tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחפירות שניהלה רשות העתיקות במקום, נמצאו ממצאים רבים המעידים על החיים בתקופת בית שני.
בין הממצאים שהתגלו במהלך החפירות במקום ניתן למנות תיבת אבן נדירה מימי הבית השני, טבעת בת 2000 שנה, נר ברונזה למזל, מטבע כסף מתקופת המרד הגדול ועוד.
לצד קטע זה, נחשפו עוד שני קטעים נוספים:
קטע נוסף מהקצה הצפוני של הרחוב, סמוך לרחבת הכותל המערבי, בתוך הגן הארכאולוגי ירושלים
קטע שלישי, באורך מטרים ספורים, בצפון מנהרות הכותל
ריצוף הרחוב השתמר היטב, למעט במקומות מסוימים, בהם נראה כי נפרץ בכוח רב.
לא נתגלו על אבני הריצוף כל חריצים של חישורי מרכבות, או סדקים ופגמים האופייניים לרחוב משומש.
מידע זה מצטרף לדבריו של יוסף בן מתתיהו, על פיהם הרחוב רוצף בין השנים 62 ל–64 לספירה, והריצוף היה יחסית חדש בעת הריסתו.
בזתן תחילת העבודות הארכאולוגיות ברחוב, ההערכה הרווחת הייתה כי הרחוב נסלל ב, כמאה שנים קודם לתקופת בנייתו המוערכת כיום, בין 20 ל-30 לספירה.
הערכה זו הביאה לרחוב את הכינוי "הרחוב ההרודיאני".
הכינוי דבק ברחוב, למרות היותו שגוי.
הרחובות העתיקים המסועפים לרחוב ולתעלות הניקוז שלו לא נחפרו בינתיים.
קטע זה של הרחוב התגלה בשנת 2007.
ב נערכו חפירות ארכאולוגיות לאורך שש שנים ב-350 המטרים הדרומיים של הרחוב, מתוך 600 המטרים שלו שדרומית להר הבית.
החפירות בוצעו על ידי רשות העתיקות בשיתוף עם עיריית ירושלים ועם משרד התיירות, כחלק מ-תוכנית שלם ובמימון עמותת אלע"ד.
בחפירה נחשפו מבנים, וממצאים אחרים מתקופת הבית השני.
בניגוד לימי בית המקדש השני, בהם הייתה הדרך באוויר הפתוח, כיום הדרך נמצאת בתוך המנהרה שנחצבה כחלק מהחפירות.
היא מחולקת לרוחבה בעיקרה לשתי מנהרות, כדי למנוע את קריסתה, וגובה בין מטר וחצי לכמעט שני מטרים.
בחפירות הארכאולוגיות לאורך הרחוב נחשפו 7 שכבות בנייה, בין המאה השנייה לפנה"ס עד המאה השמינית לספירה.
ב-30 ביוני 2019 נחנך הקטע הדרומי של הרחוב בטקס חגיגי בנוכחות שרים, חברי כנסת, ובכירי ממשל נוספים.
במהלך הטקס פרץ שגריר ארצות הברית בישראל דייוויד פרידמן באופן סמלי קיר דק בעזרת פטיש, וכך חשף את המנהרה.
בקצה הצפוני של הדרך החפורה באותה תקופה היה קיר.
צוותי החפירה עבדו על חפירת הקיר הזה, וכיום הרחוב העתיק מתחבר אל רחבת הכותל המערבי.
הממצאים שנמצאו בחלקו הדרומי של הרחוב העתיק כוללים חפצי יוקרה, בהם כמות גדולה של שברי שולחנות אבן מעוטרים, תכשיטים ומטבעות, כשאחד מהם הוטבע בצור בשנת 33 לספירה.
חלק מהמטבעות שהתגלו היו ממטבעות המרד הגדול, שהוטבעו על ידי הממשלה הזמנית ביהודה, השלטון היהודי ב.
בנוסף התגלו ברחוב גם כלי חרס, משקולות, בקבוקונים, בהם נאגרו בשמים או שמנים, ונרות.
אחד הנרות המיוחדים שנמצאו ברחוב שימש כמנחת יסוד, והוטמן ביסודות מבנה המתוארך לתקופה שאחרי החורבן, במטרה להביא מזל ליושבי המבנה.
באחת החפירות נמצאה קבלה בכיכר העיר התחתונה של ירושלים, הנמצאת ברחוב.
הקבלה מתוארכת לסוף ימי הבית השני.
בחפירה אחרת נמצאה טביעת חותם מחימר, שעליה הכתובת "לאדניהו (השר הבכיר בממלכת יהודה) אשר על הבית".
בנוסף נמצא ברחוב פעמון זהב העשוי מזהב טהור, שייתכן ששימש את הכהן הגדול.
הממצאים מעידים כי האוכלוסייה שהתגוררה באזור העיר התחתונה הייתה אמידה.
זאת בניגוד להנחה הרווחת העולה מהמקורות העתיקים, הקובעת שתושבי האזור היו עניים.
מהחפירה במקום ניתן ללמוד על תזונת תושבי ירושלים בזמן המצור על ירושלים, ב.
מתחת לרחוב נחשפה ונפתחה לקהל תעלת הניקוז של עיר דוד, בה הסתתרו אחרוני המורדים בעת חורבן ירושלים.
בין הממצאים הארכאולוגים שנמצאו בתעלות אלו: סירי בישול, מנורות שמן, מאות מטבעות ברונזה מימי המרד הגדול וחרב של לגיונר רומאי.
התעלה עוברת בסמוך לרחוב ומשיקה לו במסר מקומות, ומיקומה בין בריכת השילוח לקטע החשוף המרכזי של הרחוב, ב.
קטע חשוף של הרחוב נמצא בצמידות לקצה הדרומי של הכותל המערבי, בצמידות מדרום לשער המוגרבים ורחבת הכותל.
קטע זה נמצא במתחם בית שני ב, והוא הממצא הבולט ביותר במתחם זה.
לאורך הרחוב החפור נחשפה נחשפה שורת חנויות, ששימשו כנראה כשוק לממכר מנחות, קורבנות או פריטי פולחן אחרים הקשורים לעבודת המקדש.
חלקים מהרחוב בקטע זה התגלו כבר בידי צ'ארלס וורן ב, ואחריו חשף בנימין מזר חלקים נוספים ממנו.
אולם היה זה רוני רייך שחשף את הרחוב כמעט לכל אורכו בקטע זה, שאורכו 75 מטרים.
רוחב הרחוב הוא כשמונה מטרים, והוא נתחם משני צדדיו באבני שפה גבוהות.
הרחוב היה מכוסה כולו בערימת אבני כותל, שהושלכו מלמעלה בידי הרומאים במהלך חורבן ירושלים לאחר המרד הגדול בשנת 70. רייך פינה את רוב האבנים והעבירן למקום אחר בתחומי הגן הארכאולוגי.
החנויות במקום נתגלו הרוסות כמעט לגמרי, ושרידי האפר, המעיד על השרפה שהשתוללה בהן, נראים עדיין (נכון ל-2008) על קירותיהן.
רוני רייך ויעקב ביליג גם חפרו קטע קטן של עפר מתחת לאבני הריצוף והוציאו ממנו 15 מטבעות שונים.
המטבע המאוחר ביותר נטבע על ידי פונטיוס פילאטוס, נציב יהודה בין 26 ל-36, דבר שלימד כי הרחוב רוצף לאחר מכן.
אבני הריצוף, שנתגלו כשהן אינן בלויות, העידו כי הרחוב יצא משימוש זמן לא רב לאחר סיום סלילתו.
הגילוי סתר את ההנחה שהייתה מקובלת עד אז, על פיה הרחוב נבנה מוקדם יחסית, על ידי המלך הורדוס.
מעוצמת פגיעת אבני הכותל ברחוב נסדק חלק מאבני הריצוף, כאשר חלקן נדחקו אל תוך תעלות הניקוז התת-קרקעיות.
אחת מאבני הריצוף שלא נהרסה, אלא נתגלתה באתרה, היא מכסה של קו ביוב המחבר אל תעלת ניקוז.
האבן, באורך ורוחב של כחצי מטר, כוללת שני שקעים משולשים במרכזה, אליהם הייתה מחוברת כנראה טבעת ברזל, שאפשרה להרימה מן הרצפה במקרה הצורך.
ממצא זה מתאים למתואר במשנה, במסכת מידות (פרק ג' משנה ג), המספרת על בית המקדש השני ומידותיו:
אחד מקטעי הרחוב נמצא לאורך מנהרות הכותל.
אבני הרחוב בקטע זה חלקות מאוד ושטח הפנים שלהן מגיע ל-2 על 3 מטרים רבועים, כל אחת.
חלקים הרחוב נתגלו בידי צ'ארלס וורן כבר ב.
וורן הניח כי הרחוב נסלל בימי הורדוס, ולכן קרא לו "הרחוב ההרודיאני", שם שהשתמר בפי חוקרים במשך שנים רבות.
מאחר שמפלס ההליכה במנהרות הכותל קבוע כמעט לכל אורכו, לעומת מפלס הרחוב שעוקב אחר הטופוגרפיה המקורית של הגיא המרכזי, הרי שבחלק הדרומי של המנהרות עובר הרחוב העתיק בעומק של כמעט 20 מטרים מתחת לרגלי המבקרים, ואילו בחלקו הצפוני של הכותל יכולים המבקרים לדרוך על הריצוף העתיק ממש.
חלק זה של הרחוב חשוף במנהרות לאורך של כמה מטרים בלבד.
השערה אחת ההולכת לפי ההנחה הישנה והמוטעית שזיהתה את סלילת הרחוב עם הורדוס, קובעת כי שהפסקת העבודה התרחשה בשנת 4 לפנה"ס, עם מותו של הורדוס.
תיאורים היסטוריים של הרחוב מופיעים בכתביהם של היסטוריונים יהודיים ורומיים, בהם יוסף בן מתתיהו, אשר מתאר את הרחובות הראשיים של ירושלים העתיקה ואת השווקים שלאורכם.
דרך סוללתית היא מסילה, כביש או מסילת ברזל במשטח העליון של סוללה, או אמצעי אחר, המגביה אותם וחוצה מקום נמוך, לח, או גוף מים.
היא יכולה להיות בנויה מאדמה, עץ או בטון.
אחת מסוללות העץ המוקדמות ביותר הידועות היא ה-Sweet Track ברמות סומרסט, אנגליה, המתוארכת לתקופה הנאוליתית.
ניתן לתאר גם טיילות עץ וגשרים כדרכים סוללתיות.
על פי אנציקלופדיה בריטניקה, המונח "Causey" שימש גם לתיאור כבישים מהירים עתיקים, כמו הדרכים הצבאיות הרומיות.
מונח זה עדיין משמש באופן דיאלקטי באנגליה לתיאור שביל סלול או מרוצף באבנים.
המילה היא למעשה "causey-way", מ-causey, תל או סכר, אשר נגזר מהמונח הצרפתי-נורמני caucie, מהלטינית המאוחרת via calciata – דרך המהודקת בחוזקה ברגליים (calcare, לדרוך).
לשפות אחרות יש שם עצם בעל משמעות כפולה דומה.
הוולשית רלוונטית כאן, שכן יש לה גם פועל sarnu, שמשמעותו לרמוס.
טכניקת הרמיסה והנגיחה לחיזוק עבודות עפר שימשה בביצורים, ויש צורה דומה ומיושנת של טכניקת בניית חומות, המשמשת בעבודות כאלה וידועה בשם pise, מילה שנגזרת מ-ramming או tamping.
המילה הוולשית cawsai מתורגמת ישירות למילה האנגלית 'causeway'.
ייתכן, שמכיוון שוולשית היא צאצאית לשונית ליניארית של הלשונות הבריטיות המקוריות, המילה האנגלית נגזרת מהוולשית.
ערוץ תחבורתי הנישא על סדרה של קמרונות, שמתקרב במראהו לגשר, הוא ויאדוקט.
קטע קצר של ויאדוקט נקרא גשר עילי.
ההבחנה בין המונחים גשר עילי (sailway) לויאדוקט מיטשטשת כאשר משלבים תעלות להקלה על הצפות, אם כי בדרך כלל גשר עילי (sailway) מתייחס לכביש הנתמך בעיקר על ידי אדמה או אבן, בעוד שגשר, תומך בכביש בין עמודים (אשר עשויים להיות משובצים בסוללות).
חלק מהסוללות הנמוכות החוצות את מי החוף, הופכות לבלתי נגישות כאשר הן מכוסות בשעת הגאות.
הדרך הסוללתית המודרנית עשויה להיבנות בתוך סכר עצירה (קופרדאם): שני קירות תמך מקבילים מפלדה או קירות תמך מבטון, מעוגנים זה לזה באמצעות כבלי פלדה או מוטות.
מבנה זה עשוי לשמש גם כדייק המפריד בין שני גופי מים, כגון גופים בעלי מפלס מים שונה מכל צד, או עם מי מלח בצד אחד ומים מתוקים בצד השני.
זוהי עשויה להיות גם המטרה העיקרית של מבנה, כאשר הכביש מספק פסגה קשוחה לסוללה, ומאט את הסחף במקרה של הצפה.
הוא גם מספק גישה לתחזוקה וגם כשירות ציבורי.
לעיר-מדינת האצטקים טנוצ'טיטלן היו גשרים שתמכו בכבישים ובאמות מים.
אחת הדרכים המהונדסות העתיקות ביותר שהתגלו היא "המסילה המתוקה" באנגליה.
המסילה נבנתה בשנת 3,807 או 3,806 לפנה"ס, והייתה שביל הליכה המורכב בעיקר מקרשים מעץ אלון שהונחו זה בזה, נתמכים על ידי יתדות מוצלבות של עצי מילה, אלון וגיר, שהוחדרו לתוך הכבול שמתחת.
במזרח אפריקה, חוסוני קובאווה ("המבצר הגדול"), ששכן מחוץ לעיירה קילווה קיסיוואני, היה ארמון וחנות סולטאן מתחילת המאה ה-14, שכללו סוללות עשויות מגושי שוניות אלמוגים בגובה של כמעט מטר.
אלה שימשו כשוברי גלים, שאפשרו למנגרובים לצמוח, וזו אחת הדרכים בהן ניתן לראות את שובר הגלים מרחוק.
חלקים מסוימים של הסוללה עשויים מסלע האם, אך בדרך כלל הסלע שימש כבסיס.
אבן האלמוגים שימשה גם לבניית הסוללות, כאשר חול וסיד שימשו לחיבור אבני המרצפת.
עם זאת, חלק מהאבנים נותרו משוחררות.
בסקוטלנד, התכתשות המכוּנה "ניקוי הסוללה" – Cleanse the Causeway התרחשה ברחוב הראשי של אדינבורו בשנת 1520. במאה ה-18, לדהומיי היה חסר צי יעיל, ולכן היא בנתה סוללות למטרות ימיות החל משנת 1774.
בין הדרכים הסוללתיות בולטות אלה המחברות את סינגפור ומלזיה (גשר ג'והור-סינגפור ); את בחריין וערב הסעודית (גשר המלך פהד באורך 25 ק"מ); את ונציה ליבשת, שכולן נושאות כבישים ומסילות ברזל.
בהולנד ישנם מספר דרכים סוללתיות בולטות המשמשות גם כסכרים, כולל אפסלאוטדייק, ברוארסדאם ומארקרווארדיק .
ברפובליקה של פנמה, גשר מחבר שלושה איים לעיר פנמה סיטי ביבשת.
הוא משמש גם כשובר גלים לאוניות הנכנסות לתעלת פנמה.
דרכים סוללתיות נפוצות גם בפלורידה, שם דרכים כאלה מחברות בין כמה איים מלאכותיים, לעיתים קרובות עם גשר גבוה בהרבה, או חלק מגשר יחיד באמצע, כך שספינות גבוהות יותר יוכלו לעבור מתחת בבטחה.
דרכים סוללתיות משמשות לרוב לחיבור איי המחסום ליבשת.
במקרה של סוללת קורטני קמפבל , לעומת זאת, היבשת (מחוז הילסבורו ) מחוברת באמצעות דרך סוללתית לחצי אי (מחוז פינלאס ).
דרך סוללתית ידועה היא דרך נאס"א המחברת את העיר טיטוסוויל בפלורידה, למתקן שיגור הרקטות במרכז החלל קנדי באי מריט .
מחסומי צ'רצ'יל שבאיי אורקני, סקוטלנד, הם חלק ממערכות הדרכים הסוללתיות הבולטות ביותר באירופה.
ארבעת המחסומים, שנבנו במים בעומק של עד 18 מטרים, מקשרים חמישה איים בצד המזרחי של הנמל הטבעי בסקפה פלו.
הם נבנו במהלך מלחמת העולם השנייה כמגנות צבאיות לנמל, בהוראת וינסטון צ'רצ'יל.
האסטרדה דו איסטמו , המחברת את האיים טייפה וקולואנה במקאו, נבנתה בתחילה כדרך סוללתית.
הים משני צידיה הפך לאחר מכן רדוד יותר כתוצאה מסחף, ומנגרובים החלו לכבוש את האזור.
מאוחר יותר, התקיים אִחזור קרקע משני צידי הדרך, והאזור, שנקרא לאחר מכן קוטאי , הפך לביתם של מספר מתחמי קזינו.
חיסרון עיקרי של דרכים סוללתיות הוא שבניגוד למנהרות או גשרים, הם מונעים מעבר של ספינות במצר שהן חוצות.
במקרים מסוימים, נבנו דרכים סוללתיות עם "שערים" או מתקנים אחרים כדי לאפשר מעבר ספינות.
דרכים סוללתיות משפיעות על זרמים ולכן עלולים להיות מעורבים בבליה חופית, או בשינוי דפוסי השקעה; השפעה זו היוותה בעיה בהינדנבורגדאם בצפון גרמניה.
במהלך עונות ההוריקנים, הרוחות והגשמים של סופות טרופיות מתקרבות – כמו גם גלים הנוצרים על ידי הסופה בגופי המים הסובבים – הופכים את חציית הדרכים הללו לבעייתיות במקרה הטוב, ולסכנה גדולה במהלך החלקים העזים יותר של הסופות.
מסיבה זו (וסיבות קשורות, כגון הצורך למזער פקקי תנועה: הן בכבישים המתקרבים לדרך הסוללתית והן עליה עצמה), ופינוי חירום של תושבי האי הוא בעדיפות גבוהה עבור רשויות מקומיות, אזוריות ואף לאומיות.
דרכים כאלה עלולות להפריד אוכלוסיות של חיות בר, ולהפעיל לחץ נוסף על מינים בסכנת הכחדה.
הן עלולות לגרום לחוסר איזון מינרלי בין חלקי גוף המים.
לדוגמה, מעבר לוסין , שנבנה לרוחב ימת המלח הגדולה שביוטה, גרם למחצית הצפונית של האגם להיות בעלת מליחות גבוהה בהרבה, עד כדי כך ששני החצאים מראים חוסר איזון משמעותי בצבע.
יתר על כן, ההבדל במליחות הפך כה חמור, עד שדגי ארטמיה מקומיים אינם יכולים לשרוד ברוב הימה, כאשר החלק הצפוני מלוח מדי, והחלק הדרומי אינו מלוח מספיק.
השימוש במילה "דרך" מכוּונת בפרק זה ל"דרך סוללתית".
דרך צ'רינג קרוס היא דרך ראשית בלונדון שבאנגליה.
הדרך יוצאת מכיכר טרפלגר צפונה, לעבר כיכר סנט ג'יילס (מפגש רחוב אוקספורד עם דרך טוטנהם קורט).
הדרך נקראת כך משום שהיא מובילה מצ'רינג קרוס.
הדרך הראשונה שנבנתה באתר הוקמה על ידי המלך אדוארד הראשון, על בסיס שביל שהיה במקום, בו עבר ארונה של אשתו אלינור מקסטיל במסע הלווייתה בדרך למנזר וסטמינסטר.
הדרך פותחה על ידי רשות העבודות המטרופולינית, במהלך שיפוצים שבוצעו בשדרות שפסבורי, בתקופה הוויקטוריאנית במטרה לשפר את דרכי הגישה למרכז לונדון.
פיתוח הדרך נעשה מכוח חוק של הפרלמנט הבריטי משנת 1877 שהקצה 778,238 ליש"ט למטרה זו.
דרך צ'רינג קרוס ידועה בחנויות הספרים הרבות והגדולות, לספרים חדשים ולספרים מיד שנייה, שנמצאות לאורכה, ובהן:
זמרס - חנות ספרי אמנות.
מרדר ואן (Murder One) - חנות ספרי בלשים ומתח.
הספר "דרך צ'רינג קרוס 84" שנכתב על ידי הלין הנף, והפך לסרט קולנוע בשנת 1986 (בהשתתפות אן בנקרופט ואנתוני הופקינס) מתאר התכתבות של הסופרת עם חנות ספרים ברחוב זה, על אף שכיום כבר אין בבניין מספר 84 חנות ספרים - אלא סניף של רשת פיצה האט.
ברחוב ממוקם גם הפונדק הקלחת הרותחת שמופיע בסדרת הספרים הארי פוטר של הסופרת ג'יי קיי רולינג.
כמו כן מוזכר הרחוב בשיר "Home For A Rest" של הלהקה הקנדית "ספיריט אוף דה וסט":
בקצה הדרומי של דרך צ'רינג קרוס נמצא פסלה של אדית קוול.
דַּרְכּוֹן הוא תעודה ציבורית המונפקת על ידי מדינה או רשות אוטונומית עבור אזרחיה (ולפעמים גם עבור אלה שאינם אזרחיה), אשר משמשת בעת מעבר גבולות בין-מדינתיים.
הדרכון מעיד על המחזיק בו כי יש לו מעמד של אזרח במדינה שהנפיקה את הדרכון, והוא כולל פרטים אישיים על אודותיו לשם זיהויו בפני רשויות מדינתיות.
הנפקת דרכונים ואופן השימוש בהם מוסדרים באמנות בינלאומיות.
כיום מקובל שכל אזרח בכל גיל חייב לשאת דרכון בעת מעבר גבול בין מדינה אחת לאחרת.
כשמבקשים להיכנס לתחומן, מדינות רבות דורשות ויזה.
כדי להשיג את אותה ויזה, הקרויה גם אשרת כניסה, יש לעיתים צורך להגיש תרגום דרכון מלווה באישור נוטריוני.
דרכון נקרא בלעז "פַּסְפּוֹרְט", מילה שמקורה בצרפתית: Passeport.
מילה זו נוצרה מהלחם המילים בצרפתית שפירושן "מעבר" ו"נמל".
המילה העברית "דרכון" נגזרה מהמילה "דרך".
בעבר היה מקובל גם התחדיש "דַרְכִּיָּה", אולם כיום היא אינה בשימוש עוד.
בוועידה בינלאומית בדבר דרכונים ב־1920 נקבע שהדרכון יהיה בצרפתית ובשפה נוספת.
בימינו רוב המדינות מנפיקות דרכונים באנגלית בנוסף לשפת המדינה, ולא בצרפתית.
בבלגיה רשאי האזרח לבחור איזו משלוש השפות הלאומיות של בלגיה (הולנדית, צרפתית וגרמנית) תופיע ראשונה בדרכון שלו.
דרכונים של מדינות החברות באיחוד האירופי מכילים כיתוב בכל השפות של האיחוד האירופי (בדרך כלל רק המילים "דרכון" ו"האיחוד האירופי").
בארצות הברית הדרכונים היו באנגלית וצרפתית עד אמצע שנות ה־90 של המאה ה־20, כאשר הספרדית הוספה לדרכונים.
בישראל נכתבו הדרכונים בעבר בעברית ובצרפתית, אך מאז 1980 הם נכתבים בעברית ובאנגלית.
הדרכונים הישראלים מודפסים מימין לשמאל על-פי כיוון הכתיבה בעברית, בשונה מדרכוני רוב מדינות העולם.
לכל המאוחר החל מהתקופה העתיקה ידוע על קיומם של מסמכים שהונפקו לאזרחים, במיוחד נושאי סחורות, על מנת לאפשר להם מעבר באזורי קרבות.
בימי הביניים הונפקו דרכונים אשר שימשו אישורי כניסה לתוך ערים ולעיתים הכילו רשימות של ערים שמותר לנושא הדרכון להיכנס אליהן.
שימוש כללי בדרכונים כדי לעקוב אחר תנועה של אנשים החל באופן סדיר רק בסוף המאה ה-18 בצרפת ומשם התפשט לרוב אירופה.
עקב ביקורת של חוגים ליברלים, חובת הדרכונים בוטלה באמצע המאה ה-19 ועד 1914 אנשים יכלו לנוע יחסית בחופשיות בין מדינות, ללא תעודות מזהות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, חזרו רוב המדינות, כגון אנגליה, לדרוש מאנשים העוברים בין מדינות לשאת דרכון.
הדרכון בעבר היה תעודה חד פעמית אשר הונפקה לכל מסע בנפרד.
באמצע המאה ה־20, החלו להנפיק פנקסי דרכונים לשימוש רב פעמי.
בתחילת שנות האלפיים החלה מגמה של מעבר לדרכונים ביומטריים המאפשרים זיהוי יותר טוב של נושא הדרכון.
בעבר, הייתה אפשרות לכלול בני משפחה בדרכון אחד - הגבר היה יכול לרשום את אשתו וילדיו הקטינים בדרכון שהונפק עבורו.
דרכון רגיל – הדרכון הנפוץ ביותר.
דרכון דיפלומטי – דרכון הניתן לדיפלומטים, פקידי מדינה ובני משפחותיהם למטרות מסע בינלאומי במסגרת תפקידם.
רוב האנשים בעלי חסינות דיפלומטית נושאים דרכון דיפלומטי, אך דרכון דיפלומטי אינו מבטיח חסינות דיפלומטית בכל מקום: מדינה רשאית להגביל את החסינות הדיפלומטית בתחומיה רק לממלאי תפקיד רשמי המוצבים בה או שנמצאים בדרך אליה או ממנה.
עם זאת, מדינות רבות נותנות חסינות דיפלומטית גם לכל אדם הנושא דרכון דיפלומטי הנכנס אליה, ובלבד שהכניסה נעשתה באמצעות הדרכון הדיפלומטי.
דרכון שירות – דרכון הניתן לעובדי מדינה ובני משפחותיהם למטרות מסע בינלאומי במסגרת תפקידם.
דרכון קבוצתי – דרכון המונפק לעיתים לקבוצה של תלמידים הנוסעים ביחד.
דרכון ננסן – דרכונים שהונפקו על ידי חבר הלאומים, ביוזמת פריטיוף ננסן אשר קיבל על כך פרס נובל לשלום, לפליטים שנאלצו לברוח ממקום מושבם.
במקור ניתנו דרכוני ננסן לרוסים שברחו מברית המועצות על רקע אידאולוגי.
דרכון פנימי – דרכון לצורכי מסע בתחומי מדינה ריבונית.
דרכון מטעם מדינת ישראל מכונה בדרך כלל דרכון ישראלי.
כאשר מסתיים תוקפו של דרכון ישראלי, או כאשר מתמלא הדרכון הישראלי (למשל, באשרות - ראו בהמשך) יש להחליפו בחדש.
דרכון המונפק בתוך ישראל תקף לתקופה של בין חמש לעשר שנים.
לעומת זאת, דרכון המונפק על ידי שגרירות ישראלית או קונסוליה כללית ישראלית מחוץ לישראל מונפק בדרך כלל לתקופה של בין שנה לחמש שנים (לשיקול דעתו של הקונסול באותה נציגות).
לעיתים הנפקת דרכון ישראלי בנציגות ישראלית מחוץ לישראל תיתכן תחת הגבלות שונות הנוגעות לשאלה מתי מבקש השירות ביקר לאחרונה בישראל, או האם הוא חייב בהוצאה לפועל וכדומה.
ניתן דרכון בתוקף של חמש עד עשר שנים, וזאת בהתאם לתנאים המופיעים בתקנות.
בשנת 2013 החל משרד הפנים בפיילוט (ניסוי על קבוצה ראשונית) של הנפקת דרכונים ביומטריים, דבר שהתאפשר לאחר שבשנת 2009 חוקקה הכנסת את חוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים ונתוני זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ובמאגר מידע, התש"ע (2009).
ב-28 בפברואר 2017, התקבל בכנסת התיקון לחוק אמצעי זיהוי ביומטריים ולפיו החל מ-1 ביוני 2017, יונפקו לתושבי ישראל תעודות ביומטריות.
בראשית ימי המדינה, מכיוון שהממשלה לא הנפיקה דרכונים, נעשה שימוש יחסית רחב בדרכונים דיפלומטיים.
כך למשל, דרכונים דיפלומטיים שימשו את פקידי משרד החוץ ובני משפחותיהם גם כשהם נסעו בנסיעות פרטיות.
בנובמבר 2007 אישרה הכנסת מתן דרכון דיפלומטי לחברי הכנסת במקום דרכון השירות שניתן להם עד אז, בהתאם לחוק חסינות חברי הכנסת.
הצעת החוק הונחה על ידי ח"כ ניסים זאב שטען בפני מליאת הכנסת כי: .
נוסף על כך, יולי אדלשטיין (הליכוד) טען כי חברי כנסת ערבים יוכלו לטוס למדינות אויב עם דרכון זה, וליצור רושם שהם באו בשליחות רשמית.
בשנת 2010 ציין בן כספית שהמאבק למניעת הנפקת דרכונים דיפלומטיים על ידי פוליטיקאים לדורשי טובתם הצליח בזכות השקיפות.
בסוף 2023 דווח שבישראל 5,651 נושאי דרכון דיפלומטי, ש-1,462 אינם עובדי משרד החוץ.
מנכ"ל משרד החוץ הוא המוסמך להנפיק דרכונים דיפלומטיים והוא פועל על פי המלצות של ועדה ממליצה, אך אינו מחויב לקבל את ההמלצות.
דרכונים דיפלומטיים ניתנים לראשי ממשלה, יו"ר הכנסת, שרי חוץ ומנכ"לים של משרד החוץ גם לאחר סיום תפקידם.
דרך שכם הוא שמו של רחוב בירושלים, על תוואי הדרך ההיסטורית שיצאה מירושלים צפונה לעבר העיר שכם.
תחילתו של הרחוב בשער שכם בעיר העתיקה, משם הוא חוצה את העיר לעבר שכונותיה הצפוניות.
יחד עם דרך יריחו, דרך יפו, דרך עזה, דרך בית לחם ודרך חברון הוא מהווה חלק מרשת הדרכים שבעבר קישרו את ירושלים עם ערים אחרות, וכיום מהוות חלק ממארג רחובות העיר.
הדרך היוצאת מירושלים צפונה על גב ההר לעבר רמאללה ושכם היא חלק מדרך ההר ההיסטורית.
תחילת ההתיישבות לאורכה של הדרך הייתה בסוף המאה ה-19, בשלהי התקופה העות'מאנית, כחלק מתהליך היציאה מן החומות.
מעצמות אירופה שחפצו להגדיל את השפעתם בירושלים הקימו מוסדות דת מחוץ לעיר העתיקה אך בסמוך לשעריה, וכך עשו גם לאורך תחילתה של דרך שכם.
שכונת מוסררה הערבית נוסדה בצידה המערבי של דרך שכם בצמוד לעיר העתיקה, וערבים אמידים מתושבי העיר העתיקה רכשו אדמות גם צפונה יותר במעלה דרך שכם והקימו עליהם בתי מידות, בתחילה כבתי קיץ ובהמשך כמגורי קבע.
בלטו בפעילות זו בני משפחת חוסייני, שהתיישבו באזור שנודע כ"שכונת החוסיינים" ולימים כונתה המושבה האמריקאית, על שמה של הקהילה האמריקאית שהתפתחה באחת האחוזות של החוסיינים.
יהודים לא נטו להתיישב בדרך שכם וסביבותיה והעדיפו את השכונות החדשות ממערב לעיר העתיקה, אך יוצאת דופן הייתה שכונת נחלת שמעון שנוסדה בצד דרך שכם בסמוך למערת שמעון הצדיק (שכונה זו ננטשה במלחמת העצמאות עקב היותה מבודדת בין שכונות ערביות).
בתקופת המנדט הבריטי נמשכה מגמת האורבניזציה לאורכה של דרך שכם, והשכונה הערבית האמידה שייח' ג'ראח התפתחה בצפון העיר, באזור הצטלבות דרך שכם עם הדרך העולה להר הצופים והר הזיתים (שם התרחש בשנת 1948 טבח שיירת הדסה).
לאחר מלחמת העצמאות נותרה דרך שכם ממזרח לקו העירוני ומקבילה אליו, בתחומי מזרח ירושלים הירדנית.
הדרך שימשה ציר תנועה עיקרי בין מזרח ירושלים לעיר רמאללה, ויחד עם שכונת שייח' ג'ראח חצצה בין ירושלים המערבית הישראלית למובלעת הר הצופים.
הירדנים הקימו ממערב לדרך שכם את מוצבי גבעת התחמושת וגבעת המבתר, להגן עליה מפני חבירה ישראלית להר הצופים תוך ניתוק דרך ירושלים-רמאללה.
במלחמת ששת הימים, לאחר קרב קשה בגבעת התחמושת, השתלט צה"ל על דרך שכם והמשיך את דרכו להר הצופים ולעיר העתיקה.
לאחר איחוד העיר, המשיכה דרך שכם ההיסטורית לשמש ציר תנועה ראשי בין ירושלים לרמאללה.
התפתחות אורבנית מואצת הייתה לאורך המשכו הצפוני של הציר, עם התפתחות מרשימה של השכונות הערביות שועפאט ובית חנינא, ובמקביל פיתוח יזום של נוכחות והתיישבות יהודית על תוואי הדרך.
מדינת ישראל הקימה את בניין המטה הארצי של משטרת ישראל על דרך שכם בשנת 1973 מצפון לשכונת שייח' ג'ראח, ובהמשך את קריית הממשלה ע"ש מנחם בגין הסמוכה לו.
שכונות הגבעה הצרפתית וגבעת המבתר הוקמו משני צידי הדרך, בין שייח ג'ראח לבין שועפאט.
מפקדת פיקוד המרכז של צה"ל הוקמה על גבעה רמה בצפון הציר בואכה רמאללה, יחד עם ייסוד שכונת נווה יעקב, פיתוח אזור התעשייה בעטרות והפעלת שדה התעופה ירושלים בסמוך לו.
ציר זה היה לאורך שנים הקשר היחיד של שכונות ומתקנים אלה עם מרכז ירושלים, ולאורכה הייתה תנועה סואנת, יהודית וערבית.
עסקים וחנויות נפתחו ופרחו לאורך חלקו הצפוני של הציר, בתחומי השכונות שועפאט ובית חנינא (בקטעים אלה נקרא "דרך שועפאט" ו"דרך בית חנינא", בהתאמה).
רצף עירוני לאורך הדרך חיבר כמעט לחלוטין את ירושלים עם רמאללה.
במהלך האינתיפאדה הראשונה הופרו השקט והדו-קיום לאורך תוואי הכביש, כאשר מכוניות ישראליות הפכו מטרה ליידויי אבנים של נוער ערבי, וישראלים חדלו לפקוד את החנויות והעסקים לאורך קטעי "דרך שועפאט" ו"דרך בית חנינא".
קו 25 של אגד, אשר חיבר את שכונת נווה יעקב עם מרכז העיר בנתיב זה, סבל לא אחת מהתנכלויות אלה.
החל מסוף שנות ה-90, עם סלילת כבישים חדשים בין מרכז ירושלים וצפונה, פחתה חשיבותו של הרחוב כציר תנועה עיקרי.
תחילה נפתחה שדרות בר-לב ("כביש מס' 1") שעקפה ממערב את חלק הדרומי של דרך שכם בכביש רחב ונוח, עד הגבעה הצרפתית, ובהמשך נפתחה דרך עוזי נרקיס, שהמשיכה מהגבעה הצרפתית דרך פסגת זאב אל נווה יעקב.
פתיחת צירים אלה הפחיתה משמעותית את התנועה בדרך גב ההר ההיסטורית, בעיקר התנועה היהודית, ובד בבד הפחיתה את החיכוך בין האוכלוסיות.
כיום מורכבת דרך שכם ממספר קטעים לא רציפים, שמשתנים באופיים, ברוחבם ובתפקודם, ונקטעים בידי כבישים ראשיים יותר החוצים אותם.
מרבית קטעי דרך שכם מהווים היום יותר רחובות פנימיים שכונתיים או אזוריים מאשר דרך ראשית וסואנת בין ערים.
המטה הארצי של משטרת ישראל
דרכון ביומטרי הוא דרכון המשלב נתונים כתובים ואלקטרוניים-ביומטריים על מנת לזהות את נושאו.
המידע החיוני בדרכון מאוחסן במעגל משולב זעיר בטכנולוגיית RFID, המאפשרת קריאה באמצעות קרינה אלקטרו-מגנטית ללא מגע, ומאובטח באמצעות חתימה דיגיטלית.
הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית קובע את נתוני הקובץ הביומטרי ואת פרוטוקול התקשורת שישמש לקריאתו, והמידע מאוחסן במעגל המשולב בצורת קובץ JPEG או אחר.
מפרט הדרכון הביומטרי כפוף לתקינה בינלאומית (ISO/IEC 14443) המבטיחה תאימות בין דרכונים של מדינות שונות ומתוצרתם של יצרנים שונים.
הדרכונים הביומטריים הנמצאים כיום בשימוש מכילים לרוב את הפרטים הבאים: שם, מספר דרכון, לאום, תאריך לידה, מין, תאריך תוקף, תמונות פנים, טביעות האצבעות, וקשתית העין.
השבב מכיל גם מספר קבצים אשר מסייעים לאמת שהשבב מקורי ושהנתונים על השבב לא שונו.
דרכונים ביומטריים מצוידים במספר מנגנוני אבטחה על מנת למנוע שימוש לרעה בטכנולוגיה החדישה מצד גורמים חיצוניים:
גישת בקרה בסיסית (Basic Access Control) - מספק הגנה מפני גישה לנתונים שבשבב בנוסף לאבטחת ערוץ התקשורת לשבב.
גישה לנתונים אפשרית רק לאחר הזנת המפתח הנכון עבור שבב זה.
אימות פסיבי (Passive Authentication) - מונע שינוי של הנתונים המאוחסנים בשבב.
השבב מכיל קובץ מיוחד בו מאוחסנים מספרי שליטה.
במקרה שקובץ בשבב השתנה (לדוגמה, תמונת פנים), ניתן לגלות זאת באופן מיידי.
אימות אקטיבי (Active Authentication) - מאפשר להבחין בין שבבים מקורים לשבבים מזויפים.
השבב מכיל קוד סודי שלא ניתן לקרוא או להעתיק אותו.
בקרת גישה מורחבת (Extended Access Control) - פונקציה נוספת המשמשת הגנה מפני גישה לנתונים.
פונקציה זו משמשת בדרך כלל לצורך הגנה מפני דליפת מידע רגיש, כגון טביעות אצבעות.
פריצת מנגנוני האבטחה בדרכונים הביומטריים
לאורך השנים הוצגו והודגמו פריצות של מערכות האבטחה של הדרכונים הביומטריים על ידי גורמים שונים:
בשנת 2008 צוות מחקר הצליח להוכיח שניתן לקבוע מהיכן השבבים בדרכון מבלי לדעת את הקוד אשר נדרש לצורך קריאת הנתונים.
הצוות ביצע רישום של הודעות השגיאה של שבבי הדרכונים מהמדינות השונות.
המידע שהצטבר שימש לצורך אימות המקום ממנו הגיע השבב.
בשנת 2005 מארק ויטמן ציין כי הקוד של הדרכונים הביומטריים ההולנדיים ניתן לפיענוח, דבר אשר יאפשר לגורמים עוינים לקרוא את השבב.
בשנת 2006 לוקאס גרינוולד הוכיח כי ניתן להעתיק נתונים משבב דרכון ביומטרי לכרטיס זיכרון סטנדרטי מתקן ISO 14443 באמצעות ממשק קריאת דרכונים אלחוטי ותוכנת העברת קבצים פשוטה.
בשנת 2008 יורן ואן ביק הוכיח כי לא כל מערכות בדיקת הדרכונים בודקות את חתימת ההצפנה בשבבי הדרכון.
בשנת 2005 מארק ויטמן הדגים כי ניתן לאחזר את קוד האימות האקטיבי.
הדרכון הביומטרי עורר מחאה מצד פעילים למען הזכות לפרטיות במדינות רבות בעולם, אשר מחו נגד העמימות באשר להיקף המידע שמאוחסן בשבבי הדרכונים ובאשר להשפעתו על חירויות הפרט.
פעילים אלה ומומחים מתחומי הטכנולוגיה והמחשוב הביעו דאגה במיוחד מכך שהנתונים המאוחסנים על גבי המעגל המשולב שבדרכונים ניתנים לקריאה באמצעות טכנולוגיית RFID אלחוטית.
על אף שהשימוש בטכנולוגיה זו מאפשר לעמדות הזיהוי לקרוא את המידע המאוחסן בדרכונים, היא תהיה עשויה גם לאפשר לכל אדם שברשותו ציוד קריאה מתאים לבצע את אותה הפעולה.
במקרה שהפרטים האישיים ומספרי הדרכון המצויים על השבב אינם מוצפנים, המידע עשוי בסופו של דבר להגיע לידיים הלא נכונות.
ב-15 בדצמבר 2006, ה-BBC פרסם מאמר שעסק בדרכונים הביומטריים בבריטניה, אשר ציין כי:
כמו כן, במאמר מצוטט מומחה אבטחה אשר מציין כי:
צוות המחקר של ארגון Future of Identity in the Information Society (גוף מומחי אבטחה הממומן על ידי האיחוד האירופי) הביע אף הוא מחאה נגד הדרכונים הביומטריים של בריטניה וציין כי קיים חשש שהדרכונים ישמשו לצורך גנבת זהות.
על מנת לאפשר הנפקת דרכונים ביומטריים בישראל הגישה הממשלה ב-27 באוקטובר 2008 לכנסת את הצעת חוק המאגר הביומטרי, התשס"ט-2008, והחוק אושר בדצמבר 2009, ונקבע שייכנס לתוקף ב-1 בינואר 2010 ובלבד שיאושרו תקנות לפי סעיפים אחדים בו.
ב-16 במאי 2011 אישרה הממשלה את התקנות שהגיש השר הממונה, וב-2 ביוני 2011 אושרו התקנות בוועדת המדע של הכנסת, ובכך נכנס החוק לתוקף.
בשנת 2013 החל משרד הפנים בתקופת מבחן של הנפקת דרכונים ביומטריים, דבר שהתאפשר לאחר שבשנת 2009 חוקקה הכנסת את חוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים ונתוני זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ובמאגר מידע, התש"ע (2009).
בשלב הפיילוט, שהתקיים עד סוף חודש מאי 2017, יכול היה כל אזרח לבחור בין הנפקת דרכון רגיל לדרכון ביומטרי.
כל דרכון ביומטרי שהונפק, נכנסו פרטי בעליו (בהסכמתו) למאגר הביומטרי.
החל ב-1 ביוני 2017, ובהתאם לתיקון חקיקה שהתקבל בכנסת, החלה רשות האוכלוסין בהנפקת דרכונים ביומטריים בלבד.
בהתאם לחוק הביומטריה, המידע הביומטרי נשמר במאגר ייעודי המנוהל על ידי רשות נפרדת – הרשות לניהול המאגר הביומטרי.
טביעת אצבע של נושא הדרכון מועברת למאגר הביומטרי רק בהסכמתו.
במקרה זה מונפק דרכון בעל תוקף לעשר שנים.
אדם המסרב לאחסון טביעת האצבע שלו במאגר הביומטרי מקבל דרכון בעל תוקף לחמש שנים בלבד.
במהלך השנים דווח במספר הזדמנויות על קריעת דרכונים בביקורת הגבולות במטרה לעודד אזרחים להחליף את דרכונם לדרכון ביומטרי.
החל מ-24 באפריל 2024 ניתן להנפיק דרכונים ותעודות זהות ביומטריות באמצעות הגשת בקשה מקוונת בלי צורך להגיע אישית לרשות האוכלוסין וההגירה, בכפוף למגבלות שונות.
דרך שבעת האגמים (בספרדית: Camino de los Siete Lagos או Ruta de los Siete Lagos) היא כינויו של קטע נופי בן 107 ק"מ בדרך RN40 הארגנטינאית, העובר לאורכם של שבעה אגמים, בין סן מרטין דה לוס אנדס לבין ויז'ה לה אנגוסטורה שבפרובינציית נאוקן.
שבעת האגמים הם (מצפון לדרום): לאקר, מָצ'וֹנִיקוֹ, פַאלְקְנֶר, ויז'ארינוֹ, אֶסְקוֹנְדִידוֹ, קוֹרֶנטוֹסוֹ ואֶסְפֶּחוֹ.
בסמוך לדרך נמצאים אגמים נוספים, המצויים כולם במרחק של קילומטרים ספורים ממנה: מָליקינָה, הֶרְמוֹסוֹ, טְרָפוּל, אֶסְפֶּחוֹ צ'יקוֹ ונאוול ואפי.
הדרך עוברת בתחומי הפארקים הלאומיים לָנין ונָאוֶול וָאפִּי.
דרך קונסטיטושן, או, בשמה המלא "דרך קונסטיטושן היל" - היא דרך ברובע הסיטי של וסטמינסטר בלונדון בירת הממלכה המאוחדת.
הדרך מקשרת בין המאל בחזית ארמון בקינגהאם לכיכר פינת הייד פארק.
מצידה המערבי של הדרך נמצאים גני ארמון בקינגהאם ומצידה המזרחי נמצא גרין פארק.
על אף שם הדרך - אין מדובר בגבעה, והדרך היא דרך מישורית.
דרך זו נבנתה בשנות ה-20 של המאה ה-19 והיוותה הדרך הרשמית בין קשת ולינגטון - הכניסה הרשמית לארמון שבכיכר פינת הייד פארק לבין הארמון עצמו.
מקור שמה של הדרך במנהגו של צ'ארלס השני ללכת מידי בוקר "הליכה בריאותית" לאורך הדרך.
במהלך השנים נהגו מלכי הממלכה המאוחדת לעבור לאורך דרך זו בתהלוכות רשמיות.
שלושה ניסיונות לרצוח את המלכה ויקטוריה נערכו בעוברה בדרך זו:
ניסיונו של אדוארד אוקספורד בשנת 1840;
ניסיונו של ג'ון פרנסיס בשנת 1842;
וניסיונו של ויליאם האמילטון בשנת 1849.
דרך שַלְמָה (ידועה גם כדרך סלמה או רחוב סלמה) היא דרך מרכזית בעיר תל אביב-יפו, המתחילה במתחם חצרות יפו ומדרחוב בת עמי ליד אולם נגה ביפו ומסתיימת בדרום תל אביב.
בעבר הייתה ראשיתה של הדרך ההיסטורית יפו-לוד וחיברה את יפו עם הכפר הערבי סָלָמֶה, ממזרח לעיר והייתה גבולה הדרומי של העיר תל אביב.
דרך שלמה (או דרך סלמה) החלה במעגל תנועה בפינת שדרות ירושלים שנקרא בשם: "כיכר סלמה" שהיה למעשה "העתק מוקטן" של כיכר דיזנגוף בתל אביב ומשם המשיכה מזרחה אל הכפר הערבי שנקרא באותו השם.
הבניין הראשון שהוקם באותה כיכר (שדרות ירושלים 11 פינת סלמה 2) שימש בתור חניון ותחנת יציאה עבור כירכרות ממנה יצאו אל כמה מקומות ברחבי הארץ.
כיכר השעון נבנתה בשנת 1906 כמרכז שלטוני אזורי של האימפריה העות'מאנית.
כאמור, חיברה דרך שלמה בין הכפר סלמה ששכן באזור ליפו.
לאחר פרעות תרפ"א ומאורעות תרפ"ט שימשה דרך שלמה כקו הגבול בין יפו ליישוב העברי בתל אביב.
בשנת 1927 הוקם בדרך שלמה משק הפועלות הראשון על מנת לשמש כמרכז הכשרה לעולות לעבודה בחקלאות ובעת הקמת שכונת התקווה ב-1935 שימשה דרך שלמה כדרך הגישה העיקרית לשכונה.
במהלך מלחמת העצמאות בוצעו מתקפות כלפי השכונות הדרומיות מהכפר סלמה שריכז אליו כנופיות מהאזור .
המתקפות נבלמו על ידי כוחות ההגנה ותושבי הכפר נטשו אותו במהלך המלחמה.
לאחר קום המדינה שונה שם הכביש לדרך שלמה במטרה לשוות לו ציביון יהודי יותר, אך השם העברי לא נקלט.
לאחר קום המדינה שונה שמו של הכביש לרחוב 310 ולאחר מכן לדרך שלמה, על שם הכפר שַׁלְמָה, ששכן ככל הנראה בסמוך ליפו, ואשר נזכר בספר חשמונאים א':
הקטע המערבי של הדרך מכיכר השעון עד שדרות ירושלים נקרא כיום רחוב מרזוק ועזר, על שם שניים מנידוני קהיר.
מזרחה משם עוברת הדרך ליד בניין מטה משטרת תל אביב ע"ש רב ניצב דוד קראוס של משטרת ישראל, במקום שבו עמדה לפני כן שלוחת המטה של משטרת ישראל, ומסתיימת ליד התחנה המרכזית החדשה של תל אביב בפינת רחוב לבנדה.
את הדרך חוצים הרחובות הראשיים: דרך קיבוץ גלויות, רחוב הרצל, רחוב עליה/שוקן ושדרות הר-ציון.
ברחוב שלמה מספר מקומות בילוי כגון מועדון ההופעות "סאבליים", המועדון למוזיקה שחורה "ג'י-ספוט", מועדון הריקודים "קו מילניום" ו"אקטיבי" שנפתח במקומו לאחר סגירתו, מועדון הבארבי שעבר מרחוב שלמה בשנת 2001, וכן מקומות בילוי נוספים בסמטאות היוצאות מהרחוב.
הבנייה באזור זה מאופיינת במבנים עתיקים שנשתמרו מתקופות מוקדמות יחד עם בניינים מודרניים.
כשאר שכונות דרום תל אביב מאופיין האזור בהזנחה.
תחנת דנקל בשדרות ירושלים סמוך למפגשן עם דרך שלמה, שהחלה לפעול באוגוסט 2023, קרויה "תחנת שלמה (סלמה)".
דרכו של הולל היא אופרה בשלוש מערכות ואפילוג מאת איגור סטרווינסקי מבוססת על סדרה של 8 ציורי שמן באותו שם של הצייר ויליאם הוגארת, אותם ראה סטרווינסקי בתערוכה בשיקגו במאי 1947. את הלברית כתבו עבורו ויסטן יו אודן וצ'סטר קלמן.
הצגת הבכורה התקיימה בבית האופרה לה פניצ'ה בוונציה ב-11 בספטמבר 1951, בניצוחו של סטרווינסקי עצמו.
האופרה מספרת את סיפור עלייתו ונפילתו של טום רייקוול (ההולל) שנוטש את אהבת נעוריו (אן טרולאב) לטובת התענוגות של לונדון.
הוא מלווה במשרתו ניק שדו שמסתבר שהוא שלוחו של השטן.
המוביל אותו מאסון לאסון כשבסופו של דבר הוא מסיים את חייו בבית משוגעים.
בהצגת הבכורה העולמית של האופרה בשנת 1951 בוונציה הופיע זמר הבס היהודי-בולגרי, רפאל אריה, בתפקיד אביה של אן.
את תפקיד בבה גילמה הזמרת היהודית-אמריקאית ג'ני טוראל.
דרך שופט בירושלים הוא ספר אוטוביוגרפי של השופט גד פרומקין.
ראה אור בהוצאת דביר בתל אביב בשנת תשט"ו 1954.
בסיפור החיים האישי, המשפחתי והקהילתי, מגולל פרומקין את תולדות היישוב היהודי בארץ ישראל משלהי המאה ה-19 ועד מחצית המאה ה-20, תקופת שנים רבת מהפכים ותמורות באוכלוסיית ארץ ישראל המגוונת ובתרבותה.
הספר כולל, פתח דבר, שני חלקים וששה עשר תרשימים, תוכניות ותמונות.
חלק ראשון: „דור אחרון לשעבוד עות'מאני בארץ ישראל"
פרק ראשון: „מתהלך בחוצות ירושלים אגב הסתכלות בארחות חיים, באישים ובדמויות"
בפרק הראשון של ספרו עורך פרומקין סיור מפורט ברחובות ובסמטאות העיר העתיקה בירושלים, כפי שהיו בילדותו.
הסיור הראשון הוא מסלול ההליכה אל ה"חדר" האשכנזי שלמד בו, אשר נמצא בסמיכות ל"תלמוד תורה וישיבת חיי-עולם", ובקרבתם בניין הסראייה של הממשל העות'מאני ו"בית היתומים דיסקין".
משם ממשיך פרומקין אל בית הדפוס של אביו ישראל דב פרומקין, שבו נדפס עיתון "החבצלת" ודברי דפוס נוספים; הכנת הגליונות המודפסים כללה עבודת סדרות של האותיות, השריית הנייר במים ולאחר כך הטבעת הצבע בעזרת מכבשים - מכונות הדפוס באותם ימים.
המלאכה נעשתה על ידי פועלים אחדים.
העיתון היה נשלח למינויים בארצות רחוקות, וגד, בנו של העורך מתאר את עבודתו ישוב "ליד שולחן הכתיבה הגדול, המלא וגדוש מכתבים שבאו אף הם מחלקי תבל שונים".
בסמוך לבניין הדפוס נמצאו "שוק הבשמים" משוקי העיר העתיקה, שער השלשלת ורחוב היהודים, בשטחו של הרובע היהודי, רחוב חב"ד ו"בתי מחסה", שעל פניהם עבר הילד והנער פרומקין לעיתים מוזמנות.
שיטת הלימוד בחדר ותנאי המחיה בו לא התאימו לגד, ואביו שכר לו מורים פרטיים.
פרק שני: „בית-אב בירושלים, בחול, בשבת ובמועדי השנה"
בפרק זה, מספר פרומקין על אורח החיים ביישוב היהודי בירושלים שבין החומות, בשלהי המאה ה-19. רוב הציבור ניהל את חייו במידה רבה סביב שבתות וימים טובים.
ההכנות לשבת החלו ביום חמישי כאשר הוכן בצק חלות השבת ונשלח למאפייה.
בשחרית שישי השכימו אל חנות הדגים של ברזאני "המשותפת לו ולשותפו הערבי ברחוב הבטרק, לקנות דגים לכבוד שבת", אשר הובאו מדייגי יפו, ואל הקצב.
לתפריט סעודת שבת הוכנסו גם ירקות שהביאו הפלאחיות מכפר סילואן ומקולוניה (שליד מוצא).
הרחצה הייתה בבית המרחץ הטורקי "חמאם אל עיין" (ערבית: מרחץ המעיין) או חמאם אל שפא (ערבית: מרחץ הבריאות).
לכבוד שבת החליף אביו ישראל דוב פרומקין, את הלבוש האירופאי בלבוש מקומי: "בקפטן פסים ממשי דמשקאי, ועליו מעיל, ספק קצר ספק ארוך, גזור ותפור יפה", ולראשו תרבוש כל ימות השבוע וגם בשבת.
בתקופת "הימים הנוראים" נהגו לנסוע אל "קברי צדיקים" ובכלל זה אל מערת המכפלה בחברון.
ואילו, בסוכות ובשמחת תורה הייתה תנועת מבקרים ואורחים יהודית גדולה ברחבי העיר, מן השכונות הוותיקות אל החדשות וההפך.
פרק שלישי: „ירושלים בשמחות וביגונות"
הפרק מתאר את המנהגים והטקסים בקהילות היהודיות בירושלים, במחזור החיים ומחזור השנה.
מנהגי מחזור החיים כללו: טקסים לידה; מנהגים בעת אירוסין וחתונה; חיפוש נעדרים וטיפול במתים.
חלק מהמנהגים נסבו על אודות שמירה ממזיקים רוחניים: שדים ורוחות או עין הרע של בני אדם; כדי להתגונן מהם נקטו בפעולות מגוונות, כגון קריאת פרקי תהילים, אמירת נוסחים שיסודם בתורת הנסתר, וכתיבת קמעות.
לשם הרחקת מזיקים מתינוקות ממין זכר, נהגו להתקהל, לומר דברי תורה ולהתכבד במזונות קלים; כך למשל נהגו נערים וילדים לבוא עם מלמדיהם לחדר היולדת, לקריאת שמע משותפת בשעת מנחה, שלאחריה התכבדו בסוכריות וגרעינים, כגון חמניות, ובליל שבת לאחר לידה, נהגו לקיים "שלום זכר".
פרק רביעי: „דרכי השלטון ומוסדותיו"
השלטון בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית התנהל בידי מושלים ממונים של המרכז השלטוני באיסטנבול.
ארץ ישראל התחלקה למחוזות ולנפות.
"מחוז ירושלים, קודס-אל-שריף בערבית, ובטורקית - קודס או קודס-שריף, העצמאי, חולק לחמש נפות: יפו, חברון (חליל), עזה, באר-שבע וחפיר.
מושב שלטון המחוז היה בסראיה שבעיר העתיקה".
המנהל השלטוני בסראיה אורגן במחלקות אחדות; בהן של המזכיר הראשי - "מודיר תחריראת", החשב הכללי - "מואסבג'י", מנהל רישום האוכלוסייה ותעודות מסע - "מודיר אל-נפוס", ומפקד המשטרה.
בראשן של רוב המחלקות עמדו טורקים, ובראש מחלקת ההשכלה בדרך כלל ערבי.
בעיר התנהל בית משפט אזרחי אחד - "בדאיה" (דרגה ראשונה).
ערעורים על פסקיו היו נשלחים לבית המשפט בביירות.
לצדו תפס בית הדין הדתי השרעי מקום נכבד בחיי האוכלוסייה המוסלמית ברובה.
ובמקביל, התנהלו בירושלים בתי דין קונסולריים שעסקו בעיקר במצב האישי של נתיניהם.
פרק חמישי: „דואר ותחבורה, בתי דפוס, עיתונות וצנזורה"
הסכמי הגומלין של המעצמות האירופאיות - מ"הקפיטולציות" - עם האימפריה העות'מאנית הגבילו למעשה את שלטונה וכוחה הכלכלי בשטחי ריבונותה, ובכלל זאת בארץ ישראל.
המעצמות החזיקו בתי דואר משלהן, שפעלו לצדו של בית הדואר האימפריאלי, כגון בית הדואר האוסטרי בירושלים, בסמוך לשער יפו בין החומות.
בית הדואר העות'מאני מוקם ב"קומה העליונה בבניין גדול וחדש של הכנסייה היוונית", מחוץ לשער יפו, בסמוך חומה.
באמצעות הדואר, הגיעו החדשות על הנעשה ברחבי תבל אל היישוב בארץ ישראל, כפי שנסקרו בעיתונות הבינלאומית הגרמנית, הרוסית, הצרפתית והאנגלית.
עורכי העיתונות היהודית ביישוב, כגון "החבצלת", שאבו מידע מהעיתונות הכללית מהעיתונים הלועזיים הנחשבים, שעליהם היו מנויים בדואר; הם בררו ותרגמו את הידיעות שבהם, ופרסמו אותם בעיתוניהם, בהתאמה לצרכים ולמגבלות התרבותיות של קהל קוראיהם.
מספר פועלי הדפוס היהודים בירושלים בראשית המאה ה-20 היה כמאה נפש.
פרומקין הנער הכיר והתנסה מרצון הן בעבודה כפועל בבית הדפוס של אביו, והן כפקיד בבית הדואר היהודי שבעיר העתיקה.
פרק ששי: „אל מחוץ לחומה"
בראשית המאה ה-20, הייתה היציאה היהודית מבין חומות העיר העתיקה אל השכונות החדשות שנבנו במערב העיר, בעיצומה.
משפחת פרומקין יצאה מביתה שבעיר העתיקה בשנת 1905, אל בית "במורד רחוב החבשים ...
פרומקין מספר על התאקלמות המשפחה בסביבה החדשה, שנמצאה בתנופת התפתחות, והתמלאה בתושבים יהודים צעירים.
שכן, בקרבת הבית נמצאו בתי הספר של "חברת עזרה של יהודי גרמניה", בית הספר "למל" והסמינר למורים, ובית הספר "בצלאל", ותלמידיהם השתכנו או שכרו דירות בסביבתם.
בין משפחת פרומקיו, משפחת ילין שעברה להתגורר בסמוך, ומשפחת פינס שהתגוררה בנחלת שבעה נרקמו יחסי שכנות לבביים.
בגיל הנעורים, היה גד פרומקין פעיל בהקמת תנועת נוער ירושלמית, בשם: "בני יהודה".
בשנת תרס"ח 1908 התארס עם בחירת לבו ותכנן הקמת משפחה.
הוא השתלב בעבודת עיתון "החבצלת".
אולם הכנסות העיתון לא הספיקו לכלכלת המשפחה המורחבת.
והוא החל לתת את דעתו על פרנסה ראויה.
מהפכת "הטורקים הצעירים" ב-1908, נתנה תוקף לחוקת המדינה העות'מאנית, ובכלל זאת שוויון זכויות לכלל נתיני האימפריה.
גד פרומקין החליט להרשם ללימודי משפטים בבירת האימפריה.
הוא סבר שכך ירכוש מקצוע מכניס, ואולי גם יבחר להיות "בא כוחו של היישוב העברי בבית הנבחרים העות'מאני", על פי כללי החקיקה החדשה.
פרק שמיני: „בבירת הקיסרות העות'מאנית"
חלק שני: „שלושים שנה עם הבריטים דור המעבר"
פרק ראשון: „שלטון הולך ובא"
פרק שני: „בראשית ממשלת המנדט הבריטי"
פרק רביעי: „סביב מאורעות תרפ"ט (1929)"
פרק שישי: „בנבכי הבעיה הערבית"
פרק תשיעי: „מעין הקדמה - דרכי בעסקנות ציבורית"
פרק עשירי: „למען האוניברסיטה העברית בירושלים"
פרק אחד עשר: „בני ברית"
פרק שנים עשר: „חסד של אמת"
דרכו של עולם הוא מחזה פרי עטו של המחזאי האנגלי ויליאם קונגריב (William Congreve; 1729-1670).
הצגת הבכורה שלו התקיימה ב-1700 בתיאטרון בלינקולנ'ס אין פילדס (Lincoln's Inn Fields) בלונדון.
הוא נחשב כאחת מהקומדיות הטובות ביותר של תקופת הרסטורציה האנגלית בספרות ועדיין נוהגים להציג אותו.
עלילת המחזה נסובה סביב דמויותיהם של שניהם מאהבים: מיראבל ומילאמאנט (ידוע מאוד הביצוע המקורי שלהם בידי ג'ון ורברוגן (John Verbruggen) ואן ברייסגירדל (Anne Bracegirdle).
על-מנת שהשניים יוכלו להינשא ולקבל את נדונייתה המלאה של מילאמאנט, מיראבל חייב לקבל את ברכת דודתה של מילאמאנט, ליידי וישפורט.
לרוע מזלם, היא אישה מרירה מאוד, שבזה למיראבל ורוצה שהאחיין שלה, סר וילפול, יישא את מילאמאנט לאישה.
דמות אחרת, פיינול, מנהל רומן חשאי עם גברת מארווד, חברתה של גברת פיינול, שכתגובה על כך מנהלת רומן עם מיראבל.
וייטוול הוא משרתו של מיראבל, שנשוי לפויבל, בת-לווייתה של ליידי וישפורט.
וייטוול מעמיד פנים שהוא סר רולאנד, לפי הוראתו של מיראבל ומנסה להערים על גברת וישפורט ולהתארס איתה אירוסים כוזבים.
המערכה הראשונה ממוקמת בבית השוקולד, שם מיראבל ופיינול סיימו זה עתה לשחק קלפים.
משרת נכנס ומספר למיראבל שווייטוול (משרתו של מיראבל) ופויבל (בת-לווייתה של ליידי וישפורט) נישאו באותו בוקר.
מיראבל מספר לפיינול שהוא אוהב את מילאמאנט והלה מעודד אותו לשאת אותה לאישה.
וייטווד ופטיולאנט מגיעים ומודיעים למיראבל שעומד לשאת לאישה את ליידי וישפורט, שהוא עתיד להפסיד 6000 פאונד מירושתה של מילאמאנט.
הוא יקבל את הכסף רק אם הוא יוכל להשיג את הסכמתה של ליידי וישפורט לנישואיו עם מילאמאנט.
מערכה שנייה מתרחשת בפארק סנט ג'יימס.
גברת פיינול וגברת מארווד משוחחות על שנאתן לגברים.
פיינול מופיע ומאשים את גברת מארווד (שאיתה יש לו רומן) שהיא אוהבת את מיראבל (מה שאכן נכון).
בינתיים, גברת פיינול (שהייתה מאהבתו הקודמת) מספרת למיראבל שהיא שונאת את בעלה, והם מתחילים לרקום מזימות כדי להערים על ליידי וישפורט ולקבל את הסכמתה לנישואים.
מילאמאנט מופיעה בפארק, וזועמת על ליל אמש (בו ליידי וישפורט התעמתה עם מיראבל).
היא מיידעת אותו שהיא אינה שבעת רצון מתוכניתו של מיראבל, שעליה יש לה מושג קלוש.
לאחר שהיא עוזבת את המקום, המשרתים שזה עתה נישאו ומיראבל מזכירים להם את תפקידם במשחק.
המערכות השלישית, הרביעית והחמישית נערכות כולן בביתה של ליידי וישפורט.
אנחנו מתוודעים לליידי וישפורט, שזוכה לעידודו של פויבל לשאת את "סר רולאנד" – דודו לכאורה של מיראבל – כדי שמיראבל יאבד את הירושה.
אולם, סר רולאנד הוא למעשה וייטוול בתחפושת, שהתוכנית היא להשיאו לגברת וישפורט, נישואים שאינם יכולה לצאת לפועל מכיוון שזו עלולה להיות ביגמיה, ויתרה מכך – חרפה מעמדית (וייטוול הוא רק משרת, בעוד שליידי וישפורט היא אריסטוקרטית).
מיראבל יציע את עזרתו להוציא אותה מהמצב המביך אם היא תיאות לנישואיו.
מאוחר יותר, גברת פיינול דנה על התוכנית עם פויבל, אולם הדבר נודע לגברת מארווד.
אחר-כך היא מספרת על התוכנית לפיינול, שמחליט שהוא ייקח את כספה של אשתו ויעזוב עם גברת מארווד.
מיראבל ומילאמאנט, שניהם בהחלטה נחושה, דנים לפרטי פרטים על התנאים שבהם יוכלו להסכים להינשא זה לזה ומגלים את רגשותיהם העמוקים זה לזה.
לבסוף מיראבל מבקש את ידה של מילאמאנט ובעידודה של גברת פיינול (כמעט הסכמתה, מכיוון שמילאמאנט יודעת על יחסיהם הקודמים), מילאמאנט נענית לו.
מיראבל עוזב כשליידי וישפורט מגיעה, והיא מודיעה שהיא מעוניינת בכך שמילאמאנט תינשא לאחיינה, סר וילפול ויטווד, שזה עתה הגיע מהכפר).
אחר-כך ליידי וישפורט מקבלת מכתב שמספר על מזימת סר רולאנד.
סר רולאנד לוקח את המכתב ומאשים את מיראבל בניסיון לחבל בחתונתם.
ליידי וישפורט נאותה להרשות לסר רולאנד להביא חוזה נישואים באותו הלילה.
במערכה החמישית ליידי וישפורט מגלה את המזימה, ופיינול דואג שווייטוול ייאסר.
גברת פיינוול מספרת לפויבל על כך שהרומן שהיה לה קודם לכן עם מיראבל ידוע לכל.
ליידי וישפורט מופיעה עם גברת מארווד, לה היא מודה על שחשפה בפניה את המזימה.
בשלב זה פיינול מופיע ומשתמש במידע על הרומן שהיה לגברת פיינול עם מיראבל וחוזה הנישואים של מילאמאנט להתחתן אותו על מנת לסחוט את ליידי וישפורט, בטענה שאסור לה להתחתן לעולם ושעליה להעביר לידיו את כל כספה.
ליידי וישפורט מספרת למיראבל שהיא תיתן את הסכמתה לנישואים אם הוא יוכל לשמור את ממונה וכבודה.
מיראבל קורא לווייטוול שמביא לו חוזה מהתקופה שלפני נישואיהם של הזוג פיינול שבהם גברת פיינול נותנת את כל רכושה למיראבל.
הדבר מנטרל את ניסיון הסחיטה, שלאחריו מיראבל משיב לעצמו את רכושה של גברת פיינול ולאחריו הוא חופשי לשאת לאישה את מילאמאנט ולקבל את מלוא הירושה בסך של 6000 פאונד.
האפיגרף שנמצא בעמוד הראשי של מהדורת 1700 של "דרכו של עולם" מכיל שתי ציטטות לטיניות מתוך הסאטירות של הורטיוס:
1. "כדאי, לאלו מכם שאינם מייחלים להצלחתם של הנואפים, לשמוע מאיזה ביש מזל הם סובלים, ועד כמה הנאתם נפגמת כתוצאה מכאב, ואפילו אם הם מצליחים לעיתים נדירות, דרכם מסוכנת ורבת מהמורות."
2. "איני חושש להימצא במחיצתה, מכך שבעלה ייחפז בשובו מהכפר, הדלת תיפתח בפתאומיות, הכלב ינבח, הבית ירעד לקול הרעש, האישה, חיוורת כמתה, תקפוץ ממיטה, המשרתת ששותפה לכך תצרח, חוששת לעורה, בעלת הבית האשמה שלה תחשוש לנדונייתה ואני לשלי."
הציטטות מהוות תמרור אזהרה מהתוצאות שנגרמות בגין חוסר נאמנות ותרמית.
ב-1700, עולם התיאטרון של לונדון עבר שינוי משמעותי, מהימים בהם היה לדוגמה המחזה, The Country Wife.
צ'ארלס השני, מלך אנגליה כבר לא היה מלך והחצר הראוותנית שהתהוללה בצורה מופקרת ושופעת הוחלפה בחצרו האפורה והתכליתית יותר של ויליאם השלישי ההולנדי.
אשתו, מרי השנייה יצאה לגמלאות הרבה לפני מותה, ולא נראתה הרבה בפרהסיה.
ויליאם עצמו היה מלך לוחמני שידוע שהיה עוין לדרמה.
התהפוכות הפוליטיות שבעבעו מתחת לפני השטח בהרבה מקומדיות הרסטורציה, עדיין היה נוכחות, אולם בצורה אחרת.
אחד ממאפייניה של קומדיות הרסטורציה היא ההתנגדות לאנשי החצר השנונים (שתכופות נמנו על הקבליירים), לאנשי העסקים או לאנשי הכפר הפשוטים וחסרי הבינה שרואים אותם לא רק כחסרי תחכום, אלא גם, תכופות (לשם דוגמה, במחזותיה הפופולריים מאוד של Aphra Behn בשנות השבעים של המאה ה-17) כפוריטניים או כמתנגדים לכנסייה האנגליקנית.
ב-1685, אנשי החצר והקבליירים היו בעלי הכוח, וקומדיות הרסטורציה המעיטו בערכם של אותם טיפשים ורדודים שהפסידו ברסטורציה האנגלית.
אולם, ב-1700, ידו של הצד האחר הייתה על העליונה.
המהפכה המהוללת, בה הודח המלך ג'יימס השני, יצרה מערכת חדשה של קודים חברתיים ששלטו בקרב הבורגנות.
במערכת הקפיטליסטית החדשה היה דגש רב יותר על נכסים וחוקי קניין.
לכן, המחזה שופע בעגה משפטית ופיסקלית ובחוזי נישואין.
ההיבטים החוקיים החדשים הללו מאפשרים לדמויות כמו גברת פיינול להבטיח את החופש שלהן ולנישואיהם של למיראבל ומילאמאנט להתנהל בשוויון באמצעות הסכם טרום נישואים.
ניתן להבחין במפנה זה בנקודות מבט החברתיות באופן הטוב ביותר בדמויותיהם של פיינול ומיראבל, שמייצגים בהתאמה, את הצורה הישנה והצורה החדשה של קשרי הנישואין: עוצמה מינית בתחילה שמתפתחת אחר-כך לידי עוצמה חומרית.
מספר היבטים של המחזה עוררו שיח ביקורתי:
האהבה המבוטאת במחזה נוטה להיות מושתתת על יתרון חומרי במקום על אהבת בן או בת הזוג.
ניתן להבחין בזאת בסצנה בה מילאמאנט ומיראבל חותמים על הסכם טרום נישואים, מילאמאנט עומדת על כך שיהיו בידיה מגוון אפשרויות של חופש וכוח, מה שהיה די יוצא דופן באותה תקופה.
לא ניתן לראות אף אחת מהדמויות במחזה כ"טובה", ומכיוון שכך, קשה להבחין בגיבור או גיבורה, או במישהו שמעורר סימפתיה.
למרות שתכופות רואים במחזה סאטירה אודות המעמדות הבטלים בשנת 1700, ניתן לסבור שהמחזה פשוט נובע מתוך כך.
ויליאם קונגריב, דרכו של עולם, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה; מאנגלית: דוד זינדר, תל אביב: תשס"ד 2003.
דרך קנה הסוכר הוא הספר האחד-עשר בסדרת הספרים של הסופר האמריקני ג'יימס לי ברק אודות דייב רובישו, אשר יצא לאור בשנת 2004.
כאשר סרסור בניו איבריה, לואיזיאנה, שאל את בלש המשטרה רובישו אם הוא בנה של מיי גילורי, זונה שנרצחה בידי אנשי משטרה שלושים שנה קודם לכן וגופתה הושלכה לביצה בצד דרך קני הסוכר, רובישו מגיב באלימות יוצאת דופן.
אזכור מותה של אמו מביא את רובישו, אשר שירת בצבא ארצות הברית כלוטננט בחיל הרגלים ולחם במלחמת וייטנאם, וחברו קליט פורסל, נחת לשעבר שלחם אף הוא בווייטנאם והיה שותפו של רובישו במחלק הרצח של משטרת ניו אורלינס, לפתוח בחקירה במטרה לאתר את השוטרים המושחתים שרצחו את אמו.
דַרְכָּא ("הדרך" בשפה הארמית) היא עמותה רשומה המפעילה רשת בתי ספר על יסודיים במטרה לחזק את בתי הספר בפריפריה בישראל.
דרכא נוסדה בישראל בשנת 2010 על ידי קרן רש"י וכי"ח אליאנס ובתמיכת קרן אדליס והמרכז הישראלי למצוינות בחינוך, במטרה "לחזק את בתי הספר בפריפריה הגיאו-חברתית בישראל".
בשנת 2014 הצטרפה הקרן להתחדשות בחינוך לנוער (YRF) לארגונים המייסדים של דרכא כשותפה אסטרטגית.
בשנת 2018 הודיעה קרן עזריאלי כי תתרום 110 מיליון שקל לדרכא על פני חמש שנים כחלק מהסכם שיתוף פעולה בין הגופים, במסגרתו תמוזג פעילותו של מכון עזריאלי להעצמה חינוכית לתוך רשת בתי הספר של דרכא.
רשת דרכא משרתת את כל מגזרי האוכלוסייה הישראליים.
היא מפעילה ומנהלת 53 בתי ספר ומרכזי למידה בפרישה ארצית, מתוכם חמישה בתי ספר במודל של ניהול פדגוגי.
חלק ניכר ממשאבי הרשת מושקע בפיתוח תוכניות לחיזוק הצוות הניהולי, במקביל לקידום ערכים פדגוגיים, ערכים חברתיים ואחריות קהילתית.
באוגוסט 2016 פרסם משרד החינוך רשימה של 277 חטיבות הביניים והתיכונים הערכיים ביותר בארץ.
11 בתי ספר מתוכם שייכים לרשת דרכא.
באפריל 2017 נחשף הדירוג של משרד החינוך ביחס לרשתות החינוך הפועלות בישראל.
לפי דירוג זה "רשת דרכא דורגה ראשונה מבין שש הרשתות במדד המתייחס לזכאות לבגרות, במדד ההצטיינות בבגרות ובלימודי חמש יחידות במתמטיקה ואנגלית.
גם בשנים שלאחר מכן המשיכה רשת דרכא להוביל במדדי הצטיינות ואיכות רבים והצליחה לשמור על עקביות.
באוגוסט 2018 ובאוגוסט 2019 דורגה רשת דרכא במקום הראשון, בפעם השלישית ברציפות, במדד האיכות הרשתית.
ההצלחה של הרשת מרשימה לאור העובדה שהתחילה לפעול ב-2011 בעיקר בבתי ספר ביישובים ובשכונות מוחלשים, וכיום שיעור הזכאות לבגרות הממוצע בהם מסתכם בכ-93% וגבוה משמעותית מהממוצע הארצי."
דרכא היא עמותה ללא מטרת רווח אשר מתבססת על תרומות מקרנות, מחברות עסקיות ומיחידים בארץ ובעולם, בנוסף לתקציב מוסדי בסיסי ממשרד החינוך.
מנכ"ל רשת דרכא מיום היווסדה הוא ד"ר גיל פרג; יו"ר דרכא בעבר הם אביגדור וילנץ ואלי אלאלוף; היו"ר המכהן הוא ג'ימי פינטו.
דרכא חמ"ד למצוינות מרום, אופקים
ישיבת אפיקי ארץ באופקים, אופקים
דרכא מקיף ד' ע"ש רבין אשקלון
מקיף עירוני עיר היין, אשקלון
תיכון חדש דרכא, בת ים
תיכון המר דרכא, בת ים
תיכון בית וגן דרכא, בת ים
תיכון דרכא רמון ע"ש אילן ואסף רמון, גדרה
קריית חינוך דתית נתיבי נועם דרכא, גדרה
תיכון דרכא ע"ש מנחם בגין, גדרה
תיכון חמ"ד דרכא אפלמן, דימונה
תיכון דרכא ע"ש נוואף חלבי דלית אל כרמל
תיכון שקמה דרכא, חוף אשקלון
ישיבת דרכא בני יששכר, חוף אשקלון
המדרשה לאמנויות, מדעים ומנהיגות חברתית, דרכא, חוף אשקלון
תיכון מקיף דרכא אריאל, טירת כרמל
תיכון מקיף דרכא שיפמן, טירת כרמל
דרכא למדעים ומנהיגות, כפר קאסם
אורייתא, ישיבה תיכונית חרדית, ירושלים
בית הספר הדרוזי למדעים ומנהיגות דרכא, ירכא
תיכון דרכא ע"ש מקסים לוי, לוד
מקיף דרכא ע"ש יצחק נבון, נתיבות
בית החינוך גאון הירדן דרכא, עמק המעיינות
דרכא בית ירח, עמק הירדן
בית הספר העל יסודי שק"ד דרכא, עמק המעיינות
בית הספר ע"ש איינשטיין, כפר הנוער בן שמן
מקוה ישראל – מדור כללי
מקוה ישראל – מדור דתי
מקוה ישראל – בית הספר הישראלי-צרפתי
מרכז אנגלית ע"ש קלייר ועמנואל ג.
מרכז אנגלית ע"ש איתן פריד, ברמלה
דרכון ישראלי הוא מסמך נסיעה, המונפק לאזרחי ישראל המאפשר להם לצאת אל מחוץ לגבולות ישראל, ומזכה את נושאו להגנה וסיוע קונסולרי של מדינת ישראל מול גורמים זרים.
נכון לשנת 2024, נושאי דרכון ישראלי מורשים להיכנס ל-170 מדינות וטריטוריות ללא צורך באשרת כניסה.
אזרחי ישראל רשאים להחזיק דרכונים של מדינות אחרות, אך הרבה פעמים הם נדרשים להשתמש בדרכון ישראלי בעת כניסה לישראל ויציאה ממנה.
דרכון בישראל מונפק לתקופה של בין חמש לעשר שנים.
כאשר מסתיים תוקפו או כאשר מתמלא הדרכון יש להחליפו בחדש.
בדרכון הישראלי 32 דפים (למעשה עמודים), אך ניתן להנפיק דרכון עסקי המכיל 64 דפים בתוספת אגרה.
דרכונים ישראליים מונפקים גם על ידי נציגויות ישראליות מחוץ לגבולותיה.
הדרכונים הישראליים מונפקים על ידי יחידת ארבל ברשות האוכלוסין וההגירה.
جواز سفر إسرائيليתקף עד:5 שנים לילד 10, שנים למבוגרים.זכאות:אזרחות ישראליתהוצאה ראשונה:1 בינואר 2012 (דרכון ביומטרי)הונפק על ידי:משרד הפניםמטרה:הזדהות
מדינת ישראל החלה בהנפקת דרכונים ב-14 במאי 1948, לאחר הכרזת העצמאות הישראלית.
בפועל הדרכון הראשון שהונפק היה זה של הנשיא חיים ויצמן באוגוסט.
בארבע השנים הראשונות לקום המדינה, הדרכון הישראלי היה "תקף לכל מדינות העולם מלבד גרמניה" (המערבית והמזרחית).
לאחר חתימת הסכם השילומים עם גרמניה המערבית ב-1952, ההגבלה בוטלה ובדרכון נכתב "תקף לכל הארצות".
הפיילוט נמשך עד שנת 2017. ב-28 בפברואר 2017, התקבל בכנסת התיקון לחוק אמצעי זיהוי ביומטריים ולפיו החל מ-1 ביוני 2017, יונפקו לתושבי ישראל תעודות ביומטריות.
בראשית ימי המדינה דרכונים הונפקו רק לשנתיים.
לאחר מכן הונפק דרכון לתקופה של 5 שנים עם אפשרות להאריך את תוקפו ל-5 שנים נוספות.
עד חקיקת חוק האזרחות, לא הונפקו דרכונים ליוצאים לחוץ לארץ אלא תעודות מסע.
עם התארכות הליכי חקיקת חוק האזרחות, הוחל בחקיקת חוק דרכונים שיאפשר הוצאת דרכונים למי שהממשלה מכירה בו כאזרח ישראלי, אולם גם חוק זה התעכב ובסופו של דבר אושר רק לאחר חקיקת חוק האזרחות.
עד לשנת 2017, הונפק דרכון לתקופה של 10 שנים.