tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אי זה אינו מיושב, והיישוב הקרוב אליו ביותר הוא העיירה דיומיד שנמצאת באי דיומיד הקטן, אלסקה, ארצות הברית - כ-4 קילומטרים משם ו-21 שעות לאחור.
דיומיד הגדול ממוקם כ-45 קילומטרים מדרום מזרח לכף דז'נב, חצי האי הצ'וקצ'י, הנקודה המזרחית ביותר ביבשת אסיה.
הקואורדינטות של דיומיד הגדול הן 169.056 מערב ו-65.7811 צפון.
לאי דיומיד הגדול שטח של כ-29 קילומטרים רבועים.
קו התאריך הבינלאומי נמצא כ-1.3 קילומטרים מזרחה מהאי.
הנקודה הגבוהה ביותר באי גובהה 477 מטרים.
האיים יושבו במקור על ידי הקבוצה האתנית של האינופיאק.
הגבול שבין ארצות הברית לרוסיה צויר בשנת 1867 במהלך רכישת אלסקה והוא נמצא בין דיומיד הקטן לדיומיד הגדול.
ב-13 ביוני 1970 התרסק מסוק סובייטי באי, את שרידיו היה ניתן למצוא באי למשך זמן רב.
באוגוסט 1987 שחתה השחיינית לין קוקס מהאי דיומיד הקטן לדיומיד הגדול, בטמפרטורה של 3.3 מעלות צלזיוס בלבד.
כשהגיעה קוקס לדיומיד הגדול עם טמפרטורת גוף של 34.4 מעלות בלבד, עזרו לה הסובייטים להתחמם חזרה.
קוקס נתברכה על ידי מיכאיל גורבצ'וב ועל ידי רונלד רייגן על האקט הסימבולי של משחה זה.
בהמשך אותה שנה, כשמיכאיל גורבצ'וב ונשיא ארצות הברית חתמו על הסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני, אמר גורבצ'וב: "בקיץ שעבר לקח לאמריקאית אמיצה בשם לין קוקס שעתיים בלבד לחצות בין שתי המדינות.
ראינו בטלוויזיה כמה אמיתי וידידותי היה המפגש בין העם שלנו והאמריקאיים כשהיא הגיעה לחוף הסובייטי.
האומץ שלה הראה כמה קרובים אנחנו".
כאחד עשר מינים של ציפורים כגון תוכי ים פסיפי, אוריה חייכנית וקוליבריים אמיתיים שונים נצפו באזור בשנת 1976. חלק מהמינים נחשבו לחיים מחוץ לתחום התפוצה שלהם.
דיולה שטאהל-סאמוולד (לימים גם Julius H.
Stahel - Számwald Gyula Stahel-Számwald) (בהונגרית: Számwald Gyula; באנגלית: Julius Stahel; סגד, 5 בנובמבר 1827 – ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית של אמריקה, 4 בדצמבר 1912) היה סגן בצבא מהפיכת 1848 בהונגריה שמכונה בהונגריה "מלחמת העצמאות ההונגרית בשנים 1849-1948".
במלחמת האזרחים האמריקנית הוענק לו מדליית הכבוד כמייג'ר ג'נרל (גנרל שני כוכבים) של האיחוד.
הוא היה גם דיפלומט של ארצות הברית של אמריקה.
לפני מהפכת 1848 בהונגריה הוא היה סוחר ספרים בפשט.
הייתה לו ידידות טובה עם המשורר שנדור פטפי.
המשורר כתב לו את השיר שכותרתו "לספר הזיכרון של מוכר ספרים".
הוא היה סגן במלחמת העצמאות ההונגרית באוגדת הרוזן ריצ'רד גיאון (Richard de Beaufré comte de Guyon).
לאחר שהצבא ההונגרי נכנע והניח את נשקו בוילאגוש (Világos) הוא ברח ועבד כעיתונאי בלייפציג.
הוא חזר להונגריה לזמן קצר ואחר כך היגר שוב בשנת 1855. תחילה ללונדון ואחר כך לניו יורק.
הוא שינה את שמו לשטאהל עוד בבריטניה.
הסיבה לשינוי השם אינה ידועה, אך אין ספק שזהותו של יוליוס שטאהל שהשתתף במלחמת האזרחים האמריקנית, זהה לזו של דיולה סאמוולד ממלחמת העצמאות ההונגרית.
כאשר הנשיא אברהם לינקולן פרסם את קריאתו להקמת גדודי חיילים מתנדבים במאי 1861, שטאהל החל את ארגון גדוד החי"ר מספר 8 בניו יורק.
בקרב בול ראן הראשון ב-21 ביולי 1861, גדוד זה היה בפיקודו והוטל עליו להבטיח נסיגה עבור הצפוניים לאחר ההפסד בקרב.
בגדודו שירתו גם הונגרים, כולל סגן אלוף אנטל פוקורני.
דיולה שטאהל השתתף בקרבות רבים של מלחמת האזרחים, במיוחד בשנת 1862 ב-8 ביוני בקרב Cross Keys, ואחר כך ב-5 ביוני 1964 בקרב פיידמונט (Battle of Piedmont).
עבור האחרון, הוא קיבל את מדליית הכבוד בשנת 1893, העיטור הצבאי האמריקני הגבוה ביותר.
גבורתו וכישרונו כמנהיג הצבאי הוכרו כבר במהלך מלחמת האזרחים וב-12 בנובמבר 1861 הוא הועלה לדרגת בריגדיר ג'נרל (גנרל כוכב אחד מקביל לתא"ל) וב-14 במרץ 1863 לתפקיד מייג'ר ג'נרל (גנרל 2 כוכבים - מקביל לאלוף).
לפיכך הוא אחד משבעת הגנרלים ממוצא הונגרי במלחמת האזרחים האמריקאית ששלושה מהם היו יהודים.
בקרב פיידמונט, זרועו השמאלית נפגעה מכדור.
הזרוע נרפאה, אבל זה שם קץ לקריירה הצבאית שלו.
לאחר מכן שימש כנשיא בית דין צבאי עד סוף מלחמת האזרחים, ולאחר מכן הפך לקונסול הכללי של ארצות הברית ביפן ולאחר מכן בשנחאי.
מעניין כי יריבו במלחמת האזרחים, ג'ון ס.
מוסבי, היה קונסול בהונג קונג באותה תקופה.
הוא שירת בשירות הדיפלומטי עד 1885 ולאחר מכן שב לניו יורק.
בניו יורק הפך למנהל בכיר מוערך ביותר בחברת ביטוח החיים Equitable Life Insurance Company.
בשנת 1896 ביקר סטאהל בחגיגות האלף, של הונגריה, אך לא התייחסו אליו כלל.
כך קרה גם בביקורו של אל העיתונות, היהודי יליד הונגריה, ג'וזף פוליצר בהונגריה בשנת 1875, שטאהל העביר את ימיו בשלווה בניו יורק, שוחח עם חבריו שנהנו להקשיב על הנשיא אברהם לינקולן, יוליסס ס.
הגורל בירך אותו בזקנה שקטה ומאושרת.
הוא נפטר בשנת 1912, הובא למנוחות בבית הקברות הלאומי ארלינגטון במחוז ארלינגטון, וירג'יניה, בטקס צבאי עם 21 מטחי כבוד שנורו מהתותחים.
זר הנשיא ווילסון וזר הסרט האדום-לבן-ירוק של ההונגרים האמריקאים עם הכיתוב: "הונגריה מבכה את בניה" הונחו על ארונו.
דיולה שפיץ (בהונגרית: Spitz Gyula; בודפשט, 20 במרץ 1902 – מאוטהאוזן-גונסקירכן אפריל 1945) היה צורף יהודי-הונגרי, נהג וחייל בצבא ההונגרי שהיה עד ראייה לטבח בקאמניץ-פודולסקי וצילם בחשאי יהודים שנאספו לפני הטבח.
יחד עם כמה מחבריו הם ביקשו מהז'נדרמים לתת לילדים הצעירים אוכל ממנותיהם האישיות, אך אלה גירשו אותם מהמקום ואף איימו בדיווח.
שפיץ עצמו היה יהודי שגויס לצבא למרות יהדותו, ככל הנראה בשל המחסור החמור בנהגים בצבא ההונגרי (שידעו לנהוג במשאית).
לקראת סוף המלחמה גורש שפיץ למחנה המשנה גונסקירכן של מחנה הריכוז מאוטהאוזן.
שם נפטר מרעב ומחלת טיפוס הבטן באפריל 1945, זמן קצר לפני שחרור המחנה על ידי כוחות צבא ארצות הברית.
אביו היה איגנץ שפיץ, אמו בורבאלה ברגר.
אשתו הייתה אילונה וייס, איתה התחתן ב-18 באוגוסט 1927 בבודפשט.
שפיץ שירת בצבא בין 1940 לבין 1942 והיה נהג משאית.
מסיבות שלא היו ידועות לו, הוא לא נשלח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), אלא היה איש שירות צבאי ממש (כנראה בגלל מיומנותו בנהיגת משאית).
הוא שירת באוקראינה בחודשי מלחמת העולם השנייה הראשונים והיה בקאמניץ-פודולסקי בתקופת הטבח בסוף אוגוסט.
דיולה רוז'אוולדי (בהונגרית: Rózsavölgyi Gyula; באיה, 1822 – פשט, 18 באוגוסט 1861) היה מוציא לאור של מוזיקה יהודי-הונגרי, מייסד חברת רוז'אוולדי ושות', חברה להוצאה לאור של מוזיקה ולארגון קונצרטים, החברה והחנות המפורסמת שלה קיימות עד היום במרכז בודפשט.
הוא היה בנו של הכנר והמלחין מרק רוז'אוולדי.
החברה של דיולה רוז'אוולדי, שביססה על המוניטין שלה בעיקר על פרסום מוזיקה של מלחינים הונגרים, הפכה למו"ל המוזיקה הגדול ביותר בממלכת הונגריה במחצית השנייה של המאה ה-19. בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19, החברה שלו כבר ארגנה קונצרטים כעסק.
רוז'אוולדי נפטר ב-18 באוגוסט 1861, בשעה שש בבוקר, והובא למנוחות למחרת אחרי הצהריים של ה-19 באוגוסט בבית הקברות היהודי של העיר פשט.
החברה והחנות מתפקדים באותו המקום ברובע 5 במרכז בודפשט כבר כמעט 200 שנה.
בתקופת השלטון הקומוניסטי חנות זו הייתה אולי היחידה בכל הונגריה שמכרה תקליטים ביידיש ותקליטי חזנות בעיקר בהוצאת חברת סופראפון (Supraphon) הצ'כית, של קולומביה (Columbia) וויקטור (Victor) של (HMV (His Master's Voice.
החנות מכרה גם תווים לכל סוגי כלי הנגינה וספרים בנושאי מוזיקה בשפות רבות.
דיולה פישר (בהונגרית: Fischer Gyula; שארקרסטור, מחוז פייר, 15 במרץ 1861 – בודפשט, 25 בפברואר 1944) היה הרב הראשי של העיר גיור, לימים רב בפראג ובבודפשט, פרופסור באוניברסיטה.
דיולה פישר נולד כבנם של שלמה פישר ושל שרולטה דויטש.
בין השנים 1877–1886 היה תלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
הוא קיבל את הדוקטורט בשנת 1885 באוניברסיטת בודפשט (היום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), קיבל סמיכה לרבנות בשנת 1887. באותה השנה נבחר לרב בעיר גיור ולאחר מכן לרב הראשי של העיר, משם עבר לפראג בשנת 1898, ואחר כך ב-1905 לקהילה היהודית של פשט, משנת 1920 היה הרב הראשי של העיר.
עבודתו כרועה הרוחני של הקהילה התאפיינה בחריצות שקטה ודרשותיו בבית הכנסת חתרו לפשטות אצילית.
הוא היה חבר בוועדת ההנהלה של בית המדרש לרבנים (פרנץ יוזף) בבודפשט משנת 1905, היה יו"ר ועדת תוכניות הלימוד של בית המדרש ומרצה בקורסים המתקדמים שלו.
משנת 1918 לימד את השפה הגרמנית ואת ספרות המדרש (לפני כן גם את ספרות התנ"ך וביאוריו).
הוא היה הנשיא מטעם הקהילה היהודית של האגודה הספרותית היהודית-הונגרית, חבר במועצת הנשיאות של "הפדרציה היהודית-הונגרית הפרו ארץ ישראלית".
הוא תרגם יצירות רבות של ספרות יוונית-יהודית להונגרית.
מותו נגרם על ידי דלקת ריאות וסוכרת.
דרשת שבועות בבית הכנסת של קהילת נאג'אבון 30 במאי 1884. בודפשט, 1884.
יהודה בן שאול אבן תיבון, תוספת להיסטוריה של הספרות היהודית מימי הביניים.
נאום קידושין בחנוכת בבית הכנסת החדש בברטיסלבה.
דרשה ביום הכיפורים ...ב-18 בספטמבר 1907.
ההשפעות הטובות של מלחמת העולם הראשונה.
מאמריו התפרסמו בכתבי עת יהודיים רבים ב:
חוברות שנתיים של האגודה הספרותית יהודית-הונגרית,
אתיקה בחייהם של אנשי ההלכה.
בתוך: ספר זיכרון לכבוד משה לייב בלוך.
הופק על ידי תלמידיו לרגל יום השנה התשעים לחייו.
גאבור וייס: תפילות לנשים יהודיות.
בודפשט, 1902, בכריכת בד מלאה, מהדורה רביעית: נכתב על ידי גאבור וייס בעזרתו של דיולה פישר.
עם שירי בית הכנסת של יוז'ף פטאי.
חלק 1. לאיוש ונטיאנר, לאופולד לעף.
דיולה פישר, גאבור ריסר, לאיוש בלאו, ליפוט צונץ.
בודפשט, 1923. (הספרייה היהודית הפופולרית 10)
פילון מאלכסנדרוני: חיי משה .
תרגם מיוונית: Gyula דיולה פישר.
בודפשט, 1925. (הספרייה היהודית הפופולרית 17–18)
דיון לופי הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת הקשר באלמריה.
לופי נולד בדקר שבסנגל, ושיחק באקדמיית הנוער אוסלו שבעיר.
ב-5 באוקטובר 2020 חתם לשלוש עונות בסטאד ריימס מהליג 1. את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבכירה ערך ב-4 באפריל 2021, בתיקו 2–2 עם סטאד רן.
ב-5 באוגוסט 2023 חתם באלמריה לשש שנים.
לופי משחק בקביעות בנבחרת הצעירה של סנגל, איתה הגיע לגמר גביע אפריקה לאומות עד גיל 20 ב-2019, ולשמינית גמר גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 2019.
ב-3 באוגוסט 2019 ערך הופעת בכורה במדי הנבחרת הבוגרת.
נבחרת סנגל עד גיל 20
הברון ממדראש דיולה מדראשי-בק (במקור עד 1906 בק, בהונגרית: Madarassy-Beck Gyula; בודפשט, 18 באוגוסט 1873) – בודפשט, 19 בנובמבר 1939) היה בנקאי יהודי-הונגרי, בעל הון גדול, בנו של נאנדור מדראשי-בק, אביו של ז'וז'ה מדראשי, אחיינו של מיקשה מדראשי-בק ובן דודו של מרצל מדראשי-בק.
דיולה בק נולד במשפחה יהודית כבנם הבכור של נאנדור מדראשי-בק (1839–1909) בנקאי, כלכלן ושל לאורה שיין (1852–1911).
הוא למד בעיר הולדתו, בעיר האלה ובקיימברידג', ולאחר מכן קיבל דוקטורט במדע המדינה מאוניברסיטת בודפשט.
הוא התחיל בהתמחות במוסדות פיננסיים במערב אירופה.
בשנת 1899 הצטרף לאחד הבנקים של אביו, "בנק החקלאות והקצבאות ההונגרי".
משנת 1900 היה המזכיר הכללי של "בנק אשראי למשכנתאות הונגרי", ולאחר מכן משנת 1915 היה סגן הנשיא והמנכ"ל.
במרץ 1918, לאחר מותו של הנשיא לשעבר של הבנק הרוזן קארוי קואן-הדרווארי, נבחר לנשיא ולמנכ"ל הבנק.
הוא התפטר כמנכ"ל בשנת 1925, אך נשאר הנשיא.
משנת 1903 נבחר לחבר מן המניין בוועדת החקיקה המטרופוליטינית.
בשנת 1905, כהוקרה לפעילותו הוענק לו מסדר כתר הברזל דרגה 3 על ידי מלך הונגריה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
בשנת 1906, כהוקרה על פועלו בתחום הכלכלה, זכה אביו בתואר הברון ההונגרי, לו היו זכאים גם יורשיו - ובכך גם דיולה מדראשי-בק.
בשנת 1910 נבחר כחבר האספה הלאומית של הונגריה עם תוכנית לאומית של פורשי המפלגה הליברלית.
בין השנים 1920 לבין 1939 היה סגן נשיא "הבנק ההונגרי-איטלקי", נשיא "לשכת המסחר ההונגרית" ונשיא "האיגוד הלאומי של הסיטונאים ההונגרי".
רעייתו הראשונה הייתה הברונית עמליה לילי גוטמן מבלישצ'ה בתם של הברון וילמוש גוטמן (1847-1921) סיטונאי ובעל אחוזות ושל רוזה קראוס (1859–1932), איתה התחתן בבודפשט ב-24 באפריל 1900 והתגרש ממנה בשנת 1913.
אשתו השנייה הייתה הברונית לילי הטווני (1890–1967), סופרת.
הם התחתנו ב-19 ביולי 1913 בבודפשט.
בעלה היה ארווין ואמושר (1896–?) היה בעל אחוזות ממחוז באץ'-קישקון.
תורת שטרי הכסף (בודפשט, 1894)
צלב הכוכב האמצעי במסדר פרנץ יוזף
מסדר כתר הברזל דרגה 3
צלב הברזל הגרמני, סרט לבן דרגה 2
יהודה ברוק נולד במשפחה יהודית כבנם של פילפ ברוק ושל אנה רוזנר.
את לימודיו התיכוניים סיים בברטיסלאבה.
הוא השיג את דוקטורט במשפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ולאחר מכן קיבל רישיון עורך דין ב-1894. הוא היה עורך דין בעיר סצ'ן בין 1895 לבין 1899, לאחר מכן ברודנה בין 1901 לבין 1912 ולאחר מכן בבודפשט.
מכאן ואילך התפרנס מיצירתו הספרותית.
הוא בילה כמה שנים בטרנסילבניה, וכתביו פורסמו בכתב העת "עתיד היהודי".
הוא כתב בעיקר תסריטים לסרטים משעשעים, רומנים, עשרות "רומנים של כריכה רכה" ומחזות שהוצגו בעיקר בתיאטראות בערי השדה.
בין השנים 1934 לבין 1935 היה חבר צוות בכיר בבודפשט בשבועון "עיתון יום ראשון" (Vasárnapi Lapok) של אוראדיה.
הוא תרגם מספר יצירות להונגרית, בעיקר רומני הרפתקאות.
אשתו הייתה רוזה בורגר, בתם של אברהם בורגר ושל אלאונורה ישראל, איתה התחתן ב-30 באפריל 1896 בבודפשט.
איכרים רומנים (נובלה, בודפשט, 1908)
ארבעים ואחת ותשע עשרה; עיתוני בראשוב, בראשוב, 192X?
שריד הדובר (רומן, אורדיה, 1921)
ספרו של פרופסור באקונין (רומן, בראשוב, 1923)
הנבואה של מנטובה (רומן, בראשוב, 1924)
ארבעים ואחת ותשע עשרה (סיפור רומן, בראשוב, 1924)
מה שבין שני "אבינו" (רומן, בראשוב, 1925)
סיפור רומן ; מחלקת הספרים של בראשוב, בראשוב, 1926
רוֹמָן ; לגראדי, בודפשט, 1927 ( הספר הטוב ביותר)
רוֹמָן ; טולנאי, בודפשט, 1927 (ספריית עולם)
רוֹמָן ; לגראדי, בודפשט, 1927 (הספרים הטובים ביותר)
סיפור רומן ; טולנאי, בודפשט, 1928 (רומן טולנאי)
רוֹמָן ; לגראדי, בודפשט, 1929 (ספרי Pesti Hírlap)
ממטה הרועה ועד למרחץ הדמים.
רוֹמָן ; לגראדי, בודפשט, 1930 (ספרי Pesti Hírlap)
רוֹמָן ; לגראדי, בודפשט, 1932 ( ספרי Pesti Hírlap )
שיחי הוורד של סנט מרטין.
סיפור כפרי ; קוקאי, בודפשט, 1933 ( תוכנית הבירה והתיאטראות הכפריים )
רומן בשני חלקים, 1-2; לינגואה, בודפשט, 1935
רוֹמָן ; General Ny., בודפשט, 1935 ( רומן צבעוני בעיתון טרי )
רוֹמָן ; General Ny., בודפשט, 1937 ( רומן צבעוני בעיתון טרי )
רוֹמָן ; General Ny., בודפשט, 1938 ( רומן צבעוני בעיתון טרי )
דיולה קוסטולאני-קאן (במקור קאן, בהונגרית: Kosztolányi-Kann Gyula, פשט, 9 בינואר 1868 – בודפשט, 5 בינואר 1946) היה צייר ואדריכל יהודי-הונגרי.
דיולה קאן (Kann) נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט קאן סוחר שנאפס (1835–1917) ושל רוזליה ארנסט.
הוא למד אדריכלות, אבל מלבד התוכניות האידיאליות בספרים, הוא בקושי תכנן פרויקטים, אף על פי שהיו לו הזמנות.
המפורסם ביותר מבין הבניינים שלו בבודפשט הוא בניין דירות לסטודיו בדרך קלנהג'י.
הוא למד ציור אצל ברטלן קרלובסקי בבודפשט, אחר כך אצל שימון הולושי במינכן.
בתחילה צייר נופים נטורליסטיים, מאוחר יותר תמונות נוף ריאליסטיות, שבהן ניתן לחוש את הצבעים והקווים של ציורי אנרי מאטיס, פול גוגן ופול סזאן.
קוסטולאני-קאן היה חבר מייסד וחבר בקבוצת האימפרסיוניסטים ונטורליסטים הונגרים.
בתערוכה שלו בהיכל האמנות בשנת 1911, הוענק לו פרס ג'רג' ראט על ציור הנוף שלו בשם "ספטמבר אחר הצהריים".
בשנת 1913 זכה במדליית הזהב של הסלון הלאומי.
רוב יצירותיו עברו לבעלות פרטית, אך כמה מהן נשמרות גם בגלריה הלאומית של הונגריה.
לאיוש מרק (1867-1942) צייר דיוקן של דיולה קוסטולאני-קאן למען הדורות הבאים.
אשתו הייתה אירן הרצקה, איתה התחתן בבודפשט ב-24 במאי 1896.
1910 היכל האמנות (בודפשט) "פרס ראט" עם תמונת נוף
מדליית זהב על תמונתו "מוטיב של באדן"
יום מעונן (1912; הגלריה הלאומית של ההונגריה, (MNG) בודפשט)
בתים על קו המים ( MNG )
דיולה פהר (במקור וייס, בהונגרית: Fehér Gyula; 11 במרץ 1879, קצ'קמט – 2 באוקטובר 1965, בודפשט) היה שחקן תיאטרון וקולנוע רב פעלים, שחקן שייקספירי, סופר, מורה למשחק.
פהר היה גם סגן נשיא איגוד השחקנים הלאומי בהונגריה.
דיולה וייס (וייס=פהר בהונגרית) נולד במשפחה יהודית כבנם של אלברט וייס, פקיד, ושל אסתר בראון.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בעיר הולדתו ולאחר מכן למד בבית הספר למשחק של אלק שוימושי.
ב-1 באוקטובר 1898 הופיע לראשונה על הבמה עם הלהקה של בלה מזאי בניטרה,
בשנים שלאחר מכן הוא שיחק בתיאטרון העם באויפשט, בדברצן ובגראן גיניול.
הוא היה גיבור דרמטי ושחקן אופי על הבמה, אבל קול הבריטון המאומן שלו גרם לו להתאים גם לתפקידי שירה.
הוא שיחק כמעט בכל מחזותיו של שייקספיר וזכה להצלחה גם עם הופעותיו במחזות עממיים.
בשנות ה-10 ושנות ה-20 של המאה ה-20 שיחק בעשרות סרטים אילמים.
בין יולי 1914 לבין 1935, עד לפרישתו הכפויה (בשל יהדותו), הופיע בתיאטרון הלאומי בבודפשט, אך לאחר 1935 הופיע כמה פעמים בתיאטראות פרטיים.
הוא נאלץ לפרוש ממשחק ב-1940 בשל החוקים האנטי-יהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי.
מ-1946 עד אוקטובר 1957 שוב היה חבר בתיאטרון הלאומי וקיבל על עצמו תפקידים גם בלהקות ערי השדה.
כסגן נשיא איגוד השחקנים הלאומי השתתף באופן פעיל בשיפור המצב החברתי של קהיליית השחקנים.
משנת 1922 לימד תיאוריה ופרקטיקה של משחק קולנוע כמורה בבית הספר להכשרת שחקנים של אגודת השחקנים במשך יותר מעשור.
הוא כתב שני ספרים פדגוגיים על הוראת הקולנוע.
עם כישורי האפיון הרב-תכליתיים שלו שיחק תפקידים מוצלחים במחזות קלאסיים ומודרניים.
אשתו הייתה השחקנית קלרה לנדייל (1881–?), לה נישא ב-26 בנובמבר 1906 בנאג'ווארד.
יוז'ף קטונה: באנק באן – Petur bán
ברנרד שו: נישואיו של טאנר ג'ון - מנדוזה
פרנץ הרצג: בריגדיר אוצ'קאי – צגלדי
שייקספיר: רומיאו ויוליה – דוכס
שייקספיר: ריצ'רד השלישי – רטקליף
רוסטנד: סיראנו דה ברז'רק – קסטל ז'לו
שייקספיר: הלילה השנים עשר – אנטוניו
פונגראץ קאצ'ו: יאנוש ויטז – מאסטר ריינסטון
דיולה (יוליוס) יעקב מאיור (במקור עד 1885 מאייר, בהונגרית: Major J.
Gyula; קאשה, 13 בדצמבר 1858 – בודפשט, 30 בינואר 1925) היה פסנתרן, מלחין, מנצח ומורה למוזיקה יהודי-הונגרי.
אחד המלחינים הרומנטיים ההונגרים הבולטים של סוף המאה ה-19. מאיור היה פעיל הן בייסוד מקהלות ובתי ספר למוזיקה והן בפיתוח וביסוס המוזיקה ההונגרית והפרדתה מההשפעה הגרמנית.
דיולה יעקב מאייר נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל מאייר ושל רוזליה פישר.
באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט (כשמו היום) למד קומפוזיציה אצל רוברט פולקמן ופסנתר אצל פרנץ ארקל ופרנץ ליסט.
בתום לימודיו לימד בכמה בתי ספר בבודפשט.
בשנת 1889, יחד עם המנצח ומנהל תיאטרון דיולה קאלדי והחלילן והמלחין שאנדור ניקוליץ' השתתף בהקמת "בית הספר ההונגרי למוזיקה", שם לימד במשך 6 שנים.
ב-1894 ארגן והקים את "עמותת מקהלות הנשים ההונגרית", אותה הוביל במשך עשור.
ב-1896 פתח בית ספר למוזיקה משלו.
תהילתו כפסנתרן התרחבה מעבר לגבולות הונגריה.
חלק מיצירותיו נשארו בכתב יד.
מאיור הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
בהיותו תלמידו של פולקמן, שטיפח את המסורת הקלאסית-רומנטית לצד שומאן וברהמס, אך גם תלמידו של ארקל, ה"אב המייסד" של המוזיקה הלאומית של הונגריה (ומלחין ההמנון הלאומי שלה), מאיור שילב את סוגת "הסימפוניה הגרמנית" עם אלמנטים מהמוזיקה העממית ההונגרית והסלבונית.
הוא היה פחות קיצוני וקפדני בהטמעתה של המוזיקה העממית של הונגריה מאשר בלה בארטוק וזולטאן קודאי.
גם מאיור שילב בראפסודיות שלו, בשירה הסימפונית שלו ובאופרות שלו את המלודיות ההונגריות מה שנקרא "מוזיקה צוענית" שהייתה באופנה אז ברחבי אירופה עוד מאז ימי פרנץ ליסט, והדוגמאות הטובות ביותר הן
מאיור השיג את ההצלחה הגדולה הראשונה שלו עם הסימפוניה הראשונה שלו (עם תזמורת גדולה) ב-1885 באיגוד אוהבי המוזיקה בבודפשט.
אז שינה מאייר את שם משפחתו למאיור.
הוא ניגן את הקונצ'רטו לפסנתר שלו בפעם הראשונה ב-1892 הוא זכה בפרס המוזיקה של קולוז'וואר עם סרנדת רביעיית המיתרים שלו.
אשתו הייתה אידה גליקליך (1868–1934), שתרגמה לגרמנית את האופרות של בעלה,את מאריה סצ'י ואת דלמה.
אחותו ינקה מאיור הייתה זמרת קולורטורה, שב-1889 הייתה חברה בתיאטרון ברוטרדם וב-16 בינואר 1890 נישאה לשחקן קלמן מאטראי.
בעלה היה ד"ר ארמין קרטס (1879–1945) היה מורה בבית ספר תיכון.
רוברט מאיור (1896–1985) סופר כלכלי ופוליטי.
אשתו הייתה ז'וז'אנה תרזיה ברבש.
ארווין מאיור (1901–1967) היסטוריון מוזיקה, מלחין.
אשתו הראשונה הייתה אמה שארושי, השנייה הייתה שרולטה רדנאי.
אשתו הייתה ינקה רוזנפלד (1903–?).
הוצג על ידי בית האופרה המלכותי ההונגרי ב-24 בספטמבר 1901.
מריה סצ'י, בכורה: קולוז'וואר, 1906.
יצירות לתחרות, יצירות קאמריות ויצירות לפסנתר
שירים דתיים יהודיים (בודפשט, 1892)
ספר שירים לבתי ספר עממיים יסודיים (בודפשט, 1890)
ספר שירים מתודי לבתי הספר העממיים היהודיים (בודפשט, 1898)
בכתב העת "הרמוניה" (1885. Symphoniám)
ב-Élet (1891. כיצד לתקן את בעיות האופרה שלנו)
ב-Drama Magazines (1893. könym., 1894. מוזרויות של המוזיקה ההונגרית)
ב-Ország-Világ (1894. פיתוח מוזיקת קונצרטים למהדרין, תיאור הסוויטות, הסונטות והצורות המוזיקליות, מוזיקת קונצרט, צורות של רעיונות מוזיקליים);
ב-"פדגוגיה הונגרית" (1898 עניין הוראת הנגינה והשירה בבתי ספר תיכוניים)
דיולה פנייש, במקור גלאנץ עד 1916, בהונגרית: Fényes Gyula; מישקולץ, 5 בינואר 1896 – בודפשט, 3 בפברואר 1964) היה רופא עור יהודי-הונגרי, רופא פנימי, רופא ראשי בבית החולים.
דיולה גלאנץ נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט גלאנץ (1867–1936), בעל בית קפה, ושל שארולטה גרוס (1868–1930).
את לימודיו התיכוניים החל בגימנסיה הראשית במישקולץ.
בסביבות 1911, הוא ומשפחתו עברו לבירת הונגריה.
דיולה הפך לתלמיד בגימנסיה המלכותית הממלכתית ההונגרית הראשית ברובע 7 בבודפשט, ובשנת 1915 עבר שם את בחינות הבגרות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ב-1 בינואר 1916, הוא התגייס לגדוד הרגלים ה-29 של הצבא ההונגרי.
לאחר שסיים את הכשרתו בבית הספר לקצינים, לחם מתחילת 1917 בחזית המזרחית (חזית הרוסית) בבוקובינה עם גדוד חי"ר 301. הוא השתחרר כסגן (מילואים).
במהלך שרותו קיבל מספר עיטורים.
פנייש המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
ב-22 בדצמבר 1923 הוסמך כדוקטור לרפואה.
לאחר מכן השלים שנתיים של התמחות קלינית ושל התמחות בתי חולים.
משנת 1924 הוא הפך גם לרופא רגיל במחלקת העור של "פוליקליניקת הרוזן אפוני אלברט" בבודפשט.
בשנת 1929 זכה בתואר "מומחה למחלות עור ומין" ושנתיים לאחר מכן, "מומחה לרפואה פנימית".
מהמחצית השנייה של שנות ה-30, בנוסף לתפקידו הפוליקליני, הוא היה הרופא הראשי של בית החולים הציבורי אויפשט לילדים.
בפברואר 1964. הוא נפטר כרופא הראשי של המכון לטיפולי מחלות מין ברובע 8.
אשתו הראשונה, מלווינה מרסאנד (1902–?
), הייתה בתם של יהודה מרסאנד ושל קלרה גרינברג, לה נישא ב-8 במאי 1927 בבודפשט.
הטענה שהוא ואשתו התנצרו בנובמבר 1944 היא בלתי סבירה לחלוטין, זו הייתה תקופת האימים של מפלגת צלב החץ ויהודי בודפשט היו סגורים בגטו בודפשט בתקופה זו וגם אין לטענה זו שום תיעוד או מקור תומך.
הם התגרשו לאחר המלחמה ואשתו השנייה הייתה אילונה דויד עד מותו.
לחץ דם של חולי עגבת.
יישום של Percain ו-Percainal בטיפול דרמטולוגי.
תפקידן של הפרעות בהפרשת חומצת קיבה בטיפול במחלות עור מסוימות.
דיולה קפוש (במקור קניג עד 1947, בהונגרית: Kapus Gyula; בודפשט, 16 במאי 1897 – בודפשט, 25 באוקטובר 1989) היה דוקטור לרפואה, רופא ילדים, נוירופסיכולוג, קנדידט ("דוקטורט קטן" .CSc) למדעי הרפואה (1952), יהודי הונגרי, זוכה פרס קושוט (1952) (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה מקביל לפרס ישראל).
דיולה קניג נולד במשפחה יהודית כבנם של מור קניג, סוחר במוצרי אופנה לנשים, ושל יוזפה צ'ילאג (1876–1935).
בשנת 1915 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ברז'ני דניאל בבודפשט ולאחר מכן שירת כלוחם עד תום מלחמת העולם הראשונה.
בין השנים 1918–1923 השלים את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט, וקיבל תואר ברפואה ב-1923. לאחר מכן היה רופא חיצוני במרפאה הפנימית מס' 3 בבודפשט.
מספטמבר 1924 עד אוגוסט 1925 עבד כמתמחה בבית החולים לילדים שטפניה שהיה צמוד למרפאת הילדים של האוניברסיטה, לאחר מכן עד 1929 היה מתמחה באוניברסיטה ובין 1929 לבין 1937 היה מרצה ורופא באוניברסיטה בקליניקת הילדים.
הוא ניהל בקליניקה, באופן עצמאי, את המחלקה הנוירולוגית במשך שמונה שנים.
החל מ-1 בספטמבר 1937 פוטר מתפקידו הקליני בשל יהדותו.
מ-1937 עד 1940, היה הרופא הראשי של בית החולים לילדים שטפניה.
משנת 1940, עקב החוק היהודי השני, הוא לא היה יכול לעבוד יותר במישרה ציבורית, אלא לעסוק רק בפקטיקה פרטית.
מ-15 ביוני 1943 עד 10 במרץ 1944, הוא נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
למזלו תחילה במחלקות הילדים והנוירולוגיה של בית החולים סנט אישטוואן.
רק ב-20 באוקטובר 1944 נלקח לעבודות כפייה של ממש, משם הצליח להימלט בנובמבר.
לאחר מכן הוסתר על ידי מטופליו.
מפברואר 1945 הפך שוב לרופא ולאחר מכן בדרגת מרצה בכיר בבית החולים סנט אישטוואן בבודפשט.
ב-1947, באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) מונה לפרופסור פרטי חיצוני (שלא חלק מהסגל) בקורס "פרקים נבחרים מנוירולוגיה של הילדות".
ב-1947 קיבל לידיו את ניהול בית החולים המשוחזר (נבנה מחדש) לילדים ברחוב מדאראס, שהופרד אז מבית החולים סנט רוקוש כמוסד עצמאי.
ביוזמתו, ב-24 בספטמבר 1951, הוכנס לבית החולים הטיפול של הרפואה המונעת וניתן לתארך מכאן את כניסתה של מה שמכונה "יחידת פוליקליניקה המחוזית".
הוא זכה בפרס קושוט בשנת 1952 על עבודתו ועל הצגת צורת הריפוי והארגון החדשה שפיתח.
בשנת 1953 נבחר לחבר הנשיאות של החברה ההונגרית-סובייטית.
באוקטובר 1957 התפטר מעבודתו ועזב לשווייץ עם דרכון הגירה מסיבות משפחתיות.
הוא עבד שנה במרפאת הילדים בבזל.
במהלך שהותו בשווייץ ביצע עבודה מדעית חלוצית בניתוח אלקטרופורטי של מי שפיר.
הוא חזר להונגריה ב-1958 ועד 1962 היה סגן המנהל והרופא הראשי של בית החולים לילדים היים פאל של עיריית בודפשט ולאחר מכן עבד כרופא ראשי של בית החולים מ-1962 עד פרישתו ב-1971.
קפוש היה חבר ואחד ממנהיגי ועדת תמותת תינוקות בבודפשט.
כ-60 מאמריו שפורסמו מכסים תחומים רבים של רפואת הילדים.
בנוסף לעבודותיו החלוציות בנוירולוגיה ופסיכיאטריה של ילדים, הוא פרסם ממצאים ושיטות מקוריות רבות בתחומי הפתופיזיולוגיה, אימונולוגיה, נפרולוגיה, מחלות זיהומיות, לידה מוקדמת, תאונות ילדות, בריאות הציבור וטיפול מונע.
הוא היה חבר בהנהלת איגוד רופאי הילדים ההונגרים (עד 1968) ובוועדת תמותת תינוקות (1961–1962).
אשתו הראשונה הייתה ארז'בט קלמן (1896–1958), בתם של איגנץ קלמן ושל שרולטה מאייר, איתה התחתן ב-1932. בבודפשט.
אשתו השנייה הייתה ד"ר ז'וז'ה יאקאב, הרופא הראשי; ילדם אנדראש קפוש (1962).
עוויתות ורגישות לפרכוסים בינקות ובילדות (אמיל ליטבאי, בודפשט, 1950, מהדורה שנייה מתוקנת: 1958)
בחירת המועד לניתוחי הילדות (אמיל ליטבאי, בודפשט, 1957)
דלקת קרום המוח טוקסופלזמית חריפה של ילד בן 11 (בודפשט, 1961)
דיולה קליין (בהונגרית: Klein Gyula; זיצ'יפאלבה, 21 בינואר 1850 – בודפשט, 22 ביולי 1895) היה רב הונגרי, דוקטור למדעי הרוח, הרב של העיר סיגטוואר, ולאחר מכן הרב והמנהיג של הקהילה היהודית באובודה, הוא היה יוזם והמתחיל של תרגום התלמוד להונגרית, לשעבר מחבר קבוע בכתב העת סקירה יהודית-הונגרית.
דיולה קליין נולד בכפר בזיצ'יפאלבה, מחוז טורונטאל (כיום חלק בסרביה, 85 ק"מ צפונית מזרחית לבלגרד על הגבול עם רומניה).
הוא חלה הרבה בילדותו ובשל כך גם פספס את לימודיו.
את 8 שנות בית הספר התיכון (אז אחרי 4 שנות יסודי התחיל התיכון) יכול היה להתחיל רק בגיל 13 (במקום בגיל 10) הוא סיים את שמונה הכיתות בקצ'קמט ובנאג'קארוי בחמש שנים.
במקביל למד תלמוד אצל הרב הראשי מאיר פרלס, ולאחר מכן אצל האינטלקטואל הנאור והמשכיל הרב ישראל עזריאל הילדסהיימר.
הוא למד גם באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת טיבינגן, שם הוקדשה באותה תקופה תשומת לב רבה מאוד לשפה העברית.
הוא הגיע לסיגטוואר כרב הראשי של העיר בגיל 22, בשנת 1872 ועמד בראש הקהילה שם במשך יותר מ-14 שנים.
הרב קליין הכין את תרגום התלמוד שלו להונגרית, שהוא הקטע הראשון מהתלמוד הבבלי שפורסם בהונגרית.
מ-11 באפריל 1887, במקום הרב מרדכי עמרם הירש, הפך לרב הראשי של אובודה, שם היה הרב הראשון שנשא דרשות הונגריות (ולא ביידיש או בגרמנית).
הוא מת שם בגיל 45 והובא למנוחות בבית הקברות היהודי של אובודה.
כתביו ופרסומיו היו רבים מאוד ולהלן רשימה חלקית:
הספר הראשון של התלמוד הבבלי.ברכות.
הוצאת פרטית, 1878; הוצאה פרטית, 1882. (תרגום והסברים)
נאום חגיגי ביום השנה ליום הולדתו של הוד מלכותו מלך הונגריה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ב-18 באוגוסט 1883 (שבת נחמה).
יהודים בסיגטוואר במאה ה-17 ו-במאה ה-18. מֵאָה.
רכישת נכס בידי יהודי בתחילת המאה (סיגטוואר)
על מקור הספרות התלמודית (יוש בלוך).
מהארכיון של הקהילה היהודית של אובודה.
דיולה רגיי-מראי, (דיולה מראי עד 1959, בהונגרית: Regöly-Mérei Gyula; בודפשט, טרזווארוש, 21 בנובמבר 1908 – בודפשט, 18 באוגוסט 1974) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, היסטוריון רפואה, פליאופתולוג , פרופסור לרפואה באוניברסיטה, דוקטור גם במדעי הרפואה C.Sc.
1955), חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
דיולה מראי נולד במשפחה יהודית כבנם של ינה מראי (1875–1930), מארגן ומנהל קונצרטים, אסתטיקן מוזיקלי, פקיד בנק, ושל תרז פוקס (1883–1978).
הוא השלים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תעודת הסמכה ברפואה כללית ב-1934. בין 1934 לבין 1936 היה מנתח מתמחה בקליניקה הכירורגית מספר 3 של האוניברסיטה.
ב-1937 ניגש לבחינת הסמכה בכירורגיה וב-1941 ניגש לבחינת הסמכה כרופא אף-אוזן-גרון.
לא ידוע על קורותיו בשואה.
מ-1947 עד 1962 הוא היה עמית מדעי בכיר ב"מכון לפתולוגיה ופתופיזיולוגיה", מ-1962 עד 1972 היה עמית בכיר של האקדמיה ההונגרית למדעים ולאחר יציאתו לגמלאות כיהן כיועץ בדימוס של האקדמיה עד מותו.
בשנת 1949 קיבל הסמכה להוראה בתחום מחלות אף אוזן וגרון (כמרצה חיצוני ולא חלק מהסגל).
ב-1955 עבר את מבחן המומחה לפתולוגיה והיסטופתולוגיה וקיבל את התואר דוקטור גם למדעי הרפואה.
משנת 1971 מונה להרצות בהיסטוריה של הרפואה באוניברסיטת זמלווייס לרפואה, ומאותה השנה היה פרופסור באוניברסיטה.
חבר מייסד ומזכיר הוועדה להיסטוריה רפואית של האקדמיה ההונגרית למדעים
חבר וסגן נשיא האגודה ההונגרית להיסטוריה רפואית בין השנים 1968 לבים 1972.
סגן נשיא הוועדה הלאומית לבריאות של האגודה להפצת ידע מדעי,
חבר במועצת ההוצאה לאור של גונדולה
חבר מערכת העורכים של כתבי העת "בריאות", (Egészség) "חיים ומדע" (Élet és Tudomány)
חבר בחברה הבינלאומית להיסטוריה של הרפואה ונציג הונגריה
מבחינה בינלאומית, הוא יכול להיחשב לאחד ממייסדי המחקר הפליאופתולוגי המודרני.
הוא בחן את שרידיהם של דמויות היסטוריות רבות (בלה השלישי, מלך הונגריה, תרז ברונסוויק , איגנץ זמלווייס ועוד).
אשתו משנת 1938 ועד מותו הייתה ז'וז'אנה לדאני, בתו של חבר מועצת הרכבת של הונגריה (רכבות הונגריה (מ.א.ב)), גזה לדאני.
ילדיהם היו יאנוש רגיי-מראי (1949–2009), רופא, מנתח, גסטרואנטרולוג ואנדריאה רגיי-מראי.
מדליית זיכרון של אישטוואן ווספרמי
מספר פרסומיו לבד ועם אחרים (לרבות ספריו) הוא 269 .
בדיקות שמיעתיות במקרים של טרשת נפוצה (חינוך רפואי, 1943)
מחלות שמיעה הנגרמות על ידי טיפוס עם פריחה (עיתון הרופאים, 1945)
ניתוח לוע במקרה של Atresia pharyngis עם אלפרד ברנדורפר.
פצע ירי גולגולתי עם פגיעה בסינוס.
נתונים פתולוגיים וקליניים לגבי סיבוכים שמיעתיים של מחלות המערכת ההמטופואטית.
פיזיולוגיה ופתולוגיה של האוזן התיכונה.
רפואת הבבלים והאשורים, תוך התייחסות מיוחדת לטקסט ממצאי האוסטרקה.
(פרסומים של היסטורית רפואה, 1957)
תוצאות הטיפול בסרטן הגרון מבוססות על נתיחות המכון.
עם ארז'בט הארשפלבי ולאסלו נאג'.
נתונים חדשים על הגישה הרפואית של המצרים הקדמונים על סמך מחקרים פליאוגרפיים (שבועון רפואי, 31. 1957)
על הפולחן המת של המצרים הקדמונים (שבועון רפואי, 24. 1958)
נתונים על שינויים בטחול ובמח העצם בגיל מבוגר .
– מאמצים גרונטולוגיים בהיסטוריה של הרפואה והביולוגיה.
(הליכי קבוצת הביולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים, 1958)
מחקרים פליאופתולוגיים על מומיות מצריות עתיקות.
יסודות רפואיים רציונליים-אמפיריים ומאגיים ברפואת המצרים הקדמונים (פרסומים של היסטורית רפואה, 1958)
דיולה פייר (במקור עד 1898 וייס, בהונגרית: Fejér Gyula; שרקד, 17 ביוני 1868 – בודפשט, 10 באוקטובר 1936) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא עיניים, רופא ראשי ומנהל מחלקה בבית החולים.
דיולה וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ וייס, בעל קרקעות בנאדאובר ושל ארנסטין (נטי) בלייר.
הוא השלים את לימודי הרפואה שלו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת וינה.
הוא הוסמך כדוקטור לרפואה ב-2 במאי 1891. בין השנים 1891 לבין 1898, עבד תחילה כמתמחה ולאחר מכן רופא מומחה במחלקת עיניים בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט.
ב-1898 מונה לרופא הראשי של בית החולים סנט מרגיט בבודפשט.
בתקופתמלחמת העולם הראשונה הוא עבד גם כרופא צבאי בבית החולים הצבאי שפעל במכון הלאומי לחרשים-אילמים יהודים.
במרץ 1924 בחרה בו הקהילה היהודית, פה אחד, לתפקיד רופא עיניים ראשי ומנהל המחלקה, שהתפנה לאחר מותו של מנהל המחלקה, הפרופסור מיהאי מור.
הוא עבד בבית החולים היהודי עד פרישתו ב-1934. יותר מחמישים פרסומיו הופיעו בשלוש שפות.
הוא היה חבר ב"אגודת המחנות הילדים היהודים בחופש הגדול" (Izraelita Szünidei Gyermektelep Egyesület) ובאגודה ההונגרית לרפואת עיניים.
מאמריו המקצועיים פורסמו במגזינים מקצועיים באנגלית, גרמנית והונגרית.
אשתו הייתה סידוניה צימרמן (1874–1956), בתם של בעל האחוזות במאד אדולף צימרמן, ושל עמליה לוי, עמה התחתן ב-17 במאי 1900 במאד.
פייר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בקבר מכובד שהוצע עבורו עחל ידי הרהילה היהודית של פשט.
בהלוויה ייצגו את קהילת היהודית הכירורג מיקשה רוזנק, אמיל זאלר ושאנדור קיפלר.
החזן הראשי ברנאט לינצקי התפלל בטקס האשכבה, ואת ההספד נשא הרב הראשי צדוק הבשי.
מיקשה רוזנק נשא נאום פרידה בשם מכובדי הקהילה היהודית, והרופא המנהל ראשי דז'ה אצל הספיד אותו בשם הנהלת בתי החולים של הקהילה היהודית.
דיולה קוליך (בהונגרית: Kulich Gyula; וינה, 20 בינואר 1914 – דכאו, דצמבר 1944) היה פוליטיקאי יהודי-הונגרי, איש מנגנון והנהגה של המפלגה הקומוניסית ההונגרית, אספרנטיסט, מראשי תנועת הנוער הקומוניסטית בממלכת הונגריה בין שתי מלחמות העולם.
דיולה קוליך נולד במשפחה יהודית בווינה, אבל מגיל שנה התגורר בבקשצ'אבה וגדל שם.
אביו, החייט מיהאי קוליך, נפטר בשנת 1923 ממחלה שחלה בה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשל מצבה הכלכלי הרעוע של המשפחה, נאלץ דיולה קוליך ליטול על עצמו כל עבודה מזדמנת.
מסיבה זו הפסיק את לימודיו לאחר שסיים את ארבע הכיתות של חטיבת הביניים ולמד מקצוע - הוא הפך לחייט לביגוד אנגלי-צרפתי.
מאחר שלא הצליח למצוא עבודה בבקשצ'אבה, נסע ב-1933 לבודפשט ולאחר מכן לאוסטריה, אבל גם שם מצא רק עבודה מזדמנת ולא קבועה.
ב-1934 חזר לבירת הונגריה, שם קיבל סוף סוף עבודה קבועה.
הוא הצטרף לתנועת הפועלים ב-1932. עד מהרה נכלל בהנהגת הנוער הקומוניסטי (KIMSZ) של רובע 8. הוא השתתף באופן פעיל ביצירת "החזית המאוחדת של הנוער" ובארגון שביתות והפגנות.
הוא נבחר כחבר בוועדת הנוער הלאומית (OIB) והפך למזכיר שלה בתחילת 1938. באותה שנה נבחר להנהגת המפלגה הקומוניסטית של הונגריה (KMP).
ב-1939 יצר את הקשר עם הקבוצות הקומוניסטיות בסלובקיה.
בקיץ 1939 התכנסה ועידת KMP בהנהגתו, שם נקבעו ההנחיות לעבודת הנוער במפעלים.
בשנים 1939–1940 ארגן תאים קומוניסטיים רבים בארגונים המחוזיים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
במרץ 1940 נעצר על ידי המשטרה יחד עם מאות פועלים קומוניסטים ואנשי שמאל.
הוא נידון לשמונה שנות מאסר.
נגרר ללא הירף מבית סוהר אחד למשנהו, ובשנת 1944 גורש למחנה הריכוז דכאו, שם ניספה והפך לקורבן השואה.
לאחר בנייתו בבקשצ'אבה (תחילת שנות ה-70), נקראה על שמו אחת משכונות המגורים הגדולות בעיר.
לאחר שינוי המשטר, שונה שם השכונה לשכונת קזינצי.
בבודפשט, בית הספר המקצועי לאמנויות שימושיות אנדראש ילקי של היום היה ידוע כבית הספר הטכני לבגדים ונעליים של על שם דיולה קוליך משנת 1956, ובין 1968 לבין 1993 כבית הספר המקצועי לתעשיית הביגוד דיולה קוליך, אחד ממוסדות ההכשרה המקצועית הידועים ביותר בהונגריה.
בין השנים 1952 ל-1965 פעלתיאטרון קיץ בשם Kulich Gyula Szabadtéri Színpad בכיכר בבודפשט הקרויה על שמו.
ביישובים רבים בהונגריה, אזורים ציבוריים נקראו על שם, למשל , ברוע השמיני של בודפשט,
דיולה פאפ (במקור קוהן, כלומר כהן, בהונגרית: Pap Gyula; אורושהאזה, 10 בנובמבר 1899 – בודפשט, 24 בספטמבר 1983) היה צייר יהודי-הונגרי, מעצב גרפי, אמן תעשייתי שימושי, מורה לאמנות וצלם.
דיולה קוהן (כהן) נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ פאפ (קוהן), סוחר עופות, ושל האני פולאק.
הוא בילה את שנות ילדותו באורשובה ובטמשוואר, ולאחר מכן בשנת 1912 הוא והוריו עברו לסביבת וינה.
Graphische Lehr- und Versuchsanstalt, שם כבר מסוף המאה ה-19 לימדו צילום ואת טכניקות הצילום (של אז), בעת לימודיו עבד בצינקוגרפיה.
ב-1917 גויס לגדוד חיל הרגלים ה-61 של טמשוואר ונשלח לחזית דוֹבֶּרְדוֹ ולכן נאלץ להפסיק את לימודיו.
לאחר המלחמה, בשנת 1918, במשך כמה חודשים כסטודנט בבית הספר לאמנויות שימושיות בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב), המאסטר שלו היה הצייר Jenő Haranghy.
בשנת 1919 נסע לווינה בכוונה ללמוד בבית הספר הפרטי של יוהנס איטן, אך בית הספר נסגר עקב עזיבתו של איטן לוויימאר.
הוא ארגן את התערוכה הראשונה שלו ב-1920, שעסקה בעליבות המלחמה.
הוא הכיר את בלה אוליץ ואת רוברט ברן, והצטרף למאמצים של קבוצת האמנים סביב דר שטורם.
בין השנים 1920–1923, היה תלמיד המחלקה לעבודות מתכת של בית הספר לאמנות באוהאוס הממלכתי בראשות ולטר גרופיוס בוויימאר.
ב-1933 הציג את עבודתו הגרפית באוטרכט ובהאג.
הוא חזר להונגריה ב-1934, התיישב בבודפשט, ובמחצית השנייה של שנות ה-30 הפך למעצב טקסטיל במפעל טקסטיל גולדברגר.
הוא גם לימד את האמנים העובדים של חוג העבודה לאיוש קשאק.
הוא שרד את השואה, אך אין על כך פרטים.
לאחר מלחמת העולם השנייה בין 1946 לבין 1949, הוא היה המארגן והמנהל של בית הספר לציור Nagy Balogh והמכללה העממית בנאג'מארוש.
הוא היה חבר גם בקבוצת האמנים הסוציאליסטים.
בין 1949 לבין 1962 לימד באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות, ודורות של אמנים צמחו תחתיו.
אשתו לנקה האוליש (נולדה ב-28 בינואר 1930 בשלגוטריאן) היית היסטוריונית אמנות.
פאפ לא היה שייך לקטגוריית סגנון אחת.
בתחילת הדרך, רוח האוונגרד והבאוהאוס השפיעה על הגרפיקה ועיצוב האובייקטים שלו.
במחצית הראשונה של תקופתו בוויימאר, הוא ייצר אגרטלים וכדים משילוב של נחושת, ארד וכסף.
חפצי המתכת שלו שנוצרו בסביבות 1922 (סמובר חשמלי עשוי מתכת וזכוכית, מנורת רצפה עם אור מפוזר) כבר מצביעים לכיוון של עיצוב מודרני.
אחת מיצירותיו המוקדמות ששרדו, הרישום העדין בשם "האישה הזקנה", מציג גם כמה מאפיינים בסגנון אר-נובו.
הוא צייר מתחילת שנות ה-20. מהמחצית השנייה של העשור, הציור שלו מאופיין בצורה גאומטרית קפדנית יותר ובמבנה דימוי קשה יותר (הדיוקן העצמי, בסביבות 1926).
בעבודותיו בין 1928 ל-1930, האור הקורן מבפנים הופך את קווי המתאר של צורות האובייקט למטושטשים וסוריאליסטיים יותר (משיכה ; חזון בסביבות 1930).
סגנון הציור האינדיבידואלי שלו התפתח בסביבות 1934, שהתבסס על צורות סיכום גדולות (זרם, רקדן מנוחה, דייג זקן), מאוחר יותר התרחב עם מאפיינים סוריאליסטיים בעלי חזון (Current, Coral).
בין השנים 1934 ל-1945, הוא ביקר ללא הרף באזורים הכפריים וצייר אנשים ונופים ביתיים וסביבתיים.
בנוסף לתמונות הנוף והטבע הדומם שלו, הנושא האהוב עליו היה תיאור תנועתו של אדם שעושה עבודה פיזית.
משנות ה-40, תיאורים ריאליסטיים של עבודת כפיים קשה: פועלי מתכת ונפחים הפכו לאחד הנושאים האהובים עליו, שצוירו במפעלים (Kovácsok, 1945; Nagykalapács, 1950).
הוא גם לימד את האמנים העובדים של חוג העבודה של לאיוש קשאק.
בין 1946 לבין 1949, הוא היה המארגן והמנהל של המכללה העממית ובית הספר לציור בנג'מארוש.
צילום היה אחד התחומים החשובים באמנות היצירתית של דיולה פאפ.
את תצלומיו הראשונים הוא עשה מוקדם, כילד, בסביבות וינה, ואז במהלך מלחמת העולם הראשונה, כחייל.
לאחר שסיים את לימודיו בווימאר, ב-1924, צילם סדרת תצלומים בדרום המישור ההונגרי הגדול ובבאנאט ושם יצר את תמונותיו ה"סוציוגרפיות", שבהן לכד את אורח חייהם של תושבי טמשוואר (הונגרים, רומנים, שוואבים, צוענים).
בין 1926 לבין 1933, כמורה ב-Itten Schule בברלין, הוא העשיר את מה שנקרא צילום הבאוהאוס.
בשובו להונגריה בתחילת 1934, צילם אנשים המגדלים ענבים בעיקול הדנובה, פאלוצפלד ובהרי הבלטון הצפוניים, ציופק, סיגליגט, ולאחר מכן, במקביל לנושאי הציור שלו, פנה לצילום עבודות תעשייתיות, במיוחד מטלורגיה.
בתמונותיו האחרונות, בשנות ה-60, הוא תיאר יחידי טבע בסכנת הכחדה, עצים, מים וסלעים.
הצילום של דיולה זכה להכרה נרחבת ובינלאומית בעיקר לאחר מותו ופרסומיו הופכו אותו ליותר ויותר מוכר.
1961, 1974 • עיטור מסדר ההצטיינות של העמל דרג זהב
1972 • פרס האמן המצטיין של הרפובליקה של הונגריה
1981 • פרס האמן הדגול של הרפובליקה של הונגריה
וינטג' (פרסקו, 1959, לובי של בית הספר התיכון Móricz Zsigmond, Szentendre)
1934 • סלון פראנקל, בודפשט
1940 • גלריה טמאש, בודפשט
1947 • האקדמיה ההונגרית לאמנויות יפות (עם אוסף)
1956 • מוזיאון ארנסט, בודפשט עם Mihály Dabóczi (עם קטלוג)
1962 • גלריה אישטוואן צ'וק, בודפשט
1972 • גהיכל האמנות, בודפשט
1975 • מוזיאון יאנוש טורניאי, הודמזוושרהיי
1979 • הגלריה הלאומית ההונגרית, בודפשט (תערוכה לכל החיים עם קטלוג)
1981 • מרכז התרבות של המשמר הצעיר, אולם התערוכות יאנוש נאג' באלוג
1981 • המכון להכשרה מקצועית של תעשיית העץ, בודפשט
1983 • הגלריה העירונית, אורושהאזה
1985 • הגלריה העירונית, אורושזה
1986 • מרכז התרבות Petőfi Sandor, Orosháza (תערוכת זיכרון)
1999 • גיולה פאפ והאוונגרד ההונגרי, גלריה עירונית, אורושהאזה
1999 • גלריה ראדיי, בודפשט
2000 • דיולה פאפ, גלריה סומבאהיי, סומבטהיי
2000 • מרכז התרבות פטפי שנדור, אורושהאזה
2000 • דיולה פאפ, תלמיד הבאוהאוס, אמנית ומורה, Art Mill, סנטאנדרה
משנות ה-30 הוא הוצג בכמה תערוכות של אגודת האמנים החדשה.
1948 • תערוכה של 90 אמנים, הסלון הלאומי, בודפשט
1950 • 1. תערוכת אומנויות יפות הונגרית, Műcsarnok, בודפשט
1953 • כרזת שלום ותערוכה גרפית של תוכנית חומש, מוזיאון ארנסט, בודפשט
הביאנלה הגרפית של מיסקולץ', מוזיאון הרמן אוטו, מיסקולץ'
1954 • תערוכת קיץ, מוזיאון ארנסט, בודפשט
תערוכת אומנויות יפות הונגרית, Műcsarnok, בודפשט
התערוכה הלאומית לאמנויות יפות, מוזיאון הרמן אוטו, מיסקולץ
1960 • בקרב אנשים עובדים, מוזיאון ארנסט, בודפשט
1978 • גרפיקת באוהאוס, דסאו
1978 • יצירות של חברי הבאוהאוס ההונגרים, מרכז התרבות והמידע של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, בודפשט
1979 • מהפכה וריאליזם, Nationalgalerie, ברלין (קט.)
1982 • קולאז' באמנות הונגרית, מוזיאון Lajos Kassák, בודפשט
ניתן למצוא את יצירותיו בגלריה הלאומית של הונגריה, בגלריה המטרופוליטן, במוזיאון קישצל, במוזיאון יאנוש פאנוניוס בפץ', בגלריה העירונית באורושהאזה, במוזיאון הלאומי של אוסטריה, באוהאוזארכיב בברלין, ב-Bauhaus-zentrum בדסאו, במוזיאון סטאדלשס בדרמשטאדט, הרייקסמוזיאום באמסטרדם ובמוזיאון שלוס של ויימאר.
דיון הואו קאבנג'י הוא כדורגלן נמיבי המשחק בעמדת הקשר באורלנדו פירטס.
הוטו התחיל את הקריירה בקבוצת הכדורגל בלו בויס המקומית.
בשנת חתם באפריקן סטארס מליגת העל הדרום-אפריקאית עמה זכה בגביע COSAFA.
בשנת חתם בגולדן ארוס וכעבור שנתיים חתם בבלומפונטיין סלטיק ובהמשך בבידווסט ויטס.
בשנת הוערך שכרו בסביבות ה-500 אלף ראנד דרום-אפריקאי מה שהפך אותו לשחקן בעל השכר הגבוה במועדון.
בשנת ייסד קרן על שמו למטרת קידום הכדורגל בנמיביה.
ב-25 במאי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נמיביה בתיקו 0-0 נגד .
ב-12 ביוני 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
דיון דְרֶנָה בֶּלְיוֹ (בקרואטית: Dion Drena Beljo; נולד ב-1 במרץ 2002) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת החלוץ בדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית ובנבחרת קרואטיה.
בליו החל את הקריירה בצ'יבאליה.
בעונת 2018/2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת בליגה הקרואטית השלישית, שם כבש 10 שערים וסייע לקבוצה להבטיח עלייה.
ב-2019 עבר לאוסיאק מליגת העל הקרואטית, ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים בליגת המשנה.
ב-13 בינואר 2023 הצטרף בליו לאאוגסבורג מהבונדסליגה בגרמניה, תמורת 3 מיליון אירו.
ב-9 ביולי 2024 הושאל לראפיד וינה מהבונדסליגה האוסטרית לעונה אחת, עם אופציה לרכישה.
ב-16 ביולי 2025 חזר בליו לקרואטיה וחתם על חוזה רב-שנתי בדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית.
ביוני 2023 זומן בליו לנבחרת הבוגרת לקראת גמר ליגת האומות 2023. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-12 באוקטובר 2023 במשחק מול טורקיה במסגרת מוקדמות יורו 2024.
דיוני (יוונית עתיקה: Διώνη) הוא הירח הרביעי בגודלו של שבתאי.
דיוני הוא ירח קטן יחסית, אשר רדיוסו עומד על 560 קילומטרים בלבד.
הירח מקיף את שבתאי אחת ל-2.73 ימים, וזהו גם בערך משך הזמן שבו הוא סובב סביב צירו שלו.
הירח נמצא במרחק של 377,400 קילומטרים מפלנטת ההורה שלו.
דיוני חולק את מסלולו עם אסטרואיד קטן, המכונה הלנה, הממוקם בנקודה יציבה במסלולו של דיוני.
הטמפרטורה בפני השטח של דיוני דומה לזו של טיטאן – 186 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, ופעילות געשית-קריוגנית מעצבת את פניו.
שלא כמו טיטאן, לדיוני אין אטמוספירה.
בדצמבר 2004 שלחה הגשושית קאסיני תמונות ראשונות מפני הירח.
באוקטובר 2005 התקרבה למרחק של כ-500 קילומטרים בלבד מפני הירח.
דיונונאים (שם מדעי: Sepiida) היא סדרת בעלי חיים ימיים חסרי חוליות.
הדיונונאים שייכים למערכת הרכיכות ולמחלקת סילוניות.
רובם חיים באזור הטרופי ולעיתים גם באקלים ממוזג, סמוך לשוניות אלמוגים או בקרקעית הים בימים רדודים אף שלעיתים התגלו בעומק 600 מטרים והם נעדרים מחופי אמריקה.
באנגלית הוא מכונה: "cuttlefish", שם שקשור למילה בגרמנית תחתית "Kudel" (שפירושו: כרית) או נורדית עתיקה: "koddi" (שפירושו: סחבה).
השם בעברית מגיע מארמית מהלחם של המילים דיו ונון (דג).
לדיונונאים שמונה משושים או "זרועות" רגילות ושתי זרועות ציד, והם מפורסמים ביכולתם לפלוט דיו כאשר הם מאוימים.
הם נעים באמצעות קליטת מים ופליטתם בסילון דחוס.
אורכם של רוב מיני הדיונונאים אינו עולה על 25 סנטימטרים בגלימה והם קטנים יחסית לדיונוני רחף.
הגדול מביניהם הוא דיונון אוסטרלי שאורך גלימתו עד 50 ס"מ ומשקלו כ-10 ק"ג.
הם בעלי מחזור דם מפותח יחסית בעל שלושה לבבות.
מערכת העצבים והעיניים גם מפותחות ועוזרות למינים לראות גם לפני בקיעתם.
צורתם דומה לאות "w" ולמרות שהם לא רואים בצבעים הם יכולים לתפוס את קיטוב האור, מה שמשפר את תפיסת הניגודיות שלהם.
הדיונונאים ניזונים ממיני דגים, תולעים, חסילונים וסרטנים, חלזונות ואף מסילוניות אחרות.
את טרפם הם תופסים בזרועות הציד שלהם והורגים אותו בנשיכה מ"מקור" המצוי בתחתית גופם מאחורי הגלימה, והוא החלק הקשה היחידי בגופם.
חלק מהמינים משתמשים גם בארס אף שהוא חלש יחסית.
הדיונונאים נטרפים בידי מספר רב של דגים, כרישים, עופות ימיים, צבי ים, לווייתנאים וטורפים ימיים.
להגנתם הם משתמשים בהסוואה פעילה בה הם מחליפים צבעים במהירות כדי להידמות לרקע ואף את צורתם על ידי הרחבה וכיווץ של תאי פיגמנט המצויים על פני עורם.
בנוסף הם יכולים לפלוט נוזל דמוי-דיו המבלבל את הטורף ועוזר לדיונון להימלט, לרוב בין אלמוגים או סלעים תוך הנעה סילונית.
מספר מינים ארסיים בעלי צבעי אזהרה המודיעים לטורף שהם ארסיים ויתקפו להגנה.
הדיונונאים מחליפים צבעים גם כדי לבלבל את טרפם ולהסוות את נוכחותם ומספר חוקרים סוברים שהם מחליפים צבעים גם למטרות תקשורת בינם לבין עצמם.
המין דיונון הרוקחים, מצוי בחופי ישראל ולדעת האדמו"ר מראדזין, הוא בעל החיים שממנו הפיקו את פתיל התכלת.
דיונון-ענק (שם מדעי: Architeuthis) הוא סוג של רכיכה ימית במחלקת סילוניות (Cephalopoda) שנחשב פעם כיצור אגדי.
היצור מיוצג על ידי לפחות שמונה מינים של הסוג Architeuthis.
דיונון-הענק חי במים עמוקים ומסוגל לגדול לממדי ענק: הערכות עכשוויות אומדות את האורך המקסימלי מקצה סנפיר הזנב ועד לקצה של שתי זרועות הציד הארוכות של הזכר ב-10 מטרים ושל הנקבה ב-13 מטרים (ובכך הוא שני בגודלו רק לדיונון עצום ואחד היצורים החיים הגדולים ביותר).
אורך הגלימה עם זאת הוא רק שני מטרים לערך (יותר לנקבות, פחות לזכרים) ואורך הדיונון למעט זרועות הציד הוא כ-5 מטרים.
קיימות טענות על דיווחים של פרטים בגודל של עד 20 מטר, אך אף אחד מהם לא מתועד באופן מדעי.
לאורך ההיסטוריה נחשב יצור זה לאגדי, ובאמת עדיין קשה לתעד אותו, והמפגש איתו נדיר.
רק באוקטובר 2004 הצליחו חוקרים יפנים לצלם לראשונה דיונון-ענק חי בבית הגידול הטבעי שלו.
צוללות רובוטיות עוזרות לתעד את היצור, לאור העובדה שהוא רגיל לשהות במעמקים.
אל הצוללת ניתן להוסיף פיתיון המושך את הדיונון לכיוונה.
למרות אורכם הרב, דיונוני-הענק קלים בהשוואה לטורף העיקרי שלהם, הראשתן-גדול הראש, מכיוון שעיקר אורכם הוא שמונה הזרועות ושתי זרועות הציד: משקלם של הפרטים שנלכדו נמדד במאות ולא באלפי קילוגרמים.
פרטים צעירים שנמצאו לאחר שלב הלרווה (זחל) נתגלו במי החופים של ניו זילנד, ויש תוכניות ללכוד פרטים נוספים מסוג זה ולשמרם באקווריום בניסיון ללמוד יותר על המאפיינים והמנהגים של היצור.
תהליך הרבייה של הדיונון-הענק הוא עדיין בגדר תעלומה, אך מה שידוע מוזר ומרתק כאחד.
דיונון ענק זכר מצויד בצינור להעברת זרע באורך של מעל ל-90 ס"מ המתחיל בתוך הגלימה של הדיונון ומשמש כנראה להזרקת חבילות מכילות זרע לתוך זרועותיה של הנקבה.
השאלה כיצד בדיוק עובר הזרע משם לקבוצת הביציות היא נושא נתון בוויכוח.
תגלית מהזמן האחרון בטסמניה של פרט נקבה שלה מחוש משני הצמוד לבסיסן של שמונה הזרועות, יכול להוות רמז חיוני בפתרון חידה זו.
לדיונון-הענק העיניים הגדולות ביותר מכל היצורים החיים (קוטרן כ-30 ס"מ).
זרועותיו מצוידות במאות כפתורי הצמדה, שכל אחד מהם מחובר לזרוע ב"גבעול" ומצויד בהיקפו בטבעת שיניים חדות אשר נועדו לסייע לו בלכידת טרפו; הדיונון נצמד בצורה איתנה לטרף הן באמצעות הצמדה והן באמצעות יצירת נקבים בעורו.
קוטרם של כפתורי ההצמדה נע בין 2 ס"מ ל-5 ס"מ.
תופעה נפוצה היא ראיית הצלקות המעגליות שהם יוצרים באזור הראש של הלווייתן ראשתן גדול-הראש, במהלך טריפת דיונוני-ענק.
מבדיקת תוכן קיבתו ידוע כי הטורף הנוסף היחיד של דיונוני הענק הוא הישנונן הפסיפי (סוג של כריש) המצוי במימי אנטארקטיקה, אך לא ידוע אם כרישים אלה צדים את הדיונון או שהם אוכלי נבלות של דיונונים מתים.
מכיוון שהראשתנים גדולי-הראש התמחו באיתור דיונוני הענק, ניסו המדענים לבצע תצפיות בעומק אחר הראשתנים גדולי-ראש במטרה לחקור את הדיונון.
אחת התופעות המיוחדות של הדיונון-הענק (ושל סוגים נוספים של דיונונים גדולים) היא יכולתם לצוף תוך שהם נעזרים באמוניה המצויה ברקמותיהם, מאחר שצפיפותה קטנה מזו של מי הים.
מאחר שהם חסרים את שלפוחית השחייה המלאה באוויר, המשמשת דגים למטרה זו, הם מנצלים את האמוניה (בצורת אמוניום כלוריד) בנוזל שברקמות גופם.
עובדה זו הופכת את הדיונון הענק לבלתי אכיל לבני האדם, אף על פי שנראה כי הראשתנים גדולי-ראש דווקא נמשכים או לפחות סובלניים לטעם זה.
כמו כל בעלי החיים במחלקת הסילוניות, הם משתמשים באיברים מיוחדים הקרויים "סטאטוציסט" לשם התמצאות ותנועה במים.
ניתן לנחש את גילו של הדיונון הענק באמצעות "טבעות גדילה" המצויות ב"סטאטוליט" שבסטאטוציסט, בדומה לטבעות גדילה בעצים.
רוב המידע על בעלי חיים אלה מגיע מהערכות המתבססות על איברים אלו ועל מקורי האכילה הקרניים שלא עוכלו שנמצאו בקיבותיהם של ראשתנים גדולי-ראש.
מידע מאומת ראשון על הדיונון הענק התקבל ב-1873 כשדיונון התקיף כומר ונער בסירה קלה באי בל שבניופאונדלנד.
גוויית דיונון ענק נסחפה לחוף בנמל גלובר שבניופאונדלנד ב-2 בנובמבר 1878. אורך גופו היה 6.1 מטרים ואורך אחת מזרועותיו נמדדה כ-10.7 מטרים ומשקלו הוערך ב-.
החיפוש אחר Architeuthis חי כלל ניסיונות למצוא דיונונים צעירים, כולל בשלב הלרווה (פגית).
כ-65 פרטים, חמישית ממספר הדיונונים הענקיים שנמצאו נלכדו במי החופים שמול ניופאונדלנד, האחרון בדצמבר 2004.
ב-27 בספטמבר 2005 פרסמו מדענים מעל ל-500 צילומים של דיונון חי שהתבצעו בסוף אוקטובר 2004. סדרת הצילומים שנערכו בעומק של 900 מטר מול איי בונין שביפן, הראו דיונון מתביית על חוט פתיון ועוטף אותו ב"כדור של זרועות".
החוקרים הצליחו לאתר מיקום אפשרי של דיונון ענק בכך שעקבו באופן צמוד אחרי תנועות של ראשתנים גדולי-ראש.
לדברי "צונאמי קובודרה" מהמוזיאון היפני הלאומי למדע שבטוקיו "ידענו שהם ניזונים מהדיונונים, וידענו מתי ועד איזה עומק צללו, אז השתמשנו בהם על מנת שיובילו אותנו אל הדיונון".
קובודרה וקיוצ'י מורי מ"איגוד צופי הלוויתן של אוגאסאווארה" דיווחו על ממצאיהם לחברה המלכותית.
בין השאר, התצפיות מוכיחות על מנהגי הציד של Architeuthis בוגר, נושא שהיה נושא לספקולציה משמעותית.
הצילומים הראו תבנית ציד תוקפנית של הדיונון כלפי הפיתיון, שהובילו אותו לשפד זרוע ציד על הקרסים שעליהם הוצמד הפיתיון.
תצפית זו הפריכה את התאוריה שהדיונון הענק נסחף בזרמים ואוכל כל מה שצף לידו, כשהוא כמעט ואינו נע על מנת לחסוך אנרגיה.
נראה כי למין הרגלי אכילה לוחמניים הרבה יותר.
בשלהי המאה ה-20 תואר בפרוטרוט דיונון גדול עוד יותר, הקרוי דיונון עצום (Mesonychoteuthis hamiltoni) לאחר שנתגלו פרטים ממין זה.
דיונון זה שוכן במימי אנטארקטיקה, ושלא כמו הדיונון הענק, מסתמך על קרסים דמויים טופרים וכפתורי הצמדה על זרועותיו וזרועות הציד על מנת ללכוד טרף.
על אף שגופו גדול מהדיונון הענק, זרועות הציד שלו קצרות במידה ניכרת.
מאמינים כי הוא אחראי לצלקות שנמצאו על גבם של ראשתנים גדולי-ראש בשל השימוש בקרסים שעל זרועות הציד.
סיפורים על דיונון ענק היו נפוצים בין ספנים עוד מהעת העתיקה, וייתכן כי הובילו לאגדה הנורווגית על הקראקן, מפלצת ים בעלת זרועות ציד, גדולה כאי ומסוגלת לעטוף ולהטביע כל ספינה.
עם זאת, חושבים כי הדיונון הענק אינו מסוגל להניף את זרועותיו מחוץ למים.
משערים כי עדויות ראיה למפלצות ים אחרות כגון נחש הים הם פירוש מוטעה לצפייה בדיונון הענק.
בספרו של ז'ול ורן "20,000 מיל מתחת למים" נלחמת נאוטילוס בדיונון ענק.
בספרו של איאן פלמינג "דוקטור נו" נלחם ג'יימס בונד בדיונון ענק.
דיונון ענק שוכן באגם שבסמוך לטירת הוגוורטס בספרי הארי פוטר.
דיונון ענק הוא דמות ראשית בספר כדור מאת מייקל קרייטון.
בספר שר הטבעות: אחוות הטבעת מאת ג'ון רונלד רעואל טולקין נתקלת החבורה בשומר אשר במים, מפלצת האורבת במימי "סיראנון" מתחת לחומות המערביות של עיר הגמדים מוריה.
על אף שתיאורו של טולקין מעורפל, נוהגים לצייר את היצור כדיונון ענק או קראקן שלו מספר מוגזם של זרועות, וכך הוא אף מופיע בסרטו של פיטר ג'קסון.
פרק 59 ("דיונון") בספר מובי דיק מתאר את ההיתקלות בין הפקווד לדיונון ענק.
להלן הרשימה הרחבה ביותר של המינים:
דיונון ענק אטלנטי (Architeuthis dux)
עם זאת, ייתכן כי לא כולם הם מינים נפרדים.
קיומם של המינים המסומנים ב-* דלעיל מוטל בספק ונדרש מחקר נוסף על מנת להחליט אם הם מינים אמיתיים או שהם זהים למינים אחרים.
דיוניאה (שם מדעי: Dionaea) היא סוג צמח טורף ממשפחת הטלליתיים (Droseracea) שבו מין יחיד, דיונאת הזבובים.
הדיוניאה צומחת בקרקעות בעלות רמת חומציות גבוהה, שבהן זמינות המינרלים (ובמיוחד הזרחות) נמוכה.
מכיוון שאיננה מסוגלת להשיג את המלחים הדרושים לה מן הקרקע, הפכה במהלך האבולוציה לטורף שמסוגל להשיג מזון מן החי.
הדיוניאה משלימה את אספקת המזון שלה על ידי עיכול חלבוני הגוף של חרקים ובעלי חיים קטנים אחרים.
הדיוניאה מצויה בביצות של קרוליינה הצפונית, בחלקה המזרחי של ארצות הברית.
טרפה הרגיל כולל חרקים ופרוקי רגליים אחרים, אם כי היא עשויה ללכוד גם יצורים אחרים, כמו חשופיות.
עלי הדיוניאה כוללים שתי אונות בצורת כליה שציר העלה מחבר ביניהן.
העלה משמש כמלכודת שמסוגלת להיסגר על בעלי חיים על ידי הצמדת האונות זו לזו.
פני השטח הפנימים של כל אונה מכוסים בבלוטות עיכול, שצבען לעיתים אדום - דבר המקנה לאונות את צבען האדום.
לאורך השוליים הפנימיים הירוקים של המלכודת ישנה שורה של בלוטות נוספות, שמפרישות צוף רירי המשמש לשם משיכת חרקים ולאטימת המלכודת לאחר סגירתה.
על שטחה הפנימי של כל אונה נמצאות שלוש שערות-חישה המשמשות להפעלת מנגנון הסגירה של המלכודת.