tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אילש קוצר, מצור יריחו, הוצאת מסדה, 1954 (מהונגרית)
אילש קוצר, אל תירא עבדי יעקב, הוצאת מסדה, 1969 (מהונגרית).
יהודה אבידן (נולד ב-1962 בשם יהודה בוסו) הוא פעיל מפלגת ש"ס ומנכ"ל המשרד לשירותי דת.
לשעבר פרשן ברדיו קול חי ומנכ"ל החברה לפיתוח אשדוד.
בגל הראשון של מגפת הקורונה בישראל היה אחראי על המלוניות לציבור החרדי.
נולד בשנת 1962 ברמלה, לחפציבה, בתו של רב העיר הרב יצחק אביחצירא (הבאבא חאקי).
בעת שירותו הצבאי שימש כרב חטיבת גבעתי והשתחרר בדרגת סרן.
אבידן נשוי לעו"ד גאולה אבידן דקנית הסטודנטים בקריה האקדמית אונו, אב לילדים ומתגורר באשדוד.
בשנת 2017 נפטרה בתו שירה בצעירותה לאחר שסבלה מבעיית נכות קשה.
אחיו הוא שר הבריאות לשעבר חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס אוריאל בוסו, דודם הוא חבר הכנסת והשר לשעבר אהרן אבוחצירא ובן-דודם הוא איש התקשורת איציק סודרי.
אבידן נחשב כאחד מפעילי מפלגת ש"ס הבכירים ומקורב לאריה דרעי, הוא מרבה להתראיין בתקשורת החרדית ולצאת להגנת מפלגת ש"ס והיו"ר דרעי גם במחיר עימותים תקשורתיים, הוא מכונה רבות בתקשורת כ"איש המספרים" של ש"ס.
אבידן מופיע בקביעות בפאנלים של מוצאי הבחירות בתחנות הרדיו החרדיות.
בעבר שימש גם כדובר סיעת ש"ס.
משנת 1992 ועד ל-2017, כיהן כסגן יו"ר ועדת הבחירות המרכזית מטעם ש"ס.
בשנת 2004 גזר בית משפט השלום שלושה חודשי מאסר על תנאי וקנס בסך 5,000 שקלים על יהודה אבידן, פעיל ש"ס וחבר בוועדת הבחירות המרכזית, שהודה והורשע בעבירה של הפרת אמונים, כאשר נתן טיפול מועדף במשרד הפנים למקורביו.
עקב כך, הועבר אבידן מתפקידו.
בעקבות ביצוע העבירה נאלץ אבידן להתפטר מכהונתו גם כיו"ר הדירקטוריון של תמ"מ.
ב-2015 תבע עורך הדין איתמר בן גביר את אבידן בתביעת לשון הרע על סך 400,000 ש"ח לאחר שאבידן התבטא במהלך ראיון רדיו שהקיצוניים (אנשי עוצמה יהודית) רדפו את הרב עובדיה יוסף.
בית המשפט פסק שעל אבידן לפצות את התובעים בסך 13,000 ש"ח והוצאות משפט.
בין השנים 2010–2019 כיהן אבידן כמנכ"ל החברה לפיתוח אשדוד.
כמו כן כיהן כיו"ר הוועד המנהל בקריה האקדמית אונו, מנכ"ל עיתון יום ליום, וכיועץ ליו"ר ש"ס, אריה דרעי.
ב-2020 במהלך הגל הראשון של מגפת הקורונה מונה על ידי דרעי לאחראי על המלוניות לציבור החרדי (יחד עם מינויו של דרעי כממונה על הקורונה במגזר החרדי), והוא כיהן עד לעזיבתו של דרעי את תפקיד הממונה על הקורונה במגזר החרדי.
בגל השני שוב מונה אבידן לאחראי על המלוניות אך הוא עזב את התפקיד לאחר כמה ימים.
בראיונות בתקשורת מתח אבידן ביקורת על כך שלא ניתנו לו ולשר דרעי כלים כדי לפעול כמו בגל הראשון.
ב-2023 מונה אבידן לכהן כמנכ"ל המשרד לשירותי דת.
ב-2024, בתפקידו כמנכ"ל המשרד לשירותי דת, אמר: "אם ייתנו לי את ההוראה - אעזוב את הארץ", והתייחס בכך לאמירתו של הרב הראשי לישראל יצחק יוסף: "אם יכריחו אותנו ללכת לצבא, ניסע כולנו לחוץ לארץ".
יהודה איזנשטרק ( 19 בינואר 1912 – 6 במאי 2005) היה צלם עיתונות, עיתונאי ודובר אגף הרישוי במשרד התחבורה.
אלפי התמונות שצילם ופרסם בשני העשורים הראשונים לקיומה של מדינת ישראל, הן הבסיס למוניטין שלו כצלם, והן מהמקורות החזותיים החשובים להיסטוריה של החברה בישראל.
יהודה (יוּלֶק) איזנשטרק נולד וגדל בעיירה ליד לבוב בגליציה המזרחית, לאמו, יטי (לבית מרגוליוס), ואביו בצלאל איזנשטרק, שהיה סוחר תבואה אמיד.
היו לו שני אחים ואחות: אחיו הבכור, בֶּנֶק, נפטר בשנות העשרים לחייו משחפת, עוד לפני השואה, אחותו דבורה נרצחה בשואה, ואחיו, דוד (דולק) עלה לארץ בשנת 1933, שינה את שם משפחתו ל"בצלאלי" ועבד בוועד הפועל של ההסתדרות הכללית.
איזנשטרק למד עיתונאות וצילום בעיר מגוריו, לבוב, שם עבד עבור כמה עיתונים יהודיים.
באוגוסט 1939, נשלח איזנשטרק על-ידי כתב העת היהודי "אידישע בּילדֶער" לסקר את מסעה של ספינת המעפילים "טייגר היל", שהפליגה מנמל קונסטנצה בחוף הים השחור לארץ ישראל.
ב-1 בספטמבר 1939, הגיעה ספינת המעפילים אל חופי הארץ, ולמחרת נתפסו מרבית נוסעיה ונעצרו על-ידי שלטונות המנדט הבריטי.
איזנשטרק, ששהה על סיפון האוניה כעיתונאי (ולא כמעפיל), לא יכול היה לשוב אל פולין, מולדתו, כפי שתכנן, בגלל פרוץ מלחמת העולם השנייה יום קודם לכן.
איזנשטרק נשאר בארץ והצטרף לקיבוץ משמר השרון.
חלק ניכר משירותו הצבאי עבר עליו במדבר המערבי ובכרתים, שם המשיך לצלם ולתעד את המאורעות שבהם נטל חלק.
בשנת 1941, לאחר הפלישה הגרמנית לכרתים, הצליח לברוח מהאי, לאחר שחצה אותו במסע רגלי ארוך, ועלה על ספינה בריטית.
בהמשך, נפצע, ונשלח לטיפול והחלמה במצרים - שם, הכיר את רעייתו לעתיד, שרה, אשר שירתה כאחות בבית ההבראה הצבאי שבו שהה.
החל מאמצע שנות הארבעים, עבד איזנשטרק כעיתונאי וצלם עצמאי עבור עיתונים שונים בארץ ובחו"ל.
במקביל לעבודתו העיתונאית, הוא היה חבר בארגון ההגנה, ועם קום המדינה, מילא שורה של תפקידים במסגרת צה"ל, בהם צלם בגדוד מוריה, קצין קשר לעיתונות בחטיבת עציוני, צלם מחלקת ההסברה של צה"ל בירושלים ועוד.
בשנים 1947–1948 הרבה לצלם תמונות של המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות.
לאחר מלחמת העצמאות חזר איזנשטרק לעבודתו האזרחית ועבד, בין היתר, כצלם קבוע בשבועון דבר השבוע.
כתבותיו המצולמות פורסמו בעיתונים שונים בישראל ומחוצה לה.
כצלם, נהג לפתח את התמונות שצילם, באחד החדרים בביתו.
מסוף שנות החמישים, הוא החל לצמצם בהדרגה את עבודתו העיתונאית, ובמקביל, החל לעבוד באגף המכס והבלו במשרד האוצר.
בשנת 1965, לאחר פטירתה של רעייתו, הפסיק איזנשטרק לחלוטין לכתוב ולצלם.
הוא המשיך לעבוד בשירות המדינה, כדובר אגף הרישוי במשרד התחבורה, עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1977.
התמונות הרבות שצילם בין השנים 1947–1970 נתרמו בשנת 1984 על ידי בתו לשני ארכיונים: לגנזך המדינה (שם נמצאות רוב תמונותיו, כ-13,000 תמונות) ולארכיון צה"ל ומערכת הביטחון (שם נמצא מיעוטן), והן נמצאות בשני ארכיונים אלה עד היום.
גם בארכיון הציוני המרכזי מופיעות בקטלוג הארכיון כ-700 תמונות שלו.
הוא גם צילם את חגי ישראל (תחפושות פורים, הכנות לחג הפסח, מצעדי יום העצמאות), עולים במעברות, תמונות רבות של העיר ירושלים - רחובות, מבנים ואירועים, ועוד.
בשנת 1999 תכנן בנק ישראל להנפיק שטר כסף של 500 ש"ח.
על השטר היה אמור להתנוסס מצד אחד דיוקנו של יצחק רבין, ומן הצד האחר, אחת מהתמונות שצילם איזנשטרק - שיירת אספקה בכניסה לירושלים הנצורה בשנת 1948. התכנית לא יצאה בסופו של דבר אל הפועל, אך איזנשטרק קיבל תעודת הוקרה מן הבנק, על נכונותו לתת את הזכות להשתמש בתמונה.
תמונותיו של איזנשטרק נכללו, במשך השנים, בתערוכות רבות (רובן תערוכות קבוצתיות).
31.08.2008 - 22.10.2008 - "ירושלים תש"ח - תצלומים מאוסף יהודה איזנשטרק בגנזך המדינה - לרגל 60 שנה למדינת ישראל" (תערוכת יחיד) - באכסדרה של תיאטרון ירושלים.
2016 - "הצלמים – ירושלים בעיני צלמיה 1950-1900" (תערוכה קבוצתית שאצר ד"ר שמעון לב) - במוזיאון מגדל דוד.
בתערוכה זו, חולק אולם התערוכה לחללי-משנה, שבכל אחד מהם הוצגו צילומיהם של 2–4 צלמים, מתוך יותר מ-30 צלמים שהשתתפו בתערוכה.
אחת התמונות של איזנשטרק, שמשכו תשומת לב בתערוכה, היא "משה דיין זורק כדורי שלג בחורף 1949".
תערוכת קבע (תערוכת יחיד) - באתר האינטרנט של גנזך המדינה: "ילדים מקימים מדינה 1952–1957: מתצלומיו של יהודה איזנשטרק" (אוצרת: נילי קורן).
בשנת 1944 התחתן איזנשטרק עם שרה (סלה) לבית פינזל, שנולדה בפשמישל בגליציה, עלתה לארץ ישראל והתגייסה כאחות לצבא הבריטי.
הם הכירו כשהיא שירתה בבית חולים צבאי באלכסנדריה והוא הגיע לשם כחייל פצוע.
בהמשך, כמה שנים לאחר הנישואין, היא עבדה כאחות הראשית בקופת חולים כללית בירושלים ונפטרה בשנת 1965 משבץ מוחי.
מנישואים אלו נולדה בתו היחידה, יהודית איזנשטרק-סמית, פסיכולוגית קלינית בעיסוקה (לשעבר הפסיכולוגית המחוזית של שירותי בריאות כללית בירושלים).
בשנת 1970 התחתן איזנשטרק שוב.
אשתו השנייה הייתה ד"ר דורית פדן-איזנשטרק, מרצה בכירה לסוציולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
כשפגש אותה, הייתה אלמנה ואם לשלושה: פרופ' מיכל בלר, הנשיאה לשעבר של מכללת לוינסקי לחינוך (המרכז האקדמי לוינסקי־וינגייט), ד"ר עמרי פדן, כלכלן ואיש עסקים והזכיין של רשת מקדונלד'ס בישראל, ונעה פדן, עובדת בקרן מנדל-ישראל.
פדן-איזנשטרק נהרגה בשנת 1976, בתאונת דרכים.
איזנשטרק התגורר רוב חייו בירושלים: תחילה בשכונת גאולה, ובהמשך ברחוב המלך ג'ורג' במרכז העיר, בשכונת בית הכרם ובשכונת יפה נוף.
יהודה איזנשטרק, זו קפריסין (מדריך לנוסעים לקפריסין), ירושלים, 1962.
יהודה אבן שבתי היה משורר יהודי-ספרדי ב.
הוא היה רופא וכונה גם "יהודה בן יצחק מברצלונה".
יהודה אלחריזי שיבח את שירתו.
הוא התגורר בטולדו או בבורגוס.
יהודה היה אמן ששילב במיומנות ביטויים מקראיים ותלמודיים מתובלים בהומור.
הוא חיבר את "מלחמת החכמה והעושר" (נקרא גם "מלך רב") ואת "מנחת יהודה שונא הנשים".
את "מלחמת החכמה והעושר" יש המשייכים לסוגת המקאמה (המחברת) הספרדית.
היא בסגנון פרוזה משופעת משובצת בשירים קצרים ונכתבה בשנת 1214. היצירה מוענה לנשיא טודרוס בן יוסף אבולעפיה, הנקרא, בסוף היצירה, לשמש שופט בסכסוך פואטי.
היצירה יצאה לאור לראשונה בקונסטנטינופול בשנת 1543, וככל הנראה נדפסה בפעם האחרונה כנספח ל"בן המלך והנזיר" של אברהם בן חסדאי (ורשה, 1894).
יצירתו "מנחת יהודה שונא הנשים" (נקרא גם "ספר זרע" או "תחכמוני") כתובה בסגנון המקאמה (המחברת) הספרדית.
זוהי סאטירה הומוריסטית על נשים.
היא נכתבה בשנת 1218 והוקדשה לאברהם אל-פחח'ר.
גם היא נדפסה לראשונה בקונסטנטינופול בשנת 1543, וההוצאה האחרונה כנספח ל"טעם זקנים" של אליעזר בן שלמה אשכנזי (פרנקפורט, 1854).
רבי יהודה אוחנה (1796 - 1872), מגדולי רבני מקנס בבמאה ה-19. אבי משפחת אוחנה בארץ ישראל.
נולד בשנת תקנ"ו (1796) לאביו שלמה אוחנה.
רבי רפאל אוחנה התייתם מאביו, והיה סמוך על שולחנו של סבו, רבי יהודה, ועלה איתו לארץ ישראל כשהיה בגיל 15.
רבי רפאל העיד על סבו רבי יהודה: "שלושים שנה קודם פטירתו ביטל משא ומתן והיה מתבודד, וקבע ישיבתו בביתו והיה לומד כפי השגת שכלו.
וכאשר הגיע לשנת השבעים לימי חייו מסר כל קרקעותיו ושטרותיו ביד בניו, ובא הוא ואשתו לארץ ישראל".
יהודה אהרן וידבסקי (נולד בכ"ז בתמוז ה'תרע"ט, 25 ביולי 1919) הוא איש עסקים ישראלי ניצול השואה ממוצא פולני.
יהודה אהרן וידבסקי נולד לאברהם ולדובריש לאה, בעיר טורק שבפרובינציית פולין גדול בפולין.
כשהיה כבן 14 עברה משפחתו לגור בעיר לודז'.
במהלך שואת יהודי פולין, כשהוקם גטו לודז' בתחילת שנת 1940 עברו כל המשפחה לגטו לדירה, אותה קנו מתושב המקום, שם המשיכו להפעיל את המתפרה שבבעלותם, וספקו צווארונים לשמלות, שנשלחו לגרמניה הנאצית.
במתפרה הועסקו כמה עשרות יהודים בעבודות ייצור בכפייה עבור הנאצים.
בעת חיסול הגטו ב-29 באוגוסט 1944, נשלחו כל בני המשפחה לאושוויץ, שם בי"ג באלול ה'תש"ד נרצחו ונשרפו הוריו אברהם ודובריש לאה, ואחיו הגדול גבריאל, שהיה תלמיד ישיבת חכמי לובלין וחסיד של האדמו"ר מסוכטשוב.
אחותו יוכבד הוטבעה בשטוטהוף, ואחיו חיים משה נרצח בבוכנוואלד.
רק יהודה ואחיו יהושע שרדו את הסלקציה של ד"ר מנגלה ונשלחו למחנה העבודה באושוויץ.
לאחר תקופה הועברו שניהם למחנה עבודה בפרידלנד (כיום: מיירושוב ), שהיה מחנה משנה למחנה גרוס-רוזן, שליד ברסלאו, שם עבדו בהרכבת כנפיים למטוסים, עד לשחרורם על ידי הצבא האדום ב-9 במאי 1945.
לאחר המלחמה חזר ללודז', שם נישא לאשתו דובריש (לבית וסרצוג), הקים מחדש בית חרושת לטקסטיל, וניסה לשקם את עסקי המשפחה.
בתקופה זו סייע לאצ"ל במשלוחי נשק מפולין.
שם נולד לו בנו בכורו אברהם.
בשנת 1950 עלה לישראל והתגורר בתל אביב, שם נולדה בתו לאה, שנישאה לד"ר מרדכי הימלפרב.
בסוף שנות ה-70, בזמן שפולין עדיין הייתה חלק מהגוש הקומוניסטי, נסע לראשונה לפולין, כדי לחפש את קברי אבותיו, בהמשך החל לבקר שם באופן קבוע, כדי לנסות לשמר ולשקם את זיכרונות חיי היהודים בפולין בכלל ובלודז' בפרט.
במסגרת זו שיקם את בית העלמין בלודז', ושיפץ מעל 7,000 מצבות במקום יחד עם חברו יוסף בוכמן.
גם בבית העלמין בסוכטשוב בו קבורים האדמורי"ם מסוכטשוב בעל האבני נזר ובעל השם משמואל, טרח רבות לאתר את המיקום המדויק של האוהל שהיה על קבריהם, ובנה אותו מחדש.
וכן דאג לשיפוץ האוהל של הרב ישראל טאוב, האדמו"ר הראשון ממודז'יץ, בעל הדברי ישראל.
בשנת ה'תשע"ח 2018 במסגרת אחד ממסעותיו לפולין מעד במדרגות של בניין עיריית ורשה, ונזקק לטיפול רפואי, אשר לא התאושש ממנו לגמרי עד היום.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת ה'תשע"ב (2012) היה בין משיאי המשואות בטקס הממלכתי ביד ושם.
הוא משתתף בקביעות בטקס לזכר השואה של ארגון יוצאי לודז' בישראל, וברבים מהשנים, התכבד וידבסקי (ובשנים האחרונות גם בנו אברהם) באמירת הקדיש ותפילת אל מלא רחמים בטקס.
כחסיד סוכטשוב קבע את תפילותיו בבית הכנסת סוכטשוב שברחוב רש"י בתל אביב, ולעיתים בבית הכנסת מודז'יץ שהיה סמוך לביתו ברחוב דיזנגוף בתל אביב.
בשנת ה'תשע"ח 2018 נסע לפולין עם 31 מבני משפחתו למסע מיוחד בתחנות חייו, לקראת יום הולדתו ה-100.
בכ"ז בתמוז ה'תשע"ט, 30 ביולי 2019 חגגו לוידבסקי יום הולדת 100, בהשתתפות הרב הראשי לישראל לשעבר, הרב ישראל מאיר לאו, האדמו"רים ממודז'יץ ומסוכטשוב ורבנים נוספים.
זכה לראות צאצא דור חמישי.
נכדתו שרה רבקה הימלפרב חיברה מחקר על הספר "אגלי טל" של הרב אברהם בורנשטיין, האבני נזר.
וידבסקי הוא ככל הנראה ניצול השואה המבוגר ביותר שחי בישראל.
הרב יהודה אזנקוט (סביב ה'תר"ל, 1870 – כ"ב בתשרי ה'תש"ד, 21 באוקטובר 1943) היה אב בית הדין, ראש הישיבה ורבה הראשי של טנג'יר שבמרוקו הספרדית במחצית הראשונה של המאה העשרים.
היה גם כרוניקאי וכתב עיתונאי.
התייתם בגיל צעיר, ונשען על אחיו ר' יעקב.⁩ גדל בטנג'יר ולמד בישיבת 'יגדיל תורה' בעיר, וכן למד אצל הרב מרדכי בן ג'ו.
בכסלו תרנ"ב הגיע לטיטואן, ושם נשא לאשה את עאלייה למשפחת כהן-אלחדאד.
ככל הנראה כעבור זמן קצר חזר לטנג'יר.
נכון לשנת תר"ס, שימש יחד עם רבי יהודה בן שימול כסופר בית הדין.
בשנת תרע"ז, לאחר פטירת רבי מרדכי, התמנה רבי יהודה בן שימול לאב בית הדין ורבי יהודה אזנקוט שימש כדיין שני.
בשנת תרפ"ו הצטרף אליהם רבי יעקב משה טולידאנו לתקופה קצרה.
לאחר פטירת הרב בן שימול בחשון תרח"ץ, כיהן כאב בית הדין ורבה של טנג'יר.
התכתב בהלכה עם רבי דוד צבאח רבה של רבאט.
וכן עמד בקשרים עם רבי אליהו בן אמוזג.
הרב אזנקוט כיהן גם כראש הישיבה בעיר, ונכון לשנת תרע"ד, לימד הלכה מידי לילה בישיבת 'אצאייג' (נקרא גם 'בית יהודה' ששם גם התפלל) ומתלמידיו נמנו רבי יעקב עובדיה ורבי אברהם עסור רבה של ליסבון.
רבי שמואל אדרעי כתב פיוט לכבוד רבי יהודה.
פעל ותרם להדפסת ספרי קודש של חכמי המערב.
בשנים ה'תרמ"ח-ה'תרנ"א, רבי יהודה פרסם בעיתונות היהודית-אירופאית מספר כתבות, בין השאר תיאר את מצבן העגום של קהילות יהודי מרוקו, בכדי להיטיב את המצב על ידי עזרה מגורמי חוץ; וכן ביקר את התנהגות הערבים בימי חגיהם, וטען שהם נוהגים בשפל מוסרי.
נפטר בטנג'יר, ונספד בכבוד גדול.
לאחר פטירתו החליפו הרב מרדכי אנקאווה.
בנו היה רבי משה אזנקוט שהיה מדייני העיר, וראש הארגון הציוני בעיר.
פסקי דין - בכתבי יד באוסף פרטי, ומקצתם נדפסו בספרי חכמי דורו.
לקוטים וחדושים - כתב יד באוסף פרטי.
יהודה (דודו) אהרון (י"ח בשבט תש"ח, 29 בינואר 1948 – כ' בתשרי תשל"ד, 16 באוקטובר 1973) היה קצין צה"ל בדרגת סגן שלחם ונהרג במלחמת יום הכיפורים ועוטר בעיטור העוז על לחימתו בקרב החווה הסינית.
יהודה אהרון נולד ב-1948 לאברהם ולוטה בכפר סאלד, הוא למד בבתי ספר בגבעת חיים איחוד.
אהרון התגייס בנובמבר 1966, הוא התנדב לחטיבת הצנחנים שם השלים קורס מ"כים, קורס צניחה, קורס פקחי אוויר וקורס קצינים, בזמן זה לחם במלחמת ששת הימים.
במלחמת יום הכיפורים הוא לחם בגזרת סיני, הוא נהרג בקרב החווה הסינית כשלוש שעות אחרי אחיו שנהרג באותו הקרב.
על אותו הקרב קיבל את עיטור העוז.
הוא נקבר לצד אחיו בבית הקברות בגבעת חיים איחוד.
יהודה בן שלמה אלחריזי (נקרא גם יהודה חריזי, בערבית: يهودا بن سليمان الحريزي ابن شاؤول ابو زكريا; בספרדית: Yehudá al-Harizí; 1165, טולדו, ממלכת קסטיליה – 3 בדצמבר 1225, כ"ד בכסלו ד'תתקפ"ה, חלב, הסולטנות האיובית) היה נוסע, משורר, יוצר ומתרגם יהודי-ספרדי.
יהודה חריזי נולד בספרד, כפי הנראה בטולדו הנוצרית, שנותרו בה כיסי השכלה ערבית רחבה.
הוא נפטר בסוריה אור ליום רביעי, בשעות הערב, בליל היממה האחרונה של חודש ד'ו אלקעדה בעיר חלב.
שם משפחתו מתקשר אל העיר חרז באנדלוסיה, או למשורר הערבי אבו אחמד אלקאסִם אל-חרירי, שבהשפעתו קרא לעצמו אלחריזי, כלומר "החורז".
אלחריזי נולד בבית משכיל ומבוסס כלכלית וחי בצעירותו חיי כבוד ורווחה.
כפי שציין בספרו תחכמוני: .
בצעירותו רכש השכלה וידיעות מקיפות במקצועות שונים במקרא, בתלמוד, בפילוסופיה, בבלשנות וברפואה.
הוא שוטט ועבר ממקום למקום והתפרנס מחיבור שירים עבור עשירי הקהילות אליהם הגיע.
אלחריזי ערך מספר מסעות, שהחלו לפי דבריו בעקבות צרות באזור מגוריו.
האחרונה שבהם הייתה לארץ ישראל ולמזרח, אך לדעת יוסף סדן במסע זה היה מדובר בהגירה וניסיון התיישבות בארץ חדשה.
יצירותיו ספוגות ברשמים ממסעותיו, ובעיקר בתיאורו את חכמי הקהילות היהודיות שתמכו בו כלכלית וכאלה שנמנעו מכך.
ספרו מחברות איתיאל הוא תרגום קובץ המקאמות של אבו אחמד אלקאסִם אל-חרירי, איש בצרה, משורר נערץ על בני דורו, שחי כמאה שנים קודם, וששיריו נחשבו ליצירת מופת.
חריזי החליף את הסיפור הערבי על החג' - העלייה המוסלמית למכה, בעליה לרגל לירושלים, ולמקומות בשירים נתן שמות מקראיים הרומזים על מקומות יישוב יהודי חרבים ברחבי ספרד הנוצרית.
אלחריזי עסק גם בתרגום כתבי הקודש היהודיים, וביניהם לטענתו על פי הזמנת יהודי פרובנס, תרגום יצירותיו של הרמב"ם: חלקים מפירוש המשנה להרמב"ם - כולל הקדמות הרמב"ם הנחשבות ספר נפרד, ואת הספר מורה נבוכים.
בשני תרגומים אלו היה בתחרות מול שמואל אבן תיבון שאף הוא נתבקש לתרגם את הדברים בידי יהודי פרובנס, כפי שעולה ממכתבו לרמב"ם.
פרט ליצירתו בעברית, עיבד וכתב גם שירה בערבית (ובאותיות ערביות), שחלקה נתגלתה רק לאחרונה.
מתוך רצונו להחיות את השפה העברית, חזר לעסוק בתרגום ספרות הקודש.
על התרגום של שירת חרירי ולעומתו תרגומים אלו כתב:
על אלה הוסיף את יצירותיו המקוריות (ולפעמים לא מקוריות) בערבית יהודית (באותיות עבריות).
במקרים אחדים העתיק מן הערבית בלי הזכרת שם המשורר המקורי.
רבים משיריו אסף בספרו "תחכמוני", יצירה אשר מורכבת ממקאמות.
את הספר הקדיש לאנשים שונים תוך תיקונים והתאמות קלות.
קובץ שירים אחר שלו מוקדש לדברי מוסר ויראת שמים.
הוא נחשב בין גדולי משוררי ספרד, אף שחי בדורות שלאחר שלמה אבן גבירול או רבי יהודה הלוי ומשוררי ספרד האחרים ואף שלא היה הראשון לכתוב מקאמות.
כִּתאבּ אלדרַרה (בעברית: פניני המוסרים ושבחי הקהלים) הוא ספר על מסעותיו, אשר אלחריזי חיבר בערבית (ובאותיות ערביות).
ספר זה הוא האחרון שכתב, לפני מותו בעיר חלב.
החל בשנת 1215, יצא אלחריזי למסעות הרחק מביתו.
לדעת סדן, לעיתים ביקר קצרות באירופה וחזר לביתו בטולדו אך בכלל מסעותיו עבר לכל הפחות חמישים מקומות יישוב שהוזכרו או הוטמעו אחר כך בשיריו.
מסעו הראשון היה לפרובנס בצרפת (לפי סדן מספר גיחות קצרות בלבד) - לאחר שספג את התרבות הערבית, הערבית-יהודית והעברית בעיר הולדתו טולדו, יצא לפרובנס בצרפת, כמתרגם מערבית למלומדיה העבריים, ובפרט לצורך תרגום כתבי הרמב"ם: פירוש המשניות והספר "מורה נבוכים".
מסעו השני היה בארצות המזרח, ובארץ ישראל (לדעת סדן: הגירה לארץ ישראל ולמזרח, שהסתיימה בסוריה עם מותו בחלב).
ספרו תחכמוני ויצירותיו ספוגות ברשמים ממסע זה, אך פעלו בשנותיו האחרונות לא היה ידוע, עד ניתוח ספרו של אלמוצלי.
מסע זה החל באלכסנדריה שבמצרים, משם נסע בדרך היבשה לקהיר ולירושלים.
במקאמה ה-50 שלו, מתאר אלחריזי את מסעו ממצרים לארץ ישראל, אותו עשה עם שיירת-מדבר מוסלמית, ולדעת יהושע פראוור, זהו התיאור היחיד בספרות הנוסעים של יהודי החוצה את מדבר סיני בדרכו ממצרים לארץ ישראל.
מהמדבר הגיעו לעזה וממנה לירושלים, שם פגש את בראשי הקהילה היהודית המתחדשת.
במקאמה כח נוקב אלחריזי בתאריך ביקורו בירושלים: "שנות אלף ועל מאה וארבעים ושמונה מִנְוָתָה גָלתה".
מאחר שהיהודים בימי הביניים קבעו את תאריך חורבן הבית השני בשנת 68 או 69 לספירה (במקום שנת 70), הרי שביקורו של אלחריזי בירושלים התרחש בשנת 1216 או 1217. במקאמה אחרת הוא מספר שעלה עם מלוויו להתפלל על הר הזיתים, משם השקיפו על הר הבית.
לאחר עלייתו לרגל לארץ ישראל, המשיך אלחריזי לצפת ומשם לדמשק שבסוריה.
קטע במקאמה אחרת מצביע לכאורה שביקר גם בעכו הצלבנית.
אולם לדעת פראוור, אלחריזי מעולם לא ביקר בעכו ולא ירד מגב ההר למישור הצלבני, אלא עבר דרך השטח שבשליטת האיובים.
במזרח הגיע עד בצרה סמוך לכווית ומפרץ שט אל-ערב ובצפון עד ארביל הקרובה למקורות החידקל.
קשריו הטובים הגיעו עד תימן.
הוא כתב את קורותיו במסעות אלה ואת רשמיו מקהילות ישראל הרבות בהן ביקר בספרו תחכמוני.
מסעו השלישי והאחרון היה לאזור חלב בצפון סוריה שם נקבר.
פרט לזמן פטירתו ומקום קבורתו לא ידוע לנו על חייו בתקופה זו.
בספרו תחכמוני תיאר את מסעותיו ופגישותיו עם מאתיים אישים יהודים שונים, בעיקר מהעילית: רבנים ועשירים, אשר פגש בדרכו, ואשר להם הקדיש שירי שבח או גנאי.
לדעת חוקרים, ייתכן שהמניע למסעות היה התעוררות דתית בדומה לצלבנים שבאותה התקופה, מניע כלכלי, או רדיפות בארץ הולדתו ובחלק מהמקומות אליהם הגיע.
שירתו ייחודית עקב השילוב הערבי והעברי והשימוש באמרות ופסוקים מחוץ למקורות היהודיים.
מבנה שיריו ייחודי אף הוא: את צורת החריזה המקובלת של הקצידה, שנחלקו בתיהם ל"דלתות" ול"סוגרים", חילק כך שהדלתות נכתבו בעברית והסוגרים בערבית או להפך.
בשער י"א בספרו תחכמוני חיבר שיר תלת-לשוני, עברי-ערבי-ארמי, תחת הכותרת "דבר אל יאמן".
בהקדמה לספרו כתב ששיריו כולם מקוריים למרות טענות נגדו בדבר חיקוי.
שירתו של אלחריזי כוללת תיאורים משדה הקרב, סערות ים ותיאורי טבע בעברית.
בספרו תחכמוני תיאר פגישה עם שני גיבורים דמיוניים המספרים על מעשי קונדס מבדחים.
מסעותיו עברו בצרפת ומצרים, ארץ ישראל, סוריה ובבל, והוא תיעד תוך כך את מנהגי הקהילות היהודיות בארצות אלו וגם את ביקורתו עליהם.
"נדיבות היהודים", אפולוגיה על קמצנות.
"רפואת הגוייה", שיר לימודי בתחום הרפואה
"שמעו נא אל דברי הרופא".
"ספר הענק", אוסף של שירים קצרים שבתיהם חורזים בצימודים שלמים (שימוש במילים בעלות צליל דומה במשמעות שונה) ובהומונימים.
אוסף זה מכיל מאתיים חמישים ושבעה מכתמים המסודרים בסדר אלפביתי של חרוזיהם ורובם שירי מוסר והגות.
בשירתו משובצים אמרות ממקורות יהודיים ומהתנ"ך, כמו: .
וכן מהקוראן: לא נמלטו מן המוות האבירים השוכנים בחדרים (מקאמה 36:2), בקוראן: .
במקאמה אלרוצ'ה אלאניקה (בעברית: התו ההדור) אלחריזי לועג לקהילת יהודי בגדד שלדעתו לא כיבדוהו כראוי.
בכתאב אלדרר כתב על מסעו לבגדד: "וחיברתי עליהם מקאמה בלשון ערב/וגיליתי בה מקצת מעשיהם הנסתרים."
אלחריזי קובע תנאים הקובעים מהו השיר הטוב:
יש לשמור על טוהר הלשון ואין להשתמש במילים זרות.
יש לשמור על משקל השיר.
יש להימנע מקלישות הרעיונית של שירים שאינם מתחברים אף אל מליצות ראויות.
יש להימנע מכתיבה בלשון מלאכותית.
על השירים להיות מובנים לקוראים.
יש להיצמד לכללי הדקדוק הלשוני ולהימנע משגיאות לשון.
מתוך מחברת יב - "מחברת המשוררים": הימן האזרחי נמצא בחבורה בירושלים אשר משוחחת
"בעניין השיר וסודותיו / לדעת איך נבנו מתחילה יסודותיו
ומי הקיר ליהודים מקורותיו / והזריח להם מאורותיו…
הנה ידענו כולנו / ואבותינו סיפרו לנו
כי השיר בבני ערב הוא נחלתם / מיום היותם על אדמתם
אך לא ידענו מתי צלחה רוח השירים / על העברים
ומי פתח להם בתחילה שעריו / ובא בחדריו / ללקוט בדולחיו ודריו".
אלחריזי בחר לרוב חומר לתרגום שהופיע באופן סאטירי, וגם את התרגום עצמו עיבד לאופן הצגה דומה.
היו שהסיקו מכך שאלחריזי אחז בתפיסה הנאו-אפלטונית של הספרות.
אלחריזי התמודד עם מבנים לשוניים שאין להן אח ורע בשפה העברית.
לדעת רוב החוקרים, תרגומיו היו עממיים יותר ופחות מדויקים מאלו של שמואל אבן תיבון ואחרים.
מורה נבוכים של הרמב"ם, תרגום באופן שירי, נחשב קל להבנה אך פחות מדויק מזה של ר' שמואל אבן תיבון.
תרגום זה השפיע רבות רק בתרגומו הלועזי עבור ארצות אירופה הנוצריות, אך לא נפוץ בין הלומדים היהודים.
איגרת (או: מאמר) "תחיית המתים" של הרמב"ם.
איגרת המוסר הכללית לאריסטו, (תרגם מיוונית לערבית והוסיף משלו הרופא הערבי אבן ריצואן).
מוסרי הפילוסופים (ספר משלי מוסר) לפילוסוף הנוצרי אבן איסאק (חנניה בן יצחק), שידוע בשמו הערבי "אַדַאבּ אלפַלַאסִפַה" (מחשובי אספני המשלים בספרות האדב).
ספר איסור הקבורה לגאלינוס (על האיסור לקבור איש לפני מלאת 72 שעות למותו).
כאמור: המקאמות של המשורר הערבי אל-חרירי («مقامات الحريري» لصاحبه محمد القاسم بن علي بن محمد بن عثمان الحريري, 446–516 هـ | 1054–1112) נחשבו שיא ההישג של אלחריזי כמתרגם.
ערוגת הבושם - ספרו של משה אבן עזרא מקאלה אלחדיקה פי מעני אלמג'אז ואלחקיקה.
מידע ביוגרפי - ספר המשוררים של אלמוצלי
מקור לידע משלים רב על יהודה חריזי מגיע מהסופר הערבי אלמובארכ אבן א-שאער אל-מוסולי (או: אלמוצלי, ובערבית: المبارك ابن الشاعر الموصلي, איש מוסול בן זמנו של אלחריזי), ולקסיקון המשוררים שלו, המכיל את תקציר קורותיהם של משוררים בני זמנו.
בין היתר הזכיר את אל-חריזי בתקציר בן 8 עמודים, ומכאן פרטים רבים נוספים על חיי משורר זה.
בספרו כתב: "יהודה אלחריזי היה גבר גבה קומה בעל שער שיבה ופנים שלא הצמיחו חתימת זקן: יחיא אבן סלימאן אבן שאאול אבו זכריא אלחריזי אליהודי מן אהל טוליטלה [טולידו]...
שלא הצליח להסתיר את מבטאו הברברי.
הספר קובע את יום מותו המדויק ומקום קבורתו בחלב שבסוריה, וכן את שנת הולדתו.
לדעת יוסף סדן, ניתן להסיק שלא היה זה "מסע למזרח" אלא הגירה לארץ ישראל ולמזרח.
אלמוצלי טען בספרו על אופי הפכפך, בלתי נאמן, מתנכל ו'נבזי' מצד יהודה אלחריזי.
לדעת סדן, אין לדעת אם מדובר בהשמצה המקובלת בספרות נגד משוררים בעלי עט מושחז, לפי התרשמותו של אלמוצלי, או שאכן חלק מן התשלום שקיבל חריזי היה לצורכי מניעת השמצות, כפי שעולה מדברי אלחריזי בחלק משיריו הוא.
הרב יהודה בן שלמה חי אלקלעי (תקנ"ח, 1798 – ד' בתשרי תרל"ט, 1878) היה רב בסרביה, מבשר הציונות המעשית והמדינית הראשון, וחלוץ הציונות הפוליטית המודרנית.
הקדיש את חייו להתיישבות בארץ ישראל, ולשם כך גיבש תוכנית מדינית להקמת בית לעם היהודי בארץ ישראל, כ-50 שנים לפני בנימין זאב הרצל.
נולד לשלמה חי אלקלעי בסרייבו, שבבוסניה, אז תחת שלטון האימפריה העות'מאנית, וחונך בחינוך דתי יהודי על ידי אביו.
עלה ארצה בגיל 11. בגיל צעיר הוסמך לרבנות בירושלים, כתלמידו של רבי אליעזר פאפו, מחבר ספר "פלא יועץ".
בשנת 1825, בגיל 27 נשלח לשמש רב בזמון (בסרבית: Земун, בגרמנית: זמלין), שהייתה עיירה בקרבת העיר בלגרד שבסרביה, ונשלטה באותה עת על ידי האימפריה האוסטרית.
ב-1839 פגש את רבי יהודה ביבאס והושפע רבות מהשקפותיו בעניין גאולת ישראל.
בהשפעת עלילת הדם בדמשק ב-1840 פרסם את ספרו "מנחת יהודה", דברי דרשנות ששזורה בהם קריאה לעלייה לארץ ישראל.
לרעיון זה ניסה לגייס מאוחר יותר, ללא הצלחה, את חברת כל ישראל חברים.
רעיונות אלו התפרסמו שנים רבות לפני הקונגרס הציוני הראשון, ועל כן זכה לכינוי 'מבשר הציונות', כינוי אותו חלק עם צבי הירש קלישר ומשה הס, שגם הם העלו ברבים רעיונות ציוניים באותן שנים.
הרב אלקלעי לא הסתפק ברקימת חזון, אלא תכנן תוכניות מעשיות לפרטיהן.
דיבר על תחיית הלשון העברית, על פנייה לסולטאן העות'מאני ולמעצמות, על הקמת מסגרת מארגנת ליישוב הארץ ועל הקמת בנקים שירכזו הון פרטי לפיתוח הקרקעות.
בכתביו הלין על חוסר המעשיות שבו לוקים המדברים על ציון:
לאורך כל המאה ה-19, גם אם לא במספרים גדולים, הגשימו תלמידי רבי יהודה ביבאס, וממשיך דרכו הרב אלקלעי, את משנתם המדינית של רבותיהם, ועלו ליפו מרחבי האימפריה העות'מאנית, צפון אפריקה והקהילות הספרדיות במרכז אירופה.
ביפו פרנסו עצמם, הכינו את התשתית המוסדית (מקוה ישראל הוקמה על ידי קהילת יפו בשיתוף עם כל ישראל חברים) והכלכלית לקליטת יהודי מזרח אירופה שהגיעו לקראת סוף המאה, ולא נפלו לנטל על קהילות המוצא שלהם בפזורה, כאחיהם בני היישוב הישן.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19, במסגרת נסיונותיו לגייס את המעצמות האירופאיות ונגידי היהודים לתמיכה בתוכניתו המדינית, ערך מסע בצרפת, אנגליה וגרמניה, ואף העלה את משנתו המדינית בספר "גורל לה'".
בספר שיצא בשלוש מהדורות ואף תורגם לאנגלית, פורס הרב אלקלעי לראשונה תוכנית ציונית-מדינית ריאלית ומפורטת להקמת בית לעם יהודי בארץ ישראל, הכוללת יסודות פוליטיים וארגוניים, אשר 40 שנה מאוחר יותר, הוצגו בלבוש עדכני ובשפה הגרמנית, בספרו של הרצל, "מדינת היהודים".
השפעה משמעותית על דרכו של אלקלעי הייתה להקמת כי"ח ב-1860, שכן הוא ראה בעצם התארגנות יהודית על בסיס פוליטי מובהק ובעל יכולות לפעולה בזירה הבינלאומית, צעד גדול בדרך לגאולה מדינית.
גם מבחינה זו הקדים אלקלעי את בני זמנו, כולל רוב מקימי ומנהלי כי"ח, שלשיטתם ארגונם נועד לקידום השתלבות יהודים בארצותיהם דרך הכשרה מקצועית ותודעתית, ולא לקידום יעדים לאומיים.
ייתכן כי הרצל קרא את דפי "גורל לה'" והושפע מהרעיונות שהועלו בו, מכיוון שסבו של הרצל שמעון אריה (לייב) היה תלמידו של הרב אלקלעי וסייע בהדפסת ספריו בעירם זמלין, ואף שימש כתוקע בשופר בבית הכנסת של הרב אלקלעי.
בשנת 1869 נפגש עם הרב ברוך מיטרני (ממחדשי השפה העברית וממבשרי הציונות) בבאדן-באדן.
השניים ישבו במשך לילה שלם ועיבדו "תוכנית פעולה לגאולה".
בשנת (1865) חזר הרב אלקלעי לארץ ישראל, התיישב תחילה ביפו ולאחר מכן בירושלים וניסה לעודד את רעיון שיבת ציון ולשם כך התפלמס עם רבני היישוב הישן.
עשה ניסיון להקים אגודה בשם "כל ישראל חברים בארץ ישראל" וגייס לצורך כך אף את הרב פאניז'ל.
בסופו של דבר ניסיון זה לא עלה יפה בגלל ההתנגדות הרבה בקרב הרבנים ובני היישוב הישן לרעיונותיו.
לפי בקשת הרב צבי הירש קלישר נסע לפריז לפגוש את הרב נתן פרידלנד ששכנע אותו לנסות לסייע ליהודי העיר שאבאץ בסרביה להיחלץ מהאווירה
העוינת נגדם ולעלות לארץ ישראל.
גם ניסיון זה לא הניב פירות.
בקיץ של שנת ה'תרל"ד (1874) השתקע הרב אלקלעי סופית בארץ ישראל יחד עם אשתו, אסתר.
הוא נפטר כעבור כארבע שנים, בד' בתשרי ה'תרל"ט (1878), ונקבר בחלקת הספרדים בבית הקברות בהר הזיתים.
אשתו הלכה לעולמה כעבור זמן קצר.
בשנת 1843 פרסם הרב אלקלעי את ספרו "מנחת יהודה" והקדיש אותו ל"אחינו בני ישראל יושבי עיר דמשק".
מבחינת חזונו התאולוגי, הרב אלקלעי התייחד בכך שהקדים את הגאולה הטבעית לגאולה הניסית.
משיח בן יוסף, הוא הדגיש, יקדים את משיח בן דוד.
מקורית הייתה פרשנותו לדברי חז"ל: "כלו כל הקיצים ואין הדבר תלוי אלא בתשובה".
תשובה זו לא פירש במובנה הרגיל, אלא כשיבה לארץ ישראל.
בהקדמה לספרו 'לשון לימודים' כותב הרב אלקלעי שעל פי חישובים קבליים, מאה השנים שבין שנת ה'ת"ר עד שנת ה'ת"ש (1840–1940), מסוגלות לגאולה.
אולם אם עם ישראל לא יממש את ההזדמנות, עלולה להיות צרה נוראה.
הרב אלקלעי – ומשנת הגר"א
ד"ר חגי בן ארצי עמד בספרו מגילת התקומה והעצמאות, על כך שלאחר שהרב אלקלעי עלה לארץ ישראל ונפגש עם תלמידי הגר"א, ניתן למצוא בכתביו דברים דומים מאוד למה שכתבו תלמידי הגר"א.
לדוגמה: הרב אלקלעי התריע שאם לא יעלו לארץ ישראל מרצון, עד שנת ת"ש (1939–1940) יכריחו אותם לעלות, כך גם מופיע בספר קול התור (פ"ה, ח"ב סט"ז).
על שמו קרויה אור יהודה.
הסופר יהודה בורלא חיבר שני רומנים מתוך טרילוגיה על הרב אלקלעי: הרומן "כיסופים" עוסק בעלייתו של הרב אלקלעי ארצה, בשנותיו בירושלים ובקשריו עם הווזיר חיים פרחי; והרומן "מאבק" העוסק בפועלו למען יישוב א"י.
יצחק רפאל, כתבי הרב אלקלעי, ירושלים, מוסד הרב קוק, ה'תשל"ה (1974)
דרכי נועם (בלאדינו), בלגרד 1839
שלום ירושלים (בלאדינו), אופן 1840
חיבר גם את: מעודד ענוים, ספר חיים, קול מבשר, רגלי מבשר
בספטמבר 2025 קיימה ההסתדרות הציונית העולמית אזכרה ממלכתית ראשונה לרב יהודה אלקלעי בהר הזיתים בירושלים.
מטרת האירוע הייתה להחזיר את דמותו ואת תרומתו של אלקלעי למרכז התודעה היהודית והציונית.
במהלך האזכרה הודגשו רעיונותיו המוקדמים בדבר שיבת ציון והקשר בין עם ישראל לארצו, ונישאו דברים על השפעתו על התנועה הציונית.
על ציון קברו הונף דגל ישראל, ובנוף הר הבית התקיים טקס בהשתתפות אישי ציבור, תלמידי חכמים ובני נוער.
יהודה אריסטובולוס הראשון היה מלך יהודה והכהן הגדול בין השנים 104–103 לפני ספירת הנוצרים.
היה בנו הבכור של יוחנן הורקנוס והראשון שהכתיר עצמו למלך מאז שיבת ציון.
אריסטובולוס ואחיו אנטיגונוס הראשון שיתפו פעולה, עוד בתקופת חיי אביהם, במלחמה לכיבוש השומרון והנחילו תבוסה למלך הסלאוקי אנטיוכוס התשיעי שבא לעזרתה.
במסגרת המלחמה הזו הם כבשו את בית שאן והגלו את תושביה, וגם כבשו את שומרון, הרסו אותה, והגלו אף את תושביה.
על פי יוספוס את משרת הנשיאות ייעד יוחנן הורקנוס הראשון לאשתו, אך משעלה אריסטובולוס לשלטון הוא כלא את אמו עד שגוועה, וגם את אחיו, אלכסנדר ינאי ואבשלום.
את אחיו, אנטיגונוס הראשון, שהיה קרוב אליו בשנים ואהוב עליו, העריך וחלק לו כבוד.
הישגו הגדול של אריסטובולוס, על ידי, שלוחו, אחיו, היה כיבוש שטחי הגליל ובעיקר כיבושם וגיורם של היטורים, שבט ערבי צפוני.
בתקופת שלטונו הקצרה, שארכה שנה בלבד, הספיק יהודה אריסטובולוס לכבוש את עמק יזרעאל ולגייר את תושבי הגליל העליון.
יוספוס מספר שמששמע אריסטובלוס על ניצחונות אחיו אנטיגונוס, חשש שמא זה יתפוס את מקומו.
הוא הורה שזה לא יבוא אליו מזוין בנשק, וציווה גם שכל מי שיבוא למלך חמוש ייהרג לאלתר.
שלומציון המלכה, אשתו של אריסטובולוס, ששטמה את אנטיגונוס, הורתה לספר לו שאחיו רוצה לראות אותו עם כל כלי נשקו, כיאות לגיבור מנצח.
כך הוא אכן עשה, וכצפוי הרגו אותו השומרים.
האשמה שחש על מות אחיו הגבירה את מחלת המלך אריסטובולוס הראשון עד מותו בשנת 103 לפני הספירה.
לאחר מותו, שחררה אלמנתו שלומציון את אחיו שנאסרו על ידו, נישאה למבוגר שבהם - אלכסנדר ינאי, ומינתה אותו למלך.
יהודה אריסטובולוס נחשב למקורב ליוונים, אשר כתבו עליו שהיה איש ישר וטוב.
עם זאת, קלוזנר כותב שגיורם של היטורים מעיד שלמרות קרבתו ליוונים לא היה אריסטובולוס מתייוון ממש.
החוקרים נחלקו לגבי אמיתות התיאורים של אריסטובלוס אצל יוסיפוס ולגבי אופיו של אריסטובלוס.
צבי גרץ קיבל את עדות היונים שאריסטובלוס היה "איש ישר וטוב" וטען שההאשמות כלפי אריסטובלוס שהמית את אמו ברעב ושהרג את אחיו אנטיגונוס מקורם בחוגים של הפרושים
אשר שנאו את המלך בגלל שהיונים אהבו אותו.
לדעת יוסף קלוזנר, מקורם של ההאשמות כלפי יהודה אריסטובולוס, באויביו אשר התנגדו לו משום שהכריז על עצמו כמלך.
יצחק אייזיק הלוי טוען מנגד שהסיפור על רצח אנטיגונוס מגיע ממקור צדוקי ובולט בו הניסיון לרכך את אשמתו של יהודה אריסטובולוס.
לטענתו, האשמת שלומציון במות אנטיגונוס הוא שקר שהומצא על ידי הצדוקים ושעצם כך שהפר את צוואת אביו וכלא את אמו ואחיו מעיד על אופיו הרע.
יהודה אליצור (הרשקוביץ; כ"ז בתמוז ה'תרע"א, 23 ביולי 1911 – ב' בטבת ה'תשנ"ח, 31 בדצמבר 1997) היה פרופסור לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן, מחוקרי המקרא והגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל.
אליצור נולד כבן זקונים בבודפשט לרב יחיאל ורייזל הרשקוביץ.
במשפחתו היו 13 ילדים, שלושה נפטרו לפני שנולד.
כשהיה בן 15, נפטר אביו, והוא אומץ על ידי יהודית (אדית), אחותו הגדולה, וגיסו, הרב הפרופסור שמואל קליין, חוקר ארץ-ישראל, ועלה עמם לארץ ישראל בשנת ה'תרפ"ט (1929).
למד בבית המדרש למורים 'מזרחי' ואחר כך באוניברסיטה העברית בהר הצופים שם למד ביולוגיה, ידיעת ארץ ישראל, מקרא ותלמוד, וקיבל תואר במאי 1940. במקביל, היה פעיל בתנועת הפועל המזרחי ובבני עקיבא במסגרתם נתן הרצאות בנושאים שונים והדריך סיורים באתרים ארכאולוגיים בירושלים.
לאחר פטירתו של שמואל קליין, ההדיר מעזבונו את הספר 'ארץ הגליל' שיצא בהוצאת מוסד הרב קוק ב-1946.
בשנת 1947 הוזמן לתת שיעורים בתנ"ך ברדיו, והמשיך לתת שיעורים גם בשנות ה-50 בקול ציון לגולה.
היה ידוע כמרצה מחונן הן מהצד העיוני והן מהצד הדידקטי.
לימד תנ"ך במסגרות רבות ומגוונות – בתי ספר, מוסדות על תיכוניים, כנסים שונים, ועוד.
בראשית שנות ה-50 לימד תנ"ך במכון להשתלמות ולשיפור הלשון.
לאחר מכן הרצה במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן מאז ייסודה בשנת 1955 עד אמצע שנות התשעים.
הרצה והשתתף בחוג העיון בתנ"ך בבית ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
היה מהעורכים הראשיים של סדרת "דעת מקרא", וחיבר עם יהודה קיל את 'אטלס דעת מקרא'.
בסוף שנות החמישים היה חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית, ובשנות השישים היה חבר בוועד המנהל של רשות השידור.
כיהן בחבר השופטים של חידון התנ"ך למבוגרים.
ישב בראש ועדת השופטים שבחרה את זוכי פרס הרצל, הפרס הוענק מטעם "התאחדות יוצאי הונגריה בישראל" בתחילת שנות ה-70.
לאחר מלחמת ששת הימים היה בין מייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
זכה בתואר יקיר ירושלים בשנת ה'תשנ"ג (1993).
אליצור עסק רבות בלימוד ובמחקר מודרני של התנ"ך, תוך שילוב בין אמונה ובין שיטות מחקר מדעיות חדשות.
אליצור הסתייג מדרך הניתוח הספרותית של ביקורת המקרא, וטען שהיא מדע לא מבוסס, עם זאת התעסק רבות בחקר ההיסטוריה והגאוגרפיה של ארץ ישראל בזמן התנ"ך, והסביר בדרך זו מספר פרשות בנביאים.
אליצור אמר שיש ללמוד את התנ"ך מתוך אמונה בקב"ה בעזרת הכלים שפותחו במחקר במהלך הדורות, שמסייעים רבות בהבנת פשוטו של מקרא.
כשהציע הרב פתחיה מנקין לזהות את האקליפטוס כערבה כשרה לארבעת המינים כתב לו אליצור: "רצוי מאוד שרבנים הנזקקים לשאלות מעין זו, יבחנו אותן גם מצדן המקצועי (מפי מומחה לעניין הנדון).
ידיעה מקצועית עשויה לפרקים לסייע להבנת ההלכה במידה לא מועטה.".
בכמה מאמרים שיטתיים הסביר אליצור שיסודות האמונה הישראלית גנוזים בייחודו ההיסטורי של עם ישראל כפי שהוא מוצג בנביאים ובכתובים.
אליצור ראה את עצמו כתלמיד מובהק של גיסו, חוקר ארץ ישראל פרופ' שמואל קליין, וממנו ינק את דרכו הייחודית השוזרת את ידיעת התורה עם ידיעת הארץ, מתוך חיבה לשניהם.
הרב צבי יהודה הכהן קוק העריך את פרופסור אליצור כחוקר מאמין וישר, בעקבות כך הוא המליץ לראשי מכון מרחבים לצרף את פרופ' אליצור לצוות המרצים במכון.
נישא ב-1942 לרבקה לבית שמידט, סופרת.
רבקה נפטרה בטרם עת מסרטן בשנת ה'תש"ם (1979).
כחמש שנים לאחר מכן נשא את אחותה תרצה, לה היה נשוי עד פטירתה בחנוכה תשנ"ח (1997).
פרופ' שמואל אליצור - פיזיקאי.
אורי אליצור - עורך העיתון מקור ראשון.
פרופ' יואל אליצור - ממשיך את דרך אביו בחקר התנ"ך והארץ.
פרופ' ורד נעם - חוקרת תלמוד המלמדת באוניברסיטת תל אביב.
אחיינו הוא הרב מיכאל הרשקוביץ.
ספר יהושע עם פירוש, מבוא ומפות (יחד עם י"א זיידמן), הוצאת ראובן מס, 1953.
פירוש על ספר שופטים במסגרת סדרת "דעת מקרא"
אטלס דעת מקרא (יחד עם יהודה קיל)
גבולות נחלת אפרים, בעריכת עמוס פרומקין, הוצאת בית ספר שדה עפרה, תשל"ח.
ישראל והמקרא: מחקרים גיאוגראפיים, היסטוריים והגותיים (בעריכת יואל אליצור ועמוס פריש), רמת גן תש"ס.
הרואה והרועה: רשימות על ספר שמואל (בעריכת עמנואל מסטיי), אלון שבות תשס"ח.
רבי יהודה אריה ליב אלתר (כ"ט בניסן ה'תר"ז, 15 באפריל 1847 – ה' בשבט תרס"ה, 11 בינואר 1905) היה אדמו"ר בשושלת אדמו"רי חסידות גור, ומן הבולטים במנהיגי יהדות פולין בשלהי המאה ה-19. תחת הנהגתו הפכה חסידות גור לחסידות המרכזית בפולין.
מכונה על שם סדרת ספריו "שפת אמת", המכילה חידושים שכתב על התורה, על חגי ישראל ועל התלמוד הבבלי.
נולד בוורשה בכ"ט בניסן ה'תר"ז (1847) לרבי אברהם מרדכי בנו של רבי יצחק מאיר, בעל "חידושי הרי"ם" ומייסד חסידות גור, ולאסתר, ונקרא בשם יהודה ליבוש.
כסנדק בבריתו כובד על ידי החידושי הרי"ם האדמו"ר רבי חיים מאיר יחיאל ממוגליניצא.
בגיל שנתיים נפטרה אמו, ושש שנים מאוחר יותר בכ"ז אב ה'תרט"ו התייתם גם מאביו ועבר לגור בבית סבו.
סבו שכר עבורו מלמד שילמדו תורה, והתנה עמו שלשה תנאים: שיעירו כל בוקר לפני עלות השחר, שילמד עמו שמונה עשרה שעות ברציפות וכן שבכל יום יחדשו משהו בלימודם.
כשהיה בגיל 12 נפטר רבי מנחם מנדל מקוצק.
עד אז הספיק סבו לקחתו פעמיים לקוצק, וביקוריו שם עשו עליו רושם רב.
רבי יצחק מאיר עצמו, שהתמנה לאדמו"ר לעדת חסידי פשיסחא-קוצק לאחר פטירת הרבי, הסביר מה ראה לקחת את נכדיו הקטנים לקוצק באומרו: "כדי שיראו פעם יהודי אמיתי".
לאחר הבר מצווה התארס עם יוכבד-רבקה בתם של הרב יהודה קמינר נכד הברוך טעם, ואשתו הדסה (בתו של הרב משה חיים רוטנברג אחיו של ה"חידושי הרי"ם") החתונה נערכה בגור ב- ג' אדר שני תרכ"ב (1862).
כדי שלא יהיה שמו של החתן כשם החותן, צווה עליו סבו האדמו"ר להחליף את שמו הראשון יהודה ב-"אריה" ומאז נקרא אריה לייב.
לאחר החתונה נשארו בני הזוג לגור בעיירה גור.
באותן השנים, כמעט שלא בא במגע עם אנשים והיה עסוק רק בתורה ובתפילה.
בכ"ג אדר תרכ"ו (1866) בגיל 19, נפטר סבו רבי יצחק מאיר, והוא התמנה לרב העיירה גור על פי צוואת סבו.
למרות גילו הצעיר רצו החסידים למנותו כבר אז גם לאדמו"ר במקום סבו, אך הוא סירב והצטרף לחסידים שקיבלו את הנהגתו של רבי חנוך הניך הכהן לוין מאלכסנדר.
בשבת האחרונה לפני פטירתו הורה לתת את עלית שישי לרבי יהודה אריה אלתר אותו הועיד גם כממלא מקומו, לאחר פטירת רבי חנוך הניך (י"ח באדר ב' ה'תר"ל), בגיל 23, החל לשמש כאדמו"ר, אך סירב לשבת בראש השולחן, במקום של סבו, ומאז יושבים אדמו"רי גור באמצע השולחן ולא בראשו.
תחת הנהגתו של רבי יהודה לייב הפכה חסידות גור לאחת החסידויות הגדולות והמרכזיות בפולין.
כרבי צעיר דבקו בו רבים מצעירי הלומדים, שהיו מתייעצים איתו בדרך לימודם ועבודתם, והוא היה משקיע זמן קבוע לטיפוחם.
את החסידים הרבים שהיו באים להתייעץ עמו קיבל כשהוא עומד בפתח חדרו שעון על ארון הספרים.
מאחר שהיה עונה במהירות ובקצרה, הספיקו שעות ספורות לקבלת קהל גדול של חסידים.
בניגוד לנוהג המקובל אצל אדמו"רים אחרים, סירב רבי יהודה לייב לקחת כסף מן החסידים, והיה מתפרנס מחנות קטנה שניהלה אשתו.
גם את חסידיו היה מדריך להעדיף עיסוק במלאכה או במסחר על פני הרבנות.
בחודש אייר ה'תרס"א (1901) פרצה שריפה גדולה בעיירה גור שכילתה את מרבית הבתים ובהם את בית המדרש ודירתו של השפת אמת הצמודה אליו.
בית המדרש ובית הדירות למגורי המשפחה נבנה מקורות עץ על ידי החידושי הרי"ם בשנת ה'תר"כ (1860).
בית המדרש החדש ובית הדירות נבנה מאבנים והיה גדול ומרווח, בחצרו נבנו אגפי מגורים שנועדו לשמש את אלפי החסידים שבאו לשהות במחיצתו בחגים ובשבתות, בית המדרש החדש נחנך בחודש טבת ה'תרס"ג (1903).
ב-1899 נחנך קו רכבת מיוחד אשר קישר בין גור לוורשה.
קו זה כונה "הקו של הרבי", והוא עצמו השתתף במימון הקמת המסילה.
החל מימי השואה היה נתון המקום בידי פולנים שפתחו נגריה וחנות רהיטים באולם בית המדרש והתגוררו בדירות, בשנת ה'תשנ"ד לאחר מאמצים של הרב מנדל יוסקוביץ רבה של פולין ועסקנים בגור נרכש המקום ונפתח לציבור.
בי"ח באב ה'תר"ס (1900) נפטרה אשתו הראשונה וכעבור שנה הוא נישא לבתו של האדמו"ר רבי ברוך מגורליץ.
בה'תרס"ה (1905) חלה במחלה נדירה (מחלה לא ידועה בימים ההם).
וכעבור שבועיים נפטר בה' בשבט תרס"ה בגיל 58 שנים בלבד.
החסידים תלו את מותו בדאגה הרבה שחש לאלפי חסידיו שהיו מגויסים באותה העת לצבא הצאר הרוסי בשל מלחמת רוסיה–יפן.
בני ביתו העידו כי בכל ימי המלחמה היה ישן על הרצפה כשרק מעילו מכסה אותו וממרר בבכי על גורלם.
הוא נקבר בעיירה גור, לצד סבו רבי יצחק מאיר אלתר.
בהלווייתו השתתפו כ־20,000 איש, ובשל מנהגי החסידות לא נישאו בה הספדים, למעט הספד קצר שנשא הרבי מסוכטשוב רבי אברהם בורנשטיין שאמר: "הצדיק אבד ואין איש שם על לב, כי מפני הרעה נאסף הצדיק".
על פי בקשתו, סמוך לפטירתו חזרו והוסיפו את שמו הראשון יהודה.
האוהל שהוקם על קברם נהרס בזמן השואה והוקם מחדש בשנת ה'תש"ן.
רבי אריה לייב כתב לעצמו בדרך כלל ביום ראשון בבוקר בעודו עטור בתפילין דרבנו תם את דברי תורתו שנשא לקהל חסידיו בשבתות וחגים בשנות כהונתו.
מיד לאחר פטירתו התארגנו בניו וחתניו להוציא את כתביו על התורה, וקבעו את שמו שפת אמת, השם נבחר מהפסוק בו סיים לכתוב את מאמרו על פרשת ויחי, "שפת אמת תכון לעד" שנכתב כשבועיים קודם לפטירתו.
על שם ספרו זה כונה האדמו"ר בשם 'שפת אמת'.
הספר, שהודפס לאחר פטירתו, זכה להערכה רבה, ונודעה לו השפעה רבה לא רק בכלל הציבור החסידי, אלא גם בקרב הציבור הדתי-ציוני, מאחר שהרב קוק - הרב המרכזי והמוביל בציבור זה - החשיב אותו והתמיד בו מאוד.
היו כתבי יד נוספים על תלמוד בבלי שנאבדו.
נטען כי בין הספרים שהועברו בהעברה הראשונה שהעבירה ממשלת רוסיה 500 ספרים מתוך אוסף שניאורסון למוזיאון היהודי במוסקבה, מצאו כתב יד ממנו חידושים ופירושים על סדר נשים וסדר נזיקין שלא היה בנמצא עד אז.(ראה בהרחבה ויקי' שפת אמת ספר)
כתבי יד שהיו בידי בנו האמרי אמת נארזו לפני השואה בשקים ביחד עם כתבי היד של האמרי אמת הוחבאו בתוך חבית פח והוטמנו בבניין הקהילה בוורשה במרתף, אזור בניין הקהילה היהודית נחרב ונהרס עד היסוד ולמרות המאמצים והחיפושים הרבים שנערכו לא נמצאו הכתבים.
על שמו ולזכרו נוסדה בירושלים בשנת תרפ"א (1921) ישיבת שפת אמת שנחשבה כישיבה המרכזית של חסידות גור בארץ ישראל, בשנת ה'תשס"ד נפתחה הישיבה הקטנה ב־2016 נסגרה הישיבה הגדולה ונפתחה מחדש בשנת ה'תשפ"א.
לאחר פטירתו החל בליל ה'בשבט ה'תרס"ו מתכנסים חסידי גור ישישים אברכים ונערים בצוותא בכל מקומות מושבותיהם בבתי החסידים לסעודת מצווה בו מתבוננים בדרכו להיקשר אליו.
ה"שפת אמת" התנגד, בכתב ובעל פה, לציונות וראשית מפעלותיה בארץ ישראל, בין השאר שלח מכתב התנגדות להוצאת החוברת 'שלום ירושלים' לקרוב משפחתו רבי חיים ישראל מורגנשטרן, האדמו"ר מקוצק-פילוב.
סביב 1900 נשלח נחום סוקולוב על ידי בנימין זאב הרצל לפגישה עם השפת אמת, בשל מעמדו כאחד ממנהיגי יהדות פולין ובמטרה לקרבו לציונות, אך הפגישה לא השיגה את מטרתה.
בשלהי קיץ ה'תר"ס 1900 הורה השפת אמת לאסור באופן מוחלט את הקריאה בעיתון הצפירה בעריכת נחום סוקולוב בו פרסם מאמרים "למרנן ולרבנן" בנושא התנועה הציונית למול היהדות האורתודוקסית השוללת אותה.
כפועל יוצא התנגד גם לתנועת המזרחי, פגישה עמו שאותה ניסה ליזום הרב ריינס לא התקיימה, אולם לפי גרסת העיתונאי אברהם גרין (ללא אסמכתא במקורות של גור) התקיימה הפגישה.
עם זאת, סירב להשתתף באספה כנגד הציונות שנערכה ב־1903 בוורשא, ומבין חסידיו היו שהצטרפו למחנה הציוני.
לטענת אברהם גרין, השפת אמת אף בירך תחילה בהצלחה את אחד מחסידיו שהיה מראשוני הציונות, אך מאוחר יותר החל להביע התנגדות.
הוא סבר שדבר גאולת עם ישראל בארץ ישראל:
נמנע מעיסוק בנושאים ציבוריים, כדוגמת מינוי רבנים.
היה נשוי ליוכבד רבקה (לבית קמינר).
לאחר פטירתה נישא לרייזל (לבית הלברשטאם).
רבי אברהם מרדכי "האמרי אמת", ממלא מקומו כאדמו"ר מגור ונשיא מועצת גדולי התורה.
רבי משה בצלאל - נרצח בכ"ג באלול ה'תש"ב (1942) במחנה השמדה טרבלינקה.
אסתר - אשת רבי יעקב מאיר בידרמן, רב בוועדת הרבנים בוורשא, נרצחה בראש השנה ה'תש"ג (1942).
פייגא - אשת רבי חנוך צבי הכהן לוין אב"ד בענדין, נפטרה בראש חודש מנחם אב ה'תרצ"ז 1937.
רבי נחמיה - ראש ישיבת שפת אמת בזמן שהותו בירושלים.
רבי מנחם מנדל - רבה של פביאניץ וקאליש, ויושב ראש אגודת הרבנים בפולין, נרצח בכ"ט באב ה'תש"ב (1942) במחנה השמדה טרבלינקה.
ארבעה ילדים נוספים נפטרו בצעירותם.
רבי אברהם ראבינוביץ אדמו"ר מפוריסוב
רבי אברהם לייב קוזק אב"ד בראק
רבי פנחס אליהו רוטנברג אב"ד פילץ
רבי פינחס מנחם אלעזר יוסטמן אדמו"ר מפילץ גיסו ובן דודו
רבי ישראל יהודה מורגנשטרן, נכד הרבי מקוצק
שפת אמת על התורה ומועדים.
ספרו הנודע, אשר נדפס על ידי בניו וחתניו לאחר פטירתו.
נקרא 'שפת אמת' על שם הפסוק האחרון שכתב בספרו על התורה כשבועיים לפני פטירתו: "שפת אמת תכון לעד" (משלי י"ב י"ט).
הספר עשוי חידושי תורה על פרשות השבוע וחגי ישראל.
פרושה בו יריעה רחבה של תפיסת עולם חסידית.
ספר זה הוא אחד מספרי החסידות הנפוצים ביותר.
שפת אמת - ליקוטים, דברי תורה על פרשיות התורה ומועדי השנה שכתב בשנים ה"תרכ"ו - ה'תר"ל לפני שהתמנה לאדמו"ר ויצאו לאור בשנים ה'תרצ"ד ובשנת ה'תרצ"ו, סודרו ותוקנו בהתאם להסכמת האמרי אמת על ידי רבי אברהם ישכר בנימין אליהו בן רבי מנחם מנדל אלתר מפאביניץ.
פירוש זה הוא סיכום קצר של שיעורים קבועים שהיה נותן לבני ביתו.
נדפס עם פירושו של הרב חיים ויטאל, 'עץ הדעת טוב'.
כתב היד של רבי חיים ויטאל היה מצוי בידי האדמו"ר רבי אברהם מרדכי, בנו של רבי יהודה אריה ליב, והוא מסר להדפיסם יחד.
שפת אמת על מסכת אבות.
אוצר מכתבים ומאמרים מבעל השפת אמת, הוצאת מכון גחלי אש, ירושלים, ה'תשמ"ו
יהודה ארזי (טננבאום) (27 בנובמבר 1907 – 25 בפברואר 1959) היה ממפקדיה הבולטים של "ההגנה", חבר המטה הכללי של ההגנה וממקימי הר"ן והש"י.
ארזי נולד בשנת 1907 בלודז' למרים ואברהם טננבאום, עורך, עסקן ציבור וסופר.
המשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1923 והתיישבה בתל אביב.
ארזי למד בגימנסיה הרצליה והצטרף ל"הגנה".
ב-1926, עם תום לימודיו, יעץ לו מפקדו ב"הגנה", אליהו גולומב, להצטרף למשטרה, וכך עשה.
הוא עלה במהירות בסולם הדרגות עד שהיה לקצין במשטרה, ובמסגרת תפקידו ניצל את מעמדו כדי להעביר נשק וידיעות להגנה.
בעת שירותו במשטרה, בשנת 1931 נשא את רבקה אלבין לאישה.
ולאחר כשנה נולדה בתם הבכורה, רות (שנישאה בשנת 1955 לשופט גבריאל בך).
בשנת 1933 מונה להיות קצין חוקר בפרשת רצח ארלוזורוב.
במהלך החקירה השתכנע ארזי שאברהם סטבסקי, שהואשם ברצח, חף מפשע, בניגוד לאנשי "ההגנה" שאִתָּם היה בקשר במסגרת תפקידו הכפול, שהיו משוכנעים שסטבסקי הרוויזיוניסט אשם ברצח.
ארזי אף סייע לצוות ההגנה של סטבסקי, מה שהוביל לקרע בינו לבין אנשי "ההגנה", ולפרישתו מהמשטרה.
את מסקנותיו גילה באספה של 'בני ברית" בתל אביב ביוני 1955, בה אמר כי "רק 48 שעות האמנתי שיהודים רצחו את ארלוזורוב, אולם אחר כך נוכחתי לדעת, שאין לאשמה זו כל יסוד".
העיתונאי גרשון הנדל שנכח במקום פרסם את הדברים בעיתון "הבקר".
בעקבות הגילוי הזה דרש ח"כ מנחם בגין הקמת ועדת חקירה פרלמנטרית.
לאחר פרישתו מהמשטרה, בשנת 1934, החל לעבוד בחברת "פרדס" לייצוא פרי הדר.
אולם לאחר כשנה פגש דיפלומטים פולנים שקישרו בינו ובין ממשלת פולין שהסכימה למכור נשק ליישוב העברי.
ארזי נסע עם משפחתו לפולין והבריח נשק ומכונות לייצור כדורים בתוך מכבשים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט ארזי יחד עם משפחתו מפולין, והצטרף לר"ן (הריגול הנגדי של ההגנה, לימים הש"י).
עם תחילת שיתוף הפעולה בין ההגנה לצבא הבריטי בשנת 1940, נקרא למלא את חלקו.
הוא עסק, יחד עם קבוצה נבחרת של אנשי ההגנה, בפיתוח תוכניות חבלה בעורף הצבא הגרמני ואף השתתף בכמה מבצעים.
במקביל פעל שוב להברחת נשק ואמצעי חבלה מהצבא הבריטי במצרים לרשות ההגנה.
במהלך המלחמה, בשנת 1941, נולד בנו דן.
פעולותיו אצל הבריטים עוררו חשד, ובשנת 1943 הוא נמלט מהצבא הבריטי וירד למחתרת.
בשנת 1945 לאחר שאנשי החבורה כבר עסקו באיסוף פליטים והכנתם לעלייה, הוברח ארזי לאיטליה.
שם, תחת הכינוי "אלון", עמד בראש השלוחה של המוסד לעלייה ב' ועסק בארגון ההעפלה.
בתקופתו הפליגו לארץ ישראל עשרים ספינות מעפילים ועליהן 26,000 נפש.
ארזי היה הרוח החיה בפרשת לה ספציה, עת ארגן על אחריותו שביתת רעב של מעפילים שיציאתם מאיטליה נמנעה כשספינותיהם התגלו.
השביתה הצליחה והמעפילים שוחררו לדרכם.
במקביל, עסק ברכש עבור ההגנה ומאוחר יותר עבור צה"ל.
בין היתר עסק ברכישת תחמושת, נשק קל, מטוסים ואף טנקים.
לצורך פעולות הרכש ארזי עשה זמן מה בארצות הברית, והניח את היסודות לרכש מטוסי תובלה, שהיוו, לאחר עזיבתו את אמריקה, את עיקר כוח התובלה האווירית של צה"ל במלחמת העצמאות.
ארזי, שהעזתו ודמיונו לא ידעו גבול, ערך אף ניסיון לא מוצלח לרכוש בארצות הברית נושאת מטוסים, שאמורה הייתה להוביל לארץ כמויות עצומות של ציוד צבאי מיד לאחר צאת הבריטים.
לאחר מלחמת העצמאות פנה לשוק התיירות והקים, יחד עם מאוריציו ויטלה ועדה סרני את מלון רמת אביב.
ייסד בית ספר למלונאות והיה חבר במועצה הציבורית להקמת בית גולומב.
במועצה הציבורית היו אתו: גולדה מאיר - יושבת ראש, דוד נמרי, אברהם איכר -יחדיו 89 חברים.
בפברואר 1959 נפטר ארזי לאחר מחלה ממושכת, בגיל 51. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
הותיר אחריו בת, רות (שנישאה בשנת 1955 לשופט גבריאל בך), ובן, דן ארזי (יליד 1941).
בשנת 1973 פרסם אחיו, טוביה ארזי את מסמכי חקירת רצח ארלוזורוב שנשמרו בארגז במשך ארבעים שנה.
ביוני 1973 הגיע טוביה ארזי במפתיע לאזכרתו של אב"א אחימאיר, הכריז כי לאחימאיר ולבני תנועתו נעשה עוול, ופרסם את מסמכי יהודה ארזי, המחשידים ברצח שני ערבים, ומסירים את האשם מן החשודים אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט.
עיריית תל אביב הציבה לוח זיכרון ליהודה ארזי במקום בו עמד פעם מלון רמת אביב.
בלוח נכתב: "במקום זה על גבעות חול, הגה יהודה ארזי הקמת מלון פאר והיה בין מייסדיו.
הוא נתן למלון את השם "רמת אביב", שם שאומץ וניתן לכל האזור שנבנה מול המלון.
עד לקום המדינה עמד יהודה ארזי, מהאישים הבולטים ב"הגנה", בראש מבצעי העפלה ורכש.
בדרכים נועזות ויוצאות דופן הביא ארצה אלפי עולים ניצולי שואה וכמויות נשק גדולות לחיזוקה ולהגנתה של המדינה שבדרך".
על שמו רחובות בחיפה ובתל אביב.
עיריית לה ספציה ציינה בשנת 1996 את שמו של יהודה ארזי בשלט נחושת שהוצב באזור הנמל.
ביוני 2019 קראה לטיילת שהוכשרה על המזח בנמל על שם יהודה ארזי ועל שם סגניתו, עדה סירני.
ר' יהודה אריה ממודנה (מוכר גם בראשי התיבות ריא"ם; כ"ח בניסן של"א, 23 באפריל 1571 – כ"ז באדר ת"ח, 21 במרץ 1648) היה רב, דרשן, סופר, משורר ומגיה ספרים.
יהודה אריה נולד בוונציה ליצחק ולרחל דיאנה מהעיר מודנה במחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה, נצר למשפחה יהודית מכובדת שגורשה מצרפת והתיישבה בעיר מודנה.
בילדותו נודע יהודה אריה כעילוי, ובגיל שנתיים וחצי קרא את ההפטרה בבית הכנסת המקומי.
כשמלאו לו שלוש שנים ידע לתרגם קטעים מן התורה לאיטלקית.
כשהיה בן עשר למד תורה בפדובה, ומאוחר יותר הרחיב את ידיעותיו גם לספרות איטלקית, מוזיקה, משחק וריקוד.
בגיל תשע-עשרה נשא לאישה את בת דודתו, רחל.
רוב חייו עברו עליו בסבל רב - הוא התמכר להימורים והפסיד את כל כספו, מבין שלושת בניו האחד מת, השני נרצח, והשלישי נסע לברזיל וחזר רק אחרי מות אביו.
אשתו רחל חלתה במחלת נפש קשה.
היה תלמידו של הרב שמואל יהודה קצנלבוגן (המהרשי"ק) ושל רבי שמואל בן אלחנן יעקב ארקיוולטי מחבר הספר "ערוגת הבושם".
עבד כמורה, ובגיל 23 מונה לדיין ודרשן בעירו ונציה וכן כיהן כראש הישיבה הכללית של ונציה.
נודע כדרשן מצוין ולדרשותיו הקשיבו גם גוים.
עסק בהוראה שנים רבות, ועם תלמידיו הרבים נמנו גם נוצרים.
אחד מתלמידיו הבולטים היה רבי שאול לוי מורטרה, לימים רב הקהילה ואב"ד באמשטרדם.
מלבד עיסוקיו של מודנה בתחומי היהדות, עסק גם במקצועות חופשיים, והיה מנהל תיאטרון ואקדמיה למוזיקה בגטו של ונציה.
רבי יהודה אריה ממודנה נפטר בעירו ונציה בכ"ז באדר ה'ת"ח (1648).
בגיל 13 (לפי עדות עצמו) כתב חיבור משעשע נגד הימורים בשם סור מרע המציג דיאלוג בהלכה, בהגות, בספרות ובפלפול בין שני חברים - אלדד ומידד: האחד מרבה להמר, ואילו השני מנסה להניאו מכך.
בחיבור זה מתגלה כתיבתו המשחקית של ריא"ם שתלווה אותו לאורך כל כתיבתו.
הרבה לעסוק בפולמוס עם נוצרים, ובתחום זה כתב את ספרו מגן וחרב (אולם נמנע לקחת חלק פעיל בוויכוח פדובה).
עסק גם בסמכותה ובאמינותה של התורה שבעל פה, בתחום זה כתב את הספר שאגת אריה נגד החיבור האנטי-רבני "קול שחל" (אותו כינה "קול סכל") ואת המאמר מגן וצנה נגד טענות אוריאל אקוסטה.
האמין במיסטיקה ובאסטרולוגיה, אך התנגד בחריפות לקבלה; בתחום זה כתב את הספר ארי נוהם וכן ספר בשם בן דוד נגד האמונה בגלגול נשמות.
"ארי נוהם" שנכתב בשנת 1639, היה החיבור השני שהוקדש כולו לביקורת הקבלה והזוהר (באופן חלקי קדם לו "בחינת הדת" של ר' אליהו דלמדיגו).
המניע המרכזי להתרחקותו של רבי יהודה אריה די מודינה מהקבלה ולכתיבת הספר היה הגושפנקא שהמיסטיקנים הנוצרים לקחו מהקבלה ומספר הזוהר לבניין שיטתם בקבלה נוצרית.
את הספר כתב בעבור ר' יוסף חמיץ, שהיה אחד מתלמידיו.
בספר מתח רבי יהודה אריה די מודינה ביקורת קשה על הקבלה, וטען כי ספר הזוהר הוא זיוף מאוחר בעל תכנים פסולים.
וכך כתב: "שהוא חבור חדש ולא מקובל, ואינו מרשב"י ולא מתלמידיו, רק המצאת איזה אחד מן האחרונים".
בספר הוא עמד על סימני איחור בזוהר, אי-דיוקים כרונולוגיים, הבאת תפילות מאוחרות, והוכחות לשוניות לטענותיו.
כמו כתבי פולמוס אחרים שלו, כך גם ספר זה לא יצא לאור אלא לאחר פטירתו, אולם הוא עשה רושם בציבור ורבנים שונים יצאו להגן על הזוהר והקבלה מפני טענותיו.
לדוגמה הרמח"ל בחיבוריו "חוקר ומקובל", "מאמר הוויכוח" ו"מלחמת משה", שהמחקר זיהה כמענה לטענותיו.
וכן הרב יצחק אייזיק חבר בספרו "מגן וצינה" והרב אליהו בן-אמוזג בספרו "אימת מפגיע על אר"י" התמודדו עם טענותיו.
הדפסת הספר נתעכבה עד לשנת 1840. עם צאתו לאור, השתמשו בו אנשי תנועת ההשכלה כנשק נגד המסורות המיסטיות הקבליות, שנתפסו בעיניהם כנחותות.
בהקדמתו של יצחק שמואל רג'יו לספר "ארי נוהם" כתב:
"קח לך את הספר הזה כארי ינהום לפניהם תועבותם ויגד לעמך פשעם ואת בני ישראל חטאותם.
אותו תשים לפניהם למען יבשו ויכלמו מאשר המה עושים (...) אף ידי תכון עמו לרדוף ולהשיג כל משאות שוא ומדוחים המחבלים (...) אמחצם ולא יוכלו קום ואזרם כקש לפני רוח".