tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיד לאחר ההפיכה במקסיקו סיטי שהדיחה את איטוריגאריי, הקימו חונטות בספרד את החונטה המרכזית העליונה של ספרד והודו, ב-25 בספטמבר 1808 בארנחואס.
יצירתו הייתה צעד מרכזי בהתפתחות הפוליטית באימפריה הספרדית, לאחר שהתברר שצריך להיות גוף שלטוני מרכזי ולא חונטות מפוזרות של אזורים מסוימים.
חוסה הראשון, מלך ספרד הזמין נציגים מאמריקה הספרדית לבאיון שבצרפת לכינוס חוקתי כדי לדון במעמדם בסדר הפוליטי החדש.
זה היה מהלך פוליטי ממולח, אבל איש לא נענה להזמנה.
עם זאת, התברר לחונטה המרכזית העליונה ששמירה על נאמנות הנחלות מעבר לים היא הכרחית.
כסף מספרד החדשה היה חיוני למימון המלחמה נגד צרפת.
הגוף התרחב וכלל חברות מאמריקה הספרדית, מתוך הכרה מפורשת שהן ממלכות בפני עצמן ולא מושבות של ספרד.
נקבעו בחירות לשלוח נציגים לספרד כדי להשתתף בחונטה המרכזית העליונה.
מיגל אידלגו אי קוסטייה נחשב כיום לאבי העצמאות המקסיקנית.
ההתקוממות שלו ב-16 בספטמבר 1810 נחשבת לניצוץ שהצית את מלחמת העצמאות המקסיקנית.
הוא נתן השראה לעשרות אלפי אנשים רגילים ללכת אחריו, אבל לא ארגן אותם לכוח לוחם ממושמע או בעל אסטרטגיה צבאית רחבה, אבל הוא כן רצה להרוס את הסדר הישן.
עמית מנהיג המורדים והשני בפיקוד, איגנסיו אלנדה, אמר על אידלגו, "גם אנשיו לא היו ניתנים למשמעת, וגם אידלגו לא היה מעוניין בתקנות." אידלגו הוציא כמה צווים חשובים בשלב מאוחר יותר של המרד, אבל לא ביטא מערך יעדים קוהרנטי הרבה מעבר לקריאה הראשונית שלו לנשק שגינתה ממשל גרוע.
רק בעקבות מותו של אידלגו ב-1811 בהנהגתו של תלמידו לשעבר בסמינר, האב חוסה מריה מורלוס, נוצר מסמך שהבהיר את מטרות המרד, ה-Sentimientos de la Nación ("רגשות האומה") (1813).
נקודה ברורה אחת הייתה עצמאות מדינית מספרד.
למרות שהייתה לה אידאולוגיה מעורפלת בלבד, תנועתו של אידלגו הוכיחה את חוסר שביעות הרצון והכוח המסיביים של הפלבאים של מקסיקו כאיום קיומי על המשטר האימפריאלי.
הממשלה מיקדה את משאביה בהבסת המורדים של אידלגו צבאית ובמעקב וביצוע פומבי של הנהגתה.
אבל עד אז המרד התפשט מעבר לאזור והנהגתה המקורית.
אידלגו היה כומר מלומד שידע מספר שפות, הייתה לו ספרייה משמעותית והיה מיודד עם גברים בעלי דעות נאורות.
הוא החזיק בתפקיד החשוב של רקטור הסמינר של סן ניקולס, אך התנגש עם האינקוויזיציה בגלל אמונות לא שגרתיות ודיבורים נגד המלוכה.
הוא כבר הוליד שתי בנות עם חוספה קינטנה.
לאחר מותו של אחיו חואקין ב-1803, אידלגו, שסבל מבעיות כספיות עקב חובות על אחוזות קרקע שבבעלותו, הפך לאוצר של הקהילה הענייה של דולורס שבמחוז גואנחואטו בצפון-מרכז מקסיקו.
הוא הפך לחבר בקבוצה של ספרדים משכילים ילידי אמריקה בקוארטרו.
הם נפגשו במסווה של אגודה ספרותית, שנתמכה על ידי אשתו של פקיד הכתר (הקורג'ידור) מיגל דומינגס, חוספה אורטיס דה דומינגס, הידועה כיום בשם "לה קורג'דורה".
במקום זאת דנו החברים באפשרות של התקוממות עממית, בדומה לזו שכבר בוטלה לאחרונה בוויאדוליד (כיום מורליה) ב-1809 בשם פרננדו השביעי.
הטפותיו לעצמאות וסיום העבדות זכו לתמיכה רבה בקרב אוכלוסיית דולורס.
אידלגו היה מיודד עם איגנסיו אלנדה, קפטן ברגימנט הדרגונים בספרד החדשה, שהיה גם בין הקושרים.
"המזימה של קרטרו" החלה ליצור תאים בערים ספרדיות אחרות בצפון, כולל סלאיה, גואנחואטו, סן מיגל אל גראנדה, הנקראת כעת על שם אלנדה.
אלנדה שירת בגדוד מלכותי בתקופת שלטונו של חוסה דה איטוריגאריי, שהודח בשנת 1808 על ידי ספרדים ילידי חצי האי שראו בו סימפתי מדי לתלונותיהם של ספרדים ילידי אמריקה.
עם הדחת המשנה למלך פנה אלנדה נגד המשטר החדש והיה פתוח לקנוניה לעצמאות.
אידלגו הצטרף לקונספירציה, וכשאלנדה ערב לו הפך להיות אחד ממנהיגיה.
השמועה על הקונספירציה הגיעה לפקידי הכתר, והקורג'דור דומינגס התפרץ, אבל אשתו חוספה הצליחה להזהיר את אלנדה שהזעיק אז את אידלגו.
בשלב זה לא הייתה אידאולוגיה או תוכנית פעולה נחרצת, אבל ההמלצה עוררה את אידלגו לפעולה.
ביום ראשון, 16 בספטמבר 1810, עם בני הקהילה שלו שנאספו למיסה, פרסם אידלגו את קריאתו לנשק, הגריטו דה דולורס.
אידלגו צלצל בפעמוני כנסיית דולורס תוך כדי קריאה ללחימה מחומשת כנגד תומכי השלטון הספרדי.
לא ברור מה בעצם אמר אידלגו, מכיוון שיש תיעודים שונים.
זה שהפך לחלק מהתיעוד הרשמי של ההאשמות נגד אידלגו היה "תחי הדת!
תחי אמנו הקדושה ביותר מגוואדלופה!
תחי אמריקה ומטה עם ממשל גרוע!" אירוע זה, שלימים יקרא "הכרזת דולורס", יהיה הגורם לפרוץ מלחמת העצמאות של מקסיקו.
ממפגש קטן בכנסיית דולורס, אחרים הצטרפו למרד, כולל עובדים באחוזות מקומיות, אסירים ששוחררו מהכלא וכמה חברים בגדוד צבא מלכותי.
כלי נשק רבים של עובדי אחוזה היו כלי חקלאי לשימוש נגד המשטר.
חלקם היו רכובים ושימשו כחיל פרשים בהנחיית מנהלי האחוזה שלהם.
אחרים היו אינדיאנים חמושים גרוע עם קשתות וחצים.
המספרים שהצטרפו למרד גדלו במהירות בהנהגתו של אידלגו, הם החלו לנוע מעבר לכפר דולורס.
למרות המתיחות הגוברת בעקבות אירועי 1808, המשטר המלכותי לא היה מוכן במידה רבה לפתאומיות, לגודלה ולאלימות של התנועה.
האופי הדתי של התנועה היה נוכח מלכתחילה, שהתגלם בהנהגתו של הכומר, אידלגו.
דגל התנועה עם דמותה של הבתולה מגוודלופה, שנתפס על ידי אידלגו מהכנסייה באטוטונילקו, היה חשוב מבחינה סמלית.
"הבתולה האפלה" נתפסה כמגן של מקסיקנים כהי עור, וכעת נראתה גם כמשחררת.
גברים רבים בכוחותיו של אידלגו שמו את דמותו של גוואדלופה על כובעיהם.
תומכי המשטר הקיסרי לקחו כפטרון את הבתולה מרמדיוס, כך שסמליות דתית שימשה גם מורדים וגם מלכותיים.
במרד היו מספר כמרים ואנשי דת נמוכים אחרים, בעיקר אידלגו וחוסה מריה מורלוס, אך ההיררכיה של הכנסייה התנגדה נחרצות.
מורדים נידוו על ידי אנשי הדת ואנשי דת הטיפו דרשות נגד המרד.
הם לא היו מאורגנים בשום אופן רשמי, יותר תנועת המונים מאשר צבא.
אידלגו נתן השראה לחסידיו, אך לא ארגן או הכשיר אותם ככוח לוחם, ולא כפה עליהם סדר ומשמעת.
כמה אנשי מיליציה במדים הצטרפו לתנועתו של הידלגו וניסו ליצור סדר ומשמעת צבאית, אך הם היו מעטים במספר.
מרבית הצבא המלכותי נשאר נאמן למשטר הקיסרי, אך עלייתו של הידלגו תפסה אותם לא מוכנים ותגובתם התעכבה.
הניצחונות המוקדמים של הידאלגו העניקו לתנועה מומנטום, אך "היעדר כלי נשק, חיילים מאומנים וקצינים טובים גרם לכך שלמעט בנסיבות חריגות המורדים לא יכלו להציב צבאות המסוגלים להילחם בקרבות קונבנציונליים נגד המלוכה."
כוח המורדים ההולך וגדל צעד דרך עיירות כולל סן מיגל אל גרנדה וצלייה, שם נתקלו בהתנגדות מועטה, וצברו עוקבים נוספים.
כשהגיעו לעיירה גואנאחואטו ב-28 בספטמבר, הם מצאו כוחות ספרדיים מתבצרים בתוך האסם הציבורי, Alhóndiga de Granaditas.
ביניהם היו כמה מלכותיים 'כפויים', קריאולים ששירתו וצידדו בספרדים.
בשלב זה, המורדים מנו 30,000 והקרב היה מחריד.
הם הרגו יותר מ-500 ספרדים אירופאים ואמריקאים, וצעדו לכיוון מקסיקו סיטי.
המשנה למלך החדש ארגן במהירות הגנה, ושלח את הגנרל הספרדי טורקואטו טרוחיו עם 1,000 איש, 400 פרשים ושני תותחים - כל מה שניתן היה למצוא בהתראה כה קצרה.
הכתר הקים צבא קבע בסוף המאה ה-18, והעניק ללא-ספרדים ששירתו את ה-Fuero Militar, את ההטבות המיוחדות לגברים מעורבים.
כוחות הצבא המלכותי של הצבא המקצועי נוספו על ידי מיליציות מקומיות.
המשטר היה נחוש לרסק את ההתקוממות וניסה לחנוק חסרי שביעות רצון שעלולים להימשך להתקוממות.
איגנסיו לופס ראיון הצטרף לכוחותיו של אידלגו בזמן שחלף ליד Maravatío, Michoacan בזמן שהיה בדרך למקסיקו סיטי וב-30 באוקטובר, צבאו של אידלגו נתקל בהתנגדות צבאית ספרדית בקרב מונטה דה לאס קרוס.
כשאידלגו וכוחותיו הקיפו את מקסיקו סיטי, קבוצה של 2,5000 נשים מלכותיות חברו יחד תחת אנה איראטה דה מייר, כדי ליצור ולהפיץ חוברות על סמך נאמנותן לספרד ולעזור למשפחות נאמנות אחרות.
כוחותיו של אידלגו המשיכו להילחם והשיגו ניצחון.
כאשר התותחים נתפסו על ידי המורדים, נסוגו המלכותיים ששרדו לעיר.
למרות שככל הנראה היה לו היתרון, אידלגו נסוג, נגד עצתו של אלנדה.
נסיגה זו, על סף ניצחון לכאורה, התמיהה היסטוריונים וביוגרפים מאז.
בדרך כלל הם מאמינים שאידלגו רצה לחסוך מאזרחים מקסיקנים רבים במקסיקו סיטי את ההרס והביזה הבלתי נמנעים שהיו נוצרים.
אף אחד לא "זכו למשפט, וגם לא הייתה סיבה לעשות זאת, מכיוון שהוא ידע היטב שהם חפים מפשע." בגוודלחרה, דמותה של הבתולה מגוודלופה נעלמה לפתע מכובעי המורדים והיו עריקות רבות.
הכוחות המלכותיים, בראשות פליקס מריה קאלה דל ריי, הפכו יעילים יותר נגד הידאלגו הלא מאורגן וחמוש גרוע, והביסו אותם בגשר על נהר הקלדרון, בכוח לבקש מהמורדים לברוח צפונה לכיוון ארצות הברית, אולי בתקווה שיקבלו תמיכה כספית וצבאית.
הם יורטו על ידי איגנסיו אליסונדו, שהעמיד פנים שהוא מצטרף לכוחות המורדים הנמלטים.
אידלגו וחייליו הנותרים נלכדו במדינת קואהווילה בבארות באחאן (Norias de Baján).
כאשר המורדים אימצו את הטקטיקות של לוחמת גרילה ופעלו היכן שהייתה יעילה, כמו ב- המדינה החמה של דרום מקסיקו, הם הצליחו לערער את הצבא המלכותי.
בסביבות גואנחואטו, מנהיג המורדים האזוריים אלבינו גרסיה שילב במשך זמן מה בהצלחה התקוממות עם שודדים.
עם לכידתם של אידלגו וההנהגה הקריאולית בצפון, שלב זה של המרד הסתיים.
מנהיגי המורדים שנתפסו נמצאו אשמים בבגידה ונידונו למוות, מלבד מריאנו אבסולו, שנשלח לספרד לרצות מאסר עולם בכלא.
אלנדה, חימנס ואלדאמה הוצאו להורג ב-26 ביוני 1811, נורו בגב כאות חוסר כבוד.
אידלגו, ככומר, נאלץ לעבור משפט אזרחי וביקורת על ידי האינקוויזיציה.
בסופו של דבר הוא נשלל מכהונתו, נמצא אשם והוצא להורג ב-30 ביולי 1811. ראשי אידלגו, אלנדה, אלדמה וחימנס נשמרו ונתלו מארבע פינות האלחונדיגה דה גרנדיטאס של גואנחואטו כאזהרה קשה לאלו שהעזו ללכת בעקבותיהם.
הלוחמה בצפון אזור באחיו דעכה לאחר לכידתה והוצאה להורג של ההנהגה הקריאולית של המרד, אך המרד כבר התפשט לאזורים דרומיים אחרים, לעיירות זיטאקוארו, קואוטלה, אנטקרה (כיום אואחקה) שבהן צמחה הנהגה חדשה.
הכמרים חוסה מריה מורלוס ומריאנו מטמורוס, כמו גם ויסנטה גררו, גואדלופה ויקטוריה ואיגנסיו לופס ראיון המשיכו את המרד על בסיס אחר, ארגנו את כוחותיהם, תוך שימוש בטקטיקות גרילה, ובעיקר עבור המרד, יצירת ארגונים ויצירת מסמכים כתובים שביטאו את מטרות המורדים.
לאחר הוצאתם להורג של אידלגו ושל מורדים אחרים, התאחדה תחילה הנהגת תנועת המורדים שנותרה תחת איגנסיו לופס ראיון, עורך דין ואיש עסקים אזרחי.
הוא הוצב ב-Saltillo, Coahuila עם 3,500 איש ו-22 תותחים.
כששמע על לכידתם של מנהיגי המורדים, הוא ברח דרומה ב-26 במרץ 1811 כדי להמשיך במאבק.
לאחר מכן הוא נלחם בספרדים בקרבות פוארטו דה פיניונה, סקטקס, אל מגואי וזיטקוארו.
בצעד חשוב, ראיון ארגן את Suprema Junta Gubernativa de América (חונטת השלטון הלאומית העליונה של אמריקה), אשר טענה ללגיטימציה להוביל את המרד.
ראיון ניסח את Elementos constitucionales, הקובע כי "הריבונות נובעת ישירות מהעם, שוכנת בדמותו של פרננדו השביעי, ומופעלת על ידי ה-Suprema Junta Gubernativa de América.
החונטה העליונה יצרה מבול של תקנות ופקודות מפורטים.
בשטח, האב חוסה מריה מורלוס המשיך בהתקשרויות צבאיות מוצלחות, וקיבל את סמכותה של החונטה העליונה.
לאחר שזכה בניצחונות וכבש את נמל אקפולקו, אז את העיירות Tixtla, Izúcar ו-Taxco, מורלוס היה נצור במשך 72 ימים על ידי כוחות מלכותיים תחת Calleja ב-Cuautla.
החונטה לא הצליחה לשלוח סיוע למורלוס.
חייליו של מורלוס החזיקו מעמד ויצאו מהמצור, המשיכו לכבוש את אנטקרה, (כיום אוחאקה).
היחסים בין מורלוס והחונטה התדרדרו, כאשר מורלוס התלונן, "חילוקי הדעות שלך סייעו לאויב." מורלוס היווה ניגוד אמיתי לאידלגו, למרות ששניהם היו כמרים מורדים.
לשניהם הייתה אהדה למדוכאי מקסיקו, אבל מורלוס היה בן גזעים מעורב בעוד אידלגו היה אמריקאי יליד ספרד, לכן מורלוס הבין באופן חווייתי את האפליה הגזעית בסדר הקולוניאלי.
בנימוקים פרקטיים יותר, מורלוס בנה כוח צבאי מאורגן וממושמע, בעוד שחסידיו של אידלגו היו חסרים נשק, אימונים או משמעת, כוח יעיל שהצבא המלכותי התייחס אליו ברצינות.
בפוטנציאל מורלוס היה יכול לכבוש את העיר השנייה בגודלה של המושבה, פואבלה דה לוס אנג'לס, הממוקמת באמצע הדרך בין נמל וראקרוס לבירה מקסיקו סיטי.
כדי למנוע את אותו אסון אסטרטגי, שהיה מותיר את הבירה מנותקת מהנמל הראשי שלה, המשנה למלך ונגס העביר את Calleja מבאחיו כדי להתמודד עם כוחותיו של מורלוס.
כוחותיו של מורלוס נעו דרומה וכבשו את אואחאקה, ואיפשרו לו לשלוט ברוב האזור הדרומי.
בתקופה זו, למרד היו סיבה לאופטימיות וגובשו מסמכים המכריזים על עצמאות ומנסחים חזון למקסיקו הריבונית.
מורלוס לא שאף להיות מנהיג המרד, אבל היה ברור שהוא הוכר על ידי המורדים כמפקד הצבאי העליון שלה.
הוא נע במהירות ובנחישות, פשט את השלטון מראיון, פיזר את החונטה העליונה, ובשנת 1813 כינס מורלוס את קונגרס צ'ילפנינגו, הידוע גם כקונגרס של אנאואק.
הקונגרס הפגיש את נציגי המרד.
מורלוס ניסח את רגשות האומה שלו, שהופנו לקונגרס.
בנקודה 1, הוא קובע בצורה ברורה וברורה ש"אמריקה חופשית ובלתי תלויה בספרד".
ב-6 בנובמבר של אותה שנה, הקונגרס חתם על מסמך העצמאות הרשמי הראשון, הידוע בשם החוק החגיגי של הכרזת העצמאות של צפון אמריקה.
חשיבות הקתוליות מודגשת עוד יותר למנדט.
12 בדצמבר, חגה של הבתולה מגוודלופה, כיום לכבודה.
הוראה בעלת חשיבות מרכזית לפלבאים כהי עור (נקודה 15) היא "שהעבדות אסורה לנצח, כמו גם ההבחנות של מעמד [גזע], אז זה כולם יהיו שווים; ושההבחנה היחידה בין אמריקאי אחד למשנהו תהיה ההבחנה בין סגן וסגולה".
חשוב גם לחזונו של מורלוס על האומה החדשה היה שוויון בפני החוק (נקודה 13), במקום שמירה על בתי דין ופריבילגיות מיוחדות (fueros) קבוצות מסוימות, כגון אנשי כנסייה, כורים, סוחרים וצבא.
הקונגרס בחר במורלוס לראש הרשות המבצעת של הממשל, כמו גם למפקד העליון של המרד, תוך תיאום מרכיביה הרחוקים.
ההצהרה הרשמית של הקונגרס של צ'ילפנינגו, המעשה החגיגי של הכרזת העצמאות, היא מסמך רשמי חשוב בהיסטוריה המקסיקנית, שכן היא מכריזה על מקסיקו כעל אומה עצמאית ופורשת את סמכויותיה כמדינה ריבונית לעשות מלחמה ושלום, למנות שגרירים, ולעמוד לצד האפיפיור, במקום בעקיפין באמצעות המלך הספרדי.
המסמך מעגן את הקתוליות הרומית כדת היחידה.
Calleja הקים מחדש את הצבא המלכותי בניסיון לרסק את המרד, ויצר פקודות בפואבלה, ויאדוליד (כיום מורליה), גואנחואטו ונואיבה גליסיה, עם קציני צבא מנוסים בחצי האי שיובילו אותם.
הקצין יליד אמריקה אגוסטין דה איטורבידה היה חלק מההנהגה המלכותית הזו.
בריגדיר צ'יריאקו דה לאנו תפס והוציא להורג את מריאנו מטמורוס, מורד יעיל.
לאחר פירוק הקונגרס של צ'ילפנינגו, מורלוס נתפס ב-5 בנובמבר 1815, נחקר, נשפט והוצא להורג על ידי כיתת יורים.
עם מותו הסתיימה הלוחמה הקונבנציונלית ומלחמת הגרילה נמשכה ללא הפרעה.
התקוממות תחת ויסנטה גררו, 1815–1820
עם הוצאתו להורג של מורלוס ב-1815, התגלה ויסנטה גררו כמנהיג החשוב ביותר של המרד.
מ-1815 עד 1821 עיקר הלחימה לעצמאות מספרד הייתה על ידי כוחות גרילה ב-tierra caliente (המדינה החמה) של דרום מקסיקו ובמידה מסוימת בצפון ספרד החדשה.
ב-1816 הצטרף לתנועת העצמאות פרנסיסקו חאבייר מינה, מנהיג צבאי ספרדי שנלחם נגד פרננדו השביעי.
מינה ו-300 גברים נחתו בריו סנטנדר (Tamaulipas) באפריל, בשנת 1817 ונלחמו במשך שבעה חודשים עד לכידתו על ידי כוחות מלכותיים בנובמבר 1817.
קמו שני מנהיגים מורדים: גוואדלופה ויקטוריה (נולד כחוסה מיגל פרננדס אי פליקס) בפואבלה וויסנטה גררו בכפר טקסלה, במה שהיא כיום מדינת גררו.
שניהם זכו לנאמנות ולכבוד מתומכיהם.
בהאמינו שהמצב בשליטה, הוציא המשנה למלך הספרדי חנינה כללית לכל מורד שיניח את נשקו.
רבים אמנם הניחו את נשקם וקיבלו חנינות, אך כאשר נוצרה ההזדמנות, חזרו לא פעם למרד.
הצבא המלכותי שלט בערים ובעיירות הגדולות, אך חלקים שלמים של האזור הכפרי לא נרגעו.
קצין הצבא המלכותי, אנטוניו לופס דה סנטה אנה, הוביל חנינה למורדים לשעבר, במרדף אחר מנהיג המורדים גוואדלופה ויקטוריה.
המורדים תקפו כבישים מרכזיים, חיוניים למסחר ולשליטה אימפריאלית, כך שהכתר שלח מפקד מפרו, בריגדיר פרננדו מיארס אי מנצ'בו, לבנות כביש מבוצר בין נמל וראקרוס לג'לאפה, נקודת העצירה הגדולה הראשונה בדרך אל מקסיקו סיטי.
המורדים התמודדו עם התנגדות צבאית ספרדית נוקשה ואדישותם של רבים מהקריולים המשפיעים ביותר.
התקופה 1816–1820 נחשבת לעיתים קרובות לתקופה של קיפאון צבאי, ללא יכולת להנחית מכת נוקאאוט.
המורדים שקעו לעיתים קרובות במלחמת גרילה עם קצת שודדים, בעוד שהכוחות המלכותיים הפכו ליותר ויותר דמורליים.
ספרד שלחה לא מספיק תגבורת, למרות שהגיעו מספר קצינים בכירים.
עד 1814, הסתיימה מלחמת חצי האי נגד נפוליאון ופרננדו השביעי הפך למלך, בתחילה כשליט חוקתי על פי החוקה הספרדית של 1812, אך לאחר שהגיע לשלטון, ויתר על הבטחות להגבלות חוקתיות על כוחו.
משאבי הכתר לא הופנו למימון המלחמה נגד המורדים, כך שחיילי משלחת רבים לא קיבלו שכר והושארו לנפשם בשטח שנשלט ברובו על ידי מורדים.
במקום לסכן חיים ואיברים בלחימה במורדים, הם נמנעו מפעולות מסוכנות ונשארו קרובים לכוחות מצב מבוצרים.
מאחר שהכסף לתשלום ואספקת חיילים לא הגיע מהכתר, כוחות המלוכה לחצו על אוכלוסיות מקומיות לספק אספקה.
באשר לקצינים בכירים, רבים ראו את חוסר התקווה של המצב והחליטו להפיק ממנו את המיטב על ידי יצירת מה שהיסטוריון אחד כינה "סטראפיות אמיתיות", התעשרות מנכסי מורדים שהוחרמו ומיסוי על סוחרים מקומיים.
במה שאמור היה להיות המערכה האחרונה של הממשלה נגד המורדים, בדצמבר 1820, שלח המשנה למלך חואן רואיס דה אפודקה כוח בראשות קולונל המלכותי אגוסטין דה איטורבידה, כדי להביס את צבאו של גררו בוואחקה.
איטורבידה, יליד ויאדוליד (כיום מורליה), זכה לתהילה בזכות הקנאות שלו נגד המורדים של אידלגו ושל מורלוס במהלך מאבק העצמאות המוקדם.
איטורבידה, החביב על ההיררכיה של הכנסייה המקסיקנית, סימל ערכים קריאוליים שמרניים; הוא היה דתי אדוק ומחויב להגנה על זכויות קניין ופריבילגיות חברתיות.
הוא גם התרעם על חוסר קידומו וכישלונו להשיג עושר.
משימתו של איטורבידה למשלחת אואחאקה ב-1820 קרה במקביל להפיכה צבאית מוצלחת בספרד נגד המלוכה של פרננדו השביעי.
מנהיגי ההפיכה, חלק מכוח משלחת שהתאסף כדי לדכא את תנועות העצמאות ביבשת אמריקה, פנו נגד המלוכה האוטוקרטית.
הם אילצו את פרננדו בעל כורחו להחזיר את החוקה הספרדית הליברלית משנת 1812 שיצרה מונרכיה חוקתית.
כאשר החדשות על האמנה הליברלית הגיעו לספרד החדשה, איטורבידה תפס אותה הן כאיום על הסטטוס קוו והן כזרז לעורר את האליטות הקריאוליות להשיג שליטה במקסיקו.
עצמאות הושגה כאשר כוחות מלכותיים שמרניים במושבות בחרו להתקומם נגד המשטר הליברלי בספרד; זה היה שונה בהשוואה להתנגדותם הקודמת להתקוממות האיכרים.
בשורות הצבא המלכותי התפשטה דמורליזציה והמורדים לא הצליחו לגרש אותם.
עם כינון החוקה הספרדית מחדש, היחסים בין מועצות עיר שנבחרו לאחרונה (ayuntamientos) והצבא הביאו לכך שמועצות יכלו להגביל את המיסוי ורבים הצביעו להפסיק לגבות מיסים כדי לתמוך בצבא המלכותי.
המפקדים איבדו את תמיכתם הכספית ולא יכלו עוד להכריח גברים להצטרף למיליציות.
מיליציות שוחררו וגברים ששירתו מחוץ לאזורי מולדתם הלכו הביתה.
המורדים כבר לא חשו בלחץ המתמשך של הצבא המלכותי.
אנשי מיליציה נטשו אזורים שבהם פעלו מורדים.
כשהמצב השתנה בחלקו בגלל החוקה הספרדית, גררו הבין שאליטות קריאוליות עשויות להתקדם לעבר עצמאות ולהדיר את המורדים.
מסיבה זו, הגעתו להסכמות עם הצבא המלכותי הפכה למהלך פרגמטי.
מנקודת המבט המלכותית, כריתת ברית עם אויביהם לשעבר יצרה דרך קדימה לעצמאות.
אם הקריאולים היו מכריזים על עצמאות למטרותיהם הפוליטיות מבלי להשלים עם המרד בדרום, אז מקסיקו עצמאית הייתה צריכה להתמודד עם מורדים שיכולים לאיים על אומה חדשה.
איטורבידה יזם קשר עם גררו בינואר 1821, והצביע על כך שהוא שוקל אם לנטוש את המטרה המלכותית.
גררו היה פתוח להקשיב להצעה המעורפלת של איטורבידה, אך לא התכוון להתחייב ללא הבהרה נוספת.
איטורבידה השיב לדרישתו של גררו לבהירות, ואמר שיש לו תוכנית לחוקה, כזו המבוססת כנראה על החוקה הליברלית הספרדית מ-1812. גררו השיב כי כישלונה של אותה חוקה להתמודד עם תלונותיהם של רבים בספרד החדשה, ובמיוחד התנגד להדרה של אותה חוקה של אפרו-מקסיקנים מהאזרחות, בעוד שלבנים, הודים ומסטיזים אירופיים יקבלו אזרחות.
שאלת השוויון לכל הגזעים הייתה עניין מרכזי עבור גררו ומורדים אחרים, שרבים מהם היו בעלי מוצא אפריקאי.
איטורבידה קיבל את השינוי החשוב הזה.
שני האנשים ניהלו משא ומתן לגבי האופן שבו יתרחש מיזוג הכוחות המורדים הישנים והצבא המלכותי לשעבר.
איטורבידה כתב את הטיוטה הסופית של תוכנית איגואלה, על שם המקום שבו היא הוכרזה ב-24 בפברואר 1821. איטורבידה הכריז על שלושה עקרונות, או "ערבויות", לעצמאות מקסיקנית מספרד.
מקסיקו תהיה מונרכיה עצמאית הנשלטת על ידי המלך פרננדו, נסיך בורבוני אחר או נסיך אירופאי שמרן אחר; לקריאולים יינתנו זכויות ופריבילגיות שוות לחצי האי; והכנסייה הרומית-קתולית במקסיקו תשמור על הזכויות ועל מעמדה כדת המבוססת של הארץ.
כדי להגיע להסכמה ששני הצדדים יקבלו, התוכנית קבעה במפורש את תנאי השוויון.
עבור אנשים בני גזע מעורב, נקודה 12 הבהירה במפורש "כל תושבי ספרד החדשה, ללא הבדל בהיותם אירופאים, אפריקאים או אינדיאנים, הם אזרחי המלוכה הזו עם אפשרות לחפש כל תעסוקה לפי יתרונותיהם ומעלותיהם".
עבור הלבנים האירופים, מקומם הפריבילגי במקסיקו היה אמור להישמר, ולהבטיח את מקומם בתפקידים קיימים בממשלה.
"כל הזרועות של השירות הממשלתי יישארו ללא שינוי, ושכל המועסקים כיום בפוליטיקה, בכנסייה, בעסקים אזרחיים או בצבא ישמרו על אותם תפקידים המוחזקים כיום".
בוטלו כינויים גזעיים של מקסיקנים והבחנות בין ספרדים קריאוליים לילידי חצי האי.
לאחר ששכנע את חייליו לקבל את תוכנית איגואלה, איטורבידה שכנע את גררו לאחד את כוחותיו לתמיכה בתנועת עצמאות שמרנית זו.
צבא חדש, צבא שלושת הערבויות, הופקד בפיקודו של איטורבידה כדי לאכוף את התוכנית.
התוכנית הייתה מבוססת כל כך רחבה עד שהיא פנתה גם לפטריוטים וגם לנאמנים.
מטרת העצמאות וההגנה על הקתוליות הרומית הפגישה את רוב הפלגים.
כדי לסמל את שלוש הערבויות הללו לאחדות, דת ועצמאות, איטורבידה אימץ דגל ירוק, לבן ואדום; צבעים אלה עדיין נמצאים בשימוש בדגל מקסיקו המודרני.
למרות שהברית של איטורבידה וגררו הביאה לתוכנית איגואלה, לא הייתה הערכה אוניברסלית להסכם.
מספר מורדים חשובים, כולל חואן אלברס, פדרו אסנסיו וגורדיאנו גוסמן דחו זאת.
גוסמן ניסח את התנגדותו לתוכנית, ואמר שהיא מבטיחה את הפריבילגיות של האליטות, קיבלה בברכה אופורטוניסטים שתמכו בעצמאות בסוף המאבק, והטילה ספק בסעיף שהיה אמור להבטיח שוויון גזעי.
הוא התמקד במילים האחרונות שהבטיחו זכויות "על פי יתרונותיהן ומעלותיהן".
אלברס, אסנסיו וגוסמן סירבו להצטרף לצבא שלושת הערבויות, הכוח הצבאי שיצרו איטורבידה וגררו, אך המשיכו להילחם בבני המלוכה.
איטורבידה שכנע את הקצינים המלכותיים להחליף צד ולתמוך בעצמאות, כמו גם את הכוחות המורדים הישנים מבני הגזע המעורב.
עבור חלק מהמפקדים המלכותיים, כוחותיהם פשוט עזבו, חלקם חננו מורדים לשעבר.
הפיקוד הצבאי העליון במקסיקו סיטי הדיח את המשנה למלך, חואן רואיס דה אפודקה ביולי 1821, והחליף אותו במשנה למלך זמני, הגנרל המלכותי פרנסיסקו נובלה.
עד שמונה המשנה למלך החדש חואן אודונוחו, כמעט כל המדינה תמכה בתוכנית איגואלה.
רוב החיילים ערקו לצבא שלושת הערבויות של איטורבידה והגורם הספרדי אבד.
ב-24 באוגוסט 1821 חתמו נציגי הכתר הספרדי, כולל המשנה למלך החדש חואן או'דונוחו ואיטורבידה, על הסכם קורדובה, שהכיר בעצמאות מקסיקנית במסגרת תוכנית איגואלה.
לאחר מכן התפטר או'דונוחו מתפקיד המשנה למלך.
ממשלת ספרד הכחישה שלאו'דונוחו הייתה הסמכות לחתום על האמנה, אך האירועים בשטח ראו את איטורבידה וצבא שלוש הערבויות צועדים לתוך מקסיקו סיטי בניצחון ב-27 בספטמבר 1821. למחרת, הוכרזה עצמאות מקסיקו בהכרזת העצמאות של האימפריה המקסיקנית.
תוכנית איגואלה והסכם קורדובה הביאו במהירות לברית של מורדים ומלוכניים לשעבר שהביאו להשגה מהירה של עצמאות כמעט ללא עימות צבאי נוסף.
לאחר שהושגה עצמאות, הבקעים בין אינטרסים שונים צצו במהירות מחדש.
ב-27 בספטמבר 1821, צבא שלושת הערבויות נכנס למקסיקו סיטי, ולמחרת הכריז איטורבידה על עצמאותה של האימפריה המקסיקנית, כפי שכונתה מעתה ספרד החדשה.
הסכם קורדובה לא אושרר על ידי הקורטס הספרדי.
איטורבידה כלל סעיף מיוחד באמנה שהותיר את האפשרות של מינוי מונרך קריאולי להתמנות על ידי קונגרס מקסיקני אם אף חבר מתאים מבני המלוכה האירופי לא יקבל את הכתר המקסיקני.
מחצית מעובדי הממשלה החדשים שמונו היו תומכי איטורבידה.
בליל ה-18 במאי 1822, צעדה ברחובות הפגנה המונית בראשות גדוד סלאיה, שעליו פיקד איטורבידה במהלך המלחמה ודרשה מהמפקד העליון שלהם לקבל את כס המלוכה.
למחרת הכריז הקונגרס על איטורבידה כקיסר מקסיקו.
ב-31 באוקטובר 1822, איטורבידה פיזר את הקונגרס והחליף אותו בחונטה אוהדת.
ניסיונות ספרדים לכבוש מחדש את מקסיקו
למרות יצירת האומה המקסיקנית, הספרדים עדיין הצליחו להחזיק בנמל וראקרוס שמקסיקו לא השיגה את השליטה בו עד 23 בנובמבר 1825. הניסיונות הספרדיים לבסס מחדש את השליטה על מקסיקו הגיעו לשיאם בקרב טמפיקו ב-1829, במהלכו כוח פלישה ספרדי כותר בטמפיקו ונאלץ להיכנע.
ב-28 בדצמבר 1836 הכירה ספרד בעצמאותה של מקסיקו במסגרת הסכם סנטה מריה-קלטראווה, שנחתם במדריד על ידי הנציב המקסיקני מיגל סנטה מריה ושר המדינה הספרדי חוסה מריה קלטראווה.
מקסיקו הייתה המושבה לשעבר הראשונה שעצמאותה הוכרה על ידי ספרד; השנייה הייתה אקוודור ב-16 בפברואר 1840.
בשנת 1910, כחלק מהחגיגות לציון מאה שנה למרד אידלגו ב-1810, חנך הנשיא פורפיריו דיאס את האנדרטה לזכר הפרידה הפוליטית של מקסיקו מספרד, מלאך העצמאות בשדרת רפורמה.
יצירת האנדרטה האדריכלית הזו היא חלק מהתהליך הארוך של בניית הזיכרון ההיסטורי של העצמאות המקסיקנית.
למרות שמקסיקו זכתה בעצמאותה בספטמבר 1821, ציון האירוע ההיסטורי הזה לא תפס מיד.
בחירת התאריך לחגיגה הייתה בעייתית, כי איטורבידה, שהשיג עצמאות מספרד, הוכתר במהירות כקיסר מקסיקו.
שלטונו קצר המועד מ-1821 עד 1823 הסתיים כאשר הוא נאלץ על ידי הצבא להתפטר.
זו הייתה התחלה קשה עבור האומה החדשה, שהפכה את חגיגת העצמאות ביום השנה לצעידה של צבא שלושת הערבויות של איטורבידה לתוך מקסיקו סיטי בניצחון ליום פחות מושלם עבור אלה שהתנגדו לו.
חגיגות העצמאות בתקופת שלטונו צוינו ב-27 בספטמבר.
לאחר הדחתו, נשמעו קריאות להנציח את עצמאותה של מקסיקו בנוסח שבו חגגה ארצות הברית בסגנון מפואר את יום העצמאות שלה ב-4 ביולי.
הקמת ועדה של גברים חזקים לציון חגיגות העצמאות, החונטה פטריוטיקה, ארגנה חגיגות הן ב-16 בספטמבר, כדי להנציח את ההכרזה של אידלגו ואת תחילת מרד העצמאות, והן ב-27 בספטמבר, כדי לחגוג עצמאות פוליטית ממשית.
בתקופת משטר דיאס (1876–1911), יום הולדתו של הנשיא חל בקנה אחד עם חגיגת העצמאות ב-15/16 בספטמבר.
החגיגות הגדולות ביותר התקיימו וממשיכות לעשות זאת בכיכר המרכזית של הבירה, ה-zócalo, עם צלצול פעמוני הקתדרלה המטרופוליטנית של מקסיקו סיטי.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, פקידי ממשל ניסו להזיז את הפעמון שבו צלצל אידלגו ב-1810 כדי לאסוף בני קהילה בדולורס למה שהפך ל"גריטו" המפורסם שלו.
בתחילה אמרו פקידי הפואבלו שהפעמון כבר לא קיים, אבל ב-1896, הפעמון, המכונה פעמון סן חוסה, נלקח לבירה.
שמו שונה ל"פעמון העצמאות" והופעל על ידי דיאס.
כעת הוא חלק בלתי נפרד מחגיגות יום העצמאות.
ישנן תוכניות להנצחת העצמאות ב-2021, וכן להנצחת הקמת הרפובליקה המקסיקנית ב-2024. אירוע 2021 מכונה "שלמות העצמאות".
מלחמת הצרפתים והאינדיאנים היא מערכה שהתנהלה בצפון אמריקה במשך תשע שנים, מ-1754 עד 1763, במקביל למלחמת שבע השנים באירופה.
העימות, שהיה המלחמה הקולוניאלית הרביעית בין ממלכות צרפת ובריטניה, הסתיים בכיבוש בריטי של כל שטחי צרפת החדשה מזרחית לנהר המיסיסיפי, וכן של פלורידה הספרדית.
כדי לפצות את בעלת בריתה, ספרד, על אובדנה של פלורידה, ויתרה צרפת על שליטתה בלואיזיאנה הצרפתית בשטח שממערב למיסיסיפי.
מלחמה זו שמה קץ לנוכחות הצרפתית בצפון אמריקה.
בצפון אמריקה הבריטית נקראו המלחמות לרוב על שם המלך ששלט באותה התקופה.
המלך המכהן היה אז ג'ורג' השני, ומלחמה אחת כבר נקראה על שמו (מלחמת המלך ג'ורג' בשנות הארבעים של המאה ה-18); כיוון שכך בחרו המתיישבים הבריטיים לקרוא למלחמה על שם אויביהם, ומכאן השם "מלחמת הצרפתים והאינדיאנים".
שם זה מקובל בימינו בארצות הברית, אם כי הוא מטעה, משום ששבטים אינדיאנים לחמו בשורות שני הצדדים.
היסטוריונים אמריקאים משתמשים בדרך כלל בשם המלחמה האירופאית שהתרחשה באותו הזמן, מלחמת שבע השנים.
למלחמה יש עוד מספר שמות בהם משתמשים לעיתים רחוקות יותר, כמו "המלחמה הבין-קולוניאלית הרביעית" או "המלחמה הגדולה למען האימפריה".
בבריטניה ובצרפת אין שם מיוחד לעימות בצפון אמריקה והוא מוכלל בתוך מלחמת שבע השנים.
"שבע השנים" מתייחסות לאירועים באירופה, מההכרזה הרשמית על המלחמה בשנת 1756 ועד לחתימת חוזה פריז בשנת 1763. אולם תאריכים אלו אינם מקבילים ללחימה בצפון אמריקה, שם הקרבות בין שתי המעצמות החלו ב-1754, בקרב ז'ומונוויל גלן, והסתיימו עם כיבוש מונטריאול ב-1760.
בקנדה מתייחסים הן דוברי האנגלית והן דוברי הצרפתית למלחמה כ"מלחמת שבע השנים" או "מלחמת הכיבוש" (צרפתית: Guerre de la Conquête), שם שנובע מהעובדה שזוהי המלחמה בה צרפת החדשה (או ליתר דיוק השטחים הצרפתיים בקנדה) נכבשה על ידי הבריטים והפכה לחלק מהאימפריה הבריטית.
הן הבריטים והן הצרפתים טענו לבעלות על השטח הרחב שבין הרי האפלצ'ים לנהר המיסיסיפי, מהימות הגדולות ועד למפרץ מקסיקו, שטח שנקרא על ידי הבריטים "מחוז אוהיו".
הצרפתים מימשו תביעה זו על ידי הקמת תחנות סחר ומצודות לאורך הנהר.
הטענה הצרפתית לבעלות נסמכה על כך שהיה זה צרפתי, רובר דה לה סאל, שגילה את אגן המיסיסיפי, ותבע אותו בשם צרפת בסוף המאה ה-17.
שתי המעצמות התעלמו מתביעותיהם של האינדיאנים לאדמתם כדי להמשיך במסחר הפרוות, שהיה חשוב כל כך לכלכלתן.
המתיישבים הבריטים חששו מהשפעת האפיפיור בצפון אמריקה.
(צרפת החדשה נוהלה על ידי מושלים צרפתיים שהיו נתונים להיררכיה קתולית וכן פעלו בה מיסיונרים רבים).
עבור המתיישבים הבריטים שהיו פרוטסטנטים בדתם, שליטה צרפתית בצפון אמריקה היוותה איום לדתם ולחירותם.
הצרפתים חששו מהאנטי-קתוליות בקרב הבריטים, שכן באותה התקופה הקתוליות עדיין נרדפה תחת החוק הבריטי.
חופי ניופאונדלנד היו עשירים בדגה ולכן נחשקו על ידי שני הצדדים.
במשך למעלה ממאה שנה הקימו הצרפתים את מה שקראו "צרפת החדשה": מושבותיהם בקוויבק (קנדה) ובשפך המיסיסיפי (אזור ניו אורלינס של היום).
הם החלו להקים שרשרת יישובים לאורך קו הרי האפלצ'ים, כדי לחבר את המושבות בצפון למושבה שבדרום.
ההתיישבות הצרפתית באזור קוויבק והימות הגדולות החלה בתחילת המאה ה-17. ב-1608 הוקמה קוויבק סיטי, שהתפתחה באיטיות עקב תנאי האקלים והיחס העוין מצד האינדיאנים המקומיים - שבטי האירוקוי.
הבריטים, שהחלו להתיישב באזורים אחרים של עמק הנהר סנט לורנס, במקביל לצרפתים, הצליחו הרבה יותר.
הבריטים אף כבשו את קוויבק בין השנים 1629 ל-1632. בשנת 1640 מנו המתיישבים הצרפתיים בסך הכול כ-360 נפשות.
חשש נוסף של המתיישבים היה מהחלת השפעתם של האפיפיור והקתוליות על השטחים הצרפתיים, ומכרסום במעמדה של הכנסייה האנגליקנית.
ב-1689 פתחו הבריטים בתמיכת האינדיאנים משבטי האירוקוי במתקפה נגד הצרפתים, מערכה שנמשכה עד 1697, וכונתה על ידי הבריטים "מלחמת המלך ויליאם".
במהלכה של המערכה נפלו אקדיה (היום נובה סקוטיה) והעיר פורט רויאל בידי הבריטים, אולם הם נכשלו בניסיונותיהם לכבוש את קוויבק סיטי ומונטריאול, ונסוגו לבסוף חזרה.
המערכה נמשכה עד 1748, ובמסגרתה כבשו הבריטים את מצודת לואיסבורג (Louisbourg) אך השיבו אותה לצרפתים במסגרת הסכם אקס-לה-שאפל.
ביוני 1749 ציווה מושל צרפת החדשה על פייר-ז'וזף סלורון לארגן משלחת למחוז אוהיו במטרה להסיר את ההשפעה הבריטית באזור.
סלורון נצטווה גם לאשר את נאמנותם של הילידים האמריקאים באזור לכתר הצרפתי.
משלחת סלורון כללה 213 נחתים צרפתיים שעשו את מסעם ב-23 סירות קנו.
המשלחת יצאה מקוויבק ושטה דרומה בנהר סנט לורנס, עברה אל נהר אוהיו והגיעה אל עמק אוהיו.
סלורון החל לקבור באדמה לוחיות עופרת שהייתה חרוטה בהן התביעה הצרפתית למחוז אוהיו.
כשהגיעה המשלחת ללוגסטאון, אחד היישובים האינדיאנים החשובים באזור, הודיעו להם האינדיאנים כי המחוז שייך להם וכי הם יסחרו גם עם הבריטים למרות התנגדות הצרפתים.
לאחר חמישה חודשי מסע חזרה המשלחת לקוויבק עם הישגים אפסיים.
סלורון הודיע לממונים עליו כי האינדיאנים מסורים לבריטים ולא ידידותיים לצרפתים.
שלוש שנים לאחר מכן שלחו הצרפתים משלחת שמטרתה הייתה להעניש את השבטים האינדיאנים במורד נהר אוהיו על סירובם לדרישותיהם.
המשלחת, שכללה 300 חיילים קנדים-צרפתים וכן בני ברית משבט אוטווה, תקפה והרגה 14 מבני שבט מיאמי, כולל את מנהיגם.
באביב 1753 קיבל לידיו פול מרן, מפקד צרפתי נודע, כוח של 2000 חיילים צרפתים ואינדיאנים על מנת להגן על אדמות צרפת בעמק אוהיו מפני הבריטים.
מרן עקב אחר המסלול שמופה על ידי סלורון, אולם בעוד שסלורון שם לוחות עופרת, מרן בנה וביצר מבצרים ומעוזים.
המבצר הראשון שבנה מרן היה על גדות ימת אירי וכן בנה גם מבצרים לאורך נהר בוף, שיצא מהאגם דרומה.
הפגנת כוח זו של הצרפתים הפחידה את בני שבט האירוקוי בסביבה, וגרמה להם לבקש הגנה מהבריטים, בהם הם בטחו.
מושל מושבת ניו יורק נפגש באולבני עם מנהיג האירוקוי, צ'יף הנדריק.
הנדריק התעקש שהבריטים יעמדו בהבטחותיהם ויחסמו את ההתפשטות הצרפתית.
אולם המושל הבריטי לא הסכים להתחייב לכך, והנדריק הכריז כי הברית בין בריטניה לפדרציית האירוקוי נשברה.
היו ניסיונות ליישב את הסכסוך בדרכי שלום.
ב-1750 נפגשו נציגי הצדדים בפריז על מנת לפתור את חילוקי הדעות סביב השטחים שבמחלוקת, אך ללא הועיל.
ב-1752 מונה המרקיז דוקן למושלה הכללי של צרפת החדשה.
הוא קיבל הוראה להשתלט על עמק הנהר אוהיו, ולסלק את הנוכחות הבריטית מהאזור, ופעל בהתאם.
במקביל קיבל רוברט דינווידי, מושל וירג'יניה, הרשאה לתושבי המושבה להתיישב בעמק.
בתחילת 1754 החלו הבריטים לבנות מצודה במקום המפגש בין נהר האלגייני (Allegheny) והמונונגאהיילה, בו הם יוצרים את נהר אוהיו, מצודת הנסיך ג'ורג'.
הצרפתים השתלטו על המקום, השלימו את בניית המצודה וקראו לה "פור דוקן".
בעוד שמלחמת שבע השנים החלה רק ב-15 במאי 1756, עת הכריזה בריטניה מלחמה על צרפת, המלחמה בצפון אמריקה החלה שנתיים קודם לכן, בניגוד מוחלט לעימותים הקודמים בהם העימות פרץ לאחר פרוץ מערכה אירופאית מקבילה.
ב-28 במאי 1754 נשלח על ידי מושל וירג'יניה לויטננט קולונל צעיר בשם ג'ורג' וושינגטון (בן 21 באותה עת), כשהוא מלווה בכוח של 40 חיילים, לשאת ולתת עם הצרפתים בשאלת הגבולות בין המושבות האנגליות למושבה הצרפתית המתהווה במחוז אוהיו.
הצרפתים, שהשתלטו על מצודה שבנו הבריטים, השלימו את ביצורה וקראו לה "פור דוקן" (Fort Duquesne).
מצודת פור דוקן, באזור בו נשפך נהר המונוגאהלה (Monongahela) אל נהר אוהיו, בגבול פנסילבניה-וירג'יניה (בימינו העיר פיטסבורג, פנסילבניה), הייתה המפתח לשליטה בעמק הנהר אוהיו.
בתגובה, נטל בן בריתם האינדיאני של הבריטים משבט הסנקה, צ'יף טאנאגריסון (Tanaghrisson), שהיה ידוע בכינוי "חצי מלך" (Half King), גרזן טומהוק, הלם בראשו של הקצין הצרפתי והרג אותו, דבר שגרם לתגובה נסערת בקרב הצרפתים.
בניית המצודה הושלמה ב-3 ביוני 1754 והזמן שנותר עד להגעת הצרפתים נוצל לתגבור הכוחות המגינים.
גשמים עזים שירדו ב-2 ביולי הציפו את החפירות שהוכנו ו-וושינגטון הורה לכרות עצים לשימוש כסוללות הגנה.
למחרת, ב-3 ביולי 1755 באחת עשרה בבוקר, הותקפה המצודה על ידי כוח צרפתי-קנדי בן שש מאות לוחמים, בפיקודו של אחיו החורג של ז'ומונוויל.
היה זה הקרב היחיד בו ג'ורג' וושינגטון נכנע בכל הקריירה הצבאית שלו.
ב-9 ביולי 1755 הוביל מייג'ור ג'נרל אדוארד בראדוק (Braddock), מפקד הכוחות הבריטיים ביבשת, כוח בריטי גדול אל אותה מצודה.
בין פקודיו היה גם ג'ורג' וושינגטון, אז כבר קולונל.
בראדוק ניסה להשתמש בטקטיקות אירופיות שכללו מבני ירי והתקדמות ישרה קדימה, אולם הוא ספג תבוסה קשה מידי הצרפתים ובני בריתם הילידים, בקרב שנקרא קרב מונונגאהלה .
אף על פי שהבריטים היו רבים וחמושים יותר (1,300 לוחמים), הצרפתים (כ-900) התאימו את לחימתם לתנאי השטח והשתמשו בעצים ובשיחים כמחסה.
ג'ורג' וושינגטון, אף על פי שכמעט נפצע ארבע פעמים, יצא ללא פגע והוכיח את יכולת הפיקוד שלו בארגנו מחדש את הכוחות שנותרו ובפקדו על הנסיגה מהאזור.
התבוסה הבריטית הקשה הייתה תחילתו של רצף ניצחונות צרפתיים במהלך השנים הבאות, רבים מהם כנגד כל הסיכויים.
הניצחונות הבריטיים היחידים בשנים הראשונות של המלחמה היו ב-1755, ניצחונות שהבטיחו את הישארות עמק ההדסון ונובה סקוטיה בידי בריטניה.
השנים 1756–1757 היו שקטות למדי ורק שלושה קרבות נערכו במהלכן:
הקרב על פורט אוסווגו, בו כבשו הצרפתים באוגוסט 1756 מבצר חשוב בצפון מדינת ניו יורק של היום ששיבש את השיט והמסחר בימת אונטריו;
משלחת קיטאנינג (8 בספטמבר 1756): פשיטה בריטית שנערכה על כפר של אינדיאנים שהיו נאמנים לצרפתים;
הקרב על פורט ויליאם הנרי (אוגוסט 1757), שהסתיים באיבוד מבצר בריטי חשוב לא רחוק מגבול קנדה, בדרומו של אגם ג'ורג'.
קרב זה הוא אחד מהנודעים לשמצה במלחמת שבע השנים בשל העובדה שהכוחות הצרפתיים הפרו את תנאי הכניעה של הבריטים, שכללו גם נשים וילדים, וטבחו ברבים מהם.
הוא שימש השראה למאורעות המתוארים בספר "המוהיקני האחרון".
לאחר מספר שנות לחימה שבהן הייתה יד הצרפתים על העליונה, ההזנחה הצרפתית של זירת צפון אמריקה של המלחמה, בשילוב עם הנהגתו החזקה של ויליאם פיט האב, שר החוץ החדש של בריטניה, גרמו לשינוי במהלך המלחמה ולעליית כוחם של הבריטים.
ב-1758 תקפו הבריטים את מצודת לואיסבורג בחוף האטלנטי, את פורט קרילון שעל חוף אגם שמפליין, ואת פורט פרונטונאק במזרח אגם אונטריו.
הם הצליחו לכבוש את לואיסבורג, אקדיה (כיום נובה סקוטיה), וכך השיגו שליטה אסטרטגית על הכניסה לנהר סנט לורנס, והשתלטו גם על אגם אונטריו.
כישלונם היחיד היה בפורט קרילון.
ביולי 1758 יצא ממערב מרילנד בריגדיר גנרל ג'ון פורבס בראש כוח גדול של 6,000 חיילים להילחם במצודת פור דוקן.
ג'ורג' וושינגטון היה אחד ממפקדי הכוחות.
לאחר שהצליחו הבריטים לצרף את האינדיאנים המקומיים לצידם, ולאחר שהצרפתים במצודה הבינו כי לא יקבלו סיוע מהאינדיאנים או מבסיס האם במונטריאול, הם נטשו את המצודה ב-24 בנובמבר בחסות החשיכה.
הבריטים נתנו למצודה את השם פורט פיט (Fort Pitt), לימים העיר פיטסבורג.
ביולי 1759 איבדו הצרפתים גם את אחד ממעוזיהם החשובים ביותר - פורט ניאגרה שבצפון מדינת ניו יורק והלחימה עברה ללב השטח הצרפתי בחבל קוויבק.
ביוני 1759 יצאו הגנרל ג'יימס וולף בראש כוח של 9,000 חייל והאדמירל צ'ארלס סונדרס בראש צי של 20 ספינות, והטילו מצור בן שלושה חודשים על העיר קוויבק סיטי, בירת צרפת החדשה.
בתום המצור נכנע חיל המצב הצרפתי ששהה בה, והעיר נפלה לידי הבריטים, שהחזיקו בה גם לאחר מצור צרפתי ארוך שהושם על העיר שנה לאחר מכן.
באוגוסט 1760 נחלו הצרפתים תבוסה מוחצת ב"קרב אלף האיים", באזור נהר סנט לורנס.
בהגנה על מעוזיהם בפורט לוי (Fort Lévis) הסמוכה לקוויבק סיטי נפלו או נפצעו 275 מ-300 המגנים, והמושל הצרפתי הסכים לשאת ולתת על כניעה.
הצרפתים דרשו כתנאי לכניעה לאפשר לתושבים הצרפתים במושבה לשמור על דתם הקתולית ועל רכושם.
האנגלים אפשרו מצדם להעביר חיילים צרפתים פצועים לצרפת, בתנאי שיתחייבו לא לחזור ולהילחם בהם.
ב-8 בספטמבר 1760 נכנעה מונטריאול, ולמעשה היה זה סוף המלחמה.
בהמשך התחוללו מספר קרבות קטנים, עד לחתימת הסכם השלום הסופי - אמנת פריז בפברואר 1763.
בסופו של דבר ניצחו האנגלים ניצחון מובהק כבר ב-1760 עם נפילת מונטריאול, והפכו את קנדה ואת המרחבים שבין הרי האפאלאצ'ים למיסיסיפי למושבות בריטיות.
עם סיום מלחמת שבע השנים ב-1763 הוחלט בחוזה פריז שהשטחים שנכבשו על ידי הבריטים יהיו תחת שלטון הכתר הבריטי.
צרפת איבדה את כל אחיזתה בשטח שממזרח למיסיסיפי ואת כל השטח באזור קוויבק, למעט שני איים קטנים באזור ניופאונדלנד - סן-פייר ומיקלון, שם שמרה צרפת על זכויות הדיג שלה.
את השליטה במרחבים העצומים שממערב למיסיסיפי- השטח שנקרא לואיזיאנה הצרפתית, העבירה צרפת לשליטת ספרד, בעלת בריתה, כפיצוי על אובדן פלורידה לבריטניה.
כן נותרה בידי הצרפתים השליטה בשני איים בקריביים שהיו כבושים על ידי בריטניה - "איי הסוכר": גוואדלופ ומרטיניק.
איים אלה היו בעלי חשיבות כלכלית לצרפת הודות למטעי קנה הסוכר שגודלו בהם.
בנוסף, אושר לצרפת להישאר בעיר ההודית פודוצ'רי, ונוכחותה שם נשמרה עד המאה ה-20.
ההסכם ספג ביקורת רבה בבריטניה.
ויליאם פיט, אדריכל הניצחון הבריטי, שאולץ לפרוש מכהונתו כשר החוץ עוד ב-1761, התנגד בחריפות לתנאי ההסכם ששם קץ למלחמה, וסבר שתנאי ההסכם אינם הולמים את ממדי הניצחון הבריטי.
בריטניה קיבלה את השליטה על קוויבק, והמשמעות הייתה מעבר של אוכלוסייה קתולית צרפתית שמנתה כ-60,000 נפש לשלטון בריטי.
עוד ב-1755 גורשו אלפי דוברי צרפתית מאקדיה, עם כיבושה על ידי הבריטים, וחלקם הגיע ללואיזיאנה.
לתוצאות המלחמה הייתה השפעה גדולה על המפה העתידית של צפון אמריקה.
הצרפתים, לא זה בלבד שהפסידו שטחים עצומים לטובת בריטניה, איבדו גם את הרצף הטריטוריאלי בין השטחים שנשארו בידם ממערב למיסיסיפי - (לואיזיאנה הצרפתית), לבין האוקיינוס האטלנטי.
הואיל וכך, העבירה צרפת את השטח לשליטת בעלת בריתה - ספרד.
לימים, משיחזור שטח זה לידי הצרפתים, הם יוותרו גם עליו וימכרו (ב-1803) את לואיזיאנה הצרפתית לארצות הברית תמורת 15 מיליון דולר.
החוק, שנועד לממן חלק מהוצאות המלחמה, בוטל לאחר שנה.
בנוסף, בעקבות העברתו של שטח רב לידי בריטניה, הוכרזה ההכרזה המלכותית של 1763 אשר הגבילה את ההשתלטות על קרקעות האינדיאנים.
נהוג לראות בהצהרה זו את תחילתם של חילוקי דעות מהותיים בין בריטניה לבין המתיישבים.
בצפון היבשת קיבלה בריטניה לידיה בקוויבק שטחים מיושבים בתושבים קתולים דוברי צרפתית.
הייתה זו ראשיתה של קנדה, שנוסדה רשמית כמאה שנים מאוחר יותר, אך גם ראשיתו של קונפליקט עדתי אנגלי-צרפתי עמוק במדינה זו.
הספר "המוהיקני האחרון" מאת ג'יימס פנימור קופר נכתב על רקע אירועי המלחמה, ובפרט על רקע הקרב על פורט ויליאם הנרי.
מלחמת העצמאות של טורקיה (טורקית Kurtuluş Savaşı או İstiklal Harbi) הייתה חלק מהאירועים הפוליטיים והצבאיים שהחלו עם ייסודה ב-1919 של התנועה הלאומית הטורקית לאחר מלחמת העולם הראשונה, דרך מלחמת יוון–טורקיה, מלחמת טורקיה–ארמניה, מלחמת טורקיה–צרפת, וכלה ב-1923, בחתימת הסכם לוזאן, הכרזת העצמאות של טורקיה וההכרה הבינלאומית בה.
רקע: מהפסקת האש של מודרוס עד כיבוש איזמיר: אוקטובר 1918 – מאי 1919
האימפריה העות'מאנית סיימה את חלקה במלחמת העולם הראשונה עת חתמה עם מדינות ההסכמה על הפסקת האש של מודרוס ביום 30 באוקטובר 1918 בנמל מודרוס ביוון.
אף על פי שהאימפריה איבדה את כל שטחיה במזרח התיכון, נותרה אסיה הקטנה כולה בשליטתה ביום הפסקת האש.
הצבא הבריטי עצר בתחומי סוריה ועיראק של ימינו בדרום, ובמזרח אנטוליה הצליח הצבא העות'מאני להשתלט על כל השטח שהופקר על ידי צבא רוסיה ב-1917, ואף המשיך והגיע עד הקווקז ועד באקו שלחופי הים הכספי ב-1918.
עם זאת, רוב כוחה הצבאי של האימפריה נחלש, האוכלוסייה הכפרית באנטוליה הצטמצמה בכ-40%, ומבחינה פוליטית קרסה האימפריה.
בין היתר אפשרה הפסקת האש למנצחים לעשות כרצונם בכל שטחי אסיה הקטנה, ואף להחזיק עמדות תצפית ושליטה לאורך מצרי הבוספורוס והדרדנלים.
ב-13 באוקטובר 1918 הגיע שלטונה של מועצת האיחוד והקידמה לסופו עם התפטרותה של הממשלה, וחברי שלושת הפאשות, איסמאיל אנוור פאשה, מהמט טלאת פאשה (Talat Paşa) ואחמד ג'מאל פאשה, ששלטו במדינה בפועל בזמן מלחמת העולם הראשונה, נמלטו מאיסטנבול ב-2 בנובמבר 1918, ויצאו לגלות.
כוח צבאי צרפתי נכנס לאיסטנבול ב-12 בנובמבר 1918, ולמחרת הגיע כוח בריטי בעקבותיו.
ב-14 בנובמבר 1918 חצה כוח צבאי יווני-צרפתי את הנהר מריצה, פלש לתראקיה המזרחית, והגיע עד שערי איסטנבול.
למחרת עזבו אחרוני החיילים העות'מאנים את באקו.
ב-1 בדצמבר 1918 הוקמה רפובליקת קארס, או בשמה הרשמי "הרפובליקה של דרום מערב הקווקז" (Cenubî Garbi Kafkas Cumhuriyeti).
הרפובליקה אשר הוקמה על ידי התושבים המוסלמים בשטחי הנפות קארס וארדהאן במזרח טורקיה של ימינו וכן בחלק משטחי ארמניה וגאורגיה, התקיימה כישות חצי עצמאית עד שנכבשה בידי הבריטים באפריל 1919.
במקביל החלו מדינות ההסכמה בפלישה לאסיה הקטנה, מתוך הבנה כי ההסכמים הבינלאומיים שינוסחו בסופו של דבר, יושפעו גם מן המצב בשטח.
במהלך חודש דצמבר 1918 פלשו הבריטים לקיליס שממזרח לאיסכנדרון בדרום, ולבתומי שבגאורגיה של ימינו.
הצרפתים מצידם כבשו את אנטקיה, מרסין, טרסוס ואדנה, וביססו את שלטונם בכל מישור צ'וקורובה עד שערי קיליקיה.
בתחילת שנת 1919 המשיכה תנופת הכיבוש, והבריטים השתלטו על מארש (כיום קהרמאנמרש – Kahramanmaraş), אנטפ (כיום גזיאנטפ – Gaziantep) ואורפה (כיום שנלאורפה – Şanlıurfa) לאורך הגבול הנוכחי בין טורקיה וסוריה, והחזיקו בהן עד סוף 1919 עת העבירו את השליטה בהן לצרפתים.
ב-29 באפריל 1919 נחת כוח איטלקי באנטליה שבדרום אסיה הקטנה, ולאחר מכן גם בפתחיה, בודרום ומרמריס.
כוח בריטי הוצב בחופיו הדרום-מזרחיים של הים השחור במטרה להוות ראש גשר לרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה שקמה במזרח אסיה הקטנה, והצרפתים נחתו בחופי הים השחור שבצפון מערב אנטוליה, וביססו ראש גשר בזונגולדק ובסביבותיה.
במקביל התכנסה ועידת פריז בהפסקות, החל ב-18 בינואר 1919 ועד 20 בינואר 1920. הוועידה התאפיינה בשיתוף פעולה בין המדינות המנצחות ובעלות בריתן ברצונן ליישם את תוכניותיהן משנות המלחמה לנטרול כוחה הנותר של האימפריה העות'מאנית ולחלוקת שטחיה ביניהן.
מאידך, בכל הקשור לאופן יישומן של עקרונות אלה, נפערו ביניהן מחלוקות שנבעו מהבטחות ומאינטרסים סותרים.
כך, ב-15 במאי 1919 החל כיבושה של איזמיר בידי הצבא היווני.
20,000 תושבים יוונים ונוצרים אחרים הקבילו את פניו של הכוח היווני כמשחרר.
להגעת הכוח היווני נלוו מעשי השפלה – גברים אולצו להסיר את תרבושיהם ואלה נרמסו תחת רגלי ההמון, רעלות נקרעו מפניהן של נשים, והאספסוף החל במעשי ביזה של בתי המוסלמים.
האירועים גלשו עד מהרה לאבדות בנפש.
חסן טהסין, עיתונאי ולאומן טורקי ירה את "הירייה הראשונה" והרג את נושא הדגל היווני במצעד.
בחילופי האש שהתפתחו נהרגו כ-300 עד 400 טורקים וכמאה יוונים.
בחודש שלאחר מכן הרחיבו היוונים את שליטתם לטווח של כמאה ק"מ מצפון ומדרום לאיזמיר, וב-21 במאי 1919 הגיע הנציב הראשון מטעמם אל העיר.
עם הפלישה היוונית היו כמעט כל חופיה של אסיה הקטנה ותראקיה כולה בשליטת מדינות ההסכמה.
למחרת כיבוש איזמיר, ב-16 במאי 1919 עלה מוסטפא כמאל על אוניית הקיטור בנדרמה (Bandırma) אשר הפליגה מאיסטנבול לסמסון שלחופי הים השחור.
באותה עת עדיין היה מוסטפא כמאל קצין בצבא העות'מאני ואף היה מופקד מטעם הסולטאן על פירוקו של הצבא.
ב-19 במאי 1919 הוא הגיע לעיר והקים את מפקדתו במלון מינטיקה פאלאס.
ממפקדתו פנה לשגרירים ולמשרד המלחמה הבריטי במחאה על הפלישה והחל לטוות קשרים בין קבוצות לאומיות שונות.
בנוסף קיים עצרות המוניות שנועדו ליידע את תושבי העיר על פלישת הצבאות הזרים לאנטוליה.
אף שמוסטפא כמאל עזב את סמסון לאחר שבוע בלבד, היא נחשבת למקום בו החל את מלחמת העצמאות הטורקית.
עליית התנועה הלאומית הטורקית והקמת האספה הלאומית הגדולה של טורקיה: יוני 1919 – מרץ 1920
בראשותו של מוסטפא כמאל התכנסה ב-21 ביוני 1919 ועידה באמסיה, ולמחרת פרסמה את "חוזר אמסיה" (Amasya Genelgesi) הנחשב למסמך הכתוב הראשון אשר הניע את גלגליה של מלחמת העצמאות של טורקיה.
חוזר אמסיה הופץ ברחבי אסיה הקטנה והכריז על הסכנה שנשקפת לעצמאותה של טורקיה ולשלמותה, וקרא לכינוס שתי ועידות – ועידת ארזורום וועידת סיוואס.
בכך הביע מוסטפא כמאל ברבים את כוונותיו האמיתיות שהיו מנוגדות בתכלית לתפקיד הרשמי שנשא.
הבריטים ששמעו על כך פנו לממשלה העות'מאנית באיסטנבול, וזו הורתה על מעצרו של מוסטפא כמאל ודנה אותו למוות.
הידיעה הגיעה לאוזניו של מוסטפא כמאל בהיותו בארזורום ובתגובה הוא התפטר מתפקידו הרשמי ב-8 ביולי 1919.
בד בבד התכנסה ועידה בבלקסיר במערב אסיה הקטנה ב-28 ביוני 1919 ובה דנו מהפכנים טורקים בהתפתחויות.
הוועידה הובילה לוועידה נוספת שהתכנסה באלאשהיר ליד מניסה, ואשר בה החליטו המשתתפים לקחת חלק בוועידת סיוואס.
ב-23 ביולי 1919 התכנסה ועידת ארזורום במזרח אנטוליה.
הוועידה שנמשכה עד 4 באוגוסט 1919 הכריזה על ארבעה עקרונות – המולדת היא אחת ואינה נתנת לחלוקה, האומה תהא חופשית מכל שלטון זר, יש להפעיל את מלוא כוחו של העם אגב אחדות, וכן כי לא ניתן יהיה לצפות לפיקוח או להגנה מצד אחרים.
כחודש לאחר מכן, ב-4 בספטמבר 1919, התכנסה ועידת סיוואס בעיר סיוואס ולראשונה נטלו בה חלק נציגים מכל רחבי אסיה הקטנה ובכך חשיבותה.
הוועידה נמשכה עד 11 בספטמבר 1919 ובין היתר אשררה את ההחלטה להקים "ועדת נציגים" אשר תוכל להפוך לממשלה אם יחליטו מדינות ההסכמה על פיזור הממשלה העות'מאנית באיסטנבול.
עוד אשררה ועידת סיווס את ההחלטות שנתקבלו בוועידת ארזורום שקדמה לה אגב מספר שינויים, כמו הוספת התנגדות מפורשת לקיומה של ישות עצמאית יוונית במערב אנטוליה, וכן שינתה את שמה של התנועה הלאומית המתהווה ל"האגודה להגנה על זכויות אנטוליה ותראקיה" (Anadolu ve Rumeli Müdafaa-i Hukuk Cemiyeti).
חודש וחצי לאחר מכן, ב-22 באוקטובר 1919, נפגשו מוסטפא כמאל ובכירי מפלגתו עם שר הימייה העות'מאני באמסיה, וזאת במטרה לאתר דרכים לשמירה על השלמות הלאומית.
הצדדים חתמו על מזכר הבנות שנודע לימים כ"פרוטוקול אמסיה" וחשיבותו העיקרית הייתה בכך ששימש ראיה להכרתה הזמנית של הממשלה העות'מאנית באיסטנבול בתנועה הלאומית המתהווה באנטוליה.
על אף שהפרלמנט העות'מאני הרביעי היה קצר ימים, הוא לא הכיר בכיבוש איסטנבול, ואף הספיק לקבל שש החלטות חשובות אשר זכו לשם הכולל "מיסק-אה מילי" (Misak-ı Millî – "שבועת הלאום") ולאשרר את החלטות ועידות ארזורום וסיווס.
עתיד השטחים הכבושים שרוב אוכלוסייתם ערבית יוכרע במשאל עם, אך השטחים שלא נכבשו ואשר בהם מתגוררת אוכלוסייה טורקית מוסלמית הם ביתה הלאומי של האומה הטורקית.
אולם פעולתו העצמאית של הפרלמנט לא נשאה חן בעיני מינהל הכיבוש, ובליל 15 במרץ 1920 החלו כוחות בריטים להשתלט על בנייני מפתח בעיר וכן עצרו חמישה חברי פרלמנט.
בתגובה הכריז מוסטפא כמאל ב-19 במרץ 1920 כי "ועדת הנציגים" באנקרה היא הממשלה החוקית של טורקיה וכי יש לציית לה ולה בלבד, וכן הודיע כי ייערכו בחירות לפרלמנט חדש.
ב-5 באפריל 1920, תחת לחץ המינהל הצבאי, הורה הסולטאן מהמט השישי על פיזורו של הפרלמנט.
המחלוקת בין התנועה הלאומית באנקרה לבין הממשלה העות'מאנית באיסטנבול החמירה ונגלתה עתה לעיני כל.
הממשלה העות'מאנית פרסמה פתווה ב-10 באפריל 1920 לפיה יש להתנגד לתנועה הלאומית, וכן גזרה גזר דין מוות על מוסטפא כמאל ועל מנהיגים נוספים של התנועה הלאומית.
מנגד הוציא המופתי של אנקרה בו ביום פתווה נוגדת התומכת בתנועה הלאומית ומגדירה את מטרתה כשחרור הסולטאן והח'ליפה מאויביה.
בתמיכת הבריטים, קמה תנועת נגד לתנועה הלאומית ב-18 באפריל 1920 בעיר דיזג'ה הסמוכה לאיזמיט בצפון-מערב אסיה הקטנה.
השפעת התנועה, שזכתה לשם "כוחות הסדר" בעות'מאנית (Kuvâ-i İnzibâtiyye) או "צבא הח'ליפה" בטורקית (Hilafet Ordusu), התפשטה בביתיניה ובאסיה הקטנה וזכתה למעמד מעין רשמי מאת הממשלה העות'מאנית.
עם זאת תנועה זו הייתה קצרת ימים ופוזרה לאחר כחודשיים ולאחר שהובסה על ידי התנועה הלאומית.
כמאה מחברי הפרלמנט העות'מאני האחרון הצליחו להגיע מאיסטנבול לאנקרה ולהצטרף ל-190 חברי הפרלמנט שכבר שהו בה ואשר נבחרו על ידי חברי התנועה הלאומית ברחבי המדינה.
ב-19 בנובמבר 1920 החלה האספה לדון בניסוחה של חוקה וזו אושרה ב-20 בינואר 1921 ועמדה בתוקף עד החלפתה ב-1924. החוקה שכללה 23 סעיפים בלבד התייחסה לעקרונותיה של המדינה העתידית ולרשות המחוקקת והמבצעת בלבד שבשתיהן גם יחד נשאה האספה הלאומית.
החוקה לא התייחסה כלל לתפקידו של הסולטאן במדינה זו, דבר שנעשה במכוון כדי להשאיר את הדלת פתוחה להקמתה של מונרכיה חוקתית שבראשה יעמוד הסולטאן, ובנוסף לא אוזכרו בה זכויות אזרחיות ומעמדה של הרשות השופטת במדינה העתידית.
תקופת המאבק המזוין: אפריל 1920 – אוקטובר 1922
במהלך מלחמת העצמאות של טורקיה, ניהלו הטורקים שלוש מלחמות נפרדות – כנגד צרפת, ארמניה ויוון.
שלוש המלחמות החלו במאבקים שניהלו האוכלוסייה ומיליציות טורקיות מקומיות, והתפתחו למלחמות של ממש בהן נטלו חלק כוחות האספה הלאומית של טורקיה.
מבין שלושת העימותים המזוינים הבינלאומיים, הייתה מלחמת יוון–טורקיה הקשה, המשמעותית והממושכת ביותר, ונמשכה שלוש וחצי שנים.
באופן רשמי החלה המלחמה עם כיבוש איזמיר בידי היוונים ב-15 במאי 1919, אולם עד קיץ 1920 ניצבו מול היוונים כוחות בלתי סדירים שהיו פרי התארגנות מקומית.
הקרב המשמעותי היחיד שהתנהל בתקופה זו היה קרב איידן בדרום-מערב טורקיה, ובמהלכו השתלטו כוחות מקומיים טורקים על העיר בסוף יוני 1919, אך תוך שבוע חזרו היוונים וכבשו את העיר.
הקרבות התחדשו שוב רק ביוני 1920 כאשר היוונים פתחו במתקפה שהקנתה להם שליטה בכל מערבה וצפון-מערבה של אסיה הקטנה, מעמק נהר הבויוק מנדרס בדרום ועד לחופיו הדרומיים של ים השיש בצפון.
הסכם סוור שנחתם בצרפת ב-10 באוגוסט 1920 ביסס באופן רשמי את שליטתה של יוון בתראקיה המזרחית להוציא את איסטנבול, באיים בוזג'אאדה וגקצ'אדה וכן באיזמיר וסביבתה.
בתמיכתו של ראש ממשלת בריטניה לויד ג'ורג' אשר ביקש לכפות את הסכם סוור על טורקיה, חידשו היוונים את התקדמותם באסיה הקטנה ובדצמבר 1920 הגיעו עד סמוך לאסקישהיר, כ-150 ק"מ בלבד מערבית לאנקרה.
המהפך במלחמה החל בראשית 1921 כאשר האספה הלאומית הגדולה של טורקיה הצליחה להתארגן ולהציב כוח לוחם בהנהגת איסמט פשה בקרב אינני הראשון (Birinci İnönü Muharebesi) שהתרחש ב-11 בינואר 1921 סמוך לאסקישהיר.
כוח זה ניצח את היוונים והתקפת נגד יוונית ב-26 במרץ 1921 (İkinci İnönü Muharebesi) הסתיימה גם היא בתבוסה.
ביוני 1921 שוב התקדמו כוחות תגבור יוונים מזרחה והגיעו עד לנהר הסקריה, כ-100 ק"מ מערבית לאנקרה.
ב-23 באוגוסט 1921 חצו היוונים את הנהר במטרה להבקיע את דרכם לאנקרה, והכוח הטורקי נסוג.
בתחילת ספטמבר 1921 הגיעו היוונים למרחק של 40 ק"מ בלבד דרומית-מערבית לאנקרה, אך נסוגו בשל האבדות הכבדות שספגו ובשל התדלדלות התחמושת שנבעה מהתארכות קווי האספקה של צבאם.
בדיונים בינלאומיים בלונדון הציעו מדינות ההסכמה להכריז על שביתת נשק, אך מוסטפא כמאל סירב לכל הסדר שלא יכלול את פינוין המלא של אסיה הקטנה ותראקיה המזרחית מכל הכוחות הזרים ששהו בהן.
הקרב המשמעותי האחרון במלחמת יוון–טורקיה התרחש ביוזמת הטורקים שהכתיבו את המועד והמקום ל"התקפה הגדולה" (Büyük Taaruz).
ב-26 באוגוסט 1922 תקף הצבא הטורקי את היוונים בדומלופנר (Dumlupınar) ולמחרת התפוררה ההגנה היוונית והיוונים החלו נסוגים מערבה.
ב-11 בספטמבר 1922 כבשו הטורקים את בורסה ואחרוני החיילים היוונים נסוגו מאסיה הקטנה ב-16 בספטמבר 1922. חודש לאחר מכן, ב-14 באוקטובר 1922, אולצו היוונים להצטרף לשביתת הנשק של מודניה והמלחמה הסתיימה.
בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, ב-16 במאי 1916 נחתם הסכם סודי בין צרפת לבריטניה אשר נודע לימים כהסכם סייקס–פיקו.
לפי הסכם זה יועד דרומה של אסיה הקטנה לצרפתים, והבריטים ששלטו בשטח מתום המלחמה, החלו להעבירו לידי הצרפתים בחודש אוקטובר 1919. הצרפתים נעזרו בלגיון הצרפתי-ארמני שפעל כעושה דברם וכן נסמכו על חייליו לשם איסוף מודיעין.
נוכחותם של החיילים הארמנים עוררה חוסר שקט מיד עם הגיעם, ובשלוש ערים, מראש (כיום קהרמאנמרש – Kahramanmaraş), אנטפ (כיום גזיאנטפ – Gaziantep) ואורפה (כיום שנלאורפה – Şanlıurfa), פרץ מרי אזרחי שהתפתח לקרב של ממש תוך זמן קצר.
הצרפתים נאלצו לסגת ממארש ב-12 בפברואר 1920 ומאורפה ב-11 באפריל 1920, ורק אנטפ נכנעה להם ב-8 בפברואר 1921, לאחר 384 ימי קרב.
בד בבד, בחודש מאי 1920, לאחר הקמתה של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה התפתחו העימותים ללוחמה שגלשה מתחומי שלוש הערים המתקוממות.
ב-27 במאי 1920 נחלו הטורקים ניצחון על הצרפתים סמוך למעבר קרא (Karaboğazı - קראבואזי) שליד טרסוס וב-2 ביוני 1920 פינו הצרפתים את קוזן הסמוכה לאדנה.
בתמורה לסיום הכיבוש הצרפתי בדרום אנטוליה הכירו הטורקים במנדט הצרפתי על סוריה ומלחמת טורקיה–צרפת הסתיימה.
הקרבות פרצו כבר בחודש יוני 1920, לפני שהמצב גלש למלחמה כוללת ובטרם נחתם הסכם סוור אשר העניק לארמנים באופן רשמי נתח נכבד ממזרחה של אסיה הקטנה.
קרבות אולטו מצפון מזרח לארזורום התעוררו בעקבות מתיחות בין יחידות צבא ארמניות לבין מיליציות טורקיות מקומיות, והארמנים אשר ניסו לכבוש את העיר אולטו נהדפו.
ב-3 בספטמבר 1920 התחדשו הקרבות ועתה נטלו בהם חלק ארבעה מגדודי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בפיקודו של מוסה קזם קראבקיר אשר הדפו את הארמנים תוך יומיים מאזור אולטו כולו.
קראבקיר המשיך והתקדם לתוככי ארמניה, דבר שהביא את ממשלת ארמניה להכריז מלחמה על הטורקים ב-4 בספטמבר 1920.