tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרץ 2016 פרסם העיתונאי יגאל סרנה סטטוס בפייסבוק שבו טען כי שיירת ראש הממשלה נעצרה בלילה בכביש 1 וראש הממשלה בנימין נתניהו סולק ממכוניתו בהוראת אשתו שרה.
בתגובה הגישו בני הזוג נתניהו תביעת דיבה על סך 279 אלף ש"ח.
ב-11 ביוני 2017, קבע בית המשפט שמדובר בלשון הרע שפורסם במטרה לפגוע וחייב את סרנה לשלם לבני הזוג נתניהו מאה אלף ש"ח כפיצויים ועוד 15 אלף ש"ח הוצאות משפט.
בעקבות תוצאות המשפט פוטר סרנה מידיעות אחרונות.
ערעור שהגיש סרנה על פסק הדין לבית המשפט המחוזי בתל אביב נדחה.
בקשת רשות ערעור שהגיש סרנה לבית המשפט העליון נדחתה אף היא.
בדצמבר 2018 הגיש נתניהו תביעת דיבה על סך 200 אלף ש"ח נגד העיתונאי בן כספית, שפרסם כי היועץ המשפטי איל ינון קיבל הטבות כספיות בפנסיה, בתמורה לכך שבת זוגו עמית מררי, המשנה ליועמ"ש לעניינים כלכליים, תפעל לטובתו בתיקיו.
במאי 2023, הושגה פשרה, שבמסגרתה נתניהו משך את תביעתו וכספית יפרסם הבהרה שבה ייכתב כי לא התכוון לייחס לנתניהו כוונה לשחד את מררי או את ינון.
בינואר 2022 החלה להתברר תביעת דיבה שהגישו בני הזוג נתניהו ובנם יאיר נגד ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט, על שטען בתוכניות טלוויזיה שהם "חולי נפש הזקוקים לטיפול פסיכיאטרי".
ב-21 בנובמבר 2022 נפסק שאולמרט אמר לשון הרע וחייב אותו לשלם למשפחת נתניהו 62,500 ש"ח פיצויים בתוספת 35,000 ש"ח שכר טרחה והוצאות משפט.
ב-16 בנובמבר 2023 בית משפט השלום ברמלה חייב את דוד ארצי בתשלום פיצויים בסך למעלה מחצי מיליון ש"ח לדוד שמרון, לאחר שארצי טען כי יש הסכם סודי בין בני הזוג נתניהו שלפיו הוא חייב לשתפה בכל החלטה.
בית המשפט פסק בנוסף 50 אלף ש"ח לטובת המדינה.
ארצי ערער על פסק הדין, ובית המשפט המחוזי מרכז ביטל את פסק הדין אך קבע שארצי ישלם לשמרון 290 אלף ש"ח, ויבוטל חיובו בתשלום לאוצר המדינה.
בשנת 2025 הגיש נתניהו תביעות לשון הרע אחדות, בהן תביעות נגד משה יעלון, אליעד שרגא, יאיר גולן ואודי לוי.
באפריל 2025 הגיש נתניהו תביעת לשון הרע נגד פעילת המחאה שקמה ברסלר, על סך חצי מיליון ש"ח.
התביעה עוסקת בשלושה פרסומים שבהם נטען לכאורה כי נתניהו קיבל שוחד מקטר, ונטען בה כי "הפרסום האמור פוגע ביסודות המשטר התקין ובערכי הדמוקרטיה".
למימון הגנתה פתחה ברסלר במימון המונים, שתוך פחות משעה גייס 500 אלף ש"ח, ובהמשך צמח ליותר מ-750 אלף ש"ח שתרמו כ-4,800 איש.
מלחמה בטרור: כיצד יביסו המשטרים הדמוקרטיים את הטרור המקומי ואת הטרור הבינלאומי (תרגום: ברוך קורות), משכל (הוצאת ידיעות אחרונות), 1996.
מקום תחת השמש: מאבקו של עם ישראל לעצמאות, לביטחון ולשלום, הוצאת ידיעות אחרונות, 1995; מהדורה מעודכנת 2001.
מכתבי יוני(כונסו והובאו לדפוס על ידי אחיו של יוני נתניהו, בנימין ועדו נתניהו), הוצאת מעריב והוצאת כתר, 1978.
הטרור: כיצד יוכל המערב לנצח, מכון יונתן, ספרית מעריב 1987.
בעקבות כהונתו כשר האוצר עסק נתניהו בכתיבת ספר נוסף, שנקרא תחילה "השמן והרזה" ובהמשך נקרא "הנמר הישראלי", ואף קיבל מקדמה על פרסומו מהמו"ל, הוצאת ידיעות אחרונות, אך עם כניסתו לתפקיד ראש הממשלה בשנית, גנז נתניהו את הספר.
פונדויאנו 14 בנובמבר 1898 – 2 באוקטובר 1944), שהיה מוכר במיוחד בשם העט הצרפתי שלו "בנז'מן פונדאן" (Benjamin Fondane), היה משורר, סופר, מבקר ספרות ומסאי צרפתי-רומני יהודי.
נולד ב-1898 בעיר יאשי שברומניה בשם בנימין וקסלר (Benjamin Wexler) לאדלה וכסלר לבית שוורצפלד ולאיסק וכסלר, סוחר יליד העיר הרצה מבוקובינה (היום באוקראינה).
דודיו מצד אמו היו הפובליציסטים אליאס, וילהלם ומוזס שוורצפלד.
את שם העט "פונדויאנו" בחר הסופר בבגרותו לפי שם אחוזת "פונדואיה" על יד הֶרצה, שבה גדל אביו.
אחרי שעבר לחיות בצרפת שינה את שם המשפחה ל"פונדאן".
האם אדלה התוודעה לאליטה האינטלקטואלית של יאשי, לרבות סופרים חברי החוג ז'ונימיה.
דרך דודו, מוזס שוורצפלד הכיר פונדויאנו בנעוריו את אברם שטוירמן-רודיון, עיתונאי סוציאליסטי, אחת מהדמויות שעוררו בצעיר את העניין בספרות.
לבנימין היו עוד שתי אחיות, לינה (ילידת 1892) ורודיקה (ילידת 1905) שבחרו בקריירת המשחק.
כנער, קרא פונדויאנו את כתבי הקלאסיקונים הרומנים מחבל מולדובה (הקרוניקנים, דוסופטיי, יון קריאנגה, המשוררים וסילה אלכסנדרי ומיכאי אמינסקו) ומחוצה לה (המשורר ג'ורג'ה קושבוק והמחזאי וסטיריקן יון לוקה קאראג'אלה), כמו כן את הסימבוליסטים הצרפתים.
בשנת 1909 אחרי שסיים את בית הספר מס.1 שליד מנזר שלושת בכירי הכנסייה בעירו, התקבל לתיכון ע"ש אלכסנדרו הטוב, שבו לא הצטיין במיוחד בלימודיו.
היה נער חסר מנוח, שלדבריו, ניהל לראשונה בגיל שתים עשרה רומן עם צעירה מבוגרת ממנו בשש שנים.
פעמיים לפני גיל 14 כמעט עמד בפני סילוק מבית הספר.
בנימין חילק את זמנו בין העיר לאזור הולדתו של אביו.
הוקסם על ידי הנופים הכפריים שהוזכרו מאוחר יותר בכמה משיריו.
ערך טיולים ארוכים ברחבי צפון מולדובה, ואהב ללקט סיפורים ושירי-עם בכפרים הרומנים בסביבה.
עם חבריו בילדותו נמנה הסופר בשפת היידיש ב.
יוסיף איתו בילה את זמנו בשכונת פודול וק (Podul Vechi) ביאשי.
באותה תקופה פגש גם את המשורר ביידיש יעקב גרופר שהמפגש איתו עיצב במידה רבה את תפיסתו האינטלקטואלית של פונדאן לגבי היהדות וההיסטוריה היהודית.
באותם ימים כינו אותו בני המשפחה וידידים בשם "מיילושון"
(טלה קטן), כנראה כרמז לשערו הצפוף.
אף על פי שהמשורר טען כי התחיל לכתוב חרוזים עוד בגיל שמונה, נסיונותיו המוקדמים ביותר בתחום ידועים משנת 1912 והם כללו שירים משל עצמו וכן תרגומים מאנדרה שנייה, יוזף פון אייכנדורף, היינריך היינה ואנרי דה רנייה.
באותה שנה פורסמו כמה מהם בשם העט I G Ofir במגזין הספרות " Floare Albastră" (פרח כחול) שבעליו, אברהם לייב זיסו נודע מאוחר יותר כסופר אוונגרדיסט ופעיל ציוני חשוב.
חוקרים סברו יותר מאוחר כי ניסיונות בוסריים אלה, כמו מאמצים אחרים משנות ה-1910, היו מדגמים משיתוף פעולה בין פונדויאנו לגרופר, כשהוא ניסה אולי לתרגם מוטיבים שיריים של האחרון לרומנית.
פונדויאנו ניסה גם להוציא לאור כתב עת של סטודנטים, שבו כתב את מאמר המערכת בשם העט Van Doian.
כנראה התחיל ליצור רק גיליון אחד בכמה עותקים כתובים ביד.
בשנת 1914, בגיל 16 בלבד, פרסם פונדויאנו לראשונה בכתב העת "חיים חדשים".
הוא המשיך לפרסם ובהמשך פתח יחד עם הבמאי ארמנד פסקל (Armand Pascal) תיאטרון אוונגרד בשם "האי" - (Insula).
בשנת 1923 עזב פונדויאנו את רומניה והתיישב בפריז, אך שמר על קשריו עם הסופרים הרומנים והמשיך לפרסם בעיתוני האוונגרד הרומנים "אינטגרל" (Integral), "אונו" (Unu), "קונטימפורנול" (Contimporanul).
בשנת 1930 הופיע קובץ השירה "נופים" Privelişti.
הוא הקדיש את הספר למשורר יון מינולסקו.
באותה תקופה תרגם לצרפתית יצירות של טודור ארגזי, ג'ורג'ה בקוביה, יון ויניה ויון מינולסקו.
פונדויאנו היה מחסידי תפיסת עולמו הציונית של אברהם לייב זיסו ושיתף איתו פעולה.
לאחר מעברו לפריז התקרב ללב שסטוב ולתפיסתו הפילוסופית.
פונדויאנו ניסה ליצור סינתזה של השקפותיהם של זיסו ושסטוב.
בהיותו בצרפת בעת הכיבוש הגרמני, הוא נעצר בעקבות הלשנה על היותו יהודי, נשלח לאושוויץ וכעבור כמה חודשים נרצח בתאי הגזים בבירקנאו.
סיפור חייו שימש השראה לסופר הרומני קטלין מיהולאק בכתיבת הנובלה "הסיגר האחרון של פונדן" שעובד למחזה באותו שם.
בנימין בן ברוך פוקס (שועל) (ה'תרכ"א, 1861 – ט"ו בניסן תרצ"ג, 11 בנובמבר 1933) היה חבר תנועת ביל"ו מהקבוצה הראשונה של הביל"ויים שעלו ארצה מניקולייב בשנת 1882, ממייסדי המושבה גדרה.
נולד בחרסון (אוקראינה) לברוך פוקס.
בילדותו קיבל חינוך מסורתי אצל הוריו הדתיים, למד ב"תלמוד תורה" ולאחר מכן קיבל חינוך תיכוני.
בבגרותו היה חבר של המשורר שמעון פרוג והושפע מאוד ממנו.
הוא הצטרף לתנועת ביל"ו והגיע ליפו בשנת 1882 (תרמ"ב), התגורר בבית אנטון איוב שבקרבת יפו ומשם היה הולך יום יום עם יתר חבריו לעבודה במקווה ישראל.
הוא השתתף באסיפות בהן חובר תקנון התנועה ששימש אחד הגורמים להרחקת הביל"ויים ממקווה ישראל.
הוא זכה להיות בין השבעה שעלו לאדמת קטרה ב-14 בדצמבר 1884 בחג החנוכה וייסדו את גדרה.
פוקס שינה שם משפחתו ל"שועל", ובשם זה הוא חתום על כמה תעודות היסטוריות מהימים ההם בגדרה.
גם ברישיון שנתנו השלטונות הטורקיים לבניית בתים בגדרה נזכר שמו.
הוא השתתף ברוב המשלחות של בני המושבה למקומות שונים בארץ.
ב-29 ביולי 1885 צעד יחד עם מוגילבסקי אל פטרונם יחיאל מיכל פינס בירושלים.
ב-25 באוקטובר באותה שנה צעד אליו בשנית וב-6 בנובמבר צעד לעזה יחד עם יעקב שלמה חזנוב ויוסף לייב ליס, לפי הזמנת השלטונות לרגל הקמת האורווה הידועה בגדרה ללא רישיון ממשלתי.
הגפן היה לדידו לא רק מכניס לצורך החיים, אלא גם לאח ורע ממש קודש.
ככל מייסדי גדרה ובוניה במשך כל השנים נפלו בחלקו תלאות וייסורים רבים.
הוא מת מהתקף לב ב-11 בנובמבר 1933 (טו ניסן ה'תרצ"ג) ונטמן בגדרה.
פוקס היה נשוי למינצה פוקס בת הרב מרדכי ניימן, מאנשי העלייה הראשונה, מחלוצי החקלאות בארץ ישראל וממקימי מזכרת בתיה.
פוקס ואשתו השתקעו בעקרון וביתם נעשה בית לא רק לאנשי המקום אלא גם לבני גדרה, שחיו חיי בדידות עד שנת 1885.
לאחר הולדת הבת תמר פלר, עברו לגור בגדרה.
הותיר אחריו שלושה בנים – אמוץ, ירמיהו וצבי, ושלוש בנות – לאה, הדסה ותמר (שנישאה למחנך יצחק פלר).
בנימין קוסובסקי (ד' באדר תרע"ז, 26 בפברואר 1917 - כ"ה באלול תשל"ח, 27 בספטמבר 1978) היה מחבר קונקורדנציות לספרות חז"ל, חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל, ה'תשל"ו.
נולד בבתי מחסה שבעיר העתיקה בירושלים לרב חיים יהושע קוסובסקי.
בהיותו כבן שלוש עזבה משפחתו את העיר העתיקה לשכונת בית ישראל שמחוץ לחומות, ומשם עברו ליישב את קריית משה.
למד בתלמוד תורה, בישיבת עץ חיים ובישיבת חברון.
הצטרף ל"הגנה", היה נוטר, ובמלחמת העצמאות שירת בחטיבת גולני ולחם במסגרתה בצפון הארץ.
קוסובסקי היה אוטודידקט בעל סקרנות אינטלקטואלית, שחשף עצמו לנושאים שונים, רכש שפות, התעניין בספרות, במוזיקה ובאמנות.
בין מקימי שכונת נוה אבא בנתניה, שם עבד כמלטש יהלומים.
נשא את חנה לבית ויסמן, ובעקבותיה חזר לירושלים.
סייע לאביו לערוך את הקונקורדנציה לתלמוד הבבלי.
אחרי מות אביו המשיך במפעל הגדול והחשוב.
הוא שינה את שיטת המיון של אביו ופיתח דרך משלו למיין, לחבר ולסווג את כל המילים בתלמוד.
בנוסף לקונקורדנציה לתלמוד הבבלי, הוציא גם את אוצר השמות לתלמוד הבבלי, ואת הקונקורדנציה לספרות התנאים (המכילתא הספרא והספרי).
כמו כן, פרסם ספר טריוויה על קוריוזים, דמויות, ואינטראקציות בתלמוד הבבלי בשם "טיפה מן הים".
פעל למען הקמת ספרית ישורון בבית הכנסת ישורון בירושלים, ופעל למען קהל המתפללים בבית הכנסת.
סבל ממחלת לב, אך המשיך במפעלו ואף הגביר את קצב העבודה על הקונקורדנציה כדי לסיים אותה.
את המפעל הענק עשה בעצמו, ללא צוות מסייעים וללא מחשב.
בשנה האחרונה לחייו התחיל להכין את החומר לקונקורדנציה על מדרש בראשית רבה.
יום לפני מותו הגיעו אליו שתי ידיעות: האחת מפי פרופסור שאול ליברמן שבישר על תקציב לקונקורדנציה למדרש רבה, והשנייה מוועדת פרס ישראל שבישרה לו כי נבחר להיות חתן פרס ישראל למחקר התורני לאותה השנה.
מותו למחרת מנע ממנו את קבלת הפרס.
קונקורדנציה לתלמוד הבבלי - 41 כרכים.
מתוכם חמישה יצאו בחיי אביו.
שני הכרכים האחרונים ראו אור לאחר מותו.
את האינדקס ערך בנו, אליהו, בשנת ה'תשמ"ט.
קונקורדנציה - אוצר השמות לתלמוד הבבלי - 6 כרכים.
קונקורדנציה לספרות התנאים - 13 כרכים.
קונקורדנציה - אוצר השמות למכילתא.
טיפה מן הים - אנקדוטות מן התלמוד.
מאמרים בטורי ישורון, סיני ועוד.
פרס ביאליק לחכמת ישראל, ה'תשל"ו.
בנימין צ'ייקין או חייקין היה אדריכל ישראלי (יהודי בריטי לשעבר), ממתכנני האוניברסיטה העברית בירושלים ומתכננם של מבנים רבים בירושלים ובתל אביב.
בנימין נולד לדיין הרב משה אביגדור ולטאנה רבקה חייקין.
סיים לימודי אדריכלות באנגליה, שם הספיק לתכנן כמה מבנים לפני מלחמת העולם הראשונה, ושירת כקצין בחיל ההנדסה המלכותי במהלכה.
עם שחרורו באביב 1920 השתקע בירושלים ופתח בה משרד אדריכלים.
הוא נישא לאולגה מירל סלוצקין, בתו של אלעזר משה סלוצקין, איש עסקים אוסטרלי שמוצאו מקריצ'ב, ונולדו להם שני בנים.
ב-1926 התאלמן, ילדיו עקרו לאוסטרליה והוא נשאר לבדו בארץ.
תחילה גר ברחוב הנביאים בירושלים, לאחר מכן עבר למושבה הגרמנית, בה חי כל ימיו בקרב ידידים בריטיים.
עם פינוי הנתינים הבריטים בתקופת המרי העברי סירב לעזוב את הארץ.
סגנונו היה אקלקטי אך מינימליסטי יחסית, והוא שילב גישות וצורות של האדריכלות המודרנית והסגנון הבינלאומי עם מאפיינים אדריכליים מזרחיים, שהבולט בהם הוא הקשת.
צ'ייקין היה בין המתכננים הראשונים של מבני האוניברסיטה העברית ובתוכם תיאטרון המעלות.
כן היה שותף לתכנון מלון המלך דוד, ובנה את שני בתי הבריאות על שם נתן שטראוס בירושלים ובתל אביב.
לזכותו נזקפת גם בניית תחנת הכוח ירושלים בדרך בית לחם (ליד המושבה הגרמנית).
חייקין אף תכנן בתים פרטיים בירושלים בתלפיות וברחביה.
בחיפה תכנן את בניין העירייה, את בית יורדי הים, את בית-החלוצות ואת בית מושל מחוז ירושלים, אדוארד קית'-רוץ'.
על גדת הכנרת תכנן ביחד עם זליג אקסלרוד את בית הלורד מלצ'ט, אלפרד מונד.
ביחד עם זליג אקסלרוד תכנן בטבריה את בית החולים על שם שוויצר.
צ'ייקין תכנן בניינים נוספים ברחבי הארץ.
נפטר בביתו בירושלים, ונקבר בבית הקברות בשייח' באדר.
בנימין נחום סילקינר (1 בדצמבר 1882 - 6 בנובמבר 1933) היה משורר וסופר עברי יליד ליטא שפעל בניו יורק.
נולד בי"ט בכסלו תרמ"ג (1 בדצמבר 1882) בעיירה וילקי שבפלך קובנה בליטא.
חונך על ברכי היהדות, אולם באווירה האוהדת את תנועת ההשכלה היהודית.
בשנת 1900 עבר לאודיסה להמשך לימודיו, והושפע ביותר מאחד העם ומחיים נחמן ביאליק.
שם הוא החל בכתיבת שיריו הראשונים.
בשנת 1908 עבר לארצות הברית יחד עם בן-דודו אהרון דוד מרקסון, וסיים את חוק לימודיו במשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
כל העת עסק סילקינר בהוראת העברית בבית המדרש למורים בניו יורק, ליד בית המדרש לרבנים באמריקה מיסודו של שניאור זלמן שכטר.
בשנותיו האחרונות אף שימש מנהלו של בית מדרש זה.
בשנת 1903 יצא לאור שירו הראשון בכתב העת "הזמן", אך הוא לא המשיך לפרסם עד להתבססותו בארצות הברית, שם הוא היה הפותח של השירה העברית המודרנית בארצות הברית.
המעבר לכרך הגדול של העולם החדש העיק עליו והוא ביקש לעצמו פינת סתר של רוך פיוטי, שהתבטאה בנעימה הלירית והענוגה של שיריו.
בספרו הראשון "מול אוהל תמורה: שברי פואמה מזמן שלטון הספרדים באמריקה", ביצע סילקינר ניסיון נועז לחדור לקדמי אמריקה הראשונית, והיא התמודדות ראשונה של השירה העברית עם נושא אמריקאי מובהק - הווי האינדיאנים בימי שלטון הספרדים באמריקה.
הספר סימן מפנה בשירה העברית ופתח תקופה חדשה בספרות העברית בארצות הברית.
לאחר שמילא בכתביו את מרבית הקובץ "סנונית" שהוציא ראובן בריינין בשנת 1910, השתתף החל משנת 1911 בעריכת כתב העת האמריקאי העברי "התורן" יחד עם אברהם גולדברג, שמעון גינצבורג, שלום בר מקסימובסקי ודניאל פרסקי.
בשנת 1927 כינס את מרבית שיריו לאסופה "שירים".
סילקינר הוציא מספר ספרי-לימוד לעברית מאנגלית, והיה שותף לחיבור המילון האנגלי-עברי הגדול יחד עם ד"ר יהודה אבן שמואל וישראל אפרת שיצא לאור לראשונה בשנת 1929. הוא גם עסק בתרגום כתביו של ויליאם שייקספיר לעברית: תרגם את "מקבת'" בשנת 1929 והוסיף הערות לתרגום "הסוחר מוונציה" לשמעון הלקין.
סילקינר נפטר בניו יורק בי"ז בחשוון תרצ"ד, ה-6 בנובמבר 1933 בהיותו בן 51.
סילקינר מצטיין בין המשוררים העבריים שפעלו בארצות הברית.
במבוא לאנתולוגיה של השירה העברית באמריקה לריבולוב נכתב עליו:
מול אהל תמורה: שברי פואמה מזמן שלטון הספרדים באמריקה, דפוס לעווי ושותפיו, ירושלים, 1910
מתודה להורות שפת עבר על פי שטת התרגום עברית - באנגלית, ש' דרוקערמאן, 1910 (בשיתוף חיים אליהו גולדין)
להורות את הקריאה ואת השפה העברית, הוצאת בלוך, ירושלים, 1926 (בשיתוף חיים אליהו גולדין וברנרד אייזקס)
שירים, הוצאת חברים באמריקה על יד דביר : דפוס אחדות, 1927
מלון אנגלי-עברי, הוצאת דביר, 1929 (בשיתוף ישראל אפרת ויהודה אבן שמואל)
מקבת' לויליאם שייקספיר, ורשה: אברהם יוסף שטיבל, 1939
בנימין מנחם קלאר (ט' בשבט ה'תרס"א, 29 בינואר 1901 – ד' בניסן ה'תש"ח, 13 באפריל 1948) היה חוקר הלשון והספרות העברית, מהדיר ומתרגם.
נולד לשרה ושלמה בכפר הליניצה (Hlinitza) בחבל בוקובינה שברומניה (כיום באוקראינה) וקיבל חינוך מסורתי.
ב-1916 עבר לווינה ולמד באוניברסיטת וינה שפות שמיות, בדגש על השפה הערבית וספרות ימי-הביניים.
במקביל למד בבית המדרש לרבנים שם.
הוסמך לרבנות בידי אביגדור אפטוביצר ולימד בגימנסיה הראלית ובסמינר העברי בווינה.
ב-1936 עלה לארץ ישראל והחל ללמד בבית המדרש למורים "מזרחי" בירושלים (היום מכללת ליפשיץ).
בהמשך החל ללמד באוניברסיטה העברית והחליף את פרופ' דוד ילין.
באמצע שנת 1947 יזמו מנהלי האוניברסיטה את העלאתו לדרגת מרצה.
תחומי מחקרו של קלאר היו השפה העברית ודקדוקה, בפרט בתקופת הביניים, וכן הספרות והשירה העברית.
הוא ערך והוציא לאור מכתביהם של ר' חיים בן עטר, של רמח"ל ושל שד"ל.
כן הכין מהדורה מדעית של "מגילת אחימעץ" (הכינוי שהעניק קלאר לחיבור "ספר היוחסין" לרבי אחימעץ בן פלטיאל), תעודה היסטורית חשובה מאיטליה של המאה ה-11, ושל "ספר השהם", ספר דקדוק של ר' משה בן יצחק הנשיא מאנגלטירא (אנגליה).
תרגם מגרמנית שירים של גתה, כתבים של צונץ וספר ילדים בשם "ליז ולנה" (בתרגומו: רות ורנה - גרסת בנות של הולדה פון לפצוב "מקס ומוריץ" מאת וילהלם בוש), ומערבית יהודית איגרת של רבי מימון אבי הרמב"ם.
הוא פרסם בגרמנית ביוגרפיה של חיים נחמן ביאליק;
באפריל 1948 היה בין העולים להר הצופים בשיירת הדסה ונהרג בהתקפה על השיירה.
הותיר אחריו את רעייתו מרגלית (נפטרה ב-1994).
אוספו האישי שמור בספרייה הלאומית.
מחקריו של קלאר בלשון ובספרות נאספו לאחר מותו בידי אברהם מאיר הברמן ופורסמו בשנת תשי"ד בסיועו של הסופר והמו"ל ישראל זמורה תחת השם "בנימין קלאר, מחקרים ועיונים בלשון, בשירה ובספרות", בהוצאת מחברות לספרות.
בנימין (בנג'מין) פרנקלין פיישוטו היה עורך דין, עיתונאי, דיפלומט אמריקאי, פעיל קהילתי יהודי ופילנתרופ, בן למשפחה יהודית-פורטוגזית עם שורשים בהולנד וקוראסאו, ממנהיגי הארגון בני ברית.
הוא נודע, בין השאר, במאמציו כדיפלומט בבוקרשט לעודד את האמנציפציה של יהודי רומניה ולהגן על זכויותיהם נגד האנטישמיות השלטונית.
בנג'מין פרנקלין פיישוטו נולד בעיר ניו יורק שבארצות הברית, כאחד משמונת ילדיהם של הרופא, הפובליציסט והפעיל הפוליטי הדמוקרטי דניאל לוי מדורו פיישוטו (1843-1800) ושל רחל לבית מנדש סיישאס (1861-1798).
ד"ר מדורו פיישוטו, יליד אמסטרדם, היה לפרק זמן יושב ראש החברה הרפואית של ניו יורק.
הסב מצד האב, מוזס לוי מדורו פיישוטו, יליד קוראסאו, כיהן, בין השאר, כחזן בקהילת שארית ישראל בניו יורק בין השנים 1820–1828.
בגיל שנתיים עבר בנג'מין עם הוריו לקליבלנד, שם קיבל אביו עבודה כפרופסור בבית הספר לרפואה.
מאוחר יותר, בשנת 1841 המשפחה חזרה לניו יורק, שם המשיך האב את עבודתו כרופא בכיר.
אחרי מות אביו בשנת 1843, בשנת 1847 חזרו הנער, אמו ואחיו לקליבלנד ובשנות ה-50 של המאה ה-19 החל לנהל בית חרושת לטקסטיל יחד עם ג'יאו איי.
דייוויס, Davis, Peixotto & Co., שסיפקה, בין השאר, מדים לצבא בימי מלחמת האזרחים ובמקביל עסק בעיתונאות.
בשנים 1862-1856 כתב פיישוטו מאמרי מערכת בעיתון "Cleveland Plain Dealer".
הוא עזב ב-1862 כשהעיתון אימץ את השקפתם של ה-copperheaders, דמוקרטים פציפיסטים שהתנגדו למלחמה עם הדרום.
פיישוטו למד משפטים והתמחה אצל המשפטן והפוליטיקאי הדמוקרטי סטיבן דאגלס שהפך בשבילו לדמות נערצת.
התגייס בעצמו, כמו אביו, לפעילות במסגרת המפלגה הדמוקרטית, ותמך במועמדותו של דאגלס בעת מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1860.
בין השנים 1855 ל-1866 היה פעיל בענייני הקהילה היהודית בקליבלנד.
הוא היה שותף להקמתם של מוסדות שונים, בהם, יחד עם דייוויס, "החברה היהודית לצדקה" (Hebrew Benevolent Society; 1855, הוא היה גם למזכיר שלה), "החברה הספרותית של הצעירים היהודים" (1860), אותה צירף בשנת 1863 ללשכת בני ברית המקומית שהקים, ע"ש סר משה מונטפיורי.
פיישוטו עזר גם כן בהקמת בית מחסה ליתומים יהודים (כיום "בלפר") בקליבלנד.
כדי להשיג כספים למימון בית המחסה, גייס ארגוני נשים בתשע ערים גדולות.
פיישוטו היה גם חבר בהנהגת קהילת "תפארת ישראל" בקליבלנד וגזברה וניהל את בית הספר ליום ראשון שלה בשנת 1858.
עלה במהירות בהירארכיה של ארגון בני ברית ונבחר בגיל 29 בלבד ל"שר הגדול" שלו בין השנים 1865-1863. פעילותו הציבורית הענפה בקליבלנד כללה גם השתתפות בהקמת "איגוד הספרייה המרכנטילית" ועמד זמן מה בראשה.
בשנת 1866 עזב פיישוטו את קליבלנד ופתח משרד עורכי דין בניו יורק.
בהמשך התיישב בקליפורניה, משנת 1867 בסן פרנסיסקו.
בשנת 1870 התמנה על ידי הנשיא יוליסס גראנט לקונסול אמריקאי ברומניה.
רומניה נוצרה מאיחוד נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה.
במדינה החדשה, שחוקתה טרם גובשה סופית, היה מאבק על מתן אזרחות לתושביה היהודים.
אישים יהודים שונים (הבנקאי ז'וזף זליגמן, השד"ר חיים צבי שניאורסון מירושלים ואחרים בארצות הברית) הפעילו לחצים על הנשיא האמריקאי, למינויו של בנג'מין פרנקלין פיישוטו לתפקיד הקונסול האמריקאי ברומניה, במטרה שיפעל מתוקף תפקידו זה לקידום נושא מתן האזרחות ליהודים.
חיים צבי שניאורסון, שהתקבל אצל הנשיא יוליסס גראנט שטח בפניו את קשייהם של יהודי ארץ ישראל ויהודי רומניה, נסע לסן פרנסיסקו במסגרת סיור ההרצאות וההתרמות שלו באמריקה, הכיר את פיישוטו והתרשם מאוד ממנו.
אף על פי שהיה קיים מועמד אחר לתפקיד של קונסול בבוקרשט בשם אדולף בוכנר, שכיהן כפקיד בקונסוליה בבוקרשט, זליגמן ושניאורסון התעקשו שימונה פיישוטו.
אחרי היסוסים רבים, הצטרף אליהם גם ידידו של פיישוטו, עורך-הדין והפילנתרופ סיימון וולף, שבהתחלה הופתע מהרעיון החריג בעיניו.
הנשיא גראנט, שבגלל פעולות שונות בעברו נחשב לאנטישמי, נענה לבקשתם ואישר את המינוי, ייתכן גם כדי לנסות לערער את הדימוי האנטישמי שדבק בו.
הפעילות הבינלאומית לקידום איזרוח יהודי רומניה, שהתחילה ב-1867, בביקור קצר של משה מונטפיורי בבוקרשט, רוכזה בהמשך בידי פיישוטו, אשר ראה בכך את יעודו.
בסופו של דבר המאמצים הבינלאומיים לא נשאו פרי ומרבית יהודי רומניה לא זכו לאזרחות המיוחלת אלא לאחר מלחמת העולם הראשונה.
מישרתו הדיפלומטית של פיישוטו הייתה ללא שכר ומימונה הובטח על ידי קבוצת יהודים אמריקנים, בעיקר מקרב חברי בני ברית, וכן קרן מבריטניה.
פיישוטו הגיע לבוקרשט עם מכתב מהנשיא גראנט למלך קרול הראשון מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, שלמרות הבטחותיו, נכנע מהר לעמדת צירי הפרלמנט ברומניה.
הללו התנגדו למתן אזרחות ליהודים מהיותם "מיעוט שהתרבה דרך הגירה במהלך המאה האחרונה", והצגתם "כסכנה דמוגרפית, כלכלית ותרבותית".
במכתבו ציין הנשיא גראנט כי פיישוטו נשלח לשרת ללא שכר, לשם שליחות, כדי לבוא לעזרת היהודים המקומיים, וכי ארצות הברית, שאינה מפלה את אזרחיה מסיבות דת ולידה, מאמינה באופן טבעי כי השקפות אוניברסליות אלה צריכות להיות נחלת כל העולם המתורבת.
פיישוטו התקבל אצל המלך קרול וקשר איתו יחסים שהוגדרו כטובים.
אף על פי שנושא איזרוח היהודים לא התקדם, בנוכחותו ובפעילותו בבירת רומניה הצליח פיישוטו לתרום ולהשפיע בתחום האמנציפציה והמודרניזציה של חיי הקהילות היהודיות, וניסה להגן עליהן מפני האנטישמיות המיליטנטית.
דעת הקהל היהודית והכללית-הליברלית נסערה מאוד אחרי הפרעות ביהודים בשנת 1872 בערים איזמאיל, קחול ורשקוב בדרום בסראביה, וכן בגלל גזירות שונות שהוטלו, גם במישור מקומי וגם בארצי, נגד היהודים (גירושם ממגוריהם, הגבלתם בתעסוקה ובמסחר, מגבלות ואיסורים בבנייה, בשרותי הדת והחינוך, הטלת קנסות ומיסים כבדים, "שבועת היהודים" וכו').
על סמך דיווחיו של פיישוטו, מזכיר המדינה פיש שלח מכתבים לדיפלומטים האמריקנים בארצות שונות לפעול וללחוץ למען שיפור גישת שלטונות רומניה כלפי היהודים.
פיישוטו השיג חנינה מהנסיך קרול לחמשה מתוך היהודים שהואשמו כי גרמו לפריצת המהומות באיזמאיל.
ב-1873, ככל הנראה גם בהשפעתו, עיכבו השלטונות יישום החוק לאיסור מכירת משקאות חריפים על ידי יהודים.
ב-1874 התאפשרה ליהודים ילידי רומניה קבלת ערבות זמנית לקיומן של זכויות מוניציפליות.
פיישוטו הקים ברומניה את חברת אחוות ציון לצורך קידום החינוך והפצת ההשכלה בקרב היהודים.
על בסיס זה הוקמה כעבור זמן לשכת ארגון בני ברית של יהודי רומניה.
מאוכזב מיחס השלטונות כלפי בני דתו, יזם פיישוטו הצעה להגירה יהודית המונית מרומניה לארצות הברית.
בעוד הממשלה הרומנית קיבלה בשביעות רצון את הרעיון, הוא נתקל בהתנגדות וכעס בקרב חוגים יהודים במערב אירופה ובארצות הברית עצמה, כולל מצד אלה שמימנו את פעילותו, שחששו מפני הגירה כזאת.
בין היתר הובע החשש כי הרצון להגר יתפרש כהוכחה ל"חוסר הלויאליות" של היהודים כלפי רומניה.
קבוצה של 150 יהודים הצליחו, למרות הכל, להגר לארצות הברית הודות למאמציו.
פעילותו של פיישוטו תרמה לפעולות מחאה שננקטו בסופו של דבר כלפי רומניה על ידי נציגי הקהילות היהודיות במערב בוועידת בריסל ב-1876; ובעקבותיה גם ועידת המעצמות שהתכנסה בברלין ב-1878 אחרי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) (אותה רואים הרומנים כמלחמת העצמאות שלהם) דרשה מרומניה הענקת זכויות אזרחיות שוות למיעוטים הלא נוצריים, שרובם היו יהודים.
בשלהי המאה ה-19 והתחלת המאה ה-20, כהמשך לפעילותו של פיישוטו, התחוללה הגירה המונית של כשליש מיהודי רומניה - לאמריקה.
גם אחרי חזרתו לארצות הברית לא הרפה פיישוטו מדאגה ליהודי רומניה ובשנת 1877 פעל אצל הנשיא רתרפורד הייז, בראש משלחת של הנהגת יהודי ארצות הברית (Board of Delegates of the American Israelites) בעקבות פרעות נגד יהודים בעיר ג'ורג'יו.
שנותיו האחרונות בארצות הברית ובצרפת
משם חזר לארצות הברית ב-1875. בשובו השתתף בהתארגנות ה"איחוד הקהילות העבריות האמריקניות" (Union of American Hebrew Congregations), כיום האיחוד ליהדות רפורמית, שהוקם בראשות הרב יצחק מאיר וייז בשנת 1873.
אחרי שהשתתף במערכת הבחירות לנשיאות במחנה של רתרפורד הייז, שזכה להיבחר, התמנה על ידי הנשיא החדש לשמש כקונסול כללי של ארצות הברית בליון שבצרפת.
בתפקידו זה כיהן עד 1885, אז חזר לעסקיו ולפעילותו הקהילתית בניו יורק.
בשנת 1886 הקים את הירחון "מנורה".
היה פעיל בהנהלת המכון הטכני העברי, של החברה לעזרה רפואית, ועוד ארגונים ומוסדות קהילתיים.
בנימין פרנקלין פיישוטו היה נשוי משנת 1858 לחנה שטראוס (1901-1840) ולזוג נולדו תשעה ילדים, מתוכם ארבעה בנים וחמש בנות.
בנו הבכור, ג'ורג' מדורו פיישוטו, היה צייר, ובן אחר פרסי, היה איש עסקים, חבר בקהילה האמריקנית בפריז.
פיישוטו מת ב-1890 בניו יורק, מסיבוכים של מחלת השחפת ושם גם נקבר.
בנימין פיין (Fain; י"ט בשבט תר"צ, 17 בפברואר 1930 – ה' באייר תשע"ג, 14 באפריל 2013) היה פיזיקאי ישראלי, מומחה לפיזיקת לייזרים, פרופסור במחלקה לכימיה באוניברסיטת תל אביב.
היה אסיר ציון ופעיל עלייה בברית המועצות.
חזר בתשובה, ובשנותיו האחרונות עסק בפילוסופיה של המדע וביחסים בין המדע לאמונה היהודית.
נולד ב-17 בפברואר 1930 בקייב שבאוקראינה הסובייטית, ברית המועצות, במשפחה יהודית מתבוללת, ונקרא על שם סבו שנרצח ב-1919 בפוגרום בפרוסקורוב בידי חיילים מצבאו של סימון פטליורה.
אביו היה מתמטיקאי ואמו רופאה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הטלטלה המשפחה במשך ארבע שנים ברחבי ברית המועצות.
לאחר המלחמה התיישבה משפחתו בדושנבה שבברית המועצות (היום בירת טג'יקיסטן), שם סיים לימודי תיכון.
תחילה חיבר את ספרו "רדיופיזיקה קוונטית", שראה אור בתרגום לאנגלית בשם Quantum Electronics ואחר כך תורגם גם לגרמנית.
בהמשך כתב את ספרו "הפוטונים והסביבה הבלתי לינרית" ומאמרים מדעיים רבים.
בשנת 1966 עבר למוסקבה והחל לעבוד במכון לפיזיקה של מצב מוצק בפרבר העיר - צ'רנוגולובקה.
הוא נישא בשנית לשושנה רוז'נסקי.
באותה שנה ערך מחקר סוציולוגי על היהדות הסובייטית וניסה לקיים סימפוזיון בינלאומי בנושא.
ביטול הסימפוזיון על ידי הק.ג.ב.
יצר הד בדעת הקהל, ומאבקו בשלטונות הלך והחריף.
בעקבותיו באו מעצרים, חיפושים, חקירות ומעקבים.
אחרי פיטוריו ממכון המחקר בצ'רנוגולובקה הוא הפך למסורב עלייה נרדף ומובטל.
אחרי תקופה של מאבק עיקש קיבל בשנת 1977 היתר עלייה ועלה לישראל.
בישראל נולדו לו שני בנים, אהרן וגדעון; אהרן פנה לזרם החרדי וגדעון גדל בזרם החרדי לאומי.
בישראל המשיך פיין להיאבק רבות למען שיפור מצבם של יהודי ברית המועצות, ובמקביל חזר לפעילות מדעית במסגרת בית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב שבה המשיך גם כפרופסור אמריטוס.
תחום עיסוקו המדעי כלל: אלקטרוניקה קוונטית, פיזיקת לייזרים וסביבות רציפות.
היה חבר בחוג הפרופסורים לחוסן מדיני.
בשנת 2004 יצא לאור ספרו "יש מאין" בהוצאת ראובן מס, שתורגם לרוסית ולאנגלית.
חלקו השני של הספר עוסק בחייו תחת השלטון הסובייטי.
מאוחר יותר יצא הספר במהדורה נוספת על ידי מכון הר ברכה.
בשנת 2009 יצא ספרו "חוק והשגחה", בהוצאת מכון הר ברכה, בו הוא עוסק בפילוסופיה של המדע מתוך נקודת מבט יהודית-אמונית.
בספרו זה הוא יוצא נגד הגישה החילונית-מטריאליסטית למדע, ומנסה להוכיח בכלים פילוסופיים את אמיתות הגישה היהודית למדע.
בינואר 2011 יצא לאור (על ידי מוסד הרב קוק) ספר שלישי שלו, "דלות הכפירה".
בשנת 2012 יצא לאור ספרו הרביעי, "סוד הנשמה: גוף ונפש באור התורה והמדע", גם הוא בהוצאת מוסד הרב קוק.
יש מאין, הוצאת ראובן מס, 2004. הוצאת מכון הר ברכה, ה'תשס"ג.
חוק והשגחה, הוצאת מכון הר ברכה, 2009
דלות הכפירה, הוצאת מוסד הרב קוק, 2011
סוד הנשמה: גוף ונפש באור התורה והמדע, הוצאת מוסד הרב קוק, 2012
בנימין צביאלי (הרשקוביץ) (ערב סוכות, י"ד בתשרי תרע"ט, 20 בספטמבר 1918 – ט' בשבט תשס"ד, 1 בפברואר 2004) היה מראשוני קול ישראל וממניחי היסוד לשידורי הדת והמסורת בקול ישראל.
נולד בשם בנימין הרשקוביץ ב-1918 בקאליש שבפולין, בנם של שלמה ואסתר-חנה הרשקוביץ.
למד בישיבת תומכי תמימים בוורשה ובישיבת רדומסק.
בשנת תרצ"ו (1936) עלה לארץ ישראל לבדו.
התיישב בירושלים ולמד בישיבת מרכז הרב, ובמקביל החל ללמוד בסמינר למורים "מזרחי".
סיים תואר ראשון ואחר כך תואר שני בתלמוד ובלשון עברית באוניברסיטה העברית.
בזמן לימודיו בירושלים הצטרף ל"הגנה".
בתחילת שנות החמישים ערך את עיתון "הצופה לילדים" במשך כשנתיים, החל מאוקטובר 1950. באותן שנים החל לעבוד ברדיו המנדטורי קול ירושלים ועסק בכתיבתן, עריכתן ושידורן של תוכניות הדת והמסורת.
בשנת 1946 עבר קורס שדרים, ולאחריו החל לעבוד ב"קול ישראל".
לאחר קום המדינה הקים את המדור להווי ומסורת יהודית ב"קול ישראל", וניהל אותו במשך שנים רבות.
היה אחראי לשידוריהן של תוכניות הדת והמסורת ב"קול ישראל", ובהן השידור היומי של "פרקי היום בתנ"ך".
בשנות השישים ערך והגיש את התוכנית "קבלת שבת" ששודרה בימי שישי.
כמו כן ערך את התוכנית "פרקי חזנות כבקשתך".
בשנות השבעים העביר את עריכת התוכנית והגשתה לידי אחד מעובדי המחלקה הדתית, ברוך שיין.
בשנת 1958 ראה אור ספר הילדים שכתב, "יומנו של גדעון".
ספר זה תיאר את חוויותיו ילד דתי בישראל באותה תקופה, בהן ההכנה לבר מצווה, הנחת תפילין, הליכה עם אבא לבית כנסת בשבועות וניסיון להישאר ער כל הלילה.
קוראים רבים הזדהו עם ספר זה.
במהלך עבודתו ב"קול ישראל" הוסמך לרבנות, ובין הסומכים אותו הרב הראשי איסר יהודה אונטרמן, הרב יצחק יעקב וכטפויגל והרב שלמה יוסף זוין.
כונה "הרב של הרדיו", והשיא רבים מעובדי "קול ישראל".
בשנים 1958-1956 שהה בשליחות באנגליה מטעם המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של הסוכנות היהודית.
במהלך שליחותו השתלם ברשות השידור הבריטית ה-BBC.
בסוף שנות השישים הצטרף לצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית, ולאחר מכן התמנה למנהל תוכניות הדת בטלוויזיה (בין השאר, היה היוזם של סיום שידורי הלילה ב"פסוקו של יום").
בתפקיד זה שימש שנים רבות עד צאתו לגמלאות באמצע שנות השמונים.
בשנת ה'תשמ"ט הוענק לו תואר יקיר ירושלים.
על שמו קרוי רחוב בירושלים.
יומנו של גדעון; ציורים: ש' יורני, תל אביב: סיני, 1958. (לילדים) (הסיפור התפרסם במקור בהמשכים ב"הצופה לילדים")
בנימין צביאלי (כתב וערך), ר' ישראל בעל שם טוב ותנועת החסידות: פרקי למוד וקריאה לבתי ספר ולעם, תל אביב: מורשת, תש"ך.
אנו כולנו --- : שיחות מלב אל לב; ציורים: בינה גבירץ, ירושלים: קריית ספר, 1967. ("שיחות ששוחחתי עם מאזינים צעירים על יד המיקרופון ב"קול ישראל")
מאמר "הדמוקרטיה בהסתאבותה מול יהדות הנצח", צפייה ג (תשמ"ט), עמ' 109-106.
בנימין צביאלי (עורך), שיחות במקרא, 2 כרכים, ירושלים: רשות השדור – קול ישראל והחברה לחקר המקרא בישראל על ידי קרית ספר, תשכ"ח–תשל"ט.
(התוכן: כרך א: נביאים ראשונים ודברי הימים; כרך ב: נביאים אחרונים)
בנימין ביינוש סלנט (תקצ"ח, סלנט, ליטא – י"ט בתשרי תר"ס, 23 בספטמבר 1899 ירושלים) היה סוחר אתרוגים ארצישראלי ומהפעילים למען ההתיישבות היהודית בארץ ישראל במחצית השנייה של המאה ה-19. בנו של רבי שמואל סלנט, רבה של ירושלים.
נולד בעיר סלנט בליטא, לרב שמואל סלנט – לימים רבה של ירושלים, ולטויבא בת הרב יוסף זונדל מסלנט.
כשנתמנה אביו למורה-הוראה בירושלים ועלה לארץ ישראל בשנת ת"ר-תר"א (הנסיעה ארכה חדשים אחדים בגלל המלחמה בין מוחמד עלי מושל מצרים ובין השולטן, שהפריעה לתנועת הספנות), העלה איתו את אשתו ואת בנו, בנימין.
למד בתלמוד-תורה ובישיבת עץ חיים ונתחנך על ידי אביו שהיה רבה של העדה האשכנזית, ועל ידי אבי-אמו, שהיה מאבות תנועת המוסר.
נשא לאשה את חנה שרה בתו של ר' יוזיל ליאון מסלנט.
שנים אחדות היה סמוך על שלחן חותנו והמשיך לעסוק בתורה, אך בהתאם לחינוך שקיבל מאביו ומאבי-אמו לא רצה להתפרנס מרבנות ולכן פנה אל המסחר והיה מראשוני סוחרי האתרוגים בארץ, ועסק בהפצתם בארץ וביצוא האתרוגים לארצות חו"ל.
סלנט ושותפיו היו קונים את האתרוגים בעודם על העצים מפרדסי הערבים ומפרדסי המושבות החדשות בסוף הקיץ היה סלנט עובר ליפו ומסדר את המשלוחים לחו"ל.
לסלנט ולשותפיו היה מעין מונופול על רוב המסחר של האתרוגים בארץ ישראל.
סלנט היה פעיל גם בהתיישבות היהודית החדשה בארץ ישראל.
היה אחד משבעת מייסדי השכונה נחלת שבעה, ואחר כך השתתף ביסוד השכונות אבן ישראל, משכנות ישראל ומזכרת משה.
היה מהשותפים להחברה לקניית אדמת יריחו בפעולותיה ליסוד המושבה פתח תקווה שנבנתה לבסוף במקום אחר.
סלנט אף ניהל במשך כמה שנים את "מלון הרי יהודה" הוא ח'אן הדרכים הידוע בכניסה לשער הגיא.
נפטר בירושלים, בי"ט בתשרי תר"ס, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
קברו נמצא בסמוך לקבר אביו שנפטר תשע שנים אחריו.
על שמו נקרא רחוב בשכונת נחלת שבעה.
בנו הוא רבי צבי הירש סלנט, מראשוני שכונות אבן ישראל ומאה שערים, שהיה נשוי לגרונא לבית אטקין.
בתו של ר' צבי הירש - טויבא, נישאה לרב יחיאל מיכל טוקצינסקי מנהל ישיבת עץ חיים.
בן נוסף של ר' צבי הירש, נתן נטע, הוציא לאור "ספר זיכרון" על סבו הרב שמואל סלנט (ניו יורק תר"פ).
עוד בן לר' צבי הירש הוא הרב ישעיה סלנט, שהיה מנהל לשכת הסעד וחבר ועד שכונת מאה שערים, מבוני השכונות גאולה וכרם אברהם.
בנימין (בני) ענבר (ברנשטיין) (1931 – 8 במרץ 2010) היה תת-אלוף בצה"ל, בעל עיטור העוז, כיהן בין היתר כקצין המשטרה הצבאית הראשי.
ענבר נולד באוקראינה בשנת 1931. שנה לאחר מכן עלה לישראל.
גדל בירושלים ובגיל 13 עבר עם משפחתו לנתניה.
בשנת 1948 התגייס לפלמ"ח, והוא בן 16, כחלק מהכשרת מעוז.
ענבר עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי כיתות, ולחם במלחמת העצמאות כחבלן בגדוד הראשון והשלישי.
בתום המלחמה עבר ענבר לשירות קבע ועבר קורס קצינים.
הוא נפצע באורח קשה בתאונת דרכים ועבר שיקום ממושך.
שימש כמפקד מחלקה ביחידת סיור של פיקוד הדרום (יחידה 30), מפקד פלוגה בגדוד 50, עבר קורס לוחמה זעירה והדריך בבה"ד 1. לתקופה קצרה שימש ענבר כסמג"ד בחטיבת הצנחנים, אולם נפצע בצניחה ועבר ל-חטיבת גולני.
בשנת 1962, בעת שימש מפקד פלוגת קורס מ"כים של חטיבת גולני, לחם במבצע סנונית, פעולת תגמול כנגד המוצבים הסורים בכפר נוקייב.
על לחימתו הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל שהומר ב-1973 בעיטור העוז.
ב-1963 מונה לקצין מבצעים בפיקוד הצפון ולאחר מכן שירת כמפקד בנח"ל.
ב-1966 מונה למפקד גדוד 51 של חטיבת גולני.
במלחמת ששת הימים הוטלה על הגדוד המשימה לכבוש את תל עזזיאת, מוצב פלוגתי סורי מבוצר ברמת הגולן.
לחימת הגדוד התייחדה בכך, שלא סטתה מהתכנון המקורי, והמוצב נכבש כמעט ללא נפגעים: הרוג אחד, שלא נפגע בלחימה עצמה, וארבעה פצועים.
בהמשך התקדם ענבר במסלול הפיקודי.
ב-1968 מונה לקצין אג"ם של פיקוד הצפון, ב-1969 למדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה וב-1971 לנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון באתיופיה.
במלחמת יום הכיפורים חזר לישראל ושימש קצין קישור במטה אוגדה 146. בשנים 1975–1974 שימש כמפקד חטיבת ירושלים.
בשנים 1977–1976 שימש כקצין המשטרה הצבאית הראשי בדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל התמודד ב-1978 על ראשות המועצה המקומית קריית טבעון בה התגורר, וכיהן כחבר המועצה מטעם סיעת המערך.
כיהן כמנהל חברת תל-בר, חברת בת של קופת חולים כללית, מנהל מרחב העמק וסמנכ"ל הקופה.
בשנת 2010 נפטר לאחר מחלה קשה.
ענבר היה נשוי לנטע והביא עמה לעולם חמישה ילדים.
בנם גיורא ענבר, תת-אלוף במילואים פיקד, כאביו לפניו, על גדוד 51.
ענבר היה רוכב אופניים נלהב ולזכרו נערך מדי שנה מרוץ אופניים 'סובב טבעון'.
בנימין עומר ("חתולי") (במקור קוטוביץ, תחילה עיברת לעוגני; ל' בכסלו תרס"ג, 30 בדצמבר 1902 – ז' בתמוז תשל"ו, 5 ביולי 1976) היה מלחין, מעבד, מנצח מקהלות ותזמורות ומורה למוזיקה ישראלי, איש קיבוץ משמר העמק.
בנו הוא הסופר, המשורר ואדריכל הנוף ע.
עומר נולד בסוף שנת 1902 בשם בנימין קוֹטוֹביץ בעיר ורשה שבפולין הרוסית, במשפחה שומרת מסורת, בנם של חנה לבית קַלוַוארי וצבי קוטוביץ.
התחנך בבתי ספר יהודיים שהקדישו מקום מיוחד ללימוד עברית ויהדות.
הצטרף לקן של תנועת הנוער הציונית הסוציאליסטית "השומר הצעיר" בעירו, ובשנת 1920 עלה לארץ ישראל, בין ראשוני העולים מהקן.
תחילה עבד בסלילת כבישים ובעבודות ציבוריות, עד שב-1922 הצטרף לקיבוץ השומר הצעיר ב' והיה מראשוני קיבוץ משמר העמק שבמערב עמק יזרעאל.
עבד בייבוש ביצות, בבניין, ככוורן וכאופה.
בשנת 1924 נישא לשולמית לבית פלדהורן, והיה אב לשלושה: הלל, אסף ושלמה.
את עיסוקו במוזיקה בקיבוץ החל כמנצח מקהלות וכמלחין.
עם הקמת המוסד החינוכי "שוֹמריה" במשמר העמק ב-1931 היה עומר למורה למוזיקה בו.
הוא לימד מוזיקה עד פרישתו ב-1968, והניח את היסודות לחינוך המוזיקלי במוסד.
למד באקדמיה למוסיקה בירושלים (1944), בטריניטי קולג' בלונדון ועם מורים פרטיים בארץ.
במלחמת העולם השנייה שירת בשיטור.
כיהן כמזכיר קיבוצו, כעורך "ידיעות משמר העמק", כרכז ועדת החינוך בקיבוץ, כמזכיר "שומריה" וכרכז ועדת מוזיקה.
היה פעיל באולפן האזורי לחינוך מוזיקלי ובוועדות למוזיקה ולחינוך מוזיקלי בקיבוץ הארצי ובתנועה הקיבוצית.
בשנים 1958–1961 כיהן כמנהל החינוך המוזיקלי בתנועה הקיבוצית.
ארגן מקהלות ותזמורות וניצח עליהן, הורה תורת המוזיקה וזמרה במשך שנים.
בנוסף לעבודתו החינוכית, הלחין שירים ושירי ילדים, כתב עיבודים למקהלות ולמסכות מוזיקליות.
פרסם מלחניו ומעיבודיו וכן קובצי שירים.
בשנת 1949 זכה בפרס השני בתחרות של המרכז לתרבות של ההסתדרות על המנגינה שחיבר לשיר "זכרו אותי" שפרסמה מרים ילן-שטקליס ב"דבר השבוע" לזכרה של , שנהרגה במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות (בפרס הראשון זכה בנימין ברעם; שתי היצירות ב"ספריה מוזיקלית קטנה" של המרכז לתרבות).
השאיר אחריו את רעייתו שולמית ובניו הלל, שלמה ומשפחותיהם.
בנו נהרג בעת שירותו בצה"ל ב-1951.
נכדתו נולי עומר (בתו של הלל) היא שחקנית, קומיקאית וסטנדאפיסטית ישראלית.
הייתה נשואה לשחקן שאול מזרחי.
ארכיונו האישי שמור בארכיון "יד יערי".
שירי ילדים; לוקטו ונערכו בידי ב' חתולי, משמר העמק: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – הקבוץ הארצי השומר הצעיר – מחלקת החנוך, 1939. (תווים)
שירי ילדים: גשם; לוקטו ונערכו בידי ב.
חתולי, משמר העמק: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל – הקבוץ הארצי השומר הצעיר – מחלקת החנוך, 1939. (תווים)
ב' חתולי (עורך), לחג ומועד, תל אביב: הקבוץ הארצי השומר הצעיר – ארגון המקהלות ('שירה בצבור'), ת"ש.
י"ב קנונים בשני קולות: ממשלי שלמה, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל – הוצאת המרכז לתרבות ('ספריה מוזיקלית'), תש"ט.
12 שירים לנושאים הלחם, מזונות האדם, משמר העמק: ב.
34 משירי העמים; ערוכים לשני קולות על ידי בנימין עומר; עברית: נתן יונתן, ראובן ירון, בנימין עומר, [תל אביב?]: הוועדה הבין-קבוצית לחנוך מוזיקלי, [תשי"-?].
7 שירי ילדים, תל אביב: נגן, 1952. (תווים) (זמרה ופסנתר) (המילים מאת מחברים שונים)
שירים לפעוטות: עשרים ואחת נעימות לגיל הרך, מרחביה: ספרית הפועלים, הקבוץ הארצי השומר הצעיר, תשי"ד.
כוכב קטן: 50 שירים לגן הילדים ולכתות א–ב, תל אביב: אורים, הוצאת ספרים פדגוגיים של המרכז לתרבות ולחנוך, 1958. (תווים) (לקול יחיד) (התוכן: בגן ובכתה; בחצר המשק; בבית; במעגל הימים; שירי הלחם; כוכב קטן)
12 שירי עמים: בשלושה קולות; ערוכים למקהלת נוער על ידי בנימין עומר, תל אביב: מחלקת החינוך של הקבוץ הארצי השומר-הצעיר, [תשכ"-?].
גליונות לסולפג': ל-1 או 2 קולות: סדרה א, 3 חוברות, תל אביב: ועדה בין-קבוצית לחינוך מוזיקלי, 1961. (תווים)
בנימין עומר, יזהר ירון, יצחק דרור, שמואל ארד (עורכים), ברון יחד: שירון ליובל תנועת השומר-הצעיר 1913–1963; עריכה גרפית: שמואל כץ, תל אביב: מפעלי תרבות וחינוך ('ספריה למוזיקה ע"ש ניסמוב'), 1963 (תווים)
ראשי פרקים לנושא (לכתה י'): המוזיקה בתקופת הבארוק: חוברת למורה, תל אביב: הוועדה הבין-קבוצית לחינוך מוזיקלי, תשכ"ד.
צבי סנונית, 10 שנים ביצירת סטראוינסקי: 1948–1958; ערך: בנימין עומר, (מרחביה: דפוס מרחביה), תשכ"ז.
בנימין עומר, יעקב פדן (עורכים), רשימות, שירים, לחנים: מכתבים על בעיות חברה, ספרות, תיאטרון, מוזיקה מביכורי עטו של צבי סנונית בשנות חינוכו במשמר-העמק (1946-50); עיטורים: גיורא דיאמנט, משמר העמק; (מרחביה: דפוס השומר הצעיר), תשכ"ט.
קבלת שבת: שירון; ליקט: בנימין עומר; ערך: א.ב.ג, תל אביב: ועדת חגים – מדור המוזיקה, [תשל"-?].
10 שירים ישראליים; ערוכים למקהלות נוער (3 קולות) על ידי בנימין עומר; עריכה: ש[למה] קפלן, תל אביב: מרכז לתרבות ולחינוך ('ספריה מוזיקלית על שם נסימוב'), 1970. (תווים)
הלל, המלך שלמה ואשמדי: מחזה בחמש מערכות על-פי אגדה מאת ח.נ.
ביאליק, תל אביב: מחלקת החינוך הבינקיבוצית, אחוד הקבוצות והקיבוצים – הקיבוץ הארצי, הקיבוץ המאוחד ('סדרת מחזות משלנו'), 1982.
בנימין (בני) צינקר (צין) (נולד ב-1947) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שירת כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי, פיקד על בסיס רמון ובסיס תל נוף.
צינקר למד בבית הספר הריאלי ובפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה.
התגייס לקורס טיס אותו סיים במגמת קרב ב-1967. במלחמת ששת הימים שירת בטייסת הפוגות של בית הספר לטיסה, את טבילת האש שלו עשה בגיחת הפצצת המכ"ם המצרי באל עריש, בהמשך המלחמה השתתף בגיחות מבצעיות נוספות.
לאחר המלחמה הוצב בטייסת מיסטרים והשתתף במלחמת ההתשה.
בהמשך עבר להדריך בבית הספר לטיסה והיה חבר בצוות האווירובטי של חיל האוויר.
ב-1970 עבר לטייסת 69 ("הפטישים") בה עבר הסבה למטוסי פנטום והשתתף בגיחות עומק במצרים.
במלחמת יום הכיפורים נפגע מטוסו והוא נאלץ לנחות נחיתת אונס ברפידים, בהמשך המלחמה השתתף בגיחות רבות ואף נפצע בגיחת סיוע לכוחות קרקע ברמת הגולן.
לאחר המלחמה שירת צינקר בתפקידי מטה.
ב-1976 היה חבר במשלחת הראשונה שיצאה לקלוט את מטוסי ה-F-15 איגל לחיל האוויר, יחד עם איתן בן-אליהו, משה מלניק, יואל פלדשו ושאול סיימון.
הוא שירת כסמ"ט א' של הטייסת החדשה שהוקמה, טייסת 133 ("אבירי הזנב הכפול").
ב-1977 מונה למפקד טייסת 140, טייסת סקייהוק ובמאי 1979 מונה למפקד טייסת 133. הוא פיקד על הטייסת עד מאי 1981, תקופה בה הפילה הטייסת 13 מטוסי מיג.
ב-13 בפברואר 1981 רשם את הפלת הבכורה העולמית של מטוס מיג-25. צינקר הוזנק לעבר המיג הסורי שניסה ליירט מטוס צילום ישראלי מדגם פנטום והפילו באמצעות ירי טילי לביד בשמי סוריה.
במבצע אופרה היה מספר שתיים במבנה מטוסי הטייסת שחיפה על מטוסי ה-F-16 שהפציצו את הכור העיראקי
במבצע שלום הגליל שירת בתפקיד מטה ובהצבת חירום בטייסת 133, במהלך המלחמה הפיל מטוס מיג 23 סורי.
ב-1983 מונה לעוזר הנספח האווירי בוושינגטון וב-1984 מונה למפקד בית הספר לטיסה בבסיס חצרים.
ב-1986 מונה למפקד בסיס רמון ומיולי 1990 עד אוקטובר 1992 שירת כמפקד בסיס תל נוף בדרגת תת-אלוף.
בתפקידו האחרון בשירות הקבע כיהן כנספח האווירי בארצות הברית.
לאחר שירותו הצבאי מונה ב-1997 למנכ"ל קרדן שירותים וב-1999 למנכ"ל קרדן תקשורת.
בנימין (בני) צוקר (נולד ב-1959) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שירת כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי, פיקד על בסיס חצור ועל בסיס תל נוף.
צוקר נולד בתל אביב, בנעוריו עזבו הוריו את ישראל והוא גדל בפנימית הדסים.
צוקר התגייס לקורס טיס אותו סיים במגמת קרב במרץ 1980, שירת בטייסת סקייהוק בתל נוף במשך שנה והחל בהסבה למטוסי כפיר בטייסת הקרב הראשונה.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה השתתף בגיחות מבצעיות.
בהמשך שירת כמדריך בבית הספר לטיסה ומפקד מגמת בסיסי בקורס טיס.
לאחר תקופת לימודים הצטרף ב-1991 לצוות ההקמה של טייסת 105 שקלטה את מטוסי F-16C/D "ברק" החדשים, ושירת כסמ"ט א', ב-1993 מונה למפקד הטייסת.
הוא פיקד על הטייסת במשך למעלה משלוש שנים בהן השתתפה בגיחות הפצצה בלבנון במהלך מבצע דין וחשבון ובמבצע ענבי זעם.
בתפקידו הבא שירת כראש ענף אימוני קרב במחלקת ההדרכה של חיל האוויר ולאחר מכן שירת כמפקד יחידת השליטה המרכזית לקרב במטה החיל, בתקופת הנסיגה מלבנון ובפרוץ האינתיפאדה השנייה.
באוקטובר 2001 מונה למפקד בסיס חצור וב-2003 מונה למפקד בסיס תל נוף, עליו פיקד עד 2006, כולל במלחמת לבנון השנייה.
לאחר שחרורו מונה לחבר דירקטוריון קרן הישג.
הרב בנימין פַּאלֶער היה ראש ישיבה אמריקאי ממוצא ליטאי, מתלמידי רבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק מבריסק.
ראש ישיבת "מקור חיים" בניו יורק.
נולד בבריסק לדבורה ולרב יצחק פאלער, למדן מקומי שלמד בבתי מדרש בעיר.
ומצאצאי רבי משה פאלייר מקוברין, כבחור הוכר כבעל זיכרון טוב, והתפרסם בשל התמדתו.
הוא למד בתחילה בישיבת תורת חסד בבריסק אצל רבי משה סוקולובסקי מחבר הספר "אמרי משה".
אחר כך החל ללמוד אצל רב העיר, רבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גלה לווילנה משם נמלט עם רבים מתלמידי ישיבת מיר ברכבת הטרנס-סיבירית לאורכה של ברית המועצות, לוולדיווסטוק וממנה לקובה שביפן, באמצעות אשרות הכניסה שהנפיק הקונסול היפני בקובנה, חסיד אומות העולם צ'יאונה סוגיהארה.
הוא הצטרף לתלמידי ישיבת מיר ולמד לצדם.
בהמשך הצליח כמו אחרים להגר לארצות הברית והצטרף לקבוצת בני הישיבות שבראשה עמדו רבי אריה ליב מאלין ואחרים שיסדו את ישיבת בית התלמוד.
לאחר שנה בארצות הברית, נישא לבתו של הרב שמואל ארנפלד ממטרסדורף, בין גיסיו: הרב עקיבא ארנפלד , נשיא קריית מטרסדורף בירושלים; הרב אליהו שמחה שוסטל; והרב ישראל מאיר קגן ראש ישיבת "תורת חיים" בדנוור.
מיד לאחר נישואיו החל להעביר שיעורים בתלמוד בישיבת "חתן סופר" שבנשיאותה עמד חמיו.
בשנת ה'תשכ"ה, 1965, יסד את ישיבתו בניו יורק, הוא קרא לישיבתו "מקור חיים" על שם רבי חיים הלוי סולובייצ'יק, לפי הצעתו של הרב משה פיינשטיין.
שם זה בא להדגיש את שיטת הלימוד בישיבה שהייתה בשיטת בריסק מיסודו של רבי חיים מבריסק.
הוא נפטר לאחר עשרות שנות הרבצת תורה, בה' באב ה'תש"ס, 6 באוגוסט 2000.
בניו, הרבנים: יצחק, שמחה בונים וזכריה פאלער המשיכו את דרכו ופתחו סניפים נוספים לישיבתו.
רבי בנימין עוזר הכהן בן רבי מאיר היה רב פולני, אב"ד קהילת קלימנטוב.
נפטר ביום כ"ה אייר ת"ע (1710) מחבר ספר אבן העוזר על תלמוד בבלי וספר אבן העוזר על שולחן ערוך.
רבי בנימין עוזר שהיה נכד לרבי שלמה לוריא (מהרש"ל), שימש כרב ואב"ד בעיירה קלימנטוב שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, על גדת נהר פוקז'בקה.
רבו היה רבי מרדכי גינצבורג אב"ד בריסק, בסוף ימיו שימש רבי עוזר כראש ישיבה בזלקווא.
חיבר את ספרי אבן העוזר על תלמוד בבלי ועל שולחן ערוך.
הספר יצא לראשונה בשנת תקי"ג על ידי נכדו בן ביתו שקיבל הסכמות מגדולי הדור בדור שאחרי המחבר.
בין המסכימים הם הפני יהושע, רבי יהונתן אייבשיץ, הנודע ביהודה ועוד שמשבחים את המחבר.
הערצה למחבר המשיכה גם לדורות הבאים שמזכירים הרבה את המחבר ובראשם רבי עקיבא איגר שכותב שהאבן העוזר הוא " גדול האחרונים ".
"נפל שר וגדול בישראל, איש קדוש וטהור אשר הרביץ ישיבה בישראל, וחיבר ספרים הרבה ולא מש מתוך אוהל של תורה תמיד, הרב המאה"ג בנימין עוזר בעל מחבר 'אבן העוזר' ב"ר מאיר, תנצב"ה."
רבי יעקב יוקל הלוי הורוויץ אב"ד גלוגוב
הרב בנימין קזיס (קאזיס, קאזיש) (נפטר תצ"ה, 1735) היה מרבני קושטא וצפת.
נולד באדריאנופול לאביו ר' דוד.
למד מפי רבי אליעזר נחום ורבי רפאל יעקב אברהם גירון.
חיבר פירוש בשם "מגילת ספר" על הסמ"ג, שחלקו הראשון בלבד נדפס בקושטא תק"י, על ידי בני המחבר, דוד ואברהם.
הספר מצוטט רבות בין מפרשים ופוסקים בדורות הבאים.
ספרים רבים שלו נותרו בכתב יד, ומרביתם נמצאים באוסף בניהו שביד הרב נסים: "אמתחת בנימין", חידושים על התוספות.
"צווארי בנימין", פירושים לכמה מסכתות.
"חלקו של בנימין", פירושים על הרמב"ם.
ספר נוסף עוסק בפירוש הרא"ם על התורה.
כמו כן כתב ביאור על הירושלמי, שחלקים ממנו נדפסו בכמה גליונות בביטאון "נר מערבי".
ספר אחר נקרא "יד ימיני", ולא ידוע היכן הוא.
החיד"א ראה חלק מכתביו בקושטא ומצטט מהם בכמה מספריו.
בסוף ימיו עלה לארץ ישראל והתמנה לרב בצפת, שם נפטר כעבור שנתיים.
בנימין קלוגר (נולד בט"ו בשבט ה'תש"ח, 26 בינואר 1948) הוא עיתונאי וסופר ישראלי, משמש ככתב בעיתון "המודיע".
קלוגר נולד במחנה העקורים וינצהיים בגרמניה, כבן שני לאליעזר וגיטל קלוגר, פליטי השואה, חסידי השפע חיים מצאנז-קלויזנבורג.
כעבור שנה וחצי הפליגו לארץ ישראל, באניית המעפילים "עצמאות" ובחורף תש"ט הגיעו לנמל חיפה.
בתחילה התגוררו בשכונת בית ישראל בירושלים, לאחר כחודש עברו לשכונת מאה שערים.
למד בתלמוד תורה בעלזא ובישיבת פרשבורג בירושלים.
כילד היה אוהב לחטט במתקני הגניזה והיה אוסף כרוזים, מסמכים, חותמות וחומר עוד מתחילת הדפוס העברי משנת תרכ"ד.
לימים הוציא לאור סדרות ספרים מהכרוזים הללו.
בין השנים 1968–1982 עבד כספרן בספריה של האוניברסיטה העברית.
שירת בצה"ל והשתתף במלחמת יום הכיפורים ובשתי מלחמות בלבנון ועשה מילואים משך 23 שנים.
כאשר הוקם השבועון 'ערב שבת' התחיל לכתוב גם בו מדי שבוע, כאשר הוחלף העיתון ל'יום השישי' בשנת תשמ"ח היה בין הסופרים והתחקירנים והיה לו מדור במרכז העיתון בשם 'מאחורי הפרגוד' שנמשך עד סגירתו בשנת תשס"ג.
קלוגר הוא המפקח ומארגן הראשי של מבחני מפעל הש"ס העולמי מאז הקמה, תחילה באשדוד ואחרי חמש שנים בירושלים.
נשוי לרחל לאה לבית פלברבוים ולהם שלושה ילדים.
מתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים.
לשעה ולדורות אוסף כרוזים ומודעות בענייני דת ודין בצירוף באור רקע ופרשנות, מפתחות – נושאים ושמות, 3 חלקים, תשל"א-תשל"ו
מן המקור היישוב הישן על לוח המודעות – קובץ כרוזים ועלונים, מפרסומי ירושלים במאה השנים ת"ר – ת"ש (1840–1940) בצרף רקע, 5 חלקים, תשל"ח-תשמ"ז
ירושלים שכונות סביב לה – השכונות מחוץ לחומה בשנות תר"כ – ת"ש (1860–1940) יסודן ומפעלן, מייסדיהן ומתיישביהן, בצירוף פנקסי התקנות, 320 עמודים, תשל"ט (1979)
כתבי רבי משה בלוי כרך א', ביבליוגרפיה של מנהיג אגודת ישראל בירושלים, בהוצאת "משאבים"
השמש, כ"ח שנים ליסוד מפעל הש"ס, תשע"א
מה אהבתי תורתך, אוסף מאמרים על ערך לימוד התורה, תשע"ב, 2012
שניים מקר"א, ספר זיכרון להוריו, תש"ע 2010
מאה שערים שלי מזכרונתיו של מאה שערים'דיגער, בהוצאת "המודיע", תשע"ד
רחוב מאה שערים : סיפורו של רחוב, בהוצאת "המודיע", תשע"ה (על רחוב מאה שערים)
מאה שערים ושכנותיה היסטוריה ותיאור 14 שכונות נוספות, בהוצאת "המודיע" תשע"ז, 528 עמודים
טיסה נעימה 1072 עמודים, בהוצאת "המודיע", תשע"ח
גאולה ושכנותיה השכונות שעשו את ירושלים החדשה, בהוצאת "המודיע", תשע"ט
מחנה יהודה ושכנותיה השכונות שעשו את ירושלים החדשה, בהוצאת "המודיע", תש"פ, 303 עמודים
גבעת שאול ושכנותיה השכונות שעשו את ירושלים החדשה, 620 עמודים, בהוצאת "המודיע", תשפ"א
מאה שערים התייסדות וההתפתחות, בהוצאת "המודיע", תשפ"ב
מא' עד ת"ק - תיאור ופירוט רשמים ורישומים לאורך תקופת 449 המבחנים של מבחני מפעל הש"ס העולמי
פכים קטנים - ספרים סופרים וסיפורים, זכרונות ורישומים של ספרן וסוקר את עולם הספר, בהוצאת "המודיע", תשפ"ה
הרב בנימין פלטיאל מורגנשטרן (1895 – 1944) היה אדמו"ר חסידי בחסידות סוקולוב.
שימש כאדמו"ר בגטו ורשה לאחר פטירת אביו, עד למיתתו במחנה ההשמדה אושוויץ.
בנימין פלטיאל נולד בשנת 1895-תרנ"ה (משוער) בעיירה פילוב לרב יצחק זליג מסוקולוב.
התחנך אצל סבו הרב חיים ישראל מורגנשטרן, האדמו"ר מקוצק-פילוב.
הרב בנימין פלטיאל היה בן-נין (בן אחר בן) של רבי מנחם מנדל מקוצק.
בשנת 1912 נישא לדבורה טובה בת הרב יוסף קאליש מאמשינוב.
הרב בנימין חי בשנותיו הראשונות לצד אביו בסוקולוב וניהל את ישיבתו של אביו.
בשנת 1932 מונה לרב בסטרדין הסמוכה לסוקולוב.
בג' בחשוון תש"ו (1939), נפטר אביו ורבי בנימין המשיך את השושלת כאדמו"ר מסוקולוב.
לאחר מכן עבר לגטו ורשה מתוך מחשבה שבעיר יהיה קל יותר לרב להינצל מהתעללויות הנאצים.
עם תחילת האקציה הגדולה החל הרב בנימין להסתתר וכמו רבנים נוספים עבד בזהות בדויה בבית החרושת שולץ.
אברהם הנדל, מנהל המפעל, סיפר כי בערב פסח בא אליו הרב בנימין וסיפר כי יש בידיו שטרות מכירה של חמץ ואין לו גוי למכור לו, והנדל עזר לו למצוא גוי למכור לו את חמץ יהודי הגטו.
לאחר מרד גטו ורשה נשלח הרב בנימין יחד עם שארית הגטו למחנה ההשמדה אושוויץ.
לפי עדות ניצולים, הרב בנימין נפטר מרעב וסבל באושוויץ בסוף שנת 1944, זמן קצר לפני שחרור המחנה.
בנימין (בני) נויברגר (25 בדצמבר 1943 – 1 באפריל 2022) היה חוקר בתחום מדע המדינה ופרופסור במחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת באוניברסיטה הפתוחה.
היה חבר הסגל הבכיר הראשון בתחום מדע המדינה באוניברסיטה הפתוחה.
כמו כן, לימד בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטת רייכמן ובמכללת בית ברל, והיה עמית מחקר במכון טרומן באוניברסיטה העברית.
מחוץ לישראל לימד כפרופסור-אורח באוניברסיטת אוקספורד באנגליה, באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית ובאוניברסיטת קייפטאון בדרום אפריקה.
נולד בחיפה ל, עורך-דין בהכשרתו (יליד אנטוורפן, שחי בדיסלדורף, גרמניה, מאז היותו בן 12), ולעליזה (אילזה, ילידת מקנהיים הסמוכה לבון), שהתעתדה ללמוד רפואה, אך לא הצליחה להגשים את תוכניותיה בגלל ההתפתחויות הפוליטיות בגרמניה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, נשלל מהאב הרישיון לעריכת דין.
בליל הבדולח הוכה האב על ידי אנשי אס אס והושלך לרחוב.
אחות-האם העבירה את בני המשפחה להולנד, ומשם עלו לישראל ב-1939. לנויברגר יש אח אחד, מיכאל (נולד 1937), שסיים בבגרותו דוקטורט בכימיה ועסק בשמאות.
האב קיבל רישיון עריכת דין ארץ-ישראלי, פתח משרד פרטי לעריכת-דין וטיפל בנושא החזרת רכוש יהודי מגרמניה.
האם ניהלה פנסיון בבעלות משפחתית - "פנסיון נויברגר".
בגרמניה, האב שב לעסוק בעריכת דין.
במקביל החל גם בפעילות פוליטית, בהשראת חברים ותיקים שלו מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שלחמו בנאצים בזמן המלחמה ולאחר מכן דגלו בהקמת "גרמניה חדשה".
האב נבחר לפרלמנט של מדינת נורדריין-וסטפאליה (אחת מהמדינות הפדרליות המרכיבות את גרמניה), ובשנים 1966–1972 כיהן שם כשר המשפטים.
נויברגר עצמו היה בין מייסדי תנועת הנוער הציוני וסיים את בחינות הבגרות בגרמניה ב-1962. לאחר סיום בית הספר התיכון, עלה לארץ לבדו.
בשנים 1964–1966 שירת שירות חובה בצבא (והמשיך לשרת במילואים עד היותו בן 50)
לאחר השירות הצבאי, החל ללמוד לתואר ראשון דו-חוגי בכלכלה ובמדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים ב-1967. לאחר מכן, סיים תואר שני בלימודי אפריקה (תחום שריתק אותו עוד מימי בית הספר), גם כן באוניברסיטה העברית, בשנת 1969. הוא היה המוסמך הראשון בישראל בתחום של לימודי אפריקה.
בתקופת לימודיו באוניברסיטה העברית הושפע, בעיקר, משניים ממוריו: פרופ' עמנואל גוטמן, שנויברגר היה מתרגל שלו בקורסים לתואר ראשון ופרופ' שלמה אבינרי, שאצלו כתב נויברגר את עבודת המ.א.
שלו, שהתמקדה ב"אידאולוגיה חד-מפלגתית באפריקה
בהמשך, לאחר שזכה במלגת לימודים, נסע לארצות הברית ללימודי תואר שלישי.
את הדוקטורט, שעסק ב"תפיסות הלאום של מנהיגים אפריקנים" כתב בהנחיית הפרופסורים גריי קוואן (Gray Cowan) וג'ון האזארד (John Hazard) באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק בשנת 1975, וסיים את לימודיו בהצטיינות.
בנוסף ללימודיו באוניברסיטה, היה פעיל בארגון הסטודנטים היהודים והישראלים בארצות הברית.
עם חזרתו לארץ, לימד שנים ספורות באוניברסיטת תל אביב ובמכללת בית ברל, וב-1978 השתלב כחבר סגל בדרגת מרצה בכיר באוניברסיטה הפתוחה, שהייתה אז בחיתוליה.
הוא היה, כאמור, חבר הסגל הראשון בתחום מדע המדינה באוניברסיטה הפתוחה ותרם רבות לפיתוח הקורסים הראשונים בתחומי מדע המדינה ולימודי אפריקה.
ספרי הלימוד שכתב נויברגר שימשו דורות של סטודנטים באוניברסיטה הפתוחה, והפכו גם לספרי חובה בקורסים באוניברסיטאות האחרות בישראל.
במשך השנים גם לימד, למד וחקר ברבות מארצות אפריקה: קניה, טנזניה, דרום אפריקה, חוף השנהב, סווזילנד, נמיביה, אתיופיה ורואנדה.