tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-11 באוקטובר 2014 התקיים טקס הנחת אבן הפינה לאנדרטת השהיד מינאר בפארק ווסט סייד בפטרסון.
האנדרטה חולקת כבוד לאנשים שנהרגו בפקיסטן ב-1952 במחאה על מדיניות שאסרה על בנגלדשים לדבר בשפת הבנגלה שלהם, בדומה לאנדרטאות זהות בבנגלדש.
אסלאם שיעי הוא הזרם השני בגודלו באסלאם, המונה כ-15% מהמוסלמים בעולם (הזרם הגדול, הסונה, מונה כ-80% מהמוסלמים).
השיעים רואים בעלי בן אבי טאלב, בן דודו של מוחמד ובעלה של פאטמה בתו (שקיבל עליו את האסלאם ראשון או שני אחריו), הח'ליף הרביעי, את יורשו הבלעדי של מוחמד.
הם אינם מכירים בשלושת הח'ליפים הראשונים אבו בכר, עומר ועות'מאן.
ייסוד הזרם השיעי מיוחס לבנו של עלי, חוסין, שהוא ו-70 מבני משפחתו נרצחו בעיר כרבלא שבעיראק בשנת 680 על ידי צבא סוני.
לזכר הירצחו מציינים השיעים את חג העשוראא ובתוכו את טקס התעזיה בו הם מכים את עצמם עד זוב דם לזכר ייסוריו.
בשל ההיסטוריה של רדיפת השיעים בידי הסונים, השקפת העולם השיעית ככלל קודרת ופסימית.
משמעות המילה "שיעה" מלשון "סיעה", "פלג", "קבוצה".
לשיעים עמוד אמונה שישי, הוולאיה, על החמישה המקובלים באסלאם, והוא האמונה שמנהיג האסלאם (אימאם) חייב להיות מזרע עלי בלבד ולו סמכות בלעדית בקדושה וחולין.
השיעים גם מאמינים שבכל דור ודור, ישנו מנהיג שמתווך בין אלוהים לבין המאמינים, ובדור הנוכחי הוא נסתר ועדיין לא התגלה.
לשיעים מספר ערים קדושות בנוסף על מכה ואל-מדינה המקודשות גם אצל הסונים, והחשובות שבהן הן כרבלא ונג'ף שבעיראק ומשהד וקום שבאיראן.
בתוך השיעה ישנם זרמים שונים, שמאמינים בשושלות שונות של אימאמים.
מאמיני זרם ה-"את'נא עשריה" (או "התריסרים") מצפים לשובו של האימאם ה-12 (שנעלם במאה ה-9) שישוב בתור מהדי באחרית הימים.
התאולוגיה של המוסלמים השיעים, מכילה חמישה עקרונות יסוד אשר עליהם בנויה אמונתם:
ייחוד האל : הוא המאפיין הראשי של המונותאיזם, והוא מסמל דבר אשר הוא אחד ויחיד.
אצל המוסלמים השיעים, המושג מייצג את העובדה שהאל הוא אחד ויחיד, ושאין עוד כמוהו, ושאין עוד אחד אשר ראוי לעבוד אותו מלבדו.
הצדק (אלעדל): המוסלמים השיעים מאמינים בכך שקיימים דברים שהם טובים ודברים שהם רעים, ושאללה מצווה על בני האדם לעשות את הדברים הטובים ואוסר עליהם את הדברים הרעים.
הנבואה: יסוד זה גורס כי אללה מינה ושלח שליחים ונביאים כדי שיעבירו אל האנושות את המסר שהוא, אללה, רוצה שהם יכירו.
וכמו כן, שמוחמד הוא הנביא האחרון.
מנהיגות (אימאמה): על פי תפיסת התאולוגים המוסלמים השיעים, אללה בחר ומינה מנהיגים מסוימים להוביל, להנהיג ולהדריך את האנושות, ומאמינים גם בכך שהנביא מוחמד מינה למעשה את יורשיו הרוחניים לפני מותו.
יום התחייה: השיעים מאמינים ביום שבו היקום כולו יגיעו אל קיצו, ולאחר מכן אללה יקים את כל האנושות לתחייה
בראאה משמעה בערבית "שלילת המתנגדים", השיעים מחלקים את העולם לשלוש:
כופרים (כופרים הם עובדי אלילים או כאלה שהם אויבי האסלאם.
על פי הקוראן, הנוצרים והיהודים מוגדרים כדתות מונותאיסטיות "עמי הספר" ורשאים לקיים את אמונתם)
ביסוד הבראאה עומדת שלילה מוחלטת של זכויות הכופרים, והגדרתם כטמאים.
הבראאה באה לידי ביטוי גם בכך שהשיעים אוסרים על נישואין עם סונים.
תקייה משמעה בערבית "חובת הזהירות", התקייה באה לידי ביטוי בנכונות להסתיר את הזהות השיעית כדי לשרוד תחת שלטון עוין.
השיעים נזקקו לתקיה, שכן בדרך כלל היו מיעוט תחת שלטון סוני.
עקרון דומה קיים גם בדת הדרוזית.
תעזרייה משמעה חסינות מטעויות של האימאם.
לאימאמים לבית עלי יש השראה אלוהית מולדת הנקראת בערבית נץ.
הסגולה הכריזמטית הזאת מחסנת אותם מטעויות ומאפשרת להם להנהיג את האומה המוסלמית בדרך הרצויה לפני אללה.
עם זאת, השיעים ברובם נאמנים לתפיסה שמוחמד הוא חותם הנביאים ולכן לא יהיה נביא אחריו.
השיעים מהווים כ-15% מהעולם המוסלמי, ואוכלוסייתם הוערכה ב-2009 בכ-200 מיליון בני אדם.
האוכלוסייה השיעית הגדולה ביותר נמצאת באיראן, בה כ-90% מהאוכלוסייה ולמעלה מ-65 מיליון בני אדם הם שיעים.
אוכלוסיות שיעיות גדולות קיימות בפקיסטן (כ-10% מהאוכלוסייה, כ-20 מיליון איש), בהודו (כ-20 מיליון), בתימן (35%, כ-9 מיליון), בטורקיה (10-15%: 7-11 מיליון) ובאינדונזיה (5 מיליון).
גם בלבנון הזרם הגדול ביותר הוא השיעה (35%), ואוכלוסייה גדולה קיימת גם בכווית (30%), בסוריה (15%, כמחציתם עלווים), באפגניסטן (10%-15%), בערב הסעודית (10%-15%), באיחוד האמירויות הערביות (10%), בטג'יקיסטן (7%) וקבוצות קטנות יותר במדינות המפרץ הפרסי ובארצות אפריקאיות כגון ניגריה וטנזניה.
ההבדלים בין השיעים לסונים הם היסטוריים ותאולוגיים, כאשר המחלוקת העיקרית נובעת סביב מיהו ומי אמור להיות המנהיג הלגיטימי לאחר מות מוחמד.
ההבדלים התאולוגיים הם באמונות השונות ביחס לעקרונות האסלאם - סביב אמינות החדית'ים השונים.
ניתן למצוא הבדלים ביחס לתווחיד (אחדותו וצדקו של האל), נובוואה (נבואה), ואימאמיות (מנהיגות).
כמו כן (בהכללה גסה) יש ביניהם הבדלים בסוג הרגש הדתי: השיעים נחשבים ליותר רגשניים, משיחיים, בעלי דת פופוליסטית, ואילו הסונים נחשבים כיותר קרים ושקולים.
השיעים מאמינים כי יש אל אחד והוא אינו מוגבל בשום אופן.
השיעים גם מאמינים כי האל הוא טוב וצדיק, ולכן הוא צודק בשיפוטו.
לפי השיעה, האל גומל לטובים ולרעים, והוא אינו יכול לגמול רעה על טובה ולהפך.
לבני האדם ניתנה הבחירה בין הטוב והרע, ובחירתם תקבע את עתידם וגורלם.
הסונים מחולקים לשתי אסכולות עיקריות ביחס לתווחיד.
המועתזילים דומים למדי לשיעה, אך האשערים, מאמינים כי לאל יש גוף ולכן גם צורה.
הם גם בעלי אמונות שונות ביחס להיבטים אחרים של התווחיד, לדוגמה, הם מאמינים כי האל יכול לגמול רעה על טובה.
לפי האשערים, גורלם ועתידם של בני האדם קבוע מראש.
רוב המוסלמים הסונים מאמינים שאין לאף מוסלמי את האפשרות או היכולת לחזות או לדמיין את צורתו של האל.
יש גם הבדלים ביחס לעקרונות אחרים באסלאם.
עבור השיעים, נביאים/שליחים (כשהנביא אדם הוא הראשון והנביא מוחמד האחרון) מונו בידי האל ולכן הם מושלמים מכל בחינה (כלומר, באמונתם, בדיבורם, במחשבותיהם ובמעשיהם).
המועתזילים שוב מחזיקים באמונות דומות לשיעה בנושאים אלה.
אך האשערים מאמינים כי הנביאים הם מושלמים רק ביחס לנבואתם.
המועתזילים והאשערים גם יחד חולקים על השיעה ביחס לאימאמיות.
השיעים מאמינים כי האל ממנה בכל תקופה אדם מושלם על מנת להיות יורשו של הנביא ומגן האסלאם.
הסונים חושבים כי יש גם אופנים אחרים למנהיגות באסלאם (כגון מלוכה).
עבור השיעים, במקרה שבו המנהיג שמונה על ידי האל אינו מצוי, אז כל ממשלה אחרת שקרובה ביותר לממשלה צודקת היא אפשרית (למשל דמוקרטיה).
עבור השיעה, הסיפורים והמסורות של מוחמד הם חשובים מאוד.
השיעה חולק על הסונה בנושא זה, רק לגבי זה שהשיעה מחלקים בין חבריו הנאמנים של הנביא לבין אלה שהיו חבריו, אך היו פחות נאמנים ונודעו כממציאי סיפורים ואירועים היסטוריים.
לפיכך, השיעים מאמינים כי את כל הסיפורים על הנביא יש לבחון בצורה רציונלית, תוך כדי בדיקה של דיוק הסיפור ומקורו.
במחקר המודרני נכתב רבות כי ההיסטוריה הרשמית האיסלאמית על מה שנכתב כביכול על ידי מוחמד וממשיכיו, אין לה תימוכין היסטוריים.
תהליך ההיפרדות של השיעה מהזרם העיקרי התרחש עד לשנים הסמוכות למותו של חוסיין בן עלי.
תחילת המחלוקת הייתה בעיקרה סביב ירושת ההנהגה.
כשעדויות סוניות ושיעיות רבות מוסרות, כי לאחר מות מוחמד, עלי בן אבי טאלב התנגד לתפיסת השלטון על ידי אבו בכר, עומר בן אל-ח'טאב ועות'מאן בן עפאן.
שכן לפי המסורת השיעית (חדית'ים שונים) עלי בן אבי טאלב יועד על ידי מוחמד עוד בחייו לרשת את ההנהגה לאחר מותו.
לפי העדויות הסוניות, השם "סונה" נכנס לשימוש לראשונה תחת המנהיגות האומאיית, על ידי אבן אבי סופיאן.
בכל מקרה, לשתי הקבוצות יש הגדרות וטענות שונות לגבי האסלאם, ולכן ניתן לראות אותן כשתי קבוצות שונות כבר מההתחלה.
יש הטוענים, כי השיעים מייחסים לאימאמים דרגה של אלוהות, מכיוון שהם מחשיבים אותם כמושלמים ובעלי כוח נבואי.
אך השיעים אינם רואים את הכוח הזה כאלוהי, אלא כתלוי ברצונו של האל.
רוב חכמי הדת הסונים בימי הביניים לא החשיבו את השיעים כחלק מהדת המוסלמית, בשל ההבדלים ביניהם בדוקטרינה.
אולם, עוד בשלהי התקופה העות'מאנית ועל רקע הקולוניאליזם המערבי בארצות האסלאם פעלו חכמי הלכה סונים שהשתייכו לזרם הלאומי והרפורמי להכיר בהם כחלק מן הקהילה המוסלמית, על מנת לגייס אותם למטרות פוליטיות נגד המערב.
הרקע לקרע בין השיעה והסונה, לפי השיעה
השיעים טוענים, כי ירושת ההנהגה הייתה צריכה ללכת לקרוב המשפחה הקרוב ביותר משפחתית למוחמד, שכן גם לפני מותו הנביא מוחמד הכריז על עלי כמנהיג הבא שנבחר בידי האל.
אך לאחר מותו של הנביא ב-632, יתר מאמיניו לא כיבדו זאת והחל מאבק על הירושה.
קבוצה אחת, חסידיו של עלי, קיבלה את דבר מוחמד, אך אנשים אחרים בעלי השפעה לא קיבלו אותו (ביניהם אבו בכר, עומר אבן אל-ח'טאב, אבו עוביידה בן אל-ג'ראח וקבוצת "אנסאר") והחליטו לבחור מנהיג מביניהם ללא התייעצות עם יתר המוסלמים כולל עלי (סוג של בחירה פרלמנטרית, במקום ירושה לפי משפחה או מונרכיה).
לדעת השיעים, הם הכריחו את המוסלמים האחרים לקבל את בחירתם באבו בכר.
במאבק זה נהרגה בתו של מוחמד, פאטמה (אשתו של עלי) כשעומר אבן אל-ח'טאב, הח'ליפה השני, התקיף את ביתה על מנת להכניע את עלי.
מנקודה זו החל הדיכוי של משפחת הנביא וחסידיהם (כלומר, השיעים), נמשך לאורך השנים במדינות הסוניות, ונמשך אף היום.
השיעי מאמין כי דיכוי זה, יחד עם שחיתותו של העולם, יסתיים כאשר יופיע האימאם השנים עשר, מוחמד אל-מהדי.
יש מחלוקות בקרב השיעה לגבי הירושה לאחר מותו של הנביא מוחמד, אבל הם מסכימים כי שלטונם של האימאמים נלקח מהם שלא כראוי.
השיעים השביעיים: האיסמעילים הם הזרם הגדול ביותר מקרב השיעים השביעיים.
השיעים החמישיים או הזיידים: זרם שנמצא בעיקר בתימן, שמאמין בארבעת הח'ליפים של האסלאם כמו הסונים, ולאחר מכן בחוסיין ובעלי, ואחר כך בזייד בן עלי.
זיידים גם דוחים את הרעיון של אימאמים שממונים משמים.
שני הזרמים הגדולים של השיעה מאמינים כי האימאם האחרון (השביעי או השנים עשר) הוסתר בידי האל.
יש אמונות שונות ביחס לחזרתו של האימאם האחרון, המכונה "אל מהדי" - מילולית, "המודרך" או "המדריך"
רוב השיעים נחשבים כחלק מ"שיעת השנים עשר", והם נקראים כך על מנת להבדיל בינם לבין סוגים אחרים של שיעים.
שיעים אלה מאמינים במנהיגותם של שנים-עשר אימאמים לאחר מותו של מוחמד, אותם נמנה להלן.
כל אימאם היה בנו של האימאם שלפניו, חוץ מחוסיין שהיה אחיו של חסן אבן עלי.
לפי השיעה, האימאם לא נבחר בשל מוצאו, אלא נתמנה על ידי האל בשל מעלותיו.
מוסלמים שיעים מאמינים כי עלי, חתנו של הנביא מוחמד, היה הראשון מבין שנים-עשר האימאמים, ומונה בידי מוחמד (ולפיכך בידי האל) לרשת את הנביא כמנהיגה של הקהילה המוסלמית.
לפיכך, השיעים מחשיבים את שלושת הח'ליפים שירשו אותו כמנהיגים בלתי לגיטימיים, שקיבלו את השלטון כנגד רצונו וציווייו של האל ושל מוחמד.
הסונים מחשיבים את שלטונם של שלושת הח'ליפים שלפני עלי (אבו בכר, עומר בן אל-ח'טאב ועות'מאן בן עפאן) כלגיטימיים לחלוטין, מכיוון שהם היו מבוססים על הקונצנזוס של הקהילה המוסלמית.
השיעים מאמינים כי לאימאמים שלאחר הנביא מוחמד יש מעמד מיוחד.
הם נחשבים כיורשים ישירים (בכל המובנים) של מוחמד, והם חסינים מטעות, מושלמים, נבחרו על ידי האל ומוסרים את דברו.
בלבנון קיים פלג שיעי הנקרא בשם מַתַ֫אוִילה (יחיד: מוּתַוַ֫אלִי) אשר מקורו ומקור שמו הם תעלומות.
אף אדם אינו יודע בוודאות את מקור מוצאו, אך ככל תעלומה ההשערות רבות.
דעה רווחת כיום היא שבמקור אנשי העדה הם כורדים שישבו באיראן והועברו בתקופתו של צלאח א-דין לסוריה ומשם עברו אל סביבות הלבנון.
ישנה הנחה הקובעת כי משמעות השם היא: "חסיד נאמן", כלומר חסיד נאמן לתורת עלי ויש אחרים הגורסים כי מקור השם במילה "ואליה" – נאמנות לבית עלי, אך מכל מקום אין ספק כי מקור השם הוא ורסיה זו או אחרת של השם "עלי".
המתואלים מתבדלים מן הזרם השיעי, גם בשלטונם הפנימי.
רוב האוכלוסייה המתואלית מאוגדת במסגרות שבטיות שבראשן עומדים מנהיגים חילוניים "כמו-פאודלים" הנקראים "זעמאא" (מנהיגים בערבית).
הזעמאא שולטים ביד רמה באדמות שבטיהם וגובים מיסים פנימיים.
נגד המנהיגים החילוניים עומדים המנהיגים הדתיים, ה"עולמא", חכמי הדת.
חלק מן העולמא מוסמכים כקאדים במדינות שיעיות מובהקות.
האחדות הלאומיות של המתואלים כה חזקה עד כי מעולם לא התלונן מתואלי בבית דין סוני על פסק דין שנקבע בבית דין מתואלי.
אך העולמא הם חסרי יכולת ההשפעה חברתית.
חוסר יכולת ההשפעה החברתית שלהם יצרה בעבר נוהג שאין העולמא מתבטאים כלל בענייני פנים, אלא רק בענייני חוץ.
מצב זה כמו שהוא, היה תקף עד אחרי עלייתו של האימאם השנוי במחלוקת, מוסא אל-צאדר לשלטון בעדה.
עם עלייתו של אל-צאדר לשלטון בעדה ועם ההגירה לביירות, התערער המבנה החברתי המסורתי וכוחם של ה"עולמא" התחזק.
אך למרות הטלטלות, נשמר עדיין מאזן הכוחות הפנימי בתוך החברה המתואלית.
שינויים מודרניים והחרפת המתח עם הסונים
עד שנות ה-60 של המאה ה-20 דגלה כל עדת השיעה באידאולוגיה בסיסית של הרכנת ראש ואי-השתתפות במערכת הפוליטית במדינות בהן שהו אנשיה, מתוך ציפייה שקטה לחזרתו של האימאם הנעלם.
בעיראק בה רוב האוכלוסייה הלא כורדית היא שיעית, מלכי עיראק ונשיאי עיראק היו ערבים-סונים.
בלבנון בה הייתה העדה הגדולה ביותר במדינה מפוצלת, הייתה העדה המושפלת ביותר.
לפי שיטת המפתח העדתי לחלוקת משרות השלטון זכו השיעים רק בתפקיד יו"ר הפרלמנט וסבלו מהתנשאות והדרה מצד כל העדות האחרות ובפרט מצדם של הנוצרים המרונים, אף על פי שהם מהווים מיעוט במדינה.
והשלטון היה בידי האימאמים השיעים.
כל זאת השתנה עקב הנהגתו של האימאם מוסא א-צדר.
א-צדר, שהתמנה לאימאם בראשית שנות השישים, ביקש עבור העדה הגדרה עצמית, שוויון זכויות ושיתוף בחיי המדינה באופן פעיל על ידי יוזמות של חינוך, תרבות ופעילות פוליטית.
א-צדר הסתייג מן הפלסטינים הסונים, בהם ראה גורם זר ומפריע וביקש ברית עם העלווים הסורים.
א-צדר יזם את הקמתה של "המועצה האסלאמית השיעית העליונה" שהוכרה בצעד חסר תקדים על ידי הפרלמנט הלבנוני ב-1967 והנהיג את "תנועת המקופחים" שתבעה שוויון זכויות עבור השיעים, בעיקר בדרום לבנון.
במקביל ובחשאי, בניגוד לתדמיתו כשוחר שלום, טיפח א-צדר את המיליציה החמושה "אמל", כיוון שלא יכלה להתקיים עדה לבנונית באותה עת ללא מיליציה חמושה.
בכך הפכה העדה השיעית לראשונה בהיסטוריה המודרנית לעדה בעלת מודעות, תביעות וכוח צבאי עצמאי.
באותה עת קם באיראן האייתוללה ח'ומייני, שדרש והטיף לכך שהשיעה לא רק תהיה בעלת שוויון זכויות אלא תנהיג על פי תפיסת "שלטון חכם ההלכה", לפיה העולמא (מועצת החכמים) צריכים להנהיג את המדינות המוסלמיות.
תפיסתו לא הייתה מוגבלת אלא גלובלית.
הטפותיו צברו תומכים רבים ובשנת 1978 גורש על ידי השאה לפריז, אך שנה מאוחר יותר שב לאיראן בשיאה של המהפכה האיראנית ותפס את עמדת ההנהגה.
א-צדר נעלם בלוב ב-1978 ולנעליו נכנס השיח מוחמד חוסיין פדלאללה.
פדלאללה נולד בנג'ף ולמד באיראן וכך הכיר באופן עמוק את השיעה האיראנית, מאידך הוא חי רוב חייו בלבנון, בשכונה בביירות שאכלסה פליטים שיעים ופלסטינים מדרום המדינה.
כך הפך פדלאללה לציר מחבר בין ההתעוררות והתסיסה השיעית באיראן לבין ההתעוררות השיעית בלבנון.
אולם, בניגוד לא-צדר, שתפס את תפקידו כיוצר בידול, הפרדה וזהות נפרדת בין העדה השיעית לשאר העדות, ביקש פדלאללה לאחד בין השיעים לפלסטינים, תוך שמירת ההגמוניה השיעית.
זאת בניגוד לדרכה של השיעה כל ימיה.
הדבק המאחד היה שנאה למדינת ישראל.
במהלך מבצע ליטני ומלחמת לבנון הראשונה הטיפה ההנהגה השיעית הדתית בהשראתו באופן חריף נגד הציונים, תוך האשמת ישראל ברצון לכבוש את לבנון.
הברית בין ישראל לנוצרים, שנואי נפשם של השיעים, רק חיזקה את הדבק המאחד.
על אף שפדלאללה ניסה בתחילה לרתום לצידו את "אמל", רוחו של א-צדר הייתה חזקה מדי בארגון ומשימתו לא צלחה.
לפיכך הקים בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, תוך סיוע פעיל של אירן, את ארגון חזבאללה, אך לא שימש בו בתפקיד רשמי, אלא כמנהיג רוחני בלבד.
התסיסה השיעית להגדרה עצמית, לשוויון זכויות ולהשתחררות מעול הסונים התפשטה במספר התפרצויות לריכוזים שיעים בעיראק, במחוזות המזרחיים של סעודיה ובבחריין.
התפרצויות אלה נתמכו על ידי איראן ודוכאו על ידי השלטון הסוני, האחרונה שבהן דוכאה במסגרת ההפגנות בבחריין (2011).
אירועי האביב הערבי איפשרו לאיראן השיעית להרחיב את השפעתה.
בלטו הישגיה האסטרטגיים של איראן בתימן.
בזכות תמיכתה במורדים החות'ים, השיעים זיידים, עוד ערב האביב הערבי, הצליחו אלה להשתלט על חלקים נרחבים מתימן, ובכלל זאת על הבירה צנעא.
גם בהמשך המאה נמשך המתח בשיעה בין עמדת ההתקפה האקטיבית ("חֻ'רוּג') לעמדה הפסיבית ("קֻעוּד") והזהירות המבטיחה את ההישרדות ("תַקִיַה").
עמדתו של הפוסק הבכיר, עלי סיסתאני, המנוגדת לזו של אנשי הדת השולטים באיראן, היא שהפסיביות היא המדיניות המגינה באופן המיטבי על חייה של הקהילות השיעיות.
נוסף על כך, התנגד לתפיסת "שלטון חכם ההלכה".
עיד אל-פיטר – חג המשותף לכלל המוסלמים ומציין את תום צום רמדאן.
עיד אל-אדחא – חג המשותף לכלל המוסלמים ומציין את העלייה לרגל לאתרים הקדושים באזור מכה
עשוראא – היום העשירי בחודש מוחרם, הוא החודש הראשון של השנה המוסלמית.
ביום זה נהרג האימאם חוסיין בן עלי, והוא יום של אבל.
חוסיין היה האימאם השלישי, והוא סמל של מות קדושים ועמידה כנגד הדיכוי של המוסלמים השיעים בידי המוסלמים הסונים.
ארבעין – ביום העשרים של החודש צפר, 40 יום לאחר עשוראא.
ביום זה זוכרים את ההשפלה והדיכוי של בני ביתו של חוסיין, כשהם הוגלו מכרבלא (שבמרכז עיראק) לדמשק, כשרבים מתו בדרך.
עיד ע'דיר ח'ום – נחוג ב-18 בחודש ד'ו אל-חיג'ה, החודש האחרון בשנה המוסלמית.
לפי אמונתם של השיעים, ביום זה בשנה ה-10 להג'רה הכריז מחמד על עלי בן אבי טאלב כעל יורשו, וזאת ליד הנחל חֻ'ם (ע'דיר בערבית פירושו נחל).
אל-מובאהילה (ערבית: المباهلة) – נחוג ב-24 בד'ו אל-חיג'ה.
מציין את ניצחונו של מוחמד בוויכוח לשם שמיים שערך נגד חכמי דת נוצרים שהגיעו לאל-מדינה מנג'ראן.
מוולִד א-נַבּי – יום הולדתו של מוחמד, וכן יום הולדתו של האימאם ג'עפר א-צאדק (נחוג גם בחלק מהעדות הסוניות).
לילת אל-בַּרַאאַה (ערבית: ليلة البراءة) או אמצע שַעבַּאן (ערבית: نصف شعبان) – הלילה שבין 14–15 בחודש שעבאן, משמעותי לכל המוסלמים אבל בעיקר לשיעים מכיוון שהוא יום הולדתו של האימאם האחרון, מוחמד אל-מהדי.
אסלאמופוביה הוא מונח שמשמעותו פחד, שנאת או דחיית דת האסלאם או המוסלמים בכלל, במיוחד כשהם נתפסים ככוח פוליטי מתפשט או כמקור לטרור.
חרף שמו, אין המושג שייך לתחום הפסיכיאטריה.
מקרים קיצוניים ובולטים של אסלאמופוביה כוללים את רצח העם הבוסני ורדיפת הרוהינגיה במיאנמר.
תופעת האסלאמופוביה התרחבה משמעותית כתוצאה מאירועי טרור בולטים כגון פיגועי 11 בספטמבר וטבח שבעה באוקטובר.
גל הגירת הפליטים לאירופה במאה ה-21 הוביל לרתיעה כלפי הזהות הערבית-מוסלמית.
הביטוי הוא נאולוגיזם משנות ה-90 של המאה ה-20 ומשתרש מקסנופוביה.
במהלך שנים אלו הבחינו סוציולוגים רבים בשינוי בדפוסי הדעה הקדומה מהחלתה על פי צבע העור לעבר רעיונות של נבדלות ושל עליונות תרבותית.
בשל כך נטען כי הוא הושפע מצורות חשיבה שמקורן במאה ה-19, כגון זהותיות פוליטית ורב-תרבותיות, המשקפות רעיונות של נבדלות מבוססת קבוצות.
שימוש במונח נעשה בעיקר בהקשר של חבלי הקליטה של קהילות מהגרים מוסלמים במקומות כגון ארצות הברית, אירופה ואוסטרליה, ולאחרונה גם ביחס למוסלמים תושבי הודו.
בהקשר זה של אסלאמופוביה בהודו יש הטוענים כי מדובר בפוליטיקה פנימית קהילתית של הודו, ומנגד נאמר כי תופעה זו, בדומה לאחותה במערב, כוללת את אותם סממנים של זלזול ואנטגוניזם כלפי התרבות המוסלמית.
האסלאמופוביה מתבטאת לעיתים קרובות, בשל הקשר האסוציאטיבי החזק הקיים בין ערבים לאסלאם, בצורה של גזענות כלפי ערבים.
זאת אף על פי שמרבית המוסלמים אינם ערבים.ארגון Runnymede Trust הבריטי מנה ב-1997 שמונה מרכיבים המגדירים אסלאמופוביה ומקובלים על ידי EMCR – (European Monitoring Centre on Racism and Xenophobia):
תפיסת האסלאם כגוש מונוליתי, סטטי, שאינו משתנה.
תפיסת האסלאם כאחר וכשונה, וכן ככזה שאין לו ערכים משותפים עם תרבויות אחרות, ואינו מושפע מהן או משפיע עליהן.
ראיית האסלאם כנחות לעומת המערב, כברברי, אי-רציונלי, פרימיטיבי וסקסיסטי.
זיהוי האסלאם עם אלימות, תוקפנות, איום, תמיכה בטרור וכשואף להתנגשות ציוויליזציות.
ראיית האסלאם כאידאולוגיה פוליטית המשמשת ליתרונות צבאיים או פוליטיים.
פסילת ביקורת האסלאם על המערב ללא קשר לתוכנה.
העוינות כלפי האסלאם משמשת להצדקת פרקטיקות מפלות כלפי מוסלמים והדרת מוסלמים מהחברה הדומיננטית.
תפיסת העוינות האנטי-מוסלמית כטבעית וכנורמלית.
היסטורית, התופעה צצה לראשונה עם תחילת התרחבות האסלאם והתגברה בעקבות מסעי הצלב.
בתקופה המודרנית, האסלאמופוביה התגברה בחברות מערביות, בין השאר, בשם הקישור שנעשה בין כל חברי האמונה המוסלמים לבין מספר תנועות ג'יהאדיסטיות (בעיקר אל-קאעִדה ובישראל חמאס וחזבאללה), המפעילות טרור אסלאמי.
בנוסף, התגברו בעקבות תגובות אזרחים מוסלמים בפרשת קריקטורות מוחמד (2006) והפיגוע במשרדי "שרלי הבדו" לאור הפגיעה הדתית ברוח האסלאם, בציור קריקטורת פניו של מוחמד.
ההגדרה הראשונית לאסלאמופוביה נכתבה ב-1997 וכבר מאז ספגה ביקורת על כך שהיא מפספסת את המורכבות ההיסטורית והתרבותית של האסלאם.
קיימת ביקורת לגבי טיבו של המונח אסלאמופוביה, הטוענת כי עצם השימוש במונח הוא ניסיון לצנזר קולות מחאה על ידי הגדרתם כדעה קדומה, פתולוגית ולא רציונלית.
הסופר הבריטי קנאן מאליק ביקר את המושג, וכינה אותו "מיתוס".
מאליק טען שזה מבלבל הבחנה של אפליה ביקורת על האסלאם, ומשמש להשתקה של מבקרי הדת, כולל את המוסלמים המעוניינים ברפורמה דתית.
בנוסף יש הטוענים כי הגדרת כל סלידה או ביקורת כפוביה שונה מאוד מהגדרת המקור של המונח "פוביה", המתאר פחד בלתי רציונלי ובלתי נשלט שבדרך כלל גורר תגובה היסטרית, מוגזמת ובלתי רציונלית.
תומכי השימוש במונח טוענים כי התפיסה האסלאמופובית נוכחת במערב ומחריפה חיכוכים חברתיים בין אוכלוסיות מוסלמיות לאחרות.
מחקר משנת 2018 מצביע על קשר בין אפליה על רקע מוסלמי והשלכות נפשיות.
ב-2018, הפרלמנט האירופי הוציא לאור את "ערכת הכלים למאבק באסלאמופוביה" (Counter-Islamophobia Toolkit).
אסלאמאבאד (באורדו: اسلام آباد, תעתיק מדויק: אסלאם אאבאד) היא בירת פקיסטן.
העיר ממוקמת בצפון-מזרח המדינה, באזור פנג'אב, בקצה , דרומית לגבעות מארגאלה.
במטרופולין העיר מתגוררים למעלה משני מיליון תושבים, השלישית בגודלה במדינה.
העיר נבנתה בשנות ה-60 של המאה ה-20 כעיר מתוכננת על מנת להחליף את בירת המדינה באותן השנים, קראצ'י.
בקרבת העיר נמצאים שלושה אגמים מעשי ידי אדם (אגם ראוואל, אגם סמלי, ואגם חאנפור) המשפיעים על אקלים העיר.
עונת המונסון היא עונת הקיץ ועיקר הגשמים יורדים בחודשים יולי-אוגוסט.
בעונת החורף הטמפרטורות נמוכות, ובדצמבר-פברואר אף יורדות מתחת לאפס מעלות צלזיוס.
אזור אסלאמאבאד נחשב לאחד האזורים המיושבים הראשונים ביבשת אסיה, וישנן עדויות ארכאולוגיות על פעילותו של האדם הקדמון מלפני מאות אלפי שנים.
נמצאו אף גולגולות אדם משנת האלף ה-5 לפנה"ס.
במהלך ההיסטוריה שליטים ידועים וחשובים כגון אחמד שאה דוראני, טימור לנג, ג'ינגיס חאן ובאבור נהגו לעבור בסביבת העיר בדרכם לכבוש את תת-היבשת ההודית.
הבריטים כבשו את אזור העיר מן הסיקים בשנת 1849.
החל מעצמאותה של פקיסטן ועד שנת 1958, הייתה העיר קראצ'י, שבמחוז סינד בירת המדינה.
בשל רצון למנוע ריכוז ההשקעות במדינה באזור אחד, ומתוך רצון לפתח את צפון המדינה הוחלט לבנות בירה חדשה.
שיקולים נוספים בבחירתה של בירה חדשה היו שקראצ'י ליד הים, ולכן קל יותר לתקוף אותה מכיוון הים הערבי, וכי יש צורך לבנות בירה אשר תהיה נגישה לכל המדינה.
בשנת 1958, משאיוב ח'אן ביצע הפיכה והפך לנשיא המדינה, הוא נתן לבניית בירה חדשה עדיפות לאומית.
נבחר אתר בנייה צפונית לרוואלפינדי, ורוואלפינדי הפכה לבירה הזמנית של המדינה עד לסיום העבודות.
העבודות החלו בשנות ה-60 של המאה ה-20. את העיר תכנן אדריכל הערים היווני קונסטנטינוס א.
דוקסיאדיס, שתכנן עיר ובה ארבעה רבעים המופרדים על ידי רצועות פארקים רחבים.
הממשלה עברה לעיר בשנות ה-80. באותה עת עמדה אוכלוסיית העיר על 250,000 תושבים.
בשנות ה-90 גדלה האוכלוסייה של העיר, ונבנו שכונות חדשות.
מפקדת הצבא הפקיסטני נותרה ברוואלפינדי הסמוכה ולא עברה לאסלאמאבאד.
ב-8 באוקטובר 2005 התרחשה רעידת אדמה בקשמיר, בדרגה 7.6 בסולם ריכטר, ונגרם נזק מסוים לעיר.
אסלאמאבאד היא העיר העשירית בגודלה בפקיסטן (לפי המפקד האחרון משנת 2023).
השפה הנפוצה ביותר באסלאמאבאד היא אורדו.
האסלאם היא הדת הדומיננטית בעיר, עם כ-95.53% מאמינים.
הדת השנייה בגודלה היא הנצרות, עם 4.07% מהאוכלוסייה.
מסגד פייסל – נבנה ב-1986 – הוא המסגד העיקרי של אסלאמאבאד, ואחד המסגדים הגדולים בעולם.
את העיר שירת במשך שנים נמל התעופה בנזיר בוטו אשר משמש כיום כחלק מבסיס חיל האוויר הפקיסטני.
בשנת 2018 נפתח נמל התעופה הבינלאומי החדש של איסלמבאד.
האסלאם נכנס לראשונה לתימן, בערך בשנת 630, כאשר נביא המוסלמים, מוחמד, כבש את תימן.
מלבד מיעוט קטן של עדות אחרות (מיעוט של יהודים, נוצרים והינדים), העם התימני הוא מוסלמי.
כ- 55% - 60% הם מוסלמים סונים מהאסכולה השאפעית, וכ- 40% - 45% הם מוסלמים שיעים מהזרם הזיידי.
השיעים מתגוררים רובם בצפון תימן, והסונים בעיקר בדרום המדינה ובמזרחה.
הזיידים שוכנים באזור ההררי שבצפון תימן, והם חולשים ושולטים על הפוליטיקה ועל התרבות של האזור ההוא במשך כל המאות האחרונות.
אסלאמיזם, הידוע גם כאסלאם פוליטי, הוא אידאולוגיה דתית-פוליטית השמה דגש על יישום השריעה, אחדות פוליטית פאן-אסלאמית, הקמת מדינות אסלאמיות, התנגדות לשליטים מקומיים מוסלמים מתונים, ודחייה של השפעות לא-אסלאמיות (בעיקר כאלו המזוהות עם העולם המערבי).
הספרות האסלאמיסטית איננה מתמקדת ברובה במאבק בדתות אחרות, כי אם באידאולוגיות פוליטיות, שכן האסלאמיסטים נאלצו להתמודד מול תנועות מתחרות, כמו קומוניזם, במאבקם על תמיכת ההמונים.
עוני רב ומתיחות בין-מעמדית הביאו לצמיחתן של תנועות סוציאליסטיות רבות ברחבי העולם המוסלמי במהלך המאה ה-20. ואולם התמוטטותה של ברית המועצות בשלהי המאה הביאה בסופו של דבר לירידה בהשפעתן של אידאולוגיות שמאליות.
כתוצאה מכך, נותר האסלאמיזם בבחינת האידאולוגיה המהפכנית העיקרית בחברות המוסלמיות.
העלייה הניכרת ברגש הדתי-מוסלמי, לצד העוינות הגוברת למערב ולישראל, הקנו לאידאולוגיה זו בסיס תמיכה נרחב.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר ב-2001 זכה האסלאמיזם, בדומה לתנועות פוליטיות אחרות הנגזרות מהאסלאם, לתשומת לב גוברת בתקשורת המערבית.
התקשורת נוהגת לבלבל את המושג "אסלאמיזם" עם מושגים קשורים כגון "אסלאם", "פונדמנטליזם" ו"והאביזם".
אף שקיימת חפיפה מסוימת בין המושגים, קיימת הבחנה אקדמית ביניהם.
קבוצות אסלאמיסטיות רבות היו ועודן מעורבות בטרור, ולפיכך הוצבו כמטרות במלחמה בטרור שהכריז הנשיא האמריקני ג'ורג' בוש הבן בעקבות פיגועי 11 בספטמבר.
האסלאמיזם הוא ביטוי לאכזבה מכישלון המודרניזציה בעולם הערבי אצל אלו שלא זכו ליהנות מפירותיה, ובמקביל – זהו "קרב בלימה" תרבותי נגד המודרניות ונגד התפוררותה של מערכת הערכים המסורתיים מול "מתקפת" התרבות המערבית.
על אף התקוות הגדולות שנתלו בסוציאליזם הערבי בשנות ה-50 וה-60 של המאה הקודמת, ובכספי הנפט בשנות ה-70, סובלות רוב מדינות ערב ממצוקה כלכלית-חברתית.
שיעור הצמיחה הכלכלי אינו מדביק את קצב גידול האוכלוסייה, והתוצאה היא עלייה תלולה בשיעורי האבטלה במיוחד בקרב הצעירים.
נוסף על כך נכשלה המדינה האוטוריטרית במזרח התיכון במתן שירותי שיכון, חינוך, בריאות ותשתית לאוכלוסייה.
בעת המעבר מן הקהילה הכפרית אל העיר הגדולה חווים מהגרים אלו גם הלם תרבותי בשל החיים המערביים יותר והמתירניים יותר הנהוגים בעיר.
המדינה האוטוריטרית, לא זו בלבד שנכשלה בהגשמת יעדיה, אלא אף יצרה מנגנוני ביורוקרטיה חונקים ומערכות דיכוי המגבירות את תחושת הניכור של הפרט כלפי המדינה.
מול תחושת הניכור והאובדן בחברה ההמונית והאנונימית שבעיר, מספקות התנועות האסלאמיות הרגשה של זהות ושייכות, של ייעוד ומטרה.
בהקשר זה יש להזכיר את התנפצות חלומם של אלפי צעירים ובני משפחותיהם, שקיוו כי השכלתם תאפשר להם לעלות בסולם החברתי.
בשנות ה-60 סברו מאות אלפי צעירים כי אם ישלימו את לימודיהם התיכוניים והאקדמיים – יזכו במשרה ממשלתית, בשכר הולם ובמעמד חברתי מכובד.
ההרעה בתנאי הלימודים, הצפיפות הגוברת וההידרדרות באיכות המעבדות והספריות הגבירו את תסכולם ואת ניכורם של הסטודנטים.
גם אותם בוגרים שהשיגו עבודה, נאלצו בדרך כלל להסתפק בשכר נמוך שחייב אותם לעבוד במשרות נוספות.
הליברליזציה הכלכלית בכמה מדינות, מאז שנות ה-70, הביאה להופעתו של מעמד מתעשרים חדשים המפגינים את עושרם בצורה מנקרת עיניים.
במקביל גרמה הליברליזציה לאינפלציה ששחקה את מעמדם של השכירים, כולל האקדמאים שבהם.
אם בעבר היו פקידי הממשלה המעמד המועדף מבחינה כלכלית וחברתית, הרי שבמצב של משבר כלכלי חשים האקדמאים בשירות הציבורי כי מעמדם הכלכלי ויוקרתם נשחקו בהשוואה למקביליהם בסקטור הפרטי.
יתרה מזו, הפתיחות הכלכלית הביאה להתפשטותה של תרבות צריכה בעולם הערבי, ועוררה מהפכת ציפיות שניזונה מהבטחות המשטרים לשגשוג כלכלי, ומתרבות הפרסומות המסחריות המייצרות צרכים שלא היו בעבר.
כדבריו של ההיסטוריון והמזרחן עמנואל סיון, נוצר פער בין ציפיות צרכניות בנוסח המערב לבין מציאות כלכלית בנוסח העולם השלישי.
השיבה לדת הייתה במידה רבה תגובת נגד למודרניות, שיצרה מערכת ציפיות – אך לא יכלה לספקן.
במצב כזה של משבר כלכלי וניכור חברתי-פוליטי, הקבוצה החברתית הנמשכת ביותר למסר האסלאמי היא זו הכוללת את בני המעמד הבינוני והנמוך, את בעלי המלאכה והסוחרים הזעירים ואת אלה שהגיעו זה לא מכבר מן הכפר אל העיר.
לקבוצות אלו מעניקות התנועות האסלאמיסטיות הגנה על מעמדן מפני שקיעה נוספת ועל שלמות מערכת הערכים שלהן.
עוד קבוצת יעד חשובה לתנועות האסלאמיסטיות היא כאמור קבוצת הצעירים והצעירות, בוגרי מערכת החינוך של המדינה המודרנית.
אלה מתהלכים בתחושת ניכור כלפי הסדר החברתי-פוליטי והתרבותי הקיים, מפני שהמדינה אינה מסוגלת לספק להם תעסוקה, שיכון וקידום חברתי.
אנשים אלו קשובים ופתוחים למסר האסלאמי המבטיח צדק חברתי ופתרונות כמעט מושלמים למצוקתם.
החל מנפילת האימפריה הרומית המערבית ועד למאה ה-15, במשך 1,000 שנים, אירופה המערבית הייתה נתונה בקיבעון תרבותי, פוליטי ומדיני.
בתקופה זו שגשגה אחת האימפריות הגדולות בתבל, האימפריה המוסלמית, אשר חלשה על שטחים מגבולות סין באסיה דרך שערי וינה, וספרד שבאירופה ועד מדינות קרן וצפון אפריקה.
תהליך נסיגתו של האסלאם ככוח פוליטי עולמי, ששיאו קריסת האימפריה העות'מאנית ועלייתו של המערב ככוח דומיננטי בכל גזרות החיים, הוביל את האסלאם לחיפושי דרך, אם פנימיים או מופנים כלפי חוץ.
על רקע זה צמחו ענפים רדיקליים באסלאם והמרכזיים שבהם, הווהאבים שמרכזם בערב הסעודית, האסלאם הרפורמיסטי שממנו צמחו האחים המוסלמים במצרים, והשיעה האיראנית שהצליחה לחולל מהפכה פוליטית באיראן בשנת 1979.
בזיכרון הקולקטיבי של המוסלמים יש דיסוננס בין העבר הרחוק של המאה ה-8, תקופת הח'ליפות, בניית האימפריה המוסלמית, לבין התקופה שהחלה מהמאה ה-13 ומסמלת דעיכה פוליטית ודתית.
בשנת 1258, העיר בגדאד נכבשה והוחרבה על ידי חייליו של המצביא המונגולי הולאגו חאן.
בגדאד הייתה עיר תוססת בת ארבעה מיליון תושבים ומרכז תרבותי, דתי ופוליטי.
כיבוש העיר בידי המונגולים היה סוֹפה של האימפריה העבאסית.
בהמשך, האימפריה העות'מאנית צברה הישגים פוליטיים וצבאיים גדולים, וצבאה הצליח להגיע עד שערי וינה בתקופת סולימאן הראשון.
בשנת 1683 נכשל המצור השני של הסולטאן מהמט הרביעי על וינה, וזו הייתה נקודת המפנה שבה החלה נסיגת האסלאם ועליית המערב, שהובילה לתסכול מצטבר בקרב המוסלמים.
שיאו של התהליך היה קריסת האימפריה העות'מאנית ופירוק הח'ליפות על ידי מוסטפא כמאל (מייסד טורקיה המודרנית).
בקרב אנשי הדת והעולמא, הישגי העבר מעולם לא יוחסו לאימפריה העות'מאנית, אלא לתקופת הח'ליפות ובמיוחד לארבעת הח'ליפים הראשונים, המכונים "ישרי הדרך" או ראשידון.
התפישה הקדומה הייתה שהאסלאם הוא ישות אחת דתית ולאומית – דאר אל-אסלאם, וכל שאר המדינות נתונות בעימות מתמיד עימו – דאר אל-חרב.
בנוסף, החלו אלמנטים מערביים לחדור לתרבות ולפוליטיקה במדינות ערב, החל מענידת שעונים דרך תכנון, ארגון ומנהל בנוסח מערבי.
שליטים כמו מוחמד עלי במצרים ניסו לבצע רפורמות בצבא, בחינוך ובממשל.
אליטות שיצאו ללימודים במערב, חזרו למדינותיהם וניסו לאמץ את השיטות, אך בהצלחה קטנה מאוד.
התפתחותן של התנועות האסלאמיסטיות הואצה במהלך שנות ה-60, כאשר האידאולוגיה השלטת בעולם הערבי הייתה פאן-ערביות מבית מדרשו של גמאל עבד אל נאצר.
גישה זו לא ייחסה משקל רב לדת וביקשה לכונן מדינה סוציאליסטית וחילונית המבוססת על לאומיות ערבית ולא על אסלאם.
הן המשטרים המלוכניים והן המשטרים הסוציאל–רדיקליים, בסיוע כספי נפט נדיבים, נכשלו בניסיונם להחזיר את האסלאם לימי הזוהר.
משטרים אלו, חילוניים ברובם, שהתבססו על לאומיות ערבית, הגיעו במרוצת השנים למצב של סטגנציה כלכלית ואי-שקט חברתי.
מוסלמים רבים האשימו אותם בחבירה למערב, בייבוא רעיונות "זרים" וחדשניים , ובאחריות למצבם העגום של הערבים.
מוטיב חוזר במשנתם של האסלאמיסטים הוא ההאשמה שהמוסלמים נרדפים ומנוצלים על ידי המערב העשיר, המבקש להרחיקם מדתם ולשעבדם לצרכיו.
חלק מהמוסלמים שנולדו ב-200 השנים האחרונות לא הצליחו להבין את העליונות המערבית המוחלטת עליהם (עליונות לתפישתם).
בנוסף חשו שהאסלאם נמצא תחת מתקפה "יודו-נוצרית", ושחלק מהשליטים המוסלמים פנו ל"תכפיר".
לפיכך, המסקנה הרדיקלית של חלקם הייתה: "אל-אסלאם הֻוַ אל-חַלּ", האסלאם הוא הפתרון.
לא האסלאם האורתודוקסי של זמננו אנו, אלא אסלאם מחמיר, כפי שפורש על ידי הפרשנים המחמירים ביותר מן האסכולה החנבלית.
תנועות אלו, כל אחת בדרכה, מנהלות מאבק נגד שליטים מקומיים וגורמי חוץ המזוהים עם המערב בכל טריטוריה בעולם.
בהודו, התפתחה התנועה הדיובנדית בתגובה לפעולות בריטיות נגד מוסלמים, בהנהגתו של סיד אחמד חאן שקרא לרפורמה ולמודרניזציה של האסלאם.
התנועה, ששמה נגזר מהעיירה ההודית דיובנד, פירשה את האסלאם באופן שעודד הכפפה מעמדית של נשים, אסר על שימוש בטכנולוגיות ובאמצעי בידור שונים, וקרא לפעול רק על סמך "תגליות" אלוהיות או ידע ברוח-האל (ולא על סמך ידע אנושי).
אף שהפילוסופיה הדיובנדית היא פוריטנית במהותה, ומבקשת לדחות השפעה זרה (הינדית או מערבית) על החברות המוסלמיות, היא לא הייתה אלימה במיוחד והתמקדה בעיקר בהקמת "מדרסות" (مدرسة), או בתי ספר הלכתיים-מוסלמיים.
תנועת הטרור הרדיקלית טליבאן, ששלטה באפגניסטן עד 2001, וחזרה לשלוט באפגניסטן החל מ-2021, היא תוצר של הפילוסופיה הדיובנדית וה"מדרסות" הללו.
סיד אבו אל-אעלא מודודי היה דמות דתית חשובה בהודו של ראשית המאה ה-20, ומאוחר יותר, לאחר קבלת העצמאות מבריטניה, בפקיסטן.
תחת השפעת האידאולוגיה הדיובנדית, הוא קרא ליצירת מדינה אסלאמית שתפעל על פי השריעה, כפי שהיא מפורשת על ידי .
החשוב שבעקרונות הללו היה התאמתו של האסלאם עם האתיקה המדעית המודרנית.
בנוסף, השקפותיו של מודודי שללו מכל וכל החלת שלטון לא-מוסלמי על מוסלמים.
רעיונותיו של מודודי השפיעו באופן ניכר על סייד קוטב (سيد قطب) במצרים.
קוטב היה מהוגיה המרכזיים של תנועת האחים המוסלמים, שנוסדה במצרים בשנת 1928 על ידי חסן אל-בנא, אף שפעילותה נאסרה בחוק בעקבות עימותים שונים עם הנשיא המצרי גמאל עבד אל נאצר, אשר כלא את פעיליה והוציא את קוטב להורג.
התנועה ביקשה לשוב לעקרונות השריעה בטענה שאין בכוחם של הערכים המערביים להבטיח הרמוניה ואושר עבור המוסלמים.
כיוון שרק ההדרכה האלוהית מסוגלת להוביל את האנושות לאושר, על המוסלמים לנטוש את הדמוקרטיה ולחיות על פי השריעה, היא רצון האל.
האחים נמנו עם הקבוצות האסלאמיסטיות הראשונות שתמכו בג'יהאד (جهاد, מלחמת מצווה) נגד מי שאינם מאמצים את האסלאם.
תפיסות אלה אומצו במלואן על ידי ארגון הג'יהאד האסלאמי המצרי אשר הוקם בשנות ה-70 על ידי פלג קיצוני של פעילי האחים המוסלמים.
ארגון זה היה אחראי להתנקשות בנשיא המצרי אנואר סאדאת, והתמקד בפגיעה במנהיגיהן החילונים, הפרו-מערביים ומובילי הרפורמות של המדינות המוסלמיות.
השקפות הארגון גובשו במסמך שחיבר מוחמד עבד א-סלאם פרג, ובו טען כי "אין ספק ששדה הקרב הראשון של הג'יהאד הוא השמדתם של המנהיגים הכופרים הללו והחלפתם בסדר אסלאמי שלם."
לקראת סוף שנות ה-70 הוקם פלג של הארגון ברצועת עזה, במה שהפך לימים לג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, אשר ניהל מאז פעילות גרילה ומאוחר יותר טרור נגד מדינת ישראל, והתנגד באופן בלתי פוסק למדיניות הארגון לשחרור פלסטין החילוני ולמנהיגו יאסר ערפאת.
ישות נוספת שהשפיעה באופן ניכר על המחשבה האסלאמיסטית הייתה התנועה הווהאבית בערב הסעודית.
הווהאביסטים, שהופיעו באמצע המאה ה-18 בהנהגתו של מוחמד אבן עבד אל-והאב, האמינו אף הם כי מן ההכרח לחיות על פי תכתיביו החד-משמעיים של האסלאם, או במילים אחרות, לחיות כשם שחיו הנביא מוחמד ובני לווייתו בעיר מדינה במאה השביעית לספירה.
כתוצאה מכך, הם התנגדו לחידושים והמצאות מערביות מתקופה זו ואילך, החל בקברים מסומנים וכלה בטלוויזיה וברדיו.
הוואהבים אף ראו במוסלמים שלא נהגו כמותם כופרים, ולפיכך הפעילו אלימות נגדם.
כאשר המלך עבד אל-עזיז אבן סעוד ייסד את ערב הסעודית בשנת 1932, הוא רומם את הוואהבים לשלטון לצידו, כיוון שהיו גורם חשוב במאבק לאיחוד חצי האי ערב תחת הנהגה אחת.
עם עלייתו של אבן סעוד התפשטה התורה הווהאבית, ובמיוחד לאחר חרם הנפט שהוטל ב-1973 ועושר הנפט שזרם לערב הסעודית.
הווהאביסטים ביקשו להמיר את האוכלוסייה כולה, והשתמשו בהונם הרב כדי להפיץ את פירושם הקיצוני לדת.
האסלאמיזם אינו שלילת המודרניזציה באשר היא – שכן האסלאמיסטים שואפים לאמץ את פירות הטכנולוגיה המערבית.
זוהי ריאקציה למודרניות בדגם המתמערב, הכורך מודרניזציה עם אימוץ ערכים מערביים.
על פי ראייה זו, שכבר בראשית שנות ה-60 היטיב לבטאה הסופר האיראני ג'לאל אל-י אחמד, לוקים עמי האסלאם ב"שיכרון המערב", שפירושו – רדיפה מטורפת אחרי סממניה החיצוניים של התרבות המערבית ("הרעל של המערב").
למצב זה אחראי המערב, היוצא למתקפה למען הפצת תרבותו, שמטרתה לשעבד את עמי העולם מבחינה כלכלית ופוליטית.
מבחינה זו, סדרות הטלוויזיה וסממניה החומריים של תרבות המערב מזעזעים את יסודות החברה המקומית לא פחות מתוכניותיו הפוליטיות של המערב.
המודרניות המזוהה עם תרבות המערב נתפסת כמאיימת במישרין על הזהות ועל התרבות המקומית, שהאסלאם תופס בה מקום מרכזי.
בקרב שכבות העם הרחבות במזרח התיכון, האסלאם הוא עדיין מסגרת הזהות הקולקטיבית החזקה ביותר – גם אם אין הוא מכוון את פעולות היום-יום בכל מצב; האסלאם משמש סמל לביטוי עצמי ששורשיו בהיסטוריה ובמסורת, והוא ניצב חוצץ נגד החדירה והשליטה של התרבות הזרה.
לאור מרכזיותו של האסלאם בתרבות המקומית, הדרך היחידה להתגונן מפני המתקפה התרבותית של המערב היא לשוב אל האסלאם (דרישתם החוזרת ונשנית של הפונדמנטליסטים למיניהם היא להחזיר את האסלאם למרכז החיים, ולשלב בפועל בין הדת לחיי היום-יום – בקשרי המשפחה, בתוכניות הלימודים, באופנת הלבוש ובתרבות הפנאי).
תחושת הפגיעות התרבותית נובעת מרגשות השפלה ונחיתות מול המערב החזק, העשיר, היהיר והבוטח בעצמו, המלווים את הציבור הערבי המשכיל זה כ-200 שנה.
המגע הטראומטי עם המערב, ששלט שליטה ישירה בארצות האזור, ושומר עד היום על תלות צבאית, טכנולוגית וכלכלית של המזרח התיכון בו, עורר מצוקה רוחנית ותהייה קשה: כיצד ייתכן שהאסלאם, דת האמת, העולה על הדתות האחרות, שהציוויליזציה שנוצרה על בסיסו עלתה בעבר על זו של המערב, ירד לשפל עמוק כל כך?
בהקשר זה, הקמתה של ישראל, שנתפסה כראש גשר של המערב השואף לחדור ולפורר את עולם האסלאם, מסמלת את חולשתו והשפלתו של האסלאם.
העובדה שמספר קטן של יהודים – שלפי התפיסה האסלאמית המסורתית נידונו להיות נחותים מן המוסלמים וכפופים להם – הביסו את הערבים, היא הוכחה ניצחת למשבר בעולם האסלאם.
זה למעלה מ-100 שנה שהחברה המזרח-תיכונית נמצאת בחיפוש אחרי מענה מתאים לאתגר שמציב המערב, מענה שישיב לאזור את עוצמתו וגדולתו מימים עברו.
גם הסוציאליזם הערבי על גווניו לא הביא את הישועה הכלכלית והחברתית המצופה.
מלחמת ששת הימים (1967) הייתה נקודת מפנה בעלייתן של התנועות האסלאמיסטיות.
היא סימלה את הכישלון המוחץ של האידאולוגיות ושל המשטרים הערביים "המהפכניים".
המלחמה (כפי שקובע המזרחן אשר ססר) הניעה שני תהליכים הסותרים לכאורה זה את זה.
מן הצד האחד, היא חיזקה את התופעה של המדינה הטריטוריאלית ואת תהליך ההשלמה של העולם הערבי עם הסדר המדיני הקיים; מן הצד האחר, המסגרת הלאומית הטריטוריאלית חסרה תוכן אידאולוגי מספק, ואין היא מסוגלת לענות על הצורך במערכת ערכים ותמונת עולם כוללת, במיוחד בתקופה של משבר.
התחייה האסלאמית משקפת במידה רבה את כישלון החשיבה הערבית המודרנית למצוא דרך למזג בין המודרניזציה לבין האסלאם כמקור העליון של ערכים להמוני החברה הערבית.
אף לא אחת מן האידאולוגיות שפרחו באזור – לאומיות פאן-ערבית, סוציאליזם ערבי וכו' – לא הצליחה ליצור מיזוג שכזה.
לתוך החלל האידאולוגי הזה נכנס האסלאמיזם כחלופה יחידה כמעט למצב העגום הנוכחי.
כוח המשיכה של האסלאמיזם רב במיוחד מפני שהוא מספק נתיב בריחה מן המשבר הקיים וגם תקווה לפתרון כוללני.
תומכי האידאולוגיה האסלאמית, האסלאמיסטים, מבססים על הדת את הפעילות הפוליטית והתרבותית-חברתית במדינה.
עמדתם מרחיקה ממוקדי הפעילות הפוליטית את מי שאינו מוסלמי: כ-18 מיליון תושבים, רובם נוצרים, וכן כמה אלפי יהודים.
על פי הגישה הקיצונית של האידאולוגיה האסלאמית ההרחקה אמורה לכלול גם כ-21 מיליון מוסלמים שאינם סונים, ששייכים לזרמים שיעיים שונים.
אולם הזרם המרכזי של האסלאמיסטים תומך בהרחקה חלקית בלבד על ידי מניעת השתלבותם של הלא-מוסלמים בתפקידי ממשל רמי דרג (ראשי מדינות, מושלים ושופטים).
עמדתם מתבססת על העיקרון שתפקידיהם של בעלי המשרות האלה הם לאו דווקא חילוניים באופיים אלא גם דתיים, כמו הנחיית התפילות, יישום חוקי השריעה ופיקוד על המאמינים במלחמת הקודש – הג'יהאד.
האסלאמיסטים הקיצונים היו מעדיפים, כאמור, שכל מי שאינו מוסלמי יורחק מכל תפקיד מדיני או ממשלתי בכל דרג שהוא.
מבחינתם מי שאינו מוסלמי צריך להתקיים כמיעוט מוגן (אהל ד'ימה), לנהל את ענייני קהילתו בכוחות עצמו ולשלם ג'יזיה – מס גולגולת.
כל עוד יכבדו הקהילות הלא-מוסלמיות את הרוב המוסלמי ויכירו בריבונות של המדינה המוסלמית, הן זכאיות ליחס של כבוד, חמלה וסובלנות דתית.
על פי הגישה הזאת, כל המוסלמים הם שווי ערך, ולא משנה מהו מוצאם האתני ומהי השתייכותם הלאומית או מהי תרבותם.
משום כך המוסלמים שאינם ערבים – הכורדים (בעיראק ובסוריה), הברברים והשחורים (במאוריטניה ובסודאן) – אינם נחשבים מיעוטים.
קבוצות מוסלמיות לא ערביות אלה מונות יותר מ-20 מיליון בני אדם.
מובן שמוסלמים שאינם ערבים מקבלים בברכה את הסדר המדיני שמקורו בחזון האסלאמי, ומי שאינו מוסלמי מרגיש בעולם הערבי מאוים ומנוכר.
אף שמרבית התפתחויותיו הפוליטיות והפילוסופיות של האסלאמיזם אירעו בחלקה הראשון של המאה העשרים, רק בשנות ה-80 הוא נעשה פעיל בזירה הבין-לאומית, ורק בשנות ה-90 הוא קיבל הכרה רחבה כתופעה פוליטית.
ישנה מחלוקת בדבר הסיבות לעלייתו של האסלאמיזם בתקופה זו.
האידאולוגיות שרווחו במדינות המזרח התיכון מאז שהן זכו לעצמאות – הבעת'יזם, הסוציאליזם הערבי והלאומיות הערבית – הגיעו בשנות ה-80 לפשיטת רגל כלכלית ופוליטית, במובן זה שלא הצליחו לקצור את הפירות שהבטיחו.
לקראת סוף העשור איבדה גם הגרסה השיעית של האסלאם הפוליטי מהמשיכה שלה בעקבות מלחמת איראן–עיראק.
אסלאמיסטים רבים נלחמו במשותף נגד הסובייטים באפגניסטן, אשר נתפסו ככוח פלישה זר ואתאיסטי, ולכן זכו למימון משמעותי מצד ארצות הברית.
לטענת המזרחן ז'יל קפל, החשיבות המרכזית שהאסלאמיזם זכה לה בשנות ה-90 נבעה ממלחמת המפרץ הראשונה.
לפני 1990 האסלאם הפוליטי המאורגן נתפס לרוב כמשויך עם ערב הסעודית, מדינה שנוסדה על יסודות הווהאביזם ושיתפה פעולה עם קבוצות אסלאמיסטיות במצרים ובאפגניסטן.
משטר האייתולות השיעים באיראן טען זה שנים, ועודנו טוען, כי ערב הסעודית היא למעשה מדינה כופרת, בובה מערבית המקיימת גרסה מושחתת של האסלאם.
במהלך שנות ה-80 ההאשמות הללו לא זכו לתהודה רבה, בעיקר משום מקורן השיעי.
ואולם קפל טוען כי כאשר סדאם חוסיין שקד על גיוס תמיכתן של בנות בריתו לשעבר מתקופת המלחמה באיראן, סירב לפנות לערב הסעודית באמצו את הטענה האסלאמיסטית שערב הסעודית בגדה בתפקידה להגן על האתרים המקודשים לאסלאם.
קפל מציין שסדאם עשה זאת בעיקר כדי לגייס את תמיכתם של אסלאמיסטים ברחבי העולם המוסלמי.
כמה מהקבוצות האסלאמיסטיות נותרו נאמנות לערב הסעודית, אולם אחרות, בהן פלגים של האחים המוסלמים והמוג'אהדין האפגני, תמכו בסדאם.
קבוצות רבות נוספות הכריזו על נייטרליות במאבקן זה.
לאחר המלחמה ביקשה ערב הסעודית לשקם את מעמדה בקרב החוגים האסלאמיסטיים.
אסלאמיסטים שסירבו לשכון בחסות המטרייה הסעודית נרדפו, נכלאו או הוגלו, רובם ללונדון.
אלה שהסכימו זכו לתגמול נאה בדמות הזרמת כספים שוטפת.
הכסף הסעודי מימן בתי ספר אסלאמיסטיים בכל רחבי העולם המוסלמי, ואף קבוצות אסלאמיסטיות אלימות בבוסניה, בחבר המדינות וביהודה ושומרון וחבל עזה.
בנות בריתה המערביות של הממלכה, שידעו על הזרמת הכספים, העדיפו להעלים עין שכן ידעו שהדבר נועד לשפר את סיכויי ההישרדות של בת בריתם המרכזית, והדבר נתפס כחשוב יותר מהתעצמותן הכלכלית של התנועות האסלאמיסטיות.
בשנות ה-90 פרצו סכסוכים אסלאמיסטיים רבים באזורים כגון אלג'יריה, יהודה ושומרון וחבל עזה, סודאן וניגריה.
ב-1995 סדרת פיגועי טרור התרחשה נגד צרפת.
ההתפתחות החשובה ביותר הייתה עלייתו לשלטון של משטר הטליבאן באפגניסטן בשנת 1996. משטר הטליבאן אפשר לקבוצות אסלאמיסטיות אנטי-סעודיות ואנטי-מערביות לשהות בשטחו.
בין פעילי הקבוצות הללו היה אוסאמה בן לאדן, איל הון סעודי שהושפע מהתורה הוואהביסטית כמו גם מכתבי סייד קוטב, ואיחד כוחותיו עם הג'יהאד הפלסטיני המצרי בהנהגתו של איימן א-זוואהירי, דבר שהוביל ליצירתו של ארגון הטרור הבין-לאומי אל-קאעידה.
מאמץ ניכר הוקדש למאבק במערב ולפגיעה במטרות מערביות, לרבות ארצות הברית.
ארצות הברית היא מוקד לשנאה אסלאמיסטית ממספר סיבות: בשל היותה "מפעל" לרעיונות מודרניים המאיימים, כביכול, על החברות המוסלמיות; בשל תוקפנותה נגד מוסלמים באפגניסטן ובעיראק, ונוכחות צבאה על אדמת כווית, קטר וערב הסעודית; ובשל תמיכתה בישראל ובמשטרים ערבים מתונים.
קבוצות אסלאמיסטיות אחרות, כגון חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ריכזו את עיקר פעילותן נגד ישראל.
כמעט כל הקבוצות האסלאמיסטיות אינן מכירות בישראל ומבקשות להשמיד אותה במסגרת ג'יהאד הגנתי, המחייב כל מוסלמי להגן על אדמות מוסלמיות שנכבשו על ידי כופר זר.
אוסאמה בן לאדן סבר כי קיימת ברית יהודית-אמריקנית נגד האסלאם, וטען כי השמדת ישראל הכרחית לנוכח הסכסוך ההיסטורי בין המוסלמים והיהודים.
קיימת מחלוקת באשר למידת השפעתן הנוכחית של התנועות האסלאמיסטיות.
עם זאת, אחרים כדוגמת אחמד ראשיד חשים כי האסלאמיסטים עדיין זוכים לתמיכה ניכרת בעולם המוסלמי, ומדגישים את העובדה שהאסלאמיסטים בפקיסטן ובמצרים – שתיים מהמדינות המוסלמיות החשובות ביותר – זוכים לשיעורי תמיכה של 10%–30% בסקרי דעת קהל.
כיוון אחר אימצו האסלאמיסטים בטורקיה.
התנועה האסלאמיסטית הטורקית התפצלה לענף מסורתי ולענף רפורמיסטי ב-2001. הרפורמיסטים יצרו את מפלגת הצדק והפיתוח, מפלגה אסלאמיסטית מתונה אשר זכתה לרוב בבחירות לפרלמנט הטורקי ב-2002, וכמפלגת השלטון במדינה היא פועלת לאיזון בין הערכים האסלאמיים לבין דרישותיה של מערכת פוליטית חילונית ודמוקרטית.
אחדים במפלגה זו רואים במפלגות הנוצריות-דמוקרטיות במערב אירופה מודל לחיקוי, והדבר גרם לרבים לתהות אם המפלגה היא תנועה אסלאמיסטית אמיתית.
בעשורים הראשונים של המאה ה-21 עלה כוחם של האסלאמיסטים.
בטורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן הוביל את מפלגת הצדק והפיתוח לעלייה לשלטון, והחל לממש בטורקיה מדיניות אסלאמיסטית, שכללה בין השאר עימות דיפלומטי עם מדינת ישראל ונקיטת קו פחות פרו-מערבי ויותר פרו-אסלאמי.
מוקדי הכוח האופוזיציוניים בצבא טורקיה החילוני פוררו, וחירויות האזרח בטורקיה נפגעו.
ב-2012 עלו האחים המוסלמים לשלטון במצרים, אחרי ההפיכה במצרים (2011) והדחתו של חוסני מובארכ.
בבחירות לפרלמנט הפכה מפלגת החופש והצדק למפלגה הגדולה, ואילו בבחירות לנשיאות זכה מוחמד מורסי, המועמד מטעם האחים המוסלמים.
בין-לאומי – האחים המוסלמים (קבוצות ארציות), ארגון אל-קאעידה, המדינה האסלאמית (דאעש)
מרכז אסיה – חזב א-תחריר התנועה האסלאמית במרכז אסיה
דרום אסיה – אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה בדרום מזרח אסיה
– חזית הגאולה האסלאמית, התנועה הסלפית להטפה ולקרב (GSPC), הקבוצה האסלאמית החמושה (GIA)
– אל-גמאעה אל-אסלאמיה, הג'יהאד האסלאמי המצרי, גמאעת א-תכפיר ואל-היג'רה
– הארגון האסלאמי לוחמני מרוקאי
– חמאס, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני
-כורדיסטן – ג'מאעת א-תוחיד ואל-ג'יהאד, התנועה האסלאמית בכורדיסטן
– המנהיג העליון של איראן ומשמרות המהפכה האסלאמית, ה"מטה להנצחת זכר השהידים של התנועה האסלאמית העולמית."
האסלאם הסוני הוא הזרם המרכזי באסלאם.
מקור השם 'סונים' סֻנה ואלג'מאעה, ובקיצור: أهل السنة – אהל א (ל)סֻנה) לקוח מהמילה הערבית "סונה" ("سنة") שפירושו נוהג, דרך חיים.
האסלאם הסוני מחולק לארבע אסכולות הלכתיות, אך כולן נחשבות לגיטימיות באורתודוקסיה הסונית.
מקובל לראות באסלאם הסוני זרם מאוחד שלאורך ההיסטוריה שמר על בסיס פוליטי ודתי יציב, ועל כן הוא לא התפצל לכתות שונות מראשיתו ועד ימינו.
בניגוד לאסלאם הסוני, האסלאם השיעי, הזרם השני בגודלו באסלאם, מפולג לכתות רבות.
עם מותו של הנביא מוחמד, התעוררה בקרב הקהילה המוסלמית דילמה אודות ה'ח'ליף' (ממלא מקום) שינהיג את המוסלמים ויכנס לנעליו של הנביא.
כיוון שהנביא עצמו לא קבע בימי חייו מי יהיה יורשו, וכיוון שבשעת מותו לא היו לו בנים, התקשתה קהילת המאמינים לקבוע מי יהיה המנהיג הבא.
מיעוט מאמינים טען שעל הח'ליף להיות ממשפחת הנביא, ועל כן הם ראו בעלי אבן אבו טאלב, בן דודו וחתנו של הנביא, כיורשו הטבעי.
אולם רוב המאמינים ראו בזקני השבטים, שהיו קרובים לנביא בימי חייו, כממשיכים הראויים.
לאחר מאבק כוחות קצר נתמנה אבו בכר, לאחריו עומר אבן אלח'טאב ועות'מן אבן עפאן, ורק לאחר רצח האחרון התמנה עלי לח'ליף.
מינויו של עלי לא היה מקובל על כלל המאמינים ולאחר מספר קרבות בתוך הקהילה המוסלמית בין תומכיו ומתנגדיו, נרצח עלי.
תומכיו של עלי תבעו את עלבונו ופרשו מהקהילה המוסלמית.
לטענתם, הנביא מוחמד ביקש מפורשות מעלי, שחי איתו בביתו של הנביא מספר שנים, שיהיה היורש שלו.
טענות אלו נדחו על ידי הקהילה המוסלמית, ומעתה תומכיו של עלי החלו לבסס את מעמדם כאופוזיציה מקופחת בדת המוסלמית השואפת להחזרת המנהיגות לאחד מצאצאיו של הנביא.
לימים נקראו אותם פורשים "שיעים" ("שיעה" בעברית: סיעה - סיעת עלי) ואילו שאר המאמינים, הזרם המרכזי באסלאם- 'סונים'.
מעתה, היו הסונים לזרם המרכזי באסלאם.
במרבית ארצות האסלאם קיבל השלטון את האסלאם הסוני כתפיסה המקובלת, בעוד שהשיעים התבססו כמיעוט דתי אופוזיציוני ומרדני.
למעשה, מלבד השנים 945–1055 בהן שלטה בארצות האסלאם השושלת הבויהית אשר נודעה ביחסה האוהד לשיעה, האסלאם הסוני שלט ברובן המוחלט של ארצות האסלאם הן מבחינה פוליטית והן מבחינה דתית.
ישנן מחלוקות רבות בנוגע לאומדן המדויק של המוסלמים בעולם ומוסלמים סונים בפרט.
מחקר דמוגרפי מקיף קבע כי בשנת 2009 חיו בעולם 1.57 מיליארד מוסלמים, המהווים כ-23% מאוכלוסיית העולם כולו.
המחקר מעלה כי האסלאם הסוני מהווה 87-90% ואילו האסלאם השיעי מהווה 10-13%.
בנוסף, מהמחקר עולה כי ישנן 54 מדינות וטריטוריות בהן חיים מוסלמים, כאשר מלבד המדינות איראן, אזרבייג'ן, בחריין ועיראק, בהן רוב המוסלמים הם שיעים, ביתר המקומות מהווים הסונים רוב בקרב האוכלוסייה המוסלמית.
בדומה לתפרוסת האוכלוסייה המוסלמית הכללית, רוב הסונים בעולם מתגוררים באסיה, ורק כ-20% חיים במזרח התיכון.
התאולוגיה האסלאמית בכלל, וזו הסונית בפרט, התפתחה במשך מאות שנים ועברה תהליכים רבים עד להתגבשותה.
כיבושי המוסלמים חשפו את המוסלמים לפילוסופיה היוונית, וכך צמחה ה'מועתזילה'- התנועה התאולוגית הרציונליסטית ששמה לה למטרה לגשר בין עיקרי האמונה המוסלמית לבין השכל.
מולם, עמדו אנשי 'אהל אל-חדית' אשר דבקו במסורת האורתודוקסית והתנגדו בכל תוקף להכנסת דיאלקטיקה רציונליסטית.
עיקרי המחלוקות נסבו סביב דרכי הבנת הקוראן, קיומה או אי קיומה של בחירה חופשית, האנשת האל ונצחיות הקוראן או היותו נברא.
בראשית המאה העשירית ייסד אבו אלחסן אלאשערי אסכולה שגיבשה דרך ביניים אשר מהווה עד היום את עיקרי התאולוגיה הסונית.
אחת התופעות הייחודיות באסלאם הסוני, היא העדר מוטיב משיחי של ציפייה לגאולה.
בניגוד לאסלאם השיעי ולדתות המונותאסיטיות האחרות, הסונים לא מייחלים למשיח שיגאל אותם או למציאות האידיאלית שתופיע בעתיד.
על פי התפיסה הסונית, כל עוד החברה הסונית מקיימת סדר חברתי ודתי תקין, כל עוד יש אחדות במחנה - אין צורך בשינוי, וההווה נחשב לאידיאלי.
כבר מראשיתו היה האסלאם הסוני בעמדה חזקה, הן במאבקים פנים אסלאמיים והן במאבקים חיצוניים.
על פי התאולוגיה הסונית המאורעות ההיסטוריים משקפים נאמנה את רצון האל, והצלחת השלטון הסוני מבטאת את שביעות רצון האל מהמציאות הקיימת.
לפיכך, החברה הסונית עשתה רבות כדי לשמור על אחדות יחסית, ועל פי רוב היא גם הצליחה.
ההלכה המוסלמית (שריעה; شريعة), מקיפה את כל תחומי החיים והיא אינה עושה הבחנה בין חוקי משפט אזרחיים לבין מצוות דתיות.
תוקפם של כלל החוקים הוא אלוהי והם נועדו להסדיר את חייו של המוסלמי באופן המיטבי.
החל מאמצע המאה השמינית ועד לסוף המאה התשיעית לספירה, התפתחו ונקבעו ארבעת המקורות המרכיבים את ההלכה המוסלמית:
ה"חדית'" - אורחות חייו של הנביא מוחמד שנמסרו על ידי בני דורו והועברו במסורת.
"קיאס"- ניתוח שכלי של הטקסטים, השוואה והסקת מסקנות עצמאיות.
"איג'מאע"- מנהגים שהוסכמו על הכלל והושרשו בקרב המוסלמים במהלך השנים.
מידת החשיבות של שני המקורות הראשונים לא הוטלה בספק, אך בנוגע למידת השימוש בשניים האחרונים התעוררה מחלוקת גדולה באסלאם הסוני.
"בעלי הדעה" (אהל אל-ראי) השאירו פתח רחב לשימוש בשיקול הדעת העצמאי ועשו שימוש נרחב ב"קיאס", ואילו "בעלי המסורת" (אהל אל-חדית') העדיפו את הדבקות בטקסטים המקוריים, הקוראן והחדית'.
אסכולות ההלכה הסוניות: (מד'אהב مذاهب)
המחלוקת בין בעלי הדעה לבעלי החדית באה לידי ביטוי בייסוד ארבע אסכולות ההלכה הסוניות:
האסכולה החנפית, על שם אל-נעמאן אבן ת'אבת אבו חניפה - האסכולה שמאמצת במידה הרבה ביותר את החשיבה השכלית העצמאית.
נחשבת למתונה ומתקדמת יותר ביחס לאחרות, אך מאמצת מספר תפיסות מחמירות בתחום הנישואין.
נכון לכתיבת שורות אלו, זוהי האסכולה הרחבה ביותר באסלאם הסוני.
האסכולה המאלכית, על שם מאלכ אבן אנס - דוגלת בצמצום עקרון ה'איג'מאע' לחכמי אל-מדינה שבדורות הראשונים בלבד.
מתירה שימוש בשכל במקרה הצורך.
האסכולה השאפעית, על שם מוחמד אבן אידריס אל שעאפי - נוטה ל"בעלי המסורת" ומסתייגת מהשימוש בשכל, אך נודעת בשימוש פשרות הלכתיות רבות.
האסכולה החנבלית, על שם אחמד אבן חנבל - האסכולה המחמירה והקיצונית ביותר.
נוהגת על פי "בעלי המסורת" בלבד ומתנגדת בכל תוקף להפעלת שקול דעת בפסיקת ההלכה.
עוסקת רבות בתאולוגיה, ובעלת השפעה רבה בתחום זה על התאולוגיה הסונית עד ימינו.
בקרב הסונים בישראל האסכולות הנפוצות ביותר הן החנפית והשאעפית.
עם השנים פחת כוחה של המחשבה העצמאית לטובת ההצמדות למסורת, עד שבמהלך המאה העשירית "ננעלו שערי ה'איג'תיהד'" (המאמץ השכלי)- נקבע כי אין עוד מקום לשימוש במחשבה העצמאית בפסיקת ההלכה באסלאם הסוני.
במקום ה'איג'תיאד' נעשה שימוש ב'תקליד' (חיקוי) - הליכה בתלם ארבע אסכולות ההלכה האורתודוקסיות הסוניות, ללא אפשרות לחדש חידושים הלכתיים.
לקראת סוף המאה השלוש עשרה הושלם באופן מלא תהליך התגבשותן של ארבע האסכולות, נקבע כי רק הן בעלות תוקף הלכתי באסלאם הסוני והוענקה לכולן אותה מידה של לגיטימיות.
עם זאת, יש המצביעים קיומם בפועל של זרמים אחרים באסלאם הסוני כגון עת'רים, סלאפים, וואהבים ואחרים.
החל משלהי המאה ה-19 ועד היום עובר עולם ההלכה הסוני שינויים משמעותיים.
בעקבות כניסתם של שלטונות זרים והיחשפות מוגברת לעולם מערבי, ה'שריעה' המוסלמית הולכת ונדחקת בפני חקיקה מערבית-חילונית.
בשלב הראשון החקיקה החילונית נועדה כדי להשלים את ה'שריעה' בנושאים כגון מסחר ופלילים, ולא לבוא על חשבון ההלכה המסורתית.
אולם, עם השנים גבר כוחה של זו החילונית עד כדי השפעה על תחומי יסוד באסלאם כשבראשם דיני נישואין וגירושין.
השינויים הללו בתחום המשפט המוסלמי היו ועודן אחד הגורמים המשמעותיים ביותר לעלייתן של תנועות סוניות קיצוניות במאה השנים האחרונות.
לטענתם, מקום ההלכה המוסלמית הסונית נמצא כיום בשפל חסר תקדים.
הם קוראים לשיבה אל האסלאם הקדום וחותרים להקמת שלטון הלכתי טהור.
הארגונים הפונדמנטליסטים, כגון האחים המוסלמים אל-קאעידה ודאע"ש, צמחו במדינות רבות בעולם המוסלמי בדגש על מדינות המזרח התיכון.
על אף היותם מיעוט, נחלו הארגונים לא מעט הצלחות פוליטיות ודתיות בקרב הקהילות הסוניות, לא פעם תוך הפעלת אלימות רבה.
ניכר כי לאחר מאות שנים של יציבות שלטונית ודתית, האסלאם הסוני נמצא כיום בעיצומה של התעוררות דתית וחברתית שתוצאותיה יתגלו רק בעתיד.