tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר מתאר פן אחד בכור ההיתוך של מדינת ישראל, שקלטה בשנותיה הראשונות עלייה המונית ממקומות שונים בעולם, המורכבת מאנשים שהגיעו מארצות שונות, בעלי תרבות ומנהגים שונים, כדי להיקלט כאזרחים במדינה.
המחבר אינו חושש לחשוף את פניה הפחות יפים של המדינה, שכוללים מדי פעם שתלטנות, ניצול ואי קבלת האחר.
גולגולתא (בארמית "גולגולת"; ביוונית Γολγοθάς, גולגותאס) הוא שם המקום הכולל את הגבעה והסלע שעליהם התרחשה לפי המסורת הנוצרית צליבת ישו.
המקום שרוב הזרמים הנוצריים מזהים כגולגולתא נמצא כיום בין כותלי כנסיית הקבר הקדוש שבה שוכן קבר ישו.
במשך רוב תקופת בית שני מקום זה היה מחוץ לחומות ירושלים, עד ימי המלך אגריפס הראשון, ושימש בין היתר אזור קבורה.
הפרוטסטנטים וזרמים הקשורים אליהם מזהים את אתר הגולגולתא בגן הקבר.
ככל הנראה ניתן השם למקום בשל צורתו שהזכירה גולגולת, והדבר אף הלם את האתר שבו התקיימו הוצאות להורג, בין היתר, בדרך של צליבה.
עם זאת קיימות גרסאות נוספות למקור השם גולגולתא:
השם הארמי של המקום עוות במהלך כתיבת ספרי הבשורה; ההיגוי הנכון הוא "גוֹל גוֹ אַ-תַ'ה" – שמשמעותו "הר ההוצאה להורג".
אף ייתכן שמדובר במקום המוזכר בדברי הנביא ירמיהו בשם "גועתה" (ירמיהו לא, לט) בתארו את סביבות ירושלים.
המקום היה אתר פומבי של הוצאות להורג, והשם מתייחס כנראה לגולגולות אדם שהתגלגלו שם.
המקום נמצא סמוך לבית קברות והשם מתייחס לעצמות שנקברו שם.
על פי מסורות נוצריות ומסורות יהודיות מסוימות, השם מתייחס למקום קבורת גולגולתו של אדם הראשון, כי לפי מסורת הנוצרים מתחת לסלע נקבר אדם הראשון.
תוואי השטח של המקום דמו לצורתה של גולגולת ומכאן שמו.
גולגולתא נזכרת בכל ארבע הבשורות הגדולות:
אף שבשנת 333 הוגדרה גולגולתא כגבעה ותו לא ובמאה ה-6 אף הואדר שמה להר, הרי שעל פי הברית החדשה היא מתוארת כלא יותר מ"מקום".
בעת כתיבת תרגום המלך ג'יימס תורגם השם גולגולתא בבשורה על-פי לוקאס למילה האנגלית "קאלוורי" (Calvary), אשר מקורה במילה הלטינית "קאלווריאה" (Calvariae), והמופיעה בוולגטה בהקשר זה.
שימושים חוזרים ונשנים בשם "קאלוורי" ביחס לגולגולתא נובעים מהחלטה תרגומית יחידה זו.
זיהוי המיקום המסורתי של גולגולתא מיוחס לפי המסורת להלנה הקדושה, אימו של הקיסר קונסטנטינוס, בעת ביקורה בארץ ישראל בשנת 325. הלנה זיהתה באתר את קברו של ישו וטענה שגילתה לידו את הצלב האמיתי שעליו נצלב.
על פי המחקר הארכאולוגי, שכנה באזור שבו עומדת כנסיית הקבר כיום מחצבה, שפעלה ככל הנראה עד לתקופת הבית השני.
שרידי המחצבה הנמצאים צפונית-מזרחית לכנסייה נגישים כיום מתוכה.
במקום נמצאו קברים המתוארכים למאה ה-1 לפנה"ס ולמאה ה-1, דבר שמתיישב עם תיאורי הברית החדשה בדבר קבורתו של ישו סמוך למקום הצליבה.
בשנים 41–43, עם בנייתה של "החומה השלישית", הוכנס השטח אל תוך גבולותיה של העיר, אך לא נבנה במשך כמעט מאה שנה.
לפי אוסביוס מקיסריה, הקהילה הנוצרית בירושלים נהגה לקיים פולחן דתי באתר עד שנת 66 לספירה.
בכל אופן לפי עדויות נוספות שנשמעו שלושים שנה לאחר הקמת המקדש בידי אדריאנוס – היינו במחצית השנייה של המאה ה-2 – עדיין היו נוצרים שקישרו בין המקום ובין אתר הצליבה.
הבישוף מליטון מסרדיס ציין בסוף המאה ה-2 כי האתר נמצא "באמצעו של הרחוב, בטבורה של העיר", תיאור המתאים למצב בשטח באותה עת.
לאחר ביקורה של הלנה באתר ולפי הצעתו של קואנון (Coüasnon) פורק מבנה הבזיליקה של העיר שעמד בפורום, ונבנה תחתיה מחדש כבזיליקה של הכנסייה – ה"מרטיריון" – בסמוך לסלע הצליבה ולמבנה הקבר.
אף שאין הוכחות לטענה זו, קיבלו אותה חוקרים שונים.
לא סביר שבחירת האתר הייתה מקרית, שכן תנאי הקרקע והצורך להרוס מבנים קיימים הפכו את הבנייה ליקרה ומורכבת, כל זאת כשמעט דרומה משם השתרע שטח רחב, מתאים בהרבה.
וכך העיד אוסביוס, שהיה עד לגילוי הקבר הקדוש בעת החפירות שנערכו לקראת הקמת הפורום והמקדש:
דברי אוסביוס מתיישבים עם העובדה שהאתר אכן שימש אזור קבורה, אך ברי שבעדותו לא נשמעה ראיה לכך שהיה זה "הצלוב" שאכן נקבר באותו קבר.
ב-333 "הנוסע מבורדו" תיאר ביומנו את תוצאות הבנייה:
בכך נתקבע המקום כאתר צליבתו וקבורתו של ישו, וכדברי הארכאולוג דן בהט:
סלע הגולגולתא שעליו נצלב ישו מוקף כיום במבנה משוכלל בן שתי קומות.
"מזבח הצליבה" מציין את המקום שבו הועמד עמוד צליבתו של ישו והוא נחשב לתחנה ה-12 שבווייה דולורוזה.
המזבח עשוי כשולחן שיש, ומתחתיו דסקית כסף שבמרכזה מגרעת המסמלת את "המקום המדויק" שבו עמד הצלב שעליו נצלב ישו.
בכל אחד מצדדיו של המזבח קבוע לוח שיש שחור המצביע על מיקום הצלבים של שני השודדים שנצלבו עם ישו.
במהלך תיקונים ברצפת האתר, שבוצעו בשנת 1986 בידי ההיסטוריון ג'ורג' לאוואס והאדריכל תיאו מיטרופולוס, נמצא בסלע חריץ עגול בהיקף 11.5 סנטימטרים.
למרות שלא הצליח לתארך את גילו של החריץ, לאוואס שיער כי החריץ יכול היה להיות מקום הצליבה והסביר כי חריץ כזה יכול להחזיק גזע בגובה 2.5 מטרים.
הסלע נצפה דרך חלון זכוכית קטן, ולפי המסורת הנוצרית זהו השריד הגלוי האחרון של גולגולתא.
אורכו של הסלע הוא שבעה מטרים, רוחבו שלושה מטרים וגובהו 4.8 מטרים.
במהלך העבודות התגלה עוד כי סדק עובר לאורכו של הסלע עד לקפלת אדם שמתחת לו; הדבר עולה בקנה אחד עם המסופר בברית החדשה כי רעידת אדמה שהתרחשה עם מותו של ישו ביקעה את הסלע, אך הערכת הארכאולוגים היא שהסדק בסלע הוא מקורי.
בעקבות החפירות בסוף המאה ה-20 נעשו מספר ניסיונות לשחזר את פרופיל פני הסלע כבימיו של קונסטנטינוס, בקירוב.
עם זאת כיוון שגובה הקרקע בתקופה הרומית היה נמוך באותו מקום בכמטר וחצי ממה שהוא כיום, וכיוון שבמקום כבר היה בנוי המקדש האדריאני, סביר להניח כי מרבית החזית הסלעית שמסביב הוסרה עוד לפני תקופת קונסטנטינוס.
לא ברור מדוע אדריאנוס לא הורה על הסרת הסלע לגמרי, אך וירג'יליו קורבו שיער, בדומה להירונימוס, כי הסלע שימש להצבת פסל, וייתכן שהכוונה לפסלה של אפרודיטה עצמה.
חלק מן הארכאולוגים משערים כי לפני בניית המקדש שימש הסלע בסיס לאנדרטה.
למרות שרוב הזרמים הנוצריים רואים בכנסיית הקבר את מקום צליבתו וקבורתו של ישו, ישנם זרמים הטוענים למקומות חלופיים.
הפרוטסטנטים ממקמים את הגולגולתא מחוץ לחומות ירושלים דהיום, סמוך לשער שכם.
מקורו של זיהוי זה בטענתו של צ'ארלס ג'ורג' גורדון, ששהה בארץ ישראל בשנים 1882–1883; המקום מוכר כיום בשם גן הקבר, ובו צוק סלעי בעל שני שקעים גדולים אשר נדמו לגורדון כשקעי העיניים בגולגולת.
הוא האמין כי תבליט השטח הדומה לגולגולת העניק למקום את שמו.
בגן הקבר נמצאו מספר קברים עתיקים, אך כלי חרס וממצאים ארכאולוגיים שונים במקום מתוארכים כבני המאה ה-7 לפנה"ס, כך שסביר להניח שהמקום ננטש לפני המאה ה-1.
לפי אוסביוס מקיסריה גולגולתא צוינה בתקופתו (המאה ה-4) כמצויה מצפון להר ציון.
אף שהגבעה אשר נקראת כיום הר ציון אכן שוכנת דרומית לאתר המסורתי של גולגולתא, שם זה ניתן לה רק בימי הביניים, בעוד השם הר ציון התייחס לפני כן להר הבית עצמו.
גִּבְעַת בְּרֶנֶר הוא קיבוץ בישראל השייך למועצה האזורית ברנר, ושוכן מדרום לעיר רחובות וממערב לכביש 40. הקיבוץ נקרא על שמו של הסופר יוסף חיים ברנר, שנרצח במאורעות תרפ"א (1921).
בקיבוץ חיים כ-2,700 תושבים (נכון לשנת 2022), והוא הקיבוץ הגדול ביותר בישראל מבחינת אוכלוסייה.
גרעין הקבוצה התגבש בשנת 1926 ברחובות, והיה מורכב מחלוצים יוצאי ליטא ומחלוצים מווהלין.
נרכש שטח של 200 דונם.
ב-4 במרץ 1928 עלתה למקום הקבוצה הראשונה למרות התנגדות המוסדות המיישבים ובראשם אברהם הרצפלד.
ב-29 ביוני אותה שנה עלו כל חברי הקיבוץ לשטח.
בגלל השטח המצומצם התפרנסו החברים מעבודה שכירה בפרדסי הסביבה, והחלו עזיבות בגלל הקשיים.
בשנת 1929 הצטרפה לקיבוץ קבוצת "חרות" מגרמניה.
באותה שנה הצליח חבר הקיבוץ ממוצא איטלקי אנצו סרני לאסוף באיטליה סכום כסף הדרוש לרכישת 1,000 דונמים נוספים בסביבה.
במאורעות תרפ"ט פונה הקיבוץ למספר ימים.
בגלל מיעוט הקרקע היה הקיבוץ מהראשונים שפיתח תעשייה.
נוסדו בית החרושת "רימון" למיצים וריבות שהיה ספק ראשי לצבא הבריטי, ובית החרושת "מטר" למוצרי השקיה.
גבעת ברנר היה הקיבוץ הראשון שפתח בית הבראה בתחומו.
בית ההבראה נקרא "בית ישע" על שם ישע סמפטר, משוררת יהודייה מארצות הברית, שבחרה לגור בקיבוץ, והשקיעה את כספה בבנית בית ההבראה.
פרשה זו מתוארת בספרו של משה שמיר - "יונה מחצר זרה".
מצבו הכלכלי של הקיבוץ השתפר, והוא המשיך לקלוט חברים, עד שהיה בשעתו גדול הקיבוצים במדינת ישראל.
הקיבוץ נקרא "הקיבוץ של האיטלקים" בגלל ריבוי המשפחות ממוצא איטלקי, שבחרו להיות חברים בו.
בתחילת 1950 נסלל כביש גישה לקיבוץ מכביש 40, באורך קילומטר.
הקיבוץ השתייך לקיבוץ המאוחד, ובשנת 1952, בעת הפילוג, פרשה ממנו קבוצה גדולה של חברים, שהתאחדו עם קיבוץ נצר.
בעקבות האיחוד, שונה שם הקיבוץ המשותף לנצר סרני, על שם אנצו סרני שהיה ממקימי גבעת ברנר.
עם משבר הקיבוצים נקלע הקיבוץ למשבר כלכלי קשה, ובתי החרושת ובית ההבראה נסגרו.
במאי 2017 הופקדה תוכנית להקמת פארק התעסוקה גבעת ברנר.
שטח הפארק צפוי להיות כ-526 דונם, שיאכלסו בין היתר בתי אריזה בשטח של כ־102,000 מ"ר, וכן מתחם למחסנים לוגיסטיים בשטח של 86,000 מ"ר.
בנוסף לכל אלו יוקם גם מוזיאון לכלים ותהליכים חקלאיים.
במרכז הקיבוץ על גבעה נמצא "בית סרני", שהיה המבנה הראשון שנבנה.
הערבים קראו בזמנו למקום "קלעת אל - אביאד" (המבצר הלבן).
הבית שימש למגורים, מרפאה, דואר ומזכירות.
אחר כך הפך לספרייה וחדר זיכרון לחברי הקיבוץ, ונקרא על שם חבר הקיבוץ אנצו סרני, שהוצא להורג בדכאו לאחר שצנח ב-1944 באירופה על מנת לארגן שם קבוצות פרטיזניות.
הוצמד לו אולם מופעים גדול.
בחזית המבנה - פסל של לוחם פצוע מאת הפסל, חבר הקיבוץ, יעקב לוצ'אנסקי, וגן זיכרון לחללי הקיבוץ שנפלו במערכות ישראל.
כמה מחברי הקיבוץ הקימו במבנה הישן של מחסן הקיבוץ מוזיאון נוסטלגי בשם "אוצרות".
במוזיאון פריטים נוסטלגים רבים מההיסטוריה של הקיבוץ כמו כלים לעבודה חקלאית, מוצגים מבתי החרושת "רמון" ו"מטר", חדר הרופא ועוד.
בבית הקברות של הקיבוץ קבור יצחק שדה, שנקבר ליד אשתו מרגוט, שהייתה חברת הקיבוץ.
במקום גם בית קברות לקבורה אלטרנטיבית.
על האסם של הקיבוץ נמצא שעון הקיר הגדול בארץ שנבנה בשנת 1984 על ידי יובל צמח, ניר יעקובי וגלי חצור מחומרים וחלקים שהיו בקיבוץ.
אורך המחוג הגדול מהציר עד הקצה: 2.4 מטר.
אורך המחוג הקטן מהציר עד הקצה: 1.6 מטר.
בצד הנגדי של כל מחוג, יצוקה משקולת מעופרת של מצברים ישנים.
במקור עבד השעון על טיימר תעשייתי מ"מפעל רימון".
כיום הוא מפוקד על ידי בקר של חברת המחשבים של גבעת ברנר "גביש".
הגיר שלו הוא גיר של משאבות מ'רימון', וכן חלקים נוספים הם של מכשירים שונים מ'רימון'.
המחוגים מצינורות אלומיניום שנלקחו מ'מטר'.
לכבוד שנת ה-80 לקיבוץ הורכב ברקע השעון פסיפס של לוח השנה על-פי ציור של אריה חצור, מראשוני גבעת ברנר.
כיום המבנה משמש כפאב קהילתי.
בחורשה עם תצפית לכיוון מזרח נמצא שובך יונים בו גודלו יוני דואר בתקופת מלחמת העצמאות.
בעזרת תוכנית מורשת של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל שופצו חורבות השובך הישן ב-2014. כיום צוות מתנדבים מהקיבוץ מטפל בלהקת יונים של כמה עשרות פרטים, טיפול שכולל טיבוע הגוזלים ואילופם לחזור ממרחק לשובך.
בקרבת השובך נמצאת גם סככה גדולה המכילה כלים חקלאיים ישנים, שצוות מסור של חברי הקיבוץ מתחזק בשבתות.
ברחבי הקיבוץ נבנו מספר בתים מפוארים, שהיו שייכים למשפחות פרטיות וביניהם בית רוקס, בית זקס ובית טננבאום.
בקיבוץ נמצא בית ישע, ששימש כבית הבראה.
פארק המים "בית חלומותי" בכניסה לקיבוץ, שנסגר ונהרס.
פינת החי: כניסה בתשלום בשבתות.
משתלה: פתוחה רק בימי חול.
"חוויה וטבע"-מקום פעילות לילדי גנים ובתי ספר יסודיים, הכולל חדר טבע.
בין השנים 2006–2007 הוחלט על בניית שכונה קהילתית בצמוד לקיבוץ.
בתחילה נקראה השכונה החדשה "ההרחבה הקהילתית", אך לאחר שנתיים הקהילה החליטה לשנות את השם ל"שכונת הדקלים".
גבעת האירוסים (לעיתים נקראת גבעת הכורכר) היא גבעת כורכר מפורסמת, על הגבול שבין תחום השיפוט של נס ציונה לבין תחום השיפוט של ראשון לציון.
גבעת הכורכר היא אתר טבע עירוני בישראל ומהווה חלק גאוגרפי של גן לאומי גבעות הכורכר נס ציונה, על אף שטרם הוכרזה כשמורת טבע.
בשל חשיבותה כאתר טבע עירוני התנהל מאבק ציבורי להפיכתה לשמורת טבע או גן לאומי.
ב-2022 רכשה עיריית ראשון לציון את הקרקע במטרה מוצהרת להפכה לשמורת טבע.
בעתיד צפויה גבעת האירוסים להשתלב באזור נופש מטרופוליני המפריד בין ראשון לציון ונס ציונה.
ביולי 2015 נגרם נזק כבד לאתר, הנמצא בחלקו על קרקע פרטית, בשל עבודות עפר.
בקיץ 2016 שוב ביצע בעל הקרקע עבודות עפר בשטח הגבעה ושביל הכורכר המוביל אליה נחסם בעפר.
הדבר גרם להפגנות מחאה מצד תושבי ראשון לציון ונס ציונה.
ביוני 2019 נשרף חלק גדול מגבעות הכורכר, אם כי האזור בו גדלים האירוסים לא נפגע.
במרץ 2021 הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה החליטה כי "גבעת האירוסים" תוגדר כשמורת טבע.
באוקטובר 2022 הודיע ראש עיריית ראשון לציון רז קינסטליך על רכישת הגבעה מבעליה הפרטיים תמורת 25 מיליון ש"ח.
במסגרת הרכישה, שאושרה בעירייה, הגבעה תשוקם ותטופח, ותהפוך לשמורת טבע.
בגבעה נערכו מספר סיורי טבע מסוג ביו-בליץ במטרה לתעד את הפאונה והפלורה של הגבעה.
הסיורים החלו כיוזמה פרטית של חוקרי טבע ופעילים סביבתיים, ובשנת 2023 קיבלו את חסות עיריית ראשון לציון.
הגבעה שופעת בפריחה רבה בעיקר בחורף ובאביב, וקיבלה את שמה מאירוס הארגמן הפורח עליה.
היא מתנשאת לגובה של כ-50 מטר מגובה פני הים והיא מוקפת בפרדסים ושדות, בהם שדות חקלאיים.
הגישה לגבעה היא מכביש ראשון לציון - נס ציונה (412).
בסביבתה שבילים לא מסומנים רבים לצד מסלול מסומן אחד של החברה להגנת הטבע.
בקרבת המקום הוקם גן אירועים הנושא את אותו השם.
הגבעה נוצרה משילוב של כורכר וחמרה.
על הגבעה ובסביבתה פריחה רבה.
בחורף פורחים במקום בין השאר רותם, קידה שעירה, כלנית מצויה, חמציץ נטוי, רקפת מצויה, מרגנית השדה, אלקנת הצבעים, לשון-שור מגובבת, לופית מצויה, חרצית עטורה, סביון, ציפורני חתול, וקחוון לצד אירוס הארגמן שהעניק לגבעה את שמה.
בקיץ מאופיינת הגבעה בצמחייה קוצנית.
בגבעה יש מינים אנדמיים למישור החוף.
בתחום הגבעה יש מחצבת כורכר נטושה, ומפסגת הגבעה יש תצפית טובה בעיקר לכיוון מזרח.
במקום ניתן למצוא חרקים רבים וצבי יבשה.
גם מינים רבים של ציפורים שוכנים באזור.
גבעת הברושים, בשמה הערבי חירבת אום רוג'מן, נמצאת בעיר מודיעין, בין מכבים לרעות.
את שמה קיבלה בגלל קבוצת הברושים הנמצאת על פסגת הגבעה ונראית למרחוק.
בגבעה הוקם ב-2015 מצפור על שם אמנון ליפקין-שחק.
הגבעה ושרידי הווילה הערבית בו הוכרזו כאתר לשימור על ידי המועצה לשימור אתרים.
בגבעת הברושים נמצאים שרידי וילה ערבית מהמאה ה-19, שהייתה שייכת למשפחת חוסייני.
הווילה שימשה את המשפחה כמעון נופש עד מלחמת העצמאות.
במבצע דני במלחמת העצמאות התחוללו קרבות על רכס אום רוג'מן.
בהסכמי שביתת הנשק עם ירדן נקבע במקום קו הגבול הירדני והישראלי שביניהם נמצא שטח הפקר.
רכס אום רוג'מן נשאר בשטח ההפקר כשהגבול הישראלי נושק לו ממערב.
מהווילה יצאו אנשי יחידה 101 של אריאל שרון לפעולות התגמול.
עד שנות ה-2000 עמדה בצד השמאלי של המבנה קשת לבנים ועליה מדרגות שהובילו לקומה השנייה של הווילה.
עם השנים קרסו המדרגות והקשת, וכיום נותר רק חלק מהקומה הראשונה; המבנה גודר בגלל היותו מבנה מסוכן.
ב-18 במרץ 2015 נחנך בגבעת הברושים מצפור על שם אמנון ליפקין שחק, הרמטכ"ל ה-15, שהיה תושב רעות הסמוכה.
הטקס נערך במעמד שמעון פרס, משה יעלון, אפי שטנצלר, טלי ליפקין-שחק ועוד.
אזור גבעת הברושים וחירבת אום רוג'מן שימש בעבר כשטח אימונים צבאי ונקודת שליטה ותצפית הסמוכה לקו הגבול עד 1967. מהמקום יצאו מבצעים רבים של חטיבת הצנחנים בה שירת ליפקין שחק בכל דרגות הפיקוד.
המצפור בנוי בצורת אהל צבאי המצל על רחבה שבה שלטי הסבר על הסביבה ועל פועלו של ליפקין שחק.
מהמקום יש תצפית על רכס הרי יהודה, מכבים, בית ליקיא, בית סירא ועמק איילון.
דרך הרכב למקום מתחילה ממעגל תנועה מול כביש הכניסה לרעות ועולה למצפור ולגבעת הברושים.
גבעת הארבעה היא גבעה בירושלים, הממוקמת מזרחית למנזר מר אליאס ולדרך חברון, דרומית לקיבוץ רמת רחל ומערבית לחומת שמואל.
על צלע הגבעה התגלו שרידים של האמה התחתונה, בגובה של 745 מטרים מעל פני הים.
על המדרון הדרומי מערבי של הגבעה התגלו שרידי יישוב ביזנטי, וכן שרידים מהתקופה הרומית בארץ ישראל.
בסקר שנערך באזור נמצאו שברי לבנים טבועים בטביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס.
על הגבעה היה ממוקם בתקופת ירושלים המחולקת מוצב של הלגיון הירדני אשר צפה לעבר קיבוץ רמת רחל ודרך חברון.
ב-23 בספטמבר 1956 פתחו הירדנים ממוצב זה באש על קבוצת יהודים שהשתתפו בכנס ארכאולוגי ברמת רחל.
לאחר כיבוש המקום במלחמת ששת הימים, נקראה הגבעה על שמם "גבעת הארבעה".
זמן-מה לאחר האירוע נפטר מפצעיו אדם נוסף שנפצע בה, כך שלמעשה סך כל ההרוגים מהתקרית הגיע לחמישה.
שמה הקודם היה גבעת אליהו.
מרבית שרידי המבנים שעל הגבעה נהרסו בעת בניית המוצב של הלגיון הירדני.
ניתן כיום לראות על הגבעה את שרידי תעלות הקשר של המוצב.
גבעת ההגנה היא פסגה בהר הכרמל בתחומו של פארק הכרמל בגובה של 528 מטר מעל פני הים (הפסגה השנייה בגובהה על רכס הכרמל) משתרעת על פני 17 דונם.
נקראת על שם ארגון ההגנה, שאנשיו התאמנו במקום.
הגבעה נמצאת מצידו הצפוני של כביש 672 בקטע הכביש שבין אוניברסיטת חיפה ועספיא ליד האנטנה של משרד התקשורת.
בצפון הגבעה, במקום בו יש תצפית על נוף עמק זבולון מפרץ חיפה והגליל, אנדרטה הבנויה מגוש אבן בזלת.
על האנדרטה בצידו הרחב מופיע סמל ההגנה, במרכזו משושה מבעדו יש תצפית על הנוף.
בצידו המערבי של גוש הבזלת בחלקו העליון חרות פסוק (ישעיהו לז, לה), בחלקו התחתון חרות .
את האנדרטה עיצב והקים הפסל מרדכי כפרי.
האנדרטה נחנכה ב-28 במרץ 1972 לציון חמישים שנה להקמת ארגון ההגנה.
הטקס התקיים במעמד ראש הממשלה דאז גולדה מאיר.
הגבעה נמצאת על גבול שמורת הטבע הר הכרמל - נשר.
הגבעה מכוסה בעצי אורן ירושלים, בין העצים מוצבים שולחנות מעץ לרווחת המטיילים.
מהגבעה לכוון מערב יש תצפית על מחצבת בית החרושת נשר למלט שנפתחה באזור בתחילת שנות הארבעים של המאה העשרים ונקראה "מחצבת הח'רייבה".
על מורדות הגבעה לכוון המחצבה צומחים פרחים ממשפחת הסחלביים כגון דבורנית דינסמור, דבורנית נאה, סחלב פרפרני ועוד.
בשנת 1972 ביקשה הנהלת נשר מפעלי מלט ישראליים להרחיב את שטח הכרייה במחצבת הח'רייבה, אולם בקשה זו נקלעה למאבק עם הגופים הירוקים החברה להגנת הטבע, רשות הטבע והגנים ורשות שמורות הטבע על שימור ערכי טבע ונוף.
באותה שנה פנתה הנהלת מפעל למלט נשר לחיים בר לב שר המסחר והתעשייה, וביקשה להקצות לה 2,300 דונם נוספים מתוך שטח הגן הלאומי בראש רכס הכרמל, שממנו נשקף כל צפון הארץ עד החרמון וגבול לבנון.
המומחים של נשר הסבירו שהמחצבה תסיר "רק" 46 מטרים של אבן מפסגת גבעת ההגנה.
בגובה 528 מטר מעל פני הים, השנייה בגובהה ברכס הכרמל (רום כרמל היא בגובה של 546 מטר מעל פני הים).
מפעל למלט נשר ביקש לקבל אדמות משני צידי הדרך המובילה לעוספיה, במקום בו עובר כביש 672. בין הצומת עם כביש 7212 העולה מנשר ועד צומת דמון המוביל לכביש 721. כשמנהל המפעל יהושע רז אמר שלאחר סיום החציבה, המפעל יקים במקום אתר נופש וקיט עם בריכה גדולה.
המשמעות הייתה הרס האזור היפה והגבוה של הכרמל והנמכת ההר בעשרות מטרים באופן שאינו ניתן לשיקום.
חברי ארגון ההגנה בחיפה חששו שהחציבה תחסל את גבעת ההגנה ואת האנדרטה שהוצבה עליה וביקשו לסכל כל פגיעה במקום, שלחו מכתבים לשרי ממשלה ואישים שהיו חברי ההגנה כנגד פגיעה בגבעת ההגנה.
בנוסף הם התחברו לפעילי החברה להגנת הטבע.
במפגש סטודנטים בטכניון שהתקיים ב-15 בינואר 1973 לקראת טו בשבט התקיים דיון בין עזריה אלון, ראש החברה להגנת הטבע ומנהל מפעל נשר יהושע רז.
בעצרת נאמו: יגאל ידין, אברהם יפה, ועזריה אלון.⁩ בעצרת ההמונית השתתפו כעשרת אלפים אנשים שהגיעו מכל רחבי ישראל⁩ ונשאו כרזות נגד הרחבת המחצבה.
עצומות של כ-15,000 איש נגד אישור המחצבה נמסרו לראש עיירית חיפה משה פלימן על ידי משלחת פרופסורים מהטכניון.
מפעל למלט נשר, לא קיבל את התוספת שביקש למחצבה, והיא ננטשה בשנת 1977 כשתוקף רישיון הכרייה והכריתה פג.
גִּבְעַת גָּרֵב הוא מקום שמוזכר בספר ירמיהו כסימן גאוגרפי באזור סביבות ירושלים.
המקום מוזכר כאחד מהגבולות שיגבילו את קדושת העיר שמסביב הר המוריה ("עיר השם");
לפי הפרשנות לספר יחזקאל, גבולות הללו (המוזכרים בספר ירמיהו) מסמנים את התרומיה העתידה להיות קודש להקדוש ברוך הוא לעת בניית בית המקדש השלישי.
בספר חקרי הארץ האתר מזוהה כהגבעה שמסמוכה לוואדי גרב.
ישעיהו פרס מזהה את המקום בראס אבו חרובּ, בשטח האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
גבעת הדקלים היא גבעה בשכונת "רחובות החדשה" שבדרום העיר רחובות.
הגבעה קיבלה את שמה על ידי עולים מתימן שלאחר גירושם מאזור הצפון והכנרת התיישבו באזור רחובות.
שם הגבעה ניתן לה בעקבות הדקלים הרבים המצוים בה.
הגבעה, הקרויה גם פארק דורון (גלגול השם גבעת דורון או ראס דוראן), הייתה אחד משני המקומות היחידים שמופו על ידי הבריטים בסוף המאה ה-19 (המקום הופיע כ"Ras Deiran" במפת הקרן לחקר ארץ ישראל).
גבעה זו הפכה לאתר מורשת ברחובות.
בתחילה, נקנה השטח על ידי חיים רטשקר מיעקב דוב פישלזון וניטעו בו כרמים.
בשנת 1923 נקנה על ידי הציוני האנגלי יוסף צבי אלכס.
משפחות קרוננברג-קרן עיבדו את השטח החקלאי בתקופה זו.
לאחר מכן, נמכרה הגבעה לאברהם גולדברג שבשנת 1932 עקר את הכרם ונטע במקומו פרדס.
התכנון המקורי של גולדברג היה לבנות לו בית על הגבעה.
בראש הגבעה קיימת ל"בייקה" שהוא מבנה של בית אריזה, בדרך כלל בתוך הפרדס עצמו, בקתת אבן ישנה של משה וולדבלום, הוא "מוסה ג'בל" (ג'בל-הר).
בשנת 1932 הוקם בית החרושת "פרי פרי" (בית החרושת השני למוצרי פירות הדר בישראל) למרגלות הגבעה.
בית החרושת נמכר ל"תנובה", ושמו שונה ל"פרי תנובה".
בשנות ה-60, לאחר מותו של גולדברג, נקנה השטח בו נמצאת גבעת הדקלים על ידי משפחת לרר מנס ציונה.
בשנת 1997 החלה בניית שכונת "רחובות החדשה".
בתכנונו של האתר הושם דגש על סימולם של הפרטים השונים.
מדרגות האתר מסמלות את שלבי סולם רחובות אל השמיים והדקלים הממוקמים סביב למדרגות משולים למלאכים המלווים את העולים בסולם.
הפארק, הנראה היטב מכביש הכניסה הדרומי לרחובות, הפך לסמל שכונת "רחובות החדשה".
גבעת האהבה הוא סרט רומנטי אמריקאי שצולם בצבע בשנת 1955 בשיטת הסינמסקופ.
השם המקורי של הסרט הוא Love Is a Many-Splendored Thing (בתרגום חפשי - האהבה היא דבר זוהר מאד).
התסריט מבוסס על הרומן האוטוביוגרפי של האן סו-יין: A Many-Splendoured Thing משנת 1952. עלילת הסרט מתרחשת בהונג קונג בשנת 1949, בשלהי מלחמת האזרחים הסינית.
העיר מלאה בפליטים שברחו מסין מאימת הקומוניסטים ובתוכם ד"ר האן סו-יין.
האן סו-יין היא בת תערובת אנגלית-סינית (אירואסיאתית).
היא אמנם למדה רפואה באנגליה אך קשורה למסורת הסינית ולמשפחתה הסינית הענפה בסין.
הסרט מתאר את האווירה הגזענית בהונג קונג ובסין המתנגדת ליחסיה עם העיתונאי האמריקאי מארק אליוט.
שם הסרט בעברית נובע מגבעה המתנשאת מעל הונג קונג שם נהגו האן סו-יין ומארק להתבודד.
השיר מהסרט הולחן על ידי סמי פיין והפך ללהיט.
הביצוע המפורסם ביותר שלו הוא על ידי "ארבעת האסים".
הוא בוצע גם על ידי פרנק סינטרה, נט קינג קול, אנדי וויליאמס, פטולה קלארק, קוני פרנסיס, אנגלברט המפרדינק, ניל סדקה, שירלי באסי ועוד וכן יש לו ביצועים תזמורתיים רבים.
השיר זכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר לשנת 1956.
ד"ר האן סו-יין (ג'ניפר ג'ונס) היא רופאה מוערכת בבית חולים גדול בהונג קונג.
היא ממוצא מעורב - אם אנגליה ואב סיני.
בבית החולים היא מטפלת בילדה סינית יתומה ומאמצת אותה.
בעלה היה גנרל בצבא הלאומני ונהרג על ידי הקומוניסטים והיא ברחה כפליטה להונג קונג.
היא גרה בבית החולים ומקדישה את כל זמנה לטיפול בחולים.
במסיבת קוקטייל היא נפגשת במארק אליוט (ויליאם הולדן), עיתונאי הפרוד מאשתו.
הוא מתאהב בה ממבט ראשון ומתחיל לחזר אחריה.
בתחילה היא מתייחסת בקרירות לקשר ביניהם אך אליוט לא נרתע עד שהיא מתרצה.
היא לוקחת אותו לגבעה המשקיפה על הונג קונג ובראשה עץ בודד, שם הם מביעים את אהבתם בחיבוקים ובנשיקות.
הקשר ביניהם אינו מוצא חן בעיני בני משפחתה המזכירים לה שהיא בנשמתה סינית והוא לבן.
אשתו של מארק מסרבת להתגרש ממנו.
גם הנהלת בית החולים רומזת לה שהקשר עם אדם נשוי אינו לרוחה ואם תמשיך בו לא יוארך חוזה העבודה שלה בבית החולים.
בשלב מסוים היא נשברת ומודיעה למארק כי הקשר איתו חייב להיפסק, אך הוא לא נרתע ואומר לה שהוא אוהב אותה ולא משנה לו מוצאה.
היא לא יכולה לעמוד בהפצרותיו ושניהם נוסעים לנופש במקאו.
לאחר זמן קצר במקאו מקבל אליוט מברק מעיתונו ובו הודעה כי עליו לחזור להונג קונג ומשם יישלח לסקר את מלחמת קוריאה שזה עתה פרצה.
הם חוזרים להונג קונג ועולים אל הגבעה למשך זמן קצר, שם הם מביעים שוב את אהבתם ומארק נפרד ממנה בתקווה להיפגש שוב בקרוב.
האן סו-יין נאלצת לעזוב את בית החולים עם הילדה המאומצת ועוברת לגור אצל ידידים טובים שלה.
מארק ממשיך לשלוח לה מכתבי אהבה מקוריאה.
יום אחד מראים לה עיתון בו ידיעה שמארק נהרג בהפצצה בקוריאה.
היא מתחילה לרוץ לכיוון גבעת האהבה.
בהגיעה לשם היא רואה בדמיונה את מארק מחכה לה ליד העץ בפסגת הגבעה.
היא ממהרת לעלות לכיוון העץ אך בהגיעה לשם מתברר לה לצערה שאין שם איש.
גבעת בזק (ידועה גם בשם תל בזק.
שמה הערבי הוא תל באזק) היא גבעה בדרום רמת הגולן, כ-1.5 ק"מ מזרחית לשמורת טבע גמלא.
הגבעה היא גבעה בזלתית, כ-2 ק"מ ממזרח לאתר גמלא.
מראש התל יש תצפית על הסביבה, ולרגליו משתרע שדה דולמנים ובו כ-200 דולמנים.
התל הוא הנמוך ביותר בקו התלים הישראלי והוא תחילת הקו מדרום מספר קילומטרים מערבית לתל סאקי הגבוה ממנו בארבעה מטרים.
גבעת האֵם (נקראת בערבית תל אבו חנזיר) היא גבעה בזלתית בגובה 196 מטר מעל פני הים הנמצאת במורדות הגולן, בשולי עמק החולה.
בדומה לכפר סאלד הנמצא כקילומטר וחצי מדרום, גם הגבעה קרויה על שמה של הנרייטה סאלד, אשר כונתה "אֵם עליית הנוער".
הגבעה היא גבעה בזלתית המתנשאת לגובה של 196 מטרים מעל פני הים.
הגבעה נמצאת ממזרח לכביש 918, כקילומטר וחצי מצפון לכפר סאלד וכשני קילומטרים מדרום לשאר ישוב.
תל עזזיאת נמצא כקילומטר וחצי מצפון-מזרח לגבעה.
בתחילת מלחמת העצמאות נכבשה הגבעה על ידי הסורים, אולם כוחות צה"ל הצליחו לכבוש את הגבעה מחדש במהלך קרבות עשרת הימים ביולי 1948. עם תום המלחמה הייתה הגבעה לאחת הנקודות הבודדות בצד הישראלי של גבול ישראל-סוריה שלא הייתה בנחיתות טופוגרפית מול המוצבים הסורים מן העבר השני של הגבול.
בשנת 1956 הפך המקום למוצב של האו"ם אשר החזיק בו כנקודת תצפית קבועה על גבול ישראל-סוריה.
מספר ימים לפני פרוץ מלחמת ששת הימים פינו כוחות האו"ם את המוצב.
במהלך תקופת ההמתנה הוצבה במקום פלוגה מהחטיבה המרחבית 3 (חטיבת אלכסנדרוני).
עוד לפני המלחמה תוכננה הגבעה כנקודת זינוק אפשרית לכיבוש רמת הגולן לפי תוכנית "מקבת" של פיקוד הצפון.
התוכנית ניצלה את היתרון הטופוגרפי של הגבעה ואת המדרון המתון יחסית בצפון רמת הגולן כדי להכניס כוחות חטיבתיים בציר העולה מגבעת האם אל דרך הפטרולים הסורית, ומשם לכיבוש מוצבי הקו הראשון והשני של הסורים.
ב-9 ביוני, לאחר שניתן האישור לתקיפת הצבא הסורי, החלו כוחות צה"ל בתנועה משטחי הכינוס שלהם אל גבעת האם.
חטיבה 8 עברה ראשונה בגבעת האם בסביבות השעה 11:00 בדרכה לכיבוש קלע וזעורה.
הגבעה הופגזה על יד ארטילריה סורית וסמוך אליה נפגע זחל"ם של החטיבה מפגיעה ישירה של פגז ארטילריה.
שבעה חיילים נהרגו, כולל סמג"ד מאחד מגדודי החטיבה.
בסביבות השעה 13:35 יצאה חטיבת גולני לדרכה מגבעת האם אל רמת הגולן בדרכה לכיבוש תל פאחר, תל עזזיאת ומוצבים סורים נוספים.
בהמשך היום שימשה הדרך העולה מהגבעה כציר תנועה עיקרי לרמת הגולן עבור כוחות נוספים כמו גם לשיירות מנהלתיות.
פצועים מהקרבות במעלה הרמה פונו לאחור תוך שימוש בדרך העוברת למרגלות הגבעה.
בסמוך לגבעה הוצב זחל"ם אשר נפגע במהלך הקרב על תל פאחר במלחמת ששת הימים.
בסמוך לבונקר הבטון של האו"ם בראש הגבעה נבנתה פינת תצפית ובה הוצבו שלטים המתארים את כיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים על ידי כוחות שריון, רגלים והנדסה.
השלטים חודשו בשנת 2017 במלאת 50 שנים למלחמה.
ניתן להגיע אל הגבעה בשביל עפר היוצא מכביש 918.
גבעת הדרור או וורוביובי גורי היא גבעה על הגדה הימנית של נהר מוסקבה ואחת הנקודות הגבוהות במוסקבה, מגיעה לגובה של עד 80 מטר מעל נהר מוסקבה.
גבעת הדרור ממוקמת בדיוק מול אצטדיון לוז'ניקי והיא אחד משבע גבעות מוסקבה.
שוכן בה הבניין הראשי של אוניברסיטת מוסקבה ויש ממנה את נקודת התצפית הטובה ביותר על העיר כולה.
החל משנת 2019 ניתן לעלות על ההר תוך שימוש ברכבל.
וורוביובי גורי הוא אחד המקומות המשמעותיים והמתוירים ביותר במוסקבה, יחד עם הכיכר האדומה והקרמלין.
גבעת הארפ היא גבעה בצד הצפוני של גבעות מקדולנד, ברכס אסגארד בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גובהה של הגבעה 750 מטרים מעל פני הים.
הגבעה מתנשאת מעל סביבתה, ומידרונותיה הצפוניים - מערביים והדרומיים - מזרחיים הם מצוקי סלעים תלולים.
שמה של הגבעה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים בשנת 1997.
הגבעה נקראת "גבעת הנבל", בשל צורתה.
גבעת ביקון היא גבעה מכוסה קרח, בצורת כיפה, במישור המימונט בארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
הגבעה ממוקמת 3.5 קילומטרים צפונית-מזרחית לגבעת מקלאוד.
הגבעה משקיפה על הבקע המפריד בין קרחון נורת'איסט לבין קרחון בילז גאלץ'.
גובהה של הגבעה 1,810 מטרים מעל פני הים, והיא מתנשאת לגובה של 120 מטרים מעל רמת הקרח המקיפה אותה.
הגבעה מופתה לראשונה על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית.
בין השנים 1946–1950 הגבעה מופתה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד כשהסוקרים יצאו מהאי סטונינגטון.
בנובמבר - דצמבר 1940 הפעיל השירות האנטארקטי של ארצות הברית תחנה מטאורולוגית בסמוך לגבעה, מדרום-מערבה לה; ובין השנים 1940–1941 הפעיל השירות האנטארקטי של ארצות הברית מגדלור על הגבעה - ומכאן שמה ("Beacon" משמעו "איתות אור").
גבעת ביקון או ביקון היל היא גבעה המשקיפה על חוף האוקיינוס האטלנטי, המצוייה 1.9 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר ניו הייבן במדינת קונטיקט שבארצות הברית.
הגבעה מתנשאת מעל שפך נהר פארם אל תוך האוקיינוס, כ-2 קילומטרים צפונית למפרץ לונג איילנד.
הגבעה היא הפסגה הדרומית הבולטת ביותר של רכס מטאקומט המשתרע ממפרץ לונג איילנד ליד ניו הייבן, קונטיקט, צפונה דרך עמק נהר קונטיקט שבמדינת מסצ'וסטס ועד גבול מדינת ורמונט .
הגבעה ידועה בנוף הנשקף ממנה לעבר ביצות המלח בסובבות אותה, ובשל מערכות אקולוגיות ייחודיות בה וצמחים נדירים הגדלים עליה.
את הגבעה חוצים מספר שבילי הליכה, שהידוע בהם הוא שביל ברנפורד שאורכו 45 קילומטרים.
גובהה של הגבעה 40 מטרים מעל פני הים (מפרץ לונג איילנד הסמוך); ומתנשאת לגובה של 30 מטרים מעל סביבתה.
אורכה של הגבעה 1.3 קילומטרים ורוחבה 0.5 קילומטרים.
הגבעה מצויה בשטח המוניציפלי של העיר ברנפורד.
נהר פארם זורם לאורך צידה המערבי של הגבעה, וביצה מלוחה משתרעת מדרום ומדרום-מזרח לגבעה.
הכביש המהיר מספר 1 של ארצות הברית (U.S.
Route 1) עובר מצפון לגבעה.
מחצבת סלעים קטנה (מחצבת ג'ונסון) שננטשה בשנת 1942, מצויה בהקצה הדרומי של הגבעה.
הגבעה מהווה את הקצה הדרומי של רכס מטאקומט הממשיך לכיוון צפון.
גבעת ביקון, כמו חלק גדול מרכס המטקומט, מורכבת מסלע בזלתי וולקני.
הגבעה התגבשה בסוף תקופת הטריאס עם הפרדותה של יבשת צפון אמריקה מיבשת אפריקה ומאירואסיה.
לבה שבקעה מהבקע והתמצקה כשהתקררה, יצרה את שכבות הבזלת, שעוביים מאות מטרים.
תנועת העתקים ופעילות רעידות אדמה מאוחרים יותר הטו את השכבות ויצרו את צוקי גבעת ביקון.
המדרונות העליונים של הגבעה חמים ויבשים, ובין השכבות המוטות מצויים נקיקים קרירים ולחים, דרדרות בזלת לרגלי הבקעים, מהווים מייצרים שילוב של מערכות אקולוגיות ומיקרו-אקלים, המאפשר מערכת אקולוגית שאינה קיימת ביתר שטחי קונטיקט.
בגבעת ביקון שבילי הליכה (הידוע בהם הוא שביל ברדפורד) וכן אתרי פיקניק, וצפייה בציפורים.
קרן ברנפורד (Branford Land Trust) פעלה להכרזה על הגבעה כשמורת טבע, ומתחזקת את האתר.
חשמלית היסטורית, המופעלת על ידי מוזיאון חשמלית החוף, מאפשרת גישת מטיילים לבסיס הגבעה מהעיר ברנפורד.
חשמלית זו היא החשמלית הוותיקה ביותר הפועלת בארצות הברית.
גבעת האנון היא גבעה סלעית חשופה מקרח, באזור חוף סקוט, באדמת ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גובהה של הגבעה 1,110 מטרים מעל פני הים.
הגבעה ממוקמת ממערב לשפכו של קרחון איימוס, במקום בו הוא נשפך אל קרחון בלו.
שמה של הגבעה ניתן לה בשנת 1993, על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הגבעה נקראת על שמו של טימותי ג'יי.
Hannon), שהיה קרטוגרף עובד הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
האנון הנהיג צוות של אנשי הסקר הגאולוגי, אשר יחד עם צוות ניו זילנדי, יצאו מתחנת ואנדה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1988–1989, כדי להקים בקרות גיאודזיות חדשות ולצפות בתחנות הישנות בעמקים היבשים מקמרדו.
גבעת בייפאס היא גבעה באזור חוף בורכגרווינק בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הגבעה ממוקמת בנקודת ההתמזגות בין קרחון טאקר, וקרחון טרפלגר.
גובהה של הפסגה 660 מטרים מעל פני הים.
שמה של הגבעה ניתן לה על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1957–1958.
משלחת הסקר הגאולוגי הקימה תחנת סקר על הגבעה.
גבעת דרונג היא גבעה סלעית בעלת פסגה כפולה, בקצה הצפון-מערבי של רמת דוספיי, בחצי האי ביירז באי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
גובהה של פסגת גבעת דרונג 179 מטרים מעל פני הים.
גבעת דרונג ממוקמת 550 מטרים מזרחית - דרומית-מזרחית לנקודת אסקס.
גבעת דרונג ממוקמת 1.52 קילומטרים ממערב לנקודת ווייטה.
גבעת דרונג ממוקמת 600 מטרים צפונית-מזרחית מנקודת קאדז'אלי.
הנקודה מופתה לראשונה על ידי סוקרים ספרדים בשנת 1992, ולאחר מכן, על ידי סוקרים בולגרים בשנת 2009.
הגבעה נקראת על שם השליט הבולגרי דרונג (שלט במאה ה -6).
הגבעה היא חלק מהאזור האנטארקטי המוגן במיוחד (אזור מספר 126 - חצי האי ביירז).
גבעת דולו היא גבעה סלעית ברמת דוספיי, בחצי האי ביירז, באי ליווינגסטון שבאיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
גובהה של הגבעה 210 מטרים מעל פני הים.
הגבעה מתנשאת מל חופי פרזידנט שמדרום לה.
גבעת דולו ממוקמת 1.2 קילומטרים דרומית-מזרחית מגבעת סטארט;
גבעת דולו ממוקמת 2.52 קילומטרים דרומית מנקודת ווייטה;
גבעת דולו ממוקמת 2.49 קילומטרים מערבית - צפונית-מערבית מגבעת פנקה.
האזור התגלה על ידי צידי כלבי ים שהגיעו לאזור במאה ה-19.
הגבעה מופתה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1968; מיפוי מדויק נעשה על ידי סוקרים ספרדיים בשנת 1992; מיפוי מדויק נוסף נעשה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2005 ובשנת 2009.
הגבעה נקראת על שם שושלת השלטון בולגרית דולו (בין המאה ה-7 למאה ה-10).
הגבעה היא חלק מהאזור האנטארקטי המוגן במיוחד "חצי האי ביירז" (אזור מספר 126), והיא מצויה באחד האזורים המוגבלים בכניסה (restricted zones) שבאזור המיוחד.
גבעת באטנברג היא גבעה סלעית ברמת דוספיי בחצי האי ביירז באי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
גובהה של הגבעה 166 מטרים מעל פני הים.
גבעת באטנברג ממוקמת 1.8 קילומטרים ממזרח לגבעת סטארט;
גבעת באטנברג ממוקמת 1.8 קילומטרים מדרום לגבעת ווייטה;
גבעת באטנברג ממוקמת 2.19 קילומטרים צפונית-מערבית לגבעת פנקה.
הנקודה מופתה לראשונה על ידי סוקרים ספרדיים בשנת 1992; מיפוי מדויק נוסף נעשה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009 ובשנת 2010.
הגבעה נקראת על שם הנסיך אלכסנדר באטנברג מבולגריה (שחי בין השנים 1857 – 1893).
הגבעה ממוקמת באזור האנטארקטי המוגן במיוחד "חצי האי ביירז" - אזור מוגן מיוחד מספר 126 (ASPA 126), והיא באחד משני האזורים המוגבלים בו (restricted zones), שהכניסה אליהם אסורה.
גבעת הגברים הוא סרט דרמה בריטי משנת 1965 בבימויו של סידני לומט, עם שון קונרי, הנרי אנדרוז ואיאן הנדרי בתפקידים הראשיים.
העלילה מתרחשת בבית סוהר צבאי בריטי במדבר לוב בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה בו כלואים חיילים מרדניים למיניהם, המנוהל תוך שימוש באמצעים סדיסטיים במיוחד.
המתקן ידוע לשמצה בעיקר בגלל גבעה מלאכותית באמצע המחנה עליה צריכים לטפס האסירים ולרדת שוב ושוב עד שהם נשברים.
הצילומים נערכו במשך 78 ימים בתנאים קשים באזור מדברי בדרום ספרד ליד העיר אלמיירה.
הסרט זכה בפרס באפט"א לצילום הטוב ביותר (אוסוולד מוריס) והיה מועמד לפרס באפט"א לסרט הטוב ביותר, לפרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר, לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי (הארי אנדרוז), לפרס באפט"א לתסריט הטוב ביותר ולפרס באפט"א לעיצוב ההפקה הטוב ביותר.
ריי ריגבי זכה בפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן.
הארי אנדרוז זכה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר ב-National Board of Review.
בית סוהר צבאי בריטי נמצא במדבר לוב בפיקודו של מייג'ור (נורמן בירד).
המפקד אינו מתערב כמעט בנעשה שם ובלילות הוא מבלה בעיר הסמוכה במיטתה של יצאנית.
את בית הסוהר מנהל למעשה הרס"ג (רב-סמל גדודי) הקשוח ברט וילסון (הארי אנדרוז).
הוא מתהלך במקום עם מקל ומדבר רק בצעקות.
לסמלי המטה שלו הוא מסביר את דרכו:"אף אחד לא יעניק לנו מדליה, עלינו לשבור את החיילים שכשלו ולבנות מהם אנשים חדשים".
חמישה אסירים מגיעים למתקן בגלל עבירות שונות ומתקבלים על ידי וילסון והסמל הסדיסט ויליאמס (איאן הנדרי).
טוראי ג'ו רוברטס (שון קונרי) רב-סמל פלוגתי לשעבר ברגימנט הטנקים המלכותי שנשפט ונדון למאסר והורדה בדרגה מפני שתקף את מפקדו שפקד לצאת לפעולה שגבלה בהתאבדות ממנה לא חזרו רבים.
טוראי ג'ורג' סטיבנס (אלפרד לינץ'), חלשלוש ונאיבי שנשפט על יציאה ללא אישור.
טוראי מונטי בארטלט (רוי קיניר), נשפט על מכירת צמיגים לערבים.
טוראי ג'אקו קינג (אוסי דייוויס), שחור עור מהודו המערבית, נשפט על גניבת שלושה בקבוקי וויסקי, שיכרות והתפרעות.
טוראי ג'וק מקגארט (ג'ק ווטסון), נשפט על שכרות ותקיפת שוטרים צבאיים.
החמישה מתקבלים על ידי הסמל הסדיסט ויליאמס (איאן הנרי) שרוצה להתקדם בתפקידו ולהרשים את וילסון.
הם נאלצים לעלות על גבעה מלאכותית בצורת משולש עם כל הציוד עליהם, להגיע לפסגה, לרדת בצד שני ולחזור שוב באותה דרך.
הם עושים זאת בקושי עד שנשברים ואסירים שופכים עליהם מים.
הם יוצאים לקבל אוכל בריצה ורק רוברטס נשאר לעלות ולרדת על הגבעה ולא מקבל אוכל.
קצין הרפואה (מייקל רדגרייב) יודע מכל הטרטורים האלה אבל הוא חלש אופי וממלא את רצונו של וילסון הדומיננטי.
מפקד הכלא לא משתתף בכל הפעילויות האלה ומגיע רק למסדרים.
ויליאמס נטפל דווקא לסטיבנס החלש ולקינג השחור.
סטיבן אינו עומד בטרטורים על הגבעה, לוקה במכת חום ומת בתא.
האסירים מארגנים מרד וצועקים בקול כי ויליאמס רצח את סטיבנס.
וילסון לוחץ על הרופא לקבוע שזה היה מוות מתאונה והרופא מסכים לאחר שהוא מאויים כי אישר בתחילה שמצבו הרפואי של סטיבנס הוא תקין.
וילסון מצליח להשקיט את האסירים ורק רוברטס טוען כי ויליאמס אשם במות סטיבנס.
לאחר מכן מכה ויליאמס את רוברטס בעזרת שני שומרים.
הרופא מתעשת סוף סוף ומורה להעבירו לבית חולים וכאן בפעם הראשונה הוא מתווכח בקולניות עם וילסון שמתנגד לכך.
קינג המיואש מודיע על התפטרותו מהצבא, מסיר את בגדיו ונכנס בתחתוניו לחדרו של המפקד.
מכל סמלי הסגל רק סרג'נט צ'רלי האריס (איאן באנן) מגלה יחס אנושי ויוצא נגד וילסון וויליאמס.
רוברטס דורש בירור אצל המפקד ויודע כי בכך יביא לשינוי המצב בבית הסוהר.
הוא שוכב בתא וויליאמס נכנס לחסל אותו במכות אך קינג ומקגארט נכנסים ומתחילים להכות את ויליאמס למרות בקשותיו של רוברטס שיודע כי בכך הם מחסלים את הסיכוי לשינוי המצב בכלא הזה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותשון קונריג'ו רוברטסאסירהארי אנדרוזברט וילסוןרס"ר הכלאאיאן באנןסרג'נט צ'רלי האריסאיאן הנדריסרג'נט ויליאמסאלפרד לינץ'ג'ורג' סטיבנסאסיראוסי דייוויסג'אקו קינגאסיררוי קינירמונטי בארטלטאסירג'ק וואטסוןג'ק מקגארטאסירמייקל רדגרייבקצין רפואהנורמן בירדמפקד הכלא
גבעת בורובאן היא גבעה בחוף המערבי של מפרצון לינדבלאד, בחצי האי טריניטי, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
גבעת בורובאן ממוקמת 1.85 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית מגבעת דראגור.
גבעת בורובאן ממוקמת 3.88 קילומטרים דרומית - דרום-מזרחית מנקודת אלמונד- נקודת אלמונד מהווה שלוחה של גבעת בורובאן.
גובהה של גבעת בורובאן 878 מטרים מעל פני הים.
הגבעה מופתה לראשונה בשנת 1996 על ידי סוקרים גרמניים ובריטיים.
הגבעה נקראת על שם הכפר בורובאן שבצפון מערב בולגריה.
גבעת דראגור או גבעת דרגור או גבעת דרייגור היא גבעה בחצי האי טריניטי, שבצפון חצי האי האנטארקטי, באנטארקטיקה.
גבעת דראגור ממוקמת ממזרח לקרחון וייטקלאוד.
גבעת דראגור ממוקמת 7.85 קילומטרים דרומית-מזרחית לנקודת ניקיופ;
גבעת דראגור ממוקמת 2.85 קילומטרים מדרום לנקודת אלמונד;
גבעת דראגור ממוקמת 1.85 קילומטרים מערבית - צפון-מערבית מגבעת בורובאן;
גובהה של גבעת דראגור 767 מטרים מעל פני הים.
אזור הגבעה מופה על ידי סוקרים גרמנים ובריטיים בשנת 1996.
הגבעה נקראת על שם הכפר דראגור שבדרום בולגריה.
גבעת הדמים החזיר") הוא סרט מלחמה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1959 בבימויו של לואיס מיילסטון, עם גרגורי פק בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על הספר "גבעת קדל החזיר" של ההיסטוריון הצבאי בריגדיר גנרל ס.ל.א מרשל.
הסרט מתאר את הסיפור האמיתי של "קרב גבעת קדל החזיר" שהתרחש בשלהי מלחמת קוריאה בשעה שהשיחות להפסקת אש מתקיימות בפנמונג'ום.
שני קרבות היו על גבעת הדמים הזאת.
הקרב הראשון המתואר בספר ובסרט התרחש באפריל 1953 והסתיים בניצחון כוחות האו"ם (בעיקר צבא ארצות הברית).
הקרב השני התרחש ביולי 1953 והסתיים בניצחון כוחות הרפובליקה העממית של סין וצפון קוריאה.
לגבעה לא היתה שום חשיבות אסטרטגית אלא קלף מיקוח בשיחות להפסקת האש.
בשני הקרבות נהרגו מאות משני הצדדים והגבעה נשארה בשטח קוריאה הצפונית.
שם הגבעה ניתן בגלל צורתה הטופוגרפית המזכירה צלע (קדל) של חזיר.
חלק מהלוחמים מופיעים בשמם האמיתי כמו לוטננט ג'וזף קלמונס , לוטננט וולטר ראסל וגנרל ארתור טרודו .
אפריל 1953, קוריאה, שיחות שביתת הנשק מתנהלות במרץ והחיילים מקווים לסיים את המלחמה ולחזור לשלום לארצות הברית.
לוטננט ג'ו קלמונס (גרגורי פק) מפקד פלוגה G בגדוד החי"ר ה-31 של דיביזיית החי"ר ה-7, מקבל פקודה מלוטננט קולונל דייויס (בארי אנטוואטר) לכבוש את גבעת קדל החזיר שהסינים כבשו לאחרונה.
לגבעה אין כל ערך אסטרטגי אבל היא חשובה במשא ומתן על שביתת הנשק המתנהל 70 מילים משם.
החיילים מקבלים את הפקודה בחוסר רצון.
קלמונס מחלק את הפלוגה לשלוש מחלקות - המחלקה בפיקודו תעלה על הגבעה ישר ומחלקה בפיקודו של לוטננט סוקי אוהאשי (ג'ורג' שיבטה) תאגף מהצד ומחלקה שלישית תהיה בכוננות ברזרבה.
הם מתקדמים בשורה כשהסינים מחכים להם למעלה וכרוז סיני מדבר על ליבם שלא כדאי להם להילחם.
לפתע הם מוארים בטעות בזרקורים והסינים מתחילים לקצור בהם.
האבדות כבדות ומעטים מצליחים לעלות לפסגה ולכבוש אותה ביחד עם המחלקה השנייה שגם היא סובלת אבדות כבדות.
קלמונס נאלץ להתמודד עם חוסר מוטיבציה של לוחמיו ובעיקר של טוראי פרנקלין (וודי סטרוד) שמסרב ללחום וליהרג בקרב הזה.
קלמונס מתחנן לתגבורת כי הוא יודע שהסינים והצפון-קוריאנים נחושים לכבוש את הגבעה.
מגיעה אליו פלוגה L לאחר שעלו על מארב ורק 12 בפיקודו של לוטננט מרשל (מרטין לנדאו) הצליחו להגיע.
מגיע גם כתב חדשות עם צלם שרוצה לעשות כתבה.
קלמונס מסלק אותו ושולח אותו למפקדה בבקשה לעזרה בכוח אדם, נשק וציוד רפואי.
מגיעה אליהם פלוגה G בפיקודו של לוטננט ולטר ראסל שהוא גיסו של קלמונס.
הם מתחבקים ומעלים זכרונות אך ראסל מקבל פקודה לצאת למשימה נוספת.
הוא מפנה את הפצועים ומשאיר תחמושת.
קלמונס נשאר לבד עם קומץ לוחמים כשהכרוז הסיני נותן להם 45 דקות להיכנע אחרת יחוסלו.
בשיחות שביתת הנשק מתרשמים שהסינים רוצים לבחון את נחישות צבא האו"ם באחיזה בגבעת קדל החזיר.
מייג'ור גנרל טרודו מחליט לשלוח כוח גדול לעבר הגבעה.
עברו 45 דקות ואלפי סינים תוקפים את הגבעה ברובים, מקלעים, רימונים ולהביורים.
המצב אבוד אבל ברגע האחרון מגיעה התגבורת, מסלקת את הסינים וקלמונס ולוחמיו ניצלים ויורדים מהגבעה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותגרגורי פקלוטננט ג'ו קלמונסמפקד פלוגהריפ תורןלוטננט וולטר ראסלג'ורג' שיבטהלוטננט סוקי אוהאשיוודי סטרודטוראי פרנקליןג'ורג' פפארדקורפורל צ'אק פקרסוןנורמן פלסרג'נט קולמןקשרמרטין לנדאולוטננט מרשלבארי אנטוואטרלוטננט קולונל דייוויסקן לינץ'מייג'ור גנרל טרודו
גבעת הַמּוֹרֶה היא הר בעמק יזרעאל, ממערב לרמת יששכר וצפונית-מזרחית לעפולה.
גובהו 515 מ' מעל לפני הים.
"גבעת המורה" הוא אף שמה של אחת משכונות העיר עפולה המצויה על ההר, אך על ההר מצויים יישובים נוספים.
ההר נקרא "גבעת המורה", ולא "הר המורה", כנראה משום צורתו הטופוגרפית המתונה, אך גודלו וגובהו מעל סביבתו דומים מבחינה טופוגרפית להרים אחרים בארץ ישראל - לדוגמה שכניו: הר תבור, הרי נצרת, הר הגלבוע, ואף פסגות הכרמל, שהם בעלי גובה דומה.
החלקים שאינם מיושבים בהר יוערו על ידי הקרן הקיימת לישראל.
בראש ההר מגדל תצפית מאבני בזלת, ממנו ניתן לצפות בנופי עמק יזרעאל.
כן מצוי בהר חניון נופש פעיל ומתקני נופש שונים.
שטח של כ-530 דונם מההר מוכרז כשמורת טבע, כדי להגן על ערכי טבע כגון המין האנדמי אירוס נצרתי, שריכוז גדול שלו מצוי באזור.
גבעת המורה היא הר געש כבוי.
בשיפוליו הדרומיים של ההר מתחיל לזרום נחל שונם.
המקום מוזכר לראשונה בספר שופטים בתיאור מלחמתו של גדעון במדיינים:
ייתכן שפירוש השם הוא מלשון "מורה דרך".
ישנה סברה, המקבלת תוקף מצורתה המחודדת של פסגת ההר ומריבוי אבני הבזלת על מדרונותיו, כי ההר היה בתקופות קודמות הר געש פעיל.
בהתאם לסברה זו יש המייחסים את השם גבעת המורה לפעולה הוולקנית של ההר ה"מורה", דהיינו "יורה" לבה.
במקורות מאוחרים יותר נקרא המקום לעיתים "החרמון" או "החרמון הקטן".
הסיבה לכך נובעת כנראה מהפסוק "תבור וחרמון בשמך ירננו" (תהילים פ"ט, פסוק ג'), אשר העלה את "הצורך" בקרב מטיילים וחוקרים שביקרו בארץ ישראל במאות השנים האחרונות, לזהות את ה"חרמון" בסמיכות להר תבור, אשר זיהויו היה מקובל מתקופות קדומות יותר.
מאחר שמאוחר יותר זוהה החרמון על ידי החוקרים כרכס גדול מצפון לגולן, "תוקן" שמו של ההר ל"החרמון הקטן".
בערבית נקרא ההר "ג'בל דחי" על שם "נבי א-דחי" שקברו שוכן במקום.
על שמו נקרא אף כפר ערבי המצוי סמוך לפסגת ההר - כפר דחי.
קרב תבור אשר התרחש בתאריך 16 באפריל 1799 בו ניצח צבאו של נפוליאון בראשות הגנרל ז'אן-בטיסט קלבר, את צבאות האימפריה העות'מאנית במהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל, התרחש למעשה הרחק מהתבור, במרחב שבין גבעת המורה והגלבוע, בסביבת מושב מרחביה.
בשנת 1925 הוקמה בסמוך להר העיר עפולה.
בתקופה זו הוקם על שיפוליו המערביים של ההר כפר ילדים ששימש בתחילה לשיכון יתומים מן הפרעות באוקראינה.
בימי מלחמת העולם השנייה שימש כפר הילדים כבסיס של משטרת היישובים העבריים.
לאחר קום המדינה שימש הכפר במשך עשרות שנים בסיס של צה"ל.
כיום הוא נטוש וקיימות לגביו תוכניות לבינוי, תוך שימור בנייניו ההיסטוריים.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, במהלך העלייה הגדולה שלאחר קום מדינת ישראל, התרחבה עפולה צפונה ומזרחה.
שכונת עפולה עילית נוסדה בשנת 1950 לרגלי ההר ממערב, ואילו שכונת "גבעת המורה" נוסדה בשנת 1955 על שיפולי ההר עצמו, וכיום היא תופסת חלק משטחו המערבי.
עפולה העיר, שנוסדה בשנת 1925 בלב עמק יזרעאל (המכונה בפי תושביה "עפולה תחתית"), מרוחקת כ-4 ק"מ מן השכונות עפולה עילית ו"גבעת המורה", שבינה לבינן מפרידים שדות וכן בית החולים העמק.
שלושת חלקי העיר האלה נכללים בתחום השיפוט של עירית עפולה.
בשנת 2006 החל פרוזדור זה להבנות ועירית עפולה הכינה תוכנית לבינויו המלא בשכונות מגורים, גנים ומתקני פנאי ונופש.
הכוונה היא להגדיל את מספר תושבי עפולה, העומד בשנת 2006 על כ-45,000 איש, על ידי בינוי ואכלוס פרוזדור זה ל-80,000 איש, ולהביא לרצף אחד את שלושת חלקי העיר.
בנוסף לשכונותיה של עפולה, שוכנת על ההר, מצפון לשכונת גבעת המורה, שכונת הווילות "רוממה", שהוקמה בשנות ה-70 על אדמת מינהל מקרקעי ישראל בשיטת "בנה ביתך".
בצמוד לשכונה זו נמצא כפר של אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית בשם "בית אורי", הפועל ברוח הפילוסופיה האנתרופוסופית.
בסמוך לפסגת גבעת המורה שוכן הכפר הערבי "דחי" השייך למועצה אזורית בוסתאן אל-מרג', ועל מורדותיה הצפון-מערבים ניצב הכפר הערבי נין (כפר), השייך גם הוא לאותה מועצה אזורית.
כפר נוסף שנמצא למרגלות ההר הדרומיים הוא הכפר הערבי סולם, אשר שוכן בחלקו על התל בו שכנה "שונם" המוזכרת במקרא ובמכתבי אל-עמארנה.
מכפר זה באה אבישג השונמית.
כפר נוסף שהיה במורדות הצפוניים של ההר, הוא אִנְדוּר, שהתפנה במהלך 1948 והיום עומד בחורבותיו.
ישוב זה מיוחס לעין-דור המקראית, מקום בו חייתה בעלת האוב שהעלתה באוב לשאול המלך את שמואל הנביא, (אם כי כיום מקובל לחשוב שעין-דור הייתה מעט צפונית ליישוב הנטוש).
לא בכל חורף יורדים פתיתי שלג בהר, אך בגלי קור קיצוניים יורד לעיתים שלג בפסגת ההר ובכפר דחי, אם כי לעיתים רחוקות יורד גם בשכונת גבעת המורה בגובה של 200–300 מטרים.
בחורף 2014–2015 ירדו שלגים פעמיים: פעם אחת בגל הקור אשר אירע ב-9 בינואר 2015, אז ירדו פתיתים שהצטברו על הקרקע בפסגה בלבד ופתיתים שלא נערמו בשכונות ההר, ובפעם השנייה ב-20 בפברואר 2015, אז ירד שלג כבד בפסגת ההר שנערם לכמה ס"מ.
גבעת הפאלאטיום , הגבעה הפאלאטינית, או גבעת פאלאטינו (באיטלקית: Colle palatino), היא הגבעה המרכזית בין שבע גבעות רומא והיא בין האזורים העתיקים ביותר שהייתה קיימת עליהם התיישבות קבע בעיר רומא שבאיטליה.
לפי האגדה הרומית, שורשי העיר מצויים בגבעה זו.
רמוס ורומולוס מייסדיה האגדיים של העיר, נמצאו על ידי הזאבה שהצילה אותם והניקה אותם על גבעה זו, אביהם המאמץ פאוסטולוס מצא אותם עליה וגידלם ביחד עם אשתו אקא לרנטיה.
עם התבגרותם, החליטו השניים לבנות את העיר רומא על גבעה זו.
לאחר ויכוח בין האחים הרג רומולוס את רמוס.
כך "רומא" קבלה את שמה - מרומולוס.
ממצאים ארכאולוגיים מאששים כמה מקביעות האגדה וקיימות עדויות ליישוב של סוכות בגב הגבעה מהמאה ה-8 לפנה"ס.
ממצאים נוספים חושפים את קיומו של יישוב שקדם להתיישבות הלטינית, יישוב שמתוארך לתקופת הברונזה, בערך בין 1500 לפנה"ס עד 1000 לפנה"ס.
על גבעת הפאלאטיום היו קיימים מרכזי הקהילה הקדומים ביותר של החברה הרומית, ובתוכם המבנה הסמלי הקדוש הידוע בתור "המכון" (mundus) ומצודת העיר הראשונה.
תאודור מומזן משער שהכיכר שמסביב למכון הייתה מקום ההתכנסות הקדום של אזרחי רומא ושל הסנאט הרומי ושהבמה שהוקמה על גבי המכון עצמו הייתה מקום הסעודה המשותפת הקדום ביותר של בני הקהילה הרומית.
קיסרי רומא בנו על גבעת הפאלאטיום את ארמונותיהם.
שרידי כמה מהארמונות עדיין קיימים על פני הגבעה.
המילה האנגלית לארמון, Palace, שואבת את מקורה משם הגבעה.
הגבעה עצמה מתנשאת לגובה של כ-70 מטר, וממוקמת בין הסירקוס מקסימוס והפורום רומאנום.
למרגלותיה המזרחיים של הגבעה, בואכה פורום רומאנו ממוקם שער טיטוס.
ארמונות הקיסרים היו ממוקמים בצידה השני של הגבעה, במורד כלפי הסירקוס מקסימוס שבו נערכו תחרויות של רכיבת סוסים ומרכבות.
מיקום זה היה מאפשר לקיסר לרדת אל ההמון מבלי לעזוב את ארמונו.
צורתה של הגבעה מזכירה מרובע בלתי שלם והיא אף כונתה "רומא המרובעת" ("roma quadarata").
במהלך ימי הביניים, בנו כמה מאצילי רומא ארמונות וכנסיות על גבי הגבעה.
כיום אתר הגבעה הוא מוזיאון, הפתוח לקהל הרחב.
גבעת הקפיטולין או הגבעה הקפיטולינית היא גבעה הנמצאת בין הפורום לבין שדה מרס בעיר רומא.
הגבעה היא הגבוהה מבין שבע הגבעות של רומא, ובמובנים רבים היא היתה המרכז השלטוני של האימפריה הרומית כולה.
ברומא העתיקה היה ממוקם בראשה המקדש של השלשה הקפיטולינית : האלים יופיטר, יונו אשתו ומינרווה בתו של יופיטר.
המקדש הוקם על ידי המלך החמישי של רומא לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס ונחשב לאחד המקדשים הגדולים והחשובים בעיר.
בעת ביזת העיר על ידי הגאלים בשנת 387 לפנה"ס ניצל המקדש.
בתרבות רומא העתיקה נקבע אזור על גבעת הקפיטולין בשם אסילום (תרגום מילולי - עיר מקלט).
למקום זה היה יכול להימלט כל אזרח שהיה צריך למצוא מחסה מפני נקמה או מיצוי דין, בלי חשש שייעצר.
רוצחיו של יוליוס קיסר התחבאו במקדש יופיטר לאחר רצח קיסר.
הסבינים הוכנסו אל המצודה בראש הגבעה על ידי הבתולה הווסטלית טרפיה (שהוצאה להורג מאוחר יותר בזריקה מראש הסלע הטארפיאני בשל בגידה זו).
במדרון הגבעה הוקמה מחצבת אבן (Lautomiae), ומאחר שהחציבה יצרה בורות, כוכים ופירים, השתמשו במקום גם כבית כלא.
בין השנים 1536–1546 בנה מיכלאנג'לו בראש הגבעה את הקמפידוליו (Campidoglio): שלושה ארמונות המקיפים חצר טרפזואידית, אליהם מוביל גרם מדרגות הידוע בשם הקורדונאטה.
בעוד שבעבר פנו מבני הגבעה לעבר הפורום, הפנה מיכלאנג'לו את הארמונות לכיוון הנגדי - כיוון העיר של ימי הביניים והוותיקן.
שניים משלושת הארמונות מהווים כיום את המוזיאון הקפיטוליני.
בסמוך לכיכר נמצאת כנסיית סנטה מריה אין ארצ'לי.
על שם הגבעה אשר היוותה את המרכז השלטוני של האימפריה הרומית נקראת גבעת הקפיטול שעליה נמצא הקפיטול בוושינגטון בירת ארצות הברית.
הקורדונאטה הוא גרם המדרגות המונומנטלי המוביל לכיכר הקמפידוליו בראש הגבעה.
הוא תוכנן על ידי מיכלאנג'לו וידוע במדרגותיו הרחבות המאפשרות לסוסים לעלות במדרגות, וזאת על מנת לאפשר לאצילי רומא לעלות במדרגות בעודם רכובים על סוסיהם.
גבעת המִבְתָּר היא שכונה יהודית בצפון-מזרח ירושלים, מצפון לקו הירוק, בין שכונת רמת אשכול לבין מחלף שער מזרח והגבעה הצרפתית.
השכונה הוקמה על גבעה שהייתה זירת קרב במלחמת ששת הימים.
עד המלחמה היה במקום מוצב ירדני שהיווה חלק ממערך מוצבים אשר נועד להבטיח את ניתוק הר הצופים משטח מדינת ישראל.
השכונה נבנתה כחלק מרצף שכונות הבריח שהוקמו לאחר איחוד ירושלים, במטרה ליצור רצף התיישבות עברי עם הר הצופים.
רוב בתי השכונה נבנו תחילה כבתים דו-משפחתיים צמודי קרקע ובמהלך השנים נוספו להם קומות עליונות.
רוב אוכלוסיית השכונה נחשבת אמידה.
מקור שם השכונה הוא כנראה ממבתר שנחצב לפני 1967 בכביש ירושלים-רמאללה סמוך למקום השכונה העתידית, כדי להקל על מעבר כלי רכב.
גבעת המבתר היא שלוחה בשיפולים הצפון-מערביים של רכס הר הצופים, ממערב לגבעה הצרפתית ומצפון מזרח לגבעת התחמושת.
מצפון וממערב עוטף אותה נחל צופים, ממזרח תוחמת אותה דרך שכם, ומדרום שדרות אשכול, אשר שימשו דרכים חשובות בתקופות היסטוריות שונות.
השטח הבנוי בשכונה אינו גדול, ומשתרע על כרבע קמ"ר.
פסגת גבעת המבתר היא בגובה של 814 מטר מעל פני הים, ויש בה נקודת מבט ייחודית על העיר ירושלים, הכוללת את מרכז העיר, הר הבית, שכונת רמות אלון (רמות) וגבעת התחמושת.
הפסגה נמוכה מפסגת הר הצופים, שגובהה 826 מטר מעל פני הים, אך גבוהה מגבעת התחמושת הסמוכה לה, שגובהה 797 מטר מעל פני הים.
שמה של הגבעה ניתן לה בשל המבתר שנחצב לרוחב שלוחת הר הצופים, מדרום לצפון, כדי לסלול בו את קטע דרך שכם (כביש ירושלים-רמאללה) המחבר את שכונת שייח' ג'ראח עם שכונת שועפאט.
בתחילת שנות ה-90 נסללו שדרות בר-לב לצד דרך שכם, והקטע של שתי דרכים אלה העובר בין גבעת המבתר לגבעה הצרפתית אוחד.
בניגוד לנחל צופים שבשיפולי הגבעה הצפוניים, שבו יש סימנים לקיומה של התיישבות בתקופות היסטוריות אחדות, נמצאו בגבעת המבתר עד כה רק מערות קבורה, וקשה לדעת אם הגבעה הייתה מיושבת לפני המאה ה-20.
התקופה הירדנית ומלחמת ששת הימים
השטח הידוע כיום כגבעת המבתר היה חלק מירושלים המזרחית, השטח שנותר בידי ממלכת ירדן בעקבות החלוקה דה-פקטו של ירושלים בתום מלחמת העצמאות.
במקום זה, שבפי הירדנים נקרא תל אל-מודורה (הגבעה העגולה), בנו הירדנים מוצב שנועד לחפות באש על המוצב המרכזי במערך ההגנה הירדני באזור, מוצב שנודע בכינוי "גבעת התחמושת".
האחרון נועד למנוע מכוחות צה"ל להתחבר אל המובלעת הישראלית המבודדת שעל הר הצופים.
עמדות ירדניות נוספות על גבעת המבתר נועדו להגן על כביש ירושלים-שכם שעבר בין גבעת המבתר לגבעה הצרפתית.
בנוסף להן הייתה במקום עמדת ארטילריה שאיימה על השכונות היהודיות בירושלים המערבית.
במהלך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים ירה הכוח הירדני שהחזיק בגבעת המבתר במשך שעות לעבר הכוח הישראלי שתקף את גבעת התחמושת והסב לו אבדות כבדות.
התיאום בין הכוחות הישראליים שניסו לכבוש את שני המוצבים הירדניים היה גרוע, והכוח הישראלי שלחם בגבעת התחמושת טעה בזיהוי כוח השריון מחטיבת הראל שהסתער על גבעת המבתר, ופתח עליו בשוגג באש.
הכוחות הישראליים נכשלו בניסיון הראשון לכיבוש הגבעה והצליחו לכבוש אותה רק בניסיון השני.
בקיץ 1967 מינה ראש הממשלה לוי אשכול את יהודה תמיר, שהיה מנהל החברה לפיתוח אשדוד, לממונה על פיתוח מזרח ירושלים במשרד ראש הממשלה.
במסגרת זו היה אחראי על אכלוס מזרח העיר.
תמיר היה כפוף לראש הממשלה בלבד ולא למשרד השיכון, וקיבל סמכויות שאפשרו לו לפעול במהירות על מנת ליישב את השטח בצורה נרחבת.
הוא התרכז ביצירת רצף התיישבותי יהודי משכונת שמואל הנביא, באיגוף גבעת התחמושת מצפון ועד הר הצופים, על מנת להבטיח שהר הצופים לא ינותק שנית ממרכז ירושלים, כפי שאירע במלחמת העצמאות.
גבעת המבתר נוסדה בשנת 1970 לצד השכונות מעלות דפנה, רמת אשכול, והגבעה הצרפתית ('גבעת שפירא'), במטרה ליצור דרך אלטרנטיבית להר הצופים שאינה עוברת בשכונת שייח' ג'ראח ואינה קלה לכיבוש.
דרך לוי אשכול נסללה בין השכונות בהתאם למטרה זו.
בזמן הקמתן כונו שכונות אלה בשם "שכונות הבריח" בשל תפקידן - "נעילת" הר הצופים לשטח ישראל.