tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כפי שנבנו, הותקנו האוניות עם זוג תרנים צבאיים כבדים עם צמרות לחימה, אך הם הוחלפו בתרני כלוב ב-1909. היה להן צוות של 40 קצינים ו-772 מלחים.
האוניות הונעו על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שני מדחפים, בדירוג של 19,000 כוחות סוס (14,000 קילוואט).
קיטור סופק על ידי דוודי צינורות מים המופעלים בפחם; בווירג'יניה ובג'ורג'יה, הן היו מצוידות בעשרים וארבעה דוודי ניקלאוס, בעוד ששלוש האוניות האחרות קיבלו שנים עשר דוודי Babcock &amp; Wilcox .
אלה נפלטו לשלוש ארובות באמצע האוניות.
המנועים העניקו מהירות מרבית של 19 קשרים (35 קמ"ש).
עד 1919, הוחלפו דודי הניקלאוס של וירג'יניה וג'ורג'יה ב-12 דודי Babcock & Wilcox.
האוניות נשאו של פחם, שהעניקו להן טווח שיוט מתוכנן של 3,825 מיילים ימיים (7,084 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
בשירות, הן יכלו למעשה להפליג לטווח שיוט של 4,860 מיילים ימיים (9,000 ק"מ).
האוניות צוידו במחוללי חשמל בהספק משולב של .
האוניות היו חמושות בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ'/40 קליבר בשני צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, מקדימה ומאחורה.
הצריחים היו צריחים Mark V, שאפשרו טעינה מחדש בכל זוויות הגובה.
צריחים אלו יכלו להגביה ל-20 מעלות ולהנמיך ל-7 מעלות.
כל תותח סופק עם 60 פגזים.
הסוללה המשנית כללה שמונה תותחי Mark 6 8 אינץ'/45 קליבר ושנים עשר תותחי Mark 6 6 אינץ'/50 קליבר.
תותחי ה-8 אינץ' היו מורכבים בארבעה צריחים תאומים; שניים מהם הוצבו על גבי צריחי הסוללה הראשיים, כששני הצריחים האחרים לצד הארובה הקדמית.
הם סופקו עם 125 פגזים לכל תותח.
תותחי ה-6 אינץ' הונחו בקזמטים בגוף האונייה.
תותחי Mark VI בגודל 6 אינץ' ירו פגזים במשקל במהירות לוע של .
להגנה מטווח קרוב מפני סירות טורפדו, נשאו האוניות 12 תותחי 3 אינץ'/50 קליבר מותקנים בקזמטים לאורך צד הגוף ו-12 תותחי 3 פאונד.
כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה באותה התקופה, סדרת וירג'יניה נשאה ארבעה צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב.
הן היו מצוידות בתחילה בעיצוב Mark I Bliss-Leavitt, אך אלה הוחלפו במהירות ב-Mark II, שתוכנן ב-1905. ה-Mark II נשא ראש נפץ במשקל והיה לו טווח של במהירות של 26 קשרים (48 קמ"ש).
חגורת השריון הראשית של וירג'יניה הייתה בעובי מעל מחסני התחמושת וחללי המכונות ובעובי בשאר האזורים.
היא הייתה בגובה מעל קו המים ו- מתחת קו המים.
לצריחי תותחי הסוללה הראשיים (והצריחים המשניים מעליהם) היו חזיתות בעובי וגגות בעובי .
דפנות צריחי הסוללה הראשיים היו בעובי 8 אינץ', בעוד שלצריחים העליונים הייתה הגנה מופחתת בצדדים, והם היו בעובי 6 אינץ' של ציפוי שריון.
לברבטות התומכות היו דפנות בעובי של ציפוי שריון.
לשני צריחי המותניים היו חזיתות בעובי , דפנות בעובי 6 אינץ', וגגות בעובי 2 אינץ'.
ציפוי שריון בעובי 6 אינץ' הגן על תותחי הקזמטים.
למגדל הניווט היו דפנות בעובי וגגות בעובי 2 אינץ'.
עובי הסיפונים של האוניות נע בין והם היו משופעים בצדדים כדי להתחבר עם הקצה התחתון של החגורה הראשית.
כל חמש אוניות בסדרה שירתו עם הצי האטלנטי במשך רוב הקריירה שלהן.
בשנת 1907, וירג'יניה, ג'ורג'יה וניו ג'רזי השתתפו בתערוכת ג'יימסטאון לציון יום השנה ה-300 לייסוד המושבה ג'יימסטאון.
חמש האוניות השתתפו בשייט של הצי הלבן הגדול בשנים 1907–1909, אם כי נברסקה, שנבנתה בחוף המערבי של ארצות הברית, הצטרפה לצי לאחר שהגיע לקליפורניה ב-1908. הצי עזב את המפטון רודס ב-16 בדצמבר 1907 ויצא דרומה, מסביב לדרום אמריקה ובחזרה צפונה לחוף המערבי של ארצות הברית.
לאחר מכן חצו הספינות את האוקיינוס השקט ועצרו באוסטרליה, הפיליפינים ויפן לפני שהמשיכו הלאה דרך האוקיינוס ההודי.
הם עברו את תעלת סואץ וסיירו בים התיכון לפני שחצו את האוקיינוס האטלנטי, והגיעו להמפטון רודס ב-22 בפברואר 1909 לסקירה ימית עם הנשיא תאודור רוזוולט.
בסוף 1909, וירג'יניה, ג'ורג'יה ורוד איילנד ביקרו בנמלים של צרפת ובריטניה.
לאורך הקריירה שלהן, אי שקט פוליטי בכמה מדינות במרכז אמריקה הניע את ארצות הברית לשלוח את האוניות כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים באזור.
ניו ג'רזי נשלחה לקובה כדי לסייע לפסיפיקציה הקובנית בתמיכה בממשלת הנשיא תומאס אסטרדה פאלמה.
כל חמש האוניות היו מעורבות במהפכה המקסיקנית כאשר ארצות הברית התערבה כדי להגן על אזרחיה החיים במדינה, והגיעה לשיאה בכיבוש וראקרוס באפריל 1914. ניו ג'רזי נשלחה גם להגן על האינטרסים האמריקאיים בהאיטי ובמהלך התסיסה הדומיניקנית ב-1914.
המתיחות עם גרמניה הגיעה לשיא בתחילת 1917 בעקבות מערכת הצוללות הבלתי מוגבלת, שהטביעה כמה ספינות סוחר אמריקאיות במימי אירופה.
האוניות מסדרת וירג'יניה שימשו בתחילה לאימון תותחנים ואנשי חדר מכונות שהיו נחוצים עבור הצי המתרחב במהירות בזמן המלחמה.
החל מספטמבר 1918, האוניות החלו לשמש כליווי לשיירות שהביאו חיילים לצרפת, אם כי משימה זו נקטעה בהפסקת שביתת הנשק עם גרמניה שנחתמה בנובמבר.
עם סיום המלחמה, אוניות הסדרה וירג'יניה שימשו להסעת חיילים אמריקאים חזרה מצרפת עד אמצע 1919.
האוניות - מיושנות לחלוטין בשלב זה - נשמרו לזמן קצר בתקופה שלאחר המלחמה לפני שהוצאו משירות.
נברסקה, ג'ורג'יה ורוד איילנד הועברו לצי האוקיינוס השקט, כשהאחרונה שימשה כאוניית הדגל של השייטת הראשונה, למרות שכל האוניות הוצאו משירות עד 1920. על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון, שנחתם ב-1922, הן היו אמורות להיגרט כחלק מתוכנית הגבלת החימוש הימי.
וירג'יניה וניו ג'רזי הוטבעו כספינות מטרה מול כף האטרס על ידי מפציצים של הצבא בפיקוחו של בילי מיטשל בספטמבר 1923. שלוש האוניות האחרות נמכרו לגריטת ספינות בנובמבר אותה שנה.
שלוש אוניות המערכה מסדרת מיין - מיין, מיזורי ואוהיו - נבנו בתחילת המאה ה-20 עבור צי ארצות הברית.
בהתבסס על סדרת אילינוי הקודמת, הן שילבו מספר התקדמות טכנולוגית משמעותית ביחס לאוניות הקודמות.
הן היו אוניות המערכה האמריקניות הראשונות ששילבו שריון מוצק של קרופ, שהיה חזק יותר משריון הארווי, אבק שרפה נטול עשן, דבר שאפשר תותחים בעלי מהירות גבוהה יותר ודוודי צינור מים, שהיו יעילים וקלים יותר.
אוניות הסדרה היו חמושים בארבעה תותחי ו-16 תותחי , והן יכלו להפליג במהירות של 18 קשרים (33 קמ"ש), עלייה משמעותית ביחס לסדרת אילינוי.
שלוש אוניות המערכה מסדרת מיין שירתו במגוון תפקידים לאורך תקופת השירות שלהן.
מיין ומיזורי נשארו בצי האטלנטי במשך תקופת השירות שלהן, אולם אוהיו שירתה בתחילה עם הצי האסייתי מ-1904 עד 1907. כל שלוש האוניות השתתפו בשייט של הצי הלבן הגדול בשנים 1907–1909, אם כי צריכת הפחם המוגזמת של מיין אילצה אותה להמשיך באופן עצמאי במשך רוב המסע.
מיזורי שימשה כספינת אימונים במשך חלק ניכר משאר תקופת שירותה, ואוהיו נטלה חלק בהתערבות האמריקנית במהפכה המקסיקנית ב-1914. כל שלוש האוניות הועסקו כספינות אימונים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה, כל שלוש האוניות הוצאו משירות בין 1919 ל-1920 לפני שנמכרו לגריטה ב-1922 וב-1923 ופורקו.
עד 1897, לצי האמריקני היו חמש אוניות מערכה בבנייה, ולא היו בתכנון יחידות נוספות לשנת 1898. עם השמדת הסיירת המשוריינת מיין בנמל הוואנה ולאחר מכן הכרזת המלחמה על ספרד ב-25 באפריל 1898, הועברה תוכנית הרחבה גדולה של הצי דרך הקונגרס.
התוכנית קראה לשלוש אוניות מערכה חדשות, הראשונה שבהן תיקרא על שם מיין שהושמדה.
עבודת התכנון החלה מיד, אם כי הפרמטרים הרחבים של אוניות המערכה החדשות התבררו כשנויות במחלוקת.
מועצת הבנייה תמכה בתכנון המבוסס על איווה, שיהיה חמוש בתותחי 13, 8 ו-6 אינץ' (330, 203 ו-152 מ"מ), אם כי אחרים במועצת המנהלים טענו כי חזרה על סדרת אילינוי, שהייתה חמושה בתותחי ובתותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) עם מהירות של 16 קשרים (30 קמ"ש), תחסוך זמן בנייה.
בנוסף, הם ציינו כי לא ניתן לשלב את תותחי ה-8 אינץ' (203 מ"מ) בתוך מגבלת ההדחק.
עם זאת, התקדמות טכנולוגית חשובה בכמה תחומים הפכה לזמינה בשלב זה, מה שהצריך מספר שינויים בעיצוב.
הופעתו של אבק שרפה נטול עשן אפשרה תותחים קטנים יותר עם מהירויות לוע גדולות יותר; הצי עיצב בהתאם דגם תותח 12 אינץ' (305 מ"מ)/ 40 קליבר.
בנוסף, שריון קרופ פותח בגרמניה; הפלדה הייתה שיפור משמעותי בהשוואה לתהליך הישן של הארווי.
מכיוון שהפלדה הייתה חזקה יותר, ציפוי שריון דק יותר יכול היה להשיג את אותה רמת הגנה ויותר חשוב מכך, חיסכון משמעותי במשקל.
דוודי צינור מים היו כעת אמינים מספיק לשימוש בספינות מלחמה.
אלה היו קלים יותר ויעילים באופן משמעותי מדוודי צינורות אש ישנים יותר.
זמן קצר לאחר שאושרו שלוש האוניות, נודע לחיל הים שאוניית המערכה הרוסית רטוויזאן, שהוזמנה לאחרונה מוויליאם קראמפ ובניו בפילדלפיה, תהיה מסוגלת להגיע למהירות של 18 קשרים (33 קמ"ש), 2 קשרים (3.7 קמ"ש) מהר יותר מהעיצוב של מיין.
הצי ביקש שהמספנות שיגישו עיצובים לחוזה יגבירו את מהירות האוניות המוצעות שלהן כך שיתאימו לכלי השיט הרוסי.
Cramp & Sons הגיבו בכך שהאריכו את גוף האונייה ב- להגביר את עידון הגוף (ובכך להפחית את הגרר) ולשלב דוודי ניקלאוס חדשים, בעוד חברת ניופורט ניוז ספינות אנד דריידוק האריכה את גוף האונייה ב- והגדילה את ההספק של מערכת ההנעה בשישים אחוז, ל-16,000 כוחות סוס (12,000 קילוואט).
בסופו של דבר, העיצוב של ניופורט נבחר עבור האוניות החדשות.
רוחב האוניות היה והשוקע של עד .
הדחק האוניות בריק היה וההדחק בטעון .
הגובה מטאצנטרי של האוניות היה .
סיפון הקדמה שלהן נמשך עד התורן הראשי.
כאשר נבנו האוניות הותקנו עליהן תרנים צבאיים כבדים עם צמרות לחימה, אך אלה הוחלפו בתרני כלוב ב-1909. צוות האוניות 40 קצינים ו-521 מלחים, שגדל ל-779–813 קצינים ומלחים.
אוניות הסדרה הונעו על ידי שני מנועי קיטור תלת-דרגתיים בעלי שלושה צילינדרים.
שני המנועים פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 16,000 כוחות סוס (12,000 קילוואט), שהעניקו לאונייה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש), אם כי אוהיו הגיעה רק למהירות של 17.82 קשרים (33 קמ"ש) בניסויי המהירות שלה.
הקיטור למנועים סופק על ידי שנים עשר דוודי Thornycroft המופעלים על ידי פחם למיזורי ואוהיו, ועשרים וארבעה דודי ניקלאוס למיין, שנפלטו לשלוש ארובות גבוהות באמצע האונייה.
קיבולת הפחם הרגילה הייתה , אם כי מיין יכלה לשאת עד , מיזורי יכלה לשאת , ואוהיו יכלה לשאת של פחם.
במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש), לאוניות היה טווח שיוט מתוכנן של 4,900 מיילים ימיים (9,100 ק"מ), למרות שהן יכלו להפליג בפועל לטווח שיוט של 5,660 מיילים ימיים (10,480 ק"מ) באותה מהירות.
קיבולת הפחם הגדולה משמעותית של אוהיו אפשרה לה טווח שיוט של 6,560 מיילים ימיים (12,150 ק"מ) באותה מהירות.
ההיגוי נשלט על ידי הגה יחיד, ולאוניות היה רדיוס סיבוב של במהירות של 10 קשרים.
האוניות היו חמושות בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) /40 קליבר Mark 3 בשני צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, מקדימה ומאחורה.
הצריחים היו צריחים Mark IV, שדרשו מהתותחים להיות בזווית אופקית כדי לטעון מחדש.
צריחים אלו יכלו להגביה ל-15 מעלות ולהנמיך ל-5 מעלות, והם הופעלו חשמלית, וניתן היה לירות בכל תותח באופן עצמאי.
הסוללה המשנית כללה שישה עשר תותחי 6 אינץ'/50 קליבר Mark 6, שהוצבו בבתי תותחים משוריינים בגוף האונייה.
עשרה הורכבו בסוללה בסיפון העליון, ארבעה נוספים אותרו בסוללה אחרת ממש מעל לסיפון בית הקדמה, והשניים האחרונים הונחו בתאים משוריינים מסתובבים בחרטום.
להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, נשאו האוניות שישה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר המורכבים בתאים משוריינים לאורך צד הגוף, שמונה תותחי 3 פאונד ושישה תותחי 1 פאונד.
כפי שהיה מקובל עבור אוניות ראשה של התקופה, נשאו האוניות שני צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מילימטרים), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב.
הם היו מצוידים בתחילה בטורפדות מדגם Mark II Whitehead, שנשא ראש נפץ במשקל והיה לו טווח של במהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש).
שריון האוניות היה מורכב הן משריון מוצק של קרופ והן מפלדת הארווי.
חגורת השריון העיקרית שלהם הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה והצטמצמה עד לעובי בקצה התחתון.
בשאר האזורים חגורת השריון הייתה בעובי והצטמצמה לעובי בקצה התחתון.
חגורת השריון הייתה פרוסה לגובה מעל קו המים ועד מתחת לקו המים.
הסיפון הראשי היה בעובי והוגדל מעט לעובי בצדדים המשופעים שחיברו אותו לחגורת השריון.
הסיפון הוגדל לעובי 4 אינץ' (102 מ"מ) בירכתיים.
לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ), ולברבטות התומכות היה שריון באותו עובי בצדדים החשופים.
מחיצות בעובי חיברו את חגורת השריון עם הברבטות; מאחורי המחיצות, הברבטות היו מוגנות עם פלדה בעובי 8 אינץ' (203 מ"מ).
שריון בעובי 6 אינץ' (152 מ"מ) הגן על הסוללה המשנית.
צריח הניתוב היה מוגן עם דפנות בעובי וגגות בעובי .
לאחר כניסת מיין ומיזורי לשירות, הם הוקצו לצי הצפון-אטלנטי, בעוד אוהיו, שנבנתה בחוף המערבי של ארצות הברית, נשלחה במקום זאת לשמש כאוניית הדגל של הצי האסייתי שבסיסו בפיליפינים.
באפריל 1904, בשריפה בצריח נהרגו 36 אנשי צוות על סיפון מיזורי, אך הפעולה המהירה של שלושה אנשי צוות מנעה מהאש להגיע למחסני התחמושת ולהשמיד את האונייה, ועל כך הוענק להם עיטור מדליית הכבוד.
בשנת 1907, אוהיו חזרה ממערב האוקיינוס השקט והצטרפה לאחיותיה לצי האטלנטי.
במהלך תקופה זו, מיין שימשה כאוניית הדגל של הצי האטלנטי עד אשר הוחלפה באפריל 1907.
בדצמבר 1907, שלוש האוניות ושאר אוניות המערכה בצי האטלנטי יצאו מהמפטון רודס, וירג'יניה, בתחילת השייט של הצי הלבן הגדול.
הצי הפליג דרומה, סביב דרום אמריקה וחזר צפונה לחוף המערבי של ארצות הברית.
מיין נותקה בגלל השימוש המופרז שלה בפחם יחד עם אוניית המערכה אלבמה; שתי האוניות המשיכו את המסע באופן עצמאי ובמסלול מקוצר מאוד.
לאחר מכן חצו שאר האוניות את האוקיינוס השקט ועצרו באוסטרליה, הפיליפינים וביפן לפני שהמשיכו הלאה דרך האוקיינוס ההודי.
הן עברו את תעלת סואץ וסיירו בים התיכון לפני שחצו את האוקיינוס האטלנטי, והגיעו להמפטון רודס ב-22 בפברואר 1909 לסקירת צי עם הנשיא תאודור רוזוולט.
במהלך שש השנים הבאות, לאוניות היו תקופות שירות חסרות אירועים למדי.
מיזורי בילתה את רוב הזמן מחוץ לשירות פעיל, ורק הופעלה מחדש להפלגות אימוני קיץ עם צוערים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית.
בשנת 1914, אוהיו נשלחה למימי מקסיקו כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים במדינה במהלך המהפכה המקסיקנית.
לאחר שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה בהכרזת מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל 1917, כל שלוש האוניות שימשו להכשרת טירונים ימיים לצי המתרחב בזמן המלחמה.
לאחר הכניעה הגרמנית בנובמבר 1918, שימשה מיזורי להסעת חיילים אמריקאים חזרה מצרפת, למרות ששתי האוניות האחרות לא נשלחו למשימה זו, בשל הטווח הקצר שלהם והיעדר מקומות לינה מספיקים.
שלוש האוניות נותרו בשירות פעיל רק זמן קצר מאוד לאחר המלחמה.
אוהיו בוטלה בינואר 1919 ומיזורי ומיין לאחר מכן בספטמבר 1919 ובמאי 1920, בהתאמה.
כל שלוש האוניות נמכרו לגריטה, כאשר מיין ומיזורי נגרטו בינואר 1922 ואוהיו נגרטה אף היא במרץ 1923.
הן היו חמושות בסוללה ראשית של ארבעה תותחי בשני צריחים דו-קניים, הנתמכים בסוללה משנית של 14 תותחי .
לאוניות הייתה מהירות מתוכננת של 16 קשרים (30 קמ"ש), למרות שהן חרגו מהמהירות הזו בפער משמעותי.
שלוש האוניות שירתו במגוון תפקידים ומיקומים לאורך הקריירה שלהן.
אילינוי שירתה עם השייטת הצפון אטלנטית והשייטת האירופית בתחילת הקריירה שלה, בעוד ויסקונסין שימשה כאוניית הדגל של צי האוקיינוס השקט ולאחר מכן בצי האסייתי.
אילינוי ואלבמה החלו את השייט של הצי הלבן הגדול בדצמבר 1907 מהחוף המזרחי של ארצות הברית, אם כי עד שהן הקיפו את דרום אמריקה ועצרו בקליפורניה, אלבמה נאלצה לעזוב את הצי עקב בעיות במכונות.
ויסקונסין הצטרפה שם לצי והמשיכה איתו עד לסיום המסע בפברואר 1909. כל שלוש האוניות עברו מודרניזציה ב-1909 ושירתו בצי האטלנטי לזמן קצר.
עד 1912, כל שלוש האוניות צומצמו לצי המילואים והן הועסקו בעיקר כספינות הכשרה.
הן המשיכו בתפקיד זה במהלך מלחמת העולם הראשונה, והכשירו אנשי צוות להפעיל את המנגנון של ספינות מלחמה ואוניות תובלה למאמץ המלחמתי.
שלוש האוניות הוצאו משירות עד 1920. אילינוי הושאלה למיליציה הימית של ניו יורק והוסבה לנשקייה צפה.
שמה שונה לפריירי סטייט ב-1941, ובסופו של דבר היא נמכרה לגריטה ב-1956. ויסקונסין נגרטה ב-1922, בעוד שאלבמה הוטבעה כספינת מטרה בספטמבר 1921 בניסויי הפצצה עם שירות האוויר של צבא ארצות הברית.
עבודת התכנון על מה שהפך לסדרת אילינוי החלה ב-25 במרץ 1896, כאשר אדמירל משנה ג'יי.
ווקר כינס ועדה כדי לשקול עיצובים עתידיים של אוניות מערכה.
באותה תקופה, אוניית המערכה המודרנית היחידה בשירות הייתה אינדיאנה עם בולט נמוך; אוניית המערכה עם בולט גבוה איווה וסדרת קירסיירג' עם בולט נמוך היו בבנייה.
מכיוון שלצי היה ניסיון מועט עם אוניות מערכה מודרניות, השאלה הייתה אם לחזור על אחד מעיצובי הבולט הנמוך, שהתאים להגנת החוף, לבנות איווה נוספת, או לבקש עיצוב חדש לגמרי.
מועצת ווקר קבעה שתכנון אחר של אוניית מערכה חופית לא יהיה זהיר, מכיוון שלארצות הברית יש קווי חוף ארוכים ולכן האוניות החדשות יצטרכו להיות בעלות יכולות שייט טובות יותר מהעיצובים של אינדיאנה או קירסיירג'.
משחקי מלחמה שניהלו הצי הובילו להגדרה כי השוקע לא יהיה יותר מ- על מנת לאפשר לאוניות להיכנס לנמלים הרדודים יחסית של חוף המפרץ.
למגבלה זו הייתה השפעה משמעותית על העיצוב; כדי לעמוד בזה, המשקל יצטרך להישמר למינימום, מה שמנע העתקת העיצוב של איווה על הסף, אלא אם כן החימוש הראשי יקטן מתותחי לתותחי 12 אינץ' (305 מ"מ).
הדירקטוריון לא היה מוכן לעשות את הוויתור הזה, ולכן נדרש עיצוב חדש.
בנוסף, המועצה קבעה כי תותחי ה-8 אינץ' (203 מ"מ) של הסוללה המשנית היו מיותרים, שכן למרות שיכלו לחדור את שריון בתי התותחים הדקים יותר על אוניות מערכה של האויב, הפגזים הנפיצים שהם ירו לא חדרו דרך השריון.
במקום זאת, המועצה החליטה כי תותח 6 אינץ' חדש מהיר ירי יהיה עדיף.
זה גם יפשט את אספקת התחמושת, מכיוון שיהיה רק קליבר משני אחד.
הדירקטוריון קבע שפריסת השריון של עיצוב סדרת קירסיירג' מספיקה ואימץ אותה ללא שינוי עבור האוניות החדשות.
עם זאת, הם השליכו את הצריחים המרוכזים של סדרת קירסיירג' על ידי הרכבת רוב התותחים המשניים בסוללה באמצע האונייה.
עיצוב צריח חדש לסוללה הראשית אומץ; במקום הצריחים הישנים והעגולים בסגנון מוניטור של אוניות קודמות, העיצוב של אילינוי כלל צריח מאוזן עם שריון משופע בחזית.
מכיוון שהוא היה מאוזן, זה ימנע מהאונייה לנטות כאשר הסוללה הסתובבה לכל אחד מצדדי הרוחב, כפי שהיה במקרה של אינדיאנה.
הקונגרס האמריקני אישר שלוש אוניות מערכה חדשות ב-10 ביוני 1896; משרד הבנייה והתחזוקה פרסמה את בקשותיה למכרזים מחברות בניית הספינות האמריקאיות השונות שנים עשר ימים לאחר מכן.
חוזים עבור האוניות החדשות, שייקראו אילינוי, אלבמה ווויסקונסין, הוענקו ב-28 באוגוסט.
אוניות הסדרה היו באורך של בקו המים ובאורך כולל של .
רוחב האוניות היה והשוקע היה .
ההדחק הסטנדרטי של האונייה היה 11,565 טונות ארוכות (11,751 טונות) וההדחק המרבי 12,250 טונות ארוכות (12,450 טונות) בעת הבנייה, הותקנו עליהן תרנים צבאיים כבדים, אך אלה הוחלפו בתרני כלוב ב-1909. היה להם צוות של 40 קצינים ו-496 מלחים.
הצוות גדל ל-690–713 מאוחר יותר במהלך שירותן.
ההיגוי נשלט באמצעות הגה יחיד, ולאוניות היה רדיוס סיבוב של במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש).
הגובה המטאצנטרי הרוחבי של האוניות היה .
האוניות הונעו על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים, שהניעו שני מדחפים.
שני המנועים פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 16,000 כוחות סוס (12,000 קילוואט).
קיטור סופק על ידי שמונה דוודי צינורות אש פחמיים שנפלטו לתוך זוג ארובות שהיו מסודרות זו לצד זו.
הן היו האוניות האחרונות של הצי האמריקאי שהשתמשו בדוודי צינורות אש; העיצובים הבאים השתנו לדוודי צינורות מים יעילים וקלים יותר.
מערכת ההנעה העניקה מהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש), למרות שהן עלו על הביצועים המתוכננים שלהן בניסויים, כאשר אילינוי הגיעה למהירות של 17.45 קשרים (32.32 קמ"ש) מהספק של 12,757 כוחות סוס (9,513 קילוואט).
האוניות יכלו לאחסן עד של פחם, שאיפשר להם להפליג לטווח שיוט של 4,190 מיילים ימיים (7,760 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).
האוניות היו חמושות בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 13 אינץ' (330 מ"מ)/35 קליבר בשני צריחי תותחים דו-קניים על קו האמצע, לפני ומאחורי המבנה העילי.
תותחים אלו ירו פגזים במשקל עם מטען הודף של אבקה חומה במשקל , אם כי זה הוחלף במטען אבק שרפה נטול עשן במשקל , במהירות לוע של .
לתותח היה טווח של , אם כי תקנות הצי קבעו פתיחה באש רק בטווח של ; אפילו זה היה מעבר לטווח שבו התותחנים באותה עת יכלו לפגוע בצורה מהימנה.
בטווח של , הפגזים יכלו לחדור של פלדה.
התותח ירה בקצב איטי, ודרש 320 שניות בין היריות.
התותחים הותקנו בצריחי Mark IV, שטווח ההגבהה שלהם היה 15 מעלות עד -5 מעלות.
הצריחים דרשו מהתותחים לחזור לזווית הגבהה של 2 מעלות לטעינה חוזרת.
אחסון התחמושת היה 60 פגזים לכל תותח.
הסוללה המשנית כללה 14 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)/40 קליבר Mark IV, אשר הונחו בתאים משוריינים בגוף האונייה.
להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, הן נשאו 16 תותחי 6-פאונד (57 מ"מ (2.2 אינץ')) מותקנים בתאים משוריינים לאורך צד הגוף ושישה תותחי 1-פאונד (37 מ"מ (1.5 אינץ')).
תותחים אלו ירו פגזים במשקל ו-, בהתאמה.
כפי שהיה מקובל עבור אוניות ראשה של התקופה, אוניות הסדרה נשאו ארבע צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ) במשגרים רכובים על הסיפון.
הם היו מצוידים בתחילה בעיצוב Mark II Whitehead, שנשא ראש נפץ במשקל והיה לו טווח של במהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש).
כל שלוש האוניות היו מוגנות בשריון הארווי; הן היו האוניות האחרונות של הצי האמריקני שהסתמכו לחלוטין על פלדת הארווי.
חגורת השריון הראשית של האוניות הייתה בעובי מעל מחסני התחמושת וחללי המכונות והצטמצמה לעובי בקצה התחתון.
זה הצטמצם בהדרגה לעובי לכיוון החרטום.
מחיצות רוחביות בעובי חיברו את שני הקצוות של החגורה המרכזית ואת הברבטות של הסוללה הראשית.
הסיפון המשוריין של האוניות היה בעובי על החלק השטוח, עם דפנות משופעות בעובי מקדימה; הדפנות המשופעות מאחור היו בעובי .
לצריח הניתוב היו דפנות בעובי 10 אינץ' (254 מ"מ) עם גג בעובי .
לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי וגגות בעובי , והברבטות התומכות היו עם חיפוי שריון בעובי על הצדדים החשופים שלהם.
החלק של הברבטות שהיו מאחורי חגורת השריון צומצם לעובי .
שריון בעובי הגן על הסוללה המשנית, והחצי התחתון של שריון בתי התותחים היה מגובה במגורות פחם, מה שהגביר את רמת ההגנה.
מחיצות נגד ריסוק בעובי הונחו בין כל אחד מהתותחים המשניים כדי לצמצם את האפשרות של פגז אחד שישבית כמה תותחים.
החל מכניסתן לשירות, אלבמה ואילינוי שירתו בשייטת הצפון-אטלנטית.
שתי האוניות ביקרו באירופה במהלך הקריירה המוקדמת שלהן, ואילינוי שימשה כאוניית הדגל של השייטת האירופית לזמן קצר ב-1902. היא עלתה על שרטון בטעות מחוץ לאוסלו, נורווגיה, ב-1902 וחזרה לשייטת הצפון-אטלנטית בינואר 1903. ויסקונסין, שנבנתה בחוף המערבי של ארצות הברית, שימשה במקום זאת בצי האוקיינוס השקט כאוניית הדגל שלה.
ב-1903, היא הועברה לצי האסייתי, ונשארה שם עד סוף 1906 כשחזרה לקליפורניה.
אילינוי ואלבמה הובילו את הצי הלבן הגדול בשייט העולמי שלו שהחל בדצמבר 1907. ויסקונסין הצטרפה לצי לאחר שהקיף את דרום אמריקה ביולי 1908; אלבמה נאלצה לעזוב את הצי עקב נזק למנוע שדרש תיקונים.
אלבמה נותקה יחד עם אוניית המערכה מיין; שתי האוניות המשיכו את המסע באופן עצמאי ובמסלול מקוצר מאוד.
שלוש האוניות עברו מודרניזציה לאחר שובן ב-1909; משנת 1912, הן צומצמו לשירות מילואים והועסקו כספינות הכשרה לצוערים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית ומיחידות המיליציות הימיות.
הן המשיכו בתפקיד זה במהלך מלחמת העולם הראשונה, שאליה נכנסה ארצות הברית ב-6 באפריל 1917. האוניות הכשירו אנשי חדר מכונות, שומרים חמושים לספינות סוחר והתמחויות נוספות.
לאחר הכניעה הגרמנית בנובמבר 1918, רוב אוניות המערכה של הצי האטלנטי שימשו כאוניות תובלה להובלת חיילים אמריקאים חזרה מצרפת.
עם זאת, אוניות הסדרה אילינוי לא הועסקו במשימה זו, בשל טווחן הקצר וגודלן הקטן, מה שלא יאפשר מספיק מקומות לינה נוספים.
אוניות הסדרה שירתו עם הצי רק זמן קצר לאחר המלחמה, עדיין כספינות אימונים.
עד 1920, שלוש האוניות הוצאו משירות.
ויסקונסין נמכרה לגריטה בינואר 1922 ונגרטה.
אילינוי הוסבה לנשקייה צפה עבור המיליציה הימית של ניו יורק; שמה שונה לפריירי סטייט ב-1941, היא שימשה בתפקיד זה עד 1956, אז גם היא נמכרה לגריטה.
אלבמה קיבלה סוף מרהיב יותר כספינת מטרה לניסויי הפצצה שנערכו עם שירות האוויר של צבא ארצות הברית בספטמבר 1921. היא נפגעה מכמה פצצות, כולל פצצות זרחן לבן ופצצות חודרות שריון במשקל , לפני שהוטבעה בסופו של דבר.
אונייה (בכתיב חסר: אֳנִיָּה, באנגלית: ship) היא כלי שיט גדול בעל סיפון לשיט בים הפתוח ובאוקיינוסים, אך גם בנהרות ובאגמים.
ספינה, במינוח הימי העברי המודרני, הוא כלי שיט בינוני בעל סיפון, קטן מאונייה וגדול מסירה.
אוניות מלוות את האנושות מאז שחר התפתחותה, והיו גורם מפתח בהתפתחות הטכנולוגית והתרבותית של האדם: אוניות שימשו לתגליות, מסחר, דיג, לוחמה, הגירה, מסעות, ועוד.
אוניות היו גורם מפתח בהתפתחותן של אימפריות, בהתפתחות הניווט ובתגליות מדעיות וטכנולוגיות רבות מספור, והיוו גורם מרכזי בגידולה העצום של האנושות ובהתפתחותה.
מגוון עצום של טיפוסי אוניות, בגדלים רבים, התפתח במהלך הדורות; אוניות אלה נבנו ממגוון רב של חומרים, בדרכים שונות, הונעו באמצעי הנעה שונים, ונשאו כמעט כל סחורה ומצרך קיים.
קיומם של צי סוחר, צי מלחמה או צי דיג מהווים לעיתים קרובות מרכיב קיומי ביכולתה של אומה או קהילה לשרוד, לפרוח ולהתפתח.
גם עם התפתחותם של אמצעי תעבורה שונים במשך השנים, ביבשה ובאוויר, נותרה התעבורה הימית דרך העברת הסחורות העיקרית בעולם גם בתחילת המאה ה-21.
תקנות משרד התחבורה בישראל (רשות הספנות והנמלים) מגדירות אונייה ככלי שיט המונע בכוח מנוע או מפרשים, שאורכו עולה על 24 מטרים ותפוסתו ברוטו עולה על 100 טון.
החוק הימי המסחרי מגדיר אונייה ככלי שיט המוביל מטענים או נוסעים בים.
בתנ"ך נקרא כלי שיט "אניה", בהטיות שונות, כולל ההטייה "אֳנִי" המתייחסת גם לאונייה בודדת וגם לצי אוניות.
לעומתה, מופיעה המילה "ספינה" רק פעם אחת בתנ"ך (ספר יונה, א' ה').
מילה זו שימשה כמילה נרדפת למילה "אניה", כפי שנראה באותו פסוק.
לעומת זאת, בלשון המשנה נקרא כלי שיט "ספינה".
שתי המילים הן כאמור נרדפות; בלשון חיה מתרחש תהליך של בידול בין שתי המילים, ולפיכך הפכה המילה ספינה לתיאור לכלי שיט קטן יותר מאונייה, אף על פי שבמקורן אין הבדל בין המילים.
על פי ההגדרות הרשמיות של רשות הספנות והנמלים בישראל ספינה היא "כלי שיט אשר תפוסתו ברוטו עד 100 טון ואורכו המרבי 7–24 מ'".
אונייה היא כלי שיט שאורכו מעל 24 מטרים, או בעל תפוסה שמעל 100 טון.
ככלל, אונייה מוגדרת ככלי שיט גדול יותר, בעל טווח ארוך יותר ויכולת להפליג למשך זמן רב יותר.
בתקופת אוניות המפרש הוגדרה אונייה ככלי שיט בעל שלושה תרנים בעלי .
כלי שיט קטנים יותר נקראו על שם מערך ה, כמו בריגנית, ועוד.
ישנם כלי שיט שמקובל לכנות אותם Boat בשפה האנגלית ובשפות אירופיות אחרות, אף על פי שהן שונות וגדולות בהרבה מסירות.
הדוגמה הבולטת ביותר היא הכינוי לצוללות, הנקראות באנגלית Boat.
מקובל לתת לכל אונייה שם משלה, וזאת בניגוד לסירות ולכלי שיט קטנים יותר שנקראים לעיתים תכופות יותר במספר בלבד, אם כי ישנן גם סירות הנקראת בשם.
לעיתים תכונה אונייה גם על שם סדרת האוניות שהיא חלק ממנה.
ברוב השפות מקובל להתייחס לאונייה כמין דקדוקי נקבי, אף על פי שישנן מקרים נדירים שבהם ההתייחסות היא זכרית או נטולת מגדר (it).
בעת הגדרת מידותיה של אונייה נעשה שימוש בכמה מדדים.
אורך - אורך האונייה נמדד בכמה דרכים: האורך הכולל (Length Overall, L.O.A) הוא אורכה של האונייה מן הנקודה הקדמית ביותר באונייה עד הנקודה האחורית ביותר.
עד 1940 עשתה חברת לוידס שימוש במונח "אורך רשום" (Registerd Length), שהיה אורכה של האונייה מן הקצה הקדמי של השדרית, ראש הקנה (Stem) עד לציר הגה הכיוון או אמצעו.
אורך זה התייחס לשטח הניתן לניצול מסחרי של האונייה.
כיום מקובל להשתמש במושג "אורך בין ניצבים" (Length between perpendiculars, L.P.P) המתייחס לאורך בין הניצב, האנך העובר בנקודת החיתוך בין החרטום לסיפון העליון בקדמת האונייה, לבין האנך העובר דרך ציר הגה הכיוון או מרכזו.
אורך האונייה נמדד גם בקו המים; אורך זה נקרא "אורך קו המים" (Waterline Length).
אורך זה משתנה לפי מידת המעמס של האונייה.
רוחב - הנקרא באנגלית "Beam", מילולית - "קורה".
מקובל למדוד את רוחבה של האונייה בנקודה הרחבה ביותר.
היחס בין רוחבה של האונייה לבין אורכה חשוב מאוד להערכת יציבותה ההידרוסטטית וההידרודינמית, וכן להערכת מהירותה ומדדים נוספים.
יחס זה מחושב בנוסחה הבאה: רוחב = אורך כולל⅔+1.
שוקע (Draft) - הוא עומק המים שדוחקת ספינה כשהיא צפה.
השוקע נמדד כמרחק האנכי מהשדרית עד קו המים.
השוקע יכול להשתנות כאשר האונייה ריקה או טעונה, ועל פי תנאי המים ומשקלם הסגולי (המשתנה על פי חומם והרכב המלח בהם).
השוקע המותר לאונייה מסומן על דופנה בקו טעינה (קו פלימסול), המציין את השוקע המותר בתנאי מים שונים.
המרחק מקו המים ועד לקו הסיפון העליון נקרא בולט (Freeboard).
תפוסה (Tonnage) - נפח המטען שאונייה מסוגלת לשאת; התפוסה נמדדת ביחידות טון תפוסה.
תפוסה ברוטו מתייסת לנפח כל החללים בתוך האונייה, על הסיפון ובמבנים העיליים שמעליו, המשמשים לאחסון מטען, אספקה ודלק ולמגורי הצוות והנוסעים, לרבות חדר המכונות וגשר הפיקוד, ואילו תפוסה נטו היא הנפח המיועד למטען, לרבות על הסיפון, לאחר ניכוי הנפח שתופסים מגורי הצוות, גשר הפיקוד, חדר המכונות וחדר ההגה.
הפער שבין התפוסה נטו לתפוסה ברוטו נקרא תסבולת (Deadweight), או מעמס: משקל זה כולל את המטען, הציוד, הדלק, המים המתוקים, מי הזבורית, הצוות והנוסעים אותן נושאת האונייה.
שיטת מדידה זו מתייחסת בעיקר לכלי שיט מסחריים.
הדחק (displacement) - המונח "הדחק" מציין את גודלו, למעשה משקלו, של כלי שיט, כלומר משקל נפח המים, בטונות, שדוחק גוף האונייה השקוע במים.
הדחק בטעון (loaded displacement) מביא בחשבון את משקל האונייה כולל המטען, האספקה, הדלק, הנוסעים והצוות; הדחק בריק (light displacement) הוא משקל האונייה בלבד, לאחר ניכוי משקל המטען, האספקה וכו'.
מידה זו מתייחסת בעיקר לכלי שיט מלחמתיים.
פרה-היסטוריה והעת העתיקה: משוטים ומפרשים ראשונים
כלי שיט ראשונים פותחו על ידי בני אדם לפני כ-45,000 שנים, אך כלי השיט הידועים הראשונים שניתן לראותם כאוניות מתוארכים לתקופת האבן החדשה, באלף החמישי או האלף הרביעי לפני הספירה.
האוניות הראשונות התפתחו בתרבויות שצמחו סביב הנהרות הגדולים: מצרים העתיקה שהתפתחה סביב נהר הנילוס, הייתה מחלוצות השימוש באוניות מונעות במפרש ובמשוטים.
גם באימפריה המאורית שצמחה סביב נהר האינדוס בהודו נמצאו שרידים להתפתחות כזו.
בסביבות 3000 לפני הספירה כבר הכירו המצרים הקדמונים את הטכנולוגיה שאפשרה בנייה של גוף אונייה מלוחות עץ.
הם קיבעו את הלוחות למקומם בעזרת רצועות ארוגות, ואטמו את הסדקים בגוף בקנה או בעשב.
המצרים הפליגו עם זרם הנהר, וחזרה באמצעות מפרש או משוטים; התלות במשוטים הייתה הכרחית, מכיוון שבנהר הצר יחסית קשה יותר להסתמך על המפרש.
סְנֶפֶרוּ, שליט מצרים במאה ה-27 לפנה"ס, מתעד במסמך המתוארך לשנת 2613 לפנה"ס את ספינתו "תהילת שתי הארצות" - עדות ראשונה למתן שם לאונייה.
דוגמה יוצאת דופן ליכולתם הטכנולוגית של המצרים בבניית אוניות היא הספינה של ח'ופו, שנמצאה בפירמידה הגדולה של גיזה.
אורכה 44 מטרים, והיא נושאת מפרש.
רישומים מצריים עתיקים מתעדים ספינות באורך של למעלה מ-100 מטרים, שנועדו להעביר אובליסקים ממצרים העליונה למצרים התחתונה.
רק בעת המודרנית החלו להיבנות ספינות ארוכות יותר.
עדות אחרת ליכולתם הימית הגבוהה של המצרים היא עדותו של הרודוטוס על צי מצרי שנבנה על ידי נכו השני, שהפליג סביב יבשת אפריקה, מסע שנמשך שלוש שנים; על אף שהרודוטוס עצמו פקפק באמיתות הסיפור, ישנם היסטוריונים מודרניים הסבורים כי מסע כזה אכן אירע.
יש עדויות רבות לכך שנוביה (צפון סודאן בימנו) וממלכת אקסום ניהלו מסחר עם הודו ומדינות האזור, בעזרת ספינות ששטו הלוך וחזור להעברת סחורות.
ממלכת אקסום הייתה מוכרת ליוונים כבעלת נמלים רבים.
במואנג'ודארו, אחת מערי תרבות עמק האינדוס (כיום בפקיסטן), נמצאו ציורים של אוניות מונעות במפרש, המעידים על קיומה של תעשיית בניית אוניות וסחר ימי גם בתת-היבשת ההודית.
טקסטים הודיים עתיקים מכילים תיאורים טכניים מפורטים על דרכי בנייתן של אוניות, החומרים שמהן הן בנויות, סוגי אוניות וממדיהן.
בעת העתיקה הונעו אוניות במפרשים, במשוטים או בשילוב של השניים.
מפרשי העת העתיקה היו מפרשים רבועים, שהיו תלויים על לרוחב האונייה.
בדרך כלל הונעו האוניות בעזרת מפרש מרובע יחיד, שהוא יעיל מאוד כאשר רוח נושבת מכיוון ירכתי האונייה, אך יעילותו יורדת מאוד כאשר הרוח נושבת מזווית אחרת.
ניתן להסיט את הסקריה במידה מסוימת לפי כיוון הרוח, אך מידת ההסטה מוגבלת.
מנגד, הנעה באמצעות משוטים אינה תלויה במשטר הרוחות, ויכולה להגיע למהירות גבוהה יחסית למשך פרקי זמן קצרים.
חסרונה הוא בכך, שה נמוך יחסית, בשל הצורך לקרב את החותרים אל המים; ככל שהחותר רחוק מן המים, על המשוט שלו להיות ארוך יותר, ולפיכך דורש כוח רב יותר ופחות יעיל.
בשל הבולט הנמוך יקשה על אוניית משוטים להפליג בים סוער.
בנוסף, החותרים תופסים מקום בבטן האונייה, על חשבון המטען.
הבדלים אלה היו משמעותיים בהיווצרות ההבדלים בין אוניות מסחר לאוניות למטרות מלחמתיות, שהחלו כבר בעת העתיקה.
לאוניית מלחמה דרושה מהירות גבוהה ויכולת תמרון רבה, וכן צוות גדול.
אונייה כזו אינה צריכה לשאת מטען רב, ולפיכך השימוש במשוטים היה יעיל יותר למטרה זו.
לעומתה, אוניית סוחר נועדה לשאת מטען רב ככל האפשר וצוות קטן.
בשל כך, הנעתן של אוניות סוחר נעשתה בעיקר על ידי מפרשים.
בנוסף להבדלים אלה, היו הבדלים גם בשיטות הבנייה בין אזורים שונים ותרבויות שונות.
כלי שיט שנבנו בים התיכון נבנו בדרך כלל במבנה מחובר (Carvel), כאשר כל לוח בגוף האונייה מחובר בצורה חלקה ללוח הבא, ללא חפיפה.
לעומת זאת, אוניות בים הצפוני נבנו בליווח מרועף (Clinker), כאשר כל לוח מונח בקצהו על הלוח הבא, כמו רעפים.
הפלגה באמצעות מפרש בים הצפוני הייתה יעילה יותר: הרוחות בים זה חזקות בהרבה מאלה שבים התיכון, וכיוונן משתנה לעיתים קרובות.
בשל כך, גם אם לא ניתן להטות את המפרש הרבוע לכיוון הרוח, ניתן לסמוך על כך שכיוונה ישתנה במהירות וניתן יהיה להמשיך בהפלגה.
לעומת זאת, בים התיכון שבו משטר הרוחות קבוע וחלש יותר, היה קשה יותר להסתמך על המפרש, והעדיפות ניתנה למשוטים; כניסתו לשימוש של המפרש הלטיני החלה לתת מענה לקושי זה .
עם ההתלבטויות הטכנולוגיות השונות, השכילו ימאי העת העתיקה לעשות שימוש נרחב בתווך הימי.
הים התיכון היה זירה עיקרית לבניית אוניות ולהתפתחות התעבורה הימית.
בנוסף למצרים הקדמונים, הייתה התרבות המינואית בכרתים מעצמה ימית כבר בשנת 2000 לפנה"ס ששלטה למעשה במזרח הים התיכון.
הפיניקים והיוונים פיתחו אוניות שיוכלו להפליג בהן לטווחים ארוכים יותר, ששיאן הייתה התלת חתרית (טרירמה).
הם פיתחו שיטות ניווט מתקדמות יותר, שאיפשרו לשני העמים לפתוח במירוץ של הקמת מושבות לחופי הים התיכון.
כמה מן המלחמות הקדומות בזירה זו היו מבוססות על לוחמה ימית נרחבת ועל מסעות בים, כמו מלחמת פרס–יוון, המלחמה הפלופונסית, מלחמות הליגה האכאית, והמלחמות הפוניות.
רומא הצליחה להשיג שליטה מלאה בכל רחבי הים התיכון במהלך המאה ה-2 לפנה"ס; קרתגו והממלכות ההלניסטיות במזרח הים התיכון הוכנעו ונהרסו, והרומאים החלו לקרוא לים התיכון "הים שלנו", Mare Nostrum.
בתנ"ך ישנן עדויות קדומות על בניית אוניות והפלגה בהן: כך למשל, שבט זבולון מוזכר כשבט יורד ים: .
גם לגבי המלך שלמה מוזכר סחר ימי עם חירם הראשון מצור.
כאמור, אונייה על פי הגדרתה היא כלי שיט המיועד להפליג למרחקים ארוכים יחסית.
משום כך, על הספנים לדעת לנווט את כלי השיט שלהם - ניווט מורכב בהרבה מניווט יבשתי, בשל היעדרה של טופוגרפיה המסייעת לניווט ביבשה.
בשל כך ליוותה התפתחות הניווט את התפתחותן של האוניות.
ספנים קדומים הפליגו לאורך קו החוף וכך ידעו את מיקומם.
הבנת משטר הרוחות ומשטר זרמי הים סייעו לנווטים בתקופות העתיקות לתכנן את מסעם.
בנוסף, כבר בתקופות קדומות הכירו יורדי הים את מפת גרמי השמיים וידעו כיצד לנווט על פיהם.
ואולם, עזרי ניווט אלה עדיין לא איפשרו הפלגות למרחקים גדולים בים הפתוח ובאוקיינוסים.
בתחילת ימי הביניים עדיין נעשה שימוש נרחב במשוטים, אך בוני אוניות החלו לגלות שיטות חדשות להפקת עוצמה רבה יותר מן המפרשים.
כדי לעשות זאת, יש צורך בהגדלת שטח המפרשים; לצורך כך יש להוסיף תרנים נוספים.
בים התיכון ובים הצפוני החלו להופיע אוניות בעלות שני תרנים בסוף המאה ה-13. בנוסף להגדלת שטח המפרשים, אמצעי נוסף להגדלת יעילותם היא האפשרות להטות את המפרש על פי כיוון הרוח.
כאמור, המפרש המרובע שהיה בשימוש בעת העתיקה היה מוגבל, ולא ניתן היה לכוונו יותר מבכמה מעלות.
פתרון אפשרי אחד היה המפרש הלטיני: השימוש במפרש זה רווח כבר בעת העתיקה, בים התיכון, בים האדום וסביב חופי הודו.
המפרש הלטיני משולש בצורתו, ותלוי על סקריה לאורך האונייה.
בשל כך הוא מוגדר .
יתרונו של המפרש הלטיני הוא בכך שניתן בקלות רבה בהרבה להתאים אותו לכיוון הרוח.
בשל כך מתאים מפרש זה למשטר הרוחות בים התיכון.
כבר בימי הרומאים שילבו אוניות (בעיקר אוניות סוחר) מפרש רוחבי רבוע, ומפרש חלוץ משולש.
יישום של עקרונות אלה התבצע בסין הרבה לפני יישומם במערב.
הג'ונקה, ספינת מפרש שפותחה בסין בתקופת שושלת האן (206 – 220 לפנה"ס), כללה כמה תרנים, ומפרשים רבועים מתוחכמים שניתן היה לשלוט על נטייתם מול הרוח באמצעות מיתרים רבים שחוברו לפסיסי עץ, שחילקו את המפרש לכמה חלקים.
בדרך זו ניתן היה להתאים את גודלו ומבנהו של המפרש לכיוון הרוח ולעוצמתה.
נדרשו לבוני האוניות המערביים עוד מאות שנים עד שיגיעו לרמה כזו של מערך תרונה.
הסינים שילבו עקרונות בנייה נוספים, שגם בהם הקדימו במאות שנים את האוניות המערביות: בג'ונקה היה מותקן הגה כיוון בירכתי האונייה, להבדיל ממשוט ההגה שהיה מקובל עוד מאות שנים באירופה, והן נבנו במבנה של תאים, המאפשרים את מזעור הנזק כאשר חלק מדופן האונייה נפרץ ומים חודרים לגופה.
בין 1405 ל-1433 הפליגו ציים סיניים גדולים, בפיקוד ג'נג חה אל דרום-מזרח אסיה, האוקיינוס ההודי ועד מזרח אפריקה.
ציים אלה כללו מאות ג'ונקות גדולות, ועליהן עשרות אלפי מלחים וחיילים.
בים התיכון ולאורך חופי אירופה רווחו עד המאה ה-14 ספינות שהונעו במשוטים, ונקראו גליאות.
ואולם, במהלך ימי הביניים החלו בוני אוניות באירופה לבנות אוניות רחבות יותר, בעלות חרטום וירכתיים מעוגלים יותר, שהונעו בעיקר במפרשים.
במאה העשירית הופיע סוג של אונייה שנקרא קוג.
אונייה זו הונעה במפרש, ושימשה למסחר ימי באזור הים הבלטי ובין ערי בית הנזה.
במאה ה-14 החלו להופיע אוניות גדולות יותר, בעלות יכולת גדולה יותר להפליג באוקיינוס.
לקראת תום המאה ה-14 החלו להופיע במערב אירופה קאראק וקוג שנבנו עם מעין מבצרים מוגבהים בחרטום ובירכתיים.
מבצרים אלה היו יעילים מאוד ללוחמה, אך פגעו ביציבותה של האונייה.
הקוג והקאראק הונעו במפרשים מרובעים.
הקרוולה, שפותחה בפורטוגל מספינות מפרש ערביות (כמו הדאו), הונעה בעיקר בעזרת מפרשים לטיניים.
הקרוולה הייתה יכולה להפליג בזווית קרובה יותר לכיוון הרוח, והשימוש בה הלך והתפשט.
במקביל, הפכו המבצרים הגדולים שעל הקוג והקאראק ל ו; כך נוצר לאונייה בולט, שאיפשר הצבת תותחים מאחוריו.
גם יכולות הניווט של הימאים הלכו והשתפרו.
גרסאות מוקדמות של המצפן היו ידועות בסין במאה ה-11, ובאירופה נעשה שימוש נרחב במצפן עוד לפני שנת 1300. האצטרולב, כלי ניווט חשוב גם הוא, מוזכר בכתבים כבר במאה ה-2 לפנה"ס.
בין התרבויות שהיו למעצמות בימי הביניים יש למנות את הרפובליקות של ג'נובה וונציה, את ברית ערי הנזה ואת האימפריה הביזנטית.
בצפון אירופה החלו בני העמים הנורדים בפשיטות מתרחבות והולכות, ובעקבותיהן בהתיישבות.
הוויקינגים סחרו ברחבי הים הבלטי ופשטו בסירות הארוכות שלהם (Longboat) לאורך כל חופי מערב אירופה והים התיכון.
כניסתן של אוניות מטיפוס קאראק וקרוולה לשירות בציים האירופיים הייתה הבסיס לפתיחתו של עידן התגליות האירופי, במהלך המאה ה-15. הרצון האירופי לפתוח נתיבי מסחר ימיים למזרח הרחוק הביאו להתפתחות מהירה במבנה האוניות.
אוניות משוטים לא היו יכולות לענות על אתגר זה: מגבלותיהן, הנובעות ממספר החותרים הנדרש ומן המקום שהם תופסים באונייה גרמו לכך.
אוניות המונעות במפרשים, בעלות מערך תרונה וחִבֵּל החלו לתפוס את הבכורה, וגם הן החלו לגדול במהירות.
בתחילת המאה ה-15 הייתה התפוסה הממוצעת של אונייה כ-300 טון; כ-30 שנה לאחר מכן כבר עמדה התפוסה הממוצעת על כ-750 טון.
ההתקדמות בתחום ההנעה באמצעות המפרשים פתחה בפני הימאים אופקים חדשים.
בסוף המאה ה-15 ובתחילת המאה ה-16 החלו ספנים אירופיים לחצות את האוקיינוס האטלנטי במסעות גילויים, שהלכו והתרחבו במאות השנים הבאות.
אוניות המשוטים נדחקו במהירות, ואת מקומן תפסו אוניות מפרש.
שינוי זה השפיע גם על אופיין של אוניות: בעת העתיקה הועדפו ספינות המונעות במשוטים למטרות מלחמתיות, מכיוון שלא היו תלויות במשטר הרוחות, ואילו אוניות מפרש הועדפו למטרות מסחריות, בשל הנפח הגדול יותר שלהן.
ואולם, עם שכלולם של המפרשים ניתן היה להשתמש באוניות מפרשים גם למטרות מלחמתיות.
ההבדל בין אוניות סוחר לאוניות מלחמה היטשטשט; כל אוניית סוחר נשאה בדרך כלל כמה תותחים להגנה עצמית, ובעת מלחמה ניתן היה להוסיף עוד תותחים ולהפוך אותה אונייה לאוניית מלחמה.
מסעות הגילויים של האימפריה הספרדית והאימפריה הפורטוגזית לאורך חופי אפריקה ואל אמריקה המרכזית, אמריקה הדרומית והמזרח הרחוק הביאו לפריחה כלכלית עצומה.
האימפריות האיבריות נהנו מן המשאבים העצומים שגילו במושבותיהן החדשות, שהובלו אליהן באמצעות ציים של אוניות.
אנגליה, הולנד וצרפת סירבו לקבל את חוזה טורדסיאס, שחילק את העולם החדש בין ספרד ופורטוגל, והחלו גם הן במסעות גילוי אל חלקי העולם הללו, תוך התנגשות עם המעצמות הוותיקות יותר.
במאה ה-16 החל להיווצר סוג חדש של אונייה, שהייתה למעשה שכלול של הקאראק.
הייתה זו הגליאון, שהפכה לאב הטיפוס של כל האוניות האירופיות שהתפתחו אחריה במאתים וחמישים השנים הבאות.
הגליאון הייתה בעלת גוף ארוך יותר מן הקאראק ו נמוך יותר.
האורך הרב יותר איפשר יציבות רבה יותר בעת השיט יחד עם יכולת תמרון גבוהה יותר, והחתך הצר צמצם את התנגדות הרוח והגדיל את מהירות האונייה.
ירכתי הגליאון היו רבועים, לעומת הירכתים המעוגלות יותר של הקאראק; כמו הקאראק, הונעה הגליאון באמצעות הרוח בלבד, באמצעות מפרשים שנישאו על שלושה או ארבעה תרנים.
התורן האחורי נשא בדרך כלל מפרש .
בגליאון נעשה שימוש מלחמתי ומסחרי; הגליאונים הגדולים ביותר הובילו זהב ואוצרות ממרכז אמריקה ומהפיליפינים לספרד.
הגליאונים היו כלי מרכזי במסעות הגילויים של המעצמות האירופיות בשל יכולתן לשאת מספר רב של חיילים וכמות גדולה של אספקה אל הארצות החדשות שמעבר לאוקיינוס, וסחורות רבות בדרך חזרה.
כל מעצמה ימית לחופי האוקיינוס האטלנטי בנתה גליאונים, תוך התאמה לצרכיה הייחודיים.
אוניות המלחמה העיקריות שלחמו עם הארמדה הספרדית ונגדה ב-1588 היו גליאונים: הגליאונים של הצי הספרדי הוכיחו את עמידותן ושרידותן, ואילו הגליאונים של הצי הבריטי נבנו במיוחד כדי שתהיינה מהירות וזריזות.
ההפלגות הארוכות, בעיקר להודו, הציבו דרישות גבוהות בפני האוניות הקיימות.
המסע היה ארוך, עלותו הייתה גבוהה מאוד, והסכנות שארבו לאוניות משודדי ים ומאוניות אויב במהלכו היו רבות.
כדי להתמודד עם קשיים אלה הוקמו חברות מניות, שבעליהן היו שותפים במימון המסע ובאחריות לסיכונים, כמו גם ברווחים.
חברות אלה נקראו "חברות הודו המזרחית" (East India Company).
הידועה שבהן הייתה חברת הודו המזרחית הבריטית, ובנוסף גם פעלו חברות כאלה גם בהולנד, דנמרק, צרפת, שוודיה ופורטוגל.
אלו היו למעשה חברות המניות הראשונות בהיסטוריה.
הן זכו לגיבוי ממשלתי, קיבלו מונופול על הסחר ליעדיהן, וחשיבותן הייתה רבה.
הולנד, דנמרק, פורטוגל וצרפת הקימו גם חברות לסחר עם הודו המערבית, כלומר עם איי הים הקריבי.
חברות אלה פיתחו את אוניית הסוחר שנקראה אוניית הודו המזרחית.
לכתחילה נקראה כל אונייה שנועדה להפלגה מסחרית ליעדים אלה בשם זה, אך עם השנים הלכה והתפתחה אונייה ייחודית.
הייתה זו אונייה גדולה, שנועדה לשאת נוסעים ומסחר, מצוידת היטב למסע ארוך וחמושה בתותחים; הן פעלו בין המאה ה-17 למאה ה-19, והגדולות שבהן היו בעלות תפוסה של 1,400 טון.
אוניות הודו המזרחית הראשונות היו גליאונים, אך עם השנים הלכו האוניות וגדלו, והמבנה שלהן השתנה.
בשל הצורך לשאת תותחים, עוצב המבנה מחדש: האונייה הייתה רחבה בחלקו התחתון של הגוף, והלכה והוצרה כלפי מעלה.
בדרך זו היו התותחים שבסיפון העליון קרובים יותר למרכז האונייה, כדי לשמור על יציבותה.
הן היו איטיות יחסית, וכאשר תם הצורך בחימוש בכבד נמצאו אוניות אלה בחיסרון מול אוניות סוחר אחרות.
כאמור, הגליאונים שימשו למטרות מסחריות וגם למטרות לחימה.
מבניהן של אוניות המלחמה החל גם הוא להשתנות, בשל השינויים בטקטיקה הימית.
עד המאה ה-17 היו קרבות ימיים מתנהלים במעין אנדרלמוסיה: כל אונייה הייתה מחפשת יריב, ומנהלת מולו את הקרב.
במחצית הראשונה של המאה ה-17 החלה להתגבש טקטיקה חדשה בקרב ציי אירופה, בעיקר בצי הבריטי ובצי ההולנדי: אוניות המלחמה היו מסתדרות בשדרה, בטור ארוך בזו אחר זו.
הטור היה מתמקם מול הטור המקביל של אוניות האויב, ושני הציים היו יורים זה בזה.
לשיטה זו היו מספר יתרונות: ראשית, הצי היה יכול לרכז את כל האש שלו, מחד, ולחפות על ספינות פגועות, מאידך; שנית, האויב היה נחשף רק לצדדים המוגנים והחמושים של הספינות, ואילו הצדדים הפגיעים - החרטום, ובמיוחד הירכתיים, היו מוגנים.
טור זה נקרא שדרת הקרב (line of battle).
רק אוניות שהיו בעלות כוח האש המתאים והשרידות הדרושה היו יכולות להשתלב בשדרה זו, ולכן החלה להתפתח אוניית המלחמה החדשה - אוניית קו (Ship of the Line).
בתחילת המאה ה-18 השיקה צרפת את הדגם המוצלח ביותר של אוניית הקו, אונייה בעלת 74 תותחים.
היה זה הדגם היעיל ביותר, ועד מהרה אימץ אותו גם הצי המלכותי הבריטי.
היו אוניות קו גדולות יותר, בעלות 80, 90 ואף למעלה מ-100 תותחים, אך זה היה הדגם הנפוץ ביותר.
אוניות הקו היו בנויות כמו אוניות הודו המזרחית: בדרך כלל בעלות גוף שהיה רחב יותר בבסיסו שהלך והוצר כלפי מעלה.
היו להן כמה סיפונים, שעליהן הוצבו התותחים: כל תותחי האונייה הוצבו בשני דפנות האונייה (ולכן נקרא מטח שלהם מטח דופן Broadside), ורק לעיתים הוצבו בה כמה תותחים בודדים שהונפו אל חרטום האונייה.
הקרבות הימיים התנהלו בטווח קצר של כמה מאות מטרים, לכל היותר; זאת, עקב הטווח הקצר של התותחים וחוסר הדיוק שלהם.
הקרבות הימיים הגדולים של המלחמות הנפוליאוניות התנהלו בין ציים של אוניות קו.
בנוסף לטקטיקות לוחמה חדשות, חודשו במלחמות אלה גם ההפלגות בשיירות, קיבוץ אוניות הסוחר לשיירה שהייתה מוגנת בידי אוניות מלחמה (פריגטות ולעיתים אוניות קו) נועד להגן עליהן מפני התקפות אוניות אויב.
שיטה זו הייתה בשימוש עוד בימי הרומאים, וייעשה בה שימוש נרחב גם במלחמות במאות הבאות.
פיתוחן של אוניית הודו המזרחית ואוניית הקו סימל את השיא של עידן המפרש.
אוניות אלה היו בדרך כלל בעלות שלושה או ארבעה תרנים, שעליהם מעטה רוחבי, וכמה מפרשים משולשים.
הן היו בעלות חיבל מורכב ומתוחכם, והיו יכולות להפליג ברוח מכל כיוון, למעט הפלגה ישירות מול הרוח.
יחד עם האוניות הגדולות הגיעו לשיאן גם אוניות המפרשים הקטנות יותר, ובהן הפריגטה והקורבטה שנועדו למטרות לוחמה, ועימן הבריג (Brig), הבריגנית (brigantine), הסקונר (Schooner), ועוד.
הטיפוס האחרון של אוניית המפרש, הנחשב לשיא התפתחותם של כלי שיט המונעים במפרש, היה הקליפר (Clipper).
הייתה זו אונייה מהירה במיוחד, ובה שלושה תרנים ומעלה, בעלי מעטה רוחבי.
הן היו אוניות ארוכות וצרות יחסית, שנשאו מטען מצומצם יחסית; יתרונן הגדול היה במהירותן הרבה, שהושגה עקב המבנה הייחודי שלהן ושטח המפרשים הגדול.
הן נועדו להפלגות מהירות בין אירופה (ובעיקר בריטניה) למזרח הרחוק ולאמריקה; בעידן שלפני פתיחת תעלת סואץ ותעלת פנמה, כאשר היה צורך להפליג סביב כף התקווה הטובה וכף הורן בהתאם, הייתה המהירות יתרון גדול.
באמצע המאה ה-19 היו הקליפרים בשיאם: דרישה רבה לתה מסין והבהלה לזהב בקליפורניה יצרו ביקוש רב להפלגות מהירות.
פתיחתה של תעלת סואץ ב-1869 סימנה את סופן של הקליפרים.
כבר בתחילת המאה ה-17 נעשו ניסיונות ראשונים בבניית מנועי קיטור ימיים, ואחד התחומים הראשונים שבהם נעשה שימוש במנועים אלה היה התחום הימי.
ניסיונות להניע כלי שיט באמצעות מנועי קיטור נעשו במקביל בצרפת, בבריטניה ובארצות הברית; בשנת 1774 בנה המרקיז קלוד דה ז'ופרואה (Claude de Jouffroy), עם עמיתים נוספים, ספינת קיטור באורך 13 מטרים, שהונעה באמצעות גלגל משוטה.
הספינה הפליגה לראשונה בנהר הדוב (Doubs) במזרח צרפת ביולי 1776, ונראה שהייתה זו ההפלגה הראשונה בהיסטוריה של כלי שיט מונע במנוע קיטור.
ב-1783 בנה דה ז'ופרואה ספינה חדשה, שהצליחה להפליג במשך כ-15 דקות.
בשנים שלאחר מכן החלו להופיע אוניות המונעות במנועי קיטור גם בנהרות במזרח ארצות הברית, ומאוחר יותר גם במדינות אחרות; ב-1807 השיט רוברט פולטון ספינת קיטור מסחרית בין ניו יורק לאלבני; פולטון יישם את חידושיו של ג'יימס ואט, שהפכן את מנוע הקיטור ליעיל יותר ואיפשרו יעילות כלכלית.
ב-1818 חצתה אונייה מונעת בקיטור בפעם הראשונה את האוקיינוס האטלנטי.
האונייה הייתה סאוואנה, והיא הייתה מצוידת במפרשים ומנוע קיטור כמנוע עזר, שסובב גלגלי משוטות.
ההפלגה לא הייתה מוצלחת כלכלית, וזמן קצר לאחריה הוסר מן האונייה מנוע הקיטור.
האונייה הראשונה שחצתה את האוקיינוס בעזרת מנוע קיטור כמקור הנעה עיקרי הייתה האונייה הקנדית "רויאל ויליאם" ב-1831. אונייה זו עדיין לא הייתה יעילה כלכלית, שכן עיקר מטענה היה פחם להפעלת מנוע הקיטור.
קו הפלגה סדיר ראשון בין בריטניה לארצות הברית נחנך ב-1838, על ידי האונייה גרייט וסטרן (Great Westren); אונייה זו הונעה בגלגלי משוטות והייתה עשויה מעץ.
ב-1840 הועברה האחריות על העברת הדואר של בריטניה בנתיב הטרנסאטלנטי מאוניות מפרשים לאוניות קיטור, שהופעלו על ידי חברת "קונארד" (Cunard).
כאמור, אוניות אלה הונעו באמצעות גלגלי משוטות.
ואולם, במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-19 הצליחו ממציאים שונים לשכלל יותר ויותר את המדחף, ובאמצע המאה הוכח שהמדחף יעיל בהרבה מגלגלי המשוטות, ואלה החלו להיות מוחלפים במדחפים.
שינוי חשוב נוסף שהתחולל בעשורים אלה היה בניית אוניות ממתכת ולא מעץ; גופי האוניות העשויים מעץ לא עמדו בעומסים שיצרו מנועי הקיטור ההולכים ומשתכללים, והמעבר למתכת נתן פתרון לבעיה, וגם איפשר בניית כלי שיט בממדים גדלים והולכים.
הזינוק בממדיהן של האוניות היה מהיר: אורכה של "גרייט וסטרן", שהושקה ב-1837, היה 71.6 מטרים, ובעלת הדחק של 1340 טון.
"גרייט בריטיין", שהושקה ב-1843, הייתה באורך 98 מטרים, ובעלת הדחק של 3675 טון, ואילו גרייט איסטרן (Great Eastren), שהושקה 21 שנים לאחר "גרייט וסטרן" (ב-1858), הייתה באורך 211 מטרים, והדחק של 32,000 טון, אם כי גודל זה היה חריג ולא יעיל מסחרית.
לקראת סוף המאה ה-19 הגיעו המתכננים לניצול המקסימלי של מנועי הקיטור.
ב-1894 המציא סר צ'ארלס פרסונס את טורבינת הקיטור, שהייתה יעילה בהרבה ממנועי הקיטור; פרסונס הדגים את יעילותן של המנוע החדש על ידי בניית ספינת הניסוי "טורביניה" שהושקה באותה שנה והונעה בטורבינת קיטור.
ספינה זו הצליחה להגיע למהירות של יותר מ-30 קשר (כ-55 קמ"ש), לעומת 10 עד 13 קשר, מהירותן של רוב האוניות באותה תקופה.
גם בתחום אוניות המלחמה חלו שינויים רבים.
שיאן של אוניות הקו היה בעת המלחמות הנפוליאוניות, בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. ואולם, ברבע השני של המאה החלו ספינות מלחמה להצטייד במנועי קיטור, תחילה כאמצעי עזר להנעה ולאחר מכן באמצעי העיקרי והיחיד.
במלחמת קרים, באמצע המאה, נעשה שימוש ראשון בפגזים, כלומר קליעים נפיצים.
עד אז ירו האוניות קליעים מוצקים, שנועדו לגרום נזק על ידי מהירותם הרבה ומשקלם.
פגז מכיל מטען מתפוצץ, הגורם נזק רב הרבה יותר.
כאמצעי נגד לפגזים אלה הוחל בהוספת שריון לאוניות, והחלו להופיע אוניות מחופות שריון (Ironclad).
הופעתן של אלו הפכה את אוניות הקו העשויות מעץ למיושנות.
בתחילה נבנו אוניות מחופות שריון מעץ שצופה בברזל, אך תוך זמן קצר נבנו אוניות המלחמה מברזל בלבד, ולאחר מכן מפלדה; תהליכי ייצור הפלדה במחצית המאה ה-19 הפכו מתכת זו לזמינה וזולה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 נוצר סוג חדש של ספינת מלחמה, שנקרא אוניית מערכה.
אוניות אלו החליפו את אוניות הקו.
בנוסף, הוחלפו הפריגטות הבנויות מעץ בסיירות משוריינות.
גם החימוש התחלף: התותחים הותקנו בצריחים מסתובבים, שאיפשרו לתותחים זוויות הגבהה שונות ואפשרות לירות בקשת רחבה, זאת לעומת שורות התותחים שהיו מסודרים בצידי אוניית הקו, שהיו מוגבלים מאוד בזווית ובקשת הירי.
הצריחים והפגזים איפשרו להסתפק במספר קטן בהרבה של תותחים.
הופיעו סוגים חדשים של אוניות מלחמה: ספינות טורפדו, שהיו יכולות לשגר טילי טורפדו ולפגוע באוניות מלחמה גדולות מהן בהרבה, ו"משחתות ספינות טורפדו" שנועדו להגן על האוניות הגדולות מפניהן, ושמאוחר יותר נקראו בפשטות משחתות.
כמה שנים לאחר הכנסתן לשירות של טורבינות הגז, הופיע סוג חדש של מנוע - מנוע דיזל.
מנוע זה יעיל יותר ממנועי הקיטור ופשוט יותר לתחזוקה ולהפעלה.
רק עם הטמעת השימוש במגדשי טורבו הגיעו מנועי הדיזל ליעילות כלכלית, וכיום הם נפוצים מאוד לאור יעילותם ופשטותם.
המחצית השנייה של המאה ה-19 והמאה ה-20 הביאו לשינויים רבים באוניות, בתחום המלחמתי ובתחום המסחרי.
בתחילת המאה הופיעו אוניות מערכה מטיפוס דרדנוט, שהיו בעלות תותחים כבדים ושריון כבד, ונחשבו לעמוד השדרה של ציי המלחמה במלחמת העולם הראשונה.
ואולם, כבר במלחמה זו וביתר שאת במלחמת העולם השנייה השתנתה הלוחמה הימית לגמרי, עם כניסתם של ממדים חדשים לזירה הימית: המימד התת-ימי, על ידי צוללות, והמימד האווירי, בדמותן של נושאות מטוסים.
לאחר המלחמה השתלבו בזירה הימית טילים, ששינו עוד יותר את תמונת המלחמה הימית.
בסוף המאה ה-19 החלו להופיע אוניות צובר, להובלת מטענים יבשים בתפזורת, ומכליות, להובלת מטען נוזלים בתפזורת.
אוניות אלה מובילות מטענים בדרך יעילה בהרבה מאוניות מטען כללי.
התייעלות נוספת בתעבורה ימית הייתה בשנות ה-50 של המאה ה-20, עם כניסתן לשירות של אוניות מכולות.
על פי נתוני ועידת האו"ם לסחר ופיתוח (UNCTAD) בדו"ח משנת 2011, קיימות כיום בעולם 103,392 אוניות המיועדות להפלגה באוקיינוסים, שתפוסתן הכוללת היא 1,396 מיליארד טון.
התפוסה הכוללת נחלקת בין סוגי אוניות הסוחר על פי הטבלה הבאה:
סוג תפוסה כוללת אחוז מסךאוניות הסוחר שינוי לעומת 2010 מכליות 475 מיליון טון 36.5% 5.5% אוניות צובר 532 מיליון טון 41% 16.5% אוניות מכולה 184 מיליון טון 14% 14.15% אוניות מטען כללי 109 מיליון טון 8.4% ללא שינוי
באופן כללי, ניתן לחלק את סוגי האוניות לשלושה: אוניות סוחר, אוניות מלחמה ואוניות אזרחיות, שאינן מיועדות למטרות רווח.
אוניות סוחר הן אוניות המופעלות בדך כלל על ידי חברות ותאגידים למטרות רווח.
בקטגוריה זו נכללות אוניות משא, המובילות מגוון עצום של מטענים, וגם אוניות נוסעים המובילות בני אדם, ואף אוניות תענוגות, המהוות מעין מלון צף.
אוניות מלחמה נבנות או נרכשות על ידי מדינות ומופעלות על ידיהן.
בקטגוריה זו נכללות אוניות מלחמה חמושות וגם אוניות עזר שונות.
אוניות אזרחיות הן אוניות המופעלות על ידי אזרחים, בדרך כלל למטרות פנאי ולא למטרות רווח.
קטגוריה זו כוללת יאכטות, מפרשיות, ועוד.
אוניית סוחר היא כלי שיט המוביל מטען או נוסעים תמורת תשלום.
זאת בניגוד לכלי שיט המשמשים לבילוי אישי (כמו יאכטות, מפרשיות וכדומה) ואוניות מלחמה המשמשות למטרות צבאיות.
אוניות מסחר מופעלות בדרך כלל על ידי גופים מסחריים בבעלות פרטית, וכפופה לחוקים של המדינה שאת דגלה נושאת האונייה וכן לכללים שנקבעים על ידי ארגונים בין לאומיים כמו ארגון הימאות הבין-לאומי (IMO).
אוניות סוחר רבות פועלות תחת "דגל נוחות" של מדינה שאינה ביתם של בעלי האונייה, כמו ליבריה ופנמה, שהחוקים הימיים שלהן נוחים יותר מאלו של מדינות אחרות.
ישנן אוניות סוחר במגוון רחב של גדלים וצורות, החל מסירות מתנפחות באורך 6 מטרים המשמשות בהוואי להובלת צוללים לאתרי צלילה, עבור באוניות תענוגות המובילות למעלה מ-5,000 נוסעים, דרך גוררות הפועלות בנמלים, כולל מכליות נפט ואוניות מכולות באורך מאות מטרים.
למרות ההתפתחות הרבה בתעבורה האווירית, הרוב המוחלט של תנועת המטענים בעולם נעשה בדרך הים.
אוניות מטען נושאות מטענים מוצקים ונוזלים, בתפזורת או ארוזים בחבילות, ובמגוון עצום של גדלים וסוגים של חומרי גלם ומוצרים מוגמרים.
המגמה כיום היא לבנות אוניות המתמחות בסוג מסוים של מטען, והן בנויות ומצוידות באמצעים שונים המתאימים למשימתם, כמו מכלי קירור, המותאמות למטען ספציפי, מנופים, ועוד.