tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1949 פוצל המשרד למשרד האוצר של גרמניה המערבית, בשם משרד האוצר הפדרלי (Bundesministerium der Finanzen) ומשרד האוצר של גרמניה המזרחית, אלה אוחדו מחדש ב-1990 עם איחודה של גרמניה מחדש.
ב-1999 משרד האוצר הגרמני עבר לברלין והתמקם בבית דטלף-רובדר.
הבניין נבנה בתקופת גרמניה הנאצית והיה בניין מיניסטריון האווירייה בברלין, מרכז המטה האווירי של גרמניה (לופטוואפה).
כשנפתח המבנה עצמו הוא היה בניין המשרדים הגדול בעולם בתקופתו.
הבניין מעוצב בסגנון פשיסטי ושמרני יחסית, והיה ממוקם בקריית הממשלה של גרמניה הנאצית, בסמוך למטה של אדולף היטלר.
צמוד למבנה ניצב מטה הגסטפו בנוסף.
על קיר המבנה מופיע ציור קיר קומוניסטי מתקופת מזרח גרמניה המתאר בעל ואישה, פועלים, בנאים וצועדים.
משרד האוצר אחראי על כל היבטי מדיניות המס וההכנסות בגרמניה וממלא תפקיד משמעותי במדיניות האיחוד האירופי.
נכון לשנת 2020, המשרד מאורגן במחלקות הבאות:
מחלקה E - מדיניות אירופית
מחלקה L - מחלקת ניהול
מחלקה Z - המחלקה המרכזית
מחלקה 1 - סוגיות של מדיניות כלכלית; המדיניות הפיננסית והמוניטרית הבין־לאומית
מחלקה 2 - תקציב פדרלי (אחראית על הכנת תקציב המדינה)
מחלקה 3 - מכס, מע"מ, חובות Excise
מחלקה 4 - מחלקת מס - מסים ישירים
מחלקה 5 - יחסים פיננסיים פדרליים, חוקי המדינה ועניינים משפטיים
מחלקה 6 - טכנולוגיית מידע; עבור מינהל הכספים הפדרלי
מחלקה 7 - מדיניות השוק הפיננסי
מחלקה 8 - הפרטות, אחזקות ונדל"ן פדרלי
שלוש ועדות ייעוץ עצמאיות תומכות בעבודה של משרד האוצר הפדרלי עם המומחיות שלהן:
הוועדה המייעצת המדעית - תומכת בעבודת המשרד באמצעות דעות מדעיות ודעות בנושאי מדיניות פיננסית.
ועדת FinTechCouncil - מייעצת בנושאי דיגיטציה בשוק הפיננסי, בינה מלאכותית ובלוקצ'יין.
הוועדה המייעצת למימון בר־קיימא - מייעצת לממשלה הפדרלית על פיתוח ויישום של אסטרטגיית מימון בר־קיימא שלה.
למשרד האוצר יש, בין היתר, פיקוח משפטי וטכני על הרשויות הפדרליות הבאות:
הרשות הפיקוחית הפיננסית הפדרלית (BaFin)
הסוכנות הפדרלית לייצוב שוק פיננסי (FMSA)
המכון הפדרלי למשימות נדל"ן (BImA)
המכון הפדרלי לפעילויות מיוחדות הקשורות להתאגדות (BvS)
המשרד הפדרלי המרכזי למיסוי (BZSt)
המרכז הפדרלי לטכנולוגיה מידע (ITZ Bund)
משרד האוצר (ביפנית: 財務省, תעתיק: זאימוּ-שוֹ) הוא משרד בממשלת יפן האחראי על קביעת המדיניות הכלכלית של יפן.
מקורו של המשרד הוא באוֹקוּרה-שוֹ (大蔵省), ששימש אוצר המדינה בתקופת הייאן (המאה ה-6).
כשנוסדה המערכת השלטונית המודרנית לאחר רסטורציית מייג'י, נוסד גם משרד האוצר בתור הגוף האחראי על כספי הציבור ועל נושאים מוניטריים.
בעבר החזיק משרד האוצר בהשפעה רבה בתוך הממשלה, אך לאחר מספר שערוריות פיננסיות בשנות ה-90 החל לאבד אותה בהדרגה, בעיקר לאחר הקמת הסוכנות לשירותים פיננסיים.
בנוסף, חוקק הדיאט של יפן את חוק בנק יפן ב-1998, שבמסגרתו עברה השליטה על המדיניות המוניטרית של המדינה לידי בנק יפן, דבר שהפחית עוד יותר מסמכויותיו של משרד האוצר.
אף על פי כן, מקיים משרד האוצר היפני מדיניות סחר בינלאומי פעילה, ותורם לחיזוק דמויה של יפן כמעצמה כלכלית.
העומד בראש המשרד הוא שר האוצר, חבר בדיאט של יפן שנבחר על ידי ראש הממשלה.
החל מ-1 באוקטובר 2024 ממלא קאטסונובו קאטו תפקיד זה.
משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים הוא סוכנות של האומות המאוחדות האחראית לסיוע הומניטרי באזורי מצוקה בעולם.
המשרד הוקם בדצמבר 1991 בהחלטת העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
גוף זה נועד לחזק ולרכז את תגובת האו"ם במצבי חירום ואסונות טבע.
מנובמבר 2024 בראש המשרד עומד טום פלטשר.
המשרד מיזג לתוכו ארגונים מוקדמים יותר של האו"ם שעסקו בנושאים הומניטריים - המחלקה לעניינים הומניטריים (DHA) ומשרד הסעד לנפגעי אסונות (UNDRC) - למשרד מאוחד בעל מעמד משקיף בקבוצת הפיתוח של האו"ם.
המשרד מספק מגוון שירותים המאפשרים תגובה יעילה במקרים של אסון הומניטרי.
הוא מתאם תגובה הומניטרית, ועוסק בהסברה הומניטרית וניטור מימון הומניטרי.
משרדים אזוריים של הארגון נמצאים בכל היבשות, ובין השאר בערים: פנמה סיטי, דקר, קהיר, יוהנסבורג, בנגקוק, וירושלים.
וכן במדינות: אפגניסטן, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, צ'אד, קולומביה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אתיופיה, חוף השנהב, סרי לנקה, סודאן (כולל משרד בג'ובה, דרום סודאן), סוריה וזימבבואה.
צוותי ליווי ותמיכה יושבים בניו יורק ובז'נבה.
צוות הארגון מונה כ-1,900 עובדים.
בשנת 2002 הוקמה שלוחה של הארגון כדי לטפל באוכלוסייה הפלסטינית, והיא מכונה "משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים בשטח הפלסטיני הכבוש".
השלוחה פעילה בירושלים ובשטחי הרשות הפלסטינית במטרה, כעולה מפרסומיו, לתאם את המאמצים הבינלאומיים למניעת פגיעה במצב ההומניטרי בשטח זה.
מרכזו של שלוחה זו בירושלים ויש לו סניפים בערים שכם, רמאללה, חברון ועזה.
בית המשפט העליון דחה את ערעורה של המדינה על פסק דינו של בית המשפט המחוזי בעתירה מנהלית אשר חייב אותה למסור לארגון "גישה" מסמך הידוע כ"מצגת הקווים האדומים" שבו מחושבת כמות קלוריות המינימלית הדרושה לקיומם של תושבי רצועת עזה, זאת כחלק מהגבלת העברת טובין לרצועה שהייתה בתוקף עד יוני 2010.
ביהמ"ש קבע כי אף אם מדובר במידע שעשוי להיחשב ל"ענייניה הפנימיים" של הרשות, בהתאם לחיסיון היחסי שבסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע, הרי שכל עוד לא נימקה הרשות מדוע אין למסור את המידע, היה עליה למוסרו.
כך גם העיר השופט עמית כי היה על הרשות לבחון מסירת חלקים מהמידע, בהתאם לסעיף 11 לחוק וכן כי אין חשש של ממש לביטחון מעצם כך שלא דובר במסמך שאומץ.
השופט עמית שכתב את דעת הרוב, קבע עוד כי העובדה שחלקים מהמידע פורסמו בכלי התקשורת זה מכבר מקלה על האפשרות לפרסם את המידע, אך היה בדעת יחיד לעניין זה כאשר הש' חיות והש' ג'ובראן לא ראו בעובדה זו כשיקול מכריע בהחלטה.
פסק הדין בעל חשיבות רבה שכן הוא תוחם במידת מה סייגים שונים לחוק.
חוק חופש המידע נחקק על ידי הכנסת במאי 1998 ונכנס לתוקפו במאי 1999. החוק קובע את זכותו של כל אזרח לקבל מידע מרשות ציבורית באופן שיאזן בין החופש למידע ובין שמירה על ביטחון המדינה, הזכות לפרטיות וכדומה.
החוק קובע מי רשאי לקבל מידע, אילו סוגי מידע מותר למסור, וכן החוק מפרט את הנוהל להגשת הבקשה והטיפול בה.
מטרתו של חוק חופש המידע היא להסדיר את זכות המידע לציבור ולאפשר לכל אזרח או תושב לקבל מידע מרשויות השלטון.
הזכות למידע המונחת בבסיסו של חוק חופש המידע היא מיסודותיה של הדמוקרטיה ונתפשת כתנאי להגשמת זכות הציבור לדעת וליכולתו לגבש עמדות ולבטאן, כמו גם להפעיל פיקוח ובקרה על רשויות השלטון ולקחת חלק בעשיה השלטונית ובעיצובה של תרבות שלטונית ראויה.
מדיניות הסגר על רצועת עזה
הסגר על רצועת עזה הוטל על רצועת עזה על ידי ישראל ומצרים החל משנת 2007, זאת בעקבות השתלטות של ארגון החמאס על רצועת עזה, במסגרתה הכריזה ישראל על הרצועה כשטח עוין.
כתוצאה מהכרזה זו חלה הקשחת נהלים בנוגע למעבר סחורות ואנשים במעברי הגבול שבשליטת ישראל.
במסגרת הסגר אפשרה ישראל מעבר של מוצרים בסיסיים בלבד לתוך הרצועה כדי למנוע משבר הומניטארי.
במרוצת השנים, ישראל הקלה על הסגר מספר פעמים ואפשרה כניסה של סחורות שבעבר היו אסורות לכניסה.
הקלות אלו הגיעו בעיקר לאחר שני המבצעים הקודמים ברצועה- "עופרת יצוקה" ו"עמוד ענן", שלאחריו ישראל אפשרה הכנסה של חומרי בנייה לרצועה תחת פיקוח, אולם עצרה זאת בעקבות חשיפת המנהרה ההתקפית ליד קיבוץ עין השלושה.
גישה - מרכז לשמירה על הזכות לנוע
מרכז גישה הוא ארגון זכויות אדם ישראלי שנוסד בשנת 2005 ומטרתו היא "הגנה על הזכות לחופש תנועה של פלסטינים, במיוחד תושבי רצועת עזה, המעוגנת במשפט הבינלאומי ובמשפט הישראלי".
הארגון דוגל בתפיסה על פיה חופש התנועה הוא זכות יסוד אשר מהווה בסיס למימוש זכויות נוספות, ועל כן פועל הארגון במישור המשפטי ובמישור הציבורי לשם שמירה על זכות זו והזכויות הנפגעות מהפרתה.
במישור המשפטי פועל הארגון על ידי פנייה לרשויות המדינה ולבתי המשפט בשמם של אנשים וארגונים אשר זכויותיהם נפגעות, ובמישור הציבורי פועל הארגון על ידי פרסומים בכלי התקשורת השונים לשם הגברת המודעות והרגישות לזכויות האדם של הפלסטינים ותושבי רצועת עזה.
ההליכים שקדמו לדיון בביהמ"ש העליון ועובדות פסק הדין
ערעור על פסק דינו של ביהמ"ש לעניינים מנהליים בת"א - עתירה מנהלית 2744/09 גישה מרכז לשמירה נ' משרד הביטחון.
ארגון גישה עתר לביהמ"ש לעניינים מנהליים בת"א לגילוי מסמכים שונים הנוגעים למדיניות הגבלת העברת טובין לרצועת עזה, זאת לאחר שהבקשה שהוגשה בהתאם להוראות חוק חופש המידע סורבה.
הדיון בפסק דין זה התמקד במסמך המכונה "מצגת קווים אדומים" בו מחושבת כמות הקלוריות המינימלית הדרושה לקיומם של תושבי רצועת עזה.
המדינה סירבה למסור את המסמך בטענה שמדובר הן במסמך רגיש והן במסמך עבודה פנימי שמוגדר כטיוטה ולכן אין חובה לגלותו, זאת בהתאם לחיסיון היחסי המעוגן בסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע לפיו רשות ציבורית אינה חייבת למסור מידע בדבר דיונים פנימיים או טיוטה שנכתבה לצורך קבלת החלטה.
זאת ועוד, ביהמ"ש דחה את טענת המדינה כי מדובר במידע רגיש מכיוון שלא ניתן נימוק משכנע המסביר את רגישותו וכן לא ניתנה סיבה מספקת מדוע מסמך זה רגיש יותר מיתר המסמכים שהמדינה העבירה זה מכבר לארגון גישה.
בנוסף, ביהמ"ש ציין כי מכיוון שמדובר במסמך שעניינו בריאות הציבור, ישנה חשיבות מיוחדת לגלותו.
על כן, הורה ביהמ"ש על גילוי המצגת, ועל החלטה זו הגישה המדינה ערעור.
המדינה טענה כי אין להורות על גילוי מסמך "מצגת קווים אדומים" שכן הוא בגדר "טיוטה" אשר חוסה תחת הסייג המעוגן בסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע:
מתן אפשרות לעובדי הרשות לקיים ביניהם דיאלוג פתוח וגלוי, בלא חשש כי דברים שייאמרו על ידיהם בדיונים פנימיים או בחוות דעת פנימיות ייחשפו לעין כול, נועד אפוא להגן על איכות החלטותיהן של רשויות הציבור ועל האפקטיביות של תהליך קבלתן, וזוהי התכלית המרכזית שביסוד הסייג".
הרשות הציבורית טענה כי אין היא חייבת למסור מידע למרכז גישה לאור רגישות הנושא – המסמך התייחס להעברת טובין לרצועת עזה במסגרת הסכסוך המזוין הקיים בין ישראל לארגון חמאס השולט ברצועה ולא ניתן לנתק את הקשר בין רגישות הסוגיה לרגישות המסמך.
עוד נאמר כי המסמך אינו בעל חשיבות ציבורית שכן לא שימש בסיכומו של דבר בסיס למדיניות שיושמה בפועל לכן המידע אינו רלוונטי ולא קיים אינטרס ציבורי לגלותו.
לבסוף טענה המדינה כי אין מקום להידרש להוראות סעיף 10 לחוק חופש המידע המטיל על הרשות חובה לייחס משקל ראוי לשיקולים השונים בעת סירוב למסור מידע שכן אין מדובר בעניין ציבורי, בריאות הציבור, בטיחותו או שמירה על איכות הסביבה.
לחלופין, לפי הרשות הציבורית, הוראות הסעיף מולאו ועמדה בדרישותיו שכן העבירה זה מכבר מספר מסמכי מדיניות לארגון גישה.
טענות "גישה – מרכז לשמירה על הזכויות לנוע"
בהתבסס על הצעת חוק חופש המידע, טענו מרכז גישה כי זכות הציבור לדעת היא אחת מזכויות היסוד במשטר דמוקרטי, היא מהווה תנאי בסיסי להגשמתו של חופש הביטוי ולמימוש זכויותיו הפוליטיות האחרות של אדם בכל תחומי החיים.
קיימים שני טעמים עיקריים העומדים בבסיס הזכות לחופש המידע והם "הטעם הדמוקרטי" לפיו הזכות לדעת מהווה אבן יסוד של חברה חופשית, ו- "טעם הבעלות" לפיו הרשויות מחזיקות במידע בנאמן של הציבור, שהוא הבעלים של המידע.
מרכז גישה טענו כי המסמך עסק בריכוז נתונים שנאספו בעבודת מטה לצורך דיון בשאלת כמות המזון ולא בהחלפת דעות בין עובדי הרשות, לכן לא מתקיים חשש לאפקט המצנן העומד ביסוד סעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע.
לחלופין טענו מרכז גישה כי בהנחה והמדינה עמדה בסייג של סעיף 9(ב) לחוק, עליה לקיים גם את דרישות המידתיות והסבירות המעוגנות בסעיף 10 ו-11 לחוק חופש המידע.
לפי מרכז גישה, המדינה הסתפקה בטענות כלליות ועמומות ללא מתן הסבר מספק בדבר רגישות המסמך – הרשות הציבורית לא פירטה מדוע מדובר במסמך רגיש, אילו חלקים מהמידע רגישים ובמה שונה מסמך זה ממידע אחר שכבר נמסר על ידי המדינה לארגון.
מרכז גישה טענו כי למדו על המצגת מכתבה שהתפרסמה באמצעי התקשורת בשנת 2009 והמדינה כבר חשפה ממילא שלושה מסמכים בנושא המדיניות: "נוהל הרשאת הכנסת טובין לרצועת עזה", "נוהל מעקב ואומדן מלאים ברצועות עזה" ו"רשימת מוצרים הומניטאריים המאושרים להכנסה לרצועת עזה".
לפי מרכז גישה, פרסומים אלה ממתנים את הפגיעה הפוטנציאלית הטמונה בפרסום המצגת לכן על הרשות הציבורית לגלות את המידע שכן נחלש האינטרס שלא לגלותו בשנית.
עיקר הדיון בפסק הדין מתמקד בסייג של סעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע העוסק במידע בדבר דיונים פנימיים, התייעצויות פנימיות, חוות דעת, טיוטה, עצה או המלצה שניתנו לצורך קבלת החלטה.
תכליתו של הסעיף למנוע את 'האפקט המצנן' (Chilling effect).
אפקט מצנן משמעו רתיעה של חברי הרשות הציבורית מקיום דיון פתוח וגלוי בשל חשש כי דברים שייאמרו על ידם בדיונים פנימיים ייחשפו לעיניי כל, מה שעשוי לפגוע באיכות וכנות הדיונים.
את פסק הדין נתן השופט עמית, אליו הצטרפו השופטת חיות והשופט ג'ובראן, אשר הגיעו לאותה תוצאה אך חלקו על חלק מנימוקיו.
השופט עמית קבע בדעת רוב, בניגוד לקביעת ביהמ"ש בערכאה הקודמת, כי אין לקבוע מראש כי מידע הכולל נתונים שנערכו ונאספו לצורך דיונים פנימיים של הרשות (להבדיל ממסמך המשקף החלפת דעות או הצעות החלטה) אינו בא בגדר החריג שבסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע.
מסקנה שכזו חוטאת, הן ללשון החוק, והן לתכליתו.
במקרה דנן, יש לראות במסמך שבמחלוקת כטיוטה עליה חלה הוראת סעיף 9(ב)(4) לחוק, למרות העובדה שהיא כוללת נתונים עובדתיים אשר שימשו בסיס לדיון.
עם זאת, לא די בכך שהמידע המבוקש נכנס בגדר אחד הסייגים על מנת לפטור את הרשות מגילוי המידע.
בבוא הרשות לשקול לסרב למסור את המידע הנכלל בגדר החריג שבסעיף 9(ב)(4) לחוק, עליה לוודא כי הדבר עולה בקנה אחד עם תכלית החריג (ובמקרה דנן - החשש מפני "אפקט מצנן"), לצד התחשבות ביתר השיקולים הרלוונטיים, לרבות אלה המנויים בסעיף 10 לחוק חופש המידע שעניינו בסבירות וסעיף 11 לחוק שעניינו במידתיות.
השופט עמית קבע, כי בחינת ההחלטה הנדונה בהתאם למסננת של סעיפים 10–11 לחוק מובילה לתוצאה לפיה יש להסיר את החיסיון מעל המסמך, זאת בשל כמה טעמים:
על אף שיש מקרים בהם עצם רגישות הסוגיה תצדיק את אי פרסום המסמך, במקרה הנוכחי לא ניתן כל טעם מספק המסביר את רגישותה המיוחדת של המצגת למול המסמכים שכן הועברו למשיבה.
משלא אומצו מסקנות המצגת, יש לתת משקל מוגבל לשיקולים של ביטחון הציבור בפרסומה.
המדינה כלל לא בחנה את מידתיות ההחלטה, כקבוע בסעיף 11 לחוק חופש המידע, ואת האפשרות לגלות חלקים מהמצגת.
השיקול המכריע בגילוי המסמך לגישתו של השופט עמית- המידע שבמצגת ממילא התפרסם בכלי התקשורת, ולכן נחלש האינטרס שבשמירה על חסיונו.
לדעתו, מכיוון שהפרסום נעשה כדין הנזק שעלול להיות מגילוי המסמך, אם בכלל, לא יעלה על הנזק שיגרם אם המסמך לא יינתן לאחר שחלקו כבר פורסם.
השופט עמית מדגיש כי האיזון בין השיקולים אינו גורף, ויש לבחון כל מקרה לגופו.
על כן ולאור האמור, קובע השופט כי דין הערעור להידחות.
מצטרפת לתוצאה אליה הגיע השופט עמית, אך לגישתה השיקול המרכזי לפרסום המסמך אינו נובע מכך שחלקים מהמצגת פורסמו ממילא בתקשורת.
לגישתה לא ברור כלל האם הפרסום נעשה כדין וגם אם הוא נעשה כדין, אין מדובר בשיקול מכריע היות שמתן משקל מכריע לשיקול שכזה עלול לעודד "הדלפות" וחותר תחת המנגנון שהוסדר בחוק לגילוי מידע על כל האיזונים הקבועים בו.
מצטרף גם הוא לתוצאה, אך חולק על השופט עמית במספר נקודות:
לגישתו, התנהלות המדינה בהליך הנוכחי לא הייתה תקינה ואף חמורה.
מרכז גישה פעלו קרוב לשנה למול המדינה כדי להביא לחשיפת מסמכי המדיניות.
אולם במהלך תקופה זו, המדינה הכחישה את עצם קיומם של המסמכים וסיפקה תשובות כלליות ולאקוניות.
התנהלות שכזו הביאה בפועל לייתור כמעט מוחלט של ההליך כולו.
פונה לקבלת מידע אינו יודע אילו מסמכים מצויים בידי הרשות ואלו אינם, אולם במקרים אלה יש מקום לצפות כי הרשות תפעול ביושר ובהגינות להעברת כלל החומרים המצויים ברשותה, או לדחיית הבקשה באופן גלוי, ברור ומנומק.
סבירות ההחלטה של הרשות: לגישת השופט ג'ובראן, היה מקום להורות על פרסום המצגת ללא קשר לשאלת הדלפתה לכלי התקשורת.
עצם העובדה כי ישנה אפשרות שחשיפת המידע תעורר מחלוקת בציבור אינה עילה להסתרתו.
בהמשך לכך, לגישתו יש לתת משקל מוגבר לאינטרס הציבורי בגילוי המידע מקום שבו עסקינן בתנאי הקיום המינימליים של קבוצה שאין לה כל ייצוג במנגנוני השלטון בישראל.
הסתרת מידע על ידי המדינה מונעת את יכולת התושבים לפקח על פעולות הרשות ולהבטיח כי היא עומדת בהתחייבויותיה.
לגישתו של השופט, אין במצגת האמורה אף לא עמדה אחת, והיא כוללת אך ורק נתונים עובדתיים אשר אינם חושפים ולו מקצת את עמדתם של מי מעובדי הרשות לעניין מדיניות של ישראל לכן אין בחשיפתם כדי ליצור אפקט מצנן להבעת עמדות.
כמו כן, העובדה שהמידע לא שימש לקבלת החלטה לבסוף, אינה טעם ממשי לאי חשיפתו שכן אין בכך כדי להצביע על כל פגיעה שתגרם למדינה מהחשיפה.
אם המדינה רוצה למנוע את הפרסום, ראוי שהיא תציג לביהמ"ש חשש קונקרטי לתוצאות העלולות להתעורר מפרסום המסמך, ולא תסתפק באמירות כלליות בעלמא.
במקרה דנן, לא ניתן כל נימוק בעל משקל לאי פרסום המסמכים, ולפיכך יש להורות על פרסום המצגת.
עתירת המדינה נדחתה, ביהמ"ש הורה על גילוי המסמך.
כמו כן, נקבע בפסק הדין זה, בהתבסס על פסיקתו של הש' עמית, כי גם בהתקיים סייג הקבוע בסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע, על הרשות לערוך איזון בין השיקולים העומדים בבסיס הסייג בבואה לקבוע האם לגלות את המידע.
עת"מ (י-ם) 43334-02-17 בן כספית נ' עיריית ירושלים הש' דראל מצטט את פסיקתו של הש' עמית בנוגע לעמימות שבניסוחו של סעיף 10 לחוק חופש המידע ובהזהירו כי שימוש נרחב בו עלול לרוקן מתוכן את סעיפים 8 ו-9 לחוק.
עת"מ (ת"א) 26599-10-16 התנועה לחופש המידע ע"ר נ' ההתאחדות לכדורגל בישראל קובע כי יש לעשות שימוש במבחן הדו שלבי שהתווה בית המשפט העליון בעניין "גישה", קרי גם בהנחה ומדובר במידע החוסה תחת הסייג של סעיף 9(ב) לחוק, על הרשות לעורך איזונים בין השיקולים המנויים בסעיף 10 ו-11 לחוק.
עע"מ 615/15 פרופ' יאיר אורון נ' ראש אגף הפיקוח על ייצוא ביטחוני קובע כי סעיף 9 לחוק אינו מהווה סוף פסוק וכי גם בהתקיים הסייג, יש צורך לבחון את "מסננת" הסבירות והמידתיות.
סעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע מהווה סייג כללי הפורש חסותו על כל טיוטה ותרשומת פנימית.
הסעיף מקנה לרשות הציבורית שיקול דעת אם למסור מידע בדבר דיונים פנימיים, תרשומות של התייעצויות פנימיות בין עובדי רשויות ציבוריות, חבריהן או יועציהן, או של דברים שנאמרו במסגרת תחקיר פנימי, חוות דעת, טיוטה, עצה או המלצה, שניתנו לצרוך קבלת החלטה.
מדינות רבות בעולם הכירו בצורך לחקיקה שתבטיח את חסיון המידע הנוגע לדיונים פנימיים:
בדומה לחוק חופש מידע הישראלי, גם החוק האנגלי מגדיר את חשיבות הציבור לדעת ולקבל מידע מהרשויות הציבוריות, אולם קיימים שני חריגים הקובעים חיסיון יחסי על מסמכים שנוצרו לצורך הליכים פנימיים: סעיף 35 ו-36 לחוק האנגלי.
סעיף 35 לחוק האמור קובע כי לא יידרשו לגלות מידע בדבר גיבוש ועיצוב מדיניות ממשלתית, תקשורת בין שרים, הליכים של הקבינט, התייעצויות וכדומה.
בדומה לדין הישראלי, בטרם סירוב לבקשת מידע, על הרשות לשקול את אינטרס הציבור בחשיפת המידע.
סעיף 36 לחוק שיורי לסעיף 35 וחל על אותם עניינים ואותן רשויות שעליהם לא חל סעיף 35. בכל מקום של התנגשות בין הסעיפים, סעיף 35 גובר.
סעיף 36(5) לחוק מסמיך גורם מוסמך בכל רשות ולו בלבד הסמכות לסרב למסור מידע בהתאם לבקשת חוק חופש מידע.
בשנת 1985, נחקק חוק חופש מידע הקנדי (Access to Information Act).
סעיף 21 לחוק מציין את החיסיון החל על המידע המצוי בידי הרשות, עצה או המלצה, תהליך קבלת החלטות וכדומה.
בדומה לדין הישראלי, על ראש הרשות להפעיל שיקול דעת בכל סירוב לבקשת מידע ועליו לנמק בפירוט אודות סירובו.
לאחר מכן, בית המשפט יבחן, בכל מקרה לגופו, האם החלטת ראש הרשות הייתה סבירה בנסיבות העניין וראוי להטיל חיסיון על המידע.
הסעיף נועד להתמודד עם "האפקט המצנן" שנגרם בעקבות בקשות מידע על פעילותם של שרים ומנע מהם אפשרות להתבטא בחופשיות, כפי שניתן לראות בדין הישראלי.
חוק חופש המידע נחקק בארצות הברית ב-1966. החוק מכיר בחשיבות זכות הציבור לדעת ומעניק לכל אדם זכות גישה למסמכים של רשויות הממשל הפדרלי ללא צורך בנימוק הבקשה.
אולם, קיימים חריגים לכלל זה, סעיף 5(b) לחוק חופש המידע בארצות הברית למשל, המתייחס לחיסיון מידע פנימי המועבר בין רשויות ותהליך קבלת החלטות.
הסעיף מקיים את אותה תכלית המעוגנת סעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע הישראלי ומנסה להתמודד עם תופעת "אפקט המצנן" תוך עידוד שיח כנה ופתוח על מנת למנוע את הידרדרות איכות קבלת החלטות של הרשות.
בית המשפט דוגל בפרשנות מצמצמת בהפעלת החריג ודורש שני תנאים מצטברים להוכחת הטענה: התנאי הראשון הוא שטרם התקבלה החלטה בנוגע למידע שהרשות מבקשת לחסות.
התנאי השני הוא שהמסמכים מהווים חלק מההליך האינהרנטי של גיבוש המדיניות ומכילים המלצות או הבעת דעה של עובדי הרשות.
כאשר רוצים להפעיל את החריג, נטל ההוכחה מוטל על הרשות.
חוק חופש המידע באוסטרליה נחקק בשנת 1982 בעקבות לחץ ציבורי לחקיקתו.
תכלית החוק היא ליצור זכות כללית לגישה למידע במסמכים שבחזקת הרשות הציבורית, בכפוף לחריגים.
החוק אינו חל על רשויות ביטחון ומודיעין וגופי מסחריים בשוק הפרטי.
סעיף C47 לחוק חופש המידע האוסטרלי קובע כי אין הרשות חייבת למסור מידע הנוגד את האינטרס הציבורי בכל הנוגע להמלצה, דעה, התייעצות או דיון פנימי.
אולם, בדומה לדין הישראלי, אין הרשות רשאית לסרב למסור מידע בצורה גורפת, ללא בחינת כל מקרה לגופו, ועליה להראות כי חשיפת המידע נוגד את אינטרס הציבורי.
ניתן לערער על אי מסירת המידע בפני אומבודסמן, טריבונל מנהלי לערעור או בפני בית המשפט הפדרלי.
עקרון חופש המידע עוגן באמנה המייסדת את הקהילה האירופית.
בשנת 2001, הפרלמנט האירופי ומועצת האיחוד האירופי חקקו את תקנת 1049/2001 שמטרתה לאפשר לכלל הציבור לממש את זכותם לחופש המידע על ידי הנגשת המידע המחוזק בידי הרשות בצורה קלה ונוחה.
אולם, סעיף 4 לתקנה קובע סייג לכלל ומאמץ את מבחן "הפגיעה הרצינית".
המבחן מכפיף את החלת החיסיון למידע הנמצא בידי הרשות רק בהתקיימו והמבחן לא יופעל כאשר קיים אינטרס ציבורי ממשי בחשיפת המידע.
משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית היה הגוף המרכזי של הרשות המבצעת של רוסיה, אשר מינואר 1992 ועד דצמבר 1993 עסק בכל העניינים הנוגעים לענייני ביטחון לאומי.
משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית הוקם ב-24 בינואר 1992 על פי צו של נשיא הפדרציה הרוסית מספר 42 על בסיס סוכנות הביטחון הפדרלית ושירות הביטחון הבין-רפובליקני של ברית המועצות, שפורקו.
הקמת המשרד היה תוצאה של ניסיון לא מוצלח לאחד סוכנויות ביטחון וגופי שיטור לכדי משרד ממשלתי בשם משרד הביטחון והפנים של רוסיה בדצמבר 1991. תקנות על מעמדו של המשרד אושרו בצו נשיאותי מספר 42. גופים טריטוריאליים של משרד הביטחון נקראו מינהלי משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית.
הליך הקמת משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית הסתיים ב-1 ביולי 1992.
במקור משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית כלל גם מחלקות לסיכול ריגול, יחידות מבצעיות, טכניות ואנליטיות שהיוו בעבר חלק מהוועדה לביטחון המדינה של ברית המועצות.
בהתאם לצו הנשיאותי, לצד השר עבדו 8 סגנים, כולל סגן ראשון (אף שבמשך כל זמן קיומו של המשרד, משרה זו לא אוישה).
ביום הקמת משרד, 24 בינואר 1992, מונו גם ראשיו: השר ויקטור בראניקוב, סגנו אולייניקוב ו-5 סגנים נוספים.
ב-12 ביוני 1992 על בסיס הכוחות של הוועדה להגנה על גבולות המדינה של ברית המועצות, שהוקם באוקטובר 1991, הוקם משמר הגבול של רוסיה, שאורגן כחלק ממשרד הביטחון.
בהקשר זה, מספר סגני השר גדל ל-9 אנשים.
ב-15 ביוני, לתפקיד סגן שר הביטחון של הפדרציה הרוסית — מפקד משמר הגבול של הפדרציה הרוסית מונה אלוף שליאטין (ב-8 בנובמבר 1992 הוא קודם לדרגת קולונל-גנרל).
ב-27 ביולי 1993, לאחר עימותים על גבול טג'יקיסטן-אפגניסטן, שליאטין שוחרר מתפקידו ובאוגוסט תפס את מקומו קולונל גנרל ניקולאייב.
באותו יום, ב-27 ביולי 1993, פוטר גם השר בראניקוב (במהלך אירועי ספטמבר — אוקטובר 1993 הוא היה שר הביטחון של רוסיה ותמך בסגן הנשיא אלכסנדר רוצקוי).
למחרת, ה-28 ביולי, לשר הביטחון מונה ניקולאי גולושקו.
ב-18 בספטמבר 1993 צו של הנשיא ילצין אישר את מינוי גולושקו לשר.
עם זאת, זה היה מינוי שלא אושר על ידי המועצה העליונה של הפדרציה הרוסית, כפי שנדרש על פי החוקה באותו זמן (חוקת 1978).
ב-21 בדצמבר 1993 משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית בוטל על פי צו של נשיא הפדרציה הרוסית מספר 2233, המשרד הוחלף בשירות הפדרלי למודיעין מסכל.
ממלא מקום שר הביטחון ניקולאי גולושקו וסגנו, סרגיי סטפאשין, המשיכו לכהן בתפקידיהם גם במסגרת הגוף החדש.
משמר הגבול הפך לגוף נפרד, כשב-30 בדצמבר 1993 הוקם שירות משמר הגבול הפדרלי של הפדרציה הרוסית.
הארגון המחודש של משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית הפדרלי היה הרפורמה המבנית האחרונה בגופי ביטחון הפנים של רוסיה.
לאחר מכן, כל השינויים נעשו בהדרגה, גם בזמן ייסוד שירות הביטחון הפדרלי של הפדרציה הרוסית ביוני 1995 שהיווה בפועל שינוי שמו של השירות הפדרלי לסיכול ריגול ללא ביצוע שינויים מבניים במנגנון ובמצבת כח האדם.
שר הביטחון של הפדרציה הרוסית
שם תקופת כהונה הערות1. ויקטור בראניקוב 24 בינואר 1992 - 27 ביולי 1993 בתקופת המשבר החוקתי ברוסיה כיהן כממלא מקום2. ניקולאי גולושקו 28 ביולי - 21 בדצמבר 1993 ממלא מקום
משרד האוצר הוא המוסד הממלכתי המרכזי של האימפריה הרוסית שהיה אחראי על המדיניות הפיננסית והכלכלית במדינה.
בתקופת שלטונו של איוואן השלישי, הניהול הפיננסי המרכזי היה נתון ל"פריקאזים"; היו 13 כאלה בתקופת שלטונו של הצאר אלכסיי מיכאילוביץ'.
הניהול הפיננסי המרכזי התרכז בעיקר ב"פריקאז האוצר הגדול".
מבין הקולגיות (לשכות) שהקים פיוטר הגדול בשנת 1715, היו האחראים על מימון:
תחת יקטרינה השנייה, על פי צו מ-24 באוקטובר 1780, הוקמה "המשלחת להכנסות המדינה", בשנת 1781 היא חולקה לארבע משלחות עצמאיות:
הראשונה הייתה אחראית על ההכנסה;
הרביעית על גביית פיגורים, חוסרים ושטרות.
כל ארבע המשלחות הוכפפו לשר המשפטים.
קיומן של הלשכות פסק וענייניהם בנושא ניהול כספי הועברו ללשכות המדינה.
פאבל הראשון, על פי צו מ-19 בנובמבר 1796, החזיר חלקית את הלשכות וב-4 בדצמבר של אותה שנה, הוא הפריד בין תפקיד גזבר המדינה לתפקיד התובע הכללי.
כאשר התארגנו מחדש המשרדים בשנים 1810–1811, חולקה ניהול הכנסות המדינה והוצאותיהן בין שלושה גופים:
משרד האוצר, שהיה אחראי על כל מקורות ההכנסה;
אוצר המדינה, האחראי על העברת כספים;
לשכת ביקורת המדינה שהופקדה על ביקורת כל החשבונות.
משרד האוצר המשיך לאסוף גופים ממשלתיים אחרים שבתחום שיפוטו וריכז סמכויות בידיו:
הועבר ממשרד הפנים למשרד האוצר:
1817: מחלקת התעשייה והסחר המקומי;
1824: משרד מיוחד ליחידות אשראי;
עם הקמת המשרד לרכוש מדינה, ממשרד האוצר בשנת 1838יער, נלקחה מחלקת ניהול איכרי המדינה, האדמות, היערות.
ב-27 באוקטובר 1861, המשרד ייסד מוסד פדיון ראשי, שבוטל בשנת 1895. בצו מיום 15 באפריל 1863 מחלקת הכרייה וענייני המלח התארגנה מחדש כמחלקת הכרייה, ובמקום מחלקת המיסים והעמלות הוקמו שתי מחלקות חדשות: מחלקת שכר עבודה ושכר טרחה.
ב-29 באוקטובר 1864 שונה שם מחלקת סחר החוץ למחלקה לאיסוף המכס ומחלקת התעשייה והסחר הפנימי שונתה למחלקת המסחר והתעשייה.
בשנת 1866 בוטל קיומו הנפרד של הממשל הפיננסי של ממלכת פולין והוקמה מחלקה מיוחדת למימון ממלכת פולין, שבוטלה ב-28 בדצמבר 1884. ב-7 ביוני 1872 הונפקה תקנה על מועצת המסחר והתעשייה, שנפתחה במקום מועצות המסחר והתעשייה.
ב-21 בדצמבר 1873 הועברו כל יחידות מחלקת הכרייה (מחלקת הכרייה, מועצת הכרייה, מכון הכרייה והוועדה המדעית לכרייה) לאחריות משרד רכוש המדינה.
עד שנת 1874 המשיכה מחלקת הכרייה להיות חלק ממשרד האוצר.
מחלקת הכרייה כללה את המחלקות הבאות: מטבעות, כריית אוצר, פירות כרייה פרטיים, מכרות זהב פרטיות, פירות כרייה של ממלכת פולין (משנת 1869), פקחים (משנת 1864) וכן חשבונאות.
עם המעבר מ-1 בינואר 1874, מחלקת הכרייה (כמו גם מועצת הכרייה, הוועדה המדעית לכרייה ומכון הכרייה) ממשרד האוצר למשרד רכוש המדינה, מחלקת המטבעות הושארה בתחום שיפוטו של משרד האוצר.
בשנת 1917 משרד האוצר הקיסרי פורק.
משרד האנרגיה של אזרבייג'ן (אזרבייג'נית: Azərbaycan Respublikasının Energetika Nazirliyi) היא סוכנות ממשלתית באזרבייג'ן המופקדת על הסדרת הפעילות בתחום ייצור האנרגיה של אזרבייג'ן.
בראש המשרד עומד פרוויז שחבזוב .
המשרד הוקם על פי צו הנשיאותי מס' 458 ב-18 באפריל 2001. תקנון המשרד אושר בפרלמנט אזרבייג'ן ב-15 במאי 2006. תקנות משרד האנרגיה של אזרבייג'ן אושרו על פי צו נשיאותי מס' 149 ב-11 באפריל 2014.
המשרד מסדיר את פעילות ייצור והפקת אנרגיה.
חברת הנפט הממלכתית של אזרבייג'ן (SOCAR) נמצאת תחת אחראיותו.
ב-11 בינואר 2018 נערכו שינויים מבניים במשרד האנרגיה על מנת לייעל את המינהל והוקמו מחלקות וחטיבות חדשות.
שר האקולוגיה והלכידות הטריטוריאלית הנוכחי הוא כריסטופר ביצ'ו המכהן מיולי 2022.
משרד האוצר (בהינדי: वित्त मंत्रालय; באנגלית: Ministry of Finance) הוא משרד ממשלתי הודי הממונה על ניהול כלכלת הודו.
לאחר המרד ההודי הגדול פורקה חברת הודו המזרחית הבריטית, וסמכויותיה הועבר ב-1858 ישירות לידי הממלכה המאוחדת והראג' הבריטי.
ב-1860 הועברו כל הנושאים הקשורים לסחר הועברו לאחריות המחלקה.
ב-1905 הוקמו משרדי הסחר והתעשייה, וסמכויות המשרד בנושאים אלו הועברה אליהם.
ב-1907 הועברו סמכויות נוספות לידי ממשלות המחוזות והוגברה הפדרליזציה של הודו הבריטית, אך מעמד המשרד הפך לחשוב יותר בייעוץ למושל הודו.
ב-1919 אורגן המשרד בשבע מחלקות משנה: כלכלי כללי, הכנסות, כסף ובנקאות, משכורות, חשבונות ציבוריים, כלכלה צבאית וחשבונות צבאיים.
בנוסף, נקבע כי החלטות בולטות צריכות את אישור המשרד לענייני הודו.
ב-1945 הורחבו שבעה מחלקות המשרד לתשע, הכנסות, רכבות, ביטחון, תקשורת, הוצאות כלליות, מוסדות ציבוריים, תקציב, מימון ותכנון.
עם הקמת ממשלת המעבר ההודית ב-1946 הועמד לראשונה שר הודי בראשות המחלקה.
ליקאת עלי ח'אן מהליגה המוסלמית מונה לשר האוצר בממשלת המעבר, אך עם הקמת פקיסטן ב-14 באוגוסט 1947 עבר לשמש כראש ממשלת פקיסטן.
בממשלת הודו שבראשות ג'ווהרלל נהרו, שהוקמה באופן רשמי למחרת היום ב-15 באוגוסט 1947, מונה ק.
שנמוקהאם צ'אטי לשר האוצר הראשון של הודו.
לאחר עצמאות הודו אורגן המשרד בשלושה אגפים עיקרים: הוצאות, עניינים כלכליים, והכנסות.
ב-1979 הפך אגף ההכנסות לאגף ההכנסות והבטחת הכנסה והוקם אגף בנקאות.
בראש כל אחד מהאגפים הועמד מזכיר הכפוף לממשלה.
במרץ 1985 אוחד אגף הבנקאות עם האגף לעניינים כלכליים.
משרד האוצר אחראי על ניהול מכסים, מוסדות פיננסים ממשלתיים והתקציב ההודי.
שר האוצר מציג את התקציב בפני הפרלמנט ההודי מדי שנה.
שרי האוצר של הודו לפי תקופת כהונתם מס' שם מפלגה התחלת כהונה סיום כהונה תחת ראש הממשלה1ליקאת עלי ח'אןהליגה המוסלמית29 באוקטובר 194614 באוגוסט 1947לואי מאונטבאטן, ג'ווהרלל נהרו (סגן נשיא ממשלת המעבר ההודית)2 ק.
שנמוקהאם צ'אטי הקונגרס הלאומי ההודי 15 באוגוסט 1947 17 באוגוסט 1948 ג'ווהרלל נהרו 3ג'והן מהטי 22 בספטמבר 1948 1 ביולי 19504ס.
נרסימהה ראו 23 ג'סוואנט סינגמפלגת העם ההודית 16 במאי 199621 במאי 1996אטאל ביהארי ואג'פאיי 24 פלניפאן צ'ידמבראםטמיל מניאלה קונגרס1 ביוני 199621 באפריל 1997 ה.
משרד האסטרטגיה הדיגיטלית של הבית הלבן הוא יחידה במשרד הבית הלבן למדיניות, אשר תפקידו לקדם את השימוש בטכנולוגיות דיגיטליות ותקשורת באינטרנט על מנת לתמוך במטרות המדיניות של הנשיא ולקדם את הקשר עם הציבור.
המשרד אחראי לניהול והובלה של אסטרטגיות דיגיטליות בכל תחום, כולל אמצעי תקשורת חברתיים, פלטפורמות אינטרנטיות וחדשנות דיגיטלית המיועדות לקדם את העבודה של הבית הלבן.
המשרד הוקם כחלק מהמגמה הכללית בממשל להסתגל להתפתחות הטכנולוגיה ולנצל את היכולות החדשות של עולם הדיגיטל כדי לשפר את השפעת הממשל על הציבור ולחזק את מערכת היחסים עם הציבור האמריקאי, תוך יצירת קשרים טובים יותר עם המגוון הרחב של קבוצות אוכלוסייה וקהלים.
משרד הוקם תחת נשיאותו של ברק אובמה, כחלק מהתמקדותו בשימוש בטכנולוגיה וחדשנות במדינה.
במהלך כהונתו של אובמה, הבית הלבן הפך להיות מוביל בתחום השימוש בטכנולוגיות דיגיטליות בממשל, והמדיניות הדיגיטלית של הבית הלבן הייתה פוקנציה מרכזית בעבודתו של הממשל.
משרד אסטרטגיית הדיגיטל נועד להבטיח שהממשל יוכל לנצל את כל היתרונות שמציעה הטכנולוגיה כדי להגיע לציבור ולהגיב במהירות וביעילות לשאלות, תהיות ותגובות.
המשרד המשיך להתפתח תחת נשיאותו של דונלד טראמפ וג'ו ביידן, תוך התאמה לפלטפורמות הדיגיטליות החדשות ולצרכים המשתנים של הציבור האמריקאי.
במהלך השנים התפתח המשרד לא רק כמנהל של חשבונות במדיה החברתית, אלא גם כגוף אסטרטגי המתכנן את האופן שבו הבית הלבן יצור קשר עם אזרחי ארצות הברית, במיוחד בשנים האחרונות בהם השפעת האינטרנט והטכנולוגיות הדיגיטליות על הפוליטיקה הגלובלית רק הלכה וגברה.
מטרת המשרד היא למקסם את השפעת המדיניות הממשלתית והנשיאותית באמצעות כלים דיגיטליים וחדשניים.
בין התחומים המרכזיים בהם המשרד עוסק:
ניהול מדיה חברתית: המשרד אחראי לניהול הנוכחות הדיגיטלית של הבית הלבן במדיה החברתית, כולל פלטפורמות כמו פייסבוק, טוויטר, אינסטגרם, לינקדאין, יו-טיוב ועוד.
הצוות במשרד פועל כדי לשדר את המסרים של הממשל, להציג את מדיניות הנשיא ולהגיב לציבור בזמן אמת.
אסטרטגיות דיגיטליות בנושאים מדיניים: המשרד עוזר לפתח אסטרטגיות דיגיטליות שיתמכו בהעברת מסרים על נושאים מרכזיים כגון חקיקה, שינויי אקלים, בריאות, ביטחון לאומי, ותחומים נוספים.
הצוות משתמש בטכנולוגיות דיגיטליות כדי למקסם את קבלת ההכרעות במדיניות ולהגביר את ההבנה הציבורית והמעורבות בנושאים אלה.
קידום תוכן דיגיטלי וחדשנות: המשרד גם פועל לקדם חדשנות בתחום התוכן הדיגיטלי והפלטפורמות השונות, לדוגמה באמצעות יצירת תוכן יצירתי, וידאו, פודקאסטים ובלוגים כדי להפיץ את המסרים בצורה מגוונת וחדשנית.
יצירת אינטראקציה עם הציבור: אחת מהמטרות המרכזיות של המשרד הוא לא רק להעביר מסרים מהבית הלבן, אלא גם להקשיב לציבור ולקיים אינטראקציה עם אזרחים באמצעות פלטפורמות דיגיטליות.
זה כולל קמפיינים לגיוס ציבורי, סקרים דיגיטליים ותגובות בזמן אמת לפניות אזרחים.
ניהול הממשק הדיגיטלי של הבית הלבן: המשרד גם אחראי לניהול האתר הרשמי של הבית הלבן, WhiteHouse.gov, ומוודא שהוא מעודכן, נגיש ומעוצב בצורה שתשרת את הצרכים של הציבור באופן אופטימלי.
המשרד פועל תחת הכוונה של יועץ הנשיא לאסטרטגיה דיגיטלית, והצוותים בו כוללים מגוון אנשי מקצוע בתחום הדיגיטל, התקשורת, התכנון והאסטרטגיה.
מנהלי מדיה חברתית: אלו המופקדים על ניהול חשבונות הבית הלבן ברשתות החברתיות.
מומחים לאסטרטגיה דיגיטלית: המתכננים את הגישה הכוללת של הבית הלבן להגעה לציבור דרך אמצעים דיגיטליים.
מעצבים גרפיים ומפיקי תוכן: היוצרים את החומרים הוויזואליים וההפקות הדיגיטליות עבור הבית הלבן.
אנליסטים דיגיטליים: עוקבים אחר נתונים ומדדים על השפעת האסטרטגיות הדיגיטליות ומספקים נתונים שיכולים לשפר את עבודת המשרד.
משרד האוצר הפלסטיני הוא המשרד האחראי על הכנת תקציבי הרשות הפלסטינית ועל גיבוש מדיניות פיננסית וכלכלית.
מטה המשרד ממוקם בעיר אל-בירה.
ב-1 ביולי 2019, הוציא אבו מאזן צו המשנה את שם המשרד מ"משרד האוצר והתכנון" ל"משרד האוצר".
התפקידים והאחריות של משרד האוצר הפלסטיני הם כדלקמן:
לפתח תוכניות ליישום המדיניות הפיננסית של המדינה, לפקח על השגת וגביית הכנסות הציבור והפקדתן לאוצר, לפקח על ההוצאות הציבוריות ולארגן את החשבונות הקשורים אליהן בהתאם לחקיקה הפיננסית.
ניהול תזרימי מזומנים להבטחת נזילות והשקעות ממשלתיות ישירות בהתאם למדיניות הפיסקלית והמוניטארית.
ללמוד ולנתח תנאים פיננסיים, כספיים וכלכליים ולהעריך מדיניות פיננסית ונוהלי מס.
הכנת טיוטת חקיקה פיננסית הקשורה להכנסות והוצאות הציבור ועבודה לפיתוח ועדכון.
שיתוף פעולה ותיאום עם הרשות המוניטרית הפלסטינית להשגת תיאום בין המדיניות הפיננסית והמוניטרית בשירות הכלכלה הלאומית.
מתן חוות דעת וייעוץ בטיוטות חוקים, תקנות, הסכמים וכל עניין אחר הכרוך בהתחייבויות כספיות.
ניהול והסדרת שכר וניהול ענייני פרישה ותגמולים אזרחיים בהתאם להוראות החוקים והתקנות.
ניהול והסדרת משכורות ומשרדי ממשלה, והכשרה והסמכה של צוות פיננסי וחשבונאי.
שיתוף פעולה ותיאום עם משרדים ומשרדי ממשלה להכשרת כוח אדם פיננסי וחשבונאי.
לימוד ומעקב אחר מקרים היוצרים זכויות לממשלה או מחייבים הגשת תביעות בבתי המשפט המוסמכים.
תיאום עם כלל המשרדים ומוסדות הממשלה בנושא הכנת דו"ח התקציב הכללי.
פיתוח ההנחיות, התקנים והטפסים הנדרשים לניהול פיננסי בתוך משרדים ומוסדות ממשלתיים, והכשרת פקידי כספים במשרדים ליישומם ולשימוש בהם.
ביקורת ומעקב אחר כל העסקאות הפיננסיות, לרבות עמידה בעקרונות חשבונאיים מאושרים כדין, תוך שקיפות ואחריות.
שיתוף פעולה עם כל המשרדים ומוסדות הממשלה להשלמת תקציביהם.
כמו כן, המשרד עוקב אחר ביצוע ההוצאות בהתאם לתקציבים המאושרים וצווי הכספים.
פיקוח על הכספים הפרטיים של הרשות הפלסטינית.
מחויבות לעקרון השימוש בחשבון אוצר מאוחד בכל הנוגע להכנסות והוצאות המנגנון הממשלתי.
מתן אספקה ושירותים משותפים למשרדים ולמוסדות השונים של הרשות הפלסטינית באמצעות מחלקת האספקה הכללית על ידי יישום חוק האספקה הכללית מס' (9) משנת 1998 על מנת להשיג את הטובין והשירותים הטובים ביותר בעלות הנמוכה ביותר ולהדק את הפיקוח לשמירה על כספי הציבור.
מעקב אחר יישום הוראות החקיקה הפיננסית בתוקף.
שם השרמפלגהתקופת כהונה1מוחמד זוהדי א-נשאשיביפת"חיולי 1994 – יוני 20022סלאם פיאדעצמאייוני 2002 – מרץ 20063עומר עבד א-ראזקחמאסמרץ 2006 – יוני 20064סלאם פיאדהדרך השלישיתמרץ 2007 – מאי 20125נביל קסיסעצמאימאי 2012 – מרץ 20136סלאם פיאדהדרך השלישיתמרץ 2013 – יוני 20137שוקרי בשארהעצמאייוני 2013 – 31 במרץ 20248עומר אל-ביטארעצמאי31 במרץ 2024 – היום
המשרד פועל להשגת מטרותיו באמצעות מנגנוני ואמצעי העבודה הבאים:
גיבוש ויישום מדיניות פיננסית המסייעת בייצוב התנאים הכלכליים, מעוררת השקעות ועידוד המגזר הפרטי, מסייעת לצמיחה בהכנסה הלאומית, מתמקדת במתן הזדמנויות עבודה ובהעלאת רמת החיים.
פיקוח על גביית וקבלת הכנסות וארגון חשבונות נלווים בהתאם לעקרונות חשבונאיים מאושרים, תוך אימות יישומם על פי לוחות הזמנים והחקיקה הרלוונטית.
פיקוח על ההוצאות בשלבים שונים והקפדה על ביצוע ההוצאה בהתאם לחקיקה, במיוחד בכל הנוגע לחוק התקציב הכללי.
הכנת הצעת חוק התקציב הכללי מדי שנה.
ניהול מקורות מימון שונים, לרבות מענקים והלוואות, ניהול הרישומים והחשבונות הנדרשים ומעקב אחר תשלום הקרן והריבית במועד.
ניהול רישומים כספיים, מאזני בוחן ודו"חות המציגים את הנכסים וההתחייבויות של הרשות בתום כל תקופה (חודשית, חצי שנתית, שנתית).
פיקוח ומעקב אחר כספי הרשות והזרמת כספי הציבור, והבטחת דיוק עסקאות וניהולן התקין.
להבטיח את זמינות הנזילות במזומן הנדרשת כדי לעמוד בדרישות ההוצאות הממשלתיות ובתשלומים.
ביצוע ביקורות ופיקוח על כל הפעילות הפיננסית של משרדים ומוסדות ממשלתיים.
קביעת תקנות ונהלים להסדרת מס הכנסה, מכס ובלו.
פיתוח חקיקה פיננסית המבטיחה הכנסות שונות, הבטחת חלוקת נטל להשגת צדק חברתי ועידוד השקעות.
הכנה ועיבוד הסכמים הקשורים למימון חיצוני, בתיאום עם מדינות תורמות ומוסדות מקומיים רלוונטיים.
השתתפות בכל משא ומתן או פגישות הקשורות להיבטים פיננסיים וכלכליים.
הקמת היסודות והסטנדרטים לניהול חשבונות של נאמנויות בפרויקטים של פיתוח הניתנים על ידי מדינות תורמות.
פיתוח החקיקה הדרושה להסדרת הרכש הממשלתי ומעקב אחר היישום והפיקוח על הליכי הרכש.
הסדרת משכורות וזכויות פרישה לעובדי ממשל אזרחי וצבאי ופיתוח החקיקה הדרושה לשם כך.
הכשרת עובדי הרשות הלאומית בתחום הפיננסי ופיקוח על ביצוע עבודתם.
ניתוח נתונים פיננסיים ומדדים כלכליים ולימוד השפעתם על מגזרים שונים.
הכנת דו"חות תקופתיים להערכת מצבה הפיננסי של הרשות הפלסטינית לתמיכה בתהליך התכנון הפיננסי ולמתן תמונה שקופה של המצב הפיננסי, החשובה לקבלת תמיכה ממדינות תורמות.
הכנת טפסים, רשומות ומסמכים פיננסיים לארגון מחזור המסמכים.
משרד האו"ם ללוחמה בטרור הוא משרד של מזכירות האו"ם האחראי על קידום שיתוף פעולה בין-לאומי במאמצי המלחמה בטרור, בחינת הסיבות וההשפעות של טרור וקיצוניות אלימה, וארגון מאמצים למניעת טרור וקיצוניות.
המשרד הוקם בשנת 2017 בהחלטה שאושרה בעצרת הכללית של האו"ם.
תחת UNOCT נמצאים (CTITF) והמרכז ללוחמה בטרור של האו"ם (UNCCT).
ה-UNOCT אושר בהחלטת העצרת הכללית של האו"ם ב-15 ביוני 2017 כחלק מיוזמתו של מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש להעביר את תפקידי הלוחמה בטרור מהמחלקה לעניינים פוליטיים ולבניית שלום של האומות המאוחדות (DPPA).
, איש שירות החוץ של רוסיה, מונה כתת-המזכיר הכללי הראשון האחראי על UNOCT, החל מ-21 ביוני 2017.
משרד ההגנה או משרד הביטחון הוא המשרד הממשלתי האחראי על הצבא במדינות ריבוניות.
בעבר נהגו לקרוא למשרדים אלה בשם משרד המלחמה.
שר הביטחון הוא בדרך כלל אדם בעל תפקיד מפתח בקבינט הממשלתי.
במרבית המדינות נחשב תפקיד שר ההגנה לחשוב ביותר מבחינה פוליטית, לפעמים, במיוחד במדינות לא דמוקרטיות הוא חשוב אף יותר משר החוץ.
לעיתים, בפרט בתקופות מלחמה, ראש הממשלה מחזיק גם בתפקיד של שר ההגנה.
במשטר צבאי, לרוב שר הביטחון הוא גם ראש הממשלה או ראש המטה הכללי.
ברוב המדינות הדמוקרטיות שר ההגנה יהיה אזרח, כאשר הצבא למעשה כפוף לאזרחים; אולם ישנן מדינות, בדרך כלל פחות דמוקרטיות, שבהן שר ההגנה לובש מדים והוא איש צבא.
בישראל שר הביטחון הוא אזרח, אך פעמים רבות מדובר במי שהיה קצין בכיר, שזמן לא רב לאחר שפשט את מדיו מונה להיות שר הביטחון.
המחלקה הפדרלית לביטחון, הגנה אזרחית וספורט (שווייץ)
משרד הבריאות הוא אחד ממשרדי הממשלה בישראל.
אחראי על נושא הבריאות בישראל.
תחומי האחריות של המשרד הם:
אחריות על מערכת הבריאות בישראל, כולל בתי חולים, מרפאות, ומוסדות רפואיים אחרים.
בקרת ומניעת מחלות – אחריות על כלל הפעילות בתחום הבריאות בישראל, ובין היתר: רפואה מונעת, בריאות הציבור, בריאות הסביבה, בריאות תלמידים ועובדים, וקידום בריאות.
אחריות על רישוי מקצועות הבריאות, ופיקוח על העיסוק במקצועות אלה בישראל.
עם בעלי המקצוע בתחום זה נמנים, בין היתר, רופאים, רופאי שיניים, אחיות, מיילדות, רוקחים, דיאטניות, מרפאים בעיסוק, פיזיותרפיסטים, פסיכולוגים, ועוד.
אחריות על פיקוח על פעילות קופות החולים לפי חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
אחריות על נושאים נוספים כגון מחקרים רפואיים בבני אדם ובבעלי חיים, פיקוח על פעילות מגן דוד אדום, שותפות בפיקוח על נושאי איכות הסביבה יחד עם המשרד להגנת הסביבה, פיקוח על ייצור וייבוא מזון, תרופות וכדומה.
משרד הבריאות הוא המחזיק והמפעיל של בתי החולים הגדולים במדינה, ותקציבו הוא התקציב השלישי בגודלו בממשלה (לאחר משרד הביטחון ומשרד החינוך).
למרות זאת, למשרד עוצמה בתוך הממשלה בגלל חברותו בארגון הבריאות העולמי.
בדרך כלל התמנה המנכ"ל מבין מנהלי בתי החולים הממשלתיים, או קציני רפואה ראשיים לשעבר, אך בתחילת המאה ה-21 הפך התפקיד לפחות אטרקטיבי, ונוצר קושי למצוא מועמדים מתאימים המעוניינים בתפקיד.
משרד הבריאות הוקם על בסיס מחלקת הבריאות של הוועד הלאומי.
כבר באפריל 1948 נעשו הכנות להתחלת פעילות משרד הבריאות בתל אביב ב-15 במאי של אותה השנה.
בשנת 2001 תקציב משרד הבריאות עמד על 13.1 מיליארד ש"ח.
בשנת 2025 תקציב משרד הבריאות עלה ל-61.3 מיליארד ש"ח.
מטה משרד הבריאות מחולק לחטיבות ואגפים העוסקים בקביעת מדיניות ביחס לנושאים השונים עליהם אחראי המשרד.
כמו כן פועלות שבע לשכות בריאות מחוזיות ועוד כתשע לשכות נפתיות כיחידות שטח של המשרד, האחראיות על ביצוע תפקידי המשרד ברמה המקומית.
המשרד, כיחידות סמך, מספר בתי חולים כלליים, בתי חולים לחולי נפש ומרכזים גריאטריים.
לשכות הבריאות מפעילות כיחידות סמך שלהן שירותים רפואיים בקהילה כגון תחנות לבריאות המשפחה, או תחנות אם וילד (טיפת חלב).
משרד הבריאות מספק שירותי בריאות לציבור באופן ישיר מכוח חוק ביטוח בריאות ממלכתי, בתחומי רפואת התלמיד, בריאות הנפש, רפואה מונעת, גריאטריה ורכישת מכשירי שיקום ועזרים לניידות.
למשל, בפברואר 2020 הוקם מוקד טלפוני לגמילה מעישון.
הוא איפשר לכל מעשן לפנות בחינם ובלי הפנייה, ולקבל סיוע מקצועי במשך 6 שבועות.
הבניין המרכזי של המשרד, בו יושבים שר הבריאות והנהלת המשרד, נמצא במגדלי הבירה בירושלים (לשם עבר במהלך שנת 2013 לאחר שהיה שנים רבות בשכונת סן סימון בעיר).
יחידות ושלוחות של המשרד נמצאות במקומות רבים בארץ.
אחראי על הסדרה, בקרה ופיקוח על מערכת הבריאות דרך מנהלי הרפואה, הסיעוד, בריאות הציבור, חטיבת הבריאות, פיקוח על קופות החולים וגופי המטה השונים של המשרד.
אחראי על אספקת שירותי הבריאות שבאחריות המשרד ועל תפעול של בתי החולים בבעלות הממשלה.
מהווה גוף מקצועי, מרכזי בתחום הרכש וניהול הנכסים במערכת הבריאות הממשלתית, הפועל לטובת יישום מדיניות, ומקסום היתרון לגודל של המערכת הממשלתית והקניית כלים וגיבוש מדיניות רכש וניהול הנכסים לעוסקים בתחום.
מינהל תכנון, פיתוח ובינוי מוסדות רפואה
פועל הן כגוף ביצוע המופקד על יישום תוכניות בנייה ותשתיות והן כגוף מטה המגבש תוכניות לפיתוח מערכת הבריאות, קביעת סטנדרטים, פרוגרמות, הנחיות תכנון ונוהלי תפעול ואחזקת מערכות אלקטרומכניות.
עוסקת בתיאום מדיניות מקצועית, קידום בריאות ורפואה מונעת מול הגורמים הרלוונטיים במשרד ומחוצה לו.
גוף רגולטורי וקובע מדיניות שבמסגרת פעילותה, אחראית על קביעת סטנדרטים ומדיניות תוך ניהול בקרה ופיקוח על יישומם.
מובילה תהליכים לשיפור השירות הרפואי לאזרח, איכות הטיפול וחיזוק הרפואה הציבורית.
שותף בתכנון ובהקמת מערך המידע בתחום הבריאות, במטרה לסייע למקבלי ההחלטות במערכת הבריאות.
אחריות זו כוללת ניהול מידע, איסוף מידע אמין, בקרה שוטפת על המידע, מיפוי המידע הקיים, תחקור המידע, איתור חריגים, הגדרות וחישוב מדדי בריאות, הפצת מידע ומענה שוטף לשאילתות.
אחראי על הערכות מערך האשפוז, הרפואה בקהילה ומגן דוד אדום לקליטה ולטיפול בנפגעים קונבנציונליים ובלתי קונבנציונליים, באירועים רבי-נפגעים בחיי יומיום ובעיתות מלחמה, תוך מתן טיפול רפואי נדרש לאוכלוסייה
האגף לרפואה כללית אחראי על פיקוח בקרה ורגולציה של מוסדות רפואיים.
אחראי על קביעת מדיניות בטיפול בקשישים בכל המסגרות הטיפוליות ועל הטמעת הסטנדרטים שנקבעו, אחראית על מימון האשפוז הסיעודי על ידי המדינה ("קודים"), אחראית מקצועית על הגריאטריים המחוזיים ועל מנהלי בתי החולים הגריאטריים הממשלתיים, מנהלת את צוות האגף לגריאטריה.
היחידה ארצית למכשירי שיקום וניידות
היחידה אחראית על קביעה ויישום מדיניות משרד הבריאות בתחום מכשירי השיקום והניידות, ניהול מקצועי ותקציבי של מערך העבודה השוטפת, פיקוח, בקרה והדרכה לעוסקים בתחום קביעת סטנדרטים ונהלים, התויות והנחיות מקצועיות, פיקוח ובקרה על ספקי השירות, קיום מערך הדרכה והשתלמויות לעוסקים בתחום, ביצוע תיקונים למכשירי שיקום וניידות, טיפול בפניות הציבור.
עוסקת בקביעת המדיניות והגישה המקצועית לילדים עם הפרעות התפתחותיות.
אנשי המקצוע העוסקים בהתפתחות הילד הם מתחומים רבים: רפואה, מקצועות הבריאות, ועבודה סוציאלית.
היחידה אחראית על יישום תוכנית הפיקוח בנושא בטיחות ואיכות המזון מן החי במסגרת שירות המזון הארצי, קביעת מדיניות וקידום חקיקה בנושא מזון מן החי לרבות למניעת העברת מחלות זואונוטיות מהמזון לבני אדם.
עוסק במחקר ישומי עבור הנהלת משרד הבריאות.
היחידות המרכזיות עוסקות בניהול מאגרי מידע על מחלות כגון רישום הסרטן הלאומי, ביצוע סקרים לאומיים ביניהם: סקר התנהגויות בריאותיות, סקרי תזונה, פעילות גופנית, פרסום דוחות תקופתיים על מצב בריאות האוכלוסייה, ניטור תחלואת שפעת, ניהול בנק סרומים לאומי.
הוועדה המייעצת לפי חוק ההיפנוזה
מסדיר פעילותם המקצועית של העובדים הסוציאליים במשרד הבריאות באמצעות נהלים, סטנדרטים פיקוח ובקרה.
יחידה זו הוקמה בשנת 1993. היא מטפלת ברישוי ובפיקוח של אביזרים ומכשירים רפואיים בישראל.
היא עוקבת אחר שיווק האביזרים, בוחנת את ייבואם לישראל ובייצואם למדינות אחרות.
המחלקה פעילה במסגרות מקצועיות שונות במשרד הבריאות ומחוץ לו, כגון ועדות להכללת אמ"רים בסל שירותי הבריאות וועדות תקינה במכון התקנים הישראלי.
במהלך שנת 2010 טיפלה היחידה בכ-8,000 בקשות יבוא חד פעמיות, מעל 2,000 בקשות ועדכונים לאישור לפי צו יבוא חופשי ומעל 50 בקשות לתרומה לרשות הפלסטינית.
כמו כן טיפלה היחידה בכ-1,000 רישומים בפנקס וסייעה ליצואנים.
משרד הבריאות מעניק תוספת שכר לרופאים מומחים העוברים לעבוד מהמרכז לפריפריה, אך ביטלו אפשרות זו למתמחים.
בשנת 2006 נקבעו תעריפי אשפוז ושאר שירותים כשמחיר יום אשפוז או ניתוח נע בין 188–746,027 ש"ח.
כשמחיר הזמנת אמבולנס נע בין 330–2,500 ש"ח, תלוי במרחק והאם היה עילה סבירה להזמין את האמבולנס.
בהוראת פרק י"א בחוק ביטוח בריאות ממלכתי הוקמה במשרד הבריאות המועצה לביטוח הבריאות הממלכתי (או בשמה המקוצר מועצת הבריאות), מועצה מייעצת בת 46 חברים לייעוץ לשר במגוון תחומים.
טרם נקבעה חקיקה שתחייב רופאים להציע לבני זוג לבצע בדיקה גנטית לבדיקת אפשרות למחלות והתאמה גנטית טרם נישואים.
טרם נחקקו חקיקות המחייבות פיטורי עובדים לאחר מקרה של הפרת שמירה על סודיות רפואית, או במקרה של התעללות בחוסים מצד מטפלים/ות, אחים/יות, רופאים/ות וכו'.
אף על פי שמשרד הבריאות ממשיך לקבל פניות שבועיות בנושא זה, הן מצד התקשורת והן מצד גורמים פרטיים.
טרם הוחלפו כלל מכשירי ה-CT ב-MRI בבתי החולים וקופות החולים הממשלתיים.
בנוסף טרם נחקקו חקיקות שייחיבו רופאים לשלוח מטופלים לבדיקות MRI - במקרה וידרשו זאת, על-מנת להימנע מאפשרות קרינה מבדיקות ה-CT.
עד היום מתעדפים קרובי משפחה של עובדי שירותי הבריאות או מקורבים לבדיקות אלו.
במאי 2023 בעקבות עומסים כבדים ולקחי משברי הקורונה מנכ"ל משרד הבריאות משה בר סימן טוב הקים ועדה לבחינת העבודה בחדרי מיון.
(1902-1970)הפועל המזרחי14 במאי 19488 באוקטובר 1951הזמניתהחזית הדתית המאוחדתהפועל המזרחיהראשונההשנייה2יוסף בורג
(1913-1970)מפ"ם3 בנובמבר 19552 בנובמבר 1961השביעיתהשמיניתהתשיעית(1)חיים משה שפירא
(1902-1970)מפד"ל2 בנובמבר 196112 בינואר 1966העשיריתהאחת עשרההשתים עשרה(6)ישראל ברזילי
העבודה, לא ח"כהארבע עשרה7חיים גבתי
העבודה22 בדצמבר 196927 ביולי 1970החמש עשרה8ויקטור שם-טוב
מפ"ם27 ביולי 197020 ביוני 1977השש עשרההשבע עשרה9אליעזר שוסטק
חרות20 ביוני 197713 בספטמבר 1984השמונה עשרההתשע עשרההעשרים10מרדכי גור
העבודה13 בספטמבר 198420 באוקטובר 1986העשרים ואחת11שושנה ארבלי-אלמוזלינו
(1957-)הליכוד-גשר-צומתהליכוד18 ביוני 199612 בנובמבר 1996העשרים ושבע18יהושע מצא
(1947-)יש עתיד18 במרץ 20134 בדצמבר 2014השלושים ושלושראש הממשלה בנימין נתניהו (ממלא מקום)הליכוד4 בדצמבר 20144 במרץ 2015(26)ראש הממשלה
(1948-)יהדות התורהאגודת ישראל29 בדצמבר 201917 במאי 202029יולי אדלשטיין
תמונהשם(תקופת חיים)מפלגההשר המכהןתחילת כהונהסיום כהונהממשלהיצחק רפאל
(1914–1999)מפד"לחיים משה שפירא6 בנובמבר 196122 במרץ 1965ממשלת ישראל העשיריתממשלת ישראל האחת עשרהממשלת ישראל השתים עשרהישראל שלמה בן-מאיר
(1926–1974)המערךמפ"םויקטור שם-טוב24 במאי 197114 בפברואר 1974ממשלת ישראל החמש עשרהשושנה ארבלי-אלמוזלינו
(1926–2015)המערךהעבודהמרדכי גור24 בספטמבר 198420 באוקטובר 1986ממשלת ישראל העשרים ואחתאליעזר מזרחי
(1945–)גאולת ישראלאהוד אולמרט25 ביוני 199013 ביולי 1992ממשלת ישראל העשרים וארבענואף מסאלחה
(1943–2021)העבודהחיים רמון4 באוגוסט 199218 ביוני 1996ממשלת ישראל העשרים וחמשיצחק רביןאפרים סנהממשלת ישראל העשרים ושששלמה בניזרי
(1961–)ש"סצחי הנגבי13 באוגוסט 19966 ביולי 1999ממשלת ישראל העשרים ושבעיהושע מצאיעקב ליצמן
(1948–)יהדות התורהאגודת ישראלבנימין נתניהו6 באפריל 200918 במרץ 2013ממשלת ישראל השלושים ושתייםצחי הנגבי
(1957–)הליכוד24 בדצמבר 201414 במאי 2015ממשלת ישראל השלושים ושלושיעקב ליצמן
(1948–)יהדות התורהאגודת ישראל19 במאי 20152 בספטמבר 2015ממשלת ישראל השלושים וארבע10 בינואר 201829 בדצמבר 2019יואב קיש
(1968–)הליכודיולי אדלשטיין25 במאי 2020 13 ביוני 2021ממשלת ישראל השלושים וחמשמשה ארבל
(1983–)ש"סאריה דרעי3 בינואר 202324 בינואר 2023ממשלת ישראל השלושים ושבע
משרד הבנייה והתחזוקה היה ארגון של צי ארצות הברית שפעל בין השנים 1864 עד 1940. המשרד היה אחראי בין היתר על תכנון, בנייה, הסבה, רכישה, תחזוקה ותיקון של ספינות וכלי שיט אחרים של הצי.
כמו כן, המשרד ניהל את המספנות, מתקני התיקונים, המעבדות ותחנות חוף.
ב-20 ביוני 1940, הקונגרס של ארצות הברית העביר חוק שאיחד את תפקידי המשרד עם אלו של משרד ההנדסה, ויצר את משרד הספינות.
משרד הבריאות הרוסי הוא המשרד הממשלתי ברוסיה האחראי להענקת שירותי בריאות ורפואה עבור אזרחי הפדרציה הרוסית.
היסטורית, המשרד היה אחראי גם לענייני רווחה, בדומה למשרד הרווחה הישראלי.
ב-2012, ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב פיצל את הטיפול בענייני הרווחה והקים משרד נפרד העוסק בתחום זה.
עד 2020, אחת מיחידות הסמך החשובות במשרד הייתה הסוכנות הביו-רפואית הפדרלית הנחשבת למרכז למניעת מחלות של רוסיה ומשתף פעולה באופן הדוק עם השירות הפדרלי לפיקוח בתחום הגנת זכויות הצרכן.
בינואר 2020 הועברה לאחריות ישירה של ממשלת רוסיה.
המשרד אחראי גם לפיקוח על הקרן הפדרלית לביטוח בריאות חובה.
בשנת 1916 הוקם לראשונה גוף מדיני לניהול תחום הבריאות ברוסיה, "המינהל הראשי לבריאות המדינה" (Главное управление государственного здравоохранения, ברוסית) אך משרד ממשלתי לענייני בריאות נוצר לראשונה בשנת 1918 בשם הקומיסריון העממי לענייני בריאות, שהפך למשרד הבריאות ב-1946.
בשנת 1963 במסגרת המשרד הוקם מכון המחקר המדעי המרכזי לאפידמיולוגיה.
בשנת 1992 הוקם משרד הבריאות ותעשיית התרופות שהתקיים עד 1996 ופורק.
בשנת 2004 הוקם מחדש כמשרד הבריאות והרווחה.
ב-2012 שינה שמו למשרד הבריאות.
השירות הפדרלי לפיקוח בתחום הבריאות (roszdravnadzor.ru)
משרד ההגנה של אזרבייג'ן (באזרית: Azərbaycan Respublikasının Müdafiə Naziri) הוא המשרד הממשלתי האחראי על הכוחות המזוינים של רפובליקת אזרבייג'ן.
המשרד הוקם לראשונה ב-27 במאי 1918 בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה, לפני השתלטות הצבא האדום על אזרבייג'ן ב-1920. בתקופה הסובייטית המשרד היה לשלוחה האזרית של משרד ההגנה הסובייטי ורק עם הכרזת העצמאות בספטמבר 1991 הפך למשרד ממשלתי עצמאי של אזרבייג'ן.
משרד ההגנה של בלארוס (בבלארוסית: Міністэрства абароны Рэспублікі Беларусь) הוקם ב-20 במרץ 1992 כיורש משרד ההגנה הסובייטי.
זהו המשרד הממשלתי בבלארוס הממונה על הכוחות המזוינים של בלארוס.
שר ההגנה מתמנה לתפקיד על ידי הנשיא ולא על ידי ראש הממשלה.
לצדו, מכהן הרמטכ"ל כסגן השר.
שניהם, שר ההגנה והרמטכ"ל חברים בפורום הביטחוני הבכיר ביותר במדינה, מועצת הביטחון הבלארוסית (Савет бясьпекі Рэспублікі Беларусь).
ב-2009 תקציב משרד ההגנה הבלארוסי עמד על 684 מיליון דולר, שהם מיליארד ו-918 מיליון רובל בלארוסי.
משרד הבריאות, העבודה והרווחה (ביפנית: 厚生労働省, תעתיק: קוֹסֶיי-רוֹדוֹ-שוֹ) הוא אחד ממשרדי ממשלת יפן.
המשרד נוצר כתוצאה ממיזוג בין משרד הבריאות והרווחה לבין משרד העבודה ב-6 בינואר 2001, במסגרת הרפורמות ליעול מוסדות הממשלה.
תפקידו של המשרד הוא לתכנן וליישם מערכות ומבנים חברתיים שיסייעו לאזרחים לאורך כל ימי חייהם, והוא אחראי על תחומים רבים החל מביטוח בריאות, דרך תעסוקה וכלה בסיוע בטיפול בילדים.
המשרד אף אמון על פיקוח פיזור הרעלים של התעשייה ושל החקלאות, פיקוח על מוצרי מזון ותרופות, קביעת תקנים רפואיים בתחום המזון והתרופות ועוד.
העומד בראש המשרד הוא שר הבריאות, העבודה והרווחה, חבר בדיאט של יפן.
החל מ-1 באוקטובר 2024 ממלא טקאמרו פוקואוקה תפקיד זה.
"המשרד להגנה ולוגיסטיקה של הכוחות המזוינים" (בפרסית: وزارت دفاع و پشتیبانی نیروهای مسلح جمهوری اسلامی ایران) או בקיצור "משרד ההגנה האיראני" (MODAFL), הוא משרד הביטחון של הרפובליקה האסלאמית של איראן.
הוא הוקם בשנת 1989, וכפופים לו צבא איראן ומשמרות המהפכה האסלאמית.
נועד לספק מעטפת הגנה באמצעות שורה של תעשיות צבאיות עצמאיות.
הוא הוקם על בסיס איחוד של גופי לוגיסטיקה ורכש שהיו כפופים במקור לצבא ולמשמרות המהפכה, במטרה לייעל ולרכז את הרכש הצבאי.
במסגרת תפקידו אחראי על פיתוח אמל"ח וניהול התעשיות הצבאיות, תחזוקה של אמל"ח קיים, תיאום במסגרת מחקר ופיתוח של האמל"ח וטכנולוגיות צבאיות וכן, ריכוז הרכש מחו"ל.
בניגוד למשרדי ביטחון מקבילים בעולם, אינו אחראי על עיצוב מדיניות הביטחון, סמכות זו נתונה בידי משמרות המהפכה ומטכ"ל הצבא, שאחראים על הכוונת המחקר, הפיתוח והייצור המתבצע תחת משרד ההגנה.
הוא מעורב בתוכנית הגרעין האיראנית ותוכנית הטילים האיראנית ובשל כך הוטלו על הארגון סנקציות על ידי ארצות הברית ואירופה.
הוא אחד משלושת המשרדים בממשל איראן אשר פועלים בתוך גבולות המדינה וגם מחוצה לה.
מלבד צבא איראן ומשמרות המהפכה, כפופים למשרד ההגנה מספר רב של תעשיות צבאיות האחראיות על פיתוחים צבאיים וטכנולוגיות בתחומים מגוונים: אלקטרוניקה, תעופה, מנועים רקטים, חומרים מרוכבים וכו'.
באמצעותם מספק לצבא ולמשמרות המהפכה את מרבית הנשק והציוד המשמש אותם.
בין ארגוני התעשיות שפורסמו בגלוי: