tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגמה למהלך שכזה ניתן למצוא כבר בבולי ברזיל, המדינה השנייה בעולם שהנפיקה בולי דואר אחרי בריטניה הגדולה.
שלושת בולי הסדרה בערכים נקובים של 30, 60 ו-90 הודפסו יחד באותו לוח הדפסה.
לאורך קו האמצע של הגיליון נוצר רצף של צמד שונים, שהוא גם בול שכוב.
מדינות בהן מדברים ביותר משפה רשמית אחת נהגו במקרים מסוימים להנפיק כל בול פעמיים או יותר, ולרשום בכל עותק את המסר בשפה אחרת.
הדוגמה הבולטת ביותר להנפקת בולים כפולים ידועה מדרום אפריקה, בה הונפקו החל ממחצית שנות העשרים ועד סוף שנות השישים של המאה העשרים מרבית הבולים בצמדים בהם על אחד הבולים הודפס שם המדינה באנגלית ועל השני באפריקנס.
בשנת 1939 ציינה שווייץ את התערוכה הלאומית שהתקיימה בעיר ציריך בהנפקת שתי סדרות בולים.
חלק מן הבולים הונפקו בצמדות בנות שלושה בולים בעלי אותו עיצוב, כשעל כל אחד מהבולים הודפס הכיתוב בצרפתית, גרמנית, או איטלקית.
במדינות רבות בעולם בחרו השירותים הבולאים לשלב בתוך אותו הגיליון מספר בולים שונים כחלק מן הניסיון לגוון את המוצר הבולאי ולשכנע את האספנים לרכוש גיליון שלם ולא להסתפק ברכישת בול בודד.
אופנה זו הולכת לנעשית נפוצה משנה לשנה, וניתן למצוא דוגמאות לכך במרבית מדינות העולם.
צמד שונים ניתן למצוא במרבית הגיליונות החריגים שהנפיק השירות הבולאי בישראל.
בפריטים אלו הודפסו בולים שונים זה לצד זה כחלק מעיצוב הפריט.
בשנת 1991, בעקבות פירוק ברית המועצות, הכריזה ארמניה את עצמאותה.
היא בחרה להנפיק שלושה בולים ועליהם דמותו של הר אררט על רקע צבעי הדגל הלאומי.
הבולים, שהונפקו זה לצד זה, מהווים דוגמה לצמד שונים הכולל יותר משני בולים.
בשנת 1957 הנפיקה פולין צמד בולים בעיצוב חדשני, בו יצרו שני הבולים תמונה משותפת.
בכל אחד מן הבולים אויר סייף עם חרב שלופה, ושני הבולים יחד יצרו תמונה של קרב חרבות.
פולין שבה והנפיקה רביעיית בולים בעלי עיצוב מפוצל בשנת 1960, ובשנים שלאחר מכן אימצו את העיצוב הזה מדינות רבות בעולם.
מאחר שמדובר בבולים שונים הצמודים זה לזה, כל עיצוב מפוצל מורכב מבולים שהם צמד שונים.
ארצות הברית הנפיקה בשנת 1973 רביעיית בולים המציגים יחד איור של מסיבת התה של בוסטון.
בשנת 2013 הנפיקה ישראל גיליון חריג הכולל עשרה בולים המשלימים תמונה משותפת של שביל ישראל.
דוגמאות לתקלה שהובילה ליצירת צמד שונים
מרבית הטעויות שהובילו ליצירת מצב של צמד שונים התרחשו במהלך ביצוע תיקונים בגלופת ההדפסה.
תהליך הכנת הגלופה המקורית מלווה לרוב בתהליכי בקרה ובדיקה קפדניים, אולם תשומת הלב מתרופפת בשלב תיקון הגלופה לקראת הדפסה חוזרת.
בשלב זה מתרחשות התקלות המובילות לשילוב בול שגוי בתוך גיליון שלם.
בשנת 1917 התגלה צורך לחדש את מלאי הבולים בעלי ערך נקוב של 2 סנט, בול שהודפס לראשונה בשנת 1914. כאשר הוציאו עובדי בית הדפוס את לוח ההדפסה מן המחסן ובדקו אותו, התגלה כי שלושה מבין 200 הבולים הכלולים בלוח ההדפסה נפגמו ויש צורך לתקנם.
העובד שנדרש לאתר את הגלופה של הבול בערך נקוב של 2 סנט איתר בטעות את הגלופה של הבול בערך נקוב של 5 סנט.
הגלופה השגויה הוטבעה במקומות הבלויים בלוח ההדפסה, מבלי שאיש הבחין בטעות.
הגיליונות הודפסו והופצו לבתי הדואר, ועד אשר הבחינו בטעות ואספו חזרה את הגיליונות הפגומים, הספיקה להימכר לציבור כמות מסוימת של הבול השגוי.
כך נוצר צמד שונים הכולל בול של 5 סנט ובול של 2 סנט זה לצד זה.
בול 70 רובל שגוי בצבע כתום
בשנת 1922 הודפסה ברוסיה הסובייטית סדרת בולים שהוקדשה לפועלים ולחיילי הצבא האדום.
עקב תקלה שולב בלוח ההדפסה של הבולים שערכם הנקוב היה 100 רובל בול אחד שערכו הנקוב היה 70 רובל.
"צמאה לאהבה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי לירן דנינו.
הסינגל יצא לאור ב-20 באוקטובר 2020, בהוצאת חברת התקליטים "ארומה מיוזיק".
ביום צאת השיר, דנינו כתב בעמוד האינסטגרם שלו: הווידאו קליפ המלווה את השיר בוים על ידי לירן סגל.
השחקנית ובת זוגו של דנינו, טיילור מלכוב, מופיעה לאורך הקליפ.
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי, העניק לשיר 2.5 כוכבי זהב מתוך 5. "השיר הזה הוא שיר התבכיינות סתמי", כתב עליו.
צמד בכותרות הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1975, בבימויו של הרברט רוס, עם וולטר מתאו, ג'ורג' ברנס וריצ'רד בנג'מין בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ניל סיימון והוא מבוסס על המחזה שלו "נערי הזהב" ("The Sunshine Boys") משנת 1972. המחזה הועלה ב-2001 בישראל ביידישפיל בשם "די גאלדענע יאטן" בהשתתפות יעקב בודו ויעקב אלפרין וכן ב-2003 ו-2021 בשם "הקומיקאים" בהשתתפות מוני מושונוב ושלמה בר אבא.
ב-1996 הופק סרט טלוויזיה לפי מחזה זה בכיכובם של וודי אלן ופיטר פאלק.
וילי קלארק (וולטר מתאו) ואל לואיס (ג'ורג' ברנס) הם צמד בדרנים שהופיעו במשך 43 שנים בהצלחה כצמד "נערי הזריחה" ("The Sunshine Boys").
הם נפרדו בכעס לפני 11 שנים.
וילי מנסה להופיע בקושי בפרסומות בעזרת אחיינו בן קלארק (ריצ'רד בנג'מין) שהוא גם הסוכן שלו.
בן דואג לכל מחסורו, מביא לו אוכל ואת שבועון הבידור וראייטי אך וילי נכשל בכל ניסיון לקבל תפקיד בפרסומת.
הוא גר בדירת חדר לא מסודר במלון.
אל לואיס הוא כעת אלמן ומתגורר בבית בתו דוריס (קרול ארתור).
רשת ABC מפיקה תוכנית על בדרני הוודביל ובן מקבל הצעה להופעה של וילי ואל במערכון תמורת 10.000 דולר.
הוא מנסה לשכנע את וילי להופיע עם אל אך וילי שונא אותו מפני שבהופעות היה לפעמים מתיז עליו רוק ומכה באצבעו על חזהו.
לבסוף הוא מסכים ובן נוסע לאל ומשכנע גם אותו להופיע עם וילי.
הם מחליטים לבצע חזרות על מערכון "הרופא" אך מתווכחים כל הזמן.
במערכון מגיע אל לרופא וילי, מקיש בדלת ווילי צריך לקרא "Come in" אך משנה זאת ל-"Enter".
על זה מתחוללת מהומה ואל בורח משם.
בן מיואש, כל יוקרתו תלויה במופע הזה.
הוא נוסע לאל אך דוריס לא נותנת לו להיכנס.
הוא מצליח לשוחח עם אל דרך החלון ומשכנע אותו להגיע לצילומים גם ללא חזרות.
וילי הוא הרופא הנעזר באחות סקסית ושופעת חזה (לי מרדית).
אל נכנס לקליניקה לא כחולה אלא כחוקר מס הכנסה.
בתוך המערכון הוא מתחיל להתיז רוק על וילי ולהכות אותו באצבע.
הם מתחילים לריב ומתחילה מהומה.
אל נמלט באמצע הצילומים ווילי חוטף התקף לב.
לאחר אשפוז חוזר וילי לדירתו ובן שוכר לו אחות מטפלת (רוזטה לנואר).
הוא מציע לוילי לגור בביתו או לעבור לבית אבות מכובד עבור שחקנים קשישים.
וילי מעדיף את האפשרות השנייה.
אל מגיע לבקר אותו ומודיע לו לדאבונו כי גם הוא עובר לאותו בית אבות.
הם מתחילים לשוחח ולריב שוב.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותוולטר מתאווילי קלארקשחקןג'ורג' ברנסאל לואיסשחקןריצ'רד בנג'מיןבן קלארקסוכן שחקניםקרול ארתורדוריס גריןבתו של לואיסלי מרדיתמיס מקינטושאחות במערכון "הרופא"רוזטה לנואראודסהאחות מטפלת
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - ג'ורג' ברנס
מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - וולטר מתאו
מועמדות לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר - ניל סיימון
מועמדות לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר - אלברט ברנר, מרווין מרץ'
מועמדות לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי - וולטר מתאו
מועמדות לפרס באפט"א לתסריט הטוב ביותר - ניל סיימון
פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי - הרברט רוס
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי - ג'ורג' ברנס
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי - וולטר מתאו
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע - ריצ'רד בנג'מין
פרס גילדת הכותבים של אמריקה לתסריט המעובד הטוב ביותר''' - ניל סיימון
צמד ילד הוא הרכב מוזיקלי של שני ילדים דתיים, המוחלפים כל כמה שנים.
הצמד הראשון שהופיע בהרכב, מהקמתו ועד ל-16 באוקטובר 2016, כלל את דביר תיק ודניאל קרייטנברגר.
לאחר מכן, ב-16 באוקטובר 2016 צמד הזמרים רועי אלקיים ויונתן זיו החליפו את הקודמים, וב-11 באוגוסט 2019 הוחלפו הזמרים ברנן רובין ואיתי טוב, שמופיעים בהרכב נכון ל-2025.
ההרכב נוסד באוקטובר 2013 על ידי המפיק אריה הנץ, לצד הזמר והיוצר ישי לפידות.
שני הזמרים הראשונים שהופיעו בהרכב היו דביר תיק ודניאל קרייטנברגר.
ב-13 באוקטובר 2013 הוציא הצמד את הסינגל הראשון שלהם - "ילד".
באוגוסט 2014 פרסם הצמד גרסת כיסוי לשירו של רמי קליינשטיין "מתנות קטנות".
לאחר מכן החל הצמד להופיע ברחבי הארץ.
בספטמבר 2014 זכה הצמד במצעד המוזיקה השנתי של האתר "דוס מיוזיק" בתארים "תגלית השנה" ו"סינגל השנה", על גרסת הכיסוי שלהם לסינגל "מתנות קטנות".
בשנת 2015 הוציאו גרסת כיסוי לסינגל של עומר אדם "מודה אני".
ב-16 באוקטובר 2016 התחלף צמד הילדים של ההרכב לרועי אלקיים ויונתן זיו.
בין הביצועים המצליחים שיצאו עם הצמד הזה ניתן למנות את גרסאות הכיסוי לשירים "אעופה אשכונה", "הכל לטובה" ועוד.
ב-2 במאי 2018 הופיע הצמד בתוכנית "הם גדולים" של הקומיקאי אלי יצפאן בערוץ 2.
ב-11 באוגוסט 2019 הוחלף הצמד הקודם בצמד הזמרים רנן רובין ואיתי טוב, שמופעים בהרכב עד היום.
גרסת הכיסוי הראשונה שיצאה בביצוע הצמד הזה הוא הגרסת כיסוי לסינגל "מישהו איתי כאן" של בניה ברבי, שזכה להצלחה עם קרוב למיליון צפיות באתר יוטיוב.
באותה שנה הופיעו עם יעקב שוואקי בלייב פארק.
ב-2021, ההופעה פורסמה באלבום ההופעה של שוואקי - "לייב פארק".
ב-27 בפברואר 2020 יצא הקליפ של הצמד "מסיבה ישראלית" - מחרוזת של שירים ישראלים ("שבט אחים ואחיות", "לשוב הביתה", "אלוף העולם", "יאסו", ועוד).
ב-8 במרץ 2020 יצא הקליפ "מסיבה חסידית", מחרוזת שירים חסידיים ("הטוב הטוב", "בקש עבדך", "עברי אנוכי","מאמין בניסים", "צמאה").
ב-18 בינואר 2021 יצאה גרסת הכיסוי של הצמד לשיר "מה אשיב לך" של הזמרת אודיה.
צמד פסיפי (שם מדעי: Entosphenus tridentatus) הוא צמד טפיל אנדרומי מחוף האוקיינוס השקט בצפון-מערב אמריקה הצפונית ואסיה.
הצמדים הפסיפיים גדלים לאורך של כ-80 סנטימטרים כבוגרים.
הם אנדרומיים, ומתרבים רק פעם אחת בחייהם.
יש להם גוף דק ומוארך עם שני סנפירי גב העולים הרחק מאחור על הגוף.
סנפירי השת הם בסיסיים והאונה התחתונה של סנפיר הזנב גדולה מהאונה העליונה ושתי האונות הם המשך של סנפיר הגב וסנפיר השת.
הבוגרים החיים בים הם בצבע כחלחל-שחור או ירקרק מלמעלה וחיוור מתחת, אך אלו החיים במים מתוקים חומים.
מין זה נבדל מצמדים אחרים בכך שיש לו שלוש (או מדי פעם שתיים) שיניים חדות מעל הפה.
הצמד הפסיפי נמצא לעיתים קרובות בים או לעיתים רחוקות רחוק מהחוף.
בים, הוא נמצא מקרוב לפני השטח ועד לעומק של 1,508 מטרים.
אף על פי שהשלבים הבוגרים והצעירים בולטים יותר, הצמדים הפסיפיים מבלים את רוב חייהם כפגיות הקרויות אמוצטס (Ammocoetes).
האמוצטס חיים במים מתוקים שנים רבות (בדרך כלל 3–7 שנים, אך לפחות מין אחד תועד במשך +17 שנים).
האמוצטס מסננים מזון מתוך המים שהם שואבים מעל למחילות שהם חופרים בתוך מצעי הקרקעית הרכים.
לאחר תקופת האמוצטס, הוא עובר מטמורפוזה ומקבל את המורפולוגיה של צמד צעיר/בוגר.
לצעירים/בוגרים יש פה חסר לסת, דמוי משפך המשמש ליניקה המאפשר להם להפוך לטפילים על דגים אחרים וראשתן גדול-ראש.
הם ניזונים מדם ונוזלי גוף של פונדקאי על ידי הצמדת פיהם לגופו וחיתוך הרקמות החיצוניות באמצעות שיניהם.
הבוגרים חיים לפחות שנה עד שנתיים באוקיינוס ואז חוזרים למים מתוקים כדי להשריץ.
לא ידוע אם הצמד הפסיפי חוזר לגוף המים שבו נולד או מחפש אזורי השרצה על סמך סימנים אחרים.
הם בדרך כלל משריצים בבית גידול דומה לאלתית פסיפית וטרוטה.
הצמדים בונים קן באבני חצץ קטנות והנקבות יכולות להטיל למעלה מ-100,000 ביצים, המופרות מבחוץ על ידי הזכר.
לאחר ההטלה, הבוגרים מתים בדרך כלל תוך ארבעה ימים.
כמו כן, בדומה לאלתית, הצמד הפסיפי אינו ניזון בזמן הנדידה להשרצה.
צמדים פסיפיים הן מזון טקסי חשוב לשבטי הילידים באגן הנהר קולומביה ובני היורוק ובני הקארוק של הנהר קלאמת ובני הוויוט של הנהר בצפון קליפורניה.
מספר הצמדים הפסיפיים שעלו בנהר קולומביה הצטמצם מאוד עם בניית המערכת ההידרואלקטרית של הנהר קולומביה.
כמעט ולא נותרה הזדמנות לדוג אותם לאינדיאנים בנהר קולומביה ויובליו למעט אירוע שנתי קטן ב על הנהר וילאמט (יובל של נהר הקולומביה).
היורוק והוויוט חוטפים צמדים בקצף הגלים בשפך הנהר קלאמת, לעיתים קרובות בלילה, תוך שימוש ב"ווים" מעץ מגולף ביד.
מכיוון שהצמדים שומניים ובעלי כמות קלוריות גבוהה מאוד, שבטים כמו הוויוט והיורוק האכילו בהם באופן מסורתי תינוקות וילדים צעירים.
כמות הקלוריות הגבוהה הופכת גם את הצמדים לחלק חשוב מהמערכת האקולוגית של הנהר, שכן גם בעלי חיים אחרים מסתמכים עליהם.
הסרט הדוקומנטרי, "הדג האבוד" (The Lost Fish), מתאר כיצד קהילות השבטים הנוכחיות לומדים, מרבים דגים ופועלים באופן פעיל כדי להחזיר את הצמדים ובתי הגידול של הצמדים לנתיבי המים של אזור הפסיפיק נורת' וסט.
כמות הצמדים הפסיפיים הצטמצמה מאוד בגלל תשתית אנושית.
סכירת נהרות, שינויים של הערוצים וירידה באיכות המים השפיעו על בית הגידול של הצמדים הפסיפיים ועל יכולתם להתקיים.
עם זאת, שיקום נהרות ונחלים בדרום קליפורניה השיב את הדגים בחלקים מתחום התפוצה הדרומי ההיסטורי שלהם.
צמד פסיספי הוא מין דג שונה מהמין צמד הים (Petromyzon marinus) שפלש לימות הגדולות דרך תעלת אירי וגרם נזק גדול לדגה בהן.
צמד ימי (שם מדעי: Petromyzon marinus) הוא מין של צמד טפיל המצוי במימי חצי הכדור הצפוני.
הצמד בעל מבנה גוף של צלופח ללא סנפירים והוא בעל פה חסר לסתות עם מבנה עגול ובעל שיניים חזקות מעוגלות לאורך חלל הפה.
שיניים אלה מותאמות לאחיזה בקורבן ומציצת דמו.
לצמד 7 פתחים דמויי-זימים מאחורי עיניו הקטנות והוא בעל גוף חסר קשקשים בצבע צהוב עד חום זית והגב שחור כשהבטן בהירה יותר.
הצמד יכול להגיע לאורך של עד 120 ס"מ ולמשקל של עד 2.3 ק"ג בקירוב.
הצמד נמצא בצפון ומערב האוקיינוס האטלנטי לאורך חופי אירופה וצפון אמריקה: במערב הים התיכון, הים השחור וכן הוכנס כמין פולש לאגמים הגדולים.
הצמד צולל עד לעומק 4,000 מטר ויכולים לסבול טמפרטורות של 1–20 מעלות צלזיוס.
לצמד יכולת לסבול הבדלי מליחות במים והוא מצוי הן במי ים והן במים מתוקים ומים מליחים.
הצמד ניזון כטפיל הרסני לדגים שונים אליהם הוא נצמד עם שיניו ומוצץ מדם הטרף, מה שלעיתים מוביל למותו.
הוא פוגע גם בדגה המגודלת בידי אנשים, בין השאר לטרוטת האגמים ושאר סלמוניים שאותם הוא הורג.
צמד חמד היא סדרת טלוויזיה מונפשת קטרית בהנפשה ממוחשבת לילדים, בקטר הסדרה שודרה בערוץ ערבי בשם ברעם (براعم) בשנת 2009, בישראל בדיבוב לעברית הסדרה שודרה בערוץ לולי, הסדרה בת 4 עונות ו 300 פרקים באורך 4 דקות, שיר הפתיחה בדיבוב העברי בוצע על ידי נורית בנאי קורן.
רן ולילי הם שני אחים ממוצא קטרי הגרים בארמון בלב מדבר, בכל פרק הם מלמדים את הצופים משהו בנושא כלשהו כגון: מספרים, צבעים, אהבה במשפחה, צורות, חיות ועוד.
רן (نان): ילד ממוצא קטרי, אחיה של לילי.
לילי (ليلي): ילדה ממוצא קטרי, אחותו של רן.
+שם הדמותמדבב\ת בעבריתמספר (נקבה)נורית בנאי קורן
צמחים טפילים הם צמחים שאינם אוטוטרופיים (צמחים שאין ביכולתם לייצר בעצמם את החומר האורגני הנחוץ לקיומם).
בניגוד לצמחים טורפים האוכלים חרקים ומנצלים חומר אורגני מבעלי חיים, הרי שצמחים טפילים מנצלים חומר אורגני שמקורו מן הצומח.
לכל הצמחים הטפילים יש מצוצה - חיבור קבוע לצמח הפונדקאי.
מינרלים וסוכרים מן הצמח הפונדקאי לצמח הטפיל.
רבים מן הצמחים הטפילים מסוגלים לבצע פוטוסינתזה בכוחות עצמם, אך אינם יכולים לקיים עצמם ובלעדי צמח פונדקאי לא יוכלו להתפתח ואף לשרוד.
שתי גישות עיקריות מקובלות כיום על החוקרים את אבולוציית הצמחים הטפילים:
אחדים משורשי הצמחים עברו שינויים הדרגתיים שאפשרו להם להפוך למצוצות.
כשהצליחו הצמחים להשיג את מזונם בלי השורשים הרגילים, לא נותר להם אלא לאבדם בהדרגה.
המצוצה התפתחה בעקבות איחוי אקראי בין שורשי צמחים שונים, כאשר היו כאלה שניצלו זאת והפכו בהדרגה לטפילים על שכניהם.
במתמטיקה, הצמוד המורכב של מספר מרוכב הוא המספר עם רכיב ממשי שווה ורכיב מדומה שווה בגודלו אך מנוגד בסימנו.
כלומר, אם ו- הם מספרים ממשיים אז הצמוד המורכב של הוא .
בייצוג קוטבי, ניתן להראות באמצעות נוסחת אוילר שאם ו- הם מספרים ממשיים אז הצמוד של הוא .
המכפלה של מספר מרוכב והצמוד שלו היא מספר ממשי: (אוֹ בקואורדינטות קוטביות).
הצמוד המורכב של מספר מרוכב מסומן כ- אוֹ .
הסימון הראשון, קו מחבר, דומה לסימון למטריצה צמודה, שהיא מעין הכללה של הצמוד המרוכב למטריצות.
הסימון השני, כוכבית, מועדף בפיזיקה, שם המטריצה הצמודה מסומנת בדקר (†), וכן בהנדסת חשמל והנדסת מחשבים, בהן סימון הקו המחבר עלול לבלבל עם סימון השלילה הלוגית ("NOT") באלגברה בוליאנית.
אם מספר מרוכב מיוצג כמטריצה מסדר , הסימונים זהים והצמוד המורכב מתאים למטריצה המשוחלפת.
התכונות הבאות מתקיימות לכל המספרים המרוכבים ו-, אלא אם צוין אחרת, וניתן להוכיחן על ידי כתיבת ו- בצורה .
הצמוד שומר על חיבור, חיסור, כפל וחילוק: , , ו-.
מספר מרוכב שווה לצמוד המורכב שלו אם ורק אם הרכיב המדומה שלו הוא אפס, כלומר אם הוא מספר ממשי.
במילים אחרות, המספרים הממשיים הם נקודות השבת היחידות של הצמוד.
הצמוד אינו משנה את הערך המוחלט של מספר מרוכב: .
הצמוד הוא אינוולוציה, כלומר צמוד של צמוד של מספר מרוכב הוא ().
מכפלה של מספר מרוכב עם הצמוד שלו שווה לריבוע הערך המוחלט שלו: .
תכונה זו מאפשרת חישוב קל של ההופכי הכפלי של מספר מרוכב: לכל .
הצמוד הוא קומוטטיבי כבסיס לחזקה שלמה ועם פונקציות האקספוננט והלוגריתם הטבעי: , , אם אינו אפס או מספר שלילי ממשי.
אם שורש של פולינום במשתנה אחד עם מקדמים ממשיים הוא מרוכב, אז גם הצמוד המרוכב שלו הוא שורש של הפולינום.
כלומר אם הוא פולינום כזה ו- אז .
לפיכך, שורשים מרוכבים של פולינומים ממשיים מתרחשים בזוגות צמודים .
באופן כללי, אם היא פונקציה הולומורפית שהצמצום שלה למספרים הממשיים היא בעלת ערך ממשי, ו- ו- מוגדרים, אז .
המפה מ- ל- היא הומיאומורפיזם (שבו הטופולוגיה על נחשבת לטופולוגיה הסטנדרטית) ואנטי-ליניארית , אם לוקחים בחשבון את כמרחב וקטורי מרוכב מעל עצמו.
המפה היא פונקציה חד-חד-ערכית ועל ותואמת את הפעולות האריתמטיות, ומכאן שהוא אוטומורפיזם שדה.
מכיוון שהיא שומרת על המספרים הממשיים קבועים, הוא מרכיב בחבורת גלואה של הרחבת השדה .
בחבורת גלואה שני איברים, והזהות על , ולפיכך שני האוטומורפיזמים היחידים של שמותירים את המספרים הממשיים קבועים הם מפת הזהות והצמוד המורכב.
כשנתון מספר מרוכב אוֹ , הצמוד שלו מספיק כדי לשחזר את רכיבי המשתנה:
הצמוד מסייע גם לבצע חילוק מספרים מרוכבים, ולכל מתקיים , או בצורה מפורשת
בנוסף, ניתן להשתמש ב- כדי לציין ישרים במישור: הקבוצה מייצגת ישר דרך ראשית הצירים המאונך ל-, מכיוון שהרכיב הממשי של הוא אפס רק כאשר קוסינוס הזווית בין ו- הוא אפס.
באופן דומה, עבור יחידה מורכבת קבועה , המשוואה קובעת את ישר דרך המקביל לישר דרך הראשית ו-.
שימושים אלה בצמוד של כמשתנה מומחשים בספרו של פרנק מורלי Inversive Geometry מ-1933, שנכתב עם בנו פרנק ויגור מורלי.
עבור מטריצות של מספרים מרוכבים, , כש- היא המטריצה המורכבת מהצמוד של כל איבר ב-.
מטריצה צמודה של מטריצות מרוכבות היא הכללה של הצמוד המרוכב.
כללי עוד יותר הוא הרעיון של אופרטור צמוד לאופרטורים במרחבי הילברט מרוכבים.
כל אלו נכללים בפעולות הכוכב של אלגברות סי כוכב.
אפשר גם להגדיר צמוד גם לקווטרניונים: הצמוד של הוא .
קיים גם מושג מופשט של הצמוד למרחב וקטורי מעל המספרים המרוכבים.
בהקשר זה, כל מפה אנטי-ליניארית המקיימת:
כש- ו- היא מפת הזהות על .
מכיוון שהאינוולוציה היא אנטי ליניארית היא לא יכולה להיות מפת הזהות על .
צמח הוא מרכז אזורי בעמק הירדן במקום בו הייתה העיירה הערבית סמח' (سمخ).
צומת צמח הוא צומת כבישים המוליכים לעמק הירדן לטבריה ולמזרח הכנרת ורמת הגולן.
במקום נמצאים אזור תעשייה אזורי מרכזי – "מפעלי צמח", המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן, משרדי המועצה האזורית עמק הירדן, חוף ים, מרכז קניות, מרכז התרבות בית גבריאל ותחנת כיבוי אש מרכזית לעמק הירדן.
העיירה ההיסטורית הייתה ממוקמת בעמק הירדן בצד הדרומי של הכנרת.
מקום העיירה, המוכר היום בשם "צמח", ממוקם בסמוך לכביש 92 בקטע הכביש שבין צומת צמח לצומת מעגן.
ליד העיירה הוקמה תחנת הרכבת סמח' אשר הייתה תחנה של רכבת העמק.
בסמח' הייתה תחנת משטרה, עליה נערכו קרבות במלחמת העצמאות, ובמקום אנדרטה לזכר הנופלים בקרבות.
לאחר קרבות אלה ברחו תושביה הערבים לירדן, שם הם גרים במחנה פליטים.
גובהו של האזור הוא כ-200 מטר מתחת לפני הים.
ייתכן ושם העיירה מקורו ביישוב יהודי מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל, ששמו השתמר בשם הערבי סמח'.
בתלמוד הירושלמי, וכן בתוספתא שביעית פרק ד הלכה ה.
מסופר שרבי יהודה הנשיא פסק שתושבי כפר צמח חייבים בהפרשת תרומות ומעשרות ככל יישוב יהודי.
אך ממצאים ארכאולוגיים של יישוב מהתקופה הביזנטית מעולם לא נמצאו בשטח הכפר.
היישוב העיקרי בסביבה בתקופה הביזנטית היה בתל בית ירח, כקילומטר וחצי ממערב.
כפר סמח' תועד לראשונה בשנת 1799 בידי הקרטוגרף הצרפתי פייר ז'אקוטן, שנלווה אל נפוליאון ב מסעו בארץ ישראל.
על פי פקודת נפוליאון שרטט ז'אקוטן מפות של המזרח התיכון כולל חלקים מארץ ישראל.
מרבית הבתים בכפר היו בנויים מבוץ, אך חלקם היו בנויים מאבן בזלת שחורה הנפוצה באזור הגולן ליד סמח'.
יוהאן לודוויג בורקהרדט, מזרחן שווייצרי ביקר בכפר בשנת 1812, ותיאר אותו כאוסף של שלושים או ארבעים בתי בוץ לצד בתי מידות הבנויים מאבן שחורה.
הוא אמר שכ-100 פדאנים (1 פאדן = 4.2 דונם) היו מעובדים בסביבה הקרובה.
בשנת 1838 חוקר ארץ ישראל אדוארד רובינסון מצא גם כי הכפר מכיל 30–40 בתי בוץ, ומעטים בנויים מאבן שחורה.
החל משנות ה-60 של המאה ה-19, הייתה סמח' יעד לשני מבין ארבעה גלי ההגירה, האחרון הסתיים ב-1920, של מהגרים ערביים שבאו מאלג'יריה והתיישבו במקום, אחד מחמשת היישובים שיסדו האלג'ירים בגליל התחתון ובסך הכל 11 יישובים בגליל.
היו אלה אנשיו של עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי.
שלא כשאר היישובים האלג'יראיים, שנוסדו ואוכלסו על ידי המהגרים בלבד, כפר סמח' כבר היה קיים לפני בואם לארץ.
נראה שהשלטונות יזמו ותכננו באופן מסודר ליישב במקום את המהגרים...
לצד האוכלוסייה המעטה שהייתה בכפר, ושסבלה מהתנאים הקשים ששררו בו ומפשיטות הבדווים".
מאוחר יותר עברו לסמח' מתיישבים ממוצא מצרי שהתיישבו תחילה בעובידיה (כפר שהיה ממוקם ממערב לבית זרע של היום).
בשנת 1875, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, וכתב שהכפר חציו בנוי בתי בוץ, וחציו בנוי בתי בזלת.
בסקר ארץ ישראל של הקרן לחקר ארץ ישראל בשנת 1881, תואר סמח' ככפר של 200 תושבים שטיפחו את המישור שמסביב
בשנת 1905 נבנתה באזור מסילת ברזל ותחנת רכבת כחלק מהרכבת החיג'אזית חיפה–דמשק.
מסילת הברזל, שעברה באזור והוליכה עד חיפה, ידועה בכינוי רכבת העמק.
תחנת הרכבת הייתה מהגורמים שעודדו את פיתוח הכפר לעיירה בה גרים אלפי תושבים.
במלחמת העולם הראשונה הייתה סמח' בסיס של הצבא הטורקי-גרמני ומוקד לקרבות בין הכוחות הטורקים לבין הבריטים בגלל חשיבות המקום כצומת דרכים ורכבות.
במקום אף היה שדה תעופה עות'מאני בתפעול חיל האוויר הגרמני.
ב-25 בספטמבר 1918 התחולל במקום קרב סמח' במהלכו נכבשה העיירה ותחנת הרכבת על ידי כוחות הפרשים האוסטרלים הקלים של הצבא הבריטי.
עם נסיגת הצבא העות'מאני בסופה של המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה ואף על פי שבאופן רשמי השטח היה נתון תחת מנהלת שטחי האויב הכבושים המשותפת לבריטים ולצרפתים שהוקמה באוקטובר 1918 נותרה אי בהירות לעתיד צפונה של ארץ ישראל בכלל ואזור הכנרת והגליל העליון המזרחי בפרט.
על פי הסכם סייקס–פיקו בין הבריטים לצרפתים משנת 1916, נועדה ארץ ישראל להתחלק בין אזורים שבשליטה בריטית, אזור בשליטה צרפתית – הגליל העליון וחלקו הגדול של הגליל התחתון, וליבת הארץ שתהיה תחת חסות משותפת של מעצמות ההסכמה.
הכנרת, הייתה אמורה להתחלק בקו בין טבחה לצמח בין אזור חסות משותפת למדינה ערבית תחת חסות צרפתית.
לאחר סיום המלחמה לא ראתה עצמה בריטניה מחויבת לאמור בהסכמי סייקס-פיקו ככתבם וכלשונם והחל משא ומתן על קביעת גבולות חדשים.
כך הייתה סמח' בימי המנדט הבריטי תחנת הגבול בין ארץ ישראל המנדטורית לבין סוריה הצרפתית.
ב-1924, בהסכם ניוקומב-פולה נקבעה הגבול הסופי בין סוריה שבשלטון המנדט הצרפתי וארץ ישראל (פלשתינה) שבשלטון המנדט הבריטי בנהר הירמוך המצוי במרחק מה מצמח.
אך תחנת הגבול נשארה בסמח'.
תחנת הגבול כללה תחנת הסגר לבעלי חיים, תחנת מכס, מחנה לחיל הספר העבר-ירדני ותחנת משטרה.
לאחר הקמתה של תחנת סמח' הוקם בקרבתה על חוף הכנרת מזח ימי והושק קו ימי מוטורי קבוע לטבריה.
הבריטים הגדילו והרחיבו את המזח ויזמו את סלילת כביש טבריה-צמח.
שירות רכבת הנוסעים בתחנה חודש בין חיפה לצמח ודמשק.
בשנת 1922 דיווח עיתון הארץ שבצמח נבנו בתים חדשים רבים, חנויות, הוקם סניף דואר והיא הפכה למרכז מסחרי חשוב.
מספר התושבים גדל וגרים בה מספר סוחרים עשירים המנהלים סחר בין הגליל, עמק הירדן, עבר הירדן והחורן.
בתחילת יולי 1922 חנכו שני סוחרים יהודים טודרוס אפשטיין וישראל מייסטר, טחנת קמח מודרנית בצמח.
התחנה שאבה מים מהכנרת לצורך שטיפת התבואה ואחר כך נעשה שימוש במים לצורך השקיית גינת ירק.
ליד התחנה נבנו בתי מגורים לפועלים.
ב-1924 דיווח העיתון דואר היום:.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט, היו בסמח' 10 משפחות של יהודים, חלקם חנוונים, סוחרים, פקיד רכבת, פקיד טלגרף ושני שוטרים.
בסמח' עבדו גם 40 פועלים יהודים עבור הבריטים.
רוב התושבים היו מוסלמים, 78 נוצרים, 43 יהודים ושני דרוזים.
העיירה הייתה שייכת לנפת טבריה שבמחוז הגליל (1945).
על פי סקר הכפרים משנת 1945, שטחי אדמותיה יחד עם מסדה ושער הגולן היו 18,611 דונם מתוכם 9,265 בבעלות ערבית, 8,412 בבעלות יהודית ו-934 בבעלות ציבורית.
גודל האוכלוסייה הוערך כ-3,460 תושבים.
בשנים 1940–1941 הוקמה במקום תחנת משטרה, אחת ממצודות טגארט שהקימו הבריטים בארץ.
התחנה נבנתה במודל 'התחנה הכפרית' (2nd Class Police Station) ומספרה הסידורי היה 25. התחנה הוקמה על בסיס תחנת משטרה קטנה שהוקמה במקום בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
בזמן מלחמת העצמאות, בתחילת 1948, חדרו לאזור צמח מספר כנופיות מאזור סוריה, שתקפו מדי פעם את חקלאי האזור ופגעו בתחבורה היהודית.
תושבי העיירה מצדם סבלו ממספר פעולות תגמול שבצעו היהודים.
בפברואר פוצצה ההגנה מספר בתים בצמח, ומספר פעמים הותקפו אוטובוסים ערבים בדרכם לצמח.
בליל ה-24 באפריל 1948, תקפה ההגנה שוב את צמח והרגה 20 איש.
הצבא הבריטי שחנה בסמוך התערב ופתח באש על התוקפים והם נסוגו.
ב-27 באפריל 1948 פינו הבריטים את תחנת המשטרה ומיד נכנסו לתוכה ערבים.
בליל ה-28 באפריל 1948 יצא כוח מדגניה מצויד בחומר נפץ.
לאחר קרב יריות הצליחו החבלנים להניח את חומר הנפץ ליד קיר הבניין ולפוצצו.
דרך הפרצה חדר הכוח לבניין והשתלט עליו.
במהלך חודשי המלחמה הראשונים פינו רבים מתושבי העיירה את יישובם, וב-28 באפריל הוא נעזב כליל.
כוחות ההגנה ירו על העיירה מתחנת המשטרה במשך מספר ימים וב-3 במאי ברחו ממנה אחרוני התושבים.
בזמן התקפת הנגד של הצבא הסורי ב-18 במאי עזבו כוחות ההגנה את המקום.
מבניין תחנת המשטרה יצא הצבא הסורי בשני ראשים לכיבוש דגניה א' ולכיבוש דגניה ב'.
חמישה תותחים 65 מ"מ ה"נפוליונצ'יק" שהגיעו לארץ באותו הזמן נשלחו מיד להגנת עמק הירדן, שם הופעלו לראשונה על ידי חיל התותחנים של צה"ל, הפתיעו את הסורים, גרמו לבהלה והיו מהגורמים לנסיגה הסורית בקרב על הדגניות, לכיבוש צמח ב-21 במאי 1948 ולהדיפת הצבא הסורי מתחומי ישראל בגזרה הזאת.
ב-25 במאי 1948, דיווח העיתון דבר על ביקור בצמח הכבושה:
לאחר הקמת מדינת ישראל שימשה תחנת המשטרה בצמח כמפקדת החטיבה המרחבית (חטיבת העמקים שפעלה באזור עמק הירדן ועמק בית-שאן).
בשנת 2003 החליט צה"ל לסגור את החטיבה ולהעביר את האחריות לחטיבת הבקעה.
בנובמבר 1950, הוקמה "מעברת צמח" בה התגוררו כ-700 איש בעיקר עולים מתימן וקבוצה של עולים מעיראק, באוהלים וצריפונים.
בתחילת 1953 עזבו את המעברה 67 משפחות ועברו למושב אליקים.
במהלך 1954 נסגרה ופונתה המעברה.
80 משפחות עברו למושב יכיני בצפון הנגב ליד העיר שדרות.
32 משפחות עברו למושב מרגליות בגליל העליון.
54 משפחות עברו למושבים שפר וצוריאל בגליל העליון.
בתחילת שנות ה-60 עוד עמדו במקומם שרדי העיירה סמח'.
אחר נהרסו ובמקומם הוקם מרכז אזורי הכולל את: אזור תעשייה – "מפעלי צמח", המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן (נוסדה בשנת 1965), משרדי המועצה האזורית עמק הירדן, חוף ים, מרכז קניות, מרכז תרבות בית גבריאל (שהוקם בשנת 1993) ותחנת כיבוי אש מרכזית לעמק הירדן.
על גדת הכנרת הוקמו אמפיתיאטרון ומדשאה, אשר אירחו הופעות רוק.
בין 1978 ל-2011 התקיים במקום בכל ט"ו באב פסטיבל "ליל אהבה בצמח" שמשך את האמנים הבולטים בישראל וקהל רב של בני נוער.
תחנת הרכבת של צמח נותרה נטושה עד שנת 2011, אז החל שימור ושחזור של מבני האבן הנטושים של התחנה, כחלק מהמרכז ללימודי ארץ-ישראל בקמפוס חדש של המכללה האקדמית כנרת – "קמפוס דרום".
במקום נבנו גם מעונות הסטודנטים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, עם נסיגת צבא האימפריה העות'מאנית וכוחות צבא הקיסרות הגרמנית שסייעו לו מדרום הארץ, בנובמבר 1917, נערכו מחדש גם הטייסות הגרמניות שלחמו בארץ ישראל.
הוכשר במהירות שדה תעופה בצמח בשטח פתוח ומישורי מדרום לתחנת הרכבת.
במקום הוקם גם בית-חולים צבאי.
בשדה צמח הוצבה טייסת 300. קודם לכן פעלה הטייסת בסיני, באל-עריש ובבאר-שבע.
בפברואר 1917 היא נסוגה מבאר-שבע לרמלה ובנובמבר, משהתקרבה החזית לרמלה, נסוגה לצמח.
בתחילת ספטמבר 1918, פינתה הטייסת את השדה; המטוסים שהיו בשדה טסו לדרעא ולדמשק, כך שהשדה היה נטוש כאשר נכבש על ידי הצבא הבריטי.
בתום המלחמה הפעילו הבריטים את שדה התעופה באופן קבוע.
ב־1931 הוא החל לשמש כשדה תעופה אזרחי בינלאומי בשרות חברת אימפיריאל איירווייז בקו מלונדון להודו.
הנוסעים הגיעו במטוס ימי שנחת על פני הכנרת מול טבריה, הועברו לצמח והמריאו במטוס נוסף דרך בגדד להודו.
במרץ 1940 חנכה חברת אווירון קו תעופה בין לוד לצמח, הקו פעל פעמיים בשבוע וזמן הטיסה היה 90 דקות.
הרב צמח גרין (1905–1961) היה מרבני הציונות הדתית.
נשיא ועד הרבנים בוושינגטון וממייסדי גבעת ושינגטון.
גרין נולד בעיירה קטנה בשם סומי לא רחוק מחרקוב, למינה לבית וולק שמתייחסת למהר"ל מפראג ולרב שלמה יצחק רב העיירה, במשפחה שמנתה שישה ילדים.
לאחר המהפכה הקומוניסטית ברוסיה, נכלא אביו עם רבנים רבים אחרים, ונפטר לאחר שחרורו מהכלא בגיל 44. אמו ואחיותיו לובה וטובה עלו לארץ ישראל בעקבות פטירת האב.
גרין, אז תלמיד ישיבת סלובודקה, עלה בעקבותיהן בתחילת שנות ה–20. הוא הגיע באוניה לנמל יפו כנוסע סמוי, יחד עם החברותא שלו מסלובודקה.
לאחר עלייתו החל גרין ללמוד בישיבת חברון שהייתה אז הגרעין של ישיבת סלובודקה ביישוב החדש.
אחרי זמן מה, עבר לירושלים לישיבת מרכז הרב (שבה היה מעשרת התלמידים הראשונים).
למד אצל הרב קוק ואצל "הנזיר", הרב דוד כהן.
גרין נישא לרבקה ווינשטיין בת הרב אהרון, שנולדה בסוואלקה שפולין.
היא עלתה ארצה בתחילת שנות ה–20 כחלוצה יחד עם אחותה חנה, ולמדה סיעוד.
הם נפגשו כאשר במסגרת מקצועה כאחות נשלחה לרחובות לבית הבראה היהודי – הישן והיחיד ביישוב החדש, לעזור בהחלמתו של הרב קוק שהיה מאושפז שם, וגרין הגיע לביקור חולים אצל רבו.
תפקידה האחרון של רבקה היה בטיפול יוצאי חברון בשנת תרפ"ט.
ישנן עדויות כי לכבוד אירוסיהם של בני הזוג כתב הרב קוק שיר בסגנון אקרוסטיכון – כל שורה של השיר התחילה באות משמם.
כעבור זמן קצר, עקב קשיי פרנסה, קיבלו בני הזוג את רשות הרב קוק לנסוע לארצות הברית.
אחרי כמה שנים, מונה לרב הקהילה של בית הכנסת הישן "אוהב שלום" בוושינגטון הבירה.
הרב גרין היה נשיא ועד הרבנים בוושינגטון, וחבר הוועד הפועל של הפועל המזרחי בארצות הברית.
הוא הקים את "חברותא", ארגון לקידום הלשון העברית, הספרותית והמדוברת.
הוא ארגן תלמוד תורה אחרי בית הספר (After School Talmud Torah) וייסד יחד עם הרב יהושע קלעוואן את 'האקדמיה העברית של וושינגטון' (Hebrew Academy of Washington), שבה למדו בנים ובנות יחד.
נאומיו של גרין שודרו ברדיו בשנות מלחמת העולם השנייה.
גרין ייסד בישראל את גבעת ושינגטון.
המוסד, שיועד בתחילתו לשמש כמקלט לילדים יתומים ניצולי השואה, משמש כיום מכללה להכשרת מורים.
בשנת ה'תש"ו (1946) התקיים טקס הנחת אבן הפינה של המוסד.
הרב גרין גייס את הכסף למקום שנקרא על שמו של ג'ורג' וושינגטון, הנשיא הראשון של ארצות הברית, והביא עמו לטקס אבנים מהבית הלבן, שסימלו את הקשר בין המוסד לקהילה היהודית בארצות הברית.
קודם לכן, בתקופת המנדט הבריטי, הפקיעו הבריטים את האדמה שעליה גבעת ושינגטון הייתה אמורה להיבנות.
בניסיון להציל את המקום, התקבל הרב גרין על ידי האפיפיור פיוס השנים עשר בשנת 1945 על מנת לבקש את תיווכו בעניין.
האפיפיור אמר שיתפלל למען הילדים.
הרב גרין השיב לאפיפיור שלא הגיע כדי לקבל תפילה, אלא ביקש את התערבותו המעשית.
גרין נפטר בארצות הברית בשנת 1961.
גרין נפטר בשנת 1961 בגיל 56. הוא הותיר אחריו שלושה ילדים.
הבכור הרב איתן (ג'יסון) כיהן כראש ישיבה בירושלים (נפטר ב-2019), בן נוסף ד"ר עמנואל היה פסיכולוג קליני ומרצה לפסיכולוגיה (נפטר ה'תשע"ד) ובתו אביבה גרין היא אמנית בעלת שם בניו יורק.
צמח חד-ביתי הוא צמח בעל פרחים משני המינים (זכר ונקבה), בניגוד לצמחים דו-ביתיים בהם כל פרט הוא בעל פרחים מזוויג אחד.
קיימים שני סוגים של צמחים חד ביתיים:
כאשר על אותו הפרח קיימים אברי מין זכריים (אבקנים) ונקביים (עמוד עלי ושחלות) הוא נקרא חד-ביתי, דו-מיני (לדוגמה, אבוקדו).
כאשר לפרחים אברי מין זכריים או נקביים (אך לא שניהם) הוא נקרא חד-ביתי, חד-מיני (לדוגמה, תירס).
בבולאות צמודה היא קבוצה של בולי דואר מחוברים.
צמודות מעניינות משום שהן נדירות יותר מבולים בודדים.
בנוסף, צמודה משמרת את המיקום היחסי של הבולים כפי שהודפסו במקור.
מידע זה חיוני במטרה להבין כיצד יוצרו הבולים.
צמודות מקצה הגיליון המקורי מכילים בדרך כלל אזורים של שולי הגיליון, אשר בתוכם אצור מידע מגוון.
למשל צמודות חץ משמרות את קווי העזר ששימשו על מנת לישר את הגליונות למטרות חירור או שלבי יצור אחרים.
צמודות קו אמצע כוללים קווים מודפסים באמצע הדף.
צמודות אחרות כוללות את שם המדפסת.
בצמודות של בולי ארצות הברית, שכיח למצוא מידע לגבי מיקוד.
הצמודה החביבה על האספנים היא לרוב צמודת גלופה המכילה חלק משולי הגיליון שם ניתן למצוא את המספר הסידורי של הגלופת ההדפסה.
בישראל שכיח למצוא את מספר הגלופה ממנה הוכנו הגליונות בשורה ב' של שולי הגיליון.
למרות שצמודות של בולים נדירים הן בעלות שווי רב, הרי שערך הצמודה עשוי להיות כה גבוה שלא ניתן יהיה לאתר קונים.
כך יוותר בעל הבולים עם תחושה מרה שעליו להפריד את הצמודה במטרה למכור את הבולים בנפרד.
במספר מקרים, הסוחרים הכריזו בפומבי על כוונותיהם להפריד צמודה ידועה מתוך תקווה למצוא קונה ולהציל את הצמודה מהשמדה.
צמודת גלופה היא צמודה של בולי דואר אשר מכילה את החלק של שולי הגיליון שעליו מודפס המספר הסידורי של הגלופה אשר שימשה להדפסת הבולים.
צמודת גלופה מכונה לעיתים גם צמודת לוח ובקטלוגים בראשי תיבות PB.
המספור של הגלופות הוא חלק אינטגרלי מבקרת האיכות של תהליך ההדפסה.
בחלק מהמקרים, כמו במקרה של הפני האדום של בריטניה מופיעים המספרים על גבי הבולים.
ברם, ההליך המקובל הוא הדפסת המספר על גבי שולי הגיליון.
בולים שהודפסו במספר צבעים מכילים מספר מספרי גלופות בשולי הגיליון.
בולים שהודפסו בכמויות גדולות עשויים להכיל מספרי גלופה רבים.
אספני בולים שאפתנים במיוחד ישאפו להשיג גיליונות שיציגו כל מספר גלופה אפשרי עבור הבול.
קטלוגי בולים מיוחדים מנהלים רישום של מספרי הגלופות.
צמודות הגלופה של דואר עברי מזוהות בעזרת שלושה סימנים עיקריים, הראשון הוא מספר הגלופה מספר המודפס בתוך משולש בשוליים העליונים של הצמדה.
השני הוא סימן הספרן, כאשר קיימים בסדרות אלו ארבעה סימני ספרן והם כוכב לימין (SR) כוכב לשמאל (SL), ריבוע (SLUG) ו-.NO (סימן הקיים רק בערך של 15 מיל).
שלושת הערכים הגבוהים של דואר עברי הודפסו בחודש מאי 1948 בלבד, כאשר מהערך של 250 מיל הודפסו 2,200 גיליונות, מהערך של 500 מיל הודפסו 2251 גיליונות ומהערך של 1,000 מיל הודפסו 2,150 גיליונות בלבד.
בהתחשב בעובדה שבכל גיליון קיימת צמודת גלופה אחת בלבד, הרי שצמודות הגלופה הללו נדירות.
בפרט בהתחשב בכך שבחלק מהצמודות נעשה שימוש בדואר וחלק מהן התכלו עם השנים, הערכה היא שקיימים רק כמה מאות עותקים מכל צמודה בערכים אלו שעודנה במצב MNH כלומר מצב מקורי ללא שימוש וללא כתמי חלודה ו/או סימני מדבק.
בבולי ישראל צמודת הגלופה כוללת בדרך כלל את ארבעת הבולים בפינה הימנית של הגיליון שני בולים מהשורה הראשונה ושניים מהשורה השנייה, אולם במקרים נדירים צמודת הגלופה היא בפינה השמאלית, לעיתים לפי מבנה הגיליון הצמודה כוללת שישה בולים ויש גם מקרים שהצמודה כוללת עשרה בולים.
צמח מטפס הוא צמח שנאחז או נכרך על עצם אחר.
קיימות כמה התאמות מבניות מורפולוגיות שמקנות לצמח את יכולת הטיפוס, כדוגמת קנוקנת שמתלפפת סביב העצם עליו הצמח מטפס (scrambling), או שורשי אחיזה שנצמדים לעצם אחר (Climber (self-clinging climbers)) כדוגמת הקיסוס.
דוגמה לצמח מטפס הוא שיח הגפן.
להלן רשימת המינים של צמחים מטפסים בישראל.
צמח או מצב וֵגֵטָטִיבִי הוא תיאור של מצב רפואי שנגרם מנזק מוחי כבד.
המצב תואר לראשונה ב-1940 על ידי ארנסט קרצ'מר.
המצב מסווג מבחינת חומרתו בין מצב הכרה מינימלי לבין תרדמת.
כאשר המצב נמשך עד ארבעה שבועות הוא מכונה "מצב וגטטיבי", לאחר ארבעה שבועות משתנה ההגדרה ל"מצב וגטטיבי מתמשך", ואם גם לאחר שנה המצב לא משתפר ההגדרה מתחלפת ל"מצב וגטטיבי קבוע".
אלה הן הגדרות סטטיסטיות בלבד, ואירעו מקרים נדירים של חולים שהתאוששו מכל אחד משלבי המצב, כאשר לעיתים אף הגיעו לכדי החלמה מלאה.
שני המשתנים המרכזיים בהערכת התחזית (פרוגנוזה) של חולים במצב הם משך שהותם במצב זה, וגילם (ככל שהחולה מבוגר יותר, הפרוגנוזה גרועה יותר).
המצב הרפואי של צמח מתאפיין בהיעדר תגובה לגירויים חיצוניים, אך בשונה מתרדמת, החולה עשוי לעיתים לפקוח את עיניו ולהפגין מחזור של שינה וערות.
בנוסף, חולים במצב של צמח נצפו מבצעים פעולות של חיוך, בליעה, דמיעה או אנחה.
החולים מוזנים באמצעות זונדה, אך מלבדה הם אינם נזקקים לעזרי טיפול נמרץ נוספים בשל השתמרותו היחסית של גזע המוח במצב רפואי זה.
בניגוד למוות של גזע המוח או מוות מוחי כולל שבהם גזע המוח מת, ומצבים אלו מוכרים כמוות בחקיקה של מדינות שונות, במצב וגטטיבי גזע המוח מתפקד לפחות באופן חלקי ולכן אדם במצב זה יכול לכל היותר לענות על ההגדרה של "מות המוח הגדול" שלא התקבלה בעולם.
לכן התעוררו בעיות מוסריות ומשפטיות במקרים שבהם ברור שהחולה לא יתעורר לעולם, כאשר למשל כל חלקי מוחו ספגו נזק מבני כולל למעט גזע המוח, וישנם פילוסופים ורופאים התומכים על כן בביצוע המתת חסד בחולים במצב זה.
מקרה מיוחד הוא זה של תינוקות אננצפאליים שעקב בעיות בלידה נולדים ללא חלקי מוחם מלבד גזע המוח.
המקרה המפורסם מביניהם היה של התינוקת ק.
שהרופאים הצליחו להחזיקה בחיים למעלה משנתיים וחצי, אך במקרים אחרים בשנות האלפיים תינוקות כאלה הומתו ואיבריהם נתרמו להשתלות בהתאם לרצון ההורים.
מקרים מפורסמים של מצב וגטטיבי
צמח אטלס: הישיבה (ביידיש: צמח אטלאס: די ישיבה; חלקו השני נקרא בעברית מלחמת היצר) הוא רומן היסטורי מאת הסופר חיים גראדה, המתאר את הווי חיי היהודים בליטא ובישיבותיה במחצית הראשונה של המאה העשרים.
הספר מתאר את קורותיה של דמות ספרותית בשם צמח אטלס, צעיר יהודי בן העיר לומז'ה, שהתחנך בישיבות נובהרדוק אשר יישמו באופן קיצוני את תורת המוסר של הרב ישראל מסלנט.
לימים נעשה ראש ישיבה בעיירה וולקניק, והוא מתייחס לישיבתו ולבני עירו תוך יישום קפדני של דרך מוסרית זאת.
הספר נוגע בנקודות מרכזיות של עולם המושגים הישיבתי: למדנות, מוסר, מלחמת היצר והמתח בין בחורי הישיבה ל'בעלי בתים'.
העלילה מקיפה חוגים שונים של יהודי ליטא ורצופה תיאורי הווי של חיי היהודים בליטא, תוך התמודדות עם קשיי הפרנסה, מחלוקות ציבוריות על נושאים של השפעה ומעמד.
לצדו של הגיבור הראשי, מתוארת בהרחבה דמותו של ה"מחזה אברהם", המבוססת על דמותו של הרב אברהם ישעיהו קרליץ, בעל ה"חזון איש".
גראדה, שהכיר היטב את החזון איש ולמד עמו, מתארו בספר כדמות אידיאלית של איש תורה ומוסר, בעל שאר רוח, שהכריזמה וההשפעה שלו נובעות מאישיותו השקטה והצנועה.
הספר נכתב במקורו ביידיש ויצא לאור בלוס אנג'לס ב-1967. חלקו השני יצא בניו יורק ב-1968. היצירה תורגמה לעברית על ידי א"ד שפיר, ויצאה לאור בשנת 1968 בהוצאת עם עובד.
חלקו השני של הספר יצא בעברית בשנת 1971 תחת השם מלחמת היצר, במהדורה הקטנה בכריכה רכה המכילה את חלקים א-ב בלבד (192 עמודים), ובמהדורה גדולה בכריכה קשה המכילה גם חלקים נוספים ג-ד (424 עמודים סה"כ).
הספר זכה בפרס האקדמיה האמריקנית למדעי היהדות.
צמח דוד היא כרוניקה היסטורית בשני חלקים שחיבר רבי דוד גנז (1541 - 1613) הכוללת את דברי ימי ישראל ודברי ימי העמים מבריאת העולם ועד לזמנו של המחבר.
רבי דוד גנז חי ופעל רוב ימיו בפראג במאה ה-16 והיה תלמידם של הרמ"א והמהר"ל מפראג, ובהשפעתם הרבה לעסוק בתחומי מדע מגוונים, מלבד השכלתו התורנית הרחבה.
חיבר ספרים רבים בהיסטוריה, מתמטיקה וגאוגרפיה, אך רובם לא הגיעו לידינו.
שני ספריו המפורסמים הם ספרו ההיסטורי "צמח דוד" שפורסם עוד בחייו, ומחקרו האסטרונומי "נחמד ונעים" שפורסם כ-130 שנה לאחר מותו.
ספרו זה מצטרף לשורת ספרי היסטוריה שנכתבו על ידי יהודים לאורך המאה ה-16, והוא הראשון שנכתב על ידי יהודי אשכנזי.
החלק הראשון סוקר את תולדות עם ישראל החל מאדם הראשון ועד לימיו של המחבר.
בחלקו השני מתוארים תולדות העמים.
את ספרו פותח גנז במילים "בשנה הראשונה של היצירה ברא הקדוש ברוך הוא מאין מוחלט בששת ימי בראשית את השמים ואת הארץ וכל צבאם, וביום השישי ליצירה נוצר אדם הראשון".
מבריאת העולם מתוארים תולדות עם ישראל דרך תקופת המקרא, ימי בית שני ושנות הגלות עד לזמנו, כאשר הפסקאות האחרונות בחלק זה מנציחות את חכמי דורו של המחבר.
בחלקו השני של הספר מתוארים מאורעות ההיסטוריה העולמית הכללית, אותם הוא מחלק לארבע תקופות לפי ארבע המלכויות המופיעות בנבואת דניאל: בבל, מדי, פרס ואדום.
בהקדמת חלק זה מונה המחבר את ספרי דברי הימים מהם שאב את תוכנו של חלק זה, תוך כדי דיון באמינות דבריהם.
בנוסף הוא מצרף "התנצלות" מה מקום יש לספר העוסק בהיסטוריה של אומות העולם, ומה התועלות אותן ניתן להפיק מקריאת "סיפורי שמועות, דברי מלחמות ושאר חידושים" המצויים בחלק זה.
חלק זה נפתח בשנת א'רל"ה, בסיפור הצפת "שליש העולם" על ידי האוקיינוס, בתקופתו של קינן בן אנוש.
סיומו של החלק השני בשנת 1592 בתיאור המלחמה בין האימפריה המוסלמית הטורקית לבין צבאות נוצריים.
משפט הסיום של גנז הוא "עושה שלום במרומיו הוא יעשה שלום ביניהם ועל ישראל אמן".
בחלק זה עושה המחבר שימוש גם בספירה הנוצרית, החל משנת 1 לספירה.
גנז מציין כי חידושו לעומת ספרים דומים הוא ברציפות של המאורעות המנויים בספרו ללא דילוג, שנה בשנה, לפי מניין השנים העבריות המקובל.
הבדל נוסף הוא בכתיבת המאורעות באופן כרונולוגי ללא אריכות ופירוט אותם יוכל למצוא הקורא בספרים בהם השתמש לצורך כתיבת ספרו.
את מקורותיו מונה גנז בהקדמתו לחלק הראשון: ספרי התנ"ך, סדר עולם רבה וסדר עולם זוטא, אגרת רב שרירא גאון, הקדמת הרמב"ם למשנה, ספר הקבלה לראב"ד, ספר יוחסין השלם, שלשלת הקבלה, וספרים נוספים.
בנוסף למקורות אלו השתמש גנז גם ב"ספרי זכרונות העמים", אך יחד עם זאת הוא מציין בהקדמת החלק השני "שבכל מקום שיש בו צד התנגדות נגד דברי אגדת חז"ל, אפילו כמלא נימא, ידיחו את דברינו, והיו כלא היו".
הספר "צמח דוד" הודפס בפראג בשנת שנ"ב (1592), עוד בחייו של גנז וזכה להצלחה רבה.
הוא הופיע במהדורות רבות ואף תורגם ללטינית וליידיש.
במהדורות מאוחרות הוסיפו המדפיסים לחיבורו המקורי את "סיפורי הדורות וקורות העתים" אשר עברו מימי המחבר ועד זמן ההדפסה.
מהדורה חדשה של הספר, בצירוף מבואות והערות, יצאה לאור בידי פרופ' מרדכי ברויאר בשנת 1983.
צַמָּה היא מבנה מורכב או דפוס הנוצר על ידי שילוב שלושה או יותר גדילים של חומר גמיש, כגון, סיבי טקסטיל, חוט, או שיער אדם.
בהשוואה לתהליך האריגה בו משתמשים בבד בעל שתי קבוצות נפרדות (שתי וערב), צמה היא בדרך כלל ארוכה וצרה, וכל רכיב בה מקביל בזיגזג וחופף לאחרים.
הצמה הפשוטה ביותר היא שטוחה, מוצקה, ובנויה משלושה גדילים.
צמות מורכבות יותר ניתן לייצר עם מספר שרירותי, אך לרוב אי זוגי, של חוטים.
צמות משמשות לייצור חבלים, חפצים דקורטיביים, ותסרוקות לשיער.
צמות מורכבות משמשות ביצירת חפצי אמנות תלויים העשויים מסיבים.
קליעת צמות נחשבת כאחת מהצורות של אריגת אצבעות.
גרסה פופולרית נוספת של הצמה הפשוטה, היא הצמה הסינית, בשמה הנפוץ יותר בציבור, או בשמותיה האחרים: צמה רקומה, צמה צרפתית.
צמה זו מתחילה מתחילת קו השיער במצח, ובמהלך קליעתה מוסיפים בכל קליעה קבוצות שיער מהצדדים, עד שמגיעים לסוף הקרקפת, שם ממשיכים בקליעה רגילה.
פעולת הקליעה יוצרת חבל עבה וחזק יותר מהחוטים הבודדים מהם הוא עשוי.
בחבלים קלועים משתמשים בטיפוס הרים ובשיט, כיוון שבשל חוזקם הם יכולים לשאת עומס ומשקל רב.
בכבלי חשמל ואלקטרוניקה, המונח צמה מתייחס לאוסף כבלים המאוגדים לצורך שמירה על סדר במערכת (למנוע ליפוף של הכבלים והסתבכות ברכיבים אחרים) המקל על הרכבתה ואחזקתה.
כבלים של תקשורת מקבילית (כגון IDE) וכבלים שזורים לא נהוג לכנות במונח זה.
שרוכים העשויים מצמות של חוטי רקמה או סריגה, משמשים בבגדים לקשירת פתחי הבגד או לקישוטו, כתכשיטים, כשרוכי קשירה לשקיות בד.
במונחי הסריגה והקרושה בעברית 'צמה' היא הצלבה בין עין אחת או מספר עיניים, היוצרת צורה של צמה בסריג.
באנגלית דוגמה זו נקראת כבל (Cable) ולעיתים רחוקות גם 'עיניים נודדות' ו'הצלבת עיניים'.
הצמה הסרוגה נוצרת על ידי העברת עין אחת או יותר למסרגה דו - חודית קטנה הנקראת מסרגת צמות, החזקת המסרגה לפני או אחרי המסרגות שעמן סורגים, סריגת עין אחת או יותר מהשיפוד השמאלי ואחרי זה סריגת העין או העיניים שעל מסרגת הצמות.
בשילובים שונים של מספרי העיניים אפשר לקבל מגוון של צמות.
גם בקרושה במסרגת קרס אפשר ליצור מיני צמות על ידי דילוג מעל למספר עיניים יצירת עיניים ואחרי זה הפניית המסרגה מאחורי או לפני העיניים החדשות וסריגה לתוך העיניים מעליהן דילגו,
הרב צמח מאזוז (נולד בכ"ז בשבט ה'תש"ז, 17 בפברואר 1947), הוא ממייסדי מוסדות "ישיבת כסא רחמים", ולאחר פטירת אחיו משמש כראש הישיבה ונשיא המוסדות.
הוא בנו של הרב מצליח מאזוז, ואחיו הצעיר של הרב מאיר מאזוז.
נולד בתוניס שבתוניסיה לכמסאנה חנה והרב מצליח מאזוז, מייסד ישיבת "כיסא רחמים" המקומית.
בילדותו סבל מגמגום קשה, עד שאביו הורה לו לדבר לאט, והדבר עזר לו לדבר בצורה טובה.
בגיל 16 מונה לרב בישיבת אביו.
לאחר שהאב נרצח על ידי מתנקש מוסלמי בשנת ה'תשל"א (1971), עלה יחד עם אחיו לישראל, והם ייסדו מחדש בבני ברק את ישיבתו של אביהם.
הרב צמח מכהן כר"מ שיעור א' בישיבה הקטנה, בשיטת הלימוד של הישיבה בדרך ה"עיון תוניסאי".
כמנהלה הרוחני של הישיבה הוא מעביר שיחת מוסר שבועית לבחורי הישיבה הגדולה.
הוא עוסק בחינוך למעלה מ-50 שנה, והעמיד מאות תלמידים בתוניס ובישראל.
במקביל הוא מנהל את הישיבה ועוסק בביסוסה ובהרחבת מוסדותיה, בשנת ה'תשל"ז הקים את מכון הרב מצליח להוצאת כתבי היד של אביו, ובמשך השנים התפתח המכון בניהולו והוציא מאות ספרים.
בעידודו וביוזמתו הקימו תלמידי הישיבה מוסדות תורה ברחבי הארץ, בהם מספר תלמודי תורה וישיבות, וסמינר לבנות ספרדיות בשם "עטרת רחל", כיום לומדים בכלל המוסדות שתחת הנהגתו למעלה מאלף תלמידים.למרות הגימגום ממנו סבל בילדותו, הוא מרבה לעסוק בנאומים ודרשות בכנסים ציבוריים.
במהלך השנים הוציאו לאור את הספר 'חזקו ויאמץ לבבכם' – קובץ מדרשותיו המוסריות שהיה מוסר לפני תלמידיו.
במהלך הלווית אחיו, הרב מאיר מאזוז, הודיע הרב שלמה משה עמאר כי בהנהלת הישיבה הוחלט שהוא ימשיך את דרכו בהנהגת מוסדות כסא רחמים ובראשות הישיבה.
חזקו ויאמץ לבבכם - מדרשותיו המוסריות
צמח השדה הוא אתר אינטרנט ישראלי, המשמש כמגדיר צמחים מקוון לצמחי הבר הגדלים בארץ ישראל.
המגדיר "צמח השדה" עלה לרשת ביוני 2006 במטרה להנגיש את המידע הקיים על מיני צמחי הבר הרבים הגדלים בשטחי ארץ ישראל.
לצד מגדיר הצמחים, מפרסם האתר מאמרים בנושאים המשיקים לתחום פעילותו.
התכנים זמינים בעברית, אנגלית ורוסית.
האתר שהתחיל כשבו פרטיהם ותמונותיהם של 2500 צמחים, ומכיל את פרטיהם של אלפי צמחים נוספים נכתב בידי מתנדבים בליווי אנשי מקצוע.
העורך המדעי של האתר הוא פרופ' עמרם אשל מאוניברסיטת תל אביב.
כותבי הערכים הם מייק לבנה, ד"ר ערגה אלוני, ד"ר דרור מלמד ואחרים.
מנהלת האתר והבעלים שלו היא שרה גולד.
האתר זכה לתג "מלאכים ברשת" לשנת 2007.
החל מ-15 בדצמבר 2021 קרן קיימת לישראל לקחו חסות על האתר.
צוות צמח השדה הוותיק ימשיך לתחזק את האתר למשך שנה או שנתיים תוך חפיפה עם אנשי קק"ל שלאחר מכן יתחזקו את האתר.
החל מחודש יוני 2025 הוטמע באתר קק"ל
צמות הוא סרט דרמה ישראלי, שהופק במסגרת הטלוויזיה החינוכית בשנת 1989. הסרט מבוסס על סיפור אמיתי, שהתרחש במהלך סוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 בעיראק.
בסרט מגוללים קורותיה של הרצליה צמח (לוקיי), אסירת ציון לשעבר, החל מהצטרפותה למחתרת היהודית שפעלה בעיר ארביל, דרך מעצרה ומאסרה, ושחרורה מהמאסר.
הסרט הוסרט ובוים על ידי יצחק חלוצי, והופק על ידי עזריאל גמליאל.
האתרים, שבהם צולם הסרט, הותאמו מבחינת התפאורה לרוח התקופה והמקומות שאותם הסרט מייצג.
סועאד, נערה יהודיה בת 14 מהעיר ארביל שבכורדיסטן העיראקית, מגלה, כי במרתף בית הוריה מתנהלת פעילות ציונית על ידי מספר יהודים.
לאחר שהוכיחה להם את ידיעותיה בקריאת עברית ותרבות ציונית, הם מסכימים לצרפה לשורותיהם, מעניקים לה שם עברי (הרצליה), ומוזהרת לבל תחשוף אותם ופעילותם.
ביום מסוים סועאד חוזרת במהרה לביתה, לאחר שהותרעה על הגעת שוטרים לביתה לצורך חיפוש במרתף הבית.
בהגיעה לבית, סועאד ממהרת ללבוש ז'קט, אשר באחד מכיסיו מונחת פיסת עיתון בעברית.
לבישת הז'קט מעוררת את חשדו של קצין המשטרה, ולאחר מאבק עם סועאד הוא מוצא את פיסת העיתון.
סועאד נלקחת למעצר, לא לפני שאביה ואחד משכניה המוסלמים מנסים למנוע זאת.
לאחר שהייתה במעצר, סועאד מלוּוה ברכבת לבגדד על ידי שוטר ואִימה, על-מנת שתיחקר במטה הבולשת העיראקית, המכונה בסרט כ-CID.
בחקירתה - סועאד אינה מוסרת דבר על מכריה ופעילותם, ונשפטת לריצוי מאסר בפועל.
שהייתה של סועאד בכלא הנשים מוצגת במקביל למרד של האסירות עקב תנאיהן, אשר מתבטא בשביתת רעב.
כמו כן, מתבררת נוקשותה של מנהלת בית הסוהר כלפי האסירות, ובמיוחד כלפי מונירה, האסירה הקומוניסטית אשר הגתה את המרד, וסועאד.
על-מנת לשבור את רוחה של סועאד, ולאחר שעמדה בניסיונות הכפייה להאכילה, מצווה מנהלת הכלא על הסוהר לגזוז את צמותיה של סועאד אל מול פניהן של יתר האסירות.
גם לאחר זאת, לא הסכימה סועאד לשבור את שביתת הרעב, וכאקט של מחאה אף שרה שיר בשפה הכורדית.
בהמשך לכך, מונירה מפונה מתאה שבכלא לצורך חקירה לכאורה ב-CID.
יום לפני שחרורה המיועד - סועאד מואשמת בכך שנשלחו אליה מכתבים מיהודים בארץ ישראל, וצפויה למשפט נוסף שתוצאתו עשויה להיות מוות.
לפי הטענה, שולחי המכתבים הוברחו מעיראק בניגוד לחוק, והמכתבים נתפסו ברשותם של מבריחים, הצפויים לגזר דין מוות.
סועאד מתעקשת, שאינה מכירה את שמות שולחי המכתבים, וכי אין לה קשר עם ההברחות.
בניסיון להפלילה, נחקר חכם ניסן, רבה של קהילת ארביל, אשר טוען שאינו מכיר אישית את שולחי המכתבים וגם לא את סועאד.
בזמן שהצטוו להיפגש, חכם ניסן צועק ואף סוטר לסועאד עקב ההאשמות נגדה, אך לוחש לה כי כל קהילת היהודים בארביל תומכת בה.
בהמשך, חכם ניסן משחד את החוקר בבקשה שיידחה את משפטה הצפוי.
זמן מסוים לאחר מכן, מתקבלת הוראה מהשלטון העיראקי, על-כך שכל היהודים בשטחה מורשים לעזוב את עיראק.
ביום שחרורה - סועאד מקבלת ממנהלת הכלא את צמותיה שנגזזו, ונפרדת מהסוהר.
סועאד נפגשת עם אביה המבשר לה שהם עתידים לעזוב את עיראק, ושלא נותרו יהודים בארביל.
בין השחקנים המופיעים בסרט ניתן למנות את השחקנים הבאים:
שחקןדמות נטע סובול הרצליה לוקאי (סועאד) אדיב ג'השאן עבּדו הסוהר תחיה דנון סת-נוריה, מנהלת כלא הנשים חנה אזולאי-הספרי מונירה, האסירה קומוניסטית יוסף שילוח אביה של סועאד עמוס לביא אידריס, קצין המשטרה ראובן דיין השוטר אבו חסן אריה אליאס חכם ניסן
רב צמח בן פלטוי גאון היה גאון ישיבת פומבדיתא לקראת סוף תקופת הגאונים, במשך תשע עשרה שנה, בשנים ד'תרל"ב-ד'תר"ן (872–890).
היה אחד הגאונים הבולטים בהיקף תשובותיו ותפוצתן, והעלה את קרנה של ישיבת פומבדיתא, כהמשך למפעלו של אביו, רב פלטוי גאון.
נכדו מספר שיהודי ספרד הרחוקה שלחו אליו שאלות רבות, "שלא יטענוהו כמה חמורים מרובו".
מקובל לייחס לו את תשובות "רב צמח", שאין להן סימן מזהה נוסף, על אף שהיו גאונים נוספים בשם "רב צמח".
ערך מעין מילון להסברת מילים קשות בתלמוד על פי סדר הא-ב, בשם 'ערוך'.
הספר לא נשתמר בידינו, אך כמה עשרות ציטוטים ממנו מופיעים בספר היוחסין לרבי אברהם זכות.
ככל הנראה הערוך המפורסם לרבי נתן בן יחיאל מרומי, המאוחר לו בכמאתיים שנה, לא שאב ממנו ישירות, אך התוודע בעקיפין לכמה מפירושיו.
ולפי שי"ר לא ידע כלל מזה..
יש שייחסו לו בטעות את ההתכתבות אודות אלדד הדני, אך זו שייכת לגאון סורא בן זמנו, רב צמח בן חיים, ממתא מחסיא.
כמה מפסקיו הוכנסו לספר הלכות גדולות לאחר פטירת מחברו, רבי שמעון קיירא (מהדורת 'הלכות גדולות של אספמיא'), וכך הגיעו לידי הרי"ף וחכמים נוספים.
מותר ואף מצווה על יהודי להעיד בבית המשפט נכרי כנגד יהודי שגזל גוי, אם בית המשפט ידוע כעושה משפט צדק (תשובות הגאונים, שערי צדק, חלק ד, שער ז, סימן ד).
כאשר חל פיחות בערך המטבע, על הלווה לשלם את חובו בצמוד לערכו המקורי (ראבי"ה, סימן אלף ולח).
אמנם הקנסות שנקבעו בתורה אינם נוהגים בימינו, אבל כדי שלא יהיה חוטא נשכר נהגו לנדות את העבריין עד שיפייס את הניזק או יפצה אותו בכסף ().
מותר לגרום הקאה להקלת סבל בשבת.
מותר לצום בראש השנה ואף בשבת תשובה.
בקריאת מגילה בפורים המגילה גלולה כמו ספר תורה.
תרומה אינה נוהגת בחו"ל כלל, והאמוראים שנהגו להפריש אותה בבבל עשו זאת כחומרא.
גשם היורד בשבת אינו מוקצה, ומותר בשתייה, גם אם אתמול לא נראו עננים.
כאשר יש משנה סתמית ולצדה דעה חולקת של רבי יהודה, וידוע ממקור אחר שהדעה הסתמית היא שיטת רבי מאיר, הלכה כרבי יהודה, על פי הכלל "רבי מאיר ורבי יהודה - הלכה כרבי יהודה", ולא "הלכה כסתם משנה" (מובא ברי"ף בשבת מח ע"א, וחלק עליו).
בתו נישאה לרב יהודה בר מר שמואל, גאון פומבדיתא.
נכדו היה רב חנניה בר רב יהודה גאון, אביו של רב שרירא גאון.
נכדו היה רבי חזקיה בן שמואל.
מינסק (בבלארוסית: «Мінск», בעבר "צמוקי מינסק", Цмокі-Мінск) הוא מועדון כדורסל בלארוסי מהעיר מינסק, שהוקם ב-2006. בעונת 2010/2011 הצטרף המועדון לליגה המאוחדת של VTB והתמודד בה עד 2024. עד 2012 נקרא בשם "מינסק-2006".
מינסק, אחת הקבוצות המובילות בבלארוס והקבוצה המעוטרת ביותר במדינה, זכתה ב-16 תוארי אליפות לאומיים בשנים 2009 עד 2024. בנוסף היא זכתה 14 פעמים בגביע בלארוס בשנים 2009 עד 2022.
הספונסר הראשי של הקבוצה הוא חברת הרכבות הבלארוסית.
הקבוצה הוקמה בשם "מינסק-2006" בשנת 2006. בשנת 2006/2007 הקבוצה החלה להשתתף באליפות הליגה הבלארוסית.
כבר בעונת הבכורה המועדון העפיל לשלב חצי גמר פלייאוף הליגה והפסיד רק לקבוצת "ויטאליור", שמאוחר יותר הוכתרה לאלופת בלארוס.
בעונת 2007/2008 "מינסק" שוב העפילה לחצי הגמר, הפעם הפסידה לקבוצת OSAA אוסיפוביצ'י.
הקבוצה סיימה לבסוף במקום הרביעי לאחר שהפסידה במשחק על המקום השלישי למועדון "גרודנו-93".
בעונה ההיא בוצע שינוי קיצוני בהרכב.
בהרכב הקבוצה הבלארוסית שיחקו כדורסלנים אמריקאים כדוגמת: דנטה סטיגרס ותומאס בלאנט.
בעונת 2008/2009 הקבוצה בהדרכת המאמן אנדריי קריבונוס זכתה בפעם הראשונה באליפות בלארוס.
עונת 2009/2010, הייתה אחת המוצלחות בתולדות הקבוצה עם רצף של ניצחונות עד לזכייה באליפות השנייה בתולדותיה ובהמשך גם זכתה בגביע הבלארוסי.
בנוסף, בעונת 2009/2010, "מינסק-2006" התמודדה ביורוצ'אלנג' והייתה לקבוצה הבלארוסית הראשונה זה שנים רבות שהשתתפה תחרויות אירופיות.
ברם, לא הצליחה להעפיל משלב הבתים של הטורניר.
בעונת 2010/2011 "מינסק" זכתה שוב באליפות בלארוס.
בעונה זו המועדון גם התחיל לשחק בליגה המאוחדת של VTB.
ב-14 בספטמבר 2012 המועדון שינה את שמו ל-"צמוקי מינסק".
לפי המיתולוגיה הבלארוסית "צמוקום" הוא שמו של נחש שהביא כסף לאדונו והפרה את שדותיו.
המועדון שב וזכה באליפות הבלארוסית עוד 3 פעמים רצופות והפך לאחד ממועדוני הכדורסל המעוטרים בבלארוס.
בעונת 2019/2020 הקבוצה העפילה לרבע גמר היורופקאפ.
באוגוסט 2022 הקבוצה שינתה את שמה ל"מינסק", במסגרת מיתוג מחדש.
ביוני 2024, הודיעה על הפסקת השתתפותה בליגת VTB.
קבוצת המילואים של צמוקי מינסק הייתה צמוקי מינסק ב', המתמודדת אף היא בליגת העל הבלארוסית בכדורסל ובליגה הבלטית.
צמח בן חיים היה גאון סורא בין השנים 879 ל-886.
רב נחשון בן צדוק היה אחיו החורג (היה להם אותה אם אך לא אותו אב).
התמנה לגאונות עם פטירת אחיו ושימש בה כשבע שנים.
יורשו בתפקיד היה רב מלכא, אך הוא לא האריך ימים ונפטר לאחר כמה חודשים, ועוד באותה שנה מונה רב האי בן נחשון אחיינו של רב צמח לשמש כגאון.
נודע בעיקר בגלל התשובה שהשיב ליהודי קירואן על אלדד הדני.
תשובה זו, שהופיעה בחלקה במהדורה הראשונה של שלשלת הקבלה (ונציה 1480), פורסמה מחדש על ידי אברהם אפשטיין בספרו אלדד הדני.
התשובה דנה בתשע נקודות, ומסתיימת בהתנצלות על שכחתו של אלדד.