tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צרפת ויתרה הן על המונופול שיכול היה להיות לה מתוקף הרכישה, והן על האפשרות למלא תפקיד ממשלי מפורש בתהליכי המיסוד של ההמצאה: "רכישת ההמצאה, ובה בעת ויתור על זכויותיה מתוקף רכישה זו, פירושם החתמת ההמצאה בעת ובעונה אחת בחותם לאומי – צרפתי – ובחותם אוניברסלי.
כך בקשה צרפת לשמור לעצמה את המונופול הרוחני, אך להפוך את הצילום לסמל לתהליכים של דמוקרטיזציה.
מראשיתו הוצג הצילום כמתנה שניתנה לעם, כברכה שהורעפה עליו, כזכות שהוענקה לו".
ב-19 באוגוסט 1839, בישיבה חגיגית משותפת של האקדמיה הצרפתית למדעים ולאמנויות, הציג אראגו, מזכיר האקדמיה, את שיטת הדאגרוטיפ ללכידת דימויים בעזרת מכשיר קמרה אובסקורה, והכריז כי תהליך הצילום החלוצי של דאגר ונייפס יהיה חופשי לשימוש הציבור ומשוחרר מרישיונות ומזכויות פטנט.
נאומו הנלהב נועד לשכנע את עמיתיו ושומעיו המחוקקים בחשיבות המצאת הצילום ובנחיצותה של אחריות מצד המדינה להגן עליה ולקדמה.
על הבמה ישבו לצידו של אראגו איזדור נייפס ודאגר, שסירב לדבר בפני הקהל.
אראגו תיאר בפירוט את התהליך המדעי לייצור הדימוי, והתווה את שימושיה היישומיים של ההמצאה.
בעבור פרסום השיטה, שכללה ויתור על זכויות הפטנט לשימוש בדאגרוטיפ, קיבל דאגר מממשלת צרפת פנסיה שנתית לכל חייו על-סך 6,000 פרנק, ואילו איזדור נייפס קיבל פנסיה על-סך 4,000 פרנק.
מחווה אצילית זו נעשתה, ככל הנראה, גם במטרה לסכל את הטענות לזכויות היוצרים של האנגלי פוקס-טלבוט, וגם מתוך ההכרה במורכבות הדרישה לאכוף זכויות פטנט ברחבי אירופה וארצות הברית.
אראגו סיכם את דבריו בפני בית הנבחרים בנימה פטריוטית, שהציבה את צרפת כנושאת הבשורה של הצילום: "צרפת אימצה המצאה זו ומן הרגע הראשון הייתה גאה על כך שהיא יכולה להציג אותה בנדיבות לעולם כולו".
כאמור לעיל, להמצאת הדאגרוטיפ קדמו התצלום הראשון (ששרד) משנת 1826 שצילם ניספור נייפס, ושיטת הנגטיב-פוזיטיב שהמציא פוקס-טלבוט כבר בשנת 1835. דאגר עצמו צילם דאגרוטיפים מאז 1836. עם זאת, תאריך פרסום ההמצאה ב-1839, מקובל כתאריך שבו הומצא רשמית הצילום.
זמן מה לאחר ההכרזה פרסם דאגר מדריך להכנת דאגרוטיפ, ובו סקירה היסטורית של המצאתו של ניספור נייפס, עבודתם המשותפת וההסכם שחתמו.
בנוסף פירט הממציא את התהליך והמכשירים הדרושים להכנת התצלום.
ב-1 בספטמבר 1839, עוד בטרם פורסם המדריך, ערך דאגר הדגמות של התהליך לכמה עיתונאים, ומיד אחר-כך החל לתת הרצאות והדגמות פומביות.
לדאגרוטיפ היו כמה מגרעות בולטות באותה תקופה:
החשיפות היו ארוכות מדי, ולא אפשרו להשתמש בטכנולוגיה החדשה ליצירת פורטרטים.
הדימויים היו עדינים מידי ונהרסו בקלות.
הדימויים היו נטולי צבע, ותרגמו את הנושא המצולם לגווניי אפור בלבד.
הדימויים היו מראתיים (הפוכים מכיוון ימין-שמאל).
לא ניתן היה לשכפל את הדימויים.
רבים ניסו להתגבר על מכשלות אלו מיד עם פרסום התהליך, וחלקם אף זכו להצלחה.
במשך שני עשורים לאחר הצגתו הפומבית היה הדאגרוטיפ לשיטה המעשית והנפוצה ביותר לייצור תצלומים.
התהליך זכה להצלחה אדירה ולתפוצה עצומה: עשרות חנויות צילום נפתחו, ולאחר שהוכנסו שיפורים בתהליך, שקיצרו את משך החשיפה, יכול היה ההמון להצטלם והאדם הפשוט יכול היה לרכוש דימוי של עצמו.
תצלומים אלו היו יחידאים, ולא ניתן היה לשכפל אותם.
לא אחת הם נשמרו בנרתיקים כמו תכשיט.
בין המצולמים היו גם אנשים שנפטרו, רבים מהם היו ילדים, שאת דיוקן הפוסט-מורטם שלהם הזמינה המשפחה.
הטכנולוגיה התפשטה במהירות בעולם, ודאגרוטיפים נעשו בכל רחבי אמריקה הצפונית, באפריקה, במזרח התיכון, בסין, ביפן, באירופה ובאיי הדרום.
בתקופת השיא של הדאגרוטיפ, בין השנים 1839 ל-1860, צולמו כשלושים מיליון דאגרוטיפים בארצות הברית לבדה.
על-פי אומדן מסוים היה היקף המסחר השנתי הדאגרוטיפים באמריקה בשנת 1850 בין 8 ל-12 מיליון דולר.
בפריז, שהפכה לאחד המרכזים השוקקים ביותר לייצור דאגרוטיפים בעולם, נפתחו אטלייה רבים לצילום, שהציעו ללקוחותיהם בעיקר תצלומי דיוקן, אך גם מראות חוץ (כגון צילום הגינות הפרטיות או מראות אחוזת הכפר).
חלקם מכרו גם תמונות "אמנותיות" יותר, כלומר פחות מסחריות, כגון מראות של פריז.
אטלייה פריזאי הפיק בין השנים 1845–1850 כ-5,000 דאגרוטיפים בשנה בערך.
ואולם, דימויים רבים לא שרדו, משום שהלוחות נהרסו בקלות, התחמצנו או אוכלו על ידי קורוזיה, ומשום שתנאי השימור שלהם במאה ה-19 לא היו מספקים.
חלק מהלוחות מורקו מחדש לשימוש חוזר, בשל מחירם הגבוה של חומרי הגלם.
הצילומים הראשונים שצולמו בארץ ישראל היו באמצעות דאגרוטיפ בדצמבר 1839 על ידי פרדריק פסקה.
לאחר פרסום תהליך יצירת הדאגרוטיפ נפוצה השיטה במהירות בעולם, ורבים ניסו לשפר את הטכניקה ולהתגבר על החסרונות העיקריים שבו: משך החשיפה הארוך, שבריריותו של הלוח המצולם, חוסר היכולת לרשום צבעים וחוסר היכולת לשכפל את הדימויים.
הבעיה שזכתה למענה המהיר ביותר הייתה משך החשיפה הארוך, שהיווה מגבלה מרכזית ביישום הטכניקה לשם צילום בני-אדם.
בעת פרסום התהליך נע משך החשיפה הנדרש בין שלוש לשלושים דקות, בהתאם לתנאי התאורה, מזג האוויר, עונת השנה וכיוצא בזה.
תוך מספר חודשים הופחת זמן החשיפה לדקה ואף פחות מכך.
בעיית החשיפה הארוכה טופלה במקביל בכמה רמות: שיפורים כימיים, שכלולים אופטיים ובניית מנגנוני תאורה.
הפתרון הראשון שהוצע היה הגברת עוצמת האור שמגיע ללוח הצילום.
ניתן היה להגביר עוצמה זו על ידי הוספת מקורות אור או על ידי שיפורים אופטיים של העדשה.
בארצות הברית הציגו אלכסנדר וולקוט (Alexander S.
Wolcott), בונה מכשירים, ושותפו ג'ון ג'ונסון (John Johnson) מערכת תאורה משוכללת שהגבירה את כמות האור שמוקרן על נושא הצילום.
השניים השתמשו במראות מתכווננות מחוץ לסטודיו שלהם כדי לכוון את אור השמש ולרכזו בצורה יעילה על המצולם.
האור המוקרן סונן דרך זכוכיות בצבע כחול, שכן לוח הדאגרוטיפ היה רגיש במיוחד לאור כחול, והדבר עזר לקצר עוד יותר את זמן החשיפה.
וולקוט וג'ונסון עיצבו, בנוסף, מצלמה חדשה, שונה מאוד ממצלמתו של דאגר; מראה קעורה הוצבה בגב המצלמה, ורכזה את האור על לוח הדאגרוטיפ, שהוצב במרכז המצלמה על גבי מסילה מתכווננת.
במצלמה זו לא הייתה כל עדשה.
יוזף מקס פצוואל (Joseph Max Petzval), מתמטיקאי וממציא מווינה, פיתח עדשה לצילום פורטרטים, שאותה הציג לציבור כשישה חודשים לאחר מועד הכרזת הדאגרוטיפ.
עדשת פטזוואל קיצרה מאוד את משך החשיפה.
דרך שונה לקיצור משך החשיפה הייתה על ידי שינוי ההרכב הכימי של לוח הצילום.
דאגר השתמש ביודיד הכסף כחומר רגיש לאור, אך תוך זמן קצר גילו מדענים שישנם מלחי כסף רגישים לאור הרבה יותר, בעיקר תערובות של כסף עם ברום ועם כלור.
ניסויים שערך דאגר בחומרים שונים שנועדו לצפות ולהגן על הדימוי הדאגרוטיפ העדין לא עלו יפה, משום שציפויים אלו שינו ועוותו את הדימוי.
הפתרון המקובל להגנה על התצלום היה מסגורו במעין קופסאות דמויות ספר ומצופות עור; הדימוי הוצמד לזכוכית בנייר הדבקה, ושניהם מוסגרו יחדיו במסגרת פליז מעוטרת.
לצידה הפנימי השני של הקופסה הוצמד בד מעוטר אף הוא.
אמצעי כימי להגנה על הדימוי הומצא בשנת 1840 על ידי ארמן איפוליט פיזו; טיפול בלוח הצילום באמצעות תמיסת זהב כלורידי וסודיום תיוסולפיט, מחזק את יציבות הדימוי ואף משפר את מראהו.
שאלת מעמדו של הדאגרוטיפ ככלי אמנותי הועלתה כבר על ידי אראגו בדין-וחשבון שהגיש לבית הנבחרים ביולי 1839; לרגל כתיבת הדו"ח פנה אראגו לצייר המפורסם פּוֹל דֵלָרוֹש (Paule Delaroche), שבחן את דימויי הדאגרוטיפ והסיק שיהפכו נושא לבחינה וצפייה עבור אמנים, בעיקר בשל הפירוט המדויק והצלול ועושר הגוונים שבהם.
תהליך הדאגרוטיפ, ממשיך דלרוש, יצמצם את הזמן והמחיר שמקדישים אמנים לאיסוף דימויים למחקר עתידי.
הצייר טען לסיכום שהמצאתו של דאגר מעניקה שרות אדיר לאמנויות היפות.
לאחר פרסום התהליך כבשו תצלומי הדאגרוטיפ, כמפורט למטה בהרחבה, את מקומו של הדיוקן המצויר.
אך בשדה האמנות הגבוהה, למרות דבריו של דלרוש, נתקל הדאגרוטיפ בביקורת עוינת מצד מבקרי אמנות ואמנים, שראו בדימוי החדש את אויב האמנות.
אופיו המכניסטי, הלא-אישי, האינסטרומנטלי, ההמוני והתעשייתי של הדימוי, והעובדה שייצורו לא דרש הכשרה אומנותית מוקדמת, הביא לתפיסתו כמדרדר ומחריב האמנות.
המשורר ומבקר האמנות שארל בודלר, מזועזע מהמחשבה שהגדרת האמנות תקבע מעתה על-פי מידת דיוקו של הדימוי בהשוואה למציאות חיצונית כלשהי, בלא כל התייחסות לייצוג העולמות הפנימיים, הדמיוניים והפנטסטיים של האמן, ביטא עמדה זו בצורה המובהקת ביותר:
מאוחר יותר הופיעו פורמטים שונים.
עיקר השימוש המסחרי בתהליך היה ליצירת פורטרטים.
עם שכלול ההמצאה יכלו בני המעמד הבינוני החדש לרכוש דימוי של עצמם במחיר זול יחסית.
הבעלות על דיוקן עצמי, שהייתה לפנים פריבילגיה של בני המעמדות העליונים, הפכה כעת לנפוצה והמונית.
שבועות ספורים לאחר פרסום התהליך שופרה ההמצאה וזמן החשיפה קוצר, כך שניתן היה להשתמש בה לצילום פורטרט.
בשנת 1841 שכלולים כימיים ואופטיים אף הצליחו לצמצם את משך החשיפה לשניות ספורות.
קהל היעד של צלמי הפורטרט היה בעיקר הבורגנות, משום שמחירו של תצלום דאגרוטיפ נותר גבוה יחסית עד לשנות החמישים של המאה ה-19. התבססותו והתרחבותו של מעמד הבורגנות לאחר המהפכה הצרפתית ובעקבות המהפכה התעשייתית, שינו את פני החברה.
רבים מאנשי הבורגנות החדשה הגיעו ממשפחות שלא זכו להיות מצוירות בעבר, ולכן לא היו להן מראות מעברה של המשפחה או ייצוגים של אבותיה.
פורטרט הדאגרוטיפ נתפש כעדות למיקום בהיררכיה החברתית, כמכשיר למילוי החוסר בגלריית תמונות משפחתית, וכאמצעי ליצירת "היסטוריה" משפחתית מכובדת.
פרקטיקת צילום הפורטרט נכנסה, כאמור, לשוק מוכן של ציורי-פורטרט, אימצה את מוסכמותיו, התחרתה בו וגברה עליו בסופו של דבר מבחינה מסחרית: "משעלה בידי דאגר לקבע את תמונותיה של הקמרה אובסקורה", טוען הפילוסוף ומבקר האמנות ולטר בנימין, "אז הדיחו הטכנאים את הציירים.
אבל הקורבנות האמיתיים של הצילום לא היו ציורי הנוף, כי אם הדיוקנאות המיניאטוריים.
הדברים התפתחו במהירות כה גדולה, עד שכבר ב-1840, רוב-רובם של ציירי המיניאטורות הרבים מספור הפכו לצלמים מקצועיים".
בנימין מזהה בפורטרטי הדאגרוטיפ המוקדמים איכות מיוחדת ומסתורין, שנפגמו לאחר זמן, עם התמסחרות הפרקטיקה.
עבור הצלמים והמצולמים הראשונים היה בתצלום הפורטרט קסם מאגי ומרתיע: "בתחילה איש לא העז", מצטט בנימין את קרל דוטנדי, חלוץ הדאגרוטיפ בגרמניה, "להסתכל ממושכות בתמונות הראשונות שהוא יצר.
כל אחד היסס לנוכח בּרִירוּתם של האנשים והאמין שהפרצופים הקטנים הזערוריים של הדמויות שבתמונות הם עצמם יכולים לראותו, כה מפתיע היה הרושם שהברירות הבלתי-רגילה והנאמנות הלא מורגלת לטבע של תמונות הדאגרוטיפ הראשונות השפיעו על כל אחד".
פורטרט הדאגרוטיפ, בהיותו אובייקט שהוא גם תעודה (document) אינפורמטיבי וגם אובייקט אסתטי מעורר רגש, נטען בשני כוחות: כוחה של אמת מדעית מחד וכוחו המאגי (והמדומיין) של שריד קדוש, מאידך.
השילוב של שני הכוחות הללו הביא לספקולציות שונות באשר ליכולתו של דימוי הפורטרט המצולם לחדור אל מעבר להופעות, אל מעבר לנראה לעין, ולחשוף, למשל, סודות של האופי האנושי.
במקביל להתמסדות הפורטרט הבורגני מזהה חוקר התרבות והצילום אלן סקולה שני טיפוסים נוספים של הפורטרט המצולם, הפורטרט המאדיר של מנהיגי החברה (מלכים, מדינאים, שופטים, ידוענים), והפורטרט ה"מוסדי-הדכאני" של הסוטה (הפושע, המשוגע, האסיר, כהה-העור): "כל פורטרט מוקדם לקח באופן סמוי את מקומו בהיררכיה חברתית ומוסרית", הוא טוען.
"הרגע הפרטי של אינדיבידואליזציה סנטימנטאלית [...] הואפל על ידי שני מבטים אחרים וציבוריים יותר: מבט מעלה, אל ה"טוב" יותר, ומבט מטה, אל ה"נחותים".
השימוש המוסדי בפורטרט המצולם, טוען סקולה, נשען על הפן ה"מדעי" ו"אינפורמטיבי" של תצלום הדיוקן, ולפיכך נבע ממסורות ייצוג שונות במובהק מאלו של הפורטרט הבורגני:
כשני עשורים לאחר פרסום התהליך פותחו שיטות צילום אחרות שהחליפו את הדאגרוטיפ.
שקיעת עידן הדאגרוטיפ הייתה ככל הנראה בלתי נמנעת; התהליך היה מורכב ודרש עבודת הכנה רבה ומדויקת.
בשל כך מחירם של דימויי דאגרוטיפ היה יקר מכדי להפוך נגיש עבור ההמונים; בנוסף, זמן החשיפה הדרוש נותר ארוך מדי והקשה על צילום פורטרטים, הפרקטיקה המרכזית לה שימשה הטכנולוגיה; ולבסוף, חוסר היכולת לשכפל את הדימויים הביא לנטישת טכניקת הדאגרוטיפ לטובת שיטות אחרות.
שיטות הצילום העיקריות שהחליפו את הדאגרוטיפ היו:
אמברוטייפ – שהומצא בשנת 1854, ויצר דימוי פוזיטיבי על גבי זכוכית בעלת רקע שחור;
טינטייפ – צילום על גבי לוח בדיל
צילום קולודיון – בו נעשתה הדפסת מגע של נגטיב זכוכית על גבי נייר רגיש לאור.
בעשייה המדעית ישנו שימוש בדימויים כמרכיב מרכזי במתודה המדעית לפחות מאז המאה ה-16. הייצוג החזותי, שאייר את התצפיות המדעיות, נתפס הן כנותן תוקף לדיווח המילולי, והן כמכשיר למדידה לשם השוואה בזכות עצמו, עוד לפני המצאת הצילום.
עם זאת, בתחילה לא הבינו מדענים מדיסציפלינות שונות את מעלות הצילום.
כדי להופכו לכלי מדעי היה על אנשי המדע להבין כיצד ניתן לשלב את הדאגרוטיפ ברפרטואר המכשירים המדעיים.
הצילום הציע למדענים בעלי יכולת איור נמוכה מכשיר רישום מדויק של תצפיותיהם, שסמכותו אינה נשענת על כישרונו של המאייר.
כמו כן, אפשרה הטכנולוגיה נתיב להפצה ותקשורת עם הקהילה המדעית העולמית.
בהשוואה לטכניקת צילום הקלוטייפ של טלבוט שפותחה במקביל, הדאגרוטיפ התייחד ברישום חד ומלא פרטים, שהעביר את נושא הצילום בצורה ברורה, ולכן נתפס כריאליסטי, מדויק ו"נכון" יותר, והתאים לפיכך לעיסוק המדעי.
אדגר אלן פו, בסדרה בת שלושה מאמרים שפרסם בשנת 1840, הדגיש את הדיוק הפלאי של התהליך ואת הקסם שהוא מהלך על הצופה בו, "עד שכל תיאור מילולי יהיה דל מכדי למוסרו בצורה הולמת":
בנוסף, הדאגרוטיפ נתפס כהצגה-מחדש (re-presentation) של הטבע עצמו; כתוצר בלתי מתווך של הטבע, שרושם בצורה אוטומטית את פרטיו על הדימוי.
המדען וצלם הדאגרוטיפ האמריקאי מורס, טען כבר בשנת 1840 כי:
יכולתו של הצילום, אם כן, להפיק לא רק אילוסטרציות אלא גם ידע עובדתי, זוהתה במהירות והביאה לשינוי אופני החשיבה על הידע עצמו.
כפי שטענה ליידי אליזבת' איסטלייק (Eastlake), מחלוצות הצילום ואשתו של הנשיא הראשון של החברה הלונדונית לצילום, הצילום בראש ובראשונה אינו אמנות, אלא מכשיר ליצירת "עובדות":
עוד לפני פרסום ההמצאה הבין אראגו את הפוטנציאל שטמון בצילום עבור המדע, והוא ניצל תובנה זו במשא ומתן שניהל מול ממשלת צרפת בנוגע לרכישת הזכויות על ההמצאה.
ואכן, הדאגרוטיפ שימש מאז המצאתו ככלי מדעי באופנים שונים, למשל בתצלומי-מיקרוסקופ, בתצלומים אסטרונומיים בעזרת טלסקופ, בתצלומי-רפואה וכמרכיב במכשירים לניסויים באור.
למעשה, הדאגרוטיפ שימש ככלי מדעי עוד לפני שהצליחו להבין באופן מדעי כיצד בדיוק הוא פועל.
בשנים הראשונות לתפוצת הדאגרוטיפ העסיקו שאלות מדעיות את כל העוסקים בתהליך, אך במהרה נפרדו דרכיהם של צלמי הדאגרוטיפ המסחריים ושל המדענים.
עבור הצלמים, תאוריה שסיפקה הסבר תפעולי שאפשר להם להמשיך לעבוד הייתה מספקת.
מדענים ניסו לענות על השאלה כיצד גורם האור להטבעת הדימוי?
מדוע הרישום המצולם שונה מהמידע שקולטת העין?
מה תפקיד הכספית ביצירת הדימוי?
כיצד ניתן למדוד אור בעזרת הדאגרוטיפ?
ומה ניתן ללמוד משיטה זו על אופיו של האור?
ראשית שימשה הטכנולוגיה החדשה בעיקר בתחומי הגאולוגיה (בצילום אתרים, באספקת נתונים), וארכאולוגיה.
בעזרת הדאגרוטיפ אדם אחד יספיק כדי להשיג בהצלחה עבודה עצומה זו." ואכן, שבועות ספורים לאחר פרסום התהליך, נשלחו צלמים למסעות במזרח, בספרד, בקורסיקה, באיטליה ובצרפת, במטרה ליצור מראות טיפולוגיים שיהוו בסיס ליצירת תחריטים.
מטרתם של הצלמים לא הייתה מדעית, ותצלומיהם נטו לעיצוב יתר ורומנטיזציה של האתרים המצולמים, אך עבודתם סמנה את האפשרות להשתמש בצילום ככלי תיעודי וכשיטת בחינה של אתרים ארכאולוגיים וגאולוגיים.
השימוש הראשון בדאגרוטיפ למחקר אנתרופולוגי נעשה כבר באוקטובר 1839, על ידי משלחת שחקרה את אזור יוקטן (Yucatan) שבמרכז אמריקה, בראשות ג'ון לויד סטפנס (John Lloyd Stephens), פרדריק קת'רווד (Frederick Catherwood) וסמואל קבוט (Samuel Cabot).
הם גם היו הראשונים שהשתמשו בטכנולוגיה במחקר ארכאולוגי רציני.
חברי המשלחת גילו שהדאגרוטיפ אינו יכול להתמודד עם נושאי צילום בעלי תאורה ניגודית חזקה, ולכן לא ויתרו על רישום ידני של האתרים.
כל הדאגרוטיפים שצולמו במשלחת זו נשרפו בעת שהוצגו לקהל, ב-31 ביולי 1842.
מהעת בה הותאם הדאגרוטיפ לצילום פורטרטים, שימש התהליך לתיעוד ורישום אנשים לשם מחקר אנתרופולוגי, אתנוגרפי, ביולוגי ורפואי.
הפורטרט המצולם אפשר למדענים לבחון בקפידה סובייקטים למיון טקסונומי ולבניית קטלוגים סיסטמיים.
האמונה שעמדה בבסיס השימוש בצילום, ביכולתה של המצלמה לספק תיעוד מדויק ואמין, הפכה את המדיום למכשיר בעל פוטנציאל פוליטי רב בידי המדענים.
שכן, אם המצלמה יכולה אכן ליצור ידע אובייקטיבי, הרי שניתן להשתמש בצילום לשם ניהול ושליטה בחברה בכלל.
אחד היישומים המדעים הבולטים בפורטרט המצולם באותן שנים היה בתחום הפיזיונומיה (פסבדו-מדע שניסה לקרוא את אופיו של אדם על פי סיווגי תווי פניו), הקרניומטריה (craniometrics, "מדע" שהתבסס על מדידת הגולגולת והמוח), ובפרט בתחום הפרנולוגיה.
"מדע" הפרנולוגיה התבסס על מידע ויזואלי ומישושי על צורת הראש, והדאגרוטיפ סיפק תיעוד של "טיפוסים" אותם ניתן ללמוד ולפרסם.
התפוצה הבו-זמנית של הפרנולוגיה וטכנולוגיית הדאגרוטיפ במערב מזגה יחד את שני התחומים עבור חוקרים רבים.
מבין הפרסומים הבולטים שהתבססו על פרנולוגיה וצילום, ניתן למנות את המהדורה האמריקאית לספר "Rationale of Crrime and its Appropriate Treatment" (פורסם ב-1843) מאת מרמדוק ב.
למהדורה זו נוספו איורי "מאפיינים פרנולוגיים טיפוסיים של פושעים", שנעשו מתוך תצלומי דאגרוטיפ של הצלם מת'יו בריידי.
מחקר מפורסם אחר, שהתבסס על תצלומי דאגרוטיפ ושימש למעקב וסיווג של "ילידים" אפריקאים, נערך על ידי הביולוג השווצרי לואי אגסי מהרווארד.
אגסי האמין בפוליגנזיס, תפיסה לפיה בני הגזעים השונים לא נולדו מאותה הבריאה, וקיווה להיעזר בצילום כדי להוכיח שאנשים כהי עור מוצאם ממין אחר ונחות ביחס לאדם הלבן.
בשנת 1850 בחר שבעה עבדים, זכרים ונקבות, ממטע בצפון קרוליינה, כדוגמאות "טהורות" ההולמות למחקרו, ושלח אותם לסטודיו של הצלם ג'וזף זילי (Zealy), בדרישה שיצולמו חשופי חזה, פעם במראה חזיתי ופעם בפרופיל.
זילי הפיק סדרה בת חמישה עשר דאגרוטיפים, שהוצגו במוזיאון לזואולוגיה השוואתית בהרוורד .
רופאים שונים החלו להשתמש בדאגרוטיפים למטרת לימוד והדגמה של מחלות וסמפטומים.
בדומה לשימושים מדעיים אחרים בצילום, מראה התצלומים היה מוזר משום שלא היו עדיין מוסכמות קבועות לצילום הרפואי.
לדאגרוטיפ היו מגבלות בולטות לעומת הרישום והציור הצבעוני, שכן הוא היה מונוכרומטי ולא העביר את הבדלי הגוונים, ובנוסף, הוא היה עמוס בפרטים שוליים ולא רלוונטיים, פרטים שאותם נהגו להסיר ברישום הרפואי.
דאגרוטיפים שימשו גם כדי לתעד או לציין אירועים רפואיים חשובים, כמו את אחד הניתוחים הראשונים שבוצע בעזרת אלחוש, מ-16 באוקטובר 1846, שאותו צילמו צלמי הדאגרוטיפ הבולטים סאותוורת והאוז בבית החולים הכללי של מסצ'וסטס בבוסטון.
מחלות ופגמים צולמו בעזרת הדאגרוטיפ במגוון דרכים, לעיתים במפורש, כתיעוד רפואי, ולעיתים למטרת הנצחת עיוותים פתולוגיים, כמו אנשים שנולדו ללא גפיים, מצורעים שפניהם הושחתו, ננסים, וכדומה.
תמונות אלו נטלו לעיתים חלק במסגרת לימודי הרפואה.
הדאגרוטיפ שימש, בנוסף, לצילום פורטרטים מבוימים רשמיים, שבהם מוצגים הרופאים במקום עבודתם לצד מטופליהם.
למרות המגבלות הרבות שבצילום הדאגרוטיפ, הוא נותר התהליך המועדף על אסטרונומים בשנות הארבעים ותחילת שנות החמישים של המאה ה-19 לצילום השמש, הירח והכוכבים.
הבעיה המרכזית הייתה הרגישות המוגבלת לאור של החומר הצילומי; כדי לרשום את גרמי השמיים (למעט השמש) נדרשו חשיפות ארוכות, אך בזמן החשיפה הארוכה נע כדור-הארץ ביחס לכוכבים, ולכן נוצר דימוי מטושטש.
בנוסף, את דימוי הדאגרוטיפ לא ניתן היה לשכפל ולהפיץ בקרב הקהילה המדעית.
עם זאת, יש מדענים שהעדיפו להמשיך ולהשתמש בדאגרוטיפ גם לאחר דעיכת הפופולריות שלו והתרחבות השימוש בטכניקת הצילום על לוח רטוב (קולודיון), משום שבטכניקה החדשה זמן החשיפה המקסימלי עמד על דקות בודדות (לאחר מכן התייבש הלוח ולא היה עוד שמיש).
בנוסף, רמת הפירוט שבדאגרוטיפ הייתה גבוהה מזו שניתן היה להפיק מהדפסקולודיון.
"במצב הנוכחי של הצילום", כתב ב-1856 אסטרונום שהשווה את טכניקת הדאגרוטיפ והקולודיון, "התהליך המתאים היחידי עבור ניסויים מדעיים [אסטרונומיים] הוא הדאגרוטיפ".
Majocchi) ממילאנו לצלם באמצעות דאגרוטיפ ליקוי חמה; על גבי אותה הפלטה נקלטו שתי חשיפות של תחילת וסיום הליקוי.
ב-1 בספטמבר 1849 צילם סמואל המפרי שני דאגרוטיפים של הירח המראים כל אחד תשעה דימויים שצולמו בזמני חשיפה שונים.
אחד מהן היה כה מושלם, עד שכאשר הביטו בו דרך המיקרוסקופ דמה לירח שמביטים בו בטלסקופ.
ביריד העולמי בלונדון של קיץ 1851 הוצג דאגרוטיפ של הירח, שצולם על ידי ג'ון אדמס וויפל (J.A.
Whipple), יחד עם מנהל מצפה הכוכבים של הרווארד, ג'ורג' פיליפס בונד (G.P.
השניים הצליחו להפיק דימוי חד ומפורט של הירח, שזכה במדליית זהב על יופיו ואיכותו.
אחד המחקרים האסטרונומיים הבולטים בעזרת דאגרוטיפ הופק על ידי האסטרונום פייר סזאר ז'ול ינסן (Pierre-César Jules Janssen), שפיתח רובה-צילום (revolver photographique), בעזרתו הצליח לצלם ב-8 בדצמבר 1874 רצף בן 48 תמונות על פלטת דאגרוטיפ עגולה, המראה את מעבר נוגה על פני השמש.
תצלום זה הוא הראשון בהיסטוריה שבו מופיעה דמות אדם - מצחצח נעליים והאדם שנעליו מצוחצחות.
דאגר, שבשלהי שנות ה-30 של המאה ה-19 עדיין שמר בסוד את שיטת הצילום שפיתח, עסק בניסויים במדיום החדש ונהג לצלם סדרות של תמונות מאותו מקום בשעות שונות של היום, כנראה כדי לבחון את האופנים דרכם מוסר הצילום את שינויי הזמן.
דאגרוטיפ זה צולם בצהרי-היום, כשלפניו צולמה קומפוזיציה זהה בשעות הבוקר, ועוד אחת בשעות אחר-הצהריים.
לשם השגת חשיפה נכונה של דאגרוטיפ נדרשו לפחות מספר דקות, משום שהחומר הצילומי לא היה רגיש דיו לאור.
כתוצאה מכך, כל אובייקט שזז בעת החשיפה נעלם מהתצלום, משום שלא הותיר את רישומו על לוח הצילום.
כפי שהעיר על דימוי זה המדען והאמן סמואל מורס, שהתוודע לדאגר ולהמצאתו בעת ביקורו בפריז:
שני אנשים אנונימיים אלו - אדם שבמקרה עצר לצחצח את נעליו מול חלון חדרו של דאגר באחד מימי 1838, ולא נע בעת שהממציא חשף את לוח הצילום שלו, ומצחצח הנעליים - הם שני האנשים הראשונים שצולמו בהיסטוריה.
תמונה זו, יחד עם מקבילתה שצולמה בבוקר, נשלחו מאוחר יותר למלך לודוויג מבוואריה, בתוספת כיתוב שנתן להם דאגר: "ניסוי ששימש כאישוש לגילוי הדאגרוטיפ, מוענק להוד מלכותו מלך בוואריה מעבדו העניו מאוד והצייתן מאוד, דאגר".
דאדרה ונאגר האוולי (בג'וגראטית: દાદરા અને નગર હવેલી, במראטהי: दादरा आणि नगर हवेली) הייתה טריטוריית איחוד במערב הודו עד 2020, עת מוזגה עם דאמאן ודיו לטריטוריית איחוד חדשה דאדרה ונאגר האוולי ודאמאן ודיו והפכה למחוז בתוכה.
דאדרה היא מובלעת בתוך מדינת גוג'ראט ונאגר הבלי נמצאת בין המדינות גוג'ראט ומהאראשטרה.
שתיהן שוכנות בשפך הנהר דמאן גנגה.
הטריטוריה הייתה בשלטון פורטוגזי מלא מ-1779 עד 1954, עת נכבשה בידי כוחות מקומיים שגירשו את הכוחות הפורטוגזיים, והוכרזה כמדינה עצמאית.
הטריטוריה הגישה בקשה רשמית להסתפח להודו ביולי 1961, וב-11 באוגוסט 1961 נכללה בהודו כטריטוריית איחוד.
דאגמאר, נסיכת דנמרק (Marie Sophie Frederikke Dagmar; 26 בנובמבר 1847 – 13 באוקטובר 1928), ידועה גם בשם מריה פיודורובנה, קיסרית רוסיה, הייתה בתו השנייה של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ואשתו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
הנסיכה מארי סופי פרדריקה דאגמאר, שנקראה על שם דודתה הגדולה מארי סופי פרדריקה, נסיכת הסן-קאסל ומלכת דנמרק, נולדה בשנת 1847 בקופנהגן לכריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ואשתו לואיזה, נסיכת הסן-קאסל.
אף על פי שהיא באה ממשפחת מלוכה ואבותיה כללו את המלכים ג'ורג' השני ופרדריק החמישי, משפחתה השתייכה לענף צעיר יחסית של בית אולדנבורג וחיה חיים נורמלים יחסית ללא עושר רב.
בשנת 1848, שנה לאחר היוולדה של הנסיכה דאגמאר, נפטר המלך הדני כריסטיאן השמיני, שהיה בן דודה של סבתה, ובנו היחיד, פרדריק השביעי, מלך דנמרק, עלה לשלטון.
פרדריק, שעבר כבר שני נישואים כושלים ללא ילדים, נחשב לעקר, ואביה של דאגמאר, כריסטיאן, הפך למועמד העיקרי לתפקיד יורש העצר בשל העובדה שאשתו, לואיזה, הייתה אחייניתו של כריסטיאן השמיני.
לבסוף הוחלט כי כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-סונדרבורג-גלוקסבורג יהפוך ליורשו של פרדריק בכל הממלכה.
אף על פי שמעמדה של המשפחה עלה, לא הייתה עלייה בהכנסתם והם לא השתתפו בחיי החצר בקופנהגן, שכן הם סירבו להכיר באשתו השלישית של המלך פרדריק, לואיז רסמוסן, שהייתה פילגשו ולא באה ממשפחת אצולה.
כריסטיאן התשיעי היה ידוע בכינויו "חמיה של אירופה" בשל השידוכים המעולים שסידר לבנותיו, ורבים מבני משפחות המלוכה האירופים הם צאצאיו.
אחיה הגדולים של דאגמאר, פרדריק וגאורג, הפכו למלכי דנמרק ויוון בהתאמה.
אחותה הגדולה של דאגמאר, אלכסנדרה, נישאה לאדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת והייתה אמו של המלך ג'ורג' החמישי.
שתי האחיות היו מאוד קרובות אחת לשנייה, אולם דאגמאר לא נחשבה ליפה כמו אחותה.
אחותה הצעירה תירה נישאה ליורש העצר לממלכת הנובר, ארנסט אוגוסט.
הנסיכה דאגמאר התארסה בשנת 1864 ליורש העצר לכתר הרוסי, ניקולאי אלכסנדרוביץ'.
הנסיך ניקולאי נחשב לנאה, עדין וחכם, אולם בריאותו הייתה רופפת והוא נפטר ב-22 באפריל 1865, מספר ימים לאחר הגעתה של דאגמאר לרוסיה.
משאלתו האחרונה של ניקולאי הייתה שארוסתו תינשא לאחיו הצעיר, יורש העצר החדש אלכסנדר.
דאגמאר, שנקשרה מאוד לרוסיה ולמשפחת המלוכה הרוסית, הסכימה לבקשתו של הצאר אלכסנדר השני וקיבלה את הצעת הנישואים של בנו הצעיר.
הזוג נישא ב-9 בנובמבר 1866 בארמון החורף בסנקט פטרבורג, לאחר שהנסיכה המירה את דתה לנצרות אורתודוקסית וקיבלה את שמה ותוארה הרוסיים החדשים, מריה פיודורובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
לאחר מסיבות החתונה הרבות הזוג התיישב בארמון אנצ'יקוב שם התגורר במהלך 15 השנים הבאות.
למריה פיודורובנה ואלכסנדר השלישי נולדו שישה ילדים, מתוכם רק שתי בנותיהן שרדו את המהפכה הרוסית:
נישא לאלכסנדרה, נסיכת הסן ונרצח יחד עם כל משפחתו על ידי מהפכנים בולשביקים.
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' (1869–1870) - נפטר מדלקת קרום המוח בגיל שנה.
קסניה אלכסנדרובנה (1875–1960) - נישאה לבן דודה אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
מיכאיל השני (1878–1918) - קיבל את תפקיד הצאר לאחר הדחתו של אחיו ניקולאי בשנת 1917 אך הודח כעבור יום.
שנה לאחר מכן הוא נרצח על ידי מהפכנים.
אולגה אלכסנדרובנה (1882–1960) - נישאה לפטר אלכסנדרוביץ', דוכס אולדנבורג.
מריה פיודורובנה הייתה פופולרית מאוד בחצר המלוכה הרוסית.
היא למדה את השפה הרוסית ואת התרבות הרוסית במהרה, והקדישה את זמנה למשפחתה ולמוסדות צדקה.
מכיוון שחמותה, מריה אלכסנדרובנה הייתה חולה, היא הפכה לדמות הנשית החשובה ביותר בחצר.
אף על פי שהנסיכה אהבה אירועים חברתיים, ובעלה הצארביץ' היה אדם ביתי יותר, נישואיהם של נסיכי הכתר היו מוצלחים משום מזגם הנוח.
ב-13 במרץ 1881 הקיסר אלכסנדר השני נהרג מפצצה שהושלכה לעבר כרכרתו.
הנסיך אלכסנדר הוכתר כצאר אלכסנדר השלישי, ומריה פיודורובנה הוכתרה כקיסרית.
הצאר החדש, שניסה למחוק את הישגיו הליברלים של אביו, לא היה קיסר פופולרי במיוחד, אך העם אהב מאוד את רעייתו הקיסרית.
בשל איומי התנקשות רבים כנגד אלכסנדר השלישי, עברה המשפחה המלכותית להתגורר בארמון גצ'ינה, הממוקם כ-50 ק"מ מחוץ לסנקט פטרבורג.
מריה, שכמו בעלה נשמרה כל הזמן על ידי שומרי ראש וחיילים, התגעגעה לחיי החברה הקלילים של סנקט פטרבורג, אותם אהבה כל כך בתור נסיכת הכתר.
בשנת 1894 בריאותו של הצאר החלה להדרדר, ומריה החלה להקדיש את זמנה לחינוכו של יורש העצר ניקולאי לקראת עלייתו לשלטון.
ניקולאי ביקש מזה זמן רב להנשא לבחירת לבו אלכסנדרה, נסיכת הסן, אותה הכיר מילדותו, אולם השידוך לא מצא חן בעיני מריה ואלכסנדר, שחשבו כי אליקס לא מתאימה לתפקיד הקיסרית.
בנוסף לכך, מריה פיודורובנה התנגדה לנישואי בנה לכלה גרמניה, משום שכמו שאר משפחתה הדנית, היא הייתה מלאה ברגשות אנטי-גרמניים בשל הקרבות הרבים שהתחוללו בין דנמרק לגרמניה במאה ה-19 על עתיד מחוזות שלזוויג והולשטיין.
למרות זאת ניקולאי לא ויתר על אהובתו, ולבסוף מריה ואלכסנדר הסכימו באי-רצון לנישואים.
הצאר אלכסנדר השלישי נפטר ב-1 בנובמבר 1894 מדלקת כליות בגיל 49. הקיסרית מריה הייתה שבורת לב ולא היה ניתן לנחמה במשך זמן רב.
מספר ימים לאחר מכן הגיעו לרוסיה אחותה של מריה, אלכסנדרה ובעלה אדוארד, נסיך ויילס.
אדוארד עזר לתכנן את לווייתו של הצאר וכן את חתונתו של יורש העצר ניקולאי עם אחייניתו אליקס, שנערכה שבוע בלבד לאחר הלוייה.
הקיסרית האלמנה עברה להתגורר בארמון אניצ'קוב.
היחסים בינה לבין הקיסרית החדשה, אלכסנדרה, היו רעועים: אלכסנדרה כעסה על קדימותה של מריה בחצר המלוכה לפי המסורת הרוסית ועל השפעתה הרבה על בעלה, בעוד שמריה חשבה כי אלכסנדרה הייתה השפעה רעה לניקולאי ולרוסיה כולה.
מריה ניסתה לשכנע את בנה לסלק מחצר המלוכה את רספוטין, הנזיר שהשפיע רבות על הקיסרית ואף על הפוליטיקה הרוסית, אך ללא הצלחה.
הקיסרית האלמנה הקדישה את זמנה למוסדות צדקה רבים ונהגה לבקר רבות את קרוביה בדנמרק, שם גם רכשה לעצמה וילה מחוץ לעיר קלאמפנבורג.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 מריה שהתה באנגליה אצל אחותה המלכה אך מיהרה לחזור לרוסיה דרך שוודיה ופינלנד.
ב-15 במרץ 1917, לאחר מהפכת פברואר, ויתר ניקולאי השני על כס המלוכה.
כאשר מריה שמעה זאת היא מיהרה לנסוע למוהילב כדי להיות עם בנה המודח.
היא הייתה עם ניקולאי מספר ימים לאחר מכן כאשר מהפכנים הודיעו לו כי הוא ומשפחתו הולכים להיות עצורים בארמון צארסקויה סלו.
ב-21 במרץ מריה אכלה ארוחת בוקר עם בנה ונפרדה ממנו לשלום בדמעות בעוד הוא מועלה על רכבת לסנקט פטרבורג.
מריה התגוררה במשך זמן מה בקייב, שם עבדה עם הצלב האדום, אולם כשהמצב נעשה מסוכן מדי בשבילה היא נסעה לחצי האי קרים יחד עם חברים אחרים של משפחת רומנוב, כולל בנותיה קסניה ואולגה.
באוקטובר 1917 מריה ומשפחתה נעצרו על ידי בולשביקים והושמו במעצר ליד סבסטופול.
במרץ 1918 רוסיה חתמה על הסכם הפסקת נשק עם גרמניה והכוחות הגרמניים שחררו את מריה ושאר חברי משפחת המלוכה.
ביולי של אותה השנה הגיעו למריה הידיעות על רציחתו של בנה מיכאיל וכן על רציחתם של ניקולאי וכל משפחתו, אולם היא לא האמינה לכך וטענה כי זוהי רק שמועה.
בנובמבר 1918 גרמניה הפסידה במלחמה וכוחותיה עזבו את חצי האי קרים, אליו הגיע צי של מדינות ההסכמה.
בעוד הכוחות הבולשביקים מתקרבים לחצי האי עלו מריה ומשפחתה על אוניית המלחמה הבריטית "מרלבורו" שהביאה אותם לחוף מבטחים במלטה ולאחר מכן ללונדון.
לאחר זמן מה באנגליה מריה ובתה אולגה נסעו למולדתה דנמרק בעוד קסניה בחרה להתיישב בווינדזור.
מלך אנגליה ג'ורג' החמישי ארגן את נסיעתה של מריה לביתה ליד קלאמפנבורג וכן העניק לה פנסיה שנתית של 10,000 ליש"ט.
אף על פי שהקיסרית לשעבר הגיעה לדנמרק מרוששת כמעט, היא שמרה בקנאה על אוסף התכשיטים שלה שהוערך בכחצי מיליון ליש"ט, ממנו לא הסכימה למכור שום פרט.
עבור הפליטים הרוסים הרבים שהתגוררו לאחר המהפכה בדנמרק, נשארה מריה פיודורובנה הקיסרית האמיתית, והם התייחסו אליה ביראת כבוד ובהערכה רבה.
מריה פיודורובנה מתה ב-13 באוקטובר 1928 בביתה בדנמרק.
לאחר טקס לוייה אורתודוקסי בקופנהגן היא נקברה בקתדרלת רוסקילה, אתר הקבורה של מלכי דנמרק מאז המאה ה-15. בשנת 2005 מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק ונשיא רוסיה, ולדימיר פוטין הסכימו על העברת שרידיה של הקיסרית לשעבר לקבורה בסנקט פטרבורג, לפי בקשתה להיקבר לצד בעלה האהוב.
ארונה של מריה הוצא ממקומו ב-23 בספטמבר 2006 בטקס מפואר, ונקבר חמישה ימים לאחר מכן לצד קברו של הצאר אלכסנדר השלישי בקתדרלת פטרופבלובסקיה בסנקט פטרבורג, 78 שנים לאחר מותה.
דאדלי סטיוארט ג'ון מור היה שחקן קולנוע, קומיקאי, מלחין ומוזיקאי אנגלי.
זכה בפרס גראמי, בשני פרסי פרסי טוני ובשני פרסי גלובוס הזהב על תפקידיו בסרטים "מיקי ומוד" ו"ארתור" עליו גם היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
מור נולד וגדל בפרבר דגנהאם שבמזרח לונדון למשפחה במעמד הפועלים.
כדי לברוח מבעיותיו האישיות שנבעו מגובהו הנמוך ורגלו הקצרה הפך מור בגיל שש לנער מקהלה וניגן על פסנתר וכינור.
עם השנים הפך לפסנתרן מוכשר, ניגן בפני קהל בכנסיות ובחתונות.
למד בתיכון המקומי שבדגנהאם והצטיין בתחום המוזיקה.
כישורו המוזיקלי העניק למור מלגה ל"מכללת מגדאלן" שבחסותה של אוניברסיטת אוקספורד.
בעת שלמד מוזיקה והלחנה, עבר מור גם לתחום המשחק והופיע לצד אלן בנט במופעי בידור באוניברסיטה.
בנט המליץ על מור למופע הקומי "מאחורי השוליים", המופע בהשתתפותם זכה להצלחה בבריטניה וגם בארצות הברית, מור שהופיע לצידם של בנט, ג'ונתן מילר ופיטר קוק זכה איתם בפרס הטוני בשנת 1963.
מור החל להתעניין בג'אז והפך להיות פסנתרן ג'אז ומלחין, בתחילת דרכו כמוזיקאי עבד עם אומני הג'אז ג'ון דקוורת' וקליאו ליין.
בתחילת שנות ה-60 הקים את "שלישיית דאדלי מור" ביחד עם עוד ארבעה נגנים, הלהקה ערכה בעיקר הופעות ארציות וטלוויזיוניות.
מור הושפע מאמני הזא'נר הגדולים אוסקר פיטרסון וארול גארנר.
לאחר גיחה קצרה לניו יורק חזר מור לבריטניה כדי להופיע ב-1965 לצד הקומיקאי פיטר קוק בסדרה הקומית "לא רק...
בסדרה כיכבו השניים בתפקידים הראשיים והתפרסמו בעיקר בזכות בתור הצמד "פיט ודאד".
מור וקוק חלקו באותה שנה פרס באפט"א על עבודתם.
השניים כיכבו לאחר מכן גם בקומדיות הבריטיות המצליחות "הקופסה השגויה" בתור ג'ון ומוריס דודיו של מייקל פינסבורי (מייקל קיין) ו"הרי את מכושפת לי" שם גילמו מור את הטבח סטנלי מון שמוכר את נשמתו לשטן (קוק) בתמורה לשבע משאלות,
מור גם הלחין את פסקול הסרט.
ב-1972 השתתף בגרסה מוזיקלית מהנאמנות ביותר לרומן המפורסם "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות".
בשנת 1974 רשם מור הצלחה ענקית עם שותפו קוק, השניים זכו בפרס הטוני ובפרס גראמי על עבודתם המקצועית והמוזיקלית במחזה "ערב טוב".
לקראת סוף שנות ה-70 עבר מור להתגורר בהוליווד, ב-1978 הופיע לראשונה בהפקה קומית אמריקאית "תרגיל לבלשית מתחילה".
על תפקיד הבכורה שלו בהוליווד קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לתפקיד קומי.
את פריצתו הגדולה עשה מור ב-1979 בתפקיד הראשי של המוזיקאי המזדקן ג'ורג וובר בקומדיה של בלייק אדוארדס "10", מור הועמד בפעם השנייה על הופעתו הקומית בסרט לפרס גלובוס הזהב.
ב-1981 שיחק מור בלהיט הקומי "ארתור" בדמותו של הפלייבוי העשיר והשיכור ארתור באך.
הועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר וזכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן בתפקיד קומי/מוזיקלי.
ב-1982 שיחק בסרט "שישה שבועות" לצדה של מרי טיילר מור.
מור הנחה בשנת 1983 את טקס האוסקר ביחד עם לייזה מינלי, וולטר מתאו וריצ'רד פריור.
היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על הפסקול שסיפק לסרט "שישה שבועות".
ב-1984 זכה מור בפרס גלובוס זהב נוסף בזכות תפקידו כמיקי, שדר הטלוויזיה בקומדיה "מיקי ומוד".
ב-1985 גילם את השדון היצירתי פאטץ' בקומדיית חג המולד שוברת הקופות "סנטה קלאוס: הסרט".
מור חווה ארבע מערכות נישואים עם בורגן ליין, השחקניות סוזי קנדל וטיוזדיי וולד (ממנה למור ילד אחד בשם פטריק) וניקול רוטשילד (ממנה למור ילד אחד בשם ניקולס).
מור שמר על יחסים טובים עם נשותיו לשעבר ליין, קנדל ווולד, אך נטר טינה לאשתו הרביעית ניקול רוטשילד איתה ניהל גירושים קשים בעת שהיה חולה, רוטשילד אף הגישה תלונה כנגד מור בטענה שהכה אותה.
למור גם הייתה מערכת יחסים רומנטית עם לייזה מינלי
בשנת 1997 עבר מור ניתוח מעקפים בלונדון, לאחר מספר אירועי מוח בהם לקה.
ב-1998 הצהירה אשתו רוטשילד שמור מחכה למותו, אך טענות אלו נשללו על ידי אשתו הראשונה.
ב-1999 הודיע לראשונה שהוא סובל ממחלה ניוונית חשוכת מרפא של מערכת העצבים המרכזית הנקראת .
המחלה פגעה בכושר הדיבור ובתנועתיות שלו.
כתוצאה ממנה לקה בדלקת ריאות ממנה נפטר.
ב-2001 קיבל מור את תואר מסדר האימפריה הבריטית, למרות מצבו הבריאותי הקשה הגיע לטקס ההוקרה.
מור נקבר ב"בית הקברות הילסייד" שבעיירה סקוטץ' פליינס, ניו ג'רזי.
דאדה לייף הם צמד תקליטנים שוודים העוסקים בעיקר בסגנונות אלקטרו-האוס ופרוגרסיב האוס.
בצמד חברים אולה קורנר וסטפן אנגבלום.
הצמד מחזיקים בחברת ההקלטות So Much Dada.
בשנת 2010, דורגו דאדה לייף במקום ה-89 ברשימת 100 התקליטנים הטובים בעולם של המגזין הבריטי "DJ Mag", ב-2011 דורגו הצמד במקום ה-38, ב-2012 דורגו במקום ה-24 ובשנת 2013 ירדו 11 מקומות למקום ה-35 ברשימה.
ב-27 באוקטובר 2013 בשיקגו, אילינוי, דאדה לייף קבעו שיא גינס לקרב הכריות הגדול בעולם בו השתתפו 3,813 אנשים.
ב-18 באוקטובר 2014, דורגו דאדה לייף במקום ה-69 ברשימת 100 התקליטנים הטובים בעולם של המגזין הבריטי "DJ Mag", כ-34 מקומות מתחת לדירוגם ב-2013 וב-2015 נותרו מחוץ לדירוג (במקום ה-139).
בתחילת ספטמבר 2014, חבר הצמד, אולה קורנר אובחן כחולה במחלת הסרטן.
בעקבות זאת, קורנר עזב את סיבוב ההופעות של הצמד.
ב-16 בדצמבר 2014, דאדה לייף פרסמו בעמוד הטוויטר שלהם כי מחשב ה-מקבוק פרו האישי שלהם וזוג אוזניות שלהם נשכחו ברכבת תחתית.
באותו היום, נפתחו בפייסבוק, בטוויטר ובסאונדקלאוד משתמשים בשם "Dada Death" אשר פרסמו תמונות של המחשב הגנוב ורשימת שירים של הצמד דאדה לייף שעדיין לא יצאו לאור.
ב-14 בינואר 2015, כחודש לאחר גנבת המחשב, פורסם בעמוד הסאונדקלאוד של Dada Death רמיקס בסגנון הטק-האוס לשיר "Tonight We're Kids Again" של דאדה לייף שעדיין לא פורסם.
למרות שהרמיקס נמחק על ידי האתר, הוא הועלה לאתר ההורדות הידוע Zippyshare.
לאחר כמה ימים, הצמד הודיע כי הם נמצאים בדיונים עם משטרת סטוקהולם ועורכי הדין שלהם על מנת להחזיר להם את מחשבם הגנוב ולמצוא את הגנבים.
בנוסף, הם הודיעו כי הם מנסים לזרז את הוצאתה לאור של הגרסה המקורית של השיר "Tonight We're Kids Again" על מנת למנוע מהרמיקס של Dada Death להתפרסם עוד.
דאגני מלגרן (בנורווגית: Dagny Mellgren; נולדה ב-19 ביוני 1978) היא כדורגלנית עבר נורווגית ששיחקה כחלוצה.
מלגרן זכותה בעיקר בזכות שער הזהב שכבשה בגמר טורניר הכדורגל של אולימפיאדת סידני 2000.
מלגרן נולדה ביוני 1978 במחוז רוגלנד שבמערב נורווגיה.
את צעדיה הראשונים בכדורגל היא עשתה בקבוצה המקומית של עיר הולדתה אלגרד, וב-1996 עברה לשחק במדי קלפ מליגת העל הנורווגית.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-14 במרץ 1999, ערכה מלגרן את הופעת הבכורה שלה בנבחרת נורווגיה, במשחק במסגרת גביע אלגארבה נגד פינלנד.
מספר חודשים לאחר הופעת הבכורה שלה בנבחרת, נערך טורניר גביע העולם בארצות הברית, ומלגרן זכתה להיכלל בסגל.
את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה במאזן מושלם, כשבמהלכו כבשה מלגרן שער אחד.
ברבע הגמר גברו הנורווגיות 1-3 על שוודיה, אך בחצי הגמר הן הובסו 5-0 על ידי סין, וסיימו את הטורניר במקום הרביעי.
בשנת 2000 כבר תפסה מלגרן מקום מרכזי בחוליית ההתקפה של הנבחרת הנורווגית.
במרץ היא סיימה כשחקנית המצטיינת וכמלכת השערים של גביע אלגארבה, ובספטמבר נסעה עם הנבחרת לטורניר הכדורגל של אולימפיאדת סידני.
את שלב הבתים באולימפיאדה סיימה נורווגיה עם שש נקודות, לאחר ניצחונות על ניגריה וסין.
בחצי הגמר הן גברו 0-1 על גרמניה, וזכו לפגוש את ארצות הברית בגמר.
בתום הזמן החוקי של המשחק, שנערך מול קהל של 22,848 צופים, סיימו הנבחרות בשוויון 2-2. בדקה ה-102 בהארכה, כבשה מלגרן את שער הזהב לטובת הנורווגיות והמשחק הסתיים.
שנה לאחר מכן, הצטרפה מלגרן לעונה הראשונה של ליגת ה-WUSA, שהייתה ליגת הנשים הראשונה בעולם שבה כל השחקניות היו מקצועניות וקיבלו שכר על עבודתן.
היא חתמה בקבוצת בוסטון בריקרס, שם שיחקה לצד חברתה להתקפת הנבחרת - רגנהילד גולברנדסן.
בכל אחת משתי עונותיה הראשונות בבוסטון כבשה מלגרן 11 שערים, ואילו בעונתה השלישית היא כבר כבשה 14 שערים, וחלקה את תואר מלכת השערים של הליגה עם מרינט פישון הצרפתייה.
לאחר עונה זו התפרקה הליגה ומלגרן חזרה לליגה הנורווגית.
בסוף שנת 2003, שימשה מלגרן כקפטנית הנבחרת בגביע העולם שנערך בארצות הברית.
בשלב הבתים היא כבשה שלושה שערים (אחד נגד צרפת ושניים נגד קוריאה הדרומית), ונורווגיה הצליחה להעפיל לרבע הגמר מהמקום השני בבית.
למרות זאת, ברבע הגמר הפסידו הנורווגיות 1-0 למארחת, והודחו מהטורניר.
בכך סיימה מלגרן את חלקה בטורנירי גביע העולם, כשלזכותה ארבעה שערים ב-8 משחקים שנפרסו על פני שני טורנירים.
הטורניר הבינלאומי האחרון בקריירה שלה הייתה אליפות אירופה שנערכה בקיץ 2005 באנגליה.
באליפות שוב שימשה מלגרן כקפטנית הנבחרת, והובילה את נורווגיה עד לגמר הטורניר, שם הפסידה 3-1 לגרמניה.
מלגרן זכתה לכבוש את שער הכבוד לטובת הנורווגיות בגמר, וסיימה את הטורניר עם שני כיבושים.
בסוף שנה זו היא פרשה מכדורגל בגיל 27 בלבד, כשלזכותה 49 שערים ב-95 הופעות בנבחרת.
דאגמאר ורל היא פוליטיקאית גרמנייה.
ורל נולדה בנירנברג כדאגמאר וינקלר.
בצעירותה נבחרה למיס גרמניה וייצגה את גרמניה במספר תחרויות יופי בינלאומיות: מיס תבל 1973, מיס עולם 1977 שם זכתה כסגנית שנייה, מיס אינטרנשיונל 1977 שם סיימה כסגנית ראשונה, ובמיס אירופה 1977.
בכהונה הראשונה של אנגלה מרקל כקנצלרית גרמניה שימשה כמזכירת המדינה הפרלמנטרית במשרד הכלכלה והטכנולוגיה.
משנת 2009 היא חברה בוועדה לענייני תרבות ומדיה של הממשלה.
ורל היא בוגרת תואר במשפטים מאוניברסיטת נירנברג.
נשואה להאנס רודולף ווהלל, מנכ"ל חברה, ולהם שני בנים.
דאדלי היא עיירה גדולה במחוז וסט מידלנדס באנגליה שבממלכה המאוחדת.
היא ממוקמת במרחק של כ-17 קילומטרים צפון-מערבית לעיר ברמינגהאם.
דאדלי מכונה לעיתים "בירת הארץ השחורה", אזור שהתפתח מאוד במהלך המהפכה התעשייתית ונודע ברמת זיהום האוויר הגבוהה שבו.
דאדלי הוקמה בתקופת האנגלו-סקסים באנגליה, ומקור השם הוא בעיוות של שמה המקורי באנגלית עתיקה "Duddan Leah" שמשמעו "קרחת היער של דודה".
בספר יום הדין מסוף המאה ה-11 דאדלי מוזכרת fאחוזה בסדר גודל בינוני.
טירת דאדלי שהוקמה ב-1070 עזרה ליישוב להתפתח לכדי עיר שוק חשובה במהלך ימי הביניים.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית באמצע המאה ה-17 דאדלי הייתה בסיס של המלוכנים והיא הייתה פעמיים תחת מצור של תומכי הפרלמנט.
לאחר הכניעה של המלוכנים הטירה נהרסה חלקית על ידי המנצחים.
במאות ה-16 וה-17 העיר התרוששה וירדה מחשיבותה, אך ההידרדרות נבלמה הודות לניצני המהפכה התעשייתית.
בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 תושבי העיר דאד דאדלי וקרוב משפחתו אברהם דארבי הראשון עלו על שיטה להיתוך עפרת ברזל בעזרת קוק וכעבור זמן נוצרו היישומים הראשונים של השיטה בסדנאות לעיבוד ברזל בסביבות העיר.
ב-1712 הותקן במפעל פחם בקרבת העיר אחד ממנועי הקיטור הראשונים של ניוקומן.
כל אלו תרמו להפיכתה של דאדלי למרכז תעשייתי ומסחרי ואוכלוסייתה גדלה באופן דרמטי במאות ה-18 וה-19. התעשיות העיקריות בה עסקו בכריית פחם ואבן גיר ובעיבוד מתכות.
למרות הגידול בתעשייה תנאי החיים בעיר היו ירודים מאוד והם האיצו פיתוח של תשתיות במהלך המאה ה-19.
הירידה בחשיבות התעשייה במהלך המאה ה-20 הביאה להידרדרות בכלכלת העיר ועסקים רבים נסגרו, מכה ממנה דאדלי לא התאוששה באופן מלא גם בתחילת המאה ה-21.
דאדא קמודן (1777 - 2 באפריל 1846) נולד בשם דויד בן יצחק דיווקר קמודן מוכאדם, נחשב למנהיג המפורסם ביותר של קהילת בני ישראל (הודו).
החזיק בתואר נשיא הקהילה במשך 50 שנים עד לפטירתו.
זוהי תקופת השלטון הארוכה ביותר המתועדת אצל מנהיגי קהילת בני-ישראל מהודו.
דויד נודע בכמה שמות כגון: דאדא קמודן, דאוד קפטאן, דויד מוכאדם, דאודג'י ודויד סאמאג'י.
הוא נולד בשנת 1777 בעיר בומביי (היום מומבאי), שם אביו היה הסובידאר קומנדאנט יצחק יחזקאל דיווקר (1735 לערך-1810 לערך) הנודע גם בשם איסאג'י האסאג'י דיווקר, שם דודו ואביו המאמץ היה שמואל יחזקאל דיווקר, הקמודן מוכאדם הראשון.
סבו יחזקאל (נולד 1700) ואבי סבו משה בן בנימין דיווקר (נולד 1665).
משפחתו עזבה את אחוזתם ואדמותיהם באזור ההבסאן ג'נג'ירה עקב התנכלות המצביא ומלך מייסור לעתיד חיידר עלי, אביו של טיפו סולטאן.
בשנת 1749 משפחתו הגיעה לעיר בומביי והתיישבה שם.
לדויד היו שני אחים נוספים: אברהם ואבא סאהיב.
הוא נמסר לאימוץ לדודו שמואל יחזקאל דיווקר היות שהיה אב לבנות בלבד וגודל על ידי נשות דודו, ראג'ובאי וראהאמנבאי (רחומה).
משפחתו הייתה ממובילי הקהילה דודו שמואל ואביו הביולוגי יצחק בנו את בית הכנסת המודרני הראשון מה שיקרא לעתיד בית הכנסת שער הרחמים בשנת 1796.
דודו שמואל נרצח על ידי סוכנים של טיפו סולטאן ב-3 בדצמבר 1796 בזמן ביקורו בעיר אירנקולם והבאת ספר תורה מקהילת יהדות קוצ'ין, ודויד נבחר כיורשו, ובכך בגיל 19 עלה על כס הקמודן מוכאדם והפך לנשיא קהילת בני ישראל (הודו).
פעילות רבה למניעת המרות הדת הונהגה על ידי דאדא קמודן כמו גם הפעילות לקירוב הקהילה לקהילות יהודיות אחרות כגון הקוצ'ינים והבגדאדים בהודו.
דאדא קמודן בהיותו נשיא הקהילה איגד תחתיו את הנושאים החילוניים והדתיים גם יחד, שילב ואיזן ביניהם.
הוא נודע בתור מנהיג שוויוני מאוד בנוגע למעמד האישה ונודע בשליטתו ביד חזקה מאוד.
הוא ראה בעין לא טובה לקיחת נשים בעלות מוצא מעורב (יהודי ומקומי או מגוירות) בברית נישואין ואף התנגד לכך כשאחד מבניו עשה זאת.
עם השנים מוסר התנהגותו הגבוהה והנוקשה עורר זעם בחלק מחברי הקהילה וכתוצאה מכך בשנת 1823 נוצר פלג פורש בראשות הסובידאר סולומון באפוג'י סנקר.
פלג זה התמוסס לאחר רציחתו של הסובידאר עקב סכסוך משפחתי.
התקוממות נוספת הגיעה מצדו של אדם בשם שמואל יעקב דיווקר מאייסטרי אשר דאדא קמודן פסק לטובת אשתו של אותו שמואל בסכסוך משפחתי שהובא למועצת הקמודן מוכאדם.
אותו שמואל אסף את האלמנטים ממתנגדי דאדא קמודן ויחדיו בנו את בית הכנסת "שערי רצון" בשנת 1843.
כאשר פרצה מגפת הכולרה בעיר בומביי והפילה חללים רבים מקרב בני הקהילה, רבים עזבו את העיר, דאדא קמודן ומשפחתו החליטו להישאר ולשמש דוגמה פתחו ביתם לנזקקים וארגנו את הלוויות הרבות, טיפלו בחולים תוך סיכון הידבקות בעצמם, לאחר זאת רבים אף מחוץ לקהילה העריכוהו מאוד.
רבים מקהילת בני ישראל (הודו) הגיעו לעיתים ממקומות מרוחקים מהכפרים הבני ישראליים בעמק הקונאקן ומעבר, בכדי להביא נושאים קהילתיים לבוררותו בנושאים רבים ומגוונים, בזמנו ירד כוחם של מנהיגי הדת הבני-ישראליים, הקאג'י אשר הונהגו על ידי 3 משפחות מהקהילה במשך דורות: משפחת ראג'פורקר, משפחת ג'היראדקר ומשפחת שאפורקר.
ב-2 באפריל 1846 נפטר דאדא קמודן בגיל 69 ונקבר בבית העלמין היהודי גראנט רואד בבומביי.
מותו גרם לזעזוע בקרב הקהילה לאחר שלטון יחיד רב שנים, רבים לא הכירו שלטון אחר ונוצר בלבול רב בקרב הקהילה.
לאחר פטירתו של דאדא קמודן נפתח קרב ירושה בין בניו לבין בניו של אחיו אברהם כאשר אחייניו חסקאל אברהם דיווקר ואהרון אברהם דיווקר לקחו את השלטון ונידו את בניו של דאדא קמודן מסדר הירושה ואף הכחישו את רוב צאצאיהם.
התואר קמודן מוכאדם הפך לשיוך משפחתי בלבד מאז וכיום נמצא בשימוש בעיקר בענף אור עקיבא של המשפחה אף על פי שישנם מספר צאצאים נוספים אשר מודעים לתואר.
לדאדא קמודן היו 3 נשים במקביל ושמותיהן:
שרה באי, באסובאי ואישה נוספת.
נולדו לו 11 ילדים, 6 בנים ו-5 בנות אשר מתוכן ידועים:
לדאדא קמודן צאצאים רבים הן מבניו והן מבנותיו.
המחזאי דויד חיים דיווקר הוא נכדו, צאצאו הישיר הוא הסופר הישראלי אליעז ראובן-דנדקר, ענף בנו יצחק אשר נמנה בין מקימי העיר אור עקיבא עודנו משתמש בתואר קמודן מוכאדם כתואר משפחתי העובר בשושלות הגבריות והנשיות כאחד.
דאדא קמודן מוזכר בכתבים רבים ובספרים מהמאה ה-19 עד ימינו.
בספרו של הרב יעקב אבן ספיר הלוי (יעקב ספיר) מאמצע המאה ה-19 נכתב על דאדא קמודן בהרחבה ועל משפחתו, צווים חתומים על ידו נמצאים בארכיון העיר מומבאי ובמסמכי בית הכנסת "שער הרחמים" ברחוב שמואל אשר נמצאים בסכנת השמדה בשל עיזבון.
חיים שמואל קהימקר כותב עליו בצורה נרחבת בספרו על ההיסטוריה של בני-ישראל מהודו.
בשנת 1962 הרבנות הראשית לישראל הוציאה ספר בנושא קהילת בני-ישראל מהודו ושם גם ישנו פרק המרחיב על פועלו של דאדא קמודן.
בשנת 1984 יצא ספר קהילתי על ידי חברי קהילת בני-ישראל בהודו ושם מתועדים משפטים וצווים רבים הקשורים אליו.
בשנת 2016 צאצאו של דאדא קמודן הסופר הישראלי אליעז ראובן-דנדקר הוציא ספר נרחב על משפחת הקמודן מוכאדם (נשיאי הקהילה), שם מתועד מחקר מאוד מעמיק על דמותו ופעילותו.
דאגפין אורשקוג (בנורווגית: Dagfinn Aarskog; 10 בדצמבר 1928 - 27 במאי 2014) היה רופא ילדים וגנטיקאי נורווגי.
דאגפין אורשקוג נולד בעיר אולסונד שבנורווגיה.
למד רפואה באוניברסיטאות אוסלו וברגן.
סיים עם תואר דוקטור ברפואה בשנת 1956. בהמשך התמחה ברפואת ילדים בקליניקה הפדיאטרית ב"האוקלנד סיקהוס" בברגן.
בשנת 1965 סיים שם את הדוקטורט במדעי הרפואה.
בשנים 1964–1965 השתלם במחקר בבית החולים ג'ונס הופקינס בבולטימור.
בשנת 1964 היה למומחה ברפואת ילדים וב-1974 מומחה בגנטיקה רפואית.
החל משנת 1971 התמנה לפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ברגן.
למשך 28 שנה הוא ניהל קליניקה פדיאטרית ואת המכון הפדיאטרי של אוניברסיטת ברגן.
מתוקף תפקידיו הוא תרם תרומה חשובה בפיתוחו של בית החולים האוקלנד.
אורשקוג פרסם כ-300 מאמרים מדעיים.
תחומי עיניינו של אורשקוג כללו את האנדוקרינולוגיה סב-לידתית (פרינאטאלית), המטבוליזם של הסידן, הגדילה, דיסמורפולויגה וציטוגנטיקה.
בשנת 1970 תיאר אורשקוג לראשונה את התסמונת המולדת הידועה כתסמונת אורשקוג-סקוט.
אורשקוג הלך לעולמו בעיר ברגן בשנת 2014. הוא היה נשוי לאודרון והותיר אחריו ילדים ונכדים.
היה יושב ראש החברה האירופית לאנדוקרינולוגיה הפדיאטרית
חבר לשם כבוד של איגוד רופאי הילדים בפינלנד
1991 - חבר לשם כבוד של החברה הגרמנית לרפואת ילדים
1992 - קיבל את עיטור המסדר אולב הקדוש בדרגת אביר
Doktorarbeit" (הקורטיזול אצל הילוד) - עבודת דוקטורט, אוניברסיטת ברגון, 1964.
דאגמאר לואיז אליזבת, נסיכת דנמרק (בדנית: Prinsesse Louise Elisabeth at Danmark; 23 במאי 1890 – 11 באוקטובר 1961), הייתה בתו של פרדריק השמיני, מלך דנמרק.
דאגמאר נולדה ב-23 במאי 1890 בארמון שרלוטנלונד, קופנהגן, לפרדריק, נסיך הכתר של דנמרק, בנו הבכור של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, וללוביסה, נסיכת שוודיה, בתם של קרל החמישה עשר, מלך שוודיה ולואיזה, נסיכת הולנד, והיא נקראה על שם דודתה הקיסרית דאגמאר, נסיכת דנמרק (מריה פיודורובנה), אשתו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
בשנת 1906 מת סבה כריסטיאן התשיעי, ואביה עלה לשלטון במקומו.
ב-23 בנובמבר 1922 התחתנה דאגמאר עם יורגן קסטנסקולד, שהיה ממשפחת אצולה דנית ותיקה, שהייתה נאמנה לבית המלוכה במשך דורות, ונולדו להם 5 ילדים.
ב-11 באוקטובר 1961 מתה דאגמאר בקונגסטדלונד, ובעת מותה הייתה הילדה האחרונה של פרדריק השמיני, מלך דנמרק שנותרה בחיים.
ב-23 בנובמבר 1922 התחתנה דאגמאר עם יורגן קסטנסקולד, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
מועדון הכדורגל דאגנהאם אנד רדברידג היא קבוצת כדורגל אנגלית מהעיר דאגנהאם שבאזור לונדון רבתי, אנגליה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1992 בעקבות מיזוג בין שני מועדונים - דאגנהאם (Dagenham) ורדברידג' פורסט (Redbridge Forest).
מאז שנת 1992, אצטדיון כביש ויקטוריה הוא אצטדיונה הביתי של דאגנהאם אנד רדברידג וצבעי הקבוצה הם אדום וכחול.
צבעי הקבוצה נועדו לייצג את שתי הקבוצות שמוזגו.
כינוייה הבולטים של הקבוצה הם "דאגרס" (Daggers) ו"דג אנג רד" (Dag & Red).
הקבוצה הוקמה בשנת 1992. בשנת 2007, 15 שנים לאחר הקמתה הצליחה הקבוצה להעפיל לפוטבול ליג לאחר שסיימה במקום הראשון בליגת הנשיונל ליג ובכך העפילה לליגה הרביעית בחשיבותה באנגליה.
5 עונות לאחר שירדה לליגה הרביעית נשרה הקבוצה חזרה לנשיונל ליג הליגה החמישית באנגליה.
בכך נפרדה הקבוצה מהפוטבול ליג בה שהתה 9 עונות (מתוכן עונה אחת בליגה השלישית ו-8 עונות בליגה הרביעית).
בסיום עונת 2024/25 נשרה הקבוצה לנשיונל ליג דרום שהיא הליגה השישית בחשיבותה בכדורגל האנגלי.
מיום הקמתו של המועדון משחקת הקבוצה באצטדיון אצטדיון כביש ויקטוריה (Victoria Road).
המגרש נבנה בשנת 1917 ושימש עובדים שמפעלם היה ממוקם לצדו.
בשנת 1955 החל שיפוץ נרחב בו הוחלפו כל תשתיות המים, הביוב והחשמל באצטדיון, נבנה גג ונוספו מושבים חדשים.
דאדלי קלארק היה בריגדיר בצבא הבריטי, ממובילי פעולות ההונאה הצבאית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא שילב פקודות דמיוניות, אמצעי דמה ושימוש בסוכנים כפולים באסטרטגיית ההונאה של בעלות הברית במהלך המלחמה וזכה בכינוי: "הממזר הבריטי הגדול ביותר של מלחמת העולם השנייה".
קלארק סייע בהקמת שלוש יחידות צבאיות מפורסמות: הקומנדו הבריטי, SAS ויחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית.
קלארק נולד ביוהנסבורג, דרום אפריקה וגדל ליד לונדון.
בשנת 1916 הוא הצטרף לרגימנט הארטילריה המלכותי כקצין, אך הועבר לגיס התעופה המלכותי לאחר שנמצא שהיה צעיר מכדי להילחם בצרפת.
את מלחמת העולם הראשונה העביר בלימוד טיסה, תחילה ברדינג ולאחר מכן במצרים.
ב-1919 חזר לארטילריה המלכותית, ועסק בפעילות מודיעין צבאי במזרח התיכון.
ב-1936 הועבר לארץ ישראל המנדטורית, כדי לסייע לארגן את דיכוי המרד הערבי הגדול.
במלחמת העולם השנייה, הצטרף קלארק לצוות של ג'ון דיל, והציע ועזר ליישם את פיתוח רעיון פשיטות הקומנדו לצרפת, מהן התפתח הקומנדו הבריטי.
בשנת 1940 הוא נקרא על ידי ארצ'יבלד וייוול לקהיר, והופקד כאחראי על ההונאה האסטרטגית.
ככיסוי, הוא עסק בהקמת ארגון אזורי עבור MI9.
לאחר מכן הקים קלארק את "המטה המתקדם - כוח A" () ופיתח קשרים מודיעיניים בטורקיה ובספרד.
בסוף 1941 נקרא קלארק בחזרה ללונדון, לאחר שניסיונו בתחום ההונאה הגיע לאוזני הפיקוד העליון של בעלות הברית, קודם לכינון המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית.
ב-12 באוקטובר 1941 הגיע קלארק לספרד בזהות בדויה של עיתונאי ונעצר במדריד, בנסיבות לא ברורות, כשהוא לובש בגדי אישה.
הוא נחקר, שוחרר והורשה לחזור לקהיר.
במהלך היעדרותו של קלארק, מערך ההונאה בפיקוד המזרח התיכון השתבש וכוח A נדחק מתפקידו בהובלת המערך.
קלארק נשלח לאל עלמיין, כשכוחות בעלות הברית היו שם בנסיגה, לעבד תוכניות הונאה חדשות.
עם שובו חזר כוח A לנהל את ההונאה.
במהלך 1942 הוציא קלארק לפועל את מבצע "אשד" (), מבצע הונאה שהציג סדר כוחות דמה גדול שלא התקיים.
המבצע הוכתר בהצלחה ועד סוף המלחמה הכיר האויב ברוב היחידות המדומות כאמיתיות.
במסגרת מבצע ברקלי השתתף קלארק ב"הקמת" הארמייה ה-12.
בשנים 1942–1945 המשיך קלארק לארגן את ההונאה בצפון אפריקה ובדרום אירופה ובמסגרת מבצע שומר ראש פיקד על מבצע קופר הד.
קלארק פרש מהצבא בשנת 1947, חי את שארית חייו באלמוניות יחסית, כתב שני ספרים היסטוריים ומותחן, עבד עבור המפלגה השמרנית וניהל חברת אבטחה.
דאדי פרייר פטורסון (; נולד ב-30 ביוני 1992) ידוע בעיקר כדאדי פרייר או לעיתים דאדי הוא זמר איסלנדי.
ב-29 בפברואר 2020 נבחר לייצג את איסלנד באירוויזיון לשנת 2020 עם שירו "Think About Things" לאחר שזכה בגמר הלאומי האיסלנדי.
התחרות בוטלה עקב התפרצות מגפת הקורונה, והוא נבחר לייצג את איסלנד באירוויזיון 2021, עם השיר "", איתו זכה במקום הרביעי.
דאדי פרייר פטורסון נולד ברייקיאוויק בירת איסלנד.
גדל בדנמרק עד גיל תשע, אז חזר לאיסלנד והתיישב בדרום המדינה יחד עם משפחתו.
הוא סיים את לימודיו בית הספר הבין-תרבותי של דרום איסלנד בשנת 2012 וקיבל בשנת 2017 את תוארו הראשון בהנדסת אודיו והפקת מוזיקה בקולג' dbs music בברלין.
דאדי נשוי למוזיקאית ארני פיולה אסמנדסדוטיר ויחד הם מתגוררים בעיר ברלין שבגרמניה.
בשנת 2019 נולדה לזוג בת, אורורה, שמהווה את ההשראה למילות השיר "Think About Things".
דאדי פרייר התחרה לראשונה בקדם האירוויזיון האיסלנדי בשנת 2017 עם שירו "Is This Love?" וסיים במקום השני לאחר סבאלה ושירה "Paper".
בשנת 2020 חזר דאדי להתחרות בתחרות קדם האירוויזיון האיסלנדי, Songvakeppnin 2020. הפעם זכה דאדי בתחרות עם שירו "Think About Things" ונועד לייצג את איסלנד באירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד.
התחרות בוטלה עקב התפרצות מגפת הקורונה, ודאדי נבחר לייצג את איסלנד באירוויזיון 2021 במקום.
ב-20 במאי 2021, פרייר ביצע את "" בחצי הגמר השני של התחרות, והגיע למקום השני עם 288 נקודות.
Gagnamagnið (בעברית: כמות הנתונים) היא להקת הליווי שנוצרה כדי ללוות את דאדי באירוויזיון 2020 ובאירוויזיון 2021. בנוסף לדאדי, הלהקה כללה גם את אשתו, ארני פיולה אסמנדסדוטיר, את אחותו, סיגרון בירנה פטרסדוטיר, ושלושה חברים נוספים של דאדי: הולדה קריסטין קולברונארדוטיר, סטפן האנסון וג'והאן סיגורדר ג'והאנסון.
סיגרון והולדה שימשו בלהקה כזמרות רקע לדאדי, ואילו ארני, סטפן וג'והאן שימשו כרקדנים.
דאדלי סטמפ היה פרופסור לגאוגרפיה בלונדון וברנגון, ואחד הגאוגרפים הבריטיים הידועים במאה העשרים.
הוא התמחה בגאולוגיה ובגאוגרפיה ולימד באוניברסיטאות רנגון (1923-26) ולונדון (1926-45).
בשנים 1936–1944 הנחה את הביצוע והפרסום של סקר ניצול הקרקעות בבריטניה.
הוא עבד עם מוסדות רשמיים רבים בנושא שימושי קרקע ותכנון.
סטמפ נולד ב-9 במרץ, בקאטפורד, לונדון בשנת 1898, ילדו השביעי של בעל חנות.
אחיו הבכור ג'וסיה סטמפ הפך לכלכלן, בנקאי ותעשיין.
הוא למד ברוצ'סטר (1910–1913), שם הצטרף לחברה להיסטוריה של הטבע.
לאחר מכן למד תואר ראשון בקינגס קולג' בלונדון, וסיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1917. לאחר השירות הצבאי חזר לקינגס קולג'.
אשתו לעתיד אלזה ריי, הוביל אותו להתעניינות בגאוגרפיה.