tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיום בפארק 48 אטרקציות שמחולקות לשש "ארצות":
באופן סמלי הרחוב הראשי של ארצות הברית משמש כפתיחה של הפארק, אחרי הכניסה של תחנת הרכבת.
בחלונות הבניינים של הרחוב הראשי, בקומה השנייה, ישנם מיצגים, מחווה לאנשים חשובים הקשורים לחברת דיסני ופיתוח אתר הנופש וולט דיסניוורלד.
הרחוב בנוי לפי סגנונות עיצוב מכל רחבי אמריקה.
שלא כמו בדיסנילנד, ברחוב הראשי שבממלכת הקסם אין את בית האופרה ובמקומו יש את "תיאטרון כיכר העיר" שבו מתגורר כריסטופר ג'ורג' וויבר, "ראש העיר" של הרחוב הראשי ואחת הדמויות החשובות בפארק.
ברחוב הראשי נמצאות חניות רבות שמוכרות דברים שונים.
התפאורה מעוצבת כעיירה קטנה באמריקה בשנות ה-20, בהשראת ילדותו של וולט דיסני והסרט היפהפייה והיחפן.
בבניין הראשון ברחוב, בניין העירייה, ישנו לובי לאורחים ובו חברי צוות מספקים מידע ועזרה לאורחים.
ברחוב נמצאים גם: מספרה, חנויות מזכרות, כמה מסעדות, חנות ממתקים ובסופו של הרחוב נמצאת מסעדה פינתית שבה חווים האורחים את "החוויה האמריקנית המסורתית"- ישיבה על ספסלים, אכילת נקנקיות וצ'יפס בזמן צפייה בסרטים מצוירים.
ברחוב הראשי נמצאת גם אטרקציית נסיע בחשמליות רתומות לסוסים, שבה נוסעים על חשמלית לאורך כל הרחוב הראשי.
בסוף הרחוב הראשי נמצאת טירת סינדרלה, שעל אף שהיא בגובה 55 מטרים בלבד, היא נראית מכל נקודה בפארק ובמיוחד מהרחוב הראשי, מאחר שהקומה השנייה בבניינים של הרחוב הראשי יותר נמוכה מהקומה הראשונה, והקומה השלישית נמוכה עוד יותר, לכן הטירה נראית יותר גבוהה ממה שהיא באמת.
האפקט החזותי נוצר כתוצאה מכך שהבניינים יותר נמוכים ממה שהאורחים נוטים לחשוב.
ברחוב נמצאים פסלי מחווה לאחים דיסני - הפסל של וולט דיסני ומיקי מאוס מול טירת סינדרלה והפסל של רוי דיסני ומיני מאוס בכיכר הרחוב הראשי.
בארץ ההרפתקאות מוצג המסתורין של חקר ארצות זרות.
הארץ מעוצבת כג'ונגלים נידחים באפריקה, אסיה, המזרח התיכון, דרום אמריקה ודרום האוקיינוס השקט.
ארץ ההרפתקאות מכילה אטרקציות קלאסיות כמו שודדי הקאריביים, מסע בג'ונגל, חדר הטיקי הקסום ועוד.
בארץ המערב הפרוע המבקרים יכולים לחוות את המערב הישן של אמריקה - הבוקרים מהמערב הפרוע והאינדיאנים, לחקור את הנהרות של אמריקה.
ארץ המערב הפרוע מכילה אטרקציות כמו "רכבת הר הרעם הגדול", "הר הרסס", "ג'מבורי דובי הכפר" ועוד.
כיכר החירות מבוססת על עיר קולוניאלית מתקופת המהפכה האמריקנית.
בכיכר החירות עוגנת ספינת הנהר בלה מנהרות אמריקה.
בכיכר החירות ניתן למצוא אטרקציות קלאסיות כמו "הטירה המכושפת", "היכל הנשיאים", "ספינת הנהר בלה" ועוד.
עיצוב "ארץ הפנטזיה" מבוסס על יריד בימי הביניים.
וולט דיסני אמר ש"ארץ הפנטזיה מוקדשת לצעיר בלבנו שמאמין שכאשר אתה מבקש משאלה מכוכב, חלומותיך ייתגשמו".
בארץ הפנטזיה נמצאות אטרקציות קלאסיות כמו "זה עולם קטן", "מעופו של פיטר פן", "הרפתקאותיו הרבות של פו הדב", "הפילהרקסם של מיקי", "מסיבת התה של הכובען המטורף" ועוד.
בשנים 2012–2014 שופצה "ארץ הפנטזיה" והורחבה לגודל כפול מגודלה הקודם ונבנו בה אטרקציות חדשות כגון "רכבת שבעת הגמדים" ו"מתחת למים: המסע של בת הים הקטנה" ועוד.
נוספו בה גם אטרקציות של "היפה והחיה" ו"פלונטר".
חלק זה מארץ הפנטזיה, שנקרא "קרקס סטוריבוק" (Storybook Circus) ממוקם במקום שבו שכנה "עיר ההנפשה של מיקי" והוא מבוסס על אלמנטים מהסרטים "דמבו הפיל המעופף" וסרטי מיקי מאוס.
ניתן למצוא בו אטרקציות כמו "דמבו הפיל המעופף", שהוסר ממקומו בארץ הפנטזיה ב-2012 ו"תחנת הרסס של קייסי ג'וניור" (אזור משחקי מים בנושא קייסי ג'וניור - הרכבת מ"דמבו הפיל המעופף").
רוב "קרקס סטוריבוק" נפתח ב-12 במרץ 2012, ויתר החלקים באזור זה נפתחו ב-31 במרץ.
"עיר ההנפשה של מיקי" נסגרה באופן קבוע ב-11 בפברואר 2011, במטרה לפנות מקום ל"קרקס סטוריבוק".
עם השלמת "ארץ הפנטזיה החדשה", המורכבת מ"קרקס סטוריבוק" ו"היער הקסום", משתרע פארק "ממלכת הקסם" על פני 538 מ"ר.
ביער הקסום נמצאת הרכבת של בת הים הקטנה, שנפתחה במקור בהרפתקה הקליפורנית של דיסני.
יש בארץ זו גם אזור בנושא "היפה והחיה", הכולל את הטירה של החיה עם המסעדה בנושא "Be Our Guest" (בעברית: "התכבדי"- שיר מהיפה והחיה).
חלק זה של עולם הפנטזיה החדש נפתח באופן רשמי ב-6 בדצמבר 2012. ההרפתקה המפחידה של שלגיה הוסרה כדי לבנות את אולם הפיות במקום, ואטרקציה חדשה בנושא שלגיה ושבעת הגמדים שכוללת את ביתה של שלגיה ורכבת המכרה של שבעת הגמדים.
ארץ המחר/עולם המחר הוא בעצם עיר גלקטית בעתיד כפי שדמיינו אותו בשנות ה-50 של המאה ה-20: רקטות, עב"מים ורובוטים...
וולט דיסני אמר על עולם המחר: "מחר יכול להיות עידן נפלא.
המדענים של היום פותחים את הדלת של עידן החלל להשגים שילדנו והדורות הבאים יהנו ממנו.
אטרקציות עולם המחר נועדו לתת הזדמנות לחזות בהרפתקאות שעשויים להיות העתיד של החיים שלנו." בארץ זו אטרקציות קלאסיות הכוללות את "הר החלל", "קרוסלת הקידמה", "אסטרו אורביטר", "משגרי החלל של באז שנות אור", "רשות התחבורה של ארץ המחר", "הבריחה הגדולה של סטיץ'", "קומת הצחוק של מפלצות בע"מ" ועוד.
ממלכת הקסם מרוחקת יותר מק"מ ממגרש החניה של הפארק.
עם ההגעה המבקרים נלקחים על ידי חשמליות למרכז התחבורה ומכירת הכרטיסים, שבו נמכרים כרטיסים לפארקים שבוולט דיסניוורלד, וממנו יוצאות כל הרכבות (מונורייל - Monorail) שמגיעות לכל נקודה באתר הנופש.
במרכז יש בנוסף חנות מזכרות לכל ארבעת פארקי השעשועים.
כדי להגיע לפארק האורחים משתמשים במערכת המונורייל, המעבורות או אוטובוסים בהתאם למיקום המלון.
משלושת בתי המלון הקרובים ביותר לממלכת הקסם: אתר הנופש העכשווי של דיסני, אתר הנופש הפולינזי של דיסני ואתר הנופש הפלורידיאני הגדול של דיסני אפשר להגיע לממלכת הקסם בעזרת המונורייל או המעבורות; בכל שאר המלונות ניתן להגיע רק בעזרת אוטובוסים פרט לשני מלונות שמהם מגיעים במעבורות לרציף ממלכת הקסם.
במערכת המונורייל הראשית יש שני נתיבים:
הנתיב החיצוני - מסילה דו-כיוונית ללא הפסקה בין מרכז התחבורה ומכירת הכרטיסים וממלכת הקסם
הנתיב הפנימי - הרכבת שבו עוצרת בתחנות נוספות: אתר הנופש העכשווי של דיסני, אתר הנופש הפולינזי של דיסני ואתר הנופש הפלורידיאני הגדול של דיסני.
אפשר להגיע לאפקוט על ידי נתיב שנוסף ב-1982 כשאפקוט נפתח.
באושר ועושר (Happily Ever After) הוא מופע זיקוקים שמוצג כל ערב אשר החליף את "משאלות" (Wishes) והוקרן לראשונה ב-12 במאי 2017.
שלא כמו קודמו, המופע כולל מיפוי הקרנות על גבי "טירת סינדרלה", לייזרים וזרקורים בנוסף לזיקוקי דינור, והחל מאפריל 2023, הקרנות לאורך כל הרחוב הראשי של ארצות הברית.
אורך המופע הוא כ-17 דקות.
המופע כולל דמויות משלל סרטי דיסני.
שיר הנושא של המופע נלקח מחגיגות העשור של דיסנילנד הונג קונג - "Happily Ever After", ועבר שינוי על מנת להתאימו למופע; השיר בוצע על ידי אנגי קיילהאוור וג'ורדן פישר.
המופע הובטח להציג את טכנולוגיית מיפוי הקרנות הכי משוכללת שנראתה אי פעם בהיסטוריית פארקי דיסני.
המופע זכה לאהדה רבה ונחשב למופע הזיקוקים הכי טוב שדיסני אי פעם הציגה, אשר כלל את מספר הזיקוקים הגדול ביותר ממופעי זיקוקים אחרים שהוקרנו על בסיס יומי.
לאורך השנים המופע חווה השהיות וחזרות משלל גורמים:
המופע הושהה בתחילת מרץ 2020 בעקבות התפשטות נגיף הקורונה והוחזר רק כעבור שנה וארבעה חודשים, ב-1 ביולי 2021 ביחד עם Epcot Forever באפקוט.
המופע בוטל ב-29 בספטמבר 2021, לטענת דיסני באותה העת, הביטול היה לצמיתות - והוחלף על ידי "כישוף דיסני" (Disney Enchantment) כחלק מחגיגות 50 השנה של דיסניוורלד ב-1 באוקטובר 2021.
ב-3 באפריל 2023 שב המופע לפארק עם סיום חגיגות 50 שנה לאתר הנופש על אף פרסומם הקודם שהמופע יבוטל לצמיתות, לאחר ש"כישוף דיסני" (Disney Enchantment) הועלה בפעם האחרונה לילה לפני.
כישוף דיסני (Disney Enchantment) הוא מופע זיקוקים שהיה מוצג כל ערב אשר החליף את "באושר ועושר" (Happily Ever After) והוקרן לראשונה ב-1 באוקטובר 2021.
בדומה ל-"Happily Ever After" כולל המופע מיפוי הקרנות על גבי טירת סינדרלה והרחוב הראשי של ארצות הברית, כמו גם לייזרים וזרקורים בנוסף לזיקוקי דינור.
המופע כולל דמויות משלל סרטי דיסני ושיר הנושא של המופע הוא שיר מקורי חדש אשר נקרא "You are the Magic" המבוצע על ידי פיליפ לואורנס וקיילה אלוורז.
המופע נוצר לכבוד מסיבות 50 השנה של דיסניוורלד.
המופע התקבל בדעות חלוקות אשר גורסות כי הוא אינו מחליף ראוי לקודמו ("Happily Ever After") וכי אינו מצליח להעביר את הרגש של דיסני כמוהו, עד כדי מצב שנפתחה עצומה שעליה חתומים כעשרות אלפי אנשים על מנת להחזיר את "Happily Ever After".
לאחר תלונות רבות שהמופע לא מזכיר דבר שקשור לחגיגות השנה ה-50 של אתר הנופש, ב-22 באוגוסט 2022 המופע קיבל עדכון שכולל תוספת קצרה לתחילתו, בה וולט דיסני מסביר על התוכניות להקמת אתר הנופש דיסניוורלד, וכן גם מתקנים וותיקים מהפארק כגון "שודדי הקריביים", ו"זה עולם קטן".
בסוף ההסבר של וולט, מיקי מאוס מציג נאום קצר הקורא לאורחים להאמין בקסם שהם עצמם מביאים לפארק.
בנוסף, בסיום המופע מיקי מאוס מחליף את הקריינית המקורית ואומר "You are the Magic".
ב-2 באפריל 2023 הועלה המופע בפעם האחרונה ופינה את מקומו למחליפו הוותיק, "Happily Ever After".
"משאלות" (Wishes) הוא מופע זיקוקים הנערך בפארק ממלכת הקסם מאז ה-9 באוקטובר 2003.
"הקריינים" המלווים את המופע הם ג'ימיני הצרצר והפיה הכחולה ונושא המופע הם דמויות דיסני - הטובות והרעות.
מופע הזיקוקים מתרחש סביב טירת סינדרלה המוארת באור כחול עבור הדמויות הטובות ובאור אדום עבור הרעות.
במהלך המופע כל דמות דיסני מתארת את משאלותיה.
מופע הלואין נקרא "משאלות הלואין: רוחות רציניות צוחקות מפחידות בשמים" (Happy HalloWishes: A Grim Grinning Ghost Spooktacular in the Sky) נערך מדי שנה במהלך "מסיבת ההלואין הלא כל כך מפחידה של מיקי".
במהלך המופע נורים זיקוקים מכל רחבי הפארק והם מקיפים את המבקרים בו.
המופע הוצג לראשונה בשנת 2005.
מופע חג המולד נקרא "משאלות החג: חוגגים את רוח החג" (Holiday Wishes: Celebrate the Spirit of the Season) נערך במהלך מסיבות חג המולד המאוד שמח של מיקי (בחודש דצמבר ונובמבר) וכולל בעיקר שירי חג המולד.
במהלך המופע מועפים פתיתי שלג מלאכותי מגגות הרחוב הראשי של ארצות הברית.
התהלוכה החשמלית של הרחוב הראשי
"התהלוכה החשמלית של הרחוב הראשי" (Main Street Electrical Parade) - תהלוכה שנוצרה על ידי בוב ג'אני עבור פארק השעשועים של חברת וולט דיסני - דיסנילנד.
בעקבות הצלחתה הועברה התהלוכה לממלכת הקסם בשנים 1974–1991. בשנת 1991 הוחלפה התהלוכה שבממלכת הקסם בתהלוכה הנקראת "ספקטרומג'יק".
בשנים 1999–2001 עברה התהלוכה המקורית של דיסנילנד בממלכת הקסם, ובשנת 2001 שבה לדיסנילנד למספר חודשים.
הממלכה התקיימה עד לפלישת מדינות הציר ב-7 באפריל 1941.
על הקמת הממלכה הכריז אלכסנדר קראג'ורג'ביץ', יורש העצר ששלט בממלכת סרביה בשמו של אביו פטר הראשון החולה.
הממלכה החדשה קיבלה הכרה בינלאומית והעומד בראשה, אלכסנדר הראשון מלך יוגוסלביה צבר כוח והשפעה במדינה.
אלכסנדר הראשון השתמש בהתנקשות זו כסיבה לחיזוק כוחו ותפיסת השלטון, ולכן ב-6 בינואר 1929 הוא השעה את החוקה, פיזר את הפרלמנט והכריז על דיקטטורה מלכותית.
המשטר נאלץ להתמודד עם מספר קבוצות של מורדים לאומנים שהתנגדו לדיקטטורה המלכותית ולרעיון היוגוסלבי.
הפלישה ליוגוסלביה, שהתקיימה ב-6 באפריל, הביאה לכך שמבצע ברברוסה נדחה בארבעה שבועות, החלטה שהתבררה כמכריעה מאוד.
הקבוצה החזקה מביניהם הייתה צבא השחרור העממי של יוגוסלביה, קבוצה קומוניסטית בהנהגתו של יוסיפ ברוז טיטו, יליד קרואטיה ובן למשפחה מעורבת קרואטית-סלובנית.
המאבק בין השתיים גבר לעיתים אף על המאבק עם הגרמנים.
תחילה הייתה ההתנגדות לכיבוש הגרמני חלשה אך בהמשך היא גברה.
בשנת 1944 גירשו כוחות ההתנגדות את מדינות הציר מסרביה ובשנת 1945 משאר יוגוסלביה.
הוא עשה הכול כדי למנוע מנאמני המלוכה לחזור לשלטון במדינה, כולל שימוש בדיכוי ומשפטים מבוימים.
טיטו חיסל את הנהגת המחתרת היריבה של הסרבים המלוכנים הצ'טניקים, וריכז בידיו את כל הכוח שאפשר לו, בעזרת בני ברית קומוניסטים מכל הלאומים (בראש עם הסלובני אדווארד קרדל, הסרבי אלכסנדר רנקוביץ' ומילובן ג'ילס ממונטנגרו), להקים מחדש את יוגוסלביה, אך הפעם כמדינה קומוניסטית ופדרלית.
בשנת 1945 הוקמה הפדרציה הדמוקרטית של יוגוסלביה ובכך בוטלה באופן רשמי הממלכה.
ממלכת הקסם הוא תמה (נושא מרכזי) של פארק שעשועים אשר תוכנן על ידי חברת וולט דיסני ומצוי במספר פארקי שעשועים של החברה המצויים ברחבי העולם.
חמישה פארקי שעשועים של החברה מבוססים על סגנון זה:
כל "ממלכת קסם" מאופיינת בחמישה "אזורים" או "ארצות":
הרחוב הראשי של ארצות הברית;
שמות הארצות משתנות מפארק אחד למשנהו, אולם המבנה האופי של הארצות נשאר קבוע.
בכל ממלכת קסם יש טירה השייכת לכאורה לסיפור אגדה – טירת היפהפייה הנרדמת בדיסנילנד קליפורניה, דיסנילנד פריז ודיסנילנד הונג קונג, וטירת סינדרלה בממלכת הקסם ודיסנילנד טוקיו.
כל פארק מוקף על ידי רכבת המונעת על ידי קיטור והמקיפה את הפארק.
מאפיין זה מקורו בדרישה המקורית של וולט דיסני למתכנני דיסנילנד: "אני רוצה שהפארק לא יראה כמו שום דבר אחר שקיים עלי אדמות – ושרכבת תקיף אותו".
בדיסנילנד הונג קונג לא קיימת ארץ המערב הפרוע – הסיבה לכך הייתה עמדת המתכננים שארץ זו לא תעניין מבקרים מסין, אולם ייתכן שבשל לחץ ציבורי תתווסף הארץ בשלב מאוחר יותר.
בדיסנילנד שבטוקיו, רכבת הפארק אינה מקיפה את הפארק ועוצרת בארצות השונות בו ויש בה רק תחנה אחת – וזאת בשל החוק היפני הקובע שכל מסילת ברזל המשמשת לתחבורה ביפן צריכה להיות בבעלות המדינה.
ממלכת כארתלי-קאחתי (בגאורגית: ქართლ-კახეთის სამეფო; כַּארתלִי-קַאחֵתִיס סַאמֶפּוֹ; 1762–1801) נוסדה בשנת 1762 על ידי איחוד שתי ממלכות מזרח גאורגיות - כארתלי וקאחתי.
מתחילת המאה השש עשרה, לפי הסכם אמסיה משנת 1555 היו תחת שליטה איראנית.
בשנת 1744 העניק נאדיר שאה את המלוכה על ממלכת כארתלי לתאימורז השני והשליטה על ממלכת קאחתי לבנו ארקלה השני, כפרס על נאמנותם.
תאימורז וארקלה ניצלו את חוסר היציבות באיראן כתוצאה ממותו של נאדיר שאה בשנת 1747, והכריזו על עצמאותם בפועל.
לאחר מותו של תאימורז בשנת 1762, ירש אותו ארקלה כשליט כארתלי ובכך איחד את שתי הממלכות.
לאחר מאות שנים של ריבונות פרסית על גאורגיה, הצליח ארקלה לשמור על אוטונומיה של ממלכתו בתקופת התוהו ובוהו שנוצר בפרס עם מותו של נאדיר שאה.
הוא היה המלך הגאורגי הראשון של מזרח גאורגיה המאוחדת פוליטית מזה שלוש מאות.
אף על פי שארקלה הציע, מיד לאחר איחוד מזרח גאורגיה בשנת 1762, את צייתנותו לשושלת זנד , שתפסו את מקומה של השושלת האפשארית.
הממלכה נותרה אוטונומית בפועל במשך שלושת העשורים הבאים.
בשנת 1783 חתם ארקלה על חוזה גאורגייבסק עם האימפריה הרוסית ובכך שם את מבטחו בצאר הרוסי והפך את הממלכה למדינת חסות.
החוזה היווה ערובה להגנה מפני ניסיונות לכיבוש מחדש על ידי הפרסים או ניסיונות תקיפה על ידי אחרים.
עד לשנות ה-90 של המאה ה-18, צמחה שושלת פרסית חדשה, השושלת הקאג'ארית בראשות אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר, אשר הטביע את חותמו בתולדות הממלכה קצרת הימים.
בשנים שבאו לאחר מכן, לאחר שאבטח את פרס גופא, יצא המלך הפרסי לכיבוש מחדש של הקווקז ולהחיל את הריבונות הפרסית על האזור.
לאחר שארקלה השני סירב להתכחש לאמנה עם רוסיה ולקבל מרצון את הריבונות הפרסית תמורת שלום ושגשוג לממלכתו, פלש אגא מוחמד חאן לממלכת כארתלי-קאחתי, כבש את טביליסי ובזז אותה, ובכך החזיר אותה בפועל לשליטה פרסית.
אולם זה היה לזמן קצר כיוון שאגא מוחמד קאג'אר נרצח שנתיים מאוחר יותר בהתנקשות, וארקלה עצמו נפטר כעבור שנה.
השנים שלאחר מכן התאפיינו בבלבול, שהגיע לשיאו בשנת 1801, עם סיפוחה הרשמי של הממלכה, על ידי אלכסנדר הראשון, לאימפריה הרוסית, זמן קצר לאחר הכתרתו של גאורגי השנים עשר למלך ממלכת כארתלי-קאחתי.
בעקבות מלחמת רוסיה–פרס (1804–1813) ויתרה פרס על השליטה בממלכת כארתלי-קאחתי באופן רשמי, וסימנה בכך את תחילת פרק השליטה הרוסית בהיסטוריה של גאורגיה.
לאחר מותו של נאדר שאה בשנת 1747, ארקלה השני ותאימורז השני ניצלו את התוהו ובוהו בחצר הפרסית.
בתקופה שלאחר מכן כרת ארקלה השני בריתות עם החאנות של האזור , ביסס את מעמדו כשליט מוביל בעבר הקווקז, וביקש סיוע רוסי.
בשנת 1762 הוא ירש את אביו כמלך ממלכת כארתלי ויחד עם העובדה שכבר היה מלך ממלכת קאחתי, הפכה מזרח גאורגיה מאוחדת מבחינה פוליטית בפעם הראשונה מזה של מאות.
בסביבות שנת 1760 היה ברור כי כארים חאן זנאד הוא השליט החדש של פרס.
זמן קצר לאחר מכן ב-1762-1763 הגיש ארקלה את כתב צייתנותו לפרס וקיבל את הסמכתו כוואלי ("מושל" או "משנה למלך") של גוֹרגִ'יסְטַאן (גאורגיה).
שהיה תואר שלטוני ספווי מסורתי, שהפך באותם ימים תואר ריק מתוכן.
כארים חאן נפטר בשנת 1779, ועם מותו חזר התוהו ובוהו לחצר הפרסית.
מתוך כוונה שממלכתו תישאר עצמאית ומצד שני מתוך הכרה שיצטרך מגן חיצוני, ארקלה השני בא לידי הסכם עם האימפריה הרוסית בשנת 1783 וחתם על חוזה גאורגייבסק.
על פי ההסכם הועבר האחריות לביטחון הממלכה ויחסי החוץ שלה, לידי הרוסים.
כמו כן, התכחש ארקלה באופן רשמי מכל תלות בפרס או כל ממלכה אחרת.
עם זאת למרות הוויתורים הגדולים שנעשו לרוסיה, הצליח ארקלה לשמור על אוטונומיה פנימית בתוך ממלכתו.
עמדתו הדו ערכית של ארקלה השני משתקפת גם במטבעות שהוטבעו בתקופות שונות של שלטונו.
מטבעות הכסף הוטבעו עם שמו של איסמעיל השלישי או כתובת בסגנון שושלת זנד שמתייחסת לכארים חאן זנאד .
מטבעות אלה הוטבעו במטבעה של טביליסי עד לשנת 1799 - חלק מהם אף כעשרים שנה לאחר מותו של מוחמד כרים ח'אן זנד .
באותם עשורים, מטבעות הנחושת שנטבעו בטביליסי נשאו שלושה סוגים של איקונוגרפיה: נוצרית, גאורגית ואף של האימפריה הרוסית (כמו עיט דו-ראשי).
ההטבעה של מטבעות הכסף בהתייחסות לכרים ח'אן זנד, הפכה אותם לשמישים למסחר בפרס, ואילו מטבעות הנחושת ששימשו לשימוש מקומי בלבד, שיקפו את האוריינטציה הפוליטית הפרו-רוסית של ארקלה השני.
בעוד שחצר המלך ארקלה השני שמר על סוג מסוים של הדר פרסי, ואף הוא עצמו היה לבוש בסגנון פרסי, הוא החל בתוכנית שאפתנית של אירופיזציה, שנתמכה על ידי האליטות האינטלקטואליות הגאורגית של אותם ימים.
התוכנית לא הצליחה במיוחד כיוון שגאורגיה נותרה מבודדת פיזית מאירופה ונאלצה להוציא את כל המשאבים הזמינים להגנה על עצמאותה הפגיעה.
הוא חתר לגיוס תמיכתם של המעצמות האירופיות, ולמשוך אליו מדענים וטכנאים מערביים כדי להעניק לממלכתו את היתרון של הטכנולוגיות הצבאיות והתעשייתיות העדכניות.
סגנון שלטונו דמה לרודנים נאורים בני זמנו במרכז אירופה.
הוא הפעיל רשות מבצעת, רשות מחוקקת ורשות שופטת ופיקח פיקוח הדוק על פעולותיהן של מחלקות ממשלתיות.
מטרתו העיקרית של ארקלה במדיניות הפנים הייתה לרכז את השלטון על ידי צמצום סמכויות האצולה.
לשם כך הוא ניסה לבנות אליטה שלטונית, המורכבת מנציגיו, כדי להחליף את האצילים האריסטוקרטיים בניהול העניינים המקומיים.
ממלכת כוש הייתה ציוויליזציה קדומה בנוביה שהתפתחה סביב עמק הנילוס באזור שנמצא היום בצפון סודאן ובדרום מצרים.
הממלכה הגיעה לשיא כוחה בסוף תקופת הברונזה המאוחרת.
בירתה הדרומית הייתה העיר מרואה.
האזכור הראשון של נוביה נזכר בזמן השושלת הראשונה של מצרים בשנת 2890 - 3100 לפנה"ס, אז מצרִים החלו לנוע דרומה וגילו את רובה של כוש.
בערך בשנת 1500 לפנה"ס עבר האזור לשליטת מצרים הפרעונית תחת שלטונו של תחותמס הראשון.
במאה ה-11 לפנה"ס שלטון המצרים קרס והוקמה ממלכה עצמאית סביב העיר נפאטה בנוביה.
אזור נפאטה, שהיה מרכז השלטון, אוחד על ידי המלך אלראן בתקופה מ-780 - 755 לפנה"ס, אלראן מוזכר כמייסד הממלכה הכושית על ידי יורשיו.
הממלכה גדלה והשפעתה גדלה בדרום מצרים, באזור יב (אלפנטינה).
שנים מאוחר יותר המלך הכושי פִּיי כבש את מצרים העתיקה והקים את השושלת העשרים וחמש של מצרים.
כאשר האשורים פלשו למצרים בשנת 671 לפנה"ס, כוש נהפכה למדינה עצמאית.
המלך הכושי האחרון אשר ניסה להשתלט על מצרים היה טנטמני אשר הובס על ידי האשורים בשנת 664 לפנה"ס.
כוחה של הממלכה מול מצרים שקע ונוטרל בשנת 656 לפנה"ס כאשר פסמתיך מייסד השושלת העשרים ושש איחד את מצרים.
בשנת 591 המצרים תחת פסמתיך השני פלשו לכוש משום ששליט כוש אספאלטה התכוון לפלוש למצרים.
סיוע לממלכות בלבנט במלחמה נגד אשור
בשנת 701 לפנה"ס התקיים מסע סנחריב בלבנט בו כוחות האימפריה האשורית החדשה קיימו מסע עונשין נגד מספר ממלכות מורדות שכללו את ממלכת צידון, ממלכת אשקלון, מורדים מעקרון, וממלכת יהודה.
ממלכות מצרים וכוש סייעו למורדים ושלחו כוח צבאי גדול שנלחם באשורים.
הארוע אף מוזכר במקרא: "וישמע [מלך אשור] אל [אודות] תרהקה מלך כוש הנה יצא להלחם אתך" (מלכים ב י"ט ט).
אנשי עקרון, בגלל סיבה לא ידועה, מרדו כנגד מלכם פדי, אשר היה בעל־ברית של אשור, והסגירו אותו לחזקיהו בעת שהוא כבש את ארץ פלשת, כנראה שהם לא העלו לו מיסים וסנחריב יצא להעניש גם אותם.
מנסרת סנחריב מתארת את הקרב בין הכושים לבין האשורים.
יד האשורים הייתה על העליונה וכל הערים נכבשו או נכנעו להן.
כתוצאה מהמסע נחרבו ערים רבות ביהודה.
ירושלים לא נכבשה אך יהודה נותרה ממלכת חסות תחת האשורים ולאחר מכן תחת המצרים, עד לכיבושה בידי האימפריה הבבלית החדשה.
השם שניתן לתרבות מקורו בתנ"ך: כוש בן חם אחד מנכדיו של נח שהתיישב בצפון מזרח אפריקה.
התנ"ך מתאר את כוש באזור סודאן, דרום מצרים, אריתריאה, אתיופיה וסומליה.
ממלכתו של אחשוורוש השתרעה מהודו ועד כוש.
כמה מהחוקרים מזהים את כוש בדרום חצי האי ערב.
לפי אגדה הידועה בגרסאות שונות החל מן המאה השנייה, משה כיהן כמלך בכוש, במשך ארבעים שנה, לאחר שברח ממצרים מפחד פרעה.
וולאיטה הייתה ממלכה בדרום אתיופיה.
הממלכה הזו סיימה את תפקידה כאשר נכבשה על ידי הקיסר האתיופי מנליק השני, המלך האחרון של וולאיטה טונה הובס, ואז וולאיטה נכבשה בשנת 1896. הממלכה אז נכללה בתוך האימפריה האתיופית.
אף על פי כן, היא הייתה בעלת שלטון עצמי ונשלטה על ידי מושלים שמונו על ידי קיסר אתיופיה עד עליית החונטה הצבאית דרג ב-1974.
בעקבות הארגון המנהלי החדש שיזם הדרג הממלכה נעשתה חלק ממחוז סידאמו.
בעקבות האימוץ של החוקה החדשה בשנת 1995, וולאיטה הוכנסה למדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום, וכיום שטח וולאיטה חופף לשטחה של נפת וולאיטה.
ב-1935 הוקמה הממלכה מחדש, והיא הוסיפה להתקיים עד 1973. באותה שנה, ביוני משטר דיקטטורה צבאית, ביטל את המשטר המלוכני והכריז על הרפובליקה ההלנית השלישית .
המשטר הצבאי הודח ב-1974 ובמשאל עם המצביעים בחרו שוב במשטר רפובליקני, הפעם דמוקרטי.
במאה ה-15 נכבשה יוון על ידי האימפריה העות'מאנית, לפני כיבוש זה הייתה יוון חלק מהאימפריה הביזנטית, הגוף הממשיך הישיר של האימפריה הרומית, ששלטה ברוב האזורים דוברי היוונית במשך יותר מ-1,100 שנים.
הכיבוש התאפשר עקב היחלשות האימפריה הביזנטית כתוצאה מבזיזת קונסטנטינופול על ידי צלבנים.
הכיבוש העות'מאני ביוון התרחש לאחר הכיבוש השטחים הסרבים מצפון לה.
בשנת 1371 ניצחו העות'מאנים את הכוחות הסרבים בקרב בנהר המריצה.
לאחר מכן, בשנת 1389, ניצחו העות'מאנים בקרב קוסובו.
ללא כל התנגדות מהסרבים, ועקב מלחמות האזרחים באימפריה הביזנטית, בשנת 1453 נכבשה קונסטנטינופול על ידי העות'מאנים.
לאחר כיבוש קונסטנטינופול פלשו העות'מאנים דרומה ליוון, ובשנת 1458 כבשו את אתונה.
עד שנת 1460, הצליחו היוונים להחזיק בפלופונסוס, ואילו הוונציאנים והג'נובאנים שלטו בחלק מהאיים, אך עד שנת 1500, רוב יוון הייתה בשלטון עות'מאני.
בשנת 1571 נכבשה קפריסין בידי העות'מאנים, ובשנת 1670 נכבשה כרתים.
האיים היוניים היו השטח היחיד שלא נכבש ונשאר בשליטת הוונציאנים
בשנת 1821, תושבי יוון התקוממו נגד השלטון העות'מאני.
ובשנת 1829 הוצעה לראשונה הקמת מדינה יוונית עצמאית.
הרוזן יואניס קפודיסטריאס נבחר להיות ראש הממשלה הראשון של יוון, אבל בשנת 1831 הוא נרצח.
בנוכחות נציגי המעצמות, בשנת 1832 התקיימה בלונדון ועידה שבה הוכרזה יוון כמונרכיה.
בהתחלה דרש פדרו הראשון, קיסר ברזיל את המלוכה, אבל הוחלט לתת אותה לאותון, מלך יוון.
במהלך שנותיו הראשונות בתפקיד, ועקב גילו הצעיר, קבוצה של עוצרים בווארים שלטה בשמו.
העוצרים הבווארים ניסו להחדיר ליוון רעיונות גרמניים, כגון ממשלה היררכית נוקשה שתשלוט על יוון, תוך כדי שמירת משרדי הממשלה החשובים ביותר הרחק מהם.
אף על פי התנהלותם הפוליטית, הם תרמו את אבני היסוד למערכות הצבא, הממשל, מערכות המשפט והחינוך היווניות.
בשנת 1837 נפסק שלטונם של העוצרים הבווארים, ואותון מינה ממשלה יוונית, אפילו שרוב הצבא והממשל עדיין היה בשליטה בווארית.
במקביל הכנסייה האורתודוקסית של יוון אשר הייתה תחת הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול הכריזה עצמאות.
היא קיבלה הכרה כ"אוטוקפלית" ב-29 ביוני 1850.
אותון ניסה לתפקד כמלך אבסולוטי אך כפי שכתב תומאס גלנט, "הוא לא היה אכזר דיו כדי שיחששו מפניו, לא רחמן דיו כדי שיאהבו אותו ולא מוכשר מספיק כדי שיכבדוהו." בשנת 1843 הגיע חוסר שביעות הרצון של הציבור ממנו לדרגת משבר, ונשמעו קריאות להנהגת חוקה.
אוטו סירב בתחילה להעניק חוקה, אך מיד עם עזיבת החיילים הגרמנים את הממלכה, התחולל מרד.
ב-3 בספטמבר 1843, פרץ מרד עממי וצבאי בכיכר שלפני הארמון באתונה.
חיילים ואזרחים תבעו כי חברי מועצת המלך יהיו יוונים וכי תוקם אספה לאומית שתתכנס במועדים קבועים.
מכיוון שנותר ללא חייליו הגרמנים, נענה אותון לדרישות ההמון, חרף התנגדותה העיקשת של המלכה אמליה מאולדנבורג.
כדי להנציח לדורות את אירועי ספטמבר 1843, הוחלף שמה של הכיכר ל"כיכר החוקה".
כהונת אותון תמה לאחר שהתיר לבריטניה וצרפת להשתלט על נמל פיראוס בזמן מלחמת קרים (1853-1856), משום שהמעצמות הגדולות רצו למנוע שיתוף פעולה בין יוון לרוסיה.
כניעה זו גרמה לצבא היווני להדיח את אותון בהפיכה צבאית בשנת 1862, והמלך והמלכה שבו לבוואריה על גבי ספינת מלחמה בריטית.
לאחר מכן, במשאל בחרו היוונים את אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסוניה-קובורג-גותה כמלך החדש שלהם, אך מועמדותו נדחתה על ידי המעצמות הגדולות, שסירבו לאפשר לאחד מחברי משפחות המלוכה שלהם לעלות לשלטון היווני.
לבסוף הומלך גאורגיוס הראשון, מלך היוונים, בשנת 1863. צאצאיו של גאורגיוס הראשון מלכו ביוון עד שנת 1974, אולם המלוכה לא הייתה רצופה ונקטעה פעמים רבות בשל אירועים שונים.
על פי דרישת בריטניה והמלך גאורגיוס הראשון, יוון אימצה חוקה דמוקרטית הרבה יותר בשנת 1864. סמכויות המלך צומצמו ומועצת המלך בוטלה, וזכות ההצבעה הורחבה לכל הגברים הבוגרים (בשנת 1952 ניתנה זכות בחירה לנשים).
מימי חרילאוס טריקופיס, ראש ממשלת יוון מונה רק לאחר הצבעת אמון.
הצעד סייע להגדיל את היציבות הפוליטית אבל תהפכות אלקטורליות תכופות נשארו נורמה בפוליטיקה היוונית.
יוון נותרה מדינה ענייה למדי לאורך כל המאה ה-19. במדינה חסרו חומרי גלם, תשתיות והון.
החקלאות הייתה בעיקר ברמת הקיום, ומוצרי הייצוא החשובים היחידים היו דומדמניות, צימוקים וטבק.
חלק מהיוונים התעשרו כסוחרים ובעלי ספינות, ופיראוס הפך לנמל מרכזי, אך מעט מעושר זה מצא את דרכו לאיכרים היוונים.
הממשלה יזמה רפורמת קרקעות .
יוון נותרה ללא תקנה בחובות לנושים בלונדון.
בשנות התשעים של המאה ה-19, יוון הייתה כמעט פושטת רגל, וחדלות פירעון ציבורית הוכרזה בשנת 1893. העוני היה רב באזורים הכפריים ובאיים והוקל רק על ידי הגירה רחבת היקף לארצות הברית.
אף על פי כן חלה התקדמות בבניית תקשורת ותשתיות, ובאתונה הוקמו מבני ציבור אלגנטיים.
למרות המצב הכלכלי הגרוע, אתונה ערכה את תחיית המשחקים האולימפיים בשנת 1896, שהייתה הצלחה גדולה.
חזון שהוביל את הפוליטיקה היוונית הפנימית במאת שנות העצמאות הראשונות שלה היה רעיון יוון הגדולה, מֶגָלִי אִידֶאָה .
הרעיון היה חזון אירדנטי לאומי יווני להחזיר את האימפריה הביזנטית לגדולתה, ולכונן מדינה בשליטת יוון שתכלול את כל האוכלוסייה היוונית הנוצרית, כולל זו שנותרה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית לאחר מלחמת העצמאות של יוון, ובירתה תהיה קונסטנטינופול.
את הביטוי יוון הגדולה טבע ראש ממשלת יוון, יואניס קולטיס, בנאום שנשא ב-11 בינואר 1844 בו טען שכל היוונים נולדו חופשיים ושווים בין אם הם חיים בטריטוריה שבשליטת יוון ובין אם מחוץ לה.
הביטוי היה חדש אבל המושג היה נטוע עמוק בנפש היוונית וטופח במשך השלטון הטורקי.
החזון שימש את יוון בזירה הבינלאומית על מנת להגדיר את שאיפותיה במרחב.
ברוח החזון, השטח המצומצם של יוון בעת קבלת העצמאות הורחב בעקבות מאבקים, מלחמות והסכמים.
הרעיון דעך בציבוריות היוונית לאחר "הקטסטרופה באסיה הקטנה", כפי שמכונה ביוון התבוסה בשנת 1922 במלחמת יוון–טורקיה, וחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה, במסגרתם התכנסה רוב האוכלוסייה היוונית-נוצרית בשטח יוון הריבונית.
קונסטנטינוס הראשון עלה לשלטון במרץ 1913 לאחר שאביו גאורגיוס הראשון נרצח בחוצות סלוניקי.
קונסטנטינוס היה המלך הראשון שנולד ביוון והראשון שהאמין בנצרות יוונית-אורתודוקסית.
שמו נבחר ברוח הלאומיות היוונית הרומנטית והרעיון של יוון הגדולה.
אף כונה "קונסטנטינוס השנים עשר", בטענה להיותו יורשו של הקיסר הביזנטי האחרון.
כמפקד הראשי של צבא יוון במהלך מלחמות הבלקן, הפופולריות שלו הייתה עצומה, ומתחרה רק בזו של אלפתריוס וניזלוס, ראש ממשלתו.
המלך נטה לתמוך במדיניותה של הקיסרות הגרמנית, אך בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הכריז על נייטרליות.
אלפתריוס וניזלוס התפטר באוקטובר 1915 על רקע התנגדותו להמשך מצב זה.
וניזלוס חבר לאדמירל פבלוס קונטוריוטיס ולגנרל פנאיוטיס דנגליס וב-29 בספטמבר הכריזו השלושה על הקמת מדינה עצמאית לאומית שכללה את צפון יוון, כרתים וחלק מאיי הים האגאי ובראשה "הממשלה הזמנית להגנה לאומית", כממשלה מקבילה לממשלת המלך באתונה.
הכוח נלחם בקרבות החזית המקדונית נגד ממלכת בולגריה לצד חיילים מצרפת ובריטניה.
בנו אלכסנדר הומלך תחתיו אך תיפקד כשליט בובה ועושה דברו של וניזלוס.
בבחירות הכלליות הפסיד אלפתריוס וניזלוס והודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
ביוון נערך משאל עם ו-99 אחוזים מהמצביעים תמכו בחזרתו לשלטון.
סדרת מלחמות בין השנים 1912 ו-1922 סיפקה זרז לתעשייה היוונית, בענפים כמו טקסטיל; תחמושת וייצור מגפיים שנועדו לשימוש הצבא.
לאחר המלחמות רוב התעשיות הללו הוסבו לשימושים אזרחיים.
לפליטים היוונים מאסיה הקטנה, והמפורסם שבהם היה אריסטוטלס אונאסיס, הייתה גם השפעה אדירה על התפתחות התעשייה והבנקאות היוונית.
היוונים החזיקו 45% מההון באימפריה העות'מאנית לפני 1914, ולרבים מהפליטים מטורקיה היו כספים ומיומנויות ששומשו במהרה ביוון.
פליטים אלה הובילו גם הם לצמיחה מהירה של אזורים עירוניים ביוון, כאשר הרוב המכריע שלהם התיישבו במרכזים עירוניים כמו אתונה וסלוניקי.
לפי מפקד האוכלוסין של 1920, 36.3% מהיוונים התגוררו באזורים עירוניים או עירוניים למחצה, בעוד שמפקד האוכלוסין בשנת 1928 דיווח כי 45.6% מהיוונים התגוררו באזורים עירוניים או עירוניים למחצה.
בשנת 1927 הוקם בנק יוון , הבנק המרכזי של יוון.
באותה שנה חודשה החוקה וקבעה כי הפרלמנט ייבחר פעם ב-5 שנים, חיזוק זכויות האדם (כגון חופש העיתונות) ויצירת מעמד למפלגות בתוך הפרלמנט.
למרות זאת, הרפובליקה סבלה מחוסר יציבות כאשר בין השנים 1924 ו-1935 ידעה יוון 23 חילופי שלטון, דיקטטורה צבאית, ו-13 הפיכות.
שנות ה-30 של המאה ה-20 הביאו עמן משבר כלכלי וחברתי חמור ביוון, בין השאר בשל עצירת הזרמת הכסף מהמהגרים היווניים בארצות הברית למשפחותיהם שנשארו ביוון, עקב השפל הגדול של 1929 בארצות הברית.
מתוך חששו של גאורגיוס השני ממהפכה קומוניסטית, ועל מנת לייצב המשטר, מינה גאורגיוס את הגנרל יואניס מטאקסס, שר ההגנה בעל הנטיות המלוכניות, לראש ממשלה.
לדעת המלך המצב הפוליטי ביוון היה בלתי פתיר, לפיכך הציע להקפיא את הפרלמנט ואת הבחירות ל-5 חודשים, חודשים בהם מטאקסס יוכל לייצב את המדינה ובצורה כזו תחזור למדינה דמוקרטית בעל יכולת לשלוט.
הפרלמנט השתכנע, ובהצבעה - חברי הפרלמנט הצביעו על פיזורו של הפרלמנט.
פיזור שהיה אמור להמשך 5 חודשים ונמשך בפועל קרוב ל-10 שנים.
ב-4 באוגוסט 1936 הכריז על שלטון דיקטטורי, שנודע בשם משטר 4 באוגוסט, שלטון שהיה מושפע מהמשטרים הפאשיסטים של התקופה.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה במזרח אירופה, ולאחר מכן במערב, מטקסס ניסה לשמור את יוון מחוץ לסכסוך.
אך ככל שהתקדמו האירועים, ועל אף נטייתו האידאולוגית של מטקסס לצדן של מדינות הציר, ועל אף הקשרים הכלכליים והדיפלומטיים הטובים שקשר עם גרמניה, התקרבה יוון לבריטניה, לא מעט בזכות גאורגיוס האנגלופיל, שהיווה עמוד תווך בתמיכה במשטרו של מטקסס.
במצב עניינים זה מטקסס נפטר באופן פתאומי בינואר 1941, גרמניה שלחה צבא לתמוך באיטליה בת בריתה, צבא גרמניה תקף את יוון דרך יוגוסלביה ובולגריה ב-6 באפריל 1941. לאחר מכן, הוקמה באתונה ממשלת בובות של גרמניה במסגרת המדינה ההלנית, שלא זכתה לתמיכה של העם היווני.
עם הימשכות הכיבוש הגרמני קמו קבוצות התנגדות פוליטיות שונות, שנעו בין פרו-מלוכני לאידאולוגיות קומוניסטיות, שנהלו מלחמת גרילה בגרמנים ובבולגרים במזרח מקדוניה ותראקיה, שם כוחות בולגריים כבשו שטח יווני.
לעיתים התקיימו התנגשויות אלימות בין הקבוצות.
על אף דרישת ראש הממשלה הליברלי, גאורגיוס פפנדראו כי המחתרות הקומוניסטיות תפסקנה את הלחימה, הן סירבו להתפרק מנשקן, והאלימות בין הפלגים נמשכה.
ב-1 בספטמבר 1946 נערך משאל עם, שאף הוא הוחרם על ידי השמאל.
בשנת 1947, בעקבות תוצאות משאל העם, החלה מלחמת האזרחים ביוון שהסתיימה בתבוסת הקומוניסטים.
ב-1 באפריל 1947 באמצע מלחמת האזרחים ביוון, מת גאורגיוס השני, ופבלוס עלה לשלטון במקומו.