tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוטי שלם היה בוגר התיכון הממלכתי דתי "הימלפרב" בירושלים, ובוגר תואר ראשון בפסיכולוגיה ובהיסטוריה יהודית מאוניברסיטת בר-אילן.
הוא המשיך במסלול ישיר לתואר שלישי וב-1996 הוענק לו תואר דוקטור להיסטוריה מאוניברסיטת בר-אילן על מחקרו: "ערכי ארגון ה'הגנה' – בחינה היסטורית של תהליך התגבשותם ודרכי הנחלתם 1939-1948".
מוטי שלם היה בוגר המכללה הבין זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל, בית הספר למנהיגות חינוכית במכון מנדל ונושא תעודת הוראה מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2004 יצא לאור ספרו "צבא מחפש משמעות", המבוסס על עבודת הדוקטורט שכתב.
בספר ניתח ד"ר שלם את תהליכי התגבשותו ועיצובו של הקודקס הערכי של ארגון ההגנה ושל הגוף המגויס שלו - הפלמ"ח.
לבד משורשיה של מערכת החינוך של צה"ל חושף הספר גם את שורשי תפיסת המשמעת בצה"ל, את הבסיס לערכי הלחימה ומוסר הלחימה הטבועים בו, ואת היסודות שעיצבו את דמות המפקד בצה"ל ואת אתוס הפיקוד בכלל.
גם התפיסה החברתית המרחיבה של צה"ל כצבא העם והתביעה ממנו ליטול על עצמו משימות לאומיות מקורן בפלמ"ח.
הספר מצביע על כך שגם מושגי ה'ישראליות' ו'דמות הצבר' נצרבו לא מעט במדורות הפלמ"ח – ו"אף שזו הפיקה בעיקר אור נגוהות היו לה לא מעט צללים".
ד"ר מוטי שלם פרסם עשרות מאמרים אקדמיים עיוניים וביקורתיים העוסקים במנעד רחב של נושאים בהם עסק בקריירה המקצועית שלו.
אלה נוגעים בדמותו הערכית של צה"ל, בהוראת השואה, בשאלות של עיצוב הזהות ישראלית, בדמותה של החברה בישראל, בסוגיות חינוכיות ובעוד שורה ארוכה של נושאים שעלו על סדר היום הציבורי.
מוטי שלם היה בן למשפחת רבנים מבגדאד וסבו, הרב יצחק מכמל, היה בר סמכא לחכמת הלוח העברי ולהלכות הנובעות ממנו.
הרב יצחק מכמל חיבר את הספר "נתיבות יצחק" על יסודות הלוח העברי, שיצא לאור בירושלים ובבגדד ב-1923 ומהדורה נוספת שלו, מבוארת ומוערת, יצאה בירושלים ב-1993 על ידי נאג'י מכמל, בנו של הרב יצחק מכמל ואביו של מוטי שלם.
כנאמן למסורת אבותיו המשיך מוטי שלם לחבר ולהוציא לאור את הלוח השנתי עבור קהילת יוצאי עיראק, שקביעת הזמנים בו שנגעה לשאלות הלכתיות הייתה מבוססת על פסיקותיו של הבן איש חי – גדול חכמי בבל בדורות האחרונים.
ד"ר מוטי שלם נפטר ב-12 במאי 2019. הותיר אחריו אישה - דפנה, בן ובת.
מרדכי (מוטי) צבירן (20 בפברואר 1949 - 9 בינואר 2019) היה דוקטור לרפואת שיניים, עמד בראש המכללה למדעי הבריאות וההתנהגות ברמת גן, מהפנט, וסופר.
היה הנשיא הגדול במסדר הבונים החופשיים, הלשכה הגדולה ירושלים והמפקד הגדול הריבוני במועצה העליונה בנוסח הסקוטי.
מרדכי צבירן נולד בישראל והתגורר בפתח תקווה.
שירת בצה"ל בחיל הרפואה כרופא שיניים.
בין השנים 1975–1969 למד רפואת שיניים בבית הספר לרפואת שיניים של האוניברסיטה העברית בירושלים, וקיבל תואר דוקטור ברפואת שיניים, (DMD).
קודם לכן למד באוניברסיטת בר-אילן פסיכולוגיה וביולוגיה.
במהלך השנים השתלם בפריודונטיה (רפואת חניכיים), השתלות ברפואת שיניים (אצל ממציא השיטה, הפרופ' ברנמרק בשוודיה) ובנושאים רבים נוספים בתחומי רפואת השיניים, בהיפנוזה ובמדעי ההתנהגות, בישראל ומחוצה לה.
צבירן ניהל מרפאה פרטית בפתח תקווה (עד 2004) ובמקביל, ניהל בית ספר להכשרת סייעות ושינניות מוסמכות ברפואת שיניים, ברמת גן, ברישיון משרד הבריאות.
צבירן היה מבין מקימי ושימש כמנהלו הרפואי של "המרכז למדעי הבריאות", באוניברסיטת בר-אילן, שם עסק בין השאר בניהול, תוכניות לימוד והוראה.
כמו כן, היה מעורב ואף ניהל מחקרים בתחום מצבי-הלחץ, היפנוזה, איידס וסרטן במשך כ-14 שנים.
במסגרת זו הופיע בכנסים כמרצה רבים בישראל וברחבי העולם.
ד"ר צבירן הרבה להשתמש בהיפנוזה לצרכים טיפוליים ברפואת שיניים.
ד"ר צבירן שימש כדיקן לימודים בארץ, מטעם אוניברסיטת ספרינגפילד במסצ'וסטס, שם קיבל תואר פרופסור עמית, כמרצה באוניברסיטה זו, בארצות הברית, בנושא התמודדות במצבי לחץ, במסגרת לימודים במדעי ההתנהגות.
משנת 1997 ועד פטירתו, שימש כדיקן המכללה למדעי הבריאות וההתנהגות, העוסקת בלימודי שיננות, סייעות, הכנה לבחינות רישוי לרופאי שיניים והיפנוזה-רפואית, כולם ברישיון משרד הבריאות.
כמו כן מתקיימים במכללה לימודים במדעי ההתנהגות, התמודדות במצבי לחץ וחרדה, לימודי-חוץ, כגון: מזכירות רפואית ומשפטית, מטפלות בקשישים ובילדים.
במקום גם נמצא "מכון-נעמן" לאבחונים פסיכולוגיים שונים.
צבירן הצטרף לבנייה החופשית בשנת 1997. הוא התקדם בדרגות, ובשנת 2004 מונה כנשיא לשכת בונים חופשיים "ראש העין" בפתח תקווה.
שימש בשנת 2006 כממונה על המוזיאון של הלשכה הגדולה למדינת ישראל, ובשנים 2007–2008 כמפקח אזורי באזור המרכז.
אחר כך שימש במשרת "מפקח ראשון גדול" והקים וניהל את "המכללה ללימודי הבנייה החופשית", בחסות הלשכה הגדולה למדינת ישראל שפעלה ברחבי הארץ.
במקביל, שימש כעורך "הבונה החופשי" והעדכן (הידיעון המקוון) "המזווית והמחוגה".
כבר באותן שנים החל לעסוק בלימוד ובקריאה בנושאים המגוונים הקשורים לבנייה החופשית וכתב מאמרים רבים, וכן החל לכתוב את ספריו בתחום.
בשנת 2011 מונה לסגן הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה למדינת ישראל.
צבירן החל לפעול גם בנוסחים הנלווים של הלשכה הגדולה למדינת ישראל:
במסגרת "המועצה העליונה למדינת ישראל", של "הנוסח הסקוטי הקדמון והמקובל", מונה בשנת 2003 לדרגת "רב-אומן אדיר בשילוש" בלשכת "דן".
התקדם בדרגות, ובשנת 2011 קיבל את הדרגה הגבוהה ביותר, דרגה 33° של "המועצה העליונה למדינת ישראל, הנוסח הסקוטי הקדמון והמקובל".
במסגרת הנוסח של ה"קשת המלכותית" ("היכל ארון הברית") קיבל את כל דרגות המסדר הנלווה הזה ונבחר להנהלתו.
בשנת 2012 הנהיג, יחד עם ארנסט לב, אלעזר איתן, משה אקסלרוד, אילן הרשטיין ואבנר אלמליח (חברי הוועד הגדול), אליהם הצטרף יצחק בן דוד (בנדה), מי שהיה קודם לכן נשיא "לשכת חרמון", את הפרישה מן "הלשכה הגדולה למדינת ישראל".
אליהם הצטרפו מאוחר יותר "לשכת כרמים" מכרמיאל, לשכת "אירוס הארגמן" ("חבצלת השרון" לשעבר) מנתניה וכן קבוצה גדולה של אחים.
מוטי צבירן יחד עם האחים המוזכרים לעיל ועוד רבים אחרים הקימו לשכה גדולה חדשה של בונים חופשיים בשם "הלשכה הגדולה 'ירושלים' של בונים חופשיים קדמונים ומקובלים במדינת ישראל".
הוא שימש בה כנשיא גדול עד שנת 2017. במהלך התקופה שחלפה מאז הקמתה של לשכה גדולה זו, היא התפתחה עד מאוד.
נקבעו נהלים מתאימים, נכתבו "חוקה וקודקס של חוקים".
נכתבו ספרים להתנהלות המערכת הטקסית של האחים במסדר, וכן מערכת לימודים והכשרה בתחומי הבנייה החופשית.
פעילותן של לשכות-הבת של "הלשכה הגדולה ירושלים" מתנהלת כראוי, תוך השתלבות ותיאום עם פעילותה של "הלשכה הגדולה ירושלים" במערך הארצי.
כמו כן, נוצרה מערכת מסועפת של קשרים בינלאומיים עם "לשכות גדולות" מחוץ לישראל, מערכת הממשיכה להתפתח.
צבירן הרצה בישראל וברחבי העולם בנושאי הבנייה החופשית.
צבירן הוציא לאור ארבעה ספרים בימי חייו.
הראשון מביניהם היה ספר מתח בשם: "התניה לרצח, קשר הדמים".
הספר יצא לאור בשנת 1997, בהוצאת מ.ר.ג.ש.
יצאו לאור שני ספרים נוספים פרי עטו: "מסיפוריו של סטודנט לרפואה" ו"סכנה בצל המיואון", שהוא ספר מתח המשכי ל"התניה לרצח, קשר הדמים".
לפני מותו סיים לכתוב ספר נוסף בתחום המתח, המשלב תעלומות בינלאומיות יחד עם הבנייה החופשית, אך זה טרם פורסם.
מוטי צבירן הוציא לאור גם שלושה ספרים העוסקים בבנייה החופשית:
"אמת אחרת, הבונים החופשיים", שיצא לאור בשנת 2004, בהוצאת מ.ר.ג.ש., ועוסק בימיה הראשונים של הבנייה החופשית, תוך התמקדות על היסטוריה והגות של הבונים החופשיים.
(343 עמודים כולל מפתח ותמונות)
"אמת אחרת, הנוסח הסקוטי" (The Scottish Rite), שיצא לאור בשנת 2008, בהוצאת מ.ר.ג.ש.
ספר עזר למצטרפים ל"נוסח הסקוטי", המהווה ארגון נלווה למסדר הבונים החופשיים.
"אמת אחרת, היכל ארון הברית (The Royal Arch)", שיצא לאור בשנת 2011, בהוצאת מ.ר.ג.ש.
ספר עזר למי שהצטרף ל"קשת המלכותית הקדושה" (השם החדש שניתן ל"היכל ארון הברית"), המהווה ארגון נלווה נוסף למסדר הבונים החופשיים.
בין השנים 1994 – 1996 שימש צבירן כיועץ מקצועי לענייני רפואת שיניים, לשר הבריאות, ד"ר אפרים סנה.
בין השנים 1992 – 1997 כיהן כחבר מועצת העיר פתח תקווה, ושימש בראש מנהל המחשוב של העיר.
קודם לכן פעל במסגרות מקומיות בעירו פתח תקווה, שם עמד בין השאר בראש הסניף של האגודה למלחמה בסרטן, והיה חבר במועצת המתנדבים בעיר, חבר בוועדי הורים ועוד.
בין השנים 1984 – 1985 היה צבירן נציב "הליונס" בישראל (מי שעומד בראש ארגון ה"ליונס" בארץ), הנציב הצעיר ביותר בעולם, בתקופתו.
הוא ייצג את הארגון בוועידה העולמית בסן פרנסיסקו שבארצות הברית.
בוועידה זו העלה את הרעיון לצרף נשים לארגון ונתקל בהתנגדות עזה.
ארבע שנים לאחר מכן, כפה בית המשפט העליון בארצות הברית על ה"ליונס" לקבל נשים כשוות זכויות לגברים ותוך מספר שנים לאחר מכן, החלו גם להיבחר נציבות בראש ארגון זה, ברחבי תבל.
היה זה לאחר שנים רבות של פעילות התנדבותית וחברתית, עשירה ומגוונת מטעם ה"ליונס" בארץ וסיוע רב בהקמת מועדונים חדשים ביישובים שונים במסגרתו.
צבירן היה מבין מקימי "התראה רפואית" והיה מנהלו הרפואי.
היה זה גוף שקם מתוך "ליונס ישראל" ודאג להנפיק תוויות "התראה רפואית" ממתכת, לבעלי מחלות ותופעות כמו סוכרת, אפילפסיה ועוד רבות אחרות.
היה זה למעשה סניף של הארגון הבינלאומי שפעל מקליפורניה, ארצות הברית, בשם: Medic Alert.
לתוויות הייתה מערכת של תמיכה בתיקים אישיים, במרכז הרפואי "השרון" (מרכז רפואי רבין) בפתח תקווה.
1991 – 2009: חבר הוועדה המייעצת לשר הבריאות בהיפנוזה.
1994 – 1998: חבר המועצה המדעית של ההסתדרות לרפואת שיניים בישראל (הר"ש).
יו"ר סניף תל אביב והמרכז, של ההסתדרות לרפואת שיניים, לאחר שנים בהן היה, יו"ר ועדת האתיקה, יו"ר הוועדה המשפטית ועוד.
במסגרת זו נבחר גם להיות "יקיר הר"ש".
1986 – 2002: חבר הוועדה המייעצת לסייעות ברפואת שיניים, במשרד הבריאות.
2002 – 2009: חבר הוועדה המייעצת ברנטגן ברפואת שיניים במשרד הבריאות.
2002 – 2018: חבר הוועדה המייעצת לשיננות ברפואת שיניים, במשרד הבריאות.
צבירן היה נשוי לרחל, מורה במקצועה, ששימשה כמנהלת משרד המרפאה הפרטית והתלוותה אליו במרבית פעילויותיו.
צבירן היה אב לשני בנים: גיל, בעל תואר דוקטור לפיזיקה רפואית, אוניברסיטת תל אביב.
ושגיא, עורך דין, בוגר תואר שני בפילוסופיה של המשפט וסופר.
מוטי רוזן (1952 – נובמבר 2023) היה קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה שכיהן כמפקד עוצבת קלע דוד.
לאחר שחרורו עבד בתעשייה הצבאית והיה ראש מיזם רובה התבור.
רוזן (במקור רוזנשטוק) נולד בשכונת התקווה בתל אביב, הוריו עלו לארץ ישראל מברית המועצות.
בגיל שבע התייתם מאביו ומשפחתו עברה לבת ים.
ב-1970 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם וכקצין בחטיבת גולני.
במלחמת יום הכיפורים שימש סגן מפקד פלוגה בגדוד 17, גדוד קורס המ"כים של החטיבה.
הוא הוביל כוח מחלקתי במהלך ניסיון כיבוש החרמון.
בתום המלחמה מונה למפקד פלוגה שהוצבה במובלעת הסורית ברמת הגולן.
לאחר שחרורו למד הנדסת חומרים והנדסה גרעינית באוניברסיטת באר שבע.
עבד במפעל "מרכבה" במרכז שיקום ואחזקה שבתל השומר.
ב-1980 החליט לחזור לשירות קבע, מונה לסגן מפקד גדוד ויצא ללימודים במכללה לפיקוד ולמטה.
במלחמת לבנון הראשונה הצטרף לחפ"ק אוגדה 96. בעקבות פציעתו של מפקד גדוד 12 בחטיבת גולני, מונה למחליפו ופיקד על הגדוד בהמשך הלחימה.
הוא מונה לסגן ראש אגף השיווק בתעשייה הצבאית, בעקבות החלטת צה"ל להעביר את יחידות החי"ר שלו לשימוש ברובי M-16 במקום רובה הגליל, תוצרת התעשייה הצבאית, מונה רוזן לראש מיזם פיתוח רובה סער חדש, רובה ה"תבור".
בהמשך דרכו בחברה הוא שימש מנהל מפעל התחמושת "צורף".
בשנת 1996 מונה למנכ"ל חברת תדירגל לייצור מתכת.
ב-1999 חזר לתעשייה הצבאית ומונה לסמנכ"ל ומנהל חטיבת הנשק הקל.
בתפקיד זה חזר למיזם התבור ופעל לקידום קליטתו בצה"ל.
נהרג בתאונת דרכים והלווייתו התקיימה ב-29 בנובמבר 2023.
מוטי מזרחי (נולד ב-1952) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל חברות בקבוצת עזריאלי.
עם גיוסו לצה"ל באוגוסט 1970 התנדב מזרחי לסיירת שקד.
בסיירת עבר מסלול הכשרה כלוחם וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס סיור.
במלחמת יום הכיפורים היה מזרחי חניך בקורס מפקדי פלוגות שפוזר בשל המלחמה, ומזרחי לחם כקצין בסיירת שקד והשתתף בקרבות בחזית המצרית.
בשנים 1981 עד 1982 פיקד על גדוד 13 של חטיבת גולני, כולל במלחמת לבנון הראשונה שבה נפצע באורח קשה.
לאחר מכן שירת כסגן מפקד החטיבה ונפצע שוב באורח קשה.
לאחר מכן פיקד על בית הספר למ"כים.
בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש קצין אג"ם במפקדת זרוע היבשה.
לאחר שחרורו שימש במשך ארבע שנים כמנכ"ל מגדלי עזריאלי.
ב-2008 מונה למנכ"ל אאוטלט אור יהודה מקבוצת עזריאלי ובשנים 2009 עד 2013 כיהן כמנכ"ל קניון הנגב בבאר שבע.
מזרחי בעל תואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת חיפה.
מוטי פוגל (נולד ב-25 בדצמבר 1972) הוא מבקר ספרות ועורך ישראלי.
פוגל גדל בבית דתי-לאומי בשכונת קריית הרצוג שבבני ברק ובנווה צוף, כבכור מבין חמישה אחים.
למד בישיבת ההסדר אור עציון.
מתגורר בירושלים עם אשתו ושלושת ילדיהם.
בוגר לימודי פילוסופיה במסגרת תוכנית המצטיינים של האוניברסיטה העברית, לימודי פרשנות תרבות ולימודי עריכת לשון באוניברסיטת בר-אילן.
אחיו אודי נרצח יחד עם אשתו רות ושלושה מילדיהם בפיגוע באיתמר.
בין השנים 2005 ו-2007 שימש ככתב ועורך כלכלי בעיתונים מקור ראשון וישראלי
בין השנים 2008 ו-2012 עבד ככתב ועורך בגלובס.
משנת 2009 ועד שנת 2013 היה מבקר הספרות של עכבר העיר.
משנת 2013 ועד סוף 2015 כתב ביקורות ספרות עבור Time Out תל אביב
כיום הוא כותב ביקורות ספרות במוסף הספרים של העיתון ידיעות אחרונות.
בנוסף הוא מנחה סדנאות קריאה וכתיבה ומספק שירותי עריכה פרטיים.
באוקטובר 2023 יצא לאור ספרו לא ממואר בהוצאת אפרסמון ספרים.
מוטי נייגר (באנגלית, Motti Neiger; נולד ב-12 בספטמבר 1970) הוא חוקר תקשורת ותרבות ישראלי.
הוא פרופסור חבר וראש התוכנית לתואר שני בתקשורת פוליטית בבית הספר לתקשורת של אוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 2017-2013 שימש כדיקן בית הספר לתקשורת ב, ובין 2006 ל-2009 כיהן כיו"ר האגודה הישראלית לתקשורת.
נייגר הוא גם מייסד חברת ההזנק "OtheReality" הבונה פלטפורמה להעצמת אמפתיה, באמצעות מציאות מדומה ואינטיגלנציה מלאכותית.
מוטי נייגר נולד בקריית מוצקין, לבנימין נייגר ולמרים נייגר-פליישמן, אמנית פלסטית, משוררת וחוקרת ספרות.
לאחר שאביו נפטר כשהיה בן 6, עבר עם אמו ואחיו הצעיר לירושלים, כשהאם החלה ללמוד באקדמיה לאמנות בצלאל.
נייגר גדל בשיכוני דרך חברון שבשכונת תלפיות, ולמד בתיכון ליד האוניברסיטה העברית.
את שירותו בצה"ל עשה בחיל השריון כטנקיסט וכסמל מבצעים, ובשנת 1990 נבחר כחייל מצטיין של חיל השריון.
לאחר השירות הצבאי למד באוניברסיטה העברית בחוג לספרות עברית ובמחזור הראשון של התואר הראשון בחוג לתקשורת ועיתונאות, שנפתח בשנת 1992. בחוגים אלה המשיך גם בלימודי התואר השני והשלישי.
עבודת הדוקטור שלו עסקה במוספי הספרות בעיתונות העברית (1995-1948) ובתפקידם בעיצוב התרבות הישראלית.
העבודה נכתבה בהדרכת פרופ' רות קרטון-בלום מהחוג לספרות עברית וד"ר יצחק רועה מהחוג לתקשורת ועיתונאות, והושלמה בשנת 1999. בשנת 2001, לאחר פוסט-דוקטורט במכון הקשרים באוניברסיטת בן-גוריון, הצטרף לבית הספר לתקשורת במכללה האקדמית נתניה ומאז שימש במוסד כחבר סגל בכיר.
בשנת 2013 מונה לדיקן בית הספר לתקשורת.
בין השנים 2006–2009 כיהן כיו"ר האגודה הישראלית לתקשורת, ארגון-הגג של כלל חוקרי התקשורת בישראל.
כיהן בוועדת האתיקה של רשות השידור, והיה המנסח העיקרי של התיקון לתדריך נקדי, המאפשר, בתנאים מסוימים, להביע דעה בשידור הציבורי.
כמו כן, שימש בוועדה המייעצת שניסחה את הקוד האתי של כאן-תאגיד השידור הציבורי.
החל משנת 2011 משמש כיו"ר ועדת המקצוע "תקשורת וחברה" במשרד החינוך, ובמסגרת תפקידו זה עיצב את תוכנית הלימודים החדשה לתלמידי בתי הספר התיכונים בישראל.
נייגר הוא העורך המייסד של "מסגרות מדיה: כתב עת ישראלי לתקשורת".
נכון לשנת 2018, כתב וערך (לבד וביחד עם שותפים) ארבעה ספרים ופרסם למעלה מ-40 מאמרים בכתבי עת או בספרים מדעיים.
הוא נשוי לדיפלומטית בשירות החוץ הישראלי.
בעקבות שליחויות רעייתו, התגורר בין השנים 1996–2000 במקסיקו-סיטי, ובין השנים 2008–2011 במדריד שבספרד.
מחקרי עיתונאות (Journalism) ותקשורת בעת משבר וקונפליקט
במחקריו עם ד"ר קרן טננבוים-וינבלט (החוג לתקשורת ועיתונאות, האוניברסיטה העברית), במימון הקרן הלאומית למדע, בוחן נייגר את התפקיד של זמן וטמפורליות בנרטיביים חדשותיים.
כך, למשל, נמצא כי הסיפורים החדשותיים בדפוס נוטים לדיווח על העתיד, ואילו סיפורים בעיתונות המקוונת נוטים לדווח על העבר הקרוב.
התקשורת והזיכרון הקולקטיבי (Media Memory)
ביחד עם שותפיו, פרופ' אורן מאיירס (אוניברסיטת חיפה) וד"ר אייל זנדברג (המכללה האקדמית נתניה) פרסם שורה של מחקרים הבוחנים את תפקיד התקשורת בהבניית הזיכרון הקולקטיבי בכלל ובעיצוב יום הזיכרון לשואה ולגבורה בפרט.
המחקר בוחן את "תפריט הזיכרון" המוגש לצרכני התקשורת, ואת חלוקת העבודה בין העיתונות המודפסת, הרדיו, הטלוויזיה ואף האינטרנט.
בין היתר, נבחנו השירים המושמעים ברדיו ביום הזיכרון לשואה, ונמצא כי השיר הליכה לקיסריה שנכתב על ידי חנה סנש הוא השיר המושמע ביותר ביום זה.
המחקר מסביר זאת בעובדה כי השיר מחבר בין הסמכות הביוגרפית (השיר נכתב על ידי קורבן הנאצים), סמכות התוכן (השיר נכתב כ"תפילה פרטית") וסמכות האופן (השיר מבוצע בטון שקט ומינורי).
על ספרו "Communicating Awe: Media Memory and Holocaust Commemoration", שנכתב ביחד עם שותפיו מאיירס וזנדברג, כתבה הסוציולוגית, פרופ' ורד וינצקי-סרוסי: "...
שבעים שנה אחרי האירוע (השואה) שואלים אורן מאיירס, אייל זנדברג ומוטי נייגר...
כיצד אמצעי תקשורת פופולריים, החולין שבחולין – רדיו, טלוויזיה ועיתונות – מתמודדים עם קדושה, עם טאבו, ובעיקר עם טראומה?...
השאלה לא רק מאתגרת, אלא גם קריטית להשפעה החברתית, שכן בחברות מודרניות "תקשורת המונים היא האתר שבו נבנה הזיכרון הקולקטיבי"...
מסקנתם, שאליה הם מגיעים בפרק הסוגר את הספר – שהוא פרק חזק ועצוב – מותירה את הקורא פחות מוטרד ממצבה של המדיה בישראל וגם ממצב לימודי הזיכרון הקולקטיבי, אבל מוטרד מאוד ממצבה של החברה הישראלית.
חברה הישראלית היא אולי לא המוקד המוצהר של החוקרים בספר, אבל היא הפיל שעומד במרכז החדר וגדל מרגע לרגע.
והפיל הזה הוא העובדה שהפכנו, בסיוע נלהב של התקשורת הישראלית, לאומה בטראומה – לדור שואה עכשווי ומתמשך...
Communicating Awe הוא ספר חובה להוראה ולמחקר על תקשורת בימים מיוחדים, על טקסים וזיכרון קולקטיבי של עבר בעייתי וכן על ישראל.
תרבות פופולרית: תוכניות ריאליטי, טוקבקים, מוספי הפנאי
בתחום זה חקר נייגר תוכניות המציאות (Reality Shows) ושאלת הפופולריות של תוכניות אלו בתוך הקשר של גלובליזציה, לוקליזציה והיברידיות תרבותית.
כמו כן חקר נייגר את הרטוריקה של הטוקבקים (talkback) באינטרנט (ביחד עם ד"ר איילת כהן) ואת מוספי הפנאי בעיתונות בעת מלחמה (ביחד עם קרני רימר-צרי).
מתווכי התרבות: מוספי ספרות, מו"לים ואתרי יצירה באינטרנט
בתחום מחקר זה התבונן נייגר באופן בו פועלים הגורמים המתווכים בין היוצרים לבין הקוראים בתרבות בכלל ובתרבות העברית והישראלית בפרט.
במסגרת זו התפרסמו מספר מאמרים מתוך מחקר הדוקטורט שעסק בתפקיד המוספים לספרות בעיתונות היומית; נותחה שירת המחאה הפוליטית באינתיפדה השנייה (ביחד עם ד"ר איילת כהן), והוצגה החוויה המו"לית של פרסום יצירות באינטרנט (ביחד עם נרמינה עבדולייב).
ספרו "מוציאים לאור כמתווכי תרבות: היסטוריה תרבותית של מאה שנות מו"לות עברית בישראל (2010-1910)" פורש בכ-700 עמודים את קורות ההוצאה לאור בעברית מראשיתה ועד ימינו.
ברוח השיתוף, הספר זמין להורדה ללא-תשלום באתר המחבר ובאתרי הספריות.
מוטי נייגר, אייל זנדברג ועיסאם אבו רייא, תקשורת יהודית או תקשורת ישראלית?
– תפקוד כלי התקשורת הישראלית בסיקור האירועים האלימים בין האזרחים הערבים למשטרה באוקטובר 2000, הוצאת קשב, ירושלים, 2001
מוטי נייגר ואבישי יוסמן, אשליית הבחירה הדמוקרטית: כיצד משיגות תוכניות המציאות את שיתוף הפעולה של הצופים, מכון חיים הרצוג לתקשורת, חברה ופוליטיקה, אוניברסיטת תל אביב, 2005
מוטי נייגר, מנחם בלונדהיים ותמר ליבס (עורכים), סיפור וסיקור: מבטים על שיח התקשורת בישראל.
הוצאת מאגנס ומכון סמארט, האוניברסיטה העברית, 2008
מוטי נייגר, אייל זנדברג ואורן מאיירס, רטוריקה של ביקורתיות: ביקורת מאתגרת, ביקורת מאשרת והעיתונות הישראלית במלחמת לבנון השנייה, בית הספר רוטשילד קיסריה לתקשורת ומכון הרצוג, אוניברסיטת תל אביב, 2008
מוטי נייגר, מוציאים לאור כמתווכי תרבות: היסטוריה תרבותית של מאה שנות מו"לות עברית בישראל (2010-1910)., הוצאת מן, ירושלים, 2017
מרדכי "מוטי" מלכא (נולד ב-16 בדצמבר 1958) הוא מנהל ישראלי.
מלכא הוא מייסד ויו"ר המרכז לתרבות האנדלוסית ולפיוט בישראל, מייסד "התזמורת האנדלוסית הישראלית" באשדוד, ייסד וניהל את הפסטיבלים "מדיטרנה", "אושפיזין מוזיקלי", "תור הזהב" ו"אשדודשירה".
כיהן כמנכ"ל המשכן לאמנויות הבמה של אשדוד עד קיץ 2024.
מלכא נולד בעיר מקנס שבמרוקו ליעקב ורוחמה לבית שטרית מגורמה באזור תאפילאלת.
בשנת 1963 עלה ביחד עם משפחתו לישראל, אל מעברת פרדס חנה בה יושבה המשפחה בשנים הראשונות בישראל.
מלכא החל את לימודיו בבית הספר היסודי רמב"ם באשדוד, ואת לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר התיכון מקיף ב' הממלכתי-דתי.
ב-1986 נשא מלכא לאשה את אסתר לבית קנינו.
בוגר היחידה לפעילי ציבור באוניברסיטת בר-אילן.
תואר ראשון B.A במדעי החברה והרוח מהאוניברסיטה הפתוחה.
תואר שני M.A מוסמך בממשל, בהתמחות במדיניות ומנהל ציבורי מבית הספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה, המרכז הבינתחומי הרצליה.
מלכא היה מדריך, רכז תרבות ומנהל הפנימייה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל בשנים 1980–1985. ניהל את מתנ"ס "תקוותנו" באשדוד בשנים 1985–1999. היה מנכ"ל "המרכז לפיוט ושירה אשדוד" בשנים 1988–2011, מנהל אמנותי של המרכז וממייסדיו.
מנכ"ל "התזמורת האנדלוסית הישראלית" בשנים 1994–2008 אשר אותה ייסד יחד עם יחיאל לסרי.
מלכא מילא תפקיידם בשורת מוסדות תרבות נוספים בעולם הפיוט והמוזיקה האנדלוסית, ובהם: פרס תור הזהב, מטרוז' – המרכז למוזיקה אתנית-לוד, תחרות העוד הבינלאומית ע"ש סמי אלמגריבי, תחרות הקמנג'ה-קמנצ'ה ע"ש ישועה אזולאי, מטרוז' – המרכז למוזיקה אנדלוסית ולפיוט בישראל.
יו"ר אגודת הידידים-קרן התזמורת האנדלוסית בשנים 1996–1998 וממייסדיה.
ניהל את הקמתו של המשכן לאמנויות הבמה הפיס אשדוד בשנים 2009–2012, והוא המנכ"ל מ-2012.
מלכא חבר מועצת המוזיאונים, הנהלת איגוד מנהלי תרבות ברשויות המקומיות ובחוג הידידים של האקדמיה ללשון העברית.
באוגוסט 2025 נבחר על ידי הנשיא יצחק הרצוג לקבלת עיטור הנשיא.
קיבל את פרס ישראל יחד עם יחיאל לסרי בשם התזמורת האנדלוסית לשנת 2006 "על התרומה שהרימה לחברה הישראלית בהעמדת הפיוט, השירה והמוזיקה האנדלוסית הישראלית.
על הצלחתה להפוך את המוזיקה האנדלוסית ואת שירת הפיוטים לחלק מצבעי התרבות הישראלית בת זמננו".
אות יקיר התאחדות יהודי מרקש לשנת 2012
חתן פרס גאון לשנת תשע"ח – 2018 בתחום הנחלת מורשת יהודי צפון אפריקה
חתן פרס מפעל חיים של אמ"י – איגוד אומני ישראל 2019
ליווי של פעילות אקי"ם בשנים 2008–2013 בשיתוף עם דני מרוז יו"ר אקי"ם באשדוד.
יו"ר המרכז לתרבות האנדלוסית ולפיוט בישראל (המרכז לפיוט ושירה אשדוד) משנת 2013.
מנהל אמנותי של מרכז מטרוז' – לוד המרכז למוזיקה אתנית משנת 2015
מוטי פְּשֶכָצְקי (נולד ב-2 במאי 1982) הוא עיתונאי, מנחה ושדרן ספורט ישראלי.
משמש ככתב הכדורגל של ערוץ הספורט.
פשכצקי נולד ברמת גן, ובגיל 3 עבר לגבעתיים.
הוא למד בבית הספר כצנלסון בעיר לפני שעבר בגיל 10 לפתח תקווה.
סיים 12 שנות לימוד בתיכון "עמי אסף" במגמת סוציולוגיה ופסיכולוגיה.
מגיל 6 שיחק כדורגל, תחילה במכבי פתח תקווה ובהמשך בהפועל רמת גן, שם התאמן בקבוצה הבוגרת תחת הדרכתו של המאמן אלי כהן.
בגיל 18 התגייס לגלי צה"ל כעובד רס"ר.
בהמשך שירותו בצה"ל החל לשמש ככתב ספורט, הפיק את התוכניות "נכון להבוקר" עם רפי רשף ו"עושים ספורט" עם אלי ישראלי וניב רסקין, הגיש פינות בשידורי אקטואליה ושידורי ספורט ותוכניות פנאי ומוזיקה.
לקראת סוף השירות הצבאי שימש כקריין חדשות, ולאחר מכן המשיך בגלי צה"ל כאזרח כשלושה חודשים אחרי השירות הסדיר.
בשנת 2003 החל לעבוד ככתב במוסף הספורט של העיתון "מעריב" תחת העורכים אביב הברון ויואב גולן, וכתב גם במקומונים של החברה.
במהלך עבודתו סיקר את הקבוצות הגדולות בליגת העל בישראל ואת נבחרות ישראל השונות.
ביוני 2006 עבר לשמש ככתב ושדרן בערוץ הספורט.
פשכצקי סיקר קבוצות שונות במהלך השנים, וכן את נבחרת ישראל.
בין הסיפורים הבולטים שחשף היה "פרשת הקלפים" בנבחרת הצעירה משנת 2007, שהובילה להשעיית שחקנים שנקנסו.
פשכצקי נשוי ואב לשלושה בנים בשם נועם רום ואביב.
בדצמבר 2018 נפצע קשה בתאונת דרכים.
המוטיב באמנות חזותית ובאיקונוגרפיה הוא אימג' שחוזר על עצמו בדפוס או בעיצוב מסוים.
המוטיב יכול להתבטא במספר אופנים:
אלמנט יחיד בהסמלה החזותית של אובייקט מסוים.
סוג של אובייקט שמופיע בעבודות אחרות.
מקטע אחד המרכיב חלק מאובייקט, כמו מוטיב "אדון החיות" באמנות של העת העתיקה, שבו צמד בעלי חיים פונים זה לכיוונו של זה.
אמנות דקורטיבית יכולה להיות מוצגת באמצעות מספר אלמנטים שונים, הנקראים מוטיבים.
כמו באמנות סיבים, אותם מוטיבים יכולים לחזור על עצמם בדפוס מסוים, כשבין הדוגמאות לכך ניתן לציין שריגים.
ישראל ברוך מרדכי (מוטי) שטיינמץ (נולד בה' בתמוז ה'תשנ"ב, 5 ביולי 1992) הוא זמר חרדי-חסידי ישראלי בולט המכונה "אמן הרגש".
שר מוזיקה חסידית ובעיקר שירי רגש, נשמה והתעוררות.
נולד ברחובות למשפחה המשתייכת לחסידות ויז'ניץ.
הוא רביעי מתוך תשעה ילדים.
בהיותו כבן שנתיים עברה משפחתו לקריית ויז'ניץ בבני ברק.
אביו, משה, הוא אברך המתפרנס מכתיבת סת"ם, ואמו רבקה היא לבורנטית מעבדה.
למד בחיידר, בישיבה קטנה ובישיבה גדולה של החסידות.
לצד לימודיו בישיבה, לאחר סדרי הלימוד, עבד בלילות לפרנסתו.
בבחרותו היה שר גראמען בבר מצוות וחתונות של חבריו מהקהילה בשיתוף עם המפיק החרדי יוסי פרנקל.
לאחר כמה חודשי עבודה החליט שטיינמץ לעזוב, והחל לשתף פעולה עם המעבד רובי בנט.
שטיינמץ הוזמן לשיר באירועים בהם ניגנה להקתו של בנט.
לאחר מכן החל לשתף פעולה גם עם איש העסקים והמלחין שלמה יהודה רכניץ, שר כמה מלחניו והוזמן להופיע במספר הופעות בארצות הברית אותן ארגן רכניץ.
הוא מופיע גם בהופעות המכונות "זיץ" בהן שרים בעיקר שירי רגש והתעוררות מן המקורות ומשלבים בהן דברי תורה, הופעות אלו מיועדות בדרך כלל לקהל בני ישיבות גברים בלבד.
שטיינמץ מקפיד לא להופיע בהופעות ללא הפרדה בין גברים ונשים.
החל להתפרסם מאמצע העשור השני של המאה ה-21 כשהחל לשתף פעולה עם המעבד והמנצח רובי בנט, ושר עם מרדכי בן-דוד כמה משיריו של איש העסקים והמלחין שלמה יהודה רכניץ.
בחודש חשוון ה'תשע"ח (נובמבר 2017) הוציא לאור את אלבום הבכורה שלו "הנשמה בקרבי" בהפקתו של יוסי רובין.
האלבום זכה להצלחה מסחרית ולאחר כחצי שנה הגיע למעמד אלבום פלטינה.
השיר זכה ליותר ממיליון האזנות ביוטיוב תוך כחודשיים, ונכון לספטמבר 2023, השיר זכה ליותר מ-13 מיליון צפיות.
ביולי 2018 הופיע ב"חסידיסטוק" סדרת דוקו על גיבורי התרבות של המוזיקה היהודית העכשווית בערוץ כאן 11. בסוף שנת תשע"ח זכה בתואר "זמר השנה" במוזיקה החסידית באתרים כיכר השבת ובחדרי חרדים, כשבין השיקולים נמנו האלבום והדואט האמורים.
באוגוסט 2019 עתרה שדולת הנשים נגד הופעה שלו שיועדה עבור הציבור החרדי בעיר עפולה והייתה אמורה להתקיים בהפרדה מגדרית.
השופט יונתן אברהם אסר לקיים את ההופעה.
לאחר ערעור שהגיש משה ארבל, החזיר השופט עאטף עיילבוני את ההחלטה לעירייה וההופעה התקיימה בהפרדה כמתוכנן.
בדיון בבג"ץ שהתנהל בעיצומה של ההופעה ביטל בג"ץ את ההחלטה השנייה של בית המשפט אך ההופעה כבר עמדה לקראת סיומה ולפיכך הייתה חסרת משמעות.
החלטות בית המשפט גרמו לסערה וגררו תגובות רבות.
כשבוע וחצי לאחר מכן עתרה שוב שדולת הנשים, נגד הופעה שעמדה להתקיים במרכז הקונגרסים בחיפה לגברים בלבד, של שטיינמץ ומרדכי בן דוד במימון העירייה.
בית המשפט אסר על קיום האירוע.
בהמשך ביקשו המפיקים לקיים את ההופעה במימון פרטי, אך השופט השיב שהדיון בנושא תם.
במצעד העשור ברדיו קול חי לשנים תש"ע-תש"ף זכה בתואר 'תגלית העשור', ובמצעד העשור של רדיו קול ברמה זכה עם ישי ריבו בתואר 'שיר העשור' על השיר נפשי.
שירים וקליפים שלו המועלים ליוטיוב זוכים למיליוני צפיות.
הקליפ שזכה למספר הצפיות הגבוה ביותר הוא "צאינה וראינה" שיצא ב-28 ביולי 2015 עבור ישיבת עטרת שלמה, ונכון ליוני 2025 הוא עומד על למעלה מ-15 מיליון צפיות ביוטיוב.
ב-1 בינואר 2022 הוציא את אלבומו השני "עתיק יומין".
מבקר המוזיקה של האתר "כיכר השבת" נתנאל לייפר העניק לאלבום ביקורת חיובית וכתב
בשנת 2024 עקב מלחמת חרבות ברזל הוציא שטיינמץ את השיר 'קול דמי בניך'.
באוגוסט 2025 (אב תשפ"ה) הוציא את אלבומו השלישי "אמונה וביטחון", הכולל 14 שירים.
נישא ב-2015 למלכה, בתו של הרב ישראל ויזל, דיין בבית הדין של הרב קרליץ.
שטיינמץ מתגורר בעיר בני ברק.
ניגוני סקולען - נועם 2
סדרת שיר, שלמה יהודה רכניץ
20 הסינגלים הכי פופולריים (לפי מספר צפיות ביוטיוב)
חרלפ16לב טהור5 באוקטובר 2020553,712הפקה מוזיקלית: רובי בנט17תעיתי4 ביוני 2018541,856צילום: דרור לבנדיגר; עריכה: רותי פרידליס18פתח לנו שער19 בספטמבר 2017508,44019ואמר ביום ההוא20 בפברואר 2020497,916צילום: יוסי גולדברגר20בזכות התורה בסיום הש"ס של דרשו12 במאי 2020486,854הפקה מוזיקלית: רובי בנט21קול דמי בניך4 במרץ 202488,499הפקה מוזיקלית: רובי בנט
"עץ חיים" (דואט עם מרדכי בן-דוד) באלבום "שיר1" 2014
"ואמרת בלבבך" (דואט עם מרדכי בן-דוד) באלבום "שיר2" 2016
"פתח לנו שער" (דואט עם מרדכי בן-דוד) באלבום "צעקה" 2017
"צמאה" (דואט עם שולי רנד) במופע צמאה 2020
מוטי שוורץ (נולד ב-1 ביוני 1963) היה מנכ"ל משכנות שאננים.
בעברו היה המייסד והמנכ"ל הראשון של אתר החדשות ynet, הקים את אגף התוכן הסלולרי בחברת פלאפון, שימש כסמנכ"ל ניו מדיה של קבוצת Jerusalem Post ומנכ"ל בפועל של בית התפוצות.
מוטי שוורץ נולד בחיפה בשנת 1963. למד בבית הספר היסודי בארי, ולאחר מכן למד בחטיבת הביניים עירוני ג' ובבית ספר התיכון בסמ"ת.
בשנת 1982 התגייס לצבא ושירת בחטיבת הנח"ל בתפקידי לחימה.
בשנת 1986 השתחרר בדרגן סרן והחל ללמוד את התואר הראשון בחוג למדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב, אותו סיים בשנת 1989. באותה שנה החל את לימודי התואר השני במדעי הניהול, בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, אותו סיים ב-1992.
במקביל שירת במערך האבטחה של משרד ראש הממשלה עד לשנת 1991.
בשנת 1994 הצטרף לקבוצת ידיעות אחרונות כמנכ"ל ומנהל פרויקטים של חברת ידיעות אינטרנט, וייסד את קבוצת התוכן שנהפכה לאחר מכן לאתר ynet.
הוא שימש בתפקיד עד לסיום תפקידו בשנת 2001.
בין השנים 2001-2004 שימש מנהל אגף התוכן בחברת פלאפון.
שנת 2005 שימש כסמנכ"ל ניו מדיה בקבוצת Jerusalem post עד שנת 2007.
בשנת 2010 מונה שוורץ לסמנכ"ל התוכן של בית התפוצות, ולאחר מכן משנה למנכ"ל בית ואף שימש כמנכ"ל בפועל עד שנת 2013.
בשנת 2013 מונה שוורץ למנכ"ל משכנות שאננים במקומו של אורי דרומי.
מרדכי (מוטי) קירמאיר (נולד בשנת 1949) הוא ראש המועצה המקומית בנימינה לשעבר, כיהן בשנים 1981–1998.
קירמאיר נולד וגדל בבנימינה, כבן למייסדי נחלת ז'בוטינסקי.
הוא בוגר תואר ראשון בתחום החינוך ולימודי ארץ ישראל מאוניברסיטת חיפה.
שימש כמנהל בית הספר העל יסודי לחינוך מיוחד על שם קורצ'ק בחיפה.
בשנת 1981 נבחר לתפקיד ראש המועצה המקומית בנימינה.
כנציג הליכוד השיג בבחירות 1998 26.9 אחוזים מהקולות ואותו החליף בתפקיד אריה זיתוני.
בתקופת כהונתו כראש מועצה נחתמה ברית ערים תאומות עם העיירה טוקאי שבהונגריה.
לאחר סיום תפקידו החל לשמש כיו"ר מנהלת הוועדה המרחבית לתכנון ולבנייה שומרון ומשנת 2004 כיו"ר הוועדה.
בשנים 2001 - 2005 שימש כחבר דירקטוריון בחברת ההשקעות "סהר אינווסטק" בבעלותו של עופר הירשזון בנו של אברהם הירשזון, לימים שר האוצר.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב-2018, הודיע על התמודדותו לתפקיד ראש המועצה המקומית בנימינה-גבעת עדה.
קירמאיר הפסיד בבחירות לאיתי ויסברג.
מוטי רייף (נולד ב-25 באוגוסט 1964) הוא יזם, איש עסקים ומפיק אירועי אופנה וטלוויזיה ישראלי, חבר מועצת העיר תל אביב ונשיא אגודת הידידות והידידים של עמותת "רוח נשית".
אביו היה מדריך תיירים ואמו ציירת.
בגיל 16 השתתף כדוגמן בתצוגות אופנה.
לאחר שחרורו, עבר להתגורר בתל אביב.
הוא עבד ברשת האופנה "ראש אינדיאני" ובין היתר, הלביש את "צמד הבטלנים" שהופיעו באירוויזיון 1987.
בהמשך, ניהל בוטיק אופנה בחיפה ובתל אביב, בהם מכר, בין היתר, בגדים תחת המותג "מוטי רייף".
בשנת 1988 הצטלם כדוגמן ל של השיר "מה נתת לי" ששרה ירדנה ארזי.
בסוף שנות השמונים נכנס כשותף עם מארגנת תצוגות האופנה שלוה בן גל.
לאחר שנתיים, הקים חברת הפקות עם הדוגמנית פינצ'י מור, והם החלו לארגן תצוגות אופנה.
כעבור כשנתיים היה אחראי להפקתן של כ-50 תצוגות מדי חודש.
הוא ארגן אירועי השקות לבשמים ותצוגות למעצבים מובילים.
לאחר מכן החל לעסוק גם בהפקת אירועים שונים.
בשנים 1993–2003 ביים והפיק את טקסי בחירת מלכת היופי ששודרו בטלוויזיה.
בשנת 1995 ביים את אירוע "לובשים שלום" בנוכחות ראש הממשלה יצחק רבין, 90 מעצבי אופנה בינלאומיים הציגו "דגם לשלום" ובהם איב סן-לורן, ג'ורג'יו ארמני, ולנטינו, דולצ'ה וגבאנה ודונה קארן.
האירוע התקיים באמפיתיאטרון קיסריה ושודר בשידורי קשת.
במקביל נכנס כשותף בסוכנות הדוגמנות "לוק".
בסוף שנות ה-90 החל להפיק תוכניות טלוויזיה בישראל.
היה שותף להפקת אירוע היובל לאופנה הישראלית, במסגרת חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל.
הקים עם איתן אבוט, ממנכ"לי אולפני מימד, את חברת "מימד מוטי רייפ".
מאוחר יותר הצטרף לחברה כשותף שלישי, גיא המאירי.
הם הפיקו בשנת 1999 את טקס פרסי האופנה הישראלי ששודר בערוץ 2. הם גם הפיקו את התוכנית "מהפך", שהגישה אורנה דץ בערוץ 2 בשנים 2001–2005, את תוכניות "הישרדות", "היפה והחנון", טקסי פרסי האופנה בשנים 2000–2016 ואת טקסי "תגלית השנה" בשנים 1993–1999. רייף יצא משותפות זאת בחברת הפקות הטלוויזיה בשנת 2012.
ביוני 2003 מונה לנספח התרבות בקונסוליה בלוס אנג'לס, אך אחרי שלושה חודשים התפטר, לאחר שעובדת התלוננה שהטריד אותה מינית.
כעבור כשלוש שנים חזר לגור בישראל.
בשנת 2005 הפיק את הסרט התיעודי "Life After Tomorrow", בהשתתפות השחקנית שרה ג'סיקה פרקר, המציג את השימוש בילדות בעולם הבידור.
הסרט זכה בפרס "הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר" ובפרס הבימוי בפסטיבלים שונים.
בשנת 2006 הפיק את הסרט הדוקומנטרי "Brave Miss World", בבימויה של ססיליה פק, שבמרכזו האונס שעברה השחקנית-דוגמנית לינור אברג'יל, לפני שזכתה בתואר "מיס עולם" ב-1998. הסרט היה מועמד לפרס אמי באוגוסט 2014.
בשנת 2007 היה רייף שופט לצד יהורם גאון ויעל בר זוהר בתוכנית המציאות "הדבר הגדול הבא", ששודרה בערוץ 2 במסגרת זכיינית השידור "רשת".
בשנת 2009 יזם והפיק בבוורלי הילס את אירועי "Beverly Hills Fashion Festival".
שנה אחר כך, יזם את "שבוע האופנה" בתל אביב.
בשנת 2011 ייסד רייף את חברת הפקת האירועים, "רייפ אנטרטיינמנט", מחברות ההפקה המובילות בישראל בעולם האופנה.
בשנת 2012 נבחר במקום הראשון ברשימת "100 המשפיעים בתעשיית האופנה" של מגזין "את".
ב-2016 השתתף בסדרה תיעודית בת שישה פרקים, "סיפורי בדים", ששודרה בערוץ yes דוקו, ועסקה בפער הגדול בין הזוהר של עולם האופנה למציאות מאחורי הקלעים.
ב-2019 יצר את תוכנית הראיונות "ללא פילטרים" בערוץ האופנה הישראלי, בה אירח אמנים ישראלים לשיחה אישית.
העונות השנייה והשלישית של התוכנית משודרות, החל מ-2021, ב"רשת 13".
רייף הוא אחד משבעת נציגי רשימת "תל אביב אחת" במועצת עיריית תל אביב-יפו.
כחלק מתפקידו, הוא מחזיק תיק הרשות לחוסן ושוויון חברתי בעיריית תל אביב ומשמש כדירקטור במת"ש (מרכזי תעסוקה שיקומיים) של העירייה.
רייף משמש גם חבר דירקטוריון תיאטרון הבימה.
הקים את "קרן אמהות ע"ש פינצ'י מור", התומכת באמהות חד הוריות ומממנת עבורן את חינוך ילדיהן, ומשמש כנשיא אגודת הידידים והידידות של עמותת "רוח נשית".
בריאיון בשנת 2021 אמר כי הוא שואף לכהן כשר הרווחה.
רייף היה בן זוגה של הזמרת פנינה בריק, חברת להקת "סקסטה", ולהם תאומים בן ובת.
הוא יצא מהארון ולאחר מכן סיפר כי במשך שנים רבות הסתיר את היותו הומוסקסואל ואף ניסה בצעירותו טיפולים שונים כדי לשנות את הנטייה המינית שלו, אך ללא הצלחה.
משנת 2018, נמצא בזוגיות עם סימור לוזון.
מרדכי (מוטי) רוזנבלום (4 בינואר 1946 - 22 במאי 2021) היה מנכ"ל מועצת העיתונות והתקשורת בישראל, עיתונאי ועורך במעריב, בגלי צה"ל ובטלוויזיה בכבלים.
מוטי נולד עם סיום מלחמת העולם השנייה בקזחסטן, שהייתה אז חלק מברית המועצות.
חודשים ספורים לאחר מכן, שבה המשפחה הצעירה, לוורשה בירת פולין, במטרה לחפש קרובי משפחה אשר נותרו בחיים לאחר השואה.
באוקטובר 1947, נולד אחיו הצעיר, דובי, במחנה העקורים וצלר שבגרמניה, שעה שהמתינו לעלייה ארצה.
בספטמבר 1948 עלתה המשפחה לארץ והתיישבה בעיר העולים, לוד.
אבי המשפחה, שלמה רוזנבלום התקבל לעבודה ברכבת ישראל ועד מהרה היה לאחד מנהגי הקטר הראשונים במדינת ישראל.
אחרי כיתה ט' בתיכון רמלה לוד, עבר מוטי להמשך הלימודים העל יסודיים, במוסד החינוכי של קיבוץ עברון ליד נהריה.
לאחר מכן עבר קורס בבית הספר הטכני של חיל האוויר, ואז התגייס לצה"ל - בינואר 1964 והחל את שירותו הצבאי בחיל האוויר, בכנף 4 בחצור, כטכנאי מערכות מטוסים ובתפקיד זה שירת עד תום השרות, באוגוסט 1966.
נפטר ב-22 במאי 2021. הותיר אחריו אישה, לביאה, שתי בנות וארבעה נכדים.
דוב רוזנבלום, אחיו הצעיר, התגייס לצה"ל בגיל 17 ושירת בחטיבת גולני.
ב--9 ביוני 1967, בגיל 19 וחצי, נפל סמל דוב רוזנבלום, לוחם בגדוד 12 של גולני, בקרב תל פאחר, ביומה האחרון של מלחמת ששת הימים.
הוא הותיר אחריו את סלי, אשתו הצעירה שהייתה בהיריון מתקדם.
חודשיים אחרי נפילתו, נולדה בתו דברת.
מוטי החל את עבודתו העיתונאית בתחילת שנת 1971, תחילה כפרילנסר במדור הספורט של העיתון מעריב ומיד אחרי מלחמת יום הכיפורים, התקבל לעבודה במשרה מלאה בעיתון שהיה אז הנפוץ במדינה.
במקביל הוזמן מוטי לגלי צה"ל כאיש מילואים ובמשך 35 שנים הגיש פינות ותוכניות ספורט ואקטואליה, כמו גם מבזקי חדשות בלילות.
בשנת 1989, הצטרף לתחנת הטלוויזיה בכבלים "גוונים", שפעלה באזור ראשון לציון, רמלה ולוד.
ביולי 2016 החל לכהן כמנכ"ל מועצת העיתונות והתקשורת בישראל, לאחר שהתבקש לקחת את התפקיד על ידי נשיאת המועצה, שופטת בית המשפט העליון (בדימוס) דליה דורנר.
מועצת העיתונות היא גוף וולונטרי, שהוקם בשנת 1963 במשותף על ידי העיתונות (מו"לים, עורכים ועיתונאים) ונציגי ציבור – כמו גופים מקבילים בעולם.
המועצה מופקדת על שמירת הערכים של עיתונות חופשית וטובה, ובמסגרת זו היא קובעת את כללי האתיקה החלים על כלי התקשורת ואוכפת את הכללים האלה.
מועצת העיתונות מופקדת – מטעם הגורמים המיוצגים בה – על שמירת הערכים של עיתונות חופשית, בהם חופש המידע, חופש הביטוי וחופש הבעת הדעה.
נציגי המועצה מגנים על חופש העיתונות בהופעות בכנסת ובמאבק על דעת הקהל.
בין השאר, המועצה נלחמת לביטול יוזמות חקיקה המבקשות להטיל הגבלות על חופש הביטוי; נאבקת בפעולות של גופים שלטוניים נגד עיתונאים וכלי תקשורת; ופועלת נגד מונופולים וקרטלים בתקשורת הישראלית.
בינואר 2021 הודיע על פרישתו הצפויה מהתפקיד בסוף פברואר באותה שנה ביחד עם הנשיאה, השופטת (בדימוס) דליה דורנר.
במקביל לעבודתו העיתונאית, עסק מוטי בפעילות רצופה בעמותות שונות לטובת הציבור.
בין היתר היה חבר בעמותת "לב החסד", שעסקה בחלוקת מזון למשפחות נצרכות, בכל סוף שבוע; "העמותה למלחמה בסמים" בראשון לציון.
משנת 2014 ועד למותו היה פעיל בעמותת "ידידי הסיסים" ובשנותיו האחרונות כיהן כיו"ר העמותה.
העמותה עוסקת בשימור אוכלוסיית הסיסים בישראל ובהעלאת המודעות הציבורית לקיומה של ציפור זו.
מאז נפילתו של אחיו דובי, כתב מוטי מאות רבות של מכתבים אל אחיו הצעיר, בהם הקפיד לשתף אותו בכל מה שקורה במשפחה, במדינה ובחייו האישיים, כמו גם הגיגים בתחומים השונים של החיים.
במקביל פרסם מוטי כמה ספרים, ביניהם "קל לגדל סבא" (נכתב בשיתוף עם ידידו ברוך מאירי), "על מי אני חושב", כמו גם את סיפורו של נח שקלאר "לפני המבול ואחריו".
בשנת 2017 זמן קצר לאחר שהתקבל כחבר באגודת הסופרים העבריים בישראל, הוא פרסם חלק מהמכתבים שכתב לאחיו הצעיר דובי, בשם: "החמסין נשבר דובי וגשם החל לרדת...".
במהלך השנים הפיק מוטי וביים עשרות סרטי תעודה, ביניהם:
"ילדים ברמה" עם סי היימן – סיפורם של ארבעה ילדים ברמת הגולן.
"היי אדם" – סיפור חייו ומותו של האלוף אלברט מנדלר.
"רני אחד" – סיפורו של אלוף ישראל באגרוף תאילנדי, במהלך אליפות בינלאומית בתאילנד.
"להיות נקי" – על כפר זוהרים, המשמש ככפר גמילה מסמים
"גבולות מסוכנים" – מסע חיפוש אחר צעיר ישראלי שנרצח ונשדד בבהוטן שבהרי ההימליה.
מרדכי ששון (נולד ב-29 באוגוסט 1975) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן הימני וכקשר לסירוגין.
ששון התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בני יהודה.
ב-24 באוקטובר 1992, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1–2 נגד הפועל ירושלים.
בעונת 1994/1995, הפך לשחקן הרכב בקבוצה ורשם 29 הופעות בליגה ואף כבש שער אחד.
בעונת 1996/1997, זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו.
בקיץ הושאל למכבי יפו, במדיה רשם 14 משחקי ליגה.
בסיום העונה, ירדה יפו לליגה השנייה וששון חזר לבני יהודה.
בקיץ , הושאל להפועל בית שאן.
עונה לאחר מכן, חזר לבני יהודה שירדה לליגה הלאומית עונה קודם לכן, וסייע לה לחזור לליגת העל אחרי היעדרות של עונה אחת.
ב-2 באוגוסט 2006, עת סיימה בני יהודה את האימון וששון עשה את דרכו לביתו, ששון נפצע באורך בינוני ברגלו לאחר שעבר תאונת דרכים.
ששון, לא זכה לחזור למגרשים ונאלץ לפרוש מכדורגל.
מוטי פרי (נולד ב-2 באוקטובר 1949) הוא פרופסור לכלכלה באוניברסיטת ווריק, אנגליה ופרופסור אמריטוס לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחומי המחקר שלו הם תורת המשחקים ומכרזים.
היה בין המקימים של תנועת שלום עכשיו.
מוטי פרי נולד בקיבוץ יד מרדכי, גדל ולמד בקיבוץ עד גיוסו לצה"ל בשנת 1967. בצה"ל שירת כטייס מסוקים והשתחחר לאחר שירות קבע ב-1974. בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני בכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר דוקטור בכלכלה מאוניברסיטת פרינסטון.
ב-1984 חזר לישראל והתמנה למרצה באוניברסיטה העברית.
בשנים 2005–2008 היה פרי עורך חבר בכתבי העת ו-.משנת 2000 הוא חבר בחברה האקונומטרית, ומשנת 2008 חבר מועצה בחברה לתורת המשחקים.
מוטי פרי הוא היועץ לרשות החברות הממשלתיות כאשר בשנת 2005 יצא המכרז להפרטת בזק אשר בו בפעם הראשונה נועצה המדינה במומחה לתורת המשחקים לצורך קיום מכרז ממשלתי.
לאחר ביקורו של אנואר סאדאת בישראל בשנת 1978 נמנה פרי על הקבוצה המרכזית בירושלים, שהקימה את 'שלום עכשיו', תנועה הפועלת להעלאת התמיכה הציבורית בתהליך השלום, עליה נמנו צלי רשף, דדי צוקר, עמרי פדן ויולי תמיר, יחד עם פעילים בקיבוץ הארצי ובתל אביב וחיפה.
פרי היה גם אחד מיוזמי מכתב הקצינים (1978) של 348 קציני מילואים בצה"ל בקריאה לראש ממשלת ישראל מנחם בגין ובו קריאה לחתור לשלום עם מצרים ולהעדיף את השגת השלום על פני רעיון ארץ ישראל השלמה.
לאורך כל השנים התנגד פרי להתיישבות הישראלית בגדה המערבית, שלדעתו היא בלתי מוסרית ומהווה מכשול בפני אפשרות השלום עם הפלסטינים.
מוטי פרי היה גם בין טייסי המילואים של חיל האוויר שגרמו למחלוקת ערב ראש השנה (2003) עם הצהרתם כי הם יסרבו להשתתף ב"הרג ממוקד ".
מכתב הטייסים, שנשלח למפקד חיל האוויר, יצר מודעות תקשורתית רבה בישראל ובעולם.
בשנת 2005 פרי היה גם ממארגני מכתב גלוי של אנשי סגל באוניברסיטאות בישראל, שתמך בסטודנטים המסרבים לשרת כחיילים בשטחים הכבושים.
משנת 2011 הוא מכהן כחבר דירקטוריון בצלם וכן חבר בוועד המנהל של הקרן החדשה לישראל.
מוטי פרי חבר ב-555 פטריוטים.
מרדכי מלכה (נולד ב-13 בדצמבר 1990) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ .
מלכה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל נצרת עילית.
ב-24 באפריל 2010, מלכה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–2 נגד אחווה עראבה.
ב-28 באוקטובר, מלכה הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד אחווה עראבה במסגרת גביע הטוטו, וכעבור שלושה ימים כבש את שער הבכורה שלו בליגה בתיקו 2-2 נגד מכבי באר שבע.
את העונה, מלכה סיים עם 9 שערים.
ב-18 בינואר 2011, מלכה חתם בהפועל באר שבע והצטרף אליה בסיום העונה.
ב-30 ביולי, מלכה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 להפועל ראשון לציון במסגרת גביע הטוטו.
שבוע לאחר מכן, כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד בית"ר ירושלים.
בקיץ , מלכה חזר להפועל נצרת עילית.
ב-26 ביולי 2013, מלכה חתם בהפועל ראשון לציון, אך בינואר של אותה עונה חתם בהפועל מרמורק מליגה א' דרום.
ב-18 בנובמבר 2011, מלכה חתם בעירוני נשר, עמה הגיע לפלייאוף העלייה לליגה הלאומית בו הפסידה לקבוצת נעוריו, הפועל נצרת עילית.
בקיץ , מלכה חזר לנצרת עילית.
ב-3 בפברואר 2016, מלכה חתם במכבי נתניה מליגת העל.
בסיום העונה, נתניה ירדה לליגה הלאומית ומלכה חזר לנצרת עילית.
ב-11 באוגוסט 2017, מלכה חתם בהפועל כפר כנא מליגה א'.
מלכה סיים את העונה כמלך שערי הליגה עם 17 שערים.
בקיץ , מלכה חתם בהפועל רמת השרון ועונה לאחר מכן בבני סכנין.
ב-2 בפברואר 2021, מלכה חזר לקדנציה חמישית בהפועל נוף הגליל.
שנה לאחר מכן חתם במועדון ספורט כפר קאסם.
ב-30 ביוני 2022 חזר להפועל נוף הגליל.
מוטי מזרחי (נולד ב-22 בפברואר 1946) הוא אמן ישראלי רב-תחומי, עוסק בצילום, פיסול, וידאו, ומולטימדיה.
מוטי מזרחי נולד בשנת 1946 נולד בשכונת שבזי בתל אביב וגדל בשכונת רמת ישראל.
מזרחי נכה בשתי רגליו מילדותו כתוצאה ממחלת הפוליו והוא נעזר בזוג קביים לשם הליכה, ונכותו זאת מתבטאת לעיתים בעבודותיו השונות.
בשנים 1969–1973 למד באקדמיה לאמנות בצלאל.
מזרחי משתמש בהומור ואירוניה עצמית בעבודותיו, בדגש על הגוף האנושי, פגמיו והנאותיו, ובחינת הדיכוי והשליטה של הקבוצות החזקות בחלשות מבחינה חברתית ופוליטית.
סגנונו פיגורטיבי ויצירתו הושפעה רבות מהאמן יוזף בויס.
בתחילת שנות ה-70 החל מזרחי ליצור מייצגים שקשורים בנכותו ובתהליכי ריפוי רוחניים.
בזמן לימודיו בבצלאל הציג שלושה ממיצגיו הקאנונים: ב"ויה דולורוזה" תועד מזרחי צועד ברחובותיה הצרים של ירושלים, במסלול שעשה ישו בעיר העתיקה, כשהוא נושא על גבו את דיוקנו ונתמך בקביו.
ב"מלך ירושלים" הוא מצולם בהר הזיתים כשהוא יושב על כיסא, קביו לצדיו, חובש לראשו מעין כובע צילינדר עשוי נייר וצופה אל העיר העתיקה.
ב"בצק" הוא מקיים יחסי מין עם בת זוגו בזמן ששניהם מכוסים בבצק.
הוא יוצר מתוך חוויות פרטיות והקשבה למתרחש.
במהלך שנות ה-70 התקשר מזרחי עם אסכולת המדרשה לאמנות שהתרכזה סביב מפגשים קבועים אצל רפי לביא.
והיו בה חברים: תמר גטר, מיכל נאמן, יאיר גרבוז, אפרת נתן, נחום טבת, דוד גינתון, ואליהם הצטרפו דגנית ברסט ומזרחי שהגיעו מבצלאל.
המשותף להם הוא בהתייחסות לתכנים אישיים במרכז היצירה.
ב-1980 במסגרת הביאנלה הראשונה לפיסול הישראלי, שנערכה, מזרחי הציג מופע מורכב בשם "שעת היונה" על רחבת הדשא ליד חצר תל חי.
"בעקבות פעולות של נשים בלבוש ובעירום, המניחות ואוספות ביצים על הדשא, מזרחי החל לנוע על הדשא ואיבר מינו צבוע לבן.
בעודו גורר בחבלים צמיג ממולא בקופסאות קרטון ומאחוריו צעירה המגוננת עליו עם מטרייה ועוד ארבעה יחדים הפוסעים מאחורי הצמיג, הופעלו הממטרות והאמן החל להטיל את מימיו על אחת מהן.
באותו רגע שחררו הילדים יונים מתוך קופסאות הקרטון לרגלי אנדרטת האריה השואג.
מזרחי מתפקד כשאמאן המפעיל כוחות של התעלות רוחנית (ריחוף היונים) ובמקביל במעשה ההשתנה, מבזה את אידיאל הגבורה וההקרבה הצבאית"
בשנות ה-80 החל ליצור פיסול פיגורטיבי בעזרת אסיסטנטים.
ייצג את ישראל בביאנלה בפריז בשנת 1980, בשנים 1981 ו-1987 בביאנלה לאמנות בסאו פאולו, ובשנת 1988 נבחר לייצג יחד עם צדוק בן דוד את ישראל בביאנלה של ונציה תחת אוצרותו של אדם ברוך.
לקראת סוף שנות ה-90 עבר ניתוח על מנת לשפר את מצב בריאותו, אולם תוצאותיו לא החזיקו מעמד והשפיעו על יכולתו ליצור באינטנסיביות.
בשנת 2000 יצר פרויקט פיסולי תחת השם "רואנדה- קזנובה" שעסק בניצול נשים והוצג בתערוכת יחיד גדולה במוזיאון חיפה לאמנות.
ב-2004 הציג תערוכת יחיד שהתפרשה על שלוש גלריות והייתה סוג של גרסה עכשווית למיצגיו בשנות ה-70. התערוכה כללה את המיצב "נהי" בגלריה דביר, המיצב "תשוקה" בגלריית שלוש ומיצב "רחמים" בגלריית המדרשה.
במיצב "תשוקה" הצופים מוזמנים להתבונן מבעד לחור הצצה שנקבע בקיר הפרדה אדום/כתום החוצה את חלל הגלריה, דרכו נראים יגאל עמיר ומרדכי ואנונו.
במרכז המיצב "נהי" נחשפה העבודה "מאחורי השאהיד" – וילון שעליו רקומים משפטי אהבה מתוך שיר של אום כולתום.
החלל עצמו הוסב למקשת אבטיחים, ועל אחד מקירותיו הוקרנה דמותו של הזמר האיראני אמיר שאהסר, השר שירי געגועים למולדת.
במיצב "רחמים", חלל הגלריה התמלא בעשרות הליכוני-נכים תועים שעליהם מגבות ורודות, ובפנסי תאורה המכוונים לשום מקום.
הצופה, שלא נשאר לו מקום בחלל הגלריה, נאלץ להתבונן בתערוכה מבחוץ.
באותה שנה נבחר שוב לייצג את ישראל בביאנלה בוולנסיה.
ב-2014 בתערוכה "איך בין א מענטש" (אני בן אדם) הציג מזרחי רישומים שהחל לרשום ב-2010 לאחר שגופו החל לבגוד בו ולאחר הפסקה של שלושה עשורים בהם נמנע מלהציג רישום.
בתערוכה זאת התמקד בדמות היהודי הגלותי שבחולשתו מצא חוכמה וכוח.
שמשון העלוב האנטי גיבור מהעשור האחרון של מזרחי, ההפך מהצייד הכנעני "נמרוד" של דנציגר, נושא על כתפיו איל ברזל המנגח את חומת האטימות והאנטגוניזם החברתי.
אחת מעבודותיו המוכרות היא פסל עין השמש המתנשא לגובה 18 מטרים באשדוד.
1975 - "פנים חדשים" גלריה שרה גילת, ירושלים
1976 גלריה הקיבוץ, תל אביב-יפו.
1977 - "תערוכה לבנה" גלריה שרה גילת, ירושלים
1978 - גלריית פטרי, מלמו, שוודיה
1982 "מתווים לאופרת העקידה", גלריה שרה לוי, תל אביב-יפו.
1985 - אגף הנוער במוזיאון ישראל, ירושלים
1989 "מוטי מזרחי", גלריה שרה לוי, תל אביב-יפו.
1991 - "מחיאות כפיים ביד אחת", גלריה שלוש, תל אביב-יפו.
1992 יריד אמנות שיקגו, ארצות הברית.
1993 - "סטלה מאריס" בית קונסטנט, רמת גן.
2000 - "רואנדה קזנובה" מוזיאון חיפה לאמנות.
2001 "רואנדה קאזנובה – פיתוי", גלריה בראונשטיין/קוואי, סן-פרנסיסקו.
"Body Care Light", גלריה שלוש, תל אביב-יפו.
אוסף ע"ש דן סנדל, מוזיאון ת"א לאמנות, תל אביב-יפו.
2002 "רואנדה קאזנובה – בלינקינג", גלריה שלוש, תל אביב-יפו.
2002 "רואנדה קאזנובה – בלינקינג", בית העירייה, יבנה.
2004 "Passion", גלריה שלוש, תל אביב-יפו.
"Wailing", גלריה דביר, תל אביב-יפו.
"Compassion", גלריית המדרשה, תל אביב-יפו.
2011 "חדר חריגים – דיוקן עצמי כשמאן", המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב-יפו.
2024 "הבהובי תודעה", מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
1975 "סדנא פתוחה", מוזיאון ישראל, ירושלים.
תערוכה קבוצתית, בית האמנים, תל אביב-יפו.
תערוכה קבוצתית, גלריה ג'ולי מ., תל אביב-יפו.
1976 "אמן וצילום", הטריאנלה השנייה לצילום, מוזיאון ישראל, ירושלים.
1977 "תערוכת הסתיו", גלריה שרה גילת, ירושלים.
1978 "אמן חברה אמן", מוזיאון ת"א לאמנות, תל אביב-יפו.
"אמנים בוחרים אמנים", מוזיאון ת"א לאמנות, תל אביב-יפו.
"תל חי 80", מפגש אמנות בת זמננו.
"7 אמנים ישראליים", המוזיאון לאמנות מודרנית, אוסלו, נורווגיה.
1982 "כאן ועכשיו", מוזיאון ישראל, ירושלים.
"Pictures are not Forbidden", המוזיאון לאמנות מודרנית, דיסלדורף, גרמניה.
תערוכה קבוצתית, יריד אמנות בינלאומי, בזל, שווייץ.
1983 "המצלמה כמכחול", תערוכה קבוצתית נודדת, אמנות לעם.
1984 "80 שנות פיסול", מוזיאון ישראל, ירושלים.
"אגס וגם תפוח", מוזיאון ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב-יפו.
1985 "שנתיים איכותיות מצטברות", (פרויקט סנפרוסט) מוזיאון ת"א ביתן הלנה רובינשטיין.
"בשטח פתוח", מוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
"שנה טובה", אגף הנוער מוזיאון ישראל, ירושלים.
Grand Palace, הביאנלה לאמנים צעירים, פריס, צרפת.
"אבני דרך", מוזיאון ישראל, ירושלים.
"מחווה לבויס", מכון גתה, תל אביב-יפו.
"דיוקן", גלריה אחד העם, תל אביב-יפו.
"אין חיות רעות", תערוכה קבוצתית ניידת, אמנות לעם.
1987 ביאנלה בסאו פאולו, ברזיל.
לקראת ביאנלה וונציה, מוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
"עקידת יצחק באמנות הישראלית", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
"על אחד ההרים", הגלריה האוניברסיטאית, תל אביב-יפו.
"עם בונה ארץ", מוזיאון הרצליה לאמנות, הרצליה.
1988 הביאנלה לאמנות בוונציה, איטליה.
"ארבעים פסלים וציירים מישראל", מוזיאונים שונים ברחבי העולם.
1989 "בצל הקונפליקט", המוזיאון היהודי, ניו יורק, ניו יורק.
תערוכת אוסף, מוזיאון ישראל, ירושלים.
"העמוד בפיסול הישראלי", גן הפסלים, הגלריה האוניברסיטאית, תל אביב-יפו.
הביאנלה הראשונה לפיסול, עין הוד.
"גילוי הומור באמנות הישראלית", תערוכה ניידת, אמנות לעם.
1990 " החוויה היהודית באמנות המאה העשרים", הגלריה לאמנות ברביקן, לונדון.
"אמנות ישראלית סביב 1990", הקונטסה אלה, דיסלדורף, גרמניה.
1991 הביאנלה בסאו פאולו, ברזיל.
"מקום 1991" – תערוכת פיסול ישראלי ליפן, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
"אמנות ישראלית עכשיו – תצוגה מורחבת", מוזיאון ת"א לאמנות, תל אביב-יפו.
"דו־ממד – תלת־ממד", פסטיבל ישראל, תיאטרון ירושלים, ירושלים.
1992 "מבט והיבט", בית האופרה, לייפציג, גרמניה.
"אמנות בפס עיצוב", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
"אוצרים באמנות הישראלית", גלריה שרה קונפורטי, יפו.
הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרוני בובות, ירושלים.
1993 "מקום – אמנות ישראלית עכשווית", המוזיאון לאמנות המאה ה-20, וינה, אוסטריה.
"עקבות פעולה משנות השבעים", גלריה שלוש, תל אביב-יפו.
"הפיסול בתיאטרון", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד; מוזיאון בת ים; מוזיאון ערד.
"הארות", אגודת האמנים, תל אביב-יפו.
"תפר", מוזיאון עירוני, אשדוד; מוזיאון "יד לבנים", פתח תקווה.
"חמש השנים הראשונות", סדנאות האמנים, תל אביב-יפו.
"מזרחי נגד ראוכוורגר", גלריה בינט, תל אביב-יפו.
גלריה פישר, לוס אנג'לס, קליפורניה.
1994 "מהפכה שמחה", הסדנא החדשה לאמנות, רמת אליהו.
"אמן מורה אמן", מכון אבני, תל אביב-יפו.
"אמני הסדנאות במחווה לבאוהאוס", סדנאות האמנים, תל אביב-יפו.
"הוקרה לג'ון בייל", בצלאל, ירושלים.
"חרדה", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
"איזהו גיבור", אגף הנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים.
"מסיכות", המשכן לאמנויות, תל אביב-יפו.
1995 "פיסול קטן", גלריה שלוש, תל אביב-יפו.
"מיתוס דדלוס ואיקרוס", קריית המוזיאונים, מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה.
"קו אופ הולך על אמנות הסביבה", בחסות השר יוסי שריד, גלריה שלוש, תל אביב-יפו.
"תערוכת אמני ישראל בשכונות ובעיירות פיתוח", המרכז לאמנויות ע"ש ג'ראר, ירושלים.
"הארות", אמנות עכשווית, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב-יפו.
"אמני ישראל בשכונות ובעיירות פיתוח במוזיאון לתרבות הבדואים", קיבוץ הל"ה, עמק האלה.
"לנוכח האחר", בעקבות יצחק רבין, גלריה יצירות, מושב אילניה.
1996 "עקידת יצחק", תערוכה קבוצתית המוקדשת ליצחק רבין, גלריה מני H, תל אביב-יפו.
"יהי אור", הביאנלה לפיסול, קיפיסיה, יוון.
"בהירות-אפלה", תערוכה בינלאומית, גלריה שלוש, תל אביב-יפו.
1998 "אמנות שנות השבעים", הגלריה האוניברסיטאית, תל אביב-יפו.
"העיניים של המדינה", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו.
"7 אמנים ב-7 סוכות", מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב-יפו.
"שישים כוח סוס", גג בית הגפן, חיפה.
תערוכה במוזיאון היהודי בבודפשט, הונגריה.
1999 "שלוש דורות", לונדון, אנגליה.
"פסלים בגינה", סדנאות האמנים, תל אביב-יפו.
"אקו", גלריה שלוש, תל אביב-יפו.
"זה מסתובב", אמנים יוצרים בנושא מקור וזיוף, תיאטרון גבעתיים.
"185 אמנים ישראלים בפקסימיליה מן המקור", המשכן לאמנויות הבמה, תל אביב-יפו.
2000 אוסף וורה סילביה וארתורו שוורץ לאמנות עכשווית, מוזיאון ת"א לאמנות, תל אביב-יפו.
"אוסף", גלריה שלוש, תל אביב-יפו.
2001 "תערוכת הנשקיה" (Armory Show), מוזיאון ת"א לאמנות, תל אביב.
תערוכת אל-סם:, בית האמנים אלחריזי, תל אביב-יפו.
"האוסף", המוזיאון לאמנות מודרנית, וינה, אוסטריה.
2002 "גבולות הפיסול", המוזיאון הפתוח, תפן; גלריה אברהם ביירון, אונ' בן-גוריון, באר שבע.
"Conceptes De L'espai", מוזיאון חואן מירו, ברצלונה.
"נטע זר", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד; היכל העירייה, גלריה כפר סבא.
2003 "Surface Talk", גלריה שלוש, תל אביב-יפו.
"מפקד", גלריה שלוש, תל אביב-יפו.
"עשה לך..." – התעוררות יהודית באמנות הישראלית, גלריה זמן לאמנות, תל אביב.
2004 הביאנלה לאמנות בוולנסיה, ספרד.
"Love is in the Air", גלריה זמן לאמנות, תל אביב-יפו.
"The Puppet Show", גלריה זמן לאמנות, תל אביב-יפו.
2006 "Lichtwerke", מומוק- המוזיאון לאמנות מודרנית, וינה, אוסטריה.
"Arte et Vita", גלריה פאלצו ריאל, מילאנו, איטליה.
"The Giving Person", פלאצו דה לה ארטה, נאפולי, איטליה.
2007 "Dateline: Israel", המוזיאון היהודי, ניו יורק.
2008 "Micro Narratives", המוזיאון לאמנות מודרנית, צרפת.
2009 "גופי עצמי", שישים שנה של יצירה בישראל, מוזיאון ת"א לאמנות, תל אביב-יפו.
2012 "הגוף החסר", דימויי גוף בין יהדות לנצרות ביצירתם של שמונה אמנים ישראלים, מוזיאון בית התפוצות, תל אביב-יפו.