tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"I'm Vlogging Here" הוא סרט בן 90 דקות "וולוגומנטריות" שמתמקד בתיעוד עולם הבלוגים בווידאו ומרכז וולוגרים של YouTube שהצליחו בשימוש במדיום זה.
בכיכובם של היוטיוברים שי קרל ומשפחת ShayTards, הסרט הזה שיצא בסוף 2016, עוקב אחר משפחה שחייה השתנו בצורה דרסטית על ידי ולוגינג, מכיוון שחייה היומיומיים מתועדים ומועלים עבור כל הכולם.
שי קרל הוא מייסד משותף של אולפני מייקר, ספק וידאו מבוסס YouTube שנרכש על ידי חברת וולט דיסני.
מעורבותם של חברות גדולות מחוץ לתעשיות האינטרנט היא דוגמה ראשית לצורך ההולך וגובר לחזית חזקה בצד הדיגיטלי של החברה.
סרט תיעודי זה נוצר על ידי קבוצה עם קישורים לקהילת YouTube בתקווה שהוא יעורר עניין ויעלה את המודעות להשפעה שיש לוולוגינג ולקהילה הדיגיטלית על תעשיית הבידור.
יומן וידאו שנוצר תוך כדי רכיבה על אופנוע ידוע כמוטוולוג (motovlog – קיצור של motorcycle video blog).
ינואר 2005 – Vloggercon, ועידת הוולוגר הראשונה, מתקיימת בעיר ניו יורק.
נובמבר 2006 – אירינה סלוצקי יצרה ואירחה את The Vloggies, פרסי הבלוג השנתי הראשון.
מאי ואוגוסט 2007 - "וול סטריט ג'ורנל" מציב סבתא בעמוד הראשון של המדור האישי שלה.
באוגוסט 2007 היא הוצגה בקטע ABC News News Tonight מראה את הקשישים כעת מעורבים בעולם הווידאו המקוון.
ולודז'ימייז' טטמאייר (בפולנית: Włodzimierz Tetmajer; 31 בדצמבר 1861 – 26 בדצמבר 1923) היה צייר וגרפיקאי פולני, אחד הנציגים המובילים של פולין הצעירה היה גם פוליטיקאי וסופר.
הוא נולד לאדולף טטמאייר ואשתו הראשונה, לאוניה קרוביצקה.
בשנים 1875–1886 למד בבית הספר לאמנויות יפות בקרקוב, ולאחר מכן זמן קצר בווינה, בשנים 1886–1889 במינכן ובאקדמיה קולארוסי בפריז.
בשנים 1914- 1911 היה ולודז'ימייז' טטמאייר פעיל פוליטי וחבר בפרלמנט האוסטרי מטעם מפלגת העם הפולנית.
ב־10 בנובמבר 1912 עמד בראש ההקמה של קונפדרצית מפלגות העצמאות ואז השתתף בעבודתה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא הועבר לוועדה הלאומית העליונה.
בינואר 1919 הוא נסע לוועידת שלום בפריז, שם, יחד עם מיקולאי ריי, הוא תיווך במשא ומתן בין צוותו של רומן דמובסקי לנציגי יוזף פילסודסקי.
במהלך המלחמה הפולנית-בולשביקית הוא היה פעיל בוועדה להגנת המדינה.
בראשית אפריל 1919 הוא מונה על ידי שרת התרבות והאמנות כנציג הכללי בקרקוב.
לבקשתו של יוזף פילסודסקי, הצטרף לוועד הלאומי הפולני בשנת 1919. הוא היה מומחה של המשלחת הפולנית בוועידת השלום בפריז בשנת 1919, שעסק בסוגיות פוליטיות ודיפלומטיות.
הוא היה יו"ר הוועדה להגנת המדינה בקרקוב החל מה -20 באוגוסט 1920.
ולודז'ימייז' טטמאייר נקבר ב־30 בדצמבר 1923 בבית העלמין פסטרניק בברונוביץ ווילקי.
בשנת 1890 התחתן עם אנה מיקולייצ'יק נולדו להם שתי בנות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, אשתו ובתו הצעירה קריסטינה, יחד עם בעלה גורשו לעומק ברית המועצות על ידי הסובייטים.
לאחר המלחמה אשתו של טטמייר חזרה לקרקוב, שם נפטרה.
הוא צייר בעיקר סצנות ז'אנריות כפריות [36], וכן נופים, פוליכרומים בכנסיות, כולל בקפלה של המלכה סופיה, בקתדרלת וואוול, בקתדרלה בסוסנובייץ.
משנת 1897 היה טטמאייר חבר בחבורת האמנים הפולניים "אגודת שטוקה".
בשנת 1892 קיבל טטמייר פרס מבית הספר לאמנויות יפות בקרקוב לסטודנטים מצטיינים ומענק שנתי לנסיעה לאיטליה.
בשנת 1893 נשלחו ציורי האמן יחד עם בדים אחרים לתערוכה העולמית בשיקגו, ובשנת 1894 לסן פרנסיסקו.
הוא זכה במדליות בתערוכות אלה.
בשנת 1911 קיבל טטמייר פרס על פעילות האמנותית מטעם האקדמיה לאמנויות ומדעים.
וולדמר פרידריך היה צייר ומאייר גרמני.
הוא היה חבר במושבת הציירים וילינגהאוזן.
פרידריך למד אצל קרל שטפק באקדמיה לאמנות בברלין משנת 1863, ונסע לויימאר בשנת 1865, שם המשיך את לימודיו אצל ארתור פון רמברג, וברנהרד פלוקהורסט.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה של 1870 ו- 1871, עבד גם כשרטט, במיוחד במגזין "דהיים", וסיפק את האיורים ליצירתו של גאורג הילטל על מלחמת צרפת-גרמניה.
לאחר נסיעה לאיטליה שב לוויימאר בשנת 1873, שם עבד כמאייר, ביצע ציורי נוי (כולל בטירת הומלשיין) וגם צייר כמה תמונות ז'אנריות.
בשנת 1881 הפך לפרופסור בבית הספר לאמנות בוויימאר.
בשנת 1885 מונה ללמד את נושא רישום מהחיים באקדמיה לאמנות בברלין, ובשנה שלאחר מכן סיפק עדויות לכישרונו לציור מונומנטלי על ידי ציור הכיפה בבניין התערוכה הממלכתי.
בשנת 1886 קיבל את מדליית הזהב הקטנה של תערוכת האמנות בברלין, הכשיר את פריץ גרוטמאייר כסטודנט לסטודיו משנת 1887 ואז נסע לביקור בהודו.
בנוסף לסדרת צבעי מים וציורים, גם הכין איורים לספר "שישה חודשים בהודו" (לייפציג 1893, עם טקסט מאת א.
בין ציוריו הדקורטיביים המאוחרים יותר ניתן למנות את הרייכסטאג בורמס, באודיטוריום של בית הספר התיכון בויטנברג, הציורים האלגוריים בבית מוכר הספרים בלייפציג (בנושאים: אמנות ומדע, סחר ספרים והדפסת ספרים) וציור קיר היסטורי לבניין המרכז הקהילתי במחוז ברנים, המתאר חזרתם של אזרחי ברנאו לעירם, לאחר שהביסו את ההוסיטים ב-1432.
וולדמר פרידריך היה חבר באקדמיה לאמנויות בברלין.
נפטר בברלין בגיל 64. הוא נקבר ב -20 בספטמבר 1910 בבית העלמין לזכר קייזר וילהלם בשרלוטנבורג-ווסטנד.
ולו-ווחה היא רשות מוניציפלית ביחידה האזורית קורינתיה, פלופונסוס, יוון.
העירייה ולו-ווחה הוקמה ברפורמת השלטון המקומי בשנת 2011 במיזוג שתי הרשויות לשעבר, והפכה ליחידה עירוניות:
החודש הכי חם הוא יולי (30 מעלות צלזיוס), והחודש הקר ביותר הוא ינואר (7 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 791 מילימטרים בשנה.
חודש דצמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (167 מ"מ גשם), וחודש יולי הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (7 מ"מ גשם).
- ממוקמת 82 ק"מ מערבית לאתונה.
ולדקה מיד ; (29 בדצמבר 1921 – 21 בנובמבר 2012) הייתה אחת מלוחמות המחתרת היהודית בגטו ורשה, הבריחה לגטאות נשק, כסף, דינמיט ומוצרים נוספים ועזרה ליהודים להימלט מהגטאות.
היא עזרה לילדים למצוא מחסה בבתים של תושבים נוצרים, לאחרים השיגה תעודות מזויפות וסיוע רפואי וכלכלי.
לאחר המלחמה פעלה רבות להנצחת השואה.
מיד (פייגל פלטל) נולדה בעיר ורשה שבפולין לחנה פלטל (לבית אנטוסייביץ') ושלמה פלטל.
היו לה אח ואחות קטנים -חיים והניה.
לפני עליית הנאצים לשלטון, עבד אביה בחנות קטנה שהייתה בבעלותו ואמהּ ניהלה את הבית ומדי פעם עזרה לו בעבודתו.
כאשר העבירו הגרמנים חוקים אנטי-יהודים, נאלצו כל בני המשפחה לעבוד לפרנסתם.
מיד נהגה להוריד מזרועה את ה"טלאי הצהוב" ולעבור לחלק הפולני של ורשה כשהיא מתחזה לנוצרייה ומוכרת חפצים כדי לקנות מזון.
בסתיו 1940 נאלצו מיד ומשפחתה לעבור לגטו ורשה.
זמן קצר לאחר מכן, חלה שלמה אביה בדלקת ריאות ונפטר.
כדי להשיג אוכל, מכרה המשפחה את רכושה.
למרות הקשיים הצליחה מיד להמשיך ללמוד בבתי ספר שפעלו בסתר.
בנוסף, הצטרפה למספר קבוצות נוער שהתגבשו והתנגדו לגרמנים בתוך הגטו.
בנובמבר 1942 הוברחה מהגטו באחת מהמשימות הראשונות שלה לרכישת נשק בשוק השחור.
במהלך אחת מהמשימות הללו פגשה את בעלה לעתיד, בנימין מיד, שהצטרף למחתרת ועסק בהברחת ילדים אל מקומות מסתור מחוץ לגטו.
בשנת 1943 גורשו אמה, אחיה ואחותה לטרבלינקה ונרצחו שם בתאי הגזים.
מיד הייתה באותו הזמן בחלק אחר של הגטו, והואיל והרחובות היו חסומים, לא יכלה להצילם.
היא הבינה מאנשי המחתרת בה הייתה חברה, שהגירוש לא נועד להעבירם למקום אחר כפי שהגרמנים נתנו ליהודים להאמין, אלא כדי לחסלם.
אחרי שמשפחתה נלקחה לטרבלינקה, ואביה נפטר בגטו, היא אימצה את השם ולדקה, שם בו היא השתמשה גם לאחר המלחמה.
בזכות המראה הארי שלה, תושייתה, תעודת הזהות המזויפת ובקיאותה בשפה הפולנית, הצליחה לחיות מחוץ לגטו ולהתחזות לארית, והבריחה מוצרים שונים לגטו לטובת המחתרת היהודית.
היא נכנסה לגטאות השונים כיהודיה ויצאה מהם כפולניה.
באחת מפעולות הברחת הדינמיט שביצעה, טיפסה בעזרת סולם על החומה המפרידה בין שני הצדדים (הצד היהודי והצד הפולני).
כשהגיעה לקצה החומה, נשמעו יריות והסולם שהיה אמור להוריד אותה בצד היהודי נלקח.
שתיים מחברותיה סייעו לה לרדת בבטחה לצד היהודי של הגטו, וכך הצליחה להעביר את הדינמיט.
בשנת 1945, לאחר שחרור ורשה על ידי הצבא הסובייטי, נישאו ולדקה ובנימין מידז'רסקי (מיד), ובשנת 1949 היגרו לארצות הברית ונולדו להם שני ילדים.
בהמשך נולדו להם חמישה נכדים: מייקל, ג'ונתן, ג'ני, צ'וואלה וג'סיקה.
בני הזוג הקדישו את עצמם ללימוד והקניית ידע על השואה והעם היהודי, פתחו עסק לייבוא וייצוא, ולקחו חלק בוועדה שסייעה להקים את מוזיאון השואה בוושינגטון.
מיד כתבה מאמרים לעיתון יהודי בניו יורק.
בשנת 1948, יצא לאור בשפת היידיש ספרה "משני צידי הקיר".
ההקדמה לספרה נכתבה על ידי אלי ויזל.
הספר, המספר את קורותיה בתקופת מלחמת העולם השנייה, תורגם למספר שפות: עברית, אנגלית, ספרדית, יפנית וגרמנית.
משך כמעט 20 שנה, ארגנה מספר טיולי קיץ למורים ולימדה אותם על השואה וההיסטוריה היהודית של ורשה.
היא פיתחה תוכנית להבאת מורים לישראל ולפולין, המתמקדת בחינוך לשואה ובפרט בהתנגדות היהודים.
מיד ובעלה הקימו את "ארגון יוצאי ההתנגדות בגטו ורשה" (Warsaw Ghetto Resistance Organization) (1963), סייעה בארגון ההתכנסות העולמית של ניצולי שואה בירושלים (1981) והקימה עם משפחתה את ההתכנסות האמריקאית לניצולי שואה (1983).
בעלה סייע בארגון הנצחות ואנדרטאות ונחשב לאב המייסד של מוזיאון הזיכרון לשואה בוושינגטון בארצות הברית.
מיד נפטרה לאחר הידרדרות ממחלת אלצהיימר בבית בתה בעמק פרדייס שבאריזונה ב-21 בנובמבר 2012 בגיל 90. על פי הספד הניו יורק טיימס, היא הייתה מקור מרכזי בסרט הטלוויזיה "מרד" משנת 2001 ("Uprising").
פרס ארגון ההתנגדות בגטו ורשה (1973)
פרס התאחדות המורים היהודים (1989)
פרס הדסה הנרייטה סאלד (1993)
פרס הזיכרון לאלי ויזל (1995)
תואר כבוד מטעם ה- Hebrew Union College בניו יורק (1998).
ולדמר רוזלר היה צייר נוף גרמני, חבר הזצסיון הברלינאי.
ולדמר רוזלר נולד בשטריסן ליד דרזדן לאב צלם.
בשנים 1896 עד 1904 הוא למד באקדמיה לאמנות קניגסברג, שם גם הכיר את אשתו לעתיד.
מוריו היו מקס שמידט, אמיל ניידה ולודוויג דטמן, והפך לתלמיד בכיתת המאסטר שלהם.
בשנת 1905 הציג את תערוכתו הראשונה בזצסיון הברלינאי.
לאחר מכן שהה זמן ארוך יותר בגוט שילדק, בין אוסטרודה להוהנשטיין, מקום הולדתה של כלתו אודה הרדט, לה נישא בשנת 1906. בני הזוג התיישבו בגרוס-ליכטרפלדה ליד ברלין.
בשנת 1907 אודה ילדה את התאומות לואיז ופריץ (שנהרגו בשנת 1943).
מקס ליברמן התוודע אליו בתערוכה ה-15 של הזצסיון הברלינאי ב-1908. מקס בקמן ותיאו פון ברוקהוזן הפכו לחברים שלו.
בשנה שלאחר מכן הוא הפך לחבר בזצסיון.
בשנת 1911, לאחר התפטרותו של מקס ליברמן, הוא נבחר לדירקטוריון של הזצסיון על פי הצעתו של בקמן.
לאחר פרוץ המלחמה העולמית הראשונה בשנת 1914 הוא גויס ונשלח לחזית המערבית בבלגיה וקודם לדרגת סגן בשנת 1915 ולחם בחזית.
לאחר מכן הוא הוצב בממשל הכיבוש בבריסל.
בגלל מצבו הפיזי והנפשי הלקוי, הוא הועבר לאזור האימונים הצבאי במזרח פרוסיה בשנת 1916, שם התאבד ב־14 בדצמבר 1916. הוא נקבר ליד קברה של משפחת אשתו הרדט.
ולדמר רוזלר היה חבר באיגוד האמנים הגרמני.
עבודתו נחשבה "מנוונת" בתקופת הנאצים.
המוזיאון לאמנות ארנשופ הקדיש לרוזלר תערוכה מקיפה בשנת 2016/2017 תחת הכותרת "ולדמר רוזלר (1882–1916).
ולדמאר סירפינסקי הוא אתלט עבר מזרח גרמני ואלוף אולימפי (מונטריאול 1976 ומוסקבה 1980) בריצת מרתון.
ולדמאר סירפינסקי נולד בעיירה נויגאטרזלבן שבסקסוניה-אנהלט (אז מזרח גרמניה כיום גרמניה) להורים ממוצא פולני.
בנעוריו התאמן בריצת משוכות אולם ב-1974 עבר להתאמן בריצות מרתון.
הקריירה הספורטיבית של סירפינסקי החלה ב-1976 והסתיימה ב-1984 עם פרישתו מפעילות לאחר שלא הותר לו להשתתף באולימפיאדת לוס אנג'לס עקב החרם שהטילו מדינות הגוש הסובייטי על המשחקים.
לאחר פרישתו פנה לעסוק באימון ספורטאים וצורף לוועד האולימפי הגרמני .
כמו כן בבעלותו של סירפינסקי 2 חנויות לציוד ספורט.
באולימפיאדת מונטריאול זכה סירפינסקי במדליית זהב בריצת מרתון בשיא אולימפי של 2:09:55.0 שעות לפני פרנק שורטר מארצות הברית (2:10:45.8 שעות) וקרל ליסמונט מבלגיה (2:11:12.6 שעות).
באליפות אירופה באתלטיקה , שנערכה בפראג (צ'כוסלובקיה), הגיע למקום רביעי בריצת מרתון (2:12:20.0 שעות).
באולימפיאדת מוסקבה זכה סירפינסקי במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:11:03.0 שעות לפני חרארד נייבור מהולנד (2:11:20.0 שעות) וסטימקול דז'ומנזרוב מרוסיה (2:11:35.0 שעות).
באליפות העולם באתלטיקה, שנערכה בהלסינקי (פינלנד), זכה סירפינסקי במדליית ארד בריצת מרתון בתוצאה של 2:10:37.0 שעות אחרי רוברט דה קסטלה מאוסטרליה (2:10:03.0 שעות) וקבדה באלצ'ה מאתיופיה (2:10:27.0 שעות).
סירפינסקי התאמן לקראת אולימפיאדת לוס אנג'לס כדי לזכות במדליית זהב שלישית אולם נאלץ לוותר על החלום בעקבות החרם שהטילו מדינות הגוש הסובייטי על המשחקים.
ב-1990 נחשפו מסמכי ארגון השטאזי המתייחסים לתמיכת מוסדרת של ממשלת מזרח גרמניה במתן סמים לספורטאיה כשבין הספורטאים שהופיעו ברשומות היה גם סירפינסקי.
בעקבות גילוי זה דרשו מספר ספורטאים שהשתתפו באולימפיאדת מונטריאול (וביניהם פרנק שורטר, שירלי בבשוף ואחרים) לשלול את המדליות בהן זכו הספורטאים המזרח גרמנים באולימפיאדה זו אולם הדרישה לא נענתה.
ולדמאר סירפינסקי, וולקר קלוגר, Meilenweit bis Marathon, האוטוביוגרפיה של ולדמאר סירפינסקי, הוצאת אמאזון, 1989
סירפינסקי נישא למריטה פוליץ (Maritta Politz) ולזוג נולד בן אחד (פאליק) שעוסק גם הוא בריצת מרתון ואף זכה במרתון מינכן ב-2007.
ולדמארס רופשיס (בליטאית: Valdemaras Rupšys; נולד ב-25 במאי 1967) הוא לוטננט גנרל ליטאי שכיהן כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של ליטא בשנים 2019–2024.
רופשיס נולד בשיאוליאי ב-25 במאי 1967. בשנת 1985 החל ללמוד בבית הספר לקציני חיל הקשר בעיר נובוצ'רקסק.
בשנת 1989 עזב את הלימודים, בעקבות המצב הפוליטי בברית המועצות ושב לליטא.
לאחר העצמאות של ליטא ב-1990, התגייס לכוחות המזוינים של ליטא.
ב-2005 החל ללמוד באקדמיה הצבאית ע"ש הגנרל יונאס ז'מאיטיס.
ב-2011 מונה למפקד בריגדת חיל הרגלים הממוכן זאב הברזל.
ב-2013 מונה לראש מחלקת כוח אדם במשרד ההגנה הליטאי.
ב-2016 מונה למפקד זרוע היבשה של צבא ליטא.
ב-25 ביולי 2019 מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של ליטא.
ולודז'ימייז' לאונרד לובאנסקי (נולד ב-28 בפברואר 1947) הוא כדורגלן עבר פולני ששיחק בעמדת החלוץ, לובאנסקי הוא סגן מלך השערים בכל הזמנים של נבחרת פולין אחרי רוברט לבנדובסקי.
לובאנסקי אף נחשב לכובש השער הצעיר ביותר בתולדות גביע אירופה לאלופות, לאחר שכבש שער נגד דוקלה פראג הצ'כית ב-13 בנובמבר 1963, כשלובאנסקי היה בגיל 16 שנים ו-258 ימים.
ב-21 באפריל 1963, רשם לובאנסקי את הופעת הבכורה שלו עבור גורניק זאבז'ה במסגרת הליגה, במשחק הביתי נגד ארקוניה.
בדקה ה-72 של המשחק, הוא אף כבש את שערו הראשון בליגה, והעלה את הקבוצה ליתרון 3–0; המשחק הסתיים בניצחון 4–0 לטובת גורניק.
במהלך עונת 1962/1963, לובאנסקי שיחק 8 משחקים, כבש 4 שערים וזכה באליפות פולין הראשונה.
לובאנסקי היה מלך השערים בליגה ארבע פעמים ברציפות (1969-1966), ואף זכה פעמיים בתואר "כדורגלן השנה בפולין" בשנים 1967 ו-1970.
ב-1967, הוא הפך לפולני הראשון שנכנס לרשימת כדורגלני השנה באירופה של כדור הזהב, בעודו ממוקם במקום ה-16. ב-1972 הגיע למקום ה-7.
ב-1970, נציגי ריאל מדריד פנו לגורניק זאבז'ה, בהצעה לרכוש את לובאנסקי בסכום של כמיליון דולר, שהיה סכום שיא באותה תקופה.
עם זאת, הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת דחה את ההצעה.
לאחר פציעה קשה ב-1973 במהלך משחק של נבחרת פולין, הוא הופיע פחות ופחות על המגרש, וב-15 ביוני 1975, שיחק לובאנסקי את משחקו האחרון בליגה, בו הפסידה גורניק זאבז'ה בבית 0–5 ללגיה ורשה.
בעונת 1982/1983 שיחק במדי לוקרן הבלגית.
בעונת 1982/1983, הוא ייצג את המועדון הצרפתי ואלנסיין.
לאחר מכן שיחק בקבוצת קמפר הצרפתית עד לפרישתו ממשחק פעיל בשנת 1985.
ולדמר האו היה צייר דיוקנאות גרמני-בלטי שיצר בסגנון בידרמאייר.
הוא היה בנו של הצייר יוהנס האו, שהיגר מצפון גרמניה ב-1795, והוא גדל בקהילה הגרמנית של טאלין.
אחיו למחצה היה הצייר אדוארד האו.
בנוסף לאביו, הוא למד אצל צייר החצר לשעבר קארל פון קוגלגן.
בגיל שש עשרה הוצעה לו הזדמנות לצייר את הדוכסיות הגדולות וקיבל מכתב המלצה לאלכסנדר סאוורוויד, פרופסור באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
הוא עבד כצייר עצמאי במשך שלוש שנים, ולאחר מכן טייל ברחבי איטליה וגרמניה במשך שנתיים.
בשובו, הוא זכה בתואר צייר חצר, בילה את שלושת העשורים הבאים בציור משפחת המלוכה ומקורביה.
הוא מונה לחבר באקדמיה ב-1849.
בין יצירותיו המפורסמות ביותר ניתן למנות את דיוקנאותיו של הצאר ניקולאי הראשון והצארית אלכסנדרה פיודורובנה.
בסופו של דבר הוא צייר את כל בני משפחת המלוכה וכן דמויות מוכרות רבות בחברה הגרמנית הרוסית והבלטית, כמו פרדיננד יוהאן וידמן ונטליה פושקינה.
הוא גם הפיק 200 דיוקנאות מיניאטוריים של ותיקי גדוד איזמאילובסקי.
הוא מת ב-23 במרץ 1895 בסנט פטרבורג.
ולה הייתה מערכת לווייני ריגול של ארצות הברית שהייתה מיועדת לבדוק יישום האמנה למניעת ניסויים גרעיניים באטמוספירה, בחלל החיצון, ותחת פני המים שנחתמה בשנת 1963.
פרויקט התחיל בתקציב קטן בשנת 1959 ופעל עד לשנות ה-70 של המאה ה-20 כאשר פותחו לווייני מסדרה DSP שבהמשך הוחלפו על ידי מערכת GPS.
המערכת כללה זוג לוויינים פעילים.
הלוויינים פעלו במסלול בגובה 118 ק"מ.
תחילה המערכת הייתה מיועדת לגילוי פיצוץ גרעיני תת-קרקעי ובהמשך נוספה יכולת גילוי פיצוץ באטמוספירה.
לצורך הצבת הלוויינים במסול נוצל שיגור ראשון של משגר מדגם "אטלס-אג'ינה SLV 3".
לוויינים היו מתוכננים לפעול במשך חצי שנה אך פעלו במשך 5 שנים.
משקל הלוויינים היה 150 ק"ג.
הלוויינים היו מצוידים בגלאי קרינת רנטגן, קרינת גמא ונייטרונים.
הספק של כ-90 ואט סופק על ידי פאנל סולארי.
הזוג הראשון שוגר ב-17 באוקטובר 1963, כשבוע לאחר חתימת האמנה.
הלוויינים נבנו על ידי TRW
החל מדגם VELA 4 הלוויינים היו מסוגלים לגלות פיצוץ באטמוספירה ומשקלם גדל ל-230–260 ק"ג.
ללוויינים מדגם זה התווספו חיישנים של פעימה אלקטרומגנטית והספק של פאנל סולרי כגל ל-120 ואט.
הם שוגרו על ידי משגר מדגם "טיטן 3C".
לוויינים מדגם זה היו מתוכננים לפעול במשך 18 חודשים.
בדרך כלל הם פעלו 7 שנים ויותר.
זוג לוויינים אחרון שוגר בשנת 1970.
בשנת 1979 לווייני VELA 5 רשמו פיצוץ גרעיני שידוע כתקרית ולה.
קיימות טענות שמדובר בפיצוץ גרעיני בו הייתה מעורבת ישראל.
בתקופת פעילותם לווייני VELA רשמו התפרצויות גמא שמקורם מחוץ למערכת השמש.
ברית המועצות שיגרה לוויין ריגול לגילוי ניסוי גרעיני באוויר מתוצרתה ב-20 באוקטובר 1962 - "קוסמוס 11".
תאריך שיגור שם חללית הערות 17 באוקטובר 1963 Vela 1AVela 1B כלל 3 חיישנים.
השיגור כלל גם לוויין לחקר כדור הארץ מתוכנית ERS 17 ביולי 1964 Vela 2AVela 2B כלל 8 חיישנים השיגור כלל גם לוויין לחקר כדור הארץ מתוכנית ERS 20 ביולי 1965 Vela 3AVela 3B כלל 8 חיישנים.
השיגור כלל גם לוויין לחקר כדור הארץ מתוכנית ERS 28 באפריל 1967 Vela 4AVela 4B כלל 32 חיישנים 23 במאי 1969 Vela 5AVela 5B כלל 32 חיישנים.
השיגור כלל גם לוויין לחקר כדור הארץ מתוכנית ERS
וַלְדֶמַר רֶרְדַם (בדנית: Valdemar Rørdam; ) היה משורר וסופר דני.
שירו המפורסם ביותר "דנמרק בעוד אלף שנים" הוצע בתור אחת האופציות להמנון הלאומי הדני.
ררדם היה בנו של כומר ממשפחה של מלומדים.
אביו, הנס כריסטיאן ררדם (1842–1924), היה בעצמו ידוע ככותב מזמורים.
מכיוון שררדם סבל ממחלת ריאות בשנותיו הראשונות, הוא בילה את הזמן הזה ביער השחור.
הוא למד שפות מודרניות בקופנהגן ומשנת 1899 ואילך חי ככותב ומבקר עצמאי.
בקריירה הספרותית שלו הוא התגלה כמשורר פורה מאוד וסופר של אפוסים, בעל יכולת וירטואוזית להתמודד עם שפה וקצב.
תחושתו הלאומית החזקה באה לידי ביטוי בשירתו.
הוא גם תרגם לדנית יצירות של רודיארד קיפלינג ואלכסנדר פושקין.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, הוא היה משורר מרכזי בעל נטייה שמרנית לאומנית, והקהילה הלאומית הדנית הייתה הנושא האהוב עליו.
כמו אינטלקטואלים רבים אחרים מהימין, הוא היה מתנגד חריף לקומוניזם הסובייטי.
בנו הלגו ררדם (Helgo Rørdam) היגר לפינלנד, שם השתתף כמתנדב במלחמת החורף, ונהרג בקרב נגד הסובייטים.
בשנת 1941 פרסם ררדם את השיר "ואז הגיע היום שאליו חיכינו זמן רב", שבו שיבח את מאמציו של אדולף היטלר למגר את הבולשביזם.
לאחר שניסה לשווא לפרסם את השיר בעיתון "", פרסם אותו בכתב העת הנאצי לסטודנטים "אקציה אקדמית".
השיר לא התקבל יפה בדנמרק תחת הכיבוש הנאצי, וררדם הפך למנודה.
העובדה שלימים כתב מחווה לכריסטיאן פרדריק פון שלבורג, מנהיג הגייסות החופשיים הדנים שנפל בחזית המזרחית בשירות גרמני, לא שיפרה את העניינים.
ררדם פרש למערב שלן, שם שהה מספר שנים עם חברו הצייר עד מותו ב-1946.
Tre strænge (1897) – "שלושה מיתרים"
Fugleviser (1924) – "צופה בציפורים"
Valhalla 88 היה אתר האינטרנט הנאו-נאצי הגדול ביותר בברזיל, ואחד הגדולים בעולם בתחום הרוויזיוניזם ההיסטורי של האידאולוגיה הנאצית.
נסגר על ידי המשטרה הפדרלית הברזילאית בשנת 2007.
לאתר היו קשרים הדוקים עם אתרים נאו-נאציים בינלאומיים אחרים, והוא שמר על יחסים קרובים עם תנועת "הכוח הלבן" (Poder Branco) הדוגלת בעליונות לבנה.
באוקטובר 2003 דורג האתר במקום ה-47 בדירוג "100 האתרים הלאומניים והרוויזיוניסטיים המובילים".
הקבוצה הוגדרה על ידי אתר הפורטלים "Ciudad Libre de Opinión" שאירח את הדומיין "Valhalla88" כ"סקינהדס נאציונל-סוציאליסטיים".
ולהאלה הוא האולם שבו, על פי המיתולוגיה הנורדית, הגיבורים שמתו מוות הרואי מתכוננים לקראת סוף העולם.
המיתולוגיה הנורדית משמשת לעיתים קרובות כסמליות בקרב קבוצות נאו-נאציות.
המספר 88 הוא "משרוקית כלבים", כלומר, מסר מוסווה שכן האות השמינית באלפבית היא H, ולכן 88 מסמל "Hail Hitler", דהיינו "הייל היטלר", שהיה מלווה בהצדעה נאצית.
האתר הוקם בשנת 1997 על ידי מרסלו ואלה סילבירה מלו, שפעל תחת כינויים שונים, אשר הידוע שבהם הוא "Psycl0n".
האתר, שפעל תחת שמות שונים, נחשב לאתר הנאו-נאצי הגדול ביותר בברזיל, ואחד הגדולים בעולם בתחום הרוויזיוניזם היסטורי של האידאולוגיה הנאצית.
הוא הפיץ תכנים אנטישמיים, גזעניים ונאו-נאציים, כולל הכחשת השואה, תיאוריות קונספירציה אנטי-יהודיות, קריאות לאלימות, והפצת חומרים של הוגים נאצים כגון אלפרד רוזנברג.
הקבוצה תמכה ברעיונות נאציים קלאסיים כגון שליטה ציונית על ההון, אריאניזם, הפרדה גזעית, דרוויניזם חברתי והכחשת שואה.
עם זאת, הם ביקרו את הנאציזם המסורתי על כך שאינו רלוונטי להווה, והציגו את עצמם כאלטרנטיבה מהפכנית.
הם ראו את הציוויליזציה המערבית, הקפיטליזם, המטריאליזם, הבורגנות, האינדיבידואליזם, המרקסיזם והגלובליזם כאויביהם.
הפתרון, לטענתם, הוא השמדה מוחלטת של העולם המודרני, שתוביל ל"שנת אפס".
בניגוד לקבוצות סקינהדס ונאו-נאצים אחרות, האתר הציג את עצמו כרציני ואקדמי.
האתר הציג עצמו כפורום "אינטלקטואלי" שמטרתו לשקם את דימוי הנאציזם.
חבריו טענו שהנאציזם סבל מעיוותים מצד התקשורת וההיסטוריה הרשמית, וש"מעולם לא ניתנה לנאצים זכות תגובה או הזדמנות לדיון דמוקרטי והוגן".
לכן, לפי טענתם, האתר נועד להפיץ את "הערכים האמיתיים" של הנאציזם.
הם גם עודדו פעילות פוליטית בתאים נאו-נאציים של לפחות חמישה חברים, והדריכו אותם כיצד לפעול ובאילו מקומות ושעות.
בין הפעילויות היו הפצת כרוזים ויצירת פרובוקציות שימשכו תשומת לב תקשורתית.
האתר אף יעץ לחבריו, שאם ייתפסו על ידי המשטרה שיאמרו "אין לי מה להצהיר", כי "עדיף לקבל מכות מאשר לשבת שנים בכלא".
הם ניסו להרחיק עצמם מאידאולוגיות אחרות כמו שמרנות, בטענה שהנאציזם הוא אידאולוגיה שמאלית במהותה – בגלל האופי המהפכני שלה.
ובכל זאת, הם תמכו בביטול תוכניות רווחה, הלאמת חברות, ויצירת מדינת רווחה רק עבור נאצים.
אף על פי שלא הזדהו עם הימין, הם הציעו ברית איתו – בתנאי שגם הוא תומך בהרס המערכת הקיימת.
"התרבות הארית" של הקבוצה לא נבעה מהנאציזם המקורי, אלא הייתה תוצר של נאו-נאציזם שיובא על ידי מהגרים אירופאים ועורבב ברעיונות ברזילאיים מקומיים, לרבות סוציאליזם.
עם זאת, ערבוב הרעיונות יצר פרדוקסים, כמו העובדה שהנאציזם המקורי הוא במהותו קפיטליסטי.
פרדוקס נוסף הוא הכחשת הגזענות מצד הקבוצה, למרות תפיסת עולם היררכית המבוססת על "עליונות גזעית שעוברת בדם".
בשנים 2004–2005 החלה חקירה פדרלית נגד האתר ביוזמת המשרד הציבורי הפדרלי של ברזיל, בשיתוף עם המשרד הציבורי של מדינת ריו גרנדה דו סול, בעקבות תלונות שהוגשו על ידי המועצה לפיתוח הקהילה השחורה והפדרציה היהודית של ריו גרנדי דו סול.
החקירה נעשתה בסיוע אינטרפול ותחת סעיפי החוק הברזילאי האוסרים על הסתה לגזענות ופשעי שנאה.
במהלך 2006 הוסר האתר מהשרת הארגנטינאי בו פעל ועבר לפעול תחת הדומיין העצמאי שלו כ־Valhalla88. באוגוסט 2007, האתר נסגר סופית על ידי המשטרה הפדרלית הברזילאית בעקבות פנייה של הקהילה היהודית בברזיל.
עם זאת, חלק מהתוכן המקורי הועבר לאתר אחר – Nueva Orden – שמארח גם תכנים נאו-נאציים נוספים.
מייסד האתר, מרסלו ואלה סילבירה מלו (המכונה גם "Psycl0n"), הורשע במספר עבירות, בהן גזענות ואיומים בטרור, ונגזר עליו עונש מאסר של 41 שנים.
ולוצירפטור (שם מדעי: Velociraptor; משמעות השם: גנב זריז) הוא סוג של דינוזאורים ממשפחת דרומאוזאוריים שהתקיים בתקופה קרטיקון עליון, לפני 70–83 מיליון שנה.
מאובנים של ולוצירפטור נמצאו במרכז אסיה, במונגוליה ובמונגוליה הפנימית.
הוולוצירפטור היה דרומאוזאור בגודל בינוני.
אורכו של בוגר הגיע עד ל-, גובהו ל- ומשקלו עד .
הוא היה טורף דו-רגלי עם זנב מוקשח וטופר דמוי מגל בכל אחת מרגליו האחוריות, ששימש ככל הנראה להריגת טרפו.
ניתן להבחין בין ולוצירפטור לסוגים אחרים של דרומאוזאוריים בשל גולגולתו הארוכה והנמוכה, המסתיימת בחוטם הפוך.
הוולוצירפטורים היו ככל הנראה דינוזאורים פיקחים ביותר, שכן היחס בין גודל מוחם לגודל הגוף היה גבוה יחסית לדינוזאור.
בניגוד למה שנהוג לחשוב לא היה הוולוצירפטור מן הדינוזאורים המהירים בתקופתו אך יכול היה לקפוץ לגובה רב.
אחד המאובנים המפורסמים ביותר של ולוצירפטור הוא "דינוזאורים נלחמים", מאובן שהשתמר היטב בחול דק ובו השתמרו ולוצירטפטור ופרוטוצרטופס במאבק לחיים ולמוות.
הוולוצירפטור נראה במספר סרטים, סדרות וכן בצעצועים שונים, ספרים ומשחקי מחשב:
הוולוצירפטור ידוע בעיקר מהסרט מ-1993 "פארק היורה" של סטיבן ספילברג (שם כונה בקיצור "רפטור").
הוולוצירפטור הופיע גם בשאר סרטי פארק היורה.
בעוד בסרטים הראשונים הרפטורים מוצגים כאנטגוניסטים טורפניים החל מהסרט "עולם היורה" הופיעה חבורה של ארבע נקבות וולוצירפטורים, שלכל אחת ניתן שם אחר (בלו, צ'ארלי, דלתה, אקו), אשר אולפו חלקית על ידי אוון גריידי ויועדו (ללא ידיעת מנהלי הפארק) בין השאר למטרות לחימה.
הרפטורים בוגדים באוון כשהם משוחררים לצוד את האינדונימוס אך מקבלים את מנהיגותו בסוף הסרט.
האינדונימוס הורג שניים מהם ועוד אחד נהרג מפיצוץ מרקטה נגד טנקים, כך שרק בלו שורדת.
היא נראית גם בסרט "עולם היורה: נפילת הממלכה" ומגוננת על אוון מהיבריד חדש - האינדורפטור.
בעולם היורה: עולם חדש "בלו" נראית קרוב לבקתה של אוון, לאחר שהצלחה להרות מבלי התעברות גורה בשם "בטא".
"בטא" נחטפת בידי צוות "ביוסין" לצד מייזי אך מייזי מצליחה לשחרר אותה ואוון מרדים אותה ומחזיר אותה לבסוף לאמה.
הוא מופיע גם בסדרה עולם היורה: מחנה הקרטיקון ובעולם היורה: תאוריית הכאוס.עם זאת, הוולוצירפטור שהופיע בסרט שונה מזה שהיה קיים במציאות: ולוצירפטורים היו נמוכים יותר, צרים יותר, ראשם היה מוארך יותר והם היו מכוסים נוצות.
למעשה הרפטורים הנראים בסרטים מבוססים על הדיינוניכוסים שהיו מעט גדולים יותר מהולוצירפטורים.
בסדרה נרדף בידי דינוזאורים נראית להקת ולוצירפטורים הצדה פרוטוצרטופס ביער ובהמשך מנסה לתקוף את נייג'ל מארוון.
בסדרה בראשית נראים רפטורים לא מזוהים שדומים לוולוצירפטור של פארק היורה.
בנוסף נראה וולוצירפטור בעונה 3 לצד נייג'ל מארוון וגיגאנוטוזאורוס.
בכוכב פרהיסטורי נראים להקת וולוצירפטורים צדים לטאות ובהמשך פטרוזאורים מקננים ליד מפל.
ב-1994 החלה להיקרא קבוצת ה-NBA הקנדית בשם "טורונטו ראפטורס", על שם דינוזאור זה.
ולויטשיה (שם מדעי: Welwitschia mirabilis), הוא צמח ממחלקת גנטאים שבחשופי הזרע.
זהו הצמח היחיד בסדרת הולויטשים (Welwitschiales).
הוולויטשיה נפוץ אך ורק במדבר נמיב שנמצא ברובו בנמיביה וחלקו בדרום אנגולה.
חלקו העיקרי של הוולויטשיה הוא שורשו, המעמיק מאוד בקרקע ואוגר מים ומזון.
גזע הוולויטשיה הוא קצר מאוד, 50-60 ס"מ, אולם הוא עבה מאוד ואורך היקפו מגיע עד ארבעה מטרים.
הוולויטשיה נחשב לצמח בין מאריכי החיים ביותר, כאשר גילם של פרטים מסוימים מוערך כ-2000 שנים, ואף יותר.
בבגרותו, מצמיח הולויטשיה שני עלים בלבד אשר ממשיכים לגדול לכל משך חייו מהגזע ועשויים להגיע לאורך של ארבעה מטרים ויותר.
לאורך העלים מפתחים פיצולים כך שמתקבל מראה של מספר עלים נפרדים.
גדולו של הצמח ועליו הגדולים מורידים את הטמפרטורה של הקרקע סביבו ומייצרים סביבה לחה וקרירה יחסית אשר מהווה בית גידול ומסתור לחרקים ובעלי חיים.
ולוניה היא אזור של דוברי צרפתית בדרום בלגיה ואחד משלושת האזורים המרכיבים את בלגיה.
בירת האזור היא נאמור והשפות הרשמיות בו הן צרפתית וגרמנית.
אזור ולוניה מהווה את חלקה הדרומי של בלגיה ותופס 55.18 אחוזים משטחה (16,844 קמ"ר).
הערים והעיירות הגדולות והחשובות בוולוניה הן: נאמור, לייז', מונס, ארלון, ואבר, וֶרְוְויֶיה, שרלרואה, טוּרנֶה, בסטון, דינאן והעיר דוברת הגרמנית אויפן.
צרפתית היא השפה הרשמית, אך בתשע עיירות במזרח ולוניה ליד גבול גרמניה-בלגיה השפה הרשמית המדוברת היא גרמנית.
תשע עיירות אלו היו בשליטת גרמניה עד שנת 1918, ואז הועברו לידי בלגיה.
כמו כן ישנם עוד מספר יישובים או קבוצות מתיישבים החיות ביישובים דוברי צרפתית אשר מדברים גרמנית או הולנדית.
ישנם מספר מצומצם של דוברי ולונית על ניביה השונים.
בסקר שפורסם ביוני 2006, רק 19% מן הוולונים הצהירו כי הם יודעי הולנדית, בעוד 59% מן הפלמים טענו כי הם יודעי צרפתית.
ניב הצרפתית המדובר בוולוניה הוא הניב הבלגי-צרפתי.
ניב זה נבדל מהצרפתית ה"סטנדרטית" המדוברת בצרפת בהגייתן של מספר מילים.
השפה הצרפתית הנוהגת במנהל ובתקשורת דומה מאוד בין בלגיה לצרפת.
ניבי הוולונית והפיקארדית היו השפות העיקריות של הוולונים עד ראשית המאה ה-20, בעוד שצרפתית הייתה השפה של המעמד הגבוה.
תוך התרחבות השימוש בשפה הצרפתית, היו ניבים אלו בדעיכה מתמשכת.
בתחילת המאה ה-21 נעשה מאמץ להחיות ניבים ולוניים: בבתי ספר מסוימים מוצעים קורסים בשפה הוולונית, המדוברת גם בכמה תוכניות רדיו, אך מאמץ זה די מוגבל.
הקהילה הבלגית הדוברת גרמנית כוללת כ-70,000 איש, ומוצגת כמיעוט ה"שמור" ביותר באירופה.
למרות זאת, ישנה שאיפה בקהילה הדוברת גרמנית בבלגיה להשגת אוטונומיה רחבה יותר מהאזור הוולוני.
הנשיא הנוכחי של הרשות המבצעת של הקהילה הדוברת גרמנית שואף להשיג אוטונומיה אזורית, כך שיתקבל ניתוק מוחלט מוולוניה.
המקור האטימולוגי לשם ולוניה, כמו השם ויילס, הוא מילה בגרמנית עתיקה שמשמעה "זר".
בשני מחוזות אלה דיברו התושבים שפה זרה (משמע שפה לא גרמאנית).
גם מחוז ולאכיה ברומניה, מחוז קורנוול באנגליה וקנטון ואלה בשווייץ, קרויים בשמם מסיבה דומה.
בסמל ובדגל של ולוניה מופיע תרנגול נועז באדום על רקע צהוב.
כדי להבחין את התרנגול הואלוני מהתרנגול הגאלי הוחלט שרגלו הימנית תהיה מונפת קדימה בתנוחה נועזת.
את הסמל עיצב הצייר פייר פאולוס ב-1913. הוא אומץ ב-1975 כסמל של הקהילה הצרפתית התרבותית בוואלוניה, והפך ב-1998 לדגל הרשמי של ואלוניה.
וְלְטָאבה (בצ'כית: , בגרמנית: Moldau, בהונגרית: Moldva) הוא הנהר הארוך ביותר בצ'כיה.
הוולטאבה זורם ממקורותיו בהרי שומאבה ועובר דרך הערים צ'סקי קרומלוב, צ'סקה בודייוביצה ופראג, ומתחבר לאלבה במניילניק (Mělník).
אורכו 430 קילומטר וגודל אגן ההיקוות שלו הוא 28,090 קמ"ר.
בוולטאבה זורמים יותר מים מאשר באלבה, אבל כיוון שהוולטאבה מתחבר לאלבה בזווית ישרה הוא נראה במפה כאילו הוא פלג של האלבה.
באוגוסט 2002 היה בוולטאבה שיטפון שהביא למספר קורבנות בנפש, לנזק רב ולהרס רב לאורך גדותיו של הנהר, בייחוד בפראג.
אחד מחלקי היצירה "Má vlast" (מולדתי) בת שש הפואמות הסימפוניות של המלחין הצ'כי הקלאסי בדז'יך סמטנה קרוי ולטאבה (בישראל הוא נקרא בטעות "מולדבה" הדומה לשם הגרמני,"מולדאו"), והוא מתאר מוזיקלית את מהלכו של הנהר.
קיים דמיון מוזיקלי בין היצירה וההמנון של ישראל "התקווה".
ולונית (בוולונית: Walon) היא לשון אזורית ממשפחת השפות הרומאניות המדוברת על ידי חלק מתושבי ולוניה שבבלגיה כשפה שנייה (לאחר צרפתית).
היא משתייכת למשפחת השפות הגאלו-רומאניות, שהבולטת ביניהן היא הצרפתית ולמעשה ולונית נחשבת לעיתים כניב שלה.
יש להבדיל, עם זאת, בין ולונית לבין צרפתית בלגית, ששונה מהשפה המדוברת בצרפת רק בכתיב או ביטוין של חלק מן המילים.
מעבר לוולוניה בדרום בלגיה, ולונית מדוברת גם ב:
חלק קטן בצרפת בצפון חבל הארדנים ובמספר כפרים בחבל הצפון
מספר כפרים בלוקסמבורג, למרות שייתכן והשפה נכחדה באזור זה.
למרות שוולונית הייתה שפה נפוצה למדי עד לאמצע המאה ה-20, רק מספר מועט של תושבים בוולוניה יכול כיום לדבר בה.
מרבית התושבים שנולדו אחרי שנות ה-70 מכירים רק מספר ביטויים עממיים.
עם זאת, השפה היא חלק מן הזהות האתנית של הולונים, זהות קולקטיבית אשר נתונה במחלוקת.
את השפה עצמה ניתן לחלק לארבעה דיאלקטים אזוריים: מרכזי, מזרחי (למשל בלייז'), מערבי (למשל בשרלרואה) ודרומי (אזור הארדנים).
למרות הבדלים בפונטיקה, קיימת מגמה לאימוץ כתיב אחיד, ה-rfondou walon.
מערכת האורתוגרפיה מבוססת על ביטוי שונה על ידי קוראים דוברי דיאלקטים שונים, וההשראה למגמה הזו הייתה בכתיב של השפה הברטונית.
ולונית כתובה משתדלת לשלב פונולוגיה מודרנית עם מסורות עתיקות (בעיקר על ידי הכנסת ה-xh וה-oi שבהם השתמשו בוולונית עד לסוף המאה ה-19).
ולודרום דה ונסן (צרפתית: Vélodrome de Vincennes) או, בשמו הרשמי ולודרום ז'אק אנקטיל לה סיפאל (צרפתית: Vélodrome Jacques Anquetil - La Cipale) הוא אצטדיון בוונסן בקרבת פריז שבצרפת.
האצטדיון נבנה כוולודרום בשנת 1894 והפך להיות האצטדיון האולימפי של אולימפיאדת פריז בשנת 1900. בעת האולימפיאדה הכיל האצטדיון 30,000 מקומות.
תחרויות הריצה לא נערכו באצטדיון אלא במשטח המרוצים של מועדון המרוצים של צרפת.
באצטדיון נערכו תחרויות הרכיבה על אופניים, משחקי הקריקט והרגבי, ומשחקי הכדורגל וכן תחרויות האתלטיקה.
באצטדיון נעשה שימוש בשנית לתחרויות הרכיבה האולמפיות באולימפיאדת פריז בשנת 1924 וכן למשחקי הכדורגל.
בין השנים 1968 ו-1974 שימש האצטדיון כנקודת הסיום עבור הטור דה פרנס.
ב-1987 הוסב שם הוולודרום לשמו הנוכחי, ונקרא על שם רוכב האופניים הצרפתי, ז'אק אנקטיל, שמת באותה שנה.
כיום האצטדיון משמש בעיקר למשחקי כדורגל ורוגבי.
וְלוֹצְלָאוֶוק (בפולנית: , IPA: ; ביידיש: װלאָצלאַװעק) היא עיר במרכז פולין, השוכנת על נהר הוויסלה, ואוכלוסייתה עומדת על 123,000 איש.
היא ממוקמת בפרובינציית קויאוויה-פומרניה, ועד 1999 הייתה בירת חבל ולוצלאווק.
ישנן מספר השערות לגבי תאריך ההקמה של העיר, שהוערכו על ידי מספר היסטוריונים במאה השש עשרה.
הדיוקסיה של ולוצלאווק בישות ההיסטורית קויאוויה (Kuyavia) הוזכרה לראשונה בבולה שפרסם האפיפיור אאוגניוס השלישי ב-1148. שמו של הבישוף הראשון של ולוצלאווק היה וארנר (Warner), ושמו מופיע בבולה מ-1148, ואחריו בתפקיד היה אונולדיוס (Onoldius) האיטלקי.
לפעמים הוזכרה הדיוקסיה כ-Vladislaviensis et Pomeraniae ("ולוצלאווק ופומרניה").
מקור השם Vladislaviensis יכול להיות בשמותיהם של ולדיסלב השני, הגולה, סבו ולדיסלב הראשון הרמן או ולדיסלאו השני מבוהמיה, כולם אצילים חשובים שחיו באותה תקופה באזור.
זכויות עיר הוענקו לוולוצלאווק בשנת 1250, והיא שימשה כמרכז מסחרי לסביבתה החקלאית.
באמצע המאה ה-17 נפגעה העיר קשות כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין בשנת 1793 סופחה העיר לפרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
שם העיר הגרמני הוא "לסלאו" (Leslau).
תחת הכיבוש הנאצי בזמן מלחמת העולם השנייה הוחזר לעיר שמה הגרמני.
לאחר סיום המלחמה חזרה העיר לידי פולין וכן הוחזר שמה הפולני, ולוצלאווק.
קהילה יהודית החלה להתארגן בוולוצלאווק רק בשנת 1802, עם ביטול האיסור על ישיבת יהודים ביישוב.
במהלך המאה ה-19 גדלה הקהילה היהודית בעיר, ונפתחו בה מוסדות דת ותרבות יהודיים שונים ואף נוסד בה עיתון יהודי מקומי בשם וולאצלאווקער טאגבלאט.
שלמה דוד פוזנר מרבני העיר היה נציג בקונגרס הציוני החמישי.
בעיר התגורר רבי יעקב יצחק קארו מוולוצלאווק, בעל ה"קאצקער קוויטל", מחסידי קוצק וגור.
בשנת 1918 נערך ביהודי העיר פוגרום בן שלושה ימים בידי האוכלוסייה הפולנית המקומית, ואירועים דומים נשנו גם בשנים 1919 ו-1920 במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר 10,209 יהודים, כחמישית מתושביה.
בשנים אלה התגברה הפעילות הציונית בעיר, לצד פעילות של אגודת ישראל ושל הבונד.
במהלך שנות השלושים סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים.
ב-14 בספטמבר 1939 נכבשה ולוצלאווק בידי הגרמנים, ואלו העלו באש את בתי הכנסת בעיר, והטילו על יהודיה מספר תשלומי כופר גבוהים, תוך לקיחת כ-800 יהודים כבני ערובה.
כעבור כמה ימים הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה, תוך גירוש מספר יהודים מהעיר ליישובים אחרים.
עם סיפוח העיר לרייך, גורשו ממנה אלפי יהודים נוספים.
כ-4,000 היהודים שנותרו בעיר רוכזו בסוף אוקטובר 1940 בגטו שהוקם באזור עני בה, אשר הוקף בגדר תיל ונסגר כעבור מספר ימים.
בגטו שררו תנאי רעב, ויושביו הועסקו בעבודות כפייה, תוך הוצאה להורג של מי שנתפס מבריח מזון.
ב-31 באוקטובר 1941 גורשו 920 יהודים מהגטו בעיר לגטו לודז'.
ב-24 באפריל 1942 שולחו כ-400 גברים מהגטו למחנות עבודה, שם רובם נספו בהמשך, וכעבור שלושה ימים, שולחו כל היהודים שנותרו בגטו, בעיקר נשים וילדים, למחנה ההשמדה חלמנו.
מועדון הכדורגל וֶלֶז' מוֹסְטאר היא קבוצת כדורגל מבוסניה והרצגובינה, המשחקת בליגת העל הבוסנית.
הקבוצה נקראת על שם ההרים המקיפים את העיר מוסטאר, ממנה מגיעה הקבוצה.
ולז' נחשבת לאחת הקבוצות המצליחות בבוסניה.
בתקופת יוגוסלביה, שיחקה בקביעות בליגה היוגוסלבית הראשונה, ולרוב סיימה בעשיריה הראשונה, כאשר היא מסיימת כסגנית האלופה בעונות 1972/73, 1973/74 ו-1986/87 ועוד מספר פעמים במקום שלישי בטבלה.
היא הייתה הקבוצה הפופולרית והידועה ביותר בליגה שהגיעה מהרצגובינה.
הקבוצה משחקת כיום בליגה הבכירה בבוסניה והרצגובינה ובשונה מהליגה היוגוסלבית, ממנה לא ירדה מעולם לליגת המשנה, הקבוצה נשרה מהליגה הבכירה בבוסניה הרצגובינה בעונת 2004/05 אך לאחר שנתיים בליגת המשנה העפילה חזרה לליגה הבכירה.
האוהדים של המועדון נקראים "הצבא האדום", על צבע הקבוצה, אדום.
במוסטאר הקרואטים שולטים במערב העיר, ואילו הבוסנים, אוהדי ולז', במזרח העיר.
סמל הקבוצה מאז 1922 הוא כוכב אדום, כשלזמן מה הוא לא נחשב על ידי הקבוצה כסמל הרשמי, אך בשנת 2005 הוא הוחזר.
אף שהקבוצה מעולם לא הוכתרה כאלופת יוגוסלביה, היא זכתה בגביע היוגוסלבי פעמיים, בעונות 1981 ו-1986, כאשר היא מנצחת בגמר את קבוצות ז'לייזניצ'אר סרייבו ודינמו זאגרב בהתאמה.
כמו כן, הקבוצה סיימה פעמיים כסגנית מחזיקת הגביע היוגוסלבי, בעונות 1958 (הפסידה בגמר לכוכב האדום בלגרד וב-1989, אז הפסידה בגמר לפרטיזן בלגרד.
ליגת המשנה של בוסניה והרצגובינה: 1
ולווט ריבולבר הייתה סופרגרופ הארד רוק אמריקאית שקמה ב-2002 ופעלה עד 2008. שלושה מחברי הלהקה, הגיטריסט סלאש, הבסיסט דאף מק'אגן והמתופף מאט סורום, היו חברי להקת Guns N' Roses לשעבר.
סולנה סקוט וילנד הוא סולן להקת הגראנג' סטון טמפל פיילוטס והגיטריסט דייב קושנר, שהיה חבר בלהקת וויסטד יות'.
כל הלהיטים האלו הם מאלבומם הראשון contraband שיצא בשנת 2004 וזכה להצלחה רבה.
בסוף חודש מרץ ותחילת חודש אפריל 2008, לאחר ריב מתוקשר של הסולן, סקוט וילנד, עם שאר חברי הלהקה, הוחלט על כך שווילנד יעזוב את הלהקה, והוא הצטרף מחדש ללהקה המקורית שלו סטון טמפל פיילוטס.
עוד במהלך חודש אפריל זה, העלו חברי הלהקה אתר אינטרנט בו הם מציעים לסולנים מקצועיים וחובבנים כאחד לעבור אודישן לתפקיד סולן הלהקה.
לאחר שהתפרקה הלהקה סופית, אחרי מופע צדקה ב-2012 בה התאחדה עם וילנד, סלאש ומק'אגן הצטרפו חזרה ללהקת המוצא המקורית שלהם Guns N' Roses.
ולודרום היא זירה למרוצי אופני מסלול.
עיקר השימוש בו נעשה לקביעת שיא השעה, מרוצי מדיסון, מרוצי קיירין, מרוצי ספרינט ומרוצי מרדף.
וולודרום מודרני בנוי ממסלול אליפטי בעל שוליים משופעים ובו שתי פניות מעגליות של 180 מעלות ושתי ישורות.
המעבר מן הישורת לפניה מוטה בזווית כלפי אמצע האליפסה.
בוולודרום אולימפי, אורכה של הקפה הוא 250 מטרים.
באופן מסורתי, כיוון התנועה הוא נגד כיוון השעון והפניות תהיינה תמיד שמאלה.
בתחילת 2017 החלו בהקמת הוולודרום האולימפי הראשון בישראל, ולודרום סילבן אדמס, המוקם במתחם הספורט הדר יוסף בתל אביב סמוך לאצטדיון האתלטיקה.
מסלול הוולודרום בנוי לרוב מפרקט אך קיימים מסלולים הבנויים מבטון או משטח קשה אחר.
וולודרום אולימפי יהיה בנוי מפרקט איכותי במיוחד.
הטיית המסלול בפניות מאפשרת לרוכבים להיוותר בזווית ישרה יחסית לקרקע בעודם שומרים על מהירותם.
בעת רכיבה במרוץ, במהירויות העולות לעיתים על 70 קמ"ש, זווית ההטייה של המסלול בנויה כך שתתאים לזווית ההטייה הטבעית של האופניים בפנייה ובכך לבטל את הכוח הצנטריפוגלי שהיה מופעל להטיית הרוכב על אופניו להרחיקם אל עבר שולי המסלול.
הסימון הפנימי ביותר הוא השטח האסור ברכיבה, והוא יסומן לרוב ברצועה רחבה בצבע כחול או על ידי ספוגים נמוכים.
עקיפה בשטח זה תוביל לפסילה בכל המרוצים.
בחלק מן המרוצים מותר לרכב בו, אך רכיבה בו תוביל לקנס, לרוב בצורת תוספת זמן לרוכב.
20 סנטימטרים מעל הקו הכחול נמצא הקו השחור המסמן את המסלול המיטבי.
90 סנטימטרים מהרצועה הכחולה מסומן קו אדום המסמן את אזור הספרינט: אסור לעקוף משמאל רוכב הנמצא בין הקו האדום לשחור ועל מנת לעקפו יש לעבור בנתיב ארוך יותר.
הקו הכחול במרכז המסלול מסמן את אזור המנוחה לרוכב הנח במרוצי מדיסון.
קווי זינוק יסומנו באדום וקו הסיום יסומן בשחור, לעיתים על רקע לבן.
במרכז המסלול נמצא לרוב שטח התארגנות לרוכבים: שטח זה משמש לחימום על גבי "טריינר" או "רולר", שטח מנוחה בין מקצים ובו גם ימצא הפודיום להענקת הפרסים.
שטח המנוחה מחובר במנהרה לחדרי הלבשה וליציאה מן האצטדיון, שכן רוכבים רבים משתמשים באופני כביש לחימום.
ולודרום לאושאן (בסינית: 老山自行车馆 - "לאושאן זישינגצ'גואן") הוא ולודרום הממוקם בשכונת לאושאן שבמחוז שיג'יגשאן בעיר בייג'ינג - בירת הרפובליקה העממית של סין.
הוולודרום נבנה במיוחד במטרה לארח את מרוצי האופניים באולימפיאדת בייג'ינג שנערכה בשנת 2008.
המבנה נפתח בשנת 2007 שימש לראשונה בתחרות העולמית של גביע UCI.
מגרש המרוצים אובלי בצורתו, אורכו 250 מטרים; שטחו הכולל של הוולודרום הוא 32,920 מ"ר.
במבנה שהוקם 6,000 מקומות ישיבה לצופים, אולם לאחר סיום האולימפיאדה מספרם הופחת ל-3,500. המבנה תוכנן על ידי משרד האדריכלים שורמאן, אשר זכו במכרז להקמת המבנה בשנת 2003.
בסמוך למבנה ממוקם מבנה אדמיניסטרטיבי שאורכו 300 מטרים, המקשר את המבנה לתחנת הרכבת האולימפית הסמוכה.
במבנה ישנה גם חנייה ל-5,000 זוגות אופניים.
הוולופארק הוא ולודרום, מתקן ספורט למרוצי אופניים שהוקם בלייטון שברובע ניוהאם במזרח לונדון, בירת הממלכה המאוחדת, כחלק ממתקני הפארק האולימפי שנבנו למשחקים האולימפיים של 2012. מתקן זה הוא אחד מחמשת המתקנים הקבועים העיקריים שנבנו עבור האולימפיאדה.
המבנה מכיל כ-6,000 מקומות ישיבה לצופים, וכן בסמוך נערכו מרוצי אופני BMX במסלול שגם לצידיו כ-6,000 מקומות ישיבה לצופים.
המתקן ממוקם בחלקו הצפוני של הפארק האולימפי, וכולל מסלול של 1.6 ק"מ לאופני שטח.
המתקן הושלם בשנת 2011 בעלות משוערת של כ-105 מיליון ליש"ט.
עלות זו כוללת את הקמת הוולודרום החדש, שתוכנן בעזרת רוכב האופניים כריס הוי.
הוולודרום החדש תוכנן כך שיהיה המהיר בעולם מבחינת הפרקט ותנועת האוויר בו.
וֶלוֶול פסטרנק היה חוקר מוזיקה יהודי שהתגורר בארצות הברית והתמחה בעיקר בחקר מוזיקה חסידית.
במהלך עבודתו הוציא פסטרנק הקלטות רבות הקשורות לתחום עבודתו.
הוא הוציא למעלה מ-26 הקלטות ו-150 ספרים מאז 1971. על אף שתחום עבודתו השתרע על מוזיקה ישראלית, יידית, לדינית ומוזיקה שעסקה בשואה, הוא הרצה לרוב על מוזיקה חסידית.
פסטרנק נולד בטורונטו שבקנדה, להורים שהיגרו לקנדה מפולין ב-1930. לאחר שקיבל חינוך יהודי מסורתי בעירו, נשלח ללמוד בישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
שנה לפני שנסמך לרבנות עזב את האוניברסיטה ועבר ללמוד בבית הספר ג'וליארד.
בנוסף, קיבל תואר מוסמך בחינוך מוזיקלי באוניברסיטת קולומביה.
לאחר מכן, עבד מספר שנים כמורה לזמרה בבתי ספר יהודיים, מנצח מקהלות ומרצה לחזנות.
בהמשך שב לאוניברסיטת קולומביה ללמוד לדוקטורט.
בשנת 1971 ייסד את הוצאת Tara (שם ההוצאה נגזר משמה של בתו עטרה), ובה הוציא מגוון פרסומים של מוזיקה יהודית: יצירות חזנות, אנתולוגיות של מוזיקת כליזמרים, וכן מלחינים מודרניים של מוזיקה יהודית כמו שלמה קרליבך.
נפטר ב-11 ביוני 2019, בעקבות דום לב שבו לקה במאי 2019, ממנו לא התאושש.
הותיר אחריו את רעייתו, גולדי לבית גרבר, שני בנים, שלוש בנות, נכדים ונכדות.
שירים שלעולם לא שותקים - הפולקלור והשירה של השואה (2003)
וֶלוֹס הייתה אוניית המעפילים השנייה שהפליגה מאירופה לארץ ישראל במסגרת מפעל ההעפלה הציוני ביולי 1934. קדמה לה ספינת המעפילים כוכב, שהביאה לארץ ישראל 50 עולים מפולין וממצרים במאי 1934. שמה "ולוס", βέλος, משמעותו ביוונית "חץ".
הספינה אורגנה ביוזמתם של אנשי ההגנה, חברי הקיבוץ המאוחד ותנועת החלוץ בפולין שאף מימנה את ההפלגות.
ההפלגה בוצעה ללא רשות וללא הסכמת ראשי המוסדות הלאומיים, ששללו כל ניסיון לעקוף את חוקי ההגירה של ממשלת המנדט ואת משטר הסרטיפיקטים.
"באיסור כפול ומכופל עשו את המעשה, רחוקים עדיין מלקבל אישורם המפורש אפילו של מוסדות תנועת העבודה בארץ ישראל - הסכמת המנהיגות של ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית לא כל שכן".
האוניה נבנתה בשנת 1906, במהלך השנים היו לה מספר שמות, שמה הקודם היה GRIMSBY.
רב החובל של האנייה היה אמנם קצין לא יהודי, אולם שלושה אנשי הסקציה הימית של הפועל, שכונו "נערי הירקון", הם שהנהיגו אז את האנייה: שייקה (יהושע) כהנא (כנויו המחתרתי "עמי") כמפקד, כתריאל יפה כרב חובל לשעת חירום, ואיתם אסיר שוסטרמן מחיפה כאחראי על הנוסעים.
ולוס פעלה במסגרת התקופה הראשונה של ההעפלה המאורגנת.
תקופה זו התרחשה בין השנים 1934–1939 ובמהלכה השלטון הנאצי התבסס בגרמניה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בתקופה זו אף החלה עליית אף על פי מטעם הרוויזיוניסטים ומאוחר יותר הוקם גם המוסד לעלייה ב' מטעם הנהגת היישוב.
ההעפלה המאורגנת לארץ ישראל החלה בשנת 1934, בעקבות החמרת מצבם של יהודי גרמניה לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933 ואימוץ מדיניות אנטישמית בארצות אירופאיות נוספות, שכללו פוגרומים, רדיפות והגבלות על היהודים.
אלפי יהודים הגיעו לארץ ישראל במסגרת העלייה החמישית, שכללה בין השנים 1933–1935 למעלה מ-137,000 עולים, אולם רבים עדיין המתינו לסרטיפיקט מהבריטים.
שלטונות המנדט הגבילו יותר ויותר את אשרות העלייה בלחץ הערבים, וגם שערי ארצות העולם החלו להיסגר בפני היהודים.
בנוסף, העברה של יותר סרטיפיקטים ליהודי גרמניה הגבילה את יהודי פולין מבחינת יכולת ההגירה שלהם.
יש שראו דרך להינצל בעזרת עלייה בלתי לגאלית לארץ-ישראל, וכך החלו קבוצות ותנועות מהיישוב היהודי להגות את רעיון השילוח של ספינות מעפילים.
ההפלגה הראשונה של ספינת המעפילים כללה 350 נוסעים וחלה בקיץ תרצ"ד, יולי 1934. האונייה יצאה מנמל פיראוס ביוון, והגיעה לחופי ארץ-ישראל ב-31 בחודש, שם עגנה בחופי עמק חפר ותל אביב.
לאחר שהושגה הסכמתם של ברל כצנלסון ומפקד ההגנה - אליהו גולומב, יצא לאירופה יוסף ברפל - קדמון שהיה שליח ההגנה וחבר קבוצת עיינות, כדי למצוא ספינה שתוליך עולים בלתי לגאליים לארץ ישראל.
זמן קצר לאחר שברפל ניסה את כוחו באיטליה הוא עבר ליוון ושם גילה את "ולוס", ספינת-נוסעים שהתאימה, לדעתו, להסעת מעפילים לארץ-ישראל.
נחתם חוזה עם בעלי הספינה, וסוכם כי "ולוס" תפליג במסווה של "מסע סטודנטים בים התיכון".
קיבולה של הספינה היה 180 נוסעים, אך בפועל הפליגו בה 350 איש.
הנוסעים היו צעירים יהודים חברי תנועות נוער חלוציות מפולין שהתרכזו בוורשה, ויצאו ברכבת ליוון, שבה הוכנה האוניה.
בדרך הצטרפו אליהם יהודים מליטא, לטביה, צ'כיה וגליציה שהתעתדו לעבוד כחלוצים בארץ ישראל.
אחרי תקלות לא-מעטות, שחלקן נגרם בשל חוסר הניסיון של המארגנים ולהיטותם של המעפילים לעלות מהר על הספינה - הרימה זו עוגן והפליגה מזרחה.
ההפלגה נמשכה ארבעה ימים ועברה בשלום אך סדרי ההורדה היו איטיים ופרימיטיביים ביותר.
הורדת המעפילים בוצעה במשך לילות אחדים ונעשתה בשני סבבים, חלק ירדו באזורי חוף נתניה וכפר ויתקין, וחלק בתל אביב, ליד שפך הירקון.
קבוצות של חברי ההגנה העבירו בסירות קטנות את המעפילים לחוף.
במהלך מבצע ההורדה התהפכה אחת הסירות, שתי מעפילות נהרגו ואיש ההגנה נפצע.
ההפלגה השנייה של ספינת המעפילים כללה גם כן 350 נוסעים ונערכה בספטמבר 1934. האוניה יצאה מנמל ורנה בבולגריה, אך הניסיון להוריד את המעפילים בהסתר בחופי הארץ לא עלה הפעם יפה.
לאחר ההפלגה הראשונה "ולוס" מיהרה לשוב ולהפליג אל לב ים, כשפניה לפיראוס, כדי ליטול קבוצה נוספת של מעפילים.
חודש לאחר מכן הגיעה ספינת-מעפילים שנייה, בשם "אוניון", ובה 117 עולים, שעלייתם אורגנה על ידי התנועה הרוויזיוניסטית.
אנשי ההגנה ופעילי ההעפלה סברו שהבריטים לא הבחינו בספינות הראשונות.
אולם לא יצאו ימים רבים והוברר להם כי טעו.
בעוד "ולוס" מתכוננת לקלוט מעפילים חדשים, קיבל יוסף ברפל מברק מהארץ ובו הוראה להחליף מיד את נמל המוצא שכן התברר, כי האנגלים גילו את מבצע "ולוס" ונציגיהם ביוון החלו לחקור בעניין.
"ולוס" הפליגה במהירות לנמל ורנה שבבולגריה, והרכבת המיוחדת שהובילה את המעפילים מפולין, הופנתה ברגע האחרון ממש לנמל הבולגרי.
הכל הלך, לכאורה, למישרין, אולם כשעברה "ולוס" במצרי הדרדנלים בהפלגתה השנייה, נמסר הדבר לבריטים והחל עיקוב צמוד אחרי ספינת המעפילים.
הספינה חזרה לאיי יוון, אך שבה לארץ בפעם השנייה: ב-13 בספטמבר הצליחה "ולוס" להוריד כ-50 מעפילים בחופי הארץ, אולם הבריטים האירוה בזרקורים והיא נמלטה בחזרה ללב ים.
המכה שהונחתה על מארגני ההעפלה הייתה קשה: כבר בניסיון השני עלתה התוכנית על שרטון.
זמן רב נדרש עד שחלפה המועקה וחודש המבצע בתנופה מוגברת.
ב–28 בספטמבר הפליגה שוב ארצה אך משהתקרבה לחיפה, יצאו לקראתה אנשי ההגנה בסירה והודיעו למארגנים שאין אפשרות להורדה, כל זאת, במקביל לכך שמלאי הפחם הלך ואזל ולכן, האוניה חזרה לאירופה.
מספר ניסיונות הורדה נוספים נכשלו, ושוב הספינה נאלצה לחזור לאירופה, מבלי יכולת להוריד את נוסעיה.
מסעה החל בסלוניקי, יוון, ומשם יצאה לכיוון כרתים, אך בשלב זה היו המעפילים תשושים וממורמרים.
המסע חזרה לאירופה נכרך בסבל מתמשך שנגרם לעולים בשל סירובן של מדינות אירופאיות שונות לקבלם אל תחומן, בשל הלחץ של ממשלת בריטניה.
עולים אלו שבו לבסוף לפולין ומאוחר יותר הועלו ממנה לארץ ברישיונות עלייה (סרטיפיקטים) בסוף 1935.
כישלונה של "ולוס" חידד את הוויכוח בין מצדדי העלייה הבלתי לגאלית למתנגדים לה ביישוב, וגרם להתנגדות הסוכנות היהודית לפעולות דומות, כך שניסיונות ההעפלה המאורגנת חודשו רק ב-1937, לאחר שלוש שנות הפסקה.
בסופו של דבר נאותה הסוכנות היהודית להעניק למעפילי ולוס סרטיפיקטים מן המאגר שהוקצב על ידי הבריטים, והם הובלו לדנציג לקבלת אישורי העלייה.
מיומנה של מעפילה מספינת ולוס:
בשנות ה-60 קראה חברת צים לאחת המכליות שלה "ולוס" על שם האוניה.
ולורה (באלבנית: Vlora או Vlorë, ביוונית: Αυλώνα, באיטלקית: Valona, בטורקית: Avlonya) היא עיר נמל בדרום אלבניה.
העיר היא בירתה הראשונה של המדינה, ובה אף הוכרזה עצמאותה ב-1912. העיר שוכנת לחופו של מפרץ ולורה, בחלקו הדרומי ביותר של הים האדריאטי.
כיום היא משמשת בירתו של מחוז ולורה, ובשנת 2011 התגוררו בה 104,827 אלף תושבים.
ולורה הוקמה בידי מתיישבים יוונים במאה השישית לפני הספירה בשם אאולון (Αυλών), כאחת מכמה קולוניות שהוקמו לאורך חופי איליריה.
היא נזכרת לראשונה בכתביו של תלמי.
מאוחר יותר שימשה עיר נמל חשובה בפרובינקיה הרומית מקדוניה.
במהלך המאה החמישית הוקמה בעיר בישופות שהייתה כפופה לפטריארך, וב-733 הוכפפה לפטריארך קונסטנטינופול.
ב-1345 נכבשה העיר בידי האימפריה הסרבית, וב-1417 בידי האימפריה העות'מאנית, ששלטה בה במשך כ-500 השנים הבאות, למעט אפיזודה קצרה בשנים 1691-1690, כאשר הוונציאנים הצליחו להשתלט עליה.
ב-1851 נפגעה קשות ברעידת אדמה.
ב-28 בנובמבר 1912, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, הכריז בעיר איסמאיל צ'מאלי על עצמאות אלבניה.
ההכרזה, וטענת האלבנים לנייטרליות, לא מנעו מהיוונים לצור עליה החל ב-3 בדצמבר 1912, במלחמת הבלקן הראשונה.
בתום מלחמת הבלקן העיר הייתה לבירתה הראשונה של אלבניה.
בראשית מלחמת העולם הראשונה כבשה איטליה את העיר, וזכויותיה בה עוגנו בהסכם הסודי בינה לבין מדינות ההסכמה ב-1915. איטליה המשיכה להחזיק בעיר גם לאחר תום המלחמה, ובוועידת השלום בפריז ב-1919 מעמדה כלל לא נדון.
ביוני 1920 החל כוח של 10 אלפים מתנדבים אלבנים בפיקודו של צ'אזים קוצולי לצור על העיר.
המצור נמשך כשלושה חודשים, ובסיומו הסכימה איטליה להסיג את כוחותיה מהעיר, וויתרה על דרישותיה לריבונות בה.
ב-1939 כבשה איטליה את אלבניה כולה, ובמהלך מלחמת העולם השנייה הוקם באי מול חופי ולורה בסיס צוללות ששימש את צבאות איטליה וגרמניה.
לאחר המלחמה וכינון המשטר הקומוניסטי במדינה, שימש נמל העיר כבסיס צוללות של הצי הסובייטי, והסובייטים השקיעו בנמל הון רב.
ב-1961 נקלעו יחסי אלבניה וברית המועצות למשבר, ושליט אלבניה, אנוור הוג'ה דרש מהסובייטים לפנות את הנמל.
חרושצ'וב איים לכבוש את העיר, אך איומו לא יצא לפועל בשל משבר הטילים בקובה.
ב-1997 התעוררו בעיר מהומות קשות במהלך המשבר הכלכלי שפקד את אלבניה בעקבות תרמית פירמידה.
ולורה היא מרכז תעשייתי ומסחרי חשוב.
הנמל הוא השני בחשיבותו באלבניה אחרי זה של דורס, וסביב העיר מופקים נפט, גז טבעי, אספלט ומלח.
כן מתבצעת בעיר ובסביבתה פעילות דיג ענפה.
מחוז ולורה הוא מרכז חקלאי בולט, ובין היתר מגדלים בו זיתים, דגנים, תירס, כותנה, בקר וצאן.
מאז פתיחתה של המדינה למערב, בשנות ה-90, הפכו חופי העיר ליעד תיירותי, והוקמו בה בתי מלון רבים.
אוניברסיטת ולורה פועלת משנת 1994, וכיום היא האוניברסיטה השנייה בגודלה באלבניה, ובה כ-15 אלף סטודנטים.
בתחילה נפתחו בה מסלולי לימוד במקצועות טכנולוגיים בלבד, אך במשך השנים נוספו פקולטות נוספות, וכיום מלמדים בה גם כלכלה, חינוך, משפטים, ועוד.
בעיר מספר מוזיאונים, בהם מוזיאון היסטורי, מוזיאון אתנוגרפי והמוזיאון הלאומי לעצמאות, שהוקם בבניין שבו הוכרזה עצמאות אלבניה ב-1912.
שתי קבוצות כדורגל בולטות פועלות בעיר.
פלאמורטרי ולורה משחקת בליגת העל האלבנית, והיא זכתה באליפות המדינה פעם אחת, ב-1991. קבוצת ולורה סיטי משחקת בליגה השנייה.
בשנת 1426 קמה בוולורה קהילה יהודית בעידוד השלטון העות'מאני.
בעשורים שלאחר מכן הצטרפו לקהילה מהגרים יהודים מקורפו, משטחים בשליטת הרפובליקה של ונציה, מנאפולי, מצרפת ומחצי האי האיברי.
כ-70 משפחות יהודיות מולנסיה, ובהן גם אנוסים ששבו ליהדותם, השתקעו בעיר בין 1391 ל-1492. יהודים נוספים הגיעו לעיר בעקבות גירוש ספרד ב-1492.
מפקדי אוכלוסין עות'מאניים משנת 1506 ומ-1520 תיעדו במקום קהילה יהודית שמנתה 528 משפחות, כ-2,600 נפש.
יהודי ולורה היו פעילים במסחר, והעיר ייבאה סחורות מאירופה וייצאה תבלינים, עור, כותנה, קטיפה, ברוקד ומוֹהֵר מאיסטנבול ובורסה.
הקהילה היהודית בוולורה פעלה גם לרווחת יהודים אחרים, למשל בהשגת שחרור שבויים בדורס בשנת 1596.
לאחר קרב לפנטו בין הליגה הקדושה והאימפריה העות'מאנית בשנת 1571, ובעקבות החמרת המצב הביטחוני לאורך חופי הים האדריאטי והיוני, הצטמצם מספר היהודים בעיר.
וֶלוְול (זאב) טשֶרנין (נכתב גם וולוול, ועלוול, וועלוול; ביידיש: וועלוול טשערנין; ברוסית: Велвл Чернин; נולד ב–1958) הוא משורר יידיש, אתנוגרף, מתרגם ומבקר ספרות ישראלי.
בין השנים 2003–2007 היה שליח הסוכנות היהודית לרוסיה, בלארוס והמדינות הבאלטיות.
בשנים 2009–2010 היה סגן נשיא הקונגרס הרוסי היהודי.
סיים את לימודיו בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת מוסקבה עם התמחות באתנוגרפיה.
לאחר מכן למד קורסים גבוהים בספרות במכון הספרותי על שם גורקי במוסקבה – קבוצת יידיש.
מסוף שנות ה-70 היה פעיל בפעילות יהודית לא–חוקית.
הוא למד עברית באולפן לא חוקי והיה אחד המייסדים של הוועד היהודי לאתנוגרפיה היסטורית.
עבד במערכת של "סאוועטיש היימלאנד".
היה יועץ ספרותי לתיאטראות במוסקבה וקייב.
בינואר 1990 עלה לישראל ועבד בעיתונות בשפה הרוסית בארץ.
בשנים האחרונות מתגורר ביישוב כפר אלדד בגוש עציון, מדרום-מזרח לירושלים.
בשנת 1999 קיבל תואר דוקטור בבר-אילן.
עתה מלמד באוניברסיטת אריאל בשומרון.
טשרנין החל בפעילותו הספרותית ב-1983 ב"סאוועטיש היימלאנד".
בשנות ה-80 חיבר וערך כמה כתבי עת של סָאמִיזְדָאט (הוצאה עצמית מחתרתית).