tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התנועות הפמיניסטיות התחילו בחברות מתועשות ובאזורים עירוניים, בהם צמחו והתרכזו בני המעמד הבינוני.
כבר בתחילת המאה ה-19, נשים בארצות הברית היו מעורבות בארגונים פילנתרופיים, ולמעשה, הסעד והצדקה היו התעסוקה היחידה המוצעת לנשים בנות המעמד הבינוני בתקופה זו.
לפעילויות אלו נודעה הצלחה רבה, והייתה להן תרומה משמעותית לתנועות הפמיניסטיות: הן יצרו מערכות סעד וסיוע, וסיפקו ניסיון ארגוני-ניהולי; כוחן של נשים להשפיע ולהביא לשינוי חברתי הועצם.
פעילויות למען עניים, חסרי בית, חולים ונזקקים היו המוקד של ארגוני הנשים הראשונים של תחילת המאה ה-19.
התעוררויות חברתיות ופעילות פוליטית היו ממאפייני סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, והיוו קרקע נוחה לתנועות חברתיות בהן לקחו חלק נשים.
תחילת העידן הפרוגרסיבי בארצות הברית, לקראת סוף המאה ה-19, הפכה את האחריות החברתית, הבריאות הגופנית וטוהר המידות לאידאולוגיה, ונשים פמיניסטיות ראו בשכרות ובמתירנות מינית עוולות חברתיות שיש להילחם בהן.
אחד התוצרים של רעיון זה היה תפיסת הזנות כמצב משפיל ומפיץ מחלות.
שתי התארגנויות שונות, אורבניות במהותן, פעלו בתחילת המאה ה-20: תנועת "המועדונים" (Club movement) ותנועת "בתי ההתיישבות" (Settlement Houses).
תנועת המועדונים נחשבת לראשית הפמיניזם הסוציאלי, ופעולותיו היו מעורבות בנושאים מגוונים כחינוך, טיפול נכון במזון, רפורמה בחוק הפלילי והגנה על זכויות נשים העובדות בתעשייה.
נשות המועדונים החלו בארגון אירועי תרבות וספרות, והמשיכו לפעילויות סעד, לפמיניזם פוליטי ולהשפעה על החיים הפוליטיים.
גם נשים מהגרות ושחורות הצטרפו למועדונים, ואף הקימו ארגונים משלהן.
תנועת בתי ההתיישבות דמתה בהרכבה לתנועת המועדונים.
נשים אלו התמקדו בשיפור החיים בשכונות העוני: הן התגוררו בשכונות המצוקה, הקימו שירותי תברואה, מרפאות ציבוריות, מעונות-יום, גני ילדים ומועדוני נוער; ייסדו לימודי ערב למבוגרים; קיימו הפגנות למען שכר מינימום, למען שיפור משכורתן ותנאי עבודתן של נשים, תמכו במאבק בזנות ועוד.
המאבק לזכות בחירה לנשים בארצות הברית
התפשטותן של תנועות המועדונים ובתי ההתיישבות, וההתוודעות לשכונות העוני והמצוקה חידדה את ההבנה בדבר צורך בשינוי חברתי; הבנה זו היוותה את התשתית לתנועה ההמונית למען זכות בחירה לנשים.
שורשי התנועה למען זכות הבחירה לנשים נמצאים בארגונים מוקדמים יותר, כמו התנועות נגד השכרות (Women's Christian Temperance Union) ובעד ביטול העבדות.
נשים שהשתתפו בארגונים אלו, כמו אליזבט קיידי סטנטון, סוזן ב.
אנתוני ולוסי סטון (Lucy Stone) היו ממקימות התנועה למען זכות הבחירה.
תנועה זו פעלה, משנתה הראשונה, לקדם חוקים המגנים על נשים כמו זכות האישה על רכושה.
חברות התנועה היו לבנות, ילידות ארצות הברית ובנות המעמד הבינוני-גבוה, ופועל יוצא מכך היה סדר עדיפויות שתאם את אורח חייהן.
אט-אט הפכה תנועה זו להמונית, ובעידודה של קארי צ'פמן קאט צירפה גם נשים שאינן לבנות או בנות המעמד הבינוני-גבוה.
ארגוני נשים שונים (כמו הנשים הסוציאליסטיות והנשים השחורות) חברו למען המשימה להשגת זכות הבחירה.
התנועה למען זכות הבחירה עברה תהפוכות רבות וכללה פעילויות שונות כמו לובינג לחברי הפרלמנט והפגנות בוטות.
למרות כל זאת, להצלחת המאבק על זכות הבחירה תרמה בעיקר השתתפותן ותמיכתן של נשים במאמץ המלחמתי במלחמת העולם הראשונה.
72 שנה לאחר הכנס הפמיניסטי הראשון בו נוסחה הדרישה לשוויון זכויות וזכות בחירה, אושר ב-18 באוגוסט 1920 התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית המקנה לנשים את הזכות לבחור (אושר בבית הנבחרים ב-21 במאי ובסנאט ב-4 ביוני 1919).
לאחר קבלת זכו ההצבעה בארצות הברית, הגל הראשון של המאבק הפמיניסטי בעצם נסתיים עם קבלת זכות ההצבעה והחזרה של המאבק בפמיניסטי לזירה הציבורית תהיה רק בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם הגל השני של הפמיניזם.
המבשרת המרכזית של הפמיניזם האנגלי הייתה מרי וולסטוקראפט (1759-1797) שבספרה "הגנה על זכויות נשים" כתבה בין היתר "אני מקווה שבנות מיני יסלחו לי אם אתייחס אליהן כאל יצורים תבוניים, במקום להחמיא לחינניות המקסימה שלהן ובמקום לראות אותן כאילו היו במצב של ילדות מתמשכת, ללא יכולת לעמוד ברשות עצמן".
התנועה המאורגנת הראשונה למען זכויות האשה באנגליה הייתה מעגל לנגהם פלייס שפעלה בשנות החמישים של המאה ה-19. היא כללה בין היתר את ברברה בודישון (לבית לי-סמית) ובסי ריינר פארקס.
הקבוצה פעלה למען מטרות רבות הקשורות במעמד הנשים, כולל שיפור זכויות הנשים בתעסוקה וחינוך.
ב-1854 פרסמה בודישון את תמצית החוקים של אנגליה בענייני נשים, אשר שימשה את האגודה למדעי החברה, לאחר שהוקמה ב-1857, כדי לקדם את חוק נכסי נשים נשואות משנת 1882. ב-1858 הקימו ברברה בודישון, מטילדה מארי הייז ובסי ריינר פארקס את כתב העת הבריטי "פמיניזם אנגלי", עם בסי פרקס, העורך הראשי.
הקבוצה הייתה פעילה עד 1866. ב-1859, ג'סי בושרט, ברברה בודישון ואדלייד פרוקטור, הקימו את האגודה לקידום ההכשרה והתעסוקה של נשים.
האגודה היא אחד מארגוני הנשים הבריטיות המוקדמים ביותר, וממשיכה לפעול כקרן צדקה למען נשים.
הלן בלקבורן ובושרט הקימו ב-1891 את הליגה להגנה על תעסוקת נשים, כדי להגן על זכויות העבודה של הנשים מפני חקיקה מגבילה.
בתחילת המאה העשרים עדיין הייתה תעסוקת הנשים מוגבלת בעיקר לעבודה במפעלים ובבית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, יותר נשים מצאו עבודה מחוץ לבית.
כתוצאה מהניסיון של נשים בכוח העבודה בזמן המלחמה, עבר ב-1919 חוק שפתח מקצועות נוספים ואת השירות הציבורי לנשים, והנישואים לא היו עוד מכשו בפני נשים שרצו לעבוד מחוץ לבית.
בשנת 1918 פרסמה מארי סטופס את ספרה המשפיע "אהבה בנישואים", שבו היא תמכה בשוויון בין המינים בתוך חיי הנישואין ובחשיבות התשוקה המינית של נשים (עד 1931 נאסר ייבוא הספר לארצות הברית, בטענה שהוא חיבור מגונה).
בשנת 1918 עבר בפרלמנט חוק שהרחיב את זכות הבחירה לנשים בנות שלושים שנה לפחות, והן או בעליהן היו בעלי קרקעות.
באותה שנה, "חוק הפרלמנט" קבע שלנשים יש זכות להתמודד בבחירות לפרלמנט.
עם זאת, לקח זמן עד שנבחרו הנשים.
בשנת 1928 הורחבה זכות הבחירה לכל הנשים מעל גיל 21, על בסיס שווה לגברים.
נשים התחילו לשרת במועצות החינוך ובגופים המקומיים.
בתקופה זו גדל גם מספר הנשים שזכו להשכלה גבוהה.
ב-11923 עבר חוק שהתיר לנשום להתגרש מאותן סיבות ששמן הותר לגברים לבקש גירושין.
העלייה באבטלה בתקופת השפל הגדול, שהחלה בשנות העשרים של המאה הקודמת, פגעה תחילה בנשים, וכאשר הגברים איבדו גם את מקום עבודתם, היה לחץ נוסף על משפחות.
נשים רבות שירתו בצבא במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר כ-300,000 נשים אמריקניות שירתו בחיל הים ובצבא, וביצעו עבודות כגון מזכירות, כתבניות ואחיות.
סופרות פמיניסטיות רבות ופעילי זכויות נשים טענו שאין זה שוויון לגברים שהם זקוקים לו אלא הכרה במה שנשים צריכות לממש את הפוטנציאל שלהן, לא רק בתחום העבודה, אלא גם בחברה ובחיי הבית.
וירג'יניה וולף הפיקה את החיבור "חדר משלך", שדן במקומן של נשים בספרות האנגלית.
וולף טוענת כי אשה צריכה כסף וחדר משלה כדי לכתוב.
ניו זילנד הייתה המדינה הראשונה שהעניקה לנשים את הזכות להצביע ברמה הלאומית, בעוד פינלנד, כמו גם כמה מדינות באמריקה נתנו לנשים זכויות הצבעה ברמה המדינה לפני הנשים האוסטרליות השיגו את הזכות בכל רחבי המדינה.
באמצע המאה ה-19, החלה מינה קנת להתייחס לראשונה לנושאים פמיניסטיים בדיון ציבורי, כגון חינוך נשים ומוסר מיני כפול.
תנועת הנשים הפינית התארגנה עם הקמת ה-Suomen Naisyhdistys ("אגודת הנשים הפיניות") ב-1884, שהיה ארגון הנשים הפמיניסטי הראשון בפינלנד.
זה ייצג את הגל הראשון של הפמיניזם.
הארגון התפצל ל-Naisasialiitto Unioni ("איגוד ארגון הנשים", 1892) ול-Suomalainen naisliitto ("איגוד הנשים הפניות", 1907), וכל ארגוני הנשים אוחדו תחת ארגון הגג Naisjärjestöjen Keskusliitto ("הפדרציה המרכזית של ארגוני נשים") ב-1911.
נשים קיבלו את שוויון הזכויות הבסיסיות שלהן בשלב מוקדם עם זכות בחירה לנשים בשנת 1906. לאחר קבלת זכות הבחירה לנשים, נותבה תנועת הנשים בעיקר דרך סניפי הנשים של המפלגות הפוליטיות.
חוק הנישואין החדש משנת 1929, Avioliittolaki, קבע לבסוף שוויון מוחלט לנשים נשואות, ולאחר מכן, נשים היו שוות מבחינה חוקית לגברים על פי החוק בפינלנד.
סוף הגל הראשון: פניית הנשים לתנועות השלום
מטרתו המוצהרת של המאבק שניהל הפמיניזם הליברלי הושגה עם קבלת זכות הבחירה לנשים במרבית מדינות המערב.
ואכן, בתקופה שבין שתי מלחמות העולם חלה עצירה בפעילות תנועת הנשים.
המיתון הכלכלי הקשה של שנות ה-30, יחד עם עליית הלאומנות, הפשיזם והערצת הגבריות הביאו נשים רבות למלא תפקידים ביתיים מסורתיים או לסייע בפרנסת המשפחה.
במקביל, מלחמת העולם הראשונה הותירה את חותמה על נשים רבות והפנתה את פעילותן הציבורית לקידום שלום עולמי; נשים רבות חיברו בין המאבק למען השלום ובין המאבק הפמיניסטי.
כך למשל ג'יין אדמס, שהייתה אחת ממייסדות ליגת הנשים הבינלאומית למען שלום וצדק וזכתה בפרס נובל לשלום בשנת 1931.
הגל החמישי הוא סרט אקשן - מדע בדיוני אמריקאי שבוים בידי ג'יי בלייקמן.
השחקנים הראשיים בסרט הם: קלואי גרייס מורץ, ניק רובינסון, רון ליווינגסטון, תלית'ה ביטמן, מגי סיף, אלכס רו, מריה בלו, מייקה מורון, זאקרי ארתור, לייב שרייבר, טוני רוולורי ונאג'י ג'טר.
פיתוח הסרט החל במרץ 2012 והוא יצא לאקרנים בינואר 2016.
הסרט מספר על קסיופאה "קאסי" סאליבן (קלואי גרייס מורץ), נערה בת 16 שנאלצת להתמודד עם פלישת חוצנים טפילים הנקראים בסרט "האחרים" (The Others).
לפני הפלישה חייה של קסיופאה עוד חיים רגילים של ילדה בתיכון אך עם פלישת החוצנים חייה השתנו מקצה לקצה.
הגל החמישי היה אמור להיות הגורם המכריע בפלישה והוא השתלטות על אנשי צבא ובכך על כל המוסד הצבאי, וגיוס ילדים תמימים לצבא, כך שלא יבינו שהם משרתים את האחרים.
הילדים היו אמורים להרוג את כל בני האדם הניצולים ולאחר מכן לעמוד בפני השתלטות חוצן על מוחם.
בתחילתו, הסרט מספר על התפרקות חייה הרגילים של קאסי תוך מותם של רבים מקרוביה – חברתה הטובה ביותר של קאסי, אליזבת, מתה מרעב לאחר הגל הראשון.
אמה של קאסי, ליסה (מגי סיף), נפטרה משפעת העופות בגל השלישי.
אביה של קאסי, אוליבר (רון ליווינגסטון), נרצח על ידי פונדקאי הטפיל החוצני בגל הרביעי.
ולבסוף, גם אחיה סאם (זאקרי ארתור) ואהוב ליבה בן פאריש (ניק רובינסון) גויסו לצבא בגל החמישי.
כמובן שהילדים לא ידעו כי הצבא שלקח אותם לבסיס בו הם נקראים כביכול "מוגנים" הם חוצנים, ולכן היה קל לרמות אותם שהשורדים האחרונים הם בעצם ה"אחרים" ולהשתמש בהם כדי להרוג את האנושות.
הזמן בסרט מתחיל לעבור ותפקידה של קאסי כמספרת מסתיים כאשר המשפחה יוצאת ליער כדי לשרוד במהלך הגל השלישי, מתוך רצון להתבודד מהווירוס.
עובר זמן והגל הרביעי מתחיל - משפחתה של קאסי מצליחה להתגונן מפני פונדקאי החוצנים ולא למות כמו רוב האנשים האחרים.
בסוף הגל הרביעי ובתחילת הגל החמישי, עם גיוס קאסי וסאם לצבא, אביהם נרצח בידי פונדקאי.
סאם שוכח את בובתו האהובה בדרך לבסיס הצבאי שלו וקאסי מתנדבת לחזור ולהביא לו אותה, היא רואה את אביה המת ומתאבלת עליו ורק לאחר מכן הולכת להביא לסאם את בובתו.
לרוע המזל, היא לא מספיקה ונראית סצנה בה קאסי בוכה ומיואשת תוך התרחקות האוטובוס ממנה.
קאסי נאלצת להתמודד לבד בשטח, בסצנה המוקדמת ביותר בסרט רואים אותה נכנסת לסופר, וגם כאן יש מפגש זמן, זו הסצנה האמצעית.
קאסי בוזזת מזון למחייתה כאשר פתאום נשמעת צעקה: "יש שם מישהו?!".
קאסי הולכת לבדוק מי צעק ונכנסת למשרד בו שוכב אדם פצוע מירי כאשר הוא מחזיק את ידו מתחת למעילו מתוך חשש כי מעיו יפלו.
קאסי לא מאמינה לו ומבקשת ממנו להראות לה מה בידו מספר פעמים.
כאשר האיש מוציא את ידו נראה ניצוץ וקאסי יורה באיש.
לאחר מכן מתגלה שהניצוץ בא משרשרת צלב.
קאסי שנמצאת כבר כמה ימים בשטח יוצאת לכיוון כביש, שם צלף מצליח לפגוע בה.
היא נפצעת ברגלה ומתעוררת בביתו של אוון ווקר (אלכס רו).
לאחר זמן מה בבית ואחרי שהיא מחלימה, קאסי נחושה לצאת ולמצוא את אחיה, ואוון מצטרף אליה.
קאסי ואוון יוצאים לדרכם בעקבות סאם ובדרכה היא מגלה כי אוון הוא הכלאה בין אחר לאדם.
היא מורה לו לא לעקוב אחריה ומאיימת כי ברגע שתראה אותו היא תירה בו.
בינתיים בבסיס, סאם ובן פוגשים סמלת חוצנית שכינויה רזניק (מריה בלו) שמשתילה בהם שבב מעקב.
היחידה בפיקודו של בן יוצאת לקרב במטרה לאתר "אחרים" ולחסלם.
לאחר זמן מה נתלש השבב של אחת הילדות, והם מבינים שעל הצבא מפקדים אחרים בדמות בני אדם.
היחידה רוקחת תוכנית במסגרתה בן חוזר לבסיס במסווה של פצוע כדי לחלץ את סאם שנשאר שם.
במקביל קאסי מצליחה להיכנס לבסיס, הורגת את רזניק ומתחילה לחפש את סאם.
קאסי ובן נפגשים בבסיס ומנסים להציל את סאם יחד.
סיבוכים בדרך מובילים לכך שאוון ווקר נכנס לבסיס ומציל את קאסי ובן.
הם ממשיכים בדרכם, מוצאים את סאם ובורחים יחד עם היחידה שדואגת להבריח אותם.
בסוף הסרט רואים את כל היחידה וקאסי ביחד בשטח, יושבים ואוכלים ארוחת ערב, וכך נגמר הסרט.
בסוף הסרט נשמע השיר של סיה "Alive".
קלואי גרייס מורץ - קסיופאה "קאסי" סאליבן
ניק רובינסון - בן פאריש
זאקרי ארתור - סאם סאליבן
רון ליווינגסטון - אוליבר סאליבן
מגי סיף - ליסה סאליבן
אלכס רו - אוון ווקר
מריה בלו - סמלת רזניק
לייב שרייבר - קולונל אלכסנדר ווץ'
באתר "Rotten Tomatoes" קיבל הסרט ציון 38% מהקהל, וציון של 15% מהמבקרים.
הגל הרביעי של הפמיניזם הוא שלב של פמיניזם, שהחל סביב שנת 2012 ומאופיין בהתמקדות בהעצמת נשים ושימוש באינטרנט ככלי להעברת מסרים.
גל זה מבוסס במידה רבה על הצטלבות של דיכויים, מתוך בחינת את האופן בו מערכות הכוח משתלבות זו בזו באופן המחזק את הריבוד המוכר של קבוצות שוליות.
פמיניסטיות מן הגל הרביעי תומכות בייצוג גדול יותר של קבוצות מוחלשות בפוליטיקה ובעסקים, וטוענות שהחברה תהיה שוויונית יותר אם מדיניות ושיטות הנהגה וממשל ישלבו את נקודת המבט של כל האנשים.
בעוד שפמיניסטיות בעבר נלחמו למען נשים והשיגו שחרור רב יותר, אינדיבידואליזם וניידות חברתית, הגל הרביעי מקדם נושאים נוספים לסדר היום החברתי על ידי קריאה לצדק חברתי במקרים של תקיפה והטרדה, לצד מאבק לשכר שווה ולאוטונומיה גופנית.
פמיניסטיות מן הגל הרביעי משתמשות לעיתים קרובות במגוון אמצעי תקשורות הכוללים מדיה מסורתית ומדיה חברתית.
זאת, כדי לשתף פעולה ולהשמיע קול נגד מי שמנצלים את כוחם ומעמדים, ועל מנת לספק שוויון הזדמנויות לילדות ולנשים.
בנוסף לתמיכה בזכויות נשים, פמיניסטיות מהגל הרביעי מאמינות כי בנים וגברים צריך לזכות ביותר הזדמנויות להביע את רגשותיהם בחופשיות, ושעל אבות לקחת חלק פעיל בגידול ילדיהם.
בעוד שגלים קודמים של פמיניזם נתקלו במכשולים כמו מבנים חברתיים-פוליטיים נוקשים והיעדר ערוצי תקשורת זמינים, פמיניסטיות מהגל הרביעי רותמות את המדיה הדיגיטלית כפלטפורמה רבת עוצמה המאפשרת לחבר בין נשים, לשתף פרספקטיבות, ליצור מבט רחב יותר של חוויות של דיכוי ולהתבונן על גלים פמיניסטיים בעבר.
ההוגה קירה קוקרנה טוענת כי הגל הרביעי של הפמיניזם "מוגדר על ידי טכנולוגיה" ומאופיין במיוחד בשימוש בפייסבוק, בטוויטר, באינסטגרם, ביוטיוב, בטאמבלר ובבלוגים כדרך לאתגר מיזוגניה.
אקטיביזם במדיה החברתית יכול להתבטא כשרשורים בטוויטר המבקרים טרנספוביה או בקמפיינים פמיניסטיים המלווים בסולמית, כגון "פמיניזם האשטאג", ובמיוחד:
GirlGaze (בעברית: מבטשלנערות) נועד לקדם יצירתיות ויזמות בקרב נשים, תוך הדגשה של חשיבות השיח הפמיניסטי ועידוד נשים צעירות לתת ביטוי לקולן.
השיח סביב נושא הפריווילגיה נפוץ בקרב פמיניסטיות גל רביעי, הטוענות כי חברי קבוצות חברתיות דומיננטיות באופן מסורתי צריכים להכיר בפריבילגיה החברתית שלהם ולהשתמש בה כדי להעצים ולחזק את חברי הקבוצות השוליות.
הגל הרביעי של הפמיניזם באירופה ובאמריקה הלטינית החל בשנות התשעים, עם דעיכתם של פמיניזם שפתון ופמיניזם צרכניסטי וסימני שאלה שהחלו לעלות לגבי התאוריה הקווירית שצמחה באקדמיה האמריקאית.
הגל הרביעי של הפמיניזם התפתח לאטו באופן גלובלי, באמצעות התקשורת והאינטרנט.
הגל צמח מדור חדש של נשים שלרוב לא היה מודע לגלים הקודמים, שלא נלמדו בתיכון, ובאוניברסיטאות.
הידע על פמיניזם הושג באופן לא פורמלי, באמצעות פיתוח אקדמיה וירטואלית בה למדו פמיניסטיות כי האישי הוא הפוליטי; ידע זה זה לא נבע מלמידה פמיניסטית מובנית.
הגל הרביעי של הפמיניזם, כמו הגלים לפניו, לא עסק באידאולוגיה אחידה, או בבניית קולקטיב אחד.
מדובר היה בהתכנסות קבוצתית לעבודה משותפת למען מטרה משותפת של סיום האלימות כלפי נשים, מתוך מחויבות הדדית ותמיכה בנשים נוספות.
שורשיו של הגל הרביעי של הפמיניזם בספרד בתגובות לרציחתה של אנה אוראנטס ב־17 בדצמבר 1997. אוראנטס נשרפה למוות על ידי בעלה בביתה בגרנדה מפני שדיברה בפומבי על ההתעללות שעברה על ידו.
מותה הוציא את נושא האלימות המגדרית מפרטיות הבית והביא אותו לתשומת לב לאומית.
בעקבות המקרה, הדיווח העיתונאי והטלוויזיוני שינה את מדיניותו בנושא אלימות סקסיסטית מבוססת מגדר.
בדיחות על נשים שנפגעו על ידי חברים ובעלים כבר לא היו מקובלות בטלוויזיה הספרדית והדיווחים על אלימות סקסיסטית גדלו.
השיח הציבורי בנושא זכויות נשים נמשך בדיון על בעיות השכר, זוגיות מגדרית ותקרת הזכוכית, כאשר האקטיביזם הווירטואלי הופך לשחקן ראשי בקידום נושאים אלו.
מכיוון שהגל הרביעי של הפמיניזם באמריקה הלטינית מקיף בו זמנית תנועות נפרדות, שרבות מהן נמצאות במתח זו עם זו, קיימת התייחסות ל'פמיניזמים של אמריקה הלטינית בלשון רבים.
אחד הענפים היותר מעוררי מחלוקת התגלה כתגובה ודחייה של פמיניזם קווירי ושל פמיניזם פוסטמודרני.
פמיניסטיות אמריקאיות לטיניות טוענות כי באטלר ניסתה למחוק את מושג הנשיות ובכך גרמה להתעלמות מנשים כנושאים פוליטיים, ולדחייתם של מחקרי מגדר.
פעולה זאת נתפסה כקונספירציה להסתרת נשים באקדמיה, וכקנוניה להסתרת תוקפים גברים.
פעילות ברוח זו התקיימה בתקופה זו באמריקה הלטינית, ארגנטינה ופולין כאשר חלק מהמוכנות לפעולה נבעה מהוועידה העולמית לנשים ב-1995 בבייג'ינג.
לרשתות החברתיות הייתה השפעה רבה על הגל הרביעי.
שנת 2018 תהיה השנה בה הגל הרביעי של הפמיניזם החל את שיאו בספרד, ארגנטינה וברזיל כתוצאה ממספר גורמים שונים, כאשר נשים מגויסות בהיקף נרחב לצאת לרחובות.
ההתגייסות שלהם גם אתגרה לראשונה, את הלגיטימיות של מערכת המשפט בספרד.
זאת, בניגוד לגלים הקודמים בהם המוקד היה המנהיגות הפוליטית.
בארגנטינה, מוקד הפעילות נסב סביב זכויות ההפלות, דבר שהוביל אלפי נשים עם צעיפים ירוקים לצאת לרחובות.
בהקשר פמיניסטי מערבי, בשנת 2011, ג'ניפר באומגרדנר קבעה את שנת 2008 לציון תחילת הגל הרביעי.
תאריך זה חופף במידה מסוימת את כניסתן של הרשתות החברתיות לחיינו: זאת כאשר טוויטר, הרשת החברתית הפופולרית ביותר בקבוצת הגילאים 18–29, הוקמה בשנת 2006 והפכה את הפמיניזם לנגיש יותר, תוך הולדת "פמיניזם האשטאג".
הגל הרביעי של הפמיניזם הוביל להקמת תנועות פמיניסטיות ולקראיות רבות לפעולה; אחת מהן מבוטאת בקמפיין "HeForShe" שמקורו בנאום האו"ם הוויראלי של אמה ווטסון ב־2014 ובפעילותה בעקבותיו.
ברית' קירה קוקרן והחוקרת הפמיניסטית פרודנס צ'מברלין מתארות את הגל הרביעי של הפמיניזם כמתמקד בצדק לנשים, המתבטא בעיקר בהתנגדות להטרדות מיניות, לאלימות נגד נשים, לאפליה והטרדה במקום העבודה, לבושה מצורת הגוף, לתמונות סקסיסטיות בתקשורת, למיזוגיניה מקוונת, לתקיפה מינית בקמפוס, לתקיפה בתחבורה ציבורית ולתרבות אונס.
לדבריהן, הגיל הרביעי מבטא תומכת בהצטלביות, באקטיביזם של המדיה החברתית ובעתירות מקוונות.
מהותו, כותבת צ'מברלין, היא "אי אמון שגישות מסוימות עדיין יכולות להתקיים".
אירועים וארגונים העוסקים בגל הרביעי של הפמיניזם כוללים פרויקט סקסיזם יומיומי, Feminista בבריטניה, Reclaim the Night, Million Rising, ו-"A protest the Lads of the Lads".
תנועות כמו #GirlGaze מתמקדות בתעשיות הנשלטות על ידי גברים כמו צילום וקולנוע, מתוך כוונה לדחוף את קהלי הנרטיבים לכלול את המבט הנשי.
כך גם גברים מסבירים לי דברים (2014) מאת רבקה סולניט האמריקאית, שהולידה את המונח הסגברה.
פמיניסטיות מהגל השלישי של הפמיניזם החלו להציג את מושג הפריווילגיה הגברית בכתביהן בשנות התשעים, ופמיניסטיות מהגל הרביעי ממשיכות לדון בנושא באקדמיה ובמדיה החברתית.
פמיניסטיות מהגל הרביעי נקטו בפעולות לצמצום הסקסיזם על ידי העלאת המודעות לקבוצות מיוחסות מחד ולקבוצות חסרות זכויות מאידך.
עם זאת, הגל הרביעי של הפמיניזם דוגל באמונה שגברים וקבוצות פריבילגיות יכולים לפעול למען שינוי חברתי בתוך קהילותיהם.
פמיניסטיות מהגל הרביעי טענו כי סטריאוטיפים מגדריים מייצרים לחץ על גברים להיות מפרנסים בלבד, בניגוד לנשים, שחשות מחויבות לקחת על עצמן גם את התפקיד של עקרות בית.
פמיניסטיות טוענות כי לחצים אלה להתאמה חברתית יכולים לגרום לאפליה מגדרית במקום העבודה ובאופן נרחב יותר בחברה.
על פי מחקר Pew, רוב הנשים העובדות במקומות עבודה הנשלטים על ידי גברים מאמינות כי הטרדה מינית היא בעיה בתעשייה שלהן.
ככל שהגל הרביעי של הפמיניזם הפך פופולרי בארצות הברית, מדינות אחרות התמודדו גם עם סוגיות דומות.
אף שהתגובות של הממשלות המקומיות היו שונות זו מזו, לתנועתן של פמיניסטיות מן הגל הרביעי בארצות הברית הייתה השפעה משמעותית ברחבי העולם.
כמה האשטאג חלופיים מקומיים ל- #MeToo כללו:
And Now או NowWhat# (בעברית: #עכשיומה) בקנדה
BalanceTonPorc (בעברית: #הוקיעיאתהחזירשלך או #חשפיאתהחזירשלך) בצרפת
SEX4GRADES בניגריה ובמקומות נוספים במערב אפריקה
התפיסה שלמדיה החברתית חשיבות רבה ביצירה ובקיימות של קהילה פמיניסטית הפכה פופולרית יותר ויותר, מתוך כך שהמגוון והיצירתיות הם מאפיין מרכזי של האקטיביזם הפמיניסטי ברחבי העולם במאה ה-21.
לדוגמה, בקנדה, לאחר #מיטו, החל להתפתח באוקטובר 2017, האשטאג נוסף, #AndNow (#ועכשיו), שהפך לפופולרי בקנדה בגלל תמיכתו של ראש הממשלה ג'סטין טרודו .
#AndNow תמך בדיון בפתרון להטרדה מינית או התעללות מינית במקום העבודה כדי לעזור לאנשים להילחם על שוויון בין כל האנשים.
בהודו, היו כמה תנועות או מחאות עם מספר גדול של נשים, אשר שינו את נקודת המבט של רבים במדינה לגבי נשיות.
אלה כוללים את מחאת SlutWalk משנת 2011, תנועת פינג'רה טוד לשבירה לשנת 2015 ותנועת בקאוף אזדי לשנת 2017 (חופש ללא פחד).
השיח החברתי ההודי החל להתמקד בנושאים ארוכי טווח ומושרשים עמוק, כמו אי שוויון בין המינים, אלימות מינית, נישואין לילדים, הפלות מין-סלקטיביות ואלימות הקשורה לנדוניה.
ההשפעה והעוצמה של הקמפיין גרמו לממשלה להרחיב את ההגדרה החוקית של אונס, הציגה "ענישה קשה יותר לאנסים, פושעים של גנבה ומציצנות.
בברזיל, ב־19 בספטמבר 2018, תנועת "אל נאו" ("אל נאו" היא פורטוגזית עבור "לא הוא"), הידועה גם כמחאה נגד ז'איר בולסונארו, כללה הפגנות שהובלו על ידי נשים שהתקיימו במספר אזורים במדינה.
המטרה העיקרית הייתה להפגין נגד קמפיין הנשיאות של בולסונארו והצהרותיו הסקסיסטיות.
באירועי התנועה לקחו חלק ידוענים לאומיים ובינלאומיים, בהם מדונה שפרסמה באינסטגרם שלה תמונה בה היא מופיעה עם פיה אטום בקלטת עם האימרה "חופש".
ביפן בשנת 2019 קמה תנועה בשם "KUTOO", שמטרתה לצאת נגד הנורמה שדורשת מנשים ללכת רק עם נעלי עקב.
תאריך אירוע 16 באפריל 2012 לורה בייטס יוצרת את פרויקט "הסקסיזם היומיומי" המאפשר לנשים לדווח על אירועים סקסיסטיים.
אוגוסט 2012 לוסי-אן הולמס מתחילה ב-No More Page 3 לעצור את הפורנוגרפיה היומית בעיתון הסאן בבריטניה.
ספטמבר 2012 איב אנסלר מקימה "מיליארד אחד" לסיום אלימות מינית כלפי נשים.
ספטמבר 2012 טענות מובילות לשערוריית ההתעללות המינית של ג'ימי סווילה.
אליסה קווארט מטביעות את המונח "היפסטר סקסיזם".
16 בדצמבר 2012 אונס כנופיית דלהי מ -2012 מוביל להפגנות ענק בהודו ולזעם עולמי.
2014 תנועת "הפטמה החופשית" טוענת לזכותן של נשים להראות שדיים בציבור.
פברואר 2013 קאו ג'ו (שם בדוי), האישה הראשונה שהגישה תביעה על אפליה מגדרית בסין, זוכה ב-30,000 יואן והתנצלות מאקדמיה של יורן.
7 במרץ 2013 אניטה סרקיזיאן משיקה את "טרופס מול" נשים במשחקי וידאו.
דצמבר 2013 ספרה של קירה קוקראן כל הנשים המורדות: עליית הגל הרביעי של הפמיניזם ראה אור.
22 בינואר 2014 הנשיא אובמה משיק את כוח המשימה של הבית הלבן כדי להגן על סטודנטים וסטודנטיות מפני תקיפה מינית.
אפריל 2014 רשידה מנג'ואו, נציגת האו"ם בנושא אלימות נגד נשים, מבקרת את "התרבות הסקסיסטית של מועדון הבנים בבריטניה".
24 במאי 2014 תנועת #YesAllWomen מתחילה בתגובה להרג ההיסטוריה של איסלה ויסטה ב-2014. אוגוסט 2014 Gamergate מתחיל, מה שמוביל להתנכלות סקסיסטית למפתחת משחקי וידאו-וידאו ולגינוי נרחב.
14 בספטמבר 2014 סטודנטית לתואר שני באוניברסיטת מיאמי מדווחת על קולין מק'גין על הטרדות מיניות, מה שהוליד ויכוח על הטרדה מינית באקדמיה.
20 בספטמבר 2014 אמה ווטסון משיקה את HeForShe באו"ם.
ספטמבר 2014 אמה סולקוביץ' מתחילה את לשאת את המשקל (Carry That Weight) כדי להדגיש תקיפה מינית בקמפוס.
27 באוקטובר 2014 שחרור של 10 שעות הליכה בניו יורק כאישה.
נובמבר 2014 נשים ראשונות מדברות על התקיפה המינית של ביל קוסבי.
אוקטובר 2014 קריסטינה לונץ מתחילה את מחאת בילד סקסיזם כדי לעצור את העיתון "בילד" הגרמני מלהתנגד לנשים.
31 באוקטובר 2014 #BeenRapedNeverReported צייץ מיליוני פעמים בתגובה להאשמות התקיפה המינית של ג'יאן ג'ומשי בקנדה.
דצמבר 2014 בספר הקומיקס שאקטי של פרייה מופיעה ילדה הודית שנאנסת על ידי כנופיה.
23 בדצמבר 2014 מגזין טיים מציין כי שנת 2014 "הייתה אולי השנה הטובה ביותר לנשים מאז שחר הזמן".
22 בספטמבר 2015 השקת הבלוג "השדיים בריאים", כדי לסייע לנשים להופיע בציבור חשוף-חזה ללא הפרעה של המשטרה.
1 בפברואר 2016 משפטו של ג'יאן ג'ומשי מתחיל בטורונטו.
21 בינואר 2017 מרץ האישה לשנת 2017 תומך בזכויות האישה ובחנוכת המחאה של דונלד טראמפ.
5 באוקטובר 2017 ההאשמות של הארווי ויינסטין דיווחו לראשונה על ידי הניו יורק טיימס.
10 באוקטובר 2017 קמפיין #MeToo, המבוסס על התנועה שנוצרה בשנת 2007 על ידי טראנה בורק, מתחיל בתגובה לטענות ויינסטין.
30 באוקטובר 2017 השערוריות המיניות הראשונות של וסטמינסטר לשנת 2017 מופיעות באתר הבלוג של גידו פוקס.
6 בדצמבר 2017 מגזין Time מציין את קמפיין #MeToo כאדם השנה.
1 בינואר 2018 Time's Up, תנועה נגד הטרדות מיניות, נוסדה על ידי ידוענים הוליוודיים בתגובה לאפקט ויינסטין ו- #MeToo .
הגל החדש היא תחרות בינלאומית שנתית של זמרי מוזיקה פופולרית צעירים.
בשנים 2002 עד 2014 התחרות נערכה באתר הנופש הלטבי, יורמלה, שזכה לתהילה בתקופת ברית המועצות כמקום התחרות שירה של זמרים צעירים של שירי האסטרדה הסובייטית.
בין השנים 2015–2019 נערכה התחרות בסוצ'י.
רעיון התחרות שייך למלחינים איגור קרוטוי וריימונד פאולס.
"המוזה" הקבועה של התחרות היא אלה פוגצ'ובה, והיא העניקה פרס על שמה.
בהתחשב ביחסים המתוחים למדי בין שלטונות לטביה ורוסיה, הפסטיבל הפך שוב ושוב לבן ערובה לספקולציות בנושאים פוליטיים בבת אחת בכמה מישורים.
בדצמבר 2014 נודע כי תחרות "הגל החדש" תיערך בסוצ'י בשנת 2015, מכיוון שבעיר הנופש הזו יש תשתית מודרנית טובה, שעברה בירושה מאולימפיאדת 2014.
הגל הבטוח הייתה תחנת רדיו ישראלית, שפעלה במסגרת קול ישראל ועסקה בשידור תוכניות מוזיקה, תוכניות מלל, דיווחי תנועה ושידורי ספורט לאזור הצפון.
התחנה החלה לשדר בשנת 1991, בשיתוף עם משרד התחבורה, במסגרת המלחמה בתאונות הדרכים.
התחנה נסגרה בשנת 2003. השם "הגל הבטוח" היה בשימוש קול ישראל עוד לפני הקמת התחנה, לשידורי בטיחות בדרכים שנערכו מדי פעם.
הגל הבטוח הייתה תחנת הרדיו הראשונה בישראל שנועדה לנהגים לצורך הכוונת התנועה והגברת המודעות לנהיגה זהירה.
עם השנים נוספו לה תוכניות אקטואליה, תרבות וספורט.
חלק משידוריה נסמכו על עבודת כתבי רשת ב' בצפון, ובתחנה עצמה הועסקו כ-30 עובדים.
בתחנה שודרו פרסומת והיא התחרתה בתחנת רדיו חיפה בעלת הזיכיון לרדיו האזורי.
ב-23 במאי 2003 התחנה נסגרה בזמן שידור, ומאזיני התחנה לא קיבלו כל הסבר על נסיבות הפסקת פעילותה.
התחנה נסגרה בהוראת מנכ"ל רשות השידור, יוסף בראל.
בראל טען שהתגלה לו שהתחנה פועלת ללא תקצוב ובניגוד להחלטות של המוסדות הציבוריים של רשות השידור.
אך העובדים טענו שההחלטה הייתה במסגרת הקיצוצים בתקציב רשות השידור.
הגלובוס של היטלר (הידוע גם בשם "גלובוס הפיהרר") היה גלובוס שתוכנן במיוחד עבור קנצלר גרמניה והפיהרר, אדולף היטלר (גלובוס נוסף הוכן עבור המפלגה הנאצית).
הגלובוס יוצר בברלין בשנות ה-30 של המאה ה-20 והיה ממוקם במשרדו של היטלר.
הגלובוס נודע בארצות הברית, לאחר שהקומיקאי, צ'ארלי צ'פלין השתמש בו בפרודיה על היטלר, בסרטו "הדיקטטור הגדול" מ-1940. גם שלישית הקומיקאים, "The Three Stooges" לעגו לו בחלק מהסרטים הקצרים שלהם.
הגלובוס נחשב לייצוג אייקוני של היטלר לכבוש את העולם ולכונן את הסדר החדש שתכנן.
קיימות סברות, כי היו להיטלר גלובוסים נוספים, ורבים מהם אף מסתובבים במקומות נוספים ברחבי העולם, אך האותנטיות של רובם מוטלת בספק.
שתי מהדורות מוגבלות של הגלובוס נוצרו בברלין באמצע שנות השלושים, אחת עבור המפלגה הנאצית ואחת נוספת עבור הדיקטטור הגרמני, אדולף היטלר עצמו.
זו שיוצרה בעבור היטלר הייתה כמעט בגודל של מכונית פולקסווגן, ומאפיינה המיוחד היה שבשטח שהיה אתיופיה נראה השטח של מזרח אפריקה האיטלקית.
הגלובוס השני שיוצר עבור המפלגה הנאצית, היה גלובוס סטנדרטי ללא מאפיינים מיוחדים.
לא ניתן לאמת את מספר הגלובוסים שיוצרו בפועל, מכיוון שהמפעל שייצר את הגלובוסים, יחד עם ארכיוניו, נהרס בהפצצות אוויריות ב-1943.
ב-1938 החליט היטלר כי לשכת קנצלר הרייך הישנה אינה גדולה דיה כדי לאכלס את משרדי הממשל של גרמניה הנאצית.
הוא הורה לאדריכלו האישי, אלברט שפר לבנות מחדש את המשרדים.
השיפוצים המסיביים הסתיימו בתחילת 1939, ולאחר התעקשות של היטלר, הועבר הגלובוס למשרדו החדש שבתוך מבנה המשרדים החדש.
הגלובוס שכן במקום עד שהצבא האדום כבש את הבניין באפריל 1945 במהלך הקרב על ברלין.
אחת משתי המהדורות המוגבלות של הגלובוס, נגנב על ידי חייל אמריקאי בשם ג'ון ברסמיין, שלקראת מותו החליט להשתמש בהזדמנות זו כדי לספר על חוויות מהמלחמה במהלך מכירה פומבית בה מכר את הגלובוס במכירה פומבית בסן פרנסיסקו תמורת 100,000 דולרים.
הגלולה הוא סרט פנטזיה ישראלי שיצא לאקרנים ב-1972 בבימויו של דוד פרלוב, עם יוסי בנאי, אבנר חזקיהו, ז'רמן אוניקובסקי וגדעון זינגר בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בידי נסים אלוני וזה ניסיונו היחיד בתסריט לקולנוע (מחזהו של אלוני "הכלה וצייד הפרפרים", גם הוא בכיכובו של יוסי בנאי, הפך לסרט טלוויזיה).
ההפקה של "הגלולה" החלה ב-1967 אחרי מלחמת ששת הימים, נתקלה בקשיים רבים והסרט הושלם ויצא לאקרנים רק חמש שנים אחר כך, ב-1972. שרגא פרידמן נפטר ב-1970 וקולו מדובב בסרט על ידי אברהם רונאי.
הסרט היה חריג בתקופת הסרטים עם מסר לאומי-ציוני וסרטי הבורקס והקהל לא הבין אותו.
"הגלולה" נחל כישלון מסחרי גמור בקופות וספג גם ביקורות שליליות מאוד מכל מבקרי הקולנוע בישראל.
הצילומים נערכו בתל אביב בגן יעקב וברחוב ביאליק.
פלטיאל פיק (אבנר חזקיהו) הוא היפוכונדר ואספן בולים.
דירתו מלאה בעשרות תרופות למחלות שונות.
הוא נבדק על ידי ד"ר שחור (גדעון זינגר) שמוכן לוותר על שכרו תמורת בול פלשתינה 1926, אבל פלטיאל מסרב.
הוא גר עם אחיו למחצה גץ (יוסי בנאי) שהוא זמר מתוסכל שמופיע במועדון לילה בלווית שני גיטריסטים (יוסף פלטה ובני אמדורסקי).
גברת פסיה (זהרירה חריפאי) מבקשת ממנו קטע סטריפטיז וכשהוא מסרב היא גורמת להרס במועדון ורודפת אחריו ופלטיאל מצטנן.
גץ מאשפז אותו בבית החולים של ד"ר שחור ובתמורה נותן לרופא את בול פלשתינה שלו ללא ידיעתו.
פלטיאל מיואש ורוצה להתאבד בתלייה, אבל באותו רגע מופיעה הרמינה (ז'רמן אוניקובסקי) שמעריצה את גץ מזמן שהייתה בת 12 והוא ביקש ממנה שתגיע כשתהיה בת 18. היא מתחילה להתפרע ובעקבותיה מגיע אביה הרוקח יעקב צווינגל (שרגא פרידמן) שבידו הגלולה עליה עבד 15 שנה והיכולה להצעיר את הלוקח אותה.
הרמינה בולעת את הגלולה ומתחילה לרחף באוויר.
שכנתו האלמנה של פיק (אדית אסטרוק) גרה עם בתה (ענת שפירא) ולוחצת על פיק להתחתן איתה.
הוא מסרב והיא שולחת לו אבטיח ובתוכו פצצה.
לבסוף הוא מסכים להתחתן איתה לאחר שהיא מגלה לו שהיא עובדת בדואר.
צווינגל נותן לגץ את הגלולה והוא הופך לבחור צעיר ומלא מרץ.
הרמינה מנהלת את יחסי הציבור שלו והוא הופך לידוען.
הוא מוקף כל הזמן בדוגמניות (יעל אביב, עפרה פוקס, אירית אלטר) ומרואיין על ידי עיתונאים (יוסי גרבר ודורי בן זאב).
הוא שר בחוצות תל אביב את "שיר הנעורים" כשלצדו הרמינה.
ההמצאה מתפרסמת בכל העולם ומדענים מגיעים לישראל כדי ללמוד עליה ובעיקר להיפגש עם גץ.
בשדה התעופה מקבל אותם נציג הממשלה (גד קינר).
מיליונר מצרפת (יעקב בן סירא) מורה למזכירו (דודיק סמדר) לרכוש את ההמצאה במיליוני דולרים.
בטלוויזיה דנים על הגלולה ואחד המדענים (דובי גל) אומר שאם גץ יחלה בנזלת זה ישפיע על אורך החיים של הגלולה.
גץ מופיע בכל הפרסומות ובעיקר בקמפיין של הרמינה לצמחונות.
כעת ד"ר שחור מוכן להחזיר את בול פלשתינה תמורת הגלולה.
הגלולה מפסיקה להשפיע וגץ זקוק לגלולות נוספות בהופעה הגדולה שלו באצטדיון הכדורגל.
פלטיאל מבקש ממנו שלא ייקח את הגלולות, אך גץ בולע בקבוק שלם, מתחיל את ההופעה ובסוף מתפוצץ ועף מעלה עם כנפיים כשפלטיאל מבקש ממנו מלמטה, לחזור.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותיוסי בנאיגץשחקןאבנר חזקיהופלטיאלהיפוכנדרז'רמן אוניקובסקיהרמינהבתו של צווינגלשרגא פרידמןיעקב צווינגלרוקחאדית אסטרוקאלמנהגדעון זינגרד"ר שחוררופאמשה טימורשדרן טלוויזיהזהרירה חריפאיפסיהמרדכי בן-זאב
הגלגל הענק של התערוכה העולמית של שיקגו (הידוע גם כ"גלגל שיקגו" או "גלגל פריס"; אנגלית: Ferris Wheel).
הגלגל תוכנן ונבנה על ידי ג'ורג' וושינגטון גייל פריס הבן כסמלה ומרכזה של התערוכה העולמית של שיקגו שנערכה ב-1893. מאז, נבנו גלגלי ענק רבים אחרים שעוצבו בהשראתו.
הגלגל, שהתנשא לגובה של 75 מטרים ושקל כ-2,000 טונות, היה המתקן הגדול בתערוכה.
הוא הונע על ידי כ-2 מנועי קיטור, שהספק של כל אחד עמד על כ-1,000 כוחות סוס.
בגלגל היו 36 תאי נוסעים שבכל אחד מהם יכלו לנסוע כ-60 נוסעים (20 יושבים ו-40 עומדים), ובסה"כ בגלגל יכלו לנסוע כ-2,160 נוסעים בו זמנית.
הגלגל היה מבנה הפלדה הגדול ביותר שניצוק באותה עת, ובשל גובהו (שהיה שווה לבניין בן 26 קומות) – היה אחד המבנים הגבוהים בעולם באותה עת (אולם היה רק רבע מגובה מגדל אייפל, בו ניסה להתחרות).
מחיר של שני סיבובים בגלגל היה כ-50 סנט, כמו עלות הכניסה לתערוכה העולמית עצמה.
הגלגל הענק תוכנן ונבנה על ידי ג'ורג' וושינגטון גייל פריס הבן, בוגר המכון הפוליטכני רנסלר (האוניברסיטה הטכנולוגית הוותיקה ביותר בעולם דוברי האנגלית), פריס הבן היה בונה גשרים בפיטסבורג והוא החל את הקריירה שלו בתעשיית הרכבות ולאחר מכן התעסק בבניית גשרים ברחבי ארצות הברית.
פריס הבין את הצורך ההולך וגובר בפלדה והקים את חברתו "GWG Ferris & Co", חברה שבדקה ובנה מתכות עבור מסילות ברזל וגשרים.
כדי ליצור בסיס לגלגל, השתמשו בדינמיט לפריצת קרקע קפואה בעומק של שלושה מטרים, במהלך החורף של 1892–1893 השתמשו העובדים להפשרת הלכלוך ולמניעת את הקפאת הבטון היצוק במנועי סילון.
ב-9 ביוני 1893, החלה בציפייה רבה ובמידה רבה של חרדה נסיעת המבחן של הגלגל, המנוע שהפעיל את הגלגל תודלק על ידי מנועי קיטור.
פריס עצמו לא יכול היה להשתתף בהשקת המצאתו, ובאותו ערב קיבל מברק אודות הפעלתו המוצלחת של הגלגל.
ב-1896, האחים לומייר שנחשבים ממציאי הקולנוע, צילמו סרט של צומת רייטווד-קלארק שכלל את הגלגל הענק.
זהו אחד הסרטים הראשונים בהם מופיעה העיר שיקגו.
הגלגל הענק פורק ואז נבנה מחדש בלינקולן פארק, שיקגו, בשנת 1895, מאז פורק ונבנה בפעם השלישית והאחרונה בתערוכה העולמית של סנט לואיס שנערכה ב-1904, שם נהרס באופן סופי ב-1906. ב-2007 התגלה אחד מצירי הגלגל, הציר שהיה במשקל 45 טון נמצא קבור בסמוך למקום הריסת הגלגל.
הגל שלי היא עמותה ישראלית הפועלת למען אוכלוסיות ייחודיות באמצעות שימוש בגלישת גלים ככלי חינוכי וטיפולי.
פעילות העמותה החלה באמצע שנת 2013 ונרשמה ב-2015. העמותה החלה את דרכה עם תוכנית ייחודית העוסקת בחינוך לנוער במצבי סיכון (גילאי 13-18).
כיום פועלת העמותה במגוון תוכניות, חינוכיות וטיפוליות, המותאמות לאוכלוסיות שונות: נערים ונערות במצבי סיכון, מתמודדי פוסט טראומה, נפגעי מלחמת חרבות ברזל, חינוך מיוחד וא.
העמותה פועלת ב-11 מרכזים לאורך חופי מדינת ישראל ומקיימת פעילות בארצות הברית בסן דייגו.
לארגון מעל ל-400 חברי צוות - אנשי חינוך, טיפול וים, פסיכולוגים ועובדים סוציאליים והיא מפעילה מעל ל-350 קבוצות תהליכיות בשנה.
עד היום, סיימו מעל 15,000 בוגרים את התוכניות השונות בעמותה.
העמותה הוקמה על ידי שני יזמים צעירים - ירון וקסמן ועומר טולצ'ינסקי.
השניים הכירו במהלך לימודיהם לתואר ראשון בחינוך, שם הגו לראשונה את הרעיון ליצור מיזם המשלב בין התשוקה שלהם לגלישת גלים לבין השכלתם בתחום החינוך.
המיזם פעל תחילה כפיילוט, במסגרתו הועברו לנערים ולנערות בסיכון בדרום תל אביב, שיעורי גלישת גלים בהתנדבות.
העיקרון היה ונותר פשוט - אתם תחזרו ללמוד ואנחנו בתמורה נלמד אתכם לגלוש ונעמיד את כל שדרוש.
הפיילוט נרשם כהצלחה גדולה כאשר עשרת המשתתפים חזרו לספסל הלימודים וסיימו בהצלחה את לימודיהם.
עומר וירון עזבו את עבודתם, לקחו הלוואות, קנו גלשנים, וחליפות והקימו את עמותת הגל שלי, כאשר המרכז הראשון היה בעיר בת ים.
הפעילות התרחבה וממשיכה להתרחב וכבר בשנה הראשונה לקחו חלק כמאה משתתפות ומשתתפים.
נבנו תוכניות רב שנתיות ורב שלביות בהן המשתתפים שלוקחים חלק בעמותה עוברים הכשרה ומעבירים את הכלים שקיבלנו, הלאה למשתתפים נוספים.
בשנת 2020 החלה להפעיל העמותה, במקביל לתוכנית החינוכית, גם תוכנית לטיפול בטראומה, אשר התרחבה משמעותית בעקבות מתקפת ה-7 באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל.
מאז הקמת העמותה ועד היום מכהן ירון וקסמן כמנכ"ל העמותה, ועומר טולצ'ינסקי משמש כמנהל הפדגוגי.
הצוות המקצועי בעמותה מורכב מאנשי חינוך וים, פסיכולוגים, עובדים סוציאליים, מתנדבים, מלגאים, מתנדבי שנת שירות ושירות לאומי.
התוכנית החינוכית הינה תוכנית רב שלבית ורב שנתית המתבססת על תיאוריות פסיכו-חינוכיות מגוונות והיא מקבילה בין ההתמודדות עם גלי ותנאי הים המשתנים, להתמודדות עם אתגרים בחיי היום יום ושינויי החיים.
התכנים בתוכנית מבוססים על מודל "ראש - גוף - ראש" המשלב בין למידה עיונית, התנסות מעשית ורכישת כישורי חיים.
התכנית בנויה בצורה תהליכית ארוכת טווח, בה הופכים המשתתפים בהדרגה מחניכים למדריכי גלישה מוסמכים.
התכנית מוכרת על ידי משרד הרווחה, משרד הביטחון ומשרד החינוך ופועלת גם כחלק ממערכת גפ"ן.
התכנית אף פועלת כחלק מתוכנית הלאומית "360" לילדים ונוער בסיכון.
נתוני ההשפעה מבוססים על מחקר שנערך בשיתוף אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בהובלת ד"ר מאיה לבנטר-רוברטס.
המחקר בחן את עומק ומידת ההשפעה ארוכת הטווח של התכנית, ומצא כי לתוכנית השפעה חיובית משמעותית על חייהם של המשתתפים.
מתוך הנשאלים מגיל 18 ומעלה אשר השלימו לפחות 12 שנות לימוד, 80% השלימו בגרות מלאה.
בקרב הנשאלים היהודיים ברי הגיוס שהיו בגיל 18 או מעלה, 79.7% שירתו או משרתים כיום בשירות צבאי או שירות לאומי.
נתון זה גבוה בהרבה מהממוצע הארצי של 61%.
תחומים נוספים שבהם היה שיפור משמעותי הם - ביטחון עצמי, יכולת להצליח, יכולת להתמיד, שיפור הרגלי הלמידה.
התכנית ממשיכה להיחקר במסגרת שיתופי פעולה שוטפים עם מוסדות אקדמיים מובילים.
תוכנית 'כלים מהגלים' החלה לפעול בשנת 2020 בשיתוף אגף השיקום במשרד הביטחון במטרה לסייע למתמודדי פוסט טראומה, באמצעות שימוש בגלישת גלים.
התוכנית משלבת שחרור פיזי לצד עיבוד רגשי מובנה, ובכך מאפשרת למשתתפים לעבד את הטראומה באופן שיפחית את הסיכון להתפתחות פוסט טראומה.
עם תחילת מלחמת 'חרבות ברזל' הורחבה והותאמה התוכנית עבור טיפול בטראומה אקוטית לנפגעי המלחמה: נוער וצעירים מיישובי עוטף עזה, מפונים מיישובי הצפון, אנשי כוחות הביטחון, שורדי הנובה ואף המסיבות וחטופים ששוחררו מהשבי.
התוכנית מלווה על ידי צוות מקצועי של פסיכולוגים קליניים, עובדים סוציאליים ומדריכים, ופועלת בשיתוף אגף השיקום במשרד הביטחון, משרד הרווחה, קרנות הביטוח הלאומי, הקואליציה הלאומית לטראומה, נט"ל, מרכזי החוסן, פדרציית בוסטון, כפר איזון ויחידות צבאיות.
נתוני ההשפעה שנאספו במסגרת מחקר שנערך בשיתוף אוניברסיטת בן-גוריון, בהובלת ד"ר מאיה לבנטר-רוברטס, מצביעים על:
82% מהמשתתפים דיווחו על הפחתת הימנעות, חיזוק תחושת הביטחון ופתיחות רגשית.*
76% דיווחו על ירידה בתדירות סיוטים, מחשבות חודרניות והבזקי עבר.*
75% דיווחו על תפיסה עצמית חיובית יותר ועל שיפור בתחושת הביטחון העצמי והבין-אישי.*
התכנית ממשיכה להיחקר במסגרת שיתופי פעולה עם מוסדות אקדמיים.
בת ים - הוקם בשנת 2014 בחוף הריביירה.
שיתוף הפעולה ארוך הטווח עם עיריית בת - ים אפשר ביסוס קהילה ענפה המשמשת כבית לנוער בסיכון ולנפגעי טראומה.
כפר גלים - הוקם בשנת 2014, בשיתוף פנימיית כפר גלים במועצה האזורית חוף הכרמל.
תל אביב - יפו - הוקם בשנת 2014 בחוף המערבי בשותפות עם עיריית תל אביב יפו, קרן תל אביב יפו והקהילה היהודית באוסטרליה.
במרכז משתתפים מאזורים ותרבויות שונות, המשקפים את רב התרבותיות המאפיינת את האזור.
קריית ים - הוקם בשנת 2021 בשיתוף עיריית קריית ים ועמותת בדרכך.
המרכז קרוי על שמו של איש החינוך וחובב הים - שמוליק צביון ז"ל, ומנגיש לנערי ונערות העיר את מורשתו.
מעגן מיכאל - הוקם בשנת 2021 בשיתוף בית הספר המשותף חוף הכרמל, השוכן בקיבוץ מעגן מיכאל.
כפר הנוער הדסה נעורים - הוקם בשנת 2022 בשותפות עם כפר הנוער הדסה נעורים.
במרכז משתתפים נערים ונערות המתגוררים בפנימייה, ומגיעים מאוכלוסיות מגוונות בחברה הישראלית.
נהריה - הוקם בשנת 2022, בשותפות עם עיריית נהריה.
הרצליה - הוקם בשנת 2023 בשיתוף "עמותת כפר איזון", בתוך מרחב "איזון ארנה" המעניק סיוע לשורדי הנובה והמסיבות ובני משפחותיהם.
אשקלון - הוקם בשנת 2023 והחל את דרכו במתכונת מצומצמת מתוך משאית ניידת.
לאור אירועי ה-7 באוקטובר, גבר הצורך במענה משמעותי לאזור הדרום, והמרכז הורחב למבנה קבע בו פועלות קבוצות חינוכיות וטיפוליות לנוער ולבוגרים.
שדות ים - כפר איזון - הוקם בשנת 2024, בשיתוף עם הכפר הטיפולי שיקומי "כפר איזון".
במרכז משתתפים צעירים שנקלעו למשבר, רגשי ו/או תפקודי, על רקע שימוש בחומרים ממכרים, ומקבלים בתוכנית מעטפת רחבה הכוללת את צוות העמותה ואת צוות הכפר.
ניצנים - הוקם בשנת 2024, לאור מלחמת חרבות ברזל, בשותפות עם המועצה האזורית חוף אשקלון.
בנוסף לפעילות העמותה ברחבי ישראל מתקיימת פעילות ייחודית בסן דייגו, ארה"ב.
"עמותת הגל שלי" פועלת עם מגוון אוכלוסיות המתמודדות עם אתגרים פיזיים, רגשיים וחברתיים, ומשתמשת בגלישת גלים ככלי חינוכי-טיפולי לחיזוק תחושת המסוגלות, ההתמודדות והחוסן הנפשי.
הפעילות נעשית בליווי מקצועי, תוך התאמה אישית לצרכים של כל קבוצה.
נוער במצבי סיכון – בני ובנות נוער בגילאי 12–18 שנפלטו ממערכות חינוך או מסגרות משפחתיות.
התכנית מתמקדת בהקניית כישורי חיים, העצמת תחושת המסוגלות דרך ליווי אישי ופעילות קבוצתית.
לוחמים ולוחמות פגועי גוף ונפש – משתתפים מהשירות הצבאי הסדיר והמילואים, המתמודדים עם פוסט-טראומה.
התכנית מסייעת בעיבוד חוויות טראומטיות ומפחיתה תסמיני PTSD.
נפגעי מלחמת חרבות ברזל – ילדים, בני נוער ומבוגרים שנפגעו במתקפת ה-7 באוקטובר 2023. התכנית מספקת להם מרחב לעיבוד רגשי באמצעות גלישת גלים.
שורדי מסיבת נובה – שורדי המסיבות מאוקטובר 2023. פעילות השיקום כוללת תמיכה רגשית וגלישה ככלי טיפולי שמטרתן לתמוך את חזרתם של המשתתפים לשגרת החיים והעבודה, ולסייע להם בעיבוד החוויות הטראומטיות ובהפחתת דפוסי הימנעות.
חינוך מיוחד – ילדים ובני נוער עם צרכים מיוחדים המתמודדים עם אתגרים חברתיים ורגשיים.
התכנית מאפשרת להם לפתח ביטחון עצמי ולהתמודד עם סיטואציות חדשות.
אנשים עם מוגבלות – כולל נכי צה"ל, קטועי גפיים, ילדים עם מחלות ניוון שרירים ואנשים עם מוגבלויות פיזיות אחרות.
הפעילות מותאמת ומבוססת על גלישה נגישה שתורמת לחוסן הנפשי ולתחושת הצלחה.
לאורך השנים זכתה העמותה באותות ובהוקרות ממלכתיים, ציבוריים ובינלאומיים, כהוקרה על תרומתה לחוסן החברתי בישראל ועל השפעתה הרחבה בקהילה.
אות הנשיא להתנדבות - הוענק בשנת 2024 על חיזוק החוסן הלאומי, על פועלה פורץ הדרך של העמותה בתחום הטיפול בנפגעי טראומה ואוכלוסיות בסיכון דרך גלישת גלים.
פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים הוענק בשנת 2018 על תרומתה לשיפור איכות החיים בישראל.
פרס 'גיבורי השנה' הוענק בשנת 2021, במסגרת פרויקט משותף של מפעל הפיס וקשת 12, המציין ישראלים וישראליות שתרומתם לחברה ראויה להוקרה ציבורית.
תואר 'יקיר העיר בת ים' הוענק בשנת 2022, על פועלה המשמעותי למען תושבי העיר ולקידום איכות החיים בקהילה.
תואר 'עמותת השנה' מטעם חברת Salesforce הוענק לעמותה בשנת 2018.
תואר 'אנשי השנה' של ynet ו'ידיעות אחרונות' הוענק בשנת 2023, על תרומתם המשמעותית של מייסדי העמותה לחברה הישראלית ועל עשייה יוצאת דופן בתחום.
תו 'מידות לאפקטיביות' נמצא באופן שוטף בידי העמותה.
בשנת 2022 נבחר ירון וקסמן כמנהיג מבטיח ונשלח על ידי מחלקת המדינה האמריקאית למשלחת למידה בת חודש ימים בארצות הברית כחלק מתוכנית IVLP שם התמקצע בניהול מוסדות ללא מטרת רווח.
בשנת 2024 הוזמנה העמותה להתארח בבית הלבן, כאות הערכה על פעילותה החדשנית בטיפול בטראומה באמצעות גלישת גלים.
בשנת 2021 השתתפה העמותה בתערוכת 'חמסה עלינו' בבית הנשיא, המבקשת לחזק את ה'יחד' של החברה הישראלית תוך מתן כבוד ומקום לכל קבוצה המרכיבה אותו.
הגל השלישי של הקפה הוא מונח המתאר תפיסה חדשה, נוספת, סביב תחילת המאה ה-21 ביחס למשקאות הקפה.
הגל החל בארצות הברית ובנורווגיה, והתפשט לכל מדינות המערב.
המצאת המונח מיוחסת לטריש רות'גב, מומחית קפה, טימותי ג'יי קאסל, סופר וסוחר קפה ותה, טבע את המונח לפניה.
רות'גב פרסמה מאמר עם המונח בשנת 2002 בכתב עת של גילדת קולי הקפה.
טימותי השתמש במונח במאמר שכתב בשנת 1999.
רות'גב שאלה את מונחי הגלים בקפה מההתפתחות של הפמיניזם, וחילקה את גלי צריכת הקפה לשלושה:
הגל הראשון – סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בגל זה החל לראשונה מסחר המוני בקפה.
קפה נמס וקפה פילטר זולים הגיעו כמעט לכל בית מודרני.
בגל זה לא הושם דגש על מקור הפולים ואיכותם אלא רק על ייצור המוני.
הגל השני – בשנות השישים, הגיע לאמריקה השימוש הנרחב באספרסו.
ניכרה עליה באיכות הפולים וחברות כמו סטארבאקס ופיט'ס החלו למכור משקאות מבוססי אספרסו שהחליפו את הקפה הנמס.
רות'גב טענה כי מתרחש שינוי משמעותי בהרגלי צריכת הקפה מה שמגדיר את "הגל השלישי של הקפה".
לגל השלישי יש כמה מאפיינים עיקריים:
אזור הגידול: חשיבות מקום גידול הפולים ומאפייניו כגון, גובה, סוג האדמה, טמפרטורה ומאפייני ההשקיה עלתה.
זנים שונים: בגלי הקפה הקודמים לא ניתנה חשיבות לזני הקפה ולרוב פולי הקפה נמכרו בתערובת.
בגל השלישי ישנה חשיבות לטעמו של זן מסוים או תערובות מסוימות מאוד.
קליה: הקליה בגל השלישי היא בעיקר בהירה/בינונית על מנת להדגיש את טעמי הקפה.
כמו כן, הקליה נעשית בכמויות קטנות כדי לשמור על טריות הפולים.
טחינה: מטחנות הקפה השתכללו על מנת לאפשר טחינה מדויקת ברמות שונות לשיטות חליטה שונות.
שיטות חליטה: שיטות החליטה נעשו מגוונות כאשר כל אחת נותנת נופך אחר לטעם הקפה, שיטות כמו דריפ קופי, אספרסו ומקינטה נעשו נפוצות יותר ומדויקות יותר.
מומחיות: כיוון שנוספו פרמטרים רבים ונדרשים להכנת הקפה, נדרשה בהתאם מומחיות של הבריסטות ומכיני הקפה הביתיים.
הגשה מוקפדת: התפתחה הציור בקפה, על מנת להגיע לרמת הגשה גבוהה ומוקפדת.
כמו כן, התפתחה תעשייה של כוסות שונות לשתיית סוגי משקאות קפה שונים.
שינוי נוסף שהתרחש בעקבות הגל השלישי: מרכז העניין בקפה עבר מרשתות עולמיות אל יצרנים ובתי קפה קטנים.
כמו כן, נוצרה עליה ברכישת מוצרי הכנת קפה איכותיים ויקרים כגון מכונות אספרסו, מטחנות, דריפים ואביזרים נוספים.
בישראל הגל השלישי החל לתפוס תאוצה לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21, עם הקפדה בבתי קפה הולכים ורבים על איכויות הקפה שמאפיינות את הגל השלישי.
כמו כן, בתי קלייה מקומיים הפכו יותר נפוצים.
ביקורת נפוצה על הגדרת גלי צריכת הקפה היא התמקדות בצריכת הקפה בארצות הברית ולא בשינוי כלל עולמי.
כך למשל באיטליה, כבר במאה ה-18 בתי הקפה מכרו קפה מקינטה וכשהגיעה מכונת האספרסו באמצע שנות העשרים הפכה המקינטה למכשיר ביתי והאספרסו היה נפוץ יותר בבתי הקפה.
כל התהליך הזה נעשה ללא תלות בחברות גדולות.
גם אוסטרליה עברה תהליך שונה ומהיר יותר.
כבר בשנות ה-50, לאחר הגירה איטלקית נרחבת למדינה, החל שימוש נרחב במכונות האספרסו.
50 שנה לאחר מכן, בתחילת שנות האלפיים, האוסטרלים הקדימו את שאר העולם בגל השלישי.
במדינות שונות (למשל, ישראל) יש המגדירים את הגל הראשון של הקפה בתקופה בה משקה הקפה היה נפוץ יותר בצורתו כקפה טורקי, ולאחר מכן צורות קפה אחרות.
ב-20 יוני 2025 עם עלייתו המטאורית של הסרט ציידות השדים של הקיי פופ .
סרט שמתאר את תרבות ה־KPOP ואת התרבות הקוריאנית בצורה נרחבת.
הסרט, זכה למיליארד השמעות בספוטיפיי בתוך חמישה חודשים בלבד, ולמועמדות לפרסי פסקול, ושבירת שיאי מוזיקה רבים.
הסרט האמריקאי-קוריאני הוביל להכרה נרחבת וחדשה לתרבות ה־KPOP הקוריאנית, ועלייה של עשרות אחוזים בביקור מרחבי העולם בקוריאה, ובמיוחד באתרים המוזכרים בסרט.
הגל הקוריאני הוכר כסוג של "עוצמה רכה" וכנכס כלכלי חשוב עבור קוריאה הדרומית, המייצר הכנסות גם באופן עקיף, הן באמצעות יצוא והן בתיירות.
הוא נתפס ככלי משמעותי לקידום ערכים דרום-קוריאניים, הרחבת שיתופי פעולה כלכליים, והגברת ההשפעה הפוליטית של המדינה בזירה הבינלאומית – במיוחד בקרב הדור הצעיר במזרח אסיה, אירופה, צפון אמריקה, והמזרח התיכון.
מלבד מוזיקה, קולנוע וטלוויזיה, הגל כולל גם השפעה הולכת וגדלה בתחומים כמו אופנה, קוסמטיקה וטיפוח (K-beauty), משחקי מחשב, המטבח הקוריאני (כדוגמת קימצ'י, ראמן קוריאני אינסטנט, וגימבפ, אשר גם מקבלים חשיפה משמעותית ומעוררים עניין דרך סדרות הטלוויזיה הדרום קוריאניות), ועיצוב.
לפי הדו"ח השנתי של Korea Foundation והמשרד לענייני חוץ של קוריאה הדרומית, מספר אוהדי Hallyu חצה את רף ה-200 מיליון, והגיע לכ-225 מיליון בסוף דצמבר 2023.מדובר בגידול של כ-24 פעמים מאז 2012, אז היו כ-9.26 מיליון אוהדים בלבד.תחום הקיי-פופ מהווה כ-68% מהפעילות בקרב קהילות האוהדים.
אחרי המשבר הפיננסי באסיה ב-1997 וסיום הצנזורה הצבאית על תעשיית הבידור הדרום קוריאנית, דרום קוריאה התפתחה כיצואנית גדולה של תרבות פופולרית.
התופעה של גל הקוריאני הונעה לראשונה על ידי התפשטות סדרות הדרמה והקולנוע הקוריאני לסין ולחלקים מדרום מזרח אסיה, עם כניסתה של התקשורת הלווינית בסוף שנות ה-90. עיתונאים טייוואנים טבעו לראשונה את המונח "גל קוריאני" ב-1998, שהתייחס להצלחת הטלוויזיה הדרום קוריאנית במדינה.
במהלך שנות ה-2000, האליו התפתח לתחומים נוספים, והפך לתופעה עולמית שהתפשטה במהירות לדרום אסיה, המזרח התיכון ומזרח אירופה.
התרחבות התופעה ניזונה על ידי הופעת המדיה החברתית והאינטרנט, שמילאו תפקידים מרכזיים באפשרות של תעשיית הבידור הקוריאנית להגיע לקהל מעבר לים, כמו גם עידוד התופעה על ידי ממשלת דרום קוריאה.
בארצות הברית, ההתפשטות של הגל הקוריאני התחילה מקהילות קוריאניות-אמריקאיות, בעיקר בניו יורק ובלוס אנג'לס.
המונח "האליו" מתייחס להתפשטות הבינלאומית של התרבות הדרום קוריאנית מאז שנות ה-90, לאחר סיום השלטון הצבאי והליברליזציה של תעשיית התרבות בקוריאה הדרומית.
המונח מתייחס בעיקר להתפשטות הטלוויזיה הקוריאנית, מוזיקת פופ, קולנוע ואופנה, אך יכול לכלול גם אנימציה, משחקי וידאו, טכנולוגיה, ספרות, קוסמטיקה ואוכל.
מבחינת האפיון של הדורות, בעוד שהדור הראשון של האליו בסוף שנות ה-90 עד תחילת שנות ה-2000 נותר מוגבל לאסיה והתייחס לפופולריות של דרמות וסרטים קוריאניים בשאר היבשת, הדור השני הונע בעיקר על ידי הפופולריות של הקיי-פופ שהופץ באמצעות פלטפורמות מקוונות כמו יוטיוב ברחבי כל העולם.
המילים "האליו" ו"גל קוריאני", נוספו למילון אוקספורד האנגלי בשנת 2021.
התרחבות התרבות הקוריאנית החלה תחת הדיקטטורה הצבאית של פאק צ'ונג-הי, למרות שהייתה תחת שליטה וצנזורה של הממשלה.
תחנות הרדיו והטלוויזיה המסחריות הראשונות נפתחו בתחילת שנות ה-60 והיו כפופות לצנזורה קפדנית תחת ועדת האתיקה לשידור.
בשנת 1972 חלה ירידה בהתרחבות, עקב החקיקה של חוקת יושין שהרחיבה את סמכויותיו וקיבעה את שלטונו הדיקטטורי של פארק בפועל.
החקיקה התקיימה במקביל לדיכוי נרחב של תעשיית התרבות הדרום קוריאנית שפארק טען כי היא השפעתה של "תרבות דקדנטית זרה".
לאחר מותו של פארק וההפיכה ב-1979 ב-12 בדצמבר, המשטר הצבאי של צ'ון דו-הוואן חוקק הגבלות נוספות על התקשורת.
בשנת 1980, צ'ון אילץ את כל 29 גופי השידור הפרטיים להתמזג לתוך מערכת השידור הקוריאנית בבעלות המדינה, תוך יצירת מונופול מדיה בבעלות המדינה.
ב-1990 העניקה האספה הלאומית רישיון שידור למערכת השידור האזורית של עיר הבירה סיאול, והיא הפכה לתחנת הטלוויזיה הפרטית הראשונה מאז ההלאמה הכפויה של גופי השידור הפרטיים ב-1980. בדצמבר 1991 העבירה האספה הלאומית את חוק הטלוויזיה בכבלים שהורה למשרד המידע לתת אישורים לעשרים ספקי תוכניות טלוויזיה בכבלים.
הספקים נבחרו באוגוסט 1993, ושירותי הטלוויזיה בכבלים החלו במרץ 1995, והיוו כר להתפשטות השידורים בהמשך למדינות נוספות באסיה.
הדור הראשון של הגל הקוריאני היה העלייה הראשונית בפופולריות של התרבות הפופולרית הקוריאנית במדינות אסיה הסמוכות.
הוא התחיל בסין בסוף שנות ה-90, והיה מורכב בעיקר מהפצת תוכניות טלוויזיה קוריאניות.
עם הליברליזציה של שוק הטלוויזיה הדרום קוריאני חל גידול בייצוא סדרות טלוויזיה קוריאניות לחו"ל - בדגש על מדינות אסיה, לרבות הודו.
בתחילה לסין לאחר ששתי המדינות יצרו יחסים דיפלומטיים באופן רשמי ב-1992. הדרמה הקוריאנית הראשונה שזכתה לפופולריות ניכרת בסין הייתה הסדרה מהי אהבה?
ששודרה ב-1997 והגיע לקהל של כ-120 מיליון צופים סינים.
עד סוף שנות ה-2000, הדרמות הקוריאניות הפכו לחלק מהתוכניות היומיות של ערוצי טלוויזיה מקומיים ברחבי מזרח אסיה ובסין התוכניות הקוריאניות היוו יותר מכל שאר התוכניות הזרות גם יחד.
קים יונג-סאם, שהיה נשיא קוריאה בין השנים 1993 ל-1998 הכיר בחשיבות של ייצוא מוצרי תרבות.
הוא העביר חוקים שהעניקו תמריצי מס להשקעה בתחום הקולנוע.
הנשיא קים דה יונג שבא אחריו המשיך במדיניות זו, והעניק סיוע ממשלתי לפיתוח התרבות הקוריאנית.
המדינה תמכה בכ-148.5 מיליון דולר בתעשיית התרבות, דבר שאיפשר לשפר את האיכות שלה ובהמשך להפוך אותה לתחרותית בעולם.
המשבר הכלכלי בשנת 1997 גרם לירידת ערך המטבע של הקוריאה הדרומית, וכתוצאה מכך המוצרים במדינה היו זולים יותר עבור קונים מחו"ל.
דבר זה משך קונים מחו"ל ויצר הזדמנות לייצוא של התרבות הקוריאנית למדינות זרות.
ואכן, מוצרי התרבות הקוריאניים נהיו לפופולריים באסיה.
עד אמצע שנות ה-90, המוזיקה הדרום קוריאנית לא משכה במידה רבה קהל זר.
אמנם SK, דייהו וסמסונג נכנסו לתעשיית המוזיקה, אך המשבר הפיננסי באסיה ב-1997 גרם להן לסיים בפתאומיות את המיזמים הללו.
את הוואקום שנוצר מילאו שלוש חברות תקליטים גדולות: SM אנטרטיינמנט ,YG אנטרטיינמנט ו-JYP אנטרטיינמנט.
אבן הדרך הראשונה בפופולריות של הקיי-פופ בסין הייתה כשתוכנית הרדיו Seoul Music Room ב-1997 החלה לשדר בבייג'ינג.
ככלל, המאפיין של הדור הראשון הוא בכך שהתפשטות התרבות הקוריאנית הייתה בעיקר ברחבי אסיה והיא הייתה חלק מזיקה תרבותית בין - אסייתית.
בנוסף, קהל היעד העיקרי היה נשים בגיל העמידה.
הדור השני של הגל הקוריאני החל מ-2008, כשבשונה מהגל הראשון שהתבסס על טלוויזיה, הגורם המניע העיקרי שלו היה מוזיקה.
המאפיינים העיקריים שלו הם מגוון של מוצרי תרבות, התרחבות התופעה אל מחוץ למדינות אסיה, קהל יעד שמורכב יותר מצעירים, עלייה ניכרת בייצוא, הפצת התרבות הפופולרית הקוריאנית באמצעות מדיה חברתית ובכך שהקיי-פופ הפך ליצוא התרבותי הדרום קוריאני העיקרי.
התקופה סימנה את ההתרחבות המהירה של תעשיות המוזיקה, האנימציה והמשחקים המקוונים בדרום קוריאה ואת השינוי במדיניות הממשלה - מחוסר עניין לתמיכה נלהבת, תחת הממשלות של לי מיונג-באק ופאק גון-הייה.
אמצע שנות ה-2000 סימנה את התרחבותו של הגל הקוריאני לחלקים אחרים של אסיה, מחוץ למזרח אסיה, בעוד שאמצע שנות ה-2010 סימנה את התרחבותו של הגל הקוריאני מחוץ לאסיה לאירופה, אמריקה ואפריקה.
אופן ההפצה הפך מדבר שמבוסס בעיקר על ידי שידורי לוויין, לתופעה שמונעת על ידי מדיה חברתית ואינטרנט.
חופש הגישה למדיה באמצעות האינטרנט והיכולת ליצור קהילות וירטואליות דרך הרשתות חברתיות ללא הגבלה גאוגרפית הניחו בסיס להתפשטות רחבה וכלל - עולמית של הקיי-פופ.
במהלך תקופה זו, מדיה חברתית ופלטפורמות כמו יוטיוב ונטפליקס מילאו תפקיד מפתח בהפצת התרבות הפופולרית של דרום קוריאה.
הקיי-פופ משך תשומת לב עולמית כשהסרטון "Gangnam Style" נהפך לוויראלי ב-2012, והיה לסרטון הראשון ביוטיוב שהגיע למיליארד צפיות.
ליוטיוב ופלטפורמות וידאו מקוונות אחרות היה תפקיד משמעותי בעלייה בפופולריות הבינלאומית הגוברת של קיי-פופ.
במהלך הדור הראשון של הגל הקוריאני, סרטים קוריאניים שיוצאו לחו"ל נצרכו בעיקר במדינות אחרות באסיה.
באמצעות שירותי סטרימינג מקוונים כמו נטפליקס, תעשיית הבידור הדרום קוריאנית הצליחה להתרחב מחוץ למזרח אסיה.