tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחת השאלות שעלו בעקבות הרצח הייתה המניע: ברור היה מזהות המתנקשים כי המדובר בלויאליסטים פרוטסטנטים, וכי עקרונית כוון המעשה כנגד הקתולים.
עדיין עלו תהיות באשר לתכלית שבפגיעה בלהקה, מה גם שחבריה השתייכו לשתי הדתות.
אחת ההשערות המקובלות הייתה שהטמנת הפצצה, אשר פעלה טרם זמנה, ונועדה להתפוצץ בהמשך הדרך, מטרתה הייתה להביא לכך שממשלת אירלנד תנקוט באמצעי ביטחון חמורים יותר בגבול בין אירלנד לצפון אירלנד.
הפגיעה דווקא באנשים מפורסמים יחסית, נועדה לעורר הד ציבורי מוגבר ולחץ גדול יותר על ממשלת אירלנד כדי שתפעל בכיוון זה.
עם זאת, ישנם קשיים גם בקו מחשבה זה, שכן אילו זאת הייתה מטרת ההתנקשות, יותר הגיוני היה לבצע אותה בכיוון הנסיעה ההפוך, מאירלנד לצפון אירלנד.
כמו כן, על צידו האחד של הגבול שלטו הבריטים, אשר יכלו לכאורה לנקוט אמצעי ביטחון כרצונם.
בהמשך לקו מחשבה זה, היו שטענו כי, במישרין או בעקיפין, חוגים במודיעין הבריטי הם שעמדו מאחורי ההתנקשות, בין אם במעשה, בין אם בתמיכה, בין אם בעצימת עין.
החיזוק העיקרי לכך הייתה העדות על נוכחותו של בריטי, משכיל על פי מבטאו, אשר על פי התנהגותו נראה ונשמע כמפקד.
גם באשר לכך, עולות תהיות, שכן נוכחותו לכאורה של הבריטי הייתה בולטת למדי, בניגוד לכל היגיון קונספירטיבי.
חשוד אחד במעשה, תומאס ריימונד קרוזייר (Crozier) נתפס על ידי משטרת צפון אירלנד בתחילת אוגוסט, זמן קצר אחרי האירוע.
חשוד אחר, ג'יימס רודריק שיין מקדואל (McDowell), נתפס בינואר 1976. שניהם היו בעלי דרגות ב-UDR, טר"ש וסמל, בהתאמה.
ב-15 באוקטובר ניתן גזר דינם, מאסר עולם שנקצב ל-35 שנה, לכל אחד מן הנאשמים.
בספטמבר 1980, בפשיטה משטרתית, נתפס חשוד שלישי, ג'ון ג'יימס סומרוויל, לשעבר חייל ב-UDR ואחיו של אחד ממניחי הפצצה שנהרגו.
הוא נידון לארבעה מאסרי עולם, הן על רצח שלושה מחברי הלהקה, הן על חיסול אותו ביצע ב-1974. כל הנשפטים סירבו למסור פרטים על המשתתפים האחרים באירועי המחסום, כולם הודו כי אמנם נכחו במחסום, אך הכחישו מעורבות בירי, וכולם שוחררו ב-1998, בעקבות הסכם יום שישי הטוב.
טבח סרפנד אל-עמאר הוא טבח מתוכנן של עשרות גברים בכפר הערבי סרפנד אל-עמאר (כיום בשטח צריפין) ובמאהל בדואי סמוך על ידי חיילים מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק ב-10 בדצמבר 1918 לאחר סיום
המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
הטבח, ככל הנראה נקמה על רצח חייל ניו זילנדי על ידי כפרי, גרם לקרע בין הדיוויזיה לבין המפקד העליון של חיל המשלוח המצרי (1916), הגנרל סר אדמונד אלנבי.
לאחר הכיבוש הבריטי באפריל 1918 שרר באזור משטר צבאי בריטי - מנהלת שטחי האויב הכבושים-דרום.
בחודש אפריל 1919 עתידה הייתה הדיוויזיה לעבור למחנה רפיח לקראת פירוקה וחזרת החיילים לארצותיהם.
הכפר סרפנד אל-עמאר היה סמוך למחנות שלוש החטיבות של דיוויזיית האנזא"ק: חטיבת הרובים הרכובים של ניו זילנד, וחטיבות הסוסים הקלות ה-1 וה-2 האוסטרלית.
קרבתו של הכפר, וסלחנותו של הצבא הבריטי כלפי פשיעה של הערבים המקומיים, גרמו לכך שגניבות ורציחות היו נפוצות באזור, כמעט ללא ענישה מהכוחות הבריטיים.
הימנעותם של הבריטים מענישה על פשעים אלו הובילה להצטברות של טינה בקרב החטיבה הן כלפי המקומיים והן כלפי המטה הכללי הבריטי.
לפי העיתונאי אורי קיסרי, ביישוב נודעה שהיחידה שביצע את הטבח סבלה מבעיות משמעת עוד קודם, ונשלחה לארץ ישראל ממצרים כעונש.
בלילה שבין 9 ל-10 בדצמבר 1918 התעורר חייל ניו זילנדי בשם לסלי לורי בסביבות חצות כאשר חש כי הקיטבג שלו, שבו הוא השתמש ככר, נגנב.
לורי רדף אחרי הגנב אל מחוץ למחנה, שם ככל הנראה נורה.
לפי אורי קיסרי נגנב לחיל הרובה, הוא רדף אחרי הגנב ונרה מהרובה שלו עצמו.
לורי נמצא על ידי חייל אחר, רב"ט קאר, ששמע קולות של מאבק וזעקה לעזרה.
הוא נמצא שכוב בחול, כ-40 מטרים מקו האוהלים, כשהוא מדמם מפציעת כדור בחזה, ומת סמוך להגעת הרופא, בסביבות 1:30. ביום שלישי 10 בדצמבר, קבוצה של חיילים ניו זילנדים עקבה אחר עקבותיו של הגנב, שהסתיימו כמאה מטרים לפני הכפר סרפנד אל-עמאר.
החיילים הקימו גדר סביב הכפר, והורו לשייח'ים של הכפר למסור את הרוצח, אך אלו הכחישו כי הם יודעים דבר מה על האירוע או על מבצעו.
דבר מותו של החייל הובא לידיעת סגל הדיוויזיה למחרת, וחקירה נערכה עם אור ראשון על ידי רס"ן מגנוס ג'ונסון.
נלקחו יציקות גבס של טביעות הרגל, ועל פי הקליע שהרג את לורי נקבע כי נורה על ידי אקדח קולט 45, אשר לא חומשו בו החיילים הניו זילנדיים, אך היה נפוץ בקרב כוחות טורקים וערבים.
על פי דו"ח המשטרה, לא היו ראיות הקושרות מישהו מהכפר לרצח.
הדוח קבע כי:"בשעה 0930 ב-10 בדצמבר 1918 החלה המשטרה לחפש בכפר ולא מצאה כל זכר לעבריין, ואפילו לא לכל אדם אחר שנחשד בפשע.
הרמז החומרי היחיד היה של כובע ילידים (בדומה לכיסויי ראש שלבשו בדואים) אשר נאסף על ידי עמית של המנוח, ונמסר לי על ידי קפטן קוב.
הוא נמצא במקום בו נורה ונהרג החייל.
"למחרת לפנות ערב נכנסו לכפר כמאתיים חיילים וגירשו את הנשים והילדים.
חמושים במקלות ובכידונים, החיילים התקרבו לתושבי הכפר הנותרים תוך כדי שריפת הבתים.
כ-40 בני אדם נרצחו בהתקפה על סרפנד והמחנה הבדואי הסמוך.
מספר הנרצחים שנוי במחלוקת: אחד הדיווחים מעמיד את הנתון על יותר מ-100. מספר לא ידוע של פצועים טופלו על ידי יחידות הרפואה בשטח.
דבר הטבח בסרפנד הגיע גם למפקדת חיל המשלוח המצרי (1916), ומפקד החיל, הגנרל סר אדמונד אלנבי, קיבל הוראה מהמטה הכללי למצוא ולטפל משמעתית בטובחים, ובפרט במוביליו.
החיילים הניו זילנדים סירבו לנקוב בשמות, ולפיכך לא ניתן היה להאשים איש באופן ברור בטבח.
סופר אחר כך, שהבטליון (הגדוד) כולו על אלף אנשיו צעד קדימה, במסדר שבו נשאלו מי אשם במעשה.
גנרל אלנבי כינס את הדיוויזיה למפקדה, שם התעלם מהצדעתו של המפקד אדוארד צ'ייטור והביע את זעמו על מעשיהם בחריפות, וכינה אותם "פחדנים ורוצחים".
לפי "ההיסטוריה הרשמית של אוסטרליה במלחמת 1914–1918 (Gullett)", האוגדה ציפתה לטיפול משמעתי קשה, אך ההתפרצות הפוגענית של אלנבי, למרות שהותירה אותם ללא עונש, עוררה טינה ומרירות.
התחושה בקרב הדיוויזיה רק התעצמה על ידי חזרתו של אלנבי מהמלצותיו לפרסים לחייילי הדיוויזיה ושתיקתו כלפיהם במהלך השנה שלאחר מכן.
רק ביוני 1919 נודע לאלנבי על ידי עיתונאי אוסטרלי על התמרמרות בדיוויזיה בעקבות התפרצותו, ובעקבות כך כתב תודות לפרשים האוסטרלים הקלים, נפרד מהם והודה להם על פעולתם האמיצה בפלשתינה וסוריה.
איש לא נאשם בטבח, אך פיצויים שולמו כדי לבנות מחדש את הכפר.
ממשלת בריטניה תרמה 686 פאונד בשל מספר קטן של חיילים סקוטים שהשתתפו בטבח ובשנת 1921 ביקשה מאוסטרליה וניו זילנד לתרום את שני השליש הנותרים.
אוסטרליה שילמה את חלקה לבריטניה.
עם זאת, ניו זילנד התנגדה, אך בסופו של דבר תחת לחץ בריטי שילמה את חלקה במאי 1921.
במרץ 1967 דווח כי קבוצה של חיילים ותיקים אוסטרלים שהשתתפה בטבח ביקרה בסרפנד אל-עמאר.
שום דיווח משטרתי לא הצביע על נוכחותם של חיילים אוסטרלים בכפר.
הונח כי הייתה מעורבות של חיילים אוסטרלים בטבח בסרפנד, אך הדבר מעולם לא הוכח.
ההיסטוריון הנרי גולט כתב בספרו "ההיסטוריה הרשמית של אוסטרליה במלחמת 1914–1918" כי כוחות ניו זילנד ניהלו את הטבח והרס הכפר, ב"תמיכה לבבית" ו"אהדה מלאה" של האוסטרלים.
בשנת 2009, העיתונאי פול דיילי גילה הקלטת אודיו בארכיון של אנדרטת המלחמה האוסטרלית שבה הפרש האוסטרלי לשעבר טד אובריאן תיאר כיצד הוא וחבריו "עברו דרך [הכפר] עם כידון".
אובראיין תיאר את הפעולות שהוא וחבריו האוסטרלים נקטו כ"רשעות" ו"דבר רע ממש".
עד היום, לא הכירה המדינה העיראקית באחריותה לאירועים בביצועו של טבח במקום, בניגוד לפשעים דומים שביצעה נגד קבוצות אחרות בעיראק.
הקהילה האשורית ברחבי העולם מציינת את הטבח ביום החללים האשוריים, שחל בכל שנה בתאריך 7 באוגוסט, והידוע גם כיום האבל הלאומי האשורי לזכר קורבנות טבח סימל.
באותה תקופה הכילה עיראק מגוון של קהילות דתיות ואתניות.
המניע למתקפה שהפכה בסופו של דבר לטבח סימל היה העובדה שרוב האשורים היו פליטים ממזרח אנטוליה תחת חסות בריטית, אשר התנגדו באופן פעיל להשתלבות במדינת הלאום החדשה, וכתוצאה מכך, נתפסו כמשתפי פעולה בריטים ולכן היו נתונים להתקפות אלימות של הצבא העיראקי שהגיעו לשיאן בשנת 1933, בטבח סימל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, החלו להתבסס מדינות לאום בחסות קולוניאלית בריטית וצרפתית בשטחי המזרח התיכון שהיו לפניהם שטחי האימפריה העות'מאנית.
בחלק מהמקרים, נוצרו מדינות אלו בדרכי שלום על-ידי משא ומתן והסכמה בין הצדדים, ובחלק האחר, על-ידי פעולות טרור מצד מיעוטים וקהילות מקומיות אוטונומיות שלא מצא חן בעינהם שלילת העצמאות השלטונית שלהן.
בשנים שלאחר פירוק האימפריה העות'מאנית, שאפה התנועה הלאומית הערבית ליצור במרחב דובר הערבית זהות לאומית ערבית מאוחדת.
אולם, לממשלת עיראק החדשה ולבריטים שהיו בעלי המנדט על המדינה הייתה מטרה אחרת – ליצוק אומה אחת מאוכלוסייה מגוונת, שחבריה היו מופרדים על-ידי חלוקות אתניות, דתיות ותרבותיות.
אוכלוסייתה של עיראק כללה ערבים סונים ושיעים, כורדים, טורקמנים, נוצרים, יהודים ושבטים נוצרים-סורים נוודיים למחצה, שכללו את האשורים.
לאור המגוון האתני והדתי במדינה, היה קושי גדול בגישור על כל הפערים ובמציאת מכנה משותף לכלל הקבוצות האלו, שיגרום לכולן להיות חלק ולחוש שייכות כלפי האומה החדשה שניסו הממשל המלוכני העיראקי והבריטים ליצוק.
האשורים הם קהילה נוצרית עתיקה ששכנה היסטורית בצפון מסופוטמיה, בשטחים שעליהם יושבות כיום טורקיה, עיראק וסוריה.
תחת הקהילה של הנוצרים דוברי הארמית של צפון מספוטומיה המוגדרת אשורית, מקובל לכלול אנשים המשתייכים לכמה כנסיות שונות, אשר ידועים יותר בכינוייהם הכנסייתיים: הכנסייה האשורית של המזרח (המכונה נסטוריאנית), הכנסייה הכּלדאית הקתולית, הכנסייה הסורית-אורתודוקסית והכנסייה הקתולית-סורית.
כמו כן, האשורים רואים בעצמם כיום קהילה לאומית נפרדת, ולכן הם עשו מאמצים ניכרים לאורך השנים לבדל את עצמם מן העמים והלאומים שביניהם חיו, לא רק מבחינה דתית אלא גם מבחינה לאומית.
לשם כך, אימצו לעצמם האשורים סמליות לאומית הקושרת אותם לממלכת אשור, שלפחות על חלק מהשטחים שבהם התקיימה יושבות כיום קהילות אשוריות-נוצריות-דוברות ארמית רבות.
הרפובליקה העיראקית דירגה קהילות שונות לפי מגדר, מעמד, מוצא אתני וזהות דתית, עובדה שגרמה עוד יותר להתגבשות האשורים כמיעוט תחת מדינת המנדט.
כתוצאה מכך, השתבש הקשר הקהילתי של האשורים עם שכניהם המוסלמים, מה שהוביל לחשדנות רבה בין הקהילות, להסתגרות קהילתית ובמקרים קיצוניים גם לאלימות בפועל.
כמו כן, גיבוש אידאולוגיות לאומיות שנועדו לטפח את תחושת האזרח ותפיסת הזהות, העמיק עוד יותר את תחושת המיעוט של קהילות פריפריאליות, כמו המיעוט האשורי.
עם זאת, תחת השלטון המלוכני, האשורים הצליחו להתנגד למיעוט על-ידי הצטרפות לתנועות אינטלקטואליות ופוליטיות שמאליות.
אלה כללו קומוניזם, שמשך עיראקים בני קהילות מיעוט דתיות, אתניות ולשוניות שונות, ששיתפו איתם פעולה כוחות אופוזיציה אזוריים.
כמו כן, היו פעמים שהאשורים אף הצליחו לנצל את מדיניות הממשלה באופן זמני ולהעניק להם את המרחב לפעול, להנכיח את תרבותם הקהילתית ולנהל משא ומתן למען הגדלת זכויות תרבותיות ופוליטיות.
המגויסים האשורים הוא כינויה של יחידה צבאית שלחמה לצד הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
הכח הוקם במהלך מלחמת העולם הראשונה כמליציה של מתנדבים אשר מטרתו הייתה להילחם במהלך המרד הערבי ובסכסוכי הגבול שקרו בעקבותיו, לצד הצבא הבריטי.
במהלך שנות ה-20 הכח שימש לדיכוי מרידות מקומיות בעיראק של מוסלמים וכורדים.
בסוף שנות ה-30 הכח עבר לפיקודו של ה-RAF, חיל האוויר המלכותי של בריטניה, כשמטרתו לשמור על בסיסי ה-RAF בעיראק.
האשורים נתפסו בקרב חלקים גדולים באוכלוסייה העיראקית כזרועו של המשטר הבריטי כנגד האוכלוסייה המקומית.
על כן, כל עוד שלט הצבא הבריטי בעיראק, האשורים נתפשׂו כבני חסותו ונהנו מהגנה שלו מפגיעה כלשהי מצד המקומיים שראו בהם משתפי פעולה של הבריטים.
עם זאת, לאחר שעיראק קיבלה את עצמאותה בשנת 1932, הפסיקו האשורים ליהנות מחסותו של הצבא הבריטי והחלו להיחשף להתנכלויות מצד המקומיים.
התקופה שקדמה לטבח והתגברות המתח בין הקהילה האשורית לממשלת עיראק
בשנת 1933, שנה אחת לאחר שעיראק קיבלה את עצמאותה, הקהילה האשורית עדיין חתרה לאוטונומיה.
בשנה זו, הפטריארך של כנסיית המזרח, חידש את הדיונים עם הרשויות הבריטיות והעיראקיות על ההמלצות של ועדת מוסול, שכללו הקמה של אזור אוטונומי עבור קהילתו האשורית בצפון עיראק.
ועדת חבר הלאומים של מוסול קבעה מספר המלצות, בהן המליצה להבטיח השבה מחדש של השטחים האשורים שבהן החזיקו בעבר, גם אם לא באופן רשמי, לפני מלחמת העולם הראשונה.
מה שלא יהיה, לדעת הוועדה, על עיראק להעניק לאשורים טריטוריה מסוימת לאוטונומיה והכרה בזכותם לחיות כישות עצמאית ריבונית.
סדרה שלמה של פגישות שהתקיימו במאי 1933 בין הפטריארך לבין נציגי ממשלת עיראק בעניין האוטונומיה האשורית הגיעה למבוי סתום וממשלת עיראק החליטה לעצור את הפטריארך.
פעולה זאת הכעיסה את קהילת האשורים והגבירה את המתיחות בין קהילה זו לממשלת עיראק.
כשהמתיחות בין הממשלה העיראקית לאשורים החריפה בין מאי ליוני בשנת 1933, יצאה הממשלה העיראקית בקמפיינים ממשלתיים שמטרתם לעודד אנשים לתרום כספים עבור אספקה צבאית שתשמש כדי לדכא את התסיסה האשורית.
בכירים עיראקים נשאו נאומי הסתה בפרלמנט, ונאומיהם הופצו בעיתונים השונים.
יתר על כן, משרד החינוך העיראקי ביקש מתלמידים וממורים לתרום כסף לרכישת טנקים שישמשו נגד האשורים.
לאור המציאות המתוחה שנוצרה בעיראק, הבינו רבים מהאשורים כי עליהם להגר מעיראק, ולכן רבים מהם ניסו לחצות את הגבול לסוריה כדי להתיישב באגן נהר הח'בור.
אלא שהשלטונות הצרפתיים בסוריה החזירו את האשורים בחזרה לעיראק ולא אפשרו להם להשתקע בתחומי סוריה המנדטורית.
עם שובם לעיראק, פגשו האשורים שניסו לעזוב כוחות עיראקים עוינים שהיו נחושים לחסלם.
במהלך העימותים נהרגו עשרות אשורים וכן חיילים מצבא עיראק.
מעשה זה זכה להתעלמות מוחלטת מצד הבריטים ולמעשה מצד הקהילה הבינלאומית כולה, לרבות חבר הלאומים.
במפלגה הלאומנית הערבית, שהוקמה על-ידי רשיד עאלי אל-כּילאני, לאומן ערבי וראש ממשלת עיראק לעתיד, התפתחו רגשות עזים נגד אשורים שהובילו לעיתים להתבטאויות חריפות, להסתה ואף לאלימות בפועל.
בעוד שהדבר יצר בעיות רבות במדינה, הוא הביא גם פתרון אפשרי לתיקון סוגיית האחדות הלאומית של עיראק.
הממשלה העיראקית השתמשה באשורים כאויב זר שאפשר היה לאחד סביבו את כל המוסלמים בעיראק, כולל גורמים שהיו עד אותה עת בדלניים.
הרטוריקה הזאת הובילה למצב שבו ההתנגשות עם האשורים הייתה כמעט בלתי נמנעת.
באותה תקופה המלך פייסל שהה בשווייץ לצורך טיפולים רפואיים.
במהלך שהותו הממלכה העיראקית התנהלה בהפקרות רבה.
בנוסף לכך, הבריטים ראו בחומרה רבה את עזיבתו של המלך את עיראק ואף איימו על המשך כהונתו בשל כך.
מי שהחליף אותו הוא יורש העצר שלו, הנסיך ראזי, אשר באותה תקופה נתן רשות למנהיג הכוחות השלטוניים, קולונל בכּר סדקי, לחסל את הקהילה האשורית.
זאת פקודה שמטרתה הייתה ביסוס כוחו השלטוני בממלכה.
כך בעצם אושר רשמית תחילתו של טבח.
במהלך השבועות שקדמו לטבח, אשורים מדרום לכפר סימל החלו לעבור לכפר היות שסבלו מפשיטות מתמשכות של שבטים סמוכים אשר מטרתן היה לקדם את העימות האלים עם האשורים.
כפר סימל הפך למקלט האחרון לאשורים שנמלטו מהכפרים שנבזזו.
בתאריך 7 באוגוסט 1933, החלה כניסה של הצבא העיראקי לכפר סימל וסביבתו על מנת לחפש נשק בקרב האשורים המתגוררים שם ולהחרימו, זאת במקביל לפשיטות ולביזה.
ביום שישי, 11 באוגוסט 1933 סיירו שתי משאיות של שוטרים חמושים בכפר סימל.
באותו בוקר, שהו בכפר בין 300–500 אשורים אשר התבקשו למסור את נשקם לצבא העיראקי, שהחל מצידו לפתוח עליהם באש.
מלבד פצוע אחד, לא היו ניצולים וכל הגברים הבוגרים בכפר באותו יום נהרגו.
הטבח נמשך מספר ימים אשר במהלכו למעלה ממאה כפרים אשוריים נהרסו ונבזזו.
בכפר סימל עצמו, על פי הערכות, 300 איש נרצחו, ובאופן כללי באזור נרצחו כששת אלפים אשורים.
כמו כן, הממשלה הסיתה לוחמים שבטיים כורדים לתקוף אזורים אשוריים ולכן, ההרג, האונס והביזה לא פסקו במשך חודש שלם.
האשורים שניצלו מהטבח הועברו למחנות בסימל.
הממשלה העיראקית ניסתה להסתיר את הטבח מאזרחיה ומהעולם, אך כאשר התגלה הדבר, עשתה הממשלה העיראקית, בלחץ בריטי כבד, מאמצים רבים למנוע התפרצויות זעם ומעשי רצח נוספים.
הבריטים, שהעריכו את האשורים לאור התנדבותם בעבר ליחידת "המגויסים האשורים" בחיל האוויר הבריטי, כעסו על הטבח ודרשו מהממשלה העיראקית למנוע התנכלויות נוספות.
למרות זאת, לאחר הטבח בוצעו מספר מקרים בודדים של הרג או ביזה של אשורים, בעיקר על-ידי כורדים.
המספר הכולל של הקורבנות האשורים באירועים אלו הוערך על-ידי הבריטים בכ-600 אנשים, אך מקורות אשורים העריכו אותו בכמה אלפים.
לאחר המעשה, הכחישה ממשלת עיראק את מעורבותה במעשי הטבח.
כשחזר המלך פייסל משהותו מחוץ למדינה, הוא התייחס לנושא וציין כי לא בוצע שום מעשה טבח ואף אישה אשורית לא עברה התעללות.
יתר על כן, ממשלת עיראק העבירה חוק חירום לגירוש משפחתו של פטריארך הכנסייה המזרחית, מנהיג האשורים.
כמו כן, ממשלת עיראק ביצעה חקירה רשמית לגבי מעשי הטבח, אך על אף גורם רשמי לא הוטלה האחריות למעשה.
מפקד המבצע, הקולונל סדקי, הועלה בדרגה וזכה למצעד ניצחון שנערך לכבודו עם שובו לבגדאד.
השלכות הטבח על המדינה העיראקית
בעקבות הטבח, עסקה מועצת חבר הלאומים בנושא האשורי והחליטה לדון ביישובם מחדש בגינאה החדשה או בברזיל.
לא נעשו ניסיונות לפייס בין האשורים והמדינה העיראקית, והתפיסה הרווחת הייתה כי הקונפליקט בין המדינה המוסלמית לקהילה הנוצרית והמיעוטים הוא שורשי ותמידי.
כמו כן, לטראומה הקשה שחוותה הקהילה האשורית במהלך טבח סימל היו השלכות ארוכות טווח, במיוחד עבור אלה שפחות משני עשורים קודם לכן שרדו את רצח העם האשורי.
טבח מחנה ספייקר הוא טבח שהתבצע על ידי ארגון הטרור המדינה האסלאמית (דאעש) ב-12 ביוני 2014 בסמוך לארמונות נשיא עיראק סדאם חוסיין בעיר תיכרית שעל גדות נהר החידקל.
אנשי הארגון טבחו בכ-1,000-1,700 טירונים עיראקיים.
נכון ל-2024 נחשב הטבח לפיגוע הטרור הקטלני ביותר בהיסטוריה של עיראק, ולשני בקטלניותו בעולם לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
בראשית יוני 2014 נכבש רוב שטחה של העיר מוסול על ידי מורדים חמושים סונים מהמדינה האסלאמית.
המורדים המשיכו דרומה לכיוון בגדאד מול התנגדות מועטה של צבא עיראק.
הם התקבלו על ידי סונים רבים כמשחררים במקומות כגון תיכרית, העיר שלידה נולד וגדל סדאם חוסיין.
במחנה ספייקר, בסיס צבאי של צבא עיראק הממוקם כ־6 ק"מ צפונית־מערבית לתיכרית, נכחו יותר מ-10,000 טירונים של חיל האוויר העיראקי.
לאחר שתיכרית נכבשה, הורה מפקד המחנה לחיילים להחליף לבגדים אזרחיים ולצאת לחופשה של 15 יום ללא נשק כדי שלא ייחשדו כאנשי השלטון.
אלפי טירונים יצאו מהמחנה וניסו להימלט לעבר בגדאד.
הקבוצה נעצרה על ידי קבוצה של כ־50 לוחמי דאעש על רכבים משוריינים ליד אוניברסיטת תיכרית, שאמרו לחיילים שייקחו אותם לבגדאד.
הטירונים השבויים הובלו למתחם הארמון הנשיאותי של תיכרית, שם הופרדו הסונים מהשיעים והלא-מוסלמים.
החיילים הסונים נדרשו להצהיר כי הם זונחים את שבועתם לצבא העיראקי.
השיעים, שהיוו את רוב החיילים, והמיעוט של הלא-מוסלמים נלקחו למיקומים שונים ברחבי תיכרית שם הוצאו להורג, רובם בירי בנשק קל וחלקם בעריפה.
גופותיהם הושלכו מאוחר יותר לקברי אחים או לנהר החידקל.
לוחמי דאעש תיעדו את האירוע באופן ספונטני במצלמות הטלפונים הניידים שלהם.
לפי עדויות שונות ערבים סונים מקומיים סייעו ללוחמי דאעש בטבח.
מספרם המדויק של הנרצחים אינו ידוע.
לטענת דאעש, הוצאו להורג כ-1,700 חיילים.
חוקרים שונים אומדים את מספר הקרבנות בין 1,556 ליותר מ-1,700. לפי משרד זכויות האדם העיראקי סך כל החיילים והצוערים הנעדרים עומד על 1,095. חוקר הוועדה העיראקית לנושא אמר ב-2017 כי למשרד הבריאות של עיראק אין די כסף לשלם עבור ערכות DNA לזיהוי ודאי של גופות.
הוא העריך את מספר ההרוגים ב-1,935: 994 גופות נמצאו, ומתוכן 527 זוהו ו-467 נמצאות בבדיקה רפואית.
בנוסף, כ-941 עדיין נעדרים, אם כי קשה לאמת את הנתונים הללו מכיוון שהחיפושים אחר הגופות החלו רק במרץ 2015, שמונה חודשים לאחר הטבח, כאשר כוחות הממשלה כבשו מחדש את תיכרית.
850 חיילים עיראקים הצליחו להימלט מהמחנה הצבאי והגיעו לנהר שהפריד בינם לבין העיירה אל-עלם, ואנשי שבט אל-ג'בורי הסוני השיטו את החיילים העיראקים, שרובם שיעים, בסירות משוטים, תוך שהם מספקים להם חיפוי אש מהשיחים.
בהמשך עשרות משפחות מהשבט נתנו מקלט לחיילים בבתיהם במשך כשבועיים.
בזכות זאת 400 חיילים עיראקים הצליחו לצאת מהאזור בחיים.
ב-2016 הורשעו ונתלו 36 איש על מעורבותם בטבח.
ב-2017 נדונו למוות עוד 27 איש על השתתפותם בטבח.
ב-2023 הורשעו ונידונו למוות עוד 14 איש.
מדי שנה ב-12 ביוני מציינים השיעים בעיראק את הטבח באתר האנדרטה הניצבת בארמון הנשיאותי בו התרחש הטבח.
טבח מסגד פלסטין הוא עימותים בין כוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית עם מפגינים מתנועת חמאס לאחר תפילת יום השישי ב-18 בנובמבר 1994 ליד המסגד פלסטין במרכז העיר עזה, שהובילו להרג 11 מפגינים ופציעתם של כ־120 אחרים.
האירוע התרחש חצי שנה אחרי החתימה על הסכם קהיר וארבעה חודשים לאחר הגעתו של יאסר ערפאת לשטחים שקיבל לשליטה בעקבות ההסכם.
תנועת חמאס קראה לתומכיה לצאת בצעדה מאסיבית לאחר תפילת יום השישי, 18 בנובמבר 1994, מהמסגד הפלסטין במערב העיר עזה, כתמיכה בתנועת הג'יהאד האיסלאמי, שאחד מחבריה ביצע פיגוע התאבדות בצומת נצרים ב-11 בנובמבר בטענה לנקמה על חיסול מנהיג האני עאבד.
הפגנה זו הפכה לאלימה מול מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית שהיו פרוסים בכבדות במקום, כאשר המפגינים יידו לעברם אבנים, והם הגיבו בירי כדורים חיים לעבר המפגינים, מה שהוביל למותם של יותר מעשרה ולפציעתם של עשרות, במיוחד בסביבת בית החולים שיפא בעזה, שאליו זרמו רוב הפצועים.
לפי דיווח של הלוס אנג'לס טיממס, נהרגו באירוע 11 מפגינים ונפצעו כ־120. בנוסף, נהרג קצין במשטרת הרשות.
משה יעלון כותב באוטוביוגרפיה שלו כי נהרגו בטבח 12 או 13 מפגינים.
המפגינים שרפו את התיאטרון היחיד בעיר עזה, ושרפו עמדה ישראלית בקרבת צומת נצרים.
טבח מאהשהר (בפרסית: قتلعام ماهشهر) מתייחס להרג המוני של מפגינים בעיר בנדר מאהשהר, איראן, אשר התרחש בין ה־16 ל־20 בנובמבר 2019, במהלך המחאות האיראניות בשנים 2019–2020. ההערכות בנוגע למספר ההרוגים נעות בין 40 ל־150.
המחאות פרצו ברחבי איראן ב-15 בנובמבר 2019, לאחר שהממשלה הודיעה על העלאה פתאומית במחירי הדלק.
הן התפשטו ליותר ממאה ערים ברחבי המדינה.
המחאות התרחבו במהרה להתנגדות למנהיג העליון עלי חמינאי ולממשלה הנוכחית.
ב-16 בנובמבר, השלטונות ניתקו לחלוטין את הגישה לאינטרנט בתוך המדינה, דבר שהפך את הדיווח על פרטי האירועים לקשה ביותר.
במהלך הימים הראשונים של ההפגנות במאהשהר, באמצע נובמבר, השתלטו המפגינים על חלקים נרחבים מהעיר.
כוחות הביטחון התעמתו עם המפגינים ב־16 וב־17 בנובמבר, וניסו לדכא את המחאות בין ה־16 ל־18 בנובמבר במחוזות בנדר אמאם ח'מיני וג'ראחי.
על פי דיווח של הניו יורק טיימס, שהתבסס על ראיונות עם תושבים, בהם עיתונאי ואחות בבית החולים שטיפל בפצועים, כוח גדול של משמרות המהפכה הגיע לאזור ב־18 בנובמבר.
משמרות המהפכה נכנסו לשהרכ צ'מראן, עיר אחרת במחוז, וירו ללא הבחנה לעבר המפגינים וכמה מהם נהרגו.
מפגינים נוספים התקבצו בביצה סמוכה למקום הרצח הראשוני.
אחד המפגינים, שלדברי הניו יורק טיימס היה ככל הנראה חמוש ברובה AK-47, ירה לעבר אנשי משמרות המהפכה.
התקשורת הממלכתית באיראן תיארה את המפגינים באירועים אלה כ"קבוצת בדלנים" החמושה ב"נשק חצי כבד".
משמרות המהפכה הגיבו מיד על ידי כיתור המפגינים בביצה, ירו לעברם במקלעים והרגו כ־100 מהם.
הם העמיסו את הגופות על משאית ונסוגו, בעוד משפחות הפצועים העבירו אותם לבית החולים ממקו.
לפי דיווח מהאתר האיראני איראן ווייר, כמה מאנשי כוחות הביטחון נהרגו גם הם במהלך האירועים.
אירוע קטלני נוסף התרחש ב־19 בנובמבר בכפר שהרכ טאלקאני שבמחוז ג'ראחי של מאהשהר, לשם הגיעו כוחות משמרות המהפכה עם טנקים וניהלו חילופי אש שנמשכו שעות עם תושבים ערבים מקומיים.
מפקד בכיר במשמרות המהפכה נהרג.
מארגן מחאה שהתראיין לניו יורק טיימס נפצע מכדור בצלעות במהלך הקרב.
אחות שעבדה בבית החולים אמרה כי טיפלה בפצועים מהאירוע וכי רובם סבלו מפצעי ירי בראש ובחזה.
חלק מהמפגינים הפצועים נעצרו בבית החולים.
דיווחים ראשוניים ממהשהר העלו כי יותר מ־130 מפגינים נהרגו מידי כוחות הביטחון בשלושת ימי הלחימה.
בדיווח של הניו יורק טיימס, שפורסם כשבועיים לאחר האירועים, הוערך כי בין 40 ל־100 מפגינים נהרגו במהשהר ובפרבריה.
ב־17 בדצמבר 2019, גורם עלום שם מהמחוז ח'וזסתאן מסר לאתר IranWire כי בסך הכול 148 מפגינים נהרגו במהלך חמישה ימי מחאות במהשהר.
ב-25 בנובמבר, מוחמד גולמורדאי, נציג מהשאר בפרלמנט האיראני, הביע את זעמו על הטבח בנאום שנשא בפרלמנט ששודר בטלוויזיה הממלכתית.
לפי הניו יורק טיימס, הוא זעק: "מה עשיתם שהשאה חסר הכבוד לא עשה?"
ב-18 בינואר 2020, משרד החוץ האמריקאי הטיל סנקציות על בריגדיר גנרל חסן שאהוארפור, בשל אחריותו לטבח מהשהאר.
טבח סנטה קרוז היה רצח של לפחות 250 מפגינים ממזרח טימור בבית העלמין סנטה קרוז שבבירה דילי ב-12 בנובמבר 1991, במהלך הכיבוש האינדונזי של מזרח טימור, והוא נחשב לחלק מרצח העם במזרח טימור.
באוקטובר 1991 תוכננה משלחת למזרח טימור שכללה חברים מאספת הרפובליקה של פורטוגל ושנים עשר עיתונאים, במהלך ביקורו של פיטר קוימנס , שליח מיוחד של האו"ם לזכויות אדם.
המשטר האינדונזי התנגד לכלול במשלחת את ג'יל ג'וליף, עיתונאית אוסטרלית שנחשבה כתומכת בתנועת העצמאות של פרטלין, ופורטוגל ביטלה בעקבות זאת את המשלחת.
הביטול גרם לזעם בקרב פעילי העצמאות במזרח טימור, שקיוו לנצל את הביקור כדי לעורר מודעות בין-לאומית למאבקם.
המתיחות בין הרשויות האינדונזיות לבין הצעירים ממזרח טימור גברה בימים שלאחר ביטול המשלחת.
ב-28 באוקטובר כוחות אינדונזים איתרו קבוצה של פעילי התנגדות בכנסיית מוטאל בדילי.
התפתח עימות בין פעילים התומכים ברשויות לבין אלו שהיו בכנסייה; בסיומו נהרגו שניים: סבסטיאו גומז, תומך בעצמאות מזרח טימור, נלקח בכוח מהכנסייה ונורה על ידי חיילים אינדונזים, ואפונסו הנריקס נדקר ונהרג במהלך הקרב.
בין הזרים שהגיעו למזרח טימור כדי לעקוב אחר ביקור המשלחת הפורטוגזית נמנו העיתונאים האמריקאים איימי גודמן ואלן ניירן, והצלם הבריטי מקס סטאל.
הם השתתפו בטקס זיכרון לסבסטיאו גומז ב-12 בנובמבר, שבמהלכו צעדו אלפי גברים, נשים וילדים מכנסיית מוטאל לבית העלמין סנטה קרוז.
לאורך הצעדה, המשתתפים שלפו דגלים וכרזות של מזרח טימור.
מארגני המחאה שמרו על הסדר במהלך המחאה; אף על פי שהייתה רועשת, הקהל היה שליו ומסודר, לפי רוב הדיווחים.
זו הייתה ההפגנה הגדולה והגלויה ביותר נגד הכיבוש האינדונזי מאז 1975.
במהלך עימות קצר בין חיילים אינדונזים למפגינים, כמה מהמפגינים וכן קצין בדרגת רב-סרן נדקרו.
הצלם מקס סטאל טען שהקצין תקף קבוצת מפגינים, כולל נערה שנשאה את דגל מזרח טימור, ואחד הפעילים דיווח על עדויות על מכות מצד חיילים ושוטרים אינדונזים.
כאשר התהלוכה נכנסה לבית העלמין, חלק מהמפגינים המשיכו במחאה מול חומת בית הקברות.
כ-200 חיילים אינדונזים נוספים הגיעו והתקדמו לעבר ההתקהלות.
בתוך בית העלמין הם פתחו באש לעבר מאות אזרחים לא חמושים.
לפחות 250 איש נהרגו בטבח.
הטבח תועד על ידי שני העיתונאים האמריקאים וצולם בקלטת וידאו על ידי מקס סטאל, שצילם בחשאי עבור Yorkshire Television.
בזמן שסטאל צילם את הטבח, גודמן וניירן ניסו לשמש כ"חומת מגן" עבור תושבי טימור ועמדו בינם לבין החיילים האינדונזים.
החיילים החלו להכות את גודמן, וכאשר ניירן נע להגן עליה, הם הכו אותו בנשקם, ושברו את גולגולתו.
צוות הצילום הצליח להבריח את הסרט לאוסטרליה.
הם מסרו אותו לעיתונאית ההולנדית ססקיה קובנברג, כדי למנוע את החרמתו על ידי הרשויות האוסטרליות, אשר ערכו חיפוש גופני על צוות הצילום כשהגיעו לדרווין, בעקבות מידע שהועבר מאינדונזיה.
הצילומים שימשו בסרט התיעודי: In Cold Blood: The Massacre of East Timor ששודר ב־ITV בבריטניה בינואר 1992, וכן בסרטים דוקומנטריים רבים נוספים בשנים שאחר כך.
הצילומים של סטאל, בשילוב עם עדותם של ניירן, גודמן ואחרים, עוררו זעזוע ברחבי העולם.
הסרט זכה בפרס הראשי בטקס פרסי התקשורת של אמנסטי אינטרנשיונל בבריטניה לשנת 1992.
הרשויות באינדונזיה תיארו את האירוע כתגובה ספונטנית לאלימות מצד המפגינים או כ"אי הבנה".
טרי סוטריסנו , המפקד העליון של הכוחות האינדונזיים, אמר יומיים לאחר הטבח: "אי אפשר לזלזל בצבא.
בסוף היינו חייבים לירות בהם.
עבריינים כמו המסיתים האלה חייבים להיהרס."
בתגובה לטבח, פעילים ברחבי העולם החלו להתארגן ולהביע סולידריות עם תושבי מזרח טימור.
פעילותם של יחידים וארגונים שפעלו למען זכויות אדם והגדרה עצמית במזרח טימור מאז תחילת הכיבוש קיבלה דחיפות חדשה לאחר הטבח.
TAPOL, ארגון בריטי שהוקם בשנת 1973 לקידום הדמוקרטיה באינדונזיה, הגביר את פעילותו ברחבי מזרח טימור.
בארצות הברית הוקם ארגון East Timor Action Network, ולאחר מכן נפתחו סניפים נוספים שלו בעשר ערים ברחבי המדינה.
ארגוני סולידריות נוספים הוקמו גם בפורטוגל, אוסטרליה, יפן, גרמניה, מלזיה, אירלנד וברזיל.
צילומי הטלוויזיה מהטבח הוקרנו ברחבי העולם, וגרמו למבוכה רבה לממשלת אינדונזיה.
הסיקור שימש דוגמה חיה לאופן שבו התפתחות התקשורת הקשתה יותר ויותר על המשטר לשלוט בזרימת המידע אל תוך אינדונזיה וממנה.
בשנות ה-90 שלאחר המלחמה הקרה, גברה הביקורת הבין-לאומית כלפי הממשל האינדונזי.
עותקים של הצילומים מהטבח בסנטה קרוז הופצו חזרה לתוך אינדונזיה, ואיפשרו ליותר אינדונזים לראות את פעולות ממשלתם ללא צנזורה.
כתוצאה מכך, מספר קבוצות סטודנטים פרו-דמוקרטיות ומגזינים שלהן החלו לדון בגלוי ובביקורתיות לא רק במזרח טימור, אלא גם ב"סדר החדש" ובהיסטוריה הרחבה יותר ובעתידה של אינדונזיה.
הקונגרס האמריקאי הצביע על הפסקת המימון לתוכנית IMET (תוכנית להכשרת קצינים זרים) עבור אנשי הצבא האינדונזי, אך מכירות הנשק מארצות הברית לכוחות המזוינים הלאומיים של אינדונזיה נמשכו.
בשנת 1999, הנשיא ביל קלינטון ניתק את כל הקשרים הצבאיים של ארצות הברית עם הצבא האינדונזי.
עד שנת 2005 ארצות הברית חידשה את האימונים ושיתוף הפעולה עם אינדונזיה, ובשנת 2012 הנשיא ברק אובמה הגדיל את הסיוע הכספי הצבאי ל-1.56 מיליארד דולר ואישר את חידוש האימונים הצבאיים של ארצות הברית לכוחות מיוחדים של אינדונזיה.
הטבח גרם לממשלת פורטוגל להגביר את הקמפיין הדיפלומטי שלה.
פורטוגל ניסתה ללא הצלחה להפעיל לחץ באמצעות העלאת הנושא בפני שותפותיה באיחוד האירופי במסגרת יחסיהן עם אינדונזיה.
עם זאת, מדינות אחרות באיחוד האירופי, כמו בריטניה, ניהלו יחסים כלכליים הדוקים עם אינדונזיה, כולל מכירות נשק, ולכן היססו לסכן אותם.
בעקבות הטבח, הוקם באוסטרליה ארגון בשם "חברי מזרח טימור מאליס ספרינגס" (Alice Springs Friends of East Timor).
12 בנובמבר מצוין כיום זיכרון לאומי במזרח טימור, שזכתה לעצמאות.
טבח מלכשאהי (בפרסית: کشتار مردم معترض در ملکشاهی, מכונה באיראן גם השבת השחורה, شنبه سیاه) היה טבח שביצעו משמרות המהפכה האסלאמית נגד מפגינים במהלך המחאות הנרחבות באיראן, בצהרי 3 בינואר 2026, במחוז מלכשאהי שבפרובינציית אילאם.
בטבח נרצחו מספר לא ידוע של מפגינים.
בדצמבר 2025 החל גל מחאה נרחב באיראן על רקע משברים כלכליים מתמשכים, שכללו אינפלציה גבוהה, ירידה חדה בערך המטבע הלאומי ועלייה ביוקר המחיה.
בשלביהן הראשונים, המחאות כללו הפגנות בלתי אלימות, שביתות בשווקים וקריאות ביקורת כנגד משטר משמרות המהפכה.
אירועים שהתרחשו במקביל למחאות, כגון התפטרותו של , תרמו לליבויין.
הבזאר הגדול בטהרן, בו החלו חלק נרחב מהמחאות, הוא מוסד הנחשב כקשור במיוחד לממסד, ולכן חלק מהפרשנים מפרשים את השינוי במעמדו כהשתקפות של חוסר שביעות הרצון בקרב הציבור האיראני ושינוי בתפיסות כלפי המשטר.
בימים שלאחר פרוץ המחאות, התרחב היקף חוסר שביעות הרצון הציבורי וההפגנות לערים ואזורים שונים ברחבי איראן.
בפרובינציית אילאם הגיעו המחאות למחוז מלכשאהי, שם פעלו כוחות המשטר לפיזור המפגינים.
הפיזור הגאוגרפי הנרחב של המחאות הצביע על הפיכתה של המחאה לפוליטית ואנטי-משטרית, במקום כלכלית בלבד.
ב-3 בינואר 2026 הפגינה קבוצת אנשים במחוז מלכשאהי שבפרובינציית אילאם וקראה קריאות ובהן "".
על פי דיווחים של רשת זכויות האדם של כורדיסטן, כוחות של משמרות המהפכה האסלאמית פתחו באש לעבר המפגינים.
ארבעה בני אדם נרצחו, ונפצעו כ-30 נוספים, אולם מספרם היה גבוה יותר.
הירי התרחש כאשר קבוצת מפגינים עברה ברחוב בו נמצאים משרד המושל ומטה הבסיג' המחוזי.
בעקבות הטבח, הטיל המשטר על העיר אמצעי אבטחה כבדים.
חלק מהפצועים אושפזו בבית החולים המקומי, ואילו אחרים הועברו לבית החולים אימאם חומייני בעיר אילאם.
כתוצאה מהירי, נהרגו לפחות חמישה אזרחים: מהדי אמאמי-פור, רזה עזימזאדה, פארז אגא-מוחמאדי, מוחמד מוג'דאסי (בוזונה) ולטיף כרימי דרדאם, ולפחות 40 נוספים נפצעו.
בין המאושפזים היה עלי כרימי באבולאקי, שמת מספר שעות לאחר מכן מפצעיו.
כלי תקשורת המקורבים למשמרות המהפכה דיווחו על מותו של קצין אחד מקרבם במהלך הטבח.
מקורות דיווחו כי צוות בבית החולים המקומי התמודד לאחר הטבח עם מחסור באספקת דם וברופאים מומחים, והוא פרסם קריאה פומבית לתרום דם.
תושבים מקומיים וצוות בית החולים מנעו מהמשטרה האיראנית להיכנס לבית החולים על מנת למנוע את מעצר הפצועים.
אל בית החולים השני אליו פונו פצועים, בית החולים אימאם ח'ומייני באילאם, נכנסו כוחות הביטחון ביום הטבח וניסו לעצור את הפצועים.
מקורות מסרו כי נעשה שימוש בגז מדמיע ובאלות במהלך המעצרים.
ביום ראשון, 4 בינואר 2026, נערכו טקסי הלוויה לשלושה מהמפגינים שנהרגו.
בלוויות השתתף ציבור נרחב, שקרא קריאות מחאה נגד המשטר.
טבח קינגסמיל התרחש ב-5 בינואר 1976, נרצחו בו 10 גברים פרוטסטנטים בדרום מחוז ארמה שבצפון אירלנד על ידי חברים בצבא האירי הרפובליקני (IRA), שהשתמשו בשם הכיסוי "כוח הפעולה הרפובליקני של דרום אַרְמָה".
קורבנות הטבח היו עובדי טקסטיל שחזרו הביתה לבֶּסבּרוּק במיניבוס פורד טרנזיט, דרך וויטקרוס (כפר קטן במחוז ארמה) שבדרך בסברוק.
זמן קצר לאחר מעבר וויטקרוס ולקראת השעה 17:40, כלי הרכב בו נסעו הקורבנות נעצר על ידי קבוצה של כשנים עשר גברים חמושים שחיכו בצד הדרך.
כל יושבי כלי הרכב הצטוו לצאת החוצה, אך הגברים החמושים שזיהו כי יש קתולי בין יושבי הרכב שילחו אותו לחופשי.
שאר הגברים שנותרו נורו תוך ירי כבד ומסיבי וכולם, למעט אחד שסבל מ-18 פציעות, נהרגו במקום.
את הסיבות לטבח בקינגסמיל תולים ברצון של הקתולים בנקמה כתגובה לרציחות רבות של קתולים על ידי כוח המתנדבים מאלסטר באותו אזור.
במיוחד, מדובר היה בפעולת תגמול על רצח של שישה ביום הקודם, שלושה קתולים שנרצחו בוויטקרוס ועוד שלושה בבָּאלידוּגֶן.
כוח המתנדבים מאלסטר היה כוח מיליטנטי של לויאליסטים בצפון אירלנד.
אומנם "כוח הפעולה הרפובליקני של דרום ארמה" נטל אחריות על הטבח, אך לפי טובי הארנדן (Toby Harnden) בספרו "Bandit Country – The IRA and South Armagh" משנת 1999, גדוד של ה-IRA מדרום ארמה (Provisional IRA South Armagh Brigade) היא שעמדה מאחר הטבח.
את הסיבה לכך הוא תולה בתפיסתם של שניים מהרובים שהשתמשו בהם בטבח על ידי חיל השוטרים המלכותי של אלסטר שהוחזקו בידי גדוד ה-IRA בדרום ארמה.
הרובים שנתפסו על ידי חיל השוטרים המלכו של אלסטר קושרו לשבעה עשר מקרי הרג באזור דרום ארמה בין השנים 1974–1990. חיל השוטרים המלכותי של אלסטר שמייקל מקוויט (Michael McKevitt) מנהיג קבוצת ה-Real IRA שהתפלגה מה-IRA היה בין ארבעה עשר הגברים שתכננו את הטבח ושייתכן ואף השתתף בו בעצמו.
המקורות של הארנדן הצביעו על כך שמפקדי הגדוד ה-IRA בדרום ארמה הם שציוו על ביצוע טבח קינגסמיל.
מקורותיו של הארנדן הוסיפו כי טבח קינגסמיל הוזמן על ידי ראש מטה ה-IRA שיימוס טומי, לפי הצעתו של בריאן קינן (Brian Keenan) שטען כי התגמול הדיספרופורציונלי נגד הפרוטסטנטים הוא הדרך היחידה לעצור קתולים מלהיהרג על ידי הלויאליסטים.
עם זאת, יותר מעשרים קתולים נרצחו בצפון אירלנד על ידי לויאליסטים במהלך החודשיים שאחרי טבח קינגסמיל.
יתרה מכך, הטבח אף הגביר את מעגל האלימות, כפי שניתו להסיק מדברי בילי רייט.
בילי רייט היה אחד ממנהיגי כוח המתנדבים הלויאליסטים (קבוצה שפרשה מכוח המתנדבים של אלסטר) ולימים אחד מאנשי כוח המתנדבים מאלסטר הסביר כי טבח קינגסמיל היה הסיבה שבעקבותיה הפך מעורב במאבק מזוין.
"הייתי בן 15 כאשר פועלים אלו נגררו אל מחוץ לאוטובוס ונורו למוות.
הייתי פרוטסטנטי והבנתי שהם נהרגו רק מכיוון שהיו פרוטסטנטים.
עזבתי את מאונטנוריס, חזרתי לפורטאדאון ומיידית הצטרפתי לאגף הנוער של כוח המתנדבים מאלסטר.
הרגשתי שזו הייתה חובתי לעזור לעם שלי וזה מה שעשיתי מאז".
ב-7 בינואר 1976, הממשלה הבריטית הכריזה רשמית על העברת יחידת שירות אווירי מיוחדת (יחידת עילית של הכוחות המיוחדים, SAS) לתוך דרום ארמה.
ה-IRA לא נטל אחריות רשמית על הטבח, אך הצהיר ב-17 בינואר כי:
"הצבא האירי הרפובליקני מעולם לא יזם מעשי רצח בין-עדתיים (אבל) אם אלמנטים לויאליסטים אחראים ליותר מ-300 התנקשויות בין-עדתיות במהלך ארבע השנים החולפות יפסיקו הרג מסוג זה עכשיו, אז שאלת התגמול מכל מקור שהוא, לא תעלה".
אמצע שנות השבעים של המאה העשרים היו תקופה של אלימות ברוטלית בצפון אירלנד.
בין 1974 ל-1976 כוח המתנדבים של אלסטר הרג 250 אזרחים קתולים וה-IRA הרג 91 פרוטסטנטים שאינם קשורים ללחימה.
בסוף 1976 הנהגת ה-IRA נפגשה עם נציגים של קבוצות לויאליסטיות חמושות והושגה ביניהם הסכמה לעצור רציחות אקראיות ואת השימוש במכוניות נפץ שיועדו לשימוש בקרב מטרות אזרחיות.
הלויאליסטים ביטלו את ההסכמה ב-1979, לאחר שה-IRA רצח את לורד מאונטבאטן אך ההסכם הצליח בכל זאת להחזיק מעמד עד לסוף שנות השמונים המאוחרות, כאשר קבוצות לויאליסטיות החלו לרצוח קתולים בקנה מידה נרחב.
עם זאת, אותן רציחות אכזריות לא הגיעו לממדים אליהם נסקו באמצע שנות השבעים.
לאורך השנים הועלו האשמות שונות לגבי זהות מבצעי הטבח, אך לא נמצאו הוכחות מוצקות ואף אדם לא הואשם בביצוע הטבח או בסיוע לו על ידי השלטונות.
טבח עַישייה בוצע על ידי חברי מיליציות א-סאעקה ואש"ף במשך יומיים באוקטובר 1976 בתקופת מלחמת האזרחים בלבנון בנוצרים תושבי הכפר עַישייה בלבנון.
בטבח נרצחו יותר מ-70 נוצרים מרונים לא חמושים.
הכפר עישייה שוכן בנפת ג'זין שבמחוז דרום לבנון, והוא כפר מרוני בודד באזור בו רוב מוסלמי.
החל מתחילת שנות ה-70 נשלט האזור על ידי מיליציות פלסטיניות בעוד שמובלעת ג'זין הנוצרית נשלטה על ידי המיליציה המרונית שומרי הארזים של אטיין סאקר.
בעישייה התפתחו תקריות אלימות בין התושבים הנוצרים לבין שכניהם המוסלמים וצה"ל סיפק לנוצרים נשק להגנה על הכפר.
ב-16 באוקטובר 1976 נערכה בריאד ועידה ערבית שנועדה להביא להפסקת אש בלבנון.
בליל ה-19 באוקטובר 1976 בעקבות ניסיונות של לוחמים נוצרים לכבוש את מרג' עיון, תקפו לוחמים מארגוני הטרור א-סאעקה ואש"ף את הכפר וכבשו אותו.
בעיתונות דווח שללוחמים שכבשו את עישייה סייעו מוסלמים שברחו ממרג' עיון.
הלוחמים המוסלמים שהו בכפר יומיים, מ-19 באוקטובר 1976 עד ה-21 באוקטובר 1976.
בעקבות כיבוש עישייה עלו טענות לטבח שבוצע בתושביו.
על פי הטענות, נרצחו תושבים רבים, רובם הגדול נשים, קשישים, וילדים ונשות ונערות הכפר נאנסו ולאחר מכן נשחטו על ידי המחבלים בכנסייה המקומית.
תינוקות וילדים נרצחו בדרכים אכזריות, וגופות הנרצחים עברו התעללות.
כמו כן, שרפו והרסו המחבלים את בתי הכפר והשחיתו את הכנסייה המקומית.
דיווחים מאוחרים יותר טענו למעל 70 נטבחים.
נדיל חסן, תושבת הכפר שניצלה מהטבח, מתארת את האירוע: "טבחו בנו כצאן.
אנסו נשים, רוצצו גולגולות ושחטו ילדים בזרועות אמם.
נשים וילדים שהתחבאו במטעים ובמערות בסביבת הכפר התגלו ונרצחו, זה אחר זה, בסכינים ובפגיונות." חסן מסרה כי ראתה גם כיצד כפתו אישה כבת שלושים וחמש ובנה בן השבע לעץ וערפו את ראשיהם.
אביו של פרנסיס אלפרד נסר, תיאר כיצד המחבלים שרפו את בנו בעודו בחיים.
תגובות לעדויות אודות הטבח וההרס
הטענות לטבח הוכחשו על ידי דוברי אש"ף.
ב-31 באוקטובר 1976 פרסם יעקב ארז במעריב: "בסוף השבוע שעבר הובהר, כי בכפר הנוצרי עישייה, מצפון למארג' עיון, לא נערך טבח, כפי שסיפרו לוחמים מרוניים.
בהתקפה של פלסטינים ויחידות מחבלים על הכפר נהרגו כמה עשרות מתושביו, ולא היו ביניהם נשים וילדים.
הכפר ננטש לאחר מכן על ידי המוסלמים, והנוצרים שבו ותפסוהו ללא קרב."
בעקבות הטבח נמלטו מהכפר תושבים רבים למובלעות הנוצריות באזור, אך רובם שבו לאחר פלישת ישראל ללבנון בשנת 1982. בישראל אספו סיוע עבור פליטי הכפר.
טבח פיטרלו הוא הכינוי שניתן לאירוע שהתרחש ב-16 באוגוסט 1819 במנצ'סטר שבאנגליה, שבו דוכאה באלימות קשה הפגנה נגד מדיניותה הכלכלית של הממשלה ובעד ייצוג הוגן בבחירות לפרלמנט.
זכות ההצבעה בבריטניה באותו זמן ניתנה לידי גברים בעלי רכוש בלבד.
לאחר ימי המלחמות הנפוליאוניות ב-1815 גברים בריטיים, חיילים לשעבר חזרו למולדתם וגילו כי אין הם זכאים להשתתף בהליך הדמוקרטי על אף שירותם.
ברקע ההפגנות שקדמו לטבח עמדו האבטלה הכרונית והרעב אשר שרר בבריטניה בתום המלחמות הנפוליאוניות בשנת 1815. הייתה אי יציבות כלכלית רבה בקרב מעמד הפועלים עקב פגיעת שכר המועסקים בתחום הטקסטיל וחוקי הדגן אשר הגדילו את הרווחים של בעלי האחוזות על חשבון הפועלים, התעשיינים והסוחרים שהתנגדו לחוקים.
חוסר יציבות כלכלית ופוליטית עוררו רדיקליזם פוליטי באזור מנצ'סטר והחלו לקום קבוצות לקידום רפורמות בבית הנבחרים ברוח המהפכה הצרפתית.
ב-16 באוגוסט 1819 ארגן האיגוד הפטריוטי של מנצ'סטר התכנסות לא אלימה לתמיכה ברפורמות לקידום הדמוקרטיה וייצוג ריאלי יותר של הבוחרים בבית הנבחרים.
ההפגנה התרחשה בשדה פתוח במנצ'סטר, שכונה "סנט פיטר'ס פילד".
כ-60,000 גברים, נשים וילדים, רובם ממעמד הפועלים התכנסו למחות נגד חוקי הדגן, המיסוי היקר ובחירות שנתיות ולשמוע את הנואם הרדיקלי הנרי האנט.
לצידו עמדו מנהיגות הנשים ביניהן מרי פילדס.
השופט ויליאם האלטון הוציא צו מעצר להאנט ודוברים רדיקלים נוספים, והורה על כוחות פרשים לפקח על ביצוע המעצרים, וכמו כן הורה על הסרת השלטים והדגלים שנישאו ובהמשך על פיזור ההמון.
הפרשים הסתערו על המפגינים מכמה כיוונים, תוך כדי רמיסת אנשים עם סוסיהם, נוצרה בהלה בהמון ואלו החלו להימלט.
בתום האירוע נמנו מספר הרוגים - בין 11 ל-15, לפי מקורות שונים - ומאות פצועים.
השם לטבח הוא שילוב אירוני בין מקום האירוע ולעג לניצחון צבא בריטניה בקרב ווטרלו.
ג'ון ליס, חייל לשעבר אשר נלחם בווטרלו, נפצע ומת כתוצאה מפצעיו בטבח פיטרלו, סיכם את ההבדלים בין הקרבות באומרוֹ "בווטרלו הם נלחמו גברים מול גברים, לשני הצדדים היו חרבות.
פה זה פשוט היה רצח".
דעת הקהל זועזעה מהטבח, זעזוע שמצא את ביטויו בפרסומים רבים בעיתונות, על אף שהייתה נתונה לצנזורה מחמירה.
הממשלה לעומת זאת שיבחה את דיכויהּ האלים של ההפגנה, וחוקקה שורת חוקים ("ששת החוקים" - six acts) במטרה להגביל את חופש הדיבור, ההתארגנות וההתאספות.
כן נעצרו מרבית הדוברים הפוליטיים הרדיקלים באספה, וחלקם, ובהם האנט, הורשעו בהסתה ונידונו לעונשי מאסר.
הלחץ הציבורי לרפורמה, שטבח פיטרלו היה אחת מביטויו המובהקים, הוביל כעבור כ-13 שנים לחקיקת חוק הרפורמה של 1832, שביטל את מרבית העיוותים בייצוג הבוחרים בבחירות לפרלמנט, ובהמשך לתיקונים נוספים במשטר.
טבח צפת בוצע על ידי ערבים מוסלמים תושבי העיר צפת והסביבה ביהודי העיר ביום חמישי, כ"ג באב תרפ"ט, 29 באוגוסט 1929, כחלק ממאורעות תרפ"ט.
הטבח בצפת היה המשך של התקוממות ערבית, שהחלה בירושלים ב-16 באוגוסט.
הפורעים הוסתו על ידי המופתי אמין אל-חוסייני, שטען כי היהודים מאיימים על הר הבית.
במהלך 23 עד 24 באוגוסט נערך טבח בחברון, וכמו כן בוצעו מספר ניסיונות לטבח בתל אביב ובחיפה וביישובים אחרים.
כתוצאה ממהומות הללו נהרגו 133 יהודים ו-339 מתיישבים יהודים נוספים נפצעו.
ב-29 באוגוסט בשעה 17:30 פרצו פורעים ערבים לרובע היהודי בצפת שלא היה מוגן.
מזוינים במקלות ובסכינים הם פרצו לבתים דקרו והרגו את תושבי הרובע והעלו את בתיהם באש.
ההשתוללות נמשכה 20 דקות והופסקה על ידי כוחות המשטרה הבריטים שחשו למקום.
מפקד המשטרה הבריטי הרג שניים מהפורעים.
18 תושבים יהודים, בהם נשים וילדים ורב העיר ישמעאל בן פנחס הכהן, נרצחו ולפחות 80 נפצעו.
הרחוב היהודי המרכזי נבזז ונשרף.
מעשי הביזה וההצתה נמשכו יומיים נוספים עד שהמשטרה השליטה סדר.
יומיים לאחר הטבח עוד שני יהודים נהרגו וכמה נפצעו בטעות מאש השוטרים הבריטים.
ביישוב הסמוך עין זיתים נרצחו שלושה יהודים.
טבח פרספוליס הוא הכינוי המקובל למעשה טבח שביצע אלכסנדר הגדול מלך מוקדון באנשי העיר פרספוליס במהלך כיבוש האימפריה הפרסית.
העיר פרספוליס, נבנתה בשנת 515 לפנה"ס בידי כורש הגדול.
המלך דריווש הראשון הגדיל אותה והפך אותה לעיר הבירה של ממלכת פרס האחמנית יחד עם שושן.
בשנת 334 לפנה"ס, החל אלכסנדר הגדול מלך מוקדון בכיבוש האימפריה הפרסית.
הוא הביס את המלך דריווש השלישי בקרב גאוגמלה, שלאחריו נמלט המלך אל המחוזות המזרחיים.
אלכסנדר התקדם במהירות בלב האימפריה הפרסית, סטראפ בבל, מזאוס, נכנע בפני אלכסנדר ובתמורה אלכסנדר לא בזז את בבל ואף הותיר את מזאוס בתפקידו.
היחס הנוח שהעניק אלכסנדר למזאוס, עודד את אבוליטס (Abulites) מושל שושן להיכנע אף הוא ללא התנגדות.
אלכסנדר נכנס לשושן, בדצמבר שנת 331 לפנה"ס, והשתלט שם על האוצר המלכותי הפרסי, שכלל סכומי כסף עצומים.
גם הפעם לא בזז אלכסנדר את העיר.
התנגדות עיקשת יותר ציפתה לאלכסנדר מצד אריוברזנס מושל פרסיס, המחוז שבו שכנה פרספוליס.
אריוברזנס הובס ונהרג בקרב השערים הפרסיים, ואלכסנדר המשיך ללא הפרעה אל פרספוליס.
מושל העיר טירידטס לא רצה לקחת סיכון, ולכן הודיע לאלכסנדר שיקבל את מרותו אם יגיע לעיר לפני דריווש.
אלכסנדר הגיע לפני כן ביוני 330 לפנה"ס.
אלכסנדר התקרב לעיר במהירות, אף על פי שיש המעריכים שעשה בכך שגיאה טקטית והיה עליו להמשיך לרדוף אחרי דריווש.
כאשר הגיעו קרוב לעיר נחשפו אלכסנדר וחייליו לזוועה שזעזעה אותם.
היו אלו שבויים יוונים שנלקחו מהמושבות היווניות באסיה הקטנה.
על פי תיאורי קורטיוס ודיודורוס, הם נכלאו במחנות ריכוז, והועסקו בעבודות בנייה בפרספוליס.
הם סבלו מכות, השפלות ורעב.
כל אחד מהם למד מקצוע, ולאחר מכן נכרתו ממנו כל האיברים שלא היו נחוצים לו לשם ביצוע אותו מקצוע.
על פי דיודורוס מספרם היה 800, על פי קורטיוס, 4,000. אלכסנדר היה אחוז כאב וכעס, הוא העניק להם מתנות, מזון ובגדים וארגן את חזרתם למושבות שמהן נשבו.
על פי דיודורוס, אלכסנדר הזועם כינה את פרספוליס "העיר המתועבת ביותר מבין ערי אסיה".
אלכסנדר חרג ממנהגו בממפיס בבל ושושן, והתיר לחייליו לבזוז את העיר ואף את סביבותיה.
כל הגברים נטבחו, והנשים והילדים נמכרו כעבדים וכשפחות.
דיודורוס מציין שכה גדולה הייתה תאוות החיילים להרג ולביזה, עד שרצחו זה את זה במאבק על שלל.
גם אלכסנדר שלח ידו בביזה, על פי המקורות באחד מסיוריו בעיר הוא נתקל בפסל בדמותו של חשיארש הראשון (קסרקסס), שפלש ליוון בשנת 480 לפנה"ס.
אלכסנדר פנה אל הפסל בלשון פיוטית, כמו פונה אל המלך עצמו, ושאל אותו: "האם עלי לעבור הלאה ולהשאיר אותך כאן שרוע על הרצפה, גמול על התקפותיך נגד היוונים, או שמא עלי להרים אותך בשל נדיבותך ומידותיך הטובות בתחומים אחרים?" הוא השאיר את הפסל על הרצפה.
יש המייחסים לסיפור זה משמעות עמוקה יותר, וסוברים שהוא מדגיש שני ניגודים בתעמולה של אלכסנדר, הראשון הרצון להיראות כמגן היוונים ואויבם של מלכי פרס.
והשני הרצון לשוות לעצמו תדמית של "מלך אסיה" היינו יורשם של מלכי פרס.
אלכסנדר, רוקן את כל אוצר הזהב הפרסי המלכותי.
מדובר היה בכספי מיסים ושלל מלחמה שנצברו במשך שנים בידי מלכי פרס.
על פי דיודורוס, השלל כלל 120,000 טלנטים כסף, במונחים מודרניים שני מיליארד דולר.
פלוטרכוס מציין (בהגזמה רבה) שנדרשו 10,000 פרדות ו-5,000 גמלים כדי לשאת את הזהב.
אלכסנדר חנה כארבעה חודשים בפרספוליס, במהלכם התנהג בפזרנות והוללות על חשבון האוצר הפרסי.
פלוטרכוס, ודיודורוס, מספרים שלילה אחד במהלך אחד המשתאות, קמה תאיס, פילגשו האתונאית של הגנרל תלמי, והכריזה:
הצעתה התקבלה במחיאות כפיים סוערות, ואלכסנדר נסחף בהתלהבות הכללית.
לטענת קורטיוס רופוס, חלק מהחוגגים השיבו: החוגגים התארגנו בתהלוכה לכבוד האל דיוניסוס, כשבראש התהלוכה עמדו אלכסנדר ותאיס מנופפים בלפידים בוערים, מסביבם נגנו אנשים בחלילים ושרו שירי תהילה.
אלכסנדר השליך את הלפיד הראשון על הארמון העתיק בפרספוליס, ותאיס את השני.
לטענת פלוטרכוס אלכסנדר התחרט מהר מאוד והורה לכבות את האש.
אם כי סופרים אחרים מוסרים שהארמון בער כל הלילה.
בדיקות ארכאולוגיות שנערכו בידי אריך שמידט מראות שהשריפה הייתה יסודית וכילתה היטב את הארמון, לפיכך ככל הנראה הוא אכן בער כל הלילה ואולי אף לאחר מכן.
השריפה התפשטה ככל הנראה גם לשאר העיר וכילתה את רובה.
גרסה דומה נמסרת גם אצל אתנאיוס שמצטט אותה בשם קלייטרכוס.
היסטוריון שלא התלווה למסע אלכסנדר אולם היה בן דורו ושוחח אם אנשים שכן התלוו אליו.
אם כי אריאנוס, הנחשב למקור האמין ביותר לאותה תקופה, טוען, שהצתת הארמון הייתה מעשה מתוכנן שהתקיימו עליו דיונים רבים בין קציניו של אלכסנדר.
כמקור לדבריו מביא אריאנוס את זיכרונותיו של תלמי בן לאגוס, לימים מלך מצרים.
אם כי חלק מהחוקרים כיום מעריכים שזיכרונות אלו בעייתיים בקטע זה משתי סיבות.
הראשונה היא שתלמי שלט על ממלכתו מתוקף היותו יורשו של אלכסנדר, ובוודאי לא ירצה לתאר את מיטיבו כהולל שיכור הנסחף בהתלהבות המונית.
השנייה היא שתלמי נישא מאוחר יותר לתאיס, וייתכן שהיא עוד הייתה בחיים בזמן כתיבת זכרונותיו (הוא כתב אותם בערך כשהיה בן 80).
ובוודאי לא ירצה להעליב אותה.
לפי ההיסטוריון הרומי פליניוס הזקן אלכסנדר השמיד ושרף גם את "המנונות", יצירת תורת זרתוסטרה המקורית שהייתה כתובה על 12,000 עורות פרה באותיות זהב תוך הרס ארמונות המלוכה בפרספוליס, כך שנותרו רק מספר קטעים בודדים.
טענה זו תואמת את עדותו של ההיסטוריון אל-בירוני מהמאה ה-11 הטוען ב"דברי ימי העמים העתיקים" כי אלכסנדר שרף מסמכים היסטוריים חשובים.
במסורות זורואסטריות אלכסנדר מתואר לרוב כרוח רעה אכזרית ומשמידה שנשלחה בידי אהרימן.
מעשי טבח מסוג זה היו מקובלים למדי בעת העתיקה, ואלכסנדר לא ביצע מעשה יוצא דופן.
עם זאת הטבח נחשב לחריג במהלך הקריירה של אלכסנדר, כיוון שאלכסנדר התייחס לרוב אל העמים הכבושים כאל נתיניו, ולפיכך לא הרשה לחייליו לבזוז ולרצוח בערים שבהן עברו.
עד אז ביצע אלכסנדר רק שני מעשים דומים בתבאי ובעזה וגם אז משיקולים אסטרטגיים או כי המגינים לחמו עד האיש האחרון.
אלכסנדר לא שנא פרסים, והתנגד לגילויי גזענות בצבאו.
הוא אימץ לעצמו תארים פרסיים, דרש מנתיניו מחוות פרסיות ובהמשך אף שילב פרסים בצבאו (למורת רוחם של מוקדונים רבים).
בשל כך מעלים רבים את השאלה מדוע ביצע אלכסנדר את הטבח?
ויתרה מכך מדוע שרף את הארמון בעוד מבנים פרסיים אחרים (דוגמת קברו של כורש הגדול) דאג לטפח?
חלק מהחוקרים המודרניים סבורים שהיה זה "תעלול פרא", הנובע משכרות ותו לא, ולא מייחסים לו משמעות מדינית עמוקה יותר.
מרבית המקורות מייחסים את הטבח לזעמו של אלכסנדר על ההתעללות בשבויים.
אם כי טענה זו מעלה שאלה, מדוע אשמים אזרחים חפים מפשע במעשה?
הן ניכר שאלכסנדר שלט בחייליו בעת הטבח, שכן הוא לא נתן שיבזזו את הארמון והאוצר.
יתרה מכך, ממצאים ארכאולוגיים מאותה תקופה מראים שאכן הועסקו עובדים זרים בפרספוליס, וחלקם מן הסתם הועסקו בכפייה, אולם נראה כי תנאי חייהם היו סבירים בהחלט.
כמו כן קטיעת איברים (במיוחד אפים ואוזניים) היה עונש שניתן בפרס רק למורדים במלכות, אלכסנדר עצמו נהג כך כלפי בסוס.
חוקרים אחרים מציעים טענה לפיה התלאות הרבות שעברו על אלכסנדר במהלך חצייתו את רכס הרי זגרוס, וכן קרב השערים הפרסיים הקשה, התישו והכעיסו את אלכסנדר והוא פרק זעמו על אוכלוסיית פרספוליס.
דעה זו בעייתי משתי סיבות, ראשית כל אצל אריאנוס מתואר כיצד המצביא הוותיק פרמניון מנסה לסנגר על תושבי פרספוליס באוזני אלכסנדר.
הן התלאות שעבר רבות לא פחות?
כמו כן, אלכסנדר כבר לחם בקרבות קשים בהרבה, ועדיין משל ברוחו.
לפיכך מעלים חלק מהחוקרים השערה שאלכסנדר רצה להרגיע את הרוחות ביוון גופה.
ביוון, לא היו מרוצים מהשלטון המוקדוני, ורק שנה לפני כן בשנת 331 לפנה"ס פתחה ספרטה במרד, שייתכן שגם אתונה לקחה בו חלק.
אלכסנדר, רצה איפה להזכיר ליוונים את העוולות העתיקות של הפרסים, ולשוות לעצמו דמות של נוקם נקמת יוון.
גם דעה זו נתקלת בביקורת, כיוון שפרספוליס הייתה בירה שולית יחסית לשושן, ויתרה מכך ידועה פחות ליוונים.
לפיכך אילו רצה אלכסנדר לספק תעמולה, הלא היה עדיף לו להצית במקום זאת את שושן או אחמתא, ולא כך נהג בהן.
לפיכך מסיקים חוקרים אחרים שאלכסנדר כבר התקשה לשלוט בחייליו העייפים והצמאים לשלל ולביזה, שנאלצו לרסן את עצמם בממפיס, בבל ושושן, ועל כן הניח להם לבזוז ולרצוח באופן מבוקר, כשהוא מציג זאת כנקמה על הפלישה ליוון.
טבח פורט ארתור הוא הכינוי שניתן למסע הרג שהתרחש ב-28 באפריל 1996 באוסטרליה.
במהלכו רצח יורה יחיד בתוך כשעה 35 אנשים ופצע עוד 23, מרביתם באתר ההיסטורי פורט ארתור באי טסמניה.
זה היה מסע ההרג השלישי בחומרתו בעולם שנעשה על ידי פושע יחיד ועד לפיגוע הירי במסיבת החנוכה בסידני, בשנת 2025, היה החמור בפשעים מסוג זה שהתרחשו באוסטרליה.
בעקבותיו הוחמרו מאוד חוקי החזקת הנשק באוסטרליה.
מבצע הטבח היה מרטין בריאנט, יליד 1967. הוא היה בן 28 בעת הטבח.
הוא סבל מראשית חייו מקשיים חברתיים ולימודיים ניכרים ומנטייה לאלימות.
נמצא כי מנת המשכל שלו הייתה 66. בבדיקה לאחר הטבח נקבע כי לקה בתסמונת אספרגר.
הוא כמעט ולא עבד, והתקיים מקצבת סעד.
בבגרותו ניסו הוריו לפקח עליו וקיבלו אפוטרופסות משפטית עליו ועל רכושו.
ב-1992 זכה בריאנט בירושה גדולה שקיבל מאישה שאתה חי, תמהונית שהייתה מבוגרת ממנו בשנים רבות.
היא נספתה בתאונת דרכים שבה נפצע בריאנט (שהיה אתה במכונית) באופן קשה.
הוא עבר לגור בבית האחוזה של הידידה, ואביו הצטרף אליו שם כדי לפקח עליו.
אביו של בריאנט סבל מדיכאון, ובהמשך התאבד בטביעה.
בריאנט סבל תמיד מבדידות ומנידוי חברתי בשל התנהגותו, ואלו החמירו לאחר מות אביו.
הוא הרבה לנסוע לחו"ל במאמץ להפיג את בדידותו, ללא הצלחה.
ב-1995 הפך לאלכוהוליסט והחל להשמיע כוונות התאבדות.
זמן מה לפני הטבח החל לגלות עניין בכלי ירייה ורכש באמצעות הדואר רובה אוטומטי ורובה חצי אוטומטי וכמות גדולה של תחמושת.
ב-28 באפריל 1996 יצא בריאנט מביתו כשהוא נושא את שני הרובים ותחמושת בתוך תיק ונכנס למכוניתו מסוג וולוו (לא היו לו רישיון נהיגה או רישיון להחזקת נשק).
בשעה 11:45 הגיע לבית ההארחה Seascape בקרבת אתר פורט ארתור.
אביו של בריאנט ניסה בעבר לרכוש את בית ההארחה, אך בני זוג בשם מרטין הקדימו אותו, ומאז בריאנט נטר להם טינה בשל כך, בפרט לאחר שאביו התאבד.
כעת נכנס בריאנט לבית ההארחה והרג את בני הזוג מרטין ביריות ובדקירה.
הוא נשאר במקום זמן מה.
בשעה 13:10 הגיע בריאנט במכוניתו לאתר ההיסטורי פורט ארתור, אחד מאתרי הנידונים האוסטרליים לשעבר ואתר תיירות פופולרי.
הוא נכנס לבית קפה במקום והזמין מנת אוכל, שאותה אכל מחוץ למבנה.
לאחר שסיים לאכול חזר בריאנט לתוך בית הקפה, שהיה מלא במבקרים, הוציא רובה ופתח באש מטווח קצר ללא אבחנה לעבר היושבים בקפה.
בתוך פחות מדקה הרג 12 אנשים ופצע עשרה.
בקפה פרצה מהומה ואנשים השליכו את עצמם ואת קרוביהם על הארץ.
אחרים ביקשו לברוח אך בריאנט ניצב ליד פתח היציאה מהקפה ומנע זאת מהם.
לאחר מכן נע לחלק אחר של המבנה שבו נמצאה חנות מזכרות.
שם הוא ירה למוות בתוך פחות מדקה בשמונה אנשים נוספים, כולל אחדים שניסו להסתתר מפניו, ופצע עוד שניים.
כעת התרוקנה מחסנית הרובה של בריאנט והוא החליף אותה ויצא מהמבנה.
בריאנט חזר למגרש החנייה שבו העמיד את מכוניתו, שהיה מלא באוטובוסים ובאנשים.
הם שמעו את היריות וחלקם ניסו לתפוס מחסה, אך אחרים סברו בתחילה בטעות שמדובר בשחזור של קרב היסטורי כלשהו.
בריאנט תקף את הקהל, כשהוא רודף אחרי אנשים שניסו לנוס מפניו ולהסתתר.
לאחד מהם אמר: "אף אחד לא נמלט ממני".
הוא ניגש למכוניתו, נטל את הרובה השני והמשיך במסע היריות.
במגרש החניה הרג בסך הכל ארבעה אנשים ופצע שישה.
בריאנט נכנס למכוניתו ונסע אל שער היציאה מהמתחם.
בדרך נתקל באם ושתי בנותיה הקטנות (בנות שלוש ושש) שנסו מפני קול היריות וירה בשלושתן למוות מטווח קצר.
אנשים אחרים ומכוניות ראו זאת ונסו מפניו.
ליד השער חסם את דרכה של מכונית BMW שבה היו שני גברים ושתי נשים.
הוא ירה למוות בנהג ובגבר האחר שיצא לקראתו.
לאחר מכן הרג את שתי הנשים, השליך אותן מהרכב, השתלט עליו ונסע איתו משם כשהוא משאיר מאחור את מכוניתו ואת אחד משני הרובים שלו.
בריאנט הגיע למרכז מסחרי לא הרחק משם וחסם את דרכה של מכונית נוספת שבה היו אשה וגבר.
הוא הכריח את הגבר להיכנס לתא המטען של מכונית ה-BMW ולאחר מכן ירה למוות באשה.
לעובד חנות במקום היה נשק, אך לפני שהספיק לטעון אותו להשתמש בו נכנס בריאנט ל-BMW ונסע משם.
בריאנט נסע חזרה לבית ההארחה שבו החל את מסע הרצח והגיע אליו בשעה 14:00 לערך.
בדרכו חזרה מאתר הנופש לבית ההארחה ירה בריאנט לעבר מספר מכוניות שחלפו לידו.
בריאנט גרר לתוך בית ההארחה את בן הערובה שתפס, כבל אותו למעקה מדרגות והתבצר בבניין, לא לפני ששפך דלק על מכונית ה-BMW והצית אותה.