tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, אושר כי כל צוות השחקנים שהופיע בתחייה המחודשת של המחזה בברודוויי ישובו לגלם את דמויותיהם בסרט, מה שהופך את הסרט להפקה בה מופיע צוות שחקנים הומוסקסואלי לחלוטין הנמצא מחוץ לארון.
צילומי הסרט התקיימו ביולי 2019.
הסרט עלה לשידור בכל הפלטפוורמות של שירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-30 בספטמבר 2020.
הסרט עלה לשידור יחד עם הנערים בחבורה: משהו אישי – ספיישל בן 28 דקות המציג את מאחורי הקלעים וריאיון עם יוצר המחזה מארט קראולי על המורשת שנוצרה בעקבות המחזה.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", הסרט מחזיק בציון 85% בהתבסס על 41 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.56/10. הקונצנזוס של מבקרי האתר כתב: "הנערים בחבורה מחזירים למסך את המחזה הקלאסי עם עיבוד משוחק היטב המכיל רלוונטיות מודרנית מפתיעה - ונוקבת".
באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic" הסרט קיבל ציון משוקלל ממוצע של 70 מתוך 100 בהתבסס על 19 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות חיוביות לרוב".
דייוויד רוני מ"הוליווד ריפורטר" נתן לסרט ביקורת חיובית וכתב: "הנערים בחבורה הוא במובנים רבים מיושן ונוסחתי.
אבל הוא גם חי מאוד, תיעוד שלא יסולא בפז של כוחו ההרסני של דחייה חברתית, אפילו במעוז של עיר הקבלה הליברלית כמו ניו יורק סיטי.
למרות פגמיו, הסרט המרתק הזה מהווה חלון חיוני לקהל הקווירי הצעיר לחייהם הקשים של אבותיהם." אוון גלייברמן מ"וראייטי" שיבח את השחקנים באומרו "מה שמחזיק את הסרט בשלמותו, מלבד המיסטיקה הגיקית החלומית של קווינטו והדקלום המענג של כל שורה, הוא התשוקה המיוסרת שמביא אליו ג'ים פרסונס."
הנערים בחבורה הוא מחזה מאת המחזאי מארט קרולי.
המחזה עלה לראשונה באוף ברודוויי בשנת 1968, וקם לתחייה בתיאטראות ברודוויי לרגל 50 שנה לעליית המחזה לראשונה, בשנת 2018. עלילת המחזה סובבת סביב קבוצת גברים הומוסקסואלים שמתכנסת לרגל מסיבת יום הולדתו של אחד מחבריה בניו יורק סיטי, ונחשבה לפורצת דרך בשל תיאור אורח החיים ההומוסקסואלי של חברי החבורה.
על המחזה נאמר: "תגלית תיאטרונית אמיתית, הנערים בחבורה עזרו לעורר מהפכה בכך שהעלו על הבמה את חיי הגברים ההומואים, ללא התנצלות וללא שיפוטיות, בעולם שעדיין לא היה מוכן לקבל אותם במלואם." המחזה עובד לסרט עלילתי בשנת 1970, ובכך גם הפך לאחד הסרטים הראשונים שהתמקדו בחייהם של גברים הומוסקסואלים.
עלילת המחזה מתרחשת כולה במהלך לילה אחד בדירתו של מייקל, אחד מחברי החבורה, ברובע האפר איסט סייד במנהטן, והרקע ופועלן של הדמויות נחשף בהדרגה במהלך מסיבת יום ההולדת וככל שהלילה נמשך:
הרולד – הומוסקסואל יהודי החוגג את יום הולדתו.
הוא נהיה יותר ויותר ממורמר על אובדן המראה הצעיר שלו ומקונן על כך שהוא כבר לא יכול למשוך גברים צעירים.
"קאובוי" – נער ליווי בלונדיני ומושך, שאינו חכם במיוחד.
קאובוי הוא אחד ממתנות יום ההולדת של הרולד, שניתנת לו במתנה על ידי אמורי.
אלן מקארתי – חברו של מייקל לספסל הלימודים בשנות הקולג'.
אלן מתפרץ במפתיע אל המסיבה בעודו מבקר בניו יורק, והוא מעוניין לספר למייקל משהו, אך מהסס לעשות זאת מול האחרים.
במהלך העלילה נרמז שהוא התנסה בחוויות הומוסקסואליות בזמן לימודיו בקולג', אך נטייתו המינית לא נאמרת במפורש, וניתנת לפרשנות קהל הצופים.
המסיבה נערכת על ידי ששת חבריו הקרובים של הרולד:
מייקל – חברו-אויבו של הרולד, כמו כן גם מארח מסיבת יום ההולדת, שנערכת בדירתו.
מייקל הוא נוצרי קתולי ואלכוהוליסט מועד, שמהווה את הזרז לרוב הדרמה של המחזה.
דונלד – בן זוגו המתוסבך של מייקל שעבר מהעיר להמפטונס במטרה לדחות את "אורח חייו" ההומוסקסואלי.
במהלך העלילה מתגלה שדונלד עובר פסיכואנליזה.
ברנרד – הומוסקסואל אפרו-אמריקאי שעדיין מאוהב בילד הלבן העשיר שבביתו עבדה אמו כמשרתת.
אמורי – מעצב פנים והומוסקסואל מוחצן, שחוש ההומור השנון שלו מצליח לעיתים קרובות לעצבן את האחרים.
לארי – בן זוגו של האנק וצלם אופנה שמעדיף מספר שותפים לקיום יחסי מין.
האנק – בן זוגו של לארי ומורה שהיה נשוי לאישה ממנה הוא נפרד וכעת נמצא בהליכי גירושין.
יותר מכל שאר חברי החבורה, האנק נחשב לסטרייט מביניהם.
במהלך העלילה מתגלה שהוא אינו מסכים עם לארי בנושאי המונוגמיה והפוליאמוריה.
במהלך המסיבה, ההומור נהיה יותר ויותר רדוד ופוגעני, ככל שתשעת הגברים שותים לשוכרה יותר ויותר.
המסיבה מגיעה לשיאה במהלך "משחק" אותו מייקל מכריח את השאר לשחק, במסגרתו כל גבר חייב להתקשר למישהו שאהב ולספר לו על כך.
מייקל, שמאמין שסוף סוף הוא הצליח "להוציא מהארון" את אלן כשהוא מתקשר, חוטף ממנו את שפופרת הטלפון ומגלה שאלן התקשר לאשתו.
בסופו של דבר, קהל הצופים מעולם לא מגלה על מה אלן התכוון לשוחח עם מייקל.
את "הנערים בחבורה" כתב המחזאי האמריקאי מארט קראולי.
בשנת 1957 החל קראולי לעבוד במספר חברות הפקת טלוויזיה, לפני שפגש את השחקנית נטלי ווד על סט הצילומים של סרטה, "זוהר בדשא", בזמן שעבדה כעוזרת הפקה.
ווד שכרה אותו בתור העוזר שלה, בעיקר כדי לתת לו זמן פנוי בשפע לעבוד על המחזה שלו.
ווד, שהפכה לחברה קרובה של קראולי, עוררה בו השראה לעבור מניו יורק להוליווד.
לדברי חברו של קראולי, גאווין למברט, ווד הפגינה הזדהות עם הסצנה ההומוסקסואלית של הוליווד, ותמך כלכלית בקרואלי על מנת לאפשר לו לכתוב בחופשיות את מחזהו.
קראולי עבדה כעוזר של ווד ובעלה, רוברט וגנר, במשך שנים רבות.
לאחר שבוטלו כמה הפקות קולנוע הוליוודיות בהן סייע, חברתו העשירה, דיאנה לין שכרה אותו לעזור לה.
הוא התגורר באחוזה הגיאורגית ההוליוודית, שם נאלץ רק "לערוך מסיבות ארוחת ערב ולשתות את עצמו לשכחה." הוא החל לכתוב במקום לשתות, והחל לעבוד על "הבנים בחבורה".
על פי קראולי, היה לו חבר משעשע שמדי פעם היה לוקח ממנו הערות מוטרפות, ועליו דמותו של מייקל התבססה חלקית.
קראולי אמר לדומיניק דאן על שם המחזה: "זאת השורה הזו בכוכב נולד, כשג'יימס מייסון אומר לג'ודי גרלנד המופתעת, 'את שרה בשביל עצמך ועבור הנערים בחבורה'."
לדברי קראולי, המוטיבציה שלו בכתיבת המחזה לא נבעה מתוך אקטיביזם, אלא מתוך כעס שהיה קשור באופן חלקי לעצמו ולקריירה שלו, אבל גם קשור ליחס החברתי של האנשים סביבו ולחוקים.
הוא אמר שהוא "רצה את העוול שבכל זה - לכל הדמויות האלה - הידועות." קראולי הצהיר גם: "לא הייתי פעיל, אז או עכשיו.
לא ידעתי מה הכה בי.
דמותו של מייקל הזכירה לקראולי את עצמו, והוא תואר כ"אדם מורכב שמודע לפוליטקלי קורקט אבל יש לו סוג של בוז אליו".
הוא כינה את דונלד "מבוכה עבור מייקל" וכמי שנוצר בהשראת חברו של קראולי.
בסרט התיעודי משנת 1995, "כוכבים בארון" הסביר קראולי, "ההומור המזלזל העצמי נולד מתוך הערכה עצמית נמוכה, מתוך תחושה של מה שהזמנים סיפרו לך על עצמך."
בזמן שקראולי כתב את התסריט, הוא נדחה ועוכב על ידי המחזאים אדוארד אלבי וריצ'רד בר, שהיה אז ראש יחידות המחזאים בניו יורק.
ההפקה הוכיחה ש"כמעט בלתי אפשרי למצוא" שחקנים שמוכנים לשחק דמויות הומוסקסואליות.
חבר הוותיק של קראולי מימי הקולג', לורנס לוקינביל בן ה-33, הסכים לשחק את דמותו של האנק למרות אזהרותיו של סוכנתו כי התפקיד יהיה אחראי לסיום הקריירה שלו, אף על פי שהסוכנת עצמה הייתה לסבית.
קראולי התקשה למצוא מפיקים ובעלי תיאטרון שיסכימו להעלות את המחזה.
המחזה הועלה לראשונה באוף ברודוויי ב-14 באפריל 1968 בתיאטרון פור, ונסגר ב-6 בספטמבר 1970, לאחר 1,001 הצגות.
ההפקה בוימה על ידי רוברט מור, וצוות השחקנים כלל את קנת נלסון כמייקל, פיטר וייט כאלן מקארתי, לאונרד פריי כהרולד, קליף גורמן כאמורי, פרדריק קומבס כדונלד, לורנס לוקינביל כהאנק, קית' פרנטיס כלארי, רוברט לה טורנו כ"קאובוי", וראובן גרין כברנרד.
המחזה היה אחת התסריטים הראשונים שהציגו סיפור שבמרכזו עומדת קבוצה של הומוסקסואלים.
אף על פי שהמחזה היה אמור במקור לרוץ לחמש הצגות במקום קטן באוף ברודוויי, הוא זכה להצלחה מסחררת ועבר לתיאטרון גדול יותר.
המחזה המשיך לרוץ גם בלונדון.
על פי הניו יורק טיימס, שחקני ההפקה המקורית קדחו חור באחד מרקעי התפאורה של המחזה על מנת שיוכלו לרגל אחר היושבים במושבים הטובים ביותר באולם, ובשבועות הראשונים הם ראו את ג'קי קנדי, מרלן דיטריך, גראוצ'ו מרקס, רודולף נורייב וראש עיריית ניו יורק ג'ון לינדזי.
למרות הצלחת המחזה, כל חברי צוות השחקנים ההומוסקסואלים של ההפקה המקורית נשארו בארון לאחר הבכורה.
בין השנים 1984–1993, חמישה מהם (כמו כן, גם הבמאי רוברט מור והמפיק ריצ'רד בר) מתו במגפת האיידס שהתפרצה לאחר מכן.
ב-1970 הועלה המחזה בתיאטרון בימות, בתרגומה של תרצה אתר, בבימויו של היי קיילוס ועם שלמה בר-שביט בתפקיד הרולד, עודד תאומי בתפקיד מייקל, טוביה צפיר בתפקיד אמורי, נסים זוהר, ניקו ניתאי ואחרים.
בכורת המחזה התקיימה בקיבוץ העוגן, בתחילת ינואר 1970, ללא אישורה של הצנזורה.
בסיום ההצגה רשם שוטר שנכח באולם דו"ח על ההצגה.
בהמשך הועלתה ההפקה באולם בית המורה בתל אביב, עדיין ללא אישורה של הצנזורה.
לאחר ויכוחים ודיונים מול ועדת הצנזורה, אושר למפיק יעקב אגמון לעלות אותה, בהתניה שהיא מיועדת לצופים וצופות מגיל 16 ומעלה.
חברי ועדת הצנזורה העלו ספקות בנוגע להעלאת המחזה עם קריאתו, ובמיוחד ממשפטים בוטים השזורים לאורכו; והתעקשו לאשר את העלאתה רק לאחר צפייה בה, על מנת לוודא שאין מדובר במופע ארוטי.
בביקורת בעיתון "העולם הזה" נכתב:"זהו מחזה בעל שליחות חברתית חשוב המנסה לומר לחברה הפוריטאנית כי חיי המין של אדם הם עיסקו הבילעדי בלבד וכי ההומוסכסואלים הם אנשים ככל האחרים, מלבד בחייהם המיניים; וכי ההומסכסואליות אינה סטייה שצריך להילחם בא אלא צורת התפתחות שונה".
עבור השחקן צפיר, גילום דמותו של אמורי נקודת הייתה נקודת מפנה בקריירה שלו; בראיון ל"העולם הזה", הצהיר כי "עד היום אני רואה בתפקיד שלי ב'הנערים שבחבורה' את ההתמודדות הדרמאתית הגדולה ביותר שלי".
עם זאת, שיתף צפיר כי בשל גילום הדמות, קיבלו הוא ואשתו הקנטות והעלבות על "הצגת דמותו של הומו".
המחזה זכה לתחייה מחודשת באוף ברודוויי בתיאטרון לוסיל לורטל בשנת 1996, והיא הועלה בין 6 באוגוסט ל-20 באוקטובר לאחר ההצגה הראשונה בתיאטרון WPA, שכל כרטיסיה אזלו.
"הנערים בחבורה" הועלה בתיאטרון טרנספורט גרופ שבניו יורק, מפברואר 2010 עד 14 במרץ 2010, בבימויו של ג'ק קומינגס השלישי.
התחייה המחודשת הועלתה בלונדון באוקטובר 2016, בתור התחייה המחודשת שהועלתה בלונדון מזה שני עשורים.
המחזה זכה לביקורת חיובית מ"האובזרבר".
במחזה כיכב השחקן והיוצר מארק גאטיס בדמותו של הרולד.
ההפקה על גבי תיאטראות ברודוויי, שבוימה על ידי ג'ו מנטלו, נפתחה בתצוגות מקדימות בתיאטרון בות' ב-30 באפריל 2018, נפתחה באופן רשמי ב-31 במאי, ורצה עד ה-11 באוגוסט.
בהפקה זו, שהועלתה לציון 50 שנה להעלאת ההפקה המקורית, כיכבו מאט בומר, ג'ים פרסונס, זאכרי קווינטו ואנדרו ראנלס, צ'ארלי קארבר, בריאן האצ'יסון, מייקל בנג'מין וושינגטון, רובין דה חזוס וטאק ווטקינס.
בהפקה זו דמותו של הרולד גולמה על ידי קווינטו.
כל צוות השחקנים שהשתתפו בהפקה הזו הם הומוסקסואלים הנמצאים מחוץ לארון.
הפקה זו זכתה בפרס טוני לשנת 2019 בקטגוריית "תחיית המחזה הטובה ביותר".
כאשר המחזה עלה לראשונה בשנת 1968, הקהל הצופים אליו כוונה המחזה הוכה בתדהמה.
המחזה זכה לפרופיל וניתוח מעמיק בספרו של ויליאם גולדמן, "The Season: A Candid Look at Broadway", שהתמקד בעונת הברודוויי בין השנים 68–1967. באותה שנה הופצו שני דיסקי ויניל, שהכילו את הקלטת הדיאלוג המלא של צוות השחקנים בהפקה המקורית.
בעקבות ההצלחה לה זכה המחזה, כתב קרולי את "The Men from the Boys" בשנת 2002, מחזה המשך, המתרחש 30 שנה אחרי אירועי המחזה המקורי.
"The Men from the Boys" הועלה לראשונה בסן פרנסיסקו בשנת 2002, בבימויו של אד דקר, והועלה בלוס אנג'לס בשנת 2003.
בשנת 2002, פיטר פיליצ'יה מ-"Theater Mania" טען כי ההפקה המקורית של ההצגה סייעה בהשראה למהומות סטונוול ולתנועה לזכויות ההומואים בשנת 1969:
בשנת 2004 שיבח דייוויד אנתוני פוקס מ"פילדלפיה סיטי פייפר" את המחזה, את השנינויות ואת מופע הלייב שלו בפילדלפיה.
עם זאת, הוא הסתייג בטענה כי המחזה מציג "גברים הומוסקסואליים עירוניים כנרקיסיסטים, מרירים, רדודים".
בשנת 2010, אליזה סאמר מ-"CurtainUp" כינתה את המחזה בביקורתה כ"גימיק חכם" מלא בדמויות שמלאות ב"הערכה הומופובית עצמית ונמוכה".
באותה שנה, סטיב ויינשטיין מהאתר "Edge" תיאר את המחזה כ"שייקספירי".
המחזה עובד לראשונה לסרט קולנועי בעל אותו השם והופק על ידי חברת ההפקות "Cinema Center Films" בשנת 1970, בבימויו של ויליאם פרידקין.
בסרט השתתפו צוות השחקנים המקורי שהשתתפו באוף ברודוויי.
המפיק ראיין מרפי עיבד את המחזה כסרט עלילתי באותו השם עבור שירות הזרמת המדיה של נטפליקס, במסגרת עסקת ה–300 מיליון דולר שלהם.
הסרט בוים על ידי הבמאי ג'ו מנטלו וכמו בסרט המקורי, שבו אליו כל צוות השחקנים שהשתתפו בתחייה של המחזה בתיאטראות ברודוויי משנת 2018. הסרט עלה לשידור ב-30 בספטמבר 2020.
קליף גורמן זכה בפרס אובי 1968 על גילום דמותו של אמורי.
דייוויד גרינשפן זכה בפרס אובי 1997 על גילום דמותו של הרולד.
שנה פרס קטגוריה מועמד/ים תוצאה2019פרס טוני תחיית המחזה הטובה ביותר הנערים בחבורה השחקן הטוב ביותר במחזה רובין דה חזוס
הנערה מפליינוויל היא סדרת דרמה אמריקאית הנוצרה על ידי ליז האנה ופטריק מקמנוס.
בסדרה מככבים אל פנינג וקולטון ראיין.
הסדרה מתארת את האירועים שהובילו למותו של קונרד רוי וההרשעה של חברתו מישל קרטר בהריגה ברשלנות.
ב-2014 נמצא הנער קונרד רוי ללא רוח חיים ברכבו .
סיבת המוות הוכרזה כהתאבדות, אלא שאחרי שנבדקו ההתכתבויות בסלולרי שלו, גילו חוקרי המשטרה סדרה ארוכה של תכתובות בין רוי למישל קרטר, נערה מפליינוויל, עיירה בקרבת מקום מגוריו.
רוי וקרטר נפגשו לראשונה, בזמן שבילו בחופשה בפלורידה, ונוצר ביניהם קשר לא בריא.
רוי שיתף את קרטר במחשבות אובדניות שהתעוררו אצלו, והיא עודדה אותו להתאבד.
ההתכתבויות ביניהם פורסמו וקרטר הועמדה לדין בעוון גרימת מוות ברשלנות ונשפטה לשנתיים וחצי שנות מאסר.
אל פנינג – מישל קרטר
קולטון ראיין – קונרד "קוקו" רוי השלישי
קלואי סביני – לין רוי
נורברט ליאו בוץ – בתור קונרד "קו" רוי השני
קארה בוונו – גייל קרטר
קאי לנוקס – דייוויד קרטר
פיטר גרטי – קונרד רוי, האב
מייקל מוסלי – ג'וזף קטלדו
אלה קנדי דייוויס – סידני רוי
פרל אמנדה דיקסון – סוזי פירס
קיילי ליה פייג' – קאסי וילקינס
ג'פרי וולברג – רוב מהוני
את התסריט כתבה ליז האנה, שהייתה מועמדת לאוסקר על התסריט ל"העיתון" של סטיבן ספילברג.
ב-15 באוגוסט 2019, פורסם ש-"Universal Cable Productions" מפתחת סדרת טלוויזיה בהשראת המקרה, כשבמאית סרטי התעודה ארין לי קאר והעיתונאית ג'סי בארון משמשות כמפיקות יועצות.
ב-7 באוגוסט 2020, דווח שהפקת הסדרה יוצאת לפועל ותיקרא בשם: הנערה מפליינוויל (The Girl From Plainville) ותוקרן בשירות הסטרימינג הולו.
הסדרה נוצרה על ידי ליז האנה ופטריק מקמנוס שמפיקים בפועל לצד אל פאנינג ובריטני קאהן וורד.
ב-14 באפריל 2021, פורסם כי ליסה צ'ולודנקו אמורה לביים את שני הפרקים הראשונים של הסדרה.
ב-2 בספטמבר 2021 דווח כי האנה, זטנה פואנטס ופיפה ביאנקו נוספו כבמאים לסדרה.
הסדרה אמורה לצאת לאקרנים ב-29 במרץ 2022.
הצילומים לסדרה החלו ב-17 באוגוסט 2021 והסתיימו ב-10 בדצמבר 2021 בסוואנה, ג'ורג'יה.
עם הודעת הזמנת הסדרה, דווח כי אל פנינג לוהקה לתפקיד ראשי ותגלם את מישל קרטר בסדרה.
ב-6 במאי 2021, פורסם כי קולטון ראיין לוהק לתפקיד קונרד רוי.
באוגוסט 2021, דווח כי קלואי סביני, נורברט ליאו בוץ, קארה בונו וקאי לנוקס לוהקו לתפקידים חוזרים.
ב-1 באוקטובר 2021, פורסם כי פיטר גרטי, מייקל מוסלי, אלה קנדי דייוויס, פרל אמנדה דיקסון, קיילי ליה פייג' וג'פרי וולברג לוהקו אף הם לתפקידים חוזרים.
הסדרה אמורה לצאת בבכורה בשירות הסטרימינג הולו ב-29 במרץ 2022. פרקים ראשונים של הסדרה ישודרו ב-South by Southwest, סדרת פסטיבלים ואירועי אינטראקטיב, מוזיקה וסרטים המתקיימים מדי אביב באוסטין שבטקסס, ארצות הברית ב-12 במרץ 2022.
בסטטיסטיקה ובפרט בניתוח רגרסיה, הנפה או מינוף הוא מדד לחריגות של תצפיות, המבוסס על המשתנים המנבאים ברגרסיה.
במילים אחרות, מדד זה בוחן כמה רחוקים ערכי המשתנים המנבאים השייכים לתצפית מסוימת, מערכים אלו בתצפיות האחרות.
מינוף יכול לבטא מרחק אוקלידי ממשתנים מנבאים אחרים, אך גם שוני הנוגע לדפוסי קורלציה.לדוגמה במדגם שבו יש מתאם חיובי גבוה בין לבין , תצפית שבה מקבל ערך גבוה ו מקבל ערך נמוך תהיה בעלת הנפה גבוהה.
שערוכים של פרמטרי המודל האופטימלי נוטים להימשך לתצפיות בעלות הנפה גבוהה, ומכאן נגזרת המילה הנפה - תצפיות אלו נוטות למנף את המודל אליהן.
תצפיות אלו הן בעלות פוטנציאל רב להיות נקודות בעלות השפעה (influential points).
אף על פי שנקודה משפיעה תהיה בדרך כלל בעלת מינוף גבוה, נקודת מינוף גבוה היא לא בהכרח נקודה משפיעה.
זאת משום שמידת ההשפעה תלויה גם בחריגות ערך המשתנה אותו מנבאים, ערך ה-y של התצפית, חריגות שלא נכללת בחישוב ההנפה.
בהתאם לתכונה זו, למינוף יש חשיבות גדולה בחישוב מדדי השפעה של תצפיות על תוצאות אמידת הפרמטרים של המודל, כמו למשל מדד ההשפעה על שם ראלף קוק - מרחק קוק (Cook's distance).
הנפה מוגדרת באמצעות הרכיבים האלכסוניים של מטריצת הכובע (hat matrix, ידועה גם בשם 'מטריצת ההטלה').
מטריצה זו מתארת את ההשפעה של כל תצפית, על הערכים המשוערכים של כלל התצפיות.
האלכסון של מטריצה זו מתאר את ההשפעה של כל תצפית על ה-y המשוערך של אותה התצפית.
מטריצה זו מוגדרת כמטריצה אשר הכפלתה בווקטור המשתנה אותו המודל מנבא (y) תוביל לווקטור המשנה התלוי המשוערך על פי המודל.
בכתיב מטריצות: , כאשר מסמנים .
ניתן לתאר את הבניה של באמצעות ממוצע משוקלל של ערכי המשתנה אותו מנבאים בכל התצפיות מ-1 עד N, המוכפלים במשקלות השייכים ל-.
מכאן שהערך מהווה את המשקל של התצפית על השערוך שלה .
ניתן להסתכל על רגרסיה ליניארית כפתרון נדרש לסט משוואות ליניאריות כאשר כל תצפית מהווה משוואה, ונדרש למצוא פתרון בדמות מקדמים , שכאשר הם יוכפלו עבור כל תצפית בערכי המשתנים המנבאים שלה הם יובילו לערכי ה-y המתאימים לאותה תצפית.
עם זאת, ניתן להראות כי לא ניתן לפתור את מערכת המשוואות ללא שגיאה כלשהי , אשר מנסים לצמצם עבור כל המשוואות יחדיו.
שגיאה זו מוגדרת כהפרש בין ה- שהוא תוצאה של הכפלת המקדמים בערכי ה- לבין הערך של התצפית.
ניתן לייצג את הערכים של משתנה מסוים בכל התצפיות כווקטור עמודה .
בהתייחסות זו כל המשתנים יחדיו מהווים סט של וקטורים הפורסים מרחב, או מישור רב ממדי.
מאחר שאין פתרון ללא שגיאה , הווקטור אשר מכיל את כל ערכי המשתנה התלוי בתצפיות אינו מוכל במישור הנפרש על ידי ,.
המטריצה מבצעת הטלה של וקטור ערכי המשתנה התלוי של כלל התצפיות אל עבר מישור נפרס זה.
נהוג לסמן את הווקטור לאחר ההטלה כ-, מילולית עם כובע.
"הנערים הספנים" הוא שיר שכתב נתן אלתרמן והלחין משה וילנסקי.
אלתרמן כתב את השיר ב־1950 לתוכנית מס' 18 של תיאטרון לי־לה־לו, וביצעה אותו מרים פריש.
אהלה הלוי הקליטה את השיר לראשונה ב־1957. לעיקר פרסומו זכה השיר בביצועה של עפרה חזה, שהקליטה אותו, בעיבודו של שם טוב לוי, לאלבומה "שירי מולדת ב'", שהתפרסם ב־1985. השיר בביצוע חזה זכה להצלחה ודורג במקום ה־36 במצעד הפזמונים העברי השנתי (תשמ"ו) של רשת ג'.
אלתרמן כתב את השיר לתוכנית מס' 18 של תיאטרון "לי־לה־לו", "תשבץ: פתרון אקטואלי ב־9 משבצות", תוכנית שעמדה בסימן חיפושים: קצין בצבא מחפש בחורה מהפלמ"ח שהצילה את חייו וילד עזוב מחפש את אחיו מהגולה.
הצגת הבכורה של התוכנית נערכה ב־2 בנובמבר 1950 באולם "יאשה חפץ" (שבהמשך הפך ל"קולנוע מתמיד").
השיר לקוח מתמונה ח' המתרחשת במכביה.
תאריך ההלחנה לפי כתב היד של וילנסקי הוא 25 באוקטובר 1950. השיר נדפס בשם "שיר הספנים".
מרים פריש (לימים מרים פריש־הלר.
היגרה לברזיל) ביצעה את השיר.
ביצועהּ זכה לשבחים: בעיתון "הבקר" השיר בביצועהּ תואר כ"יפה" ו"נוגע עד הלב", וב"דבר השבוע" נכתב: "ראוי שייקלט ויהדהד על פני המים".
אהלה הלוי הקליטה את השיר לראשונה ב־1957. לעיקר פרסומו זכה השיר בביצועה של הזמרת הישראלית עפרה חזה, שהקליטה אותו בעיבודו של שם טוב לוי לאלבומה "שירי מולדת ב'", שהתפרסם ב־1985. אהלה הלוי ועפרה חזה שרו שתיהן גרסה זהה ומקוצרת של השיר, בדילוג שני בתים.
אלתרמן אהב את הים אהבה עזה ועסק בו ביצירתו.
הוא אף קבע פעמיים את ביתו בקִרבת הים: לאחר נישואיו הוא התגורר ברחוב הגליל (כיום מאפו) בתל אביב, ממש על חוף הים, ואחר-כך ברחוב נורדאו 30 היורד אל הים.
הוא תרגם את הרומן לבני הנעורים "רֶדי הזקן" מאת פרדריק מריאט על קורותיו של ימאי ותיק.
הוא כתב שירים רבים על הים ועל יורדי הים, לרבות שירי ילדים ופזמונים.
אפילו יצירתו הגדולה האחרונה – "המסכה האחרונה" (1968) – מתרחשת בחלקה על סיפון של אונייה.
אלתרמן הרבה גם לכתוב על תל אביב, אולם בשיר הזה (בגרסתו המלאה) מוזכרת דווקא חיפה.
שירים אחרים בשמות ובנושאים דומים שכתב אלתרמן
אין להתבלבל בין "הנערים הספנים" ("שיר הספנים") בלחן של וילנסקי לשני שירים אחרים שכתב אלתרמן בשמות דומים או זהים ב־1936 וזכו ללחנים אחרים.
אלתרמן כתב את השיר "הספנים" (מוכר גם בשמות "דוב המים" ו"דוב הים"), שהלחין וביצע יוסף גולנד.
השיר חודש למופע "צץ וצצה", שהועלה ב־1969. בנוסף כתב אלתרמן שיר בשם
"שיר הספנים" עם לחן מאת יואל ולבה.
אלתרמן כתב את השיר לכבוד תחילת הפעילות בנמל תל אביב ב־1936, אירוע שגרם להתרגשות רבה והוליד "שירי נמל" רבים (של לאה גולדברג, אלתרמן, לוין קיפניס, מנחם ברגר ואחרים).
השיר נועד לעודד את האוחזים בהגה הספינה לצאת לדרכם ללא מורא.
השיר בלחן של ולבה זכה לביצועו של מרדכי רוט עוד ב־1936. השיר בביצוע יהודה שתיל היה גם שיר הנושא של סרטו התיעודי של נתן גרוס "הדיג בישראל" (על דיג בארץ ישראל), שהתפרסם ב־1954. השיר זכה לביצועים נוספים ומאוחר יותר גם לביצועו של שלמה ארצי.
"הנערים הספנים" בביצוע עפרה חזה הוצג ב"פינה לשיפוטכם" כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־10 בדצמבר 1985 והגיע בשיאו למקום השני ב־11 בפברואר 1986. בסך הכל צעד השיר במשך 14 שבועות, עד 25 במרץ 1986. במצעד הפזמונים העברי השנתי (תשמ"ו) של התחנה השיר דורג במקום ה־36.
הנפח והשטן (בבאסקית: Errementari) הוא סרט ספרדי בשפה הבאסקית מסוגת האימה והפנטזיה.
העלילה מבוססת על הפולקלור הבאסקי והגרסה המקומית לאגדת הנפח והשטן.
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1843, כאשר נפח מחזיק בשבי שד מהשאול ואת הילדה ששחררה אותו.
הסרט יצא לאקרנים בספרד בשנת 2018 והיה מועמד שנה לאחר מכן בקטגוריית האפקטים הוויזואליים הטובים ביותר בפרס גויה.
הנפח והשטן היא אגדה הודו-אירופית.
הסיפור הוא של נפח שכורת ברית עם ישות זדונית — בדרך כלל השטן (בתקופות מאוחרות יותר), מוות, שד או ג'יני — שמוכר את נשמתו תמורת כוח כלשהו ואז מרמה את השטן ולוכד אותו.
בגרסה אחת, הנפח מקבל את הכוח לרתך כל חומר ואז משתמש בכוח זה כדי לרתך את השטן לחפץ בלתי ניתן להזזה, ומאפשר לנפח להתנער מחובתו.
הסיפור נאסף על ידי ג'יאנבטיסטה בזיל (Giambattista Basile) ברומן Lo cunto de li cunti משנת 1634, לאחר מכן האחים גרים כללו אותה בסיפורי הילדים שלהם (ופורסם בשני כרכים ב-1812 וב-1815), למרות שהם הסירו אותה במהדורות משנת 1822 ומאוחר יותר.
הנפח הוא מוטיב של פולקלור מוכר ברחבי אירופה (ומחוצה לה) הקשור לחזון ימי הביניים של הגיהנום ומספר סיפורים שונים מספרים על נפחים החותמים על ברית עם השטן כדי להשיג אש ואמצעים משופרים להתכת מתכות.
"הנפח והשטן" הוא כנראה אחד מסיפורי העם האירופיים העתיקים ביותר, כשהעלילה הבסיסית נפוצה באירופה ובסקנדינביה.
יוצרי הסרט בחרו לעבד גרסה באסקית לאותה אגדה.
בשנת 1835 באלאווה שבחבל הבסקים, במהלך המלחמה הקרליסטית הראשונה, מורדים נתפסים על ידי חיילי הממשלה ומוצאים להורג.
מורד אחד, פרנסיסקו פאצ'י, שורד בעזרתו של שד והורג את החיילים.
שמונה שנים לאחר מכן, החוקר הממשלתי אלפרדו אורטיז מגיע לאלאווה.
הוא מחפש את פאצ'י, שחי כעת בבית מוזנח ביער ומתפרנס כנפח.
בני הכפר הסמוך נמנעים ממנו עקב שמועות שפאצ'י רצח את אשתו וחוטף ילדים צעירים.
תושבי הכפר אינם סומכים על אורטיז כשהממשלה לקחה את כל המתכת שלהם במהלך המלחמה כדי לייצר נשק, כולל פעמון הכנסייה שלהם.
בניטו, ילד מהכפר, גונב מכתב המוכיח שאורטיז מחפש זהב שנעלם במהלך המלחמה.
אוסו, ילדה יתומה עם פנים מצולקות מכוויות, עוברת בריונות על ידי בניטו שמשליך את הבובה שלה מעל הגדר בביתו של פאצ'י.
אורטיז שוכר גברים מהכפר כדי לפשוט על המבנה שבו הוא חושד שלפאצ'י יש את הזהב החסר, אך הם נהדפים על ידי פאצ'י בזמן שאחד מהגברים נופל למלכודת דובים ומת.
אוסו מנסה להחזיר לעצמה את הבובה שלה בזמן שפאצ'י נפטר מהמת.
בתוך ביתו של הנפח, היא מוצאת ילד שבוי בכלוב ברזל, אשר מתחנן בפניה לגנוב את טבעת המפתחות של פאצ'י כדי לשחרר אותו.
היא עושה זאת בהצלחה, אבל הילד לוקח לידיו קלשון ומתגלה בתור השד סרטאל.
הוא חוטף את אוסו ומבטיח להחזיר אותה למען נשמתו של פאצ'י, אך לפני שהוא מצליח לברוח הוא נלכד במלכודת דובים אחרת בזמן שאוסו מאבדת את ההכרה.
פאצ'י שובר את אחת מקרניו של השד ונועל אותו שוב בכלוב.
בניטו אומר לאורטיז שפאצ'י ושד חטפו את אוסו.
אורטיז מגייס את הגברים כדי להציל את אוסו.
אוסו מתעוררת ומוצאת את פאצ'י מענה את סרטאל, שמגלה שהוא עשה עסקה עם פאצ'י במהלך המלחמה.
סרטאל החזיק את פאצ'י בחיים במהלך המלחמה, כדי שיוכל לראות את אשתו שוב.
בשובו הביתה, פאצ'י גילה שאשתו לקחה לה מאהב חדש, מתוך אמונה שפאצ'י מת.
פאצ'י מלמד את אוסו כיצד לענות שדים על ידי זריקת גרגרי חומוס על הרצפה, אשר השדים אינם מסוגלים לעמוד בפניהם מלנסות לספור, ועל ידי צלצול פעמוני זהב מבורך מהכנסייה.
אוסו שואלת את סרטאל אם הוא יכול לשחרר את אמה מייטה מהגיהנום לאחר שזו התאבדה.
סרטאל מגלה שבני אדם נאלצים להיכנס לגיהנום באשמתם, וברגע שנכנסו הם לעולם לא יכולים לעזוב.
לאחר מכן פאצ'י מכה את סרטאל עד אובדן הכרה.
תושבי הכפר מגיעים ועוצרים את פאצ'י בזמן שהכומר של הכפר מגלה את האמת על פאצ'י.
אמהּ של אוסו, מייטה, הייתה אשתו של הנפח, אך לאחר שחזר מהמלחמה גילה שמייטה התאהבה באחר וילדה את אוסו.
בזעם, פאצ'י שרף את פניה של אוסו ורצח את אביה, בעוד מייטה, מוכת צער, תלתה את עצמה.
בשל בושתו, פאצ'י מסר את אוסו לכומר כיתומה, יחד עם פעמון חלופי שהכין עבור הכנסייה.
תושבי הכפר מוצאים את סרטאל ואורטיז מורה לענות את פאצ'י עד שהוא יגלה היכן הזהב.
ברגע שהוא לבד עם סרטאל, אורטיז מגלה שהוא למעשה הממונה על סרטאל מהגיהנום, השד אלאסטור.
אלאסטור מגלה שסרטאל הורד בדרגה בגלל שלא חזר לגיהנום עם נשמתו של הנפח.
אלאסטור מורה לתלות את פאצ'י כדי שיוכל לאסוף את נשמתו.
תושבי הכפר, שנדחקו להיסטריה דתית, מציתים את המבנה.
סרטאל עושה עסקה עם אוסו לחפש את אמה בגיהנום אם אוסו תשחרר אותו ותצלצל בפעמון הזהב.
אוסו מצלצלת בפעמון וגורמת לאורטיז לחשוף את פני השד שלו.
שני הגברים התולים את פאצ'י בורחים, ומפילים את פאצ'י על הרצפה.
אוסו משחררת את סרטאל אך הוא נתפס על ידי תושבי הכפר.
הכומר מטיח עלבונות באוסו על ששחררה את סרטאל ומעליב את אמה, אז אוסו עושה עסקה עם אלאסטור: נשמתה בתמורה לכך שתילקח לאמה בגיהנום.
מוכה צער, פאצ'י מסכים לתת לסרטאל לקחת אותו לגיהנום בתמורה להצלתה של אוסו.
סרטאל מסכים כיוון שהוא רוצה לנקום באלאסטור, אבל מעיר שפאצ'י יצטרך יותר מפעמון הזהב הקטן שלו כדי לשרוד את הגיהנום.
פאצ'י מגלה שהפעמון הענק שהכין עבור הכנסייה עשוי מהזהב שאורטיז חיפש.
סרטאל הורג את פאצ'י עם הקלשון שלו, ולוקח את שניהם לשערי הגיהנום שם אלפי נשמות ארורות מחכות להיכנס.
פאצ'י מוצא את אוסו ונאבק בשדים השומרים על השער.
אלאסטור תוקף את פאצ'י אבל אוסו זורקת את צנצנת החומוס של פאצ'י על אלאסטור שנאלץ לנסות לספור אותם.
עם התבוסה של אלאסטור השערים מתחילים להיסגר.
פאצ'י שולח את אוסו בחזרה עם סרטאל בזמן שהוא מחליט להישאר בגיהנום כדי לחפש את מייטה.
אוסו מתעוררת בחזרה על פני האדמה.
סרטאל, אסיר תודה על כך שאוסו הצילה אותו מהכלוב שלו, מצהיר בפני תושבי הכפר שאוסו נדחתה מהגיהנום כי היא קדושה אמיתית ויש להתייחס אליה בכבוד.
כשהכפריים מתאספים סביב אוסו, סרטאל הופך לגבר צעיר ועושה את דרכו לעיירה הבאה.
בדרך סרטאל תופס טרמפ על ידי אדם הנוסע בעגלה ומתחיל לספר לו את סיפורו של הנפח, אדם כל כך חסר רחמים ואכזרי, שאפילו השטן עצמו מפחד ממנו ומכבד אותו.
בגיהנום, פאצ'י מכריח את שערי הגיהנום להיפתח כשהוא מתחיל לחפש את אשתו, עם הפטיש שלו ופעמון הזהב תלוי על גבו.
רמון אגירה - אלפרדו אורטיז
חוסה רמון ארגויטיה - מתיאו
הסרט הוקרן לראשונה באוקטובר 2017 בפסטיבל הפנטזיה סידג'ס, שנערך בקטלוניה.
הסרט הופץ לאחר מכן בבית הקולנוע על ידי חברת Filmax, ב־2 במרץ 2018. נטפליקס רכשה את זכויות ההפצה הבינלאומיות והוא זמין לצפייה ישירה בשרתיה.
הנעת שש על שש (6WD או 6×6; באנגלית: six-wheel drive) ברכב, היא תצורת הנעה של שישה מגלגלי הרכב ישירות על ידי המנוע.
בתצורה זו יש לרכב שלושה סרנים עם לפחות שני גלגלים על כל סרן, המסוגלים להיות מונעים בו זמנית על ידי מנוע הרכב.
בניגוד למערכות הנעה של ארבעה גלגלים, תצורת ההנעה של שישה גלגלים מוגבלת במידה רבה לרכבים כבדים וכלי רכב צבאיים, כגון רכבי שטח, משוריינים ומשאיות כבדות.
בכלי רכב בעלי שישה גלגלים על שלושה סרנים, בהגדרה כולם מונעים.
גם בכלי רכב בעלי יותר משישה גלגלים, למשל עשרה גלגלים, עם שני זוגות של גלגלים "כפולים" על כל ציר אחורי, כמו במשאית מדגם GMC CCKW , כל הגלגלים מונעים.
משאיות שכאלה הותאמו לרוב למשימות צבאיות, כמו למשל במובילי טנקים וארטילריה.
משאיות 6×6 להובלת מטענים כבדים יוצרו לשימוש צבאי או לשימוש מסחרי, להובלת עצים וציוד כבד, והותאמו לנסיעה הן בכביש והן בשטח.
לרוב כלי הרכב עם הנעת שישה גלגלים יש סרן קדמי ושני סרנים אחוריים (כשההיגוי הוא לזוג הגלגלים הקדמיים בלבד).
בהתאם לתפקיד הרכב, מספר הגלגלים משתנה בין שישה (בשלושה זוגות) לעשרה (עם שניים מלפנים ושני סרנים כפולים עם ארבעה גלגלים כל אחד מאחור).
בנסיעה בכביש ההנעה עשויה להיות מוגבלת לשני הסרנים האחוריים בלבד.
מרצדס בנץ G300 CDI G-Class 6x6 הגרמנית.
מוביל טנקים אמריקאי M25 .
מק NO משאית 7.5 טון 6X6 משאית אמריקאית למטען כבד.
אורל (יצרנית רכב) 4320 הרוסי.
שייצרו גם משאיות משא למשאות כבדים במיוחד.
המשאית מדגם Freightliner Business Class M2 היא משאית מסחרית במחיר בינוני, הנמכרת בארצות הברית וזמינה בתצורת 6×6.
פולריס תעשיות ייצרה מספר טרקטורונים עם הנעת שישה גלגלים במשך שנים רבות, המבוססים על מגנום, ספורטסמן או ריינג'ר סטנדרטי עם ציר נוסף וארגז מטען מעל הגלגלים האחוריים.
דוגמאות מסחריות למכוניות קונספט, וייצור מוגבל כוללות:
הנסי פורד VelociRaptor 6×6 , עם מסגרת מורחבת 30 אינץ' ושישה גלגלים מונעים.
ג'יפ שישה גלגלים 6x6 שלדה, גוף וקו הנעה בהתאמה אישית מלאה.
פורד Tyrrell P34 היא מכונית מרוץ שיוצרה על ידי קבוצת מרוץ המכוניות ויצרנית מכוניות המירוץ הבריטית Tyrrell Racing (שם מלא: "Tyrrell Racing Organisation ") אשר יוצרה בין השנים 1976–1977.
רכבי 6x6 עם מונעי בוגי (בעל ציר כפול) מיוצרים על ידי Australia Pty Ltd, יש להם מתלה אחורי עם קפיצי סליל לחלוקת עומסים.
כל רכבי 6X6 בעלי הנעת ציר כפול אחורי, כולל "גלגל היגוי" משולבת בעיצוב המתלים, המיוצרים על ידי Australia Pty Ltd מיוצרים עבור כלי רכב "כבדים" ו"קלים".
בקטגוריה זו מוכר המרצדס-בנץ G63 AMG 6x6 פלוס.
ה-G63 AMG 6x6 הוא טנדר ספורטיבי המיוצר על ידי מרצדס-בנץ.
הרכב בעל ההנעה ה-6x6 היא גרסה בעלת הנעה לכל ששת הגלגלים של ה-G קלאס.
ה-6x6 יוצר במקור עבור צבא אוסטרליה החל משנת 2007. הרכב יוצר בין השנים 2013–2015 בגראץ שבאוסטריה.
בתורת המספרים, הנפה של אטקין היא אלגוריתם מודרני למציאת כל המספרים הראשוניים עד למספר שלם שצוין.
בהשוואה לנפה של ארטוסתנס, המסמנת כפולות ראשוניים, הנפה של אטקין עושה עבודה מקדימה ולאחר מכן מסמנת כפולות של ריבועים ראשוניים, ובכך משיגה מורכבות אסימפטוטית תאורטית טובה יותר.
האלגוריתם נוצר בשנת 2003 על ידי ארתור אטקין ודניאל ג'יי ברנשטיין.
כל השאריות הן שאריות מודולו - שישים (חילוק המספר ב-60 והחזרת השארית).
כל המספרים, כולל ו - , הם מספרים שלמים חיוביים.
"היפוך ערך" ברשימת הנפה משמעו שינוי הסימון (ראשוני או לא ראשוני) לסימון ההפוך.
פעולות אלו מובילות לכך שמספרים עם מספר אי-זוגי של פתרונות למשוואה המתאימה עשויים להיות ראשוניים (אם הם גם חסרי ריבועים), ומספרים עם מספר זוגי של פתרונות הם מספרים מרוכבים.
יצירת רשימת תוצאות, הכנסת המספרים הראשוניים הקטנים 2, 3 ו-5 לתוך הרשימה.
יצירת רשימת נפה המכילה תא לכל מספר שלם חיובי.
כל התאים ברשימה מסומנים תחילה כלא-ראשוניים.
עבור כל ערך n ברשימת הנפה, נחלק את n c=ב-60 ואת השארית נסמן ב-r:
אם r שווה לכל ערך אחר, התעלם ממנו לחלוטין.
התחל עם המספר הקטן ביותר ברשימת הנפה.
קח את המספר הבא ברשימת הנפה שעדיין מסומן כראשוני.
הוסף את המספר לרשימת התוצאות.
רבע את המספר וסמן את כל כפולות הריבוע שלו כלא-ראשוניות.
שימו לב שאין צורך לסמן כפולות שניתנות לחלוקה ב-2, 3 או 5.
חזור על שלבים 4 עד 7 עד שנגמרה רשימת הנפה.
תיאור זה מספק סקירה כללית של האלגוריתם ולא את היישום המלא שלו.
האלגוריתם מתעלם לחלוטין מכל מספרים עם שארית מודולו 60 שמתחלקת ב-2, 3 או 5, זאת משום שמספרים עם שארית מודולו 60 המתחלקים באחד משלושת הראשוניים הללו מתחלקים בעצמם באותו ראשוני.
לכל המספרים עם מודולו 60 השארית 1, 13, 17, 29, 37, 41, 49 או 53 יש שארית מודולו 4 של 1. המספרים הללו הם ראשוניים אם ורק אם מספר הפתרונות ל הוא אי זוגי והמספר הוא ללא ריבוע.
לכל המספרים עם מודולו 60 שארית 7, 19, 31 או 43 יש שארית מודולו 6 של 1. המספרים הללו הם ראשוניים אם ורק אם מספר הפתרונות ל הוא אי זוגי והמספר לא מתחלק במספר ריבועי.
לכל המספרים עם מודולו 60 שארית 11, 23, 47 או 59 יש מודולו 12 שארית של 11. המספרים הללו הם ראשוניים אם ורק אם מספר הפתרונות ל הוא אי זוגי והמספר לא מתחלק במספר ריבועי.
אף אחד מהראשוניים הפוטנציאליים אינו מתחלק ב-2, 3 או 5, כך שהם לא ניתנים לחלוקה בריבועים שלהם.
זו הסיבה שבדיקות חלוקה במספרים ריבועיים לא כוללות 2 2, 3 2 ו-5 2.
הנערה שקפצה בזמן (ביפנית: 時をかける少女) הוא רומן מדע בדיוני מאת הסופר היפני יאסוטאקה צוטסוי.
הסיפור פורסם במקור באופן הדרגתי במגזינים לתלמידים של גאקן בין נובמבר 1965 עד מאי 1966, ופורסם לראשונה כספר ב-1967 על ידי בית ההוצאה לאור היפני Kadokawa Shoten.
בעקבות ההצלחה של הספר לאורך השנים נוצרו עיבודים שונים לסיפור, כולל סרט לייב אקשן משנת 1983 בבימויו של נובוהיקו אובאיאשי, וסרט אנימה משנת 2006 בבימויו של מאמורו הוסודה.
העלילה מתמקדת בתלמידת חטיבת הביניים קאזוקו יושייאמה אשר לאחר תאונה מסתורית במעבדת בית הספר מגלה שיש לה כעת את היכולת לקפוץ בזמן.
קאזוקו לומדת בהדרגה לשלוט ביכולות החדשות שלה, משתמש ביכולות הללו על מנת לפתור בעיות יומיומיות שונות, ומתחילה להסתגל לרעיון שלשינוי העבר יש השלכות בלתי צפויות ומרחיקות לכת.
קאזוקו יושייאמה - הגיבורה הראשית.
תלמידת תיכון סקרנית אשר מקבלת במקרה את היכולת לקפוץ בזמן בעקבות תאונה במעבדה בבית הספר.
גורו אסאקורה - אחד מחבריה הקרובים של קאזוקו.
לאורך השנים הופקו עיבודים שונים שהתבססו על עלילת הספר:
העיבוד הראשון נוצר בשנת 1972 כאשר הופקה סדרת דרמה מסוג לייב אקשן בכיכובה של מאיומי אסאנו, אשר שודרה במקור בערוץ NHK ביפן.
בשנת 1983 הופק סרט לייב אקשן בבימויו של נובוהיקו אובאיאשי ובכיכובה של טומויו הארדה.
הסרט היה אחד משוברי הקופות הגדולים ביותר ביפן באותה השנה.
בשנת 2006 הופק סרט אנימה בבימויו של מאמורו הוסודה אשר עלילתו מבוססת באופן רופף על הספר.
בשנת 2010 הופק סרט לייב אקשן בבימויו של מאסאקי טניגוצ'י ובכיכובה של רייסה נאקה.
לאורך השנים נוצרו מספר עיבודי מאנגה לספר.
הנערה עם כוס היין הוא ציור שמן שצויר ככל הנראה בין השנים 1659–1660 בידי הצייר ההולנדי יאן ורמיר.
היצירה שמורה באוסף מוזיאון הרצוג אנטון אולריך שבעיר בראונשווייג, גרמניה, ונחשבת לאחת מיצירותיו המרכזיות של ורמיר.
הציור מתאר סצנה בורגנית אינטימית של שתיית יין בחלל פנים מעודן, בה נראים גבר ואישה ברגע קפוא של אינטראקציה טעונה.
אף שהתיאור נראה בתחילה יומיומי, היצירה טומנת בחובה רמזים סמליים, מוסריים ופסיכולוגיים העוסקים בזהות מגדרית, מעמד חברתי, שליטה עצמית ומבט גברי.
עם השנים הפך הציור לאובייקט לפרשנויות רבות, מוסריות, מגדריות, סמליות ואסתטיות, והוכר כעדות לרוח התקופה כמו גם לסגנונו הייחודי של ורמיר כ"אמן של הרגע האחד".
במרכז הציור נראית צעירה לבושה בבגד קטיפה עשיר בגוני אדום־כתום, ישובה ליד שולחן מכוסה במפה לבנה, ועליה מונחים כד יין מעוטר ולימונים - שלם ואחד קלוף.
הצעירה מחזיקה בגביע יין מלא, ופניה אדומות מעט, כאילו כבר לגמה.
לצד ידה נשלחת ידו של גבר העוטה בגד כהה, החובש כובע רחב שוליים, המחווה לעברה כאילו כדי לעודד שתייה נוספת.
על חלון שמשמאל נראה ויטראז' צבעוני ובו מופיעה דמות אישה הלובשת גלימה כחולה ואוחזת בידיה רסן - אלגוריה של Temperantia (מידת הריסון והאיפוק).
פרטי החלון הללו רומזים על קריאת מוסר, שהייתה מובנת לקהל בן הזמן.
התאורה הרכה החודרת מהחלון נוגעת בלוחות העץ, במפה, בלימונים, בגוף האישה ובבגדיה, ויוצרת מעין "זרימת אור מדורגת" בין צבעי יסוד - לבן, אדום, כחול וצהוב.
האישה עצמה נראית כמרכז אנרגטי המחבר בין האור, הצבעים ותנועת הקווים; גופה מחולק לשלושה אזורים צבעוניים - תחתון (חצאית קטיפה), אמצעי (מחוך עם עיטורים), ועליון (פניה וחזה) - ובהם שוזרים זהב, סגול, לבן, תכלת ואדום.
מול האישה מופיעה דמותה הכחולה כמעין תשליל בחלון - ייצוג סמלי ומהדהד של עצמה.
שדה הציור כולו מתוח בין דחף חושני לפיקוח מוסרי: הלימון הקלוף, צבעי הקטיפה, קימורי הגוף ויד ההזמנה ממול - כולם מייצגים את הפיתוי.
מנגד, הדמות בחלון, גביע היין המלא שטרם נלגם עד תומו, והקומפוזיציה המאופקת יוצרים מתח מתמשך בין פיתוי לאיפוק, בין איבוד שליטה לרגע של התבוננות עצמית.
הציור, כך נכתב, נע על ציר של פולאריות רוטטת, שבה ניגודים מתקיימים זה לצד זה מבלי להתבטל: "בין פנים לחוץ, בין עונג לסכנה, בין גוף לנשמה".
נוכחות האלגוריה של "Temperantia" משקפת מסר מוסרי על איזון בין איפוק להתמסרות - מוטיב שחוזר גם ביצירה הנערה עם כוס היין, עמה כוס היין חולקת דמיון מהותי בסצנה, במבנה ובסמלים הוויזואליים כמו הוויטראז' האלגורי.
היצירה מציגה סצנה בורגנית שקטה ומעודנת, שנושאת משמעות מוסרית ואישית כאחת.
גבר צעיר מגיש לאישה כוס יין בעוד אדם נוסף, ככל הנראה שתוי, יושב ברקע.
ברמה הגלויה מדובר באינטראקציה יומיומית של שתיית יין, אך פרטי הקומפוזיציה - ההבעות, תנוחות הגוף והסמלים האלגוריים - מעוררים שאלות עמוקות יותר לגבי פיתוי, שליטה עצמית, ומעמד האישה.
הדמות הנשית, בעלת הלחיים הסמוקות והחיוך החשוף (נדיר בזמנו), ממוקמת בצומת שבין ייצוג חברתי של איפוק נשי לבין פוטנציאל לאובדן שליטה.
התנהגותה ותגובותיה הופכות אותה למושא לצפייה אך גם להרהור מוסרי.
נוכחות דמות ה־Temperantia (מידת הריסון והאיפוק) בחלון, המגלמת את מידת המידה, מחזקת את הפרשנות של הציור כעוסק במתח שבין פיתוי לאיפוק מוסרי.
הנערה עם כוס היין מגלמת את סגנונו הייחודי של יאן ורמיר, המשלב ריאליזם מדוקדק עם אווירה מהורהרת ומאוזנת.
הציור משתייך לז'אנר ההולנדי של המאה ה־17, שהתמקד בסצנות יומיומיות של החברה הבורגנית.
ורמיר בולט בגישתו המאופקת והמעודנת: הוא מתאר רגעים של שקט ותשומת לב לפרטים, אך מטעין אותם במשמעויות סמויות באמצעות קומפוזיציה, אור וחומר.
הקומפוזיציה בנויה בקפידה על ציר אופקי ברור, הכולל את הדמויות, השולחן והריצוף המתמטי, תוך שימוש ביחסי צבע מדויקים - למשל, השמלה האדומה של הדמות הנשית, המהווה מוקד חזותי ודיסוננס רגשי בתוך החלל המאופק.
האור נכנס מבעד לחלון השמאלי, ונשבר על פני החפצים והבדים באופן שמדרג את התאורה בעדינות - מאפיין מובהק של סגנונו של ורמיר.
שימוש זה באור יוצר לא רק אפקט חזותי, אלא גם תחושת עומק וחלל פנימי יציב.
הטיפול במרקמים - עץ, זכוכית, בדים קטיפתיים - מדגיש את שליטתו של ורמיר בטכניקות ריאליסטיות מתקדמות, אולם תמיד תוך שמירה על איפוק.
ברוח ציור הז'אנר, גם כאן מדובר בסצנה שבה "לא קורה דבר", אך המתח הפנימי בין הדמויות, יחד עם הרמיזות הסמליות, ממקמים את היצירה על הגבול שבין תיאור מציאות לבין התבוננות מוסרית ואנושית.
יאן ורמיר היה צייר הולנדי שפעל בעיר דלפט ונחשב לאחד מגדולי אמני תור הזהב של הציור ההולנדי.
ורמיר התמחה בציורי ז'אנר אינטימיים, המתארים סצנות מחיי היומיום, בעיקר בחללים פנימיים מוארים באור טבעי.
אף שיצר מספר מצומצם של יצירות - כ־35 בלבד - ציוריו נודעים בדיוקם, ברגישות לאור ולמרקם, ובשקט הנפשי שהם משדרים.
רבות מיצירותיו כוללות דמויות נשיות העוסקות בפעילויות שגרתיות אך מעוררות הרהור.
ורמיר זכה להערכה מוגבלת בימיו, ורק במאה ה־19 גברה ההכרה ביצירתו הייחודית והמשפיעה.
סגנונו מתאפיין בקומפוזיציות מחושבות, צבעוניות מעודנת וטכניקת ציור מדויקת היוצרת תחושת עומק והרמוניה.
לאורך הקריירה שלו שמר ורמיר על קצב עבודה איטי ויצר בממוצע שתי יצירות בשנה בלבד, דבר שהגביל את תפוצתו בתקופתו.
רבים מציוריו נוצרו עבור פטרונים קבועים, ובראשם הסוחר קאפיטיין ואן רויגן.
עבודתו מאופיינת בשימוש יוצא דופן באור רך החודר מחלון שמאלי - מוטיב קבוע ביצירותיו - ובארגון חללים גאומטרי מוקפד.
הוא היטיב לשלב בין דיוק אופטיקלי לבין אווירה שקטה ומהורהרת, המעניקה לדמויותיו אופי על־זמני.
אף על פי שחייו הכלכליים היו רצופים בקשיים, והותיר אחריו חובות רבים, הפך ורמיר במאה ה־19 לדמות מופת בהיסטוריה של הציור האירופי.
היצירה עוררה עניין פרשני נרחב לאורך השנים, במיוחד סביב השאלה מה בדיוק מתרחש בה: האם זוהי סצנת פיתוי, טעימת יין תמימה או קומדיה בורגנית מוסווית.
הדמות הנשית המוצגת בציור - צעירה בעלת לחיים סמוקות, המחייכת בגילוי שיניים נדיר לזמנה - מצויה ברגע טעון של מעבר: בין מודעות עצמית לאובדן שליטה, בין מוסר לבחירה חופשית.
לצידה נראה גבר המושיט יד מעודדת לכיוון ידה האוחזת בכוס, בעוד גבר נוסף, ברקע, עשוי להיתפס כבר כאדם שתוי, סממן של עצלות וחוסר מידה.
האווירה המעודנת של החדר והלבוש האלגנטי יוצרים ניגוד בין המרחב המכובד להתנהגות המשתמעת של הדמויות בו, מה שמוביל לפרשנויות מוסריות סמויות בנוגע לתשוקה, מגדר, והולמות.
באחד האזכורים הבודדים לחיוך נשי חושף שיניים בציור הולנדי מהמאה ה־17, מתוארת הדמות הנשית כמצויה ברגע של גילוי רגשי או אובדן ריסון - חיוך שעשוי לרמז על שכרות או מעורבות רגשית מוגברת.
מבעד לחלון החדר משתקפת דמות נשית צבעונית הנושאת בידיה זוג רצועות - סמל המזוהה עם דמותה האלגורית של מידת המידה (Temperantia).
ייצוג זה מופיע גם בציורים נוספים של ורמיר, והוא נתפס כתגובה מוסרית שקטה לפיתוי המתרחש.
דמותה של Temperantia, המופיעה בוויטראז', משתמעת כהשתקפות חיוורת וחולפת של אידיאל מוסרי - מעין תזכורת מרוחקת, כמעט לא־גשמית, לאיפוק ולריסון.
האופן שבו היא מתגלה - מעבר לזכוכית, באור מרוכך - מעניק לה איכות חלומית, כמעט כשל נוכחות מעולם אחר, שמלווה את הדמות הנשית המרכזית כצל מוסרי שקט.
בחיבורו של פאסבינדר על אהבה ואסתטיקה, נטען כי הדינמיקה בין הדמויות מגלמת "מעגל של נתינה ולקיחה" - האישה שותה, הגבר מוזג, והמחזור החוזר של היין מציף שאלה של כוונה, שליטה הדדית, ונכונות להיסחף.
אין כאן איחוד רומנטי, אלא רגע של הסתבכות אפשרית, שממחיש את הסכנה באובדן גבולות.
ההרכב הגאומטרי המדויק של הקומפוזיציה, יחד עם צבעי הבגדים המשלימים והוויטראז' האלגורי, יוצר מרחב שבו האסתטי והפסיכולוגי מתלכדים, והצופה מוצא את עצמו כשותף למתח הפנימי של הסצנה.
בהשוואה לציורו של ורמיר "שוקלת הפנינים", בולט הפער בין שתי דמויות נשיות: בעוד שב"שוקלת הפנינים" האישה מתוארת כמופת לריכוז, רוגע ורוחניות, ב"הנערה עם כוס היין" היא משתקפת כמי שנכנסת בהדרגה אל תוך תחום הרגש והחשק, אולי גם הסכנה.
שתי הדמויות מייצגות שני קצוות של תודעה נשית: מן השקט המהורהר אל הכאוס המהנה.
במאמר עיוני בן זמננו נותח הציור "הנערה עם כוס היין" בהקשר של דפוסי מגדר וחששות מוסריים בחברה ההולנדית של המאה ה־17. הפרשנות מדגישה את המתח בין אינטימיות נשית במרחב הביתי לבין פיקוח חברתי על התנהגותן של נשים.
הציור רווי אלמנטים סמליים המשקפים את המתח שבין מוסר לתשוקה, בין שליטה עצמית להיסחפות.
בחלון הוויטראז' בצד שמאל מתוארת דמות נשית האוחזת בזוג רצועות — סממן אלגורי של מידת המידה (Temperantia), אשר מייצגת איפוק ושליטה עצמית.
ייצוג זה מוכר מאז תחילת המאה ה־17 וניתן לזהותו באוספי סמלים כגון זה של רולנהאגן (Rollenhagen, 1617), שם הרצועות מסמלות את הצורך "לרסן את היצר ולשמור על מידה מול הצלחת החיים".
ייחודו של האלמנט בציור זה הוא מיקומו - הדמות האלגורית מופיעה מבעד לזכוכית הצבעונית, מה שמרמז על כך שהיא אינה נגישה במציאות אלא מתקיימת כרפיון מוסרי סמוי, כמעין מצפן מוסרי אידיאלי אך רחוק ולא מחייב.
בדמות הגבר הנוספת המופיעה ברקע, המתוארת רפויה ונראה כי היא כבר תחת השפעת היין, ניכרת תכונת ה"עצלות" - מאפיין שנתפס באותה תקופה כקשור להתנהגות בלתי מוסרית, חוסר שליטה עצמית ושעמום מוסרי.
במובן זה, האישה היושבת במרכז הציור ממוקמת מבחינה סמנטית בין שני קטבים: מצד אחד, אידיאל מוסרי של ריסון; מצד שני, התמכרות והידרדרות.
הכוס שבידה, אותה היא מרימה בחיוך נדיר החושף שיניים, אינה רק כלי קיבול ליין, אלא סמל כפול - לתשוקה והתמסרות, כמו גם לאיום של אובדן שליטה והתנהגות בלתי מהוגנת.
לפי אחד הפירושים, הכוס כמעט מסתירה את פניה של האישה, כאילו היא חוסמת את מבטה מלהבחין באזהרה המוסרית שמעבר לחלון.
בכך הופך הוויטראז' לבבואה אידיאלית של הדמות הנשית - ייצוג מואר ומרוסן של האפשרות המוסרית הגלומה בה, גרסה נשגבת למה שיכלה להיות אילו בחרה בדרך אחרת.
אחד המרכיבים הבולטים ביצירה הנערה עם כוס היין הוא שמלה אדומה מרשימה בעלת שרוולים תפוחים, התורמת לנוכחות הדומיננטית של הדמות הנשית.
שמלה זו מופיעה גם בציורו של ורמיר כוס היין, באותו עיצוב וטקסטורה.
הופעת השמלה בשתי יצירות אלו בלבד מצביעה על שימוש חוזר בבגד מסוים, ייתכן מתוך החזקה ממשית בסטודיו של האמן, אך ייתכן גם כדי לייצר זיקה תימטית בין הסצנות.
הצבע האדום והבד הכבד משדרים לא רק יוקרה, אלא גם משמעויות טעונות יותר: תשוקה, סיכון, או פתיחות רגשית.
המיקום החוזר של השמלה באירועים הקשורים ליין וליחסים בין גבר לאישה, מחזק את הפירוש של הבגד כסמל לפיתוי בתוך הקשר מוסרי מעודן.
בקרב חוקרי האמנות קיימת הבחנה בין האופן שבו יאן ורמיר התייחס למוטיב של שתיית יין לבין גישת בני דורו.
בציורו של חרארד טר בורך, אציל משדל גבירה לשתות, מתוארת סצנה ישירה של פיתוי, שבה הגבר שם את זרועו על כתף האישה במחווה גופנית מובהקת.
לעומת זאת, בציור "נערה עם כוס היין", הסיטואציה דומה במבנה - גבר מציע יין לאישה - אך היא מוצגת באיפוק מהודק: הקשר בין הדמויות נרמז בלבד, והמרחב מתמלא בסימנים מוסריים מעודנים, כמו הופעתה של דמות האלגוריה ל־Temperantia בחלון.
השוואה זו מדגישה את נטייתו של ורמיר להעניק לסצנות יומיומיות ממד מוסרי, פסיכולוגי ולעיתים אף רוחני, תוך התרחקות מהישירות הפיזית וההומור האירוני שאפיינו את חלק ממתחריו בני התקופה.
הוויטראז' הססגוני המופיע ביצירה "הנערה עם כוס היין" הוא חלק ממוטיב חוזר ביצירותיו של ורמיר, שבו משובצות דמויות אלגוריות בזכוכיות חלונות.
הדמות הנשית המחזיקה בזוג רצועות - זיהוי אלגורי של מידת המידה (Temperantia) — מופיעה גם בציורו כוס היין, שם ממוקם החלון באותו אופן כחלק מסצנת שתיית יין בין גבר לאישה.
נוכחות האלגוריה פועלת כמסגרת מוסרית שקטה לסצנות אינטימיות וטעונות, ומבליטה את המתח בין התנהגות רגעית לערכים נעלים של ריסון ושליטה עצמית.
מיקומה של הדמות מאחורי הזכוכית - בלתי נגישה ומוארת - מדגיש את אופיה כאידיאל מרוחק, ולא כמודל פעולה ישיר.
חזרת הדימוי מדגימה את עיסוקו של ורמיר בשאלות של בחירה, שליטה עצמית והכרעה מוסרית, תוך שימוש באותם רכיבים חזותיים ממוסגרים כדי לעורר הרהור מתמשך אצל הצופה.
הוויטראז' בציור, שבו מופיעה דמות אישה האוחזת רצועות – סמל אלגורי של מידת המידה "Temperantia" - מציג יסוד מוסרי מרכזי ביצירתו של ורמיר (יאן ורמיר).
אלגוריה זו, המבוססת על אוספים סמליים מהמאה ה־17 כמו זה של רולנהאגן משנת 1617, מופיעה גם בציורו של ורמיר כוס היין, שם משובצת אותה דמות חלונית ברקע סצנת שתייה זוגית.
בשני המקרים, האלגוריה פועלת כהתראה שקטה - מצפן מוסרי המשקיף מהצד ברגעי חולשה אפשריים של הדמויות הראשיות.
ב"הנערה עם כוס היין", האלגוריה אינה רק אלמנט עיטורי, אלא משמשת כייצוג סמלי למודעות מוסרית – נוכחת אך בלתי נגישה.
מבעד לזכוכית ובזרימת אור מדורגת, הופכת הדמות לבבואה אידיאלית של האישה - מוארת, מרוסנת, כמו הצעה מוסרית אלטרנטיבית למה שיכלה להיות אילו בחרה בדרך שונה.
לעומתה, ביצירה "'שוקלת הפנינים" , מופיעה אישה המשקללת במאזניים ריקים מול ציור של יום הדין.
גם כאן עולה העיסוק בשאלות של בחירה ומוסר, אולם בעוד הדמות בציור זה מוקפת בשקט מהורהר ובאיפוק רב, הדמות ב"הנערה עם כוס היין" נלכדת ברגע של פתיחות חושנית מתפתחת - עם לחיים סמוקות, חיוך חשוף ויד המושטת לקבל עוד יין.
הצבת שתי היצירות זו מול זו ממחישה את המתח בין רוח לחומר, ריסון לעומת היסחפות.
ורמיר מציב את הנשים במרכז דילמה מוסרית שקטה - לא כהכרעה חד־משמעית, אלא כהצעה פרשנית פתוחה לצופה, השותף להתלבטות עצמה.
היצירה נערה עם עגיל פנינה נתפסת לעיתים כייצוג טהור של נשיות אידיאלית - צעירה מוארת באור רך, מפנה את מבטה אל הצופה ומעוררת מבט חוקר אך אילם - ביצירה "הנערה עם כוס היין" מתחולל מפגש בין מודעות נשית ותחושת איבוד שליטה.
בשתיהן, ורמיר ממקם את הדמות הנשית במרכז הקומפוזיציה, אך בעוד בנערה עם עגיל פנינה הדמות עצמה נותרת חידתית לחלוטין, בנערה עם כוס היין ישנם רמזים לפעולה ולדינמיקה עם הדמויות האחרות בחלל.
במאמר נבחנים הקשרים של מבט גברי, פסיביות והתמרה אידיאלית, ומודגש כיצד האמנות של ורמיר מזמינה את הצופה לתפקד לא רק כמתבונן, אלא גם כמתווך פרשני בין מוסר לאסתטיקה, בין מבט לאינטימיות.
ב"הנערה עם כוס היין" ניכרת אינטראקציה חברתית טעונה - אישה יושבת בסיטואציה של שתיית יין לצד שני גברים, כאשר אחד מהם יוצר עמה קשר פיזי עדין והשני מצוי ברקע כמי שנטש שליטה.
לעומת זאת, ביצירה "אישה עם קנקן מים" של ורמיר נראית אישה לבדה, בפעולה שקטה של פתיחת חלון, סצנה בה ניכרת תחושת שליטה, ניקיון רוחני ומסגרת אינטימית, ללא השפעה חיצונית.
שתי היצירות עוסקות ברגעים חולפים ובשאלת הבחירה - בין פתיחות לעולם לבין הסתגרות מכוונת, בין ריסון עצמי לבין פיתוי חברתי.
הציור נכלל באוספו של וילם החמישי, נסיך אורנז', שהיה פטרון אמנות נודע ואספן יצירות הולנדיות.
בשנת 1795, במהלך הכיבוש הצרפתי, נבזז האוסף המלכותי ונלקח לפריז.
לאחר נפילתו של נפוליאון, הושבה היצירה לפרוסיה, ובהמשך הועברה לאוספי מדינת גרמניה.
כיום היא שמורה בגמלדה-גאלרי, ונחשבת לנכס תרבותי מרכזי של האמנות ההולנדית מהמאה ה-17.
הציור הוצג במשך שנים בגלריה זמנית בטירת דנוורדרודה שבבראונשווייג, עקב שיפוצים במוזיאון הרצוג אנטון אולריך.
בשנת 2016 הוחזר הציור למקומו בגלריה המחודשת, לקראת פתיחת המוזיאון המחודש באוקטובר אותה שנה.
הציור "הנערה עם כוס היין" זכה להתייחסות גם במסגרת תוכן וידאו תיעודי חינוכי קצר שפורסם על ידי מוזיאון הרצוג אנטון אולריך - בו שמורה היצירה.
הסרטון, אשר הופק בסדרת ההסברים האמנותיים, מציג את ההיבטים הסמליים והאסתטיים המרכזיים בציור, בדגש על הקומפוזיציה, יחסי הדמויות, ופרשנויות מוסריות אפשריות.
התוכן מצולם בשפה הגרמנית ומיועד להנגשת יצירות המופת לקהל הרחב דרך פרשנות מקצועית תמציתית.
ניתן לצפות בסרטון באתר הרשמי של המוזיאון.
סרט תיעודי "ורמיר מקרוב", מנתח את יצירתו של ורמיר בהם הציור, "הנערה עם כוס היין".
ביקורת על הנערה עם כוס היין מאת יאן ורמיר מדגישה את המורכבות המוסרית והאסתטית המובנית ביצירה.
בכתבה שפורסמה ב־The McGill Daily, נדונה האינטראקציה בין הדמויות כהשתקפות של מתחים מגדריים סמויים, תוך עיון במעמדה של הדמות הנשית - לכאורה שמחה ופתוחה, אך למעשה ממוקמת במרחב פסיבי המובנה דרך המבט הגברי.
הציור מזמן קריאה חקרנית של עמדת הצופה: האם הוא שותף לחיזור, לעדות פאסיבית, או לביקורת מוסרית?.
המאמר ב־The Art Newspaper מציין כי דווקא באיפוק ובשקט של הסצנה, ורמיר משיג תחושת תיאטרליות אינטימית: רגע טעון שמוקפא בקומפוזיציה מדויקת, היוצרת מרחב בין רצון לפעולה, בין מוסר לתשוקה.
בכך, הנערה עם כוס היין מוצגת לא רק כסצנה יומיומית אלא כתמרור חזותי לשיח אתי מורכב על התבוננות, מגדר ושליטה.
למרות מראית העין של סצנה אינטימית פשוטה, יצירתו של ורמיר הנערה עם כוס היין זכתה לפרשנויות ביקורתיות המדגישות את המורכבות הפסיכולוגית והחברתית שלה.
באתר The History of Art נטען כי האווירה השליווה שמאפיינת את היצירה מסתירה בתוכה מתח מוסרי חרישי.
הדמויות - האישה המחייכת עם כוס היין, הגבר שלצידה, והדמות השלישית המופיעה ברקע - נראות שקועות בסיטואציה יומיומית, אך דווקא השקט והסטטיות טוענים את הסצנה במשמעויות עמוקות של פיתוי, הסכמה וסכנה מוסרית.
לטענת הכותב, ורמיר יוצר באמצעות אור רך וקומפוזיציה מדויקת יצירה שיש בה רמזים להתלבטות, משיכה הדדית וחוסר ודאות לגבי המתרחש, תוך השארת פרשנות פתוחה לצופה.
הנערה עם הכובע האדום (בהולנדית: Meisje met de rode hoed) היא יצירת שמן על לוח עץ מאת הצייר ההולנדי יאן ורמיר, שצוירה סביב השנים 1665–1666. מדובר באחת היצירות הקטנות והייחודיות של האמן, והיא שייכת לאוסף הקבוע של הגלריה הלאומית לאמנות שבוושינגטון הבירה, ארצות הברית.
היצירה נחשבת לאחת הדוגמאות הבולטות למיומנותו של ורמיר בשימוש באור, בצבע ובמרקם, חרף ממדיה הקטנים.
הציור מציג צעירה יושבת בסמוך לשולחן, ראשה עטוי כובע אדום בוהק עשוי לבד.
היא מביטה ישירות אל הצופה, והבעת פניה רגועה ומרוכזת.
ברקע מופיע שטיח קיר צבעוני, המוסיף עומק ועניין חזותי.
עיניה הבוהקות והצללים על לחייה מדגישים את משחקי האור המורכבים, המאפיינים את סגנונו של ורמיר.
היצירה אינה חתומה, אך יוחסה לוורמיר באופן מובהק על בסיס סגנון, שימוש בטכניקות אופייניות, וחומרים שתואמים את עבודותיו האחרות.
במאמר שפורסם בשנת 2023 באתר Artnet News, מציג חוקר האמנות בנג'מין בִּינְסְטוֹק תיאוריה לפיה הדמות בציור הנערה עם הכובע האדום עשויה להיות אחת מבנותיו של ורמיר.
בינסטוק טוען כי כמה מיצירות ורמיר מציגות תווי פנים דומים, שלדבריו מצביעים על מודלית קבועה שהופיעה בציוריו לאורך השנים.
לפי השערתו, מדובר בבת בשם מריה, שהייתה, לטענתו, לא רק בתו אלא גם תלמידתו ושיתפה עמו פעולה אמנותית.
בינסטוק מציע ראייה פרשנית־משפחתית לעבודתו של ורמיר, לפיה הדמויות הנשיות בציוריו אינן אלמוניות, אלא בנות משפחה שתפקדו כמושא השראה.
תיאוריה זו אינה מקובלת בקונצנזוס המחקרי, אך היא עוררה עניין מחודש בזהות הדמויות ביצירותיו.
שינוי קומפוזיציה שנחשף בבדיקה טכנולוגית
בשנת 2022 גילה מוזיאון מאוריצהויס שבהאג, בשיתוף חוקרים בינלאומיים, כי ורמיר שינה באופן מהותי את קומפוזיציית היצירה במהלך תהליך הציור.
בבדיקות באמצעות אינפרא־אדום וסריקות קרני רנטגן נמצא כי בתחילה צוירה דמות גבר, ככל הנראה בלבוש אופייני לתקופתו, אך לאחר מכן נמחקה הדמות וצוירה מעליה הדמות הנשית עם הכובע האדום.
החוקרים ציינו כי מדובר בשינוי יוצא דופן אצל ורמיר, שמרבית יצירותיו תוכננו בקפידה מראש.
במסגרת תערוכת Vermeer's Secrets שהוצגה בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, נבחנה היצירה באמצעות דימות מתקדם.
הבדיקה חשפה שינויים עדינים במיקום הפנים והכתף של הדמות, לצד שימוש מרשים בצבעים עזים ואפקטים של תאורה.
הממצאים העידו על תהליך יצירה אינטואיטיבי, ולא רק תכנון מדויק מראש.
הציור נבחן לצד שלוש יצירות נוספות של ורמיר, והודגש בו שילוב של פיגמנטים נדירים, קומפוזיציה נועזת ומרקם מכחול בולט.
המחקר שפורסם בכתב העת Journal of Historians of Netherlandish Art מציין כי הנערה עם הכובע האדום שונה באופן מובהק ביצירתו של ורמיר.
ראשית, היא צוירה על לוח עץ, בניגוד לרוב יצירותיו שנעשו על בד.
שנית, היא מציגה שימוש חריג במכחול - מריחות עבות, בולטות וחופשיות, במיוחד בכובע וברקע.
ורמיר עשה שימוש באולטרמרין טבעי, לֶק אדום, עופרת־בדיל צהובה ופיגמנטים כהים.
טכניקת הגלזורה בשכבות צבע שקופות אפשרה לו ליצור עומק צבעוני וגוני עור טבעיים.
היסטוריית הבעלות של הציור מתועדת החל מהמאה ה־19. בשנת 1925 נרכש על ידי סוחר האמנות ג'וזף דוּוִוין, שהעביר אותו לאספן האמריקאי אנדרו ו.
בשנת 1937 נמסר הציור לקרן שהקים מלוּן לצורך הקמת הגלריה הלאומית לאמנות, שם הוא מוצג מאז פתיחת המוסד בשנת 1941.
בניתוח מדעי נמצא כי ורמיר השתמש באולטראמרין טבעי (לַפּיס לַזוּלי), פיגמנט יקר שיובא מאפגניסטן, בגוני הכחול של המעיל והרקע.
הכובע האדום נצבע בפיגמנט אורגני מסוג לֶק אדום.
השימוש בפיגמנטים באיכות גבוהה ושילוב שכבות שקופות של צבע (גלזורה) איפשרו לו ליצור ניגודים חזקים בין אור לצל ולהעניק לציור עומק ריאליסטי.
בסרטון שפרסמה הגלריה הלאומית לאמנות, הוסבר כיצד ורמיר בונה קשר אינטימי עם הצופה.
הדמות מביטה ישירות החוצה, האור נופל על פניה באלכסון רך, והכובע האדום מחזיר אור לעור פניה.
משיחות המכחול גלויות וברורות - בפרטי הכובע, בקפלי המעיל ובשטיח שמאחור.
אפקט התאורה ומרקם הצבע מדגישים את היכולת של ורמיר להפעיל עומק נפשי וחזותי על שטח מצומצם.