tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבלש דייוויד טייפ מצהיר כי אמנדה הייתה מכורה לסמים.
והיא טוענת כי ג'יגסו עזר לה.
מתגלה שאמנדה החלה להשתמש בהרואין בכלא, והיא הייתה נידונה למאסר על ידי הבלש אריק מת'יוס בגין פשע שלא ביצעה.
היא מופיעה בסרט כאחת הקורבנות של ג'יגסו, שוב.
היא לכודה בחדר שלתוכו דולף גז עצבים.
בחדר נמצאים עוד אנשים שהבלש אריק הפליל, וגם בנו, דניאל.
לאחר שרוב האנשים מתו במהלך "המשחקים" כדי למצוא את סם הנגד, אמנדה משתפת פעולה עם דניאל בכך שאחת מהקורבנות, חאווייר, בדרך להרוגם, אך דניאל משסע את גרונו עם מסור ידני (זהו אותו מסור שדוקטור לורנס גורדון התעזר כדי לכרות את רגלו).
אריק, שבדרך להציל את בנו, מגלה ששידור המשחקים שבנו עבר דרך מצלמה הוא לא שידור ישיר, ובנו היה נעול בתוך כספת באותו מקום שדיבר עם ג'ון קרמר, אריק נחטף על ידי מישהו במסכת חזיר, ונקלע בתא השירותים, ואמנדה מתגלה כשוליית ג'יגסו, ונוקמת את נקמתה בכך שגורמת לו להרגיש כלוא.
אמנדה מצהירה כי היא תמשיך בעבודתו של ג'ון גם לאחר מותו.
בסרט השלישי, מתגלה פלשבק; אמנדה עזרה לג'יגסו לערוך את המשחק של דוקטור לורנס גורדון ושל אדם סטנהייט.
לאחר שלורנס כרת את רגלו, הגופה שבאמצע החדר (ג'ון קרמר) "התעוררה לחיים" וסוגרת את הדלת בצמד המילים הידועות "המשחק נגמר" ואדם נכשל ונרקב, ולאחר זמן קצר, אמנדה הורגת את אדם מתוך האשמה עצמית.
לאחר שכלאה את הבלש אריק, בעודו כבול בשלשלת, משתחרר בכך ששובר את רגלו, ויוצא מתא השירותים ומתאבק באמנדה, אך מכניעה אותו.
בסרט השלישי אמנדה מתעלמת משיטת הפעולה של ג'ון בכך שהיא בונה מלכודות שבלתי ניתנות להשאיר בחיים את הנבדק.
ובדרך כלל נוהגת לפצוע את עצמה בעורק כף היד בעזרת סכין תחת לחץ.
ג'ון החולה בסרטן, גוסס ובוחן את אמנדה אם היא עדיין יציבה מספיק כדי להמשיך את עבודתו בכך שהיא תעבוד עם ד"ר לין דנלון כדי להשאיר אותו בחיים בזמן שהיא מפקחת על המשחק של ג'ף דנלון.
אמנדה נוטה לפגוע ולהעליב את לין, ומקנאה בתשומת הלב שג'ון נותן לה.
היא נכנסת לחדר אחר כדי למצוא את המעטפה שג'ון סיפר לה עליה לפני הניתוח שלו, היא מוצאת בתוכו מכתב שגורם לה לעוד יותר מצוקה, ובקריאת תוכן המכתב היא נשברת ובוכה.
בזמן שג'ון מנותח הוא מצהיר כי על אהבתו לגרושתו – ג'יל טאק, אך אמנדה טועה בה כאהבה מוצהרת ולא ראויה ללין.
אמנדה כועסת ומסרבת להסיר את צווארון-רובה הציד מלין, מה שיהרוג אותה אם ג'ון ימות.
נוצר ויכוח סוער על האתיקה של ג'ון והאם לין למדה משהו או לא.
לין מגלה שאמנדה הפכה את המלכודות שלה לבלתי נמנעת מכיוון שהיא הרגישה שהקורבנות לא היו לומדים כלום מהמבחן שהם עברו, ואמנדה יורה בליב בזמן שג'ף נכנס לחדר הניתוח, וג'ף יורה באמנדה בעורק הצוואר.
כשהיא גוססת, ג'ון העצוב מסביר את אופי המבחן שלה – לין וג'ף הם למעשה בעל ואישה – ומביע אכזבה מכך שהיא מביסה למעשה את נקודת מעשיו בכך שהיא לא נותנת לקורבנותיה שום סיכוי ללמוד מהבדיקות שלהם.
סצנה בסרט מראה את אמנדה הורגת את אריק, חותכת את גופתו מספר פעמים.
דארן לין בוסמן "נלחם" כדי לשמור על הסצנה הזו, אך המפיקים הסירו אותה כי חשבו שעדיף להשאיר את הדלת פתוחה לחזרתו של אריק ב"המסור 4".
לי ונל מאשר בפרשנות ה-DVD של המסור 3 שאמנדה שרצחה את אריק הייתה הפעם הראשונה שהיא הרגה מתוך מרות ושזה היה האירוע הזה שגרם לה לסטות מכוונותיו של ג'ון.
במהלך הסרט, יכולתה של אמנדה להרים את גופתה המחוסרת הכרה של הבלשית אליסון קרי, ונחקרת על ידי ה-FBI, מה שמוביל אותם להאמין ששותף אחר עוזר לג'ון.
מתגלה שאירועי המסור השלישי והמסור הרביעי התרחשו באותו זמן, מה שחשף כי אמנדה הייתה בחיים במהלך אירועי הסרט הרביעי.
גופתה המכוסה בדם נמצאה על ידי הסוכן פיטר סטרהם בחדר הניתוח המאולתר רגעים ספורים לאחר מותה.
מאוחר יותר מתגלה שהבלש מארק הופמן, הוא חניכו השני של ג'ון, שכתב את המכתב המרגיז לאמנדה בסרט הקודם.
אמנדה מופיעה שוב בסרט החמישי, באמצעות פלאשבקים והופעות קוליות.
ב-7 באוגוסט 2008, שוני סמית' אישרה בראיון ל- שהיא שמעה שהיא אכן תוצג בסרט החמישי.
עם זאת, היא טענה שהיא מעולם לא הייתה על הסט של סרט החמישי.
סמית' ניחשה כי הופעתה המחודשת תהיה ככל הנראה באמצעות שימוש בקטעי ארכיון שצולמו בעבר.
בסרט החמישי, הופמן שאל בפלשבק מדוע אמנדה תצטרך להיות מעורבת במלכודת בית גז העצבים (מהסרט השני).
אמנדה נראית לזמן קצר בפלאשבק הזה, שוכבת מחוסרת הכרה על הקרקע בזמן שג'ון והופמן קבעו את המשחק הזה.
בפלשבק אחר, בחדר הניתוח שנראה במסור השלישי, חקר הופמן את ג'ון מדוע הוא נותן להיקשרות רגשית להפריע לתפיסתו את אמנדה.
הופמן גם חזה שהיא תיכשל בג'ון.
לאחר מכן הוא יצא מהחדר דרך יציאה סודית זמן קצר לפני שאמנדה נכנסה לחדר עם לין.
בסרט השישי, פלאשבק מראה שאמנדה, נואשת מסמים, שלחה את ססיל למרפאה (מרכז לטיפול בהתמכרויות) של ג'יל טאק כדי לגנוב סמים, מה שהופך אותה לקשר בהפלה של בנו של ג'ון, גדעון, בסרט הרביעי.
ג'ון מציג את אמנדה לג'יל, אמנדה מצהירה כי ג'ון עזר לה והשיטה שלו עובדת, ונרמז כי היא הייתה מטופלת במרפאה של ג'יל.
אמנדה מופיעה בפלשבק נוסף עם הופמן, שבו הם שמים את הנבדק – טימותי בתוך המלכודת "הצלב".
לאמנדה ולהופמן יש יריבות תחרותית, למרות שהשניים שוליות של ג'ון.
אמנדה הביעה בגלוי ספק ביכולותיו של הופמן להגדיר את המכניקה של המלכודות כראוי בפני הופמן.
ובתורו הביע בגלוי את סלידתו ממנה, ואמר שהוא זה שבאמת מוקיר את חייו.
אמנדה שואלת מתי הופמן אמור להיבדק, בזמן שהיא כבר עברה את המבחן שלה.
האינטראקציה הרגשית ההדוקה של אמנדה והאכפתיות לג'ון גם הוצגה עוד יותר.
אמנדה נראתה מגושמת ולא נוחה כשהיא וג'ון נתקלו מאוחר יותר בג'יל כשהם יצאו מהחדר.
עוד נחשף כי דמות רעולת הפנים שחטפה את לין דנלון בסרט השלישי הייתה אמנדה.
הופמן משאיר לאמנדה לה פתק לפיו הוא יודע שהיא הייתה ביחד עם ססיל בזמן התאונה במרפאה של ג'יל, התאונה שגרמה לג'יל להפיל את העובר, לפיכך עליה להרוג את לין או שהוא יספר לג'ון על הקשר שלה בתאונה.
סצנה שנכנסה מחדש בסרט מציגה את דו השיח שאמנדה משכנעת את ססיל לגנוב.
נוסף לסרט סצנת קרדיטים ובו רואים את אמנדה (באירועי הסרט השלישי) מסתכלת דרך חריץ הדלת את קורבט דנלון הנעולה בחדר, ומצהירה כי "שלא תסמוך לגבי מי שיציל אותה".
בסרט השביעי, מראים פלאשבק מהיר של אמנדה בחדר האמבטיה.
מראים את לוגן נלסון, בונה יחד עם ג'ון את "מלכודת הדובים ההפוכה" למשחק של אמנדה.
קו העלילה של הסרט מתרחש שבועות לאחר אירועי "המסור" משנת 2004, בתקופה שבה אמנדה הייתה פעילה כשולייתו של ג'ון.
הסרט עלה לאקרנים ב-29 בספטמבר 2023.
אמנדה תאודוסיה ג'ונס הייתה סופרת וממציאה אמריקאית, הידועה בעיקר בהמצאת שיטת שימורים בוואקום המכונה תהליך ג'ונס.
ג'ונס נולדה למשפחה של פוריטנים, הוגנוטים, קווייקרים ומתודיסטים.
אבותיה היו בין הפטריוטים של המהפכה האמריקאית.
היא כתבה מספר שירים במהלך מלחמת האזרחים אשר פורסמו בספר.
בשל מחלה שנמשכה כמה שנים,לא המשיכה את יצירתה הספרותית.
כמה משיריה הופיעו "במגזין Scribner's" ושירים אחרים פורסמו ב-"Cenury", "Our Continent" ובכתבי עת נוספים.
היא פרסמה כרך בשם "אידיל ערבה ושירים אחרים".
היא הקימה את ביתה בשיקגו, אילינוי.
ג'ונס נולדה באיסט בלומפילד, ניו יורק, בתם הרביעית של הנרי ומרי אלמה (מוט) ג'ונס.
היא למדה בבתי ספר מחוזיים באיסט בלומפילד ובבלאק רוק, ניו יורק, השלימה את השכלתה באקדמיית איסט אורורה בניו יורק והחלה ללמד בגיל חמש עשרה.
ב-1859 חלתה בשחפת ובילתה למעלה משנה וחצי בהחלמה מהמחלה.
היא מעולם לא החלימה לחלוטין ועברה מגוון טיפולי ספא ושיטות רפואה אלטרנטיבית כדי להתמודד עם ההשפעות ארוכות הטווח של המחלה.
בהשפעת כתביו של תומאס דיק ותנועת הספיריטואליזם, ג'ונס הצטרפה לתנועה ב-1854 והאמינה שהיא מדיום.
ב־1869 עברה לשיקגו מתוך אמונה שהרוחות רוצות שתעבור לשם.
בזמן שעבדה כעורכת בשיקגו, ג'ונס התיידדה עם רופא בשם ג'ונתון אנדרוז אשר נודע כמתרגל של שיטות ריפוי אלטרנטיבית המתבססת על העיקרון ש"אהבה גוברת על המוות".
ג'ונס התלהבה מהשקפותיו של אנדרוז ונעזרה בו במאבק בחולי שלה בעקבות השחפת.
במשך חמש שנים אנדרוז טיפל בג'ונס באמצעות אמבטיות אוויר, טיפול שבו המטופל היה מבלה פרק זמן במכל מלא באוויר דחוס.
ב-1872, ג'ונס פיתחה תהליך שימורים בוואקום לשימור מזון, בעזרתו של פרופסור לירוי סי קולי מאלבני, שהיה גיסה של אחותה אמילי.
בזמנו, לא היה ידע רב לגבי בטיחות מזון ושימור.
שימורים היו פופולריים יחסית בצבאות אירופה אך היו בשיטת השימור מספר בעיות.
שיטת השימורים הפופולרית באותה תקופה, שהומצאה ב-1810 על ידי ניקולס-פרנסואה אפרט, דרשה בישול יסודי של מזון לפני אחסון, ולעיתים קרובות האוכל הפך לעיסתי וחסר טעם.
המזון שומר לרוב בקופסאות פח, והדבר הקשה על הצרכנים משום שעוד לא הומצאו פותחני קופסאות שימורים.
כל תהליך השימור התאפשר רק באמצעות מכונות גדולות ומשאבי ייצור, ולכן צרכנים העדיפו לרכוש מזון משומר במקום לשמר מזון בעצמם בבית.
שיטת ג'ונס כללה אידוי של צנצנות אטומות מלאות בפירות וירקות בסירופ קל, מיץ פירות או מים, לטמפרטורה פנימית של 120ºF.
האידוי גרם ליציאת האוויר מהצנצנת.
בזכות יציאת האוויר נוצרה סגירה אטומה שמגינה על המזון מפני חמצן (החמצן מעודד צמיחה של בקטריות).
ההמצאה של ג'ונס אפשרה לשמר מזון לא מבושל וליהנות מפירות וירקות טריים בכל עונה.
ההמצאה שלה אפשרה פתיחה קלה יותר, באמצעות צנצנת זכוכית ומכסה אטום בוואקום במקום קופסת פח אטומה, והפכה את פעולת שימור המזון לניתנת להשגה יותר לאנשים בבית.
ב-3 ביוני 1873 קולי השיג פטנט על מכשיר לשימור פירות אשר נרשם על שם ג'ונס.
באותו יום, הונפק פטנט שני הן לקולי והן לג'ונס על התהליך שלהם, ושני פטנטים נוספים הונפקו אך ורק לג'ונס על הצנצנת המשופרת שלה.
מאוחר יותר, ב-24 ביוני של אותה שנה, קיבל קולי פטנט על המכשיר שמסיר אוויר מצנצנות.
בשנת 1910 ג'ונס פרסמה אוטוביוגרפיה אשר בה חשפה ששני היועצים העיקריים שלה, אחד מהם היה אנדרוז, מתו בזמן שהם יעצו לה לכאורה.
ג'ונס טוענת שההשפעה וההדרכה שלהם הושגו באמצעות סיאנסים שבהם השתתפה לעיתים קרובות.
בעקבות המצאת תהליך השימור של ג'ונס ומכירת חברת השימורים, ג'ונס יצרה עוד המצאות, בין היתר מבער השמן, מספר סוגים של שסתומים ופותחן לקופסאות פח, כך שנרשמו לזכותה שישה פטנטים בסך הכל.
ייסוד חברת שימורים ושימור נשים – 1890
כתומכת נלהבת בזכויות נשים ובזכות הבחירה, ג'ונס ייסדה את החברה לשימורים ושימור נשים בשיקגו בשנת 1890, אשר העסיקה רק נשים.
בפנייה לעובדות החברה אמרה ג'ונס כי "זו תעשייה של נשים.
אף גבר לא יצביע על המניות שלנו, לא יבצע את העסקאות שלנו, ינהל את הספרים שלנו, לא יקבע את שכר הנשים, ולא יפקח על המפעלים שלנו.
ניתן לגברים כל עבודה שמתאימה, אבל נשמור על כוח השלטון.
זהו בית ספר להכשרה עסקית לנשים עובדות" כשהמיזם נכשל ב-1893, היא עזבה את שיקגו לג'נקשן סיטי, קנזס, שם גרו שתיים מאחיותיה.
העסק גרף רווחים גדולים בשנה הראשונה ומשך משקיעים שציפו לראות רווחים גדולים יותר.
קבוצת משקיעים קנתה את עסקי השימורים, ולא ברור אם ג'ונס מכרה את החברה ברצון או נדחקה החוצה.
ג'ונס השיגה פטנטים על תהליך השימורים ב-1903, 1905 ו-1906 ופטנטים נוספים הקשורים למבער הנפט ב-1904, 1912 ו-1914. היא המשיכה לפרסם יצירות ספרותיות, ביניהן "רוביית שלמה ושירים אחרים" ב-1905.
בעקבות מלחמת ספרד-אמריקאית ביקש הצי האמריקני לעבור מספינות פחם לנפט.
ב-1904 פורסם דו"ח בן 489 עמודים אשר השווה בהרחבה בין פחם לנפט.
בהספד שלה הוזכר שקיבלה שכר חופשי עבור כתיבה של ארבעה מאמרים בשנים 1904 ו-1905 המאמרים האלה נמצאים ב-HathiTrust:
בעיית הדלק הנוזלי חלק א' (כרך 41 – 1904 – עמודים 821–822) (סקירה של "הדוח המושלם של מועצת הדלק הנוזלי של הצי האמריקאי, שהוצא בספטמבר, 1904).
ב-1910 היא פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה, "A Psychic Autobiography", שהתמקדה בעניין שלה ברוחניות.
בסוף חייה עברה לברוקלין, ניו יורק מסיבות עסקיות, שם נפטרה משפעת ב-1914. היא מוזכרת ב-"Who's Who in America" בשנים 1912–13 וב-"Wman's Who's Who באמריקה" בשנים 1914-1915.
ג'ונס נקברה בבית הקברות ריברסייד, קליבלנד, אוהיו בחלקת אחיה ויליאם.
ג'ונס הפסיקה ללמד ב-1854 לאחר ששירה הראשון פורסם ב"מאגר הנשים של סינסינטי".
ב-1861 פרסמה את "אולה ושירים אחרים" ; ספר נוסף, "שירים", פורסם ב-1867. בריאותה הייתה שברירית מאז חלתה בשחפת ב-1859; לאחר פרסום "השירים" בילתה שנה בהתאוששות בבית אמה האלמנה בוויסקונסין.
ג'ונס פרסמה שישה ספרים בחייה, אשר זמינים בארכיון האינטרנט.
מאת אמנדה טי ג'ונס, פורסם/נוצר: ניו יורק, הורד והוטון, 1867.
"רובאיאט של שלמה, ושירים אחרים".
מאת אמנדה טי ג'ונס; הקדמה מאת JN Larned.
פורסם/נוצר: ניו יורק, האחים אלדן, 1905.
פורסם/נוצר: ניו יורק, האחים אלדן, 1906.
"אוטוביוגרפיה נפשית" / מאת אמנדה טי ג'ונס; עם הקדמה מאת ג'יימס ה.
מאגר הנשים של פרסומי סינסינטי
בין 1855 ל-1864 פרסמה ג'ונס לעיתים קרובות במאגר הנשים.
שירים אלה, יחד עם שיר שפרסמה במגזין "Overland Monthly" ו-"Out West" בשנת 1894, זמינים בספרייה הדיגיטלית של Making of America Journals של אוניברסיטת מישיגן.
ירחון "הוואי" "אוברלנד" ומגזין "אאוט ווסט".
אמנדה קילמן היא דמות בדיונית בסדרת ספרי הקומיקס הלא רשמית, בסדרת הציורים של בוץ' הארטמן ובסדרת הטלוויזיה המונפשת האמריקאית "באנסן הוא מפלצת".
לפי אמנדה עברה היה יותר טוב פעם כי הוא היה בלי באנסן
היא הילדה המרושעת של הכיתה והיא הורסת מסיבות.
היא גם דיקטטורית ונבלית-על רעה ואכזרית.
היא מתעבת מפלצות וזאבים במיוחד את באנסן, מכיוון שהוא ההפך החיצוני של כל מה שאמנדה היא, והיא לא תעצור כלום עד שיאסרו אותן מהחברה האנושית.
למרות המוניטין שלה בתור מוניטור של היכל פחד ועריץ מכל הסובבים, אמנדה היא מאוד לא בוגרת, נוטה לזרוק התקפי זעם ולהגיב בצורה לא הגיונית אפילו לתלונה הקטנה ביותר.
לכן, לפעמים, התנהגותה דומה לזו של נער עצבני ולא של נבל.
היא ציינה שאין לה חבר אבל מאוד רוצה אחד, ורמזה שהיא קצת בודדה בחיים.
ההשראה של בוץ' הארטמן לדמות
סוזי ג'ונסון הקטנה מפיניאס ופרב
אמנדה מול היא אתלטית אמריקאית המתחרה בקפיצה במוט.
לה אחות תאומה, אנה מול, שאף היא קופצת במוט.
מול זכתה באליפות ארצות הברית עד גיל 20 ב-2022 ובאליפות העולם עד גיל 20 סיימה חמישית, כאשר באותה תחרות זכתה אחותה במדליית זהב.
משנת 2024 לומדת מול באוניברסיטת וושינגטון וחברה בנבחרת האתלטיקה שלה.
במרץ 2025 קבעה שיא מכללות באולם של 4.91 מטר ובאותו החודש זכתה באליפות המכללות באולם.
אמנדה אניסימובה היא טניסאית אמריקאית מקצוענית.
דירוג השיא שלה (8 בספטמבר 2025) הוא מקום 4 בעולם ב-WTA.
הישג השיא של אניסימובה הוא הגעה פעמיים ברציפות למשחק הגמר בטורניר גראנד סלאם ליחידות, באליפות וימבלדון (2025) ובאליפות ארצות הברית הפתוחה (2025).
אניסימובה נולדה בפריהולד טאונשיפ, ניו ג'רזי לאולגה אניסימובה וקונסטנטין אניסימוב.
אחותה הבכורה, מריה, שיחקה טניס בקולג' באוניברסיטת פנסילבניה.
הוריה היגרו מרוסיה לארצות הברית מספר שנים לפני שנולדה.
היא עברה עם משפחתה לפלורידה.
אביה שימש זמן רב כמאמן העיקרי שלה וגם אמה עזרה לאמן אותה.
מגיל 11 היא התאמנה בהדרכתם של ניק סביאנו ומקס פומין.
היא דורגה במקום שני בעולם כנערה וזכתה באליפות ארצות הברית הפתוחה לנערות בשנת 2017.
באליפות אינדיאן ולס הפתוחה שנערכה ב-2018, היא ניצחה בסיבוב השלישי את פטרה קביטובה מצ'כיה (9 בעולם) בשתי מערכות (6–2, 6–4) ובכך השיגה את ניצחונה הראשון על שחקנית טופ 10 בעולם.
באליפות אוסטרליה היא הגיעה לסיבוב הרביעי שבו הפסידה לפטרה קביטובה (8 בעולם) בשתי מערכות (2–6, 1–6).
בסיבוב השני היא ניצחה את לסיה צורנקו מאוקראינה (24 בעולם) בשתי מערכות (6–0, 6–2) ובסיבוב השלישי היא ניצחה את ארינה סבלנקה מבלארוס (11 בעולם) בשתי מערכות (6–3, 6–2).
באליפות צרפת היא הגיעה לשלב חצי הגמר, לראשונה בקריירה שלה, שבו הפסידה לאשלי ברטי מאוסטרליה (8 בעולם) ב-3 מערכות (7–6(7–4), 3–6, 3–6), שגם זכתה בתואר בסיום הטורניר.
בסיבוב השני היא ניצחה את ארינה סבלנקה (11 בעולם) בשתי מערכות (6–4, 6–2) ובשלב רבע הגמר היא ניצחה את המדורגת שלישית בעולם סימונה האלפ מרומניה בשתי מערכות (6–2, 6–4).
באליפות ארצות הברית היא הגיעה לסיבוב השלישי שבו הפסידה למריה סקארי מייוון (15 בעולם) בשתי מערכות (3–6, 1–6).
באליפות אוסטרליה היא הגיעה לסיבוב הרביעי שבו הפסידה למדורגת ראשונה בעולם אשלי ברטי בשתי מערכות (4–6, 3–6), שגם זכתה בתואר בסיום הטורניר.
בסיבוב השני היא ניצחה את בלינדה בנצ'יץ' משווייץ (22 בעולם) בשתי מערכות (6–2, 7–5) ובסיבוב השלישי היא ניצחה את נאומי אוסקה מיפן (11 בעולם) בשתי מערכות (6–3, 6–2).
במאי 2023 היא לקחה הפסקה מטניס מקצועני (שנה וחצי) בעקבות מצב נפשי קשה ושחיקה וחזרה להתחרות בינואר 2024.
באליפות אוסטרליה היא הגיעה לסיבוב הרביעי שבו הפסידה למדורגת שנייה בעולם ארינה סבלנקה בשתי מערכות (3–6, 2–6) שגם זכתה בתואר בסיום הטורניר.
בסיבוב השלישי היא ניצחה את פאולה בדוסה מספרד בשתי מערכות (7–5, 6–4)
בטורני קנדה מאסטרס שנערך באוגוסט היא הגיעה לשלב הגמר שבו הפסידה לג'סיקה פגולה מארצות הברית ב-3 מערכות (3–6, 6–2, 1–6).
בשלב רבע הגמר היא ניצחה את ארינה סבלנקה בשתי מערכות (6–4, 6–2) ובשלב חצי הגמר היא ניצחה את אמה נבארו מארצות הברית ב-3 מערכות (6–3, 2–6, 6–2).
באליפות אוסטרליה היא הפסידה בסיבוב השני לאמה רדוקנו מהממלכה המאוחדת בשתי במערכות (3–6, 5–7).
שבועיים לאחר מכן, באליפות קטר טוטאל הפתוחה היא זכתה בתואר לנשים יחידות לאחר שניצחה במשחק הגמר את ילנה אוסטפנקו מלטביה בשתי מערכות (6–4, 6–3).
בסיבוב הראשון היא ניצחה את ויקטוריה אזרנקה מבלארוס בשתי מערכות (6–3, 7–5) ובסיבוב השני היא ניצחה את פאולה בדוסה בשתי מערכות (6–4, 6–3).
באליפות צרפת היא הגיעה לסיבוב הרביעי שבו הפסידה למדורגת ראשונה בעולם ארינה סבלנקה בשתי מערכות (5–7, 3–6) שהגיעה למשחק הגמר בטורניר.
בסיבוב השלישי היא ניצחה את קלרה טוסון מדנמרק (22 בעולם) בשתי מערכות (7–6(7–4), 6–4)
אל אליפות וימבלדון היא הגיעה מדורגת במקום 12 בעולם.
בטורניר עצמו היא הגיעה למשחק הגמר, הישג השיא שלה בקריירה, שבו הפסידה לאיגה שוויונטק מפולין (מקום 8 בטורניר) בשתי מערכות (0–6, 0–6).
בשלב רבע הגמר היא ניצחה את אנסטסיה פבליוצ'נקובה מרוסיה בשתי מערכות (6–1, 7–6(11–9)) ובשלב חצי הגמר היא ניצחה את המדורגת ראשונה בעולם ארינה סבלנקה ב-3 מערכות (6–4, 4–6, 6–4) ועלתה למקום רביעי בעולם דירוג השיא שלה.
אמנה חברתית היא תאוריה במדעי המדינה המתארת את התהליך בו בני-אדם התקבצו לחברות מטעמים אינטרסנטיים, דבר שהוביל אותם להגביל את חירותם לפי החלטת רצון הרוב או השליט.
התאוריה מדגישה כי העם הוא מקור הסמכות של שליט מסוים, וההבדל בין הוגים שונים מתרכז בעיקר סביב הנחות היסוד והטיעונים בגינם מצב מדיני עדיף על "מצב הטבע", בו אין מדינה.
רעיון האמנה החברתית מזוהה עם התגבשות הנאורות והליברליזם באירופה, ופותח על ידי הוגים שונים כגון תומאס הובס, ג'ון לוק, ז'אן-ז'אק רוסו ואחרים.
האמנה החברתית היא לא הסכם כתוב אלא תאוריה המבקשת להסביר את תהליך הקמת המדינות כהתאגדות של פרטים למטרות שימור האינטרסים שלהם.
תהליך זה אינו היסטורי והוא מייצג מודל תאורטי בלבד.
מושג זה פותח בהרחבה בספרו של ז'אן-ז'אק רוסו "על האמנה החברתית", בו מתאר רוסו חברה אוטופית קדמונית בה שוררת הרמוניה בין הפרט לבין השלטון בעקבות "חתימה" של האזרחים על אמנה חברתית.
ישנן פרשנויות שונות, ולעיתים אף מנוגדות, לספרו המכונן של רוסו, החל בפרשנות ליברלית ועד פרשנות טוטליטרית.
אחד ממבטאי הפרשנות הטוטליטרית היה פרופסור יעקב טלמון בספרו "דמוקרטיה טוטליטרית".
כך ניתן לראות את רוסו כאבי הליברליזם והטוטליטריות בעת ובעונה אחת.
בבסיס רעיון האמנה עומדות מספר הנחות:
כוחניות – רעיון האמנה החברתית מניח כי האדם הוא אינטרסנט ואנוכי, באופן ראשוני.
בניסוח אחר, הטוב עבור האדם הוא בראש ובראשונה קידום מצבו החברתי על חשבון בני אדם אחרים.
המציאות, לפיכך, היא מציאות כוחנית בהכרח, ומטרת האדם לשמר את כוחו.
חלוקת הכוח – כוח ניתן לחלוקה בין בני אדם שונים.
חלוקה זו עשויה לבטא בעיקר חלוקת משאבים – רכוש, וחלוקת זכויות פוליטיות.
שוויון טבעי – אין יתרון, טבעי או מולד, חזק מספיק, על מנת להכריע את חלוקת הכוח.
לדוגמה, מונח כי אין אדם חזק מספיק על מנת שיוכל להיאבק בבני אדם אחרים לאורך זמן, בלא שתיווצר התאחדות כנגדו שתשיב את שוויון הכוחות על כנו.
הנחה זו מבוססת על כך שגופו הביולוגי של האדם אינו הגורם המרכזי הקובע את מעמדו, וכי יכולות כגון כריזמה, אומץ, חוכמה, עורמה, נחישות וכדומה, מכריעות יותר, ואינן מולדות (תורת הגזע שוללת הנחה זו, שכן היא מניחה כי תכונות אלו מולדות אף הן).
כמו כן, הנחה אחרת היא שהבדלים אישיים בתכונות האופי, ניתנים לפיצוי, על ידי מאמץ וסבלנות או על ידי התאגדות.
לדוגמה, אדם חזק עשוי להיות מוכרע על ידי אדם ערמומי, המצליח לפגוע בו, על ידי אדם נחוש, שהמתין עד שהחזק יישן, או על ידי התאגדות של פרטים חלשים, שמתגברים עליו בכוחות משותפים.
על פי קונספציה זו, ייתכן מצב בו אדם מסוים יצבור כוח, ובכך יגיע לרמה המאפשרת לו להטיל מרות על בני אדם אחרים.
במקרה זה, הופך האדם לשליט, והאחרים לנשלטים.
השליט ימשיך לצבור כוח על מנת לשמר את כוחו.
על פי רעיון האמנה החברתית, מצב זה נובע מניגוד עניינים, ומחייב ניגוד עניינים.
ההנחה המוסרית הראשונה של הקונספציה המדוברת, היא שמצב זה של מרות סותר את רעיון הצדק.
על דרך ההפשטה, נהוג להמשיל את חלוקת הכוח החברתי לחלוקת עוגה בין כמה משתתפים, כאשר כל משתתף מעוניין אך ורק בהגדלת חלקו.
האמנה החברתית עצמה היא ביטוי להסכם תאורטי או ממשי בין פרטים, אשר התאגדו על מנת למנוע מצב בו תהיה ביניהם מרות בלתי צודקת, שאינה מייצגת את מעשיהם.
השאיפה היא ליצור מערכת בה קיים שוויון כוחות בסיסי, בו אין לאף פרט נחיתות בשל מוצאו או מעמדו החוקי.
האמנה החברתית היא חלופה לשני מצבים תאורטיים: מצב בו כל הפרטים במלחמה מתמדת חסרת הגבלה, המביא לפגיעה בכול, ומצב של מוקד כוח מרכזי המנצל חוזק יחסי על מנת לשמר את כוחו.
בהשלכה על חלוקת העוגה, רעיון האמנה החברתית הוא הסכם בין הפרטים על דרך חלוקת העוגה, בה לא יוכל אף אחד "להתלונן" על החלק אותו קיבל, שכן החלוקה הוגנת (אין מעשה זה מחייב כי החלקים יהיו שווים).
הרעיון המרכזי של האמנה החברתית הוא הגבלת הכוח בידי הפרטים השונים, על מנת למנוע פגיעה בצדק.
על פי תפיסה זו, דפוסי הפעלת כוח מסוימים מוגדרים כבלתי צודקים, כדוגמת פגיעה פיזית מכוונת.
מכיוון שהאמנה החברתית נקבעה על-מנת להביא לכינון מאזן כוח התואם את האינטרסים של כלל הפרטים, עליה למנוע מצב של מלחמה חסרת גבולות, וזאת על ידי הגבלת הפרטים.
כל עקרונות האמנה החברתית נקבעים לאור הגבלה זו, המאפשרת את המשך קיום מאבק הכוחות.
על מנת לקיים רעיון זה, האמנה החברתית יוצרת שדה חוקי מוסכם, המאפשר זאת.
עם זאת, הגדרות האמנה החברתית מביאות לכך כי הפרט אינו מעוניין בקיום האמנה החברתית באופן יום-יומי, שכן היא מגבילה את כוחו, וזאת אף על פי שעצם קיום האמנה מועיל לו.
ניתן להסביר זאת בכך, שהפרט מרוויח מכך שאחרים מקיימים את האמנה, אך לא מכך שהוא מקיים אותה.
לכן, הוא שואף לקיום האמנה באופן כללי, אך מנסה להפר אותה באופן ספציפי.
על מנת להתמודד עם מצב זה, נקבעת מערכת סנקציות מוסכמת.
מערכת הסנקציות מאפשרת את הגבלת הכוח, אך יוצרת סוגיה מתבקשת, שכן היא עצמה מבטאת הפעלת כוח.
על כן, על מערכת הסנקציות להיות מאוזנת עם כוחות אחרים, על מנת למנוע מצב של ריכוז כוח בידיה, שהוא המצב אותו היא אמורה למנוע.
ריכוז כוח זה מסוכן, שכן הפרטים המופקדים על קיומו, בהתאם להנחיות הקונספציה, שואפים להגדלת כוחם, ועל כן ישאפו להתרחבות מתמדת של מערכת הסנקציות.
המסגרת החברתית העיקרית המבטאת עיקרון זה הוא מערכת החוק, ובעיקר מערכת המשפט, המכילה בתוך עצמה איזונים על מנת למנוע השתלטותה על המדינה.
לשוויון הכוחות באמנה החברתית שתי משמעויות אפשריות, הגוזרות שני דפוסי חברה עיקריים:
המשמעות הראשונה של שוויון הכוחות היא שהוא מחולק בהתאם לשוויון הזדמנויות, כלומר: כמות הכוח של האדם נקבעת באופן ישיר כתוצאה ממעשיו, וכי במאבק על השגת הכוח אין תנאי פתיחה שונים, מלבד כוח נצבר מהעבר.
שוויון ההזדמנויות מבוסס בעיקרו על תחרות כלכלית או אחרת בין הפרטים, כך שכל מוקדי הכוח חסומים רק על סמך מאפיינים נרכשים.
לדוגמה: שוויון הזדמנויות מחלק את ההשכלה (הנתפסת ככוח חברתי), על פי מדד המאמץ, מיומנויות הלמידה, והמצב הכלכלי של האדם.
שלושה מאפיינים אלה הם מאפיינים נרכשים, אשר תולים את יכולתו של האדם להשיג כוח חברתי בהחלטותיו.
ההשכלה הנרכשת, מהווה בתורה תנאי לצבירת כוח אחר, כדוגמת שכר.
על פי קונספציית האמנה החברתית, שוויון ההזדמנויות מקביל למצב החייתי הטבעי, בו החיה ניזונה על-פי מאמציה.
רעיון שוויון ההזדמנויות הוא להפוך את האדם למעין בעל חיים, הרואה בסביבתו, הטבעית והאנושית-חברתית, מקור חיצוני להשגת צרכיו, שעליו לנצלו ככל הניתן.
בהתאם למאמציו ולתבונתו בניסיון לצבור כוח, כך יזכה בו.
בהשלכה על חלוקת העוגה, שוויון ההזדמנויות מקביל למצב בו נקבע כי נעשה חתך אחד בעוגה ממרכזה.
הסכין במאונך מוחזקת במרכז העוגה, וסובבת בקצב אחיד על צירה.
כאשר אחד המשתתפים מכריז על חלקו, חותכת הסכין חתך נוסף מהמרכז, והוא מקבל חלק זה.
לאחר מכן, סובבת הסכין מחדש.
כך, אין איש יכול להתלונן על חלקו (גם אם נותר בלא כל עוגה), שכן הוא בחר בו, וזאת אף על פי שהחלקים אינם שווים.
אחת הסוגיות המפורסמות בתחום זה היא שאלת ההגבלה בין הדורות.
מחד, כוח צבור משמש קרש קפיצה להשגת כוח נוסף, ועל כן לבנו של אדם עשיר ולבנו של אדם עני, לא יהיה שוויון הזדמנויות.
מאידך, העובדה כי האדם רשאי לעשות בכוחו ככל העולה על רוחו, מצריכה את האפשרות להעביר את הישגיו לילדיו, ופגיעה בזכות זו נחשבת לכפייה, במונחי מאבק הכוחות.
המוסד החברתי העיקרי הנגזר מהחתירה לשוויון הזדמנויות הוא כלכלת שוק, בה הבדלי תעסוקה וצריכה הם נרכשים בלבד.
מלבד השוק עצמו, קיימים מנגנונים שתפקידם לאפשר את קיומו של השוק כשוק תחרותי, ולמנוע פגיעה בשוויון הזכויות.
שליטה שווה המשמעות האפשרית השנייה של הצדק, היא שהכוח מחולק באופן שוויוני.
לצורך עניין זה, יש לרכז את הכוח כך שהוא לא יהיה ניתן להעברה ולקבוע מדדים שווים באופן מתמטי.
הפרטים השונים מקבלים זכויות שליטה שוות, ומנצלים אותן במאבק הכוחות כך שלא ניתן יהיה לצבור כוח מעבר למנה המוסכמת.
הדוגמה הבולטת ביותר היא זכות בחירה.
כמות כוח מסוימת נקבעת כמוסד ממשלתי, הנבחר על ידי כלל הפרטים.
ריכוז הכוח מצריך חלוקתו באופן שווה, ועל כן ניתן לכל פרט השפעה חלקית בהתאם ליחסו לכלל.
בעייתיות אחת שבמצב זה, היא שהוא מצריך מנגנון ארגוני אשר יקיים את שליטת כל הפרטים כפי שנדרש ממנו.
חשש זה נובע מכך שעל פי הגדרת המצב, שאיפת הפרטים היא לצבור כוח, וכך גם שאיפת הפרטים המופקדים על השלטון.
לשם כך, מוקמים מוסדות מפקחים (שגם עליהם יש צורך בפיקוח, וכן נבנים מבני שליטה מפוצלים המאזנים זה את זה.
בהשלכה על חלוקת העוגה, רעיון זה מקביל לחלוקת העוגה לפרוסות שוות.
על מנת שחלוקת העוגה תעשה באופן שוויוני באמת, נקבע כי מחלק העוגה יוכל לבחור אך ורק את הנתח האחרון.
בעייתיות נוספת היא שאלת שלטון הרוב.
על פי חלוקה זו לא ניתן להעביר את הכוח מפרט לפרט (שכן העברה זו הייתה מביאה לצבירתו), אך ניתן ליצור התאגדות של כמה פרטים, לצבירת כוח משותף.
כוח משותף זה עשוי להביא למצב של מרות הרוב על המיעוט, שהוא חריגה מגבולות האמנה החברתית.
המסגרת החברתית המבטאת עיקרון זה היא הממשלה הנבחרת.
בניגוד לרובם המוחלט של המשטרים, הממשל על-פי האמנה החברתית כפוף לחוק, שכן החוק מייצג את עקרון הצדק, בעוד הממשל מייצג אך ורק את מימושו.
רעיון האמנה החברתית מניח כי בניגוד לרוב המשטרים, במשטר זה דווקא השלטון ישאף לביטול החוק, ועל מוסדות חברתיים אחרים (כדוגמת הרשות המחוקקת) לאזנו.
האמנה החברתית על פי רוסו
רוסו הציג את משנתו הפוליטית בספרו הנודע "האמנה החברתית" שיצא לאור באמסטרדם בשנת 1762. לאחר שכמה שנים קודם לכן, פרסם את המאמר על "המקורות והיסודות לאי השוויון בין בני אדם", בו החל לעסוק במשנתו המדינית, החליט רוסו להרחיב את היריעה ולכתוב חיבור מקיף יותר שתכנן לקרוא לו "יסודות המשטר".
ברבות הזמן זנח את התוכנית, לאחר שהגיע למסקנה כי על מנת לסיים כתיבת ספר מקיף כזה הוא זקוק לשנים רבות של עבודה, שאותן לא רצה להשקיע.
"האמנה החברתית", היא למעשה מסכת מקוצרת של החלקים החשובים אותם הצליח רוסו לסיים מ"יסודות המשטר".
על פי דבריו של רוסו בפתיחת הספר אלה היו "החלקים הראויים ביותר להיות מוצעים בפני הצבור".
את שאר החלקים הלא גמורים הוא העלה באש.
רוסו שאף ליצור דפוס של מערכת חברתית ומדינית בה לא תשרור מתיחות בין השלטון לאוכלוסייה.
בדומה להוגים אחרים בתקופתו, כמו הובס, לוק ושפינוזה – גם רוסו התייחס בתורתו המדינית למשטר האידיאלי מבחינתו.
הניתוח שלו מתחיל במצב שקדם מבחינה תאורטית למשטר המדיני, זהו ה"מצב הטבעי" שבו חיו בני האדם לפני היווצרות הציוויליזציה.
אם כי זה מצב תאורטי שלא התרחש במציאות.
רוסו, במאמר על "המקור ויסודות לאי השוויון בין בני אדם", התייחס לעמדותיהם של הפילוסופים שקדמו לו, ולגרסתם אודות "המצב הטבעי".
רוסו הדגיש שתפיסתו את המצב הטבעי שונה באופן מובהק מתפיסתם של הובס, לוק, שפינוזה ואחרים.
לדעת רוסו, קודמיו התייחסו למצב הטבעי מתוך קונספט שגוי, שלא מצליח להתנתק כראוי מההוויה העכשווית שלהם.
קונספט, אשר לדעת רוסו, לא היה נטול השפעות זרות: "...כולם דיברו ללא הרף על הצורך, על חמדנות, על דיכוי, על תחושות, על יוהרה, ובכך העתיקו אל מצב הטבע מושגים ששאפו מן הקיום החברתי".
לכן רוסו, בניגוד לקודמיו, ניגש לחקר וניתוח היסודות הטבעיים של בני-האדם בצורה טהורה – ללא כל התייחסות לידע מוקדם או השפעות אחרות.
רוסו שאף להגיע למצב שבו כל אדם יהיה עצמאי בדעותיו, ולא יהיה נתון להשפעה של החברה, או להשפעתם של אנשים אחרים, כאשר הוא מעורב בעשייה הפוליטית: "צריך שלא תהיינה בתוך המדינה חברות חלקיות, ושכל אזרח ואזרח יחווה את דעתו אך ורק על פי מה שהוא חושב בעצמו".
החופש האמיתי, על פי רוסו, הוא לא "לעשות את מה שרוצים לעשות, אלא דווקא לא לעשות את שאין רוצים לעשות..." אבל אנשים נוטים לעשות אותם בגלל הלחץ החברתי.
ז'אן ז'אק רוסו לא ראה מקום לקיומן של מפלגות פוליטיות בתוך המשטר המדיני שלו.
הוא שנא "כל השתייכות לסיעות, מחנות ולפלגים למיניהם".
ההתנגדות הזאת נבעה, בין היתר, מהעובדה שאנשים, כאשר הם מאוגדים בקבוצה, עלולים לאבד את החשיבה העצמאית שלהם.
זו גם הסיבה שרוסו התנגד לשיטת "הנציגים הנבחרים" שתפקידם לייצג בצורה הנאמנה ביותר את האינטרסים של כלל האנשים שבחרו בהם – אותה שיטת ממשל שאומצה על ידי הדמוקרטיה המודרנית.
הרעיון שמדינות נוצרות מתוך אמנה חברתית, נדחה על ידי ג'ארד דיימונד בספרו רובים, חיידקים ופלדה:
דיימונד חולק על התאוריה בשלוש נקודות:
אין תצפית ותיעוד של תהליך כזה בשום מדינה לאורך ההיסטוריה.
לשם כך דרושה "אוירה שמימית של שלוה", בה אותן נגידויות מסוגלות "להרחיק ראות" ולהסיק שייטב להן במדינה יותר מבנגידות שלהם.
ולמעשה, מועטים מאוד הזמנים, אם היו אי פעם, בהם נגידויות רבות באותו תא שטח היו בזמנים שלוים מספיק שאפשרו מבט מרחיק ראות כזה.
אין ויתור מרצון על כח ומעמד.
מדוע שצ'יף של נגידות אחת יוותר על כחו ומעמדו לצ'יף של נגידות אחרת?!
ניתן להקשות על דיימונד, לכאורה מההסכמה של מדינות ארצות הברית להתאגד יחד, ולראות בה דוגמה לאמנה חברתית שהקימה מדינה.
אך דא עקא, שזה חיבור פדרלי בלבד, ולכל מדינה יש את העצמאות שלה להחליט מה קורה בתוך מדינתהּ.
אין כאן ויתור מלא על כוחן אלא ויתור חלקי בלבד למען איגוד גדול יותר.
דיימונד טוען בספרו שגם לאחד את נסיכויות גרמניה היה קשה מאוד.
הניסיונות של הפרלמנט של פרנקפורט ב-1848, הקונפדרציה הגרמנית המחודשת של 1850 והקונפדרציה הצפון-גרמנית של 1866 נכשלו.
הצלחת אוטו פון ביסמרק להביא לאיחוד גרמניה ב-1871 הגיע רק כתוצאה מסכנה חיצונית, של הכרזת צרפת על מלחמה, שאיימה על כלל הנסיכויות והביאה אותן להעביר כוחם לממשלה גרמנית אימפריאלית מרכזית.
בספרו הוא מביא דוגמאות נוספות המוכיחות, לטענתו, שמלחמה או סכנת מלחמה, הן שמביאות למיזוג חברות לכדי מדינה, ולא אמנה חברתית.
אמנה היא תנועת ההתיישבות של "גוש אמונים".
נוסדה בשנת 1979, במטרה ליישב את שטחי יהודה, שומרון וחבל עזה הגולן, הגליל והנגב.
התנועה פועלת בעיקר להקמת התנחלויות חדשות ולפיתוח התנחלויות קיימות.
מזכ"ל הארגון מאז 1989 הוא זאב חבר.
אמנה עוסקת ביזמות בנייה ביהודה ושומרון, באמצעות חברת הבת "בנייני בר אמנה חברה לבנין ופיתוח בע"מ".
פעילותה כוללת גם עידוד קליטת מתיישבים שם, תכנון והקמת יישובים חדשים וסיוע לרשויות המקומיות.
חברה בת נוספת של אמנה היא "אל-ווטן" (המולדת), העוסקת ברכישת קרקעות ביהודה ושומרון.
לרגל 50 שנה למלחמת ששת הימים, פרסם הארגון את חזונו בדבר יישוב מיליון יהודים ביהודה ושומרון.
אמנה בונה גם ברמת הגולן, עוטף עזה ואצבע הגליל.
הקמת יישובים – הכנת תוכניות התיישבות ודאגה להגשמתם על פי התנאים הפוליטיים.
אמנה הייתה מעורבת גם בהקמת מאחזים.
הקמת גרעיני התיישבות – אמנה מגבשת אותם חברתית וארגונית ומלווה אותם בעלייה ליישוב החל מגיבוש המבנה המשפטי-הארגוני של הגרעין, דרך בחירת מיקום פיזי להתיישבות וכלה קידום מול גורמי הממשל וקובעי מדיניות.
ליווי היישובים – עד להכשרת היישובים החדשים לניהול עצמי מלווה אמנה את היישובים, תוך סיוע בקשרים עם הגורמים השונים ובפיתוח חיים חברתיים, ארגוניים וכלכליים.
הפניית אנשים להתיישבות והגברת המודעות הציבורית לחשיבות ההתיישבות ביש"ע על ידי הסברה, פרסום ושיווק.
שלושה מקרים של שימוש במסמכים מזויפים על ידי החברה הבת "אלווטן" לצורך רכישת קרקע בשטחים נחשפו בשנת 2014. המקרים נוגעים למאחזים עמונה, מגרון וגבעת אסף.
בנוסף הסכים ההרכב כולו כי עידוד ההתיישבות ביהודה ושומרון היא מטרה לגיטימית לקבלת תמיכות.
ביוני 2024 הודיע משרד החוץ של קנדה על הטלת עיצומים נגד ארגון אמנה בשל התנגדות קנדה להתפשטות ההתנחלויות הבלתי חוקיות בגדה המערבית.
באוקטובר 2024 הודיעה ממשלת בריטניה כי החליטה להטיל עיצומים על שבעה גופים ישראלים הקשורים, לטענתה, לבנייה בלתי חוקית בגדה המערבית, וביניהם ארגון אמנה.
משמעות ההחלטה היא שהתנועה לא תוכל לגייס כספים או לקיים פעילות ציבורית בממלכה ושאזרחיה לא יוכלו לתרום לה.
בנובמבר 2024 הצטרפה ארצות הברית לעיצומים כנגד הארגון ועל חברת בת שלו בנייני בר אמנה.
העיצומים הוטלו בשל מעורבות החברה בהקמת עשרת מאחזים בלתי חוקיים ונישול אזרחים פלסטינים מאדמות פרטיות.
לאחר השבעתו בינואר 2025 ביטל נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ את העיצומים שהטיל ממשל ביידן על אמנה.
אֲמָנָה היא הסכם שנעשה במסגרת המשפט הבין־לאומי הפומבי, שעליו חתומים מדינות וארגונים בין־לאומיים.
האמנה מחייבת רק את המדינות והארגונים שאִשְׁרֵרוּ אותה, כלומר הכניסו אותה כחלק מהחקיקה הפנימית שלהם.
מדינות שחתמו על האמנה אבל לא אשררו אותה (כמו למשל ארצות הברית ביחס לאמנת קיוטו) לא מחויבות לאמנה.
אמנה היא למעשה החוזה, היינו, קשר משפטי הנוצר בין שני צדדים ונובע מהסכמה ביניהם, אולם במשפט הבין־לאומי מדינה יכולה לקבל על עצמה התחייבות גם באופן חד צדדי כתוצאה מפעולותיה או הכרזה של המדינה המקבלת אופי מחייב.
דוגמה למקרה כזה הוא המקרה הנדון בפסק דין גרינלנד המזרחית משנת 1933. באותו מקרה מדובר היה בסכסוך בין נורווגיה לדנמרק בעניין השליטה בשטח.
נורווגיה התנגדה לסמכות בית הדין להכריע בסכסוך, אולם דנמרק טענה שבשנת 1919 הצהיר שר החוץ הנורווגי כי נורווגיה תסכים לבוררות בעניין זה ובעקבות זה קבע בית המשפט שהמדינה קיבלה התחייבות חד צדדית לקבל על עצמה את החלטות בית הדין.
אמנה בין־לאומית חלה בין מדינות ואינה חלה על אנשים פרטיים, אולם ייתכן מצב שבו האמנה תחול גם על ארגונים שונים, כך למשל אמנת וינה 1986 חלה הן על מוסדות של המשפט הבין־לאומי והן על מדינות.
סעיף 6 לאמנת וינה 1969 קובע כי כל מדינה מוסמכת לכרות אמנה.
כלל זה נובע מעקרון הריבונות של מדינה.
אמנת וינה אינה חלה על אמנות בעל פה אולם אין כל חובה שהאמנה תהיה בכתב, וייתכן שיהיה תוקף משפטי גם לאמנה שנכתבה בעל פה .
אמנות דו-צדדיות או רב צדדיות.
אמנת חוזה – אמנה הדומה לחוזה, נערכת בין שתי מדינות בלבד (דו-צדדית) ומסדירה נושאים מסוימים ביניהן.
אם מתקיימות אמנות רבות כאלו הן בעצם נחשבות למנהג בין־לאומי.
אמנת חוק – אמנות רב-צדדיות, הנעשות בין מדינות רבות, ומכסות תחומים גדולים במשפט הבין־לאומי.
לדוגמה: אמנות ז'נבה, מגילת האו"ם.
סעיף 53 לאמנת וינה קובע כי אמנה בטלה מעיקרה אם בשעת כריתתה היא עומדת בסתירה לכלל בל יעבור (יוס קוגנס Jus Cogens) של המשפט הבין־לאומי".
דוגמה לכללים אלה: איסור עבדות, איסור אפליה גזעית, איסור השמדת עם, איסור מלחמה.
בפסק דין בעניין נמיביה קובע בית הדין הבין־לאומי כי לכל עם יש זכות להגדרה עצמית ואמנה בין־לאומית אינה יכולה לשלול זכות זו.
חתימה - על המדינה לחתום על האמנה (בין אם מדובר בחתימה בעת כריתת האמנה או בהצטרפות מאוחרת יותר אם האמנה מתירה הצטרפות או אם כל המדינות המקוריות שחתמו על האמנה מסכימות להצטרפות).
אשרור - על מדינה לאשרר את האמנה בבית המחוקקים שלה.
אישור האמנה וכניסתה לתוקף - בהתאם לתנאים האמורה באמנה.
דוגמה לאמנה בה נדרשת הסכמת המדינות החותמות להצטרפות היא אמנת האיחוד האירופי - אי אפשר להצטרף לאיחוד האירופי בלא הסכמת כל המדינות החברות.
אין הגבלה במשפט הבין־לאומי בדבר המשתתפים באמנה, אולם כעיקרון מדובר בראש מדינה, ראש ממשלה או שר חוץ, ראשי נציגות דיפלומטית (קונסולים מכוח תפקידם לכרות אמנה) או נציגים של ועדות בינ"ל המתכנסים בצורה מוגדרת לצורך כריתת אמנה.
כל אדם אחר זקוק לייפוי כוח על מנת להשתתף במשא ומתן לכריתת אמנה.
משא ומתן אינו יוצר זכויות ולא התחייבויות.
כאשר המדינות שניהלו את המשא ומתן מסיימות את דיוניהן הן חותמות על המסמך.
החתימה מסמנת את סיום כתיבת ההסכם, ואת ההסכמה למסמך.
אין משמעות הדבר שהמסמך נכנס לתוקף.
האמנה לא יכולה לחייב את המדינות, בטרם תאשררנה את האמנה.
החתימה היא רק ביטוי פורמלי טקסי המאמת את הסכמת המדינה.
אולם לחתימה יש משמעות כיוון שעל פי אמנת וינה, מרגע שמדינה חתמה על אמנה היא מחויבת להימנע מפעולות שיש בהן כדי להכשיל את מטרת האמנה.
על פי סעיף 12 לאמנת וינה ייתכן מצב שבו החתימה כשלעצמה (בלי אשרור) יכולה לחייב את המדינה, וזאת רק אם לשון האמנה מלמדת שהכוונה הייתה להסתפק בחתימה בלי אשרור.
כמו בכל חוזה, כך גם סעיף 52 לאמנת וינה קובע כי אמנה שנחתמה כתוצאה משימוש בכוח או באיומים היא אמנה בטלה, כאשר סעיף 75 קובע חריג לסעיף 52 - ההסכמים שנחתמו בסיום מלחמת העולם השנייה אינם בטלים.
אשרור הוא השלב הסופי המשלים את כריתת האמנה וקובע את מועד כניסתה לתוקף.
כך לדוגמה אמנת וינה להגנת שכבת האוזון קבעה כי נדרש אשרור של 35 מדינות ועל כן האמנה נכנסה לתוקף רק בשנת 1985.
מדינה יכולה להסכים למרבית האמנה ולהסתייג מחלק מהוראות האמנה בטרם האשרור.
להסתייגות זו יש תוקף במשפט הבין־לאומי הפומבי והסעיף שממנו מסתייגת המדינה לא יחול עליה.
סעיף 19 לאמנת וינה קובע כי הסתייגות מותרת בכפוף לשלושה חריגים:
האמנה אינה אוסרת במפורש הסתייגויות ממנה.
האמנה מתירה הסתייגויות מסוימות בלבד, וההסתייגות לא נכללת בהסתייגות הנ"ל.
ההסתייגות אינה חותרת נגד מטרת האמנה (כאשר אותה אמנה לא כוללת אף הוראה לעניין הסתייגות).
אמנה למניעת כפל-מס היא הסכם בין שתי מדינות המשקף את הסכמתן, בין היתר, בדבר חלוקת זכויות המיסוי והקדימות בזכויות אלו לגבי סוגים שונים של הכנסה.
המטרה המוצהרת של אמנה למניעת כפל מס היא לגרום לכך שנישומים לא ישלמו כפל מס על אותה הכנסה.
בסיטואציה של עסקאות בינלאומיות, עלול להיווצר מצב של כפל-מס, אם יותר ממדינה אחת תממש את זכותה להטיל מס על אותה ההכנסה מכוח זיקתה לאותה הכנסה.
מדובר למעשה באמצעי שיתוף פעולה מובהק בתחום המס בין מדינות המקבל משמעות מיוחדת בעידן של גלובליזציה ופריסה גלובלית של עסקים.
בעידן הגלובליזציה והסחר הבינלאומי, ובעידן של ניידות אנשים, סחורות, הון ושירותים, קיים צורך למנוע מיסוי יתר של הכנסות הניתנות למיסוי על פי דיני המס של יותר ממדינה אחת.
בעיית כפל המס נוצרת כאשר נישום מחויב בתשלום מס על הכנסה על ידי שתי מדינות.
למשל חברה ישראלית שילמה ריבית על הלוואה לתושב חוץ באנגליה, כיוון שבאנגליה תושב החוץ הפיק הכנסה הוא יחויב במס באנגליה, וכיוון שהכנסה זו הופקה/נצמחה במדינת ישראל אזי גם למדינת ישראל הוא חייב לשלם מס.
אמנות למניעת כפל מס בין מדינות שונות קובעת את חלוקת המס ביניהן וזאת כדי שהנישום לא ישלם יותר ממה שהוא צריך.
כך למשל אם באנגליה המס על הכנסה זו הוא בשיעור של 10% ובישראל הוא 25%, אזי באנגליה ישלם הנישום 10% ובישראל הוא ישלים את ההפרש של 15% נוספים.
מרבית אמנות המס מבוססות על מודל בינלאומי מקובל של הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD).
המודל כולל סעיפים למניעת כפל מס במספר קטגוריות של סוגי הכנסה, בהן הכנסות מדיבידנד, ריבית, תמלוגים, רווח הון, הכנסה מנכסי מקרקעין, מהפעלת כלי שיט ועוד.
למודל זה נלווים גם דברי הסבר, המשמשים בסיס פרשני לאמנות הבילטראליות המבוססות עליו (קיימות גם אמנת המודל אמריקני ואמנת המודל של האו"ם, שהמבנה הכללי שלהן דומה, אך חלוקת זכות המיסוי בין מדינת מקור ההכנסה לבין מדינת התושבות - שונה).
"רשת" האמנות העולמית הולכת ומתרחבת, מתוך מגמה לעודד סחר בינלאומי ולמנוע כפל מס על אותה ההכנסה.
בעבר נישומים שונים היו חייבים במס כפול בשתי המדינות, דבר הגרם לנטל כלכלי שמנע התפתחות עסקים גלובליים וקשרים בין מדיניים.
אמנות מס מסדירות בעיות בתחום המיסוי ופותחות פתח לשווקים חדשים, ולרוב שיקולי השקעה של חברות בינלאומית במדינה זו או אחרת מתקבל על בסיס אמנות המס בין המדינות השונות.
הבסיס לתחולת אמנות מס וקבלת הטבות לפיהן הוא תושבות הצדדים באחת מן המדינות שהן צד לאמנה.
סוג ההטבה או ההקלה נקבע בהתאם לסוג ההכנסה או התשלום.
עד היום חתמה מדינת ישראל על אמנות מס עם 40 מדינות שונות.
לאחר חתימתן עוברות אמנות המס הליך אשרור בכל אחת מן המדינות המתקשרות, על פי דיניה.
בישראל נקלטות האמנות בדין הפנימי בצו של שר האוצר הניתן מכוח סעיף 196 לפקודת מס הכנסה (נוסח חדש), התשכ"א - 1961 (להלן - "הפקודה").
המפתח להפעלת הוראותיה של כל אמנת מס הוא התושב; כל תפיסתה של האמנה מבוססת על ההבחנה בין מדינת המושב לבין מדינת המקור.
הבחנה זו מחייבת, כי הנישום אכן יהיה תושב אחת המדינות המתקשרות, אך היא אינה סובלת מצב - לצורך יישום האמנה - שהנישום ייחשב כתושב בשתי המדינות לפי דיניהן הפנימיים.
מצבים של "תושבות כפולה", בהם נתפס הנישום כתושב בכל אחת משתי המדינות, אינם נדירים.
במקרה של האמנה בין ארצות הברית וישראל - בגלל התנועה האנושית המוגברת בין המדינות מחד ומבחני התושבות השונים בשתי המדינות מאידך - עלולות להתעורר בעיות של תושבות כפולה, הן לגבי יחידים והן לגבי חברות, בעיות המקשות על יישום הוראות האמנה.
יחיד, למשל, שנחשב תושב ישראל לפי הפקודה מאחר שמרכז חייו בישראל, עשוי להיחשב תושב ארצות הברית לפי דיניה בשל שהייה ממושכת שם.
כל אמנה מספקת פתרונות למקרים אלה ("כללי שובר השוויון") והוראות האמנה עם ארצות הברית באשר ליחידים אינן יוצאות דופן (סעיף 3(2) לאמנה).
אולם, במצב של חברה הנחשבת בו-זמנית תושבת שתי המדינות (למשל, עקב ניהול ושליטה בישראל, ולעומת זאת התאגדות בארצות הברית), הדברים מסובכים עוד יותר.
ההתחייבות לחילופי מידע הדדיים הכלולה בכל האמנות למניעת כפל מס בהן התקשרה מדינת ישראל עם מדינות העולם גוברת על הוראות בדבר חובת הסודיות שבחוקי המס הדנים במיסים אליהם מתייחסת האמנה.
סעיף 197 לפקודת מס הכנסה קובע לאמור: .
ההתחייבות למסירת מידע למדינה הגומלת - היינו למדינה שהיא הצד שהתקשר עם מדינת ישראל באמנה למניעת כפל מס - הייתה אבן נגף לחתימה על האמנה בין ישראל לארצות הברית של אמריקה.
אמנואלה ד'אסטורגה (באיטלקית: Emanuele d'Astorga; 1680–1757?) היה מלחין איטלקי.
ד'אסטורגה נולד בעיר אוגוסטה בסיציליה למשפחה אמידה ממעמד האצולה.
סיציליה הייתה אז תחת שלטון ספרדי.
את לימודיו המוזיקליים עשה בפלרמו ולאחר ריב עם אביו עזב את סיציליה והתיישב ברומא.
בשנת 1709 העלה בג'נובה את האופרה הראשונה שלו - דפני, שזכתה להצלחה רבה.
בתוך הקהל היה הקיסר קרלוס ה-3 הטוען לכתר הספרדי שלקח אותו לפמלייתו בווינה והעניק לו פנסיה מלכותית נדיבה כדי שימשיך לכתוב מוזיקה.
לאחר שד'אסטורגה הסתבך בחובות הוא נאלץ לעזוב את וינה ולחזור עם משפחתו לסיציליה.
כעבור ארבע שנים עזב את משפחתו ונדד ברחבי אירופה.
גם שנת מותו אינה ברורה וכן מקום מותו: מדריד, ליסבון או טירה בבוהמיה.
במאה ה-19 נכתבו על ד'אסטורגה ספרים, מחזות ואף אופרה.
בגלל חוסר בעובדות היסטוריות הומצאו עליו אגדות.
אחד המיתוסים הוא שאביו היה בין המורדים בשלטון הספרדי בסיציליה.
הוא נתפס על ידי הספרדים שאילצו את אסטורגה ואמו לחזות בהוצאתו להורג.
הספרדים שלחו את אסטורגה למנזר בעיר אסטורגה בספרד שם התחנך.
המלחין הגרמני יוהאן יוזף אברט (1915–1832) כתב ב-1866 אופרה בשם אסטורגה שבה ד'אסטורגה יוצא מדעתו וחוזר לשפיות רק לאחר שהוא שומע את אשתו שרה את הסטאבט מאטר שלו.
ד'אסטורגה חיבר כ-150 קנטטות קאמריות.
מהאופרה שלו דפני שרדה רק המערכה הראשונה.
רוב יצירותיו נשכחו ורק הסטאבט מאטר עמד במבחן הזמן.
זו יצירה למקהלה קטנה ולאנסמבל קאמרי עם סולנים: 2 סופרנו, מצו סופרנו, טנור ובס.
היצירה בת 9 חלקים ונמשכת כ-25 דקות.
אמנה הוא מותג אמריקני לייצור מכשירי חשמל ביתיים.
אמנה הוקמה על ידי ג'ורג' פורסטנר כחברה בשם אמנה קירור ב-1934 באמנה שבמדינת איווה, בארצות הברית.
החברה עסקה בתחילה בייצור חדרי קירור מסחריים.
ב-1947 החלה החברה לייצר מקפיאים ביתיים וב-1949 מקררים ומקפיאים משולבים בתצורת Side-by-Side.
ב-1950 נמכרה החברה למייסדה ומשקיעים נוספים והפכה לחברה בע"מ.
החברה התרחבה לתחום המזגנים לפני שנרכשה בשנת 1965 על ידי חברת ריית'יאון.
לאחר שפרסי ספנסר, עובד ריית'יאון גילה במקרה את אפקט הבישול על ידי גלי מיקרו, רשמה ריית'יאון פטנט על כך וההצלחה של עקרון הבישול על ידי קרינה אלקטרומגנטית הצליח עד כדי כך שריית'יאון רכשה את אמנה כדי לייצר סדרת תנורי מיקרוגל וכלי מטבח אחרים, לשימוש ביתי.
ב-2002 נרכשה החברה על ידי חברת מאיטג וב-2005 נרכשה מאיטג על ידי תאגיד וירלפול שמייצר מוצרי חשמל תחת שמות מותג רבים.
תחת שם המותג של אמנה מוצע כיום מגוון רחב של מוצרי חשמל ביתיים.
אמנדוס הקדוש (צרפתית: Saint Amand, נולד ב-584 לערך - ומת ב-675) הוא קדוש נוצרי בכנסייה הקתולית הצרפתית.
הוא נחשב לאחד ממביאי הנצרות לפלנדריה ופעל באזור גאליה בלגיקה.
על פי המסורת הנוצרית, אמנדוס נולד למשפחה מכובדת בפואטו שבצרפת.
בגיל עשרים לערך הוא הצטרף למורת רוחה של משפחתו למנזר באי איל ד'יה (Île d'Yeu) שלחופי מחוז ונדה והיה לנזיר.
מאוחר יותר הצטרף בהשראת אוסטרגיסילוס הקדוש לקהילת מתבודדים בעיר בורז' וחי על לחם ומים בתא בידוד במשך 15 שנים.
ב-628, לאחר שעלה לרגל לרומא, הלך במצוות המלך כלותר השני לפלנדריה על מנת להמיר את תושביה לנצרות, שהוא מתמקד בגנט.
בתחילה, הצלחתו הייתה מצומצמת, אך כשחולל מעשה נס ועורר לחיים אדם שזה עתה נתלה, שכנע רבים.
בשובו לצרפת בערך בשנת 649, נאמר שהרגיע סערה בים.
אמנדוס נעשה הבישוף של מאסטריכט לתקופה קצרה והתקשה להתמודד עם אנשי הדת שלא קיבלו את מרותו.
הוא המשיך בפעילות מסיונרית בעיקר בפלדריה עד גיל 67 ונפטר בגיל 90 במנזר באלנון.
יום החג לכבודו הוא ה-6 בפברואר
אמנה בדבר כלי נשק קונבנציונליים מסוימים היא אמנה של האומות המאוחדות אשר סוכמה בז'נבה ב-10 באוקטובר 1980 ונכנסה לתוקף בחודש דצמבר 1983, במטרה לאסור או להגביל את השימוש בסוגים מסוימים של נשק קונבנציונלי הנחשבים כפוגעניים במיוחד, או שהשפעתם אינה מבחינה בין אזרח ללוחם.
שמה המלא של האמנה הוא "אמנה בדבר איסורים והגבלות על השימוש בכלי נשק קונבנציונליים מסוימים העשויים להיחשב כבעלי פגיעה קשה במיוחד או השפעות חסרות הבחנה" והיא נספח לאמנות ז'נבה שנחתמו ב-12 באוגוסט 1949.
האמנה כוללת סדרה של פרוטוקולים אשר ניסוחם אומץ לראשונה ב-10 באוקטובר 1980 בז'נבה ואשר נכנסו לתוקף ב-2 בדצמבר 1983. נכון ליולי 2024 חתמו על האמנה 128 מדינות.
חלק מן המדינות התחייבו ליישם רק שניים מן הפרוטוקולים (המספר המינימלי הנדרש לצורך חתימה על האמנה).
הפרוטוקול השני תוקן בשנת 1996 באופן המרחיב את היקפו, והתיקון נכנס לתוקף ב-3 בדצמבר 1998. נכון ל-15 ביוני 2000 חתמו 50 מדינות על הפרוטוקול המתוקן.
הפרוטוקול הרביעי נכנס לתוקף ב-30 ביולי 1998 ונכון ל-15 ביוני 2000 חתמו עליו 49 מדינות.
מדינת ישראל חתמה על האמנה, למעט הפרוטוקול השלישי העוסק בנשק תבערה והיא נכנסה לתוקף לגביה ב-22 בספטמבר 1995.
נושאי חמשת פרוטוקולי האמנה הם:
הגבלת השימוש בנשק המכיל רסיסים
הגבלת השימוש בנשק לייזר לגרימת עיוורון
התחייבויות לפינוי שרידי חומרי נפץ לאחר מלחמה
הפרוטוקול השלישי נחתם בז'נבה ב-10 באוקטובר 1980 ומתייחס לשימוש צבאי בנשק תבערה.
סעיף 1 לפרוטוקול מגדיר "נשק תבערה" כ"כל נשק או תחמושת המתוכנן בעיקר כדי להצית אש או לגרום לכוויות לאנשים באמצעות להבה, חום, או צירוף שלהם, הנוצר על ידי תהליך כימי של חומר המובא אל המטרה".
סעיף 2 לפרוטוקול מטיל איסור מוחלט, בכל הנסיבות, על שימוש בנשק תבערה נגד מטרות אזרחיות.
האמנה אף אוסרת על שימוש בפצצות תבערה המוטלות מן האוויר על מטרות צבאיות הנמצאות בתוך ריכוזי אוכלוסייה אזרחית.
האמנה אוסרת אף על שימוש בנשק תבערה שאינו מוטל מן האוויר, נגד מטרות צבאיות הנמצאות בריכוזי אוכלוסייה אזרחית, להוציא מטרות שניתן להפרידן בבירור מריכוזי האוכלוסייה וכל אמצעי הזהירות המתאימים ננקטו כדי להגביל את השפעת הנשק למטרה הצבאית.
האמנה אוסרת על שימוש בנשק תבערה על יערות וצמחייה, אלא אם אלה משמשים מחסה למטרות צבאיות.
האמנה אינה אוסרת על שימוש בנשק תבערה על מטרות צבאיות בלבד.
מטרת האמנה, על הפרוטוקולים המרכיבים אותה, היא לבסס כללים חדשים להגנת אנשי צבא ובמיוחד אזרחים, ומטרות אזרחיות, מפני פגיעה או התקפה בנסיבות שונות, ובהן קרינה, מוקשי יבשה ומלכודות נפץ, פצצות תבערה וכלי נשק מעוורים.
האמנה, יחד עם אמנת הנשק הכימי, מהווה מעטה של הגנה משפטית מפני שימוש בכלי נשק מסוימים.
האמנה מתייחסת לאותם מצבים שבהם עוסקות אמנות ז'נבה משנת 1949, לצורך הגנה על קורבנות מלחמה.
האמנה חסרה כל מנגנון פיקוח ואכיפה ואינה מפרטת דרכים רשמיות לבירור הפרות של הוראותיה.
כל מדינה החתומה על האמנה יכולה להודיע, למזכיר הכללי של האו"ם, כי היא חוזרת בה מחתימתה והתחייבויותיה, אולם על פי לשון האמנה, המדינה נותרת מחויבת להוראות האמנה למשך שנה ממועד הודעה זו.
האמנה בדבר תמרורים ואותות בדרכים (נקראת גם אמנת וינה בנושא תמרורים וסימני דרך, היא אמנה בינלאומית בעניין תימרור ורימזור אשר נחתמה בווינה, בירת אוסטריה, בשנת 1968. האמנה נועדה להגביר את הבטיחות בדרכים באמצעות ניסוח תקנים בינלאומיים אחידים.
האמנה התקבלה בוועידת האו"ם, לאחר שאומצה על ידי המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות בוועידה שנערכה בתאריכים 7–8 בנובמבר 1968. האמנה נכנסה לתוקפה מקץ עשר שנים, ב-6 ביוני 1978, היא מתבססת על החלטות קודמות מ-1931 ומ-1949, ובשנת 2003 התקבלו לה תיקונים.
ארצות הברית אינה צד לאמנה ובמדינותיה מוצבים תמרורים השונים משמעותית מתקני הוועדה.
רוסיה התאימה את מערכת התמרורים שלה לדרישות האמנה בשנת 2006. בעקבותיה הלכו מספר מדינות נוספות במרחב הפוסט-סובייטי, למשל אזרבייג'ן.
במדינת ישראל, מרבית התמרורים דומים לתקנים אלה, אך יש יוצאי דופן בולטים כמו תמרור ה"עצור" הישראלי המכיל איור של יד.
אמנואיל זימברקקיס היה גנרל יווני, מפקד גיס בחזית המקדונית עליו פיקד בקרב סקרה שבמהלכו הובס צבא ממלכת בולגריה.
זימברקקיס נולד למשפחת גולים מהאי כרתים.
הוא למד באקדמיה הצבאית היוונית והוסמך בדרגת סגן משנה ב-1881. זימברקקיס נשלח להמשך לימודים באקדמיה הצבאית באורליאן שבצרפת וב-1898 הצטרף כמתנדב למרד כנגד האימפריה העות'מאנית בכרתים, שהוביל להקמת רפובליקה עצמאית באי.
בראשית המאה ה-20 הצטרף זימברקקיס לליגה הצבאית היוונית וב-1909 השתתף בהפיכת גאודי אשר בעקבותיה הוזמן בעצתו, אלפתריוס וניזלוס לעמוד בראש "המפלגה הליברלית היוונית".
בהמשך כיהן זימברקקיס כשלישו של המלך גאורגיוס הראשון ועם פרוץ מלחמת הבלקן הראשונה התמנה לקצין המבצעים של אוגדת "סלוניקי" בצבא הממלכה וגילה הצטיינות יתרה במהלך הקרבות.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-8 בדצמבר 1914 הועלה זימברקקיס לדרגת מייג'ור-גנרל.
זימברקקיס נאמנו של וניזלוס, יחד עם מספר מצומצם של קציני צבא, הסתייגו ממדיניותה הרשמית של יוון להימנע מכניסה למלחמה לצד מדינות ההסכמה.
ב-27 באוגוסט 1916 הוליך זימברקקיס הפגנת המונים שלוו במיליציות חמושות, אל עבר מפקדת מדינות ההסכמה בסלוניקי, שהייתה נתונה תחת ממשל צבאי צרפתי.
ב-30 באוגוסט הכריז על הפיכה כנגד המלך קונסטנטינוס הראשון בשל מדיניותו הפשרנית והפרו גרמנית של המלך, במיוחד בסוגיית מקדוניה היוונית.
בעידודם של וניזלוס והגנרל מוריס סראי מפקד החזית המקדונית, הקים זימברקקיס את התנועה להגנת האומה.
עם זאת, בעיני חלק גדול מאנשי הממשל והצמרת הצבאית המקורבים למלך, נחשב זימברקקיס לעושה דברו של הגנרל סראי.
ב-29 בספטמבר הקים וניזלוס ממשלה זמנית בסלוניקי בגיבוי המיליציה של זימברקקיס.
ב-26 בנובמבר 1916 הכריזה יוון מלחמה על מעצמות המרכז וב-27 ביוני 1917 הודח המלך קונסטנטינוס הראשון.
עד למועד הדחתו הכוח היווני בחזית המקדונית מנה רק את "הצבא להגנת האומה" בפיקודו של זימברקקיס ובהיקף של 25,000 חיילים.
לאחר הארגון מחדש שבוצע בצבא בהשראת ראש הממשלה וניזלוס הגיע היקף הכוחות ל-160,000 חיילים שאורגנו ב-10 אוגדות, כאשר זימברקקיס מונה לפקד על גיס שמנה בין אוגדה לשלוש אוגדות.
ב-29 במאי 1918 פיקד הגנרל זימברקקיס על הגיס היווני בקרב סקרה והובילו לניצחון על צבא ממלכת בולגריה.
בהמשך צורפו כוחותיו למתקפת מדינות ההסכמה לאורך עמק הווארדאר שהובילה לניצחון מעצמות המרכז בחזית המקדונית ובעטייה הכריז זימברקקיס בסוף אוקטובר על יום חג והודיה בקרב הכוחות היוונים.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, נמנה זימברקקיס על סגל הממשל הצבאי בחבלי מערב ומזרח תראקיה, אשר חלקם סופח בהמשך לממלכת יוון בהתאם לחוזה ניי והסכם סוור.
הוא פיקד על כוחותיו גם במהלך מלחמת טורקיה-יוון, אך בנובמבר 1920 עם הפסדו של וניזלוס בבחירות הכלליות, הודח זימברקקיס שהיה מקורבו מן השירות הצבאי.
אמנואיל זימברקקיס הלך לעולמו באתונה ב-1928.
אמנה בדבר מעמדם של פליטים היא אמנה בין-לאומית, אשר נחתמה בישיבה מיוחדת של האומות המאוחדות בז'נבה ב-28 ביולי 1951, ונכנסה לתוקף ב-22 באפריל 1954.
בזמן הכינוס הראשון של העצרת הכללית של האומות המאוחדות, ב-10 בינואר 1946, עלה הצורך לטפל בבעיית הפליטים שיצרה מלחמת העולם השנייה.
החלטה 8 של העצרת הכללית ציינה כי הארגון מכיר בדחיפות הטיפול בבעיה, ובצורך להבחין בין קרבנות המלחמה לבין פושעי מלחמה, משתפי פעולה ובוגדים שנמלטו מארצותיהם בסופה.
העצרת הכללית העבירה את הנושא לטיפולה של המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות, והטילה על המועצה להכין דו"ח בעניין לקראת חלקו השני של הכינוס בסוף 1946, שיניח את היסודות להקמת גוף בין-לאומי לטיפול בפליטים.
בדצמבר 1946 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 62, שהכריזה על הקמתו של ארגון הפליטים הבין-לאומי.
מטרתו המרכזית של הארגון הייתה לסייע בשילוב הפליטים כאזרחים בארצות שאליהן ברחו, בארצות הולדתם, או במדינה שלישית.
הארגון אמור היה לסיים את פעילותו עד יוני 1950. עד מהרה התברר שהכמות הגדולה של פליטים מונעת דבר זה.
בשנת 1948 ביקשה המועצה הכלכלית-חברתית ממזכ"ל האו"ם לערוך, בשיתוף פעולה עם סוכנויות וארגונים העוסקים בנושא, מחקר מקיף בנושא בעיית הפליטים והחקיקה הרלוונטית לנושא, הן ברמה הלאומית והן ברמה הבין-לאומית.
בעקבות ממצאי המחקר והמלצת המזכ"ל על ניסוח אמנה בין-לאומית בנושא הפליטים הכריזה המועצה הכלכלית-חברתית של האו"ם על הקמת ועדת אד-הוק בעניין.
הוועדה הורכבה מנציגיהן של 13 מדינות חברות באו"ם, כולל מדינת ישראל, שיוצגה על ידי עורך הדין יעקב רובינסון.
רובינסון ביסס סביבו חוג של מומחים שהיו שותפים לניסוח האמנה ופעלו להרחיב ככל הניתן את ההגנות שסיפקה לפליטים.
מומחים אלה כללו משפטנים, דיפלומטים ונציגי ארגונים שונים שהצטרפו לוועדה כמשקיפים.
בנוסף תרמו לאמנה הנציג האמריקאי לאמנה, המשפטן היהודי לואיס הנקין, נציג אגודת ישראל למוסדות האו"ם בניו יורק, הרב יצחק לוין, וההסתדרות הציונית העולמית.
ב-28 ביולי 1951 אימצה ועדה מיוחדת של האומות המאוחדות את אמנת הפליטים.
ב-4 בדצמבר 1952 הייתה דנמרק המדינה הראשונה שאשררה את האמנה.
ב-1953 אשררו את אמנה נורווגיה, בלגיה, לוקסמבורג וגרמניה.
בשנת 1954 אשררו את האמנה אוסטריה, צרפת, איטליה, מונקו, שוודיה, בריטניה וישראל.
האמנה אושרה בעיר ז'נבה ולפיכך יש המכנים אותה בשם "אמנת ז'נבה", אף על פי שאיננה אחת מאמנות ז'נבה העוסקות בדיני מלחמה.
ב-4 באוקטובר 1967 נכנס לתוקפו פרוטוקול בדבר מעמדם של פליטים (Protocol Relating to the Status of Refugees) המרחיב את הוראות האמנה.
האמנה החילה את הוראותיה רק על פליטים שנקלעו למצבם עקב אירועים שאירעו עד 1 בינואר 1951, והעניקה למדינות החתומות עליה את הזכות לפרש את הוראות האמנה כאירועים שאירעו באירופה או אירועים שאירעו באירופה ובמקומות אחרים.