tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראשית הותקף השוטר בוכט על ידי אסלאק הטה, שנשך את אפו ודקר אותו בסכין בבית השחי, מורדים נוספים הכו אותו במקלות עד שנפל על הקרקע.
הוא עדיין הצליח לקום וניסה להגיע לצריף המגורים, אך הם שוב תפסו אותו, ואסלאק הטה דקר אותו שוב בסכין, הפעם מתחת לכתפו.
שאר חברי הקבוצה מנעו מהסוחר רות להגיע לעזרתו של בוכט, ואז החלו הנשים להכות גם את רות.
הם הכו אותו עד שאיבד את ההכרה.
אז המשיכו להכות עד שמחצו את גולגולתו.
לבסוף תקע תומאס איירה, בסיוע אולה סומבי, סכין בחזהו של רות.
בשלב זה הצליח בוכט לקום שוב, להיכנס לחדר האורחים של הבית ולנעול את עצמו שם.
המורדים בתגובה פרצו פנימה והמשיכו בהתקפה.
אסלאק הטה ניסה לנעוץ סכין בחזהו של בוכט.
כשלא הצליח, קרא לאחיו, לארס הטה, לעזור לו.
ביחד הצליחו לנעוץ את הסכין עד הקת ולהרוג את בוכט.
לפי גרסה אחרת נהרג בוכט ממכה שהנחית מונס סומבי.
חמישה עשר מבין מורדים השתתפו בהתקפה על בוכט ורות, בעוד האחרים צופים בהם באימה.
הכומר ווסלף הגיע לביתו של רות לראות על מה המהומה, וגם הוא הותקף וספג הצלפות בזרדי ליבנה.
לאחר מכן נלקח לביתו, שם כבר שברו כמה מן המורדים את החלונות ונכנסו דרכם.
כשהגיע, כבר הספיקו המורדים להטיף לנשות הבית לחזור בתשובה, ובדיוק הצליפו בשתי המשרתות.
אל הבית הוכנסו גם תושב סאמי מקאוטוקיינו, ונווד סאמי שנקלע לאזור.
סך הכל הוחזקו בביתו של הכומר 20 מבוגרים ושמונה ילדים.
רגליהם של כל הגברים ושתיים מהנשים נקשרו יחד, הם הושלכו לרצפה, ספגו הצלפות ישירות על העור, ונדרשו לחזור בתשובה.
המורדים חסו רק על אשתו של רות ועל אשת הכומר, ששתיהן היו בהריון, אם כי אשתו של ווסלף שברה את ידה במהלך האירועים, כשניסתה להגן על ראשו של בעלה מן המכות.
מן המבנים שהיו שייכים לרות נלקחו מצרכים, בגדים, ציוד מטבח ושאר סחורות, ואז המבנים הוצתו.
גופתו של בוכט הושארה שם בוערת.
במהלך ההתקפה ברחה מן המהומות קבוצה של סאמים תושבי קאוטוקיינו אל הכפר , כפר קטן קילומטר וחצי מזרחה לקאוטוקיינו בו היו שישה משקי בית סאמיים.
באווצ'י התארגנו נמלטי קאוטוקיינו ותושבי הכפר בראשות המורה וזמר הכנסייה קלמט גונדרסן, ובשלוש אחר הצהריים הגיעו 20 מהם לקאוטוקיינו ופתחו בקרב מול 15 המורדים.
לבסוף גברו הסאמים מאווצ'י על המורדים.
אסלאק הטה, מונס סומבי, אולה סומבי, אסלאק סומבי, מאריט ספיין ומאריט סארה איבדו את הכרתם במהלך הקרב.
מאריט ספיין מעולם לא שבה להכרה, ומתה מספר ימים לאחר מכן.
עם דיכוי המרד ננעלו המורדים במחסן של הכומר, בעוד הכומר ווסלף וכמה סאמים מתפללים ושרים בעדם.
חלק מהמורדים נמלטו אך נתפסו שוב לאחר מספר ימים, ולבסוף כולם הגיעו לכלא באלטה.
באלטה מת אולה סומבי לאחר שנפצע בראשו, לא ברור אם במהלך הקרבות בקאוטוקיינו או בעת ניסיון בריחה.
בן נינו של גונדרסן, שהוביל את הסאמים שדיכאו את המרד, מעיד כי השתמש במקל גדול בעת הקרב, ולאחריו קיבל מהמלך אוסקר הראשון את מדליית הכסף לצדק אזרחי ומאה קרונות נורווגיות כפרס.
לדבריו גונדרסן זכה לכבוד מהקהילה לשארית חייו על חלקו בדיכוי המרד.
ב-6.8.1853 ניתן פסק הדין, אולם הוגש ערעור לבית המשפט העליון בנורווגיה.
ב-14.2.1854 גזר בית המשפט העליון בנורווגיה עונש מוות על חמישה ממנהיגי המורדים, מאסר עולם על שמונה אחרים, עבודות פרך לתקופות של בין שנה ל-12 שנים על אחד עשר מורדים, ותקופות מאסר קצרות על ארבעה מורדים נוספים.
מבין המורשעים שבע עשרה היו נשים ואחד עשר היו גברים.
ארבעה נאשמים זוכו, ושלושה מתו בשנתיים שעברו עד המשפט או במהלך המשפט.
שתי העריפות בוצעו בידי סמסון איסברג, המוציא להורג הרשמי של נורווגיה.
שלטונות נורווגיה החרימו 3000 איילים מעדרי משפחות הנאשמים, ומכרו אותם על תקן מימון הוצאות משפט.
לנידונים למוות מונה מטפל רוחני - גרסה נורווגית נוצרית רשמית של פסיכולוג ומוודה - על מנת שיכירו בחטאיהם ויזכו למחילה.
לתפקיד מונה דווקא הכומר ווסלף, מקורבנות המרד.
אמנם נמתחה ביקורת על המינוי, אולם ווסלף עצמו השתדל לסייע לעצורים.
ועם זאת, ועם כל הרצון הטוב, ווסלף לא נחל הצלחה בניסיון "לעורר את מצפונם".
אחד מהם אף טען כי"עוד לא היה כומר, אפילו ממעמקי הגיהנום, שיגרום לו להביא חרטה".
לבסוף המליץ ווסלף לשלוח ארבעה מהם לטרומסה לטיפולם של מטפלים רוחניים מנוסים ממנו.
ווסלף אף שלח ביחד עם הבישוף יול בקשה לחנינה לנידונים למוות.
ושלושה מן הנידונים למוות אכן זכו לחנינה מממלך שוודיה אוסקר הראשון בשל גילם הצעיר.
עם זאת ווסלף נכח בהוצאה להורג של הטה וסומבי, ולא ביצע להם טקס מחילה נוצרי.
הוצא להורג בבוסקופ ב-14.10.1854 בגיל 29 באשמת השתתפות ברצח, השתתפות בהצתה, והשתתפות בשוד.
, בן 18 בזמן המרד, אחיו של אסלאק הטה.
הורשע ברצח, בהשתתפות בהצתה ובשוד.
עונשו הומר לעבודות פרך לכל החיים, אך הוא קיבל חנינה לאחר 13 שנים ושוחרר ב-1867 בגיל 33. נפטר ב-1896 בגיל 62. עוד בכלא עסק בתרגום לסאמית של התנ"ך ושל מזמורים בעידוד הפרופסור , ולאחר ששוחרר הועסק כמתרגם של הכנסייה בקאוטוקיינו.
אלן אסלאקסדטר סקום, בת 25 בזמן המרד.
הורשעה בהשתתפות ברצח, בהשתתפות בהצתה ובהשתתפות בשוד.
עונשה הומר למאסר עולם, אך היא קיבלה חנינה לאחר 13 שנים ושוחררה ב-1867 בגיל 40. נפטרה ב-1895 בגיל 68. אשתו של מנהיג המהומות בסקיירוויי, ואחיו הגדול של מנהיג המרד אסלאק יאקובסן הטה.
מאתיס עצמו היה בכלא בטרומסה בזמן מרד קאוטוקיינו, ולכן לא השתתף בו.
, בן 19 בזמן המרד, אחיה של אלן אסלאקסדטר סקום.
הורשע בהשתתפות ברצח ובגניבה בנסיבות מחמירות.
עונשו הומר למאסר עולם, מת ב-1858 בגיל 24 בעודו בכלא בזמן פעילות שחייה.
מת בכלא ב-1860 בסביבות גיל 38, לאחר 6 שנות מאסר.
היה נשוי לבת דודתו של אסלאק הטה.
שוחרר בחנינה ב-1865 בסביבות גיל 29, לאחר 11 שנות מאסר.
שוחרר בחנינה ב-1863 בגיל 70, לאחר 9 שנות מאסר.
נפטר ב-1868 בגיל 75. אביו של מונס סומבי.
אשתו עמדה לדין גם היא במשפט המרד, אולם זוכתה מאשמה בכל הערכאות.
הורשע בהשתתפות ברצח, בהצתה ובגניבה בנסיבות מחמירות.
שוחרר בחנינה ב-1863 בגיל 38, לאחר 9 שנות מאסר.
נפטר ב-1882 בגיל 57. כתב בכלא ביחד עם לארס הטה את הטקסט הקדום ביותר בסאמית שכתבו דוברי השפה.
הורשעה בהשתתפות ברצח ובגניבה בנסיבות מחמירות.
שוחררה בחנינה ב-1864 בגיל 62 לאחר 10 שנות מאסר.
נפטרה ב-1871 בגיל 69. בת דודה של רסמוס רסמוסן ספיין ממנהיגי ההתפרעות בסקיירווי ודודה של קירסטן אנדרסדאטר ספיין.
(לאחר נישואין: ), בת 37 בזמן המרד.
שוחררה בחנינה ב-1864 בגיל 49 לאחר 10 שנות מאסר.
נפטרה ב-1899 בגיל 84. בת אחיה של אלן אנדרסדאטר ספיין, ובת דודה של אסלאק הטה מצד אימו.
שוחררה בחנינה ב-1864 בגיל 67 לאחר 10 שנות מאסר.
נפטרה ב-1870 בגיל 73. אמם של אלן אסלאקסדטר סקום והנריק אסלאקסן סקום.
שוחררה בחנינה ב-1864 בגיל 34 לאחר 10 שנות מאסר.
נפטרה ב-1901 בגיל 71. בתה של אלן אנדרסדאטר ספיין ובת דודה של אסלאק הטה מצד אמו.
נפטרה בכלא ב-1860 בגיל 23 לאחר 6 שנות מאסר.
אחותו של אסלאק יאקובסן הטה.
, בת 16 בזמן המרד.הורשעה בהשתתפות ברצח ובגניבה בנסיבות מחמירות.
שוחררה בחנינה ב-1864 בגיל 28 לאחר 10 שנות מאסר.
נישאה ללארס יאקובסן הטה ב-29.3.1868, שנה לאחר שחרורו.
הורשע בהצתה ובגניבה בנסיבות מחמירות.
שוחררה ב-1860 בגיל 25 לאחר ריצוי מלוא 6 שנות המאסר.
עברה מאוחר יותר לקרסואנדו בשוודיה.
שוחררה ב-1856 בגיל 62 לאחר ריצוי מלוא שתי שנות המאסר.
נפטרה ב-1870 בגיל 78. אמה של קירסטן אנדרסדאטר ספיין ודודה של אסלאק הטה מצד אמו.
אמו של תומאס אנדרסן איירה.
נפטרה ב-1912 בגיל 90. אשתו של אסלאק פדרסן ריסט, אחות של קירסטן אנדרסדאטר ספיין (פולק) ובת דודתו של אסלאק הטה מצד אמו..
אשתו של רסמוס רסמוסן ספיין.
נפטרה ב-1872 בגיל 77-76. אחותו של אסלאק אולסן סומבי, ולפיכך דודתו של מונס סומבי.
(ספיין) בת 24 בזמן המרד.
בתו של נהג ההסעות יוהאנס מאתיסן הטה ובת דודתו של אסלאק הטה.
נפטר ב-1895 בגיל 67. אח של אלן אסלאקסדאטר סקום.
ראשיהם של אסלאק הטה ומונס סומבי הועברו לאוניברסיטת פרדריק המלכותית בכריסטיאניה (כיום אוניברסיטת אוסלו).
הגולגולת של הטה נעלמה מאז.
גולגולתו של סומבי הוצגה ב-1931 כחלק מתצוגה על ה של הסאמים, כאשר שמו והשתייכותו הסאמית כתובים על עצם המצח.
ב-1985 דרש קרוב משפחה של סומבי לקבל לידיו את הגולגולת.
המכון האנטומי באוניסרסיטת אוסלו סירב, טען שהיא רכוש המכון, שהמבקש אינו צאצא ישיר של מונס סומבי, ושמונס סומבי היה רוצח אכזרי שמנסים להפוך לקדוש מעונה.
לבסוף, לאחר בקשה חוזרת של נשיא הפרלמנט הסאמי ב-1996, מסרה המחלקה לאנטומיה באוניברסיטת אוסלו את גולגולתו של סומבי למועצה למורשת התרבות הסאמית.
הדבר עורר עניין מחודש בסיפור המרד בקרב סאמים.
ב-21.11.1997 הקימו מצבות לסומבי והטה ב באלטה שם נקברו גופותיהם ב-1854, וקברו שם את גולגולתו של סומבי.
המקרה זיעזע את הרשויות הסאמיות והנורווגיות.
הבישוף יול מטרומסה (הולגולנד) האשים את לארס לוי לסטאדיוס באחריות המוסרית למרד.
לסטאדיוס עצמו למד על מהות ההקצנה האמונית בקאוטוקיינו משיחות ב-1852 עם כמה מהקיצוניים שלא הובילו את המרד, והסיק שמדובר בהעתקה של ההשפלה של ישו אל הסאמים עצמם.
שם ראה כשל של נורווגיה ושל הכמרים ביחס לסאמים ובבניית אמונתם הנוצרית שתוצאתה היווצרות כת קיצונית.
בין השאר טען כי לימוד הדת בנורווגית ולא בסאמית פגע ביכולתם של הסאמים להבין את הדברים לעומקם.
כפי שתיאר ביומנו מ-1853. לסטאדיוס נפגע עמוקות מההאשמות של הבישוף יול, אולם לאחר בדיקה ציבורית קבע מלך שוודיה אוסקר הראשון כי אין ללסטאדיוס אחריות מוסרית או משפטית על ההקצנה של התנועה בקאוטוקיינו.
ועם זאת בתקשורת הנורווגית המודרנית השתרש הקישור בין המרד לבין הלסטאדיאניזם.
בשטח הכומר ווסלף נשאר בתפקיד הכומר של קאוטוקיינו עד 1957 והתמודד כנציג הממסד הלותרני עם קשיי הקהילה לאחר המרד, אם כי מאז המרד סבל מכאבי ראש כרוניים.
המרד שיתק את ההתנגדות הסאמית לשלטונות הנורווגיים ולפעולותיהם, ופסק הדין החל תקופה של גישה תקיפה של השלטונות הנורווגים כלפי הסאמים, ושל קבלת השיוך הנורווגי מצד הסאמים עצמם.
על אף שהיו עוד כמה תגובות אלימות של הסאמים למדיניות הניצול של הממשלה הנורווגית, המרד נחשב למאורע חסר תקדים.
התנגשויות אחרות בין האינטרסים הסאמיים לבין האוכלוסייה הנורווגית בכללה לא הובילו מעולם לאובדן חיי אדם.
במחקרים שחקרו בדיעבד את המרד, ניתן לראות שינוי בהצגת הסיבות למרד בהתאם לתקופה: סקירות מתקופת המרד קישרו אותו בהשפעת הכנסייה לתנועה הלסטאדיאנית, בהתאם לטענותיהם של ראשי המורדים עצמם בעת המשפט על מטרות דתיות.
אמנם גם צפו נושא האלכוהול וקשרי הכנסייה, הסוחר והשוטר, אך אישיותו של אסלאק הטה והקיצוניות הדתית עדיין נשארו דומיננטיות, והאירוע נחשב נקודתי.
בשנות ה-70 עלתה ההתייחסות לסגירת הגבול עם פינלנד, ולקולוניאליזם נורווגי, והתחזקה טענת האלכוהול וקשריו עם הכנסייה והשוטר, וכך ניתן לאירוע הקשר נסיבתי רחב יותר והוא הוצא מהגדרת המקרה החריג, אד שבשנות ה-80 וה90 כבר הוצגו המורדים כגיבורים שנאבקו מול הממסד הנורווגי.
מחקרים מן המאה ה-21 השתמשו באותו הקשר סביבתי כדי להבין את תפיסת העולם של המורדים, ובכך קישרו בין התיאוריות של שנות ה-70-90 אל התפיסות שהמורדים עצמם הציגו כתפיסות דתיות.
למעשה, עם התקדמות התפיסות של זכויות אדם גם השתנתה הגישה כלפי המרידה, שנראית כיום כהתפרצות של אוכלוסייה במצוקה במעטה של הצטדקות דתית.
מרד וינה או מהפכת אוקטובר של אוקטובר 1848 היה המרד האחרון במהפכה האוסטרית של 1848.
ב-6 באוקטובר 1848, בזמן שחיילי האימפריה האוסטרית התכוננו לעזוב את וינה כדי לדכא את המהפכה ההונגרית, קהל שאהד את המטרה ההונגרית (של פועלים, סטודנטים וחיילים מרדנים) ניסה למנוע מהם לעזוב.
האירוע התדרדר לקרבות רחוב אלימים; דם נשפך בקתדרלת סטפנוס הקדוש והרוזן ביילט פון לאטור, שר המלחמה האוסטרי, עבר לינץ' על ידי הקהל.
מפקד חיל המצב של וינה, הרוזן אורספרג, נאלץ לפנות את העיר, אך הוא התבצר בעמדה חזקה מחוצה לה.
ב-7 באוקטובר ברח הקיסר פרדיננד הראשון עם חצרו לאולמיץ (כיום אולומואוץ, צ'כיה) תחת חסותו של אלפרד הראשון, נסיך וינדיש-גרץ.
שבועיים לאחר מכן הועבר הפרלמנט האוסטרי לקרמזיר (כיום Kroměříž, צ'כיה).
ב-26 באוקטובר, בפיקודו של הגנרל וינדיש-גרץ והרוזן יוסיפ ילאצ'יץ', החלו צבאות אוסטריה וקרואטיה בהפגזה על וינה, והם הסתערו על מרכז העיר ב-31. ההגנה הובלה על ידי הגנרל הפולני יוזף בם.
פרט לו, שהצליח להימלט, כל מנהיגי ההתנגדות הוצאו להורג בימים שלאחר מכן - כולל ונצל מסנהאוזר, העיתונאי אלפרד יוליוס בכר, הרמן ילינק וחבר הפרלמנט הרדיקלי רוברט בלום, למרות שהייתה לו חסינות פרלמנטרית.
ההישגים של מהפכת מרץ אבדו ברובם, ואוסטריה החלה בשלב של סמכותיות ריאקציונרית - "נאו-אבסולוטיזם" - אך גם ברפורמה ליברלית.
כישלון המרד הוביל לחלוקת פולין השלישית ולביטול מוחלט של שרידי העצמאות של פולין, ולכפיית התרבות הרוסית והפרוסית בכוח במקביל לדחיקת התרבות הפולנית.
במהלך המרד גילו יהודי פולין הזדהות וסולידריות במידה רבה עם המתקוממים הפולנים, שנבעה גם משנאה לאימפריה הרוסית וחשש מפני כיבוש רוסי.
יהודים רבים סיפקו נשק למורדים, או התגייסו בעצמם לצבא המרד, ואף הוקם לראשונה זה מאות שנים גדוד יהודי במסגרת צבא המרד בפיקודו של קולונל ברק יוסלביץ'.
התגייסותם של היהודים לטובת המרד גרמה ליחס חיובי כלפיהם מצד חלק מהאליטה הפולנית, וליחסי גומלין הדדיים בעד עצמאות פולין במשך שנים ארוכות.
לאורך כל המאה ה-18 האיחוד הפולני-ליטאי הלך ונחלש.
בתחילת המאה כבר היה האיחוד נתון להשפעה רוסית רבה, והוא נוהל בידי האצולה הגבוהה (המַגְנָאטִים) ששיתפו פעולה עם ההשפעה הרוסית.
הממשל היה שחוק וכמעט מושתק.
ניסיון לשינוי החוקה נתקל בהתנגדות רוסית שביטלה את הרפורמות והעלתה חוק פרו-רוסי.
האצולה הנמוכה בפולין התאגדה והקימה את , ויצאה למרד מול רוסיה.
המרד נתקל בתגובה קשה של שכני האיחוד הפולני-ליטאי - פרוסיה, האימפריה הרוסית ואוסטריה - שפלשו לשטחי האיחוד ונגסו ממנו שטחים רבים.
האיחוד הפולני-ליטאי אולץ להכיר בחלוקה, ונכפו עליו חוקים ששוב הותירו את הממשל בו חלש.
לאחר כשני עשורים, בעוד שכני האיחוד טרודים כל אחד בענייניו הפנימיים ובמלחמות עם מדינות אחרות סמוכות, העלה האיחוד את חוקת 3 במאי 1791, שחיזק את מעמד האצולה הנמוכה וייצב את הממשל הפנימי.
בני האצולה הגבוהה, שהתנגדו למהלך, הקימו את שקיבלה גיבוי מלא מרוסיה, עד שכוחות רוסיים פלשו לגבולות האיחוד, והחלה .
במלחמה לא הושג ניצחון מכריע למי מהצדדים, ומלך פולין פנה לחפש פתרון דיפלומטי והגיש כניעה לצבא הרוסי הפולש.
הרוסים כינסו את הסיים מחדש, ודרכו ביטלו את חוקת ה-3 במאי.
פולין חולקה מחדש (חלוקה שנייה), בהסכמת הסיים, כאשר רוסיה ופרוסיה נוגסים עוד משטחה, ומגבילים ביותר את עצמאותה.
הצבא הפולני היה מאוכזב מכניעת מלך פולין, ואנשי צבא עם פוליטיקיאיים פולנים החלו בהתקוממות מול השלטון הרוסי בפולין.
תדיאוש קושצ'ושקו, שהיה באותה התקופה פופולרי ביותר ברחבי פולין, תמך בקשר המתארגן, ועד מהרבה עמד בראשו.
התערבות רוסיה ופרוסיה במבנה צבא האיחוד, במטרה להחלישו ביותר, וכן מעצרים נרחבים מול מתנגדים פוטנציאליים, החישו את קושצ'ושקו לפתוח את המרד, מוקדם מכפי שתכנן.
בתחילת המאה ה-18 היה נתון האיחוד הפולני-ליטאי לשליטת האצולה הגבוהה - המַגְנָאטִים - שהיו מעמד חברתי של אצילים עתירי נכסים בעלי אגד אחוזות שניהלו משק אוטרקי.
המגנאטים היו במאבק מתמיד עם האצילים בני המעמד הנמוך, שבבעלותם היו האחוזות הקטנות, ועם המלוכה שבפולין הייתה לרוב חלשה וחסרת יכולת פעולה.
במאה ה-17 הם הפכו לבעלי הכוח העיקריים בפולין כאשר השתלטו על רוב האחוזות הקטנות ועל הפרלמנט - הסיים.
כוחם הגדול של המגנאטים בפרלמנט אפשר להם לקבוע את תקנת לִיבֵּרוּם וֵטוֹ כלומר זכותו של כל חבר בפרלמנט להטיל וטו על כל החלטה פרלמנטרית.
על פי חוקי הסיים אם בתוך שישה שבועות מהצעת חוק לא מתקבלת ההחלטה פה אחד, ההחלטה בטלה.
בנוסף, על פי חוקת הסיים בכל מושב פרלמנטרי מאוגדים כל החוקים לקובץ אחד המפורסם בתום המושב, אם אחד החוקים במושב הפרלמנט נידחה (ולו על ידי חבר פרלמנט אחד) כל קובץ החוקים בטל.
הם הצליחו להבטיח שלא יבוצעו רפורמות שעשויות להחליש את מעמדם המיוחד וזכויות היתר שלהם שכונו חירויות הזהב באמצעות ניצול לרעה של זכות הווטו שאפשרה לכל אציל לשתק את הסיים.
אופן פעולה זה מנע ממשל אפקטיבי בפולין ועודד את שכנותיה רוסיה, פרוסיה, ואוסטריה, לנגוס משטחה של פולין ללא התנגדות, אצילים רבים שוחדו על ידי גורמים אינטרסנטיים ומעצמות זרות, והיו כאלה שהסתפקו באמונה שהם חיים ב"תור הזהב".
מצב זה הוביל לשיתוק מתמשך של ממשלת האיחוד הפולני-ליטאי במשך למעלה ממאה שנה.
החל מאמצע המאה ה-17 נעשו ניסיונות לרפורמות בחוקת האיחוד, אך הרעיון התקבל בעוינות על ידי האצילים ועל ידי המדינות השכנות, שנהנו מהיחלשות האיחוד, וחששו מפני כוח מדיני מתחדש ודמוקרטי בגבולותיהן.
לקראת מחצית המאה ה-18 כבר לא היה האיחוד הפולני-ליטאי חזק כבעבר, ולמעשה הוא היה תלוי במדיניותה של האימפריה הרוסית.
ההתערבות הרוסית בענייני הפנים של פולין הורגשה במיוחד במהלך בחירת המלך האחרון - סטניסלאב פוניאטובסקי, שהיה מקורב ליקטרינה הגדולה, קיסרית רוסיה, באופן אישי.
במהלך מלחמת שבע השנים היה האיחוד נייטרלי באופן רשמי, אך כוחות צבא של האימפריה הרוסית עברו בשטחו לכיוון פרוסיה.
החל משנת 1764 ניסה מלך פולין לבטל את הליברום וטו ולהנהיג רפורמות נוספות בממשל, אך בשנת 1767 התקבלה חוקה חדשה בלחץ השגריר הרוסי ניקולאי רפנין שביטלה את כל הרפורמות הקודמות.
הסיים הפולני פעל תחת שליטה מלאה של השגריר הרוסי ומתנגדיו בקרב האצולה הפולנית נעצרו.
בשנת 1768 הוא אף הצליח להעביר חוק לפיו נוצרים שאינם קתולים יקבלו אותן זכויות כמו נוצרים קתולים; חוק פרו-רוסי מובהק שמשמעותו הייתה שנוצרים פרבוסלבים – הדת הרשמית של רוסיה יהיו שווי זכויות לבני הדת השלטת במדינה.
ההתערבות גסה של רפנין בעניינים הפנימיים של פולין גרמה להקמת התאחדות אצילים שהתכנסה בעיר באר והכריזה על מרד, ההתאחדות כונתה , וצבאה לחם נגד צבאותיהם של המלך, האימפריה הרוסית, ונגד התקוממות מקומית באוקראינה.
בתקופה זו חתמו נציגי פרוסיה, האימפריה הרוסית וממלכת הבסבורג האוסטרית על ברית סודית.
בפברואר 1772 חתמו מדינות הברית על הסכם סודי לחלוקת האיחוד הפולני-ליטאי.
בתחילת אוגוסט 1772 פלשו צבאותיהן לשטחי האיחוד והתמקמו בהתאם לסיכום החלוקה שתואם מבעוד מועד.
כוחות הקונפדרציה שבסיסיהם היו ממוקמים באוסטריה נאלצו לעזוב את בסיסיהם מאחר שאוסטריה הצטרפה לברית.
מצבם הצבאי היה נחות, ומלבד סיוע מועט מממלכת צרפת לא הייתה להם עזרה חיצונית נוספת.
אך הם לחמו בעקשנות, כשהמלחמה העות'מאנית-רוסית תרמה להם בעקיפין בכך שהרוסים היו טרודים בה, והלחימה של הקונפדרציה ברוסים נמשכה עד לאביב 1773. ב-28 באפריל 1773 כבשו כוחות רוסיים בפיקודו של אלכסנדר סובורוב את קרקוב והמרד חוסל.
האימפריה הרוסית סיפחה שטחים בליבוניה, בלרוס עד לדווינה המערבית כולל ויטבסק, פולוצק והסביבה – שטח של 92,000 קמ"ר, שבו אוכלוסייה של 1.3 מיליון תושבים;
פרוסיה סיפחה שטחים לאורך החוף הבלטי, לא כולל גדנסק, טורון ואזורים נוספים – שטח של 36,000 קמ"ר, שבו 580,000 תושבים, ושליטה על 80% מסחר חוץ של האיחוד (הממשלה הפרוסית הנהיגה מיסי מעבר גבוהים שהקשו מאוד על פיתוח הכלכלה של האיחוד);
אוסטריה סיפחה אזורים בפולין קטן וגליציה ללא קרקוב – שטח של 83,000 קמ"ר, שבו 2.6 מיליון תושבים.
תוך שימוש בלחץ צבאי בלתי פוסק, דרשו מדינות הברית ממלך פולין ומהסיים להכיר בחלוקה באופן רשמי; מחוסר ברירה, כינס המלך סטניסלאב פוניאטובסקי את הסיים, ובשנת 1775 קיבלה החלוקה הכרה רשמית.
כמו כן, שונו כמה מחוקי המדינה אך הליברום וטו נשאר בתוקף, בהתאם לחוקים החדשים, מינוי תפקידי מפתח במדינה היה על בסיס מועמדים שהועברו מהסיים למלך.
הניסיון המרכזי לרפורמה חוקתית נעשה במהלך הסיים הגדול בין השנים 1788–1792, כחלוף כמעט שני עשורים מחלוקת פולין הראשונה.
חוקה זו הייתה החוקה הלאומית הכתובה הראשונה באירופה, והשנייה בעולם (אחרי חוקת ארצות הברית)
ב-3 במאי 1791 נחקקה חוקה חדשה שהתקבעה בשם חוקת 3 במאי 1791. החוקה החדשה, שהייתה החוקה הדמוקרטית הראשונה באירופה וזכתה לתמיכה עממית רחבה, חיזקה את כוחה של המדינה בניסיון להחליף את האנרכיה ששררה בממלכה במונרכיה חוקתית.
החוקה הציגה אלמנטים של שוויון פוליטי בין בני המעמד הנמוך לבני האצולה, והעניקה לאיכרים הגנה ממשלתית; בכך מיתנה את שעבודם.
ניסיונות הרפורמה בפולין היו לצנינים בעיניהן של המדינות השכנות ששאפו לחלק ביניהן את פולין תוך ניצול המאבקים הפנימיים באיחוד.
הצארית יקטרינה הגדולה זעמה על אימוץ החוקה החדשה, וחששה מפני השפעת רוחות החופש והדמוקרטיה על רוסיה.
אלכסנדר בזבורודקו, אחד ממעצבי מדיניות החוץ של רוסיה הגיב על הידיעה במילים: "הידיעה הגרועה ביותר האפשרית הגיעה מוורשה: המלך הפולני הפך כמעט לריבון".
רוסיה ראתה את פולין כמדינה חסרת הגנה בפועל.
פרוסיה – שחתמה על ברית עם פולין זמן לא רב לפני כן - התנגדה בתוקף לחוקה החדשה, ושלחה הודעה לדיפלומטים פולנים כי החוקה החדשה שינתה את מדינת פולין עד כדי כך שפרוסיה לא רואה את התחייבויותיה הקודמות לברית בין המדינות.
המדינאי הפרוסי הביע את חששם של השמרנים באירופה: "הפולנים גרמו לזעזוע בממלכה הפרוסית על ידי הצבעה בעד החוקה", תוך מתן הסבר כי האיחוד המחוזק ידרוש ככל הנראה את החזרת השטחים שפרוסיה סיפחה בחלוקת פולין הראשונה.
היה דל, וגם לאחר התרחבותו - בעקבות הרפורמה שהוכרזה בסיים הגדול - היה קטן יחסית ומצבת הכוח הסדיר שלו עמדה על כ-65,000 חיילים בלבד.
מצב זה היה אידיאלי להתערבות צבאית עבור המדינות השכנות שצבא כל אחת מהן היה גדול בהרבה (הצבא הפרוסי וצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית עמדו על כ-200,000 חיילים כל אחד, ואילו צבא האימפריה הרוסית מנה כ-300,000 חיילים).
החוקה החדשה נתקלה בהתנגדות גם בתוככי האיחוד עצמו ואצילים בכירים התנגדו לה בתוקף, בהם: סטניסלב פליקס פוטוצקי, , , , ו.
אצילים אלו ביקשו מצארית רוסיה קתרינה הגדולה להתערב למען השבת זכויות היתר שלהם כמו ועוד – חוקים שהבטיחו את המשך ההשפעה המוחלטת של האצילים על המדינה ולמעשה את המשך השיתוק של המערכת השלטונית בפולין.
לשם כך הקימו האצילים הללו ב-14 במאי 1792 בעיירה טרגוביצה ברית צבאית המוכרת כ.
בינואר 1792 יצאה הקונפדרציה בהכרזה שהוכנה למעשה בסנט פטרסבורג על ידי מקורביה של קתרינה – גריגורי פוטיומקין וראש המטה שלו .
הקונפדרציה גינתה את החוקה החדשה שתרמה ל"הדבקה של רעיונות דמוקרטיים בעקבות הדוגמה ההרסנית שהייתה בפריז" כלשונה, ובהכרזה נאמר כי "הפרלמנט הפר את כל חוקי היסוד ורמס את כל חירויות העמים".
חברי הקונפדרציה יישרו קו עם המדיניות של קתרינה הגדולה וביקשו ממנה להתערב בסכסוך בפעולה צבאית: "אנחנו לא יכולים לעשות דבר מלבד לפנות לצארינה קתרין - קיסרית נכבדה והוגנת, ידידתנו ובעלת בריתנו השכנה, המכבדת את הצורך של האומה ברווחתה ותמיד מציעה לה יד עוזרת", כתבו.
ב-18 במאי 1792 מסר שגריר רוסיה בפולין הכרזת מלחמה לשר החוץ הפולני , ועוד באותו יום פלשו צבאות רוסיים לפולין ולליטא.
, לא הניבה ניצחון משמעותי למי מהצדדים, והיא הסתיימה בכניעה עליה חתם המלך סטניסלאב אוגוסט פוניאטובסקי שקיווה לפתור את הסכסוך בדרך דיפלומטית.
תקוותו של המלך פוניאטובסקי שהכניעה תאפשר פתרון דיפלומטי מקובל, התבדתה עד מהרה.
בסתיו 1793 התכנס הסיים בעיר גרודנה, על שמה כונה .
בעזרת צירים חדשים ששוחדו או שאוימו על ידי הרוסים תמו דיוני הסיים ב-23 בנובמבר 1793, חוקת ה-3 במאי בוטלה, והסיים הכריז על הסכמתו לחלוקת פולין השנייה: רוסיה סיפחה 250,000 קמ"ר, ואילו פרוסיה סיפחה 58,000 קמ"ר משטח האיחוד.
חלוקה זו צמצמה את אוכלוסיית פולין לשליש בלבד ממה שהייתה לפני תחילת החלוקות בשנת 1772. שלטון כיבוש הוטל על פולין על ידי כוחות רוסיים, ועצמאותה הוגבלה ביותר.
החלוקה השנייה היוותה מכת מחץ עבור חברי ברית טרגוביצה שהתכוונו להגן על זכויותיהם הוותיקות בנות מאות השנים, ועתה נחשבו בקרב האוכלוסייה הפולנית כבוגדים.
הוא התיישב בלייפציג, שם התקבצו מפקדים ופוליטיקאים פולנים בולטים אחרים סביב איגנצי פוטוצקי, ו, והקימו קהילת מהגרים.
הם החלו להכין התקוממות נגד השלטון הרוסי בפולין, תוך יצירת קשרים עם קבוצות אופוזיציה דומות בפולין.
תמיכתו של קושצ'ושקו בקשר המתארגן הייתה תנופה גדולה עבורם, שכן הוא היה באותה תקופה אחד האנשים הפופולריים ביותר ברחבי פולין.
באוגוסט 1793 חזר קושצ'ושקו ללייפציג מביקור באיטליה והתקבל על ידי חבריו מקהילת המהגרים בדרישה להתחיל לתכנן את המרד.
בספטמבר הוא הבריח את הגבול לפולין כדי לערוך תצפיות באופן אישי, וכן כדי לפגוש כמה קצינים בכירים מאוהדיו שנותרו בצבא הפולני, בהם הגנרל .
ההכנות בפולין להתקוממות היו איטיות, וקושצ'ושקו שהיה מודאג מסיכויי המרד נגד שלוש המעצמות החליט לדחות את ההתקוממות.
הוא עזב לאיטליה ותכנן לחזור רק בפברואר, אך המצב בפולין השתנה במהירות.
ממשלות רוסיה ופרוסיה אילצו את פולין לפרק שוב את רוב כוחותיה הצבאיים, הרוסים דרשו צמצום נוסף של הצבא (אחר שכבר שהצטמצם אחרי הכניעה עליה חתם פוניאוטבסקי) מ-36,000 חיילים ל-15,000 חיילים בלבד, והיחידות המופחתות היו אמורות להיות מגויסות לצבא הרוסי.
כמו כן, בחודש מרץ גילו סוכני הצאר את קבוצת המהפכנים בוורשה והחלו לעצור פוליטיקאים ומפקדים צבאיים בולטים.
קושצ'ושקו נאלץ להוציא לפועל את תוכניתו מוקדם מהצפוי, וב-15 במרץ 1794 יצא לקרקוב.
ב-12 במרץ 1794, החליט הגנרל – מפקד חטיבת הפרשים הלאומית הפולנית הראשונה בסביבות אוסטרולנקה (שכללה כ-1500 לוחמים), לסרב לפקודה רוסית שהורתה לו לפזר את כוחותיו, והוא קידם את החטיבה בצעד מתריס בכיוון קרקוב.
ב-24 במרס 1794, הודיע תדיאוש קושצ'ושקו - מוותיקי הצבא הקונטיננטלי של מלחמת העצמאות האמריקאית, על התקוממות כללית בנאום שנשא בכיכר העיר קרקוב.
קושצ'ושקו נטל לעצמו את הסמכויות של מפקד עליון של כל הכוחות הפולניים, והכריז על עצמו כ"נצ'לניק" – מנהיג לאומי.
בנאומו הוא נדר "שלא להשתמש בכוחות אלה לדיכוי כל אדם באשר הוא, אלא כדי להגן על שלמות גבולותיה של פולין, להחזיר את עצמאותה של האומה, ולחזק את החירויות האוניברסליות" בלבד.
על מנת לחזק את צבאו, פרסם קושצ'ושקו צו גיוס בו נאמר שמתוך כל 5 בתי אב בפולין קטן, יגוייס לפחות חייל אחד שיצויד בקרבין, כידון, או גרזן.
הוועדה המסדרת של קושצ'ושקו בקרקוב גייסה את כל הגברים בגילאי 18–28 והטילה מס על האזרחים.
צבא המרד סבל ממחסור חמור בנשק, מה שגרם לקושצ'ושקו להקים יחידות גדולות שהורכבו מאיכרים חמושים בחרמשים, היחידות כונו בפי העם "אנשי החרמשים".
ב-4 באפריל, נפגש צבא המרד עם גדודי הגנרל הרוסי פיודור דניסוב.
דניסוב קיבל הוראה מהקיסרית לתקוף את קרקוב ולהשמיד את צבא המורדים בשלב מוקדם בטרם הוא עלול להתחזק.
על אף שהחשיבות האסטרטגית של הניצחון לא הייתה ממשית, התפשטה הידיעה על הניצחון במהירות ומחוזות נוספים בפולין הצטרפו לשורות המתקוממים, בתחילת אפריל כבר היו כוחות פולנים שהצטרפו לצבאו של קושצ'ושקו באדמות לובלין וווהלין.
בוורשה ניסו הרוסים לעצור חשודים בתמיכה בהתקוממות, ולפרק את חיל המצב הפולני החלש של ורשה במהירות על ידי השתלטות על מחסן אמצעי לחימה שהיו מאוחסנים ברחוב , ניסיון זה היווה גורם ישיר לפרוץ .
לנוכח הססנותו של המלך, הסתייעו המורדים בחוסר כישוריו של שגריר רוסיה ששימש גם כמפקד צבאי של חיל המצב.
ב-17 באפריל פרץ המרד בראשותו של סנדלר מחברי המועצה העירונית בשם , היום שנבחר היה יום חמישי הקדוש, כאשר רבים מחיילי חיל המצב הרוסי היו בכנסיות ללא נשקם.
המורדים נעזרו באוכלוסייה האזרחית של ורשה והפתיעו את הרוסים כאשר תקפו קבוצות קטנות של חיילים בו זמנית בכל רחבי העיר, וההתנגדות לכוחות הרוסיים התפשטה במהירות בכל העיר.
לאחר יומיים של קרבות קשים נאלצו הרוסים, שספגו בין 2,000 ל-4,000 הרוגים מתוך חיל המצב שמנה כ-5,000 חיילים בסך הכל, לעזוב את העיר.
התקוממות דומה הונהגה בוילנה על ידי ב-23 באפריל ועד מהרה ערים ועיירות אחרות הלכו בעקבותיה.
הטבח בחיילים רוסיים לא חמושים שהשתתפו בטקסי הפסחא נחשב בעיני הרוסים כפשע נגד האנושות והיווה מאוחר יותר גורם מרכזי לנקמה במהלך המצור על ורשה.
ב-7 במאי 1794 הכריז קושצ'ושקו על ביטול חלקי של הצמיתות בפולין בהכרזה שנודעה בכינוי "", במסגרתה העניק חירות אזרחית לכל האיכרים והגנה ממשלתית מפני התעללות של אצילים.
למרות שהחוק החדש מעולם לא נחקק פורמלית והוא אף הוחרם על ידי חלק ניכר מהאצולה, ההכרזה משכה איכרים רבים לשורות המתקוממים, הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה הפולנית שהאיכרים נחשבו רשמית כחלק מ"האומה" - מילה שמשמעותה הייתה מקבילה בעבר לאצולה.
למרות ההבטחה לרפורמות והניסיונות לגיוס מהיר של כוחות חדשים, המצב האסטרטגי של הכוחות הפולניים, שהורכב מ-6,000 איכרים, ו-9,000 חיילים, היה עדיין גרוע ביותר.
הכוחות הפולניים שמנו 16,000 חיילים, 18,000 איכרים ו-15,000 אנשי מעמד הבורגנים, נסוגו לעבר ורשה לפי פקודת קושצ'ושקו והחלו לבצר את העיר.
ב-10 ביולי נחלו המורדים הצלחה זמנית ב – קרב שנערך באמצעות נשק קר בו נהדף הצבא הפרוסי מהעיר רג'רוד באופן זמני.
ב-13 ביולי החל המצור על ורשה על ידי כוח רוסי-פרוסי משולב בפיקודם של מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השני והגנרל הרוסי .
ההערכות על גודלו של כח זה נעות בין 90,000 חיילים וכ-250 תותחים ל-45,000 חיילים; צבא המצור החליט לדחות את המתקפה בהמתנה לתותחים כבדים.
ב-27 ביולי נפתחה המתקפה הראשונה בכיוון וולה, אך התוקפים נבלמו על ידי אוגדה פולנית בפיקודו של הנסיך יוזף פוניאטובסקי.
כדי להקל על הלחץ הפרוסי הורה קושצ'ושקו על הכרזת מרד בפולין גדול, המרד הצליח לשבש את תנועת הצבא הפרוסי.
בשלב זה הפך קושצ'ושקו לרדיקלי יותר בהשקפתו הפוליטית, והוא התקרב אל היעקובינים הפולנים כדי לצבור תמיכה עממית רחבה יותר.
ההתקפה השנייה של צבאות פרוסיה ורוסיה על ורשה ב-26–28 באוגוסט גם היא נכשלה, ועם התפשטות המרד בפולין גדול, הורה פרידריך וילהלם השני לכוחותיו לסיים את המצור ולסגת (הפרוסים נסוגו לנהר , והרוסים לגדה הדרומית של נהר הפיליצה).
הניצחון הפולני בוורשה נתפס כאחד ההישגים העיקריים של קושצ'ושקו, וכאחד משני הניצחונות הפולניים הגדולים ביותר במרד, הניצחון העיקרי של המרד היה המרד בפולין גדול; צבא פולני בפיקודו של יאן הנריק דומברובסקי כבש את בידגושץ' ב-2 באוקטובר ונכנס לפומרניה כמעט ללא התנגדות.
הודות לניידותם של כוחותיו, הצליח דומברובסקי לחמוק מאיגוף צבאו על ידי צבא פרוסי ושיבש את הקווים הפרוסים, בכך אילץ את הפרוסים להסיג את מרבית כוחותיהם ממרכז פולין.
על אף ההצלחה היחסית לא שהה צבאו של דומברובסקי זמן רב בשטח הפרוסי ונסוג במהרה למרכז פולין.
ההתקוממות בליטא לא החזיקה מעמד זמן רב ודוכאה במהירות על ידי הכוחות הרוסיים כאשר ב-12 באוגוסט נכבשה וילנה.
בינתיים, ציידו הרוסים חיל חדש בפיקודו של הגנרל אלכסנדר סובורוב והורה לו להצטרף לצבא שבפיקודו של איוון פרסן ליד ורשה.
לאחר שני קרבות עם צבא המרד בקרופצ'יצ'ה (17 בספטמבר) ו (19 בספטמבר), החל הצבא החדש בצעידה לעבר ורשה.
קושצ'ושקו גייס שני גדודים מוורשה ובעזרת 5,000 חיילים נוספים, התקיף את צבאו של פרסן שמנה 14,000 חיילים ב-10 באוקטובר ב בניסיון למנוע משני הצבאות הרוסיים להתאחד, במהלך הקרב שהסתיים בתבוסה פולנית נפצע קושצ'ושקו ונפל לידי הרוסים.
כמפקד המרד החדש נבחר , וורצקי לא יכול היה לשלוט גם במאבקים הפנימיים של הצבא הפולני, והיה בפועל למפקד הכוחות הצבאיים בלבד, בעוד שהכוח הפוליטי עבר לגנרל יוזף זייג'צ'ק, שנאבק עם - ליברלים שמאלנים קיצונים שהיו תומכים משובעים של המהפכה הצרפתית מזה, ועם אצילים ימניים שמרנים ובתוכם גם המלך מזה.
ב-4 בנובמבר החל קרב שהתחולל בקרבת הפרבר הוורשאי פראגה שעל הגדה הימנית של הוויסלה.
לאחר ארבע שעות של לחימה פנים אל פנים, פרצו הכוחות הרוסים שמנו כ-22,000 איש, את קווי ההגנה הפולנים; המפקד הרוסי – סובורוב נתן לקוזקים יד חפשית לבזוז ולשרוף את ורשה.
כ-20,000 איש נרצחו במהלך אירועים אלו שכונו "טבח פראגה".
הגנרל זייג'צ'ק ברח פצוע משדה הקרב והפקיר את הצבא הפולני שנחל תבוסה מכרעת.
מערכת החינוך הושפעה גם היא מכיוון שבתי הספר בשטחי החלוקה קיבלו עדיפות נמוכה.
שהיה משרד החינוך הראשון בעולם שהוקם - בוטל, מפני שהממשלות הריכוזיות של מדינות החלוקה לא ראו תועלת בהשקעה בחינוך בשטחים המיושבים על ידי בני המיעוט הפולני שהיו חדורי רוח מרד.
הקמת מוסדות חינוך בשטחי החלוקה נעשתה קשה מאוד.
השלטון הפרוסי למשל, התנגד להקמת אוניברסיטה בוורשה, יתר על כן, בשטחים שסופחו על ידי רוסיה ופרוסיה נעשתה "רוסיזציה" ו"גרמניזציה" בכל מרכזי הלמידה הנותרים.
רק בשטחים שסיפחה אוסטריה הייתה ההתערבות הממשלתית מעטה יחסית בתוכן הלימודים.
מבחינה תרבותית יש טוענים שהחלוקה קידמה את פיתוח הספרות הפולנית והאמנות הלאומית, מכיוון שתושבי השטחים שסופחו הושפעו מההתפתחות התרבותית של גרמניה ורוסיה המתקדמות.
התנאים שהוצבו לאליטה הפולנית היו קשים במיוחד בשטח החלוקה הרוסית.
אלפי משפחות מהשלאכטה פולניות שתמכו בהתקוממות נשללו מנכסיהם שהוענקו לגנרלים רוסים או מקורבי החצר בסנט פטרבורג.
לפי ההערכה הועברו כ-650,000 צמיתים פולנים לפקידים רוסים באופן זה.
עבור האיכרים במערב אוקראינה ובלארוס בני הנצרות האורתודוקסית שסבלו עד אז מדיכוי דתי על ידי האצילים הקתולים, הביאה החלוקה לחופש דת יחסי, אך נוצרים אורתודוקסים היו באותה תקופה מיעוט קטן בלבד במזרח בלארוס, והרוב הרווח באוכלוסיית המדינה היו קתולים מזרחיים.
הרוסים דיכאו כל גילוי של אהדה למרד ולעצמאות פולין בחומרה רבה, והאיכרים הפולנים נענשו במלקות על אזכור שמו של קושצ'ושקו בלבד, או על אזכורה של הכרזתו לבטל את הצמיתות.
מלבד זאת, ערכו השלטונות הרוסיים גיוס מסיבי לצבא הרוסי בקרב האוכלוסייה, גיוס שמשמעותו הייתה שירות כמעט לכל החיים.
בקרב החוקרים קיים דיון באיזו מידה השפיעה החלוקה על חייהם של בני המעמד הנמוך, מכיוון שתנאי הצמיתות בשטחי פולין היו קשים מאוד עבור האיכרים עוד לפני כן.
מעמדם של יהודי פולין בתקופת המרד
בשנת 1790 אף נבחרה ועדה מיוחדת לשם עיבוד תוכנית מתאימה למגורי היהודים וזכויותיהם בערים, וכן לארגון הקהילות היהודיות וחלוקה מחדש של גביית המיסים.
אך לפני שהובאה התכנית לדיון במליאת הסיים, פלש ב-29 במאי הצבא הרוסי לפולין.
בימי המרד מילאו סוחרים ואנשי עסקים יהודים תפקיד חשוב באספקה לצבא המורדים; בקרקוב תרמה הקהילה היהודית כספים למרד וכן כלי נשק.
גם בליטא הקימה הממשלה הזמנית ועדה לבדיקת "בעיית היהודים" מהיסוד, ויהודים רבים התגייסו לטובת המרד; בעיר וילנה נשבעו ראשי הקהל שבועת אמונים לממשלה הזמנית והתקבלו גם הרבה תרומות למרד.
במהלך המרד סבלו לא מעט קהילות יהודיות ברחבי פולין מהתעללות של מפקדים מקומיים בימי התוהו ובוהו של המרד, קהילות שונות נדרשה לספק טירונים או לפטור את עצמם מהשירות תמורת 50 גולדן על כל טירון, וכן לספק ביגוד לחיילי המרד.
בקהילות אחרות ביצעו המורדים מעשי שוד וביזה.
בפרבר שבווילנה נהרגו כ-30 יהודים בהתקפה שערך הצבא הרוסי על העיר בתחילת יולי, ובמחוז גרודנה אסרו השלטונות על משלוח מכתבים בעברית תוך איום בענשים חמורים על המפרים את הצו, כדי "שהיהודים לא יודיעו דבר לאויב".
בניגוד לרובם של בני השכבה הגבוהה, בקרב השכבה הבינונית והנמוכה של יהודי ורשה שרבים מהם היו פליטי גזירות תקכ"ח נוצרה אהדה גלויה למרד.
במיליציה העממית שנוסדה בחודש מאי בוורשה היו חברים כ-300 יהודים, ויהודים רבים השתתפו בגירוש הצבא הרוסי מוורשה.
לפעילות יהודית זו לטובת המרד, והשתתפות פעילה בשורותיו הייתה השפעה רבה על יחסם של קושצ'ושקו ושל שלטונות המרד לאוכלוסייה היהודית, אולם מעשית לא חל במעמדם כל שינוי לטובה.
ב-17 בספטמבר פורסם בעיתון הממשלתי כי הוקם גדוד יהודי שמנה כ-500 חיילים תחת פיקודו של ברק יוסלביץ' – יהודי סוחר סוסים מקרטינגה שבליטא.
מטרתו של קושצ'ושקו בייסוד הגדוד הייתה "לשחרר את ורשה מיהודים הולכי בטל", וגדודים דומים הוקמו גם למיעוט הגרמני והצ'כי בידי קושצ'ושקו שרצה לרכוש את אהדת עמי המערב וליצור תדמית של ממשלה ליברלית.
ההיסטוריון מאיר בלבן שיער שחלק מעלויות הגדוד תרמו יהודי ורשה, וחלק אחר מהגדוד הורכב מהמיליציה היהודית בוורשה.
אך מסופר גם על היתר ללחימה בשבת שקיבל הגדוד מאת רבני פראגה, הקהילה היהודית של פראגה גם דאגה לאספקת מזון כשר לחיילים יהודים.
נותרו בחיים רק 20 איש שנפלו בשבי, ביניהם ברק יוסלביץ שנפצע קשה.
בהם כ-180 יהודים מתושבי השכונה.
פקודת גירוש הוצאה על ידי המושל החדש, אלא שהייתה זו תרמית, שכן לפי הסכם סודי שנחתם בין רוסיה לפרוסיה, עבר השלטון בעיר בינתיים לידי הפרוסים, ופקודת הגירוש לא יצאה אל הפועל.
מרד קבוצת וגנר היה מרד שהתרחש ברוסיה ב-23 וב-24 ביוני 2023, במהלכו מרדה קבוצת וגנר, חברה צבאית פרטית רוסית, בממשלת רוסיה.
המרד התעורר על רקע המתיחות הולכת וגוברת בין משרד ההגנה הרוסי לבין יבגני פריגוז'ין, מנהיג וגנר, ובמהלכו כבשה הקבוצה חלקים משטחה של רוסיה.
למחרת, לאחר משא ומתן, נסוגו פריגוז'ין וכוח וגנר מהשטחים שכבשו.
פריגוז'ין פלש לרוסיה מתוך אוקראינה שם שהה בשל מלחמת אוקראינה–רוסיה בראש קבוצת וגנר, כוח המונה כ-25,000 איש (אך ייתכן שרק כ-8,000 השתתפו בפועל במסע) אל רוסטוב על הדון, עיר במחוז רוסטוב שברוסיה, הסמוכה לגבול אוקראינה–רוסיה, ואמר: "נשמיד את כל העומד בדרכנו".
לאחר מכן השתלטו כוחות וגנר על רוסטוב ועל מפקדת המחוז הצבאי הדרומי בה ללא התנגדות.
בעקבות האירועים כינה נשיא רוסיה ולדימיר פוטין את מעשי קבוצת וגנר "בגידה" והבטיח לדכא את המרד.
בשעות הערב הודיע נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו כי הגיע להסכמה בדבר נסיגה של פריגוז'ין, ולאחריה הודיע פריגוז'ין כי כוחותיו יחזרו לבסיסיהם "על מנת למנוע שפיכת דם רוסי".
בשנת 2014 הקים יבגני פריגוז'ין את קבוצת וגנר, חברה צבאית פרטית רוסית.
בשנותיה הראשונות פעלה הקבוצה בסוריה ובאזורים נוספים בהם הייתה לרוסיה פעילות צבאית מוגבלת.
על רקע הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022 גברה השפעתו של פריגוז'ין וקבוצת וגנר על המלחמה.
ערב הפלישה נוצרו מתח ביחסים בין פריגוז'ין להנהגה הרוסית.
פריגוז'ין מתח ביקורת על שר ההגנה סרגיי שויגו על פעולות הצבא הרוסי בסוריה, ואמר כי הצבא הרוסי פועל שם ב"שיטות מיושנות".
צמיחת ההשפעה של קבוצת וגנר נבעה מכישלון התוכניות הראשוניות של ההנהגה הרוסית להביס את אוקראינה במהירות.
האבידות הגדולות שספג הצבא הרוסי בתחילת המלחמה והימנעות של פוטין מגיוס חיילי מילואים, אילצו את השלטון לגייס שכירי חרב ולהגדיל את תלותו בקבוצות פרטיות כמו קבוצת וגנר.
עם התקדמות הלחימה, המשאבים וכוח האדם שעמד לשרות קבוצת וגנר גדל משמעותית וכן תפקידו בלחימה.
הקבוצה החלה להתפס ככוח צבאי דומיננטי ברוסיה, אך בד בבד כצבא פרטי של פריגוז'ין שאינו כפוף לחוק הרוסי או להיררכיה הצבאית של רוסיה.
בשל כך החל משרד ההגנה הרוסי לנסות להגביל את השפעתו הגוברת של פריגוז'ין ברוסיה.
המחלוקת בין פריגוז'ין לבכירי משרד ההגנה הרוסי נהפכה לפומבית יותר ויותר בצל מספר האבידות העצום במהלך הקרב על באחמוט וסביבתה הקרובה.
פריגוז'ין התעמת שוב ושוב עם שר ההגנה הרוסי, שויגו, ועם הרמטכ"ל הרוסי, גרסימוב.
לטענתו, הם מעכבים בכוונה את משלוחי הציוד והתחמושת, להם כוחותיו זקוקים בכדי לכבוש סופית את באחמוט, במטרה להכשיל אותו.
פריגוז'ין ניצל את מעמדו והצלחות אנשיו בחזית כדי לדווח מהחזית, תוך הפרה של חוקי הצנזורה הרוסיים, והציג את עצמו וחיליו כעדיפים על ממסד הצבאי הרוסי.
דבריו הביאו לו פרסום ועלו חששות שהוא מנסה למצב את העצמו כשחקן פוליטי.
ב-27 במאי, מילבלוגר ושר ההגנה לשעבר של הרפובליקה העממית של דונייצק, איגור "סטרלקוב" גירקין, האשים את פריגוז'ין בקשירת קשר להעסיק את קבוצת וגנר כדי לתזמר הפיכה בתוך רוסיה.
בתחילת יולי המתיחות הסלימה, פריגוז'ין טען כי הצבא ניסה לתקוף את כחות וגנר, ופרסם סרטון בו הקבוצה עצרה את סגן אלוף רומן ונוויטין, מפקד חטיבה ה-72 של רוסיה, אומר כי הורה לחייליו לפתוח באש על שירה של כוחותיו, לכאורה כשהוא שיכור.
ב-10 ביוני, ההגנה הרוסי הורה לקבוצת וגנר לחתום על חוזים עם הצבא לפני 1 ביולי, ולמעשה לשלב את וגנר ככפוף במבנה הפיקוד הרגיל ולצמצם את השפעתו של פריגוז'ין.
לפי מודיעין האמריקאי, פריגוז'ין, החליט לאתגר את ההנהגה הצבאית ברוסיה מספר ימים לפני 23 ביוני.
ב-23 ביוני 2023 פרסם פריגוז'ין בטלגרם כי חיילי משרד ההגנה הרוסי הפגיזו את עמדותיו, והבטיח לנקום בהנהגת משרד ההגנה הרוסי.
הוא הפיץ סרטון בערוצי טלגרם המזוהים עם קבוצת וגנר, אשר תועד במחנה וגנר שהותקף על ידי טיל רוסי.
הדבר אומת על ידי כלי תקשורת נוספים ברוסיה.
מנגד משרד ההגנה הרוסי הכחיש את ההאשמות בדבר התקיפה נגד וגנר.
באותו ערב הודיע פריגוז'ין על תחילתו של סכסוך מזוין עם משרד ההגנה והצהיר שיש לעצור את ה"רוע" בהנהגה הצבאית, והבטיח "לצעוד למען הצדק".
וציין כי לא הייתה הצדקה לפלישה הרוסית לאוקראינה, והאשים את שר ההגנה, סרגיי שויגו, בכישלון המערכה ובמותם של חיילי צבא רוסיה בשדה הקרב.
במהלך הלילה שבין 23 ל-24 ביוני פורסמה הקלטת שמע בקולו של פריגוז'ין, בטענה שכוחות וגנר נכנסים לרוסטוב על הדון וקוראים לכוחות הצבא הסדיר לא להתנגד.
בהקלטה נוספת אמר כי ראש המטה הכללי הורה לחיל האוויר לתקוף את כוחותיו וגנר הנעים בדרכים בין כלי רכב אזרחיים, תוך שהוא מאשים את המטכ"ל בהתעלמות מחיי חפים מפשע.
ומתן עדיפות להרג האוכלוסייה והודה לטייסים שסירבו, לדבריו, לבצע את הפקודות.
כוחות וגנר טענו כי השתלטו על מבני צבא בעיר.
הניו יורק טיימס דיווח על צילומים מאומתים המציגים את פריגוז'ין בחצר בניין המטה של המחוז הצבאי הדרומי פריגוז'ין נפגש עם סגן שר ההגנה יונוס-בק יבקורוב במפקדה, במהלכה ניסה יבקורוב לשכנע את פריגוז'ין להסיג את חייליו ללא הצלחה.
צילומי עדי ראייה תיעדו שיירה ארוכה של כלי רכב צבאיים ואזרחיים בכיוון העיר, המורכבת לכאורה מקדירוביטים אשר באו להילחם במורדים.
אך לא דווח על קרבות ולכאורה הם לא נכנסו לעיר או נכנעו למורדים.
שלטונות מחוז רוסטוב המליצו לתושבים להישאר בבתיהם, על אף זאת ניכרה צפיפות משמעותית במרכז העיר.
פריגוז'ין הפציר בכל מי שרוצה להצטרף לסכסוך נגד משרד ההגנה לעשות זאת.
והאשים את שויגו בשימוש בארטילריה ובמסוקים כדי להשמיד את קבוצת וגנר, וטען ששויגו "ברח בפחדנות מרוסטוב בתשע בערב".
לדברי בכיר במשרד ההגנה האמריקני, סוכנויות הביון האמריקאיות זיהו כי לוחמים רוסיים רבים ערקו והצטרפו לכוחות המורדים.
וכי חיילים וקצינים רוסים שנפרסו בתוך אוקראינה וכן בשטח הרוסי ובבסיסים הסמוכים לגבול אוקראינה תמכו במהלכים.
לאחר כיבוש רוסטוב על הדון, החלו המורדים להתקדם לעבר מוסקבה מרחק של כ-1,100 קילומטרים מרוסטוב על הדון.
ב-24 ביוני השתלטה קבוצת וגנר השתלטה לאחר קרבות על כל המתקנים הצבאיים בעיר וורונז', יותר מחצי הדרך לבירה.
בקרבות על וורונז' הותקפו המורדים על ידי חיל האוויר ובתגובה הפילו 6 מסוקים ומטוס פיקוד והרגו לפחות 15 חיילים.
בגבול ליפצק-ריאזאן הרסו השלטונות כבישים מהירים עם מחפרים בניסיון להאט את התקדמות השיירה.
חלק מהדרכים נחסמו במשאיות ובאוטובוסי בית ספר.
הצבא הקים קווי הגנה לאורך נהר אוקה (הזורם ממש דרומית למוסקבה) וחסם מעברי גשרים.
מושלי מחוז ליפצק ומחוז וורונז' קראו לכל האזרחים להישאר בבית, בעקבות דיווחים על טורים צבאיים ועימותים לאורך הכביש המהיר M4.
לאחר מכן המשיכו המורדים לתוך מחוז ליפצק, כ-400 קילומטרים ממוסקבה.
ויחידה מיוחדת התפצלה מהכוח הראשי כדי להגיע למחוז ריאזאן.
בעקבות דיווחים על טורים צבאיים ועימותים לאורך הכביש המהיר M4, המחבר את הבירה עם מחוזותיה הדרומיים של רוסיה נסגר לתנועה כ-400 ק"מ מדרום למוסקבה.
צבא רוסיה והמשמר הלאומי פרס משוריינים במוסקבה וברוסטוב.
ראש עיריית מוסקבה סרגיי סוביאנין הכריז על משטר מבצעי ללוחמה בטרור בעיר.
הרשויות העירוניות שקלו להכריז על עוצר, ושלטי חוצות הקוראים לגיוס לקבוצת ווגנר נראו מפורקים בחיפזון.
דר שפיגל דיווח כי כל המקומות הפנויים בטיסות היוצאות ממוסקבה אזלו כאשר אנשים ניסו לברוח מהכוח המתקרב.
לפי אתר פלייטרדאר24, המטוס הנשיאותי של רוסיה יצא ממוסקבה לסנקט פטרסבורג אך דובר הקרמלין דמיטרי פסקוב, הכחיש כי פוטין היה על המטוס.
גם במחוז קלוגה, הסמוך למוסקבה, הרשויות הכריזו על הגבלות נסיעה כאשר המושל ולדיסלב שפשה אמר לתושבים "להימנע מנסיעה ברכב פרטי בכבישים אלה אלא אם כן הכרחי לחלוטין".
לטענת פריגוז'ין, כוחותיו הגיעו למרחק של כ-200 ק"מ ממוסקבה לפני שחזרו על עקבותיהם.
בעקבות המרד נשא נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, נאום לאומה, בו האשים אותם ב"בגידה" וב"נעיצת סכין בגב האומה" והבטיח תגובה קשה.
פריגוז'ין השיב כי הנשיא טעה עמוקות בנוגע לבגידה במולדת, והם הפטריוטים של המולדת.
והוסיף כי אף לוחם של קבוצת וגנר אינו מתכוון לבקש סליחה מהנשיא, משירות הביטחון הפדרלי או ממישהו אחר.
כמו כן אמר כי המדינה לא תמשיך לחיות בשחיתות, מרמה וביורוקרטיה.
נשיא צ'צ'ניה רמזן קדירוב, הודיע כי כוחותיו יסייעו לשלטון הרוסי לדכא את מרד קבוצת וגנר.
שירות הביטחון הפדרלי הרוסי (FSB) פשט על מטה וגנר בסנקט פטרבורג.
דיווחים לא מאומתים בתקשורת הרוסית אמרו כי קופסאות קרטון המכילות 4 מיליארד רובל (47 מיליון דולר) הוחרמו.
פריגוז'ין אמר שהכסף נועד לתשלום משכורות לעובדים והוצאות אחרות של החברה.
כמו כן דווח שנפתח בהליך פלילי נגד פריגוז'ין לפי סעיף 279, באשמת מרד מזוין.
אולגה רומנובה, עיתונאית ומנהיגת ארגון זכויות האזרח הרוסי רוסיה מאחורי הסורגים , האשימה את ה-FSB באיומים על קרובי משפחה של מורשעים שגייס וגנר מאז בוקר 24 ביוני.
גנרלים רוסים, בהם סרגיי סורוביקין, פנו פומבית ללוחמי וגנר ודחקו בהם "לעצור".
רוסיה חסמה את אתר גוגל חדשות.
בערב 24 ביוני הודיע נשיא בלארוס לוקשנקו כי נפגש עם פריגוז'ין לבקשתו של פוטין.
לפי הודעת לשכתו לעיתונות, תיווך לוקשנקו עסקה בה פריגוז'ין יסכים לעצור את התקדמותו ולחזור לבסיסיו בתמורה להבטחה רוסית להגנה על ביטחון כוחותיו.
בהודעה קולית שנשלחה בערוץ הטלגרם שלו, מסר פריגוז'ין כי קיבל את ההסכם על מנת למנוע שפיכות דמים.
פריגוז'ין אמר כי כוחותיו "יפנו אחורה את טוריהם, ויחזרו לבסיסי השדה לפי התוכנית".
מספר שעות לאחר מכן, דיווח הערוץ הרוסי RT כי כוחות וגנר החלו לעזוב את רוסטוב, כאשר בהודעה ראשונה מטעם הקרמלין נמסר כי פריגוז'ין יוגלה לבלארוס, תוך סגירת תיק החקירה נגדו והבטחה כי יתר משתתפי ההתקוממות לא יועמדו לדין.
בהמשך הערב נודע כי פריגוז'ין אכן יעבור לבלארוס.
תוכן ההסכם שהוביל לנסיגה לא פורסם על ידי הצדדים באופן רשמי.
עם זאת, להערכת שירות המודיעין הבריטי, נסיגת פריגוז'ין ואנשיו היא בעקבות איומי שירות המודיעין הרוסי לפגוע במשפחות בכירי קבוצת וגנר, בהם פריגוז'ין עצמו.
ב-27 ביוני פורסם כי האישומים נגד פריגוז'ין וכוח וגנר הוסרו.
מרד התרנגולים: עלייתם של הנאגטס הוא סרט קומדיה משפחתית בריטי בסטופ מושן של ארדמן אנימציות בבימויו של סם פל, על פי תסריט מאת קארי קירקפטריק, ג'ון או'פארל ורייצ'ל טונארד, מתוך סיפור מקורי של קירקפטריק ואו'פארל.
זהו סרט המשך ל"מרד התרנגולים" משנת 2000, שהופק על ידי אולפני ארדמן, Pathé ו-StudioCanal.
בסרט מדבבים טנדי ניוטון, זאקרי לוי, בלה רמזי, רומש רנגנתן, דניאל מייס, דייוויד בראדלי, ג'יין הורוקס, אימלדה סטונטון, לין פרגוסון, ג'וזי סדג'וויק-דייוויס וניק מוחמד.
הסרט מתוכנן לצאת בנטפליקס ב-15 בדצמבר 2023.
לאחר שברחה בהצלחה מהחווה של טווידי בצורה נועזת ומסוכנת, ג'ינג'ר גילתה את המקום המושלם שלה, אי מושלם שבו כל הלהקה יכולה לחיות בהרמוניה, ללא כל סיכונים מבני אדם.
עם בקיעתה של מולי, בתם החדשה של ג'ינג'ר ורוקי, נראה כי החלום הטוב של ג'ינג'ר התגשם סוף סוף.
עם זאת, כל אוכלוסיית התרנגולות מתמודדת כעת עם סכנה מאיימת וחדשה ביבשת.
נחושים לשמור על חירותם, גם אם זה אומר לסכן אותו, ג'ינג'ר והצוות שלה נחושים לפרוץ פנימה.
זאקרי לוי בתפקיד רוקי רודס
ניק מוחמד בתור דוקטור פריי
פיטר סרפינוביץ' בתפקיד רג'ינלד סמית'
מירנדה ריצ'רדסון בתפקיד גברת טווידי
סרט המשך למרד התרנגולים דווח באפריל 2018 בהפקת אולפני ארדמן, StudioCanal ו-Pathe.
לחברת דרימוורקס הנפשה לא הייתה מעורבות עקב סיום השותפות שלהם עם אולפני ארדמן לאחר יציאת הסרט "חיים בזרם" בשנת 2006. סם פל ביים, עם פול קיולי המפיק.
תסריטאיי הסרט המקוריים קארי קירקפטריק וג'ון או'פארל כתבו גם את סרט ההמשך.
מייסדי ארדמן, פיטר לורד ודייוויד ספרוקסטון, משמשים כמפיקים בפועל.
ב-16 באוקטובר 2019, הסרט החל רשמית בהפקה מוקדמת.
ארדמן אמר שמל גיבסון לא התבקש לחזור בתור רוקי.
ביוני 2020, פל פרסם פרטים נוספים על סרט ההמשך, שיגיע מהסוף של הסרט הראשון, שבו התרנגולות התיישבו באזור הבטוח החדש שלהן.
מולי, האפרוחה של ג'ינג'ר ורוקי, מתחילה לבקוע מהביצה, בדיוק כשמגיעה הודעה על איום חדש על התרנגולות.
ביולי 2020, ג'וליה סוואלה, קולה של ג'ינג'ר בסרט הראשון, חשפה את כוונתם של אולפני ארדמן לעצב מחדש את תפקידה, ואמרה שקולה נשמע ישן מדי, והעירה "רשמית נקטפתי, ממולאת וצליתי".
ההחלטה זכתה לביקורת נרחבת, וחלקם מצאו כי ההחלטה היא גילית.
כמו כן שם הסרט נחשף "מרד התרנגולים: עלייתם של הנאגטס".
בלה רמזי, ניק מוחמד וג'וזי סדג'וויק-דייוויס דיבבו שלוש דמויות חדשות, מולי, דוקטור פריי ופריזל, בהתאמה.
ביוני 2023 דווח כי הארי גרגסון-וויליאמס, אחד המלחינים של הסרט הראשון, יחזור להלחין את סרט ההמשך.
הסרט מתוכנן לצאת ב-15 בדצמבר 2023. הסרט זכה בתצוגה מקדימה בפסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי אנסי ב-11 ביוני 2023. נטפליקס רכשה את זכויות ההפצה העולמיות של הסרט, למעט סין.
פרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהפרסי אגודת מבקרי הקולנוע של סן דייגוסרט האנימציה הטוב ביותרמרד התרנגולים: עלייתם של הנאגטספרס אנניהאפקטים המונפשים הטובים ביותר בסרט אנימציההסטוריבורד הטוב ביותר בסרט אנימציהריצ'רד פלןפרס האקדמיה הבריטית לקולנועסרט האנימציה הטוב ביותר
מרד מיטילנה הייתה אירוע במהלך המלחמה הפלופונסית, שבו ניסתה העיר מיטילנה לאחד את האי לסבוס תחת שליטתה ולהתנתק מהאימפריה האתונאית.
המקור המרכזי לקיומו של המרד, לפרטים אודותיו, ולדיון המפורסם שהתקיים באתונה בהקשר של המרד, הוא הספר השלישי בתולדות המלחמה הפלופונסית של תוקידידס.
בשנת 428 לפנה"ס, תכננה ממשלת מיטילנה מרד בתיאום עם ספרטה, בויאוטיה וערים נוספות באי, והחלה להתכונן למלחמה ממושכת באמצעות ביצורים ואגירת אספקה.
ההכנות נקטעו על ידי צי אתונאי שנודע לו על הקשר, וממשלת מיטילנה שלחה נציגים לאתונה לדון בהסדר, אך במקביל שלחה משלחת סודית לספרטה בבקשת סיוע.
הניסיון להגיע להסדר עם אתונה כשל, כיוון שהאתונאים לא היו מוכנים לאפשר למתימנה – בת ברית נאמנה – ליפול תחת שלטון מיטילנה, והצי האתונאי החל להטיל מצור ימי על העיר.
ספרטה, על אף שהבטיחה סיוע והחלה להכין צי, נרתעה מהפגנת כוח אתונאית ולא פעלה באותו שלב.
האתונאים שלחו אל האי תגבורת של 1,000 הופליטים, שהשלימו את המצור על העיר גם ביבשה באמצעות חומת מצור.
בקיץ 427 לפנה"ס יצא לבסוף צי ספרטני, אך התקדם באיטיות רבה והגיע לחופי לסבוס רק לאחר שמיטילנה נכנעה.
לאחר הכניעה התנהל באתונה הוויכוח על מיטילנה – דיון סוער על גורל העיר.
פקיד בשם קליאון הציע להוציא להורג את כל הגברים בעיר ולשעבד את הנשים והילדים, בעוד שדיאודוטוס, בן אוקריטס, טען שיש להוציא להורג רק את המנהיגים.
האספה האתונאית התנדנדה: ביום הראשון הוחלט על הריגה המונית, אך ביום שלמחרת בוטלה ההחלטה.
בסופו של דבר נחסכה העיר כולה מעונש כולל, אך כ-1,000 "מנהיגי המרד" (אם כי מספר זה מוטל בספק – ייתכן שבעקבות טעות כתיב היה המספר קרוב ל-30 בלבד) הוצאו להורג ללא משפט.
ממשלת מיטילנה האוליגרכית שקלה למרוד באתונה עוד לפני פרוץ המלחמה הפלופונסית, אך ניסיונותיה בשנות ה-430 לפנה"ס להצטרף לליגה הפלופונסית נדחו על ידי ספרטה.
בהיעדר תמיכה ספרטנית, ירדו התוכניות לטמיון.
בשנת 428 לפנה"ס חשו מנהיגי מיטילנה כי שעת הכושר למרד הגיעה, ובויאוטיה וספרטה הצטרפו לתכנון.
מטרת המרד הייתה לאחד את כל האי לסבוס תחת שלטון מיטילנה – מהלך שלא היה מקובל באימפריה האתונאית, שדגלה בשליטה ישירה על ערים בודדות ולא על קבוצות עירוניות מאוחדות.
בנוסף, מעמדה המיוחד של מיטילנה כאוטונומיה עם צי משלה העניק למנהיגיה ביטחון ביכולתם להצליח, לצד חשש כי אם לא ימרדו – תאבד העיר את עצמאותה.
המיטילנים החלו לחזק את ביצורי העיר ושלחו שכירי חרב ואספקה מהים השחור.
אך תוכניותיהם דלפו לידי האתונאים על ידי אויביהם המקומיים – מתימנה, טנדוס וקבוצת אזרחים פרו-אתונאיים במיטילנה.
האתונאים, אשר סבלו באותה תקופה מהתפרצות המגפה ומהוצאות כבדות של מלחמה ממושכת מהצפוי, ניסו בתחילה להימנע ממבצע צבאי נוסף בלסבוס, וביקשו לפתור את המשבר בדרכים דיפלומטיות.
אולם, משהתברר כי המיטילנים אינם מתכוונים לוותר על תוכניתם לאיחוד האי והכנותיהם למלחמה נמשכות, נשלח צי אתונאי לעיר.
עשר טרירמות מיטילניות אשר שירתו בצי האתונאי הושבתו על צוותהן באתונה.
האתונאים תכננו לנחות בעיר במהלך פסטיבל דתי שבמהלכו כל תושבי העיר עתידים היו להיות מחוץ לחומות – מהלך שיקל על השתלטות.
אולם מאחר שהחלטות אלה נדונו בגלוי באספה האתונאית, המיטילנים קיבלו התראה מראש.
ביום הפסטיבל נשארו בעיר, תגברו את ההגנות, והציבו שמירה כפולה על חלקי החומה החלשים.
האתונאים דרשו מהם להסגיר את צי הספינות ולפרק את חומות העיר – דרישה שנדחתה.
המיטילנים אף שלחו את צי הספינות שלהם לקרב מול האתונאים מחוץ לנמל, אך לאחר תבוסה מהירה חזרו לנמל, והסכימו לפתוח במשא ומתן.
המטרה המיטילנית לא הייתה פיוס עם אתונה, אלא קניית זמן לצורך השגת תמיכת ספרטה ובויאוטיה.
במקביל למשלחת הגלויה שנשלחה לאתונה, יצאה משלחת סודית לספרטה כדי לבקש סיוע.
כישלון המשא ומתן וחידוש הלחימה
באתונה נדחה ההסכם המוצע: המיטילנים התחייבו לנאמנות בתמורה להסגת הצי האתונאי מהאי – משמע הפקרת מתימנה, דבר שלא היה מקובל על האתונאים, שכן היה פוגע ביוקרתם ובטענתם ללגיטימיות כשליטי האימפריה.
עם חזרת השליחים ללסבוס, הכריזו כל ערי האי פרט למתימנה מלחמה באתונה.
המיטילנים גייסו צבא ותקפו את המחנה האתונאי.
אף שניצחו במקצת בקרב, לא ניצלו את ההזדמנות להמשך הלחימה ונסוגו בלילה לעיר.
האתונאים, שראו בחולשה זו עידוד, קראו לתגבורת מבעלות בריתם, וכשהגיעו תגבורות, הקימו שני מחנות ביצורים משני צדי נמל מיטילנה, ופתחו במצור ימי.
מחוץ לחומות עדיין שלטו המורדים.
זמן קצר לאחר התקפת המיטילנים על המחנה האתונאי, הצליחה טרירמה ובה שגרירים מספרטה ובויאוטיה לחדור למיטילנה.
הם שכנעו את תושבי העיר לשלוח משלחת שנייה בבקשה לתמיכת ספרטה.
המשלחת הגיעה ביולי, אך לא קיבלה מענה מיידי; ההחלטה נדחתה לכינוס הברית הפלופונסית שצפוי היה להתקיים באולימפיה בקיץ.
באספה זו נשאו המיטילנים נאום המנמק את המרד, מציין את חולשת אתונה ומדגיש את הצורך לתקוף את האימפריה – מקור עוצמתה של אתונה.
הברית הפלופונסית אישרה את קבלת לסבוס לברית והחליטה על יציאה למלחמה באתונה.
התוכנית הייתה לרכז את כוחות הברית באיסתמוס של קורינתוס ולצאת למתקפה משולבת.
אולם אף שספרטה הקדימה להיערך והחלה לגרור ספינות בין המפרצים, שאר בנות הברית איחרו להגיע, בין השאר בשל עונת הקציר ועייפות מהפלישה לאטיקה מוקדם יותר באותה שנה.
האתונאים, כדי להפריך את הטענות לחולשתם, גייסו 100 ספינות לפשיטות על הפלופונס.
המחסור בכוח אדם אילץ גיוס של בעלי קרקעות ומתיקים (זרים תושבי אתונה) לחתירה.
הצי האתונאי פשט על חופי הפלופונס, והספרטנים – שציפו כי האתונאים אינם מסוגלים ליותר – נסוגו מהתוכנית לתקוף באותה שנה.
בעת שהכוח הספרטני נערך באיסתמוס, תקפו המיטילנים ובעלי בריתם את מתימנה, בציפייה שייבגודו בה מבפנים.
אך הבגידה לא התרחשה, וההתקפה נהדפה.
בדרכם חזרה, סייעו המורדים בביצור ערים סמוכות.
לאחר נסיגת המיטילנים, יצאה מתימנה להתקפה על אנטיסה, אך הובסה על ידי שכירי החרב של העיר.
האתונאים, שחשו כי כוחותיהם בלסבוס אינם מספקים, שלחו תגבורת של 1,000 הופליטים.
עם הגעתם, השתלטו על הסביבה החקלאית סביב מיטילנה, השלימו את חומת המצור וסגרו את העיר מכל עבר.
כדי לממן את המצור, שנמשך על רקע משבר כלכלי חריף, נקטה אתונה בצעדים יוצאי דופן.
היא גבתה אייספורה – מס ישיר על אזרחים – כנראה בפעם הראשונה בתולדותיה, והקדימה את גביית המיסים מבעלות הברית, מהלך שגרר התנגדות – אחד הגנרלים נפל בעת ניסיון גבייה בקאריה.
בקיץ 427 לפנה"ס תכננה ספרטה מתקפה כוללת שתסיח את דעת אתונה ותאפשר חילוץ מיטילנה.
פלישת השנה לאטיקה הייתה אחת הארוכות והקשות במלחמה.
צי בן 42 ספינות, בפיקוד האדמירל הספרטני אלקידס, יצא לעבר מיטילנה.
בתוך העיר, המזון אזל, והמצור הכביד.
שליח ספרטני בשם סלאיתוס הוברח לעיר בסוף החורף, קיבל את הפיקוד והבטיח סיוע.
אך משהתמהמה הסיוע, חילק ציוד צבאי לכל האזרחים בניסיון לפרוץ את המצור.
הצעד עורר מרד פנימי – ההמון דרש חלוקת מזון ואיים להיכנע לאתונאים.
כשהנהגת העיר הבינה שהמצב אינו בר שליטה, נמסרה העיר לאתונאים בתנאי שאיש מתושביה לא יוצא להורג או נמכר לעבדות לפני שיוצגו טענות המרד באתונה.
כשהגיע לחופי איוניה שמע על נפילת מיטילנה.
על אף הצעות לתקוף את העיר או לעורר מרידות נוספות, בחר לסגת.
האתונאים ניסו לרדוף אחריו אך הוא שב לפלופונס ללא עימות.
לאחר מכן שבו האתונאים ללסבוס ודיכאו את שאר הערים המורדות.
לאחר דיכוי המרד, שלח המצביא פאכס את צבאו חזרה לאתונה, יחד עם אסירים שנחשדו כמנהיגי המרד, ובכללם הגנרל הספרטני סלאיתוס.
סלאיתוס הוצא להורג מיידית, על אף שהציע לסגת מכוחות ספרטה שהיו אז בפלאטאה.
באספה באתונה התנהל אחד הוויכוחים הפוליטיים הידועים ביותר בתולדות הדמוקרטיה האתונאית.
פרטי הדיון נמסרו בספרו של תוקידידס.