tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלעד ברזילי, מחנך בתיכון דתי אמית קנדי בעכו, פיקח על חלק מתלמידיו מכיתה י"ב שיצאו להפגנה שיצאה משיכוני המזרח, רץ לסייע גם הוא למרדכי, הותקף על ידי ההמון, חטף אבנים ונפצע אנושות מסלע שפגע בראשו ושככל הנראה הושלך ממרפסת גבוהה.
לאחר שיקום ארוך שנמשך מספר חודשים, נותר אלעד עם אפאזיה (שתקת) בדיבור בשל פגיעה מוחית.
בהמשך הערב סמוך לשעה 21:00 הותקף קשות מור ג'נשווילי בסמוך לבית אימו שם התגודדו לטענתו מאות ערבים במחסום שעשה סלקציה בין ערבים ליהודים, כאשר הם זיהו דגל ישראל ברכבו הם החלו לרגום את הרכב באבנים.
לבסוף, הוא איבד שליטה על הרכב ויצא ממנו ואז התחיל הלינץ' במהלכו הוא הותקף ונדקר בסכינים והושלכו לעברו בלוקים.
בנובמבר 2022, גזר בית המשפט על אחד ממבצעי הלינץ', אדהם בשיר, 10 שנות מאסר ופיצוי כספי בסך 150 אלף ש"ח.
קיריל רבינוביץ', פקח עירוני בעכו האחראי על מחוז העתיקה גונן בגופו על עסקי יהודים בבזאר הטורקי וניסה למנוע את הביזה כשעשרות ערבים החלו לתקוף אותו.
חלק מחלונות בניין העירייה נופצו על ידי לפחות עשרות ערבים.
ברמקול המואזין של מסגד אל ג'זאר נשמעו קריאות אלימות להתעמת אל מול ה"מתנחלים".
בשל המצב הביטחוני הרגיש, הוחלט להשבית את הלימודים למחרת.
במהלך הלילה נעצרו לפחות 85 ערבים.
במהלך הבוקר הוצת כליל בעתיקה מרכז השימור הבינלאומי על ידי ערבים השייך לרשות העתיקות אשר בסיוע עיריית רומא, המבנה היה מתקופת המאה ה-19. כוחות כיבוי אש סירבו בתחילה להגיע למקום מחשש לביטחונם האישי.
חבורה של עשרות נערים יהודים התקרבה לישיבת ההסדר בשיכוני המזרח, בישיבה חששו שמדובר בחדירה של ערבים וירו.
האירוע הסתיים ללא נפגעים בנפש או רכוש.
ייתכן כי חלק מהנערים הם יהודים מארגון "לה פמיליה".
כמו כן פעילי "לה פמיליה" השליכו אבנים על חנויות בבעלות תושבים ערבים, באזור הקניון הישן בעיר.
משהבחינו בעיתונאים, ניסו להשליך לעברם אבנים גם כן.
מוקדם יותר שיגרו ערבים זיקוקים בשכונת וולפסון, ושוטרים הגיבו ברימוני הלם, בירי כדורי ספוג ובגז מדמיע.
בד בבד התפרעו יהודים במכולת של ערבים ונבלמו כעבור זמן קצר.
במהלך הלילה תושב ערבי מהעיר העתיקה ביצע ירי לעבר כוחות מג"ב בזמן פעילות מבצעית, השוטרים השיבו בירי ופצעו את החשוד באורח בינוני.
ראש העיר שמעון לנקרי קרא לתושבי העיר שלא לאפשר לילדיהם לצאת מהבית בימים הקרובים עד להחזרת השקט לעיר.
במקביל, פלוגה נוספת ושלישית של מג"ב הגיעה לתגבר את העיר.
בהשחתה של תחנת הרכבת בעיר אמש נפגעו תשתיות וכבלי התקשורת לניהול תנועת הרכבות וככל הנראה בנוסף לסיבה זו המצב הביטחוני בעיר היה רגיש וזה גם השפיע על ההחלטה להפסיק את תנועת הרכבות בעכו החל מהבוקר.
בשל המצב הביטחוני הרגיש, הוחלט להשבית את הלימודים גם למחרת.
נשיא המדינה, ראובן ריבלין הגיע לביקור בעיר עכו במהלך כינוס של מנהיגי הציבור בעכו, רב העיר יוסף ישר ואנשי דת מוסלמים ונוצרים, במהלך הביקור אמר כי "עכו היא סמל לחיים משותפים עבור כל המדינה".
חלקים מהמרכז לתיאטרון בעכו אשר מנוהל על ידי יהודי וערבי נשרפו על ידי ערבים.
במהלך הצהריים של יום שישי היו עימותים בכניסה לעיר העתיקה בין כוחות מגב לתושבים הערבים.
ייתכן כי העימותים היו בשל הודעה שהופצה לפיה המשטרה מתכוונת להיכנס למסגד אל ג'זאר שבעיר העתיקה, לא ברור עד כה אם להודעה זו היה תוקף.
במהלך פעילות מבצעית של המשטרה ושב"כ בערב נעצר תושב עכו בחשד להחזקת בקבוקי תבערה, כוורות זיקוקים ומסכת גז.
במהלך סוף השבוע המשיכה הביזה על ידי תושבי העתיקה המקומיים בסחורה שנותרה בחנויות הפרוצות.
בתיעוד שעלו לרשתות החברתיות באותם ימים נראים ערבים ניגשים לחנויות הפרוצות ולוקחים את השלל.
מתברר כי חלק מתושבי המקום ניצלו את הביזה וגנבו רכוש ממתנ"ס ערבי.
עשרות תושבי העיר העתיקה השתתפו במבצע ניקיון ברחובות העיר העתיקה, בין התושבים היו יהודים.
ב-16 במאי הסירה המשטרה את המחסומים בכניסה לעיר.
באותו יום נערכה הפגנת תמיכה במדינת ישראל על ידי עשרות נערים ונערות יהודים בצומת מזרח עכו.
ב-17 במאי תחת הכותרת "מחבקים את כוחות הביטחון" חולקו דברי מתיקה ופינוקים לכוחות המתוגברים הפרושים ברחבי העיר עכו, זאת ביוזמה משותפת של עיריית עכו, גרעין אומץ עכו, גרעין ברכת אליהו, החברה למרכזים קהילתיים ופעילים חברתיים.
ב-18 במאי בשכונת וולפסון עשרות מטרים מהמקום בו בוצע הלינץ' על מור ג'נשווילי הונף דגל של הרשות הפלסטינית על אחד הבתים, האירוע גרר תגובות זועמות ברשתות החברתיות בעיר וכן בתוכנת המסרים וואטסאפ.
מאוחר יותר פורסם כי הדגל הוסר על ידי שוטרים מתחנת עכו.
באותו יום הצטרפו חלק מערביי עכו לשביתת הזעם וכלל העסקים בעתיקה נסגרו.
ב-19 במאי התקיימה פעילות בעיר העתיקה במסגרתה הביעו הזדהות עם העם הפלסטיני ועם תושבי עזה, מסגד אל אקצ'ה, שייח' ג'ראח ופלסטין, במהלכה המשתתפים הכינו יצירות הקשורות לזהות הפלסטינית והפריחו בלונים.
הפעילות התקיימה גם באחד מבתי הספר בעיר.
גם פעילות זו גררה ביקורת מתושבי העיר היהודים.
ב-20 במאי במהלך ביקורה של שרת התחבורה מירי רגב, אמר ראש העיר שמעון לנקרי כי בנמל עכו צריך פלוגה קבועה של מג"ב על מנת שהתושבים ירגישו בטוחים.
ב-25 במאי מספר תלמידים בני 11 באחד מבתי הספר היהודים בעיר הותקפו בצאתם מבית הספר על ידי שני ערבים רכובים על אופניים חשמליים.
התוקפים, תושבי העיר, בהם בגיר בן 18 וקטין בן 16 נעצרו לאחר מספר שעות.
ב-31 במאי הושלכו סלעים ונופצו חלונות בתיכון 'אורט דרסקי', על פי הערכת המשטרה הרקע לאירוע לאומני.
ב-5 ביוני הפגינו עשרות ערבים מול תחנת המשטרה בעכו לשחרור העצורים הערבים.
ב-11 ביוני, כחודש לאחר פרוץ המהומות, התקיימה הפגנה בעיר העתיקה בקריאה לשחרור העצורים הערבים.
ב-16 באוגוסט התקיים מפגש תמיכה בין תושבים ומשפחות העצורים מהמהומות.
הוועד למעקב אחר העצורים בעכו דרש לשחרר את העצורים ממבצע "שומר החומות", במהלך מפגש התמיכה נמסר כי בכלא יש עדיין 29 עצורים.
ב-21 באוגוסט התקיימה הפגנה נגד המשטרה ומשטרת ישראל לשחרור הנאשמים באירועי ההצתות, הביזה, ונדילזם, הלינץ' וההצתה בו נרצח אל"ם אבי הר אבן במהלך המהומות, בין הדוברים היה חה"כ סעיד אלחרומי ממפלגת רע"מ.
אוהל מחאה הוקם על ידי 21 משפחות העצורים.
רוב הנאשמים נחקרו בשב"כ והם מצויים במעצר עד תום ההליכים כאסירים ביטחוניים בכלא מגידו בהמתנה למשפטם.
המשפחות העבירו ביקורת על ועדת המעקב של ערביי ישראל, שלטענתם לא עושה מספיק כדי לתמוך בעצורים ולהביא לשחרורם.
אחד מעורכי הדין סיפר במהלך העצרת כי פנה אל הרשות הפלסטינית ואל פלגים נוספים נוספים במאבק נגד מדינת ישראל ודרש מהם לפעול כדי שבכל עסקת שבויים עם ישראל, תהיינה דרישה לשחרור העצורים בעכו.
לטענת עורך דינם, העצורים מימשו את זכותם להתנגד למדינה וכי הוא מצפה שהרשות הפלסטינית תראה בהם אסירים ביטחוניים שביצעו מעשי טרור נגד המדינה היהודית.
אחד מנפגעי הלינץ' טען כי קיבל איומים על חייו על ידי המשפחה של אחד העצורים שאמרה לו "נרצח אותך, מחבל".
בתיעוד בבית המשפט נראה אחד מקרובי המשפחה של אחד העצורים צועק לעברו של מור "מחבל".
ב-3 בספטמבר התקיימה הפגנה בעכו במהלכה המפגינים נשאו דגלי פלסטין ואת תמונות העצורים.
חרם נגד ערבים, ויזמות נגדיות
במהלך ימי המהומות התנהל חרם מצד יהודים על עסקים של ערבים ובפרט על רשתות המזון בעיר ומחוצה לה, זאת בדומה להתנהלות התושבים במהומות בעכו בשנת 2008 אשר גרמו לפגיעה כלכלית קשה בסוחרים הערביים למשך תקופה ארוכה במהלכה הם פעלו רבות להחזרת התושבים היהודים.
הודעות הופצו בפייסבוק ובווטסאפ וכללו את רשימות העסקים הערביים אותם יש להחרים כגון רשת דבאח ומאי מרקט.
החרם נמשך מספר חודשים ונכון לסוף אוגוסט 2021 רבים מהתושבים היהודים מעידים כי עדיין אינם רוכשים מערבים בעקבות האירועים או משתדלים להימנע מכך.
הרעיון מאחורי אידיאל החרם הוא רצון להרתיע את הערבים כדי שישקלו מחדש האם לפתוח במהומות לאומניות נוספות, ואילו רכישה מהסוחרים הערבים תעודד אותם לא למנוע מהומות נוספת בעתיד.
במקביל, בימים שלאחר האירועים הופצו הודעות במגזר הערבי בעיר והסביבה הקוראות לחיזוק עסקים ערביים וכן פורסמו שמות עסקים שנותנים שירות בהם מוסכים של ערבים.
התנועה האסלאמית פעלה לחיזוק הסוחרים הערביים על ידי הבאת תושבי חוץ.
ההחלטה גררה ביקורת רבה מצד התושבים והסוחרים הערבים על גזענות וכן משני חברי מועצת מסיעת חד"ש שאיימו לפרוש מהקואליציה בטענה שההחלטה נובעת מהרצון למנוע מתושבי השטחים להגיע לעכו.
לאחר שבמועצת העיר טענו כי יש ירידה בנתוני התחלואה הוחלט להסיר את הגדרות, אולם זמן קצר לאחר מכן הירידה התבררה כנקודתית ומהר חלה עלייה משמעותית בתחלואה ולכן ההחלטה נדחתה.
בעקבות כך שני חברי המועצה מסיעת חד"ש מימשו את איומם ופרשו מהקואליציה של מועצת העיר.
בדומה למהומות בעיר בשנת 2008 אשר הוביל לדחיית הפסטיבל במספר חודשים, עלתה השאלה מה עתידו של פסטיבל עכו.
הנושא עלה לדיון סוער בקבוצת הפייסבוק המקומית.
חלק מהתושבים השיבו כי יש לבטל את הפסטיבל, חלק אחר טען כי יש להתנות את קיומו של הפסטיבל בכך שהוא לא יתקיים בעיר העתיקה כמו בכל שנה מחשש לביטחונם של המשתתפים וכחלק מיוזמת החרם על העיר העתיקה, ואחרים טענו כי יש לקיים את הפסטיבל כרגיל.
הפסטיבל התקיים לבסוף כמתוכנן במתכונת רגילה.
קמפיינים של תרומות נפתחו עבור שניים מנפגעי הלינץ' בעכו וזכו להצלחה רבה.
למעלה מ-400 ספרי תהילים משותפים באינטרנט נקראו לרפואתו של אלעד.
בנוסף נפתחו קמפיינים עבור חלק מבעלי העסקים היהודים.
מהומות 2022 בקזחסטן, הידועות גם בשם ינואר העקוב מדם (בקזחית: Қанды қаңтар) היו סדרה של הפגנות המוניות ומהומות אלימות רחבות היקף שהחלו ב-2 בינואר 2022 בקזחסטן.
המהומות פרצו בתגובה לעלייה חדה ופתאומית במחירי גז הנפט הנוזלי, לאחר שממשלת קזחסטן הסירה את תקרת המחיר הממשלתית.
המחאות החלו בשלווה בעיר ז'נאאוזן אך התפשטו במהירות לערים מרכזיות, ובמיוחד לאלמטי, שם הפכו להתפרעויות אלימות על רקע חוסר שביעות רצון גובר מהממשלה, השחיתות והעוני הנרחב במדינה.
במהלך שבוע אלימות קשה ודיכוי ממשלתי, נהרגו מאות בני אדם, ולמעלה מ-9,900 נעצרו, לפי הנתונים הרשמיים.
המהומות הובילו להתפטרות הממשלה, הכרזת מצב חירום ופנייה של נשיא קזחסטן, קאסים-ג'ומארט טוקאייב, לארגון האמנה לביטחון משותף (CSTO) בראשות רוסיה, בבקשה לסיוע צבאי כדי לדכא את ההפגנות.
בעקבות התפרקות ברית המועצות, מספר אנשים עשירים שהיו מקורבים לשלטון בברית המועצות בקזחסטן נהנו מהזדמנויות לצבירת עושר בתהליכי ההפרטה.
הם קיבלו לידיהם משאבים ונכסים יקרי ערך.
נורסולטן נזרבייב התמנה לנשיא קזחסטן ושלט במדינה בין השנים 1990-2019. על פי משקיפים בינלאומיים, בשנים אלו, הבחירות התנהלו בצורה לא הגונה.
בעשור הראשון של המאה העשרים, קזחסטן נהנתה משגשוג כלכלי גבוהה ביחס לשכנותיה במרכז אסיה בזכות הפקת נפט.
כמו כן בשטחה של המדינה נמצאים 40% ממרבצי האורניום בעולם.
למרות השגשוג הכלכלי, אזרחי קזחסטן לא נהנו מתוצאותיו.
שכר המינימום במדינה עומד על 100 דולר אמריקאי לחודש ואי השוויון הכלכלי עמוק.
ב-2012 הפורום הכלכלי העולמי, ציין ששחיתות היא הבעיה המרכזית בעשיית עסקים בקזחסטן.
ב-2108 חברת קרדיט סוויס דרגה את המדינה במקום 169 מתוך 174 בחלוקת העושר בין קבוצות שונות במדינה.
ז'נאאוזן היא עיר בדרום מערב קזחסטן.
ב-1964 הוקם ישוב עם פתיחת שדה נפט בשם נובי אוזן, במהלך השנים היישוב התפתח לעיר.
העיר מתוארת כישוב שנבנה סביב שדה הנפט.
כבר ביוני 1989, התקיימו הפגנות של עובדי שדה הנפט בעיר, שאז הייתה חלק מברית המועצות, בעקבות מחסור במזון.
במאי 2011 הכריזו עובדי שדה הנפט על שביתה, שהוכרזה כלא חוקית על ידי בית משפט מקומי וכאלף איש פוטרו.
העובדים דרשו תנאי עבודה משופרים ואת הזכות להתאגדות.
השביתה נמשכה חודשים והשובתים מחו, באופן קבוע, במרכז העיר.
ב-16 בדצמבר 2011, יום העצמאות של קזחסטן, עובדי שדה הנפט אוזנמונאיגאס הסלימה המחאה בתביעה להשיג שכר ראוי ותנאי עבודה הוגנים.
השובתים התבקשו לעזוב את מרכז העיר לקראת אירועי יום העצמאות.
בהתנגשויות בין מפגנים למשטרה 14 איש נהרגו ויותר ממאה נפצעו.
החל משנת 2019 החלה העלייה במחיר הגז ושיאה הגיעה שממשלת קזחסטן ביטלה את תקרת המחירים של הגז הנוזלי במדינה, והדבר הביא לעלייה חדה ופתאומית במחירו בינואר 2022. עליית המחירים הובילה לזעם בקרב האזרחים.
ההפגנות החלו כמחאות לא אלימות בעיר יצרנית הנפט ז'נאאוזן והתפשטו במהירות לערים אחרות במדינה, וביתר שאת בעיר הגדולה ביותר בקזחסטן, אלמטי, בה ההפגנות הפכו להתפרעויות אלימות, וניזונו מחוסר שביעות רצון גואה מהממשלה, פערים כלכלים וחברתיים שהתרחבו בעקבות מגפת הקורונה ועוני נרחב.
בתגובה לפרוץ המהומות, הנשיא קאסם-ג'ומארט טוקאייב הכריז על מצב חירום באזור מנגיסטאו ואלמטי, החל מ-5 בינואר 2022. באותו יום, פוזר הקבינט ונזרבייב הודח מתפקידו כיושב ראש מועצת הביטחון.
מצב החירום הורחב תוך זמן קצר לכל המדינה.
בתגובה לבקשתו של טוקאייב, הסכים ארגון האמנה לביטחון קולקטיבי (CSTO) - ברית צבאית של רוסיה, ארמניה, בלארוס, קירגיזסטן, טג'יקיסטן וקזחסטן - להציב כוחות בקזחסטן.
הצבת הכוחות נעשתה כביכול למען שמירת השלום, אך בפועל תפקידה היה לסייע לממשלת קזחסטן בדיכוי המהומות.
ולדימיר פוטין תיאר את התערבות הברית כמאמץ מרוכז להגן על בעלות הברית האזוריות מפני מה שהוא תיאר כמהפכות צבע שנגרמו כתוצאה מהתערבות זרה בענייניהן הפנימיים.
חיילי CSTO נפרסו תחילה בבנייני ממשלה בעיר הבירה, נור-סולטן (אסטנה), ולאחר מכן נפרסו באזורים נוספים.
כתוצאה מהמהומות, הנשיא טוקאייב הודיע על החזרת מכסות מחיר הגז למשך 6 חודשים.
ב-7 בינואר הודיע טוקאייב כי הסדר החוקתי "הוחזר ברובו בכל אזורי המדינה".
טוקאייב אף ציין כי הנחה את הצבא הקזחי להשתמש בכוח קטלני נגד מפגינים, ואישר פתיחה באש ללא אזהרה "לשם הריגה", כינה את המפגינים "שודדים ומחבלים" ואמר כי השימוש בכוח ימשיך "להרוס את ההפגנות".
ב-10 בינואר הכריזה הממשלה הקזחית על יום אבל לאזרחים שנהרגו במהלך המהומות.
ב-11 בינואר הודיע טוקאייב כי הסדר הושב על כנו בקזחסטן, ותיאר את האירועים כניסיון הפיכה נגדו.
בנוסף הודיע שחיילי בעלות ברית ה-CSTO יחלו לסגת מהמדינה ב-13 בינואר, כאשר בפועל הכוחות הוצאו במלואם עד 20 בינואר.
בנאום שנשא בפני הפרלמנט ב-11 בינואר, הבטיח טוקאייב רפורמה, והכיר באי-שביעות רצון הציבור מאי-השוויון במדינה, ואף מתח ביקורת על נזרבייב ומקורביו בשל עושרם.
ב-11 בינואר חודשו הטיסות הבינלאומיות לבירת המדינה, נור-סולטן וממנה, מונה ראש ממשלה חדש ושבוע לאחר מכן פוטר שר ההגנה.
ב-16 במרץ, נשא טוקאייב נאום שבו התווה תוכנית של רפורמות כלכליות ופוליטיות.
במהלך ההפגנות, כוחות משטרה פתחו באש על מפגינים ונערכו מעצרים נרחבים.
כן הרשויות מקומיות דיווחו על הרס בתי עסק.
דיווחים שהגיעו מכלי תקשורת שונים בעולם, בהם סוכנות הידיעות הצרפתית AFP וסוכנות הידיעות הרוסית TASS, שידרו קרבות יריות מאזורים שונים, ובהם מרכז העיר אלמטי.
כוחות הביטחון הקזחיים דיווחו על הרוגים בקרב אנשיהם.
לפי הרשויות המקומיות, שני קציני ביטחון נמצאו ערופים.
עד 19 בינואר, מספר ההרוגים במהומות הגיע, לפי הדיווחים, ל-227.
מכיוון שקזחסטן היא מקור ל-40% מהאורניום בעולם, מחירי האורניום עלו מאז פרוץ ההפגנות.
בנוסף, עקב הורדת האינטרנט במדינה, פעולות כריית מטבעות קריפטוגרפיים נפגעו, כאשר יכולת ההצפנה העולמית של מטבעות קריפטוגרפיים (ההאשרייט) ירדה ב-12%.
ערב ההפגנות, כ-18% מיכולת ההאשרייט העולמי לביטקוין הייתה בשטח קזחסטן.
המהומות אף גרמו לנזק כלכלי משמעותי לבעלי ההון בקזחסטן.
לפי פורבס, במהלך ההפגנות והמהומות, הונם של ארבעה מיליארדרים מקומיים הצטמצם ב-3 מיליארד דולר.
במקביל, בתו וחתנו של הנשיא לשעבר נורסולטן נזרבייב הפסידו 200 מיליון דולר.
המהומות בחווארה (או הפרעות בחווארה) היו אירוע של הצתות תקיפות וירי שבוצעו על ידי מאות מתנחלים פעילי ימין קיצוני ב-26 בפברואר 2023, בעיירה הפלסטינית חווארה.
ועוד עשרות פורעים שתקפו את הכפר זעתרה הסמוך.
במשך כ-3 שעות הפורעים היהודים שהיו רעולי פנים, הציתו ושרפו עשרות מכוניות ובתים מאוכלסים, הכו תושבים (בין היתר במוטות ובגרזן) וידו אבנים, ללא התערבות מצד כוחות הביטחון שהיו במקום.
בכפר זעתרה נורה למוות סאמח חמדאללה מחמוד אקטש מירי מתנחלים או כוחות צה"ל.
עשרות מתושבי חווארה נמלטו מבתיהם להינצל מהאש כ-30 פלסטינים נפצעו ממכות או יידוי אבנים, וכ-350 פלסטינים נפגעו משאיפת עשן.
הנזק לרכוש כלל 95 מכוניות שרופות ו-75 בתים שניזקו מהאש והוערך בכ-5 מיליון שקלים.
מפקד חטיבת בנימין, אלוף-משנה אליאב אלבז, הגיע לצומת רימונים בו מתנחלים זרקו אבנים והם הכו אותו באגרופים.
המהומות פרצו בתגובה לפיגוע ירי שבוצע באותו יום בכביש הראשי החוצה את העיירה, על ידי מחבל פלסטיני תושב שכם, ובו נרצחו שני אחים יהודים: הלל ויגל יניב, תושבי הר ברכה.
כוחות צה"ל ומג"ב שהיו במקום, חילצו משפחות מבתים בוערים אך לא פעלו להפסקת התקיפות וההצתות, ואף מנעו כניסה של כבאיות ואמבולנסים.
ב-48 השעות שלאחר המהומות לא אספה משטרת ישראל ראיות פורנזיות ולא נגבו עדויות מהתושבים.
המשטרה הצבא והשב"כ לא ערכו חקירה לברור נסיבות הירי שהרג את מחמוד אקטש.
לאחר המהומות גינו גורמי ממשל רבים בישראל – בהם נתניהו, גלנט, בן גביר וסמוטריץ' – את לקיחת החוק לידיים.
צביקה פוגל עורר סערה כשאמר כי "חווארה צריכה להיות סגורה ושרופה", ובהמשך נפתחה נגדו חקירה בחשד להסתה.
סמוטריץ' עורר גינויים בינלאומיים לאחר שאמר שיש "למחוק את חווארה", דבר שהוביל לצעדי נזיפה מצד ארצות הברית ומדינות נוספות, ובהמשך הבהיר כי שגה בניסוח.
נגד שניים מהמתפרעים הוציא שר הביטחון, יואב גלנט, צו מעצר מנהלי, ובתגובה דרשו שרים בקואליציה לשחררם.
בהמשך הם הורשעו ונידונו לשלוש שנות מאסר על תקיפה של בני משפחה שישבו ברכב, באמצעות אבנים וגרזן.
האגודה לזכויות האזרח טענה כי המהומות בחווארה היו אירוע חמור במיוחד, אך חלק מדפוס מתמשך של אלימות מתנחלים ושיתוק צה"ל במתן הגנה לפלסטינים, וכי התופעות הללו חוזרות ביהודה ושומרון מזה שנים.
בקבוצות רשת הופץ שיר הלל למהומות והוא אף הושמע בהפגנת תמיכה ברפורמה המשפטית בבית שמש.
במקביל התקיימו יוזמות סיוע לפלסטינים, ובהן קמפיין גיוס תרומות בישראל ותרומה של 3 מיליון דולר מאיחוד האמירויות.
האיחוד האירופי ומדינות מערביות קראו להביא את האחראים לדין ולפצות את הנפגעים.
בשבועות שלאחר מכן נמשכה המתיחות בשטח - פיגוע ירי נגד מתנחלים בוצע ב-19 במאי, וחשש של כוחות צהל מפני פיגועים ואלימות מצד מתנחלים.
מפקד פיקוד המרכז, אלוף יהודה פוקס, לקח אחריות על כך שצה"ל לא נערך כראוי לאירוע.
בכנסת ובממשלה לא התקיים דיון פומבי שנועד למנוע אירועים דומים בעתיד.
בשנים שלאחר מכן, נמשכו ביהודה ושומרון פעולות דומות של ירי, שריפת מכוניות ובתים במסגת פעולות "תג מחיר" במיוחד במהלך ואחרי מלחמת חרבות ברזל.
העיירה חווארה שוכנת בנפת שכם, בשטח C.
בסמוך לחווארה מתגוררים תושבי הר ברכה, יצהר, איתמר וגבעת רונן.
ציר חווארה שעובר במרכז העיירה מהווה חלק מכביש 60, והוא עורק התחבורה העיקרי אל יישובי גב ההר באותה תקופה (עד לפתיחת כביש לב השומרון).
ב־26 בפברואר נסעו במכונית האחים ויגל יניב מביתם בהר ברכה בכביש 60 העובר גם דרך העיירה חווארה.
השניים נרצחו על ידי מחבל פלסטיני בתוך העיירה.
לאחר הפיגוע ארגנו מתנחלים צעדת מחאה לחווארה, שהחלה לפנות ערב כשכארבע מאות מתנחלים נכנסו לעיירה במטרה להפגין, כמו כן הגיעו כחמישים פעילי ימין קיצוני מצוידים בבקבוקי תבערה והחלו בהצתות.
במשך יותר מחמש שעות הוצתו ונשרפו בעיירה בתים, חניוות, מבנים ומכוניות.
פעולות אלימות נוספות כללו ידוי אבנים, הכאת תושבים והשחתת עצים.
לפחות משפחה אחת שישבה ברכבה הותקפה באבנים ובגרזן על ידי קבוצת פורעים.
גדוד מילואים וצוותי מג"ב שהיו מוצבים בעיירה חילצו משפחות פלסטיניות מבתיהן לאחר שהוצתו.
במהלך המהומות יידו פלסטינים מהעיירה אבנים לעבר הפורעים ששהו במקום.
מפקד חטיבת בנימין, אלוף-משנה אליאב אלבז, הגיע לצומת רימונים בעקבות דווח על זריקת אבנים של מתנחלים, הפורעים הדפו אותו והכו אותו באגרופים.
בסיכום האירוע היו כ-30 פצועים פלסטינים ממכות או יידוי אבנים, וכ-350 נפגעים פלסטינים משאיפת גז או עשן.
על פי משרד הבריאות הפלסטיני כעשרים פצועים הגיעו למוקד הרפואי, רובם עקב שאיפת עשן או שאיפת גז.
לפי מקורות אחרים נפצעו ארבעה באופן קשה ועוד כ-100 נפגעו משאיפת עשן.
אנשי מנהלת התיאום והקישור לשכם במנהל האזרחי וכוחות ישראלים סייעו לחלץ פלסטינים משישה בתים שהוצתו.
ביוני 2023 פרסמה רשת CNN תחקיר לפיו בתגובה לפיגוע הירי הופצו בקבוצות וואטסאפ קריאות נקם והתארגנות לצעוד לזירת הפיגוע כדי "להשיב מלחמה", אשר הובילו למהומות.
התחקיר מצא גם שבזמן שפעילי הימין הקיצוני תקפו בחווארה והעלו בתים באש, כוחות צה"ל, ששהו באזור, לא הגנו על התושבים, מנעו כניסה של כבאיות ואמבולנסים להגיע למקום האירוע ולא אבטחו אותם לכשהותרה כניסתם.
באותו הזמן בכפר זעתרה הצמוד לחווארה נורה למוות סאמח חמדאללה מחמוד אקטש כאשר כ-40 פורעים תקפו את הכפר, הפלסטינים טענו שחיילים אבטחו את הפורעים והוא נהרג מירי החיילים, לעומת זאת צה"ל הודיע כי לא ידוע על שימוש באש חיה באירוע.
לא נאספו עדויות פורנזיות לבירור נסיבות הירי.
תשעה מהם שוחררו למחרת, חלקם בתנאים מגבילים למעצר בית.
נגד שניים מהמשוחררים הוציא שר הביטחון יואב גלנט צו מעצר מנהלי מייד עם שחרורם בידי בית המשפט.
פעולות המשטרה ושב"כ - חקירות ומאסר
מועצת חווארה העריכה את הנזק לרכוש בחמישה מיליון שקלים.
במשטרה ניסו לגבש תשתית ראייתית נגד הפורעים, אך התקשו במשימה.
למרות סרטונים מחנויות של פלסטינים, שבהם נראו הצעירים שהציתו את המבנים, היה קושי לזהות אותם, משום שהם היו רעולי פנים.
בנוסף, כמעט כל העצורים שתקו בחקירה ולא שיתפו פעולה – ולכן, בהיעדר ראיות מבוססות, היה קושי להשאירם במעצר.
במשך תשעה ימים לאחר הריגתו של סאמח אקטש לא אפשרה המשטרה למשפחתו להגיש תלונה במשטרת אריאל ולא נאספו עדויות פורנזיות מהזירה.
נגד שניים מהחשודים הוציא שר הביטחון, יואב גלנט, צו מעצר מנהלי.
הוצאת הצו גרמה לקריאות מחאה מצד שרים בקואליציה ולאחר מספר ימים הועבר לשר גלנט מכתב שבו דרשו מעל 50 מחברי הקואליציה לשחרר את שני החשודים שנעצרו ושני עצירים מנהליים נוספים.
בין החותמים נמנו השרים בצלאל סמוטריץ, שלמה קרעי, איתמר בן גביר ועידית סילמן, וכן שרים וחברי כנסת נוספים.
בתגובה המליץ שר הביטחון לחותמים לבטוח בהמלצות של שב"כ ובהחלטותיו שלו, שלדבריו התקבלו רק על סמך שיקולים ביטחוניים ומידע מודיעיני, והוסיף: "אסור לנו להעניק רוח גבית לטרור מכל סוג שהוא".
שבוע לאחר המהומות נעצרו שני מתנחלים, חנוך רבין, תושב גבעת רונן, ורז גירון תושב יצהר, בפעולה משותפת של שב"כ והמשטרה.
ב-30 במרץ 2023, הוגש נגדם כתב אישום בגין תקיפת פלסטינים במהלך המהומות.
על פי כתב האישום הם היו בקבוצת פורעים שידו אבנים מטווח קצר על רכב נייח בו ישבה משפחה פלסטינית.
אחד הפורעים החל להכות באחד מיושבי הרכב עם גרזן, דרך חלונות הרכב.
כתב האישום מייחס להם עבירות של מעשה טרור, חבלה בכוונה מחמירה וחבלה במזיד ברכב ממניע גזעני, ומציין שהם משתייכים לקבוצה אלימה הפוגעת בפלסטינים ומשבשת את פעילות כוחות הביטחון.
עו"ד עדי קידר מארגון חוננו ייצג את השניים.
ביוני 2024, בית המשפט המחוזי בלוד גזר 3.5 שנות מאסר על חנוך עקיבא רבין ושלוש שנות מאסר על רז גירון, לאחר שהורשעו בעבירות תקיפה ופציעה בנסיבות מחמירות ממניע גזעני וחבלה במזיד ברכב.
כן נפסק כי הם ישלמו פיצוי של 45 אלף שקלים למשפחה שנפגעה.
צה"ל קיים תחקיר בנושא שהוצג לרמטכ"ל הרצי הלוי, ב-8 במרץ 2023. לפי התחקיר צה"ל לא קיבל מודיעין מוקדם על כוונת המתנחלים לפעול בחווארה.
התחקיר מציין כי כ־50 מתנחלים ארגנו מראש את הפרעות.
הם התחלקו לקבוצות ("חוליות") והצטיידו בבקבוקי תבערה וג'ריקנים עם חומרי תבעה, כשכל קבוצה פעלה בשטח מוגדר.
כל הנראה, הם ידעו לאילו סמטאות להיכנס כדי לא להיתפס במצלמות האבטחה.
לפי התחקיר תגובת כוחות הביטחון שהגיעו למקום הייתה איטית, והכיבוי נתקל בקשיים, כולל חוסר במים.
התחקיר מבקר את המפקדים, שלא זיהו בזמן לאן האירוע מידרדר.
עם זאת אין בתחקיר הערות או מסקנות אישיות נגד מפקדים.
כמו כן, נמצאו ליקויים בשיתוף הפעולה בין כוחות צה"ל לבין המשטרה.
לפי התחקיר המוות של סאמח אקטש נחקר, כשקיים חשד כי היורה היה מתנחל.
לפי תחקיר צה"ל, הנזק הכלכלי לרכוש כתוצאה מההפרעות הוערך בכ־10 מיליון שקלים, וכלל שריפת לפחות 15 רכבים פרטיים, ושתי "משחטות" של גרוטאות רכב בהן היו כ-250 רכבי גרוטאה וכן פגיעה בכ־35 בתים וחנויות.
דו"ח הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם
ב־3 במרץ, הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם פולקר טירק התייחס לנושא המהומות.
לפי האו"ם, מאות מתנחלים ישראלים פרצו וגרמו למהומות ברחבי האזור.
פלסטיני אחד נורה למוות ושניים נוספים נורו ונפצעו.
אדם שלישי נדקר, ואדם רביעי הוכה קשות.
בתים וחנויות פלסטיניים וכן עשרות כלי רכב הוצתו או ניזוקו.
הצלב האדום הפלסטיני דיווח כי 390 בני אדם נפגעו במהלך ההתפרעות; שלושהCNN אמבולנסים הותקפו.
הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם גינה את התקפות המתנחלים על פלסטינים בחווארה, וקרא להעמיד לדין את האחראים.
תחקיר CNN, שפורסם ביוני 2023, מציג תמונה קשה של אופן פעולת כוחות צה"ל במהלך המהומות בחווארה.
התחקיר מבוסס על ניתוח סרטונים, עדויות של עדי ראייה ועיתונאים פלסטינים, וכן עדות בלעדית של חייל שהיה בין הכוחות בחווארה שסופקה על ידי ארגון "שוברים שתיקה".
החייל העיד כי בחווארה היו עשרות חיילים, לצד לוחמי מג"ב.
לדבריו אף שהם היו מודעים לסכנה שנשקפה מהמתנחלים הם לא התערבו.
"פשוט אפשרנו להם להתקדם", אמר – וטען כי צה"ל "לא יודע איך לטפל בטרור של מתנחלים".
ב-CNN ציינו כי קריאות הנקמה על הפיגוע הופצו בקבוצות ווטסאפ וברשתות חברתיות שעות לפני הפרעות.
לפי CNN "זה מעיד שסכנת האלימות הייתה ידועה היטב לרשויות מבעוד מועד".
התחקיר הציג תמונות של רכבי חירום (אמבולנסים ורכבי כיבוי) שנפגעו במקום.
סרטונים ש-CNN בחן מראים רכבי חירום שנחסמו על ידי חיילים בכיכר שמובילה לרחוב הראשי בחווארה.
לאחר מכן הורשו הרכבים להיכנס, בתנאי שהסיכון יהיה באחריותם.
דובר מטעם הסהר האדום הפלסטיני טען שרכבי החרום נקלעו ל"מארב" של מתנחלים, בזמן שלוחמי צה"ל עמדו מנגד ולא התערבו.
לפי עדות חייל צה"ל - "המשאיות פשוט נסעו לבד והותקפו, הכפר המשיך לבעור".
ביום האירוע, קראו ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, שר הביטחון יואב גלנט ושר האוצר בצלאל סמוטריץ', להימנע מלקיחת החוק לידיים.
יו"ר הוועדה לביטחון לאומי של הכנסת, צביקה פוגל אמר למחרת האירוע בראיון: "אתמול יצא מחבל מחווארה – חווארה סגורה ושרופה.
זה מה שאני רוצה לראות", לאחר שנמתחה עליו ביקורת הבהיר שדבריו סולפו וכי עמדתו היא שעל המדינה מוטל לבצע זאת.
בעקבות דבריו אישרה היועצת המשפטית לממשלה לפתוח נגדו בחקירה משטרתית בחשד להסתה.
גם הרמטכ"ל, הרצי הלוי, ציין שצה"ל כשל בטיפולו באירוע.
נשיא המדינה, יצחק הרצוג אמר בתגובה כי "נטילת החוק בידיים, פרעות ואלימות כלפי חפים מפשע - אינם דרכנו ואני מגנה זאת בתוקף".
השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר התייחס למחרת למהומות, ואמר שלמרות הכאב אסור לקחת את החוק לידיים.
ב-1 במרץ אמר סמוטריץ' שיש "למחוק את חווארה", אך המדינה צריכה לעשות זאת, ולא האזרחים באותו יום פרסמה ארצות הברית גינוי חריף לדבריו, וקראה לנתניהו להתנער מדבריו.
ב-2 במרץ הודיע הבית הלבן כי סמוטריץ' לא ייפגש עם אף גורם בממשל האמריקאי במהלך ביקורו המתוכנן בארצות הברית.
מאה ועשרים בכירים בקהילה היהודית בארצות הברית פרסמו מכתב גינוי וקראו שלא לתת לסמוטריץ' במה.
הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם, פולקר טורק, גינה אף הוא את ההתבטאות ואמר כי זאת "הצהרה בלתי נתפסת של הסתה לאלימות ועוינות".
גם צרפת, מצרים ואיחוד האמירויות גינו את הדברים.
ב-4 במרץ הסביר סמוטריץ' כי מעד בלשונו וכי "הכוונה הייתה מאוד ברורה: אנחנו צריכים להיות הרבה יותר התקפיים, יותר יוזמים במאבק הזה בטרור כי אנשים נרצחים".
כאשר נשאל סמוטריץ' האם המתקפה על הכפר הייתה מעשה טרור יהודי השיב כי זו "פשיעה לאומנית חמורה מאוד שצריך לטפל בה, אבל היא לא טרור".
ב-5 במרץ פורסם כי בארצות הברית שוקלים למנוע את כניסתו למדינה.
בעקבות האירוע פתח יאיא פינק קמפיין גיוס המונים לאיסוף תרומות עבור תושבי חווארה.
גויסו למעלה מ־1.6 מיליון שקלים.
לפי פינק, כוונתו לבצע מיפוי של מי ששרפו לו את הבית ולוודא שאין להם רקע ביטחוני.
משלחת דיפלומטים של האיחוד האירופי הגיעה לסיור בחווארה, ושגריר האיחוד לשטחים הפלסטינים סוון בורגסדורף אמר: "זה הכרחי עבורנו שהאחראים יובאו לדין, ושמי שאיבד את רכושו יפוצה".
הממלכה המאוחדת, גרמניה, צרפת, איטליה, פולין וספרד פרסמו הודעת גינוי לאירוע, וכן קראו לממשלת ישראל לחזור בה מהחלטתה לקדם בנייה בהתנחלויות.
נשיא איחוד האמירויות הערביות, מוחמד בן זאיד, הודיע שארצו תעניק שלושה מיליון דולרים לשיקום הנזקים שנגרמו בחווארה.
לאחר האירועים, הופץ בקבוצות וואטסאפ וטלגרם שיר הלל למהומות, המבוסס על לחן של שירו של חנן בן ארי.
השיר הושמע במערכת כריזה בהפגנת תומכי נתניהו ותומכי הרפורמה המשפטית בבית שמש.
דובר מחלקת המדינה של ארצות הברית, נד פרייס, אמר למחרת המהומות שהממשל מצפה מישראל להעמיד לדין את המתנחלים המעורבים ולפצות את הפלסטינים שנפגעו.
נציג האיחוד האירופי סוון קון פון בורגדורף, קרא לעצור את האלימות של המתנחלים, להעמיד לדין את האחראים ולפצות את נפגעי התקיפות.
הנציב העליון של הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם פולקר טירק קרא להעמיד לדין של המעורבים במהומות המתנחלים בחווארה, לאכיפה שוויונית של החוק ולשמירה על זכויות האדם.
בנוסף, הוא הדגיש את הצורך בסיום הכיבוש, בהפחתת מגבלות על חיי התושבים ובקידום פתרון שתי המדינות לשם שלום וביטחון לכל הצדדים.
המהומות בצרפת הן מהומות שפרצו ב-27 ביוני 2023 בנאנטר שבפרוורי פריז, בעקבות מותו של נַאהל מרזוק.
מרזוק, נער בן 17 ממוצא אלג'יראי, נורה בחזהו על ידי שוטר תנועה, לאחר שסירב לעבור בדיקת תנועה וניסה להימלט עם רכבו, לפי גרסת המשטרה הצרפתית.
בימים שלאחר מכן, התפשטו המהומות לערים אחרות בצרפת, וכן לבריסל בבלגיה, ולוזאן בשווייץ.
המהומות גרמו לפציעתם של מאות שוטרים וז'נדרמים, למעצרם של אלפי מתפרעים ולשני מקרי מוות.
ב-27 ביוני 2023, בשעה 07:55 לערך, הבחינו שני שוטרים במכונית מרצדס עם לוחית רישום פולנית דוהרת לאורך נתיב אוטובוס בנאנטר, במחוז אוֹ-דֶה-סֶן, איל-דה-פראנס, לכיוון תחנת הרכבת.
השוטרים עצרו את הנהג, נא'אל מרזוק, צעיר בן 17, צרפתי-אלג'יראי, שעבד כנהג משלוחים, ומוכר למשטרה בגין סירוב לציית ואף זומן לבית המשפט לנוער בספטמבר בגין אירוע כזה לבדיקת תנועה.
שוטר ירה בו בשעה 8:16. שני הנוסעים ברכב נמלטו בשעה 8:19. מותו של מרזוק נקבע בשעה 9:15 בבוקר.
בתחילה טענה המשטרה שהנער דהר לעבר השוטרים במטרה לפגוע בהם, אולם בצילומים שאומתו על ידי AFP, נראה קצין משטרה מדבר עם הנער וקצין נוסף מכוון את נשקו לעברו דרך החלון, ולאחר שזה ניסה להימלט מהם - ביצע בו ירי מטווח אפס.
בעקבות פרסום הצילומים נעצר השוטר בחשד להריגה.
בהמשך מסר השוטר כי הוא התנצל בפני המשפחה, וכי הוא "הרוס בעקבות התקרית".
ב-30 ביוני 2023, בסרטון ברשת טען אחד מיושבי הרכב שבו נהג נא'אל, כי המכות שספג נא'אל מקת הרובה, הן אלה שגרמו לנא'אל לשחרר את דוושת הבלם, מה שגרם לרכב לנוע קדימה.
גרסה זו שונה מזו שהציגה המשטרה ש"הנהג כיבה תחילה את המנוע, התניע מחדש את הרכב ואז עזב.
התובע הציבורי של נאנטר, פסקל פראצ'ה, פירט בנוסף במהלך מסיבת עיתונאים את סיפור המרדף הזה וציין כי הצעיר "מוכר לשירותי המשטרה".
לצרפת יש רקע ארוך של מהומות על רקע אלימות משטרתית.
ב-2005 היו מהומות והתפרעויות בצרפת בתגובה למותם של שני נערים מוסלמים, שהתחשמלו כשהסתתרו מהמשטרה בתחנת כוח חשמלית.
ההפגנות נמשכו שלושה שבועות, ויותר מ-4,000 בני אדם נעצרו.
מחאת האפודים הצהובים וכן ההפגנות נגד הרפורמה בפנסיה יצרו פולמוס צרפתי נרחב אודות השימוש המוגזם בכוח לכאורה של BRAV-M (חטיבת אופנועים המשמשת לבלימת ביזה ופעולות אלימות בשולי ההפגנות נגד הרפורמה בפנסיה).
באפריל 2023, למעלה מ-260,000 איש חתמו על עצומה שלא צלחה באתר האספה הלאומית הקוראת לפירוק חטיבת BRAV-M.
דעת הקהל הזדעזעה גם בשנת 2020 מצילומי הווידאו שכללו אלימות משטרתית שבוצעה נגד מישל זקלר, מפיק מוזיקלי שחור, על כך שלא חבש מסיכת פנים.
חוק 2017 בדבר עצירות תנועה
בשנת 2017 התקבל חוק המתיר למשטרה לירות לעבר רכב שנמלט מעצירה לבדיקת תנועה אם זה מעמיד את הנוסעים או העוברים והשבים בסכנה.
חוק זה הביא לשלושה עשר מקרי מוות בשנת 2022, שישה יותר מאשר בשנה שלפני כן.
בעקבות ההרג, אלפי בני אדם, כמעט כולם מהגרים מארצות האסלאם, יצאו לרחובות פריז והפגינו בטענה לשימוש באלימות מופרזת כנגד שחורים וערבים, תוך התפרעות שכללה שרפת מבנים ומכוניות, השחתת תחנות אוטובוס, ביזה, ירי של זיקוקים על תחנות משטרה ועל בית סוהר Fresne.
בלילה הראשון עצרה המשטרה 31 מתפרעים, בלילה השני עצרה כ-180 פורעים.
בלילה השלישי למהומות נעצרו יותר מ-600 פורעים שניפצו חלונות ראווה של חנויות, שרפו מכוניות, השחיתו רכוש, ערכו ביזה בחנויות, ירו זיקוקים וניסו להקים מחסומים מאולתרים ברחבי המדינה.
כמו כן בניין עירייה בקלישי סו בואה, אחד מפרוורי פריז, הוצת וכן בנק בנאטר.
כוחות הביטחון פיזרו את המפגינים בגז מדמיע.
בלילה זה העימותים התרחבו גם למרסיי ולערים נוספות בצרפת, אך המוקד נותר בפריז.
בלילה הרביעי נעצרו כ-1,300 מפגינים, למחרת נקבר הנער שנהרג בידי השוטר.
במהלך המחאות הושחתה אנדרטה לזכר יהודי צרפת שנרצחו בשואה.
בלילה החמישי התקיימו מהומות בפריז, מרסיי, ניס ושטרסבורג, ועל פי משרד הפנים של צרפת נעצרו כ-720 מפגינים.
במספר ערים הסמוכות לפריז הוכרז עוצר, והתחבורה הציבורית הושבתה כליל במהלך הלילות.
כמו כן, התפשטו המהומות אל המחוזות של צרפת שמעבר לים, ובמהומות שפרצו בגיאנה הצרפתית נהרג אזרח בן 54 מכדור תועה.
נשיא צרפת, עמנואל מקרון, הביע צער על המקרה וגינה את ההרג.
גם הכדורגלן קיליאן אמבפה גינה את ההרג.
בתום שלושה לילות של עימותים, נשיא צרפת, עמנואל מקרון, קיצר את ביקורו בכנס של מנהיגי האיחוד האירופי בבריסל, והורה לכנס ישיבת חירום ממשלתית עקב המצב.
דעת הקהל הצרפתית נחלקת, בעוד שרבים בצד השמאלי של המפה מזדהים עם הכעס והאכזבה של המתפרעים, הרי בצד הימני של המפה טוענים שלמרות האמפתיה אין להעניק לגיטימציה להתפרעויות, ויש לעשות הכל כדי לעצור אותן.
התאחדות השוטרים הלאומית (Alliance Police Nationale), האיגוד המקצועי הגדול ביותר של השוטרים, גינתה את "האספסוף הפראי" האחראים לשריפת יותר מ-2,000 מכוניות וביזת מאות חנויות.
Unsa, ארגון שוטרים אחר, קרא "לצאת לקרב" ו"להילחם כי הממשלה יודעת שזה חייב להתבצע".
מנהיגי ימין רבים, ובראשם לה פן, קראו לנשיא מקרון להכריז על מצב חירום במדינה, והביעו ביקורת על השעייתו של השוטר לתמיד, ואף פתחו קרן לאסוף כסף לתמוך בשוטר ומשפחתו.
לפי הניו יורק טיימס, ההתפרעויות הרחיבו את הקרע בין התושבים הוותיקים לבין המהגרים: "ככל שהתעצמו האלימות והמהומות, הגינויים פינו את מקומם להבעת נאמנות לאומית – אלו התומכים בחוק וסדר שמשליטה המשטרה הצרפתית, ואלו שרואים בה כגוף גזעני, שאנשיה מונעים מרעיונות גזעניים.
העימות הקטלני בין המשטרה לנער ממוצא אלג'יראי הפך למעין מבחן רורשאך לחברה הצרפתית המפולגת, ומה שהצרפתים רואים בכתמי הדיו נראה יותר ויותר מכוער".
נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, האשים את צרפת בעקבות ההרג ודיכוי המהומות כי היא "מדינה גזענית שמדכאת מוסלמים".
דובר משרד החוץ האיראני, נאסר כנעני, קרא לממשלתו של מקרון "לכבד את עקרונות הכבוד האנושי, חופש הביטוי וזכויות האזרחים להפגין בדרכי שלום".
וזאת בעקבות בקורתה של צרפת כלפי דיכוי מחאות החיג'אב מצד המשטר האיראני חודשים קודם לכן.
המהומות בממלכה המאוחדת בשנת 2024 היו מהומות של אנשי ימין קיצוני שנבעו מאסלאמופוביה והתנגדות להגירה.
המהומות החלו ב-30 ביולי 2024 בעקבות מתקפת דקירות המונית שהתרחשה בסאות'פורט יום קודם לכן, ב-29 ביולי, שבה נהרגו שלושה ילדים.
בעקבות המתקפה נפוצו ברשתות החברתיות שמועות שקריות, לפיהן הדוקר הוא מוסלמי או מהגר, דבר שהוביל לפרוץ מהומות ולהפגנות נגד הגירה ברחבי המדינה.
המהומות החלו בסאות'פורט ולאחר מכן התפשטו לערים נוספות באנגליה ולבלפסט בצפון אירלנד.
המהומות היו החמורות ביותר בממלכה המאוחדת מאז המהומות באנגליה ב-2011 וכללו התקפות גזעניות, הצתות וביזה.
ב-29 ביולי 2024, אירע פיגוע דקירה במהלך סדנת יוגה וריקוד לילדים בסאות'פורט.
שלושה ילדים נרצחו ושמונה נוספים נפצעו, מתוכם חמישה במצב קשה.
שני מבוגרים שהיו במקום נפצעו גם הם באורח אנוש.
זמן קצר לאחר המתקפה, החלו להתפשט ברשתות החברתיות שמועות לגבי זהותו של התוקף, כאשר נטען שהוא מוסלמי או מבקש מקלט.
שמועות אלו, שהופצו בעיקר על ידי קבוצות ימין קיצוני, היו הזרז לפרוץ המהומות.
ב-30 ביולי, קבוצה של מפגינים התכנסה מחוץ למסגד בסאות'פורט במחאה נגד מה שחשבו למעורבותו של מוסלמי במתקפה.
בהפגנה השתתפו חברי קבוצות ימין קיצוני כמו הליגה להגנה אנגלית (EDL) ו"האלטרנטיבה הפטריוטית" הנאו-נאצית.
המפגינים תקפו שוטרים, הציתו ניידת משטרה ותקפו את המסגד המקומי.
מעל חמישים שוטרים נפצעו במהלך ההתפרעויות, ושלושה כלבי משטרה נפגעו.
המשטרה ניסתה להרגיע את הציבור והודיעה שהתוקף הוא אקסל רודקובאנה, נער בן 17 שנולד בקרדיף שבוויילס למהגרים מרואנדה.
הודעה זו נועדה לְהָזֵם את השמועות הכוזבות, אך המידע השגוי כבר הספיק להתפשט וההפגנות נמשכו.
בימים שלאחר פרוץ המהומות, ההתפרעויות התפשטו לערים נוספות באנגליה ובצפון אירלנד.
ב-31 ביולי, נעצרו מעל 100 מפגינים בלונדון, והתקיימו הפגנות בערים נוספות כגון מנצ'סטר, הארטלפול ואלדרשוט.
ב-2 באוגוסט, התרחשו מהומות בסנדרלנד, שם הוצתה תחנת משטרה, שלושה שוטרים נפצעו ונעצרו מספר מפגינים.
ב-3 באוגוסט, המפגינים נגד הגירה התעמתו עם כוחות משטרה ומפגינים נגדיים, תקפו עסקים בבעלות מהגרים ובתי מלון בהם שוהים מבקשי מקלט.
המהומות עוררו תגובות חזקות מצד קבוצות נגד גזענות, איסלאמופוביה ואנטי-פשיזם.
קבוצות כמו Stand Up to Racism, מפגינים פרו-פלסטינים, מוסלמים מקומיים ואנשים ממוצא אפריקאי, וכן חברי קהילות מקומיות נוספות, התארגנו בהפגנות נגדיות.
התנגשות בין המפגינים הקיצוניים לבין המתנגדים למהומות הובילה לעימותים אלימים ברחבי המדינה.
המהומות הביאו לנזק רב לרכוש, לפציעות רבות ולהגברת המתחים הבין-דתיים והבין-גזעיים בממלכה המאוחדת.
נכון לאמצע אוגוסט 2024, המשטרה והגופים הממשלתיים ממשיכים לחקור את נסיבות ההתפרעויות ואת מקור הדיסאינפורמציה שהובילה להן.
ההאשמות כלפי רוסיה מעוררות דאגות נוספות לגבי התערבות חיצונית בענייני הפנים של בריטניה, ובעיקר סביב סוגיות של גזענות ושנאת זרים.
המהנדס הראשי של חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית הוא קצין מטה ראשי של צבא ארצות הברית ב המייעץ לצבא בענייני הנדסה.
המהנדס הראשי הוא מהנדס השירות הבכיר של מחלקת ההגנה של ארצות הברית, האחראי על שילוב כל ההיבטים של הנדסה קרבית, כללית וגאו-מרחבית ברחבי הכוח המשותף.
הוא גם מפקד על חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
ככזה, הוא מוביל פיקוד גדול בצבא שהוא סוכנות ההנדסה, התכנון והבנייה הציבורית הגדולה בעולם.
ראש המהנדסים הוא כיום בעל דרגת לוטננט גנרל אך בעבר היה בעל דרגה נמוכה דוגמת מייג'ור.
כיום מכהן בתפקיד , שנכנס לתפקיד ב-13 בספטמבר 2024. הוא האדם ה-56 המכהן בתפקיד.
המהומות בעכו ב-2008 היו רצף של אירועים אלימים רחבי היקף, בין אזרחים ערבים ישראלים ופלסטינים לבין אזרחים יהודים בעיר עכו ביום הכיפורים ה'תשס"ט.
העיר עכו היא עיר מעורבת ליהודים וערבים, שחוותה בעבר אירועי עימותים בין תושביה היהודים לתושביה הערביים, בעיקר באירועי אוקטובר 2000. בערב יום הכיפורים ה'תשס"ט נהג מכונית ערבי ישראלי תושב העיר נכנס עם רכבו במהלך הצום לשכונה שבה רוב יהודי מובהק.
כתוצאה מכך אחד התושבים עשה שימוש במערכת הכריזה של המסגדים בעיר העתיקה של עכו, ש-98% מתושביה הם מוסלמים, וסיפר כי הנהג הותקף והוא זקוק לעזרה.
לאחר הפצת השמועות בקרב המגזר המוסלמי בעיר על פגיעה בערבים, יצאו צעירים ערבים לרחובה הראשי של העיר, רחוב בן-עמי ניפצו חלונות ראווה של סוחרים יהודים ופגעו בכלי רכב.
במקביל, ניהלה המשטרה משא ומתן לחילוץ בני המשפחה הערבית שהייתה נצורה בדירתה בשכונה היהודית בכוונה למנוע עימות נוסף בין הערבים המתגודדים במקום לתושבי השכונה היהודים.
במשא ומתן השתתפו בין היתר חבר הכנסת עבאס זכור ממפלגת רע"מ וגורמי עירייה.
בתום המגעים חולצו בני המשפחה ללא פגע וההמון הערבי החל לעשות דרכו חזרה לכיוון העיר העתיקה, תוך שהוא גורם להרס המוני של כמאה כלי רכב וכ-30 חנויות ברחוב בן-עמי הרחוב המרכזי בעיר.
כוחות גדולים של משטרה בפיקודו של מפקד המחוז הצפוני, ניצב שמעון קורן, הוצבו בעיר על מנת לשמור על השקט.
לאחר המהומות משטרת ישראל הגישה 64 כתבי אישום, 37 מתוכם לערבים ו-27 ליהודים על השתתפות במהומות.
ב-8 באפריל 2010 הוגש כתב אישום כנגד 2 ערבים תושבי העיר כי התכוונו לבצע פיגוע ירי גדול באמצעות נשק חם בהשראת ראש ארגון הטרור חזבאללה חסן נסראללה.
בדומה למהומות נרחבות אחרות בין יהודים לערבים בישראל, זכו המהומות בעכו לסיקור נרחב בעולם ובעיקר בעולם הערבי ובציר ההתנגדות ככל שהתארכו המהומות בעיר התערבו גם ארגוני הטרור ועדות ההתנגדות העממית, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, חזבאללה ואף משטר אסד בסוריה.
ב-10 באוקטובר דובר הג'יהאד האסלאמי וואליד חילס הוציא הודעה לתושבי עכו הערביים "להמשיך במאבק בתגובה למתנחלים הבריונים והגזעניים ולקדם אינתיפאדה שלישית שתצמח מעכו".
ארגון הטרור ועדות ההתנגדות העממית התייחס למהומות בעכו: "ההתקפות על הפלסטינים בעכו, מעידות על המצוקה של הציוניים, ומעידות על כך שהמאבק הבא יהיה בכל שטחי פלסטין.
המאבק הזה מעיד כי פלסטין שנכבשה ב-1948 מעולם לא נפרדה מפלסטין של 1967. כולנו עם אחד, כולנו נגד הכיבוש, וכולנו במאבק לשחרורה של פלסטין.
משטר אסד בסוריה הגיבו כי "המהומות בעכו מהוות הוכחה נוספת לגזענותה של ישראל, לשנאתה לערבים ולרצונה "לטהר" את שטחה מכל נוכחות ערבית.
אירועי עכו לבדם, לא זו בלבד שהם מדגישים את התפשטות הגזענות ברחוב הישראלי, ששורשיה חוזרים לראשית הקמת ישראל על האדמה הפלסטינית, אלא הם גם מפריכים כל טענה שישראל היא ערש הדמוקרטיה", כתב עומר ג'פתלי, אחד הפובליציסטים הבכירים בעיתון תומך המשטר תשרין.
המהומות בלוס אנג'לס הן מהומות שהחלו ב-6 ביוני 2025 בלוס אנג'לס, על רקע מדיניות ממשל טראמפ בתגובה להגירה הבלתי חוקית לארצות הברית.
בנובמבר 2024, בעקבות ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2024, הכריזה מועצת העיר לוס אנג'לס על העיר כעיר מקלט למהגרים בלתי חוקיים.
מדיניות ההגירה של טראמפ עוררה דאגה בקרב אוכלוסיית המהגרים של קליפורניה.
גורמים רשמיים בממשל טראמפ הזהירו כי ערי מקלט יהיו מטרה למאמצי דיכוי הגירה.
במהלך קמפיין הנשיאות שלו בשנת 2024, טראמפ גם אמר כי ישתמש בצבא כדי לסיים את המחאות ללא הסכמתם של מושלי המדינות, פעולות שעוזריו מנעו ממנו לעשות במהלך כהונתו הראשונה.
במאי 2025, ממשל טראמפ החל ליישם אסטרטגיית גירוש שכללה התמקדות במקומות עבודה.
ב-6 ביוני, רשויות ההגירה והמכס (ICE) פשטו על מספר מוקדים בעיר כדי לעצור אנשים שלכאורה היו מעורבים בהגירה בלתי חוקית לארצות הברית ובהפרות חוק אחרות.
בתגובה פרצו מחאות שבהן השתתפו אלפי אנשים, וחלק מהמחאות הפכו לאלימות לאחר שהמפגינים התעמתו עם משטרת לוס אנג'לס ועם רשויות המכס.
ב-7 ביוני, התעמתו מפגינים וכוחות פדרליים בפרמאונט ובקומפטון במהלך הפשיטות.
הנשיא דונלד טראמפ הורה להזעיק למקום את המשמר הלאומי של קליפורניה ופרס 300 אנשי משמר בעיר.
יומיים לאחר מכן הפנטגון הפעיל 700 חיילים נוספים מחיל הנחתים.
עשרות מפגינים נעצרו ומספר רב של אנשי אכיפת חוק ומפגינים נפצעו.
המהומות במניפור הם סכסוך אתני שפרץ ב-3 במאי 2023 במדינת מניפור שבצפון-מזרח הודו בין בני המייטיי, שרובם מתגוררים בעמק אימפל, לבין בני הקוקי-זו מהגבעות הסובבות.
על פי נתוני הממשלה, נכון ל-22 בנובמבר 2024, 258 בני אדם נהרגו באלימות ו-60,000 בני אדם נעקרו מבתיהם.
נתונים קודמים הזכירו גם למעלה מ-1,000 פצועים ו-32 נעדרים.
4,786 בתים נשרפו ו-386 מבנים דתיים הושחתו, בהם מקדשים וכנסיות.
מקורות לא רשמיים טוענים למספרים גבוהים יותר.
הסיבה העיקרית לאלימות הייתה ויכוח על צעד של העדפה מתקנת.
ב-14 באפריל 2023 הוציא בית המשפט העליון של מניפור צו שהמליץ לכאורה הענקת מעמד של שבט נספח (Scheduled Tribe, היכללות בנספח לחוקת הודו המעניק מעמד מיוחד לשבטים וקאסטות נמוכות) לקהילת המייטיי הדומיננטית, החלטה שבית המשפט העליון של הודו ביקר מאוחר יותר.
ב-3 במאי קהילות השבטים קיימו עצרות מחאה נגד דרישת המייטיי למעמד של שבט נספח, בעוד קהילת המייטיי קיימה עצרות נגד ומחסומים.
לאחר אחת מהעצרות הללו, פרצו עימותים שהובילו לשריפת בתים בין קבוצות קוקי ומייטיי ליד הגבול המשותף של מחוזות צ'וראצ'אנדפור ובישנופור.
הרגשות היו סוערים כבר לפני 3 במאי עקב מדיניות ממשלת המדינה בראשות רא השרים נ.
בירן סינג, בעצמו בן למייטיי, אשר השמיץ את אנשי הקוקו בטענות להיותם מגדלי פרג, פולשים ליערות, מבריחי סמים ומעניקי מקלט למהגרים בלתי חוקיים.
אנשי הקוקו קיימו עצרת במרץ 2023 נגד מדיניותו, ובמקרה אחר שרפו מקום שראש השרים היה אמור לחנוך.
ראש השרים גם תמך במיליציות לאומניות מיטיי, בשם ארמבאי טנגגול ומיטיי ליפון, אשר נשאו את דגל מדיניותו והיו מוכנות למקד את קהילת הקוקו.
הם היו פעילים בעצרות המייטייס ב-3 במאי.
לאחר שהחלה האלימות, היא התפשטה במהירות לעיירה צ'ורצ'אנדפור, בעל הדומיננטיות של בני הקוקו, ועמק אימפל, בעל הדומיננטיות של המייטי, כשהיא מכוונת נגד קהילת המיעוטים בכל אזור.
בעוד שבני הקוקו הגבילו את עצמם לשריפת בתים, אספסוף המייטיי בעמק, שהתגייס באלפים, עסק ברצח מופקר של בני קוקו שחיו ביניהם, כולל סטודנטים, פקידים, חיילים ואפילו מחוקקים.
לפי רויטרס, 77 קוקים ו-10 מייטים מתו בשבוע הראשון.
ב-18 במאי, עשרת המחוקקים הנבחרים השייכים לקהילת קוקי דרשו פה אחד "ממשל נפרד" לקוקים, בטענה שהקוקים אינם יכולים עוד לחיות בקרב המייטיים.
חודש לאחר מכן, הגוף האזרחי המשפיע של המייטיי, COCOMI, הכריז על "מלחמה לאומית של מניפורי" נגד "הטרוריסטים הנרקו-טרוריסטים של צ'ין-קוקי", ובכך הציבה את שתי הקהילות זו נגד זו.
בשלב זה, המצב כבר לבש צורה של מלחמת אזרחים, כאשר שתי הקהילות התחמשו, חלקן בכלי נשק ברישיון וחלקן בנשק מתקדם, והקימו בונקרים כדי להגן על עצמן.
מיליציות מייטיי הובילו המוני אזרחים לפשוט על מחסני נשק של משטרת המדינה ולבזוז נשק מתוחכם תואם את אלה של הקוקים, שקבוצות המיליטנטים שלו נחשבו כמספקות נשק לאזרחים.
עד אוקטובר, דווח כי 6,000 כלי נשק ו-600,000 כדורי תחמושת נבזזו, בנוסף למרגמות, רימונים, אפודי מגן, מדי משטרה ועוד.
ראש השרים בירן סינג דבק בעמדתו למרות המהומה, טען שהוא פועל למען שלום והתנגד לקריאות רבות להתפטרותו.
הטיה מפלגתית מצד המדינה והמשטרה נטענה באופן נרחב.
בבחירות ללוק סבהה הפסידה מפלגת העם ההודית בה חבר סינג את שני המושבים במדינה למפלגת האופוזיציה הקונגרס הלאומי ההודי.
בסופו של דבר, גוף אזרחי קוקי פנה לבית המשפט העליון של הודו עם קלטות שמע של סינג, שם הוא נשמע טוען שהוא עצמו הסית לאלימות, ומעבדה משפטית בעלת מוניטין אמרה שהקול שייך לו בוודאות של 93%.
לנוכח איום של הצעת אי אמון במושב האספה המחוקקת של מניפור, התפטר סינג ב-9 בפברואר 2025, לאחר 20 חודשי אלימות לסירוגין.
מספר ימים לאחר מכן הוכרז על שלטון הנשיא, בו ממשלת הודו מנהלת באופן ישיר את המדינה באמצעות מושל מניפור.
המהפכה החוקתית היא כינוי לתהליך של הרחבת הביקורת השיפוטית בישראל על חוקי הכנסת, שהחל עם חקיקתם, במרץ 1992, של שני חוקי יסוד – חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, וחוק יסוד: חופש העיסוק.
חוקי יסוד אלה נועדו להגן על זכויות אדם ולשמש נדבכים בדרך לבניית חוקה לישראל.
המפלגות הגדולות תמכו במהפכה החוקתית, מרבית הרכב בית המשפט העליון בראשות הנשיא היוצא מאיר שמגר, התייחסו אל חוקים אלה כאל בעלי מעמד על-חוקי הדומה לחוקה, שעל-פיו ניתנה לבתי המשפט הסמכות להכריז על בטלותו של חוק העומד בסתירה אליהם.
את הכינוי טבע המשפטן קלוד קליין במאמר בכותרת "המהפכה החוקתית השקטה" שבועיים לאחר קבלת החוקים.
המהפכה היא בכך שהם יאפשרו "לבנות בצורה הדרגתית ביקורת שיפוטית על החקיקה החדשה" (כלומר על חוקים חדשים).
מקור המהפכה החוקתית הם חוקי היסוד שחוקקה הכנסת ב-1992, ושנועדו לשמש פרק מחוקה.
הפרשנות לחוקי היסוד נוסחה ב"פסק דין בנק המזרחי" - שכתב מאיר שמגר, ובהמשך על ידי בית המשפט העליון בראשות אהרן ברק, שפירש את חוקי היסוד לפי עקרונות מגילת העצמאות.
פרשנות זו, לגווניה, נתמכה על ידי רוב שופטי העליון, ועל ידי משפטנים ונבחרי ציבור.
נבחרי ציבור אחרים ומשפטנים אחרים (ביניהם נשיא בית המשפט העליון בשנים 1980–1982, משה לנדוי והפרופ' רות גביזון) חלקו על גישה זאת, ולשיטתם לא היה מוסמך בית המשפט העליון לעשות שימוש בחוקי היסוד על מנת לבקר חקיקה של הכנסת.
הקושי לכונן חוקה לאחר קום המדינה הוביל בכנסת הראשונה בשנת 1950 להחלטת הררי, הקובעת שהחוקה תיכתב בפרקים, הקרויים "חוקי יסוד", שאמורים להתאגד לבסוף לכלל חוקת המדינה.
עם זאת, עמדתם של ראש הממשלה דוד בן-גוריון ושל הממשלה בראשותו הייתה שאין לתת לחוקי היסוד מעמד משפטי שונה מזה של כל חוק אחר.
מנגד, מנחם בגין כתב באותן שנים שיש לתת לחוקי היסוד מעמד משפטי גבוה יותר.
עם השלמתו של חוק יסוד: הכנסת בשנת 1958, הודיעה ועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת כי חוק היסוד הבא יעסוק בזכויות האדם, אך לא התקדמה במימוש הבטחה זו.
בעקבות זאת הגיש ח"כ הנס קלינגהופר לכנסת החמישית (ב-15 בינואר 1964) את הצעת חוק-יסוד: מגילת זכויות היסוד של האדם, תשכ"ד-1963, אך הצעתו נדחתה עקב התנגדות הממשלה.
שר המשפטים דב יוסף ממפלגת מפא"י, שהתנגדה מלכתחילה להעניק לחוקי יסוד מעמד שונה מכל חוק אחר, נימק את עמדת הממשלה, ובין השאר אמר:
הצעות דומות שהעלו חברי כנסת נוספים נדחו אף הן.
בכנסת השביעית עבדה ועדת החוקה, חוק ומשפט, בראשותו של ד"ר בנימין הלוי, ברציפות על הצעת "חוק יסוד: זכויות האדם".
הצעת החוק אף הגיעה לקריאה ראשונה בתום מושב הכנסת, על פי דרישה מיוחדת של הליכוד בראשות מנחם בגין, כדי שיהיה אפשר להחיל עליה את חוק הרציפות.
בכנסות השמינית, התשיעית והעשירית הדיונים נמשכו, והובאו גרסאות שונות שהוחלפו מדי פעם.
בכנסת העשירית חידש ח"כ אמנון רובינשטיין את הצעתו של ח"כ קלינגהופר, והגישהּ כהצעת חוק פרטית.
בהציגו את הצעתו בפני הכנסת אמר ח"כ רובינשטיין:
ההצעה לא הובאה לקריאה שנייה ושלישית בשל הקדמת הבחירות.
המשך הדיון בהצעה בכנסת האחת עשרה לא הסתיים בחקיקה.
לאחר התרגיל המסריח התקיימו מספר שביתות רעב של יחידים והפגנות המוניות בדרישה לשנוי שיטת הממשל וניסוח חוקה לישראל.
הדברים אירעו על רקע יריבות בין מפלגות "המערך" ו"הליכוד", וחיזור שלהן אחרי המפלגות החרדיות שנתפסו כ"לשון מאזניים" במערכת הפוליטית.
את המסע הציבורי ארגנה תנועת "חוקה לישראל", שבראשה עמד אוריאל רייכמן, ובשיאה התקיימה הפגנה המונית, בה השתתפו כ-150 אלף איש, בכיכר מלכי ישראל.
הופצה גם עצומה, עליה חתמו 560 אלף אזרחים.
באפריל 1989, בכהונתה של הכנסת השתים-עשרה, הציג דן מרידור, שר המשפטים בממשלה העשרים ושלוש, לממשלה טיוטת הצעה חדשה לחוק יסוד זכויות היסוד של האדם.
הצעה אושרה על ידי הממשלה והועברה לניסוח סופי בוועדת השרים לחקיקה.
הצעתו של מרידור קבעה, בין השאר, שבית המשפט העליון, בהרכב של שבעה שופטים או יותר, יֵשֵׁב גם כבית המשפט לחוקה.
כדי להבטיח את קידומה של ההצעה הגיש חבר הכנסת אמנון רובינשטיין את הצעת שר המשפטים כהצעת חוק פרטית.
ההצעה עברה בקריאה טרומית ביום 11 בנובמבר 1989. ההצעה אושרה ברוב של 53 תומכים מול 19 מתנגדים, בתמיכת המפלגות הגדולות ובהתנגדות הסיעות הדתיות.
אחרי נפילת הממשלה, שהייתה ממשלת האחדות, בשנת 1990 הוקמה הממשלה העשרים וארבע שבה הסיעות הדתיות היו לשון המאזניים, ונראה היה שלא ניתן יהיה לקדם את ההצעה המלאה והמקיפה.
על פי הצעת החוק של שר המשפטים דן מרידור, הגיש רובינשטיין ארבע הצעות חוק יסוד שעסקו רק בחלק מהזכויות שנכללו בהצעה הקודמת, מתוך מחשבה שיהיה קל יותר לקדם את המהלך על ידי פיצול מגילת הזכויות למספר חלקים.
ההצעה להקים בית משפט לחוקה על בסיס בית המשפט העליון לא נכללה בהצעות החוק.
בנוסף, ניהל רובינשטיין משא ומתן עם נציגי המפלגות הדתיות והגיע עימם לפשרה בשורת נושאים, שריככה את התנגדותם.
בין השאר הושמטו מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו הזכות לשוויון, חופש הדת וחופש הביטוי; נוסף לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו סעיף "שמירת הדינים" שקבע כי החוק לא יפגע בהוראות שחלו טרם חקיקתו; והושמטה מסעיף זה הוראה שלפיה הוראות קודמות יפורשו ברוח חוק היסוד החדש.
הפשרה אפשרה את מעבר החוק בכנסת, אך, לפי גדעון ספיר, בהמשך צמצמו פסיקות בית המשפט את תחולתה של הפשרה, בהתעלם מהליך החקיקה, למשל כשקבעו כי הזכות לשוויון כלולה בזכות לכבוד וכי חוקים מוקדמים כן יפורשו ברוח חוקי היסוד החדשים.
לפי יובל שני, ההגנה החוקתית בפסיקה על הזכות לשוויון היא חלקית ועוסקת בדרך כלל בפגיעות הקשורות בקשר הדוק לזכות לכבוד האדם.
עמדת יובל שני מתוארת בפסקי הדין.
את אישור חוקי היסוד של זכויות האדם ניווט יו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, אוריאל לין.
חוק יסוד: חופש העיסוק אושר ב-21 במרץ 1992 פה אחד (23 חברי הכנסת שהצביעו).
ח"כ רובינשטיין, יוזם ההצעה, התייחס לחוק בדבריו לעיתון עם קבלת חוק היסוד ואמר:
חוק כבוד האדם וחירותו התקבל בקריאה שנייה ושלישית ביום 17 במרץ 1992, שלושה חודשים לפני הבחירות לכנסת יחד עם חוקים אחרים (כמו חוק יסוד: הממשלה (בחירה ישירה) וחוק המפלגות שאושרו באותה תקופה), לפני תום המושב.
החוק אושר ברוב של 32 מול 21 חברי כנסת.
התקבלה רק הסתייגות אחת, שפסלה את שריון החוק והצורך לשנותו ברוב מוחלט (שריון).
הסתייגות זאת התקבלה על חודו של קול לאחר שח"כ צ'רלי ביטון הפך את הצבעתו.
לאחר אישור החוקים, נשא שר המשפטים דן מרידור דברים בשני טקסים להשבעת שופטים, בחודש אפריל ובחודש יולי 1992, ואמר שבכך הוענק תפקיד חדש לבתי המשפט – לבחון את חקיקת הכנסת ולקבוע כי חוק הפוגע שלא כדין בזכויות אדם אינו תקף.
במאי 1993, לאחר הבחירות ליושב ראש הליכוד, שבהן נבחר בנימין נתניהו לראשונה לתפקיד, והבחירות לוועידת הליכוד, התקיים כינוס של הוועידה שקיבל בין השאר החלטה בעניין חוק וממשל.
ההחלטה כללה קביעה שהליכוד יעשה להשלמת החוקה.
ההחלטה התגאתה במהפכה החוקתית, שהחלה בימי ממשלת הליכוד ומגנה על זכויות האדם גם כנגד פגיעה על ידי המחוקק ומובעת בה מחויבות להרחבת זכויות האדם המעוגנות בחוקי יסוד באמצעות חקיקת חוק יסוד זכויות האדם.
בשנות השמונים התפתחה בבית המשפט העליון, בשבתו כבג"ץ, מגמה שיפוטית לצמצם את עילות הסף, כגון הדרישה לשפיטות וזכות העמידה, שמהוות תנאי מקדמי לדיון בעתירות המוגשות לפניו.
בַּד בְּבַד, בית המשפט גם הרחיב את השימוש במבחן הסבירות בהכרעה לגבי חוקיותן של החלטות מנהליות; מבחן זה מאפשר לבית המשפט לבטל החלטות שהוא פוסק שאינן סבירות, גם אם הן התקבלו מתוקף סמכות חוקית.
בשנת 1990 כתב שופט בית משפט העליון אהרן ברק, בפסק דינו בבג"ץ לאו"ר (דעת מיעוט), שאין מניעה עקרונית להפעיל ביקורת שיפוטית גם על חוקי הכנסת, וזאת אף ללא הוראה מפורשת בחוק: עמדה דומה כתב השופט יואל זוסמן בפסק דין ירדור משנת 1965 בהקשר של דמוקרטיה מתגוננת.
בפועל, החוק שעמד על הפרק נפסל רק מאחר שנפסק שהוא סותר את הסעיף המשוריין בחוק יסוד: הכנסת.
בפסקי דין מאוחרים יותר, אחדים משופטי בית המשפט העליון ציינו גם אפשרות עתידית להפעלת ביקורת שיפוטית אף על חוקי היסוד עצמם.
מהותה של המהפכה החוקתית, כפי שבאה לידי ביטוי בשני חוקי היסוד משנת 1992, התבררה בפסק דין מקיף ומעמיק של בית המשפט העליון, המכונה בקיצור "פסק דין בנק המזרחי".
בדיון שבו ניתן פסק דין זה ישבו בהרכב תשעה משופטי בית המשפט העליון, ובהם שניים מנשיאיו, הנשיא לשעבר מאיר שמגר, שכתב את פסק הדין, ומי שמונה תחתיו לתפקיד הנשיא, כחודשיים לפני מתן פסק הדין, השופט אהרן ברק.
כל שופטי ההרכב היו תמימי דעים כי "חוק ההסדרים במגזר החקלאי המשפחתי" שנגדו טען "בנק המזרחי", אינו סותר את חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, וכי לפיכך יש לדחות את הערעור.
לצד זאת, בהערת אגב עסקו השופטים בשאלת משמעותם של חוקי היסוד באופן כללי.
שבעה שופטים, בראשם הנשיאים שמגר וברק, סברו כי לחוקי היסוד יש מעמד חוקתי שמציב אותם מעל לחקיקה הרגילה של הכנסת.
השופט מישאל חשין חלק עליהם, ואילו השופט צבי טל נמנע מלעסוק בשאלות החוקתיות הכלליות, בשל ההנחה המוסכמת כי אין לשאלות אלה השלכות לנושא הנידון.
הוא תמך במעמדם העליון במִדרג הנורמטיבי של חוקי היסוד, שלאורם נבחנת החקיקה הרגילה של הכנסת.
בראיון שהעניק שנים לאחר פרישתו הביע טל חרטה על שלא הצטרף לעמדת המיעוט העקרונית של השופט חשין.
בשאלת מקור הסמכות של הכנסת ליצור נורמות חוקתיות נחלקו שמגר וברק.
שמגר סבר כי לכנסת יש סמכות בלתי מוגבלת לחוקק כל נורמה, וגם ליצור הבחנה ומידרג בין הנורמות שהיא מייצרת.
לעומתו, ברק סבר כי יש לכנסת סמכות ייחודית של אספה מכוננת המכוננת חוקה, במקביל לסמכותה הרגילה כבית מחוקקים.
שתי הנקודות המרכזיות בדיון החוקתי מהוות את היסוד למהפכה החוקתית כולה:
חוקה: נקבע כי למדינת ישראל יש חוקה – חוקי היסוד, וכי אלה גוברים על חקיקה רגילה של הכנסת ועליונים עליה.
לצורך קביעה זאת נדרשו השופטים להבהיר את סמכותה הכפולה של הכנסת, כרשות מכוננת ומחוקקת.