tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על מפרשיה הראשונים והחשובים (במאה ה-14) נמנים ג'קופו דלה לאנה (הנחשב לאבי פרשנות הקומדיה), בוקאצ'ו (שגם חיבר את הביוגרפיה המקיפה הראשונה שלו), בנוונוטו דה אימולה, פרנצ'סקו דה בוטי, ואחרים.
האופי האנציקלופדי של שירת דנטה הביא בהדרגה את הדורות הבאים לעיסוק אנציקלופדי ביצירתו.
בתקופת הרנסאנס מפרשי דנטה נעזרו בתחומי לימוד ובמחקרים על מנת להבין את יצירתו.
כך לנדינו פירש את "הקומדיה" על פי הפילוסופיה האפלטונית ועל סמך מחקר תולדות פירנצה והתרבות הטוסקנית; וולוטלו פירשה בזיקה לשירה הפרובנסאלית שהשפיעה על דנטה; ג'ובאן בטיסטה ג'לי השתמש בתאולוגיה, בבלשנות ובמדעים כדי להסביר את רעיונותיו.
הפירוש ל"קומדיה" מאת ההומניסט הפלורנטיני לנדינו, שיצא לאור ב-1481, נהיה לפירוש המרכזי המצורף למהדורותיה בדורות הבאים.
במאה ה-16 האקדמיה של פירנצה העבירה במשך שנים הרצאות שבועיות על "הקומדיה"; על המרצים נמנו הפילוסוף ג'ובאן בטיסטה ג'לי והמדען גלילאו גליליי.
במאה ה-17 וה-18 העניין ביצירתו של דנטה שכך, עד שהתעורר מחדש מהמאה ה-19 ואילך, כשגדולי המשוררים והמבקרים והבלשנים האיטלקים, כגון ליאופרדי, ג'ובאני פסקולי, פרנצ'סקו דה סנקטיס, וניקולו תומאסאו, הדגישו את ערכה הגדול של יצירתו, ומהדורות מבוארות חדשות של יצירתו יצאו לאור.
באנגליה ורנון ויליאם וורן חיבר פירוש מקיף ל"קומדיה" על יסוד פירושו של בנוונוטו דה אימולה.
בשלהי המאה ה-19 המבקר האיטלקי-שווייצרי סקרטציני חיבר את "אנציקלופדיה דנטסקה", מילון ביקורתי מקיף לחיי דנטה ויצירתו, הכולל בערכיו גם תמצית מיטב הפירושים ל"קומדיה".
בשנת 1921 הפילולוג מיקלה ברבי ייסד את כתב-העת המדעי "לימודים דנטסקים".
בשנים 1970–1978, לרגל שבע-מאות שנה להולדת דנטה, בשיתוף פעולה עולמי, יצאה לאור "אנציקלופדיה דנטסקה" חדשה בשישה כרכים בעריכת המבקר והיסטוריון הספרות אומברטו בוסקו, העוסקת ביצירת דנטה, לשונה וביקורתה, וכוללת גם ערכים על אישים שעסקו ביצירת דנטה במהלך הדורות, ומאמרים על חייו ויצירתו.
האקלקטיות של דנטה גררה ביקורות על יצירתו.
רבים ביקרו את יצירתו של דנטה על שאינה שירה טהורה, אלא פילוסופיה מעורבת בשירה.
פטרארקה העריך את לשונו וסגנונו ומחשבתו של דנטה, אולם לא התרשם מהערצת ההמונים את שירתו, וסבר שדנטה יכל לחבר שירה לתכלית נעלה יותר.
בתחילת המאה ה-16 פייטרו במבו הסתייג מהמרכיבים הלשוניים והסגנוניים הרבים של לשונו.
לדעת סבריו בטינלי, מבקר ספרות מהמאה ה-18, אף על פי שדנטה היה אדם גדול, הרי שבהשפעת זמנו הברברי היה חסר טעם טוב והבחנה, כך שכל הקטעים הראויים ב'קומדיה' מסתכמים לכל היותר לחמישה שירים (מתוך מאה).
המשורר האנגלי הרומנטי קולרידג' ביקר את דנטה על שמיזג ביצירתו תוכן מדעי, בעוד שלדעתו שירה צריכה לשכון רק במה שיציב ונצחי.
וורדסוורת', ששירתו פשוטה יותר מזו של דנטה, התפעל מהצמצום והאון והרציפות של סגנונו, אולם סבר שהבדיות של דנטה לעיתים תכופות גרוטסקיות ופנטסטיות באופן פוגעני, שהעמיס יותר מדי תוכן כך שנפגם ההוד והחוזק של השירה האיטלקית, וששירו מייגע.
המבקר לי האנט הסתייג ממרירות שטבועה במתיקות שירתו ומאבסורדיות מוסרית ודתית המצויה בה.
להלן קטע מביקורתו של לנדור על דנטה: מארוול: כמעט כל הדמויות ב"תופת" וב"צור המצרף" הן חדלי אישים שלא מעוררים שום סימפתיה, ולא מקדמים שום מעשה.
לאחר ציונם, עמוד אחר עמוד, הטובים, הרעים, והאדישים, אני מוצא בקושי חמישית מהם ראויים לקריאה שנייה.
זה איננו כך באיליאדה, באודיסיאה, ובגן העדן האבוד.
מילטון: המשורר הגדול של איטליה – גדול באינטנסיביות של מחשבתו ובהבנה – בנה גיהנום וכור מצרף לשכן בו אפיפיורים, בישופים, ומכובדים אחרים.
נועז ככל שהיה, הוא חשש מהאש הקרובה אליו יותר מאשר האש שלמטה; לפיכך לסאטירה התמציתית שלו קרא קומדיה א-להית.
מעולם לא היה תיאטרון כה נרחב עם כל כך הרבה שחקנים.
זו קומדיה בה השחקנים לא מוצאים אף בדיחה.
מילטון: אליגיירי ביקש גמישות שרירית ועטה מסיכת ברזל; אך מה חמות הדמעות שהזיל אוהבה של ביאטריצ'ה על פרנצ'סקה דה רימיני, ועל ילדי אוגולינו!
הייתי מעדיף לחבר שתי סצנות כאלה מאשר עשרים שירים כמו "מלכת הפיות".
השפעת דנטה על שירת המערב
עוד בתחילת הרנסאנס, יצירתו של דנטה השפיעה על הספרויות של הלשונות הלטיניות (איטלקית, קטלונית, אנדלוסית, צרפתית, ספרדית), ועל התפתחות אמנות הציור האיטלקית.
בחצי השני של המאה ה-15 יצירתו הייתה מרכזית למשוררי חצר בית מדיצ'י בפירנצה.
ההשפעה הלכה והתרחבה לשאר אירופה בעיקר בדורות מאוחרים יותר, ובמיוחד בתקופה הרומנטית.
באנגליה לדנטה הייתה השפעה על היצירה של צ'וסר ("בית התהילה") מילטון ("גן עדן האבוד"), בלייק (שאף אייר ציורים ל"קומדיה"), לנדור ("פנטאמרון"), קולרידג', שלי, ביירון ("נבואת דנטה"), טניסון, ואחרים.
לדעת ג'ון ראסקין, הקומדיה של דנטה היא הנקודה שסביבה נעה כל התרבות המערבית.
אליוט: "דנטה ושייקספיר מחלקים ביניהם את העולם.
בצרפת ויקטור הוגו החשיב את עצמו כתלמיד של דנטה.
בגרמניה שלגל תרגם חלק מהקומדיה.
המשורר האמריקאי לונגפלו תרגם את כולה לאנגלית.
על הכותבים המודרניים שהושפעו מיצירת דנטה נמנים אמרסון, בורחס, אלכסנדר בלוק, אנה אחמטובה, אוסיפ מנדלשטם, מריו לוצי, יוסף ברודצקי, ואחרים.
השפעת דנטה על השירה העברית
לדנטה הייתה השפעה משמעותית על השירה העברית באיטליה.
עמנואל הרומי, בן דורו של דנטה, חיבר את "מחברת התופת והעדן", ככל הנראה בהשראת "הקומדיה".
בהשראת "גן עדן" של דנטה, משה ריאטי חיבר את "מקדש מעט".
כמו-כן "תפתה ערוך" מאת רבי משה זכות, והמחזה "עדן ערוך" מאת יעקב דניאל אולמו, חוברו בהשפעתו.
שד"ל חיבר שיר בשבחו ביום מלאת שש-מאות שנה להולדתו, וחיקהו בשירו "עמק החרוץ".
בתקופת ההשכלה חוברו כמה יצירות בהשפעתו, כגון "מחזה ש-די" לשמואל רומנלי, ו-"קהל רפאים" למשה לייב ליליינבלום.
דנטה היה המשורר האהוב ביותר על זאב ז'בוטינסקי, שהיה נושא בכיסו את "הקומדיה" בשני כרכים, כמעט תדיר, ובכל שעה שהיה פנוי היה מוציאם מכיסו ומעיין בהם.
הוא אף תרגם שירים מתוך "תופת".
טשרניחובסקי התפעל מתרגום ז'בוטינסקי והתכתב עמו על מנת שיתקן את תרגומו לפי השגותיו, אך ז'בוטינסקי לא הסכים לתיקוניו של טשרניחובסקי ועמד על דעתו.
לאה גולדברג העריצה את שירת דנטה, תרגמה מקצתה, וחקרה ולימדה את יצירתו.
השפעתו ניכרת על ספר שיריה "שארית החיים".
בשנת 1965 "קול ישראל" שידר הרצאה של גולדברג על דנטה, לציון שבע-מאות שנה להולדתו.
בשנת 1990 יצא לאור ספר השירה "האש המעדנת" מאת אלון אלטרס, מחזור שירים שנושאם קשור ל"קומדיה".
קשה מאוד לתרגם כראוי את שירת דנטה מהסיבות הבאות:
ליצירתו חיוניות של לשון בתחילת התהוותה, מה שקשה להקנות ללשונות שעברו כבר כברת-דרך ארוכה.
יצירתו גשר בין העולם העתיק לעולם המודרני, בין העולם של ימי הביניים לעולם הרנסאנס.
לפיכך, תרגום שירתו בנוסח מודרני, או בנוסח עתיק, מפספס את ייחודה.
דנטה בורר את מילותיו בקפידה, תוך חיבור שירה המחורזת להפליא באופן טבעי.
לעומת זאת, בתרגום, דיוק במשמעות עלול לבוא על חשבון החריזה, בחריזה על חשבון המשמעות, ומכל מקום החריזה עלולה להישמע מאולצת.
לשונו של דנטה פשוטה ואצילית, תכונות שנדיר למוצאן יחדו בהשלמה אצל משורר, ושאצל רוב האנשים סותרות זו את זו.
דנטה היה משורר גדול וקלסיקן.
לפיכך, כדי לתרגם את שירת דנטה, מתרגמיו נקטו באיזושהי פשרה (רובם ויתרו על החריזה בהעדיפם את הדיוק).
למרות האתגר הגדול בתרגום יצירתו, יש יותר מ-400 תרגומים ל"קומדיה" ב-52 שפות.
לדעת ישורון קשת, ורבים סבורים כמוהו, עצום הוא ההבדל בין טעמה ורושמה של "הקומדיה" במקורה האיטלקי, ובין הטעם והרושם שאפשר להפיק מתרגומה, אפילו המשובח ביותר, כי לשונה של "הקומדיה" לשון מאוד סינתטית, הן בגלל הצמצום השירי של שפת דנטה, בגיבוש שאין למעלה ממנו, והן בגלל "האוניברסליות" של הלשון האיטלקית העתיקה.
משוררים אנגלים סברו שהלשונות הלטינית והאיטלקית הרבה יותר מוזיקליות מהלשון האנגלית, וממילא אי-אפשר להגיע בה לאותה צליליות פיוטית והרמוניה מוזיקלית.
+"כור המצרף", שיר ראשון, 129-118הקומדיה במקור האיטלקיתרגום אנגלי של הנרי פרנסיס קריNoi andavam per lo solingo piano
התרגום העברי העיקרי ל"קומדיה" הוא זה של עמנואל אולסבנגר, שעמל עליו במשך שנים רבות, ותרגם את יצירת דנטה בחרוז לבן יאמבי, בהתחשב במיטב חוקריו, מפרשיו ומתרגמיו, מתוך כוונה ברורה שחשובה יותר הנאמנות לביטוי והשמירה על הקצב מן החרוז.
לדעת ישורון קשת, מספר הפגימות בתרגומו מועט הוא, ומרובות בו שורות שיריות להפליא.
פנינה נוה שיבחה את תרגומו ככולו אומר פשטות של יצירת מופת אמיתית, תוך נאמנות לרוחו של דנטה כפי שהעלו אותה דורות של חוקרים; ואת סגנונו העברי-איטלקי, שרוח המקרא ניכרת בו, בלי מאמץ להשגת רושם כלשהו.
לדעת עמנואל בן גריון, התרגום המקראי של שאול פורמיגיני יותר חיוני ועברי ממנו, והתרגום של ז'בוטינסקי יותר אמנותי ממנו, אולם לאולסבנגר עומד יחס היראה-שלו לגבי יצירת הענק המקורית.
אהרון בר שמואל הסתייג מהתרגום כמאולץ, ומצורות דקדוקיות קשות שאינן מוצדקות בהיעדר חרוזים; ולעומתו כינה את תרגומו של ז'בוטינסקי ניסיון מאלף, שיש בו פה ושם אומץ פיוטי.
בדורות מאוחרים יותר הסתייגו מלשונו הגבוהה של אולסבנגר ומהפרוזודיה הסבוכה של שירתו, מלאכותית ביחס לפשטות שירת דנטה המקורית.
לאה גולדברג, בתרגמה סונטות של דנטה, השתמשה במרכיבים לשוניים של שירת עמנואל הרומי, כדי לקרב את התרגום לרוח העולם של ימי הביניים.
ברחבי העולם פועלות אגודות דנטה אליגיירי במטרה להנחיל את השפה האיטלקית ואת תרבות האומה האיטלקית לתושבי המדינה.
מרכז האגודה ברומא ולו יותר מ-500 סניפים ברחבי איטליה ובמרבית מדינות העולם.
במאה ה-19 הולחנו יצירות מוזיקליות בהשראת יצירתו, ביניהן "סימפוניית דנטה" ו"פנטזיה בצורת סונטה בעקבות דנטה" מאת ליסט, ו"פרנצ'סקה דה רימיני: סימפוניה פנטסטית בעקבות דנטה" מאת צ'ייקובסקי.
ספרים וסרטים רבים נוצרו בעקבות יצירתו.
בין היתר כתב בשנת 2013 הסופר דן בראון מותחן בדיוני בשם "התופת", המתכתב לכל אורכו עם דמותו וכתביו של דנטה.
באוקטובר 2016 הוא יצא גם כסרט בשם זה.
בשנת 2016 פרסם הבמאי לואיס נרון את הסרט הדוקומנטרי המסתורין של דנטה , בהשתתפות זוכה האוסקר פ.
מארי אברהם ורבה של רומא שמואל די-סיני.
במטבעות בערך של 2 אירו שהוטבעו באיטליה בשנים 2008–2023, מוטבעת דמותו של דנטה, כשלראשו זר דפנה.(הצמח ער אציל)
בעברית: צְמִיתָה, בתרגום מילולי: שלילת המצב הטבעי) היא תהליך שבו משתנה המבנה המרחבי, הטבעי של מולקולה ביולוגית גדולה.
המושג מתייחס בדרך כלל לחלבונים או לחומצות גרעין.
דנטורציה נגרמת עקב שינויים בסביבה של המולקולה, כגון עלייה בטמפרטורה, שינוי ברמת ה-pH (חומציות או בסיסיות יתר), שינוי בריכוזי יונים, נוכחות של חומרים שונים וכדומה.
בחלבונים, שינוי המבנה המרחבי שלהם פוגע בתפקודם ומוציא אותם מכלל פעולה.
דנטורציה מלאה היא בלתי הפיכה בדרך כלל.
אם הדנטורציה לא התרחשה במלואה, או שהתרחשה בתנאי מעבדה מיוחדים, גדל הסיכוי שבהסרת הגורמים לדנטורציה יתרחש התהליך ההפוך - רנטורציה, והחלבון ישוב לתפקד לאחר זמן מה.
בחומצות גרעין, דנטורציה מתבטאת בהפרדה בין שני גדילי ה-DNA.
היא מתרחשת דרך קבע בתא בתהליכי השעתוק (טרנסקריפציה) וההכפלה (רפליקציה) של ה-DNA, ויש לה שימושים רבים במחקר הגנטי ובתעשייה.
רנטורציה במקרה זה היא תהליך איחוים של שני הגדילים זה לזה (אנילינג בעגה המדעית), וגם היא נפוצה במחקר, בצמוד לדנטורציה.
חלבון הוא מולקולה גדולה במיוחד הבנויה מיחידות הקרויות חומצות אמיניות.
בחלבון ממוצע תהיינה בדרך כלל למעלה ממאה חומצות אמינו הקשורות זו לזו בקשר פפטידי, סוג של קשר קוולנטי.
קיימות בטבע 20 חומצות אמינו נפוצות הנבדלות זו מזו בקבוצה הצדדית שלהן המכונה גם קבוצת R.
הבדל זה גורם לשוני בסוגן ובטיבן של האינטראקציות שבהן יכולה להשתתף חומצת האמינו.
אינטראקציות אלה הן בדרך כלל קשרים לא קוולנטיים, חלשים, בין חומצת אמינו אחת לאחרת, או בין חומצת אמינו לחומר אחר.
בכך, האינטראקציות קובעות את המבנה המרחבי של החלבון, כלומר את הקונפורמציה שלו.
בין האינטראקציות החשובות נמנה קשר המימן.
חומצות אמינו בעלות קבוצה צדדית קוטבית עשויות ליצור קשרי מימן עם קבוצות הידרופיליות שנמצאות בחומצות אמינו אחרות מאזורים אחרים בשרשרת הפוליפפטידית (שרשרת חומצות האמינו) של החלבון.
קשרי מימן יכולים להיווצר גם עם מולקולות מים, ולכן קבוצות קוטביות יימצאו לעיתים קרובות על פני החלבון, כשהן חשופות לסביבה המימית.
כוחות של משיכה ודחייה חשמלית עשויים גם הם להיווצר בין קבוצות צדדיות מסוימות הנושאות מטען חשמלי.
הם ירחיקו או יקרבו קטעי חלבון זה לזה, וכך יתרמו לייצוב המבנה המרחבי.
קשר חשוב נוסף הוא הקשר הדיסולפידי (קשר S-S) המהווה קשר בין אטומי גופרית של הקבוצות הצדדיות בחומצת האמינו ציסטאין.
זהו קשר קוולנטי, ועל כן הוא חזק בהשוואה לאינטראקציות אחרות שקובעות את מבנה החלבון.
המבנה המקופל הנוצר בעקבות אינטראקציות אלה הוא המבנה בעל הרמה האנרגטית הנמוכה ביותר מבין כל המבנים האפשריים, ולכן זהו המבנה היציב ביותר של החלבון.
מכיוון שמבנה החלבון מיוצב על ידי קשרים חלשים רבים היוצרים מבנה מורכב ומסובך, שינוי בתנאי הסביבה של החלבון עשוי לפגוע באינטראקציות שבין חומצות האמינו.
פגיעה זו מעוותת את מבנה החלבון.
היות שמבנה החלבון הוא המאפשר את תפקודו, הדנטורציה תפגע בתפקוד החלבון.
מבחינה תרמודינמית, דנטורציה מתרחשת כאשר התנאים בסביבת החלבון הופכים את המבנה הדנטורטיבי ליציב יותר מהמבנה הטבעי.
הדבר קורה כאשר המבנה הדנטורטיבי, בתנאים נתונים, מעלה את האנטרופיה ("אי-הסדר" במערכת), או לחלופין מוריד את האנתלפיה (הרמה האנרגטית) של המערכת.
קיימים מספר גורמים, אשר מפחיתים מסיבות שונות את יציבותו של החלבון, ולכן גורמים לדנטורציה:
הימצאות חומרים שונים המשמשים בעיקר למחקר ביוכימי
כשמעלים את הטמפרטורה של גוף מסוים הדבר מתבטא בהגברת מהירות החלקיקים שמהם הוא מורכב.
כשמחממים חלבונים, מוגבר קצב תנודות האטומים בחלבון.
הדבר גורם לכך שאותן אינטראקציות חלשות בין חומצות האמינו המרכיבות את החלבון תתפרקנה, והמבנה הטבעי שלו יתערער.
כתוצאה מכך תיווצר שרשרת אקראית חסרת מבנה מוגדר.
תהליך זה מתרחש לדוגמה בעת בישול (או טיגון) ביצה.
בלובן הביצה מצויים חלבונים רבים, שאחד הנפוצים שבהם הוא אלבומין.
החלבונים מתחממים והקשרים הלא-קוולנטיים שבהם מתפרקים וגורמים להיחלשות המבנה.
בטמפרטורה מסוימת קורס המבנה בבת אחת למבנה אקראי, והאלבומין הופך למשקע לבן.
תהליך הדנטורציה איננו הדרגתי: מיד לאחר שהיחלשות האינטראקציות עוברת סף מסוים, קורס המבנה בבת אחת.
סף זה מצוי ברוב החלבונים מתחת ל-70 מעלות צלזיוס.
חלבוני חיידקים תרמופיליים, החיים בטמפרטורה הקרובה ל-100 מעלות, בקרבת מבועים ומעיינות חמים, הם היוצאים מהכלל.
לחלבונים המופקים מחיידקים אלה מקום מרכזי בשיטות מעבדתיות כגון PCR.
העובדה שלכל חלבון ישנן טמפרטורות שבהן הסיכוי שיעבור דנטורציה גבוה במיוחד, יוצרת גבול עליון לטמפרטורה המתאימה לפעילות יעילה של החלבון.
טמפרטורות נמוכות, גם הן אינן מאפשרות את פעילותו של החלבון, לא בשל דנטורציה אלא מכיוון שככל שהטמפרטורה נמוכה יותר המולקולות נעות לאט יותר, ולפיכך פעילות החלבון גם היא איטית יותר (מכיוון שהיא מוכתבת בין השאר על ידי מהירות תנועת המולקולות).
בטמפרטורות נמוכות מדי, החלבון איננו פועל ביעילות בשל המהירות הנמוכה של המולקולות בתמיסה, מה שיוצר גבול תחתון לפעילותו של החלבון.
לכן לכל חלבון קיים טווח טמפרטורות אידיאלי לפעילותו.
הטמפרטורה האידיאלית לחלבוני גוף האדם היא בין 36 ל-38 מעלות צלזיוס.
בטמפרטורות אלה עוד לא מתרחשת דנטורציה, אך הן מספיק גבוהות כדי שפעילות החלבון תהיה יעילה.
קיימות טענות על כך שדנטורציה מתרחשת גם בטמפרטורות נמוכות, קרוב לנקודת הקיפאון.
כדי להסביר את התופעה, המכונה דנטורציה בקור, נדרשו החוקרים לשלב בטיעוניהם מודלים תרמודינמיים, המסבירים מדוע חלה ירידה ביציבות התרמודינמית של המערכת מתחת לטמפרטורה מסוימת.
הסבר אפשרי, הנתמך בשלל ראיות, טוען כי רמות האנתלפיה והאנטרופיה של המים בסביבתו הקרובה של החלבון הן המשמעותיות, ובאינטראקציה של המים עם האזורים ההידרופוביים של החלבון טמון הכוח המניע את הדנטורציה בקור.
דנטורציה בקור היא תופעה מעניינת, בשל הסברה כי הבנתה עד תום תחשוף מידע על מנגנון התקפלותו של החלבון בעת היווצרותו.
שינוי בחומציותה של תמיסת החלבון גורם אף הוא לדנטורציה.
ככל שתמיסה חומצית יותר, יש בה למעשה יותר יוני מימן (+H, או ליתר דיוק +H3O).
עלייה או ירידה בריכוזם של יוני המימן גורמת ליינונן של קבוצות צדדיות בחומצות אמינו מסוימות, ולטעינתן במטען חשמלי.
המטען החשמלי גורם למשיכה או לדחייה חשמלית שלא הייתה קיימת קודם לכן בין קטעי חלבון שונים.
אלו הן אינטראקציות חדשות בין חומצות האמינו, שלא היו קיימות לפני כן.
הדבר מערער את המבנה הטבעי של החלבון וגורם לפתיחה חלקית שלו.
פתיחה זו חושפת לסביבה החומצית או הבסיסית קבוצות צדדיות שלא היו חשופות עד כה, ומייננת גם אותן, מה שגורם לקריסתו הסופית של החלבון והופכת אותו לשרשרת אקראית חסרת מבנה.
לכל חלבון טווח pH שבו הוא נותר במצבו הטבעי והפעיל, על אף שינוי ריכוז יוני המימן.
מרבית החלבונים אינם יכולים לחרוג בהרבה מה-pH הפיזיולוגי, שבין 6 ל-8. אך ישנם חלבונים רבים היוצאים מכלל זה, כגון האנזימים הפועלים בקיבה (פרוטאזות, כגון פפסין), ומסייעים בעיכולם של חלבונים אחרים.
במיצי הקיבה מצויה חומצת מימן כלורי (HCl), שהיא חומצה חזקה.
הסביבה החומצית גורמת לדנטורציה של החלבונים במזון, ובכך מסייעת לאנזימי העיכול (שהם עצמם, כאמור, סוג של חלבון) לפרק את הקשרים הפפטידיים שבין חומצות האמינו שבחלבוני המזון.
האנזימים עצמם לא נפגעים, ויתרה מכך, אף זקוקים לנוכחות החומצה לצורך פעולתם.
דנטורציה עשויה להתרחש גם בעקבות נוכחות חומרים אחדים בתמיסת החלבון, הפוגעים במבנהו.
חלק מחומרים אלה משמש בעיקר למחקרים ביוכימיים שונים הדורשים התרה של המבנה המרחבי של החלבון למבנה ראשוני פשוט.
דטרגנטים: הדטרגנטים הם חומרים אורגניים בעלי "זנב" הידרופובי ("שונא מים") ו"ראש" הידרופילי ("אוהב מים") הנושא לעיתים קרובות מטען חשמלי.
כשמולקולת דטרגנט פוגשת בחלבון, זנבה ההידרופובי חודר למעמקי החלבון ויוצר אינטראקציות מתחרות עם הקבוצות הצדדיות של חומצות האמינו ההידרופוביות.
אינטראקציות אלה מחלישות את האינטראקציות הקיימות בחלבון הטבעי.
באופן דומה, הראש ההידרופילי מגיב עם הקבוצות ההידרופיליות שעל פני החלבון ומחליש את האינטראקציות ביניהן.
כשריכוז הדטרגנט גבוה מספיק, תתרחש דנטורציה ומבנה החלבון יקרוס למבנה אקראי.
הדטרגנט SDS הוא בין הנפוצים שבדטרגנטים במעבדות לצורכי דנטורציה, בין השאר בשל תפקידו בשיטות הפרדת חלבונים באלקטרופורזה בג'ל.
בשיטות אלו גורמים לדנטורציה של החלבונים טרם הפרדתם אחד מרעהו, כדי שההפרדה תהיה תקינה.
ממסים אורגניים: חומרים אורגניים המסיסים במים, כגון כוהל, עשויים להתחרות גם הם על האינטראקציות ההידרופוביות בפנים החלבון ולהחליש אותן כמו הזנבות ההידרופוביים של הדטרגנט.
לכן בריכוז גבוה מספיק גם הם מתפקדים כחומרים דנטורטיביים, הגורמים להרס מבנה החלבון.
ריאגנטים סולפהידריליים: חומרים שונים, כגון בטא-מרקפטואתנול, עשויים לחזר את הגופרית שבקשרים הדיסולפידיים (S-S) לקבוצות סולפהידריל (SH-).
תהליך זה מפרק את הקשר הסולפידי ובכך פוגע במבנה החלבון.
עם זאת, לא ניתן להסתפק בחומרים אלה בלבד כדי לגרום לדנטורציה, כיוון שהקשרים הדיסולפידים מהווים בדרך כלל חלק קטן מכלל הקשרים המייצבים את החלבון.
תהליך חיזור הגופרית באמצעות ריאגנטים סולפהידריליים נפוץ במעבדות מחקר.
שתנן וגואנידין הידרוכלוריד: אלו הם שני חומרים הנפוצים מאוד במעבדות ביוכימיה ומשמשים לניסויים רבים הדורשים דנטורציה.
אך למרות זאת, אופן תפקודם כחומרים דנטורטיביים עודנו שנוי במחלוקת.
בעבר סברו שהם מתחרים על יצירת קשרי מימן עם חומצות האמינו, ובכך מחלישים את קשרי המימן המייצבים את המבנה הטבעי.
אך מבדיקה של חומרים אלה נמצא שהשפעתם בדרך זו אינה גדולה מהשפעתם של המים.
כיוון שהחלבון נמצא כל העת בסביבה מימית ואינו ניזוק, נותר להסיק שזוהי איננה דרכם של השתנן וגואנידין הידרוכלוריד.
סברה אחרת שזכתה להתייחסות היא שמולקולות אלה חושפות בדרך כלשהי את הקבוצות ההידרופוביות והלא קוטביות לסביבה המימית והקוטבית, ובכך מחלישים את מבנה החלבון.
קיימות מספר בעיות בהשערה זו, שבין השאר אינה נתמכת בדי ראיות ניסוייות.
כיום מנסים לבדוק האם למטענו החשמלי של שתנן (כשהוא מומס במים) ישנו תפקיד בדנטורציה.
לרבים מהחומרים הללו שימושים נוספים במחקר הביוכימי, מלבד דנטורציה, בהם מעוניינים דווקא לשמור על מבנה החלבון.
למשל, ממסים אורגנים משמשים לעיתים קרובות בתהליכי ניקוי חלבונים.
כדי שלא תתרחש דנטורציה מקיימים תהליכים אלה בטמפרטורות נמוכות, המאטות את קצב תנודתם של אטומי החלבון.
ההאטה הזו, כפי שנותח לעיל, מפסיקה ברוב החלבונים את הדנטורציה.
מכאן שהשפעתם של החומרים הדנטורטיביים איננה מוחלטת, אלא תלויה בתנאי הסביבה.
שינויים במבנה המרחבי של החלבון גורמים לשינויים בתכונותיו השונות.
על כך גם מרמז שמה של הדנטורציה, שפירושה המילולי הוא אובדן הטבע, או אובדן התכונות הטבעיות.
השפעה זו על תכונות החלבון ניתנת לעיתים רבות למדידה.
עובדה זו מנוצלת לשם איתור או מדידה של הדנטורציה למטרות מחקר, או למטרות תעשייתיות.
לחלבונים רבים פעילות ביולוגית מוגדרת, הדורשת מבנה מרחבי מסוים.
הידועים שבחלבונים אלה הם האנזימים.
לאנזים אתר פעיל שבו מתרחשת הריאקציה שאותה הוא מזרז.
האתר הפעיל מותאם לסובסטרט, דהיינו המולקולה עליה האנזים פועל, ולאופן הפעולה, בצורה מדויקת מבחינת מיקומן של חומצות האמינו במרחב.
לפיכך, שינויים במבנה המרחבי של האתר הפעיל פוגעים בתפקודו התקין של האנזים.
לחלבונים נוספים פעילות ביולוגית הדורשת קשירת מולקולות אחרות לאתר ספציפי, כגון נוגדנים וחלבוני הובלה כהמוגלובין.
גם חלבונים אלה מאבדים מפעילותם כתוצאה מדנטורציה.
אובדן הפעילות הביולוגית מנוצל לאיתור דנטורציה בחלבונים אלה, ואף למדידת עוצמתה.
כך, כאשר חפצים בבדיקת הדנטורציה של אנזים, תיבדק כמות התוצר המופקת בחשיפתו של האנזים לסובסטרט שלו במשך זמן מוגדר.
כמות תוצר אפסית יכולה להתפרש כביטוי לדנטורציה.
במקרים רבים, חלבונים אשר מסיסים באופן טבעי בתמיסה מימית, מאבדים ממסיסותם ושוקעים כתוצאה מדנטורציה שלהם.
הדבר קורה בשל תהליכים רבים המתרחשים תוך כדי הדנטורציה הגורמים לזיקה בין מולקולות חלבון שונות לגדול, בעוד הזיקה לתמיסה שסביבם קטנה.
למשל, הדנטורציה חושפת חלקים הידרופוביים של החלבון לתמיסה ההידרופילית, דבר שאינו רצוי מבחינה אנרגטית.
לכן, החלקים ההידרופוביים של חלבונים שונים מתקרבים האחד לשני, ויוצרים ביניהם אינטראקציות הידרופוביות, המקטינות את שטח הפנים ההידרופובי החשוף למים.
כשחלבונים רבים מתקרבים זה לזה בצורה זו, הדבר גורם להצטברותם של החלבונים למשקעים בלתי-מסיסים.
אך הסבר זה פשטני במקצת, ואובדן המסיסות מתרחש רק לאחר סדרה של שינויים רבים במבנה החלבון, ושינוי בתכונות רבות שלו.
גם לאחר שינויים אלה לא מובטחת שקיעה של החלבון, והדבר תלוי בסוג החלבון הנבדק ובתנאי הבדיקה.
אובדן המסיסות מנוצל בתעשיית מוצרי החלב.
בתהליך הפקתם של מוצרים כיוגורט וגבינה, מוכנסים לחלב חיידקים המבצעים תהליך של תסיסה, שבמהלכו מופקת חומצה לקטית.
החומצה מורידה את ה-pH של החלב, וגורמת לדנטורציה של החלבונים שבו.
החלבונים מאבדים ממסיסותם ושוקעים, וכך יוצרים את המרקם הסמיך של היוגורט.
הפרדה בין הרכיב הנוזלי של החלב (מי חלב), לבין הרכיב המוצק שלו כתוצאה משקיעת החלבונים, מאפשרת את ייצור הגבינה.
אותו תהליך מתרחש כשחלב מתקלקל ומחמיץ - חלבוני החלב יוצרים משקעים בחלב וגורמים למרקם לא אחיד ולגושים, הנוספים לטעם החמוץ שיוצרת החומצה הלקטית.
דנטורציה עשויה להשפיע על רגישותו של החלבון לפירוק פרוטאוליטי, היינו לפעילותם של אנזימי עיכול.
גם הגברת הרגישות לעיכול, כמו אובדן המסיסות, לא נזקפת לתהליך בודד, אלא היא תוצאה של שינויים רבים במבנה החושפים חלקים רגישים לפירוק לפני השטח (כשלפני כן היו בחלקים הפנימיים של החלבון), וגורמים להגברת רגישותם של חלקים אחרים.
בכל אופן כמו שהוזכר, עובדה זו מנוצלת בקיבה, כאשר הסביבה החומצית גורמת לדנטורציה של החלבונים הנכנסים לקיבה, כך שרגישותם לאנזימי העיכול גדלה.
כך הפעילות הפרוטאוליטית מואצת, ופירוק החלבונים נעשה יעיל יותר.
גם לתכונה זו שימוש באיתור דנטורציה - חשיפת החלבון לאנזימי עיכול גורמת לפירוק מואץ וטוב יותר של חלבונים דנטורטיביים.
תהליך הדנטורציה יכול להתרחש במספר רמות.
הוא יכול להתרחש כדנטורציה מלאה, המביאה את החלבון לידי קריסה כללית כפי שתואר קודם לכן.
אולם יכול להתרחש גם תהליך מתון יותר - דנטורציה חלקית.
בדנטורציה חלקית התנאים אינם כה קיצוניים כדי להביא לקריסת המבנה במלואו, אבל הם כן גורמים לשינוי מבני כלשהו עקב היחלשות האינטראקציות הטבעיות.
שינוי קטן זה פוגם גם הוא בפעילות החלבון.
כאשר מתקיימת דנטורציה חלקית בתנאים תאיים (in vivo), אנו מוצאים כי בתוך דקות ספורות מרגע התרחשות הדנטורציה, החלבון חוזר לתפקודו התקין.
מתרחש אפוא התהליך ההפוך - רנטורציה (renaturation) או התקפלות מחדש.
הרנטורציה מתרחשת משום שהמבנה הטבעי של החלבון הוא המבנה היציב ביותר, ולכן הוא נוצר ספונטנית.
דנטורציה מלאה גוררת היווצרות אינטראקציות חדשות ואקראיות רבות בין שיירי חומצות האמינו אשר לא מאפשרות רנטורציה בתנאים פיזיולוגיים.
למרות זאת, תחת תנאי מעבדה (in vitro), ניתן לגרום לדנטורציה קיצונית על ידי החומרים הדנטורטיביים שהוזכרו לעיל, שלאחריה החלבון חוזר למבנה ותפקוד תקינים.
DNA היא חומצת גרעין המורכבת מתת-יחידות הקרויות נוקלאוטידים.
קיימים ארבעה סוגי נוקלאוטידים ב-DNA, הנבדלים אלו מאלו בבסיס החנקני הקיים בהם: אדנין (A), תימין (T), ציטוזין (C), וגואנין (G).
הנוקלאוטידים קשורים זה לזה בשרשרת (או גדיל) כשהבסיסים החנקניים פונים החוצה.
מולקולת ה-DNA בנויה משני גדילים כאלה הקשורים זה לזה בקשרים בין-מולקולריים, בעיקר קשרי מימן ואינטראקציות פאי ארומטיות, המתקיימים בין הבסיסים החנקניים.
קשרי המימן נוצרים בין זוגות בסיסים ספציפיים, בין A ל-T או בין G ל-C בלבד.
בין אדנין לתימין מתקיימים שני קשרי מימן, ואילו בין גואנין לציטוזין מתקיימים שלושה קשרי מימן.
לכן מולקולת DNA שכמות הזוגות G ו-C בה גדולה יותר, נחשבת לחזקה יותר.
בשל הספציפיות של קשרי המימן, קיימת השלמה בין שני הגדילים של מולקולת DNA, ורצף הבסיסים בגדיל אחד משלים בדיוק לרצף הבסיסים של הגדיל הנגדי – במקום שבגדיל אחד מצוי A, בגדיל המשלים מצוי T וכן הלאה.
מכיוון שהקשרים החלשים בין הגדילים, ובעיקר הקשרים הפאי-ארומטיים, מעניקים למולקולה יציבות תרמודינמית, DNA חד גדילי נוטה להזדווג וליצור קשרים עם גדיל DNA המשלים לו.
ככל שההשלמה בין הרצפים גדולה יותר, כן הקשר ביניהם הדוק יותר, שהרי יותר קשרים נוצרים.
דנטורציה של DNA (המכונה גם התכה) משמעה ניתוק הקשרים הבין-מולקולריים בין שני הגדילים ויצירת מולקולות של DNA חד-גדילי.
התהליך ההפוך, בו נוצרים קשרים בין שני גדילי DNA ונוצרת מולקולת DNA דו-גדילית, קרוי רנטורציה או זיווג מחדש.
תהליכים אלו עשויים להתרחש לא רק בין שני גדילי DNA אלא גם בין DNA ל-RNA, חומצת גרעין אחרת, בעלת מבנה הדומה ל-DNA חד-גדילי.
קיימות שתי דרכים עיקריות הגורמות לדנטורציה של DNA: חימום, וחשיפה לבסיסים חזקים.
חימומה של תרכובת גורמת להגברת קצב תנועת האטומים ממנה היא מורכבת.
תנועה מוגברת של המולקולה מובילה להחלשה של קשרים לא קוולנטיים שהיא מכילה, כגון קשרי המימן במולקולת ה-DNA.
העלאת טמפרטורת התמיסה בה מצויות מולקולות DNA תגרום משום כך להחלשת הקשרים בין הגדילים, ומעבר לטמפרטורה מסוימת תגרום להפרדת הגדילים זה מזה ולדנטורציה.
ההפרדה מתרחשת בטמפרטורות שבקרבת 100 מעלות צלזיוס, ותלויה ביציבותה האנרגטית של המולקולה טרם החימום, היינו במספר היחסי של קשרי המימן שבה.
ככל שהכמות היחסית של זוגות הבסיסים G-C לעומת A-T גבוהה יותר, כמותם של קשרי המימן ליחידת אורך במולקולה עולה, ועל כן טמפרטורת ההתכה של ה-DNA תהיה גבוהה יותר.
בנוסף, אם הרצפים בשני הגדילים אינם משלימים במדויק זה לזה, טמפרטורת ההתכה של המולקולה יורדת, כשככל שרמת ההשלמה נמוכה יותר, הגדילים יפרמו בטמפרטורה נמוכה יותר.
קירור איטי של הגדילים לאחר החימום מאפשר לקשרים הלא-קוולנטיים לשוב ולהיווצר.
הדבר מוביל לרנטורציה, והגדילים מזדווגים מחדש על פי רצפי הבסיסים שלהם.
קירור מהיר לעומת זאת, לא מאפשר רנטורציה וה-DNA נותר חד גדילי.
נוכחותם של בסיסים חזקים בתמיסה מעלה את ה-pH שלה.
בדומה למצב בחלבונים, pH גבוה גורם ליינון של מולקולות בתמיסה, ובכך ליצירת מטען חשמלי על אותן מולקולות.
לכן, בחשיפת DNA לבסיס חזק דוגמת נתרן הידרוקסידי (NaOH), הבסיס יגרום ליינון של מולקולות ה-DNA.
היינון יוצר מטענים שווים בשני הגדילים, אשר דוחים זה את זה.
כשה-pH גבוה דיו, הדחייה החשמלית גורמת לניתוק הקשרים בין הגדילים ולהתרחקותם אחד מן השני, ולמעשה לדנטורציה.
לעיתים בשיטות מחקריות לדנטורציה על ידי בסיס יתרון על פני דנטורציה בחימום.
ראשית, ישנן שיטות בהן לאחר הדנטורציה קושרים את הגדילים הבודדים למשטח ניטרוצלולוזה או ניילון, ובסיס מסייע בביצוע קשירה זו.
שנית, בסיס עשוי לסייע בהרחקת שאריות RNA מהתמיסה, כשאלה קיימות.
ניתן לבצע דנטורציה לDNA באמצעות חומרים דנטורטיבים כמו אוראה.
חומרים אלו מתחרים על קישרי המימן שמייצבים את הסליל ושוברים אותם.
לדנטורציה ולרנטורציה של DNA חשיבות גדולה במחקר מעבדתי, כששיטות בסיסיות בהנדסה גנטית מסתמכות על שני תהליכים אלו.
לשיטות אלו יישומים מעבר למחקר הגנטי, למשל במחקר האבולוציוני או ביישומים רפואיים.
אחת השיטות הנפוצות ביותר הנעזרות בדנטורציה היא ההיברידיזציה.
בהיברידיזציה גורמים לדנטורציה של מולקולות DNA, ולאחר מכן מאפשרים לחד-גדילים לעבור רנטורציה עם גדילים אחרים של DNA או גדילי RNA, אשר לעיתים קרובות מסומנים כך שיהיה ניתן לזהותם רדיואקטיבית או פלואורסצנטית.
היברידיזציה יכולה לשמש לצרכים מגוונים.
היברידיזציה באתר מבצעת את התהליך על כרומוזומים שלמים, כך שבשלב הרנטורציה ניתן לזווג קטע DNA או RNA ספציפיים מסומנים, וכך לגלות את האזור בכרומוזום בו נמצא הרצף המשלים להם.
בשיטת סאת'רן בלוט משתמשים בהיברידיזציה כשגורמים דנטורציה לקטעי DNA קצרים, ואז מזווגים אותם עם קטעי DNA ידועים.
ה-DNA יזדווג רק עם קטעי ה-DNA המשלימים לו וכך ניתן לזהות את קטע ה-DNA המבוקש.
גישה אחרת של היברידיזציה גורמת לדנטורציה של DNA משני גנים שונים או משני מקורות שונים (ממינים שונים) על ידי חימום, ולאחר מכן מאפשרת זיווג של גדילים משני המקורות.
גדילי ה-DNA הנוצרים הם בני כלאיים של DNA משני המקורות.
חימומם של הגדילים החדשים גורם לדנטורציה שלהם, כשהטמפרטורה שבה תתרחש הפרדה בין הגדילים עומדת ביחס ישר לרמת ההשלמה בין הגדילים משני המקורות או הגנים.
ככל שהטמפרטורה גבוהה יותר וההשלמה גדולה יותר, יעיד הדבר על רצפים דומים יותר בשני הגנים, ולפיכך על קרבה אבולוציונית או גנטית ביניהם.
שיטה חשובה אחרת בהנדסה גנטית היא PCR.
זוהי שיטה לבידודם ולריבויים של גנים המסתמכת על מחזור שינויי טמפרטורה הגורמים לפרימה ולבנייה של גדילי ה-DNA לסירוגין.
המחזור מתחיל בחימום התמיסה בה מצוי ה-DNA לטמפרטורה של 95 מעלות צלזיוס, הגורמת לדנטורציה.
לאחר מכן מקוררת התמיסה לטמפרטורה של 50°C, המאפשרת את התחברותם של קטעי DNA קצרים לגדילים הפרודים.
אלו הם תחלים המשמשים לתחילת הסינתזה של גדילי DNA משלימים חדשים ל-DNA החד-גדילי על ידי האנזים DNA פולימראז ממקור חיידקי.
אז הטמפרטורה מועלית ל-75°C, בה DNA פולימראז זה פעיל, ומסנתז גדילים משלימים.
לאחר הסינתזה, מועלית שוב הטמפרטורה ל-95°C, שוב מתרחשת דנטורציה וחוזר חלילה.
לאחר מחזורים רבים, מתקבלת כמות גדולה של ה-DNA המבוקש בזמן קצר.
האנזים DNA פולימראז המשמש בתהליך זה מקורו בדרך כלל בחיידק התרמופילי Thermus aquaticus, או חיידקים תרמופיליים דומים החיים בטמפרטורות גבוהות.
הטמפרטורה האופטימלית לפעילותו של החיידק, וכן של האנזימים שבו, גבוהה מ-70°C.
הפולימראז התרמופילי לא עובר דנטורציה גם בטמפרטורות של 95 מעלות ולעיתים למעלה מזה, אשר הכרחיות לדנטורציה של ה-DNA.
תכונה ייחודית זו של החלבון היא אשר מאפשרת את התהליך היעיל של ה-PCR.
אף על פי שהמודל הפשטני מציג את מולקולות ה-RNA כמולקולות קוויות, חד גדיליות, ונעדרות זיווג בסיסים, פעמים רבות המצב אינו כזה.
מולקולות RNA מסוגים שונים יוצרות מבנה שניוני, בו רצפי בסיסים משלימים באותה מולקולה מזדווגים זה עם זה, ויוצרים מבנה דו-גדילי בחלקים מסוימים של המולקולה, בעוד חלקים אחרים נותרים חד-גדיליים.
דוגמה מובהקת לכך הוא ה-tRNA, שהיא מולקולת RNA המשתתפת בתהליך תרגום ה-RNA לחלבון, אשר לה מבנה מרחבי דמוי עלה תלתן.
מכיוון שמולקולות RNA עשויות ליצור זיווג בסיסים, אין כל מניעה שהן תעבורנה דנטורציה, בדיוק כמו DNA.
ואכן, המנגנונים הגורמים דנטורציה ל-DNA משפיעים גם על RNA באותה הצורה.
בדומה לחלבונים, כשגורמים דנטורציה ל-RNA בעל מבנה מרחבי ותפקוד מוגדר, תפקודו עשוי להיפגע.
כך tRNA למשל מפסיק לתפקד לאחר טיפול דנטורטיבי.
שימוש נפוץ לדנטורציה של RNA הוא באפיון המולקולות באלקטרופורזה בג'ל.
כדי שהתהליך יהיה תקין, על ה-RNA להיות קווי, ללא לולאות וזיווגי בסיסים, ולכן דנטורציה הכרחית לקבלת תוצאות נכונות.
דנטופוביה (הידועה גם כאודונטופוביה, פחד מרופאי שיניים, או חרדה דנטלית) היא פוביה המתוארת באופן קלאסי כפחד מוגזם ולא רציונלי מרופאי שיניים ומטיפולים במסגרת רפואת שיניים.
קיימת מחלוקת האם ניתן להגדיר דנטופוביה כלא רציונלית, שכן היא נגרמת לרוב בשל חוויות עבר שליליות.
בנוסף לכך, כנראה שיש מספר סוגי משנה של דנטופוביה, שעד היום לא הוגדרו וקוטלגו כראוי.
כך לדוגמה ניתן להבחין בין הפחד מרופאי שיניים, לפחד מטיפולים רפואיים בשיניים, לפחד ממחטים, ולדנטופוביה שנגרמה מהתעללות קודמת, שייתכן שאינה קשורה.
לא ניתן להתייחס לכל המקרים כלא-רציונליים.
הגדרה טובה יותר לדנטופוביה תהיה פחד קיצוני ומתמשך הגורם להימנעות הסובל ממנו מביקורים אצל רופא השיניים בכל מחיר, אולי מלבד כאשר בעיה פיזית הופכת לבלתי נסבלת.
אפילו חשיבה על הליכה לרופא השיניים תגרום למצוקה פסיכולוגית ברורה, והפוביה עלולה לגרום לפגיעה בתפקוד החברתי.
פעמים רבות נוצר אצל אנשים עם דנטופוביה "מעגל הימנעות", כשהם נמנעים מטיפולים אצל רופאי שיניים עד שנוצר מצב חירום שמחייב אותם להגיע לטיפול.
בשלב זה בשל ההזנחה הטיפול יכול להיות מאוד לא נעים, דבר המגביר את הפחד וההימנעות מטיפולים אצל רופאי שיניים.
על פי הערכות שונות השכיחות של פחד מרופא שיניים בדרגה כלשהי בארצות הברית עומד על כ-75% מהאוכלוסייה.
אצל 5%–10% עוצמת הפחד היא ברמה של פוביה, כלומר, פחד כה עז שהוא מוביל להימנעות מטיפולים כמעט בכל מחיר.
השכיחות של דנטופוביה גבוהה יותר אצל נשים מגברים ואצל צעירים ממבוגרים, כשבין 5.7%–19% מהילדים סובלים מדנטופוביה.
עוצמת הפחד שונה בהתאם לטיפול, כשטיפולים כירורגיים למשל מעוררים פחד רב יותר מטיפולים פשוטים כמו ניקוי שיניים.
לפי הספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי, דנטופוביה היא אחת מהפוביות הספציפיות.
הקריטריון האבחנתי של פוביה ספציפית כולל:
פחד מובחן ומתמשך מאובייקט או סיטואציה ספציפיים, שהוא מוגזם ולא הגיוני
תגובת חרדה מיידית בעת חשיפה לגירוי המפחיד, העלולה להתבטא כהתקף בהלה
הכרה בכך שהפחד הוא מוגזם או לא הגיוני
הפוביה גורמת לפגיעה בתפקוד היום-יומי או גורמת למצוקה רבה
חוויה אישית היא הגורם הנפוץ ביותר לפיתוח פחדים מרופאי שיניים.
רוב האנשים מדווחים כי הפחד מרופאי שיניים החל לאחר חוויה טראומטית, כואבת או לא נעימה אצל רופא שיניים.
עם זאת, אין די בטיב החוויה והתנהלות רופא השיניים היא גורם חשוב.
רופאים שנתפסו כלא אישיים, לא אכפתיים או קרים עוררו פחד גבוה יותר מרופאי שיניים אצל סטודנטים, אף בהיעדר חוויה מכאיבה, בעוד שאחרים שחוו חוויה מכאיבה לא פיתחו פחד מרופאי שיניים אם חוו את הרופא כאכפתי וחם.
חוויות של אחרים: דנטופוביה יכולה להתפתח בעקבות שמיעת סיפורים טראומטיים של אחרים או דעות שליליות שלהם לגבי רופאי שיניים.
תקשורת: ייצוגים שליליים של רופאי שיניים באמצעי המדיה כגון סרטים, כתבות ועוד יכולים לתרום להתפתחות פחד מרופאי שיניים.
הכללה: דנטופוביה יכולה להתפתח כתוצאה מחוויה טראומתית בתחומים הקרובים לרפואת שיניים, למשל חוויה לא נעימה בבית חולים יכולה להוביל לפחד מדמויות רפואיות, ריח של חומרי חיטוי ועוד.
גם אנשים שחוו תקיפה פיזית, מינית או רגשית חווים לעיתים ביקורים אצל רופא שיניים כחוויה מאיימת.
חוסר אונים ותחושת העדר שליטה: כשאנשים מאמינים שאין באפשרותם להשפיע על אירוע שלילי הם חווים חוסר אונים, תחושה המובילה להתפתחות פחד.
אמונה של האדם כי יש לו שליטה מובילה להפחתת הפחד.
כך למשל, האמונה כי רופא השיניים יפסיק כשהמטופל יסמן לו לעשות זאת מפחיתה פחד.
תחושת חוסר אונים יכולה לנבוע מחוויות עבר, למשל רופא שהמשיך בטיפול גם כשהמטופל סבל בבירור מכאב עז.
טיפול בפחד מרופאי שיניים כולל טיפול קוגניטיבי התנהגותי ואמצעים פרמקולוגיים כמו כדורים להפחתת חרדה, סדציה, הפנוט או גז צחוק.
מטרת הטיפול היא לספק לאנשים עם דנטופוביה כלים לנהל את הפוביה על מנת שיוכלו ללכת לטיפולים דנטאליים באופן קבוע עם מינימום חרדה.
טיפול קוגניטיבי התנהגותי כולל ידע על טיפולי שיניים, המסייע להפחתת תחושת חוסר האונים והחרדה הנלווית וטכניקות התנהגותיות המאפשרות לשאת את החרדה ולהפחית את הכאב.
דוגמאות לטכניקות התנהגותיות הן הרפיית שרירים המאפשרת למטופל להרגיע עצמו וחשיפה הדרגתית המאפשרת להתרגל למצב כך שרמת החרדה פוחתת.
טיפול קוגניטיבי התנהגותי המבוסס על חשיפה הדרגתית נמצא יעיל לטיפול בדנטלפוביה אצל מבוגרים, ומחקרים על טיפול קוגניטיבי התנהגותי בילדים ונוער מצאו כי טיפול זה יעיל בהפרעות חרדה כמו פוביות פשוטות.
גם לשינוי החוויה אצל רופא השיניים תפקיד חשוב בהפחתת הפחד.
שליטה רבה יותר על המצב והבנה והקשבה של רופא השיניים דורגו כגורמים חושבים בהתגברות על הקושי אצל אנשים עם דנטופוביה שעברו טיפול קוגניטיבי התנהגותי בפחד ולאו דווקא ההתערבויות שנעשו בטיפול.
גם שינויים בסביבה כמו העלמת ריחות הקשורים בדרך כלל למרפאת שיניים, החלפת החלוקים המסורתיים בבגדים אחרים ומוזיקת רקע מסייעים להפחתת הפחד כיוון שכך מופחתים גירויים הקשורים אצל האדם לפחד ומפעילים אותו עוד לפני שהטיפול החל.
דנזל הייז וושינגטון ג'וניור הוא שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי, זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור תפקידו בסרט המלחמה שביים אדוארד זוויק; "גלורי" (1989), וזוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור תפקידו בסרט הפשע שביים אנטואן פוקואה; "יום אימונים מסוכן" (2001).
בעל עיטור מדליית החירות הנשיאותית בשנים 2022 ו-2025.
וושינגטון נולד במאונט ורנון שבניו יורק, הוא גדל בשכונת מצוקה.
אביו היה כומר ואימו זמרת גוספל.
כשהיה בן 14 השניים התגרשו.
בשנת 1977 וושינגטון סיים תואר בדרמה ועיתונות באוניברסיטת פורדהם שבניו יורק סיטי, הוא גם שיחק כדורסל כגארד במדי האוניברסיטה אך ויתר על החלום להגיע ל-NBA כדי להיות שחקן.
באוניברסיטה למד בחוג לדרמה וקיבל מלגה ללימודים בבית ספר למשחק בסן פרנסיסקו, אותם לא השלים ובמקום זאת החל להופיע.
וושינגטון החל לעבוד עם אנסמבל "שייקספיר בפארק" והופיע במספר הפקות אוף ברודוויי.
ב-1982 קיבל לראשונה תפקיד משמעותי על המסך, במסגרת דרמת בית החולים הטלוויזיונית "מקום אחר" (St.
במהלך השנים הבאות המשיך לשחק במספר תפקידים שוליים ומשניים בקולנוע, הבולט ביניהם בסרטו של סידני לומט "עוצמה" (1986).
פריצתו הגיעה כשקיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על משחקו בסרט "הזעקה לחופש" (1987) שביים ריצ'רד אטנבורו, בו גילם את דמותו של לוחם החופש סטיבן ביקו.
שנתיים אחר כך זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס האוסקר כשחקן המשנה הטוב ביותר, על הופעתו בדרמת המלחמה "גלורי".
בהמשך כיכב בארבעה סרטים של הבמאי ספייק לי: "בלוז" (1990) – סרט שהואשם באנטישמיות.
וושינגטון גם כיכב בסרט על פעיל זכויות האדם שהתאסלם "מלקולם X" משנת 1992, עליו קיבל מועמדות נוספת לפרס האוסקר.
בהמשך הופיע ב"פילדלפיה" (1993) כעורך דין של טום הנקס חולה האיידס, ובעוד שני סרטים מ-1993: "תיק שקנאי" על פי ספרו של ג'ון גרישם ו"מהומה רבה על לא דבר", של קנת בראנה, על פי המחזה מאת שייקספיר.
ב-1999 גילם שני תפקידים מאתגרים: ב"אספן העצמות" גילם בלש משטרה, המתחקה אחר עקבות רוצח סדרתי, כשהוא מרותק למיטתו עקב פציעה ברגל, סרט בהשפעת "חלון אחורי" של היצ'קוק.
בנוסף הופיע וושינגטון בסרט "הוריקן" המגולל את סיפור חייו של המתאגרף השחור רובין "הוריקן" קרטר, שהורשע לשווא ברצח משולש ובילה 20 שנה מאחורי הסורגים.
תפקיד זה הביא לו את פרס גלובוס הזהב ומועמדות נוספת לאוסקר.
שנתיים אחר כך כיכב בדרמת הפשע "יום אימונים מסוכן", בו שיחק קצין משטרה מושחת מלוס אנג'לס המלמד את שותפו הצעיר את העבודה.
על תפקיד זה קיבל וושינגטון את פרס האוסקר.
הייתה זו בסך הכול הפעם השנייה שבה שחקן שחור זוכה באוסקר על תפקיד ראשי (אחרי סידני פואטייה ב-1963), והפעם הראשונה בה שחקן שחור זוכה בשני פרסי אוסקר.
ב-2002 התנסה גם בבימוי בסרט "אנטואן פישר", אותו גם הפיק וכיכב בו בתפקיד משני.
בהמשך השנה, כיכב כדמות ראשית בסרט "ג'ון קיו".
ב-2006 הוא כיכב בסרטים "האיש שבפנים" ו"דז'ה וו".
ב-2007 כיכב בסרט "אמריקן גנגסטר".
ב-2009 השתתף בסרטו של טוני סקוט, "חטיפת הרכבת התחתית 123".
בשנת 2014 שיחק בסרט הפעולה "נקודת שוויון".
בספטמבר 2016 יצא סרט הפעולה "שבעת המופלאים".
בדצמבר של אותה שנה יצא סרט הדרמה "גדרות" אותו הוא ביים וגם כיכב בו.
על תפקידו בסרט זכה בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסרט קולנוע.
במהלך טקס פרסי גלובוס הזהב שנערך ב-10 בינואר 2016 קיבל את הפרס על מפעל חיים על שם ססיל ב.
ב-2017 כיכב בסרט הדרמה המשפטית "רומן ג'יי יזרעאל, עו"ד", עבורו היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
ב-2018 חזר לככב גם בסרט ההמשך "נקודת שוויון 2".
ב-2021 כיכב בסרט "הדברים הקטנים" בתור דיק.
יחד עם השחקנים ראמי מאלק וג'ארד לטו.
בנוסף, כיכב בתפקיד לורד מקבת' בסרט "הטרגדיה של מקבת'" (אנ').
על תפקידו בסרט קיבל וושינגטון מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר ופרס גילדת שחקני המסך.
באותה שנה ביים את הדרמה הרומנטית "מוקדש לג'ורדן" (אנ') בכיכובו של מייקל בי.
בשנת 2022 הוענקה לוושינגטון מדליית החירות הנשיאותית.
גם ב-2025 הוענקה לו המדליייה פעם נוספת.
במאי 2025 יצא לאור הסרט Highest 2 Lowest בו וושינגטון מגלם את דמותו של דייוויד קינג, טייקון מוזיקה שמתמודד עם משבר חטיפה של בנו.
באותו החודש פורסם כי וושינגטון יככב בסרט השוד Here Comes the Flood של נטפליקס.
מאז 1983 נשוי לשחקנית פולטה (לבית פירסון).
נישואיהם נחשבים בין היציבים בהוליווד.
הבכור, ג'ון דייוויד וושינגטון (נולד ב-1984) הוא שחקן פוטבול מקצועני לשעבר וכיום שחקן כמו הוריו.
וושינגטון טען שהציבור האמריקאי "מנוהל" ומנוצל על ידי שני הצדדים הפוליטיים ורואה בפוליטיקה "הבטחות שלא מתקיימות." הוא הביע ביקורת על עידן המידע הדיגיטלי, שמאפשר שליטה פשוטה יותר וממשל ריק מתוכן.
למרות היותו מצביע עצמאי, בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 תמך במתמודד הדמוקרט, ברק אובמה.
וושינגטון הוא פנטקוסטלי אדוק, הוא ומשפחתו חברים ב"כנסיית אלוהים במשיח" (Church of God in Christ).
ב-2008 ביקר בישראל ביחד עם משלחת אמנים אפרו-אמריקאים לרגל חגיגות ה-60 שלה, והוא גם נפגש עם ראש הממשלה אז אהוד אולמרט.
דֶּנְטִין או שִׁינָן, הוא רקמה מסוידת של הגוף, והוא מרכיב מרכזי בשיניים ביחד עם זגוגית השן (אמייל), מלט השן (צמנטום) ומוך השן.
בדרך כלל מכוסה על ידי זגוגית השן באזור הכתר, על ידי צמנטום באזור השורש ומקיף את כלל מוך השן.
מבחינת משקל, הדנטין מורכב 70% מהמינרל הידרוקסילאפטיט (חומר אנ-אורגני), 20% הוא חומר אורגני, ו-10% הם מים.
מראה הדנטין הוא צהוב, ומשפיע רבות על צבע השן עקב השקיפות של שכבת זגוגית השן.
דנטין, שהוא יותר שביר מאמייל, דרוש לתמיכתו.
דנטין מדורג בערך 3 בסולם מוס למדידת קשיות של מינרלים.
תהליך יצירת הדנטין (דנטינוג'נסיס) מתחיל לפני תהליך היווצרות האמייל, ומתבצע על ידי האודונטובלאסטים שמקורם במוך השן.
לאחר התמיינות הפרה-דנטין לדנטין בוגר, גוף תאי האודונטובלאסטים נשארים בתוך מוך השן, לאורך שכבתו החיצונית.
בניגוד לאמייל, יצירת הדנטין ממשיכה במהלך החיים ויכולה להתגבר בתגובה לגירויים (שחיקה, למשל).
שלא כמו אמייל, דנטין יכול לעבור תהליך דה-מינרליזציה (תהליך בו יש פירוק של המינרלים המרכיבים את הדנטין על ידי חומצות שונות) ולהיצבע לשם בדיקות היסטולוגיות.
תעלות אלו מתחילות ממפגש שכבות האמייל והדנטין, עד לשכבה החיצונית של מוך השן.
צפיפותן באזור המוך היא בין 59,000 עד 76,000 למ"מ מעוקב בעוד שקרוב לאמייל צפיפותן היא בערך כמחצית.
התעלו מכילות זיזים אודונטובלאסטיים שהם הארכה של אודונטובלאסטים, ונוזל דנטלי שהוא תערובת של אלבומין, טרנספרין, טנסקין ופרוטאוגליקנים.
דנטין הוא חומר דמוי עצם, נקבובי ובצבע צהוב.
הוא מורכב מ-70% חומר אנ-אורגני (בעיקר הידרוקסילאפטיט וגם סידן פוספט), 20% חומרים אורגנים (מתוכם 90% קולגן סוג 1 ו-10% מחלבונים דנטליים ספציפיים), ו-10% מים (שנספחים לשטח הפנים של מינרלים).
בגלל שהדנטין רך יותר מאמייל, הוא מתפרק יותר במהירות ועלול לפתח חורים אם לא מטופל, אך בגלל תכונותיו האלסטיות הוא מהווה תמיכה טובה לאמייל.
גמישותו מונעת מהאמייל השביר להיבקע.
ישנם שלושה סוגים של דנטין; ראשוני, שניוני ושלישוני.
דנטין שניוני הוא שכבה של דנטין שנוצר לאחר שהשורש סיים להתפתח.
דנטין שלישוני נוצר בתגובה לגירויים, כמו עששת.
דנטין ראשוני, הדנטין הכי עיקרי בשן, נמצא בין האמייל לחלל מוך השן.
השכבה החיצונית, הקרובה ביותר לאמייל, ידועה בתור דנטין המעטפת.
שכבה זו ייחודית ביחס לשאר הדנטין הראשוני.
דנטין המעטפת נוצר על ידי אודונטובלסטים ממוינים חדשים והיא יוצרת שכבה ברוחב של 150 מיקרומטרים בערך.
בניגוד לדנטין ראשוני, דנטין המעטפת לא עובר זירחון, מכיל פחות סיבי קולגן ועובר פחות מינרליזציה.
מתחתיו נמצאת שכבה פנימית יותר שהיא השכבה העיקרית של הדנטין הראשוני, והיא עוברת יותר תהליכי מינרליזציה.
שכבה זו מופרשת לאחר דנטין המעטפת, על ידי האודונטובלסטים, לפני סיום התפתחות השורש.
דנטין חדש שהופרש, עוד לא עבר מינרליזציה ונקרא קדם-דנטין.
ניתן לזהותו בקלות על ידי צביעת המטוקסילין-אאוזין מפני שעוצמת צביעתו קטנה יותר מאשר דנטין.
קדם-דנטין בדרך כלל ברוחב של 10–47 מיקרומטרים ונמצא באזור הכי פנימי של הדנטין.
הוא מכיל קולגן, גליקופרוטאינים ופרוטאוגליקנים.
דנטין שניוני נוצר לאחר סיום התפתחות השורש, בדרך כלל לאחר שהשן בקעה ומתפקדת.
הוא גדל בקצב איטי הרבה יותר מאשר דנטין ראשוני.
יש לו מבנה דומה לדנטין ראשוני, למרות שהוא לא תמיד נמצא באופן שווה סביב חלל מוך השן.
גדילת שכבה זו היא שגורמת עם הגיל להקטנת חלל המוך.
מצב זה ידוע מבחינה קלינית כנסיגת המוך.
לכן היווצרות חורים בשיניים במטופלים צעירים, מהווה סיכון לחשיפת חלל המוך.
במקרה כזה, ניתן להציע טיפולים שונים כמו חיפוי המוך.
תהליך זה בדרך כלל נלווה בכתר מפלדת אל חלד כדי לשפר את יעילותו.
דנטין שלישוני הוא דנטין שנוצר בתגובה לגירויים חיצוניים כמו חורים.
הוא מחולק לשניים - תגובתי (ראקטיבי), בו הוא נוצר מאודונטובלסט קיים, או מתקן (רפראטיבי), בו הוא נוצר מתא דמוי אודונטובלס חדש שסיים התמיינות עקב מוות של תא האודונטובלס המקורי.
דנטין שלישוני נוצר מאודונטובלס שקיבל גירוי ישיר, לכן מבנהו יושפע מחוזק ומשך הגירוי.
למשל במקרה של נגע של עששת, יש נזק נרחב לדנטין ולמוך השן, עקב המטבוליטים והרעלנים המופרשים מהחיידקים.
לכן דנטין שלישוני שוקע מהר, עם פיזור דליל ולא אחיד של תעלות.
אך אם הגירוי פחות אקטיבי, הוא נצבר בצורה איטית יותר עם דפוס תעלות רגיל יותר.
שנהב של פילים עשוי מדנטין מוצק.
חטי פילים נוצרים עם שכבה דקה של אמייל, שבמהרה נשחקת ומשאירה את הדנטין חשוף.
בבני אדם, דנטין חשוף גורם לרגישות בשיניים.
בגלל שדנטין רך יותר מאמייל, הוא נשחק מהר יותר מאמייל.
שיניים במספר יונקים מנצלות עובדה זו, בעיקר עשבוניים כמו סוסים וצבאים.
בעשבוניים משטחי הנגיסה של השיניים מורכבים מאמייל ודנטין לסירוגין.
הבדלים בשחיקה גורמים לקצות שיניים חדות שמסייעים בלעיסת חלקי צמחים קשים.
חומר דומה לדנטין יוצר את החומר הקשה שבונה את השיניים הקטנות של הכרישים.
דנטון (צרפתית: Danton) הוא סרט קולנוע שבוים על ידי במאי הקולנוע הפולני אנדז'יי ויידה, ועוסק בחייו של ז'ורז' דנטון.
הסרט "דנטון" הופק ב-1983 בעלות של 24 מיליון פרנק צרפתי.
הסרט תוכנן תחילה כשיתוף פעולה צרפתי-פולני, אך הפולנים הסירו ממנו את חסותם והסרט צולם כולו בצרפת והושלם הודות לתמיכה כספית של ממשלת צרפת.
שיתוף הפעולה נותר בתחום צוות ההפקה המעורב והשחקנים שהיו בחלקם פולנים ובחלקם צרפתיים.
את תפקיד דנטון מגלם השחקן הצרפתי ז'ראר דפרדייה, והשחקן הפולני וויצק פז'ניאק מגלם את רובספייר, תפקיד אותו אף מילא בהצגת התיאטרון "המקרה של דנטון".
על התסריט עבד הבמאי ויידה (שב-1975 העלה בוורשה את המחזה "המקרה של דנטון"), עם התסריטאי ז'אן-קלוד קארייר.
קארייר וויידה בחרו להציג את דנטון כדמות אנושית וחיובית, בשונה מהמחזה שקדם לו.
הסרט צולם ונערך במהירות והושלם תוך שנה.
בסרט, הקו המקורי של המחזאית נשאר והוא סיפור המסגרת המתאר את רובספייר החולה המקיץ מחלום בלהות.
הסרט מתמקד בדמויותיהם של רובספייר ודנטון ובתוצאות האנושיות של החלטות אידאולוגיות.
דנטון מתואר כמנהיג מלידה, כריזמטי במיוחד היונק את כוחו מהעם.
רובספייר, לעומתו, מוצג כקנאי סגפן השואב את כוחו מהמנגנון המפלצתי ומבחינתו דנטון מהווה איום בשל היותו פופולרי בזכות העם ולא בזכות המנגנון.
בעיני רובספייר קיימת זהות בין האומה למפלגתו.
קנאתו של רובספייר בדנטון על יכולתו ליצור קשרים כל כך חזקים עם אנשים ברורה לעין.
לרובספייר אין חברים ולדעת ויידה "בשביל רובספייר, הטרור הוא מעין הקלה רגשית ואולי אפילו מינית".
העימות בין שני הגברים הוא גם מאבק בין האינטלקט לבין הרגשות.
בעוד שלגבי רובספייר, הדילמה של הטרור היא דילמה אינטלקטואלית, רואה בה דנטון דו-קרב אישי.
במקביל לעימות ברמה האישית פסיכולוגית, מטפל ויידה גם בעימות האידאולוגי.
לצד הקנאה והפחד מדנטון, אפיינו את רובספייר גם משמעת ועקשנות אידאולוגית.
רובספייר האשים את דנטון בבורגנות ובטעם טוב.
ויידה לא נוקט עמדה לגבי המאבק בין רדיקליזם למתינות.
הדבר שמשך אותו לעסוק בדנטון וברובספייר היה "הקונפליקט בין האיש שרצה להמשיך את התהליך לבין זה שרצה להפסיקו".
כפי שחווה רובספייר על בשרו, הפוליטיקאים אינם יכולים להפסיק את האלימות אחרי שפרצה, וכשדנטון מוצא להורג הופך ניצחונו של רובספייר לכישלונו.
במשפטו, מסרב דנטון להכיר בסמכותו של הטריבונל המהפכני.
הוא רוצה להישפט על ידי העם שכן "העם הוא בעל הסמכות המהפכנית היחידה".
דנטון טוען שההנהגה בוגדת בעם בשעה שהיא מעמידה אותו לדין.
זהו בדיוק הטיעון שהביא להרשעתו של דנטון במשפט, אלא שהפעם הוא מוצג על ידי התובעים, אנשי רובספייר, שאמרו "האם אתם רוצים להיפטר מרובספייר?
אם לא, הדבר היחיד לעשותו הוא להיפטר מדנטון, אין דרך לשני האנשים להמשיך יחד".
דנטון בטוח שהוא מייצג את ההמונים, כפי שהוא בטוח בתמיכתם.
באותה מידה בטוח רובספייר שהוא מייצג את העם כמו לואי ה-14 המונרך האבסולוטי שטען "המדינה זה אני".
כמו מהפכנים טוטאליטריים מאוחר יותר, טענו דנטון ורובספייר שהם מייצגים את העם, ולכן אין מקום לשניהם ביחד.
דנטון לא מכיר בסמכות המשפט המבוים, אך רובספייר טוען שתפקידם היחיד של השופטים הוא לחסל את אויבי המהפכה ולכן מארגן משפטים מבוימים.
למרות שה"עם" ממלא תפקיד נכבד בעיסוקו של ויידה, בסרט הוא כמעט שאינו מופיע.
אין כמעט סצנות המוניות, התפאורות אינן גרנדיוזיות ואווירת הסרט אינטימית בייחוד בשל ריבוי הקלוז-אפים.
ויידה ממחיש לצופה שבעוד כל מנהיג מתיימר לייצג את העם, העם עצמו מבולבל, חסר זהות ונוטה לעבור ממנהיג למשנהו במהירות ובחוסר מודעות לאינטרסים שלו.
העם למעשה אינו שותף להחלטות המהפכניות המתקבלות.
העם צופה בהיסטוריה ולא יוצר אותה.
העם עייף ומפוחד מהטרור, אך תומך בו.
העם מעריץ את דנטון, אך מאפשר את הוצאתו להורג למרות שהוא משוכנע בחפותו.
אחד מהמוטיבים בסרט הוא שאלת האשמה.
ידידיו של דנטון מייעצים לו למרוד, ואמנם בכוחו של דנטון לקחת את השלטון.
דמולן אומר לדנטון "אתה חייב להגן על עצמך, העם מאחוריך" אך דנטון מסרב ללא הסבר נראה לעין.
ייתכן כי הייתה זו כניעה ועייפות לטרור, ייתכן והייתה זו התנגדות לאלימות נוספת, או אמונה כנה בהתערבות ספונטנית של העם.
מכל מקום, דנטון, בסרבו לקחת את השלטון, אשם לא פחות מרובספייר שהפעיל טרור בשם המהפכה ביודעו ש"המהפכה סטתה ממסלולה".
הסרט עוסק גם בצעדים מדיניים מוטעים, ובהשפעתם על מהלך ההיסטוריה.
ויידה טען ש"תפקיד הקולנוע לחשוף את אותם דברים מהם התעלמה ההיסטוריה ולקרוא תיגר על ידי הצגת הדעות שבשוליים".
רבים ניסו למצוא הקבלה בין המהפכה הצרפתית לבין מהפכת אוקטובר, תנועת "סולידריות" והמצב בפולין - משטר מאוים המשתמש בטרור, ההשוואה בין דנטון ללך ולנסה וההשוואה בין רובספייר לגנרל ירוזלסקי (השניים גם דומים באופן פיזי).
ויידה עצמו שהזדהה עם "סולידריות" התנגד להשוואה וגם הרעיון המקורי לצלם בפולין פוסל אפשרות לסרט ביקורתי ישיר.
למרות זאת, מזכירים התורים ללחם וריצתם המתישה של דנטון ורובספייר מוועדה לישיבה, ומשם לאספה, את פעילותם האינטנסיבית של אנשי סולידריות ב-1981, והוועדות של רובספייר מזכירות את הוועדות של ירוזלסקי.
אם ההשוואה לפולין אינה חד משמעית, הרי שההשוואה למהפכת אוקטובר ברורה יותר.
ראשי המהפכה שהתנגדו למנהיג וסטו מהקו המרכזי הוצאו מההיסטוריה או "טוהרו".
התעניינות מנהיגי מהפכת אוקטובר בדנטון ורובספייר אף מוסברת בסרט.
עד 1918 ציטט לנין את דנטון, שכן כפי שדנטון רצה להפיל את המונרכיה, רצה לנין להפיל את המשטר הצארי.
עם זאת, לאחר 1918, ציטט לנין ובחר בדרכו של רובספייר שרצה לשמר את המצב המהפכני, כפי שלנין ברוסיה שאף לשמור על כוחו.
את הסרט צילם איגור לותר, והצילומים מזכירים במתכוון את ציוריו של הצייר הצרפתי ז'אק-לואי דויד שדמותו אף מופיעה בסרט.
דויד המצייר את דנטון בדרכו לגיליוטינה אינו מרוצה מהתוצאה, שכן הוא חש כי עליו להאדיר את המהפכה בציוריו וליצור בעזרתם מיתוס.
על הסרט נמתחו ביקורות רבות.
חלקן אמרו שהסרט חסר דינאמיות וקצב, בעיקר בגלל שהוא עיבוד של מחזה העוסק ברעיונות.
האחרים אמרו שיש גודש בדיאלוגים ההופכים לא פעם לנאומים חסרי אמינות.
יש אנשים הרואים בסרט משחק מוגזם, בייחוד של השחקנים הפולנים.
לעומתם, דנטון ואנשיו מגולמים על ידי שחקנים צרפתיים הדוברים במקור צרפתית, דבר המעניק להם ריאליזם ואמינות.
התפאורה והאמצעים הקולנועיים בסרט, בניגוד למשחק, מאופיינים באיפוק רב.
אם המשחק מוגזם ודרמטי, הרי שהתפאורה מפתיעה בצניעותה ובאמינותה.
אין עדשות מעוותות, אין זוויות מיוחדות ותאורות דרמטיות.
לדעת ויידה "זו הדרך היחידה לצלם סצנות שהן עצמן כל כך טעונות, כל התערבות נוספת של המצלמה תוריד מעומק הנושא".
דאגלס נולד בכפר בצפון המדינה.
הוא בוגר לימודי רפואה והוסמך כרופא בשנת 1984. במקביל החלה פעילותו הציבורית והוא היה לנציג הראשון מטעם המשמרת הצעירה של מפלגתו בוועידת "מפלגת הלייבור של סנט קיטס ונוויס".
בשנת 1986 החל לעסוק באופן פרטי ברפואה והמשיך בפעילות ציבורית מקצועית, בהיותו נשיא האגודה הרפואית הלאומית.
בשנת 1987 נבחר דאגלס לסגן יו"ר מפלגת הלייבור של סנט קיטס ונוויס ובשנת 1989 נבחר לראשונה לאספה הלאומית, כנציג מחוז סנט כריסטופר.
החל משנה זו הוא שימש כראש האופוזיציה והחל לפעול לארגון מחדש של מפלגת הלייבור לקראת הבחירות בשנת 1995. בבחירות אלו נבחר דאגלס לראש ממשלת סנט קיטס ונוויס, תפקיד אליו נבחר לכהונות נוספות בשנים 2000 ו-2004.
מפלגתו מחזיקה כיום (2008) בשבעה מבין שמונת המושבים של האספה הלאומית ודאגלס מכהן זו הכהונה השלישית כראש הממשלה.
בממשלה הנוכחית הוא משמש גם בתפקיד שר האוצר, שר ההסברה, שר הפיתוח, שר התיירות ושר התרבות והספורט.
בשנת 2015 הובס דאגלס על-ידי קבוצת מפלגות אופוזיציה.
לראש הממשלה התמנה טימותי האריס .
דאגלס פעיל בזירה הבינלאומית במסגרת הבנק העולמי, קרן המטבע הבינלאומית וארגונים של מדינות האיים הקריביים.
בגין פעילותו זו, וכן בנושא מיגור האיידס, הוא זכה להוקרה מצד ארגונים חברתיים ומדינות.
דני אדינו אבבה (נולד ב-1973) הוא עיתונאי ופובליציסט ישראלי, ראש אגף דוברות, תקשורת והסברה במשרד העלייה והקליטה.
אבבה, בנם של ידג ובאזטו אבבה, נולד בכפר באזור וגרה, שבמחוז גונדר שבאתיופיה.
בילדותו גר בבקתת בוץ ללא מים וחשמל, היה רועה צאן ובגיל 9 לאחר מסע רגלי מפרך ושהות במחנה אום-רקובה בו חווה זוועות, עלה ארצה במבצע משה דרך סודאן.
עם הגעתם לארץ התגורר עם משפחתו במרכז הקליטה בערד ובהמשך עברה המשפחה לירושלים.
בנעוריו למד בכפר הנוער הדתי בכפר חסידים.
אבבה החל את דרכו העיתונאית כאשר התגייס לצה"ל ושירת בגלי צה"ל במשך כארבע שנים, תחילה ככתב ולאחר מכן כעורך ראשי.
היה ליוצא אתיופיה הראשון בגלי צה"ל ולעיתונאי הראשון מבני הקהילה.
לאחר השירות שימש ככתב בידיעות אחרונות לענייני תפוצות, בית הנשיא, הסוכנות היהודית, ירושלים והסביבה עד שנת 2017, ולרוב משמש ככתב בנושאים הקשורים לקהילה.
אבבה בעל תואר ראשון בחינוך.
בשנים 2017 - 2019 היה, עם משפחתו, שליח תנועת הבונים דרור בדרום אפריקה.
בפברואר 2021 מונה לראש אגף דוברות, תקשורת והסברה במשרד העלייה והקליטה