tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך אותה שנה מינה המושל ג'יימס מורהד את קריטנדן כמזכיר המדינה של קנטקי.
בבחירות שנערכו באוגוסט זכו הוויגים ברוב בשני בתי המחוקקים של קנטקי.
כאשר התכנסה האספה המדינתית, בחרו חבריה בקריטנדן כסנאטור מטעם המדינה על פניו של ג'יימס גתרי ברוב של 94 מול 40.
מיד לאחר שתפס את מושבו בסנאט, נבחר קריטנדן כחבר בוועדת האדמות הציבוריות וועדת המשפט של הסנאט, זאת בזכות ההשפעה של קליי.
בראשית תקופת כהונתו זו הוא התנגד באופן נחרץ להצעתו של הסנאטור תומאס ה.
בנטור להקצות תקציבים פדרליים לשדרוג קרקעות והקמת ביצורים צבאיים לאורך החוף המזרחי.
הוא גם תקף את ממשל ג'קסון על הצו הנשיאותי שעל פיו נדרש תשלום בזהב או בכסף על קרקעות הממשלה.
הוא ציין שהעקרונות של הצו הוצגו בהצעת החלטה שהוגשה לסנאט, אך נדחתה ברוב גדול.
קריטנדן טען שדחיית ההצעה הייתה למעשה גינוי שלה על ידי הסנאט, ועדיין הממשל פעל בניגוד לכך חודשים ספורים לאחר מכן, וחרג, כפי שקריטנדן הגדיר זאת, ממגבלות הסמכות של הרשות המבצעת.
במהלך תקופת כהונתו זו בסנאט, נותר קריטנדן מבקר בוטה של ג'קסון ושל יורשו מרטין ואן ביורן.
הוא תמך בתוכניתו של קליי לחלוקת ההכנסות ממכירת הקרקעות בין המדינות, ואף הצטרף לקליי בהתנגדותו ל שהממשל תמך בקיומה.
אחת מההצעות היחידות של הממשל שבהן הוא תמך היה ההכרה ברפובליקת טקסס החדשה.
במהלך תקופת כהונתו זו בסנאט בלטה במיוחד סוגיית העבדות.
קריטנדן נחשב כבעל דעות מתונות בנושא, ששאף להותירו מחוץ לשיח הפוליטי.
ב-1836 הוא התנגד לעצומות שהוגשו על ידי הקווייקרים לביטול העבדות בוושינגטון די.
סי., אך הוא גם התנגד לצעדים הרדיקליים של תומכי העבדות כמו הצעתו של ג'ון קלהון לאסור את הפצתם של חומרים כתובים נגד העבדות באמצעות הדואר במדינות הדרום.
בניגוד לטבעו הפייסני, נקלע קריטנדן לעימות בין חברי הקונגרס ג'ונתן סילי ויליאם גרייבס, עימות שהסתיים בדו-קרב.
באולם בית הנבחרים תקף סילי את יושרתו של עורך העיתון הוויגי, ג'יימס ווטסון ווב.
ווב העביר דרישה באמצעות ידידו, ויליאם גרייבס, שסילי יחזור בו מדבריו.
כאשר סירב סילי לקבל את המסר מגרייבס, האשים אותו גרייבס שהוא פגע בכבודו של ווב וקרא לו להתייצב מולו לדו-קרב.
גרייבס, שאליו התלוו חברי הקונגרס ריצ'רד מנפי מקנטקי וריצ'רד וייז מווירג'יניה, ביקש מקריטנדן לשמש כ"משנה" שלו בדו-קרב.
בתחילה מחה קריטנדן על כך, אך בסופו של דבר נעתר.
לאחר שתי החטאות של שניהם, נהרג סילי בסבב הירי השלישי.
לבית הנבחרים הוגשה הצעה להדיח את גרייבס ולגנות את שאר המשתתפים בדו-קרב, להוציא את קריטנדן שהיה סנאטור ולפיכך לא כפוף לבית הנבחרים.
ההחלטות על ההדחה והגינוי הורדו בסופו של דבר מעל סדר היום, אך קריטנדן חש באופן אישי ייסורים על מה שקרה והתחרט על מעשיו.
בבחירות לנשיאות של 1840 עודד קריטנדן שוב את הוויגים בקנטקי לתמוך במועמדותו של הנרי קליי.
במהלך ההצבעה בוועידה הארצית של המפלגה ב-1839, קיימו המועמדים קליי והגנרל וינפילד סקוט עם קריטנדן ועם איש המפלגה ג'ורג' אוונס משחק קלפים בבית אסטור בניו יורק.
כאשר הם קיבלו את ההודעה על ניצחונו של ויליאם הנרי הריסון, האשים קליי בהפסדו את סקוט והכה אותו בכתף שבה הוא נפצע במהלך השתתפותו בקרב לנדיס ליין במלחמת 1812. לאחר מכן היה צורך להוציא את קליי בכוח מהמלון.
סקוט שלח אז את קריטנדן לקליי עם קריאה לדו-קרב, אך קריטנדן גרם לפיוס בין השניים ושיכנע את קליי להתנצל.
לאחר שקליי הפסיד את המועמדות, תמך קריטנדן בהריסון.
באותה מערכת בחירות הוא נבחר מחדש לסנאט, אף על פי שהוא ציפה לקבל משרה בקבינט של הריסון.
בסופו של דבר הוא מונה לתובע הכללי של ארצות הברית.
לצורך כך הוא התפטר מהסנאט.
כתובע הכללי, הוציא קריטנדן רק חוות דעת משמעותית אחת.
העותר בתיק זה היה אדם שרכושו ניזוק במהלך פלישתו של אנדרו ג'קסון לשטח שהפך ב-1818 לטריטוריית פלורידה.
ב-1841 התיק היה עדיין בדיונים.
בית משפט בפלורידה פסק לטובת התובע והורה לממשלה הפדרלית לפצותו על הנזקים ולשלם ריבית על סכום התביעה בחישוב החל מהמועד בו נגרם הנזק.
מזכיר האוצר תומאס יואינג שאל את קריטנדן אם לבית המשפט הייתה הסמכות להורות על תשלום ריבית.
קריטנדן סבר שלבית המשפט לא הייתה הסמכות לכך, ויואינג לא שילם את הריבית.
חוות דעתו של קריטנדן שמשה תקדים במקרים דומים בהמשך על ידי התובעים הכלליים שכיהנו אחריו.
שבוע בלבד לאחר שמונה לתובע הכללי, נשלח קריטנדן לניו יורק כדי לגשר במתיחות עם בריטניה על הטבעת הספינה קרוליין על ידי כוח מיליציה קנדי, שניסה לדכא מרד בקנדה.
במשימה דיפלומטית זו פעל קריטנדן בנפרד ממשימותיו כתובע הכללי.
הוא דיבר עם מושל ניו יורק ויליאם סיוארד, וקיבל ממנו הבטחה שהוא יעניק חנינה לאלכסנדר מקלאוד שלכד את הקרוליין והעלה אותה באש, אם הוא יורשע במשפט בניו יורק.
בסופו של דבר זוכה מקלאוד.
זמן קצר לאחר פרשת הקרוליין, נפטר הנשיא הריסון, וסגן הנשיא ג'ון טיילר הושבע במקומו.
טיילר התנגד לניסיונו של קליי לקבוע את סדר היום של המפלגה הוויגית, והטיל וטו על שתי הצעות חוק בתחום הבנקאות בניגוד לעצתו של קריטנדן.
קריטנדן ושאר הוויגים בקבינט, למעט דניאל ובסטר, התפטרו במחאה על חריגתו של טיילר מהקו המפלגתי.
התפטרותו של קריטנדן נכנסה לתוקף ב-11 בספטמבר 1841. הוא שב לקנטקי ללא משרה פוליטית ועם מעט כסף ברשותו.
קבוצה של ידידים שלו במחוז וודפורד רכשה את הבית בו הוא גדל כילד והגישה לו אותו כמתנה בשובו לקנטקי.
ב-1842 מונה קריטנדן שוב כסנאטור כדי לאייש את המושב שהתפנה עם התפטרותו של הנרי קליי.
בינואר 1843 הוא נבחר מחדש לתקופת כהונה מלאה לאחר שהתמודד מול ריצ'רד ג'ונסון.
הסכסוך של הוויגים עם הנשיא טיילר המשיך ללא הפוגה, וכמה מהם דיברו בפתיחת הליך הדחה נגדו, אך קריטנדן התנגד לצעד זה.
בשנים 1841–1845 הוא היה יושב ראש הוועדה לענייני הצבא של הסנאט.
הוא תמך בהטלת מכסי מגן באופן מתון ובביצוע עבודות ציבוריות על ידי הממשלה הפדרלית.
הוא התנגד למתן זכות למדינות לקבוע את חלוקתן למחוזות בחירה, כך שיתאפשר להן לבחור את נציגיהם לקונגרס בבחירות בהן השטח של כל אחת מהמדינות היווה מחוז בחירה אחד.
גם בבחירות של 1844 תמך קריטנדן במועמדותו לנשיאות של קליי.
קליי נחשב בעיני רבים לא רק כמועמד המועדף מטעם הוויגים, אלא גם כבעל סיכויים גבוהים לזכייה בבחירות הכלליות.
אף אחת מהסוגיות המסורתיות של מסע הבחירות - "תפישת השלטון בכוח" של טיילר, "העסקה המושחתת" של קליי עם ג'ון קווינסי אדמס, או מכסי המגן - לא נראו ככאלו שמשכו את תשומת ליבם של ציבור הבוחרים.
בכל אופן, סוגיית סיפוחה של טקסס שינתה כליל את פני מערכת הבחירות.
קליי ערך סיור בדרום זמן קצר לפני שוועידת המפלגה הוויגית הגיעה למסקנה שהדעות בעד הסיפוח בחלק זה של ארצות הברית לא היו נחרצות כפי שסברו בוושינגטון.
בניגוד לדעה זו ובניגוד לעצתו של קריטנדן, שלח קליי מכתב בו הוא הביע את התנגדותו לסיפוח וביקש שיפורסם בעיתון National Intelligencer.
קליי האמין שהדמוקרטים שוב ייבחרו כמועמדם לנשיאות את ואן ביורן, שהתנגד לסיפוח, וכך תמנע הפיכת הנושא לסוגיה במערכת הבחירות.
קליי נבחר כמועמד המפלגה בהצבעה קולית (לא באמצעות פתקי הצבעה) בוועידת המפלגה שהתקיימה בבולטימור שבוע לאחר מכן.
בוועידת המפלגה הדמוקרטית, חודש לאחר מכן, לא עלה בידו של ואן ביורן להבטיח את בחירתו ותחת זאת בחרו הדמוקרטים בג'יימס פולק, שצידד באופן ברור בסיפוח.
קליי ניסה למתן את דעותיו על הסיפוח, אך שינוי עמדותיו גרמו להתנגדות משני צידי המתרס כאשר הוא ניסה למצוא דרך פשרה.
פולק המשיך להוביל בבחירות בהפרש צמוד.
הייתה זו הפעם האחרונה בה היה קליי מועמד לנשיאות וויגים רבים האמינו שבעקבות תבוסתו, קריטנדן יתפוס את מקומו כמנהיג המפלגה.
ב-1845 התעורר בסנאט הדיון על סיום השליטה המשותפת עם בריטניה בטריטוריית אורגון.
הסנאטור לואיס קאס ממישיגן תמך בסיום מידי של השליטה המשותפת וטען שפריצת מלחמה נגד בריטניה על הסוגיה הזאת היא בלתי נמנעת.
קריטנדן חלק עליו ועמד על כך שתינתן לבריטניה התראה מוקדמת של שנתיים לפני סיום השליטה המשותפת כדי לאפשר פתרון באמצעים דיפלומטיים.
בסופו של דבר גברה דעתו של קריטנדן והפשרה עם בריטניה נכנסה לתוקף כאשר גבול ארצות הברית–קנדה נקבע על קו הרוחב 49 צפון.
ב-1846 נכנסה ארצות הברית למלחמה עם מקסיקו בניסיון להשיג את השליטה בטקסס.
קריטנדן לא תמך בפתיחה במלחמה ולאחר הכרזתה הוא עמד על כך שנציגים מטעם הממשל יתלוו לכוחות הלוחמים וינסו להשיג שלום בכל הזדמנות.
לאורך כל המלחמה, הוא התכתב באופן סדיר עם הגנרלים זאכרי טיילור ווינפילד סקוט.
שני בניו של קריטנדן, ג'ורג' ותומאס שירתו במלחמה.
תומאס קריטנדן שירת במטהו של סקוט.
הנשיא פולק התייעץ עם קריטנדן בנוגע לתנאי השלום שעליהם יש להסכים כדי להגיע לסיום המלחמה.
קריטנדן עמד על כך שתנאי השלום לא צריכים לכלול סיפוח של שטחים שלארצות הברית לא הייתה טענה צודקת לגביהם.
הסכם גואדלופה אידלגו שהוגש לקונגרס ב-1848 קרא למקסיקו לא רק לוותר על תביעותיה בטקסס, אלא גם בניו מקסיקו, קליפורניה וכל השטחים שביניהן.
כמה מהוויגים הצטרפו לרוב הדמוקרטי בקונגרס שאשרר את ההסכם והוריד מעל סדר היום את תנאי וילמוט שאסרו את קיומה של העבדות בשטחים החדשים שסופחו בעקבות המלחמה.
ידידיו של קריטנדן עודדו אותו להתמודד על הנשיאות בבחירות של 1848. עיתון בנאשוויל הכריז על תמיכתו בו כבר ב-1846. סנאטור דמוקרטי מרוד איילנד הביע את דעתו שקריטנדן יוכל לקבל את התמיכה ממספר רב למדי של דמוקרטים בנוסף לתמיכת חברי מפלגתו שלו.
ג'ורג' קינקיד דחף לכך שהאספה הכללית של קנטקי תבחר בקריטנדן כמועמד.
אף אחד מאלה לא השפיעו על קריטנדן.
"בשם האל, אל תדבר איתי על הנשיאות", הוא אמר וסירב להצעה הראשונה שהוצגה לו.
קליי עוד קיווה שקריטנדן יתמוך בו שוב, אך קריטנדן הגיע למסקנה שקליי כבר לא היה יכול להיות מועמד בר קיימא והעביר את תמיכתו לזאכרי טיילור, גם הוא בן קנטקי.
החלטתו זו גרמה לקרע בין שני הידידים, והם לא התפייסו עד אשר קליי כבר היה בערוב ימיו.
המפלגה הוויגית הייתה מפולגת גם בקנטקי, לא רק בין קליי ובין טיילור, אלא גם בין המועמדים למשרת מושל המדינה.
ויליאם גרייבס, שהיה מחוץ לפוליטיקה מאז הירי הטראגי שלו בחבר בית הנבחרים סילי, קיבל את תמיכתו של המושל הוויגי המכהן, ויליאם אוסלי, בעוד שארצ'יבלד דיקסון הבטיח לעצמו את תמיכתו של המושל הוויגי לשעבר רוברט לטצ'ר.
לטצ'ר כתב לקריטנדן שפילוג בקרב הוויגים וניצחון של הדמוקרטים בבחירות למשרת המושל עלולים להשפיע קשות על התקוות הוויגיות לניצחון בבחירות לנשיאות ב-1848. לדעה זו הסכים גם המושל לשעבר מטעם הוויגים תומאס מטקלף.
בוועידה של הוויגים לבחירת המפלגה, הן גרייבס והן דיקסון משכו את מועמדותם והנציגים ממחוז לוגן הציגו את שמו של קריטנדן ללא הסכמתו.
מועמדותו של קריטנדן אושרה בקלות לפני שעלה בידי ידידיו לבלום אותה.
משרת המושל נחשבה לפחות יוקרתית והשכר ששולם למחזיק בה היה נמוך ממשכורתו של קריטנדן כסנאטור.
הוא גם היה אמור עקב כך לפרוש מעיסוקו שהלך וגבר בייצוג משפטי בפני בית המשפט העליון ולאבד את הקשר עם הסוגיות הטריטוריאליות החשובות בעיניו שהלכו ונעשו יותר מורכבות בעקבות המלחמה עם מקסיקו.
על כל פנים, הוא האמין שמועמדותו תאחד את שורות הוויגים ותסייע לטיילור לזכות בקולות קהל המצביעים בקנטקי בבחירות הכלליות.
שבוע לאחר שהוצג שמו כמועמד, הוא קיבל אותו על עצמו.
אלייג'ה הייס, נשיא בית המשפט לערעורים של קנטקי, היה המועמד המוביל לקבל את מועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד המושל, אך לאחר בחירתו של קריטנדן הוא משך את מועמדותו.
הוועידה המדינתית של הדמוקרטים בחרה אז בלין בויד, אך גם הוא דחה את המועמדות.
לבסוף בחרו הדמוקרטים בעורך הדין מהנדרסון, לזרוס פאוול.
בעוד שקרטינדן עבר ברחבי קנטקי כדי לקושש קולות, האשימו אותו מתנגדיו בחוסר נאמנות לקליי בשל אי תמיכתו בו בבחירות הכלליות.
קריטנדן טען שהוא תמך במועמדותו של קליי לנשיאות על פני כל מועמד אחר, אך הוא האמין שקליי לא התכוון לקבל את המועמדות ב-1848. לאחר שהכריז קליי על מועמדותו, אמר קריטנדן, הוא נותר הבחירה הטבעית של הוויגים.
בבחירות למשרת המושל הביס קריטנדן את פאוול כאשר גרף 65,860 קולות מול 57,397 הקולות שגרף פאוול.
עם בחירתו כמושל הוא התפטר ממשרתו כסנאטור.
עם סיום מסע הבחירות שלו, שב קריטנדן לסייע בניהול מסע הבחירות של טיילור לנשיאות, והוא שיגר נואמים מוכשרים מקרב חברי המפלגה הוויגית לנאום בכל רחבי ארצות הברית.
לאחר ניצחונו של טיילור הוצעה לו משרת מזכיר המדינה של ארצות הברית.
בקשות מאישים הן מהמפלגה הוויגית והן מהמפלגה הדמוקרטית הגיעו אליו לקבל על עצמו תפקיד בקבינט.
טיילור היה חסר ניסיון, ורבים חשו שללא קריטנדן שיסייע בהדרכתו, ינחל ממשלו כישלון.
ב-15 בפברואר 1849 ביקר טיילור ביקור אישי אצל קרטינדן בפרנקפורט, בתקווה לשכנעו לקבל את המינוי.
קריטנדן דחה את הצעותיו של טיילור ומנגד דחה טיילור את בקשתו של קריטנדן למנות את ידידו רוברט לטצ'ר כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
השתדלותו של קריטנדן הובילה ככל הנראה למינוים של ג'ון קלייטון כמזכיר המדינה ושל אורלנדו בראון כנציב לענייני אינדיאנים.
הסיבות לסירובו של קריטנדן להצעתו של טיילור היו רבות.
בין השאר הוא דחה את ההצעה מתוך כבוד לתחושותיו של קליי וכן בשל תחושתו שהסכמתו הייתה עלולה להתפרש כחזרה על "העסקה המושחתת" של קליי ואדמס משנת 1825. התפטרותו מתפקיד המושל הייתה עלולה גם להתפרש כהודאה בהאשמות הדמוקרטים שהוא התמודד על תפקיד המושל רק כדי לסייע לטיילור לנצח בבחירות לנשיאות.
מעל לכל, הוא לא השלים את תהליך איחוי הקרעים בשורות הוויגים והוא ביקש להשלים את מלאכתו.
בתקופת כהונתו כמושל קנטקי העניק קריטנדן תמיכה מלאה למפקח על החינוך הציבורי בקנטקי, רוברט ג'פרסון ברקינרידג' , שנודע לימים כ"אבי מערכת החינוך הציבורית בקנטקי".
בתגובה לקריאתו של קריטנדן לתמיכה פיננסית לקידום החינוך הציבורי, העבירה האספה הכללית של המדינה ב-26 בפברואר 1849 את חוק בתי הספר.
חוק זה התווה את קווי היסוד לכמה פקידי ממשל בנוגע לניהול בתי הספר.
האספה הקדישה את כספי ההטלים שנגבו מהספינות ששייטו במימי נהר קנטקי, נהר גרין ונהר בארן לטובת מערכת החינוך והטילה מס רכוש בשיעור של שני אחוזים למימון בתי הספר של המדינה.
קריטנדן הורה לערוך שיפוצים בבית הסוהר של קנטקי, שניזוק בשל שרפה, וקרא לעריכת סקר גאולוגי נרחב של שטחי המדינה.
בתקופתו של קריטנדן כמושל, אימצה קנטקי חוקה חדשה, אף על פי שקריטנדן עצמו לא היה נציג לוועידה החוקתית והייתה לו השפעה מועטה על ניסוח החוקה.
רוב חברי המפלגה הוויגית התנגדו לכינוס הוועידה, שכן היא בהכרח הייתה כרוכה בחלוקה מחדש של מחוזות הבחירה של המדינה ואיימה על יציבות הרוב של הוויגים באספה המדינתית.
על כל פנים, קריטנדן תמך בסופו של דבר בכינוס הוועידה במהלך מסע הבחירות שלו למשרת המושל ב-1848.
כאשר שאלת העבדות הפכה ליותר מכרעת בעקבות סיפוחי השטחים עם תום מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, נשא ג'ון קלהון נאום נלהב בדצמבר 1848 ובו הוא האיץ במנהיגי מדינות הדרום להתנגד ל"תוקפנות הצפונית", גם במחיר של פרישה מן האיחוד.
קריטנדן גינה בתוקף את רעיון הפרישה בנאומיו השנתיים בפני בית המחוקקים של קנטקי ב-1848 וב-1849. בתגובה, העביר הסנאט של קנטקי החלטה הקוראת לאזרחי המדינה לשמור על שלמות האיחוד ולהתנגד לכל ניסיון לפרוש ממנו.
ב-9 ביולי 1850 נפטר זאכרי טיילור באופן פתאומי בעודו מכהן כנשיא.
במקומו מונה לנשיא סגנו מילרד פילמור.
עם כניסתו לנשיאות הציע פילמור לקריטנדן לכהן פעם שנייה כתובע הכללי של ארצות הברית.
בהאמינו שהשורות במפלגה הוויגית התלכדו בשלב זה יותר, הוא קיבל את ההצעה והתפטר מתפקידו כמושל קנטקי.
פילמור, שהיה מתנגד לעבדות, ביקש את חוות דעתו של קריטנדן על תאימותו לחוקה של חוק העבד הנמלט, שהיה אחד מהחוקים הקשורים לפשרת 1850. בעיקר הוא ביקש לדעת אם החוק היווה השהיה של צו הביאס קורפוס.
קריטנדן השיב שאין בכך סתירה והביע את דעתו שחוק העבד הנמלט מסיר את האחריות של הקונגרס כפי שהוגדרה בחוקה להשיב עבדים נמלטים למחזיקיהם.
השקפתו זו של קריטנדן נבעה ככל הנראה מהשאיפה להשלים את תהליך הפשרה ולמנוע מתחים נוספים על רקע האיומים בפרישת מדינות הדרום.
פילמור, שחששותיו התבדו עקב תשובתו של קריטנדן, חתם על החוק וקיומה של הפשרה הובטח.
שאלת תביעות הנזיקין בפלורידה, שכמה מהן כבר עמדו על הפרק בעת כהונתו הראשונה של קריטנדן כתובע הכללי, המשיכו להעסיק את בית המשפט גם כעת.
כמה מהעותרים התנגדו לסעיף בחוק שהועבר על ידי הקונגרס לאחר חתימת הסכם אדמס-אוניס, שהתיר למזכיר האוצר לסרב לשלם על תביעות שאושרו על ידי בתי המשפט של פלורידה שאותן הוא מצא כהוגנות וצודקות.
התובעים טענו שסעיף זה בחוק אפשר לפקיד ממשל לדחות החלטה שיפוטית תוך הפרה של עקרון הפרדת הרשויות.
קריטנדן טען שהחלטתו של מזכיר האוצר הייתה צודקת בדיוק באותה מידה כמו פסיקת השופטים של פלורידה.
בנוסף, הוא חזר והדגיש את חוות דעתו מ-1841 שלא ניתן יהיה לשלם שום ריבית על סכום התביעות על הנזקים שנבעו מפעולת הפלישה של ג'קסון.
על אף דעתו זו, שופט בבית המשפט של פלורידה קבע שיש לשלם ריבית בתביעתו של אחד העותרים והממשלה עתרה בנושא לבית המשפט העליון של ארצות הברית, שם ייצג אותה קריטנדן.
בית המשפט פסק בהתאם לחוות דעתו של קריטנדן.
ב-1851 העניקה אוניברסיטת הרווארד לקריטנדן תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים.
מאוחר יותר באותה שנה הוא כיהן כמזכיר המדינה בפועל בעת מחלתו של דניאל ובסטר.
בתוקף תפקידו זה הוא שיגר אזהרה נמרצת הן לבריטניה והן לצרפת שלא יתערבו בשאלת עצמאותה של קובה.
הוא גם דבק במדיניות המסורתית של ארצות הברית שלא להתערב בענייניה של אירופה במהלך ביקורו של המהפכן ההונגרי לאיוש קושוט בארצות הברית באותה שנה.
בנובמבר אותה שנה התכנסה האספה המדינתית של קנטקי לבחור מחליף לסנאטור ג'וזף אנדרווד.
אנדרווד, שכהונתו הייתה אמורה להסתיים ב-1853, שאף להיבחר מחדש, והוויגים צ'ארלס מורהד וג'ורג' רוברטסון הכריזו גם הם על מועמדותם.
קריטנדן, שכהונתו כתובע הכללי הייתה אמורה גם היא להסתיים ב-1853, הכריז באופן פומבי על רצונו לשוב לסנאט לאחר תום שירותו בקבינט של הנשיא פילמור וכאשר נודע הדבר לאנדרווד ולמורהד, הם הסירו את מועמדותם.
רוברטסון לא היה צפוי להוות אתגר משמעותי עבור קריטנדן, אך בעקבות פרישתם של שאר המועמדים, נכנס למירוץ ארצ'יבלד דיקסון.
כמי שהיה יריבו של קריטנדן משכבר הימים, כניסתו של דיקסון למירוץ לאחר הכרזתו של קריטנדן הראתה שהוא העביר את נאמנותו מקריטנדן לקליי.
הדמוקרטים, ששאפו להביס את קריטנדן ולגרום למבוכה לוויגים, הודיעו שבכל מקרה הם יצביעו נגדו, גם אם פרוש הדבר היה שדיקסון ייבחר.
לפיכך הסירו ידידיו של קריטנדן את מועמדותו כדי למנוע ממנו הפסד כמעט בטוח.
ההצבעה נכנסה למבוי סתום במשך כמה ימים, כשתומכיו של קליי העבירו את תמיכתם לדיקסון, רוברטסון ולסגן המושל ג'ון ב.
תומפסון, שהיה מועמד של פשרה.
הוצעה גם פשרה נוספת, על פיה, קליי, שבריאותו כבר הייתה לקויה, יתפטר מהסנאט, וכך יהיו שני המושבים של קנטקי בסנאט פנויים והן קריטנדן והן דיקסון ייבחרו, אך קליי סירב לשתף פעולה.
בסופו של דבר, בליל 11 בדצמבר, התקיימה אספה של חברי המפלגה הוויגית בקנטקי והוסכם שקריטנדן ודיקסון יפרשו מהמירוץ ושתומפסון ייבחר.
שבוע לאחר הבחירות התפטר קליי, אך כעת סירב קריטנדן למלא את מקומו עד לסיום כהונתו.
תחת זאת בחרה האספה בדיקסון עד לתום כהונתו המתוכננת של קליי שהייתה אמורה להסתיים במרץ 1855. שלושה שבועות לפני מותו של קליי ביוני 1852, הוא שלח לקרוא לקריטנדן, והשניים התפייסו.
בספטמבר אותה שנה נשא קריטנדן הספד לקליי בו הוא גם הכריז פומבית על סיום הסכסוך ביניהם.
לאחר מותו של קליי, היה קריטנדן למנהיג הבולט של הוויגים בקנטקי.
הוא עודד את חבריו למפלגה לתמוך במועמדותו של פילמור בבחירות לנשיאות של 1852, אך בסופו של נבחר וינפילד סקוט כמועמד.
לקריטנדן הוצעה המועמדות לתפקיד סגן הנשיא אך הוא סירב.
ניצחונם של הדמוקרטים בבחירות למשרת מושל קנטקי באותה שנה בישרה את שקיעתה כוחה של המפלגה הוויגית במדינה.
ב-27 בפברואר 1853, קריטנדן, שהיה אלמן כבר בפעם השנייה, נשא לאישה את רעייתו השלישית, אליזבת מוס.
גם נישואיה של מוס לקריטנדן היו השלישיים לאחר שהיא התאלמנה פעמיים, בפעם השנייה לגנרל ויליאם הנרי אשלי.
השניים היו נשואים עד למותו של קריטנדן.
קריטנדן כיהן כתובע הכללי עד לתום נשיאותו של פילמור באותה שנה.
לאחר מכן הוא שב לחייו הפרטיים.
הוא הרוויח סכום כסף גבוה מהסדרת זכויות כרייה בשטחים המקסיקנים לשעבר עבור לקוחות שלו.
באותה שנה היה על בית המחוקקים של קנטקי לבחור מחליף לדיקסון בסנאט לאחר שכהונתו הסתיימה.
כעת, כאשר דיקסון היה שבע רצון מכך שהסכסוך בין קריטנדן לבין קליי הגיע לסיומו, לא ביקש דיקסון להיבחר מחדש, וכך הותיר את קריטנדן ללא מתחרה על המושב בסנאט מקרב חברי המפלגה.
בהצבעה משותפת של שני בתי המחוקקים של קנטקי, זכה קריטנדן ב-78 קולות מול 59 קולות שקיבל המושל לזרוס פאוול.
בתקופה שבין בחירתו לבין השבעתו, שימש קריטנדן כפרקליט ההגנה הראשי במשפט הרצח של מאט פ.
וורד, בנו של אחד מידידיו הוותיקים של קריטנדן.
אחיו הצעיר של וורד הוענש בחודש נובמבר אותה שנה על ידי המנהל בבית הספר התיכון לבנים בלואיוויל בו הוא למד, ואחיו הגדול הגיע לבית הספר כדי להתעמת עם המנהל בשל כך.
בוויכוח שהתפתח ירה וורד במנהל באקדח והרג אותו.
דעת הקהל הייתה נגד וורד והמשפט הועבר למחוז הרדין.
במהלך המשפט שארך שבוע, והחל בחודש אפריל 1854, הדגיש קריטנדן את חוסר העקביות בעדויותיהם של עדי הראיה וזימן עדי אופי מכובדים כמו ראש עיריית לואיוויל ג'יימס סטיבן ספיד, חבר הקונגרס ויליאם פרסטון ועורך העיתון קורייר ג'ורנל ג'ורג' ד.
הוא הציג קו הגנה על פיו וורד פעל מתוך הגנה עצמית.
בשל רצונה של התביעה להגיע לגזר דין מוות, הניח קריטנדן שאם חבר המושבעים ישגו בהחלטתם, לא יהיה להם שום שיקול דעת והם ישלחו אדם חף מפשע לחבל התלייה.
זיכויו של וורד במשפט גרם לסערה ציבורית.
עיתונים בכל רחבי ארצות הברית גינו את פסק הדין ואת קריטנדן על חלקו בהשגתו.
רק פרנטיס הגן בעיתונו על קריטנדן ועל משפחת וורד.
בכמה אספות ציבוריות התקבלו החלטות שקראו להתפטרותו של קריטנדן מהסנאט.
לאחר אחת מהאספות הללו העלה ההמון באש את דמויותיהם של קריטנדן, פרנטיס, בני משפחת וורד ושל 12 המושבעים.
כאשר תפס קריטנדן את מושבו בסנאט במרץ 1855, הוא היה בן 69, המבוגר ביותר מכלל חברי הבית.
באותה עת כבר ניתן היה לומר שהמפלגה הוויגית התפרקה, וקריטנדן הצטרף יחד עם רבים מידידיו מקנטקי למפלגת שאינם יודעים דבר (המפלגה האמריקאית).
אף על פי שהוא לא הסכים עם כל עקרונותיה של מפלגה זו, היה ברור שהוא לא יצטרף למפלגה הדמוקרטית, מפלגה שהוא בילה את רוב שנותיו בפוליטיקה במאבק בה.
הוא גם לא היה מוכן להצטרף לשורות המפלגה הרפובליקנית שהוקמה אז בשל עמדותיה נגד העבדות.
על אף השגותיו כאמור ממצע מפלגת שאינם יודעים דבר, הוא סייע במסע הבחירות של מילרד פילמור שהיה מועמדה בבחירות לנשיאות של 1856.
קריטנדן נכח באולם הסנאט ב-22 במאי 1856 כאשר חבר הקונגרס פרסטון ברוקס תקף את הסנאטור צ'ארלס סאמנר באמצעות מקל הליכה.
במהלך התקרית מנעו בעלי בריתו של ברוקס מבית הנבחרים, לורנס קייט והנרי אדמונדסון, מאנשים שנכחו במקום לחוש לעזרתו של סאמנר.
קריטנדן ניסה להתערב, והפציר בברוקס לא להרוג את סאמנר.
הסנאטור רוברט טומבס נחלץ אז לעזרתו של קריטנדן ואמר לקייט שיהיה זה משגה לתקוף מישהו שלא היה מעורב בעימות בין ברוקס וסאמנר, אף על פי שמאוחר יותר ציין טומבס שלא היה לו שום עניין עם ברוקס ברצונו להכות את סאמנר ולמעשה הוא היה שבע רצון מכך.
בראשית תקופת כהונתו זו בסנאט עסק קריטנדן בהרגעת האלימות בטריטוריית קנזס.
כמתנגד לחוק קנזס נברסקה של 1854 התנגד קריטנדן גם לביטול פשרת מיזורי, אלא אם כן תסכמנה מדינות הצפון לוותר על מניעת העבדות מצפון לקו הרוחב 36°30′.
בראשית 1856 הוא הציע לשלוח את הגנרל וינפילד סקוט לטריטוריית קנזס כדי להבטיח את הגינותה של מערכת הבחירות שם, אך ההצעה נחסמה על ידי ממשל פרנקלין פירס.
הוא לא הסכים עם כל הצעות החוק של רוברט טומבס לאפשר את כינוסה של ועידה חוקתית בטריטוריה, אך תמך בכך כצעד להשכנת שלום.
הוא התייחס לאשרורים, הן של חוקת טופיקה והן של חוקת לקומפטון כבלתי תקפים, ונשא את אחד הנאומים המרשימים ביותר בקריירה שלו בו הוא התנגד לזו האחרונה.
הצעת החוק הנגדית שלו, שעל פיה הייתה אמורה חוקת לקומפטון להיות מוגשת מחדש לאשרור, זכתה לתמיכת הרפובליקנים, אך בסופו של דבר היא לא התקבלה.
כה חזקה הייתה השפעתו של קריטנדן לאחר הצעדים שהוא נקט בשאלת קנזס, עד שאברהם לינקולן חש שתמיכתו של קריטנדן בסטיבן דאגלס עלתה ללינקולן בניצחון לבחירות לסנאט של 1858.
בשנים 1858–1860 תר קריטנדן אחר מתונים מכל רחבי ארצות הברית כדי להשיג פשרה בשאלת הטריטוריות ובסוגיית העבדות כדי למנוע את מלחמת האזרחים.
ב-1860 נבחר כיושב ראש ועדת האיחוד הלאומי (National Union Executive Committee), קבוצה של חברי קונגרס ועיתונאים שחששו מחילוקי הדעות המפלגים.
מאמציו הובילו להקמתה של מאוחר יותר באותה שנה.
הוא נבחר להיות הנואם המרכזי בוועידה הארצית של המפלגה שהתכנסה בבולטימור ב-9 במאי 1860, ורבים האיצו בו להיות מועמד המפלגה לנשיאות.
בכל אופן, כשהוא בן 73, קריטנדן החל לחשוב אז על פרישה ותחת זאת הוא קידם את בחירתו של ג'ון בל כמועמד לנשיאות בבחירות של 1860.
גם לאחר בחירתו של אברהם לינקולן לנשיאות ב-1860, דחה קריטנדן את הרעיון שהפרישה בלתי נמנעת והמשיך לפעול למען שלמותו של האיחוד.
הוא האמין שמשבר הפרישה שהתחולל אז, כמו כל מחלוקות העבר בהיסטוריה של ארצות הברית, ייפתר באמצעות פשרה.
בכל אופן, הוא האמין שפשרה זו לא תוכל להיות פעולת חקיקה פשוטה, שהקונגרס הבא יוכל לשנותה או לבטלה, אלא תיקונים לחוקת ארצות הברית, שאותם קשה יותר לשנות.
לצורך כך הוא הציע בדצמבר 1860 את פשרת קריטנדן, שהייתה חבילה של שישה תיקונים לחוקה וארבע החלטות קונגרס.
בין ההחלטות נמנו הדרישה לביטול חוקי המדינות שפגעו בישום חוק העבד הנמלט שכונו "חוקי החירות האישית" (Personal liberty laws) וקביעה שחוק העבד הנמלט תואם לחוקה.
התיקונים לחוקה היו אמורים להשיב על כנו את הקו שנקבע בפשרת מיזורי ולהרחיבו עד לקליפורניה כקו תיחום בין אזורים בהם תותר העבדות לבין אזורים בהם היא תאסר.
שאר התיקונים לחוקה שהציע קריטנדן היו אמורים להבטיח שהעבדות תישאר חוקית ללא הגבלת זמן בוושינגטון הבירה, כל עוד היא תהיה חוקית במרילנד או בווירג'יניה ושבעלי העבדים יקבלו בחזרה את עבדיהם הנמלטים.
כמו כן, התיקונים לחוקה דחו כל סמכות של הקונגרס להתערב בסחר העבדים הבין-מדינתי או במשטר העבדות שהיה קיים במדינות הדרום ושלא יהיה ניתן לבטל את חוק העבד הנמלט ואת .
הצעת הפשרה הועברה לוועדה מיוחדת שעמיתו של קריטנדן, הסנאטור מקנטקי לזרוס פאוול הציע להקימה.
אף על פי שהסברה הייתה שהרפובליקנים באופן כללי, כולל נציגיהם בוועדה, נטו לקבל את פשרת קריטנדן או פשרה דומה לה, הורה הנשיא הנבחר אברהם לינקולן לנאמניו בקונגרס להתנגד לכל תוכנית להרחבת העבדות אל הטריטוריות.
כתוצאה מכך, כאשר קיימה הוועדה את ישיבתה הראשונה, חסמו החברים הרפובליקנים את תוכניתו של קריטנדן.
על אף התנגדותם, לא הציגו הרפובליקנים תוכנית חלופית.
לאחר דחיית פשרת קריטנדן, הלכו פלורידה, מיסיסיפי, אלבמה וג'ורג'יה בעקבות קרוליינה הדרומית והעבירו החלטות לפרישתן מהאיחוד.
ב-3 בינואר 1861 ניסה קריטנדן להציל את הפשרה על ידי המלצה לסנאט להעביר החלטה להגישה למשאל עם.
התחושה הייתה שהפשרה תאושר במשאל העם והרפובליקנים בקונגרס עשו שימוש במגוון של מהלכים כדי למנוע הצבעה על קיום המשאל.
ב-16 בינואר, לאחר שמוצו כל מהלכי ההשהיה הפרוצדורליים, הגיש הסנאטור מניו המפשייר דניאל קלארק הצעה חלופית לפשרת קריטנדן בה נאמר שאין צורך בתיקונים לחוקה כדי לשמור על שלמותו של האיחוד ושאכיפת החוקה והחוקים הנוכחיים ייתרו את הצורך לערובות מיוחדות למניעת הפרישה.
כשהסנאטורים ממדינות הדרום (אלו שפרשו ואלה שעדיין לא) סירבו להצביע, נותרו הרפובליקנים עם רוב בסנאט והצעת ההחלטה החלופית של קלארק אושרה.
כתוצאה מכך ירדה פשרת קריטנדן סופית מעל סדר היום.
קריטנדן נשאר בוושינגטון במשך כמה שבועות לאחר שהקונגרס התפזר.
לאחר שנודע שג'ון קמפבל, שופט בבית המשפט העליון מאלבמה, החליט להתפטר לאור פרישת מדינתו מן האיחוד, הציע הנשיא לינקולן לקריטנדן למנותו במקומו.
הקבינט הנשיאותי אישר את המינוי, ומסמכי המינוי הוכנו, אך בסופו של דבר שקל קמפבל מחדש את התפטרותו וכאשר גמלה בו ההחלטה הסופית להתפטר, שינה לינקולן את דעתו בנוגע למינויו של קריטנדן.
לאחר שכשל בקידום הצעת הפשרה ברמה הלאומית, שב קריטנדן בראשית 1861 לקנטקי, שם הוא ניסה לשכנע את מדינתו להימנע מהצעדים שנקטו שאר מדינות הדרום ולא לפרוש מן האיחוד.
ב-10 במאי התקיימה ועידה להחלטה על דרכה של קנטקי במלחמה.
קריטנדן הצטרף לארצ'יבלד דיקסון ולסמואל סמית' ניקולאס כנציגים תומכי האיחוד בוועידה.
זכויות מדינות הדרום יוצגו על ידי ג'ון ברקינרידג', המושל בריה מגופין וריצ'רד הוז.
הוועידה כשלה בהתוויית דרך פעולה לטובת האיחוד, אך אימצה מדיניות של נייטרליות צבאית.
תומכי האיחוד בבית המחוקקים המדינתי חששו שהמיליציה של המדינה ומפקדה סיימון בוליבר באקנר, יתמכו בקונפדרציה.
כדי למנוע כל אפשרות שהמיליציה תערוק לצבא הקונפדרציה, הקימה האספה המדינתית את "משמר הבית" (Home Guard), מיליציה נפרדת בשליטת ועדה של חמישה אנשים תומכי האיחוד.
קריטנדן התגייס למשמר הבית כטוראי והיה חלק מקבוצה שנקראה "ועדת הגנת האיחוד" שדאגה לקבלת כלי נשק עבור המשמר מהממשלה הפדרלית.
באפריל קראה האספה המדינתית לכינוסה של ועידת מדינות הגבול שהתקיימה בפרנקפורט במאי.
קבוצות של נציגים מונו לוועידה, הן מטעם תומכי האיחוד והן מטעם תומכי זכויות מדינות הדרום, כולל קריטנדן.
ב-27 במאי נבחר קריטנדן כיושב ראש הוועידה ופתח את דיוניה.
רק תשעה מתוך 12 הנציגים של קנטקי נכחו בדיונים, יחד עם ארבעה נציגים מתוך שבעה של מיזורי ואחד מטנסי שבחירתו הייתה מוטלת בספק.
וירג'יניה, מרילנד ודלאוור לא שלחו נציגים.
בסופו של דבר השיגה הוועידה לא יותר מקבלת החלטה הקוראת למדינות הדרום לשקול מחדש את פרישתן ולמדינות הצפון למתן את דרישותיהן.
בניגוד לרצונו של אביו, התפטר בנו של קריטנדן, ג'ורג', מתפקידו כלוטננט קולונל בצבא ארצות הברית, והצטרף לצבא הקונפדרציה, בו הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל ולאחר מכן למייג'ור גנרל.
הקריירה הצבאית שלו הסתיימה למעשה עם אחת התבוסות הראשונות של הקונפדרציה ב.
אחיו של ג'ורג', תומאס לאונידס קריטנדן, שירת במיליציה של באקנר, אך התגייס לצבא האיחוד בספטמבר 1861, הגיע לדרגת בריגדיר גנרל ושירת תחת פיקודו של דון קרלוס ביואל.
בן נוסף של קריטנדן, יוג'ין, שירת גם הוא בצבא האיחוד והגיע לדרגת קולונל.
אחד מנכדיו של קריטנדן, ג'ון קריטנדן קולמן, התגייס לצבא הקונפדרציה, בעוד שנכד אחר שלו, ג'ון קריטנדן ווטסון, סיים את הכשרתו באקדמיה הימית של ארצות הברית והשתתף במבצע הכיבוש של ניו אורלינס בפיקודו של דייוויד פרגאט.
ב-4 ביולי 1861 זימן הנשיא לינקולן מושב מיוחד של הקונגרס וקנטקי קיימה ביוני בחירות מיוחדות כדי לבחור את חברי הקונגרס למושב המיוחד.
קריטנדן הביע את רצונו לפרוש מהחיים הפוליטיים ובתחילה סירב לפניות להפוך למועמד, אך בסופו של דבר, בסוף מאי, הוא נעתר.
הוא נבחר על פני המועמד תומך הפרישה ויליאם סימס.
בסך הכל בחרו תשעה מתוך עשרת מחוזות הבחירה לקונגרס של קנטקי את המועמדים תומכי האיחוד למושב המיוחד של הקונגרס.
כאשר תפס קריטנדן את מושבו, הוא מונה לחבר ועדת החוץ של בית הנבחרים.
ב-10 ביולי הוא התלווה לסיימון באקנר לביקור אצל הנשיא לינקולן כדי להבטיח מחדש את מחויבותו של הנשיא לנייטרליות של קנטקי.
לינקולן הסכים רק לפרסם הצהרה שכעת אין לו תוכניות בנוגע לקנטקי, אך הוא לא יכול היה להתחייב בנוגע לתוכניותיו העתידיות.
כדי להרגיע את החששות של אזרחי מדינת הגבול בנוגע למטרות המלחמה של האיחוד, הוא פרסם את החלטת קריטנדן-ג'ונסון, שבה הואשמו המדינות הפורשות בפרוץ המלחמה ובה צוין שמטרת המלחמה לא הייתה לשעבד את המדינות הללו, אלא להגן על החוקה ולשמור על שלמות האיחוד.
משעה שיושגו מטרות אלו, נאמר בהצהרה, תיפסק המלחמה.
חבר בית הנבחרים מטעם קנטקי, הנרי ק.
ברנט, ביקש שההצהרה תפוצל לשניים.
ברנט היה אחד משני חברי הבית היחידים שהצביעו נגד החלק של ההצהרה בה הואשמו מדינות הדרום בפרוץ המלחמה.
היחידים שחלקו על החלק השני של ההצהרה היו ג'ון פוטר מוויסקונסין ואלברט רידל מאוהיו.
בסנאט עברה ההחלטה ברוב של 30 מול 5, כשהסנאטורים מקנטקי, ברקינרידג' ופאוול הצביעו עם המיעוט.
בדצמבר 1861 דחה בית הנבחרים ברוב של 76 מול 65 את ההצהרה.
לאחר פיזור מושב הקונגרס בסוף יולי, שב קריטנדן לביתו שבפרנקפורט, אך כאשר פלשו לקנטקי כוחות הקונפדרציה בפיקודם של הגנרלים ברקסטון בראג ואדמונד קירבי סמית', הוא נמלט מהעיר והתגורר באופן זמני במלון גאלט האוס שבלואיוויל.
הוא המשיך להתגורר שם כאשר נהרג שם גנרל צבא האיחוד ויליאם נלסון על ידי בריגדיר גנרל ג'פרסון ק.
דייוויס ב-1862. בשובו למושב הסדיר של הקונגרס הגיעו אליו דיווחים רבים על מעצרים צבאיים בלתי חוקתיים בקנטקי.
הוא התנגד לקבלתה של וירג'יניה המערבית לאיחוד על רקע העובדה שווירג'יניה לא נתנה את הסכמתה ליצירת המדינה החדשה על חשבון שטחה.
הוא גם התנגד להצהרת האמנציפציה ולגיוס העבדים לשירות צבאי.
כאשר שב קריטנדן לקנטקי במרץ 1863, החלה בריאותו להתדרדר, והוא התלונן לעיתים קרובות על קוצר נשימה ועל כאבים בחזה.
הוא היה נחוש בדעתו לפרוש מהקונגרס, אך שוב שיכנעו אותו ידידיו להתמודד על בחירתו מחדש.
זמן קצר לאחר הצגת מועמדותו התכוננו קריטנדן ורעייתו לנסוע למעיינות מרפא באינדיאנה כדי לטפל בתסמינים של בריאותו המתדרדרת של קרטינדן.
בטרם צאתם לדרך התמוטט קריטנדן בלואיוויל.
לאחר שטופל בבית הרופא המקומי הוא שב לביתו בפרנקפורט.
ג'ון קריטנדן נפטר בביתו שבפרנקפורט ב-26 ביולי 1863. הוא נטמן בבית הקברות המדינתי שבעיר.
על שמו נקראו מחוז ועיר בקנטקי.
ג'ון רייס קרטר הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה־31 של מדינת טקסס, מאז 2003. הוא חבר המפלגה הרפובליקנית, ומחוזו כולל את הפרווריה הצפוניים של יוסטון ואת פורט הוד.
קרטר נולד ביוסטון, אך בילה את רוב חייו במרכז מדינת טקסס.
הוא השלים באוניברסיטת טקסס טק לימודי תואר ראשון בהיסטוריה ב-1964, ובמהלך 1969 קיבל תואר אקדמי נוסף במשפטים מאוניברסיטת טקסס באוסטין.
לאחר שסיים את לימודיו המשפטיים, שימש קרטר כיועץ המשפטי הראשון של ועדת החקלאות של בית הנבחרים הטקסני.
מאוחר יותר החל לעסוק בעריכת דין פרטית בראונד רוק.
בשנת 1981 מונה קרטר לשופט בבית המשפט המחוזי ה־277 של מחוז ויליאמסון.
הוא נבחר כהלכה לתפקיד כעבור שנה, והיה הרפובליקני הראשון שנבחר לשופט מחוזי.
הוא נבחר מחדש ארבע פעמים.
בתקופת כהונתו הראשונה בשנים 2003–2005 ייצג קרטר מחוז בחירה שנפרש מפרוורי אוסטין ועד למערב יוסטון, וכלל את העיר קולג' סטיישן, ביתה של אוניברסיטת טקסס A&M.
משחולקו מחדש מחוזות הקונגרס בטקסס ב-2003 לאור מפקד האוכלוסין לשנת 2000, החל קרטר לייצג מחוז המשתרע משולי המטרופולין של דאלאס–פורט וורת' דרך אזורים כפריים נוספים במרכז טקסס.
בחלוקת 2010 ירד מחוז הקונגרס ה-31 למחוזות ויליאמסון ובל.
קרטר ידוע בעיקר כמי שניסח את החוק המקל על הוכחת גנבת זהות וגוזר עונשים נוקשים בגין העבירה.
ב-2004 חתם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש על החוק.
בקונגרס ה-110 נתן קרטר את חסותו למספר הצעות חוק, בהן חקיקה למתן סיוע כספי לבתי מגורים של זוגות צבאיים, חוק עונש מוות לטרוריסטים לשנת 2008, והצעת חוק לגינוי השחתת אנדרטת מלחמת וייטנאם השוכנת במול.
ב-12 ביוני 2009 היה קרטר שותף לחקיקה ששמה לה למטרה לדרוש הצגת תעודת לידה ממועמדים בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
הצעת החוק הוצגה כפועל יוצא של תאוריית קונספירציה לפיה הנשיא ברק אובמה לא נולד בארצות הברית ולפיכך אין לו הזכות להתמודד לנשיאות.
קרטר הוא גם תומך ב"כלל רנגל", לפיו שירות הכנסות הפנים מבטל קנסות וריביות אם מושא הענישה משיב מיסיו, בדומה ליחס שקיבלו רנגל, מזכיר האוצר של ארצות הברית טימותי גייטנר וטום דאשל, לשעבר חבר הסנאט ומועמד למזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית.
ג'ון רים קרטיס הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, המכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת יוטה.
בין השנים 2025-2017 כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של יוטה.
קרטיס, חבר המפלגה הרפובליקנית שבעברו היה דמוקרטי, כיהן טרם היבחרו לקונגרס האמריקאי כראש עיריית פרובו בשנים 2010–2017.
ג'ון קרטיס נולד ב-10 במאי 1960 בסולט לייק סיטי שביוטה.
הם נישאו בשנת 1955. קרטיס למד בבית הספר התיכון סקייליין, שם פגש את רעייתו סו סנאר.
את לימודיו הגבוהים השלים באוניברסיטת בריגהאם יאנג עם תואר ראשון במנהל עסקים.
הוא עבד ב-"OC Tanner" ובחברה "Citizen Watch" בטרם נכנס לתפקיד כסמנכ"ל תפעול ראשי של התאגיד "Action Target" שבפרובו, בשנת 2000. קרטיס התמודד לסנאט של מדינת יוטה בשנת 2000 מטעם המפלגה הדמוקרטית נגד קורט בראמבל, והפסיד בפער של 33%.
בשנים 2002–2003 כיהן כסגן יושב ראש המפלגה הדמוקרטית ביוטה.
בשנת 2009 נבחר קרטיס לראשות עיריית פרובו, וגבר על חבר בית המחוקרים לשעבר סטיבן קלארק עם 53% מקולות הבוחרים.
הוא ביסס את מסע הבחירות שלו על מצע של "ביטחון, שגשוג ואחדות".
במהלך כהונתו כראש העיר התמקד קרטיס בפיתוח כלכלי, בהחייאת מרכז העסקים של פרובו אחרי המשבר הכלכלי העולמי ובקבלת חוף באגם יוטה.
הוא השיק יוזמות לקידום אוויר נקי ואזורי נופש לאומיים, שימור רוק קניון והקים בלוג שנקרא בהרחבה על ידי תושבי העיר.
הוא גם סייע ברכישת "iProvo", רשת האינטרנט הסיבית עיריית פרובו מאת גוגל פייבר.
קרטיס נבחר מחדש בשנת 2013 עם 86% מהקולות.
בבחירות 2016 הכריז כי לא יתמודד לתקופת כהונה שלישית.
במהלך שנותיו האחרונות בתפקיד, זכה לתמיכה ציבורית בת 93%.
ב-25 במאי 2017 הכריז קרטיס על מועמדותו בבחירות המיוחדות אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השלישי של יוטה, שנערכו לאחר התפטרותו של ג'ייקוב צ'ייביטס ב-30 ביוני אותה שנה.
ב-15 באוגוסט זכה קרטיס במועמדות המפלגה הרפובליקנית אחרי שגבר על כריסטופר הרוד וטאנר איינג'.
ב-7 בנובמבר נבחר אל הקונגרס ה-115 של ארצות הברית בבחירות הכלליות, משגבר על מועמדת המפלגה הדמוקרטית קת'י אלן.
ב-13 בנובמבר קרטיס הושבע לתפקידו.
ב-16 באוקטובר 2019 דייוח הארגון "Utah Policy" כי קרטיס זכה לשיעור התמיכה השני בגובהו בקרב ארבעת נציגי יוטה בבית הנבחרים האמריקאי.
על פי סקר של הארגון, 45% מהמצביעים הרשומים במחוז הקונגרס השלישי תמכו בקרטיס.
ב-19 במאי 2021 נמנה קרטיס בין 35 הרפובליקנים שחברו לכל חברי הסיעה הדמוקרטית בהצבעה להקמת ועדת חקירה לאירועי ההסתערות על הקפיטול.
ב-19 ביולי 2022 נמנה בין 47 רפובליקנים שהצביעו בעד "חוק כבוד לנישואים", אשר עיגן בחוק את הזכות לנישואים של זוגות מאותו המין.
במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית 2024 מיאן לתמוך בנשיא לשעבר דונלד טראמפ.
בראשית ינואר 2024 הודיע כי יתמודד לסנאט של ארצות הברית במקומו של הסנאטור הפורש מיט רומני.
ב-25 ביוני 2024 נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית עם 48.72% מקולות הבוחרים.
בבחירות הכלליות נבחר לסנאט האמריקאי והחל את כהונתו ב-3 בינואר 2025.
ג'ון קראקאוור הוא מטפס הרים וסופר אמריקאי ממוצא יהודי.
ג'ון קראקאוור נולד בברוקלין שבמסצ'וסטס.
אביו היה יהודי ואימו נוצריה עם שורשים מסקנדינביה.
הוא גדל באורגון וביחד עם אביו החל להתאמן בטיפוס הרים מגיל שמונה.
בשנת 1976 הוא סיים לימודי מדעי הסביבה.
הוא התחתן בשנת 1980 והתיישב בסיאטל.
בהמשך המשפחה עברה לבולדר, קולורדו.
לאחר סיום הלימודים, קראקאוור בילה מספר שבועות בטיפוס הרים באלסקה.
בשנת 1992 הוא עלה על Cerro Torre בהרי האנדים.
בשנת 1996 הוא היה חבר צוות מטפסי ההרים במהלך האסון בהר האוורסט.
קראקאוור בעצמו הצליח להגיע לפסגה ולחזור בשלום.
קראקאוור עבד עבור ירחון Outside.
בירחון זה הוא פרסם כתבות על פעילותו כמטפס הרים.
Into the Wild (1996) - תיאור חייו של כריסטופר מקנדלס ומסעותיו של כריס בדרכים ובחיק הטבע.
הספר נכלל במשך שנתיים ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
הספר תורגם לעברית ב-2014 תחת השם "עד קצה העולם : מסע אל החופש בלב השממה" בכנרת זמורה-ביתן דביר.
Into Thin Air (1997) - תיאור אירועים שהובילו לאסון בהר אוורסט.
הספר היה בראש רשימת רבי המכר של ניו יורק טיימס, זכה בתואר "ספר השנה" של טיימס וקראקאוור קיבל פרס שהוענק על ידי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות על הספר.
הספר תורגם לעברית ב-1998 תחת השם "מוות באוורסט" בכנרת זמורה-ביתן דביר.
Under the Banner of Heaven (2003) - ספר על חקר המקור וההתפתחות של כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים ורצח כפול מודרני שבוצע בשם האל על ידי האחים רון ודן לאפרטי, שנרשמו לגרסה פונדמנטליזם של המורמוניזם.
ג'ון קראנק היה פיזיקאי מתמטי בריטי הידוע בזכות עבודותיו על פתרון נומרי של משוואות דיפרנציאליות חלקיות.
מפתח שיטת קראנק-ניקולסון בשיתוף עם פיליס ניקולסון.
קראנק נולד בהינדלי שבמחוז לנקשייר.
בשנת 1934 החל את לימודיו לתואר ראשון ושני באוניברסיטת מנצ'סטר, והשלים אותם בשנת 1938, בהנחיית ויליאם לורנס בראג ודאגלס הרטרי.
במהלך מלחמת העולם השנייה עסק בבליסטיקה, ובשנים 1945–1957 היה לפיזיקאי מתמטי במעבדת המחקר היסודית קורטולדס (Courtaulds).
במהלך תקופה זו (בשנת 1953) קיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת מנצ'סטר.
בשנת 1957 מונה לראש המחלקה למתמטיקה בקולג' ברונל באקטון.
הוא שימש במשך שתי כהונות כסגן המנהל של ברונל בטרם פרישתו לגמלאות בשנת 1981, אז הוענק לו תואר פרופסור אמריטוס.
עיקר עבודתו היה בפתרון נומרי של משוואות דיפרנציאליות חלקיות ובפרט, הפתרון של בעיות הולכת חום (שהן משוואות דיפרנציאליות חלקיות במרחב ובזמן).
קראנק היה נשוי לג'ואן במשך 63 שנה, עד לפטירתה בשנת 2005. הם היו הורים לשניים.
מעבר לעיסוקו המדעי, קראנק היה חובב מושבע של גינון ואף ייסד, לרגל יציאתו לגמלאות, את "גן ג'ון קראנק" בקולג' ברונל.
ג'ון קרייטון הוא טייס קרב ואסטרונאוט בתוכנית מעבורות החלל לשעבר של נאס"א.
ג'ון קרייטון נולד בעיירה אורנג' שבמדינת טקסס וגדל בסיאטל.
לאחר לימודי בית הספר הוא סיים תואר ראשון באקדמיה הימית של ארצות הברית בשנת 1966. לאחר סיום הלימודים, בשנת 1967 הוא סיים קורס טיס.
בשנים 1968 ו-1970 הוא היה טייס מקדונל דאגלס F-4 פנטום והוצב בנושאת מטוסים Ranger שפעלה במלחמת וייטנאם.
ביוני 1970 הוא חזר לארצות הברית ועבר קורס טייסי ניסוי.
בהמשך הוא עבר הסבה ל-"F-14 טומקט" ושירת בנושאת מטוסים "אנטרפרייז".
במהלך שירותו הוא ביצע 175 טיסות מבצעיות.
בשנת 1978 הוא סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
בשנת 1978 קרייטון נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
במשימת STS-51-G בשנת 1985 הוא היה טייס של מעבורת החלל דיסקברי (דניאל ברנדנסטיין היה מפקד צוות).
1990 הוא היה מפקד צוות שהמריא על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס.
בשנת 1991 הוא היה מפקד צוות של STS-48 על מעבורת החלל דיסקברי.
בשנת 1992 קרייטון פרש מנאס"א.
לאחר פרישה מנאס"א קרייטון עבד כטייס ניסוי בבואינג.
בשנת 1997 הוא היה מועמד לסנאט של וושינגטון, אך לא נבחר.
ג'ון קספר היה טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
ג'ון קספר נולד בעיר גרינוויל שבמדינת ג'ורג'יה.
הוא היה פעיל בתנועת הצופים בה הוענקה לו דרגה הגבוהה ביותר - Life Scout.
בשנת 1966 הוא סיים לימודי תואר ראשון בהנדסה באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
בשנת 1967 הוא קיבל תואר שני באסטרונאוטיקה באוניברסיטת פרדו.
לאחר סיום הלימודים קספר סיים קורס טיס.
הוא ביצע 229 טיסות מבצעיות במלחמת וייטנאם על מטוס מדגם "F-100 סופר סייבר".
בהמשך הוא עבר הסבה ל"מקדונל דאגלס F-4 פנטום" ושירת בבריטניה.
כאשר קספר חזר לארצות הברית הוא נשלח לקורס טייסי ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
הוא היה טייס ניסוי במספר פרויקטים.
אחרי זה קספר שירת במטה חיל האוויר בפנטגון.
בשנת 1984 קספר נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
בשנת 1990 הוא השתתף במשימת STS-36 כטייס של מעבורת החלל אטלנטיס (ג'ון קרייטון היה מפקד צוות).
המשימה פעלה לפי תוכנית של מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
במשימת STS-54 בשנת 1993 הוא היה מפקד צוות של מעבורת החלל אנדוור.
צוות שחרר למסלול לוויין תקשורת TDRS-F.
בשנת 1994 הוא היה מפקד משימה STS-62 על סיפון מעבורת החלל קולומביה.
בשנת 1999 הוא היה מפקד משימה STS-77 על סיפון מעבורת החלל אנדוור.
לאחר טיסה זו קספר עבר לתפקידים ניהוליים בנאס"א.
לאחר אסון קולומביה הוא היה אחראי על יישום המלצות לשיפור המעבורות.
ג'ון קסידי היה פסל וצייר אירי שעבד במנצ'סטר, אנגליה, ויצר פסלים ציבוריים רבים.
קסידי נולד בליטלווד קומונס, סליין, מחוז מית', אירלנד, ב-1 בינואר 1860. הוא עבר לדבלין בגיל 20 כדי למצוא עבודה.
שם השתתף בשיעורי אמנות בלילות וזכה במלגה ללימודים במילאנו, איטליה.
לאחר שנתיים, הוא עבר למנצ'סטר, אנגליה, שם התגורר עד סוף חייו.
הוא למד בבית הספר לאמנות של מנצ'סטר ב-1883 ולימד שם ב-1887.
הוא יצר פסלים ציבוריים רבים, במיוחד אנדרטאות מלחמה, והציג באקדמיה המלכותית, באקדמיה המלכותית היברניאן ובגלריה לאמנות של מנצ'סטר סיטי.
הוא נעזר במשך זמן מה בג'ון אשטון פלויד, פסל מקומי.
בשנת 1894 הזמינה הפילנתרופית אנריקה רילנדס פסל של בעלה המנוח, יצרן הטקסטיל ג'ון ריילנדס.
הוא הוצב בחדר הקריאה של ספריית ג'ון ריילנדס במנצ'סטר, שאותה ייסדה לזכרו של בעלה.
מאוחר יותר הזמינו תומכי הספרייה את קסידי לפסל פסל של אנריקטה, שנחשף ב-1907. שני הפסלים עומדים עדיין בשני קצות חדר הקריאה בספרייה, שהיא חלק מספריית אוניברסיטת מנצ'סטר.
כמו כן, בתוך הספרייה נמצאת קבוצת פסלים של שלוש דמויות המייצגות תאולוגיה מעוררת השראה של המדע והאמנות (1898).
תאגיד מנצ'סטר הזמין את קסידי בשנת 1896 לתכנן מזרקת נוי גדולה עבור כיכר אלברט, לציון יובל היהלומים של המלכה ויקטוריה.
מזרקת היובל המשושה עמדה בכיכר עד שנות ה-20, אז הועברה לפארק היטון.
בשנת 1997 במהלך שיפוצים של כיכר אלברט, שוחזרה המזרקה במקומה המקורי.
יצירה ידועה נוספת היא פסל ברונזה משנת 1907 בשם Adrift, המתאר משפחה שנצמדת לרפסודה בים סוער, סגנונו מראה את השפעתה של תנועת הפיסול החדש.
הוא הוצג בגלריה החדשה בלונדון ולאחר מכן הוענק במתנה על ידי התעשיין ואספן האמנות של מנצ'סטר ג'יימס גרשם לתאגיד מנצ'סטר, שהשתמש בו במרכז חדש של גני פיקדילי, שנפתחו בסביבות 1930. פסל Adrift עומד כעת מול הספרייה המרכזית של מנצ'סטר בכיכר פטרוס הקדוש.
פסלו של קסידי - אדוארד קולסטון, הוקם באזור הידוע כמרכז כדי לחגוג את הפילנתרופיה של הסוחר אדוארד קולסטון, אך נחשב לשנוי במחלוקת בשל מעורבותו של קולסטון בסחר העבדים האטלנטי.
ב-7 ביוני 2020, פסל קולסטון פורק מבסיסו על ידי מפגינים של Black Lives Matter ונדחף לנמל בריסטול.
מיוני 2021 הוצג הפסל במוזיאון בבריסטול, במצב פגום ומעוות.
רבות מיצירותיו ששרדו נותרו במנצ'סטר, בעוד שיצירות קטנות יותר מוחזקות באוספים פרטיים.
בסוף חייו, קסידי התגורר בפאלופילד בדרום מנצ'סטר, כשהוא סבל מבריאות לקויה, הוא נלקח לבית החולים סנט ג'וזף.
בזמן שהיה בבית החולים, קסידי המשיך לפסל ועבד על פסל החזה של האפיפיור פיוס ה-12 כאשר מת שם ב-19 ביולי 1939, בגיל 79. הוא נקבר בחלק הרומאי-קתולי של בית הקברות הדרומי של מנצ'סטר.
המצבה שלו נושאת את הכתובת "ידיו עיצבו את היופי שראה".
רבים מהפסלים הציבוריים שלו נותרו בהווה לתצוגה בעיירות וערים ברחבי הממלכה המאוחדת.
ג'וֹן קַרְטֶרֶט, רוזן גְרֶנֶוִיל השני , הידוע בדרך כלל בתוארו הקודם לורד קרטרט, היה מדינאי בריטי והלורד נשיא המועצה מ-1751 עד 1763 ועבד בשיתוף פעולה הדוק ביותר עם ראש ממשלת המדינה, ספנסר קומפטון, על מנת לנהל את הפלגים השונים של הממשלה.
הוא החזיק (בהיעדרו) במשרת השופט העליון של האי ג'רזי מ-1715 עד 1763.
צאצאי הנישואים, הברונים קרטרט, הרוזנים גרנוויל והמרקיז מבאת' (ת'יין), היו יורשים משותפים לאחיינה חסר הילדים (1692–1711).
התיישבה באיי התעלה והייתה ממוצא נורמני.
ג'ון קרטרט התחנך ב, ובכרייסט צ'רץ' באוניברסיטת אוקספורד.
ג'ונתן סוויפט אמר כי "בייחודיות שאין לה הצדקה הוא למד יותר יוונית, לטינית ופילוסופיה מאשר התאים לאדם בדרגתו".
במהלך חייו גילה קרטרט לא רק אהבה נלהבת לקלאסיקות אלא גם טעם וידע של שפות וספרות בת תקופתו.
הוא היה כמעט האציל האנגלי היחיד בתקופתו שדיבר גרמנית, מה שאפשר לו לדבר עם ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה, שדיבר מעט אנגלית, ולרכוש את אמונו.
, מחבר "חיי גוסטבוס אדולפוס", הודה בסיוע שהעניק לו קרטרט.
ב-17 באוקטובר 1710, קרטרט התחתן עם ליידי פרנסס וורסלי (Frances Worsley) בבית .
היא הייתה נכדתו של הוויקונט ויימאות' הראשון.
אחת מבנותיהם, ג'ורג'ינה קרוליין קרטרט ספנסר (Georgiana Caroline Carteret Spencer), הפכה לסבתה של ג'ורג'ינה קוונדיש, הדוכסית מדבונשייר.
כשהגיע לבגרות בגיל 21, תפס לורד קרטרט את מקומו בבית הלורדים ב-25 במאי 1711. אף על פי שמשפחתו, משני הצדדים, הייתה מסורה למען היעקוביטים, קרטרט היה נאמן קבוע לשושלת הנובר שהחליפה אותם.
הוא היה ידידם של מנהיגי הוויגים וצ'ארלס ספנסר, הרוזן השלישי מסנדרלנד, ותמך בהעברת .
תשומת הלב של קרטרט הייתה במדיניות חוץ, לא פנים.
עבודתו הרצינית בחיים הציבוריים החלה עם מינויו, בתחילת 1719, לשגריר בשוודיה.
במהלך שנה זו ובשנה שלאחר מכן הועסק בהצלת שוודיה מהתקפותיו של פיוטר הגדול, ובהסדרת הפיוס בצפון.
במהלך תקופה זו של עבודה דיפלומטית הוא רכש ידע יוצא דופן בענייני אירופה, ובפרט של גרמניה, והפגין טקט רב ומזג רגוע בהתמודדות עם הסנאט השוודי, אולריקה אלאונורה, מלכת שוודיה, פרדריק הרביעי, מלך דנמרק ופרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה.
עם זאת, הוא לא היה כשיר להתמודד עם התככים של חצר המלוכה והפרלמנט בלונדון.
בשובו הביתה הוא מונה ל, עד מהרה הסתכסך עם התככים של טאונסנד וסר רוברט וולפול.
בעיני וולפול, שהסתכל על כל עמית או כפוף מוכשר כאויב שיש להרחיק, קרטרט היה נתעב במיוחד.
יכולתו לדבר גרמנית עם המלך לבדה הייתה גורמת לסר רוברט לתעב אותו.
לכן, כאשר התסיסה האלימה באירלנד נגד הצריכה להחליף את בתור לורד לוטננט של אירלנד, קרטרט נשלח לדבלין, שם נחת ב-23 באוקטובר 1724. טריניטי קולג' בדבלין, העניק לו תואר LLD של כבוד בשנת 1725.
בחודשים הראשונים לכהונתו, הוא נאלץ להתמודד עם ההתנגדות הזועמת לחצי הפני של ווד וכדי לנטרל את ההשפעה של הפמפלטים שכתב ג'ונתן סוויפט כנגד המטבע.
לקרטרט היה חיבה אישית חזקה לסוויפט, שהיה גם חבר של משפחתה של אשתו.
ספק רב אם קרטרט היה יכול ליישב את חובתו לכתר עם החברות הפרטית שלו אילו הייתה הממשלה ממשיכה במאמץ לכפות את המטבע הנתעב על העם האירי.
עם זאת, מכתב ההרשאה של ווד בוטל, ואירלנד נרגעה.
קרטרט היה מושל פופולרי, שהצליח לשמור על האינטרסים הבריטיים ובד בבד לגרום לשביעות רצון של האירים.
הוא היה מכור בכל עת לאירוח מפואר, ולפי עדויות של בני זמנו, היה "אהב מדי בורגונדי".
הוא נשאר בתפקיד עד 1730.
קרטרט ירש חלק שמינית בפרובינציית קרוליינה באמצעות סבא רבא שלו סר .
בשנים 1727 ו-1728 נודע לג'ון קרטרט שבעלי המניות הנותרות מתכננים למכור אותן בחזרה לכתר.
ב-1729 מכרו האחרים את חלקם, אך ב-1730 הסכים קרטרט, כדי לשמור על הבעלות על חלקו, לוותר על כל השתתפות בממשל של הפרובינציה.
חלקו של קרטרט הוגדר מאוחר יותר כרצועת אדמה ברוחב 60 מייל בקרוליינה הצפונית הסמוכה לגבול עם וירג'יניה, שכונתה .
אדמות מחוז גרנוויל נותרו בבעלות משפחת קרטרט עד למותו של רוברט בנו של ג'ון קרטרט בשנת 1776. לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית, פוצו יורשי רוברט חלקית על ידי הכתר על אובדן האדמות.
קרטרט הצטרף לצד הפופולרי במחאה נגד וולפול על כך שלא הכריז מלחמה על ספרד.
כשהתקרבה מלחמת הירושה האוסטרית, הייתה אהדתו כולה עם מריה תרזה מאוסטריה, בעיקר בטענה שנפילת בית אוסטריה תגביר בצורה מסוכנת את כוחה של צרפת גם אם לא תזכה לגישה לשטחה של אוסטריה.
דעות אלו קיבלו אותו בברכה אצל ג'ורג' השני, מלך בריטניה, שקיבל אותו בשמחה כ ב-1742. ב-1743, הוא ליווה את המלך לגרמניה ונכח ב ב-27 ביוני 1743. קרטרט החזיק במשרת המזכיר עד נובמבר 1744.
קרטרט הצליח לקדם הסכם בין מריה תרזה לפרידריך השני, מלך פרוסיה.
הוא הבין את היחסים של מדינות אירופה ואת האינטרסים של בריטניה הגדולה ביניהן, אבל הפגמים שבו, שגרמו שלא היה מסוגל להתמודד עם התככים של וולפול, גרמו לו באותה מידה שלא היה מסוגל להתמודד עם בני פלהם (הנרי פלהם ואחיו הבכור תומאס פלהם-הוליס, ראשי ממשלה ברציפות).
תמיכתו של קרטרט במדיניות המלך הוקעה כהתרפסות להנובר.
ויליאם פיט האב כינה אותו "מאוס, שר יחיד, שהתנער מהאומה הבריטית".
כמה שנים מאוחר יותר, פיט אימץ מדיניות זהה והצהיר שכל מה שידע הוא למד מקרטרט.
ב-18 באוקטובר 1744 הפך קרטרט ל השני עם מות אימו.
אשתו הראשונה, ליידי פרנסס וורסלי, נפטרה ב-20 ביוני 1743 בהנובר, ובאפריל 1744, הוא נשא לאישה את ליידי סופיה פרמור (Sophia Fermor), בתו של ויפהפייה מקובלת בחברה הלונדונית.
ההופעה היומרנית של גרנוויל בתפקיד המאהב ספגה לעג מהוראס וולפול כ"נישואי הקיחוטה הגדול שלנו וסופיה היפה", ו"אדוני נשאר איתה שם עד ארבע לפנות בוקר.
שניהם מחמדים — הולכים ביחד, ועוצרים כל חמישה צעדים כדי להתנשק".
הרוזנת גרנוויל מתה ב-7 באוקטובר 1745, והותירה בת אחת, סופיה קרטרט, שנישאה לוויליאם פטי, רוזן שלבורן השני, ולימים הראשון.
ייתכן שהנישואים השניים של גרנוויל עשו משהו כדי להגביר את המוניטין שלו כאקסצנטרי.
בפברואר 1746, הוא הרשה לעצמו להילכד בתככים של בני פלהם כדי לקבל את המזכירות אך התפטר תוך ארבעים ושמונה שעות.
ביוני 1751 הוא מונה ללורד נשיא המועצה, ועדיין מצא חן בעיני המלך שהאמין בו, אך חלקו בממשלה לא חרג ממתן עצות והשתדלות למנות שרים.
בשנת 1756, הוא התבקש על ידי תומאס פלהם-הוליס להיות ראש ממשלה כאלטרנטיבה לפיט, אך הוא הבין היטב מדוע הוצעה ההצעה ולכן הוא סירב ותמך בפיט.
כאשר, באוקטובר 1761, פיט, שהיה לו מידע על החתימה על "", ביקש להכריז מלחמה על ספרד והכריז על כוונתו להתפטר אלא אם תתקבל עצתו, השיב גרנוויל כי "דעת הרוב (של הקבינט) חייבת להחליט".
הוא דיבר במונחים מחמיאים על פיט אך התנגד לטענתו להיחשב כ"שר יחיד" או כראש ממשלה.
ספק גדול אם הוא השתמש במילים שיוחסו לו בשנתון לשנת 1761, אבל פרוטוקול המועצה מלמד שהן מבטאות את כוונתו.
ראשית לפרנסס וורסלי (מתה ב-1743), בתו של , שממנה היו לו לפחות 6 ילדים; 2 בנים ו-4 בנות:
ג'ורג' קרטרט, נולד ב-14 בפברואר 1716, הוטבל ב-11 במרץ 1716 בסנט מרטין בשדות, וסטמינסטר, בנו הבכור שמת לפני אביו.
(בערך 1712–1736) שנישאה ל מ בווילטשייר, והייתה האם הקדמונית של מרקיז באת' (התואר נוצר ב-1789) והברון קרטרט (התואר נוצר פעם שנייה ב-1784).
גרייס קרטרט (Grace Carteret) (נולדה ב-8 ביולי 1713, הוטבלה ב-22 ביולי 1713 ב), שנישאה ל, והיו להם 16 צאצאים (9 מתו לפני שהגיעו לגיל 17).
(נולדה ב-12 במרץ 1715, הוטבלה ב-5 באפריל 1715 בסנט מרטין בשדות, וסטמינסטר; נפטרה ב-1780), שנישאה תחילה לחבר הפרלמנט , והייתה אימו של ; היא נישאה בשנית ל.
פרנסס קרטרט (Frances Carteret) (נולדה ב-6 באפריל 1718, הוטבלה ב-1 במאי 1718 בסנט מרטין בשדות, וסטמינסטר), שנישאה (ב-1748) ל.
הוא נישא בשנית ב-1744 לסופיה פרמור (Sophia Fermor) (נפטרה ב-1745), בתו של .
היא מתה בשנה שלאחר מכן במהלך לידת בתם היחידה:
סופיה קרטרט (Sophia Carteret), שנישאה לוויליאם פטי, רוזן שלבורן השני, ולימים הראשון, והיו להם צאצאים.
322–328, כשהוא חוזר על המילה האחרונה ἴομεν ("איומן") (המילה הראשונה של פסוק 328) שמשמעותה "הבה נלך קדימה".
ווד נזכר באירוע באופן הבא:
הוא מת בביתו ברחוב ארלינגטון, לונדון, ב-2 בינואר 1763. שרידיו נקברו במנזר ווסטמינסטר.
בנו רוברט ירש את התואר של הרוזן גרנוויל.
רוברט קרטרט מת ללא צאצאים בשנת 1776, מה שגרם לכך שהתואר רוזן גרנוויל נכחד.
שני מחוזות בקרוליינה הצפונית קרויים על שם הלורד קרטרט, מחוז קרטרט (נוצר ב-1722) ומחוז גרנוויל (1746).
במהלך המאות ה-17 וה-18, האזור שהוא כיום קרוליינה הדרומית השתמש בשמות קרטרט וגרנוויל עבור כמה ממחוזותיו.
על שמו קרויים רחוב גרנוויל בוונקובר, בקולומביה הבריטית; והיישובים: במסצ'וסטס; במדינת ניו יורק; ו ו, שניהם בנובה סקוטיה.
המתרגם הקדיש את תרגום הקוראן שלו (Alcoran of Mohammed) לגרנוויל.
דמותו של ג'ון קרטרט מגולמת על ידי אנטון לסר בסרט "שודדי הקאריביים: זרמים זרים" משנת 2011.
ג'ון קרומפטון וימס היה פוליטיקאי אמריקאי.
וימס נולד ב-11 באוגוסט 1777 במחוז קלברט שבמרילנד, למד בסנט ג'ון קולג' באנאפוליס והתעסק במטעים.
הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-19 כדי למלא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של ג'וזף קנט, נבחר מחדש לקונגרס ה-20 וכיהן מ-1 בפברואר 1826 עד 3 במרץ 1829. הוא זכור בגלל נאום שהגן על סחר העבדים הבין-מדינתי.
לאחר תום כהונתו חידש את עיסוקיו בחקלאות, וב-20 בינואר 1862 מת במטע שלו, "לוך אדן", במחוז אן ארנדנל, מרילנד.
הוא קבור בבית קברות פרטי באחוזתו.
ג'ון קרלייל הרברט היה עורך דין, בעל מטעים, קצין צבא במלחמת 1812 ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כמחוקק הן בווירג'יניה והן במרילנד, וכן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מרילנד (1814–1818).
הרברט נולד ב-16 באוגוסט 1775 באלכסנדריה שבווירג'יניה לשרה פיירפקס קרלייל (1757–1827) ולבעלה הסוחר ויליאם הרברט (1743–1818).
הוא היה צאצא למשפחות הראשונות של וירג'יניה, ונולד ממש בתחילת מלחמת העצמאות האמריקאית.