tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביצוע ההקרבה אופייני לשחקנים אגרסיביים ויצירתיים המנסים להפוך את המשחק למסובך ומעניין יותר ומוכנים לשם כך לבצע מסעים מורכבים.
ההקרבה דורשת מהמבצע יכולות של ראיה קדימה של מספר מסעים או הבנה רחבה בעמדה שתתקבל על מנת שהיעדים יושגו.
המסע 6. ר:ו7+ הוא הקרבת רץ
הקרב על סנטיאגו (באיטלקית: Battaglia di Santiago, בספרדית: Batalla de Santiago) הוא השם שניתן למשחק כדורגל אלים במיוחד, שהתקיים במהלך מונדיאל 1962 בין נבחרת צ'ילה בכדורגל לבין נבחרת איטליה בכדורגל.
השופט במשחק זה היה הבריטי קן אסטון , שכעבור ארבע שנים, לאחר גביע העולם ב-1966, הציע את שיטת הכרטיס הצהוב והכרטיס האדום.
המשחק בין ל בבית ב' של מונדיאל 1962 היה מתוח עוד מלפני המשחק, לאחר שזוג עיתונאים איטלקיים כתבו דברי נאצה ועלבו בצ'יליאנים על תנאי המחיה בעריהם ועל תרבותם.
העיתונים הצ'יליאנים גם כן תקפו את האיטלקים, וטענו שהם פשיסטים, מאפיונרים ומכורים לסמים.
העיתונאים גורשו בכוח מצ'ילה, אבל הרוחות התלהטו אחרי שארגנטינאי אושפז לאחר שהוכה בפאב כיוון שחזותו הייתה איטלקית.
עבודות ההכנה הצ'יליאניות הופרעו על ידי רעידת האדמה בשנת 1960. מספר עיתונים איטלקיים טענו שהחלטה שצ'ילה תארח את המונדיאל היא בגדר "שיגעון מוחלט", אמירה שבה השתמשו העיתונים בצ'ילה כדי להסעיר את הרוחות.
המשחק נוהל על ידי השופט האנגלי קן אסטון, ועוזריו לאו גולדשטיין הישראלי ופרננדו אלקואס המקסיקני.
העבירה הראשונה התרחשה כ-12 שניות לאחר שריקת הפתיחה.
הכדורגלן האיטלקי ג'ורג'ו פריני היה הראשון שהורחק מהמגרש בדקה ה-12 לאחר שביצע עבירה על אונורינו לנדה הצ'יליאני, אך סירב לעזוב את המגרש ונגרר החוצה על ידי שוטרים.
לנדה עצמו נקם באגרוף שנתן מספר דקות אחרי זה לאחד מהשחקנים האיטלקיים, אבל לא הורחק.
השופט התעלם מהתנצחות שהתרחשה בין לאונל סאנצ'ס למריו דויד במהלכה נתן סאנצ'ס אגרוף לדויד אחרי שביצע עליו עבירה.
דויד הורחק מספר דקות אחר כך, כיוון שבעט לסאנצ'ס בראש.
בעוד האלימות מתמשכת, שבר סאנצ'ס את אפו של אומברטו מסקיו, אבל לא הורחק.
המשחק המשיך בעוד השחקנים מרביצים ויורקים אחד על השני, והמשטרה התערבה בו עוד כ-3 פעמים.
המשחק נגמר בתוצאה 0–2 לטובת צ'ילה, ונבחרת איטליה לא עלתה לשמינית הגמר, בעוד שנבחרת צ'ילה סיימה במקום השלישי.
הקרבה עצמית היא מעשה בודד או התנהגות מתמשכת של ויתור על דבר שאדם רוצה לעצמו, על מנת לעזור או להגן על אחרים או כדי לקדם או להגן על ערכים.
בדרך כלל, תואמת פעולת ההקרבה העצמית את הכלל כי היא אינה משרתת את האינטרס האישי הטוב ביותר של האדם ותותיר את האדם במצב גרוע יותר ממה שהיה לולא היה מקריב מעצמו.
ניתן לבלבל בקלות בין שני סוגי ההקרבה הנפוצים האחרים לבין הקרבה עצמית.
הראשון הוא ויתור על טובות הנאה מסוימות בטעות או ללא כוונה.
ויתורים כאלה מתרחשים בחיי היומיום גם תוך ניסיון לספק את האינטרסים האישיים, אך מתוך חוסר מודעות.
השני הוא דחיית סיפוקים - ויתור על הטבה מינורית לטובת תועלת גדולה יותר בעתיד.
הגם שפעולה כזו עשויה להרגיש כמו הקרבה, היא אינה כוללת עלות אמיתית.
שני סוגי הקרבנות אלו אינם שייכים להקרבה עצמית.
על אף שלרוב מעשי הקרבה עצמית זוכים לשבחים, התפשט בסוף המאה ה-20 סוג אלים של הקרבה עצמית - טרור המתאבדים, אשר לצד המשבחים אותו קיימת אוכלוסייה נרחבת אשר רואה בו מעשה לא מוסרי ופסול מכל וכל.
על פי ההערכות, 3,500 תקיפות כאלה דווחו ב-30 השנים הקודמות.
הקרב על קלע וזעורה הוא קרב שהתרחש ברמת הגולן ב-9 ביוני 1967 במהלך מלחמת ששת הימים בין כוחות חטיבה 8 של צה"ל לכוחות צבא סוריה אשר הגנו על צפון רמת הגולן.
היה זה אחד משני המאמצים העיקריים (השני של חטיבת גולני) של צה"ל במסגרת ההבקעה לרמת הגולן.
כוחות חטיבה 8 תוכננו לנוע מגבעת האם (גבעה מצפון לכפר סאלד) ולכבוש את זעורה ועין פית, אולם עקב טעות בניווט המשיך הגדוד שהוביל את הטור החטיבתי, גדוד 129, אל קלע וכבש אותה לאחר קרב קשה.
יתר כוחות החטיבה המשיכו כמתוכנן וכבשו את זעורה ועין פית.
בפיקוד הצפון הוכנו מספר תוכניות התקפיות לכיבוש רמת הגולן.
לפי התוכנית, שתי אוגדות תוכננו לפרוץ במרכז ובצפון הרמה ולהתקדם בהמשך לעבר קוניטרה.
בימי המתיחות של מאי 1967 הוכנה בפיקוד תוכנית צנועה יותר שכונתה "מקבת", במסגרתה הייתה אמורה אוגדה אחת לכבוש את המוצבים הסוריים בקו ההגנה הראשון (תל עזזיאת, תל פאחר ומערך המוצבים שסביבם) והשני (זעורה ועין פית) בצפון הרמה.
משימת כיבוש זעורה ועין פית הוטלה על חטיבת השריון 37 אשר הייתה שייכת לפיקוד הצפון.
עם פתיחת המלחמה התמקדה הלחימה בחזית המצרית והירדנית.
הדרג המדיני שלא רצה להסתבך בלחימה בשלוש חזיתות בו זמנית, הורה לפיקוד הצפון להיערך להגנה בגזרת רמת הגולן.
עם פרוץ הקרבות, ב-5 ביוני, הועבר עיקר כוחה של חטיבה 37 (מלבד גדוד הטנקים 377) לגזרת צפון השומרון.
חטיבה 8 הוקמה במאי 1948 והייתה חטיבת השריון הראשונה של צה"ל.
לאחר מלחמת העצמאות פורקה החטיבה, אולם ב-1949 הוקמה מחדש כחטיבת חי"ר במילואים.
בסוף 1966, סיימה החטיבה את אימוני ההסבה והפכה לחטיבה ממוכנת.
ערב מלחמת ששת הימים כללה החטיבה שלושה גדודים בפיקודו של אל"ם אלברט מנדלר:
גדוד 129 - כלל חמש פלוגות טנקי M50 ו-M51 שרמן בפיקודו של סא"ל אריה (בירו) דיין.
גדוד 89 - גדוד חרמ"ש בפיקודו של רס"ן עמי רדיאן.
גדוד 121 - גדוד חרמ"ש בפיקודו של רס"ן אריה קרן.
בנוסף כלל הגדוד פלוגת סיור בפיקודו של רס"ן רפי מוקדי.
החטיבה גויסה בתקופת ההמתנה ונערכה בהר צניפים, מול כונתילה.
החטיבה הייתה חלק ממבצע לשון אדומה, תרגיל הטעייה כנגד הצבא המצרי, אשר נועד ליצור את הרושם כאילו צה"ל מרכז כוחות בגזרת כונתילה כהכנה למאמץ העיקרי בגזרה המרכזית של סיני.
ההטעיה גרמה למצרים להזיז את הדיוויזיה השישית בפיקודו של סעד א-שאזלי דרומה למרכז סיני, מול חטיבה 8, ובכך הקלה על מאמץ ההבקעה הצה"לי בציר המרכזי בסיני.
ב-5 ביוני, עם פרוץ המלחמה, חצה גדוד 129 של החטיבה את הגבול לכיוון סיני והתקדם לעבר מערכי הדיוויזיה השישית.
במקום התפתח קרב שריון בו הושמדו רוב הטנקים המצריים.
לאחר הקרב חזר הגדוד אל שטח ישראל.
הגדוד איבד שלושה חיילים במתקפה ושני טנקים נפגעו.
ב-7 ביוני, יומיים לאחר פרוץ המלחמה, פוצלה החטיבה לשניים.
מחצית הכוח בפיקוד סגן מפקד החטיבה מרדכי (מוטקה) בן-פורת נשאר בסיני.
הכוח כלל את גדוד החרמ"ש 89 ושתי פלוגות טנקים מגדוד 129. יתרת החטיבה, תחת פיקודו של המח"ט מנדלר, כללה את גדוד הטנקים המוקטן 129 (שלוש פלוגות) וגדוד החרמ"ש 121 אשר הועמדו לרשות פיקוד הצפון.
הטנקים של גדוד 129 הוסעו על מובילים לצפון ונערכו לקראת התקפה אפשרית מול סוריה.
בזמן שטנקי החטיבה נעים צפונה על מובילים, הגיע מנדלר המח"ט לתדרוך במטכ"ל בתל אביב.
על חטיבה 8 הוטלה המשימה שהוקצתה בתוכנית המקורית לחטיבה 37 (כיוון שזו לחמה עדיין בצפון השומרון): לכבוש את מתחמי זעורה ועין פית לפי תוכנית "מקבת".
לחטיבה 8 סופח גדוד טנקים מוקטן 377 בפיקוד סא"ל אמנון חינסקי מחטיבה 37 אשר כלל שלוש פלוגות טנקי סופר שרמן.
ב-8 ביוני הוחזרה חטיבה 37 לחזית הסורית.
חטיבה 37 הכירה את משימותיה לפי תוכנית "מקבת" עוד בטרם המלחמה, אולם בפיקוד הצפון לא שינו את היערכות הכוחות ותוכניות הלחימה מהיום הקודם, בין היתר עקב הזמן המועט שהיה לחטיבה 37 להתארגן, ועל חטיבה 8 הוטלה המשימה להבקיע את מערך ההגנה הסורי בצפון רמת הגולן.
לפי התוכנית הייתה אמורה החטיבה להתקדם מזרחה מגבעת האם ולהתחבר לדרך הפטרולים הסורית.
אז היה עליה לפנות דרומה, לכבוש את מוצבי גור אל-עסכר ונעמוש (ממזרח לכפר סאלד) ואז לפנות לציר שכיוונו צפון-מזרח ולטפס לכיוון זעורה.
הכוחות הונחו לנוע על דרכים קיימות בלבד עקב סכנת מיקוש.
בשל חוסר ההיכרות עם השטח והזמן הקצר שהיה לחטיבה ללימודו, העמיד פיקוד הצפון לרשות החטיבה את קצין המבצעים של חטמ"ר 3, סרן דני בונה, שהכיר היטב את הגזרה.
סדר התנועה החטיבתי היה: כוח של פלוגת הסיור בפיקוד המ"פ רפי מוקדי (שדני בונה צוות אליו), גדוד טנקים 129 (שלוש פלוגות, אותן הובילה פלוגה ז' בפיקוד נתנאל הורוביץ), חפ"ק המח"ט, גדוד הטנקים המוקטן 377 וגדוד החרמ"ש 121 במאסף.
זמן קצר לפני השעה 7 בבוקר ב-9 ביוני 1967, היום החמישי למלחמה, קיבל דוד אלעזר את האישור להתחיל במתקפה.
בשעה 7:25 הורה אלעזר לחטיבה 8 להבקיע לפי התכנון בציר העולה מגבעת האם אל הכפרים הסורים זעורה ועין פית.
אחד הפגזים פגע פגיעה ישירה בזחל"ם של סמג"ד 121, רס"ן משה חביב, שנהרג יחד עם 6 חיילים שהיו עמו בזחל"ם.
הזחל"ם הפגוע וגופות ההרוגים נותרו במשך שעות לא הרחק מגבעת האם מבלי שיפונו.
כוחות רבים שטיפסו לרמת הגולן באותו היום חלפו על פני הגופות ורבים תיארו לאחר מכן את המחזה הקשה.
ציר התנועה הצר והחשש ממיקוש חייב תנועה בטור ולא אפשר פריסה של הכוחות.
דרומית לנעמוש היה אמור הכוח לפנות שמאלה בציר העולה לכיוון צפון-מזרח.
בשלב זה נתגלעה מחלוקת בין נווטי הכוח: מוקדי צידד בפנייה שמאלה לכיוון זעורה, ואילו בונה טען כי יש להמשיך עוד דרומה לפני הפניה.
המג"ד, אריה בירו, הכריע על פי דעתו של בונה וגדוד 129, ושאר החטיבה בעקבותיו, המשיך דרומה.
לאחר מכן הגיע הגדוד לכפר סיר א-דיב הנמצא על ציר הנפט.
בכפר הקימו הסורים מערך נ"ט אשר החל לפגוע בטנקי הגדוד.
בירו, המג"ד, חשב שהכפר שמעליו הוא זעורה.
למרות זאת החליט להמשיך בציר העולה אל קלע.
גדוד 129 מול מוצבי קלע
מוצב קלע היה מתחם מבוצר היטב אשר בדיעבד נראה כי הוכן מראש על ידי הסורים כדי לבלום פריצה בציר זה.
לאחר שעברו את סיר א-דיב נפצע בירו מצרור בלסתו.
הוא הורד בג'יפ לקבלת טיפול רפואי תוך שהוא מתעקש לשבת בכוחות עצמו כדי שלא לפגוע במורל חייליו.
מפקד פלוגת הסיור רפי מוקדי, אשר לא היה איש שריון, החליט לעלות על טנק המג"ד.
בהוראת המח"ט מנדלר הוא קיבל את הפיקוד על הגדוד והחל לנוע צפונה בניסיון לתקן את טעות הניווט, תוך שהוא מנסה לקרוא בקשר לשאר כוחות הגדוד.
עקב בעיות קשר לא היו אנשי הגדוד מודעים לכך שמוקדי קיבל את הפיקוד על הגדוד.
הגדוד המשיך בתנועה מזרחה לכיוון קלע, בעוד טנק המג"ד ועליו מוקדי נע לבדו צפונה במקביל לציר הנפט.
לאחר תנועה של כמה מאות מטרים נפגע הטנק של מוקדי מאש שנורתה ממוצב סמוך.
מוקדי, שעלה לצריח כדי לירות במקלע ה-0.5, נפגע ככל הנראה מקליעים שנורו לעברו ונפל מהטנק.
גם קצין הקשר הגדודי שהיה על הטנק, רס"ן יובל בן-ארצי, נפגע ונפל לצריח.
הטנק הצליח לנסוע לאחור כמה מאות מטרים עד שנתקע, אז פינו עצמם שאר אנשי הצוות לאחור.
הפיקוד על הגדוד עבר למפקד פלוגה ז', סגן נתי הורוביץ.
הגדוד היה בלחימה בתנאי שטח קשים ותחת אש עזה.
טנקים רבים נפגעו, והורוביץ עצמו החליף במהלך הקרב כמה טנקים.
בשלב זה הגיע המח"ט אלברט מנדלר לסיר א-דיב עם שאר כוחות החטיבה וגילה על הטעות בניווט.
מנדלר החליט כי גדוד 129 ימשיך לכיוון קלע ואילו שאר כוחות החטיבה ימשיכו לזעורה, תוך שזחל"ם הפיקוד עליו הוא נמצא מוביל את החטיבה.
14 הטנקים שנותרו לגדוד 129 המשיכו בהתקדמות איטית לעבר קלע תחת אש כבדה והגיעו למחסום קוביות נ"ט, בערך במחצית הדרך בין סיר א-דיב לקלע.
במהלך המעבר נפגעו שלושה טנקים נוספים ומיד אחריו נפגעו עוד ארבעה.
בשעה 16:45 הגיע כוח של שבעה טנקים אל הכפר עצמו והמשיך בלחימה בכוחות סורים שהסתתרו בין הבתים.
בשעות אחר הצהריים הגיע כוח זה לזעורה, עליה הגן גדוד חי"ר 244 מחטיבה 723 הסורית.
כוח המח"ט בראשות הטנקים של גדוד 377 כבש את זעורה.
במהלך הקרב איבד גדוד 377 שלושה מחייליו.
לאחר מכן המשיך המח"ט יחד עם גדוד 377 בתנועה דרומה כדי לחבור לשרידי גדוד 129 בקלע.
הסתבכות גדוד 129 הביאה לכך שהחטיבה איבדה חלק ניכר מכוח הטנקים שלה ולא הייתה יכולה להמשיך את ההתקפה אל תוך רמת הגולן.
במהלך הלילה הצליחו כוחות החימוש של החטיבה להכשיר חלק מהטנקים שנפגעו לאורך הציר בו נעה החטיבה.
החטיבה, בכוחות מחודשים, חידשה את תנועתה בבוקר המחרת, 10 ביוני, ונעה דרומה לצומת וואסט.
משם המשיכה מזרחה ובסביבות השעה 13:00 הגיעה לקוניטרה ונערכה בסביבתה בהיערכות הגנתית.
במקביל, כוחות נוספים של צה"ל התקדמו גם כן לעומק רמת הגולן ובסוף היום התייצבו על קו מסעדה-קוניטרה-בוטמיה, שנקבע לאחר מכן כקו הגבול החדש.
לאחר המלחמה עוטרו סגן נתנאל הורוביץ, המ"פ אשר נטל את הפיקוד על גדוד 129, וסמל שאול ורדי, מפקד טנק בגדוד, בעיטור הגבורה.
רס"ן רפי מוקדי עוטר בעיטור המופת.
כאמור, טנק המג"ד עליו היה רס"ן רפי מוקדי, מ"פ הסיור, ורס"ן יובל בן-ארצי, קצין הקשר הגדודי, נפגע לאחר שמוקדי ניסה לתקן את תנועת גדוד 129 צפונה לכיוון זעורה.
הטנק נע כמה מאות מטרים צפונה עד שנפגע, אולם כיוון ששאר כוחות הגדוד לא היו מודעים לפקודתו של מוקדי המשיכו שאר הטנקים על הציר העולה מזרחה, לכיוון קלע.
הטנק של מוקדי היה היחיד בתא השטח צפונית לציר.
כתוצאה מכך, לא נתקלו כוחות החימוש של החטיבה, שנעו על ציר התנועה של הכוחות במטרה לאסוף ולתקן טנקים פגועים בטנק של מוקדי.
רק כשבוע לאחר הקרב, ולאחר שלחיפוש נרתמו משפחתו וחבריו של מוקדי, נמצא הטנק ובו גופתו של בן-ארצי.
גופתו של מוקדי נמצאה במרחק של כ-200 מטרים מן הטנק.
בשנת 2010 יצא סרט בשם "אם תמשוך צפונה", אותו יצרו ארנה מוקדי-שביט, בתו של רפי מוקדי, ויעל שביט, נכדתו.
הסרט מגולל את סיפור הקרב של חטיבה 8 ואת סיפורו של מוקדי שנפגע במהלכו.
בסרט נטען שצה"ל, החטיבה ומפקדה אלברט מנדלר לא עשו מספיק כדי למצוא את מוקדי וכי מאמצי החיפוש התחדשו לאחר ארבעה ימי הפסקה ביוזמת חבריו מהטכניון.
מנגד טענו חיילים ודרגי פיקוד ששירתו בחטיבה כי החטיבה לא הפסיקה את החיפושים וכי הסרט ערוך באופן מגמתי.
בעוד שתל פאחר הפך לאתר הנצחה מרשים ולמורשת קרב מפורסמת, הקרב של חטיבה 8 כמעט ונשכח.
זאת אף על פי שללחימתה של החטיבה נודע תפקיד חשוב בהבקעה לרמת הגולן שהובילה למנוסת הצבא הסורי.
הדבר נבע כנראה מהיותה של החטיבה יחידת מילואים, ומאופיו של מפקד החטיבה, אלברט מנדלר, שייחס חשיבות פחותה לנושא.
במחסום הקוביות בדרך לקלע ישנו שלט המנציח את הנופלים של גדוד 129 במלחמת ששת הימים (בסיני וברמת הגולן) ובמלחמת יום הכיפורים.
מלבד אתר זה ומספר אנדרטאות נוספות לזכר כמה מהנופלים, לא קיים אתר המנציח את סיפור הקרב בצורה מסודרת.
הדבר ניכר גם בכמות העיטורים.
בעוד לחטיבת גולני חולקו 26 עיטורים, ללוחמי חטיבה 8 חולקו חמישה עיטורים בלבד.
הקרב על קלע וזעורה מתואר בקצרה בספר "חשופים בצריח" מאת שבתי טבת.
בספר מתואר סיפורה של חטיבה 8 (המכונה בספר "חטיבה א'") במלחמת ששת הימים והוא מגולל את סיפור כיבוש קלע על ידי גדוד 129 (המכונה בספר "א/112")
הקרב על סבסטופול הוא סרט מלחמה ביוגרפי משנת 2015 על לודמילה פבליצ'נקו, צעירה סובייטית שהתגייסה לצבא האדום כדי להילחם בפלישה הנאצית לברית המועצות והפכה לאחת הצלפיות הקטלניות ביותר במלחמת העולם השנייה.
הסרט, שמהווה הפקה משותפת רוסית-אוקראינית, יצא בשתי המדינות ב-2 באפריל 2015; הבכורה הבינלאומית התקיימה שבועיים לאחר מכן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בבייג'ינג.
הסרט נסוב בעיקר סביב אירועי המצור על אודסה והמצור על סבסטופול בשנים 1941–1942.
את הסרט ביים סרגיי מוקריצקיי וכיכבה יוליה פרסילד בתפקיד פבליצ'נקו.
בנוסף לבייג'ינג, שם זכה הסרט בפרס השחקנית הטובה ביותר, הסרט הוקרן גם בפסטיבל קאן.אחד מתסריטאי הסרט הקרב על סבסטופול, ליאוניד קורין, מת בגבורה במהלך ההסתערות על בכמות.
קורין התנדבה למבצע מיוחד בינואר.
התסריטאי שירת במחלקת הסיור של התזמורת כעוזר תותחן PKM.
הוא נהרג ב-29 במרץ 2023 במהלך ההסתערות על ההאנגרים של בחמות.
קבוצת התקיפה עקרה את האויב מהקווים הכבושים, אך ספגה אש ארטילרית.
קורין נפצע מרסיס, שלא התאים לחייו.
קורין קיבל את הפרסים הפנימיים של חברת וגנר: צלב הזהב, עיטור האומץ, הדם והאומץ שנקבע על זכויותיו בקרבות.
הוא עוטר לאחר מותו במסדר האומץ.
בשנת 1941, לודמילה פבליצ'נקו היא סטודנטית שזה עתה עברה את בחינות הכניסה לאוניברסיטה יוקרתית; כדי לחגוג, היא הולכת למטווח ירי עם חברותיה כולל חברתה לכיתה בשם מאשה.
בסבב אירועים, תוצאות הירי הכמעט מושלמות שלה במטווח גורמות בסופו של דבר לכך שהצבא האדום יוצר איתה קשר כדי להכניסה לתוכנית לפיתוח חדות הירי.
רופא יהודי בשם בוריס מנסה לחזר אחריה, אך היא דוחה אותו ועוזבת להילחם בחזית המזרחית לאחר הפלישה הגרמנית.
בסופו של דבר לודמילה שותפה עם צלף ותיק חבוט בשם מקארוב, בו היא מתאהבת.
עם זאת, הוא לא מחזיר לכיבושיה ומסביר שאיבד את משפחתו כאשר פלשו הגרמנים.
היא גם מתאחדת עם מאשה, שהיא כעת אחות ומנהלת רומן עם טייס צעיר.
תוך כדי הגנת העיר אודסה, היא נפצעת ומקארוב גורר אותה למקום מבטחים לבית חולים מקומי, שם התנדב בוריס כרופא צבאי.
לאחר שמתעוררת, לודמילה מצליחה לגרום לבוריס לחתום על ניירותיה כדי שתוכל לחזור לקווי החזית, אך מגלה שמקארוב מת בקרב והסובייטים נסוגים לסבסטופול.
לאחר חזרתה לחזית, לודמילה משויכת לצלף בשם לאוניד.
היא מתחילה לפצוע חיילי אויב כדי לצפות בהם סובלים, לאימת שותפה החדש.
למרות התחלה גסה במערכת היחסים, השניים מפתחים בסופו של דבר רומן קרוב.
מאשה, שנשלחת כאחות בקו החזית, מזמינה אותם לחתונתה, אך אז חושפת את מות ארוסה.
התפתחות זו מובילה את לודמילה לספר ללאוניד באופן פרטי שהיא רוצה בן.
כשהוא בסיור בשדה, לאוניד דורך על מוקש שמפעיל נור, שמאותת על ירי ארטילרי לעמדתם.
לודמילה מתעוררת שוב בבית חולים שדה, שם בוריס מספר לה שלאוניד מת במארב.
אף על פי שהיא פצועה ומותשת, היא מקבלת הוראה להרוג צלף בכיר מכוחות האויב לצורך התעמולה הסובייטית.
הדו-קרב אורך כל היום וכאשר נמאס לה להמתין, לודמילה יוצאת מהכיסוי וחושפת את עצמה לחלוטין.
היא נורה, אך מצליחה להצביע על מיקום צלף האויב ולהרוג אותו.
כשסבסטופול מפונה במצור, בוריס נושא את לודמילה ההרוסה והסובלת מטראומה לצוללת שמפנה את העיר.
בעוד שאזרחים נבהלים מנסים לעלות, לודמילה מבינה כי בוריס מסר לה את המסמכים שלו כדי שהיא תוכל לעזוב את העיר.
קריינות מגלה שבוריס, מאשה ואינספור אזרחים וחיילים מתו כשהגנו על העיר מפני הגרמנים.
הרישום הצבאי של לודמילה הופך אותה לכלי תעמולה חיוני עבור הסובייטים, ששולחים אותה למסע ברחבי העולם לאסוף כספים למאבק בפאשיזם.
מעודדת מפגישה עם הגברת הראשונה של ארצות הברית, אלינור רוזוולט, לודמילה מנסה לחבק את נשיותה על ידי לבישת חצאית במהלך נאום בניו יורק.
אף על פי ששרת התעמולה הסובייטית בסיור איתה מכריחה אותה לחזור למדי הצבא האדום, היא עושה רושם חיוני על הקהל הגברי ברובו, ושואלת, "אתם לא חושבים, רבותיי, שהסתתרתם מאחורי גבי יותר מדי זמן?
" לאחר הצלחת נאומה של לודמילה, פונה אליה זמר הפולק האמריקאי וודי גאת'רי, שכותב בסופו של דבר שיר המבוסס על מעלליה.
הגברת רוזוולט מבקרת בהמשך את לודמילה לאחר המלחמה במוסקבה, במהלך טיול בשנת 1957. השתיים משתתפות באופרה יחד עם בנה של לודמילה, שמשתמע גם שהוא של לאוניד.
יוליה פרסילד - לודמילה פבליצ'נקו
ג'ואן בלקהם - אלינור רוזוולט
ואלרי גרישקו - איוואן פטרוב
יבגני ציגאנוב - לאוניד קיצנקו, צלף
אולג ואסילקוב - קפטן מקארוב
ניקיטה טראסוב - בוריס צ'ופאק, רופא צבאי יהודי
הצילומים החלו בשנת 2012 לאחר שנבדק חומר הארכיון הראשון שהוקדש לפבליצ'נקו.
סרגיי מוקריצקי, הידוע יותר כצלם קולנוע, שימש כבמאי; לאחר הגעתו, העלילה שונתה כדי להתאים יותר לחיים של פבליצ'נקו.
במהלך ההפקה היה חשש מהפסקת ההפקה בשל המתח הפוליטי ההולך וגובר בין רוסיה לאוקראינה.
עם זאת, הסרט יצא לאור בהצלחה בשתי המדינות באותו יום, בשפה של כל מדינה.
הסרט גרף 435,468,256 רובלים (8,702,274 מיליון דולרים) בקופות בתי הקולנוע ברוסיה, זאת לעומת תקציב של 124 מיליון רובל והוכתר להצלחה מסחרית.
הקרב על נצרת הוא קרב שהתחולל ב-20 וב-21 בספטמבר 1918, באזור נצרת, בין הכוחות הבריטיים לכוחות הטורקיים, שהסתייעו בגרמנים.
הוא נועד לכבוש את העיר נצרת, לבלום את בריחת הכוחות הטורקיים/גרמניים מהעיר, ולשבות את מפקדם, גנרל אוטו לימן פון זאנדרס.
הקרב היה חלק מהמערכה על מגידו שהיוותה שלב אחרון ומכריע במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
ביומו הראשון של הקרב נכשלו הכוחות הבריטים להשיג את מלוא מטרותיהם והעיר נכבשה רק למחרת.
בדצמבר 1917 הצליחו הבריטים לכבוש את ירושלים, לחצות את הירקון וליצב קו הגנה לרוחב הארץ (נקרא קו שתי העוג'ות).
במהלך 9 החודשים הבאים עסקו הבריטים בארגון מחודש של כוחותיהם, תכנון המשך הקרבות ושיפור עמדותיהם.
ב-19 בספטמבר 1918 החלו כוחותיו של אדמונד אלנבי את המערכה על מגידו במהלכה פרצו כוחות חיל רגלים בריטים את קו העמדות במישור החוף ומייד אחריהם התקדמו 3 דיוויזיות רכובים צפונה תוך שהן הודפות כוחות טורקים שחסמו את דרכן.
באזור חדרה החלו הדיוויזיות הרכובות לנוע לכוון צפון מזרח במטרה להגיע לעמק יזרעאל ולבית שאן כדי לחסום את הכוחות הטורקים הנסוגים.
כחלק מהמאמץ לחסום את הכוחות הטורקים הנסוגים הצטוותה הבריגדה הרכובה ה-13 לכבוש את נצרת, להכניע את הפיקוד הגרמני ששהה שם ולחסום את הדרך מנצרת צפונה לטבריה.
הבריגדה הרכובה ה-13 (ממדיוויזיית הפרשים החמישית של קורפוס-המדבר הרכוב) בפיקודו של בריגדיר גנרל פיליפ ג'יימס וונדלאור קלי מנתה כ-1200 לוחמים וכללה את:
הרגימנט ה-4 הרכוב ההודי - רכבי הודסון
רגימנט הרמחים ה-19 ההודי (רמחי המלך ג'ורג')
רגימנט "פרשי גלוסטר" המלכותי הבריטי
יחידת מכונות ירייה על כלי רכב.
יחידות משמר של הצבא הטורקי
חיילי מפקדתו של סאנדרס שהתמקמה במלון "קאזה נובה"
הרכיבה של הבריגדה ה-13 (יחד עם הדיוויזיה הרכובה ה-5) מאזור כרכור לנצרת נערכה בלילה שבין 19 ו-20 בספטמבר 1918. לאורך הדרך ערכה הבריגדה מספר קרבות ונאלצה להשאיר מאחור כוחות כדי להילחם, להחזיק את המקום ולטפל בשבויים:
הבריגדה החלה לחצות את הרי מנשה ב-01:00 בהשאירה במקום 2 סקוודרונים (פלוגות) לחסימת כוחות טורקים מכוון חיפה
הבריגדה עברה דרך ג'ערה והגיעה ב02:30 לאבו שושה שם נאספו הכוחות וב-03:00 החלו לנוע צפונה.
בדרכה חצתה הבריגדה את מסילת רכבת העמק (ליד כפר ברוך) שם הרסו כ-100 מטר מהמסילה כדי למנוע הגעת תגבורות מחיפה.
ב-03:30 הגיעה הבריגדה לכפר אל-מוג'יידיל (היא מגדל העמק) שם הכניעה כוחות משמר טורקים ושבתה כ-200 מהם דבר שאילץ את מפקד הבריגדה להשאיר כוחות מאחור.
בכפר יפיע שבמבואות נצרת נערך עימות נוסף עם כוחות טורקים וגם שם הושארו יחידות בריטיות.
בסופו של המסע נשאר מפקד הבריגדה ה-13 רק עם כ-300 לוחמים מרגימנט "פרשי גלוסטר" וב-05:30 הכח הסתער בדהרה לרחוב הראשי של נצרת.
יעדו הראשון היה המלון הטמפלרי "גרמניה" שם הניחו (בגלל מודיעין לקוי) שנמצאת מפקדתו של אוטו לימן פון זאנדרס.
במקום, ששימש למגורי חיילים גרמנים, נתפס מספר רב של שבויים ונאספו מסמכים רבים.
הכח המשיך לסרוק את הבתים בסביבת המלון בחיפוש אחר המפקדה הראשית.
שבוי שנתפס הטעה את הבריטים ומסר להם מידע שגוי שסאנדרס כבר עזב את נצרת כך שלא ניסו לחפש אותו.
סאנדרס הגרמני, שישן במפקדתו במלון "קאזה נובה", התעורר מקולות הקרב, נבהל, וברח מהמקום כשרק כותנתו לגופו.
לכשהבין שהיקף הכוחות הבריטים מצומצם חזר למפקדתו, התלבש, נתן הנחיות התגוננות לאנשיו ויצא צפונה לטבריה.
אנשי המפקדה וחיל המשמר החלו לירות על הפרשים הבריטים ברחובות מתוך הקומות הגבוהות של הבניינים ועל אף שהכוחות הבריטים תוגברו על ידי כ-100 לוחמים מהכוחות שנשארו מאחור הם לא הצליחו להתקדם.
בקשתו של מפקד הבריגדה קלי ממפקדת הדיוויזיה לקבל עזרה מפרשי הבריגדה ה-14 ששהו באזור עפולה נענתה בשלילה מאחר שסוסיהם היו תשושים מכדי לטפס לראש הרי נצרת.
בצהרי היום החליטה המפקדה להסיג את כוחות הבריגדה מנצרת ואלו ירדו לכוון עפולה.
למחרת, ב-21 בספטמבר, חזרה הבריגדה לנצרת וכבשה אותה ללא התנגדות לאחר שהכוחות הטורקים והגרמנים נסוגו צפונה לטבריה.
הפיקוד הבריטי ראה במערכה על נצרת כישלון מאחר שלא הושגה המטרה העיקרית שלה לחסום את דרך הנסיגה של הגרמנים והטורקים צפונה.
בריחתו של זנדארס צפונה איפשרה לו לארגן קו הגנה שני בצמח.
מפקד הבריגדה קלי הואשם בניהול לקוי של המערכה והודח מתפקידו.
כ-1250 שבויים נפלו בידי הבריטים.
הקרב על שאנגחאי (במנדרינית: 淞沪会战; ביפנית: 第二次上海事変) נודע גם בתור תקרית שאנגחאי השנייה (בהמשך לתקרית שאנגחאי הראשונה), התרחש בין 13 באוגוסט – 26 בנובמבר 1937 היה הקרב המשמעותי הראשון במלחמת סין–יפן השנייה.
הקרב כונה לאחר המלחמה "הסטלינגרד של היאנגצה" על שום גודלו, משמעו ואכזריותו.
היחסים בין סין ליפן הידרדרו במהלך שנות ה-30. יפן כבשה את מנצ'וריה והשליטה שם ממשלת בובות בשם מנצ'וקוו תחת הקיסר הסיני לשעבר פויי.
לאחר תקרית גשר מרקו פולו נותקו כל היחסים הדיפלומטים והחלה מלחמה ללא הכרזה רשמית.
בתקווה להכניע את ממשלת הקוומינטנג במהרה, פעל המטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי לתנועה דרך שאנגחאי אל עבר הבירה הסינית נאנג'ינג.
הקרב, אשר היה מהקשים ביותר במלחמה, הסתיים בניצחון יפני מוחץ, ואחריו התקדמו היפנים במעלה נהר היאנגצה אל הבירה הסינית, שם התרחש הקרב על נאנג'ינג ואחריו גם אירע הטבח ההמוני בנאנג'ינג.
סין ויפן ערב תחילת המלחמה
התפשטות האימפריאליזם היפני בעבר מזרח אסיה החל עם רסטורציית מייג'י באמצע המאה ה-19. לאחר מלחמת העולם הראשונה רוב המעצמות כגון האימפריה הבריטית, האימפריה הקולוניאלית הצרפתית, האימפריה הרוסית והאימפריה הקולוניאלית הגרמנית (כעת רפובליקת ויימאר) נחלשו והשפעתם במשחק הבין-לאומי פחתה.
מצב זה אפשר למעצמות חדשות כגון הרפובליקה הפולנית השנייה, ממלכת נג'ד וחג'אז והאימפריה היפנית להתרחב.
סין אשר הייתה שרויה בתקופת המצביאים במסגרתה המדינה הייתה למעשה מפורקת בין אילי מלחמה היוותה מרכז של אוצרות טבע כגון פחם ונפט, משאבים אותם יפן הייתה צריכה על בסיס יום יומי בשביל להאכיל את התעשייה הגוברת שלה והסתמכה עליהם רק ממסחר עם האימפריה הבריטית וארצות הברית.
עקב הצורך במשאבים, ביחד עם רגש הלאומיות הגובר במדינה והשפל הגדול יפן הייתה זקוקה למשאבים ועינייה נעו לעבר סין המפורקת.
בשנת 1931 יפן ביימה את תקרית מוקדן אשר שימשה לה לתירוץ המצדיק את הפלישה היפנית למנצ'וריה.
לאחר כיבוש מנצ'וריה יפן התקינה מדינת בובה בשם מנצ'וקוו אשר תופעלה בידי ממשלת בובות בראשות קיסר סין לשעבר, פויי.
המדינה אשר הייתה אמורה להפגין קבלה רב-אתנית הייתה למעשה מדינה תחת שלטון צבאי יפני, שהוחזקה על ידי קבוצת ארמיות בצבא היפני הקיסרי, שכונתה צבא קוואנטונג.
עם הזמן המשיכו סכסוכי הגבול בין סין ליפן עד אשר בשנת 1936 הייתה בחזקת יפן גם מונגוליה הפנימית (ממשלת הבובות של מנג-ג'יאנג).
בינתיים בתוך סין התרחשה בשנים 1926–1928 המשלחת הצפונית בה המפלגה הלאומית (קוומינטנג) בראשות צ'יאנג קאי שק נלחמה באילי המלחמה מצפון לגואנגדונג עד אשר כבשה את בייג'ינג וקבעה את בירתה בנאנג'ינג.
המשלחת הצפונית הביאה לאיחוד רוב סין תחת הממשלה הלאומית אך לא עבר זמן רב וסכסוך פנימי בתוך המפלגה הוביל לטבח שאנגחאי בו הפלג הימני במפלגה טבח בפלג השמאלי הקומוניסטי.
תומכי האידאולוגיה הקומוניסטית אשר ברחו מהטבח הכריזו על פרישת המפלגה הקומוניסטית של סין מהקוומינטנג ובכך החלה מלחמת האזרחים הסינית בין שני הצדדים.
בשנת 1936 לאחר תקרית שיאן נאלץ צ'אנג קאי שק להסכים להקמת חזית מאוחדת עם הקומוניסטים נגד יפן.
בין השנים 1931–1937 התרחשו מספר רב של סכסוכי גבולות והתנגשויות בין הקוומינטנג, המפלגה הקומוניסטית הסינית והאימפריה היפנית.
הקוומינטנג והמפלגה הקומוניסטית הגיעו להסדר נגד יפן לאחר תקרית שיאן.
כאשר בשנת 1937 התרחשה תקרית גשר מרקו פולו היחסים הדיפלומטים לא נסגרו בבת אחת, אלא נמשכו מגעים להסדר.
ב-12 באוגוסט הגיעו אף שליחים דיפלומטים מבריטניה וצרפת אשר לא רצו לראות עוד תקרית שאנגחאי אשר תפגע בתפוקתה הכלכלית של עיר הנמל.
בינתיים באותה העת החלו מגעים לידידות בין מדינות הציר; גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית ליפן האימפריאליסטית אשר יצרה יחסים אלו מחשש בעליית כוחם של השניים הראשונים.
בברית המועצות חל חשש מכל אפשרות שיפן וכוחות הציר (אשר כולם היו אנטי-קומוניסטים) יאחדו כוחות נגד האינטרנציונל ה-3 (עוד לפני מבצע ברברוסה ליפן הייתה באמת תוכנית לכיבוש המזרח הרחוק הרוסי ורוב סיביר אשר נודעה בתור מבצע קאנטוקן).
בשביל לטפל בכך שיפן תישאר עסוקה המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, יוסיף סטלין דאג להכניס חפרפרת הנאמנה לכוחות הקומוניסטים בתוך שורות צבא הקוומינטנג אשר תצית סכסוך בטוח בין סין ליפן.
בעת הגיעה העת כוחות הקוומינטנג בראשות ג'אנג גה-גונג, הלא הוא החפרפרת הקומוניסטית קיבלו רשות מידי המטה הכללי של צבא הקוומינטנג לפקד על הצד בו נמצאה הפעולה היפנית הרבה ביותר בנמל שאנגחאי (בנמל שאנגחאי הייתה פעולת מסחר בין-לאומית מסביב לשעון.
היו מתיישבים בריטים, צרפתים ואפילו בלגים, כל פלג מתיישב באזור התנועה והמסחר של מדינתו.
כך היה גם עם הצד היפני בנמל).
לאחר שלוש תקריות אותן ביימו הכוחות כניסיונות תקיפה של כוחות יפנים הכוחות של ג'אנג גה-גונג התנקשו בסגן יפני על שייטת.
ההתנקשות בסגן הייתה נקודת הפתיחה של הקרב על שאנגחאי.
בשעה 09:00 ב-13 באוגוסט כוחותיו של ג'אנג גה-גונג החלו חילופי יריות עם חיל המוצב היפני ברובע העיר בזביי.
לאחר החזרת אש מהצד היפני יחידת הרגלים 88 (מאומנת בידי כוחות גרמניים) החלה בפעולת תגמול בירי מרגמה.
ירי לא סדיר המשיך עד לשעה 16:00 בצהריים כאשר המטה הכללי היפני הורה לשייטות הממוקמות בדלתה של נהר היאנגצה ונהר הואנגפו להתחיל ירי סדיר אל עבר העיר.
באמצע הלילה, גנרליסימו צ'יאנג קאי שק הורה לג'אנג גה-גונג להתחיל תקיפת פתע למחרת.
בשעה 03:00 עוד לפני צאת החמה החל ירי של חיל האוויר של הרפובליקה הסינית על שייטות ומרכזי מסחר יפנים.
באותו היום, 14 באוגוסט הממשלה בנאנג'ינג הכריזה על מלחמת הגנה (自衛抗戰聲明書) נגד יפן, פעולה שהחלה רשמית את הקרב.
התוכנית הסינית לדחוף את הכוחות היפנים אל נהר הואנגפו וליצור פעולת כיתור צבאי כדי למנוע הגעה של כל תגבורת התממשה רק כמה מטרים במרחק מההתיישבות הבינלאומית בשאנגחאי.
הכוחות היפנים החזיקו את המתקפה בזכות ביצורים אשר החזיקו מעמד נגד קנה הוביצר 150 מילימטרים (התותח החזק ביותר שהיה בידי הכוחות הסינים באותה עת).
הכוחות הסינים הצליחו להתקדם רק במקרים של שימוש מתמיד במקלעים.
הכוחות של צ'ן צ'נג אשר הגיעו ב-18 באוגוסט לא הצליחו להחזיק את קו האש לזמן רב עקב אימונים לא מספקים ושימוש יפני בטכנולוגיה צבאית גבוהה יותר כגון אמצעי לחימה נגד טנקים.
נגד טנקים חסינים יותר היפנים כיתרו את הכוחות ושרפו אותם בעזרת להביור שכן יפן לא חתמה על אמנות ז'נבה.
הכוחות הסינים כמעט הצליחו לדחוף את היפנים אל עבר הנהר אך מספר האבדות עלה בקצב מדאיג מה שהביא לעצירת ההתקדמות.
רק בליל 22 באוגוסט נהרגו 90 קצינים ומעל 1,000 חיילים מיחידת הרגלים 36 בלבד.
בין חיילי היחידה ה-36 היה אף חייל שביצע פיגוע התאבדות בעת התפוצץ ליד טנק יפני.
באותו לילה יחידות הרגלים היפניות ה-3, 8 וה-11 החלו בתנועה לעבר החוף הצפון-מזרחי של שאנגחאי תחת הגנה ימית מהפגזות.
חיילים סינים הועברו אל עבר החוף שם החלו לראשונה בקרב התנגשויות באזורי התיישבויות חקלאית ולא אזורים עירוניים.
עקב אבדות גוברות הכוחות הסינים נאלצו לסגת מהחוף מערבה לפנים העיר, פעולה שפתחה את הדרך לתגבורת יפנית מעבר ים סין המזרחי.
ב-23 באוגוסט החלה נחיתה של כוחות יפנים מיוחדים אשר נודעו בתור "כוח המשלחת לשאנגחאי" תחת גנרל איוונה מטסוי.
הכוחות המיוחדים נפגשו עם התנגדות סינית מוכנה.
הסינים השתמשו במלחמת חפירות נגד החיל המיוחד כמו גם הפצצה מוגברת.
כוחות תגבורת מהצד הסיני הגיעו במהרה והחל קרב חוף קשה אשר נמשך שבועיים עד אשר הכוחות הסינים, מותשים ותחת אבדות קשות נסוגו.
לאורך ההתנגשות על החוף הייתה פעולה אווירית ימית ויבשתית מרובה אך מתוך בעיות לוגיסטיות של הכוחות הסיניים נרשם אחוז הצלחה גבוה של העברת אוניות אספקה יפניות דרך ההפגזות הסיניות.
הקרב ירד ברובו להתנגשות יבשתית ואיבוד חיים גבוה.
בתוך הקרב הכוחות התנגשו בתוך בתים מפורקים.
הכוחות היפנים המשיכו לדחוף את הסינים ללא כל התנגשות כוחות מסיבית עד שכזו הגיעה בעיירה הקטנה לודיאן מצפון שאנגחאי, העיירה שימשה נקודת מפנה בדרכים מערבה לתוך סין.
הקרב החל ב-11 בספטמבר והתמשך על חוף ים סין המזרחי עד לעיר סוג'ואו במחוז ג'יאנגסו.
הכוחות הסינים פעלו בשימוש מורחב של אספקה אשר כלל במידה רחבה ארטילריה, מסכי עשן ותמיכה של כוחות שריון.
למרות מספרם הגבוהה, ניסיון ההגנה על לודיאן התברר כבלתי אפשרי בשביל הכוחות הסיניים, עקב כוח האש היפני החזק, הכוחות הסיניים נכנסו למצב הגנה ממנו לא יחלו להתחיל מתקפת-נגד.
לאורך חודש אוקטובר התקיימה מערכת מלחמה חדשה על עבר יונזאובין אשר התמשכה די והותר כמו המערכה על לודיאן.
בין 27 באוקטובר ל-26 בנובמבר התרחשה המערכה השלישית של הקרב.
בליל 26 באוקטובר התקבלה החלטה במטה הכללי של צבא הקוומינטנג וכבר באותו הלילה החלה תנועה של נסיגת הכוחות הסינים מהמטרופולין של מרכז שאנגחאי מערבה.
כמעט כל החופים מסביב לעיר כבר נלקחו וצ'יאנג קאי-שק הורה לנסיגה כללית אך לא מלאה מערבה ממרכז העיר.
בו בזמן התקיימה ישיבת חבר הלאומים בבריסל, בירת בלגיה וצ'יאנג קיווה שהמעצמות המערביות יתערבו במלחמה ויעצרו את האימפריה היפנית כמו שקרה קרוב ליובל קודם לכן בהתערבות המשולשת לאחר מלחמת סין–יפן הראשונה.
תוכניתו המקורית של צ'יאנג הייתה ליצור קו הגנה מרכזי על נהר וו-ג'ונג ומשם להכות את הכוחות היפניים כמה שרק אפשר עד אשר תגיע תגבורת.
למרות זאת, בתוך 3 חודשי לחימה על העיר כמעט כל האוגדות איבדו את רוב כוחם עד אשר אוגדה ממוצעת הייתה בעלת כוח אדם ויכולת צבאית של רגימנט אחד בלבד.
כעת נדרשו בין 8 ל-12 יחידות סיניות כדי להישתוות ליחידה יפנית אחת.
לי דזונגז'ן, באי צ'ונג-שי, ג'אנג פאקוי ועוד גנרלים רבים התעקשו שהכוחות הסיניים צריכים לסגת לקו הגנה בשאנגחאי.
ב-28 באוקטובר צ'יאנג הגיע לקו האש בשביל להעלות את מורל חייליו.
למרות כל פעולות החיזוק יומיים מאוחר יותר הכוחות היפנים עברו את נהר הוו-ג'ונג וראש כוחות הצבא הסיני, בסכנת כיתור חמורה, נסג לעבר הבירה.
לאחר הנסיגה של הכוחות הסיניים, חיל כוח המשלחת לשאנגחאי נע על עבר מסילת הברזל המרכזית של שאנגחאי ולקח כוח על מרכזי המסחר ומשם גם על כל העיר.
חלקים גדולים של העיר נהרסו בהפצצות ארטילריה והפצצות אוויריות.
המפורסמת שבהם היא ההפצצה של יום שבת העקוב מדם על מסילת רכבת מרכזית בעיר.
הנמלים גם הם נפגעו ויכולת המסחר אל עבר העיר נחלש.
אחד המקומות היחידים אשר נותרו די נקיים מההרס הוא אזור ההתיישבות בינלאומית שאנגחאי.
לאחר הקרב הכוחות היפנים כאמור התקדמו אל עבר נאנג'ינג שם התרחש מאוחר יותר הקרב על הבירה הסינית.
לפי היסטוריונים רבים הקרב הקשה הוא זה אשר גרם לשימון מכונת המלחמה היפנית ועל האבדות היפנים הרבים טבח ננקינג היה למעשה פעולת תגמול.
לקרב על שאנגחאי חשיבות היסטורית גדולה שכן הוא השפיע בצורה קריטית על המשך מלחמת סין–יפן השנייה ושם את הכוחות היפנים במצב של עליונות צבאית גבוהה מעל הצבא הסיני.
הקרב על פריז היה האחרון בקרבות במסגרת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, חלק מתוך המלחמות הנפוליאוניות.
הקרב התרחש בין 30 ל-31 במרץ 1814. במסגרת הקרב לחמו הצבאות המאוחדים של האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרית וממלכת פרוסיה בפיקוד קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג, נגד הגרנד ארמה (צבא הקיסרות הצרפתית הראשונה) בפיקודו של נפוליאון בונפרטה, קיסר הצרפתים.
הקרב הביא לנפילתה של הבירה הצרפתית ולכניעתה של הקיסרות הצרפתית.
לאחר הקרב הודח נפוליאון משלטונו ויצא לגלות באי אלבה בעוד כוחות הקואליציה השיבו את בית בורבון לכתר הצרפתי בראשות לואי השמונה עשר, מלך צרפת.
בעקבות תבוסות במלחמות הקואליציה הרביעית והחמישית, ממלכת פרוסיה והאימפריה האוסטרית הפכו בכפייה לבעלות ברית של הקיסרות הצרפתית הראשונה במהלך פלישת הצרפתים אל האימפריה הרוסית.
כאשר מערכה זו הביאה להשמדת הגרנד ארמה של נפוליאון בונפרטה, קיסר הצרפתים, פרוסיה ניצלה את המצב וחברה לרוסיה להקמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית (1813-1814).
הנסיגה מרוסיה הפכה למלחמה חדשה על אדמת הקונפדרציה של הריין.
נפוליאון נשבע ליצור צבא חדש גדול כמו זה ששלח לרוסיה.
אף על פי שהוא גרם ל-40,000 הרוגים לבעלות הברית במהלך קרב ליצן וקרב באוצן, הצרפתים איבדו גם הם כוחות רבים בקרבות אלו.
הצדדים הלוחמים הכריזו על שביתת נשק, במהלכה שני הצדדים ניסו להתאושש מהפסדים.
במהלך תקופה זו, משא ומתן של בעלות הברית הביא לבסוף את אוסטריה להביע התנגדות גלויה לצרפת ולהצטרף לכוחות הקואליציה.
לאחר סיום שביתת הנשק נראה היה כי נפוליאון החזיר לעצמו את היוזמה במהלך קרב דרזדן, שם הביס את צבא בעלות הברית שהיה עדיף מבחינה מספרית והביא לאבדות עצומות תוך שהוא מאבד כוחות מעטים יחסית.
עם זאת, בערך באותה תקופה, הצרפתים ספגו תבוסות בשאר המערכות, בהם גם במלחמת חצי האי, כאשר הפורטוגזים, הספרדים והבריטים תחת ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, הפילו את ממלכת ספרד הנפוליאונית בקרב סלמנקה וקרב ויטוריה.
נפוליאון, חסר יחידות פרשים מעולות, לא הצליח לנצל את ניצחונו בדרזדן במלואו ולא יכול היה להימנע מהשמדת קורפוס שלם בקרב קולם, מה שהחליש עוד יותר את צבאו.
הוא נסוג ללייפציג בממלכת סקסוניה שם שינה את האסטרטגיה הצרפתית להגנתית.
לבסוף נחל נפוליאון הפסד מכריע לבעלות הברית בקרב לייפציג (ידוע גם בתור "קרב האומות" בפי פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה).
השליטה הצרפתית בגרמניה התפרקה, הצבא הצרפתי נסוג חזרה לצרפת עצמה ואלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, הורה על פלישה לתוך אדמת הקיסרות הצרפתית בשנת 1814.
לאחר שנסוג מגרמניה נלחם נפוליאון בסדרת קרבות כדי למנוע את ההתקדמות של הקואליציה לצרפת, אך נסוג בהתמדה לנוכח כוחות עדיפים.
במהלך המערכה על צרפת הוא הוציא צו המורה על גיוס 900,000 חיילים טריים, אך רק חלק קטן מהם אכן גויס.
בתחילת פברואר 1814, יצא נפוליאון למסע מערכת ששת הימים שבו ניצח בכמה קרבות כנגד כוחות אויב עדיפים מבחינה מספרית שצעדו לעבר פריז.
עם צבא של 70,000 חיילים בלבד עמד הקיסר בפני לפחות חצי מיליון חיילי כוחות בעלות הברית שהתקדמו בכמה דרכים עיקריים.
מערכת ששת הימים התמשכה בין 10 בפברואר ל-15 בפברואר, ובמהלכו נפוליאון הנחיל ארבע תבוסות: בקרב בשמפאובר, קרב מונמירייל, קרב שאטו-תיירי וקרב וושאן.
עם זאת, הניצחונות של הקיסר לא היו משמעותיים מספיק כדי לבצע שינויים בתמונה האסטרטגית הכוללת.
בעודו נאבק נגד ההתקדמות הרוסית והפרוסית, הכוחות האוסטרים תקפו מדרום תחת פיקודו של קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג.
עם זאת, לאחר שישה שבועות של לחימה, צבאות הקואליציה כמעט לא הצליחו לכבוש שטח משמעותי.
הגנרלים עדיין קיוו להביא את נפוליאון לקרב מכריע נגד כוחותיהם המשותפים.
עם זאת, לאחר קרב ארקיס-סור-אובה, נפוליאון הבין שהוא לא יכול להמשיך באסטרטגיה הנוכחית שלו להביס את צבאות הקואליציה בהתנגשויות נגד כוחות לא מאוחדים והחליט לשנות את הטקטיקה שלו.
היו לצרפתים שתי אפשרויות: לחזור אל פריז ולקוות שחברי הקואליציה יבקשו להגיע להסדר, שכן לכידת פריז בעודה מוגנת בידי הצבא צרפתי בפיקודו תהיה קשה ותגזול זמן רב, או לצאת במתקפה על הרוסים ולהשאיר את פריז פתוחה לאויביו כפי שהם השאירו לו את מוסקבה שנתיים קודם לכן.
נפוליאון החליט לנוע מזרחה לסן דיזייר, לגייס כמה שיותר חיילים, ולהביא את כל המדינה להתקוממות אזרחית נגד הפולשים.
הוא החל בביצוע תוכנית זו כאשר העביר מכתב לרעייתו מארי לואיז, דוכסית פארמה, בו הסביר על תוכניתו.
המכתב התגלה לכוחות הקואליציה והתוכנית הצרפתית נחשפה למפקדי בעלות הברית.
מפקדי הקואליציה קיימו מועצת מלחמה בפוגי במרץ והחליטו בתחילה להגיע למשא ומתן עם נפוליאון, אך למחרת הצאר אלכסנדר הראשון מרוסיה והמלך פרידריך וילהלם מפרוסיה יחד עם יועציהם שקלו מחדש והבינו את חולשת יריבם והחליטו לצעוד לעבר פריז.
צבאות אוסטריה, פרוסיה ורוסיה חברו יחד והועברו תחת פיקודו של הרוזן הרוסי מיכאיל ברקלאי דה טולי, לו ניתנה גם האחריות של ההשתלטות על העיר, אך הכוח המניע מאחורי הצבא היו קיסר רוסיה ומלך פרוסיה.
נפוליאון השאיר את אחיו הבכור ז'וזף בונפרטה להגנת פריז עם חיילים נוספים בפיקוד המרשלים אוגוסט דה מרמון, בון אדריאן ז'נו דה מונסי ואדוארד מורטייר.
צבא הקואליציה הגיח אל מחוץ לשערי פריז בסוף מרץ.
בסמוך לעיר, חיילים רוסים שברו את המערך ורצו קדימה כדי לקבל הצצה ראשונה לעיר הבירה הצרפתית.
כוחות הקואליציה חנו מחוץ לעיר ב-29 במרץ, לפי תוכניתם היו אמורים לתקוף את העיר מצידה הצפוני והמזרחי למחרת בבוקר.
מלבד דה טולי גבהרד לברכט פון בליכר הנהיג את הכוחות הפרוסים והנסיך שוורצנברג את האוסטרים.
מרמונט ומורטייר גייסו כוחות זמינים לעמדות ברמת מונמארטר כדי להתנגד להם.
ב-30 במרץ החל הקרב כאשר כוחות הקואליציה תקפו את הצרפתים שהוצבו על הרמה.
לאחר יום של קרבות התבהר ניצחון הקואליציה על הצרפתים המעטים.
הקרב הסתיים כאשר המפקדים הצרפתים נכנעו ובשמם נכנעה העיר.
אלכסנדר שלח שליח להיפגש עם הצרפתים ולזרז את הכניעה.
הוא הציע תנאים נדיבים לצרפתים, אף על פי שהיה מוכן לנקום בשם השריפה במוסקבה יותר משנה קודם לכן, הכריז על עצמו שהוא מביא שלום לצרפת ולא להרס.
ב-31 במרץ מסר המרשל טלייראן את מפתחות העיר לצאר הרוסי.
מאוחר יותר באותו יום, צבאות הקואליציה נכנסו בניצחון לעיר עם הצאר בראש הצבא ואחריו מלך פרוסיה והנסיך שוורצנברג.
ב-2 באפריל הכריז הסנאט הצרפתי על הדחת נפוליאון והקמת הרסטורציה הצרפתית, במסגרתה הושבו לשלטון בני בית בורבון בראשותו של לואי השמונה עשר, מלך צרפת.
נפוליאון התקדם עד פונטנבלו כאשר הגיעה אליו הבשורה על כניעתה של פריז.
זועם, הוא רצה לצעוד לעבר הבירה, אך המרשלים שלו לא נלחמו למענו ודחקו בו שוב ושוב להיכנע.
הוא ויתר על הכס לטובת בנו נפוליאון השני ב-4 באפריל.
בעלות הברית דחו זאת על הסף, ואילצו את נפוליאון להתפטר ללא תנאי ב-6 באפריל.
תנאי הפטירה שלו, שכללו את גלותו לאי אלבה, הוסדרו בחוזה פונטנבלו ב-11 באפריל.
נפוליאון בעל כורחו אישר זאת כעבור יומיים.
בהמשך, במהלך 1815, שב נפוליאון לצרפת והושב לכס, בכך החלה תקופת מאה הימים שבסופו של דבר הביאה להדחתו המחודשת ולהגלייתו לסנט הלנה באוקיינוס האטלנטי.
הקרב על נמל התעופה ז'יטומיר החלו ב-27 בפברואר 2022 עד דצמבר 2022 בעיר ז'יטומיר, מחוז ז'יטומיר, אוקראינה, כ-150 ק"מ מהבירה קייב, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022. דווח כי רוסיה השתמשה במערכות טילים 9K720 איסקנדר, הממוקמות בבלארוס כדי לתקוף את נמל התעופה ז'יטומיר.
ב-24 בפברואר, בשעה 5:40 לפנות בוקר, הופגז בסיס אוויר עוזרן בפרברים.
ב-27 בפברואר השתמשו כוחות הכיבוש הרוסיים בטילי 9K720 איסקנדר מבלארוס כדי לפגוע בשדה התעופה האזרחי של ז'יטומיר.
ב-1 במרץ, בשעת ערב מאוחרת פגעו חיילים רוסים בגזרת מגורים בעיר.
כ-10 מבני מגורים ברחוב שוחביץ' ובית החולים בעיר ניזוקו.
כמה פצצות הוטלו על העיר.
כתוצאה מכך נהרגו לפחות שני אזרחים אוקראינים ושלושה נפצעו.
ב-2 במרץ פגעו פגזים במרכז היולדות האזורי ובכמה בתים פרטיים.
ב-4 במרץ פגעו רקטות בבית הספר ה-25 של ז'יטומיר והרסו מחצית מבית הספר.
בערב עלה באש "מפעל השריון של עוזרן וז'יטומיר"; שני אנשים נפצעו.
ב-8 במרץ, בעקבות התקפה אווירית, נפגעו מגורים פרטיים ונגרם נזק למפעל "אישובת".
ב-25 ביוני פגעו 24 טילים רוסיים בכמה בסיסים צבאיים בז'יטומיר ובסביבתה, לפי הדיווחים, טילים אלו שוגרו על ידי כוחות רוסים בבלארוס.
ב-16 באוגוסט ספג שוב אזור ז'יטומיר הפגזות, דווח על שני פיצוצים בשדה תעופה צבאי; במהלך התקיפה נגרם נזק למסלול, כמו גם לציוד תיקון.
לפי מושל מחוז ז'יטומיר, ויטלי בונצ'קו, שוגרו הטילים שפגעו בשדה התעופה משטח בלארוס.
ב-10 באוקטובר, במהלך סדרת התקיפות הרוסיות נגד תשתית האנרגיה האוקראינית, שוגרו שני טילים נגד ז'יטומיר.
לפי הדיווחים, האחד הופל, בעוד שהשני פגע בתשתית אנרגיה קריטית, מה שהוביל בחלקים מסוימים באזור להפסקות חשמל.
ב-15 בנובמבר, במהלך תקיפה אווירית בז'יטומיר, דווח על פיצוצים בתשתיות אנרגיה מרכזיות בעיר, שגרמו להפסקות חשמל למחסור חלקי במים בעיר.
ב-16 בדצמבר שוגרו שני טילים רוסיים לעבר ז'יטומיר.
על פי הדיווחים, תשתית האנרגיה בעיר נפגעה.
הקרב על סן-לו הוא אחד משלושת קרבות המשוכות, שהתרחש בין 7 ל-19 ביולי 1944, רגע לפני מבצע קוברה.
סן-לו נפלה לידי גרמניה ב-1940, ולאחר הפלישה לנורמנדי, האמריקאים תקפו את העיר, שכן היא שימשה כצומת דרכים אסטרטגית.
הפצצות אמריקאיות גרמו לנזק כבד (עד 95% מהעיר הושמדו) ומספר גבוה של נפגעים, מה שהביא לכך שהעיר כונתה "בירת ההריסות", כינוי שזכה לפופולריות בדו"ח של סמואל בקט.
צרפת נפלה בידי הגרמנים ב-1940 ודיוויזיית הפאנצר ה-7, בפיקודו של ארווין רומל, נכנסה לנורמנדי, במטרה לכבוש את נמל שרבור.
סן-לו נפלה בשליטה גרמנית בליל 17 ביוני 1940. במהלך הכיבוש, הפסל של "לה Laitière normande" (החלבנית הנורמנית), שיצר ארתור לה דוק פורק והותך כדי לייצר תותחים, למרות התנגדות של פוליטיקאים מקומיים.
בשנת 1943 החלו הגרמנים לחפור בית חולים תת-קרקעי, שנותר עד היום, תוך שימוש בעבודת העבדים של ה-STO.
חייל גרמני נורה בינואר 1944, ורבים מתושבי סן-לו נעצרו.
בית הקולנוע, התיאטרון והברים נסגרו, מכשירי רדיו הוחרמו והעוצר הוזז לשעה 20:00.
בשל חשיבותה האסטרטגית כצומת דרכים, החלה הפצצה של האמריקאים, שהתמקדה בתחנת הרכבת ובתחנת הכוח, בליל 6 ביוני, ונמשכה עד הבוקר של 7 ביוני.
המטרה הייתה לנתק את התגבורת הגרמנית בברטאן מהחזית.
עלוני אזהרה נשמטו יום קודם לכן, אך רוחות עזות פיזרו אותם ליישובים שכנים, ולא הצליחו להזעיק את התושבים המקומיים.
למעלה ממאתיים אסירים נהרגו בכלא המקומי, כולל 76 פטריוטים צרפתים כלואים (כל מה שנשאר היום מהכלא הוא השער).
המשימה להשתלט על סן-לו הופקדה בידי הקורפוס ה-19 שהיה חלק מהארמייה הראשונה, תחת פיקודו של צ'ארלס ה.
דיוויזיית הרגלים ה-29, ממוקמת על כביש בייה מ-La Luzerne ל-Saint-André-de-l'Épine ונעה דרום-מערבה לתוך העיר.
תחת פיקודו של מייג'ור גנרל צ'ארלס גרהארט.
דיוויזיית הרגלים ה-30, ממוקמת על הכביש ל-Périers ממערב לסן-לו, ליד לה מסניל-דוראן, בפיקודו של מייג'ור גנרל לילנד ס.
דיוויזיית הרגלים ה-35, ממוקמת על כביש איזיני ונלחמת דרומה לסן-לו בקו המשתרע מ-Pont-Hébert ועד לקרבת גבעה 122, בפיקודו של מייג'ור גנרל פול וו.
מולם, לצבא הגרמני היו שתי דיוויזיות שהגנו על חזית סן-לו:
דיוויזיית הרגלים ה-352, בפיקודו של דיטריך קרייס.
דיוויזיית הצנחנים ה-3 של קורפוס הצנחנים ה-2, בפיקודו של אויגן מיינדל.
דיוויזיית הרגלים ה-29 נכנסת לעיר
דיוויזיית הרגלים ה-29 תקפה דרך המשוכות מצפון מזרח לסן-לו, ליד רובע מדלן, וספגה אבדות כבדות.
ב-15 ביולי, הגדוד ה-1 של רגימנט הרגלים ה-116, בראשותו של מייג'ור סידני בינגהאם (המכונה "הגדוד האבוד"), התקדם מבלי משים לפני גורמים אחרים מהדיוויזיה ומצא את עצמו מבודד 1,000 מטרים מזרחית לסן-לו למשך יום שלם ללא תחמושת ועם מעט אוכל.
היו להם 25 פצועים, עם שלושה חובשים בלבד, והם כותרו על ידי כוחות גרמנים.
מטוסים הוזעקו להצניח להם פלזמה.
גבעת מרטינוויל הופגזה ללא הרף על ידי ארטילריה גרמנית.
ב-17 ביולי, הגדוד ה-3, רגימנט הרגלים ה-116, בפיקודו של מייג'ור תומאס ד.
האווי, הצטרף ל"גדוד האבוד" בסביבות השעה 4:30 לפנות בוקר.
מוסתר בצמחייה צפופה, לגדוד ה-3 ניתנו פקודות לא להשיב אש לעבר האויב, ולהשתמש רק בכידונים שלהם.
המשימה הצליחה, אך האווי נפצע אנושות מפיצוץ פצצת מרגמה.
עמדתם הותקפה אז בכבדות, מה שמנע כל תנועה נוספת באותו יום.
ב-17 ביולי, קפטן ויליאם פונטני, קצין המבצעים של מייג'ור האווי, ביקש סיוע ארטילרי ואווירי כדי לפזר את הכוחות הגרמנים.
חסרי אמצעי לחימה, עדיין בצומת הדרכים של מדלן, הם מצאו את עצמם במחסן מוקשים, שננטש על ידי הגרמנים.
בינתיים, רגימנט הרגלים ה-115 עבר בלה לוצרן, ונפרס בתחתית עמק דולי.
ב-18 ביולי, פלוגה מהרגימנט ה-116 תפסה עמדה לאורך המדלן והגרמנים נסוגו מערבה לרמפאן.
קבוצת מבצעים הוצבה בניהולו של הגנרל נורמן קוטה כדי להקים כוח משימה C.
בסביבות השעה 3:00 אחר הצהריים, הצטרפו לוחמים אל הטנקים שנעו לאורך הכביש לאיזיני.
הם נלחמו על מחוז באסקולה של סן-לו, ליד כנסיית סן-קרואה (הצלב הקדוש).
כאשר מייג'ור האווי מת מפצעיו, היה צורך בחדר באמבולנס לפצועים החיים, וגופתו הונחה על מכסה המנוע של הג'יפ המוביל, מה שהפך אותו באופן סמלי לחייל האמריקני הראשון שנכנס לעיר.
לאחר מכן, גופתו הונחה על הריסות ונעטפה בדגל, בתמונה שהופצה בהרחבה.
אנדי רוני, שהיה עד לאירוע ככתב "כוכבים ופסים", כינה זאת "אחת הסצנות מחממות הלב והרגשיות באמת של מלחמה איומה ומפחידה".
לזכר הקרב הזה שונה שמה של נושאת הליווי של צי ארצות הברית Midway ל-(CVE-63) USS St.
Lo ב-10 באוקטובר 1944. הספינה הוטבעה ב-25 באוקטובר 1944, במהלך קרב מפרץ לייטה, על ידי התקפת קמיקזה.
ב-1946, סמואל בקט כתב כתבת דיווח בשם "בירת ההריסות", שבה התייחס לעיר ככזו ש"הופצצה מקיומה בלילה אחד".
ב-2 ביוני 1948, העיר עוטרה הן בלגיון הכבוד והן בצלב המלחמה.
בעיר הוקמה אנדרטה למייג'ור האווי, ה"מייג'ור מסן-לו", (ראה תמונה סמוכה), ליד בית הקברות.
הקרב על פרנקפורט היה מאבק בן ארבעה ימים על השליטה בפרנקפורט אם מיין במהלך מלחמת העולם השנייה.
דיוויזיית החי"ר ה-5 של צבא ארצות הברית ניהלה את ההתקפה העיקרית בעוד שדיוויזיית השריון ה-6 סיפקה לה תמיכה.
העיר הוגנה על ידי הקורפוס ה-80 של הארמייה השביעית.
דיוויזיית הרגלים ה-5 חצתה את הריין ב-22 במרץ והקימה במהירות ראש גשר.
עד 23 במרץ, הדיוויזיה ה-5 הרחיבה את ראש הגשר שלה חמישה מייל מזרחה, והציבה את הדיוויזיה רק 14 מייל דרומית-מערבית לפרנקפורט.
כוחות משימה משוריינים נדחקו מראש הגשר ואז צפונה לכיוון טרבור וגוסטבבורג ומזרחה לכיוון דרמשטאדט.
ב-25 במרץ נכנע מפקד הוורמאכט של חיל המצב של דרמשטאדט ודרמשטאדט נכבשה על ידי דיוויזיית השריון ה-6 והדיוויזיה ה-5. עד 26 במרץ, הגיע הדיוויזיה ה-5 לפאתיה הדרומיים של העיר פרנקפורט וכבשה את בסיס חיל האוויר ריין-מיין.
דיוויזיית השריון ה-6 חברה עם הדיוויזיה ה-5 ודחקה דרך פאתיה הדרומיים (Sachsenhausen) עד לנהר מיין.
שם, יחידות של הדיוויזיה ה-5 מצאו את גשר וילהלמסבריקה שלם ברובו (הידוע כיום כפרידנסבריקה).
מהנדסים גרמנים ניסו לפוצץ אותו בניסיון לעצור את הכוחות האמריקאים ב-25 במרץ אך לא הצליחו לעשות זאת.
בתמיכת ירי טנקים אמריקאיים, חצו חיילי הדיוויזיה ה-5 את וילהלמסבריקה תחת אש חזקה ב-27 במרץ ונכנסו לחלק הצפוני של העיר.
שתי הדיוויזיות נלחמו אז בגרמנים בקרב עז מבית לבית, ודחקו באיטיות דרך העיר צפונה ומזרחה.
התקפות בעלות הברית הרגו את המפקד המקומי ב-27 במרץ, ופגעו בפיקוד הצבאי הגרמני בעיר.
ב-29 במרץ, העיר עברה לשליטה אמריקאית וגשר פונטון שנבנה על ידי כוחות הנדסה קרבית בצד המזרחי של וילהלמסבריקה הפגוע.
לאחר שניסו תחילה להקים עמדות מקלעים להגנה, חיילים גרמנים שוכנעו על ידי אזרחים לעזוב את העיר ולמזער אבדות נוספות.
כוחות הוורמאכט הנותרים נהדפו צפונה ומחוץ לעיר על ידי חיילים אמריקאים.
AFN לוקסמבורג דיווחה שהעיר משוחררת, עם זאת, קרבות ספורדיים קטנים נמשכו עד 4 באפריל.
כתב המלחמה של ווג, לי מילר, ליווה את הארמייה השלישית של ג'ורג' פטון והיה בין הראשונים לדווח בעיתונות האמריקנית על שחרור פרנקפורט.
ה-Stars & Stripes דיווחו שהעיר שוחררה ב-30 במרץ.
לאחר שכבשה את פרנקפורט, הדיוויזיה ה-5 בילתה כמה ימים במנוחה עד 7 באפריל, אז קיבלה הוראה לנוע צפונה כדי לתמוך בקורפוס ה-3 של הארמייה הראשונה בכיס הרוהר.
המתקפות השלזיות היו שתי התקפות נפרדות שבוצעו בפברואר ובמרץ 1945 על ידי הצבא האדום הסובייטי נגד הוורמאכט בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה כדי להגן על אגפי הצבא האדום במהלך ההתקדמות לברלין כדי למנוע התקפת נגד גרמנית.
זה עיכב את המתקפה האחרונה לכיוון ברלין בחודשיים.
מתקפת שלזיה התחתית נמשכה בין 8 ל-24 בפברואר 1945, ומתקפת שלזיה העילית בין 15 ל-31 במרץ.
שני המבצעים נועדו לאגף את ההתקדמות הסובייטית העיקרית על ברלין, דחקו את הוורמאכט משלזיה.
לפי מידע סובייטי, הגרמנים איבדו 54,000 חיילים: 40,000 הרוגים ו-14,000 שבויים במתקפת שלזיה העילית.
החזית האוקראינית הראשונה בפיקודו של איוואן קונייב - לאחר שהשלימה את מתקפת ויסלה-אודר - התקדמה מערבה לכיוון שלזיה במטרה העיקרית להגן על האגף השמאלי של החזית הבלארוסית הראשונה, שדחפה לכיוון ברלין.
באופן דומה, על מתקפת פומרניה המזרחית של החזית הבלארוסית השנייה בצפון הוטלה המשימה להגן על האגף הימני של החזית הבלארוסית הראשונה.
בשל הצורך לאבטח את האגפים התעכבה עד אפריל המתקפה האחרונה של הסובייטים לכיוון ברלין, שתוכננה במקור לפברואר.
עד אמצע אפריל, מתקפת פומרניה המזרחית - שבוצעה על ידי החזית הבלארוסית השנייה, וגורמי החזית הבלארוסית הראשונה - הצליחה במטרותיה, והגיעה לעיר הנמל הגרמנית החשובה שטטין (כיום שצ'צ'ין).
החלטתו של יוסיף סטלין לדחות את המתקפה לכיוון ברלין מפברואר עד אפריל 1945 הייתה נושא למחלוקת בקרב גנרלים סובייטים והיסטוריונים צבאיים, כאשר צד אחד טען כי בפברואר היה לסובייטים סיכוי לכבוש את ברלין הרבה יותר מהר ועם הרבה פחות.
אבדות, והשני בטענה שהאפשרות של יחידות גרמניות גדולות (שרידי מערכת הביצורים הצ'כית) שנותרו על האגפים יכלה להביא למתקפת נגד גרמנית מוצלחת ולהאריך עוד יותר את המלחמה.
מטרתו של סטלין לעכב את ההתקדמות על ברלין הייתה כנראה פוליטית, שכן היא אפשרה לו לכבוש חלקים ניכרים מאוסטריה במתקפת וינה.
הקרב על קלן היה חלק ממבצע חוטב עצים והוא מתייחס להתקדמות בעלות הברית שהתרחשה בין 5 ל-7 במרץ 1945, שהובילה לכיבוש קלן.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה קלן הייתה העיר הרביעית בגודלה בגרמניה והעיר הגדולה ביותר על נהר הריין, עם אוכלוסייה של כ-800,000 איש.
העיר קלן הופצצה על ידי חיל האוויר המלכותי (RAF) ב-262 התקפות אוויריות נפרדות במהלך מלחמת העולם השנייה, זאת בתגובה להפצצת לונדון בתחילת המלחמה.
קלן הייתה יעד צבאי חשוב, בהיותה עיר מתועשת מאוד עם מפעלים רבים שייצרו אספקת מלחמה ולעיר הייתה גם רשת רכבות גדולה, ששימשה להובלת חיילים ונשק.
סך של 34,711 טונות ארוכות של פצצות הוטלו על העיר, התקיפה האווירית האחרונה בוצעה ב-2 במרץ 1945. עד תחילת מרץ 1945 רוב העיר נהרסה, כ-20,000 איש נותרו בעיר.
במהלך הלילה של 3 במרץ, מטוסי בעלות הברית הטילו עלוני תעמולה מעל העיר, ואמרו לאזרחיה להפר את הנחיות ההנהגה הנאצית, וביקשו מהתושבים שלא להתפנות מהעיר מכיוון שאין להם ממה לחשוש מהכוחות המתקדמים.
הטורים של בעלות הברית התקרבו לקלן משלושה כיוונים, דיוויזיית השריון ה-3 מצפון-מערב, דיוויזיית החי"ר ה-104 שהגיעה ממערב והדיוויזיה המשוריינת ה-9 טיהרה חלקים מדרום לעיר בשיתוף עם דיוויזיית החי"ר ה-9. ב-5 במרץ, הדיוויזיה המשוריינת ה-3 השיקה התקדמות סופית לעבר קלן.
ב-6 במרץ יצאו הטורים האמריקאים מעמדותיהם לכיוון לב העיר.
ליד מרכז העיר הייתה התכתשות עם טנק פנתר גרמני; התכתשות זו נלכדה על ידי צלמים אמריקאים מחברת ה-165 Photo Signal.
הפנתר הגרמני התמקם במארב ליד תחנת הרכבת; שני טנקי שרמן מתקדמים הואטו על ידי ערימת הריסות.
השרמנים נתקעו ברחוב צר, מה שהפך אותם למטרה קלה לטנק הגרמני.
שניים מפגזי ה-75 מ"מ של הפנתר פגעו בצריח של השרמן המוביל, פגז שלישי פגע במזקו"ם הטנק השני של שרמן מאחוריו.
טנק פרשינג סמוך נשלח להוציא את הפנתר, שני הטנקים היו זה לעומת זה, אך מפקד הטנק הגרמני האמין שזהו טנק גרמני, ולכן אמר לתותחן שלו לנצור אש, הוא מעולם לא ראה פרשינג.
לבסוף נפגע טנק הפנתר על ידי הפרשינג המתקדם.
כשהאמריקאים נעו לעבר הריין, הוורמאכט (חטיבת הפאנצר ה-106 פלדהרנהאלה) הרסו את גשר הוהנצולרן, החוליה האחרונה בין מזרח למערב העיר.
אף על פי שבעלות הברית לא הצליחו לכבוש גשר מעל הריין ליד קלן, דרומה יותר התקדמה דיוויזיית השריון ה-9 של הארמייה האמריקאית הראשונה במהירות בלתי צפויה לעבר הריין.
הם הופתעו מאוד לראות שגשר לודנדורף, אחד מהגשרים האחרונים על פני הריין, עדיין עומד על תילו, הם כבשו והגנו על הנכס המכריע הזה במהלך קרב רמאגן.
ב-7 במרץ נכבשה כל קלן ממערב לנהר הריין על ידי בעלות הברית, הרבעים בגדה הימנית נותרו בשליטה גרמנית עד אמצע אפריל 1945.
הקרב עם חטיבה 130 המצרית היה קרב שהתרחש ביומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים ב-6 באוקטובר 1973 בין כוחות משוריינים של צה"ל לבין חטיבה ממוכנת אמפיבית מצרית ממזרח לאגם המר הקטן בסיני.
על החטיבה המצרית הוטלו משימות מרכזיות של כיבוש הר אום חשיבה ועליו בסיס השליטה והמודיעין אום חשיבה וכיבוש מעברים קריטיים במערב סיני.
בקרב זה הושמדה רוב החטיבה המצרית בטרם הספיקה לבצע את משימתה.
על שארית כוחות החטיבה ששרדו הוטלה משימה משנית של כיבוש מוצב ישראלי בגזרת פעולתה.
בינואר 1972 הוקמה חטיבה משוריינת אמפיבית 130 בפיקוד הגנרל מחמוד שועייב, באזור אל-עאמריה שבאלכסנדריה.
החטיבה כללה שני גדודי חי"ר ממוכן: גדוד 602 וגדוד 603. החטיבה מנתה מעל 1,000 חיילים והצטיידה בכ־20 טנקים אמפיביים מדגם PT-76 ובכ־80 נגמ"שים מדגם OT-62 או BTR-50.
החטיבה נועדה לשמש ככוח נייד שבאמצעותו ניתן יהיה להפתיע את צה"ל בתקיפה בעומק מערכי ההגנה, לשתק מפקדות ולשבש את התקדמות כוחות המילואים הישראלים.
ייחודיותה של חטיבה 130 הייתה אפשרות התקיפה המשוריינת בפרק הזמן שהיה דרוש לצבא מצרים לפרישת הגשרים על פני תעלת סואץ שיאפשרו את הזרמת הכוחות משוריינים הצולחים.
ביוני 1972 נעשה ניסיון לרכוש עבור חטיבה 130 רחפות אחדות מחברה אירופאית להובלת טנקים בינוניים אך ניסיון זה נזנח בשל קשיים תקציביים.
בתוכנית המלחמה המצרית תוכננה החטיבה להנחית כוחות משוריינים בחוף רומני ולתקוף כוחות שינועו בצירים הצפוניים של סיני.
לקראת פרוץ המלחמה שונתה התכנית ועל החטיבה הוטלה המשימה לצלוח את האגם המר הקטן, לכבוש את בסיס השליטה והמודיעין אום חשיבה ולתפוס שני מעברים חשובים במערב סיני: מעבר המיתלה ומעבר הגידי.