tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוסטרליה וקנדה מקיימים מערכת יחסים ארוכת שנים אשר טופחה על ידי ההיסטוריה והתרבות המשותפת של שתי המדינות, על ידי חברותם בקהילת חבר העמים וקשרים בין תושבי שתי המדינות.
לשתי המדינות ראש מדינה משותף המלך צ'ארלס השלישי (באופן חוקי, המלך הוא ראש מדינת שתי המדינות, כמלך קנדה ומלך אוסטרליה).
לניו זילנד וקנדה יש גם קשרי עסקים או סחר, והם חברות האומות המאוחדות וחבר העמים הבריטי ומקיימות הסכמים הדדיים.
שתי המדינות פיתחו יחסים קרובים וידידותיים.
הקשר הקדום ביותר בין שתי המדינות היה גירוש המורדים הקנדיים מההתקוממות בקנדה העילית והתחתית לאוסטרליה.
המעורבים במרידות מקנדה עילית נשלחו לארץ ואן דימן (טסמניה המודרנית), ועילו המעורבים במרידות מקנדה תחתית נשלחו לסידני.
ישנם שתי אנדרטאות בהובארט, עיר הבירה של טסמניה, המנציחים את נוכחותם של המורשעים הקנדיים בטסמניה.
קשרי הסחר בין מדינות אלה הם בני יותר ממאה שנה, ויחסים דיפלומטיים רשמיים כוננו בין המדינות בשנת 1939. כוחות אוסטרליים וקנדיים נלחמו ביחד במהלך מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה ומלחמת המפרץ.
בשנת 2001, אוסטרליה וקנדה השתתפו בפלישה לאפגניסטן בצד כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי.
שתי המדינות הן בעלות ברית צבאיות קרובות והן משתפות פעולה גם ב.
בשנת 2010, אוסטרליה הייתה השוק ה-16 בגודלו של מוצרים קנדים, והשוק הקנדי דורג במקום ה-23 עבור היצוא האוסטרלי.
בשנת 2013 הסתכם הסחר בין מדינות בכ-3.4 מיליארד דולר אמריקני (היצוא הקנדי לאוסטרליה הסתכם ב-1.7 מיליארד דולר, והיבוא מאוסטרליה לקנדה הסתכם בכ-1.8 מיליארד דולר).
המחזור העיקרי נופל על ענף הכרייה, התחבורה והייעור, כמו גם על אספקת ציוד לייצור נפט וגז קנדיים.
קנדה מחזיקה באוסטרליה נציבות עליונה בקנברה ו-2 קונסוליות בפרת' וסידני.
מאידך אוסטרליה מחזיקה בקנדה נציבות עליונה באוטווה, ו-2 קונסוליות בטורונטו ובוונקובר.
יחסי אוסטרליה–תאילנד הם היחסים דו-צדדיים שבין אוסטרליה ותאילנד.
לאוסטרליה שגרירות בבנגקוק, ולתאילנד שגרירות בקנברה וקונסוליה-כללית בסידני.
שתי המדינות ייסדו את היחסים הדיפלומטיים ביניהן ב-1952.
בשנת 2018 הסתכם היקף הסחר בין המדינות ב-17.4 מיליארד דולר.
עיקר הסחורות שייצאה אוסטרליה לתאילנד בהיקף כולל של 5.9 מיליארד דולר היו מינרלים, מתכות ואלומיניום, ואילו עיקר הסחורות שייצאה תאילנד לאוסטרליה בהיקף כולל של 11.5 מיליארד דולר היו כלי רכב, מכונות ופלסטיק.
תאילנד היא יעד תיירותי משמעותי עבור תיירים מאוסטרליה, עם סדר גודל של כ-400 אלף תיירים אוסטרלים שמבקרים בה מדי שנה.
הקו אוסטרליה–תאילנד הוא השישי בגודל באוסטרליה.
מספר חברות מפעילות קווים בין שתי המדינות: אייר אסיה X, ג'טסאר איירווייז, תאי איירווייז וקוואנטס.
יחסי אוקראינה–מקדוניה הצפונית הם היחסים הדו-צדדיים של הרפובליקה של צפון מקדוניה ואוקראינה.
במהלך השנים נעשו כמה מאמצים לחיזוק היחסים בין שתי המדינות.
היחסים בין אוקראינה למקדוניה החלו ב-23 ביולי 1993, כאשר אוקראינה הכירה בעצמאותה של הרפובליקה המקדונית.
היחסים הדיפלומטיים כוננו ב-20 באפריל 1995 על ידי חילופי איגרות בין משרד החוץ של אוקראינה לבין משרד החוץ של מקדוניה.
בדצמבר 1997 נפתחה שגרירות מקדוניה בקייב.
הנציגות הדיפלומטית של אוקראינה במקדוניה נפתחה ביוני 2000. אוקראינה פתחה שגרירות ברפובליקה של מקדוניה במהלך נובמבר 2001.
ביולי 2019 חתמו שתי המדינות על הסכם המאפשר נסיעה ללא ויזה לאזרחי שתי המדינות במדינה השנייה.
בשנת 2011 יוצאו קרוב ל-100 אוטובוסים שנבנו במפעל בעיר לבוב שבמערב אוקראינה למקדוניה.
אוטובוסים אוקראינים משמשים בסקופיה, בירת מקדוניה הצפונית.
החל מאותה שנה, מפעל האוטובוסים בלבוב היה הספק היחיד של אוטובוסים למקדוניה הצפונית.
בין משרדי התרבות של שתי המדינות הושג הסכם למכירת בובות שעווה ממפעל בקייב למוזיאון תרבות במקדוניה באוגוסט 2008. זה היה חלק מהסכם להרחבת שיתוף הפעולה בין מקדוניה לאוקראינה בתחומי התרבות, החינוך והמדע.
מקדוניה הצפונית מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב.
אוקראינה מחזיקה במקדוניה הצפונית שגרירות בסקופיה וקונסוליה בביטולה.
יחסי אוקראינה–דרום אפריקה הם היחסים הדו-צדדיים בין דרום אפריקה לאוקראינה.
דרום אפריקה הקימה שגרירות בקייב באוקטובר 1992 ואילו אוקראינה הקימה שגרירות בפרטוריה ב-1995.
היחסים הדו-צדדיים בין אוקראינה לדרום אפריקה הם ידידותיים.
בתחום הפוליטי שתי המדינות מחזיקות בעמדות דומות או קרובות מאוד (המאבק בטרור הבינלאומי, בעיות המזרח התיכון, השתתפות בפעולות שמירת שלום, תפקיד האו"ם בפתרון הבעיות החריפות של זמננו וכו').
מחזור המסחר בין המדינות בצמיחה, כמו גם פיתוח הקשרים הבין-פרלמנטריים.
בשנת 2008 דרום אפריקה דורגה במקום השני (אחרי גאנה) בין כל מדינות אפריקה מבחינת המוצרים שיוצאו לאוקראינה.
באותה שנה, הסחר בין שתי המדינות גדל פי 5.4 ל-375.1 מיליון דולר.
יחסי אוקראינה–ניו זילנד הם יחסי החוץ בין אוקראינה וניו זילנד.
היחסים הדיפלומטיים בין אוקראינה לניו זילנד כוננו ב-3 במרץ 1992.
מנהיגי שתי המדינות, נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו וראש ממשלת ניו זילנד ג'ון קי נפגשו ב-20 בספטמבר 2016, ודנו בין היתר הפטור הדדי מוויזה.
אוקראינה מיוצגת בניו זילנד באמצעות שגרירותה בקנברה, אוסטרליה.
ניו זילנד מחזיקה באוקראינה קונסוליה בקייב.
יחסי אוקיאניה–ישראל הם היחסים הבין-לאומיים בין מדינת ישראל למדינות השונות באזור הגאוגרפי אוקיאניה, לאחר עצמאותן מארצות הברית, בריטניה וצרפת (ונואטו בלבד).
לכל 14 המדינות באוקיאניה יש יחסים עם ישראל, ו-11 מתוכן לא מכירות במדינה פלסטינית (מלבד אוסטרליה, ונואטו ופפואה גינאה החדשה).
נאורו (שתומכת בישראל באומות המאוחדות) הן בין המדינות הבודדות בעולם שמכירות בירושלים כבירת ישראל.
גם לאיי מרשל, מיקרונזיה, פיג'י ופלאו יש יחסים מצוינים עם ישראל, והן תומכות בה באו"ם (גם אם הן היחידות שעושות זאת עם ארצות הברית).
עם זאת, היחסים ידעו גם רגעי שפל.
ב-2012 איי שלמה וטובאלו תמכו באו"ם בקבלת הרשות הפלסטינית כחברה משקיפה בארגון (בניגוד לעמדת שאר המדינות ביבשת וחרף עמדת ישראל).
ב-2016 ניו זילנד הייתה בין היוזמות של החלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם (האנטי-ישראלית), שהביא למשבר בין שתי המדינות, שתם שנה לאחר מכן, ב-2017.
לישראל יש שגרירות בבירת אוסטרליה, סידני, ובבירת ניו זילנד, ולינגטון (שמייצגת גם את טונגה וסמואה).
בעבר לישראל הייתה שגרירות בבירת פיג'י, סובה (שנסגרה מסיבות תקציביות).
לאוסטרליה יש שגרירות בתל אביב-יפו, ולנאורו ופיג'י יש קונסוליות בעיר.
קשרים משמעותיים עם מדינות אוקיאניה
יחסי אוסטרליה–ישראל הם היחסים ההיסטוריים והדיפלומטיים שבין אוסטרליה למדינת ישראל.
לקשרים ממד היסטורי משמעותי, וראשיתם במלחמת העולם הראשונה, כשכוחות אוסטרליים לחמו בארץ ישראל לצד מדינות ההסכמה ומילאו תפקיד מפתח בקרב על באר שבע.
נכון ל-2021 מתנהלים בין המדינות יחסים חמים וידידותיים וקיים ביניהן שיתוף פעולה רחב.
לישראל שגרירות בקנברה, ולאוסטרליה שגרירות בתל אביב.
שגריר אוסטרליה בישראל מנובמבר 2020 הוא פול לינדזי גריפית'ס.
בין מדינת ישראל ואיי מרשל קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים וכן שיתוף פעולה רחב בנושאים שונים.
היחסים הרשמיים בין שתי המדינות מוסדו לראשונה בשנת 1987, כאשר מאז ולאורך השנים נחשבה איי מרשל, בדומה למדינות איים נוספות באוקיינוס השקט, כתומכת עקבית של ישראל בגופים בינלאומיים, בעיקר במסגרת דיונים והצבעות בארגון האומות המאוחדות, יחד עם ארצות הברית, וזאת אף במקרים של התנגדות כמעט גורפת לפעולותיה של ישראל.
תמיכה זו, אשר במקרים מסוימים תוארה כתמיכה בלתי מסויגת, נובעת בעיקרה, כך נטען על ידי רבים, מהישענותה של המדינה על תמיכתה של ארצות הברית, אשר מהווה את בעלת בריתה הפוליטית העיקרית, ומעבירה בכל שנה לאיי מרשל סיוע כספי משמעותי המוערך בסך של 65 מיליון דולר לשנה.
עם זאת, בניגוד לפלאו, מיקרונזיה, נאורו, ונואטו ואיי שלמה, אזרחי ישראל מחויבים להיכנס עם ויזה לאיי מרשל, ולהפך.
בין מדינת ישראל ואיי שלמה קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היחסים הרשמיים בין שתי המדינות מוסדו לראשונה בשנת 1998, לישראל אין שגרירות במדינה.
בשנת 2008 הצביעה איי שלמה בעד אימוץ
דו"ח גולדסטון, והייתה למדינה היחידה באזור הפסיפיק שהצביעה כך באו"ם.
בשנת 2012 תמכה איי שלמה בהצבעה על החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם לשדרוג מעמדה של הרשות הפלסטינית למדינה משקיפה.
בין מדינת ישראל והמדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים החל משנת 1988 וכן נכון לשנת 2021 שיתוף פעולה רחב בנושאים שונים.
היחסים ההדדיים בין שתי המדינות החלו אך זמן קצר לאחר שמיקרונזיה זכתה לעצמאות מארצות הברית בשנת 1986, בעקבות החלטת עצרת האומות המאוחדות.
מאז ועד היום נחשבת מיקרונזיה, בדומה למדינות איים נוספות באוקיינוס השקט כגון איי מרשל ופלאו, כתומכת עקבית של מדינת ישראל בגופים בינלאומיים, ובין היתר במסגרת דיונים והצבעות בארגון האומות המאוחדות.
לטענת רבים, מקורה של תמיכה זו, אשר נדמית לעיתים כבלתי מעורערת וכזו שאינה תלויה בדבר, היא בהישענותה המוחלטת של מיקרונזיה על תמיכתה של ארצות הברית, אשר באה לידי ביטוי בין היתר בסכום של כ-100 מיליון דולר אשר זו מעבירה לה מדי שנה.
לטענת המבקרים, אחד מהתנאים להעברת הסיוע הכספי, הוא תמיכה בעקרונות הבסיס של מדיניות החוץ של ארצות הברית, וביניהם התמיכה בקיומה של מדינת ישראל.
עם זאת, טענה זו נשללת בעקביות על ידי ממשלתה של מיקרונזיה, וכן על ידי גורמים נוספים בשתי המדינות, אשר מדגישים את משקלם הרב של העקרונות היהודים-נוצרים בקרב תושבי המדינה מאחורי הרצון לעמוד לצידה של מדינת ישראל, וכן את הסיוע הכלכלי הרחב המוענק למיקרונזיה על ידי ישראל, בעיקר בתחומי החקלאות והרפואה.
בין היתר, תמיכתה הפוליטית של מיקרונזיה בישראל באה לידי ביטוי במסגרת הדיון באו"ם בדבר הכרה רשמית במדינה פלסטינית, אשר נערך בשנת 2011, כאשר מיקרונזיה הייתה אחת מהמדינות הבודדות בעולם, אשר גיבו את עמדתה של ישראל וסירבו להכיר בקיומה של מדינה פלסטינית.
התמיכה המיקרונזית בישראל באה לידי ביטוי פעם נוספת בשנת 2012, במסגרת ההחלטה שהתקבלה בעצרת האו"ם לקרוא לישראל לאפשר לפקחי הגרעין של האו"ם גישה למתקניה הגרעינים.
בהצבעה זו מיקרונזיה התנגדה להחלטה, לצד ישראל וארבע מדינות נוספות, וזאת לעומת רוב מוחץ של 174 מדינות שתמכו בהחלטה.
יחסי ישראל–קיריבטי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת ישראל לבין הרפובליקה של קיריבטי.
היחסים שבין הרפובליקה של קיריבטי לבין מדינת ישראל כוננו בשנת 1984, כחמש שנים לאחר הכרזת עצמאותה של האחרונה מן הממלכה המאוחדת.
בעת ההצבעה באו"ם על הפיכת הרשות הפלסטינית למדינה משקיפה באו"ם (החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם) בחרו נציגי קיריבטי להיעדר מן ההצבעה ולא לנקוט עמדה בסכסוך הישראלי–פלסטיני.
קיריבטי היא אחת מ-48 המדינות (ביניהן ישראל) שלא מכירות במדינה פלסטינית.
ישראל אינה מיוצגת בקיריבטי הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי, אלא באמצעות השגרירות שהיא מחזיקה בוולינגטון בירת ניו זילנד.
קיריבטי אינה מיוצגת בישראל, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי אוסטרליה–קיריבטי הם היחסים הדיפלומטיים בין אוסטרליה לבין קיריבטי.
אוסטרליה וקיריבטי נהנות מיחסים קרובים וארוכי שנים המבוססים על שיתוף פעולה אזורי ובינלאומי, קישורי סחר, תוכנית סיוע משמעותית בפיתוח, תמיכה במעקב ימי ושיתוף פעולה ביטחוני רחב יותר.
אוסטרליה מסייעת לקיריבטי לבנות כוח אדם מיומן באמצעות הכשרה טכנית ומקצועית ומלגות (פרסי אוסטרליה).
מלגות אלו מספקים הזדמנויות לסטודנטים ללמוד במוסדות שלישוניים ב או באוסטרליה ולהשיג את הכישורים והידע הדרושים כדי לתרום להתפתחותה של קיריבטי.
היצוא מאוסטרליה לקיריבטי בשנת 2017 הסתכם ב-24 מיליון דולר.
דולר אוסטרלי הוא מטבע חוקי בקיריבטי.
בנק ANZ הוא בעל רוב המניות של בנק קיריבטי המספק שירותי בנקאות מרכזית וקמעונאית והוא הבנק היחיד במדינה.
אוסטרליה מחזיקה בקיריבטי נציבות עליונה בדרום טאראווה.
קיריבטי מחזיקה באוסטרליה קונסוליית כבוד בבאראדו, ניו סאות' ויילס.
יחסי אוסטרליה–רומניה הם יחסי החוץ בין אוסטרליה לרומניה.
שתי המדינות כוננו רשמית את היחסים הדיפלומטיים ב-18 במרץ 1968.
ב-23 ביוני 2016 נפגש שר החוץ של רומניה, לזר קומנסקו, עם ג'ון גריפין, שגריר אוסטרליה ברומניה, בשגרירות באתונה.
קומנסקו הביע עניין בהעמקת היחסים הדיפלומטיים עם אוסטרליה ובהגברת הפעילות המסחרית והכלכלית בין שתי המדינות.
הוא גם הודה במחויבות ושיתוף הפעולה של אוסטרליה כלפי נאט"ו בנוגע לאפגניסטן (שתי המדינות הציבו כוחות באזור).
גריפין אישר את האינטרס של הרשויות האוסטרליות באותה מידה.
ב-8 באוקטובר 2018 נפגש תאודור מלקאנו, שר החוץ הרומני, עם הסנטור האוסטרלי איאן מקדונלד.
מלקאנו הודה בשיפור היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, שהכפילו את קשריהם מספר פעמים בשנים האחרונות.
הוא ציין גם את יום השנה ה-50 ליחסים דיפלומטיים ואת האפשרויות לשיפור היחסים בין המדינות.
כדי לחגוג אותו, אורגנה תערוכה שחגגה את תרומתם של החוקרים הרומנים אמיל רקוביצה וטאודור נגויאשה באנטארקטיקה.
אוסטרליה מיוצגת ברומניה באמצעות שגרירותה באתונה, יוון ובנוסף מחזיקה קונסוליה בבוקרשט.
רומניה מחזיקה באוסטרליה שגרירות בקנברה וקונסוליה במלבורן ובסידני.
יחסי אוסטרליה–קרואטיה הם היחסים בין אוסטרליה לקרואטיה.
אוסטרליה וקרואטיה כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים לראשונה כאשר קרואטיה הכריזה על עצמאותה מיוגוסלביה בשנת 1992. אוסטרליה פתחה קונסוליה בזאגרב באותה שנה, ושתי המדינות נותרו בתנאים ידידותיים מאז אותה תקופה.
בשנת 1999 שודרגה הקונסוליה האוסטרלית לשגרירות.
אחת ממטרות יחסי החוץ בין אוסטרליה לקרואטיה היא לקדם שיתוף פעולה וסחר חופשי בין שתי המדינות.
קרואטים נדדו לראשונה לאוסטרליה בשנות ה-50 של המאה ה-19, כשקרואטיה הייתה חלק מהאימפריה האוסטרית.
הם היו ידועים באותה תקופה כאוסטרים או איטלקים, ואחרי מלחמת העולם הראשונה, הם היו ידועים כיוגוסלבים.
מהגרים קרואטים הגיעו עם רקע מגוון, וכללו אינטלקטואלים, קומוניסטים, פשיסטים, פליטים ואנטי-קומוניסטים.
הם זכו להכרה רשמית כקרואטים בשנת 1992 לאחר התפרקות יוגוסלביה במהלך מלחמות יוגוסלביה.
קרואטים באוסטרליה שולבו בהצלחה במיינסטרים של החברה האוסטרלית בזכות תרבות ומנהגים משותפים.
עם זאת, בכמה מקרים, קרואטים התמודדו גם עם אפליה וצרות מול הרשויות האוסטרליות, בייחוד בשנות ה-60 וה-70.
הסחר של אוסטרליה עם קרואטיה בשנת 2018 עמד על 41.1 מיליון דולר אוסטרלי, עלייה של 3.9% לעומת 2017. יצוא הסחורות האוסטרלי לקרואטיה הסתכם ב-2.8 מיליון דולר אוסטרלי בשנת 2018, הייצוא העיקרי היה פירות ואגוזים, כמו גם מכונות וחלקים מיוחדים.
מאז הצטרפות קרואטיה לאיחוד האירופי בשנת 2013, היחסים הכלכליים בין קרואטיה לאוסטרליה גברו.
הסכם הסחר החופשי בין האיחוד האירופי לאוסטרליה, שנחתם בשנת 2019, התקבל בצורה חיובית בקרואטיה.
אוסטרליה מחזיקה בקרואטיה שגרירות בזאגרב.
קרואטיה מחזיקה באוסטרליה שגרירות בקנברה.
יחסי אוסטרליה–תוניסיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין הרפובליקה התוניסאית.
תוכנית הסיוע הישיר (DAP) היא תוכנית מענקים קטנה הממומנת מתקציב הסיוע של אוסטרליה.
דגש התוכנית הוא על הקלה בתלאות הומניטריות בסיסיות ומהווה מרכיב בלתי נפרד מתוכנית הפיתוח מעבר לים באוסטרליה.
במסגרת התוכנית אוסטרליה מעניקה סיוע ישיר לתוניסיה בפרויקטים המפחיתים עוני ומשיגים פיתוח בר קיימא העולה בקנה אחד עם האינטרס הלאומי של אוסטרליה.
אוסטרליה מיוצגת בתוניסיה באמצעות הנציבות העליונה שלה בוולטה, מלטה.
תוניסיה מחזיקה באוסטרליה שגרירות בקנברה.
יחסי אוסטרליה–תימן הם היחסים הדיפלומטיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין הרפובליקה התימנית.
לאוסטרליה יש מערכת יחסים דו-צדדית מוגבלת אך ידידותית המבוססת על שיתוף פעולה באמצעות פורומים בינלאומיים, כולל ה-IORA.
מאז 2015, אוסטרליה סיפקה 40.25 מיליון דולר לתימן בסיוע הומניטרי באמצעות סוכנויות האו"ם.
סיוע זה סיפק מזון, מחסה, מים, תברואה, שירותי בריאות והגנה לאנשים שנפגעו מאלימות.
הסביבה הביטחונית בתימן הקשתה מאוד על התפתחות הקשרים המסחריים.
הסחר עם תימן נותר מוגבל, ומורכב בעיקר מייצוא חיטה אוסטרלי.
אוסטרליה מיוצגת בתימן באמצעות שגרירותה בריאד, ערב הסעודית.
תימן מחזיקה באוסטרליה קונסוליה כללית בסידני.
יחסי אוסטרליה–קוסובו הם היחסים דו-צדדיים בין אוסטרליה וקוסובו.
קוסובו ואוסטרליה כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים ב-21 במאי 2008. קוסובו מחזיקה באוסטרליה שגרירות בקנברה, שנפתחה בפברואר 2013. ואילו אוסטרליה מיוצגת בקוסובו באמצעות שגרירותה בווינה.
בשנת 1999 סירבה אוסטרליה בתחילה להצטרף לנאט"ו בקבלת פליטים נוספים מקוסובו, והציעה רק מקלט זמני לתיירים שנלכדו באוסטרליה בשל המלחמה ביוגוסלביה.
החלטה זו נשללה במהירות על ידי ראש הממשלה ג'ון הווארד אשר אישר לכמעט 4,000 פליטים מקוסובו אשרות זמניות לשהות באוסטרליה.
באותה השנה, אוסטרליה סיפקה 500,000 דולר לפליטים קוסוברים באוסטרליה כדי להדריך אותם כיצד להימנע ממוקשים לפני שהם טסים בחזרה הביתה.
אוסטרליה עודדה את חזרתם מרצון של רבים מ-4,000 הפליטים שסיפקה אשרות הגנה זמניות.
לפליטים סופקו 3,000 דולר כל אחד שיעזרו להם להתיישב מחדש.
בשנת 2000 ספג ראש משלחת האומות המאוחדות בקוסובו, ברנאר קושנר, ביקורת על החזרתם הכפויה של פליטים מקוסובו על ידי אוסטרליה ומדינות רבות אחרות.
אוסטרליה סילקה 114 משפחות בבית מעצר וגירשה אותם למרות פנייה של ג'ון הווארד, ראש הממשלה, ברגע האחרון.
ביום בו קוסובו הכריזה על עצמאות, טען ראש ממשלת אוסטרליה קווין ראד כי "כבר ציינו בפני נציגינו הדיפלומטיים ברחבי העולם כי זו (עצמאות) תהיה דרך פעולה הולמת".
Milivoje Glisic, שגריר סרביה באוסטרליה, כינה את הכרזת העצמאות בלתי חוקית, והוא הוחזר לבלגרד על ידי ממשלת סרביה להתייעצויות ב-20 בפברואר 2008.
ב-30 בספטמבר 2008, בהצבעה בנוגע לחוקיות העצמאות של קוסובו בעצרת הכללית של האו"ם התקיימה הצבעה לבקשת הרשויות בסרביה.
יחסי אוסטרליה–קפריסין הם יחסי החוץ בין אוסטרליה לקפריסין.
שתי המדינות חברות בחבר העמים הבריטי ובאו"ם.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1973. עוצמת היחסים הדו-צדדיים בין אוסטרליה לקפריסין נובעת מהקשרים שהתפתחו בעקבות ההגירה הקפריסאית לאוסטרליה.
אוסטרליה מארחת את הפזורה הקפריסאית השנייה בגודלה אחרי בריטניה.
אוסטרליה תומכת בריבונותה ובשלמותה הטריטוריאלית של הרפובליקה של קפריסין ומכירה ברפובליקה כסמכות הלגיטימית היחידה באי.
בשנת 2019 הוערך הסחר בין המדינות בסכום של 273 מיליון דולר.
יבוא שירותים מקפריסין הוערך ב-211 מיליון דולר, בהשוואה לייצוא שירותים אוסטרלי לקפריסין בסך 21 מיליון דולר.
סך יבוא הסחורה מקפריסין הוערך ב-32 מיליון דולר, בהשוואה ליצוא הסחורה האוסטרלי לקפריסין בסך 9 מיליון דולר.
יבוא הסחורה העיקרי מקפריסין לאוסטרליה כולל גבינה; תרופות (כולל וטרינריות); טבק; וציוד ביתי ממתכת בסיסית.
הייצוא העיקרי של סחורות לקפריסין מאוסטרליה כולל ברזל ופלדה מעובדים; מטוסים וחלקי חילוף; משקאות אלכוהוליים; ומוצרים מיוצרים שונים.
בשנת 2019, סך ההשקעות הזרות באוסטרליה מקפריסין הוערך ב-126 מיליון דולר, לעומת סך ההשקעות האוסטרליות בקפריסין של 59 מיליון דולר.
אוסטרליה מחזיקה בקפריסין נציבות עליונה בניקוסיה.
קפריסין מחזיקה באוסטרליה נציבות עליונה בקנברה.
יחסי אוקראינה–בוסניה והרצגובינה הם יחסי החוץ בין אוקראינה ובוסניה והרצגובינה.
בוסניה והרצגובינה הכירה בעצמאות אוקראינה ב-20 באפריל 1992, וב-12 באוקטובר אותה שנה הכירה אוקראינה בעצמאותה של בוסניה והרצגובינה.
היחסים הדיפלומטיים כוננו ב-20 בדצמבר 1995. מאז ה-17 בנובמבר 2004 פועל סניף של שגרירות אוקראינה בקרואטיה בסרייבו.
אוקראינה מחזיקה בבוסניה והרצגובינה נציגות דיפלומטית בסרייבו.
בוסניה והרצגובינה מיוצגת באוקראינה באמצעות שגרירותה בבודפשט, הונגריה.
יחסי האיחוד האירופי – אוקראינה עוצבו באמצעות הסכם ההתאגדות ואזור הסחר החופשי העמוק והמקיף (DCFTA), שנחתם במסגרת יוזמת השותפות המזרחית ומדיניות השכנות האירופית (ENP).
במסגרת היחסים, האיחוד האירופי ואוקראינה פעלו להידוק שיתוף הפעולה, תוך שאיפה לאינטגרציה כלכלית הדרגתית והעמקת השותפות המדינית.
לאוקראינה גבול משותף באורך כ-2,235 ק"מ עם ארבע מדינות החברות באיחוד האירופי: פולין, הונגריה, סלובקיה ורומניה.
הסכם ההתאגדות החל להתגבש ב-2012, אך ממשלת אוקראינה השעתה את ההכנות לחתימתו ב-21 בנובמבר 2013, בתקופת נשיאותו של ויקטור ינוקוביץ', אשר דגל בקשרים עם רוסיה והעדיף הצטרפות לאיגוד המכס האירו-אסייתי שכלל את רוסיה, בלארוס, קזחסטן, קירגיזסטן וארמניה.
ינוקוביץ' השתתף בפסגת האיחוד האירופי בווילנה ב-28–29 בנובמבר 2013, בה נועד להיחתם ההסכם, אך החתימה לא התקיימה.
בעקבות זאת פרצו הפגנות היברומאידאן, אשר הובילו להדחת ינוקוביץ' וממשלתו על ידי הפרלמנט בפברואר 2014, לאחר המהפכה האוקראינית.
החלק הפוליטי של הסכם ההתאגדות נחתם ב-21 במרץ 2014 על ידי ראש הממשלה ארסני יאצניוק.
באותה עת, האיחוד האירופי נקט בצעדים לייצוב אוקראינה, בהם הקפאת נכסיהם של אנשי ממשל מרוסיה ואוקראינה והענקת סיוע כספי.
החלק הכלכלי של ההסכם נחתם ב-27 ביוני 2014 על ידי הנשיא פטרו פורושנקו.
ב-1 בינואר 2016 נכנסה אוקראינה לאזור הסחר החופשי העמוק והמקיף.
ב-11 ביוני 2017 נכנסו לתוקף הסדרי נסיעה ללא ויזה לאזרחי אוקראינה לאזור אמנת שנגן לתקופה של עד 90 יום בכל מחזור של 180 יום, והסכם ההתאגדות נכנס לתוקף מלא ב-1 בספטמבר 2017.
ב-21 בפברואר 2019 תוקנה חוקת אוקראינה, כך שנוספו לה סעיפים המעגנים את השאיפה לחברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
בינואר 2021 הודיעה אוקראינה על כוונתה להגיש בקשת הצטרפות רשמית בשנת 2024, מתוך מטרה להצטרף לאיחוד במהלך שנות ה-30 של המאה ה-21.
ב-28 בפברואר 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, חתם נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי על בקשת הצטרפות רשמית לאיחוד האירופי.
בהמשך, שמונה מדינות חברות באיחוד הביעו תמיכה במהלך באמצעות מכתב משותף.
ב-1 במרץ 2022 המליץ הפרלמנט האירופי להעניק לאוקראינה מעמד של מועמדת רשמית לחברות באיחוד האירופי, לאחר נאום שנשא בו זלנסקי.
השאיפה של אוקראינה להצטרף להאיחוד האירופי החלה בשנת 1993, אז הכריזה הממשלה כי השתלבות באיחוד מהווה יעד מרכזי במדיניות משרד החוץ של אוקראינה.
אף על פי כן, בפועל נעשו באותה תקופה צעדים מוגבלים, בשל תלותה הכלכלית של אוקראינה ברוסיה, שהייתה שותפת הסחר העיקרית שלה וספקית מרכזית של גז טבעי ואנרגיה.
בשנת 1994 נחתם הסכם השותפות והשיתוף (PCA) בין האיחוד האירופי לאוקראינה, שעסק בנושאים כלכליים וחברתיים, רפורמות במנהל הציבורי, חופש העיתונות וזכויות אזרח.
מתכונת הדיאלוג המדיני שנקבעה כללה פגישה שנתית בין נציגי האיחוד האירופי (הכוללים את הנציבות האירופית, הבנק המרכזי האירופי וקרן המטבע הבין-לאומית) לבין הנהגת אוקראינה, וכן מספר התייעצויות בין-משרדיות.
ההסכם נכנס לתוקף בשנת 1998 ופקע בשנת 2008.
הפסגה הראשונה בין האיחוד האירופי לאוקראינה התקיימה בקייב בספטמבר 1997. בפסגה השנייה באוקטובר 1998 בווינה, הוגדרו היחסים כ"שיתוף פעולה אסטרטגי וייחודי", ואוקראינה הביעה לראשונה את כוונתה להשיג מעמד של מדינה שותפה באיחוד.
עם זאת, המפגשים לא הובילו לשינוי משמעותי במדיניות האיחוד כלפי אוקראינה, כאשר הדגש נותר על המעבר הכלכלי שלאחר תקופת ברית המועצות, מצב זכויות האדם במדינה, וכן סוגיות הקשורות לתחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל.
בשנת 2002 הצהיר נציב הרחבת האיחוד האירופי, גינתר ורהויגן, כי "פרספקטיבה אירופית" עבור אוקראינה אינה מבטיחה חברות בטווח של 10 עד 20 שנה, אך נחשבת לאפשרית.
באותה שנה הצהיר נשיא אוקראינה ליאוניד קוצ'מה כי המדינה שואפת לחתום על הסכם התאגדות עד 2003–2004, ולמלא את תנאי החברות באיחוד עד לשנים 2007–2011.
לאחר המהפכה הכתומה בסוף 2004, התחזקו הסיכויים של אוקראינה להידוק קשריה עם האיחוד האירופי.
מנהיג האופוזיציה, ויקטור יושצ'נקו, הציג תוכנית שכללה הכרה באוקראינה ככלכלת שוק, הצטרפות לארגון הסחר העולמי, חתימה על הסכם התאגדות עם האיחוד האירופי, וחברות מלאה בארגון בעתיד.
עם בחירתו לנשיאות, קרא יושצ'נקו בדצמבר 2004 לאות ברורה יותר בנוגע לסיכויי החברות של אוקראינה באיחוד, וטען כי תוכנית הפעולה הקיימת משקפת את רמת היחסים שקדמה לבחירות לנשיאות.
ב-13 בינואר 2005, הפרלמנט האירופי אישר הצעה הקוראת להידוק הקשרים עם אוקראינה, תוך פתיחת אפשרות להצטרפות עתידית לאיחוד.
בהמשך הודיעה הנציבות האירופית כי לא תישלל האפשרות של חברות אוקראינה בעתיד.
יושצ'נקו הודיע על כוונתו להגיש בקשה רשמית לחברות והבהיר כי ממשלתו תבחן מחדש את יחסי המדינה עם חבר המדינות כדי לאפשר השתלבות באיחוד האירופי.
גורמים באיחוד הביעו לאורך השנים תמיכה בשיתוף פעולה כלכלי עמוק יותר עם אוקראינה, אך נמנעו מלהתחייב לתמיכה ישירה בהצטרפותה.
ב-21 במרץ 2005 הצהיר שר החוץ של פולין, אדם דניאל רוטפלד, כי מדינתו תתמוך בשילובה של אוקראינה באיחוד, בהכרה בה ככלכלת שוק ובהצטרפותה לארגון הסחר העולמי.
לדבריו, יש להתמקד בצעדים קונקרטיים במקום בהצהרות כלליות.
שלושה ימים לאחר מכן, סקר שנערך בשש המדינות הגדולות של האיחוד האירופי הצביע על תמיכה ציבורית רחבה יחסית בקבלת אוקראינה כחברה עתידית, לעומת מדינות אחרות שאינן מועמדות רשמיות.
באוקטובר 2005 אמר נשיא הנציבות האירופית, ז'וזה מנואל ברוזו, כי "עתידה של אוקראינה הוא באיחוד האירופי".
עם זאת, ב-9 בנובמבר 2005 פרסמה הנציבות מסמך אסטרטגי ובו הוצע כי תוכנית ההרחבה הנוכחית, שכללה את קרואטיה ובהמשך מדינות יוגוסלביה לשעבר, עשויה לדחות את האפשרות של הצטרפות מדינות נוספות כגון אוקראינה, ארמניה, בלארוס, גאורגיה ומולדובה.
ממשלת אוקראינה הביעה אי שביעות רצון מהשימוש במדיניות השכנות האירופית ככלי מרכזי ביחסים עם האיחוד, בטענה שהצטרפות מלאה הייתה יעד קבוע של ממשלות אוקראינה מאז 1993. לאחר המהפכה הכתומה, נמתחה ביקורת באוקראינה על כך שהאיחוד האירופי הגיב באיטיות, והתקדמות ממשית לקראת חברות מלאה לא הושגה.
במרץ 2007 החלו האיחוד האירופי ואוקראינה בשיחות על הסכם חדש שנועד לקבוע מסגרת משפטית לשיתוף פעולה כלכלי ומדיני הדוק יותר.
במסגרת זו הוסכם על פתיחת משא ומתן בנוגע להקמת אזור סחר חופשי כחלק מההסכם, כאשר בהמשך אותה שנה נמסר כי הנושא ייכלל בפרק נפרד בטיוטת ההסכם.
לקראת קיום פסגת האיחוד, קבעו שרי החוץ של המדינות החברות בפגישתם באביניון, כי להסכם ההתאגדות העתידי עם אוקראינה לא יהיה קשר להסכמים דומים שחתם האיחוד האירופי עם מדינות מזרח אירופה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, דוגמת פולין, רומניה ויתר מדינות חבל הבלקן.
מספר כלי תקשורת דיווחו כי גרמניה, הולנד, בלגיה ולוקסמבורג התנגדו לשילוב הניסוח "אוקראינה היא מדינה אירופית" במסמכים משפטיים של האיחוד.
תוכנית פעולה משותפת של האיחוד האירופי ואוקראינה, שהתבססה על הסכם השותפות והשיתוף מ-1994, אושרה על ידי המועצה האירופית ב-21 בפברואר 2005. לפי הנציבות האירופית, התוכנית סיפקה מסגרת מקיפה לשיתוף פעולה בין הצדדים.
שיחות רשמיות על הסכם סחר חופשי בין הצדדים החלו ב-18 בפברואר 2008 בין ממשלת אוקראינה לנציבות הסחר של האיחוד האירופי.
ביולי 2008, פורטוגל הביעה בפומבי את תמיכתה בהצטרפות אוקראינה לאיחוד האירופי.
ב-22 ביולי 2008 נמסר כי הסכם מסוג "ייצוב והתאגדות" ייחתם בין אוקראינה לאיחוד האירופי ב-8 בספטמבר 2008 באוויאן-לה-באן שבצרפת.
ב-2 באוקטובר 2008 הודיע נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו כי הסכם ההתאגדות בין אוקראינה להאיחוד האירופי צפוי להיחתם בתוך שישה עד שמונה חודשים.
באותו יום נפגש יושצ'נקו עם קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה במהלך ביקורו הממלכתי בקייב, וציין כי ההסכם "חצי מוכן" וכי הוא מקווה שייחתם במהלך נשיאות שוודיה באיחוד.
בנוסף, בירך על יוזמת השותפות המזרחית שהועלתה על ידי שרי החוץ של פולין ושוודיה.
במהלך אוקטובר 2008 נערך סבב משא ומתן נוסף בין הצדדים בנושא פרק אזור הסחר החופשי בהסכם.
נציג אוקראינה ציין כי נדרש מאמץ נוסף מצד הממשלה לעמידה בדרישות, והזהיר מפני אובדן שווקים עם הצטרפות מדינות הבלקן למרחב הסחר האירופי.
ב-29 באוקטובר 2008 התקיימה בבריסל פגישה בין נציב האיחוד האירופי ז'אק ברוט ונציגים אוקראינים, בנושא הקלת תנאי הנסיעה והכניסה לאזרחי אוקראינה.
הפרלמנט האוקראיני ביקש גיבוש "מפת דרכים" להסרת אשרות, אך נציבות האיחוד לא התחייבה ללוחות זמנים.
נציגי אוקראינה טענו כי הסכם הקלת הוויזה מ-2007 לא מיושם במלואו, והוזכרו מדינות כמו ספרד, הולנד, גרמניה ובלגיה כמפרות את ההסכם.
הנשיא יושצ'נקו ציין כי מדינות אלו דורשות מסמכים שאינם כלולים בהסכמות.
על פי דיווחים, כ-5% מהאוקראינים המבקשים ויזה נדחים, בניגוד להבנות הקיימות.
ב-4 ביוני 2009, דווח כי המפלגה הדמוקרטית החופשית בגרמניה הצהירה כי אוקראינה זכאית להצטרף לאיחוד האירופי בטווח הארוך, והייתה למפלגה הגרמנית הגדולה הראשונה שתמכה בכך בגלוי.
ב-16 ביוני 2009 אומץ מסמך עבודה חדש בשם "סדר היום של האיחוד האירופי–אוקראינה", שנועד לתאם את צעדי האינטגרציה.
בספטמבר 2009 דווח כי דיפלומטים אוקראינים שוקלים להגיש בקשה לחברות באיחוד לאחר הבחירות לנשיאות בינואר 2010, אך מהלך זה לא יצא לפועל לבסוף.
ב-5 באוקטובר 2009, יו"ר ועדת האינטגרציה האירופית במועצה העליונה, בוריס טרסיוק, הצהיר כי אזור ללא ויזה לאוקראינים נחשב על ידי האיחוד כיעד ארוך טווח בלבד.
לטענתו, המכשול העיקרי הוא היעדר חקיקה להקמת בסיס נתונים דמוגרפי שיאפשר הנפקת דרכונים ביומטריים, וכן העדר מערכת כלל-ארצית למעקב אחר הנפקת דרכונים.
ב-16 בדצמבר 2009 הצהיר נשיא הנציבות האירופית, ז'וזה מנואל ברוזו, כי על אוקראינה "לעשות יותר" כדי לזכות בתמיכה רחבה יותר מצד האיחוד, והוסיף כי הרחבת האיחוד אינה צפויה להתקיים בטווח הקצר.
אוקראינה היא אחת משש מדינות ברית המועצות לשעבר שהוזמנו לשתף פעולה עם האיחוד האירופי במסגרת יוזמת השותפות המזרחית.
עם זאת, בפרלמנט האוקראיני הובע ספק באשר לתועלת שביוזמה, שכן באותה עת כבר נוהל משא ומתן בין הצדדים על הסכמי סחר חופשי והתאגדות חדשים.
במקביל חלה התקדמות מסוימת בליברליזציה של משטר הויזות מול האיחוד, למרות בעיות יישום מצד מדינות האיחוד כלפי אזרחים אוקראינים.
על רקע זה, הגישה של אוקראינה ליוזמה הייתה ממוקדת ביעדים אסטרטגיים של מדיניות החוץ שלה, ובראשם אינטגרציה עם האיחוד האירופי.
עם זאת, מסמכי השותפות המזרחית שפורסמו בעקבות הצהרת המועצה האירופית במאי 2009, לא כללו התחייבויות בנוגע לאינטגרציה פוליטית או להסרת אשרות.
סגן ראש ממשלת אוקראינה, גרגורי נמיריה, הצהיר כי היוזמה תורמת למודרניזציה של המדינה, והביע תמיכה במודל הפעולה של השותפות, שלדבריו משתמש בכלים דומים לאלו הננקטים כלפי מדינות מועמדות לחברות באיחוד.
במסגרת השותפות, נחתם הסכם בין פולין לאוקראינה שהחליף את הצורך בוויזה באישורי מעבר פשוטים לתושבים אוקראינים המתגוררים בטווח של עד 30 ק"מ מהגבול.
לפי הערכות, כ-1.5 מיליון תושבים נכללו תחת הסכם זה, שנכנס לתוקף ב-1 ביולי 2009.
במאי 2010 הצהיר נשיא אוקראינה, ויקטור ינוקוביץ', כי בכוונתו לאשר ביוני אותה שנה את החקיקה הדרושה להקמת אזור סחר חופשי עם האיחוד האירופי.
ינוקוביץ' הביע תקווה כי הקמת אזור הסחר תוביל לביטול אשרות כניסה בין אוקראינה למדינות האיחוד עד מרץ 2011.
במהלך מאי ויוני 2010 הצהירו גם ראש הממשלה מיקולה אזארוב ושר החוץ קוסטיאנטין הרישצ'נקו כי אינטגרציה אירופית נותרה יעד מרכזי במדיניות הפנים והחוץ של אוקראינה.
ב-22 בנובמבר 2010 סיכמו המועצה האירופית ואוקראינה על "מפת דרכים" להקמת אזור נסיעה ללא אשרות לשהייה קצרה.
התוכנית כללה דרישה לשיפורים משמעותיים במדיניות האוקראינית בתחומי בקרת הגבולות, הגירה ומקלט מדיני.
הסכם ההתאגדות של אוקראינה – האיחוד האירופי
הסכם ההתאגדות בין אוקראינה להאיחוד האירופי נחתם ב-30 במרץ 2012 בבריסל, אך נכון לנובמבר 2012, ההסכם טרם אושרר על ידי כל 27 מדינות החברות באיחוד והפרלמנט האירופי.
באותה תקופה, היחסים בין הצדדים התעכבו בשל מאסרה של ראש ממשלת אוקראינה לשעבר, יוליה טימושנקו, אותו תיארו גורמים באיחוד האירופי כמשפט ממניעים פוליטיים.
בעקבות זאת, מנהיגי האיחוד החרימו אירועים באוקראינה, כולל יורו 2012, ונמנעו ממפגשים עם נשיא אוקראינה ויקטור ינוקוביץ', בהם גם נשיא גרמניה, יואכים גאוק.
האיחוד האירופי הבהיר כי לא יאשר את ההסכם ללא התקדמות ממשית מצד אוקראינה בשלושה תחומים עיקריים: רפורמות במערכת הבחירות, מערכת המשפט והרפורמות החוקתיות.
דרישות אלה נכללו בהצהרת מועצת החוץ של האיחוד מ-10 בדצמבר 2012, שכללה יעד פוטנציאלי לחתימה על ההסכם במהלך פסגת השותפות המזרחית בוילנה בנובמבר 2013.
באוקטובר 2012 ובמהלך 2013, גבר הלחץ הפוליטי בתוך אוקראינה לאשר את ההסכם.
בפברואר 2013 הצהיר שגריר אוקראינה באיחוד, קוסטיאנטין יליסייב, כי מדינתו דוחה תנאים מוקדמים כלשהם לחתימה, אולם באותו חודש אושרה החלטת המועצה העליונה בה התחייב הפרלמנט לפעול ליישום המלצות האיחוד.
בפסגת האיחוד האירופי–אוקראינה שהתקיימה ב-25 בפברואר 2013, חזר נשיא המועצה האירופית, הרמן ואן רומפיי, על הדרישה לפעולה נחושה מצד אוקראינה לקראת החתימה על ההסכם.
באותה עת ניהלה אוקראינה גם משא ומתן עם רוסיה בנוגע לשיתוף פעולה אפשרי עם איגוד המכס האירו-אסייתי, אך נשיא הנציבות האירופית, ז'וזה מנואל ברוזו, הדגיש כי מדינה אינה יכולה להשתייך גם לאיגוד מכס וגם להסכם סחר חופשי עמוק עם האיחוד האירופי.
במהלך 2013, ממשלת אוקראינה אימצה תוכנית צעדים להכנת האינטגרציה עם האיחוד, לקראת החתימה שתוכננה ל-29 בנובמבר 2013 בפסגת וילנה.
במרץ 2013 הודיע נציב ההרחבה של האיחוד האירופי, סטפן פיאל, להפרלמנט האירופי כי אף שממשלת אוקראינה התחייבה לטפל בנושאים שהעלה האיחוד, נרשמו מספר תקריות שעלולות לעכב את התהליך, בהן ביטול מנדט חבר הפרלמנט ועורך דינה של יוליה טימושנקו, סרגיי ולסנקו, במועצה העליונה.
עם זאת, משרד החוץ האוקראיני הביע למחרת את ביטחונו בכך שההסכם ייחתם כמתוכנן בנובמבר 2013.
ב-7 באפריל 2013 פרסם הנשיא ויקטור ינוקוביץ' צו נשיאותי לפיו שוחררו מהכלא יורי לוצנקו, לשעבר שר הפנים, והורהיי פיליפצ'וק, לשעבר שר לאיכות הסביבה בממשלת טימושנקו השנייה.
ב-3 בספטמבר 2013 קרא ינוקוביץ' לפרלמנט האוקראיני לאמץ את החקיקה הדרושה להתאמה לקריטריונים של האיחוד האירופי לקראת חתימת הסכם ההתאגדות.
ב-18 בספטמבר 2013 אישר הקבינט האוקראיני פה אחד את טיוטת ההסכם.
ב-25 בספטמבר הצהיר יו"ר המועצה העליונה, וולודימיר ריבאק, כי הפרלמנט יאשר את כלל החוקים הדרושים לחתימת ההסכם, וציין כי מלבד המפלגה הקומוניסטית של אוקראינה, קיימת תמיכה רחבה בכך בקרב הסיעות השונות.
ב-20 בנובמבר 2013 הביע פיאל ציפייה כי המועצה העליונה תאשר את החקיקה הדרושה ביום שלמחרת, לקראת מועד החתימה על ההסכם ב-29 בנובמבר.
ב-21 בנובמבר 2013 נכשלה המועצה העליונה בהעברת שישה חוקים שנדרשו על ידי האיחוד האירופי כתנאי לחתימת הסכם ההתאגדות, כולל חוק שהיה מאפשר לראש ממשלת אוקראינה לשעבר, יוליה טימושנקו, לצאת לטיפול רפואי מחוץ למדינה.
באותו שבוע הצהירה טימושנקו כי היא מוכנה לבקש מהאיחוד לוותר על דרישה זו אם הדבר יסייע לחתימה על ההסכם.
בהמשך אותו יום פרסמה ממשלת אוקראינה צו להשהיית ההכנות לחתימה על ההסכם, והציעה במקום זאת להקים ועדת סחר משולשת עם האיחוד האירופי ורוסיה, שתבחן פתרונות לבעיות סחר בין הצדדים.
ראש הממשלה מיקולה אזארוב הסביר כי הצעד ננקט מטעמי "הביטחון הלאומי של אוקראינה", בשל חשש מהשלכות כלכליות אפשריות של חתימת ההסכם, ובמיוחד השפעתו על יחסי הסחר עם רוסיה ויתר מדינות חבר המדינות.
יחסי האיחוד האירופי–אוקראינה מאז השעיית הסכם ההתאגדות ועד הדחת ינוקוביץ'
ב-2 בדצמבר 2013 פגש ז'וזה מנואל ברוזו, נשיא הנציבות האירופית, משלחת אוקראינית לדון בהידוק הקשרים עם האיחוד האירופי, אך הבהיר כי לא ייפתח מחדש המשא ומתן על הסכם ההתאגדות.
באותו יום הודיע סגן ראש ממשלת אוקראינה, סרגי ארבוזוב, כי תושק "מפת דרכים לחתימה" עם האיחוד האירופי לגבי ההסכם.
ב-5 בדצמבר 2013 החלו "הכנות טכניות לדיאלוג קרוב" בראשות גורמים מטעם אוקראינה והאיחוד.
ב-15 בדצמבר נציב ההרחבה האירופי הבהיר כי עמדת אוקראינה אינה תואמת את המציאות, והכריז על השעיית שיחות נוספות.
מנואל ברוזו הדגיש: "אנחנו יוצאים למסע ארוך ...
אבל צריכים לשים בצד חישובים פוליטיים קצרי טווח".
ב-17 בדצמבר 2013 חתמה אוקראינה על הסכם עם רוסיה לשינוי שיטת התשלום על גז טבעי ולרכישה של $15 מיליארד באיגרות חוב אוקראיניות, ואילו נשיא רוסיה ולדימיר פוטין הצהיר במפורש כי לא נדונו הצטרפויות לאיגוד המכס.
ב-20 בדצמבר 2013 הירשה המועצה העליונה חתימה על הסכם ההתאגדות גם ללא פרק אזור סחר חופשי.
ב-24 בדצמבר הבהיר שר החוץ האוקראיני, ליאוניד קוזהרה, כי ממשלתו עושה מאמצים להסדיר את יישום ההסכם לאחר החגים, ושלא יבוצעו שינויים בנוסח.
ב-15 בינואר 2014 הצהיר ראש ממשלת אוקראינה, מיקולה אזארוב, כי קיבל הוראה לגבש בת שתי חודשי תוכנית בין-סוכיות ליישום תנאי הסכם ההתאגדות במשא ומתן מול האיחוד האירופי.
במהלך התקופה, המשבר סביב החלטת אוקראינה להשהות את ההסכם הביא להפגנות ההמוניות ביורומאידאן, ולאחר מכן להדחת ינוקוביץ' בפברואר 2014.
יברומאידאן, "מהפכה של כבוד" ואשרור הסכם ההתאגדות
ויקטור ינוקוביץ' וממשלתו הודחו על ידי המועצה העליונה בפברואר 2014, בשל ההפגנות שפרצו בעקבות דחיית הסכם ההתאגדות.
בעקבות הדחתם, רוסיה סיפחה את חצי האי קרים, והסלימה אותה מהותית להליך אלים ולחימה בדרום-מזרח אוקראינה.
ב־מרץ 2014 גינה האיחוד האירופי את הסיפוח והטיל סנקציות על פוטין ועל קבוצה של אנשי ממשל רוסים ואוקראינים שפעלו לירי המהומות.
ב־16 בספטמבר 2014 המועצה העליונה אישרה את הסכם ההתאגדות, ופורושנקו חתם אתו באותו יום.
בהמשך הקים האיחוד האירופי את "EUAM Ukraine" — משימה אזרחית לתמיכה בביטחון ומדיניות הגנה — ב־1 בדצמבר 2014, בערים קייב, לבוב, חרקוב ואודסה, בתמיכת מעל 300 עובדים.
פסגת אוקראינה–האיחוד האירופי ה־17 התקיימה ב־27 באפריל 2015 בקייב.
במאי 2015 בתאריך פסגת השותפות בריגה, האיחוד ארגן הלוואה של 1.8 מיליארד אירו לאוקראינה.
ב-1 בינואר 2016 נכנס לתוקף ה־DCFTA.
אפילו לאחר אישור פרוטוקולים באוקראינה ובכל המדינות החברות (למעט הולנד, שבה התקיים משאל עם ב־2016), המדינה הארגנה לא נחתם.
דחיית התוצאה הביאה להסכמות מחייבות שפורסמו בדצמבר 2016, הקובעות את תנאי האישור וסייגי ההתחייבויות הסוציאליות והמדיניות.
במשאל הנלוויתי ביקשה ממשלת הולנד לאשר את ההסכם עד מאי 2017, והכנסת והסנאט אישרו אותו בפברואר ובמאי 2017.
ב־12 באוקטובר 2021, במסגרת פסגת השותפות ה־23, חתמו ראש ממשלת אוקראינה דניס שמיהל, סגן נשיא הנציבות ז'וזפ בורל והשגריר הסלובני לאוקראינה על הסכם משלים בנושא "אזור תעופה משותף".
הדיאלוג הפוליטי בין האיחוד האירופי לאוקראינה החל בשנת 1994 עם חתימתו של הסכם השותפות והשיתוף (Partnership and Cooperation Agreement – PCA).
ההסכם התייחס לנושאים כלכליים, חברתיים ומוסדיים, תוך דגש על שיפור מנגנוני השלטון, חיזוק חופש העיתונות והבטחת זכויות האדם במדינה.
ההסכם כלל גם מסגרת למפגשים פוליטיים — בראשם פגישה שנתית בין נציגי הטרויקה של האיחוד האירופי (הנציבות האירופית, הבנק המרכזי האירופי וקרן המטבע הבינלאומית) למנהיגות האוקראינית, לצד התייעצויות בין-משרדיות קבועות.
ההסכם נכנס לתוקף בשנת 1998, ותוקפו פג בשנת 2008. לאורך תקופה זו, לא נרשמו פריצות דרך מדיניות משמעותיות, אך שיתופי הפעולה התמקדו במעבר לכלכלה חופשית, דיונים בתחום זכויות האדם, וטיפול באתגרים סביבתיים, בראשם נושאים הקשורים לתחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל.
השותפות המזרחית (Eastern Partnership – EaP) היא יוזמה אסטרטגית של האיחוד האירופי, שהושקה בשנת 2009, במטרה להעמיק את היחסים עם שש מדינות ממרחב ברית המועצות לשעבר: אוקראינה, בלארוס, מולדובה, אזרבייג'ן, ארמניה וגאורגיה.
היוזמה מבוססת על קידום ערכים דמוקרטיים, שלטון החוק, זכויות אדם, כלכלת שוק ופיתוח בר-קיימא.
המסגרת החדשה נועדה לשמש בסיס להסכמי התאגדות חדשים, כולל אזורי סחר חופשי מעמיקים, עבור מדינות שיתקדמו ברפורמות פנימיות.
שותפות זו נתפסת ככלי מרכזי של מדיניות החוץ של האיחוד כלפי מדינות מזרח אירופה והקווקז.
משא ומתן על הסכם ההתאגדות (AA)
משא ומתן על הסכם ההתאגדות (Association Agreement – AA) בין אוקראינה והאיחוד האירופי התקיים בין השנים 2009–2011, מתוך כוונה להחליף את הסכם השותפות והשיתוף (PCA).
ההסכם מכוון להתאגדות פוליטית ואינטגרציה כלכלית, לרבות הקמה של "אזור סחר חופשי עמוק ומקיף" (DCFTA).
אף שההסכם אינו כולל התחייבות לחברות עתידית של אוקראינה באיחוד האירופי, הוא מכיר בשאיפותיה האירופיות של המדינה ובזהותה האירופית.
ב-16 ביוני 2009 אומץ "סדר היום של האיחוד האירופי–אוקראינה" ככלי מעשי ליישום רפורמות משותפות.
ב-19 בדצמבר 2011, במהלך פסגה שנועדה להוביל לחתימה על ההסכם, נמנעה חתימתו עקב חששות מצד האיחוד האירופי לגבי מצב שלטון החוק באוקראינה, ובהם הרשעתה ומאסרה של ראש הממשלה לשעבר יוליה טימושנקו.
ההסכם הושלם מבחינה טכנית, אך חתימתו נדחתה לבחינת טיב הבחירות לפרלמנט באוקטובר 2012 כמבחן לדמוקרטיה במדינה.
נוסח ההסכם פורסם לציבור ב-30 במרץ 2012, אך נדרש אשרור של הפרלמנט האוקראיני, הפרלמנט האירופי וכל מדינות האיחוד.
עם זאת, האיחוד האירופי התנה את האשרור בשיפור מצב הדמוקרטיה ושלטון החוק באוקראינה, לרבות סוגיית מאסרם של טימושנקו ויורי לוצנקו.
בנובמבר 2012 הצהיר נציב ההרחבה ומדיניות השכנות של האיחוד, סטפן פולה, כי ניתן יהיה לחתום על ההסכם בנובמבר 2013 אם הדאגות שהועלו יטופלו.
בפברואר 2013 הזהיר פולה כי אם הרפורמות לא יבוצעו, ניתן יהיה לבטל את התהליך, והבהיר כי הצטרפות לאיגוד המכס של רוסיה, בלארוס וקזחסטן אינה מתיישבת עם הסכם ההתאגדות.
הסכם סחר חופשי עמוק ומקיף (DCFTA)
חרף המחלוקות, אוקראינה הייתה מוכנה לחתום על ההסכם במתכונתו.
כמו הסכם ההתאגדות, גם אשרור ה-DCFTA עוכב עקב חששות של האיחוד האירופי בנוגע לשלטון החוק במדינה.
בתוך כך, נידונה גם השפעתם של האוליגרכים האוקראינים על יישום ההסכם.
לדברי היועץ לנשיא רוסיה, סרגיי גלזייב, חתימה על ההסכם הייתה עלולה להביא לפרישת איגוד המכס של רוסיה, בלארוס וקזחסטן מהסכמי סחר חופשי עם אוקראינה.
ב-21 בנובמבר 2013, הורתה ממשלת אוקראינה על השעיית ההכנות לחתימת ההסכם, שנועדה להתרחש במהלך פסגת השותפות המזרחית בווילנה בין 28–29 בנובמבר.
החלטה זו הובילה לגל מחאות במדינה, שהסלימו לאירועי יברומאידאן ומהפכת 2014 הידועה כ"מהפכה של כבוד".
ההסכם נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2016.
דיאלוג להקמת משטר ללא ויזה
ב־22 בנובמבר 2010 הכריזו המועצה האירופית ואוקראינה על תוכנית פעולה שבמסגרתה תוקם מסגרת לשהייה ללא ויזה לאוקראינים במסגרת שהייה קצרה.
המשא ומתן החל מתוך מטרה להרחיב את ההקלות בוויזה, שיפיקו תועלת גם לסטודנטים, נציגי ארגונים לא ממשלתיים ומחזיקי דרכונים רשמיים.
לשון בהערכת הוול סטריט ג'ורנל קובעת כי "משטרים ללא ויזה הם כלי מפתח לקירוב שכניהם ולקידום רפורמות באותן מדינות".
המשא ומתן הרשמי הסתיים בדצמבר 2011, ולאחריו אישרה המועצה העליונה את ההסכם ב־22 במרץ 2013. ב־18 באפריל 2013 העביר הפרלמנט האירופי המלצה התומכת ברפורמות הנדרשות, וב־13 במאי אותה שנה אישרה המועצה רשמית את ההסכם.
ב־נובמבר 2013 נדרשו חוקים מחמירים יותר נגד אפליה לפני שניתן יהיה להמשיך ביישום תוכנית הפעולה.
במאי 2014 אימצה הראדה את ארבע הצעות החוק שנותרו חובה כדי להתקדם לשלב היישום.
יושבת ראש המועצה בפועל, אולכסנדר טורצ'ינוב, התחייב כי המשטר יוכנס עד סוף שנת 2014.
בדצמבר 2015 מסקנת הנציבות הייתה שאוקראינה עומדת בכל התנאים לאפשר לאזרחיה להיכנס חופשית לשטח אמנת שנגן.
באפריל 2016 המליצה הנציבות רשמית להעניק את הפטור.
אישור הסופי נדחה לספטמבר 2016 בשל חששות בנושא הגירה.
ועדת הנציגים אישרה את ההסכם בנובמבר 2016, וב־28 בפברואר 2017 הושגה הסכמת ראשי הפרלמנט והמועצה האירופית.
ההסכם אושר ב־6 באפריל 2017 על ידי הפרלמנט האירופי ואושרר ב־11 במאי על ידי המועצה האירופית.
המשטר ללא ויזה נכנס לתוקף ב־11 ביוני 2017, והעניק לאוקראינים בעלי דרכון ביומטרי זכות שהייה של עד 90 יום בתוך כל תקופה של 180 יום בשטח שאינו דורש ויזה.
המועצה קבעה כי ניתן יהיה להשעות את הפטור למשך עד תשעה חודשים לפי צורך, כגון עלייה במספר מבקשי מקלט בלתי חוקיים או בעיה ביטחונית חמורה.
גם אוקראינה וגם כל המדינות החברות באיחוד האירופי חתומות על אמנת האנרגיה (ECT) המחייבת משפטית אשר נחתמה בעקבות ההצהרה הפוליטית של אמנת האנרגיה משנת 1991 על עקרונות לאנרגיה בינלאומית, כולל סחר, מעבר והשקעות.
האמנה נחתמה בדצמבר 1994 ונכנסה לתוקף באפריל 1998. אוקראינה וכל המדינות החברות באיחוד האירופי חתומות גם על תיקון הסחר משנת 1998 המשקף את השינוי מהסכם גאט"ט לארגון הסחר העולמי.
לאחר כניסתה לתוקף, אוקראינה החזיקה במעמד של משקיפה על האמנה להקמת קהילת האנרגיה (המכונה גם קהילת האנרגיה האירופית), קהילה שהוקמה בין האיחוד האירופי ומספר מדינות שלישיות במטרה להרחיב את שוק האנרגיה של הארגון לדרום-מזרח אירופה ומחוצה לו.
האמנה להקמת קהילת האנרגיה נחתמה באתונה, יוון, ב-25 באוקטובר 2005, ונכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2006. עד מהרה הביעה אוקראינה את התעניינותה בחברות מלאה.
לאחר התיקון של החוק ביולי 2010, אוקראינה חתמה על פרוטוקול ההצטרפות לקהילת האנרגיה ב-24 בספטמבר 2010, אשררה את האמנה ב-15 בדצמבר 2010 והצטרפה רשמית לקהילה ב-1 בפברואר 2011.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, גרמניה, הולנד ואיטליה היו בין שותפות הסחר העיקריות של אוקראינה.
על פי נתוני יורוסטאט, בין השנים 2000 ל-2007 היקף הסחר בסחורות בין האיחוד האירופי לאוקראינה שילש את עצמו: היצוא מהאיחוד לאוקראינה עלה מ-5.5 מיליארד אירו ל-22.4 מיליארד אירו, והיבוא מאוקראינה עלה מ-4.8 מיליארד אירו ל-12.4 מיליארד אירו.
עם זאת, אוקראינה לא נמנתה עם שותפות הסחר המרכזיות של האיחוד, ובשנת 2007 תרמה רק 2% מהיצוא ו-1% מהיבוא של האיחוד, מה שהציב אותה במקום ה-16 מבין 20 שותפות הסחר המובילות של הארגון.
לפי מסמך של הנציבות האירופית, הסחר עם אוקראינה בשנים אלו התמקד בעיקר במוצרים תעשייתיים.
כ-50% מהיצוא מהאיחוד לאוקראינה בשנת 2007 כלל מכונות ואמצעי תחבורה, וכ-25% נוספים כללו מוצרים תעשייתיים אחרים.
מוצרי היצוא העיקריים כללו תרופות, כלי רכב וטלפונים ניידים, ואילו מוצרי היבוא העיקריים מאוקראינה כללו מוצרי ברזל ופלדה, שמן חמניות, ברזל-ניקל, עפרת ברזל ושמן.
עודף הסחר הגבוה ביותר של האיחוד האירופי עם אוקראינה בשנת 2007 נרשם בגרמניה (4.6+ מיליארד אירו) ובפולין (2.8+ מיליארד אירו), בעוד שבבולגריה נרשם הגירעון הגדול ביותר (1.4− מיליארד אירו).
סיוע פיננסי של האיחוד האירופי לאוקראינה
במסגרת תקציב האיחוד האירופי לשנים 2000–2006, ניתן סיוע כספי לאוקראינה במסגרת תוכנית TACIS (Technical Assistance to the Commonwealth of Independent States), שהושקה בשנת 1991, ונועדה לתמוך במדינות חבר המדינות ובגאורגיה בתהליך המעבר לכלכלת שוק.
בתקופת התקציב 2007–2013, הוחלפה תוכנית TACIS על ידי מכשיר השכנות והשותפות האירופית (ENPI – European Neighbourhood and Partnership Instrument), שכלל את המדינות הכלולות במדיניות השכנות האירופית.
אוקראינה זכאית גם למימון ממכשירים אופקיים שאינם תלויים באזור גאוגרפי, כגון הכלי ליציבות (Instrument for Stability), שמטרתו התמודדות עם משברים, חוסר יציבות ואתגרים חוצי גבולות.
תחומים אלה כוללים בין היתר בטיחות גרעינית, מניעת הפצה של נשק גרעיני, מאבק בסחר בלתי חוקי, פשיעה מאורגנת וטרור, וכן סיוע מקרו-כלכלי.
מאז הצטרפותה של אוקראינה לארגון הסחר העולמי בשנת 2008, כפופים היחסים הכלכליים בינה לבין האיחוד האירופי להוראות הארגון.
האיחוד האירופי רואה בחברות זו אמצעי לתמיכה ברפורמות הכלכליות באוקראינה, במיוחד במסגרת המעבר לכלכלת שוק.
בעקבות ההצטרפות, נהנית אוקראינה מגישה לשווקים של כלל המדינות החברות בארגון ומתחייבת להעניק מסגרת סחר והשקעות יציבה, שתסייע למשוך השקעות וסחר נוספים.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-1: ספטמבר 1997 בקייב.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-2: אוקטובר 1998 בווינה.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-3: יולי 1999.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-4: ספטמבר 2000.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-5: ספטמבר 2001 ביאלטה.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-6: יולי 2002 בקופנהגן.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-7: אוקטובר 2003 ביאלטה.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-8: יולי 2004 בהאג.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-9: דצמבר 2005 בקייב.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-10: אוקטובר 2006 בהלסינקי.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-11: ספטמבר 2007 בקייב.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-12: ספטמבר 2008 בפריז.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-13: דצמבר 2009.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-14: נובמבר 2010 בבריסל.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-15: דצמבר 2011.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-16: 25 בפברואר 2013 בבריסל.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-17: 27 באפריל 2015 בקייב.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-18: 24 בנובמבר 2016 בבריסל.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-19: 12-13 ביולי 2017 בקייב.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-20: 9 ביולי 2018 בבריסל.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-21: 8 ביולי 2019 בקייב.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-22: 6 באוקטובר 2020 בבריסל.
פסגת האיחוד האירופי-אוקראינה ה-23: 12 באוקטובר 2021 בקייב.
פסגות אחרות של האיחוד האירופי עם השתתפות אוקראינית בולטת
פסגת השותפות המזרחית בפראג במאי 2009.
פסגת השותפות המזרחית בוורשה בספטמבר 2011.
פסגת השותפות המזרחית בוילנה בנובמבר 2013.
פסגת השותפות המזרחית בריגה במאי 2015.
פסגת השותפות המזרחית בבריסל ב-24 בנובמבר 2017.
דעת קהל לגבי השתלבות אוקראינה באיחוד האירופי
ביולי 2011 הצהיר שגריר אוקראינה באיחוד האירופי, קוסטיאנטין יליסייב, כי אנשי עסקים ופוליטיקאים ממזרח המדינה תומכים בהצטרפות אוקראינה להאיחוד האירופי באופן דומה לזה של תושבי מערב אוקראינה.
לדבריו, התנגדות לאינטגרציה אירופית מצד פוליטיקאים במדינה שקולה לסיום הקריירה הפוליטית שלהם.
בסקר שנערך בנובמבר 2014 על ידי מכון הסקרים האוקראיני "Rating", תמכו תושבי כל מחוזות אוקראינה בהצטרפות לאיחוד, למעט מחוזות לוהנסק ודונצק שבאזור דונבאס, בהם נרשפה תמיכה גבוהה יותר בהצטרפות לאיגוד המכס האירו-אסייתי הכולל את רוסיה, בלארוס, קזחסטן, קירגיזסטן וארמניה.
באופן עקבי, התמיכה באינטגרציה עם האיחוד האירופי הייתה גבוהה יותר במערב אוקראינה בהשוואה למזרחה.
בסקרים שנערכו ביולי 2012 ובמאי 2014, דיווחו שיעורי תמיכה גבוהים במערב אוקראינה (74% ו-81% בהתאמה), מרכז אוקראינה (59% ו-64%) וצפון אוקראינה (56% ו-71%) להצטרפות לאיחוד.
עם זאת, סקר שנערך ביוני 2013 על ידי תחנת השידור דויטשה ולה מצא כי גם במזרח אוקראינה נרשמה תמיכה של 52% בהצטרפות לאיחוד.
סקר נוסף שנערך במאי 2014 על ידי חברת הייעוץ "Savanta ComRes" בשלושת המחוזות המזרחיים – דונצק, לוהנסק וחרקיב – מצא כי 37% תמכו בברית עם רוסיה, 14% תמכו בברית עם האיחוד האירופי ו-49% הביעו העדפה להימנע מבריתות כלשהן.
בסקר שנערך בפברואר 2015 בכל מחוזות אוקראינה למעט חצי האי קרים, השיבו 66.4% מהמשתתפים כי היו מצביעים בעד הצטרפות לאיחוד האירופי, לעומת 33.6% שהשיבו נגד, בשיעור הצבעה מוצהר של 76.4%.
בשנת 2002, נציב הרחבת האיחוד האירופי, גינטר ורהיוגן, הצהיר כי "הפרספקטיבה האירופית עבור אוקראינה אינה אומרת בהכרח חברות ב-10–20 השנים הבאות, אף על פי שהיא אפשרית".
כדי להצטרף לאיחוד האירופי, על המדינה המבקשת לעמוד בתנאים הפוליטיים והכלכליים המכונים בדרך כלל קריטריוני קופנהגן (שאומצו בפסגת קופנהגן ב-1993), אשר כוללים ממשלה דמוקרטית המכירה בשלטון החוק, חירויות ומוסדות רלוונטיים.
על פי אמנת מאסטריכט, כל מדינה חברה נוכחית, כמו גם הפרלמנט האירופי, חייבים להסכים על כל הרחבה של הארגון.
קבלת מעמד של חברה מלאה באיחוד האירופי כיעד אסטרטגי של אוקראינה הוכרז לראשונה על ידי הנשיא השלישי מאז החזרת עצמאותה ויקטור יושצ'נקו מיד לאחר בחירתו בתחילת 2005. ב-13 בינואר 2005 אימץ הפרלמנט האירופי ברוב מוחלט (467 בעד, 19 נגד) החלטה בדבר כוונותיו להתכנס עם אוקראינה בנוגע לחברות.
הנציבות האירופית ציינה כי אף על פי שטרם חלפה תקופת הכנה מסוימת, קבלת חברות חדשות לא נשללת.
על כך הגיב הנשיא יושצ'נקו בכוונתו להגיש בקשה לחברות "בעתיד הקרוב".
מספר מנהיגי האיחוד האירופי משפיעים באותה תקופה הביעו תמיכה בשיפור הקשרים עם אוקראינה, בהם, שר החוץ הפולני אדם דניאל רוטפלד בפרט אשר הצהיר ב-21 במרץ 2005 כי "פולין תתמוך בשאיפות האינטגרציה האירופית של אוקראינה בכל מצב".
עם זאת, ב-9 בנובמבר 2005, הנציבות האירופית בתרחיש אסטרטגיה חדש הציעה כי תוכנית ההרחבה הנוכחית של הארגון (קרואטיה ובעתיד שאר מדינות יוגוסלביה לשעבר) עשויה לחסום את האפשרות של הצטרפות עתידית של אוקראינה, ארמניה, בלארוס, גאורגיה ומולדובה.
במרץ 2007 הוצע לאוקראינה הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי.
אף על פי שהצעה זו עוררה תגובה הרבה יותר חזקה מצד המדינה האוקראינית, היא לא הכילה תוכניות ספציפיות להצטרפותה לארגון בזמן הקרוב.
בפרט, בעת סיום הטקסט של ההסכם המשופר בין אוקראינה לאיחוד האירופי במרץ 2007, לא נכללו בו התייחסויות לסיכוי לחברות.
"כל אזכור של הסיכוי להצטרפות אוקראינה לאיחוד האירופי לא נכלל מטיוטת ההסכם המשופר של אוקראינה-האיחוד האירופי עקב עמדתה של צרפת", הצהיר העיתון הגרמני פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג.
עמדתה של איטליה נותרה תלויה במצב הפוליטי הפנימי בשטחה.
כתוצאה מכך, במהלך מערכת הבחירות במדינה נתנה ממשלתו של סילביו ברלוסקוני אותות דיפלומטיים כי הוא "מוכן לתמוך בשאיפות האינטגרציה האירופית של אוקראינה".
על פי מדיניות השותפות המזרחית, אוקראינה רשאית להיות חברה באיחוד האירופי.
ב-27 בפברואר 2014 הפרלמנט האירופי העביר החלטה שהכירה בזכותה של המדינה "להגיש בקשה להיות חברה באיחוד, בתנאי שהיא תיצמד לעקרונות הדמוקרטיה, תכבד חירויות יסוד וזכויות אדם ומיעוטים ותבטיח את שלטון החוק".
באותו יום, נציב הרחבת האיחוד האירופי, סטפן פיאל, הצהיר כי הוא "מאמין בחברות העתידית של אוקראינה באיחוד האירופי".
במרץ 2016 הצהיר נשיא הנציבות האירופית, ז'אן-קלוד יונקר, כי הצטרפותה של אוקראינה להאיחוד האירופי ולנאט"ו תתאפשר רק בעוד 20–25 שנים לפחות.
ביוני 2018 הצהיר נשיא אוקראינה, פטרו פורושנקו, כי הוא מצפה שהמדינה תצטרף לאיחוד ולנאט"ו עד שנת 2030.
ב-8 ביוני 2019, עם סיום מושב מספר 10 של האספה הבין-פרלמנטרית של אוקראינה, פולין וליטא, נחתם מסמך המציין את השנים 2025–2027 כתקופה אפשרית להצטרפות אוקראינה לאיחוד.
בשנת 2027 עתידה ליטא לשמש כנשיאת האיחוד, והוצהר כי נושא אוקראינה יהיה אחד מהנושאים המרכזיים בתקופת כהונה זו.
אם ההזדמנות לא תנוצל, הפעם הבאה בה המדינות החברות ישמשו בנשיאות תהיה ב-2039 (פולין) וב-2041 (ליטא).
ב-23 ביולי 2020 הקימו פולין, ליטא ואוקראינה את "משולש לובלין" – פלטפורמה לשיתוף פעולה פוליטי, כלכלי, חברתי ותרבותי, שנועדה לקדם את השתלבותה של אוקראינה באיחוד האירופי ובנאט"ו.
בפברואר 2021 הביע יו"ר המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית, ארמין לאשט, תמיכה בהרחבת האיחוד האירופי ובהענקת "נקודת מבט אירופית" לאוקראינה.
הוא הדגיש כי אף שהצטרפותה של המדינה איננה עומדת על הפרק בעת הנוכחית, יש לתמוך בה ולהותיר פתוחה אפשרות לצירופה בעתיד.
ב-11 בפברואר 2021 פרסם הפרלמנט האירופי דו"ח אודות יישום הסכם ההתאגדות על ידי אוקראינה.
הדו"ח ציין הישגים במסלול ההתקרבות לאיחוד, לצד כישלונות ואתגרים בתחומי הרפורמה, לרבות משברים חוקתיים, שחיתות והשפעת בעלי הון.
באמצע העשור השלישי של המאה ה-21, אוקראינה דיווחה על כוונתה להגיש בקשה רשמית להצטרפות לאיחוד האירופי בשנת 2024, במטרה להצטרף לארגון במהלך שנות ה-30 של המאה ה-21.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022, התחדשו הקריאות להתחלת תהליך רשמי לצירופה של אוקראינה להאיחוד האירופי.
נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי, חזר על שאיפת מדינתו להצטרף לאיחוד, ונשיאת הנציבות האירופית, אורסולה פון דר ליין, הצהירה כי אוקראינה "שייכת לאיחוד האירופי".
גם ראש ממשלת סלובקיה, אדוארד הגר, הביע תמיכה בתהליך הצטרפות מואץ.
ב-28 בפברואר 2022 הגישה אוקראינה בקשה רשמית להצטרפות לאיחוד האירופי.
זלנסקי קרא לקבל את אוקראינה כחברה באופן מיידי, במסגרת נוהל מיוחד.
לאחר הגשת הבקשה, שמונה מדינות חברות – בולגריה, צ'כיה, אסטוניה, לטביה, ליטא, פולין, סלובקיה וסלובניה – הביעו תמיכה בפומבי בהליך מואץ להצטרפותה של אוקראינה.
גם הונגריה הצטרפה לתמיכה במהלך.
מנגד, שר החוץ של ספרד, חוסה מנואל אלברס, ציין ב-2 במרץ 2022 כי מדינות מועמדות נדרשות לעמוד בקריטריונים חברתיים, פוליטיים וכלכליים לצורך קבלת חברות באיחוד.
ב-1 במרץ 2022, הצביע הפרלמנט האירופי בעד קידום תהליך ההצטרפות של אוקראינה, עם 637 הצבעות בעד, 13 נגד ו-26 נמנעים.
יחסי אוקראינה-איחוד האמירויות הערביות הם היחסים הדו-צדדיים בין אוקראינה לאמירויות הערביות המאוחדות בתחומי הפוליטיקה, הכלכלה, החינוך, מדע, התרבות וכו'.
איחוד האמירויות הערביות הכירה בעצמאותה של אוקראינה ב-2 בינואר 1992, והיחסים הדיפלומטיים כוננו ב-15 באוקטובר 1992.