tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטיעון היה שבמסכת שמחות נאמר שמי שנהרג על קידוש השם נמחלים עוונותיו ולכן אין לומר עליו קדיש.
מהרי"ל משיב שאינו סובר כשמועה זו שנאמרה בשם מהר"ם, והוא מוכיח שיש לומר קדיש ממה שכתב מהר"ם מרוטנבורג שיש להתאבל על הקדושים.
אלמנת מי שנהרג על קידוש השם - בשו"ת מהר"ח אור זרוע כתב בשם ספר המקצועות, שיהודי שמסר את נפשו על קידוש השם, כל ישראל חייבים לקרוע עליו קריעה ולהתאבל עליו ולהספידו, ומשום כבודו אסור לאלמנתו להינשא לאדם אחר.
"ואשתו לא תינשא עולמית משום כבוד שמים ומשום כבודו, ואם נשאת, לא תצא".
הרב חיים סופר כותב שהטעם הוא מעין מה שהוזכר ב "כלי שהשתמש בו קודש אל ישתמש בו חול".
"כיון שזה מת במסירות הנפש והוכיח סופו על תחילתו שהיה קרבן קדוש...
ואם כן, אשתו הוה כל ימיו ככלי שהשתמש בו קודש אל ישתמש בו חול".
הרב יהושע אהרנברג חולק על הוראה זו, ולדבריו ההפך הוא הנכון שיש מצווה גדולה לשאת אלמנה של קדושים אלה, "מצווה רבה היא כפדיון שבויין ותקנת עגונות, להכריז בגלוי שאין שום טעם ולא ממש בהספק...
מצווה גדולה היא להכניס אלמנות האומללים לתוך ביתו, ויהיה בזה כבונה אחת מחורבות ירושלים".
טהרה לנהרגים על קידוש השם - בשולחן ערוך חלק יורה דעה נאמר: "אם מצאו ישראל הרוג, יקברוהו כמו שמצאוהו, בלא תכריכין, ולא יחלצו בו אפילו מנעליו".
כלומר, מי שסיבת הריגתו היא עצם היותו ישראל, אין עושים כל שינוי במצבו וקוברים אותו כמו שהוא.
ומסביר הש"ך "בהרוג בידי עובד כוכבים אף על פי שבשעה שמצאוהו כבר פסק הדם קוברים אותו כאשר הוא נמצא כדי להעלות חימה ולנקום נקם".
כיום, חללי צה"ל שנהרגו בידי אויבים ומחבלים, נקברים בבגדיהם ובלא טהרה ונטמנים בארון עץ.
גם להרוגי פיגועי טרור אין מבצעים טהרה.
לטיפול השונה במתים אלו, משאר הנפטרים, שתי סיבות:
היות שדם הנפש חייב בקבורה, והחלל ובגדיו ספוגים בדם, לא נותר אלא לקבור אותו בבגדיו, ללא רחצה.
החלל נקבר בבגדיו, וללא טהרה, כדי לעורר את כעסו של הקב"ה, ובכך ימנע בעתיד הריגתם של יהודים, רק משום שהם יהודים, ואף ינקום את נקמתם.
הרודיאס היא אופרה בארבע מערכות מאת ז'יל מאסנה ללברית צרפתית מאת פול מיליט והנרי גרמונט, המבוססת על הנובלה Hérodias (1877) מאת גוסטב פלובר.
הלברית היא שחזור של סיפורם של יוחנן המטביל, שלומית, הורדוס אנטיפס והרודיאס, אבל הוא פחות פסיכולוגי ועקוב מדם מסיפורו של ריכרד שטראוס, המבוסס על טקסט מאת אוסקר ויילד.
האופרה עלתה בבכורה בבריסל מכיוון שאוגוסט וקורביל, מנהל בית האופרה של פריז סירב להעלות את היצירה; "אני אוהב את המוזיקה שלך," הוא אמר למאסנה, "אבל לגבי הליברית, אתה זקוק למחבר שיודע לבנות שלד של מחזה."
מאסנה יצר גם סוויטת בלט שנגזרת מהאופרה.
האופרה הוצגה בפריז, בתיאטרון לה-ויל, ב-1 בפברואר 1884, ובהופעה האחרונה ב-13 במרץ הופיעו שלושת האחים דה רשקה (De Reszkes); יאן דה רשקה (יוחנן), אדואר (פנואל), וז'וזפין (שלומית).
היא הופקה בתיאטרון-איטליה ב-1903 והוצגה 43 הופעות, ולאחר מכן ב-Gaîté-Lyrique ב-1904, 1911 ו-1912. הבכורה האיטלקית הייתה בלה סקאלה ב-23 בפברואר 1882.
מנצח ז'וסף דופונטשלומיתסופרןמרתה דוויוויההרודיאסמצו סופרןבלאנש דה שאמפ-ג'יןיוחנןטנוראדמונד ורגנההורדוסבריטוןתיאופיל אדולף מנוריפנואלבסליאון גרסוויטליוסבריטוןהנרי פונטייןכהן גדולבריטוןבוטןקולטנורמנסואדבבלי צעירסופרןהרווימקהלהː סוחרים, עבדים, ישראלים, חיילים רומיים
בחצר מחוץ לארמון הורדוס בירושלים.
לאחר פתיחה קצרה נראים סוחרים מתווכחים; הם מורגעים על ידי פנואל הדוחק בשיתוף פעולה עם הרומאים.
נכנסת שלומית, מחפשת נואשות את אמה הרודיאס, ששילחה אותה כשנישאה למלך הורדוס.
שלומית מחפשת גם את הנביא יוחנן שאיתו מצאה נחמה בהיעדרה מהעיר.
אליו מצטרפת אשתו הרודיאס המבקשת ממנו לפעול נגד יוחנן המטביל, שהעליב אותה.
הורדוס מודע לעדת תומכיו ומעריציו של יוחנן, מסרב, היא נשבעת שתנקום בעצמה.
כשהיא מקללת את הנביא, נכנס יוחנן והזוג המלכותי נסוג בפחד.
שלומית נדרה את נדר אהבתה ליוחנן אבל הוא מדבר רק על אהבה גדולה יותר ואמונה חדשה.
תמונה ראשונה: החדרים של הורדוס.
עבדים רוקדים כדי לבדר את הורדוס הסובל מנדודי שינה.
הוא נוטל שיקוי שגורם לו לחזיונות על שלומית.
פנואל אומר למלך שהעם קורא ליוחנן משיח ונוהה אחריו.
אולם הורדוס בטוח שהוא יביס את הרומאים ויזכה שוב בלבבות נתיניו.
הורדוס קורא לעם להתחמש נגד הכובשים הרומאים של ירושלים.
הקונסול הרומי ויטליוס מופיע ומבטיח לכבד את אמונת בני ישראל ולפתוח את המקדש.
יוחנן חולף על פניו שלומית, מוקף קהל צוהל.
הרודיאס מבחינה בתגובת בעלה למראה הצעירה ומאשימה את יוחנן ברצון לתפוס את השלטון.
פנואל מבקש משמים לומר אם יוחנן הוא בן תמותה או אלוהי.
הרודיאס מבקרת את הכוהן ומתייעצת עם פנואל שצופה סבל רב, בעוד המלכה מסרבת לזהות את בתה באישה הצעירה.
תמונה שנייה: בית המקדש הקדוש
הורדוס רוצה לשחרר אותו בתמורה לעזרה לשכנע את הגליליים להצטרף למלחמה ברומאים.
כשהוא רואה את שלומית, הוא מצהיר על אהבתו אך היא דוחה אותו, ואומרת שהיא אוהבת אחד שהוא גדול וחזק ממנו.
מבלי לדעת למי היא מתכוונת, הורדוס מאיים על יוחנן ושלומית במוות.
הכוהנים מתערבים עם ויטליוס ומבקשים ממנו לגנות את יוחנן, אך הקונסול מטיל את האחריות על ההוצאה להורג על הורדוס.
שלומית מבקשת לחלוק את גורלה עם זה של הנביא - ברגע זה הורדוס מבין את מי היא אוהבת ודן את שניהם למוות.
יוחנן, שמחכה למוות בכלא עורך חשבון נפש.
יוחנן מובל לגרדום בזמן ששלומית נלקחת אל המלך, שהחליט לחון אותה.
תמונה השנייה: האולם הגדול בארמון
חוגגים בריקודים את הניצחון הרומאי.
שלומית מתחנן בפני הרודיאדס לאפשר לה למות לצד יוחנן, שכן הוא זה שדאג לה כשאמה נטשה אותה.
התליין מכריז על מותו של יוחנן.
שלומית מושכת פגיון ומנסה להרוג את המלכה, שמודה שהיא אמה.
בייאושה, היא דוקרת את עצמה ומקללת את הרודיאס.
מאסנה יצר גם סוויטת בלט (הסוויטה מס' 1 שלו), המבוססת על הריקודים ביצירה.
1963: ז'ורז' פרטר מנצח על התיאטרון הלאומי דה ל'אופרה דה פריז עם רג'ין קרספין (סלומה), ריטה גור (הרודאדה), אלברט לאנס (ז'אן), מישל דנס (הרודה), וז'אק מארס (פנואל).
1995: מישל פלסון מנצח על ה-Choeur et Orchester du Capitole de Toulouse עם שריל סטודר (סלומה), נאדין דניז (הרודיאדה), בן הפנר (ז'אן), תומאס המפסון (הרודה), וחוסה ואן דאם (פנואל).
1995: ואלרי גרגייב מנצח על תזמורת האופרה והמקהלה של סן פרנסיסקו עם רנה פלמינג (סאלומה), דולורה זאג'יק (הרודיאדה), פלאסידו דומינגו (ז'אן), חואן פונס (הרודה), קנת' קוקס (פנואל).
1999: ז'אן איב אוסנסה, מנצח על התזמורת הסימפונית של ניו זילנד.
2013(?): פטריק גאלואה מנצח על התזמורת הסימפונית של ברצלונה.
הרודיון , או בשמו האחר הר הורדוס, הוא אתר ארכאולוגי, משלהי תקופת בית שני, כיום גן לאומי בניהול רשות הטבע והגנים, הנמצא כ-12 קילומטרים מדרום לירושלים בספר מדבר יהודה.
האתר כולל מבצר, העטוי בגבעה מלאכותית, חומות, מגדלי שמירה ולמרגלותיהם עיר קטנה ("הרודיון תחתית") ובה בריכת מים וארמון רחב ידיים שבנה המלך הורדוס בין השנים 22 לפנה"ס ל-15 לפנה"ס, עבורו ועבור אנשי חצרו.
ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו טען כי הורדוס נקבר באתר בטקס מפואר, ולבסוף אכן אותר קברו בשנת 2007 על ידי הארכאולוג אהוד נצר.
במרד הגדול נפל הרודיון לידי המורדים היהודים, הם איישו את המבצר והתבצרו בו כנגד כוחות הרומאים.
גם במרד בר כוכבא שימש האתר כמקום מקלט למורדים היהודים.
לאחר המרד ננטש המקום ואויש לסירוגין עד שננטש סופית בסוף התקופה הביזנטית.
עם תום מלאכת הבנייה קרא הורדוס למקום על שמו - הרודיון, וזהו האתר היחיד הנושא את שמו של המלך הבנאי.
מתעודות שנמצאו במדבר יהודה והמתארות את חיי המורדים היהודים במקום בתקופת מרד בר כוכבא, עולה כי שמו של המבצר בפיהם היה "הרודיס", הדומה לשמו של הורדוס כפי שנהגה ביוונית ("הרודס").
השם "הרודיון" אינו נזכר בספרות התלמודית, ייתכן בשל הסתייגותם של הפרושים מהורדוס.
אולם שני שמות אחרים זוהו עם הרודיון: "הר המלך" ו"טור שמעון".
בפי הערבים נקרא המקום ג'בל פורדיס.
לשם זה שני הסברים: הראשון גורס כי השם פורידיס הוא גלגול מאוחר של השם הרודיס, ומכאן שבשם זה מונצח זכרו של בונה ההר - הורדוס.
לפי הטענה השנייה, מקור השם פורדיס מהמילה פרדיס, גן בערבית.
טענה זו מובאת בהרחבה בהמשך.
בפי הצלבנים נקרא ההר "פרנקנברג" (Frankenberg) - "הר הפרנקים", זאת בעקבות מסורת שמביא פליקס פברי בסוף המאה ה-15. מסורת זו מספרת כי לאחר תבוסת הצלבנים בירושלים ברחו הנמלטים אל ההרודיון והתבצרו שם במשך 40 שנה.
בשנת 28 לפנה"ס, עם סיום חגיגות הנישואין של הורדוס עם אשתו השלישית, מרים (בת הכהן הגדול), הוא הניח את אבן הפינה להרודיון.
הארמון נבנה כמעין מבצר על ידי הורדוס בין השנים 22 לפנה"ס ל-15 לפנה"ס, במקום שבו ניהל הורדוס קרב בשנת 40 לפנה"ס בעת מנוסתו מהפרתים (שנלחמו באימפריה הרומית) כנגד יהודים ששיתפו עימם פעולה בראשות מתתיהו אנטיגונוס השני.
את מראה הגבעה שלו ("שד" בלשונו של יוסף בן-מתתיהו) קיבל המבצר מסוללות העפר העצומות שנערמו סביב חומותיו בשלב הבנייה השני של הרודיון כאשר הורדוס מכסה בעפר מבנים רבים ביניהם תיאטרון, חדר כס ומחסנים כדי להכין את ההר למאוזוליאום לעצמו.
בתוך הסוללות ניצבת חומה כפולה שגובהה כ-20 מטרים וקוטרה כ-63 מטרים.
בין החומות בנה הורדוס ארמון מפואר שכלל חדרים רבים, טרקלין ובית מרחץ.
צפונית להרודיון, בשטח של כמאה וחמישים דונמים, נבנה חלקו העיקרי של הארמון, מעין עיר קטנה שנקראה הרודיון תחתית ובה נמצאו שרידי בריכות מים ובניינים רבים.
הרודיון תחתית המשיכה להתקיים לסירוגין עד לתקופה הביזנטית, ולאחריה ננטשה.
ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו תיאר את האתר בכתביו:
אמת מים שאספה את מימיה מבריכות שלמה הובילה את המים לאתר.
כיום נמצאים בשטח שרידי אמה רק עד המעיינות באזור הכפר ארטאס, בסמוך לבית לחם (הגבוהים מהאמה).
בנוסף לאמת המים, נבנו באתר בורות מים רבים לאספקת מים סדירה לארמון וליושביו, וכן מערכת גדולה של בריכות אגירה חשופות, מרביתן בהרודיון תחתית.
עם בנייתה של הרודיון, הפכה העיר לבירת המחוז שבו שכנה ואוכלסה בקביעות על ידי אנשי חצרו של המלך.
המלך עצמו, לטענת החוקרים, השתמש בארמון בעיקר כבית קיץ וכמפלט מההמולה ששררה בירושלים בעת שלוש הרגלים.
לפי יוסף בן מתתיהו הורדוס נקבר שם בטקס מפואר.
לאחר מותו של הורדוס, המשיך בנו ארכלאוס לפקוד את המקום לעיתים קרובות.
לאחר הגלייתו של ארכלאוס בשנת 6, בוטל שלטון בית הורדוס ביהודה והיא הפכה לפרובינקיה רומית.
העיר נפלה לידי המורדים היהודים במרד הגדול בשנת 66 לספירת הנוצרים.
המורדים, שאיישו את המבצר והתבצרו בו כנגד כוחות הרומאים, בנו בו בתי כנסת ומקוואות ופיר כדי לשאוב את מי בורות המים.
כעבור ארבע שנים, לאחר חורבן בית המקדש, השתלט סקסטוס לוסיוס באסוס, נציב יהודה, ומפקד הלגיון העשירי פרטנסיס על המבצר.
תיאורו של יוסף בן מתתיהו הוא קצר והוא אינו מזכיר קרב (בניגוד למצדה ומכוור).
מהממצאים במקום הכוללים ראשי חץ ואבני בליסטראות עולה שההשתלטות הייתה כרוכה בקרב.
הרומאים, שחשיבות יהודה בעיניהם ירדה לאחר דיכוי רוב המרד, נטשו עד מהרה את המבצר והוא עמד בשיממונו כיובל שנים, עד שנתפס בשנית בידי יהודים.
אותם יהודים שהתיישבו בהר, חצבו בקרביו מערכת של מערות מסתור (המזכירות את מערכות המסתור של בר כוכבא בבית גוברין) והכינו אותו כאתר ללוחמת גרילה לעתיד לבוא.
עם פרוץ מרד בר כוכבא שימש האתר כמקום מקלט למורדים היהודים, אך הוא ננטש לחלוטין עם דיכוי המרד בשנת 135.
לאחר שוך הקרבות נותרה הרודיון נטושה במשך כשלוש מאות שנים.
במאה ה-5 החלו נזירים ביזנטים ליישב בהדרגה את צפונה של הרודיון תחתית, ולבסוף קמה באתר התיישבות נזירים נוצרית שהסבה אחדים מחדרי הארמון לכנסיות.
בחפירות שנערכו בצפון האתר התגלו ארבע כנסיות שכאלה, אשר רצפותיהן מעוטרות עיטורי פסיפס.
טענה נוספת גורסת כי בתקופה הביזנטית היה היישוב מושבת מצורעים שהקימה הקיסרית אודוקיה (אשתו של הקיסר הרומי תאודוסיוס מהמאה הרביעית).
בתקופה הביזנטית נחשבו החולים בצרעת לקדושים הסובלים בעולם הזה למען כלל האוכלוסייה, הצרעת אף נקראה בשל כך בתקופה זו "המחלה הקדושה".
החברה התייחסה אל חולי הצרעת בייראה אך בד בבד הרחיקה אותם ככל הניתן ממרכזי היישוב.
בחיבור מהמאה ה-14 עולה כי בביקורה בירושלים, בנתה הקיסרית משכן לחולי הצרעת וכינתה אותו "פורידיסיה", מילה שמקורה בפרסית ופירושה - "גן" (מכאן גם מקור המילה העברית "פרדס"), שמשמעותה התגלגלה והפכה ל"גן עדן" (Paradise).
שמו הערבי של האתר, ג'בל פורידיס ("הר פורידיס", הר הגן) תומך בטענה שהאתר אכן שימש כמקום מושב למצורעים בתקופה זו.
עם הכיבוש הערבי במאה ה-7 ננטש המקום בפעם האחרונה.
כיום שוכן בצפון האתר הכפר הפלסטיני זעתרה, היישוב המרכזי של בני שבט התעמרה, שבתיו מכסים חלק מהעתיקות.
גם כביש הגישה לאתר, שנחצב בתקופה שבה היה האתר תחת שלטון ירדני, עובר בשטח שבו שכנה לפנים העיר העתיקה.
הרודיון תחתית הייתה רובו של ארמון הורדוס במקום.
בעיר התגלו שרידי ארמון מפואר המשתרע על שטח רב ומכיל חדרים רבים, גנים, אורוות, מחסנים ועוד.
חיי הארמון התנהלו כמעט לחלוטין בעיר התחתית, בעוד הארמון המבוצר משמש כמבצר לעתות סכנה ודוחק בלבד.
אחד האתרים המרשימים ביותר בהרודיון תחתית הוא בניין ענק, בנוי אבני גזית, שאורכו 130 מטרים ורוחבו כ-60 מטרים.
הארכאולוגים מצאו את הבניין במצב שימור עלוב, אך גם מן השרידים המעטים שנותרו ניתן להסיק כי מדובר היה במבנה רב חשיבות לבוניו.
בין המבנה הענק למבצר מחבר שביל מעשה ידי אדם באורך של כ-350 מטרים, אשר פשרו אינו מוסבר לחלוטין על ידי החוקרים.
יש הטוענים כי הייתה זו דרך שנסללה במיוחד לרגל מסע הלוויה של המלך הורדוס, שנקבר בסופו של דבר במבצר עצמו ולא בעיר התחתית בנבכי הבניין הענק המוזכר כאן.
המילוי המלאכותי של ההר מקיף מעטפת הבנויה משתי חומות עגולות.
החיצונית בקוטר 63 מטר והפנימית בקוטר 56 מטר.
בין שתי חומות המעטפת תווך בן 3.5 מטר שנועד למעבר בין מגדלי השמירה ולאחסון ציוד ומזון.
המעטפת התנשאה לגובה של 10–12 מטר מעל לרצפת הארמון אותו היא מקיפה.
המעטפת הבנויה גם מתחת לרצפת הארמון יורדת ומגיעה עד לסלע הטבעי של ההר.
החלל בין החומות חולק לכמה קומות על ידי תקרות ורצפות שנתמכו בקורות עץ.
סביב המעטפת בנויים שלושה מגדלי שמירה חצי עגולים שפונים החוצה לכיוון צפון, מערב ודרום.
גם המגדלים, כמו המעטפת, חולקו לקומות וכל קומה חולקה ל-4 חדרים.
המגדלים שמשו למגורי חיילי המשמר ולמשרתי הארמון.
מגדל נוסף, רביעי, נבנה מעל המעטפת בצד המזרחי שלה.
המגדל, בצורת עיגול שלם, וקוטרו 18 מטר.
בזמנו התנשא המגדל לגובה 45 מטר אך כיום הוא מתנשא לגובה 20 מטר בלבד מעל רצפת הארמון.
בגלל גובהו ומשבי הרוח שהיו בו הוא שימש, בין היתר, למגורי משפחת המלוכה בימי הקיץ החמים.
המסד שלו היה אטום והוא נבנה על גבי הסלע הטבעי לשם חיזוקו ומניעת קריסתו בזמן רעידות אדמה.
המגדל העגול נבנה אבני גזית, עם זאת משערים החוקרים כי הוא טויח בטיח לבן על בסיס סיד.
הכניסה אל הארמון נמצאת בין המגדל הצפוני למגדל המזרחי, בכיוון צפון מזרח.
הכניסה נמצאת בסופו של גרם מדרגות גדול באורך 120 מטר וברוחב 6.5 מטר שמוביל מהרודיון תחתית לארמון ההר המבוצר.
גרם המדרגות היה עילי ועבר מעל המילוי המלאכותי של ההר.
אולם, בחלק העליון שלו, לקראת סופו, נכנס גרם המדרגות אל תוך המילוי המלאכותי של ההר אל הכניסה היחידה לארמון.
באזור זה נבנו קירות תמך משני צידי גרם המדרגות שנתמכו בקשתות למניעת קריסתם בלחץ המילוי המלאכותי של ההר.
באמצע גרם המדרגות ובקרבתו מצד שמאל התגלתה במאי 2007 אחוזת קבר שזוהתה על ידי הארכאולוג אהוד נצר כקברו של הורדוס.
הארמון עצמו נמצא בין חומות המעטפת העגולות.
השטח שבין החומות מתחלק לשני חלקים שווים, החלק המזרחי והחלק המערבי.
החלק המזרחי הוא חצר פריסטילית, מוקפת עמודים משלושה כיוונים: דרום, מערב וצפון.
בצד המזרחי, חצאי עמודים, פילסטרים, אשר מחוברים אל הקיר המזרחי שנתמך במגדל המזרחי.
החצר הפתוחה שימשה גן נוי של הארמון.
בדרומו של החלק המערבי של הארמון נמצא הטרקלין.
זהו אולם גדול במידות 10X15 מטר, ללא עמודי תמך כי תקרתו נבנתה על קורות עץ ענקיות.
בטרקלין נערכו סעודות בית המלוכה.
רצפת הארמון לא נמצאה בשלמותה אך נמצאו שרידים של רצפת פסיפס בסגנון אופוס סקטילה עם צורות גאומטריות צבעוניות.
הטרקלין היה פתוח בחלקו לכיוון החצר הפריסטילית על ידי פתח רחב ושני חלונות רחבים.
בסמיכות לטרקלין נמצא אגף חדרי השינה של הארמון.
נמצאו 4–5 חדרי שינה, כולם מעוטרים בציורי פרסקו.
בסמוך לאגף חדרי השינה נמצא בית המרחץ של הארמון.
הכניסה אליו דרך חדר ההלבשה, האפודיטורים, אל החדר הפושר, הטפידוריום.
משם אפשר לעבור אל החדר החם, הקלדריום, או אל החדר הקר, הפריגידריום.
החדר החם בנוי בשיטת ההיפוקאוסט, רצפה כפולה מונחת על עמודי אבן קטנים דרכם עבר האוויר החם שחימם את החדר.
החדר הקר שימש גם כמקווה טהרה בתקופת המרד הגדול.
צורתו הייחודית של האתר משכה את תשומת לבם של הנוסעים והחוקרים של ארץ ישראל, ובהם קונרד שיק, אדוארד רובינסון והורשיו קיצ'נר.
במהלך המאות ה-18 וה-19 נערכו במקום סקירות של הממצאים החשופים על פני השטח.
בין השנים 1956–1962 נערכו באתר חפירות ארכאולוגיות בראשות האב וירג'יליו קורבו מבית הספר הפרנציסקני למקרא בירושלים.
משלחת זו חשפה את מרבית הממצאים הידועים על המבצר עצמו.
לאחר כיבוש האזור במלחמת ששת הימים, בין השנים 1968–1969, ניהל גדעון פרסטר את פעולות השימור והחפירה בהרודיון.
בשנות ה-70 נשלחה לאתר משלחת מטעם האוניברסיטה העברית בראשות פרופ' אהוד נצר, שהחלה את חפירותיה בהרודיון תחתית בשנת 1972. נצר המשיך בחפירת האתר במשך שנים רבות וגולת הכותרת של תגליותיו הייתה הקבר המשוער של הורדוס .
האתר הרודיון הוכרז כגן לאומי שנים ספורות לאחר תחילת החפירות.
ב-2 ביולי 1982 נרצח במקום על ידי מחבלים, דוד רוס רוזנפלד שהיה אחראי על הרודיון מטעם רשות הגנים הלאומיים.
לוחית זיכרון לזכרו נמצאת בכניסה לאתר.
בימי האינתיפדה השנייה נעצר זרם המבקרים.
עם הרגיעה הביטחונית ומאז גילוי הקבר ב-2007 מספר המבקרים במקום עלה משמעותית.
ב-25 באוקטובר 2010, בעת ביקור עם קבוצת ארכאולוגים, נפל נצר לתיאטרון בהרודיון, נפצע באורח קשה ונפטר כעבור שלושה ימים.
במאי 2007 הכריז פרופ' אהוד נצר כי מצא את קבר הורדוס, לאחר יותר מ-30 שנות חיפושים באתר.
מסד המאוזוליאום הוא 10X10 מטר.
לדעת פרופ' נצר, המורדים היהודים שהסתתרו במבצר במהלך המרד הגדול, כ-70 שנה לאחר מותו של הורדוס, הם אלה שניתצו את הסרקופג, משום שנאתם התהומית להורדוס, שמלך בחסות הרומאים.
טומאת מת היא טומאה בדרגה הגבוהה ביותר ביהדות ולכן הורדוס, שראה עצמו כיהודי, ביקש לקבוע את מקום קבורתו מחוץ לאזור המגורים בהר, כדי לאפשר לילדיו להשתמש בארמון העליון.
באתר עצמו טרם נמצא ממצא אפיגרפי (כתובת חרוטה) כלשהו באתר שיוכיח באופן חד משמעי שאכן מדובר בקברו של הורדוס או בני משפחתו.
המשך החפירות במתחם הקבר חשפו ממצאים נוספים, הבולטים שבהם הם שני סרקופגים נוספים.
נצר מציע כי האחד הוא של מלתקי, אשתו השישית של הורדוס, ואימו של ארכלאוס.
השני, מציע נצר, הוא של גלפירה אשתו של ארכלאוס.
יוסף בן מתתיהו מצידו אינו מוסר היכן נקברו מלתקי וגלפירה.
הוא גם אינו מתעד שבהרודיון נקברו דמויות נוספות פרט למלך הורדוס עצמו.
ב-2012 נבנה דגם משוחזר של קבר הורדוס ביחס של 1:7 מהמקור.
היום ניצב דגם אחר משוחזר של הקבר במרפסת הצופה עליו, ביחס של 1:25 מהמקור.
מערבה מהמאוזוליאום, מעבר לגרם המדרגות, נחשף תיאטרון בעל קיבולת של כ-400 צופים.
בנוסף היה בו מעין יציע כבוד, בעל כמה חדרים, שאפשר למלך ומקורביו לצפות בהצגות.
נמצאו שלושה חדרים שנבנו ממש מעל מושבי התיאטרון.
שני החדרים הקיצוניים ממערב וממזרח טויחו בטיח חלק ולבן, ללא כל עיטורים.
החדר האמצעי הוא אולם גדול, 7X8 מטרים אורכו ורוחבו, ו-6 מטרים גובהו.
בחדר זה עוטרו קירות החדר בציורי קיר בשיטת סקו (טיח יבש, בניגוד לפרסקו, ציור על טיח רטוב, שהייתה השיטה מקובלת במפעלי הבנייה של הורדוס) ובעיטורי סטוקו שהפרידו את הקירות ועיטרו גם את החלק העליון.
הציורים הם בסגנון שהיה מוכר באזור קמפאניה באיטליה ומתארים חלונות דרכם משקיף נוף כפרי.
מעל האולם היה חדר נוסף מעוטר בציורים, שחלקים מהם נמצאו שבורים.
ציור אחד שוחזר ותוכנו מתאר זירת מלחמה ימית.
אהוד נצר הציע שהציור מתאר את קרב אקטיום, מכיוון שגיבור הקרב היה מרקוס אגריפה, שבא לבקר את הורדוס בארמונו בשנת 15 לפנה"ס.
בנייה פלסטינית בלתי חוקית באתר
בתוך שטח הגן הלאומי נבנה בית ספר פלסטיני באופן בלתי חוקי, תוך פגיעה באתר הארכאולוגי.
ב-19 באפריל 2017 הוצא צו הפסקת עבודה למבנה, ובהמשך הוצא צו סופי להריסתו.
למרות ההחלטה ומתן הצווים, השימוש בבית הספר נמשך.
ב-7 במאי 2023 המנהל האזרחי מימשו את צו ההריסה והרסו את בית הספר, אולם שעות לאחר מכן החלו הפלסטינים בהקמתו מחדש.
הרודס היא חנות כלבו יוקרתית ומפורסמת ברחוב ברומפטון באזור נייטסברידג' בלונדון שבאנגליה.
החנות היא חלק מקבוצת חברות הכוללת את בנק הרודס, אחוזות הרודס, קזינו וחברת תעופה.
שטחה של החנות מעל 20,000 מטרים רבועים והיא משתרעת על פני מספר מבנים ועל פני חמש קומות.
המוטו של החנות הוא - "כל הדברים, לכל האנשים, בכל מקום" .
החנות ידועה במיוחד בקומת המזון שלה ובמחלקת הקישוטים לחג המולד.
המיליארדר המצרי מוחמד אל-פאיד קנה את החנות ב-1985 תמורת 615 מיליון ליש"ט.
הרודס נוסדה באזור האיסט אנד של לונדון בתקופת מלכותה של המלכה ויקטוריה, על ידי צ'ארלס הנרי הרוד - סוחר תה ויבואן של מוצרי מזון.
הרוד הקים את החנות מול ביתו, אולם בשל מגפת הכולרה שפרצה בעיר בשנת 1849 העביר את חנותו (ואת מגוריו) לאזור נייטסברידג', שהיה אז אזור כפרי המרוחק מהעיר.
במהלך השנים גדלה החנות ונוספו לה מספר בניינים.
בשנת 1861 הוריש צ'ארלס הנרי הרוד את החנות לבנו צ'ארלס דיגבי הרוד.
לאחר שרפה שפרצה במבנה והרסה אותו לחלוטין ב-6 בדצמבר 1883 נבנתה החנות מחדש, במבנה הקיים עד ימינו.
בשנת 1889 החלו מניות החנות להיסחר בבורסה לניירות ערך בלונדון ובשנת 1912 נפתח הסניף הראשון מעבר לים - בבואנוס איירס שבארגנטינה.
הרודס הייתה מטרה למתקפות של ה-IRA שלוש פעמים.
ב-15 בדצמבר 1974 נפגעה החנות מפצצה שהוטמנה בקומה הראשונה של החנות, ביציאה המובילה לתחנת הרכבת התחתית של לונדון.
המתקפה הקשה ביותר אירעה ב-17 בדצמבר 1983, שבוע לפני חג המולד, מועד בו מלאה החנות קונים לקראת החג.
במתקפת טרור זו נהרגו שישה אנשים ונפצעו למעלה מ-90 כתוצאה מפיצוץ מכונית תופת בפתח החנות.
למבנה נגרם נזק, אולם הוא שוקם במהירות והחנות נפתחה שלושה ימים לאחר הפיגוע.
IBM Automatic Sequence Controlled Calculator שכונה מארק 1 על ידי אוניברסיטת הרווארד, שבשבילה נבנה על ידי חברת יבמ, היה המחשב הספרתי האוטומטי הגדול הראשון בארצות הברית.
יש הרואים בו את המחשב הראשון בעולם ("מתחרים" נוספים על התואר הם Z1, ואחריו Z3 של קונראד צוזה, ABC של ג'והן אטאנסוף וקליפורד ברי, אניאק, קולוסוס, ועוד).
המחשב תוכנן על ידי הווארד אייקן, נבנה על ידי יבמ, נשלח לאוניברסיטת הרווארד בפברואר 1944, ונמסר רשמית ב-7 באוגוסט 1944.
נורת' אמריקן אוויאיישן הרווארד היה מטוס אימון חד-מנועי שיוצר בארצות הברית על ידי חברת נורת' אמריקן אוויאיישן.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש ההרווארד כמטוס לאימון מתקדם בהכשרת טייסי הקרב של חילות האוויר של צבא ארצות הברית, צי ארצות הברית, חיל האוויר המלכותי הבריטי וחילות האוויר של חבר העמים הבריטי.
גם לאחר המלחמה ועד לשנות ה-70 המשיך המטוס למלא תפקיד זה בחילות אוויר רבים בעולם.
למטוס ניתנו סימולים וכינויים שונים.
בגיס האווירי של צבא ארצות הברית ובחילות האוויר של צבא ארצות הברית ניתן למטוס הסימול AT-6, ואילו בצי ארצות הברית סומל המטוס SNJ.
בחילות האוויר של בריטניה ושל חבר העמים הבריטי כונה המטוס הרווארד, וזהו השם בו נודע בדרך כלל מחוץ לארצות הברית.
לאחר 1962 זכה המטוס לסימול מחודש בארצות הברית ונקרא T-6.
מטוס ההרווארד תוכנן במשך שנתיים ובשנת 1935 המריא אב-הטיפוס.
במלחמת העולם השנייה הוגבר קצב ייצור המטוסים כדי לספק את הדרישה להכשרת טייסים.
בסך הכל נבנו 17 אלף מטוסי הרווארד מדגמים שונים, והם נמכרו ל-55 חילות אוויר שונים.
המטוס הוסב בשלב מסוים למטוס תקיפה, וחיל האוויר האמריקאי אף השתמש בו במלחמת קוריאה.
גם בעשור השני של המאה ה-21 ישנם מטוסי הרווארד רבים במצב טיסה ואחרים בתצוגות סטטיות.
מטוסי הרווארד שימשו בסרטים רבים כמדמים את מטוס הקרב של הצי הקיסרי היפני מיצובישי A6M זירו.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 פיתחה חברת נורת' אמריקן אוויאיישן מטוס אימון שסומל NA-16. מטוס זה המריא לראשונה ב-1 באפריל 1935, והיה בסיס לשורת מטוסי אימון, בהם BT-9 וכמה תת-דגמים.
דגם משופר של מטוס זה, שסומל NA-26, היה הצעתה של החברה במכרז של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית למטוס קרב "בסיסי" במרץ 1937. ההצעה זכתה במכרז, והמטוס נכנס לייצור סדרתי.
180 מטוסים ראשונים סופקו לגיס האווירי בסימול BC-1 ו-400 סופקו לחיל האוויר המלכותי, ושם נקראו הרווארד I.
הצי המלכותי הבריטי קיבל 16 מטוסים שהותאמו לדרישותיו, וסומלו SNJ-1, ו-61 מטוסים נוספים שבהם הותקן מנוע שונה ולהם ניתן הסימול SNJ-2.
דגם BC-1 היה, כאמור, הדגם הסדרתי של אב הטיפוס NA-26. בדגם הסדרתי היו כמה שינויים מאב הטיפוס, ובהם גלגל זנב מתכנס, אפשרות לנשיאת חימוש, מכשיר קשר מקלט-משדר, ומנוע פראט אנד ויטני R-1340-47 וואספ בעל 550 כוח סוס כמנוע תקני.
שינויים קלים בגרסה זו כללו שינוי בהגה הכיוון.
נבנו 177 מטוסים מגרסה זו, ו-30 מהם הותאמו לאימונים בטיסת מכשירים וסומלו BC-1I.
בתת-הדגם BC-1A נעשו שינויים בגוף המטוס, שכללו את הארכתו וכן שינויים קלים בכנפי המטוס.
92 מטוסים נבנו בתצורה זו.
מטוס אחד נבנה כגרסה BC-1C, שכללה שינויים בחלקה המרכזי של הכנף.
שלושה מטוסים מדגם BC-2 נבנו, ואז הוחלף סימול המטוס ל-AT-6, שהיה מקביל לדגם BC-1A.
כאמור, דגם זה כלל שינויים שונים בכנפיים, ובהם בשפת הזרימה ובקצוות שהפכו לרבועים ובהגה כיוון, שקיבל צורה משולשת.
כך נוצרה צללית המטוס המוכרת.
לאחר שינוי נוסף בחלקה האחורי של החופה ניתן למטוס השם הרווארד II על ידי חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר המלכותי הקנדי.
במסגרת הסכמי החכר והשאל סופקו 1,173 מטוסים מדגם זה לחילות אוויר אלו ולחילות אוויר נוספים של חבר העמים הבריטי, ורובם הופעלו בקנדה כחלק מהתוכנית של מדינות חבר העמים להכשרת טייסים במהלך המלחמה.
הדגם AT-6A היה מבוסס על תכנון שסומל NA-77, והיה לו מנוע רדיאלי מתוצרת פראט אנד וויטני מדגם R-1340-49 וואספ.
1,549 מטוסים מדגם זה נמסרו לחילות האוויר של צבא ארצות הברית, ו-270 מטוסים לצי ארצות הברית, ובו קיבלו סימול SNJ-3. דגם AT-6B היה מיועד לאימוני מקלענות, והייתה בו האפשרות להתקין מקלע בקוטר 0.3 אינץ' (7.62 מ"מ) בחלקו הקדמי של המטוס.
דגם זה הונע על ידי גרסה R-1340-AN-1 של מנוע הוואספ, גרסה שהפכה לתקנית בכל הדגמים המאוחרים יותר של המטוס.
חברת נורדוין אויאיישן הקנדית בנתה גרסה של דגם AT-6A המונע במנוע זה.
1,500 מטוסים מגרסה זו סופקו לחילות האוויר של ארצות הברית וסומנו AT-16, ו-2,485 מטוסים סופקו לחיל האוויר המלכותי הבריטי ולחיל האוויר המלכותי הקנדי, ושם נקראו הרווארד IIB.
כמה מהמטוסים הללו שירתו בזרוע האוויר של הצי המלכותי ובצי המלכותי הקנדי.
בסוף 1937 רכשה חברת מיצובישי היפנית שני מטוסים מדגם NA-16, והם נועדו להיות מדגימי טכנולוגיה.
ייתכן שנרכש גם רישיון לייצור המטוס.
על בסיס גרסה זו פיתחה חברת קיושו היקוקי את מטוס האימונים קיושו K10W (שנקרא בקוד בעלות הברית "אוק", Oak).
המטוס היפני היה דומה באופן שטחי בלבד למטוס המקורי, ונבדל ממנו במבנה המטוס שהיה בנוי בשיטת מונוקוק (Monocoque), שבו העומס המבני נתמך במעטפת המטוס, להבדיל מההרווארד שבו הועבר העומס למערכת הקורות והתומכות שיצרו את הגוף.
בנוסף, המטוס היפני היה במידות קטנות יותר.
הצי הקיסרי היפני הפעיל מספר קטן של מטוסים מסוג זה במהלך המלחמה, מ-1942 ואילך.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפעיל חיל האוויר של יפן מטוסי AT-6.
דגם AT-6C היה מבוסס על גרסה NA-88 של חברת נורת' אמריקן אוויאיישן.
2,970 מטוסים מדגם זה סופקו לחילות האוויר של ארצות הברית, ו-2,400 לצי ארצות הברית בסימול SNJ-4. 726 מטוסים סופקו לחיל האוויר המלכותי ונקראו הרווארד IIA.
בדגם AT-6D נעשו שינויים במערכות החשמליות; 3,713 מטוסים סופקו לחילות האוויר ו-1,357 מטוסים שסומלו SNJ-5 סופקו לצי ארצות הברית.
351 מטוסים מדגם זה סופקו לחיל האוויר המלכותי הבריטי, ונקראו הרווארד III; 564 מטוסים נוספים סופקו לזרוע האוויר של הצי המלכותי הבריטי.
דגם AT-6G, SNJ-5 בסימול הצי, כלל שיפורים רבים, ובהם מערכת הידראולית משופרת וכן גלגל זנב ניתן להיגוי.
דגם זה שירת בחיל האוויר ובצי בשנות ה-50 של המאה ה-20. הדגמים האחרונים של המטוס היו דגמי T-6F או SNJ-6; 25 מטוסים סופקו לחיל האוויר של ארצות הברית ו-931 לצי ארצות הברית.
חברת קנדיאן קאר אנד פאונדרי (Canadian Car and Foundry) הקנדית ייצרה את הדגם הסופי, שנקרא הרווארד 4, וסופק לחיל האוויר המלכותי הקנדי, חיל האוויר של ארצות הברית, וללופטוואפה הגרמני.
בסך הכל יוצרו 15,495 מטוסי T-6, מכל הדגמים והגרסאות.
כאמור, במהלך מלחמת העולם השנייה שימשו אלפי מטוסי T-6 טקסאן/הרווארד כמטוסי אימון לטייסי חילות האוויר של צבא ארצות הברית, צי ארצות הברית, הצי המלכותי הבריטי, חיל האוויר המלכותי הבריטי, חיל האוויר המלכותי הקנדי, הצי המלכותי הקנדי וחילות אוויר נוספים של מדינות חבר העמים הבריטי.
ככלל, מטוסי הרווארד לא מילאו תפקידי לחימה במלחמה, אולם בעשור שלאחר מלחמת העולם השנייה שירתו מטוסי הרווארד כמטוסי תקיפה בזירות לחימה שונות ואף השתתפו בכמה אירועי קרב אוויר.
במהלך מלחמת קוריאה הופעלו מטוסי טקסאן במשימות ניהול אש קדמיות.
גם במלחמת וייטנאם הופעלו מטוסים אלו אם כי במספר מצומצם יותר.
המטוסים במשימה זו כונו T-6 "מוסקיטוס".
לחיל האוויר הסורי היו במלחמת העצמאות 17 מטוסי הרווארד (מהם 12 היו שמישים) במסגרת טייסות 1 ו-2. המטוסים ביצעו גיחות סיוע אווירי קרוב וגיחות תקיפה כנגד מטרות שונות.
לפחות מטוס אחד הופל באש נ"מ ישראלית.
ב-10 ביולי 1948 היו שני מטוסי הרווארד סוריים מעורבים בקרב אוויר עם שני מטוסי קרב אוויה S-199 של חיל האוויר הישראלי.
אחד מן המטוסים הסוריים הופל, והמקלען של המטוס השני הצליח לפגוע ב, אחד מטייסי S-199. מטוסו של בלוך התרסק והוא נפצע קשה, נפל בשבי, ומת בבית החולים בדמשק מפצעיו.
ב-16 ביולי 1948, בעת מבצע ברוש, הצליחו מגיני קיבוץ איילת השחר להפיל מטוס הרווארד סורי שהפציץ את הקיבוץ.
המטוס התרסק על יד בית התינוקות ושני טייסיו נהרגו.
חיל האוויר היווני הפעיל במהלך מלחמת האזרחים ביוון שלוש טייסות של מטוסי T-6D ו-G, שסופקו על ידי ארצות הברית ובריטניה, במשימות סיוע אווירי קרוב, סיור וטיווח ארטילריה.
לוחמי הגרילה הקומוניסטים שנגדם נלחם הצבא היווני כינו את מטוסי הטקסאן "חלבנים" , מכיוון שביצעו את משימותיהם מוקדם בבוקר.
אחרי הופעת ה"חלבנים" ידעו לוחמי הגרילה כי צפויות תקיפות של מטוסי קרב.
חיל האוויר המלכותי הבריטי הפעיל מטוסי הרווארד נגד אנשי מחתרת המאו מאו בקניה, בשנות ה-50 של המאה ה-20. מטוסי ההרווארד הבריטיים נשאו פצצות בנות 20 ליברות (9 ק"ג) ומקלעים בגיחות אלו, שחלקן התבצע בגובה 20,000 רגל (כ-6,100 מטרים) מעל גובה פני הים.
ההרווארד היה המטוס ששירת בשורות חיל האוויר המלכותי זמן רב יותר מכל מטוס אחר: מטוס הרווארד ששירת בו ב-1945 עדיין נותר בשירות בשנות ה-90 של המאה ה-20 במשימות ליווי לטיסות ניסוי של מסוקים.
מטוסי T-6G לחמו גם בשורות חיל האוויר הצרפתי במהלך מלחמת אלג'יריה, גם במקרה זה כנגד כוחות גרילה.
המטוסים הופעלו במסגרת טייסות שנקראו "טייסת מטוסי סיוע קל" (Escadrilles d'Aviation Légère d'Appui) והיו חמושים במקלעים, פצצות ורקטות.
בשיא פעילותם הופעלו המטוסים על ידי 38 טייסות.
בין 1961 ל-1975, במהלך המלחמה הקולוניאלית הפורטוגזית, הפעילה פורטוגל יותר ממאה מטוסים מדגם T-6G כנד תנועות גרילה במושבותיה השונות באפריקה.
בשיא המלחמה היה גף של מטוסי T-6G בכל בסיס של חיל האוויר הפורטוגזי באנגולה, מוזמביק וגינאה הפורטוגזית (כיום גינאה ביסאו).
ב-16 ביוני 1955 הפציצו מטוסי SNJ-4 של הזרוע האווירית של הצי הארגנטינאי את כיכר פלאסה דה מאז'ו בבואנוס איירס.
במהלך התקיפה התאסף במקום קהל גדול של אזרחים שבא להביע תמיכה בנשיא חואן פרון.
התקיפה נועדה להיות השלב הראשון בהפיכה צבאית, והשתתפו בה בנוסף למטוסי SNJ-4 גם 5 מטוסי ביצ'קראפט AT-11, 3 ספינות מעופפות PBY קטלינה וארבעה מטוסי קרב גלוסטר מטאור של חיל האוויר הארגנטינאי.
בתקיפה נהרגו 364 בני אדם, רובם אזרחים, ונפצעו קרוב ל-800. אחד ממטוסי הSNJ-4 הופל על ידי מטוס מטאור שהיה נאמן לממשלה.
ניסיון הפיכה זה נכשל בסופו של דבר.
מטוסי SNJ-4 השתתפו גם במרד הצי הארגנטינאי ב-1963, במהלכו תקפו טורי שריון של כוחות שהיו נאמנים לממשל.
אף על פי שכמה טנקים נפגעו, נכשל המרד.
חיל האוויר הספרדי הפעיל גם הוא מטוסי T-6 כנגד כוחות גרילה באיפני וסביבתה, בדרום מרוקו, במהלך העימות שנקרא המלחמה הנשכחת, בשנים 1957–1958. מטוסי הטקסאן הוכיחו עצמם כמטוסים אמינים מאוד, בטוחים ובעלי שרידות גבוהה.
חיל האוויר הפקיסטני הפעיל מטוסי T-6G במהלך מלחמת הודו-פקיסטן ב-1971, לתקיפת כלי רכב לא משוריינים של הצבא ההודי.
העיצומים שהוטלו על דרום אפריקה בשל מדיניות האפרטהייד מנעו ממנה רכישת מטוסי אימון חדשים, ולפיכך הפעילה מטוסי T-6 עד 1995.
במהלך ההפוגה השנייה, מאמצע יולי ועד אמצע אוקטובר 1948 נעשה מאמץ רב לרכוש מטוסים בארצות הברית.
בין המטוסים שנרכשו היו 17 מטוסי הרווארד מכמה דגמים, רובם מדגם AT-6. המטוסים הוברחו מארצות הברית כשהם מפורקים וארוזים בארגזים, ונשלחו לארץ בדרך הים.
בסוף אוקטובר הגיע המשלוח לארץ.
עד 27 בנובמבר כבר היו בבסיס עקרון (לימים בסיס תל נוף) 8 מטוסים, שצורפו לגף 35. הטייסים היו טייסי מח"ל, שהיו בעלי ניסיון ממלחמת העולם השנייה.
על המטוסים הותקנו מקלעים ונקודות לנשיאת פצצות, והמטוסים הופעלו כמפציצי צלילה - הפעם היחידה בה הפעיל חיל האוויר הישראלי מטוסים בדרך זו.
הפגיעות היו לא מדויקות, אך הפצצות צוידו במשרוקיות מיוחדות, שהשמיעו רעש-אימים בזמן נפילתן והביאו לפגיעה פסיכולוגית אצל חיילי האויב.
רוב המשימות בהן השתתף המטוס היו בחזית המצרית, ובמהלכן הותקפו מטרות מצריות במג'דל, דיר אל-בלח, ח'אן יונס, עיראק אל-מנשייה, כיס פלוג'ה, ועוד.
כמה מטוסים השתייכו לטייסת 69, שהפעילה מפציצי בואינג B-17 מבצר מעופף.
מטוסי ההרווארד שימשו בטייסת זו לאימון בטיסת מכשירים.
לאחר המלחמה הוחזר ההרווארד לתפקידו המקורי, מטוס אימון בשלב המתקדם של קורס הטיס.
בתפקיד זה טסו המטוסים בטייסת ההדרכה, טייסת 140. כמה מטוסים שירתו גם בטייסת 109, שהפעילה מטוסי דה הבילנד מוסקיטו.
בטייסת זו שימשו מטוסי ההרווארד לאימון מבצעי עבור בוגרי קורס הטיס.
עם זאת במטוסי ההרווארד המשיכו לתרגל גיחות תקיפה, והמטוס נכלל בתוכניות המבצעיות של חיל האוויר כמטוס תקיפה.
במסגרת ההיערכות למבצע עומר, מבצע שתוכנן בנובמבר 1955 עקב עליית המתח מול מצרים, ומטרתו הייתה כיבוש רצועת עזה ופתיחת מצרי טיראן.
פעולת חיל האוויר במסגרת מבצע צלע הייתה תקיפת שדות התעופה המצריים.
במסגרת התוכנית שובצו מטוסי הרווארד לתקיפת שדה התעופה אל-עריש.
בדצמבר נדחתה התוכנית על ידי הממשלה.
לקראת מבצע קדש אורגנו ההרווארדים כטייסת מבצעית, טייסת 140, שהתמקמה בשדה תימן ליד באר שבע.
שובצו בה חניכי קורס טיס שצברו יותר מ-80 שעות טיסה על המטוס, וכן חניכים שסיימו את הקורס והיו במהלך הסבה למטוסי סילון.
על הטייסת פיקד רס"ן ב-31 באוקטובר, יומו השני של המבצע, הוקצתה טייסת ההרווארדים לתקיפת מוצבי אום שיחאן כסיוע לחטיבה 10 שנועדה להבקיע את מתחם אום כתף.
רביעיית מטוסים שתקפה את המוצבים ספגה אבדות, ומפקד הטייסת נהרג.
בסך-הכל ביצעה טייסת ההרווארדים כ-47 גיחות, ואיבדה בהן שני מטוסים.
לאחר המבצע חזר ההרווארד לשמש כמטוס אימון.
לקראת סוף שנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר מטוסי הקרב האחרונים שהיו מונעים במנועי בוכנה יצאו משירות בחיל האוויר, הוצא ההרווארד משירות כמטוס אימון.
במשימתו האחרונה שימש המטוס במשימות תובלה קלה בין בסיסי חיל האוויר.
בשנת 1960 יצא המטוס משירות.
בשנת 2016 נמצאים במוזיאון חיל האוויר בחצרים שני מטוסים במצב טיסה.
אבות טיפוס סימול תיאור NA-16 (סימול חברת נורת' אמריקן) אב טיפוס ראשון, מנוע רייט R-975-3 ווירלווינד, 420 כוח סוס.
תא טייס פתוח, כוסה בחופה לקראת הניסויים NA-18 (סימול חברת נורת' אמריקן) NA-16 שהיה הצעת חברת נורת' אמריקן אוויאיישן שזכתה במכרז של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית.
סדרת BC סימול תיאור BC-1 מטוס אימון קרבי בסיסי.
סדרת הייצור הראשונה, עם מנוע פראט אנד ויטני R-1340-47. המטוסים הראשונים בסדרה היו בעלי הגה כיוון מעוגל, לבאים היה הגה כיוון רבוע.
סימול החברה: NA-36. BC-1A תת-דגם בעל גוף מונוקוק למחצה ארוך יותר, חלק חיצוני של הכנף מעוגל מעט קדימה, קצות כנפיים רבועים והגה כיוון משולש.
ניתן לזיהוי לעומת הדגמים המאוחרים יותר על ידי בליטה מעוגלת בגחון המטוס, בין כני הנסע.
סימול החברה: NA-55-1. BC-1B BC-1A יחיד, שהותאם לו חלקה המרכזי של הכנף מדגם AT-6A.
BC-1I BC-1 שהוסב להדרכה בטיסת מכשירים.
BC-2 זהה ל-BC-1A ול-AT-6. פותח מדגם NA-36 עם תוספות מדגם NA-44, מדחף בעל שלושה להבים.
סדרת AT סימול תיאור AT-6 טקסאן מטוס אימון, זהה לדגם BC-1A, עם מנוע זהה, אך עם שינויים קלים.
תשעה הוסבו מדגם BC-1 ועוד 85 נבנו.
AT-6A גרסה זהה ל-AT-6 אך עם מנוע פראט אנד וויטני R-1340-49 ומכלי דלק ניתנים להסרה בחלקה המרכזי של הכנף.
נבנו 1,847 מטוסים, 298 מתוכם הועברו לצי ארצות הברית בסימול SNJ-3. ב-1948 סומלו המטוסים ששרדו עד אז T-6A.
AT-6B זהה לדגם AT-6A אך עם מנוע R-1340-AN-1 בעל 600 כוחות סוס ומקלע עילי.
AT-6C זהה לדגם AT-6B אך נבנה מחומרים שונים ובהם סגסוגת פלדה ועץ לבוד.
נבנו 2,970 מטוסים שחלקם הועברו לבריטניה, בה סומלו הרווארד III.
AT-6D זהה לדגם AT-6B אך מערכת חשמל עם מתח 24V DC.
נבנו 4,388 מטוסים, חלקם הועברו לבריטניה ונקראו הרווארד IIA, וחלקם הועברו לצי בסימול SNJ-5. ב-1948 ניתן למטוס הסימול T-6D.
XAT-6E מטוס אחד לניסויים מדגם AT-6D עם מנוע V-770-9 בעל 575 כוחות סוס, עם 12 צילינדרים בתצורת V.
AT-6F זהה לדגם AT-6D עם גוף מחוזק וכמה שינויים מינוריים, ובהם חופה עם חלק אחורי שקוף.
נבנו 956 מטוסים, חלקם הועברו לצי ארצות הברית תחת הסימול SNJ-6 וחלקם הועברו לברית המועצות בהסכם החכר והשאל.
סומלו מחדש T-6F ב-1948. AT-16 מטוסי הרווארד IIB שנבנו על ידי חברת נורדויין הקנדית.
הדגם צויד בחמישה מקלעים 0.3 אינץ' - 2 בחרטום, אחד בכל כנף ומקלע עילי אחד.
המטוס הוזמן על ידי תאילנד, וסימולו המיועד היה NA-69. עשרת המטוסים שנרכשו הוחרמו על ידי הגיס האווירי של צבא ארצות הברית כדי למנוע את נפילתם בידי יפן, סומלו A-27 והוצבו בפיליפינים.
עם הכיבוש היפני הושמדו כל המטוסים.
T-6 טקסאן סימול תיאור סימול למטוסים בשירות חיל האוויר של ארצות הברית, על פי שיטת הסימול החל מ-1948. T-6A סימול מחודש לדגמי AT-6A.
T-6C סימול מחודש לדגמי AT-6C, כולל 68 מטוסים ששוקמו.
T-6D סימול מחודש לדגמי AT-6D, כולל 35 מטוסים ששוקמו.
T-6F סימול מחודש לדגמי AT-6F.
T-6G מטוסים מדגמי AT-6/T-6 ששופצו בין השנים 1949–1953. השיפוץ כלל תא טייס משופר, קחיבולת דלק מוגדלת, גלגל זנב ניתן להיגוי, מערכת קשר משודרגת ומנוע R-1340-AN-1 עם 600 כוח סוס.
ניתן לזיהוי על פי מסגרת החופה שהיא בעלת מסבך פשוט יותר.
LT-6G מטוסים מדגם T-6G שהוסבו למטוסי תצפית בשדה קרב ומשימות מקרת אש קדמית.
הוסבו 97 מטוסים שזכו לכינוי "מוסקיטו".
T-6H מטוסים מדגם T-6F שהוסבו לסטנדרט של דגם T-6G.
KN-1 מטוס T-6F שהתרסק במהלך מלחמת קוריאה, ושופץ כמטוס ימי עם מצופים על ידי צי קוריאה הדרומית.
NJ/SNJ טקסאן סימול תיאור מטוסים בשירות צי ארצות הברית.
NJ-1 מטוס אימון מתקדם שיוצר על פי מפרט של צי ארצות הברית.
חלק מהמטוסים הונעו בגרסאות מאוחרות יותר של המנוע.
זהה לדגם BT-9. נבנו 40 מטוסים.
SNJ-1 זהה להרווארד I אך חלקה המרכזי של הכנף הוא של דגם BC-1, גוף מכוסה מתכת וכנף של דגם T-6, בגרסאות המאוחרות יותר.
סימול החברה: NA-52. SNJ-2 זהה ל-SNJ-1 אך עם מנוע R-1340-56 ושינויים במאייד ובכונסי האוויר למצנן השמן.
נבנו 270 מטוסים, 296 נוספים הועברו מחילות האוויר של צבא ארצות הברית.
SNJ-3C מטוסים מדגם SNJ-3 שהוסבו להדרכה בנחיתה על נושאת מטוסים עם וו עצירה.
SNJ-4C מטוסים מדגם SNJ-4 שהוסבו להדרכה בנחיתה על נושאת מטוסים עם וו עצירה.
SNJ-5 מטוסים מדגם AT-6D שהועברו מחילות האוויר של צבא ארצות הברית.
SNJ-5C מטוסים מדגם SNJ-5 שהוסבו להדרכה בנחיתה על נושאת מטוסים עם וו עצירה.
SNJ-6 מטוסים מדגם AT-6F שהועברו מחילות האוויר של צבא ארצות הברית.
SNJ-7 דגמים מוקדמים של המטוס ששודרגו ב-1952 לסטנדרט של דגם T-6G.
SNJ-7B דגם חמוש של SNJ-7.
הרווארד סימול תיאור מטוסים בשירות חיל האוויר המלכותי הבריטי וחילות אוויר נוספים של חבר העמים הבריטי.
הרווארד I זהה לדגם BC-1 אך עם מנוע R-1340-S3H1 וללא מקלע אחורי.
סימול החברה: NA-49. הרווארד II זהה לדגם BC-1A, ללא אפשרות למקלען אחורי.
סימול החברה: NA-66. הרווארד IIA (חיל האוויר המלכותי וחילות האוויר של חבר העמים הבריטי) זהה לדגם AT-6C, רבים מהמטוסים הראשונים עם חלק אחורי של הגוף בנוי מעץ.
הרווארד IIA (חיל האוויר המלכותי הקנדי) הרווארד II חמוש, עם מקלעים בכנפיים ויכולת לנשיאת פצצות או רקטות.
הרווארד IIB דגם שנבנה על ידי חברת נורדויין הקנדית.
חלקם נבנו על פי הזמנת ארצות הברית וסומלו AT-16. מטוסים אלה נועדו להעברה לבריטניה במסגרת הסכמי החכר והשאל.
נבנו 42 מטוסים על ידי חברת נורדויין עבור חיל האוויר המלכותי.
הרווארד IIF גרסה לאימוני הפצצה ומקלענות - מטוס אחד שהוסב מדגם II עם בועה למטילן ותא טייס של דגם AT-6. הרווארד III זהה לדגם AT-6D.
נבנו 537 מטוסים עבור חיל האוויר המלכותי.
הרווארד 4 פיתוח קנדי של מטוסי הרווארד II, במקביל לפיתוח דגם T-6G.
נבנו 270 מטוסים עבור חיל האוויר המלכותי הקנדי ו-285 מטוסים עבור חיל האוויר של ארצות הברית.
הרווארד 4K סימול בלגי למטוסי הרווארד II ו-III ששודרגו לסטנדרט של הרווארד 4. הרווארד 4KA פיתוח בלגי לדגם הרווארד 4K חמוש.
הנעה: מנוע רדיאלי אחד בעל תשעה צילינדרים, מקורר אוויר, פראט אנד וויטני R-1340-AN-1 וואספ, 600 כוח סוס
הרודס אטיקוס היה רטוריקן ופילוסוף יווני בן האסכולה הסטואית, מתומכי הסופיסטיקה השנייה (שהייתה מעין תנועת תחייה של תרבות יוון הקלאסית) על פי פילוסטרטוס בספרו "חיי הסופיסטים", איל הון, פילנתרופ ידוע ואזרח רומי נכבד אשר כיהן כקונסול רומא.
הרודס אטיקוס נולד בעיר מרתון שבאטיקה למשפחה נכבדת בעלת עושר אגדי: סבו, היפרכוס (נולד ב-40), שהחזיק לפי ההערכות בסכום של 100,000,000 ססטרטים, היה האיש העשיר ביותר בעולם ההלניסטי בזמנו; אך הקיסר דומיטיאנוס חמס את כל כספו, וייתכן כי אף ציווה להורגו.
אביו של הרודס, אטיקוס (נולד ב-65), חי בצנעה עד לעלייתו של נרווה לשלטון בשנת 96, שאז "מצא" חלק מן האוצר של אביו חבוי בחורבותיו של בניין.
בעזרת סכום זה רכש אביו של הרודס מושב בסנאט הרומי (98), ושימש כנציב יהודה.
הרודס עצמו טען כי הוא צאצא ישיר של קימון, מילטיאדס, תסאוס וקקרופס, כמו גם של איקוס (מלכו המיתולוגי של האי אגינה) ושל האל יופיטר.
הרודס אטיקוס זכה לחינוך אשר כלל לימודי רטוריקה ופילוסופיה.
הקיסר אדריאנוס מינה אותו למושל ערי האימפריה החופשיות בפרובינקיית אסיה בשנת 125. הרודס שב לאתונה, התפרסם כמורה ובהמשך נבחר למשרת ארכון.
בשנת 140 הביאו הקיסר אנטונינוס פיוס לרומא כדי שיחנך את בניו המאומצים מרקוס אורליוס ולוקיוס ורוס, וכמחווה של כבוד ותודה מינה אותו ב-143 לקונסול.
הרודס נשא לאישה את אפיה אניה רגילה .
בנוסף ליצירתו הספרותית, הרים הרודס מספר פרויקטים ציבוריים:
הרחיב את אצטדיון פאנאתינאיקו באתונה (שנבנה בשנת 329 לפנה"ס), על מנת שיוכל להכיל 50,000 צופים (140 לספירה)
בנה ב-161 את האודאון במדרון הדרומי של גבעת האקרופוליס באתונה, לכבודה של אשתו, לאחר פטירתה.
אקוודוקט בעיר קנוסה (Canusium; כיום ידועה בשם Canosa di Puglia) שבאיטליה
אקוודוקט בעיר אלכסנדריה של טרואד (Alexandria Troas) שעל חופי הים האגאי ביוון
מפעלי צדקה שונים עבור אנשי תסליה, אפירוס, האי אביה, בויאוטיה ופלופונסוס.
הרודס היה ידוע באהבותיו הפדרסטיות.
חיבתו לתלמידו פולידקס (Polydeukes או Polydeukion) עוררה שערורייה – לא בשל מינם או הבדלי גילאיהם של הנאהבים, כמו בשל האינטנסיבית שבה התנהלה, אשר נחשבה מופרזת ובלתי-הולמת.
כאשר מת הנער בטרם זמנו, הקדיש הרודס מספר פסלים ומונומנטים לזכר אהובו, בחקותו את מעשיו של אדריאנוס לאחר מותו של אנטינואוס.
לוקיאנוס מסאמוסאטה סיפר על מסורת אשר התגלגלה אליו, ולפיה הפילוסוף הקיניקן דמונקס הגיע אל הרודס נושא מכתב מפולידקס המת.
עולז למשמע דבריו, שאל אותו הרודס מה נכתב בו; דמונקס השיב כי הנער כתב שהוא עצוב על כך שהרודס לא יצא לחפש אותו.
הרווק היא תוכנית מציאות אמריקאית המשודרת החל משנת 2002 ברשת ABC.
לתוכנית ישנו ספין אוף בשם "הרווקה".
עד כה שודרו 25 עונות לתוכנית.
את התוכנית הנחה כריס הריסון עד לעונתה ה-25, והחל מהעונה ה-26 של התוכנית, צפוי ג'סי פאלמר, אשר היה הרווק בעונה החמישית של התוכנית, להיות המנחה.
בכל עונה ישנו גבר רווק אחד ועשרים וחמש בחורות.
בעזרת מבחני התאמה שונים וסדרת דייטים מנפה אחת-אחת הגבר עד שנשארות שתי בחורות.
בשלב זה מחליט הגבר מי המנצחת, והם ממשיכים יחד במערכת יחסים.
בישראל התוכנית שודרה ב-yes, וב-HOT.
במרץ 2025 פורסם כי קלייר פרילנד ובנט גרבנר, המפיקים בפועל והמובילים של התוכנית עוזבים את הזיכיון.
עזיבתם מגיעה בעקבות טענות על סביבת עבודה "רעילה" מאחורי הקלעים של ההפקה.
ביוני 2025 התוכנית חודשה לעונה ה-30 ברשת ABC והרשת הודיעה כי סקוט טטי יהיה המפיק הראשי של התוכנית.
תקופת שידוררווקזוכהמקום שניהצעתנישואיןעדייןביחדהערות125 במרץ - 25 באפריל 2002אלכס מישלאמנדה מארשטריסטה רןמישל לא הציע למארש, אלא במקום זאת הם נכנסו למערכת יחסים.
הם נפרדו זמן קצר לאחר שידור התוכנית.57 באפריל - 26 במאי 2004ג'סי פאלמרג'סיקה בוליןטרה האקביפאלמר לא הציע נישואין לבולין.
הם המשיכו לצאת אך נפרדו כעבור מספר שבועות.622 בספטמבר - 24 בנובמבר 2004ביירון ולוויקמרי דלגדוטניה מישלולוויק וג'יי אוברבי התחילו כשני רווקים מועמדים.
הנשים המתמודדות היו צריכות להצביע לאיזה גבר הן רוצות שיהיה הרווק.
ולוויק זכה בסופו של דבר בהצבעה.
ולוויק ודלגדו נפרדו לאחר חמש שנים.728 במרץ - 16 במאי 2005צ'רלי אוקונלשרה בריסקריסילי קנדיאוקונל בחר בבריס ולא הציע לה נישואין אלא התחיל מערכת יחסים.
הם נפרדו בספטמבר 2007 אך חזרו להיות יחד בשנת 2008. עם זאת, הם נפרדו ב-2010.89 בינואר - 27 בפברואר 2006טרוויס ליין סטורקשרה סטוןמואנה דיקסוןסטורק לא הציע נישואין לסטון אלא התחיל מערכת יחסים.
הם נפרדו זמן קצר לאחר שידור התוכנית.92 באוקטובר - 27 בנובמבר 2006לורנצו בורגזהג'ניפר וילסוןסיידי מארייבורגזה לא הציע נישואין לווילסון.
הם התחילו מערכת יחסים אך נפרדו בינואר 2007. אז הוא יצא עם מאריי, בה הוא לא בחר בגמר, אך הם נפרדו במרץ אותה שנה.102 באפריל - 22 במאי 2007אנדרו בולדוויןטסה הורסטבווין ניקול פאוורסהורסט ובלדווין ביטלו את אירוסיהם חודש לאחר הגמר, אך המשיכו במערכת היחסים.
מאוחר יותר הציע מסניק נישואין למלאני בניו זילנד, אשר הסכימה והזוג התחתן ב-27 בפברואר 2010 בקליפורניה.
חתונתם של מסניק ומלאני שודרה ברשת ABC ב-8 במרץ 2010. לבני הזוג בת משותפת.
בני הזוג חולקים גם את המשמורת על בנו של ג'ייסון מנישואיו הקודמים.144 בינואר – 1 במרץ 2010ג'ייק פבלקהוינה ג'ירארדיטנלי מולזהןפבלקה וג'ירארדי נפרדו ביוני 2010.153 בינואר - 14 במרץ 2011בראד וומאקאמילי מיינארדשנטל אובראייןוומאק ומיינארד נפרדו בזמן שהעונה שודרה, אך חזרו לאחר גמר התוכנית.
עם זאת, הם נפרדו במאי 2011.162 בינואר - 12 במרץ 2012בן פלג'ניקקורטני רוברטסוןלינדזי קוקספלג'ניק ורוברטסון נפרדו בפברואר 2012 בזמן שהעונה שלהם שודרה.
מאוחר יותר הם הופיעו בסדרת הטלוויזיה טיפול זוגי.
באוקטובר 2014 הם החליטו להיפרד.195 בינואר – 9 במרץ 2015כריס סולסוויטני בישוףבקה טיליסולס ובישוף הודיעו על פרידה ב-28 במאי 2015.204 בינואר - 14 במרץ 2016בן היגינסלורן בושנלג'ואל "ג'וג'ו" פלטשרלהיגינס ובושנל הייתה תוכנית ריאליטי משלהם ששודרה במשך עונה אחת.
השניים הודיעו על פרידה ב-15 במאי 2017.212 בינואר - 13 במרץ 2017ניק ויאלונסה גרימלדירייבן גייטסויאל וגרימלדי הודיעו על פרידתם ב-25 באוגוסט 2017.221 בינואר - 6 במרץ 2018אריה לוינדיק ג'וניורבקה קופריןלורן ברנהאםבגמר העונה החיה נחשף כי כמה שבועות לאחר הצילומים, לוינדיק ביטל את אירוסיו לקופרין והחל לצאת עם ברנהאם.
השניים התארסו במהלך ספיישל הסיום והתחתנו ב-12 בינואר 2019. לזוג בת משותפת.237 בינואר –12 במרץ 2019קולטון אנדרוודקאסי רנדולףהאנה גודווין וטיישה אדמסרנדולף נפרדה בתחילה מאנדרווד בשלב חצי הגמר.
לאחר מכן נפרד אנדרווד משתי הנשים שנותרו וביקש מרנדולף לתת לו הזדמנות שנייה, והיא הסכימה.
הם הודיעו על פרידתם במאי 2020. ב-ספטמבר 2020 הגישה רנדולף בקשה לצו מניעה נגד אנדרווד.
בשנת 2021 יצא אנדרווד מהארון כהומוסקסואל.
בפברואר 2022 התארס לג'ורדן סי בראון, יועץ אסטרטגי במפלגה הדמוקרטית.246 בינואר - 10 במרץ 2020פיטר ווברהאנה אן סלוסמדיסון פרווטבמהלך ספיישל הסיום, התגלה כי וובר וסלוס סיימו את אירוסיהם.
אף שוובר ופרווט הודו כי עדיין יש להם רגשות אחד לשנייה, הם החליטו בסופו של דבר שלא להמשיך בקשר.
במאי 2020, וובר חשף כי הוא יוצא עם קלי פלנגן, שסיימה במקום החמישי בעונתו.
וובר ופלנגן הודיעו על פרידתם ב-31 בדצמבר 2020, אך הם חזרו להיות יחד באוגוסט 2022.254 בינואר - 15 במרץ 2021מאט ג'יימסרייצ'ל קירקונלמישל יאנגג'יימס לא הציע נישואין לקירקונל.
במקום זאת הם התחילו מערכת יחסים, אך בספיישל הסיום אושר שג'יימס סיים את הקשר לאחר שמעשים גזעניים לכאורה של קירקונל עלו ברחבי הרשת.
ב-28 באפריל 2021 אישר ג'יימס שהוא וקירקונל חזרו להיות יחד.263 בינואר – 15 במרץ 2022קלייטון אצ'רדסוזי אוונסגבי ווינדי ורייצ'ל רצ'יהלמרות שהעונה הסתיימה כשאוונס דחתה את אצ'רד, נחשף בספיישל הסיום שמאז הם חזרו להיות ביחד.
הם הודיעו על הפרידה שלהם ב-23 בספטמבר 2022.2723 בינואר–27 במרץ 2023זאק שלקרוסקייטי ביגרגבי אלניקישלקרוס וביגאר התחתנו ביוני 2025.2822 בינואר–25 במרץ 2024ג'ואי גרציאדייקלסי אנדרסוןדייזי קנטגרציאדיי ואנדרסון עדיין מאורסים נכון ליולי 2024.2927 בינואר–24 במרץ 2025גרנט אליסג'וליאנה פסקוורוסהליטיה גאראליס ופסקוורוסה הודיעו על פרידתם ביוני 2025.
בעקבות התוכנית נוצרו תוכנית מציאות רבות בפורמט דומה: אדם הבוחר את בחיר/ת ליבו מבין קבוצה של אנשים.
הרווקה (החל מ-2003) - אישה אקראית בוחרת גבר.
טעם האהבה - הראפר פלייבור פלייב בוחר אישה.
אני אוהב את ניו יורק - ניו יורק, הפסידה בתוכנית "טעם האהבה" ועכשיו היא בוחרת גבר.
שוט של אהבה - הזמרת טילה טקילה היא ביסקסואלית והיא בוחרת גבר או אישה.
שוט כפול של אהבה - התאומות ויקי וריקי בוחרת בגבר או אישה.
זה אמורה - דומיניקו שהפסיד בשוט של אהבה והוא מחפש בת זוג אמריקאית ואהבה.
הרווק בגן עדן (החל מ-2014) - מציגה משתתפים לשעבר מעונות "הרווק" ו"הרווקה" על אי מבודד ורומנטי.
בשנת 2009 הפיקה חברת ההפקות אבוט-רייף המאירי עבור ערוץ 10 את הגרסה הישראלית של התוכנית, "הרווק ישראל", כאשר בתפקיד הרווק שימש מתמודד "הישרדות איי הפנינה", גיא גיאור.
בסוף אותה עונה בחר גיאור במתמודדת דפנה דה גרוט כבחירת לבו, השניים נפרדו לאחר שלוש שנות זוגיות.
בשנת 2013 הופקה באותו ערוץ העונה השנייה על ידי חברת ההפקות ניהול פלוס.
בעונה זו הזמר דודו אהרון היה הרווק ובסיום העונה בחר במתמודדת נטע דנינו כבחירת לבו, אולם זמן קצר לאחר שידור הגמר נודע שהשניים נפרדו.
"קחי אותי שרון" - תוכנית מציאות ישראלית נוספת ששודרה בערוץ 2 של קשת, בה שרון איילון בחרה בן זוג.
הרווי קראמפט הוא סרט קומי-חינוכי, מונפש באנימציית פלסטלינה, משנת 2003. הסרט זכה להפצה מסחרית (למשל דרך נטפליקס) ובפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר לשנת 2003. במאי ותסריטאי הסרט הוא אדם אליוט האוסטרלי.
אורך הסרט הוא כעשרים דקות.
הסרט מספר את סיפור חייו הבדיוני של אדם, ששמו כשם הסרט, שבמהלך חייו צובר עוד ועוד לקויות, אולם נשאר אופטימי ומאושר.
הרווי נולד עם תסמונת טורט לאב חוטב עצים ואם אנאלפביתית וסכיזופרנית בכפר נידח בפולין, בין שתי מלחמות העולם.
הרווי אינו מאובחן כבעל תסמונת טורט בשל המודעות הנמוכה לתופעה זו במקום מגוריו וסובביו מחשיבים אותו למפגר.
אולם, גם בהמשך חייו, כשהוא מתגורר במקומות מפותחים ותרבותיים שבהם תסמונת זו כן מאובחנת, הוא מופיע מדי פעם בעיתונים בתור קוריוז המהגר המפגר.
הרווי מנודה בבית ספרו ולכן מבלה את כל ההפסקות עם הילד המגמגם שגם הוא מנודה.
השניים סובלים מהתעללויות מצד הילדים האחרים, אשר משליכים עליהם אבנים.
בעקבות זאת מחליטה אמו של הרווי להוציאו מבית הספר ולתת לו חינוך ביתי, למרות היותה אנאלפביתית.
הרווי כבר שולט ברזי הכתב והאם קונה לו פנקס שבו יכתוב עובדות שהיא מכתיבה לו.
פנקס זה מלווה אותו כל חייו והוא מוסיף לו עוד ועוד עובדות חשובות שהוא מכיר בהן.
העובדה הראשונה שנכתבת בפנקס היא: העובדות אינן נעלמות כשמתעלמים מהן.
החיים בבית נמשכים עד מות הוריו בתאונה ותחילת מלחמת העולם השנייה, אשר מאלצים אותו לעזוב, והוא מגיע לאוסטרליה כפליט.
האסונות והצרות ממשיכים להכות בהרווי אך הוא נשאר אופטימי, מלא שמחת חיים ובעל גישה אקטיביסטית.
הוא הופך לצמחוני ולפעיל זכויות בעלי חיים, וכן לנודיסט.
התסמונת של הרווי אינה מאפשרת לו להתעלם מדחפים שונים והעובדה שהוא נוגע באנשים שמדברים איתו גורמת לו לעימותים אלימים.
הרווי שובר את ראשו בעימותים אלה וחלק מגג הגולגולת שלו מוחלף במתכת, שהופכת מאוחר יותר למגנטית.
בהמשך חייו הרווי נפגע מפגיעת ברק ומאבד אשך.
הרווי מתחתן עם אחת האחיות בבית החולים.
השניים מאמצים ילדת תלידומיד, שאותה מחנך הרווי בביתו על פי ערכיו.
כעבור זמן מה הרווי מתאלמן, ובתו עוברת ללמוד בארצות הברית, שם הופכת לעורכת דין לזכויות נכים.
ללא אשתו ובתו, הרווי מוצא עצמו זקן גלמוד ונכה.
הוא עובר לבית אבות ולוקה באלצהיימר קל.
בדומה לחולי אלצהיימר אחרים, הוא נוטה לברוח ממקום מגוריו אל תחנת האוטובוס הקרובה כדי לקחת קו אוטובוס דמיוני אל כפר הולדתו שמעבר לים.
מסיבה זו ישנה בחצר בית האבות תחנת אוטובוס מזויפת שבה מתגודדים בכל יום רבים מיושבי בית האבות.
כך נחסך הצורך לחפש אחריהם ברחבי העיר.
בלילה אחד, מתוך ייאוש, לוקח הרווי מארון התרופות כדורי מורפין במטרה לשים קץ לחייו.
בדרך לתחנה הוא פוגש תושבת של בית האבות, שהוא לא הכיר כלל כי היא התביישה לצאת מחדרה משום שמחלת הסרטן עיוותה את פניה.
הם יושבים ומשוחחים כל הלילה, ולמחרת מתגלה שהתושבת התאבדה.
בסצנה האחרונה בסרט יוצא הרווי אל תחנת האוטובוס, כשלגופו רק ספר העובדות תלוי בחוט על צווארו.
הוא מתיישב בתחנה, על אף שהוא יודע שהאוטובוס לא יבוא, ומחייך בפעם הראשונה מזה זמן רב.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר לשנת 2003.
הרווק היא תוכנית מציאות ישראלית בת שתי עונות, ששודרה בערוץ 10 בין השנים 2009–2013.
התוכנית מבוססת על הפורמט האמריקאי של "הרווק" ששודרה לראשונה בשנת 2002 ברשת ABC.
בכל עונה ישנו גבר רווק אחד וקבוצה של נשים רווקות המתחרות על לבו.
בעזרת מבחני התאמה שונים וסדרת דייטים מנפה אחת-אחת הגבר עד שנשארות שתי בנות.
בעונה הראשונה של התוכנית הרווק היה גיא גיאור שהשתתף קודם לכן בעונה השנייה של "הישרדות".
בסיום אותה עונה, בחר הרווק בדפנה דה גרוט כבחירת לבו.
העונה השנייה של התוכנית החלה את שידורה ב-12 ביוני 2013, ובה הרווק היה הזמר דודו אהרון שחיפש את בחירת לבו.
גמר התוכנית שודר ב-29 באוגוסט 2013 ובו בחר אהרון במתמודדת נטע דנינו כבחירת לבו, זמן קצר לאחר שידור הגמר הודיעו השניים כי הם נפרדו.
בשנת 2003 שודרה בישראל תוכנית המציאות "קחי אותי שרון" המצויה בפורמט דומה בה רווקה בוחרת את בחיר לבה מתוך מגוון רחב של רווקים.
בשנת 2006 שודרה ב-HOT3 תוכנית המציאות "מכל הבנות בעולם" שבדומה לפורמט "הרווק" קבוצה של נשים רווקות התחרו על לבו של הרווק ארי גולדמן.
בעונה הראשונה הרווק הוא מתמודד "הישרדות" גיא גיאור.
בעונה זו בחר הרווק במתמודדת דפנה דה גרוט.
השניים היו בני זוג במשך יותר משלוש שנים אך לבסוף נפרדו.
יעל לוי (המודחת האחת עשרה)
יסמין סוויסה - הודחה שביעית מהתוכנית והוחזרה לתוכנית על ידי משפחתו של גיא גיאור.
ולרי דן (המודחת השלוש עשרה)
המתמודדות שהעפילו לתוכנית הגמר שהתקיימה ב-11 במאי 2010:
בעונה השנייה הרווק הוא הזמר דודו אהרון.
עונה זו, בניגוד לעונה הקודמת, הייתה בעלת אווירה קלילה והומוריסטית יותר וכן נשאה את הסיסמה "חייבים לחתן את דודו".
בעונה זו בחר הרווק במתמודדת נטע דנינו, והשניים נפרדו זמן קצר לאחר שידור התוכנית.
לירז בן דהן (בחרה לפרוש והפכה למודחת השנייה)
חן אוחנה (המודחת התשיעית - עשירית)
אנאל קור (המודחת התשיעית - עשירית)
כרמית סיאני (המודחת האחת עשרה)
לפיד סידלר (המודחת השתים עשרה)
נעה חיו (המודחת השלוש עשרה)
המתמודדות שהעפילו לתוכנית הגמר שהתקיימה ב-29 באוגוסט 2013:
הרודן היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמה פוליטית שנוצרה על ידי הבמאי והתסריטאי הישראלי גידי רף ופותחה על ידי הווארד גורדון וקרייג רייט.
הסדרה עלתה לשידור בבכורה ב-24 ביוני 2014 בערוץ FX.