tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף שסמואל נודע לימים בכינוי ההיסטורי שניתן לו ברוח תנועת התחייה הקולוניאלית, "ראש העיר הפטריוטי", הייתה גישתו כלפי מלחמת העצמאות האמריקאית מתונה וזהירה יותר.
אחיותיה של פאוול נטלו חלק פעיל בתנועת ה-"Homespun", אשר ביקשה לעודד ייצור מקומי ולעורר חרם על תוצרת בריטית, אולם לא נראה כי פאוול עצמה הצטרפה למעגל פעילותן.
אף על פי כן, הביעה דאגה כנה מפני הפגיעה בחינוך שנגרמה בעטיה של המלחמה, וכתבה על "היעדרם של בתי ספר נאותים להוראת הדור הצעיר, בייחוד כאשר אכזריותה של המלחמה כמעט והחזירה את האדם למצבו הקדום של פראיות".
על פי ההיסטוריון דייוויד מקסי, בכתביה המאוחרים ניכר כי נטתה לבסוף אל מחנה הפטריוטים ותמכה בעקרונות העצמאות והחירות.
בעת פרוץ מלחמת 1812 באו נאמנותה הלאומית ושנאתה העזה לבריטים לידי ביטוי גלוי.
במכתביה הביעה פאוול הסתייגות חריפה כלפי ספרו של פיליפ סטנהופ, הרוזן הרביעי מצ'סטרפילד, "מכתבים אל בנו", ויחסו המשפיל לנשים.
בדצמבר 1783 כתבה לאחותה מרי כי צ'סטרפילד "בלבל בין תאווה לאהבה, וראה באישה מושא לתאוותו בלבד, ככלי לסיפוק תשוקותיו המושחתות".
היא הזהירה מפני הרחמים שעלולים לגלות נשים כלפי גברים מפתים, אשר עלולים להביא אשת איש אל סף "חורבן מוחלט ובלתי נמנע".
במכתב שנכתב סביב שנת 1784 למריה פייג', בתה של מרי שזה מקרוב נישאה, הזהירה פאוול מפני גברים, אשר מתוך תפיסות אישיות ונאמנות עיוורת למוסכמות, "אינם חפצים למצוא מתחרה בזוגיותם".
לדעתה, נישואין כאלה דרשו מן האישה המשכילה מידה מרובה של עדינות, ריסון עצמי והקרבה הן במרחב הפרטי הן בחיים החברתיים.
על אף היכרותה הקרובה עם ראשי ההגות והמדינאות של זמנה, הביעה פאוול הסתייגות עקרונית ממעורבות נשים בשלטון.
במכתב שכתבה בנובמבר 1785 ציינה:
עם זאת, אף שהיה נהוג בקרב מארחות סלונים להימנע מדיון פוליטי, לא היססה פאוול להביע את דעתה באשר לכישוריהם של מנהיגי האומה ולכיוונה העתידי של המדינה.
ביחס לחליפת מכתבים עם גברים הקפידה הקפדה יתירה על כללי הנימוס והצניעות המקובלים.
כאשר פנה אליה לראשונה בושרוד וושינגטון, לא השיבה על מכתביו אף שהיו מיודדים מזה שנתיים והוא היה אורח קבוע בביתה.
רק לאחר מכתבו השלישי השיבה לו, והזכירה כי אין זה ראוי שתתכתב עם גבר שלא כותב גם לבעלה.
בושרוד וושינגטון היה לאחד מתלמידיה הקרובים וממושפעיה הרוחניים של פאוול.
באיגרותיה אליו הפליגה לעיתים בענייני דת והגות, וניתחה את מקומה של האמונה בחיי היחיד והחברה.
פאוול ייחסה חשיבות עליונה לשימור שמו של ביתה ולשמירת רציפותה של המסורת הפרוטסטנטית במשפחה.
כאשר יורשה, ג'ון הייר פאוול, ביקש ממנה להעניק לו מקדמה ניכרת על חשבון ירושתו הצפויה כדי שיוכל להינשא, סירבה לכך נחרצות.
ארוסתו המיועדת, כך סברה, הייתה אליזבת קייטון, נכדתו של צ'ארלס קארול, מן האצולה הקתולית הבולטת במרילנד.
פאוול ראתה בזיווג זה איום על טוהר המסורת הדתית של המשפחה, והביעה התנגדותה בתקיפות יוצאת דופן.
לאחר מכן כתבה: "הצהרתי באורח חגיגי וברור כי נחלתו של פאוול, הפרוטסטנט הצנוע והישר, לא תועבר, כל עוד ידי משגת למנוע זאת, לאיש מצאצאיו של צ'ארלס קרול מקרולטון".
בתקופה הראשונה לחייהם המשותפים החזיקו בני הזוג פאוול מספר ניכר של עבדים וכן משרתים חוזיים.
מרשמי כנסיית כריסט ציינו את נישואיה של שפחה השייכת ל"מר פאוול" פחות משנה לאחר נישואיהם של בני הזוג בשנת 1769. ברישומי המס המקומיים נרשמה רכישת עבד נוסף באוקטובר 1773 במחיר של מאה ליש"ט.
עם זאת, בשנת 1790 כבר לא הועסקו עבדים בבית פאוול, אף ששכניהם ועמיתיהם המשיכו להחזיק בבעלות על עבדים.[96] לפי העדויות שנותרו, נהג הזוג להעניק יחס הוגן למשרתיהם, ופאוול אף כללה כמה מהם בצוואתה לאחר שנותרה אלמנה.
באחד המקרים הסתכסכה עם משפחת אלכסנדר וילקוקס, לאחר שגייסה לשירותה את טבחיתם, בטי סמית', אשר לא הייתה מרוצה מתנאי עבודתה הקודמים.
פאוול קבעה כי סמית' היא אישה חופשייה ולפיכך רשאית להחליט בעצמה היכן תעבוד.
על אף שנולדה והתחנכה במשפחות בעלות עבדים, נקטה פאוול בשלב מאוחר יותר בחייה עמדה נחרצת נגד מוסד העבדות.
בצוואתה, עם פטירתה בשנת 1830, הורישה אנונה שנתית בת עשרים שנה בסך מאה דולר לאגודה לביטול העבדות בפנסילבניה, בצירוף מסר שנקבע להיכלל בפרוטוקול הארגון, ובו כתבה בין השאר:
עמדתה הנחרצת בנושא העבדות מתועדת כבר משנת 1814, אז החלה לשקול את צוואתה לארגון.
במכתב לעורך דינה כתבה כי תקוותה העמוקה היא לראות את ביטול העבדות מתממש עוד בטרם יסתיים תוקף הצוואה שהותירה.
בספטמבר 1787, עם סיומה של ועידת החוקה בפילדלפיה, התכנסו הצירים לשם גיבושו הסופי של המסמך אשר עמד לייסד את חוקתה של ארצות הברית ולהגדיר את מסגרות השלטון של הרפובליקה החדשה.
על פי המסופר, באותם ימים התנהלה שיחה קצרה וטעונת משמעות בין פאוול ובין בנג'מין פרנקלין, שהפכה לימים לאחת האמרות המזוהות ביותר עם ראשית ההיסטוריה המדינית של האומה האמריקאית.
הציר ג'יימס מקהנרי, שהיה עד לאירוע, תיעד ביומנו כי פאוול פנתה אל פרנקלין בשאלה: "אם כן, מה יש לנו, רפובליקה או מונרכיה?" בהתייחסה למבנה המשטר של המדינה החדשה שזה עתה נוסדה.
פרנקלין, כך העיד מקהנרי, השיב לה במילים שנחרטו בתולדותיה של ארצות הברית: "רפובליקה...
האזכור הראשוני לאנקדוטה ההיסטורית נרשם בידי מקהנרי בעמוד האחרון של יומנו, אשר שימש עדות ישירה לוועידת החוקה.
ברשומה מתוארכת ל-18 בספטמבר 1787 כתב: "גברת שאלה את דוקטור פרנקלין, ובכן, דוקטור, מה יש לנו, רפובליקה או מונרכיה?
רפובליקה, השיב הדוקטור, אם תוכלו לשמרה".
בהמשך אותו עמוד הוסיף הבהרה: "הגברת שאליה כיוונתי היא גברת פאוול מפילדלפיה".
כעבור קרוב לשני עשורים, ב-15 ביולי 1803, פרסם מקהנרי גרסה מורחבת של חילופי הדברים בעיתון The Republican, or Anti-Democrat, כתב עת קצר ימים שראה אור בבולטימור ונודע בעמדתו האנטי-ג'פרסוניאנית הבולטת:
בחודש העוקב נדפסה האנקדוטה בשורה של עיתונים המזוהים עם המפלגה הפדרליסטית, ובהם ה-Middlebury Mercury שבוורמונט, ה-Spectator הניו-יורקי, ה-Alexandria Advertiser שבוירג'יניה וה-Newburyport Herald שבמסצ'וסטס.
בל העלה את ההשערה כי מקהנרי, שהיה פדרליסט מובהק, עשוי היה לשנות פרטים מסוימים בסיפור מתוך מניע פוליטי.
בעוד שבגרסה הראשונית נסבה שאלתה של פאוול על עצם טיבו של המשטר, רפובליקה או מונרכיה, הרי שבגרסאות המאוחרות, שנכתבו בידי מקהנרי עצמו, נוספה שאלה שנייה מפיה של פאוול המרמזת על דיון רחב יותר בשאלה אם תישאר ארצות הברית רפובליקה או שתיהפך לדמוקרטיה.
מקהנרי שב והביא את הסיפור בחיבור פוליטי נוסף משנת 1811 שכותרתו The Three Patriots, שתקף בחריפות את תומאס ג'פרסון, ג'יימס מדיסון וג'יימס מונרו.
בחיבור זה ציין כי חילופי הדברים התרחשו כאשר פרנקלין זה עתה נכנס אל חדרה של פאוול, כנראה בביתה הפרטי.
בשנת 1814, כאשר נשאלה בעניין, הודתה פאוול כי אין ביכולתה לזכור את השיחה, אך גם לא להכחיש את עצם קיומה:
עוד הוסיפה פאוול כי סברה שראתה גרסה של הסיפור בעיתון Daily Advertiser שערך זכריה פולסון, אך לא יכלה להיזכר בתאריך המדויק.
ההיסטוריון בל מציין כי לא עלה בידו למצוא את האזכור האמור בגיליון העיתון, וכי מאחר שהסיפור הופיע במקומות אחרים, ייתכן שפאוול שגתה בזיכרונה באשר למקור פרסומו המדויק, מלבד כתביו של מקהנרי עצמו.
עיבודה של האנקדוטה והצטמצמות חלקה של פאוול
יומנו של מקהנרי על ועידת החוקה פורסם לראשונה במלואו, לרבות הערת השוליים המזכירה את פאוול, בגיליון אפריל 1906 של כתב העת American Historical Review.
פרסום זה היווה את נקודת ההתחלה לתיעוד המחקרי המאוחר של גלגוליה ההיסטוריים של האנקדוטה, כפי שהובאו באתר "Bartleby" ובקובץ הציטוטים של אוניברסיטת ייל, The Yale Book of Quotations.
הסיפור נדפס בשנית ביצירתו המקיפה של ההיסטוריון מקס פאראנד, The Records of the Federal Convention of 1787, שפורסמה בשנת 1911.
במהלך המאה ה-20 חלה שחיקה הדרגתית בתפקידה של פאוול בהיסטוריוגרפיה של הסיפור, אף שתשובתו של פרנקלין נותרה קבועה במסורת האמריקאית.
מקום ההתרחשות הועתק מביתה של פאוול אל מדרגות היכל העצמאות או אל רחובות פילדלפיה, ודמותה הוחלפה תדיר באישה אנונימית, בגברת אלמונית או ב"אזרחית מודאגת".
הילמר באוקהאג, בנאום שנשא בשנת 1940 במסגרת סימפוזיון בוגרים באוניברסיטת שיקגו, ייחס את השאלה לאישה שהציצה מחלון ביתה בשעה שהצירים יצאו לרחוב.
נוסחים שונים של הסיפור שימשו גם כלי רטורי בוועידות המפלגה הרפובליקנית בשנים 1940 ו-1968, שבהן נזכרה השואלת כ"אישה" וכ"אזרחית מודאגת" בהתאמה.
בשנת 1987 פרסם מייקל פ' ריקרדס את ספרו A Republic, If You Can Keep It, ובו כתב כי "כאשר פרנקלין צעד ברחובות פילדלפיה, עצרה אותו אישה סקרנית ושאלה: 'מה הענקת לנו?'".
בביוגרפיה המקיפה מאת וולטר אייזקסון, Benjamin Franklin: An American Life (2003), הופיעה פאוול לא כדמות בעלת חשיבות אינטלקטואלית או ציבורית, אלא כ"גברת חרדה" אשר "ניגשה" לפרנקלין, תיאור המרוקן את מעמדה ההיסטורי ומעמיד אותה כמשקיפה סבילה ולא כשותפה שוות ערך לשיח המדיני.
אייזקסון תיאר את שאלתה בנוסח "איזה סוג של ממשל הענקתם לנו?".
ספרו של השופט ניל גורסץ', A Republic, If You Can Keep It, שראה אור בספטמבר 2019, אינו מזכיר כלל את פאוול, ומייחס את השאלה ל"עובר אורח" שפנה לפרנקלין בצאתו מוועידת החוקה.
באותו חודש, בהודעתה של יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי בדבר פתיחת הליך ההדחה נגד הנשיא דונלד טראמפ, הוענקה השאלה ל"אמריקאים שהתאספו על מדרגות אולם העצמאות".
אנישנשלין ציינה כי מחיקתה של פאוול מן הגרסאות המאוחרות של הסיפור אינה רק עיוות היסטורי, אלא אף תורמת לטשטוש תפקידה של האישה בזירת הייסוד הרפובליקנית ומצמצמת את היכולת לדמיין את נוכחותן של נשים עכשוויות כדמויות מנהיגות בזירה הציבורית.
בשנת 1925 רכש מוזיאון פילדלפיה לאמנות את עיטורי הפנים של בית פאוול, ובכללם גילופי העץ, המסגרות והפרטים האדריכליים המקוריים, שנחשבו לדוגמה מובהקת של עיצוב פנים מן המאה השמונה עשרה.
הסלון הקדמי שבקומה השנייה שוחזר בקפידה ונערך בו תצוגה קבועה המשחזרת את רוח התקופה.
בשנת 1931 נרכש הבית שברחוב סאות' 3 מספר 244 בידי החברה לשימור ציוני הדרך של פילדלפיה, ובשנת 1934 השיב מוזיאון האמנות לעיר את עיקר מרכיבי הפנים שרכש, ובהם קשת הכניסה, קיר עם אח מן הטרקלין האחורי בקומת הקרקע, וכן עבודות טיח, עיטורי תקרה ומסגרות מעץ מן הבית כולו.
באמצעות רכיבים אלה שוחזר בית פאוול בשלמותו ורוהט בפריטי ריהוט וחפצי אמנות מן המאה השמונה עשרה.
בשנת 1938 נפתח האתר לציבור כמוזיאון היסטורי, המשמש עד היום עדות לתרבות החומרית של האליטה הפילדלפית הקולוניאלית.
הסלון הקדמי בקומה השנייה מוצג עד היום במוזיאון פילדלפיה לאמנות, ואילו סלון האירוח משוחזר במוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק.
פאוול נודעה בדקדקנותה בסידור כתביה.
היא נהגה להעתיק במדויק את מכתביה לבני משפחתה ולידידיה, ולחתום כל אחד מהם בשם "אלייזה פאוול".
כמעט חמש מאות ממכתביה שרדו לדורות, ומהווים מקור ראשוני להבנת חייה החברתיים והאינטלקטואליים.
בשלהי שנת 2016 או בראשית 2017 התגלה, בידי אחד מצאצאי ג'ון הייר, אוצר מסמכים שהוסתר בתחתית כפולה של תיבה.
באוסף נמצאו כ-256 עמודים, רובם רישומים כספיים, חשבונות ורשימות מלאי בכתב ידה של פאוול, והם נמסרו כתרומה לחברה לשימור ציוני הדרך של פילדלפיה.
מן הדיוקנאות הרבים של פאוול ששרדו, נמנים כמה בעלי חשיבות אמנותית והיסטורית מיוחדת.
הקדום שבהם הוא דיוקן משוער מן השנים 1755–1759 מעשה ידי הצייר ג'ון וולסטון.
הראשון משני דיוקנאותיה מאת מתיו פראט, "דיוקנה של גברת סמואל פאוול (לבית וילינג)", צויר סביב שנת נישואיה לסמואל בשנת 1769 ונמצא באוסף מוזיאון האמנות של פילדלפיה.
הצייר ג'וזף רייט החל בשנת 1793 בציור דיוקנה של פאוול, אך מותו במהלך מגפת הקדחת הצהובה קטע את מלאכתו, והציור נותר בלתי גמור.
היצירה נתרמה בעילום שם סביב שנת 2020, ומצויה כיום באוסף אגודת הנשים של מאונט ורנון.
דיוקנה השני מאת פראט, "גברת סמואל פאוול", צויר זמן קצר לאחר מות בעלה באותה מגפה.
ההיסטוריון דייוויד מקסי הקדיש ניתוח מפורט במאמרו משנת 2006, A Portrait of Elizabeth Willing Powel (1743–1830), במטרה לקבוע את תאריך היצירה, משמעותה והשתלשלות בעלותה.
מסקנתו הייתה כי הציור מתאר את פאוול כאם שכולה בשנות השמונים לחייה, לבושה שמלה צהובה דמיונית וחשופה, ולא כאלמנה בת חמישים כפי שסברו בעת הזמנתו.
עם רכישת הדיוקן בשנת 1912 בידי האקדמיה לאמנויות היפות של פנסילבניה, יוחסה היצירה בטעות לג'ון סינגלטון קופלי, ייחוס שהופרך שלוש שנים לאחר מכן בידי החוקר צ'ארלס הנרי הארט.
פאוול עצמה קיבלה לאורך השנים פניות רבות מאמנים שייחלו להנציח את דיוקנה, בין אם ישירות ובין אם באמצעות מתווכים, אך דחתה רבות מהן בנימוקי צניעות וטעם אישי.
בשנת 1809 צייר בנג'מין טרוט מיניאטורה שזכתה לשבחה של פאוול על "טעמה המעודן", אף שהעירה כי היא "דיוקן מחמיא יתר על המידה מכדי להיחשב מדויק לחלוטין".
שמונה שנים לאחר מכן יצר תומאס סאלי דיוקן חזה בהשראת אותה מיניאטורה.
פאוול ישבה לפורטרט האחרון שלה בגיל 81 או 82, סביב שנת 1825, בפני הצייר הצעיר פרנסיס אלכסנדר.
ציור זה, הנחשב לאחת העדויות האחרונות לחייה, שמור כיום באוסף של המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון.
אליזבת דומיטיין (1925 – 26 באפריל 2005) כיהנה כראשת ממשלת הרפובליקה המרכז-אפריקאית בין השנים 1975 ל-1976. היא הייתה האישה הראשונה (ובינתיים היחידה) שכיהנה בתפקיד, כנו גם האישה הראשונה שכיהנה כראשת ממשלה של מדינה באפריקה.
למשפחה היה מטע, ואביה עבד בשירות הדואר ואמה הייתה חקלאית.
דומיטיין הייתה הילדה הבכורה והבת היחידה.
היא קיבלה רק הדרכה בסיסית בקריאה וכתיבה בבית ספר קתולי ולמדה בישול ותפירה.
היא בילתה חלק ניכר מזמנה בעבודה בשדה ועזרה במכירת תוצרת חקלאית.
עם זאת, היא למדה להתמודד עם מספרים וביססה את מעמדה כחקלאית ואשת עסקים.
הייתה לה אישיות חזקה ויזמת, מה שהפך אותה לפופולרית בקרב נשות הכפר ולמנהיגה בלתי פורמלית בקהילה.
בגיל 20 היא התערבה במאבק לשחרור.
דומיטיין גייסה את האוכלוסייה באמצעות נאומיה בסנגו, סייעה לאחד קבוצות שונות ויצרה תחושת זהות לאומית.
היא הפכה למנהיגת קבוצת הנשים בתנועת העצמאות, התנועה להתפתחות חברתית של אפריקה השחורה (MESAN).
היא שיתפה פעולה באופן הדוק עם ברתלמי בוגנדה, מייסד התנועה, והפכה לנשיאת המפלגה בשנת 1953. המדינה קיבלה עצמאות בשנת 1960 ודומיטיין שיתפנ פעולה עם הנשיא הראשון של הרפובליקה המרכז-אפריקאית, דויד דאקו, והמפקד העליון, ז'אן-בדל בוקאסה.
היא שימשה כיועצת פוליטית הן למנהיגים והן לאנשים מן השורה, בניסיון ליישב אינטרסים שונים ולשפר את רמת החיים של האוכלוסייה.
דאקו שלט באופן סמכותני והמדינה הפכה במהרה למדינה חד-מפלגתית עם MESAN כמפלגה החוקית היחידה.
בשנת 1965 תפס בוקאסה את השלטון בהפיכה, ביטל את החוקה, פיזר את הפרלמנט ומינה את עצמו לראש המפלגה, המדינה והממשלה עם סמכות חקיקה ומבצעת.
בשנת 1972 הכריז בוקאסה על עצמו כנשיא לכל החיים ומינה את דומיטיין לסגנית נשיא המפלגה.
בשנת 1973 היא הובילה את הקונגרס הלאומי הראשון של חקלאי מרכז אפריקה.
דומיטיין פנתה לאוכלוסייה ושימשה ככוח מאחד שבוקאסה נזקק לו.
בשנת 1974 הוא הכריז על עצמו כמרשל.
היה לו קבינט שבו השרים התחלפו ללא הרף וב-2 בינואר 1975 הוא הקים ממשלה חדשה.
כאן הציג בוקאסה את תפקיד ראש הממשלה ואליזבת דומיטיין מונתה לתפקיד.
זו הייתה שנת הנשים הבינלאומית ובוקאסה רצה למשוך לעצמו תשומת לב חיובית בינלאומית על ידי מינוי אישה לתפקיד מוביל.
היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה כראשת ממשלה של מדינה אפריקאית .
דומיטיין פעלה לחיזוק ההכנסה והמעמד של נשים.
היא ספגה ביקורת מצד אנשים מסוימים על התמיכה שנתנה לבוקאסה מכיוון שלדעתה האוכלוסייה צריכה ללכת בעקבות מנהיגה.
במקביל, היא דרשה מהנשיא לכבד את העם ולהגן על האינטרסים שלו.
היא לא חששה להביע את דעתה, אפילו בפני הנשיא, ושחררה אנשים רבים מהכלא לאחר שנאסרו ללא משפט.
יחסיה עם בוקאסה התערערו כאשר רצה להכריז על עצמו כקיסר, ודומיטיין התנגדה לתוכנית.
היא פוטרה מיד והקבינט שלה פוזר (7 באפריל 1976).
עם הפלת בוקאסה מהשלטון בספטמבר 1979, דומיטיין נעצרה והועמדה למשפט באשמת טיוח סחיטה שביצעה בוקאסה במהלך כהונתה כראש ממשלה.
היא ריצתה עונש מאסר קצר והועמדה למשפט בשנת 1980, ולאחר מכן נאסר עליה לחזור לפוליטיקה.
בשנת 1981, הצבא השתלט שוב על המדינה ושלט במשך 12 שנים.
בשנת 1993, הוא הוחלף בממשלה אזרחית ואנז'-פליקס פאטאסה נבחר לנשיאות.
דומיטיין קיבלה פיצוי על היחס הלא צודק שנחשפה אליו.
היא נותרה דמות בולטת, הן כפוליטיקאית לשעבר והן כאשת עסקים, ונקברה בכבוד רשמי עם מותה בשנת 2005.
דומיטיין נישאה פעמיים; בעלה הראשון היה ז'אן באקה, שהיה רואה חשבון ונסע הלוך ושוב בין בנגי לברזוויל.
נולדה להם בת, ביאטריס, בשנת 1941, אך לבסוף התגרשו.
מאוחר יותר, דומיטיין נישא לנגוקה-לנגאדיג'י, שהיה ראש העיר וניהל מטע קפה באזור מוביי, מזרחית לבירה.
היו לו כמה נשים והוא לא עבר דירה כשנישא לאליזבת.
היא התגוררה לבדה בבנגי, ובעלה בא לבקר אותה.
דיים אליזבת רוזמונד טיילור הייתה שחקנית בריטית-אמריקאית זוכת שני פרסי אוסקר.
בצעירותה נחשבה לאחת הנשים היפות בעולם, בין היתר בשל צבע עיניה הייחודי, המזכיר סגול.
הייתה ידועה באורח חייה הראוותני, בנישואיה הרבים לבעלים שונים, במתנות הראוותניות שהעניקו לה בזמן יחסיהם, ובכך שמכרה אותם בגיל מבוגר יותר במחיר מופקע, לאור השתייכותם אליה.
הייתה ידועה גם במערכת היחסים המתוחה עם אחד מבעליה, השחקן ריצ'רד ברטון, ובידידותה עם מייקל ג'קסון.
שניים מבעליה היו יהודים (אדי פישר ומייק טוד), והיא טענה שהגיור שלה לא היה רק למענם.
היא הייתה ידועה בפועלה ובמאמציה למען הציונות ולמען יהודים.
ילדות ונעורים - ילדת הפלא בהוליווד
אליזבת טיילור נולדה ברובע המפסטד, לונדון שבאנגליה.
הוריה פרנסיס לן טיילור ושרה ויולה וורמברודט היו אמריקאים שחיו בבריטניה.
בזכותם בנוסף לאזרחותה הבריטית השיגה גם אזרחות אמריקאית.
מצד אביה, טיילור היא צאצאית לבתי אצולה אנגליים ולבית המלוכה הסקוטי, כמו גם לבית פלנטג'נט.
הוריה של טיילור באו מארקנסו סיטי, קנזס.
אביה היה סוחר אמנות ואמה שחקנית לשעבר, שפרשה מעולם התיאטרון על מנת להינשא לאביה של טיילור בשנת 1926.
בגיל שלוש החלה טיילור ללמוד בלט.
לאחר כניסת בריטניה למלחמת העולם השנייה, החליטו הוריה לחזור לארצות הברית, על מנת שלא להיקלע ללוחמה.
בגיל תשע הופיעה טיילור בסרטה הראשון עבור אולפני יוניברסל.
אולפנים אלו לא העריכו את כישוריה, ואפשרו לה לחתום על חוזה עם חברת MGM.
חברה זו ליהקה את טיילור לתפקיד הראשי בשובר הקופות הקלאסי "לאסי שובי הביתה" (1943), שהיווה את פריצתה בעולם הקולנוע.
לאחר מספר סרטים נוספים היא הופיעה לראשונה בתפקיד הראשי כולווט בראון, נערה העוסקת באילוף סוסים, בסרט "נשיונל ולווט" (1944).
הסרט זכה להצלחה גדולה ואפשר לטיילור לחתום עם MGM על חוזה ארוך טווח.
טיילור המשיכה להופיע בסרטים במקביל ללימודיה בבית הספר התיכון.
בשנים אלו הופיעה במספר המשכים לסדרת "לאסי", וכן שיחקה בסרט "ג'יין אייר" (1943), ב"הצוקים הלבנים של דובר" ובלהיטים כגון "החיים עם אבא" (1947), "ג'וליה השובבה" (1948), "אבי הכלה" (1950) (כבתו של ספנסר טרייסי, סרט שהיה להצלחה והוליד סרט המשך בשנת 1951 בשם "הרווח הקטן של אבא") ו"נשים קטנות" (1949).
בסרטים אלו שיחקה דמות חיובית של מתבגרת חביבה וספורטיבית.
ב-1949 שיחקה בסרט "הקושר" לצידו של רוברט טיילור.
בשנת 1950 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון, ובשנה זו נישאה בפעם הראשונה, ליורש אימפריית המיליונים של מלונות הילטון, קונרד הילטון הבן, אותו פגשה בצ'רנוביו באגם קומו.
היו אלו נישואי בוסר שהסתיימו לאחר מספר חודשים, והיו אך הראשונים בשורה ארוכה של זיווגים כושלים, ולעיתים טראגיים.
החל משנות ה-50 נחשבה טיילור לאחת השחקניות המובילות בהוליווד, מעמד בו החזיקה עד לסוף שנות ה-60. היא זכתה פעמיים בפרס האוסקר כשחקנית הטובה ביותר.
בפעם הראשונה בשנת 1960 עבור הסרט "באטרפילד 8", בו גילמה פרוצה יוקרתית החווה חיי אהבה מתוסבכים, ובו שיחקה לצד בעלה, השחקן אדי פישר.
בשנת 1966 זכתה טיילור בפרס פעם נוספת בשל משחקה בסרט "מי מפחד מווירג'יניה וולף?", דרמה העוסקת בחיי הנישואים של זוג במשבר, בו שיחקה לצד בעלה, השחקן הוולשי ריצ'רד ברטון.
בנוסף לסרטים אלו שיחקה בלהיטים הוליוודיים גדולים כ"קוו אדיס" (1951), "מקום תחת השמש" (1951), "אייבנהו", "הפעם האחרונה שראיתי את פריז" ו"ענק" (1956) סרט בו שיחקה לצד רוק הדסון ואגדת הקולנוע ג'יימס דין שהיה זה אחד משלושת הסרטים שצילם בימי חייו.
בניגוד לתדמיתה מהסרטים בהם הופיעה כנערה וכילדה, עסקו סרטיה כבוגרת בנושאים "קשים", כשבר בחיי נישואין, תשוקות מודחקות, והומוסקסואליות.
דמותה הקולנועית הבוגרת מתקופה זו הייתה של אישה סוערת, מינית ומפתה.
בשנת 1963 הייתה טיילור לשחקנית שקיבלה את השכר הגבוה ביותר בהוליווד, כאשר קיבלה סכום של מיליון דולר על מנת לשחק בהפקת הראווה "קלאופטרה".
הרומן שניהלה טיילור כקלאופטרה אל מול המצלמות עם ריצ'רד ברטון, ששיחק את מרקוס אנטוניוס, לווה ברומן אמיתי בין טיילור וברטון, שלא חמק מעיני צלמי המגזינים.
באותה שנה הופיעה בתפקיד ראשי עם ריצ'רד ברטון בסרט "אנשים חשובים ביותר".
פרשה זו קיבעה את תדמיתה של טיילור כ"קוטלת גברים", פאם פאטאל ברונטית, המשתמשת בגברים וזורקת אותם לאחר מכן לפי צרכיה.
עם זאת, מערכת יחסיה עם ברטון נמשכה זמן רב, ידעה עליות ומורדות והסתיימה בצורה טרגית עם מותו הפתאומי של ברטון בגיל 58, בשנת 1984.
לאחר הסרט "קלאופטרה" הופיעה טיילור בסרט "אהבה למבוגרים בלבד" לצידו של ריצ'רד ברטון (1965) וכמרתה בסרט "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" (1966).
דמות זו מיצתה את כישרון המשחק של טיילור, שהציגה דמות של אישה קולנית, מתוסבכת, ואף מוזנחת, השקועה במערכת יחסים הרסנית עם בעלה, שגולם על ידי ברטון.
סרט זה הביא לטיילור את פרס האוסקר השני בקריירה שלה, אך סימן מפנה לרעה, שכן לאחריו לא זכתה עוד טיילור לככב בלהיט קולנועי מהשורה הראשונה.
מאמצע שנות ה-70 הופעותיה הקולנועיות הפכו לנדירות, והסרטים בהם הופיעה לא נחשבו לחשובים, ולא זכו לפרסים.
מתפקידיה האחרונים זכורה טיילור בתפקיד שולי כאמו החורגת של פרד פלינטסטון בסרט "הפלינטסטונס" וכן על הקריינות שלה בסרט "ג'נוסייד".
טיילור הופיעה לעיתים בטלוויזיה (לרבות הופעה בכמה מפרקי הסדרה משפחת סימפסון, פעם בדיבוב מגי ופעם בדיבוב דמותה המצוירת של עצמה), וכן בתיאטרון, בו זכתה להצלחה על בימות ברודוויי בשנות ה-80.
במשך חייה הייתה טיילור נשואה שמונה פעמים לשבעה בעלים:
נישואי בוסר אלו הסתיימו בגירושים.
המפיק מייק טוד (2 בפברואר 1957 – 22 במרץ 1958) נישואים אלו הסתיימו בצורה טראגית עם מותו של טוד.
השחקן והזמר אדי פישר (12 במאי 1959 – 6 במרץ 1964) נישואים אלה הסתיימו בגירושים.
סנטור ג'ון וורנר (4 בדצמבר 1976 – 7 בנובמבר 1982) נישואים אלה הסתיימו בגירושים.
מפעיל הציוד המכני לארי פורטנסקי (6 באוקטובר 1991 – 31 באוקטובר 1996).
גם נישואים אלו הסתיימו בגירושים.
מנישואיה לווילדינג נולדו לטיילור שני בנים, מייקל הווארד וילדינג (1953) וכריסטופר אדוארד וילדינג (1955).
מנישואיה לטוד נולדה לטיילור בת בשם אליזבת פרנסס ב-1957. בעת נישואיה לפישר החלה טיילור בהליכי אימוץ של בת, שהושלמו לאחר נישואיה לברטון.
הבת, מריה ברטון, היא ילידת שנת 1961.
טיילור לא הייתה אזרחית ארצות הברית, שכן ויתרה על אזרחותה בתקופת נישואיה לברטון.
היא התגוררה בשנותיה האחרונות בשכונת בל אייר בלוס אנג'לס במעמד של תושבת חוקית קבועה.
טיילור גדלה כנוצרייה והתגיירה ב-1959. למרות ששניים מבעליה, מייק טוד ואדי פישר - היו יהודים, טיילור הצהירה שהיא לא התגיירה למענם, אלא רצתה לעשות זאת "מזמן" וש"אני מרגישה כאילו הייתי יהודייה כל חיי".
אלכסנדר ווקר, מחבר הביוגרפיה של טיילור, מאמין שהיא הושפעה בהחלטתה מהסנדק שלה, , ומאימה, שהיו תומכים נלהבים של התנועה הציונית.
בעקבות גיורה הפכה טיילור לתומכת פעילה במטרות יהודיות וציוניות.
בשנת 1959 רכשה איגרות חוב מהבונדס בשווי 100,000 דולר, מה שהוביל לצנזור סרטים שבהם השתתפה על ידי ארצות ערב ברחבי המזרח התיכון ואפריקה.
כמו כן, נאסר עליה להיכנס למצרים כדי לצלם את "קלאופטרה" ב-1962, אך האיסור בוטל כעבור שנתיים לאחר שהפקידים המצריים סברו שהסרט מביא לפרסום חיובי של מדינתם.
בנוסף לרכישת איגרות החוב מהבונדס, טיילור סייעה בגיוס כספים לארגונים כמו קק"ל והתיאטרון הקאמרי והייתה חברת הדירקטוריון של מרכז שמעון ויזנטל.
טיילור גם תמכה בזכותם של יהודי ברית המועצות לעלות לישראל.
היא ביטלה את ביקורה בברית המועצות בשל גינויה את ישראל עקב מלחמת ששת הימים, גייסה כספים למען פצועי צה"ל במלחמת יום הכיפורים וחתמה על מכתב מחאה נגד החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שקבעה כי הציונות היא גזענות.
בשנת 1976 הציעה עצמה כבת ערובה במקומם של יותר מ-100 אזרחים ישראלים אשר נחטפו לאנטבה במהלך טיסה של חברת "אייר פראנס".
היא שיחקה בסרט "ג'נוסייד" משנת 1982, שעסק ב וזכה בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
טיילור הייתה ידועה בחיבתה לתכשיטים.
לאורך השנים רכשה מספר פריטים יידועי שם, לרבות יהלומים מפורסמים.
בשנת 2002 כתבה ספר בשם "סיפור האהבה שלי עם תכשיטים", ובשנת 2005 יצרה מיזם עסקי עם תכשיטנים נודעים בלוס אנג'לס לשיווק תכשיטים תחת השם המסחרי "אליזבת טיילור".
כן שיווקה במסגרת זו בשמים שזכו להצלחה.
זמן רב השקיעה טיילור במאבק במחלת האיידס.
היא סייעה להקמת המרכז האמריקאי למחקר האיידס, לאחר מותו של ידידה השחקן רוק הדסון שהיה אחד הידוענים הראשונים שנפלו קורבן למחלה.
היא הקימה את מכון האיידס על שמה.
מעריכים כי עד לשנת 1999 סייעה טיילור בהשגת מימון בסך חמישים מיליון דולר למחקר המחלה.
טיילור החזיקה אוסף אמנות גדול שרובו נמכר לאחר מותה וחלק מתקבולי המכירה נתרם לקרן האיידס שלה.
האוסף כלל ציור של וינסנט ואן גוך אותו רכשה ב-1963, ציור שהנאצים שדדו אך היא לא ידעה על כך בעת שרכשה אותו.
טיילור הייתה מועמדת פעמים רבות לפרס האוסקר וזכתה בו פעמיים.
כן זכתה בפרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית, בשנת 1992. פרס נוסף על הישגיה במשחק קיבלה ממכון הסרטים האמריקאי בשנת 1993.
בשנת 1999 זכתה בתואר "דיים מפקדת" במסדר האימפריה הבריטית (DBE - Dame Commander of the British Empire) אותו קיבלה מהמלכה אליזבת השנייה.
כן קיבלה בשנת 2001 את מדליית האזרחות של הנשיא, מנשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
התואר הוא השני בחשיבותו בתוארי הכבוד המוענקים לאזרחי ארצות הברית, והוא ניתן למי שביצעו מעשים ושירותים יוצאי דופן.
טיילור התמודדה עם מספר בעיות בריאות במהלך השנים.
ב-2004 הוכרז כי היא סובלת מאי-ספיקת לב גדושה, וב-2009 היא עברה ניתוח לב להחלפת מסתם לב.
בפברואר 2011 הביאו תסמינים חדשים הקשורים לאי-ספיקת לב לאשפוזה במרכז הרפואי סדרס-סיני בלוס אנג'לס שבקליפורניה לטיפול.
ב-23 במרץ 2011 נפטרה טיילור, מוקפת בארבעת ילדיה במרכז הרפואי סדרס-סיני בלוס אנג'לס, והיא בת 79. היא נקברה בטקס הלוויה צנוע בבית הקברות "פורסט לואן" בלוס אנג'לס ליד קברי הוריה, ובסמוך לקברו של מייקל ג'קסון חברה הטוב.
אליזבת לופטוס היא פסיכולוגית קוגניטיבית אמריקאית ממוצא יהודי.
נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה בשם בת' פישמן, כנכדתם של מהגרים יהודים מרומניה ומרוסיה.
קיבלה את התואר הראשון שלה במתמטיקה ופסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) בשנת 1966. את התואר השני קיבלה ב-1967 ואת הדוקטורט בשנת 1970, שניהם בפסיכולוגיה מאוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 1970 החלה לעבוד כחוקרת בניו סקול, בה חקרה את הזיכרון לטווח ארוך.
בשנת 1973 עברה לעבוד באוניברסיטת וושינגטון בה החלה לחקור זיכרון של עדים.
השינוי בתחום המחקר שלה הגיע בעקבות הערה של מכר ששמע על מחקריה בזיכרון לטווח ארוך ותהה על היחס עלות תועלת של המחקרים.
בשנת 2002 עברה לופטוס לאוניברסיטת קליפורניה באירוויין בה היא מכהנת כפרופסור במחלקה לפסיכולוגיה ומדעי ההתנהגות, ובמחלקה לקרימינולוגיה, משפטים וחברה, כמו גם במחלקה למדעים קוגניטיביים וכחברה במחלקה לנוירוביולוגיה של הלמידה והזיכרון.
היא גם מכהנת כפרופסור לפסיכולוגיה ולמשפטים באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל.
לופטוס נבחרה בשנת 2004 כחברת האקדמיה הלאומית למדעים ושל האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ולחברה הפילוסופית האמריקאית ובשנת 2005 נבחרה לחברה המלכותית באדינבורו.
בשנים 1998–1999 כיהנה כנשיאה של האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה.
בשנת 1984 וכן בשנים 2004 עד 2005 שימשה כנשיאת האיגוד לפסיכולוגיה המערבית והחברה למשפט פסיכולוגי.
אליזבת לופטוס זכתה באותות כבוד רבים, בהם פרס גרומאייר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה בשנת 2005 ומאוניברסיטה מיאמי באוהיו ואוניברסיטת ליידן בהולנד, כן הוענק תואר דוקטור למשפט לשם כבוד מטעם ג'ון גיי קולג' למשפט פלילי בניו יורק ודוקטור למדעים לשם כבוד מאוניברסיטת פורטסמות באנגליה.
בנוסף לכך הוענקו לה תוארי כבוד מטעם האקדמיה האמריקנית לפסיכולוגיה משפטית בשנת 1995, האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה יישומית ב-1996, החברה הפסיכולוגית האמריקנית בשנים 1997 ו-2001 והאקדמיה האמריקנית הלאומית למדעים ב-2002. לופטוס אף דורגה במקום החמישים ושמונה מבין מאה הפסיכולוגים החשובים ביותר במאה העשרים והיא האישה הראשונה ברשימה זו.
פרסמה 24 ספרים ומעל 600 מאמרים.
לופטוס פעילה כיועצת או כעדת ראייה במאות הופעות בבית משפט בהקשר לנושא הזיכרון.
מחקריה של לופטוס מעוררים ביקורת רבה.
בשנת 1994 לופטוס קיבלה איום מוות בעקבות הוצאת ספרה The Myth of Repressed Memory.
אליזבת לופטוס חוקרת את הזיכרון האנושי.
במחקריה היא בודקת כיצד ניתן "להשתיל" זכרונות ולשנותם על ידי עובדות, רעיונות, השאות (סוגסטיות) וצורות אחרות של מידע לאחר האירוע, וכך לגרום לאנשים בריאים בנפשם, לזכור אירועים שלא התרחשו באמת.
למשל שאלות מראיין, עורך דין או חוקר יכולות להטות זכרונו של האדם ואף להשתיל במוחו זכרונות שלמים.
לטענתה, הדבר מתרחש במקרים רבים כמו לגבי אונס או התעללות מינית שהאדם סבור כי חווה, אף על פי שהאירוע לא התרחש באמת.
לדברי לופטוס, לעיתים האדם זוכר זיכרון בדוי ומשוכנע כי הוא אמיתי.
עבודתה שנויה במחלוקת והיא בעלת משקל רב בחוק, כמו גם בתחומים אחרים.
לופטוס אף השתתפה כעדת תביעה מומחית במשפטים ברחבי העולם, ביניהם במשפט של או.ג'יי סימפסון, וכן השתתפה בוועדות ציבוריות וממשלתיות בתחום הפסיכולוגיה.
כתבה כעשרים ספרים ויותר מארבע מאות מאמרים.
אחד ממחקריה המפורסמים היה מחקר שחזור המכונית ההרוסה, שהיה דוגמה להשפעת מידע שגוי.
היא גם ידועה בשל פיתוחה את טכניקת אבד בקניון על מנת ליצור זכרונות מוטעים במעבדה.
מחקרים אלה ואחרים מחזקים את ההתנגדות לרעיון של זכרונות מודחקים ושחזור זכרונות שכאלה.
לופטוס חקרה ביחד עם מלוין גוייר, מקרה של שחזור זיכרון מודחק של ילדה שנודעה בשם הבדוי "ג'יין דו" שהתפרסם בהרחבה בתקשורת.
ריאיון עם ג'יין דו בהיותה בת שש, בו היא התלוננה על התעללות פיזית ומינית בידי אמה הביולוגית, הוקלטה בווידאו על ידי הפסיכולוג קורווין שנשכר על ידי אביה לצורך משפט גירושים בשנת 1984. בעקבות הראיון המוקלט, הועברה האפוטרופסות על ג'יין דו לידי אביה.
לאחר אחת עשרה שנים, הראה קורווין לג'יין דו את קלטת הראיון והקליט ראיון המשך שבו ג'יין דו נזכרת מחדש בהתעללות שעברה, אף על פי שלא היה לה כל זיכרון של התעללות קודם לכן.
לופטוס וגוייר פרסמו מאמר ספקני שכותרתו: "מי ניצל את ג'יין דו?
המאמר ביקר בצורה חריפה את התקפות של מחקרו של קורווין וטענו על סמך ראיונות עם אמה הביולוגית ועם אמה החורגת של ג'יין דו שההתעללות לא ארעה מעולם.
לטענתם, הזכרונות היו כוזבים, האב הנחה את הילדה לומר את שאמרה, היא שכחה את המאורע במרוצת השנים משום שלמעשה לא התרחשו מעולם, ונזכרה בהם בשנית בהשפעת הפסיכולוג שחקר אותה אחרי שנים.
בתגובה, תבעה ג'ין דו את לופטוס על הפרת פרטיות והאוניברסיטה שהעסיקה אותה החרימה את החומר ואסרה עליה לדבר בנושא.
לבסוף הוכרחה לופטוס להתפטר ובשנת 2002 פרסמה את המאמר בכתב העת Skeptical Inquirer.
בשנת 1989 החלה הולי רמונה בת השמונה עשרה ללמוד באוניברסיטה, היא הייתה בולימית ודיכאונית והלכה לפגישה עם פסיכולוג.
בפגישה הראשונה אמר הפסיכולוג לרמונה ולאמה כי רוב מקרי הבולמיה נגרמים כתוצאה מהתעללות מינית בזמן הילדות, לפתע החלה הולי לזכור אירועים של התעללות מינית מידי אביה מגיל שש עד גיל חמש עשרה, שאותם גילתה לפסיכיאטר בבית החולים בו הייתה מאושפזת.
אביה הכחיש הכול, אולם חרף זאת אשתו התגרשה ממנו והוא פוטר מעבודתו כמנהל מפעל.
ב-1994 היא שכנעה את חבר המושבעים כי המטפלים בהולי הם אלו שיצרו בה את הזכרונות ושכנעו אותה שהם אמיתיים.
האב זוכה והוענקה לו ההזדמנות לתבוע את הפסיכולוגית שטיפלה בבתו, את הפסיכיאטר של בית החולים ואת בית החולים.
אליזבת מיטשל היא שחקנית אמריקאית.
מיטשל ידועה בעיקר בזכות תפקידה כג'ולייט ברק בסדרת הטלוויזיה "אבודים", בתור מלכת השלג בסדרה "עד עצם היום הזה", בתור סוכנת ה-FBI אריקה אוונס בסדרה "V", בתור רייצ'ל מת'סון בסדרה "מהפכה" ובתור קרלה לימברלי בסדרה "חופים של סודות".
נולדה בשם אליזבת' ג'ואנה רוברטסון; Elizabeth Joanna Robertson, בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
היא הבכורה מתוך שלוש אחיות, הלן קריסטי מיטשל (1978) וקתרין דיי קייט מיטשל (1981).
אליזבת ואמה עברו לדאלאס שבטקסס כשהייתה תינוקת, שם נישאה אמה לג'וזף מיטשל ב-1975. אביה החורג, ג'וזף דיי מיטשל, ואמה, ג'וזפין מריאן מיטשל (לבית ג'נקינס), הם עורכי דין.
מיטשל סיימה את לימודיה בתיכון "בוקר טי.
למדה בסטפנס קולג' במיזורי וסיימה את לימודיה בהצלחה ב-1996 עם תואר באמנויות הבמה, ולאחר מכן למדה באקדמיה הבריטית-אמריקאית למשחק שבלונדון.
מיטשל עבדה במשך שש שנים במרכז התיאטרון של דאלאס ולמשך שנה בתיאטרון הדרן.
בשנת 2001 כיכבה בסדרת הדרמה של ABC, "החיה" תפקיד העיתונאית אליס אלנבי, שלא האריכה ימים וירדה לאחר 6 פרקים.
בשנת 2014 שיחקה בעונה הרביעית של סדרת הפנטזיה "עד עצם היום הזה" בתפקיד שרה פישר / מלכת השלג.
בשנת 2021 שיחקה בעונה השנייה של סדרת הנטפליקס "חופים של סודות" בתפקיד קרלה לימברלי.
ב-13 ביוני 2004 היא נישאה לכריס סולדיוויה.
בני הזוג התגרש ב-2013. כיום, מיטשל מתגוררת בוושינגטון הבירה.
+שנהסדרהתפקידהערות1993Dangerous Curvesבת'אני היינספרק: "Rainbow Serpent"1994–1995Lovingדינה לי מייברי אלדן מקנזיטרם נודע1996L.A.
גרטרוד אליזבת מארה הייתה זמרת גרמנייה.
מארה הייתה ילידת קאסל, בת למוזיקאי עני בשם שמלינג.
אצל אביה למדה לנגן בכינור ונגינתה ביריד בפרנקפורט, עוד בילדותה, הרשימה כל כך את שומעיה, שהביאה לעריכת מגבית לשיפור מצבה הכלכלי.
בעזרת ידידים בעלי השפעה יצאה ללייפציג ללמוד אצל יוהאן אדם הילר יחד עם קורונה שרטר, שם התגלה קול הסופרן המעולה שניחנה בו.
היא החלה לשיר לפני קהל בשנת 1771 ותוך זמן קצר הוכרה כזמרת הגדולה ביותר שגרמניה הוציאה מקרבה.
במבחן קול לפני פרידריך השני מלך פרוסיה, שהתייחס תחילה בחשד להצעת מנהל התיאטרון המלכותי למנותה לאופרה ואמר, "זה בלבד היה חסר לי.
בשנת 1784 נסעה ללונדון והמשיכה להופיע שם בהצלחה רבה, תוך גיחות מזדמנות לאיטליה ולפריז, עד 1802, אז פרשה לשנים אחדות לרוסיה ואיבדה את הונה בזמן הפלישה הצרפתית.
היא חזרה לאנגליה ב-1819, אך לאחר זאת נטשה את הבימה, נסעה לליווניה, שם הייתה למורה למוזיקה ברוואל.
בשנת 1833, עניה וחסרת-כל, מתה ברוואל ונקברה בבית הקברות קופלי.
אליזבת לודוויקה מבוואריה הייתה נסיכה בווארית ואשתו של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה.
אליזבת נולדה ב-13 בנובמבר 1801 במינכן, למקסימיליאן הראשון, מלך בוואריה ואשתו קרולינה מבאדן.
היא הייתה תאומה זהה של המלכה אמליה מסקסוניה (אשתו של יוהאן, מלך סקסוניה) ואחותה של סופי, נסיכת בוואריה, אמם של הקיסרים פרנץ יוזף הראשון מאוסטריה ומקסימיליאן הראשון ממקסיקו.
בקרב משפחתה היא נקראה אליזה (Elise).
ב-29 בנובמבר 1823 היא נישאה לפרידריך וילהלם, נסיך הכתר הפרוסי, ותמכה בעיסוקיו האינטלקטואליים כגון עבודות אמנות.
בשנת 1830 המירה את דתה לנצרות פרוטסטנטית, לאחר שטרם הנישואים סירבה לעשות זאת והסכימה רק להסתיר את אמונתה הקתולית.
היא הפכה למלכה הרעייה של פרוסיה בשנת 1840, והייתה מעורבת בפוליטיקה הפרוסית בכך שפעלה לשימור הברית בין פרוסיה לאימפריה האוסטרית.
היא הייתה קרובה מאוד לבעלה, ובמהלך מחלתו הארוכה שהתה לצדו.
לאחר מותו ב-2 בינואר 1861 היא התגוררה בבתיה בסנסוסי, שארלוטנבורג ושטולצנפלס, והקדישה את עצמה לעבודת צדקה לזכרו של בעלה.
היא מתה בדרזדן ב-1873 במהלך ביקור אצל אחותה אמליה.
ב-21 בדצמבר היא נקברה לצד בעלה בכנסיית השלום שבפוטסדאם.
13 בנובמבר 1801 - 29 בנובמבר 1823: הוד מעלתה המלכותית הנסיכה אליזבת לודוויקה מבוואריה
29 בנובמבר 1823 - 7 ביוני 1840: הוד מעלתה המלכותית הנסיכה אליזבת לודוויקה מפרוסיה, נסיכת בוואריה
2 בינואר 1861 - 14 בדצמבר 1873: הוד מלכותה המלכה האלמנה של פרוסיה
אליזבת מקגאוורן היא שחקנית אמריקאית, שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב בשנת 1981 על תפקידה בסרטו של מילוש פורמן "רגטיים".
נולדה באוונסטון, אילינוי, בתם של קת'רין וולקוט, מורה בבית ספר תיכון ושל פרופסור ויליאם מונטגומרי מקגאוורן.
אחותה היא הסופרת קאמי מקגאוורן.
משפחתה עברה להתגורר בלוס אנג'לס לאחר קבלתו של אביה לעבודה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
החלה לשחק ב"תיכון צפון הוליווד" בו למדה, שם בעת הופעה במחזה "צבע השיניים שלנו" צדה את עינייה של הסוכנת ג'ואן סקוט שהתרשמה ממשחקה והמליצה לה ללמוד משחק באופן מקצועי.
מקגאוורן שעתה לעצתה ולמדה משחק בבית הספר ג'וליארד ובתיאטרון הקונסרבטוריון שבסן פרנסיסקו, את לימודיה במוסדות אלה סיימה בהצלחה ב-1982.
בזמן לימודיה בג'וליארד קיבלה הצעה לשחק בסרטו של רוברט רדפורד "אנשים פשוטים", בו גילמה בתפקיד הבכורה שלה את ג'נין פראט, חברתו של הנער הבעייתי קונראד ג'ארט (טימותי האטון).
בשנה שלאחר מכן הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לפריצת השנה על הופעתה בתור הדוגמנית האמריקאית אוולין נסביט, בסרטו של מילוש פורמן "רגטיים".
גילמה את דמותה של דבורה גלי הנאנסת בידי המאפיונר היהודי דייוויד "נודלס" אהרונסון (רוברט דה נירו) בדרמת הפשע התקופתית של סרג'ו לאונה "היו זמנים באמריקה".
בשנות ה-90 שיחקה לסבית בשם מויירה בדרמה הבדיונית ספרותית "מעשיית עוזרת הבית" ובתור סוזן סטרינגהאם, חברתה למסע של מילי ט'ייל בדרמה הספרותית מאת הנרי ג'יימס "כנפי היונה".
בשנת 2001 שיחקה בקומדיה הצבאית "חייל מצטיין" כאשתו של קולונל ברמן (אד האריס).
ב-2010 הופיעה בשוברי הקופות "התנגשות הטיטאנים" בתור מרמרה, אמו המאמצת של פרסאוס (סם וורת'ינגטון) וב"קיק אס" בתור גברת ליזווסקי.
בספטמבר 2024, פורסם כי מקגאוורן לוהקה לסדרה של רשת AMC, "The Talamasca", שתהיה חלק מיקום "אימורטל" המבוסס על ספרי אן רייס.
הסדרה מתמקדת בארגון סודי, הטלמסקה, המופיע במספר מספריה של אן רייס.
הארגון אחראי על מעקב ואיתור של מכשפות, ערפדים ויצורים אחרים ברחבי העולם.
מקגאוורן תגלם את דמותה של הלן, הוותיקה והמנוסה בארגון הטלמסקה ומנהיגת סניף ניו יורק.
מקגאוורן הייתה מאורסת לשחקן הקולנוע שון פן.
ב-1992 התחתנה עם המפיק האנגלי סיימון קרטיס.
The Flamingo Rising (2001) – סרט טלוויזיה של CBS - בתפקיד: עדנה לי
האחווה של פולין, ניו המפשייר (2003) - בתפקיד: הלן שואו
קיפאון (2007) - בתפקיד: אליזבט
אחוזת דאונטון (2010–2015) - בתפקיד: קורה קראולי, הרוזנת של גרנטהאם
The Talamasca (יפורסם בהמשך) - בתפקיד: הלן ( טרום הפקה ) .
אליזבת סינגלטון מוס היא שחקנית אמריקאית, זוכת שני פרסי גלובוס הזהב ושני פרס אמי.
מוכרת בעיקר בתור זואי ברטלט מסדרת הטלוויזיה "הבית הלבן", בתור פגי אולסן בסדרה "מד מן", ובתור ג'ון אוסבורן בסדרה "סיפורה של שפחה".
מוס נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, בתם של רונלד "רון" צ'ארלס מוס ולינדה אקסטרום מוס, שניהם מוזיקאים; אמה מנגנת במקצועיות מפוחית ג'אז ובלוז.
למוס יש אח צעיר אחד.
אביה ממוצא אנגלי ואימה ממוצא שוודי.
מוס נראתה לראשונה על המסך בשנת 1990, בסרט הטלוויזיה "Bar Girls", מאוחר יותר באותה השנה הופיעה במיני-סדרה של רשת NBC "Lucky Chances".
בין 1992 ל-1995 היא השתתפה בשבעה פרקים בסדרה "סודות העיר" ("Picket Fences").
בשנת 1994 מוס השתתפה בחידוש של הסרט "המרוץ להר המכשפות".
בין 1999 - 2006 מוס גילמה את הבת הראשונה זואי ברלט בסדרה "הבית הלבן", ובשנת 1999 שיחקה בתפקיד משני בסרט "נערה בהפרעה" לצד וינונה ריידר ואנג'לינה ג'ולי.
בשנת 2003 מוס שיחקה בסרט "בתולה" אשר קיבלה עליו מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט.
בשנת 2005 - 2006 היא שיחקה בסדרה "פלישה", וב-2007 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "האנטומיה של גריי".
באוקטובר 2008 היא הופיעה בברודוויי בהצגה "Speed-the-Plow" מאת דייוויד מאמט.
היא כיכבה לצד קירה נייטלי בהצגה "The Children's Hour" שהציגה בלונדון.
משנת 2007–2015 שיחקה את תפקידה של הרעיונאית פגי אולסן בסדרת הדרמה "מד מן".
על תפקידה בסדרה הייתה מועמדת שש פעמים לפרס אמי.
בשנת 2009 השתתפה בסרט "על הזוג מורגן שמעתם?" שנכשל בקופות.
מאז 2017 מככבת בתור ג'ון אוסבורן (שלפרד / שלג'וזף) בסדרה "סיפורה של שפחה".
על תפקידה בסדרה זכתה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 2019 כיכבה לצד מליסה מקארתי וטיפאני האדיש בסרט הפשע "קיטצ'ן" אודות נשות מאפיונרים משכונת הלס קיצ'ן של שנות השבעים בניו יורק שלוקחות את העסק לידיהן לאחר שהFBI עוצרים את בעליהן.
באוגוסט 2020 נודע כי היא עתידה לשתף פעולה פעם נוספת עם חברת בלאמהאוס הפקות ולככב במותחן הפסיכולוגי "Mrs.
מוס מחזיקה באזרחות בריטית ואזרחות אמריקאית.
היא החלה לצאת עם השחקן פרד ארמיסן באוקטובר 2008, והם התארסו בינואר 2009, התחתנו ב-25 באוקטובר 2009 בלונג איילנד, ניו יורק.
הם נפרדו ביוני 2010, ובספטמבר 2010 הגישה מוס בקשה לגירושין, שהושלמה סופית ב-13 במאי 2011.
מועמדת פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית הטובה ביותר (אנ') (2019)2019האור של חייאמאאנחנוקיטי טיילרקיטצ'ןקלייר וולש2020שירלישירלי ג'קסוןבלתי נראהססיליה קאס2021הכרוניקה הצרפתיתאלומה2023הגול הבא מנצחגייל2024Shellסמנתה לייקTBALast Night at the LobsterFrancis and the Godfatherאלינור קופולהבשלבי הפקה
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה בסדרת דרמה (אנ') (2010)
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2011)
פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית מצטיינת בסדרת דרמה (2009, 2011)
פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2009)
פרס סטלייט לשחקנית משנה בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה (2010)2008הפחד עצמו (אנ')דני בנרמןפרק: "Eater"סאטרדיי נייט לייבפגי אולסוןללא קרדיט; פרק: "Jon Hamm/Coldplay"2009מרסילוסי מורטוןפרק: "The Last Thing I Said Was"2013, 2017קצה האגםרובין גריפיןתפקיד ראשי (2 עונות); 12 פרקים
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה (2014)
פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה (2014)
פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה (2013)
פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר בסרט טלוויזיה או במיני-סדרה (אנ') (2014)
פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה (2017)2013משפחת סימפסוןגרטשןדיבוב; פרק: "Labor Pains"2017–הווהסיפורה של שפחהג'ון אוסבורן / שלפרד / שלג'וזףתפקיד ראשי (4 עונות); 46 פרקים
פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2017)
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2018)
פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2018)
פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2018, 2021)
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2019)
פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2019)
פרס באפט"א לטלוויזיה לתוכנית הבינלאומית הטובה ביותר (2019, בתור מפיקה)2022–הווהזוהרותקירביתפקיד ראשי; 8 פרקים2024הכיסוי (אנ')אימוג'ן סלייטרמיני-סדרהTBAImperfect Womenמאריסדרה עתידית של אפל TV פלוס
אליזבת לוטיינס הייתה מלחינה אנגליה.
אליזבת לוטיינס נולדה בלונדון, שם החלה את לימודי המוזיקה.
בשנת 1922 נסעה לפריז להמשיך את לימודיה ברמה גבוהה יותר באקול נורמל ובהמשך נכנסה לקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון.
מוריה שם היו הרולד דארק (Harold Darke) (הלחנה וארנסט טומלינסון (Ernest Tomlinson) (ויולה).
תהליך התפתחותה הסגנונית של לוטיינס היה איטי ומפרך וסבל, לפי עדותה היא, מהעדר מידע על התפתחויות מכריעות מחוץ לאנגליה.
מפגש עם הפנטזיות לכלי מיתר של הנרי פרסל, שכתיבתן משוחררת מחלוקה לתפקידים, הוביל אותה ליצירת סוג אישי של סריאליזם בקונצ'רטו הקאמרי מס' 1 (1939), מן החדשניים ביותר במוזיקה הבריטית של תקופתה.
התמאטיות הכרומטית המחמירה של יצירה זו והקלישות הקיצונית של מרקמיה הבדילו באופן ברור את לוטיינס מבני-זמנה האנגלים.
היא יצאה למאבק נגד הממסד המוזיקלי האנגלי, שלא הבין את יצירתה, וגם בחייה האישיים ידעה קשיים ותלאות.
אחרי שעזבה בשנת 1939 את בעלה הראשון, הזמר יאן גלני, קשרה את גורלה עם מפיק תוכניות רב-השפעה ב-BBC, אדוארד קלארק, שהציג רבים ממלחיני האוונגארד של אותה תקופה לפני קהל המאזינים הבריטי.
קלארק לא התמיד בשום עבודה ומשום כך נאלצה לוטיינס להלחין לסרטים ולרדיו כדי לפרנס את ארבעת ילדיה, מצב שנמשך יותר מעשרים שנה ועיכב את התפתחותה האמנותית.
כל חייה ראתה את עבודתה המסחרית כחסרת חשיבות אמנותית.
בתקופה שראשיתה במלחמת העולם השנייה ולאחריה, התגלו ניגודי סגנון רבים בין יצירותיה השונות של לוטיינס.
שימשו בהן בערבוביה רומנטיקה, דרמטיות בוטה ונאו קלאסיציזם, אך כל יצירה קירבה אותה, צעד אחר צעד, אל התבונה והסגנון של בגרותה.
עם סיום מלחמת העולם השנייה שלטה לוטיינס היטב בשיטת שנים-עשר הטונים, כפי שהיא באה לביטוי בפיתוחה המלא ביצירתה O saisons, o châteaux!
משנת 1946, המציינת שחב חדש וחשוב בהתפתחותה.
החושניות המעודנת והקסם, שמהלכת שירתו של ארתור רימבו, מגולמים כאן בהרמוניה אינדיבידואלית לחלוטין.
גם הזרעים לסגנון ריתמי מקורי נטמנו כבר בקונצ'רטו הקאמרי מס' 1.
בקונצ'רטנטה לחמישה נגנים משנת 1950 מופיעה לראשונה הכתיבה האופיינית ליצירתה המאוחרת.
ברביעיית המיתרים השישית מ-1952 ניכרת התקדמות ברורה בהשוואה למוזיקה של העשור הקודם.
המוטט למילים של לודוויג ויטגנשטיין מביא לבסוף למימוש את האתגר שהציג הקונצ'רטו הקאמרי הראשון.
הוא מבוסס על סדרה של שנים-עשר טונים, שנוצרה מתא בן שלושה צלילים ומציגה מבנים סימטריים, המזכירים את וברן.
בנקודה זו, שבה אמורה הייתה לוטיינס להגיע לכתיבת מיטב המוזיקה שלה, הכשילו אותה חייה האישיים, כפי שהיא מספרת באוטוביוגרפיה שלה "אקווריום לדג זהב" (לונדון, 1972) ומגמת יצירתה הובילה להזנחה מוחלטת כמעט.
השימוש שעשתה בשיטת שנים-עשר הטונים נתקל בגינוי מוסרי מצד אי-אילו דמויות באנגליה של שנות ה-50', אך בעשור הבא, שאקלימו היה אוהד יותר, זכתה להכרה רבה יותר.
על אף זאת, יצירותיה הראשונות הבוגרות בשלמות, כגון האופרה הקאמרית "אינפידליו" (1954) והקנטטה המעולה "דה אמור" (1957) לא זכו לביצוע עד 1973.
חזרתיות וצימצום נועז בהתרחשויות עד קצה הגבול יצרו תחושה של אל-זמניות במוזיקה שכתבה לטקסטים מטאפיזיים מכתבי דון ומן האסלם, רוב יצירותיה של לוטיינס משנות ה-60' וראשית שנות ה-70' נכתבו למילים ממקורות רבים ושונים.
"איים" מ-1971 מציגה שלל צבעים ולעיתים פראות, המציבה אותה במרחק רב מן המונוטוניות הרגשית של "חזון נעורים".
ב"דמעות הלילה" עושה לוטיינס שימוש במשאבים ווקאליים ואינסטרומנטליים, הן מתקופת הרנסאנס והן מודרניים, ליצירת אווירת תוגה לילית נוקבת.
"מונה את צעדיך" (1972) משתמשת בשירה פרימיטיבית ליצירת טקס פולחני פשוט, החוזר על עצמו עד יצירת רושם היפנוטי.
לאחר שתי אופרות קאמריות קצרות שכתבה ב-1947 ("הבור") ו-1954 ("אינפידליו"), החלה לוטיינס בסוף שנות ה-60' סדרה של שלוש יצירות באורך מלא.
Not a Ghost of a Chance, שתוארה כ"חידון תנועות", בנויה על רעיונות יותר מאשר על התרחשויות.
ביצירה זו עשתה לוטיינס שימוש בכל פן של המוזיקה שלה, לרבות פרודיה.
האופרה הראשונה בסדרה זו הייתה "הנספרים" (1965-67), שהתבססה על Die Befristeten של אליאס קאנטי ועניינה חברה, שכל אנשיה יודעים את זמן מותם אך נאסר עליהם לגלות את גילם.
המוזיקה ביצירה זו היא מן החזקות ביותר של לוטיינס.
האופרה השלישית שלה, "איזיס ואוזיריס" (1969-70) היא פולחן של עונות השנה ושל חיים ומוות.
בהתאם לכך, נעשה כאן שימוש בנהלים פשוטים ומהוקצעים יותר, בתבניות חוזרות ובחטיבות הרמוניות.
בשנת 1969, לאחר 30 שנות מצוינות והישגים רדיקליים במקרים רבים, קיבלה אליזבת לוטיינס את "פרס הקיץ" של עיריית לונדון.
באותה שנה קיבלה גם תואר אבירות.
בעשור האחרון לקריירה שלה ניכרה דעיכה מסוימת בדחף, שהניע את יצירתה עד אז.
החירות המק'צבית הובילה להיעדר מוקד מבני.
עם זאת, יכלה עדיין להפיק רעיונות מרתקים וחשיבה מרוכזת, ועל אף נכות עקב שיגרון הצליחה ליצור בשנת חייה האחרונה את ה"טריולטים", יצירה רעננה וחדה להפליא.
אליזבת טיילור הייתה סופרת בריטית שחיברה רומנים וסיפורים קצרים.
קינגסלי אמיס תיאר אותה כ"אחת ממחברי הרומנים המעולים שנולדה במאה הזו"; אנטוניה פרייזר קבעה שטיילור היא "אחת הסופרות הכי פחות מוערכות שלא בצדק במאה העשרים", והילרי מנטל כתבה על טיילור שהיא "מוכשרת, הגיעה להישגים, ומשום מה לא מוערכת דיה".
טיילור נולדה בשם אליזבת קולס (Coles) לאוליבר קולס, מפקח בתחום הביטוח, ולאלזי מיי פיוטרל, בעיר רדינג.
התחנכה ב-Abbey School בעיר (מוסד חינוך לנערות, ברוח הכנסייה האנגליקנית), ולאחר מכן עבדה כאומנת, מורה פרטית, וספרנית.
היא נישאה לג'ון טיילור, בעל חברת ממתקים, בשנת 1936. הם השתקעו בכפר פֶּן (Penn) אשר בנפת בקינגהאמשייר לאורך כמעט כל משך נישואיהם.
לאחר חברות קצרה במפלגה הקומוניסטית הבריטית, עזבה והצטרפה למפלגת הלייבור הבריטית למשך כל חייה.
טיילור פרסמה רומן ראשון בשנת 1945, ושמו "אצל גברת ליפינקוט", ולאחריו אחד עשר רומנים נוספים.
כמו כן פרסמה סיפורים קצרים בכתבי עת, ואלו קובצו לימים בארבע אסופות.
המבקר פיליפ הנשר תיאר את הרומן The Soul of Kindness כספר
יצירתה עוסקת בדקויות חיי היומיום, והיא רצופה בדיוקנאות חדי-עין אך אוהדים של החברה האנגלית של המעמד הבינוני והגבוה.
היא הייתה מיודדת עם אייווי קמפטון־ברנט, ועם הסופר והמבקר רוברט לידל.
חליפת מכתבים ארוכה שלה עם לידל שימשה בסיס לסיפור קצר שלה, בשם "כותבי המכתבים" (פורסם באסופה The Blush, 1951), אך המכתבים עצמם הושמדו, כחלק משמירתה על פרטיותה.
חרדה מתשומת לב ציבורית עומדת במרכז סיפור קצר ידוע אחר שלה, בשם "אחיות", שנכתב בשנת 1969.
אן טיילר השוותה את טיילור לג'יין אוסטן, לברברה פים, ולאליזבת בואן - "כולן אחיות בנפש", לדבריה.
טיילור מתה מסרטן, בעיירה פן, בה התגוררה, בגיל 63.
בשנת 2005 צולם סרט על בסיס הספר שלה עם ג'ואן פלורייט בתפקיד ראשי.
אליזבת מיורק הייתה אשתו של הנרי השביעי, מלך אנגליה מ-1486 עד מותה.
כאשתו של המלך, היא הייתה המלכה הראשונה לבית טיודור.
היא הייתה בתו הבכורה של אדוארד הרביעי ואליזבת וודוויל.
אליזבת הייתה אחייניתו של ריצ'רד השלישי ונישאה למלך לאחר ניצחונו של הנרי על ריצ'רד בקרב בוסוורת', שהביא לידי סיום את מלחמות השושנים.
נישואין אלו העניקו להנרי זכות נוספת לכתר בשל הירושה של אליזבת וסימלו את קץ מלחמות השושנים, ואת איחוד השושנה הלבנה של בית יורק עם השושנה האדומה של בית לנקסטר לכלל סמלו של בית טיודור - שושנה לבנה המשולבת בשושנה אדומה.
היא הייתה אמם של הנרי השמיני, מרגרט טיודור ומרי טיודור.
אליזבת מיורק נולדה בארמון וסטמינסטר, כביתם הבכורה של המלך אדוארד הרביעי ואשתו, אליזבת וודוויל.
הטבלתה נחגגה במנזר וסטמינסטר, בחסות סבתותיה, ז'אקטה מלוקסמבורג, הדוכסית האלמנה מבדפורד, וססילי נוויל, הדוכסית מיורק.
נותן החסות השלישי שלה היה בן דודה, ריצ'רד נוויל, הרוזן מווריק.
בשנת 1469, בהיותה בת שלוש, היא הייתה מאורסת לזמן קצר לג'ורג' נוויל, אשר עבורו נוצר תואר דוכס בדפורד בציפייה לנישואים.
אביו, ג'ון תמך מאוחר יותר בדודו של ג'ורג', הרוזן מווריק, במרד נגד המלך אדוארד הרביעי, והאירוסין בוטלו.
בשנת 1475, הסכים לואי האחד עשר, מלך צרפת לנישואיה של אליזבת מיורק בת התשע לבנו שארל, הדופין של צרפת.
בשנת 1482, לעומת זאת, לואי האחד עשר ויתר על הבטחתו.
היא מונתה לגברת מסדר הבירית בשנת 1477, בגיל אחת עשרה, יחד עם אמה ועם דודתה מצד אביה אליזבת מיורק, דוכסית סאפוק.
ב-9 באפריל 1483, אביה של אליזבת, המלך אדוארד הרביעי, מת באופן בלתי צפוי ואחיה הצעיר, אדוארד החמישי, עלה לכס המלכות; דודה, ריצ'רד, דוכס גלוסטר, מונה ליורש העצר והמגן של אחייניו.
גלוסטר נקט בצעדים לבודד את אחייניו מיחסיהם עם וודוויל, כולל אמם.
הוא יירט את אדוארד החמישי בזמן שהאחרון נסע מטירת לדלו, שם חי כנסיך ויילס, ללונדון כדי להיות מוכתר למלך.
אדוארד החמישי הושם במעון המלכותי של מצודת לונדון, לכאורה להגנתו, בעוד שדודו אנתוני וודוויל ואחיו למחצה ריצ'רד גריי, ששניהם ליוו אותו, נעצרו ונשלחו לטירת פונטפרקט.
אליזבת וודוויל ברחה עם בנה הצעיר ריצ'רד ובנותיה, ומצאה מקלט במנזר וסטמינסטר.
גלוסטר ביקש מהארכיבישוף בורצ'ייר לקחת את ריצ'רד איתו, כדי שהילד יוכל להתגורר במגדל ולחבור אל אחיו אדוארד.
אליזבת וודוויל, תחת כפייה, הסכימה לכך בסופו של דבר.
חודשיים לאחר מכן, ב-22 ביוני 1483, הוכרזו נישואיו של אדוארד הרביעי כפסולים.
נטען כי אדוארד הרביעי, בזמן נישואיו לאליזבת וודוויל, כבר היה מאורס לליידי אלינור טאלבוט.
הפרלמנט הוציא הצעת חוק, Titulus Regius ("תואר מלכותי"), לתמיכה בעמדה זו.
אמצעי זה הפך את ילדיו של אדוארד הרביעי ללא חוקיים, הפך אותם לא כשירים לירושה, והכריז על דוכס גלוסטר כמלך החוקי.
בנו של ריצ'רד הוכתר כנסיך ויילס והבאים בסדר הירושה היו ילדיו של ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס, אח נוסף לבית יורק אשר הוצא להורג בשנת 1478. דודה של אליזבת, אנתוני וודוויל, ואחיה למחצה ריצ'רד גריי, הוצאו להורג בהוראת גלוסטר ב-25 ביוני.
גלוסטר עלה לכס המלכות כריצ'רד השלישי ב-6 ביולי 1483, ואדוארד וריצ'רד נעלמו זמן קצר לאחר מכן.
שמועות החלו להתפשט על כך שהם נרצחו, כאשר מקור שמועות אלה אינו ידוע, וייתכן כי חלקן הגיעו מעבר לים.
על פי מקור יחיד מאוחר יותר מתקופת טיודור בלבד, פולידור ורג'יל, אמה של אליזבת כרתה ברית עם ליידי מרגרט בופורט, אמו של הנרי טיודור, לימים המלך הנרי השביעי, שהציג את עצמו כטוען הכי קרוב לכס המלוכה בקרב המפלגה הלנקסטרית.
אף על פי שהנרי טיודור היה צאצא של המלך אדוארד השלישי, תביעתו לכס המלכות הייתה חלשה, בשל חוק פרלמנט של שלטונו של ריצ'רד השני בשנות ה-90 של המאה ה-13, שאסר על עלייתם לכס המלכות של כל היורשים של הצאצאים שקיבלו לגיטימציה של הסבא והסבתא של הנרי, ג'ון מגונט וקתרין סויינפורד.
קיימת מחלוקת האם חוק חסר תקדים כזה היה תקף, יתר על כן, היו ענפים לנקסטריים לגיטימיים בבתי המלוכה של פורטוגל וקסטיליה.
לא משנה מה היו היתרונות של טענתו של הנרי, לפי ורג'יל, אמו ואליזבת וודוויל הסכימו שהוא צריך לתבוע את כס המלוכה, ולאחר שיתפוס אותו, להתחתן עם אליזבת מיורק כדי לחזק את תביעתו החלשה.
בדצמבר 1483, בקתדרלה של רן, נשבע הנרי טיודור שבועה שבה הבטיח להינשא לה והחל לתכנן פלישה.
בשנת 1484, אליזבת מיורק ואחיותיה עזבו את מנזר וסטמינסטר וחזרו לבית המלוכה כאשר אליזבת וודוויל השלימה ככל הנראה עם ריצ'רד השלישי.
זה עשוי לרמוז שאליזבת וודוויל האמינה שריצ'רד השלישי חף מכל תפקיד אפשרי ברצח שני בניה.
השמועה הייתה שריצ'רד השלישי מתכוון להתחתן עם אליזבת מיורק מכיוון שאשתו, אן נוויל, גוססת ולא היו להם ילדים בחיים.
ה-Crowland Chronicle טען שריצ'רד השלישי נאלץ להכחיש את השמועה הלא נעימה הזו.
זמן קצר לאחר מותה של אן נוויל, ריצ'רד השלישי שלח את אליזבת מהחצר לטירת השריף האטון ופתח במשא ומתן עם ז'ואאו השני, מלך פורטוגל להתחתן עם אחותו, ז'ואנה, נסיכת פורטוגל, ואליזבת תתחתן עם בן דודם, מנואל, נסיך פורטוגל.
הנרי טיודור וצבאו נחתו בוויילס ב-7 באוגוסט 1485 וצעדו לפנים הארץ.
ב-22 באוגוסט לחמו הנרי טיודור וריצ'רד השלישי בקרב בוסוורת'.
לריצ'רד השלישי היה הצבא הגדול יותר, אבל הוא נבגד על ידי אחד מהשומרים החזקים ביותר שלו, ויליאם סטנלי, ומת בקרב.
הנרי טיודור לקח את הכתר בזכות הכיבוש בתור הנרי השביעי.
אף שבהתחלה התעכב לקיים את הבטחתו, הנרי השביעי הכיר בצורך להינשא לאליזבת מיורק כדי להבטיח את יציבות שלטונו ולהחליש את טענותיהם של חברי בית יורק האחרים ששרדו.
נראה שהנרי רצה להיראות כמי ששולט בזכות עצמו, לאחר שתבע את כס המלוכה בזכות כיבוש ולא בזכות נישואיו ליורשת בפועל של בית יורק.
לא הייתה לו כוונה לחלוק כוח.
הנרי השביעי ביטל את חוק Titulus Regius, ובכך נתן מחדש לגיטימציה לילדים של אדוארד הרביעי, והכיר באדוארד החמישי כקודמו.
אף על פי שריצ'רד השלישי נחשב כגוזל השלטון, לא התעלמו משלטונו.
הנרי ואליזבת נזקקו למתן רשות האפיפיור להינשא בגלל החוק הקנוני המזעיף פנים כלפי "זיקה": הנרי ואליזבת היו צאצאים, בהתאמה, של ג'ון מגונט ואחיו הצעיר אדמונד בדרגה הרביעית, בעיה שגרמה למחלוקות רבות ושפיכות דמים לגבי איזו טענה עדיפה.
שתי בקשות נשלחו, ובסופו של דבר, הנישואין אושרו על ידי הבולה האפיפיורית של האפיפיור אינוקנטיוס השמיני ממרץ 1486 (חודש לאחר החתונה), בטענה שהאפיפיור ויועציו "מאשרים את האישור והיציבות של הנישואים וההתאחדות שנערכו בין אדוננו.