tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העלילה מתמקדת במשפחה שרוחות רעות פולשות לביתה וחוטפות את הבת הצעירה של המשפחה.
הסרט דורג במקום ה-80 ברשימה של "בראבו" ב-"100 Scariest Movie Moments" ואגודת מבקרי הסרטים בשיקגו דירג את הסרט במקום ה-20 ברשימת הסרטים המפחידים שאי פעם נוצרו.
מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט במקום ה-84 ברשימת "100 שנים...
"פולטרגייסט" היה מועמד גם לשלושה פרסי אוסקר.
סטיבן ודיאן פרילינג חיים חיים שקטים בפרבר בקליפורניה, שם סטיבן הוא סוכן נדל"ן מצליח ודיאן היא עקרת בית המטפלת בילדיהם דיינה, רובי, וקרול אן.
קרול אן מתעוררת לילה אחד ומתחילה בשיחה עם הטלוויזיה של המשפחה, אשר החלה לשדר רעש לבן.
בלילה הבא, בעוד המשפחה ישנה, קרול אן נעשית מקובעת לטלוויזיה כשהיא משדרת רעש לבן שוב.
לפתע רוח רפאים עולה ממסך הטלוויזיה ונעלמת אל תוך הקיר, ויוצרת רעידת אדמה אלימה בתוך הבית, וקרול אן מודיעה ש"הם כאן".
אירועים מוזרים מתחילים להתרחש למחרת, כגון כוסות וכלים שבאופן ספונטני נשברים או מתכופפים ורהיטים שזזים מעצמם.
התופעות נראות לא מזיקות בהתחלה, אבל במהרה הן מתחילות להתגבר.
באותו לילה, עץ בחצר האחורית קם לתחייה ותופס את רובי דרך חלון חדר השינה.
בעוד דיאן וסטיבן מצילים את רובי, קרול אן נשאבת דרך פתח בארון שלה.
המשפחה מבינה שהיא נלקחה כשהם שומעים את קולה בוקע מהטלוויזיה.
קבוצה של פאראפסיכולוגים מאוניברסיטת קליפורניה באירוויין - דוקטור לש, ריאן, ומרטי, באים לבית פרילינג לחקור וקובעים כי המשפחה חוה הפרעה של פולטרגייסט.
הם מגלים כי בהפרעות מעורבות יותר מרוח רפאים אחת בלבד.
סטיבן גם מגלה במהלך שיחה עם הבוס שלו, לואיס טיג, כי השכונה שלהם בנויה על בית קברות.
אחרי שדיינה ורובי נשלחים הרחק לביטחונם, דוקטור לש וריאן מתקשרים לטנגינה ברונס, מדיום רוחנית.
טנגינה אומרת כי הרוחות המאכלסות את הבית נמצאות במימד אחר ואינן במנוחה.
הרוחות נמשכות לכוח החיים של קרול אן ומוסחות מהאור האמיתי שבא אליהן.
טנגינה מוסיפה כי בין רוחות הרפאים האלה, יש גם שד המכונה "החיה", שמשתמש בקרול אן כאמצעי לתמרן את הרוחות האחרות.
החבורה מגלה כי הכניסה למימד השני הוא דרך הארון בחדר השינה של הילדים, ואילו היציאה היא דרך התקרה בסלון.
כשהקבוצה מנסה להציל את קרול אן, דיאן עוברת דרך הכניסה קשורה בחבל המושחל דרך שני הפורטלים.
דיאן מצליחה להשיב את קרול אן, ושתיהן צונחות מהתקרה על הרצפה מחוסרות הכרה.
כשהן מתאוששות, טנגינה מכריזה כי הבית כעת "נקי".
זמן קצר לאחר מכן, המשפחה מתכוננת לעבור למקום אחר.
במהלך הלילה האחרון שלהם בבית, סטיבן נוכח בפגישה עם טיג ודיינה הולכת לדייט, ושניהם עוזבים את דיאן, רובי, וקרול אן לבד בבית.
"החיה" אורבת לדיאן והילדים, בניסיון לחטוף אותם שוב.
דיאן והילדים בורחים מהבית ומגלים ארונות וגופות מרקיבות המתפרצים החוצה מן האדמה ברחבי השכונה.
כשסטיבן ודיינה חוזרים הביתה למהומה, סטיבן מבין כי במקום להעביר את בית הקברות למקום חדש, טיג רק הזיז את המצבות והגופות נשארו מאחור, מה שחילל את הקבורה.
המשפחה בורחת מהשכונה בעוד הבית עצמו קורס לתוך מימד אחר, לתדהמתם של השכנים.
המשפחה מתאכסנת במלון ללילה, וסטיבן דוחף את הטלוויזיה של החדר למרפסת.
ג'ובת' ויליאמס - דיאנה פרילינג
ביאטריס סטרייט - דוקטור לש
דומיניק דאן - דיינה פרילינג
אוליבר רובינס - רובי פרילינג
הת'ר אורורק - קארול אן פרילינג
בשנת 2014 המפיק סם ריימי והבמאי הישראלי-אמריקני גיל קינן הפיקו את הרימייק "פולטרגייסט", שיצא לאקרנים בקיץ 2015. סם רוקוול, רוזמרי דוויט וג'ארד האריס מככבים בסרט על רוחות הרפאים התוקפות משפחה שגרתית ואת ילדתם הקטנה מדיסון (בגילומה של קנדי קלמנטס).
פולי (Puli) הוא גזע של כלב רועים הונגרי ואף נחשב לכלב הלאומי הוא בעל מראה מיוחד הודות ל"ראסטות" שבפרוותו.
הפולי מזכיר כלב הונגרי אחר, הקומונדור, אולם הוא קטן ממנו משמעותית ושונה ממנו באופיו.
הפולי פופולרי מאוד בארץ מוצאו והודות למראהו המיוחד - גם בעולם.
באזורים כפריים בהונגריה ניתן למצוא כלבי פולי רבים שעוסקים ברעיית צאן, ובמקביל ישנם כלבים רבים שמוחזקים בבתים כחיות מחמד הן בהונגריה והן ברחבי העולם.
מוצאו של הפולי לא ברור אולם כפי הנראה, כמו הקומונדור, גם הוא הובא על ידי המדיארים מאזור טיבט בין המאה העשירית למאה ה-13 לספירה.
לפי מקורות אחרים פולי עבדו במרכז אירופה כבר במאה ה-9 לספירה, ויש שהמאמינים שמעשה שימוש בפולי ככלב רועים כבר בשנת 4500 לפני הספירה.
בעוד שהקומונדור שימש להגנה על העדר מפני טורפים, הפולי הקטן, האינטליגנטי והממושמע שימש לרעיית צאן.
הצבע השחור היה המועדף כי הקל על הבעלים לזהות את הכלב בין הצאן, ועד היום שחור הוא הצבע הנפוץ ביותר בגזע זה.
במלחמת העולם השנייה הכלב כמעט ונכחד לחלוטין אולם בזכות מאמצים של חובבי הגזע בעולם והרבעות מבוקרות גדל מספרו של הפולי בהתמדה.
פולי הוא כלב קטן עד בינוני, שרירי למדי ובעל מבנה מרובע.
לראש צורה ביצית, האף קטן (איננו פחוס), אוזניים בגודל בינוני וזנב קצר יחסית שצמוד לגבו.
המאפיין הבולט ביותר של הגזע הוא פרווה כפולה שיוצרת ראסטות; בכלב בוגר הראסטות מגיעות לרצפה.
הפולי עשוי להיראות גדול מכפי שהוא באמת בגלל הפרווה שלו, אבל זה גזע קטן-בינוני שמתאים לבתים שבהם כלבים גדולים יותר עשויים שלא להרגיש בנוח.
למרות שהפרווה גורמת להם להיראות מגושמים אלה כלבים מהירים וזריזים שניתן לאלף בהצלחה לתחרויות אתלטיות.
בכלבי עבודה מהגזע הזה נהוג לגזור את הפרווה כדי למנוע סרבול מיותר מהכלב, אולם ראסטות שמגיעות לרצפה הן התצורה המועדפת בתערוכות.
הצבע הנפוץ ביותר הוא שחור, אולם יש פרטים בצבעים אחרים: חום בהיר, חום כהה, לבן וכחול (נדיר מאוד).
הפרווה של הפולי דורשת טיפוח רב מפני שהיא סופגת מים בשונה מפרוות של כלבים אחרים שדוחות מים.
אם לא סופגים את הרטיבות מן הפרווה היא עלולה לגרום להיווצרות של עובשים וריחות לא נעימים.
הפולי הוא כלב בעל אופי נוח ויכול לשמש חיית מחמד למשפחות עם ילדים.
יש לו נטייה קלה מאוד לתקוף כלבים אחרים או בני אדם.
לפולי נטייה להיות קולני וזה עלול להוות בעיה עבור בעלים שיש להם שכנים קרובים.
הגזע לא מתאים לבעלי כלבים חסרי ניסיון והחזקתם בדירה סגורה עלולה להיות בעייתית.
בעלי פולי רבים מציינים את האופי המשעשע של הגזע ואף טוענים שהכלבים אוהבים להצחיק ונהנים מן האינטראקציה עם קהל אנושי.
יחד עם זאת, לפולי יש נטייה בסיסית לחשדנות כלפי זרים והוא קולני מאוד - ולכך יש ערך ככלב ששומר על העדר.
פולי בדרך כלל אינו תוקפן אבל ייתן נהמה כ"אזהרה מילולית" אם הוא מרגיש איום כלפי בעליו.
לפולי יש רמות אנרגיה גבוהות ואינטליגנציה גבוהה והוא נאמן מאוד לבעליו.
זה כלב שלומד בקלות ונהנה לבצע תרגילים חדשים, לכן הוא מצוין לתחרויות אג'יליטי ובזירת התערוכות.
הפולי דורש פעילות גופנית רבה ומשחק הוא הפעילות המועדפת.
הם ישמחו לשחק עם בעליהם או עם כלבים אחרים, והם חובבי מים מושבעים ולא יהססו להיכנס למקור מים או אפילו שלולית בוץ, מה שיוביל לשעות ארוכות של ניקיון הפרווה על ידי הבעלים.
הפולי הוא כלב בריא, עובדה מפתיעה בהתחשב בכך שכמעט ונכחד במלחמת העולם השנייה, וכל הפרטים שחיים היום הם צאצאיהם של מספר דו ספרתי של כלבי פולי ששרדו.
תוחלת החיים של הפולי היא בין 11 ל-20 שנים, ואין לגזע בעיות בריאות אופייניות.
שני כלבי רועים התפתחו מהפולי בהונגריה:
פוליאנדריה היא מקרה פרטי של פוליגמיה, שבו מתקיימים יחסי נישואים בין אישה אחת לכמה גברים באותה עת.
שלא כמו הפוליגיניה - נישואין בין גבר אחד לכמה נשים, הפוליאנדריה היא תופעה נדירה יחסית, שאינה מקובלת בתרבויות רבות.
לפי האטלס האתנוגרפי של ג'ורג מורדוק תועדו רק ארבע תרבויות ברחבי העולם בהם היא מתקיימת.
פוליאנדריה מתקיימת בעיקר באזורים חקלאיים בהם עיבוד הקרקע הוא קשה, וכמות השטחים החקלאים מועטה (דוגמת טיבט), וזאת מכיוון שהיא מונעת פיצול של הקרקע לחלקות קטנות שאינן מספיקות לכלכלתה של משפחה ומאפשרת את חלוקת נטל העבודה החקלאית בין גברים רבים.
עוד גורם המעודד קיומה של פוליאנדריה הוא המנהג של הפלת עוברים והמתת תינוקות ממין נקבה, המביא לירידת מספר הנשים בקרב האוכלוסייה וכך יכולה אישה אחת לקיים קשר עם מספר גברים, אשר מתמעטות האפשרויות שלהם לקיום קשר זוגי בלעדי.
בהלכה היהודית, נישואים של אישה לגבר מונעים נישואים בינה לבין כל אדם אחר ויחסים שלה עם בן זוג נוסף נחשבים לניאוף שהוא מקרה של איסור עריות (לפי הכתוב ב) והעונש על כך הוא מיתת בית דין (לפי הכתוב ב).
חל איסור הלכתי חמור על אישה נשואה לשכב עם גבר אחר, ואם היא עושה כך הרי ש"אבדה כתובתה" והעונש הן לאשת האיש עצמה, והן לאדם שזנה עימה, הוא מיתה בחנק.
המושג הקרוב ביותר לפוליאנדריה המוכר בהלכה הוא שיור בקידושין, שמאפשר לקידושי שני גברים לחול על אותה אישה, אך גם אז רק אחד מהם יכול לכתוב לה כתובה ולהינשא לה ממש (אין "שיור בנישואין").
אפשרות נוספת היא נישואין אזרחיים למי שממילא אינו יכול לקדש יהודיה על-פי ההלכה, למשל גוי.
לפי ההלכה גוי לא יכול לקדש בת ישראל, ולכן אף אם נישאו בנישואין אזרחים מעולם לא נחשבה כאשתו.
לכן היא נחשבת כאשת איש של הישראל בלבד.
עם זאת, הנישואין עצמם אינם מותרים בהלכה.
פוליאמינים הם מולקולות פחמניות קטנות בעלות מטען חיובי המכילות שתי קבוצות אמין ראשוני או יותר.
ניתן למצוא אותן בכל סוגי היצורים החיים (למעט בשני מיני חיידקים).
מולקולות הפוליאמינים נקשרות למולקולות DNA ,RNA, חלבונים וממברנות.
בין היתר מסייעות מולקולות אלה בסינתזת חלבונים וחומצות גרעין, מעורבות ביצירת מבנה הכרומוזומים, ביטוי גנים ותרגום RNA.
כמו כן, ידוע כי יש למולקולות אלו תפקיד גם בהעברת אותות לגדילה, חלוקה ומוות של תאים.
הפוליאמינים הנפוצים ביותר ידועים בשמות פיוטרסין (putrecine), ספירמידין (spermidine) וספרמין (Spermine).
עקב חשיבותם הרבה לקיום תהליכי החיים בתא, ריכוזם מפוקח בקפידה על ידי סדרה של מערכות בקרה.
מחקר שבחן השפעת נטילת תוסף עשיר בספירמידין על ציוני מבחני זיכרון של בני 60-90 שחשו ירידה קוגניטיבית, לא מצא השפעה כזו.
קיים ויכוח בקהילה המדעית, האם ניתן לסווג את הפוליאמינים כהורמונים צמחיים.
ידוע כי עיכוב ביצירת פוליאמינים בתא הצמחי, עשוי לפגוע בגדילתו התקינה.
פוליאנה פרנק היא להקת רוק בניצוחה של אליוט שפעלה עם הפסקות בין השנים 1987–2003, וממשיכה להופיע מדי פעם בהופעות מיוחדות.
להקת הרוק "פוליאנה פרנק", ששמה משלב בין הדמות הספרותית "פוליאנה" לדמותה של אנה פרנק, הוקמה בנובמבר 1987 להופעה אחת בלבד.
ליאורה מוגרבי (בס) ואליוט (גיטרה ושירה, שמה המקורי הוא שרון בן-עזר) שרו את שני השירים היחידים שידעו לנגן כחימום להופעת הבכורה של להקת "נושאי המגבעת" בתל אביב.
כשהביקורות קראו להן "תקוות הרוק הישראלי" הן ארזו את חפציהן והיגרו לאמסטרדם.
בהופעה נוספת של הצמד שנערכה באותה שנה אירחו השתיים את המשוררת שז שאז ניסתה את כוחה כזמרת ונגנית גיטרה, ויחד איתה הקליטו גרסאות ראשוניות לשיריה של שז "רוח רפאים", "עיר צעצוע" ו"הכל זין".
שנה אחר כך, הגיעה אליוט לביקור בתל אביב והקליטה שמונה שירים עם אחיה המוזיקאי רזי, קלידן ומפיק מתחיל, הגיטריסט עמי לוי, והבסיסט שבי עוזיאל, שהיו איתם בלהקת התיכון שלהם "אח חורג".
הרביעייה החליטה להוציא את שמונת השירים שהוקלטו בבית עם ציוד בסיסי ביותר, בלייבל העצמאי הראשון בתל אביב, "האוזן השלישית".
הקלטת "חיה ומתה בארון" יצאה בשנת 1989. השילוב של אנגלית ועברית, היום כל כך מובן מאליו ואז חלוצי, עם תכנים פוליטיים חריפים וסאטיריים, ושעטנז של ז'אנר אלקטרוני-אקוסטי "חינני" ואנרכי הפך את הקלטת ללהיט.
הרביעייה הופיעה פעם אחת בלבד, בקולנוע אלנבי, באביב של אותה שנה.
כל הכרטיסים נמכרו מראש, העיתונות התלהבה מכך שבן-עזר לא הסתירה את היותה לסבית, ולשירים כמו "גיבור צבא ההגנה" הוגבל השידור בגלי צה"ל.
"האוזן השלישית" הציעו לארבעה להקליט אלבום אולפן, ובקיץ 1990 הם שחררו את "אין לבחור", שיהפוך לאבן דרך בדברי ימי האלטרנטיבה המקומית.
לצד שירים אפוקליפטיים כמו "חלמתי: תבל מכוסה אפר" (למילים של המשוררת אסתר ראב, הדודה רבתא של אליוט ורזי) ופוליטיים כמו "הנצורים והצודקים", האלבום כלל להיט רוק סרקסטי ונשכני בשם "זיוה", שעמי לוי כתב עוד בימי "אח חורג" ובלדות כמו "And if" שהלחין ושר עוזיאל.
בין השירים שיבצה הלהקה קטעי תעמולה מבית היוצר של קול הרע"ם מקהיר ושבבי הקלטות ביתיות, ביניהם "אני אדם פשוט".
ההצלחה הגדולה של האלבום, שיצא בדיסק ותקליט, הובילה לסיבוב הופעות עם המתופף הצעיר רע מוכיח, מכיוון שבאלבום מתופפת אליוט עצמה.
בסוף הקיץ אליוט חזרה לאירופה, והשלישייה הופיעה בשנות ה-90 רק במספר הזדמנויות, כולל ערב הגאווה הראשון בשנת 1992, לפני שהיה מצעד, וביום ההולדת העשירי של "האוזן השלישית".
בשנת 1999 לוי הפגיש בין אליוט לחיים פרנק אילפמן, מלחין סרטים שגר גם הוא בלונדון.
השניים שיתפו פעולה בשיר של מריאן פיית'פול ("Where or When") שאילפמן הקליט לפסקול של סרט.
הם החליטו להמשיך לעבוד יחד, וחזרו לשם "פוליאנה פרנק" .הם הופיעו יחד בפסטיבל "נקסט" של אותה שנה בתל אביב, וביצעו שירים חדשים וגרסאות אלקטרוניות לשירים של הלהקה, ושנה אחר כך הוציאו אותם באלבום "אחרי הציונות על שפת הים" (MCI) שמתוכו הצליח השיר "הגלות".
בשנת 2002 הם הוציאו מיני אלבום עם הסינגל "החופש", שלושה רמיקסים לשיר (של הצמד עצמו, ושל די ג'יי צ'ופי ושמואל פלאש מלהקת "Flash Brothers"), וכן גרסה בהופעה חיה לשיר "Strange Fruit" יחד עם רונה קינן.
בשנת 2003 הצמד הוציא אלבום רמיקסים לקלאסיקות ישראליות, "פלסטלינה 1" (NMC).
הם הופיעו בישראל ולונדון, והלחינו יחד את הסדרה עטורת השבחים והפרסים של חיים יבין, "ארץ המתנחלים", ואת "נקמת לרנר" של גלעד טוקטלי.
בשנת 2010, ערך ההרכב שתי הופעות איחוד.
ב-2016 הושקה הוצאה מחודשת, בפורמט תקליט ויניל, של "חיה ומתה בארון" (1989) ו"אין לבחור" (1990) — קלטת הבכורה של "פוליאנה פרנק" והאלבום שיצא אחריו.
בשנת 2002 יצא האלבום "נדירים" (EARSAY), שכלל שירים של הלהקה מתחילת שנות התשעים שלא נחשפו קודם לכן וכן קטעים מהופעות, הקלטות ביתיות ושלושה קטעי וידאו.
אחרי הציונות על שפת הים (2000)
פולי ווקר היא שחקנית אנגלייה, מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית ראשית בסדרת דרמה לשנת 2005 על תפקידה בסדרה "רומא" מבית HBO.
ווקר החלה את דרכה כרקדנית, אך כבר בגיל 18 נאלצה לזנוח את העניין עקב פציעה.
היא החלה להתעניין במשחק, ולמדה בדרמה סנטר בלונדון.
מאוחר יותר הצטרפה לרויאל שייקספיר קומפני, וגילמה מספר תפקידים קטנים לתקופה קצרה.
ב-1990 גילמה לראשונה תפקיד ראשי בסדרת טלוויזיה (לורנה דון), וכעבור שנה ערכה את הופעת הבכורה הקולנועית שלה, בסרט הקולנוע הצרפתי "Les Équilibristes".
ב-1992 השתתפה בסרט הקולנוע "משחקים פטריוטיים", לצידו של האריסון פורד, בו גילמה פעילה אנגלייה במחתרת האירית.
ב-2003 גילמה את דמותה של לוסטה בסדרת טלוויזיה המבוססת על ספרו של תומאס הרדי, "ראש העיר קסטרברידג'", בהפקת ערוץ ITV.
בין 2005 ל-2007 גילמה ווקר את דמותה של אטיה המניפולטיבית בסדרת הטלוויזיה "רומא".
הופעתה בסדרה זיכתה אותה במועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה בשנת 2005.
בין 2016 ל-2019 שיחקה ווקר בעונות 5-3 של סדרת הטלוויזיה המשטרתית "שחיתות" בדמותה של ג'יל.
בשנת 2019 שיחקה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "פניוורת'" ברשת Epix, את דמותה של בטי סייקס.
בשנת 2020 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "מכשפת" שעלתה לשידור ביולי באותה השנה בכל הפלטפורמות של שירות הזרמת המדיה "נטפליקס".
באותה שנה החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "ברידג'רטון" של נטפליקס בתפקיד ליידי פורשיה פתרינגטון, אם המשפחה.
מבנה פולי , הוא מונח בתחום האדריכלות המתאר מבנה שנבנה לצורכי קישוט בלבד, ולא לצרכים פונקציונליים (מגורים, מסחר או מבנה ציבור).
מבנים אלו נבנים לרוב על מנת לעטר פארקים או גנים ציבוריים או פרטיים והם נפוצים בעיקר בבריטניה.
מבני פולי שונים אחד ממשנהו בצורתם, בשימושיהם, בסגנון בנייתם, אולם יש להם מספר מאפיינים משותפים:
המבנים נבנו למטרה עיצובית/קישוטית אף שיש להם לעיתים שימוש פונקציונלי.
אין קשר בין צורתו החיצונית של המבנה לשימוש כלשהו הנעשה בו.
סגנון הבניין של המבנה שונה מסביבתו, ולרוב מדובר בסגנון קדום יותר לתקופת בנייתו.
כך למשל בחצר ארמון צציליינהוף בנוי מבנה פולי שנראה כמו הריסות של מקדש בסגנון יוני אולם המבנה משמש למעשה כמטבח לאחד ממבני הארמון.
הסגנון של המבנה קדום לסגנון מבני הארמון, ואין קשר בין צורת המבנה לתפקודו.
בשלהי המאה ה-16 וראשית המאה ה-17 בעלי האחוזות הגדולות באנגליה, צרפת ומאוחר יותר (במאה ה-19) גם בגרמניה ובארצות הברית רצו לחקות את גני האחוזות שהיו באיטליה.
באזור אגן הים התיכון נותרו שרידים רבים של אדריכלות יוון העתיקה ורומא.
שרידים אלה עיטרו גני אחוזות ויצרו אפקט רומנטי לגנים.
בצפונה של אירופה, בצפון אמריקה ובאנגליה לא נותרו או היו בנמצא שרידים מעין אלה, ובעלי האחוזות בעלי הממון בנו אלמנטים אלה - אשר לרוב זכו לשם "Folly".
בגנים האנגליים שהוקמו במהלך המאה ה-19 נבנו מבני פולי רבים, חסרי כל פונקציה, אשר הוקמו במרחבי הפארק.
רבים מהם נבנו כהריסות, כלומר נבנו במכוון כדי שייראו כמו מבנה עתיק הרוס.
התפישה שעמדה מאחורי בנייה זו הייתה תפישה רומנטית, כרוח האדריכלית השולטת בבריטניה הוויקטוריאנית שבמסגרתה גם חודשה הבנייה הגותית.
קן הסנונית ליד יאלטה בחצי האי קרים
מגדל הפילפליה, גני פאוורסקורט, אירלנד
טירת בלוודיר, סנטרל פארק ניו יורק
המבנים בגני ארמון שווצינגן, ביניהם מקדשים יוונים ורומאיים וכן מסגד יחיד בסוגו, שנבנו כולם באבן חול אדומה במאה ה-18.
מבנה פולי של פלונדר, פרינגדון, אוקספורדשייר
הפגודה הגדולה בגני קיו, לונדון
מגדל המלך אלפרד, סטורהד, וילטשייר
טירת סוורנדרוג, גבעת שוטרז, דרום מזרח לונדון
בחצר סרגיי בירושלים נמצאים שני מגדלונים מצועצעים המשמשים כשירותים ציבוריים.
ביער בן שמן ישנה פגודה שנבנתה כמחווה דיפלומטית.
דזר דה רץ, שמבורסי ליד פריז, צרפת
ה"פולים" של פארק דה לה וילט בפריז - סדרה של מבנים מודרניים שתוכננו על ידי האדריכל ברנרד טשומי.
המבנים מפוזרים בפארק על בסיס גריד (רשת) מרובע שבכל נקודה נבנה מבנה אחר בצבע אדום אשר יחדיו יוצרים מרקם ייחודי לכל אורך הפארק המשתלב בתכנון הדה-קונסטרוקטיביסטי של המקום.
פוליאומינו (Polyomino) הוא אובייקט קומבינטורי המורכב מריבועים המחוברים זה לזה על ידי הצמדת צלעותיהם.
האובייקט הוא הכללה של הדומינו, המורכב משני ריבועים המחוברים זה לזה, ומכאן שמו (פולי - רבים).
דוגמה בולטת לאבני פוליאומינו הן אבני הטטריס, שמורכבות מארבעה ריבועים כל אחת.
עיקר העיסוק בפוליאומינו הוא כשעשוע מתמטי ומקור לחידות, אך קיימות גם בעיות מתמטיות קומבינטוריות העוסקות בהן, שהחשובה שבהן היא שאלת מספרם של אבני הפוליאומינו מגודל נתון - שאלה שטרם נמצאה לה תשובה משביעת רצון.
השם "פוליאומינו" נטבע בידי סולומון גולומב בשנת 1953 בהרצאה שנשא במועדון המתמטיקה של אוניברסיטת הרווארד.
גולומב תרם רבות לפרסום הפוליאומינו בקרב הקהילה המתמטית, בפרט בספרו "Polyominoes" משנת 1965 שסקר את המחקר שהתבצע בתחום עד אז.
בנוסף אליו, פרסם מרטין גרדנר חידות פוליאומינו רבות בטורו בירחון "סיינטיפיק אמריקן" ותרם לפופולריזציה שלהם.
מרבית החידות סבבו סביב בעיות ריצוף שונות - האם ניתן, בהינתן קבוצה מסוימת של פוליאומינו, לרצף באמצעותם שטח מסוים.
החידה המפורסמת ביותר בהקשר זה היא האם ניתן לרצף לוח שחמט 8x8 שממנו הורידו את שתי הפינות הנגדיות, בעזרת חתיכות של דומינו בלבד.
בהדרגה, ועם התפתחות המחשב עבר עיקר המחקר בפוליאומינו לשאלה הקומיבנטורית של מנייתם.
החל משנות ה-70 החלו להתפרסם אלגוריתמים לא טריוויאליים למטרה זו והיא יצרה עניין גם בקרב פיזיקאים.
הפרסום הגדול ביותר לו הפוליאומינו זכו (אם כי לא תחת שם זה) הוא במשחק המחשב טטריס משנת 1985 שבו "מככבים" פוליאומינו בעלי ארבעה ריבועים.
המשחק עצמו הוא דוגמה לפאזל סטנדרטי של ריצוף באמצעות פוליאומינו, כשנוסף אליו מימד של זריזות מחשבה ואי ודאות (לא ידוע מה עומדת להיות סדרת האבנים שבאמצעותה יש לרצף).
החידות ה"קלאסיות" הנוגעות לפוליאומינו הן חידות של ריצוף שטחים סופיים באמצעות קבוצה נתונה של פוליאומינו.
כך למשל נמכרים משחקים המורכבים מלוח ומספר אבני פוליאומינו שמסוגלות לרצף אותו, ועל השחקן לגלות את הריצוף.
לעיתים השאלה המעניינת יותר היא מתי לא קיים ריצוף שכזה.
טכניקה סטנדרטית לפתרון בעיות כאלו מבוססת על צביעת האזור שאותו מעוניינים לרצף בצבעים שונים, ואז המחשה של תכונה הנוגעת לצבעים הגלויים שנשמרת גם כאשר מניחים אבני פוליאומינו על חלק מהאזור.
הבעיה הופכת לקשה פי כמה כאשר עוברים לדבר על ריצופים אינסופיים - דהיינו, יש לרצף את כל המישור באמצעות אינסוף עותקים מתוך קבוצת אבני פוליאומינו נתונה.
בשנת 1966 הוכיח גולומב כי לא קיים אלגוריתם הפותר את הבעיה הכללית (כלומר, שמסוגל להתמודד עם קבוצת אבני פוליאומינו מכל גודל שהוא), לאחר שהראה כי קיום אלגוריתם שכזה היה מאפשר לפתור את בעיית אריחי ואנג, שהוכחה קודם לכן כבלתי כריעה.
עם זאת, בשנת 1984 התגלה כי עבור פוליאומינו בודד (כאשר לא מתירים סיבובים או שיקופים שלו), בעיית הריצוף כריעה ואף פתירה בזמן יעיל.
ישנם מספר הכללות של הרעיון של הפולינומינוים לצורות נוספות.
הפוליאמונדים (polyiamonds) הם צורות הבנויות מחיבור יחדיו של משולשים שווי צלעות:
הפוליהקסים (polyhexes) הם צורות הבנויות מחיבור יחדיו של משושים משוכללים:
הפולידלתונים (polykites) הם צורות הבנויות מחיבור יחדיו של דלתוני ריצוף.
בכל הצורות הללו החידות הבסיסיות עוסקות בריצופים של המישור בעזרתן, וכן בריצופים של צורות ספציפיות בעזרתן.
פוליאוּרֶתן (Polyurethane) הוא פולימר נפוץ המורכב משרשרות של יחידות אורגניות הקשורות בקשרים אוריתניים (קשר הידרוקסיל-איזוציאנט).
מולקולות הפוליאורתן נוצרות מהתרכבות של מולקולה (מונומר) המכילה לפחות שתי קבוצות איזוציאנט עם מולקולה אחרת המכילה לפחות שתי קבוצות הידרוקסיל (כוהל) (תהליך פילמור).
תהליך ההתרכבות מתרחש בנוכחות זרז (קטליסט).
תרכובות פוליאורתן משמשות לייצור מגוון גדול של מוצרים.
ניתן להרכיב את הפוליאורתן במשרע רחב של תכונות פיזיקליות (ביניהן צפיפות, קושי, מוליכות תרמית וכו').
מוצרים מוקצפים גמישים בעלי צפיפות נמוכה המשמשים בתעשיית הריפוד, אריזה ומזרנים.
מוצרים מוקצפים קשיחים בצפיפות נמוכה המשמשים לבידוד תרמי.
פוליאורתן מוקצף עשוי להגיע למוליכות תרמית נמוכה עד כדי 0.018W/mK, ובכך הוא מהווה את חומר הבידוד התרמי הטוב ביותר (פרט לוואקום).
זהו חומר קצף הבידוד העיקרי במקררים ביתיים ומסחריים, בתי קירור, דוודים וקולטים לחימום מים וכו'.
מוצרים מוקצפים חצי-גמישים בעלי צפיפות נמוכה עד בינונית המשמשים לייצור מוצרים סופגי אנרגיה כדוגמת פגושים ואריזות.
חומרים מוקצפים או קומפקטיים קשיחים, בעלי קרום חיצוני צפוף, המשמשים לייצור חלקים מבניים ומארזים כדוגמת משענות היד בכיסאות משרדיים.
מוצרים קומפקטיים גמישים בעלי צפיפות גבוהה המשמשים לאיטום, ייצור ידני של תבניות אלסטיות ועוד.
דבקים לייצור רכיבים רב שכבתיים ומשטחים סופגי אנרגיה.
בתעשיית הרכב - לוחות מרכב דגם מכונית הספורט הבריטית ה-רליאנט Scimitar SS1 היו עשויים פוליאוריתן או זכוכית מחוזקת פוליאסטר, מצוידת על מסגרת חצי שטח המארז
רוב מוצרי הפוליאורתן מיוצרים על ידי תגובה בין שני רכיבים המסופקים בנפרד, אך ישנם גם מוצרים המבוססים על פוליאורתן חד-רכיבי כגון דבקים וקצף לקיבוע/מילוי, הארוזים לרוב במכל מדוחס.
את הפוליאורתן המציא ב-1937 אוטו באייר, במסגרת עבודתו בחברת אי גה פארבן.
בשנות ה-50 וה-60 הוגש בממוצע כל יום פטנט חדש הקשור לפוליאורתן.
פולי ברז'ר (Folies Bergère) הוא מועדון לילה ברובע התשיעי של פריז, שהיה בשיאו במפנה המאה העשרים בין שנות ה-90 של המאה ה-19 ושנות ה-20 של המאה ה-20.
המקום עדיין פעיל, ונחשב לאחד הסמלים הבולטים של חיי הלילה בפריז.
המועדון נפתח כבית אופרה ב-2 במאי 1869 בשם Folies Trévise, כאשר Folies פירושו יריד ו-Trévise היה שם הרחוב הסמוך.
ב-13 בספטמבר 1872 שונה שמו ל-Folies Bergère.
Bergère היא רועת צאן, כשם רחוב סמוך אחר.
במועדון הועלו אופרטות ומופעי מוזיקה, מחול ואקרובטיקה ומופעי בידור אחרים.
תלבושות הנשים שהופיעו במועדון היו חשופות על גבול החשפנות והוצגו גם מופעים בעירום מלא והוא היה מקום בילוי חביב על פרוצות ולקוחותיהן.
המועדון חיפש כל העת מופעים אקזוטיים, פרובוקטיביים, חושניים ומיוחדים ואימץ למשל את הרקדנית האפרו-אמריקאית ג'וזפין בייקר.
בזכות מופעי הג'אז שהועלו במועדון, התוודע לראשונה הקהל הפריזאי לסגנון המוזיקה החדש.
אמנים כאנרי דה טולוז-לוטרק, אדואר מאנה ואדגר דגה היו מבין אורחי המקום ומאנה אף צייר את הציור הנודע "הבר בפולי ברז'ר".
האמרגן האמריקאי פלורנץ זיגפלד ייבא את רוח מופעי המועדון, תוך התאמתם לטעם הקהל האמריקאי השמרני במופעי ה-"Ziegfeld Follies" ("שגיונות זיגפלד") שהעלה בברודוויי.
בין 1959 ומרץ 2009 פעל בלאס וגאס מועדון דומה שנקרא The Las Vegas Folies Bergere.
בהלכה, פולטת שכבת זרע היא אישה שיוצאת מנרתיקה שכבת זרע לאחר קיום יחסי אישות, שמחילה עליה טומאה למשך יום אחד, כטומאת בעל קרי.
ישנה מחלוקת תנאים למשך כמה זמן הזרע הנפלט נחשב עדיין כ"זרע" שראוי להזריע, יש אומרים יממה וחצי, ויש אומרים שלוש יממות, ויש דעות נוספות.
אחת המשמעויות העיקריות לדין של פולטת שכבת זרע היא לעניין סתירת מניין שבעה נקיים שאותם סופרת זבה גדולה.
וכיוון שכיום, לאחר חומרת רבי זירא, ההלכה היא שכל אשה צריכה להחשיב עצמה כספק זבה, דין זה נעשה רלוונטי עבור כל אשה הטמאה טומאת נידה.
משמעות הלכתית נוספת לדין זה היא עליית נשים להר הבית, שכן מקובל להורות שאסור לבעל קרי ולפולטת שכבת זרע לעלות להר הבית.
גברים בעלי קרי יכולים להיטהר בטבילה במקווה בלבד, אך נשים צריכות בנוסף לכך להמתין שתיפסק פליטת הזרע, ורק לאחר מכן יכולות הן לטבול במקווה ולהיטהר.
בשל הלכה זו נשים נשואות רבות נמנעות מעלייה להר הבית.
בפרשת יתרו שבספר שמות, לאחר ציוויו של הקב"ה למשה רבנו לקדש את בני ישראל ולהכין אותם לקבלת התורה, נאמר בפסוק: .
על פי התלמוד במסכת שבת, קבלת התורה הייתה בשבת, והציווי נאמר ביום רביעי לפי דעת רבי יוסי, או ביום חמישי לפי דעת שאר החכמים.
ביום זה הוא אסר עליהם לקיים יחסי אישות עם נשותיהם, כדי שבשבת, היום בו עתידה התורה להינתן, תהיינה הנשים טהורות לקבלת התורה.
מכאן למדו חז"ל כי פולטת שכבת זרע בתוך שלושה ימים אחרי קיום יחסים, טמאה.
בברייתא מפורשות שלוש דעות אודות דין זה: .
בבית מדרשו של רב פפא פירשו החכמים את המשנה.
רבי אלעזר בן עזריה סבור כי האזהרה ניתנה ביום חמישי, ובשלושת הימים ניתן למנות גם את היום שבו ניתנה האזהרה, על פי הכלל מקצת היום ככולו, וגם את יום השבת, על פי הכלל הנ"ל, וממילא נראה שהפולטת ביום השלישי, לאחר שכבר עברו יומיים - טהורה.
רבי ישמעאל סבור גם הוא שמקצת היום ככולו, אלא שהוא סבור שהאזהרה ניתנה ביום רביעי, והכלל הוא שהפולטת ביום השלישי טמאה, ורק הפולטת ביום הרביעי טהורה.
לעומת זאת, רבי עקיבא סבור שהאיסור אינו נקבע לפי מספר הימים אלא לפי מספר ה"עונות" (עונה היא יום או לילה), ולאחר חמש עונות, האשה אינה מטמאה יותר.
לפי כל הדעות, הנשים טבלו בליל שבת, מכיוון שבליל שבת כבר עבר הזמן שבו אם האישה פולטת זרע היא טמאה.
בהמשך הגמרא מובאת פסיקה הלכתית: "זו דברי רבי ישמעאל ורבי עקיבא, אבל חכמים אומרים: שש עונות שלמות בעינן [=צריכים אנו]".
ויש גורסים "שלוש עונות שלמות בעינן".
ממחלוקת גרסאות זו נובעת המחלוקת ההלכתית להלן.
מחלוקת האמוראים בעניין סתירת שבעה נקיים
מחלוקת רמי בר חמא ורבא
רבא הקשה על שאלת רמי בר חמא: מחד לא ניתן לטעון שתסתור בראיית הזרע את כל שבעת הנקיים, כי אפילו הבעל עצמו שיצאה שכבת זרע מגופו אינו סותר את כל שבעת הנקיים.
מאידך, לא ניתן לומר שראיית הזרע תסתור רק יום אחד, שהרי אמרה התורה "ואחר תטהר" - שלא טומאה מפסקת ביניהם.
אך חכמי התלמוד דחו את דבריו של רבא, והביאו ראיה מזב שסותר יום אחד אף על פי שגם בו נאמר שאסור שתהא טומאה מפסקת בין שבעת הנקיים לטהרתו.
המילים "דם יהיה זובה בבשרה" נראים מיותרים לכאורה, ומכאן למד בברייתא כי גם כאשר הדם הוא בבשרה ולא יצא עדיין לחוץ הוא גורם לה טומאה.
מכאן נראה לכאורה, כי דינה של הפולטת שווה לדם נידה, שאינו נטמא מדין טומאת מגע שאינו קיים על ידי נגיעה במקום "בית הסתרים" הנחשב כחלק הפנימי של הגוף, אלא מדין ראייה הדומה לראיית דם נידה.
מחלוקת הראשונים בעניין סתירת שבעת הנקיים
לדעת הראב"ד, דין זה שפולטת שכבת זרע סותרת את ספירת שבעת הנקיים קיים רק ביחס לדיני טומאה וטהרה לעניין אכילת קדשים ותרומה וכניסה למקום המקדש, אך לעניין טהרת האשה לבעלה אין משמעות לפליטה זו.
אולם הגישה המקובלת לפי רוב הראשונים היא שדין טומאה זו נאמר גם ביחס להלכות טהרת המשפחה, ולכן זבה הפולטת שכבת זרע סותרת את מניין שבעת הנקיים שצריכה לספור כדי להטהר לבעלה.
הסוברים שמשך הפליטה שלוש עונות
לדעת רבנו חננאל, המאירי, ורבים בדעת הרמב"ם, להלכה משך הפליטה הוא שלוש עונות, כלומר יממה וחצי.
ממילא, ניתן להתחיל לספור שבעה נקיים לאחר שיעברו 36 שעות מקיום היחסים, כלומר החל מהיום השלישי.
הסוברים שמשך הפליטה שש עונות
לדעת הרוקח, התרומה, הרא"ש, המרדכי ושולחן ערוך להלכה משך הפליטה הוא שש עונות, ולכן את שבעת הנקיים תוכל להתחיל לספור רק לאחר שיעברו 72 שעות מקיום היחסים, כלומר החל מהיום החמישי.
כיוון שמאז ימי האמוראים כל אשה נידה צריכה להתייחס לעצמה כאל ספק זבה, משום חומרת רבי זירא, נפסק להלכה שכל אשה צריכה להמתין לפחות שלוש יממות תמימות לפני תחילת ספירת שבעת הנקיים, ובפועל, המשמעות היא שיש להמתין ארבע יממות (כיוון שהיממה השלישית מסתיימת במהלך היום ולא בדיוק בסופו).
אמנם, דעתו של רבי אליעזר ממיץ היא שאין פולטת שכבת זרע צריכה להמתין לפני תחילת שבעת הנקיים מחמת חומרא דרבי זירא, ורק כאשר הצורך שלה בשבעה נקיים נובע מחמת תקנת רבי בשדות.
בפועל, לדעתו, צריכה אשה להמתין מחמת חשש פליטת זרע רק במקרה שהאשה ראתה דם במשך 3 ימים בדיוק, כיוון שבראייה של יום או יומיים - לא תיקן רבי לשבת שבעה נקיים, ובראייה שנמשכת יותר מעל 3 ימים - כבר עברו שש עונות מאז התשמיש.
ברם, אם אירע שאשה שימשה בעודה נדה, אף לדעתו יש להמתין שש עונות משום פליטת זרע.
בדומה לכך, כתב רבי יחזקאל לנדא בדעת הרי"ף, הרמב"ם והגאונים, שדין פולטת לא הוחל על חומרת רבי זירא.
(אך הוא עצמו סבר שאין לסמוך על כך למעשה).
ברם, כאמור, אין שיטות אלו מקובלות על דעתם של מחבר השולחן ערוך ורוב פוסקי ההלכה.
מנהג החומרה באשכנז מאז סוף תקופת הראשונים
באשכנז נהגו להמתין ארבע יממות שלמות, כך שאת ההפסק ניתן לעשות בסיום היום החמישי לתחילת ראיית הדם.
הטעם שניתן למנהג נעוץ בחשש למקרה בו קיום היחסים היה בין השמשות, במקרה כזה עלולים בני הזוג לשייך את התשמיש ליום הקודם, ולהתחיל למנות 7 נקיים לאחר שלושה ימים שלמים, בעוד שעל פי ההלכה זמן זה נחשב לספק לילה.
בנוסף נהגו באשכנז, למנות את העונות מזמן ראיית הדם גם אם לא שימשו בימים שקדמו לראיית הדם, וזאת על מנת להימנע מבלבולים.
עניין נוסף בו מחמירים בני אשכנז בהקשר זה הוא שטיפה של שאריות הזרע: רוב הראשונים והשולחן ערוך פוסקים שהאשה יכולה לנקות את שאריות הזרע, על ידי שטיפה וניגוב, ובכך להיפטר מחובת ההמתנה לפני ספירת 7 נקיים.
הרמ"א, לעומתם, פוסק שאין מספיק בקיאות בימינו כיצד יש לבצע שטיפה זו, ולכן אין לסמוך על ניקיון שאריות הזרע, אלא יש להמתין בכל מקרה 4 יממות שלמות מזמן ראיית הדם, ורק לאחריהן ניתן לקיים הפסק טהרה ולספור שבעה נקיים.
מנהג אוסטרייך למנות שישה או שבעה ימים לפני הספירה
במספר ראשונים מובא תיעוד לכך שבאוסטרייך (אוסטריה) נוהגות הנשים להמתין שישה או שבעה ימים בטרם תתחלנה לספור שבעה נקיים.
הרמב"ם יצא כנגד מנהג זה וכתב:
בפולקלור ופאראפסיכולוגיה, פולטרגייסט (נקרא גם מפחידן, תעלולן או טריקסטר) היא סוג של רוח רפאים או ישות על-טבעית אחרת שככל הנראה אחראית על הפרעות פיזיקליות כדוגמת רעשים חזקים וחפצים שנעים או מושמדים.
רוב התיאורים של פולטרגייסטים מתארים תזוזה או ריחוף של חפצים, כמו ריהוט וסכו"ם, או רעשים חזקים כמו נקישות על דלתות.
נטען גם שפולטרגייסטים יכולים לצבוט, לנשוך, להכות ולהפיל אנשים.
הפולטרגייסטים נמצאים במספר מקומות בפולקלור, ותוארו באופן מסורתי כרוחות הרודפות אדם ספציפי, ולא מיקום ספציפי.
הופעה של פולטרגייסטים מעין אלה דווחה בתרבויות ומדינות רבות כולל ארצות הברית, יפן, ברזיל, אוסטרליה ורוב המדינות האירופאיות.
התיאורים המוקדמים ביותר מתוארכים למאה הראשונה.
פולטרגייסט הוא מוטיב פופולרי בספרי ובסרטי אימה.
המילה פולטרגייסט מקורה במילים הגרמניות Poltern (לעשות רעש) ו-Geist (רוח רפאים או רוח), וניתן בתרגום חופשי לתרגם את המונח כ"רוח רפאים רועשת" או "רוח-רעש".
שם נוסף למונח הוא טריקסטר, מלשון טריק, או תעלולן מלשון תעלול.
רבים טוענים שדיווחים על פולטרגייסטים הוכחו בחקירות כמתיחות.
לפי מחקר בתחום הפסיכולוגיה האנומליסטית פעילות של פולטרגייסטים יכולה להיות מוסברת כגורמים פסיכולוגיים כגון אשליות, איבודי זיכרון זמניים וחשיבה שמתנגדת לקבל את המציאות כמו שהיא ו"המצאת" סיפור שונה ממה שקרה.
מחקר של Lange and Houran מ-1998 הצביע על כך שחוויות עם פולטרגייסטים הן אשליות "שנגרמות מהדינמיקה הריגושית והקוגניטיבית של פירושו של העד לתופעה לתמריץ שנוי במחלוקת".
נעשו גם ניסיונות להסביר באופן מדעי את הפרעות הפולטרגייסטים שלא זוהו עם מתיחה או גורמים פסיכולוגיים.
חוקר הפאראפסיכולוגיה גיא ויליאם למברט הציע הסבר גיאופיזי לתופעת הפולטרגייסט כתופעה הנגרמת מפעילות ותנועה של מים הנמצאים בקרקע וגורמים אחרים.
לפי למברט, ניתן להתייחס לדיווחים רבים על פולטרגייסטים כמקרים שנגרמים על ידי גורמים פיזיקליים כמו "נהרות תת-קרקעיים, תבניות של גאות ושפל, גורמים ושינויים גאולוגיים בתשתית הבית ושינויי אקלים".
התאוריה שלו הייתה שמסלולם של מים תת-קרקעיים עלול לזרום מתחת לבתים "רדופים" ושאחרי ירידת גשמים רבים זרימת המים עלולה לגרום לשינויים במבנה הבית, שכנראה גורמים לבית לרעוד ולחפצים לזוז.
דייוויד טרנט, כימאי פיזיקלי, הציע שכדור ברק, תופעה נוספת, עלול להיות הגורם לכך שחפצים דוממים זזים באופן לא יציב.
פקפקנים כגון מילבורן כריסטופר מצאו שבמקרים מסוימים ניתן לייחס פעילות של פולטרגייסט לזרמי אוויר לא רגילים, כמו המקרה משנת 1957 בקייפ קוד שבו זרמי אוויר מארובה לא מכוסה הפכו לחזקים מספיק כדי להפיל מראה מקיר, להפוך כיסאות ולהפיל חפצים ממדפים.
הפקפקן ג'ו ניקל אומר שלרוב מקרים שדווחו על פולטרגייסטים מסופרים על ידי "אדם שרוצה לעשות מעשה קונדס".
ניקל כותב שלרוב הדיווחים מוגזמים על ידי עדי ראייה תמימים.
חוקרים אחרים שיערו שבעיות פסיכופתולוגיות או אגרסיביות בעדים לתופעה עצמם עלולים להיות הגורמים לתופעת תזוזת החפץ במקרים של פולטרגייסטים.
ננדור פודור הציע שהפרעות פולטרגייסטים נגרמות בידי בני אדם שסובלים מסוג של לחץ או מתח נפשי והשווה דיווחים על פעילות פולטרגייסט לסימפטומים של שינויים היסטריים מלחץ נפשי של האדם העד לתופעה.
לעיתים קרובות האמינו שפולטרגייסטים הם בעצם רוחות רשעות.
לדבריו אלאן קרדק, מייסד הספיריטיזם, פולטרגייסטים הם התגלויות של רוחות מנותקות מהגוף מרמה נמוכה, ששייכות למחלקה השישית של המסדר השלישי.
מאמינים שהם קרובות לארבעת היסודות (אש, אוויר, מים, אדמה).
הפאראפסיכולוג ויליאם רול כתב שפעילות פולטרגייסטים ניתן להסביר כפסיכוקינזיס.
פולי דין הולידיי הייתה שחקנית אמריקאית זוכת 2 פרסי גלובוס הזהב על תפקידה בתור המלצרית פלורנס ג'ין "פלו" בסדרה "אליס".
הולידיי נולדה בעיר ג'ספר שבאלבמה לוולמה וארנסט סאליבן הולידיי.
היא למדה ב"מכללת אלבמה" והתנסתה לראשונה במשחק ב"תיאטרון הרפרטוארי אסולו" שבעיר סראסוטה, פלורידה.
לפני שפנתה לתחום המשחק הייתה הולידיי מורה לפסנתר.
הולידיי התפרסמה לראשונה באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 בזכות תפקיד משנה בו הופיעה בסדרה הקומית "אליס" שהתבססה על הסרט "אליס לא גרה כאן יותר".
בסדרה שיחקה הולידיי בתור המלצרית פלורנס ג'ין "פלו", תפקיד אשר זיכה אותה ב-2 פרסי גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה ובשתי מועמדויות לפרס אמי.
דמותה הפופולרית של המלצרית פלו הובילה את חברת CBS לפתח ספין אוף בשם "פלו" בו הייתה הולידיי השחקנית הראשית.
היא הועמדה לפרס גלובוס הזהב לתפקיד ראשי ולפרס אמי נוסף על גילום דמותה של פלו.
הולידיי הופיעה בקריירה הטלוויזיונית שלה גם בסדרה של ג'ון גרישם "הקליינט" וכשחקנית אורחת בסיטקומים "שפץ ביתך" בתור ליליאן, אמה של ג'יל טיילור ו"בנות הזהב" בתור לילי, אחותה של רוז.
הולידיי שהצליחה בתור שחקנית טלוויזיה התפרסמה לראשונה כשחקנית קולנוע בשנת 1984 בהפקתו של סטיבן ספילברג "גרמלינס" בה שיחקה בתור גברת רובי דיגל, תפקיד בעבורו היא זכתה בפרס סאטורן לשחקנית המשנה.
בשנת 1993 השתתפה הולידיי בקומדיה "גברת דאוטפייר" בתפקיד גלוריה צ'ני השכנה של משפחת הילארד.
ב-1998 שיחקה בקומדיה "אבא מתארס" בתפקיד מרווה קולפ המנהלת ובעלת מחנה הקיץ.
בשנת 1990 הועמדה הולידיי לפרס טוני על הופעתה בתפקיד ביג מאמא במחזה "חתולה על גג פח לוהט".
פולי רשף (נולד ב-16 בנובמבר 1949) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
רשף נולד בטורקיה ועלה בגיל 14 לישראל.
את שירותו בצה"ל עשה בצוותי הווי גייסות השריון.
הוא למד בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים ואת לימודי הקולנוע עשה באוניברסיטת תל אביב.
רשף שיחק במספר סרטים וסדרות טלוויזיה.
בשנת 1979 שיחק בסרטו של זאב רווח "לא לעלות יותר".
בשנת 1989 שיחק בסרט הקולנוע "רסיסים".
בשנת 1990 דיבב בסדרת האנימציה "אבירי האור הקסום".
בשנת 1993 שיחק בסרט הקולנוע "מחפשת בעל על ארבע", לצדו של יהודה ברקן.
בשנת 1998 שיחק בטלנובלה "תיק דנבר", ששודרה בערוץ 2. ב-2001 שיחק בסרט הקולנוע "מרס תורכי" ובסדרת הטלוויזיה "דום לב".
בשנת 2002 שיחק באופרת הסבון "סיטי טאוור", בה גילם את דמותו של דורון פלג.
בשנת 2005 שיחק בסדרת הדרמה של הערוץ הראשון "כתב פלילי" ובסרט הטלוויזיה "עכשיו או לעולם לא".
בשנת 2007 שיחק בסרט "ריקוד מסוכן", בו גילם את דמותו של "אבנר".
בשנת 2008 לוהק לשחק בטלנובלה של הוט 3 "בובות".
ב-2009 שיחק בסדרה "תיכון השיר שלנו".
בשנת 2009 שיחק בסדרת הדרמה "עספור".
בשנת 2011 שיחק בסדרת הדרמה של ערוץ 10 "הצרות שלי עם נשים", בתפקיד "מנחם ליפקין".
בשנת 2013 שיחק בסרט "כידון".
ב-2014 שיחק בסרט "טוביאנסקי", המבוסס על פרשת טוביאנסקי והשתתף בכתיבת התסריט של "אילוף הגוררת".
ב-2015 הופיע בקולו בלבד בסרט הקצר "בלדה ליוסף" בבימויו של ריקי שלח ובסרט "קמטי צחוק" של פיני עדן.
ב-2019 הופיע בסרטו של טומי לנג, "מריונטה".
בשנת 2020 השתתף בסדרת הנוער "התחנה", בתור עורך הדין קנטי.
בשנת 2021 שיחק בתור ראש עיריית ת"א צוקרמן בסדרת הטלוויזיה "נעלמים" ושיחק בסדרת הטלוויזיה "השוטרים", בה גילם את ראש עיריית נהריה.
בשנת 2022 גילם את הרב פליישמן בסרט "חומוס FULL טריילר".
בתיאטרון גבעתיים שיחק ב"מגזר השתקנים" וב"לה פמיליה".
בתיאטרון הבימה שיחק במחזות "בוסתן ספרדי", "כמו דמעה בים" ו"מות דנטון".
בתיאטרון חיפה שיחק במחזה "מטמורפוזה".
בתיאטרון בית ליסין שיחק במחזות "שחק אותה סם" ו"נדוני אלטונה".
בתיאטרון באר שבע שיחק במחזות "קומדיה של טעויות", "אפריל הקסום" ו"השחף".
בתיאטרון תמונע שיחק במופע "פריחת ההדרים".
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער שיחק במחזה "יש ילדים זיג זג" על פי ספרו של דויד גרוסמן.
בתיאטרון קרוב שיחק במחזה "הזבובים".
בפברואר 2016 החל לשחק במחזה "מוטרפים מאהבה" מאת סם שפרד בתיאטרון הבימה.
רשף שיחק בהצגה "אני מפחדת ממך וירג'יניה" שכתבה וביימה נויה לנצט בפסטיבל עכו.
בשנת 2018 שיחק בהצגה "אמי הגנרלית" בתור אביו של מפקד הבסיס.
בשנת 2024 גילם את סטאשק בהצגה "רוחל'ה מתחנת" מאת סביון ליברכט ובבימוי נתן דטנר בתיאטרון העברי.
פוליאינוס היה היסטוריון ונואם מוקדוני בן המאה ה-2 שנודע בעיקר בשל חיבורו "תכסיסי מלחמה" אותו הקדיש לקיסר לוקיוס ורוס.
מעט מאוד ידוע על חייו של פוליאינוס.
הוא נולד בביתיניה למשפחה ממוצא מוקדוני.
בזמן שנולד היו שתי הארצות תחת שלטון האימפריה הרומית.
הוא התפרסם כנואם וסופר, ופעל בבתי המשפט הרומיים.
כמו כן הוא היה מקורב לקיסרים לוקיוס ורוס ומרקוס אורליוס.
ללוקיוס ורוס הקדיש את ספרו "סטראטגמטה" (Στρατηγήματα) או "תכסיסי מלחמה".
על פי עדותו של פוליאינוס עצמו, הספרים הוענקו לקיסר כמתנה לרגל צאתו למלחמה על האימפריה הפרתית בשנת 162. כמו כן מעיד פוליאינוס שלוקיוס ורוס עיין בספרים, וישנם אף רמזים שמרקוס אורליוס נשא אותם עמו במהלך המלחמות המרקומניות.
על פי עדותו של פוליאינוס עצמו, הסטראטגמטה היא אוסף של 900 אנקדוטות מפורסמות המתארות ניצחונות של מצביאים דגולים.
הסטראטגמטה מחולקת לשמונה ספרים המסודרים לפי נושאים, אולם קטעים מספרים 6 ו-7 אבדו, כך שמתוך 900 האנדקוטות שרדו רק 833. האנדקוטות ממוינות בסדר הבא: ספר 1 עוסק בעיקר בגיבורים מהמיתולוגיה היוונית.
ספר 2 עוסק בעיקר בגיבורים מספרטה ותבאי.
ספר 3 עוסק בגיבורים מאתונה העתיקה.
ספר 4 עוסק בגיבורים ממוקדון הפרקים הראשונים עוסקים בפיליפוס השני ואלכסנדר הגדול.
ספר 5 עוסק בעיקר בהיסטוריה של סיציליה.
ספר 6 עוסק בקרתגו ובערים יווניות אחרות.
ספר 7 עוסק בעיקר בעמים אסייתיים כגון פרסים, מדים וסקיתים.
ספר 8 מחולק לשניים כאשר חציו הראשון עוסק בגיבורים רומאיים מפורסמים וחציו השני עוסק בנשים לוחמות.
על פי הסודא, לפוליאינוס היו שתי יצירות נוספות שלא שרדו עד ימינו: "על תבאי" (Περὶ Θηβῶν) וחיבור על טקטיקה (Τακτικά) ב-3 ספרים.
כמו כן הוא מציין על כוונתו לכתוב גם ספר שיעסוק בלוקיוס ורוס, אם כי לא ידוע אם הוציא לפועל את תוכניתו.
אנה פאולין "פולי" מארי הייתה פעילה אמריקאית בתחומים זכויות האזרח ופמיניזם, וכן עורכת דין וסופרת.
ב-1977, הייתה מארי לאישה השחורה הראשונה שהוסמכה לכמורה אפיסקופלית, ואחת מקבוצת הנשים הראשונות שהוסמכו בכנסייה זו.
מארי נולדה בבולטימור, מרילנד, וגדלה אצל סביה מצד אמה בדורהם, צפון קרולינה.
בגיל 16 עברה לניו יורק כדי ללמוד במכללת האנטר, וסיימה תואר ראשון ב-1933. ב-1940, בווירג'יניה, ישבה מארי עם חברותיה בקדמת האוטובוס, באזור המיועד ללבנים בלבד, ונעצרה על הפרת חוקי הפרדה גזעית.
אירוע זה ומעורבותה בפעילות למען זכויות עובדים במסגרת "הליגה להגנת העובדים" הסוציאליסטית, הובילו לקריירה כעורכת דין בתחום זכויות האזרח.
היא נרשמה ללימודי משפטים באוניברסיטת הווארד, שם גם נהייתה מודעת לסקסיזם ממסדי ואחר, וכינתה את זה "ג'יין קרואו", על משקל חוקי ג'ים קרואו, אשר מיסדו את ההפרדה הגזעית.
מארי סיימה את לימודיה כמצטיינת המחזור, ואף על פי כן לא הורשתה להמשיך ללימודים מתקדמים, בגלל מגדרה.
היא סיימה תואר שני במשפטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וב-1965 הייתה האפרו-אמריקאית הראשונה (מכל מגדר) שסיימה דוקטורט במשפטים באוניברסיטת ייל.
כעורכת דין, התמקדה מארי בזכויות נשים וזכויות האזרח.
היועץ המשפטי של האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים (NAACP), ת'ורגוד מרשל, קרא לספרה מ-1950, States' Laws on Race and Color, "התנ"ך של תנועת זכויות האזרח".
מארי שירתה בוועדת הנשיא למעמד האישה ב-1961, וב-1966 הייתה בין המייסדות של ארגון נשים לאומי (NOW).
שופטת בית המשפט העליון רות ביידר גינסבורג נתנה לה קרדיט ככותבת שותפה של התקציר המשפטי בתיק ריד נ' ריד, תיק מכונן בנושא שוויון מגדרי, בשל עבודתה פורצת הדרך בתחום האפליה המגדרית.
בנוסף, החזיקה מארי בתפקידים אקדמיים - בסגל או באדמיניסטרציה - בבית ספר למשפטים של גאנה, מכללת בנדיקט, ואוניברסיטת ברנדייס.
ב-1973 עזבה מארי את האקדמיה לטובת הכנסייה האפיסקופלית, והוסמכה לכמורה ב-1977, כחלק מהדור הראשון של נשים בכמורה.
הכנסייה מינתה אותה לקדושה ב-2012.
בכל מהלך חייה הבוגרים, נאבקה מארי עם ענייני זהותה המגדרית והמינית, והיא תיארה את עצמה כבעלת "אינסטינקט מיני מהופך".
היא הייתה נשואה זמן קצר לגבר בנישואים שבוטלו, וניהלה מספר מערכות יחסים עמוקות עם נשים.
בנוסף לעבודתה המשפטית והאקטיביסטית, כתבה מארי שני ספרים אוטוביוגרפיים, וכרך שירה.
מארי נולדה בבולטימור, מרילנד, ב-1910. שני הוריה באו מרקע מעורב גזעית, עם אבות שחורים שהיו עבדים, לבנים שהיו בעלי עבדים, ילידים אמריקאים, אירים, ושחורים חופשיים.
מגוון המאפיינים השונים שהופיעו בין בני משפחתה כונו בידיהם "האו"ם המיניאטורי".
אמה, אגנס, נפטרה ב-1914, ולאחר שאביה פיתח בעיות נפשיות כתוצאה ממחלת הטיפואיד, ולימים אושפז בבית חולים פסיכיאטרי, מארי עברה לגור עם קרובים.
כך שבגיל שלוש עברה מארי לגור בקרוליינה הצפונית, בעיר דרהאם, עם דודותיה וסביה מצד אמה.
אביה, שלא קיבל טיפול משמעותי במשך אשפוזו בבית חולים לשחורים בלבד, הוכה למוות על ידי שומר לבן ב-1923.
בגיל 16 עברה מארי לניו יורק כדי לסיים שם את לימודי התיכון ולהתכונן לאוניברסיטה.
היא חייתה עם קרובי משפחה שעברו כלבנים, וחיו בשכונה לבנה.
נוכחותה שם גרמה למתח עם השכנים.
היא סיימה את התיכון בהצטיינות ודורגה שנייה במחזורה ב-1927, ונרשמה לשנתיים של לימודים במכללת האנטר.
ב-1930 הייתה נשואה לזמן קצר לאיש שכינתה רק "בילי" באוטוביוגרפיה שלה.
מארי ביטלה את הנישואים רשמית כעבור מספר חודשים.
מארי ביקשה להרשם ללימודים באוניברסיטת קולומביה, אך אלו הודיעו לה שאין הם מקבלים נשים.
לא היה לה מספיק כסף ללמוד במכללת הנשים של קולומביה, ברנרד, אז היא המשיכה במכללת האנטר, שהציעה לימודים חינמיים לתושבי העיר.
היא הייתה אחת מתוך קומץ שחורים שלמדו שם.
כשכתבה מאסה על חיי סבה, המרצה שלה לאנגלית עודד אותה לפתח את כתיבתה.
המאסה הייתה לבסיס ספרה שיצא מאוחר יותר, Proud Shoes (1956), שסיפר את קורות משפחת אמה.
היא פרסמה מאמר ומספר שירים בזמן הלימודים, וסיימה תואר באנגלית ב-1933.
מארי החלה לעבוד במכירות בכתב העת Opportunity, המגזין של הליגה העירונית הארצית, ארגון זכויות אדם המבוסס בניו יורק.
היא נאלצה להתפטר כשבריאותה התדרדרה, והרופא הציע שתמצא מקום יותר בריא יותר להתגורר בו.
מארי לקחה משרה במחנה טרה, מחנה שימור סביבתי לנשים ונערות, שנוסד בעידודה של אלינור רוזוולט כדי לספק עבודה למועטי יכולת, כחלק מהניו דיל של פרנקלין רוזוולט.
במשך שלושה חודשים במחנה היא הבריאה, וגם זכתה לפגוש את אלינור רוזוולט, מה שמאוחר יותר הוביל להתכתבות עמה - תכתובת שעתידה הייתה לשנות את חייה.
אך מארי לא הסתדרה עם מנהל המחנה, לאחר שזה מצא אצלה ספר מרקסיסטי והחל להתנכל לה, גם בגלל מערכת יחסים בין-גזעית שניהלה עם מדריכה במחנה, פג הולמס.
מארי עזבה עם הולמס את המחנה, והשתיים החלו לטייל ברחבי ארצות הברית בטרמפים, ברגל, ובקפיצה על רכבות משא.
לאחר מכן, מארי עבדה ב-YWCA (ארגון הנשים המקביל לימק"א)
מארי בקשה להתקבל לאוניברסיטת צפון קרולינה ב-1938, אך נדחתה בגלל הגזע שלה - כל הקמפוסים והשירותים הציבוריים במדינה היו מופרדים גזעית.
המקרה נהיה למפורסם והתנוסס בכותרות בעיתונים לבנים ושחורים כאחד.
מארי כתבה לפקידים ציבוריים, החל מנשיא האוניברסיטה ועד נשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט, ופרסמה את תגובותיהם בתקשורת במאמץ לדרבן אותם לפעולה מחמת הבושה.
ה-NAACP גילו עניין במקרה, אך מאוחר יותר מיאנו לייצג אותה בבית המשפט, כנראה מכיוון שחששו שהשנים הרבות בהן התגוררה בניו יורק מחלישים את עמדתה.
מנהיג ה-NAACP רוי וילקינס התנגד לייצוגה של מארי מכיוון שכבר פרסמה את התגובות של נציגי הציבור, דבר שהוא ראה כ"לא דיפלומטי".
בנוסף, הנטייה המינית שלה שחקה תפקיד בדחייה.
מארי נהגה ללבוש מכנסיים בתקופה שנשים לבשו בעיקר חצאיות, ולא הסתירה את יחסיה עם נשים.
בתחילת 1940, מארי הסתובבה ברחובות בעיר ברוד איילנד, מוטרדת מ"היעלמותה של חברה".
היא נעצרה על ידי המשטרה, ונלקחה לאגף הפסיכיאטרי של בית החולים בלוויו בניו יורק.
היא עזבה את בית החולים במרץ, בליווי שותפתה לדירה אדלין מקבין, והשתיים עלו על אוטובוס לדורהם לבקר את דודותיה של מארי.
כשהגיעו לווירג'יניה, קמו השתיים מהמושבים הרעועים באחורי האוטובוס, האזור השמור לשחורים על פי חוק, ועברו לשבת באזור של הלבנים.
השתיים סירבו לחזור למושבים האחוריים, גם לאחר שהוזעקה המשטרה, והן נעצרו.
ה-NAACP ייצג את הנשים, אך כשהן הורשעו רק בהפרעה לסדר הציבורי ולא לסעיפי ההפרדה הגזעית, נטש הארגון את התיק.
ארגון העובדים הסוציאליסטי, The Workers' Defense League (WDL), שילם את הקנס.
כמה חודשים לאחר מכן, שכר ה-WDL את שירותיה של מארי לכהן בוועד המנהל.
ב-WDL, מארי נהייתה פעילה בתיק של אודל ואלר, אריס שחור שהורשע ברצח בעל האדמה הלבן שהוא עבד, אוסקר דייוויס.
לטענת ה-WDL, דייוויס רימה את ואלר, ואיים עליו, וואלר ירה בו מתוך חשש אמיתי לחייו.
מארי נסעה ברחבי וירג'יניה כדי לגייס כספים לערעורו של ואלר.
היא כתבה לגברת הראשונה, אלינור רוזוולט, שבתורה כתבה למושל וירג'יניה, ג'יימס הוברט פרייס, וביקשה ממנו לוודא שהמשפט הוגן.
מאוחר יותר, היא שכנעה את הנשיא לבקש באופן פרטי מהמושל להעניק להמתיק את גזר דין המוות של ואלר.
דרך התכתבות זו, מארי וגברת רוזוולט פיתחו חברות שנמשכה עד מותה של רוזוולט, כעבור כעשרים שנה.
למרות כל המאמצים, המושל לא נענה לעתירות, וואלר הוצא להורג ב-2 ביולי 1942.
האירועים המשפטיים שהייתה מעורבת בהם הובילו את מארי לבחור בקריירה בתחום משפט זכויות האדם.
ב-1941 התחילה ללמוד משפטים באוניברסיטת הווארד.
היא הייתה האישה היחידה במחזור שלה, וגילתה עד מהרה את רמת הסקסיזם הרווח שם, אותו כינתה "ג'יין קרואו", על משקל חוקי "ג'ים קרואו" שהיו הבסיס המשפטי להפרדה הגזעית והאפליה נגד שחורים.
ביום הראשון של הלימודים, פרופסור אחד, ויליאם רוברט מינג, ציין שהוא לא מבין למה נשים לומדות משפטים, ומארי התרגזה מאוד.
ב-1942, בעודנה סטודנטית למשפטים, מארי הצטרפה לקונגרס לשוויון גזעי (Congress of Racial Equality (CORE)).
באותה שנה, פרסמה את המאמר "הדילמה של הצעיר השחור", אשר כפר בהפרדה הגזעית בצבא האמריקאי, אשר נמשך במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא גם השתתפה במספר פעולות התבצרות במסעדות בוושינגטון די.
שפעלו לפי מדיניות של הפרדה גזעית.
פעולות אלו קדמו לתנועה הרחבה יותר שהתקיימה בשנות החמישים והשישים.
מארי נבחרה לכהן כשופטת ראשית בבית המשפט הסטודנטיאלי באוניברסיטת הווארד, וב-1944 סיימה את התואר כשהיא המצטיינת במחזורה.
גברים שסיימו במעמד זה קיבלו מהאוניברסיטה מלגות ללימודים מתקדמים באוניברסיטת הרווארד, אך מארי, כאישה, לא יכלה להתקבל שם.
היא קיבלה מהרווארד מכתב דחייה למרות תמיכתו של הנשיא רוזוולט.
היא כתבה בתשובה: "הייתי משנה את מיני בשמחה כדי לעמוד בדרישותיכם, אך מכיוון שאין בפני אפשרות כזו, אין בידי אלא לנסות לשכנע אתכם לשנות את דעתכם.
האם תנסו לומר לי שהאפשרות השנייה קשה באותה מידה כמו הראשונה?"
את התואר המתקדם שלה במשפטים סיימה בסופו של דבר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
התזה שלה הייתה בנושא הזכות להזדמנויות שוות בתעסוקה, בה טענה ש"הזכות לעבוד היא זכות בסיס".
התזה פורסמה כמאמר בכתב העת המשפטי של ברקלי.
לאחר שעברה את בחינות הלשכה בקליפורניה ב-1945, מארי התחילה לעבוד כסגנית היועץ המשפטי, השחורה הראשונה בתפקיד כזה.
ב-1946 נבחרה על ידי הקונגרס הלאומי לנשים שחורות כאשת השנה, וב-1947 לאשת השנה של מגזין מדמוזל.
ב-1950, מארי פרסמה את הספר States' Laws on Race and Color, שסקר וביקר את החוקים להפרדה גזעית ברחבי ארצות הברית.
היא השתמשה בכלי ניתוח מתחומי הפסיכולוגיה והסוציולוגיה בנוסף לניתוח משפטי, שיטה חדשנית שגררה ביקורת בעת לימודיה מהפרופסורים בהווארד.
מארי טענה שעל עורכי דין בתחום זכויות האזרח לאתגר את החוקים בבית המשפט כלא חוקתיים, במקום לנסות להוכיח שאין הם עומדים בסטנדרט השוויון על פי תורת "נפרד אך שווה" שהיה נהוג.
ת'ורגוד מרשל, שהיה אז היועץ המשפטי של ה-NAACP והיה מאוחר יותר לשופט בית המשפט העליון, קרא לספר "התנ"ך של התנועה לזכויות האזרח".
הגישה שלה השפיעה משמעותית על הגישה של ה-NAACP במשפט המכונן בראון נגד מועצת החינוך ב-1954, בו הביאו גם מחקרים פסיכולוגיים על השפעת ההפרדה הגזעית.
בית המשפט העליון פסק באותו מקרה שהפרדה כזו אינה חוקתית.
מארי חייתה בגאנה בשנים 61–1960, כשהייתה בסגל של בית הספר למשפטים של גאנה.
היא חזרה לארצות הברית, והמשיכה ללמוד באוניברסיטת ייל, והייתה לשחורה הראשונה שקיבלה דוקטורט במשפטים.
היא לימדה באוניברסיטת ברנדייס בין השנים 1968 ל-1973, שם הייתה פרופסור מן המניין.
מארי עמדה בחזית התנועה לזכויות האזרח, לצד דמויות שהיו לידועות ממנה - מרתין לותר קינג, ג'וניור, רוזה פארקס, ואחרים.
מארי הייתה אישה שלא חששה להתבטא, ונלחמה על זכויות נשים יחד עם זכויות של שחורים.
היא טבעה את המונח "ג'יין קרואו", שהתפתח מהכרה באפליה נגד נשים גם במרחבים אקטיביסטים שחורים, לרעיון שבא להדגיש כיצד חוקי אפליה גזעית פוגעים באופן ספציפי בנשים שחורות.
ב-1964 נשאה נאום בוושינגטון די.
שכותרתו "ג'ים קרואו וג'יין קרואו", שסקר את מאמציהן של נשים שחורות במאבק לשוויון גזעי, ומאוחר יותר גם לשוויון מגדרי.
היא עזרה להחיל שיח שגרס ששוויון מגדרי חשוב לא פחות משוויון גזעי.
לטענתה של מארי, נשים שחורות תמיד עמדו בראש המאבק לחירות, אולי אפילו יותר מגברים שחורים.
היא כתבה ש"לא רק שנשים שחורות עמדו...
לצד הגברים השחורים בכל שלב במלחמה, אלא הן המשיכו לעמוד גם לאחר שהגברים שלהן הושמדו בקרב." מארי כתבה גם ש"אי אפשר להימנע מהשאלה: האם המאבק השחור היה מגיע לאן שהגיע ללא הנחישות הבלתי נלאית של הנשים?"
שופטת בית המשפט העליון רות ביידר גינסבורג רשמה את מארי ככותבת שותפה בתקציר המשפטי בתיק המכונן בנושא זכויות נשים, ריד נ' ריד.
נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי מינה את מארי לוועידה הנשיאותית למעמד הנשים ב-1961. היא כתבה נייר עמדה בשם "הצעה לבדיקה מחודשת לישימות התיקון ה-14 לחוקי המדינות ולפרקטיקות המפלות על בסיס מין בפועל", אשר טען שהתיקון ה-14 אוסר על אפליה מינית ולא רק אפליה גזעית.
היא הייתה בין הראשונות שקראה תיגר על האפליה המינית בתוך התנועה לזכויות האזרח, בנאומה "האישה השחורה והחיפוש אחר שוויון".
ובמכתב למנהיג התנועה לזכויות האזרח, א.
פיליפ רנדולף, היא ביקרה את העובדה שבצעדה על וושינגטון ב-1963, לא הוזמנה אף אישה לנאום בבמה, או ליטול חלק במשלחת לבית הלבן, בין היתר.
ב-1965 מארי פרסמה את המאמר המשפיע שלה (בכתיבה משותפת עם מרי איסטווד), "ג'יין קרואו והחוק: אפליה מינית וסעיף 7" בכתב העת המשפטי של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
המאמר עסק בסעיף 7 לחוק זכויות האזרח משנת 1964, וערך השוואה בין חוקי ג'ים קרואו לחוקים המפלים נגד נשים.
ב-1966 הייתה בין המקימות של ארגון הנשים הלאומי (NOW), אשר היא קיוותה שיפעל לקידום זכויות נשים כשם שה-NAACP קידם זכויות שחורים.
במרץ באותה שנה, כתבה לנציב ריצ'רד אלטון גרהאם שהנציבות להזדמנויות שוות לא ממלאת את תפקידה לגבי שוויון מגדרי, ורק פועלת לשוויונם של מחצית השחורים.
מאוחר יותר, היא ודורותי קניון טענו בהצלחה בתיק וייט נ' קרוק, בו קבע בית המשפט הפדרלי לערעורים שיש לנשים זכות שווה לשבת בחבר מושבעים.
מארי שימשה כסגנית נשיא מכללת בנדיקט בשנים 68–1967, ועזבה עבור פרופסורה באוניברסיטת ברנדייס, שם נשארה עד 1973. בנוסף להוראת משפטים, מארי הציעה את הקורסים הראשונים באוניברסיטה בתחומים לימודים אפרו-אמריקאים ולימודי נשים.
מארי כתבה שהתקופה בברנדייס הייתה "התקופה המרגשת, המייסרת, המספקת, עקובת הקרב, המתסכלת, ולפעמים המנצחת בכל הקריירה האקדמית שלי".
מארי שאבה השראה רבה מהנשים שהכירה בכנסייה האפיסקופלית, והחליטה, עת כבר עברה את גיל 60, ללמוד לכמורה.
כעבור שלוש שנים, ב-1977, הייתה לאישה השחורה הראשונה בכמורה, אחת מהנשים הראשונות שהוסמכו בכנסייה.
הכומר פולי מארי נפטרה מסרטן הלבלב בביתה בפיטסבורג, פנסילבניה, ב-1 ביולי 1985.
ב-2012, האספה הכללית של הכנסייה האפיסקופלית מינתה את מארי כאחת הנשים הקדושות של הכנסייה.
הבישוף מייקל קארי אמר שהכרה זו מכבדת את אלה ש"חייהם מייצגים את המשמעות של ללכת בעקבותיו של ישו ולהחיל שינוי בעולם".
היא נחשבת לקדושה, והיא נכללת בלוח השנה של הנצחת הקדושים של הכנסייה, כאשר יום הנצחתה הוא תאריך מותה, אותו היא חולקת עם הסופרת הארייט ביצ'ר סטואו.
ב-2015, הקרן הלאומית לשימור היסטורי מינה את בית ילדותה של מארי בדורהם כאוצר לאומי.
בנוסף לעבודתה בתחום המשפט, מארי כתבה שני ספרי זכרונות, ואוסף שירה.
ספרה הראשון, Proud Shoes (1956), עקב אחר השורשים הסבוכים של משפחתה, בעיקר מצד אמה.
סבתה קורנליה הייתה בתה של שפחה שחורה שנאנסה על ידי הלבן שהייתה רכושו, ואחיו.
סבה רוברט היה שחור חופשי מפנסילבניה, גם הוא ממוצא מעורב.
הספר זכה לביקורות חיוביות ושבחים.
ספר זה התמקד בחייה, ובמיוחד במאבקיה נגד אפליה גזעית ומגדרית.
הספר זכה בפרס רוברט פ.
קנדי, פרס כריסטופר, ופרס ליליאן סמית.
פולי פלמנובה ג'נובה (בבולגרית: Поли Пламенова Генова; נולדה 10 בפברואר 1987) היא זמרת-יוצרת בולגרייה.
ייצגה את בולגריה באירוויזיון 2011 בגרמניה עם השיר "Na inat" (להכעיס) בחצי הגמר השני אך לא עלתה לגמר.
ב-2015 היא הנחתה את תחרות אירוויזיון הילדים בסופיה.
פולי ייצגה את בולגריה בפעם השנייה באירוויזיון 2016 בסטוקהולם, שוודיה, עם השיר "If Love Was A Crime" עמו הגיעה למקום הרביעי.
פולין "פולי" אדמס היא שחקנית אנגלייה הידועה מהופעותיה בתיאטרון באנגליה ובארצות הברית, ומהופעתה בתפקיד גברת בראון בסדרת הטלוויזיה "Just William".
הופעת הבכורה שלה בברודוויי הייתה בשנת 1975 בתפקיד גרייס הרקאוויי בהפקה מחודשת עטורת השבחים של המחזה "London Assurance".
על תפקיד זה הייתה אדמס מועמדת לפרס דרמה דסק .
אדמס נולדה בצ'יצ'סטר שבמחוז סאסקס.