tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפורום חברים כשלושת אלפים חברים העוסקים באופן פעיל בתרגום ועריכת טקסטים.
חברה בוועד הפועל של איגוד אנשי הספר משנת 2017.
בשנת 2021 יצא לאור ספר השירה הראשון שלה, "אין השלם", בהוצאת עתון 77.
מרב זקס-פורטל נשואה לאיציק פורטל, צלם קולנוע וטלוויזיה, ולהם שלושה ילדים.
דייוויד לוויט, ריקוד משפחתי, זמורה ביתן, 1994
חניף קורישי, האלבום השחור, זמורה ביתן, 1997
ויקראם צ'אנדרה, אדמה אדומה וגשם סוחף, כתר, 1999
אליס מקדרמוט, בילי המקסים, כתר, 2001
שונה סינג בולדווין, מה שהגוף זוכר, כתר, 2002
לאונרד קורן, וואבי סאבי, אסיה, 2003
דאגלס אדמס, סלמון הספק, כתר, 2005
דיימון גלגוט, הרופא הטוב, כתר, 2006
מרי הלן סטפניאק, הטורקי ואמא שלי, כרמל, 2007
ג'יימס קאניון, מעשיות מעולם של אלמנות, מטר, 2008
אולגה גרושין, חיי החלום של סוחאנוב, מטר, 2008
אקיל שארמה, האב הצייתן, פן, 2008
ליונל שרייבר, העולם שאחרי יום ההולדת, כנרת, 2009
לואי דה ברנייר, בת של פרטיזן, כנרת, 2010
טרקווין הול, תעלומת המשרתת הנעדרת, מטר, 2011
קיוֹנג סוֹק שִין, בבקשה תשגיחו על אמא, ידיעות ספרים, 2011
שיוון פרקינסון, נשים בתמונות, הוצאת פן, 2011
הישאם מטר, אנטומיה של היעלמות, כתר וידיעות ספרים, 2012
קיונג סוק שין, בדרך אליך, ידיעות ספרים, 2013
אולגה גרושין, התור, מטר, 2013
ויליאם לאנדיי, להגן על ג'ייקוב, מטר, 2014
רייצ'ל קושנר, זורקי הלהבות, מטר, 2015
נאקומי היגאשידה, למה אני קופץ, ידיעות ספרים, 2016
ריצ'רד פלנגן, הדרך הצרה אל הצפון העמוק, מטר, 2017
ריצ'רד פלנגן, בנפש חסרה, מטר, 2018
בריין גרינווד, כל מה שקרה שם באמת, עם עובד, 2018
רותה ספטיס, מלח אל הים, עם עובד, 2018
ירון רגב, רוחות של אהבה ומולדת (נובלה גרפית), הוצאת הכובען, 2018
דנתורן גו, חטאים והפרעות קטנות, מטר, 2018
אמילי סנט ג'ון מנדל, מלון הזכוכית, עם עובד, 2023
"נס", בתוך כתב העת פטל בעריכת אביבית משמרי, פברואר 2018
"אליס", מסע כתיבה שיתופי, פרק שני, הארץ ספרים, 31 בינואר 2013.
"בתי את צוחה או בוחקת", מגזין יקום תרבות, 2016
"תרפי תרפי", בתוך אנתולוגיה של יצירה נשית ברשת, בעריכת מירי שחם, 2016
"יין-יאנג", מגזין יקום תרבות, 11 בספטמבר 2015.
"טוב שאין ילד בסיפור הזה", מגזין יקום תרבות, 26 ביוני 2015.
"הכלב השחור", מגזין יקום תרבות, 31 ביולי 2015.
"פילד טריפ", "חדשים" המחלקה לספרות עברית, אונ' בן-גוריון, 11 בפברואר 2014.
"קחי", מגזין יקום תרבות, 9 בנובמבר 2012.
"עוגה, עוגה, עוגה", יקום תרבות, מגזין מקוון, 28 בספטמבר 2012.
"אמא בתוך עונות", מוסף ספרים, הארץ, 13 בינואר 2013.
מלאכים באופק, הוצאת אקס ליבריס וידיעות ספרים 2016.
את שתי ידיה היא", ננו פואטיקה 15, מקום לשירה, מאי 2018. פרוזה, תרגום
"Happy Now", תרגום ירון רגב, כתב העת Asymptote, פברואר, 2021.
"רפרוף", בתוך: את לא נולדת אישה, מרום תרבות ישראלית, 2015
"טליתא קומי (לסוניה)", כתב העת המקוון המוסך, 18 במאי 2017.
"אמא, הכל קשור אני אומרת לך", עיתון 77, גיליון 396, אוגוסט-ספטמבר 2017.
"שני שירים מתוקים", כתב העת המקוון ליריקה, 28 באוגוסט 2018.
"לרגע, בקיץ הזה", כתב העת המקוון המוסך, 15 במאי 2018.
"בחדר האמבטיה", בתוך: גיליון מאזניים "על הטבילה", עורכות: רננה אייזנברג ואפרת ביגמן, קיץ תשע"ח.
"לשונות", מאזניים, עורכת דיתי רונן, גיליון מס' 2, מאי 2018
"קינה", מוסף 24 שעות, ידיעות אחרונות, 16 באוקטובר 2018.
למורה שלי, עמוס עוז, מוסף 24 שעות, ידיעות אחרונות, 31 בדצמבר 2018.
"סן פרנסיסקו, בסופרפארם", המוסך, 13 בינואר 2019.
"געגוע", ידיעות אחרונות, 25 בספטמבר 2019.
אין השלם (עריכה: שלומית נעים-נאור), הוצאת עיתון 77, 2021.
"תמיד יש משהו נוצץ, אני שוקלת להפסיק לשקר לרקפת שלי", המוסך, 23 במרץ 2022.
"הזמן הכי מתוק היה הקיץ", מוסף ספרות ותרבות, ידיעות אחרונות, 22 בספטמבר 2022.
"תגידי בת" ועוד שירים בתוך: חבלים - אנתולוגיית הורות, הוצאת קתרזיס, 2023.
"אנשי הדממה: על עולמם הנשכח של המתרגמים", יותם שווימר, ynet ספרים, 8 ביולי 2011.
ריאיון ב"ספרים רבותי ספרים" בגלי צה"ל, על תרגום נשים בתמונות, 28 באוקטובר 2011.
ריאיון בבלוג לתרגום ושפה The Typewriter, בעקבות פרסומו של הספר בדרך אליך בתרגומה, 30 במאי 2013.
ריאיון בתוכנית הספרות "בסימן קריאה" של רונה גרשון, רשת א', 7 ביוני 2013.
השאלון במגזין הספרות המקוון "קורא בספרים", 10 ביוני 2013.
"לקרוא קוריאנית בעברית", הרצאה באוניברסיטה העברית בירושלים, 7 במאי 2013.
"איך תשפרו את האנגלית העסקית שלכם", מתוך כתבה בפורטל היזמות, 8 בינואר 2014.
ריאיון באתר ילדי הקומדיה על תרגום סלמון הספק של דאגלס אדמס, 28 בינואר 2015.
"מה חיפשה האישה עם הכריך התוניסאי מתחת לכיסא", המקום הכי חם בגיהנום, 31 ביולי 2015.
"אשת הצללית: דיוקנה של גברת, גרסת תפוז", המקום הכי חם בגיהנום, 6 בינואר 2015.
"שנים ברחתי מהסיפור הזה…בכתיבה היה לי אומץ", ריאיון לדפנה לוי בשבועון "לאשה" (פורסם גם בבלוג "המדור לאיבוד קרובים" יולי 2016).
מראשיה מוטורס הייתה חברה רוסית לייצור רכבי ספורט שנוסדה בשנת 2007. זו החברה הרוסית הראשונה שייצרה רכבי-על.
מהנדסיה תכננו ויצרו אב טיפוס של שני רכבי ספורט מדגם B1 ו-B2. החברה הוקמה על ידי נהג המרוצים לשעבר ניקולאי פומנקו.
הדגם הראשון מראשיה B הושק בדצמבר 2008 באולם מאנייז' החדש במוסקבה.
בשנת 2010 היא רכשה נתח משמעותי מנבחרת הפורמולה אחת, Virgin Racing אשר מאוחר יותר שמו שונה לצוות מרוסיה F1. הקבוצה התחרתה ב-F1 בין 2012 ל-2014. לצורך השתתפותה במרוצי פורמולה 1, החברה בנתה מכונית מסדרת "MR" בשם מראשיה MR02.
בחודש אפריל 2014 פורקה חברת "מראשיה מוטורס", כאשר העובדים עברו למכון טכני ממשלתי.
צוות ה"מראשיה F1" המשיך להתחרות כישות בריטית עצמאית מחברת הרכב הרוסית, עד שפוזרה בהמשך, ב-7 בנובמבר 2014. מרבית העובדים נקלטו במכון המחקר המדעי לרכבים ומנועים (NAMI) ועמלו על פיתוח הלימוזינה הנשיאותית "אאורוס סנאט".
באוקטובר 2019 החל המשקיע הראשי בחברה להשקיע שוב בתעשיית מכוניות הספורט עם כוונה לשוב ולהשקיע ברכבי ספורט תחת המותג Marussia.
מראשיה MR02 היא מכונית מרוץ פורמולה אחת שתוכננה תחת הנהגתו של המנהל הטכני של מרוסיה, ￼￼פאט סימונדס.
הופעת הבכורה במסגרת תחרותית הייתה עונת 2013, שבה נהגו מקס צ'ילטון וג'ולס ביאנצ'י, שהחליפה אתלואיז ראציה.
המכונית הושקה ב-5 בפברואר 2013, מה שהופך את MR02 למכונית הראשונה שחברת מראשיה (וקודמתה Virgin Racing) השלימה בזמן לקראת בדיקות החורף.
מראש מקדמי ארץ הוא פיוט שחובר על ידי הרב הפרסי וראש הקהילה היהודית בעיר המדאן (עיר המזוהה עם שושן הבירה) ר' מנחם שמואל הלוי (1884-1940).
הפיוט סוקר את עלילת מגילת אסתר והופיע בספרו של הרב הלוי "זמירות ישראל".
משקל השיר הוא הברתי-פונטי (שבו כל ההברות נשמעות כתנועות) ויש בו חריזה כפולה.
מרב בהט היא יזמת הייטק, והיא בין המנהלות הבכירות היחידות בתחום הסייבר בישראל, בו נשים מהוות כ-13% בלבד מתפקידי הניהול הבכירים.
מרב בהט נולדה בבאר שבע, גדלה בבית דתי ולמדה בתיכון דתי לבנות.
שירתה בצה"ל בחטיבת גבעתי, ולאחר מכן פנתה ללימודי הנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
היא בוגרת תואר שני במינהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב בשיתוף עם אוניברסיטת בוסטון, וכן תוכנית מנהיגות ואסטרטגיה עסקית באוניברסיטת הרווארד.
בהט החלה את דרכה המקצועית בשנת 2001 בתפקידי ניהול מוצר בחברת סכמה (Schema).
בשנת 2005 עברה לשמש כסגנית נשיא אסטרטגיה ושיווק בחברת קומברס, ובשנת 2008 שימשה כמנהלת מוצר ראשית (Chief of Product) בחברת פלאש נטוורקס.
ב-2015 מונתה לסמנכ"לית מוצרים ואסטרטגיה ב-ThetaRay.
בשנת 2016 הצטרפה למיקרוסופט ישראל כמובילת האסטרטגיה המוצרית-עסקית של תחום אבטחת הענן, ומאוחר יותר מונתה למשנה למנכ"ל מרכז המו"פ של החברה.
בשנת 2021 ייסדה את חברת הסייבר Dazz, המתמקדת בזיהוי ותיקון פרצות אבטחה בסביבות ענן.
החברה גייסה 60 מיליון דולר בתוך פחות משנה מאז הקמתה, ובסך הכל גייסה 110 מיליון דולר.
בנובמבר 2024 חברת הסייבר Wiz, בראשות אסף רפפורט, רכשה את Dazz בסכום של כ-450 מיליון דולר.
מראת הנפש היא ציור שמן על בד מאת הציירת הצרפתייה ברת מוריזו, אשר נוצר בשנת 1876. היצירה מקשרת בין נושא האישה המתייפה לבין המוטיב המיתולוגי של פסיכה.
הציור מוצג באוסף מוזיאון תיסן בורנמיסה שבמדריד.
נשים ברגעי התייפותן היו נושא נפוץ בציוריה של ברת מוריזו.
מתוך שמונה יצירות שיצרה בשנת 1876, ארבע עסקו בנושא זה, ובהן גם מראת הנפש.
מוריזו הציגה את הציור, לצד אישה צעירה מפדרת את פניה (1876), בתערוכה האימפרסיוניסטית השלישית, שנערכה בשנת 1877. היצירה השנייה נרכשה במהלך התערוכה על ידי האספן והפטרון ארנסט אושרדה.
כאשר נמכרה מאוחר יותר במכירה פומבית, רכשה אותה הציירת האמריקאית מארי קאסאט, אשר חשה זיקה עמוקה לנושאים ולקו האמנותי של מוריזו.
בציור מראת הנפש של ברת מוריזו נראית אישה צעירה המתבוננת בבבואתה במראת פסיכה גדולה.
המראה ממוקמת בין שני חלונות, והסצנה כולה מוארת באור רך ורב.
האישה שקועה לחלוטין בהתבוננותה העצמית.
היא נראית כאילו היא מתפשטת, פותחת סוגר בגב המחוך שלה, כאשר אחד משרווליה כבר מחליק מעל כתפה.
כמו תמיד, ברת מוריזו משתמשת במכחול במשיחות רכות וחופשיות.
דוגמת הריצוף נוצרת באמצעות פסים וכתמים.
פריטים כמו המראה והספה הממוקמת בצד הימני של הקומפוזיציה מופיעים בצורה מטושטשת וללא מיקוד חד.
המראה הגדולה בעלת המסגרת הגבוהה, הנחתכת בקצה העליון של הציור, יוצרת תחושה של "תמונה בתוך תמונה", בעמימות המעלה על הדעת את תיאורי הבלרינות של אדגר דגה.
ממבט ראשון, הקשר בין ציורה של ברת מוריזו לבין המיתוס היווני של פסיכה עשוי להיראות קלוש.
הדמות הנשית המתוארת אינה מזוהה באופן מובהק עם דמות מיתולוגית, ואין כל זכר לאהובה אמור.
עם זאת, בתקופה שבה יצרה מוריזו את היצירה, הדימוי שיקף הלך רוח שהיה קשור קשר הדוק לחייה האישיים.
בשנת 1874 נישאה מוריזו לאז'ן מאנה, אחיו הצעיר של הצייר אדואר מאנה.
בכך נכנסה לשלב חדש בחייה, שבו ניסתה לגשר בין תפקידה כאישה נשואה, ובהמשך גם כאם, לבין זהותה כאמנית – תהליך שדרש ממנה מאמצים רבים.
כמו ביצירות רבות אחרות שלה, שואפת ברת מוריזו לגעת ביצירה זו ברובד העמוק של ה"נפש" הנשית.
מוריזו האמינה כי אמניות נשים מסוגלות לעשות זאת בצורה אותנטית ומדויקת יותר מגברים.
בשנת 1890 כתבה ביומנה: "האמת היא שהכוח שלנו טמון ברגש, באינטואיציה, במבט שלנו, שהוא עדין יותר מזה של הגברים.
אנו יכולות לחשב הכול, כל עוד לא נהרוס הכול בגמלוניות, בפדנטיות וברגשנות.
הייתי רוצה להמשיך לעבוד עד יומי האחרון.
הלוואי שאחרים לא יקשו עליי כל כך."
ההיסטוריונית של האמנות ויטני צ'דויק כתבה בשנת 1990 על מראת הנפש: "ציורים מסוג זה נוטים בדרך כלל להישען על ההקשר המסורתי שבין נשים למראות, ועל התפיסה כי גנדרנות היא תכונה 'טבעית' לנשים.
ציורה של מוריזו, לעומת זאת, ניתן להיחשב כייצוג נועז, אמפתי ומשחרר של מודעות עצמית נשית ושל מיניות נשית מתפתחת - בהקשר של תקופתה."
על פי דברי ההיסטוריון לאמנות וו הונג, ברת מוריזו השתמשה באומץ בתבנית המוכרת של "אישה מול מראה", אך ויתרה על הגישה הווייריסטית והחליפה אותה בסובייקטיביות נשית.
מרג' עיוּן היא עיירה בלבנון, שממוקמת כשישה קילומטרים מצפון לגבול הבין-לאומי עם ישראל ולמטולה.
בסביבתה נובעים מקורותיו של נחל עיון.
מוניציפלית, מרג' עיוּן שייכת לנפת מרג' עיון שבמחוז א-נבטיה.
רוב תושבי העיר הם נוצרים אורתודוקסים, ומיעוטם נוצרים קתולים, מוסלמים ודרוזים.
מרג' עיון היא עיר מחוז שבה מתקני ממשלה, בסיס צבאי (מחנה מרג'-עיון), בית חולים ושוק, והיא גם מקום מושבו של הבישוף היווני קתולי של אפארכיית בניאס ; כיום מחזיק במשרה זו הבישוף ג'ורג' ניקולא חדאד .
באזור נמצאים גם ביצורים שהקימו הצרפתים, וכן בית עלמין צבאי צרפתי שרוב הקבורים בו הם חיילים מהמושבות הצרפתיות שנהרגו במהלך מלחמת העולם השנייה.
העיירה מהווה נקודה סופית של שביל הרי לבנון.
עיר מקראית בשם עִיּוֹן נזכרת בתנ"ך בספר ; ב וב.
כמו כן היא נזכרת בספרות חז"ל בתלמוד ירושלמי, מסכת סנהדרין.
יישוב קדום זה מזוהה עם תל דבין השוכן בעמק עיון.
ב-1179 נערך במקום זה קרב מרג' עיון.
קרב מרג' עיון היה הקרב העיקרי בסדרת קרבות בין צבא ממלכת ירושלים הצלבנית בראשות בולדווין הרביעי מלך ירושלים, והצבא האיובי - מוסלמי בפיקודו של צלאח א-דין.
העיר הייתה עיר מחוז בממשל הצרפתי החל משנת 1920 ועד מתן עצמאות ללבנון בסוף מלחמת העולם השנייה.
הצרפתים הקימו בה מחנה-מבצר שבו שכן גדוד חי"ר.
בנובמבר 1925, כחלק מהמרד הסורי הגדול, השתלטו המורדים הדרוזים על העיר, ובעיתונות הופיעו סיפורי זוועה על פגיעה בתושבים הנוצרים.
ביוני 1941 התבצרו בעיירה כוחות של הצבא הצרפתי הנאמן לשלטון וישי, כנגד כוחות בעלות הברית.
ב-9 ביוני 1941 כבשו בעלות הברית את העיר, אולם כוחות של וישי חדרו חזרה למרג' עיון.
הקרבות נמשכו כשבוע עד השתלטות בעלות הברית על העיירה.
בין מלחמות העולם ואחריהן היגרו רבים מתושבי העיירה לאמריקה הצפונית והדרומית.
טייס הקרב האמריקאי ג'יימס ג'בארא, אלוף הפלות במלחמת קוריאה (1950–1954), הוא מיוצאי העיירה.
בסוף יוני 1958 כותרה מרג' עיון על ידי המורדים נגד ממשלת לבנון.
ב-10 במרץ 1976, בתחילת מלחמת האזרחים הלבנונית, השתלטו אנשי צבא לבנון הערבי על מרג' עיון.
ב-7 באוקטובר 1976 התפתח קרב בין קליעה ומרג' עיון.
הקרבות נמשכו מספר ימים עם הפוגות וב-17 באוקטובר 1976 החלו במסע לכיבוש מרג' עיון.
לאחר קרב של מספר ימים, שבו נהרגו כ-30 מוסלמים, שחררו אנשי קליעה את מרג' עיון.
בשנת 1977 נכבשה העיירה, בעידוד צה"ל, בידי המיליציה המרונית "צבא לבנון החופשית" שמרבית לוחמיה נמנו עם תושבי הכפרים קליעה ובורג' אל-מולוכ.
מאוחר יותר הגיע לאזור מביירות רב-סרן סעד חדאד, בן העיירה שקיבל פיקוד על המובלעת המזרחית.
בין השנים 1977 עד נסיגת צה"ל מלבנון ב-2000 הייתה העיר מרכז צבאי ומנהלי לכוחותיו של חדאד, ואחר כך – לחיילי צבא דרום לבנון.
בעיר שכנה גם מפקדת יחידת הקישור ללבנון של צה"ל (יק"ל).
כחלק מהתמרון הקרקעי בלבנון בין 22 ל-23 בנובמבר 2024 העיירה נכבשה על ידי כוחות צה"ל.
מרבב הוא התקן אלקטרוני המממש פעולה בסיסית וחשובה הנקראת ריבוב, אשר בה מתבצעת בחירה של אחד מכמה ערוצי קלט לערוץ פלט בהתאם לערך בכניסות הבקרה.
התקן המבצע את הפעולה ההפוכה למרבב הוא מפלג, Demultiplexer.
רכיבים אלקטרוניים שונים מבצעים את פעולת המרבב, בהתאם לאופי האותות, אנלוגי או ספרתי.
המרבב בוחר את אחת הכניסות ומעביר אותה למוצא.
הפעולה מתבצעת על ידי רכיבים אלקטרוניים המממשים שערים לוגיים כך שעבור כל צירוף של כניסות רק ערך של אחת הכניסות מועבר.
המרבב מקבל N כניסות מידע אשר בכל אחת ייתכן ערך לוגי (0 או 1), שמייצגות ספרות של מספר בבסיס בינארי.
בנוסף לכך המרבב מקבל כניסות ברירה.
המרבב בורר את אחת מכניסות המידע באמצעות ערך כניסות הברירה ומעביר את הערך של כניסת המידע שנבחרה למוצא ההתקן.
למשל, עבור מרבב 2 ל-1 המקבל את כניסות המידע a ו-b, עבור ערך 0 של כניסת הברירה המרבב יפלוט את הערך של a, ועבור ערך 1 של כניסת הברירה יפלוט המרבב את הערך של b.
מרבב ספרתי כמו שתואר עשוי להיות שימושי לצורך מיתוג במרכזיות - אם נתרגם את המספר שחייגנו למספר בינארי, ונזין אותו למערכת של מספר מרבבים, נוכל לקבל חיבור בין ערוץ הפלט שלנו לערוץ הקלט של מי שחייגנו אליו.
גם במערכות ספרתיות מורכבות כמו מחשב, ובפרט במעבד שלו, ישנו שימוש נרחב במרבבים.
המרבבים מאפשרים למחשב לכלול תמיכה במספר פקודות אפשריות, ובאמצעות המרבב לבחור איזו מהם לבצע, כמו גם לבחור את מקור המידע שעליו מתבצעת הפעולה, למשל בחירת שני אוגרים מסוימים שמהם יתקבלו המספרים ולבצע ביניהם פעולת חיבור.
סוג אחר של מרבבים משמש בתקשורת.
המרבב מקבל מספר אותות, בדרך כלל ממקורות שונים, ומעלה את כולם על אותו ערוץ תקשורת.
מרבבים אלו מאפשרים להשתמש ברוחב הפס העצום של סיבים אופטיים וכן להשתמש בטלפונים סלולריים.
ריבוב במרחב הזמן - TDM - מרבב זה מקבל מספר קלטים ממספר כניסות ומסדר אותם בערוץ אחד לפי הזמן - כל פרק זמן אחד הצרכנים מקבל את הערוץ.
שיטת ריבוב זו יעילה כאשר כל הצרכנים משדרים במרבית הזמן, אחרת רוחב הפס לא מנוצל.
ריבוב במרחב התדר (FDM) - מרבב מקבל מספר קלטים ממספר כניסות ומכניס אותם לערוץ רחב סרט, כל אחד על גל נושא אחר - כל אחד על תדר שונה.
משמש בלוויני תקשורת לצורך הגברת כל ערוצי הכניסה.
ריבוב במרחב אורך הגל (CWDM וגם DWDM) - המרבב מקבל אותות אופטיים בעלי אורך גל שונה ומוציא אותם על גבי סיב אופטי יחיד.
קיימות טכנולוגיות שונות לייצור מרבב אופטי ביניהן מערך מוליכי גל ו־Thin Film.
מרבב זה הוא אחד מאבני היסוד בתקשורת אופטית.
מרבב נקרא אוניברסלי מכיוון שניתן להפיק באמצעותו כל פונקציה בוליאנית על פי כניסותיו.
כל פונקציה בוליאנית בעלת N קלטים ופלט אחד יכולה להיות ממומשת באמצעות מרבב בעל N כניסות ברירה, באופן הבא: הקלטים מחוברים אל כניסות הברירה של המרבב, ועבור כל קומבינציה של N הקלטים, תוצאת הפונקציה, 0 או 1, מחוברת לכניסת המידע המתאימה של המרבב.
מֶרָבּ קוֹסטַבָה (בגאורגית: მერაბ კოსტავა; 26 במאי 1939 – 13 באוקטובר 1989) היה דיסידנט גאורגי, מוזיקאי ומשורר, אחד ממנהיגי תנועת השחרור הלאומי בגאורגיה.
קוסטבה נולד בטביליסי, בירת גאורגיה.
בשנת 1954 ייסד יחד עם זוויאד גמסחורדיה ארגון נוער גאורגי מחתרתי בשם "גורגסליאני" (על שם המלך וחטנג גורגסלי).
הן בשנת 1956 והן בשנת 1958 נאסרו קוסטבה, גמסחורדיה ואחרים על ידי הק.
ההאשמות נגדם כללו הפצת תעמולה וספרות אנטי-קומוניסטית.
בשנת 1962 סיים את חוק לימודיו בקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי, ובשנים 1962–1977 היה מורה למוזיקה בבית ספר מקומי בעיר.
בשנת 1973 ייסדו קוסטבה וגמסחורדיה קבוצה להגנה על זכויות האדם.
בשנת 1976 ייסד קוסטבה מחדש את "הקבוצה הגאורגית של הלסינקי" (מאוחר יותר, בשנת 1989, שונה שמה ל"איגוד הגאורגים של הלסינקי").
לאחר שנת 1975 היה חבר באמנסטי אינטרנשיונל.
בשנת 1977 נאסרו קוסטבה וגמסחורדיה.
קוסטבה נשלח לסיביר לריצוי עונשו ושוחרר בשנת 1987. באותה שנה היו שניהם מועמדים של הקונגרס האמריקאי לפרס נובל לשלום.
בשנת 1988 ייסד את "אגודת איליה הקדוש הצדיק", ארגון פוליטי שצידד בעצמאות גאורגיה.
בשנים 1988–1989 היה אחד מהמארגנים ומהמשתתפים הפעילים של ההפגנות האנטי-סובייטיות שנערכו ב-9 באפריל, שדוכאו ביד קשה על ידי הצבא האדום.
קוסטבה נעצר שוב ושוחרר לאחר 45 יום.
קוסטבה היה פעיל ברשת מחתרתית של מפיצי סאמיזדאט, ופרסם יחד עמם את כתב העת הגאורגי המחתרתי, "גיזת הזהב" (בגאורגית: אוֹכּרוֹס סאצמיסי).
הוא חיבר עבודות ספרותיות ומדעיות חשובות רבות.
ב-13 באוקטובר 1989 נהרג קוסטבה בתאונת דרכים.
הוא קבור בפנתאון מתאצמינדה שבטביליסי.
מרג'אן סטראפי (בפרסית: مرجان ساتراپی; נולדה ב-22 בנובמבר 1969) היא סופרת, מאיירת, במאית קולנוע פציפיסטית ופעילה למען זכויות האישה, ילידת איראן.
פרסמה מספר רומנים גרפיים, שהמוכר והמצליח שבהם הוא "פרספוליס" – סדרת רומנים גרפיים על ילדותה ונעוריה באיראן שלאחר המהפכה האסלאמית.
מרג'אן סטראפי נולדה בשנת 1969 בראשת, בירת מחוז גילאן שבצפון-מערב איראן, למשפחה מוסלמית שיעית חילונית.
אמה היא נינתו של נאסר א-דין שאה קאג'אר, השאה ששלט באיראן מ-17 בספטמבר 1848 ועד מותו ב-1 במאי 1896.
סטראפי גדלה בטהראן, בירת איראן.
משפחתה התגוררה בשדרות נילו שבטהראן, ובילדותה היו לסטראפי חברים יהודים וארמנים.
לפני המהפכה למדה בבית ספר דו-לשוני צרפתי-חילוני בטהראן, ובני המשפחה הבורגנית הרבו לטייל בעולם, ובאירופה בפרט.
על-אף שגדלה במשפחה חילונית, סטראפי האמינה באלוהים וחלמה להיות נביאה כשתגדל.
לאחר המהפכה, היא מספרת, אמונה זו דעכה.
להוריה הייתה אידאולוגיה פוליטית מובהקת.
אביה המהנדס ואמה היו סוציאליסטים ופמיניסטים.
הם סברו כי משטרו של השאה מוחמד רזה פהלווי, שבמסגרתו נחקקו חוקי צנזורה נוקשים ופעילים פוליטיים ממתנגדיו נאסרו או נרצחו, הוא משטר דיקטטורי.
יחד עם רבים מחבריהם האינטלקטואלים תמכו במהפכה שתהפוך את איראן למדינה דמוקרטית עם ערכים סוציאליסטיים, ותקדם שוויון מגדרי במדינה.
אמה אף יצאה להפגין עם מחנה השמאל כנגד המשך שלטונו של השאה.
יחד עם זאת, המשפחה התנגדה לחלקה השני של המהפכה האיראנית אשר כונה "המהפכה האסלאמית" ובו עלה לשלטון האייתולה רוחאללה ח'ומייני, ואיראן הפכה לתיאוקרטיה אסלאמית פונדמנטליסטית.
השינויים בחוקה האיראנית לאחר המהפכה
לאחר המהפכה ועלייתו לשלטון של ח'ומייני, השתנתה באופן קיצוני הגדרתה של איראן כמדינה.
ממדינה אוטוקרטית, פרו-מערבית ומונארכית תחת שלטונו של השאה, לרפובליקה אסלאמית-תיאוקרטית בהנהגתו של האייתולה ח'ומייני.
עקב כך, השתנתה גם החוקה באיראן וחוקי השריעה הפכו לדין העליון במדינה.
בעקבות השינויים במדינה, השתנו גם חייה של המשפחה.
בתחילה, דודה של סטראפי שהיה קומוניסט, הוצא להורג וכונה על ידי השלטונות "מרגל רוסי".
סטראפי שהייתה קשורה רבות לדוד חשה כעס רב כלפי השלטון והחלה לגבש עמדה תקיפה נגד הממשל החדש.
גם מספר מחברי המשפחה, תומכי מחנה השמאל שהשתתפו במהפכה, נכלאו באשמת "בגידה".
לאחר המהפכה, עם עלייתו של ח'ומייני לשלטון, השתנה משמעותית מעמד האישה באיראן.
מעמדה של האישה באיראן ירד משמעותית בהשוואה לתקופת השאה; ח'ומייני ביטל את כל תיקוני השאה בחוקה האיראנית שנגעו למעמד האישה, וקבע חוקים חדשים כשהוא מסתמך על פרשנותו שלו עצמו לקוראן ומקורות דתיים נוספים.
לבוש – אחד השינויים הבולטים שביצע ח'ומייני בחוקה האיראנית, היה שינוי קוד הלבוש של הנשים באיראן.
הנשים, שבתקופת השאה נהנו מחופש מוחלט בבחירת מלבושיהן, נאלצו לאחר המהפכה להתלבש בצורה צנועה יותר ולפי כללי האסלאם.
בתחילה, החל ח'ומייני לחייב את חובת עטיית רעלה על עובדות המגזר הציבורי באיראן, אך מאוחר יותר גם על שאר נשות המדינה.
עם זאת, לא הוחלה חובה על כיסוי הפנים, והנשים יכלו לבחור את סוג כיסויי הראש שלהן.
נישואים – הגיל המינימלי לנישואי האישה על-פי הקוראן, הוא תשע.
בתקופת השאה, הועלה הגיל המינימלי לגיל שש עשרה.
ח'ומייני ביטל את תיקונו של השאה, והשיב את הגיל לתשע, ככתוב בקוראן.
כמו כן, הקוראן מתיר את הנישואין, רק כאשר שני בני הזוג מסכימים וכך היה מקובל בתקופת השאה.
האייתולה ח'ומייני קבע שהזכות לאשר את הנישואים, נתונה בידי האב ולא בתו, היות שאם האב חושב שהסכמת בתו תינתן כאשר היא תתבגר, מותר לו להשיאה, ונישואים אלו יהיו תקפים וחוקיים.
גירושין – לאחר עלייתו של ח'ומייני לשלטון, עוגנה בחוק אפשרותו של הגבר לגרש את אשתו בכל עת, להינשא בשנית, ואף לחזור בו מהחלטת הגירושים, כל עוד לא החזירה האישה את מלוא סכום המוהר.
על האישה המגורשת לחכות בבית בעלה כשלושה חודשים לאחר גירושיה, כדי לוודא שאין היא הרה.
לאחר גירושיה אין היא יכולה לשמש כאפוטרופוס לילדיה.
כמו כן, ח'ומייני ביטל את האפשרות של האישה לבקש גט בעקבות נישואים פוליגמיים של בעלה, חוק אשר קבע השאה למניעת הפוליגמיה באיראן.
משפט – בתקופת שלטונו, העניק השאה לנשים זכות בחירה.
ב-1962 גינה ח'ומייני את השאה על המעשה ואמר, שנתינת זכות זו לנשים: "מפריעה למנוחת הנפש של מנהיגים דתיים ומוסלמים אחרים...
ועומדת בניגוד לדת הרשמית הקדושה של המדינה".
עם זאת, לאחר עלייתו לשלטון לא ביטל זכות זו.
ח'ומייני קבע בחוקה האיראנית שרצח גבר נחשב לפשע ממדרגה ראשונה, ואילו רצח אישה אינו נחשב לפשע חמור.
ח'ומייני נתן לגיטימציה לרצח נשים על חילול כבוד המשפחה ואמר ברבים שמותר לרצוח אישה שנאפה בבעלה, גם אם היו עדים למעשה, וגם אם לא.
עבודה – ח'ומייני החליט לפטר את כל הנשים אשר עבדו בתפקידים "גבריים", לדעתו.
דוגמה לכך היא הפיטור ההמוני של עובדות בתי המשפט באיראן.
כמו כן, ראה ח'ומייני כ"תפקידן העליון" של הנשים גידול ילדים, וקבע שנשים רשאיות לעבוד בחצי משרה בלבד.
בעלי מעונות יום הואשמו שהם "מטרפים את המשפחה", וחלק ממוסדות אלו נסגרו.
נקבע גם איסור על העסקת אישה הרה או מניקה.
חוקיו החדשים של ח'ומייני, הפכו את האישה, למעשה, לרכושו של הגבר ואף הותר לו לנהוג בה באלימות.
בני משפחת סטראפי הליברלית והפמיניסטית, זעמו על החוקים החדשים והכפייה הדתית במדינה, שהפכו את האזרח האיראני למשועבד לאסלאם.
אמה של סטראפי יצאה להפגין עם קבוצה פמיניסטית נגד החוקים החדשים וההגבלות על הנשים, שקבע השלטון החדש.
בהפגנה זו צולמה האם לעיתון.
בעקבות צילום זה ופחד מהתנכלויות ומתגובות השלטון והמשטרה החשאית, בחרה האם להסוות את זהותה: היא צבעה את שיערה ולא יצאה מהבית ללא משקפי שמש.
שינוי יחס השלטון כלפי המערב
לאחר המהפכה, השתנה יחס השלטון האיראני כלפי המערב.
באיראן שרר כעס רב על מדינות המערב בכלל, ועל ארצות הברית בפרט.
ארצות הברית, שהמשיכה לתמוך בשאה לאחר המהפכה ואפשרה לו להיכנס לתחומה לצורך טיפולים רפואיים במחלת הסרטן, הואשמה בפעילות אנטי מהפכנית.
בשנת 1980, שנה לאחר המהפכה האסלאמית, הוקצנו החוקים עוד יותר והמשטר החליט לאסור בחוק כל אזכור למערב.
כל בתי הספר דו-הלשוניים באיראן נסגרו, היות שהממשל ראה בהם סמל לקפיטליזם העולמי ול"מערב המעוות".
כמו כן, נאסר על לימודים מעורבים ובתי הספר קיבלו הוראה לבצע הפרדה מגדרית בכל הכיתות.
סטראפי, שעד כה למדה בבית ספר דו-לשוני מעורב, נאלצה לעבור לבית-ספר חדש לבנות שבו הלימודים בשפה הפרסית בלבד.
סטראפי התקשתה להשתלב בבית הספר החדש, היא הכתה את מנהלת בית הספר והעליבה את המורה לדת.
בנוסף לכך, נאסר על מכירה והפצה של סרטים ומוזיקה מערביים.
בתי עסק אשר המשיכו במכירה נסגרו ובעליהם נאסרו, אם כי רבים החליטו לרדת למחתרת ולהמשיך במכירה בחשאי.
בסרט "פרספוליס" הדמות אכן קונה קלטת של איירון מיידן, בידיעה שהיא, כביכול, עוברת על החוק.
בנוסף לכך, הוקצנו חוקי הלבוש עוד יותר.
על הנשים חל איסור ללבוש בגדים מערביים, והאיסור להיראות ברבים ללא רעלה, אשר הוחל רק על עובדות המגזר הציבורי, הוחל עתה על כל נשות איראן.
כמו כן, נאסר על תלמידות בתי הספר להופיע ללימודים בשיער גלוי.
נשים שלא עטו רעלה או את הצ'אדור המסורתי (בגד דמוי עבאיה הנפוץ באיראן) נאסרו על ידי המשטרה החשאית שהייתה אחראית לפיקוח על הצניעות ושמירה על חוקי השריעה.
גם סטראפי, אז בת עשר בלבד, נצטוותה לעטות רעלה.
בספרה "פרספוליס" מותחת סטראפי ביקורת קשה על החוקים החדשים וקוראת להם בלעג "מהפכת תרבות".
ב-22 בספטמבר 1980 פרצה מלחמה בין עיראק בהנהגתו של סדאם חוסיין לאיראן בהנהגתו של האייתולה ח'ומייני.
חוסיין הכריז כי סיבת ההתקפה על איראן היא סכסוך טריטוריטאלי באזור נהר שט אל-ערב אשר יוצר גבול טבעי בין שתי המדינות.
מלחמת זו נמשכה כשמונה שנים ועלתה לשני הצדדים באבדות רבות הן ברכוש ובנפש; כמיליון הרוגים משני הצדדים, ומספר פצועים אף גבוה מכך.
סוריה ולוב תמכו באיראן, אך את מרבית נשקה קיבלה מקוריאה הצפונית וסין.
עיראק נהנתה מסיוע של מדינות מערביות וערביות, וספקית הנשק הראשית שלה הייתה ברית המועצות.
בתחילה נחלה ההתקפה העיראקית הצלחה, ולקראת סוף שנת 1980 כבשה עיראק מספר שטחים במערב איראן, ביניהם את עיר הנמל ח'וראמשהר.
אולם, הצבא האירני התאושש ויצא למתקפת-נגד מאסיבית, ובתחילת 1982 הדפו הכוחות האיראניים את צבא עיראק מכל השטח האיראני הכבוש ואף כבשו שטחים בצדו העיראקי של השט אל-ערב.
אחת הסיבות העיקריות להצלחה האיראנית לכך הייתה ההתלהבות הדתית שהאיראנים הצליחו להפיח בחלק מלוחמיהם ובמיוחד בלוחמי משמרות המהפכה והמתנדבים המתאבדים של הבאסיג'.
למלחמה זו, מקדישה סטראפי ב"פרספוליס" את פרק ה"מפתח".
בפרק זה היא מספרת מעט על חיי משפחתה בתקופה המלחמה ועל השהות במקלט ומתמקדת במניפולציות שהפעיל השלטון על בני המעמד הנמוך באיראן, ועידודו של האייתוללה ח'ומייני לביצוע פיגועי התאבדות.
היא מתארת כיצד גויסו אלפי נערים לצבא ונשלחו לחזית, להתפוצץ בשדות מוקשים.
למגויסים שהאמינו שהם הולכים למות מות קדושים ולהפוך לשהידים, הובטחו חיים טובים יותר וחולקו להם מפתחות מצופים בצבע זהב ש"יפתחו" בעבורם את שערי גן העדן.
סטראפי התקשתה להסתגל לחיים שאחרי המהפכה האסלאמית.
בעקבות המצב הקשה במדינה לאחר המהפכה במהלך מלחמת איראן–עיראק, החליטו הוריה ב-1983 להוציא את סטראפי בת ה-14 מאיראן, על-מנת שתשיג חיים טובים יותר במדינה דמוקרטית.
היות שאז ניתן היה להשיג אישור יציאה מאיראן לאוסטריה נשלחה סטראפי על ידי הוריה לווינה, בעוד הם עצמם נשארים באיראן.
סטראפי, שלא ידעה עד אז גרמנית ואנגלית, החלה ללמוד את שתי השפות בבית ספר תיכון בווינה, וכיום היא דוברת את שתיהן, בנוסף לצרפתית ופרסית.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית-הספר התיכון בווינה, שבה סטראפי לאיראן, בשנת 1989, בהיותה בת עשרים, ללימודי תואר ראשון.
היא בחרה ללמוד תקשורת באוניברסיטת טהראן.
בעת לימודיה, הכירה גבר מקומי שלמד באותו המוסד אמנות, הם נישאו אך התגרשו זמן מה לאחר מכן.
בשנת 1994 עברה סטראפי להתגורר בשטרסבורג שבצרפת.
סטראפי למדה עיצוב גרפי ב"The École supérieure des Arts décoratifs" אשר נחשב לאחד מבית-הספר לאומנויות הטובים ביותר באירופה ונישאה בשנית, לגבר שוודי.
בראיון מספרת סטראפי כי החלה לצייר עוד בילדותה, אך את דרכה המקצועית החלה בצרפת, בתום לימודיה בבית-הספר לאומנויות בשטרסבורג, לאחר פגישתה עם הקומיקסאי הצרפתי דוד בושאר הידוע בקרב חובבי הקומיקס כ-David B.
בתחילת דרכה אימצה סטראפי סגנון איור דומה לשלו, וסגנון זה ניכר בעיקר בספריה הראשונים.
נכון לשנת 2008 מתגוררת סטראפי בפריז עם בעלה ועוסקת בכתיבה ובאיור ספרי ילדים.
ב-2014 ביימה את סרט הקומדיה השחורה "The Voices", בכיכובו של ראיין ריינולדס.
סטראפי התפרסמה בזכות סדרת הרומנים הגרפיים - אוטוביוגרפיים שלה, "פרספוליס".
הספר הראשון בסדרה יצא בשנת 2000 בצרפת, בהוצאת "L'Association" הצרפתית.
בספר, גוללה הסופרת את חייה באיראן שלאחר המהפכה, על רקע מלחמת איראן–עיראק.
הספר, זכה להצלחה רבה, הן באירופה והן בארצות הברית, ותורגם לשלוש-עשרה שפות, בהן אנגלית, ספרדית, פורטוגזית, גרמנית, יוונית ועברית.
בישראל, נכון לשנת 2009, יצאו שני ספרים.
בראשון שבהם, אוחדו שני כרכים והוא תורגם על ידי ראובן מירן ונערך על ידי שרי גוטמן, יצא לאור בהוצאת אחוזת בית זכה להצלחה רבה בקרב קהל הקוראים ולשבחים רבים ממבקרי ספרות מקומיים.
בעקבות בקשתה של גוטמן, כתבה סטראפי הקדשה אישית לקוראי המהדורה העברית.
היא הביעה רצון לבקר בארץ, אך הסבירה כי מטעמי ביטחון הוריה, אשר עדיין מתגוררים באיראן, היא אינה יכולה לממש זאת.
הספר השני "פרספוליס 2, סיפורו של המסע הביתה", תורגם ממצרפתית בידי אביטל ענבר והוא ראה אור אף הוא בהוצאת אחוזת בית.
הספר זיכה את סטראפי בפרסים רבים, שהבולטים שבהם הם שני פרסים בפסטיבל הקומיקסים היוקרתי "הפסטיבל הבינלאומי לקומיקסים אנגולם", המתקיים מדי שנה בעיר אנגולם שבצרפת.
כמו כן, נבחר הספר בשנת 2003 כ"ספר הקומיקס הטוב של השנה" על ידי טיים מגזין וכ-"הספר הראוי לציון של השנה" על ידי הניו יורק טיימס.
בשנת 2007 יצא הסרט "פרספוליס", המבוסס על סדרת הרומנים הגרפיים של סטראפי.
הסרט, אשר הוקרן לראשונה בצרפת ב-23 במאי 2007, בוים על ידי וינסנט פארונו וסטראפי עצמה, ובתפקידי דיבוב ראשיים השתתפו שחקנים ידועי שם כקתרין דנב (בתפקיד האם) ובתה קיארה מסטרויאני (בתפקיד מרג'י), דניאל דארייה (בתפקיד הסבתא) וסימון אבקאריאן (בתפקיד האב).
הסרט זכה להצלחה והתעניינות רבה בכל רחבי העולם.
הוא השתתף במספר רב של פסטיבלים וזכה בפרסים, בהם:
פרס חביב השופטים בפסטיבל קאן (2007)
פרס הגרנד פרי בפסטיבל הסרטים בלונדון (2007)
"ברוח החופש" - פרס הסרט העלילתי בפסטיבל הקולנוע ירושלים (2007)
בישראל הוקרן הסרט במסגרת פסטיבל הקולנוע בירושלים וזכה בפרס "ברוח החופש" לזכרו של וים ון ליר המוענק לסרטים העוסקים בחופש הביטוי, חופש הדת וזכויות האזרח.
בעת הקרנת הסרט, היה האולם מלא וצופים אף ישבו על הרצפה בעת ההקרנה.
ממשלת איראן אסרה על פרסום הסרט והפצתו באיראן, אם כי הוא נחשב לאחד הסרטים הפופולריים בשוק הפיראטי באיראן.
כמו כן, הצליחה שגרירות איראן בתאילנד למנוע את הקרנת הסרט בפסטיבל הסרטים בבנגקוק.
לאחר הקרנת הסרט בפסטיבל קאן, אמר יועץ התקשורת של נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, כי "פרספוליס" והפניית אור הזרקורים אליו בקאן עולים בקנה אחד עם האיסלאמופוביה ומציגים באופן לא מציאותי את "הישגיה המפוארים של המהפכה האסלאמית".
בשנת 2019 ביימה את הסרט "מאדאם קירי" אודות חייה של הכימאית מארי קירי, האישה הראשונה שזכתה בפרס נובל.
פרס לספר הביכורים הטוב ביותר - פסטיבל אנגולם הבינלאומי לקומיקסים (2001)
פרס ליוצר הקומיקס הטוב ביותר - פסטיבל אנגולם הבינלאומי לקומיקסים (2002)
ספר הקומיקס הטוב של השנה - טיים מגזין (2003)
הספר הראוי לציון של השנה - ניו יורק טיימס (2003)
"פרס השלום" - פרס על-שם פרננדו בואסה בלאנקו (2003)
"פרס אלכס" של התאחדות הספריות האמריקנית
פרס לספר הקומיקס הטוב ביותר - פסטיבל אנגולם הבינלאומי לקומיקסים (2005)
מרבורג (גרמנית: Marburg) היא עיר אוניברסיטאית במדינת הסן בגרמניה, על הנהר לאהן, והעיר הראשית במחוז מרבורג-בידנקופף.
בעיר גם אוכלוסיית סטודנטים גדולה (כ-30,000), רבים מהם זרים.
למרבורג "זכויות עיר" מאז 1140 והיא משמשת כיום כמרכז אזורי במרכז מדינת הסן, אך בעבר הייתה בירת האזור.
מקור שם העיר מן המונח ל"טירת גבול המחוז" - שבין השטחים שתחת נסיכי תורינגיה לאלה שתחת ארכיבישוף מיינץ.
מרבורג ממוקמת בחצי הדרך בין פרנקפורט לקאסל, כ-77 ק"מ מכל אחת מן הערים.
העיר האוניברסיטאית גיסן נמצאת כ-27 ק"מ דרומית למרבורג.
מרבורג עצמה משתרעת כ-9 ק"מ מצפון לדרום וכ-6 ק"מ ממזרח למערב.
ממזרח לה נמצאים הרי הלאהן (Lahnbergen) וממערב לה, "רכס מרבורג" (Marburger Rücken).
מרבורג היא מרכז היסטורי של תעשיית התרופות בגרמניה, ויש בעיירה מפעל (על ידי ביונטק) לייצור חיסונים להתמודדות עם מחלת נגיף קורונה 19.
מרבורג התפתחה בצומת שבין שתי דרכים חשובות בימי הביניים: זאת שבין קלן לפראג (ממערב למזרח) ובין הים הצפוני לאלפים ומשם לאיטליה (מצפון לדרום).
במאה ה-9 או ה-10 נבנתה במקום טירה ונגבו מיסים מן העוברים בדרכים אלו.
המשפחה השלטת, שושלת גיזו, הוחלפה אחר כך בשליטי תורינגיה, ששלטו על העיר מוורטבורג שליד אייזנך.
בימי הביניים התיישבה בעיר אליזבת מתורינגיה, שהייתה אלמנתו הצעירה של שליט תורינגיה ועסקה בצדקה באינטנסיביות - דבר אשר הקנה לה מאוחר יותר מעמד של קדושה בנצרות.
לה מוקדשת "כנסיית אליזבת הקדושה", אחד מן האתרים החשובים במרבורג.
אתרים נוספים ראויים לציון הם העיר העתיקה ("אוברשטאט", Oberstadt) וטירת מרבורג.
אוניברסיטת מרבורג היא אחת האוניברסיטאות העתיקות בגרמניה (נוסדה ב-1527) והאוניברסיטה העתיקה ביותר בעולם שהוקמה כאוניברסיטה "פרוטסטנטית".
בין היתר למדו בה האחים גרים, ג'ורדנו ברונו, אריך אוארבך, פרנץ מלדה, נחמה ליבוביץ, הנס גאורג גדמר, וילהלם רפקה, יוליוס ולהאוזן, בוריס פסטרנק, חתן פרס נובל אמיל אדולף פון בהרינג, חוסה אורטגה אי גאסט, אוטו האן, אלפרד וגנר, ארנסט קסירר, מרטין היידגר, הרמן כהן, יוסף פרגר, חנה ארנדט ואחרים.
ב-1967 אירעה בעיר התפרצות של מגפה.
הנגיף שבודד נקרא "נגיף מרבורג".
קיימות עדויות לנוכחות יהודית בעיר במאה ה-13 ואילך, אך בדרך כלל מנתה רק משפחות ספורות וכמה עשרות בני אדם.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה מרבורג למושב הרבנות האזורית והקהילה גדלה.
ב-1897 נחנך בעיר בית כנסת חדש, ובהמשך גדלה הקהילה אל מעבר ל-500 בני אדם.
בליל הבדולח נשרדף בית הכנסת ונחרב כליל, והוצאות פינוי הפסולת הושתו על הקהילה היהודית.
מיד לאחר מכן נשלחו גברים רבים לבוכנוואלד, והתושבים הנותרים אולצו לעבור לגטו שהוקם בעיר.
פחות מ-200 מבני הקהילה הצליחו לברוח מגרמניה, וכמעט כל השאר הועברו למחנות ריכוז ונספו בהם.
אחרי המלחמה חזרו מספר יהודים לעיר, אך מרביתם המשיכו הלאה ועלו לישראל.
משנות ה-80' גדלה הקהילה, בין היתר ביהודים שהיגרו ממדינות חבר העמים, ואף הוקצה לה מרכז קהילתי על-ידי העירייה בו מתקיימים התפילות, החגים והטקסים השונים.
הסופר אשר ברש כתב בשנת 1945 סיפור קצר בשם "במרבורג" המתאר את אימי השואה כפי שהבין אותם ממקום מושבו בארץ ישראל.
מרב סמן טוב שחק (נולדה ב-16 במרץ 1980) היא זמרת-יוצרת, שחקנית, משוררת ומפיקה מוזיקלית ישראלית.
בגיל 10 החלה להשתתף בתוכניות בערוץ הראשון.
סמן טוב הופיעה בתוכנית "סמוך עלי" במשך כשנה וחצי, הופיעה ב"חיות וחיוכים" ובסדרה "המסעדה הגדולה".
בגיל 16, בעקבות אסון המסוקים, הוציאה שיר ראשון פרי עטה בשם "השמש".
עם השחרור מצה"ל, שבמסגרתו שירתה בחיל המודיעין ומאוחר יותר בצוות הווי פיקוד מרכז, הצטרפה סמן טוב ללהקת "אנדר קאבר", שביצעה גרסאות כיסוי לשירי רוק משנות ה-80. בהמשך שונה שם הלהקה ל"אוגוסט" והיא החלה לבצע חומר מקורי.
לאחר שהלהקה התפרקה, כעבור כשנה, החלה לעבוד עם מנהל מועדון "הצוללת הצהובה", אצ'ה בר על הפקת אלבום.
במקביל לעבודה על האלבום, התקבלה סמן טוב ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והחלה ללמוד בשלהי 2001. בשנתה הראשונה באוניברסיטה פרסמה ספר שירה פרי עטה בשם "בכורה" בהוצאת "סער".
ב-2003 יצא סינגל ראשון בשם "החורף הזה" מתוך האלבום שבדרך.
שני הסינגלים הבאים, "אם תבוא" ו"איסתנא" (שבו שר גם סבה שמואל סמן טוב), הפכו ללהיטים.
סמן טוב הופיעה ברחבי ישראל, הופיעה בתוכניות אירוח בטלוויזיה והוציאה את אלבום הבכורה שלה, "מאמינה במלאכים", דרך חברת "הצוללת הצהובה" ובהפצת חברת "NMC יונייטד".
לאחר לימודיה החלה להגיש תוכנית קיץ אישית ברשת ג' והגישה את התוכנית "רוק בישראל" בימי ראשון.
ב-2005 השתתפה בקדם אירוויזיון עם השיר "המון" שכתבה והלחינה.
בהמשך אותה שנה עברה מרשת ג' לרדיו ירושלים, שם שידרה את התוכניות "אמבטיית קצב", "עיר הבירה", "סימן שטוב", "אמן אורח" ו"הבוקר השישי", ושימשה כשדרנית מחליפה בתוכניות האקטואליה היומית.
בקיץ 2008 חתמה סמן טוב על חוזה אמן ארוך טווח בחברת "NMC יונייטד".
גדי גידור, מנהל הרפרטואר העברי של החברה, התמנה למנהלה האישי יחד עם נעמה קרן.
באותה שנה עזבה סמן טוב את רדיו ירושלים והחלה לשדר ב"מהות החיים", רדיו אינטרנטי השייך לקבוצת אריסון.
במהלך 2009 נערכו הקלטות האלבום תחת שרביטו של המנהל המוזיקלי עמוס בן-דוד ובמחצית השנייה של 2010 יצאו לאור הסינגלים "מה שחיכית בגללו", "גבר" ו"ככה אני".
באלבומה של מירי מסיקה "מלך", שיצא בשנת 2012, נכללו שלושה שירים שסמן טוב כתבה והלחינה.
עליהם נמנה השיר "מלך", שיצא כסינגל וזכה להצלחה במצעדי הפזמונים.
השיר "תנועה בזמן", שכתבה והלחינה, התקבל לפסטיבל הזמר והפזמון 2013 בביצוע של הזמרת קרן אור.
סמן טוב כתבה והלחינה את השיר "איפה כתוב", שבוצע על ידי להקת "סטארט אפ", נבחרת העונה הראשונה של התוכנית "פרויקט הלהקה" בערוץ הילדים.
שירה "תרצה אותי קצת" בוצע בסיום העונה השנייה של התוכנית על ידי להקת "לוליפופ".
גם אלבומה הבא של מירי מסיקה, "סימנים על החול", שיצא לאור ב-2014, נקרא על שם שיר הנושא אותו כתבה והלחינה מרב סמן טוב.
ביולי 2011 החלה סמן טוב להופיע כזמרת במסגרת המופע של יהודה פוליקר, הפקה שיצאה לדרך לרגל 25 שנה ליציאת האלבום "עיניים שלי".
במהלך 2016 כתבה עבור חדוה עמרני את הלהיט "פשוט להיות" וכן לקחה חלק בהפקה המוזיקלית של הפרויקט.
במרץ 2017 הוציאה סמן טוב את השיר "זה יבוא לאט" בתור הסינגל הראשון מתוך האלבום שבדרך.
באוגוסט אותה שנה פורסם הסינגל השני, "מהחלון".
בינואר 2018 שחררה את הסינגל "תדברי עכשיו" וכעבור חמישה חודשים יצא לאור שירה "להתכוון".
באוגוסט 2019 פרסמה את הסינגל "עוד" יחד עם גדי אלטמן, סולן להקת "בוטן מתוק בקרקס".
באותה שנה אירחה את ריקי גל, שביצעה איתה יחד את השיר "היי שקטה" בהופעה ב"זאפה הרצליה".
סמן טוב ואלטמן הציגו גרסת כיסוי לשירו של שלום חנוך "הדרכים הידועות" בהופעה ב"זאפה ירושלים".
בפברואר 2020 אירחה את דניאל סולומון בהופעתה בקריית אונו.
סמן טוב נמנתה עם הצוות המופע המשותף של יהודה פוליקר וגידי גוב ואף מופיעה עם ג'קי לוי במופע בידור תחת השם "חובר'לה" העוסק בירושלים.
באפריל 2021 הוחתמה מרב סמן טוב על חוזה משולש ארוך טווח עם חברת "MUSIC 972" (עננה).
במקביל להופעות המציגות חומר מקורי שלה, יצרה סמן טוב מופע המבוסס על שירי רחל המשוררת, המציג שירים מוכרים לצד טקסטים שהלחינה בעצמה.
עם פרוץ המלחמה ב-7 באוקטובר 2023 נפנתה להתנדב בסיוע לפצועים, חיילים ומפוני ישובי העוטף.
במרץ 2024 החלה לשחרר סינגלים ראשונים במסגרת עננה, ראשית את השיר "מראות שחורות" וביוני את השיר "406", שמילותיו נכתבו בהשראת תקופת לימודיה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
בספטמבר אותה שנה יצא במסגרת מיזם "המשקפיים" השיר "קרוב", שאת מילותיו כתבה והולחן על ידי שמוליק נויפלד, בביצועו של שלומי שבת.
בשלהי 2024 יצרה, הפיקה והגישה את הפודקאסט "יוצרים לדרך", העוסק ביוצרים מתחומים שונים, יצירתיות, יצירה אמנותית והוצאתה לאור.
בין האורחים בהסכת היו יעקב גלעד, אפרים סידון, יוסי פיין, אייל מזיג, ירון שילון ובני ברבש.
תוכניות רדיו אותן הגישה מרב סמן טוב:
תרבות אחרת (עם אילת מידן), רדיו מהות החיים
סמן טוב נשואה לדניאל שחק, עיתונאי ספורט לשעבר, דובר ומנהל הדיגיטל של מועדון הכדורסל מכבי תל אביב ומבעלי אתר ספורטור.
מרבו אפריקני (שם מדעי: Leptoptilos crumeniferus) הוא מין עוף גדול, אוכל נבלות, בסוג מרבו שבמשפחת החסידתיים.
המרבו האפריקני מצוי ומתרבה באפריקה שמדרום לסהרה, בבתי גידול צחיחים ולחים כאחד, לעיתים תכופות בסמוך לריכוזי התיישבות אנושיים ובפרט אתרי אשפה.
המרבו הוא מזדמן נדיר ביותר בישראל.
המרובו הוא עוף מסיבי, אחד מהכבדים ביותר בסדרת החסידאים, ופרטים גדולים מגיעים לאורך 152 סנטימטרים ולמשקל של 9 קילוגרמים; המשקל האופייני הוא 4.5–8 קילוגרמים והאורך האופייני 120–130 סנטימטרים.
המרבו מתאפיין במוטת-כנפיים גבוהה במיוחד: תועד פרט בעל מוטת-כנפיים של 3.19 מטרים - מוטת הכנפיים הגדולה ביותר אחרי קונדור האנדים ואלבטרוס נודד; מוטת הכנפיים האופיינית היא 225–287 סנטימטרים.
אצל המרבו קיימת דו צורתיות זוויגית המתבטא בכך שהנקבות קטנות מן הזכרים.
בניגוד לרוב החסידות, המרבו עף עם הצוואר מעוקל לאחור, בדומה למעוף האנפתיים.
המרבו קל לזיהוי בשל ממדי-גופו, ראשו הקירח, גב וכנפיים שחורים ורגליים וחלק קדמי לבן, כפל עור גדול מתחת למקור ו"צווארון" של נוצות סביב הצוואר.
הזכרים והנקבות דומים במראה החיצוני (מלבד השוני בממדים), ופרטים צעירים מאופיינים בצבע נוצות חם ובמקור קטן יותר.
המרבו מגיע לבגרות בסביבות גיל 4 שנים.
תוחלת-החיים 25 שנה בטבע ו-31 שנה בגני חיות.
בדומה לרוב החסידות, המרבו האפריקני הוא עוף חברתי המקנן במושבה.
בעונה היבשה האפריקנית, אז המזון נעשה זמין יותר עם התייבשות בריכות-המים, המרבו מקנן על עץ ומטיל 2–3 ביצים.
כיתר מיני החסידות הוא אינו רועש ומשמיע מגוון קולות, אך בעונת החיזור הזכרים משמיעים קול רשרוש באמצעות המקור כחלק ממצגי החיזור וכן משתמשים בשק העור על הצוואר להשמעת קולות נוספים.
תזונתו של המרבו מתבססת בעיקר על אכילת-נבלות, וצווארו וראשו נטולי-הנוצות — בדומה לצוואר הנשר, שהמרבו ניזון לצדו לעיתים מזומנות — אדפטציה שמקלה על הנבירה בפגר.
צוואר וראש לא מנוצים מתלכלכים פחות מדם ובשר בעת פעולה זו.
כאוכל נבלות, למרבו תפקיד אקולוגי חשוב בסילוק פגרים שהיו יכולים לגרום להתפרצות מחלות.
המרבו האפריקני, עוף גדול-ממדים, אמנם ניזון בעיקר מפגרים, שאריות וצואה אך בהיותו סתגלן יאכל כמעט כל בעל חיים שביכולתו לבלוע.
לעיתים הוא טורף עופות שונים, ובכללם גוזלי שתאי, יוניים, שקנאי, אפרוחי קורמורנים ואף פלמינגו — בייחוד פרטים חולים או זקנים.
בעונת הקינון הם מתקיימים בעיקר על בעלי חיים קטנים כמו צפרדעים, חרקים, דגים, יונקים קטנים וזוחלים כמו תנינים צעירים וביצי תנינים, כיוון שזהו המזון שצורכים הגוזלים.
למרות שידוע שהמרבו האפריקני ניזון לעיתים ממזון בשלבי ריקבון שונים, הוא שוטף לפעמים את מזונו במים כדי להסיר שאריות אדמה.
כאשר הוא ניזון מפגרים, המרבו אוכל לעיתים לצד או לאחר הנשרים, המצוידים במקורים מעוקלים המותאמים בצורה טובה יותר לקריעת עור הפגר וביתור הבשר.
בחלקים נרחבים של אפריקה תזונת המרבו נעשית תלויה יותר ויותר באשפה שמשאירים בני-אדם, וניתן למצוא מאות עופות מחוץ לאזורים עירוניים, סביב מזבלות ומצבורי אשפה, ומרבו אפריקני שניזונים מאשפה נצפו אוכלים כמעט כל פרט שביכולתם לבלוע, כולל נעליים וחלקי מתכת.
ידוע שמרבו שהתרגל להתקיים על אשפה אנושית מתנהג בתוקפנות כאשר המזון נמנע ממנו, ובכמה מקרים הם הרגו ילדים שהטרידו אותם.
מָ֫רַבּוּ (שם מדעי: Leptoptilos) הוא סוג של עוף ממשפחת החסידות.
המרבו בעלי מקור גדול וארוך נפוצים באזורים טרופיים באסיה ובאפריקה.
הם אוכלי כל, אומניבורים, ואף נמנים עם אוכלי נבלות.
זהו סוג החסידות הגדול בעולם ובעלי מוטת הכנפיים הגדולה בעולם.
הגדול מביניהם הוא מרבו ענק שחי בהודו.
מַרְבֵּי-רֶגֶל (שם מדעי: Myriapoda) היא תת-מערכה במערכת פרוקי-רגליים הכוללת את רבי-הרגליים, נדלים ואחרים.
הקבוצה כולל כ-13,000 מינים, כולם יצורי יבשה וניתנים לזיהוי בקלות, על פי מספר הרגליים הרב, שמספרם יכול לנוע בין פחות מעשרה ועד 750 אצל המין Illacme plenipes.
מאובני מרבי-רגל ניתן למצוא כבר מעידן הסילור למרות שעדויות מלקולריות מצביעות על כך שכנראה התפתחו עוד מתור הקמבריון.
הסוג ארתרופלאורה ששייך לתת-מערכה נחשב לפרוק הרגליים היבשתי הגדול ביותר שהלך על פני האדמה.
מרבה בולוגור (בטורקית: Merve Boluğur; נולדה ב-16 בספטמבר 1987, באיסטנבול) היא שחקנית טורקייה.
היא ידועה בעיקר בשל השתתפותה בסדרה "Acemi Cadı".
ב-2013, החלה בולגור לגלם את דמותה של נורבאנו סולטאן בסדרה ההיסטורית "הסולטאן".
שיחקה גם בסדרה "קוזיי גוניי" בתור זיינפ.
מרב שין בן-אלון (נולדה ב-31 באוקטובר ב-1965) היא אמנית רב תחומית העוסקת ברישום, ציור, מיצב וכתיבה.
עבודותיה מתאפיינות בגישה רדוקטיבית השואפת לבטא תוכן רגשי במינימום אמצעים ועוסקות בתכנים של מגדר וטראומה תוך ביקורת על נרטיבים חברתיים מושתקים.
ב־2020 יצא לאור ספרה 'חמש רגליים'.
נובלה גרפית, ספר אמנית, ספר מתח ועבודת אמנות בפורמט של ספר.
הסיפור המרכזי של הנובלה עוסק בתהליך חשיפתו של סוד משפחתי.
דרך ייצוגי השפות והזמנים השונים, נגלה הפער בין הנראה לנאמר, בין הנתפש לבלתי נתפש, בין האמת לשקר עד לקריסה בתפישת המציאות.
שהם סמיט, עורכת הספר נתנה לסוגה החדשה הזו שם: "נובלה פוליגרפית".
מרב שין בן-אלון נולדה וגדלה בתל אביב שם היא חיה ועובדת כיום.
אמנית רב תחומית אשר עוסקת בציור, רישום, כתיבה ומיצב.
בוגרת בהצטיינות של המחלקה לאמנות ב"בצלאל" (1990), לימודי אמנות ב"ניו יורק סטודיו סקול" (1991) ותואר שני בהצטיינות בתוכנית הבינתחומית בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב (2013).
שין בן-אלון הציגה בתערוכות קבוצתיות במקומות הבאים:
במוזיאון תל אביב לאמנות (2015)
במשכן לאמנות בעין חרוד (2003)
במוזיאון וואטרי בטוקיו, יפן (2000)
הציגה תערוכות יחיד נבחרות במקומות הבאים:
בגלריית הקיבוץ בתל אביב (2015)
בגלריה בורוכוב בתל אביב (1996)
זכתה בשני פרסי הצטיינות במהלך לימודי התואר הראשון (1988, 1990)
זכתה במלגת קרן תרבות אמריקה ישראל (1989)
תמיכה בהוצאת קטלוג אמנות, קרן יהושע רבינוביץ' לאמנויות, תל אביב (2003)
זכתה פעמיים בפרס 'עידוד היצירה' של משרד המדע התרבות והספורט (2005, 2014)
השתתפה בתוכניות שהות אמן ב'מרכז מארק רותקו' בדאוגפילס לטביה ובתוכנית שהות אמן ב'אמנות אדריכלות ערד' (2015)
מענק תמיכה בהקמת תערוכה, בסיוע המחלקה לאמנויות, אגף התרבות, עיריית ת"א-יפו וקרן יהושע רבינוביץ' לאמנויות תל אביב (2014, 2018)
הזמנה לשהות אמן ותערוכה, גלריה K70, לובק גרמניה (2018)
מענק תמיכה מ'מפעל הפיס' לנובלה הגרפית 'חמש רגליים' (2018)
מענק תמיכה מ'הקרן ליוצרים עצמאיים' מיסודו של משרד התרבות והספורט לנובלה הגרפית 'חמש רגליים' (2019)
סיימה בהצטיינות של המחלקה לאמנות ב"בצלאל" (1990),
למדה אמנות ב"ניו יורק סטודיו סקול" בניו-יורק (1991)
סיימה תואר שני בהצטיינות בתוכנית הבינתחומית בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב (2013).
מתום לימודיה במחלקה לאמנות בבצלאל ב-1990 ובמהלך 10 השנים שלאחר מכן התמקדה יצירתה בציור.
בשנים אלו עבדה בעיקר בשמן על בד בפורמטים שונים כשנושאי העבודה עוסקים בזהות, נשיות ואובדן.
הדימויים בתקופה זו עוסקים בגוף תוך התייחסות למקטעים ממנו.
דימויים בולטים הם השד או הטבור העוסקים בחוויית מות האם ובצלקת של הפרידה ממנה.
דימויים ריאליסטיים אלו מתאפיינים בצבעוניות מונוכרומטית של אפורים בלבד.
לקראת סוף שנות התשעים מופיעים דימויים של עור ובהם צלקות, חתכים ופצעים והצבעוניות הופכת ליותר ריאליסטית.
בשנת 2000, עשור לאחר סיום לימודיה בבצלאל הפסיקה שין בן-אלון לצייר.
התחושה שהציור אינו מהווה עבורה כלי ביטוי מספק יצר צורך לחפש אחר אמצעי עבודה חדשים.
שין בן-אלון התחילה לעבוד עם חולצות ישנות, מתחה אותן על מסגרות הציור מצידן הפנימי ולאחר מכן סרקה אותן לעבודות הדפס.
בנוסף באותה תקופה החלה האמנית לכתוב.
הכתיבה החלה להופיע על הקירות בסטודיו ובהמשך בחללי תצוגה שבהם יצרה מיצבים תלויי מקום.
החל משנת 2002 ובמשך עשור התמקדה יצירתה של שין בן-אלון במיצבים תלויי מקום.
העבודות, שנוצרו לחללים שונים, עסקו בדיאלוג בין החלל, הטקסט והאריגה של מערכת הדימויים לכלל מהלך אחד שמטרתו להכתיב את הכוריאוגרפיה של הצופה בחלל.
מרבית המיצבים בתקופה הזו נקראו 'מיצבי-טקסט' וכללו טקסטים סיפוריים שנכתבו על ידי האמנית.
מיצבים אלו נבנו בחלל ובהשראתו ועם תום התערוכה הוסרו או נמחקו.
המיצבים הוצגו בתיאטרון תמונע, במשכן לאמנות בעין חרוד, בגלריה נחשון בקיבוץ נחשון, בגלריה באום אל פחם, בגלריה העירונית ברחובות, במרכז ההנצחה בטבעון ועוד.
באותה תקופה וכחלק בלתי נפרד מהתמקדותה בעבודות מיצב אצרה שין בן-אלון במשך שלוש שנים את הגלריה בתיאטרון תמונע; חלל תצוגה לא קונבנציולי שם יצרה את "פרויקט פסאז' " סדרת תערוכות שבה הוזמנו אמנים להתייחס לחלל הגלריה שאיננו קובייה לבנה אלא חלל מעבר.
החל משנת 2012 התמקדה עבודתה ברישום על נייר תוך שימוש בטכניקות שונות כגון צבעי מים, טושים ועטים.
חלק מרכזי בעבודה כלל עבודה בספרי סקיצות.
פעולת הרישום היומיומית בספרים קשרה בין פרקטיקת הציור לזו של הכתיבה ויצרה יומן המבוסס על כלכלת דימויים דו-כיוונית שבה דימויים שצולמו או נלקחו ממקורות אינטרנטיים ונשמרו במצלמת האייפון, היוו בסיס לרישומים שהפכו תוך זמן קצר לפרויקט ברשתות החברתיות.
בתערוכת היחיד 'חמישה קירות' (2015) שהוצגה בגלריית הקיבוץ הציגה מיצב רישומים שהיה מבוסס על דיאלוג בין דורי עם התערוכה 'חמישה צעירים' שהוצגה בגלריה בשנות השבעים ושוחזרה שם בשנות התשעים.
בשנים 2005–2012 פרסמה ברשת בלוג בשם פרוססיה, בלוג שעסק בתהליכי יצירה.
בשנים 2013–2012 כתבה מאמרים באנטייטלד מגזין קבוצתי על עיצוב ואמנות, ובמעקבים טור ראיונות בערב רב על הרשתות החברתיות כחללי תצוגה אלטרנטיביים.
בשנת 2015 פרסמה dBook ספר אמן בהוצאה עצמית ובמהדורה מוגבלת הכוללת 50 רישומים מתוך ספרי הסקיצות שלה שנעשו בשנים 2013–2014.
בשנת 2024 הוציאה לאור ספר אמנית VENICE
1988 - פרס הצטיינות בלימודים המחלקה לאמנות, בצלאל
1989 - מלגת קרן שרת, קרן תרבות אמריקה - ישראל
1990 - פרס ראשון לציור לבוגרים מצטיינים ע"ש מארי פישר, המחלקה לאמנות, בצלאל
2003 - תמיכה בהוצאת קטלוג אמנות, קרן יהושע רבינוביץ' לאמנויות, תל אביב
2005 - פרס עידוד היצירה מטעם משרד המדע התרבות והספורט
2013 - סטודיו לאמן, סדנאות האמנים, תל אביב
2014 - תמיכה בהקמת תערוכה, בסיוע המחלקה לאמנויות, אגף התרבות, עיריית ת"א-יפו וקרן יהושע רבינוביץ' לאמנויות תל אביב
2014 - פרס עידוד היצירה מטעם משרד התרבות והספורט לאמנות ועיצוב
2015 - תוכנית שהות אמן, הסימפוזיון הבינלאומי לציור "Mark Rothko 2015", The Daugavpils Mark Rothko Art Centre, דַאוּגַּבְפִּילְס, לטביה
2015 - תוכנית שהות אמן, אמנות ואדריכלות ערד.
1993 - סדרת נדבך לאמנים צעירים, בית האמנים, ירושלים
1996 - מרב שין בן-אלון, הגלריה בבורוכוב, תל אביב (Cat.)
1997 - על הרצפה, גלריה משרד בתל – אביב, תל אביב
1999 - בין הסטודיו למקום אחר, דפנה נאור, מקום לאמנות עכשווית, ירושלים
2002 - סיפורים במסדרון, הגלריה בתיאטרון תמונע, תל אביב
2003 - לילה טוב שינה מתוקה, גלריה נחשון, קיבוץ נחשון
2003 - משתפי פעולה, מרב שין בן-אלון ורם סמוכה, המשכן לאמנות עין-חרוד, עין חרוד (Cat.)
2005 - בית הגלריה בתיאטרון תמונע, תל אביב
2008 - הזמן האדום, גלריה 10, בית מיכל, רחובות
2014 - ספרי משהו על התמונה הזו..., בית תמי, תל אביב
2015 - חמישה קירות, גלריה הקיבוץ, תל אביב.
2016 - 70, גלריה בסיס, בסיס לאמנות ותרבות, הרצליה
2018 - Together-Zusammen, חלק ראשון; מרב שין בן-אלון וג'נין גרבר, גלריה K70, לובק, גרמניה
2019 - Zusammen.Project, מרב שין בן-אלון וג'נין גרבר, גלריה מנשר לאמנות, תל אביב
2024 - קשה לשכוח שם כזה, גלריה אלפרד, תל אביב
2025 - בית החולים היהודי, בית ליבלינג - מרכז העיר הלבנה, תל אביב
2003-2006 - פרויקט פסאג', הגלריה בתיאטרון תמונע, תל אביב
2009 - סיפור, תערוכה קבוצתית, גלריה P8, יפו
2011 - הנתון, בתוך התערוכה אוצרים בע"מ, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח-תקווה.
מרג'ורי אסטיאנו (, נולדה ב-8 במרץ 1982 בקוריטיבה שבברזיל) היא שחקנית וזמרת ברזילאית.
היא התפרסמה לראשונה בשנת 2004 כשגילמה את דמותה של נטשה פררה בסדרת הנעורים "Malhação" של ערוץ ריד גלובו.
היא כיכבה בשלוש טלנובלות שונות והייתה לאנטגוניסטית בשתיים נוספת.
אסטיאנו שיחקה במספר סרטים והוציאה מספר אלבומים.
אסטיאנו נולדה בשנת 1982, בעיר קוריטיבה במדינה הברזילאית פרנה, בשם מרג'ורי דיאס דה אוליברה לאורנדיר לימה דה אוליברה ומרסל דיאס, ילדה שנייה בין שלושה אחים.
היא למדה אומנויות שונות בעיר סניק.
כשסיימה את לימודיה עברה לסאו פאולו על מנת לשפר את יכולות המשחק שלה, שם למדה מוזיקה במשך שנתיים.
בשנת 2009 היא שיחקה בטלנובה "הדרך להודו".
בשנת 2012 החלה לככב בטלנובלה "מצד לצד" בתפקיד של העיתונאית לאורה.
הטלנובלה הצליחה מאוד בברזיל מולדתה ואף זכתה בפרס אמי הבין-לאומי לטלנובלה הטובה ביותר לשנת 2013.
בשנת 2014 שיחקה את אחת הדמויות הראשיות בטלנובלה "אימפריה", שם גילמה את דמותה של קורה.
בשנת 2024 שיחקה בדרמה הפוליטית-היסטורית "אני עדיין כאן" של הבמאי וולטר סאלס (אנ') (מהבמאי של "דרום אמריקה באופנוע", "מים אפלים" ו"בדרכים") בתור אליאנה פאיבה, אחת מבנותיה של האקטיביסטית יוניס פאיבה (אנ'), אותה גילמה פרננדה מונטנגרו.
מָ֫רַבּוּ ענק (שם מדעי: Leptoptilos dubius), הוא מין עוף גדול ממשפחת החסידתיים המצוי בדרום-מזרח אסיה ובצפון הודו.
המרבו הוא עוף ענקי שיכול להגיע לגובה 150 ס"מ, אורך של 136 ס"מ, מוטת כנפיים של 250 ס"מ ומשקל של 8-11 ק"ג.
הוא העוף הגדול ביותר בסדרתו אך קרוב למרבו אפריקני, ליאבירו ולחסידת האוכף.
למרבו ראש אפרפר-חיוור עם מקור ענקי, צוואר צהוב ארוך וגוף לבן עם כנפיים שחורות ודלדל ורוד מתחת לחזה.
עוף זה מצוי ברחבי ביצות, נהרות ומישורים מהודו עד האי בורנאו.
הוא נודד בעונת הרבייה לדרום-מזרח אסיה שם הוא מתרבה.
הוא אוכל בשר מרשים הניזון מדגים, צפרדעים, חרקים גדולים כמו ארבה, לטאות, נחשים ומכרסמים אך בעיקר מפגרים.
הוא קוטל את טרפו עם מקורו הענקי.
עופות המרבו חיים לבדם או בקבוצות קטנות.
לעיתים נדירות ינועו בלהקות גדולות.
מצב השימור של מרבו זה הוא בסכנת הכחדה.
מרבו קטן (שם מדעי: Leptoptilos javanicus), הוא מין עוף גדול ממשפחת החסידתיים השייך לסוג מרבו וקטן מקרוביו מרבו ענק ומרבו אפריקני.
הוא בעל מקור ענקי ואפרפר וראש גדול עם גוון אפור ובעל מעט נוצות על גולגולתו.
הגוף לבן עם כנפיים גדולות ושחורות.
הוא מצוי בטבע בנהרות ואגמים גדולים וכן בביצות וגדות יערות בהודו, נפאל, סרי לנקה, בנגלדש, מיינמאר, תאילנד, ווייטנאם, מלזיה, לאוס, סינגפור, אינדונזיה וקמבודיה.
ייתכן שהוא חי גם בבהוטן.
הוא נע בין צמחי המים והביצה וניזון מדגים, צפרדעים, לטאות, נחשים ומכרסמים וגם מעט מנבלות.
ראשו העצום מעוצב להגיע לפגרים מבלי להתלכלך.
מרק ואן אופן (בפלמית: Mark van Oppen; נולד ב-29 באפריל 1953) הוא צייר ומחבר ספרי קומיקס בלגי שהתפרסם בשם העט מרבאנו.
ואן אופן נולד בזולדר, בצפון-מזרח פלנדריה.
למד אדריכלות פנים ועד שנת 1982 עסק בתחום במשך כעשור, אולם, כחובב מושבע של מדע בדיוני, מאוחר יותר החליט ליצור כמאייר וכמחבר ספרי קומיקס, במיוחד בתחום המדע הבדיוני.
אייר בהתחלה סיפורים במגזין ההולנדי למדע בדיוני "אורביט" כמו כן אייר רומנים בז'אנר הזה עבור ההוצאות לאור "היינה" בגרמניה ו"מלנהוף" בהולנד.
החל משנת 1982 כיהן לאורך 4 שנים כעורך הראשי של הגרסה הפלמית Kuifje של השבועון "לה ז'ורנל דה טינטין".
פרסם קומיקסים על טינטין בגרסה ההולנדית של "ז'ורנל דה ספירו" Robbedoes.
בשנת 1986 היה מרבאנו לראש מחלקת קומיקס של ההוצאה לאור הפלמית Den Gulden Engel.
יצירתו הידועה ביותר היא "מלחמה לנצח", עיבוד לפי ספרו של האמריקאי ג'ו הלדמאן.
נושא הספר הוא מאבקם של בני אדם בגזע חייזרים אלים ומוזר.
מרבאנו והלדמאן עבדו אחר כך ביחד גם ב"Dallas Barr", ספר קומיקס שהוא עיבוד של הרומן "זמן קנוי".
בנוסף יצר מרבאנו שלוש טרילוגיות של סדרות קומיקס עם תוכן היסטורי:"ברלין" בזמן מלחמת העולם השנייה ואחריה,"גראן פרי" על מרוצי שנות ה-1930 ועל הבריגדה היהודית (החטיבה היהודית הלוחמת).
ב-2000 עם מרסל רופה יצר קומיקס (Ver van Ieper) על קרבות איפר במלחמת העולם הראשונה.
1990 Red Knight אביר אדום (תסריט מאת רונלד גרוסה - Grossey)
1994-1991 Rourke רורק - עיבודים לפי רומנים מאת פול-לו סוליצר יחד עם התסריטאים ז'אן אנסטה (Annestay) ומרסל רופה (Rouffa)
Tigre d'avril 1995 טיגריס של אפריל
2005-1996 Dallas Barr לפי הספר Buying time מאת ג'ו הולדמן - על חיי נצח