tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כעבור שנה הקימו חברי מפלגת "הפועל הצעיר" בחדרה ארגון נוסף להתיישבות המבוססת בעיקר על משק ההדר.
בשנת 1928 התאחדו שני הארגונים לארגון אחד בשם ארגון "אינטנסיבי" שמטרתו הייתה להקים התיישבות על אדמת עמק חפר המבוססת אף היא על משק ההדר
רכישת הקרקע וההתיישבות לא נראתה באופק ולכן כ-150 מחברי הארגון התחילו לחסוך סכום כסף קטן שישמש להם כסכום ראשוני לרכישת הקרקע ליד חדרה.
הם הצליחו לאסוף כ-2,000 לא"י שנמסרו לחברת "הכשרת הישוב".
הרכישה נדחתה משנה לשנה ובינתיים עלתה הצעה לרכישת פרדסי "עטה" הסמוכים לחדרה, שהיו בידי בנק אנגלו-פלשתינה-בנק לאומי לישראל כיום.
גם הצעה זו לא צלחה וכתוצאה מכך חלק מהחברים ויתרו על התיישבות חקלאית ונאחזו בחלקת קרקע במושבה עצמה.
כ-100 חברים שנשארו המשיכו לתבוע את זכותם להתיישבות חקלאית וכשנגאלה אדמת עמק חפר נענתה קק"ל לבקשה להקצות לארגון שטח אדמה להתיישבות של 50 מחברי הארגון.
הכסף שנחסך והופקד כפיקדון לרכישת הקרקע, שימש כאבן יסוד של תחילת ההתיישבות.
באביב של שנת 1933 הוקם צריף סככה ראשון על האדמה שהוקצתה לארגון.
נערכה הגרלה ולפיה כל חבר קיבל חלקת קרקע.
התוכניות להקמת היישוב החלו יחד עם קידוח הבאר הראשונה וזריעת תבואת הקיץ.
ב-14 בנובמבר 1933 הגיעו שלוש המשפחות הראשונות שהקימו צריפי דירה ארעיים בקיבוץ גבעת חיים השכן, והתחילו לעבד את אדמתן לקראת נטיעת פרדסיהם.
בינואר 1934 הונח היסוד למגדל המים ובאביב של אותה השנה ניטעו עצי ההדר הראשונים.
15 מחברי הארגון השיגו הלוואות לבניין בתיהם.
בשלהי 1935 החלו המתיישבים הראשונים להשתכן בבתיהם ולעבד את המטעים שלהם.
כעבור שנה, בשנת 1936, הגיעו עוד 12 חברים להשתקע ביישוב וכך הושלמה התיישבותם של 50 מחברי הארגון.
באותו זמן הסכימו המתיישבים להצעת ועדת שמות היישובים לקרוא ליישוב שלהם "חגלה".
המתיישבים היו מרוסיה ופולין יחד עם תושבי הארץ.
ענפי החקלאות העיקריים במושב הם תפוזים, פרחים, מכוורת ומשתלות צמחי בית.
התפתחותו המשקית של כפר חגלה הייתה איטית ורק בשנת 1939 החלה החברה החקלאית הארץ-ישראלית (פאז"א) לתת למתיישבים תשלומים ראשונים מתקציב ההתיישבות לבניית ביתם, להקמת רפת ולול ולנטיעת פרדס.
ההוצאות המרובות עלו על ההכנסות שהיו להם מעבודתם החלקית כשכירים בפרדסי חדרה ובסביבת עמק חפר.
הלוואות ההתיישבות שניתנו לחלק מהם מהמוסדות המתיישבים סייעו לפיתוחם של המשקים והמחירים הטובים של התוצרת החקלאית תרמו לאיזון המשקי שלהם כך שלא היה יותר צורך בעבודתם כשכירים.
יחידת הקרקע של המתיישבים הוגדלה ואספקת המים על ידי קידוחי בארות נוספים גדלה אף היא, וכיסתה את רוב אדמת המושב שבתחומי עמק חפר.
מספר התושבים בחגלה היה 235. שטח היישוב היה כ-2,500 דונם כאשר על 280 דונם ניטעו עצי פרי הדר.
430 דונם שימשו למספוא בהשקאה וב-270 דונם נשתלו ירקות.
מספר ראשי הבקר היה 137 ומספר העופות היה כ-11,000.
בשנת 2000 הוקמה הרחבה קהילתית ליישוב, שהביאה איתה משפחות חדשות וקידום למושב.
ברוב היישובים שהוקמו לפני קום המדינה היה מגדל המים המבנה הראשון שהוקם.
בחגלה הוקם מגדל המים בשנים 1933–1934 על ידי פועלי בניין מקיבוץ גבעת חיים השכן וחברי חגלה סייעו כפועלים.
מיקום המגדל בראש הגבעה במרכז המושב.
צורת המגדל גליל-מצולע עם 12 צלעות וכל המבנה בעל 3 קומות שמעליהם מכל מים מבטון וסולם עובר דרך פיר במרכז המכל מקומה שלישית עד לגג המכל.
מסביב לגג מעקה בטון ומסביב למגדל גרם מדרגות חיצוניות עם מעקה בטון,
למגדל המים היו מספר שימושים תחילה שימש כמכל מים להספקת מי שתייה בצינורות למגרשי המושב ולפרדסים.
בתקופת המאורעות השתמשו להעברת ידיעות בין היישובים על ידי סימון בדגלים ביום ואותות מורס על ידי פנס בחשיכה שימש המגדל כנקודת טריג שעוזרת למיפוי השטח.
הקומה הראשונה של המגדל שימשה כחדר ביטחון כשהיו יריות על היישוב ושם הסתתרו הנשים והילדים.
מאוחר יותר שימשה הקומה הראשונה כחדר כיתת לימוד עגולה, צרכנייה, ספרייה, מספרה ועוד.
הקומה השנייה בה הותקן מכשיר טלפון שימשה כמזכירות והנהלת חשבונות של המושב עד שעברו לבניין בית הספר וקומה זו הפכה למחסן נשק ולצורך זה אטמו את החלונות בבטון, הרכיבו דלת ברזל עם מנעולי ביטחון ואזעקה.
כאשר הותקנה גדר חשמלית סביב המושב הותקן בקומה זו לוח בקרה וכל לילה הוצב תורן שדיווח על מקרים בהם התגלתה פרצה בגדר.
הקומה השלישית שימשה כמעבר לעלייה לגג המגדל, תחנת נוטרים (גפירים), מחסן נשק ליגאלי בתקופת המנדט שם התייצבו חברי המושב לפני השמירה לקבלת הנשק והמעיל הצבאי (שינל).
לאחר שהנשק הועבר לקומה השנייה הוקמה בקומה זו שם מרפאת שיניים.
חד"ש-בל"ד הייתה רשימה מאוחדת למפלגות חד"ש ובל"ד שהתמודדה בבחירות לכנסת הארבע עשרה אשר התקיימו ב־29 במאי 1996, בהן קיבלה הרשימה יצוג של 5 מנדטים בכנסת.
במהלך כהונת הכנסת פרש מהסיעה המאוחדת נציג בל"ד עזמי בשארה ביחד עם האשם מחאמיד, שפרש גם הוא, בעקבות סכסוכים עם תנועת חד"ש, ובעקבות כך התפלגה הרשימה המאוחדת לרכיביה, חד"ש ובל"ד.
חד"ש-תע"ל היא רשימה משותפת למפלגות חד"ש ותע"ל.
הרשימה הוקמה לראשונה בשנת 2003 בבחירות לכנסת ה-16, ורצה שוב בבחירות לכנסת ה–21 ובבחירות לכנסת ה-25. חד"ש-תע"ל משתייכת לשמאל עד השמאל הרדיקלי בישראל, ולרוב מתנגדת לישיבה עם כל ממשלה באשר היא.
הרשימה התמודדה בבחירות לכנסת השש עשרה, וזכתה בשלושה מושבים.
בבחירות לכנסת השבע עשרה התמודדה חד"ש באופן עצמאי, ואילו תע"ל התמודדה במסגרת רשימת רע"מ-תע"ל.
בכנסת העשרים היו המפלגות חלק מסיעת הרשימה המשותפת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, התפלגה תע"ל מהסיעה, ולבסוף התאחדו חד"ש ותע"ל פעם נוספת.
בראש הרשימה הוצב יו"ר חד"ש איימן עודה, ובמקום השני יו"ר תע"ל אחמד טיבי.
ב-6 במרץ 2019 החליטה ועדת הבחירות המרכזית לכנסת העשרים ואחת לפסול את מועמד הרשימה עופר כסיף, בניגוד לעמדת היועץ המשפטי לממשלה.
בית המשפט העליון ביטל את הפסילה.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת זכתה הרשימה ב-193,442 קולות, שהם 6 מושבים בכנסת.
לבחירות הבאות חזרו 2 המפלגות לרשימה המשותפת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש התפרקה שוב הרשימה המשותפת, כאשר בל"ד החליטה להגיש רשימה נפרדת מהמפלגות האחרות החברות ברשימה המשותפת ולכן חד"ש ותע"ל הגיעו להסכם ריצה משותפת, כאשר במקום הראשון יו"ר חד"ש איימן עודה, ובמקום השני יו"ר תע"ל אחמד טיבי.
+כנסתמושביםחברי כנסתהכנסת ה–16 (2003)3חד"ש: מוחמד ברכה, עיסאם מח'ול
תע"ל: אחמד טיביהכנסת ה–21 (2019)6חד"ש: איימן עודה, עאידה תומא סלימאן, עופר כסיף, יוסף ג'בארין
תע"ל: אחמד טיבי, אוסאמה סעדיהכנסת ה-25 (2022)5חד"ש: איימן עודה, עאידה תומא סלימאן, עופר כסיף, יוסף עטאונה
תע"ל: אחמד טיבי, סמיר בן סעיד
חגית דַסברג (נולדה ב-8 במאי 1961) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ומדבבת ישראלית.
דסברג גדלה בירושלים, אביה חיים דסברג הוא פסיכיאטר שניהל בין השאר את בית חולים הרצוג.כשהייתה בת עשר עברה עם משפחתה להולנד למספר שנים, בעקבות עבודתו של אביה.
למדה בבית הספר למשחק "בית צבי".
במהלך הלימודים, בשנת 1986 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "קרובים קרובים".
לאחר סיום הלימודים שיחקה בתיאטרון באר שבע ובתיאטרון החאן.
בשנת 1992 שיחקה בסרט הקצר של בית הספר סם שפיגל "מרק עוף" לצד קרן מור ובסרט "ריקוד על החוף" מאת ובבימויו של שמואל בנית.
ב-1993 שיחקה בסרט הדרמה "גולם במעגל" של ענר פרמינגר לצד ענת וקסמן.
הסרט זכה במספר פרסים, הן בישראל והן במדינות שונות בעולם, ודסברג עצמה זכתה בפרס אופיר על משחק ראשי נשי ובפרס מבקרי הקולנוע בפסטיבל ירושלים.
בשנים 1991–1993 השתתפה ברצועת ילדים יומית לצדו של יואב צפיר בערוץ 2 הניסיוני בשם "יום יומן", שהייתה ידועה גם בשם "צ'סטר וחגית".
התוכנית גם יצאה לאור כקלטת וידאו.
בשנת 1994 שיחקה בסרטו של אמנון רובינשטיין "אחרי החגים" לצד צחי נוי.
לאחר מכן שיחקה תפקידים משניים בסרטי הטלוויזיה "ארץ חדשה", "הגרעין הקשה" ו"רוקדים על החוף" ובתפקידים אורחים בסדרות טלוויזיה שונות.
בשנת 2001 הופיעה במחזהו של מתי גולן, "אטום", שהועלה בתיאטרון הקאמרי.
באותה השנה גם גילמה את דמותה של מיכל קציר בסדרת הטלוויזיה "ד.נ.
גליל מערבי" ששודרה בערוץ 2. בשנת 2003 השתתפה בטלנובלה "משחק החיים" בהוט 3 לצד גיא אריאלי, דן תורן ויעל שרוני ושחקה בתפקידי אורח בסדרות "דקות של תהילה", "פיק אפ", "אהבה מעבר לפינה", "ראש גדול","רמזור", ו"החברים של נאור".
שיחקה בתפקיד הראשי בסרטו של ענר פרמינגר "החיים בינתיים" משנת 2012.
דסברג הופיעה בהצגות רבות בתיאטרון.
בפסטיבל עכו שיחקה ב"היה כבר עדיף להישאר בחיים" (1988), וכן ב"בן חור והרבנית" (1996) עליו זכתה בפרס שחקנית השנה.
כמו כן ב"הוא הלך בשדות" של ת.
בית לסין ובתיאטרון תמונע ה"אשה שאחרי", בתיאטרון הספרייה ב"סוסים בכביש גהה", והנפקה העכשווית (2022-23) "מועדון בית הקברות".
היא השתתפה בדיבוב סרטי הנפשה לקולנוע - "גיבור על נמלים", "רובוטס" ו"בולט" וסרטי דיסני פיקסאר רבים, כמו גם גיבובי סדרות טב.
מדובבת בשידור חי בסינמטק סרטי ילדים.
כמו כן עוסקת רבות בסימולציות בנושאים שונים: רפואיים, סיעודיים חינוכיים, מישפטים וכו'.
מאז 2017 עוסקת כדולה לאחר לידה.
דסברג נשואה לשחקן דוד שמול ואם לשלושה.
שנה סרט תפקיד1986 קרובים קרובים סמדר1993 יום יומן חגית גולם במעגל מיקי סתיו1994 ארץ חדשה גברת וינברג אחרי החגים ריבה1995 סיטון סמדר1997 איץ ומיץ כרמלה1999 שמש אודליה2000 הסודות של כנרת אודליה2001 טירונות עוזרת סוציאליתד.נ.
גליל מערבימיכל קצירדקות של תהילהאמא של מיקה2003 משחק החיים מישל שר\מיכל שחורי שבתות וחגים שמרית2005 פיק אפ רות ארד אהבה מעבר לפינה מאיה קפלן2006 ראש גדול רחל2012החיים בינתייםרותי רוזן2014רמזורורדה2016בנות הזהבבתיה משולם2017מוצא אל היםפיגומיםהחברים של נאוראמא של דדי2018 העדותרינה2019הנערים אורנה יצחקיפאנץ'ורדה2020 פלמ"ח גברת דסברג2022ריקוד האשגברת ויינשטייןחידת משולםשושי זייד
חַגִּית מֶסֶר-יָרוֹן (נולדה ב-13 במאי 1953) היא פרופסור אמריטה בבית הספר להנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב ויו"ר ארגון "בשער - קהיליה אקדמית למען החברה בישראל".
כיהנה כסגנית יו"ר המועצה להשכלה גבוהה (מאוקטובר 2013 ועד פברואר 2016).
בתפקידים קודמים, כיהנה בתפקיד נשיאת האוניברסיטה הפתוחה, סגנית הנשיא למחקר ופיתוח באוניברסיטת תל אביב, והמדענית הראשית של משרד המדע והטכנולוגיה.
מסר-ירון היא האישה הראשונה בישראל שמונתה לפרופסור מן המניין להנדסת חשמל.
מסר-ירון גדלה ברמת השרון, בתם של טובה שהייתה מורה לביולוגיה ועודד מסר, מנכ"ל משרד העבודה והמפקח על הבנקים בבנק ישראל.
רכשה את תאריה האקדמאים (תואר ראשון, שני ושלישי בהנדסת חשמל ואלקטרוניקה) באוניברסיטת תל אביב.
מנחה הדוקטורט שלה היה פרופ' .
ב-1986, לאחר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ייל בהנחיית פרופ' פיטר שולטהייס, היא הצטרפה כחברת סגל לאוניברסיטת תל אביב.
בנובמבר 2005 נבחרה לכהן כסגנית הנשיא למחקר ופיתוח, תפקיד אותו מילאה במשך כ-3 שנים.
טרם מינויה לסגנית הנשיא למו"פ, כיהנה במגוון תפקידים באוניברסיטת תל אביב, לרבות יו"ר ועדת הקבלה של הפקולטה להנדסה, ראש המגמה להנדסת חשמל וראש בית הספר ללימודי הסביבה ע"ש פורטר.
אחיינו של בעלה הוא הזמר יהוא ירון.
תחום המחקר העיקרי של פרופ' מסר-ירון הוא עיבוד אותות סטטיסטי, עם יישומים לאיכון וגילוי קורנים בשימוש במערך של קולטים, ולמערכות תקשורת.
פרופ' מסר-ירון שימשה כעורכת בעיתונים בינלאומיים בתחום מחקרה, פרסמה עשרות מאמרים בעיתונים ולמעלה ממאה בכנסים רלוונטיים, הוזמנה להתארח במוסדות מחקר מובילים בעולם והנחתה עשרות סטודנטים למסטר ולדוקטורט בעיבוד אותות.
בשנת 2007 פרסמה ב-Science מאמר פורץ דרך המציע שימוש במדידות המתבצעות ברשתות תקשורת אלחוטית לניטור הסביבה, שעורר עניין רב בכל העולם.
קודם לכן, בשנת 1997 נבחרה למרצה המצטיינת של הפקולטה להנדסה ובשנת 2000 הוענקה לה דרגת fellow מטעם איגוד מהנדסי החשמל והאלקטרוניקה העולמי, IEEE, על תרומתה למחקר בתחום התמחותה.
היא הוזמנה כדוברת מרכזית בשורה של כנסים בינלאומיים בתחומי מחקרה.
בנוסף לפעילותה הפורמלית באקדמיה, היא מתעניינת ועוסקת במדיניות מדע והשכלה גבוהה, בקידום נשים במדע וטכנולוגיה, ובסוגיות אתיות של מדע, מחקר ופיתוח.
בנושאים אלו הרצתה, כתבה ופרסמה במגוון מסגרות, לרבות קורס ששודר ב-2006 באוניברסיטה המשודרת של גלי צה"ל שנקרא "הקפיטליזם של הידע".
במקביל לפעילותה האקדמית במחקר, בהוראה ובהנחיית תלמידים לתארים מתקדמים, עסקה פרופ' מסר-ירון בייעוץ לתעשייה בישראל בנושאים של עיבוד אותות.
עם תלמידיה לדוקטורט במרוצת השנים, נמנים הפרופסורים ג'וזף טבריקיאן (אמריטוס) מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, איציק ברגל ויאיר נועם מאוניברסיטת בר-אילן וכן חברי הסגל הבכיר ד"ר יונתן אוסטרומצקי מאוניברסיטת תל אביב וד"ר נעם דוד מהמכון להנדסת מערכות חקלאיות וביולוגיות (מכון וולקני).
בין השנים 1996–1999 כיהנה כחברה ברשות לשירותים ציבוריים – חשמל, ובתקופה שבין 2000 ל-2003 הייתה המדענית הראשית וראש מנהל המדע במשרד המדע, התרבות והספורט.
כיהנה במגוון מועצות, ועדות ופורומים בארץ ובעולם, ביניהם: יו"ר המועצה הלאומית לקידום נשים במדע וטכנולוגיה, אותה יזמה והקימה; ועדת המדע של אונסק"ו בישראל (יו"ר), מועצת המנהלים של קרן המדע ארצות הברית ישראל BSF (יו"ר); וכן בוועדות שונות של הקהילה האירופית, לרבות בוועדת ההיגוי של הקישור הישראלי לתוכנית המסגרת האירופית.
כיום היא חברה בהנהלת ה-EPWS – האיגוד האירופי לנשים מדעניות, והיא נציגת ישראל לוועדת האתיקה של אונסק"ו (COMEST).
כיהנה כנשיאה השביעית של האוניברסיטה הפתוחה בין 1 באוקטובר 2008 עד 3 בספטמבר 2013, במקומה מונה פרופסור יעקב מצר.
באוקטובר 2013 מונתה לסגנית יו"ר המועצה להשכלה גבוהה בידי שר החינוך שי פירון, שמתוקף משרתו הוא גם יו"ר המועצה להשכלה גבוהה.
בנובמבר 2015 פנה אליה מחליפו נפתלי בנט בבקשה שתסיים את תפקידה.
היא המשיכה בתפקידה עד למינוי מחליפתה ד"ר רבקה ודמני-שאומן.
החלפתה לוותה בקולות מחאה מצד חמישה חברים נוספים במל"ג שהתפטרו עימה בפברואר 2016, בדרישה להחלפת המועצה כולה.
ב-2016 נמנתה עם מייסדות חברת ClimaCell.
מאז 2007 פרופ' מסר-ירון היא חברה בוועד המנהל של המרכז לטכנולוגיה חינוכית ומאז 2017 מכהנת כיו"ר עמותת "בשער" - עמותה של חברי סגל אקדמי באוניברסיטאות ובמוסדות להשכלה גבוהה בישראל, לקידום ערכים ליברליים ואוניברסליים וערכי מורשת ישראל ברוח מגילת העצמאות.
בעשור השלישי של המאה ה-21, היא מכהנת כחברה בוועדה המכוונת של תהליכי ביקורת העמיתים ובוועדה למדיניות ציבורית גלובלית ב-IEEE, כחברת הוועד המנהל במכון לחקר ימים ואגמים וכחברה במועצת המנהלים של רמות ליד אוניברסיטת תל אביב וקרן TAU Ventures.
פרס הצטיינות בהוראה בפקולטה להנדסה ע"ש איבי ואלדר פליישמן (1997)
חברה בוועדות טכניות של IEEE בתחום עיבוד האותות (1994–2010)
עורכת משנה בכתב העת IEEE בתחום מעברי עיבוד אותות (1994–1996)
עורכת משנה בכתב העת IEEE בתחום עיבוד האותות (1996–1999)
עמיתת IEEE על תרומותיה בתחום עיבוד אותות סטטיסטיים, הערכת עיכובים בזמן ועיבוד באמצעות מערכי קולטים (2001)
חברה במערכת כתב העת IEEE לנושאים נבחרים בתחום עיבוד האותות (2006–2010)
חברה במערכת כתב העת IEEE למעברי עיבוד אותות (2009–2012)
יו"ר משותפת של סדנאות IEEE בתחומי מערכי קולטים וסטטיסטיקה מסדרים גבוהים (1999, 2010)
ה-reviewer הטובה ביותר של IEEE בתחום מדעי כדור הארץ וחישה מרחוק (2009)
מדליית WIPO, הארגון העולמי לקניין רוחני (2009)
פאנליסטית בוועדת האו"ם למעמד האישה, המושב ה-55 (2011)
פרס IEEE למאמר הטוב ביותר בעיבוד אותות (2011)
עמיתת כבוד של האוניברסיטה הפתוחה (2016)
מחזיקת הקתדרה ע"ש קרנצברג לעיבוד אותות (2016)
עמיתת PIFI ופרס חוקרת אורחת מטעם האקדמיה הסינית למדעים (2018)
עמיתת IEEE לכל החיים (2019)
המאמר הטוב ביותר של ICASSP - פיינליסטית (2020)
פרס IEEE ע"ש קלמנטינה סדווה (2020)
מדליית IEEE לטכנולוגיות סביבה ובטיחות (2024)
חגית רוטנברג, המוכרת בשם העט חגית בת-עדה (נולדה ב- 1943) היא מתרגמת ישראלית.
בוגרת האוניברסיטה העברית בחוגים שפה וספרות צרפתית, ספרות עברית ופילוסופיה כללית.
לימדה לשון וספרות עברית בבתי ספר על-יסודיים בירושלים ובמונטריאול שבקנדה.
כן לימדה צרפתית בקולג'ים באדלייד שבדרום אוסטרליה.
חגית בת-עדה עבדה שנים רבות בעיתון "כל העיר" כעורכת לשונית.
בשנת 2004 קיבלה את עיטור הכבוד האקדמי "אבירת מסדר התמר" מטעם ראש ממשלת צרפת, על תרומתה להפצת התרבות והספרות הצרפתית.
חגית בת-עדה התמחתה בתרגום ספרות צרפתית בת-זמננו.
ב-25 השנים האחרונות תרגמה יותר מ-70 ספרים.
בסיוע המכון הצרפתי בתל אביב היא מקיימת קשר רציף עם סופרים ועם הוצאות ספרים בפריז, ומקפידה להתעדכן שם בחידושי השפה והספרות.
חגית בת-עדה היא כלת פרס שרת התרבות ליצירה בתרגום לשנת 2011. מנימוקי השופטים:
"כל איש בלילה שלו" / ז'וליין גרין, הוצאת זמורה-ביתן, 1990
"אמנות הרומן" / מילן קונדרה, זמורה-ביתן, 1992
"צוואות נבגדות" / מילן קונדרה, זמורה-ביתן, 1994
גברת פרויד" / פראנסואז קסנאקיס, זמורה-ביתן, 1994
"ההנאה שבאטיות" / מילן קונדרה, זמורה-ביתן, 1995
"מבטו של ונסן" / אן פיליפ, הוצאת מודן, 1997
"כיתת השלג" / עמנואל קארר, הוצאת ספריית פועלים, 1997
"זהות" / מילן קונדרה, זמורה-ביתן, 1997
"כמו רומאן" / דניאל פנאק, הוצאת שוקן, 1997
"מה קרה לדורה ברודר" / פטריק מודיאנו, זמורה-ביתן, 1997
"צוואה צרפתית" / אנדריי מאקין, הוצאת ידיעות אחרונות, 1998
"דג זהב" / ז'אן-מארי גוסטאב לה קלזיו, ספריית-פועלים, 1999
"אום, הרומן של אום כולתום" / סלים נסיב, הוצאת אסיה, 1999
"קול קורא במדבר" / דומיניק סיגו, שוקן, 1999
"המסע של תיאו" / קתרין קלמון, הוצאת זמורה-ביתן, 2000
"על פצצות ומפלצות" / דניאל פנק, שוקן, 2000
"חטאה של אולגה" / אנדריי מאקין, שוקן, 2001
"פונדק האביונים" / טאהר בן ג'לון, הוצאת כנרת, 2001
"נכדו של הסרדין" / אילן דוראן-כהן, הוצאת כתר, 2001
"עבר בדוי" / ארנולד לזר, הוצאת כרמל, 2001
"באלזאק והתופרת הסינית הקטנה" / דאי סיג'י, כנרת, 2001
"הייתי רוצה שמישהו יחכה לי ..." / אנה גאבאלדה, כנרת, 2001
"בורות" / מילן קונדרה, זמורה-ביתן, 2001
"גרגרנות" / מוריאל בארברי, זמורה-ביתן, 2002
"מנגינת חיים" / אנדריי מאקין, כתר, 2002
"מותק הקטנה" / פטריק מודיאנו, זמורה-ביתן, 2002
"שנאת המשפחה" / קתרין קיסה, כנרת, 2003
"אני, הזונה של רמבראנדט" / סילבי מאטון, כנרת, 2003
"שובו של הנסיך הקטן" / זאן-פייר דויד, ידיעות-אחרונות, 2004
"גם ילדים קטנים נולדים מכוכבים" / עמנואל ב.
"השימוש במילים" / נטלי סארוט, הוצאת רסלינג, 2004
"נס הדולפין" / פסקאל נעה ברקוביץ', הוצאת מטר, 2005
"הילד של נוח" / אריק-עמנואל שמידט, מטר, 2005
"האשה שחיכתה" / אנדריי מאקין, מטר, 2006
"להיות יחד, זה הכל" / אנה גאבאלדה, שוקן, 2006
"ליל הקליגראפים" / יסמין גאטה, שוקן, 2006
"הרומן של בולגאקוב" / ז'מה סאלם, ידיעות-אחרונות, 2007
"חומצה גופריתנית" / אמלי נותומב, אסיה, 2007
האי הגדול" / כריסטיאן סיניול, מטר, 2007
"לילות שטרסבורג" / אסיה ג'באר, שוקן, 2007
"לשרוד עם זאבים" / מישה דפונסקה, מודן, 2007
"היורש" / איסמעיל קאדארה, כתר, 2008
"כחום הדם" / אירן נמירובסקי, כתר, 2009
"עוברת אורח בדממה" / פביאן ורדייה, אסיה, 2009
"מחברות המלחמה" / מרגריט דיראס, כתר, 2010
"אדון הנשמות" / אירן נמירובסקי, כתר, 2011
"הארנב מפטגוניה" / קלוד לנצמן, כתר, 2011
"נוכחות כה ארוכה" / נתן ויינשטוק, בבל, 2014
חגית יאסו (נולדה ב-8 באוקטובר 1989) היא זמרת ישראלית, שזכתה במקום הראשון בעונה התשיעית של תוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד".
חגית יאסו נולדה בישראל להורים שעלו לישראל מאתיופיה דרך סודאן, ולה ארבעה אחים.
מגיל צעיר אהבה לשיר והייתה חברה בלהקת "צעירי שדרות" יחד עם אחיותיה, ובצבא היא שירתה בלהקת חיל החינוך והנוער.
כשהייתה בת 18 שרה עם משי חזיזה (אף היא מלהקת "צעירי שדרות" וכמו כן משתתפת בכוכב נולד) את השיר "דרך ארוכה" של גלי עטרי באירוע "מגבית קנדה" לפני ראש הממשלה אהוד אולמרט ועוד פוליטיקאים רבים.
בשנת 2011 השתתפה בתוכנית "כוכב נולד 9".
לאודישן, מספרת יאסו, היא הגיעה "על הדרך" ובכלל לא תכננה זאת, ושרה שם את השיר "עומד בשער" של עמיר בניון ובשלבים המתקדמים שרה אותו שוב.
במהלך התוכנית יאסו שרה בכמה שפות, בהן מרוקאית, אנגלית ואמהרית.
כבר מתחילת התוכנית בלטה יאסו ועל ביצועים אלה ואחרים זכתה פעמים רבות ב"ביצוע המצטיין" בתוכנית.
יאסו הגיעה לגמר שהתקיים בחיפה יחד עם דוד לביא ולירון רמתי.
השיר הראשון ששרה בגמר הוא "מישהו הולך תמיד איתי" של עפרה חזה והשני הוא "מדברים בשקט" של עידן רייכל.
יאסו זכתה במקום הראשון בתוכנית עם כ-60% מהקולות ובעקבות זכייה זו היא קיבלה, בין היתר, מלגת מחיה בסך 240 אלף ש"ח והפקת אלבום בכורה על ידי הזמר עברי לידר.
לאחר זכייתה הוזמנו יאסו והוריה אל משכן הנשיא, שם שוחח הנשיא שמעון פרס עם הוריה על עלייתם לישראל מאתיופיה ועל כוכב נולד.
גם יו"ר האופוזיציה, ציפי לבני, הזמינה את חגית ללשכתה.
במהלך התוכנית שרה חגית את השיר "מהיום שהלכת" במרוקאית, שבמקור מבצע אותו שמעון בוסקילה.
כחודש לאחר זכייתה, לוהקה חגית לשיר את השיר הנ"ל כשיר הנושא במסגרת סרט ישראלי בשם "אחותי היפה" של הבמאי מרקו כרמל.
באוקטובר 2011 הפיקה "קשת", זכיינית ערוץ 2, שיר לרגל חזרתו של גלעד שליט - "עומד בשער", מתוך כוכב נולד 9; יאסו ביצעה את השיר, והוא הפך לקליפ לו צורפו תמונות של שליט.
הקליפ שודר בשבוע חזרתו של שליט לישראל.
ב-30 ביולי הוציאה יאסו סינגל ראשון, בשם "כל דבר מזכיר".
אביה של יאסו משתתף בשיר.
באפריל 2013 השתתפה יאסו בפרויקט של גלי צה"ל "עוד מעט נהפוך לשיר" - פרויקט ההנצחה המסורתי לחללי מערכות ישראל.
באותו השנה הפרויקט הופק בסימן 40 שנה למלחמת יום כיפור וכולו מוקדש לשירים שהותירו אחריהם הלוחמים שנפלו בקרבות 1973. בפרויקט מבצעת יאסו את השיר "עינייך" אותו כתב נחמיה פרידקס אשר שירת כחובש בחטיבת גולני.
נחמיה השתתף בקרב השני על החרמון במסגרת המלחמה, ובעת שהתעקש לטפל באופן ראוי בפצוע, נפגע מפגיעת צלף סורי ונהרג במקום.
יאסו הייתה חברתו של אליעד נחום ששירת יחד עמה בלהקה צבאית.
החל משנת 2017 החלה בתהליך של חזרה בתשובה, ומגדירה את עצמה כיום שומרת תורה ומצוות.
סיימה ב-2022 לימודי תואר ראשון במוזיקה ב.
בבוקר מתקפת הפתע ב-7 באוקטובר 2023, יצאה לריצה בנפרד מקבוצת הריצה הקבועה שלה, שם נתקלה בחוליית מחבלים שלא הבחינה בה, ובכך ניצלה מרצח.
חגית סיון (נולדה ב-1949) היא היסטוריונית ישראלית-אמריקאית, חוקרת העולם העתיק ופרופסור באוניברסיטת קנזס.
סיימה תואר ראשון בהצטיינות יתרה באוניברסיטת תל אביב (1976), תואר שני מאוניברסיטת ייל (1978) ודוקטורט מאוניברסיטת קולומביה (1983).
בין השנים 1983 ל-1993 לימדה באוניברסיטת ויטווטרסראנד שבדרום אפריקה.
בשנת 1993 החלה ללמד באוניברסיטת קנזס.
מחקרה עוסק בהיסטוריה רומית, תחילת ימי הביניים ותחילת הנצרות, יהדות בעת העתיקה וחקר הנשים בעולם העתיק.
חגית הלפרין (נולדה ב-11 ביוני 1945), היא עמיתת מחקר באוניברסיטת תל אביב, חוקרת ספרות ישראלית.
מנהלת ארכיוני הסופרים של מרכז קיפ לחקר הספרות והתרבות העברית באוניברסיטת תל אביב (בדימוס) ופרופסור לספרות עברית במכללת סמינר הקיבוצים.
חגית הלפרין נולדה ב-1945, בת לסופר והמסאי ישראל כהן ואחותה הצעירה של חוקרת הספרות נורית גוברין.
עבודת הדוקטור שלה נכתבה על המשורר אלכסנדר פן, וכותרתה: 'יסודות סטטיים ודינמיים ביצירת אלכסנדר פן וגלגוליהם' (אוניברסיטת תל אביב, 1987).
בין תפקידיה: חברה בוועדת פרופסורים מטעם משרד החינוך למתן דרגת מרצה בכיר א' במכללות (2002–2012), חברת הנהלת מרכז קיפ – לחקר הספרות והתרבות העברית, אוניברסיטת תל אביב (משנת 2005), חברת מועצת המערכת של כתב העת 'מאזנים' (2006–2011).
שלכת כוכבים, חייו ויצירתו של אלכסנדר פן עד 1940, הוצאת פפירוס, 1989.
מעגבנייה עד סמפוניה, השירה הלא-קאנונית של אברהם שלונסקי, הוצאת ספרית פועלים ומכון כץ, אוניברסיטת תל אביב, 1997.
צבע החיים, חייו ויצירתו של אלכסנדר פן, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2007.
המאסטרו – חייו ויצירתו של אברהם שלונסקי, הוצאת ספרית פועלים - הקיבוץ המאוחד ומרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2011. זכה בפרס ס' יזהר לספרי מחקר (2012).
הבריחה מן הארמון המכושף, שלונסקי וסופרי דור תש"ח, הוצאת צבעונים ומרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2021.
שלונסקי בארץ עוץ לי גוץ לי, הוצאת רסלינג, 2023.
מצוותא עד מִלוא, פריחתם ושקיעתם של מועדוני התרבות, 1946 - 1981, הוצאת רסלינג, 2025.
צבי פרייגרזון, חבלי שם, סיפורים, הוצאת עם עובד ומכון כץ, אוניברסיטת תל אביב, 1981.
צבי פרייגרזון, הסיפור שלא נגמר, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומכון כץ, 1991.
אלכסנדר פן, השירים, מהדורה אקדמית של כל שירי אלכסנדר פן מסודרים בסדר כרונולוגי (עם עוזי שביט), הוצאת הקיבוץ המאוחד ומרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2005.
אמיר גלבע, הנה ימים באים, שירים, 1946-1942 (עורך משנה: אילן ברקוביץ'), הוצאת הקיבוץ המאוחד ומרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2007.
אברהם שלונסקי, מסות ומאמרים – העשור הראשון (1932-1922) (עם גליה שגיב ובהשתתפות רחל ורדיגר-סטפק), הוצאת ספרית פועלים ומרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2011.
צבי פרייגרזון, מַחֲסֶגֶר: יומן זיכרונות מהמאסר בברית-המועצות (עם רחל סטפק), הוצאת ספרית פועלים הקיבוץ המאוחד ומרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2012.
אלכסנדר פן, הטור האדום, שירי העת והעיתון (מחקר ועריכה חגית הלפרין), הוצאת הקיבוץ המאוחד ומרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2018 .
זכה בפרס הוצאת ספרי מופת מטעם משרד התרבות (2018).
צבי פרייגרזון, מסעות בנימין הרביעי, סיפורים, מחקר ועריכה: חגית הלפרין, דביר הקשרים, כנרת, זמורה, דביר, 2020
אברהם שלונסקי, לא תרצח, ילקוט קטן של שירים נגד המלחמה, מבוא: חגית הלפרין, הוצאת בלימה, 2022.
חגית גרוסמן (נולדה ב-26 בספטמבר 1976) היא משוררת וסופרת ישראלית.
חגית גרוסמן נולדה בראשון לציון.
למדה תיאטרון בבית צבי, צילום סטילס בקאמרה אובסקורה וציור במדרשה לאמנות.
בוגרת תואר ראשון בספרות עברית וכללית מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בספרות עברית מאוניברסיטת בן-גוריון.
פרסמה רומנים, ספרי שירה וספר סיפורים קצרים.
גרוסמן קראה שירים ברחבי העולם והוזמנה לבמות רבות.
נשואה ליהונתן דיין, חוקר ספרות ומתרגם, להם שתי בנות, והם מתגוררים בתל אביב.
תשעה שירים לשמואל שירים (תל אביב: תעשיות פלונית, תשס"ז 2007) - ספר פרידה מאביה.
לווייתני האפר, שירים (תל אביב: קשב לשירה, תש"ע 2010)
רעד העיר שירים (תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 2013).
שיר מתוכו "על החברות", פורסם בניו יורקר.
ספר הגוף, שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017
האוהבים, שירים, הוצאת תרס"ט, תל אביב, 2023
מקור הרעב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2024
היכן שאינם רומן (תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות : ספרי חמד, 2012)
לילה ולואיס רומן, אור יהודה: כנרת זמורה-ביתן, 2014 - הרומן "לילה ולואיס" בין חמשת המועמדים הסופיים לפרס ספיר.
רוחות פרצים, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2018
לבד בחדר בבית מלון, הוצאת נוודים, 2026
להחיות דברים דוממים, סיפורים קצרים, חיפה, הוצאת פרדס, 2017
חגית גלזר (נולדה ב-1969) היא צ'לנית ישראלית.
חגית גלזר החלה לנגן בצ'לו בגיל 8, וקיבלה את המלגה הראשונה שלה מקרן התרבות אמריקה ישראל בגיל 10. היא זכתה בה שש עשרה שנה ברציפות.
גלזר זכתה בפרס ראשון בתחרות קלרמונט בתל אביב כמה שנים בזו אחר זו ובפרס ראשון בתחרות הצ'לו יואכים סטוצ'בסקי בשנת 1993. בשנת 1994 קיבלה את מענק נוֹרי מטעם קרן התרבות אמריקה ישראל.
ניגנה כצ'לנית ראשונה בפסטיבל המוזיקה Fontainebleau ב-2001 וזכתה ב-Best Performer Award הנחשק.
בעודה שם, התגלתה על ידי המנצח והפסנתרן, פיליפ אנטרמון, הופיעה איתו וניגנה כסולנית תחת שרביטו.
גלזר התחילה את הקריירה שלה בגיל 14, בנגינת וריאציות רוקוקו של צ'ייקובסקי עם הסינפונייטה הישראלית באר שבע.
גלזר הוזמנה על ידי הכנר אייזק שטרן להופיע בקונצרט הגאלה ליום הולדתו ה-65 בקרנגי הול.
גלזר הופיעה כסולנית עם תזמורות שונות כגון: התזמורת הסימפונית ירושלים, גלזר הופיעה פעמים רבות עם תזמורת ג'ופיטר בניורק, תזמורת האקדמיה למוסיקה על שם בוכמן מהטה, תזמורת האקדמיה למוסיקה של פרנקפורט בגרמניה ותזמורת פונטנבלו בצרפת.
היא ניגנה עם אמנים כמו פנחס צוקרמן, מארק נייקרוג, שלמה מינץ, לוקס פוס, מרים פריד וסימור ליפקין, והשתתפה בפסטיבלים רבים בארץ ובעולם, ביניהם פסטיבל הבארוק הישראלי, פסטיבל Indian River בקנדה, Summer Trios ב-Up State NY (כמורה ונגנית), פרויקט אייזק שטרן למוזיקאים צעירים בישראל (במרכז למוזיקה ירושלים), ופסטיבל Rolandseck בגרמניה.
היא הופיעה בניו יורק, בוסטון, לוס אנג'לס, וושינגטון (ב-Kennedy Center) ועל במות גדולות ברחבי העולם, כמו ה-Alte Oper בפרנקפורט, St.
Martin in the Fields וה-Royal Festival Hall בלונדון ובערים שונות בשווייץ, בגרמניה, בסקוטלנד, בצרפת ובקנדה.
גלזר החלה את לימודיה עם הצ'לן הישראלי טומי האס, שמואל מגן בירושלים והמשיכה עם הצ'לן עוזי ויזל בתל אביב.
בגיל 16 נסעה לבולטימור ולמדה אצל יהודה חנני ב-Peabody Institute.
חזרה לארץ ושירתה בצבא מוזיקאית מצטיינת.
לאחר מכן נסעה להשתלם אצל ברנרד גרינהאוס ב-New England Conservatory בבוסטון ואז חזרה שוב ללמוד באקדמיה למוסיקה בתל אביב.
לאחר קבלת התואר הראשון, היא עברה לניו יורק כדי להמשיך את לימודיה בבית ספר ג'וליארד, ועשתה תואר שני ו-Professional Studies Diploma.
היא המשיכה את לימודיה עם זארה נלסובה והארווי שפירו עד תום התואר השני.
בהמשך גם למדה אצל איירין שארפ (שהייתה אז גם אסיסטנטית של יו-יו מה).
היא נקראה באופן קבוע על מנת לנגן כצ'לנית ראשונה בתזמורות רבות, כגון התזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי, התזמורת הקאמרית של האופרה של NYU, Manhattan Virtuosi Chamber Orchestra, New Jerusalem Chamber Orchestra ועוד רבות אחרות.
בעת שהותה בארצות הברית חגית הוזמנה לעיתים קרובות לנגן ולהקליט בישראל, כמו גם לסיורים באירופה.
הקימה את ה-Incarnation Center Chamber Music Festival באייבוריטאון, קונטיקט, ושמשה כמנהלתו והמדריכה הראשית.
ניגנה כצ'לנית ראשונה וסולנית במשך חמש שנים בתזמורת הקאמרית Jupiter Symphony בניו יורק בניצוחו של מר ג'נס נייגארד וגם כצ'לנית ראשונה בתזמורת ה-Lyric Theater בהובוקן, ניו ג'רזי.
מוזמנת בקביעות לתת כיתות אמן וקונצרטים ב-Prince Edward's Island בקנדה.
לפני שנים מספר הוציאה תקליטור בו ניגנה מוזיקה מאת המלחין העכשווי סטיבן פרילו (Centaur Records).
הייתה חברת סגל הוראה ב-Mannes College of Music בניו יורק והוזמנה להיות מורה ב-Juilliard Pre-College לצ'לו ולמוזיקה קאמרית.
בהוראתה ובהדרכתה, צ'לנים צעירים התקבלו לאוניברסיטאות ידועות כגון ג'וליארד, מאנס ורבות אחרות.
הופיעה במחזות זמר על במות ברודוויי בניו יורק, ובישראל בתיאטרון הלאומי הבימה.
לאחר 13 שנים בניו-יורק, חזרה לחיות בארץ, והיא ממשיכה כסולנית וכנגנית קאמרית בקונצרטים ובפסטיבלים שונים ברחבי הארץ (כגון פסטיבל גרגייב באילת, פסטיבל כפר בלום, כנס הצ'לנים במזרע, פסטיבל חג המוזיקה הישראלית בתיאטרון ירושלים ועוד).
מנגנת לעיתים קרובות בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
היא מוזמנת בקביעות לשפוט בתחרויות מוזיקה חשובות כגון מוזיקאי מצטיין עבור צה"ל, תחרויות האביב, תחרות קרן התרבות אמריקה ישראל וכיום גם בבחינות באקדמיה למוסיקה על שם רובין בתל אביב שם היא מלמדת צ'לו לסירוגין ולימדה מוזיקה קאמרית.
הופיעה גם עם אומני מוזיקה קלה ישראלים רבים, ביניהם ארכדי דוכין, אחינועם ניני, זאב נחמה, דני בסן ודנה ברגר.
כמו כן גלזר הופיעה בניו יורק עם הזמרת הידועה Mariah Carey.
מאז חזרתה לישראל ממשיכה חגית להופיע כסולנית וכמוזיקאית קאמרית, לשתף פעולה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, וללמד לסירוגין באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב, חגית כיום גם מלמדת באקדמיה למוסיקה בקריית אונו והינה סטודנטית לניצוח שנה ג' באקדמיה למוסיקה על שם בוכמן מהטה.
לפני כשנה נבחרה גלזר לנהל מוזיקלית ולנצח על מקהלת החלילים הישראלית.
חגית שחל (נולדה ב-15 בדצמבר 1950) היא ציירת ואמנית הדפס ישראלית.
אביה, משה שחל, עלה לארץ-ישראל מפולין לבדו כנער פעיל בבית"ר לפני מלחמת העולם השנייה.
אמה, מינה שחל, עלתה לארץ מפולין כילדה קטנה.
אביה של חגית שחל היה עורך דין במקצועו, ואמה הייתה מורה במקצועה.
חגית שחל נולדה בתל אביב וגדלה בתל אביב וברמת חן, רמת גן.
בנערותה ובשנות העשרים לחייה למדה והרבתה לעסוק ולהופיע כמוזיקאית ג'אז.
בשלב מסוים בחרה להתמקד בתחום האמנות החזותית.
בשנים 1969–1972 למדה אמנות באקדמיה החופשית בהאג שבהולנד.
היא שבה לישראל בשנת 1972 ומאז מתגוררת ועובדת בתל אביב.למדה ליתוגרפיה והדפס רשת אצל האמנית אלימה בשנים 1977–1978. עברה שתי השתלמויות תחריט בסדנת Crown Point Press, בסן פרנסיסקו בשנים 2010 ו-2012.
בשנים 1989–1991 עבדה כמאיירת עבור רשת הטלוויזיה ABC News, היא איירה משפטים שעניינו את התקשורת הזרה בישראל.
בשנים 1991–1996 עבדה כמאיירת בבתי משפט עבור ערוץ 2 בטלוויזיה הישראלית.
במסגרות אלה הנציחה את משפט דמיאניוק ואת משפטו של יגאל עמיר.
בשנת 1992–2000 עבדה כמאיירת עבור העיתון ידיעות אחרונות, במסגרת זו איירה את עמודי השער של המוסף לשבת.
האדם הראשון שציירה במוסף לשבת היה דן בן אמוץ, היא ציירה את המחזאי חנוך לוין.
היא ציירה דיוקנאות של פוליטיקאים ישראלים כמו אריה דרעי, אהוד ברק, דוד לוי, בנימין נתניהו, אביגדור ליברמן, חיים רמון לצד דמויותיהם של פוליטיקאים מהזירה העולמית כמו ביל קלינטון, נאסראללה, מילושוביץ', המלך חוסיין ועוד.
החל משנת 1975 היא מלמדת ציור ורישום במסגרות שונות.
לימדה בבית הספר לאמנות קלישר בתל אביב, בבית-ספר מימד לאמנות חזותית בתל אביב, באגודת הציירים והפסלים בתל אביב, בסדנת ארסופ ברשפון, ובסטודיו שלה בתל אביב.
הייתה בין מקימי ארגון אימפקט, עמותת הארגון המקצועי של האמנים הפלסטיים בישראל, שהוקם בשנת 2000, והייתה בו חברת ועד עד שנת 2008.
בשנת 2015 הצטרפה לעמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל שיסדה ד"ר רות מרקוס, ונבחרה לחברה בוועד המנהל.
חגית שחל נשואה ואם לבן.
לאחר סיום לימודיה ושובה לארץ, עבודותיה של חגית שחל היו מופשטות ומושגיות.
מאוחר יותר, החלה לצייר דימויי חפצים ואנשים השאולים מתוך עולמה וסביבת המחיה המיידית שלה כשהם מופקעים מסביבתם הטבעית ונשלפים מהאנונימיות שלהם.
במקביל ולאורך כל תקופת עבודתה, היא עוסקת בציור דיוקנאות.
כאמנים רבים אחרים, חוזרת גם חגית שחל אל הדיוקן העצמי שוב ושוב במהלך תקופות היצירה השונות, במין מסע מורכב של עיסוק במהות, זהות, הלכי-רוח ומצבי נפש.
התכנים שעובדו נשמרים והם יחזרו ויופיעו לאחר מכן בציוריה השונים.
בשנים האחרונות, לאחר שהחלה לעסוק באמצעי רישום שונים ובטכניקות שונות של תחריט והדפס, גילתה כי טכניקות אלו מרתקות אותה, או כדבריה - "שואבות" אותה, ולכן בתערוכות האחרונות היא מציגה בעיקר עבודות על נייר.
שחל היא אמנית הדפס מעולה ורשמת רגישה ומיומנת ומתמקדת בעיקר בדמות הנשית על היבטיה השונים.
הדבר ניכר בתערוכותיה האחרונות: "נדוניה", גלריה שטרן, 2010;
"מבעד ליופי", בית האמנים תל אביב, 2010; "Double
אמן במקום לאמנות, תל אביב, 2015. הדמויות הנשיות ששחל מציירת או רושמת מהוות מעין
דיוקן פסיכולוגי שלה, גם אם אינן מתארות באופן מימטי של פניה.
האישה הפתיינית מופיעה למשל בסדרת חיתוכי לינוליאום Double
Trouble, שבה הציגה נשים בתנוחות שונות שכולן
מבוססות על תנוחות "נשיות" פתייניות כאשר רוב הדימויים מזכירים קטלוגים
של אביזרי מין או צילומים פורנוגרפיים, בהם הנשים לבושות בפרטי לבוש מיני ופתייני, כדוגמת נעלי עקב - סטילטו, מגפי עור, מחוכים, גרבי רשת וחלקי לבוש המזכירים אביזרי מין סאדו-מאזו.
דמות האישה הפתיינית, בתערוכה "גרייס קלי מרחוב אוליפנט" עסקה שחל בדמויות ובדימויים
הקשורים לילדותה: "המורה אביגיל"; "להיות הבת של...";
ההדפסים עשויים בטכניקות של תחריט יבש, מונוטייפ, מונופרינט, אקווטינטת סבון ותצריבים.
של..." היא סדרה של דמויות נשים שונות שהיוו עבור שחל "אימהות רוחניות" ומקור השראה, כל אחת מהן חלוצה בדרכה: קוקו שאנל, המלכה פאביולה,
סימון דה בובואר, פרידה קאלו, אנני לייבוביץ.
אלה דמויות שהכירה בילדותה מצפייה
לתוך הסדרה שחל "מגניבה" את עצמה בתחריט "להיות הבת של עצמי", אלא שמול הנשים הגאות והייצוגיות דמותה של שחל שפופה ומכונסת
לתוך עצמה, פניה וחזה מוסתרים על ידי שיער ראשה.
התצריבים שהפכו לספר אמן, "המורה אביגיל", שחל משחזרת זיכרונות ילדות,
את דמות המחנכת מכיתה ג' בבית הספר אוליפנט בתל אביב, מין גרייס קלי, שאותה היא העריצה
בגלל אישיותה והופעתה המהודרת, על המלתחה העשירה והאביזרים שנלוו אליה.
כמי שגדלה בבית שדגל בצניעות וראה בכל אלה סממנים בורגניים, שחל הייתה מחכה כל בוקר לראות מה
היא בוחנת אותה דרך היבטים שונים, החל מהדמות עצמה ותנוחותיה השונות, דרך מלבושיה, וכלה באביזרים נשיים, כגון "שמלה מתנפנפת עם תחתיות שלוש
שכבות", חצאיות צרות עם שסע מאחור, סרטים וקישוטים שונים, נעלי עקב - בדרך
לדבריה, "פריטי הלבוש שאני מציירת אינם שלי: השמלות הן אלה שבהן חשקתי פעם, הנעלים הן אלה שלא נעלתי.
הם בגדר דיוקן עצמי, פרידה מפנטזיה, מהדברים שעליהם ויתרתי, או שכבר לא יהיו לי".
1975 עבודות על נייר, גלריה דבל, ירושלים.
1983 - עבודות חדשות, גלריה שרה לוי, תל אביב.
1984 - פורטרטים, גלריה תת-רמה, תל אביב.
1985 - ציורים, בית האמנים בירושלים.
1985 - ציורים, גלריה שרה לוי, תל אביב.
1987 - עבודות חדשות, גלריה גורדון, תל אביב.
1988 - רישומים, גלריה שרה לוי, תל אביב.
1992 - ציורי שמן, ארסופ, גלריה לאמנות, רשפון, טקסט: גדעון עפרת (קטלוג).
1993 - אורנמנטים, גלריה נלי אמן, תל אביב.
1997 - ציורי שמן, גלריה נוה צדק, תל אביב, טקסט: טליה רפופורט (קטלוג).
2000 - עבודות חדשות, גלריה שרה ארמן, תל אביב.
2003 - פרנצ' מניקיור, גלריה שרה ארמן, תל אביב.
2006 - רואה ונראה, מונטיפיורי - גלריה לאמנות, ת"א, אוצרת: אירית לוין (קטלוג).
2008 - ישראל בדיוקנאות, המוזיאון הלאומי לאמנות של סלובקיה, ברטיסלאבה, אוצרת: טניה שטרנזון (קטלוג).
2009 - מי ומי, מיקי תירוש – גלריה לאמנות, לונדון.
2010 - מבעד ליופי - חגית שחל ואילונה אהרון, בית האמנים, תל אביב, אוצרת: אירית לוין.
מקורות השראה, גלריה שטרן, תל אביב, אוצר: ניר הרמט (קטלוג).
ארט, תל אביב, אוצרת: רותם ריטוב.
2015 - קריפ, קיר אמן, מקום לאמנות בקרית המלאכה, תל אביב, אוצר: ניר הרמט.
2015 - גרייס קלי מרחוב אוליפנט, גלריה משרד בתל אביב, תל אביב, אוצרת: אירית לוין, (קטלוג).
2017 - נשים קטנות, בית האמנים, תל אביב.
2018 - אַי פִיל פְּרִיטִי, מקום לאמנות בקרית המלאכה, תל אביב, אוצר: ניר הרמט
2018 - יום שישי ה-13, מקום לאמנות בקרית המלאכה, תל אביב
2019 - למה את לא מחייכת, הגלריה העירונית, רעננה, אוצרת: אורנה פיכמן, (קטלוג).
חגית רכבי ניקוליבסקי (נולדה ב-1 בינואר 1951) היא במאית, מחזאית, תסריטאית, דרמטורגית ומורה לתיאטרון ישראלית.
חגית רכבי נולדה בתל אביב, בת לשולמית ושלמה פורמן.
גדלה ברמת גן, שבה התגוררה עד גיל עשר, אז עברה לגבעתיים.
למדה בבית הספר היסודי נווה יהושע ברמת גן ואחר-כך בבית הספר היסודי דוד שמעוני בגבעתיים ובתיכון קלעי גבעתיים.
מילדות רצתה לשחק, לכתוב ולביים, ועשתה זאת במסגרות של בית הספר ותנועת הנוער.
עוד לפני שידעה לקרוא, אמה נהגה לקרוא לה את השירים המחורזים מתוך ספרה של קדיה מולודובסקי "פתחו את השער", הם קסמו לה והיא ידעה אותם בעל פה.
גיבורי שיריה של מולודובסקי הם ילדים יהודים החיים בפרבר עני של ורשה שלפני מלחמת העולם השנייה.
באמצעות הדמיון הם מוצאים מפלט מהמצוקה והעוני.
לימים עיבדה וביימה את המחזה הראשון שלה, "פתחו את השער", על בסיס שיריה של מולודובסקי (תיאטרון אורנה פורת, 1975).
למדה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, במגמת בימוי (1970-74).
בין מוריה היו יוסי יזרעאלי, עדנה שביט ומייקל אלפרדס.
בתום לימודיה עבדה כמורה לתיאטרון בניידת אמנויות של עליית הנוער הסוכנות היהודית (1974-77).
בשנה השלישית ללימודיה עברה קורס בתיאטרון ילדים עם אורנה פורת, השחקנית המייסדת והמנהלת של התיאטרון לילדים ולנוער (שלימים נקרא "תיאטרון אורנה פורת").
בתום הסמסטר הציעה לה פורת משרה בתיאטרון.
בצד עבודתה כמנהלת הצגות וכעוזרת במאי, קיבלה גם הזדמנות ראשונה לביים.
בשנת 1978 נענתה להצעתו של עודד קוטלר, מנהל תיאטרון חיפה, ועברה לחיפה להוביל קבוצת שחקנים צעירים לפרויקט תיאטרוני בשכונת נווה יוסף, שגם עשו עבודה קהילתית.
הייתה מורה לתיאטרון (עיבוד ובימוי) בסמינר הקיבוצים ובאוניברסיטת תל אביב (1995-1975).
ב-1978 כתבה וביימה את המחזה הסאטירי "איזה נוער" בתיאטרון אורנה פורת, רוויו מוזיקלי, מערכונים ושירים, שנחל הצלחה רבה, צולם ושודר בטלוויזיה החינוכית.
היא יוצרת, תסריטאית ובמאית של הפינה "על הברזלים" בטלוויזיה החינוכית.
הגישה פינה על תיאטרון בתוכנית "זהו זה!".
שימשה כבמאית שחקנים בתוכניות "טלאפלא" ו"מועדון החתול שמיל".
כתבה תסריטים לתוכניות: "קריאת כיוון", "עניין של זמן", "ארץ מולדת","קשר משפחתי", "אנשים במיל".
ב-1989 השתתפה בכתיבת התסריט לסרט "כח משיכה" יחד עם נפתלי אלטר.
נכון לשנת 2013, כתבה או ביימה כחמישים הצגות לילדים לנוער ולמבוגרים.
שלושה מהמחזות שלה ("איזה נוער", "אליעזר בעל החלומות", "שמוליק של זהרה") יצאו בדפוס במהדורה של תיאטרון אורנה פורת וצולמו במלואם לטלוויזיה החינוכית והוקרנו עשרות פעמים.
רכבי ניקוליבסקי שימשה כמנהלת אמנותית של פסטיבל חיפה להצגות ילדים (1996).
כיהנה כמנהלת כללית ואמנותית של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער בשנים 2003-1997. במסגרות אלה הייתה אחראית על תכנון ויזום רפרטוארי וליווי דרמטורגי של מחזאים.
הייתה ממקימי "אסיטז'" ישראל - הסניף הישראלי של הארגון הבינלאומי לתיאטרוני ילדים, וכיהנה כיו"ר שלו (2010-1995).
הייתה בין מייסדי פרס הבמה לילדים ונוער, יוזמה משותפת של עמותת אסיטז' ומינהל התרבות במשרד התרבות והספורט.
הפרסים מחולקים מדי שנה מאז שנת 2005/6 בכ-15–20 קטגוריות שונות.
הייתה חברת הוועד המנהל של ארגון "אסיטז'" העולמי, במשך שתי קדנציות (2003-1997).
הרצתה על תיאטרון הילדים הישראלי וחשפה אותו בביקוריה בארצות רבות.
שימשה כלקטורית ודרמטורגית בפסטיבל חיפה, בתיאטרון המדיטק ובתיאטרון אורנה פורת.
הייתה חברה במדור התיאטרון של מנהל התרבות, משרד התרבות (2013-2004).
מלמדת ומביימת בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
הייתה מורה לבימוי וכתיבה לשחקנים במרכז ביכורי העתים (עיריית תל אביב) (2004-5).
לימדה עיבוד וכתיבה לתיאטרון ילדים באוניברסיטת תל אביב, בסדנאות הבמה ובסדנאות מזדמנות למורים וסטודנטים, וקיימה חוגי נוער רבים.
רכבי ניקוליבסקי נשואה ואם לשניים.
בתה אלה היא במאית תיאטרון.
2014 - פרס הבמה לילדים ונוער למפעל חיים, על תרומתה לתיאטרוני הילדים.
2011 - פרס הבמה לילדים ונוער למחזה הטוב ביותר - "הקסם של אורנה" (תיאטרון אורנה פורת).
2005 - פרס הבמה לילדים ונוער להצגת הנוער הטובה ביותר – "אליפים" (תיאטרון המדיטק).
2003 - פרס רוזנבלום - על פועלה לעשייה תיאטרונית איכותית ובלתי מתפשרת לילדים.
2003 - פרס הוקרה על פועלה למען תיאטרון ילדים - פסטיבל חיפה להצגות ילדים.
1996 - פרס המחזה הטוב ביותר בפסטיבל עכו ל"יונה יונה".
1993 - פרס המבקרים - "ילדת מפתח" - (עיבוד ובימוי) במסגרת אורחות פסטיבל חיפה להצגות ילדים.
1981 - פרס כינור דוד על הצגת הילדים הטובה ביותר - שמוליק של זהרה (תיאטרון אורנה פורת).
1978 - פרס כינור דוד הצגת הילדים "ציפי קונץ" (תיאטרון פשנל).
מחזה ובימוי חגית רכבי ניקוליבסקי
מנחם מנדל בארץ ישראל תיאטרון יידישפיל.
2019 מחזה ובימוי חגית רכבי ניקוליבסקי
מרלן בית לסין 2019(מחזה מאת שרה עזר) בימוי חגית רכבי ניקוליבסקי
גלבי הבימה 2022 מחזה חגית רכבי ניקוליבסקי (עפ איריס אליה כהן) במאי רזי אמיתי הבימה
סטפה אהובתי 2023 צוותא 2
מחזה (ע"פ ספרה של עמלה עינת) ובימוי חגית רכבי ניקוליבסקי
הצגה המבוססת על גיבורי שיריה של קדיה מולודובסקי - אילת, אליפלט ורחל, החיים בעוני בוורשה תחת ידם הקשה של ההורים ויוצרים בדמיונם פרשנות זוהרת לדלות בעזרת חרוזי השיר וכמה חפצים - שמשייה כחלחלת, חבית, כביסה תלויה, ומעיל ישן.
מעצב התפאורה היה משה שטרנפלד והמלחין אריק שפירא.
בהצגה שיחקו פופיק ארנון, נורית לוטן ורחל פרנסיס.
מחזה סאטירי הבנוי בצורת רוויו מוזיקלי, ובו שירים ומערכונים, שעסקו בחייהם של בני "כתה ט' שתיים/ של המורה אפרים".
המחזה מתאר את מערכות היחסים שלהם עם ההורים, המורים, ההתבגרות המינית, האופנות המתחלפות, האלילים, הפנטזיות, האהבות והחלומות.
בהפקה המקורית בתיאטרון אורנה פורת (1978) שיחקו אייל גפן, חיה פיק, עמיקם לוי, מיקי מרין ועמי ויינברג.
המלחין היה שפי ישי ומעצב התפאורה היה משה שטרנפלד.
המחזה עוסק בנושאים כמו נשיקה ראשונה, התבגרות מינית, אהבה, והיחסים בין הורים לילדים ובין מורים לילדים.
הועלה פעמיים בתיאטרון ושודר בטלוויזיה החינוכית, הועלה פעמים רבות בבתי ספר ברחבי ישראל.
רכבי ניקוליבסקי התחילה חזרות בלי מחזה רק עם רעיון.
בשלב הראשון חזרו וקראו במכתבים ויומנים מגיל הנעורים בניסיון, לשחזר את הרגעים מהתקופה.
בשלב השני הגיעו לחטיבת הביניים והגישו לתלמידי כיתות ט' שאלונים כתובים בהם התבקשו לענות על שאלות הנוגעות לבית הספר, לבית, לחברה, לתסכולים ולחלומות.
בחדר החזרות, ניתחו את התשובות, עשו אימפרוביזציות, בנו סצנות איתן חזרו לתיכון והציגו אותן בפני אותם התלמידים.
רשמו את תגובותיהם ושוב חזרו לחדר החזרות ואילתרו.
רבי שמחה - ארץ ישראל (ילדים)
רכבי יצרה מחזה דמיוני על בסיס איגרת מהספר "מסעות ארץ ישראל" של יערי.
האיגרת מתארת את מסעותיו של ר' שמחה מזלאזיץ (סוף המאה ה-17) ממזרח אירופה לארץ ישראל.
גיבור המחזה הוא רבי שמחה שמודיע יום אחד לבני עיירתו כי הוא מתכוון לעלות לארץ ישראל.
הם צוחקים לו והוא נודד בעקבות העז לארץ ישראל.
בהצגה (1979) שיחקו דב גליקמן, דליה גור, ג'וד וונקרט וראובן גבירץ.
סמרטוטר, צייר וסנדלרת שרצו להיות קצת אחרת (ילדים)
לולו הסנדלרת חולמת להיות שחקנית וזמרת ומשכנעת את חבריה הרוכלים בשוק לעשות הצגה בה היא מגלמת את דמותה של הנסיכה.
את התפאורה והתלבושות הם יוצרים מבדים, סמרטוטים ומ"שמטס".
בהצגה שיחקו יענק'לה בן-סירא, עירית לביא ורן ורד (1980).
רכבי ניקוליבסקי לקחה את סיפור קורות משפחת אמה משנת 1930 ועד קום המדינה, והפכה אותו למחזה משפחתי היסטורי.
הסבתא במחזה מבוססת על דמות אמה של חגית, אפרים היה הנכד הבכור שלה והוא מבוסס על דמותה של חגית.
אפרים מכין בבית ספר עבודה על תולדות המשפחה.
המחזה מתאר את עליית משפחת אמה לארץ ישראל, ההגעה לתל אביב, הרומן של אביה ואמה ערב מלחמת העצמאות והולדת הנכד אפרים.
את התפאורה עיצב משה שטרנפלד, הבמאי היה מיקי גורביץ'.
מחזה אהבה על רקע תקופת הפלמ"ח, על פי מכתבי האהבה של שמואל קופמן וזהרה לביטוב, שנפגשו ערב מלחמת העצמאות בהכשרת הפלמ"ח בעין חרוד.
המחזה עלה עם חמישה שחקנים ובאמצעים פשוטים של ארגזים ויריעת אוהל, אקורדיון, שירי התקופה ופסקול של מוזיקה קלאסית.
הדרמה של שמוליק וזהרה, שעיקרה מאבק בין החלומות הפרטיים ובין צו השעה המתחייב מהנסיבות הלאומיות בהן חיו, זהה בעיקרה להתלבטויות של בני הנוער בני זמננו וגורמת למחזה להיות אקטואלי גם היום.
במחזה עלילת משנה של מערכונים, שמתרחשים כביכול במסיבת פורים בהכשרת הפלמ"ח, ונותנים את הרקע התקופתי לעלילה.
למשל מערכון על אנגלי ופלמ"חניק, מערכון על מ"כ ושני החניכים שלו, מערכון על בחור מהעיר שעובר להכשרה בקיבוץ למרות התנגדות הוריו.
ההצגה הועלתה לראשונה בתיאטרון אורנה פורת בכיכובם של עמי טראוב וחיה פיק, ניגן תובל פטר, העורך המוזיקלי היה שפי ישי, תפאורה אריה ברקוביץ', תלבושות עפרה קונפינו.
מאז הועלתה ההצגה חמש פעמים וב-2012, במלאת 30 שנה להעלאתה, חזרה ההצגה בפעם השישית לבמה, צולמה ושודרה בטלוויזיה החינוכית.
מחזה מוזיקלי המספר על הגירתם לירושלים של דבורה ואליעזר בן-יהודה, קשיי קליטתם ועשר שנותיהם הראשונות בעיר.
מתוארים מאבקיו לגדל את הילד העברי הראשון, ניסיונותיו לאכוף, קודם כל בביתו, את הדיבור בעברית, שקמה לתחיה בזכות מאבקו, חרף העובדה שהדבר גורם סבל לילדו ולאשתו.
מתוארת עבודתו ב"חבצלת" וניסיונותיו להנחיל את הדיבור בעברית, תוך מאבק בכל הזרמים, דתיים וחילוניים כאחד.
מלחין המוזיקה היה שפי ישי, תפאורה אריה ברקוביץ.
בתפקיד הראשי שיחק יורם גל.
מחזה על פי ספרה של עמלה עינת.
העלילה מתרחשת בתחילת שנות השישים.
המחזה מספר על חנהל'ה, ילדה דיסלקטית כבת 12 הנחשדת בפיגור, ובזכות עקשנותה של מורה אמיצה היא ניצלת.
תפאורה ענת מסנר, מוזיקה אלדד לידור.
המחזה הוא סביב שירי האהבה של יהודה אטלס.
הוא מספר חבורת ילדים שעליה נמנים שני בנים ושתי בנות, שאליה מצטרף תום, שעלה חוץ לארץ ועם כניסתו נוצרות דינמיקות בין ילדי הקבוצה.
המחזה מסופר דרך עיניו של תום, שמאוהב בשירה והיא אוהבת מישהו אחר.
בהפקה הראשונה בתיאטרון אורנה פורת (1994) שיחק בתפקיד הראשי שיחק אודי בן-משה, מלחין המוזיקה היה אריאל זילבר.
מבוסס על הספר "אורי" מאת אסתר שטרייט-וורצל.
המחזה מספר על התבגרותו של אורי והפיכתו מילד פרוע לנער בעל ערכים, על חיי האהבה שלו ויחסיו עם ההורים והמורים.
המחזה מתרחש במושבה פתח תקווה ערב מלחמת העצמאות.
תפאורה אבי וורצל, מוזיקה אלדד לידור.
בעקבות הספר "יונה וולך" מאת יגאל סרנה.
המחזה עוסק ביחסיה של יונה וולך עם אמה.
את דמותה של האם גילמה אסתי קוסוביצקי ואת דמותה של וולך גילמה אורנה כץ (1996).
תפאורה פרידה שהם, מוזיקה אלדד לידור.
המגפיים של לאה (לגיל הרך)
לאה גולדברג תולה כביסה בחצר, מתוך חבלי הכביסה יוצאים ילדים יצירי דמיונה ובעזרת הכבסים הם בונים את התלבושות והאביזרים לשירים.
תפאורה טלי יצחקי, מוזיקה עודד גדיר.
מחזה סביב שירי שלומית כהן-אסיף, בהשראת "חלום ליל קיץ".
הוא מספר על שני זוגות של ילדים מאוהבים, שחומקים מבית הספר לחורשה הסמוכה ונקלעים לפנטזיה של חלום ואהבה.
מחזה בעקבות הספר "סדר נשים" מאת עמיה ליבליך.
משלב בין ארבע עלילות של ארבע נשים חד-הוריות משכבה סוציו-אקונומית גבוהה יחסית, שמעוניינות בילד.
תפאורה סשה לישינסקי, מוזיקה אלדד לידור.
עיבוד ל"אליפים", ספרה של אסתר שטרייט-וורצל.
המחזה מספר על התבגרותם של נערים ונערות בפנימיה חקלאית.
אי." מאת נעמה צבר בן-יהושע.
גיבורת המחזה היא קיבוצניקית שמתגוררת מזה שנים רבות בלוס אנג'לס אך מתגעגעת למשפחתה שבעמק.
עיבוד לספרה של דבורה עומר ("כל מה שהיה (אולי) וכל מה שקרה (כמעט) לקרשינדו ולי").
המספר על ילדה שאביה יצא לצבא, היא מרגישה בודדה.
האב השאיר לה גמד, חבר דמיוני כמפלט לבדידות והיא ממציאה סיפורים.
תפאורה מיכאל קרמנקו, מוזיקה אלדד לידור, תנועה אילנה כהן.
מחזה מחווה לאורנה פורת, לרגל ארבעים שנה לתיאטרון הקרוי על שמה אותו הקימה ב-1970. ילדה בשם אורנה מגיעה למקום חדש ומצליחה באמצעות קסם התיאטרון להתחבר עם הילדים בני המקום.
היא גם מצליחה לגרום לכך שתיאטרון ישן שעמד להיסגר יישאר פתוח.
סיפורה של הקבוצה שיסדה את הבימה ערב המהפכה במוסקבה.
גיבור המחזה הוא נחום צמח.
המחזה מתאר את עבודתם של המייסדים עם הבמאי הארמני וכטנגוב לקראת ההצגה "נשף בראשית".
תפאורה מיכאל קרמנקו, מוזיקה עודד גדיר.
מישהו לרוץ איתו (לנוער ומבוגרים)
עיבוד לספרו של דויד גרוסמן.
גיבור המחזה הוא נער מתבגר העובד בחופשת הקיץ במחלקת התברואה בעירייה.
הוא מובל על ידי כלבה אובדת בשם דינקה אל בעליו ומגלה שהיא נערה המחפשת את אחיה שנשבה על ידי פושע שהוא גנב ודילר.
תפאורה דיתי אופק, מוזיקה אלדד לידור, תנועה נועה רוזנטל.
מחזות שביימה וראו אור בדפוס
ילד משלי: על פי הספר "סדר נשים" מאת עמיה ליבליך.
תל אביב: המכון למחזאות ישראלית (מפעל הוצאה לאור של מחזאות מקור), 2007.
קיבוץ L.A.: בהשראת ספרה של נעמה צבר בן-יהושע, הוצאת עם עובד.
תל אביב: המכון למחזאות ישראלית (מפעל הוצאה לאור של מחזאות מקור), 2006.
אליעזר בעל החלומות (אליעזר בן-יהודה), הוצאת האגודה לקידום תרבות התיאטרון לילדים ולנו, 1984,
שמוליק של זהרה, תל אביב: האגודה לקידום תרבות התיאטרון לילדים ולנוער (סדרת מחזות לילדים ולנוער), 1982.
רוויו איזה נוער (סדרת מחזות לילדים ולנוער ספר 1), הוצאת האגודה לקידום תרבות התיאטרון לילדים ולנוער, 1981.
על הקשר בין היוצר לילדותו - הרצאה שהתפרסמה בחוברת תיעוד הכנס שנערך בביקור ההנהלה העולמית של אסיטז' 2008.
מהי הצגת ילדים טובה, גלובס, 2008.
השנתון של ארגון אסיטג' העולמי, 2003.
מכתב למורה - הרהורים על צפייה עם תלמידים בתיאטרון, חוברת סל תרבות עיריית תל אביב, 2003.
חגית עטיה (נולדה ב-16 בפברואר 1962) היא מדענית ישראלית בתחום מדעי המחשב, פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי המחשב והמשנה לנשיא הטכניון לעניינים אקדמיים (מנל"א) בטכניון.
תחומי המחקר העיקריים שלה הם תאוריה של מערכות מבוזרות (אלגוריתמים, חסמים תחתונים, מודלים ואמינות), אלגוריתמים לרשתות תקשורת ומערכות מרובות מעבדים.
בשנת 1981 סיימה בהצטיינות תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1983 סיימה תואר שני במדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים בהצטיינות (cum laude).
בשנת 1987 קיבלה תואר דוקטור במדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים, תחת הנחייתו של פרופסור דני דולב.
עטיה היא פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי המחשב בטכניון, החל מיולי 2005. במהלך השנים הנחתה מספר סטודנטים לקראת תואר שני, דוקטורט ופוסט-דוקטורט.
בנוסף, העבירה קורסים בנושאים מערכות הפעלה, אלגוריתמים מבוזרים ומערכות קבצים.
עטיה חברה במועצת העורכים של כתב העת SIAM Journal on Computing, העוסק בחיזוק הקשר בין תחום המתמטיקה ותחומים מדעיים נוספים.
בנוסף, היא עורכת ראשית של כתב העת Distributed Computing.
בשנים 2010–2012 שימשה כחברה במועצה להשכלה גבוהה.
בשנים 2009–2013 שימשה כחברה בוועדה של ACM Software System Award.
אוקטובר 1981 – ספטמבר 1983: עוזרת הוראה בפקולטה למדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
אוקטובר 1983 – ספטמבר 1986: עוזרת מחקר בפקולטה למדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
אוקטובר 1987 – אוגוסט 1988: מנחה בחוג למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
ספטמבר 1988 – ספטמבר 1990: פוסט-דוקטורט בקבוצת המחקר של תאוריה של מערכות מבוזרות במחלקה למדעי המחשב ב-MIT.
פברואר 1997 – יולי 2005: פרופסור חבר בפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
אוקטובר 1990 – פברואר 1997: מרצה בכירה בפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
אוגוסט 2009 – אוגוסט 2010: פרופסור אורח במכון הטכנולוגי EPFL בעיר לוזאן בשווייץ.
אוגוסט 1991: מדענית אורחת במעבדת המחקר של חברת DEC בקיימברידג' (מסצ'וסטס).
יולי - אוגוסט 1993: מדענית אורחת במעבדות בל בניו ג'רזי, ארצות הברית.
ספטמבר 2001 - ספטמבר 2002: חוקרת בחברה Dune Semiconductor Ltd, שנרכשה על ידי חברת Broadcom.
עטיה כתבה מעל ל-150 מאמרים.
מאמריה צוטטו למעלה מ-5000 פעמים במאמרים שונים.
בשנת 2011 זכתה בפרס דייקסטרה על מאמר בנושא זיכרון משותף ובפרס מיכאל ברונו (Michael Bruno Memorial Award).
בשנת 2009 זכתה בפרס ACM fellows על תרומתה לתחום החישוב המקבילי והמבוזר.
בשנת 1992 זכתה בפרס הנרי טאוב להצטיינות אקדמית.
בשנת 1991 זכתה במלגת Annenberg.
בשנת 1987 השתתפה בתוכנית Leibnitz center doctoral fellowship באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2009 זכתה בפרס המאמר הטוב ביותר מטעם OPODIS על מאמר שכתבה.
בשנים 2000 ו-2004 זכו מאמרים שנכתבו תחת הנחייתה בפרס המאמר הטוב ביותר לסטודנט מטעם DISC.
בשנת 2013 זכה מאמר שנכתב תחת הנחייתה בפרס המאמר הטוב ביותר לסטודנט מטעם PODC.
חגית לאלו (1931 – 10 במרץ 1961) הייתה ציירת ישראלית, שציירה בסגנון אקספרסיוניזם מופשט.
חגית לאלו נולדה ב-1931 בפתח תקווה.
משפחתה הייתה רבת קשרים ואמידה.
אמה, ברכה סלומון, הייתה נכדתו של יואל משה סלומון ממייסדי המושבה פתח תקווה ודור שביעי בארץ.
אביה, ישעיהו שטרייט, עלה לישראל מגליציה ב-1905 עם הון כלכלי אשר אפשר לו לפתוח את סניף הבנק הראשון בפתח תקווה.
אחיו הסופר והמחנך שלום שטרייט, בנה את הגימנסיה הראשונה במושבה וניהל אותה.
חגית הייתה בת הזקונים ולה אח בכור ושתי אחיות נוספות.
בית המשפחה רחב המידות היה ברחוב רוטשילד, פתח תקווה.
את הבית בנו אביו ודודה של חגית.
אלה היו תומכי נלהבים באנשי רוח.
אחותה של חגית, צביה, מספרת שהבית היה מוקד עלייה לרגל לסופרים, כמו שלום עליכם, ביאליק, טשרניחובסקי, עגנון ואחד העם.
כאשר חגית הייתה בת 16 נפטר אביה.
אמה של חגית, ברכה, הייתה ממייסדות האגודה לשוויון זכויות נשים בארץ.
עם סיום בחינות הבגרות החלה חגית לימודי חינוך בסמינר לווינסקי.
בתקופה זו הכירה את ג'קי (יעקב לאלו) שהיה לבן זוגה ובמהרה לבעלה.
הזוג נישאו כאשר חגית הייתה בת 19. לאחר החתונה החליטו הזוג לעבור לארצות הברית בעקבות מעבר אחותה צביה לקליפורניה.
הזוג הגיעו בשנת 1951 וחגית נרשמה ללימודי חינוך והוראה באוניברסיטת ברקלי.
עם זאת היה זה קורס באמנות ששבה את ליבה ומהר מאוד זנחה את למודי החינוך ועברה להתמקדות באמנות.
חגית סיימה את לימודיה בהצטיינות.
לאחר מכן היא קיבלה מלגת הצטיינות והמשיכה מיד ללימודים לתואר מוסמך.
עם סיום לימודים אלה קיבלה חגית מלגת לימודים בבית הספר של הצייר הנס הופמן בפרובינסטאון, מסצ'וסטס.
בתקופה זו ציירה חגית כמויות נרחבות של ציורי שמן אבסטרקטיים והציגה במספר תערוכות קבוצתיות.
עם סיום הלימודים הציעו לה להישאר כעוזרת הוראה אך חגית דחתה את ההצעה.
ב-1959 שבה חגית לישראל למה שתוכנן כביקור של שנתיים.
לארץ היא הגיעה עם מזוודה קטנה והשאירה את חפצייה, כולל כלל ציוריה, בארה"ב.
ראשית התגוררה בירושלים ועבדה בבית הנכות בצלאל.