tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היצירה היא ציור ז'אנר המתאר סצנה משפחתית יומיומית, ולא דיוקן רשמי.
היא צוירה באוויר הפתוח, אן פלאן אייר, ובמהירות – ככל הנראה במהלך פרק זמן קצר של מספר שעות בלבד.
מידות הציור הן 100 על 81 סנטימטרים (39 על 32 אינץ'), והוא מהווה את העבודה הגדולה ביותר של מונה בשנות ה־70 של המאה ה־19. בפינה הימנית התחתונה מופיעה חתימתו: "Claude Monet 75".עבודת המכחול הקלה והספונטנית של מונה יוצרת נגיעות צבע.
הרעלה של גברת מונה מתנופפת ברוח, וכך גם שמלתה הלבנה המתנפנפת; הדשא המתנודד של האחו מהדהד בחלקה התחתון הירוק של שמשייתה.
היא נראית כאילו מלמטה, עם פרספקטיבה חזקה כלפי מעלה, על רקע עננים לבנים ורכים בשמיים תכולים.
ילד, בנה בן השבע של מונה, ז'אן, ממוקם רחוק יותר, מוסתר מאחורי גבעה בקרקע ונגלה רק מהמותניים ומעלה, ויוצר תחושת עומק, הרגע באמצעות משיכות מכחול מונפשות מלאות צבעים עזים.
מידות הציור הן 100 על 81 סנטימטרים (39 על 32 אינץ'), והוא מהווה את העבודה הגדולה ביותר של מונה בשנות ה־70 של המאה ה־19. בפינה הימנית התחתונה מופיעה חתימתו: "Claude Monet 75".
הציור היה אחד מתוך 18 עבודות של מונה שהוצגו בתערוכה האימפרסיוניסטית השנייה, אשר נערכה באפריל 1876 בגלריה של פול דירן-רואל.
עשור מאוחר יותר, שב מונה לנושא דומה ויצר זוג ציורים בשנת 1886, המתארים את סוזן מונה, בתה של אשתו השנייה, עם שמשייה בשדה בז'יברני; ציורים אלה מוצגים כיום במוזיאון ד'אורסה בפריז.
האמן האמריקאי ג'ון סינגר סרג'נט ראה את הציור בתערוכה בשנת 1876, והוא שימש לו השראה ליצירתו שתי נערות עם שמשיות בפלאדברי בשנת 1889.
הציור אישה עם שמשיה – מאדאם מונה ובנה נחשב לאחת היצירות המזוהות והמוערכות ביותר של קלוד מונה, ושל זרם האימפרסיוניזם בכללותו.
החוקרת מרי מתיוז גדו, בספרה מונה והמוזה שלו: קמיל מונה בחיי האמן, תיארה את היצירה כעבודה "באיכות גבוהה" ובעלת "השפעה עזה".
האתר artchive.com כינה את הציור "יצירת מופת" והדגיש את הצלחתו "להעביר תחושת רגע קפוא בזמן באופן מרשים".
מרי טומפקינס לואיס, באנתולוגיה קריאות ביקורתיות באימפרסיוניזם ופוסט-אימפרסיוניזם, תיארה את הציור כ"עבודתו הגדולה והמכובדת ביותר של העשור", והוסיפה כי מדובר ביצירה "מרתקת ורוויית התבוננות פנימית".
באתר cmonetgallery.com נכתב כי הציור "מייצג בדרכים רבות את מונה ואת האימפרסיוניזם", וכי "מונה הביט בעולם ותיאר אותו באופן שלא נעשה קודם לכן".
מונה מכר את הציור בנובמבר 1876 לז'ורז' דה בליו, הרופא ההומאופתי שלו, אשר לעיתים קרובות קיבל את שכרו ממונה בתמורת יצירות אמנות.
לאחר מותו של דה בליו, הציור עבר בירושה לביתו ויקטורין ולבעלה ארנסט דונופ דה מונשי.
מאוחר יותר נרכש הציור על ידי ז'ורז' מניֶה בפריז, ובשנת 1965 נמכר לפול מלון ולאשתו באני מלון.
בשנת 1983 תרם פול מלון את היצירה להגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה, שם היא מוצגת עד היום.
לאחר מספר ציורים שצייר בשנות ה־60 של המאה ה־19, חדל קלוד מונה כמעט לחלוטין מלכלול דמויות ביצירותיו, והקדיש את עצמו לציור נופים.
עם זאת, כאשר החל שוב לשלב דמויות גדולות בציוריו בשנות ה־80, הוא התייחס אליהן כאל מרכיב אינטגרלי בנוף.
בסביבות אמצע שנות ה־80, שב מונה לתחילת דרכו האמנותית וחזר לעסוק בציור דמויות.
בשני ציורי חוץ – אישה עם שמשיה, פונה שמאלה ו-אישה עם שמשיה, פונה ימינה – התעניין מונה במיוחד בנקודת המבט הנמוכה במיוחד ממנה מתוארת הדמות; היא ניצבת על שפת נהר, על רקע שמיים תכולים וחיוורים.
הצעירה המופיעה בשני הציורים היא סוזן אושדה, אחת מבנותיה של אליס אושדה, אשר נישאה למונה בשנת 1889. סוזן, שהייתה לעתיד כלתו החורגת, שימשה במשך זמן רב כדוגמנית מועדפת של האמן.
אישה צעירה עם כד מים ליד החלון (בהולנדית: Vrouw met waterkan) הוא ציור שמן מאת הצייר ההולנדי יאן ורמיר, אשר נוצר בין השנים 1664 ל-1665. מידותיו של הציור הן 45.7 סנטימטרים בגובה ו-40.6 סנטימטרים ברוחב.
היצירה מתארת אישה צעירה האוחזת בכד מים בעודה עומדת לצד חלון פתוח, דרכו חודר אור טבעי.
מאז שנת 1889, מהווה הציור חלק מהאוסף הקבוע של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק.
במרכז התמונה ניצבת אישה צעירה.
בידה הימנית היא פותחת את החלון, בעוד שבידה השמאלית היא מושיטה יד לעבר קנקן מים.
הקנקן מונח בתוך קערה גדולה יותר, ושניהם ממוקמים על שולחן שעליו פרושים גם חפצים נוספים.
השולחן מכוסה במפת בד מקושטת בדוגמת פרחים אדומים.
מאחורי השולחן ניצב כיסא, ועליו מונח בד בצבע כחול.
מבטה של האישה מופנה ישירות החוצה דרך החלון.
היא לבושה בחצאית כחולה כהה ועליה חולצה בשחור וצהוב.
לראשה היא חובשת מטפחת לבנה.
ברקע התמונה תלויה על הקיר מפת עולם.
ציור זה שייך לקבוצת יצירות קרובות זו לזו שצייר יאן ורמיר בראשית עד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-17. בתקופה זו חדל האמן מלהשתמש בפרספקטיבה ליניארית ובסדר גאומטרי, והאור הפך לאמצעי ההדגשה המרכזי ביצירתו.
העבודה מעידה על כך שוורמיר היה מודע לכך שהאור מורכב מצבעים, וליחסי הגומלין בין צבעים שונים.
כך, למשל, הווילון הכחול משתקף בגוון כחול כהה על צידו של הקנקן המתכתי, והבד האדום משפיע על גוון הזהב בחלקה התחתון של הקערה.
אישה צעירה עם כד מים נרכשה בשנת 1887 על ידי הנרי גורדון מרקואנד בגלריה בפריז תמורת 800 דולר.
כאשר הביא מרקואנד את היצירה לארצות הברית, הייתה זו הפעם הראשונה שציור של יאן ורמיר הגיע לאמריקה.
מרקואנד תרם את היצירה, יחד עם פריטים נוספים מאוספו האישי, למוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק.
(בהולנדית: Vrouw met parelsnoer) היא ציור שמן מאת יאן ורמיר, אשר נוצר בין השנים 1662 ל-1665. מידות היצירה הן 56.1 סנטימטרים בגובה ו-47.4 סנטימטרים ברוחב.
כיום שייך הציור לקרן למורשת התרבות הפרוסית, והוא מוצג בגמלדה-גאלרי שבברלין.
אישה צעירה נראית בפרופיל כשהיא מתבוננת בעצמה במראה קטנה התלויה לצד חלון זכוכית צבעוני.
דרך החלון חודרת קרן שמש בהירה, המטילה אור זהוב על הווילון הדק ופורשת זוהר רך ברחבי החדר, המאירים את פניה וחלקה העליון של גופה.
האישה לבושה בז'קט צהוב ממשי, מעוטר בפרווה המזכירה פרוות סמור, המגיע עד למותניה, ומתחתיו חצאית רחבה ורבת קפלים הנשפכת עד לרצפה.
היא מסדרת את שרשרת הפנינים שעל צווארה, כשהיא אוחזת בשני קצותיה ומותחת אותם בעדינות, אך בו בזמן נראית שקועה לחלוטין במראה שבידיה, חסרת תנועה כמעט.
היא עונדת עגילי פנינה יקרי ערך בצורת טיפה, ושערה האסוף מעלה מעוטר בסרט ורוד.
על שולחן בעל פלטה כפולה וכבדה נפרש בד עבה ומקופל, המכסה חלקית אגרטל יוקרתי עם מכסה בצבע כחול.
סמוך לבד מונח מברשת פודרה.
הויטראז' מזכוכית צבעונית שבחלון הסגור נראית בקושי.
ככל הנראה, מדובר באותו עיטור זכוכית שיאן ורמיר הציב באופן בולט בציוריו כוס היין והנערה עם כוס היין, שבהם לשתיית היין תפקיד משמעותי.
בזכוכית זו מתוארת, ככל הנראה, אלגוריה של תכונת האיפוק – טמפרנציה (Temperantia) – אחת מארבע המידות הטובות הקלאסיות, המסמלת שליטה עצמית ואיזון.
הציור מבקש להמחיש את העימות בין תאווה למידה טובה, אך עושה זאת ברמיזה עדינה בלבד, כך שהנושא אינו נאמר במפורש אלא משתמע.
לבושה של האישה, מברשת הפודרה ושרשרת הפנינים נחשבים לסמלים של גאוותנות והבל - ביטויים של הבלי היופי והחיצוניות.
נראה כי היא נתונה לקסם האהבה העצמית, בעוד שלפי הנורמות החברתיות של תקופתה נחשבה הצניעות לאחת המידות הטובות והנעלות ביותר.
התיעוד המוקדם ביותר הידוע של הציור ככל הנראה מתוארך לשנת 1696, אז מופיע ברשימת מכירה יצירה מאת ורמיר תחת מספר 36, בתיאור "אישה צעירה בעת ההתגנדרות; יפה מאוד", ונמכרת עבור 30 גילדן.
בשנת 1809 הופיע הציור במכירה פומבית אצל י.
קאודרי באמסטרדם ונמכר במחיר של 55 גילדן.
כעבור שנתיים הוצע שוב למכירה באותו מקום, ונרכש עבור 36 גילדן.
הציור היה חלק מאוספו של האספן ה.
גרבדון, וממנו נרכש על ידי המבקר והאספן הצרפתי תאופיל טורה (Théophile Thoré), שהעביר אותו בהמשך לתעשיין מבאכן, ברתולד זוארמונט (Barthold Suermondt).
באותה תקופה נחשבה אוספו של זוארמונט לאוסף הפרטי הגדול ביותר בגרמניה, שהתמקד בעיקר ביצירות בתי הספר הצפוניים של הציור האירופי.
בשנת 1874 נרכש הציור, יחד עם כל אוסף זוארמונט, עבור הגמלדה-גאלרי בברלין, שם הוא שמור ומוצג עד היום.
האמנית סופי מאטיס , אשר ידועה ביצירת סדרת פרשנויות מודרניות ליצירות מופת מן ההיסטוריה של האמנות, יצרה גרסה פרפרזית גם לציור העלמה הצעירה של יאן ורמיר.
מאטיס נקטה בגישה ייחודית שבה הסירה מן היצירות דמויות ובעלי חיים, אך שמרה במדויק על המבנה החללי, הצבעים והקומפוזיציה של המקור.
ביצירתה המבוססת על ציורו של ורמיר, נותרים החדר והאור כשהיו, אך הדמות הנשית נעלמת - מהלך המחדד את הממד הפנימי והפורמליסטי של היצירה המקורית.
הסופר וההוגה האמריקאי מארק פון שלֶגֶל (Mark von Schlegell) מעניק לציור מקום מרכזי ברומן שלו High Wichita.
ביצירה זו, הכתובה בסגנון של רומן מדע בדיוני בלשי, מועתק הציור באופן מדויק באמצעות "מנעול קוונטי" – אמצעי בדיוני המאפשר שעתוק מושלם של חפצים.
באמצעות מוטיב זה עוסק הרומן בשאלות יסודיות הנוגעות למהותו של המקור מול הזיוף, ולערכה האמיתי של יצירת האמנות, הן בהקשר התרבותי והן במונחים של ייחוד וזהות.
אישה כותבת מכתב עם משרתת (בהולנדית: Schrijvende vrouw met dienstbode) הוא ציור מאת האמן ההולנדי יאן ורמיר, שהושלם בשנים 1670–1671. היצירה מוצגת בגלריה הלאומית של אירלנד בדבלין.
הציור מציג אישה עומדת שמכתיבה כנראה מסר לאהובה באמצעות המשרתת שלה.
הציור נגנב באירוע מפורסם ב-27 באפריל 1974 במהלך פשיטה על בית ראסבורו שבאירלנד, ונגנב שוב בשנת 1986 על ידי כנופיה בראשות ראש המאפיה מדבלין מרטין קאהיל, אם כי בשני המקרים הוא אותר והושב.
הציור מתאר אישה מהמעמד הבינוני, המלווה במשרתת, המשמשת ככל הנראה שליחה ומתווכת בין הגברת לבין אהובה.
יצירה זו נחשבת לגשר בין האיפוק והשקט האופייניים ליצירתו של ורמיר בשנות ה-60 של המאה ה-17 לבין יצירתו המאופקת והקרירה יחסית בעשור שלאחר מכן.
ייתכן כי הושפעה בחלקה מהציור אישה חותמת מכתב מאת חרארד טר בורך.בדיקות טכניות מראות כי בד הקנבס של הציור נחתך כמעט בוודאות מאותו גליל ששימש גם ליצירת אישה עם לאוטה.
"אישה כותבת מכתב עם משרתת" היא הראשונה מבין יצירותיו של ורמיר שניסתה קומפוזיציה צנטריפוגלית - כלומר, כזו שהמוקד בה אינו מרוכז רק במרכז הבד.
זהו גם הציור השלישי שלו שבו הדרמה והתנועה אינן ממוקדות בדמות אחת בלבד.
המשרתת מוצגת כשהיא ניצבת במישור האחורי, מאחורי הגברת, זרועותיה שלובות והיא ממתינה לסיום כתיבת המכתב.
תנוחות גופן של שתי הנשים מרמזות על נתק ביניהן.
זרועותיה השלובות של המשרתת נראות כלפי חוץ כניסיון להפגין איפוק ושליטה עצמית, אך היא מנותקת מגברתה מבחינה רגשית ופסיכולוגית.
מבטה של המשרתת לעבר החלון, שנראה באופן חלקי בלבד, מרמז על תחושת אי שקט ושעמום פנימי, בעוד היא ממתינה בקוצר רוח לשליח שייקח את מכתב הגברתה.
עם זאת, כמה מהיסטוריוני האמנות מערערים על ההבנה הזו כחד-משמעית; כך, לדברי פסקל בונאפו, אף שבין הנשים לא ניכרים קשר עין או חיוך שמעידים על קרבה, עצם נוכחותה של המשרתת בזמן אינטימי כל כך - כתיבת מכתב אהבה - מעידה לפחות על מידה מסוימת של אינטימיות ביניהן.
הציור כולל מוטיבים ציוריים אופייניים לוורמיר, ובמיוחד את העיסוק הקבוע שלו בציר הפנימי־חיצוני של חללים סגורים באמצעות רצפת האריחים והקווים האנכיים של השמלות, מסגרת החלון וציור הקיר האחורי, באים לידי ביטוי גם עניינו בגאומטריה ובצורות מופשטות - עניין שמזכיר יצירות מוקדמות שלו כגון "נוף העיר דלפט", "עובדת תחרה" ו-"אמנות הציור".
הציור "אישה כותבת מכתב עם משרתת" נגנב ב-27 באפריל 1974, יחד עם ציור מאת פרנסיסקו דה גויה, שני ציורים מאת תומאס גיינסבורו ושלושה ציורים מאת פטר פאול רובנס, מבית ראסבורו שבבעלותו של סר אלפרד בייט.
את השוד ביצעו אנשי ה-IRA החמושים, בראשות היורשת הבריטית רוז דגדייל.
הפורצים השתמשו במברגים כדי לנתק את הציורים ממסגרותיהם.
עם זאת, ציורו של ורמיר ושאר היצירות הושבו כעבור שמונה ימים, כשנמצאו בבית כפרי במחוז קורק.
בשנת 1986 נגנב הציור שוב, הפעם בידי כנופיה בראשות איש הפשע הדבלינאי מרטין קאהיל.
יחד עם יצירות נוספות, הוחזק הציור כבן ערובה לדרישת כופר בסך 20 מיליון לירות איריות.
הכסף לא שולם, וקאהיל לא החזיק בקשרים או בידע שיאפשרו לו להעביר את היצירה לגורמי פשע בינלאומיים.
לפי דיווח של RTÉ, טעמו של קאהיל באמנות היה מוגבל ל"סצנות עליזות כמו ההדפס הזול בסלון ביתו, שתיאר ברבורים על נהר", אך הוא האמין כי יצירות המופת הגנובות יכניסו לו הון.
הציור אותר לבסוף באוגוסט 1993 במהלך עסקה שבוצעה בנמל התעופה של אנטוורפן – שהתבררה כמבצע עוקץ מתוכנן של משטרת אירלנד.
עוד קודם לכן הועבר הציור לגלריה הלאומית של אירלנד בדבלין, למרות היעדרו הפיזי.
חוקרי אמנות הצביעו על זיקה קומפוזיציונית בין "אישה כותבת מכתב עם משרתת" לבין הציור "מכתב האהבה", יצירה מוקדמת מעט יותר שבה ניצבת משרתת מאחורי גבירתה.
עם זאת, חרף הדמיון במבנה, ניכרים הבדלים משמעותיים באופי הקשר בין הדמויות.
בעוד שב"מכתב האהבה" מתקיים קשר עין בין הגיבורות, מלוּוה במתח רגשי קל ואינטראקציה גלויה - כאשר המשרתת מושיטה יד והגברת מגיבה במבט חודר - הרי שב"אישה כותבת מכתב עם משרתת" שוררת תחושת ניכור.
המשרתת מופיעה כעומדת בידיים שלובות, מבטה מופנה לעבר החלון, ואין כל אינטראקציה נראית לעין בינה לבין הגבירה.
מצב זה יוצר רושם של ניתוק פסיכולוגי ורגשי, למרות הקרבה הפיזית בין השתיים.
אישה עם לאוטה הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי יוהאנס ורמיר, המתוארך לשנים 1662–1664 בקירוב.
הציור מתאר אישה צעירה המכוונת לאוטה, כשמבטה מופנה אל חלון פתוח.
היצירה נמצאת כיום באוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
היצירה נחשבת לאחת מהדוגמאות המובהקות לסגנונו של ורמיר - שימוש באור רך המגיע מצד שמאל, קומפוזיציה רגועה ובעלת עומק פסיכולוגי, ואיזון בין מציאות יומיומית לרמזים סמליים.
האישה בציור יושבת לצד שולחן, לבושה שמלה מהודרת עם שרוולי קטיפה כהים, ועונדת עגילים.
היא מחזיקה בלאוטה ומכוונת אותה, כשמבטה מופנה הצידה - לעבר החלון הפתוח, דרכו נכנס אור טבעי.
ברקע החדר תלויות מפה גאוגרפית ויצירת נוף, ולצדן גלובוס - אלמנטים סמליים המופיעים שוב ושוב ביצירת ורמיר.
הבחירה בפריטים אלו מרמזת על עיסוק במסעות, ידע עולם, והקשרים תרבותיים רחבים יותר, כמו גם על השכלה ובורגנות עירונית.
הלאוטה בציור נושאת משמעות רבת־שכבות.
בתקופה ההולנדית של המאה ה־17, זוהתה הלאוטה עם אהבה, חיזור והרמוניה, ולעיתים גם עם רמיזות מיניות או תאווה.
הצבתה של הדמות המנגנת לצד חלון פתוח יוצרת אווירה של פתיחות, תקשורת בלתי ישירה, ואף ציפייה לדמות שאינה נראית.
פרשנות סמלית זו עולה בקנה אחד עם תיאורים מקבילים של נשים מנגנות בציור הבארוק ההולנדי, ובהם שיח רגשי־מוזיקלי סמוי בין הדמות לצופה או לדמות נוכחת מחוץ לפריים.
חוקרים מציינים השפעה אפשרית של פרנס ואן מיריס האב – צייר שפעל בליידן במקביל לורמיר – על "אישה עם לאוטה".
סגנונו של ואן מיריס התאפיין בדיוק קפדני, צבעוניות עדינה, ותיאור עשיר של טקסטיל ועור.
החוקרת קתרין בומן־נובי מצביעה על הקבלה סגנונית ורעיונית בין "אישה עם לאוטה" לבין יצירתו של ואן מיריס "אישה מול מראה".
שתי היצירות מתארות נשים צעירות במרחב אינטימי, כשאחת מנגנת על לאוטה והשנייה מתבוננת במראה, ובשתיהן בולט השימוש באור רך, מיקומם הקפדני של רהיטים, ואווירה של שקט נפשי ומתח מרומז.
המחקר מציע כי הדמיון בין התנוחות, סביבת החדר והטיפול בפרטים מחזק את האפשרות להשפעה ישירה או לפחות למודעות של ורמיר לסגנון שהתפתח מחוץ לדלפט.
בומן־נובי מדגישה כי מדובר בדיאלוג סגנוני מתוחכם בין שני אמנים שפעלו במרחק גאוגרפי קצר אך בגישות אסתטיות שונות.
השוואה לציור "אישה עם קנקן מים"
יש שהצביעו כי קיימת הקבלה קומפוזיציונית וסגנונית בין "אישה עם לאוטה" לבין יצירה אחרת של ורמיר, "אישה עם קנקן מים".
בשני הציורים מופיעה דמות נשית המוצגת בפרופיל או בתנוחה של מבט צידי, כאשר היא פונה לעבר חלון הפתוח מצד שמאל.
בשתי היצירות שולט אור רך ונקי החודר מן החלון ומאיר את הדמות, תוך יצירת תחושת שלווה ואינטימיות.
הדמיון בתנוחות, בפרטי הרקע ובמיקומי הרהיטים מרמז על תבנית צורנית שוורמיר שב והשתמש בה באותה תקופה, כחלק מהתמקדותו בתיאור נשים בפעולה פרטית בתוך חללים מבוקרים ותאורה טבעית.
מיקום הציור ביחס ליצירתו של ורמיר
"אישה עם לאוטה" משתייכת לקבוצת ציורים אינטימיים המתמקדים בנשים בפעולה בתוך חללים סגורים מוארים באור טבעי – תמה חוזרת ביצירת ורמיר.
מוזיאון רייקסמוזיאום באמסטרדם מסווג את היצירה כמשקפת את שלב הביניים ביצירתו, לצד עבודות דוגמת "נערה קוראת מכתב ליד חלון פתוח" ו"אישה עם מאזניים".
בכולן מתקיים איזון בין עיסוק בפרטים יומיומיים ובין תחושת עומק פסיכולוגי.
החזרה על תמות כמו נגינה, קריאה, שקילה או כתיבה בתוך חדרים שקטים מדגישה את עולמה של האישה הבורגנית – סגור, פרטי, אך גם טעון במשמעויות תרבותיות וסמליות.
מחקר טכנולוגי שנערך על ידי חוקרי אמנות וחומרים מצביע על תהליך של דהייה והתבלות טבעית של חלקים מהציור.
צילום באינפרא-אדום וניתוח רנטגני חשפו פיגמנטים שחוו שינויים כימיים, במיוחד צבעים אדומים וכחולים.
כמו כן, התגלו סימנים לכך שוורמיר שינה את הרכב הקומפוזיציה תוך כדי עבודה - ייתכן שהוסרו דמויות או פריטים מתוכננים.
הממצאים מעידים על תהליך ציור לא סטטי אלא מהורהר, שבו מתקיים מתח בין מה שמופיע בציור לבין מה שנמחק או הוסתר.
החוקרים טוענים כי תחושת ההיעדר- בין אם פיזית ובין אם מושגית - תורמת לעוצמה הפסיכולוגית של היצירה.
בשנת 2010 הושאלה היצירה למוזיאון נורטון סימון בפסדינה, קליפורניה.
מדובר באירוע חריג, שכן רוב ציוריו של ורמיר כמעט ואינם עוזבים את מוסדותיהם הקבועים.
התערוכה הדגישה את מרכיבי הקומפוזיציה, תהליך הציור והקשרים בין הדמות הנשית למרחב הפנימי שבו היא מצויה.
בנוסף הוצגו פריטים מאוסף המוזיאון שבאמצעותם נבנה הקשר השוואתי עם יצירות של אמנים הולנדיים אחרים, מתוך מטרה להמחיש את מיקומו של ורמיר בזירת האמנות ההולנדית של המאה ה־17.
אישה יושבת ליד וירג'ינל (בהולנדית: Zittende virginaalspeelster), הידוע גם בשם צעירה יושבת ליד וירג'ינל, הוא ציור ז'אנר שיצר הצייר ההולנדי מתקופת תור הזהב של הציור ההולנדי, יאן ורמיר, בסביבות השנים 1670–1672. הציור שמור כיום בגלריה הלאומית שבלונדון.
ציור נוסף, ככל הנראה גם הוא מאת יוהנס ורמיר, הידוע בשם אישה צעירה יושבת ליד וירג'ינל, מצוי באוסף פרטי, ומתאר אף הוא צעירה היושבת ליד כלי הווירג'ינל.
שתי יצירות אלה הן יצירות נפרדות לחלוטין, אך מאחר שלכל אחת מהן שמות חלופיים הדומים זה לזה, עלולה להיווצר ביניהן בלבול.
הציור מציג אישה היושבת ופונה שמאלה תוך כדי נגינה בווירג'ינל.
בחזית השמאלית של הציור נראית ויולה דה גמבה, כשקשת מונחת בין מיתריה.
בתוך מכסה הווירג'ינל מצויר נוף, ועל הקיר תלוי ציור שהוא ככל הנראה העתק או המקור של הסרסורית מאת דירק ואן באבורן (1622 בקירוב, כיום במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון), ציור שהיה בבעלות חמותו של ורמיר.
מידות הציור הן 51.5 על 45.5 סנטימטרים.
על סמך סגנונו, מתוארך הציור לסביבות שנת 1670. הועלתה הסברה כי ציור זה ואישה עומדת ליד וירג'ינל (שגם הוא מצוי באוסף הגלריה הלאומית) נוצרו כיצירות תלייה זוגיות (pendants), בשל הדמיון ביניהן בגודל, בתיארוך ובנושא.
מחקר עדכני הראה כי הבד ששימש לשני הציורים נחתך מאותו גליל קנבס.
בנוסף, שכבת הבסיס שעל הבד זהה לזו שבציור אישה עומדת ולזו שבציור אישה צעירה יושבת ליד וירג'ינל השמור בניו יורק.
עם זאת, השתלשלות הרכישה של הציורים שונות זו מזו עד המאה ה־19, וידוע שוורמיר נהג לעיתים לגוון נושאים דומים בציורים בלתי תלויים זה בזה.
במאה ה־19 היו שני הציורים בבעלותו של מבקר האמנות תיאופיל תורה, שכתביו עוררו מחדש את העניין ביצירתו של ורמיר החל משנת 1866. הציור התקבל לגלריה הלאומית בשנת 1910 כחלק מהעיזבון של ג'ורג' סולטינג.
הציור הוא אחד מכמה יצירות של ורמיר הכוללות כלי מקלדת, ביניהן "שיעור המוזיקה", "הקונצרט" ו"גברת עומדת ליד וירג'ינל.
אישה יושבת על כורסה הוא ציור שמן על בד מאת הצייר אנרי מאטיס משנת 1921.
הציור נמכר על ידי הסוחר ז'ורז' ברנהיים לפול רוזנברג בפריז בין 28 במרץ ל־3 באפריל 1923, במחיר של 8,000 פרנק.
רוזנברג תיעד את הרכישה תחת מספר 1721, בצירוף תצלום ורישום בקטלוג הגלריה.
ב־5 בספטמבר 1941, במהלך הכיבוש הגרמני בצרפת, הוחרם הציור מכספת בבנק בליבורן בידי יחידת הביזה הנאצית.
הוא סווג תחילה תחת הקוד PR 41 ואחר כך כ־UNB 353, ברשימת יצירות ממוצא לא ידוע שאיבדו את שיוכן בעת אחסונן בידי שלטונות הכיבוש.
ב־24 ביולי 1942 נכלל הציור בעסקת חילופים מס' 21 בין קורט פון בר לבין סוחר האמנות גוסטב רוכליץ.
גורל הציור לאחר מועד זה לא תועד במדויק.
בשנת 2013 התגלה הציור באוסף קורנליוס גורליט, בנו של סוחר האמנות הילדברנד גורליט.
מחקר מקיף שערכה קבוצת משימת שוואבינג בין 2014 ל־2015, בהתבסס על מקורות מגרמניה, צרפת וארצות הברית, הוביל לזיהוי הוודאי של היצירה כזו שנבזזה ממשפחת רוזנברג.
פרטי המידות, הצילום מארכיון רוזנברג ותיעוד זיהוי מוקדם כ־UNB 353 סייעו בכך.
בשנת 2015 הושב הציור ליורשי פול רוזנברג.
היצירה הוצגה בתערוכה שנערכה בגלריות ז'ורז' פטי בפריז בקיץ 1931 תחת השם "Figure à l'éventail", ותועדה גם בפרסום של אלברט סי.
ברנס וויולט דה מאזיה מ־1933 כ־Figure with a Fan, ללא תצלום.
לאחר המלחמה לא אותרה, לא נכללה באף קטלוג רזונה ונחשבה לאבודה.
במסגרת הסכם פיצויים בין משפחת רוזנברג לרפובליקה הפדרלית של גרמניה בשנת 1960, הוערכה היצירה ב־45,000 דולר ונכללה בין היצירות שבגינן הועבר תשלום.
ההסכם קבע כי אם תושב היצירה, יש להשיב מחצית משוויה למדינה הגרמנית.
המחקר שנעשה לצורך זיהוי היצירה הסתמך על חומר ארכיוני נרחב, הכולל בין השאר את רשימות Roganeau, תיעוד חילופי ERR, תצלומים מאוספי רוזנברג, חומר מארכיון המדינה הגרמנית בקובלנץ, ומסמכים ממוזיאונים, ספריות, וארכיונים דיפלומטיים בפריז, ברלין, ניו יורק ומרילנד.
אחד מהמקורות המרכזיים היה תצלום מגלריה רוזנברג משנות ה־30 ששימש בסיס להשוואה חזותית ולזיהוי הסופי של היצירה.
אישה עם כלב קטן בחיקה, מלווה במשרתת (כנראה בת שבע עם מכתב דוד המלך)" הוא ציור מאת האמן ההולנדי פרנס ואן מיריס האב, שצויר בשנת 1680. הציור נחשב לאחת מיצירותיו המאוחרות של מיריס, ומתאפיין בסגנון ריאליסטי מוקפד, צבעוניות חמימה, וגימור מבריק דמוי פורצלן.
הציור מציג סצנה אינטימית ודחוסה המתרחשת בחדר אפלולי לאחר רדת החשכה - אחת הסצנות הליליות הנדירות בציוריו של ואן מיריס.
במרכז הקומפוזיציה יושבת אישה צעירה בלבוש ססגוני ועשיר: שמלת סאטן מבריקה עם מחשוף עמוק, שעל ברכיה מונח כלב ספניאל קטן.
פניה הלבנות מוארות בניגוד דרמטי לפניה הקמוטות והכהות של המשרתת הקשישה, העומדת לצדה ולוחשת באוזנה בליווי חיוך ערמומי.
האישה הצעירה מחזיקה מסרק, מסרקת ברפרוף את שערה הארוך, ועיניה נודדות הצִדה, מביעות שילוב של שעשוע, הססנות ואולי כמיהה.
על השולחן שלפניה מונחים מכתב פתוח עם חותם אדום (המרמז על מכתב אהבה), פרי הדר (סמל חושניות), ובקבוק זכוכית שקופה.
פסלון פוטו, המתנשא ברקע, מרמז גם הוא על נושא האהבה.
ואן מיריס עיצב את הסצנה תוך הקפדה יתרה על פירוט חומרי – מרקמי הבדים, ברק הכלב, קמטי העור והזוהר העדין של התאורה - היוצרים תחושת ריאליזם עשיר וחושני.
תיאור הדמויות והאובייקטים שוזר אווירה ארוטית מרומזת המאזנת בין יופי אסתטי לבין נרטיב סמוי בעל גוון מוסרי או רגשי.
הציור זוהה כפרשנות חזותית לסיפור המקראי של בת שבע ודוד המלך, על אף שלא מוצג בו שום סימן דתי מובהק.
ואן מיריס, כמו אמנים בני זמנו בליידן, נהג לתרגם סצנות מקראיות לסביבות ביתיות עכשוויות.
בגישה זו, הוא ממיר את הדרמה הדתית לרגע אינטימי, וממקם את בת שבע כאישה מודרנית הנתונה בדילמה מוסרית.
לפי המסורת האיקונוגרפית שהתפתחה במאה ה-17, המכתב שמונח על השולחן הוא מכתב אהבה שנשלח על ידי דוד המלך.
אף שבכתבי הקודש לא מוזכר מכתב כזה, האמן מצטרף למסורת אמנותית הולכת ומתרחבת - ככל הנראה בהשראת ציור אבוד של יאן ליוונס שתואר על ידי התאורטיקן ההולנדי פיליפס אנחל .
אנחל כתב ב־1642 כי השליחה שנשלחה אל בת שבע הייתה ככל הנראה "פרוצה מנוסה באומנות האהבה", אשר מסרה לה מכתב ש"בעדו יכלה להבין את חיבתו המתוקה של המלך".
בציורו של ואן מיריס, האישה המבוגרת ממלאת תפקיד זה בדיוק: שליחה חייכנית, רכלנית, לוחשת באוזנה של בת שבע בעודה מצביעה בעדינות אל המכתב הפתוח.
בת שבע - שידיה עסוקות במסרק, אך מחשבותיה נודדות - נראית נבוכה אך גם מסוקרנת, מגיבה למסר שבא אליה לא במילים אלא במבט מלא רמזים.
מבטה הפונה הצידה מגלם את רגע ההכרעה שבין מוסר לבין תשוקה.
הציור מדגיש את הממד הפסיכולוגי של הרגע: הוא מתמקד לא במפגש עם דוד, אלא ברגע הפנימי של ההתלבטות – מבעוד מועד לבחירה שתעצב את עתידה של הדמות.
בכך מעביר ואן מיריס את הדגש מהתשוקה של דוד למבט הפנימי של בת שבע, ולמעמד הרוחני־מוסרי שלה.
הציור משתלב בקבוצת יצירות מאת פרנס ואן מיריס שבהן מופיעים מכתבים כאובייקטים בעלי משמעות נרטיבית, ולא רק כרקע ז'אנרי.
דוגמה לכך היא ציורו "השדכנית" (1671), שבו מופיעה דמות נשית לבושה בלבוש עכשווי וחשוף חלקית, אוחזת מכתב על רקע המילה "AMOR", ומולה אישה מבוגרת המזוהה כשליחה או סרסורית.
גם בציור זה, כמו ב"אישה עם כלב קטן בחיקה", המשרתת הקשישה משמשת כאמצעי תיווך בין שולח המכתב לבין הדמות הנשית, ויוצרת סצנה טעונה ברמיזות אירוטיות ודילמה מוסרית.
ואן מיריס התייחס למוטיבים דומים גם בציור אחר מ־1680, שבו נראית אישה כותבת מכתב בעוד נער ממתין למסרו, אך שם מדובר בסצנת יום־יום חסרת הקשר מקראי.
השוואה נוספת מצויה בציורו של יאן סטיין "בת שבע עם מכתב דוד המלך" (סביבות 1660), שבו כתוב שמה של בת שבע על גבי המכתב – פרט המחזק את זיהוי הדמות.
מסורת זו ככל הנראה התבססה על יצירה אבודה של יאן ליבנס, ששובחה על ידי התאורטיקן פיליפס אנחל, שטען כי שליחותו של דוד אל בת שבע לוותה במכתב, ולא רק בדיבור – רעיון המשפיע ישירות על האיקונוגרפיה של ואן מיריס.
הדמות הקשישה המופיעה בציור מזוהה גם מיצירות נוספות של ואן מיריס, שם שימשה תפקידים דומים, והופעתה החוזרת יוצרת עקביות נרטיבית.
בנוסף, תנועת סירוק השיער של האישה הצעירה היא מוטיב שמופיע בציור נוסף של ואן מיריס משנת 1678, הנמצא בלובר, ומשמש כסמל לריכוז פנימי או התלבטות רגשית.
מכלול השוואות זה ממקם את הציור בלב מסורת ליידנית שבה נעשה שימוש מודרני ונרטיבי בדמויות, בחפצים ובמחוות – לצורך רמיזה על סיפור מקראי טעון אך מרומז.
למשך כמעט מאה שנה לאחר מכן, מיקומו של הציור לא היה ידוע.
הוא הופיע מחדש בציבור רק בשנת 1997, כאשר נמכר בפריז באוסף פרטי עלום שם, תחת לוח עץ מוגדל שתחם את היצירה המקורית.
לאחר מכן נרכש על ידי סוחר האמנות פייט דה בור מאמסטרדם, ובהמשך עבר לידי סלומון ליליאן, שפעל באמסטרדם וניו יורק.
הציור נרכש ממנו על ידי הבעלים הנוכחי, וזהותו נשמרת חסויה.
אישה מוכרת עופות בר מדוכן הוא ציור שמן על בד מאת האמן ההולנדי חבריאל מטסו, שצויר בליידן בין השנים 1653–1654. היצירה היא מן הגדולות שיצר האמן, ומשקפת שלב מוקדם ביצירתו שבו ניכרת השפעת האמנים מאוטרכט, ובעיקר יאן באפטיסט וניקס.
הציור מתאר מוכרת עופות בר חסונה המחזיקה ביד אחת ארנבת התלויה ברפיון, בעוד לקוחה צעירה עומדת מולה, אוחזת במטבע - עדות לכך שהמכירה עומדת להתבצע.
לצד הסוחרת ולפניה נראים עופות מתים – אווז, תרנגול, ברווז – וכן כלוב קלוע הפוך, יונה שברחה ממנו וכלב שחור-לבן המרחף מעל לתרנגול.
הסצנה מתרחשת ליד מבנה מקושת הנראה באלכסון, וברקע נראים דוכנים נוספים.
הקומפוזיציה עמוסה, והפרספקטיבה המוגזמת יוצרת אפקט דרמטי המדגיש את גודל הדמויות ואת הקרבה אל הצופה.
על אף שמטסו צייר כ־15 סצנות שוק במהלך חייו, זוהי היחידה שבהן שנוצרה בתקופתו בליידן, ולפיכך נחשבת לציון דרך מוקדם בהתפתחותו האמנותית.
ייתכן שהיצירה הוזמנה במיוחד, בשל ממדיה הגדולים (161.3×130 ס"מ), והיא אינה נושאת מאפייני "ציור שוק" טיפוסיים לדורו של האמן.
הבגדים שנלבשים בידי שתי הדמויות חורגים מהאופנה ההולנדית של התקופה: לבוש הסוחרת חושפני באופן חריג, עם מחשוף עמוק ושרוולים קרועים, והלקוחה עוטה גלימה המזוהה דווקא עם דרום ארצות השפלה.
המאפיינים הללו מתכתבים עם מסורת ציורי השוק הארוטיים של פיטר ארטסן, יואכים בויקלאר ופרנס סניידרס.
סגנונו של הציור מלמד על השפעה ישירה של יאן באפטיסט וניקס, שעמו ככל הנראה בא מטסו במגע דרך ניקולאוס קניפר, מורו באוטרכט.
ההשפעה באה לידי ביטוי במכחול הרחב, בשימוש בצבע לבן עופרת ואדום ורמיליון לבניית גוני עור, ובדמויות הגדולות והשריריות.
השוואה ליצירתו של מטסו "גירוש הגר וישמעאל", שנוצרה באותה תקופה, מחזקת את הזיקה לסגנון של וניקס - שתיהן בנויות על ציר אלכסוני, עם דמויות החוסמות את פתח המבנה, שימוש דומה בקשתות, ודמיון פיזי בין הגר למוכרת עופות הבר.
מבחינה טכנית, מדובר ביצירה יוצאת דופן בגודלה ובשלמותה.
הבד מרופד בשכבה ישנה ומורכב מתפר אחד בצד שמאל.
בדוח השימור שצורף למכירה הפומבית נמסר כי היצירה השתמרה באופן בלתי רגיל, ללא פגיעות מקריות.
נמצאו פנטימנטי – עדויות לשינויים קומפוזיציוניים מוקדמים – ובהם צוינו שדיים חשופים ושרשרת אלמוגים שכוסו מאוחר יותר.
שכבת הוורניש הישנה נותרה על פני השטח, ונעשו תיקונים קלים במרקמים כמו נוצות האווז, סלסילה על השולחן והעלים ברקע.
חרף השינויים, הברק והזרימה החיה של המכחול נשמרו במלואם.
בניגוד לציורי השוק המאוחרים של מטסו – כגון זוג הציורים על מוכרות עופות במוזיאון הציירים הגדולים - מצטיין ציור זה ברוח גסה, פרופורציות מונומנטליות וטכניקה חופשית.
בגרסאות המאוחרות, לעומת זאת, ניכרת גישה מיניאטורית ומדויקת האופיינית לסגנון הפיין-סחילדרס של אמסטרדם.
למרות ההבדלים, הדימוי של מוכרת עופות הבר נעשה למוטיב חוזר ביצירתו.
לדעת ההיסטוריון פרנק רובינסון, ריבוי המרקמים, הצורות והצבעים בציור משקף את עונגו של האמן בסצנה רוויית פרטים, ובחירה זו נועדה להקנות למעמד יומיומי מימד דרמטי הדומה לזה של סצנות תנ"כיות שצייר באותן שנים.
הציור היה ככל הנראה בבעלות סוחר האמנות לֶסַר בלונדון כבר בשנת 1887, ונזכר על ידי ההיסטוריון וילהלם פון בודה, שהשווה את סגנונו לזה של פרנס הלס.
לאחר מכן עבר לרשותו של סר תומאס פרמור הסקט והוצג בטירת איסטון נסטון.
בשנים 2007–2009 הושאל למוזיאונים בבאת' ובנורת'האמפטון.
בשנת 2009 נמכר במכירה פומבית של סותב'יס ונרכש לאוסף ליידן, שם הוא מוצג כיום בארמיטאז' אמסטרדם באמסטרדם.
"אישה מהשמיים" הוא שיר מאת הזמר גלעד שגב.
את השיר כתב והלחין שגב ועיבד גלעד שמואלי, והוא הסינגל הראשון מאלבומו השלישי של שגב, "נועדנו" שיצא לאור בשנת 2009. השיר יצא כסינגל לרדיו ולאינטרנט באוגוסט 2009, ובדצמבר 2009 יצא האלבום עצמו, "נועדנו", שמכר מעל 20,000 עותקים, והגיע למעמד של אלבום זהב.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ ו-ynet, ולמקום ה-14 במצעד השנתי של רשת ג' וערוץ 24, בשנת ה'תש"ע-2010.
השיר היה המושמע ביותר בתחנות הרדיו בישראל בשנת תש"ע.
באוקטובר 2009, הופק לשיר קליפ וידאו בבימויו של יוני מרדכי.
ערן ברנע ומורן קריב מההרכב "יוסטון פרוג'קט" הוציאו גרסת מועדונים לשיר בשנת 2009.
רוני דלומי שרה את השיר בשנת 2011, בעת ששירתה כחיילת בלהקה הצבאית "כחול לבן" של חיל החינוך והנוער.
שגב ביצע את השיר ב-30 באפריל 2020, בבית היוצר של אקו"ם בנמל ת"א, במסגרת שידורי "ישראל מחוברת", מיזם של משרד התרבות ופמי פרימיום תרבות לפריפריה.
האמן בן דרעי הוציא גרסת כיסוי לשיר ב-2021 בעיבודו של לידור עייש.
הדיג'יי מור דוד הוציא גרסת רמיקס לשיר בשנת 2024.
אישה עם מניפה הוא ציור שמן על בד משנת 1917–1918 מאת גוסטב קלימט, שנמצא על כן הציור בסטודיו שלו לאחר מותו הפתאומי ב־6 בפברואר 1918 ונחשב לדיוקן האחרון שצייר האמן.
ביום 27 ביוני 2023 נמכר הציור במכירה פומבית של סותבי'ס בלונדון תמורת 108.4 מיליון דולר, ובכך קבע שיא למחיר הגבוה אי־פעם ליצירת אמנות שנמכרה במכירה פומבית באירופה.
הציור, בפורמט ריבועי (100.2×100.2 ס"מ), מציג צעירה הלבושה בחלוק סיני צבעוני, מאופרת ושערה אסוף.
גלימתה מחליקה מכתפה, ובידה מניפה סינית המסתירה חלקית את חזהּ – מוטיב שמעניק ליצירה את שמה.
זהות הדמות אינה ידועה, ובסמוך ליצירתו הוצג הציור גם בשם "הרקדנית" (Tänzerin), מה שמחזק את האפשרות שמדובר באחת מרקדניות הבלט או אולם המוזיקה שהיו ממודלי קלימט המועדפים.
הרקע והלבוש עשירים במוטיבים מן האמנות הסינית, ובהם פניקס מעופף, עגור, פסיון מוזהב ופרחי לוטוס, המשובצים בתבנית מפוזרת על רקע צהוב המזכיר את "הצהוב הקיסרי" של חפצי האמנות הסיניים.
קלימט אימץ גם את פלטת "צבעי האמייל" המוכרת מן הפורצלן הסיני – צהוב כרום, כחול קובלט, אדום אוכר, ירוק נחושת וורוד – ואת תפיסת השטיחות והדקורטיביות המזוהה עם הדפסי אוקיו-אה היפניים.
העניין העמוק של קלימט באמנות מזרח אסיה מתועד באוספו הפרטי של גלימות וחפצים אסייתיים, וכן בצילום חדר הקבלה בסטודיו שלו, שבו נראים אובייקטים סיניים ועשרה הדפסים יפניים תלויים על הקיר.
היצירה, שנוצרה חודשים ספורים לפני מותו של קלימט, נתפסת כסיכום מאוחר של חיפושי האמן אחר חיבור בין מסורת אירופית לאסתטיקה מזרח־אסייתית.
תנוחת הדמות, המבט הפונה הצידה והחזה המוסתר חלקית במניפה יוצרים אווירה של ארעיות וחמקמקות, הרומזת על תחושת חופש ושחרור ביחסיו המאוחרים עם המדיום הפיגורטיבי.
הבחירה במוטיבים סיניים – הפניקס, העגור, פסיון הזהב ופרחי הלוטוס – משמשת לא רק כרקע דקורטיבי אלא גם כאלגוריה אפשרית לנושאים של אלמוות, פוריות, טוהר ומזל טוב.
ההשטחה והדקורטיביות, בהשראת הדפסי האוקיו-אה, מציבות את היצירה בהקשר רחב של התחדשות השפה הציורית באירופה בראשית המאה ה־20. מבקרי אמנות השוו את היצירה לדיוקנאות נשיים קודמים של קלימט, בהם "דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר" המפואר בעלי הזהב, והצביעו על המעבר מסגנון סימבוליסטי כבד לסגנון קליל, ספונטני ומלא חיים.
הציור נותר בסטודיו של קלימט בעת מותו ב־1918, ומאז היה בבעלות פרטית במשך כל המאה ה־20 ותחילת המאה ה־21. טרם מכירתו ב־2023 הוצג לציבור לעיתים רחוקות, ובפעם האחרונה לפני המכירה הוצג בלונדון במשך שבוע אחד בלבד.
ב־27 ביוני 2023 נמכר הציור בבית המכירות סותבי'ס בלונדון עבור 108.4 מיליון דולר (85.3 מיליון ליש"ט, כולל פרמיית הקונה) לקונה שזוהה כיועצת האמנות מהונג קונג, פטי וונג.
מחיר זה קבע שיא למכירת יצירת אמנות באירופה, כשהוא עוקף את השיאים הקודמים של "איש הולך I" של אלברטו ג'קומטי ושל "בריכת שושני המים" של קלוד מונה.
אישה מלטפת תוכי הוא ציור שמן משנת 1827 מאת הצייר הצרפתי אז'ן דלקרואה.
היצירה היא בפורמט קטן, ומוזיאון ליון מחזיק גם רישום הכנה עבורה.
הציור מתאר אישה עירומה השוכבת בנינוחות על גבי בדים מבריקים ומלטפת תוכי.
בזמן יצירת הציור רווחו כמה השערות לגבי זהות המודל, ונקשרו אליו דמויות שונות שהוזכרו ביומנו של דלקרואה.
עם זאת, היצירה, שיועדה מראש לאוסף פרטי של חובב אמנות, נחשבת בראש ובראשונה כהבעת ארוטיקה נשית מעודנת.
הציור מזכיר דימוי של אודליסק, נושא שהיה פופולרי במאה ה־19, אך המזרחיות בו באה לידי ביטוי רק ברמז: בקישוטי קיר עשירים, בדיוואן שעליו שוכבת הדמות, בצמיד שעל ידה ובתוכי האקזוטי.
דלקרואה נמנע מאזכורים סיפוריים או ציוריים, ובמקום זאת הדגיש את מלאכת הצבע.
הצבעים ביצירה מצומצמים כמעט לשלושת צבעי היסוד, ועוצמתם נובעת מהשילוב ביניהם ומההשתקפויות המרכיבות את הקומפוזיציה.
כבר בראשית דרכו נודע דלקרואה כמאסטר בעבודת צבע, בהמשך ישיר למסורת הציירים הוונציאנים של המאה ה־16, תוך העדפת הצבע על פני מסורות קלאסיות.
אישה עם חמנייה הוא ציור שמן משנת 1905 מאת האמנית האמריקאית מרי קאסאט.
היצירה נמצאת באוסף הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די.
הציור נמנה עם עבודות רבות של קאסאט שהוצגו בתערוכה משנת 1915, אשר נועדה לגייס כספים למען מאבק הנשים לזכות בחירה.
התערוכה נערכה בגלריית Knoedler בניו יורק ביוזמתה של לואיזין הייבמאייר , אשר ארגנה את האירוע.
דמי הכניסה למקום והכנסות ממכירת חוברות התערוכה סייעו להייבמאייר להקים את קרן מאבק הנשים לזכות בחירה.
קאסאט נודעת בכך שנשים וילדים הם נושא מרכזי ביצירותיה, ונושא זה מתבטא גם בציור זה.
ביצירה "אישה עם חמנייה" מתוארים אישה וילדה המביטות יחד במראה עגולה קטנה, כאשר שתיהן מתמקדות בהשתקפות פניה של הילדה.
לבושה הבהיר של האם מדגיש את עירומה של הילדה, כסמל לטוהר ולחפות.
האם והילדה מקושרות זו לזו באמצעות תנועות ידיהן והמבט המשותף לעבר המראה.
בציור מופיעות שתי מראות, היוצרות מערך של דימויים בתוך דימויים, המדגיש את נושא היצירה המרכזי - עיצובה של זהות נשית מתפתחת של הילדה, תחת הדרכה והשפעה אימהית של האם.
החמנייה המתוארת בציורה של קאסאט משמשת גם כסמל למאבק על זכות הבחירה לנשים, שכן זהו פרח המדינה של קנזס.
מנהיגות התנועה הסופרג'יסטית אליזבת קיידי סטנטון וסוזן ב.
אנתוני עודדו את השימוש בסמל זה כאשר ענדו סיכות בצורת חמנייה במהלך מסע ההסברה שלהן למען זכות ההצבעה בשנת 1867 בקנזס.
במהלך המאה ה־20 הפך הצבע הצהוב לסמל המזוהה עם תנועת הסופרג'יסטיות ועם מאבקן למען זכויות נשים.
הציור אישה עם חבצלות בחממה צויר בשנת 1911 על ידי האמן לוביס קורינת בצבעי שמן על בד בגודל 89 על 63 סנטימטרים.
הוא מופיע במספר 466 ברשימת יצירותיו של קורינת.
היצירה נוצרה בברלין ומתארת את אשתו של קורינת בתוך סביבה של פרחים, ביניהם חבצלות לבנות הנראות בבירור כפי שמרמז שם היצירה.
הציור משתייך לזרם האימפרסיוניזם הגרמני.
הפעם הוצג הציור תחת הכותרת "שיכרון פרחים".
הציור של לוביס קורינת "אישה עם שושנים בחממה" היה שייך במקור לאוסף שטיינבארת בברלין-גרוסליכטרפלדה (מאז 1912).
לאחר מכן רכש אותו הסוחר ואספן האמנות היהודי אוטו אולנדורף מברסלאו.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון והרדיפות שמהן סבלה האוכלוסייה היהודית, התאבד אולנדורף ב־8 במאי 1939. אלמנתו, מטה אולנדורף, לבית קוניצר, ושני ילדיהם הצליחו להימלט לצפון אמריקה.
עם זאת, בשנת 1939, הוחרם ציורו של קורינת על ידי הגסטפו מתוך מטען הנסיעה של משפחת אולנדורף בזמן שניסתה להגר.
גלריית האמנות וֶנצל מברסלאו, שהתמחתה בטיפול ברכוש יהודי מוחרם, תיווכה בהעברתו של הציור שכבר סוּוַג כרכוש "ארי" מהמוזיאון השְלֶזי לאמנות פלסטית בברסלאו אל האוספים האמנותיים העירוניים של גרליץ.
כמי שמכרה כביכול את היצירה, שהופיעה כעת תחת השם "אישה ליד חלון", צוינה מטה אולנדורף מברסלאו, והמחיר נרשם כ־1,000 רייכסמרק.
בחודש ספטמבר 1990 הגישו יורשיה של משפחת אולנדורף בקשה לרשות המקומית בגרליץ להשבת הציור בהתאם לחוק הרכוש (Vermögensgesetz) שנכנס לתוקפו ב־3 באוקטובר 1990, בעקבות איחוד גרמניה.
הטיפול במקרה הועבר אל המשרד הממשלתי הסקסוני להסדרת שאלות רכוש פתוחות, אשר פעל בדרזדן.
רק בשנת 1995 החלו בגרליץ בחקירה ממוקדת בנוגע למקור הציור ובעלות עליו.
כתוצאה מתהליך זה, נפתח בשנת 1998 הליך מינהלי מסודר, שבסופו התקבלה החלטה רשמית הקובעת כי ליורשי משפחת אולנדורף יש זכות חוקית להשבת הבעלות על הציור שהופקע מהם שלא כדין.
הציור הושב ליורשים בשנת 1998 במסגרת הליך של השבה (רסטיטוציה).
אישה בשלושה שלבים הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הנורווגי אדווארד מונק, שנוצר בשנים 1894–1895. היצירה עוסקת בכרונולוגיה הסמלית של חיי האישה ומציגה שלושה ארכיטיפים נשיים מרכזיים: העלמה, האישה הבוגרת והאישה הדועכת.
הציור נחשב לאחת מיצירות היסוד ביצירתו של מונק ולנקודת מוצא רעיונית ליצירתו המאוחרת יותר "ריקוד החיים".
הציור מציג סצנה חופית ובה שלוש דמויות נשיות מרכזיות, המסודרות משמאל לימין ומזוהות עם שלבים שונים בחיי האישה: נערה צעירה לבושה לבן, אישה בוגרת במרכז, ודמות נשית כהה ומיוסרת מימין.
נוסף על שלוש דמויות אלו מופיעה דמות נשית נוספת, כמעט נסתרת באפלה, הממוקמת מעבר לגזע עץ החוצה את הקומפוזיציה.
דמות זו מתוארת כבעלת פנים חיוורים המזכירים גולגולת, והיא מופיעה בסמיכות לדמות גברית הלבושה שחור.
הציור עוסק בכרונולוגיה סמלית של נשיות, שבה שלושת שלבי חיי האישה משמשים כתוכן המרכזי של היצירה.
העלמה משמאל, הלבושה לבן ופונה אל האור והאופק, מגלמת את שלב הנעורים וההתחלה; האישה העירומה במרכז מייצגת בשלות נשית מלאה וחושניות מוצהרת; והדמות הכהה מימין, בעלת הפנים החיוורים והמאפיינים הגרוטסקיים, מבטאת דעיכה וסיום.
מבנה זה הושווה בטקסט ליצירה "שלוש תקופות חיי האישה" מאת גוסטב קלימט, בשל העיסוק המשותף ברצף החיים הנשי.
הקומפוזיציה מדגישה מעבר הדרגתי מאור לחושך, כאשר הדמויות משתלבות זו בזו ויוצרות רצף חזותי אחד.
יסודות נוספים, ובהם הצמח האדום המופיע בקדמת היצירה, מקבלים משמעות של שפיכת דם החיים, מוטיב המוכר גם מיצירות אחרות של מונק העוסקות בפרידה ובקנאה.
השילוב בין הדימויים הנשיים לדמות הגברית המוצלת מדגיש את עיסוקו של מונק במתח ובמערכת היחסים בין נשים לגברים, נושא החוזר ונשנה ביצירתו.
הציור "אישה בשלושה שלבים" נתפס בטקסטים כיצירה מכוננת ביצירתו של אדווארד מונק וכנקודת המוצא הרעיונית לציורו המאוחר יותר "ריקוד החיים".
בעוד שהציור "אישה בשלושה שלבים" מציג את כרונולוגיית חיי האישה במסגרת סמלית מרוכזת ובקומפוזיציה המחולקת לשלושה אזורים הזולגים זה אל זה, "ריקוד החיים" מפתח את אותו רעיון בסיסי לכדי סצנה רחבה, רבת־דמויות ותנועתית, שבה שלבי החיים משולבים במערכת יחסים דרמטית ובעלת אופי ביוגרפי מובהק.
בטקסטים מודגש כי שלוש הדמויות הנשיות ביצירה המוקדמת משמשות יסוד רעיוני ברור לייצוג המורכב והאישי יותר של אותו נושא ביצירה המאוחרת.
בנוסף, הושוותה היצירה לציור "שלוש תקופות חיי האישה" מאת גוסטב קלימט, בשל העיסוק המשותף ברצף חיי הנשיות ובמעבר מן הנעורים אל הבשלות והדעיכה.
ההשוואה מתמקדת במבנה הכרונולוגי של הדימוי הנשי, ולא בסגנון הציור, ומציבה את יצירתו של מונק כחלק משיח רחב יותר בסוף המאה ה־19 שעסק בייצוג סמלי של מהלך חיי האישה.
אישה ליד חלון הוא ציור שמן על נייר משנת 1871 מאת אדגר דגה.
היצירה נמצאת כיום באוסף גלריית קורטולד בלונדון, לשם נתרמה בשנת 1932 על ידי סמואל קורטולד.
הציור מוצג לקהל ונחשב לחלק מעבודותיו הניסיוניות של דגה בתחום הטכניקה והחומר.
בציור מתוארת אישה בפרופיל, ניצבת סמוך לחלון מואר.
דמותה נראית שקטה ומרוסנת, ומוארת באור החזק החודר מן החלון, היוצר ניגוד בין הפנים המוצלות לבין הרקע הבהיר.
הציור בוצע בצבע שמן מדולל משמן, בטכניקה המכונה peinture à l'essence, המעניקה לפני השטח מראה מט ואחיד.
אף שהעבודה עשויה להיראות כבלתי גמורה, דגה ראה בה יצירה שלמה ואף חתם עליה.
על אף האווירה השלווה המשתקפת מן הדימוי, היצירה צוירה במהלך המצור על פריז בידי הצבא הפרוסי.
לפי עדותו של הצייר וולטר סיקר, שהכיר את דגה ואף החזיק בבעלות על היצירה, הדוגמנית ששימשה לציור סבלה מרעב בתקופה זו, ושכרה שולם בחתיכת בשר נא שאותה אכלה מיד.
ידיעה זו מטילה אור דרמטי על הפער בין המראה השקט של הסצנה לבין תנאי החיים הקשים שבהם נוצרה, ומדגישה את המתח בין ייצוג חזותי מאופק לבין מציאות היסטורית קשה.
הציור עבר בין מספר בעלים מאז סוף המאה ה-19. הוא היה בבעלותו של אלכס ריד בגלאזגו, נמכר במכירה פומבית בפריז בשנת 1898, והגיע בהמשך לידיו של סוחר האמנות פול דוראן־רואל.
לאחר מכן היה בבעלות משפחת סיקר, משפחת קובדן־סנדרסון ואספנים נוספים בלונדון.
בשנת 1927 נרכש הציור בידי סמואל קורטולד, אשר תרם אותו לגלריית קורטולד בשנת 1932, שם הוא שמור ומוצג כיום.
אישה קטלנית הוא מונח הלכתי לציון אישה שהתאלמנה פעמיים.
לפי ההלכה קיים חשש שאישה כזו היא שגרמה למות בעליה והנישואין איתה מסכני חיים, ועל כן היא נקראת "קטלנית" ונאסר עליה להינשא בשלישית.
במקרא מובא שיהודה לא הסכים שתמר כלתו תינשא לבנו השלישי שלה עד שיגדל, מפני שחשש שהוא ימות כמו אחיו ער ואונן.
לפי פרשנות רש"י (המבוססת על מדרש), יהודה דחה את כלתו בטענה שקרית, והסיבה האמיתית הייתה מפני שחשש שנישואיה עם בנו יגרמו למותו מפני שהיא אישה "קטלנית" – אישה שגורמת מוות לבעליה ("מוחזקת היא זו שימותו בעליה").
בתלמוד מובאת מחלוקת, מתי נקראת האישה קטלנית.
רבי יהודה הנשיא סובר שכבר לאחר פעמיים האישה מוחזקת כ"קטלנית" ואילו רבן שמעון בן גמליאל סובר שכדי להיות מוחזקת כ"קטלנית", צריכה האישה להתאלמן שלוש פעמים.
רב יוסף מכריע להלכה כשיטת רבי יהודה הנשיא, לחומרא.
האמוראים נחלקו בשאלת מסוכנותה של האישה הקטלנית.
לדעת רב הונא, האיסור נובע מחשש שהאישה הדביקה את בעליה במחלת מין, ולדעת רב אשי, מות הבעלים נובע ממזל רע של האישה הגורם לבעליה מוות.
בתלמוד מובאים מקרים להבהרת החילוק ההלכתי בין הטעמים.
לדוגמה: אם הבעלים מתו לאחר האירוסין ולפני הנישואין, ברור שהדבר לא נגרם מחמת מחלה של האישה.
וכן אם הבעל מת כתוצאה מתאונה שסיבת מותו ידועה (כגון נפילה ממקום גבוה).
עולה השאלה, מדוע דווקא אישה שמתו בעליה פסולה להינשא, אך לא כך לגבי גבר שמתו נשותיו.
הרא"ש מסביר כי מזלו הרע של אדם יכול לגרום למות מפרנסו.
לפיכך אישה עלולה לגרום למות בעלה, אך בעל אינו מתפרנס על ידי אשתו ולפיכך גם מזלו הרע אינו צפוי להביא על נשותיו אסון.
הרמב"ם מבטא עמדה מזלזלת כלפי המאמינים בסכנת האישה הקטלנית, ופוסק כי גם אם יש מי שחושש לחתן אותה, הרי שאם היא נישאה אין לחייבו לגרשה ואם גירשה חייב לשלם את כתובתה.
לעומת זאת לפי הרא"ש, נישואים לאישה כזו מהווים סכנת חיים וכיוון שאין האדם בעלים על חייו ואין לו זכות לסכן אותם, לפיכך גם אם נישא גבר לאישה קטלנית עליו לגרשה.
מקור הדין הוא כאמור בתלמוד, שבו חלוקות הדעות האם אישה נחשבת קטלנית אחרי שמתו לה שני בעלים או אחרי שמתו לה שלושה בעלים.
להלכה התקבלה הדעה הראשונה, כדעתו של רבי יהודה הנשיא, שחזקה היא בשתי פעמים, על אף שבשור המועד ההלכה נפסקת כאביו, רבן שמעון בן גמליאל.
דין האישה הקטלנית תקף בהלכה עד היום, אך נראה שהפוסקים צמצמו במידת מה את תחולתו.
בין השאר היו שאמרו כי אישה שבעליה מתו על קידוש השם אינה נחשבת לקטלנית, שכן לא מזל רע מביא למוות כזה, אלא זכות.
כיום מקובלת דעה מצמצמת לפיה האישה הקטלנית היא דווקא זו שבעליה מתו ממחלה שהחלה אחר הנישואין, אך לא ממחלה שהחלה קודם הנישואין, ממגפה או מתאונה.
בנוסף, לפי הדעה המקובלת, האישה נחשבת לקטלנית רק אם בעליה מתו לפני גיל שבעים.
בפסק דין של בית הדין האזורי בבאר-שבע משנת תשע"ד (2014), מתיר הרב ציון לוז-אילוז לאישה שמתו לה שני בעלים להינשא לשלישי וקובע שאישה זו אינה בגדר "אישה קטלנית".
סניפים להיתר הם: גיל הבעלים הנפטרים (מעל גיל 90), הזמן הרב ששהו עם האישה (כ-20 שנה), העובדה שהראשון מת מחוץ לישראל והשני מת לאחר עלייתם לישראל (שינוי במזל) וכן העובדה שמדובר באנשים שלא שמרו מצוות (ובמיוחד מצוות "נידה") וייתכן שמתו בגין עוונם.
למרות הרושם שנוצר של צמצום תחולת הדין, עיון מדוקדק בפסק הדין של הרב ציון לוז-אילוז מבטא את עמדתו שיש לראות בנישואין עם ה"אישה הקטלנית" לא "חשש סכנה" אלא "איסור גמור", ועל מסדרי הנישואין בישראל לאסור זאת.
חלוקות הדעות בשאלה, האם גיורת שבעליה מתו בעודה גויה נחשבת לקטלנית אחר הגיור.
הרב יוסף שלום אלישיב הורה שרק הנשואה כדת משה וישראל (לא לגויים ואף לא ליהודים בנישואין אזרחיים) נחשבת כקטלנית.
אישה קטלנית הזקוקה לייבום – מצווה לקחת אותה לאישה למרות היותה קטלנית, כדי לקיים את מצוות הייבום.
האִישׁוֹן הוא החור שבמרכז הקשתית שבעין.
כלומר למעשה האישון אינו בדיוק איבר אנטומי, אלא השם שניתן לחור באיבר אחר.
תפקיד האישון לאפשר לאור להיכנס לעין ולהיקלט ברשתית שבחלק העמוק של העין, ושם להיות מומר לאותות חשמליים שיגיעו למוח ויִתָּפְסוּ שם כתמונה.
תפקידה העיקרי של הקשתית הוא לשלוט בגודל האישון ובכך לקבוע את כמות האור הנכנסת לעין (בדומה לצמצם במצלמה).
הקשתית צבעונית וצבעה משתנה מאדם לאדם, אך האישון תמיד שחור, כיוון שקרני האור החודרות דרכו נבלעות בעין או משתקפות ומתפזרות בתוך גלגל העין כך שרק מעטות מהן חוזרות לאישון.
המילה "אישון" משמעה "איש קטן", וזאת כנראה כיוון שכשמביטים באישון בתאורה מתאימה נראית בתוכו דמות קטנה של אדם – דמות הראי של המביט.
במקרא נזכר "אִישׁוֹן" העין מספר פעמים, בדרך כלל כדבר חשוב הנשמר בזהירות, ולפעמים נוסף הכינוי בת (ילדה קטנה) כמו "אִישׁוֹן בַּת עָיִן" וכנראה גם "בָבַת עֵינוֹ".
מצודת ציון מפרש אישון כך:
"כאישון בת עין – הוא השחור יקרא אישון על שנראה בו צורת איש קטן והנו"ן יורה על קוטן הדבר ושם העצם הוא בת עין והוא גלגל העין משם בא האור".
רש"י מפרש אישון כך: "כאישון – הוא השחור שבעין, שהאור תלוי בו, ועל שם שחרוריתו הוא קרוי אישון – לשון חושך.
והקב"ה הכין לו שומר את ריסי העין המכסים אותו תמיד".
בשפות רבות ממשפחות שונות לגמרי בעולם משמעות המילה לאישון מתייחסת גם כן לאדם קטן או לילדה או לתלמיד (צעיר).
כך, ביוונית קלאסית kore (בובה או ילדה), ובערבית הקלאסית إنسان العين (האדם של העין).
ברוב השפות האירופאיות (גם הגרמאניות וגם הרומאניות) האישון מכונה "תלמיד" – כמו pupil באנגלית, או pupille בצרפתית ובשפות נוספות.
בספרדית האישון מכונה לפעמים "niña" (ילדה קטנה), בצ'כית zornice (ילדה קטנה), בטורקית Göz bebeği (תינוק העין), וגם בסינית ויפנית האישון נכתב כ-瞳孔, הכולל את האותיות לעין ולילד.
גם לפחות בשפה אינדיאנית אחת של צפון אמריקה (קור ד'אלן) האישון מכונה stchchi'ntus (האיש הקטן על העין).
חור האישון נמצא במרכז הקשתית, ויוצר פתח בין הקרנית השקופה העוטפת את הקשתית מבחוץ לבין העדשה שמאחורי האישון.
הגודל והמקום של האישון אינם בדיוק כפי שהם נראים על ידי המביט בו, כיוון שהקרנית העקמומית מגדילה מעט את דמותו.
הלשכה הפנימית שבין הקרנית לקשתית מכילה נוזל זגוגי שקוף השוטף ומגן על הקשתית ועל העדשה מבעד לאישון.
הקשתית מכילה שרירים רדיאליים וטבעתיים קטנים המאפשרים לה לשלוט בגודל פתח האישון ובכך לווסת את כמות האור המגיעה לרשתית.
כשהשרירים הרדיאליים (מהאישון לכוון היקף הקשתית) מתכווצים, האישון מתרחב.
כשהשרירים הטבעתיים המקיפים את האישון מתרחבים, האישון מצטמצם.
כאשר כמות האור גְדֵלה, רפלקס האישון גורם לאישון להתכווץ כדי להגביל את כמות האור הנכנסת לעין, וכאשר כמות האור קְטֵנה האישון מתרחב על מנת לקלוט כמות גדולה יותר של קרני אור.
שינוי פתאומי בתנאי התאורה יוביל לשינוי מהיר בגודל האישון, אך לאחר זמן קצר האישון יתרגל לכמות האור ויווסת את גודלו בהתאם.
רוחב האישון משתנה בין אדם לאדם ועם הגיל, ונע בדרך כלל בין 1–4 מ"מ במצב מצומצם, לעד 9 מ"מ במצב מורחב.
בעיניים בריאוֹת, האישונים בשתי העיניים מתרחבים ומתכווצים יחדיו ובאותה מידה (שתי העיניים פועלות בדרך כלל יחדיו כיוון שמערכות העצבים שלהן קשורות זו בזו).
מלבד שינוי בתנאי התאורה, נמצא במחקרים שהאישונים משנים את גודלם גם במצבים נוספים.
למשל, האישונים מתכווצים מעט כשמביטים בעצם קרוב, ומתרחבים כתוצאה מאירוע של פחד פתאומי, כאב או התרגשות.
שינוי בגודל האישון יכול גם להיגרם כתוצאה משימוש בסמים או מתופעות בריאותיות שונות.
גם ביצוע חישוב מתמטי של מכפלות משנה את גודל האישון.
היזכרות גורמת להגדלת גודל האישון.
צורת האישון בעין אדם רגילה היא תמיד עגולה, אך קיימות צורות שונות של אישון אצל חיות אחרות.
כך אצל העז, הסוס ואצל חיות מרעה נוספות, האישון הוא בצורת חריץ אופקי, וכשהן מפנות את ראשן מעלה או מטה גלגל העין מסתובב בהתאמה כך שחריץ האישון נשאר אופקי.
העיניים של חיות אלה נמצאות בצידי הראש, וההשערה היא שהאישון האופקי נותן לחיה טווח ראייה רחב במיוחד (גם אחורנית), המאפשר התראה טובה על חיית טרף מתקרבת גם תוך כדי אכילת עשבים, ונותן עדיפות מופחתת לאזורים גבוהים או נמוכים שבהם הסכנה קטנה יותר.
אצל חיות טורפות רבות וחיות הפעילות בלילה, לאישון יש גם כן צורת חריץ, לרוב אנכי.
כאן הסיבה המשוערת היא שהחריץ מגן בשעות האור על העיניים המורגלות לראיית לילה, או שהחריץ נותן תפיסת עומק טובה יותר, או מאפשר לטווח רחב יותר של אורכי גל לחדור לעין, או עוזר בהסוואה.
לדיונונים חריץ אישון בצורת האות w, וגם כאן ההשערה היא שלצורה זו יש יתרונות אופטיים מיוחדים עבור הדיונון.
אישור מופרד הוא כשל לוגי המתרחש בסילוגיזם מופרד, כאשר הטיעון בא בנוסח השגוי הבא:
הכשל טמון במסקנה ש-ב' אינו נכון משום ש-א' נכון, כאשר למעשה שניהם עשויים להיות נכונים.
ההנחה השנייה (הנחה מינורית) חייבת להיות שלילית כדי שטיעון כזה יהיה תקף מבחינה לוגית.
אם האופרטור הלוגי או מומר באו אקסקלוסיבי (הקובע שתיתכן רק אחת משתי האפשרויות), כי אז הטיעון תקף ואינו כולל כשל.
מחר ירד גשם או שירד שלג
החזאי התורן מוסר שמחר ירד גשם
לכן, מחר לא ירד שלג
שתי האפשרויות יכולות להתקיים: גם גשם וגם שלג עשויים לרדת.
התקיימות תנאי אחד אינה מבטלת את האפשרות שיתקיים התנאי האחר.
אם נציב את הטיעון בצורה נכונה, עם זאת:
החזאי התורן מוסר שמחר לא ירד גשם
ידוע לנו כי בכל מקרה אחת משתי, א' או ב', גשם או שלג, תתגשם.
אם אנו מאשרים התגשמות אחת מהן, אין זה מן הנמנע שגם השנייה תתגשם ולכן הסילוגיזם הראשון כולל כשל.
לעומת זאת, במקרה השני אנו מבטלים את אפשרות א', ירידת המטר.
מאחר שידוע לנו כי א' או ב' יתגשמו בכל מקרה, ביטול אפשרות א' משמעו שתתגשם אפשרות ב', ירד שלג.
אישור הסוגר הוא כשל לוגי מסוג נון סקוויטור הבא בצורת טענה היפותטית.
הכשל של אישור הסוגר מתרחש כאשר טענה היפותטית הכוללת פותח וסוגר טוענת שנכונות הפותח משתמעת מנכונות הסוגר.
יחס זה אינו יכול להתקיים בשני הכיוונים.
הסילוגיזם ההיפותטי הבא מדגים את הכשל של אישור הסוגר:
השגיאה הלוגית נובעת מכך שמסיקים באופן שגוי מההנחה השנייה שאישור הסוגר משמעותו אמיתות הפותח.
ניתן להדגים את אי התקפות של הטיעון באמצעות דוגמה:
אם לסבתא היו גלגלים (א'), היא הייתה שרה באמבטיה (ב').
לכן, לסבתא יש גלגלים (א').
אם סטיבן קינג כתב את התנ"ך (א'), אז סטיבן קינג הוא סופר טוב (ב').
סטיבן קינג הוא סופר טוב (ב').
לכן, סטיבן קינג כתב את התנ"ך (א').
אבל, אם נהפוך את הסדר ונקיים סדר נכון:
לכן, סבתא שרה באמבטיה (ב').
קיימת צורה שבה אישור הסוגר תקף, והיא כאשר משתמשים במקום ב"אם" ב"אם ורק אם" (זאת, משום ש"אם ורק אם א' אז ב' שקול לאם א' אז ב' ואם ב' אז א'):
אם ורק אם לסבתא היו גלגלים (א'), היא הייתה שרה באמבטיה (ב').
אישווריה ראי באצ'אן (בהינדית: ऐश्वर्या राय बच्चन; באנגלית: Aishwarya Rai Bachchan; נולדה ב-1 בנובמבר 1973) היא שחקנית ודוגמנית הודית, אשר זכתה בתחרות מיס עולם בשנת 1994. זוכת שני פרסי פילמפייר לשחקנית הטובה ביותר
נולדה בשם אישווריה ראי בעיר מנגלור שבהודו למשפחה בת דת ההינדואיזם מקהילת הבונט-טולובה.
בשנת 1991, ראי זכתה בתחרות דוגמניות על בינלאומית (אורגן על ידי פורד) ובסופו של דבר הופיעה במהדורה האמריקאית של מגזין ווג.
בשנת 1993 זכתה ראי להכרה ציבורית עצומה עבור הופעתה בפרסומת לפפסי עם השחקנים אמיר ח'אן ומחימה צ'אודרי.
השורה היחידה - "Hi, I'm Sanjana", של הדיאלוג שלה בפרסומת הפך אותה למפורסמת בין רגע.
בתחרות מיס הודו ב-1994, היא זכתה במקום השני, אחרי סושמיטה סן, והוכתרה למיס הודו וורלד, וזכתה גם בחמש כותרות משנה אחרות, "מיס מסלול", "מיס נס", "מיס פוטוגנית", "מיס פרפקט עשר".
לאחר מכן ייצגה את הודו בתחרות מיס עולם, שם זכתה במקום הראשון.
התחרות התקיימה באותה שנה בסאן סיטי, דרום אפריקה, שם זכתה גם בפרס "מיס פוטוגנית", ומאז החלה בקריירת דוגמנות בינלאומית, שכללה בין היתר עבודה עבור "לוריאל" ו"קוקה-קולה".
סרטה הראשון "אירובר" בשנת 1997, לא זכה לאהדת מבקרי הקולנוע.
הצלחתה הממשית באה בשנת 1999 בסרט "הום דיל דס צ'וקה סאנאם" (או בשמו המסחרי "שלך לנצח") לצדו של סלמאן ח'אן, לימים בן זוגה.
בתחום המשחק זכתה ראי בשני פרסים בשנים 1999, 2002.
בין הסרטים בהם זכתה ניתן למנות את "דבדאס" עם שאהרוח' ח'אן ומדהורי דיקסיט, "שלך לנצח", וכן סרטים שאף הוקרנו בישראל כמו "אהובתי אני שלך", "כלה ודעה קדומה" (לצידו של מרטין הנדרסון), "סלסולי אהבה", "סיפור פשוט של אהבה", "תחילתה של אהבה" ואדונית התבלינים.
בשנת 2006 צילמה ראי מספר סרטים, בהם הסרט "אומראו היקרה", גרסה מחודשת לסרט משנות ה-80 בכיכובה של רקהה.
שנת 2007 נישאה אישווריה ראי לשחקן ההודי אבישק באצ'אן, בנם של השחקן אמיטאב באצ'אן והשחקנית ג'איה באצ'אן.
בשנת 2012 נולדה לזוג בת.
"הקיסר אקבר והנסיכה ג'אדה" (2008)
אישְׁוָּע היה כפר פלסטיני בגבול הרי יהודה ושפלת יהודה, כ-2 קילומטרים צפונית מערבית להר-טוב (וכ-3 קילומטרים צפונית לבית שמש של היום), בגובה 280 מטר מעל פני הים.
אישוע שכן במרחק קצר מהכפר עסלין, שהיה ממוקם בגבעה שמצפון מערב לו.
הכפר היה שייך לנפת ירושלים מחוז ירושלים.
על פי סקר הכפרים שהתקיים בשנת 1945 שטחי אדמותיו היו 5,522 דונם טורקי ובשנת 1945 מנה 620 נפשות.
במאה ה-20 הציעו חוקרים לזהות במקום זה את העיר המקראית אשתאול; באתר נערכו חפירות ארכאולוגיות ונמצאו בו ממצאים, כגון חרסים, מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל.
הכפר הופגז במלחמת העצמאות, במרץ 1948, וניזוק.
במהלך מבצע דני (הגזרה המזרחית) ב-18 ביולי 1948 הכפר נכבש על ידי חטיבת הראל, כמעט ללא התנגדות, ותושביו ברחו או גורשו ממנו.
באותו יום נכבשו גם עסלין וערטוף הסמוכים.
הכפר סרעה הסמוך נכבש ימים ספורים לפני כן.
לאחר שהוחלט ליישבו מחדש, הוקמו מערבית לאישוע ב-1949, צריפי עץ עם גגות פח לאכלוס תושבים חדשים, כ-80 משפחות מעולי תימן.
ב-1950 החלו בנטיעת יער גדול סביב אשתאול.
כר הדשא המרכזי באשתאול מכסה את בית הקברות של הכפר.
ב-1998 הופיע בירדן ספר על הכפר.