tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מינטון התפטר מתפקידו בממשל, אך גם לאחר שהחל לכהן על כס השיפוט הוא נותר פעיל מאחורי הקלעים של המפלגה הדמוקרטית והתכתב באופן שגרתי עם רוזוולט בנוגע להצעות שהיו קשורות לפטרונות הפוליטית.
ב-29 במאי הושבע מינטון לתפקידו, אך באותה עת היה בית המשפט בפגרה ממנה שב ב-7 באוקטובר.
בית משפט זה היה בעל עומס התיקים הגבוה ביותר מבין כל בתי המשפט הפדרליים לערעורים בכל רחבי ארצות הברית, והשופטים שכיהנו בו טיפלו כל אחד בממוצע ב-40 תיקים בשנה.
השופטים היו ידידים קרובים ומינטון פיתח יחסי ידידות קרובים במיוחד עם השופט ג'יימס ארל מייג'ור.
מייג'ור הציע למינטון סיוע כספי בתקופת מחלתו מאוחר יותר.
מייג'ור כבר כיהן בבית המשפט מספר שנים והחזיק במשנה שיפוטית דומה לזו של מינטון.
השניים נכחו יחדיו באופן תדיר במשחקי בייסבול והתארחו לעיתים קרובות זה בביתו של זה.
זמן קצר לאחר שהחל מינטון לכהן בבית המשפט, פרצה מלחמת העולם השנייה, וכך נוצר שטף של תיקים בסוגיות שתקדימים משפטיים יכלו לתת מעט מאוד סיוע, כולל עתירות נגד צעדים שננקטו בקשר למלחמה, חוקי מערכת השירות הסלקטיבי, פיקוח על מחירים, קיצוב וזכויות האזרח.
ברוב המקרים הללו אישר בית המשפט את החלטות בתי המשפט הפדרליים המחוזיים, אך בכמה מהם נדרש בית המשפט ליצור תקדימים.
מינטון ציין בכמה הזדמנויות את העדפתו האישית לאשר החלטות של בתי משפט בערכאה נמוכה יותר.
הוא סבר שבית משפט ששמע את התיק ונתן פסק דין יכול היה באופן כללי לקבל החלטות שיכולות להיות עדיפות על פני החלטות בתי המשפט לערעורים.
הוא האמין שתהליך הערעור צריך להיות מיועד למקרים יותר רציניים ולמקרים בהם בית המשפט בערכאה הנמוכה שגה באופן ברור.
מינטון תואר על ידי ויליאם רדקליף כ"תומך נאמן של הריסון השיפוטי", התפתחות בלתי צפויה בהשוואה לקריירה הפוליטית שלו.
רדקליף ייחס את עמדתו השמרנית של מינטון לסלידה שהוא פיתח כלפי בתי המשפט כאשר הם פסלו צעדי חקיקה כאשר הוא כיהן בסנאט.
מעשיהם של בתי המשפט הובילו אותו להאמין ביישום המוגבל של הסמכות השיפוטית כאשר היא באה להעריך את תאימותה לחוקה של התנהלות הממשלה.
רבים מחוקי הניו דיל שהועברו זמן קצר קודם לכן זכו לעתירות בבתי המשפט על תאימותם לחוקה ועל אכיפתם, וגרמו למינטון למצוא את עצמו בעמדה בלתי שגרתית כמי שהתבקש לפסוק בנוגע לחוקים שהוא סייע בניסוחם.
במהלך תקופת כהונתו בבית המשפט לערעורים בסבב השביעי, כתב מינטון 253 פסקי דין, כולל 12 חוות דעת מיעוט.
כמה מפסקי הדין שלו זכו לשבחים.
עורכי כתב העת Tax Magazine ציינו לטובה את חוות הדעת של מינטון על חוקי המס, שאותם הם כינו "חשיבה לוגית ישירה של בן אינדיאנה".
עיתונים אחרים שדיווחו מבית המשפט העירו הערות דומות, ושיבחו את האופן בו הפך מינטון סוגיות מורכבות לשעלות פשוטות שניתן היה להבינן בקלות.
בפסקי הדין "סנקיסט נגד סנקיסט" (Sunkist v.
Sunkist) ו"חברת קוואקר נגד הטחנות הכלליות" (Quaker Oats Co.
General Mills), יצר בית המשפט תקדים ארוך טווח בהחלטתו כך שאפשר לחברות שונות להשתמש באותו מותג ובאותו שם מוצר כל עוד המוצרים היו שונים במהותם.
בפסק דין אחר, קבע בית המשפט תקדים שלא האריך ימים ושאפשר לחברות להעלות מחירים באופן מלאכותי בשווקים המקומיים אם מטרת העלאת המחירים הייתה להוריד באופן מלאכותי מחירים בשווקים אחרים כדי להישאר תחרותיים.
לאחר שמינטון הצטרף לבית המשפט העליון של ארצות הברית, הובא המקרה לבית משפט זה.
מינטון פסל את עצמו מלדון בתיק, שבו החליט בית המשפט להפוך את ההחלטה על פיה.
בפסק דין אחר, הצטרף מינטון לרוב שפסק על פי חוק ההגבלים העסקיים של שרמן שחברת התה הגדולה של האטלנטיק והפסיפיק הייתה מונופול, והורה לחברה לפרק את עסקי המכולת שלה.
מינטון גם היה ברוב בכמה תיקים שהוגשו כדי לאכוף החלטות שניתנו על ידי "המועצה הלאומית ליחסי עבודה" , בדרך כלל כדי לשים קץ לשביתות.
בפסק הדין "ארצות הברית נגד קנאואר" (United States v.
Knauer), מנעה הממשלה את כניסתה של אשתו של אזרח ארצות הברית לתוך תחומיה בשל קשריה האפשריים עם הנאציזם.
בחוות דעת הרוב שעליה נמתחה ביקורת קשה, שמינטון היה שותף לכתיבתה יחד עם השופט מייג'ור, הוא הצהיר ש"לאזרחית זרה אין שום זכות חוקית.
מעמדה היה החלטה פוליטית שהתקבלה על ידי פקידי הממשלה".
ליברלים רבים גינו את בית המשפט כאשר קיבל את ההחלטה.
הפסיקה בתיק אושרה על ידי בית המשפט העליון ב-1946.
אחד התיקים המועדפים על מינטון היה פסק הדין "חברת הממתקים החדשנית נגד נציבות הסחר הפדרלית" (Modernistic Candies, Inc.
חברת הממתקים ייצרה מכונות ממכר לכדורי מסטיק במחיר של סנט אחד לכדור, שבו כמעט כל הכדורים היו מאותו צבע.
כמה כדורים מצבע שונה היו גם הם במלאי המכונות, שכאשר הרוכשים קיבלו אותם, הם היו זכאים לפרס מהמפיץ שבבעלותו הייתה המכונה.
נציבות הסחר הפדרלית הוציאה צו מניעה נגד החברה האוסר עליה לייצר את המכונות בשל טענה שהם הפרו את החוקים נגד הימורים.
מינטון כתב את חוות דעת הרוב בתיק בו אושר צו המניעה, אך הוא לעג ביובש לפרקליט המשיבה ולחוק ההימורים, באומרו:
מינטון קונן לעיתים קרובות על כך שהוא נדרש "לצטט את החוק כלשונו, אך בשום הזדמנות הוא לא יכולה היה ליצור את החוק".
לאחר מותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט והשבעת יורשו הארי טרומן, המשיך מינטון לייעץ לממשל החדש במגוון של נושאים, כולל תמרוני הפטרונות הפוליטיים.
טרומן מינה את מינטון כראש מועצת החנינות של מחלקת המלחמה, פנל של שופטים שהיה ממונה על בקרת ההחלטות שניתנו על ידי בתי הדין הצבאיים.
הפנל התכנס אחת לשבועיים, ויחד עם תפקידיו השיפוטיים הרגילים, לוח הזמנים של מניטון היה צפוף מאוד ונותר לו זמן מועט מאוד למנוחה, ובעקבות זאת התדרדר מצב בריאותו.
ביום הזיכרון של 1945, בעת ששט ביאכטה הנשיאותית יחד עם טרומן, ביקש ממנו טרומן לקבל את המינוי לפרקליט המדינה של ארצות הברית.
מינטון דחה את ההצעה בשל מצב בריאותו, אך אמר לנשיא שהוא מעוניין במושב בבית המשפט העליון.
בספטמבר אותה שנה, לקה מינטון בהתקף לב כאשר שהה בוושינגטון הבירה.
הוא אושפז לשלושה חודשים בבית החולים וולטר ריד.
לאחר שובו לעבודתו, הוא נאלץ לנוח באופן תדיר בשל האנמיה ממנה סבל ושהחמירה, והוא ביקש להקל על עומס העבודה שלו.
מצבו הבריאותי החמיר עוד יותר, כאשר ב-5 באוגוסט 1949 מעד מינטון מעל אבן בחצר ביתו ושבר את רגלו.
פציעה זו אילצה אותו להסתייע במקל הליכה עד ליומו האחרון.
ב-15 בספטמבר 1949 הודיע הנשיא טרומן במסיבת עיתונאים על מינויו של מינטון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של השופט ויילי ראטלדג' שהלך לעולמו מספר ימים קודם לכן.
מינטון כבר הסכים קודם לכן לקבל את המינוי בשיחת טלפון עם הנשיא.
טרומן נימק את בחירתו במינטון בהשכלתו המשפטית הרחבה ובניסיונו בבית המשפט הפדרלי.
החדשות על מינויו של מינטון זכו לתגובות מעורבות ברמה הלאומית.
בניו יורק טיימס נאמר שטרומן נתן לידידות אישית ופוליטית להשפיע על בחירתו.
בעיתון ניו ריפבליק נאמר ש"הנשיא שוב חזר להרגלו המגונה לבחור אנשים למשרות בכירות בשל העבודה שהם היו ידידיו..." העיתון וושינגטון פוסט העלה שאלות בנוגע ליכולתו של מינטון לזכות באישור הסנאט עקב הכוח של יריביו בגוף המחוקק.
העיתון אינדיאנפוליס סטאר הציע דעה אוהדת יותר, בציינו שכישוריו של מינטון וגאוותה של אינדיאנה יכולים להילקח בחשבון במינוי בן המדינה לבית המשפט העליון.
המאמר ציין שהוא יהיה השופט המשכיל ביותר בבית המשפט, ולפיכך יש לאשר את מינויו.
הסנאטור מאינדיאנה, ויליאם ג'נר, הוביל את המתנגדים למינויו של מניטון, כולל כמה מיריביו הוותיקים של מינטון, בניסיון להביאו בפני הסנאט לשימועים.
מינטון כתב לוועדת המשפט של הסנאט מכתב בו השיב על כמה משאלותיהם, אך סירב להתייצב בעצמו לשימוע.
הוא הזכיר את רגלו השבורה ורמז במכתבו על הנזק שעלול להיגרם לבריאותו בנסיעה במצבו.
הוא גם ציין שכשופט מכהן וכסנאטור לשעבר, אין זה יהיה ראוי שהוא יתייצב לשימוע.
אף על פי ששימועים נערכו מעת לעת בעבר, לא היה זה נהוג באותה תקופה לקיים שימועים בנוגע למועמדים.
בהיעדרו של ג'נר, פעלו בעלי בריתו של מינטון להגיש בקשה לביטול השימוע וועדת המשפט העבירה חוות דעתה למליאת הסנאט לאחר הצבעה בה תמכו 9 חברי הוועדה במועמדותו של מינטון ו-2 התנגדו.
הסנאטור הומר פרגסון ניסה להחזיר את המינוי לוועדה, אך בקשתו נדחתה ברוב של 45 מול 21. הוויכוח הממושך בנוגע למינויו של מינטון התמקד בזיקה המפלגתית שלו, בתמיכתו ברפורמת בית המשפט העליון במהלך כהונתו בסנאט, ובבריאותו הלקויה.
מתנגדיו נקטו בכמה טכסיסי השהייה.
ישיבת הסנאט שקדמה להצבעה לאישור המינוי נמשכה עד חצות הלילה.
מינויו אושר ב-6 באוקטובר ברוב של 48 תומכים מול 16 מתנגדים, ולמחרת היום נכנס מינויו לתוקף.
עד היום, מינטון הוא השופט האחרון שהיה קודם לכן חבר הקונגרס, מכהן או לשעבר, שמונה לבית המשפט העליון, והוא בן אינדיאנה היחידי שמונה לתפקיד.
נשיא בית המשפט העליון ג'ון רוברטס הגיע גם הוא מאינדיאנה, אך לא נולד בה.
המרכיב המרכזי במשנתו השיפוטית של מינטון הייתה לוודא ולקיים את כוונת המחוקק המקורית.
הוא המשיך לתת פירוש רחב לסמכויות הממשלה, כפי שנתן בחוות דעת המיעוט שלו בפסק דין "יאנגסטאון פחים וצינורות נגד סויר" , שבו נפסק שההשתלטות של הנשיא טרומן על כמה מפעלי פלדה בתקופת המלחמה כדי למנוע שביתות נגדה את החוקה.
מכל פסקי הדין שבהם היה מינטון מעורב, חוסר ההסכמה שלו עם פסק דין הרוב הייתה התקיפה ביותר בתיק זה והוא נשא נאום תוכחה חריף במהלך הדיונים בהם התקבלה ההחלטה.
הוא טען "שלא יכול להיות חלל ריק בסמכויות השלטוניות כאשר על הפרק עומד ביטחון האומה".
על אף מחאתו הכבדה, לא עלה בידו להשפיע על בית המשפט כדי שיתיר לנשיא להשתלט על מפעלים ללא אישור הקונגרס.
מינטון הצטרף לנשיא בית המשפט העליון פרד וינסון ולשופט סטנלי ריד בחוות דעת המיעוט שבה נקבע שלנשיא הייתה הסמכות לנקוט בצעדים אלו על סמך סעיף סמכויות המלחמה שבחוקה.
מינטון תיעב את ההפרדה הגזעית והיה נחוש בהצבעתו לפסילת נוהגי ההפרדה הגזעית בבתי הספר בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך מ-1954. פסק דין זה היה אחד היחידים בו הוא פסק נגד הממשלה.
לדבריו של ויליאם רדקליף, פסק דין הרוב שנכתב על ידי מינטון בפסק הדין "בארווס נגד ג'קסון" Barrows v.
Jackson ב-1953 היה פסק הדין שנכתב באופן המיומן ביותר מכל פסקי הדין שהוא כתב.
הוא ניסח את השאלה המורכבת של התיק: "האם ניתן לאכוף חוזה מגביל גזעית על ידי תביעה לפיצויים נגד חוזה שלכאורה הפר את החוק?" התשובה שניתנה לשאלה זו בפסק הדין הייתה שלילית.
בתחום זכויות האזרח, דבק מינטון בדוקטרינת "ההגינות הבסיסית" (fundamental fairness), מבחן שנקבע על ידי בית המשפט העליון ב-1937. באחד מפסקי הדין ציין מינטון שחופש הביטוי הוא לא זכות מוחלטת, וניתן לפקח עליה כך שלא תפר את זכויותיהם של האחרים.
בפסק הדין "ארצות הברית נגד רבינוביץ'" , כתב מינטון שפסק הדין של בית המשפט שאישר את פסק הדין של בית המשפט בערכאה הנמוכה יותר שאפשרה למשטרה לערוך חיפושים בכלי רכב ללא הצגת צו, נתן את ההצדקה לעריכת החיפוש.
מינטון הצביע בעד אישור החקיקה נגד הקומוניסטים במהלך תקופת הבהלה האדומה, ותמך בעמדת הרוב בפסק הדין "דניס נגד ארצות הברית" מ-1951, שאישר את הרשעתו של מנהיג המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
באותה תקופה, היה בית המשפט העליון מפולג בשאלת החוקיות של מבחני הנאמנות של הממשלה.
רבות מסוכנויות הממשלה הפעילו מבחנים כדי לוודא שעובדי הממשלה לא יהיו קומוניסטים.
הצבעתו של מינטון הייתה הקול המכריע בתיקים שנגעו למבחני הנאמנות.
בפסק הדין "ביילי נגד ריצ'דסון" (Bailey v.
Richardson) הכריעה הצבעתו של מינטון בעד אישור חוקיות מבחני הנאמנות, בעוד שבפסק הדין ועדת הפליטים האנטי-פשיסטית המשותפת נגד מק'גארת' מ-1951, הוא הצטרף לחוות דעת המיעוט של ריד שבה נטען שלעותר לא הייתה זכות עמידה.
בהדרגה השתנתה השקפתו של מינטון כך שאפשרה את מבחני הנאמנות, ובפסק דין "אדלר נגד מועצת החינוך של העיר ניו יורק" (Adler v.
Board of Education) הוא כתב את דעת הרוב שאפשרה את מבחני הנאמנות על פי חוק פיינברג.
הייתה זו ההצבעה החשובה ביותר, שכן היא אפשרה את המבחנים רק על פי החשד הקל ביותר בחוסר הנאמנות של האדם כלפי הממשלה.
על רקע חברותו לשעבר של מינטון בסנאט, האמינו ליברלים רבים שהוא יתמוך בעמדותיהם בבית המשפט.
במשך כל תקופת כהונתו על כס השיפוט גרם להם מינטון בדרך כלל לאכזבה ועורר את זעמם כלפיו.
עורך דין שכתב עבור כתב העת New Jersey Law Journal תייג את מינטון כ"דובר נגד החירות", וכינה אותו "אדם בעל כישורים שיפוטיים לקויים, שהצבעותיו נגד זכויות האזרח היו רבות יותר בהשוואה לאלו של כל אחד משופטי בית המשפט, ושכתב באופן יחסי מעט פסקי דין בנושאים אחרים".
לינדה גוגין ציינה שמינטון היה אכזבה לליברלים בשל העובדה שהוא העדיף באופן עקבי את החוק והסדר על פני החירות.
גוגין גם הגיעה למסקנה שלמינטון הייתה המחויבות החזקה ביותר לריסון השיפוטי ולנייטרליות האידאולוגית בשיפוט בהשוואה לכל שופט שכיהן לפניו ואחריו.
אף על פי שמינטון כיהן בבית המשפט העליון, הוא המשיך להיות מעורב בפוליטיקה הפנימית של המפלגה הדמוקרטית.
הוא כתב לנשיא טרומן כמה מכתבים בהם הוא מתח ביקורת על השופטים רוברט ה.
ג'קסון והוגו בלאק, והתייחס לבלאק כאל דמגוג.
הוא גם יעץ בנוגע להתנגדות של הרפובליקנים בסנאט.
במכתב מ-1954, כאשר סיים טרומן את כהונתו כנשיא, הוא דחק בטרומן לסייע למקד את דעת הקהל יותר בכלכלה ופחות בקומוניזם, איום שהוא טען שהרפובליקנים הגזימו בהערכת חשיבותו כדי להימנע מלהתמודד עם הבעיות שלהם עצמם.
לאחר פרישתו של טרומן מהמרוץ בבחירות לנשיאות של 1952, העיר מינטון שהוא יעץ לטרומן שלא להתמודד לנשיאות.
באוגוסט 1956 שאל עיתונאי את מינטון בנוגע למועמד המועדף עליו בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה.
מינטון השיב, "יש לי אמון רב בעדלי סטיבנסון".
הוא גם ציין שדווייט אייזנהאואר היה מוגבל פוליטית.
מינטון זכה למתקפות בתקשורת על כך שנקט בדעה, וכמה ימים לאחר מכן הוא ניסה להתכחש לאמירותיו בעצת חבריו בבית המשפט העליון.
שופטי בית המשפט העליון האחרים שמונו על ידי טרומן הצביעו באופן עקבי על פי קו שמרני, ובמהלך שנותיו הראשונות של מינטון על כס השיפוט שב בית המשפט לגישה השמרנית שהייתה מנת חלקו בתקופה בה כיהן ויליאם הווארד טאפט כנשיא בית המשפט העליון.
בעת שכיהן כשופט, השתנה מינטון מסנאטור שתמך בניו דיל לאחד השופטים הראקציונרים ביותר כבעל בריתו של השופט פליקס פרנקפורטר.
ניתוח אמפירי של הצבעותיו של מינטון מראה שהוא היה השופט השמרן ביותר בבית המשפט במהלך שנתו הראשונה על כס השיפוט, והוא נותר בפלג השמרני של בית המשפט במשך כל תקופת כהונתו.
בשנותיו האחרונות על כס השיפוט לא הפיק מינטון הנאה מרובה מההשפעה המוגבלת שהייתה לו כשופט, כאשר הוא היה יותר ויותר במיעוט כאשר התקיימו הצבעות בתיקים שהוגשו לבית המשפט.
לאחר פטירתם של נשיא בית המשפט העליון פרד וינסון ושל השופט רוברט ג'קסון, מצא מינטון את עצמו כשהוא נהנה מתמיכה מועטה ברבות מחוות הדעת שלו, וכתוצאה מכך הוא החל לשקול פרישה.
המהפך בגישת בית המשפט הובילה לאיבה בין השופטים משני פלגי בית המשפט.
על אף האכזבה מעמדותיו של בית המשפט בכמה סוגיות, נותר מינטון אהוד בקרב עמיתיו לכס השיפוט והוא לא נקט עמדה בחילוקי דעות אישיים.
נוכחותו הייתה מרגיעה במהלך תקופה שעמדה בסימן של עימותים מרים בין ויליאם אורוויל דאגלס לבין פליקס פרנקפורטר.
ב-7 בספטמבר 1956 הודיע מינטון לנשיא אייזנהאואר על כוונתו לפרוש.
בהודעה הוא ציין ביובש את רצונו לפרוש על פי החוק.
אייזנהאואר השיב בהודעה קצרה שבו הוא איחל למינטון פרישה מאושרת.
אף על פי שהוא לא הודיע על כך לנשיא, הודיע מינטון לחבריו בבית המשפט שמשימותיו עלו לו בבריאותו.
האנמיה ממנה סבל החמירה יותר ויותר, וגרמה לו לאיטיות פיזית ומנטלית.
כהונתו של מינטון הסתיימה ב-15 באוקטובר 1956, לאחר 7 שנים ו-3 ימים של כהונה בבית המשפט.
עם פרישתו העיר מינטון, "יהיה זה יותר מעניין מי יחליף אותי בהשוואה לעצם פרישתי, אני בסך הכל הד".
על אף בריאותו הרופפת, התחרט מינטון על החלטתו לפרוש כמעט מיד לאחר שהודיע עליה.
הוא שב לביתו שבניו אולבני, שם הוא לקח על עצמו עומס עבודה מופחת.
מדי פעם הוא נתן הרצאות באוניברסיטת אינדיאנה והמשיך לשאת נאומים ציבוריים מעת לעת.
במשך כמה שנים לאחר פרישתו מבית המשפט העליון, קיבל מינטון מדי פעם על עצמו מינויים זמניים כשופט באחד מבתי המשפט בערכאות הנמוכות.
הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לואיוויל.
הוא ערך טיולים רבים ברחבי ארצות הברית ושני טיולים באירופה.
ב-1956 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה.
על אף בריאתו הרופפת, נותר מינטון פעיל במפלגה הדמוקרטית.
הוא הביע דאגה מתפקודו של הנשיא אייזנהאואר, שלדעתו היה בלתי כשיר לתפקידו.
הוא המשיך לנהל התכתבויות עם הנשיא לשעבר טרומן, והשניים נפגשו מדי פעם באירועי המפלגה הדמוקרטית.
מינטון אושפז בסוף מרץ 1965 בבית החולים פלויד ממוריאל שבניו אולבני, שם אובחן שהוא סבל מדימום פנימי.
שרמן מינטון נפטר בשנתו בשעות הבוקר המוקדמות של ה-9 באפריל 1965. רעייתו של מינטון הייתה קתולית.
טקס ההלוויה שלו התקיים בכנסיית השילוש הקדוש הקתולית ובו נכחו מכובדים רבים, כולל כמה משופטי בית המשפט העליון המכהנים, מושל אינדיאנה ומושל קנטקי, וכמה מחברי הקונגרס.
מינטון נטמן בבית הקברות השילוש הקדוש שבניו אולבני.
מינטון עצמו היה להלכה קתולי, אך התרחק מהדת במשך רוב ימי חייו.
רק לאחר פרישתו הוא החל להשתתף לעיתים במיסות.
הוא הותיר את רוב מסמכיו האישיים והמשפטיים לספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם הארי טרומן.
על שמו של מינטון נקרא גשר שרמן מינטון , שדרכו חוצה כביש בין-מדינתי 64 את נהר אוהיו, והוא מקשר בין לואיוויל, קנטקי ובין ניו אולבני, אינדיאנה.
מינטון נכח בטקס חנוכת הגשר ב-1962. שמו גם מונצח בתחרות למשפטים מבוימים שנערכת מדי שנה על ידי בית הספר למשפטים של אוניברסיטת אינדיאנה.
שמו של מינטון מונצח גם יחד עם שמו של הסנאטור מאינדיאנה הומר קאפרהארט, בבניין הפדרלי מינטון-קאפרהארט שבאינדיאנפוליס.
פרוטומה של מינטון מוצבת בבניין הקפיטול של אינדיאנה.
בעוד שכותבים כמו הביוגרפית של מינטון, לינדה גוגין, וההיסטוריון המשפטי ויליאם רדקליף, שיבחו את חשיבתו של מינטון בכתיבת פסקי הדין שלו, הם ציינו שלעמדותיו הייתה השפעה מועטה לטווח ארוך.
היסטוריונים משפטיים אחרים, כמו ברנרד שוורץ, הביעו דעה שלילית יותר על הקריירה השיפוטית של מינטון.
שוורץ כתב שמינטון "היה בינוני ומטה כשופט.
פסקי הדין שכתב, מעטים באופן יחסי לאורך תקופת כהונתו, ירודים ברמתם, ומאופיינים ככאלו שנכתבו כלאחר יד בסוגיות מורכבות".
שוורץ המשיך וציין, "הוא מדורג בתחתית רשימת שופטי בית המשפט העליון".
רוב התקדימים שמינטון היה שותף בקביעתם נהפכו על פיהם על ידי בית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של ארל וורן בשנים שלאחר פרישתו.
בסך הכל הוא כתב 67 פסקי דין של הרוב לצד כמה חוות דעת מיעוט.
בתגובה לביקורת הנוקבת של שוורץ, כתבה גוגין מאמר תגובה, בציינה שפסיקותיו של מינטון היו "צפויות בהתבסס על עקרונות הכבוד, התקדים והפירוש הקפדני".
היא ייחסה את הדירוג הנמוך של מינטון לנטייתם של המשקיפים להעדיף אקטיביזם שיפוטי.
תקופת כהונתו של מינטון בבית המשפט העליון עמדה בסימן של תום תקופה שחלפה.
לאחר מינטון נטו שופטים לכהן תקופות ארוכות יותר על כס השיפוט, וכך יושם תחום מדע המדינה באופן חזק יותר על בית המשפט העליון.
התפישה ההולכת וגוברת של שיפוט אל-מפלגתי הפך לנורמה בפוליטיקה האמריקאית לאחר מינטון.
הוא היה חבר הקונגרס האחרון שמונה לכהן בבית המשפט העליון.
לינדה גוגין וג'יימס סנט קלייר ציינו שבתי המשפט הפדרליים איבדו נקודת מבט יקרת ערך כאשר חדלו לשבץ מחוקקים מנוסים בין שופטיהם.
למינטון היה תפקיד חשוב מאוד מאחורי הקלעים של בית המשפט העליון כמשכין שלום בין שני הפלגים היריבים בו.
ניסיונות השכנת שלום אלו הובילו את השופט פרנקפורטר להעיר שבעוד שמינטון לא ייזכר לעולם כשופט גדול, הוא ייזכר כעמית גדול על ידי עמיתיו השופטים.
שרנה (בפשטו: ښرنه; בפרסית: شَرَن - שרן) היא עיר בדרום-מזרח אפגניסטן ובירת מחוז פכתיכא.
העיר שוכנת באזור של השבט הפשטוני ה, בגובה 2,200 מטר מעל פני הים וכ-160 ק"מ דרום-מערבית לבירה קאבול.
על פי תחזית רשמית לתאריך 21 בספטמבר 2020, התגוררו בעיר 64,774 בני אדם.
ב-14 באוגוסט 2021, שרנה נכבשה על ידי הטליבאן והפכה לבירת המחוז העשרים שנפלה לידי הטליבאן, כחלק מהשתלטות הטליבאן מחדש על אפגניסטן.
בשל האקלים הערבתי האזורי, מזג האוויר בשרנה מתאפיין באקלים צחיח למחצה בהתאם לשיטת קפן.
הטמפרטורה הממוצעת בשרנה היא 10.8 מעלות צלזיוס, וממוצע המשקעים השנתי הוא 265 מ"מ.
ספטמבר הוא החודש היבש ביותר עם 1 מ"מ של גשם, בעוד שבחודש מרץ, החודש הגשום ביותר, כמות המשקעים הממוצעת עומדת על 54 מ"מ.
יולי הוא החודש החם ביותר בשנה עם טמפרטורה ממוצעת של 23.6 מעלות צלזיוס.
בחודש הקר ביותר (ינואר), הטמפרטורה הממוצעת היא -4.5 מעלות צלזיוס.
מרבית שטחה של שרנה (73%) מורכב מאדמה עקרה ומשטחים חקלאיים.
שַׂרְעוֹל (שם מדעי: Bituminaria) הוא סוג צמחים ממשפחת הקטניות בתת-משפחת הפרפרניים, המקיף עשבים חד-שנתיים או עשבים רב-שנתיים או בני שיח.
בסוג 10 מינים שרובם גדלים באזורים הממוזגים של אגן הים התיכון.
מהם 2 גדלים גם בישראל - שרעול שעיר ושרעול ארץ-ישראלי, שרעול אדומי גדל רק בסיני ובחצי האי ערב.
מסימניו הבולטים של הסוג: העלים תלתלניים; העלעלים תמימים; התפרחת דמוית קרקפת ומסוימת; הגביע מכוסה בשערות לבנות ושחורות; עלה המפרש של הכותרת הפרפרנית בעל אוזניות בתחתיתו; התרמיל בולט מן הגביע ובראשו מקור שטוח ונוקשה, גופו מכוסה בשערות ארוכות ונוקשות מלמעלה המעורבבים בקוצים קשיחים וקוצניים; הזרע צמוד ומהודק לקליפת הפרי.
הסוג שרעול שויך בעבר למשפחת הפרפרניים, אך זאת בוטלה ואוחדה עם משפחת הקטניות.
הסוג שרעול שעיר שויך בעבר לסוג פסורליה (psoralea), אך דעתם של הבוטנאים בעולם לא הייתה נוחה מכך, והם תמיד חיפשו להפרידו מסוג זה.
בינתיים, סטירטון (Charles Howard Stirton in Bothalia 13: 318. 1981), בוטנאי דרום אפריקני, הפריד את שרעול שעיר (Psoralea bituminosa) ומין נוסף (P.
acaulis) לסוג נפרד, והעניק לסוג החדש את השם הנוכחי ביטומינריה (Bituminaria).
השם החדש עד היום נמצא במחלוקת.
אבל, השם הפך לנפוץ והתקבל בקרב בוטנאים רבים ואף בישראל.
מאז, התגלו בשנת 1986 שני מינים נוספים השייכים לסוג: האחד בסיני והשני בסרדיניה וברבות השנים שויכו אליו עוד מינים.
בשנת 2016 הבוטנאי סלבטור בורלו (Salvatore Brullo) קבע כי שרעול שעיר 'זן החולה' הוא מין עצמאי.
עמדתו התקבלה בקרב הבוטנאים הישראליים.
הבוטנאי בורלו היה מעורב באיתור ובפרסום של 7 מינים בסוג זה.
בפרסום אחר משנת 2018 הוא קבע כי Bituminaria acaulis הוא מין יחיד בסוגו וניתן לסוג שם חדש Kartalinia.
הסוג ביטומינריה שהופרד מהסוג פסורליה מונה 10 מינים.
מלבד שרעול שעיר, שתפוצתו רחבה ומקיפה את האזורים הממוזגים סביב אגן הים התיכון ישנם עוד 9 מינים שתפוצתם מצומצמת: שני מינים במרוקו, אחד בקפריסין, אחד בסיציליה, אחד בסרדיניה אחד בקרואטיה אחד בתוניסיה, אחד בסיני ובערב הסעודית, אך לא בישראל – שרעול אדומי, ואחד בישראל, בלבנון ובסוריה - שרעול ארץ-ישראלי.
תפוצתו הטבעית של הסוג פסורליה (psoralea) היא אך ורק במזרח אפריקה מקניה ועד דרום אפריקה, והוא מונה כיום בין 65 מינים באתר WFO ל-92 מינים באתר POWO.
השם העברי הוא כנראה ניסיון להקנות צלצול עברי לשם המדעי הקודם במבטא אנגלי סרוליה (psoralea) ולתכונת השעירות שלו.
שמות הסוג, והמין Bituminaria ו-bituminosa נגזרות מהמילה Bitumen שתרגומו אספלט.
שמו המסחרי הוא "טדרה " (tedera).
עשבים חד-שנתיים או רב-שנתיים או בני שיח.
אם הם רב-שנתיים הרי רק הגבעול מעוצה והצמח מסתעף בעיקר מבסיסו.
הפטוטרת ארוכה פי 2 עד 3 מהעלעלים.
הלוואים שבסיסם רחב, חובקים את הגבעול.
העלים מסורגים, חיקיים, מורכבים משלושה עלעלים תמימים, שדומים זה לזה בצורתם ובגודלם והאמצעי שבהם נישא על פטוטרית ארוכה במיוחד.
התפרחת קרקפת (מסוימת) נישאת על עוקץ ארוך, על פי רוב מחיק עלה.
עוקץ הקרקפת עולה על אורך החפה.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, בלתי נכונים ופרפרניים.
הגביע דמוי פעמון, בעלי 5 עלים קרומיים המסתיימים בשיניים ארוכות מאוד.
הוא פחוס מעט באחד מצדדיו ומכוסה בשערת לבנות ושחורות בצורה אופיינית.
הכותרת פרפרנית, בעלת 5 עלי כותרת, בגוונים שונים: כחול, ורד, סגול או לבן.
האבקנים 10, הזירים של תשעה מהם מאוחים והעשירי מופרד.
השחלה עילית בעלת עלה שחלה אחת וביצית אחת.
הפרי תרמיל חד-זרעי (דמוי אגוזית), בלתי נפתח, בולט מצינור הגביע ובראשו מקור שטוח ונוקשה.
גופו מכוסה בשערות ארוכות ונוקשות מלמעלה המעורבבים בקוצים קשיחים וקוצניים.
הזרע צמוד ומהודק לקליפת (לדופן) הפרי.
לא ניתן להפריד את הזרע מהפרי לצורך זריעה.
צלקת הפרי אומנם מאפשרת למים לחדור בקלות לפרי ולהיספג בזרעים, אבל כ-70% מהזרעים קשים ואינם סופגים מים.
שרעול שעיר כמו מינים קטניות אחרות מקבע חנקן אטמוספירי בסיוע חיידקים.
חלק מהחנקן הזה מנוצל על ידי הצמח הגדל, והשאר יכול לשמש צמחים אחרים הגדלים בקרבת מקום.
שלושה מינים גדלים בישראל וסביבתה: שרעול שעיר, שרעול ארץ-ישראלי ושרעול אדומי הגדל בסיני ובירדן אך לא בישראל.
שַׂרְעוֹל שָׂעִיר (Bituminaria bituminosa) הוא עשב רב-שנתי ים-תיכוני הגדל בבתות.
תכונותיו כמתואר בפרק מאפייני הסוג.
סימניו הבולטים והמבדלים הם: גובה פחות מ-1.5 מ'.
התפרחת בת 10 עד 30 פרחים בצבעים שונים.
אורך שיני הגביע עולה על פי רוב על אורך צינור הגביע.
העלעלים צרים יותר והתרמילים גדולים יותר מהעלעלים והתרמילים של שרעול ארץ-ישראלי.
בישראל הפריחה מסוף פברואר ועד סוף מאי.
הפרי הירוק מתחילת מאי והפצת הפרי עד סוף אוגוסט.
העלווה מתחילת נובמבר ועד סוף יוני.
שרעול שעיר הוא אומנם צמח עשבוני רב-שנתי שמשיר את עלוותו, אבל באקלים חורפי מתון תוותר העלווה כל השנה למעט בתקופות של בצורת קשה.
צמחים מבוססים עמידים מאוד לבצורת.
שרעול שעיר מוצאו באזור הים התיכון ובאזורים ממוזגים וחמים של דרום אירופה, שם הוא יכול לגדול בגבהים של עד לרום של כ-2,000 מטר.
הוא נזקק לשמש מלאה ולקרקע מנוקזת היטב, הוא עמיד בקרה עד 10C- וממשקעים מ-150 מ"מ לשנה ועמיד לקרקעות דלות.
הוא גדל בקרקעות חוליות עמוקות ועד לקרקעות רדודות ואבניים; עם זאת, באגן הים התיכון, הוא נמצא בעיקר על קרקעות אלקליות ובזלת.
בישראל שרעול שעיר גדל בבתות במרבית החבלים הים תיכוניים ובשוליהם בצפון ישראל ובמרכזה.
הוא נפוץ בקרקעות בזלת של הגליל העליון המזרחי, בין ראש פינה ועד צפונית לכנרת, בין חורבות כורזין לנהר הירדן (כרי דשא), אבל הוא פחות נפוץ בשטחי הסלעים הוולקנים במזרח הגליל התחתון.
אחת החברות המאפיינות את האזור הזה היא חברת שרעול שעיר המצויה שם במשטר רעיה.
בגליל העליון, ברמות, שבאזור מלכיה ואביבים, גדל שרעול שעיר יחד עם חלבלוב מגובשש, בלוטה גלונית, קיצנית עטופה וקיפודן דביק.
בשפלת יהודה מלווה שרעול שעיר יחד עם שיחים אחרים את חברת החרוב המצוי ואלת המסטיק.
בישראל שרעול שעיר משמש כצמח מרעה טבעי, כאשר הוא מופיע בריכוזים גדולים, במיוחד בשטחי בזלת.
אך, הוא יכול לשמש כגידול מרעה זריע או כגידול מספוא (למשל באוסטרליה).
שרעול מצוי, ובשמו המסחרי "טדרה" (tedera) זוכה יותר ויותר להכרה כגידול מספוא חשוב בעל מגוון גנטי רב וכושר התאמה לשינויי אקלים.
הזנים החקלאים מותאמים במיוחד לאקלים הים תיכוני.
שרעול שעיר, הוא מין שכיח, הנמנה עם צמחי המרעה החשובים בישראל, במיוחד בגליל המזרחי, כי הוא מקדים לצמוח לפני הצומח העשבוני החד-שנתי, ומוסיף לשמור על רעננותו עד סוף מאי ויוצר תרמילים רבים עם זרעם גדולים.
הוא נאכל ברצון על ידי המקנה בתחילת עונת הגידול וגם בסופו, כאשר גם התרמילים הירוקים נאכלים על זרעיהם.
אבל בעונת הירק האו אינו חביב ביותר על הבקר והצאן כאשר הוא מופיע יחד עם צומח עשבוני אחר.
כנראה שהסיבה לכך היא החומר קומרין שמרירותו דוחה את רוב בעלי החיים.
חוסר טעימות זאת מגינה על שרעול שעיר מפני רעיית יתר.
שרעול עמיד מאוד לקרקעות המזוהמות במתכות שונות כולל נחושת, אבץ ועופרת, אבל הוא אינו מרכז את המזהמים הללו בעלים שלו, ולכן אינו יכול לשמש כצמח טיפול בקרקעות מזוהמות במתכות כבדות.
אך הוא שימושי מאוד לשיקום מבנה הקרקע והעלאת רמות הרקבובית (הומס) בקרקע או במילים אחרות העלאת סך החומרים האורגניים המצויים בקרקע.
מאידך, הוכח כי שרעול מועיל מאוד להאצת הצמיחה של צמחים אחרים (במיוחד הוזכר נשרן הדוחן), שכן יכולים לסלק מתכות אלו ובכך למנוע את חדירתן למי התהום.
שַׂרְעוֹל אֶרֶץ־יִשְׂרְאֵלִי (Bituminaria palaestina) הוא הוא עשב רב-שנתי ים-תיכוני הגדל בבתי גידול לחים.
הוא דומה במאפייניו לשרעול שעיר ונבדל ממנו במספר מאפיינים.
שרעול ארץ-ישראלי גדל בבית גידול לח בשונה משרעול שעיר ושרעול אדומי.
הפריחה בקיץ ולא באביב, מתחילת מאי עד סוף ספטמבר, אם כי ניתן לראות פריחה הרבה יותר מאוחרת.
התפרחות דמויות שיבולת קצרה (לא תמיד), לעומת תפרחות קרקפת אצל שרעול שעיר.
העלעלים דמויי ביצה ורחבים ליד בסיסם.
אם כי, ניתן לראות גם עלעלים צרים יותר.
שַׂרְעוֹל אֲדוֹמִי (Bituminaria flaccida) הוא צמח עשבוני רב-שנתי נדיר הגדל במדבר ההררי.
הוא בעל תפרחות מעוטות פרחים, הקרקפת בת 5 עד 8 פרחים.
שיני הגביע אינן ארוכות מצינור הגביע (בשונה משרעול שעיר).
תכונותיו של שרעול אדומי כמתואר בפרק מאפייני הסוג.
שרמן בחורף הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 2001 בבימויו של אורי ענבר, עם נתן דטנר, צק ברקמן ואלון אבוטבול בתפקידים הראשיים.
חוקר משטרתי ותיק בשם שרמן חוקר פרשת היעלמות של בתו בת ה-12 של אדם חשוב ורוב החקירה נעשית בימים גשומים של חורף גשום במיוחד.
הספר והסרט עוסקים בבעיה שלא נהוג היה לדבר עליה בעבר - גילוי עריות.
התסריט נכתב על ידי משה זונדר והוא מבוסס על הספר "שרמן בחורף" מאת אמנון דנקנר משנת 1996.
הפסקול הולחן בידי הצמד דצמבר (יוסי בבליקי ובועז כהן) ויצא לאור בחברת "התו השמיני".
שרמן (נתן דטנר) הוא חוקר משטרתי מכובד ותיק ובעל השגים שמשרת בתחנת משטרה בעיר בצפון ישראל בפיקודו של סגן ניצב לושי (שלמה וישינסקי), אדם דתי חובש כיפה, מתפלל ומניח תפילין כל יום.
הוא נשוי לטובה (ליאת גורן) ואין להם ילדים.
הוא מקפיד על סדר יום עם ארוחת צהרים בבית ואחריה שנת צהריים.
ביום גשום מגיע אליו שילוני (צק ברקמן), קצין משטרה צעיר שזה עתה סיים את קורס הקצינים ובחר להתחיל בעבודה אצל החוקר הוותיק.
באותו יום מכניס אותו שרמן לחקירה המסעירה את כל העיר.
שירלי גושן, בתו בת ה-12 של ראש העיר וחבר הכנסת דוד גושן (אלון אבוטבול) נעלמה ביחד עם המורה שלה, אורה גרינברג, שלקחה אותה למסיבת פיג'מות.
שרמן ושילוני מגיעים לבית ראש העיר ונפגשים אתו ועם אשתו מרינה (מריה אובנוב) עולה חדשה מאוקראינה שעלתה לבדה, נבחרה למלכת היופי המקומית ונישאה לדוד גושן.
שרמן ושילוני מגיעים לבית המורה ומוצאים בארון חוברות פורנוגרפיות ומכשירים לסאדו-מזוכיזם.
שרמן מוצא גם סרטי פילם מילדותה של אורנה (שרון דטנר).
השכן ארמוזה (ז'יל בן דוד) מוסר להם שאורה הייתה מורה אהובה על התלמידים, השכנה וענונו (תקווה עזיז) מספרת שראתה אותה מסתודדת עם בחור מישיבה של חוזרים בתשובה בעיר.
הבחור מזוהה אחר כך כגבי הרוש (שי כהן) אבל הוא נעלם.
אנשים רבים משתתפים בחיפוש אחרי אורה ושירלי.
שרמן מחליט להתרכז באורה ונוסע למקומות בהם עבדה מקודם.
בדימונה הוא שומע סיפור על מורה מסורה ואהודה שעזבה את המקום לאחד שנחשדה בשליחת עבריין להכות בעל משפחה ממוצא הודי.
המכה מת והמוכה מת ממכות השוטרים.
לאחר מכן עברה אורה לתל אביב שם הסתבכה כשאחת התלמידות שלה התאבדה.
שרמן חוקר את האב עו"ד מונסון (אבי פניני) ואת אחת השכנות, גב' ביכלר (בת שבע נועם), שמגלה לו כי פעם אורה הילדה לקחה צב ובזעם ניקרה את ראשו ורגליו.
שרמן מבין כי באורה היה זעם כבד על מה שקרה לה.
בינתיים נמצאה מכוניתה של אורה ובה טביעות אצבעות וכתמי דם של העבריין אלון לופו (אלון דהן).
הוא מספר שהיה שיכור ובהשפעת סמים וכנראה תפס טרמפ במכונית המורה.
שילוני חוקר אותו בברוטליות עד שהוא "מודה" ברצח שירלי והמורה ביחד עם גבי הרוש שקבר אותן במקום לא ידוע.
גופתו של הרוש מתגלית ליד צומת גולני לאחר שנרצח ביריות אקדח.
כולם שמחים על גילוי הרוצח אבל שרמן מגיע לתא המעצר, מתבונן בלופו החבול ומורה על שחרורו.
חלה מהומה ארצית ולושי משעה זמנית את שרמן.
כעת מתכנן שרמן את ההימור הגדול בחייו המקצועיים.
הוא יודע כי בין שילוני למרינה גושן יש יחסים אינטימיים.
שרמן מבקש עזרה מהעבריין החוזר בתשובה רחמים אלדובי (כרמל בתו).
שילוני קובע פגישה עם מרינה אבל במקומו מגיע בחושך אלדובי ובאיומי סכין מכריח את מרינה להודות ברצח שירלי ואורה על ידי בעלה.
שרמן מגלה כי מה שמקשר בין כל המקומות הוא גילוי עריות בתוך משפחה.
אורה נוצלה מינית בידי אביה.
היא הייתה מורה מסורה ולא יכלה לסבול מעשים כאלה.
בדימונה גלתה כי הנערה ההודית נוצלה על ידי אביה ושלחה עבריין להתנקם בו, בתל אביב גילתה כי עו"ד מונסון ניצל מינית את בתו שקפצה מהגג ובעיר הצפונית גילתה לה שירלי כי אביה גושן "מתעסק אתה".
אורה גילתה זאת לגבי הרוש שניסה לסחוט את גושן וזה רצח אותו ולאחר ששירלי אמרה לו שסיפרה זאת לאורנה הוא הרג אותה מתוך כעס, הזמין את אורה, חנק אותה וביחד עם אשתו נסעו עם הגופות וקברו אותן בחולות ראשון לציון.
בארון של אורנה הוא שתל חוברות פורנוגרפיות ומכשירי סאדו-מזוכיזם כדי להחשיד אותה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותנתן דטנרשרמןחוקר משטרהליאת גורןטובה שרמןאשתו של שרמןצק ברקמןשילוניחוקר משטרהאלון אבוטבולדוד גושןראש העירמריה אובנובמרינה גושןעברייןכרמל בתורחמים אלדוביחוזר בתשובהאלון דהןגולן לופועברייןשלמה וישינסקיסנ"צ לושימפקד תחנת משטרהאבי פניניעו"ד מונסוןז'יל בן דודארמוזהשכןתקוה עזיזתקוה וענונושכנהשי כהןגבי הרושחוזר בתשובהרבקה בכריהודית הרושאמא של גבי הרושבת שבע נועםגב' ביכלראבי מדררס"ל מדרשוטרפיני מיטלמןמנהל בי"ס בדימונה
שרנהורסט הייתה סיירת משוריינת של הצי הקיסרי הגרמני, שנבנתה במספנת Blohm & Voss בהמבורג.
היא הייתה האונייה הראשונה בסדרת הסיירות מדגם "שרנהורסט", שכללה גם את "גנייזנאו".
"שרנהורסט" ואחותה היו גרסאות מוגדלות של סדרת רון הקודמת; הם היו מצוידות במספר רב יותר של תותחים ראשיים והיו מסוגלות להגיע למהירות מרבית גבוהה יותר.
הספינה נקראה על שמו של הרפורמטור הצבאי הפרוסי גנרל גרהרד פון שרנהורסט ונכנסה לשירות ב-24 באוקטובר 1907.
"שרנהורסט" שירתה לזמן קצר בצי הים הפתוח בגרמניה ב-1908, אם כי רוב הזמן הזה הוקדש לניסויים ימיים.
היא שובצה לשייטת הגרמנית מזרח אסיה שבסיסה בצ'ינגדאו, סין, בשנת 1909. לאחר שהגיעה, היא החליפה את הסיירת פירסט ביסמרק כספינת הדגל של השייטת, תפקיד בו החזיקה למשך שארית הקריירה שלה.
במהלך חמש השנים הבאות, היא יצאה למספר סיורים בנמלי אסיה שונים כדי להציג את הדגל של גרמניה.
היא נשאה לעיתים קרובות את מפקדי השייטת לפגוש ראשי מדינות אסיה ונכחה ביפן להכתרת הקיסר טאישו ב-1912.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, "שרנהורסט" ו"גנייזנאו", בליווי שלוש סיירות קלות ומספר נושאות פחם, הפליגו על פני האוקיינוס השקט אל החוף הדרומי של אמריקה הדרומית.
ב-1 בנובמבר 1914, "שרנהורסט" ושאר שייטת מזרח אסיה נתקלו והכריעו שייטת בריטית בקרב קורונל.
התבוסה גרמה לאדמירליות הבריטית לשלוח שתי סיירות מערכה לצוד ולהשמיד את השייטת הגרמנית, שאותה הם השמידו בקרב איי פוקלנד ב-8 בדצמבר 1914. גילוי השרידים הוכרז בדצמבר 2019 על ידי מנזון באונד.
שתי הסיירות מדגם "שרנהורסט" הוזמנו כחלק מתוכנית הבנייה הימית שנקבעה בחוק הצי השני משנת 1900, שקרא לכוח של ארבע עשרה סיירות משוריינות.
שיפורים אלה נעשו כדי לאפשר ל"שרנהורסט" ו"גנייזנאו" להילחם במערך הקרב אם יתעורר צורך בכך, יכולת המתבקשת על ידי המחלקה הכללית.
הצוות של "שרנהורסט" כלל 52 קצינים ו-788 מלחים; מתוכם, 14 קצינים ו-62 מלחים שובצו במטה מפקד השייטת ונוספו לתקן.
החימוש הראשי של "שרנהורסט" כלל שמונה תותחי SK L/40 בקוטר 21 ס"מ (8.3 אינץ'), ארבעה בצריחי תותחים תאומים, אחד מקדימה ואחד אחורה של המבנה העילי המרכזי בקו המרכז, וארבעת הנותרים מותקנים בקזמטים בודדים.
הספינה הייתה מוגנת על ידי חגורת שריון בעובי של שריון קרופ, אשר הצטמצם ל לפני ומאחורי המצודה המרכזית.
היה לה סיפון משוריין בעובי , כשהשריון הכבד יותר מגן על חדרי המנועים והדוודים ומחסני התחמושת של הספינה.
צריחי התותחים בקו המרכז היו עם דפנות בעובי , בעוד שצריחי הכנף קיבלו 15 ס"מ של הגנת שריון.
סוללת הקזמטים המשנית הייתה מוגנת על ידי רצועת שריון בעובי .
האונייה נקראה על שם גנרל-לויטננט גרהרד פון שרנהורסט, רפורמטור צבאי פרוסי במהלך המלחמות הנפוליאוניות, והשדרית שלה הונחה במספנת Blohm & Voss בהמבורג, גרמניה ב-22 במרץ 1905, עם מספר הבנייה 175. היא הושקה ב-23 במרץ 1906, וגנרל-פלדמרשל גוטליב פון היזלר נשא נאום והטביל את הספינה בטקס ההשקה שלה.
היא נכנסה לשירות בצי שנה וחצי לאחר מכן ב-24 באוקטובר 1907. לאחר מכן החלה בניסויים ימיים; תוך כדי בדיקות מהירות היא חרגה מהמהירות המתוכננת שלה בקשר אחד, והגיעה ל-23.5 קשרים (43.5 קמ"ש).
בין 6 ל-11 בנובמבר, הניסויים שלה הופרעו על ידי הפלגה לפליסינגן בהולנד ולפורטסמות' בבריטניה, יחד עם היאכטה של הקייזר וילהלם השני, הוהנצולרן והסיירת הקלה קניגסברג.
ב-14 בינואר 1908, "שרנהורסט" עלתה על שרטון ליד המגדלור של בילק וספגה נזק תת-מימי חמור.
התיקונים בוצעו ב-Blohm & Voss, ונמשכו עד 22 בפברואר.
לאחר מכן היא חידשה את הניסויים שלה, שנמשכו עד סוף אפריל.
ב-1 במאי היא החליפה את יורק כספינת הדגל של כוחות הסיור של צי הים הפתוח, בפיקודו של קונטר-אדמירל אוגוסט פון הרינגן.
בשאר ימות השנה היא השתתפה בשגרת השלום הרגילה של אימונים ותמרוני צי.
ב-11 במרץ 1909, "שרנהורסט" שובצה בשייטת מזרח אסיה; יורק החליפה אותה כספינת הדגל של שייטת הסיור.
לאחר השלמת ההכנות למסע, "שרנהורסט" עזבה את קיל ב-1 באפריל; על הסיפון היה קונטר-אדמירל פרידריך פון אינגנול, שהיה אמור לקבל את הפיקוד על שייטת מזרח אסיה עם הגעתו.
ב-29 באפריל, שרנהורסט נפגשה עם פירסט ביסמרק, ספינת הדגל של שייטת מזרח אסיה, בקולומבו.
שם, "שרנהורסט" קיבלה את תפקיד ספינת הדגל של השייטת.
באותה עת כללה השייטת גם את הסיירות הקלות לייפציג וארקונה וכמה סירות תותחים וסירות טורפדו.
ביולי ואוגוסט, "שרנהורסט" יצאה לשייט בים הצהוב ובאוגוסט סקרה נמלים באזור.
היא בילתה את דצמבר ותחילת ינואר 1910 בהונג קונג לרגל חג המולד והשנה החדשה, יחד עם לייפציג וסירת התותחים לוכס.
בינואר 1910 "שרנהורסט", "לייפציג" ו"לוקס" יצאו לסיור בנמלים במזרח אסיה, כולל בנגקוק ומנילה, ועצרו בסומטרה ובצפון בורנאו.
עד 22 במרץ, "שרנהורסט" ו"לייפציג" חזרו לנמל הגרמני בצ'ינגדאו.
בינתיים, ארקונה עזבה את שייטת מזרח אסיה בפברואר; מחליפתה, "נירנברג", הגיעה ב-9 באפריל.
אינגנול, בשלב זה הועלה לדרגת ויצה-אדמירל, יצא ב-6 ביוני והוחלף על ידי קונטר-אדמירל אריך גיהלר.
מפקד השייטת החדש לקח את "שרנהורסט" ואת "נירנברג" בסיור במושבות האוקיינוס השקט של גרמניה, החל מ-20 ביוני.
העצירות כללו את איי מריאנה, טרוק ואפיה בסמואה הגרמנית.
בנמל האחרון פגשו הסיירות את הסיירות הבלתי מוגנות קורמוראן וקונדור, ספינות התחנה לתחנת הים הדרומי.
בעודן שם, הגיעה הסיירת הקלה החדשה אמדן ב-22 ביולי כדי לחזק עוד יותר את שייטת מזרח אסיה.
בשנת 1910, "שרנהורסט" זכתה ב-Kaiser's (פרס ירי) על ירי מצוין בשייטת מזרח אסיה.
ב-25 בנובמבר, "שרנהורסט" ושאר השייטת יצאו לסיור בהונג קונג ונאנג'ינג; בהונג קונג התרחשה התפרצות של טיפוס.
בין הנדבקים היה גיהלר, שנכנע למחלה ב-21 בינואר 1911. בינתיים פרצה תסיסה בפונאפ, שהצריכה את נוכחותן של "אמדן" ו"נירנברג".
"שרנהורסט" במקום זאת יצאה לסיור בנמלי דרום מזרח אסיה, כולל סייגון, סינגפור ובטאביה.
לאחר מכן היא חזרה לצ'ינגדאו דרך הונג קונג ואמוי, והגיעה ב-1 במרץ.
שם, קונטר-אדמירל גינתר פון קרוסיגק חיכה לקבל את הפיקוד על השייטת.
שבועיים לאחר מכן תוגברה השייטת בהגעתה של הספינה האחות של "שרנהורסט", "גנייזנאו" ב-14 במרץ.
מ-30 במרץ עד 12 במאי, "שרנהורסט" יצאה לשייט במימי יפן עם קרוסיגק.
לאחר מכן היא יצאה לאזור הצפוני של מדינת החסות הגרמנית בתחילת יולי; באותה תקופה המתיחות הייתה גבוהה באירופה עקב משבר אגאדיר.
קרוסיגק ניסה לשמור על המצב במזרח אסיה רגוע והוא לקח את ספינת הדגל שלו לסיור בנמלים בים הצהוב.
עד 15 בספטמבר, הסיירת חזרה לצ'ינגדאו.
לאחר ההגעה לצ'ינגדאו, "שרנהורסט" נכנסה למעגן לתיקון השנתי שלה; קרוסיגק העביר בהתאם את דגלו לגנייזנאו באופן זמני.
ב-10 באוקטובר פרצה מהפכת שינהאי נגד שושלת צ'ינג, שגרמה למתח רב בקרב האירופים, שזכרו את ההתקפות על זרים במהלך מרד הבוקסרים בשנים 1900–1901. שאר שייטת מזרח אסיה הועמדה בכוננות כדי להגן על האינטרסים הגרמניים וכוחות נוספים נשלחו להגן על הקונסוליה הגרמנית.
עד סוף נובמבר, "שרנהורסט" חזרה לשירות וקרוסיגק חזר לספינה.
היא הפליגה לשאנגחאי דרך טיינג'ין וינטאי, והגיעה ב-12 בדצמבר.
מ-14 עד 24 בינואר 1912, "שרנהורסט" סיירה בנמלי החוף המרכזי של סין וחזרה לצ'ינגדאו ב-9 במרץ, שם התאספו שאר השייטת.
ב-13 באפריל יצאו הספינות לשייט בן חודש למים היפנים, וחזרו לצ'ינגדאו ב-13 במאי.
מ-17 ביולי עד 4 בספטמבר, "שרנהורסט" יצאה לסיור נוסף בנמלי יפן ובתקופה זו ביקרה גם בוולדיווסטוק ברוסיה ובכמה נמלים בים הצהוב.
ב-30 ביולי, מת קיסר מייג'י היפני; "שרנהורסט" ליוותה את "לייפציג", שנשאה את הנסיך היינריך, אחיו של וילהלם השני, להלוויה של קיסר מייג'י ולטקס ההכתרה של קיסר טאישו.
הספינות נשארו ביפן בין 5 ל-26 בספטמבר.
לאחר שחזר לצ'ינגדאו, ערך הנסיך היינריך סקירה של כל שייטת מזרח אסיה.
ב-4 בדצמבר העביר קרוסיגק את הפיקוד על הטייסת לידי קונטר-אדמירל מקסימיליאן פון שפה.
ב-27 בדצמבר, שפה לקח את "שרנהורסט" ו"גנייזנאו" לסיור בדרום מערב האוקיינוס השקט, כולל עצירות באמוי, סינגפור ובטאביה.
שתי הסיירות הגיעו לצ'ינגדאו ב-2 במרץ 1913. מ-1 באפריל עד 7 במאי, שרנהורסט לקחה את שפה ליפן לפגוש את הקיסר טאישו.
החל ב-22 ביוני, שפה החל בסיור במושבות האוקיינוס השקט של גרמניה על סיפון ספינת הדגל שלו.
הספינה עצרה במריאנה, באיי האדמירליות, באיי הנזיר, רבאול בנויפומרן, ופרידריך-וילהלמפן בגינאה החדשה הגרמנית.
בהיותו ברבאול ב-21 ביולי, קיבל שפה הודעה על תסיסה נוספת בסין, מה שגרם לחזרתו למעגן Wusong מחוץ לשאנגחאי עד 30 ביולי.
"שרנהורסט" ושאר השייטת חזרו לשאנגחאי ב-29 בנובמבר, לפני שיצאה לסיור נוסף בדרום מזרח אסיה.
שפה נפגש עם וְאָגִ'ירָבוֹד, מלך סיאם, וגם ביקר בסומטרה, צפון בורנאו ומנילה.
"שרנהורסט" חזרה לצ'ינגדאו ב-19 במרץ 1914. בתחילת מאי, שפה, שעד כה הועלה לדרגת ויצה-אדמירל, לקח את "שרנהורסט" וספינת הטורפדו SMS S90 בביקור בפורט ארתור ולאחר מכן בטיאנג'ין; שפה המשיך לבייג'ינג, שם נפגש עם יואן שיקאי, הנשיא הראשון של הרפובליקה הסינית.
הוא חזר עם "שרנהורסט" ב-11 במאי והאונייה חזרה לצ'ינגדאו.
לאחר מכן החל שפה בהכנות לשייט לגינאה הגרמנית החדשה; "שרנהורסט" יצאה ב-20 ביוני, והשאירה רק את אמדן מאחור בצ'ינגדאו.
"גנייזנאו" נפגשה עם "שרנהורסט" בנגסאקי, יפן, שם קיבלו אספקה מלאה של פחם.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, שייטת מזרח אסיה כללה את "שרנהורסט", "גנייזנאו", "אמדן", "נירנברג" ו"לייפציג".
באותה העת, "נירנברג" חזרה מהחוף המערבי של ארצות הברית, שם לייפציג בדיוק החליפה אותה ואילו אמדן עדיין הייתה בצ'ינגדאו.
ב-6 באוגוסט 1914, "שרנהורסט", "גנייזנאו", אוניית האספקה "טיטאניה", ואוניית הפחם היפנית "פוקוקו מארו" עדיין היו בפונאפ.
"נירנברג" הצטרפה לשפה באותו יום, וביום שלאחריו העביר שפה את ספינותיו לאי פגאן שבאיי מריאנה הצפוניים, נחלה גרמנית במרכז האוקיינוס השקט.
כדי לעדכן את הפיקוד העליון הגרמני, ב-8 בספטמבר שלח שפה את "נירנברג" להונולולו כדי לשלוח הודעה דרך מדינות נייטרליות.
"נירנברג" חזרה עם חדשות על לכידת בעלות הברית את סמואה הגרמנית, שהתרחשה ב-29 באוגוסט.
"שרנהורסט" ו"גנייזנאו" הפליגו לאפיה כדי לחקור את המצב.
ב-22 בספטמבר, "שרנהורסט" ושאר שייטת מזרח אסיה הגיעו למושבה הצרפתית פפאטה.
הגרמנים תקפו את המושבה, ובקרב פפאטה שלאחר מכן, הם הטביעו את סירת התותחים הצרפתית "זיליי".
עד 12 באוקטובר, "שרנהורסט" ושאר השייטת הגיעה לאי הפסחא.
בערב 26 באוקטובר, "שרנהורסט" ושאר השייטת יצאו ממאס א פוירה, צ'ילה, ופנו מזרחה, והגיעו לוולפראיסו ב-30 באוקטובר.
ב-1 בנובמבר למד שפה מפרינץ אייטל פרידריך שהסיירת הקלה הבריטית אה"מ "גלאזגו" עגנה בקורונל יום קודם לכן, אז הוא פנה לכיוון הנמל כדי לנסות לתפוס אותה לבד.
השייטת תוגברה על ידי אוניית המערכה הפרה-דרדנוט "קאנופוס" והסיירת המשוריינת "דיפנס".
קאנופוס הושארה מאחור על ידי קרֶדוק, שכנראה חש שמהירותה האיטית תמנע ממנו להביא את הספינות הגרמניות לידי קרב.
קאנופוס עדיין הייתה כ- מאחור, עם נושאות הפחם הבריטיות.
עד השעה 18:07 הצטמצם המרחק בין שתי השייטות ל- ושפה הורה לספינותיו לפתוח באש כעבור שלושים דקות; כל ספינה ירתה על הספינה מולה בקו הבריטי.
"שרנהורסט" ירתה בגוד הופ ופגעה בה במטח השלישי, בין צריח התותח הקדמי שלה למגדל הניווט שלה והציתה אש גדולה.
אובר-לויטננט צור זי קנופ, קצין האיתור ב"שרנהורסט", דיווח כי "ניתן היה להבחין בפגיעות מתמשכות...
בינתיים, גלאזגו החלה לירות הן על "שרנהורסט" והן על "גנייזנאו", מכיוון שלא יכלה יותר לירות בסיירות הקלות הגרמניות.
אחד הפגזים שלה בגודל 4 אינץ' (102 מ"מ) פגע ב"שרנהורסט" בחלקה הקדמי אך לא הצליח להתפוצץ.
עד 18:50, מונמאות' ניזוקה קשות על ידי "גנייזנאו" ויצאה מהטור; "גנייזנאו" הצטרפה אפוא ל"שרנהורסט" במאבק בגוד הופ.
במקביל, "נירנברג" סגרה לטווח נקודתי של מונמאות' וירתה לעברה מטחי פגזים.
שפה הורה לסיירות הקלות שלו לסגור את הטווח עם יריביו החבוטים ולסיים אותם בטורפדו, בעוד הוא לקח את "שרנהורסט" ו"גנייזנאו" דרומה יותר כדי לצאת מהדרך.
"שרנהורסט" נפגעה פעמיים במהלך הקרב, אך שני הפגזים לא הצליחו להתפוצץ.
היא לא ספגה נפגעים והפציעות הגרמניות היחידות היו שני פצועים קל ב"גנייזנאו".
מכיוון שצ'ילה הייתה נייטרלית, רק שלוש ספינות יכלו להיכנס לנמל בכל פעם; שפה לקח את "שרנהורסט", "גנייזנאו", ו"נירנברג" בסבב הראשון בבוקר 3 בנובמבר, והותיר את דרזדן ולייפציג עם נושאות הפחם במאס א פוירה.
בוואלפראיסו, ספינותיו של ספי יכלו להעמיס פחם בזמן שהוא התייעץ עם מטה האדמירליות בגרמניה כדי לקבוע את כוחם של הכוחות הבריטיים שנותרו באזור.
ב-10 בנובמבר, דרזדן ולייפציג נותקו לעצירה בואלפראיסו, וחמישה ימים לאחר מכן, שפה לקח את שאר השייטת דרומה למפרץ סנט קוונטין במפרץ פנאס.
הם לכדו את הבארק הקנדי דרומויר, שהיה לה מטען בתפוסה של של פחם קארדיף באיכות טובה.
בבוקר 6 בדצמבר ערך שפה ועידה עם מפקדי הספינות ב"שרנהורסט" כדי לקבוע את דרך הפעולה הבאה שלהם.
"גנייזנאו" ו"נירנברג" הוקצו למתקפה; הם התקרבו לפוקלנד למחרת בבוקר (8 בדצמבר), מתוך כוונה להרוס את המשדר האלחוטי שם.
משקיפים על סיפונה של "גנייזנאו" הבחינו בעשן שעולה מפורט סטנלי, אך הניחו שמדובר בבריטים ששרפו את מלאי הפחם שלהם כדי למנוע מהגרמנים לתפוס אותם.
הגרמנים עברו לכיוון דרום מזרח במהירות של 22 קשרים (41 קמ"ש) לאחר ששינו כיוון עד 10:45. "שרנהורסט" הייתה הספינה המרכזית, עם "גנייזנאו" ו"נירנברג" לפנים ודרזדן ולייפציג מאחור.
האדמירל הבריטי הורה לסיירות המשוריינות שלו להפליג בעקבות הסיירות הגרמניות הקלות, ואילו סיירות המערכה נצטוו להעסיק ולהטביע את "שרנהורסט" ו"גנייזנאו".
"גנייזנאו" עדיין המשיכה בירי על האוניות הבריטיות, ולפיכך לא ניתן היה להתחיל במבצע הצלה; כל צוותה של "שרנהורסט" טבע יחד עמה, ובראשם אדמירל פון שפה.
האדמירל הבריטי העדיף לוודא ששתי הסיירות הגרמניות תוטבענה, מאשר להמשיך את הרדיפה אחרי דרזדן.
באמצע 1915, ספינת קיטור על החוף מצאה גופה של מלח גרמני מול חופי ברזיל.
למלח היה מארז תרמיל אטום למים של פגז 21 ס"מ; בפנים היה אחד מדגלי המלחמה האימפריאליים אשר הונפו על תורני "שרנהורסט".
המלח נקבר בברזיל והדגל הוחזר בסופו של דבר לגרמניה, שם הוצג במוזיאון המדע הימי בברלין, אף על פי שאבד במהלך מלחמת העולם השנייה.
באמצע שנות ה-30, הצי הגרמני החדש, הקריגסמרינה, בנה ספינת קרב על שם "שרנהורסט".
בהשקתה של "שרנהורסט" החדשה באוקטובר 1936, נכחה אלמנתו של רב החובל של הספינה הקודמת.
משלחת בראשות הארכאולוג הימי מנזון באונד בחיפוש אחר ספינות השייטת של שפה החלה ב-2014, אך לא הצליחה במשימה.
באונד חזר לניסיון נוסף ב-2019 עם ספינת המחקר Seabed Constructor, וב-5 בדצמבר הוא הודיע שהוא איתר את השרידים של "שרנהורסט".
רוב המבנה נהרס או נמצא סביב השרידים, אך חלקו הגדול של גוף הספינה עדיין שלם.
שרמן וילארד טריביט היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של דלאוור בשנים 1957–1965 ובשנים 1971–1973, כסגן מושל דלאוור ה-17 בשנים 1965–1969, וכמושל דלאוור ה-67 בשנים 1973–1977.
שרמן טריביט נולד בעיירה דנטון שבמרילנד, כבנם של שרמן ל.
ב-1943 הוא נשא לאישה את ג'ין וב, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
הוא למד חשבונאות בביקום קולג' בווילמינגטון, דלאוור, ולזמן מה עבד בחברה בעיר.
בראשית 1945 הוא היה על סיפון המשחתת "פרוסט" בצפון האוקיינוס האטלנטי כאשר יחידתו קיבלה ציון לשבח יחידתי נשיאותי על הטבעת חמש צוללות גרמניות.
לאחר המלחמה הפעילו טריביט וחמו את חברת האספקה בעיר אודסה, בה הם התגוררו.
ב-1956 נבחר טריביט לתקופת הכהונה הראשונה שלו מבין שתיים לבית הנבחרים של דלאוור, בו הוא שירת בשנים 1957–1965. מ-1959 ועד תום תקופת כהונתו זו, הוא כיהן כיושב ראש הבית.
טריביט הצליח להיבחר בוועידה מפלגתית קשה כמועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן המושל ב-1964, וניצח את מועמד המפלגה הרפובליקנית ויליאם ט.
הוא כיהן כסגן המושל מ-19 בינואר 1965 ועד 21 בינואר 1969. לקראת תום תקופת כהונתו הוא הופתע לדעת שהמושל צ'ארלס ל.
טרי הבן החליט להתמודד על תקופת כהונה שנייה, ולא נותרה לו ברירה אלה להתמודד בעצמו על תקופת כהונה שנייה כסגן המושל.
השניים הובסו בבחירות של 1968, שהייתה שנה של שטף של ניצחונות עבור הרפובליקנים בכל רחבי ארצות הברית.
תוך כדי שהוא תכנן בסבלנות את שובו לזירה הפוליטית, נבחר טריביט שוב כחבר בית הנבחרים של דלאוור ב-1970, ובשנתיים הבאות שימש כמנהיג סיעת המיעוט בבית.
כאשר המושל הרפובליקני ראסל פיטרסון כשל בניהול הפיננסי של המדינה, נקרתה בדרכו של טריביט הזדמנות נוספת להיבחר כמושל, ובבחירות של 1972 הוא הביס את פיטרסון.
באותה שנה כמעט ונבחר טריביט לסנאט של ארצות הברית.
במערכת בחירות זו נבחר הנשיא לעתיד ג'ו ביידן כסנאטור מטעם דלאוור.
ב-18 בדצמבר אותה שנה נהרגו בתאונת דרכים אשתו הראשונה של ביידן, ניליה ובתם התינוקת נעמי, ונפצעו בניהם בו והאנטר.
ביידן שקל לוותר על מושבו בסנאט, אך החליט להמשיך וכיהן בו עד לבחירתו כסגן הנשיא 36 שנים לאחר מכן.
טריביט ירש את אותו המצב הפיננסי של דלאוור שאילץ את קודמו לסיים את תפקידו.
באותה תקופה של אינפלציה גבוהה היה לחץ מתמיד להעלות את המשכורות, במיוחד עבור המורים.
שיעורי מס ההכנסה בדלאוור היו אז כבר בין הגבוהים בארצות הברית, והפתרון לא היה ברור.
נעשו מאמצים להטיל מס מוגדל על בית הזיקוק היחידי במדינה, אך כוונה זו ירדה מעל הפרק כאשר בעלי בית הזיקוק, ז'אן פול גטי, איים לסגור אותו.
עובדי האיגוד המקצועי התנגדו לחקיקה מתוך חשש לאבד את משרותיהם.
אך המשבר הפיננסי החמור ביותר היה קשור לבנק החוואים של דלאוור שכמעט קרס.
היה זה הבנק הרשמי של דלאוור, בו הוחזקו כל כספי המדינה, ובו משקיעים פרטיים רבים הפקידו בו את חסכונותיהם.
כל השנה האחרונה לכהונתו של טריביט עברה בניסיונות לפתור את המצב.
בסופו של דבר, הסכים התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות להשקיע כספים רבים בבנק ולרכוש רבות מהלוואותיו, אך על המדינה היה להשקיע במקביל מיליוני דולרים.
ב-1981, תחת הממשל הבא, נמכר הבנק.
טריביט נקט בצעדים נוספים כדי לגייס הכנסות, כולל פתיחת הגרלת הלוטו של דלאוור.
הוא גם הקים את המחלקה ליחסי קהילה ופיתוח כלכלי כדי למשוך תעשיות חדשות למדינה.
ב-1976 ביקש טריביט להיבחר לתקופת כהונה שנייה, אך בעיקר בשל המצב הפיננסי הבלתי פתור, הוא הובס על ידי חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, הרפובליקני פיט דו פונט.
ב-1984 עשה טריביט ניסיון נוסף להיבחר כמושל, אך נוצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים על ידי ויליאם ט.
קווילן, לשעבר שופט בית המשפט העליון של דלאוור.
בטקטיקת בחירות יוצאת דופן, הוא סירב להשתתף בעימות בחירות מול יריבו שהיה מנוסה בדיונים בבית המשפט, באומרו שהוא יפסיד בעימות.
לאחר תום כהונתו כמושל הוא עבד עבור נציבות אגן נהר דלאוור ועבור חברת הייעוץ דיימונד גרופ.
הוא עבר להתגורר בדובר ולאחר מכן ברהובות ביץ'.
שרמן טריביט נפטר במילפורד שבדלאוור ב-14 באוגוסט 2010, בגיל 87, שבוע לאחר שעבר נפילה רצינית, ולאחר שבשנותיו האחרונות סבל ממחלת אלצהיימר.
במותו, הורה המושל המכהן, ג'ק מרקל, על הורדת דגלי המדינה לחצי התורן.
הוא נטמן בבית הקברות של כנסיית דרוייר הישנה באודסה.
שרפיים (שם מדעי: Atractaspididae) המכונים גם צפעוניים, היא משפחה של נחשים ארסיים.
לשרפיים ניבים נשלפים, המקופלים לאחור כשאינם בשימוש, בניגוד ל"ניבים קבועים", שקבועים במקומם.
השרפיים בעלי ראש משולש וצוואר צר, באופן ניכר, לעומת הראש.
האזור הרחב של הראש (בתפיחה שמאחורי העיניים) מכיל את בלוטות הארס; בשרפיים הבלוטות מוארכות אך מעט, ומתרחבות באופן ניכר בסופן.
לשרפיים אישונים צרים מאוד, בדומה לאישוני חתול הבית, המשמשים אותם לראייה בלילה.
ראש השרפיים, שלא כמו אצל פתניים וזעמניים, אינו מרוצף מגינים סימטריים, אלא מחופה קשקשים קטנים.
פרט בוגר מגיע לאורך של 30–120 ס"מ, וניזון מבעלי חיים קטנים.
הנחש מזריק לטרף את הארס בהכשה וגורר אותו עד מותו; לעיתים יתן לו להימלט ולגסוס למוות, תוך מעקב אחריו באמצעות חוש הריח שלו.
בארץ ישראל קיים מין אחד מהמשפחה:
משפחה זו כוללת, נכון למאי 2025, 68 מינים.
סוג Polemon - בו 14 מינים.
בתנ"ך שרף נזכר כמה פעמים ככינוי לנחש קטלני:
במקומות אחרים הוא מופיע בשמו הנוסף, צפעוני:
בספר ישעיהו, בנבואה עתידית על ימות המשיח הוא מתאר אידיליה, שבה תינוקות קטנים משחקים ליד מאורות של נחשים מסוכנים וקטלנים כמו פתן וצפעוני ולא נפגעים.
במקום אחר באותו ספר הוא ממשיל את מעשיהם של הרשעים לביצי צפעוני שמתבקעות:
מאותו משל נראה כי נחש זה מזוהה עם מין המטיל ביצים.
שרפת בניין הרייכסטאג, משכן הפרלמנט של רפובליקת ויימאר, שאירעה בערבו של 27 בפברואר 1933, פחות מחודש לאחר מינוי היטלר לקנצלר (ב-30 בינואר), הייתה אירוע מרכזי בשלבי עליית הנאצים לשלטון וביסוס גרמניה הנאצית.
המשטר החדש מיהר לנצל את האירוע על מנת להיפטר ממתנגדיו, ולהמשיך לבסס שלטון עריצות תוך התנערות משרידי חוקת רפובליקת ויימאר.
בשעה 21:14 של ליל 27 בפברואר 1933, פחות מחודש לאחר עלייתו לשלטון של אדולף היטלר כאשר מונה לקנצלר גרמניה, ושבוע לפני הבחירות הפדרליות בגרמניה הנאצית (מרץ 1933) שעמדו להתקיים במדינה בהם עלתה המפלגה הנאצית עצמה לשלטון באופן סופי, התקבלה הודעה בתחנת מכבי האש בברלין על כך שבניין הרייכסטאג עולה בלהבות.
האש נראתה מתפשטת מכמה מוקדים, ועד להגעת הכבאים והשוטרים, הביא פיצוץ עז להריסת אולם המליאה.
השוטרים מצאו בחצר המבנה בחור הולנדי צעיר מבולבל וחצי ערום בשם מרינוס ואן דר לובה.
ואן דר לובה, קומוניסט מובטל שהגיע לגרמניה במטרה למחות על עליית הנאצים לשלטון, נחקר במקום ולטענת המשטרה הודה שהצית את הבניין בכוונה לעורר מרד פועלים כנגד הנאצים.
בחקירתו בעינויים הודה שוב בהצתת הבניין, אולם הכחיש כי פעל כחלק מקשר קומוניסטי.
למרות זאת, מיהר הרמן גרינג להודיע להיטלר ולראשי המדינה שהגיעו למקום שמדובר בקשר קומוניסטי, וציווה לאסור את ראשי המפלגה הקומוניסטית בגרמניה.
כ-4,000 איש נתפסו בגל מעצרים, רובם קומוניסטים, אך חלקם מנהיגים סוציאל־דמוקרטים וליברלים.
בין העצורים היו גם חברי פרלמנט, למרות החסינות הפרלמנטרית שלהם.
בין העצורים היה גם הנס ליטן, עורך דין גרמני ממוצא יהודי שייצג קורבנות של המפלגה הנאצית, שאדולף היטלר ראה בו אויב נפש.
הבחירות התקיימו כמתוכנן ב-5 במרץ, כאשר רוב מנהיגי המפלגה הקומוניסטית היו במאסר, וכאשר צווי החירום מנעו מרוב המפלגות, למעט המפלגה הנאצית ובעלי בריתה, גישה לאמצעי התקשורת.
למרות זאת, הנאצים לא זכו לרוב מוחלט, אלא רק ל-44 אחוזים מהקולות, בעוד המפלגה הקומוניסטית זכתה ל-8 אחוזים בלבד, על אף שהוצאה אל מחוץ לחוק.
לאחר מסע לחצים כבד וסילוק הקומוניסטים, אישר הרייכסטאג ב-23 במרץ, ברוב גדול ותוך התנגדות של הסוציאל־דמוקרטים בלבד, את חוק ההסמכה שהעניק לממשלה סמכויות דיקטטוריות.
במטרה להוכיח כביכול קשר קומוניסטי בינלאומי לשרפת הרייכסטאג, נעצרו בחודש מרץ שלושה קומוניסטים בולגרים: גאורגי דימיטרוב – לימים ראש ממשלת בולגריה, ואסיל טאנב, ובלאגוי פופוב.
בין 21 בספטמבר ל-23 בדצמבר נערך בלייפציג משפט לוואן דר לובה, לארנסט טורגלר, מנהיג הסיעה הקומוניסטית ברייכסטאג, שהסגיר את עצמו ב-28 בפברואר, ולשלושת הקומוניסטים הבולגרים.
המשפט, שציפו שתהיה בו הרשעה קלה ומהירה, שודר ברדיו וזכה לפרסום רב.
אולם בגלל שאננות התביעה ודבקות השופטים בכללי בית הדין הקיסרי הגרמני, המשפט גרם למבוכה רבה לשלטונות.
ואן דר לובה אמנם הודה בהאשמות נגדו, אך דימיטרוב, שייצג את עצמו, חשף סתירות בעדויות, שם את התביעה ועדיה ללעג, והוצא פעמים רבות על ידי השופטים מאולם המשפט.
כאשר חקר את גרינג בחקירה נגדית, הוצא שוב מהאולם תוך כדי שצעק לגרינג "האם אתה מפחד משאלתי?".