tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1896, מתוך כל 1,000 קצינים היו 791 קתולים, 86 פרוטסטנטים, 84 יהודים, 39 יוונים-אורתודוקסים ו-1 אוניאטי.
מתוך כל הצבאות באירופה של טרום מלחמת העולם ה-1, הצבא האוסטרו-הונגרי היה כמעט היחיד שלא הגביל רשמית קידום של חיילים וקצינים יהודים.
בעוד אחוז היהודים באוכלוסייה הכללית עמד על 5%, הם היוו כ-18% מכלל קציני המילואים.
אמנם, בשנים שלאחר מכן נשחקה הסובלנות הזו במידה מסוימת, כשקונרד פון הצנדורף, לימים רמטכ"ל הצבא ופרנץ פרדיננד, יורש העצר האוסטרי, הביעו רגשות אנטישמיים.
פרנץ פרדיננד גם הואשם על ידי פון הצנדורף באפליה לרעה של קצינים פרוטסטנטים.
הפרלמנט האוסטרי נשלט על ידי ליברלים גרמנים שהתייחסו לצבא כאל שריד פיאודלי ולא ששו להזרים לו כספים.
בפרלמנט ההונגרי, הסתייגו המחוקקים מהצבא המשותף, אך נהגו בנדיבות כלפי החלק ההונגרי של הצבא.
ב-1867 היה התקציב הצבאי כרבע מהתקציב הכללי של השלטון, אך המשבר הכלכלי שפקד את האימפריה בשנת 1873 העלה ספקות באשר ליכולתה של האימפריה לנהל מלחמה גדולה ללא תמיכה כספית חיצונית.
למרות הגידול המתמיד בתקציב הצבא, לקראת סוף המאה ה-19 נותר התקציב נמוך ביחס למדינות האירופאיות האחרות.
אמנם התקציב עלה מ-262 מיליון כתר ב-1895 ל-306 מיליון כתר ב-1906, אך יחסית למספר החיילים הוא נחשב נמוך אפילו יחסית לאיטליה והיה שווה לזה של רוסיה, אם כי לה היו יותר חיילים.
אחוז הגיוס הנמוך יחסית ליריבותיה, כפי שנאמר לעיל, תרם אף הוא לחולשת הצבא.
ניסיונות להגדיל את מספר מגויסי החובה סוכלו שוב ושוב על ידי אנשי ממשל הונגרים, והסכמה בנושא הושגה רק ב-1912.
בתחום החדש של תעופה צבאית השתרך הצבא האוסטרו-הונגרי הרחק מאחורי מדינות אחרות באירופה.
פלוגת כדורים פורחים שהוקמה ב-1893 הייתה כפופה ליחידות הארטילריה של הצבא ולא נעשה בה שימוש התקפי.
ההבנה שכלי טיס כבדים מן האוויר מסוגלים וכדאיים לשימוש, הגיעה מאוחר יותר ורק בשנת 1912 רכש הצבא חמישה מטוסים לשירות חיל האוויר.
ב-1914, ערב פתיחת המלחמה, היה התקציב לתעופה צבאית 1/25 מהתקציב הכולל של צבא צרפת.
אוסטרו-הונגריה פתחה את המלחמה לעומת זאת, עם 35 מטוסים וספינת אוויר אחת.
ערב פתיחת המלחמה מצב הכוחות בצבא עמד על:
לאחר הכרזת המלחמה כללו כוחות הצבא שלושה מיליון איש שהיו מורכבים ממגויסי חובה ומגיוס חרום ראשון.
המפקד העליון של הצבא, הקיסר פרנץ יוזף, היה כבר בן 84 ולרמטכ"ל קונרד פון הצנדורף, הייתה השפעה גדולה יותר בקרב אנשי הצבא.
פון הצנדורף דגל במדיניות-חוץ תקיפה, ובשימוש בצבא כדי לפתור סכסוכי גבול עם איטליה וסרביה.
ב-11 ביולי מינה פרנץ יוזף את הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן לגנרל-פלדמרשל, בהנחה שהוא לא יפריע לכישוריו של פון הצנדורף בטקטיקה ובמבצעים.
פרידריך מילא תפקיד זה עד לפברואר 1917, אז החליט קרל הראשון, קיסר אוסטריה לתפוס את מקומו.
בחזית המזרחית נלחם הצבא האוסטרו-הונגרי לצדה של גרמניה ברוסיה.
ב-1914 הציב הצבא האוסטרו-הונגרי ארבע ארמיות שכללו 35 דיוויזיות חיל רגלים ו-11 דיוויזיות פרשים, סך הכל כ-850,000 חיילים ולמעלה מ-1,000 תותחים.
התוכנית האוסטרית הייתה לפלוש לחלקה הרוסי של פולין (שהייתה מחולקת מאז סוף המאה ה-18 בין גרמניה, אוסטריה ורוסיה) ולכתר את הכוחות הרוסיים העיקריים בדרום פולין.
החזית נפתחה בפלישה של רוסיה לגרמניה, שאמנם נכשלה, אך הצבא האוסטרו-הונגרי שסייע בבלימת הצבא הרוסי במה שנקרא לאחר מכן המערכה על גליציה, ספג אבדות קשות, נסוג מקווי הפתיחה של הקרב והוכיח לגרמנים שלא תהיה אפשרות לסמוך עליו באופן רציני.
ב-1915 נכנע הצבא במצור על פשמישל ומעל 100,000 חיילים נשבו, בהם קצינים וגנרלים.
לאחר כמה חודשים נעזרו האוסטרו-הונגרים בגרמנים במתקפת גורליצה-טרנוב על מנת לכבוש בחזרה את פשמישל ושטחים נוספים.
ב-1916 תקפו הרוסים במפתיע את הצבא האוסטרו-הונגרי בדרום החזית במה שכונה מתקפת ברוסילוב וגרמו להם לאבדות גדולות בכוח אדם ולהפסד של שטחים גדולים.
לאחר מתקפה זו, איבדו למעשה האוסטרו-הונגרים את יכולתם להשתתף במאמץ המלחמתי בצורה משמעותית ללא עזרת הגרמנים.
עם כניסת הרוסים למלחמה עברה ארמייה אוסטרו-הונגרית אחת לחזית המזרחית והותירה כוח של 270,000 חיילים מול 180,000 סרבים.
באוקטובר 1915 שכנעו הגרמנים את פון הצנדורף לנסות לכבוש את סרביה פעם נוספת, ובסיוע כוחות גרמניים ובולגריים, הצליח הצבא במשימתו וכבש את סרביה.
הצבא הסרבי המובס נסוג לאזור מקדוניה שם סייעו כוחות אוסטרו-הונגריים לצבא הבולגרי להחזיק בקו החזית עד לסיום המלחמה.
לאחר שעזבה איטליה את הברית עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה והצטרפה למדינות ההסכמה במאי 1915, החל הצבא האיטלקי בתקיפות מקומיות נגד האוסטרו-הונגרים.
תקיפות אלו התפתחו לכדי שנים עשר קרבות הנהר איזונצו ונמשכו מה-23 ביוני 1915 עד ספטמבר 1917. בכל אותה תקופה החזיק הצבא האוסטרו-הונגרי כוחות גדולים בחזית המזרחית, ולכן לא היה מסוגל להכריע את החזית.
בסוף חורף 1916 תכנן פון הצנדורף מתקפה גדולה על הצבא האיטלקי שתוציא את איטליה מהמלחמה.
הוא לא הצליח לקבל סיוע גרמני למתקפה והחליט לבצע אותה בכל זאת.
הקרב, שנקרא קרב אסיאגו נפתח ב-15 במאי 1916 ונראה היה שתוכניתו של הצנדורף מצליחה, אולם בתחילת יוני התעשתו האיטלקים, גרמו לאוסטרו-הונגרים לסגת מהשטחים שכבשו והחזירו את קו הגבול לקדמותו.
בספטמבר 1917 יצאה רוסיה מהמלחמה, כך שהכוחות התפנו לחזית האיטלקית.
בעזרת תגבור החזית בכוחות אוסטרו-הונגריים וגרמניים מהחזית המזרחית, החל באוקטובר 1917 קרב קפורטו בו הובסו האיטלקים, נסוגו כ-100 קילומטרים ואיבדו כוח אדם רב וציוד.
ביוני 1918 ניסו האוסטרו-הונגרים להמשיך את המומנטום החיובי שנוצר בקרב קפורטו, ובקרב הנהר פיאווה תקפו את האיטלקים ואת כוחות הסיוע הבריטים והצרפתים.
פון הצנדורף ביצע במהלך הקרב כמה טעויות כשפיצל את כוחותיו ולא זיהה בזמן את ההתפתחויות וכך הפסיד את כל השטח שהשיג בקרב קפורטו והוכה כל כך, עד שלא יכול היה להעמיד את הצבא להתקפות גדולות שוב.
באוקטובר 1918 פתחו האיטלקים המחוזקים בצבאות מדינות ההסכמה בקרב ויטוריו ונטו, הביסו את הצבא האוסטרו-הונגרי וגרמו לו לבקש שביתת נשק.
לאחר קרב זה הפסיק הצבא האוסטרו-הונגרי לתפקד והאימפריה האוסטרו-הונגרית יצאה מהמלחמה.
בחזית המערבית לא היה מעורב הצבא האוסטרו-הונגרי, למעט פלוגות ספורות שסייעו לגרמנים בצרפת ובבלגיה, בעיקר בארטילריה.
"הצבא האדום" מוסקבה הוא שמה של קבוצת הוקי קרח, המהווה קבוצת הנוער של צסק"א מוסקבה.
הקבוצה מעלה שחקנים לקבוצה הבוגרת וברשותה זכייה באליפות ליגת ההוקי לצעירים לעונת 2010/2011 וסגנות-אליפות בעונת 2011/12.
הקבוצה הוקמה ב-26 במרץ 2009 עם הקמת ליגת ההוקי קרח הרוסית לצעירים.
ב-3 ביולי 2009 נבחר שם הקבוצה כ"הצבא האדום".
עד אז שם הקבוצה היה "צסק"א-2".
משחק הבכורה נערך ב-4 בספטמבר 2009 מול קבוצת נוער של דינמו מוסקבה, שבמהלכו נחלה הקבוצה תבוסה צורבת - 2:6. בעונת 2010/2011 הייתה הקבוצה לאלופת הליגה לאחר שהביסה את האלופה מהשנה הקודמת, סטאלני ליסי מגניטוגורסק וזכתה בגביע חרלמוב לעיני 4,500 צופים.
בעונת 2021/2022 הקבוצה השיגה שיא היסטורי בליגה כשצברה 23 ניצחונות בעונה הסדירה והעפילה לגמר גביע חרלמוב.
אליפות MHL / גביע חרלמוב:
הצבא הארמני הסודי לשחרור ארמניה (בראשי תיבות נפוצים ASALA באנגלית: Armenian Secret Army for the Liberation of Armenia, בארמנית: Հայաստանի Ազատագրութեան Հայ Գաղտնի Բանակ) הוא הזרוע הצבאית של ארגון המחתרת הארמני (ה-PKK הארמני), שפעל משנת 1975 עד שלהי שנות ה-90.
המחתרת הארמנית הייתה בעלת אידאולוגיה לאומנית ארמנית ומטרותיה היו לחייב את ממשלת טורקיה להכיר בפומבי ברצח העם הארמני, לשלם פיצויים ולוותר על שטח המולדת הארמנית.
כאשר בפועל, המטרה העיקרית של הזרוע הייתה להקים מחדש את ארמניה ההיסטורית בשטחי מזרח טורקיה וארמניה הסובייטית.
אותם שטחים שהובטחו לארמנים בהסכם סוור אך לא אושררו על ידי הממשל האמריקאי ובוטלו בהסכם לוזאן.
הארגון הוכר במדינות רבות כארגון טרור, לדוגמה, ארצות הברית הכירה בASALA כארגון טרור בשנת 1980.
46 אנשים נהרגו ו-299 נפצעו כתוצאה מהפיגועים וההתנקשויות של ה-ASALA, אשר תקף בעיקר דיפלומטים טורקיים ובני משפחותיהם.
הארגון קיבל תמיכה חשאית מהפזורות הארמניות בארצות הברית ואירופה.
הארגון סבל משסעים פנימיים רבים, במיוחד לאחר ניסיון החיסול הכושל של השגריר הטורקי בהונגריה ב-1991. מאז ועד היום הארגון חדל מפעולותיו המיליטנטיות.
הצבא הביזנטי היה יורשו של צבא הקיסרות הרומית המאוחרת.
לאחר חלוקתה של האימפריה הרומית לשני חלקים בערוב ימיו של תאודוסיוס הראשון בשנת 395. החלק המערבי הלך ודעך אך החלק המזרחי, שקיבל במחקר המודרני את השם "האימפריה הביזנטית", שרד את נדידות העמים ואת פלישות הברברים ונותר איתן על כנו.
בשלהי העת העתיקה ובראשית ימי הביניים, הצליח הצבא הביזנטי לבלום את ההתפשטות האימפריה הסאסאנית, אך הובס על ידי הפולשים הערבים והצליח לבלום אותם רק בשערי קונסטנטינופול.
לכל אורך ימי הביניים היה מעורב במאבק נגד המוסלמים, פולשים אירופאים דוגמת סלאבים ובולגרים ובהמשך גם הנורמנים.
הצבא הביזנטי הצליח לשמור על האימפריה הביזנטית, למרות תבוסות קשות שנחל מדי פעם.
עם תחילת מסעי הצלב שיתף הצבא הביזנטי פעולה עם מסע הצלב הראשון, אך הפניית מסע הצלב הרביעי נגד הבירה קונסטנטינופול שברה את עוצמתו.
אף על פי שהביזנטים הצליחו להחזיר לידיהם את השליטה בקונסטנטינופול, לא השתקם הצבא מעולם והתדרדר מדחי לדחי עד אשר הוכרע סופית במצור על קונסטנטינופול באמצע המאה ה-15.
הצבא הביזנטי במאות ה-4 עד ה-9
בראשית דרכו המשיך הצבא הביזנטי את המסורת הרומית - חיל רגלים חזק וחיל פרשים קטן יחסית.
עם זאת, בניגוד לצבא הרומי, הפרשים הביזנטים, אף שהיו מעטים במספרם היו בעלי חשיבות גדולה.
גם חיל הרגלים הביזנטי התבסס יותר על המודל ההלניסטי דמוי פלנקס ולא על שיטת הלגיון הרומית.
השורות הראשונות במערך הרגלי היו חמושות ברומחים ארוכים ואילו השורות האחרונות היו חמושים בקשתות וכלי הטלה אחרים.
חיל הרגלים שימש כבסיס מוצק ממנו יצאו הפרשים להתקפה.
הצבא הביזנטי ירש את הבעיות שסבלה מהן האימפריה הרומית ערוב ימיה.
השחיתות, המשבר הכלכלי ויתר הצרות פגעו באימפריה הביזנטית המוקדמת, אך במידה קטנה בהרבה מהפגיעה שהייתה בחלק המערבי.
האימפריה הביזנטית הצליחה להשתקם ובימי שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון באמצע המאה ה-6 יצאה למתקפת נגד גדולה להשבת הפרובינציות האבודות.
בתקופה זו הצליח יוסטיניאנוס לבסס צבא קטן, אך מאומן היטב, המבוסס בעיקר על שכירי חרב וגם מגויסים מקרב עמי האימפריה, שהיו מעטים יותר.
הצבא חולק באופן גס לשני חלקים עיקריים: גיסות פנים שהוצבו ליד הבירה קונסטנטינופול ונקראו קומינטאטנסים (comitatenses) וגייסות שהוצבו לאורך הגבול ונקראו לימיטנים (limitanei).
הלימיטנים היו אחראים על הביטחון בגבולות, שיטור, דיכוי מהומות וכיוצא באלה.
אף שהלימיטנים הוצבו סביב הגבול, ניתן היה בעת הצורך להשתמש בהם גם למסעי מלחמה מחוץ לאזור שבו הוצבו.
הקומינטאטנסים היו העתודה העיקרית של האימפריה.
אם הלימיטנים לא הצליחו להתגבר על האויב, נשלחו כוחות אלה כדי לתגבר אותם.
כמו כן, הקומינטאטנסים היו אחד המרכיבים החשובים בצבא בעת פלישת האימפריה הביזנטית לאזורים אחרים.
הפלישה הערבית זעזעה את האימפריה הביזנטית וקרעה ממנה חלק ניכר מהחזקותיה.
כל אפריקה הצפונית, סוריה וארץ ישראל אבדו.
בידי האימפריה נותרו רק אסיה הקטנה הבלקן וחלקים מאיטליה.
הצבא הביזנטי עבר רפורמה מקיפה והתחיל להתבסס על תמות- מחוזות.
כל מחוז (θέμα תמה - מחוז) היה אחראי על גיוס צבא שהיה אמור להגן על המחוז מפלישות האויב.
אם הפלישה הייתה גדולה והמחוז לא היה מסוגל להגן על עצמו בכוחות עצמו, נהגו הביזנטים למשוך את האויב לתוך השטח הביזנטי ובינתיים לגייס את הצבאות מיתר המחוזות וכך להתיש את האויב ולהכות בו כשהייתה אפשרות לכך.
בנוסף לצבא התמתי הוצב בבירה כוח טגמתי חזק (τάγμα - גדוד) כח זה שמנה עם הזמן אלפי לוחמים היה הגרעין אליו התווספו הצבאות המחוזיים בעת צרה.
בצבא התמתי גדל מאוד מספרם ומשקלם של הפרשים.
הפרשים התחלקו לשני סוגים עיקריים פרשים כבדים הקטפרקטים ופרשים קלים ביניהם קשתים רכובים מעולים.
חיל הרגלים נותר חשוב, אך מספרו היחסי פחת.
המבנה התמתי החזיק מעמד כמה מאות שנים עד הפלישה הסלג'וקית.
הסלג'וקים הצליחו לכבוש את מרבית אסיה הקטנה וכך אבדו לביזנטים התמות האלה.
הקיסר אלכסיוס הראשון קומננוס העביר רפורמות בצבא וביסס אותו על הצבא הטגמתי הוותיק שגדל מאוד.
צבא זה התבסס ברובו על שכירי חרב ולא על חיילים שגויסו מקרב אזרחי האימפריה.
הצבא הזה היה יעיל, אך כשל בהגנת האימפריה בעת מסע הצלב הרביעי בשנת 1204, שבמהלכה נכבשה בירת האימפריה - קונסטנטינופול.
בתקופה זו עלתה חשיבותו של המשמר הוורנגי.
המשמר הוורנגי הובס על ידי הצלבנים בעת מסע הצלב הרביעי ולא חזר לימי הזוהר שלו אם כי נמצאו אזכורים בודדים להמשך קיומו גם בתעודות מאוחרות יותר.
המכה שספגה האימפריה הביזנטית מידי נושאי הצלב והרפובליקה הוונציאנית, והקמת האימפריה הלטינית פגעו בה קשות.
הביזנטים הצליחו אמנם להחזיר לידיהם את השליטה בקונסטנטינופול, ובחלק משרידי האימפריה שלהם, אך לא הצליחו לחזור לימי הזוהר שלהם.
הצבא הביזנטי היה חלש ומספר חייליו קטן.
הטורקים העות'מאנים, הכח העולה החדש באסיה הקטנה ובמזרח התיכון, השתלטו בהדרגה על השטחים שנותרו בשליטת האימפריה הביזנטית, ולבסוף כבשו גם את קונסטנטינופול בשנת 1453, ובכך שמו קץ לקיומה של האימפריה הביזנטית.
הצבא הוויקינגי הגדול (באנגלית עתיקה: Mycel heathen here - "צבא הפגאנים הגדול") היה קואליציה של לוחמים סקנדינביים אשר התאחדו בשנת 865 לצורך פלישה לאיים הבריטים, שהורכבו אז מארבע הממלכות האנגלו-סקסוניות.
על פי האגדה הובלו הכוחות המאוחדים בראשות בניו של רגנאר לודברוק, ומסע הקרבות והכיבושים נמשך כ-14 שנה.
לא קיימות עדויות מפורטות אודות היקף הכוחות אולם ברור שהיקפם הכולל היה גבוה מן המקובל בפשיטות המזדמנות שבוצעו על ידי הוויקינגים בתקופות קודמות.
מסוף המאה השמינית ביצעו הוויקינגים פשיטות באמצעות כוחות בהיקף קטן יחסית בעיקר בטקטיקה של "פגע וברח" על יעדים עתירי שלל כגון מנזרים.
מטרת גיבוש הצבא הוויקינגי הגדול הייתה שונה והתמקדה בכיבוש טריטוריאלי לצורכי התיישבות.
הכוחות הפולשים של הצבא הוויקינגי הגדול נחתו לראשונה בחופי ממלכת מזרח אנגליה.
בתחילה ניסה המלך לרצות אותם תמורת כופר סוסים.
בסוף החורף של שנת 865–866 החלו במסע לכיוון צפון ובחודש נובמבר כבשו את העיר יורק אשר שימשה כמרכז עירוני ומסחרי מבוצר עוד מן התקופה הרומית.
בשנת 868 המשיך הצבא הוויקינגי הגדול במסעו לכיוון ממלכת מרסיה.
בחורף של אותה שנה הגיעו לנוטינגהאם אך נתקלו בצבא מאוחד של ממלכות מרסיה ווסקס והושמו תחת מצור.
מאחר ששני הצדדים לא הצליחו להגיע להכרעה צבאית הוסכם על נסיגת הוויקינגים בחזרה לכיוון יורק.
בשנת 870 חזר הצבא הוויקינגי הגדול לכיוון מזרח אנגליה, כבש את כל שטחה והרג את מלכה.
בסוף שנת 870 תקף הצבא הוויקינגי הגדול את ממלכת וסקס, ובמהלך שנת 871 התחוללה סדרה של תשעה קרבות המתוארת ב"כרוניקה האנגלו-סקסונית" בין הוויקינגים לצבא הממלכה בראשות אתלרד הראשון ולאחר מותו, מול אחיו, אלפרד הגדול, אשר הגיע להסדר ושילם להם כופר תמורת נסיגה.
הוויקינגים המשיכו במסעם לכיוון לונדון ובשנת 872 כבשו גם אותה.
בשנת 873 פנו שוב צפונה בכיוון נורת'מבריה.
בשנת 874 כבשו את מרסיה ובשלב זה הגיעו לשליטה בכל האי פרט לשטחי ממלכת וסקס.
בשנת 875 ערכו ניסיון נוסף לכיבוש וסקס וכך גם בשנים הבאות אך ללא הצלחה.
אף על פי שהובסו בסופו של דבר בשנת 878 בידי כוחותיו של אלפרד הגדול בקרב אדינגטון המשיכו להחזיק בכל השטחים שנכבשו על ידם קודם לכן.
לאחר התבוסה הוויקינגית לאלפרד הגדול, התנצר בשנת 879 המלך הוויקינגי גות'רום, שינה את שמו לאתלסטאן, והמשיך לשלוט בשטחי מזרח אנגליה עד למותו בשנת 890. חלק מאנשי הצבא הוויקינגי הגדול עבר להתיישבות בנורת'מבריה והתערה באוכלוסייה הכפרית ובעיר יורק.
חלק נוסף נטמע בקרב תושבי ממלכת מרסיה.
עד לשנת 896 היו שרידי הצבא הוויקינגי הגדול שלא עברו להתיישבות במזרח אנגליה ונורת'מבריה חלשים מכדי להתמודד מול צבאו של אלפרד הגדול, ובהדרגה נטשו גם הם את האי בכיוון היבשת והותירו את השליטה בממלכת וסקס בידיו.
בנו ויורשו של אלפרד, אדוארד הזקן, המשיך בדרכו של אביו, לחם והביס את הוויקינגים הדנים במרסיה ובמזרח אנגליה.
אתלסטאן, בנו של אדוארד, כבש את נורת'מבריה, ובתוכה העיר יורק ב-927, והכניס את כל אנגליה תחת מרותו.
הַצָּב שֶׁל אֹורֶן הוא ספר ילדים עברי שכתבה מירה מאיר ואיירה אורה איל, והופיע בהוצאת כתר בשנת 1977.
אביו מסרב ואומר שאין לו צב.
אורן ואביו יוצאים לחפש צב אך חוזרים ללא צב.
למחרת אמא של אורן מצאה צב ולקחה אותו לגן של אורן.
הילדים בגן מתרגשים ומנסים לבדר ולטפל בצב ולומדים להכירו.
בסוף הסיפור כאשר הילדים בגן מתיישבים לאכול הצב בורח מהגן.
בישראל, צב היבשה המצוי הוא חיית בר מוגנת, ולקיחתו מהטבע, גידולו בבית או בחצר הם עבירה על החוק.
ספר הילדים שהתפרסם הביא לכך שמשפחות שונות לקחו לביתם צבי יבשה כאשר הם נתקלו בהם בטבע, דבר שהגביר, בין גורמים נוספים, את סכנת ההכחדה של בעל החיים.
לאור זאת, בשנת 2025 יצאה לאור גרסה מחודשת של הספר, ובה אזהרה והסבר אקולוגי:
"כשהספר הזה נכתב, הצב עוד לא היה חיית בר מוגנת, ועוד לא ידעו שאין לקחת אותו מהבית שלו בטבע.
אבל מאז צב היבשה המצוי נמצא בסכנת הכחדה.
עזרו לנו לשמור על הצבים שלנו.
השאירו אותם חופשיים בטבע, כי כמו שאמרה הגננת: 'הצבים לא אוהבים להיות סגורים'".
הספר עובד לגרסה דיגיטלית ולסרטון אנימציה.
הצב האדום הוא סרט מונפש אילם משנת 2016, שנכתב ובוים על ידי האנימטור ההולנדי מייקל דודוק דה ויט והופק על ידי טושיו סוזוקי היפני.
הסרט מספר את סיפורו של אדם שספינתו טבעה, והוא מגיע לאי בודד.
באי הוא נתקל בצבה אדומה ענקית, ההופכת לאשה, איתה הוא חי את שארית ימיו.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-89.
אולפן ג'יבלי היפני פנה אל דודוק דה ויט והציע לו לביים במסגרתו סרט.
הפנייה נעשתה ביוזמתו של האנימטור הייאו מיאזאקי.
מי ששימש בפועל כמפיק ויועץ הוא שותפו של מיאזאקי, האנימטור איסאו טקהאטה.
בפועל, הסרט הופק באירופה בשותפות עם כמה חברות אנימציה בצרפת ובבלגיה.
הסרט מושפע מאוסף האגדות היפניות המסורתיות קוואידן, שם קיימים מוטיבים של טרנספורמציות בין בני אדם ובעלי חיים וכן אלמנטים חוזרים ונשנים של לידה ומוות.
אדם חסר שם שנסחף על ידי סערה, מתעורר באי נטוש, שאותו הוא מגלה כעשיר במשאבים.
הוא מוצא פירות ומים טריים, כמו גם מגוון רחב של בעלי חיים קטנים.
בנוסף, יש באי יער במבוק גדול.
הוא בונה רפסודה מבמבוק ומנסה להפליג משם.
עם זאת, יצור ים בלתי נראה הורס את הרפסודה, וגורם לו לחזור אל האי.
הוא בונה רפסודה נוספת, גדולה יותר, אתה הוא מנסה בשנית לעזוב את האי, אלא שניסיונו מסוכל שוב על ידי היצור הבלתי נראה.
בניסיון השלישי, הרפסודה נהרסת שוב, אלא שהפעם הוא מגלה למולו צב אדום ענק.
הצב לא מזיק לו, והוא נסוג לאי.
באותו ערב, האיש רואה את הצב האדום זוחל על החוף, לכיוון היבשה.
בכעסו, הוא מכה את ראש הצב במקל במבוק, ואז הופך אותו על גבו.
כאשר הוא מתחיל בבניית רפסודה נוספת, הוא מרגיש חרטה על הפיכת הצב ומנסה להפוך אותה בחזרה.
הניסיון נכשל, מאחר שהצב כבד מדי.
כאשר הוא נוכח לראות שהוא לא יצליח להפוך את הצב, הוא רץ ומביא מים מתוקים כדי להחיותו, אבל בינתיים, הצב מת.
לאחר מכן, האיש נרדם לצדה.
במהלך הלילה, שריון הצב מתפצל באמצעו, והאיש מופתע לראות אישה מחוסר הכרה, השוכבת בתוך הקליפה.
הוא מביא לה מים ובונה מקלט המיועד להגן עליה מפני השמש.
כאשר גשם מתחיל לרדת באי, האישה מתעוררת.
האיש מבחין בה נעלמת, ומחפש אותה ברחבי האי.
בסופו של דבר הוא מוצא אותה בים.
הוא מסיר את חולצתו, משאיר אותה על החוף, ונכנס למים.
אחר כך הוא רואה אותה גוררת את הקונכייה הריקה של הצב אל הים ומניחה לה להיסחף, והוא עושה את אותו הדבר עם הרפסודה שלו.
לאחר מכן, השניים יוצרים במהרה קשר רומנטי.
זמן בלתי מוגדר לאחר מכן, לזוג יש בן.
הילד הסקרן מוצא בקבוק זכוכית ולומד על מוצאו.
לאחר מכן, הוא נופל בטעות לתוך מערה קטנה, ולומד לשחות.
בהמשך, הוא יוצר מערכת יחסים עם כמה צבי ים.
הילד גדל כאשר אינו מכיר דבר מעבר לאי.
בהמשך צונאמי פוגע באי ולמרות שאיש מהשלושה לא נפגע, לאי נגרם נזק כבד, ויער הבמבוק נחרב.
בעקבות כך, מפתח הילד רצון לעזוב את האי.
הוא והוריו מבינים שאכן הגיע הזמן לכך, והוא עוזב בשחייה יחד עם שלישיית צבים ירוקים.
הגבר והאישה ממשיכים לחיות על האי, ולמרות שהם מזדקנים, הם עדיין מאוהבים זה בזה.
לילה אחד, אחרי שהסתכל על הירח מעל האוקיינוס, האיש עוצם את עיניו ומת.
למחרת, היא מחזיקה בידו בפעם האחרונה, ואז הופכת חזרה לצב אדום וחוזרת אל הים.
הצ'מפס הייתה להקת רוק אנד רול אמריקאית, המפורסמת ביותר בזכות הלהיט האינסטרומנטלי "Tequila".
הלהקה קיבלה את שמה משמו של סוסו של ג'ין אוטרי , צ'מפיון (Champiom, אלוף), והוקמה על ידי מנהלי האולפן ב-Challenge Records שבבעלות אוטרי כדי להקליט בי-סייד עבור סינגל של דייב בורג'ס בשם "Train to Nowhere".
הרצועה התפרסמה יותר מהאיי-סייד, שכן "Tequila" הגיעה למקום הראשון בשלושה שבועות בלבד, והלהקה הפכה ללהקה הראשונה שהגיעה למקום הראשון עם שיר אינסטרומנטלי שהיה הראשון שהוציאה.
השיר הוקלט באולפני גולד סטאר בסתיו 1957, ובשנת 1959 זכה בפרס גראמי על ביצוע ה-R&B הטוב ביותר.
הוא מכר למעלה ממיליון עותקים, וזכה למעמד דיסק זהב על ידי ה-RIAA.
"Tequila" נכתב על ידי הסקסופוניסט דני פלורס , אך הקרדיט נזקף לזכות "צ'אק ריו" – כינוי של פלורס – מכיוון שהיה לו באותה תקופה חוזה בחברת תקליטים אחרת (RPM Records).
פלורס, שנפטר בספטמבר 2006, היה ידוע בשם "הסנדק של הרוק הלטיני".
"הסקסופון המלוכלך" של פלורס והצורה שבה שר בקול נמוך "טקילה" הם סימני ההיכר של השיר.
פלורס ויתר על הזכויות לשיר בארצות הברית, אך שמר על הזכויות ברחבי העולם עד מותו.
יש גרסאות כיסוי רבות של המנגינה, כולל גרסת ג'אז של הגיטריסט וס מונטגומרי משנת 1966. הוא הוקלט גם על ידי הראפרים ALT ו-XL Singleton.
לצ'מפס היו גם הצלחה עם קטעים אינסטרומנטליים אחרים, כמו "Limbo Rock" ו-"El Rancho Rock".
בשנת 1985, הופיע "Tequila" בולטת בסרט "ההרפתקה הגדולה של פי ווי הרמן".
הצ'מפס הקליטו גם המשך ל-"Tequila", בשם "Too Much Tequila".
צ'אק ריו - סקסופון, שירה (דניאל פלורס; 11 ביולי 1929 בסנטה פאולה שבקליפורניה – 19 בספטמבר 2006 בהנטינגטון ביץ' שבקליפורניה)
דייב בורג'ס - גיטרת קצב (מכונה "דייב דופרי", נולד ב-13 בדצמבר 1934 בבוורלי הילס שבקליפורניה)
דייל נוריס - גיטרה מובילה (נולד בספרינגפילד שבמיזורי)
באדי ברוס - גיטרה מובילה
בוב מוריס - גיטרה בס (נולד בהייסטי שבארקנסו)
דין מק'דניאל - בס (28 ביוני 1943 בארקנסו סיטי שבקנזס – 1 בנובמבר 2006 באוקלהומה סיטי שבאוקלהומה)
בנג'מין ואן נורמן - בס (19 ביולי 1928 באן ארבור שבמישיגן – 3 בנובמבר 1958 בבואנה פארק שבקליפורניה)
דין ברד - פסנתר (31 באוגוסט 1935 בסנטה אנה שבטקסס – 4 באפריל 1989 בקולמן שבטקסס)
דייב "סנאפי" סמית' ניגן בס מסוף 1959 עד 1960. חברים אחרים בתקופה זו היו ג'ימי סילס, דש קרופטס, ג'וני מיקס ודייב בורג'ס.
חברי הלהקה המאוחרים יותר כללו את גלן קמפבל, ג'רי קול , צ'אק דאונס (תופים), ריץ' גריסום, ג'וני מקס (מג'ין וינסנט והבלו קאפס , גיטרה), גארי נילנד (תופים), ג'רי פאקט (גיטרה), מרווין סיידרס ולאון סנדרס.
ההרכב האחרון של הלהקה, בשנת 1964, כלל את ג'וני טרומבטור, שכתב כמה שירים עם ג'ים סילס, דאש קרופטס, מוריס מרשל, הבסיסט קרטיס פול ומחליפו של סילס בסקסופון, קית' מק'קנדריק.
ליגת הצ'מפיונשיפ של ה-FA לנשים היא ליגת המשנה במערכת הליגות של כדורגל הנשים באנגליה.
מעליה נמצאת הסופר ליג ומתחת לה נמצאות הליגה הלאומית הצפונית והליגה הלאומית הדרומית לנשים.
משחקי הליגה נערכים בשיטת בית וחוץ, כאשר כל קבוצה משחקת פעמיים נגד כל קבוצה אחרת בליגה, והנקודות מחולקות כמו במשחקי כדורגל לגברים.
ליגה זו הוקמה ב-2014 לאחר התפרקות ליגת הפרימייר ליג לנשים שנה לפני כן.
בתחילה הליגה נקראה "ליגת ה-FA לנשים - הסופר ליג השנייה" (FA Women's Super League 2 (WSL 2)).
הקבוצות המשחקות בליגה הן מקצועניות למחצה, והן מסונפות למועדונים המקבילים בפרמייר ליג של הגברים ובפוטבול ליג.
הקבוצות המשחקות בליגה מתחרות גם בגביע ה-FA לנשים ובגביע הליגה לנשים.
משנת 2014 ועד 2016 הליגה שנקראה WSL 2, נערכה בקיץ, בעת הפגרה של ליגות הגברים, והיו חד שנתיות.
ב-2017 הפכה התחרות לעונתית על גבי שנתיים קלנדריות.
החל מעונת 2018/2019 שינתה הליגה את השם ל"ליגת הצ'מפיונשיפ של ה-FA לנשים".
(2019/2020)בלקברן רוברסבמבר ברידג', לנקשייראיירונגייט3,0007צ'רלטון אתלטיק ליידיסבקסלי, לונדוןדה אווקווד1,18011קובנטרי יונייטד ליידיסקובנטריבאטס פארק ארנה4,00010קריסטל פאלאס ליידיסברומלי, לונדוןהאייאס ליין5,0009דרהאם ליידיסדרהאםמיידן קאסל3,0003לסטר סיטיקורן, לסטרשייראצטדיון פארלי וואי1,4006ליברפול ליידיסבירקנהד, מרזיסיידפרנטון פארק16,547ליוויס ליידיסליוויסדה דריפינג פאן3,0008לונדון ביזקנונס פארק, לונדוןאצטדיון הכוורת5,1765לונדון סיטי ליונססדרטפורדפרינסס פארק4,1004שפילד יונייטד ליידיסשפילדאולימפיק לגאסי פארק2,0002
עונהאלופת המדינהסגניתמקום שלישי2014סנדרלנד ליידיסדונקסטר רוברס בלסרדינג2015רדינגדונקסטר רוברס בלסאברטון ליידיס2016יאוביל יונייטדבריסטול סיטיאברטון ליידיס2017אברטון ליידיסדונקסטר רוברס בלסמילוול ליונסס2017/2018דונקסטר רוברס בלסברייטון אנד הוב אלביוןמילוול ליונסס2018/2019מנצ'סטר יונייטד ליידיסטוטנהאם הוטספרצ'רלטון אתלטיק ליידיס2019/2020אסטון וילה ליידיסשפילד יונייטד ליידיסדרהאם ליידיס2020/2021לסטר סיטידרהאם ליידיסליברפול ליידיס
המועדוןזכיותסגנויותשנות זכייהדונקסטר רוברס בלס132017/2018סנדרלנד ליידיס1 -2014רדינג1 -2015יאוביל יונייטד1 -2016אברטון ליידיס1 -2017מנצ'סטר יונייטד ליידיס1 -2018/2019אסטון וילה ליידיס1 -2019/2020לסטר סיטי1 -2020/2021בריסטול סיטי -1 -ברייטון אנד הוב אלביון -1 -טוטנהאם הוטספר -1 -שפילד יונייטד ליידיס -1 -דרהאם ליידיס -1 -
הצאצא או היורש הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.פ.
לאבקרפט אשר ככל הנראה נכתב ב-1927 ויצא לאור רק לאחר מותו, ב-1938, במגזין החובבני שהיה בבעלות הסופר .
עלילתו מגוללת את תולדותיו של לורד נורתהאם, אדם זקן ומסתורי, אשר איבד את שפיותו לאחר שתעה עמוק מדי אל תוך עולם החלומות.
העלילה נפתחת מפיו של מספר חסר שם, השוכב על מיטת חוליו בערש דווי, ומייחל שאבחנת רופאו תתגשם והוא אכן ימות במהרה.
הוא מספר על אדם זקן המתגורר בלונדון, הנוהג לצרוח בכל פעם שפעמוני הכנסייה מצלצלים.
אותו אדם חי בגפו יחד עם חתול אפור בפונדק של גריי.
חבריו של הזקן מעידים עליו כי חדרו מלא בספרי ילדים ואגדות, בהם הוא מנסה לאבד את עצמו לדעת, בכדי שלא יצטרך לחשוב, או להתעמת עם המציאות בכל דרך או צורה.
הוא לן באותו פונדק מזה עשור לאחר שהתרחק מכל חבריו ועמיתיו, ואינו מוכן לדבר עם איש, עד שבאחד הימים מגיע לבית האורחים אדם בשם ויליאמס.
ויליאמס והזקן מתחברים במהרה, אך על אף ניסיונותיו הרבים, הוא אינו מצליח להביא אותו להיפתח בפניו, או לשוחח עמו על נושאים נסתרים כלשהם.
מאוחר יותר הוא מגלה כי הזקן הוא לא אחר מאשר לורד נורתהאם, שעל טירתו בחופי יורקשייר שמע כל כך הרבה סיפורים מוזרים.
יום אחד מביא עמו ויליאמס עותק של הנקרונומיקון, הספר האפל אשר נכתב בידי הערבי המטורף עבדול אלהזרד, חזרה לבית האורחים.
ויליאמס ידע על קיומו של הספר עוד מאז שהיה בן שש עשרה, ולמד כי נותרו בעולם רק חמישה עותקים ידועים.
לאחר שרכש את אחד מהם בחנותו של רוכל יהודי, הוא לוקח אותו עמו לחדרו בניסיון לפענחו, אך משאינו מצליח פונה לחברו נורתהאם.
הזקן, אשר באותה שעה יושב בחדרו ומשתעשע עם חתולו, מביט בכרך האפל רק לרגע, בטרם הוא מאבד את הכרתו.
גביניוס, כך סיפרו השמועות, נתקל במערה בצדו של צוק, בה נהגו להיפגש אנשים מוזרים, מהם חששו הבריטונים מאחר שהיו האחרונים אשר שרדו את שקיעתה של ארץ גדולה מהמערב, ממנה נותרו רק כמה איים עליהם נמצא מונומנט הסטונהנג'.
האגדה מלמדת כי גביניוס בנה מבצר בלתי ניתן לחדירה מעל המערה, אשר השבטים המקומיים, ביניהם הסקסונים, הפיקטים, הדנים והנורמנים, לא הצליחו להחריב על אף כל מאמציהם.
אדריכלות המבצר, כך מסופר, הזכירה את חומתו של אדריאנוס, ומאותה שושלת אף נולד מצביאו וחברו הטוב של הנסיך השחור, בנו של אדוארד השלישי.
נורתהאם שב להווה, ומספר כי מאז ילדותו נטה לשקוע בחלומות כאשר נרדם בחלקיה העתיקים של הטירה.
לדבריו, הוא רכש את מנהגו להביט אחורה בזיכרונו על הסצנות הסוריאליסטיות והדפוסים המפוזרים אשר לא היו קיימים בשעות ערותו; במהרה הפך לחולם, ולא הצליח למצוא יותר סיפוק במציאות ובחיי היומיום.
בנימה פסימית זו, הוא מסיים את הסיפור באומרו כי עדיין בוערת בו התקווה למצוא שער למעמקים החרוטים במחשבתו, אשר יקשרו את גורלו לכוכבי הרקיע, ולאינסוף שמעבר להם.
המספר - מעט מאוד ידוע על האדם המספר את הסיפור, למעט שהוא כותב אותו על מיטתו, עליה, כך אומר לו רופאו, לשמחתו הרבה, הוא הולך למות בקרוב מאוד.
לורד נורתהאם - אדם זקן ומסתורי המתגורר בפונדק של גריי, בו הוא מתבודד בחדרו מזה עשור יחד עם החתול האפור שלו.
הוא מעביר את מרב זמנו בקריאת ספרי אגדות, ונוטה לצרוח בכל פעם שהוא שומע את פעמוני הכנסייה מצלצלים.
בעברו היה מלומד ידוע, ורכש את השכלתו בבית הספר הארו ובאוניברסיטת אוקספורד.
אינו נוטה לשוחח עם הסובבים אותו, עד שהוא פוגש את ויליאמס, אשר בפניו הוא חושף כי הוא למעשה לורד נורתהאם מטירת יורקשייר, צאצא ישיר של הטריבון הרומאי קנאוס גביניוס קפיטו.
ויליאמס - אחד האורחים בפונדק של גריי, בו מתגורר גם לורד נורתהאם.
בן עשרים ושלוש, מתואר בתור .
בעל עניין רב בתורת הנסתר עוד מאז שהיה בן שש עשרה.
מצליח לרכוש את אחד העותקים הבודדים של ספר הנקרונומיקון.
קנאוס גביניוס קפיטו - אחד מאבותיו של לורד נורתהאם, אשר פעל לפני מאות שנים בבריטניה הרומית כאיש צבא ידוע.
איבד את תואריו ותפקידיו לאחר שנתפס מבצע טקסים אסורים, ובנה טירה ענקית מעל מערה סודית.
התמה המרכזית בסיפור היא, ללא ספק, עולם החלומות, נושא כאוב החוזר על עצמו ביצירות רבות של לאבקרפט, בייחוד במפתח הכסף, סלפאיס ומשימת החלום של קאדאת' האבודה.
לורד נורתהאם שוקע בדיכאון, משועמם מחיי היומיום החדגוניים שלו, וחש כמיהה עזה לשוב לחלומות ילדותו.
נעשו מספר השוואות בין דמותו של רנדולף קרטר ממפתח הכסף לבין דמותו של נורתהאם, ככל הנראה בשל חיפושיהם המשותפים אחר אידיאלים של יופי, הנובעים מתוך רצונם לחזור לחלומותיהם.
נושא בולט נוסף הוא תורת הנסתר, בו משתמש לאבקראפט בדרך כלל כאמצעי הגורם לדמויותיו לאבד את עצמן לידי הטירוף או לידי המוות.
אף על פי שאין יורדים לעומקו או מרחיבים עליו במיוחד, מופיע הנושא בסיפור בדמות הספר האפל, הנקרונומיקון, אשר נכתב בידי הערבי המשוגע עבדול אלהזרד, אותו רוכש ויליאמס ומנסה לפענחו.
ספר זה מופיע לפחות בשבעה סיפורים אחרים של לאבקראפט.
כמו כן נותרת על הפרק דמותו של המספר, המייחל למותו ההולך וקרב בשל סיבה שאינה ידועה.
בדרך כלל מתייחס לאבקרפט אל היקום הגדול והאינסופי בתור מושא פסימי ומרושע, ואף על פי שהוא מתאר אותו כמפחיד במשפט , בהיכרותו של ויליאמס עם נורתהאם מציין לאבקרפט כי .
לקראת סוף הסיפור, בתיאורו של נורתהאם את חיפושיו, הוא מספר כי ; הדבר מזכיר את עיקר הסיפור הקצר העיר חסרת השם של לאבקרפט, בו הגיבור יוצא לחיפוש אחר עיר מסתורית הנמצאת בלב המדבר.
לאבקרפט היה ידוע בחיבתו הרבה לחתולים, ונטה להציג אותם בסיפוריו כבני לוויה נאמנים לדמויותיו, אשר לעיתים חילצו אותן מסכנות ואף הצילו את חייהן.
לורד נורתהאם הוא מתבודד החי בגפו, למעט חתולו, המוזכר בסיפור הקצר שלוש פעמים, ונכתב כי בכל פעם שצרח למשמע פעמוני הכנסייה, נהג החתול האפור .
דעות הגזעניות והאנטישמיות משויכות ללאבקרפט.
ויליאמס רוכש את אחד העותקים האחרונים של הנקרונומיקון, ספר מרושע מטבעו, בחנות של רוכל יהודי, תמורת סכום זעום, ב, שם קנה עוד קודם לכן.
הרוכל היהודי מתואר בשורה אחת, .
ייתכן כי ההשראה לדמותו של נורתהאם נתקבלה, במידה מסוימת, מהסופרים וארתור מאכן, אשר את כתיבתם לאבקרפט העריץ, שכן מאכן התגורר בפונדק גריי במשך כמה שנים, בדומה לנורתהאם בסיפור, ודנסאני היה הברון השמונה-עשר בשושלתו, בעוד נורתהאם היה התשעה-עשר.
לאבקרפט: חלומות אימה ומוות; ספרי בלנטיין, ניו יורק, אוקטובר 1995; עמודים 5–8 (מסת"ב 0-345-38421-0)Lovecraft, Howard Phillips; The Dream Cycle Of H.P.
לאבקרפט: הספרות המלאה; בארנס אנד נובל, ניו יורק, 2011; עמודים 617–620 (מסת"ב 978-1-4351-2296-3)Lovecraft, Howard Phillips; Joshi, Sunand Tryambak; H.P.
לאבקרפט: סיפורים קלאסיים של אימה קוסמית; הוצאת ארקטורוס לימיטד, לונדון, הממלכה המאוחדת, 2016; עמודים 298–300 (מסת"ב 978-1-78428-247-9)Lovecraft, Howard Phillips; The H.P.
לאבקרפט; הוצאת ארקטורוס לימיטד, לונדון, הממלכה המאוחדת, 2017; עמודים 108–111 (מסת"ב 978-1-78428-860-0)Lovecraft, Howard Phillips; The H.
הצאר הוא סרט דרמה היסטורית משנת 2009 בבימויו של פאבל לונגין, אודות הצאר איוואן האיום בימי שלטונו ברוסיה הצארית של המאה ה-16. את הצאר גילם פיוטר ממונוב.
הסרט מתרחש בשנים 1566 עד 1569 בתקופת אופריצ'נינה ומלחמת ליבוניה.
הסרט מתחיל מהתקופה שבה מת ראש הכנסייה האורתודוקסית אפנסיי והצאר איוואן הרביעי זימן את חבר ילדותו, פיליפ קוליצ'ב ממנזר סולובצקי.
הצאר מתפלל בתאו ומבקש מהאל לעזור לו בעסקיו.
בינתיים, פיליפ מגיע למוסקבה, ובדרך מציל את הילדה מאשה, הבורחת מקבוצת שומרים של האופריצ'נינה.
לאחר קבלת פיליפ כשהוא מגיע, הצאר מזמין אותו להיות המטרופוליט של מוסקבה, אך פיליפ מסרב בתחילה.
פיליפ פוגש את אחיינו, העוזב למלחמות ומפציר בו לברוח מהצאר, שכן הסובבים אותו אינם שורדים.
הצאר חוזר לפיליפ, נותן למאשה אייקונין של מרים, אם ישו ומשכנע את פיליפ להפוך למטרופוליט של מוסקבה.
פיליפ, שראה את הזוועות שמבצעים חיילי האופריצ'נינה, מפציר בצאר לגלות רחמים כלפי אויביו.
אחיינו של המטרופוליט פיליפ נלחם בקרב עקוב מדם נגד הפולנים והליטאים בפולוצק.
מאשה, שברחה מהצאר מביאה את האייקונין.
הגשר קורס מתחת לחיל הפרשים הליטאי.
מושל פולוצק חוזר למוסקבה, אך מגיעות ידיעות כי הכוחות הליטאים והפולנים נסוגו לחלקה האחורי של העיר וכי המושל עצמו מסר לידיהם את העיירה.
הצאר הזועם רוצה להוציא להורג את כל אנשי המושל.
המטרופוליט פיליפ מגן עליהם, מה שמעורר גם את זעמו של הצאר.
המושל נעצר, ומליוטה סקוראטוב, מראשי האופריצ'נינה, מקעקע את חזהו.
הצאר מצווה על פיליפ לשפוט את המושל, ובית המשפט מרשיע את אנשי המושל בבגידה במולדת.
כשהבין שהנאשמים דוברים אמת, המטרופוליט פיליפ מסרב לחתום על צו המוות.
בינתיים, הצאר מכין את הוצאתם להורג: הוא מעמיד אותם אחד על אחד מול דוב.
לאחר שהרג שני מפקדים, הדוב תוקף את המושל.
בשלב זה, מאשה רצה לזירה עם האייקונין ומנסה לעצור את הדוב.
זה הורג את מאשה בכפתו.
המטרופוליט פיליפ, מזועזע מהאכזריות חסרת ההיגיון של הצאר, רואה את חוסר התוחלת בניסיונות לשכנע את הצאר לוותר על האלימות, נכנס לזירה ומעלה את האייקונין.
במהלך שירות בכנסייה, הוא מסרב לברך את הצאר, אשר מפשיט בזעם את המטרופוליט מדרגתו ומאלץ אותו לצפות בהוצאה להורג של אחיינו על הגרדום.
הצאר מחליט לפרגן לפיליפ עצמו, אך שולח אותו לגלות במנזר, שם מתייחסים אליו כאל אסיר רגיל, כבול.
היינריך פון סטאדן בונה "מחנה עינויים", שמתוכנן לכנס את האנשים לפסטיבלים ולצפות בעינויים של אסירים.
במהלך הבדיקה, ליצן הצאר ואסיאן מצטט את ספר ההתגלות, ומשווה את רעיית הצאר, מריה טמריוקובנה, לזונת בבל, שבגינה הצאר שורף אותו על המוקד.
בינתיים, במנזר שלשלאותיו של פיליפ מתרופפות בפתאומיות, והוא מקבל מתנת ריפוי וראיית הנולד.
הוא מזהיר את הארכיבישוף פימן שהם יואשמו במותו.
פיליפ מעודד אותם לרוץ ולהציל את עצמם.
עם זאת, אב המנזר, וכמעט כל הנזירים נשארים איתו.
הצאר מגיע, אך פיליפ שוב מאשים אותו באלימות מחרידה ומסרב לברכו.
בהוראת הצאר, סקורטוב חונק את פיליפ במו ידיו.
למרות ההוראה למסור את גופתו של פיליפ, הנזירים קוברים את פיליפ בכנסיית עץ ונועלים אותה; השומרים שורפים את הכנסייה עם הנזירים בתוכה.
בסצנה אחרונה - הצאר מחכה לתחילת עינויו.
למרות ההזמנה לטקס, אף אחד לא מגיע.
"היכן אנשיי?" – שואל הצאר.
ואז הוא מתפלל ואז שואל שוב - "היכן אנשיי?".
פיוטר ממונוב - איוואן האיום
אולג יאנקובסקי - המטרופוליט של מוסקבה פיליפ
אלכסנדר דומוגארוב - אלכסיי בסמאנוב
אלכסנדר אילין - פדקה בסמאנוב
רמיליה איסקנדר - מריה טמריוקובנה
וילה האאספלו - היינריך פון סטדן
יורי קוזנצוב - מליוטה סקוראטוב
אלכסיי מקארוב - מושל פולוצק
הצארים האחרונים היא סדרת דרמה תיעודית העוקבת אחר תקופת שלטונו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה האחרון של האימפריה הרוסית.
הסדרה פורסמה ב-3 ביולי 2019 על ידי נטפליקס.
כמו כן מתמקדת הסדרה באופן נרחב גם בקורותיו של המיסטיקן גריגורי רספוטין ותהליך התקרבותו לאלכסנדרה, נסיכת הסן, אשת ניקולאי.
הסדרה מציגה גם עלילת משנה העוסקת המתרחשת בשנת 1925 ובה חוקר ברלינאי מפענח טענה מקרה של צעירה הטוענת כי היא בתו הצעירה של הצאר ניקולס, אנסטסיה.
הסרה הופקה על ידי חברת נוטופיה עם המפיקים בפועל ג'יין רוט ובן גולד.
למרות שהסדרה מתרחשת ברוסיה, היא צולמה למעשה בעיקר בליטא, וכן בלטביה ובאסטוניה.
בין המקומות בהם נערכו הצילומים נכללים קתדרלת התיאוטוקוס וארמון ורקאיי שבוילנה, ארמון רונדלה שבלטביה שימש בתור ארמון אלכסנדר, מקום משכנם של ניקולאי ומשפחתו.
לצילומי סצנת ההוצאה להורג של ניקולאי ומשפחתו נבנה אולפן מיוחד, עקב החשש מפציעת הצוות או נזק לעור התוף בעקבות השימוש בנשק חי.
ניקולאי השני, קיסר רוסיה (רוברט ג'ק) - הצאר האחרון של האימפריה הרוסית.
נרצח יחד עם כל משפחתו על ידי הבולשביקים.
אלכסנדרה, נסיכת הסן (סוזנה הרברט) - הצארינה של רוסיה, אשת ניקולאי השני, בתו של הנסיך הגרמני לודוויג ונכדתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
נרצחה יחד עם כל משפחתה על ידי הבולשביקים.
גריגורי רספוטין (בן קרטרייט ) - מיסטיקן רוסי שנחשב לבעל כוחות ריפוי על-טבעיים ולבעל אישיות מהפנטת.
נודע בכך שנשים רבות נפלו בקסמיו ושכבו איתו.
יחסיו הקרובים עם המלכה העניקו לו השפעה על הפוליטיקה הרוסית - עובדה שעוררה עליו את זעם האצילים, שבסופו של דבר חיסלו אותו.
פייר גיליארד (אוליבר דימסדייל) - שימש כמורה לשפה הצרפתית לחמשת ילדיו של ניקולאי השני בין השנים 1905 ל-1918.
מריה פיודורובנה (ברניס שטגרס ) - בתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, אשתו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה ואמו של ניקולאי השני.
פליקס יוסופוב (ג'רארד מילר) - אחיינו של ניקולאי, השתתף ברצח גריגורי רספוטין.
אנה אנדרסון (אינדרה פטקאוסקאיטה) - מתחזה שטענה כי היא הדוכסית אנסטסיה בתו של ניקולאי השני.
אליזבת, נסיכת הסן (אלזי בנט) - אשתו של סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו החמישי של הצאר הרוסי אלכסנדר השני.
הנסיכה אליזבת הייתה אחותה הגדולה של אלכסנדרה אשת ניקולאי, וכמוה גם היא נרצחה על ידי מהפכנים בולשביקים במהלך מהפכת אוקטובר.
יעקב יורובסקי (דאנקן פאו ) - מהפכן קומוניסטי אשר שימש המפקד עליו הוטלה הוצאתם להורג של משפחת רומנוב בליל ה-17 ביולי 1918.
אנסטסיה, נסיכת מונטנגרו (קארינה סטונגיטה) - בתו של ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו ואשתו של ניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
מיליצה, נסיכת מונטנגרו (מילדה נורייקאיטה) - בתו של ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו ואשתו של פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
Praskovya Ivanovskaya (מישל בונרד ) - מהפכן קומוניסטי.
סרגיי אלכסנדרוביץ' רומנוב, הנסיך הגדול של רוסיה (גאווין מיטשל ) - בנו של הצאר הרוסי אלכסנדר השני שנרצח ב-1881. סרגיי נרצח בעצמו ב-1905 על ידי מהפכן סוציאליסט.
אולגה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (קרולינה אלזבייטה מיקולאג'ונייטה) - בתם של ניקולאי ואלכסנדרה, נרצחה יחד עם כל משפחתה על ידי הבולשביקים.
טטיאנה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (איינה נורגילאייטה) - בתם של ניקולאי ואלכסנדרה, נרצחה יחד עם כל משפחתה על ידי הבולשביקים.
אנסטסיה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (Gabija Pazusyte) - בתם של ניקולאי ואלכסנדרה, נרצחה יחד עם כל משפחתה על ידי הבולשביקים.
גופתה לא נמצאה במשך עשרות שנים, מה שעורר את הסברה שהיא הצליחה להימלט.
במשך השנים, נשים רבות טענו שהן אנסטסיה.
מריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (Digna Kulionyte) - בתם של ניקולאי ואלכסנדרה, נרצחה יחד עם כל משפחתה על ידי הבולשביקים.
בשנת 1991 נמצא קבר האחים שבו נקברה המשפחה הקיסרית, אולם גופה אחת הייתה חסרה, מה שהעלה מחדש את הסברה שמריה או אחותה הקטנה אנסטסיה, אכן הצליחה להימלט.
אלכסיי ניקולאייביץ', הצארביץ' של רוסיה (אוסקר מודי) - בנם של ניקולאי ואלכסנדרה, אך סבל מהמופיליה, ובשל כך נאלצו מאוד להזהר שמא יפגע או יחתך, משום שאפילו חבורה קטנה הייתה עלולה להביא למותו.
עקב ייעודו לרשת את הכס, מחלתו הייתה סוד מדינה כמוס.
אלכסנדרה טגלבה (מילדה נורייקאיטה) - אשת אצולה רוסית ששימשה כמטפלת בבית הרפואה הרוסית.
כאחות לילדיהם של הקיסר ניקולאי השני והקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה, היא יצאה עם המשפחה לגלות בעקבות התפטרותו של ניקולאי השני במהלך מהפכת פברואר, אך בסופו של דבר נמנעה ממנה להישאר איתם במהלך מעצר הבית שלהם וניצלה ממעמד ההוצאה להורג על ידי הבולשביקים.
ויו גרוסקופ מ"הגרדיאן" כתבה כי "הצארים האחרונים" הוא כמו ערך ויקיפדיה סוריאליסטי שהתעורר לחיים, המשלב קריינות וקטעי הסבר מפי אקדמאים ומומחים.
בעוד שהיא משבחת את השחקנים, הצילום והתלבושות, גרוסקופ ציינה כי לדעתה היה עדיף אם הסדרה הייתה מתחילה בקטע הסבר מפי אחד ההיסטוריונים במקום להתחיל כסדרת דרמה בצורה שקטעי ההסבר באים לאחר מכן במעין הפתעה לצופה, מה שלטעמה הופך את הסדרה למגוחכת.
גרוסקופ הצביעה גם על כמה שגיאות בתפאורת הסדרה כמו הופעתו של בקבוק עליו כתובה המילה "וודקה" כשהיא כתובה בקירילית באופן שגוי.
וכן את הופעתה של הכיכר האדומה ובה המאוזוליאום של לנין כביכול ב-1905 בעוד הוא נבנה רק בשנת 1924. גם נתנאל שלומוביץ מ"הארץ" לעג לשילוב בין יצירה עלילתית לתיעודית,
לעומתם, ניק שגר מ"The Daily Beast" שיבח את ההכלאה בין הז'אנר הדוקומנטרי לדרמה אך ביקר את העיסוק באישה שטענה כי היא בתו של ניקולאי וציין כי הנושא חסר כל מסתורין ונראה כניסיון צולע להשתמש באותה אגדה שריתקה אנשים במשך עשרות שנים.
"הצאר הוא טוב, הבויארים רעים" , המכונה לעיתים גם מונרכיזם נאיבי, הוא ביטוי המתאר תופעה פוליטית רוסית בה פעולות חיוביות של הממשלה הרוסית נתפסות כהישגיו של המנהיג, בעוד שפעולות שליליות שננקטות על ידי הממשלה נתפסות ככאלו הנגרמות על ידי פקידים בדרג נמוך יותר, ללא ידיעתו של המנהיג.
הביטוי, שמקורו בתקופת האימפריה הרוסית, שימש מאז לתיאור מנהיגי ברית המועצות והפדרציה הרוסית הפוסט-סובייטית, במיוחד בתקופת שלטונו של ולדימיר פוטין.
מקור התפיסה בתקופת האימפריה הרוסית.
כחלק מרעיון זכותם האלוהית של המלכים, טיפחו הרשויות את תדמיתו של הצאר הרוסי כמנהיג אדיב ואכפתי.
מאמץ זה הסתייע בעובדה כי האוכלוסייה הרוסית הייתה ברובה מפוזרת על פני כפרים רחוקים מהבירה הרוסית, ללא חשיפה ישירה לצאר.
לעומת זאת, הבויארים, בני האצולה ששימשו בתפקידים בירוקרטיים, חיו בסמיכות לאיכרים ונתפסו כמוחשיים יותר בעיני האוכלוסייה הרחבה.
כפועל יוצא, התנגדות עממית לממשלה הופנתה בעיקר לבויארים, ולא לצאר.
בתקופת האימפריה הרוסית הונכח הביטוי על ידי מספר צארים, ביניהם איוואן האיום ופיוטר הגדול.
פעולות סמליות כגון השפלות פומביות או הוצאות להורג של אנשי אצולה ובירוקרטיה ננקטו כדי לחזק תפיסה זו.
התופעה הועמדה במבחן משמעותי בתקופת שלטונו של ניקולאי השני, החל באסון חודינקה, תדחוקת קהל שהתרחשה במהלך הכתרתו.
האמונה שהבירוקרטיה היא האשמה באסונות התערערה קשות כתוצאה ממחאות יום ראשון העקוב מדם ב-1905. במהלך ההפגנות, קבוצה בראשות הכומר גאורגי גפון צעדה אל ארמון החורף במטרה לספק עדויות למעשיהם השליליים של הפקידים לקיסר.
הצועדים נטבחו על ידי המשמר הקיסרי הרוסי, והאבדות ההמוניות הציתו גל הפגנות נרחבות ואלימות שמטרתן הפלת הממשלה.
בעקבות אירועי יום ראשון העקום מדם נפגעה משמעותית התמיכה הציבורית בניקולאי השני.
אובדן התמיכה הוביל בסופו של דבר למהפכה הרוסית של 1917, ששמה קץ למונרכיה הרוסית.
רעיון המונרכיזם הנאיבי חזר לתפוס אחיזה בציבור לאחר המהפכה הרוסית, והוחל על השליט הסובייטי יוסיף סטלין בתקופת הטיהורים הגדולים.
קורבנות הטיהורים כתבו לעיתים קרובות מכתבים לסטלין, מתוך אמונה שהוא יתקן את השגיאה עם היוודעו לעיוות הדין.
הרעיון יושם מאוחר יותר על ידי ליאוניד ברז'נייב, שביקש להיות מונצח כ"צאר טוב".
כמו כן, התפיסה הוחלה על ידי ממשלת ברית המועצות באופן רטרואקטיבי על מנהיגי עבר; הביטוי "הצאר הוא טוב, הבויארים רעים" שימש את הסופר הרוסי ויקטור נקרסוב בניתוח סרטו של סרגיי אייזנשטיין משנת 1944, "איוואן האיום".
מאז התפרקות ברית המועצות, הדימוי של צאר טוב ובויארים רעים הוחל על נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, ומהווה רכיב משמעותי בתדמיתו הציבורית.
פוטין ביסס באופן מכוון את תדמיתו כ"צאר טוב", כולל באמצעות השפלה פומבית של פקידים מקומיים והפגנת יכולתו לעקוף את הבירוקרטיה המקומית בפתרון בעיות מקומיות.
עמיתת המחקר של המכון השוודי לעניינים בין-לאומיים, נטליה ממונטובה, טוענת במחקריה על התופעה כי רוב הרוסים אומנם חדלו מלהאמין ברעיון, אך ממשיכים להביע את אמונתם בו בפומבי, בין אם מתוך חשש מהממשלה או במטרה להגביר את הלחץ על פקידים מקומיים.
הרעיון זכה לתשומת לב מחודשת בעקבות מרד קבוצת וגנר ב-2023, כאשר מפקד קבוצת וגנר יבגני פריגוז'ין צעד לעבר בירת רוסיה מוסקבה.
הערותיו של פריגוז'ין לפיהן פוטין נפל קורבן למניפולציות של גנרלים ואוליגרכים, שהיטלו בו כדי לעודדו לפלוש לאוקראינה, פורשו על ידי כמה מקורות, ביניהם כתב רדיו אירופה החופשית, סטיב גוטרמן, כביטוי לתפיסת המונרכיזם הנאיבי.
התופעה נצפתה במספר מדינות פוסט-סובייטיות נוספות, בהן נעשה לעיתים שימוש מזלזל במונח.
מחקר משנת 2015 של המכון הנורווגי לעניינים בין-לאומיים מצא שהמושג נוכח גם באזרבייג'ן, בה הנשיא אילהם אלייב פופולרי במידה רבה למרות חוסר הפופולריות של מוסדות ממשלתיים אחרים.
באוקראינה נעשה שימוש בביטוי לתיאור מאמצים של פוליטיקאים להגן על עצמם מאשמה על ידי הטלת האשמה בפוליטיקאים מדרג נמוך יותר.
תפיסה דומה שררה בגרמניה הנאצית, בה נפוץ הביטוי "לו ידע זאת הפיהרר".
רבים בציבור הגרמני האמינו כי פקידים חסרי יכולת או בעלי כוונות זדוניות מנעו מידע חשוב מאדולף היטלר.
הגרמנים האמינו כי לו ידע היטלר על סבלו של העם כתוצאה ממחדלים כלשהם, היה ודאי פותר אותם במהירות.
בדומה לנעשה ברוסיה, תחינות לעזרה הופנו אל הפיהרר בברלין, בעוד ביקורת נמתחה על הפקידים והקצינים בדרג הנמוך.
הצב והארנב הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי, ה-49 במספר בסדרת "סימפוניות טיפשיות" שהפיקה וולט דיסני הפקות.
הסרט יצא לאקרנים ב-5 בינואר 1935 בהפצת יונייטד ארטיסטס.
הוא מבוסס על המשל המפורסם של איזופוס, "הצב והארנב", ומעביר את מוסר ההשכל על כך שהתמדה ונחישות גוברים לעיתים על מהירות וגאווה.
בכפר קטן מתכוננים כל התושבים למרוץ הגדול של השנה.
הארנב מקס (Max Hare) הוא הרץ המהיר והמפורסם ביותר, שמתגאה בכישרונו ולא מהסס ללעוג לצב טובי (Toby Tortoise) על איטיותו.
כאשר טובי מציע להתמודד מולו במרוץ, מקס מתגלגל מצחוק ומסכים.
המירוץ מתחיל בקול צופרי תזמורת.
מקס מזנק במהירות ומשאיר את טובי הרחק מאחור.
בדרך הוא עוצר לשחק בכדור עם קבוצת ארנבות מעריצות, מראה להן פעלולי אתלטיקה, קופץ על חבל ואף אוכל גזר להנאתו.
הוא כל כך בטוח בעצמו, עד שהוא נרדם על הדשא.
בינתיים, טובי לא עוצר לרגע — בקושי מרים את רגליו אך ממשיך עקב בצד אגודל, בעקשנות וללא הפסקה.
כאשר מקס מתעורר לבסוף, הוא מגלה שטובי כבר קרוב מאוד לקו הסיום.
מקס מזנק בריצה מסחררת, אך טובי חוצה את הקו רגע לפניו וזוכה במירוץ, לקול תשואות כל הצבים.
הסרט בוים על ידי וילפרד ג'קסון ונכתב בידי לארי קלמר.
המוזיקה נכתבה על ידי פרנק צ'רצ'יל, שכיהן כמלחין הבית של דיסני באותה תקופה.
זהו הסרט ה-49 בסדרת Silly Symphonies, סדרת סרטים קצרים של דיסני שהחלה ב-1929, אשר אפשרה לאולפן להתנסות באנימציה, צבע וסאונד לפני הפקת סרטי האנימציה הארוכים.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר בטקס שנערך בשנת 1935 (עבור סרטי 1934).
בעקבות הצלחתו הופק ב-1936 סרט המשך בשם Toby Tortoise Returns (הקרב של טובי הצב), שבו טובי ומקס מתחרים בזירת איגרוף.
סצנות רבות מתוך הסרט שימשו מאוחר יותר בדוגמאות אנימציה במדריכים של דיסני לאמנים חדשים.
דמות הארנב מקס נחשבת לאב טיפוס של דמויות "מהירות ויהירות", והשפיעה במידה מסוימת גם על העיצוב העתידי של באגס באני.
הצבא הלבן (ידוע גם כהכוחות הלבנים, הגווארדיה הלבנה) היה כינוי לפדרציה של כוחות צבאיים שתמכו בתנועה הלבנה, התנגדו לבולשביקים אחרי מהפכת אוקטובר ולחמו בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה (1918–1923) כנגד הצבא האדום.
הגדרתו של הצבא הלבן כצבא במובן המקובל של המילה, שהתקבע בעקבות התעמולה הבולשביקית, שנויה במחלוקת.
זאת כיוון שהרכבו כלל קבוצות שונות, בעלות אידאולוגיות שונות, שנלחמו תחת פיקודם של מפקדים שונים.
המכנה המשותף היחיד לכולן הייתה ההתנגדות לבולשביקים.
מקור אחד השמות, "הגווארדיה הלבנה", ששימש בהמשך את התעמולה הסובייטית, והתפשט לשמם של כלל הכוחות האנטי-בולשביקיים, היו קרבות אוקטובר במוסקבה.
במהלכם, סטודנטים מתנגדי הבולשביקים ענדו על כתפיהם פס לבן כסימן מזהה.
בעקבות כך הם נקראו "הגווארדיה הלבנה" (כנגד "הגווארדיה האדומה" של בולשביקים עצמם שנוצרה באביב 1917).
להצלחת השם והתעמולה עזרה גם העובדה כי בזמן המהפכה הצרפתית הצבע הלבן נחשב לצבעה של שושלת בורבון והצבע האדום היה שייך למתנגדיו של הסדר הישן.
בהיותם מקושרים לצבע האדום גם באופן אידאולוגי המצב עזר לבולשביקים להציג את כלל הכוחות המתנגדים להם ככוחות לבנים.
בהמשך השם "לבנים" הוצמד גם לכוחות הלאומיים שנלחמו נגדם (פינים לבנים, פולנים לבנים, אסטונים לבנים).
ארגונים חמושים שנכללו תחת השם
להלן רשימת הכוחות הלבנים לפי פריסתם הגאוגרפית והופעתם במלחמת האזרחים:
• הצבא הצפון-מערבי (יולי 1919)
• הכוחות המזוינים של דרום רוסיה (ינואר 1919) ↓
• הצבא הרוסי בחצי האי קרים (מאי 1920)
• החזית המזרחית של הצבא הרוסי (ספטמבר 1918) ↓
• ארגון צבאי טורקסטני (פברואר 1918)
• הצבא האיכרי של פרגנה (יוני 1919)
הצבא הלבן לחם בחזיתות שונות, כשהמשפיעות בהן היו: המדינות הבלטיות בצפון-מערב בפיקודו של הגנרל ניקולאי יודניץ'; אזור קזחסטן וחצי-האי קרים בדרום בפיקודו של הגנרל אנטון דניקין וסיביר במזרח, שם פיקד על הכוחות האדמירל אלכסנדר קולצ'ק.
קולצ'אק נחשב לראש הצבא הלבן בעיקר מאחר שבעלי בריתו ראו אותו ככזה.
בפועל, היו למעשה שלושת הצבאות השונים עצמאיים לחלוטין.
בין הכוחות המאורגנים הנוספים שהתנגדו לבולשביקים, לכוחות הלבנים הצטרפו זמנית גם הצבא השחור האנרכיסטי וה"ירוקים", שלא הזדהו עם אף צד ועברו ביניהם לפי החלטתם בלבד.
בנוסף כוחות לאומיים שונים פעלו באופן עצמאי (באוקראינה, מדינות הבלטיות, קווקז ואסיה תיכונה).
אך הצבא הלבן ביסס את מעמדו ככוח ההתנגדות וכאיום העיקרי מביניהם למשטר החדש, בין היתר בשל הסיבות הבאות:
הצבא הלבן כלל קבוצות רבות שהיו נחושות להוציא את המשטר מידי הבולשביקים, משום שהמשטר החדש פגע בהן קשות.
המעצמות הגדולות, כגון ארצות הברית, בריטניה, צרפת והאימפריה היפנית תמכו בצבא הלבן באמצעים כלכליים, אך גם התערבו באופן פעיל בלחימה.
בריטניה וצרפת פלשו למורמנסק וארכנגלסק והקימו שם ממשלות לבנות וכמו כן תמכו בהקמת כוחות לבנים באסיה התיכונה.
לצבא הלבן היה יתרון משמעותי באיכות הקצינים והחיילים שלו.
בעוד שרוב האליטה הצבאית (הקצינים הגבוהים והמנוסים) הצטרפו ללבנים, הצבא האדום כלל בעיקר קצינים צעירים ולא מנוסים.
גם החיילים הפשוטים בצבא הלבן היו מנוסים יותר ברוב המקרים.
כוחותיהם של הלבנים במהלך מלחמת האזרחים מנו:
בעוד שקציניו וחייליו של הצבא הלבן היו ותיקים ומנוסים וללא-ספק אנשי צבא מהשורה הראשונה, רובם סלדו מעיסוק בפן הפוליטי.
בעוד שתכנון קרבות היה בעבורם משימה של מה-בכך, הם נכשלו בגיוס האיכרים, שהיוו אז רוב אוכלוסיית המדינה, ובלעדיו לא ניתן היה לקיים את הצבא.
הקבוצות שהרכיבו את גרעין הצבא הלבן היו בחלקן קבוצות לא פופולריות בקרב האיכרים וסירובן העיקש לשקול רפורמה אגררית או שינוי המבנה המדיני עד לניצחון המלא על הבולשביקים גרם בשלב מסוים לנטישת האיכרים את הצבא הלבן, שבתגובה נאלץ להפעיל טרור כדי לכפות את סמכותו.
הטיפול בצבא הירוק גרע משאבים יקרים אשר היו דרושים בחזית.
בשטח האוקראיני נאלץ הצבא הלבן להתמודד בנוסף גם נגד צבאו של נסטור מאכנו, הצבא השחור.
בנוסף תרמה להחלשת הצבא העובדה ששלושת הצבאות הלבנים מוקמו בשלושה קצוות מנוגדים של רוסיה.
למשל, בין צבאו של דניקין לבין צבאו של קולצ'אק הפרידו 10,500 קילומטר.
אל מול הלבנים, שליטת האדומים באזורים המרכזיים ברוסיה (מוסקבה, פטרוגרד) והתמיכה העממית הגדולה שקיבלו הביאו אותם ליתרון של עשרה לאחד בכמות החיילים.
בד בבד נחלש כוחו של הצבא הלבן והדלדלו משאביו.
מפקדיו נתפסו או נהרגו וחייליו התפזרו לכל עבר.
עד יוני 1920 לא נשארו כוחות הצבא הלבן על אדמת רוסיה האירופאית (עד הרי אוראל), וב-1923 נסתיימה מלחמת האזרחים ברוסיה רשמית בניצחונו של הצבא האדום והבולשביקים עם סיום הלחימה במזרח הרחוק.
הצבא המוקדוני הושתת על שני מרכיבים עיקריים.
האחד הוא מוקדוני שממנו שאבו מלכי מוקדון בעיקר את חיל הרגלים הכבד ששירת בפלנקס וביחידות מיוחדות ואת הפרשים הכבדים שמהם גויסו ההטיירוי.
המרכיב השני היה בעלי ברית ושכירי חרב שהשלימו את הצבא המוקדוני ותרמו לו בעיקר חיל רגלים קל ופרשים קלים.
הצבא המוקדוני הגיע לשיא בתקופת שלטונם של פיליפוס השני וביתר שאת בתקופת שלטונו של בנו, אלכסנדר הגדול (שלט בין 336 ל-323 לפנה"ס).
מלחמותיו של אלכסנדר הגדול בנוסף לפלישה הגאלית, מלחמות הדיאדוכים, סכסוכים בתוך יוון והגירה ממוקדון למזרח רוקנו במידה רבה את עתודת כוח האדם שעמדה לרשות הממלכה.
רק במאה ה-2 לפנה"ס חזר הצבא המוקדוני להיקפו בתקופת אלכסנדר הגדול ופיליפוס, אך היה זה כבר מאוחר מדי ולמרות מאמצי המלכים האחרונים של מוקדון, ניגף צבאה לפני הצבא הרומי ומוקדון נכבשה.
העדויות הכתובות על עברה העתיק של מוקדון הן מעטות וקשה לשחזר את הרכבו של הצבא המוקדוני לפני שלטונו של פיליפוס.
הכוחות הלוחמים הראשונים של הצבא המוקדוני התבססו על המלך שנבחר על ידי אספת הלוחמים והוא בתורו בחר את רעיו ה"הטיירוי" ששירתו כפרשים כבדים והיו הכוחות המזוינים של הממלכה.
לצדם היה גיוס אד הוק של יחידות מיליציה.
כינונו של חיל רגלים קבוע יש לייחס ככל הנראה לאלכסנדר הראשון (שלט בין 498 ל-454 לפנה"ס).
ייתכן שחיל הפרשים המוקדוני קיבל השראה מיחידות דומות בצבא הפרסי ואילו חיל הרגלים המוקדוני הוקם בהשראתו של הדגם הפרסי או בפיקוחו בסוף המאה ה-5 לפנה"ס בעת מלחמת פרס–יוון (הפלישה הפרסית ליוון התרחשה בין 480 ל-479 לפנה"ס) כשמוקדון נפלה תחת שלטונה של פרס.
העדויות המעטות מאפשרות רק הצצה חטופה למבנה הצבא לאחר הרפורמות של אלכסנדר הראשון.
נראה שחיל הרגלים נזנח ברובו והצבא התבסס בעיקר על הפרשים.
מספרי הלוחמים המוקדונים שמוזכרים בחטף במקורות העתיקים העוסקים בתקופה שבין הפלישה הפרסית לעלייתו של פיליפוס השני לשלטון אינם גבוהים ולא עולים מעל 1,000 לוחמים.
אין אפשרות לדעת אם זה כל הצבא או רק החלק שנשלח לביצועה המשימה שתוארה במקור.
כך או כך נראה שהצבא המוקדוני בתקופה זו היה חלש יחסית ולא היה מסוגל לבסס את מוקדון כשחקנית מפתח בפוליטיקה היוונית.
thumb|left|200px|איור של היפספיסט שהיו יחידת עלית בחיל הרגלים של הצבא המוקדוני
פיליפוס ערך רפורמה מקיפה בצבא המוקדוני.
הוא שאב ממקורות עתיקים והן ממקורות יוונים, המבוססים על שהותו בתבאי בנעוריו.
החיל העיקרי בצבא המוקדוני היה הפרשים הכבדים, ההיטיירוי.
פיליפוס דאג להגדיל את מספרם מ-600 בעת הכתרתו לכ-4,000 בסוף תקופת כהונתו.
הוא עשה את זה על ידי חלוקה מסיבית של קרקעות לאציליו כדי שתהיה להם יכולת לכלכל את עצמם.
כמו כן, אימץ מבנה טקטי חדש, דמוי טריז שהיה גמיש יותר ממבנה הקו שבו השתמשו הפרשים המוקדונים עד כה.
חיל רגלים המוקדוני שתמיד היה משני ושירתו בו איכרים נבערים חסרי אימון צבאי, עבר מהפכה של ממש בתקופתו.
הוא יסד את הפלנקס המוקדוני, וחימש את חייליו ברומח כבד שאורכו מגיע עד 5.5 מטרים בשם סריסה.
רומח זה היה כפול באורכו מחנית הדורי הסטנדרטית של ההופליטים היוונים.
הרפורמה כללה לא רק שינוי חימוש, אלא בעיקר אימון אינטנסיבי.
חייליו למדו להשתמש בכלי נשקם וגם לצעוד מרחקים ארוכים.
בנוסף, יסד חיל חדש - ההיפספיסטים.
חימושם איננו ודאי, אך ידוע שרגלים אלה היו חיילי עלית.
בקרב הוצבו בדרך כלל בין הפלנקס לחיל הפרשים הכבד.
בנוסף, פעמים רבות יצאו למסעות איגוף או תמרונים מורכבים אחרים.
היו בין הראשונים להסתער על חומות העיר הנצורה.
פיתוח חשוב נוסף היה בחיל ההנדסה.
פיליפוס יזם את הבאת כלי הארטילריה החדשים לארצו.
מגוון קטפולטות, בליסטראות ושאר ההמצאות היווניות התחילו לזרום למוקדון.
שינוי חשוב נוסף היה בלוגיסטיקה.
פיליפוס אסר על חייליו להביא משרתים רבים, כפי שהיה מקובל בצבא היווני.
משרתים אלה או עבדים היו צריכים לסחוב את הציוד של החיילים ולטפל בהם בעת מסע המלחמה.