tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ייתכן שהייתה קימת אוכלוסייה דו לשונית שעברה תהליך של התבוללות.
הגולגולות אבאשבו דמו מאוד לאלו של בני התרבות הקודמת - פטיאנובו-בלאנובו ושל בני התרבויות הבאות בתור, סינטשטה, אנדרונובו, וסרובנאיה והיו שונות מאלו שבתרבויות יאמנאיה, פולטבקה, הקטקומבות ופוטפובקה שאמנם היו מסוג אירופואידי חזק אבל פחות דוליכוקפליות.
הסוג הגופני מאבאשבו, סינטשטה, אנדרונובו וסרובנאיה נצפה מאוחר יותר בקרב הסקיתים
תרבות אבאשבו הייתה תרבות אחות לתרבות סינטשטה.
אולם תרבות סינטשטה נבדלה ממנה ביישוביה המבוצרים, במנהגים נפוצים של העלאת קרבנות בעלי חיים ובסוגי המתכות והקישוטים.
קיים רצף גם בין תרבות אבאשבו ותרבות סרובנאיה המאוחרת יותר.
יחד עם תרבות פוטפובקה אבאשבו נחשבת לתרבות אם ביחס לתרבות סרובניה.
תרבות פוטפובקה עצמה נבעה מתרבות פולטבקה עם השפעות מתרבות אבאשבו.
תרבות הצריכה או צרכנות הוא מונח סוציולוגי המתאר מערכת חברתית וכלכלית המעודדת צריכה של מוצרים ושירותים כערך מרכזי.
המונח תרבות הצריכה משמש מבקרים חברתיים שונים לתיאור התנהגות צרכנית אופיינית, בעיקר בעולם המערבי.
תרבות הצריכה אינה רק תיאור של תרבות צריכה במקום מסוים אלא מושג ביקורתי המשלב בתוכו ביקורת על האידאולוגיה והפרקטיקה של הקפיטליזם ועל התנהגות המגזר הפרטי.
טענה זו היא חלק מניתוח חברתי המצביע על כך שתרבות הצריכה מנותבת על ידי תאגידים גדולים לצריכה אישית מוגזמת ועיוורת.
כמו כן, מצביעה הביקורת על כך שהכלי העיקרי בידי אותם תאגידים לשינוי התודעה הצרכנית הוא פרסום המביא ליצירת ביקוש מלאכותי.
כדי לצמצם את תרבות הצריכה אפשר להפחית במקור את הצריכה של המוצרים, וכן להשתמש בהם שימוש חוזר.
תרבות הצריכה מאופיינת בחומרנות ורכישת מוצרים הרבה מעבר לסיפוק הכרחי (דוגמת מזון בסיסי, קורת גג וכיו"ב).
החומנות מתבטאת לדוגמה ברדיפה אחר מותגים יוקרתיים.
מוצרי מותג אלו, מספקים לצרכן ערך מוסף על ידי המותג, והופכים לסמל סטטוס.
כך, בעת שאדם קונה מוצר מסוים בהשפעת פרסום ואמצעים נוספים העומדים לרשות התאגידים, הוא יעדיף לקנות מוצר השייך למותג מסוים, גם אם מוצר זה הוא מעבר לאמצעיו הכספיים או כלל אינו דרוש לו.
לדעת הביקורת, מרבית האנשים מכחישים את ההשפעה של תרבות הצריכה עליהם, מכיוון שבפועל מדובר בביקוש מלאכותי למוצרים שהצרכנים מפרשים כביקוש ממשי.
זאת, תוך שהם מנסים למצוא סיבה להרגלי הקנייה שלהם שאינה "מחויבותם לצריכה".
לפי הגדרות אחרות, תרבות הצריכה היא מונח כולל הרבה יותר מכך והוא שם נרדף לתרבות התאגידים או לתרבות הקפיטליסטית.
על פי תפיסה זו, הקפיטליזם, לפני היותו מערכת כלכלית-חברתית, הוא קודם כל מערכת תרבותית.
לפי הגדרות אלו תרבות הצריכה מקדמת את הלגיטימיות של רווח אישי על פני טובת הקולקטיב.
תרבות שכזו מכפיפה את הטבע לשירותו של האדם, ובתוך כך פוגמת באיזון שבטבע ופוגעת באקולוגיה.
זו תרבות קפיטליסטית המעודדת אופטימיזם טכנולוגי, צמיחה כלכלית וקידמה על חשבון המשאבים המוגבלים של הסביבה.
תרבות הצריכה מואשמת רבות כמי שהפכה את היחסים בין האנשים ליחסי מסחר בין קונה למוכר, תרבות המקדמת ניכור תחת מסווה של הנאה ושחרור הנכרכים בתדמית של המוצר, אך בפועל עלולים לגרום לראיית עולם צרה השופטת את האדם לפי דימויים תקשורתיים אליהם הוא צריך להתאים.
לדברי חלק מהמבקרים, תרבות הצריכה היא שלב חדש בהתפשטות השפעתם של התאגידים או הקפיטליזם.
בנוסף להתפשטות הגאוגרפית (התפשטות רוחבית), לוקחים התאגידים חלק גדול יותר בחיי היום יום של הפרט (התפשטות לעומק).
הביקורת נוגעת הן לצורה שבה מקודמת תרבות הצריכה והן בתוצאות שלה.
הערכים של תרבות הצריכה, נטען, מקודמים ומוחדרים בכל זירה שבה האדם יכול להימצא (כמו בשירותים, ברחוב, במטבח, בעת צפייה בסרט, או בכל פעולה או מקום שהוא), ללא שהאדם יכול לבחור שלא להחשף למסרים אלו.
החשש של מומחי שיווק מחשיפת יתר של מותג כיוון שהוא מוחדר בכל מקום אפשרי, מאששת לכאורה את הטענה בדבר הגדלת כוחם של המפרסמים להגיע אל האזרח בכל מקום וזמן.
כמו כן הצריכה הגוברת יוצרת תלות הולכת וגדלה של הפרט בתאגידים - התאגידים הם אלה שיוצרים את מתחם הפעילויות שהפרט יכול לבצע וכל פעולה נעשית דרכם, כל מה שצריך - קונים.
רוב מבקרי תרבות הצריכה המודרניים רואים בשיווק על ידי פרסום בכלי התקשורת ההמוניים את המקור להתפשטותה של הצריכה כערך מרכזי בחברת השפע המערבית וכגורם המרכזי ליצירת הביקוש המלאכותי המאפשר צריכה זו.
אמצעי התקשורת ממומנים על ידי תאגידי ענק באמצעות פרסומות גלויות וסמויות, אינם רק מקדמי מכירות של מוצר או מפיצי מידע על מוצר, אלא, לפי מבקרים אלו, יוצרים מערכת ערכית שנועדה לחנך ולהרגיל את ההמון לערכים ולפילוסופיה של צריכת יתר, ללא קשר לצרכים האמיתיים של האדם.
מעשים אלו, נעשים כתוצאה מאינטרסים של תאגידי ענק, פירמות פרסום וכלי התקשורת שקשורים זה בזה, ומקדמים זה את זה.
מבקרי תרבות הצריכה שונים, כקאלה לאסן ונעמי קליין, טענו כי תאגידי ענק אלו שולחים זרועות לעבר כלי התקשורת.
כך הם מונעים ביקורת עליהם על ידי הזרמת כסף רב דרך הפרסומות לערוצי התקשורת השונים.
עיתונים חושבים פעמיים, אם לפרסם כתבה נגד חברה מסוימת, כאשר אותה חברה מזרימה כסף רב לעיתון דרך הפרסומות המאפשרות את קיומו של העיתון.
אולם עם הפיכתם של כלי תקשורת ההמונים לנפוצים בכל בית, עברו עולם הפרסום והשיווק מהפכה.
מוקד השכנוע עבר ממילים ונאומים הפונים להיגיון ליצירת דימויים ותמונות הפונים לרגש.
לטענתם, שליטים קדומים לא יכלו להקיף את נתיניהם באותו אופן בו הפרסום והתקשורת המודרנית מקיפים את האדם המודרני.
מבקרי תרבות הצריכה טוענים כי בשיווק המודרני אפשר לתמרן בני אדם כסחורה עוברת לסוחר - הן על ידי פרסום ושיווק והן על ידי משרדי יחסי ציבור.
את טענתם מדגימים המבקרים בין השאר בפרסומות המועברות באמצעים רבים, אל מקומות שנחשבו בעבר לבלתי חדירים (למשל בתי ספר, אוניברסיטאות ומופעי תרבות המסובסדים על ידי תאגידים), ובסידור מדפים ופרסום בסופרמרקט באופן שיגביר את הצריכה.
בסרט הפרסומות והאגו, נטען כי פרסומות פועלות על בני אדם בצורה דומה לניסוי המפורסם של איוואן פבלוב והכלבים, בו נתגלתה תופעה הקרויה התניה קלאסית.
לאחר תקופה של הצמדת שני הגירויים יחד, מגיבים יצורים חיים לגירוי הנייטרלי גם בהיעדר הגירוי הרפלקסיבי.
הטענה היא, כי פרסומות רבות פועלות בצורה דומה.
בשלב ראשון מראות הפרסומות אנשים מושכים מינית יחד עם מוצר כלשהו - מכונית, סיגריות או קפה, לדוגמה.
במקרה זה המשיכה המינית היא הגירוי הרפלקסיבי (יכולים להיות גירויים אחרים, לרוב חיוביים, כמו הרגשת חמימות, הרגשת שחרור עקב צחוק וכו').
בשלב השני, לאחר ההתניה, התחושה שנבעה מהגירוי הרפלקסיבי מתקשרת אצל צופי הפרסומות באופן אינסטינקטיבי לגירוי הנייטרלי יותר (המוצר עצמו, שבהיותו נייטרלי זקוק לפרסום).
כלומר, בדוגמה שניתנה, הקפה מקושר באופן לא מודע לאווירה רומנטית או לגירוי מיני.
בספרה "בלי לוגו (No Logo)" מציגה נעמי קליין טענות ביקורתיות על שימוש מניפולטיבי שנעשה בפרסום על מנת לאפשר לתאגידים לגרוף רווחים וזאת ללא התחשבות במחיר החברתי של הגברת הצריכה של מוצריהם.
אחת הדוגמאות המובאות בספר מתייחסת למסע פרסום של נייקי שפנה לאוכלוסייה האפרו-אמריקאית בארצות הברית.
הפרסום עודד קניית נעלי נייקי תוך שימוש בדמויות מפורסמות המהוות מודל לחיקוי בקרב האוכלוסייה האפרו-אמריקאית ובכך הפך את הנעלים לסמל סטטוס.
לגישתה של קליין, הוביל מסע פרסום זה לצריכה רבה של נעלי נייקי בקרב אוכלוסייה חלשה סוציו-אקונומית, מעבר ליכולתה הכלכלית.
בימי קדם היו תנועות שהתנגדו לשקיעה בתרבות החומרית.
בין המתנגדים לצריכת יתר, ניתן למצוא גם את תורסטן ובלן, מהטמה גנדי, ואבי תורת הקומוניזם, קרל מרקס.
הגוש הקומוניסטי אכן ניסה ליישם אידאולוגיה זו.
המחצית השנייה של המאה ה-20 הביאה עימה תנועות חדשות המתנגדות לצריכת יתר.
במהלך שנות ה-60 התמקדו תנועות של אקו־אנרכיזם בביטול הקונספט של מוצרי צריכה, זאת לעומת תנועות אחרות (כמו מפלגות הירוקים ותנועות החותרות לצרכנות נבונה) אשר מתמקדות רק בתהליכי הייצור של המוצרים.
לעומתם, בסוף שנות השבעים קמה בלונדון אחת התנועות החברתיות הקיצוניות ביותר נגד תרבות הצריכה: הפאנק.
הפאנקיסטים הביעו סלידה מחיי העיר ומהתרבות האמריקאית, השטחית והצבועה לטענתם.
תנועת הפאנק התפשטה בכל אירופה והגיעה גם לארצות הברית, הנחשבת למעוז תרבות הצריכה.
יותר מכל, מסמלים בעיני הפאנקיסטים את תרבות הצריכה המותגים קוקה-קולה ומקדונלד'ס.
אחד מסמלי התנועה הוא סיכה עם הרישום "BOMB THE MALL" - "הפציצו את הקניון".
החל משנת 1992 הוכרזו במדינות שונות אירועי מחאה בשם יום ללא קניות.
קשה להפריד תנועות אלה מאחרות שפעלו באותה תקופה כנגד הקפיטליזם.
מבקרים מהשמאל תפשו את תרבות הצריכה כסימפטום של הקפיטליזם, וטענו שדבר כזה לא היה קורה בשלטון סוציאליסטי.
לטענה זו השיבו מתנגדיהם כי לכלכלה הסוציאליסטית ממילא אין את היכולת לייצר מוצרי צריכה, וכי היא איננה יודעת כיצד לחלק אותם באופן שווה, כפי שהודגם בבירור במדינות הגוש הקומוניסטי.
בנוסף, הם טענו כי הערצה של סמלים (כדוגמת סמל הפטיש והמגל שמסמל את הקומוניזם ותמונתו של צ'ה גווארה) היא בעצם סוג של תרבות צריכה והערצת מותגים.
צנזורה כאמצעי הגנה בתרבות הצריכה
חלק מהמתנגדים לתרבות הצריכה, וביניהם חוגים שמרנים, פמיניסטיים, דתיים או בעלי אוריינטציה להתערבות חזקה של מנגנון המדינה בחברה, קוראים להגבלת צעדי המפרסמים על ידי צעדי בקרה וצנזורה שונים, בעיקר מטעם המדינה.
לדוגמה, איסור על הצגת חיילים בפרסומות, או איסור על פרסום סיגריות בקולנוע, כחוקים מטעם המדינה.
הטיעונים בעד הטלת מגבלות אלו נוגעים לרוב לתוכן פוגעני של פרסומות (כמו שימוש במין או אלימות), שעלול לפגוע ברגשות הצופים, לעודד התנהגות אנטי חברתית (כמו פשיעה, אלימות או תוקפנות מינית) או להשפיע לרעה על חינוכם של הילדים ולאו דווקא נוגעים ישירות לביקורת על תרבות הצריכה.
מולם טוענים חוגים הדוגלים בחופש הביטוי, מפרסמים, אנשי פרסום וכלכלנים, כי הפרסומות הן סוג של תקשורת, היות שהן מעבירות לצרכן מידע חיוני על איכות ומחיר המוצר, ולכן, בדומה לסוגי תקשורת אחרים, צריכות להיות חופשיות לחלוטין או כמעט לחלוטין מהתערבות ממשלתית, טענה שמקובלת כיום על רוב הזרמים בכל האמור בתקשורת בכלל.
מתנגדים אחרים לתרבות הצריכה, בעיקר אלו הקרובים יותר לאנרכיזם, מעלים סוג אחר של חלופות, ומתייחסים לנושא הצנזורה והתקשורת בצורה שונה.
ראשית, נטען, הטענה של מפרסמים ואחרים כי הם בעד חופש הדיבור היא טענה צבועה.
צנזורה, על פי דעה זו, אינה רק הגבלה על המידע שמוטלת על ידי המדינה, אלא כאשר גוף חזק כלשהו (כמו הממשלה לדוגמה) משתמש בכוחו כדי לחסום את היכולת של גוף חלש יותר להעביר מידע.
כאשר תאגידים משתמשים בכוחם כדי להשתיק מחאה מולם או דעות שאינן נוחות להן, או כאשר גופי ממשלה עושים זאת עבורם, אותם המגינים על הפרסומות בשם חופש הדיבור אינם מוצאים בכך דופי.
טענה זו בעייתית לנוכח תופעת הרשתות החברתיות מראשית המאה ה-21
כדוגמאות לצנזורה כזאת, מובאות טענות על איומים של מפרסמים להפסיק את הפרסום באמצעי תקשורת, אלא אם אלו ינקטו קו פרסומי שונה.
דוגמה למעשה כזה היה האיום סביב כתבותיה של נלי בליי, כנגד תנאי העבודה במפעלים בארצות הברית בתחילת המאה ה-20. דוגמאות אחרות הן סרובם של כלי תקשורת לכסות נושאים מסוימים מזווית ראייה מסוימת.
כך לדוגמה, מציין קאלה לאסן את סרובה של רשות השידור הקנדית לפרסם פרסומות בתשלום של פעילי איכות סביבה, בעוד שאיפשרה לחברות לכריתת עצים לפרסם פרסומות בעלות קו טענות הפוך.
התנגדות אידאולוגית היא גם הסיבה הרשמית להתנגדות של רוב רשתות הטלוויזיה בארצות הברית (למעט CNN) לאשר את ההקרנה של הפרסומת ליום חופשי מקניות של ארגון מכסחי הפרסומות, בטענות כמו "אנחנו לא רוצים לקחת פרסומות שתוכנן עוין לאינטרסים הכלכליים שלנו".
מקרים אחרים היו ניסיונות השתקה של פעילים על ידי איומים בתביעות דיבה.
הייעוץ המשפטי הנפוץ שקיבלו פעילים ועיתונים היה התקפלות והתנצלות, היות שהוצאות המשפטיות של משפט דיבה ארוך ירוששו את הנתבעים כלכלית, ללא השפעה ניכרת על התאגיד.
כל האיומים עד למשפט הדיבה של מקדונלד'ס הסתיימו בהתקפלותם של הנתבעים הפוטנציאליים.
שנית, הטענה היא כי פרסומות, ובעיקר פרסום חוצות, אינן כמו תקשורת רגילה.
בתקשורת רגילה האדם בוחר אם ברצונו לקרוא עיתון או ספר, ולנסות לברר יותר מידע על משהו (מידע במשיכה), בעוד שאדם במרחב הציבורי אינו יכול שלא להיחשף לפרסומות (מידע בדחיפה).
המצב הקיצוני ביותר של מידע בדחיפה קרוי בפי תעשיית הפרסום "קהל שבוי": לדוגמה תלמידים רבים בארצות הברית מחויבים לראות פרסומות כחלק מהשידורים של 'ערוץ 1' בבתי הספר.
מאפיין נוסף הוא שהתקשורת הרגילה מתיימרת להיות אובייקטיבית ולספק מידע אמיתי על המתרחש בעולם; בעוד שרבים מטילים בכך ספק, הרי שהפרסום אינו מתיימר כלל להראות מצב אמיתי, ומטרתו המוצהרת היא להשפיע על הצרכן לקנות תוך שימוש בכל אמצעי שהוא.
מאפיין שלישי של הפרסום הוא פנייה לרגש, לתת מודע ושכנוע על ידי חזרות רבות, בניגוד לתקשורת שמתיימרת לפנות לאינטלקט, למודע ולשכנע על ידי טיעונים לוגיים.
שלישית, נטען כי במצבים מסוימים פרסום הוא במהותו אנטי-דמוקרטי.
כך, העיקרון של שוויון כוח ההצבעה של כל דולר מתנגש עם עקרון השוויון של כל אדם בהקשר הדמוקרטי ובהקשר של חופש הביטוי.
רביעית, אם פרסומות הן אכן חלק מתעשייה שתוצר הלוואי שלה הוא החדרה של תרבות הצריכה, הרי שניתן להתייחס לכך כפי שמתייחסים לניסיונות חדירה של תרבות זרה ולא כאל סתם תקשורת.
יהודים אינם נותנים למיסיונרים נוצריים, לדוגמה, כניסה חופשית למוסדות החינוך שלהם, ורוב זרמי המחשבה מצדדים בעמדה שמאפשרת להורים להשפיע על החינוך והערכים אותם סופגים ילדיהם.
בניגוד לכך, מפרסמים נכנסים לדוגמה לבתי ספר, הן בפרסום "רגיל" והן על ידי קביעה של תוכניות לימוד.
בנוסף לסיבות האידיאלוגיות של התנגדות לכוח ריכוזי ומסורת הדוגלת בחופש הביטוי, הדבר נובע גם מאמונה שבעידן המודרני התערבות על ידי חקיקה במטרה להשפיע על התרבות (כגון איסור על תחבורה ציבורית לנסוע בשבת) משיגה פעמים רבות תוצאה הפוכה משום שהיא גורמת למצב של כפייה תרבותית גלויה, ולהתנגדות תרבותית נגדית.
לדוגמה, מוצע שגופים מקומיים (כמו ועדי הורים בבתי ספר) יחליטו אם ואיך יבוצע פרסום בבתי ספר (כלומר הטלת פיקוח וצנזורה, אבל ברמה מקומית, כך שהורים יקבלו החלטות על חינוך ילדיהם).
הצעות אחרות הן הטלת מס על מפרסמים שיאפשר לאזרחים וארגונים להציג זמן פרסום ותקציבים כדי לשטוח טענות כנגד תעשיות הגורמות לדעתם להשפעות חיצוניות ולנזקים המבוצעים על ידי תעשיות אלו (זו דוגמה להפנמת עלויות והקטנת אי השוויון בכוח בין הצדדים השונים).
באופן כללי, דרכי התמודדות רבות של מתנגדים אלו לתרבות הצריכה, אינן דוגלות בצנזורה על המפרסמים, אלא בדרישה ובניסיון למעבר לתקשורת מאוזנת, דמוקרטית ומגוונת יותר.
לתאוריות בנוגע להון צרכני - אשר סביבן יש פחות מחלוקת - יש הסבר פשוט יותר להתנהגות הצרכנים: מותג רחב שם וידוע מייצג רמה מסוימת של שירות, זאת בעקבות העקביות בתהליכי הייצור והאחידות במבנה הארגוני.
המותג מגן על שמו הטוב בעזרת שימוש בחוק הקניין הרוחני וכך, אדם הנוסע למקום זר וזקוק לשירות טוב ואמין יימשך באופן טבעי לשמות המוכרים לו ושבהם הוא בוטח.
שמות אלו מייצגים ארגונים אשר מסוגלים לספק תוצאות דומות גם בסביבה עם תרבות שונה, לדוגמה חברת מקדונלד'ס.
לפי השקפה זו, החששות של אדם כלשהו מפני מסע אל מקום זר הם אלו שהניעו את התפתחות המותגים הבינלאומיים.
אבל, כמה מותגים - כדוגמת נייקי - מזוהים בכל מקום גם כסמלי סטטוס.
זאת בעקבות שיתוף הפעולה עם דמויות ספורט נערצות ובזכות מסעות הפרסום של החברה.
לכן השקפה זו אינה סותרת את הצורך לחקור את תרבות הצריכה כהערצה לסמלי סטטוס.
מובן גם כי זהו מבחינת אינטרס של חברות מסוימות למתג את מוצריהן כסמלי סטטוס, ובכך להסב להם יוקרה, כמו גם ליצור ביקוש רב לאותם מוצרים.
ויכוחים על נושא תרבות הצריכה נוטים להתמקד סביב אחד משלושה תחומים עיקריים:
מדידת איכות חיים — זאת בניגוד למדידה של כמות המוצרים הנצרכים.
זהו ניסיון למנוע הטיה של מדידות של תוצר בידי תרבות הצריכה.
שימוש הצרכנים בצרכנות נבונה כדי שיוכלו לוודא שכספם לא משמש לתמיכה בפעילויות אשר מנוגדות לעקרונותיהם.
פעולה זו חותרת כנגד המבנה של שווקים מונעי־מוצר, ומגדירה מחדש את אותם מוצרים כצריכה של דבר מורכב בהרבה.
לדוגמה, קניית קפה הופכת להיות הפעולה של תמיכה באדמות שבהן הפולים גדלים, בגידול הפולים, בקטיפתם, הובלתם, טחינתם וכו'.
שלבים אלה הופכים להיות תחת אחריותם של הצרכנים, ולא של היצרנים.
שיבוש תרבות מתמקד במגבלות הנכונות של זכויות קניין רוחני, ובהגבלות על זכותם של מותגים להיות בעלי מונופול בינלאומי על זכות השימוש בשם כלשהו אשר מייצג מושג רחב וחוצה־תרבויות.
ישנה ספרות רחבת־היקף בנוגע לתרבות צריכה והתנהגות של צרכנים - רובה נכתבה בידי המתנגדים לדבר.
מעטים התומכים בתרבות הצריכה, אבל מצד שני פוליטיקאים וכלכלנים רבים קוראים להגברת הצריכה ותרבות הפנאי, כפי שעשה ג'ורג' בוש לאחר פיגועי 11 בספטמבר אשר צמצמו משמעותית את אותן פעילויות.
בעוד שאין ממש תנועה אינטלקטואלית הדוגלת בצרכנות, בשנים האחרונות קיימת ביקורת חריפה על ההתנגדות לתרבות הצריכה.
חלק נכבד ממנה בא מכיוון הזרם הליברטריאני.
בנוסף, גם כאשר תחומים אלו ממומנים בכספי ציבור - באמצעות מיסים, הרי שללא מערכת כלכלית משוכללת שתייצר עודפים מהם ניתן לגבות מיסים, לא ניתן יהיה לממן אותם.
תרבות המערב (גם הציוויליזציה המערבית או הציוויליזציה האירופית) היא שמה הנפוץ של הציוויליזציה שהתפתחה באירופה, בארצות שהווייתן עוצבה על ידי מורשת האימפריה הרומית המערבית והנצרות הלטינית.
כיבושן ויישובן של אמריקה ואוקיאניה בידי אירופאים הפיצו את תרבות המערב ליבשות אלו, והיא משפיעה במידת מה על רוב האנושות, עקב הדומיננטיות של המדינות הנושאות אותה.
היא כוללת שילוב ייחודי של נורמות חברתיות, ערכי מוסר, מנהגים מסורתיים, אמונות דתיות, מערכות פוליטיות, וכן מוצרים וטכנולוגיות מסוימות.
לתרבות המערב שני מקורות קדומים עיקריים:
התקופה הקלאסית של העידן היווני-רומי והנצרות, ומהם היא שאבה את הרעיונות, המחשבה והמסורות בנושאי האמנות, הפילוסופיה, הספרות והמשפט.
מורשתן של הקבוצות האתניות הלאטיניות, הקלטיות, הגרמאניות ולשונותיהן, וכן המסורת הרציונליסטית, שפותחה על ידי הפילוסופיה ההלניסטית, הסכולסטיציזם, ההומניזם, המהפכה המדעית והנאורות.
המחשבה הפוליטית של תרבות המערב מתאפיינת בטיעונים רציונליים בעד חופש מחשבתי, זכויות אדם, שוויון ודמוקרטיה.
סקירה היסטורית קצרה של תולדות התרבות המערבית ותהליכי התפתחותה תתחיל ביוון הקדומה, ולאחריה ברומא העתיקה, גל ההתנצרות שעבר על אירופה במהלך ימי הביניים, תנועות הרפורמה והמודרניזציה שהחלו בתקופת הרנסאנס ועד לתהליך הקולוניאליזציה שגרם להפצתן של מסורות אירופיות ברחבי העולם החל מהמאה ה-16 ועד המאה ה-20.
המחשבה המערבית התפתחה על גבי מצע מורכב של פילוסופיות, תנועות ותפיסות עולם שונות ולעיתים מנוגדות.
מיסטיקה ורציונליזם, הומניזם ופשיזם, סוציאליזם וקפיטליזם, חילוניות ורליגיוזיות.
בהקשר העולמי, התרבות האירופית צמחה עם דחף חזק לאמץ, להסתגל ובסופו של דבר להשפיע על העולם.
השפעת יוון ורומא העתיקות על תרבות המערב
יוון ורומא תרמו רבות לתרבות המערב ורבים מחשיבים אותם לתחילתה.
החקר וההגות שהתפתחו ביוון עזרו לפיתוחן של תאוריות על המבנה האידיאלי של החברה, המשטר, החוקים והמחקר ובכך יצרו חברה חדה ותרבות חדשה: תרבות המערב.
בין התרומות של תרבות יוון העתיקה לתרבות המערב ניתן למנות את:
עקרונות חירות המחשבה וחופש הביטוי
המחקר הפילוסופי והמתמטי ככלי להבנת הטבע
הספורט - הספורט ביוון וברומא העתיקות תרם תרומה מרכזית לעיצוב התרבות המערבית ולגיבוש ערכים של תחרות, מצוינות ושאיפה לשלמות.
ביוון העתיקה נתפס הספורט כביטוי להרמוניה בין גוף לנפש וכאמצעי להגשמת האידיאל של שלמות האדם.
המשחקים האולימפיים, הנערכו ביוון העתיקה, הייתה תחרות הספורט הגדולה ביותר בעת העתיקה.
הספורט שימש כלי לחינוך אזרחי ולטיפוח ערכים של משמעת, הישגיות והצטיינות אישית.
ברומא העתיקה התפתח הספורט לכדי פעילות ציבורית ובידורית רחבת־היקף, שהתמקדה בהפגנת כוח, תהילה וניצחון.
לוחמים רומאיים הנקראו גלדיאטורים נלחמו בקולוסאום בחיות פרא לעיני קהל רחב, מופע שהיה מרכז הבידור ברומא.
במיתולוגיה היוונית והרומית, האלה ניקה או ויקטוריה הייתה אלת הניצחון, ופטרונית הלוחמים.
מורשתם של הספורט היווני והרומי עיצבה את התפיסה המערבית של תחרותיות, הישגיות ושאיפה מתמדת לשיפור ולשלמות גופנית ורוחנית.
התיאטרון - התיאטרון ביוון וברומא העתיקות היווה בסיס מרכזי להתפתחות התרבות המערבית.
ביוון העתיקה, התיאטרון נולד במסגרת פולחנים דתיים לאל דיוניסוס והפך למוקד של יצירה דרמטית, שכללה טרגדיות וקומדיות, כפי שניתן לראות ביצירותיהם של אייסכילוס, סופוקלס, אוריפידס ואריסטופנס.
הדרמה היוונית הציגה דמויות, עלילות וקונפליקטים מוסריים שהשפיעו על הבנת האדם והחברה, והנחתה את עקרונות הסיפור והדיאלוג בתיאטרון המערבי.
ברומא העתיקה התיאטרון שימש בעיקר לצורכי בידור והכיל אלמנטים של קומדיה סאטירית, מופעי פעלולים ופארודיה, תוך שילוב חומרים מיוונים.
התיאטרון הרומי קידם את הפצת התרבות והידע החזותי ברחבי האימפריה, והשפעתו ניכרת בבניית בתי תיאטרון, במבנים דרמטיים ובסגנונות כתיבה, שהיוו השראה לאמנות האירופית בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס.
אמנות יוון העתיקה: פיסול, שירה, מיתולוגיה יוונית, אדריכלות
התפתחותה של המתמטיקה היוונית - שיטת הספירה הראשונה בה השתמשו היוונים מבוססת על בסיס עשרוני.
עם זאת, התרומה העיקרית של יוון העתיקה לחשיבה המתמטית הייתה הלוגיקה והפיכת המתמטיקה למערכת פורמלית בה כל טענה דורשת הוכחה מדוקדקת ותקפה לוגית המסתמכת על האקסיומות ומשפטים שהוכחו קודם לכן.
הדוגמה הבולטת ביותר לכך הוא הספר "היסודות" של אוקלידס.
התפתחות החשיבה המדעית - כך התפתח הידע האנושי דרך מציאת פתרונות לבעיות יום יום, על ידי הבחנות, מאיסוף תצפיות (כמו בלוחות השנה של כוהנים) ומיצירת שיטות.
אנשים כאריסטו (322–384 לפני הספירה), אשר למעשה ערכו הבחנות וניסויים מדויקים, כמחקריו על הטבע או מחקרו "חלקי החיות", מעוררים את התפעלות חוקרי המדע הניסויי בני זמננו.
השפעת הנצרות על תרבות המערב
בעוד פיתוח המדעים והאומנויות בתרבות המערבית הגיעו בעיקר מיוון ורומא העתיקה, מקור הפן המוסרי והדתי של המערב הוא בנצרות המערבית-לטינית והסתעפויותיה.
תרבות המערב יונקת עמוקות מן הנצרות, גם לאחר החילון רבתי שהתחולל עם הרפורמציה והנאורות.
הביבליה (הברית החדשה עם הברית הישנה) ויתר הקאנון הנוצרי, כולל סיפורי הקדושים וספרות המוסר, עיצבו את התודעה המערבית.
הנצרות עצמה היוותה במשך כ-1,500 שנים את הגורם המניע בהיסטוריה של המערב: הפצתה בקרב עובדי האלילים גיבשה את הממלכות האירופאיות; הרצון להגן על ארץ הקודש מפני המוסלמים הביא למסעות הצלב; מחלוקות על פרשנותה עוררו מלחמות דת פנימיות לאינספור; והשאיפה להביאה לכל עמי תבל היה אחת המוטיבציות מאחורי עידן התגליות והקולוניאליזם.
בימי הביניים תרבות המערב הייתה באירופה בלבד, ובעיקר במערבה ומרכזה.
תרבות המערב הייתה נוצרית דתית ותרמה רבות לפיתוח הפאודליזם, ובהמשך גם לשלטון האבסולוטי.
בתחילת העת החדשה ייצוגה של תרבות המערב בעולם היה הקולוניאליזם והאימפריאליזם של מעצמות אירופה באסיה, אפריקה ואמריקה אשר התחילו עם עידן התגליות.
בנוסף לקודם, עידן האורות הביא לחילון החברה המערבית, להקטנת שיעור האנלפבתים והעלאת רמת השכלתה.
תרבות יהודית חילונית היא התרבות האופיינית ליהודים, לאו דווקא בשל דתם, אלא בשל מוצא אתני יהודי משותף.
מעל לכול, הכוונה היא לתרבות של היהודים החילונים, אבל היא כוללת גם את התרומות התרבותיות של אנשים שמזוהים כיהודים דתיים, הפועלים בתחומים תרבותיים שאינם בעלי זיקה אדוקה ליהדות.
המילה "חילונית", מתייחסת לתרבות והיצירה היהודית כולה, ולא-ליהודים חילונים בלבד.
לדוגמה, ספרות, מוזיקה או סרטים העוסקים בנושאים יהודיים אך לא-דתיים שנוצרו או הופקו על-ידי יהודים דתיים, הם גם חלק מהתרבות היהודית החילונית.
בתקופות ומקומות רבים, כמו ביוון העתיקה, באירופה לפני ואחרי הנאורות, בארצות הברית המודרנית ובישראל, תופעות תרבותיות התפתחו באופן מסוים שהוא בעל אופי יהודי מובהק מבלי להיות דתיות באופן מפורש.
חלק מההשפעות באות מתוך היהדות, אחרות באות מיחסי הגומלין של היהודים עם אחרים בסביבתם, ואחרות באות מסביבתם החברתית האישית של היהודים ומן הדינמיקה התרבותית של קהילתם, ולא מן הדת עצמה.
קרוב לאלפיים שנה העם היהודי היה פזור בגלות ולכן לא התקיימה אחדות בתרבות היהודית.
במאה ה-19 היהדות האשכנזית הייתה בעיקר במרכז אירופה ובמזרח אירופה; יהדות ספרד התפשטה במידה רבה בקהילות שונות בצפון אפריקה, טורקיה, וכמו גם בקהילות קטנות יותר במקומות אחרים; יהדות ארצות האסלאם התגוררה באזור מצפון אפריקה למרכז אסיה; ואוכלוסיות יהודיות אחרות היו מפוזרות במקומות כמו אתיופיה, קווקז, והודו.
בשנת 1931, לפני השואה, 92% מהאוכלוסייה היהודית הייתה אשכנזית במוצאה, ולכן ה"תרבות יהודית" שהקיפה הכי הרבה יהודים היא התרבות היהודית של מרכז ומזרח אירופה, וההתפתחות שלה שבאה לאחר מכן בצפון אמריקה.
קהילות יהודיות בתקופת ימי הביניים במזרח אירופה פיתחו תכונות תרבותיות ייחודיות במשך המאות, אבל בתחילת עידן הנאורות (וההשפעה שלו בתוך היהדות על תנועת ההשכלה היהודית), הרבה דוברי יידיש יהודים במזרח אירופה ראו את עצמם כיוצרים של קבוצה אתנית או לאומית שזהותה לא הייתה תלויה בדת.
תחושת הזהות הלאומית היהודית רק התעצמה עם עליית תנועת הרומנטיקה.
לכן, למשל, חברי הבונד, איגוד העובדים היהודי הכללי בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים, היו לרוב לא דתיים.
תנועת ההשכלה היהודית בשילוב עם תנועת האמנציפציה היהודית התחוללו באירופה המערבית ובמרכזה כדי ליצור הזדמנויות ליהודים להיכנס לחברה החילונית.
באותו זמן, פוגרומים באירופה המזרחית יצרו נדידה, בעיקר לארצות הברית, לשם הגיעו בסביבות שני מיליון מהגרים יהודיים בין השנים 1880 ו-1920. בשנות הארבעים, השואה גרמה להרס רוב הקהילה היהודית האירופית, ובשילוב עם הקמתה של מדינת ישראל והעזיבה של היהודים את ארצות ערב, יצרה בהמשך שינוי גאוגרפי.
הגדרתה של התרבות החילונית בקרב המאמינים היהודיים היא קשה, משום שכל התרבות נשזרת עם מנהגיה הדתיים.
ביטויים ראשונים של ספרות יהודית ותיאטרון יהודי בתרבות היהודית החילונית התחילו להתפתח בשפות יהודיות מובהקות כמו עברית, יידיש או לאדינו, או בשפות אנגלית וגרמנית.
ספרות חילונית ותיאטרון ביידיש התחילו במידה רבה במאה התשע עשרה ונמצאו בירידה עד אמצע המאה העשרים.
תחייתה של השפה העברית כשפה מדוברת היא במידה רבה תופעה של תחילת המאה העשרים, ומשויכת לרוב לציונות.
בדרך כלל, קהילה יהודית מסתגרת תדבר כדיאלוג פנימי עיקרי בשפה יהודית, יידיש, לאדינו, יווניטיקה, עיראקית יהודית וכדומה, ותדבר בשפה שאינה יהודית עם הסביבה.
למשל, היהודים בשטעטלאך של פולין והמהגרים החדשים בלואר איסט סייד של ניו יורק (במשך תחילת המאה העשרים) דיברו בעיקר יידיש, בזמן שכל היהודים בגרמניה במהלך המאה התשע עשרה או היהודים בארצות הברית כיום, דיברו או מדברים בעיקר בשפת מולדתם, גרמנית או אנגלית.
במזרח אירופה התקיימו בו זמנית שתי התופעות, כשהמתבוללים מבין יהודי רומניה, רוסיה ופולין רכשו את שפת המקום ואף הצטיינו בה כסופרים, משוררים ובלשנים, בעוד שרוב היהודים נותרו בסביבה קדם-מודרנית ונזקקו לעיתים למתורגמנים במגעיהם עם הרשויות.
הספר הלא דתי הראשון, שהודפס ביידיש, ב-1541, היה בבא-בוך מאת אליהו בחור והוא זכה לתפוצה רחבה מאוד.
התיאטרון בשפת היידיש התפתח והגיע לשיאו בתקופה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ונמשך במדינות אחדות בגוש הקומוניסטי גם אחרי היעלמותה למעשה של הקהילה היהודית.
מרכזו היה באזורים היהודים התוססים במזרח אירופה והוא התפשט בפזורת המהגרים משם.
כמו כן, התקיימה מאז ומתמיד מוזיקה יהודית אופיינית וההומור בתרבות היהודית.
המטבח היהודי הוא מטבח שמקורו בארצות הרבות בהן חיו יהודים.
בהכללה, ניתן לחלק את סוגי המטבחים לשניים: אשכנזי ומזרחי.
המטבח האשכנזי מתוק וכבד יותר מהמטבח המזרחי החריף.
עם זאת, מטבחה של יהדות כל ארץ וארץ הוא ייחודי, ולעיתים יהיה מטבחה של קהילה יהודית אחת שונה ממטבחה של קהילה יהודית אחרת אף באותה ארץ, לדוגמה: הבישול הקוצ'יני שונה מן הבישול ההודי.
תרבות ישראלית היא תרבות ואמנות שנוצרה בארץ ישראל החל מסוף המאה ה-19 ובמיוחד אחרי שנת 1948 שבה הוקמה מדינת ישראל.
כתוצר של חברת עולים, משלבת התרבות הישראלית בתוכה מגוון רחב ועשיר של השפעות ויצירה תרבותית, השאוב מהמדינות והתרבויות מהן הגיעו אליה העולים הרבים.
מקור השפעה חשוב נוסף הוא ייבוא תרבותי ממדינות אחרות, כדי לספק את מגוון הצרכים התרבותיים.
אחד הנושאים החשובים ביותר אשר נידונו בתנועה הציונית בראשית ימיה התעסקה באופי של התרבות אשר צריכה להיווצר בארץ הישנה חדשה (שם ספרו של בנימין זאב הרצל על החיים בארץ ישראל).
כבר בשלבים המוקדמים הללו של התנועה הציונית עלו שאלות מהותיות לגבי מערכת היחסים העתידית בין העולם הישן לעולם החדש ובין התרבות המערבית לתרבות המזרחית.
ארגון "ההסתדרות הציונית העולמית" היה המוקד שבו בתחילה חלו הדיונים העיקריים על עיצוב אופי התרבות של העם היהודי בציון; אף על פי כן, ההתמקדות בשאלות הללו אט אט עברה לארץ ישראל עצמה ככל שכמות המהגרים לישראל גברה.
ככל שהזרמים הציוניים השונים התפתחו, כל אחד מהם פיתח את החזון שלו של התרבות אשר לפי חזונו צריכה להתפתח בארץ ישראל.
התפתחותה של התרבות הישראלית היא במובנים רבים התפתחות ההגירה אליה ממדינות שונות בעלות רקע תרבותי שונה.
בשנות ההתיישבות הראשונות בישראל, הושפעה התרבות שנוצרה ביישוב בעיקר מהוויית שטעטל ממנה באו רוב המהגרים, וכן מתרבות צרפת וגרמניה.
תמיכה כלכלית בבני העלייה הראשונה התאפשרה בזכות תרומותיהם של נדבנים יהודיים כמו הברון רוטשילד, שקיבל את המלצתו של אברהם מויאל, בן היישוב הישן לסייע.
השפעה דומיננטית במיוחד הייתה בתקופה זו ועד לשנות החמישים לתרבות הרוסית, שהתבטאה בהשפעה רבה על השירה והמוזיקה וכן על חיי הבימה והתיאטרון.
משוררים כרחל, נתן אלתרמן, לאה גולדברג או אלכסנדר פן, אנשי בימה כחנה רובינא, או שמעון פינקל ומוזיקאים כסשה ארגוב ביטאו השפעה זו באופן בולט.
תיאטרון "הבימה" שנוסד ברוסיה היגר לישראל וכונן תיאטרון שהושפע במידה ניכרת מהתרבות הרוסית וכן מתרבות תיאטרון היידיש.
השפעה מסוימת, בעיקר על הבימה הקלה, הייתה אחר כך גם למופעי וודוויל וכן לתיאטרון הקברט החדשני שהתפתח בברלין.
החל משנות השלושים וביתר שאת בשנות הארבעים של המאה העשרים, החלה מתפתחת בישראל תרבות ישראלית "אותנטית", שמקורה בילידי הארץ.
תרבות זו שאבה תכנים מהתרבות הפלסטינית הערבית, במיוחד בהווי, לבוש, ריקוד, דיבור ואופני התנהגות שונים.
השפעה מורכבת יותר, במיוחד במוזיקה, הייתה לאימוץ אלמנטים מזרחיים וסולם מעין-מזרחי בשירים.
השפעה כזו, עם מידות כאלו ואחרות של הכלאה עם השפעות אחרות אופיינית למוזיקה של יוצרים כנחום נרדי, דוד זהבי וידידיה אדמון.
השפעה בולטת בשנים אלו הייתה גם לשלטון המנדט הבריטי, שאלמנטים מתרבותו ואורחות חייו אומצו על ידי חלקים מן הבורגנות העשירה בישראל.
מקור השראה חשוב נוסף הייתה תרבות גרמניה, במיוחד כפי שיובאה לארץ על-ידי מהגרים מאותה מדינה.
כך, לדוגמה, רבים מבתיה של תל–אביב וכן תכנון שדרותיה נוצרו בהשראת תנועת הבאוהאוס וכחיקוי לשדרותיה הראשיות של ברלין.
הדמויות המרכזיות של השירה המודרנית של העשורים הראשונים (דור המדינה) היו יהודה עמיחי, נתן זך ודוד אבידן.
בתחום הספרות בלטו אנשי "דור המדינה" משה שמיר ואהרן מגד ולאחריהם עמוס עוז, א"ב יהושע, מאיר שלו ועוד.
אחרי קום המדינה בשנת 1948 נהרו לישראל מהגרים ממדינות רבות, אך השפעתם על התרבות הישראלית התרחשה רק בהדרגה ולשיעורין.
בשנות החמישים היו ההשפעות הבולטות על ישראל שאובות במיוחד מתרבות אנגליה, צרפת וארצות הברית.
החל בשנות השישים וביתר שאת בשנות השבעים, החלו להופיע השפעות נוספות דומיננטיות.
בתיאטרון, נחלשה בהדרגה הדומיננטיות הרוסית והחלו מחלחלות השפעות אחרות, במיוחד של תיאטרון אירופי ברכטיאני.
במוזיקה, למרות התמשכות ההשפעה הצרפתית, אם ישירות (למשל בערב ברסנס של יוסי בנאי) או דרך הופעות להקות כמו הקומפניון דה לה שנסון ו"פררה ז'ק", ואם בעקיפין (דרך חלק משיריה של נעמי שמר באותה תקופה) החלו נחלשות.
את מקומה תפס מגוון רחב יותר של השפעות, החל במוזיקה בריטית (ובמיוחד זו של "הביטלס") ומוזיקה יוונית (אריס סאן, טריפונס, ז'ורז' מוסטקי, מיקיס תאודוראקיס) וכלה בהתמשכות השפעתה של התרבות הרוסית העדכנית יותר.
השפעת תרבותם של העולים מארצות ערב, ובמיוחד עולי המגרב על התרבות הישראלית הייתה ניכרת, אך עד לסוף שנות השבעים היא הוגשה בדרך כלל באמצעות "מתווכים".
כך, לדוגמה, מייצגים בולטים של תרבות המזרח על הבימה היו שלישיית "הגשש החיוור" ואילו סרטי הקולנוע שעסקו בעולמם של המזרחים ("סרטי בורקס") בוימו כמעט תמיד על ידי במאים שאינם מזרחים (אפרים קישון, בועז דווידזון, מנחם גולן).
התרבות המזרחית שלא תווכה, או שלא הוגשה על-פי טעמו של הקהל הלא מזרחי, נחשבה ברוב המקרים לנחותה בעיני מובילי התרבות בישראל.
בחלק מהמקרים, כמו בזה של זוהר ארגוב, זכו היצירות להכרה בדיעבד.
בחלק מהמקרים הייתה ההכרה המאוחרת מלווה גם בלעג, כמו במקרה סרטיו של זאב רווח, שהפכו ל"קאלט".
בחלק אחר של המקרים, כגון סרטיו של ג'ורג' עובדיה (רובם העתקות מדרמות איראניות, טורקיות והודיות) לא הייתה הכרה מאוחרת באיכותם.
החל מאמצע שנות השמונים, הפכה הזירה התרבותית בישראל פתוחה ומגוונת בהרבה מכפי שהייתה בשנים קודמות.
בתחום המוזיקה, ובמיוחד המוזיקה הפופולרית, נשאבו ההשפעות העיקריות מבריטניה, אירופה ודרום אמריקה ולצידן, ובהדרגה באופן בולט ומודגש יותר, מוזיקה טורקית, יוונית וערבית; בתחום האמנות הפלסטית הייתה ההשפעה אמריקנית בעיקרה; בתחום אמנויות הבמה התקיים מגוון רחב של השפעות, עם מקום מיוחד להשפעה רוסית מחודשת, בעקבות הגירה משמעותית מרוסיה.
השפעה מסוימת הייתה גם ללגיטימציה המחודשת לתרבות האידית, שהובילה להעלאת דרמות עממיות בסגנון התיאטרון האידי; בתחום הספרות הייתה השפעה ניכרת ליוצרים כמו גבריאל גארסיה מארקס, אך גם לכותבי סיפורים קצרים כמו קארבר.
תופעה בולטת במיוחד כאן הייתה הופעתם של סיפורי דרמות על רקע חיי דת.
שינוי גדול נוסף התחולל בעקבות עלייתו לאוויר של ערוץ טלוויזיה מסחרי, "ערוץ 2".
התפתחות זו הובילה לפריחה משמעותית מאוד, מספרית ואיכותית, ברמת התקציב, בדרמה וביצירה הטלוויזיונית בישראל.
הטלוויזיה הישראלית, שנשלטה מראשיתה בעיקר בידי דרמות, קומדיות וסדרות עלילתיות מיובאות מאנגליה ובמיוחד מארצות הברית, פיתחה בתוך שנים ספורות יצירה מקומית, שדחקה את רוב היצירות המיובאות משעות השיא של הצפייה בערוצים המרכזיים אל ערוצי הגומחה ואל הכבלים והלוויין.
התרבות הישראלית היא הטרוגנית, דינמית, ולא קלה להגדרה.
חלק ניכר מהיצירה התרבותית החילונית נמצא בתל אביב, אף שרבים ממוסדות התרבות הממלכתיים נמצאים בירושלים.
אך אין ספק שרוב התרבות הישראלית מתחוללת באזורים אלה, עם דגש על אזור גוש דן.
אחוז התמיכה הממשלתית באומנויות בישראל נמוך מהנהוג במדינות המערב, ומגיע לפחות מחצי אחוז מהתקציב.
למרות זאת, בזכות אוכלוסייה המורכבת מעולים מחמש יבשות ומ־100 מדינות ויותר, ובשל תת-תרבויות משמעותיות כמו הערבית, הרוסית והחרדית - שבכל אחת מהן אוכלוסייה המונה כמיליון איש הפועלים בקהילות עצמאיות, הכוללות עיתונים ורשתות להפצת תוצרי תרבות - התרבות הישראלית מצטיינת בעושר ומגוון רב.
המוזיקה בישראל מפותחת מאוד: התזמורת הפילהרמונית הישראלית מופיעה ברחבי המדינה ולעיתים קרובות גם מנגנת בחו"ל.
הסימפוניה הירושלמית, התזמורת של רשות השידור הישראלית, עורכת גם היא לעיתים קרובות סיבובי הופעות ברחבי העולם, כמו גם להקות מוזיקליות אחרות.
לרשויות מקומיות רבות ישנן תזמורות קטנות, שנגניהן מגיעים פעמים רבות ממדינות ברית המועצות לשעבר.
בישראל פועלים הרכבים מוזיקליים רבים והיא ניחנת בזמרים ונגנים במגוון כלים וסגנונות.
תעשיית ההופעות נחשבת לפופולרית ביותר, למשל רשת מועדוני זאפה, אשר בתחומיה מתקיימות הופעות של מוזיקאים ישראלים דרך קבע.
בגבעת המופעים שבפארק הירקון, נערכות לעיתים הופעות של אמנים בינלאומיים.
ישראל נחשבת למעצמה בתחום המחול מודרני, עם להקות כמו בת שבע ובת דור, שמופיעות בכל העולם.
הבימה, התיאטרון הקאמרי, תיאטרון בית ליסין, תיאטרון גשר (המציג בעברית וברוסית), תיאטרון חיפה ותיאטרון באר שבע נחשבים לתיאטראות החשובים בישראל.
רפרטואר ההצגות מכסה מגוון מחזות דרמה הקלאסית ומודרנית, וכמו כן מחזות של מחזאים ישראלים.
התיאטרון הלאומי הוא הבימה, אשר נוסד בשנת 1917.
מושבות אמנים נמצאות בקריית האמנים בצפת, ביפו ובעין הוד, ציירים ופסלים ישראלים מציגים ומוכרים את עבודותיהם ברחבי העולם.
בערים תל אביב, הרצליה וירושלים ישנם מוזיאונים לאמנות, ובהרבה ערים וקיבוצים ישנם מוזיאונים קטנים יותר.
מוזיאון ישראל לאמנות בירושלים מאכלס בתוכו את מגילות מדבר יהודה כמו גם אוסף מקיף של אומנות יהודית דתית ואומנות עממית.
העיתונים היומיים הגדולים יוצאים לאור בעברית, ערבית, רוסית ואנגלית.
ישנם עיתונים קטנים יותר בצרפתית, פולנית, יידיש, רוסית, הונגרית וגרמנית.
כמו כן קיימים מקומונים בערים רבות וכתבי עת לתרבות.
טקסי יום השואה ויום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, ומאידך טקס הדלקת המשואות וטקס חלוקת פרסי ישראל הם חלק מהדת האזרחית בישראל.
מאז שנות השמונים, התפתחה בישראל תרבות ישראלית אלטרנטיבית מפותחת, בתחומי המוזיקה, המחול, הקומיקס, השירה, האמנות, הפרינג' ובתחומים אחרים.
על פי הערכות מהשנים האחרונות, בענף התרבות בישראל עובדים כ-200,000 בני אדם.
ראש ממשלת ישראל הראשון, דוד בן-גוריון, הוביל מגמה למזג את העולים הרבים שהגיעו בשנותיה הראשונות של המדינה, מאירופה, מצפון אפריקה ומאסיה בכור היתוך אחד, שיטשטש את ההבדלים בין תושביה הוותיקים של המדינה, ובין העולים מהגלויות השונות.
הכוונה הייתה לאחד את העולים עם הישראלים הוותיקים ליצירת תרבות ישראלית אחידה, על מנת לבנות עם חדש בארץ.
המגמה דרשה מן העולים להתנתק ממסורתם ולאמץ את התרבות הישראלית החדשה, והדבר היה מבחינתם פגיעה בערכיהם ובתרבותם.
שני הכלים המרכזיים שיועדו למטרה זו הם צה"ל ומערכת החינוך.
מערכת החינוך - תחילה בדרך של החינוך האחיד, ובהמשך באמצעות ביטול שיטת הזרמים בחינוך ואיחוד מערכת החינוך תחת חוק חינוך ממלכתי, על מנת שילמדו יחדיו בבתי הספר ילדים מעדות וממגזרים שונים.
המהלך עורר חששות ביישובים הוותיקים מפני שינוי באופי בחברה הישראלית ההולכת ונבנית.
נוצרה תחושת אפליה וניכור בין העולים הוותיקים ובין העולים החדשים שבאו ברובם ממזרח אירופה ומארצות האסלאם .
המהלך, שהוביל בשלב מסוים לביטויי מחאה, הביא להבנה כי עלייה מחייבת סובלנות וסבלנות, אך בגלל קשיים בהשתלבותם של עולים חדשים רבים, החליטו ממשלת ישראל והסוכנות היהודית בשנת 1951 על מדיניות עלייה סלקטיבית, כך שהזכות לעלייה תיקבע על-פי מצב בריאותי וכספי.
המצב הכלכלי הקשה בארץ הפחית גם הוא את מספר העולים, שברובם עלו מצפון-אפריקה ואיראן.
בעקבות התדרדרות המצב הפוליטי והביטחוני בצפון-אפריקה בשנת 1954, הוחלו הקלות במדיניות העלייה.
בתהליך הדרגתי הפכה החברה הישראלית לפלורליסטית יותר ו"כור ההיתוך" נשחק עם השנים.
יש הרואים ב"כור ההיתוך" אמצעי שהיה הכרחי בשנותיה הראשונות של המדינה על מנת שניתן יהיה לבנות חברה משותפת.
כיום הם טוענים כי אין צורך בזה יותר ויש לאפשר לחברה הישראלית לבטא מגוון תרבותי המשמר את השוני ואת הייחודיות של כל פלג ומגזר.
אחרים, בעיקר בני הדורות החדשים של יוצאי ארצות האסלאם ובקרב חלק מניצולי השואה ממזרח אירופה, ביקרו קשות את תהליך "כור ההיתוך" שנאלצו לעבור בשנותיה הראשונות של המדינה.
דוגמה בולטת של מגמה זו היא זו של מתי שמואלוף, המרבה לעסוק ביחסי הכוח הניצבים בבסיס השדה הספרותי והתרבותי בישראל ושומרי הסף השולטים על מנגנוני הביקורת, הפרסום והפרסים, בתהליך מורכב של עיצוב התרבות הישראלית המודרנית באמצעות מנגנונים של האדרה, הדרה והשכחה.
תרבות הכלים המחורצים הייתה תרבות ששגשגה בתקופה הנאוליתית בבריטניה.
ייתכן שמקורה באיי אורקני שבצפון סקוטלנד, המקום בו השפעתה הייתה הניכרת ביותר.
שֵם הקבוצה נובע מכלי החרס הייחודיים שאותם יצרה הקבוצה, הכלים המחורצים.
אחרי הופעתה באורקני, התרחבה השפעתה התרבותית של הקבוצה לכל רחבי האיים הבריטיים.
בני הקבוצה התיישבו באתרים אסטרטגיים, ובנו יישובים מפותחים.
ביישוביהם, כמו למשל סקארה ברי, חוברו קבוצות של בתים על ידי סמטאות ויצרו חיי קהילה.
מבני המגורים היו מרווחים, והכילו רהיטים.
נמצאו אפילו אחים מרכזיים לחימום.
חיי היום-יום של חקלאים נאוליתיים אלו היו נוחים ביותר.
הקבוצה לא פיתחה כתב, אך אולי הייתה על סף פיתוחו, כפי שניתן ללמוד מהופעה נשנית סמלים מוסכמים, בעלי משמעות מסוימת.
לקבוצה כנראה הייתה מידה מוסכמת, "היארד המגליתי", שאורכה כ-82.296 סנטימטרים.
פיתוח המידה הזאת, שהֲמָרָתה למידות נפח ומידות אחרות פשוטה מאוד, היוותה בסיס להתפתחות מערכת מסחרית משוכללת.
בנוסף למסחר, עבדו בני התרבות בחקלאות, ואף נתגלתה תעשייה מפותחת של ייצור גרזנים.
עמים אלו נֵחַנוּ בחשיבה אסטרונומית, והביעו עניין רב בתחום.
באתר מיס האו קיים צוהר מיוחד הקולט את הקרניים האחרונות של השמש באמצע החורף, ובמיוחד ביום היפוך החורף.
צוהר נוסף באתר ניוגריינג' מתפקד באותו האופן, אך לקליטת הקרניים הראשונות של השמש.
באתר ברין קלי דו, יצרו התושבים דקלינומטר מדויק ביותר, בעזרת צוהר.
בנוסף לכך, נמצאה אבן ועליה חרוטים מיני סמלים מעגליים, באופן מפתיע הסמלים דמו מאוד לגרף תזוזת הירח למשך תקופה של חמש שנים.
יש הטוענים שאת יחידות "היארד המגליתי" הם יצרו לראשונה לפי מסלול כדור הארץ סביב השמש, צירו של כדור הארץ ומסתו.
האסטרונומיה שימשה אותם בניווט לצורכי מסחר, חיזוי העונות ומנהגיהם הדתיים.
הכלים שאפיינו את הקבוצה הזאת נמצאו באזורים רבים בבריטניה, ודרך אפשרית אחת להפצתם היא מעבר בדרכי המסחר לחופה הצפון־מערבי של בריטניה.
ממצאים ממספר הנג'ים (מייבורו, טבעת ברודגר וארבור לאו) מעידים כי האתרים שימשו כתחנות מסחר בחלק מדרך מסחר ארצית כוללת בתקופה הנאוליתית ותקופת הברונזה.
בני תרבות הכלים המחורצים היו ללא ספק סוחרים מומחים שתרו את הארץ והפיצו את סחורותיהם.
הבנה זאת מבארת את הופעת גרזני האבן הקאמבריים במקומות רחוקים המופרדים בים מהאי הבריטי, דוגמת איי אורקני.
הארכיטקטורה של בני תרבות הכלים המחורצים התבטאה במספר אופנים.
הבניה באתר סקארה ברי מעידה על תחכום רב ומחשבה תחילה: היישוב נבנה לתוך ערימת פסולת מהתקופה המזוליתית.
אף על פי שהרעיון נראה מוזר, בנייה זו עזרה בחימום היישוב, ושיפור תנאי המחיה.
הקברים של התרבות, או בשמם המקצועי גלי חצר, היו תלים מרהיבים ששימשו לקבורת יחידים, לעומת הקברים המשותפים שנבנו על ידי תרבויות אחרות.
כמו כן, מפעלי הבנייה של תרבות הכלים המחורצים היו גדולים ומרשימים מאלו של תרבויות אחרות.
מקור התרבות והקשר לקבוצות אחרות
באיי אורקני, החשוב שבאזורי תרבות הכלים המחורצים, כנראה נולדה הקבוצה.
חשובי היישובים והקברים של בני התרבות המדוברת נמצאים בקבוצת האיים, ורק בהם נעשה שימוש בכלים המחורצים לא רק בקבורה ובטקסים דתיים.
תופעה מעניינת באיי אורקני היא קיומו של סוג קדרות נוסף: כלי אונסטן.
התרבות שהשתמשה בכלי אונסטן נבדלה בתחום נוסף מתרבות הכלים המחורצים; מנהגי הקבורה ומבנה הקברים.
מבחוץ, קברי תרבות אונסטן דומים מאוד לקברי תרבות הכלים המחורצים, אולם מבנה הקברים הפנימי שונה לחלוטין.
במקום מבנה של חדר ראשי ומספר חדרים משניים צמודים, הקבר האונסטני בנוי מחלל שמחולק לחדרים רבים על ידי לוחות אבן.
בקברים נמצאו עצמות רבות ואף שלדים שלמים בתנוחה מכופפת.
עובדה זאת מלמדת כי מֵתי אנסטון נקברו בשלמותם, בטרם הורדו רקמותיהם בתהליכי שרפה או הסרה בידי אוכלי נבלות.
שני המאפיינים הללו מהווים ניגוד מוחלט למבנה קברי תרבות הכלים המחורצים ואופני הקבורה.
תופעה מעניינת היא הופעתם של גלי חצר בני כלאיים, החולקים תכונות של שני סוגי הקברים.
מצב זה הוליד שתי סברות אודות הקשר בין התרבויות.
לפי האחת, קבוצת אנסטון וקבוצת הכלים המחורצים התקיימו זאת לצד זאת בדו קיום שהתאפיין בהתמזגות תרבותית, דוגמת קברי הכלאיים.
הסברה השנייה גורסת כי תרבות אנסטון, שאתריה כנפ או'האואר עתיקים יותר מהתיישבויות תרבות הכלים המחורצים, הולידה מתוכה את תרבות הכלים המחורצים, שנטשה את מנהגיה הקדומים וסיגלה לעצמה נוהלי קבורה וסוג קדרות חדשים.
אפשר שלאורך תהליך זה נוצרו קברי הכלאיים.
מנהגי הקבורה של תרבות הכלים המחורצים, שניתן להתרשם ממנה בקבר מיס האו, מלמדת, לטענת חוקרים מסוימים, על פיתוח במבנה הבירוקרטי של התרבות.
קבר מיס האו הוא קבר גדול ומפואר בהרבה מקברי תרבות אנסטון, אך הקבר מוקדש לקבוצה מצומצמת ביותר של אנשים.
בנין הקבר, שבוודאי הוקדשו לבנייתו עשרות אלפי שעות עבודה, על ידי קבוצה גדולה לטובת דמויות אחדות מעיד כי התפתחה בקרב הקבוצה מערכת ביורוקטית, שרוממה מנהיגים דתיים־שבטיים.
על פיתוח נוסף במבנה הביורוקרטי ניתן ללמוד מהתעשייה של התרבות.
לדוגמה, תהליך הכנת גרזני האבן התפלג למספר שלבים והתאפיין בחלוקת משימות.
כך, קבוצה אחת הייתה אחראית על השגת חומרי הגלם, קבוצה אחרת הייתה אחראית על עיצוב החומרים לצורה גרזנית וקבוצה שלישית הייתה אחראית על השחזת הצורה הגרזנית כדי ליצור את הכלי.
האתרים עצמם היו מרוחקים זה מזה, כך שנדרשה קבוצה רביעית שתעביר את הכלים ממקום למקום.
בנוסף, ניתן לראות את התפתחות חיי הקהילה משותפים בסקארה ברי.
האח המשותף והקישור בסמטאות כנראה היטיבו עם יצירת הקהילה המקומית.
כמו כן, ניתן להניח כי בני היישוב עבדו יחדיו בחוות.
תרבות חופשית הוא ספרו השלישי של לורנס לסיג, העוסק בחוקי זכויות היוצרים בארצות הברית ובמדינות אחרות במערב.
על פי ספרו, המדובר בחוקים נוקשים, שחלים אוטומטית על כל יצירה, וכך נוצר מצב שבו פחות ופחות יצירות נשארות בנחלת הכלל מפני שכל מילה מדוברת וצליל מושמע מופרט לכסף וממון ונהיה נשוא של רגולציה.
מצב כזה גורם לנזקים לתרבות עצמה ולציבור שצורך אותה - אובדן של יצירות בשל הזנחה במאגרים, הפללה דרקונית ומוגזמת של אנשים שהעתיקו מוזיקה או ספרים, חסימת האפשרות להשתמש בספרים אף על פי שזכויות היוצרים עליהם פגו, ועוד.
הספר מציע לערוך רפורמות בחוקי זכויות היוצרים ולאמץ מערכת שונה של רישוי זכויות יוצרים.
ספר זה הוא אחד הטקסטים העיקריים של אידאולוגיית התוכן החופשי ושל ארגון Creative Commons שלסיג הוא המייסד שלה.
תרבות ישראלית אלטרנטיבית (מכונה גם תרבות שוליים) היא אוסף זרמים בתרבות הישראלית שאינם פועלים בזרם המרכזי או פועלים בשוליים.
המושג "אלטרנטיבי" משמעותו תרבות השונה מתרבות המיינסטרים, אך לעיתים האלטרנטיבי עשוי לעבור בחלוף זמן מה לזרם המרכזי או להפך.
בישראל מתקיימות זירות תרבותיות מגוונות, שחלקן אינו נמנה עם הזרם המרכזי המיוצג בכלי התקשורת, בעיקר תרבויות של מיעוטים, בהם חרדים, רוסים וערבים.
בתחומי המוזיקה מתקיימות סצנות נוספות של מוזיקת מחתרת, בהן מטאל ישראלי ופאנק ישראלי, שמגיעות לעיתים להישגים בין-לאומיים.
חוקרי מוזיקה זיהו תופעה עולמית המכונה "מהשוליים למרכז", במהלכה קבוצות אלטרנטיביות הופכות עם השנים למיינסטרים.
קיימות דוגמאות לכך גם בישראל, למשל להקת אתניקס שהחלה כלהקה שוליים בשם "מוסקבה", או הזמר רמי פורטיס שסימל בתחילת דרכו מרד ואלטרנטיבה, אך כעבור מספר שנים פתח את שידורי ערוץ המוזיקה.
בישראל קיימים מספר גופי תקשורת עצמאיים, המתנגדים לתקשורת ההמונים הרגילה מסיבות שונות.
רוב התקשורת האלטרנטיבית בישראל מתבססת באמצעות אתרי אינטרנט, תחנות רדיו פיראטיות, פנזינים, תערוכות רחוב ורשימות תפוצה באימייל.
גופי תקשורת אלטרנטיביים בולטים בישראל:
רדיו תל אביב אלטרנטיב – תחנת רדיו אינטרנטית לקידום הרוק האלטרנטיבי ויוצריו.
אינדימדיה ישראל – אתר אינטרנט בו ניתן לפרסם חדשות בנושאים שונים, בעל אוריינטציה שמאלנית רדיקלית.
אקטיבסטילס – קולקטיב צלמים אשר מצלמים בהפגנות ובפעולות ישירות.
מתפרסמים בעיקר באמצעות אתר האינטרנט, ותערוכות רחוב בערים בישראל ובשטחים.
פשקווילים – עיתוני קיר, מקובל בעיקר בקרב הקהילה החרדית.
מסיבות ביטחוניות – אתר אינטרנט ועיתון תרבות בירושלים (נוסד ב-2002)
ביטויים למוזיקת שוליים בישראל אפשר למצוא כבר בחצי הראשון של שנות השבעים עם להקת זינגלה, שהתמחתה במוזיקת רוק מתקדם ובטקסטים יוצאי דופן.
המושג "מוזיקה אלטרנטיבית" נטבע בעולם בשנות השמונים.
הוא תיאר להקות המושפעות מפאנק ומגל חדש, עם תכנים טקסטואליים יוצאי דופן, ומוזיקה לא קליטה בהכרח.
סצנת שוליים משמעותית התפתחה בחבורה שסבבה את רמי פורטיס עוד מאמצע שנות השבעים והגיע לשיא בשנות השמונים.
היא כללה גם את סמי בירנבך, שולץ האיום (דורון אייל) ועוד.
החבורה הביאה אתה ניחוחות של המהפכה המוזיקלית שהתרחשה באירופה.
ב-1978 הופיע בתוכנית הטלוויזיה "עלי כותרת" בהנחיית ירון לונדון כמייצג זרם הפאנקיסטים.
בשנות השמונים, תקופת הגל החדש, פרחה בישראל מוזיקת שוליים שכונתה גם מוזיקת מחתרת דרך מגוון להקות כמו הקליק, אור כשדים ומגוון ההרכבים אליהם היה קשור פורטיס.
מרכז הסצנה היה במועדון הפינגווין ומועדונים נוספים כמו קולנוע דן.
השנים היו שנות מלחמת לבנון הראשונה ומוזיקה זו ביטאה את השבר בין הצעירים ובין ישראל ששוב יוצאת לקרב.
אנשים שהנושא שלהם זה מה אתה עושה.
אליטיסטיות תרבותית לא מתביישת", הסביר דני דותן, סולן הקליק, לארי ליבסקר כתב גלובס שנים מאוחר יותר.
חנות התקליטים התל אביבית האוזן השלישית היוותה את אחד המרכזים של התרבות הזו, גם דרך הלייבל (חברת התקליטים) העצמאי שלה.
האוזן השלישית הוציאה אלבומים לפלסטיק ונוס, לנושאי המגבעת, ללהקת מע"צ (שהייתה קרויה על שם כנופיה שהטילה חיתתה על ישראל הממסדית) ועוד.
להקת ישראל, שקיימת מאז 1988, היא המשכה של להקת השוליים מע"צ.
ישראל הוציאה אלבומים באופן אלטרנטיבי עם תכנים בוטים ומסרבת לקיים קשר עם הרדיו הישראלי.
להקה אלטרנטיבית אחרת היא דורלקס סדלקס של אורי דרומר, שהתייחסה לתכנים שהם טאבו בפופ הישראלי כמו שואה, ו-DXM, שהייתה הבולטת שבין הלהקות שהשתייכו לגל "מחתרת הקסטות" ומחלוצות המוזיקה האלקטרונית בישראל.
בחיפה פעלה בין 1987–1989 להקת הפאנק-נויז שרמוטה מעופפת בהרים, שחבריה השתמשו בכלי נגינה יוצאי דופן כגון מכסה אסלה עם מיתרים, שנקראו בשמות כמו "ספידיקו" ו"פרנויאידיקה".
את הכלים בנה מנהיג הלהקה בוריס סויסא (כיום נקרא בוריס סבירסקי).
אלבומה היחיד "אוסף להיטים קלאסיים", יצא על גבי קלטת אודיו בלבד ב-1991 ויצא מחדש על גבי דיסק ב-2011, בהפצה מוגבלת מאוד.
לאחר מכן היא שינתה את שמה ל"היורקים" והתפרקה.
שלושה מחברי הלהקה המשיכו בקריירה מוזיקלית: שולץ הביוני הוציא קלטת ("שולץ הביוני וקלילי העולם"), מט רומי המשיך את דרכו בלהקת "אוסקר היה" שהייתה גלגול מוקדם של פלסטיק ונוס ויפעת גלעדי הצטרפה ללהקת "פינגפונג" ב-1999. הלהקה שומרת על דממה אינטרנטית ובשל כך לא ידועים עליה פרטים רבים.
בשנות התשעים ישראל הייתה עמוסה במה שנקרא אז להקות שוליים או להקות רוקסן (על שם המועדון, רוקסן).
בהן זקני צפת, פלסטיק ונוס, גוונים כהים, נושאי המגבעת ועוד.
הלהקות פעלו וברובן הוציאו תקליטים, שבדרך כלל מכרו עד כאלף עותקים.
רוב הלהקות לא שרדו עד היום.
אפשר לומר שעומק האלטרנטיביות של הלהקות הייתה כעומק הדיסטורשן.
ככל שהגיטרות היו רועשות יותר, הלהקות היו ראויות יותר לתואר.
שדרן הרדיו יואב קוטנר, נחשב למי שסייע ועודד סוג זה של מוזיקה, שפניה היו אל בריטניה וארצות הברית, אולי כחלק מהאווירה הבין-לאומית והשאיפה לנורמליות ולמערביות שהובילה להסכמי אוסלו.
עוד סייעה לכך תוכניות הטלוויזיה "יציאת חרום" ו"הקופסה" בערוץ 3 שבכבלים בהנחיית שרון קנטור, שנתנו במה ללהקות חדשות ולקליפים עצמאיים.
הרוקסן נסגר ב-11 בנובמבר 1994. לקראת המאה החדשה, להקות רוקסן התפרקו כמעט כולן, וסולניהן יצאו לדרך של קריירת סולו, בדרך כלל עם חומרים נעימים יותר לאוזן ורועשים פחות.
זו הייתה כנראה אחת הסיבות לכך שמוזיקת הרוק והגיטרות חדלו להיות אמת המידה היחידה לאלטרנטיביות.
סצנה נוספת שפרצה בתחילת שנות התשעים הייתה סצנת המטאל המקומית, בעיקר בזכות להקות כמו סטלה מאריס, אורפנד לנד וסיילם.
כיום, שוק המוזיקה מבוזר הרבה יותר.
קיימים אמני היפ-הופ אלטרנטיביים, ובהם הראפר הערבי תאמר נפאר.
קיימים אמני מוזיקת אלקטרו אלטרנטיביים, שרבים מהם נמצאים בירושלים ופועלים דרך הלייבל אק-דאק, וקודם לכן פאקט.
ועדיין קיימות להקות רוק אלטרנטיביות רבות.
חלקן אלטרנטיביות לא מבחירה, כלומר בשל חוסר הצלחה.
בישראל, קיימת סצנה מפותחת של להקות פאנק.
בשנות התשעים התפצלה הסצנה מתעשיית המוזיקה הישראלית וניתקה את קשריה עם הזרם המרכזי: חברות תקליטים, טלוויזיה, רדיו.
מוזיקאי הפאנק, שבדרך כלל פונים לקהל של בני עשרה, לא מנסים להגיע לחברות התקליטים הישראליות, לא שולחים תקליטי שדרים לרדיו ולא מופצים בחנויות תקליטים רגילות.
הלהקה המצליחה ביותר בפאנק הישראלי היא יוסלס איי.די שמוכרת עשרות אלפי דיסקים בכל העולם.
עוד להקה ידועה היא סרטן השד הוותיקים.
להקת יוסלס איי.די כמעט והתערתה במרכז כשחבריה נבחרו להנחות את תוכנית הנוער "אקזיט", אך לבסוף, בשל ריאיון פרובוקטיבי בעיתון "ידיעות אחרונות", השתתפותם בוטלה.
קוליפון – חברת תקליטים שהקליטה והפיצה מוזיקה ערבית, תימנית, מרוקאית, יוונית וישראלית, החל משנות החמישים המוקדמות ועד שנות השמונים.
הופיעה גם בשמות "זאקיפון" "רון-לי" ועוד.
רדיו תל אביב אלטרנטיב – תחנת רדיו אינטרנטית שהוקמה במטרה לקדם אמנים לא חתומים בסגנון רוק אלטרנטיבי.
אדון לייבל – לייבל אינטרנטי שרוב חבריו היו מאזור רמת-גן.
עיקר מהות הלייבל סבבה סביב להקת השוליים מופע האימים של לוין קיפניס וסביב הופעות רחוב יוצאות דופן.
אירסיי – לייבל של חנות האוזן השלישית.
מוציא בין השאר את האלבומים באנגלית של רוקפור ואת האלבומים של שלום גד.
אק-דאק – לייבל ירושלמי, מפיץ בעיקר אלקטרו.
בירדסונג – לייבל לו-פיי ואלקטרוניקה ביתית.
זהו נט לייבל, כלומר לייבל שמציע דיסקים להורדה באינטרנט.
בושת רקורדס – לייבל שמקורו בתל אביב המתמחה בתקליטי פאנק והארדקור.
היס רקורדס (Hiss Records) – לייבל עצמאי קטן בניהול בנימין אסתרליס (מורפלקסיס), וגיא חג'ג'
נענע דיסק – נענע, חברת התקליטים של ניצן זעירא, נעה בטווח שבין חברת תקליטים מן המניין ולייבל אלטרנטיבי.
פאקט – לייבל ירושלמי לשעבר שהוציא אלבומים רבים.
מנהלו, יורם אליקים הקים אחר כך את אודיו קולאז' במסגרת חברת התקליטים אן אם סי.
בייסמנט – לייבל רשת שמתמקד בעיקר בסינגר/סונגרייטרז, ממשיך דרכו של פאקט רקורדס.
פאסט מיוזיק – לייבל של מוזיקת רוק אלטרנטיבי ופוסט-רוק, קשור למועדון הפטיפון.
פוך – הלייבל של מוטי שהרבני מי שניהל את להקת נושאי המגבעת ודורלקס סדלקס.
פית\קית – לייבל עצמאי שיתופי.
דוגל ביצירה בשפה העברית, ובשפה זו שרים מרבית אמניו.
כולל את האמנים: דני הדר, אלי לס, יוני כדן, אלעד זאב.
קקטוס – לייבל רוק אלטרנטיבי שצמח סביב אולפן ההקלטות של דויד פרץ בבאר שבע.
g6pd records± – לייבל מוזיקה אלקטרונית.
מפיץ טכנו, אלקטרו, אסיד ודרמ'נ'בס.
Sshaking RecordsS – לייבל רוקנרול, פאנק, אמריקנה כולל את האומנים: היהודונים, מאנקי סאן אוף אה דאנקי, NX2, דלתא סנסט, צ'יינה מונדוגז.
מוזיקה אלטרנטיבית מתקיימת מתוך הגדרה של שלילה: זו מוזיקה שלא חודרת לרדיו המרכזי, שלא נכנסת לכלי המדיה של הזרם המרכזי, שלא מופצת בדרך הרגילה וכו'.
על פי קריטריונים אלה, המוזיקה המזרחית בתקופת הקסטות יכולה הייתה להיחשב מוזיקה אלטרנטיבית.
כמו כן, המוזיקה הדתית החדשה כיום, עם זמרים כמו עדי רן יכולה להתאים להגדרה.
סצנת הקומיקס האלטרנטיבית פורחת בשנים האחרונות בארץ, ובעיקר ב תל אביב.
בין האמנים המשתייכים לתרבות זו: גלנדון ואיזבלה, טינקרבל, ניר מטרסו, הוברט, כלום בפיתה, מושיק גולסט, אמיתי סנדי, חבורת הכוס (אמיר דורי ונדב יהל), רחלי רוטנר, גיל לביא, גילה קפלן, משתתפי דימונה, יובל כספי, רפאל פוגל פוגל ופאולינה פוגל, אורי פינק, זאב אנגלמאיר, יוני לוויטל, דדי דובי ובועז קדמן.
אחד הבולטים בתרבות זו הוא דודו גבע שגם נחשב כמפתח תרבות הקומיקס הישראלית בכלל וגם כשותף לתרבות הקומיקס האלטרנטיבית בפרט (למשל כיוצר החוברת "ספרות זולה").
לרוב מתקבצים אנשי הקומיקס האלטרנטיבי בקבוצות ייחודיות ומוציאים חוברות עצמאיות משותפות.
סטיות של פינגווינים – פנזין קומיקס למבוגרים ומוזיקת רוק אשר יצא לאור בין השנים 1991–1998 ונחשב, עם 21 גיליונות, למוצלח והמשפיע ביותר על סצנת הקומיקס המחתרתי בישראל.
חבורת A4 הוקמה על ידי דודו גבע, יובל כספי, ניר מטרסו, רפאל פוגל ואחרים בשנת 2001.
דימונה – חבורת דימונה הוקמה על ידי אמיתי סנדי בשנת 2002. קבוצה של 5 אמנים המפרסמים את סיפורי הקומיקס שלהם בצורת אוסף בשפה האנגלית: יפעת כהן, גיא מורד, מירב שאול, מיכל ברוך ואמיתי סנדי עצמו.
Plan B הוקמה על ידי בועז קדמן וגיל לביא בשנת 2001 תחת הוצאת אפרוגותיקה.
כלום בפיתה – הוקמה על ידי "נירית הספורטאית", "פפי קוטלברגר" ו"עליזה פומפרניקל" בשנת 2001.
פרויקט ספרות זולה – ספרות זולה היא בעצם שמה של חוברת שיצאה תחת "הוצאת הברווז" בשנת 2005, שבוע לפני מותו של דודו גבע.
את החוברת ואת ההוצאה הקים גבע בשיתוף עם עופרה רודנר וימי ויסלר.
כוונת ההוצאה היא ליצור חוברות שונות ובהם מדיומים שונים של כתיבה ושל אמנות פלסטית (תוך דגש על קומיקס) עם רוח שטות אך גם עם דברי הגות עמוקים בעלות נמוכה ובמחירים מוזלים במיוחד.