tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כבר ב-1513 הציעה קבוצה של אצילים מיוטלנד לפרדיריק את כס המלכות, כאשר אחיו הנס מת, אך הוא דחה את ההצעה, בהאמינו, בצדק, שרוב האצולה הדנית תתמוך בנסיך כריסטיאן.
ב-1523 אולץ אחיינו של פרדריק, כריסטיאן השני, מלך דנמרק, נורווגיה ושוודיה, על ידי האצולה להתפטר מתפקידו ופרדריק ירש אותו על כס המלכות כפרדריק הראשון.
לא ברור עם פרדריק רכש אי פעם את השפה הדנית.
לאחר שהיה למלך, הוא המשיך לבלות את רוב זמנו בגוטורפ, טירה ואחוזה בעיר שלזוויג.
ב-1524 ו-1525 היה על פרדריק לדכא מרידות בקרב האיכרים של יוטלנד ושל סקונה שדרשו את השבתו לכס המלוכה של כריסטיאן השני.
שיאו של המרד הגיע ב-1525, כאשר פלש סורן נורבי, מושל גוטלנד לבלקיניה בניסיון להחזיר את כריסטיאן לשלטון.
הוא גייס 8,000 איש, שצרו על טירת הלסינגבורג.
המצביא של פרדריק, יוהאן רנצאו, נע בראש צבאו לסקונה והביס את האיכרים באפריל ובמאי.
לאחר הקרב בלונד, נמלטו המורדים לתוך הקתדרלה וחייליו של רנצאו גררו 60 איש מהכנסייה והוציאו אותם להורג בו במקום.
כ-3,000 מורדים נהרגו עד לדיכוי המרד.
פרדריק מילא תפקיד מרכזי בהפצת לימוד הלותרניזם בכל רחבי דנמרק.
כריסטיאן השני לא גילה סובלנות כלפי הפרוטסטנטיות, אך פרדריק נקט בגישה יותר אופורטוניסטית.
לדוגמה, הוא ציווה שהלותרנים והקתולים יחלקו את אותן כנסיות.
ב-1526, כאשר עמד מעל ראשו של הנס טאוזן, איום במאסר ומשפט בעוון כפירה, מינה אותו פרדריק להיות הכומר האישי שלו כדי שהוא ייהנה מחסינות.
ב-1532 הוא הצליח ללכוד את כריסטיאן השני שניסה לבצע שיבה פוליטית מנורווגיה.
המתחים בין הקתולים לבין הפרוטסטנטים הגיעו לנקודה חמה שהובילה למלחמת אזרחים לאחר מותו של פרדריק.
למרות שהוא היה מלך נורווגיה, הוא מעולם לא ביקר בה.
הוא מעולם לא הוכתר כמלך נורווגיה, ולפיכך הוא נשא את התואר "מלך דנמרק, הונדים והגותים והמלך הנבחר של נורווגיה".
פרדריק הראשון מת ב-10 באפריל 1533 בגוטורפ, בגיל 61 והוא נקבר בקתדרלת שלזוויג.
ב-1491, כאשר עוד היה פרדריק דוכס, מתה בלידתה אשתו הראשונה, קתרינה, והותירה אותו עם בת שנקראה על שם אמה.
קתרינה נישאה לגנרל הרמן הויר, בנה של מרגרטה פון שק.
ב-10 באפריל 1502 נשא פרדריק לאישה את אנה מברנדנבורג ואתה הוא הביא לעולם את:
דורותיאה (1547-1504) – נישאה לאלברכט, דוכס פרוסיה.
ארבע שנים לאחר מכן, ב-1518, בקיל, נשא פרדריק לאישה את סופיה מפומרניה, שהייתה בת 20, בתו של בוגיסלב העשירי, דוכס פומרניה.
סופיה ופרדריק הביאו לעולם שישה ילדים:
הנס השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין (1580-1521)
אליזבת (1586-1524)- נישאה למגנוס השלישי, דוכס מקלנבורג-שוורין ולאחר מכן לאולריך השלישי, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב.
דורותיאה (1575-1528) – נישאה לכריסטוף, דוכס מקלנבורג-שוורין.
פרדריק (1556-1532) – נסיך בישוף הילדסהיים ובישוף שלזוויג.
פרדיריק השני, מלך דנמרק (בדנית ובנורווגית: Frederik II; 1 ביולי 1534 – 4 באפריל 1588) היה מלך דנמרק ומלך נורווגיה (למעשה מלך דנמרק-נורווגיה, כממלכה אחת) ודוכס שלזוויג מ-1559 ועד למותו.
פרדריק היה בנם של כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק ושל רעייתו, דורותיאה מסקסוניה-לאוונבורג.
הוא היה שליט דני האופייני לתקופת הרנסאנס.
שלא כמו אביו, הוא הושפע מאוד מאידיאלים צבאיים.
כבר כבחור צעיר הוא יצר קשרי ידידות עם נסיכים גרמנים.
הוא ביקש לשאת לאישה את פילגשו, אנה הרדנברג, אך בסופו של דבר שוכנע לא לעשות כן.
זמן קצר לאחר עלייתו לכס המלוכה הוא נחל את ניצחונו הצבאי הראשון כשכבש את דיטמרשן בקיץ 1559.
מאביו הוא ירש את מלחמת ליבוניה.
מלחמה זו הפכה להיות מלחמת התשה יקרה, שבה שטחים של סקונה הוחרבו על ידי שתי הממלכות.
במהלך המלחמה פיקד פרדריק על צבאו באופן אישי בשדות הקרב, אך ללא תוצאות של ממש והמלחמה הזיקה ליחסיו עם יועציו ואציליו.
עם זאת, אי שקט פנימי בשוודיה והשתלטותו על דנמרק של פדר אוקסה, ייצבו את המצב.
לאחר שיורשו של אריק הארבעה עשר, יוהאן השלישי, סירב לקבל את תנאי הסכם השלום שנחתם ברוסקילדה ב-1568, שנתן עדיפות לדנמרק, התחדשה המלחמה עד להשגתו של סטטוס קוו שנחתם בשצ'צ'ין ב-1570 ובו נשמרה יוקרתה של דנמרק, אך הוטלו מגבלות על כוחה הצבאי.
לאחר המלחמה שמר פרדריק על השלום מבלי לוותר על ניסיונותיו להעצים את יוקרתו כשליט ימי.
מדיניות החוץ שלו עמדה בסימן של תמיכה מוסרית בכוחות הפרוטסטנטיים (באותה תקופה הוא חיזר אחר אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, יוזמה שהקנתה לו את התואר אביר מסדר הבירית), אך בו בעת הוא שמר על נייטרליות.
יועצים מנוסים כמו פדר אוקסה, נילס קאס, ארליד הויטפלדט וכריסטופר ולקנדורף, דאגו לניהול ענייני הבית.
כאדם תואר פרדריק השני כחמום מוח, רברבן, אמיץ ושאפתן.
הוא אהב ציד, יינות, נשים וחגיגות והדעה המקובלת הייתה שמותו נגרם משתיית יתר.
הוא בנה מחדש את טירת קרונבורג בין השנים 1574–1585. ב-1567 הוא ייסד את העיר פרדריקסטאד שבנורווגיה.
תקופת מלכותו הייתה תקופה של צמיחה ושגשוג בהיסטוריה של דנמרק.
הוא גם היה פטרון חשוב וידיד קרוב של האסטרונום הנודע, טיכו ברהה, שאביו החורג הציל את פרדריק מטביעה.
פרדריק השני מת ב-4 באפריל 1588 ונטמן בקתדרלת רוסקילדה.
אחריו מלך בנו הבכור, כריסטיאן הרביעי.
ב-20 ביולי 1572 נשא פרדריק לאישה את סופיה ממקלנבורג-גיסטרוב, צאצאית של הנס, מלך דנמרק ובת דודה של פרדריק דרך סבם,
הם הביאו לעולם שמונה צאצאים:
פרדריק השלישי (בדנית ובנורווגית: Frederik III; 18 במרץ 1609 – 9 בפברואר 1670) היה מלך דנמרק-נורווגיה מ-1648 ועד למותו.
הוא גם משל תחת השם פרדריק השני כנסיך-בישוף של הדיוקסיה של ורדן בין השנים 1623 – 1629 ושוב בין השנים 1634 – 1644 וכנסיך-בישוף של ברמן בין השנים 1635 – 1645.
פרדריק היה זה שכונן את המונרכיה האבסולוטית בדנמרק-נורווגיה ב-1660, שאושרה על פי חוק ב-1665 והייתה הראשונה מכל המונרכיות האבסולוטיות במערב אירופה.
הוא גם הורה על יצירתו של "כס המלכות הדני" (Danmarks tronstol).
פרדריק היה בנם השני של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק ושל אנה קתרינה מברנדנבורג.
לאחר מות אחיו הבכור, הנסיך כריסטיאן, ב-1647, נבחר להיות יורש העצר.
כדי להיבחר כמלך לאחר מות אביו, נתן פרדריק השפעה משמעותית לאצולה.
כמלך, הוא ניהל שתי מלחמות כנגד שוודיה.
הוא הובס במלחמה הדנית-שוודית (1658-1657), אך זכה באהדה ציבורית רחבה כאשר עמד בגבורה כנגד המתקפה על קופנהגן ב-1659 וניצח במלחמה הדנית-שוודית (1660-1658).
מאוחר יותר אותה שנה, עשה פרדריק שימוש באהדה הציבורית כלפיו כדי לבטל את המונרכיה הנבחרת לטובת המונרכיה האבסולוטית שהונהגה בדנמרק מאז ועד 1848. פרדריק נשא לאישה את סופיה אמיליה מברונזוויק-לונברג, שאתה הוא הביא לעולם את בנו, כריסטיאן.
פרדריק נולד בהדרסלב שבשלזוויג כבנם של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק ושל אנה קתרינה מברנדנבורג.
בנערותו ובראשית ימי בחרותו לא היה צפוי שהוא יירש את כס המלוכה הדני, שכן אחיו הבכור, כריסטיאן נבחר להיות היורש בכוח ב-1608. פרדריק חונך באקדמיית סורו ולמד בהולנד ובצרפת.
כבחור צעיר, הוא גילה עניין בתאולוגיה, במדעי הטבע ובהיסטוריה של סקנדינביה.
הוא היה נסיך מאופק ומסתורי שנהג לצחוק רק לעיתים רחוקות, דיבר מעט וכתב עוד פחות, בניגוד מוחלט לאביו.
למרות שחסר לו האופי העליז והאימפולסיבי של אביו, פיצה פרדריק את עצמו בתכונות של מתינות ושליטה עצמית.
ב-1 באוקטובר 1643 נשא פרדריק לאישה את סופיה אמיליה, בתו של גאורג, דוכס ברונזוויק-לונברג, שהייתה בעלת אופי אנרגטי, תאוותני ושאפתני.
הוא היה אספן ספרים נלהב והאוסף שלו הפך להיות הגרעין של הספרייה המלכותית של קופנהגן.
בנעוריו, שימש פרדריק בתפקידים שהוטלו עליו על ידי אביו במסגרת האימפריה הרומית הקדושה.
הוא מונה להיות השליט החילוני של הנסיכות-הארכיבישופית של ברמן, בין השנים 1635 – 1645 והנסיך-בישוף של ורדן, בין השנים 1623 – 1629 ושוב בין השנים 1643 – 1645 וכן ממלא מקום השליט של הבישופות של הלברשטאדט.
כך, מגיל צעיר, הוא רכש ניסיון כאיש מינהל.
בהיותו בן 18, הוא היה למפקד הראשי של המבצר של העיר שטאדה.
במהלך מלחמת תורסטנסון שהתנהלה בין השנים 1643 – 1645, איבד פרדריק את השליטה על נחלותיו באימפריה הרומית הקדושה.
הוא מונה אז על ידי אביו להיות מפקד בנחלות המלכותיות בשלזוויג ובהולשטיין.
בתפקיד זה הוא לא נחל הצלחה, בעיקר עקב העימותים שלו עם הרוזן-מרשל אנדרס בילה, שפיקד על הכוחות הדנים.
הייתה זו ההתנגשות הראשונה של פרדריק עם האצולה הדנית, שלאחר מכן התייחסה אליו בחוסר אמון מוחלט.
מותו של כריסטיאן, אחיו הבכור של פרדריק, ביוני 1647, פתח את האפשרות שהוא ייבחר להיות היורש בכוח לכתר הדני.
עם זאת, סוגיה זו עדיין לא יושבה כאשר מת כריסטיאן הרביעי ב-28 בפברואר 1648. לאחר דיון ארוך במועצה המלכותית (Riksråd), הוא הוכר בסופו של דבר כיורשו של אביו.
ב-6 ביולי, קיבל פרדריק את שבועת האמונים של נתיניו וב-23 בנובמבר התקיים טקס ההכתרה.
עם זאת, עקב הספקות בנוגע לשלטונו של כריסטיאן הרביעי, יחד עם העימותים שאליהם נקלע פרדריק בתקופות שלטונו בברמן ובורדן ומריבותיו עם אנדרס בילה, הוא נבחר להיות מלך רק לאחר שהוא חתם על כתב הזכויות (Haandfæstning).
כתב זה כלל תנאים שצמצמו את זכויות היתר המלכותיות שכבר היו ממילא מקוצצות לטובת הגדלת השפעתה של המועצה המלכותית.
בשנים הראשונות למלכותו של פרדריק, הייתה המועצה המלכותית הציר המרכזי של הפוליטיקה הדנית.
עם זאת, פרדריק הפעיל סמכויות רחבות יותר מאלה שהוגדרו בכתב הזכויות באופן רשמי.
בסופו של דבר, ב-1651 הוא הצליח לסלק מתפקידם את שני החברים המשפיעים ביותר במועצה, גיסיו קורפיץ אולפלדט וחניבעל ססטד.
אולפלדט הוגלה לשוודיה, שם הוא הפך להיות בוגד במלכות, בעוד שססטד הוחזר למעמדו הקודם ב-1660.
בזכות איכויותיו, לא היה פרדריק אדם שלא הכיר במגבלות שלו ושל ארצו.
אך הוא ראה, בצדק, בעלייתו לכס המלוכה של קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה ב-6 ביוני 1654, כאיום על שלומה של דנמרק.
הוא חש שמזגו של קרל והמדיניות שלו הפכו אותו למלך תקיף ולוחמני.
אי הוודאות היחידה הייתה לאיזה כיוון יפעיל קרל את תוקפנותו תחילה.
פלישתו של קרל לפולין ביולי 1655 הייתה מקור להקלה עבור פרדריק, למרות שהמלחמה הצפונית הקטנה היוותה סכנה סמויה לדנמרק.
פרדריק היה נחוש בדעתו להתעמת עם שוודיה בהזדמנות האפשרית הראשונה.
כאשר התכנסה המועצה המחוקקת של דנמרק ב-23 בפברואר 1657, היא העניקה ברצון מימון לטובת הוצאות גיוס והוצאות צבאיות אחרות.
ב-23 באפריל קיבל פרדריק את הסכמת הרוב במועצה המלכותית לתקוף את נחלותיה של שוודיה בגרמניה.
בראשית מאי, התפוצץ המשא ומתן עם שוודיה וב-1 ביוני חתם פרדריק על מנשר שהצדיק את המלחמה, שמעולם לא הוכרזה באופן רשמי.
המלך השוודי שיבש את כל התוכניות של אויביו, כאשר בינואר ובפברואר 1658 הוא חצה עם צבאותיו את מצרי הים בין יוטלנד לפין ומשם לשלן.
ההשפעה של הישג חסר תקדים זה של חציית מעברי הים הקפואים כדי לפלוש לטריטוריה הדנית, הייתה מוחצת.
תוך העתרות להפצרותיהם של השרים האנגלים והצרפתים, הסכים קרל לבסוף לצמצום כוחה של המלוכה הדנית ולא להכחדתה.
ב-18 בפברואר נחתם חוזה טאסטרופ וב-26 בפברואר נחתם הסכם רוסקילדה.
ההסכמה על תנאי השלום הגיעה לאחר אפיזודה ראויה לציון.
פרדריק הביע את רצונו להיפגש אישית עם כובש ארצו, קרל העשירי, והסכים להיות אורחו לשלושה ימים בטירת פרדריקסבורג.
נשפים מפוארים שהתמשכו לתוך הלילה ושיחות אינטימיות בין נסיכים שעד לא מכבר היו משני צדדיו של מאבק רווי דמים, הראו שרק שלום וידידות ישררו בין שתי הממלכות בעתיד.
אך יצר הכיבוש של קרל שלא ידע שובע והחשדנות שלו כלפי דנמרק שלא ניתן היה לבערה, גרמו לו להתאמץ לתקוף את שכניו ללא סיבה נראית לעין או ללא הכרזת מלחמה, בניגוד לכל הסטנדרטים הבינלאומיים המקובלים בהתנהגות בין שליטים.
נחיתתו של הצבא השוודי בקורסור שבשלן ב-17 ביולי 1658, גרמה לאימה בקופנהגן.
איש לא צפה את האפשרות של התקפה פתאומית ברוטלית כזאת והכל ידעו שהבירה הדנית לא הייתה מבוצרת כיאות והכוחות הצבאיים בה היו דלילים.
במהלך המלחמה, זכה פרדריק באהדה ציבורית גדולה, לאחר שהוא לא שעה לעצת שריו להימלט מקופנהגן במילותיו הבלתי נשכחות: "אמות בקן שלי" והיה פעיל בהנהגת מערך ההגנה על העיר.
ב-8 באוגוסט, האיצו נציגי כל המעמדות בבירה להתארגן להתנגדות נמרצת, ואזרחי קופנהגן, בהנהגתו של ראש העיר, האנס ננסן, הביעו את נאמנותם הבלתי ניתן לערעור כלפי המלך ואת נחישותם להגן על העיר ככל שיידרשו.
לדנים נותרו רק שלושה שבועות להתכונן לסכנה המתקרבת, וכוח ההגנה כלל רק 2,000 חיילים סדירים.
אך הממשלה והעם הפגינו התנגדות בלתי נשכחת וראויה לציון בפיקוחם המתמשך של המלך והמלכה ושל ראש העיר.
עד תחילת ספטמבר, תוקנו כל הפרצות בחומה, היא חומשה בתותחים ו-7,000 איש צוידו בנשק.
קופנהגן הייתה אז כה חזקה עד שקרל העשירי, שוויתר על כוונתו המקורית לתקוף את העיר, הטיל עליה מצור.
אך גם על הרעיון הזה הוא נאלץ לוותר כאשר צי הולנדי שתגבר את חיל המצב שבעיר וצייד אותו מחדש, הביס אותו ב-29 באוקטובר בקרב המצר.
לאחר מכן, ב-1659, סייעו ההולנדים בשחרורם של האיים הדניים.
כך הצילה הבירה קופנהגן את המלוכה הדנית.
המלחמה הסתיימה כאשר נחתם הסכם קופנהגן במאי 1660, שלפיו אושר הוויתור של דנמרק על סקונה, על הלנד ועל בלקיניה, בעוד שבורנהולם וחלקים משלזוויג הוחזרו לדנמרק.
פרדריק גרף רווחים פוליטיים מההגנה הנחושה שלו על קופנהגן.
הנאמנות המסורתית של מעמד הביניים הדני הפכה להיות התלהבות אישית מהמלך עצמו ולמשך תקופה קצרה, מצא פרדריק את עצמו כאדם האהוד ביותר בממלכתו.
הוא עשה שימוש באהדה הציבורית כלפיו על ידי הפיכתה של ארצו ב-1660 ממונרכיה נבחרת למונרכיה אבסולוטית.
כדי להבטיח את המעבר הזה, הוא הכריז באותה שנה על מצב חירום.
בכינוס אספת המעמדות של ספטמבר 1660, שמטרתו הייתה לפתור את הבעיות הכלכליות שהתעוררו לאחר המלחמות, שיסה פרדריק את המעמדות אלה באלה.
הוא הצליח בהשגת תמיכה להנהגתה של מונרכיה שושלתית, את ביטולו של כתב הזכויות (Haandfæstning) ואת הנהגתו של משטר אבסולוטי על פי חוק.
במהלך עשר השנים האחרונות למלכותו, הוא נקט שוב בעמדות מעורפלות, בעוד שמעמדה של המונרכיה עלה והמדינה ניסתה להשתקם מהמלחמות.
אנשים חדשים נכנסו לכהן בממשלה, שבה הייתה יריבות בין שרים ויועצים כמו חניבעל ססטד וכריסטופר גבל.
פרדריק התרכז בשינוי המבנה המנהלי של הממשלה ובשינוי החלוקה המנהלית של ממלכתו.
ב-1665 הושג הסכם Lex Regia.
חוקת המונרכיה האבסולוטית הדנית והעמידה על הזכות האלוהית הוגדרו בחוק כתוב לראשונה באירופה.
החוקה הגדירה שהמלך "מיום זה ואילך יהיה נערץ ויחשב כאדם הנעלה ביותר בארץ על ידי כל נתיניו, יעמוד מעל לכל חוק אנושי ולא תהיה מעליו כל סמכות שתוכל לשפוט אותו, לא בעניינים גשמיים ולא בעניינים רוחניים, למעט האל לבדו".
כתוצאה מכך הסמיך החוק את המלך לבטל את סמכויותיהם של כל הגורמים האחרים בממלכה.
הביטול המשמעותי ביותר שבוצע היה זה של מועצת הממלכה.
ב-1665 הייתה לפרדריק ההזדמנות לגמול להולנד על תמיכתה בו, על ידי כך שהגן על הצי ששב מאיי הודו המזרחית ההולנדיים מפני הצי האנגלי.
האנגלים חסמו את תעלת למאנש ואילצו את ההולנדים להפליג כל הדרך סביב לאיים הבריטיים.
הצי ההולנדי מצא מקלט בברגן שבנורווגיה, לאחר שנרדף על ידי ספינות אנגליות.
שם הם זכו להגנה בחסות מבצר הנמל, שמפקדו התייחס אליהם כאל בעלי ברית של הדנים.
האנגלים דחקו בפרדריק לתפוס את הצי ההולנדי, כשהם טוענים שערכן של האניות הוא יותר משוויה של כל ממלכתו.
במקום להגן על ההולנדים, הסכים פרדריק לשתף פעולה עם האנגלים ולתפוס את הצי ההולנדי.
אך לפני שההוראה הגיע לברגן, האנגלים תקפו והובסו על ידי ההולנדים בקרב ואגן.
פרדריק הרביעי, מלך דנמרק (בדנית ובנורווגית: Frederik IV; 11 באוקטובר 1671 – 12 באוקטובר 1730) היה מלך דנמרק-נורווגיה מ-1699 ועד מותו.
פרדריק היה בנם של כריסטיאן החמישי, מלך דנמרק ושל רעייתו, שרלוטה אמליה מהסן-קאסל.
כנסיך הכתר, הרחיב פרדריק את השכלתו בטיול באירופה, שאותו הוביל מנהל משק הבית שלו, דיטלב וויב.
הוא התרשם במיוחד מהאדריכלות באיטליה ובשובו לדנמרק, הוא ביקש את רשותו של אביו לבנות ארמון קיץ בסולברג, כפי שהייתה אז ידועה גבעת ולבי ובהמשך נבנה עליה ארמון פרדריקסבורג.
הבניין בן הקומה האחת, שתוכנן ככל הנראה על ידי ארנסט ברנדנבורגר, הושלם ב-1703.
לפרדריק הותר לבחור את אשתו לעתיד מקרב מספר בנות לבתי מלוכה פרוטסטנטיים בצפון גרמניה.
ב-1695, הוא ערך ביקור בחצרו של גוסטב אדולף, דוכס מקלנבורג-גיסטרו.
אך ביקורו שם, נקטע בטרם עת כאשר הגיעה ההודעה מחלתו הקשה של אחיו כריסטיאן (למעשה, כאשר הגיעה הידיעה לפרדריק, אחיו כבר לא היה בין החיים).
בהמשך שב פרדריק לגיסטרו, שם הוא בחר את הבכירה ביותר מבין הנסיכות שעדיין לא נישאו.
ב-5 בדצמבר 1695 הוא נשא לאישה בטירת קופנהגן את לואיזה ממקלנבורג-גיסטרו, שבעצמה הייתה נכדת-נכדתו של פרדריק השני, מלך דנמרק.
הזוג הוכתר כמלך ומלכת דנמרק-נורווגיה ב-25 באוגוסט 1699 בקפלת פרדריקסבורג.
הרפורמה החשובה ביותר של פרדריק בתחום מדיניות הפנים, היה ביטולו ב-1702 של משטר הצמיתות (בדנית: vornedskab) שהיה מנת חלקם של איכרי זילנד החל מסוף ימי הביניים.
מאמציו היו לרוב לשווא בשל הנהגתו ב-1733 של מוסד ה-Stavnsbånd שאילץ גברים בגילאים 18–36 להתגורר ולעבוד במקום לידתם.
עם תום עידן המלחמות בדנמרק שגשגו בה המסחר והתרבות.
התיאטרון הדני הראשון, תיאטרון לילי גרונגדה, הוקם והמחזאי הידוע לודוויג הולברג החל את הקריירה שלו.
באותה תקופה החל תהליך ההתיישבות בגרינלנד על ידי המיסיונר האנס אגדה.
מבחינה פוליטית עמדה תקופה זו בסימן הקשר של המלך לקרובי משפחתו בהולשטיין והרחבת החשדנות כלפי האצולה הוותיקה בדנמרק.
במהלך תקופת מלכותו של פרדריק, הוכתה קופנהגן על ידי שני אסונות: מגפת דבר ב-1711 ושריפה באוקטובר 1728, שהחריבה את רובו של הרובע הימיביניימי של הבירה.
למרות שהמלך שוכנע על ידי אולה רמר להנהיג את הלוח הגרגוריאני בדנמרק ובנורווגיה ב-1700, היו התצפיות והחישובים של האסטרונומים בין האוצרות שאבדו בשריפה.
לפרדריק, כמי שביקר פעמיים באיטליה, היו שני ארמונות שנבנו בסגנון בארוק איטלקי: ארמון פרדריקסבורג שהורחב במהלך תקופת מלכותו, כאשר הוא הוסב להיות בניין בעל שלוש קומות בצורת H והושלם ב-1709 על ידי יוהאן קונרד ארנסט, שנתן לארמון את מראהו האיטלקי האמיתי בסגנון הבארוק, וארמון פרדנסבורג (ארמון השלום).
שני הארמונות הללו נחשבו כאנדרטאות לסיום המלחמה הצפונית הגדולה.
פרדריק הרביעי קיים מפגשים שבועיים עם הקהל הרחב שיכול היה להיות נוכח בהם ולהגיש מכתבי תלונה או הצעות.
לפרדריק הרביעי מקום של כבוד בהיסטוריה החברתית של העיר ונציה, בשל הביקור שהוא ערך שם בחורף 1708 – 1709. הוא שהה בעיר כשאתו פמליה של לפחות 70 איש.
באופן רשמי הוא הגיע לעיר בעילום שם תחת התואר רוזן אולדנבורג, לא כדי לא להתפרסם, אלא כדי להימנע מהגינונים המלכותיים המסורבלים.
בתשעת השבועות בהם שהה פרדריק בעיר, הוא היה אורח קבוע באופרות ובהצגות ורכש מוצרי זכוכית ונציאנית רבים.
במהלך הביקור בבית הנשק של ונציה, הוא קיבל מתנה יוקרתית: שני תותחים גדולים ומרגמה אחת.
לכבודו של פרדריק נערכה תחרות שיט בתעלה הגדולה והיא הונצחה כציור מאת לוקה קרלבבי.
החורף באותה שנה היה קר במיוחד, עד כי מימי לגונת ונציה קפאו ותושבי העיר היו מסוגלים ללכת על פני שכבת הקרח מהעיר אל היבשה.
בוונציה התבדחו שמלך דנמרק הביא את החורף הקר אתו.
פרדריק גם ביקר אצל הדוכסית הגדולה ויולנטה ביאטריס מבוואריה בחצר בית מדיצ'י, שם סירב המלך בזלזול לצאת מהחדר כאשר הדוכסית החליפה את בגדיה.
בשובו לארצו הוביל פרדריק משא ומתן עם אוגוסטוס, הנסיך הבוחר של סקסוניה ועם פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה, בנוגע לתוכניות למלחמה כנגד שוודיה.
במשך רוב תקופת מלכותו של פרדריק הרביעי, הייתה דנמרק מעורבת במלחמה הצפונית הגדולה נגד שוודיה.
למרות החתימה על שלום דרוונדל ב-1700, התחוללה עד מהרה פלישה שוודית ונוצרו איומים מהמעצמות הימיות של מערב אירופה.
ב-1709, נכנסה דנמרק שוב למלחמה, כשהיא מעודדת מהתבוסה השוודית בפולטבה.
פרדריק פיקד אישית על הכוחות הדנים בקרב גדבוש ב-1712. למרות שדנמרק הייתה בצד המנצח, לא עלה בידה לכבוש מחדש את נחלותיה שאבדו לה במערב שוודיה.
התוצאה החשובה ביותר של המלחמה היה חורבנה של דוכסות הולשטיין הפרו-שוודית ובכך הושגה מחדש השליטה הדנית בשלזוויג-הולשטיין.
בין השנים 1703 – 1711 שלח פרדריק יחידות צבא להונגריה והעניק סיוע לאוסטריה ב"מלחמת העצמאות" של ראקוצי.
הרגימנטים הדנים לחמו כנגד צבאו של ראקוצי וכנגד חיילות הסיוע הצרפתיים בקרב סיבו.
רוב ימי חייו של פרדריק עברו במאבקים כנגד קרובי משפחתו.
שניים מבני דודיו, קרל השנים עשר, מלך שוודיה ופרידריך הרביעי, דוכס הולשטיין-גוטורפ (שלושתם היו נכדיו של פרדריק השלישי, מלך דנמרק), ניהלו מלחמה במשותף כנגד אביו.
בתחילה הובס פרדריק על ידי השוודים ואולץ להכיר בעצמאותה של הולשטיין-גוטורפ.
בסופו של דבר הצליח פרדריק ב-1713 לגרש את דוכס הולשטיין-גוטורפ הבא, קרל פרידריך, אל מחוץ לשלזוויג והצליח להימנע מנקמתה של חותנתו של קרל פרדריך, יקטרינה הראשונה, קיסרית רוסיה.
החל מ-1721 היו חייו של פרדריק עם אנה מאושרים.
עם זאת, בשנות חייו האחרונות התרופפה בריאותו והוא סבל מבצקות ומתוצאות של תאונת התפוצצות בבית יציקה לתותחים בקופנהגן.
הוא גם שקע בצער שגרם לו לאדיקות דתית.
אופי זה של אמונה הפך להיות שכיח בתקופת מלכותו של בנו.
בשנותיו האחרונות ביקש פרדריק מבנו שיבטיח לו כי יגן על המלכה אנה סופיה.
למרות חולשתו שהלכה והתגברה, הוא יצא ב-1730 למסע לגיוס אנשים לצבא.
הוא הגיע לגוטרופ, אך שב על עקבותיו ובהגיעו לאודנסה מת, כשהוא חרד לעתידה של רעייתו.
פרדריק הרביעי נקבר בקתדרלת רוסקילדה.
פרדריק נחשב לאדם אחראי וחרוץ ולעיתים קרובות כאינטליגנטי ביותר מבין המונרכים האבסולוטים של דנמרק.
הוא הצליח להיות בלתי תלוי בשריו.
למרות חוסר העניין שלו בידע אקדמי, הוא היה פטרון של תחומי התרבות, בעיקר של האומנויות והאדריכלות.
חולשתו העיקרית הייתה ככל הנראה רדיפה אחר תענוגות ואחרי נשים, שלעיתים הסיחו את דעתו.
למעט פרדריק השביעי שמלך אחריו, הוא היה המלך הדני האחרון שנישא בנישואים מורגנטיים.
מבלי להתגרש מאשתו הראשונה, לואיזה ממקלנבורג-גיסטרו, הוא נשא ב-1703 לאישה את אליזבת הלן פון וירג.
לאחר מותה של אליזבת, הוא החל ברומן עם בת הלוויה שלה, שרלוט הלן פון שנידל, למרות שמאוחר יותר הוא איבד את העניין בה.
פרדריק התאהב ברוזנת בת ה-19, אנה סופיה רבנטלאו, שאותה הוא לקח לאחר שאמה סירבה להפוך את בתה הצעירה לפילגש המלכותית.
פרדריק ראה לראשונה את העלמה הצעירה, בתו של מי שהיה אז ראש הממשלה, בנשף מסיכות שהתקיים ב-1711 בטירת קולדינגהואס, שם התגוררה המשפחה המלכותית באופן זמני עקב המגפה שהשתוללה בקופנהגן.
השניים נישאו באופן חשאי ב-26 ביוני 1712. באותה עת הוא העניק לה את התואר "דוכסית שלזוויג".
שלושה שבועות לאחר מותה של המלכה לואיזה ב-4 באפריל 1721, נתן פרדריק תוקף חוקי לעם אנה סופיה באמצעות עריכת טקס נישואין נוסף, והפעם הוא העניק לה את התואר מלכה והיא הייתה היחידה שנישאה למלך דני כל שהוא, שירש את כתרו מתוקף ירושה ושלא נולדה כנסיכה.
לשניהם הייתה זו ללא ספק הקלה לשים קץ למערכת יחסים ששניהם ראו כחטא.
מתוך תשעת הילדים שנולדו לפרדריק מכל שלוש נשותיו, רק שניים הגיעו לבגרות, מי שלימים יהיה המלך כריסטיאן השישי והנסיכה שרלוט אמיליה, שניהם נולדו מנישואיו הראשונים של אביהם.
כל הילדים שנחשבו לממזרים לא חיו יותר משנה אחת ומנקודת מבטם של אנשי האצולה והכמורה, זה נחשב לעונש משמיים.
פרדריק החמישי, מלך דנמרק (בדנית ובנורווגית: Frederik V; 31 במרץ 1723 – 14 בינואר 1766) היה מלך דנמרק-נורווגיה ודוכס שלזוויג-הולשטיין מ-1746 ועד למותו.
הוא היה בנם של כריסטיאן השישי, מלך דנמרק ושל רעייתו, סופיה מגדלנה מברנדנבורג-קולמבך.
הוא היה נכדו של פרדריק הרביעי, מלך דנמרק ובנם של נסיך הכתר כריסטיאן ושל סופיה מגדלנה מברנדנבורג-קולמבך.
ב-12 באוקטובר 1730, מת פרדריק הרביעי, ואביו של פרדריק עלה במקומו לכס המלוכה ככריסטיאן השישי.
פרדריק עצמו נהיה לנסיך הכתר.
כריסטיאן השישי וסופיה מגדלנה היו מסורים בכל נפשם לפייטיזם ופרדריק קיבל חינוך דתי קפדני.
למרות שהוא לא היה שותף לרגשות הדתיים של הוריו, הוא גדל להיות נהנתן שהתענג על מנעמי החיים כמו יין ונשים.
אמו התייחסה אליו בביטוי האירוני Der Dänische Prinz , בשל העובדה שמעת לעת הוא דיבר את השפה הדנית.
נטייתו של פרדריק לחיי הוללות האיצה את המשא ומתן על נישואיו.
הוא נשא לאישה את לואיז, נסיכת בריטניה, בתם של ג'ורג' השני, מלך בריטניה ושל קרולין, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך.
פרדריק ולואיז הביאו לעולם שישה ילדים, שאחד מהם מת בלידתו.
בינתיים המשיך פרדריק ליהנות ממערכות יחסים מזדמנות עם נשים אחרות ולואיז העמידה פנים כמי שלא שמה לב לכך.
במהלך השנים 1746 – 1751, הייתה הפילגש המועדפת עליו אלסה הנסן, שילדה לו חמישה ילדים.
ההיסטוריון הבונה החופשי הנורווגי, קרל לודוויג תוריסן בוגה, טוען שפרדריק החמישי, כנסיך הכתר, היה חלק מלשכת סנט מרטין של הבונים החופשיים של קופנהגן.
חברותו בלשכה זו הושפעה מזו של פרידריך השני, מלך פרוסיה שגם הוא היה בצעירותו חבר בבונים החופשיים.
שני הנסיכים הללו היו בנים לאבות שהתנגדו לבונים החופשיים, אך שלא כמו המלך הפרוסי, פרדריק החמישי מעולם לא פרסם את דבר חברותו בלשכה.
ב-6 באוגוסט 1746, יום לפני חתונת הכסף של הוריו, מת אביו של פרדריק בארמון הירשהולם, ארמון הקיץ של המשפחה המלכותית.
כריסטיאן השישי נקבר בקתדרלת רוסקילדה.
פרדריק ולואיז הפכו מידית להיות מלך ומלכת דנמרק-נורווגיה ובשנה שלאחר מכן הם הוכתרו בקפלה של טירת פרדריקסבורג.
ההשפעה האישית של פרדריק על ענייני הממלכה הייתה מוגבלת, ובכך הוא היה אחד השליטים האבסולוטיים שתרם מעט לכוחה של המדינה.
למרות שכמלך הוא לקח חלק בניהול הממשלה על ידי השתתפות בישיבותיה, הוא סבל מאלכוהוליזם ובמשך רוב תקופת מלכותו שלטו בממלכה שרים מוכשרים כמו אדם גוטלוב מולטקה, יוהאן הרטוויג ארנס פון ברנשטורף והיינריך קרל פון שימלמן.
פועלם של אישים אלה העמיד את תקופת מלכותו של פרדריק בסימן של התקדמות הסחר ועלייתה של תעשיית חומרי הנפץ והתותחים בפרדריקסוורק, שנבנתה על ידי יוהאן פרדריק קלאסן.
הם גם נמנעו מלערב את דנמרק במלחמות שהתנהלו באותה תקופה באירופה.
המדינה נותרה נייטרלית גם כאשר התנהלה מלחמת שבע השנים, למרות הקרבה לדנמרק של מדינות שהשתתפו במלחמה כמו רוסיה ושוודיה, מהלך שעיצב את פני התקופה כתקופה מאושרת בתולדותיה של דנמרק.
באותה תקופה נוסדו בית החולים המלכותי על שם פרדריק ובית היתומים המלכותי, הוקם בית ספר לילדים עניים שקיים עד היום, ונבנה רובע כריסטיאנסהאבן בקופנהגן.
ב-29 ביוני 1753 ייסד פרדריק את מפעל הלוטו הדני הראשון, שפעיל עד היום.
מינויו של הרוזן מולטקה כלורד צ'מברלין, משרה שקודם לכן הייתה תפקיד סתמי בחצר המלכות, היה הזדמנות למולטקה, כידידו הנאמן של המלך, להיות בסביבתו מבוקר על לילה, כשהמלך משוחח איתו על כל מה שעלה בדעתו, ובכך התאפשר למוטלקה להשפיע על פרדריק בכל נושא בו הוא חפץ.
אחת ממשימותיו הראשיות הייתה לדאוג לכך שהמלך המופקר לא יגרום נזק למוניטין של חצר המלכות.
התחום שבו היה לפרדריק עניין מיוחד היה אומנות המלחמה שהייתה מנוגדת לגישה האנטי-מיליטריסטית שאפיינה את יועציו.
הוא נהנה ממסעות ציד ולעיתים קרובות שהה באחוזותיו הכפריות.
בתקופת מלכותו של פרדריק החמישי שגשגו האומנות והמדע ולמרות שהוא לא התעניין באופן אישי בסוגיות תרבותיות, פעולות הבילוי של הציבור וחופש הביטוי שהוגבלו תחת הצביעות הפייטיסטית של ימי אביו, הותרו שוב.
שינוי זה הושפע מהשקפתה של אשתו הראשונה של פרדריק וב-1748, נפתח התיאטרון הדני המלכותי ונוסדה האקדמיה הדנית המלכותית לאומנויות בקופנהגן.
פרדריק רכש ב-1754 מידי חברת איי הודו המערבית הדנים את איי הודו המערבית הדנים (כיום איי הבתולה של ארצות הברית).
ב-19 בדצמבר 1751 מתה רעייתו של המלך, לואיז, באופן פתאומי בארמון כריסטיאנסבורג, 14 שנה לפני מות בעלה ולאחר שהשפיעה רבות על חיי המשפחה המלכותית וחצר המלכות, שבה זכתה להערצה רבה.
המלכה נקברה בטקס רב רושם בקתדרלת רוסקילדה.
בעת מותה נשאה ברחמה את בנם השביעי שמת גם הוא.
נישואיו השניים של המלך, שהוסדרו על ידי מולטקה, התקיימו בארמון פרדריקסבורג ב-8 ביולי 1752, כאשר הוא נשא לאישה את יוליאנה מריה מבראונשווייג-וולפנביטל, גיסתו של פרידריך השני, מלך פרוסיה ובתו של פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
נישואים אלו לא התקבלו בברכה על ידי העם, שסבר שמוקדם מדי למלך להינשא בשנית.
הראוי לציון ביותר מבין ילדיהם של יוליאנה מריה ופרדריק, היה הנסיך פרדריק, שלימים היה אביו של כריסטיאן השמיני וסבה של לואיזה, נסיכת הסן-קאסל, לימים מלכת דנמרק.
יוליאנה מריה מתה ב-1796, בעודה משמשת כעוצרת לבנה, הנסיך פרדריק.
ב-1760 שבר פרדריק את רגלו כתוצאה מתאונה שנגרמה מהרגלי השתייה שלו ומצבו הבריאותי התדרדר.
על פי עדותה של המחזאית הדנית, דורותיאה ביהל, המלך היה לעיתים קרובות במצב שבו "הזרוע שלו לא הייתה מספיק חזקה כדי להניח את כובעו על ראשו ללא עזרתו של מולטקה".
פרדריק החמישי מת בהיותו בגיל 42, לאחר 20 שנות מלוכה.
הוא היווה שינוי מרענן בהשוואה לאוטוקרטיה האדוקה של אביו וכאשר הוא מת התאבלו עליו רבים.
על פי הדיווחים, מילותיו האחרונות היו: "זוהי נחמה גדולה עבורי בשעתי האחרונה לדעת שמעולם לא פגעתי מרצוני באף אחד ושאין על ידי אפילו טיפת דם אחת".
פרדריק החמישי נטמן בקתדרלת רוסקילדה, בסמוך לקברה של המלכה לואיז.
ב-1 באוגוסט 1771, חמש שנים לאחר מותו, הוסר הלוט מעל פסל של פרדריק החמישי רכוב על סוס ולבוש כמו קיסר רומאי.
הפסל הוא מעשה ידיו של הפסל הצרפתי, ז'אק סלי והוא הוצב בכיכר אמילינבורג בקופנהגן.
על שמו של פרדריק החמישי נקראו העיר פרדריקסוורק שעל האי זילנד, העיר פרדריקסטד שעל האי סנט קרואה (כיום באיי הבתולה של ארצות הברית) ורובע פרדריקסטדן שבקופנהגן.
העיר סרמפור שבמדינה ההודית של מערב בנגל, נקראה פרדריקסנגור בין השנים 1755 – 1845, כאשר היא הייתה חלק מהודו הדנית והעיר פאאמיוט שבגרינלנד, נקראה בעבר פרדריקשוב, שתיהן לכבודו.
במשך מאה השנים לאחר מותו של פרדריק החמישי, התמודדה דנמרק עם משבר ירושה בשל העובדה שקו הירושה הזכרי שלו נכחד.
מצב זה נוצר החל מתקופת מלכותו של נכדו והשפיע הן על דנמרק והן על שלזוויג-הולשטיין.
בסופו של דבר, נינו דרך הקו הנקבי, כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, שנישא לנינתו של פרדריק, לואיזה, נסיכת הסן-קאסל, הפך להיות יורשו הראוי.
סופיה מגדלנה, נסיכת דנמרק (1746–1813) נישאה לגוסטב השלישי, מלך שוודיה.
וילהלמינה קרולינה, נסיכת דנמרק (1747–1820) נישאה לוילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן.
כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק (1749–1808) נישא לקרוליין מתילדה, נסיכת בריטניה, בתו של פרדריק, נסיך ויילס.
לואיזה, נסיכת דנמרק (1750–1831) נישאה לקרל, נסיך הסן-קאסל.
פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק (1753–1805) נישא לסופיה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין.
פרדריק השביעי (בדנית: Frederik VII, שמו המלא: פרדריק קרל כריסטיאן; 6 באוקטובר 1808 – 15 בנובמבר 1863) היה מלך דנמרק מ-1848 ועד למותו.
פרדריק היה המלך האחרון של הענף הדני של בית אולדנבורג ומלך דנמרק האחרון שמלך כמונרך אבסולוטי.
במהלך תקופת מלכותו, הוא חתם על חוקה שעל פיה הוקם הפרלמנט הדני והמדינה הפכה להיות מונרכיה חוקתית.
פרדריק נולד בארמון אמיליאנבורג שבקופנהגן כבנם של כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק ושל רעייתו, שרלוטה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ושל לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
שתי מערכות הנישואים הראשונות של פרדריק הסתיימו בשערוריות ובגירושין.
נישואיו הראשונים היו לבת דודתו מדרגה שנייה, וילהמינה מריה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק השישי ומריה מהסן-קאסל.
הם נישאו ב-1 בנובמבר 1828, נפרדו ב-1834 והתגרשו ב-1837. ב-10 ביוני 1841 נשא פרדריק לאישה את קרולינה מריאנה, דוכסית מקלנבורג, בתם של גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ ומריה, נסיכת הסן-קאסל, שממנה הוא התגרש ב-1846.
ב-7 באוגוסט 1850, בארמון פרדריקסבורג, נשא פרדריק לאישה את לואיזה כריסטינה רסמוסן בנישואים מורגנטיים.
לואיזה כריסטינה הייתה כובענית פשוטה ורקדנית בלט לשעבר, שבמשך שנים הייתה ידידתו או פילגשו.
נראה היה שנישואים אלו היו מאושרים, למרות שהם עוררו תרעומת קשה בקרב האצולה והבורגנות.
ללואיזה כריסטינה, שהוקעה כ"מחפשת זהב" המונית על ידי מתנגדיה, וכ"בת העם אמיצה וטבעית" על ידי מעריציה, הייתה ככל הנראה השפעה טובה על פרדריק.
היא גם סייעה להעלות את האהדה הציבורית כלפיו על ידי כך שאפשרה לו לבוא במגע עם בני עמו.
הציפייה שפרדריק ככל הנראה לא יביא לעולם צאצאים, למרות מספר רב של פרשיות אהבים שהוא ניהל מחוץ לנישואים, הייתה די מבוססת, למרות שהמקורות שהפיצו אותה לא מפרטים את הסיבה.
היו כאלה שהעלו השערה שפרדריק סבל מאי-פוריות.
כבר במהלך תקופת מלכותו של אביו, המלך כריסטיאן השמיני, עלתה ברצינות שאלת הירושה.
במחקרים מאוחרים נטען שלפרדריק היה בן בשם פרדריק קרל כריסטיאן פולסן, שנולד ב-21 בנובמבר 1843 כתוצאה ממערכת היחסים שלו עם אלזה מריה גולדבורג פדרסון, שהתנהלה לאחר שתי מערכות הנישואים הראשונות הלא מאושרות שלו.
מידע זה הובא בספר שיצא לאור ב-1994 ושוב ב-2009. על פי מאמר בעיתון הדני, Politiken, מחברת הספר, שמאמינה שהיא נינתו של פרדריק השביעי, מחזיקה בידיה ארבעה מכתבים שנשלחו מהמלך למריה פולסן ובהם הוא מכיר באבהותו על בנה.
הועלתה גם טענה שפרדריק ניהל יחסים הומוסקסואליים עם ידידו קרל ברלינג, שהיה המוציא לאור והבעלים של העיתון Berlingske Tidende.
לפרדריק, שהיה המלך האחרון לענף הדני של בית אולדנבורג, הייתה ילדות לא קלה לאחר גירושי הוריו.
נעוריו עמדו בסימן שערוריות ובמשך שנים הוא סומן כ"ילד הבעייתי" של המשפחה המלכותית.
בינואר 1848, כאשר הוא ירש את כס המלוכה, הוא נתקל מיד בבעיות חוקתיות.
אנשי שלזוויג-הולשטיין רצו לקבל עצמאות בעוד שהדנים שאפו להמשיך ולהחזיק בדרום יוטלנד כשטח דני.
עד מהרה נכנע המלך לדרישות הדניות ובמרץ הוא קיבל על עצמו לשים קץ למשטר האבסולוטי בארצו וכתוצאה מכך כוננה ביוני 1849 חוקה חדשה.
במהלך מלחמת שלזוויג הראשונה, שהתנהלה בין השנים 1848 – 1851, כנגד צבאות גרמניים, הצטייר פרדריק כ"מנהיג הלאומי" והוא כמעט ונחשב לגיבור מלחמה, למרות שהוא מעולם לא לקח חלק פעיל בקרבות.
במהלך תקופת מלכותו, שלט פרדריק בארצו כמונרך חוקתי.
עם זאת, הוא לא ממש ויתר על מעורבותו בפוליטיקה.
ב-1854 הוא גרם לנפילתה של ממשלת אנדרס סנדו ארסטד השמרנית, וב-1859 – 1860, הוא הסכים למינויה של ממשלה ליברלית על פי יוזמתה של אשתו.
במהלך המשבר בדוכסויות של שלזוויג והולשטיין ב-1862 – 1863, זמן קצר לפני מותו, דיבר פרדריק באופן חופשי על שיתוף פעולה בין כל ארצות סקנדינביה.
משבר מינורי זה יצר חיכוכים וערער במידה מסוימת את ביטחון הממלכה, אך לא פגע באהדה הציבורית כלפי פרדריק.
בכמה מקרים הוא ללא ספק עבר את הגבול, אך מצד שני, החוקה הדנית הראשונה הייתה במידה מסוימת מעורפלת בנוגע למגבלות הסמכות המלכותית.
לפיכך, העדיפו בסופו של דבר הליברלים הלאומיים לנקוט בגישה תקיפה יותר כלפי הגרמנים וכך פרצה ב-1864 מלחמת שלזוויג השנייה.
פרדריק תמך בלב שלם במהלכים אלו וזמן קצר לפני מותו הפתאומי הוא הכין את עצמו לחתום על חוקה מיוחדת חדשה לדנמרק ולשלזוויג.
פרדריק נישא שלוש פעמים, אך לא עלה בידו להעמיד צאצאים חוקיים.
משמעות העובדה שהוא הגיע לגיל העמידה מבלי שיולד לו יורש, הייתה שהנסיך כריסטיאן מגליקסבורג, צאצא של בן דודו של פרדריק החמישי, נבחר ב-1852 להיות כיורש בכוח של הכתר הדני.
עם מותו של פרדריק ב-1863, ירש כריסטיאן את כס המלכות תחת השם כריסטיאן התשיעי.
משמעות עלייתה של הלאומיות הגרמנית בחלקים שהיו מאוכלסים בדוברי גרמנית של שלזוויג-הולשטיין, הייתה שלא היה קונצנזוס, לא ברמה הבינלאומית ולא בדוכסויות עצמן, בנוגע להשארתן של שלזוויג והולשטיין תחת שלטון הכתר הדני.
את הדוכסויות ירשו על פי החוק הסאלי צאצאיה של היורשת האחרונה, הלוויג משאומבורג, שהיורש שלה על פי כלל העדפת הבן הבכור לאחר פרדריק השביעי, היה פרדריק, דוכס אוגוסטנבורג (שטען לכס דוכס שלזוויג-הולשטיין לאחר מותו של פרדריק השביעי).
פרדריק מאוגוסטנבורג הפך להיות סמל לתנועת הלאומיות הגרמנית בשלזוויג-הולשטיין מאז ימי אביו.
שבתמורה לפיצוי, ויתר על תביעותיו לשליטה בדוכסויות בעקבות החתימה על פרוטוקול לונדון ב-8 במאי 1852, שסיכם את מלחמת שלזוויג הראשונה.
בשל הוויתור של אביו של פרדריק, נמנע ממנו לרשת את הדוכסויות.
גם בדנמרק התנהל סדר הירושה על פי החוק הסאלי, אך רק בקרב צאצאיו של פרדריק השלישי, שהיה המלך הראשון של דנמרק שעלה לכס המלוכה מתוקף ירושה, לאחר שקודם לכן הייתה דנמרק מונרכיה נבחרת, לפחות באופן רשמי.
אך פרדריק השביעי היה האחרון בקו הזכרי של צאצאיו של פרדריק השלישי, ולפיכך, קרובי המשפחה הקרובים ביותר אליו בקו הזכרי, מקרב דוכסי אוגוסטנבורג וגליקסבורג, לא היו זכאים לרשת את כס המלוכה הדני.
עם מותו של פרדריק השביעי, ניתן היה להעביר את הכתר הדני דרך קו ירושה נקבי על פי סדר ירושה "סאלי למחצה".
לפיכך היו פירושים סותרים לתנאי זה ולתביעה הדנית לירושת השלטון בדוכסויות, שהוחזק עד אז באוניה פרסונלית על ידי מלכי דנמרק.
הבעיה נפתרה על ידי בחירה ועל ידי חקיקת חוק נפרד לירושת הכתר הדני.
קרובי המשפחה הקרובים ביותר לפרדריק השביעי בקו הנקבי, היו צאצאיה של דודתו מצד אביו, הנסיכה לואיז שרלוט, שנישאה לנסיך מבית הסן.
עם זאת, הם לא היו יורשים בקו הזכרי של הלוויג משאונבורג, ולפיכך לא זכאים לרשת את דוכסות הולשטיין ותביעתם לדוכסות שלזוויג הייתה שנויה במחלוקת.
היורשות מכוח החוק הסאלי למחצה של פרדריק השביעי, היו הנסיכה קרוליין וגרושתו של פרדריק השביעי, וילהלמינה, שתיהן בנות חשוכות צאצאים של המלך פרדריק השישי.
אחריהן בסדר הירושה הייתה הנסיכה לואיזה אוגוסט, אחותו של פרדריק השישי, שנישאה לפרדריק דוכס אוגוסטנבורג, יורש מתוקף החוק הסאלי בשלזוויג ובהולשטיין לאחר פרדריק השביעי, אך תביעתו לכתר הדני יכלה להתממש רק לאחר מותן של קרוליין ושל וילהלמינה, שב-1863 היו עדיין בחיים.
חלק מזכויות הירושה השתייכו לבית גליקסבורג, ענף זוטר של בית המלוכה.
הם גם היו יורשים על פי החוקה הסאלי למחצה של פרדריק השלישי, דרך בתו של פרדריק החמישי, וזכאותם לרשת את השלטון בשלזוויג-הולשטיין הייתה חזקה יותר.
יורשים אלו היו כריסטיאן מגליקסבורג ושני אחיו הגדולים.
לצעיר מבינם היו בנים ובנות.
הנסיך כריסטיאן מגליקסבורג היה נכד מאומץ של הזוג המלכותי חשוך הילדים ולפיכך היה מוכר היטב בחצר המלכות.
הוא היה בן אחיינה של המלכה מריה סופיה וצאצא של בן דודו של פרדריק השישי.
הוא גודל כדני, חי באזורים דוברי דנית ומעולם לא לקח חלק במהלכים צבאיים גרמניים כנגד דנמרק, כפי שעשו נסיכים אחרים מבית שלזוויג הולשטיין.
כל אלה הפכו אותו למועמד אטרקטיבי מנקודת המבט הדנית, מאחר שכצאצא של פרדריק השלישי, הוא היה זכאי לרשת את כס המלכות הדני, למרות שהוא לא היה ראשון בסדר הירושה.
בנוסף לכך הוא היה זכאי לרשת את השלטון בדוכסויות, אך לא כראשון בסדר הירושה.
כריסטיאן מגליקסבורג נשא לאישה את לואיזה, נסיכת הסן-קאסל, בתו הבכורה של קרוב המשפחה הקרוב ביותר לפרדריק השביעי מהקו הנקבי.
אמה של לואיזה ואחיה, נסיכי הסן בגרמניה, ויתרו על זכויותיהם לטובתם של לואיזה ושל בעלה.
לפיכך נעשתה אשתו של הנסיך כריסטיאן היורשת הקרובה ביותר של פרדריק השביעי מהקו הנקבי.
הבעיה הקשה של יישום החוק הסאלי למחצה בסדר הירושה הדני נפתרה בנקודת זמן זו על ידי חקיקה, שבאמצעותה נבחר הנסיך כריסטיאן מגליקסבורג ב-1852 לרשת את פרדריק השביעי בדנמרק.
פרדריק השביעי מת בגליקסבורג ב-1863 לאחר שלקה במחלת השושנה.
הוא נטמן בקתדרלת רוסקילדה והנסיך כריסטיאן ירש את כתרו ככריסטיאן התשיעי.
בנובמבר 1863 טען פרדריק מאוגוסטנבורג לירושת השלטון על שתי הדוכסויות לאחר שפרדריק השביעי היה אחרון מלכי דנמרק שעל פי כלל העדפת הבן הבכור היה גם הריבון בדוכסויות, אך במותו נכחד הקו הזכרי של מלכי בית אולדנבורג.
תוצאת היפרדותן של הדוכסויות הייתה בסופו של דבר פריצתה של מלחמת שלזוויג השנייה.
פרדריק השביעי היה לאחד המלכים הדנים האהובים ביותר בדורות האחרונים, וזאת ככל הנראה כתוצאה מהוויתור שלו על השלטון האבסולוטי וכן בשל תכונות האופי שלו.
למרות חולשות רבות שלו שתועדו על ידי בני תקופתו, שתייה, התנהגות אקסצנטרית וכו', היה לו גם משהו מתכונותיו של שחקן.
הוא היה הן עממי והן לבבי והיה מסוגל להיות אדם פשוט ועם זאת מלך בעל הדרת כבוד.
במהלך מסעותיו הרבים ברחבי דנמרק, הוא טיפח קשרים עם בני עמו.
הוא גם היה אנטיקווריאט נלהב ולפי הארכאולוג הדני, פיטר גלוב, "היה זה פרדריק השביעי, יותר מכל אחד אחר, שסייע לעורר את העניין הרחב בעתיקותיה של דנמרק".
פרדריק השמיני (בדנית: Frederik VIII, שמו המלא: כריסטיאן פרדריק וילהלם קרל; 3 ביוני 1843 – 12 במאי 1912) היה מלך דנמרק מ-1906 ועד למותו.
לפני עלייתו לכס המלוכה בגיל 62, הוא היה נסיך הכתר במשך 43 שנים.
במהלך תקופת מלכותו הארוכה של אביו, כריסטיאן התשיעי, הוא הורחק ממוקדי ההשפעה הפוליטיים.
פרדריק נולד ב-3 ביוני 1843 בארמון הצהוב שבקופנהגן ועם לידתו הוענק לו התואר הנסיך פרדריק משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ענף זוטר של בית אולדנבורג, שהתייחס לכריסטיאן השלישי, מלך דנמרק, ושבניו שלטו כדוכסים לא ריבוניים בדוכסויות של שלזוויג והולשטיין במשך שמונה דורות, כולל סבו של פרדריק.
הוריו של פרדריק היו הנסיך כריסטיאן משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, לימים כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל.
ב-1853, נבחר אביו להיות היורש בכוח של הכתר הדני, בשל העובדה שאמו של פרדריק, לואיזה, נסיכת הסן-קאסל, הייתה קרובתו של המלך הדני האחרון מהענף הראשי של בית אולדנבורג ובשל העובדה שיורשים אחרים מבית הסן ויתרו על זכויות הירושה שלהם לטובתם של לואיז ושל בעלה.
לפיכך, ב-1853 היה פרדריק לנסיך דנמרק.
לאחר שהוא עבר את טקס הקונפירמציה ב-1860, ניתן לפרדריק חינוך צבאי.
ב-1863 הוא נשלח ללימודים באוניברסיטת אוקספורד, אך בנובמבר אותה שנה, כאשר עלה אביו לכס המלכות, הוא הפך להיות נסיך הכתר ושב לדנמרק.
כנסיך הכתר של דנמרק, ניתן לו מושב במועצת המלוכה ולאחר מכן הוא סייע לאביו בתפקידים ממשלתיים שונים.
ב-1864 הוא לקח חלק במלחמת שלזוויג השנייה כנגד אוסטריה ופרוסיה.
לואיזה, נסיכת הסן-קאסל שאפה שבנה הבכור יינשא כפי שעשו שתי בנותיה, אלכסנדרה ודאגמאר.
למלכה ויקטוריה היו אז שתי בנות שעדיין לא היו נשואות, הלנה ולואיז ואמו של פרדריק ניסתה להשיאו לאחת מהן.
אף על פי כן, ויקטוריה לא הייתה מעוניינת שבנותיו תינשאנה לנסיכי כתר של ממלכות זרות, שכן כך הן היו נאלצות לחיות מחוץ לבריטניה.
היא העדיפה נסיכים גרמנים שהיו יכולים להקים את ביתם בבריטניה.
בנוסף, ויקטוריה הייתה תמיד פרו-גרמנית וברית נוספת עם דנמרק (אחותו של פרדריק, אלכסנדרה, הייתה נשואה לבנה הבכור של המלכה ויקטוריה, הנסיך מוויילס), לא הייתה מתאימה לאינטרסים שלה בגרמניה.
ביולי 1868 התארס פרדריק עם לוביסה, נסיכת שוודיה, בתו בת ה-17 של קרל החמישה עשר, מלך שוודיה.
משפחתה של לוביסה הייתה מקושרת בקשרי נישואים לנפוליאון בונפרטה.
היא השתייכה לשושלת ברנדוט, שמלכה בשוודיה מאז 1818, כאשר מייסדה, ז'אן בפטיסט ברנדוט, אחד מהגנרלים של נפוליאון, שב-1810 נבחר להיות נסיך הכתר השוודי וב-1818 עלה לכס המלוכה כקרל הארבעה עשר.
הוא נשא לאישה את דזירה קלארי, שהייתה קודם לכן מאורסת לקיסר הצרפתי.
בנו של קרל הארבעה עשר, אוסקר הראשון, מלך שוודיה, נשא לאישה את ז'וזפין מלוכטנברג, נכדתה של אשתו הראשונה של נפוליאון, ז'וזפין דה בוארנה.
אוסקר הראשון וז'וזפין מלוכטנברג היו סבה וסבתה של לוביסה מצד אביה.
שתי המדינות היו ביחסים מתוחים לאחר ששוודיה לא סייעה לדנמרק במהלך המלחמה נגד פרוסיה ואוסטריה בשנת 1864. פרדריק ולוביסה נפגשו לראשונה ב-1862, אך ב-1868 הוזמן פרדריק לשוודיה כדי להכיר את כלתו לעתיד והפגישה בין השניים תוארה כמוצלחת.
לוביסה הייתה הנסיכה השוודית הראשונה שנישאה לבן למשפחת המלוכה הדנית מאז ימי הביניים והנישואים התקבלו בברכה בכל שלוש הממלכות הסקנדיניביות כסמל של אחדות.
עם מות אביו ב-29 בינואר 1906 עלה פרדריק לכס המלוכה כפרדריק השמיני.
הוא היה אז בן 62 לאחר שהיה נסיך הכתר במשך 43 שנים.
באופנים רבים היה פרדריק שליט ליברלי שסייע יותר למערכת הפרלמנטרית החדשה בדנמרק בהשוואה לאביו.
בשל העובדה שהוא עלה לכס המלוכה בגיל מאוחר יחסית, נותרו לו שנים מעטות להפגין את יכולתו ובריאותו הייתה רופפת.
בשובו ממסע מניס, עצר פרדריק בהמבורג, שם התאכסן במלון המבורגר הוף.
ב-12 במאי 1912, בערב הגעתו לעיר, יצא פרדריק השמיני להליכה בטיילת יונגפרנסטיג, שם התעלף והתמוטט על ספסל בגן ציבורי ומת.
הוא התגלה על ידי שוטר שלקח אותו לבית חולים שם הוכרז מותו.
סיבת המוות הוכרזה כהתקפת שיתוק.
הוא נקבר בקתדרלת רוסקילדה שליד קופנהגן.
משפחות המלוכה של דנמרק, נורווגיה, בלגיה, ולוקסמבורג נמנות עם צאצאיו.
ב-28 ביולי 1869 התחתן פרדריק עם לוביסה, נסיכת שוודיה, בתם של קרל החמישה עשר, מלך שוודיה ולואיזה, נסיכת הולנד, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
פרדריק ואן דר ול (בהולנדית: Frederique van der Wal; נולדה ב-30 באוגוסט 1967) היא דוגמנית הולנדית.
ואן דר ול נולדה וגדלה בהאג.
בשנת 1985 זכתה ואן דר ול בתחרות מראה השנה של עלית העולמית והייתה לזוכה השנייה בתחרות.
ולאחר מכן הובילה את הקמפיינים של רבלון וויקטוריה'ס סיקרט והופיעה על שערי המגזינים ווג וקוסמופוליטן.
ב-2003 הופיעה בגרסה הבימתית של המחזה מונולוגים מהווגינה שהועלתה בוושינגטון.
היא השתתפה בתצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט מספר פעמים.
ואן דר ול שיחקה תפקיד קטן במספר סרטי קולנוע וביניהם בסרט "סלבריטי" של וודי אלן וב"שני בחורות ובחור" לצד רוברט דאוני ג'וניור.
היא הנחתה והפיקה מספר תוכניות בטלוויזיה.
ב-2005 הוחלט בהולנד, ארץ הולדתה לקרוא לזן של שושן על שמה ועקב כך יצרה סרט בערוץ דיסקברי העוקב אחר שדות הגידול של הפרח באפריקה ושיווקו בהולנד ובניו יורק.
ב-2008 יצרה ואן דר ול מותג בתחום הפרחים הנקרא "בחירתה של פרדריק" שאותו היא מנהלת.
פרדריק אם לבת מבן זוגה התסריטאי ניקולאס קליין.
פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' (; 29 בינואר 1584 – 14 במרץ 1647) היה הסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית, ונסיך אורנז' בין השנים 1625–1647. נודע בהצלחתו במצור על 'ס-הרטוחנבוס בשנת 1629.
נולד בדלפט ב-29 בינואר 1584, כבנם של וילם הראשון, נסיך אורנז' ואשתו הרביעית לואיז דה קוליני, בתם של גאספאר דה קוליני השני ושארלוט דה לאוואל.
כשהיה בן חצי שנה נרצח אביו, ואחיו למחצה מאוריץ, נסיך אורנז' ירש את תפקידו כסטאדהאודר של המחוזות השונים בהולנד.
פרדריק הנדריק חונך על ידי אחיו חינוך צבאי, ומונה לגנרל בצבא ההולנדי.
בשנת 1625 כפה מאוריץ על פרדריק הנדריק להתחתן, והוא התחתן עם אמליה מזולמס-בראונפלס, בתו של יוהאן אלברכט הראשון, רוזן זולמס-בראונפלס.
לאחר פטירת אחיו מאוריץ בשנת 1625 ירש פרדריק הנדריק את תפקידו כסטאדהאודר של המחוזות השונים בהולנד, ואת התואר "נסיך אורנז'", ומונה למפקד הצבא ההולנדי.
פרדריק הנדריק הוכיח את עצמו כגנרל טוב כמעט כמו אחיו, וכמדינאי ופוליטיקאי הרבה יותר טוב.
במשך עשרים ושתיים שנים הוא שלט ברפובליקה ההולנדית, ותקופתו נחשבת לתור הזהב של הולנד.
פרדריק הנדריק זכה בכמה ניצחונות צבאיים ימיים גדולים, על ידי הפיכתו של הצי ההולנדי לאחד הציים הטובים ביותר באותה תקופה.
ב-14 במרץ 1647 מת פרדריק הנדריק בהאג, ובמקומו עלה לשלטון בנו וילם השני, נסיך אורנז'.
בשנת 1625 התחתן פרדריק הנדריק עם אמליה מזולמס-בראונפלס, בתם של יוהאן אלברכט הראשון, רוזן זולמס-בראונפלס ואגנס מזיין-ויטגנשטיין, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
בנוסף היה לפרדריק הנדריק ילד לא חוקי, שנולד לו קודם נישואיו.
פרדריק ביילי דנט היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר המסחר של ארצות הברית מ-1973 עד ל-1975, במהלך כהונתם של הנשיאים ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד.
דנט שימש כנציב הסחר של ארצות הברית מה-26 במרץ 1975 עד ל-20 בינואר 1977, במהלך שארית כהונתו של הנשיא פורד.
דנט נולד ב-17 באוגוסט 1922 בקייפ מיי שבמדינת ניו ג'רזי, לאדית (לבית ביילי) ומגרודר דנט.
הוא למד באוניברסיטת ייל, שם הרחיב דעת בפוטבול.
דנט היה קצין בתוכנית המלגות ROTC של צי ארצות הברית באוניברסיטת ייל.
הוא למד בבית הספר סנט פול שבנורת' פארק, קרוליינה הדרומית.
הוא מונה למזכיר המסחר של ארצות הברית בידי הנשיא ריצ'רד ניקסון ובתפקיד זה כיהן בשנים 1973–1975. לאחר מכן היה נציב הסחר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'רלד פורד, מ-1975 ל-20 בינואר 1977, יום כניסתו של ג'ימי קרטר לנשיאות ארצות הברית.
דנט נפטר ב-10 בדצמבר 2019 בביתו שבספרטנבורג , קרוליינה הדרומית.
פרדריק טמפל המילטון-טמפל-בלקווד, מרקיז דפרין ואווה הראשון היה פקיד ממשלתי בריטי וחבר בולט בחברה הוויקטוריאנית.
בנעוריו הוא היה דמות פופולרית בחצר המלכות של המלכה ויקטוריה ונודע בציבור לאחר שפרסם דיווח רב-מכר על מסעותיו בצפון האוקיינוס האטלנטי.
לימים הוא נודע כאחד הדיפלומטים המוצלחים ביותר בתקופתו.
הקריירה הארוכה שלו בשירות הציבורי החלה כאשר הוא שימש כנציג דיפלומטי בסוריה ב-1860, שם כישרונותיו הדיפלומטיים סייעו לאינטרסים הבריטיים למנוע מצרפת להקים מדינה קליינטית בלבנון.
לאחר הצלחתו בסוריה שירת דפרין בממשלת בריטניה כצ'נסלור של דוכסות לנקסטר וכתת-שר המלחמה.
ב-1872 הוא מונה למושל הכללי של קנדה, השלישי מאז איחוד קנדה, חיזק את הקשרים האימפריאליים בשנים הראשונות של הדומיניון, וב-1884 הוא הגיע לפסגת הקריירה הדיפלומטית שלו כמשנה למלך של הודו.
לאחר פרישתו מהשירות הדיפלומטי ב-1896 עברו שנותיו האחרונות בצל טרגדיה אישית וניסיונות עגומים להבטיח את מעמדה הכלכלי של משפחתו.
בנו הבכור נהרג במלחמת הבורים ובן אחר שלו נפצע קשה.
הוא שימש כיושב הראש של חברת כרייה, שפשטה את הרגל לאחר שנפלה קורבן לנוכלות, אף על פי שהוא לא התמצא בנושא.
הביוגרף שלו, דוונפורט-הנייס אמר שהוא היה "בעל דמיון, סימפתי, בעל לב חם ותכליתי".
המילטון-טמפל-בלקווד היה בן לאליטה האנגלו-אירית.
מצד אמו הוא היה צאצא של מתיישבים סקוטים שהיגרו למחוז דאון בראשית המאה ה-17. משפחת בלקווד הפכה לבעלת קרקעות בולטת באלסטר במאתיים השנים הבאות.
ב-1763 הוענק לה תואר ברונט וב-1800 תואר ברון דפרין.
למשפחה הייתה השפעה בפרלמנט בשל שליטתה במחוז קיליי (Killyleagh).
הנישואים במשפחה הועילו רבות לבעלותה על קרקעות ולקשירת יחסים בחברה הגבוהה.
אמו, הלן סלינה שרידן, הייתה נכדתו של המחזאי ריצ'רד שרידן, וייחוס זה קישר אותו למעגלים הספרותיים והפוליטיים של אנגליה.
הוא נולד ב-1826 בפירנצה, אז בירת הדוכסות הגדולה של טוסקנה שבחצי האי האיטלקי.
הוא התחנך באיטון קולג' ולמד בקולג' כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד, שם הוא היה לנשיא אגודת אוקספורד (Oxford Union) לדיבייט, אף על פי שהוא עזב את אוקספורד לאחר שנתיים בלבד מבלי להשלים את לימודי התואר.
עוד בתקופת לימודיו הוא ביקר בסקיברן שבמחוז קורק כדי לבחון מקרוב את השפעתו של רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
הוא הזדעזע ממראה עיניו והוא החליט לגייס כספים לטובת העניים הרעבים.
ב-1841, עוד בעת לימודיו, הוא ירש את תואר הברון מאביו וב-1849 מונה כלורד במשק הבית המלכותי (Lord-in-Waiting) של המלכה ויקטוריה.
ב-1850 הוענק לו בנוסף תואר ברון קלנבוי.
ב-1856 הוזמן דפרין להפלגה על הסקונר "פואם" (Foam) ויצא למסע ברחבי צפון האוקיינוס האטלנטי.
היבשה הראשונה שאליה התקרב הייתה איסלנד, שם הוא ביקר בבירה הקטנה של האי, רייקיאוויק, במישורי ת'ינגווליר ובגייזיר (Geysir).
בשובו לרייקיאוויק נגררה ה"פואם" צפונה על ידי ספינה צרפתית.
הוא הפליג בקרבת האי יאן מאיין, אך לא עלה בידו לנחות עליו בשל שכבת קרח עבה והוא הצליח לצפות רק בקטע קטן מאדמת האי מבעד לערפל.
משם הפליגה הספינה הלאה לצפון נורווגיה ועצרה בהמרפסט לפני שהפליגה לשפיצברגן.
בשובו פרסם דפרין ספר אודות מסעותיו משם "מכתבים מקווי הרוחב הגבוהים" (Letters from High Latitudes).
ביחסו הציני וקצבו מלא החיים, נחל ספר זה הצלחה רבה וניתן לראות בו כאב הטיפוס לספרי המסעות הקומיים.
הוא הודפס ושוב במשך שנים ותורגם לצרפתית ולגרמנית.
בספר מופיעים מכתביו של דפרין שמוענו לאמו, שאתה הוא פיתח יחסים קרובים מאוד לאחר מות אביו כאשר הוא היה בן 15.
על אף ההצלחה הכבירה של ספרו, לא פיתח דפרין קריירה ככותב, אף על פי שהוא היה ידוע בשל כתיבתו הכישרונית לכל אורך חייו.
תחת זאת הוא היה למשרת ציבור, כשהמינוי המשמעותי הראשון שלו היה מינויו ב-1860 לנציג הבריטי במשלחת לסוריה שתפקידה היה לחקור את הגורמים לפרוץ מלחמת האזרחים מוקדם יותר אותה שנה, שבה סבלה האוכלוסייה הנוצרית מרונית ממעשי טבח מצדה של האוכלוסייה המוסלמית והדרוזית.
בעבודתו המשותפת עם הנציגים הצרפתים, הרוסים, הפרוסים והעות'מאנים בוועדה, התבלט דפרין בהשגת המטרות של המדיניות הבריטית במרחב.
הוא חיזק מחדש את שלטונה של האימפריה העות'מאנית באזור, מנע מהצרפתים להקים מדינה קליינטית בלבנון ומאוחר יותר הבטיח את יציאתו של כוח הכיבוש הצרפתי מסוריה.
הוא גם הגן על האינטרסים של העדה הדרוזית, שאתה היה לבריטניה שיתוף פעולה ארוך ימים.
שאר חברי הוועדה נטו לדכא את הדרוזים, אך דפרין גרס שאם הנוצרים ינצחו במלחמה יתחולל מרחץ דמים.
במסגרת התוכנית לטווח ארוך הוסכם על ידי הוועדה שהשלטון באזור יופרד, על פי הצעתו של דפרין, בין סוריה לבין לבנון.
הישגיו של דפרין בסוריה היוו פתיחה לקריירה הארוכה והמוצלחת שלו בשירות הציבורי.
ב-1864 הוא מונה לתפקיד תת-מזכיר המדינה לענייני הודו וב-1866 הוא מונה לתפקיד תת-שר המלחמה.
ב-1868 הוא התמנה לתפקיד הצ'נסלור של דוכסות לנקסטר בממשלתו של ראש ממשלת בריטניה ויליאם גלאדסטון.
ב-1871 הוענק לו תואר אצולה, רוזן דפרין במחוז דאון וויקונט קלאנדבוי.
לאחר מות אמו התקדמה הקריירה הדיפלומטית של דפרין במהירות.
ב-1872 הוא מונה לתפקיד המושל הכללי של קנדה ושש שנות כהונתו בתפקיד עמדו בסימן של שינויים משמעותיים ומהירים בהיסטוריה של קנדה.
באותה תקופה התקבל אי הנסיך אדוארד לקונפדרציה והוקמו כמה מוסדות קנדיים נודעים, כמו בית המשפט העליון של קנדה, המכללה המלכותית הצבאית של קנדה ומסילת הברזל האינטרקולוניאלית.
דפרין סבר ששני קודמיו לא העניקו לתפקיד את תשומת הלב הראויה לו.
הוא נטל במודע חלק פעיל יותר בתפקידו והשתדל מאוד ליצור מגע ישיר יותר עם פשוטי העם.
הוא נהג לשוחח בנחת עם מגוון רחב של אנשים, הן ממוצא אנגלי והן ממוצא צרפתי ונודע בשל קסמו והכנסת האורחים שלו.
בעוד שמושל כללי חלש או חסר כריזמה עלול היה להחליש את הקשר עם האימפריה, דפרין חש שמעורבות אישית שלו עם אוכלוסיית הדומיניון תחזק את הקשרים החוקתיים עם בריטניה.
הוא ערך ביקורים בכל הפרובינציות והטריטוריות של קנדה והיה המושל הכללי הראשון שביקר במניטובה.
הלורד דפרין היה מעורב ככל שהתאפשר לו בפוליטיקה הקנדית והוא אף הרחיק לכת ויעץ לשרי הממשלה לסגת מצעדי מדיניות שהוא היה סבור שהם שגויים.
הוא עקב בעניין אחר דיוני הפרלמנט של קנדה, אף על פי שכנציג המלכה הוא היה מנוע מלהיכנס לבית הנבחרים של קנדה.
הוא הקים את לשכת המושל הכללי בבניין הפרלמנט וליידי דפרין נכחה בדיונים רבים ונהגה לדווח לו עליהם.
ב-1873 פרצה "השערורייה הפסיפית", בה הואשמה ממשלתו השמרנית של ג'ון אלכסנדר מקדונלד על ידי האופוזיציה הליברלית בצעדים פיננסיים בלתי ראויים בנוגע לסלילתו של קו הרכבת הקנדית הפסיפית.
דפרין פיזר את הפרלמנט והקים ועדת חקירה שפסקה נגד הממשלה ומקדונלד נאלץ לפרוש מתפקידו.
באותה שנה הנהיג דפרין את חלוקתה של "המדליה האקדמית של המושל הכללי" עבור הישגים אקדמאים בולטים של סטודנטים קנדיים.
מדליות אלו היו היוקרתיות ביותר שניתן היה לחלק לציבור הסטודנטים הקנדים ובמשך השנים הוענקו יותר מ-50,000 מדליות.
הוא גם הנהיג את חלוקתם של כמה פרסי ספורט, כולל טורניר הקליעה של המושל הכללי.
דפרין ערך כמה שיפורים והרחבות באחוזת רידו, המעון הרשמי של המושל הכללי.
ב-1873 הוא הוסיף למבנה אולם נשפים וב-1876 הוא בנה את "חדר האוהל" שישמש כאכסניה למספר ההולך וגדל של האירועים שנערכו באחוזה.
הוא גם אפשר לפשוטי העם להגיע לאחוזה כאשר הוא בנה משטח החלקה על הקרח שלבנייתו הוא תרם 1,625 דולר קנדי מכספו הפרטי, שמאוחר יותר הוחזרו לו על ידי ממשלת קנדה.
השימוש הציבורי במשטח ההחלקה היה מותנה בלבוש ראוי.
תוספות אלו לאחוזת רידו הפכו אותה למרכז החיים החברתיים של קנדה.
משפחת דפרין עשתה גם שימוש תכוף במצודת קוויבק שבקוויבק סיטי כמעון המשני של המושל הכללי והם פיתחו זיקה חזקה לעיר ולקשריה ההיסטוריים המשמעותיים עם האימפריה הבריטית.
כאשר החלו פרנסי העיר ליזום את הריסת החומות העתיקות של העיר, הזדעזע דפרין מכך ושכנע אותם לסגת מהמהלך ולתקן או לשקם את מה שכבר נהרס.
לימים הוכרזה קוויבק סיטי העתיקה ב-1985 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הופעתו האחרונה של דפרין כמושל הכללי הייתה בקוויבק סיטי בטקס הנחת אבן הפינה לטיילת שנקראה על שמו והמשקיפה על נהר סנט לורנס.
טיילת זו נבנתה על פי תוכניות העיצוב של דפרין עצמו והיא מהווה את המורשת החזקה ביותר שלו בקנדה.
ליידי דפרין שמרה גם היא על פרופיל ציבורי גבוה ביותר במהלך כהונתו של בעלה כמושל הכללי והתלוותה אליו בנסיעותיו ובהופעותיו הציבוריות התכופות.
בביקורם במניטובה בספטמבר 1877 תקעו כל אחד מהם יתד במסילת הברזל הפסיפית שנבנתה אז והקטר הראשון במסילה הושק בשם "ליידי דפרין".
במשך כל זמן שהותה בקנדה כתבה הליידי מכתבים לאמה באירלנד שמאוחר יותר נאספו ופורסמו כספר בשם "היומן הקנדי שלי" (My Canadian Journal).