tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, הוא חבר נלווה בפקולטה לקולג' העברייה יוניון בלוס אנג'לס, וכמרצה לרוחניות ומיסטיקה, והדריך סטודנטים לרבנות כפרופסור אורח במכון הדתי היברו יוניון קולג' שבניו יורק.
לקושנר ולאשתו שלושה ילדים בוגרים.
בתו, נועה, היא הרב המייסד ב-The Kitchen, קהילה עצמאית בסן פרנסיסקו.
הרב קושנר כתב ומחבר מאמרים רבים, וכן יותר מ-18 ספרים לילדים ומבוגרים, שתורגמו לשש שפות.
דבש מהסלע: חזיונות התחדשות מיסטית יהודית, הוצאת אורות יהודים, 1977.
המרכבה הבלתי נראית: מבוא לקבלה ולרוחניות למבוגרים צעירים, עם דבורה קרדמן, הוצאת ARE, 1986.
נהר האור: רוחניות, יהדות, תודעה הוצאת אורות יהודיים מהדורה שנייה, ספטמבר 1990,
אלוהים היה במקום הזה ואני לא ידעתי: למצוא עצמי, רוחניות ומשמעות אולטימטיבית הוצאת אורות יהודיים, 1993.
ניצוצות מתחת לפני השטח: פרשנות רוחנית לתורה, מתרגם ועורך, עם הרב קרי אוליצקי, ג'ייסון ארונסון, דצמבר 1993.
ספר הניסים: מדריך של אדם צעיר לאיחוד המודעות הרוחנית היהודית של קהילות עבריות אמריקאיות, 1987. הוצאת אורות יהודים ; מהדורת 10 שנים, 1997.ISBN 978-1-879045-78-1
קווי קשר בלתי נראים: סיפורים קדושים של הוצאת האורות היהודיים הרגילים, מרץ 1998,
ספר המילים (ספר של דברים): שיחות רוחניות, שיח רוח חי הוצאת אורות יהודיים, ספטמבר 1998
עיניים מחודדות לפלא: הוצאת אורות יהודים של לורנס קושנר קורא, ספטמבר 1998.ISBN 978-1-58023-042-1
דבש מהסלע: מבוא להיסטוריה של המיסטיקה היהודית אורות היהודים, דצמבר 1999.ISBN 978-1-58023-073-5
איפה אלוהים?, עם קארן קושנר, מאוירת על ידי שחר וו.
איך אלוהים גורם לדברים לקרות?, עם קרן קושנר, מאוירת על ידי שחר וו.
רוחניות יהודית: מבוא קצר להוצאת אורות יהודים נוצרים, אוגוסט 2001,
איך אלוהים נראה?, עם קרן קושנר, מאוירת על ידי שחר וו.
חמש ערי מקלט: הרהורים שבועיים על בראשית, שמות, ויקרא, מספרים ודברים, עם דייוויד מאמט, מהדורה דו לשונית שוקן, 2003.ISBN 978-0-8052-4220-1
מילוי מילים באור: הרהורים חסידיים ומיסטיים על התפילה היהודית, עם הרב נחמיה פולין, הוצאת אורות היהודים, 30 באוגוסט 2007.ISBN 978-1-58023-238-8
אני אלוהים; אתה לא: תצפיות על דת מאורגנת והתחפשות אחרות לאגו, הוצאת האורות היהודיים, אוקטובר 2010,
לורנצו גואריני (באיטלקית: Lorenzo Guerini; נולד ב-21 בנובמבר 1966) הוא פוליטיקאי איטלקי, חבר המפלגה הדמוקרטית.
מכהן כשר ההגנה בקבינט של ראשי הממשלה ג'וזפה קונטה ומריו דראגי, ברצף, מאז 5 בספטמבר 2019. במרץ 2014 מונה על ידי מזכיר המפלגה הדמוקרטית, מתאו רנצי, לסגן המזכיר, יחד עם דבורה סרקיאני, תפקיד אותו מילא עד מאי 2017. בין השנים 2005–2012 כיהן כראש עיריית לודי, עיר הולדתו.
גואריני נולד בלודי, לומברדיה, בשנת 1966. במהלך שנות ה-70 למד במכון 'אגוסטינו באסי' בלודי.
מאוחר יותר סיים את לימודיו במדע המדינה באוניברסיטת קטוליקה שבמילאנו.
גואריני החל את הקריירה הפוליטית שלו בתחילת שנות ה-90 במסגרת המפלגה הדמוקרטיה הנוצרית (DC).
הוא נבחר פעמיים כחבר מועצה עירוני בלודי מטעם DC, ומילא את תפקיד חבר המועצה לשירותים חברתיים.
בשנת 1994 נבחר לרכז המקומי של מפלגת העם האיטלקית (PPI), היורשת של DC.
במאי 1995 נבחר גואריני לנשיא הראשון של נפת לודי.
הוא הרכיב קואליציית מרכז-שמאל והפך לנשיא המחוז הצעיר ביותר באיטליה, בעודו בן 28. ביוני 1999 זכה בקדנציה שנייה, שבמהלכה התפרקה מפלגת העם האיטלקי והוא הפך למנהיג לאומי מרכזי.
בבחירות המקומיות לשנת 2005 נבחר גואריני לראש עיריית לודי עבור המרכז-שמאל, וקיבל 54.1% מהקולות הכשרים בסיבוב הראשון.
בנוסף, הוא מונה גם לנשיא אגף לומברדיה באיגוד הלאומי של העיריות האיטלקיות (ANCI) בין 2005–2010.
ב-2007, יחד עם רוב חברי מפלגת הדייזי (DL), הצטרף למפלגה הדמוקרטית (PD), מפלגת המרכז-שמאל החדשה, ילידת האיחוד בין הדייזי לדמוקרטים של השמאל.
בבחירות המקומיות לשנת 2010 נבחר שוב גריני לראש העיר בסיבוב ההצבעה הראשון, עם 53.7% מהקולות.
במהלך כהונתו כראש עיר הוא נהנה מקונצנזוס עממי רחב ונפוץ, והפך לאחד מראשי הערים המוערכים ביותר באיטליה.
ב-31 בדצמבר 2012, התפטר גואריני מתפקידו, על מנת להציג את מועמדותו לבחירות לפרלמנט בפברואר 2013, בהתאם לתנאי התקנון.
לאחר שזכה בפריימריז המיוחד שארגנה המפלגה הדמוקרטית, נכלל גואריני ברשימת המועמדים למחוז לומברדיה ולבסוף נבחר.
בשנת 2013 תמך גואריני במתאו רנצי בפריימריז בשנת 2013. לאחר מכן, מתאו רנצי מינה אותו לחבר המזכירות הלאומית של המפלגה, בתפקיד הדובר.
בפברואר 2014 הצטרף לראש הממשלה החדש בביצוע ההתייעצויות להקמת הממשלה החדשה.
ב-14 ביוני 2014, האספה הלאומית של ה־PD אישרה את מינויו של גואריני לסגן מזכיר המפלגה, יחד עם דבורה סרקיאני.
לאחר הפריימריז ב-2017, שניהם התפטרו מתפקידם ב-7 במאי 2017, והוחלפו על ידי מאוריציו מרטינה.
אך עדיין, גריני מילא תפקיד בהנהגת המפלגה, והפך לרכז המזכירות הלאומית.
בבחירות ב-2018, נבחר גואריני מחדש וב-18 ביולי 2018 נבחר לנשיא הוועדה הפרלמנטרית לשירותי המודיעין והביטחון ולבקרת החשאיות הממלכתית (COPASIR), גוף בפרלמנט האיטלקי שהוצב כדי לסקור ולפקח על פעילות סוכנויות הביון האיטלקיות.
באוגוסט 2019 גבר המתח בתוך הממשלה, מה שהוביל להצעת אי אמון בראש הממשלה ג'וזפה קונטה על ידי מפלגת הליגה הצפונית.
לאחר התפטרות קונטה, הדירקטוריון הלאומי של ה-PD נפתח רשמית לאפשרות להקים קבינט חדש בקואליציה עם ה-M5S, המבוסס על פרו-אירופיזם, כלכלה ירוקה, פיתוח בר-קיימה, מאבק נגד אי-שוויון כלכלי ומדיניות הגירה חדשה.
המפלגה גם הסכימה לכך שקונטה יהיה רשאי להמשיך כראש הממשלה החדשה.
ב-29 באוגוסט הנשיא סרג'ו מטרלה נתן את המנדט להרכבת הממשלה לקונטה.
ב-5 בספטמבר מונה גואריני לשר הביטחון החדש.
בפברואר 2021, התפטר ג'וזפה קונטה מראשות הממשלה, לאחר פרישת מפלגת איטליה ויוה מהממשלה.
נשיא הבנק המרכזי האירופי לשעבר, מריו דראגי, הוזמן על ידי נשיא איטליה סרג'ו מטרלה להקים ממשלת אחדות לאומית.
ב-13 בפברואר אושר גואריני כשר הביטחון.
כשר, נאלץ גואריני להתמודד עם נסיגת כוחות נאט"ו מאפגניסטן.
באוגוסט 2021, בעקבות מתקפת הטליבאן, השתתפה ממשלת איטליה במבצע פינוי הכוחות מקאבול.
במסגרת מבצע "אקילה אומניה", כמעט 5,000 אפגנים פונו על ידי הכוחות המזוינים האיטלקיים והובאו לאיטליה.
בחירות 2013: בית הנבחרים של איטליה, נציג לומברדיה, מפלגת ה-PD, נבחר.
בחירות 2018: בית הנבחרים של איטליה, נציג לומברדיה, מפלגת ה-PD, נבחר.
לורנס שנקלנד הוא כדורגלן סקוטי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת הארט אוף מידלות'יאן מליגת העל הסקוטית ובנבחרת סקוטלנד.
שנקלנד שיחק בקבוצות קווינס פארק, אברדין, דנפרמלין את'לטיק, סנט מירן, גרינוק מורטון, אייר יונייטד ודנדי יונייטד במסגרת ארבע הליגות הבכירות בסקוטלנד.
ב-11 באוגוסט 2021 חתם שנקלנד בבירסחוט מליגת העל הבלגית.
ב-22 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-2 לקלאב ברוז' במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת 2021/22. ב-24 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 4-2 לאנדרלכט במסגרת המחזור ה-12 בליגה.
בסך הכל ערך 26 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-20 ביולי 2022 חתם שנקלנד על חוזה לשלוש שנים בהארט אוף מידלות'יאן מליגת העל הסקוטית.
בעונתו הראשונה במועדון ערך 37 הופעות ליגה והבקיע 24 שערים.
ב-10 באוקטובר 2019 ערך שנקלנד את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סקוטלנד, בהפסד 4-0 לנבחרת רוסיה במסגרת מוקדמות יורו 2020. ב-13 באוקטובר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 6-0 על נבחרת סן מרינו במסגרת מוקדמות יורו 2020.
נכלל בסגל נבחרת סקוטלנד לקראת טורניר יורו 2024, ובמסגרת משחקי ההכנה כבש מול נבחרת פינלנד.
הליגה השלישית בסקוטלנד : 2017/18
שחקן החודש בליגת העל הסקוטית : נובמבר 2023, דצמבר 2023
שחקן החודש בצ'מפיונשיפ הסקוטי : אוגוסט 2018, אוגוסט 2019
שחקן החודש בליגה השלישית בסקוטלנד : נובמבר 2017, מרץ 2018
לורנס קופרמן,באנגלית: Lawrence Kupferman (1909–1982) היה צייר אמריקאי הקשור לאסכולה האקספרסיוניסטית של בוסטון בתחילת שנות ה-40, ומאוחר יותר, עם האקספרסיוניזם המופשט.
הוא עמד בראש מחלקת הציור במכללת מסצ'וסטס לאמנות, שם היה ידוע בהכנסת פרקטיקות וטכניקות חדשניות.
קופרמן נולד בשכונת דורצ'סטר בבוסטון בשנת 1909, בנם של סמואל ורוז קופרמן.
כמו בני דורו, ג'ק לוין והיימן בלום, הוא גדל במשפחה ממעמד הפועלים.
אביו היה מהגר יהודי אוסטרי שעבד כיצרן סיגרים.
אמו נפטרה ב-1914, ולורנס בן החמש נשלח לגור אצל סבו וסבתו.
אנטישמיות הייתה נפוצה בבוסטון באותה תקופה, וקופרמן הוטרד בילדותו.
שנים לאחר מכן הוא נזכר, "בהיותי ילד יהודי נמוך וביתי בעיירה אירית-קתולית, סנובית בעיקרה, אני מודה שהייתי ילד בודד, לא מובן, מופנם."
קופרמן למד בבית הספר הלטיני של בוסטון ולקח חלק בתוכנית האמנות בתיכון במוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון.
בסוף שנות ה-20 הוא למד רישום אצל פיליפ לסלי הייל בבית הספר במוזיאון.
ב-1932 עבר לקולג' לאמנות של מסצ'וסטס, שם הכיר לראשונה את אשתו, האמנית רות קוב.
הוא חזר לזמן קצר לבית הספר במוזיאון בשנת 1946 כדי ללמוד אצל הצייר הגרמני-אמריקאי רב ההשפעה קרל זרבה.
קופרמן החזיק בעבודות שונות תוך כדי קריירה כאמן, כולל שנתיים כמאבטח במוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון.
במהלך שנות ה-30 הוא עבד כחרט עבור פרויקט האמנות הפדרלי, ויצר רישומים אדריכליים בסגנון ריאליסטי לחלוטין, השונה מאוד מעבודותיו המאוחרות בשנות הארבעים הוא החל לשלב צורות אקספרסיוניסטיות יותר בציוריו, ומאז ואילך עבודתו הפכה יותר ויותר מופשטת.
ב-1946 הוא החל לבלות בקיץ בפרובינסטאון, מסצ'וסטס, שם פגש והושפע ממארק רותקו, הנס הופמן, ג'קסון פולוק וציירים מופשטים נוספים.
בערך באותו זמן הוא החל להציג את עבודותיו בגלריה בוריס מירסקי ברחוב ניוברי.
ב-1948, קופרמן עמד במרכזה של מחלוקת שכללה מאות אמנים מאזור בוסטון.
באותו פברואר, המכון לאמנות מודרנית של בוסטון פרסם מניפסט שכותרתו "'אמנות מודרנית' והציבור האמריקני" המגנה את "העודפים באמנות המודרנית", והודיע שהוא משנה את שמו למכון לאמנות עכשווית (ICA).
ההצהרה הכתובה בצורה גרועה, שנועדה להבדיל את עולם האמנות של בוסטון מזו של ניו יורק, נתפסה באופן נרחב כהתקפה על המודרניזם.
במחאה, אמנים מבוסטון כמו קארל זרבה, ג'ק לוין ודייוויד ארונסון הקימו את קבוצת האמנים המודרניים וארגנו מפגש המוני.
ב-21 במרץ 300 אמנים, סטודנטים ותומכים אחרים נפגשו בבית הישיבות הדרום הישן ודרשו מה-ICA לחזור בו מהצהרה.
קופרמן ניהל את הפגישה והקריא הצהרה לעיתונות: "המניפסט האחרון של המכון הוא הצהרה מופרכת המטעה ומטעה את הציבור בנוגע ליושרה ולכוונה של האמן המודרני.
בכך שהוא מטיל לעצמו את הזכות לומר לאמנים איזו אמנות צריכה להיות המכון נוגד את מטרותיו המקוריות של ארגון זה שתפקידו היה לעודד ולהטמיע חדשנות עכשווית".
בין שאר הדוברים היו קארל קנת'ס, זרבה, לוין וארונסון.
במקביל, השמרנים מחאו כפיים למניפסט וניצלו את המצב למטרות פוליטיות.
במאי 1950, ה-ICA פרסם הצהרה משותפת עם המוזיאון לאמנות מודרנית ומוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית המאשרת את ערכה של אמנות מודרנית והמופשטת.
קופרמן הפך לפרופסור במכללת מסצ'וסטס לאמנות, והמשיך לעמוד בראש מחלקת הציור שלה.
אני מוצא רלוונטיות במופשט, שכן בתוכם נמצא רחם הקיום."
הוא נפטר ממחלת פרקינסון בבוסטון ב-2 באוקטובר 1982. עבודותיו נכללות באוספים הקבועים של המוזיאון לאמנות מודרנית,מוזיאון האמנות האמריקאית של סמיתסוניאן, המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון, מוזיאון פוג, ומוזיאונים נוספים ופרטיים אספנים.
המסמכים שלו נמצאים בתיק בארכיון לאמנות אמריקאית ובאוניברסיטת סירקיוז.
המסמכים של קופרמן בארכיון לאמנות אמריקאית כוללים רומן היסטורי שלא פורסם - "הלחם של הקבצן", שמתאר את סצנת האמנות של בוסטון של שנות ה-30.
לורנס קורב הוא עמית במרכז לקידום אמריקאי (Center for American Progress) ויועץ בכיר במרכז למידע על הגנה (Center for Defense Information).
בעבר היה מנהל לימודי ביטחון לאומי במועצה ליחסי חוץ בניו יורק.
קורב למד במוסד אקדמי Athenaeum of Ohio, שם קיבל תואר ראשון ב-1961. לאחר מכן המשיך ללימודי תואר שני באוניברסיטת סנט ג'ון (St.
John's University) ב-1962, לפני שהצטרף לצי האמריקאי.
הוא שירת כחייל פעיל במשך ארבע שנים כקצין טיסה ימי והיה חבר צוות במטוס לוקהיד P-3 אוריון במלחמת וייטנאם.
לאחר סיום השירות הפעיל, עבר למילואים ופרש בדרגת קפטן.
קורב השלים את לימודיו האקדמיים וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מדינת ניו יורק באולבני ב-1969. לאחר מכן שימש כמרצה בממשל באקדמיה למשמר החופים של ארצות הברית בשנים 1971–1975 וכפרופסור לניהול במכללת המלחמה של חיל הים בשנים 1975–1980.
קורב שימש כיועץ לוועדת הבחירות של רייגן-בוש ב-1980, ולאחר מכן מונה לעוזר מזכיר ההגנה (משאבי אנוש, ענייני מילואים, מתקנים ולוגיסטיקה) בשנים 1981–1985. בתפקיד זה ניהל כ-70 אחוז מתקציב ההגנה.
עבור שירותו קיבל את מדליית השירות הציבורי המובדל של משרד ההגנה.
בשנת 1987 נבחר קורב כעמית באקדמיה הלאומית למינהל ציבורי (National Academy of Public Administration).
קורב שימש כעמית בכיר ומנהל לימודי ביטחון לאומי במועצה ליחסי חוץ.
בין השנים 1998 ל-2002 היה סגן נשיא המועצה, מנהל לימודים ובעל הקתדרה של מוריס גרינברג.
לפני שהצטרף למועצה, שימש כמנהל המרכז לחינוך למדיניות ציבורית ועמית בכיר בתוכנית למדיניות חוץ במכון ברוקינגס, דיקן בית הספר ללימודי ציבור ובינלאומיים באוניברסיטת פיטסבורג, וסגן נשיא לתפעול תאגידי בחברת ריית'יאון.
בשנת 2005 פרסמו קורב, רוברט או.
בורסטין וצוות הביטחון הלאומי של המרכז להתקדמות אמריקאית נייר עמדה בשם "כוח משולב: אסטרטגיית ביטחון לאומית למאה ה-21".
בו הם מתחו ביקורת על הנשיא ג'ורג' וו.
בוש על הפלישה לעיראק ועל כך שהקדיש משאבים לא מספקים למאבק בפונדמנטליזם האסלאמי.
הם גם פירטו תוכניות להגדלת כוח האדם של צבא ארצות הברית, למנוע מטרוריסטים להשיג נשק להשמדה המונית, להפיץ ערכים דמוקרטיים ליברליים ברחבי המזרח התיכון, ולהפחית את התלות האמריקאית בנפט זר.
בנוסף היה חבר בארגון המוקדש להפסקת האפליה נגד הומוסקסואלים ולסביות המשרתים בצבא ארצות הברית, ולביטול המדיניות אל תשאל, אל תספר.
קורב שימש גם בוועדת היועצים הצבאיים למנהיגים עסקיים למען סדרי עדיפויות נבונים, שמטרתה הייתה להפנות 15% מתקציב הצבא לתוכניות חברתיות כמו חינוך, בריאות, הכשרה בעבודה, סעד הומניטרי, אנרגיות מתחדשות והפחתת הגירעון.
בשנת 2008 עבד קורב כיועץ לקמפיין הנשיאותי של הילרי קלינטון.
כמו כן, פרסם למעלה מ-100 טורי דעה בעיתונים מרכזיים כגון "וושינגטון פוסט", "ניו יורק טיימס" ו-"וול סטריט ג'ורנל".
לורנס ייטס שרמן היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אילינוי בין השנים 1913–1921. קודם לכן כיהן כסגן המושל ה-28 של אילינוי בין השנים 1905–1909 וכחבר בית הנבחרים של אילינוי.
שרמן ידוע כמי שבלם את אשרור חוזה ורסאי בסנאט האמריקאי, שהרחיק את ארצות הברית מחבר הלאומים.
שרמן נולד ב-8 בנובמבר 1858 ליד פיקווה במחוז מיאמי, אוהיו, והיה בנם של נלסון שרמן ומריה (ייטס) שרמן.
שנה לאחר מכן, הוא עבר עם הוריו למחוז מקדונו, אילינוי ושמונה שנים לאחר מכן, הם עברו לעיר גרוב במחוז ג'ספר, אילינוי.
הוא למד בבתי הספר הנפוצים ובאקדמיה של לי במחוז קולס, ובשנת 1882 קיבל תואר מאוניברסיטת מקנדרי בלבנון, אילינוי.
הוא למד משפטים אצל השופט הנרי הורנר ופרופסור סמואל ה.
דינין והתקבל ללשכת עורכי הדין באילינוי ב-1882.
לאחר שעבר את בחינות הלשכה, שרמן מעורב בפוליטיקה של אילינוי.
הוא היה פרקליט העירייה של מקומב, אילינוי מ-1885 עד 1887 ושופט במחוז מקדונו מ-1886 עד 1890. בשנת 1890, הוא נכנס לעיסוק פרטי בעריכת דין במקומב.
שרמן כיהן 4 קדנציות בבית הנבחרים של אילינוי מ-1897 עד 1905. במהלך כהונתו השנייה בשנת 1899 הוא נבחר ליושב ראש בית הנבחרים ה-40, ובשנת 1901 הוא הפך לרפובליקני השני שכיהן שתי קדנציות בתפקיד זה, במקום החמישי בסך הכל.
בעודו יושב ראש, שרמן מילא תפקיד חשוב בהקמת בית הספר הרגיל של מדינת אילינוי המערבית (כיום אוניברסיטת מערב אילינוי) והיה גורם מרכזי בבחירת מקומב למיקומו.
שרמן הול, הבניין האדמיניסטרטיבי הראשי באוניברסיטת מערב אילינוי, שונה על שם הסנאטור שרמן ב-1957.
בשנת 1904, הוא התמודד בניסיון כושל לתפקיד מושל אילינוי, אך היה מועמד לסגן המושל בבחירות באותה שנה לתפקיד זה.
הוא הפך לסגן המושל ה-28 של אילינוי, וכיהן בין 1905 ל-1909. כסגן מושל הוא היה נשיא הסנאט של אילינוי.
ב-1909 הוא התמודד על ראשות עיריית ספרינגפילד, אילינוי, אך הפסיד ב-300 קולות.
הוא כיהן כנשיא מועצת המינהל של מדינת אילינוי, ארגוני צדקה ציבוריים, 1909–1913 לפני שחזר לעסוק במשפטים בספרינגפילד.
כציר לוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1912, שרמן תמך בתאודור רוזוולט, אך לאחר מכן פעל למניעת פיצול המפלגה שהביא להקמת המפלגה הפרוגרסיבית.
לאחר הפילוג, הוא תמך במועמד המפלגה, ויליאם הווארד טאפט, לנשיאות.
בשנת 1912, שרמן נכנס לפריימריז הרפובליקני עבור הסנאט של ארצות הברית, וקרא תיגר על הסנאטור הרפובליקני המכהן, שלבי מ.
קלם סבל פוליטית בגלל תמיכתו בסנאטור השני של אילינוי, ויליאם לורימר, שהיה מסובך בשערורייה על רקע שוחד לכאורה בבחירתו לסנאט ב-1909. ב-9 באפריל, שרמן ניצח את קלם ב-60,000 קולות וקלם הסיר את שמו מהדיון באספה הכללית.
שלושה חודשים לאחר הפריימריז, הסנאט של ארצות הברית פסל את בחירתו של לורימר והכריז על המושב כפנוי.
התובע הכללי של אילינוי, ויליאם ה.
סטד קבע שהאסיפה הכללית לא הצליחה לבחור כראוי בלורימר ב-1909 ולכן המושל לא יכול היה למנות מחליף.
כתוצאה מכך, לאספה הכללית היו שני מושבים בסנאט למלא.
בבחירות בנובמבר 1912 איבדו הרפובליקנים את השליטה במדינה עקב הפיצול הרפובליקני / הפרוגרסיבי.
אבל בעוד שהדמוקרטים החזיקו בריבוי מהאסיפה הכללית, לא היה להם רוב.
האספה הכללית התייחסה לעניין בחירת הסנטורים ב-1 בפברואר.
ב-26 במרץ, בפשרה שארגן המושל דאן, בחרה העצרת הכללית בדמוקרט ג'יימס המילטון לואיס למלא את מושב קלם ובחרה בשרמן למלא את שתי שנות כהונתו של לורימר.
בשנת 1914, הוא נבחר לכהונה מלאה, הפעם על ידי תושבי אילינוי עקב העברת התיקון ה-17, בו תמך לפני שנבחר לסנאט.
ב-1916, קיבל שרמן את ההחלטה לפרוש מהפוליטיקה לא להתמודד לבחירות חוזרות ב-1920, עקב שימוע כושל, מה שמנע ממנו לשמוע את הנאמר במליאת הסנאט.
הוא כיהן כיו"ר הוועדה למחוז קולומביה במהלך הקונגרס ה-66.
כאחד מקבוצת הסנאטורים המכונה "הבלתי מתפשרים" או "המרירים", שרמן התנגד לאשרור הסכם ורסאי ולמעורבות ארצות הברית בחבר הלאומים, ולפי ההיסטוריון ארון צ'נדלר, שיחק מפתח.
הוא אפיין את האמנה כ"הומניטרית במטרה, אך בלתי מעשית בפעולה", והאמין שהליגה תהיה חלשה.
שרמן היה לאומן, אבל לא בדלן.
הוא טען כי האינטרסים של המדינה ישרתו על ידי קיום יחסים קרובים עם אנגליה וצרפת, והיה מוכן לקבל התחייבויות מוגבלות כלפי בעלות בריתה של ארצות הברית בזמן המלחמה.
הוא התנגד לכל ליגה שתגביל את ריבונותה של ארצות הברית, והאמין שחברות בליגה של מדינות בעלות אינטרסים שונים תחליש את ארצות הברית בענייני חוץ, על ידי מתן קולות שווה למדינות קטנות וחלשות, ותאפשר להן להצטרף יחדיו ולהכתיב את מדיניות החוץ לארצות הברית, בריטניה, צרפת ואיטליה.
שרמן היה מודאג מהשפעתה של ארצות הברית בחבר הלאומים.
הוא מתח ביקורת על הוראות סעיף 7 שיעניקו לאימפריה הבריטית, בספירת המושבות שלה, שישה קולות, בעוד שלארצות הברית יהיה רק אחד.
הוא אמר כי "בריטניה הגדולה עם השפעתה הדיפלומטית בעולם הישן עדיפה בהרבה על שלנו יכולה בקלות להבטיח את רוב האומות שיצביעו עלינו בכל עת שתחפוץ".
הוא טען כי המספר הגדול של המדינות הקתוליות ברובן בחבר הלאומים נשלט על ידי הוותיקן, מה שישאיר את ארצות הברית מחויבת לאפיפיור בענייני חוץ.
הוא היה משוכנע שהחברות בחבר הלאומים תגרום לכך שארצות הברית תשלם את רוב העלות לשיקום אירופה לאחר המלחמה, בטענה שההערכות יתבססו על יכולת תשלום וכי "לפיכך נהיה משלם מיסים תמידי לטובת התועלת של אירופה".
שרמן התנגד לחלק מהוראות האמנה שאינן ליגה.
הוא מתח ביקורת חריפה על הוראת שאנדונג של האמנה שהעבירה את הוויתורים הגרמניים בשאנדונג ליפן במקום להחזירם לסין, ואמר "40,000,000 סינים בשאנדונג נשללה זכות ההגדרה העצמית ונמסרו ליפן במסגרת אמנה" בנוסף, הוא מתח ביקורת על הוויתורים הטריטוריאליים לפולין כלא מספקים.
הוא היה אחד מ-39 הסנאטורים שהצטרפו להחלטת "ראונד רובין" במרץ 1919, שהכריז כי יש להפריד את הסכם השלום עם גרמניה מכל הצעה לחבר הלאומים, ונשבע להצביע נגד האמנה במתכונתו הנוכחית.
במהלך הצבעה על תיקונים לאמנה, לאחר שוודרו וילסון הצהיר כי לא יקבל שום תיקונים, אמר שרמן:
אני אצביע בעד כל תיקון רלוונטי שיגיע.
אני מקווה שכל אחד מהם יאומץ.
לא יכול להיות בלבול יותר מבולבל אם כל תיקון שהוצע כאן יובא להצבעה באמנה.
אז הצביעו להם; ואז אחרי שכל אחד מהתיקונים יעבור הצבעה לאמנה ולליגה, אצביע לדחות את כולם".
כשהאמנה הועברה להצבעה על ידי הסנאט המלא עם הסתייגויות מצורפות, שרמן הצביע נגד האמנה, וכך גם תומכיו של הנשיא וילסון על פי דרישתו.
לאחר תבוסתה, שרמן נשא נאום שהוא כינה "הופעת לוויה על השרידים שנפלו" של האמנה, ואמר שזו אחת הפעמים הבודדות שבהן מצא את עצמו מסכים עם וילסון.
לאחר שעזב את הסנאט, שרמן חזר לעסוק בעריכת דין בספרינגפילד.
בשנת 1924 עבר שרמן לדייטונה ביץ', פלורידה, והמשיך בה את עריכת הדין, ועסק גם בעסקי ההשקעות.
הוא עזר בארגון הבנק הלאומי הראשון של דייטונה ביץ' ושימש כנשיא שלו ב-1925 והיה יו"ר מועצת המנהלים שלו מ-1925 עד 1927. החל משנת 1930, כאשר הוא התמזג עם הבנק הלאומי האטלנטי של ג'קסונוויל, הוא היה דירקטור בבנק זה עד שפרש.
שרמן פרש מכל העיסוקים העסקיים הפעילים ב-1933. הוא מת בדייטונה ביץ', פלורידה, ב-15 בספטמבר 1939, ונקבר בבית הקברות פאונס במונטרוז, אילינוי.
לורנץ הקנהולט היה פושע מלחמה נאצי שהשתתף במבצע אותנסיה.
הוא שירת באס אס טוטנקופף במחנות השמדה בלז'ץ, טרבלינקה וסוביבור.
היה אחראי לתכנון של תאי הגזים המשודרגים במחנות אלו ובסיוע לבנייתם.
בנוסף שירת במחנות הריכוז זקסנהאוזן, שדה התעופה לובלין ובריזיירה די סן סאבה.
הפעיל את מכונת הגז בתאי הגזים במחנה ההשמדה בלז'ץ, השתתף בהסתרת הרצח ההמוני במחנה ההשמדה בלז'ץ וטרבלינקה במסגרת מבצע 1005. אחראי באופן אישי וכמסייע לרציחתם של מאות אלפי יהודים ואחרים.
לאחר המלחמה הצליח להתחבא ולמרות חקירה וחיפושים שבוצעו על ידי ממשלת גרמניה המערבית לא נודע מקום הימצאו.
לורנץ הקנהולט נולד בגלזנקירכן בגרמניה לתיאודור ואליזבט (לבית Wobriezek) הקנהולט.
הוא למד בבית ספר עד גיל 14 ולאחר מכן הפך לשוליית בנאי.
לאחר סיום בחינות במקצוע הבנאות עבד בתחום עד שנת 1933. הוא התנדב לאס אס ובינואר 1934 הצטרף לבית ספר להדרכה (Führerschule) של חטיבת SS-Abschnitt של אלגמיינה אס אס.
לאחר פירוק בית הספר התנדב לורמכט ושירת בגדוד ההנדסה מס' 12 במשך שנתיים, עד לשחרורו מהורמכט.
לאחר מכן התנדב לחטיבת גולגולת המת מס' 2 ברנדנבורג.
היחידה שכנה באזור העיר אורניינבורג בברנדנבורג בגרמניה ליד מחנה הריכוז זקסנהאוזן.
במרץ 1938 הועבר למחנה הריכוז שם שירת כשומר ונהג.
מלחמת העולם השנייה – פשעי מלחמה ורצח המוני
תוכנית T4 – רצח נכים וחולים
בנובמבר 1939 נשלח ללשכה הפרטית של הפיהרר בברלין יחד עם חברי סגל נוספים ממחנה הריכוז זקסנהאוזן ומחנות אחרים.
הוא רואיין על ידי ויקטור בראק ותודרך עם האחרים על ידי וורנר בלנקנבורג (Werner Blankenburg) על צירופו לתוכנית לרצח נכים וחולים שנקראה T4. התוכנית נחשבה לסודית והסוותה בדרכים שונות.
לדוגמה הקנהולט ושותפיו לבשו במסגרת תפקידם ביגוד אזרחי שנקנה על ידי לשכת היטלר.
הוא הועבר תחילה למרכז המתות החסד בגרפנק ובהמשך שירת בכל ששת אתרי הרצח של התוכנית.
תפקידו היה להסיע את הקורבנות מבתי חולים לאתרי הרצח וגם לפנות מתאי הגזים את הגופות ולשרפם בקרמטוריום.
בנוסף, ליווה והסיע את ד"ר אוגוסט בקר (August Becker) שהיה אחראי להביא את בלוני הגז לתאי הגזים.
בינואר 1941 הואשמו הוא ובקר על ידי המשטרה בתקיפת גרמני שהיה בעלים של בר, זאת לאחר מריבת שיכורים שכללה מעורבות של עובדות מין.
האס אס החל בתהליך משמעתי כנגדם אך לבסוף ביטל את האישומים.
בסתיו 1941, לאחר סיום תוכנית T4, הועבר למחוז לובלין בפולין תחת אחריותו של מפקד האס אס של המחוז אודילו גלובוצניק.
לאחר מכן הועבר למחנה ההשמדה בלז'ץ.
במחנה הוא נודע בידע הטכני המיוחד שלו וביכולות המכניות והארגוניות, לכן מונה כאחראי על צי הרכב והציוד הטכני במחנה.
ביחד עם אחרים הפך מכונית שנועדה להובלת דואר לתא גזים והשתמש בה לרצח נכים מכפרי הסביבה.
כריסטיאן וירט, מפקד המחנה, התלהב מיכולותיו.
הוא מינה אותו למפעיל מכונת הגזים, שהקנהולט הרכיב ממנוע טנק סובייטי, בתאי הגזים במחנה ההשמדה.
שלושת תאי הגזים הראשונים במחנה היו בנויים משתי שכבות עץ וביניהם חול.
הם היו קטנים מדי ולא יציבים מספיק לטעמם של האחראים על המחנה ולכן הוחלט לשדרגם.
באביב 1942 תכנן הקנהולט ופיקח על בנייתם של שישה תאי גזים חדשים עשויים לבנים ובטון.
המתקן החדש היה גדול יותר והורכבו בו שני מנועי טנק לצורך ההרעלה.
הקנהולט המשיך להיות אחראי על הפעלת מכונות הגזים בתאים החדשים תוך שהוא מסתייע בעוזרים אוקראינים.
בכניסה למבנה תאי הגזים נתלה על ידי סגל המחנה שלט בו נכתב 'קרן הקנהולט' (Hackenholt-Stiftung), לציון המתכנן והבונה.
בנוסף לתפקידו כמפעיל מכונת הגז היה גם אחראי לרצח בירי של יהודים שמפאת מצבם לא יכלו לצעוד לתאי הגזים.
יהודים מוגבלים בתנועה כזקנים וחולים שהגיעו במשלוחי הרכבת נלקחו לקבר המוני במזרח המחנה, שם הושכבו כשפניהם למטה והקנהולט ירה בראשם מאחור.
בספטמבר 1942 הועברו הקנהולט וקבוצה של גרמנים ואוקראינים מסגל מחנה בלז'ץ לסייע במחנה השמדה טרבלינקה.
ההוראה למעבר ניתנה על ידי כריסטיאן וירט שהפך להיות המפקח על שלושת מחנות ההשמדה במבצע ריינהרד: סוביבור, טרבלינקה ובלז'ץ.
בהוראת וירט תכנן הקנהולט תאי גזים חדשים במחנה טרבלינקה, על בסיס התכנון שיושם במחנה בלז'ץ, והחל בהכנות לבנייתם.
מאוחר יותר הצטרף אליו לבנייה ארווין למברט שהיה אחראי לבניית תאי הגזים בתוכנית T4. לאחר מכן עברו הקנהולט ולמברט עם קבוצת עובדים אוקראינים ששימשה אותם למחנה ההשמדה סוביבור, במטרה לבנות גם שם תאי גזים חדשים.
תאי גזים אלו שהיו גדולים יותר ויציבים מאלו שהיו קיימים במחנה נבנו על בסיס התכנון שנעשה בטרבלינקה.
הקנהולט השתתף במחנה בלז'ץ במבצע 1005 שנועד להסתיר את מחנות ההשמדה והרצח ההמוני שבוצע בהם.
בחורף 1942 הפעיל מחפר שהובא למחנה ההשמדה במטרה להוציא את הגופות מקברי ההמונים.
לאחר הוצאתן נשרפו הגופות על ידי צוות בראשות הרברט פלוס (Herbert Floss) שהיה המומחה לתחום במסגרת מבצע ריינהרד.
בתחילת שנת 1943 הוא הועבר למחנה ההשמדה טרבלינקה שם סייע כמפעיל מחפר לצורך הוצאת הגופות מקברי ההמונים במחנה.
הגופות נשרפו על ידי פלוס וצוותו.
לאחר מכן גויס מחפר נוסף לפעילות במחנה ההשמדה טרבלינקה ונשכרו עובדים קבועים שתפקידם לתפעלו.
הקנהולט הועבר חזרה למחנה בלז'ץ כדי לסייע בהשמדתו והסתרתו וזאת עד מרץ 1943.
מחנות הריכוז שדה התעופה לובלין וריזיירה די סן סאבה
כריסטיאן וירט הפך לאחראי בשנת 1943 למיזם כלכלי של האס אס (Deutsche Ausrüstungswerke, DAW) במחנה הריכוז שפעל בשטח שדה התעופה לובלין הישן.
במסגרת מיזם זה הוכן רכושם של היהודים שנרצחו במחנות ההשמדה באזור לשימוש מחדש על ידי הנאצים ובעלי בריתם.
המיזם נוהל תחת המשרד הראשי למשק ומנהל של גרמניה הנאצית.
במאי 1943 הועבר הקנהולט עם סגל נוסף ממחנות ההשמדה למחנה הריכוז בשדה התעופה.
במחנה היו ארבעה תאים לחיטוי בעזרת גז ציקלון בה של פרוות שהוחרמו מיהודים.
במחנה הוא רצח יהודים שלא יכלו יותר לעבוד בתאים הללו באמצעות הגז.
הקנהולט שירת במחנה בעת הריגת העובדים היהודים כחלק מאקציית ארנטפסט שבמסגרתה נרצח כוח האדם במחנה.
בסוף שנת 1943 הועבר הקנהולט לטריאסטה באיטליה תחת פיקודו של כריסטיאן וירט כחלק ממבצע Einsatz R.
הוא היה חלק מסגל מחנה הריכוז וההשמדה ריזיירה די סן סאבה שהופעל באזור.
מחנה זה שימש כנקודת מעבר למשלוחי יהודים מאיטליה למחנות ריכוז במזרח.
בנוסף שימש המחנה כמתקן לרצח יהודים ופרטיזנים.
בשנת 1944 קיבל את צלב הברזל דרגה שתיים על פעילותו במבצע ריינהרד.
יחידתו של הקנהולט נסוגה מאיטליה לאוסטריה במאי 1945. הוא נצפה בעיר קירכבאך בקרינתיה כאשר יחידתו פורקה מנשקה על ידי כוחות בריטיים.
הוא נעצר במחנה שבויים אמריקאי באזור העיר ויילהיים בבוואריה עילית.
באותה תקופה לא היו ידועים לבעלות הברית זהותו ומעשיו בעת המלחמה ולכן שוחרר ממחנה השבויים.
במסגרת חקירה מטעם ממשלת מערב גרמניה, העיד במרץ 1961, אריך באואר, ששירת עם הקנהולט ביחידת גולגולת המוות, כי בשנת 1946 נפגש עם הקנהולט בבוואריה בגרמניה.
הוא מסר כי הקנהולט אימץ זהות של חייל שנהרג במלחמה ועבד כנהג משלוחים.
איש אס אס נוסף ממחנה ההשמדה סוביבור, פריץ רהוואלד (Fritz Rehwald), סיפר בחקירה כי לאחר המלחמה נפגש עימו הקנהולט כדי לבקש עזרה.
כן ציין כי הקנהולט עבד בבוואריה באותו אזור שבאואר פגש אותו.
בשנים 1959–1963 התקיימה חקירה ובוצעו פעולות לחיפוש הקנהולט על ידי יחידה ממשלתית של מערב גרמניה שעסקה בחיפוש פושעי מלחמה נאצים.
בני משפחתו ואשתו נחקרו, ובוצעו חיפושים בבתיהם.
כמו כן נחקרו נאצים ששירתו עימו.
במסגרת החקירה התקבלו כמה עדויות על הימצאותו בגרמניה המערבית לאחר המלחמה.
אשתו של הקנהולט הודתה במהלך החקירה כי לאחר המלחמה נשלח אליה אדם, כנראה מטעם בעלה, כדי להביא אליו את בגדיו האזרחים.
בנוסף העידה כי אחיו של הקנהולט סיפר לה כי ראה אותו לאחר המלחמה בשנת 1959. בחקירה מאוחרת יותר טען האח כי הוא חושב שראה אותו בשנת 1947. במהלך תקופת החקירה והחיפושים נעשה ניסיון קצר לגלות קשר בין הקנהולט לאשתו אך ללא הצלחה.
שופט חוקר שהיה אחראי על החקירה קבע כי הקנהולט בחיים ויש לעוצרו.
כתב אישום כנגדו הוכן על ידי רשויות התביעה.
בשנים 1959–1963 בוצעו אחריו חיפושים על ידי המשטרה בגרמניה המערבית אך מקום מחבואו לא התגלה.
הכרזה שגויה על מות הקנהולט
בשנת 1953 הגישה אשתו בקשה לבית משפט בברלין לקבלת אישור על מותו, כדי שתוכל לקבל פנסיית אלמנת חייל.
באפריל 1954 אישר בית המשפט את הבקשה על סמך תצהירים שהגישו אשתו ואימו.
בתצהירים נטען כי מאז שנת 1944 לא היה להן קשר עם הקנהולט.
תאריך המוות שנקבע על ידי בית המשפט היה 31 בדצמבר 1945. בחקירה משטרתית שבוצעה בשנת 1961 התגלה כי אשתו ידעה שהוא היה חי אחרי המועד שהוצג בתצהירה שצורף לבקשה להכרזה על מותו.
בעקבות כך הואשמה, הורשעה ונקנסה בבית משפט.
בנוסף הוחלט להפסיק להעניק לה פנסיית אלמנת חייל.
הקנהולט התחתן ב-4 בנובמבר 1941 עם שכנתו בבניין מגוריו בברלין אילזה זילמר (Ilse Barbara Zillmer).
אשתו שירתה כנראה בורמכט בזמן המלחמה.
לאחר המלחמה היא עברה מברלין לגור בבוואריה בגרמניה המערבית ביישובים סמוכים לגבול עם אוסטריה.
היא עבדה לאחר המלחמה כמסאז'יסטית.
היא לא התחתנה שוב ולא ידוע על ילדים שנולדו לה.
לורנס גילברט "גיל" פרגוסון Ferguson) הוא קצין בדרגת לוטננט גנרל המכהן כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של צבא ארצות הברית.
הוא סיים לימודיו באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית ב-1990, ובחר להתגייס כקצין לצבא ארצות הברית (ולא לחיל האוויר).
הוא סיים הכשרה בבית הספר של הריינג'רס ושירת בדיוויזיה המוטסת ה-101. לאחר מכן השתחרר, סיים תואר שני בהיסטוריה במכללת מיסיסיפי ולימד היסטוריה בתיכון ג'קסון בשנים 1994–1997. הוא החל ללמוד לתואר שלישי באוניברסיטת דרום מיסיסיפי אך קטע את לימודיו לטובת התגייסות מחודשת לצבא בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001.
פרגוסון שירת בכוחות המיוחדים, בקבוצת הכוחות המיוחדים ה-7 ובכוח דלתא.
השתתף בפעולות מיוחדות באמריקה הלטינית ובמזרח התיכון, כולל במבצע חירות מתמשכת (מלחמת אפגניסטן), מלחמת עיראק ובמבצע נחישות טבועה (סוריה ועיראק).
כמו כן היה בתוכנית חילופי קצינים במהלכה עבר הכשרה ביחידת ה-SAS (קומנדו) הבריטית והוא בעל הכשרה כצולל למבצעים מיוחדים.
הוא שימש ראש מטה פיקוד הכוחות המיוחדים ה-1, ועמית במכללת המלחמה של הצבא ובית הספר למדיניות ציבורית של אוניברסיטת דיוק.
בשנים 2017–2019 פיקד על קבוצת הכוחות המיוחדים ה-10. לאחר מכן שימש ראש מטה פיקוד המבצעים המיוחדים של הצבא, סגן לענייני מבצעים של הדיוויזיה המוטסת ה-82, קצין אג"ם של כוח משימה משותף משולב - מבצע נחישות טבועה וסגן מפקד פיקוד הכוחות המיוחדים ה-1.
באוגוסט 2023 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד פיקוד הכוחות המיוחדים ה-1. בנובמבר 2025 מונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של הצבא בדרגת לוטננט גנרל.
לוֹרֶנְץ פוֹן שְׁטַיין היה כלכלן, סוציולוג וחוקר מינהל ציבורי גרמני.
כיועץ ליפן בתקופת מייג'י, דעותיו הפוליטיות הליברליות השפיעו על ניסוח חוקת האימפריה היפנית, וכן על הוגים חוקתיים מרכזיים כמו .
לדברי קולין גורדון, שטיין ניסח "חזון של מדינה ליברלית כשותפה היסטורית פעילה ביצירת החברה האזרחית" וקרא "להעלאת שאלת היווצרות המעמדות כחלק מסדר היום של המדינה".
שטיין דגל בשילוב של מדינה ליברלית חוקתית עם מדינת רווחה, וכונה "האב האינטלקטואלי של מדינת הרווחה".
שטיין וליברלים הגליאניים אחרים, כמו , גם הם השפיעו עמוקות על הפרוגרסיביזם בארצות הברית.
פון שטיין נולד בעיירת החוף בורבי (בהמשך הפכה לחלק מ) שבשלזוויג-הולשטיין בשם וסמר יאקוב לורנץ.
הוא למד פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטאות קיל וינה בשנים 1835–1839, ובאוניברסיטת פריז בשנים 1841–1842. בין השנים 1846 ו-1851 היה שטיין פרופסור חבר באוניברסיטת קיל.
הוא השתתף במהפכות 1848 והתמודד בבחירות כחבר בפרלמנט של פרנקפורט.
תמיכתו בעצמאות עבור חבל הולדתו שלזוויג, שהיה אז חלק מדנמרק, הובילה לפיטוריו ב-1852.
ב-1848 פרסם פון שטיין ספר בשם "תנועות סוציאליסטיות וקומוניסטיות מאז המהפכה הצרפתית השלישית (1848)" בו הציג את המונח "תנועה חברתית" לדיונים אקדמיים - ובכך תיאר למעשה את מאבקן של תנועות פוליטיות למען זכויות חברתיות המובנות כזכויות רווחה.
פון שטיין חזר לנושא זה בשנת 1850, כאשר הוא פרסם ספר בשם "היסטוריה של התנועות החברתיות הצרפתיות מ-1789 ועד ימינו (1850)".
עבור שטיין, התנועה החברתית נתפסה בעיקרה כתנועה מהחברה למדינה, שנוצרה על ידי אי-השוויון בכלכלה, מה שהפך את הפרולטריון לחלק מהפוליטיקה באמצעות ייצוג.
משנת 1855, ועד פרישתו בשנת 1885, היה פון שטיין פרופסור לכלכלה פוליטית באוניברסיטת וינה.
עבודתו מאותה תקופה נחשבת לבסיס של המדע הבינלאומי של המינהל הציבורי.
הוא גם השפיע על תחום .
בשנת 1882, ראש ממשלת יפן, איטו הירובומי, עמד בראש משלחת לאירופה כדי ללמוד מערכות ממשל מערביות.
המשלחת נסעה תחילה לברלין, שם קיבלה הדרכה מ, ולאחר מכן לווינה, שם פון שטיין הרצה באוניברסיטת וינה.
כמו גנייסט, המסר של שטיין למשלחת היפנית היה שיש להימנע מזכות בחירה אוניברסלית ומפוליטיקה מפלגתית.
פון שטיין טען שהמדינה מעל החברה, וכי מטרתה היא להביא לרפורמה חברתית, אשר יושמה החל מהמונרכיה ועד לעם הפשוט.
עם זאת, פון שטיין ידוע בעיקר בזכות העובדה שיישם את הדיאלקטיקה של הגל בתחום המינהל הציבורי והכלכלה הלאומית, במטרה לשפר את השיטתיות של מדעים אלה, אם כי הוא לא הזניח את ההיבטים ההיסטוריים.
פון שטיין ניתח את מדינת המעמדות של תקופתו והשווה אותה למדינת הרווחה.
הוא שרטט פרשנות כלכלית של ההיסטוריה שכללה מושגים של פרולטריון ושל מלחמת מעמדות, אך הוא היה שותף לפחד ממהפכה אלימה שהיה נפוץ בקרב ליברלים בני מעמד הביניים ודגל במקום זאת בפתרונות רפורמיסטיים.
הוא הדגיש את "השאלה החברתית", לפיה לעובד התעשייה במדינה קפיטליסטית אין סיכוי לרכוש רכוש והון באמצעות עבודה, וכי הייתה זו שאלה שתטופל באמצעות תוכנית של מדינת רווחה ומנהל חברתי המסודר על פי העיקרון הליברלי של הזדמנויות אישיות חופשיות ושוות.
למרות דמיון בין רעיונותיו לאלה של המרקסיזם, מידת השפעתו של פון שטיין על קרל מרקס אינה ודאית.
עם זאת, מרקס מראה באמצעות הערות מפוזרות על פון שטיין שהוא היה מודע לספרו רב ההשפעה משנת 1842 על המחשבה הקומוניסטית בצרפת.
לדוגמה, ב"האידאולוגיה הגרמנית" (1845–46), פון שטיין מוזכר, אך רק ככותב ספרו משנת 1842.
שטיין נפטר בביתו בעיירה הדרסדורף-ויידלינגאו (שבהמשך סופחה לרובע פנצינג בווינה) ונקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי מצליינסדורף.
לורנס קאול פיפס היה חבר הסנאט של ארצות הברית שייצג את מדינת קולורדו בין השנים 1919–1931.
פיפס נולד ב־30 באוגוסט 1862 בעיירה איימיטי שבפנסילבניה, והיה בנם של ויליאם הנרי פיפס ואגנס מק'קול.
הוא גדל בפיטסבורג, שם החל לעבוד כפקיד בחברת הפלדה של קרנגי.
דודו, הנרי פיפס, היה בעל המניות השני בגודלו בחברה.
לורנס פיפס התקדם בהדרגה והגיע לתפקיד סגן הנשיא הראשון של החברה.
בשנת 1901 פרש, עבר לדנוור שבקולורדו, והחל לעסוק בהשקעות.
ב־1917 כיהן כנשיא "ליגת משלמי המיסים של קולורדו".
בשנת 1918 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, לאחר שניצח את הסנאטור המכהן הדמוקרטי ג'ון שאפרות'.
בשנת 1924 נבחר מחדש, בין היתר בזכות הסיסמה הקליטה:
הוא לא התמודד מחדש בבחירות שנערכו ב-1930.
בין 1931 ל־1933, הקים יחד עם אשתו השלישית, מרגרט רוג'רס, את אחוזת פיפס, בין היתר כדי לספק מקומות עבודה בתקופת השפל הגדול.
בשנת 1964 תרמה מרגרט פיפס את האחוזה ואת השטח שסביבה לאוניברסיטת דנוור.
שני בניו, ג'רלד ואלן, רכשו לימים את קבוצת הפוטבול דנוור ברונקוס וניהלו אותה.
פיפס נפטר ב־1 במרץ 1958 בסנטה מוניקה שבקליפורניה.
הוא נטמן במוזוליאום בבית העלמין פירמאונט בדנוור.
לוֹרקה (ספרדית: Lorca) היא עיר בקהילה האוטונומית של מורסיה שבדרום-מזרח ספרד, כ-70 קילומטר דרומית-מערבית לעיר מורסיה.
בשנת 2007 היו בה כ-89,000 תושבים והיא העיר השלישית בגודלה במחוז, לאחר מורסיה וקרטחנה.
היה במקום יישוב איברי, ומאוחר יותר רומאי (Luarca או Eliocroca) ומוסלמי (לוּרקה).
אלפונסו, בנו של פרננדו השלישי ("הקדוש"), שמאוחר יותר נקרא אלפונסו העשירי ("החכם"), כבש את העיר בשנת 1243.
בעיר עובר נהר גוודלנטין (Guadalentín).
בעיר יש מספר כנסיות בסגנון הבארוק ומצודה מהתקופה המוסלמית ונערכות בה תהלוכות מפורסמות בזמן השבוע הקדוש (Semana Santa).
ב-11 במאי 2011 הוכתה העיר ברעידת אדמה בעוצמה של 5.2 בסולם ריכטר.
50 אנשים נפצעו, לפחות 10 אנשים נהרגו, ואלפים נותרו ללא קורת גג ברעידה.
בעיר העתיקה הנמצאת על גבעה גבוהה שצופה על העיר המודרנית התקיימה התיישבות יהודית שהתחילה כ-100 שנה לפני גירוש ספרד.
במקום בית כנסת משוחזר אשר נשמר בצורה מרשימה.
בית הכנסת מפורסם בכך שהשקיעו בו רבות באהילי זכוכית שהוכנו ביישוב עצמו.
בבית הכנסת קיימת בימה באתרה, כיסא של אליהו באתרו, כיור לטהרה, ארון הקודש ועוד.
בסמוך נמצא מוזיאון בו ניתן לראות במקום את הממצאים שנמצאו בחפירות.
בין הממצאים נמצאו גם שני נרות שהיו כנראה חלק מחנוכיה.
החפירות בוצעו לפני כ-15 שנה בעקבות בניית בית מלון על הגבעה, בשל כך בניית המלון התעכבה.
במאה ה-15 היה שיא הפאר של הקהילה היהודית שהתאפיינה במגוון בתים גדולים על גבי שטחים נרחבים: סלון, מטבח, מחסנים ושטחים נוספים עם ספסלים בקירות, כדי חרס, ארונות ועוד.
נרות חנוכה והחנוכיות הם דברי הערך המשמעותיים ויוצאי הדופן שנמצאו.
בית הכנסת הוא הבניין הכי מייצג והכי שמור ברובע היהודי של לורקה.
במאה ה-15 המרכז התרבותי ברובע היהודי היה מואר במנורות זכוכית תלויות לאורך חדר התפילה.
החלק הפנימי, המקום בו שמו את ספרי התורה (היכל) נשמר אף הוא.
ההיכל היה מעוצב מגבס בסגנון גותי ועמודים מיוחדים - שם גם הייתה ה'בימה' שעליה קראו בתורה בשעת תפילה.
שיקום המקום לצד שאר הממצאים הארכאולוגיים שנמצאו בחפירות גורם למבקר בלורקה להרגיש איך חיו היהודים בעיר ואיך עזבו אותה כשנאלצו.
הסיבה שהממצאים כל כך מדויקים ושמורים היא שבית הכנסת הזה מעולם לא הומר למקדש נוצרי.
למעשה, זהו בית הכנסת היחיד בספרד כולה שנשמר כפי שהוא ולא נעשה בו שימוש לדת אחרת כפי שידוע שנעשה בבתי כנסת אחרים בספרד לאחר גירוש יהודי ספרד מהמדינה.
הכלכלה בלורקה מתבססת על חקלאות וגידול חזירים, וכן על כריית מחצבים, כגון מלח.
כמו כן משמשת לורקה כמרכז מסחרי ותעשייתי של הסביבה.
לוֹרֵנְצִיּוּם (Lawrencium) הוא יסוד מלאכותי שסמלו הכימי Lr, ומספרו האטומי 103. זהו היסוד ה-11 בסדרת היסודות הטרנס אורניים.
האיזוטופ היציב ביותר שלו הוא 262Lr, לו זמן מחצית חיים של כ-4 שעות.
לורנציום מסונתז מקליפורניום, ואין לו שימושים ידועים.
מראה החומר אינו ידוע, אולם סביר שהוא כסוף-לבן או אפור-מתכתי.
אם ייוצרו כמויות גדולות מספיק של לורנציום, הוא יהווה סכנה עקב קרינה רדיואקטיבית.
מעט מאוד ידוע על תכונותיו הכימיות, אולם מעבודה ראשונית על מספר אטומים נראה שהוא מגיב בדומה לאקטינידים אחרים.
לפי האופי המחזורי של התכונות בטבלה המחזורית, לורנציום יתואר כמתכת מעבר, עקב מיקומו בבלוק-d, אך לפי IUPAC הוא אקטיניד.
הלורנציום זוהה ב-14 בפברואר 1961 במעבדה הלאומית לורנס ברקלי, חלק מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ארצות הברית.
החומר נוצר על ידי צוות המדענים שכלל את אלברט גיורסו, טורביורן סיקלנד, אלמון לארש ורוברט ל.
הוא נקרא על שם המדען האמריקאי ארנסט לורנס, ממציא הציקלוטרון.
היסוד נוצר כאשר ארבעת המדענים הניחו 3 מיקרוגרם (0.000003 גרם) קליפורניום במאיץ יונים כבדים קווי (Heavy Ion Linear Accelerator) והפציצו אותו ביוני בורון 10B ו-11B.
הגרעינים החדשים הפכו לטעונים חשמלית, ונאספו על סרט דק מנחושת.
אז הונע הסרט כדי להציב את האטומים שנאספו בפני סדרה של גלאי מצב מוצק.
הצוות דיווח כי האיזוטופ 257103 התגלה בדרך זו, ודעך על ידי פליטת חלקיק אלפא בעל אנרגיה 8.6MeV, בזמן מחצית חיים של 4.2 שניות.
ב-1967, צוות חוקרים בדובנה, רוסיה, דיווחו כי לא הצליחו לזהות איזוטופ הדועך בפליטת חלקיק אלפא בזמן כ-4.2 שניות כאיזוטופ 257103. מאז שיוך זה שונה ל-258Lr או 259Lr.
עד כה יוצרו 11 איזוטופי לורנציום, כאשר האיזוטופ היציב ביותר הוא 262Lr, שזמן מחצית חייו הוא 216 דקות, ל-256No.
האיזוטופים של לורנציום דועכים על ידי פליטת חלקיק אלפא, ביקוע ספונטני ולכידת אלקטרון (סדר מהנפוץ לנדיר ביותר).
לורנצו מסקרוני (באיטלקית: Lorenzo Mascheroni; 13 במאי 1750, ברגמו, לומברדיה - 14 ביולי 1800, פריז) היה מתמטיקאי איטלקי.
בתחילת דרכו הוא התעניין בשירה ובשפה היוונית.
הוא היה פרופסור למתמטיקה בפביה (Pavia) החל משנת 1786. בספרו שפרסם בשנת 1797 הוא הוכיח שכל צורה גאומטרית שניתן לצייר על ידי סרגל ומחוגה ניתן לצייר גם על ידי מחוגות בלבד.
בספרו משנת 1790 הוא פרסם תיאור חישוב של קבוע מסקרוני הקרוי על שמו.
פרובינציית לורסתאן (בפרסית: استان لرستان, תעתיק מדויק: אסתאן לרסתאן) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר ח'ורמאבאד.
שטחה של פרובינציית לורסתאן 28,294 קמ"ר, כ-1.7 אחוז משטח איראן, והיא נמצאת במערב המדינה.
במפקד האוכלוסין של 2016 מנתה אוכלוסיית הפרובינציה כ-1,760,649 תושבים.
בסביבות העיר אליגודרז נמצאו עתיקות עוד מהמאה ה-1.
בשנת 2006 התרחשה רעידת אדמה חזקה שמרכזה הייתה סביב העיר בורוג'רד.
בניינים רבים נהרסו, כ-66 אזרחים נהרגו.
בשנת 2016 הסתיימה בניית סכר רודבר לורסתאן להפקת חשמל והסדרת אספקת מים לחקלאות.
לות'לוריין , ממלכת היער הזהוב של האלפים בארץ התיכונה, בעולם הפנטזיה המתואר בספרי ג'ון רונלד רעואל טולקין.
לשם לות'לוריין (חלום, זהב - Lor + פריחה - Loth), בלשון סינדארין ישנם כמה פירושים:
ארץ החלומות, בהתאמה לגני לורין של הולאר לורין, אל החלומות.
ארץ פריחת הזהב, בשל עצי המלורן שביערה, הייחודיים לממלכה, שעליהם הופכים לזהובים בסתיו ונושרים עם בוא האביב.
לאורלינדורנן - ארץ עמק הזהב השר;
לות'לוריין, ממלכת היער הזהוב של העלפים, נודעה כיפה ביותר בכל מחוזות הארץ התיכונה בעידן השלישי.
הממלכה ישבה ממזרח למוריה, בין הרי הערפל וממערב לנהר אנדוין, במתחם שבין שני נהרות - אנדוין וקלברנט, באזור שנקרא בפיהם ה„ניית'", כלומר ראש החץ.
העיר הראשית, קרס גלד'ון, ישבה בחלק הצר ביותר של הניית', היכן ששני הנהרות הצטלבו, מקום שנקרא בפיהם אגלדיל, ה"זווית".
יושבי הממלכה, עלפי היערות, נשלטו לאורך השנים בידי קומץ מנהיגים מעדת הננדור.
הם נהגו לבנות את מעונם במרומי העצים וכונו הגלד'רים, עם העצים.
בעידן השלישי, הממלכה הונהגה בידי קלבורן וגלדריאל, אדון וגבירת לות'לוריין, והתווספו אליה עלפים מעדות הסינדר והנולדור.
אז נהפכה הממלכה לבית עבור כל עלף בארץ התיכונה.
לות'לוריין, בהקבלה לגני לורין שבולינור, שנודעו ביופיים הרב, מקיימת את הרוח של ארדה, העולם הישן, בתחומי הארץ התיכונה.
נאמר שבריוונדל נשתמר זכרונם של דברים עתיקי-יומין, ואילו בלות'לוריין הדברים העתיקים הוסיפו לחיות.
הממלכה מחזיקה בתפקיד חשוב בעלילת שר הטבעות כמרכז ההתנגדות של העלפים במלחמתם בסאורון, ששיבש את סדרי הזמן בארץ התיכונה, ובניסיונה לקיים מרחב אידילי חסר זמן, שהרוע אינו יכול להכתימו, היא מספקת מקום מפלט לדמויות שמתגוררות או מבקרות בה.
בתחילת העידן הראשון, כמה מעלפי הנאנדור, עלפי היערות, התיישבו באדמות שממזרח להרי הערפל.
היער שאותו אכלסו נקרא לינדורינאנד ונודע בהמשך בשמות לורינאנד ולות'לוריין.
בעידן השני, בימי מלחמת העלפים בסאורון, הצטרפו לממלכה כמה מנהיגים מעדות הסינדר והנולדור, ובראשם אמדיר, שהיה למלכם.
גלדריאל וקלבורן, שישבו בארגיון, בחרו גם הם לעבור ללורינאנד.
גלדריאל נטעה את זרעי עץ המלורן שקיבלה מגיל-גאלאד, ופריחתם הזהובה לבלבה ברחבי הממלכה.
אמדיר נהרג בקרב דאגורלאד, בימי מלחמת הברית האחרונה בין העלפים ובני האדם כנגד סאורון.
בנו אמרות', מלך תחתיו בראשית העידן השלישי, אך עם הופעתו של הבאלרוג במוריה עזב את הממלכה, כרבים מבני לות'לוריין, ויצא בעקבות אהובתו נימרודל, ובדרכו לוולינור טבע בים.
אמרות' היה המלך האחרון בממלכה.
לאחר עזיבתו, קלבורן וגלדריאל הנהיגו את הממלכה כאדון וגבירת לות'לוריין.
גלדריאל הגנה על הממלכה בעזרת נניה, טבעת המים, שבזכותה הטבע המשיך להתקיים ללא רקבון או קמילה ושום רוע לא הצליח לחדור פנימה.
בני הזוג בנו את קרס-גלד'ון, עיר הגלד'רים, על ענפי המלורן וקבעו בה את משכנם.
בזמן מלחמת הטבעת, בסוף העידן השלישי, לות'לוריין שמשה מקום מפלט לחברי אחוות הטבעת שעשו דרכם למורדור, ולגנדלף שהגיע להחלים בה לאחר הקרב עם הבאלרוג במכרות מוריה.
כוחות סאורון, ששכנו במבצר דול גולדור, ערכו שלושה ניסיונות התקפה על לות'לוריין, אך נהדפו פעם אחר פעם.
הגלד'רים ערכו מתקפת נגד והפילו את חומות המבצר, לאזור ששוחרר הם קראו מזרח לורין.
בסיום המלחמה, לאחר שכוחות טבעות הכוח החלו להחלש, גלדריאל עקרה לוולינור יחד עם מרבית העלפים.
קלבורן הוביל את שארית בני עמו למזרח-לורין, ועקר לוולינור במהלך העידן הרביעי וממלכת לות'לוריין ננטשה.
גבעה בלות'לוריין, מכוסה בפרחי אלנור ונפרודיל, נודעה כמקום משכנם של אמרות' ואהובתו נימרודל בימי קדם.
במקום זה נפגשו ארוון ואראגורן ונשבעו אמונים זה לזה.
לאחר מותו של אראגורן, בבואה של ארוון ללות'לוריין הנטושה, נשארה לבדה בקרין אמרות' עד למותה.
לורנצו טייפולו (באיטלקית: Lorenzo Tiepolo ; נפטר ב-15 באוגוסט 1275) היה הדוכס ה-46 של ונציה.
טייפולו כיהן כדוג'ה משנת 1268 ועד פטירתו.
לורנצו טייפולו נולד בוונציה, והיה בנו של הדוג'ה יאקופו טייפולו.
ישנה סברה לפיה אשתו השנייה, מרגריטה, הייתה ביתו של מלך רומניה.
לפי סברה אחרת היא הייתה בתו של בוהמונד מבריין, שליט רסקיה.
טייפולו זכה לפופולריות רבה לאחר שבמהלך המלחמה בין ונציה לג'נובה הביס את הצי הגנואזי לחופי עכו בשנת 1257. לאחר הניצחון הימי כיהן טייפולו כפודסטה של פאנו.
בשנת 1268, לאחר פטירת הדוג'ה רניירו צנו, נבחר לורנצו לתפקיד דוג'ה ב-23 ביולי, ברוב של 25 קולות מתוך 41 בעלי זכות הבחירה.
טייפולו היה אהוד ופופולרי בקרב פשוטי העם בוונציה אולם האצולה התנגדה לנפוטיזם בו נקט עת נתן לבניו משרות שלטוניות.
כתגובה הוקם משרד ה"קנסלייר גראנדה" (Cancellier Grande) שנועד לפקח על מינויי הדוג'ה ולמנוע נפוטיזם.
בשנת 1270 נחתם הסכם השלום עם גנואה בקרמונה, אשר הבטיח לוונציה שליטה בים האדריאטי, אולם באותה שנה פרצה מלחמה בין ונציה לבין ליגה של ערים ובהם בולוניה, טרוויזו, ורונה, מאנטואה, פרארה, קרמונה, רקנטי ואנקונה בשל מחלוקות מסחריות.
ונציה נצחה בקרבות כנגד הערים, ובשנת 1271 נחתם הסכם שלום המשמר את זכויות הסחר של ונציה.
במהלך כהונתו של טייפולו כדוג'ה, יצא, בשנת 1273, מרקו פולו לסין.
טייפולו נפטר בשנת 1275 ונקבר לצד אביו בכנסיית סן ג'ובאני אי פאולו.
לורנצו (Lorenzo) או לאורנטיוס (Laurentius) ואלה (Valla) (1406 - 1 באוגוסט 1457) היה הומניסט, רטוריקן ומחנך איטלקי.
משפחתו הייתה מפיאצ'נצה, אביו, לוקה דלה ואלה היה עורך דין.
ב-1431 הוא החל לשרת ככומר ואחרי שניסה לשווא להבטיח לעצמו משרה כמזכירו של האפיפיור, עבר לפיאצ'נצה, משם המשיך לפאביה, בה נעשה פרופסור לרטוריקה.
משרתו בפאביה הועמדה בסכנה בשל התקפתו על הסגנון הלטיני של המשפטן הדגול Bartolus de Saxoferrato.
ואלה נדד מאוניברסיטה אחת למשנה ועסק בעבודות זמניות והרצאות בערים רבות.
ב-1433 שם ואלה פעמיו לנאפולי, לחצרו של אלפונסו החמישי, מלך אראגון.
אלפונסו מינה את ואלה למזכירו הלטיני והגן עליו נגד ההתקפות נגדו בגלל הצהרותיו הפומביות בענייני התאולוגיה, בכללן אחת שבה הוא הכחיש שעיקרי האמונה הנוצרית המסורתיים, הקרדו, שיוחסו במסורת לשליחי ישו חובר בידי כל אחד משני עשרה השליחים.
במהלך התקופה רכש לעצמו ואלה מוניטין רב בשל שתי יצירות שלו: הדיאלוג De Voluptate והמסה שלו De Elegantiis Latinae Linguae (על לשון הלימודים הלטינית).
ב- De Voluptate (על ההנאה) הוא עימת את עקרונות הסטואיקנים עם אמונותיו של אפיקורוס, והצהיר בגלוי שהסימפתיה שלו נתונה לאלו שטוענים לזכות סיפוק תשוקותיו הטבעיות של האדם.
הייתה זו התבטאות יוצאת דופן.
בפעם הראשונה ברנסאנס רעיונותיו של אפיקורוס מצאו ביטוי שיטתי וחיובי בעבודה למדנית בעלת ערך פילוסופי.
De Elegantiis היה מקורי לא פחות, אם כי בשטח שונה של הגות.
עבודתו העמידה את הדקדוק הלטיני וחוקי הסגנון והרטוריקה של הלטינית לבחינה ביקורתית, וביססה את הכתיבה הלטינית על יסודות הניתוח והטיעון האינדוקטיבי.
זה היה הבסיס למאמציהם של ההומניסטים לחדש את סגנון הפרוזה הלטינית לכיוון קלאסי וקיקרוני יותר על בסיס מדעי.
עבודתו של ואלה הייתה שנויה במחלוקת כשהיא הופיעה, אבל טיעוניה התקבלו.
כתוצאה מכך, בקשה הלטינית של ההומניסטים לטהר עצמה מהמילים והתכונות הפוסט-קלאסיות ונעשתה שונה מאוד בסגנונה מהלטינית הנוצרית של אירופה הימיביניימית.
דבר זה נחשב לשיפור גדול בסגנון ובאלגנטיות בשימוש בלטינית.
אחד מטיעוניו של ואלה היה שהמסמך מכיל את המילה satrap שהוא האמין שרומאים כמו קונסטנטינוס לא השתמשו בה.
המסמך, כך טען ואלה, אם כי נתקל בביקורת רבה עם הצגתו לראשונה, סופו שהתקבל כאותנטי, גם הודות לכך שהמסמך סייע לביסוס שליטתה של הכנסייה המערבית.
"מתת קונסטנטינוס", מציע שקונסטנטינוס "תרם" את כל הקיסרות הרומית המערבית כצעד של הכרת תודה בגלל שהוא נרפא באופן פלאי מצרעת בידי סילבסטר הראשון.
ברור שהדבר ביטל את "מתת פפין" של פפין הגוץ, שנתן ללומברדים אדמה מצפון לרומא.
ואלה הונע בידי מעבידו באותו זמן, אלפונסו מארגון, לחשוף את "מתת קונסטנטינוס" כהונאה, היות שאלפונסו היה מעורב בריב טריטוריאלי עם מדינת האפיפיור, אז תחת האפיפיור אוגניוס הרביעי.
"מתת קונסטנטינוס" צוטט תכופות כדי לתמוך בסמכותה החילונית של האפיפיורות, לפחות מאז המאה ה-11. המסה של ואלה החלה להיות מופצת בשנת 1440, אבל נדחתה לחלוטין בידי הכנסייה.
היא לא פורסמה באופן רשמי בדפוס עד 1517. היא נעשתה פופולרית בקרב הפרוטסטנטים.
תומאס קרומוול פרסם ב-1534 תרגום אנגלי שלה.
ואלה הציג את עמדתו בצורה כל כך משכנעת שהיא עדיין עומדת בתוקפה כיום, ואי הלגיטימיות של "מתת קונסטנטינוס" מקובל על הכל.
בנאפולי המשיך ואלה בעבודתו הפילולוגית.
הוא הראה שהמכתב לכאורה של ישו ל-Abgarus היה זיוף, ובכך שהוא הטיל ספק באותנטיות של מסמכים מזויפים נוספים, ופקפק בתועלת של חיי נזירות, הוא עורר את זעמם של כמה מהמאמינים.
הוא אולץ להופיע בפני בית-דין שהורכב מאויביו, והציל את חייו כשנס מחופש לברצלונה, משם הוא שב לנאפולי.
אחד מהישגיו יוצאי הדופן של ואלה הוא תיקוני הנוסח לטקסטים לטיניים.
הוא הציע הצעות רבות מאוד לגרסאות טובות יותר בכתב-היד של ספרו של טיטוס ליוויוס (תולדות רומא מיסודה), שבמאה הקודמת היה שייך לפטרארקה, שאף הוא הציע הגהות.
תיקוניו לספרו של ליוויוס היו גם הנושא שבהן דן בספר הרביעי של Antidotum in Facium שלו, שהיה התקפה על ברתולומאו פצ'יו.
בחלק זה של המסה, שגם הופץ באופן עצמאי תחת הכותר Emendationes in T.
Livium, ואלה שפך אור על קטעים רבים שהושחתו במסורת כתבי היד, וביקר את ניסיון ההגהות שעשו פנורמיטה ופצ'יו, יריביו בחצרו של אלפונסו רחב-הלב.
כל האזכורים הביוגרפיים הישנים של ואלה עמוסים בתיאורים ארוכים של הוויכוחים הספרותיים והתאולוגיים הרבים שלו, המפורסם ביניהם היה עם פוג'ו ברצ'וליני, שהתרחש אחרי שהשתקע ברומא.
כמעט בלתי אפשרי להגיע להערכה מדויקת של חייו הפרטיים ואופיו של ואלה בגלל ענני האבק שמעיבים עליהם מחלוקת זו ואחרות, שבלטו בלשונן הארסית והבוטה.
על כל פנים, נראה שהוא היה שחצן, קנאי ואיש ריב ומדון, אך הוא גם שילב את האיכויות של הומניסט אלגנטי, מבקר שנון, וסופר חד כתער, שנקט בסגנון ויכוח תקיף נגד כוחה החילוני של רומא.
הדורות הבאים חולקים לו כבוד לא רק בשל למדנותו וסגנונו, אלא בעיקר כאדם שיצר שיטת ביקורת קפדנית, אותה יישם באופן שווה לשפה, למסמכים היסטוריים ולדעות מוסריות.
עבודותיו של ואלה כונסו, אם כי לא לגמרי בשלמותן, בבזל ב-1540 ובוונציה ב-1592, ו- De Elegantiis הודפס מחדש קרוב לשישים פעם בין 1471 ל-1536. עבור תאורים מפורטים של חייו ועבודותיו של ואלה ראו:
לוּשָׁאן (סינית: 廬山; פיניין: Lúshān) הוא רכס הרים בצפון מחוז ג'יאנגשי שבדרום מזרח סין.
ההר, שכונה בזמנים קדומים קוָאנְגְלוּ (匡庐), הוא אחד מרכסי ההרים הידועים ביותר בסין בשל יופי נופיו: מדרונות תלולים מיוערים, פסגות משוננות לוטות העננים, פלגים ומפלי מים.
הרכס הוכר על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשם הפארק הלאומי לושאן ב-1996, וב-2004 כאחד מכ-90 פארקים גאולוגיים בעולם.
ההר הוא אתר תיירות פופולרי, בייחוד בתקופת הקיץ כשמזג האוויר בפסגות ההר קריר במידה ניכרת מהמישורים שלמרגלותיו.
השם לושאן בנוי משני תווים בכתב סיני, התו庐 (לוּ) מסמל בית חווה קטן פשוט מקורה בסכך, והתו 山 (שאן) שפירושו הר והוא סיומת מקובלת בשמם של הרים.
האזכור הראשון לשם לושאן מופיע ברשומות ההיסטוריון - מפעל חייו של סְה-מָה צְ'ייֵן שביקר בהר בשנת 126 לפנה"ס וכתב על כך בספרו.
במרוצת השנים צמחו אגדות על מקור השם, כמו למשל הסיפור על לאו דזה, אבי הטאואיזם שעלה להר לעסוק במדיטציה.
הוא הגיע להארה ועלה לשמים.
רק הבית שבו עסק במדיטציה נותר מאחוריו, ומכאן הגיע שם ההר.
חוקרים מודרניים הגיע למסקנה מתוך קריאת כתבים קדומים שהשם נגזר מצורת ההר.
מהמישור של אגם פויאנג נראה ההר כבקתה בשדה אורז.
רכס לושאן הוא הורסט שנוצר מתנועת גוש מועתק (fault-block) השוכן בצפון מחוז ג'יאנגשי שבדרום מזרח סין דרומית לנהר יאנגצה ולעיר ג'יוג'יאנג וצפונית לאגם פו-יאנג.
ממערב תחום הרכס במסילת הברזל בייג'ינג-קאולון והכביש המהיר פוג'ואו-יינצ'ואן.
כיוון הרכס מצפון מזרח לדרום מערב וצורתו אליפטית, אורכו 25 קילומטרים ורוחבו המקסימלי 10 קילומטרים.
שטח פארק לושאן הכלול באתר המורשת העולמית הוא 302 קמ"ר, ושטחו הכולל, יחד עם שטח החיץ סביבו, 500 קמ"ר, שהוא גם גודל שטח הפארק הגאולוגי.
הרכס מתרומם כמעט אנכית מהמישור שלמרגלותיו.
יש ברכס פסגות רבות, מספרם משתנה, על פי הגדרת המונח פסגה, בין 90 ל-171. הפסגה הגבוהה ביותר ברכס היא הָאן-יָאנְג (汉阳, פין-יין Hanyang), גובהה 1,474 מטרים והיא שוכנת בצדו הדרומי של הרכס, כ-14 קילומטרים מגוּלִינְג, היישוב המרכזי במרכז הרכס.
בפסגה יש מרפסת תצפית ואסטלת אבן ועליה חקוקה כתובת.
בימים בהירים ניתן לצפות מהפסגה על אגם פויאנג מדרום, ועל נהר היאנגצה והעיר ג'יוג'יאנג מצפון.
בסמוך לפסגת הָאן-יָאנְג שני עמקים רדודים שבו זורמים נהרות ובהם הוקמה העיר גוּלִינְג.
הפסגה השנייה בגובהה בלושאן היא גווּלָאוֹ (五老峰 פין-יין: Wulao) בצד הצפון-מזרחי של ההר.
שמה של הפסגה בא מצורתה המזכירה חמישה זקנים עומדים או יושבים (五 או Wu, פירושו חמישה ו-老 או Lao פירושו זקן).
והמשורר לי באי מתקופת שושלת טאנג תיאר את הפסגה כ"שמים כחולים, לוטוס זהוב החצוב באבן" (青天 削 出 金 芙蓉).
בתקופה הרביעון היה ההר מכוסה בקרחונים שהשאירו בו סימנים רבים לפעילותם.
רכס לושאן שוכן באזור האקלים הסובטרופי הגשום, גשמים רבים יורדים בו כל השנה, ובהר שורר אקלים הררי מובהק.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת ברכס ההר היא 11.6°C, נמוך ב-5 עד 6 מעלות מהמישורים הסובבים את ההר.
החודש החם ביותר הוא יולי והטמפרטורה החודשית הממוצעת היא 25.6°C.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה בהר היא 32 מעלות, נמוך בצורה משמעותית מאשר בעיר ג'יוג'יאנג הסמוכה, ולכן לושאן הוא מקום נודע שאליו נוהגים להימלט מחום הקיץ.
החורף בלושאן אורך חודשיים יותר מאשר במישורים סביב.
לעיתים קרובות יורד בהר שלג.
ינואר הוא החודש הקר בשנה, כשהטמפרטורה הממוצעת היא 2.9°C-, והטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה מעולם היא 16.8°C-.
הלחות בהר גבוהה, ובשל הטמפרטורות הנמוכות יחסית הרכס עטוף לעיתים קרובות בערפל.
בממוצע יש בהר 200 ימי ערפל בשנה.