tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפעם הראשונה בה נכלל הטיפוס למעבר במרוץ הייתה ב-1911. בקטע ה-15 במרוץ של שנת 1998, בתנאי קור, רוח וגשם, החלה על מעבר הגליבייה ההתקפה של הרוכב האיטלקי מרקו פנטאני, אשר התמודד מול יאן אולריך הגרמני.
בסיומו של הקטע, ניצח פנטאני בהפרש גדול והכריע, למעשה, את המרוץ כולו שהסתיים בניצחונו.
בשנת 2011, לכבוד יובל ה-100 להכללת המעבר במסלול הטור דה פראנס, החליטו מארגני המרוץ לסיים את קטע 18 במרוץ בפסגת המעבר.
הייתה זו נקודת סיום קטע הגבוהה ביותר בהיסטוריה של המרוץ.
בקטע ניצח אנדי שלק ולמחרת, בקטע ה-19, נרכב שנית מעבר הגאליבייה, הפעם במהלך קטע שהסתיים באלפ ד'ואז.
ערוץ דריאל (גאורגית: დარიალის ხეობა, דַריאֶליס חֶאוֹבּה) הוא ערוץ בהרי הקווקז בגאורגיה ליד הגבול עם רוסיה, ומוכר גם כמעבר דריאל.
הערוץ שוכן בגובה 1,204 מטר מעל פני הים, סמוך לבסיסו המזרחי של הר הקזבק, ובמרכזו זורם נהר טרק (תרגי).
רוחבו המינימלי של הערוץ בין אבני האבן האנכיות המתנשאות לגובה של 1,800 מטר מעל פני הים, דהיינו, בין צוקים בגובה של 600 מטר, הוא שמונה מטרים ואורכו 11 ק"מ.
הערוץ נזכר בכתובים הגאורגיים בשמות ראלאני, דארגאני, דאריאלאני; הפרסים והערבים כינו אותו בשם השער לאלאנים (درِ الان דר-י אלאן, ומכאן שמו) וסטרבון כינה אותו "פורטה קווקזיקה" או "פורטה קומנה".
תלמי קרא לערוץ "פורטה סרמטיקה" (Sarmatae); ולעיתים אף היה ידוע "כספיה פורטה" (שם שנהג גם למעבר בדרבנט) סמוך ל.
הטטרים כינו את השער בשם דאריאוֹלי, ואילו המדען הרומאי פליניוס הזקן התייחס אליו כשער איברי.
המעבר נזכר כאחד מהמיקומים של שערי אלכסנדר (אלכסנדר הגדול).
בהיותו אחד המעברים החוצים את הקווקז, הוקם במקום במאה ה-2 לפנה"ס מבצר, על ידי מיריאן הראשון, ומעבר סודי קישר בינו לבין הנהר.
הפרסים יסדו בערוץ במאה ה-5 לפנה"ס את מצודת "ביריפאראץ", שהכילה עד אלף חיילים.
בשנת 1801 בנתה רוסיה את "מצודת דריאל", העומדת על תילה עד היום בקצהו הצפוני של הערוץ.
המצודה הרוסית בגובה 1,447 מטר מעל פני הים, שמרה על קטע זה של הדרך הצבאית הגאורגית, והיא הונצחה על ידי מיכאיל לרמונטוב בשירו "השד".
הערכה מוטעית של הגאורגים בפלישת הצבא האדום לגאורגיה בשנת 1921 הביאה למפלתם בקרב ולכיבושה של טביליסי.
ב-16 בפברואר 1921 החלו הרוסים במבצע לכיבוש טביליסי.
הצבא הגאורגי הנסוג הותיר אחריו אדמה חרוכה במטרה לעכב את הכוחות הרוסיים שבאו בעקבותיו, אלא שהערכתו כי הרוסים לא יצליחו לעבור דרך מעבר דריאל המכוסה שלג כבד בתקופה זו של השנה התבררה כמוטעית.
מעבר המיתלה הוא מעבר יבשתי בין שני רכסי הרים במערב חצי האי סיני.
אורכו של המעבר הוא 32 קילומטר וכיוונו הכללי הוא מזרח-מערב.
קצהו המערבי נמצא כ-35 קילומטר ממזרח לתעלת סואץ.
למעשה, מעבר המיתלה נמצא בקצהו המערבי של המעבר, בעוד ששם קצהו המזרחי, בו התרחש קרב המיתלה במלחמת סיני, הוא מעבר אל-חיטאן.
חשיבותו של המעבר נובעת מהיותו אחד משני המעברים היחידים (השני הוא מעבר הגידי) המאפשרים תנועה רכובה מחלקה הדרומי של תעלת סואץ אל מרחבי חצי האי סיני.
בצדו המזרחי של המעבר בולט ג'בל חיטאן, שנמצא מדרום למעבר.
המעבר מהווה חלק מדרך קדומה שחצתה את מדבר סיני והובילה מקצהו הצפוני של מפרץ סואץ אל קצהו הצפוני של מפרץ אילת.
סברת זאב וילנאי היא כי מקור שם המעבר הוא "טלע" (לעלות בערבית) וכי מיתלה הוא למעשה "מטלע", כלומר - מעלה.
אפשרות סבירה שהועלתה על ידי ביילי ודה יונג (Rudolf de Jong) היא שמקור השם בצירוף "אום את'לה (ام أثلة)" שפירושו "האזור של עצי האשל".
בצדו המזרחי של המעבר ניצבה עד שנהרסה, "מצבת פרקר".
המצבה הייתה בצורת עמוד שלראשו צורת פירמידה, והיא הוצבה לציון שמו של קולונל פרקר (Alfred Chevallier Parker) שהיה המושל הבריטי של סיני בשנים 1907–1910 ו־1918–1923 וכונה גם "פרקר באשה".
המצבה הוקמה בפתח המעבר על ידי יורשו בתפקיד, קלוד ג'רוויס, מאחר שפרקר היה זה שיזם את סלילתה של דרך העפר הראשונה בתוך המיצר.
המצבה פוצצה על ידי המצרים לאחר מערכת סיני ב-1956 במחאה על ההשתתפות הבריטית במלחמה.
ממזרח למעבר, בסמוך למצבת פרקר, נמצא צומת דרכים שזכה מאוחר יותר לכינוי "צומת פרקר".
הכביש צפונה מוביל לביר תמדה ולביר גפגפה.
הכביש דרומה מוביל למבצר קלעת אל ג'ונדי ולראס סודר.
הכביש מזרחה מוביל לנח'ל, לראס א-נקב ולאילת והכביש מערבה עובר במעבר המיתלה וממשיך מערבה עד לתעלת סואץ.
המעבר התפרסם בעת שב-1956 במבצע קדש, הוצנח בפתחו המזרחי גדוד 890 של חטיבת הצנחנים (חטיבה 202), בפיקודו של רב-סרן רפאל איתן.
צניחה זו, שכונתה מבצע מכבש, היוותה את הצניחה הקרבית הראשונה של צה"ל.
אל כוח זה חברו למחרת יתר הכוחות של חטיבת הצנחנים, בפיקודו של אריאל שרון, שחצו בצורה רכובה את חצי האי סיני.
באותו יום ולמחרת, נוהל קרב המיתלה - קרב קשה בין כוח הצנחנים ובין כוח המגן המצרי, שהשתייך לגדוד החמישי בצבא המצרי, על השליטה במעבר.
בקרב זה התפרסם מיתוס הגבורה של יהודה קן דרור אשר נהרג בעת משימתו למשוך אליו את אש החיילים המצרים.
על משימה זו הוענק לו עיטור הגבורה.
הכוח הישראלי הצליח להשתלט על העמדות השולטות ועל המעבר כולו.
ב-1967, במלחמת ששת הימים, נלכדה במעבר שיירת אספקה גדולה של הצבא המצרי והופצצה על ידי חיל האוויר הישראלי.
בהפצצה זו נפגעו והושמדו עשרות כלי רכב מצרים.
מאוחר יותר, הגיע לפתחו המזרחי של המעבר, כוח שריון מחטיבה 200 בפיקוד אל"ם יששכר שדמי (מאוגדת אברהם יפה) וניהל קרב כנגד הטנקים המצרים הנסוגים ופגע בעשרות מהם.
במלחמת יום הכיפורים נערך כוח צה"לי, בפיקודו של אלוף מנחם מרון במעברי המיתלה והגידי, במטרה לשמש כוח עתודה לבלימה במידה והצבא המצרי יצליח לפרוץ את קווי צה"ל שממזרח לתעלת סואץ.
בקרב ואדי מבעוק ב-14 באוקטובר 1973 נמנעה פריצה של המצרים לכיוון המעבר.
בזמן המשא ומתן שקדם להסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975, היווה נושא השליטה במעבר המיתלה ובמעבר הגידי (וביחד נקראו "המעברים") סלע מחלוקת בין ישראל ובין מצרים.
בהסכם שנחתם בספטמבר 1975 הוחזרה השליטה במעברים למצרים.
מַעבר הרים (או מעבר; מכונה גם פּס, מאנגלית: pass) הוא נקודה נמוכה יחסית ברכס הרים, בדרך כלל גיא או אוכף, המאפשרת מעבר קל יחסית של הרכס.
מעבר הֶהרים הוא נקודה נמוכה ביחס לסביבתה, אך בדרך העוברת באותה נקודה, הוא הנקודה הגבוהה ביותר.
כיוון שהמעבר הוא הנקודה הנוחה לחציית הרכס, פעמים רבות יעברו בו מסלולים ומסילות ברזל.
ברכסים גבוהים, המעבר עשוי להיות גדול יחסית, ולכן יהיו בו חלקים מישוריים המאפשרים בנייה.
לרוב מדובר בתחנות מנוחה למטיילים, מגורי פקחים או תחנות מכס ומעבר גבולות.
מעבר הגידי הוא מעבר בין שני רכסי הרים במערב חצי האי סיני.
אורכו של המעבר הוא 29 קילומטר וכיוונו הכללי הוא מזרח-מערב.
הכביש שבמעבר מתחבר במזרחו לכביש ביר גפגפה - ביר תמדה ובמערבו לכביש הרוחב (בלוזה - טסה - ראס סודר).
מצפון לכניסתו המערבית נמצא הר אום חשיבה.
חשיבותו של המעבר נובעת מהיותו אחד משני המעברים היחידים (השני הוא מעבר המיתלה שמדרום למעבר הגידי) המאפשרים תנועה רכובה מחלקה הדרומי של תעלת סואץ אל מרחבי חצי האי סיני.
המעבר נפרץ על ידי המצרים לאחר מלחמת סיני כאחד מלקחי המלחמה.
במלחמת ששת הימים חטיבה 200 של צה"ל, בפיקודו של יששכר שדמי, שהשתייכה לאוגדה 31 (בפיקוד אברהם יפה) ולחמה בגזרת חצי האי סיני, כבשה את מעברי המיתלה והגידי וחסמה בכך את דרך הנסיגה של כוחות צבא מצרים.
במלחמת יום הכיפורים נערך כוח צה"לי, בפיקודו של אלוף מנחם מרון, במעברי המיתלה והגידי, במטרה לשמש כוח עתודה לבלימה אם הצבא המצרי יצליח לפרוץ את קווי צה"ל שממזרח לתעלת סואץ.
כחלק מהסכם הביניים בין ישראל למצרים, נסוגה ישראל ב-22 בפברואר 1976 לקו המיתלה והגידי.
מעבר ברנר (באיטלקית: Passo del Brennero; בגרמנית: Brennerpass) הוא מעבר הרים בהרי האלפים על הגבול שבין איטליה לאוסטריה המשמש אחד ממעברי ההרים העיקריים באזור האלפים.
זהו המעבר הנמוך ביותר (1,370 מטר) והנוח ביותר מבין מעברי האלפים ואחד הבודדים באזורו.
מסיבות אלה מעבר זה היה מוקד למאבקי שליטה.
מעבר ברנר הפך למעבר הרים מסודר עוד בימי רומא העתיקה, אף שהיה בשימוש עוד קודם לכן.
הדרך הרומית הראשונה, ויה קלאודיה אוגוסטה (Via Claudia Augusta), אשר קישרה בין איטליה לבין רייטיה ונחנכה בשנים 46–47 לספירה, לא חצתה את המעבר.
דרך זו יצאה צפונה מן העיר ורונה, דרך עמק אדיג'ה אל עבר אאוגסבורג, דרך מעברי הרים אחרים באלפים.
רק במאה ה-2 נסללה דרך במעבר ברנר.
מאות בשנים עברו במעבר אנשים ובהמות הגוררות עגלות משא בלבד, עד שהדרך הורחבה בשנת 1777 ואיפשרה מעבר כרכרות.
בשנת 1867 הושלמה מסילת ברזל דרך המעבר ועד היום זו מסילת הברזל היחידה החוצה את האלפים שלא במנהרה ארוכה.
מאז סיום מלחמת העולם הראשונה, עם שינוי תוואי הגבולות הבינלאומיים, חלקו איטליה ואוסטריה בשליטה במעבר.
עד לאותה עת היה המעבר כולו בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, ב-18 במרץ 1940, נפגשו במעבר אדולף היטלר ובניטו מוסוליני כדי לציין את ברית הפלדה.
כביש מהיר אירופי E45 (המסומן בתחומי איטליה A22 ובאוסטריה A13), המקשר בין אינסברוק לוורונה ומודנה דרך בולצנו, עובר במעבר ומשמש אחד מנתיבי התחבורה היבשתית החשובים ביותר מצפון לדרום באירופה.
אף לאחר הפסקת בדיקות המכס במעבר משתרכים במקום פקקי תנועה ארוכים וידועים לשמצה בפי תיירים מצפון אירופה המבקשים להגיע עם מכוניתם לנופש על חוף הים התיכון.
גשר אירופה הממוקם סמוך לעיר אינסברוק, קילומטרים ספורים מן המעבר, הוא גשר בטון הנושא כביש מהיר בעל שישה מסלולים מעל עמק סיל אל המעבר.
הגשר בגובה 180 מטר מעל הקרקע ובאורך 820 מטר נחנך בשנת 1963 כיצירת מופת הנדסית אשר באה להקל על התנועה במעבר ברנר.
המשאיות הכבדות המשרכות דרכן במעלה עמק נהר אין, בדרכן אל המעבר, מזהמות את סביבתן ומהוות נושא לוויכוחים ערים בין מתווי המדיניות באירופה.
בשנת 2004 חצו את גשר אירופה והמעבר כ-1.8 מיליון משאיות.
כדי להקל על תנועת כלי הרכב בכביש שבמעבר מתבצעות תוכניות לשדרג את מסילת הברזל בין ורונה לאינסברוק ולהעבירה בסדרת מנהרות, כולל מנהרה בבסיס מעבר ברנר.
העבודה על חציבת מנהרת הרכבת במעבר, באורך 56 קילומטר, החלה בשנת 2006. חציית מעבר ברנר בכלי רכב כרוכה בתשלום אגרה.
מעבר דרייק הוא מצר ים באורך 800 קילומטרים בין הנקודה הדרומית ביותר של אמריקה הדרומית בכף הורן שבצ'ילה לאיי שטלנד הדרומיים הסמוכים ליבשת אנטארקטיקה.
בנקודה זו מתמזגים החלק הדרום-מערבי של האוקיינוס האטלנטי והחלק הדרום-המזרחי של האוקיינוס השקט, והוא ממשיך דרומה לעבר האוקיינוס הדרומי.
המצר נקרא על שמו של יורד הים ומגלה הארצות האנגלי פרנסיס דרייק.
מעבר דרייק הוא המצר הרחב ביותר (רוחבו בחלק הצר ביותר הוא 820 קילומטרים), והעמוק ביותר בכדור בארץ (כ-5 ק"מ).
במקום זורם הזרם הסירקומפולארי האנטארקטי שמעבר דרייק הוא החלק הצר ביותר שבנתיבו.
כך למעשה מתבצעים בו חילופין בקנה מידה גדול של מים, טמפרטורה, מליחות, ופחמן, וכך למעשה הוא משפיע על האקלים העולמי.
באזור נמצאים כמעט כל מיני הלווייתנאים, וכן מינים רבים של עופות, כמו יסעוריים ואלבטרוסיים.
באזור מנשבות רוחות מערביות חזקות ובלתי פוסקות.
רוחות אלה לא נתקלות במכשולים בדרך ולכן מפתחות מהירות גבוהה, לרוב כ-25-30 מ'/ש', כלומר אינדיקטורים לסערה של 10 נקודות.
הסערות התכופות הקנו לאזור בעבר את השם חמישים חמושים.
גורם נוסף שמקשה מאוד על השייט באזור הוא הימצאות קרחונים וקרח נסחף.
החלק הדרומי של המצר מאפריל עד נובמבר (עונת החורף בהמיספרה הדרומית) מכוסה בקרח.
בקיץ, בדרום מצר דרייק, הקרח צף לעיתים קרובות, וקרח נסחף מגיע לחופי ארץ האש.
ספינות המפליגות דרך מצר דרייק מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט צריכות להתגבר על ההתנגדות החזקה של זרמי האוקיינוס המעגלי האנטארקטי.
תנאים אלה הופכים את השייט באזור לקשה במיוחד והוא אינו מפותח.
לאחר שנבנתה תעלת פנמה, רוב האוניות עוברות דרכה בדרכן מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט וחזרה.
אם יש צורך להגיע לחלק הדרומי של דרום אמריקה כלומר להקיף אותה מדרום, המסלול המועדף הוא דרך מצר מגלן שהוא רגוע ובטוח בהרבה.
מעבר הביניים (Middle Passage) היה השלב בסחר העבדים האטלנטי שבו מיליוני אפריקאים ששועבדו באפריקה נמכרו לעבדות הועברו בכפייה לאמריקות.
אוניות יצאו מאירופה לשווקים באפריקה כשהן נושאות סחורות תעשייתיות (הצלע הראשונה של המשולש), אשר הוחלפו בשבויים אפריקאים.
אוניות העבדים הובילו את האפריקאים החטופים מעבר לאוקיינוס האטלנטי (הצלע השנייה של המשולש).
ההכנסות ממכירת העבדים שימשו לאחר מכן לרכישת מוצרים וחומרי גלם כגון פרוות ועורות, טבק, סוכר, רום וחומרי גלם נוספים, אשר הובלו חזרה לאירופה (הצלע השלישית של המשולש, שהשלימה אותו).
סחורות וחומרי גלם אלה שימשו את התעשייה באירופה לשם יצוא שלה לאפריקה ולשאר העולם.
סחורות אלו אכן נשלחו לאפריקה, הוחלפו בעבדים, וחוזר חלילה.
המעבר הראשון (First Passage) היה צעדה כפויה של אפריקאים מבתיהם שבפנים היבשת, לאחר שנלכדו לשם שיעבוד בידי שליטים של מדינות אפריקאיות אחרות, בידי סוחרי עבדים ערבים, או בידי בני קבוצתם האתנית עצמם, אל נמלי אפריקה.
שם הם נכלאו עד שנמכרו והועמסו על אונייה.
המעבר האחרון (Final Passage) היה המסע מנמל הירידה ביבשות אמריקה אל המטע או אל יעד אחר, שבו נכפו עליהם עבודת כפייה ועבדות.
המעבר האמצעי, חציית האוקיינוס האטלנטי, חיבר בין שני שלבים אלה.
המסעות במעבר האמצעי היו כרוכים בהוצאה כספית גדולה, שבדרך כלל אורגנו בידי אלא על ידי חברות או קבוצות משקיעים ולא בידי יחידים.
הסוחרים שהשתתפו בתהליך הגיעו ממעצמות אירופה כגון: פורטוגל, אנגליה, ספרד, צרפת, הולנד, דנמרק, שוודיה, וברנדנבורג, כמו מצפון אמריקה, וברזיל.
העבדים הגיעו משמונה אזורים באפריקה: סנגמביה, גינאה העליונה, חוף השנהב, חוף הזהב, מפרץ בנין, מפרץ ביאפרה, מרכז אפריקה ומזרח אפריקה.
העבדים נמכרו באמריקה הצפונית והדרומית ובקריביים.
תהליך מעבר-הביניים גבה מחיר יקר של חיי אדם, וההערכה היא שבתהליך זה בלבד, מתו כשני מיליון אפריקאים.
כ-15% ממקרי המוות אירעו עקב תנאי השייט בלב ים, ואילו השאר אירעו עוד על אדמת אפריקה, במהלך לכידת העבדים והעברתם אל הספינות.
מעבר דוקלה (בסלובקית: Dukliansky priesmyk; פולנית: Przełęcz Dukielska; הונגרית: Duklai-hágó) הוא מעבר הרים בעל חשיבות אסטרטגית, על גבול סלובקיה ופולין וסמוך לגבולה המערבי של אוקראינה.
המעבר נמצא במזרח הרי הקרפטים בגובה 502 מטר מעל פני הים.
מעבר דוקלה הוא מעבר ההרים הנמוך ביותר ברכס המרכזי של הרי הקרפטים ומכאן, בין השאר, נובעת חשיבותו האסטרטגית.
המעבר נמצא מדרום לעיירה הפולנית דוקלה ומצפון לעיר פרשוב בסלובקיה.
המעבר מוכר כאתר שבו נפגשות התרבות הסלאבית המזרחית והמערבית.
מעבר דוקלה היה במוקד קרבות קשים בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
מעבר די בונום הוא מעבר הרים ברכס הווז' שמהווה מעבר הרים בין עמק אלזס לעמק לורן בגובה 979 מטר מעל לגובה פני הים.
חשיבותו האסטרטגית של המעבר הביאה להקמת העיר קייזרסברג למרגלות המעבר, במישור אלזס, על ידי הרומאים.
שליטה על העיר כמו על המעבר היה יעד חשוב לכל הכובשים באזור זה.
לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1871, המעבר שימש כגבול בין צרפת לגרמניה, והיום הוא משמש כגבול בין אלזס ללורן.
היום עובר במעבר כביש לאומי 415 (RD415) שמחבר בין סן-דייה-דה-ווז' שבלורן לברייזאך שבגרמניה דרך קייזרסברג וקולמר.
מעבר גרימזל (בגרמנית Grimsel Pass) הוא מעבר הרים המחבר בין עמק הזלי (החלק העליון של עמק נהר ארה) ועמק הרון בגובה של 2,164 מטר מעל פני הים ברכס האלפים הברניים בגבול הקנטונים ברן וואלה בשווייץ.
מכיוון שנהר ארה הוא יובל של נהר הריין, מעבר גרימזל הוא בעצם נקודת החיבור היבשתית בין הים הצפוני והים התיכון.
במעבר עובר כביש סלול באורך 38 קילומטר המחבר בין העיירה מירינגן (Meiringen) שבאזור אינטרלאקן בקנטון ברן והכפר גלטש (Gletsch) שברשות המקומית אוברגומס בקנטון ואלה.
הכביש סגור בין החדשים אוקטובר ומאי עקב הצטברות שלגים, נעשים מאמצים על ידי הרשויות לצמצם את סגירת הכביש במידת האפשר והן מפעילות מספר אמצעים לפינוי הכביש לשם כך.
מעבר גרימזל הוא חלק ממסלול ארה שהוא אחד משמונת מסלולי הטיול הלאומיים של שווייץ.
המעבר היה מספר פעמים חלק ממסלול מרוץ האופניים טור דה סוויס.
מעבר הירדן הוא סיפור מקראי המתואר בספר יהושע בעת כניסת בני ישראל לארץ ישראל, במהלכו עברו מעבר הירדן המזרחי אל ארץ כנען, דרך נהר הירדן שנבקע באורח נס.
בקיעת הירדן הייתה אות שנתן ה' לכך שיוריש לבני ישראל את ארץ כנען.
סיפור המאורע מתואר בתחילת ספר יהושע:
שלושה ימים לפני מעבר הירדן יהושע מכין את העם ליציאה לדרך.
יהושע שולח את השוטרים להכין צידה לדרך.
ביום השלישי השוטרים עוברים שוב ומצווים את העם לשמור 2,000 אמה בינם לבין הארון.
על פי המתואר, לאחר שדרכו הכוהנים נושאי הארון במי הירדן, המים בנקודה מסוימת נעצרו מזרימתם, הפכו לחומה, ומאותה נקודה ואילך זרמו המים לכיוון ים המלח עד שנוצר מעבר יבש בקרקעית הירדן, כנגד העיר יריחו.
לאחר שסיימו בני ישראל לעבור ואחרוני הכהנים עזבו את הנהר, חזר הנהר לזרום כמקודם.
לאחר שהעם סיים לעבור את הירדן והכהנים עודם ניצבים בירדן, יהושע מצווה 12 אנשים לקחת 12 אבנים ולהניח במקום שבו ישנו בלילה כדי להיות לאות לדורות הבאים.
בנוסף יהושע מקים 12 אבנים בתוך הירדן.
הפסוקים מתארים שלוש מטרות לנס מלבד המטרה הברורה של עצם הכניסה לארץ ישראל:
להוכיח שה' נמצא עם יהושע כאשר היה עם משה,.
להוכיח לישראל שה' נמצא איתם ויוריש את עמי הארץ מפניכם, .
להראות לגויים את כוחו של ה', .
ישנם הקבלות רבות בין מעבר הירדן בימי יהושע לקריעת ים סוף, וכן למעבר הירדן על ידי אלישע ואליהו בהן הקבלות ספרותיות וכן הקבלות בתוכן ובמטרות הנס.
גם יהושע משווה בדבריו במפורש בין נס מעבר הירדן לנס קריעת ים סוף.
ע"פ שלום-גיא באות ההקבלות ללמד על תהליך של החלפת מנהיג.
כאשר אלישע עובר את הירדן לבדו על ידי אדרת אליהו מתגלה לבני הנביאים שאלישע קיבל את רוח אליהו.
ההקבלה לקריעת ים סוף שגרמה לעם להאמין למשה , מלמדת את עם ישראל שיהושע הוא ממשיכו של משה.
בשלושת הסיפורים נדרש מהאדם לבצע פעולה פיזית שתלויה בחפץ כלשהו שתגרום לנס, משה משתמש במטה, יהושע בארון הברית ואליהו ואלישע באדרת.
שלום-גיא מסבירה שהמקרא בא ללמד אותנו על הצורך בשותפות האנושית בנס.
נס בקיעת הירדן מוזכר גם בספר תהלים ונכלל בקריאת ההלל ומשולב כחלק מן ההלל בהגדה של פסח:
סיפור טבילת ישו מתרחש על פי המסורת הנוצרית במקום מעבר הירדן, ומסמל גם הוא מעין העברה של מנהיגות רוחנית מיוחנן המטביל אל ישו.
סיפור מעבר הירדן ע"פ המחקר הספרותי
הפסוקים במקרא העוסקים במעבר הירדן מלאים בחזרות וסתירות ולא תמיד ברור מהו סדר הפסוקים.
חוקר המקרא יאיר זקוביץ מונה כמה קשיים בפסוקים וטוען שהסתירות מעידות על כך שלסיפור ישנו כמה מקורות שונים והסתירות נובעות מתוך ניסיון להרכיב את המקורות לסיפור אחד.
אלי עסיס טוען שהסיפור כתוב משלוש זוויות שונות שמדגישות את שלוש המטרות השונות של הנס.
בנוסף עצם הבלבול כשלעצמו הוא אמצעי ספרותי שנועד להדגיש את הבלבול וההתרגשות.
יהושע רייס מסביר שהמבנה הספרותי בא להדגיש את החגיגיות של הנס מכיוון שמעבר הירדן לא מרשים כשלעצמו הרי אנו רואים במקומות נוספים במקרא שבזמנים אחרים הירדן לא היה מלא על גדותיו ואנשים עברו אותו ברגלם.
בנוסף החזרתיות מדגישה שהכל נעשה ע"פ ה'.
בתלמוד מובא מדרש ובו מחלוקת לגבי פרטי הנס:
רבי יהודה סבור שמקום המעבר היה שנים עשר מיל על שנים עשר מיל כנגד שבטי ישראל.
רבי אלעזר ברבי שמעון חלק עליו וטען שהמים נערמו לגובה של יותר מ-300 מיל.
אמנם נחלת שניים וחצי השבטים היא בעבר הירדן המזרחי, אך יוצאי הצבא שבהם הצטרפו למעבר הירדן ולכיבוש הארץ, כמו שהתחייבו למשה.
בעבר הירדן נשארו הנשים והטף והם לא השתתפו במעבר הירדן.
ע"פ סדר עולם רבה ההכנות ליציאה לדרך לירדן מתרחשות החל מו' בניסן סוף ימי אבל משה.
ע"פ יהודה קיל במקביל להכנות יהושע שולח את המרגלים ליריחו, אך בסדר עולם רבה מופיע ששליחת המרגלים נעשתה כבר בה' בניסן.
מעבר וינדוורד הוא מצר ים בים הקריבי, המפריד בין האיים קובה והיספניולה, והמחבר בין האוקיינוס האטלנטי לים הקריבי.
רוחבו של המעבר הוא כ-80 קילומטרים והנקודה העמוקה ביותר בו היא כ-1,700 מטרים מתחת לפני הים.
בחלקו המערבי ממוקם מחוז גואנטנמו בקובה, מדרום מזרח לו שוכן המחוז הצפון מערבי בהאיטי, מדרום ממוקם האי נבאסה ומצפון האי אינגואה שבאיי הבהאמה.
המעבר הוא הנתיב הימי הישיר בין תעלת פנמה לבין מזרחה של ארצות הברית.
מעבר הואוס הוא מעבר הרים הממוקם בגבול בין הפארק הלאומי באנף, בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה, לבין הפארק הלאומי יוהו, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
מעבר ההרים נמצא בין הר קונוויי לבין פסגת הואוס.
מצידו המזרחי של מעבר ההרים זורמים מי הנחלים דרך עמק קונוויי (Conway Creek), נהר הואוס (Howse River), ונהר צפון ססקצ'ואן (North Saskatchewan River) לאגם ויניפג ולמפרץ הדסון.
מצידו המערבי של המעבר מנוקזים המים לנהר בלייברי (Blaeberry River), וממנו לנהר קולומביה ולאוקיינוס השקט.
המעבר היה בשימוש על ידי האומות הראשונות לחציית הרי הרוקי, ובייחוד שבט הקוטניי במערב ושבט הפייגן במזרח.
בשנת 1806 החלה בניית דרך מהעיר רוקי מאונטיין האוס למעבר.
ביוני 1807 דייוויד תומפסון השתמש במעבר ההרים על מנת להגיע לנהר קולומביה, ולמצוא דרך נוחה להגיע לאוקיינוס השקט.
המעבר לא היה בשימוש רב, בשל נוחות המעבר במעבר אתבסקה.
מעבר הואוס נמוך בגובהו ממעברים אחרים בהרי הרוקי, ולכן שקלו את המעבר כנתיב עבור הרכבת הקנדית הפסיפית.
לבסוף נבחר מעבר קיקינג הורס במקומו למסלול הרכבת והכבישים.
המעבר הוכרז כאתר היסטורי לאומי של קנדה ב-1978.
מעבר ההרים נקרא על שם ג'וזף הואוס, מגלה ארצות מטעם חברת מפרץ הדסון אשר חצה את המעבר בשנת 1809.
מעבר הייווד הוא מעבר הרים באזור קאנאנאסקיס שבפרובינציית אלברטה שבקנדה.
מעבר ההרים נמצא בהרי הרוקי הקנדיים, מערבית להר ריי והר ארת'וזה ברכס מיסטי, דרומית למעבר אלבו.
מעבר הייווד הוא מעבר ההרים הסלול הגבוה ביותר בקנדה- המעבר מתנשא בגובה של 2,210 מטרים מעל פני הים.
המעבר נמצא בתוך הפארק הפרובינציאלי פיטר לוהיד ועובר לאורכו הכביש המהיר אלברטה 40.
מעבר הייווד מהווה את מקורו של נהר הייווד.
שביל קאנאנאסקיס עובר דרך מעבר ההרים, ומקשר בין מספר רב של אתרי מחנאות ואתרי נופש.
המעבר סגור מדי שנה בין דצמבר ליוני, על מנת להגן על חיות הבר החיות לצידו.
מעבר ואפיטי הוא מעבר הרים שגובהו 1,375 מטרים מעל פני הים, בצפון הרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
המעבר נמצא מזרחית לפארק הפרובינציאלי אגם ואפיטי, במוצאו של נהר ואפיטי, צפונית מזרחית לעיר פרינס ג'ורג', וממערב לפארק הפרובינציאלי מונקמן.
אין דרכים או מסילות ברזל החוצות את המעבר.
בעת הקמת מסילת הרכבת הפסיפית גראנד טראנק, נסקרו מעבר ואפיטי ומעבר מונקמן ונשקלה האפשרות להעביר את מסילת הברזל דרכם.
לסוף נבחר מעבר ילוהד, הנמצא מדרום מזרח למעבר ואפיטי, למעבר מסילת הברזל.
מעבר ורמיליון הוא מעבר הרים גבוה בהרי הרוקי הקנדיים, על קו פרשת המים של אמריקה.
המעבר מחבר בין הפארק הלאומי קוטניי שבפרובינציית קולומביה הבריטית, לבין הפארק הלאומי באנף שבפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גובהו של מעבר ההרים 1,680 מטרים.
מעבר ג'רוויס הוא מעבר הרים בשטח הפארק הפרובינציאלי קאקווה בהרי הרוקי הצפוניים, על קו פרשת המים של אמריקה, בגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גובהו של המעבר 1,500 מטרים מעל פני הים, והוא נמצא בין הר ג'רוויס והר הנינגטון.
ב-9 בדצמבר 1874, מגלה הארצות והחוקר א.
Hanington) מאוטווה יצאו במשלחת חקר בהרי הרוקי הקנדיים, במטרה לקבוע איזה מסלול יכול לשמש את הרכבת הקנדית פסיפית.
בפברואר 1875, גילה ג'רוויס את המעבר.
המעבר לא יכול היה לשמש את מעבר הרכבת בשל גובהו הרב.
המעבר נקרא על שם ג'רוויס, בשנת 1917. השם אומץ רשמית על ידי הוועדה הגאוגרפית ב-15 בדצמבר 1982. וההרים משני צדי המעבר נקראו הר ג'רוויס והר האנינגטון, על שם החוקרים.
מעבר דיאטלוב היא סדרת פשע רוסית בהפקת ערוץ TV3 בכיכובם של פיוטר פיודורוב ומגוללת את קורות חקירת תקרית מעבר דיאטלוב שבמהלכה תשעה תיירים מתו באופן מסתורי.
פרק הבכורה של הסדרה עלה לשידור בערוץ THT בנובמבר 2020.
ב-27 בינואר 1959. תשעה סטודנטים מהאוניברסיטה הפוליטכנית של אורל בהובלת איגור דיאטלוב יוצאת לטייל בדרכים המושלגים של הרי אורל בצפון מחוז סברדלובסק.
ב-12 בפברואר הסטודנטים לא הגיעו ליעדם ומהמסע הזה אף אחד לא חוזר בחיים, לאחר שב-26 בפברואר, במדרונות הצפון-מזרחיים של הר חולטאצ'אחל, גופות התיירים נמצאות בתוך השלג וצוות חקירה משטרתי בפיקודו של מייג'ור הק.ג.ב.
אולג קוסטין יוצאים למקום האירוע ומוצאים פרטים רבים שמעלים לא מעט שאלות בדבר נסיבות מותם של הצעירים.
מרבית צילומי הסרט נערכו במחוז מורמנסק ובהר חיביני בשטחי המחוז.
קדימון הסדרה פורסם בפברואר 2019.
מעבר זלוגוש הוא מצר ים בין האי דייוויס שמדרום למעבר, לבין נקודת שבו, שבאי לייז' שמצפון למצר, בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
רוחבו של מצר הים 320 מטרים.
המצר מחבר בין מפרץ בוקה לבין מצר ז'רלאש.
מעבר נוסף המקשר בין שני גופי מים אלה הוא מעבר סומר.
המצר מופה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1978.
המעבר נקרא על שם הכפר זלוגוש שבמערב בולגריה.
מעבר האסקי הוא מעבר הרים באזור חוף פנל בין רכס לאנטרמן לבין מסיב מולאר, בהרי באוורס, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
המעבר ממוקם בראשו של קרחון סלדג'רס ובראשו של יובל המזין את קרחון ליפ ייר.
שמו של המעבר ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד.
המעבר נקרא על שם כלבי ההאסקי אשר משכו את מזחלות הכלבים של משלחת הסקר בעלייתם מאגן הניקוז של קרחון רניק לעבר קרחון לילי.
מעבר האפנר הוא מעבר הרים בכיוון צפון-מזרח - דרום-מערב, בין קרחון גילברט לבין הדום הקרח מוצרט, בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
המעבר מתנשא לגובה של 500 מטרים מעל פני הים.
המעבר נסקר על ידי הסקר האנטארקטי הבריטי (אשר חקר את אנטארקטיקה בין השנים 1975–1977).
שמו של מעבר ההרים ניתן לו בשנת 1980 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
המעבר נקרא על שמה של סימפוניית האפנר מאת המלחין האוסטרי וולפגנג אמדאוס מוצרט; וזאת בדומה לאתרים נוספים בסמוך שנקראו על שמו של מוצרט ויצירותיו- ובהם נונאטאק פיגארו, והדום הקרח מוצרט).
מעבר דספשן הוא מסלול הליכה בפארק הלאומי באנף בפרובינציית אלברטה, שבקנדה.
הוא נקרא כך מכיוון שהוא מטעה בכך שהוא נראה קטן אך לעולם לא נראה סופו לעין.
הוא משמש לגישה לעמק סקוקי, לאגמי רד דיר ("הצבי האדום"), להר סקוקי ולהרבה אגמים אלפיניים קטנים ויפים יותר.
המעבר מהווה אתגר עבור אורחי בקתת הסקי סקוקי (Skoki Ski Lodge).
הוא ממוקם בין הר פוסיל לפסגת פטרמיגן.
מעבר וישנה , הוא מעבר הרים, או אוכף הררי, המכוסה בקרח, המפריד בין רמת פוייברן לרמת פורבידן בחוף אוסקר השני, בארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
גובהו של המעבר 550 מטרים מעל פני הים.
המעבר הוא חלק מקו פרשת הקרחונים בין קרחון אוונס שמצפון למעבר, לקרחון פאנצ'בול שמדרום למעבר.
המעבר ממוקם 2.8 קילומטרים דרומית להר ביסטר; 5.7 קילומטרים מערבית למצוק קאמנוב; ו-4.75 קילומטרים צפונית לפסגת סנט אנג'לאריי שבמצוק מטליצ'ינה.
המעבר מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1974.
המעבר נקרא על שם הכפר וישנה שבמזרח בולגריה.
מעבר גרהאם , המכונה גם מעבר קוראה (בספרדית: Pasaje Correa) הוא מצר ים, המפרד בין האי מוריי וחצי האי פפור, בחוף המערבי של ארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
קרחון אגאלינה נשפך אל המצר.
המעבר התגלה על ידי רב החובל סקידסמו, ציד לווייתנים, אשר היה הראשון שהפליג דרכו ב-20 במרץ 1922. סקידסמו חלף במעבר פעמיים, עת שרדף אחרי לווייתן.
סקידסמו קרא למעבר על שם ספינתו גרהאם (Graham).
שמו הספרדי של המעבר (מעבר קוראה) נקרא על שמו של אדמירל אדלמירו קוראה (Edelmiro Correa) מצי ארגנטינה.
מעבר הגבול הבינלאומי חשמן אנטוניו זאמורה (בספרדית: Paso Fronterizo Internacional Cardenal Antonio Samoré) הוא מעבר הרים בהרי האנדים, החוצה את הגבול בין ארגנטינה לצ'ילה והוא אחד המעברים העיקריים בדרום האנדים.
בצ'ילה הוא מוכר יותר בשם "מעבר פויאווה" או "מעבר פאחריטוס" ובארגנטינה כ"מעבר אל רינקון".
המעבר מוקף בנופים של יערות צפופים, אגמים, הרי געש, נהרות, ומפלים, ועוברים בו בממוצע כ-4,500 איש ביום.
יחד עם מעבר ליברטדורס, זהו אחד הפשוטים שבמעברים בין ארגנטינה לצ'ילה, ואחד הבודדים עם כבישים סלולים באזור.
כמו כן עקב מיקומו בגובה יחסית נמוך למעברים האחרים ברכס 1,305–1,314 מ' מעל פני הים, המעבר נותר פתוח גם כאשר מעברים אחרים נחסמים בעקבות אירועי מזג האוויר.
העיירות והערים העיקריות משני צידי המעבר הן אנטרה לאגוס ואוסורנו בצ'ילה, וויז'ה לה אנגוסטורה ובארילוצ'ה בארגנטינה.
הגישה למעבר מהצד הצ'יליאני היא דרך כביש 215-CH, ומהצד הארגנטינאי הגישה היא דרך כביש RN- 231.
ב-1974 נחתמה אמנה שמבטיחה הובלת סחורות צ'יליאניות בין המחוזות הצ'ילאנים לוס לאגוס ומגאיאנס ואנטארקטיקה צ'ילנה דרך מעבר זאמורה ודרך פטגוניה הארגנטינאית.
מה שהפך את המעבר למשמעותי עבור המחוזות הדרומיים של צ'ילה.
המעבר נקרא על שם החשמן אנטוניו זאמורה שתיווך בין ארגנטינה לצ'ילה בעימות הביגל שהתרחש בין השנים 1978–1983 כשארגנטינה תכננה את מבצע סוברניה- חצייה דרך המעבר והשתלטות צבאית תחת פיקודו של לוסיאנו בנחמין מננדס על מחוז לוס לאגוס הצ'ילאני.
לפני ששונה שמו של המעבר הוא נקרא "מעבר פויאווה" על שם אגם פויאווה הסמוך בפי הצ'ילאנים ו"מעבר אל רינקון" בפי הארגנטינאים.
מעבר דיאטלוב הוא מעבר הרים בצפון אורל בין ההר חולטאצ'אחל (1,096.7 מטר) בגובה 905 ללא סימון הפונה מזרחה, קצת מלבד רכס אורל הראשי.
הוא ממוקם בקצה הצפון מערבי של מחוז סברדלובסק ברובע העירוני איבדל, 128 ק"מ צפונית מערבית לעיר איבדל.
הוא מחבר את העמק של היובל הרביעי הימני של נהר לוזבה עם החלקים העליונים של נהר אוספיה (גם היובל הימני של לוזבה).
המעבר קיבל את שמו בקשר לטרגדיה שהתרחשה בפברואר 1959, כאשר לא הרחק ממנה, על המדרון המזרחי של הר חולטאצ'אחל, קבוצת תיירים בראשות איגור דיאטלוב מתו בנסיבות לא ידועות.
מעבר הבקעה הוא מעבר לכלי רכב וסחורות בין ישראל לשטחי יהודה ושומרון.
המעבר ממוקם על כביש 90 באזור מחולה בצפון בקעת הירדן, ומהווה נקודת מעבר בין המועצות האזוריות ערבות הירדן ועמק המעיינות.
מעבר כלי רכב מתאפשר בכל ימות השבוע, ואילו מעבר סחורות רק בימים ראשון, שלישי וחמישי.
המעבר אוזרח בשנת 2008 ונמצא בפיקוח רשות מעברים יבשתיים.
בשנת 2006 פרסם ארגון "מחסום Watch" כתבה המבקרת את החיילים המתפעלים את המעבר.
צפונית מעט למעבר פועל "פונדק המעיין", המהווה נקודת התרעננות לנוסעי כביש 90.
מעבר בנץ הוא מעבר הרים צר, בחצי האי טריניטי, שבצפון חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
מעבר ההרים מפריד בין צוקי מצוק דרנטה, שבקצה הדרומי של מישור לואי פיליפ, לבין פסגת גיגן שבחלק הצפון - מערבי של רמת ארול.
המעבר מצוי 4 קילומטרים מצפון-מזרח למוצאו של קרחון ראסל המזרחי, ומפריד בין הקרחון לבין קרחון ההדום קונוט.
גובהו של המעבר 750 מטרים מעל פני הים.
המעבר מופה בהתבסס על סקרים שבוצעו של ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1960–1961.
המעבר צולם מהאוויר על ידי הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
לאחר מכן המעבר נסקר על הקרקע על ידי סוקרים מטעם משלחת סקר של סקר שטחי חסות איי פוקלנד, אשר יצאה ממפרץ התקווה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1960–1961.
שמו של המעבר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
המעבר נקרא על שמו של קרל בנץ, מהנדס גרמני שבנה את מכונית הבנזין הראשונה בשנת 1885.
השם ניתן למעבר, בהתייחס לשמות אתרים נוספים באזור הקרויים על שם חלוצים בתחום התחבורה.
מעבר וינדי או בקע וינדי הוא מעבר הרים, בחצי האי טריניטי, שבצפון חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גובהו של המעבר 975 מטרים מעל פני הים.
המעבר ממוקם בקצה הצפון מזרחי של מישור לואי פיליפ.
המעבר מהווה את מקום המפגש של שלושה עמקים: עמק ברוד - הפונה לכיוון מזרח לכיוון מפרץ דוז, העמק בו נמצא קרחון ססטרימו, הפונה לכיוון צפון לעבר מפרץ לאפונד, ועמק הפונה לכיוון דרום, לעבר תעלת הנסיך גוסטב.
המעבר התגלה על ידי סקר שטחי חסות איי פולקנד, אשר חצו אותו בעת שערכו מסע סקר, באפריל 1946; משלחת הסקר החלה את מסעה ממפרץ התקווה.
שמו של המעבר הוא תיאורי.
השם ניתן בעת גילוי המעבר, בשל מזג האוויר הרע, והרוחות העזות שהיו בו, עת שהתגלה המעבר על ידי סקר שטחי חסות איי פולקנד באפריל 1946.
מעבר גלבוע, המוכר גם בשמות מעבר ג'למה ומחסום ג'למה, הוא מסוף מעבר בין שטחי הרשות הפלסטינית לישראל השוכן על כביש 60, סמוך לג'למה, מצפון לג'נין ומדרום לצומת יזרעאל.
המעבר משמש למעבר פועלים פלסטינים לעבודה בתחומי הקו הירוק, למעבר סחורות אל הרשות הפלסטינית וממנה ולמעבר של ערבים ישראלים אל שטחי הרשות הפלסטינית (מעבר המנוגד לחוק הישראלי).
במעבר שלושה מתחמים: למעבר סחורות בשיטת "גב אל גב" (אוזרח ביוני 2006), למעבר הולכי רגל (אוזרח בפברואר 2007) ולמעבר כלי רכב (אוזרח באוקטובר 2009).
במעבר להולכי הרגל רשאים לעבור פלסטינים וזרים (לא ישראלים) בלבד.
במעבר הרכב מורשים לעבור ערבים ישראלים בלבד.
המעבר כולל חדר מיוחד לבדיקת מי שחשוד כמחבל מתאבד.
בין השאר מאפשר המעבר הובלת סחורות אל נמל חיפה וממנו ואל מעבר נהר הירדן וממנו.
בסופי שבוע ובחגים תנועת כלי הרכב הישראלים היא כפליים מאשר בימי חול.
היקף התנועה במעבר תלוי במצב הביטחוני.
בשנת 2019 עברו במעבר בממוצע כ-7,000 הולכי רגל ביום.
בשנת 2020 ירד הממוצע לכ-3,500 הולכי רגל ביום.
אירועים ביטחוניים ומתיחות ביטחונית מובילים לסגירה זמנית של המעבר, לעיתים סגירה מלאה ולעיתים סגירה למעבר ערבים ישראלים.
מעבר הרים היא סדרת טלוויזיה משטרתית גרמנית-אוסטרית.
הקרנת הסדרה החלה בשנת 2019 והיא כללה 3 עונות, 8 פרקים בכל עונה.
התסריט נכתב בהשראת סדרה "הגשר".
בגבול אוסטריה-גרמניה במעבר הרים בקרבת ברכטסגאדן נמצאה גופה.
מצד הגרמני בראשה הועמדה שוטרת צעירה אלי סטוקר (יולי ינטש) ומצד האוסטרי שוטר ותיק ומנוסה גדעון וינטר (ניקולס אופצ'ארק).
לאחר גילוי קורבנות נוספות ברור שמדובר ברוצח סדרתי.
עם התרחבות החקירה לצוות מתווספים שוטרים נוספים לרבות דמות שמגולמת על ידי בן פליפה.
העונה השנייה מתרחשת כשנה לאחר האירועים של השנה הראשונה.
אלי וגדעון מנהלים חקירה של רוצח סדרתי אחר.
לצופים כבר מהפרק שלישי של העונה הראשונה ידועה זהות הרוצח.
הוא מציג את עצמו כקרמפוס מודרני שמעניש את החברה.
צילומי העונה הראשונה בוצעו מנובמבר 2017 עד לאפריל 2018. בסתיו 2018 הסדרה הוקרנה בפסטיבל הסרטים טרייבקה.
בינואר 2019 נערכה הקרנת בכורה בטלוויזיה באוסטריה ובגרמניה.
צילומי העונה השנייה החלו בינואר 2020 והופסקו עקב מגפת הקורונה.
הקרנת העונה השנייה החלה בינואר 2022.
צילומי העונה השלישית נערכו במחצית השנייה של 2022. הקרנת הפרקים החלה באפריל 2023. בעונה שלישית לצוות השחקנים צורף פליקס קאמרר.
הסדרה (העונה הראשונה והשנייה) זכתה במספר פרסים לסדרות טלוויזיה בגרמניה ובאוסטריה בקטגוריות שונות.
מעבר החצייה של שיבויה (ביפנית: 渋谷スクランブル交差点) הוא מעבר החצייה העמוס בעולם, הנמצא בשיבויה בטוקיו שביפן.
מעבר החצייה נמצא בסמוך ליציאת האצ'יקו של תחנת הרכבת שיבויה.
מעבר החצייה הוא מעבר חצייה לכל הכיוונים, כולל באלכסון, וכלי הרכב נעמדים כדי לאפשר מעבר הולכי הרגל.
בסמוך למעבר החצייה נמצא פסלו של האצ'יקו, הכלב הנאמן, שמשמש נקודת מפגש מפורסמת.
על המבנים הנשקפים ממעבר החצייה מצויים שלושה מסכי ענק המציגים פרסומות, לצד שלטי פרסומות סטטיים.
בשל התנועה הרבה במקום והפרסומות שבו, נהוג להשוות אותו לכיכר טיימס בניו יורק.
מעבר שיבויה הוא מעבר החצייה העמוס בעולם, והוא מאפשר חצייה בו זמנית של 2,500 איש.
בסמוך לצומת שיבויה נמצא כלבו שיבויה 109.
למעבר החצייה של שיבויה אזכורים תרבותיים רבים, והוא מופיע בין היתר בתוכניות טלוויזיה וסרטים, ביניהם "אבודים בטוקיו", "מהיר ועצבני 3" "האויב שבפנים: החיים שאחרי", הסדרה "בורדרלנד" וסדרת המאנגה ג'וג'וטסו קאיזן.
מעבר בֶּלֶן (בטורקית: Belen Geçidi, גם בכתיב Beilan) הוא מעבר הרים בהרי נור (אמאנוס), בנפת האטיי שבדרום-מרכז טורקיה, בדרך המחברת את איסכנדרון שעל חוף הים התיכון לאנטקיה בעמק האורונטס.
אורכו של המעבר כ-13 ק"מ, וגובהו בנקודת האוכף 660 מטרים מעל פני הים.
עובר בו הכביש האירופי 91E בחופף לכביש ארצי D817 .
המעבר, בדרך שחיברה בין קיליקיה לסוריה, נודע בימי קדם בשם "שערי סוריה" (ביוונית עתיקה: Συρίαι πύλαι, Syríai Pýlai, בלטינית: Syriae Portae).
השם "בלן", וגם "ביילן", דבק בו אחרי הכיבוש העות'מאני בתחילת המאה ה-16, וזה שמהּ של העיירה ההררית על נתיבו.
ב-401 לפנה"ס עבר בו כורש הצעיר במהלך המרד נגד אחיו, מלך פרס האחמנית ארתחששתא השני, בראש צבא שכלל רבבת שכירי חרב יווניים המונצחים ב"אנבסיס" של קסינופון.
אלכסנדר הגדול חסם את המעבר ב"שערי סוריה" ב-333 לפנה"ס לקראת העימות עם דריווש השלישי, שליט האימפריה הפרסית, ואילו הצבא הפרסי הגיע למערכה דרך מעבר אמאנוס הצפוני , והקרב המכריע נערך באיסוס.
ב-39 לפנה"ס נערך בקרבת המעבר הקרב שבו הכריע פובליוס ונטידיוס בסוס את צבא הפרתים, דחק אותם אל מעבר לנהר פרת ואּפשר לרומאים להשתלט מחדש על סוריה.
ב-1098, במהלך מסע הצלב הראשון, אחרי שכבש את אלכסנדרטה, הגיע טנקרד דה אוטוויל (לימים נסיך הגליל) למעבר בלן כדי להבטיח את הדרך לתגבורות עבור המערכה על אנטיוכיה, בעוד הכוח הנוצרי בהנהגת בוהמונד מטרנטו (מי שיהיה נסיך אנטיוכיה הראשון) מתקדם דרומה ממזרח לרכס הרי אמאנוס.
במשך המאות ה-12 וה-13 בנו הצלבנים מנסיכות אנטיוכיה והארמנים מקיליקיה מצודות להגנת המעבר, בהן מצודת בגראס במורדו הדרומי ומצודת טראפסק במבואו הצפוני.
המעבר נכבש בידי העות'מאנים אחרי הניצחון בקרב מרג' דאבק ב-1516 והוצב בסביבתו חיל מצב לאבטחת שיירות נוסעים וסוחרים.
ב-1535 ביקר באזור סולימאן המפואר ובהוראתו יושבו במעבר עשרות משפחות של טורקמנים, שזכו בהקלות במיסים תמורת נכונות להציב בו משמרות, בעיירה בלן הוקמו מסגד, חמאם ובית תמחוי (İmaret) לעולי רגל וכן נבנה ח'אן גדול ממדים בפתחו הדרומי-מזרחי של המעבר, לרגלי מצודת בגראס.
ב-29 ביולי 1823, במהלך המלחמה המצרית-עות'מאנית הראשונה, התחולל במעבר בלן קרב מכריע שבו גברו כוחותיו של אבראהים פאשא על העות'מאנים.
מעבר זיקים הוא מעבר גבול המיועד לסיוע ההומניטרי לרצועת עזה הנמצא בצפון הרצועה, בסמוך לגדר המערכת של ציר הוברס, כ-1.5 קילומטרים ממערב למקום בו עמד אלי סיני.
המעבר הוא אחד משני מעברים שנפתחו בגבול ישראל – רצועת עזה במלחמת חרבות ברזל על מנת להעביר סיוע לרצועה, והוא התחיל לפעול ב-12 במאי 2024. הוא קרוי על שם קיבוץ זיקים, הסמוך לו.
המעבר נמצא בקצהה הצפוני של דרך א-רשיד, כביש החוף העזתי, סמוך לחוף הים התיכון.
המעבר נפתח לראשונה להעברת סיוע הומניטרי לרצועה ב-12 במאי 2024 תחת השם "מעבר ארז מערב", אף שבנייתו עדיין לא הושלמה בשלב זה.
כבר ביומו הראשון תוכננו להיכנס דרכו כ-40 משאיות לרצועה.
המשאיות המגיעות למעבר הן מנמל אשדוד ומירדן, ומאורגנות על ידי תוכנית המזון העולמית, ארגון הצדקה ההאשמי של ירדן וארגונים נוספים.
בנוסף, סחורות נכנסות לרצועה מישראל ומהרשות הפלסטינית.
כביש הגישה אל המעבר נסלל על ידי גדודי חיל ההנדסה הקרבית של צבא הגנה לישראל.
במקביל למבצע מרכבות גדעון, בין מאי לאוגוסט 2025, פעלו צה"ל, בהוראת הדרג המדיני, הקרן ההומניטרית לעזה וארגוני או"ם להעברת סיוע הומניטרי לרצועה דרך המעבר.
צה"ל הכניס משאיות של סיוע הומניטרי לצפון הרצועה דרך מעבר זה ובהמשך גם דרך מעבר 96 במזרח מסדרון נצרים.
במהלך אותו מבצע נהיה המעבר לאחד למשמעותי ביותר מבחינת כמות משאיות הסיוע שעוברות בו, כאשר בשלב מסוים עברו בו כחצי מכלל המשאיות של תוכנית המזון העולמית.
ב-12 בנובמבר אותה שנה, במסגרת הסכם הפסקת האש השלישי במלחמה, נפתח המעבר מחדש לתנועת משאיות סיוע.
מעבר לים הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של יעקב גולדווסר, שיצא לאקרנים בשנת 1991. הסרט הוא דרמה משפחתית העוסקת ביחס של ניצולי השואה לישראל בראשית ימיה ובהתלבטות האם להישאר בארץ או להגר ממנה, כפי שהם נראים דרך עיניו של ילד.
בסרט, מככבים אריה מוסקונה ודפנה רכטר בתור מנחם ורוזה גרינברג, זוג ניצולי שואה קשה-יום.
חברם, מוריס גרינשפן (מוטי גלעדי), עשה את הונו בקנדה בעסקאות מפוקפקות, והוא טיפוס נאלח אשר מפציר בזוג ההורים להגר מן הארץ אל החיים הטובים בקנדה.
הילד, חיים "חיימון" גרינברג (אורי אלטר), ער לקונפליקטים ההולכים ומתעצמים בבית הוריו לנוכח הקשיים הכלכליים והתערבותו של החבר המסתורי, שאף מחזר בחשאי אחרי אמו.
אחותו, מירי (מילי אביטל), היא בת נוער שנשבית בקסמו של שולץ "האונטרוולטניק" (פושטק) (יאיר לפיד).
משתתפים נוספים בסרט: אושיק לוי כנהג המונית, שכנם וחברם של ההורים, שי אידלסון כגבי חברו הטוב של חיימון ובנו של נהג המונית, וסיני פתר בתפקיד הדוד לייזר מן הקיבוץ, שמייצג את האנטיתזה הציונית לגלותיות והחלקלקות של מוריס.
בסופו של דבר, לאחר משבר שמאיים על עולמו של הילד המספר, מחליטה המשפחה להישאר בארץ.
את התסריט כתב חיים מרין, שהיה זה הסרט השלישי שביים יעקב גולדווסר על פי תסריט שכתב.
התסריט הושלם כבר בשנת 1986, אך קשיים בגיוס משקיעים דחו את הפקתו מספר שנים.
את הסרט צילם צלם הקולנוע דוד גורפינקל בקיבוץ ניר אליהו.
הסרט גרף את הרוב המוחלט של פרסי אופיר לשנת 1991, בקטגוריות: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (יעקב גולדווסר), השחקן הראשי (אריה מוסקונה), השחקנית הראשית (דפנה רכטר), שחקנית המשנה (מילי אביטל), התסריט (חיים מרין), העריכה (ענת לוברסקי), העיצוב האמנותי (עמנואל עמרמי) והמלחין (שלמה גרוניך).
שחקנ/יתדמותהערות אריה מוסקונה מנחם גרינברג דפנה רכטר רוזה גרינברג מוטי גלעדי מוריס גרינשפן אורי אלטר חיים "חיימון" גרינברג מילי אביטל מירי גרינברג יאיר לפיד שולץ שי אידלסון גבי אושיק לוי נהג מונית
מעבר ליער הוא סרט הנפשה אמריקאי של אולפני דרימוורקס שיצא בשנת 2006, אותו ביימו טים ג'ונסון וקרי קירקפטריק .
לסרט יצא גם משחק וידאו באותו השם.
בעודו מחפש מזון, אר ג'יי הדביבון נכנס למערה של וינסנט הדוב, ורואה שיש לו עגלה מלאה של מזון וחטיפים שהוא לקח מחנות סמוכה.
אר ג'יי מנסה לקחת את העגלה ובטעות מעיר את וינסנט מהתרדמת שהוא היה בה, אר ג'יי מנסה לברוח מהמערה ובטעות מתנגש בעגלה וגורם לה להתגלגל לכביש הסמוך ששם היא נדרסת על ידי משאית גדולה.
כדי להימנע מאכילה על ידי וינסנט, אר ג'יי מבטיח לווינסנט שהוא ישיג את כל מה שהיה בעגלה בתוך השבוע.
אר ג'יי מגלה בסמוך שכונת מגורים שנבנתה לאחרונה שבמרכזה ישנה חורשה מוקפת בגדר שיחים.
בחורשה הוא מגלה קבוצת בעלי חיים שהתעוררו לאחרונה משנת החורף, אשר מונהגים בידי ורן הצב; הקבוצה כוללת את: האמי הסנאי ההיפראקטיבי, את סטלה הבואשת, את הדורבנים פני ולו, יחד עם שלושת בניהם ספייק, באקי וקווילו ואת האופוסום אוזי ובתו הת'ר.
החיות מפוחדות בגלל הבנייה שנעשתה סביבם במהלך תרדמת החורף שלהם ומפני שהם חוששים שהם לא יוכלו לאגור מספיק מזון במהלך התקופה החמה.
אר ג'יי מראה להם את כמות המזון שבני האדם צורכים ומציע להראות להם איך הם יכולים בקלות להשיג מזון בבתים של בני האדם.
ורן מהסס, אבל שאר בעלי החיים מסכימים.
הם מבצעים פעולות גנבה נועזות ישירות מן בני האדם, כאשר אר ג'יי ללא ידיעתם גורם להם לגנוב את המזון שהוא צריך להחזיר לווינסנט.
כאשר החיות פושטות על פחי האשפה של יו"ר השכונה, גלדיס שארפ, היא מזמינה לוכד חיות בשם דוויין לה-פונטנט, שמציע לה להתקין מלכודת קטלנית בלתי חוקית בשם 'דפלטר טורבו' בחצר האחורית שלה.
ורן רואה את זה ומנסה להזהיר את האחרים, אבל אר ג'יי מתעקש שהם יהיו בסדר.
מחשש לבטיחות של הקבוצה, ורן מנסה להחזיר בחזרה את מה שהם גנבו.
הוא ואר ג'יי מתווכחים, וגורמים לכלב גדול, ונרגש בשם נוגנט לרדוף אחריהם.
במהלך המרדף העגלה מתפוצצת עם כל האוכל שהקבוצה אספה.
לאחר ויכוח קצר, אר ג'יי וורן משלימים ואר ג'יי אוסף את הקבוצה כדי לבצע פשיטה הבית של גלדיס.
כשסטלה מחופשת לחתולה כדי להסיח את דעתו של החתול של גלדיס, טייגר, האחרים נכנסים לבית של גלדיס ואוספים את כל האוכל.
לאחר שגלדיס מתעוררת וכמעט מגלה את החיות, הקבוצה מגלה שאר ג'יי בגד בהם ושהוא אוסף את האוכל בשביל וינסנט.
לאחר מכן גלדיס מגלה אותם ודוויין לה-פונטנט כולא את כולם חוץ מאר ג'יי שמצליח לברוח עם העגלה המלאה באוכל.
כשאר ג'יי מביא את האוכל לווינסנט, הוא מתמלא חרטה על הבגידה שלו, ומשתמש בעגלה המלאה באוכל כדי לעצור את המשאית של דוויין.
דווין מאבד את ההכרה וספייק, באקי וקווילו משתמשים במיומנות שהם רכשו מתוך משחק וידאו ומסיעים את המשאית חזרה לחורשה בעוד שהם במקביל מעיפים את וינסנט שמנסה לתפוס את אר ג'יי.
ורן משכנע את הקבוצה לסלוח לאר ג'יי בגלל שהוא חזר להציל אותם.
הם מתרסקים בבית של גלדיס, והחיות בורחות לחורשה.
שם הם מגלים את וינסנט שרודף אחריהם הם מנסים לחצות את גדר השיחים אך בצד השני הם מגלים את גליס ודווין שגם מנסים לתפוס אותם הם מתחבאים בתוך הגדר.
כדי להימלט, אר ג'יי נותן להאמי משקה אנרגיה, המאפשר לסנאי ההיפראקטיבי לזוז מהר מאוד.
האמי גורם לווינסנט, גלדיס, ודווין להילכד על ידי ה'דפלטר טורבו'.
המשטרה מגיעה הם עוצרים את גלדיס ודווין על השימוש הלא חוקי ב'דפלטר טורבו', ווינסנט נשלח להרי הרוקי.
אר ג'יי וורן מתנצלים אחד לשני, וורן מזמין את אר ג'יי להצטרף לקבוצה.
ורן חושש שלא יהיה להם מספיק זמן עד לחורף כדי לאסוף מזון עד שהאמי מגלה כי כאשר הוא היה תחת השפעת משקה האנרגיה, הוא אסף אגוזים עבור הקבוצה בכמות שתספיק להם לכל השנה.
מעבר לטוב ולרוע: הקדמה לפילוסופיה של העתיד הוא ספר אשר נכתב על ידי הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה.
הספר פורסם לראשונה בשנת 1886 בהוצאה עצמאית של ניטשה, אשר מומנה בכספו, ותחילה לא יוחסה לו חשיבות רבה.
הספר תורגם לעברית על ידי ישראל אלדד, ויצא יחד עם הספר לגנאלוגיה של המוסר בהוצאת שוקן ב-1967.
בספר מגנה ניטשה את מה שהוא רואה כריקנות מוסרית של הוגי הדעות של המאה ה-19. הוא תוקף פילוסופים על מה שהוא מחשיב כחוסר רגישות חמור, וקבלה עיוורת של הנחות יסוד נוצריות בהשקפת עולמם בענייני מוסר וערכים.
אחד מהפרקים בספר, "פתגמים ופרפראות ביניים", מכיל אוסף של פתגמים המעלים תובנות ניטשיאניות על רבים מהנושאים בחיי אנוש.
מעבר לטוב ולרוע מספק נקודת מבט כוללת לעמדתו של ניטשה בעניין תורת המידות, והוא נכתב בחלקו במטרה להעמיק את ההסבר לרעיונות שהוצגו ביצירתו הקודמת, כה אמר זרתוסטרא.
ספרו הבא של ניטשה, לגניאולוגיה של המוסר, נועד להוות תוספת והבהרה ל"מעבר לטוב ולרוע".
קול דה טורמאלה , מעבר הרים בשרשרת הרי הפירנאים בצרפת, כ-20 קילומטר מצפון לגבול הספרדי.
המעבר מתנשא לגובה של 2,114 מטר מעל פני הים.
מבין מעברי ההרים המפורסמים הנכללים בטור דה פראנס, מרוץ האופניים הגדול והחשוב בעולם, זהו המעבר הוותיק ביותר.
הוא הוכנס למסלול המרוץ בשנת 1910 שהייתה גם השנה הראשונה בה נכללו הרי הפירנאים במסלול המרוץ.
למרות שהמעבר אינו נכלל במסלול המרוץ בכל שנה, הוא המעבר שנכלל במסלול המרוץ יותר פעמים מכל מעבר הרים אחר, 88 פעמים נכון ל-2025.
הטיפוס המפרך אליו הפך לאחד המפורסמים.
הטיפוס נמשך כ-18 קילומטרים, בשיפוע ממוצע של כ-8.5%, בדרך כלל בחום הכבד השורר באמצע חודש יולי בהרי הפירנאים.
בין המנצחים המפורסמים בפסגת הר זה היה אדי מרקס (בלגיה).
רבבות צופים מגיעים, בכל שנה בה עובר מסלול המרוץ בהר זה, כדי לצפות בטובי רוכבי האופניים בעולם מתחרים בטיפוס בעלייה לפסגת ההר.
ברוב הפעמים בשנים האחרונות, הקטעים בהם נכלל הקול דו טורמאלה אינם מסתיימים בטיפוס אליו, אלא בטיפוס לפסגת לה מונז'י או לפסגת לוז ארדידן.
אתר הסקי לה מונז'י נמצא ממזרח למעבר ההרים.
טורמלה הוא אף שמה של גבינה המיוצרת מחלב כבשים הגדלות בהרי הפירנאים.
מעבר חצייה הוא מסלול מעבר בטיחותי להולכי רגל בחצייתם בכביש.
מעבר חצייה ממוקם לרוב בצמוד לצומת כבישים ובמקרה של צומת מרומזר, רמזורי הולכי הרגל במעברי החצייה מתואמים עם רמזורי המכוניות.
בישראל מעברי חציה מסומנים כפסים מקבילים רבים, לרוחב הכביש.
ישנן מדינות בהן מעבר חצייה מסומן באמצעות שני פסים מקבילים לאורך הכביש, התוחמים את שטח המעבר.
חוקי התעבורה מחייבים נהגים ליד מעבר חצייה במתן זכות קדימה להולכי הרגל.
חובת מתן זכות קדימה קיימת בצומת מרומזר בו מכונית הפונה ימינה באור ירוק ולהולכי הרגל אור ירוק גם כן, בצמתים לא מרומזרים וכן במעברי חצייה הנמצאים באמצע הרחוב ולא בצומת.
לרוב, אין מסמנים מעברי חצייה במקומות אלו שכן הם מסוכנים יותר בגלל מהירות הנסיעה הגבוהה יחסית באמצע הרחוב לעומת בסמוך לצומת, והיעדרותם אינה מפריעה יותר מדי לתנועת הולכי הרגל בעיר.
מעברי חצייה שלא ליד צומת נמצאים פעמים רבות מול כניסה לבתי ספר או מבני ציבור ומרכזי קניות מרכזיים בהם קיימת, לפחות בחלק משעות היום, תנועה ערה של הולכי רגל.
סוג של מעבר חצייה הוא מעבר מוגבה ובמקומות מסוימים גם צומת מוגבה.
מעברי חצייה אלו נמצאים במפלס המדרכה ללא מדרגה ולכן הם נוחים יותר לחצייה, במיוחד עבור נכים, רוכבי אופניים, עגלות תינוק וכדומה.
בנוסף, הגבהת המעבר יוצרת פס האטה המאלץ את הנהגים להאט באופן משמעותי לפני המעבר.
צומת מוגבה הוא צומת אשר כל שטחו ושטח מעברי החצייה הצמודים אליו מוגבהים עד לגובה המדרכה ובכל הופך כל השטח לבטיחותי וחברותי הרבה יותר עבור הולכי רגל.
בתכנון העיר מתנגשים לרוב התכנונים המוכוונים כלי רכב והתכנונים המוכוונים להולכי הרגל.
הדבר בא לידי ביטוי גם במצב הפשוט של מרחק מעבר החצייה ממסלול המדרכה הישר בסמיכות לצומת.
פעמים רבות, רוצים בצומת מרומזר לאפשר פנייה ימינה חופשית למכוניות.
פנייה מסוג זה מקלה במידה מסוימת על עומס התנועה בעיר אך מאלצת את הולך הרגל לסטות ממסלולו הישר ולהאריך את דרכו, לעיתים תוך מעבר של מעבר חצייה אחד או שניים נוספים.
הארכה מצטברת של המסלול הרצוי של הולכי הרגל גורם לאורך זמן לפחות הולכי רגל ללכת במקום ובכך נפגעת הסביבה העירונית באופן אחר.
כבישים רחבים יוצרים מעברי חצייה ארוכים שהם דבר לא רצוי גם כן.
פעמים רבות מחולק מעבר החצייה לשניים עם הפסקה באי תנועה אשר מחלק אותו לשניים.
גם מצב זה, על אף שהוא נפוץ מאוד, נחשב כפחות רצוי בתכנון הרוצה לתת עדיפות להולכי רגל מכיוון שהוא מאלץ אותם להמתין במשך זמן מיותר במרכז הכביש הסואן.
דוגמה קיצונית לכך, היא מעבר החצייה הגדול וההומה בעולם אשר נמצא ברובע שיבויה, בעיר טוקיו שביפן.
מעבר לחצות הוא סרט משנת 1977 בבימויו של צ'ארלס ג'ארוט על פי רומן מצליח משנת 1973 אותו כתב סידני שלדון.
צוות השחקנים כלל את מארי-פראנס פיזייה, ג'ון בק, סוזן סרנדון וראף ואלונה.
את המוזיקה לסרט הלחין מישל לגראן.
שחקנית צרפתייה שובת לב, נואל פאז' (מארי-פראנס פיזייה), היוצאת למסעה מעיר הדיג מרסיי אל עבר התהילה.
בקצהו האחר של הגלובוס, קתרין אלכסנדר (סוזן סרנדון), אישה צעירה, הנאבקת על הכרה והצלחה כעיתונאית בשיקגו.
טייס המלחמה האמריקאי לארי דאגלס (ג'ון בק) טייס ונער שעשועים טיפוסי מארצות הברית, מקיף את כדור הארץ ושובה ברשתו נשים.
הסיפור עוקב אחר שלושת האנשים הללו, לארי מרמה בתחילה את נואל ולאחר מכן נושא לאישה את קתרין.
הסיפור כולו עוסק בניסיונות הנקמה של נואל אולם לבסוף מה שמכריע את הכף הוא אהבתה ללארי בעוד חייה מתנפצים לרסיסים.
קונסטנטין דמיריס (ראף ואלונה) הוא איל הון יווני, שאינו שוכח ואינו סולח.
הוא שולט בחייהן של שלוש הנפשות האחרות הפועלות באופן בלתי צפוי.
מעבר חום הוא מעבר של אנרגיית חום מגוף בטמפרטורה גבוהה לגוף בטמפרטורה נמוכה.
מעבר החום מתבצע בשלוש דרכים: הולכה, הסעה וקרינה.
הולכת חום היא העברה של חום בעזרת מגע בין שני גופים, או בתוך גוף מוליך.
הפיזיקאי הצרפתי ז'וזף פורייה קבע בחוק פורייה כי הולכת חום בין שני גופים פרופורציונית להפרש הטמפרטורות ביניהם ביחס ישר, ולמרחק ביניהם ביחס הפוך, או מתמטית:
כאשר זרם החום שעובר, הפרש הטמפרטורות בין שני הגופים, ו- הוא מקדם הולכת החום במעבר.
להולכה בתוך גוף מחלקים את הגוף לחלקים קטנים, וביניהם יעבור חום לפי מקדם הולכת החום של החומר.
מתוך שימור אנרגיה בבעיה מגיעים למשוואת הולכת החום:
כאשר היא פונקציית הטמפרטורה בזמן ובמרחב, והמקדם (לפעמים ) הוא מקדם הולכת החום של הגוף, למשל במוט מוליך מקדם ההולכה הוא
כאשר מקדם הולכת החום של החומר, צפיפות המסה של החומר, קיבול החום הסגולי של החומר, ו- שטח החתך של המוט.
לפתרונות המשוואה והמחשה ראו הערך משוואת הולכת החום.
הסעת חום היא העברה פיזית של חום, כלומר תנועה של גוף כלשהו שמכיל חום, ממקום אחד למקום אחר.
לרוב מתבטאת הסעה בזורמים, כאשר זרם כלשהו של חומר מחליף חומר קר בחומר חם.
פעמים רבות אפשר לתאר את תנועת החומר, ואי לכך גם את תנועת החום, באמצעות פעפוע.
גוף שספח חום- נפחו גדל.
הדבר זניח במוצק אך ניכר בנוזל ובעיקר בגז; עם העלייה בנפח צפיפותו קטנה (מסה ליחידת נפח).
כאשר הנוזל או הגז מצויים בהשפעת כוח משיכה האזור הצפוף יותר ישאף לשקוע (יש בו יותר מסה ליחידת נפח) ואילו הפחות צפוף יעלה כלפי מעלה; תנועה זו יוצרת זרמים המסיעים את הנוזל או הגז החם.
הסעת חום נפוצה מאוד בטבע.
הסעת חום באטמוספירה משפיעה על מטאורולוגיה והיווצרות סופות; וזרימה באוקיינוסים מושפעת גם היא רבות.
כאשר Q הוא שטף החום "הנלקח" בהסעה.
h - מייצג את מקדם ההסעה אשר מתחלקת ל-2 מקרים : הסעה חופשית והסעה מאולצת, A - מייצג את שטח המעטפת החשוף להסעה ו-T∆ מייצג את הפרש הטמפרטורה בין הסביבה לגוף.
גופים חמים פולטים קרינה, שגורמת לקירורם.
חוק סטפן-בולצמן קובע כי זרם האנרגיה הנפלט מגוף פרופורציוני לטמפרטורה שלו ברביעית.
כאשר הוא זרם האנרגיה, ביחידות של ואט למטר רבוע, היא אמיסיביות הגוף - 1 לגוף שחור לחלוטין או פחות מזה לגופים אחרים, הוא קבוע סטפן-בולצמן ו- היא טמפרטורת הגוף.
מעבר ליערעבות הוא ספר פנטזיה לילדים, הראשון בסאגת טוויג, בסדרה "קורות קצעולם".
הספר נכתב במקור באנגלית על ידי פול סטיוארט וכריס רידל ופורסם לראשונה בשנת 1998.
הספר מספר את סיפורו של טוויג ורג'יניקס, ילד שגודל על ידי טרולי יער.
כבר מילדותו הוא מרגיש שאינו שייך, והדבר גם נראה לעין - בשונה מטרולי יער הוא גבוה ורזה.
באחד הימים כשאביו של טוויג, טום-טום, מחליט לקחת אותו למקום העבודה שלו (כריתת אלונידם), הם פוגשים בפיראט רקיע.
כשפיראט הרקיע רואה את טוויג הוא מציע לו לעבוד בספינת הרקיע שלו.
טום-טום מסרב מיד להצעה, אך כשהם חוזרים הביתה הם מחליטים שטוויג יצטרך להתרחק מהכפר שלהם לזמן מה, כי הם חוששים שפיראט הרקיע יבוא לקחת את טוויג בכח.
טוויג יוצא לכיוון בית דודתו.
לפני הליכתו, מספרת לו אימו שהיא אינה אמו האמיתית, ושהיא וטום-טום מצאו אותו יום אחד בכפר והחליטו לאמץ אותו.
כמו כן היא מזהירה אותו שלא ירד מהשביל.
כשטוויג הולך ביער הוא בטעות יורד מהשביל והולך לאיבוד.
הספר עוקב אחר מסעו ביערעבות המסוכן, ומפגשיו הרבים עם יצורים מסוכנים השוכנים ביער עבות, כמו קרפד האלי, מוצצרקב ותולעת מרחפת.
הוא צופה בבקיעתה של ציפורסעד, שמחויבת לשמור עליו.
הוא מגיע אל כפר טבחנים ומושבת גיילגובלינים, אבל לכל מקום שהוא הולך הוא כל הזמן מרגיש שהוא לא מתאים עד שהוא לבסוף פוגש פיראטי רקיע שנלכדו בסערה.
הוא מגלה שהקפטן הוא למעשה אביו, ורוצה להישאר איתם, אך הם משאירים אותו מאחור.
לקראת סוף הספר, טוויג הולך באדמותסוף - צוק ענק ששוכנות בו רוחות.
הוא פוגש שם את הגלואמגלוזר - יצור אגדי ששוחרר בטעות על ידי אביו שנים לפני כן.
הגלואמגלוזר גורם לו לקפוץ מהקצה, אך ציפורסעד תופס אותו ומשליך אותו על הספינה של אביו.
כשהוא מתאושש, אביו מגלה שהוא אכן בנו, וטוויג מצטרף לצוות.
מעבר חונג'ראב (גובה 4,693 מטר) הוא מעבר הרים גבוה בחבל קשמיר, בגבול שבין פקיסטן לחבל שינג'יאנג שבסין.
פירוש שמו של המעבר הוא "עמק הדם" בשפת הוואחי.
זהו מעבר הגבול הסלול הגבוה ביותר בעולם.
המעבר הוא גם הנקודה הגבוהה ביותר על כביש קארקוראם.
קטע זה של הכביש הושלם בשנת 1982 והחליף שני מעברי הרים אחרים (מעבר מינטאקה ומעבר קיליק - שניהם לא סלולים).
המעבר שוכן בעמק ארוך ושטוח המכוסה שלג בעת החורף וסגור לתנועה מדי שנה, בין 15 באוקטובר ל-1 במאי.
בצידו הסיני של המעבר קיימים מרחבי מרעה עשב בהם רועים עדרי יאק.
בצידו הפקיסטני של המעבר הכביש עובר לאורך כ-50 ק"מ בתוך הפארק הלאומי חונג'ראב, בטרם הוא מגיע לעמדת המשמר של דיה.
משם, לאחר כ-35 ק"מ נוספים קיימת נקודת ביקורת הגבולות והמכס בסוסט.
ב-1 ביוני 2006 נחנך שירות אוטובוס יומי מן העיירה גילגיט בפקיסטן אל העיר קאשגאר שבסין.
בשנת 2007 התבצע סקר מומחים באזור המעבר כדי לבחון אפשרות של בניית מסילת רכבת אשר תחצה את המעבר ותקשר בין סין ופקיסטן.
מעבר לוקמניר (גרמנית Lukmanierpass; איטלקית Passo del Lucomagno; רומאנש Cuolm Lucmagn) הוא מעבר הרים בהרי האלפים בדרום שווייץ, השוכן על קו הגבול בין קנטון גראובינדן מצפון וקנטון טיצ'ינו מדרום.
הוא נמתח מצפון לעמק "ואלה דל סול" שבקנטון טיצ'ינו, המכונה רשמית עמק בליניו.
יש בו כרי מרעה הררי ונופים עוצרי נשימה, יחד עם אוצרות ביולוגיים, גאומורפולוגיים והיסטוריים-תרבותיים.
מעבר לוקמניר הוא הנתיב היחיד החוצה את האלפים השווייצריים מדרום לצפון בגובה נמוך מ-2,000 מטר, והוא פתוח משך כל ימות השנה.
באזור השטוח של קמפרה, ממש מתחת למעבר, נמצא מרכז הסקי הגדול ביותר של טיצ'ינו שמציע את מיטב מדרונות הגלישה במהלך החורף.