tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פלוטרכוס גם רומז על כך שלטולוס היה קשר מימי הילדות עם גאיוס מרקיוס קוריולאנוס וכי הם היו יריבים ואויבים.
בשנת 493 לפנה"ס, ספגו הוולסקים מכה קשה כאשר כבשו הרומאים את אחת החשובות שבעריהם קוריולי (Corioli).
במהלך הקרב על קוריולי התבלט קצין רומאי צעיר בשם גאיוס מרקיוס ולאות הוקרה על כך, העניק לו הסנאט הרומי את התואר "קוריולאנוס".
עם זאת, קוריולאנוס הפך עד מהרה לשנוי בקרב המוני העם ברומא, בשל גאוותו והתבטאויותיו הבוטות כנגד הפלבס.
שנה לאחר מכן הוא גורש בחרפה מרומא.
מרקיוס, זעם על השפלתו, והיה נחוש לנקום בכל מחיר.
פלוטרכוס כותב שלמרות איבתם הישנה "מרקיוס הרגיש בו בטולוס נדיבות-רוח, וידע בו שבכל הוולסקים לא היה איש שיהא בהול כמוהו להשיב לרומאים כגמולם כשתבוא שעת הכושר לידו".
מרקיוס קוריולאנוס חדר לאנטיום והגיע בתחפושת אל ביתו של טולוס.
הוא נכנס פנימה, כיסה את פניו, והתיישב על יד האח.
בני הבית תמהו על כך, וקראו לטולוס שאותה שעה אכל ארוחת ערב.
טולוס לא זיהה אותו ושאל אותו לרצונו, קוריולאנוס גילה את פניו וסיפר לו על החרפה שהמיטה עליו עירו.
קוריולאנוס הציע לטולוס להיות היועץ שלו במלחמה חדשה נגד הרומאים.
טולוס התלהב מההצעה, אירח את קוריולאנוס בנדיבות, ויחד עמו החל לתכנן את המלחמה ברומאים.
את העילה למלחמה מצאו הוולסקים בתחבולה.
טולוס שיגר שליחים אל הקונסולים ברומא, והודיע להם שהאורחים הוולסקים שבאו לרומא לצפות במשחקים לכבוד יופיטר מתכננים להעלות את רומא באש בזמן החגיגות.
הקונסולים מיהרו להודיע שכל הוולסקים מצטווים לעזוב את רומא עוד לפני שקיעת השמש.
היה זה טקס משפיל במיוחד, שכן הוולסקים נאלצו לעזוב עם משפחותיהם ומטלטליהם, ובתקופה זו שהו ברומא אורחים מעמים רבים, וכולם ראו בהשפלת הוולסקים.
טולוס המתין עד שהוולסקים המגורשים התרחקו מרחק ניכר מהעיר, ואז פנה אליהם והסית אותם לפרסם את סיפורם.
לאחר מכן הוא כינס את מועצת אנטיום ושכנע את המועצה לשלוח שליחים אל רומא עם דרישה מחוצפת להחזיר את כל הערים הוולסקיות שנלקחו במלחמה הקודמת.
הרומאים זעמו על הדרישה, והצהירו ש-"הוולסקים חגרו [את החרב] ראשונים, אבל אנחנו נפתח אחרונים".
כך פרצה המלחמה הידועה בכינוי "מלחמת קוריולאנוס".
הוולסקים בחרו בטולוס וקוריולאנוס כמצביאים ראשיים.
קוריולאנוס זכה במספר הצלחות, ולפיכך מונה למפקד ראשי בעוד טולוס מונה למפקד חילות המצב וכוחות העתודה.
קוריולאנוס זכה בסדרת הצלחות מסחררות, ערים נפלו בידיו בזו אחר זו.
בשל כך הועם זוהרו של טולוס לטובת קוריולאנוס, וטולוס כבר החל רוחש לו קנאה בסתר.
עם זאת, קוריולאנוס נכשל בפני המכשול האחרון - העיר רומא עצמה.
על פי האגדה, קוריולאנוס כבר עמד לכבוש את העיר, והמצב בה היה כלאחר יאוש, אולם אז פנתה אל קוריולאנוס אמו וולמוניה, וריככה עד ליבו עד שביצע נסיגה.
טולוס החליט שהגיע השעה להיפטר מקוריולאנוס, והחליט להשתמש במפגן החולשה שגילה כעילה לכך.
הוא דרש מקוריולאנוס להופיע בפני מועצת אנטיום ולפרט את מעשיו.
עם זאת, התברר עד מהרה שחברי המועצה מכבדים את מרקיוס, וגם להם נמאס מהמלחמה והם שמחו על השלום הנוח.
לפיכך, נתן טולוס הוראה למספר מאנשיו, והללו קמו והרגו אותו בפומבי.
לאחר הרצח, קיבל טולוס את הפיקוד העליון על הצבא הוולסקי, והוא ניסה ליזום ברית עם האיקווים כדי לצאת למלחמה חדשה ברומא.
עם זאת, האיקווים לא הסכימו לקבל את טולוס כמצביא עליון, והדברים הגיעו עד כדי שפיכות דמים.
התפתחה מלחמה קשה, שגרמה להחלשה של שני העמים.
הוולסקים המותשים לא יכלו לעמוד בפני התקפה רומאית חדשה שלא איחרה לבוא, והם הובסו בקרב ולטרי.
ידוע שטולוס נהרג בו "ועמו כל בחור וטוב".
במחזהו של ויליאם שייקספיר "קוריולנוס", הוא מכונה טולוס אופידיוס, וניתן לו תפקיד גדול מכפי שהיה לו במציאות.
הוא מתואר כיוזם המלחמה הראשונה ברומא, הוא מנהל דו-קרב עם מרקיוס במהלך המצור על קוריולי, ובאופן כללי מתואר כמי ששונא את מרקיוס שנאת נפש.
בסרט "קוריולאנוס" המבוסס על מחזהו של שייקספיר, הוא מגולם בידי ג'רארד באטלר.
אטיוד – העמותה לקידום ענף השחמט בגוש דן נוסדה בשנת 2004 כשותפות רשומה על ידי ליאור גל ודן דרורי, והפכה לעמותה ב-2012.
מאז 2016 העמותה מנוהלת על ידי אמן פיד"ה דן דרורי.
מקור שם העמותה במילה הצרפתית "אטיוד" (étude), שמשמעותו משולשת: לימוד, יצירה מוזיקלית קצרה ובעיה ארוכה בשחמט.
"אטיוד" מפעילה את כל חוגי השחמט ברמת גן ואת מועדון השחמט "מכבי-מב"ע-אטיוד רמת גן" (בעבר: "מפעלי בית עמנואל – אטיוד ר"ג").
המועדון הוא מהגדולים בישראל מבחינת מספר השחמטאים הרשומים באיגוד הישראלי לשחמט.
נכון ל-2024, מייצגות את המועדון 31 קבוצות בליגות השונות (18 בליגות הבוגרים, 11 בליגות הנוער ו-2 קבוצות נשים).
קבוצת המועדון הבכירה משחקת בליגה הלאומית (הליגה הגבוהה בליגה הישראלית).
שחקני הנוער של מועדון השחמט ברמת גן זכו באליפויות ישראל לנוער בכל הגילאים ובשנת 2024, ב-3 המקומות הראשונים בגיל 10 קבוצות, מקום 1 ו-3 בגיל 12 קבוצות ובאליפות גיל 14 קבוצות.
"אטיוד" מפעילה גם חוגי שחמט בתל אביב ובמרכז השחמט של מועדון פ"ת.
"אטיוד" מפעילה פרויקט שחמט בגני החובה וכל כיתות א' ברמת גן.
אֵטְיֵין קָבֶּה היה הוגה דעות צרפתי וסוציאליסט אוטופי.
חזונו היה החלפת הקפיטליזם בקומונות פועלים שוויוניות ויצרניות, שייקראו איקאריות (ביחיד - איקאריה, Icaria).
הוא אף הקים איקאריות בטקסס ובאילינוי.
קבה נולד בדיז'ון שבצרפת בשנת 1788, למשפחה פרוליטרית, אך זכה להשכלה רחבה.
הוא הוסמך כעורך דין ב-1812 אך העדיף את הפעולה הפוליטית והפובליציסטית.
עם נפילת משטר נפוליאון בונפרטה ב-1815 נעשה קבה פעיל בקבוצות שהתנגדו למונרכיזם תיאוקרטי, וביקשו לקדם משטר חוקתי רפובליקני.
הוא עבר לפריז, המרכז הפוליטי של צרפת, והיה לאחד ממנהיגי ארגון הקארבונרים - ארגון מהפכני חשאי שהיה מעורב בהפלת שארל העשירי שושלת בית בורבון.
משטרו של המלך לואי פיליפ לתובע כללי באי קורסיקה - הן כאות הוקרה על חלקו במהפכת יולי 1830 אך גם מתוך רצון להחיקו מפעילות פוליטית דמוקרטית בפריז.
ספרו Histoire de la révolution de 1830 ("ההיסטוריה של מהפכת 1830"), שראה אור ב-1831 גרם לפיטוריו עקב הביקורת שמתח על השלטון המלוכני.
הוא המשיך בפעילות רדיקלית ובכתיבה ביקורתית במסגרת העיתון שייסד Populaire, ואף נבחר בשנת 1834 כחבר הבית התחתון של הפרלמנט על ידי תושבי עיר הולדתו.
אולם באותה שנה הואשם בבגידה ובהעלבת המלך, וניתנה לו בחירה בין שנתיים מאסר לחמש שנות גלות.
קבה בחר בגלות והוגלה לבריטניה.
בבריטניה בימי גלותו, בילה קבה שעות רבות במחקר פוליטי באשר לקשר שבין מבנים פוליטיים לרווחה כלכלית ובעיון בספריית המוזיאון הבריטי.
בין היתר קרא את "אוטופיה" של תומאס מור והושפע במיוחד מההוגה הסוציאליסט רוברט אוון.
בהשפעתם של שני הוגים אלה חיבר ספר אוטופי בשם Voyage et aventures de lord William Carisdall en Icarie ("מסעותיו והרפתקאותיו של לורד ויליאם קריסדול באיקאריה").
הספר, שראה אור ב-1840 תיאר חברה סוציאליסטית אידיאלית, שכל נתיניה שווים לחלוטין, המתקיימת כביכול באי בדיוני.
החברה נשלטת על ידי שלטון דמוקרטי נבחר, וקרויה על שם המהפכן הדמיוני 'איקר' אשר הוביל את המהפכה המקומית והמעבר משלטון מלוכני לצורת המשטר החדשה.
היא מייצרת את צרכיה ומקיימת חיים קהילתיים, המבוססים על משפחות המחנכות את ילדיהם יחדיו, עובדות יחדיו, מחזיקה יחדיו באמצעי הייצור ומקיימות מוסדות תמיכה קהילתיים.
קבה פירט בעבודתו היבטים שונים של החיים, בהם אף אדריכלות הומניסטית, שעליה, לדבריו, לשרת בכל פרט את האדם הפשוט ואת הקהילה.
קבה העניק מקום מרכזי בשיטתו לדת, לאו דווקא נצרות, אף שחיבר ספר עב כרס בעל חמישה כרכים בשם Le vrai christianisme suivant Jésus Christ ("הנצרות האמיתית של ישו"), בו ביקש להוכיח שכוונתו האמיתית של ישו בהטפותיו הייתה לקהילה דמוית איקאריה.
ב-1839 שב לצרפת ושיתף פעולה עם התנועה הקהילתנית, במסגרת זו טבע את המונח "קומוניזם".
כתביו באותה עת השפיעו, בין היתר על קרל מרקס ופרידריך אנגלס.
ב-1841 החל להוציא מחדש את העיתון Populaire, שזכה לפופולריות בקרב מעמד הפועלים ואת כתב העת 'האלמנך האיקראי'.
עמדותיו של קבה עוררו אנטגוניזם לא רק בקרב הבורגנות והמלוכנות - כי אם גם בקרב חלק מהסוציאליסטים המהפכנים בשל התנגדותו למהפכה האלימה.
רבים מתומכיו ניסו לדחוף אותו להוכיח את צדקת רעיונו באמצעות הקמת מושבה שיתופית לדוגמה ברוח רעיונותיו.
במאי 1847 פרסם כרוז הקורא להקמת מושבה שיתופית איקאראית באמריאה הצפונית, וטען כי המהפכה בצרפת לא תביא גאולה לפועלים, גם לו תצליח.
בספטמבר 1848 נסע לאנגליה להפגש עם רוברט אוון ולהוועץ עימו.
אוון המליץ לו לנסות ולהקים את הקומונה על אדמת טקסס, שכן המדינה החדשה רצתה ליישב שטחים גדולים ומסרה זיכיונות על שטחי קרקע גדולים לחברות פרטיות בתנאי שיגייסו מתיישבים.
ב-3 בפברואר 1848 הפליגו 69 מאנשי תנועתו של קבה, כחלוצים להתיישבות מנמל לה הבר לניו אורלינס בדרכם להתיישבות בטקסס.
קבה עצמו נותר בפריס במטרה לארגן את יתר אנשי התנועה להגירה, מתוך אמונה שאחריו יבואו אלפים.
אולם מהפכת פברואר קרעה את התנועה שרבים מחבריה נהו אחרי התקווה לחולל שינוי חברתי בצרפת גופה וזנחו את רעיון ההתיישבות בארצות הברית.
חמישה מאנשי קבוצת החלומים שהיגרו לארצות הברית החליטו לחזור לצרפת מיד עם נחיתתם בניו אורלינס כשנתבשרועל המהפכה.
קבה ונאמניו התקשו אף לגייס סיוע כלכלי למתיישבים הראשונים תחת המשטר הרפובליקאי החדש.
בסוף מרץ הגיעה הקבוצה הראשונה לחלקות שנרכשו עבורה בעמק הנהר האדום, לא רחוק מהעיר דאלאס.
אולם הקרקע שהוקצתה לקבוצה לא הייתה רציפה, אלא שובצה בחלקות בבעלות פרטית של חוואים אחרים, דבר שמנע הקמת יישוב קהילתי אוטופי לפי חזונו המקורי של קבה.
הקבוצה חסרה גם את הידע החקלאי הנחוץ, ובפרט באקלים המקומי.
רבים מהם נדבקו גם בקדחת.
הקבוצה נתפזרה בסופו של דבר כשרבים ממנה שבו לצרפת והזהירו את הנותרים שלא להגר.
עם זאת, ב-15 בדצמבר 1848, חמישה ימים טרם נבחר לואי נפוליאון לנשיא צרפת, הפליג קבה עצמו שהיה אז כבר בן 60 בלוויית 480 חברים נוספים מתנועתו לארצות הברית.
גם רבים מבני קבוצה זו, החליטו לשוב לצרפת מיד עם הגיעם.
ב-1849 נרכשה אדמה מתאימה יותר להתיישבות ממורמונים באילינוי, על גדות המיסיסיפי עליה עלה קבה עם כ-280 חברים.
ההתיישבות התמקמה בשטח שנקרא בעבר על ידי ג'וזף סמית' הבן בשם העברי "נָאווּ".
היא זכתה לשגשוג יחסי ומנתה בשיאה 500 מתיישבים, שחיו בקהילה דמוית קיבוץ (חינוך משותף, לינה משותפת מגיל 4, משק יצרני מאוחד, אכילה משותפת בחדר אוכל ועוד).
כבר ב-1847 נאשם הואשם קבה בצרפת כי פרויקט ההתיישבות שלו הוא הונאה, אך זוכה לבסוף.
ב-1849 חודשו ההאשמות כלפיו, בעיקר מצד שרידי קבוצת החלוץ שאמורים היו להתיישב בטקסס, ושבו לצרפת.
הפעם הורשע קבה בצרפת, שלא בפניו שכן שהה בארצות הברית, ונגזרו עליו שנתיים מאסר.
בשל החובה שחש להתייצב בצרפת ולהגן על שמו ועל תנועתו, שב לצרפת ב-1851 ובידו הצ'ארטר הרשמי שקיבלה ההתיישבות האיקאריתת בנאוו כחברה רשומה כחוק - הוכחה שהפריכה את ההאשמות נגדו.
כשנה נאלץ להישאר קבה בצרפת אך בפברואר 1952 גורש ממנה בפקודת לואי בונפארטה, ושהה עוד חודשים ספורים בלונדון.
עם שובו לנאוו בקיץ 1952, מצא קבה את הקהילה כשהיא שרויה בסכסוכים פנימיים ומבעיות כלכליות.
באמונה כי הוא משליט בקהילה סדר מחדש, הכניס קבה לתקנון הקבוצה איסורים מחמירים על צריכת משקאות חריפים, טבק, תלונות על מזון, ציד ודיג כפעילות פנאי ומעל הכל - דרישה לשקט מוחלט בעבודה ואיסור שיחות חולין.
דרישה אחרונה זו גרמה למרמור הרב ביותר, ולפיצול הקהילה בין תומכיו למתנגדיו - פיצול שהיה מלווה אף בתגרות אלימות.
מתנגדיו האשימו אותו כי הוא פועל כנגד הקבוצה ובלא סמכות וגורם לקבוצה הפסדים כלכליים משמעותיים מתוך כוונה להביא אותה לפשיטת רגל.
קבה אף פנה לבית דין בניסיון שלא צלח להביא לפירוק הקומונה.
לבסוף גורש קבה עם 170 מתומכיו.
קבה המודח התיישב בצ'לטנהאם שליד סנט לואיס ונפטר כעבור מספר ימים מהתקף לב פתאומי.
תומכיו שהיגרו איתו הקימו במקום קהילה שהחזיקה עד שנת 1864.
נאוו התפרקה ב-180 ומתיישביה הצטרפו לקהילה שנוסדה בקורנינג שבמדינת איווה, שהוסיפה להתקיים עד 1898.
בניגוד להוגים אוטופיסטיים אחרים שהאמינו בהקמת תאים שיתופיים אוטונומיים אשר יתלכדו באופן פדרטיבי, קבה האמין כי הגשמת החברה השיתופית אפשרית רק במסגרת מדינתית (אם כי לבסוף נדחף על ידי תומכים ומתנגדיו לנסות להוכיח את שיטתו תחילה באמצעות הקמת התיישבות שיתופית בודדת).
בניגוד לבן תקופתו גראכחוס באבף - לא האמין גם במהפכה אלימה בהובלת סיעת מהפכנים אלא בהחלטה דמוקרטית שתוליד את החברה השיתופית באמצעות שכנוע, הסברה ורכישת דעת הקהל.
אף על פי כן, החברה הקומונלית הדמיונית אותה תיאר בספרו המסע לאיקריאה, הוחלף המשטר המלוכני בכוח.
המשטר המוצע בסיפרו הוא משטר של כלכלה מתוכננת, על ידי ועדות מומחים לתחומי העבודה השונים, הכותבות תוכניות המאושרות באופן דמוקרטי ומקבלות תוקף של חוק.
הוועדות קובעות מדי שנה את היקף הסחורות המיוצרות ואת הסטנדרטיזציה שלהן.
העבודה נעשית באמצעות הטכנולוגיה המשוכללת ביותר בייצור המוני וחסכוני, ובמספר דגמים מוגבל.
כך למשל הלבוש הוא אחיד, בארבעה או חמישה דגמים בלבד, הנבחרים מדי שנה לאחר בחינת האופנה בארצות אחרות.
בית הנציגים שהוא המוסד הפרלמנטרי של המדינה, מורכב מ-2000 נציגים שמחציתם נבחרת מדי חצי שנה.
הרשות המבצעת שבראשה עומד נשיא היא בת 15 חברים, המתחלפים גם הם מידי חצי שנה.
בעלי המשרה אינם זוכים לזכויות יתר.
החוק באיקריאה אוסר על עבודות המזיקות לבריאות.
תושבי המדינה מוכשרים לעבודתם, והילדים מתחנכים לעבודה חקלאית ותעשייתית.
יש שוויון בערכה של העבודה בין המקצועות השונים.
צורכי התושבים מתמלאים חינם מתוך מחסנים משותפים.
החוק קובע את סדר יומם של האזרחים, הנדרשים לקום באותה השעה, לעבוד בין 6:00 ל-14:00, ואחרי כן רשאים לנוח עד השעה 21:00 בערב.
בשעה 22:00 נדרשים האזרחים לשוב לבתיהם לעוצר, על מנת לנוח לקראת יום העבודה למחרת.
העבודה מבוצעת בבתי חרושת גדולים בשיטת הסרט הנע.
נשים בנות למעלה מ-50 וגברים בני למעלה מ-65 משוחררים מעבודה, אך על פי הספר, רבים מהם ממשיכים לעבוד מיוזמתם.
גם הספרות ועיתונות על פי חזונו של קבה הן מפוקחות.
הוצאת ספר טעונה באישור הממשלה אף היא.
בכל עיר ובכל פלך ישנה רשות ליציאת עיתון אחד בלבד, הרשאי לפרסם פרוטוקולים ודו"חות בלבד ללא הוספת פירושים וויכוחים מצד העורכים - על מנת שלא לתת בידיהם כוח יתר על פני אזרחים אחרים.
כל אזרח רשאי להביא עמדותיו לדיון באופן חופשי בפני האספה הכפרית, העירונית או הלאומית.
את האידיאלים הקומוניסטיים של איקאריה ראה כנובעים מערכי הנצרות כפי שכוננה על ידי ישוע.
אטיין בקרו הוא שחמטאי צרפתי בדרגת רב-אמן.
הוא היה השחמטאי הצרפתי הראשון שהגיע לעשירייה הראשונה בעולם לפי מד כושר (2005).
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום השלישי בצרפת וה-84 בעולם לפי מד כושר.
בקרו החל לשחק שחמט בגיל 4. בגיל 9 הוא התחיל להתאמן אצל יוסף דורפמן.
בגיל 10 הוא ניצח בתחרויות לגילו, ובגיל 13 ניצח את וסילי סמיסלוב.
במרץ 1997, בגיל 14 וחודשיים, הוענק לו תואר רב-אמן.
בקרו היה חמש פעמיים אלוף צרפת (פעם ראשונה בגיל 16).
בגיל 16 הוא ניצח בדו-קרב את יהודית פולגאר 3.5:1.5, ובגיל 17 סיים בתיקו 3:3 דו-קרב עם אנטולי קרפוב בשחמט מהיר.
בגביע העולם בשחמט 2005 הוא הגיע לחצי הגמר.
בין השנים 1998 ל-2024 השתתף אטיין בקרו ב-8 אולימפיאדות שחמט:
אטיין קונסטנטין, ברון דה ז'רלאש היה ראש הממשלה הראשון של בלגיה.
קודם לכן שימש עורך דין, היסטוריון ופוליטיקאי בממלכה המאוחדת של ארצות השפלה.
אטיין קונסטנטין ברון דה ז'רלאש נולד בברטריקס, ממלכת צרפת (כיום בלגיה) ב-26 בדצמבר 1785. הוא למד משפטים בפריז, שם הכיר את אן-קתרין בושמן, לה נישא ב-6 באוקטובר 1813. הוא השתקע בעיר לייז' עם הקמת הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה ב-1815.
כחבר הפרלמנט של הולנד היה אופוזיציונר נמרץ.
ב-1831 היה לראש הממשלה הראשון של בלגיה לאחר עצמאותה ב-1830, תפקיד אותו מילא במשך חודש.
ב-1831 נבחר כנציג לייז' בבית הנבחרים של בלגיה, בו שימש כנשיא עד 1832. בהמשך, הפך לנשיא הראשון של בית הדין לערעורים, תפקיד אותו מילא עד שנת 1867.
נפטר באוקסלס ב-10 בפברואר 1871.
אטיין מוריס פלקונט היה פסל צרפתי שפיסל בסגנון בארוק, רוקוקו וניאוקלאסי.
פלקונט נולד למשפחה ענייה בפריז, התמחה בהתחלה בנגרות, ופיסל בחימר בזמנו החופשי, חלק מהפסלים משכו את תשומת לב הפסל ז'אן בטיסט לה מיין שקיבל אותו כתלמידו, פסלו מילו מהעיר קרוטון הביא בשנת 1754 לקבלתו כחבר באקדמיה לאמנויות היפות.
הגיע לתודעת הציבור בפסליו אמור והרוחצת שהוצגו בסלון הפריזאי של 1755 ושל 1757 ומונה למנהל של סטודיו ובית מלאכה חרסינת סבר שם פיתח את תחום פיסול דמויות קטנות בחרסינה, תחום שהמשיך אחריו בחרסינת ונסן.
נושאי עבודתו קיבלו השראה מהצייר פרנסואה בושה ומהתיאטרון והבלט של תקופתו.
פלקונט הוזמן בשנת 1766 על ידי יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה ליצור בסנקט פטרבורג פסל גדול מברונזה של פיוטר הגדול הידוע בשם פרש הנחושת בסיוע תלמידתו וביתו החורגת מארי-אנה קולו, הפסל היווה מקור השראה ליצירה נפוליאון חוצה את האלפים של ז'אק-לואי דויד ולעוד יצירות מתחום הספרות והמוזיקה לבלט.
בשנת 1788 חזר פלקונט לפריז לנהל את האקדמיה לאמנויות היפות, רבות מעבודותיו עבור כנסיות נהרסו בזמן המהפכה הצרפתית ועבודותיו עבור אספנים פרטיים שרדו טוב יותר.
אטיין באליבר הוא פילוסוף צרפתי.
שימש כמרצה באוניברסיטת פריז־נאנטר, באוניברסיטת אירווין בקליפורניה ומאז 2016 הוא פרופסור במרכז למחקר בפילוסופיה אירופית מודרנית (CRMEP) באוניברסיטת קינגסטון בלונדון ופרופסור אורח בחוג לצרפתית ופילולוגיה באוניברסיטת קולומביה.
באליבר נולד בעיירה אולון במחוז יון שבחבל בורגון בצרפת.
החל מ-1960 למד באקול נורמל סופרייר שבפריז, שם היה תלמידו של לואי אלתוסר.
ב-1961 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של צרפת.
הוא סולק מהמפלגה ב-1981 בגלל ביקורת שכתב על מדיניות ההגירה של המפלגה במאמר.
בשנת 1965 השתתף בסמינר של לואי אלתוסר בנושא הספר הקפיטל של קארל מרקס.
סמינר זה הביא לחיבור הספר Reading Capital, שחיבר יחד עם אלתוסר ותלמידיו.
הפרק של באליבר בספר, "על מושגי היסוד של המטריאליזם ההיסטורי", פורסם מחדש יחד עם אלו של אלתוסר בגרסה המקוצרת של הספר ב-1970.
בשנת 1987 קיבל את תואר הדוקטורט שלו בפילוסופיה מאוניברסיטת ניימיכן בהולנד.
הוא קיבל את ההביליטציה שלו מאוניברסיטת פריז 1 פנתיאון-סורבון בשנת 1993. באליבר הצטרף לאוניברסיטת פריז־נאנטר כפרופסור בשנת 1994, ולאוניברסיטת קליפורניה באירוויין בשנת 2000.
בספרו "צורת האומה: היסטוריה ואידאולוגיה" (The Nation Form: History and Ideology), באליבר מבקר את התפיסות המודרניות של מדינת הלאום.
הוא כתב כי הוא מבצע מחקר על הסתירות של מדינת הלאום משום ש"חשיבה על גזענות הובילה אותנו חזרה ללאומיות, ומלאומיות לאי ודאות לגבי המציאות ההיסטורית וסיווג האומה".
באליבר טוען כי אי אפשר להצביע על תחילתה של אומה או לטעון כי האנשים המודרניים המאכלסים מדינת לאום הם צאצאי האומה שקדמה לה.
באליבר טוען כי מכיוון שלשום מדינת לאום אין בסיס אתני, כל מדינת לאום חייבת ליצור אתניות בדיוניות כדי להקרין יציבות על האוכלוסייה.
ושהבדלים בין קבוצות עדיין נתפסים כמאפיינים מהותיים, בעוד שהם תוצרים של תהליכים היסטוריים ופוליטיים.
על מנת למזער עימותים אזוריים, מעמדיים וגזעיים, מדינות לאום מפברקות מיתוסים של מוצא המייצרים אשליה של מוצא אתני משותף בקרב כל תושביהן.
על מנת ליצור מיתוסים אלה של מקורות, מדינות הלאום סורקות את התקופה ההיסטורית בה הם "נוצרו" כדי למצוא הצדקה לקיומן.
הם גם יוצרים אשליה של מוצא אתני משותף דרך קהילות לשוניות: כאשר לכולם יש גישה לאותה שפה, הם מרגישים כאילו הם חולקים מוצא אתני.
באליבר טוען כי "הלימוד הוא המוסד העיקרי המייצר מוצא אתני כקהילה לשונית".
בנוסף, מוצא אתני זה נוצר באמצעות "הלאמת המשפחה", כלומר המדינה באה לבצע תפקידים מסוימים שעלולים לבצע באופן מסורתי על ידי המשפחה, כגון הסדרת נישואים וניהול ביטוח לאומי.
בשנת 1988, כתב מאמר שבו הוא דן בשאלה האם קיימת "ניאו־גזענות", גזענות חדשה, הנבדלת מזו שהייתה מוכרת עד אז.
נקודת המוצא של באליבר היא, שהגזענות היא "תופעה חברתית כוללת" במלוא מובנה.
הוא הדגים כיצד קטגוריות חדשות (למשל, הגירה, שונות תרבותית) משמשות כתחליפים של המושג "גזע", ובכך יוצרות ניאו־גזענות שמשתלבת בתוך "המסגרת של גזענות ללא גזעים".
הנושא הדומיננטי של גזענות זו אינו תורשה ביולוגית, "אלא מצב בלתי עביר של הבדלים תרבותיים, גזענות שבמבט ראשון אינה מציבה את עליונותן של קבוצות או עמים מסוימים ביחס לאחרים, אלא 'רק' את הפגיעה שבביטול הגבולות, חוסר התאמה בין סגנון חיים ומסורות".
בניגוד לגזענות הישנה, הניאו־גזענות מכריזה מראש כי גזעים הם לא יחידות ביולוגיות הניתנות לבידוד, וכי למעשה במציאות אין גזעים אנושיים.
הניאו־גזענים יכולים אפילו להודות כי לא ניתן להסביר את ההתנהגות של אנשים בהתייחס לדם או לגנים שלהם, אך טוענים שהתנהגותם היא תוצאה של שייכות תרבותית היסטורית.
אצל הניאו־גזענים התרבות מחליפה את הביולוגיה, מקבלת את תפקיד ה"טבע" ומתפקדת, לדברי באליבר, "כדרך לנעול ולקבע יחידים וקבוצות אפריורית בסיווג גנאלוגי, קביעה שהיא בלתי ניתנת לשינוי ובלתי מושגת".
אטיין גרין הוא כדורגלן אנגלי-צרפתי המשחק בעמדת השוער בקבוצת פרדריסיה מליגת העל הדנית.
גרין נולד בקולצ'סטר שבאנגליה לאב אנגלי ולאם צרפתייה, ועבר לצרפת בגיל ארבע.
הוא שיחק במשך שלוש עונות במחלקת הנוער של ES ואוש, ולאחר מכן עבר למחלקת הנוער של סנט אטיין.
ב-5 ביוני 2020 חתם גרין על החוזה המקצועני הראשון שלו במועדון, ששיחק בליגת העל הצרפתית.
ב-4 באפריל 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 2-0 על נים במסגרת המחזור ה-31 בליגה לעונת 2020/2021. הוא שיחק בכל משחקי הקבוצה עד לסוף העונה, ובסך הכל ערך שמונה הופעות ליגה בעונתו הראשונה בקבוצה הראשונה של המועדון.
ב-7 באוגוסט 2024 חתם בברנלי מהצ'מפיונשיפ.
גרין, בן לאב אנגלי ואם צרפתייה, היה חלק מסגל נבחרת צרפת עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021, אך לא שיחק בטורניר.
ב-23 באוגוסט 2021 דווח כי גרין בחר לשחק עבור נבחרות אנגליה, וארבעה ימים לאחר מכן הוא נכלל לראשונה בסגל נבחרת אנגליה עד גיל 21.
אטיין באלה היה גנרל בלגי אשר שימש כראש המטה הכללי של צבא בלגיה בין 1950–1951, וכיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין 1951–1952.
באלה נולד ב-29 באפריל 1891, והתגייס לצבא בלגיה.
ב-26 בדצמבר 1938 הוא הועלה לדרגת קולונל, ובמהלך הקרב על בלגיה במלחמת העולם השנייה פיקד על רגימנט הארטילריה ה-7. לאחר כיבוש בלגיה בידי הגרמנים הצטרף לצבא בלגיה החופשית, וב-26 ביוני 1944 הועלה לדרגת גנרל מאיור.
בפברואר 1950 מונה לראש המטה הכללי של הצבא הבלגי, וב-2 באפריל 1951 עזב את התפקיד כדי לשמש כיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו - השני בתולדות התפקיד אחרי עומר בראדלי.
ב-1952 הוא הוחלף בידי צ'ארלס פולקס.
אטיין אמארה קמארה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת שרלרואה.
קמארה גדל במחלקות הנוער של US טורסי, אנז'ה והאדרספילד טאון.
ב-9 בינואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בהאדרספילד טאון, בהפסד 3-2 לפלימות' ארגייל במסגרת הסיבוב השלישי של גביע ה-FA לעונת .
ב-13 באוגוסט 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, בניצחון 3-1 על סטוק סיטי במסגרת המחזור השלישי לעונת .
ב-14 ביולי 2023 חתם קמארה על חוזה לארבע שנים באודינזה מהסרייה א'.
קמארה היה חלק מסגל נבחרת צרפת עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 לעונת 2023.
אטיין ואסן (בהולנדית: Etienne Vaessen; נולד ב-26 ביולי 1995 בברדה שבהולנד) הוא כדורגלן סורינאמי-הולנדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת חרונינגן מליגת העל ההולנדית ובנבחרת סורינאם.
בשנת 2016 החל ואסן לשחק בקבוצה הבוגרת של ואלבייק במסגרת ליגת המשנה ההולנדית.
בתום עונת העפיל עם המועדון לליגת העל ההולנדית.
ב-3 באוגוסט 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית, בהפסד 1–3 לפנלו במסגרת המחזור הראשון לעונת 2019/2020.
בשנת 2024 החל לשחק בנבחרת סורינאם.
בשנת 2014, עת עבד כשומר, נדקר ואסן כאשר רדף אחרי גנב, ואושפז למספר ימים.
אֶטְיֶן-פְרַנְסוּאַה דֶה שׁוּאַזֶל היה קצין בצבא צרפת, דיפלומט ומדינאי צרפתי.
מ-1758 עד 1761 ושוב מ-1766 עד 1770, כיהן כשר החוץ של צרפת והייתה לו השפעה רבה על האסטרטגיה העולמית של צרפת לאורך כל התקופה.
שואזל קשור קשר הדוק לתבוסה של צרפת במלחמת שבע השנים, ולמאמצים אחר-כך לשקם את היוקרה הצרפתית.
אטיין פרנסואה נולד בנאנסי בדוכסות לורן, והיה בנו הבכור של (1700–1770), שהיה אחד מהיועצים המובילים לדוכס לורן ששלט על מדינה עצמאית דוברת צרפתית בעלת קשרים תרבותיים ופוליטיים הדוקים עם צרפת.
עם לידתו, הוא נשא את התואר "רוזן סטנוויל".
ב-1737 אולץ השליט פרנסואה אטיין מלורן (לעתיד פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה) לוותר על לורן ולהיות שליט טוסקנה באיטליה.
אטיין פרנסואה שואזל הבין שהמשך נאמנות לבית לורן יגביל את הזדמנויותיו, והעביר את נאמנותו לצרפת.
לאחר שצבר ניסיון במהלך מלחמת אוסטרו-טורקיה, הרוזן דה סטנוויל הצטרף לצבא הצרפתי, ובמהלך מלחמת הירושה האוסטרית שירת בבוהמיה (1741) ובאיטליה (1744), שם הוא הצטיין ב.
הוא גם השתתף ב בגרמניה והביא את הידיעות על התבוסה הצרפתית בקרב זה לפריז.
הוא היה מזועזע ממה שראה לגבי איכות הכוחות הצרפתיים בדטינגן, במיוחד ממה שתיאר מאוחר יותר כ"אדישות ובורותם", וחוויותיו היו המוטיבציה לרפורמות המאוחרות שלו של הצבא הצרפתי.
משנת 1745 עד 1748, הוא היה עם הצבא הצרפתי בארצות השפלה והיה נוכח במצורים על מונס, שרלרואה ומאסטריכט.
הוא קודם לדרגת לוטננט גנרל, ובשנת 1750 נישא ל, בתו של לואי פרנסואה קרוזה, המרקיז דו שאטל (מת ב-1750), שהביאה לבעלה את חלקה בהון הגדול של סבה , כמו גם את המפואר של , אחיו, והוכחה כרעיה מסורה ביותר.
שואזל זכה בחסדה של מאדאם דה פומפדור בכך שרכש עבורה מכתבים שלואי החמישה עשר, מלך צרפת, כתב לאשתו של בן דודו, שרלוט-רוזלי דה רומנה, הרוזנת דה שואזל-בופרה, עמה היו למלך בעבר תככים.
לאחר תקופה קצרה בהיותו נציג המלך בהרי הווז', הוא קיבל את מינוי שגריר צרפת ב-רומא בשנת 1753, שם הוא הופקד על המשא ומתן בנוגע למהומות שנגרמו על ידי הבולה האפיפיורית (שהכריז על היאנסניזם ככפירה).
הוא הצטיין במשימה זו, ובשנת 1757, הפטרונית שלו השיגה את העברתו לווינה, שם הוא קיבל הוראה לבסס את בין צרפת לאוסטריה.
הוא היה אחד המחברים העיקריים של , שנחתם במאי 1757, שבו התחייבו שתי המדינות למלחמה משולבת בגרמניה נגד פרוסיה.
הצלחתו בווינה פתחה את הדרך לקריירה גדולה יותר ב-1758, כאשר החליף את כשר החוץ של צרפת, וכך קבע במידה רבה את הכיוון של מדיניות החוץ והצבא הצרפתית במהלך מלחמת שבע השנים.
ב-1759, הוא תכנן פלישה שאפתנית לבריטניה שנבלמה על ידי תבוסות הצי הצרפתי ב וב.
תוכניתו העיקרית האחרת להשיג ניצחון ב-1759 הייתה התקפה על הנובר, שסוכלה על ידי התבוסה הצרפתית ב.
בין 1759 ל-1762, פלישות נוספות של צרפת לגרמניה לא צלחו, כולל .
לאחר מכן הוא הפך ל וקיבל את התואר את דוכס שואזל.
אף על פי שבין 1761 ל-1766, היה בן דודו , שר לענייני חוץ, שואזל המשיך לשלוט במדיניות צרפת עד 1770 והחזיק ברוב המשרות החשובות האחרות של המדינה באותה תקופה.
כמחבר , הוא ביקש לפצות על התוצאות הרות אסון של הברית עם אוסטריה על ידי ברית עם בית בורבון הספרדי, אך פעולתו הגיעה מאוחר מדי.
עם זאת, מדיניותו הנמרצת במחלקות המדינה האחרות לא הייתה חסרת תועלת.
הוא עלה לשלטון בזמן הדמורליזציה לאחר התבוסות בקרבות רוסבאך וקרפלד, באמצעות תעוזה ומרץ הוא ערך רפורמות וחיזק את הצבא והצי כאחד, ואף על פי מאוחר מדי למנוע את אובדן קנדה והודו, הוא פיתח את המושבות הצרפתיות באיים האנטילים ובסן-דומנג.
ניהול ענייני הפנים שלו בכלל היה משביע רצון מבחינת הפילוסופים של המאה ה-18. הוא התיר את פרסום האנציקלופדיה הגדולה והביא ל ולפירוק הזמני של המסדר על ידי האפיפיור קלמנס הארבעה עשר.
בשנים שלאחר חוזה פריז משנת 1763, ניסה שואזל לבנות מחדש את הצבא הצרפתי.
כשהוא מודאג ביותר מהניצחון הבריטי במלחמת שבע השנים ומהשינוי במאזן הכוחות האירופי שבא בעקבותיו, הוא ניסה להבטיח את המשך התמיכה הספרדית במלחמת נקמה עתידית נגד בריטניה והכין מספר תוכניות לפלישה לבריטניה.
במאמץ לפצות על ההפסדים הטריטוריאליים של צרפת, הוא סיפח את קורסיקה ודוכסות לורן לצרפת.
הוא גם פיקח על תוכנית כושלת ליישוב גיאנה.
עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-18 היה שואזל מודאג מהכוח ההולך וגובר של רוסיה סביב הים הבלטי מחשש שבריטניה עומדת מאחוריה.
הוא האמין שהם מתכננים "ליגה צפונית" נגד צרפת.
כדי להתמודד עם זה הוא קיווה להדיח או להחליש מאוד את כוחה של יקטרינה הגדולה על ידי עידוד האימפריה העות'מאנית לתקוף את רוסיה.
עם זאת, מפלתו של שואזל נגרמה בשל פעולתו נגד הישועים ומתמיכתו ביריבם , וב"פרלמנטים" הפרובינציאליים.
לאחר מותה של מאדאם דה פומפדור ב-1764, אויביו, ששילבו את פילגשו החדשה של המלך, מאדאם דו בארי, במזימותיהם, והשר הראשי רנה-ניקולא דה מופו, היו חזקים מדי בשבילו.
הוא תמך באחותו , בניסיונה לרשת את מאדאם דה פומפדור בתפקיד פילגשו של המלך, מה שעימת אותה עם מאדאם דו בארי.
בניסיון לחזק את הברית עם אוסטריה תמך שואזל בנישואים בין הדופן, לעתיד לואי השישה עשר, מלך צרפת, והארכידוכסית מארי אנטואנט, בתם של מריה תרזה ופרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
שואזל ראה בנישואים ניצחון אישי והאמין שזה יחזק את עמדת הכוח שלו.
בשנת 1770, מחלוקת בין בריטניה וספרד על איי פוקלנד איימה להתלקח למלחמה גלויה.
כחלק מהאסטרטגיה ארוכת הטווח שלו לבטל את מה שהוא תפס כהגמוניה בריטית, תמך שואזל בספרד וגייס את הצבא הצרפתי לקראת מלחמה.
לואי ה-15, שחיפש שלום לאחר המלחמות שהתרחשו בחלק ניכר מתקופת שלטונו, כעס כשגילה זאת.
בשיאו של משבר פוקלנד בשנת 1770, פוטר שואזל וקיבל הוראה לפרוש לאחוזתו הכפרית, .
המשבר יושב אז בדרכי שלום על ידי בריטניה וספרד.
אולם התככים נגדו הגבירו את הפופולריות שלו, שכבר הייתה גדולה, ובמהלך פרישתו, שנמשכה עד 1774, הוא חי בעושר וביקרו אותו אישים בולטים רבים.
כשר ראשי ירש אותו שמדיניות החוץ שלו הייתה דומה לזו של שואזל.
אגיון העדיף מונרכיה אבסולוטית יותר מאשר שואזל, והיה קשור מאוד לסיעה שהתאגדה סביב מאדאם דו בארי.
שואזל נהנה מפופולריות נרחבת ואנשים רבים באו להיפרד ממנו, כמחווה של תמיכה, כשהתכונן לעזוב את פריז לאחוזתו שאטו דה שנטלו.
בשנת 1771, הוא השתתף בניסיון הלא מוצלח לארגן נישואים סודיים בין המלך ו על מנת להדיח את מאדאם דו בארי.
לאכזבתו הגדולה של שואזל, לואי השישה עשר, מלך צרפת לא החזיר אותו לתפקידו הקודם אף על פי שהמלך אפשר לו לחזור לפריז בשנת 1774. שואזל מת במעונו הפרטי, אוטל דלונה, בפריז, ב-8 במאי 1785 ונקבר בשנטלו.
הוא הותיר חובות רבים, שהוחזרו בקפדנות על ידי אלמנתו.
אלמנתו של שואזל, אישה "שזדון נמרץ לא מצא בה חוסר שלמות", חיה בפרישות עד מותה, ב-3 בדצמבר 1801.
הסופר האנגלי הוראס וולפול, בזיכרונותיו, מעביר תיאור ססגוני של דמותו של הדוכס, מאשים אותו בכך שגרם למלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774), כנקמה בצארינה יקטרינה הגדולה וכתב על מדיניות החוץ שלו: "הוא היה מקרין וקובע חורבן של מדינה, אבל לא יכול היה להרהר במעט שובבות או תועלת צרה...
הוא פיזר את עושרה של האומה ושלו; אבל לא תיקן את האחרון בגזל של הראשון".
בהתייחס לחייו הפרטיים של שואזל, וולפול טוען ש"אצילות ללא עדינות הייתה העיסוק המתמיד שלו".
על שמו קרויים האי , האי הגדול ביותר באיי שלמה, ו, מפרץ גדול באי פוקלנד המזרחי.
שואזל מופיע בסרט משנת 1934, שם מגלם אותו .
שואזל מופיע בסרט מארי אנטואנט משנת 2006, בבימויה של סופיה קופולה, שם מגלם אותו .
אטיין-אמיל בולייה היה ביוכימאי ואנדוקרינולוג יהודי-צרפתי, שנודע בעיקר בזכות מחקריו בתחום הורמוני הסטרואידים ותפקידם ברבייה ובהזדקנות.
הוא כונה "אבי גלולת ההפלה".
בולייה נולד בשם אמיל בלום להורים יהודים בשטרסבורג, צרפת, ב־12 בדצמבר 1926. אביו, ליאון בלום, שהיה רופא וחלוץ בתחום חקר הסוכרת, נפטר כאשר בולייה היה בן ארבע.
במהלך מלחמת העולם השנייה שינתה המשפחה את שמה, ובולייה עצמו שינה את שמו כאשר ברחה לאזור הסמוך לגרנובל, ושם השתתף בפעילות ההתנגדות הצרפתית.
לאחר המלחמה למד בבית הספר לרפואה של סורבון (Faculté de Médecine de Paris), והוסמך כרופא בשנת 1955. בהמשך המשיך בלימודיו תחת הנחיית מורו מקס פרנאן ז'ייל, בתחום הורמוני הסטרואידים, וקיבל תואר דוקטור בשנת 1963 לאחר לימודיו בליסֵה פסטר, בפקולטה לרפואה ובפקולטה למדעים בפריז.
בשנת 1963 מונה אטיין-אמיל בולייה למנהל המכון הלאומי לבריאות ולמחקר רפואי של צרפת (INSERM), ובשנת 1970 מונה לפרופסור לביוכימיה בפקולטה לרפואה של בית החולים ביקטר, המסונפת לאוניברסיטת פריז-דרום.
החל משנת 2004 היה חבר בוועדה הלאומית המייעצת לאתיקה (Comité Consultatif National d'Éthique) בנושאי מדע ובריאות.
בשנת 2008 ייסד את "מכון בולייה" במטרה לקדם מחקר בתחום אריכות חיים בריאה.
הוא כיהן כנשיא האקדמיה הצרפתית למדעים וכחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
אטיין-אמיל בולייה גילה עניין מתמשך בדיהידרואפיאנדרוסטרון (DHEA).
בשנת 1960 הראה כי DHEA הוא האנדרוגן העיקרי שמקורו בבלוטת יותרת הכליה, כי הוא מצוי ברובו בצורת סולפט הידרופילי (מסיס במים), ותיאר את המטבוליזם והתפקודים של ההורמון הזה.
הוא חקר גם את ייצור האסטרוגנים על ידי השליה במהלך ההריון, מחקר שהוביל לגיבוש הרעיון של DHEA כ"פרוהורמון".
בהזמנת סימור ליברמן, שימש בולייה כחוקר אורח באוניברסיטת קולומביה בשנים 1961–1962. בתקופה זו פגש את גרגורי פינקוס, שנחשב לאבי "גלולת למניעת הריון".
לאחר מכן פנה בולייה להעמקת המחקר בתחום מניעת הריון וויסות פוריות והריון.
בולייה היה חלוץ בחקר קולטנים תוך-תאיים להורמוני מין סטרואידיים, וזיהה רכיבים תוך-תאיים מרכזיים כגון חלבוני עקת חום (Heat Shock Proteins).
הוא חקר גם את הקולטן לפרוגסטרון ואת הקולטן לאנדרוגן.
בעוד שקולטנים סטרואידיים ממוקמים לרוב בתוך התא, זיהה בולייה קולטן ממברנלי להורמון סטרואידי בצפרדע Xenopus laevis.
אטיין-אמיל בולייה גילה כי DHEA ופרגננולון מיוצרים במוח, והציג בשנת 1981 את המונח "נוירוסטרואידים.
סטרואידים אלה פעילים במערכת העצבים, מסייעים בתיקון מיאלין, מגנים על מערכת העצבים ותורמים לשיפור הזיכרון.
חומרים מסוג זה עשויים להתברר כשימושיים בשימור תפקוד המוח עם ההזדקנות.
בולייה טען כי שימוש ב־DHEA בקרב קשישים עשוי להקל על ליקויים מסוימים הקשורים בגיל, ובהם אובדן זיכרון ומצב רוח דיכאוני.
הוא ערך מחקרים קליניים שבחנו את הפוטנציאל של DHEA להועיל לאוכלוסייה המבוגרת.
בולייה היה מוכר ברחבי העולם בזכות עבודתו על RU486 (מיפפריסטון), ואף כונה "אבי גלולת ההפלה".
בולייה, שזיהה את קולטן הפרוגסטרון, הציע לחברת רוסל־אוקלאף (Roussel-Uclaf) לבצע שינוי במולקולת הפרוגסטרון כדי ליצור נוגד־פרוגסטרון.
ז'ורז' טוטש סינתז לאחר מכן תרכובת שקיבלה בתחילה את השם RU486 בשנת 1980. בולייה חקר את פעילותה של תרכובת זו כנוגד־סטרואיד פרוגסטרוני, שהוכחה כבעלת יכולת לגרום להפלה מוקדמת, והפכה ליעילה עוד יותר בשילוב עם מיסופרוסטול.
כתומך בגישה לא-ניתוחית להפסקת היריון, הפך בולייה לתומך גלוי בשימוש ב־RU486, גם כאשר החברה עצמה נסוגה מהמשך הפיתוח, והדבר הציב אותו במרכז הוויכוח הציבורי סביב נושא ההפלות.
בנוסף להשפעתה כנוגד־פרוגסטרון, ל־RU486 פוטנציאל רפואי גם בתחומים נוספים, כגון טיפול במצבים רפואיים מסוימים: סרטן השד, סרטן המוח, אנדומטריוזיס, סוכרת ולחץ דם גבוה.
כמו כן, פעילותה כנוגדת־קורטיזון, שזוהתה על ידי בולייה, עשויה לסייע בטיפול בדיכאון או בתסמונת קושינג.
בולייה גילה עניין גובר במה שכינה "מהפכת האריכות", קרי – העלייה בתוחלת החיים והשלכותיה.
במסגרת זו חקר את הפוטנציאל של תחליפי הורמונים, כגון DHEA, לשיפור איכות החיים בגיל המבוגר.
"מכון בולייה" הוקם בשנת 2008 במטרה להתמודד עם בעיות הפוגעות בבריאותם של קשישים.
אחד מתחומי המחקר המרכזיים בעשור השני של שנות ה־2020 הוא חיפוש דרכים להפחתת הקשיים בתפקוד עצמאי בגיל הזקנה.
בולייה נפטר בביתו שבפריז, ב־30 במאי 2025, בגיל 98.
1967 – אות אבירות (Chevalier) של מסדר ההצטיינות הלאומי של צרפת (Ordre national du Mérite)
1982 – חבר האקדמיה הצרפתית למדעים; שימש כנשיא האקדמיה בשנים 2003–2004
1989 – פרס לסקר-דבייקי למחקר קליני רפואי
1990 – חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
1990 – פרס "צלחת הזהב" של האקדמיה האמריקאית להישגים במדע
2002 – חבר האקדמיה הלאומית לרפואה של צרפת וחבר באקדמיה האירופית למדעים ואמנויות
2023 – עיטור הצלב הגדול של לגיון הכבוד
אטיין-לואי מאלוס היה קצין, מהנדס, פיזיקאי ומתמטיקאי צרפתי שגילה את העובדה שאור מוחזר הופך מקוטב וטבע את המונח קיטוב.
היה הן ניסיונאי והן תאורטיקן.
מאלוס נולד ב-1775 בפריז שבצרפת.
את ראשית השכלתו רכש בחינוך ביתי, בו למד מתמטיקה וספרות.
ב-1793 החל ללמוד בבית הספר להנדסה צבאית במזייר, ובין מוריו היה המתמטיקאי גספאר מונז'.
בשנת 1793 אולץ לעזוב את בית הספר מסיבות פוליטיות, בגלל מעמדו של אביו כשר הכספים בזמן המהפיכה.
כתוצאה מכך הצטרף לצבא כחייל פשוט והוצב בדנקרק.
במסגרת שירותו נשלח בשנת 1794 להמשיך את לימודיו באקול פוליטקניק, ולמד אצל ז'אן-בטיסט ז'וזף פורייה.
הוא היה אחד התלמידים הראשונים באקול פוליטקניק, וכבר במהלך לימודיו שם החל לבצע מחקרים על מעבר אור בחומרים בעלי מקדמי שבירה שונים וקודם על ידי פייר-סימון לפלס.
מאלוס שימר את הקשר עם האקול פוליטקניק בשמשו שם כבוחן כל חייו, בתחילה בגאומטריה ואנאליזה ולאחר מכן גם בפיזיקה.
משרה זו איפשרה לו ביקורים תכופים בפריז וקשרים עם מדענים אחרים.
ב-1796, לאחר סיום לימודיו, חזר מאלוס לצבא, ב-20 בפברואר 1796 מונה למהנדס בדרגת קצונה נמוכה (סבלויטנט) וב-19 ביוני 1796 קודם לדרגת קפטן.
ב-1797 השתתף מאלוס בקרב על הריין.
בין השנים 1798 ו-1801, השתתף מאלוס כמהנדס צבאי בפלישת נפוליאון למצרים, ושב לצרפת ב-14 באוקטובר 1801. מאלוס גם היה חבר במחלקת המתמטיקה של , שנוסד במהלך שהותו במצריים וכלל 12 מתמטיקאים, בניהם מונז' ופורייה, וכן את נפוליאון עצמו.
המשיך לשרת בצבא בתפקידים שונים עד לקבלת דרגת מיג'ור בהנדסה ב-5 בדצמבר 1810.
עם שובו מהמזרח ובמקביל לשירותו הצבאי, החל להעמיק את מעורבותו במחקר בתחום האופטיקה.
נשא במשרות רשמיות באנטוורפן, שטרסבורג ופריז, במסגרתן עסק במחקרו.
עבודתו המתמטית התמקדה כמעט לחלוטין בהיבטים המתמטיים של חקר האור הנראה.
מאלוס חקר מערכות גאומטריות הנקראות "מערכות קרניים", הקשורות קשר הדוק ל של .
מאלוס ערך ניסויים כדי לאמת את תיאוריות האור של כריסטיאן הויגנס וכתב מחדש תיאוריה זו באופן אנליטי.
הוא גילה את קיטוב האור הנגרם על ידי החזרה ופרסם זאת בשנת 1809. בשנת 1810 פרסם את תאוריית השבירה הכפולה של אור בגבישים.
מאלוס ניסה לזהות את הקשר בין זווית ההחזרה המקטבת אותה גילה לבין מקדם השבירה של החומר המחזיר את האור.
בעוד שהוא הסיק נכונה את הקשר עבור מים, הוא לא הצליח לעשות זאת עבור זכוכית עקב איכות החומרים הנמוכה שהיו זמינים לו.
רק בשנת 1815 הצליח דייוויד ברוסטר להתנסות עם זכוכית באיכות גבוהה יותר ולנסח נכון את מה שמכונה חוק ברוסטר.
חוק זה הוסבר מאוחר יותר תאורטית על ידי אוגוסטין פרנל, כמקרה פרטי של משוואות פרנל אותן פיתח.
מאלוס מוכר בעיקר בזכות חוק מאלוס, נוסחה מתמטית לעוצמת האור העובר דרך מקטב כפונקציה של קוסינוס הזווית בין ציר המקטב לכוון קיטוב הקרן הפוגעת.
הוא גם מצא כי הקיטובים של הקרן הרגילה ושל הקרן הבלתי רגילה מאונכים זה לזה.
כחסיד של לפלס, הן הצגת חוק מאלוס והן עבודותיו המוקדמות על קיטוב ושבירה כפולה נוסחו באמצעות , תוך התייחסות לאור כמורכב מחלקיקים.
בשנת 1808, חקר מאלוס את התיאוריה של שבירה כפולה כיוון שהאקדמיה של פריז הציעה פרס עבור תיאור מתמטי של התופעה.
כאשר צפה באור השמש שהוחזר מחלונות ארמון לוקסמבורג דרך גביש קלציט, הופתע לגלות שאחת מדמויות השבירה הכפולה נעלמה כאשר סובב את הגביש.
תופעה זו הצביעה על כך שאור השמש הפך למקוטב בעקבות ההחזרה מהחלון.
את העבודה הניסיונית סיים עד דצמבר 1808 ואז ניגש לפיתוח החוקיות שמאחרי התוצאות.
מאלוס כינה תופעה זו קיטוב (פולריזציה), השם שהתקבע במדע, וחשב שלא ניתן להסביר אותה באמצעות תורת הגלים של האור.
במקום זאת, הוא הסביר אותה בכך שאור מורכב מחלקיקים (קורפוסקולרים) שלהם קוטביות (כמו קטבים מגנטיים).
הצלחתו הגדולה הייתה איחוד התופעות של החזרה, שבירה וקיטוב לחוק מתמטי אחד, המבוסס על תיאוריה של חלקיקי אור שאינם סימטריים.
מחקר זה, שפורסם ב-1811 זיכה אותו כבר ב-1810 בפרס האקדמיה.
מאלוס ניתח מתמטית את התכונות של מערכת של קרני אור רציפות בשלושה ממדים.
הוא מצא את משוואת המשטחים הקאוסטיים ואת : קרני אור הנפלטות ממקור נקודתי, ולאחר מכן מוחזרות ממשטח, כולן ניצבות למשטח משותף, אך לאחר השבירה השנייה אין להן עוד תכונה זו.
משפט מאלוס לא הוכח באופן כללי עד ל-1824, אז הוכח על ידי וו.
המילטון, כאשר אדולף קטלה וג'וזף דיאז ג'רגון נתנו הוכחה נפרדת לכך בשנת 1825.
שמו הוא אחד מ-72 השמות החרוטים על מגדל אייפל, כמחווה למדענים.
ב-1887, עוד בהיותו סטודנט באקול פוליטקניק, זכה מאלוס בפרס של 3,000 פרנק על עבודתו במתמטיקה של שבירה כפולה תוך פיתוח עבודתו של לפלס במכניקה שמימית (Mécanique céleste).
בשנת 1810 נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים וקיבל ממנה פרס על עבודתו בשבירה כפולה.
בשנה 1811, למרות המלחמה בין אנגליה לצרפת, העניקה לו החברה המלכותית של לונדון את מדליית רמפורד.
מאלוס קיבל את ההודעה על זכיתו מהמדען ואיש האשכולות תומאס יאנג.
מאלוס נולד בפריז שבצרפת ב-23 ביולי 1775. אביו היה שר הכספים של צרפת.
לפני צאתו למצריים תכנן לשאת את וילהלמין-לואיזה קוך, ביתו הבכורה של קאנצלר , אך הם לא התחתנו עד לאחר שובו.
מאלוס נפטר בפריז בגיל 36, ב-23 או ב-24 בפברואר 1812, כפי הנראה משחפת בה לקה שנים קודם לכן, במסגרת שירותו הצבאי.
אֶטִימוֹלוֹגְיָה (מלועזית: Etymology, בעברית גִּזָּרוֹן) היא ענף בבלשנות החוקר את מקורותיהן של מילים, את תולדותיהן ואת התפתחותן.
חוקרי הגזָרון (אטימולוגים), מתחקים אחר שורשיהן של המילים, היחס שביניהן למילים דומות בשפות אחרות והשינויים שחלו במשמעויותיהן ובכתיב שלהן במרוצת השנים.
לצורך זאת הם נעזרים בטקסטים עתיקים ובהשוואות בין-שפתיות.
המחקר הגזְרוני מתבסס על שיטות עבודה של הבלשנות ההיסטורית, ובו מושוות מילים בין שפות קרובות.
לאור הנחת סדירותם של מעתקי ההגאים, החוקרים מנסים לתאר במדויק את צורתן המשוערת הקדומה של המילים או הצורנים (מילת היסוד המוקדמת ביותר נקראת "אֶטִימוֹן" - etymon) ואת גלגוליהן במהלך ההיסטוריה.
באופן זה נמצאו שורשים של מילים, ובעזרתם אפשר לעקוב אחר גלגוליהן מאז שחר ימי משפחת השפות שלהן.
האטימולוגיה מנסה גם לשחזר מידע על שפות עתיקות (כגון כתובים, סמלים וסימנים).
המילה "אטימולוגיה" עצמה מגיעה מהלחם בסיסים מהשפה היוונית העתיקה: ήτυμος (אֶטִימוֹס, "אמיתי") ו-λόγος (לוֹגוֹס, "חקר של").
"גיזרון של מילה" פירושו מוצאה.
התפתחותה וגלגוליה הרבים של מילה מסוימת או של משמעות כלשהי.
במאה ה-19 שלטה במחקר הבלשני הגישה הדיאכרונית, החוקרת את ההיסטוריה ואת התפתחות השפות.
המחקר הגזרוני היה אז חוד החנית של הבלשנות ההיסטורית, וההתקדמות בתחום זה – בעיקר בחקר השפות ההודו-אירופיות – תרמה רבות לידיעת ההיסטוריה של שפות רבות וקרבת המוצא ביניהן, ולהבנת העקרונות האוניברסליים שבבסיס התפתחותן של שפות.
עם תחילת המאה ה-20 ירדה קרנה של הגישה הדיאכרונית בבלשנות ופינתה את מקומה למחקר הסינכרוני, הבוחן את השפה כמערכת בנקודת זמן מסוימת.
על אף המתודולוגיות הנוקשות שפיתחה הבלשנות ההשוואתית כדי להעניק למסקנותיה תוקף מדעי, המחקר האטימולוגי כרוך מעצם טבעו במידה מסוימת של ספקולטיביות, וזו גוררת התייחסות חשדנית ולעיתים מזלזלת מצד הקהילה המדעית.
על כך יש להוסיף גם את הפופולריות של אטימולוגיות עממיות שתרמו לירידת מעמדה של האטימולוגיה כמדע.
בשפה העברית ובכלל ישנן שיטות מגוונות לדרכי היווצרותן של מילים.
מקובל לקרא לדרך היצירה "דרך התצורה" של המילה.
אלו המילים הבסיסיות של השפה.
במשפחת שפות אחת מילים אלו קרובות מאוד זו לזו.
המילים בקטגוריה זו הן מילים בסיסיות כמו משפחה ועצמים בסיסיים.
למשל: אם בעברית ואמא בארמית טו מים בעברית ומיא בארמית.
כמו כן גם המילים: אבא, יד, ושור הן מילים קמעאיות.
היא אחת משתי השיטות הנפוצות ביותר ילד עם בסיס וצורן.
שיטה זו מכניסה שורש לתוך משקל, שהוא מין תבנית של המילה ויוצרת מילה עם משמעות חדשה.
הדרך לסמן את המשקל היא להחליף את אותיות השורש באותיות קט"ל.
המילים: משכן, מגדל, מרבץ ומחסן כולן במשקל מ(י)קטל.
המילים: תזמורת, תסרוקת ותחבושת כולן במשקל ת(י)קטולת.
זו אחת משתי השיטות הנפוצות ביותר יחד עם שורש ומשקל.
מילה זו מוסיפה צורן, מורפמה, למילה קיימת ובכך יוצרת משמעות חדשה.
למשל הצורן ○ן משמש לתיאור מקצוע, תפקיד, עוסק ב...
כך נוצרה המילה רפתן (רפת + ן), חובבן (חובב + ן) וגם שרקן (שרק + ן).
כמו כן, הצורן ○ות משמש לתיאור תחום.
כמו כבאות (כבאי + ות), רוממות (רומם + ות) והשתנות (השתנה + ות).
ישנם המון צורנים המעשירים את השפה בשלל רבדים ומשמעויות.
שיטה זו מחברת שתי מילים קיימות לכדי אחת.
כמו שהן (הרכב) או בליטושן (הלחם) כך למשל המילה כדורגל נוצרה מהבסיס כדור + הבסיס רגל.
והמילה ברווז נוצרה מן בר + אווז.
כמו כן רמזור וקרמבו נוצרו בשיטת בסיס ובסיס.
שיטה זו היא תהליך טבעי של השפה שבה צרוף או ראשי תיבות נהיו מילה של ממש.
כך למשל נוצרה המילה תפוז.
שהייתה במקור הצרוף תפוח זהב.
ועם השנים הצרוף התאחד לכדי המילה היחידה "תפוז".
ישנם גם נסיונות שלא לגמרי צלחו.
אחד אנו עדים לו ממש בימינו.
כמו תפוז ניסה לתפוס הנוטריקון תפוד עבור תפוח אדמה.
אנו עדים לתהליך היסטורי ונראה אם אכן יצליח.
כמו כן גם המילים: צהל (צבא ההגנה לישראל), זקן (זה קנה חכמה) ודוח הם נוטריקונים.
כניסתן של מילים משפות אחרות לשפה כמילים של ממשת לא כסלנג או ביטויים.
כמו המילים: אבוקדו (אנגלית), שוקולד (שפות אירופה), נמל (יוונית), פתגם (פרסית), ארגז וסרן (פלישתית) ועוד רבות.
מילים עשויות להיגזר משם של אישיות או מקום.
מילים עשויות להגיע מתחומי התמחות מסוימים, מתרבויות שונות, ואף מיצירות ספרות.
בספר בראשית ניתנים הסברים אטימולוגיים לשמות אישים ומקומות המוזכרים בו.
שמה של בבל מוסבר: , אך על-פי המחקר מקור השם באכדית, שפת העיר, בצירוף , שפירושו שער האל.
חקר האטימולוגיה בעברית מתמקד בעיקר במילים קדומות, מתקופת התנ"ך ומתקופת התלמוד והמשנה, ובו הן מושוות למילים בערבית, בארמית ובשפות שמיות אחרות.
העברית, שהיא שפה שמית, קלטה כבר בימי קדם מילים שמוצאן יווני ולטיני, בימי הביניים הושפעה מן הערבית, ובעת החדשה הטמיעה בתוכה מילים לועזיות רבות.
העגה העברית הושפעה משפות שכנות, מגלי העלייה ומשפות האם של הישראלים וכן מהגלובליזציה, ובולטת בה השפעת הערבית, האנגלית והיידיש.
יש בה גם תערובת של מילים שהגיעו מרוסית, מטורקית, מלדינו ועוד.
בעברית החדשה נטבעו מילים רבות בשלב מאוחר יחסית (מאז ימי אליעזר בן-יהודה), ועל כן גיזרונן בדרך כלל ברור ומתועד.
ישנם מילונים המכילים פרטים על גיזרון המילים.
– 453), ידוע גם כאטילה ההוני, היה מלכם של ההונים משנת 434, ושלט במשך 19 שנים על אימפריה אירופית.
גבולות האימפריה ההונית נמתחו מנהר הריין שבמרכז אירופה, עד לים הכספי ומנהר הדנובה עד לים הבלטי.
על אף שלאחר מותו קרסה האימפריה ההונית ולא הותירה אחריה מורשת ראויה לשמה, נותר אטילה דמות אגדית בהיסטוריה האירופית, והוא נזכר בסיפורי עם רבים כהתגלמות הרוע והאכזריות.
ההונים היו שבט נוודים מהערבה האסייתית, אשר פלש במהלך המאות הרביעית והחמישית לאירופה.
ההונים הופיעו לראשונה על במת ההיסטוריה בדרום-מזרח אירופה, בסביבות 370 לספירה.
הדעות והידיעות לגבי מוצא ההונים, לוטים בערפל ונמצאים במחלוקת.
חוקרים רבים משערים כי האבות הקדמונים של שבטי ההונים הם שבטי השיונגנו (סינית: 匈奴, פיניין: Xiōngnú, וייד-ג'יילס: Hsiung-nu) שם שהוא המונח הסיני לקונפדרציה של שבטים נוודים, שמקורם אינו ידוע.
הם הופיעו בין המאה השלישית לפנה"ס, למאה הרביעית לספירה.
ההונים שלטו על חלקים גדולים ממרכז אסיה, תחת שליט מרכזי המכונה "שאנְיוּ".
השיונגנו מוזכרים לראשונה במקורות הסיניים בשנת 230 לפנה"ס, אבל היו מוכרים בסין, כנראה, עוד קודם לכן, ונראה שהייתה להם השפעה על אמנות הלחימה בסין בתקופת המדינות הלוחמות.
יכולתם הצבאית והניידות של פרשיהם הטילו אימה על הסינים עד כדי כך שצ'ין שה-חואנג, קיסר סין הראשון ומייסד שושלת צ'ין, הורה לבנות את החומה הגדולה, על מנת להגן על סין מפני התקפותיהם.
על פי ההיסטוריה הסינית סופה של ההגמוניה של שבטי השיונגו, הגיע לאחר תבוסות צבאיות שנחלו מהסינים ומהשבטים הסמוכים, ונדחקו בחלקם מערבה, והתפזרו.
ייתכן שתהליך זה הביא לפריצת השבטים ההוניים אל תוך אירופה.
התאוריה כי ההונים הם צאצאים של השיונגו איננה מבוססת דיה, וקיימות גם טענות השוללות זאת.
הם תוארו על ידי היסטוריונים רומאים כברברים מבעיתים, האוכלים בשר נא ועושים הכול על גבי הסוסים שלהם, אפילו ישנים.
לאחר שהשתלטו על האוסטרוגותים, על הוויזיגותים ועל שבטים גרמאניים אחרים, נעו ההונים לכיוון האימפריה הרומית המזרחית.
בשנת 432 אוחדו ההונים תחת מנהיג אחד, רוגה.
לאחר מותו ב-434, ירשו אחייניו, בלדה הבכור ואטילה הצעיר, את ממלכתו.
מעט מאוד ידוע על הרקע של אטילה.
מקורות היסטוריים משניים מתארים אותו כאדם נמוך, בעל מבנה גוף רחב וראש גדול, בעל מראה אסייתי עם אף שטוח ועור שזוף.
גם מקור שמו איננו ברור והחוקרים חלוקים בדעותיהם: תאוריה אחת טוענת, כי הוא נגזר משפות טורקיות במשמעות של "שליט"; אחרים טוענים שמקורו בשפות גרמניות-גותיות במשמעות של "אב"; טענה שלישית היא, ששמו הידוע בצורה הנוכחית הוא גרסה גרמנית לשם בשפה ההונית שלא שרד את מבחן הזמן.
שלטון משותף עם אחיו בלדה
בשנת 434 עלה אטילה לשלטון עם אחיו בלדה, והפנה את תשומת לבו לאימפריה הביזנטית בהנהגת תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית, שהייתה היריבה, והמחסום העיקרי, להתפשטות השבטים ההונים.
בשנת 435 הגיעו הצדדים להסכמה לפיה ישלמו הביזנטים מס של 115 קילוגרם זהב, יפתחו את השווקים של הבלקן לסוחרים הונים ויחזירו לידי ההונים אצילים, ממתנגדיו של אטילה, שחיפשו מקלט בחסות האימפריה הביזנטית.
בעוד ההונים חוזרים אל ערבות המרעה באזור הידוע בעת החדשה כהונגריה, החלו הביזנטים במפעל שיקום וחיזוק חומות קונסטנטינופול, ובניית חומה המגינה על העיר מצד הים.
במקביל, הם בנו ביצורים לאורך גבול האימפריה שעל נהר הדנובה.
במשך מספר שנים הפנו ההונים את תשומת לבם להתכתשויות עם האימפריה הסאסנית, שנגמרו בתבוסה של הפרשים ההונים מול הצבא הסאסאני בארמניה.
בשנת 440 שבו ההונים לפשוט על שטחים בשליטת האימפריה הביזנטית, חצו את הדנובה והתקיפו ערים באיליריה (אלבניה), ובחבל מואסיה, וכבשו את בלגרד.
דרכם אל לב הבלקן והטריטוריה הביזנטית הייתה קלה, מאחר שהצבא הביזנטי גויס ברובו למלחמה בצפון אפריקה כנגד הוונדלים, שתקפו וכבשו את קרתגו, בירת הפרובינקיה העשירה אפריקה.
בשנת 442 הסיג תאודוסיוס את צבאו מסיציליה, והורה על הטבעת סדרת מטבעות חדשה, על מנת לממן את המערכה העתידית מול ההונים.
בשנת 443 חידשו ההונים את ההתקפה.
הם התקדמו לאורך הדנובה כשהם נושאים עמם מכונות מצור, וכבשו את ניש.
משם המשיכו מזרחה, חדרו לטריטוריה הידועה כבולגריה, וכבשו את הערים סרדיקה (סופיה) ופיליפופוליס (פלובדיב).
הצבא ההוני נמנע מלהטיל מצור על קונסטנטינופול, אך הביס כוח ביזנטי בקרב בסמוך לעיר, ולאחר מכן הביס כוח ביזנטי נוסף בקרב שנערך בגליפולי.
בהמשך חתם הקיסר הביזנטי על הסכם שלום עם נציגי ההונים, באמצעות המפקד העליון "מגיסטר מיליטום".
על פי הסכם זה, נסוגו ההונים משטחי האימפריה, תמורת תשלום חד-פעמי של 2,000 קילוגרם זהב, תשלום שנתי של 700 קילוגרם זהב ותשלום של 12 מטבעות זהב סולידוס עבור כל שבוי ביזנטי.
לאחר איסוף שללם נסוגו ההונים אל השטחים שבשליטתם מחוץ לתחומי האימפריה הביזנטית.
בשנת 445 לערך מת בלדה.
ככל הנראה נרצח על ידי אטילה, שהפך לשליטם היחיד של ההונים.
את מסע המלחמה הראשון שלו כשליט יחיד ערך אטילה כנגד האויב העיקרי - האימפריה הביזנטית.
בשנת 447 חזר הצבא ההוני לבלקנים, ופגש את הצבא הביזנטי בקרב האוטוס.
ההונים הצליחו לנצח את הביזנטים בקרב, אך במחיר כבד, שמנע מהם את האפשרות לנצל את ניצחונם במלואו.
לאחר סדרת פשיטות שוד, הופיע הצבא ההוני המוחלש מול חומות קונסטנטינופול במטרה לכבוש את העיר ולהכניע את האימפריה הביזנטית.
קונסטנטינופול הייתה במצב קשה, חומותיה הרוסות מרעידות אדמה ואוכלוסייתה מדולדלת ממגפה שפרצה בעיר.
במאמץ עילאי שנמשך חודשיים הצליחו תושבי קונסטנטינפול לשפץ את החומות ההרוסות ולחזקם בקווי הגנה נוספים, עבודות אלו ותגבורת של גייסות משרידי הצבא הביזנטי המוצב באנטליה הספיקו להדוף את ההונים המוחלשים.
אטילה הפנה את הצבא ההוני מקונסטנטינופול אל הבלקנים, במסע של ביזה, הרס והרג, שהביא את ההונים עד למצרי תרמופילאי.
ההונים נעצרו בשנת 448 בחתימת הסכם שלום חדש עם הקיסר הביזנטי לפיו שולם להם כופר כספי ושטח הפקר ענק שאורכו "חמישה ימי רכיבה" נוצר בתחומי הטריטוריה הביזנטית.
בשנת 450 שלחה הונוריה, אחותו של ולנטיניאנוס השלישי קיסר האימפריה הרומית המערבית, טבעת לאטילה.
הסיבה למחווה הייתה, לכאורה, רצונה של הונוריה בעזרתו של אטילה בביטול תוכניות לחתנה בכוח עם אציל רומאי.
יהיו אשר יהיו כוונותיה של הונוריה, אטילה הודיע כי הוא רואה במחווה הצעת נישואים, וכי הוא מקבל את ההצעה ובתמורה דורש את "מחצית האימפריה הרומית המערבית" כנדוניה.
התפתחות זו יצרה מערבולת בחצר הקיסרות המערבית, שעד לאותו רגע נחסכה ממנה נחת זרועם של ההונים.
הקיסרות ראתה בהונים בני ברית וכלי שרת במלחמתה מול השבטים הגרמאנים בגאליה, ובסכסוכים בתוך הקיסרות עצמה.
שנות השלטון של ולנטיניאנוס אופיינו במאבק כוח מתמשך בין אימו גאלא פלקידיה, לבין המגיסטר מיליטום, פטריקיוס פלביוס אאטיוס, מאבק שהסתיים בשנת 433, שנה בה אאטיוס מונה לפטריקיוס והפך לכוח העיקרי מאחורי כס הקיסרות.
לא ברור כמה השפעה הייתה לוולנטיאנוס, אם בכלל הייתה, על מאבק זה בפרט ועל הנעשה ברומא בכלל.
אאטיוס היה בעל היכרות אינטימית עם ההונים שבקרבם חי ובכוחם הצבאי השתמש להשגת מטרותיו.
הוא הגלה את אחותו, וכתב לאטילה כי דרישתו נדחית על הסף, מאחר שהצעת הנישואים איננה עומדת במבחן החוק.
אטילה שלא רצה להרפות מטרפו הודיע לקיסר הרומאי כי על פי דעתו בקשתה הלגיטימית של הונוריה נעשתה בתום לב, וכי הוא אוסף את צבאו על מנת לתפוס בכוח את רכושו על פי חוק.
היסטוריונים מתארים את מהלכיו של אטילה כמחושבים, ומצביעים על נכונותו לנצל כל הזדמנות על מנת לקדם את מטרותיו.
באור זה ברור כי אטילה ניצל את פנייתה של הונוריה, על מנת לתת מעטה של לגיטימיות למהלכו הנועז כנגד בת בריתו לשעבר - האימפריה הרומית המערבית, ומתקפה על "הבטן הרכה" של האימפריה בגאליה, המפוצלת על ידי שבטים רבים ובשליטה רומאית רופפת.
החלק הצפוני של גאליה הידוע כגאליה בלגיקה, עבר בפועל לשליטת הפרנקים.
אזור גאליה אקוויטניה סבל מחוסר יציבות מצד הוויזיגותים, וגם הבורגונדים של אזור האלפים המתינו להזדמנות לחלוקת שלל השטחים מחדש.
לצורך המערכה גייס אטילה את בני בריתו והווסלים שלו מקרב השבטים הגרמאניים, והחל לצעוד לכוון מערב.
בשנת 451 חצו ההונים את הריין בראש צבא גדול, שכלל גם שבטים בעלי ברית נוספים, ובאפריל כיתרו את אזור העיר מץ של ימינו.
העיר טרואה ניצלה על ידי הבישוף לופוס, שיצא אל אטילה ושכנע אותו שלא להרוס את העיר.
פריס ניצלה - על פי האגדה על ידי ז'נבייב הקדושה שהפכה לפטרונית העיר.
תפילותיה הסיטו את ההתקפה ההונית אל אורליאן של ימינו, אשר הייתה עיר מבוצרת ובעלת חשיבות אסטרטגית בשליטה על מעבר הלואר.
הצבא הרומאי בפיקודו של מגיסטר מיליטום פלביוס אאטיוס, יצא מאיטליה לכוון גאליה, והצליח לכרות ברית המבוססת על אינטרסים משותפים עם הוויזיגותים ומלכם תיאודוריד הראשון.
הצבא המשולב הגיע לסביבות אורליאן במחצית חודש יוני.
בסמוך לעיר התחולל קרב אדירים בין שני הצבאות.
הקרב ידוע בשם הקרב במישורים הקטאלונים, ונחשב לאחד מהחשובים בהיסטוריה בעיני היסטוריונים קלאסיים ובראשם אדוארד גיבון ואדוארד שפרד קריזי.
בסיכום הקרבות גברו הרומאים על ההונים, ואטילה נסוג מגאליה.
מגבלות הניצחון התבררו בשנה לאחר מכן משפלש אטילה לאיטליה ובפרספקטיבה היסטורית ברור כי תהליך התפוררות האימפריה הרומית לא נפסק.
אטילה לא הרפה מתוכניתו להרחיב את שטחי שליטתו ואת השפעתו מערבה.
בשנת 452 הוא חזר והצהיר על כוונתו לממש את "אירוסיו" להונוריה, אסף צבא, הכה בלב האימפריה הרומית, ופלש אל איטליה מצפון.
תחילה תקפו ההונים את אקוויליה, והעיר נחרבה עד שקשה היה לזהות את מיקומה.
התושבים המקומיים נמלטו אל הלגונות והתיישבו בהן, בתקווה כי מבוך התעלות והאיים ימנעו מהפרשים ההונים מלתקוף.
פליטים אלו ייסדו את הערים ונציה וגראדו הסמוכות.
על פי האגדות, אטילה בנה מחנה מבוצר מצפון לעיר, שם ישב וצפה בהשתוללות חייליו ובעירת העיר.
על מחנה זה נבנתה מצודה ששימשה את הגרעין לעיר אודינה (Udine).
הצבא הרומאי שהיה בנחיתות מספרית וטקטית, חשש מכניסה לעימות פנים אל פנים עם ההונים, ומתוך רצון להימנע מתבוסה והשמדה נקט בטקטיקות של לוחמת גרילה, על מנת להאט את התקדמות ההונים.