tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגדרת 'אזור כפרי' יכולה להשתנות משמעותית בין מדינות ותחומי שיפוט שונים, וכן בין גופים מחקריים או סטטיסטיים שונים.
בישראל, לדוגמה, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה משתמשת בהגדרות ספציפיות לסיווג יישובים כעירוניים או כפריים, המתבססות על קריטריונים כמו גודל האוכלוסייה, צפיפותה וארגון מנהלי.
גם ארגונים בינלאומיים כמו ה-OECD משתמשים בהגדרות שונות לצורך ניתוחים השוואתיים.
סגנון החיים באזורים הכפריים שונה מזה שבאזורים העירוניים, בעיקר משום שכמות השירותים הזמינים פחותה באופן ניכר, במיוחד השירותים הציבוריים.
שירותים ממשלתיים כגון אכיפת החוק (באמצעות משטרת ישראל לדוגמה), בתי ספר, מחלקת מכבי האש, וספריות עשויים להיות מרוחקים יותר או שאינם זמינים בכל יישוב קטן.
במקרים רבים תשתית המים, הביוב, תאורת רחוב ותברואה עשויים שלא להיות קיימים ברמה המקובלת באזורים עירוניים.
בנוסף לכך, במקרים רבים אפשרויות התחבורה ציבורית עשויות להיות מוגבלת מאוד או לא קיימות, ולכן התושבים תלויים יותר ברכבם הפרטי, או נאלצים ללכת ברגל, לרכוב על אופניים, או בעבר גם לרכוב על בעלי חיים על מנת להגיע ממקום למקום.
אזור מוגן אנטארקטי הוא אזור באנטארקטיקה המוגן תחת אמנות אנטארקטיקה.
ישנם שלושה סוגי אזורים המוגנים תחת מערכת זו:
אזור אנטארקטי מוגן מיוחד אזור המוגן תחת האמצעים המוסכמים לשימור החי והצומח באנטארקטיקה (משנת 1964 ואילך) ותחת נספח V לפרוטוקול הגנת הסביבה האנטארקטית (משנת 2002)
אזור מנוהל במיוחד אנטארקטיקה (ASMA) המוגן תחת נספח V לפרוטוקול הסביבה האנטארקטית (2002)
אתר היסטורי או אנדרטה (HSM)
ישנן הנחיות למדענים ולמבקרים באזורים אלה, שמטרתן הגנה על אזורים אלה.
בכדורגל, אזור טכני הוא השטח בו רשאי להימצא מאמן כדורגל או איש צוות אחר במהלך משחק הכדורגל.
האזור הטכני כולל בתוכו את ספסל הקבוצה והשטח סביבו, ושטח מסומן שצמוד לשדה המשחק.
אזור זה הוגדר רשמית ב-1993 על ידי ארגון ה-IFAB האחראי על חוקת משחק הכדורגל.
האזור הטכני מסומן בקו לבן ברוחב יארד אחד משני צידי שטח ספסל הקבוצה ועד למרחק יארד אחד מקו החוץ של המגרש.
בשטח הטכני רשאי איש צוות אחד לעמוד למעט בזמן חילוף או מתן הוראות מהיר לשחקני הקבוצה.
על השחקנים המחליפים להימצא בספסל שבאזור הטכני למעט בזמן חימום בו עליהם להימצא בשטח ייעודי.
בשנת 1999 הגדירה פיפ"א את השופט הרביעי כאחראי לשמירה על הסדר באזור הטכני.
החל מעונת 2019/2020 יכול שופט המשחק להוציא כרטיס צהוב למאמן הקבוצה היוצא מהשטח הטכני ולאנשי צוות העומדים בשטח בניגוד להנחיות.
אזור כלכלי מיוחד הוא אזור שבתוכו חוקי המסחר שונים משאר חוקי המסחר במדינה בה נמצא האזור.
במרבית המקרים אזורים אלה, שחלקם הם אזורי תעשייה, נמצאים בגבולות המדינה המארחת אותם, ומטרתם היא יצירת מקומות עבודה חדשים, השקעה במסחר וניהול יעיל יותר.
על מנת לעודד עסקים להקים בית עסק באזור תעשייה שכזה, מעניקות הרשויות הטבות מס, מחוקקות תקנות השקעה מיוחדות ועוד.
ההגדרה של אזורי סחר מיוחדים נקבעת באופן אינדיבידואלי על ידי כל אחת מהמדינות בהן קיימים אזורים כאלו, על פי דו"ח מ-2008 של הבנק העולמי אזור סחר מיוחד מודרני כולל בדרך כלל "אזור מאובטח, מנוהל באופן יעיל וגם כולל מכס נפרד עם הטבות "דיוטי פרי".
אזורי סחר מיוחדים מודרניים הופיעו כבר בסוף שנות החמישים של המאה ה-20, אזור הסחר המיוחד הראשון היה בנמל התעופה שאנון שבאירלנד.
החל משנות השבעים של אותה מאה החלו לקום בזה אחר זה אזורי סחר מיוחדים, אזור הסחר הראשון בסין העממית נפתח ב-1979 על ידי דנג שיאופינג, האזור שכן בשנג'ן.
באותו אזור התעשייה עודדו הרשויות הסיניות השקעות זרות ובמקביל האיצו את התיעוש באזור.
אזור נייטרלי הוא אזור שתוחם הגובל לפחות באחת המדינות שהסכימו להקים ביניהם שטח נייטרלי.
האזורים שנחשבו או שנחשבים כאזור נייטרלי הם:
האדמה הנייטרלית : אזור שנוי במחלוקת בין טקסס הספרדית לאדמת לואיזיאנה שנרכשה על ידי ארצות הברית, בין השנים 1806 עד 1821.
מורסנט נייטרלי, אזור נייטרלי מהמאה ה-19 בין הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה (ואחר כך בלגיה) וממלכת פרוסיה (ואחר כך הקיסרות הגרמנית).
בעידן הקולוניאלי, השטח הנייטרלי בין תאילנד להודו-סין הצרפתית, ברוחב 25 ק"מ (בערך 15.5 מייל) על הגדה המזרחית של המקונג, הונח לשליטת צרפת אך נותר רשמית בריבונות תאילנדית.
האזור הנייטרלי בין עיראק וערב הסעודית
האזור הנייטרלי בין כווית וערב הסעודית
האזורים הנייטרליים בין מרוקו לסאוטה ומלייה
בית הממשלה של ועדת הפיוס לארץ ישראל בירושלים, שהיה קיים מרכז גישור לאחר מלחמת העצמאות
האתר ההיסטורי של מאונט ורנון, ביתו של ג'ורג' וושינגטון, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית
רצועת אדמה בין פורטס דו סרקו במקאו לגונגביי בסין.
במקרים רבים, אזור נייטרלי הוא גם אזור מפורז.
האזור הכלכלי הבלעדי של אינדונזיה השישי בגודלו (Zona Ekonomi Eksklusif, ZEE) בעולם עם 6,159,032 קילומטרים רבועים (2,378,016 מילים רבועים) .
הוא טוען לאזור EEZ של 200 מיילים ימיים (370 ק"מ) מחופיו.
זאת בשל 13,466 האיים של הארכיפלג האינדונזי .
הוא ממוקם בדרום מזרח אסיה בין האוקיינוס ההודי לאוקיינוס השקט.
חמשת האיים העיקריים הם: סומטרה, ג'אווה, בורנאו, סולווסי, ו-מערב גינאה החדשה.
ישנן שתי קבוצות איים עיקריות (Nusa Tenggara ו-איי מאלוקו) ושישים קבוצות איים קטנות יותר.
בורנאו משותף עם מלזיה ו-ברוניי; סבאטיק (נמצא מצפון מזרח לבורנאו) משותף עם מלזיה; טימור משותף עם טימור מזרח; ו-גינאה החדשה משותף עם פפואה גינאה החדשה (הצד המזרחי).
אזורים מוגנים או אזורי שימור הם מקומות שזוכים להגנה בגלל ערכי הטבע, האקולוגיים או התרבותיים המוכרים שלהם.
ישנם מספר סוגים של אזורים מוגנים, המשתנים לפי רמת ההגנה, בהתאם לחוקים המאפשרים של כל מדינה, או התקנות של הארגונים הבינלאומיים המעורבים.
עם זאת, באופן כללי, אזורים מוגנים מובנים ככאלה, שבהם נוכחות אנושית או לפחות ניצול משאבי טבע (כגון עצי הסקה, מוצרי יער שאינם מעץ, מים וכו') מוגבלים.
המונח "אזור מוגן" כולל גם אזורים מוגנים ימיים , כדוגמת הפרעת פלמחים, שגבולותיהם יכללו אזור מסוים של אוקיינוס, ואזורים מוגנים חוצי גבולות, החופפים למספר מדינות אשר מסירות את הגבולות בתוך האזור למטרות שימור וכלכליות.
ישנם למעלה מ-161,000 אזורים מוגנים בעולם (נכון לאוקטובר 2010) שנוספים מדי יום, המייצגים בין 10 ל-15 אחוזים משטח הקרקע בעולם.
נכון לשנת 2016, ישנם 14,688 אזורים מוגנים ימיים (MPA), וכ-14.7% משטחי המים היבשתיים והפנימיים בעולם (למעט אנטארקטיקה) מוגנים.
עבור מים שבתחום השיפוט הלאומי מעבר למים הפנימיים, כ-10.2% משטחי החוף והים ו-4.12% משטחי האוקיינוס העולמיים מכוסים על ידי אזורים מוגנים ימיים.
לעומת זאת, רק 0.25% מהאוקיינוסים בעולם מעבר לתחום השיפוט הלאומי מכוסים על ידי MPA.
בשנים האחרונות, יוזמת 30 על 30 נועדה להגן על 30% משטח האוקיינוס ועל 30% משטח היבשה ברחבי העולם עד 2030; זה אומץ על ידי האיחוד האירופי באסטרטגיית המגוון הביולוגי של האיחוד האירופי לשנת 2030, קמפיין למען הטבע אשר קידם את המטרה במהלך פסגת COP15 של האמנה למגוון ביולוגי ו-G7.
אזורים מוגנים מיושמים לשימור הביולוגי, ולעיתים קרובות מספקים בית גידול והגנה מפני ציד של מינים בסכנת הכחדה.
הגנה מסייעת בשמירה על תהליכים אקולוגיים שאינם יכולים לשרוד ברוב הנופים והנופים המנוהלים בצורה אינטנסיבית.
ההגדרה שהייתה מקובלת על פני מסגרות אזוריות וגלובליות סופקה על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע (IUCN) בהנחיות הסיווג שלו לאזורים מוגנים.
מרחב גאוגרפי מוגדר בבירור, מוכר, מוקדש ומנוהל, באמצעים חוקיים או יעילים אחרים, להשגת שימור לטווח ארוך של הטבע עם שירותי מערכת אקולוגית וערכי תרבות הקשורים אליו.
אזורים מוגנים הם חפצים תרבותיים, והסיפור שלהם שזור בסיפור של הציוויליזציה האנושית.
הגנה על מקומות ומשאבי טבע אינה מושג מודרני בשום פנים ואופן, בין אם מדובר בקהילות ילידים השומרות על אתרים קדושים ובין אם מדובר באמנה של שמורות ציד אירופיות.
לפני יותר מ-2000 שנה, צווים מלכותיים בהודו הגנו על אזורים מסוימים.
באירופה, אנשים עשירים וחזקים הגנו על שטחי ציד במשך אלף שנים.
יתרה מכך, הרעיון של הגנה על מקומות מיוחדים הוא אוניברסלי: למשל, הוא מתרחש בקרב הקהילות באזורי האוקיינוס השקט ובחלקים מאפריקה.
השמורה המוגנת על פי חוק הוותיקה ביותר שתועדה בהיסטוריה היא שמורת יער ראשי רידג', שהוקמה בפקודה מ-13 באפריל 1776. בעוד שהרעיון של אזורים מוגנים התפשט ברחבי העולם במאה העשרים, הכוח המניע היה שונה באזורים שונים.
לפיכך, בצפון אמריקה, אזורים מוגנים עסקו בשמירה על נוף דרמטי ונשגב; באפריקה, החשש היה מגני המשחקים; באירופה, הגנת הנוף הייתה נפוצה יותר.
ייעודם של אזורים מוגנים כלל לעיתים קרובות גם הצהרה פוליטית.
אזור מלחמה (נקראת גם אזור בחירה) היא תוכנית אקטואליה פוליטית המשודרת ברשת 13, מגיש התכנית הוא רביב דרוקר ולעיתים מגיש אותה גם ברוך קרא.
בעבר הייתה מגישת התוכנית, לסירוגין, אילה חסון.
התוכנית החלה את שידוריה לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש באוקטובר 2022.
ביולי 2022 דיווח רן בוקר כי העיתונאים והמגישים אילה חסון ורביב דרוקר "קרובים מאוד לסגירת כל הפרטים בדרך לפרויקט משותף".
שהכוונה הייתה לתוכנית אקטואליה שיגישו יחד.
באוגוסט דווח שהפרויקט ירד מהפרק, אך קברניטי הערוץ החליטו שהשניים יגישו את רצועת שבע בערב של הערוץ לסירוגין, בימים נפרדים, והיא עשויה להפוך לקבועה ברצועת השידורים.
ב-29 בספטמבר צולם פרומו התוכנית, וב-11 באוקטובר שודר הפרומו.
התוכנית הראשונה שודרה שבועיים לפני הבחירות לכנסת ה-25 ב-18 באוקטובר 2022, אותה הגישה אילה חסון.
בפברואר 2023, פורסם ש"הצינור" בהגשת גיא לרר תשודר בשעת השידור של התכנית, לפני מהדורת החדשות המרכזית של ערוץ 13.
במרץ 2023, בעקבות מעברה של חסון לערוץ כאן 11, הפך דרוקר למגיש היחיד בתוכנית.
ב-14 במאי 2023 עברה התוכנית לשעה 18:00 בערב, בעקבות מעבר "הצינור" לשעה 19:00 השעה המקורית של התוכנית.
חודשים לאחר מכן חזרה התכנית להיות משודרת בשעה 19:00, ולאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל התכנית שינתה את שמה לאזור מלחמה.
ב-11 ביולי 2024 רשת החליטה להוריד את התכנית מהאוויר, בעקבות החלטה לבדל את עצמה מתוכניות אחרות המשודרות באותה השעה בערוצים אחרים ולתת אלטרנטיבה אחרת לצופים.
הורדה זו עוררה סערה בקרב עובדי חדשות 13, איגוד העיתונאים ואחרים בטענה שההחלטה הייתה פוליטית, בעקבות כך שהתכנית נחשבה לביקורתית ביותר כלפי ממשלת ישראל השלושים ושבע.
התוכנית מציגה כותרות מאירועי אקטואליה שקרו לאחרונה, יחד עם פרשנות של המגיש ושל פאנל המשתתפים באותה התכנית.
התכנית נפתחת במונולוג קצר שבו מגיש התכנית, רביב דרוקר ולעיתים ברוך קרא, מביע עמדה (לרוב עמדה ביקורתית) על מקרה אקטואלי שקרה, לאחר שמציגים את המונולוג לפאנל באולפן, הם משוחחים עליו ומביעים את דעתם.
לתוכנית ישנם גם פינות קבועות המופיעות ברוב התוכניות:
"יצאו מדעתם" - פינה אשר נותנת חצי דקה לכל חבר בפאנל באותה תוכנית להביע ביקורת על מה שהרגיז אותו מאירועי היום.
הפינה מתרחשת בדרך כלל באמצע התכנית.
"מצעד הטרלול" - פינה סאטירית לקראת סוף התכנית, המציגה לפאנל 3–4 אירועים בכל תוכנית אשר נטענים כ"הזויים".
פאנל המשתתפים בתקופה של רביב דרוקר הם: מיקי רוזנטל, רזי ברקאי, שרון כידון, ג'קי לוי, שרי רוט, ברוכי קרא, לימור לבנת, נמרוד שפר, נגה ניר נאמן, אורי משגב, מתן חודורוב ומגי אוצרי.
התכנית מלווה בראיונות עם אורחים מיוחדים לאותה תוכנית ובדיווחים של כתבי ופרשני חדשות 13.
אזורים כחולים הם אזורים בעולם שתוחלת החיים בהם גבוהה מהממוצע.
אזורים כאלה זוהו על ידי ג'אני פס (Gianni Pes), מישל פולן ודן בואטנר .
בתחילה הוגדרו חמישה אזורים כחולים:
לומה לינדה, קליפורניה, ארצות הברית
המושג אזורים כחולים צמח ממחקר דמוגרפי של ג'אני פס ומישל פולן, שפורסם ב-2004 בכתב העת Experimental Gerontology, בו זוהה מחוז נואורו בסרדיניה כאזור בעל הריכוז הגבוה ביותר של גברים בני מאה לפחות.
מקבץ הכפרים שבהם תוחלת החיים הגבוה ביותר, כונה "אזור כחול".
בהמשך אפיין דן בואטנר ארבעה אזורים כחולים נוספים: אוקינאווה, ניקויה, איקריה ולומה לינדה.
היישוב שבו היה ריכוז בני המאה הגבוה בעולם הוא הכפר סאולו בסרדיניה: 20 מתוך 900 במשך 20 שנה.
החוקרים ניסו לשרטט שם עצי משפחה, אך לא הגיעו למסקנות.
אריכות החיים בלומה לינדה יוחסה על ידי בואטנר להגבלה על מכירת אלכוהול, לאיסור על עישון ציבורי וסמים ולתזונה הצמחונית-טבעונית.
בין היתר, נחקרה אוכלוסיית הכפר יוזוריהרה ביפן, שם חיו תושבים זקנים מאד באיכות חיים טובה יחסית.
המחקר ניסה למצוא קשר בין אריכות החיים להרכב חיידקי המעיים.
במאמר ממרץ 2023 הוסיפו פולן והרם אזור כחול שגילו: האי מרטיניק.
הם מצאו שם 2,200 בני אדם מעל גיל 100 ב-20 השנים האחרונות, מתוך אוכלוסייה של 340,000. הם משערים, שהגנטיקה משחקת שם תפקיד כי רבים מהתושבים עברו תלאות קטלניות מאז נחטפו מאפריקה כעבדים.
את התזונה שם לא בדקו.
במחקר באוקינאווה לא הצליחו לאמת את טענות התושבים בעניין גילם, מכיוון שרשומות רבות אבדו במלחמת העולם השנייה.
נתונים עדכניים יותר הראו שתוחלת החיים באוקינאווה אינה יוצאת דופן בהשוואה לשאר יפן.
הרופאה הספקנית הארייט הול כתבה באתר "רפואה מבוססת מדע" שחסרים מחקרים מבוקרים על האזורים הכחולים ושהטענות בעניין השפעת התזונה על אריכות החיים של אוכלוסייתם מבוססות על ספקולציות בלבד.
פולן מעריך, כי לומה לינדה לא הייתה אזור כחול מעולם, אלא זכתה לתואר מסיבות שיווקיות בלבד.
בניקויה בקוסטה ריקה אורך החיים יורד, אולי בעקבות מעבר לתזונה תעשייתית עתירת סוכר.
המצב באיקריה ביוון אינו ברור, כי הזקנים התעייפו מהתקשורת וחדלו לשתף פעולה.
אזור חיץ הוא אזור ייעודי המשמש להפרדה בין שני אזורים גאוגרפיים או ישויות פוליטיות.
מטרת אזור החיץ יכולה להשתנות בהתאם לנסיבות.
לרוב אזור החיץ נוצר מסיבות פוליטיות על מנת להפחית את המתיחות בין מדינות או אזורים יריבים ועל מנת למנוע עימות ישיר בין הצדדים.
ברוב המקרים הללו אזורי החיץ יהיו אזורים מפורזים ולעיתים אסורים בכניסת אדם כאשר הנכנס לתוכם שם את נפשו בכפו.
אחת הדוגמאות הבולטות ביותר לאזור חיץ מהסוג הזה הוא האזור המפורז הקוריאני, המשתרע בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית.
האזור המפורז הקוריאני הוקם בעקבות מלחמת קוריאה במטרה למנוע את העימותים הישירים בין הצדדים, כאשר אזור החיץ מהווה אזור נייטרלי תחת פיקוח של כוחות בינלאומיים.
אזור חיץ נוסף, בין ישראל לסוריה, הוקם ברמת הגולן בחלק מהסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה לאחר מלחמת יום הכיפורים.
בתחום התכנון העירוני אזורי חיץ נוצרים לרוב ליצירת הפרדה פיזית בין אזורים עם ייעוד קרקע שונה.
פעמים רבות הפיתוח העירוני באזורי החיץ מוגבל, הם אזורים מיוערים או אזורים עם פארקים, ובמקרים רבים הם נועדו לשמש את התושבים לצורך פעילויות פנאי.
אזורי חיץ עירוניים אשר במקרים רבות מקיפים ערים, מסייעים לבלום את ההתפשטות העירונית.
כמו כן, לעיתים קיימים גם אזורי חיץ בערים הממוקמים בין אזורי תעשייה לשכונות מגורים אשר נועדו למזער את ההשפעות של הפעילות התעשייתית על התושבים בשכונות המגורים מרעש, זיהום אוויר, ותוצרי לוואי תעשייתיים אחרים.
במקרים אחרים אזורי חיץ מוקמים לצורך שימור מערכות אקולוגיות.
במקרים הללו הם לרוב מקיפים או ממוקמים בסמוכים לשמורות טבע, ונועדו למזער את ההשפעה של הפעילויות האנושיות על בתי גידול של בעלי החיים.
אזור תעשייה הוא אזור, לרוב ביישובים עירוניים ולעיתים גם ביישובים קטנים, המיועד לבתי חרושת ומפעלי תעשייה, בתי מלאכה, מוסכים, מפעלים קטנים של "תעשייה קלה" וכדומה, ועסקים המשרתים מפעלים אלה, כגון מסעדות ומוצרי צריכה עבור חנויות ומעבדות.
בהקמת אזור תעשייה נדרשת תשומת לב מיוחדת לטיפול במטרדי רעש וזיהום המאפיינים בדרך כלל מפעלים של "תעשייה כבדה".
לפני המהפכה התעשייתית מפעלים הוקמו לצד או בתוך יישובים.
לאחר המהפכה התעשייתית הוקמו אזורי תעשייה לצד מסילות רכבת או נמלי-ים או נמלי-נהר, בתחילת המאה ה-20 החלו להקים אזורי תעשייה גם לצד כבישים מהירים או שדות תעופה.
רבים מאזורי התעשייה העירוניים קלטו במרוצת הזמן גם שימושי קרקע אחרים כגון מסחר, משרדים (בהם משרדים לתעשיית היי-טק, המשקפים את השינוי במאפייני המושג "תעשייה"), ושירותים אחרים.
חלק מאזורי התעשייה התפתחו באזורים שבמקור לא נועדו למיקום תעשייה.
אזור תעשייה עירוני - אזור תעשייה המצוי בתחומי העיר
אזור תעשייה אזורי - אזור תעשייה בתחומי יישוב חקלאי, בדרך כלל עבור תוצרת חקלאית או מיכון חקלאי.
אזור תעשייה סגור - מיועד בדרך כלל עבור חברות ייצור ממשלתיות או תשלובת מפעלים הפועלים במסגרת אחת.
גן תעשייה (או בשמו החדש: פארק טכנולוגי) - הוא מוסד המהווה חממה לתעשיינים ויזמים בראשית דרכם.
פארק תעשייה - הוא אזור תעשייה (או מתחם באזור תעשייה) שמבני התעשייה בו מוקמים ומנוהלים על ידי יזם יחיד, העוסק בהשכרתם או במכירתם של מבנים אלה, ומספק להם שירותים שונים, המאפשרים למפעלים חדשים השתלבות נוחה יותר.
מועצה מקומית תעשייתית - הוא אזור תעשייה עצמאי שאינו קשור אל יישוב מגורים כלשהו.
אזור תעשייה בישראל מוקצה כחלק מתכנון עירוני או אזורי, בתוכניות מתאר מחוזיות או ארציות, כאזור שנועד להקמת מפעלי תעשייה מסוגים שונים.
כללי הבינוי וחלוקת המגרשים בתוך אזור התעשייה נקבעים בתוכניות מתאר מקומיות ובתוכניות בניין עיר (תב"ע).
בעבר אזורי תעשייה נמצאו בעיקר בתחומם של שטחים עירוניים.
באמצע שנות ה-70 תחת הנהגתו של שר התעשייה חיים בר-לב, החל משרד הכלכלה בהקמת אזורי תעשייה בין-עירוניים.
במסגרת זאת הוקמו באמצע שנות ה-70, אזור התעשייה במגדל תפן, אזור התעשייה ליד מחניים, נאות חובב ומישור אדומים.
כן הוחל בתכנון אזור התעשייה אלון תבור, אזור תעשייה בגבעת המשוריין ליד צומת כברי ואזור תעשייה ליד קיבוץ לביא.
לאחר שנות ה-2000 החלו אזורי תעשייה רבים בישראל לעבור הסבה מתעשייה מיושנת אל תעשייה מודרנית בשילוב של מסחר ופארקים.
אזור תעשייה עבר הירקון (מוכר כאזור תעשייה רמת החייל) שוכן בצפון תל אביב, בין נחל הירקון וחלקו המזרחי של פארק הירקון מדרום וממזרח לקריית עתידים מצפון ושכונות רמת החייל וישגב ממערב.
המקום התפתח תחילה כאזור תעשייה ומלאכה שזכה לשגשוג החל משנות ה-50 ועד לתחילת שנות ה-90 אז החלה התעשייה לדעוך ולעזוב את האזור.
את מקומה תפסו מוסכים כמו גם מרכזי בילוי ובראשם מועדון רוקסן שהיה לאולם מופעים מיתולוגי.
במהלך שנות התשעים בנייני המלאכה פינו את מקומם לבנייני משרדים בעיקר לחברות היי-טק, כהמשך לקריית עתידים שמצפון לו.
בנוסף לחברות ההיי-טק, נבנה במתחם משכנו החדש של בית החולים אסותא, והוא החל לפעול ב-12 במאי 2009.
שני הרחובות הראשיים של המתחם הם רחוב ראול ולנברג ורחוב הברזל, ובמקום מפגשם ניצב פסלו של ראול ולנברג.
בנוסף, משמש המתחם בשעות הערב לאזור בילוי מרובה מסעדות ואטרקציות אחרות.
קומות הקרקע של מבני משרדים רבים במתחם מאכלסות כיום מסעדות, פאבים, בתי קפה ושטחי מסחר אחרים.
בכך מזכיר האזור את מתחם ההיי-טק של הרצליה פיתוח.
בשנת 2016 נפתח ברחוב ולנברג פינת הנחושת מתחם "שוק צפון" שנכשל מסחרית, ונסגר באופן סופי ב-2026.
באזור ממוקמים "אולפני מימד" וכן מטות השידור של ערוץ 12 וערוץ 13. עוד שוכנות במקום תחנת רדיו תל אביב, מטה מרחב ירקון ותחנת תל אביב צפון של משטרת ישראל ותחנת משנה של שירותי כבאות והצלה תל אביב-יפו.
למרות קרבת המתחם לכביש 4, אין כביש המקשר ביניהם, והמגיעים מחוץ לעיר עושים סיבוב דרך מחלף הכפר הירוק או דרך מחלף אם המושבות.
בשל מרכזיות המתחם יש ממנו שירות אוטובוסים אל כל גוש דן, ואמור לעבור בו הקו הירוק של הרכבת הקלה בגוש דן.
במהלך חפירות הצלה ארכאולוגיות שערכה רשות העתיקות ברחוב הברזל בתחילת שנת 2014, נחשפה באר אנטיליה מהתקופה הביזנטית ומהתקופה הערבית הקדומה.
הבאר היא הראשונה מסוגה שנחשפה בעיר, עומקה תשעה מטרים ובסיסה מגיע עד למי התהום.
הבאר נבנתה מפיר אנכי בקוטר של כ-3.5 מטרים, אשר דופן באבני גזית וכורכר.
סמוך לבאר נחשף מאגר מים.
ב-5 בספטמבר 2016 קרס חניון הברזל ברח' הברזל פינת רח' הנחושת בלב אזור התעשייה על חניון קיים.
באירוע נהרגו שישה ונפצעו עשרות.
החל מסוף העשור השני של המאה ה-21, חלה דעיכה של המתחם כמרכז לחברות הייטק, בין השאר בגלל הנגישות התחבורתית, וכן העלייה בכמות גורדי השחקים סביב נתיבי איילון, שאטרקטיביות יותר לחברות.
עם זאת, הפך האזור למוקד רפואי עם הפעלתם של מרכזים רפואיים פרטיים (אסותא, רפאל, מדיקה, אסיא מדיקל, א.ר.ם., TLV מדיקל), לצד מרפאות וחברות שונות הקשורות לעולם הבריאות שבחרו להתמקם באזור.
אזורי אנגליה ), הם רמת החלוקה הפנימית הגבוהה ביותר באנגליה.
המחוזות קיימים בגבולותיהם הנוכחיים מאז 1994. בין 1994 ל-2011, לתשעה מהאזורים היו סמכויות ניהול חלקיות, אך האזורים פסקו מלמלא תפקיד זה וכיום האזורים נמצאים בשימוש בעיקר למטרות סטטיסטיות.
במחצית השנייה של האלף הראשון לספירה הייתה אנגליה מחולקת בין שבע ממלכות ריבוניות - ההפטרכיה.
ניתן לומר כי חלוקה זו הייתה החלוקה האדמיניסטרטיבית הראשונה של אנגליה.
הפעם הראשונה בה חולקה אנגליה המאוחדת מבחינה אדמיניסטרטיבית הייתה בתקופת הפרוטקטורט של אוליבר קרומוול.
בעת המודרנית, החלוקה הראשונה לאזורי מנהל הייתה בעקבות חוק השלטון הפנימי 1914 שהסדיר את החלוקה המנהלית של אירלנד.
חוק זה הביא ליוזמה להסדיר את הנושא גם באנגליה, ווינסטון צ'רצ'יל קרא להקמת 10 או 12 אזורים ברחבי הממלכה המאוחדת בהם יבחר פרלמנט אזורי (באנגליה הציע את לונדון, לנקשייר, יורקשייר והמידלנדס.
הצעה זו של צ'רצ'יל להקמת פרלמנטים אזוריים לא זכתה לתמיכה ממשלתית, ואלה לא הוקמו (למעט באזור לונדון רבתי) אולם יוזמת החלוקה לאזורים מצאה אוזן קשבת.
בשנת 1917 החברה הגאוגרפית המלכותית דנה בהצעתו של סי.
פוסט לחלוקת אנגליה ל-12 פרובינציות.
בשנת 1919 פורסמה הצעתו של פוסט בספר בשם "הפרובינציות של אנגליה", וב-1920 משרד הבריאות הבריטי פרסם הצעה משלו לחלוקת אנגליה ל-15 אזורי מנהל, המחולקים ל-59 תת-אזורים.
לאחר מלחמת העולם השנייה גבר הצורך בחלוקה מסודרת של המדינה לאזורי מנהל לצורכי מרשם וסטטיסטיקה.
דוח רדקליף-מוד הציע חלוקה של שמונה פרובינציות, אולם הממשלות התמהמהו תוך המתנה לדוחות של ועדות בעניין, כגון דוח הוועדה המלכותית על החוקה של הממלכה המאוחדת.
באפריל 1994, ממשלתו של ג'ון מייג'ור הקימה עשרה "אזורי ממשל" באנגליה (Government Office Regions), במטרה לתאם בין שירותי הממשל הניתנים לציבור בכל אזור ואזור בצורה יותר יעילה.
אמנת מאסטריכט הציע, בין היתר, להקים אזורים לאומיים בכל מדינה לצורך בחירת נציגים למועצת האזורים של האיחוד האירופי.
ויילס, סקוטלנד וצפון אירלנד היו אזורים בפני עצמם לצורך ועדה זו, אולם באנגליה נדרשה חלוקה לאזורים יותר קטנים.
ניצחון מפלגת הלייבור בשנת 1997 הביא לחלוקת אנגליה לאזורי ממשל בהתאם למצע המפלגה (וכן להשבת הבחירה הישירה באזור לונדון רבתי).
בשנת 1998 הוקמו האסיפות האזוריות של אנגליה בכל אחד ואחד מאזורי אנגליה.
למעט באזור לונדון רבתי, האסיפות אינן נבחרות בבחירות ישירות, וסמכויותיהן מוגבלות.
בכל אזור ואזור יש משרד ממשלתי אזורי בעל סמכויות בתחום התעשייה, התעסוקה, החקלאות, התחבורה ואיכות הסביבה.
חברי האסיפות האזוריות ממונים על ידי חברי מועצה בכל אזור.
מאז 1999 ועד 2020 כל אחד מהאזורים היווה אזור בחירה לפרלמנט האירופי.
בשנת 1998 נערך באזור לונדון רבתי משאל עם בו הוחלט על הקמת אספה נבחרת לאזור (אספת לונדון) וזו הוקמה בשנת 2000 במסגרת רשות לונדון רבתי (בראשה עומד ראש עיריית לונדון).
משאל עם בעניין נערך בשנת 2004 בצפון אנגליה, ובצפון מזרח אנגליה, אולם ההצעה להקים אספה נבחרת נדחתה במשאלים אלה.
התוכנית לקיים משאלים בייתר האזורים בוטלה בעקבות ההחלטה.
בעקבות כישלון משאלי העם הוחלט לבטל את האסיפות הנבחרות עד שנת 2010 (למעט באזור לונדון רבתי), ולהעביר את סמכויותיהן לרשויות המקומיות.
כל אזור ואזור מחולק לאזורי מטרופולינים ואזורים שאינם מטרופולינים בהתאם לחלוקות ההיסטוריות של האזורים השונים.
במסגרת חלוקה זו האזורים מחולקים למחוזות מטרופוליניים, מחוזות שייר ורשויות יונטריות.
אלה, בתורם, מחולקים למחוזות המחולקים בתורם לתת-מחוזות.
אזור לונדון רבתי מחולק לרבעים.
אזור התעשייה ניצני שלום (נקרא גם אזור תעשייה מסילה) הוא אזור תעשייה הממוקם בין כביש 6 לעיר טולכרם, בסמוך למחלף ניצני עוז, ובצמידות לגדר ההפרדה.
אזור התעשייה הוקם בשנת 1985 ועובדים בו כ-600 פועלים פלסטינים במפעלים ישראלים.
אזור התעשייה נמצא ממזרח לגדר ההפרדה ולקו הירוק וגדר נוספת מפרידה בינו לבין העיר טול כרם.
למתחם כניסה ממערב המיועדת לישראלים, וכניסה ממזרח המיועדת לפלסטינים.
כבשאר שטחי יהודה ושומרון, חוקי העבודה של ישראל אינם חלים במקום (אלא אם הוסכם אחרת, במפורש או במשתמע).
פועלים פלסטינים שעבדו במקום התלוננו על תנאי עבודה גרועים, שכר מתחת לשכר המינימום, רשלנות מצד המעסיקים שמובילה לתאונות עבודה והזנחה של נפגעי תאונות עבודה.
בשטח מתחם אזור התעשייה שוכנים שרידי מבני תחנת הרכבת טול כרם, שפעלה ממלחמת העולם הראשונה ועד 1948, והייתה נקודת מעבר בין מסילת השומרון למסילה המזרחית (שפעלו ברוחב פסים שונים).
בתחילת אירועי האינתיפאדה השנייה נשרף כליל אזור התעשייה, אך שוקם לאחר מכן.
באוגוסט 2002 נרצח במקום עובד ישראלי ממושב עולש שעבד באזור התעשייה.
באפריל 2008 נרצחו קצין הביטחון של אזור התעשייה ומאבטח נוסף בפיגוע ירי.
בראשית העשור השני של המאה ה־21 הועבר שטח אזור התעשייה לתחומה המוניציפלי של מועצה אזורית שומרון בצו אלוף.
עם זאת, המועצה אינה מספקת שירותים מוניציפליים במקום ואינה גובה ארנונה.
אזור שירות הוא מתקן ציבורי הממוקם לצדו של כביש מהיר ושבו מתאפשרת עצירת כלי רכב מבלי לעזוב את הכביש המהיר.
המונח שמור בדרך כלל לאזורים בהם נמצאים נותני שירותים נוספים, כגון תחנות דלק, מוסכים, מסעדות או מקומות המציעים אפשרויות לינה.
לעומת זאת, שטח לצד הכביש המיועד רק לעצירה ולמנוחה, או שבו שירותים בסיסיים בלבד, כגון בתי שימוש או שולחנות פיקניק, מכונה בדרך כלל בשם "אזור מנוחה".
בישראל קיימים נכון לשנת 2009 רק ששה אזורי שירות, כולם לצד כביש 6 - שניים ליד נען, שניים ליד להבות חביבה, אחד ליד בית קמה והאחרון ליד קריית טבעון.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה וכיבוש אוסטריה, חולק שטחה לארבעה אזורי כיבוש אשר נוהלו בידי ארבע בעלות הברית - ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, ברית המועצות וצרפת.
משטר הכיבוש עמד בתוקפו עד שנת 1955, עת הושבה לאוסטריה עצמאותה המלאה וריבונותה על שטחה.
כיבוש וינה הושלם בידי הצבא האדום ב-13 באפריל 1945, ולאחר כשבועיים הסתיים כיבוש המדינה כולה.
ב-27 באפריל 1945 הוכרזה אוסטריה כמדינה עצמאית ונפרדת מגרמניה, לאחר שמאז האנשלוס ב-1938 הייתה חלק מהרייך הגרמני השלישי.
יומיים לאחר מכן, ב-29 באפריל 1945, הוקמה ממשלה זמנית בידי קרל רנר ופוליטיקאים נוספים מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, מפלגת העם, והמפלגה הקומוניסטית.
אוסטריה חולקה לארבעה אזורים כדלקמן:
מדינות פורארלברג וטירול המערבית במערב המדינה נוהלו על ידי צרפת.
טירול המזרחית, קרינתיה ושטיריה בדרום המדינה נוהלו בידי הממלכה המאוחדת.
מדינות זלצבורג ורובה של אוסטריה עילית בצפון-מערב אוסטריה נמסרו לניהול ארצות הברית.
צפון-מזרח המדינה שכלל את מדינות בורגנלנד, אוסטריה תחתית וחלק קטן מאוסטריה עילית, היה בניהול ברית המועצות.
בדומה לברלין, חולקה גם וינה ששכנה בלב אזור הכיבוש הסובייטי, בין ארבעת הצבאות הכובשים.
החלוקה נעשתה לפי מפתח רבעים, ומרכז העיר (רובע 1) נוהל לפי תורנות חודשית.
ב-25 בנובמבר 1945 התקיימו הבחירות הראשונות במדינה.
משטר הכיבוש נמשך עשר שנים והסתיים באופן רשמי ב-15 במאי 1955 עם חתימת אמנת המדינה האוסטרית.
האמנה נכנסה לתוקפה ב-27 ביולי 1955 ואחרוני הכוחות הצבאיים הזרים עזבו את שטח המדינה ב-25 באוקטובר 1955. למחרת קיבלה אוסטריה את חוק הנייטרליות (Bundesverfassungsgesetz über die Neutralität Österreichs), ויום זה נקבע כיום חגה הלאומי.
אזור עדיפות לאומית הוא אזור שממשלת ישראל הכריזה עליו כאזור מועדף, וכפועל יוצא מכך, מוענקים ליישובים הנמצאים בגבולותיו, תמיכה, סיוע, הנחות, הטבות ותמריצים שונים, כדי למשוך אליו תושבים, יזמים ועוד.
קביעה ראשונית של אזורי עדיפות לאומית
ראשיתה של ההתייחסות לאזורי עדיפות לאומית בהחלטה של ממשלת רבין מ-24 בינואר 1993, שבה נקבע: "נקודת המוצא לקביעת אזורי עדיפות לאומית היא מדיניות הממשלה לפיזור אוכלוסין, לשינוי סדרי העדיפויות הלאומיים ולקליטת עליה באזורים אלה".
בהחלטה נקבעו שתי רמות של אזור עדיפות לאומית – "אזור עדיפות לאומית א'" ו"אזור עדיפות לאומית ב'", שתחומם הוצג במפה שצורפה להחלטה.
ב-15 בפברואר 1998 התקבלה החלטת ממשלה נוספת בעניין אזורי העדיפות הלאומית (החלטה 3292), שבה עודכנה מפת אזורי העדיפות הלאומית.
בהחלטה אושרו הטבות גם ליישובים אחדים שמחוץ למפת אזורי העדיפות הלאומית.
עתירות לבג"ץ והסמכת הממשלה בחקיקה
כנגד החלטת ממשלה זו הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל וגורמים נוספים, בין השאר בנימוק שהחלטת הממשלה לא הסתמכה על קריטריונים כלשהם לסיווג היישובים, ושיש בה אפליה של יישובים ערביים.
במהלך הדיון בעתירה אישרה הממשלה, ב-14 ביולי 2002, החלטה חדשה בנושא זה (החלטה 2288) שבתחילתה נאמר: "מחליטים לקבוע את אזורי ויישובי העדיפות הלאומית בנגב, בגליל, בירושלים וביש"ע.
בעקבות החלטה זו הוגשה לבג"ץ עתירה מתוקנת.
בג"ץ קיבל את העתירה, והורה על ביטולה של החלטה 2288 בכל הנוגע לתחום החינוך.
בפסק דין זה מתח השופט מישאל חשין ביקורת על קביעת אזורי עדיפות לאומית על ידי הממשלה, וקבע שהחלטה כזו ראוי שתיעשה בחקיקה שתאושר בכנסת.
בעקבות פסיקת בג"ץ הוגשה לכנסת הצעת חוק אזורי עדיפות לאומית, שנועדה להעניק לממשלה סמכות לקבוע אזורי עדיפות לאומית, אך זו לא אושרה.
גרסה מתוקנת של הצעה זו הוגשה לכנסת במסגרת הצעת חוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה ליישום התוכנית הכלכלית לשנים 2009 ו–2010), התשס"ט-2009 וזו אושרה ב-14 ביולי 2009 (פרק כ"ו לחוק).
ב-13 בדצמבר 2009 קיבלה הממשלה החלטה נוספת בעניין אזורי עדיפות לאומית (החלטה 1060).
ארגון עדאלה - המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל טען שגם החלטה זו עלולה להוביל להפליית היישובים של ערביי ישראל.
בדצמבר 2012 עודכנה מפת אזורי העדיפות הלאומית.
במאי 2013 החליטה הממשלה לתקן את החלטה 1060 ולהאריך את תוקפה עד ל-4 באוגוסט 2013. באוגוסט 2013 עודכנה רשימת היישובים באזורי העדיפות הלאומית.
אזור תעלת פנמה היה אזור ששטחו 1,432 קמ"ר במרכז פנמה, משתי גדותיה של תעלת פנמה.
רוחבו של האזור היה כ-8.1 ק"מ מכל אחד מצידי התעלה, ולמעט הערים פנמה סיטי וקולון (הנמצאות בתחום ה-8 ק"מ).
האזור הוקם ב-18 בנובמבר 1903 בעקבות הסכם היי-בונו וארייה.
עם הקמת מאגרי המים הנדרשים להפעלת תעלת פנמה, נוספו מאגרי מים אלה לשטח האזור.
בין השנים 1903–1979 נשלט האזור על ידי ארצות הברית, אשר הקימה את התעלה ומימנה את פעולתה.
בין השנים 1979–1999 היה האזור בשליטה משותפת פנמית-אמריקאית, בעקבות הסכם טוריחוס-קרטר משנת 1977 המבטיח את נייטרליות התעלה.
במשך מרבית קיומו של האזור יכולו תושבי פנמה להיכנס אל האזור בלא הגבלה.
באזור עצמו התגוררו כ-3,000 אנשי צבא אמריקאים.
יבשת אמריקה חוסמת את נתיב השיט בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט.
במשך שנים רבות נאלצו ספינות ששטו בנתיבים בין אירופה לאוקיינוס השקט לבצע עיקוף גדול מדרום לכף הורן שבצ'ילה כדי לעקוף את היבשת.
עיקוף זה ארך זמן רב וחשף את כלי השיט לסיכונים רבים בים הסוער.
נתיב ימי ישיר בין שני האוקיינוסים עדיין נחשב כפתרון אידיאלי לבעיה זו, ורעיון בניית תעלה בנקודה הצרה ביותר במרכז אמריקה התעורר בתקופות שונות.
ארצות הברית, בהנהגתו של תיאודור רוזוולט, קנתה את הציוד והחפירות הצרפתיות.
בשנת 1902 שכנע נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט את הקונגרס האמריקאי להיכנס לתחום כריית התעלה הימית מחוף לחוף בפנמה.
היה זה בעיצומה של מלחמת אלף הימים שבה הייתה קולומביה שרויה, שבמהלכה נעשו ניסיונות של בדלנים מפנמה לקבל עצמאות.
ארצות הברית שלחה כוח ימי למימיה הטריטוריאליים של קולומביה, שאיים על עצמאות הרפובליקה.
ב-3 בנובמבר 1903, ב"עידוד" של ארצות הברית ושל צרפת, הכריז אזור פנמה על עצמאות מדינית מקולומביה.
לאחר מספר חודשים, בתחילת 1904, החלה חפירת תעלת פנמה.
בתמורה לסיוע ברכישת העצמאות העניקה פנמה לארצות הברית את השליטה באזור התעלה.
אף שתושבי פנמה הורשו להיכנס לאזור ולחצות אותו, עצם קיומו של האזור יצר חיכוכים בין פנמה וארצות הברית, ובמהלך השנים הפגינו הפנמים כנגד השליטה האמריקאית, ובשנת 1964 אף פרצו מהומות בסמוך לאזור.
משא ומתן להסדר חדש התחיל בשנת 1974 והוביל להסכמי טוריחוס-קרטר, שנחתמו על ידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר ועומאר טוריחוס הררה מפנמה ב-7 בספטמבר 1977. חתימת ההסכמים לוותה בארוחת ערב ממלכתית שהתקיימה בבניין האיחוד הפאן אמריקאי ובהשתתפות כל המדינות החברות בארגון מדינות אמריקה.
ב-1 באוקטובר 1979 בוטל האזור ולא התקיים עוד, ועבר לשליטת פנמה בכפוף להסכמים.
בעוד שהתעלה עצמה נוהלה על ידי חברת תעלת פנמה, האזור נוהל על ידי ממשלת האזור.
כל תושבי האזור היו עובדי הממשל של האזור, ונאסרה פתיחת חנויות עצמאיות באזור.
כל העסקים שפעלו באזור היו בניהול ובבעלות ממשלת האזור.
כל מבני המגורים באזור היו בבעלות ממשלת האזור והושכרו לתושבי האזור על בסיס ותק השהיה באזור.
לאזור היה כוח משטרה משלו, ומערכת משפט עצמאית.
שופטי האזור השתייכו לבית המשפט המחוזי הפדרלי האמריקאי של אזור התעלה.
רשמית האזור היה אזור אינסולרי (טריטוריה של ארצות הברית מחוץ ל-50 מדינות ארצות הברית, ומחוז קולומביה).
זמן קצר לפני יצירת האזור התעוררה השאלה האם חוקת ארצות הברית חלה באזורים אינסולרים, והאם אזורים אלה מהווים שטחים של ארצות הברית מבחינת זכויות תושביהם.
בית המשפט העליון של ארצות הברית דן בשאלה בשנת 1901 במקרה דאונס נ' בידוול וקבע עקרונית כי אזורים אינסולריים אינם חלק מארצות הברית והחוקה אינה חלה בהם.
בפסק הדין בעניין רסמוסן נ' ארצות הברית משנת 1905 קבע בית המשפט לערעורים של ארצות הברית (בית המשפט הפדרלי לערעורים) כי החוקה אינה חלה בטריטוריות.
משמעות פסיקה זו היא שילדים הנולדים באזור הם תושבי ארצות הברית אך לא אזרחי ארצות הברית, ומותר להם להיכנס לארצות הברית, אך אין להם זכות הצבעה בה, מבלי שקיבלו את אזרחות המדינה.
בשנת 1937 חוקק הקונגרס חוק המתקן מצב זה.
חוק זה, המשולב כיום בסעיף 1403 לפרק 8 לחוק ארצות הברית קובע כי מי שנולד באזור התעלה לאחר ה-26 בפברואר 1904, ואשר אחד מהוריו היה אזרח ארצות הברית, יהיה אף הוא אזרח ארצות הברית.
לפי פרק 2 לחוקת ארצות הברית נדרש בין השאר שהנשיא יהיה אדם אשר נולד כאזרח ארצות הברית או אזרח ארצות הברית בלידתו.
לפי קביעת החוק לגבי אזור תעלת פנמה התאפשר לסנאטור ג'ון מקיין, שנולד באזור זה, להיות מועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008.
אזור התעשייה עידן הנגב הוא אזור תעשייה שנמצא בשטח עיריית רהט והמועצה האזורית בני שמעון.
אזור התעשייה עידן הנגב שוכן דרום-מזרחית לעיר הבדואית רהט, ליד מחלף עידן הנגב (שנקרא בעבר "צומת להבים") משני צדדיו של כביש 310, בשטחה של מועצה אזורית בני שמעון.
אזור התעשייה מתפרס על פני 4,500 דונם, בנוסף להקצאה של 270 דונם לבית חולים שני בנגב, ו-70 דונם למכללה המיועדת לקום באזור.
הפארק סמוך לכביש 6, לתחנת הרכבת להבים ולכביש 40. צפוי שאזור תעשייה עידן הנגב ייצור מקומות עבודה חדשים לכ-3,000 עובדים בשלב הראשון ועוד כ־6,000 נוספים באופן עקיף, רובם תושבי האזור.
פארק התעשייה עידן הנגב נולד ביוזמת משותפת של המשרד לפיתוח הנגב והגליל, המועצה האזורית בני שמעון, המועצה המקומית להבים ועיריית רהט.
אך הרעיון המקורי נולד בסביבות שנת 2000 על ידי עיריית רהט ובני שמעון.
הוא בא מתוך רצון להרחיב את היצע התעסוקה באזור וכמובן, לייצר הכנסה נוספת לעירייה.
אזור התעשייה עידן תוכנן סטטוטורית על ידי חברת קליין כץ בע"מ.
באוקטובר 2002 נחתם הסכם המייסדים ובפברואר 2006 נחתמה התב"ע.
בשנת 2009 החלה לפעול במקום מינהלת שמונתה על ידי משרד הכלכלה, אשר הפכה באוקטובר 2011 לחברה כלכלית עירונית.
פיתוח עידן הנגב מתבצע גם במסגרת התוכנית לקידום הצמיחה והפיתוח הכלכליים של האוכלוסייה הבדואית בנגב בהשקעה ממשלתית כוללת של 1.2 מיליארד ש"ח.
התוכנית הלאומית האסטרטגית לפיתוח הנגב מציעה עבור אוכלוסייה זו מגוון פתרונות בשורה של נושאים שאחד המשמעותיים מביניהם הוא סוגיית התעסוקה והפרנסה של אוכלוסייה זו.
מקצת מהיזמים הם בדואים מהנגב שמבקשים להקים מפעלים שיעסיקו בין היתר צעירות וצעירים בדואים, אוכלוסייה הסובלת כידוע משיעורי אבטלה גבוהים.
טקס חנוכת פארק התעסוקה עידן הנגב נערך ב-27/04/10 בנוכחותם של שרי הממשלה: שר התמ"ת, בנימין בן אליעזר והמשנה לראש הממשלה, השר לפיתוח הנגב והגליל, סילבן שלום.
ב-2 באפריל 2012 הגיע נשיא המדינה שמעון פרס לפארק התעסוקה עידן הנגב לביקור נשיאותי.
בינואר 2015 נחתם הסכם בין בני שמעון לרהט, לפיו שטח משמעותי שהיה שייך לבני שמעון יסופח לעיריית רהט, וכמו כן ניהול האזור יועבר מסיגל מורן ראש מועצה אזורית בני שמעון, לטלאל אלקרינאוי ראש עיריית רהט.
התקציב הכללי להקמת אזור תעשייה זה עומד על 19 מיליון ש"ח, כש-15.5 מיליון ש"ח מתוכם מגיעים מתקציב המדינה: משרד לפיתוח הנגב והגליל, משרד התמ"ת והרשויות השותפות.
עידן הנגב זאת יוזמה עסקית משותפת של שלושה גופים:
רהט - 44 אחוזים של מניות,
מועצה אזורית בני שמעון - 39 אחוזים,
זה פרויקט ייחודי, הראשון מסוגו כי מדובר בשותפות עסקית יהודית-בדואית.
על בסיס ההסכם בין הרשויות, הוקמה מנהלת משותפת, שבה חברים שלושת ראשי הרשויות, הפועלים בשיתוף פעולה מלא.
המנהלת מטפלת בכל הנושאים הקשורים לקידום האזור.
צפוי כי בשנת 2022 הפארק התעשייתי ירוויח כ-70 מיליון ש"ח בשנה.
יו"ר הדירקטוריון של עידן הנגב הוא טלאל אלקרינאוי ראש עיריית רהט.
פרט למפעלי תעשייה, יכלול הפארק גם מבני ציבור, כמו בית חולים (השני בנגב אחרי המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה) וקמפוס טכנולוגי להכשרת עובדים ואזור מסחרי ובו חנויות outlet.
הקמפוס יפעל בחסות משותפת של אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בין החברות שיקימו את מפעליהם באזור תעשייה זה וכבר רכשו בה שטחים - חברת סודה סטרים וחברת קרגל.
מפעל של סודה סטרים יוקם בהשקעה של כ-130 מיליון שקל ובסיוע מרכז ההשקעות במשרד התמ"ת, הוא לבד עתיד להעסיק כ-1,000 עובדים.
במאי 2012 מנהלת מרכז השקעות במשרד התמ"ת אישרה מענק של למעלה מ-20 מיליון שקלים להקמת מפעל חדש.
עבודות העפר החלו במתחם סודה סטרים ביוני 2012. בנוגע לחברת קרגל מדובר בהעתקת מפעל גדול לייצור מוצרי קרטון מהעיר לוד שבמרכז הארץ דרומה לתוך אזור תעשייה עידן הנגב.
צפויה המדינה להשקיע בהעתקת המפעל דרומה לאזור צומת להבים, יותר מ-30 מיליון שקלים לא כולל הטבות נלוות.
עידן הנגב נכלל באזור פיתוח א' לתעשייה, המעניק הטבות שונות וכן מסובסדות בו עלויות הקרקע וזה עושה אותו אטרקטיבי במיוחד לעסקים.
36 מפעלים, קטנים ובינוניים, נמצאים בשלבי התמקמות ובפארק נערכים לפיתוח של כ-200 דונמים נוספים.
אזורובין (Azorubine) הוא צבע מאכל סינתטי אדום השייך לקבוצת צבעי האזו, משווק לרוב כמלח נתרן.
משתמשים באזורובין לצביעת מאכלים העוברים תהליך חימום, מספר E של הצבע E122. מזונות הנצבעים באזורובין כוללים מלבי, מרציפן, ריבה, מעדני יוגורט, ג'לי, פירורי לחם, שימורי חצילים כבושים וכן משקאות קלים.
עשוי לעורר תגובה אלרגית בפרט אצל אנשים הרגישים לאספירין, חשיפה עשויה לגרום פריחה דמוית סרפדת אצל אנשים רגישים וכן החמרת קצרת אצל חולים.
ככלל צבעי אזו ידועים כמסרטנים אם כי אין עדות לקרצינוגניות באזורובין.
אזור קפילרי או "אזור שוליים נימי" הוא שכבת קרקע הנמצאת מעל מפלס של מי תהום שבו נמצא מים בגלל נימיות.
המים באזור קפילרי נקראים מים נימיים (גם: "מי קיבול" או קפילריים), והם מוחזקים בנקבוביות קטנות בכוחות קפילריים - כוח הנימיות.
מים אלו זמינים לצמחים מכיוון שהם מוחזקים על ידי מתח פנים בלבד (בניגוד למים היגרוסקופיים למשל).
האזור הקפילרי נמצא בתווך בין מפלס מי התהום לתווך הבלתי רווי.
במקורות שונים ניתן למצוא מילים נרדפות למונח זה: אזור מים נימיים/קפילריים, אזור נימי/קפילרי, סְפָר נימי/קפילרי.
אזור תעשייה מישור רותם הוא אזור תעשייה הנמצא במישור רותם, שממוקם מדרום לערד ומזרחית לדימונה, בחלקו הצפוני של מישור ימין, בשטח שיפוטה של המועצה האזורית תמר.
אזור תעשייה מישור רותם, ששטחו 28 אלף דונם, הוא אזור התעשייה הגדול בישראל.
באזור תעשייה מישור רותם ממוקמים מפעלי תעשייה כימית, ויש בו שטחים נרחבים לחציבת פוספטים ופצלי שמן (למעשה, אזור תעשייה מישור רותם הוא מהמקומות הבודדים בישראל בו חוצבים פצלי שמן וזאת לאור חוסר הכדאיות הכלכלית של פצלי שמן בישראל) המשמשים חומרי גלם למפעלים.
כמו כן יש בו שטחים נרחבים שעשויים לשמש לכריית חול.
רותם אמפרט נגב - בעלת מכרות פוספט ומתקני ייצור, שינוע ובריכות אחסון במישור רותם.
המפעל מפיק גם חומצה גופרתית, חומצה זרחתית חקלאית, חומצה זרחתית לבנה באיכות מזון, דשני פוספט, דשנים מורכבים ודשנים מיוחדים.
חיפה כימיקלים דרום - מפעל שהקמתו הושלמה ב-1994, הקמת המפעל מומנה, בין השאר, ממענקים של מרכז ההשקעות, על אף התנגדות מבקרת המדינה מרים בן-פורת שתחשיבים כלכליים שביצע משרדה העלו שההטבות הללו גרמו הפסד של 40 מיליון דולר למדינה.
בשנת 2003 הפך המפעל לאחד מסמלי המאבק על העבודה המאורגנת בישראל.
קבוצה של כ-50 עובדים, מתוך 150, ביקשה להקים ועד עובדים בחסות ההסתדרות, ולהיאבק על שיפור זכויותיהם.
לטענת ההסתדרות, ההנהלה ניסת לפטר באופן מיידי את העובדים שביקשו להתארגן.
פריקלאס ים המלח - מפעל המפיק תחמוצת המגנזיום (MgO), (ממינרל הפריקלאס), פריקלאס הוא רכיב חשוב במוצרים חסיני אש כדוגמת לבנים חסיני אש לתנורים.
או.פי.סי אנרגיה - בעלת הזכויות להקמת תחנת כוח של כ-400 מגה ואט במישור רותם, לאחר שזכתה בשנת 2004 במכרז שפורסם על ידי משרד התשתיות הלאומיות ומשרד האוצר.
בשנת 2010 התחילה חברת או.פי.סי.
בבניית תחנת כוח במחזור משולב במישור רותם בעלת כוח ייצור של כ-440 מגה ואט, ובשנת 2013 הושלמה הבנייה והתחנה החלה לייצר ולספק חשמל.
עם הקמתה, תחנת הכוח מישור רותם הייתה תחנת כוח זו תחנת הכוח הפרטית הגדולה בישראל.
מקסימה - מפעל ליצור פחמן דו-חמצני, בעל כושר יצור נומינלי של כ-150 טון ליום, הוא הגדול מסוגו בישראל.
במישור רותם ממוקמת גם מעבדת הפחמן הדו-חמצני וחוות מכלי אחסון של החברה.
נגב מינרלים תעשייתיים -מפעל לכרייה ועיבוד של גיר וסיד שמשמשים בעיקר את התעשייה הכימית ותעשיית הבנייה, שהחל לפעול בשנת 1995.
מכל האמוניה של מפעל חיפה כימיקלים הוקם ב-1989 במפרץ חיפה על גדות נחל קישון.
הוא מסוגל לאחסן 12 אלף טונות של אמוניה, והוא מרכז את כל האמוניה המיובאת לישראל.
המכל נחשב לסיכון סביבתי חמור, משום שפגיעה בו, עקב פעולה עוינת, תקלה או אסון טבע, עלולה להביא לדליפת אמוניה שתביא, על פי חלק מההערכות, למות אלפים מתושבי האזור.
באוקטובר 2013 החליטה ממשלת ישראל פה אחד להקים מפעל חדש ליצור אמוניה מקומי שיחליף את היבוא, וביוני 2015 פורסם המכרז למפעל האמוניה החדש שיוקם במישור רותם.
המפעל החדש אמור לספק את צורכי השוק המקומי, הנאמדים ב-120 אלף טונות בשנה.
האמוניה היא חומר חיוני לתהליכי קירור במפעלי מזון ולתהליכי ייצור שונים בתעשייה.
חלק מהחברות שניגשו למכרז מעוניינות להקים גם מפעלי המשך, שיוכלו להפיק מוצרים נוספים מהגז הטבעי המשמש לייצור האמוניה.
בנובמבר 2016, נסגר המכרז להקמת מפעל האמוניה במישור רותם ללא הצעות, והזזת מכל האמוניה ממפרץ חיפה נדחתה.
ב-28 במאי 2017, החליט בית המשפט העליון שמכל האמוניה ירוקן באופן סופי עד ל-31 ביולי 2017. בספטמבר 2017 הושלם ריקון המכל מאמוניה.
בדצמבר 2018 הודיעה חיפה כימיקלים שתקים מפעל לייצור אמוניה, שהוא חומר גלם חיוני לפעילותה, באתר הקבוצה שבמישור רותם, כך שלא יהיה צורך ביבוא ושינוע של האמוניה אותה היא מייבאת כיום.
בדצמבר 2020 התפרסם כי קבוצת חיפה חתמה על חוזה מול חברת SAIPEM האיטלקית במסגרתו תקים החברה מפעל לייצור אמוניה במישור רותם בנגב.
המפעל צפוי להיות בעל תפוקה של כ-100,000 טון אמוניה בשנה וישמש את קבוצת חיפה לשיווק בישראל ובחו"ל.
ההשקעה של קבוצת חיפה בפרויקט נאמדת בכ-200 מיליון דולר.
החוזה מול החברה האיטלקית כולל בין היתר, שירותי הנדסה, בינוי, רכש וציוד של מפעל ייצור האמוניה והרצתו.
פארק תעשיות רותם הוא פארק לתעשיות היי-טק שהקימה החברה הממשלתית רותם תעשיות, שהוקמה במטרה לאתר שימושים מסחריים לפיתוחים שעליהם עובדים בקריה למחקר גרעיני.
פארק תעשיות רותם נמצא כ-15 קילומטר ממערב למישור רותם בשטח השיפוט של דימונה.
ביוני 2008 חנכה חברת ברייטסורס אנרג'י את מרכז הפיתוח הסולרי SEDC (Solar Energy Development Center), שדה סולרי פעיל המשמש להדגמת הטכנולוגיה הסולרית של החברה ולפיתוחה, בפארק תעשיות רותם.
המרכז מפיק כ-4–6 מגה ואט של אנרגיה תרמית.
הפרויקט כולל יותר מ-1600 מראות בשטח כולל של 12 דונם.
את מישור רותם חוצה כביש 258, המחבר בין דימונה לערד.
מהקו הראשי של רכבת ישראל מתפצלת באזור ממשית שלוחה למישור רותם (מסוף מטענים צפע), המשמשת בעיקר רכבות משא להובלת אשלג לנמל אשדוד.
בשנת 1986, הוקם מסוע המוביל אשלג ישירות משטח מפעלי ים המלח בסדום עד למישור רותם, למקום בו עוברת מסילת ברזל.
באמצעותו ניתן להעמיס את החומרים על רכבות המיועדות לנמל אשדוד או למפעלים אחרים בצפון הארץ.
המסוע הוא חגורת גומי המונחת על שני כבלים המונעים על ידי מנועים.
המסוע מכוסה בכיסוי מיוחד המשתלב בנוף ומגן עליו בפני גשמים, רוחות ואבק.
אורכו של המסוע הוא 18.2 קילומטר והוא מתגבר על הפרשי גובה של למעלה מ-800 מטר.
כושר ההובלה שלו הוא כ-4.5 מיליון טון לשנה, אך בפועל הוא משנע כ-1.4 מיליון טון בשנה, מתוך ייצור אשלג שנתי של כ-3.7 מיליון טון (יתר האשלג משונע לנמל אילת במשאיות).
בשנת 1961, החלו מפעלי תעשייה באזור לקבל גז טבעי ממאגר ראש זוהר הסמוך, באמצעות חברת "מגל" – מפעלי גז לישראל בע"מ.
החברה הניחה תשתית צינורות הולכת גז טבעי באורך כולל של כ-300 ק"מ, ממאגר ראש זוהר אל המפעלים באזור.
בשנת 2011, חיברה חברת נתיבי הגז הטבעי לישראל את מישור רותם לרשת מערכת הולכת הגז הטבעי הארצית שהקימה.
במישור רותם מרבצים גדולים של פצלי שמן, סלע משקע עשיר בחומר אורגני המכונה "קרוגן".
מסלעים אלה ניתן להפיק אנרגיה על ידי שריפתם בתנורים מיוחדים.
בשנות ה-80 וה-90 השקיע משרד התשתיות מאמץ וסכומי כסף גדולים בבדיקה טכנו-כלכלית של ייצור חשמל מפצלי שמן.
הבדיקה נעשתה באמצעות חברת פמ"א (פיתוח משאבי אנרגיה), שהקימה והפעילה מתקן פיילוט לייצור חשמל מפצלי שמן במישור רותם.
חברת פמ"א נסגרה בשנת 2000 וחברת רותם אמפרט נגב המשיכה את פעילות המתקן.
בשנת 2011 החליטה כימיקלים לישראל, החברה האם של רותם אמפרט, לסגור את המתקן עקב זיהום האוויר שהוא גורם וחוסר כדאיות כלכלית בהפעלתו.
בשנת 2017 החלה שותפות רא"מ (רותם אנרגיה מחצבים), שהוקמה על ידי חברת נורת'ווד אקספלוריישן, לקדם מיזם חדש להפקת נפט וחשמל (באמצעות מערכת השבת חום) במישור רותם מפצלי שמן מועשרים בפסולת פלסטיק.
בסמיכות למישור רותם מתקיימת פעילות כריית חולות וכן הטמנת פסולת באתר סילוק פסולת מרכזי, אתר אפעה שהוא הגדול מסוגו בישראל.
אזור עמידות הוא מדד גאוגרפי-חקלאי המתייחס לחבל ארץ המוגדר בהתאם לטווח מסוים של תנאי אקלים הרלוונטיים לגידול צמחים ולהישרדותם.
השיטה המקורית לחלוקה לאזורי עמידות, זו הנמצאת בשימוש נרחב ביותר, פותחה על ידי משרד החקלאות של ארצות הברית (USDA) ומשמשת כמדריך כללי בתחום הגינון.
השיטה מגדירה 13 אזורי עמידות, על פי טמפרטורת המינימום הקיצונית ביותר בשנה באזור מסוים.
השיטה אומצה והותאמה למדינות אחרות בגרסאות שונות.
אלא אם צוין אחרת, הביטוי "אזור עמידות" מתייחס בדרך כלל למדד מחלקת החקלאות של ארצות הברית.
לדוגמה, צמח עשוי להיות מתואר "עמיד לאזור 10": משמעות הדבר היא כי הצמח יכול לעמוד בטמפרטורות מינימום הנעות בין C° 1.1- ל־C° 4.4.
קיימים מדדי עמידות נוספים, ביניהם זה שפותח בבריטניה על ידי החברה המלכותית להורטיקולטורה (RHS).
מדד אזורי העמידות של מחלקת החקלאות האמריקאית
מדד אזורי העמידות של מחלקת החקלאות בארצות הברית פותחה במקור ככלי עזר לגננים ומעצבי נוף בבחירת צמחים לשתילה.
המדד משמש ליצירת מפות מפורטות של המדינות השונות בארצות הברית, הנגישות לציבור ברשת האינטרנט ומאפשרות לקבל מידע ביחס לאזור מסוים על פי מיקוד הדואר של אותו אזור.
המידע נגיש באתר האינטרנט של מחלקת החקלאות של ארצות הברית.
מדד העמידות של מחלקת החקלאות של ארצות הברית החלה בארבורטום הלאומי האמריקאי בוושינגטון.
המפה הראשונה פורסמה בשנת 1960, ותוקנה בשנת 1965. במדד המקורי נעשה שימוש בטווח של 10 מעלות פרנהייט, ובהדרגה הוא הפך לכלי נפוץ בקרב גננים אמריקאים.
מפת אזורי העמידות של ארצות הברית תוקנה ופורסמה מחדש ב־1990 עם נתוני אקלים עדכניים, וסולם העמידות חולק לאזורי משנה בטווח של 5 מעלות פרנהייט, כך שכל אזור מקורי חולק לשניים: אזור a ו־b.
המפה לא כללה את אזורי המשנה אשר פורטו במפת מחלקת החקלאות משנת 1990, עובדה שספגה ביקורת של ארגוני גננים ומעצבי נוף בשל גסות הפרטים במפה המתקבלת.
משרד החקלאות האמריקאי דחה את הצעת הטיוטה של מפת 2003 ויצר מפה משלו בפורמט ממוחשב אשר אומץ על ידי החברה האמריקאית להורטיקולטורה.
בשנת 2012 עדכנה מחלקת החקלאות האמריקאית את מפת אזורי העמידות על בסיס נתוני מזג אוויר שנאספו בין השנים 1976–2005. שימוש בנתוני אקלים שנאספו בפרק זמן ארוך יותר אפשר מתן משקל מתאים לתנודות קיצוניות של מזג האוויר משנה לשנה.
שני אזורים חדשים נוספו למדד כדי לשפר את שיתוף המידע על צמחים טרופיים וסמיטרופיים, אזורים אלה מופיעים על מפות הוואי ופוארטו ריקו.
המפה פורסמה ברזולוציה גבוהה יותר מאשר גרסה קודמת, והיא יכולה להראות אזורי אקלים מקומיים עקב גורמים כגון שינויי גובה או גופי מים גדולים.
גבולות אזורים רבים השתנו כתוצאה מנתונים עדכניים יותר, כמו גם שיטות מיפוי חדשות ומידע נוסף שנאסף.
אזורים רבים במפת 2012 מופיעים כחמים יותר מאשר במפה הקודמת 1990. מפת 2012 נוצרה בגרסה דיגיטלית עבור האינטרנט, וכולל מנוע חיפוש על פי מיקוד דואר ומפה אינטראקטיבית.
כיוון שמדד העמידות מבוסס לחלוטין על טמפרטורת המינימום השנתית הממוצעת באזור נתון, היא מוגבלת ביכולתה לתאר את מלוא תנאי האקלים אותם גנן צריך לשקול בקבלת החלטות.
קיימים גורמים רבים נוספים הקובעים האם צמח מסוים יכול לשרוד באזור נתון ואלה אינם באים לידי ביטוי במפה.
המידע על אזור עמידות לבדו אינו מספיק תמיד לניבוי הישרדות של צמח בחורף, כיוון שגורמים כגון תאריכי הקרה, ותדירות כיסוי השלג על הקרקע יכול להשתנות במידה ניכרת בין אזורים זהים במפת העמידות.
אפילו ידיעת טמפרטורת המינימום הקיצוני באזור מסוים עשויה שלא להועיל כאשר משווים אזורי עמידות באזורי אקלים שונים.
דוגמה קיצונית אחת ניתן למצוא בבריטניה הגדולה אשר רובה באזורי עמידות 8–9, בעוד שבארצות הברית, אזורי 8–9 כוללים את אזורי החוף הסובטרופיים של דרום־מזרח ארצות הברית ומדבר מוהאבי, כך שהגנן האמריקאי צריך להתכונן לימים ספורים של טמפרטורות מינימום באזורו, עמיתו הבריטי צריך להתכונן לטמפרטורות מינימום העלולות להימשך מספר חודשים.
בנוסף, מדד אזורי העמידות אינו כולל כל מידע על טמפרטורת הקיץ או עוצמת קרינת השמש ; לכן באתרים שונים בעולם, הנמצאים באותו אזור עמידות, טמפרטורות הקיץ יכולות להיות שונות במידה ניכרת.
לדוגמה, הערים סיאטל ולונדון הנמצאות בקו רוחב גבוה ובאזורי חוף המאופיין בקיץ קריר, מסווגות באזור 8 במדד העמידות, לצד הערים צ'ארלסטון ומדריד, שהן דרומיות יותר ומאופיינות בקיץ חם מאוד.
חקלאים, גננים ומעצבי נוף בשתי הערים האחרונות צריכים לתכנן עונות גידול שונות לחלוטין משתי הערים הראשונות.
בעיה נוספת בהתייחסות למדד העמידות באזורים קרים יותר, היא שאין בו ביטוי למידת כיסוי השלג על הקרקע.
השלג פועל כמבודד נגד קור קיצוני, ומגן על מערכת השורשים של הצמחים בתרדמה.
אם באזור מסוים קיים כיסוי השלג טוב, הטמפרטורה בפועל אשר השורשים נחשפים אליה לא תהיה נמוכה במידה המופיעה במדד לאותו האזור.
בעיה נוספת שאינה מוצאת ביטוי במדד העמידות היא כי צמחים רבים עשויים לשרוד באזור מסוים, אולם לא יפרחו אם אורך היום אינו מספיק או אם נדרשת להם תקופת קיוט שאינה קיימת באותו אזור.
טמפרטורת המינימום השנתית באזור מסוים היא מדד שימושי, אך מהווה בסופו של דבר רק נתון אחד מבין נתונים רבים לקביעת שגשוג הצמח ולהישרדותו.
מבחינה מנהלית אזור הצפון מחולק ל-7 נפות.
שם הנפהשם בצרפתיתבירת הנפהאוכלוסייה (נכון ל-2001)בויוBoyoפונדונג169,725בואיBuiקומבו322,877דונגה-מאנטונגDonga-Mantungנקמבה 337,533מנשוםMenchumוום157,173מזאםMezamבמנדה465,644מומוMomoמבנגווי 213,402נגו-קטונז'יהNgo-Ketunjiaנדופ174,173
אזור עבר קארקוראם (בסינית: 喀喇昆仑 走廊, בפין-יין: Kālǎkūnlún zǒuláng, בהינדי: शक्सगाम, באורדו: شکسگام, ברוסית: Долина Кырчинбулака), הידוע גם בשם שאקסגם או דרך שאקסגם, הוא שטח של יותר מ מצפון לקארקוראם, כולל עמק השקסאם וראסקאם (עמק נהר הירקנד).
האזור מנוהלת על ידי הרפובליקה העממית של סין כחלק ממחוז המיסקורגן שלה במחוז האוטונומי שינג'יאנג, אך היא נחשבה על ידי פקיסטן כחלק מקשמיר עד להסכם סין-פקיסטן משנת 1963. הודו טוענת לבעלות על השטח ומהווה על פי החוק ההודי חלק משטח האיחוד של לדאק.
מרבית השטח מורכב מעמק שאקסגאם והופעל בעבר כחלק משייגר, מחוז (לשעבר תהיל) באזור בולטיסטן.
קרקע פולו בשקסגאם נבנתה על ידי משפחת רויאל של אמאצ'ה של שיגר, והראג'ות של שיגר נהגו להזמין את אמירי חוטן לשחק שם פולו.
מרבית שמות ההרים, האגמים, הנהרות והמעברים נמצאים בבולטי / לדאצ'י, מה שמרמז על כך שארץ זו הייתה חלק מאזור בולטיסטן / לדאק במשך זמן רב.
השטח הוא אחד האזורים העוינים למחיה בעולם, עם כמה מההרים הגבוהים ביותר.
הוא גובל על ידי הרי קון לון בצפון, ופסגות הרי קארקוראם מדרום, כולל פסגה רחבה, K2 וגאסטרברום, מדרום-מזרח הוא צמוד לשדה הקרב הגבוה בעולם באזור קרחון שיאשן שנשלט על ידי הודו.
מבחינה היסטורית תושבי חונזה עיבדו שטחים מצפון לקרקורם ומיר מירזה תבע אזורים אלה כחלק משטחי הונזה.
אזורים אלה כללו את עמק Raskam, צפונית לעמק שאקסגאם.
בשנת 1889 נערכה המשלחת הראשונה לעמק שאקסגאם על ידי אירופאי על ידי פרנסיס יוגוסבנד (שהתייחס לשקסגאם כ"אופראנג").
במרץ 1899 הציעו הבריטים, בפתק רשמי מסר קלוד מקדונלד לסין, גבול חדש בין סין להודו הבריטית.
ההערה הציעה כי על סין לוותר על טענותיה לסובלים מעליונות על פני Hunza, ובתמורה על Hunza לוותר על טענותיה לרוב מחוזות Taghdumbash ו-Raskam.
בפתק הציעו גבול שבאופן כללי עקש אחר סמל קרקארם הראשי המפריד את אפיקי נהר האינדוס ונהר הטארים, אך עם וריאציה לעבור דרך עמדת הונזה בדארווזה ליד מעבר שמשל הסינים לא הגיבו לפתק והממשלה ההודית מעולם לא חזרה לבקר את הגבול באותה צורה.
קו מקדונלד שונה בשנת 1905 כך שיכלול בהודו אזור קטן ממזרח למעבר שמשל, כדי להציב את הגבול בקטע של נהר השקסאם.
במקביל, לאור "המשחק הגדול", בריטניה הייתה מודאגת מהסכנה של התפשטות רוסית כששושלת צ'ינג בסין נחלשה וכך אימצה מדיניות של תביעת גבול מצפון לנהר שקסאם.
זה בא בעקבות קו שהציע סר ג'ון ארדאג בתזכיר בשנת 1897. גבול זה כלל את טענת "מיר חונזה" על עמק רסקאם.
עם זאת, הממשל הבריטי מעולם לא התרחב מצפון לקו המים של קארקוראם.
משנת 1899 עד לעצמאות הודו ופקיסטן בשנת 1947, ייצוג הגבול במפות השתנה.
בשנת 1926 חקר קנת מייסון וסקר את עמק השקסאם.
בשנת 1927 ממשלת הודו הבריטית נטשה כל טענה לאזור שמצפון לקו מקדונלד, אך ההחלטה לא מצאה את דרכה למפות בריטיות.
אולם בשנת 1959 פורסמו מפות סיניות המראות אזורים גדולים מערבית ודרומית לקו מקדונלד בסין.
באותה שנה הודיעה ממשלת פקיסטן על נכונותה להתייעץ בשאלת הגבול.
מאז שנת 1947, הודו טוענת לריבונות על כל שטח המדינה העצמאית ג'אמו וקשמיר העצמאית שלפני 1947, וטוענת כי פקיסטן וסין אינן חולקות גבול משותף.
שער שומרון הוא אזור תעשייה בהקמה, בשטח של 2,700 דונם ממזרח לראש העין, משני צדדיו של כביש 5.
שער שומרון צפוי להיות אזור התעשייה הגדול ביותר שיוקם ביהודה ושומרון, עם תכנון ל-2 מיליון מטר בנוי.
על פי התכנון הוא יכלול שטחים למסחר ומשרדים, שטחים למבני ציבור ושטחים לתעשייה.
במסגרת הפרויקט ישדרג מסוף התחבורה במחלף שער שומרון והוא צפוי לכלול גם תחנת רכבת במסגרת מסילת ראש העין–אריאל - צומת תפוח.
הקרקעות באזור הוגדרו כאדמות מדינה בשטח C, והן נמצאות ממערב לגדר ההפרדה.
את אזור התעשייה תנהל החברה לפיתוח השומרון.
לצד אזור התעשייה שער השומרון יוקם בית עלמין חדש, שיהיה הגדול ביותר ביהודה ושומרון ובו עשרות אלפי מקומות קבורה.
את התוכנית יזמו במשותף, בתחילת שנות ה-2000, המועצה האזורית שומרון, המועצה המקומית אלקנה והמועצה המקומית אורנית.
במסגרת תוכנית אב אזורית בשם "שער שומרון - נחל רבה".
מטרת התוכנית היא לייצור רצף התיישבותי של שטח בנוי בין היישובים אלקנה, אורנית, עץ אפרים, שערי תקוה וראש העין.
מטרה נוספת היא להגדיל את הכנסות המועצות המקומיות מארנונה על עסקים.
באפריל 2020 אישרה מועצת התכנון העליונה במנהל האזרחי את התוכנית להקמת אזור התעשייה.
אזור התעשייה שער שומרון מתוכנן לקום צמוד לנחל רבה, אחד מיובליו של נחל הירקון, באזור שבו קיים רצף שטחים פתוחים בעלי חשיבות אקולוגית ונופית.