tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מתחיל בריצה מטורפת ברחבי ממפיס כששני שליחי החברה רודפים אחריו במטרה לחסל אותו.
המרדף מסתיים כאשר אחד הרודפים הורג את חברו בטעות ומיץ' מצליח לחסל את היורה.
בינתיים מגיעים נציגי המאפיה משיקגו ומיץ' נפגש אתם ומעלה הצעה שייצג אותם כעורך דין נגד החברה שחייבה אותם ביתר במליוני דולרים, וכי לא יסגיר שום פרטים נוספים עליהם ל-FBI ולא יפגע בחסיון עורך דין-לקוח.
הם מקבלים את הצעתו להגשת התביעה שתהרוס את החברה וערבים לביטחונו.
מיץ' ואשתו עוזבים את ממפיס לבוסטון באותה מכונית שהגיעו.
הפיראט המהיר היא סדרת הנפשה קנדית/אוסטרלית.
היא הופקה על ידי החברות Atomic Cartoons ו-Sticky Pictures, ושודרה בקנסה בערוץ Teletoon, ובאוסטרליה ב-Nine Network.
בישראל, הסדרה דובבה ושודרה בערוץ ג'וניור.
הסדרה מתמקדת בנוט - בנו של פוסידון אשר שחרר חבורה של פיראטים לא יוצלחים שהציקה לאביו שכלא אותם בתוך הבקבוק כבר 300 שנה, במהלך כל פרק יוצא נוט עם הפיראטים (שמכנה את הספינה שלהם "הפיראט המהיר") לצרות משונות בים ומתגבר על קשיים.
נוט: בנו של פוסידון, מנהיג הפיראט המהיר.
לאפוטין: מנהיג שודדי הים לשעבר.
ארמנדו: שודד ים ספרדי מאהב.
בורט: שודד ים נמוך קומה אשר אוהב להציט ולירוט בתותחים.
בולי: הטבח של שודדי הים אשר אוהב לאכול ולבשל.
סטוויק: פינגווין אשר משמש כיד ימינו של לאפוטין.
פוסידון: אל האוקיינוס, אביו של נוט, כלא את הפיראטים בבקבוק במשך 300 שנה כי הם משכו את התחתונים שלו, אבל נוט שחרר אותם וכל פרק הוא שם עיין על הפיראט המהיר ועל נוט וכועס עליהם.
גורדון: תמנון, עוזרו של פוסידון.
טד: קיקלופ ענק בעל שתי בנות.
הפיקוד האדום (בפורטוגזית: Comando Vermelho) הוא ארגון פשע מאורגן ברזילאי עוסק בעיקר בסחר בנשק ובסמים.
הארגון הוקם בשנת 1969 כאשר קבוצת אסירים שנכלאו יחד במהלך הדיקטטורה הצבאית בשנים 1964–1985 והקימו את הארגון בשם "הפלנגות האדומות" (Falange Vermelha).
הארגון שולט על חלקים מריו דה ז'ניירו ונלחם בכמה סכסוכים בקנה מידה קטן (בשנת 2001 ו-2004) עם הכנופיה היריבה "הפיקוד השלישי", אשר התפצלה מתוך הפיקוד האדום בשל מאבקי כוח בין מנהיגי הפיקוד באמצע שנות השמונים.
הארגון מהווה אוסף של תאים עצמאיים במקום שיש לו היררכיה קפדנית, אולם הבוסים הבולטים כוללים את לואיז פרננדו דה קוסטה ואת איסאיאס דה קוסטה רודריגס.
בסוף יוני 2007 פתחה משטרת ריו דה ז'ניירו מתקפה רחבה באזור ההתבססות של הארגון בו נהרגו עד 24 איש.
על פי מחקר שנערך במרכז המחקר לאלימות באוניברסיטה הפדרלית בריו דה ז'ניירו, בשנת 2008 הקבוצה שלטה ב-38.8% מהאזורים האלימים ביותר בעיר, לעומת 53% בשנת 2005.
הפיקוד נוטה למשוך צעירים ברזילאים חדשים ולהכניסם לשורותיהם.
נוסף הארגון מעניק חסות לקבוצות כמו עמותות שכונתיות, מועדונים וארגוני ספורט, אחת הדרכים הנפוצות ביותר שבן ארגון הפשיעה מסוגל לתפוס את תשומת לבם של בני הנוער הוא באמצעות הסגנון המוזיקלי הפופולרי ביילה פאנק, צורה של "מוזיקת שלל" ברזילאית שמקורם במיאמי בס.
בשל הפופולריות של הז'אנר בקרב צעירים ברזילאים, ידוע שהקבוצה מסבסדת "מסיבות פאנק כדי לגייס ילדים צעירים לסחר בסמים".
בנוסף למסיבות הפאנק הללו, "בהן סמים ומין מושכים אפילו נוער בורגני או קטנוני-בורגני", שנערך על ידי הארגון באופן קבוע בכל יום ראשון, אמני פאנק ממומנים גם על ידי הארגון להקלטת שירים ואפילו תקליטורים שלמים המקדמים את הפיקוד ומספידים את חברי הארגון המתים.
מכיוון שהפיקוד משלם על הפקת והקלטת שירי הפאנק, הם "לרוב מוקלטים באיכות גבוהה ומושמעים בתחנות רדיו פיראטיות ונמכרים על ידי מאות רוכלים בריו דה ז'ניירו ובסאו פאולו".
ביוני 2018, הפיקוד האדום פתח במתקפות על בסיס של הצבא הבוליביאני בפורווניר ובתחנת משטרה ברזילאית באפיטסיולנדיה, בשני המקרים נגנבו נשק ותחמושת.
רוס קמפ ביים סרט תיעודי על הפיקוד האדום (CV).
הסרט "עיר האלוהים" מציג את ראשיתו המוקדמת של הארגון.
מהדורת ה-DVD של הסרט הזה מכילה סרט תיעודי נוסף "חדשות המלחמה הפרטית" ובו ראיונות עם המשטרה וילדים מקומיים מהפאבלות (שכונות העוני).
בספר "כנופיות ריו" מאת מישה גלני מתואר סיפור הקמתו של הארגון.
הפיראט האדום היא רשת צעצועים ישראלית.
הרשת מונה 35 סניפים, נכון לשנת 2020
הרשת נוסדה על ידי ויקטור דלוה.
בשנת 2010 רכשה את הרשת קבוצת פישמן (שהייתה אז הבעלים של טויס אר אס בישראל), תמורת כ-14 מיליון שקלים.
בעת הרכישה עמד מחזור המכירות של הרשת על 90 עד 100 מיליון שקלים לשנה ב-13 סניפיה.
סניפי הרשת מופעלים באמצעות זכיינים.
מאיר כהן, הבעלים של סניף הפיראט האדום באור יהודה, הוא מבין האנשים הראשונים אשר הביאו את נגיף הקורונה לישראל לאחר שחזר מחופשה באיטליה בפברואר 2020.
בדצמבר 2024 הודיעה רשת "הסטוק" על השלמת עסקת רכישת רשתות הצעצועים הפיראט האדום וטויס אר אס מקבוצת פישמן רשתות, בכפוף לאישור הרשות לתחרות.
העסקה, ששוויה מוערך ב-45 מיליון שקל, כוללת כ-40 סניפים בפריסה ארצית עם מחזור מכירות שנתי של כ-300 מיליון שקל ו-400 עובדים.
ע"פ תנאי הרכישה, הרשתות הנרכשות ימשיכו לפעול תחת שמותיהן המקוריים, כאשר הסטוק תתחייב להביא לירידת מחירים משמעותית בענף הצעצועים.
הפירמידה היא דרמת פשע רוסית משנת 2011 בבימויו של אלדר סלוואטוב.
העלילה מבוססת על הסיפור הביוגרפי החלקי "פירמידה" שכתב סרגיי מברודי.
סרגיי ממונטוב מחפש היכן ליישם את עצמו ולהטביע את חותמו.
הוא מזמין מודל של נייר ערך עם כיתוב אימפריאלי, קישוט עשיר, סימני מים ודיוקן משלו במרכז.
הוא מתחיל בקמפיין פרסום ובתוך מעט יותר משבועיים גורם לאנשים לעמוד בשורה לקבל את ניירות הערך הללו המכונים "ממונטובקי" ברוסית עם עריך גבוה מערכם האמיתי.
בנקאים בעלי עוצמה וגופים ממשלתיים וממלכתיים נמצאים בבלבול - לאף אחד אין מושג איך לעצור את כדור השלג המתגלגל הזה ו-MMM, החברה שיצר ממונטוב, כבר צברה כבר יותר מעשרה מיליון משקיעים.
יתרה מזאת, ממונטוב חושש כי אין אנשים עשירים במדינה וכל התעשייה הסובייטית חשופה להפרטה.
הוא צובר "חמדנות פרטיות" ומחליט לבצע הפרטה משלו.
דרכו נחסמת על ידי סוכנו של האימפריאליזם המערבי - בליאבסקי (רמיזה לבוריס ברזובסקי) עם בנק ה-MegaVAZ שלו (רמז ל-LogoVAZ האמיתי).
בליאבסקי מגיע מלמעלה - הוא בעל קשרים ב והאחראי על הטלוויזיה הממלכתית.
בליאבסקי מציע לשתף יחד את רוסיה.
ממונטוב מסרב: "אני לא סוחר ברוסיה!", מה שמושך אליו את רשויות המס, שמבלי לבדוק מסמכים, מציבות דרישות בלתי נתפסות לתשלום מיסים עליו, שממונטוב מבצע.
עדיין יש מספיק כסף להרוס את בנק בליאבסקי.
במדינה באותה תקופה כבר נמצאים 20 מיליון משקיעים ובכל שבוע מספרם עולה במיליון, ערך ניירות ה"ממונטוב" משתווה לרובל.
ממונטוב מאיים לתפוס את השלטון בעזרת משקיעים העומדים בפני אסון.
ממונטוב נתפס כאפוטרופוס למדינה בתוך סביבה מושחתת ומבקש שינוי בחוק - לאפשר לזרים להיות מעורבים במערכת הפיננסית כדי להכפיף את האוליגרכיה המערבית ובכך להפוך את בוריס ילצין למנהיג אמיתי ברוסיה.
אבל בליאבסקי מתחיל לאיים על חייה של בתו של ממונטוב והוא בסופו של דבר נופל בפח.
במגדל אוסטנקינו, ממונטוב המוכה שוב מסרב לשתף פעולה עם בליאבסקי, למרות ההזדמנות המוצעת להפוך ל"ראש המדינה".
ממונטוב מקווה לשחרר את בתו ולהגן על עצמו על ידי הקלטת שיחה עם נציג שירות הביון המסכל (שהציע "הרשאות" דומות), מעוזרו ורה, אך היא בורחת מאנשי בליאבסקי ומפילה את ההקלטה בפארק.
כך באשמת אי תשלום מיסים, ממונטוב מוכנס לכלא ויוצא רק אחרי 7 שנים.
אלכסיי סרבריאקוב - סרגיי ממונטוב
סרגיי קולקטאקוב - ראש הממשלה
אנה מיכאלקובה - אשתו של ממונטוב
ולדימיר פרמיאקוב - ליוניה גולובקוב (הופעת קמע)
בוגדן טיטומיר - הופעת קמע
הפיקוד השלישי (בפורטוגזית: "Terceiro Comando") הוא ארגון פשע ברזילאי העוסק בסחר בסמים בריו דה ז'ניירו.
נוסד בראשית שנות השמונים מתוך הפיקוד האדום.
הארגון היה מעורב בכמה עימותים בהיקף קטן (בשנת 2001 ו -2004) עם הכנופיה המתחרה הפיקוד האדום.
לארגון אין מנהיג יחיד והוא במקום זאת רשת המבוססת על הדדיות אופקית המסייעת לכנופיות חברים בפאבלות שונות כאשר הם מנסים לרכוש סמים ואקדחים.
הפיצוצים בהולו התרחשו ב-24 באוגוסט 2020, כאשר טרוריסטים ג'יהאדיסטים מארגון אבו סיאף ביצעו שני פיגועי טרור תוך שעה בעיר הולו , שבמחוז סולו , בפיליפינים.
בשני הפיגועים נהרגו 14 בני אדם ונפצעו 75. הפיגוע הראשון התרחש בשעה שאנשי צבא הפיליפינים סייעו בביצוע פעילות הומניטרית הקשורה במגפת הקורונה של וירוס COVID-19. הפיגוע השני, היה פיגוע התאבדות, שבוצע כשעה לאחר מכן, ליד קתדרלת גברתנו מהר הכרמל הקתולית הנמצאת בהולו.
משנת 1991, מאז שהוקם ארגון אבו סיאף הוא עוסק בטרור בפיליפינים.
הפיגועים מיועדים לתמוך במאמץ של הארגון להפוך את מחוז סולו למחוז עצמאי, כחלק מהסכסוך בדרום הפיליפינים, סכסוך מורו.
במחוז סולו האוכלוסייה מורכבת בעיקר ממוסלמים, בעוד שמרבית אזרחי הפיליפינים הם נוצרים.
בשנת 2004 בצעו אנשי ארגון אבו סיאף את הפיגוע במעבורת סופרפרי 14 שהיה פיגוע הטרור החמור ביותר בתולדות הפיליפינים.
באותו אירוע הארגון פוצץ ספינת מעבורת, שהפליגו עליה 116 בני אדם.
בשנת 2016 חברי הארגון נשבעו אמונים למדינה האיסלאמית.
הם ידועים בשימוש במטעני נפץ מאולתרים ובחטיפת זרים לקבלת כופר, במיוחד במחוז סולו.
ב־29 ביוני 2020, בתקרית ירי דו צדדית של כוחות הממשלה, נהרגו ארבעה אנשי מודיעין של הצבא, שחקרו את ההיתכנות ששתי מחבלות מתאבדות נמצאות במחוז סולו, בידי שוטרי משטרת הולו.
בעקבות תקרית הירי שהתרחשה בעיצומה של חקירת המודיעין הצבאי.
הצבא הודיע שהאירוע שיבש את פעולות המודיעין למניעת הפיגועים הבאים והעלה הערכה אפשרית לפיה, השוטרים קשורים למחבלים המתאבדים מארגון אבו סיאף.
באוגוסט 2020, כמה ימים לפני הפיגועים וההתפוצצויות, עצרה ממשלת הפיליפינים מספר חמושים השייכים לארגון אבו סיאף.
כוחות הביטחון בסולו נכנסו לכוננות גבוהה עקב חשש לפעולת תגמול.
ב־24 באוגוסט 2020, בשעה 11:54 בבוקר, מטען מאולתר שהותקן על אופנוע נפץ, הופעל והתפוצץ בסמוך לשתי משאיות צבא חונות, בסמוך ל"כיכר המזון" (פוד פלאזה Food Plaza), במרכז העיר התחתית של הולו.
בפיצוץ נהרגו שישה חיילים, שישה אזרחים ושוטר, וכן נפצעו 69 אחרים.
בעקבות הפיגוע הראשון הצבא והמשטרה הודיעו שהם חסמו את הגישה לאזור ומנעו כניסה אליו.
שעה לאחר פיצוץ האופנוע, בשעה 12:57 בצהריים, מחבלת מתאבדת התקרבה לאזור החסום וניסתה להיכנס לתוכו.
לאחר שנעצרה על ידי חייל, היא פוצצה את הפצצה שנשאה על גופה, הרגה את עצמה ואת החייל שעצר אותה.
באירוע נפגעו בנוסף גם שישה שוטרים.
מקום הפיצוץ השני אירע במרחק 100 מטרים מהפיצוץ הראשון, מול סניף של בנק הפיתוח של הפיליפינים.
בסך הכול בשני הפיצוצים נהרגו שבעה חיילים, שוטר אחד ושישה אזרחים.
בנוסף נפצעו, 21 חיילים, שישה שוטרים ו-48 אזרחים.
אתר הפיגוע עצמו היה קרוב למקום הפיגוע שהתקיים ב-27 בינואר 2019 בתוך קתדרלת גברתנו הר כרמל, שבעיר.
יום אחרי פיגועי אוגוסט 2020 בהולו, המדינה האיסלאמית - מחוז מזרח אסיה (המכונה גם ארגון אבו סיאף) קיבלה אחריות לפיגועים.
הממשלה הפיליפינית סבורה כי יוצר מטעני הנפץ הוא, אבו סיאף מונדי סוודאדאן.
הוא גם חימש את התוקפים והמחבלת המתאבדת.
עיריית הולו ננעלה זמנית בעקבות הפיצוצים.
ב־29 באוגוסט 2020, בעיר פטיקול , הותקפו חיילים שעסקו בחיפושים אחר מבצעי הפיגועים, חמושים מארגון אבו סיאף.
בקרב היריות נהרג חייל פיליפיני ונפצעו שבעה אחרים.
בנוסף נהרגו גם שני חמושים מארגון אבו סיאף.
מיד לאחר הפיגועים גינה דובר הנשיא הארי רוק את פיגועי הטרור באומרו כי "הרשויות מנהלות כעת חקירה, הכוללת זיהוי אנשים או קבוצות העומדות מאחורי הפיגועים המתועבים הללו." מזכיר הקבינט קרלו נוגרלס גינה את ההתקפות במונחים בוטים ביותר.
הוא אמר, ש"לטרור אין מקום בעולם מתורבת".
מזכיר הקבינט, גם הצהיר, כי יביא למשפט צדק את עומדים מאחורי "המתקפה הלא אנושית".
בנלאוי , מומחה פיליפני למלחמה בטרור ויו"ר המכון הפיליפיני לחקר השלום, אמר שהאלימות, הטרור והפיגועים בהולו ב-2020 היו אינדיקציות משמעותיות לכך שטרור ההתאבדות הפך לפנים החדשות של הטרור בפיליפינים.
עוד לפני הפיגועים בהולו ב-2020, ד"ר בנלאוי כבר הסביר, ש"עליית טרור ההתאבדות בפיליפינים נובעת מההשפעה המדבקת של האידאולוגיה של הקצנה אלימה.
המופצת על ידי לוחמי טרור זרים (כנראה מאינדונזיה) של דאעש המנצלים חולשה כלכלית של הרשויות המקומיות בפיליפינים, איבה היסטורית ותחושת עוולות כדי להפיץ קיצוניות אלימה, במיוחד באזורי מינדנאו המושפעים מסכסוך מורו.
הקצנה אלימה היא האידאולוגיה המצדיקה פעולות טרור בפיליפינים."
הפירוש הפמיניסטי לתלמוד הבבלי (FCBT) הוא מפעל לכתיבת פרשנות לתלמוד הבבלי מתוך ביקורת פמיניסטית.
את המפעל מובילה טל אילן ושותפים לו חוקרים מכל העולם.
את הפרויקט הגתה פרופ' טל אילן, היסטוריונית ב.
חזונה הוא לצרף למאות הפרשנויות התלמודיות שנוצרו לאורך הדורות את הפרשנות הפמיניסטית.
פרשנות מסוג זה, המציעה ניתוח פמיניסטי שיטתי, נכתבה לפני כן רק על המקרא.
לשם כך היא יזמה את פרויקט A Feminist Commentary on the Babylonian Talmud (FCBT; פירוש פמיניסטי לתלמוד הבבלי), שהיא העורכת הראשית שלו.
למיזם משתתפים כשלושים חוקרים מישראל, אירופה וארצות הברית, הכוללים גברים ונשים, דתיים וחילונים, יהודים ולא יהודים.
עד שנת 2021, הניב ה-FCBT עשרה כרכים:
מבוא לפרויקט כולו, בעריכת טל אילן ושותפות,
מבוא לסדר קודשים, אף הוא בעריכת טל אילן ושותפות
משנה תמיד, מידות וקינים (דליה מרקס, 2013),
בבלי כריתות (פדריקו דאל בו, 2013),
בבלי מנחות (דבורה וייסברגר, 2020),
בבלי קידושין פרק ד (ענת ישראלי ושותפות, 2021)
בבלי מועד קטן (גייל לייבוביץ, 2021)
משנה פאה, דמאי וכלאיים (טל אילן, 2023)
בבלי גיטין פרקים ד-ה (ענת ישראלי וטל אילן, 2024)
בבלי שבועות (טניה הידה וטל אילן, 2025)
הפירוש הפמיניסטי הוא פירוש על הטקסט התלמודי, אך הוא איננו מקיף כל מלה המופיעה בתלמוד, אלא מתעכב רק על שלושה סוגי תופעות:
אזכור כלשהו של אישה או נשים;
אזכור כלשהו של עניין מגדרי;
שתיקה רועמת במקום שהיה מתבקש להזכיר נשים או מגדר.
הפירוש מבוסס על עבודה טקסטואלית מיומנת ומלומדת, והפירושים עומדים על כל מה שיש למשנה ולבבלי לומר על נשים ומגדר, כולל בחילופי הגרסאות שבכתבי היד, תוך שימוש זהיר בניסוחים, בהקשרים, במקבילות בגלגולים ובפרשנויות מאוחרות של כל מקור.
כך מבוסס הפירוש על שיטה פילולוגית-היסטורית, עליו נסמכות תיאוריה ביקורתית ופמיניסטית.
ה-FCBT המתהווה הוא ראשוני בכמה היבטים: ראשית, שותפות בו לראשונה גם נשים, אחרי מאות שנים של פרשנות תלמודית גברית בלבד.
שנית, הוא נכתב מנקודת מבט פמיניסטית ובוחן סוגיות מגדריות גלויות וסמויות העולות מן הטקסט, מתוך מודעות היסטורית לתנאי הזמן והמקום של יוצרי הספרות התלמודית.
שלישית, יש בין הפירושים תובנות מקוריות וחידושים רבים הנובעים מנקודת המבט החדשה.
זוהי יוזמה גדולה ושאפתנית המוקדשת לניתוח כל התלמוד הבבלי (וכן מסכתות המשנה שאין בבלי עבורם) באמצעות עדשה פמיניסטית, ובמקרים רבים, באמצעות העדשה הרחבה יותר של המגדר.
מספר מושבים מיוחדים הוקדשו לפירוש בכנסים וקונגרסים שונים:
מושב בכנס האגודה האמריקאית למדעי היהדות (AJS) בטורונטו, קנדה (2007)
מושב בכנס האגודה האמריקאית למדעי היהדות (AJS) בבוסטון, ארצות הברית (2010)
מושב בפגישה השנתית של החברה לספרות המקרא (SBL) בלונדון, בריטניה (2011)
מושב בפגישה השנתית של החברה לספרות המקרא (SBL) באטלנטה, ארצות הברית (2015)
מושב בקונגרס העולמי למדעי היהדות החמישה עשר (2009), ושוב בקונגרס השישה עשר (2013) ובקונגרס השבעה עשר (2017), ובקונגרס השמונה עשר (2023), כולם בירושלים.
הפיראט (באיטלקית: Il Pirata) היא אופרה בשתי מערכות של וינצ'נצו בליני שהוצגה לראשונה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו ב-27 באוקטובר 1827. אופרה זו הביאה למלחין הכרה ותהילה אירופית.
זוהי האופרה השלישית של בליני, אך הייתה הראשונה, שהלברית שלה נכתבה על ידי הסופר האיטלקי פליצ'ה רומאני (הם אמנם כבר עבדו ביחד לפני כן על העיבוד המחודש של ביאנקה ופרננדו האופרה השנייה של בליני).
מכאן ואילך זה היה תחילתו של אחד משיתופי הפעולה החשובים ביותר בתולדות האופרה האיטלקית.
האופרה הוצגה שוב ב-1935, לציון מאה שנה למותו של בליני, בניצוחו של טוליו סראפין ובכיכובו של בנימינו ג'ילי.
היצירה חודשה בשנת 1951 בעיר הולדתו של המלחין בקטניה, אך הגילוי המחודש האמיתי שלה היה בזכותה של מריה קאלאס.
היא שרה לראשונה את התפקיד הנשי באופרה בקרנגי הול ולאחר מכן הקליטה אותה.
מאז יצאו מספר הקלטות של היצירה והיא הוצגה במספר פסטיבלים.
דמות קול גואלטיירו, פעם רוזן מונטאלטו, כיום רב חובל פיראטים טֶנוֹר ארנסטו, נסיך קלדוריה בָּרִיטוֹן אימוג'נה, אהבתו לשעבר של גואלטיירו, אשתו של ארנסטו סוֹפּרָן גופרדו, נזיר, היה פעם מורה הבית של גואלטיירו בַּס איטולבו, הנאמן של גואלטיירו טֶנוֹר אדל, גברת חצר סופרן או מצו-סופרן
מתרחש בסביבות שנת 1260 באזור קלדורה בסיציליה
גואלטיירו הוגלה על ידי יריבו הפוליטי ויריבו לאהבה ארנסטו בהאשמות מפוברקות.
הרוזן הפך לחסר ארץ ואז הפך לשודד ים.
ספינתו של גואלטיירו הסתבכה בסערה גדולה בתחילת האופרה ונחתה על רצועת חוף בה היה ארנסטו האדון.
לאחר שנחת עם הצוות, גואלטיירו נתקל בנזיר זקן שאותו הכיר את המורה שלו לשעבר.
הוא מספר לו שאהבתו לשעבר, אימוג'נה, הפכה לאשתו של ארנסטו.
אביה של הנערה עונה בכלא עד שהסכים לנישואים בתמורה לשחרור בתו.
כאשר לאימוג'נה נודע על הספינה הטרופה, נתנה הוראות לטפל בניצולים.
היא לא יודעת מי ביניהם, אבל מתייסרת בספקות.
בחלומה ראתה לוחם מדמם גוסס שאמר לה שהיא אחראית למותו.
כשהיא היא הופכת לנסיכה, אימוג'נה וגואלטיירו נפגשים שוב, האהבה הישנה ביניהם מתלקחת שוב.
גואלטיירו מבקש מהנסיכה לברוח איתו, אבל אימוג'נה לא יכולה לעזוב את משפחתה.
ארנסטו חוזר הביתה עייף מלהילחם בשודדי הים.
הוא מתוודע בחשדנות שבביתו שוכנו אנשי הספינה הטרופה.
כשהוא פותח את דלת הסלון אשתו וגואלטיירו מדברים שם על הגורל הבלתי צפוי.
ארנסטו מזהה מיד את יריבו לשעבר.
שני הגברים מתחילים בדו-קרב והמזל מעדיף את גואלטיירו, ארנסטו מת.
רב חובל הפיראטים נתפס ונידון למוות על ידי בית משפט של האבירים.
היא רואה שוב את החלום המבשר הרעות ואז היא יודעת כבר שהגבר הגוסס בחלום היה בעלה.
בליני ניצל עד תום את האפשרויות שהסתתרו בטכניקת השירה החדשנית של רוביני ויצר אופרה שבה החוש הלירי של הליברטיסט מגדיר את צורת המוזיקה של האופרה.
הלחן עוקב אחר קצב הטקסט במדויק, הפתרון הזה מעניק לו כוח הבעה מדהים.
המלחין מעמיק יותר מאי פעם בייצוג הדמות דרך האופי של כל מילה או ביטוי שבטקסט.
בליני העניק גם למקהלה תפקיד גדול מאי פעם ועזר להביא דברים לאחדות דרמטית קרובה.
בעבודה זו החל המלחין למצוא את קולו האינדיבידואלי, האישי.
הפיראט הפך לאב-טיפוס של האופרה הרומנטית האיטלקית.
דחיית הסוף הטוב, הטירוף של הגיבורה, היו חידושים של בליני ורומאני שקבעו ביסודו את התוצאה הסופית של אופרות דומות בעלילתן.
הפיקוד הארקטי (בדנית: Arktisk Kommando) הוא פיקוד של כוחות ההגנה הדניים האחראי על אכיפת הריבונות הדנית בתחומי גרינלנד ואיי פארו.
הפיקוד הוקם ב-31 באוקטובר 2012 כאיחוד של שני פיקודים נפרדים: פיקוד גרינלנד ופיקוד איי פארו.
אחת בנוק שבגרינלנד, והשנייה בטורסהאבן שבאיי פארו.
הפיקוד כולל חיילים משלוש הזרועות של כוחות ההגנה, וכן עובדים אזרחיים.
משימות הפיקוד הן בעיקרן הגנה צבאית, אך גם ממלא גם משימות אזרחיות כמו חילוץ והצלה, ופיקוח על הדיג.
הפיקוד כולל גם את סיירת מזחלות הכלבים סיריוס האמונה על אכיפת הריבונות הדנית בשממה הגרינלנדית.
הפיקניק הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1930 בבימויו של ברט גילט ובהפקתו של וולט דיסני.
זהו הסרט הקצר ה-23 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" והשמיני שהופק באותה שנה.
הסרט בולט כהופעתו הראשונה של כלב המחמד בשם "רובר", גרסה מוקדמת של הדמות ששמה שונה לפלוטו שישה חודשים מאוחר יותר, בסרט המצויר "ציד האיילים" באפריל 1931.
מיקי מגיע לביתה של מיני כדי לקחת אותה לפיקניק.
מיני שואלת אם היא יכולה להביא את "רובר הקטן" שלה, למרות שרובר מתגלה ככלב דם ענק בגודל של מיקי.
זוג העכברים קושרים את רובר לחלקה האחורי של המכונית ונוסעים למקום הפיקניק, אבל בדרך רובר מבחין בזוג ארנבים ופותח במרדף אחריהם, תוך כדי גורר את המכונית הקשורה אליו איתו.
רובר דולק אחרי ארנב אחד דרך סדרה של מחילות ארנב, אבל לבסוף הארנב מושך את החור משם, והכלב דופק את ראשו בקרקע, ומהמם אותו.
מיקי ומיני מתכוננים לפיקניק, ומיקי מפעיל את הגרמופון הנייד.
יחד עם מיני, השניים רוקדים לצלילי "In the Good Old Summertime", אבל גם הציפורים והסנאים פעילים, גונבים את האוכל של הפיקניק בזמן שמיקי ומיני רוקדים.
רובר מרחרח את דרכו עד שהוא מוצא את מיקי, בדיוק כשענן סערה מופיע ומתחיל לזלוג גשם.
מיקי אוסף את האוכל ואת הגרמופון - שניהם מוצפים בחיות וחרקים - ושלושת החברים עולים למכונית ונוסעים הרחק מהגשם כשזנבו של רובר משמש כמגב שמשה.
הכלב, המכונה "רובר" בסרט זה, הוא צעד חשוב לקראת יצירת פלוטו כדמות מרכזית בסדרה.
האנימטור נורם פרגוסון צייר לראשונה זוג כלבי דם בסרט הקצר של מיקי מאוס "כנופיית השלשלאות" (שיצא כחודשיים לפני סרט זה), ורובר הוא ללא ספק המשך של יצירה זו, אפילו כולל צחקיק ממוחזר מהסרט ההוא שבו אחד הכלבים מרחרח לתוך המסך (לאותו צחקיק נעשה שימוש חוזר ב"ציד האיילים" מ-1931 וב"המצביע" מ-1939).
כבר ב'הפיקניק', פרגוסון מראה שהוא מבין את הכלבלב הכי טוב, מנפיש את פלוטו מלקק באהבה את מיקי, פלוטו נושך את עצמו כדי להיפטר מפרעושים ופלוטו מרחרח לתוך המסך".
הכלב חזר בתור פלוטו שישה חודשים מאוחר יותר ב"ציד האיילים", והפך לפופולרי עד כדי כך שהוא קיבל סדרה משלו בשנת 1937.
בינואר 1931, פלויד גוטפרדסון צייר עיבוד ל"הפיקניק" ברצועת הקומיקס של מיקי מאוס שהתפרש על פני שבוע.
ברצועה, שמו של הכלב היה "קטנטן" (Tiny), ולא דמה לעיצוב הסופי של פלוטו כמו רובר.
פלוטו עצמו הופיע ברצועה שישה חודשים מאוחר יותר, ב-8 ביולי.
ב-29 בנובמבר 1930 כתב העת "Motion Picture News" פרסם: "משעשע.
מיקי מאוס מכניס את עצמו יפה לבלגן בפיקניק.
מה שהציפורים הנמלים ומה-לא עושים לאוכל זה פשוט חבל בשביל מיקי, אבל במידה ובצורה מושלמת בכדי שהקהל שלו יצחק.
הופק בסגנונו הרגיל, הבלתי ניתן לחיקוי של וולט דיסני".
ב-7 בדצמבר 1930 עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" פרסם: "נראה שאין סוף לתעלולים המקוריים ולפעלולים מעוררי הצחוק שנובעים מבית המלאכה של וולט דיסני ומבוצע על ידי מיקי מאוס הנמרץ ועמיתתו הראשית, מיני מאוס.
בסרט הנוכחי מיקי לוקח את מיני שלו לפיקניק ביער, שם הם מתרחקים בזמן שחיות היער פושטות על ארוחת הצהריים שלהם, עד שסופת גשמים מכריחה את כולם למקומות מכסה".
הפיקוד המאוחד לאזור שממזרח לתעלת סואץ היא יחידה צבאית מצרית שנוצרה כדי להילחם במלחמה בטרור בסיני.
זהו אחד מחמשת האזורים הצבאיים העיקריים של צבא מצרים.
הוא מאחד את הארמייה השנייה ואת הארמייה השלישית.
צו נשיאותי מאת עבד אל-פתאח א-סיסי מינה את המפקד הראשון של הפיקוד, לוטננט גנרל אוסאמה עסכר.
הפיקוד נוצר כדי לשפר את שיתוף הפעולה ואחדות הפיקוד והתיאום בין הארמייה השנייה והשלישית.
בינואר 2015, פרסם הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי בישיבת המועצה העליונה של הכוחות המזוינים שתי הצהרות.
הראשון שינה את מבנה הכוח של הצבא על ידי יצירת "פיקוד מאוחד" שיפקח על פעולות הסיכול בטרור מזרחית לתעלת סואץ.
השני קידם את אוסאמה עסכר, מפקד הארמייה השלישית, הן בדרגה והן בתואר: כעת הוא סגן אלוף – אחד מקומץ בכוחות המזוינים – ואחראי על "הפיקוד המאוחד" הוא גם ישמור על מושבו ב-SCAF.
סגנו לשעבר של עסכר, מוחמד עבדאללה, מונה למפקד, וטארק אנואר חלל הרמטכ"ל של הארמייה השלישית.
נאסר 13 היה התמרון הראשון מסוגו מאז הועבר השטח המזרחי לפיקוד מאוחד.
התמרון החל כשהכוחות המצריים ביצעו מנע מדומה של שתי התקפות גדולות שתוכנן על ידי אנסאר בית אל-מקדס, בתמיכת המדינה האיסלאמית (דאעש), כנקמה על המתקפה האווירית של מצרים על מעוזי דאעש בלוב.
המסר שנסר 13 נועד להעביר סוכם על ידי סובהי כשהתייחס לרמות "המוכנות והנכונות של הצבא המצרי לבצע את המשימות שהוטלו עליהם כדי להגן על העם המצרי".
מטה, אזור צבאי מזרחי: אל סואץ
מטה שדה, פורט סעיד, אזור צבאי צפון תעלת סואץ
מפקדת שדה, איסמאליה, אזור צבאי מרכזי של תעלת סואץ
מטה שדה, אל מנסורה, אל דקהליה, אזור צבאי מזרח הדלתא
מטה שדה, אל סואץ, אזור צבאי דרום תעלת סואץ
מטה שדה, אזור צבאי כביש קהיר-סואץ
מפקדת שדה, הורגהדה, אזור צבאי ים סוף
הפירמידה של אוסר כאף נבנתה בסביבות שנת 2490 לפנה"ס למלך אוסר כאף, מייסד השושלת החמישית של מצרים (בערך 2494–2345 לפנה"ס).
הוא ממוקם במתחם הפירמידות בסקארה, בצפון-מזרח פירמידת המדרגות של ג'וסר.
הפירמידה, שנבנתה מאבן מסותתת עם ליבת שברי אבנים וחצץ, כיום הרוסה ומזכירה גבעה בצורת חרוט בחולות סאקרה.
מסיבה זו, היא מכונה על ידי המקומיים "אל-חרם אל-מחרביש" (El-Haram el-Maharbish), שפירושה "ערמת האבן", והוכרה במאה ה-19 כפירמידה מלכותית על ידי ארכאולוגים מערביים.
הפירמידה של אוסר כאף היא חלק ממתחם מקדש מתים גדול יותר הכולל מקדש מתים, חדר תפילה למנחות ופירמידת פולחן וכן פירמידה נפרדת ומקדש מתים עבור אשתו של אוסר כאף, המלכה נפרחתפס .
מקדש המתים ופירמידת הפולחן של אוסר כאף הרוסים היום לחלוטין וקשים לזיהוי.
הפירמידה של המלכה היא לא יותר מתלולית הריסות, כאשר חדר הקבורה שלה נחשף על ידי שודדי קברים.
המתחם שונה במידה ניכרת מאלה שנבנו במהלך השושלת הרביעית (בערך 2613–2494 לפנה"ס) בגודלו, באדריכלות ובמיקומו, בהיותו בסקארה ולא ברמת גיזה .
ככזה, חידת הפירמידה של אוסר כאף יכולה להיות ביטוי לשינויים העמוקים באידאולוגיית המלכות שהתרחשו בין השושלות הרביעית והחמישית, שינויים שייתכן שהתחילו בתקופת שלטונו של קודמו של אוסר כאף, שפססכאף.
יותר מ-1,200 שנה לאחר בנייתו, שוחזר מתחם הפירמידה תחת רעמסס השני.
במהלך התקופה הסאית המאוחרת הרבה יותר (664–525 לפנה"ס), שימש המתחם כבית קברות.
הפירמידה של סחו רע (במצרית עתיקה: Ḫꜥỉ-bꜣ Sꜣḥw-Rꜥ, lit.
פירוש: התעוררות הבה של סחו רע) היא פירמידה שנבנתה בסוף המאה ה-26 עד ה-25 לפני הספירה עבור השליט סחו רע מהשושלת החמישית של מצרים העתיקה.
הפירמידה מייצגת תקופה של בניית פירמידות על ידי ממשיכי דרכו של סחו רע באבו סיר, במקום ששימש קודם לכן את אוסר כאף למקדש השמש שלו.
בין מרץ 1907 ל-1908 נחפר האתר ביסודיות לראשונה על ידי לודוויג בורכהרד , שכתב את "אנדרטת הקבורה של המלך סחו רע" (Das Grabdenkmal des Königs Sahu-Re) בין השנים 1910 ל-1913.
פריסת מתחם הפירמידה אומצה על ידי מלכים יורשים מהשושלות החמישית והשישית, וסימנו אבן דרך בבניית מתחמי פירמידות.
בהשוואה לשושלת הרביעית, היקף הבנייה הצטמצם באופן דרמטי, אך במקביל, התרחבה התוכנית הדקורטיבית והמקדשים הוגדלו על ידי מתחמי מחסנים מוגדלים.
על פי ההערכות, במתחם היו 10,000 מטרים רבועיים של תבליטים מגולפים דקים המעטרים את קירותיו, מתוכם השתמרו 150 מטרים רבועיים.
חלק מהתבליטים הללו נחשבים חסרי תקדים באמנות המצרית, כגון סצנת הציד בגודל 8 מטרים על 3 מטרים (4.2 × 1.6 אמות מלכותיות) ממקדש המתים.
לשם השוואה, מקדש סחו רע הכיל 370 מטר רץ של עיטורי תבליט שכזה, בעוד המקדש של הפירמידה הגדולה של ח'ופו הכיל רק 100 מטרים רץ.
המתחם יוצא דופן גם בשל השימוש הנרחב של מגוון חומרים יקרי ערך - כגון גרניט, בהט ובזלת - בבנייתו.
הפירמידה הראשית נבנתה מגושי אבן גיר חצובים באופן גס וכרוכים בטיט בוץ ומוקפים באבן גיר לבנה עדינה.
האדריכלים עשו שגיאה בתחום בסיס הפירמידה, והרחיבו אותו מזרחה מדי.
החדרים הפנימיים של הפירמידה נהרסו על ידי שודדי קברים, מה שהפך את השחזור המדויק לבלתי אפשרי.
שברי אבנים שלדעת המומחים שייכים לסרקופג הבזלת של השליט הם השרידים היחידים שנמצאו מהקבורה.
מקדש המתים הסמוך לפניה המזרחיים של הפירמידה כולל אולם כניסה, חצר פתוחה, קפלת פסלים בת חמש גומחות, אולם מנחות ומחסנים.
רכיבים אלה הופיעו במקדשי מתים מאז שלטונו של חעפרע.
מדרום למקדש נמצא המתחם עם פירמידת הפולחן, תוך שימוש באותה שיטת בנייה של הפירמידה הראשית אך בקנה מידה מצומצם, עם אורך בסיס של 15.7 מטרים המתכנס ב-56° לקודקוד בגובה של 11.6 גובה מטרים.
שני המקדשים במתחם מקושרים באמצעות שביל באורך 235 מטרים מעוטר בצורה מורכבת ומואר היטב.
מקדש העמק ממוקם על אגם אבו סיר והוא יוצא דופן כי יש לו שתי כניסות: הראשית בצד המזרחי שלו ומשנית בצד הדרומי שלו.
עדיין לא ברור מדוע נבנתה נקודת כניסה שנייה, אם כי ייתכן שהייתה מחוברת למתחם פירמידה מדרום לה.
מקדש המתים של סחו רע הפך למושא הפולחן לאלה סח'מת בסביבות השושלת השמונה-עשרה.
הפולחן היה פעיל עד לתקופת ממלכת בית תלמי, אם כי השפעתה החלה לדעוך בעקבות שלטונו של רעמסס השני.
תקופה זו בישרה את גל ההרס הראשון על אנדרטאות אבו סיר, בעוד שסחו רע נשמר, אולי כתוצאה מנוכחות הפולחן ואנשיו.
האנדרטאות עוררו שוב עניין בשושלות העשרים וחמש עד העשרים ושש, מה שמוצג על ידי העתקת תבליטים ממקדשי המתים של סחו רע, נ-אוסר ופפי השני על ידי פרעה תהרקה למקדש קאווה בנוביה.
גל שני של הרס אנדרטאות אבו סיר התרחש בתקופת השושלת העשרים ושבע, אך המקדש של סחו רע ניצל שוב, עקב המשך נוכחותו של הפולחן ואנשיו.
עם תחילתה של התקופה הרומית, אנדרטות אבו סיר, כולל זו של סחו רע, היו נתונים לגל הרס שלישי.
בראשית העידן הנוצרי, הפך מקדש סחו רע לאתר מקדש קופטי , כפי שמעיד השחזור של כלי חרס וכתובות קיר המתוארכים בין המאה ה-4 למאה ה-7 לספירה.
לאחר מכן, עד סוף המאה ה-19, נחצבו האנדרטאות מעת לעת כמקור לאבן גיר.
הפירמידה של נפריר כא רע (במצרית: Bꜣ Nfr-ỉr-kꜣ-rꜥ "הבה של נפריר כא רע") נבנתה עבור שליט השושלת החמישית נפריר כא רע קאקאי במאה ה-25 לפנה"ס.
היא הייתה המבנה הגבוה ביותר באתר הגבוה ביותר בנקרופוליס אבו סיר, שנמצא בין רמת גיזה לסאקרה, ועדיין מתנשאת מעל הנקרופוליס.
הפירמידה משמעותית גם משום שחפירתה הביאה לגילוי פפירוסי אבו סיר .
השושלת החמישית סימנה את סוף בניית הפירמידות הגדולות במהלך תקופת הממלכה הקדומה.
הפירמידות של תקופה זו היו קטנות יותר והפכו לסטנדרטיות יותר, אם כי גם עיטורי תבליט מורכבים התרבו.
הפירמידה של נפריר כא רע חרגה מהמקובל שכן היא נבנתה במקור כפירמידת מדרגות : עיצוב שהפך למיושן לאחר תקופת השושלת השלישית (המאה ה-26 או ה-27 לפנה"ס).
הפירמידה הייתה עטופה בפירמידת מדרגות שנייה עם שינויים שנועדו להמיר אותה ל"פירמידה אמיתית".
עם זאת, מותו של השליט הותיר את סיום העבודה ליורשיו.
שאר העבודות הושלמו בחופזה, תוך שימוש בחומרי בנייה זולים יותר.
בשל הנסיבות, לא היו באנדרטה של נפריר כא רע מספר אלמנטים בסיסיים של מתחמי פירמידה: מקדש עמק, מסלול מעבר ופירמידת פולחן.
במקום זאת, אלה הוחלפו ביישוב קטן של בתי לבנים מדרום לאנדרטה שממנו יכלו כוהני הפולחן לנהל את פעילותם היומיומית, במקום עיירת הפירמידה הרגילה ליד מקדש העמק.
גילוי פפירוס אבו סיר בשנות התשעים של המאה ה-19 נבע מכך.
בדרך כלל, ארכיון הפפירוסים היה מוחזק בעיירת הפירמידה שבה השמדתם הייתה מובטחת.
הפירמידה הפכה לחלק מבית קברות משפחתי גדול יותר.
האנדרטאות לבת זוגו של נפריר כא רע, חנטקאוס השנייה ; ובניו, נפרף רע ונ-אוסר, נמצאים בסביבה.
למרות שבנייתם החלה תחת שליטים שונים, כל ארבעת המונומנטים הללו הושלמו בתקופת שלטונו של נ-אוסר.
הפירמידה של נפרף רע (במצרית עתיקה: Nṯrỉ bꜣw Nfr-f-Rꜥ ("אלוהי הוא כוחו של נפרף רע")) היא פירמידה לא גמורה מהמאה ה-25 לפני הספירה שנבנתה עבור השליט המצרי נפרף רע מהשושלת החמישית.
הפירמידה הלא-גמורה של נפרף רע היא השלישית והאחרונה שנבנתה על אלכסון אבו סיר - קו פיגורטיבי המחבר את פירמידות אבו סיר עם און - עם הנקרופוליס, הממוקם מדרום-מערב ל.
הפירמידה הוסבה בחיפזון למסטבה מרובעת או לתל קדמון לאחר מותו בטרם עת של נפרף רע.
בתקופה שבין מותו לחניטה, נבנה מקדש מתים מאולתר, בכיוון צפון-דרום, מאבן גיר על רצועת שטח מוגבה שנועדה במקור למעטפת הפירמידה.
לא ברור מי בנה את השלב הראשוני הזה של המקדש, אם כי אטמי חימר שנמצאו בסביבתו מרמזים שייתכן שהיה זה השליט קצר המועד שפסס כא רע שהזמין אותו.
בתקופת שלטונו של נ-אוסר, אחיו הצעיר של נפרף רע, הורחב המקדש פעמיים.
בשלב השני, שנבנה מלבני בוץ, הורחב המקדש באופן משמעותי מזרחה, נוסף מסדרון רוחבי המוביל לחמישה חדרי אחסון, וכן עשרה מחסני אחסון דו-קומתיים בצד הצפוני של המקדש, ובעיקר, אולם היפוסטיל.
הוא הכיל עשרים ושניים או עשרים וארבעה עמודי עץ, כולם אבדו, והרבה פסלי אבן ועץ של השליט, מהם נמצאו שברים.
פסלון נפרף רע מאבן גיר הוא החשוב מבין הפסלים הללו, מכיוון שהוא מציג מוטיב שהיה ידוע בעבר רק מפסל בודד של חעפרע.
האלמנטים הרגילים של אולם כניסה, חצר עמודים ומקדש פסלים בחמש גומחות נמחקו, אם כי אולם הכניסה וחצר העמודים נוספו בשלב השלישי של הבנייה.
מדרום-מזרח למקדש המתים, נחשף מבנה מלבני גדול מלבני בוץ.
זה התגלה כ"מקדש הסכין", בית מטבחיים ששימש לשחיטה פולחנית של בעלי חיים כמנחות לפולחן המתים .
פפירוסי אבו סיר מתעדים אירוע שבו נשחטו 130 שוורים במהלך פסטיבל בן עשרה ימים.
בתקופת שלטונו של תתי מהשושלת השישית, בית המטבחיים נבנה והוצא משימוש.
פולחן בתי המתים של השליט חדל מפעילותו לאחר שלטונו של פפי השני, אך חזר לפעילות לזמן קצר בשושלת השתים-עשרה.
מתקופת הממלכה החדשה ועד למאה התשע-עשרה, רוקנה האנדרטה מעת לעת מאבן הגיר שלה.
למרות זאת, המתחם נותר אחד השמורים ביותר מתקופת הממלכה הקדומה.
בתשתית שלה מצאו החופרים שברים של סרקופג גרניט אדום וחלקים מהמומיה של נפרף רע, ונמצא כי השליט מת בסביבות גיל עשרים עד עשרים ושלוש.
קבר המסטבה של חנטקאוס השלישית , כנראה אשתו של נפרף רע, התגלה ליד הפירמידה הבלתי גמורה שלו באבו סיר.
בתוך התשתית נמצאו חלקי מומיה, שנקבעו כי הם שייכים לנקבה בת עשרים.
שמה ותאריה נמצאו מתועדים על כתובת קיר (Baugraffiti), כולל התואר "אם השליט".
זהותו של שליט זה לא נמצאה מתועדת באפיגרפיה של קברה, אך ככל הנראה מתייחסת למנכאו ח'ר או לשפסס כא רע.
הפירמידה הלא-גמורה של אבו סיר היא פירמידה נטושה הממוקמת בנקרופוליס של אבו סיר ובנייתה החלה בתקופת השושלת החמישית של מצרים העתיקה.
הפירמידה מוקצת באופן ספקולטיבי לשפסס כא רע, פרעה ששלטונו הקצרצר הוא הפחות מתועד בשושלת החמישית.
המבנה התגלה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי צוות ארכאולוגי צ'כי בראשות מירוסלב ורנר , שהבחין בקרקע המפולסת ובתעלת הקבורה בצורת T.
מעט יחסית ידוע על המבנה.
הוא ממוקם בין הפירמידה של סחו רע לבין מקדש השמש של אוסר כאף, ולכן כנראה מתוארך לאחר בנייתם.
ברור שהוא מיושר מבחינה אסטרונומית.
הפרויקט נזנח לאחר מספר שבועות בלבד, כפי שמעידה נוכחות של עבודת הכנה לא שלמה.
פענוח אילן היוחסין והכרונולוגיה של השושלת החמישית היווה בעיה מורכבת עבור היסטוריונים בשל מיעוטם ועמימותם של מקורות היסטוריים זמינים.
המיקום הכרונולוגי והגנאלוגיה של שפסס כא רע, במיוחד, נותרו לא ברורים.
רשימת המלכים מסקארה ו"דברי ימי מצרים" של מנתון מציגים את שפסס כא רע כממשיך דרכו של נפריר כא רע, אם כי הגילוי של אטמי חימר במקדש הקבורה של נפרף רע מעיד על כך שהוא שלט אחרי נפרף רע.
התפתחות הנקרופוליס של אבו סיר תומכת עוד יותר בסידור מחדש כרונולוגי זה: הפירמידות של סחו רע, נפריר כא רע ונפרף רע יוצרות אלכסון המקשר להליופוליס, מה שמרמז על סדר לשלושת השליטים הללו.
גם נ-אוסר בנה את הפירמידה שלו כחלק מהאלכסון.
כדי לעקוב אחר האלכסון של אבוסיר-הליופוליס, השליט ששלט אחריו היה צריך למקם את הפירמידה במרחק של קילומטר אחד מעמק הנילוס, וכך עמוק לתוך המדבר.
העלות של פרויקט כזה הייתה כנראה עצומה.
האתר לא יוחס באופן סופי לאף פרעה, אך הוקצה באופן טנטטיבי לשפסס כא רע על בסיס היותו המועמד היחיד מבין הפרעונים של השושלת החמישית.
בהנחה שההקצאה ההסקתית הזו נכונה, ורנר מציע שייתכן ששפסס כא רע היה מיוחס יותר לאוסר כאף ולסחו רע, מאשר לנפריר כא רע.
ורנר הציע גם ששפסס כא רע עשוי להיות נתג'רירנרע (Netjerirenre), בנו הבכור של סחו רע.
כששפסס כא רע עלה לשלטון, היו בנויות כבר שלוש פירמידות בנקרופוליס של אבו סיר.
אלו היו מסודרות עם פינותיהם הצפון-מערביות בקו, שכנראה הצביע על האובליסק של הליופוליס (מה שמכונה "אלכסון אבו סיר").
כדי לשמור על אוריינטציה זו, שפסס כא רע היה צריך להקים את הפירמידה שלו רחוק יותר לתוך המדבר בהשוואה לפירמידה הלא גמורה של נפרף רע, מה שהיה מקשה על הובלת חומרים.
במקום זאת הוא בחר באזור הצפון-מערבי לפירמידה של סחו רע, באמצע הדרך למקדש השמש של אוסר כאף, כאתר הבנייה שלו.
שפסס כא רע מת לאחר תקופת שלטון קצרה בלבד, מה שהוביל לנטישת הליך הבנייה.
יורשו, נ-אוסר, לא ביצע כל עבודה נוספת על הפירמידה הזו.
מקום קבורתו של שפסס כא רע אינו ידוע, אך ההנחה היא שהוא לא נקבר בקבר שבנייתו כמעט ולא התחילה.
בניית מבנה הפירמידה בפועל מעולם לא החלה.
בוצע רק יישור השטח לשטח שטוח ומרובע.
באמצע השטח המפולס נמצא בור בצורת T, שבו היו מותקנים חדר הקבורה ופתחו.
מידות השטח המפולס והבור מאפשרים להציע שהמבנה היה בגודל דומה לפירמידת נפריר כא רע (105 מטרים על 105 מטרים) ולפיכך תוכנן להיות הקבר השני בגודלו באבו סיר, לאחר הפירמידה של נפריר כא רע.
המידות בפועל אינן ניתנות לשחזור, מאחר שטרם בוצעו עבודות אבן.
בנוסף, לא ניתן לדעת את שיפוע הדפנות ובכך את הגובה המתוכנן בשל היעדר אבני חיפוי.
לא נמצאו שרידי מתחם פירמידה הכולל את האלמנטים המסורתיים של מקדש המתים, חומת טמנוס, פירמידת פולחן, שביל ומקדש העמק.
בנייתם של מרכיבים אלו כנראה מעולם לא החלו, שכן הם היו מפריעים לבניית הפירמידה בשלבי הבנייה המוקדמים.
הפירמידה של נ-אוסר (במצרית: Mn-swt Nỉ-wsr-rꜥ, כלומר "המקומות של נ-אוסר תמידיים") היא פירמידה מאמצע המאה ה-25 לפני הספירה שנבנתה עבור פרעה המצרי נ-אוסר איני מהשושלת החמישית.
בתקופת שלטונו, ירש נ-אוסר את האנדרטאות הבלתי גמורות של אביו, נפריר כא רע, אימו, חנטקאוס השנייה , ואחיו, נפרף רע, והשלימן לפני שהחל לעבוד על מתחם הפירמידה האישי שלו.
הוא בחר אתר בנקרופוליס אבוסיר בין המתחמים של נפריר כא רע וסחו רע, אשר, הוגבל בשטח, בתוואי וחסך בעלויות העבודה והחומר.
נ-אוסר היה השליט האחרון שנקבר בנקרופוליס; יורשיו בחרו להיקבר במקום אחר.
האנדרטה שלו מקיפה פירמידה ראשית, מקדש מתים , מקדש עמק באגם אבו סיר, שביל שנועד במקור לאנדרטה של נפריר כא רע ופירמידת פולחן.
לפירמידה הראשית הייתה ליבה מדורגת שנבנתה מאבן גיר חתוכה מחוספסת ומעטפת באבן גיר משובחת מטורה .
המעטפת פורקה על ידי שודדי קברים, מה שהותיר את הליבה חשופה לפגעי מזג האוויר ולפעילות אנושית נוספת.
פעולות אלו הקטינו את הפירמידה, שפעם הייתה בגובה של כמעט 52 מטרים, לתלולית חורבות עם תשתית רעועה לכניסה עקב הסיכון מחללים לא יציבים במבנה.
בצמוד לפניה המזרחיים של הפירמידה נמצא מקדש המתים עם תצורה ומאפיינים יוצאי הדופן.
מחליף את התוכנית הרגילה בצורת T, למקדש המתים יש צורת L.
השינוי נדרש עקב הימצאות מסטבות במזרח.
היא הופיעה לראשונה ב-antichambre carrée, חדר מרובע עם עמוד אחד, שהפך למאפיין סטנדרטי של אנדרטאות מאוחרות יותר.
הוא מכיל גם פלטפורמה מרובעת בלתי מוסברת שהובילה ארכאולוגים להציע שאולי יש פירמידיון אובליסק קרוב.
זה יוצא דופן שכן אובליסקים היו מאפיינים מרכזיים של מקדשי השמש המצריים, אך לא של מתחמי פירמידה.
לבסוף, בפינות הצפון-מזרחיות והדרום-מזרחיות של האתר יש שני מבנים שנראים כמו אב טיפוס של שער כניסה מונומנטלי.
אלה הפכו למאפיינים עיקריים של מקדשים וארמונות.
בפינה הדרום-מזרחית של המתחם, קיים מתחם נפרד בו שוכנת פירמידת הפולחן - פירמידה קטנה שמטרתה לא ברורה.
שביל ארוך קושר את בתי המתים ואת מקדשי העמק.
שני אלה היו בשלבי בנייה עבור האנדרטה של נפריר כא רע, אך נקבעו מחדש לאנדרטה של נ-אוסר.
לשביל, שהושלם יותר ממחציתו כשנפריר כא רע מת, יש עיקול שבו הוא משנה כיוון ממקדש המתים של נפריר כא רע לכיוון של נ-אוסר.
שני מתחמי פירמידה נוספים נמצאו באזור.
ידועים בתור לפסיוס XXIV ולפסיוס XXV , ייתכן שהם השתייכו לבנות הזוג של נ-אוסר, במיוחד המלכה רפתינוב , או של נפרף רע.
עוד מצפון-מערב למתחם נבנו מסטבות עבור ילדי פרעה.
בסביבה נמצאים גם קברי הכוהנים והפקידים הקשורים לפולחן הקבורה של השליט.
בעוד שפולחני הקבורה של שליטים אחרים געוו בתקופת הביניים הראשונה, ייתכן שפולחן נ-אוסר שרד את תקופת המעבר הזו והתקיים גם בתקופת הממלכה התיכונה, אם כי זו נותרה נושא במחלוקת בין האגיפטולוגים.
הפירמידה חסרת הראש, מזוהה גם כ"לפסיוס XXIX", היא שריד של מתחם פירמידה שנבנה בסקארה.
זהותו של בעל הפירמידה אינה ברורה, אם כי על פי הידוע היא שייכת לפרעה מנכאו ח'ר מהשושלת החמישית או לפרעה מרי כא רע מהשושלת העשירית, ששניהם ידועים כמי שבנו פירמידה.
אם קשורה למנכאו ח'ר, שמה של הפירמידה הוא "אלוהיים הם המקומות של מנכאו ח'ר" (Nṯr-ỉswt Mn-kꜣw-ḥr); אם קשורה למרי כא רע, שמה של הפירמידה הוא "רעננים הם המקומות של מרי כא רע" (Wꜣḏ-swt Mry-kꜣ-rꜥ).
מועמדים נוספים לבעל הפירמידה שהוצעו הם אמנמחת הראשון מהשושלת השתים-עשרה ופרעה איטי (Ity) מהשושלת השמינית.
מתחם הפירמידה במצב גרוע מאוד.
ניתן לזהות באופן סופי רק את הפירמידה הראשית, מבנה המשנה שלה ומקדש המתים.
קיימים יסודות מועטים של פירמידת פולחן ושל שביל, עם זאת, אין סימן למקדש עמק קיים.
בסיס מבנה העל של הפירמידה נמדד על ידי אגיפטולוגים שונים כ-52 מטרים, 60 מטרים או 65 מטרים על 68 מטרים.
מבנה המשנה שלו נחקר ביסודיות בין השנים 2005 ל-2008 על ידי צוות של ארכאולוגים בראשות זאהי חוואס.
הממצאים שלהם כללו שערים מונמכים המעידים על קבורה, מכסה סרקופג בנוי מצפחה, וחורים שנכרתו ברצפת חדר הקבורה, שלפי הנראה החזיקו צנצנות חופה.
הפירמידה של צ'ד כא רע אססי (במצרית עתיקה: Nfr Ḏd-kꜣ-rꜥ ("יפה הוא צ'ד כא רע")) הוא מתחם פירמידה, שנבנה מסוף המאה ה-25 עד אמצע המאה ה-24 לפני הספירה עבור השליט השמיני בשושלת החמישית, צ'ד כא רע אססי.
הפירמידה מכונה חראם אל-שואף על ידי המקומיים.
זו הייתה הפירמידה הראשונה שנבנתה בדרום סקארה.
מתחם האנדרטה של צ'ד כא רע כולל: פירמידה ראשית; מקדש מתים הממוקם בפן המזרחי של הפירמידה הראשית; מקדש עמק הקבור מתחת לסקארה המודרנית; שביל שנחפר רק חלקית; ופירמידת פולחן.
לפירמידה הראשית הייתה ליבה בעלת שישה שלבים שנבנתה מאבן גיר חתוכה גס הקשורה זו לזו באמצעות מלט חרסיתי שהיה עטוף באבן גיר טורה לבנה עדינה.
הפירמידה הגיעה לגובה שיא של 52.5 מטרים.
המעטפת נבזזה, ושלוש המדרגות העליונות של הליבה אבדו, והותירו את הפירמידה בגובה של 24 מטרים בלבד.
הממדים הבסיסיים של הפירמידה של צ'ד כא רע אומצו על ידי שליטים יורשים באנדרטאות הקבורה שלהם.
בתוך תשתית הפירמידה של צ'ד כא רע אססי נמצאו שרידי הקבורה לצד שרידי המומיה של צ'ד כא רע אססי עצמו.
עטיפת המומיה והפשתן עברו תיארוך פחמן אשר נתן תוצאת טווח נפוץ של 2886–2507 לפני הספירה.
התשתית ניזוקה קשות על ידי גנבי אבנים שחצבו את מעטפת אבן הגיר טורה.
צמוד לפניה המזרחיים של הפירמידה נמצא מקדש המתים.
מאגפים את אולם הכניסה למקדש שני מבני עמודים גדולים.
ממערב לשער הדרומי התגלה מבנה גדול עם מספר חדרים צרים וארוכים.
קווי המתאר של המבנה נשתמרו על ידי בלוקי יסוד, אך מבנהו השתמר בצורה גרועה, ורצפתו אבדה, אולי בגלל גנבי אבנים.
אין שני למבנה במתחמי פירמידה אחרים של הממלכה הקדומה הידועים כיום, ואין מבנה משני בצד הצפוני.
מקדש המתים נהרס ברובו בתקופת הביניים השנייה, ושימש כאתר קבורה בשושלת השמונה-עשרה.
בפינה הדרום-מזרחית של הפירמידה, נמצאת פירמידת פולחן קטנה הקשורה למתחם.
יש לה תשתית בצורת T.
בפינה הצפון-מזרחית של חומת מתחם הפירמידה נבנתה פירמידת לוויין השייכת למלכה סתיב חור .
תת-המתחם הוא הגדול ביותר שנבנה עבור מלכה בתקופת הממלכה הקדומה.
יש לו חומת מתחם משלו, מקדש מתים ואולם המציעים, חדרי אחסון, antichambre carrée בגודל שאין שני לו, פירמידת פולחן קטנה, ובאופן אחר משלב מאפיינים שהיו שמורים בעבר אך ורק למתחמי השליט.
הפירמידות של גוימאר נמצאות בכפר גוימאר (Güímar) שעל החוף המזרחי של האי טנריפה השייך לקבוצת האיים הקנריים בספרד.
מדובר בסדרה של פירמידות שבסיסן מלבני והבנויות מחמש מדרגות ושיש להן דמיון מוחשי לפירמידות של המאיה והאצטקים במקסיקו.
אדמתם של האיים הקנריים טרשית וזרועה סלעי לבה, במשך שנים איכרים מקומיים סיקלו אבנים וערמו אותן בקצות שדותיהם.
תהליך זה היה מנהג נפוץ באיים הקנריים.
דיווחים של המקומיים ותמונות ישנות מראים כי היו פירמידות כאלו במקומות רבים על האי, אך רובן נהרסו משום שהיו חסרות תועלת ובאבן נעשה שימוש כחומר בניין זול.
בגוימאר עצמו היו תשע פירמידות שמתוכן נותרו רק שש.
ב-1991 בדק החוקר הנורווגי הנודע תור היירדאל את הפירמידות וגילה כי לא ייתכן שמדובר בערמת אבנים אקראית.
כך למשל על האבנים שבצלעות הפירמידה יש סימנים ברורים של סיתות, האדמה שעליה נבנתה הפירמידה עברה לפני כן יישור, ומקורן של האבנים מהן בנויה הפירמידה הוא בסלעי לבה ולא מהשדות הסמוכים.
היירדאל גם גילה כי לכיוון שבו בנויות הפירמידות יש משמעות אסטרונומית.
ביום של נקודת ההיפוך של הקיץ (היום הארוך ביותר) ניתן לראות שקיעה כפולה מפסגת הפירמידה הגדולה ביותר – השמש שוקעת מאחורי פסגת הר גבוה, עוברת אותה, מופיעה שנית ושוקעת מאחורי הר נוסף פעם שנייה.
לכל הפירמידות יש מדרגות בצדן המערבי.
בקצה המדרגות ניתן לראות את זריחת השמש בבוקר של נקודת ההיפוך של החורף.
במשך שנים רבות החזיק היירדאל בתאוריה כי היה קשר בין מצריים הקדומה לבין תרבויות דרום אמריקה, בניית פירמדות המשותפת לשתי התרביות היו אחת ההוכחות המרכזיות לדעתו לתיאוריה זו.
ב-1970 היירדאל הראה כי ניתן לשוט מצפון אפריקה לאיים הקריביים בספינה העשויה קני גומא שנבנתה לפי ציורים מצריים קדומים ובשיטות הספנות הקדומות, כשהפליג ממרוקו לברבדוס על ספינת הפפירוס "רע 2".
היירדאל פיתח תאוריה לפיה היו האיים הקנריים בסיסים למסחר קדום בין אמריקה לים התיכון.
ואכן הנתיב המהיר ביותר בין שני העולמות עובר דרך האיים הקנריים, ואף כריסטופר קולומבוס עשה בו שימוש והפירמידות של גוימאר שימשו תימוכין לתאוריה זו.
עם זאת, היירדאל לא הצליח לגלות את גילן של הפירמידות או לענות על השאלה מי בנה אותן.
הגואנצ'ים (Guanches) – התושבים המקוריים של האיים הקנריים – חיו במערה מתחת לאחת הפירמידות, מה שמעיד שהפירמידות נבנו אחרי תקופתם.
הגואנצים עצמם חסרו כלי מתכת ולא נראה שהיו יכולים לסתת את אבני הלבה הקשות.
כמו כן, עד לכיבוש הספרדי במאה ה-15 גוימאר היה משכנו של אחד מעשרת ה"מנסיס" (menceys מלכים) של טנריפה.
לפי דיווחו של פליניוס הזקן, האיים הקנריים היו בלתי מיושבים בזמנו של חנון הספן (בערך 600 לפני הספירה)' אך היו בהם הריסות של מבנים גדולים ולכן ניתן לייחס את בניית הפירמידות לתקופה קדומה יותר, כלומר הפיניקים או הפרעונים עצמם.
המעבר מחוף היבשת הקרוב ביותר, דרום מרוקו, קשה למדי בשל זרמי הים, ונוח יותר להגיע מאירופה ומאזור הים התיכון.
בעקבות מאמציו של היירדאל ותמיכה כספית של הנורווגי פרד אולסן נפתח לציבור ב-1998 הפארק האתנולוגי של הפירמידות של גוימאר.
הפארק משתרע על שטח של 65,000 מ"ר וכולל מרכז מבקרים שבו תיאור מסעותיו של היירדאל והתאוריות שלו בדבר הפירמידות.
שני ביתנים מכילים תצוגות הקשורות להיירדאל ודגמים של ספינותיו ובהם שחזור בגודל מלא של "רע 2".
מחקרים ארכאולוגיים והיסטוריים מאוחרים יותר הראו כי הפירמידות נבנו במאה ה-19 ככל הנראה על ידי בעל האחוזה המקומי והם אינם אנדרטה לספנים זרים אלא ליכולותיהם וחזונם של תושבי האיים הקנריים עצמם.
הפירמידות במצרים, שאחדות מהן נמנות עם המבנים הגדולים ביותר שנבנו בידי אדם, מהוות במשך אלפי שנות קיומן את אחד הסמלים המובהקים לתרבות מצרים העתיקה.
הפירמידות נבנו על ידי המצרים הקדמונים בגדתו המערבית של נהר הנילוס – ארץ המתים לפי אמונתם, וזאת מפני שהיה זה המקום שבו נראה אל השמש שוקע בסופו של כל יום.
את בתי המגורים שלהם בנו הקדמונים בגדתו המזרחית של הנהר, שם נראתה השמש מפציעה וזורחת בכל בוקר.
קיימת הסכמה בקרב הארכאולוגים לגבי היות הפירמידות מבני קבורה ענקיים אשר עוצבו לפי תפיסות דתיות המבוססות על פולחן השמש והכוכבים.
מרבית הפירמידות הנמצאות במצרים נבנו בתקופת הממלכה הקדומה ותקופת הממלכה התיכונה.
כיום נהוג לחשוב כי צורתן של הפירמידות מייצגת את הסוללה הקדומה שממנה, לפי אמונתם של המצרים, נברא העולם כולו.
סיבה נוספת לצורת המבנה היא התיאור המופשט לפיו הפירמידה מייצגת את התפשטותן של קרני השמש אל הארץ.
סיבה זו מחוזקת על ידי העובדה שבימי קדם היו הפירמידות מצופות במשטחי אבן גיר מבריקים ובוהקים אשר הפיצו את אור השמש המשתקף מקירותיו של המבנה למרחקים גדולים.
גם הכינויים שבהן כונו חלק מהפירמידות נקשרים לרוב להארת השמש, דוגמת שמה המקורי של הפירמידה הנוטה בדחשור: "הפירמידה הזורחת הדרומית" ופירמידת "זריחת סנווסרט".
בעוד ההסכמה על היות הפירמידה מבנה קבורה היא נחלת כלל החוקרים, ישנה אי הסכמה בסיסית באשר למיתוסים ולעקרונות ה"דתיים" כביכול אשר התפתחו סביב חקר הפירמידות במרוצת השנים.
אחת התאוריות אשר התפתחה וזכתה להכרה מסוימת היא התאוריה המתארת את הפירמידות כמכונות משוכללות להחייאת המתים.
תאוריה אחרת מציעה כי הפירמידות היוו מעין "משגר" של נשמת הפרעה אל חלק מסוים בשמי הלילה, שם, לפי האמונה המצרית, נמצא השער הישיר למעבר לעולם הבא.
ראיה התומכת בתאוריה זו נמצאה בפירמידה הגדולה של גיזה והיא הימצאותו של פיר צר וארוך שתחילתו בחדר הקבורה הפרעוני וסופו בדופן החיצונית של הפירמידה.
פיר זה מקשר בין חדר הקבורה לנקודה בשמים שם נמצא השער השמיימי.
בתקופת השושלות המוקדמות במצרים העתיקה, היה נהוג לקבור את בעלי הממון במבנים דמויי ספסל אשר נקראים "מסטבה".
הפירמידה הראשונה המופיעה בתיעוד היסטורי כלשהו נזקפת לזכות האדריכל המצרי אמחותפ, אשר תכנן את קבר הפרעה ג'וסר.
בפירמידה זו נהגה לראשונה הרעיון למקם מספר "מסטבות" זו על גבי זו, בכך להשיג מעין פירמידה מדורגת בגסות.
התוצאה הייתה הפירמידה של ג'וסר אשר הייתה המבנה הראשון שבו בא לידי ביטוי הרעיון של יצירת "מדרגות" שישמשו את נשמת הפרעה המת בעלייתה לשמיים.
ההשפעה שהייתה למבנהו החדש של אמחותפ על המצרים הייתה כה גדולה, עד שבמשך מאות שנים עוצבו קברי הפרעונים בצורתו ובהתאם לעקרונות הבניה בהם נבנה.
תור הזהב של הפירמידות התרחש במקביל לתור הזהב של הפרעונים שזכו להיקבר בהן – תחילת תקופת הממלכה הקדומה.
בתקופה זו היו הפרעונים שליטים כל יכולים אשר נחשבו לאלים בקרב העם, דבר שהיווה תמריץ גדול להשקעה הרבה הכרוכה בהקמת פירמידה.
עם ירידת מעמד הפרעונים לתפקיד השליטים הארציים בעל תפקיד בירוקרטי בעיקרו, פחתו גם הרצון והיכולת לבנות מבני קבורה מפוארים.
אט אט החלו הפירמידות להפוך למבנים קטנים יותר, אשר נבנו בחופזה וברשלנות ולרוב לקו בתכנון קלוקל.
שנים רבות לאחר תום תקופת בניית הפירמידות במצרים, זכו הפירמידות לתחייה מחודשת בתחומי הממלכה השכנה סודאן, לאחר שרובה של מצרים נכבש על ידי ממלכת נפאטה הסודנית.
חרף פרק הזמן הקצר של שלטון מלכי נפאטה, הרושם שהותירו מבני הקבורה העתיקים על השליטים החדשים היה עז עד מאוד, ובמהלך תקופת ממלכת מרו המאוחרת (300 לפנה"ס – 300 לספירה) נבנו בתחומי סודאן יותר ממאתיים פירמידות חדשות אשר הושפעו רבות מאחיותיהן המצריות.
שיטות הבניה של הפירמידות החלו בשיטת "ניסוי וטעייה", ומאוחר יותר התפתחו בהתאם ליכולות הכלכליות ומשאבי הטבע שעמדו לטובת בוני הפירמידות בתקופה בת 2,000 השנים שבה נבנו מבנים אלו במצרים.
בכרך השני של ספרו של יוסף בן מתתיהו "קדמוניות היהודים" נכתב כי הפירמידות במצרים נבנו על ידי עבדים משבטי ישראל.
זו טעות נפוצה – הפירמידות כבר היו קיימות מעל 1,000 שנה בתאריך שבו לפי המסורת היה שעבוד מצרים.
בוני הפירמידות היו פועלים מצרים שהתגוררו בעיר גיזה, בעלי מעמדות שונים, שעבדו למען פרעה תמורת שכר.
בקרבת אתר הפירמידות התגלו מספר אתרי קבורה שבהם נקברו בוני הפירמידות.
על פי ישראל פינקלשטיין, ראש בית הספר לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה, לא קיימות עדויות על עבדים משבטי ישראל במצרים בתקופת בניית הפירמידות.
עם תחילת בנייתן של הפירמידות, בתקופת השושלת השלישית והרביעית, נבנו הפירמידות במלואן מאבן.
סלע הגרניט שימש כחומר הבנייה העיקרי לגוף הפירמידה, והושט במיוחד לצורך זה במורד הנילוס על-גבי דוברות מיוחדות.
הציפוי והגימור החיצוני של הפירמידה סותת בעיקר מאבן גיר בוהקת.
הפירמידות הראשונות נבנו כשגושי הסלע מונחים בנטייה קלה לעבר פנים המבנה, אולם עד מהרה הסתבר כי צורה זו גורמת למבנה להיות לא יציב דיו ובעקבות כך שונתה שיטת הבניה להנחה אופקית של שכבות סלע זו על גבי זו.
במהלך תקופת השושלת החמישית, קטנו ממדי הפירמידות במידה משמעותית, ואיכות הבניה שלהן פחתה גם היא, וזאת עקב השימוש בסלעי גיר רכים כאבני היסוד לפירמידה, במקום הגרניט הקשה אך היקר.
בתקופה זו נוסה לראשונה השימוש בחלוקי אבן וחצץ כחומר מילוי בין קוביות האבן הגדולות, דבר שהוזיל והחיש את בניית המבנה.
בתקופת הממלכה התיכונה שונתה שיטת הבנייה פעם נוספת.
בתקופה זו נבנו מרבית הפירמידות כלא יותר מערמות בוץ גדולות, אשר צופו בלוחות אבני גיר מלוטשים.
בחלק מהמקרים ניצלו הבונים גבעות טבעיות כבסיס לפירמידה, שיטה שהביאה לחיסכון גדול בכמות החומר הנדרש להקמת המבנה והקטינה את הקושי הכרוך בשינוע חומר זה לאתר הבניה.
החומרים אשר שימשו בבניית הפירמידות העתיקות ביותר, הבטיחו את המשך שימורן לאורך זמן ארוך יותר משל אלו אשר נבנו בתקופות המאוחרות.
כיום נהוג למנות בתחומי מצרים בין 80 ל-118 פירמידות מוכרות.
הסיבה לכך שהמספר אינו מוחלט טמונה במצבן הרעוע של רבות מהפירמידות הקטנות, הנראות היום כלא יותר מערמת עפר מלאכותית וקטנה.
מרביתן של פירמידות אלו החלו להיחקר על ידי הארכאולוגים רק לאחרונה.
מרבית הפירמידות במצרים מרוכזות במתחמי קבורה גדולים בהם נבנו מספר פירמידות.
החשובים באתרים אלו מפורטים בהמשך, לפי מיקום גאוגרפי, מצפון לדרום:
אבו ראוואש הוא אתר הפירמידות הצפוני ביותר במצרים, ומקום משכנה של פירמידת לפסיוס – הפירמידה ההרוסה של הפרעה ג'דפר, בנו ויורשו של הפרעה ח'ופו.
במשך שנים רבות נחשבה הפירמידה לפירמידה אשר בנייתה מעולם לא נשלמה, אולם מחקרים מהעת האחרונה מעידים על כך שלא רק שהבנייה נשלמה, אלא אף היה מדובר באחת הפירמידות הגדולות שנבנו במצרים, ככל הנראה שווה בגודלה לפירמידת מנכאורע, הפירמידה השלישית בגודלה באתר הפירמידות בגיזה.
לפי הערכה זו הייתה פירמידת לפסיוס הפירמידה הרביעית או החמישית בגודלה במצרים.
מיקומה הגאוגרפי בקרבת צומת דרכים חשוב הפך את הפירמידה למקור חומר בנייה נוח ונגיש, דבר שהביא לכליה כמעט מוחלטת של המבנה החל מהתקופה הרומית וכלה בתחילת המאה ה-20. כיום לא נותר מהפירמידה אלא שכבת יסודות בודדה, אולם באתר ישנה עוד פירמידה קטנה יותר אשר נמצאת במצב שימור סביר יותר.
מתוך שלוש הפירמידות הגדולות באתר, זו של חעפרע היא היחידה שבה ניתן לראות את שרידי ציפוי הגיר שכיסה בשעתו את שלל המבנים באתר.
עקב מיקומה הגבוה והשיפוע התלול בו נבנתה נוצר הרושם שפירמידה זו גבוהה יותר מהפירמידה של ח'ופו, גם בשל ציפוי הפירמידה שהסיר אחד מן הסולטאנים העות'מאניים, אולם במציאות אין הדבר כך והיא קטנה משכנתה הן בגובה הן בנפח.
הנקרופוליס, "עיר המתים", בגיזה נחשבת לאחד האתרים המתוירים ביותר בעולם וזאת כבר בתקופה ההלניסטית, כאשר הפירמידה של חופו הוספה לרשימת שבעת פלאי תבל של העולם העתיק.
הפירמידה היא "פלא תבל" היחיד ששרד עד ימינו.
אתר זה, הנמצא במחצית הדרך בין גיזה לאבו סיר, הוא ביתן של שתי פירמידות לא גמורות מתקופת הממלכה הקדומה.
נהוג לראות את המבנה הצפוני כמקום קבורתו של הפרעה נבקה (ידוע גם כ"חודג'פה"), יורשו של סחמחט.
הפרעה חאבה, אשר מלך במצרים תקופה קצרה בת 4 שנים בלבד, זכה להיקבר בפירמידה אשר בנייתה נפסקה באמצע, וזאת מפאת חוסר החשיבות של המלך המת.
גובהה של הפירמידה כיום מתקרב ל-20 מטרים, ואילו הושלמה היא הייתה מתנוססת לגובה של כ-40 מטרים.
באתר זה, אשר שימש כעיר המתים המרכזית בתקופת השושלת החמישית של מצרים, ישנן 7 פירמידות.
רמת הבניה של הפירמידות באתר נחותה מזו שהייתה נהוגה בתקופת השושלת הרביעית – כנראה סימן לירידה בכוח השושלת או ראיה למצב כלכלי חלש.
הפירמידות באתר קטנות מאלו שנמצאות בגיזה ובנויות מאבן גיר זולה וחלשה.
שלוש הפירמידות העיקריות באתר הן הפירמידה של נ-אוסר, הפירמידה השמורה ביותר באתר, הפירמידה של נפריר כא רע והפירמידה של סחו רע.
באתר נמצאת גם הפירמידה הלא גמורה של נפרף רע.
כל הפירמידות החשובות באבו סיר נבנו כפירמידות "מדורגות", בכלל זה גם הפירמידה הגדולה של נפריר כא רע, אשר נבנתה כפירמידת מדרגות שגובהה 70 מטרים ואשר "הוסבה" לפירמידה "רגילה" באמצעות מילוי הרווחים בין המדרגות בטיט ובחומר מילוי זול.
הפירמידות העיקריות בסקארה כוללות את הפירמידה של ג'וסר והפירמידה של תטי.
באתר נמצאת גם הפירמידה של אאנס, אשר כבר בתקופת בניו של רעמסס השני נעשה ניסיון לשחזר אותה וכן הפירמידה של יורשו של ג'וסר – סחמחת.
דחשור הוא אתר הפירמידות השני בחשיבותו במצרים אחרי גיזה, אולם עד לאחרונה הוא היה בלתי נגיש לקהל הרחב וזאת עקב הימצאותו בתחומי בסיס צבאי.
הפירמידה הדרומית של סנפרו, הידועה בשמה "הפירמידה הנוטה", היא ככל הנראה הניסיון הראשון ליצור פירמידה בעלת פאות "חלקות" למשעי.
למראית עין ניסיון זה עלה יפה (על אף שמבחינה הנדסית הוא נכשל) וכיום זוהי הפירמידה המהווה את הדוגמה הטובה והשלמה ביותר לשיטת ציפוי הגיר שהייתה נהוגה בשאר הפירמידות במצרים.