tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר באותה שנה, היא שובצה לשייטת המנותקת השנייה כדי לתמוך בצי המלכותי האיטלקי, ובשנת 1916 היא נשלחה לסלוניקי, יוון.
שם היא השתתפה במבצעים נגד מלוכנים יוונים שהתנגדו לכניסה למלחמה בצד מדינות ההסכמה.
דאנקן חזרה לבריטניה בפברואר 1917 והוסבה לספינת בסיס לפני שפורקה לגרוטאות ב-1920.
לאוניות הסדרה הייתה מהירות מרבית של 19 קשרים (35 קמ"ש) מ-18,000 כוחות סוס (13,000 קילוואט), מה שהפך את דאנקן ואחיותיה לאוניות המערכה המהירות ביותר בעולם במשך כמה שנים.
לדאנקן היו ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/ 40 קליבר שהותקנו בצריחים תאומים מלפנים ומאחור.
לדאנקן הייתה חגורת שריון בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים); המחיצה הרוחבית בקצה האחורי של החגורה הייתה בעובי 7–11 אינץ' (178–279 מילימטרים).
דאנקן הונחה על ידי Thames Ironworks and Shipbuilding Company, לימאות', ב-10 ביולי 1899, והושקה ב-21 במרץ 1901. היא עזבה את מעגן ויקטוריה לצ'טם במאי 1902, לצורך חימוש וניסויים, והושלמה באוקטובר 1903. דאנקן נכנסה לשירות במספנת צ'טם ב-8 באוקטובר לשירות צי הים התיכון.
היא עברה לצי התעלה בפברואר 1905. ב-26 בספטמבר באותה שנה, היא התנגשה באוניית המערכה אה"מ אלביון בלרוויק, וסבלה מנזק לגוף, כולל חור בצד שלה מתחת לקו המים, נזק להגה, ואובדן הירכתיים שלה.
היא ספגה תקלה נוספת ב-23 ביולי 1906, כאשר עלתה על שרטון מול האי לנדי במהלך פעולות לא מוצלחות להצלת אוניית המערכה אה"מ מונטגו.
דאנקן עברה לצי האטלנטי בפברואר 1907, ועברה שיפוץ בגיברלטר מנובמבר עד פברואר 1908. ביולי, דאנקן ביקרה בקנדה במהלך יום השלוש מאות של קוויבק, יחד עם אוניות האחות שלה אלבמארל, ראסל ואקסמות'.
ב-1 בדצמבר, דאנקן עברה לצי הים התיכון כדי לשמש כאוניית הדגל של סגן המפקד.
היא עברה שיפוץ במלטה ב-1909. תחת ארגון מחדש של הצי ב-1 במאי 1912, שייטת הקרב של צי הים התיכון הפכה לשייטת אוניות המערכה הרביעית, צי הבית, שבסיסה בגיברלטר ולא במלטה, ודאנקן הפכה כך ליחידת צי הבית בגיברלטר.
ב-27 במאי 1913, דאנקן צומצמה לצוות שלדי בשייטת אוניות המערכה השישית, הצי השני בפורטסמות', שם שירתה כספינת אימון תותחים במילואים.
היא החלה בשיפוץ בצ'טם במאי 1914.
דאנקן עדיין עברה את השיפוץ שלה כשהחלה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. התוכניות קראו במקור לדאנקן ואוניות המערכה אגממנון, אלבמארל, ראסל, אקסמות', קורנווליס וונג'נס להתאחד בשייטת אוניות המערכה השישית ולשרת בצי התעלה, שם הייתה אמורה השייטת לפטרל בתעלת למאנש ולחפות על תנועת חיל המשלוח הבריטי לצרפת.
עם זאת, היו תוכניות גם לשייטת אוניות המערכה השישית שתוקצה לצי הגדול, וכשהחלה המלחמה, המפקד העליון, הצי הגדול, אדמירל סר ג'ון ג'ליקו, ביקש שדאנקן וארבע האוניות האחיות שלה ששרדו (אלבמארל, ראסל, אקסמות' וקורנווליס) ישובצו בשייטת אוניות המערכה השלישית בצי הגדול לתפקידי סיור כדי לפצות על המחסור של הצי הגדול בסיירות.
בהתאם לכך, שייטת אוניות המערכה השישית בוטלה זמנית, ועם השלמת השיפוץ שלה בספטמבר 1914, דאנקן הצטרפה לשייטת אוניות המערכה השלישית בסקפה פלו, שם הצטרפה לסיירות של הצי הגדול בתפקיד בסיורים הצפוניים.
דאנקן ואחיותיה, כמו גם אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי, הועברו זמנית לצי התעלה ב-2 בנובמבר כדי לתגבר את האחרון מול פעילות הצי הקיסרי הגרמני באזור צי התעלה.
למחרת, הצי הגרמני פשט על ירמות'; באותו זמן, דאנקן ושאר השייטת השלישית היו מפוזרות בסיורים הצפוניים, ולכן לא היו זמינים במהלך המתקפה הגרמנית.
ב-13 בנובמבר חזרו אוניות הסדרה קינג אדוארד השביעי לצי הגדול, אך דאנקן ושאר אוניות המערכה מסדרת דאנקן נשארו בצי התעלה, שם הקימו מחדש את שייטת אוניות המערכה השישית ב-14 בנובמבר 1914. השייטת התבססה בפורטלנד, אם כי היא עברה לדובר מיד ב-14 בנובמבר.
דאנקן עזבה את השייטת בפברואר 1915 כדי להצטמצם למילואים לשיפוץ בצ'טם שנמשך עד יולי 1915. היא נכנסה לשירות מחדש בצ'טם ב-19 ביולי 1915 וצורפה לשייטת הסיירות ה-9 בתחנת פינסטר - האיים האזוריים - מדיירה.
באוגוסט 1915 עברה דאנקן לשייטת המנותקת השנייה, שאורגנה ב-1915 כדי לתגבר את הצי האיטלקי מול הצי האוסטרו-הונגרי בים האדריאטי.
ביוני 1916 עברה דאנקן לשייטת המנותקת השלישית בים האגאי, שבסיסה בסלוניקי.
באותה תקופה, ביוון שלט קונסטנטינוס הראשון הפרו-גרמני, שהחליט להישאר נייטרלי.
מדינות ההסכמה הנחיתו חיילים בסלוניקי ב-1915, מה שהיווה מקור למתיחות בין צרפת ליוון.
הנושא הגיע לשיאו באוגוסט 1916 כאשר קבוצה פרו מדינות ההסכמה פתחה בהפיכה נגד המונרכיה בנומבריאנה.
החל מדצמבר 1916, היא השתתפה במבצעים נגד המלוכנים היוונים, החל עם נחיתת הנחתים המלכותיים באתונה ב-1 בדצמבר 1916 כדי לאלץ את קונסטנטינוס להתפטר.
הכוחות הבריטיים והצרפתים הובסו על ידי הצבא היווני ואזרחים חמושים ונאלצו לסגת לאוניותיהם, ולאחר מכן הצי הבריטי והצרפתי הטילו מצור על חלקי הארץ שבשליטת המלוכנים.
היא חזרה לשייטת האדריאטית בינואר 1917. בפברואר חזרה דאנקן לבריטניה והוצאה משירות בשירנס כדי לספק צוותים לכלי שיט נגד צוללות.
היא הייתה במילואים בשירנס עד אפריל, אז עברה לצ'טם לשיפוץ.
עם השלמת השיפוץ שלה בינואר 1918, היא נשארה במילואים בצ'טם, ושימשה כספינת בסיס.
דאנקן הוכנס לרשימת הפירוק במרץ 1919, ונמכרה לגריטה ל-Stanlee Shipbreaking Company Limited, בדובר, ב-18 בפברואר 1920. היא נגררה לדובר לצורך גריטה ביוני 1920.
אה"מ גוליית הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי מסדרת קאנופוס.
גוליית ואחיותיה שנועדו לשירות באסיה, היו קטנות ומהירות יותר מאשר אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק, אך שמרו על אותה סוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים).
גוליית הונחה בינואר 1897, הושקה במרץ 1898 והוכנס לשירות בצי במרץ 1900.
האונייה נפרסה לתחנת סין החל מכניסתה לשירות ועד 1903, אז שבה לבריטניה; היא נשלחה חזרה למים במזרח אסיה, אך תוך כדי הפלגה שובצה לצי הים התיכון.
בתחילת 1906, היא הועברה לצי התעלה, ולאחר מכן הופיעה בצי הבית החל בתחילת 1907. היא נשלחה לים התיכון בפעם השנייה ב-1908, ולאחר מכן חזרה לצי הבית ב-1909, לפני שהוצאה משירות ב-1913. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, גויסה גוליית שייטת אוניות המערכה השמינית.
היא שירתה בתחילה כספינת שמירה בלוך אווה, אחד מהנמלים ששימשו את ה"גרנד פליט", לפני שליוותה את חציית החיילים הבריטים לבלגיה בסוף אוגוסט.
לאחר מכן השתתפה גוליית בפעולות נגד מזרח אפריקה הגרמנית, והשתתפה במצור על הסיירת הקלה הגרמנית SMS קניגסברג בנהר רופיג'י.
ממרץ 1915, היא הייתה חלק ממערכת הדרדנלים, ונשארה לתמוך בנחיתות בגליפולי באפריל.
ב-13 במאי 1915 גוליית הוטבעה במפרץ מורטו ליד כף הלס על ידי שלוש טורפדות מהמשחתת העות'מאנית Muâvenet-i Millîye.
מתוך צוותה שכלל 750 איש, 570 נהרגו בטביעה.
גוליית וחמש האחיות שלה תוכננו לשירות במזרח אסיה, שם המעצמה העולה החדשה יפן החלה לבנות צי רב עוצמה, אם כי תפקיד זה התייתר במהירות על ידי הברית האנגלו-יפנית של 1902. האוניות תוכננו להיות קטנות יותר, קלות יותר ומהירות יותר מקודמותיהן, אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק.
לגוליית הייתה סוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) / 35 קליבר המורכבים בצריחי תותחים מקדימה ומאחור; תותחים אלו היו מותקנים בברבטות עגולות שאפשרו טעינה מסביב, אם כי בגובה קבוע.
ב-9 במאי 1905, הופעלה גוליית מחדש בצ'טם כדי להחליף את אוניית האחות שלה אושן בתחנת סין.
עם זאת, בריטניה ויפן אשררו הסכם ברית בזמן שהייתה במסע היציאה שלה, מה שאפשר לצי המלכותי לצמצם את נוכחותו בתחנת סין ולהחזיר את כל אוניות המערכה מהאזור; כאשר גוליית הגיעה לקולומבו, ציילון ביוני 1905, היא נקראה בחזרה, ובמקום זאת צורפה לצי הים התיכון.
בינואר 1906 היא הועברה לצי התעלה.
לאחר שהותקן עליה ציוד בקרת אש, עברה גוליית לפלגת פורטסמות' של צי הבית החדש ב-15 במרץ 1907. היא התבססה בפורטסמות', ועברה שם שיפוץ מכונות מאוגוסט 1907 – פברואר 1908. עם השלמת השיפוץ שלה, גוליית הופעלה מחדש ב-4 בפברואר 1908 לשירות בצי הים התיכון.
במהלך ההפלגה שלה למלטה, אחד מצירי המדחף שלה נשבר, והיא נזקקה לתקופת תיקון של ארבעה חודשים לפני שהצליחה להתחיל בשירותה.
ב-20 באפריל 1909, היא הושבתה בפורטסמות'.
ב-22 באפריל, גוליית הופעלה מחדש לשרת בפלגה הרביעית, צי הבית, בנור.
במהלך שירות זה, היא הוחזרה לצ'טם בשנים 1910–1911 ונשלחה לשירנס.
בשנת 1913, היא נפגעה והצטרפה לצי השלישי.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, חזרה גוליית לשירות מלא והוצב לשייטת אוניות המערכה השמינית, צי התעלה, שפעלה מדבונפורט.
פעולו מול מזרח אפריקה הגרמנית
גוליית הועברה לתחנת איי הודו המזרחית ב-20 בספטמבר כדי לתמוך בסיירות בליווי שיירות במזרח התיכון, בליווי שיירה הודית למפרץ הפרסי ולפעול במזרח אפריקה הגרמנית עד אוקטובר.
זה כלל שיירת כוחות גדולה שיצאה מהודו ב-16 באוקטובר, יחד עם אוניית המערכה סוויפטשור.
הגעתה של גוליית אפשרה לסיירות שהיו תפוסות בליווי שיירות להצטרף למצוד אחר הסיירת הקלה הגרמנית SMS קניגסברג.
הסיירת הגרמנית, לאחר שהטביעה את הסיירת הבריטית פגסוס בקרב זנזיבר, נלכדה על ידי שלוש סיירות בריטיות בדלתא של נהר רופיג'י בסוף אוקטובר.
גוליית הגיעה זמן קצר לאחר מכן והייתה אמורה להצטרף למצור על הדלתא, אך הידיעה על התבוסה הבריטית בקרב קורונל ב-1 בנובמבר אילצה את האדמירליות להעביר את גוליית לדרום אפריקה, מכיוון שחששו כי שייטת מזרח אסיה הגרמנית עלולה לתקוף את המושבה לאחר שנכנסה לדרום האוקיינוס האטלנטי.
כדי לסבך עוד יותר את העניינים, לגוליית היו בעיות מנוע עם הגעתה למומבסה, קניה, ולא הצליחה להמשיך לדרום אפריקה, ובמקום זאת נשלחה הסיירת המשוריינת מינוטאור במקומה.
לאחר תיקון המנועים שלה, חידשה גוליית את תפקידה הקודם עם כוח החסימה בדלתא של רופיג'י.
בנובמבר, גוליית ניסתה להתקרב מספיק כדי לנטרל את קניגסברג, אך המים היו רדודים מכדי לאפשר לה להיכנס לטווח הסיירת.
כתוצאה מכך, היא עזבה להפגיז את דאר א-סלאם ב-28 בנובמבר וב-30 בנובמבר.
בהתקפה הראשונה, קומנדר הנרי ריצ'י, קצין המבצעים של גוליית, זכה בצלב ויקטוריה.
גוליית והסיירת הממוגנת פוקס הרסו את מעונו של המושל הקולוניאלי; ההפגזה השנייה התבררה כיעילה פחות.
גוליית עברה שיפוץ בסימונסטאון, דרום אפריקה, מדצמבר 1914 עד פברואר 1915. לאחר מכן היא חזרה לדלתא של רופיג'י ב-25 בפברואר, כפי שנראה מפעילות גרמנית שמפקדה של קניגסברג מתכוון לפרוץ בקרוב.
במהלך תקופה זו, גוליית הפציצה עמדות גרמניות בלינדי, אך היא לא ראתה שום פעולה עם קניגסברג .
ב-25 במרץ, גוליית קיבלה הוראה לעבור לים התיכון כדי להשתתף בפעולות מול הדרדנלים, את מקומה תפסה הסיירת הממוגנת הייאסינת'; אוניית המערכה יצאה ממימי מזרח אפריקה שבוע לאחר מכן ב-1 באפריל.
עם הגעתה לים האגאי, הצטרפה גוליית לשייטת הראשונה, שכללה שבע אוניות מערכה נוספות וארבע סיירות, ועליה פיקד אדמירל משנה רוסלין ומיס.
על השייטת הראשונה הוטל לתמוך בנחיתה בכף הלס, שהתקיימה ב-25 באפריל.
בבוקר הנחיתה תפסה גוליית עמדה מול חוף Y, כ- מהחוף כדי לספק תמיכה בירי.
הסיירות הממוגנות סאפייר ואמת'יסט התקרבו, וכל שלוש האוניות פתחו באש בסביבות השעה 05:00, מה שסימן את תחילת המתקפה.
העות'מאנים לא ניסו לשבש את הנחיתה, כוחות מדינות ההסכמה פתחו בהצלחה במתקפת פתע.
אולם עד המשך היום התקדמה מקריתיה מתקפת נגד עות'מאנית כדי לאיים על האגף הבריטי, ורק ירי מגוליית והסיירות שבר את המתקפה.
באותו לילה פתחו העות'מאנים במתקפת נגד נוספת, הפעם נגד מרכז הקו הבריטי, אשר נהדפה.
לאחר שהשמש החלה לעלות, הפגיזו גוליית והסיירות, שעד אז תוגברו על ידי הסיירות טאלבוט ודבלין, את העות'מאנים, ואילצו אותם לסגת שוב.
בבוקר 26 באפריל, החלו להעביר חיילים פצועים מהחוף, תחילה לגוליית ולסיירות.
בעיות קשר עם החיילים על החוף הובילה למאמץ פינוי לא מכוון וגדול יותר.
במהלך הפעולה נגרם לה נזק מסוים מירי המבצרים העות'מאניים וסוללות החוף.
מאוחר יותר באותו היום, הסדר הושב על החוף, וכוחות מדינות ההסכמה הצליחו לכבוש את סיד אל באהר.
מדינות ההסכמה הנחיתו תגבורת, שאפשרה להתקדם לעבר קריתיה ב-27 באפריל.
גוליית וכמה אוניות מערכה אחרות הפגיזו מגינים עות'מאנים ברחבי העיר כדי לתמוך במתקפה, שהחלה למחרת בבוקר בסביבות השעה 10:00. גוליית התקרבה לחוף ככל האפשר, כדי להפעיל את כל התותחים שלה מטווח קרוב מאוד.
למרות התמיכה האש הכבדה, חיילי מדינות ההסכמה לא הצליחו לעקור את המגינים העות'מאניים, והקרב הראשון על קריתיה הסתיים בתבוסה של מדינות ההסכמה.
גוליית ניזוקה מתותחים עות'מאניים שוב ב-2 במאי.
עד אמצע מאי, הצי של מדינות ההסכמה ערך סבב של שתי אוניות מערכה בתחנה ליד גליפולי מדי לילה כדי לתמוך בכוחות שהתחפרו בחצי האי.
בלילה שבין 12 ל-13 במאי, גוליית הייתה בתחנה עם אוניית המערכה קורנווליס.
שתי האוניות עגנו במפרץ מורטו, כשגוליית לפני קורנווליס; חמש משחתות סיירו באזור נגד סירות טורפדו עות'מאניות.
המשחתת העות'מאנית Muâvenet-i Millîye יצאה לפעולה מאוחר ב-12 במאי בחסות לילה ללא ירח.
על ידי הפלגה איטית מאוד, הצליחו העות'מאנים לחמוק על פני סיורי המשחתות בסביבות השעה 01:00 ב-13 במאי.
15 דקות לאחר מכן, תצפיות על סיפונה של גוליית הבחינו ב-Muâvenet-i Millye והפעילו אזעקה; העות'מאנים הגיבו לאזעקה ומהר מאוד הגבירו מהירות ושיגרו שלוש טורפדות לעבר גוליית.
הבריטים פתחו באש, אך הצליחו לירות רק שלושה פגזים לפני שהטורפדו הראשון פגע באונייה.
שני טורפדות פגעו כמעט בו זמנית, הראשון צמוד לצריח הקדמי שלה והשני פגעה בארובה הקדמית, וגרמה לפיצוץ גדול.
גוליית החלה להתהפך כמעט מיד, ונטתה על הצד כשטורפדו שלישי פגע לידה אחרי הצריח.
Muâvenet-i Millye מיהרה ונמלטה ללא פגע בחושך כששאר ספינות המלחמה הבריטיות התאספו כדי לחלץ ניצולים מגוליית.
כ-570 איש, מתוך צוות של 750 נהרגו בטביעה, כולל מפקד האונייה, קפטן תומאס שלפורד.
שרידי האונייה מונחים הפוכים בעומק של , וקבורים ברובם בבוץ.
נראים רק חלק מהגוף, שניזוק קשות בפיצוץ, ואחד מהמדחפים שלה.
אה"מ גלורי הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי מסדרת קאנופוס.
גלורי ואחיותיה שנועדו לשירות באסיה, היו קטנות ומהירות יותר מאשר אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק, אך שמרו על אותה סוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים).
גלורי הונחה בדצמבר 1896, הושקה במרץ 1899 והוכנסה לשירות בצי בנובמבר 1900.
גלורי בילתה את רוב הקריירה שלה בזמן שלום בחו"ל.
היא שובצה לתחנת סין מ-1901 עד 1905, לפני שחזרה למים הבריטים לתקופה קצרה בצי התעלה ולאחר מכן בצי הבית מסוף 1905 ועד תחילת 1907. לאחר שיפוץ ב-1907, היא נשלחה לצי הים התיכון, שם נשארה עד אפריל 1909. לאחר מכן היא שבה לבריטניה והצטמצמה למעמד מילואים.
היא נותרה לא פעילה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, אז גויסה לשייטת אוניות המערכה השמינית.
באוקטובר 1914, גלורי הועברה לתחנת צפון אמריקה והודו המערבית, שם שימשה כאוניית הדגל של השייטת.
ביוני 1915, היא שובצה לים התיכון, והיא השתתפה במערכת הדרדנלים, אם כי היא ראתה מעט פעולות במהלך אותה תקופה, שכן הצוות שלה היה נחוץ על החוף כדי לתמוך בכוחות הלוחמים במערכה בגליפולי.
באוגוסט 1916, גלורי נשלחה למורמנסק, רוסיה, כדי לתמוך בבת בריתה של בריטניה על ידי השארת הנמל החיוני פתוח לאספקה שנשלחה לחזית המזרחית.
שם, היא שימשה כאוניית הדגל של שייטת צפון רוסיה הבריטית, כולל במהלך התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה.
עד אז, היא הייתה הפרה-דרדנוט הבריטית האחרונה שעדיין בשירות פעיל.
היא חזרה לבריטניה בסוף 1919, בוטלה, ושמה שונה לאה"מ קרסנט ב-1920, לפני שבסופו של דבר נמכרה לגריטת ספינות בדצמבר 1922.
גלורי וחמש האחיות שלה תוכננו לשירות במזרח אסיה, שם המעצמה העולה החדשה יפן החלה לבנות צי רב עוצמה, אם כי תפקיד זה התייתר במהירות על ידי הברית האנגלו-יפנית של 1902. האוניות תוכננו להיות קטנות יותר, קלות יותר ומהירות יותר מקודמותיהן, אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק.
לגלורי הייתה סוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) / 35 קליבר המורכבים בצריחי תותחים מקדימה ומאחור; תותחים אלו היו מותקנים בברבטות עגולות שאפשרו טעינה מסביב, אם כי בגובה קבוע.
גלורי הונחה במספנת האחים ליירד בבירקנהד ב-1 בדצמבר 1896. היא הושקה ב-11 במרץ 1899, ונכנסה לשירות ב-1 בנובמבר 1900 לשירות בתחנת סין.
היא יצאה מבריטניה לסין ב-24 בנובמבר 1900 בפיקודו של קפטן פרדריק אינגלפילד.
בעודה שם, היא התנגשה באוניית המערכה סנטוריון במהלך סערה בהונג קונג ב-17 באפריל 1901, כאשר סנטוריון נסחפה על פני החרטום שלה, אך גלורי לא סבלה מנזק.
ביוני 1901, תת-אדמירל סר סייפריאן ברידג', שמונה כמפקד העליון של תחנת סין, הניף את דגלו על האונייה, וקפטן ארתור ויליאם קרטר החליף את אינגלפילד בפיקוד.
גלורי שופצה בהונג קונג בשנים 1901–1902, ובנובמבר 1902 היא ביקרה בשאנגחאי.
באפריל 1903, גלורי והסיירת הממוגנת בלנהיים הצטרפו לסקירה ימית שנערכה עבור הקיסר היפני מייג'י בקובה, יפן.
הצי הזר כלל את הסיירת הממוגנת האיטלקית קלבריה, הסיירת הממוגנת הגרמנית SMS הנזה, הסיירת הממוגנת הצרפתית פסקל, והסיירת הממוגנת הרוסית אסקולד.בשנת 1905, בריטניה ויפן אשררו הסכם ברית, והפחיתו את הדרישה לנוכחות בריטית גדולה בתחנת סין, ובעקבות כך הצי המלכותי החזיר את כל אוניות המערכה מהתחנה.
כתוצאה מכך, גלורי הוחזרה מסין ביולי 1905, ועזבה את הונג קונג ב-22 ביולי 1905.
גלורי הושבתה בפורטסמות' ב-2 באוקטובר 1905. היא חזרה לתפקיד מלא ב-24 באוקטובר 1905 לשירות בצי התעלה.
ב-31 באוקטובר 1906, היא עברה לפלגת המילואים של פורטסמות', אשר בינואר 1907 הפכה לפלגת פורטסמות' של צי הבית החדש.
היא עברה שיפוץ בפורטסמות' ממרץ עד ספטמבר 1907, במהלכו קיבלה ציוד בקרת אש וקירור מחסני תחמושת ושופצו המכונות והדוודים שלה.
השיפוץ שלה הושלם, והיא הופעלה מחדש בפורטסמות' ב-18 בספטמבר 1907 לשירות בצי הים התיכון.
ב-20 באפריל 1909, היא הושבתה בפורטסמות' ונכנסה לשירות מילואים עם צוות שלדי בפלגה הרביעית, צי הבית, בנור.
היא הפכה לחלק מהצי השלישי בנור במאי 1912 ועברה לפורטסמות' באפריל 1913.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, גלורי שובצה בשייטת אוניות המערכה השמינית, צי התעלה, שבסיסה בדבונפורט, אך היא נותקה ב-5 באוגוסט 1914 כדי לשרת בהליפקס, נובה סקוטיה, קנדה, כספינת שמירה ולתמוך בשייטת סיירות של תחנת צפון אמריקה והודו המערבית, והגיעה להליפקס ב-17 באוגוסט.
היא שימשה כאוניית הדגל של התחנה של האדמירל רוברט הורנבי.
היא ליוותה שיירת חיילים קנדיים באוקטובר 1914; היא נפגשה עם השיירה ב-5 באוקטובר ליד קייפ רייס וחיפתה על השיירה במשך שלושה ימים.
ב-8, גלורי ושאר אוניות השייטת שלה עזבו את השיירה, שלאחר מכן הוגנה על ידי סיירת המערכה פרינסס רויאל ואוניית המערכה מג'סטיק.
באמצע נובמבר, בעקבות תבוסתו של אדמירל משנה סר כריסטופר קראדוק בקרב קורונל, החל הצי המלכותי להסיט ספינות מלחמה דרומה כדי לפגוש את שייטת מזרח אסיה הגרמנית כשהיא מקיפה את כף הורן לאוקיינוס האטלנטי.
גלורי קיבלה תחילה הוראה דרומה להצטרף לסיירות המשוריינות לנקסטר, אסקס וברוויק ולסיירת המשוריינת הצרפתית קונדה.
אולם, גלורי התעכבה, מכיוון שהסיירת המשוריינת סאפוק, שהייתה אמורה להישאר מול העיר ניו יורק כדי לצפות בספינות גרמניות בנמל, דרשה שיפוץ.
בפברואר 1915, שייטת צפון אמריקה ואיי הודו המערבית כללה את גלורי, שש סיירות וסיירת סוחר חמושה אחת.
גלורי הועברה לים התיכון במאי 1915 כדי להשתתף במערכת הדרדנלים, והגיעה לדרדנלים ביוני 1915. זאת לאחר שהצי הבריטי והצרפתי ערכו את ניסיונותיהם לפרוץ את המצרים בפברואר, מרץ ואפריל; כשגלורי הגיעה, כוחות היבשה כבר עלו לחוף.
כתוצאה מכך, האונייה ראתה פעילות מועטה יחסית.
זה נבע במידה רבה מהעובדה שגלורי נבחרה לשלוח חלק גדול מהצוות שלה לחוף כדי לסייע בהנחתה והפצה של כלי נשק ואספקה.
מכיוון שלא היה לה צוות מלא, היא לא יכלה לתמוך בנחיתה במפרץ סובלה באוגוסט.
ואכן, גלורי לא ירתה כלל בתותחיה עד תחילת אוקטובר, אז הצטרפה לאוניית המערכה פרינס ג'ורג' כדי להפגיז עמדות עות'מאניות בגליפולי.
בסוף 1915 היא עזבה את הדרדנלים והצטרפה לסיירת תעלת סואץ בים התיכון ב-4 בינואר 1916. באפריל 1916 היא חזרה לבריטניה והחלה בשיפוץ בפורטסמות' שנמשך עד יולי 1916.
גלורי הופעלה מחדש ב-1 באוגוסט 1916 כדי לשמש כאוניית הדגל של אדמירל משנה תומאס קמפ, שייטת צפון רוסיה הבריטית, יחד עם הסיירת הממוגנת וינדיקטיב ושש שולות מוקשים.
היא הורידה חלק מתותחים שלה כדי להגדיל את מקום האירוח עבור חיילי נחתים מלכותיים נוספים.
בתפקיד זה, היא התבססה בארכנגלסק כדי להגן על אספקה שהגיעה לשם עבור הצבא הרוסי.
המשימה של השייטת התפתחה לאחר המהפכה הבולשביקית ב-1917 למניעת נפילת האספקה שנמסרה לידי הצבא האדום.
אף על פי כן שמר קמפ על קשרים טובים עם ההנהגה הקומוניסטית המקומית; ב-6 במרץ 1918, קמפ הגיע להסכם עם השלטונות במורמנסק לשלוח לחוף יחידה של 130 נחתים מגלורי כדי לסייע בהגנה על העיר מפני חשש לפלישה של פינלנד השכנה.
היא שלחה אנשים נוספים לתגבר את הנחתים, יחד עם מקלעי לואיס ותותח 12 פאונד, האחרון מהסיירת המשוריינת קוקרן.
הכוחות הפיניים ניסו לתפוס את פצ'נגה הסמוכה כצעד ראשון לקראת התקדמות על מורמנסק, אך המתקפה התפרקה לאחר שקוקרן תרמה להגנתה חיילי נחתים וירי.
הכוחות הפיניים לא איימו יותר על מורמנסק.
גלורי נשארה בצפון רוסיה במהלך התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה בסוף 1918 ולתוך 1919. באותה תקופה, גלורי הייתה הפרה-דרדנוט הבריטית האחרונה שנותרה עדיין בשירות פעיל.
בספטמבר 1919 חזרה גלורי לבריטניה.
היא הושבתה לטיפול ואחזקה ב-1 בנובמבר 1919 בשירנס.
שמה שונה לאה"מ קרסנט באפריל 1920, והיא הועברה לרוזית' ב-1 במאי 1920 כדי לשמש כספינת מחסן בנמל.
קרסנט הושבתה והוכנסה לרשימת הפירוק ב-17 בספטמבר 1921. היא נמכרה לגריטה ב-19 בדצמבר 1922.
אה"מ ג'ופיטר הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי מסדרת מג'סטיק.
היא נכנסה לשירות בשנת 1897, ושובצה לצי התעלה עד 1905. לאחר שיפוץ, היא הוכנסה זמנית למילואים לפני שחזרה לשירות בצי התעלה בספטמבר 1905. בשנת 1908 לאחר שהתיישנה בעקבות הופעתן של אוניות המערכה הדרדנוט, היא חזרה שוב למילואים, הפעם עם צי הבית.
לאחר שיפוץ נוסף, היא שירתה כספינת אימונים לתותחנים ב-1912.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה שירתה ג'ופיטר עם צי התעלה ולאחר מכן כספינת שמירה על נהר הטיין.
היא נשלחה לרוסיה בפברואר 1915 כדי לשמש כשוברת קרח, ופינתה נתיבים לארכנגלסק בזמן ששוברת הקרח הרגילה עברה שיפוץ.
היא עברה שיפוץ משלה מאוחר יותר ב-1915 ולאחר שסיימה, הועברה לסיירת תעלת סואץ.
היא חזרה לאנגליה בסוף 1916, ובילתה את שארית המלחמה ב-דבונפורט.
הצריחים הונחו על ברבטות בצורת אגס; לשש מאחיותיה היה אותו סידור, אבל לאחיותיה סיזאר ואילוסטריוס ולכל סדרות אוניות המערכה הבריטיות העתידיות היו ברבטות עגולות.
מארס גם נשאה סוללה משנית של 12 תותחים QF 6 אינץ' (152 מ"מ)/40 קליבר.
לג'ופיטר ולשאר האוניות בסדרה שלה הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ) מפלדת הארווי, שאפשר הגנה שווה עם עלות נמוכה יותר במשקל בהשוואה לסוגי שריון קודמים.
זה אפשר לג'ופיטר ולאחיותיה חגורת שריון עמוקה וקלה יותר מאשר אוניות מערכה קודמות ללא אובדן הגנה.
ג'ופיטר הונחה על ידי J &amp; G Thomson, Clydebank בקליידבנק ב-26 באפריל 1894 והושקה ב-18 בנובמבר 1895. בפברואר 1897 היא הועברה למספנת צ'טם, שם הושלמה במאי 1897. היא נכנסה לשירות ב-8 ביוני 1897 במספנת צ'טם לשירות בצי התעלה.
היא נכחה הן בסקירת הצי בספיטהד לרגל יובל היהלום של המלכה ויקטוריה ב-26 ביוני 1897 והן בביקורת צי ההכתרה עבור המלך אדוארד השביעי ב-16 באוגוסט 1902. קפטן ג'ון דורנפורד מונה למפקד האונייה באוקטובר 1899, ואחריו קפטן סר ארצ'יבלד ברקלי מילן מדצמבר 1900. במרץ 1901 היא ביקרה בקורק.
בשנה שלאחר מכן היא הייתה חלק משייטת שביקרה בנאפפליו ובמפרץ סודה בכרתים לתמרונים משולבים בין ציי התעלה והים התיכון בספטמבר ובאוקטובר.
קפטן סר ריצ'רד פור מונה למפקד האונייה בדצמבר 1902. ב-1 בינואר 1905, צי התעלה הפך לצי האטלנטי החדש, מה שהפך אותה ליחידת הצי האטלנטי.
היא הושבתה בצ'טם ב-27 בפברואר 1905 כדי לעבור שם שיפוץ, ושירות הצי האטלנטי שלה הסתיים כשהיא יצאה מהשיפוץ והופקדה בצ'טם בעתודה בפורטסמות' ב-15 באוגוסט 1905. ג'ופיטר נכנסה לשירות בצי התעלה החדש ב-20 בספטמבר 1905. שירות זה הסתיים ב-3 בפברואר 1908 כאשר היא הושבתה.
בשלב זה, יופיטר כבר הוצאה משירות הקו הקדמי של אוניות המערכה על ידי אוניות המערכה הדרדנוטים החדשות שנחנכו על ידי אה"מ דרדנוט בשנת 1906.
ב-4 בפברואר 1908, ג'ופיטר הוכנס מחדש לשירות מילואים בפלגת פורטסמות' של צי הבית החדש עם צוות שלדי.
היא הייתה אוניית הדגל של הפלגה מפברואר עד יוני 1909 ומאוחר יותר אוניית הדגל של סגן מפקד הפלגה השלישית, צי הבית.
במהלך שירות זה, היא עברה שיפוצים בפורטסמות' בשנים 1909–1910, במהלכו קיבלה ציוד בקרת אש עבור הסוללה הראשית שלה, ובשנים 1911–1912. מיוני 1912 עד ינואר 1913 היא שירתה כספינת אימונים לימי ירי בנור.
בינואר 1913 היא הועברה לצי השלישי, והתבססה במספנת פמברוק ובדבונפורט.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הועברה ג'ופיטר לשייטת אוניות המערכה השביעית של צי התעלה.
במהלך שירות זה, היא חיפתה על מעבר חיל המשלוח הבריטי מאנגליה לצרפת בספטמבר 1914. בסוף אוקטובר 1914, ג'ופיטר שובצה לשרת לצד אוניית האחות שלה מג'סטיק כספינת שמירה בנור.
ב-3 בנובמבר 1914, ג'ופיטר ומג'סטיק עזבו את נור והחליפו את האוניות האחיות שלהן הניבאל ומגניפיסנט מתפקיד ספינת השמירה על ההאמבר.
בדצמבר 1914, עברה ג'ופיטר לשמירה על הספינות בטיין.
ב-5 בפברואר 1915, ג'ופיטר נותקה ממשימת ספינת השמירה שלה לשרת זמנית כשוברת קרח בארכנגלסק, רוסיה, בזמן ששוברת הקרח הרגילה שם הייתה בשיפוץ.
בתפקיד זה, ג'ופיטר עשתה היסטוריה בכך שהפכה לאונייה הראשונה אי פעם שעברה דרך הקרח אל ארכנגלסק במהלך החורף; הגעתה לפברואר הייתה המוקדמת ביותר בהיסטוריה לשם, אם כי חרטומה ניזוק קשות מהמסע.
ג'ופיטר עזבה את ארכנגלסק במאי 1915 כדי לחזור לצי התעלה, והושבתה בבירקנהד ב-19 במאי 1915. לאחר מכן היא החלה בשיפוץ על ידי קאמל לירד שם שנמשך עד אוגוסט 1915. השיפוץ שלה הושלם, וג'ופיטר הוכנסה לשירות מחדש בבירקנהד ב-12 באוגוסט 1915 לשירות בים התיכון בסיירת תעלת סואץ.
ב-21 באוקטובר 1915 היא הועברה לים האדום כדי להיות ספינת שמירה בעדן ואוניית הדגל של מפקד סיירת הים האדום.
היא הוחלפה בתפקיד אוניית הדגל על ידי ספינת תובלת הכוחות RIM נורת'ברוק של הנחתים המלכותיים ההודים ב-9 בדצמבר 1915 וחזרה לסיירת תעלת סואץ לשירות בים התיכון.
זה נמשך מאפריל עד נובמבר 1916, עם נמל בית בפורט סעיד, מצרים.
ג'ופיטר עזבה את מצרים ב-22 בנובמבר 1916 וחזרה לבריטניה, שם הושבתה בדבונפורט כדי לספק צוותים לכלי שיט נגד צוללות.
היא נשארה בדבונפורט עד אפריל 1919, בשימוש כספינת שירות מיוחדת וספינת סיור מסייעת עד פברואר 1918, אז שוב הושבתה.
לאחר מכן היא הפכה לספינת בסיס.
באפריל 1919, ג'ופיטר הפכה לאונייה הראשונה מסדרת מג'סטיק שהוכנסה לרשימת הפירוק.
היא נמכרה לגריטה ב-15 בינואר 1920, וב-11 במרץ 1920 נגררה מצ'טם לבלית' לגריטה.
אה"מ הניבאל הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי מסדרת מג'סטיק, ו הנושאת את השם הזה.
האונייה הונחה במספנת פמברוק במאי 1894, היא הושקה באפריל 1896 והוכנסה לשירות בצי באפריל 1898. היא הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) וסוללה משנית של 12 תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים), ויכלה להגיע למהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש).
הניבאל שירתה בצי התעלה (מאוחר יותר אורגן מחדש לצי האטלנטי) לאחר כניסתה לשירות ב-1898. בשנת 1906 היא עברה שיפוץ, שכלל הסבה לדוודים מבוססי נפט במקום פחם.
היא הוצבה במילואים משנת 1907, אולם גויסה ביולי 1914 כאמצעי זהירות לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מאוגוסט 1914 עד פברואר 1915 הניבאל הייתה ספינת שמירה בסקפה פלו.
מאוחר יותר באותה שנה הוסר החימוש העיקרי שלה והיא הוסבה לספינת תוספת כוחות, ושירתה בתפקיד זה במהלך מערכת הדרדנלים.
מנובמבר 1915 ועד סוף המלחמה, היא שירתה כספינת אם שבסיסה באלכסנדריה, מצרים.
היא הושבתה ב-1920 ונגרטה מאוחר יותר באותה שנה.
להניבאל ולשאר האוניות בסדרה שלה הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ) מפלדת הארווי, שאפשר הגנה שווה עם עלות נמוכה יותר במשקל בהשוואה לסוגי שריון קודמים.
זה אפשר להניבאל ולאחיותיה חגורת שריון עמוקה וקלה יותר מאשר אוניות מערכה קודמות ללא אובדן הגנה.
השדרית של הניבאל הונחה במספנת פמברוק ב-1 במאי 1894. היא הושקה ב-28 באפריל 1896. היא נכנסה למילואים עם השלמתה באפריל 1898. ב-10 במאי 1898 היא נכנסה לתפקיד מלא לשרת בפלגת פורטסמות' של צי התעלה, תחת פיקודו של קפטן סר בולדווין ווייק ווקר.
היא הייתה חלק מצי ענק של ספינות שנכחו בסולנט למעבר גופתה של המלכה ויקטוריה מקווס לפורטסמות' ב-2 בפברואר 1901. קפטן ג'ורג' אוגוסטוס גיפארד מונה למפקד האונייה ב-10 במאי 1902, והיא נכחה בסקירת צי ההכתרה עבור המלך אדוארד השביעי ב-16 באוגוסט 1902.
מוקדם יותר באותו חודש טבעו למוות שני קצינים ואיש צוות מהניבאל בעת טיול דייג מחוץ לברהבן.
בספטמבר 1902 היא הייתה חלק משייטת שביקרה בנאפפליו ובמפרץ סודה בכרתים בים התיכון.
ב-17 באוקטובר 1903 היא התנגשה באוניית האחות שלה פרינס ג'ורג' וגרמה לה נזק רב מחוץ לפרול, ספרד.
כאשר ארגון מחדש של הצי הוביל לכך שצי התעלה קיבל את ייעודו מחדש של הצי האטלנטי ב-1 בינואר 1905, הניבאל הפכה ליחידה של הצי האטלנטי.
הניבאל עברה לצי התעלה החדש (לשעבר צי הבית) ב-28 בפברואר 1905. שירות זה הסתיים ב-3 באוגוסט 1905, כאשר היא הושבתה למילואים בדבונפורט.
הניבאל עברה שיפוץ בשנת 1906 בו הוסבה לשריפת דלק נפט וקיבלה ציוד בקרת אש עבור הסוללה הראשית שלה.
לאחר מכן היא הוצבה מחדש במילואים ב-20 באוקטובר 1906. בינואר 1907, הניבאל נכנסה לשירות מלא כתחליף זמני לאוניית המערכה אושן בצי התעלה בזמן שאושן הייתה בשיפוץ.
כשאושן חזרה לשירות, הניבאל נשארה בשירות צי התעלה כתחליף זמני לאוניית המערכה דומיניון בזמן שדומיניון עברה שיפוץ.
כשדומיניון חזרה לשירות במאי 1907, הניבאל חזרה למילואים, והפכה לחלק מפלגת פורטסמות' של צי הבית החדש ביולי 1907. בזמן שהותה במילואים בפורטסמות', הניבאל סבלה משתי תקלות משמעותיות.
ב-19 באוגוסט 1909 היא פגעה בשונית במפרץ בבקומבה, ונפגעה בקרקעיתה.
ב-29 באוקטובר 1909 היא התנגשה בסירת הטורפדו TB 105, ולמרות שלא סבלה נזק בעצמה פגעה קשות בסירת הטורפדו.
היא עברה שיפוץ בדבונפורט מנובמבר 1911 עד מרץ 1912.
בעודה לא פעילה בדלמויר, הניבאל פורקה מנשקה בין מרץ לאפריל 1915 למעט ארבעה תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) וכמה תותחים קלים יותר.
תותחי ה-12 אינץ' (305 מ"מ) שלה נלקחו כדי לחמש את המוניטורים החדשים מסדרת לורד קלייב; פרינס יוג'ין וסר ג'ון מור.
לאחר שפורקה מנשקה, היא הוצבה בסקפה פלו ובלוך גויל עד ספטמבר 1915. הניבאל הופעלה מחדש בגרינוק ב-9 בספטמבר 1915 כדי לשרת כספינת תובלת כוחות במערכת הדרדנלים.
היא הגיעה למודרוס בתפקיד זה ב-7 באוקטובר 1915. בנובמבר 1915, הניבאל הפכה לאוניית אם לספינות סיור מסייעות באלכסנדריה, מצרים, ותמכה בכוחות הפועלים ממצרים ובים האדום עד יוני 1919, ועזבה את מצרים למלטה ב-9 בספטמבר.
הניבאל הושבתה במלטה ב-25 באוקטובר 1919, היא נמכרה לגריטה ב-28 בינואר 1920, ופורקה באיטליה.
אה"מ "הניבאל" הייתה אוניית מפרשים ומדחף של הצי המלכותי הבריטי, שהושקה ב-1854. היא תוכננה להיות אוניית קו מדרגה שנייה בעלת 90 תותחים.
הזמנת האונייה אושרה ב-14 במאי 1840 והיא אמורה הייתה להיבנות במספנת הצי בווליץ'.
באותה תקופה החל הצי להסב את אוניותיו להנעה החדשה במדחף, והוחלט לשנות את תוכניות האונייה ולבנותה עם מפרשים ומנוע קיטור לעזר.
האונייה נבנתה במספנת הצי בדפטפורד והושקה ב-31 בינואר 1854. היא חומשה ב-91 תותחים וסווגה כאוניית קו מדרגה שנייה.
האונייה השתתפה במלחמת קרים בפיקודו של ג'ון צ'ארלס דאלרימפל היי .
היא שימשה להובלת חייליו של גריבלדי באיטליה.
האונייה הגיעה לנאפולי ביולי 1860. בנובמבר פרצה מגפת אבעבועות שחורות, ובתוך עשרה ימים נדבקו במחלה 90 איש מאונייה זו ומעוד אונייה אחת לפחות.
שבעה מהמתים נקברו בבית הקברות האנגלי בנאפולי .
היא הוצאה משירות פעיל בצי ב-1874 והוסבה לגווה.
אה"מ הוד הייתה אחת מבין אוניות המערכה פרה-דרדנוט מסדרת רויאל סובריין שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19. היא שונה משאר אוניות הסדרה בכך שהיו לה צריחי תותחים גליליים במקום ברבטות ובולט נמוך יותר.
היא שירתה את רוב הקריירה הפעילה שלה בים התיכון, שם הבולט הנמוך שלה היה פחות חיסרון.
האונייה הוכנסה למילואים בשנת 1907 ולימים הפכה לגווה בקווינסטאון, אירלנד.
הוד שימש בפיתוח בליטות נגד טורפדו ב-1913 והוטבעה בסוף 1914 כדי לשמש כספינת חסימה מעבר לכניסה הדרומית של נמל פורטלנד לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה.
הוד, האחרונה מבין שמונה אוניות המערכה מסדרת רויאל סובריין שנבנתה, הייתה שונה באופן משמעותי משאר האוניות בסדרה שלה בכך שהיה לה בולט של בלבד, לעומת של האוניות האחרות.
אוניות הסדרה חזרו לבולט גבוה יותר לאחר שנבנו מספר סדרות של כלי שיט נמוכים, כשהאחרונה הייתה סדרת טרפלגר.
הבולט הנמוך היה פופולרי במשך כעשר שנים מאחר שהוא דרש פחות שריון ויצר מטרה קטנה יותר לפגיעה של ירי, אם כי היה לו החיסרון שהוא הפחית את יכולת השיט.
הבולט הנמוך הזה גרם לכך שהוד הייתה רטובה מאוד במזג אוויר סוער ומהירותה המרבית ירדה במהירות ככל שגובה הגלים גדל, מה שהפך אותה למתאימה רק לשירות בים התיכון הרגוע יחסית.
זה נתפס כצידוק לעיצוב הברבטות/הבולט הגבוה בשאר הסדרה שלה, וכל סדרות אוניות המערכה הבריטיות שלאחר מכן היו עם בולט גבוה.
הלוח החופשי הנמוך נדרש בגלל השימוש שלה בצריחי תותחים משוריינים - סוג כבד של צריח תותחים מסתובבים של אמצע ושלהי המאה ה-19 שונה מאוד ממה שנודע מאוחר יותר כ"צריחים".
אחיותיה למחצה של הוד הרכיבו את התותחים שלהן חשופים על גבי ברבטות, סידור קל בהרבה שאפשר להגדיל באופן משמעותי את הבולט שלהן.
סוג הצריחים הכבד והמיושן הוסיף לכמות המשקל הגבוהה באונייה בהשוואה לברבטות והפחית את יציבות האונייה.
זה הביא להקטנה של פרק זמן הגלגול שלה בכ-7% בהשוואה לאחיותיה, מה שבתורו הפך את הירי שלה לפחות מדויק.
ב-1894 הותקנו סנפירי ייצוב, מה ששיפר את יכולת התמרון שלה.
האונייה הייתה באורך כולל של , רוחב של , ושוקע של .
ההדחק הסטנדרטי של האונייה היה וההדחק המרבי .
הצוות שלה מנה 690 קצינים ומלחים.
האונייה הונעה על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים בעלי שלושה צילינדרים, שכל אחד מהם הניע מדחף אחד.
מנועי האמפריס & טנאנט שלה תוכננו להפיק סך של 11,000 כוחות סוס (8,200 קילוואט) ומהירות מרבית של 17.5 קשרים (32.4 קמ"ש) באמצעות קיטור שסופק על ידי שמונה דוודים גליליים בעת הפלגה עם שוקע מאולץ.
האוניות נשאו לכל היותר 1,420 טונות ארוכות (1,443 טונות) של פחם, שהעניקו להן טווח שיוט של 4,720 מיילים ימיים (8,740 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
האונייה הייתה חמושה בארבעה תותחים נטעני מכנס (BL) 13.5 אינץ' (343 מ"מ) המורכבים בשני צריחי תותחים, אחד לפני ואחד מאחורי המבנה העילי.
כל תותח סופק עם 80 פגזים.
החימוש המשני של הוד כלל עשרה תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) מהירי-ירי.
שהותקנו בתאים משוריינים במבנה העילי.
בעיה מרכזית עם ארבעת התותחים הללו שהורכבו על הסיפון העליון הייתה שהם הורכבו נמוך באונייה ולא היו שמישים במהירות גבוהה או במזג אוויר סוער.
הם הוסרו ב-1904. האונייה נשאה 200 פגזים לכל תותח.
הגנה מפני סירות טורפדו סופקה על ידי שמונה תותחי 6-פאונד (57 מילימטרים (2.2 אינץ')) מהירי-ירי מסוג לא ידוע.
ארבעה מהם הותקנו על הסיפון הראשי בתאים משוריינים בצידי גוף האונייה וסבלו מאותן בעיות כמו תותחי ה-6 אינץ'.
הוד גם הרכיבה תריסר תריסר תותחי הוצ'קיס 3-פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ)) מהירי-ירי שהותקנו במבנה העילי ובצמרות הלחימה.
כמו אחיותיה, האונייה צוידה בשבעה צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (450 מ"מ).
שניים מהם הורכבו בחרטום מתחת לקו המים, ארבעה הוצבו בצידי גוף האונייה, שניים בכל צד רוחב ואחד בירכתיים.
חמשת הצינורות האחרונים הללו היו כולם מעל המים.
כמו כן הותקן לה איל ניגוח תת-מימי בצורת מחרשה.
בשנת 1897 אחד מתותחי ה-3 פאונד הללו הותקן על כל צמרת צריח, ושלוש שנים לאחר מכן, תותחי ה-3 פאונד בצמרות הלחימה הועברו למבנה העילי הקדמי.
במקביל הוסרו צינורות הטורפדו מעל המים.
בערך בשנים 1902–1903 הוסרו תותחי ה-6 פאונד על הסיפון הראשי; שניים הותקנו מחדש על המבנה, אך השניים האחרים לא הוחלפו.
בשנת 1905 הוסרו תותחי ה-3 פאונד במבנה העילי הקדמי ואילו תותחי ה-3 פאונד בצמרות הלחימה התחתונות הוסרו בזמן שהאונייה הייתה במילואים בין השנים 1907–1909.
הגנת השריון השתמשה הן בשריון מורכב והן בשריון מפלדת ניקל.
מחיצות רוחביות בעובי 16 אינץ' (406 מילימטרים) (מקדימה) ו-14 אינץ' (356 מ"מ) (מאחורה) יצרו את המצודה המשוריינת המרכזית.
מעל החגורה היה פס שריון בעובי 4 אינץ' (102 מילימטרים), מגובה על ידי מחסני פחם עמוקים, שהסתיים על ידי מחיצות אלכסוניות בעובי 3 אינץ' (76 מילימטרים) שחיברו את שריון הצד העליון לשריון המגן על בסיסי הצריחים.
צריחי התותחים ובסיסיהם היו מוגנים על ידי שריון בעובי 17 אינץ' (432 מילימטרים) שהצטמצם ל- מאחורי המחיצות האלכסוניות.
מתחת לסיפון המשוריין השריון שלהם הצטמצם ל-.
עובי השריון של הקזמטים היה 6 אינץ' ושל מגדל הניווט הקדמי היה בעובי 14 אינץ'.
הסיפון המשוריין היה בעובי 3 אינץ' באמצע האונייה והצטמצם ל-2.5 אינץ' (64 מילימטרים) לקראת קצות האונייה; הקצה הקדמי התעקל כלפי מטה כדי לחזק את איל הניגוח בצורת המחרשה.
הוד הונחה במספנת צ'טם ב-12 באוגוסט 1889 והושקה ב-30 ביולי 1891, כשהויקונטית הוד השיקה אותה.
היא סיימה את ניסויי הים שלה במאי 1893 ונכנסה לשירות ב-1 ביוני 1893 בעלות של 926,396 ליש"ט.
משימתה לשייטת הים התיכון התעכבה כאשר פרצה דליפה בתאים הקדמיים שלה ב-7 ביוני 1893 כתוצאה מריתוק לקוי ועומס יתר על גוף האונייה כאשר עגנה.
התיקונים ארכו יומיים בלבד, והאונייה יצאה משירנס לים התיכון ב-18 ביוני 1893. היא הגיעה למלטה ב-3 ביולי 1893, והחליפה את האונייה מחופת שריון קולוסוס.
במאי 1896, הוד יצאה ממלטה לכרתים כדי להגן על האינטרסים והנתינים הבריטיים שם במהלך תסיסה בקרב היוונים בכרתים שהתנגדו לשלטון האימפריה העות'מאנית.
בשנים 1897 ו-1898, האונייה שירתה כחלק מהשייטת הבינלאומית, כוח רב לאומי שהורכב מאוניות של הצי האוסטרו-הונגרי, הצי הצרפתי, הצי הקיסרי הגרמני, הצי המלכותי האיטלקי, הצי הרוסי הקיסרי והצי המלכותי.
קפטן אלווין קוט קורי מונה למפקד הוד בדצמבר 1898. היא קיבלה הוראה לחזור הביתה במרץ 1900 והושבתה למילואים במספנת צ'טם ב-29 באפריל 1900. שבעה חודשים לאחר מכן, ב-12 בדצמבר 1900, הוד הופעלה מחדש להחליף את האונייה מחופת שריון ת'אנדרר הקשישה כספינת משמר הנמל במספנת פמברוק.
התיקונים החלו לאחר שהושבתה ב-5 בדצמבר 1902 והיא עברה לדבונפורט לשיפוץ עם השלמתם.
ב-25 ביוני 1903 הוד החליפה את אוניית המערכה קולינגווד בצי הבית.
בספטמבר 1910 הוד מונתה מחדש לשרת כאוניית הדגל של קצין הצי הבכיר, תחנת חוף אירלנד, תוך כדי המשך כגווה.
ב-2 באפריל 1911 האונייה הייתה בנמל קורק עבור מפקד האוכלוסין של 1911.
מאוחר יותר ב-1911, הוד נגררה לפורטסמות' ונרשמה לפירוק.
במהלך 1913 ו-1914 היא הועסקה כמטרה לניסויי הגנה מתחת למים ושימשה בבדיקות סודיות של בליטות נגד טורפדו.
לאחר מכן, היא צולמה במבדוק היבש בפורטסמות' על ידי הצוות של ספינת אוויר מס' 18 של הצי ביוני 1914, לפני שהוכנסה לרשימת המכירה באוגוסט 1914. ב-4 בנובמבר 1914 הוד הוטבעה בנמל פורטלנד כדי לחסום את תעלת הספינות הדרומי, נתיב גישה פוטנציאלי לצוללות או לטורפדות שנורו מחוץ לנמל.
שרידיה נודעו בשם "חור ישן בקיר".
למרות הטבעתה ב-1914, הצי המלכותי כלל את הוד ברשימת המכירה שלו גם ב-1916 וגם ב-1917.
פעמון האונייה שימש מאוחר יותר כאחד משני פעמונים לפחות בסיירת המערכה אה"מ הוד.
לפני שהותקן על סיירת המערכה, הפעמון היה מוצב סביב הבסיס עם המילים: "פעמון זה נשמר מאוניית המערכה אה"מ הוד 1891–1914 על ידי אדמירל משנה, הכבוד סר הוראס הוד KCB, DSO, MVO נהרג בקרב יוטלנד ב-31 במאי 1916."
אוניית הוד מלכותו "דִּי" הייתה אוניית משוטה של הצי המלכותי הבריטי שהושקה ב-1832, והיא אוניית המשוטה הראשונה שבנה הצי הבריטי מן המסד.
קדמו לה אוניות משוטה אחדות שהיו במקורן אוניות מפרשים והוסבו במהלך שירותן או תוך כדי בנייתן לאוניות משוטה.
"דִּי" אומנם תוכננה במקור כאוניית מפרשים מלחמתית – סלופ-בריג מדגם "צֶ'רוֹקי" , אך תוכניותיה שונו עוד לפני התחלת הבנייה, ועם סיומה היא סווגה כ"ספינת קיטור" (SV, Steam Vessel) ולימים כ"ספינת קיטור דגם 2" (SV2).
במאי 1842 הוסבה האונייה לנושאת גייסות , ב-1846 ל"סלופ דגם 2", וב-1868 לאוניית אספקה .
אה"מ "דִּי" הוצאה מהשירות ונגרטה במספנת הצי בשירנס ב-1871.
התפוסה (לפי שיטת המדידה הישנה) 704 טון וההדחק 907 טון.
מכונותיה של אה"מ "דִּי" תוכננו ויוצרו על ידי חברת מוֹדְזְלִי מלֶמְבֶּת' .
הותקנו בה שני דודי צינורות אש מרובעים, שסיפקו קיטור בלחץ מנומטרי של 3.5 ליברות (0.24 אטמוספירות).
המנוע היה מסוג זרועות צדיות אנכי, 2 צילינדרים, חד-דרגתי, בעל הספק נומינלי של 200 כוח סוס, קוטר כל צילינדר 54 אינץ' (1.4 מ') ואורך המהלך 60 אינץ' (1.52 מ').
המנוע סובב שתי משוטות (paddlewheels) בקוטר 20 רגל (6.1 מ').
במוזיאון המדע בלונדון מצוי דֶּגֶם בקנה-מידה 1:32 של מנוע הקיטור של אה"מ "דִּי" שהוכן על ידי המהנדס הנרי מוּדְסְלִי בשנים 1827–1832. במהירות של 18 סיבובים לדקה העניקו המשוטות לאונייה מהירות מרבית של 8 קשרים (15 קמ"ש).
חימושה של האונייה כלל שני תותחי 18-ליטראות נטעני-לוע וחלקי-קדח על מִקְבָּעִים סובבים (pivot mount), משקל כל תותח 22 כיכר אנגלי (1,117 ק"ג).
זמן קצר אחר כך הם הוחלפו בשישה תותחי 32-ליטראות נטעני-לוע, חלקי-קדח על מִקְבָּעִים סובבים, ארבעה במשקל 63 כיכרים (3,200 ק"ג) ושניים במשקל 56 כיכרים (2,844 ק"ג).
לקראת סוף שירותה הוחלפו שני תותחי 56 הכיכרים בתותח 10-אינץ' ומשקל 86 כיכרים שֶׁיָּרָה פגזים.
ב-1868 הוסבה אה"מ "דִּי" לאוניית אספקה וכל תותחיה פורקו.
מפקדה הראשון של אה"מ "דִּי" היה קומנדר רוברט אוליבר (Oliver).
עם כניסתה לשירות היא צורפה לאסקדרון שהטיל יחד עם שייטת צרפתית הסגר על נמלי הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה (הולנד).
ההסגר בא בתגובה לסירובה של הולנד לקבל את החלטת ועידת לונדון של 1830 ולהכיר בעצמאותה של בלגיה שמרדה בה.
צבא הולנדי פלש באוגוסט 1831 לבלגיה אך נסוג אחרי עשרה ימים, וההסגר הסתיים למעשה ב-23 בדצמבר 1832 עם השתלטות צבא צרפתי על מצודת אנטוורפן שהוחזקה על ידי חיל מצב הולנדי.
השייטת הבריטית כללה 7 אוניות קו, 10 פריגטות וסלופים ושתי אוניות קיטור – "דִּי" ו"רַדַמָנְתוּס" .
עם סיום ההסגר הוצבה אה"מ "דִּי" בפיקודו של קומנדר אדוארד סטנלי (Stanley) בצי מימי המולדת.
ב-29 במאי 1834 נשלחה לתחנת הצי של צפון אמריקה ואיי הודו המערבית בפיקודו של קומנדר ויליאם רמזי (Ramsay).
היא שבה לאנגליה והושבתה באפריל 1837.
"דִּי" החלה את תקופת שירותה השנייה בפברואר 1838 בפיקודו של קומנדר ג'וזף שירר (Shearer), והוצבה בתחנת הצי בחוף הדרום מזרחי של אמריקה.
היא שבה לאנגליה והושבתה במאי 1841.
בדצמבר 1841 הוכנסה האונייה למספנת הצי בשירנס והוסבה למובלת גייסות.
השלב הראשון של העבודות הסתיים ביוני 1842 בעלות של 6,939 ליש"ט.
היא הוחזרה לשירות פעיל תחת פיקודו של רב חובלים תומאס דרייבר ב-26 במאי 1842. השלב השני של הסבת האונייה נעשה במספנת הצי בווּליץ' מיוני עד ספטמבר 1842, בעלות של 5,461 ליש"ט.
במרץ 1846 הובילה "דִּי" אספקת מזון לעיר החוף האירית סלייגו, בעקבות הרעב הגדול שפקד את אירלנד.
ב-18 במאי 1848 נמסר הפיקוד על האונייה לרב החובלים ג'ורג' פילמר (Filmer), והיא נשלחה לתחנת הצי בכף התקווה הטובה .
ב-14 בספטמבר 1852 עבר הפיקוד לידי לוטננט ג'ורג' טי.סי.
האונייה שבה לאנגליה באמצע 1854.
בחודשים נובמבר ודצמבר 1854 הוסבה "דִּי" לאוניית אספקה במספנת הצי בפורטסמות' בעלות של 860 ליש"ט.
היא הוחזרה לשירות פעיל ב-23 בנובמבר 1854 בפיקודו של רב חובלים תומאס סי.
ב-12 ביוני 1863 הוחזרה לשירות כאוניית אספקה בפיקודו של רב חובלים ג'ורג' ריימונד (Raymond).
ב-14 באוקטובר 1869 קיבל בווּליץ' את הפיקוד על האונייה רב חובלים ג'ורג' ווֹטרס (Waters).
היא נגרטה במספנת הצי בשירנס באוקטובר 1871.
אה"מ "בְּלֶק אִיגְל" , מקודם אה"מ "פיירברנד" (HMS Firebrand) הייתה אוניית משוטות עשויה עץ של הצי המלכותי הבריטי שהושקה ב-1831. היא חודשה ב-1843 והוסבה ליכטת קיטור של האדמירליות הבריטית.
"פיירברנד", אוניית משוטות עשויה עץ לנוסעים ומשא, נבנתה במספנת מרצ'נט (Merchant's Yard) בליימהאוס במזרח לונדון והושקה ב-11 ביולי 1831. מנוע הקיטור המקורי שלה, מסוג זרועות צידיות ומתוצרת Butterley, פורק ב-1832 והוחלף ב-1833 במנוע מתוצרת מודסלי .
ב-5 בפברואר 1842 הוחלף שמה ל"בלק איגל".
ב-1843 חודשה האונייה, אורכה הוגדל ב-13 רגל (4.0 מ'), והותקן בה מנוע צילינדר מתנודד מתוצרת ג'ון פן .
המנוע החדש פיתח הספק כפול מקודמו, אך משקלו והנפח שתפס נותרו ללא שינוי.
ב-29 באוקטובר 1853 סייעה "בלק איגל" לגרור את אה"מ "רודני" שעלתה על שרטון בדרדנלים.
"בלק איגל" צורפה לאסקדרון המלכותי בבסיס הצי בווליץ' , בדרום-מזרח לונדון.
היא שימשה הן את האדמירליות הן את הכתר לצידה של היכטה המלכותית .
במרץ 1876 הוצאה משירות ונגרטה בנמל פורטסמות'.
דגם של האונייה שמור באוסף המוזיאון הימי הלאומי (גריניץ').
אה"מ "ואנגארד" הייתה אוניית מערכה בריטית מהירה שנבנתה במהלך מלחמת העולם השנייה ונכנסה לשירות לאחר המלחמה.
היא הייתה אוניית המערכה הגדולה והמהירה ביותר, היחידה בסדרה שלה, והאחרונה שנבנתה עבור הצי המלכותי הבריטי.
הצי המלכותי שאף להחזיק בכמות גדולה יותר של אוניות מערכה מאשר החזיקו הגרמנים והיפנים בתחילת שנות ה-40, ולכן החל לבנות את אוניות המערכה מסדרת לאיון.
עם זאת, הבנייה של הצריחים המשולשים בקוטר 16 אינץ' (406 מ"מ) עבור סדרת לאיון שלקחה הרבה זמן, תדחה את השלמתם לשנת 1943 לכל המוקדם.
לבריטים היו מספיק צריחים ותותחים בקוטר 15 אינץ' (381 מ"מ) באחסון כדי לאפשר אונייה אחת בעיצוב של סדרת לאיון שונה עם ארבעה צריחים דו-קניים בקוטר 15 אינץ' שתסתיים מהר יותר מאשר כלי השיט מסדרת לאיון שכבר הונחו.
העבודה על ואנגארד החלה והופסקה מספר פעמים במהלך המלחמה, ועיצובה שונה מספר פעמים במהלך בנייתה כדי להכניס את לקחי המלחמה.
עצירות ושינויים אלו מנעו את השלמתה לפני תום המלחמה.
המשימה הראשונה של ואנגארד לאחר שסיימה את ניסויי הים שלה בסוף 1946 הייתה, בתחילת השנה הבאה, להעביר את המלך ג'ורג' השישי ומשפחתו לסיור המלכותי הראשון בדרום אפריקה על ידי מונרך שולט.
בעת הטיפול באונייה לאחר שובה, היא נבחרה לסיור מלכותי נוסף באוסטרליה ובניו זילנד בשנת 1948. הסיור בוטל עקב הידרדרות מצבו הבריאותי של המלך ג'ורג' וואנגארד הפכה לזמן קצר לאוניית הדגל של צי הים התיכון בתחילת 1949. לאחר שובה הביתה.
באמצע 1949, היא הפכה לאוניית הדגל של שייטת האימונים של צי הבית.
לאורך הקריירה שלה שימשה אוניית המערכה בדרך כלל כאוניית הדגל של כל יחידה שאליה שובצה.
במהלך שנות ה-50 המוקדמות, ואנגארד השתתפה במספר אימונים עם כוחות נאט"ו.
בשנת 1953 היא השתתפה בסקירת ההכתרה של המלכה אליזבת השנייה.
בזמן שהיא עברה שיפוץ ב-1955, האדמירליות הודיעה שהאונייה תועבר למילואים עם השלמת השיפוץ.
ואנגארד נמכרה לגרוטאות וגריטתה החלה מ-1960.
בתחילת 1939 היה ברור ששתי אוניות המערכה מסדרת לאיון הראשונות לא יוכלו להימסר לפני 1943 לכל המוקדם, וכי יהיה צורך בבניית אוניות מערכה נוספות כדי להשתוות לאוניות המערכה הגרמניות והיפניות שכבר היו בבנייה.
המגבלה העיקרית על בניית אוניות מערכה חדשות הייתה הקיבולת הזמינה המוגבלת והזמן הנדרש לבניית תותחים בעלי קליבר גדול וצריחי התותחים שלהם.
שימוש בארבעה צריחים דו-קניים קיימים בקוטר 15 אינץ' הציע את האפשרות לעקוף את צוואר הבקבוק הזה ואפשר בנייה של אוניית מערכה מהירה אחת מהר יותר מאשר בניית יותר אוניות מסדרת לאיון.
הצריחים נבנו במקור עבור סיירות המערכה קורייג'וס וגלוריוס במהלך מלחמת העולם הראשונה, והוסרו במהלך ההסבה של אוניות אלו לנושאות מטוסים בשנות ה-20. מכאן צמח הכינוי של האונייה: "אוניית המערכה בעלת השיניים של דודתה" ("battleship with her great aunt's teeth").
כדי לחסוך זמן, עיצוב הלאיון שונה כדי להכיל את ארבעת הצריחים, ועבודות תכנון ראשוניות החלו ביולי 1939. הירכתיים המרובעות נשמרו על מנת לשפר את המהירות במלוא העוצמה ב-0.33 קשרים (0.61 קמ"ש).
זה הפך את ואנגארד לאוניית המערכה הבריטית היחידה שנבנתה עם ירכתיים מרובעות, מכיוון שהאוניות מסדרת לאיון מעולם לא הושלמו.
עבודת התכנון הושעתה ב-11 בספטמבר 1939, לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, אך חודשה בפברואר 1940 לאחר שהלורד הראשון של האדמירליות, וינסטון צ'רצ'יל, הביע עניין באונייה.
העיצוב שונה כדי להגביר את ההגנה מפני רסיסי פגזים בצדדים הבלתי מוגנים של גוף האונייה, השריון של החימוש המשני הוגדל כדי להתנגד לפצצות חודרות שריון למחצה במשקל 500 פאונד (230 ק"ג), ועובי חגורת הרסיסים לפני ומאחורי חגורת השריון הראשית הצטמצמה ב-0.5 אינץ' (12.7 מ"מ) כפיצוי.
צריח ניתוב קטן נוסף מאחור, ונוספו ארבעה כוורות קליעים לא מסתובבים כדי להשלים את ששת צריחי תותחי הנ"מ 2 פאונד שתוכננו כבר.
התחייבויות דחופות יותר אילצו את השהיית עבודת התכנון המקדימה שוב ביוני; כאשר התחדשה העבודה באוקטובר, העיצוב שונה שוב לאור ניסיון המלחמה האחרון.
נוספה קיבולת דלק גדולה יותר והגנת השריון השתפרה, אך שינויים אלו העמיקו את השוקע של התכנון אל מעבר לגבול 34 רגל (10.4 מטר) של תעלת סואץ.
עובי החגורה הראשית הופחת ב-1 אינץ' (25 מ"מ) כדי לחסוך במשקל, אך השיטה העיקרית שנבחרה להקטנת השוקע הייתה הגדלת הרוחב ב-2.5 רגל (0.76 מטר).
רוחב האונייה חרג מרוחב המספנות ברוזית' ופלימות', מה שהגביל מאוד את מספר המספנות שיכולים להתמודד עם האונייה, אך השינויים אושרו על ידי מועצת האדמירליות ב-17 באפריל 1941. האונייה כבר הוזמנה ב-14 במרץ במסגרת תוכנית מלחמת החירום של 1940, למרות שהרישומים לא הועברו לג'ון בראון ושות' רק עשרה ימים לאחר מכן.
העיצוב של ואנגארד תוקן שוב, בזמן שהאונייה הייתה בבנייה ב-1942, כדי לשקף לקחים שנלמדו מאובדן אוניית המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי, פרינס אוף ויילס, ומפעילות עם אוניות המערכה האחרות.
המרחק האורכי בין המדחפים הפנימיים והחיצוניים הוגדל מ-33.5 ל-51.5 רגל (10.2 עד 15.7 מטר) כדי להפחית את הסיכוי שטורפדו בודד יהרוס את שני צירי המדחף בצד אחד, ותאים אטומים נוספו לכל החללים מתחת לקו המים העמוק.
כדי למנוע את ההצפה המתקדמת דרך דלתות פתוחות ופתחים אטומים למים שקרה לפרינס אוף ויילס.
שינוי זה והעברת חלק מחדרי הטיפול בתחמושת בקוטר 5.25 אינץ' (133 מ"מ) מהסיפון התחתון לסיפון האמצעי עיכבו מאוד את השלמת האונייה.
דרישת התכנון לפיה התותחים של צריח 'A' יהיו מסוגלים לירות ישר קדימה בגובה של 0° הוקרבה כדי לאפשר להגדיל את הבולט מקדימה, והחרטום שלה עוצב מחדש כדי שיספוג פחות מים ויגרום לפחות רסס מים בים סוער.
אספקת הדלק של האונייה הוגדלה מ-4,400 טון ארוך (4,500 טון) ל-4,850 טון ארוך (4,930 טון) כדי למנוע את בעיות המחסור בדלק מהם סבלו קינג ג'ורג' החמישי ורודני במהלך המרדף אחר אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק.
צריחי הקליעים הבלתי מסתובבים נמחקו מהתכנון וחימוש הנ"מ הקל הוגדל לסך של 76 תותחי 2 פאונד בצריח ארבע-קני אחד ותשעה צריחים מתומנים ו-24 תותחי אורליקון 20 מ"מ ב-12 צריחים דו-קניים.
מקום עבור אלו התפנה על ידי הסרת שני המטוסים הימיים, המעוט והמתקנים הנלווים אליהם.
בשנת 1942 הועלתה הצעה להמיר את ואנגארד לנושאת מטוסים.
מנהל הבנייה הימית הצהיר כי פעולה זו בנוסח סדרת אאודשיוס לא תהווה קשיים גדולים אך תדרוש שישה חודשים כדי לעצב מחדש את האונייה.
ההצעה נדחתה רשמית ב-17 ביולי.
האונייה הייתה גדולה משמעותית מקודמותיה, ארוכה בכמעט 50 רגל (15.2 מטר) והיה לה הדחק כ-6,000 טון ארוך (6,100 טון) יותר מהאוניות הישנות יותר במעמס מלא.
ואנגארד סבלה מעודף משקל בכ-2,200 טון ארוך (2,200 טון), מה שהגדיל את ההבדל.
לאונייה הייתה תחתית כפולה מלאה בעומק של 5 רגל (1.5 מטר) והיא חולקה ל-27 תאים עיקריים על ידי מחיצות אטומות למים.
אוניות המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי נבנו כמעט ללא שיפוע לסיפון הראשי מקדימה כדי לאפשר לצריח 'A' לירות ישר קדימה בגובה אפס, וכתוצאה מכך אוניות אלו היו נרטבות בחרטום.
ואנגארד עוצבה מחדש כתוצאה מהחוויה הזו, שיפוע והתלקחות משמעותיים נוספו לחרטום.
כושר הים של האונייה הוערך היטב, והאונייה הצליחה לשמור על שוקע אחיד בים סוער.
במעמס מלא לוואנגארד היה גובה מטאצנטרי של 8.2 רגל (2.5 מטר).
כאוניית דגל של הצי, הצוות שלה כלל 115 קצינים ו-1,860 מלחים בשנת 1947. מיזוג אוויר סופק לרבים מחללי השליטה של האונייה, ובידוד אזבסט סופק באזורים חשופים של דפנות האונייה, הסיפונים והמחיצות.
חימום קיטור סופק עבור חימושה, מכשירים, עמדות תצפית וציוד אחר כדי להפוך את ואנגארד למתאימה לפעולות באזור הארקטי.
מרכז מידע פעולה הותקן מתחת לסיפון השריון הראשי עם מתקנים למעקב אחר מטוסים וספינות סביב ואנגארד.
כדי לחסוך זמן תכנון, מכונות יחידת ארבעת הצילינדרים מאוניות המערכה מסדרת לאיון שוכפלו עם חדרי דוודים ומנועים לסירוגין.
לוואנגארד היו ארבע סטים של טורבינות קיטור של פארסונס עם הילוך הפחתה יחיד ששכנו בחדרי מכונות נפרדים.
כל סט מורכב מטורבינה אחת בלחץ גבוה ואחת בלחץ נמוך, המניעה מדחף בקוטר של 14 רגל 9 אינץ' (4.5 מטר).
הטורבינות הונעו על ידי שמונה דוודי אדמירליות 3 תופים בארבעה חדרי דוודים בלחץ עבודה של 350 PSI (2,413 קילו-פסקל; 25 קילוגרם-כוח) וטמפרטורה של 700°F (371°C).
לאחר ניסויים, המדחפים עם שלושה להבים על הצירים הפנימיים הוחלפו במדחפים בעלי חמישה להבים כדי להפחית את הרעידות של צירי המדחף הפנימיים, אך המהלך נכשל.
עם תחתית נקייה היא יכלה להפליג במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש) במשך 8,250 מיילים ימיים (15,280 ק"מ).
לאונייה היו ארבעה גנרטורים טורבו של 480 קילוואט (640 כוחות סוס) וארבעה גנרטורים דיזל של 450 קילוואט (600 כוחות סוס) שסיפקו חשמל דרך רשת הטבעת המשותפת ב-220 וולט.
התפוקה הכוללת שלהם של 3,720 קילוואט (4,990 כוחות סוס) הייתה הגדולה ביותר מכל אוניית מערכה בריטית.
החימוש העיקרי של האונייה היה מורכב משמונה תותחים נטעני מכנס 15 אינץ' Mk I בקליבר 42 בארבעה צריחי תותחים דו-קניים בעלי מנוע הידראולי, 'A', 'B', 'X' ו-'Y' מהחרטום ועד הירכתיים.
התותחים נטענו ב-+5°; כאשר הצריחים עברו מודרניזציה לעיצוב Mk I(N) RP12, ההגבהה המרבית שלהם הוגדלה מ-20° ל-+30°.
התותחים יכלו להשתמש במטענים הודפים, שהעניקו טווח מרבי של 37,870 יארד (34,630 מטר) עם אותם פגזים.
קצב האש שלהם היה שני פגזים לדקה.
ואנגארד נשאה 100 פגזים לכל תותח.
הצריחים הישנים לתותחים בקוטר 15 אינץ' תוכננו כאשר הנוהג המקובל היה למקם את מחסן התחמושת מעל חדר הפגזים, ולא היה זה חסכוני לשנות את מנופי התחמושת כך שיתאימו לסידור ההפוך, שאומץ לאחר שקרב יוטלנד הדגים את הסכנות בחשיפת המחסנים לירי ארוך טווח.
האונייה סופקה עם חדר טיפול באבקה מעל חדר הפגזים כדי לחקות את הסידור שבו נועדו מנוף הצריחים להתמודד, ומערכת נוספת של מנופים הזיזה את המטענים ההודפים ממחסני התחמושת לחדר הטיפול באבקה.
המטענים אוחסנו בתרמילים כדי להפחית את חשיפתם לאש.
החימוש המשני כלל 16 תותחים 50 קליבר QF 5.25 אינץ' Mk I* דו-תכליתיים בשמונה צריחי תותחים תאומים.
היה להם הנמכה מקסימלית של −5° והגבהה מרבית של 70°.
הם ירו פגזים סופר-נפיצים במשקל 80 פאונד (36.3 ק"ג) במהירות לוע של 2,672 רגל לשנייה (814 מטר לשנייה).
הצריחים המשופרים RP10 spec של תותחי ה-5.25 מ"מ בווארנגארד היו אוטומטיים לחלוטין, עם נגיחה חשמלית ומעקב והגבהה אוטומטיים תחת בקרת מכ"ם המאפשרים קצב אש של כ-18 פגזים לדקה.
בהגבהה המרבית, התותחים היו בעלי טווח מרבי של 24,070 יארד (22,010 מטר).
391 פגזים סופקו לכל תותח.
הגנה אווירית לטווח קצר סופקה על ידי 73 תותחי נ"מ בופורס 40 מ"מ במגוון צריחים.
לוואנגארד היו עשרה צריחי שישה קנים מופעלים חשמלית במבנה העילי ובירכתיים, צריח דו-קני על צריח 'B' ו-11 צריחים בודדים המופעלים חשמלית על הסיפון העליון והמבנה העילי האחורי.
כל הצריחים יכלו להנמיך ל-10° ולהגביה ל-90°+.
קצב האש של התותחים היה כ-120 כדורים לדקה.
לא היה מקום פנוי לאחסן את הקצבה הסטנדרטית של 1,564 פגזים לכל תותח, וואנגארד נשאה רק 1,269 פגזים לכל תותח.
שניים מהתותחים הבודדים על הסיפון הוסרו ב-1949, וחמישה אחרים במהלך שיפוץ גדול ב-1954. כל צריחי הבופורס המרובים שלה הוסרו באותו זמן.
ואנגארד הייתה ייחודית בקרב אוניות מערכה בריטיות בכך שהייתה בעלת שליטה מרחוק בכוח (RPC) עבור התותחים הראשיים, המשניים והשלישוניים שלה יחד עם לוח בקרת האש של האדמירליות Mk X עבור בקרת אש שטחית של החימוש הראשי.
היו שני מגדלי פיקוח (DCT) עבור תותחי ה-15 אינץ', כל אחד נשא מכ"ם בקרת אש מסוג "גבינה כפולה" מסוג 274 למציאת טווח ואיתור נפילת הפגז.