבלי קולנוע ברחבי העולם.
סרטיה סובבים סביב חייהם של אנשים רגילים החיים בתקופות מתוחות של סכסוך וכיצד הם מצליחים לשמור על אנושיותם, אל מול המציאות של מצבם הקשה.
סרטיה שואפים ללכוד אותנטיות וכתוצאה מכך לספר סיפור שונה מהדה-הומניזציה הסטריאוטיפית והזלזול בזכויות הפלסטינים המתוארים בשיח השולט במערב.
פרחי בר: נשות דרום לבנון (1986)
חנאן אשראווי: אישה בת זמנה (1995)
מאי סאטו (佐藤 舞) היא אקדמאית ילידת יפן המתמחה במשפט בינלאומי לזכויות אדם ובעונש מוות.
בשנת 2024 מונתה למדווחת המיוחדת של האו"ם בנושא זכויות האדם באיראן.
סאטו נולדה וגדלה בטוקיו בירת יפן.
היא למדה מדעי החברה בבריטניה, קיבלה תואר דוקטור מקינגס קולג' לונדון בשנת 2011, ועבדה באוניברסיטאות רדינג ואוקספורד.
היא עברה לאוסטרליה בפברואר 2019, שם שימשה כפרופסור חבר באוניברסיטה הלאומית האוסטרלית ולאחר מכן באוניברסיטת מונאש.
התמקדה בעיקר בתחום עונש המוות ועבדה על פרויקטים בנושא באסיה ובאפריקה.
היא גם הקימה וסייעה בניהול CrimeInfo, ארגון לא ממשלתי המקדם את ביטול עונש המוות ביפן, ויצרה סרט תיעודי בנושא זה.
ביולי 2024 מונתה סאטו למדווחת המיוחדת של האו"ם בנושא זכויות אדם באיראן, והיא החלה את תפקידה ב-1 באוגוסט 2024. המינוי היה לתקופה של שלוש שנים, עם אפשרות להארכה.
מספר ההוצאות להורג באיראן הוא מהגבוהים בעולם, דבר המקשר את המינוי לתחום המומחיות של סאטו.
בנוסף, החל מפברואר 2025 היא מונתה לפרופסור ומנהלת המכון לחקר מדיניות פשיעה ומשפט בבירקבק, אוניברסיטת לונדון.
על פי ראיון שפורסם ב-Médialatitudes, סאטו הצהירה כי "כל מדינה שמבצעת כיום הוצאות להורג, כולל איראן, עושה זאת בעיקר מסיבות של גמול או ככלי לשליטה חברתית", דבר המשקף את השקפתה על השימוש בעונש המוות בהקשר של דאגות בנוגע לזכויות אדם.
מאיה בז'רנו (נולדה בישראל ב-23 בפברואר 1949) היא משוררת וסופרת ישראלית.
מאיה בז'רנו נולדה בקיבוץ אילון בשנת 1949 ללאה בז'רנו, אחות ילדים, ולאון בז'רנו, יליד בולגריה, פעיל השומר הצעיר ומנהל מכון הרנטגן ביפו.
בז'רנו גדלה בכפר חיטים וביפו, ובגיל 11 עברו הוריה לבת ים.
בילדותה למדה מוזיקה ונגינה בכינור וחליל צד אצל מורים פרטיים כחנוך תל אורן ושם טוב לוי.
בתום לימודיה בתיכון עירוני א' התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל האוויר.
בהמשך החלה ללמוד באוניברסיטת בר-אילן, שם רכשה תואר ראשון ותעודת הוראה בספרות כללית, עברית ופילוסופיה.
עם מוריה אז נמנו אסא כשר, חיים שהם וברוך קורצווייל.
עם סיום חוק לימודיה התיישבה בירושלים ולימדה ספרות בתיכוני ערב, אז גם החלה בלימודי ספרנות באוניברסיטה העברית, במקביל לעבודתה בבית הספרים הלאומי בגבעת רם.
בגיל 28 פגשה את פרופסור גבריאל מוקד, עורך כתב העת "עכשיו", שהכיר בכישרונה ככותבת ופרסם את ספר שיריה הראשון "בת יענה" (1978).
מאז 1978 הוציאה לאור תשעה ספרי שירה נוספים.
ב-1989 הוציאה הזמרת שלומית אהרון אלבום בשם אישי ואהובי, שבו שמונה משיריה של בז'רנו, שהולחנו בידי ירון בכר ויובל דור.
כיום עובדת בספריית בית אריאלה, ובמסגרת זו מעבירה הוראת שירה והדרכה בסדנאות.
מתגוררת בתל אביב ואם לבת.
בשנת 1986 פרס ראש הממשלה לספרות
בשנת 1987 פרס ברנשטיין לשירה על הספר "רצף השירים"
בשנת 1994 פרס ראש הממשלה בשנית על הספר "מזמורי איוב"
בשנת 2002 פרס ביאליק על מכלול שיריה (במשותף עם חיים באר, יואל הופמן ומרים רות)
בשנת 2016 קיבלה את פרס יהודה עמיחי לשירה על על ספרה "פגישה עם השחקנים"
בשנת 2021 קיבלה את פרס נוימן לספרות
עבוד נתונים 52 : שישה מאמרים ומאמר על מוסד, הוצאת אל"ף, 1983
שירת הציפורים, הוצאת עכשיו 1985
רצף השירים, עיבודי הנתונים ושירים אחרים, עם עובד, 1987
קול, סימן קריאה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987
לוויתן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990
השמלה הכחולה וסוכן הביטוח, סיפורים ומחזה, כתר הוצאה לאור/עכשיו, 1992
מזמורי איוב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1993
הפרח הסקרן, סיפור ילדים, הוצאת ירון גולן, 1993
אנסה לגעת בטבור בטני, שירים 1992–1997, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998
דורסי לילה, עם ציורים מאת יגאל תומרקין, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000
היופי הוא כעס, שירים 1994–2000 עם איורים מאת יעקב דורצ'ין, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001
תדרים - מבחר מקיף של כל השירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005
"מדריך תיירים בעיר זרה" ירושלים: הוצאת כרמל, 2007
התעוררתי בליבו של אלכסון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009.
פגישה עם שחקנים, הקיבוץ המאוחד, 2014
חלונות הזמן של אביגיל : אוטובידיוגרפיה, הוצאת ספרא, 2016 - רומן.
מאיה בוסקילה (נולדה ב-9 בנובמבר 1977) היא זמרת, דוגמנית ושחקנית ישראלית.
זמרת השנה במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת 2004.
בוסקילה נולדה בנתניה, למשפחה דתית ממוצא מרוקאי.
בוסקילה היא בת דודו של הזמר שמעון בוסקילה.
בגיל תשע היא זכתה בפסטיבל הילדים המקומי.
ב-1992 וב-1994 השתתפה בוסקילה בתחרות הכישרונות צעירים "קולות וצלילים" של הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
בוסקילה לא שירתה בצה"ל באמצעות תצהיר לפיו טעמי דת מונעים ממנה לשרת בצבא, בהתאם לסעיף 40 לחוק שירות ביטחון, מעשה שזכה לאחר פרסומה להדים רבים עקב צילומיה החושפניים לקמפיין.
בהמשך חייה, לאחר הפרסום לו זכתה, הביעה בוסקילה חרטה על מעשה זה באומרה כי לא ידעה שתשמש מודל לחיקוי בעתיד.
ב-13 באפריל 2008, כשהיא בת יותר מ-30, החליטה להתגייס לצה"ל לשירות מקוצר, דבר שסוקר בתקשורת בהרחבה.
בתחילת דרכה הייתה בוסקילה חתומה במשך ארבע שנים בחברת הליקון, אך לא זכתה להצלחה משמעותית.
בשנת 2003 עברה לסוכנות "רוברטו", לאחר שבעלי הסוכנות, רוברטו בן-שושן ראה אותה בערב קריוקי, והחליט להחתימה באותו ערב, כיוון שהתרשם מקולה ומהמנעד הרחב שלה.
עיקר פרסומה החל בנובמבר 2003 כאשר הוציאה סינגל ראשון לתחנות הרדיו, "יש בליבי כינור", בעקבותיו הופיעה לראשונה בטלוויזיה בתוכניתו של דודו טופז, "הראשון בבידור".
השיר הושמע רבות בתחנות הרדיו, ובעיקר בתוכניתו של דידי הררי.
לאחר סינגל נוסף שהוציאה, "סיפור מכור", יצא באפריל 2004 אלבום הבכורה של בוסקילה, "סיפור מכור".
תוך שלושה שבועות הגיעו מכירות האלבום לתואר של אלבום זהב.
בחנוכה 2004 השתתפה בפסטיגל, בו שרה את השיר "הלילה שלגיה" שזכה במקום החמישי.
הסינגל השלישי מן האלבום, "הלב" ("זה לילה סתווי"), זכה להצלחה גדולה כאשר כבש את פסגת המצעד של גלגלצ, למשך תקופה מסוימת, והיה לאחד מן השירים הבודדים בהיסטוריה שהצליחו לשהות קרוב לעשרים שבועות במצעד של רשת ג'.
אחריו יצאו הדואט "זה רק בינינו" עם הראפר אבי מסיקה ו"כשאתה נשבר"; שניהם זכו להצלחה רבה במצעדי הפזמונים בישראל.
בעקבות פרסומה השתתפה בוסקילה בתצוגת קולקציית קיץ של חברת ההלבשה "כאוס", והייתה האישה היחידה על המסלול.
בעקבות הפופולריות וההצלחה לה זכתה, באוגוסט 2005 השיקה בוסקילה יומן לתלמיד.
בקיץ 2006 הובילה את הקמפיין של חברת בגדי הים "גו אנדר".
במהלך אותה שנה פרץ סכסוך בין בוסקילה ואמרגנה, רוברטו בן-שושן, והחוזה ביניהם הגיע לסופו.
היא חתמה לאחר מכן על חוזה עם חברת התקליטים הד ארצי.
בוסקילה זכתה בתואר "זמרת השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ ורשת ג', וכמו כן בתואר "רינגטון הזהב" (הורדו למכשירי הסלולרי 24,490 פעמים), "רינגטון פלטינה" (הורדו למכשירי הסלולרי 40,100 פעמים) ו"אשת השנה במוזיקה".
בטקס פרסי עמ"י של ערוץ 24 זכתה בוסקילה בתארים "זמרת השנה" ו"תגלית השנה".
ב-2005 הוציאה לרדיו את הסינגל "רק אותך רוצה", הסינגל הראשון מתוך אלבומה השני.
בחנוכה 2005 השתתפה בוסקילה במופע "שיר נולד".
בשנת 2006 הוציאה את אלבומה השני, "ימים של אהבה", הכולל את הלהיטים "רק אל תגיד", "ימים של אהבה" והשיר "בלעדיך" שבו מופיעה להקת ה-TV דאנס מחולון.
השיר במקור ייצג את ספרד באירוויזיון 2003 על ידי הזמרת בת' ונקרא "Dime".
ב-2007 השתתפה בוסקילה בפעם השנייה בפסטיגל עם השיר "עמוק בלב".
האלבום "ימים של אהבה", ממשיך את הקו אותו יצרה באלבומה הראשון, סיפור מכור.
הוא יצא במרץ 2006 ולצידו הופץ גם הסרט "ימים של אהבה", שיצא לאקרנים ב-2005.
הסרט "ימים של אהבה" בוים והופק על ידי מנחם גולן ובו כיכבו בוסקילה, ניר לוי ומורן אטיאס.
הסרט זכה לביקורות שליליות מצד מבקרי הקולנוע, אך זכה להצלחה כספית מסוימת.
בתוכנית "ארץ נהדרת" הוצג בשנת 2005 מערכון הלועג לסרט ולבמאי, מנחם גולן, שהוצג כרודף בצע המחפש רק הצלחה כלכלית וחוסך בכל דרך אפשרית, כולל שימוש בקטעים מסרטים אחרים שצילם וצילום סצנות בחוף בתוך חדר מדרגות.
ב-11 בספטמבר 2008 הוציאה את אלבומה השלישי, "שוברת שתיקה".
לאלבום קדמו הסינגלים "שוברת שתיקה" שיצא במאי 2008, "לנשום" שיצא ביולי ו"שלום" שיצא באוגוסט 2008. אחר כך יצא כסינגל גם השיר "רכבת אקספרס".
חודשיים לאחר צאתו נמכרו מעל ל-15 אלף עותקים של האלבום ובכך הגיע למעמד אלבום זהב.
בשנת 2009 השתתפה בפעם השלישית בפסטיגל.
היא הוציאה לרדיו את השיר "לא מתביישת לאהוב" אותו שרה במופע.
במרץ 2011, הוציאה בוסקילה את השיר "מה שהיה היה".
ביולי 2011, לאחר הסינגל הראשון והמצליח שהוציאה מהאלבום החדש שלה, הוציאה את הסינגל "הזמן שלך".
בנובמבר 2011 הוציאה את הסינגל "אל תוותר עלי".
בשנת 2011 לקחה חלק בפעם הרביעית ב-"i פסטיגל: Game on" ושיחקה שם בתפקיד "שיק", דמות אופנתית ביותר מהמחשב, וביצעה את שיר מספר 6, "בוא לראות אותי".
השיר זכה במקום ה-8. ב-17 בינואר 2012 הוציאה את השיר "אהבה אחרת".
בפברואר 2013 היא הוציאה לאור את השיר "סלח לי" כסינגל לרדיו.
בקיץ 2013 הוציאה בוסקילה את השיר "מצפן", וסיפרה כי כל מילות השיר מתייחסות לבנה הבכור.
ב-7 בנובמבר 2013 הוציאה סינגל נוסף "לעבור את היום" מתוך האלבום החדש.
בפברואר 2014 היא הוציאה לאור את הסינגל "לראות אותך מאושר".
בפברואר 2015 הוציאה את השיר "תקשיבי לי".
השיר סימל תקופה חדשה בקריירה של בוסקילה.
לאחר מכן יצא השיר "מגדל" שהפך להיט ויראלי וסימן את תמיכתה בשוויון בין המינים.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד השבועי של מדיה פורסט.
ביוני הקליטה את "זיכרון ישן" שנכתב על ידי משה פרץ, שזכה להצלחה רבה בהשמעות ברדיו, ובאוקטובר את "השתגעתי".
באותה השנה, שרה את השיר "מישהו הולך תמיד איתי" של עפרה חזה, בטקס פרסי אקו"ם.
ב-11 בספטמבר 2016, הוציאה את אלבומה הרביעי, נושמת, שמונה שנים בדיוק אחרי אלבומה השלישי, שוברת שתיקה.
האלבום מכיל שיר שהוקלט ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל וחידוש לשיר "בין האצבעות" שהלחין צביקה פיק.
במרץ 2019 הוציאה את הסינגל "הלב שלי עומד למכירה".
השיר הוא מעין בלדת פופ, בו בוסקילה שרה בלשון זכר על שברון לב שלאחריו הלב של שבור הלב, כביכול, "עומד למכירה".
בספטמבר 2019 הוציאה את הסינגל "אני רואה אותך", שנכתב לכבוד נישואיה לעוזי אזולאי.
עם זאת, השיר והקליפ נגנזו, לאור פרידתה מעוזי.
ב-2 באפריל 2020, הופיעה בזאפה, במסגרת ההופעות שהתקיימו ושודרו בלייב בערוץ קשת 12 בעקבות מגפת הקורונה.
ב-16 באפריל, יצא הסינגל של הזמרת קלי קלרקסון בשיתוף של בוסקילה שנקרא "I Dare You (בוא נראה)".
בדצמבר 2021, הוציאה את השיר "ממך וממני" לאחר שנה שלמה בה לא הוציאה שירים.
בוסקילה הצהירה בריאיון כי: .
השיר זכה להצלחה והגיע בשיאו למקום השישי במצעד של מדיה פורסט.
באוקטובר 2022, הוציאה גרסת כיסוי לשירו של חנן בן ארי, "שמש".
ב-19 בדצמבר הוציאה את הסינגל "חד קרן".
ב-7 בדצמבר 2023 הוציאה את גרסת הכיסוי לשיר "עם ישראל חי".
ב-8 בינואר 2024 הוציאה את הסינגל "עד אחרי הנצח", ב-21 באפריל הוציאה את הסינגל "לא לבד".
ב-19 במאי של אותה השנה בוסקילה הוציאה שיר בשם "2 דקות", אותו כתב והלחין אבי אוחיון.
השיר הוקלט בעבר ויצא באותה שנה על ידי אייל גולן, בעוד בוסקילה הקליטה את הגרסה שלה ל-"2 דקות" במאי 2023, אבל היא יצאה מאוחר יותר.
אוחיון נתן את השיר לגולן בשנת 2024, לאחר שהניח שבוסקילה ויתרה עליו, שכן ההנהלה הקודמת שלה לא הודיעה לאוחיון על הקלטתה ועל התוכניות לשיר.
באפריל 2025 הוציאה יחד עם נועה קירל גרסה חדשה לשיר שלה "בלעדיך".
בשנת 1999 שיחקה בעונה הראשונה של סדרת הפשע "זינזאנה" ששודרה בערוץ 2. בשנת 2004 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "שלווה" גם היא שודרה בערוץ 2. בוסקילה השתתפה במופעי הילדים של חנוכה: "לא יאומן כי פסטיגל" (2004), "פסטיגל על הזמן" (2007), "קונג פו פסטיגל" (2009), "איי פסטיגל" (2011) ו"MY פסטיגל" (2020).
סך הכל בוסקילה הופיעה חמש פעמים בפסטיגל.
בשנת 2005 עשתה בוסקילה הפסקה בקריירת השירה שלה עקב משחקה בסרט הקולנוע "ימים של אהבה".
בוסקילה גילמה בסרט את דמותה של מלצרית החולמת להיות זמרת, ובמקביל הוציאה בוסקילה לאור את השירים "רק אל תגיד" ו"ימים של אהבה" שהיו גם שירי הנושא של הסרט.
בפסח 2015 השתתפה במחזמר "נסיך מצרים" שם גילמה את בת פרעה, לצד רינת גבאי, גיא זו-ארץ, ומירי בוהדנה.
בשנת 2016 החלה להשתתף במחזמר "מרי לו" בתפקיד קלרה, ומחודש יולי ועד חודש דצמבר 2016 שיחקה בוסקילה (לסירוגין עם שירי מימון) במחזמר "אוויטה" בתיאטרון "הבימה", בתפקיד אווה פרון.
בשנת 2020 מאיה בוסקילה השתתפה בפעם החמישית בפסטיגל "#MY פסטיגל" לרגל חגיגת 40 שנים של הפסטיגל.
במופע חידשה את השיר "הדרך אל הכפר" של רבקה זהר בדואט לצד איתי לוי.
במרץ 2009 השתתפה בוסקילה בתוכנית המציאות "האח הגדול VIP" בערוץ 2 של קשת, אותה סיימה במקום העשירי.
בוסקילה התארחה בתוכנית "TLV - עושים את תל אביב" בשנת 2011 בעונה השנייה לצד מור סילבר הסטייליסטית שלה.
בשנת 2012 השתתפה בוסקילה בעונה השנייה של סדרת הדוקו-ריאליטי "חי ב-LA LA לנד" של yes, והגיעה בה למקום הראשון, כשהפרס לזוכה הוא הפקת סינגל בחברת התקליטים הגדולה גפן רקורדס.
בשנת 2014 שימשה כשופטת בתוכנית המציאות "משפחה בהופעה" ששודרה בערוץ 24.
בסוף שנת 2018 השתתפה בעונה השישית של "הכוכב הבא לאירוויזיון" בקשת 12. היא העפילה לשלב גמר התוכנית, שנערך ב-12 בפברואר 2019, וסיימה במקום הרביעי.
במהלך שנת 2021 השתתפה מאיה בתוכנית הדוקו-ריאליטי גולסטאריות עונה 3.
בשנת 2005 התארסה לדוגמן דודי מליץ, אולם הזוג ביטל את החתונה ונפרד לאחר מספר חודשים.
ב-2011 נישאה למתן כהן, וב-1 בדצמבר 2012 נולד בנם המשותף לני.
בספטמבר 2019 נישאה בשנית לעוזי אזולאי.
ב-15 באפריל 2021 השניים התגרשו.
ב-2022 פורסם כי החלה בזוגיות עם שאולי שלוים הצעיר ממנה ב-18 שנים.
מאיה אנג'לו הייתה משוררת וסופרת אפרו-אמריקאית, שחקנית ואחת הדמויות החשובות בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית ובספרות האפרו-אמריקאית.
התפרסמה בסדרה של שש אוטוביוגרפיות שפרסמה החל משנת 1969, שהראשונה שבהן ("ידעתי למה הציפור הכלואה שרה") מספרת את סיפור חייה עד גיל 17.
בשנת 1993, בטקס ההשבעה של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, הקריאה את שירה "על פעימת הבוקר" (On the Pulse of Morning), ובכך הייתה למשוררת השנייה בתולדות ארצות הברית שקראה משירתה בטקס השבעת נשיא.
מאיה אנג'לו נולדה בשם מרגריט אן ג'ונסון בסנט לואיס שבמיזורי ב-4 באפריל 1928. אביה עבד כשוער ומאוחר יותר כתזונאי בצי האמריקאי, ואמהּ עבדה כסוכנת נדל"ן, אחות חדר ניתוח, ומאוחר יותר בצי הסוחר.
אחיה הבוגר העניק לה את הכינוי "מאיה".
בשש ביוגרפיות שהתפרסמו על חייה ובראיונות שנתנה קיימים תיאורים רבים (וסותרים) על ימי ילדותה ונערותה של אנג'לו.
בספרה האוטוביוגרפי הראשון, "ידעתי למה הציפור הכלואה שרה", המתאר את 17 שנותיה הראשונות, היא מספרת שכאשר הייתה כבת שלוש ואחיה כבן ארבע, הסתיימו נישואי הוריה, ואביה שלח אותם לחיות עם אמו בארקנסו.
ארבע שנים אחר כך הופיע לפתע אביה ולקח אותם בחזרה לסנט לואיס כדי לחיות עם אמם.
כשמלאו לאנג'לו 8 שנים, נאנסה על ידי החבר של אמהּ, ולאחר שסיפרה על כך לאחיה, נודע המקרה במשפחה והחבר הועמד לדין, אולם נאסר ליום אחד בלבד.
ארבעה ימים לאחר שחרורו הוכה האנס למוות (וכנראה נרצח על ידי משפחתה של אנג'לו).
מותו הכה את אנג'לו בהלם ובמחשבה שהיא בקולה יכולה לגרום למותו של אדם.
היא נתקפה באילמות, איבדה את קולה והפסיקה לדבר במשך חמש שנים.
זמן קצר אחר כך נשלחו אנג'לו ואחיה בחזרה לבית סבתם.
אנג'לו זוקפת לזכות אחת ממורותיה, ברתה פלאורס, את חשיפתה ליצירותיהם של סופרים בולטים כגון דיקנס, שייקספיר, אדגר אלן פו ואחרים.
בגיל 13 שבו אנג'לו ואחיה לחיות עם אמה בסן פרנסיסקו, שם למדה בבית ספר תיכון ואחר כך זכתה במלגה ללימודי ריקוד ודרמה.
שלושה שבועות לאחר סיום לימודיה ילדה את בנה הבכור קלייד, שאף הוא היה למשורר בבגרותו.
אנג'לו התחתנה במהלך חייה שלוש פעמים לפחות (איש אינו יודע בדיוק) ומיאנה לפרט את מלוא תולדות נישואיה השונים, לדבריה: "מחשש שאשמע קלת דעת." בספרה האוטוביוגרפי השני, "Gather Together In My Name", מתארת אנג'לו קשיי פרנסה גוברים שהובילוה לעבודה כטבחית, ולעסוק בזנות ובניהול זונות אחרות, במשך כשנתיים.
בסוף שנות ה-40 הופיעה במופע ריקודי קליפסו במועדון לילה בסן פרנסיסקו.
בשנת 1952 זכתה במלגת לימודי ריקוד אפריקני עם הכוריאוגרף, בן טרינידד, פרל פרימוס.
מאוחר יותר למדה ריקוד מודרני עם מרתה גרהם.
בקבוצת הריקוד "אל וריטה", בה הופיעה לצד הרקדן אלווין איילי, שילבה אלמנטים של ריקוד מודרני, בלט וריקוד מערב אפריקני.
בשנים 1954 ו-1955 קיימה מסע הופעות באירופה במסגרת האופרה "פורגי ובס".
באותה עת סיגלה לה מנהג לנסות וללמוד את שפת המקום בכל מקום שבו הופיעה, ובתוך שנים ספורות למדה מספר שפות.
בשנת 1957, על רקע הפופולריות הגואה של מוזיקת הקליפסו, הקליטה אלבום סולו ראשון בשם Miss Calypso.
היא הופיעה ברוויו באוף ברודוויי בניו יורק שאף שימש השראה לסרט Calypso Heat Wave, בו ביצעה את שיריה.
בסוף שנות ה-50, לאחר שעקרה לניו יורק, החלה להתרכז בקריירה של כתיבה.
היא הצטרפה לאגודת הסופרים של הארלם ופגשה בפעילותה זו כמה מהסופרים האמריקאים הבולטים באותה עת.
אז גם פרסמה את ספרה הראשון.
בשנת 1960, לאחר שנכחה בנאום של מרטין לותר קינג, ארגנה מופע קברט שנועד לאיסוף תרומות לקידום זכויות האזרח.
בשנת 1961 פגשה את פעיל זכויות האזרח הדרום אפריקאי ווסומזי מאקה שהזמין אותה ואת בן זוגה לגור עמו בקהיר, שם החלה לעבוד כעורכת משנה בשבועון The Arab Observer.
בשנת 1962, לאחר שיחסיה עם מאקה הסתיימו, עקרה לגאנה, שם שימשה כעוזרת מינהל ומורה בבית הספר למוזיקה ודרמה באוניברסיטת גאנה, וכן כעורכת בירחון The African Review.
כמו כן שיחקה וכתבה מחזות.
בשנת 1964, לאחר שהתהדקו יחסיה עם מלקולם X, שבה לארצות הברית כדי לסייע לו בהקמת ארגון חדש לזכויות אזרח, "ארגון האחדות האפרו-אמריקאי".
מלקולם X נרצח זמן קצר אחר כך.
בשנת 1968, בהשפעת אבלה על הרצחו של מרטין לותר קינג, כתבה את האוטוביוגרפיה הראשונה שלה, "ידעתי למה הציפור הכלואה שרה", אשר פורסמה בשנת 1969 והביאה לה לראשונה הכרה בינלאומית.
בשנת 1973 התחתנה עם פאול דו פו, מעצב פנים ממוצא בריטי, ועקרה לעיר סונומה בקליפורניה.
שנות ה-70 היו מן השנים הפוריות ביותר בכתיבתה, כמשוררת וסופרת.
היא אף עבדה כמלחינה עם הזמרת רוברטה פלאק, והלחינה פסקולים לסרטים.
היא כתבה מאמרים לעיתונים, סיפורים קצרים ותסריטים לטלוויזיה, והופיעה כמרצה באוניברסיטאות שונות.
בשנת 1977 שיחקה בתפקיד משנה בסדרת הטלוויזיה "שורשים".
בשלהי שנות ה-70 פגשה את מגישת הטלוויזיה אופרה וינפרי בבולטימור.
ברבות הימים הפכה אנג'לו לידידתה הקרובה של וינפרי.
בשנת 1981 התגרשה אנג'לו וחזרה להתגורר בדרום ארצות הברית.
היא קיבלה משרת פרופסור באוניברסיטת וייק פורסט בקרוליינה הצפונית.
בשנת 1993 קראה משירהּ "על פעימת הבוקר" בטקס השבעתו של הנשיא ביל קלינטון, והייתה למשורר השני שהוזמן לעשות כך בטקס השבעת נשיא, מאז רוברט פרוסט בשנת 1961. בשנת 2008 תמכה במועמדותה של הילרי קלינטון לנשיאות ארצות הברית, בעת הבחירות הפנימיות במפלגה הדמוקרטית.
לאחר שברק אובמה היה למועמד המפלגה, הביעה את תמיכתה בו.
בשנת 2009 פעלה לקידום חוק המכיר בנישואים חד-מיניים במדינת ניו יורק.
בשנת 2006 שיחקה בקומדיה של טיילר פרי "איחוד המשפחה של מדיאה", לצד בלייר אנדרווד.
בשנת 2011 קיבלה את מדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית ברק אובמה.
בנובמבר 2014 יצא לאור האלבום, "Caged Bird Songs", המציג את שירתה בקולה על רקע מוזיקת היפ־הופ.
ב-4 באפריל 2018, במלאת 90 שנים להולדתה, הוקדש לה שרבוט גוגל, אשר כלל קריאתה את שירה "And Still I Rise", יחד עם אופרה וינפרי, הזמרת אלישיה קיז, השחקנית אמריקה פררה ועוד.
בינואר 2022 החלה מחלקת האוצר להפיץ מטבעות קוורטר עם דמותה של אנג'לו כחלק מסדרה של הנצחת נשים בולטות מההיסטוריה האמריקאית.
ידעתי למה הציפור הכלואה שרה - אוטוביוגרפיה - תרגום: דפנה לוי, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2000
כשמשיות קיץ בסופת הוריקן - מבחר שירים, תרגום: מכבית מלכין ויואב ורדי, הוצאת כרמל, 2005
מאיה הפנר (נולדה ב-23 באוגוסט 1970) היא תסריטאית טלוויזיה ישראלית.
הפנר למדה שנה אחת בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, שאחריה החלה את הקריירה שלה בערוץ הילדים.
ב-1998 כתבה במשותף עם אביה, הסופר ואיש הקולנוע אברהם הפנר, את המיני-סדרה "ארץ קטנה איש גדול".
בשנת 2003 כתבה מאיה הפנר לסדרה "אהבה מעבר לפינה" במשך שתי עונותיה.
בשנת 2005 החלה לכתוב לסדרה "השיר שלנו" ובשנת 2007 הפכה לתסריטאית ראשית וכתבה במשותף עם אסף ציפור את עונתה הרביעית של הסדרה "השיר שלנו".
הפנר כתבה פרקים לעונה הראשונה של "בטיפול", וכן הייתה מכותבי "השמיניה".
בנוסף הייתה הפנר התסריטאית הראשית בסדרה "תיבת נח" של רשת.
בשנת 2009 כתבה עם שחר מגן את התסריט לסדרה "חשופים" ב-HOT.
כתבה את התסריט לסדרה "מונא" עם מונא חוה, בכאן 11 בשנת 2018.
בנובמבר 2023 עלה בתאטרון "הבימה" מחזה שכתבה "מרציפנים" בכיכובה של השחקנית ליא קניג.
הפנר נמצאת בזוגיות עם הבמאי עמית גורן.
מאיה אברהם (נולדה ב-22 בפברואר 1980) היא זמרת ישראלית.
אברהם גדלה והתחנכה בראשון לציון.
את שירותה הצבאי בצה"ל עשתה אברהם בלהקת חיל הקשר והשתתפה במהלכו כזמרת ליווי באלבומים של אמנים רבים, ביניהם שרית חדד, עמיר בניון, אייל גולן, עופר לוי ופבלו רוזנברג.
לאחר שחרורה מהצבא הצטרפה ללהקת סהרה, שם הכירה את המפיק נדב ביטון.
באותה תקופה הכירה גם את המוזיקאי עידן רייכל והשתתפה באלבומו "ממעמקים", בו ביצעה את השיר "מכל האהבות".
השיר יצא כסינגל לתחנות הרדיו וזכה להצלחה גדולה.
מאוחר יותר הצטרפה אברהם לסיבוב הופעות של הפרויקט של עידן רייכל בישראל ובחו"ל בו היא משתתפת באופן קבוע עד היום.
בשנת 2005 פצחה אברהם בקריירת סולו, עם הוצאת הסינגל "לפני שנשתגע" שכתב והלחין המוזיקאי הנרי.
בינואר 2006 יצא הסינגל השני, "אין לי עוד מקום", שכתבה אברהם יחד עם דנית צור אלמוג ויהודה מסס ללחן של רן אביב.
באוגוסט 2006 יצא הסינגל "חכי לי אהובה" בדואט עם יהודה מסס, שכתב והלחין ארקדי דוכין.
בשל תגובות מתונות של עורכי המוזיקה ברדיו, ובשל חופשת הלידה של אברהם, נדחתה הוצאת האלבום.
ביוני 2007 הוציאה אברהם את הסינגל "למה", שנכתב עבורה על ידי מורן גמליאל ואדם פרי, אותם הכירה בשירותה הצבאי.
השיר זכה להצלחה רבה ולהשמעות רבות ברדיו ולווה בקליפ אנימציה.
באוגוסט 2007 יצא אלבום הבכורה שלה, "רק רצית אהבה".
האלבום כלל גם גרסת עיבוד מחודש לשיר "למה", וכן את השיר "מכל האהבות".
אחרי צאת האלבום יצאו כסינגלים גם השירים "איך נתחיל את היום" ו"רק רצית אהבה".
בנובמבר 2008 יצא האלבום השלישי של הפרויקט של עידן רייכל, "בין קירות ביתי", שבו שרה אברהם את השיר "שב".
באותה שנה השתתפה בקדם האירוויזיון הפרטי של בועז מעודה והתחרתה עמו בדואט "הנה האור" על ייצוג ישראל באירוויזיון.
בינואר 2010 הוציאה את הסיינגל "תרקדי", שזכה אף הוא להצלחה.
בהמשך השנה, הוציאה שני סינגלים נוספים: "כל בוקר" ו"משהו אחר".
בדצמבר 2010 הופיעה אברהם לראשונה עם שיריה ולהקתה במועדון זאפה תל אביב וזכתה לביקורות חיוביות.
במקביל המשיכה להשתתף בהופעות הפרויקט של עידן רייכל, שתועדו בשנת 2011 על גבי האלבום "הביתה, הלוך חזור".
בתחילת שנת 2012 עזבה אברהם את חברת התקליטים הליקון לאחר 8 שנים.
באותה שנה, הוציאה את הסינגל "אמת אחת" וביוני הוציאה את הסינגל "עד שיבוא אוקטובר".
בינואר 2013 הוציאה את הסינגל "תדע", וביולי הוציאה את הסינגל "עברתי את הדרך".
בינואר 2016 הוציאה את הסינגל "זרועותיי".
השיר זכה להשמעות רבות ובין היתר נכנס לפלייליסט של גלגלצ.
אברהם גרושה ואם לארבעה ילדים (רות, יהונתן, תמר והדס) מתגוררת בראשון לציון.
מאיה דוניץ (נולדה ב-16 באפריל 1981) היא פסנתרנית, מלחינה, זמרת, מנצחת מקהלות ואמנית סאונד ישראלית המקליטה ומופיעה בישראל ובחו"ל במנעד רחב של סגנונות מוזיקליים.
דוניץ נולדה בתל אביב וגדלה בסביון כאחת משלוש בנותיהם של אסתר ויעקב דוניץ, יזם בתחום המחשוב, אחותם של דנה דוניץ, זמרת ושחקנית שהתמודדה בתוכנית הריאליטי "גריז" ושל קרן דוניץ, זמרת-יוצרת ומפיקה מוזיקלית.
היא החלה ללמוד מוזיקה בגיל צעיר, למדה פסנתר אצל נעמי לב וג'נינה לובנברג, למדה אצל המלחינה קרן רוזנבאום ובקונסרבטוריון שטריקר, חליל צד אצל החלילן משה אהרן אפשטיין ובמשך ארבע שנים למדה תאוריה מוזיקלית אצל המלחין לב קוגן.
ב-1992 החלה ללמוד פיתוח קול אצל ענת מורג והשתלבה במקהלת הנוער בת-קול, עמה הופיעה בישראל ובאירופה.
ב-1993 שיחקה ושרה בהצגה "אופרת היהודים" בבימויו של יורם פורת בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
בשנים 1994–1998 למדה בבית הספר לאמנויות תלמה ילין במגמת הג'אז וסיימה כמצטיינת המגמה.
ב-1995 שיחקה בסרט "ב-72 לא הייתה מלחמה" של דוד קריינר.
ב-1996 הגישה תוכנית שבועית לילדים בערוץ הראשון.
באותה שנה ייצגה את ישראל בפסטיבל נוער מוזיקלי בינלאומי למוזיקה בינלאומית בחוף השנהב.
ב-1997 שיחקה בסרט "דנה לא רוקדת" של שמואל אימברמן.
כמו כן השתתפה במספר סרטי סטודנטים.
בשנים 1996–1998 הגישה תוכנית רדיו שבועית ברדיו ללא הפסקה (103FM).
ב-1997 הופיעה כפסנתרנית ראשית של תזמורת הביג בנד של תלמה ילין בבוסטון ובניו יורק.
כמו כן הפיקה והלחינה את ההצגה "הציפור הכחולה" של מוריס מטרלינק שהועלתה במרכז סוזן דלל.
בשנת 1998 הצטרפה דוניץ לאנסמבל רפלקס למוזיקה ויצירה בינתחומית חדשה, והופיעה באותה שנה כסולנית בפסטיבל "קולות חדשים" בכפר בלום.
ב-1999 הלחינה יצירה לביג בנד של אילן מוכיח בפסטיבל אשה בתיאטרון חולון, הופיעה בפסטיבל הג'אז בים האדום, ועם להקת הסלסה "קוקו לוקו" בהופעות בישראל ובטורקיה.
באותה שנה נרשמה דוניץ לתוכנית הג'אז ומוזיקה בת זמננו בניו סקול בניו יורק.
תוך כדי שהותה בניו יורק הופיעה דוניץ עם ג'ון זורן, דניאל זמיר, ג'ורג' גרזון ואהרון דוגן, הופיעה בניו ג'רזי עם בלט מכניק של ג'ורג' אנטיל, ליוותה בפסנתר את ה-"Shakespeare Theater Company" בפסטיבל המפטון בניו יורק ואת יהונתן גפן בסיבוב הופעות בארצות הברית.
בשנת 2002 הצטרפה דוניץ להרכב הבינלאומי "Women's Voice", שבו היו חברות שבע מוזיקאיות ממדינות שונות, והופיעה איתו במשך שנתיים באפריקה, אירופה וארצות הברית.
באותה שנה חברה גם לזמרת מיכל אופנהיים והופיעה עמה בדואט של יצירות מקוריות שנכתבו על ידן.
באותה שנה הצטרפה גם ללהקת הבילויים כפסנתרנית, מעבדת וזמרת, הקליטה עמם שני אלבומים (ב-2002 וב-2006) ובהופעות בישראל ובחו"ל.
ב-2002 וב-2003 הופיעה עם הזמרת היפנית יוקה יממוטו ועם נגן הבאס אדם שפלן והסקסופוניסט אייל תלמודי.
בשנת 2003 החלה ללמוד פסנתר קלסי אצל פרופסור אלכסנדר וולקוב, והופיעה בפסטיבל ישראל עם הרכב "קוברה" ביצירה של ג'ון זורן.
באותה שנה הצטרפה ללהקת איטליז כסולנית, וכתבה את רוב שירי האלבום הראשון של ההרכב (אשר יצא לאור רק אחרי פרישתה מהלהקה ב-2005).
בשנת 2003 יסדה דוניץ את מקהלת גבעול, "סופר-גרופ" ווקאלי אוונגרדי שמשתתפיו הם מוזיקאים מרקעים וז'אנרים מגוונים.
מקהלת גבעול העלתה בשנים 2003–2008 חמש תוכניות שונות.
דוניץ כתבה את המוזיקה ושמשה כמנהלת המוזיקלית של ההצגה "גרעינים" בבימויו של אריאל אפרים אשבל אשר זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר ובפרס המוזיקה המקורית בפסטיבל עכו 2003. הקטעים המוזיקליים בהצגה זו בוצעו על ידי אנסמבל ממקהלת גבעול.
מאז משמשת דוניץ כמלחינת הבית של אנסמבל אאא של אשבל, וכתבה עבורו את המוזיקה למופעים "התעמלות קרקע", "1982" ו"מלתעות".
בשנת 2004 ניגנה דוניץ בתקליטה הראשון של רונה קינן, "לנשום בספירה לאחור", ובהקלטות אלבומו של נגן הבאס ז'אן קלוד ג'ונס "With Friends".
עוד באותה שנה דוניץ הצטרפה לאנסמבל חד-פעמי שליווה את המוזיקאית האמריקאית ג'וליה אייזנברג בהופעתה הראשונה בישראל.
בשנים 2004–2008 הופיעה דוניץ באופן קבוע במופע אלתור עם הקלרינטן הרולד רובין.
מופעים אלו, שהתקיימו בדרך כלל בתדירות שבועית, זכו לקהל מאזינים קטן אך קבוע, והתקיימו על פי רוב במועדון הגדה השמאלית בתל אביב.
בשנת 2005 חברה ל"מידנייט פיקוקס", בהנהגת נגן הבאס איתן רדושינסקי, עמם הקליטה את האלבום "It's a Brutal Machine".
דוניץ מופיעה לעיתים מזומנות עם הרכב זה כזמרת אורחת, כמו גם עם הרכב נוסף של רדושינסקי, "Mambo Mambas".
באותה שנה כתבה את היצירה "הפתעה1" – יצירה לפסנתר ופסקול, והופיעה עמה בפסטיבל "הפרות סדר" בתל אביב.
במקביל הופיעה עם ההרכב של רועי ירקוני בקונצרט בסדרה "גל חדש" של קבוצת מוזיקה נובה בשם "מחתרת החלב", על פי שיריו של המשורר רוני סומק.
בנובמבר 2005 הופיעה דוניץ בפסטיבל הפסנתר במרכז סוזן דלל במופע משותף עם דויד ברוזה.
באותו פסטיבל עצמו העלתה דוניץ מופע סולו נוסף: "בוגי ווגי, הונקי טונק ובלוז – הפסנתר של הבורדל" – מחווה לג'לי רול מורטון, ארט טייטום, סקוט ג'ופלין, לוסיל בוגן ואחרים.
במופע זה הפתיעה את הקהל במרכז סוזן דלל כשעלתה על הבמה ופניה צבועים בשחור, כמחאה על תופעת ה"בלק פייס" במופע מינסטרל ממנו צמח הג'אז האמריקני בראשית המאה ה-20.
בשנת 2006 כתבה דוניץ את "OP" – יצירה לתל אביב ארט אנסמבל, בפסטיבל פליציה בלומנטל, ואת "הפתעה2" – יצירה לפסנתר ופסקול שבוצעה בישראל ובקונצרטים של אנסמבל רפלקס ב"Symphony Space New York".
באותה שנה הקליטה ג'אם סשן שערכה עם יוני סילבר, איתן רדושינסקי, קונסטנטין גרויס, קרן רוזנבאום ואהרון דוגאן תחת השם "הרומנים".
הסשן הוקלט ופורסם ברשת באתר של הלייבל זוקובפרוססור.
בשנת 2006 נרשמה ללימודי קומפוזיציה בבית הספר המלכותי של האג, הולנד ולמדה אצל המלחין הידוע חיליוס ואן ברגוויק.
במסגרת זו כתבה ב-2007 את היצירות "Tzutzik" – עבור ה-"New Ensemble" באמסטרדם, "Put It In My Mouth" יצירה אלקטרונית, אשר בוצעה על ידה ב-"Royal Conservatory", ו-"Minutes" – יצירה לסקסופון ופסנתר שבוצעה ב-"Korzo Theater Den Haag".
באותה שנה הופיעה בקונצרט סולו ב-"Stone New York" עם יצירה מקורית חדשה לפסנתר, ובקונצרט דואט עם הקלרינטן הרולד רובין בפסטיבל FMP בברלין.
כמו כן הקליטה עם המידנייט פיקוקס את אלבומם השני ("שלוש"), והופיעה עם המוזיקאים סטיב נובל, ידו גיבסון ומרסיו מאטוס כרביעיית "Pau Na Maquina".
באוגוסט 2007 נולדה לדוניץ ולבן זוגה, המנצח אילן וולקוב, בתם הבכורה, נדיה.
בימים שלפני הלידה הספיקה דוניץ עוד להופיע בהופעות פרידה של הבילויים, במועדון הבארבי עם המידנייט פיקוקס, ועם הסולן מייק פאטון במסגרת קונצרט "קוברה".
עוד באותה שנה הספיקה להעלות שוב את מופע הסולו "הפסנתר של הבורדל" – קטעי בלוז, הונקי טונק ובוגי ווגי (פסנתר ושירה) כשבתה בת החודשיים מאזינה בקהל.
בדצמבר 2007 העלתה דוניץ שני מיצבי סאונד בתערוכת "הפרעות סאונד" של המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית בחולון.
לאחר מספר שנים של הופעות דואט עם הרולד רובין, הצטרף להרכב ב-2008 קלרינטן הבאס יוני סילבר, והשלושה הקליטו אלבום בשם "Mono Musical Suite for Three Manic Musicians" בלייבל לבונטין 7. באותה שנה הופיעה עם הסקסופוניסט אוון פארקר, הפסנתרן אוגוסטי פרננדז ועוד תשעה מוזיקאים במופע מוזיקת אוואנגארד בתל אביב.
באותה שנה הופיעה דוניץ עם המוזיקאי אלווין קוראן, כנגנית תופים וכלי הקשה עם המוזיקאי המשורר אופיר קלמפרר, עם תזמורת המגרב, בתזמורת הצעצועים Toychestra עם ג'וליה אייזנברג ושחזד איסמעילי, ובתוכניתה החמישית של מקהלת גבעול, שהתקיימה בבית העמודים בתל אביב ביחד עם המוזיקאי דייוויד מוס, בשלושה ימים רצופים של הופעות.
לפני סוף השנה הספיקה עוד לקחת חלק בהקלטת אלבומה השני של להקת בום פם, "לילות פוארטו ריקו".
באותה שנה הופיעה גם כזמרת עם ההרכב Mambo Mambas בראשותו של איתן רדושינסקי, ובאוקטובר 2009 חברה שוב למיכל אופנהיים במופע דואט ווקאלי.
לקראת סוף השנה הצטרפה (תחילה באופן זמני) להרכב אוי דיוויז'ן כזמרת בשפה האידית.
בשנת 2010 הקליטה דוניץ מספר גרסאות כיסוי כזמרת, לרבות Can we kiss של קלווין ג'ונסון, ו-"I'll Be Your Mirror" של מחתרת הקטיפה.
כמו כן כתבה את עיבודי המיתרים לאלבום האחרון "1000" של הרכב הפוסט פאנק הצרפתי שבו.
הופיעה והציגה בשתי התערוכות הראשונות של חלל התצוגה החדש של בצלאל בירושלים, "יפו 23".
הופיעה בסולו פסנתר בפסטיבל "You Make Remake" בתל אביב בניהולה של רננה רז.
הופיעה עם עוזי פיינרמן (גיטרה) ורם גבאי (תופים) במסגרת פסטיבל הפסנתר "פסנתריו" בתל אביב.
העלתה מיצג מוזיקלי ביחד עם האמנית אלונה רודה באירוע הפתיחה המרכזי של שנת העיצוב בחולון.
דוניץ שיתפה פעולה עם רודה גם ביום שישי, יצירה רב תחומית שהוצגה לראשונה במרכז לאמנות עכשווית במסגרת פסטיבל "עוז בעיר" בתל אביב.
אותה יצירה הוצגה מאוחר יותר גם במוזיאון לאמנות באשדוד, במסגרת התערוכה "בדרך לשום מקום".
בקיץ 2010 דוניץ הופיעה עם ג'ון בוצ'ר, אדי פרבוסט וגיום וילטאר ב"קפה אוטו" בלונדון, ועם ניל דייווידסון וג'ון צ'נג בגלאזגו ואדינבורו, סקוטלנד.
הופיעה עם די ג'יי עופר (סקולמאסטר) טל בפסטיבל 20 שנה לגדה השמאלית.
באוקטובר 2010 הופיעה דוניץ בטולוז, צרפת עם "וורטקס", דואו צרפתי הכולל את הדי בובייקר וסבסטיאן סירוטו.
בינואר 2011 הופיעה בתל אביב ובירושלים עם סטיב אומאלי (ארצות הברית) ויאנקו דומיטרסקו (רומניה).
באותו חודש הפיעה עם אנסמבל היפריון בבוקרשט רומניה, וכן בכנס בינלאומי אודות מוזיקה קולית במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בירושלים.
מאוחר יותר באותה שנה הופיעה דוניץ עם שתי פסנתרניות נוספות - מיסה שימומורה (יפן) וקטיה טובול (ישראל), והציגה את המיצג המרכזי בתערוכה הקבוצתית "הדרך לשומקום" במוזיאון אשדוד לאמנות.
באפריל ומאי 2011 דוניץ אצרה סדרה של 5 מופעים מוזיקליים בתחום מוזיקת האוונגארד ב"קפה אוטו" בלונדון.
היא נטלה חלק פעיל בכל אחד מהמופעים, אשר ארחו בין היתר את המוזיקאים אורן אמברצ'י, דניאל היגס, סטיב ברספורד ופריץ וולש.
מאוחר יותר באותה שנה הוציאה דיסק עם ג'והן אדווארדס (בס) וסטיב נובל (תופים), אשר הוקלט בשנת 2008 באולפני איסטקוט בלונדון.
באביב 2011 דוניץ נטלה חלק ב"קזינו", פרויקט בינלאומי בהשתתפות שנים עשר אמני מיצג, בעריכתה וניהולה של דר' סטפני וונר ב-HAU3, ברלין.
שנה מאוחר יותר, באפריל 2012, היא שבה לברלין עם "מיצב 12", שהוצג תחת הכותרת "Kurtzstrecke" ("טווח קצר") במרכז "אאוסלנד" לאמנות עכשווית כחלק מפרויקט שכלל מיצב סאונד גדול ממדים ו-4 מופעי פרפורמנס.
בביאנלה של ונציה 2011 דוניץ הציגה את "The Dark Side of the Funny Face", אותו יצרה עבור סדרת קונצרטים בביתן הפולני שבתערוכה.
יצירה זו הוצגה גם בתל אביב, ב"לבונטין 7", "מרכז פליציה בלומנטל" ו"וויטרינה".
לאותה ביאנלה, דוניץ הלחינה גם יצירה למקהלת ילדים עבור "zamach", סרטה של יעל ברתנא אשר הוצג לראשונה אז.
בעקבות הפרויקט הזה הוזמנה דוניץ כנציגה בקונגרס הראשון של תנועת התחייה בפולין (JRMiP), פרויקט של ברתנא לביאנלה ה-7 של ברלין.
בתחילת 2012 אצרה דוניץ את סדרת המופעים "מועדון הסרט האילם" במועדון התיבה ביפו, של מוזיקה מאולתרת המבוצעת עם הקרנת סרטים אילמים קלסיים.
מאוחר יותר באותה שנה ילדה דוניץ את בתה השנייה.
בספטמבר 2012 הציגה שוב את "מיצב 12", הפעם בהזמנת מחלקת התרבות של עיריית תל אביב-יפו, ובתחילת 2013 את העונה השנייה של "מועדון הסרט האילם", והפעם בהשתתפות אמנים כרם אוריון, ויקטוריה חנה, אסף ואייל תלמודי, אסיף צחר, וכן להקת הבילויים.
הלהקה, המונה מלבד דוניץ גם את נועם ענבר וימי ויסלר, חזרה לפעילות בסוף 2012, ובחודש מאי 2013 הוציאה לאור את אלבומה השלישי, הורה הסלמה!.
ביולי 2013 זכתה יצירתה "6 גלים" לביצוע בכורה עולמי על ידי אנסמבל מיתר.
תמיכת עיריית תל אביב וקרן רבינוביץ' – מקהלת גבעול
2003 פרס הפסקול הטוב ביותר – "גרעינים" – פסטיבל עכו
2021 פרס המוזיקה המקורית – "התזמורת עם הכלים השבורים" – תחרות פרסי הפורום הדוקומנטרי
2004 רונה קינן, "לנשום בספירה לאחור", NMC
2004 ז'אן קלוד ג'ונס, "With Friends", קדימה
2005 מידנייט פיקוקס, "It's a Brutal Machine", אירסיי
2007 הבילויים, "שכול וכישלון", NMC
2006 מידנייט פיקוקס, "שלוש", אירסיי
2008 בום פם, "לילות פוארטו ריקו", התו השמיני
2008 איתמר רוטשילד, "איתמר רוטשילד", הד ארצי
2009 אורי מרק, "לא לדבר על מין", התו השמיני
2010 איתמר רוטשילד, "רץ אליי חזק", היי פידליטי
2011 מאיה דוניץ, ג'והן אדוארדס, סטיב נובל, "Cousin It", בהוצאת Hopscotch Records
2012 ינקו דומיטרסקו ואנה-מרי אברם, Live in Israel, הוצאת Edition Modern
2013 הבילויים, "הורה הסלמה!", עצמאי
מאיה בהיר (נולדה ב-6 בינואר 1965) היא עיתונאית, עורכת, פזמונאית, מחזאית, מלחינה, זמרת ובעלת תיאטרון הילדים עתיד בהיר.
בהיר נולדה במוסקבה, ברית המועצות.
כילדה, החלה ללמוד נגינה על פסנתר בהיותה בת 7. במקביל, שיחקה שחמט.
עלתה לישראל באפריל 1973. הייתה סגנית אלופת ישראל לילדות בשחמט לשנת 1978.
בהיר החלה את דרכה העיתונאית בגיל 15 במקומון הבאר שבעי "כל-בי".
כבר בגיל 17 הצטרפה לצוות המקומי של "ידיעות אחרונות", ועד גיוסה לצבא סיקרה את תחומי התרבות בעיתון.
לאחר שרותה הצבאי חזרה ל"ידיעות אחרונות".
במקביל למדה הוראת מוזיקה במכללה האקדמית לחינוך ע"ש, והיא בעלת תואר "מורה בכירה למוזיקה".
כמו כן, למדה בבית הספר לתקשורת של אוניברסיטת ניו יורק בקיץ 1986, כחברה בקבוצת עיתונאים ישראליים צעירים שנבחרו לתוכנית לימודים ייחודית זו.
לאחר סיום לימודיה עברה לתל אביב והצטרפה לצוות העיתונאים הארצי של "ידיעות אחרונות".
כמו כן, הייתה בין העיתונאים הישראליים הראשונים שנסעו להכין כתבות ברוסיה המתחדשת במגוון נושאים.
בשנת 1998, במהלך חגיגות ה-3,000 לירושלים, זכה הסיפור שכתבה, "ממוסקבה לירושלים", במקום השני בתחרות סיפורים ארצית על ירושלים.