tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המנהלת הקריאטיבית של סרטי סינכרוניסיטי (Synchronicity Films), קלייר מונדל, השיגה את הזכויות למקעקע מאושוויץ לאחר שעשתה עסקה עם הוצאת Bonnier Books UK בשנת 2018. ב-2023 דווח שסרטי סינכרוניסיטי מפתחים סדרה בת שישה פרקים עבור אולפני סקיי ופיקוק וכי הסדרה תבויים על ידי טלי שלום עזר עם ז'קלין פרסקה כתסריטאית ראשית.
קלייר מנדל ופרסקה הן המפיקות האחראיות.
שירות הסטרימינג האוסטרלי סטן הזמין את הסדרה, והמכירות ברחבי העולם יהיו בידי All3Media.
במרץ 2023 לוהקו ג'ונה האוור-קינג, אנה פרוחניאק ומלאני לינסקי.
באפריל 2023, הארווי קייטל הצטרף לקאסט בתור לאלי סוקולוב המבוגר יותר.
את המוזיקה לסדרה הלחינו הנס צימר וקארה טלבה; השניים כתבו את המוזיקה עם וולטר אפנסייף, למילים של צ'רלי מידנייט לשיר המקורי "Love Will Survive", בביצועה של ברברה סטרייסנד לקראת שידור הסדרה.
השיר שוחרר כסינגל ב-25 באפריל 2024.
הסדרה שודרה לראשונה ב-Peacock וב-Sky Atlantic בבריטניה, ב-2 במאי 2024.
באתר מאגר הביקורות Rotten Tomatoes עומד יחס הדעות החיובית על 78%, עם דירוג ממוצע של 6.6/10, על סמך 18 ביקורות מבקרים.
באתרMetacritic, המשתמש בממוצע משוקלל, קיבלה הסדרה ציון של 60 מתוך 100 על סמך 14 מבקרים, ציון המוגדר "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
בסוציולוגיה המונח המקום השלישי , מתייחס לסביבה החברתית אשר נבדלת מהבית ("המקום הראשון") ומקום העבודה ("המקום השני") בה אנשים נוהגים להתאסף, לקיים אינטראקציה זה עם זה, ובה יש בפועל חיי קהילה.
דוגמאות למקומות מהסוג הזה כוללים בין היתר כנסיות, בתי קפה, ברים, מועדונים, מרכזים קהילתיים, ספריות ציבוריות, מכוני כושר, חנויות ספרים, פארקים, תיאטראות, ובתי אופרה.
המונח נטבע במקור על ידי הסוציולוג האמריקני ריי אולדנבורג בספרו "The Great Good Place" משנת 1989, בו אולדנבורג העלה את הטענה שמקומות מהסוג הזה חיוניים לחברה האזרחית, לדמוקרטיה, למעורבות אזרחית ושהם תורמים לכך שלמקומיים יש תחושת השתייכות לחברה.
בחברות המודרניות, אשר הופכות יותר ויותר דיגיטליות ואינדיבידואליסטיות, החשיבות של מקומות מהסוג הזה הולכת וגדלה עם השנים.
המקומות הללו מספקים לעיתים רבות פתרון לבידוד החברתי שרבים חווים, מהווים דרך לקידום הרווחה הנפשית של רבים, ומספקים למקומיים גם הזדמנויות רבות לאינטראקציות פנים אל פנים עם אנשים רבים אחרים.
לפי אולדנבורג "המקום הראשון" עבור כל אדם הוא הבית שלו/ה והאנשים עימם הוא/היא חיים.
לטענתו "המקום השני" הוא מקום העבודה של האדם, בו מרבית האנשים נמצאים במהלך רוב שעות היממה.
"המקום השלישי" לטענתו הוא "המקום הפומבי אליו אתה הולך להירגע, ובו אתה נתקל בפנים מוכרות ומכיר אנשים חדשים".
בספרו "The Great Good Place" משנת 1989 אולדנבורג ציין שלמקומות מהסוג יש לרוב שמונה מאופיינים:
נמצא במיקום נייטרלי - לטענתו של אולדנבורג אלו צריכים להיות אזורים לא מסחריים בהם אנשים יכולים להתאסף ללא הלחצים או האילוצים של מוסדות פורמליים, וכי האנשים שפוקדים אותם חופשיים לבוא וללכת כאוות נפשם.
כולם רצויים - במקומות מהסוג הזה אין חשיבות לסטטוס של הפרט בחברה.
כולם רשאים לפקוד את המקום ללא דרישות מוקדמות כולשהן.
פעילות עיקרית במקום השלישי הן שיחות - מקומות מהסוג הזה מעודדים לרוב את הנוכחים לקיים ביהם שיחות ואינטראקציה חיובית, למרות שהשיחות לא חייבות להיות הפעילויות היחידות שמתקיימות במקומות מהסוג הזה.
נגישות - מקומות מהסוג הזה בדרך כלל פתוחים ונגישים לכל חברי הקהילה, הם מסבירי פנים, ולהיות מסוגלים לספק צרכים מסוימים עבוור כל מי שפוקד אותם.
מכילים לרוב אנשים קבועים - מקומות מהסוג הזה מכילים לרוב מספר אנשים שנוהגים לפקוד את המקום באופן קבוע אשר תורמים רבות לאווירה במקום.
אותם האנשים לעיתים רבות מהווים גם גורם משיכה לאנשים חדשים, והם נוטים גם לסייע לחדשים להרגיש רצויים ולסייע להם להתאקלם במקום.
פרופיל נמוך - החלל הפנימי של מקומות מהסוג הזה הוא לרוב לא יוקרתי או גרנדיוזי מדיי והאווירה בו היא נינוחה ונעימה.
סנוביזם ויומרנות לא יכולים לאפיין מקומות מהסוג.
אווירה קלילה - האווירה במקומות מהסוג הזה אף פעם לא תאופיין במתח או בעוינות.
במקום זאת, מקומות מהסוג הזה מאופיינים באווירה קלילה, שמעודדת את הנוכחים לשוחח עם האנשים האחרים במקום.
בית רחוק מהבית - אנשים הפוקדים מקומות מהסוג הזה לרוב מרגישים תחושות של חום, והשתייכות למקום השלישי - תחושות הדומות לאופן בו הם מרגישים לגבי הבית.
המקסיקני הוא סרט פעולה-קומי אמריקאי משנת 2001 בבימויו של גור ורבינסקי ובכיכובם של בראד פיט וג'וליה רוברטס.
הסרט מתמקד בסיפורו של פושע קטן בשם ג'רי ולבצ'ק, הנשלח למקסיקו כדי לאתר אקדח מקולל בשם "המקסיקני".
הסרט משלב אלמנטים של קומדיה, רומנטיקה, ומתח, ומציג דמויות צבעוניות וסצנות אקשן לצד סיפורים אישיים מורכבים.
המקסיקני יצא לאקרנים ב-2 במרץ 2001 וזכה לביקורות מעורבות של המבקרים, שמצד אחד שיבחו את הכימיה בין רוברטס לפיט, אך מתחו ביקורת על התסריט, הקצב וזמן הריצה שלו.
למרות קבלת הביקורת המעורבת, לסרט היו ביצועים טובים בקופות, והכניס למעלה מ-148 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב של כ-57 מיליון דולר.
ג'רי ולבצ'ק (בראד פיט) הוא פושע קטן, שמקבל משימה מהבוס שלו לנסוע למקסיקו ולהשיג אקדח עתיק ומקולל שנקרא "המקסיקני".
חברתו של ג'רי, סמנתה (ג'וליה רוברטס), מאיימת לעזוב אותו אם הוא לא יפסיק עם העסקים הפליליים שלו.
בעוד ג'רי מנסה להחזיר את האקדח למעסיקיו, הוא נתקל במכשולים בלתי צפויים ובסופו של דבר מגלה כי האקדח נושא איתו סיפור טראגי וקשור לסיפורה של אהבה אבודה.
בראד פיט בתפקיד ג'רי ולבצ'ק - פושע קטן שנשלח למקסיקו כדי להשיג את האקדח "המקסיקני".
ג'וליה רוברטס בתפקיד סמנתה בארז - חברתו של ג'רי, שמנסה לשכנע אותו להפסיק עם החיים הפליליים.
ג'יימס גנדולפיני בתפקיד לירוי - רוצח שכיר שמסתבך עם סמנתה.
ג'יי קיי סימונס בתפקיד טד - סוכן ביטוח שתפקדו בסרט מתגלה בצורה מפתיעה.
הסרט "המקסיקני" קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים.
בעוד שחלקם שיבחו את הכימיה בין בראד פיט לג'וליה רוברטס ואת ההומור הקליל של הסרט, אחרים מתחו ביקורת על העלילה המפותלת וחוסר העקביות בטון הסרט.
הסרט קיבל ציון של 54% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על מעל 140 ביקורות, וציון של 43 מתוך 100 באתר Metacritic, מה שמעיד על ביקורות מעורבות עד שליליות.
המקור הוא ציור שמן על בד משנת 1862 מאת הצייר הצרפתי גוסטב קורבה.
היצירה מוצגת כיום במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, אגף השדרה החמישית, גלריה 811.
הציור מציג דמות נשית עירומה, הכורעת ונשענת אל זרם מים הנובע מן הסלע, תוך חיבוק ישיר של המפל הזורם.
האישה אינה מוצגת כדמות אלגורית מנותקת או כפסל אידיאלי, אלא כגוף אנושי ממשי, המצוי במגע פיזי בלתי־אמצעי עם הטבע.
המים אינם סממן סמלי מופשט אלא יסוד חומרי מוחשי, הזורם בעוצמה ומשתלב בגופה של הדמות.
ביצירה זו דוחה קורבה במכוון את המוסכמות האקדמיות של הצגת גוף נשי אידיאליזציה על פי מודלים קלאסיים.
הוא מוותר על אלגוריה מלומדת או על תירוץ רעיוני "נשגב", ומציג במקום זאת דימוי ישיר וחסר עידון של אישה וטבע.
הבחירה הזו משקפת את עמדתו הריאליסטית של קורבה, שהתנגדה לאידיאליזציה ולרטוריקה האקדמית של האמנות הרשמית במחצית המאה ה־19.
הציור נתפס כתגובה אפשרית ליצירה "המעיין" של ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, שהוצגה בפריז שנה קודם לכן, ובה מתוארת דמות נשית אידיאלית האוחזת בכד שממנו נובעים מים, כרמז אלגורית לאביב או למקור נהר.
בניגוד לאנגר, קורבה משמיט את הסממנים האלגוריים ואת האידיאליזציה הקלאסית, ומחליף אותם במפגש גופני וישיר בין האדם לטבע, נטול יומרה מיתולוגית.
המקור מדגים את שאיפתו של קורבה לצייר את העולם כפי שהוא, תוך הדגשת חומריות, נוכחות פיזית ודחיית אידיאלים מופשטים.
הדמות הנשית אינה סמל מופשט אלא חלק בלתי נפרד מן הנוף, והטבע עצמו אינו רקע אלא כוח פעיל.
בכך מציב הציור אלטרנטיבה רדיקלית לציור האקדמי בן התקופה ומחדד את תרומתו של קורבה להתפתחות הריאליזם בציור הצרפתי של המאה ה־19.
המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד הוא נובלה מפורסמת של הסופר הסקוטי רוברט לואיס סטיבנסון, שפורסמה לראשונה בינואר 1886.
במרכזה אדם עם אישיות כפולה: דוקטור הנרי ג'קיל, ג'נטלמן מכובד העוסק במחקר רפואי שיוצא מהנחה שבכל אדם יש צד טוב וצד רע ומחפש תרופות שיעזרו להבין את הרוע במטרה למגר אותו בדרכים רפואיות.
ג'קיל מגלה תרופה שמאפשרת לו להדחיק זמנית את הצד הטוב באישיותו של אדם והוא מנסה את התרופה על עצמו.
כאשר הוא בולע את הסם, מראהו משתנה באופן דרסטי והחיה שבו פורצת בדמותו של "מיסטר אדוארד הייד" – יצור אפל, מעוות ואלים.
מרגע שצד זה של אישיותו משתחרר, הוא מתקשה יותר ויותר לשלוט בעצמו ולמנוע מעצמו לקחת את הסם שוב ושוב.
מר הייד נוטה לפרוץ ללא כל התרעה בזמנים בלתי צפויים.
בלילות יוצאת דמותו של מר הייד, כשהוא חמוש בתיק רופאים מעור ומחפש קורבנות למעשי רצח.
בעוד הייד הפושע מתחמק מהמשטרה, דוקטור ג'קיל מנסה להציל את 'האני הטוב' שלו משליטתו של הייד – בניסיון שנועד מראש לכישלון.
הספר כתוב כסיפור תעלומה, והקורא מגלה ששתי הדמויות הן למעשה אותו אדם רק לקראת סופו.
עם זאת, שמות הדמויות הפכו לביטוי שגור המהווה אילוץ עבור העיבודים לספר.
אין זה מציאותי כעת לעבד את הסיפור עם שמירה על התעלומה לכל ארכו.
הטיוטה הראשונה של הסיפור חוברה בתוך כשלושה ימים.
לאחר מכן עיינה אשתו של סטיבנסון בטיוטה וכתבה את הערותיה בשוליים, כמנהגם.
היא טענה כי הסיפור הוא אלגוריה, למרות שנכתב כסיפור עלילתי.
סטיבנסון, שהיה מרותק למיטתו באותה עת כתוצאה מדימום, קרא לאשתו ובישר לה ששרף את הטיוטה כדי לאלץ את עצמו לכתוב את הסיפור לגמרי מחדש כאלגוריה, כפי שהיא הציעה.
כתיבת הסיפור מחדש ארכה שלושה עד שישה ימים וסטיבנסון הוסיף ללטש אותו במשך ארבעה עד שישה שבועות נוספים.
לויד אוסבורן, בנו החורג של סטיבנסון שהיה בן 15 באותה עת, זוכר שהכתיבה השרתה על אביו עליצות וקדחתנות יוצאת דופן.
החוקר ויליאם גריי סבר כי סטיבנסון השתמש בקוקאין בעת שכתב את הסיפור מחדש.
הספר חולק את הרעיונות, החדשניים דאז, של תורת הפסיכואנליזה של זיגמונד פרויד.
על פי רעיונות אלה יש טוב ורע, תרבותי ופראי בכל אדם ושכל אדם המצליח להתנהג בצורה תרבותית ומכובדת עושה זאת בעזרת הדחקה של דחפים לא תרבותיים, דחפים המשותפים לאדם ולבעלי החיים.
כאשר דוקטור ג'קיל המכובד מביע רעיונות אלה בקול רם, סובביו המומים ומאוכזבים מדעותיו עד כדי כך שהדבר מסכן את האירוסין שלו, אולם, המוניטין הרב שהוא צבר בהתנהגות נורמטיבית מכל בחינה אחרת, כולל היותו מלומד, עשיר ואחראי מאפשרים לסובביו להמשיך בקשריהם איתו למרות הבעת דעות אלה.
אלמנטים רבים של ג'קיל והייד הושפעו מהשינויים שהתחוללו בתרבות הוויקטוריאנית בתקופת כתיבת הספר.
לדוגמה, לאחר פרסום תגליותיו של צ'ארלס דרווין, התפשטה באנגליה הוויקטוריאנית האמונה שבני אדם עשויים להתדרדר בחזרה לפראות.
סטיבנסון עיבד אמונה זו אל תוך ג'קיל והייד בכך שהפך את הייד, הנבל המרכזי של הסיפור, למעין חיית פרא שנוהמת ומחרחרת.
התנגדותו הנחרצת של סטיבנסון לתאורת רחוב חשמלית, שהייתה חדשה אז, באה לידי ביטוי בסיפור בכך שהרחוב בו התגורר הייד מואר אך ורק על ידי מנורות חשמל, ואילו הרחוב בו מתהלך האזרח האצילי קרו מואר באור הטבעי של הירח.
הספר עובד לסרטי קולנוע רבים, החשובים שבהם צולמו ב-1932 וב-1941 (בכיכובו של ספנסר טרייסי).
נכון למרץ 2010, אתר נטפליקס מציע להשכרה 17 סרטים העוסקים בסיפורו של ד"ר ג'קיל והמילה ג'קיל מופיעה בכותרתם.
רב הסרטים האלה קרויים "ד"ר ג'קיל ומר הייד".
מרבית הסרטים האלה הם מסוגות המתח, האימה (ד"ר ג'קיל והאחות הייד) או הדרמה.
אולם אפשר למצוא ביניהם גם פרודיה וסרט מוזיקלי.
בין סרטים אלה מצוי סרט אילם משנת 1920 וסרט הנפשה.
סרטים רבים אחרים כמו הפרופסור המטורף של ג'רי לואיס וחידושו על ידי אדי מרפי, קיבלו השראה מהספר המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד.
גם הסדרות המצוירות טום וג'רי וארתור כללו פרק שקיבל השראה מהספר.
הספר עובד גם למחזות רבים ולתסכיתי רדיו ונתן השראה לספרים ומחזות אחרים ולפזמונים.
בשנת 1961 בשבועון לילדים "הארץ שלנו" הופיע בשער האחורי קומיקס בשם "תעלומת האיש הכפול", שכנראה נכתב על ידי פנחס שדה, ובוסס על "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד".
בשנת 1973 עובד למיוזיקל ששודר בטלוויזיה בכיכובם של קירק דאגלס, סוזן ג'ורג' וסוזן המפשייר.
כמו כן נוצר נבל על ביקום של מארוול בהשראת מיסטר הייד.
גם בסדרת הטלוויזיה "עד עצם היום הזה" הופיעו דמויותיהם של דוקטור ג'קיל והייד, שם המקרה תואר באופן שונה בו הרע בסיפור הוא ג'קיל ולמעשה הייד הוא הצד הטוב שבו.
כן דמותו של ד"ר ג'קיל מופיעה גם בסדרה פני דרדפול, אולם שם מוצג רק ד"ר ג'קיל, טרם שהחל בתהליך, שהביא ליצירתו של מר הייד.
שם הוא מופיע כרופא צעיר ממוצא הודי, בן שנולד מחוץ לנישואים לאב עשיר ומתנכר.
בסרט המומיה משנת 2017 בכיכובו של טום קרוז, משחק ראסל קרואו את ד"ר ג'קיל שחוקר את המומיה על מנת ללמוד דרכה על הרוע.
בסדר הטלוויזיה האיש מאטלנטיס אחת הדמויות עוברת תהליך הזהה לזה של ד"ר ג'קיל.
בשנת 1997 עלתה בברודוויי גרסת המחזמר לסיפור.
שירי המחזמר נכתבו על ידי פרנק ווילדהורן וסטיב קודן ולזלי בריקוס כתב את המחזה.
בתחילת שנות האלפיים יצאה הקלטה של המחזמר על גבי קלטות VHS שבה דייוויד הסלהוף גילם את דוקטור הנרי ג'קיל ואת מר אדוארד הייד.
ב-2007 עלתה לשידור בערוץ BBC 1 הבריטי הסדרה ג'קיל בכיכובו של ג'יימס נסביט, שהיא מעין סיפור המשך מודרני של הספר.
ב-2022 יצאה העונה הראשונה של הסדרה ונסדיי בנטפליקס ובסדרה ונסדיי אדמס נתקלת במשנה צורה ששמו הייד [מפלצת שהיא למעשה אדם משנה צורה].
דמותו של נבל-העל, דו-פרצוף מיקום DC קומיקס קיבלה גם היא את השראתה מהספר.
תרגמה עטרה אופק, ספרית כתרי, הוצאת מעריב, 102 עמודים, 1977.
תרגמה והוסיפה אחרית דבר בתיה גור, הוצאת עם עובד תל אביב, 106 עמודים, 1996. הודפס שוב בשנת 1997.
תרגמה שלי מירון, הוצאת אביב, נוה מונוסון, 2001.
תרגם עמיחי הדרי, הוצאת קוראים, קריית גת, 91 עמודים, 2005.
תרגמה ואיירה עטרה אופק, כתר הוצאה לאור ירושלים, 135 עמודים, 2011.
המראה או סובלימציה היא תהליך של מעבר פאזה שבו מוצק הופך ישירות לגז ומדלג על המצב הנוזלי.
תהליך זה יתרחש כאשר הטמפרטורה תהיה נמוכה מהטמפרטורה של הנקודה המשולשת, וכאשר לחץ האדים של הגז יהיה נמוך דיו.
התהליך ההפוך להמראה נקרא ריבוץ.
כל חומר במצב מוצק יעבור המראה בתנאים מתאימים.
כך למשל, קרח בטמפרטורה של C° 0 עובר המראה והופך לגז בתנאי שלחץ אדי המים נמוך מ־6.1 מיליבר.
זאת גם הסיבה לכך שכביסה יכולה להתייבש גם אם הטמפרטורה נמוכה מ־C° 0, בתנאי שהאוויר יבש.
בתנאים סטנדרטים (SATP) פחמן דו-חמצני עובר המראה, ממצבו המוצק, הקרוי קרח יבש, למצב גזי.
נפטלין הוא דוגמה לחומר שממריא בטמפרטורת החדר.
מקרר "אל-כפור" (או No Frost)
אדי מים שנמצאים במקפיא נוטים לעבור ריבוץ ולהפוך לקרח.
במקרר "אל-כפור" האוויר, שמקורו בתא ההקפאה, עובר סירקולציה ומיובש.
כתוצאה מהלחץ הנמוך של אדי המים בתא ההקפאה, לא מתרחש שם תהליך ריבוץ, אלא תהליך המראה.
זאת גם הסיבה לכך שקוביות קרח שהונחו במקרר כזה נוטות לעבור המראה לאחר זמן מה.
המראה של צבע משמשת להדפסת תצלומים באיכות זהה לזו של תצלומים שצולמו בסרט צילום.
במדפסת המראת צבע הצבע המוצק מחומם והופך לגז בתהליך המראה.
הגז חודר לנייר, עובר שם ריבוץ וכך הופך למוצק.
המראת צבע מאפשרת הדפסת טון רציף, כלומר בעת הגדלת התמונה, לא ייראו נקודות צבע כמו בתמונה שהודפסה במדפסת הזרקת דיו.
החיסרון הוא שנדרש נייר עם ציפוי מיוחד שמסוגל לקלוט את אדי הצבע במדפסת המראת צבע בעוד מדפסת הזרקת דיו יכולה להדפיס גם על נייר רגיל.
קיימת שיטה נוספת של הדפסה בהמראת צבע על חומרים שאינם נייר: בשלב הראשון התמונה מודפסת כתמונת ראי במדפסת הזרקת דיו בפורמט רחב עם דיו מיוחד, "דיו המראת צבע", על גבי נייר העברה מיוחד, שמסוגל ללכוד כמות גדולה יחסית של צבע.
בשלב הבא התדפיס מועבר מהדף לחומר שעליו רוצים להטביע את התמונה.
פעולה זו מתבצעת על ידי חימום הדף ל־C° 200 ולחיצתו אל החומר, מעין פעולת גיהוץ בזמן המשתנה בהתאם לחומר שעליו מתבצעת ההדפסה - החל מ־10 שניות עבור חומרים עדינים ורכים דוגמת בד ועד 6 דקות עבור חומרים קשים כגון קרמיקה.
בזמן הגיהוץ, הצבע ממריא מנייר ההעברה למצע ההדפסה ועובר ריבוץ, בניגוד לגיהוץ רגיל על חולצות שבו הצבע ניתך, מועבר פיזית ללא המראה אל הבד מנייר ההעברה ומתמצק.
לפני הדפסה על חומרים קשים, יש לצפות אותם בפולימר שמסוגל לקלוט את אדי הצבע מהדף ולמצק אותם על החומר.
במזון יבש יש תנאים פחות טובים להתפתחות מיקרואורגניזמים מזיקים, והמזון יכול להישמר לפרקי זמן ארוכים.
ייבוש בהקפאה היא שיטה לשימור מזון, שבה לאחר הקפאת המוצר, מאפשרים למים הקפואים לעבור המראה בתנאי ריק.
שיטה זו משמרת יותר טוב מרכיבים חשובים במזון יחסית לשיטות ייבוש אחרות, שנעשות בטמפרטורות גבוהות יותר.
ייבוש בהקפאה היא אחת השיטות לשמר קפה נמס.
המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה הוא ספר מאת מארק האדון.
הכותרת היא ציטוט של הערה שהשמיע הבלש הבדיוני שרלוק הולמס בסיפור "כתם כסף" משנת 1893 מאת ארתור קונאן דויל.
הספר מסופר בגוף ראשון על ידי הגיבור, כריסטופר בוּן (Christopher Boone), נער בן 15 הנמצא על הספקטרום האוטיסטי (כפי הנראה אוטיסט בתפקוד גבוה או בעל תסמונת אספרגר.
התסמונת נזכרת בפירוש רק בסיכום התמציתי שבגב הספר).
באנגלית יצא הספר בו זמנית במהדורות לנוער ולמבוגרים.
הספר עובד למחזה באותו השם, שזכה בשבעה פרסי אוליבייה, חמישה פרסי טוני, בפרס התיאטרון הישראלי, ועוד.
יום אחד הוא מגלה שהכלב האהוב מהבית ממול נרצח.
למרות התנגדותו של אביו יוצא כריסטופר למצוא את הרוצח.
הוא מדבר עם אנשים זרים, מעשה נועז מבחינתו, יוצא לחקור במקומות רחוקים ומסכן את עצמו בדרכים אחרות.
כשאביו מחרים את המחברת שבה הוא ערך את רישומיו, מגלה כריסטופר דברים גדולים יותר מכלב שנרצח: הוא מגלה שאימו לא מתה מהתקף לב, כפי שסיפר לו אביו, אלא עזבה את ביתם שבסווינדון, וילטשייר ועברה לגור בלונדון עם בעלה של שכנתו, בעלת הכלב שנרצח ושאביו הוא זה שהרג את הכלב.
עקב חששו מאביו הוא מחליט לברוח אל אימו המתגוררת בלונדון.
כיוון שכריסטופר מחבב את המשטרה, הפועלת לפי מערכת חוקים מסודרת, הוא בדילמה האם לשתף פעולה עם השוטרים, שכן הוא מבין שהם רוצים להחזיר אותו לבית אביו.
זו הפעם הראשונה שכריסטופר עוזב את ביתו ומגיע למקומות שאינם מוכרים לו, אשר מפחידים אותו מאוד.
למרות הקשיים הרבים, תחת סיכונים רבים ובאומץ לב, הוא נוסע ברכבת ללונדון ומשם ברכבת התחתית לבית אימו בעיר הגדולה.
לאחר תלאות הוא מצליח להגיע אליה.
בסוף הספר חוזרת אימו איתו לביתו, שם היא פוגשת באביו.
כריסטופר עדיין מרגיש מאוים על ידי אביו, ששיקר לו שקר גדול מאוד וגם רצח את הכלב, ופוחד להישאר עימו לבד.
עם הזמן הוא מתקרב שנית לאביו, אך עדיין חושש לגור עימו.
הצלחת פרויקט ההתקרבות המחודשת ביניהם, ביוזמת האב אד, נותרת פתוחה בסוף הסיפור.
בסיום הספר אביו של כריסטופר קונה לו גור כלבים מגזע גולדן רטריבר.
בסופו של דבר מגשים כריסטופר את שאיפתו ומקבל ציון 100 בבחינת הבגרות במתמטיקה, ומתכנן לעבור בחינות נוספות וללמוד באוניברסיטה מתמטיקה ופיזיקה.
אֶד בון: אביו של כריסטופר.
אד מתואר כאיש שעובד קשה בחברה שמתעסקת בתיקון ותחזוקה של מערכות הסקה ודודי חימום.
לאחר שאד וג'ודי (הוריו של כריסטופר) נפרדו, אד סיפר לכריסטופר שג'ודי מתה מהתקף לב.
במהלך רוב הספר אד מטפל בכריסטופר.
שני ההורים הם ממעמד הפועלים - האנגלית שלהם רצופה שגיאות וביטויי סלנג טיפוסיים - והם גרים בסווינדון, עיר ממערב ללונדון.
ג'ודי בון: אימו של כריסטופר.
ג'ודי עזבה את אד ואת כריסטופר לטובת רוג'ר שירס.
בספר ג'ודי מתוארת באופן אמביוולנטי.
מצד אחד, ישנם תיאורים שלה כחמת מזג ועצבנית, מה שהיווה סיבה לעזיבתה, שכן התקשתה לעמוד בקשיי הטיפול בכריסטופר.
מנגד, קשיי הטיפול בכריסטופר מוצגים לא פעם כמאתגרים במיוחד, הן בתיאור של כריסטופר והן מנקודת מבטה של ג'ודי באופן ישיר.
לאחר שעזבה את כריסטופר ואד, שלחה ג'ודי, מדי שבוע, מכתבים לכריסטופר המספרים על חייה עם מר שירס בלונדון, אך אד (אביו של כריסטופר) החביא את המכתבים הרבים.
שֶבוֹן : חברת צוות בבית הספר של כריסטופר, שנוהגת להיפגש ולדבר איתו.
בספר מסופר ששבון מבינה את כריסטופר ומעודדת אותו להמשיך ולכתוב את ספרו.
רוג'ר שירס: בעלה לשעבר של איליין שירס, בעלת הכלב שנרצח.
רוג'ר ניהל רומן עם ג'ודי, אימו של כריסטופר, ולבסוף עבר לגור איתה בלונדון.
איליין שירס: שכנה של כריסטופר ואד.
הכלב שנרצח, וולינגטון, היה שייך לה.
בתקופה שלאחר עזיבתה של ג'ודי, אד ניסה להטמיע אותה אל תוך המשפחה.
גברת אלכסנדר: שכנה נוספת של כריסטופר ואד.
במהלך הספר גברת אלכסנדר מספרת לכריסטופר על הרומן בין מר שירס לג'ודי.
רודרי: עובד עם אד בון בתיקון ותחזוקה של מערכות הסקה ודודי חימום.
גברת גסקווין: מנהלת בית הספר של כריסטופר, שאיפשרה לו (בחוסר רצון) לבצע את בחינת הבגרות במתמטיקה.
הכומר פיטרס: שימש בתור המשגיח במבחן במתמטיקה של כריסטופר.
גברת פיטרס: המורה לאומנות של כריסטופר.
וולינגטון: הכלב של גברת שירס.
המחבר השתמש במספר אמצעים ספרותיים מיוחדים כדי להבליט את עולמו הייחודי של כריסטופר.
כריסטופר, המספר, אשר ככל הנראה בעל תסמונת אספרגר או תסמונת סוואנט, הוא מחונן ואוהב מתמטיקה.
הדבר בולט כבר במספור הפרקים במספרים ראשוניים ולא במספרים מונים כמו בספרים אחרים.
כמו כן, משולבות בספר מספר חידות ובעיות מתמטיות; הנספח לספר הוא "השאלה האהובה" על כריסטופר מבחינת הבגרות שלו והפתרון שלה.
כריסטופר מנסה להראות את נקודת מבטו ולחשוף את הקוראים לעולמו הפנימי.
הוא מסביר ומעניין את הקוראים בתחומי העניין הייחודיים שלו ומסביר למה הוא כל כך אוהב אותם.
בנוסף, מדגיש המספר לכל אורך הספר את העובדה כי אם יראה מחלון האוטובוס בדרכו לבית הספר ארבע מכוניות צהובות ברצף, זה הולך להיות "יום שחור", כלומר יום רע, שבו הוא אינו אוכל, שותה ולוקח סיכונים.
אמצעי נוסף המבטא את חיבתו העזה של המספר למספרים וללוגיקה הוא העובדה שהפרקים שמתמקדים בסיפור המעשה אינם בסדר שוטף אלא לסירוגין.
לדוגמה, פרק 2 (שהוא הפרק הראשון, שכן 2 הוא המספר הראשוני הראשון) מתאר את השתלשלות אירועי הסיפור.
בפרק 3 כריסטופר מציג את עצמו (חלק מהתיאור הבסיסי שלו הוא שהוא מכיר את כל המדינות בעולם ובירותיהן ואת כל המספרים הראשוניים עד 7,507) ומספר על מקרה שבו המורה שלו בבית הספר המיוחד, שבון, הציגה לו ציורים של פרצופים שונים והוא לא זיהה את רובם.
בפרק הבא, פרק 5, אנחנו חוזרים להשתלשלות האירועים בסיפור, שהופסקה בסוף פרק 2, וכך הלאה.
מדי פעם מופיעים פרקים, לעיתים בעיצומו של מתח בסיפור עצמו, שאינם עוסקים ישירות בעלילה אלא בנושאים מגוונים כגון אתאיזם, מרחב-זמן, פילוסופיה של המדע.
הם מעשירים ומוסיפים ובונים עולם ספרותי מעבר לעלילה המרכזית.
אמצעי ספרותי נוסף הוא השימוש באותיות גדולות בראש מילה (בגרסה האנגלית.
במהדורה העברית: בכתב מודגש) במושגים החשובים עבור המספר, למשל שתי המילים הראשונות ושלוש המילים האחרונות בקטע הבא:
"יום שחור, שהוא יום שבו אני לא מדבר עם אף אחד ויושב לקרוא ספרים לבדי ולא אוכל את ארוחת הצוהריים שלי ולא לוקח סיכונים." (ההטייה במקור)
גם אמצעי זה תורם להבנת עולמו של הלוקה בתסמונת אספרגר, שכן חוסר יכולתו להבין את העולם (למשל חוסר החוקיות שקובע האם יהיה זה יום טוב או רע) גורם לו לקבע דברים כאירועים מתמטיים שקל לשלוט בהם.
בנוסף משתמש המחבר בגופנים שונים כאמצעי ספרותי.
הגופן שבו מודפס הספר כולו הוא גופן "קל", שאינו אופייני לספרים בדרך-כלל.
בנוסף, ישנם תיאורים רבים המשתרכים לאורך משפטים מאוד ארוכים ולא מסודרים, מה שנותן לקורא את התחושה שמחבר הספר הוא באמת נער הסובל מתסמונת אספרגר או תסמונת סוואנט.
התיאורים של כריסטופר אמינים מאוד בכל הנוגע לעובדות אובייקטיביות המתוארות בהם, אך נקודת המבט האובייקטיבית הזאת לגבי האירועים השונים דווקא מדגישה את ייחודו של כריסטופר.
לדוגמה, באחת הסצנות כריסטופר כמעט מקפח את חייו כאשר רכבת תחתית עומדת לדרוס אותו.
כריסטופר בוחר להתרכז בתיאור כיצד רדף וניסה להגיע לחולדת המחמד שלו, טובי, ומזכיר רק את חוסר הנעימות שנגרם לו כשעובר אורח זר נגע בו, אף על פי שהקורא מבין כי למעשה עובר האורח הציל את חייו.
המחבר זכה לשבחים על כך שהספר ממחיש היטב שלא כל הילדים חושבים אותו הדבר; עם זאת, קוראים בעלי אספרגר שקראו את הסיפור ביקרו אותו על כך שהוא לא מתאר בצורה מדויקת את זהותם.
בשנת 2012 עלה בבריטניה המחזה "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה" מאת סיימון סטיבנס המתבסס על הספר.
בשנת 2014 עלה המחזה בישראל בתרגום לעברית בתיאטרון בית ליסין.
על משחקו בתפקיד הראשי בהצגה זו זכה נדב נייטס בפרס התיאטרון הישראלי לשנת 2014 בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר.
ביולי 2023 עלה המחזה לראשונה עם דמות מרכזית נשית בתיאטרון ובית הספר למשחק "אספקלריא" בירושלים.
בעבודה דרמטורגית של רחל מימון-שוורץ ואוריה ליפשיץ ובבימויה של אילווה גורונוביץ'.
המרגלת שאהבה אותי הוא סרט קולנוע מסדרת ג'יימס בונד המבוסס על תסריט שנכתב על ידי כריסטופר ווד וריצ'רד מייבאום.
הסרט הוא העשירי בסדרת סרטי ג'יימס בונד והשלישי בו מככב רוג'ר מור כסוכן MI6 האגדי.
במאי הסרט הוא לואיס גילברט.
שמו של הסרט מבוסס על ספר באותו שם של הסופר איאן פלמינג, אם כי תסריטם של ווד ומייבאום מקורי ולא נושא כל דמיון לספר.
הסרט קצר שבחים רבים ואף היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר ולשני פרסי גלובוס הזהב.
והסרט הראשון בו השחקן מייקל וילסון מתחיל להשתתף של ג'יימס בונד בתור נציב.
צוללות טילים בליסטיים בריטיות וסובייטיות נעלמות בצורה מסתורית.
בדרך למשימה הוא נתקל במארב של סוכנים סובייטים באוסטריה, במהלכו הורג בונד את אחד מהסוכנים ולבסוף מצליח להימלט בצורה נועזת באמצעות מצנח.
בונד מבין שבשוק במצרים מוצעת למכירה תוכנית ניווט של צוללת מתקדמת באמצעותה ניתן לאתר צוללות והוא נוסע למצרים, שם הוא נתקל בסוכנת הק.ג.ב.
אניה אמסובה (שם קוד triple X) (ברברה באך), המנסה גם היא להשיג את תוכנית הניווט.
במהלך החיפושים נתקלים השניים במלתעות (ריצ'רד קיל), הרשע בעל הקומה שמסוגל בעזרת שיניו האימתניות לקרוע כל דבר (הוא מוצג בסרט זה לראשונה אך מופיע שוב בסדרת סרטי ג'יימס בונד בסרט מונרייקר).
בונד ואמסובה מכריזים על הפסקת אש ומצטוותים ביניהם בהתאם להוראות הממונים עליהם.
יחד הם מגלים שהאדם האחראי לגנבת תוכנית הצוללת הוא קארל סטרומברג.
זוג הסוכנים נוסע לסרדיניה, שם ממוקם בסיסו של סטרומברג ובדרך מצליח בונד לחלץ את אמסובה מידי מלתעות ובכך היריבות ביניהם הופכת לחיבה.
זוג הסוכנים מאתרים את מכלית הענק של סטרומברג – ה"ליפרוס".
מלתעות רודף אחרי הסוכנים פעם נוספת, יחד עם מתנקשים נוספים, אך בונד מצליח שוב לחלץ את עצמו ואת אמסובה בעזרת רכבו המיוחד המסוגל לשוט מתחת למים.
בשלב כלשהו אמסובה מבינה שבונד הרג את אהובה באוסטריה ונשבעת להרוג את בונד בתום המשימה.
על סיפונה של צוללת אמריקאית גרעינית זוג הסוכנים מאתר את "אטלנטיס", בסיסו התת-מימי של סטרומברג ומגלים שהוא אכן משתמש בתוכנית הניווט אך הצוללת האמריקאית נלכדת אף היא על ידי ה"ליפרוס" וכך גם זוג הסוכנים.
סטרומברג מחליט להוציא את מזימתו אל הפועל: שיגור של טילים גרעיניים אל הערים ניו יורק ומוסקבה וע"י כך להצית מלחמת עולם שלישית גרעינית אותה סטרומברג ישרוד באמצעות ה"אטלנטיס" ולאחריה יקים ציוויליזציה חדשה.
סטרומברג אכן עוזב לאטלנטיס ולוקח איתו את אמסובה אך בונד מצליח לשחרר את הצוללנים הבריטיים, הרוסיים והאמריקאים שנשבו ויחד הם נלחמים בצוות ה"ליפרוס".
בונד מתכנת מחדש את מסלולם של הטילים הבליסטיים ששוגרו כך שישמידו האחד את השני ובכך מציל את ניו יורק ומוסקבה.
הצוללנים המנצחים בורחים מהליפרוס בעזרת הצוללת האמריקאית.
בונד מתעקש לנסות להציל את אמסובה לפני שהצוללת מוציאה לפועל את הפקודה שניתנה לה בדבר השמדת ה"אטלנטיס" ובדרך הוא נתקל בסטרומברג והורג אותו ולאחר מכן נתקל שוב במלתעות אותו הוא מצליח להפיל למכל מים ענק ובו שוחה כריש.
בונד ואמסובה מצליחים להיחלץ מה"אטלנטיס" הטובעת באמצעות תא מילוט מיוחד.
בתא המילוט אמסובה מגלה לבונד שנשבעה להרוג אותו משום שהרג את אהובה ומכוונת אליו את אקדחו אך לבסוף היא מתחרטת ונשבית בקסמיו.
הצי הבריטי המלכותי מוצא את תא המילוט, פותח אותו ומגלה את בונד ואמסובה לתדהמת הממונים עליהם.
בשנת 1965 תורגם הספר לעברית בידי אריה חשביה ויצא בהוצאת הספרים מ.
בשנת 1977 הוציא הסופר והתסריטאי כריסטופר ווד ספר בשם "ג'יימס בונד, המרגל שאהב אותי" המבוסס על תסריט הסרט.
"המרגלת שאהבה אותי" היווה נקודה מרכזית בתולדות הסדרה.
המפיק מהסרטים הקודמים, הארי סולצמן, נכנס לחובות כבדים ומכר מרבית מהזיכיונות בסרטים.
משבר כלכלי זה השתלב עם משברים אישיים רבים שכללו סרטן סופני אצל אשתו של סולצמן ומאפיינים רבים של דיכאון.
קושי נוסף בהפקה היה מציאת במאי.
ההפקה ניסתה לפנות אל סטיבן ספילברג, שהיה עוסק בתהליכי הפוסט-פרודקשן של סרטו מלתעות.
ההפקה ניסתה לפנות גם אל גאי המילטון, שביים רבים מהסרטים בסדרה.
המילטון ויתר על בימוי הסרט, לאחר שהוצע לו לביים את סופרמן (דבר שלבסוף לא קרה).
לבסוף, הוחלט כי לואיס גילברט, הבמאי שביים את אתה חי רק פעמיים, יביים את הסרט.
לאחר מציאת הבמאי, התרחש קושי עמוק למצוא תסריטאי.
לבסוף הוחלט כי ריצ'רד מייבאום, שכתב מרבית מהסרטים הקודמים, יכתוב גם את סרט זה.
מייבאום שילב רעיונות רבים מתסריטים אחרים בתוך התסריט, כך שלסרט לא היה קשר ממשי אל הספר של פלמינג.
בזמן התהליך הוחלט כי כריסטופר ווד יחליף את מייבאום בכתיבת התסריט.
הסרט צולם במקומות רבים, שכללו את מצרים (כרנך, מסגד אבן טולון ומקדשי אבו סימבל), פורטו צ'רבו שבאיטליה, מלטה, סקוטלנד, אוקינאווה שביפן, צפון קנדה ואולפנים בלונדון.
הצילומים החלו באוגוסט 1976 והסתיימו בדצמבר של אותה השנה.
שיר הנושא הולחן על ידי מרווין האמליש (שגם החליף את ג'ון בארי בהלחנת הסרט) ובוצע על ידי קארלי סימון.
השיר היה מועמד אף לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
הקרנת הבכורה התקיימה ב-7 ביולי 1977 בלונדון, בנוכחות אן, הנסיכה המלכותית.
הסרט היה מועמד למספר פרסי אוסקר ולפרסי באפט"א לקולנוע.
הסרט קיבל ציון של כ-79% באתר Rotten Tomatoes, על בסיס 47 ביקורות.
"המקשר" הייתה אגודה שיתופית (קואופרטיב) שהפעילה תחבורה ציבורית בירושלים באמצעות אוטובוסים בשנים 1931–1967. בשנת 1967 התמזגה עם קואופרטיב אגד.
המקשר הוקם ב-22 ביוני 1931 ביוזמת אברהם דוד ליכטמן, בתמיכת ההסתדרות וגופים נוספים.
ליכטמן ארגן ואיחד את רוב הנהגים ובעלי המכוניות בירושלים במגמה להקים אגודה שיתופית של נהגים יהודים בירושלים, שיפעלו תחת קורת גג אחת במקום שיתחרו זה בזה.
רובם היו בעלי רישיונות להפעלת קווים מטעם שלטונות המנדט.
נוסף על כך הצטרפו לקואופרטיב נהגים שכירים ונהגים יחידים שרובם עבדו בקואופרטיב אחדות, נהגי קואופרטיב מרץ של הבוכרים אשר הפעילו קווי שירות משכונת הבוכרים דרך מאה שערים לעיר העתיקה וקו לשכונת רחביה, שכונת שערי חסד ולמרכז העיר.
בשנת 1934 נוסף קו השירות של "שוורץ" אשר כלי הרכב שברשותו נסעו מבית הכרם, מתלפיות וממקור חיים להר הצופים.
באותה שנה (1934) מנה הקואופרטיב 72 חברים.
תחנת המוצא של "המקשר" הייתה שער יפו, משם נסעו האוטובוסים לבית וגן, למחנה יהודה, למשכנות שאננים ולתלפיות.
הסופר הרב חיים סבתו מתאר בספרו "בואי הרוח" נסיעה באוטובוס של "המקשר":
בשנותיו הראשונות של הקואופרטיב הייתה ירושלים עיר מעורבת ונתונה למחלוקות ולחצים בין תושביה היהודים, הערבים-מוסלמים והערבים-נוצרים.
מסלולי קווי האוטובוס עברו בתוך השכונות הערביות, וכאשר המצב הביטחוני היה רגוע השתמשו תושבים העיר הערבים בקווי המקשר.
אולם בזמן המרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939 וכן ערב מלחמת העצמאות, כלומר מ-1947 ואילך, נהגו התושבים הערבים להתנכל לתחבורה היהודית.
הואיל וכך הוחלט לנקוט כמה פעולות כדי למנוע את הפגיעה בנהגים ובאוטובוסים:
פיזור צי האוטובוסים של הקואופרטיב ברחבי שכונת קריית משה, כדי למנוע את החבלה בהם.
בשנת 1947, כאשר החל גל פיגועים בעיר, החליטו ראשי הקואופרטיבים לתחבורה בארץ לאגור דלק במוסכים, בשל חוסר הוודאות בדבר אספקת הדלק שהגיע מחברת הדלק של הבריטית ומבארות הנפט בעיראק.
הוחלט לקנות מכל דלק גדול להעבירו לירושלים ולהטמין אותו בחצר מוסך הקואופרטיב בקרית משה.
המקשר נערך למצב שייעשה ניסיון לפגוע בצי הרכב; כדי למנוע את הפגיעה ברכבים הורכבו רשתות על האוטובוסים במיוחד במסלולי הקווים שהובילו להר הצופים, לתלפיות ולמקור חיים.
הנהגים שנסעו במסלולים העוברים בשכונות הערביות צוידו בנשק להגנה עצמית.
במלחמת השחרור (1948), כאשר החמיר המצב הביטחוני, מוגנו כמה אוטובוסים בלוחות פלדה.
התקנתם נעשתה במוסך בקריית משה ובבית הספר המקצועי עמל בשכונת הבוכרים.
הפעלת קווים ממרכז העיר לכיוון מערב וקווים לתל אביב בעת המצור על העיר הפעיל "המקשר" קווים ממרכז העיר לכיוון מערב, ובשנת 1949 הפעיל קווים לתל אביב לתקופה קצרה בשל מחסור בנהגים בקואופרטיב אגד.
למרות כל הפעולות שננקטו היו מקרים שבהם הושלכו לעבר האוטובוסים בקבוקי תבערה, אבנים ורימוני יד ולא פעם נהרגו או נפצעו נוסעים ונהגים.
במקרים אחרים הוטמנו מוקשים במסלול נסיעת האוטובוסים, ואלה גרמו להשבתתם.
אומנם הוקצה לאוטובוסים ליווי צבאי בריטי, אך לא תמיד אפשר היה לסמוך עליו הואיל והוא שירת את האינטרס הבריטי.
מיקומם של החניון והמוסך היה בצד המזרחי של שדרות הרצל מול שיכון המקשר, והם נחנכו בשנת 1939. בשנת 1952 הופקע שטחם לטובת הקמת קריית הממשלה, אך בפועל ההפקעה לא בוצעה.
והם המשיכו לשמש את המקשר ואחר כך גם את אגד במשך שנים רבות.
במוסך היו כמה מחלקות, והגדולה והחשובה שבהן הייתה מחלקת המכונאות בניהולו של משה שווילי; עוזרו היה דוד רוסו.
נוסף עליהם עבדו המכונאים בנימין גילקרוב וניסים ברוך.
לאלה הצטרפו חניכים ומכונאים, ובהמשך הם נקלטו באגודה כחברים.
שיפוץ המנוע, שהיה מורכב ודרש מיומנות, נעשה באופן ידני.
המומחים לכך היו יוסף אשכנזי, יצחק שושני ואברהם פרירה.
במוסך היו גם המחלקות האלה: מחלקת שיפוץ החלקים, מחלקת נפחות וקפיצים, מחלקת רדיאטורים, מחלקת רפדות, מחלקת צמיגים וגלגלים ומחסן חלקים.
למוסך הייתה מסונפת צרכניה ותושבי השיכון והקואופרטיב נהגו לקנות בה מצרכים, מקצתם באמצעות תלושים.
שיכון המקשר, ששימש דיור בר השגה לחברי הקואופרטיב, נבנה בשכונת קריית משה בשנת 1937 בתכנונו של האדריכל ריכרד קאופמן.
השיכון נבנה על שטח משולש בן כשבעה דונם, התחום בין שדרות הרצל, רחוב פיק ורחוב קריית משה, על חלקות בגודל של כ-500 מ"ר, וכלל 10 בתים משותפים.
הבתים היו בני שתי קומות ולהם כניסה אחת לחדר מדרגות משותף.
הגגות היו שטוחים והקירות מצופים בטיח.
המבנים נבנו באופן שכל דירה כללה חלונות שפנו למזרח ולמערב.
בסמוך למוסך הקואופרטיב הוקם בשנת 1945 שיכון נוסף של המקשר – שיכון המקשר ב', ומאוחר יותר נוסף גם שיכון ג' של חברי הקואופרטיב.
ביוני 2018 נהרס שיכון המקשר א' במסגרת פרויקט פינוי בינוי.
התוכנית היא להקים שכונה חדשה בשם נאות המקשר, ועל שטח השיכון שנהרס יוקמו שני מגדלים בני 25 קומות כל אחד, שיהיו בהם 260 דירות.
שיכוני המקשר ב' וג' נהרסו, ותושביהם נאלצו להתפנות לצורך סלילת תוואי כביש בגין ובשל הרחבת התשתיות בירושלים.
בשנת 1954 נעשה ניסיון לאחד את שני הקואופרטיבים – המקשר ואגד, אך הניסיון לא צלח בשל החשש שלא יצליחו להגיע להבנות על שווי הנכסים וחלוקת הקווים.
כמה שנים מאוחר יותר היה ניסיון נוסף להגיע למיזוג, בעקבות לחצו של אברהם דוד ליכטמן.
ליכטמן העריך שהמיזוג יפתח בפני המקשר את האפשרות לעבוד עם המגזר החרדי בעיר וכן לבצע הסעות מיוחדות שהיו נתונות בידי אגד.
נוסף על כך בשנת 1960 פרץ סכסוך בין המקשר לאגד על קידום הקמת תחנה מרכזית חדשה בירושלים.
אגד באותה תקופה הפעילה קווים בין-עירוניים לירושלים ולא פעלה בתוכה.
בשנת 1966 החלו הדיונים על מיזוג שני הקואופרטיבים ובדצמבר אותה שנה אישרו חברי המקשר את המיזוג.
בעקבות המיזוג הועברו נכסי אגד ברחבי הארץ לחברת נצב"א, במגמה להשוות בין אגד להמקשר, הואיל ומספר הנכסים שהיו לאגד היה גדול יותר מן הנכסים שהיו להמקשר.
החניון בבנייני האומה בירושלים עבר לנצב"א כחלק מזכויות חברי המקשר.
מספר הנהגים היה 7,000, ומלאי האוטובוסים כלל 2,200 אוטובוסים.
המקרר של איינשטיין הוא סוג של מקרר ללא חלקים נעים, אשר הומצא בשנת 1926 על ידי אלברט איינשטיין ולאו סילארד, שהיה סטודנט שלו מספר שנים לפני כן באוניברסיטה הטכנית של ברלין.
ההמצאה נרשמה כפטנט במשרד הפטנטים האמריקאי, ב-11 בנובמבר 1930. המכונה עובדת על קליטת לחץ יחיד, בדומה למקררי ספיגת הגז, אשר ניצלו מקור חום כדי ליצור את האנרגיה הדרושה לשם הקירור, ולא על ידי חשמל המפעיל את המדחס.
עקרון הפעולה הוא דחיסת גז הקירור על יד הגדלת הלחץ היחסי שלו, ולא הלחץ המוחלט כמו במקרר רגיל.
מעגל האמוניה משמש להעברת הבוטאן, ומעגל המים משמש להעברת האמוניה.
גז הקירור - בוטאן - מתאדה בתא הקירור ומוצא ממנו על יד אדי האמוניה.
במקום המעבה במקרר רגיל, מוגדל הלחץ החלקי של הבוטאן על ידי הוצאת אדי האמוניה מהתערובת (כשהלחץ הכולל במערכת קבוע בקרוב), על ידי המסה במים.
הבוטאן שמתעבה צף על פני המים וכך מופרד מהם ומועבר חזרה לתא הקירור.
מקור החום משמש לאידוי האמוניה מהמים על ידי זיקוק, כדי לסגור את מעגל האמוניה המוליך את הבוטאן.
כל מעגל הקירור עובד אם כן ללא חלקים נעים, עם מקור החום כמניע של כל הזורמים במערכת.
מעגל הקירור משתמש באמוניה (לצורך השוואת הלחצים), בוטאן ומים.
באותה עת, כשהומצא המקרר, נראה היה כי הוא נייד, עשוי מחומרים זולים וחלקים לא נעים, עובד בשקט והיה אף מאוד אמין.
אך על אף זאת, היותו מסתמך על גזים רעילים כאמוניה, תקלות כדליפה היוו בעיה רצינית בדגמים הראשונים, וכן יכולת הקירור ברמה הדרושה היוותה עדיין סימן שאלה.
איינשטיין נטל על עצמו את המעורבות בפיתוח כדי לעזור לסטודנט שלו לשעבר, תוך ניצול הידע שרכש בשנים אשר עבד במשרד הפטנטים בשווייץ.
המקרר לא יצא לשוק מיד עם המצאתו, אך זכויות לשימוש בעקרון הפעולה שלו ניתנו ל"אלקטרולוקס", חברת ענק שוודית לייצור מכשירי חשמל לשימושים ביתיים.
הכסף שניתן לסילארד תמורת זכויות השימוש, אפשר לו להמשיך במחקריו עוד שנים אחדות.
בסופו של דבר המקרר של איינשטיין וסילארד לא יוצר לשימוש המוני, עקב המעבר לשימוש בגז הפריאון במשאבת הקירור, גז שאינו רעיל כמו האמוניה (יוצר בשנת 1931, על ידי מפעל "דופונט").
אלקטרולוקס עדיין משתמשת בטכנולוגיה הזו אך לא למטרת מקררים לשימוש המוני, אלא יותר לשימושים קלים (בקרוואנים, ספינות תענוגות, מקררים מיוחדים לרפואה ומקררים קטנים לבתי מלון).
המראה היא השלב בטיסה בו כלי טיס עוזב את הקרקע ומתרומם לאוויר.
עבור מטוסים הממריאים אופקית ההמראה כוללת תנועה על מסלול הטיסה על מנת לצבור את המהירות הדרושה להמראה, המהירות בה כח העילוי כתוצאה מהזרימה סביב הכנף מתגבר על כח הכבידה ומשקל המטוס.
מסוקים, מטוסים הממריאים ונוחתים אנכית ומל"טים המשוגרים באמצעות מעוט אינם זקוקים למסלול.
הגורמים המשפיעים על אורך המסלול הנדרש לצורכי המראה:
ככל שמשקל המטוס גבוה יותר תהיה ההאצה איטית יותר ומרחק ההמראה ארוך יותר.
התקנות מחייבות כי משקל ההמראה של המטוס יהיה כזה, שאם בשלב כלשהו במהלך ההמראה המנוע נכשל, ניתן יהיה לעצור את המטוס על המסלול לפני סופו.
במטוסים עם יותר ממנוע אחד, בהם ניתן להמשיך את ההמראה בבטחה, כל המראה דורשת חישוב של משקל אשר יבטיח ביצועי טיפוס מספקים לאחר ההמראה כאשר אחד המנועים אינו פועל.
המשמעות היא שיש לחשב משקל המראה מקסימלי לכל המראה.
גורמים הקובעים את משקל ההמראה המקסימלי למטוס כוללים אורך מסלול, רוח, מיקום המדפים, פעולת בלימת מסלול, גובה לחץ וטמפרטורה.
מגבלות משקל ההמראה ומשקל הטיפוס נבחנות מול משקל ההמראה המבני המרבי.
הנמוך מבין שלושת המשקולות הוא מגבלת המשקל להמראה מסוימת.
אם משקל המטוס בפועל נמוך משלוש מגבלות המשקל, ניתן להבטיח ביצועי המראה נאותים.
אם המשקל בפועל נמצא מעל אחת המגבלות לא ניתן לבצע המראה עד שהמשקל יופחת.
לכנפיים דקות או משוכות לאחור יש מקדם עילוי מרבי נמוך ולכן נזקקים מטוסים אלו למהירות המראה גבוהה יותר מזו הנדרשת למטוסים בעלי כנף ישרה בעלת פרופיל עבה יותר.
השגת העילוי בכנף דקה או משוכה גם איטית יותר, ולכן נדרש מסלול ארוך יותר להמראה.
שימוש במדפים מעלה את מקדם העילוי ומאפשר למטוס להיות באוויר במהירות מכשירית נמוכה יותר ולאחר מרחק ריצה קצר יותר.
במטוס בעל מהירות ניתוק גבוהה ועומס כנף גבוה יש להשתמש תמיד במדפים כאשר ממריאים עם משקל עצמי גבוה.
ככל שהכח המצוי גבוה יותר תהיה ההאצה גדולה יותר ומרחק ההמראה קצר יותר.
במטוסים קלים, בדרך כלל משתמשים בהספק מלא במהלך ההמראה.
מטוסי מטען ומטוסי נוסעים גדולים עשויים להשתמש בהספק מופחת מכח להמראה, על מנת להאריך את חיי המנוע, להפחית את עלויות התחזוקה ולהפחית את פליטת הרעש.
במקרים מסוימים ניתן להשתמש בכח מלא כדי להגדיל את ביצועי המטוס.
לפני ההמראה מריצים את המנועים כדי לבדוק אם יש בעיות הקשורות למנוע.
רוח תשנה את מרחק ההמראה.
רוח אף תפחית אותו ורוח גב תגדיל אותו.
ברוח אף המהירות הקרקעית בניתוק קטנה יותר, העומס על כן הנסע והצמיגים פוחת, אין נטייה להסחף, שליטה על כיוון המטוס באמצעות ההגאים מושגת בשלב מוקדם יותר, זווית הטיפוס לאחר המראה תלולה יותר וזאת בגלל מהירות קרקעית נמוכה יותר.
מאחר שהמהירות הקרקעית נמוכה יותר, מרחק העצירה במקרה של הפסקת המראה יהיה קצר יותר.
בעוד רכיב רוח אף או רוח גב משפיע על מגבלת משקל ההמראה, לרוב אין לו השפעה ישירה על מהירות ה־V1 המחושבת.
לוחות הביצועים לכמה מטוסים כוללים תיקון קטן ל־V1 לרוחות חזקות מאוד.
עבור אותם מטוסים רוח אף תגדיל את V1 ורוח גב תפחית אותו.
המראה במעלה מסלול תגרום להאצה איטית יותר ומרחק ריצה גדול יותר.
המראה במורד מסלול תביא לקיצור מרחק ההמראה הנדרש.
שיפוע של 1% במסלול יגרום להגדלת מרחק ההמראה בכ- 10%.
שיפוע משמעותי עשוי לדרוש התאמה במהירות V1. המראה במעלה השיפוע תדרוש עלייה ב־V1 וירידה במדרון תדרוש ירידה.
מסלולים רטובים, מושלגים ומסלולי עפר מאריכים את ריצת ההמראה וכתוצאה מעלית ההתנגדות לתנועת הגלגל וביצועי העצירה של המטוס פוחתים.
הדבר מחייב כי כל הפסקת המראה תתחיל במהירות נמוכה יותר כאשר מסלול רב נותר להשלמת העצירה.
המשמעות היא שגם משקל ההמראה המרבי וגם ה־V1 נמוכים מהרגיל.
עליה בטמפרטורת האוויר מקטינה את צפיפותו, לכן עולה המהירות האמיתית בזמן הניתוק ועולה אורך ריצת ההמראה.
צפיפות אוויר נמוכה מפחיתה גם את כח המנועים המצוי במנועי סילון ובמטוסי בוכנה אשר אינם מצוידים במגברי דחיסה.
הכח במנועי סילון יקטן ב-4% עד 5% לכל עליה של 5 מעלות צלזיוס בטמפרטורה החיצונית מעל הטמפרטורה הסטנדרטית.
גובה המסלול מעל פני הים
כאמור, הקטנת צפיפות האוויר גורמת להגדלת מרחק הריצה.
כח מנוע הסילון פוחת ב-2%-3% לכל עליה של 1,000 רגל בגובה המסלול מעל פני הים.
מהירות ההמראה נקבעת על פי משקל המטוס והתצורה (מרכז כובד ומטענים).
ככל שהמשקל גבוה יותר או מרכז הכובד קדמי יותר, עולה מהירות ההמראה.
גורמים נוספים עשויים להכתיב את מהירות ההמראה כגון זווית גוף מרבית (פגיעת זנב במסלול) או יעילות הגה הגובה.
באופן כללי לא רצוי להקדים בביצוע הרוטציה בגלל עליית גרר המטוס והקטנת קצב איסוף המהירות.
מנגד רוטציה מאוחרת תגרום למהירות המראה גבוהה יותר והגדלת מרחק ריצת ההמראה.
במטוסים מסוימים ובמרכזי כובד קדמיים, יעילות הגה הגובה בשלב ההמראה נמוכה ולא ניתן לבצע רוטציה במהירות המתוכננת אלא במהירות גבוהה יותר אשר בה יעילות הגה הגובה גדלה.
לעומת זאת, במרכזי כובד אחוריים האף "קל" וקיימת נטייה להרמת יתר של אף המטוס.
לאחר חישוב משקל ההמראה המקסימלי ומשנקבע כי משקל המטוס בפועל נמצא במגבלות, מחושבים V1, VR ו־V2. מגבלות מהירות אלה כלולות בתרשימי הביצועים ובטבלאות של ספר המטוס, ונצפות על גבי מד מהירות האוויר של הקברניט.
VMC (מהירות שליטה מזערית) - המהירות המזערית (במטוס רב מנועי) אשר בה במקרה של כישלון מנוע קריטי ניתן לשלוט בניהוג במטוס בתצורת המראה תוך הטיה של עד 5 מעלות לכיוון המנוע החי.
V1 (מהירות החלטה) - המהירות במהלך ההמראה בה אם יכשל המנוע הקריטי ניתן יהיה להפסיק את ההמראה ולהגיע לעצירה בטוחה לחלוטין על המסלול שנותר; או (במטוס רב מנועי), ניתן להמשיך את ההמראה בבטחה עם המנוע/ים הפועל/ים.
אם מנוע נכשל במהירות נמוכה מ-V1, על הטייס להפסיק המראה; אם הכשל מתרחש במהירות מעל V1 עליו להמשיך בהמראה.
V1 מחושב באמצעות משקל ברוטו של המטוס בפועל, מצב המדפים, גובה לחץ וטמפרטורה.
העלאת גובה הלחץ, הטמפרטורה או המשקל הכולל תגדיל את מהירות ה־V1 המחושבת.
הורדת כל אחד מהמשתנים הללו תפחית את מהירות V1.
VMU - המהירות המזערית בה ניתן להטיס את המטוס מהמסלול ללא פגיעת זנב (minimum unstick).
מהירות זו נקבעת על ידי בדיקות היצרן וקובעת מהירויות V1 ו־VR מינימליות.
צוות הטיסה אינו מחשב בדרך כלל את מהירות ה־VMU בנפרד.
VRO (מהירות רוטציה) - המהירות המכשירית בה הטייס מרים את גלגל האף אל זווית ההמראה.
VLOF היא מהירות הניתוק מהמסלול.
V2 (מהירות בטוחה) - המהירות שיש להאיץ אליה לאחר המראה ולפני תחילת הנסיקה וקיפול המדפים.
במטוס רב מנועי זו המהירות המזערית בה, במקרה של אובדן מנוע פתאומי, ניתן לשמור על טיסה ישרה ומיוצבת ללא הפסד גובה ובתצורת המראה.
היא המבטיחה כי המטוס יכול לשמור על שיפוע טיפוס מקובל גם כאשר המנוע הקריטי אינו פועל.
VM - המהירות המרבית להפעלת הבלמים.
בלימה מעל מהירות זו עלולה לגרום לתקר בגלגלים ואובדן שליטה.
חוסר היציבות על הקרקע הקיימת במטוסים בעלי גלגל זנב, דורשת זהירות יתר בתפעול הגה הכיוון בעת ריצת ההמראה.
כל סבסוב קל שאינו מתוקן יתגבר.
למטוס בוכנה בעל גלגל זנב כמה תכונות הגורמות לו לסבסב בזמן ההמראה:
השפעת זרם המדחף - זרם האוויר מהמדחף מתערבל סביב גוף המטוס ומשטחי הזנב באורח ספירלי, כך שהאוויר מגיע למייצב הכיוון בזווית התקפה היוצרת עילוי על מייצב הכיוון הגורם לסיבסוב של המטוס.
להבי המדחף - כאשר המטוס נע על הקרקע משטח המדחף נטוי לאחור.
במצב זה הזרימה היחסית על הלהב היורדת גדולה יותר מן הזרימה היחסית על הלהב העולה.
כתוצאה מכך המחצית היורדת של שטח המדחף יוצרת כח רב יותר מן המחצית העולה ומתווסף כח מסבסב נוסף על המטוס.
הגורם הגירוסקופי - בעת ההמראה, כאשר זנב המטוס מתרומם למצב טיסה משתנת זווית ההטייה של משטח המדחף.
שינוי זה בזווית גורם להפעלת כח נקיפה על המדחף ולנטייה לסבסב.
השפעת הפיתול - הכח השווה והמתנגד לכח המסובב את המדחף, נוטה לסובב את גוף המטוס בכיוון ההפוך.
בהמראה כח זה גורם לגלגל אחד להילחץ חזק יותר למסלול מן הגלגל האחר וכך נוצר כח חיכוך אסימטרי אשר כתוצאה ממנו המטוס מסבסב.
כל כוחות הסבסוב שהוזכרו פועלים באותו כיוון ומתוקנים באמצעות הגה הכיוון.
כאשר המדחף פועל בכיוון השעון נוטים כל הכוחות הללו לסבסב את המטוס שמאלה ולהפך.
במטוס רב־מנועי עם גלגל זנב כל הגורמים המשפיעים על הסבסוב פועלים במידה רבה יותר, למעט מקרים בהם המנועים פועלים בכיוונים מנוגדים.
כאמור, רצוי להמריא לתוך הרוח.
יחד עם זאת, אם נדרשת ריצת המראה ארוכה יש להשתמש במסלול הארוך ביותר ללא התחשבות בכיוון הרוח, למעט במיקרים בהם נושבת רוח חזקה במיוחד.
אם כל הגורמים זהים, תדרש ריצת המראה ארוכה יותר במקרה של רוח צולבת, בגלל רכיב קטן יותר של רוח אף.
סחיפה על המסלול - עבור מהירות רוח נתונה, תהיה הסחיפה היחסית הפוכה למהירות.
ככל שמהירות הטיסה נמוכה יותר כך תהיה הסחיפה גדולה יותר ולהפך.
מטוס בעל גלגל אף, בהיותו יציב יותר על הקרקע, נוטה פחות להכניס אף לרוח במקרה של רוח צולבת.
בכל המטוסים ובפרט במטוסים בעלי כנף משוכה, תגרום רוח צולבת להרמת הכנף בצד הרוח מיד לפני הניתוק מהמסלול וזמן קצר לאחריו.
תופעה זו נגרמת כתוצאה מזרימת האוויר השקולה מעל הכנפיים (של וקטור הרוח ווקטור המטוס).
משמעות הדבר היא כי העילוי על הכנף הפנימית גדל בעוד הכנף האחרת מוסתרת על ידי גוף המטוס.
זו תופעת מעבר בלבד והיא מסתיימת זמן קצר לאחר הניתוק מהמסלול.
בשלב זה גוברת הרוח על התאוצה והמטוס מתחיל להיסחף.
במצב זה, כדי לשמור על ציר המסלול לאחר המראה, יש להפנות את המטוס לתוך הרוח.
טכניקת ההמראה - מטוס נוטה לסבסב לתוך הרוח ונטייה זו יש לתקן.
בשלב ראשון, יהיו ההגאים במצב קדימה בדומה להמראה רגילה, כאשר תשומת הלב מוקדשת לשמירת הכיוון.
במטוסים רב-מנועיים ניתן לשמור כיוון גם על ידי שמירת הפרשיות כח בין המנועים.
יש לקחת בחשבון כי שימוש בטכניקה זו יביא להארכת ריצת ההמראה בהתאמה לזמן שיידרש לקבלת כח מלא מן המנועים.
כאשר המטוס מגיע למהירות ההמראה יש לנתקו באופן החלטי מן המסלול ולמנוע שקיעה בחזרה ונגיעה במסלול.
ניתוק החלטי חשוב במיוחד בהמראה ממסלולי עפר או בתנאים של משיבי רוח חזקים.
בתנאים אלה קיימת סכנה שהמטוס "יקפוץ" לאוויר לפני הגעתו לנתוני ההמראה.
במקרים אלו מומלץ להחזיק את המטוס על המסלול בצורה חיובית עד מהירות גבוהה במקצת ממהירות ההמראה הרגילה.
המראה ונחיתה אנכית היא יכולת של כלי טיס להמריא ולנחות אנכית, ללא תנועה קדימה.
לרוב הכוונה היא למטוסים בעלי יכולת זאת, כמו מטוס ההרייר, הבל-בואינג V-22 אוספריי (שהוא שילוב בין מטוס ומסוק) וה-F-35 לייטנינג של לוקהיד מרטין בדגם F35B המיועד לסיוע צמוד עם כוחות יבשה.
בנוסף הקטגוריה כוללת גם כלי תעופה שהם באופן טבעי בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית, כמו מסוקים וכדורים פורחים.
הצורך בהמראה ונחיתה אנכיים הכרחי בהיעדר מסלול המראה או נחיתה ביעד או ביכולת להקים בזמן נתון.
לדוגמה, המראה מספינות או נחיתה בשטח שאינו מישורי.
פתרונות הנדסיים עבור מטוסי VTOL שנועדו להתגבר על ההגבלות במהירות ויכולת נשיאת מטען של המסוק:
מטוס ג'ירודיין - שימוש ברוטור להמראה ונחיתה כמו מסוק, ובטיסה אופקית התמסורת של הרוטור מתנתקת מהמנועים והמטוס טס כמו מטוס אוטוג'ירו בעזרת רוטורים המותקנים בקצות כנפיו.
הטיית רוטור - שיטה שהומצאה ב-1928 על ידי ניקולא טסלה.
בשיטה זאת המטוס יכול להמריא ולנחות אנכית ולעבור לטיסה אופקית בעזרת רוטור מוטה אשר נוטה 90° מעלות כלפי מעלה בנחיתה או המראה ומשמש כמקור העילוי העיקרי, ובטיסה אופקית הרוטור נוטה מקביל לכיוון הטיסה כאשר הכנף היא מקור העילוי והרוטור מספק את הדחף.
המטוס המבצעי היחיד אשר משתמש בשיטה זאת הוא ה-V-22 אוספריי בשל מורכבות השיטה.
מנועים המורכבים בצורה אנכית - שיטה פשוטה אשר משתמשת במספר מנועים המורכבים בצורה אנכית כדי לתת דחף כלפי מטה ולהרים את המטוס, ועוד מספר מנועים כדי לתת למטוס דחף קדימה.
מטוסים כאלו נטו להיות כבדים, מסורבלים וחסרי כוח מספק לשימוש מעשי שכן המנועים אשר נותנים דחף אנכי הופכים למשקל מת (כלומר חסר שימוש) בטיסה אופקית.
בשל כך כיום שיטה זו נפוצה בקרב מל"טים כדוגמת אורביטר 4 והפנתר
דחף וקטורי - מטוסים אשר נבנו עם מנועים אשר יכלו לכוון את הדחף של המנוע כלפי מטה כדי ליצור דחף אנכי ולהרים את המטוס מהקרקע ולעבור לטיסה אופקית בשינוי זווית הנחירים למצב אופקי.
השיטה הזאת הולידה את מטוס הקרב בעל יכולת VTOL המבצעי היחיד (עדכני ל-2015) הוא המקדונל דאגלס AV-8B הרייר II (ברוסיה יצרו גם מטוס קרב מבצעי בעל יכולת VTOL היאק - 38, אך הוא יצא במהרה מהשירות עקב בעיות בתפעולו).
דגם B של ה-F-35 גם בעל יכולת VTOL אבל בנוסף להטיית הדחף מטה, המטוס בעל מניפה קבועה המקנה דחף אנכי נוסף.
יעילות פתרונות אלו מוגבלת והם מהווים פשרה מבחינת ביצועי המסוק שמצטיין ביעילות הריחוף אל מול עומס הדיסקה (שטח הפנים המייצר את העילוי) כמתואר בתרשים הבא:
המרגל שחזר מן הכפור הוא מותחן ריגול מאת הסופר הבריטי ג'ון לה קארה, שיצא לאור ב-1963 והתפרסם בשל תיאורו את שיטות הריגול המערביות כסותרות את הדמוקרטיה המערבית וערכיה.
בשנת 1959 הצטרף דייוויד קורנוול לשירות הביון הבריטי, ושירת בגרמניה כסוכן חשאי, תחת הכיסוי של דיפלומט בריטי.
בשנת 1961 התפרסם ספרו הראשון, Call for the dead (תורגם לעברית כ"חיוג אל השאול") תחת שם העט "ג'ון לה קארה".
קורנוול נחשף כאשר המרגל המפורסם ביותר של התקופה, סוכן הק.ג.ב.
עקב כך שב לבריטניה בשנת 1964, פרש מן השירות ועבר לעבוד כסופר במשרה מלאה תחת שם העט ג'ון לה קארה.
קורנוול סיפר כי את ההשראה לספר קיבל מתקופת שירותו כסוכן חשאי בבון שבגרמניה, וכי את ההשראה לדמותו של ג'ורג' סמיילי והעזר כנגדו פיטר גוילאם קיבל מגיבורי ספריו של ארתור קונן דויל, שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון.
בשנת 2013 ראתה אור מהדורה חדשה של הספר, הכוללת הקדמה עדכנית מאת ג'ון לה קארה תחת הכותרת "חמישים שנה אחרי".
בהקדמה מספר הסופר כי כתב את הספר בגיל שלושים, בעת שירותו כקצין מודיעין במסווה של דיפלומט זוטר בשגרירות הבריטית בבון - ומפריך את השמועות שרווחו בעיתונות הבינלאומית עם צאת הספר, לפיהן העלילה מבוססת על אירועים שהתרחשו במציאות.
לטענתו, עצם העובדה שהספר אושר על ידי הגוף שהעסיק אותו, השירות החשאי הבריטי, מוכיחה כי הספר הוא בדיה מתחילתו ועד סופו.
בשנת 2017 התפרסם ספרו של לה קארה, "מורשת של מרגלים", שעסק אף הוא בעלילה שמתוארת בספר ובה תוארו האירועים שקדמו למבצע אליו נשלח הגיבור, לימאס, מן הפרספקטיבה של חברו, פיטר גוילאם.
עלילת הספר, המתרחשת בתקופת המלחמה הקרה, נפתחת כאשר אלק לימאס, סוכן חשאי בריטי שפעל מעבר למסך הברזל, במזרח ברלין, ושימש שם כראש "תחנת ברלין" של השירות החשאי הבריטי, שב לבריטניה לאחר שכל הסוכנים שהפעיל נלכדו או נהרגו על ידי שירות הריגול הנגדי של גרמניה המזרחית.
לימאס, המתואר כגבר נמוך וחסון, הוא איש ביון מנוסה ומיומן.
הוא החל את שירותו במודיעין הבריטי עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, עת התגייס לצבא הבריטי והתנדב למנהלת המבצעים המיוחדים.
במנהלת המבצעים המיוחדים עבר הכשרה כלוחם וכסוכן חשאי, וביצע פעולות קומנדו וביון בהולנד, אליה הוצנח בשנת 1941, ובנורווגיה.
בתום המלחמה הוענקה לו מדליה והוא שוחרר מן הצבא הבריטי.
עד מהרה שב לימאס לשירות החשאי הבריטי, הפעם כסוכן חשאי בברלין ובהמשך הפך לראש "תחנת ברלין".
אף כי "קונטרול" (כך מכנה לה קארה בספריו את ראש השירות החשאי הבריטי) מעריך כי לימאס מדוכא בעקבות מותם של סוכניו כולם, ומיוגע ומותש מן הפעילות המבצעית החשאית, הוא מבקש ממנו להתנדב למשימה אחרונה לפני שיפרוש - לחסל את ראש הריגול הנגדי הגרמני, אדם קר ואכזרי במיוחד בשם מונדט.
מתיאורו של לה קארה את המציאות המבצעית החשאית באמצעות המילה "כפור" מגיע שמו של הספר.
לאחר מכן העלילה מתארת את הידרדרות חייו של לימאס הנאלץ לפרוש מהשירות, עד לכניסתו לכלא לשלושה חודשים.
מעשיו צדים את עיניהם של סוכנים קומוניסטיים, שלוקחים את לימאס למזרח גרמניה על מנת שימכור להם מידע על שירות הריגול הבריטי.
שם הוא נחקר על ידי פידלר, סגנו של מונדט.
בהמשך פושטים אנשיו של מונדט על הבית שבו מוחזק לימאס, מתנהל קרב קצר, במהלכו הורג לימאס, הבקי בקרב מגע את אחד הפושטים, והשניים נאסרים.
בחלק האחרון והמותח ביותר של הספר נפגשים ועולים מחדש כל האירועים והדמויות שהוזכרו עד כה בספר, בזמן משפט של המשטר הקומוניסטי נגד מונדט עצמו.
הסופר מצליח להביא למפנה מפתיע במיוחד בעלילה, כשבמהלך המשפט, מתחוורת לקורא השפעתם של כל הפרטים השוליים לכאורה שהוזכרו בחלק הראשון על גורלם של הגיבורים בסיפור.
בספר מופיע כדמות משנה גיבורו הנודע של לה קארה, ג'ורג' סמיילי, כעמיתו של גיבור הספר, אלק לימאס.
סמיילי הוא זה אשר מחפש אחריו ומנסה לסייע בידו.
לבסוף, זהו סמיילי הממתין לחלץ את לימאס בעת שזה מנסה לטפס מעל חומת ברלין.
מקומו של הספר בקטגוריית מותחני הריגול
הספר זכה לביקורות משבחות והפך לרב-מכר בינלאומי.
גרהם גרין, מבולטי הסופרים הבריטיים של התקופה, כתב עליו ביקורת נלהבת אשר סייעה להכרה בג'ון לה קארה כסופר מקורי.
הספר נבחר על ידי המגזין TIME כאחד מבין "מאה הרומנים הטובים ביותר שנכתבו בשפה האנגלית", ובשנת 2006 דורג על ידי המגזין פאבלישרס ויקלי כ"מותחן הריגול הטוב ביותר שנכתב אי פעם".
ספרו של לה קארה עמד בניגוד לספריו של סופר הריגול המצליח של אותה תקופה, איאן פלמינג, שיצר את דמותו של ג'יימס בונד.
דמויותיו של לה קארה היו מורכבות יותר, אפלות ולעיתים גם שפלות יותר.
עולמו לא חולק לשחור ולבן, טובים ורעים (לאורכו של הספר כלל אין זה ברור לקורא מי הם ה"טובים" בעלילה ומי הם ה"רעים").
הספר עובד לסרט בשנת 1965, ובשנה זו זכה בפרס אדגר מטעם אגודת סופרי המסתורין של אמריקה.
את הסרט "המרגל שחזר מן הכפור" ביים מרטין ריט.
את דמותו של לימאס גילם השחקן ריצ'רד ברטון, ואת דמותו של סמיילי גילם השחקן רופרט דייוויס.
בשנת 2018 נודע כי רשת BBC מפתחת מיני סדרת טלוויזיה בשם "המרגל שחזר מן הכפור", בכיכובו של איידן גילן כלימאס.
המרגל שחזר מן הכפור / ג'ון לה קארה; עברית: יהודית אביטל, תל אביב: הוצאת לדורי, 1964.
המרגל שחזר מן הכפור / ג'ון לה קארה, מאנגלית: עדית זרטל, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ג-1983.
המרגל שחזר מן הכפור - עם הקדמה חמשים שנה אחרי / ג'ון לה קארה, מאנגלית: עדית זרטל, תרגום ההקדמה: ארז אשרוב, תל אביב: זמורה-ביתן, תשע"ג-2013.
המקראות הקיסריות של עידן טאיפינג (בסינית מסורתית: 太平御覽; בסינית מפושטת: 太平御览; בפין-יין: Tàipíng Yùlǎn, טָאיְפִּינְג יוּ'לָאן) הן אנציקלופדיה מקיפה שנכתבה בשנים 977–983 על ידי שלושה עשר מלומדים שמונו לצורך המשימה מטעם שושלת סונג בזמן שלטונו של הקיסר טָאיְדְזונְג.
בתפקיד העורך הראשי שימש לִי פָאנְג, אשר היה אחראי גם על שתי יצירות נוספות מתוך ארבעת הספרים הגדולים של סונְג: הרשומות הנרחבות של עידן טָאיְפִּינְג והיצירות העזות של גן הספרות.
היצירה מחולקת ל-1,000 כרכים המסווגים ל-55 חלקים, מורכבת מ-5,363 ערכים, וכוללת כ-4.7 מיליון סימניות.