tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שני הורמונים האחראים על ויסות הרעב וחילוף החומרים הם לפטין, אשר מסייע לעכב את התיאבון ומסייע להגביר את כמות האנרגיה שנשרפת, וגרלין, אשר מגביר את התיאבון ומפחית את כמות האנרגיה שנשרפת.
מחקרים הראו כי מחסור כרוני בשינה קשור לירידה ברמות הלפטין ולכמות מוגברת של גרלין - מצב הגורם לתיאבון מוגבר, במיוחד למזונות עתירים בשומן ולמאכלים עשירים בפחמימות.
בשל כך, חסך בשעות שינה לאורך זמן עלול לגרום לצריכה מוגברת של קלורית ולירידה ביכולת לשלוט בתיאבון, מה שמיוביל לאורך זמן לעלייה במשקל.
חוסר איזון של ההורמונים והנוירוטרנסמיטרים
עלייה במשקל היא גם תופעת לוואי שכיחה הנגרמת כתוצאה מצריכת תרופות פסיכיאטריות מסוימות.
גורמים פתולוגיים לעלייה במשקל כוללים את תסמונת קושינג, תת-פעילות של בלוטת התריס, אינסולינומה, וקראנופרינגומה .
סיבות גנטיות יכולות לכלול את תסמונת פראדר וילי, תסמונת ברד-בידל , תסמונת אלסטרום , תסמונת כהן ותסמונת קרפנטר.
עודף ברקמות שומן עלול להוביל להיווצרות של בעיות רפואיות.
בעיות רפואיות בולטות המיוחסות לעלייה במשקל כוללות מקרים בהם יש עלייה במסת השומן (דלקת מפרקים ניוונית, דום נשימה בשינה, דום נשימה חסימתי בשינה ) או מקרים בהם יש עודף בתאי שומן (סוכרת, סוגים מסוימים של סרטן, מחלות לב וכלי דם, מחלת הכבד השומני שאינה נובעת מצריכת אלכוהול).
כתוצאה מעודף משקל נוצר לרוב בסופו של דבר גם מצב בו הגוף מגיב באופן שונה לאינסולין (תנגודת לאינסולין), ולעיתים יש גם נטייה מוגברת להיווצרות של פקקת.
אליזבת (ליזל) עליזה צ'מפין-ילון Aliza Czempin-Yallon; 8 במרץ 1913 – 12 באוגוסט 2004) הייתה אתלטית יהודייה, זוכת מדליית ארד במכביה השנייה (1935), בהיותה חלק ממשלחת ספורטאים יהודים שהגיעו מגרמניה הנאצית, ואלופת ארץ ישראל (1940) בהטלת כידון וסגנית אלופת ארץ-ישראל בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס.
היא התאמנה בקבוצת בר כוכבא ברלין.
במכביה השנייה, שנערכה בשנת 1935 זכתה צ'מפין במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 29.53 מטר, אחרי ליליאן קופלנד מארצות הברית האלופה האוליפית מלוס אנג'לס 1932 (36.92 מטר) ומרתה יעקב מגרמניה (31.79 מטר).
לאחר שעלתה לארץ ישראל היא התאמנה בקבוצת מכבי ירושלים ואחר כך בקבוצת מכבי חיפה.
באליפות ארץ ישראל שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב במאי 1940 היא זכתה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 26.38 מטר, לפני ספיר ממכבי תל אביב (26.13 מטר) ורות מנדלה ממכבי חיפה (23.20 מטר).
מדליות כסף, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 8.84 מטר, אחרי פרידה ליכטבלאו ממכבי תל אביב (9.42 מטר) ולפני רות מנדלה (8.07 מטר) ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 24.10 מטר, אחרי פרידה ליכטבלאו (33.80 מטר) ולפני רות מנדלה (23.11 מטר).
בתחרות ארצית שנערכה בחיפה ב-8 בפברואר 1941 קבעה צ'מפין בהטלת כידון תוצאה טובה יותר משיא ארץ ישראל שלא תוכר של 30.52 מטר.
עליזה קלבנוב פלורנטל (נולדה ב-13 ביוני 1948) היא אמנית, צלמת ומשוררת ישראלית.
פלורנטל נולדה בתל אביב, בת לפרניה שדלצקי, ילידת פולין, וליחזקאל קלבנוב, יליד ליטא.
היא סיימה תואר ראשון בספרות, תעודת הוראה בהצטיינות.
כמו כן, לימודי תעודה - מוסמכת באמצעות יצירה והבעה, וכן תואר שני בחינוך מיוחד מטעם אוניברסיטת חיפה.
את עבודת הדוקטורט שלה השלימה באוניברסיטת ARU אשר באנגליה.
בין השנים 1987–1990 ניהלה את מרכז חומר וצבע במעון "נווה צאלים" ברמות השבים, לאחר מכן הקימה את 'סטודיו משאבים' לטיפול ושינוי באמצעות יצירה והבעה ליחידים ולקבוצות 1990–2021. בנוסף, העבירה סדנאות והרצתה שנים ב'מכללת לוינסקי לחינוך' ובאוניברסיטת בר-אילן.
פלורנטל מנהלת קבוצת נשים 'משאבים בשביל נשים' בתקופת הקורונה בחיק הטבע ויוזמת מפגשים בשילוב יוגה צחוק לקבוצות יהודיות ערביות בסטודיו משאבים, בעקבות אירועי מבצע שומר חומות.
צילומיה של קלבנוב פלורנטל הופיעו בעיתונים כגון 'הארץ', 'את' וכיוצא בזה, כמו כן הופיע צילום שלה בספר שערכה גלי מנור על אביה אהוד מנור 'רק מילה בעברית', הוצאת מופת 2021.
היא זכתה בתחרות הסיפור הקצר מטעם מפעל הפיס, שנערכה בשנת 2005 בספריית הוד השרון.
בשנת 2020 התאלמנה מאלי פלורנטל.
לזכרו כתבה את ספר השירה 'הלך כמו מלח'.
במהלך השנים הוסיפה את השם, רות, על שם רות המואביה (נולדה ב-ו' סיוון- חג שבועות).
עפרון חרום - אודות משפחת אביה שנספתה בליטא, הוצאת 'עקד', 2011
לצייר כאב - הוצאת 'אח', רומן בעקבות מחקר, הוצאת 'אח' 2017
חלקיקים בודדים - ספר שירה בעריכת יקיר בן משה, פרדס הוצאה לאור 2015
סוד האושר העברי - הוצאת משאבים 2019
מעיין נעורים להולכים בדרך –הוצאת 'משאבים' 2018
ספר שירה, 'לפעמים בדידות היא מתנה' – הוצאת 'משאבים', 2019
הפגנת פועלים - ספר ילדים שזכה במקום ראשון בתחרות מטעם 'להב' ארגון העסקים הזעירים, הוצאת ספרא 2019
אבגייל מצאתי, ספר ילדים, ספרי ניב, 2023
הלך כמו מלח - ספר שירה, הוצאת 'צבעונים' 2021
טיפול באמצעות יצירה, כתב העת של יה"ת, כרך 2 חוברת 2 אוקטובר 96
רשמים מהקונגרס הבינלאומי הראשון לפסיכותרפיה', כתב עת שיצא בווינה, יולי 1996
סדנה עם אדית קרמר' וינה, יולי 1996
בית לכאב, ציור מקרה Artistic Case Study מרץ, 2009 תולעת ספרים
קבלת החלטות באמצעות ציור מקרה', בתוך: יצירתיות, עמודים 58–61
מוסף באמנות ישראלית ; מאי, 2010, התפרסם במגזין 'כאן'
מאמר, 'משריטה לאיחוי, יצירה ספונטנית והומור בטיפול' "בתוך"
'חשיבותה של אי רצינות קובץ מאמרים רב-תחומי בחקר ההומור' בעריכת אבנר זיו, אריה סובר, כרמל, 2012
'ציירי לך כאב' בתוך מגזין 'חיים אחרים' גיליון 262, עמודים 51–57 יולי 2018
'המטופל המיוחד בקרב המטפלים לאומנות בישראל' אוניברסיטת APU אנגליה,
מחקר בנושא היחס המיוחד שיש למטפל כלפי אחד ממטופליו.
בעקבות המחקר נכתב הספר 'לצייר כאב'.
ביאנלה אמנים צעירים, מוזיאון חיפה, צילום.
ציור על צילום, גלריה נאנג'ינג, שנחאי, סין, אוצרת איריס אלחנני 2009
תערוכת יחיד, 'בין הבית לגדר התיל', תיאטרון ירושלים, אוצרת נעה טל, 2009
עליזה כהן-מושלין (נולדה ב-8 באפריל 1937) היא היסטוריונית של אמנות, פרופסור אמריטה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
למדה ביולוגיה ותולדות האמנות באוניברסיטה העברית וצ'מבלו ועוגב ב.
בשנת 1981 היא קיבלה דוקטורט ממכון ורבורג באוניברסיטת לונדון.
עליזה כהן-מושלין לימדה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית משנת 1981 ועד לפרישתה לגמלאות בשנת 2006. בשנים 1986–2006 היא הייתה העורכת של כתב העת Jewish Art.
פרופ' כהן-מושלים הייתה המנהלת של המרכז לאמנות יהודית באוניברסיטה העברית בין השנים 1991–2006. היא הקימה מדור לאדריכלות יהודית ועמדה בראשו, כמו כן הובילה מספר רב של משלחות תיעוד של אמנות יהודית ואדריכלות יהודית.
בשנת 1994, יחד עם פרופ' הרמן טיס, כהן-מושלים הקימה "בית תפילה – יחידת מחקר לאדריכלות יהודית" באוניברסיטה הטכנית בבראונשווייג, גרמניה.
ב-2009 הוענק לה עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית על מחקריה בכתבי יד לטיניים ועבריים בגרמניה, על הישגיה בשימור האמנות היהודית ועל הקמת יחידת מחקר "בית תפילה".
עליזה חנוביץ' היא יוצרת, במאית ושחקנית טלוויזיה ישראלית, ילידת ארצות הברית.
חנוביץ' נולדה וגדלה בברוקלין, ניו יורק, לאב שהוא חסיד חב"ד ולאם אורתודוקסית מודרנית.
הוריה התגרשו כשהייתה בת ארבע, היא למדה בבית ספר אורתודוקסי מודרני שבו למדו בנים ובנות יחד, ואחרי התיכון הצטרפה לחבריה שיצאו לישראל.
היא למדה שנה באוניברסיטת בר-אילן ולאחר מכן חזרה לניו יורק, שם למדה לימודי יהדות בברוקלין קולג' ניו יורק ב-2011 ומיד לאחר מכן עלתה לארץ ישראל.
בישראל למדה מ-2012 עד 2017 לימודי קולנוע בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
ב-2015 כתבה, ביימה ושיחקה בסרט סטודנטים בשם "מושקי", סרט עלילתי קצר.
ב-2016 שיחקה בסרטו של ערן קולירין מעבר להרים ולגבעות בתפקיד זמרת.
ב־2017 יצרה, ביימה ושיחקה בסרט הסיום שלה: שאבעס כלה, סרט עלילתי קצר.
ב-2021 שיחקה בתפקיד שרה בסדרה מלכות של HOT ובתפקיד אליסה, טירונית ועולה חדשה מקנדה בסדרה המפקדת ששודרה בכאן 11.
ב-2022 ביימה, כתבה ושיחקה בתפקיד הראשי בסדרה "חאנשי", דרמה קומית ישראלית-אמריקאית של HOT.
בסדרה חנוביץ' מגלמת את דמותה של חאנשי, צעירה ממשפחה דתית-אורתודוקסית בברוקלין, שרגע לפני חתונתה, מחליטה להפתעת כולם ובהתנגדות משפחתה, לנטוש הכל ולעשות עלייה.
ב-2023 זכתה חנוביץ' בפרס התסריט בסדרת קומדיה בטקס פרסי הטלוויזיה מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
ב-2024 פורסם כי חנוביץ' תשחק בסדרה "לב של רוצח" דרמה רפואית של HOT.
בסדרה היא תשחק בתפקיד בלשית לצד ניב סולטן, יוסי מרשק ומור דימרי.
חנוביץ נשואה לעדי וישניא ולהם בת.
עליזה פליישר (נולדה ב-25 ביולי 1954) היא פרופסור אמריטה במחלקה לכלכלה סביבתית וניהול בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה.
התמחתה בתחום הערכת שירותי המערכת האקולוגית בישראל, מהחוקרים הבולטים בארץ בנושא כלכלת התיירות, ובפרט בתחום המרחב הכפרי וכלכלת הסביבה.
עליזה (שמאי) פליישר נולדה בתל אביב והשלימה את לימודיה בתיכון עירוני ה' בתל אביב.
ב-1977 סיימה תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1979 השלימה תואר .M.Sc בכלכלה חקלאית וניהול בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה.
ב-1982 השלימה תואר שני בכלכלה חקלאית באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, וב-1983 קיבלה תואר דוקטור בכלכלה חקלאית באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בשנת 1984 התחילה לעבוד במרכז ויץ ללימודי הפיתוח ברחובות, ובשנת 1998 החלה את עבודתה כמרצה במסלול לקביעות באוניברסיטה העברית בירושלים, במחלקה לכלכלת סביבה וניהול בפקולטה לחקלאות.
הקימה והייתה מנהלת המגמה לניהול מלונאות, משאבי מזון ותיירות באוניברסיטה העברית, ושימשה כראש הקתדרה למלונאות ע"ש יקותיאל פדרמן.
בין תפקידיה האחרים באוניברסיטה העברית שימשה כסגן דיקן לעניינים בינלאומיים וראש בית הספר הבינלאומי למדעי החקלאות.
היא ייסדה את פורום חוקרי התיירות בישראל, שמקיים כנס מדעי מדי שנה, והייתה שותפה בפרויקט המארג - מערכות אקולוגיות ורווחת האדם בישראל, שבו הובילה את הפרק על התרומה הכלכלית לרווחת האדם של שירותי המערכת האקולוגית, עם פרופ' ניר בקר.
פליישר היא מחלוצי תחום המחקר בכלכלת המרחב הכפרי, כלכלת תיירות, ובהערכה כלכלית של שירותי המערכת האקולוגית ושטחים פתוחים.
תרומתה לתחומים אלו מתמקדת בהבנת החשיבות הרבה הטמונה בהערכת שירותים אלו, ובקבלת החלטות בכל הנוגע להקצאות שימושי קרקע, שבהן מעורבים נופים פתוחים וחקלאיים, המספקים שירותי מערכת שאין להם שווקים מפורשים, ולכן אין להם ערך שוק.
שימשה עורכת בכתבי-עת אקדמיים, בהם:
פליישר חברה באקדמיה הבינלאומית ללימודי התיירות International Academy for the Study of
בנוסף לעיסוקיה האקדמיים היא מורה ליוגה.
נשואה לד"ר ניילס פליישר ולהם שלוש בנות.
פליישר פרסמה 12 פרקים בספרים אקדמיים בתחומי התמחותה, וכ־50 מאמרים בכתבי-עת בינלאומיים, בהם:
כן כתבה עשרה פרקים בספרים, ועשרות דוחות מדעיים עבור גופים, כגון משרד התיירות, משרד החקלאות ופיתוח הכפר, הסוכנות היהודית ואחרים.
בשנים 1999–2003 כיהנה פליישר כחברה במועצת המנהלים של "פמה חברה להשקעות ונכסים".
במהלך שנת 2004 שימשה כיועצת לבנק העולמי בתחום של תיירות ופיתוח הכפר.
בשנים 2001–2007 שימשה כחברה במועצת המנהלים של "דקלה קרנות נאמנות".
תבליטים המוקדשים לעליות לארץ ישראל על גבי מנורת הכנסת:העפלה (הקנים הפנימיים של מנורת הכנסת)שבי ציון (הקנים החיצוניים של מנורת הכנסת)
עלייה לארץ ישראל (לעיתים נקרא בקיצור עלייה ובזמננו גם עלייה לישראל) הוא מונח מרכזי בהווייה היהודית ובציונות המשמש באופן בלעדי עבור הגירה יהודית אל ארץ ישראל ומבטא את החשיבות של ארץ ישראל ואת עליונותה הרוחנית משאר הארצות במסורת היהודית.
הפעולה ההפוכה, של הגירת יהודים מארץ ישראל אל חוץ לארץ, נקראת בהתאם ירידה.
ביקור זמני בארץ ישראל הנעשה על רקע דתי מכונה עלייה לרגל ומונח זה משמש גם אצל אומות ודתות אחרות, שמאמיניהן באים לארץ ישראל כצליינים.
לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, נטענה המילה במשמעויות פוליטיות וכלכליות חדשות ונוספות.
בשנת 2016 נקבע יום העלייה כיום ציון ממלכתי במדינת ישראל, לכבודן של העליות לארץ ישראל.
אזכור מוקדם של המונח "עלייה" מצוי בתנ"ך בספר בראשית, שם מסופר כי אברהם "ירד" למצרים ועלה ממנה בחזרה, ובני יעקב, שבאו ממצרים לארץ, כדי לקבור את אביהם, נקראים "עולים".
מאז היציאה של עם ישראל לגלות מארץ ישראל, נעשה שימוש במונח "עלייה" בכל הדורות בהקשר של הגירה יהודית לארץ ישראל - יחידים, משפחות וקבוצות קטנות וגדולות, ברישיון וללא רישיון, שביקשו לחיות ולהיקבר בה.
המונח מבוסס גם במשנה: "הכל מעלין לארץ ישראל ואין הכל מוציאין".
ועל המימרא, מילתא אגב אורחא, בתלמוד בבלי לפיה "וארץ ישראל גבוה מכל הארצות".
המונח "שיבת ציון", הנזכר בשיר המעלות, מציין גם הוא עלייה לארץ.
הוא נטבע, ככל הנראה, לאחר חורבן בית ראשון.
במונח "עלייה" השתמשו גם הנביאים בנבואותיהם על שיבת ציון לאחר חורבן בית ראשון, 586 לפנה"ס.
שיבת ציון הייתה חזרתם של היהודים מגלות בבל לארץ ישראל בעקבות הכרזת כורש, בשנת 538 לפנה"ס.
המונח "שיבת ציון המודרנית" נקבע כהגדרה לעליות ההמוניות לארץ ישראל מאז המאה ה-19 ועד לעליות שלאחר הקמת המדינה.
התנועה הציונית הציבה את העלייה לארץ ישראל כיעד עיקרי בהגותה בפועלה.
אחד ממנהיגיה, בנימין זאב הרצל, סבר כי תנועת העלייה לארץ תהיה בעיקר מכוח הרעיונות והתודעה, וכך כתב בספרו "מדינת היהודים":
התחדשות היישוב היהודי במהלך המאות ה-18 וה-19 הביאה עמה גלי עלייה, בהם לקחו חלק יחידים, משפחות, קבוצות ושיירות מאורגנות, ממגוון ארצות.
עשרות ומאות העולים הצטרפו אל היישוב היהודי בארץ ישראל באותן שנים; בעיקר אל הקהילות היהודיות בירושלים, אשר בשלהי המאה ה-19 כבר היוו רוב באוכלוסיית העיר, ואל הקהילה בעיר יפו.
תופעה זו ראויה לציון, על רקע העוינות הרבה של השלטונות העות'מאניים, תנאי המחיה הנחשלים, פגעי הטבע, המגפות והתמותה הרבה שפקדו את תושבי ירושלים, כמו גם את שאר חלקי היישוב בארץ.
רבים מהעולים הגיעו לארץ ישראל בשל קשיים שחוו בגולה, כמו עוני, אפליה, גיוס כפוי לצבא ועוד.
עולים אלה היו לא פעם עול בצווארם של ראשי הכוללות שהתקשו לפרנס רבים כל כך באמצעות הקופה הציבורית המידלדלת מכספי החלוקה.
בשלב מסוים אף נעשה ניסיון לעצור את זרם העולים ולהגביל אותו לתלמידי חכמים בלבד אך ניסיון זה לא צלח, כפי שמעיד מכתבו של ר' נתן נטע, בנו ר' מנחם מנדל משקלוב משנת 1837:
יחיאל מיכל פינס, שעלה ארצה מפולין במאה ה-19, והיה מורה ומנהיג ציבור, חיבר מעין מורה דרך לעולה, ובו המלצות שונות לעולים לארץ ישראל.
החיבור מנוסח בסגנון משנה תורה שחיבר הרמב"ם.
בין היתר התייחס פינס לזמן המתאים ביותר לצאת לדרך מאירופה לארץ ישראל:
אחרי פרסום ממדי השואה, יצאו כתבות מאשימות על אי עידוד עלייה המונית מקרב "גדולי התורה והחסידות", "ואילו קראו האדמו"רים לעלייה, היו הדרכים משחירים מהמון אדם עולה, אלא שהם לא קראו.
להפך, הם מנעו מיליונים מלעלות ארצה".
עליית החסידים או עליית תלמידי הבעל שם טוב היא גלי עליית החסידים לארץ ישראל בקבוצות וביחידים משנת ה'תק"ז (1747) ביניהם רבים הקשורים לרבי ישראל בעל שם טוב.
את עלייה זו מציינת במיוחד שיירה המונית שבאה בשנת ה'תקל"ז (1777) והתיישבה בגליל, הייתה השיירה המשמעותית הראשונה של חסידים שהגיעה לארץ והגדולה מבין הקבוצות שהגיעו באותה תקופה.
עליית תלמידי הגר"א היא גלי העליות של קבוצות עולים מליטא שהתיישבו בארץ ישראל בתחילת המאה ה-19 ובמהלכה.
עלייה זו כללה מאות עולים ובתוכם משפחות צעירות, שעלו ארצה בשלושה גלים עיקריים.
הם נקראו כך מפני שכמה מהבולטים שבהם הכירו את הגר"א והיו קרובים למשנתו.
עלייה זו נתמכה כמו כל היישוב בארץ גם מכספי החלוקה שנאספו על ידי השד"רים.
אנשי עלייה זו וצאצאיהם ב"יישוב הישן" נקראו "פרושים".
עליית אעלה בתמר הוא כינויה של עלייה של יהודים מתימן אשר עלו לארץ ישראל בשנים תרמ"א-תרמ"ב (1881) כחלק מהעלייה הראשונה.
העולים קישרו את עלייתם עם הפסוק "אָמַרְתִּי אֶעֱלֶה בְתָמָר" (שיר השירים, ז', ט'), משום שהמילה "בתמר" היא שינוי סדר האותיות של תרמ"ב.
העליות הגדולות עד להקמת המדינה
ברבע האחרון של המאה ה-19 התגברה ההגירה של היהודים, בעיקר במזרח אירופה, וזאת בשל משברים כלכליים, התגברותה של אנטישמיות ורדיפות ופוגרומים נגדם.
רובם הגרו אל אמריקה ומערב אירופה.
הקשר הדתי וההיסטורי לארץ ישראל ועלייתה של התנועה הציונית, הניעו חלק קטן מהם לעלות לארץ ישראל.
חלק מהם ביקשו לחיות חיי עבודה ומתוך הכרה לאומית חדשה.
עולים אלה הביאו לתוספת ותרומה משמעותית עבור היישוב היהודי בארץ.
מקובל לחלק את העליות ההמוניות משלהי המאה ה-19, אשר בנו את היישוב החדש, לחמש, בשל הבדלים במאפייניהן או בגורמים להן:
תקופת העלייה הראשונה החלה ב-1881 תרמ"ב.
נכללת בה עליית אעלה בתמר של יהודים מתימן.
כשנה לאחר מכן החלוץ איש ביל"ו חיים חיסין תיאר ביומנו (ב-21 באוגוסט 1882) את בואו עם חבריו לחופי הנמל העיקרי של ארץ ישראל:
העלייה השנייה: גל עולים שהגיע לארץ ישראל שבשלטון האימפריה העות'מאנית, משנת תרס"ד (1904) עד קיץ 1914, כאשר נקטע על ידי מלחמת העולם הראשונה.
בשנות העלייה השנייה השתקעו בארץ כ-35,000 עולים, רובם ממזרח אירופה (בעיקר מתחום המושב ומגליציה) וכן מתימן.
בסיומה, בקיץ שנת תרע"ד (1914), נאמדה האוכלוסייה היהודית בארץ בכ-85,000 נפש.
העלייה השלישית: גל עלייה גדול לארץ ישראל, עם סיום מלחמת העולם הראשונה, החל משנת 1919 ועד ראשית 1924, כאשר הסתיים המשבר הכלכלי.
אומדן העולים בתקופה זו הוא כ-35,000.
העלייה הרביעית: נקראת גם "עליית גרבסקי", התקיימה בין השנים 1924–1931. מספר העולים בתקופה זו מוערך בכ-70,000 נפש, באותה תקופה ירדו כ-20,000.
העלייה החמישית: מראשית שנות ה-30 עד מלחמת העולם השנייה, ובה עולים שהגיעו מאירופה ומאסיה.
העלייה החלה בממדים צנועים, התגברה בשנים 1933–1935 בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
המאורעות שהחלו עם פרוץ המרד הערבי הגדול שפרץ ב-1936 החלישו את זרם העלייה, אך בשנים 1938–1939 הוסיפו לעלות רבבות עולים, חלקם באורח בלתי חוקי.
מספר העולים מוערך בכ-180,000 נפש.
העלייה החמישית מכונה לעיתים "עליית היקים" משום שכשליש מהעולים (כ-60 אלף איש) הגיעו לארץ מגרמניה.
בשנות ה-40, אחרי מלחמת העולם השנייה, שורדי שואה רבים בחרו לעלות לארץ ישראל.
תנועת הבריחה הובילה את מסעם של כ-300,000 שורדי שואה בדרכי אירופה לכיוון חופי הים התיכון, שם חיכו להן אוניות המעפילים.
אוניות המעפילים הביאו לארץ, כ- 70,000 מעפילים.
הבאת העולים שורדי השואה על ידי תנועת הבריחה בדרכי היבשה ותנועת ההעפלה בדרכי הים, שתיהן בפיקוד המוסד לעליה ב', הייתה עליה שנבלמה על ידי שלטונות המנדט הבריטי במסגרת מדיניות הספר הלבן.
שורדי שואה שלא הספיקו לעלות עם אוניות המעפילים עד מלחמת העצמאות, נשאו במחנות עקורים באירופה, חלקם בתנאים קשים, עד סיום המלחמה.
אז מדינת ישראל הצעירה שלחה אוניות להעלות אותם לארץ כעולים במסגרת חוק השבות.
בתקופת המנדט 86% מהעולים הגיעו מאירופה.
מתקופת "העלייה הראשונה" מ-1881 ועד ליום הכרזת המדינה ב-14 במאי 1948 גדלה האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל מכ-80,000 נפש (25,535 משפחות לפי מפקדי מונטיפיורי) ל-650,000 נפש.
לאחר הקמת מדינת ישראל באו גלי עלייה רבים מתפוצות ישראל.
לכל אחת מהעליות היו מאפיינים ייחודיים משלה, לפי ארצות המוצא ותרומת העולים.
כל עלייה הביאה מנהגים, הרגלים ותרבות חדשה ושונה למדינת ישראל.
העלייה תפסה מקום נכבד במגילת העצמאות, שבה צוין:
מיד לאחר קום המדינה החלה העלייה ההמונית.
הייתה זו עליית פליטים ברובה - ניצולי השואה מאירופה והפליטים היהודים ממדינות ערב.
עלייה זו הביאה לגידול עצום באוכלוסיית המדינה, כאשר תוך 18 חודשים בלבד הוכפלה האוכלוסייה מ-650,000 ל-1,300,000 תושבים.
ב-1950 נחקק חוק השבות, המעניק לכל יהודי שהביע את רצונו להשתקע בישראל את הזכות לעלות לישראל ולקבל תעודת עולה, אלא "אם נוכח שר הפנים שהמבקש – (1) פועל נגד העם היהודי; או (2) עלול לסכן בריאות הציבור או ביטחון המדינה; או (3) בעל עבר פלילי העלול לסכן את שלום הציבור".
מבצעי עלייה בולטים נערכו במשך כל שנות המדינה:
מבצע על כנפי נשרים: העלאתם של יהודי תימן ויהודי עדן לארץ ישראל כחלק מעליות חיסול גלויות בשנים 1949 ו-1950.
מבצע עזרא ונחמיה: העלאת יהודי עיראק לישראל במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20. בתחילה, אסר החוק העיראקי על יציאת יהודים מהמדינה, אך למרות העונשים הכבדים שאיימו עליהם, הצליחו יהודים רבים לצאת מעיראק ולעלות לישראל, בעיקר דרך פרס השכנה.
המבצע החל באפריל 1950, לאחר שממשלת עיראק הסכימה להתיר את יציאתם של היהודים מתחומה, והוא אורגן ובוצע על ידי ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית וארגון הג'וינט, באמצעות טיסות של חברת "ניר איסט" שטסו מעיראק לקפריסין.
ככל שגדל מספר הדורשים לצאת עלה מספר הטיסות, עד שהחלה רכבת אווירית בקו בגדאד-לוד.
רובו הגדול של המבצע נערך בשנים 1950–1951, כאשר גם בשנת 1952 הועלו יהודים לארץ.
בסופו של דבר עלו לארץ יותר מ-120,000 יהודים, ובעיראק נותרו אלפים בודדים של יהודים.
רכושם של העולים הוקפא על ידי הממשלה העיראקית ונאמד אז ביותר משלושים וחמישה מיליון דולר,
עליית גוֹמוּלְקַה: נערכה בין השנים 1956–1960, והייתה העלייה החוקית הראשונה מפולין הקומוניסטית לישראל, לאחר השואה.
מבצע יכין: העלאת יהודי מרוקו.
המבצע החל ב-28 בנובמבר 1961 ונמשך עד שנת 1964, ובמסגרתו עלו לישראל כ-80 אלף יהודים.
המבצע נערך מתוך הסכם חשאי עם חסן השני מלך מרוקו, שהרשה ליהודים לעזוב את מרוקו, בתנאי שיעדם המוצהר אינו ישראל והגוף שמטפל בהגירתם אינו גוף ציוני.
העלייה מברית המועצות בשנות ה-70: לאורך העשור של שנות ה-70 של המאה ה-20 עלו לישראל כ-163,000 איש מברית המועצות.
עליית ביתא ישראל: בסוף שנות השבעים החלה רשמית עלייתם של ביתא ישראל כאשר שתי קבוצות של כ-200 יהודים הועלו לארץ, לאחר מכן החלה העלייה דרך סודאן ששיאה היה במבצע משה ובמבצע שבא עלייה זו גבתה את חייהם של כארבעת אלפים נפש.
החיסול הרשמי של ההתיישבות היהודית באתיופיה התרחש בסוף שנות השמונים כאשר עשרות אלפי יהודים נטשו את בתיהם ועלו במבצע שלמה לאחר מכן בין 1992–1999 עלו לישראל יהודי קווארה.
ב-1993 החלה עליית הפלאשמורה וב-1999 התפרסם מפקד אפרתי שקבע שישנם 28 אלף בני פלאשמורה ועל פי זה המשיכה עלייתם.
ב-2008 נשארו כ-8,700 איש מהמפקד שעדיין לא עלו לישראל.
העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90: החלה למעשה עוד בסוף שנות ה-80 עם פתיחת שעריה של ברית המועצות בעידן שלטונו הליברלי של מיכאיל גורבצ'וב.
קצב העלייה לא היה אחיד, ורוב העולים הגיעו בתחילת שנות ה-90. במהלך העלייה עלו מאות אלפים לישראל, עד שבתחילת שנת 2000 הגיע העולה המיליון.
המטפלים בהבאת העולים וקליטתם עמדו מול שתי מטרות על, הצלת חיי יהודים בגולה, במיוחד על רקע אירועי השואה, והקמת מדינת ישראל וחיזוקה.
גם ילדים קטנים היוו נטל, אך הם נשאו פוטנציאל לתרומה עם התבגרותם.
כבר בשנת 1933, בקונגרס הציוני הי"ח, אמר דוד בן-גוריון:
באפריל 1950, ביוזמת חסידי הגבלת העלייה, לוי אשכול וגיורא יוספטל, הוקם "המוסד לתיאום", גוף בראשותו של ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, מתנגד עקבי להגבלת העלייה, שכלל נציגי ממשלה ונציגי הסוכנות היהודית.
המוסד לתיאום שלח לכל מדינה ממונה על העלייה מטעם הסוכנות ורופאים שהיו אמורים לבדוק את העולים הפוטנציאליים.
קביעת סדר עדיפויות לפי ארצות מוצא
לאחר הכרזת העצמאות נפתחו שערי הארץ בפני המעפילים שנכלאו בקפריסין, ובפני יושבי מחנות העקורים בגרמניה.
בנוסף להם כמהו להגיע לארץ עולים מפולין, מרומניה, מעיראק ומתימן - המאגר הגדול ביותר של מבקשים לעלות היה ברומניה.
מקבלי ההחלטות הבינו שיצטרכו להחליט ולנקוט, לפחות זמנית, בעלייה סלקטיבית.
הרעיון של סלקציה בין סוגי העולים מאותו מקור נתקל בקשיים ונדחה, לכן פנו לקביעת סדר עדיפויות בעידוד העלייה מארצות שונות ויהדות רומניה הפסידה ליהדות עיראק,
ללא קבלת סיוע כספי מרבית יהודי רומניה, שרצו לעלות לישראל, לא היו מסוגלים לשלם את האגרות, שהוטלו עליהם ולכסות את הוצאות הדרך עד לנמל קונסטנצה.
ב-30 בדצמבר 1955 פרסם המשורר נתן אלתרמן במדורו בעיתון דבר את השיר "ריצתו של העולה דנינו".
השיר מתאר יהודי-מרוקאי הסובל מצליעה שמעוניין לעלות, ומנסה בכל כוחו להסתיר את מומו כדי לעבור את הסלקציה.
השיר הולחן בידי שלמה בר והוא מופיע באלבום "מתוך כלים שבורים" של להקת הברירה הטבעית (1985).
חשיבותה של העלייה למדינת ישראל
קליטת העלייה היא אחד היעדים המרכזיים של מדינת ישראל מיום הקמתה והיא ניצבת במקום מרכזי בסולם העדיפויות של ממשלת ישראל.
עלייה גדולה וקליטתה הטובה אינן רק מטרות על לעם ולמדינה, אלא בה בעת - מנוף אדיר לקידומה של מדינת ישראל.
מיליון עולים שהגיעו לישראל בשנות התשעים (בעיקר מברית המועצות לשעבר) שינו את פניה של החברה הישראלית, הביאו לצמיחה כלכלית חסרת תקדים, לעושר תרבותי ולפריחה בתחום הטכנולוגי.
רבבות מהנדסים, אקדמאים, אלפי מדענים ואמנים הם "הון אנושי" משכיל מקצועי ויקר ערך לקידום המשק, המדע הטכנולוגיה והתרבות בישראל.
כל קבוצת אוכלוסייה נתקלת באתגרים הייחודיים לה, הדורשים מענה ייחודי שיענה על אותן דרישות מיוחדות של אותה קבוצה.
אצל העולה קיים רצון להשתלב בחברה הישראלית ועם זאת גם לשמר את ייחודו האתני ואת המנטליות שהוא הביא עמו.
הגבול כאן מאוד דק וזהו תהליך מאוד לא פשוט עבור העולה.
תהליך קליטה מוצלח הוא המפתח להשתלבות העולה בחברה.
תרומתו לחברה תהיה גדולה יותר ותוסיף גוון נוסף לרב-גוניות הישראלית.
עם זאת, גם בעליות טרום הקמת מדינת ישראל וגם בעליות שלאחריה, ניתן להבחין במגמה של עולים הרואים בישראל רק תחנה שבדרך ומהגרים מישראל בעיקר למדינות המערב לאחר חניה בישראל.
ובנוסף לכך-מאחר ש"חוק השבות" מאפשר עלייה, כמעט אוטומטית, ליהודים, בני זוגם, ילדיהם, נכדיהם ובני הזוג, התפתחה מתחילת שנות ה-90 של המאה העשרים (בעיקר), תעשייה שלמה שנועדה לאפשר לרבים שבקשו לעזוב את מדינותיהם על מנת לשפר את מצבם הכלכלי או מסיבות אחרות, לקבל אזרחות ישראלית במרמה.
כך ניסו להגיע ארצה רבים במסמכים מזויפים, בזהויות שאולות, על סמך נישואים פיקטיביים או גיורים פיקטיביים ועוד.
ברשויות בישראל נאלצו - ועדיין נאלצים - להתמודד עם בעיות אלה.
שפגעו קשות במדינה ובעולים ישרי הדרך.
עליית אף על פי הוא כינוי לתנועת ההעפלה הבלתי לגאלית של התנועה הרוויזיוניסטית שאורגנה על ידי ברית הצה"ר, בית"ר ואצ"ל.
עם כינונו של המנדט הבריטי על ארץ ישראל, בנאומו הראשון של הנציב הבריטי העליון הראשון הרברט סמואל, ב-7 ביולי 1920 הוא הודיע על הגבלת העלייה היהודית לארץ ישראל ל-16,500 נפש לשנה.
כשנה לאחר מכן, בעקבות מאורעות תרפ"א צומצמה העלייה היהודית עוד יותר, ל"יכולת הקליטה" של הארץ.
המשבר הכלכלי שפרץ כאן ב-1925 ונמשך שנים אחדות לאחר מכן מנע גם הוא עליית יהודים במספרים ממשיים ולאחריו התרחשו מאורעות תרפ"ט.
כך הסתיימו שנות ה-20 של המאה ה-20, בעלייה יהודית מצומצמת מאוד, אם בכלל.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 השתנתה המגמה.
קבוצת אנשי בית"ר מקרב פלוגות הגיוס של בית"ר בראש פינה, ובראשם דוד אסא וגרשון שץ, החלה לפעול מאזור משמר הירדן להבאת קבוצות יהודים בנות 20–40 בני אדם דרך היבשה מלבנון ומסוריה.
באותה דרך פעלה גם קבוצה של ברית הבריונים בהנהגת יהושע ליכטר באזור מטולה.
ההעברות נעשו בניגוד לחוקי המנדט הבריטי ולמרות הגברת השמירה באזורי הגבול.
באותו זמן החלו גם תכנונים להרחבת היקף העלייה וארגונה, בין היתר על ידי אברהם סטבסקי, שעתיד היה להיות ממארגני עלייה ב'.
ב-1932 החלו דיונים בעניין הסדרת נוהלי העלייה.
בנוסף, החלו גם לשכור את שירותיהם של כפרים צ'רקסים באזור הגבול, מקומות בהם הייתה שמירה בריטית חלשה יותר.
כך, למרות הגברת הפיקוח ולמרות תפיסת מספר קבוצות, הועברו עולים אשר הגיעו מפולין ומרומניה אל אזור ראש פינה.
בשנים 1930-1934 הועברו דרך הגבול הצפוני כמה אלפי עולים.
ב-26 בפברואר 1932 פרסם זאב ז'בוטינסקי את מאמרו "על האוונטוריזם", בו הייתה קריאה גלויה ובעלת תעוזה שלא הושמעה כמוה קודם לכן בפומבי, לנטוש את דרכי שמירת הסדר והחוק ולעלות אל הארץ בניגוד לחוקי המנדט וההגבלות שהטיל.
היה במאמר זה זרז משמעותי בעניין ההעפלה בקרב בני נוער וצעירים, אשר אליהם פנה ז'בוטינסקי.
החל משנת 1933, בשל קשיי העלייה היבשתית, הוחלט בהנהגת הצה"ר על ניסיון לארגן את "העלייה הבלתי ליגאלית" דרך הים.
הסנונית הראשונה הייתה האונייה "כוכב", שהגיעה בינואר 1934 ממצרים עם 50 מעפילים ואחריה "אוניון", הראשונה שהגיעה במסגרת זו מאירופה.
בפיראוס התארגנה קבוצה של 117 יהודים ועלתה על האונייה המושכרת "קאפולו".
לאחר הפלגה רבת תלאות עם צמצום במזון ובמים הגיעה האונייה באחד הלילות אל חופי תל אביב.
סירה של בית"רים החלה לשוט לעברה בהאירה אליה בפנס.
רב החובל של האונייה, בחושבו כי מדובר במשטרה הבריטית, החליט להסתלק מהמקום, והפליג עם נוסעי האונייה לאיי יוון ושם הוריד את האנשים.
פעילי בית"ר, בסיוע גורמים מקומיים, הצליחו לארגן אונייה חלופית, "אוניון", אשר הפליגה עם העולים אל חופי הארץ.
מול חופי צפון תל אביב הספיקו מאה אנשים לרדת אל החוף בסירות.
17 האחרונים, שסירתם נפגעה, לא הספיקו להגיע בחסות הלילה ונאסרו עם צוות האונייה על ידי הבריטים.
הם גורשו ליוון והעפילו מאוחר יותר באונייה "אודיסיה".
במשך שלוש השנים הבאות הוקפאה העלייה.
באירופה החל לגדול האיום שהטיל הרייך השלישי.
ז'בוטינסקי יצא בקריאה ל"אוואקואציה", הצלת יהודי אירופה מגורל מבשר רעות כל עוד הדבר אפשרי.
בארץ ישראל החלו מאורעות דמים.
הנהגת היישוב נקטה במדיניות ה"הבלגה", והאצ"ל התחיל בפעולות תגמול שדרשו תוספת בכוח האדם.
ממשלת המנדט נהגה לאכוף נאמנה את הגבלות העלייה וניסתה להגביל את התפתחות היישוב היהודי.
גורמים אלה הביאו לחידוש כוחות במפעל העלייה.
באותה שנה יזם משה גלילי, צעיר מארץ ישראל שבנסיעתו לצרפת נתקל בהמוני פליטים יהודים מגרמניה, קשר עם ההנהגה הרוויזיוניסטית באוסטריה.
שם החל לארגן את העלייה מבחינה לוגיסטית ועסק בגיוס כספים.
הפליטים המיועדים לעלייה הגיעו לבדם בנסיעות לפיראוס.
משם הפליגו על אונייה מושכרת קטנה ודלה אל חופי הארץ.
בעקבות הצלחת האונייה הראשונה, ארגן גלילי 3 ספינות נוספות.
במחנה שהוקם באזור וינה התרכזו צעירים מפולין, מליטא ומלטביה, ומשם, דרך אלבניה, הם עלו כסטודנטים מטיילים על הספינה.
המשטרה הבריטית ניסתה לתפוס את ספינתם בחופי הארץ, אך שמועות מוטעות שלחו אותה לחופי הרצליה בעוד הם ירדו באזור בנימינה.
האוניה "דראגא" ציינה את המעבר של ארגון העלייה מיוזמה פרטית לפועלם של כלל הגופים הרוויזיוניסטים.
לאחר כיבוש אוסטריה על ידי הנאצים לא היה ניתן לרכז בה עוד יהודים.
גם יוון סגרה שעריה לעולים.
אנשי העלייה הצליחו להשיג 170 אשרות שהייה לזמן קצר לאיטליה, ואליה העבירו את המיועדים לעלייה.
אולם שם עלתה בעיה חמורה של מציאת ספינה וצוות להובלת המעפילים הבלתי חוקיים.
ביום האחרון לפקיעת האשרות הצליח מרדכי כץ, מזכיר שלטון בית"ר, לארגן אונייה, שהובילה ארצה את העולים.
בכינוס העולמי של בית"ר בוורשה באותה שנה, הועלתה בעיית השגת אשרות מעבר ואשרות כניסה במדינות אירופה.
הפתרון שנמצא היה הוצאת אשרות שיעדיהן הסופי הוא מדינות באפריקה, שאותן ניתן היה להוציא בצורה קבוצתית ולא רק לבודדים.
את בעיית נמלי המוצא פתרו המבריחים היוונים, כשהציעו להפליג מנמל בדנובה וממנו לצאת לים השחור.
בדנובה שטו ספינות ממדינות רבות והפיקוח עליהן היה מצומצם.
שני פתרונות אלה ליוו מעתה והלאה את עליות אף על פי.
הספינות "דראגא" ו"ארטימיסיה" נשכרו שוב, והתווספה אליהן הספינה "אלי".
עד סוף השנה הגיעו משלוחים רבים של מעפילים שנקלטו בחופי נתניה.
במשך כחודשיים נקלטו כך כאלפיים עולים.
בהמשך הגיעה האנייה "קאטינה", ובה 850 איש.
בדרכה אבדו לה מי השתייה וכמעט כל מזונה.
ליד קפריסין עברו 237 איש לאונייה "ארטימיסיה" שתפקידה להובילם ארצה.
לאחר מכן נתקלה קאטינה בבעיות חמורות של ניתוק הקשר עם ארטימיסיה, כמעט ללא פחם ומזון, שני מקרי מוות כתוצאה מדלקת קרום המוח וסחטנות שהפעיל צוות האונייה כדי להמשיך.
לאחר שהצליחו להסדיר חלק מהעניינים, קלטה האונייה איתות אס.או.אס מאוניית ההעפלה ג'יפו ב' שעלתה על שרטון, עמדה לשקוע, ובה היו מצויים 750 מעפילים.
במבצע הצלה הועברו המעפילים אל קאטינה.
לאחר נדודים בים התיכון הגיעה על מעפיליה לחופי כפר ויתקין.
בסוף מרץ יצאה מרומניה האונייה "אגיוס ניקולאוס", ועליה פליטים שהגיעו בדנובה מאוסטריה ומצ'כוסלובקיה הכבושות.
בפעם הראשונה שעגנה מול הארץ גורשה ביריות בידי הבריטים, ואחד העולים נהרג.
האונייה נמלטה לאיי יוון ועגנה ליד האי קיאה במשך שלושה חודשים.
בשלהי יוני הועלו המעפילים על גבי הספינה "סאלומיה" וב-3 ביולי ירדו בחוף חיפה.
697 המעפילים נעצרו על ידי משטרת המנדט, שוחררו מאוחר יותר ומספרם הופחת מאשרות העלייה לאותה השנה.
אחריה הגיעה האונייה "אסתיר", אשר התאימה ל-400 איש אך נדחסו בה 720. כשהגיעה לחופי הארץ פתחו עליה הבריטים באש, והיא נאלצה לשהות שלושה חודשים בים.
לבסוף הורידה את עוליה באשקלון; אלו נלקחו למעצר ושוחררו אחרי כמה ימים.
בין מרץ לספטמבר 1939 יצאו לפועל 35 הפלגות באוניות שונות.
מספר העולים על כל אונייה עמד על כ-400 עד 700 נפש.
האונייה "סנדו" ועליה 270 עולים מרומניה הייתה היחידה שנעצרה על ידי הבריטים וחזרה לנמל המוצא השלה.
האונייה "רים" יצאה מנמל קונסטנצה ועליה כ-750 איש.
באזור רודוס פרצה אש בעקבות התפוצצות באונייה.
אונייה איטלקית הצילה את הנוסעים והורידה אותם ברודוס.
שם הוחזקו העולים על ידי השלטונות בתנאי הסגר קשים.
אחרי חודש וחצי הועלו על האונייה "אגיוס ניקולאוס" שנזכרה לעיל.
ב-22 באוגוסט נחתה בחופי תל אביב האונייה פאריטה כשעל סיפונה 850 מעפילים, שיצאה מהים השחור והטלטלה ארבעים יום בים ובין נמלי יוון וטורקיה וכל מעפיליה נעצרו.
שלוש אוניות ועשר סירות שעליהן כ-250 עולים בממוצע נתפסו על ידי הבריטים.
עוליהן נאסרו והושמו במחנות מעצר בעתלית ובצריפין.
רוב ההורדות בחודשים אלה בוצעו על ידי האצ"ל בחוף נתניה.
העולים רוכזו והוסתרו בהתחלה במרתף בית הקולנוע "אסתר" שהיה מתחת לבמת הקולנוע ומשם פונו ליישובים ברחבי הארץ.
"סקריה", אוניית פחם טורקית בעלת תפוסה של 3,000 טון, שאורגנה על ידי ערי ז'בוטינסקי, נשאה את מספר העולים הגדול ביותר, 2,400 מעפילים.
רוב העולים הגיע מצ'כיה והשאר מהונגריה.
היה צורך במימון גדול להשכרתה ולשם כך ערכו מגביות (אף בדרום אפריקה) כשרוב הכסף הגיע מתרומת יהודי רומניה.
היהודים העשירים יותר מימנו את הצעירים חברי המפלגה הרוויזיוניסטית שעלו אף הם באונייה, ומילאו תפקידי אספקה ושירות.
על האונייה היו לידות ופטירות.
כשהתקרבה לחופי הארץ מספרים כי כמעט והתהפכה כשנוסעיה מיהרו אל לסיפון להביט אל חופי הארץ.
בארץ נעצרו העולים במחנות המעצר.
300 נשים שוחררו במקום מפאת חוסר מקום, ובאוגוסט 1940 שוחררו כולם.
מספרם היווה כחצי אחוז מכלל היהודים בארץ אותה עת.
אחד המעפילים, אליהו גלזר, סיפר:
ב-1942 טבעה על כל נוסעיה האונייה סטרומה מפגיעת טורפדו שנורה על ידי צוללת סובייטית.
ב-1944 אורגנו ארבע עליות באוניות "מילקה" ו"מריצה" על ידי ועדת העלייה של ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית בבוקרשט, שבהן עלו 1,074 עולים.
באוגוסט טבעה מול הנמל הבולגרי בורגאס האונייה "מפקורה", ורק חמישה ניצלו מבין 300 נוסעיה.
שלוש אוניות נוספות הביאו מרומניה קרוב ל-1,000 איש.
בסוף אותו חודש נכבשה רומניה בידי הצבא האדום.
לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה התבטלו רבות מתוכניות ההעפלה, בהן התוכנית הגדולה עלייה ג' (או "תוכנית הרבבה").
סדרת אירועים, בהם מאסר הנהגת האצ"ל, פירוד הלח"י, מותו של דוד רזיאל ופטירת ז'בוטינסקי הביאו להאטה משמעותית בפעולות הארגון.
לאחר מלחמת העולם השנייה לא עסקה התנועה הרוויזיוניסטית בעלייה, והפנתה את כל מאמציה במרד בשלטון הבריטי.
המוסד לעלייה ב' של הנהגת היישוב הוא שנשא בנטל העליות בתקופה זו.
יוצאות דופן היו שתי ספינות, "בן הכט" ובה 600 יהודים מצפון אפריקה, והאונייה "אלטלנה" שבה הפליגו 930 עולים בהם כ-800 לוחמים ועימהם ציוד רפואי ותחמושת רבה.
עליית "אף על פי" היא נושא למחקר ענף בהיסטוריוגרפיה הישראלית.
לזכר ההפלגות והאוניות הוצבו אנדרטאות ושלטי זיכרון ברחבי ישראל.
עלייה לרגל או צליינות (מארמית: "צלי", מתפלל) היא פעולה מקובלת בדתות רבות, בה יוצאים המאמינים במסע למקום קדוש על פי דתם על מנת לטהר את עצמם או למלא אחר מצווה.
עלייה לרגל היא הפעולה של עלייה לירושלים, באחד משלוש הרגלים כלומר, החגים, שנקראו כך על פי הפסוק "שלוש רגלים תחוג לי בשנה" פסח, שבועות וסוכות.
העלייה לרגל נזכרת מספר פעמים בתורה כמצווה: "שלוש פעמים בשנה יראה כל זכורך את פני האדון ה' אלהי ישראל".
על פי ההלכה, עלייה לרגל כוללת הגעה אל בית המקדש (מצווה המכונה גם "ראייה", כי החובה היא "להראות לפני ה'"), והבאת שלושה קרבנות שונים: עולת ראייה, שלמי חגיגה, ושלמי שמחה.
במצוות הראייה מחויבים גברים בוגרים בלבד, ומדרבנן מחויבים גם קטנים היכולים לעלות לבית המקדש.
במצוות השמחה ברגלים, המתקיימת על ידי אכילת בשר שלמי החגיגה ושלמי השמחה מחויבות גם נשים, ולכן הן צריכות לעלות לירושלים כדי לאכול מבשר הקרבנות, אולם אינן מחויבות להגיע לבית המקדש.
המשנה מתארת את העלייה לרגל כחגיגה גדולה, שבה היו מקשטים את העולים לרגל, שרים ומנגנים.
מקובל כי בזמן העלייה לרגל הייתה צפיפות עצומה בירושלים, ובכל זאת אומרת המשנה: מקורות מהתקופה של סוף ימי בית שני טוענים כי המספרים הגיעו למאות אלפי ואף מיליוני עולי רגל, אם כי היסטוריונים מטילים ספק אם אכן המספרים היו כה גדולים.
בסוף ימי בית שני ידוע כי היו עולים לרגל מכל רחבי הפזורה היהודית, מרומא, מאלכסנדריה, מספרד ומבבל, ומארצות נוספות.
העולים הביאו עימם עושר רב לירושלים, וקבעו את מעמדה כעיר מרכזית גם למי שגר בחוץ לארץ.
ישנה תקנה מיוחדת הקרויה פסי ביראות, המתירה איסור מדרבנן של הוצאה מרשות לרשות בשבת, המיועדת אך ורק להשקאת בהמות עולי הרגלים.
החג שבו העלייה לרגל הייתה המסיבית ביותר הוא חג הסוכות, וכששואלת המשנה מדוע מתחילים לבקש בתפילה על הגשמים רק כשבועיים אחרי סוכות, התשובה היא "כדי שיגיעו עולי רגלים לביתם שבבבל".
ישנם תיאורים ארוכים במשנה על החגיגות שהיו נוהגים בהם בחג הסוכות, ועל ההכנות לחגיגות אלו.
מזמן חורבן בית המקדש לדעת חלק מהפוסקים, בטלה מצוות העלייה לרגל, אף שהיו והמשיכו במנהג זה, כסמל לחשיבותה של ירושלים וכתקווה לבנין המקדש.
הרדב"ז פסק שבימינו בראיית רצפת המקדש מקימים את מצוות העלייה לרגל.
לאחר הקמת המדינה ובמשך 19 שנים בהן לא היה ניתן לעלות להר הבית, הונהגה על ידי משרד הדתות ומנכ"לו שמואל זנוויל כהנא, עלייה לרגל סמלית להר ציון בימי חול המועד בפסח ובסוכות.
רכבת מיוחדת מת"א עם עולי רגל בהנהגת הרב ידידיה פרנקל הגיעה לתחנת הרכבת בירושלים ומשם בליווי תזמורות ושירה עלו רגלית להר ציון בתהלוכה מפוארת.
בקרב קהילת ביתא ישראל נהוג חג נוסף של המשלב עלייה לרגל, הוא הסיגד.
חג זה שנקבע בהשראת עצרת עזרא ונחמיה אשר התקיימה בימי שיבת ציון, כולל תהלוכה לראש פסגת הר עם ספרי הקודש.
באתיופיה נהגו הקסים, כהני העדה, לבחור בהר מתאים וטהור לקיום העצרת, החג חל חמישים יום לאחר יום הכיפורים.
בישראל, נחוג החג בירושלים בטיילת ארמון הנציב.
לדעת החתם סופר אף על פי שכיום אין חובה לעלות לרגל, העולה לרגל לירושלים אל סביבת מקום המקדש מקיים מצווה, מפני שהקדושה נשארה בהר הבית.
במקור הכהני אין חוק בדבר עלייה לראות את פני ה' בשלוש רגלים, ואת הקרבנות והחגיגות יש לערוך בכל מושבות ישראל ובכל הבמות.
בס"י ובס"א יש חוק בדבר עלייה, אך אין לו הדגשה מיוחדת.
במקור הדויטרונומיסטי המצב משתנה, מרכז הכובד של החגים הוא עלייה למקום בו יבחר ה'.
ההשערה היא שמרבית חוקי הפולחן לא היו קשורים במקורם לעיר הקודש.
אולם אפילו חג הפסח שבמקורו הוא חגיגה משפחתית, כולל כעת גם עלייה לרגל.
כחלק מסקר הר מנשה, בניצוחו של הארכאולוג פרופסור אדם זרטל, נמצאו במרוצת השנים מספר מתחמי אבן עתיקים בסמוך ליפית, משואה, רימונים, נחל תרצה, שכם (מזבח הר עיבל) וארגמן אשר נבנו בצורת כף רגל.
זרטל טוען כי מתחמים אלה, אשר כולם ללא יוצא מן הכלל נמצאים על צלעות ההרים, אולם אף פעם לא בשיא הגובה, שימשו בתור אתרי פולחן ואירועים שבטיים (להבדיל מאתרי פולחן כנעניים־פגניים שנבנו לרוב על ראשי גבעות והרים) בטרם ריכוז כל הסמכויות הדתיות והלאומיות בירושלים בימי דוד ושלמה.
זרטל מוסיף ואומר כי מתחמים אלה הם למעשה אותם הגלגלים המוזכרים פעמים רבות בתנ"ך (גלגל מלשון גל אבנים ולא כמקובל לחשוב מלשון המילה מעגל).
לדבריו, בשלושת האירועים המרכזיים ביותר לעם ישראל: פסח, שבועות וסוכות היו מתאספים נציגי השבטים באותם גלגלים על מנת להקריב זבחים לאלוהים.
מכאן דבק המונח "רגל" לכל אחד מאותם שלושה חגים ומכאן גם, לדבריו, מקור הביטוי עלייה לרגל – עלייה פיזית, פשוטה כמשמעה, אל אותם מתחמי כף הרגל.
בהמשך כאשר רוכזו כל הסמכויות הדתיות בירושלים, איבד הביטוי עלייה לרגל את משמעותו הראשונית והקדומה וקיבל פירוש חדש, אשר השתמר בעברית עד עצם היום הזה, בתור עלייה בפועל אל בית המקדש שבירושלים.
בכל הדורות המונח עלייה משמש בהוויה היהודית והציונית לתיאור שיבת העם לארצו.
במאפייני העלייה לרגל הנוצרית יש זיקה חלשה למאפייני העליות שקדמו לה, ולכן ניתן לראות בה תופעה חדשה.
הניסיון לקשר בינה לבין העלייה לרגל היהודית, אינה מחויבת המציאות לאור ההבדלים הרבים בין העליות.
העלייה לרגל ביהדות שבימי המקדש התרחשה בשלוש הרגלים – שלושה מועדים קבועים בשנה, העלייה הייתה מצוות חובה, העולים נהגו בהלכות ספציפיות ומנהגים ידועים.
זאת אל מול העלייה הנוצרית, כמעשה חסידות, אשר לא גובתה בדינים והלכות קבועות למעט אלו שנקבעו על ידי הקומוניטס – העולים עצמם תוך כדי התרחשות העלייה גופא.
הצליינות הנוצרית הושפעה מנדודיו של אברהם ונדודיהם של בני ישראל במדבר, נדודים הקשורים ישירות לעבודת האל.
לכן התפתחה גישת peregrinatio pro amore Dei, עלייה הנובעת מאהבת האל או שוטטות מאהבת האל.
שוטטות שתביא את הצליין למקומות קדושים או למקומות בהם יש שרידי קדושים או שהתרחש בהם נס.
בנצרות ישנה עליה לרגל גם למקומות נוספים, כמו רומא, לורד בצרפת, סנטיאגו דה קומפוסטלה בספרד, פאטימה בפורטוגל, צ'נסטוחובה בפולין, שמשכו אליהם עולי רגל רבים גם עקב המשמעות הרוחנית הגדולה שלהם, וגם עקב היותם קרובים ונגישים יותר או שהמסע אליהם מסוכן פחות (בהיותם תחת שלטון נוצרי).
עם זאת, עיקר העלייה לרגל מתרכזת לאורך הדורות בעיקר בירושלים ובשאר האתרים הקדושים לנצרות, שכן היא אפשרה למאמין להתחבר לישו ולשליחים באופן גאוגרפי ובה בעת – רוחני.
על פי הנט (Hunt), המניע העיקרי לעלייה הנוצרית היה סקרנות אינטלקטואלית נוסח המסעות הפגאניים, אך בשונה מן המסעות הפגאניים, רצון הצליין הנוצרי להתחבר למקום הקדוש דווקא דרך העבר, בתיווך הטקסט המקראי ובחוויה העבר על תפארתו ולא על שרידיו הפיזיים.
מבקרים, תיירים וחוקרים הפכו לעולי רגל נוכח המפגש עם המקומות הגאוגרפיים שמצוינים במקרא.
ניסיונם של העולים להתחקות אחר ישו, העולה לרגל הנוצרי הראשון – מושא לחיקוי על ידי העולים, דרך הקורות אותו בברית החדשה "שדרגה" את הביקור ההיסטורי לחוויה דתית צרופה, בבקרם בעץ התאנה, גת שמנים ובכנסיית הקבר, חוו את ימיו האחרונים של המשיח הנוצרי, מאות שנים לאחר עלייתו השמימה.
המקום הקדוש משמש עדות לאוונגליונים כך שהביקור בהם משמש בשני כיוונים: לבקיאות בכתבי הקודש מחד, ומאידך להעצמת החוויה הדתית.
הירונימוס לוקח את הרעיון בצורה קיצונית יותר.
הוא אינו מקנה למקום הקדוש ערך מיוחד משלו, אלו תולה בביקור ערך דידקטי, העלייה נופכת בביקור ערך בעיקר כאמצעי להבנה חווייתית של המאורעות המקראיים, של הטקסט.
החוקרת אורה לימור, שמתנגדת נחרצות לקביעה של הנט, מסבירה את ראשית הצליינות הנוצרית, מלבד ההשפעה הסביבתית מהיהדות ומדתות פגאניות, דווקא מתוך פולחן מרטירים או קדושים נוצרים, אשר הפכו ברבות הימים לאתרים קדושים.
העלייה לרגל הנוצרית החלה כתופעה ספונטנית של בודדים וקבוצות.
אט אט הפכה לכדי תופעה מרכזית בנצרות, מוכרת ומגובה על ידי הממסד הכנסייתי בפניטציה כמעשה תשובה או במסעות הצלב שמסמלים את שיאה – לוחמים־ציילנים הנקראים לדגל הכנסייה על ידי האפיפיור אורבן השני וממשיכיו עד גרגוריוס העשירי.
אחת מחמש המצוות העיקריות בדת האסלאם היא אל־חג' – الحجّ – העלייה לרגל לעיר הקדושה של האסלאם מכה בחודש ד'וּ אל־חִג'ה (האחרון בשנה בלוח המוסלמי) וקיום הטקסים שם, וזאת לפחות פעם בחיים.
לאחר העלייה לרגל מקובל לכנות את המוסלמי בתואר הכבוד "חאג'", אם כי אין חובות, איסורים או זכויות מיוחדות הכרוכים בתואר זה.
עלייה לרגל לאתרים שאינם הכעבה מכונה זיארה (زِيارة).
הזיארה נפוצה במיוחד בקרב השיעה, אך קבוצות סוניות מסוימות כמו הוהאביה והסלפיה מחשיבות אותה ככפירה ו"סגידה לקברים".
ביוון העתיקה עלו לרגל לאורקל מדלפי אנשים מכל קצות העולם היווני.
היוונים פנו לאורקל כדי לקבל הוראות מהאלים בענייני מלחמה ושלום, אמונה, פולחן ועוד.
גביית מכס מעולי רגל בדרכם לדלפי על ידי העיר קריסה הובילה לפריצת מלחמת הקודש הראשונה של דלפי.
ההינדים מאמינים שטבילה בגנגס שוטפת את החטאים, ופיזור אפר הגופה בנהר משפר את החיים בגלגול הבא ואף להגיע למוקשה (שחרור מגלגל החיים) מוקדם יותר.
הינדים אדוקים עורכים עלייה לרגל לנהר כדי לרחוץ בו ולעשות מדיטציה על גדותיו.
כמו כן, מקובלת עלייה לרגל למקדשים וזאת למטרות דומות.
הדרוזים נוהגים לעלות לרגל ב־25 באפריל למקום בו לפי אמונתם נמצא קברו של יתרו בחג נבי שועייב כמו כן הם עולים לקבר הנביא סבלאן ב־10 בספטמבר ליד הכפר חורפיש, וב־25 בינואר חוגגים הדרוזים בישראל בקבר אל-חד'ר (אליהו הנביא) שבכפר יאסיף שליד עכו.
הבהאים עולים לרגל לאתרים הקדושים לבהאים בישראל, שהחשובים שבהם הם קברו של הבאב, הנביא שהניח את היסוד לאמונה הבהאית בכיפת הבאב בחיפה, וקברו של בהאא אללה באל־באהג'ה בעכו.
כיום משתמשים בצמד המילים עלייה לרגל במקרים בהם מתאספים המונים למקום אחד, כגון: עלייה לקברי צדיקים, נסיעות חסידים לרבותיהם וכדומה.
גם מקומות חילוניים נקראים מוקדי עלייה לרגל.
מקומות אלו כוללים אתרי קניות, אתרי טיול ואף אתרי זיכרון כמו כיכר רבין וקברה של רחל המשוררת.
הקבלה שכזו תיתכן בעיקר אם מתייחסים לתאורטיקנים סוציולוגים כמו ויקטור טרנר ולא לחוקרי דת מהדור הקודם כגון מירצ'אה אליאדה.
עליית אעלה בתמר הייתה עלייה של יהודים מתימן לארץ ישראל בשנים תרמ"א-תרמ"ב (1881) מעט לפני העלייה הראשונה.
העולים קישרו את עלייתם עם הפסוק "אָמַרְתִּי אֶעֱלֶה בְתָמָר" (), משום שהמילה "בתמר" היא שינוי סדר האותיות של תרמ"ב.
הרב שלום אלשיך, שהיה לימים הרב הראשי וראב"ד ליהודי תימן בירושלים כותב בזיכרונותיו כי השמועה שרוטשילד קנה אדמות בארץ הקודש למען יהודי העולם היא הסיבה לעליית היהודים מתימן: .
אולם, רוטשילד החל את פעילותו רק ב-1883, ואפשר שהשמועות שהגיעו לתימן היו בעקבות פעולותיו של לורנס אוליפנט, שקיבל זיכיון להתיישבות יהודית בארץ הגלעד.
מכל מקום, השמועה עוררה התרגשות בקרב יהודי תימן, ורבים מכרו את מטלטליהם ורכושם כדי לעלות לארץ הקודש.
הראשונים יצאו בחודש סיון ה'תרמ"א (1881), והגיעו באמצע חודש תמוז של אותה שנה.
אחריהם הגיעה קבוצה נוספת בחודש אלול ה'תרמ"א, וקבוצה השלישית בתשרי (סוכות) ה'תרמ"ב 1881.
בנוסף ייתכן שגל ההגירה היהודית מתימן היה בהשפעת שינויים מדיניים באזור לאחר כיבוש מרכז הארץ על ידי העות'מאנים ב-1872. הפיכת האזור לפרובינציה עות'מאנית אפשרה תנועה קלה יותר במרחב הגאוגרפי, כולל ארץ ישראל.
חשיבות רבה הייתה לחידושים הטכנולוגיים שהביאו עמם העות'מאנים, כמו דואר סדיר וטלגרף.
כמו כן, הגעתם של סוחרים ומבקרים מתימן ומחוצה לה הובילה להתהדקות הקשרים בין הקהילה היהודית בתימן וקהילות יהודיות אחרות ואין ספק שיהודי תימן היו מודעים לגידול האוכלוסייה היהודית בארץ-ישראל, ובירושלים במיוחד.
גם פרופ' יוסף טובי התייחס לנסיבות הגאו-פוליטיות באזור בתקופה.
הם היו רגילים לעבודה ולא הסתמכו על תרומות השד"רים מחו"ל.
קשיי העולים החלו כבר בדרכם לארץ ישראל.
במסעם הם הגיעו עד לבומביי (מומבאי) שבהודו ולבצרה שבעיראק, ומשם לאלכסנדריה שבמצרים בדרך ליפו.
לאחר עלייתם לארץ ישראל, סבלו עולי תימן במשך השנים משני קשיים עיקריים – דיור ופרנסה.
חלק מהם השתקע מצפון ליפו, והקים את שכונת כרם התימנים.
הם הצליחו לעיתים למצוא פרנסה בחקלאות במושבות יהודה והשרון.
הם עסקו בענף הבניין, בחקלאות, בצורפות ועוד.
לאט לאט החלו להתבסס שכונות תימנים כמעט בכל המושבות.
הקשיים שהיו לעולי תימן, יחד עם ניכור מצד האשכנזים, והעדה הספרדית שלא סייעה להם כנדרש, מפני שגם לעדה הספרדית היה קשה מבחינה כלכלית.
היו גם כאלה מתושבי ירושלים שפקפקו ביהדותם של עולים אלו, ובכך גרמו ליהודי תימן להסתגר בתוך עצמם.
אנשי הגל השני של העלייה בראשות הרב סעדיה מדמוני הגיעו לירושלים, אבל העדה הספרדית שם לא סייעה להם עקב קשיים כלכליים שלה עצמה.
הם נתקלו בבעיית דיור, בעיה שהייתה קיימת בירושלים לגבי רוב היהודים, ונאלצו לגור במערות סביב ירושלים ובפחונים, בסביבות כפר השילוח.
מי שסייע להם במיוחד היה איש היישוב הישן החסידי, ישראל דב פרומקין, עורך העיתון "חבצלת", שארגן קרן "להצלת נדחי ישראל" על מנת לסייע להם להקים משכני קבע.
הקרן המשיכה להתקיים ולעזור לנזקקים יהודים גם לאחר מכן.
הארגון קיבל חלקת אדמה בכפר השילוח שנתרמה על ידי בועז הבבלי, ובנה ליהודי הכפר דירות אשר נבנו במבנים מוארכים, הדומים לאלה שבמשכנות שאננים.
לכל משפחה נזקקת ניתנה דירה אשר כללה חדר חיצוני עם חלונות וכן חדר פנימי.
בצורה זו נבנו כ-65 דירות וכן נבנה בית כנסת, אשר עומד עד היום (והחל משנת 2014 [תשע"ה] חזר לשמש כבית כנסת) – המבנה היחידי מבין בתי ההקדש ששרד את חורבן הכפר ב-1937 (תרצ"ח) – ומבני ציבור נוספים.
כל הבתים והמבנים הוקדשו כחוק ל"עניי ירושלים היהודים" והיו לבתי הקדש.
כל משפחה נזקקת גרה בבית כשלוש שנים, ולאחר מכן התחלפה במשפחה נזקקת אחרת.
לימים התבצע ניהול בתי ההקדש על ידי "ועד העדה הספרדית בירושלים".
לאחר כמה שנים בבתי ההקדש התבססו המשפחות והחלו לקנות לעצמן אדמות ובתים בכפר השילוח.
חלק מהאדמות שנרכשו רשומות גם היום במרשם הטאבו (כ-10 דונמים לפחות).
בשיא פריחתו מנה כפר השילוח בין 150 ל-200 משפחות, אשר גרו ב-65 בתי ההקדש ובעוד כ-45–65 בתים פרטיים.
בכפר השילוח פעלו מוסדות ציבור הנצרכים לקהילה, כגון בתי כנסת, מקוואות, מרפאה, חנויות מכולת, בית המורי – בית ספר, גן ילדים ועוד.
פרנסתם של אנשי הכפר התבססה על חקלאות, גידול בקר, וכן על התמחותם בסיתות אבנים ומצבות בהר הזיתים.
עליית גוֹמוּלְקָה בשנים 1956–1960 היה כינוייה של העלייה החוקית הראשונה מפולין הקומוניסטית למדינת ישראל לאחר השואה (לפניה, בעלייה ההמונית בשנים 1948–1955, עלו 100,000 יהודים עלייה לא חוקית מבחינת השלטון בפולין).
במסגרת עליית גומולקה קיבלו 35,000 יהודים היתר לצאת מפולין, בתנאי שיגיעו למדינת ישראל.
עלייה זו נעשתה בהסדר חשאי שהוסתר ממדינות ערב, וההנהגה בישראל ייחסה לה חשיבות רבה.
עמדת דוד בן-גוריון הייתה ש"בשבילנו זו היא לא רק יהדות פולין, אלא גם סיכוי ליהדות רוסיה".
בפולין שלפני מלחמת העולם השנייה היו כשלושה מיליון יהודים, רובם נרצחו בשואה.
לאחר המלחמה נותרו בה כ־240,000 בלבד, חלקם יהודים שנמלטו לברית המועצות בזמן המלחמה וחזרו לפולין.
רוב ניצולי השואה היהודים בפולין שוכנו בצפיפות במחנות עקורים, שהיו אמורים להגן עליהם מפני הרדיפות והאנטישמיות שנמשכו ברחוב הפולני.
חלק מיהודי פולין יצאו ממנה בשנים 1945–1946 במסגרת "הבריחה".
בשנת 1956 עלה ולדיסלב גומולקה (Gomułka) הרפורמיסט להנהגת המפלגה הקומוניסטית בפולין.
גומולקה הותיר את המבנה הקומוניסטי במשק הפולני ואת התלות הפוליטית בברית המועצות, אולם השכיל להעניק לאזרחים שורת רפורמות.
יחסית למדינות אחרות באירופה המזרחית הייתה פולין מדינה מתקדמת מבחינת חירויות הפרט.
כך החזיר גומולקה את שיעורי הדת בבתי הספר הציבוריים.
התלמידים היהודים היו פטורים מחובת נוכחות בשיעורים אלה, אבל מצב זה גרם להגברת האנטישמיות הקתולית המסורתית.
ממשל גומולקה התיר ליהודי פולין לעזוב את המדינה, בתנאי שיעלו לישראל.
האנטישמיות המתעוררת וההיתר לעזוב את המדינה הביאו יהודים רבים לממש זכות זו.
כתנאי נוסף לעזיבתם את פולין דרש ראש ממשלת פולין, יוזף צירנקביץ' מהיהודים לחתום על מסמך המבטל את האזרחות הפולנית שלהם ושל ילדיהם הקטינים, בנימוק שעזיבת מולדת אינה אפשרית כניסיון ואין אפשרות להתחרט אחרי צעד כזה.
הם קיבלו מן השלטונות מסמך מעבר (שנקרא בפי העולים "התעודה הכחולה") שלא היה דרכון אלא תעודת מעבר זמנית שאפשרה לאותם יהודים (שוויתרו זה לא כבר על אזרחותם הפולנית) להזדהות במעברי הגבול.
מרבית היהודים שיצאו מפולין במסגרת זו עברו דרך איטליה (בעיקר גנואה) ודרך אוסטריה (בעיקר וינה).
כך עלו לישראל כ־35 אלף יהודים.
רבים מהם התערו היטב בחברה הישראלית, ומספרם של אנשי התרבות הישראלים שהגיעו ארצה בעלייה זו גדול ביותר.
לפי הסכם שנחתם בשנת 1956 בין פולין ובין ברית המועצות שבו לגבולותיה של פולין מאות אלפי פולנים.
במסגרת זו של מבצע "השיבה למולדת" (Re-patriation) חזרו לפולין גם עשרות אלפי יהודים, אשר נמלטו מאימת הנאצים לשטחי ברית המועצות בזמן מלחמת העולם השנייה ונותרו בה גם לאחר שנסתיימה.
רבים מיהודים אלה עלו אף הם לישראל במסגרת עליית גומולקה.
רוב היהודים שנותרו בפולין היגרו למערב ב-1968, כאשר גומולקה הטיל על היהודים את האחריות לתסיסה הפוליטית נגד המשטר והתחיל לרדוף אותם.
הם הורשו לצאת לישראל, אבל רבים העדיפו יעדים אחרים, בעיקר סקנדינביה.
בשנות האלפיים החזירה ממשלת פולין את הזכות לאזרחות פולנית של עולי גומולקה ושל מהגרי 1968, ורבים ניצלו זכות זו להם ולצאצאיהם.
מאות מן העולים בעליית גומולקה היו נשואים לנשים לא יהודיות ועל כן גם צאצאיהם לא היו יהודים על פי ההלכה.
הרב שלמה גורן הקים בצה"ל בית דין לגיור בראשות הרב דוד כהנא, הרב של חיל האוויר, והוא גייר עשרות מעולים אלו.
עלייה לתורה היא הזמנה לקרוא בתורה בזמן התפילה במניין.
כל עולה לתורה קורא חלק מהפרשה הנקראת באותו יום (בימים רגילים – פרשת השבוע, במועדות – פרשה העוסקת בעניינים הקשורים ליום).
העליות לתורה מתקיימות בכל תפילה שבה מתקיימת קריאת התורה.
שחרית של שבת – בכל שבת, למעט שבתות שחל בהם חג מדאורייתא, קוראים בתורה אחר תפילת שחרית את פרשת השבוע.
הקריאה מתחלקת לשבעה עולים, ועולה נוסף הנקרא מפטיר.
כאשר לא קוראים באותה שבת קריאה נוספת (כגון במקרה של חג או ראש חודש שחלים בשבת), חוזר המפטיר על כמה פסוקים מסוף הפרשה.
בתלמוד הבבלי במסכת מגילה כתוב שמכיוון שעליית המפטיר חשובה פחות מהעליות הקודמות הוא מקבל כ'בונוס' את קריאת ההפטרה ואף מקבל את הזכות לגשת כחזן לתפילת מוסף.
מנחה של שבת – בתפילת מנחה של שבת קוראים בתורה את תחילת הפרשה של השבוע הבא (יוצאת מן הכלל, היא שבת שחל בה יום הכיפורים שבה קוראים במנחה את הקריאה המיוחדת עבור מנחה של יום הכיפורים).
קריאה זו מתחלקת לשלושה עולים, אין בה מפטיר ולא הפטרה.
שני וחמישי – בימי חול רגילים בימי שני וחמישי (כשלא חל שום מועד אחר) קוראים בתפילת שחרית את תחילת הפרשה של שבת הבאה.
ראש חודש – בראש חודש שחל ביום חול קוראים בתפילת שחרית את פרשת קרבן התמיד ואת פרשת קרבן מוסף של שבת ושל ראש חודש.
קריאה זו מתחלקת לארבעה עולים, אין בה מפטיר ואין הפטרה.
בראש חודש טבת, אשר תמיד חל בחנוכה, הקריאה הזו מתחלקת לשלושה עולים (במקום לארבעה) ולעולה הרביעי קוראים בפרשת קורבנות הנשיאים.
שחרית של תענית – בימי תענית (למעט יום הכיפורים ותשעה באב) קוראים בתפילת שחרית את פרשת י"ג מידות.
קריאה זו מתחלקת לשלושה עולים, אין בה מפטיר ואין בה הפטרה.
בנוסח איטליה נוהגים בי"ז בתמוז לקרוא את כל פרשת העגל (הסמוכה לפרשה הרגילה שקוראים) מפני שעניין שבירת הלוחות שייך ליום זה.
בתשעה באב קוראים קטע מפרשת ואתחנן והפטרה מספר ירמיהו.
מנחה של תענית – בתפילת מנחה של התעניות קוראים את פרשת י"ג מידות, כמו בשחרית, והיא מתחלקת לשלושה עולים, אחרון העולים קורא את ההפטרה בקהילות שנהגו להפטיר.
בתשעה באב קוראים את אותה פרשה כמו בתעניות הרגילות.
שחרית של יום הכיפורים – ביום כיפור אחר תפילת שחרית קוראים את תחילת פרשת אחרי מות (, שעוסק בענייני יום כיפור), קריאה זו מתחלקת לשישה עולים.
אם יום כיפור חל בשבת הקריאה לא משתנה אך היא מתחלקת לשבעה עולים.
לאחר הקריאה עולה המפטיר וקורא את פרשת קרבן מוסף של יום כיפור שבפרשת פינחס ואת ההפטרה.
מנחה של יום הכיפורים – במנחה של יום הכיפורים קוראים את פרשת העריות שבפרשת אחרי מות, קריאה זו מתחלקת לשלושה עולים, כאשר האחרון שבהם קורא את ההפטרה בספר יונה.
ימים טובים – בכל יום טוב אחרי תפילת שחרית קוראים בתורה מעניין היום טוב, קריאה זו מתחלקת לחמישה עולים (אם היום טוב חל בשבת הקריאה לא משתנה אך היא מתחלקת לשבעה עולים, ולפעמים צריכים להוסיף פסוקים לקריאה כדי שיהיו מספיק פסוקים לז' עולים).
לאחר מכן עולה המפטיר הקורא את פרשת קרבן מוסף של אותו יום מתוך פרשת פינחס ואת ההפטרה.
ביום טוב שלא חל בשבת לא קוראים בתורה בתפילת מנחה.
חול המועד – בחול המועד סוכות קוראים את פרשת קרבנות המוסף של סוכות.
ברוב הקהילות בארץ, נוהגים לקרוא את הקרבן של אותו היום (כל יום יש קרבן אחר) ארבע פעמים – פעם אחת עבור כל עולה לתורה, ובחו"ל (וגם בקצת קהילות בארץ) נוהגים לקרוא את הקרבנות של כמה ימים.
בחול המועד פסח קוראים כל יום פרשה אחרת המתחלקת לשלושה עולים, והרביעי (בכל הימים) קורא את פרשת קרבן מוסף של פסח (בכל הימים יש קרבן זהה).
בשבת חול המועד קוראים בספר שמות מענייני החג.