tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות ה-20 של המאה ה-20 המצודה שופצה, וכאשר גאנה זכתה בעצמאותה בשנת 1957, היא הופקדה באחריותה של רשות המוזיאונים והמונומנטים הלאומית (Ghana Museums and Monuments Board).
ב-1979 הוכרזה המצודה, יחד עם עשר מצודות נוספות ברחבי המדינה, כאתר מורשת עולמית.
בשנות ה-90 שוב שופץ המבנה בסיוען של האומות המאוחדות ושל ארצות הברית.
במקום פועל מוזיאון המוקדש לסחר העבדים בחוף הזהב.
מצודת פאן לאו (במנדרינית: 分流炮台; באנגלית: Fan Lau Fort) היא מצודה הממוקמת בפאן לאו, בדרום מערב האי לנטאו שבהונג קונג.
האתר הוא אתר היסטורי מוכרז.
המצודה הוקמה בשנת 1729, בשנת מלכותו השביעית של יונגג'נג, קיסר סין משושלת צ'ינג, והייתה אחת משתי מצודות שהוקמו באי לנטאו.
המצודה הייתה מלבנית בצורתה, אורכה היה 46 מטרים ורוחבה 21 מטרים, כאשר חומה מקיפה את חצר המצודה.
המצודה הוקמה בקצה הדרום מערבי של האי - במרחק שווה בין האי הונג קונג לבין מקאו.
במחצית השנייה של המאה ה-18 נכבשה המצודה על ידי שודדי ים ואלה שלטו במצודה עד שנת 1810 עת הובסו על ידי צבא סין.
לאחר שהשטח הוחכר לממלכה המאוחדת כחלק מהטריטוריות החדשות בשנת 1898 המצודה ניטשה.
שרידי המצודה שופצו בין השנים 1985–1990 וכיום היא אתר היסטורי מוכרז.
מצודת שוּרי (ביפנית: 首里城) היא גוסוקו (סוג מצודה אופייני לאוקינאווה) אשר נמצאת בעיר שורי במחוז אוקינאווה, יפן.
המצודה הייתה ארמונו של שליט ממלכת ריוקיו.
ב-1945, במהלך קרב אוקינאווה, הושמדה המצודה כמעט כליל, כאשר הייתה למעוז האחרון של הצבא היפני ומפקדתו.
ב-1992 שוחזר המקום למצבו המקורי שלפני המלחמה על פי תמונות, תיעודים היסטוריים ועדי ראייה מקומיים.
המצודה עלתה באש ב-31 באוקטובר 2019 ונשרפה כמעט לגמרי.
רוב הנזק נגרם לחצר הפנימית, בעוד החזית החיצונית נשארה שלמה.
עלו מספר יוזמות לשיקום המצודה, אך הכי הרבה שיצא זה רפליקה ביחס של 25:1 שמוצגת ב"Tobu World Square"(אנ') אשר בעיר ניקו.
מועד הקמת המצודה לא ידוע במדויק, אך ידוע כי נעשה בה שימוש כטירה במאה ה-14 בתקופת סנזאן.
במשך תקופה ארוכה הייתה קיימת הסברה שהמצודה הוקמה בתקופת גוסוקו, כמו יתר המצודות באוקינאווה.
במהלך האיחוד של שלושת חלקי אוקינאווה על ידי המלך שו האשי וביסוס ממלכת ריוקיו, השתמש המלך במצודת שורי כמגוריו הרשמיים.
בד בבד העיר שורי, בה שוכנת המצודה, פרחה וגדלה להיות עיר הבירה של הממלכה לדורות לבוא.
במשך 450 שנה, מתחילת המאה ה-15, הייתה המצודה למרכז השלטון בממלכה.
המצודה הכילה בתחומיה את בית המשפט המלכותי ומרכזי סחר, פוליטיקה ותרבות, שהיוו את לב הממלכה.
על פי תיעודים שונים, נחרבה מצודת שורי מספר פעמים ושוקמה כל פעם מחדש.
לפני מלחמת העולם השנייה הוכרזה המצודה כאתר מורשת ואוצר לאומי יפני, אולם במהלך קרב אוקינאווה הקים הצבא היפני את מפקדתו הראשית בחלקה התת-קרקעי של המצודה.
ב-25 במאי 1945 החלה אוניית המערכה מיסיסיפי בהרעשה שנמשכה שלושה ימים.
יומיים לאחר מכן פרצה שרפה והמצודה נשרפה עד היסוד.
לאחר קרב הונף כאות של ניצחון במקום דגל הקונפדרציה שהיה שייך לאחד המפקדים רמי הדרג.
הדגל נשאר במקום במשך מספר ימים עד שהורד בשל חילוקי הדעות לגביו ועל הייצוג של כל חלקי ארצות הברית בו.
לאחר המלחמה העבירה אוניברסיטת ריוקיו את מושבה לאתר המצודה ושם נשארה עד לשנת 1975. ב-1992 שוחזר המבנה הראשי של המצודה לפרטים.
כיום כל האזור סביב המצודה הוכרז כפארק מצודת שורי.
בשנת 2000, ביחד עם עוד כמה מבצרים באוקינאווה, הוכרז המבצר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
בשל היותה של המצודה מרכזה של ממלכת ריוקיו, המקום מוקף במוקדים ובאתרים היסטוריים שונים, בהם שורימון, השער הראשי של המצודה, וטאמאודון, הקבר המלכותי שממוקם ממש בסמוך למצודה.
מצודת סן סבסטיאן (באנגלית Fort San Sebastian; בפורטוגזית Forte de São Sebastião de Shema) היא מצודה השוכנת בעיר שאמה שבדרומה של גאנה, לחופי האוקיינוס האטלנטי.
המצודה הוקמה על ידי הפורטוגזים בשנת 1523 ושימשה כתחנת מסחר.
בשנת 1640 השתלטה חברת הודו המערבית ההולנדית על המצודה ללא קרב, שכן זו כבר הייתה הרוסה בחלקה.
ההולנדים ביססו במקום מאחז צבאי.
הבריטים אשר ראו במצודה איום למעוזיהם בחוף הזהב, הרסו את המצודה בשנת 1664. לא ברור אם הבריטים הצליחו להשתלט על המצודה, אולם ברי כי לא נותרו להחזיק בה.
שנה לאחר מכן הקימה חברת הודו המערבית ההולנדית את המצודה מחדש, והפעילה בה תחנה לסחר בעבדים אשר נשלחו לקורסאו.
בשנת 1872, בעקבות הסכם סומטרה שנחתם בין הולנד ובריטניה בשנת 1871, נמסרה המצודה, יחד עם כל חוף הזהב, לידי האימפריה הבריטית.
מהמצודה הפורטוגזית המקורית נותרו שרידים מעטים בלבד, והמבנה הניצב באתר כיום הוקם בידי ההולנדים.
הגבעה עליה ניצבת המצודה עשויה מלטריט הנשטף בקלות במים, וכתוצאה מכך סבל המבנה מנזקים רבים לאורך השנים, וחיל המצב עסק בבניית מבנים תומכים סביב המצודה.
גרם המדרגות המוביל אל הכניסה הראשית של המצודה, הוקם, גם הוא, במסגרת עבודות התמיכה במבנה.
מצודת פיישנס היא מצודה השוכנת בעיר אפאם שבדרומה של גאנה, לחופי האוקיינוס האטלנטי.
תחילתה של המצודה במבנה תחנת מסחר מאבן אשר הוקם בשנת 1697 בידי חברת הודו המערבית ההולנדית.
ההולנדים ביצרו את המבנה בשנת 1704 לבקשתו של מנהיג מקומי אשר חשש מיריביו שהיו נתונים בברית עם הבריטים, והציבו בה שמונה תותחים.
תקופת ההמתנה לביצורו של המבנה העניקה למצודה את הכינוי "מצודת הסבלנות".
ב-1782 כבשו הבריטים את המצודה, למשך שלוש שנים, ולאחר מכן שבו ההולנדים והשתלטו עליה.
המצודה נבזזה וחרבה בחלקה במהלך מלחמות שבטים מקומיים בשנת 1811, אך ההולנדים שבו והקימו אותה מחדש.
בשנת 1868 נמסרה המצודה לידי הבריטים במסגרת הסכם להחלפת השליטה במספר מצודות, אשר נחתם בין שתי המעצמות בשנת 1867. המצודה שימשה כתחנת משטרה וכסניף דואר, וכיום פועל בה בית הארחה.
בשנת 1979 הוכרזה המצודה, יחד עם עשר מצודות נוספות לאורך חופי גאנה, כאתר מורשת עולמית.
מצודת סנטו אנטוניו (בפורטוגזית: Forte de Santo António) היא מצודה השוכנת ליד העיר אשים (Axim) שבדרומה של גאנה, לחופי האוקיינוס האטלנטי.
במקום שכנה תחנת מסחר פורטוגזית שהחלה לפעול בשנת 1503, ואשר עסקה בעיקר בסחר עבדים ובמסחר בזהב ובשנהב.
ב-1515 הקימו הפורטוגזים את המצודה והציבו בה מספר תותחים.
ב-1641 תקפה חברת הודו המערבית ההולנדית את המצודה אך לא הצליחה לכובשה.
בהתקפה השנייה שהתחוללה שנה לאחר מכן הצליחו ההולנדים לכבוש את המצודה, והם החזיקו בה עד שנת 1872, למעט תקופת כיבוש בריטית ב-1664. בשנת 1872, בעקבות הסכם סומטרה שנחתם בין הולנד ובריטניה בשנת 1871, נמסרה המצודה, יחד עם כל חוף הזהב, לידי האימפריה הבריטית.
מצודת פרדנבורך (בהולנדית: Fort Vredenburg) היא מצודה הרוסה בחלקה, השוכנת על גדת נהר קומנדה, סמוך לחופי האוקיינוס האטלנטי, בדרומה של גאנה.
המצודה הוקמה בין השנים 1688-1689 בידי חברת הודו המערבית ההולנדית במקום בו שכנה תחנה מסחר הולנדית נטושה בתחילת המאה ה-17, כ-15 ק"מ ממערב לאלמינה.
המצודה שמשה בעיקר לסחר עבדים ולמסחר בזהב.
בשנת 1695 הקימו הבריטים את מצודת קומנדה על הגדה הנגדית של נהר קומנדה.
המצודה ההולנדית הייתה גדולה למדי והיא יכלה להכיל 32 תותחים וחיל מצב שמנה כשישים איש.
למצודה נודע תפקיד מרכזי במאבקי השליטה בין הבריטים וההולנדים על השליטה בחוף הזהב.
הבריטים כבשו את המצודה בין השנים 1781 ו-1785; ולבסוף, בעקבות הסכם סומטרה מ-1871, הועברה לידי הבריטים בשנת 1872, יחד עם כל מושבת חוף הזהב ההולנדית.
מצודת סאות'סי היא מבצר חוף במחוז המפשייר באנגליה שנבנה על ידי המלך הנרי השמיני ב-1544. המצודה שוכנת מדרום לעיר פורטסמות', באזור שנקרא לימים על שמה – סאות'סי.
היא נבנתה כדי להגן על הכניסה המזרחית למצר סולנט, המפריד בין האי וייט ליבשה, ועל הכניסה לנמל פורטסמות' מפני פולשים מן הים.
ממקום זה השקיף הנרי השמיני ב-1545 על קרב סולנט בין הצי האנגלי לצי פלישה צרפתי, ומכאן חזה בטביעתה של "מרי רוז", הגדולה והחזקה שבאוניותיו.
מצודת סביליה (בספרדית: Reales Alcázares de Sevilla - האלקסר המלכותי של סביליה) היא ארמון מלכותי בעיר סביליה שבספרד שנבנה על ידי המורים.
הארמון הוכר על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1987, יחד עם קתדרלת סביליה וארכיון איי הודו.
בתחילה נבנה במקום מבצר על ידי הכובשים המוסלמים ב-712 על מנת להגן על נהר גואדלקיביר שעובר בעיר.
מאוחר יותר, הורחב ושופץ המבנה על ידי שליטי שושלת אל-מוואחידון, והחלקים שנוספו אז מהווים דוגמה טובה לסגנון המודחאר, סגנון הבניה של המורים בספרד.
אחרי הרקונקיסטה, כיבוש סביליה על ידי הנוצרים ב-1248, הפך הארמון למגורי משפחת המלוכה והוא עבר הרחבות ושיפוצים נוספים בתקופות שונות, כך שניתן לראות מגוון סגנונות בנייה: מאדריכלות הרנסאנס ועד אדריכלות נאו-קלאסית.
הקומות העליונות עדיין משמשות למגורי משפחת המלוכה הספרדית.
במצודה מערכת חדרים גדולה מקושטים ובנויים במגוון סגנונות, חצרות פנימיות ובהן בריכות נוי וגנים.
האלקסר שימש כאתר צילום של חצר מלך ירושלים בסרט "מלכות שמיים" (Kingdom of Heaven) מ-2005.
ב-1962 שימש האלקסר כאתר צילום בסרט "לורנס איש ערב".
האלקסר שימש כאתר צילום עבור "גני המים של דורן" בעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "משחקי הכס".
מצודת קרן נפתלי היא מצודה שהוקמה בתקופה ההלניסטית, בשלהי המאה ה-3 לפנה"ס.
המצודה ממוקמת בפסגת קרן נפתלי אשר בגליל המזרחי, דרומית־מזרחית למושב רמות נפתלי, בין בקעת קדש מצפון לבקעת יחמור מדרום.
שמו הערבי של המקום הוא "חרבת אלהרוואי", על שמו של עולה רגל מוסלמי מימי הביניים.
המצודה נבנתה על פסגה תלולה בגובה של כ-300 מטר מעל עמק החולה וכ-80 מטר מעל המישור שלמרגלותיה ממערב.
510 מטר מעל פני הים.
קרן נפתלי נמצאת בדרום רכס רמים הנמשך עד הר צפייה בצפון.
רכס זה הוא המשכו של ציר הקמר הראשי, השבור, של הגליל הנמשך בקו הר תרען, הר כמון, הר מירון ומשגב עם.
בראש קרן נפתלי נקודת טריאנגולציה (510, 12.5).
מרום הפסגה מראה של החרמון בצפון, רמת הגולן במזרח ועמק החולה למרגלותיו.
כ-300 מטר מדרום למצודת ישע, מובילה דרך עפר למדרון המזרחי של ההר, אל מצפור קרן נפתלי.
המצודה נמצאת על הפסגה מדרום למצפור, על שביל ישראל.
במקום הייתה התיישבות מצומצמת בתקופת המקרא, בימי הבית הראשון, כנראה במאות ה-10–9 לפנה"ס.
עדות לכך ניתן לראות בחרסים שנמצאו בשטח.
הממצאים העיקריים שייכים למצודה גדולה מהתקופה ההלניסטית, חשמונאית ורומית קדומה, המאות השלישית עד הראשונה לפנה"ס.
המצודה הוקמה בתקופה ההלניסטית כחלק ממערך ההגנה על העיר קדש, אשר הייתה מרכז מנהלי חשוב של עיר הנמל צור.
שלטה על הדרך הראשית העוברת לאורכו של עמק החולה, וכן על חלק מדרך זו שעלתה מעמק החולה דרך קדש לתבנין ולצור בלבנון.
תל קדש וקרן נפתלי נמצאים משני צידי בקעת קדש, וביניהם קו ראייה נוח מאוד.
המצודה שלטה על מעיין עינן, שהוא אחד המעיינות הגדולים באזור.
היא נכבשה על ידי מלכי בית חשמונאי בעת כיבושם את הגליל העליון, בסביבות 110 לפנה"ס.
יוסף בן מתתיהו מתאר בספרו את הקרב בין יונתן החשמונאי לשליט הסלאוקי דמטריוס השני:
עדות להתיישבות יהודית ניתן למצוא במקווה הטהרה ובמטבעות מהתקופה החשמונאית.
המקווה דומה בצורתו למקווה החשמונאי שנמצא בגמלא ולאחד המקוואות החשמונאיים שנמצאו ביריחו.
בשלב מאוחר יותר, לאחר שנכבש המקום על ידי הרומאים, הפך המקווה לבור שפכים.
נמצאו בו אפר, עצמות בעלי חיים (פרות, כבשים, חזירים, צבאים, יחמורים), וכן חרסים מהמאה הראשונה לפנה"ס.
מילוי המקווה מעיד על כך שהמקום נכבש על ידי נוכרים.
בנוסף ניתן למצוא עדות נוכרית בנרות השמן שצוירו עליהם דמויות (בתקופה זו היה בתוקף איסור עבודה זרה על ידי היהודים).
כיבוש המצודה בידי הרומאים נעשה כנראה בימיו של הורדוס, אשר יצא למסע מלחמה כנגד הגליליים בשנת 38 לפנה"ס.
יוסף בן מתתיהו מתאר את המהומות שהיו בגליל (מלחמת היהודים א טז, ה), הביצות עליהן כותב יוסף בן מתתיהו הן, כפי הנראה, ביצות עמק החולה.
מתיאור זה ותיאורים נוספים ניתן להסיק שהיו חילות חשמונאיים במצודות בגליל.
סביב המצודה נבנתה מערכת מצור, ולאחר כיבושה, ישב במקום חיל מצב של חיילי הורדוס, והם אלו, כפי הנראה שהפכו את המקווה לבור שפכים.
המצודה ניטשה לאחר מכן עוד בימיו של הורדוס.
בזמן המרד הגדול נגד הרומאים (66–70 לספירה), לא הייתה קרן נפתלי בידי היהודים, ועל כן גם לא הייתה חלק ממערך הביצורים של יוסף בן מתתיהו בגליל.
במאות השנייה והשלישית לספירה, היה במקום יישוב נוכרי קטן של עובדי אלילים.
שברי הפריטים האדריכליים שנמצאו ושתי ההקדשות לאלים היווניים מעידים על הימצאותו של מקדש פגאני במקום.
מספר מבנים שנבנו על ידי תושבים ערביים, בתחילת המאה ה-20 בטרסה המזרחית ובקצה הגבעה, גרמו להרס רוב הפריטים.
ויקטור גרן (שנת 1880) – חוקר צרפתי, סוקר ארץ ישראל מהמאה ה-19 זיהה את המקום כחצור המקראית.
מתאר את ממצאיו מסיורו במקום: .
בין ממצאיו: אבנים גדולות אשר הונחו זו על זו ללא חומר מלכד.
במתחם, בעיקר כלפי דרום מזרח, נראים קווי קירות של כמה בניינים גדולים שנבנו מאבנים רב צלעיות.
בורות מים חצובים בסלע, בעיקר תחת המגדלים.
העיר השתרעה כלפי מטה, מזרחה, על פני כמה מדרגות אולם היא נחרבה כליל.
ניכר כי הבנייה היא קדומה ביותר.
חורבת אחד המבנים נראית בעל אופי דתי.
היו בה מספר אבני גזית, מהוקצעות היטב.
מזוזות (דפנות פתחים) ומשקוף של שער גדול.
עיטור פשוט אך מעוצב יפה.
גרן מדגיש כי העיר חרבה בימי קדם ואין בנמצא עדות לכך שהוא שוקמה.
חלק ניכר במאמרו הוא מקדיש לאימות התל עם חצור המקראית, בירת יבין הראשון.
בנוסף על ממצאיו של ויקטור גרן, הם מציינים את הימצאותם של מספר קברים חצובים באבן עם תאים לשמירת מזכרות של המנוח.
ארנסט מסטרמן (Ernest Masterman) (שנת 1908) – בין ממצאיו, שתי כתובות ביוונית מגולפות באבן, האחת הוקדשה לאלה אתנה והשנייה לזאוס.
כפי הנראה היו הן חלק ממקדש שנבנה במדרון המזרחי.
למבנה זה התייחס גם החוקר ויקטור גרן.
חפירת הצלה מטעם רשות העתיקות (שנת 1981) – החפירה נעשתה בקצה הדרומי של הכפר.
נתגלה קטע חומה מהתקופה הרומאית.
דר' מרדכי אביעם (שנת 1995) – סקר מטעם רשות העתיקות.
המצודה נבנתה בהתאם למבנה הטופוגרפי של הפסגה.
גודלה כ-110X40 מ', מוקפת חומה כפולה ובה שמונה מגדלים, לא כולם אותרו.
בסקר נתגלו שני מגדלים פינתיים בצד הצפוני של החומה, שלושה מגדלים מלבניים חיצוניים לאורך הקיר המערבי, מגדל תואם אחד נתגלה לאורך הקיר המזרחי.
הקיר הדרומי והמערבי נשתמרו עד לגובה של שני מטר.
החומה עובתה בקיר נוסף והחלל בין שני הקירות מולא באבנים.
בתוך המצודה נבנה קיר שחצה אותה ממערב למזרח, וכן נמצאו בתוכה שני בורות מים ושלושה מחוצה לה בצידה הצפוני.
במדרון הדרומי והמזרחי נמצאו שרידים למערכת מצור.
עדות נוספת למצור שנערך מסביבה, ניתן לראות באבני הדרדור שנמצאו, שמשקלן כ-100–150 ק"ג כל אחת.
כלי החרס שייכים לתקופות שונות.
רוב החרסים הם מהתקופה ההלניסטית, כמו כן נמצאו חרסים של קרמיקה גלילית גסה (GCW), וחרסים של טרה סיגלטה מזרחית.
שאר החרסים הם מאמצע התקופה הרומית וכן מהתקופה העות'מאנית.
כלי בישול, קנקנים, קערות ונרות שמן.
דר' מרדכי אביעם (שנת 2000) – החפירות שנערכו בקיץ 2000 מטעם רשות העתיקות נועדו לתארך את המצודה ולוודא את שלבי התקופות.
נחפרו חמש משבצות בתוך המצודה.
משבצות A, B בצפון, D, F במערב, C במזרח, וכן משבצת G בטרסה המזרחית.
במשבצת D, הצמודה לחומה המערבית, ליד אחד המגדלים, באחד מחדריה, נמצא בור מטוייח ובו מדרגות, בדגם של מדרגה צרה, רחבה, צרה וכן הלאה.
השערת החוקר היא שהמקום שימש כמקווה בתקופה שבה ישבו החשמונאים במצודה.
מקבץ כלי החרס שנמצאו בתוך בור המקווה מתוארך בחלקו למאה השנייה לפנה"ס, כגון GCW ונרות שמן, ובחלקו לתקופה ממחצית המאה הראשונה לפנה"ס ועד אמצע המאה הראשונה לספירה.
כמחצית מהכלים שנמצאו הם סירי בישול.
על פי הסטרטיגרפיה של משבצות A, C המצודה הוקמה בתקופה ההלניסטית.
מטבעות שזוהו בשטח המצודה: מטבע סלאוקי מלפני הכיבוש החשמונאי, חמישה מטבעות חשמונאיים של אלכסנדר ינאי, מטבע של העיר צידון מהמאה הראשונה לפנה"ס, שני מטבעות של העיר צור, גם הם מהמאה הראשונה לפנה"ס, ומטבע של הורדוס פיליפוס מהעיר בניאס.
מצודת צלאח א-דין היא מצודה מתקופת ימי הביניים, שנבנתה בקהיר, בירת מצרים.
המצודה ממוקמת על גבעת מֻקַטַם , סמוך למרכז העיר.
בימינו המצודה היא אתר היסטורי לשימור, שבתחומו מסגדים ומוזיאונים.
המצודה הוקמה בין השנים 1176-1183 על ידי השליט האיובי צלאח א-דין, ובוצרה כדי להתגונן מפני הצלבנים.
מספר שנים לאחר שהכניע את השושלת הפאטמית, החליט צלאח א-דין להקיף בחומה אחידה את הערים קהיר ופוסטאט, כך שכוח צבאי יחיד יוכל להגן על שתיהן, והמצודה תהווה את חלקה המרכזי של החומה.
החומה הושלמה רק לקראת אמצע המאה ה-13, זמן רב לאחר מותו של השליט.
המצודה, הבנויה על צוק למרגלות גבעות מוקאטם, הייתה במהלך השנים יעד קשה לכיבוש.
היא שימשה כמרכז השלטוני של מצרים עד שנות ה-60 של המאה ה-19, כאשר בהחלטת שליט מצרים איסמאעיל פאשה, עבר מושב הממשלה לארמון עאבדין החדש במרכז קהיר.
בין השנים 1828-1848 הקים שליט מצרים מוחמד עלי מסגד במרומי המצודה וקרא לו על שם בנו טוסון פאשה שנפטר בשנת 1816. המסגד מוכר בשם מסגד מוחמד עלי .
מרגע הקמתו הפך המסגד, הבנוי בסגנון עות'מאני, לסימן ההיכר של המצודה, ויש המכנים אותה "מצודת מוחמד עלי" בשל כך.
מוחמד עלי, שהיה שליט חסות עות'מאני וכבש את מצרים מידי הממלוכים בשנת 1805, ביצע שינויים רבים במבנה המצודה, במטרה למחוק את עברה הממלוכי.
הוא קבע את חלקה הצפוני של המצודה כמקום מושבו, ואת חלקה הדרומי, אשר בתקופת השלטון הקודם היה אזור מגורים, פתח לשימוש הציבור.
בנוסף למסגד מוחמד עלי קיימים בשטח המצודה שני מסגדים נוספים - מסגד א-נאסר מוחמד בן קלאוון של השושלת הבחרית מהמאה ה-14 ומסגד סולימאן פאשה מהמאה ה-16 אשר היה המסגד הראשון בשטח המצודה שנבנה בסגנון עות'מאני.
בשטח המצודה קיימים כיום ארבעה מוזיאונים: מוזיאון אל-גווהרה , מוזיאון הכרכרות, המוזיאון הצבאי המצרי ומוזיאון המשטרה.
על הקיר המערבי של המצודה נמצא תבליט של עיט צלאח א-דין, המוצג בסמלים של מדינות ערביות שונות.
העיט הוא בלי ראש וההנחה היא כי במקור היה עיט דו-ראשי.
העיט מהווה כיום את סמלו של צלאח א-דין, אם כי העיט עצמו הוא מתקופה מאוחרת יותר.
מצודת עג'לון ) היא מצודה מוסלמית מהמאה ה-12 הממוקמת בסמוך לעיירה עג'לון, במחוז עג'לון שבצפון מערב ירדן.
המצודה בנויה על ראש אחת הגבעות באזור הר עג'לון (ג'בל עג'לון) או בשמו המקומי ג'בל עוף כשם השבט הבדואי שכבש את האזור במאה ה-12. המצודה שלטה על חלקים נרחבים מבקעת הירדן.
המצודה נבנתה בידי האיובים והורחבה במאה ה-13 בידי הממלוכים.
את השם עג'לון קיבל האזור משמו של נזיר נוצרי שחי בו בתקופה הביזנטית.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בשטח המצודה התגלו שרידיו של מנזר ביזנטי.
ב-6 בנובמבר 1956 התרסק בסמוך למצודה מטוסם של מפקד פיקוד דרום האלוף אסף שמחוני, סגן-אלוף והטייס שהיו בדרכם לאחר סיום מסדר הניצחון במבצע קדש שנערך בשארם א-שייח'.
גופותיהם הוחזרו לישראל כעבור ימים אחדים.
מצודת רמות נפתלי הוא מבנה אבן, מוקף חומה, בשולי היישוב רמות נפתלי שהוקם ב-1944 על ידי סולל בונה בשיתוף אנשי פלמ"ח על מנת לשמש כאתר ההתיישבות הראשון של מקימי רמות נפתלי.
משמש כבסיס צה"ל מאז שנות ה-80.
המודל של התיישבות המוגנת על ידי חומה אומץ עוד מתחילת ההתיישבות היהודית בארץ.
בתקופת גזרות הספר הלבן אומצה, על ידי היישוב העברי, שיטת חומה ומגדל שאפשרה בנייה מהירה של התיישבות.
לאחר מלחמת העולם השנייה אפשר השלטון הבריטי בנייה מסודרת יותר וזה אפשר להנהגת היישוב להורות על הקמת מצודות כבסיס להתיישבות יהודית.
מודל זה יושם בביריה, בחוקוק וברמות נפתלי.
מצודת רמות נפתלי הוקמה על פסגה שנקראה על ידי הערבים "בילוואי" (ושמה שונה בהמשך ל"הר זמר").
תכנון המצודה נעשה על ידי יעקב מטריקין (שתכנן מצודות אחרות באותה תקופה).
הקמתה החלה ב-24 באפריל 1944 ובוצעה על ידי חברת סולל בונה (בניהולו של דוד טוביהו) בשיתוף חברי פלוגה ד' של הפלמ"ח (שכונו בני פל"ד).
הבנייה הסתיימה בסוף 1945 ואז עלו להתיישב בה אנשי פלוגה ד', מקימי המצודה, ובהמשך חברי 2 גרעינים ממשוחררי הבריגדה היהודית, עליהם פיקד אורד וינגייט, שסיימו את שירותם בצפון אפריקה.
לאור ריבוי המתיישבים, היה המקום במצודה צר מלהכיל את כולם והוחלט שחלק מאנשי פלוגה ד' יעזבו את המקום (בסופו של דבר הם התיישבו בבית לחם הגלילית).
תושבי המקום הראשונים גרו במצודה עצמה כשבחצר המצודה וסביבה (מחוץ לחומות) הוקמו מבני המשק (רפת, לול, ארנביה, אסם ומחסנים).
בפי השכנים הבדואים כונה המקום "קסר-אל-יהוד" (מבצר היהודים).
במהלך מלחמת העצמאות נערכו במקום קרבות כבדים והמצודה הגנה על תושבי המקום שתוגברו על ידי כוחות חי"ש מחיפה (ביניהם עדה בן-נחום).
במהלך הקרבות נהרגו 23 ממגיני המקום (חברי פלוגה ד', חברי גרעיני וינגיט וחיילים מפלוגת החי"ש).
כמו כן נפגע חלק גדול מהמצודה.
עם סיום המלחמה החלו תושבי היישוב להקים את בתיהם מחוץ למצודה עד שזו ננטשה.
ב-1976 שופץ המקום ביוזמת צה"ל ואלוף פיקוד הצפון, באותה עת, האלוף רפאל איתן.
בטקס שנערך עם סיום השיפוץ הוסר הלוט מלוח זיכרון ל-23 הלוחמים שנפלו במהלך ההגנה על המקום.
לאחר שעמדה שנים רבות נטושה החליט צה"ל לנצל את מיקומה הגבוה והאסטרטגי והקים בה, בשנות ה-80, בסיס צבאי.
מאחר שהאתר מוגדר כאתר מורשת, נעשה התהליך בשיתוף המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
נכון ל-2019, הצבא החל תהליך של פינוי האתר על מנת לאפשר לשפצו ולהופכו לאתר תיירות.
מגדל שמירה בצד המערבי הפונה לכוון העמק ומצודת נבי יושע.
המבנה כולל 2 בריכות לאגירת מי גשמים.
מצודת קורלה היא מצודה הממוקמת ליד פריאוזרסק (מחוז לנינגרד, רוסיה) שמילאה תפקיד חשוב בהיסטוריה של המצר הקרלי .
המבצר המקורי נבנה על ידי קרלים, אך המצודה של ימינו היא מימי הביניים.
המצודה הוזכרה לראשונה בכרוניקה מנובגורוד משנת 1143 כ"קורלה" וחפירות ארכאולוגיות חשפו רובד ממנה מהמאה ה-12. דברי הימים השוודים דיווחו לראשונה על היישוב "קקסהולם" בשנת 1294. עד המאה ה-16 הייתה המצודה שייכת לרפובליקת נובגורוד ואחריה לנסיכות מוסקבה.
תושבי נובגורוד בנו את מעוזי האבן והמגדלים הנוכחיים בשנת 1364 לאחר ששריפה הרסה את מצודת העץ המקורי בשנת 1360.
במהלך המלחמה השוודית-נובגורודית בשנת 1314, כוח קרלי קטן כבש מחדש את המצודה מחיילי נובגורוד.
הם הזמינו את השוודים לשמור עליה מפני גייסות נובגורוד; עם זאת, הנובגורודים כבשו את המצודה, שאושרה כשייכת לנובגורוד בהסכם נטבורג משנת 1323.
בשנות 1330, הרפובליקה נובגורוד מסרה את המצודה (ובאופן מעשי את שטחי המחוז כולו כולל המצודות אורשק וסטראיה לדוגה), לידי הדוכס נארימנאס מליטא.
בשנת 1383 ירש את קורלה, אורשק ומצודת קופוריאה בנו, פטריקאס, אבי שבט הנסיכות הגאליציאני.
בשנה הבאה שלאחריה אצילי העיר המקומיים הגישו תלונה נגדו והוא אולץ לוותר על השטחים כמו גם על רוסה.
פטריקאס כבש את אדמות אינגריה וקרליה והחזיק בהן לפחות משנת 1383 עד 1397. בשנת 1408, תואר שהוא התיישב במוסקבה תחת חסותו של וסילי הראשון, יחד עם בניו הצעירים, גיאורגי ופיודור, שגדלו באינגריה.
זמן קצר לאחר שכבשו את קורלה ב-1580, השוודים בנו מחדש את המבצר ועיצבו אותו כמעוז ביצורים בעיצוב מערב-אירופי.
בהסכם תאוסינה משנת 1595 התחייבה שוודיה להחזיר את קורלה לרוסיה.
דבר שבוצע בשנת 1597. במהלך מלחמת אינגריה שלאחר מכן החל משנת 1610, השיב גוסטבוס אדולפוס את השליטה השוודית בטירה ובאזור כולו.
במהלך תקופת צרות, קורלה היה הפרס שהובטח על ידי וסילי הרביעי ליאקוב דה לה גארדי כחלק ממבצע שוודי שנועד לסייע רוסיה נגד האיחוד הפולני ליטאי.
השטחים שולבו בשוודיה במסגרת חוזה סטולבובה משנת 1617. המצודה והאזור נשארו בשליטת שוודיה עד שפיוטר הגדול כבש את המבצר ואת סביבתו במהלך מלחמת הצפון הגדולה.
לאחר שהפסידה את מלחמת פינלנד בשנת 1809, מסרה שוודיה את מחציתה המזרחית לרוסיה ובשנת 1812 שולבה העיר ומצודת קקיסלמי (Käkiksalmi) לשטחי הדוכסות הגדולה של פינלנד.
באמצע המאה ה-18 הפך המבצר לכלא לאסירים פוליטיים של רוסיה הקיסרית, כאשר כמה מהמשתתפים במרד דצמבר (1825) היו כלואים במקום.
בתחילת דצמבר 1917 פינלנד הכריזה על העצמאות ומחוז קקיסלמי, שבשטחו המצודה, הפך לחלק ממחוז קרליה.
המצודה חזרה לבסוף לידי רוסיה ולמעשה לידי יורשתה, ברית המועצות בשנת 1944.
באוקטובר 1996 צולמה סצנת הפתיחה של הסרט "אח" מחוץ לכותלי המצודה.
בסצנה, הגיבור, דנילה באגרוב, הולך על סט הצילומים לצלילי מוזיקה של להקת Nautilus Pompilius.
מצודת רמון דה סן-ז'יל הוא מבצר בטריפולי שבלבנון ומהמבצרים העתיקים ביותר בה.
המבצר הוקם בתקופה המוסלמית במאה השביעית והורחב בתחילת המאה ה-12 במהלך התקופה הצלבנית.
בהמשך שלטו במבצר הממלוכים ואחריהם העות'מאנים כשכל שליט משנה את המצודה בהתאם לצרכיו.
בעת החדשה משמש המקום כמוזיאון לממצאים ארכאולוגים מצפון לבנון.
מצודת טריפולי נבנתה על גבעה החולשת על סביבותיה, במרחק קילומטרים ספורים משפת הים, על גדות נהר אבו עלי החוצה את העיר.
ראשיתה של המצודה ב-636 (תקופה המוסלמית) כשנבנתה על ידי המפקד הצבאי המוסלמי סופיאן בן מוג'יד אל-אזדי.
בהמשך עברה העיר לידי השושלת הפאטמית שבמהלך המאה ה-11 הקימה במבצר מסגד.
ב-1103, במהלך מסע הצלב הראשון, הוביל רמון הרביעי, רוזן טולוז מצרפת, המוכר גם בשם רמון מסן-ז'יל, את הכוח הצבאי שכבש את טריפולי ואת המבצר ששמר עליה.
לאחר כיבוש העיר שלט בה סן-ז'יל, ייסד את רוזנות טריפולי ונטל לעצמו את התואר רוזן טריפולי.
הוא חיזק והרחיב את המבצר על יסודות המבנים המוסלמים הקודמים וקרא לו בשם Mons Peregrinus ("הר עולה הרגל") וכן Mont Pèlerin.
בהמשך נקרא המקום על שמו.
בנו ויורשו אלפונס ז'ורדן נולד במצודה סמוך לכיבושהּ.
רמון מסן-ז'יל, רוזן טריפולי הראשון, מת ואף נקבר במקום.
במהלך התקופה הממלוכית כבשו הממלוכים את טריפולי והרסו חלקים ניכרים מהמבצר.
המצודה עמדה ריקה 18 שנה עד תחילת שלטונו בעיר של סייף-א-דין אסנדמור קורג'י, ב-1307, אשר שיקם את העיר והמצודה והציב בה חיל משמר.
ב-1345 פרסם הסולטן הממלוכי אל-כאמל שעבאן צו צבאי שהפך את המצודות בלבנון למרכזים לגביית מיסי קרקעות מהתושבים שהיו כפופים לסולטן, ואחת מהן הייתה מצודת רמון דה סן-ז'יל.
המס עורר רוגז רב בקרב הנתינים החקלאים והסולטן, שפחד מהצטרפות חייליו שישבו במבצר למרד נגדו, הורה על שורת הקלות לחייליו כדי שלקנות את נאמנותם.
ב-1516 נכבשה טריפולי בידי העות'מאנים, והסולטנים סלים הראשון ובנו סולימאן הראשון היו לשליטי המצודה.
זמן קצר לאחר הכיבוש בחן הסולטן סולימאן את המצודה והורה לבנות אותה מחדש.
עבודות שיקום המצודה נמשכו מספר שנים והסתיימו ביולי 1521, אז נקבעה כתובת בכניסה למצודה שמנציחה את שני הסולטנים:
השליטים העות'מאנים הבאים המשיכו לערוך שינויים ותוספות במבצר כדי להתאימו לצרכיהם כשבין השאר הורחבו חרכי הירי כדי לאפשר הצבת תותחים.
במסגרת שיוניים אלו הלכו ונהרסו המבנים שבנו הצלבנים ורק מעטים מהם נותרו (כולל מספר קברים של צלבנים בחצר המצודה).
השיפוץ המשמעותי האחרון במצודה נערך בראשית המאה ה-19 על ידי שליט איילט טריפולי מוסטפא אגא ברבר .
בעת החדש הוקם במצודה מוזיאון בשם "מוזיאון צפון לבנון ועכּאר" (Northern Lebanon & Akkar Museum) שמכיל מספר אוספים שהידוע בהם הוא אוסף מטבעות עתיקים החל מהתקופה ההלניסטית.
המצודה בנויה בצורת מתומן כשאורכה כ-130 מטר ורוחבה כ-70 מטר.
למצודה 4 קומות וקיימים בה חדרים ששימשו כבית מרחץ, חדרי תפילות, מסגדים, כלא, אורווה, חדרי ישיבות, בארות, מאגר מים וכ-100 חדרי מגורים.
בחומת המצודה, שעובייה כ-2 מטר, נבנו מספר מגדלים ונפתחו כ-10 שערים מתקופות שונות.
חלק מהחומה מוגן על ידי חפיר כשהמעבר עליו על גבי גשר.
המצודה שולטת על נהר נהר אבו עלי החוצה את העיר ועל הדרכים ההיסטוריות לביירות ולחומס וכן צפתה על נמל טריפולי.
מצודת קאיתבאי (או מבצר קאיתבאי בערבית: قلعة قايتباي) הוא מבצר שנבנה למטרות הגנה מהמאה ה-15 הממוקם על חוף הים התיכון, באלכסנדריה, מצרים.
הוא נבנה בין השנים 1477 עד 1479 (882–884 לספירה האסלאמית) על ידי הסולטאן אל-אשרף סייף אל-דין קאיתבאי.
המצודה ממוקמת בצד המזרחי של הקצה הצפוני של האי פארוס בפתחו של הנמל המזרחי.
מצודת קאיתבאי באלכסנדריה נחשבת לאחד ממעוזי ההגנה החשובים ביותר, לא רק במצרים, אלא גם לאורך חופי הים התיכון.
היא היוותה חלק חשוב ממערכת הביצורים של אלכסנדריה במאה ה-15.
המצודה ממוקמת בכניסה של הנמל המזרחי בנקודה המזרחית של האי פארוס.
היא הוקמה במקום המדויק של המגדלור המפורסם של אלכסנדריה, שהיה אחד משבעת פלאי העולם העתיק.
המגדלור המשיך לתפקד עד למועד הכיבוש הערבי, אז אירעו כמה אסונות וצורתו של המגדלור שונתה במידה מסוימת, אך הוא עדיין המשיך לתפקד.
שיקומו החל בתקופת אחמד אבן טולון (בסביבות שנת 880).
אולם במהלך המאה ה-11 התרחשה רעידת אדמה שגרמה נזק לחלק המתומן של המגדלור.
התחתית שרדה, אבל היא יכלה לשמש רק כמגדל שמירה, ומעליה נבנה מסגד קטן.
במאה ה-14 התחוללה רעידת אדמה הרסנית מאוד וכל הבניין נהרס כליל.
בערך בשנת 1480, הסולטאן הממלוכי הצ'רקסי אל-אשרף קאיתבאי ביצר את המקום כחלק ממבני הגנת החופים נגד הטורקים, שאיימו על מצרים באותה התקופה.
הוא בנה את המצודה והציב בתוכה מסגד.
המצודה המשיכה לתפקד במהלך רוב התקופה הממלוכית, התקופה העות'מאנית והתקופה המודרנית, אך לאחר ההפצצה הבריטית על אלכסנדריה ב-1882, היא הורחקה מאור הזרקורים.
היא הפכה למוזנחת עד המאה ה-20, אז שוחזרה מספר פעמים על ידי מועצת העתיקות המצרית העליונה.
מייסד מצודת קאיתבאי הוא סולטאן צ'רקסי בשם אל-אשרף אבו אנאסר סייף אל-דין קאיתבאי אל-ג'רקסי אלזהירי (1468–1496) שנולד בערך בשנת 1423 (826 לספירה האסלאמית).
הוא היה ממלוכי שהגיע למצרים בצעירותו, לפני גיל 20. הוא נקנה על ידי הסולטאן ברסבאי ונשאר בין מלוויו עד מותו של ברסבאי.
לאחר מכן הסולטאן ג'קמק קנה את קאיתבאי, ומאוחר יותר העניק לו את חירותו.
תחת שלטונם של הסולטאנים הבאים קאיתבאי המשיך לכבוש תפקידים שונים והפך עד מהרה למפקד הצבא הממלוכי.
כאשר הסולטאן תמרבע'א הודח, קאיתבאי מונה לסולטאן תחת התואר אלמלכ אל-אשרף ביום שני ה-26 בחודש רג'ב, 872 לספירה האסלאמית (1468).
קאיתבאי היה אחד מהסולטאנים הממלוכים החשובים והבולטים, ששלט במשך כ-29 שנים.
הוא היה מלך אמיץ, שניסה ליזום עידן חדש ביחסים עם העות'מאנים על ידי החלפת שגרירויות ומתנות.
הוא אהב טיולים וערך מסעות בולטים רבים.
הוא יצר תפקיד חשוב בקרב המערכת המנהלית של המדינה, זה היה בנאי הבניינים (שאדי אל-אמא'ר).
הוא בנה מבנים מועילים רבים במכה, מדינה וירושלים.
במצרים כ-70 בניינים משופצים מיוחסים לו, ביניהם מסגדים, מדרסות, סוכנויות, בתי מזרקות (סבילס), כותאבים, בתים, מבנים צבאיים כגון המצודות באלכסנדריה וברוזטה (כיום העיר רשיד).
המצודות הללו נבנו כדי להגן על צפון מצרים, בעיקר מפני העות'מאנים, שכוחם התחזק בים התיכון.
קגמאס אל-אשאקי, "בנאי הבניינים", היה האדריכל של המצודה.
לפני הגעתו למצרים הוא היה ממלוכי מג'קמק בסוריה.
במהלך שלטונו של קאיתבאי הוא הפך לבנאי הראשי, ולאחר מכן למשנה למלך של אלכסנדריה.
הוא מונה למושל סוריה (דמשק), בנה מסגד מחוץ לשער רשיד (באב רשיד) וכן אנדרטה וחאן.
הוא גם שיפץ את מסגד אל-סווארי שמחוץ לשער סדרה (באב סדרה).
קגמאס היה אינטליגנטי וצנוע, הוא היה המשגיח של מבצעי בנייה רבים בתקופת קאיתבאי.
בשנת 882 לספירה האסלאמית (1477) ביקר קאיתבאי באתר המגדלור הישן באלכסנדריה והורה לבנות מבצר על יסודותיו.
הבנייה נמשכה כשנתיים, ומספרים שקאיתבאי השקיע יותר ממאה אלף דינרי זהב עבור עבודה זו.
(ابن إياس) הזכיר שבניית המבצר החלה בחודש רביע אל-אוול בשנת 882 לספירה האסלאמית (1477).
לדבריו, הסולטאן קאיתבאי נסע לאלכסנדריה, מלווה בנסיכים ממלוכים אחרים, כדי לבקר באתר המגדלור vjrc ובמהלך ביקור זה הורה על בניין המצודה.
עם סיום הבנייה, בחודש שעבאן שנת 884 לספירה האסלאמית (1479), נסע הסולטאן קאיתבאי שוב לאלכסנדריה.
הוא הציב במבצר יחידות צבא וכלי נשק שונים.
כמו כן, כפי שמסר אבן איאס, ייחד כמה מנכסיו להקדשי וקף שמהם מימן את עבודות הבנייה וכן את משכורות החיילים.
לאורך כל התקופה הממלוכית, ובשל מיקומהּ האסטרטגי, הייתה המצודה מתוחזקת היטב על ידי כל השליטים שבאו אחרי קאיתבאי.
הסולטאן הבורג'י קאנצוה אל-ע'ורי העניק למצודה תשומת לב מיוחדת.
הוא ביקר בה מספר פעמים, והגדיל את כוחו של חיל המצב וסיפק לו כלי נשק וציוד שונים.
המצודה כללה בית כלא גדול שבו נאסרו נסיכים ואנשי המדינה שהסולטאן הרחיק מעצמו מסיבה כלשהי.
במשך אירועי שנת 906 לספירה האסלאמית (1591/1502), שבה הוכחדו קודמיו והוא עלה לכס השלטון, שהה הסולטאן קאנצוה אל-ע'ורי פעמים אחדות באלכסנדריה עם נסיכים נוספים.
אל-ע'ורי צפה ממצודת קאיתבאי בכמה תמרונים ואימונים צבאיים עם כלי הנשק ההגנתיים של המצודה מאותה תקופה.
כשהרגיש את התקרבות האיום העות'מאני, הוציא צו צבאי ואסר להוציא נשק מהמצודה, הוא אף הודיע שמי שמנסה לגנוב דבר מהמצודה ייענש בעונש מוות.
הוא הורה לרשום גזירה זו על צפחת שיש קבועה מעל הדלת המובילה אל בית המשפט: " بِسْمِ اللهِ الرَّحْمٰنِ الرَّحِيْمِ, ביסמיללה רחמני רחימי", ובתרגום, "בשם אלוהים, החסוד ביותר, הרחום ביותר".
חודש רביע אלאוואל, 907 לספירה האסלאמית.
לאחר שהטורקים העות'מאנים כבשו את מצרים, גם הם דאגו למצודה.
הם השתמשו בו כמחסה, כפי שעשו עם מצודת צלאח א-דין בקהיר ומצודות דמיאטה, רוזטה ואל-בורולוס ואל-עריש .
הם שמרו עליה במצב טוב וציידו אותה ביחידות חי"ר ותותחנים, פלוגת מתופפים וחצוצרות, בנאים ונגרים.
כשהצבא העות'מאני נחלש, החלה המצודה לאבד את חשיבותה הצבאית.
בשנת 1798, במהלך המשלחת הצרפתית למצרים, היא נפלה לידי הכוחות הצרפתיים, בעיקר בגלל חולשתו של חיל המצב המצודה, וכוחו של הנשק המודרני הצרפתי באותה תקופה.
הצרפתים מצאו בתוך המצודה כמה כלי נשק צלבניים, שמקורם במערכה של לואי התשיעי.
ייתכן שמדובר בשלל מקרב אל מנסורה.
כאשר הפך מוחמד עלי פאשה לשליט מצרים ב-1805, הוא שיפץ את המצודה הישנה, שיקם ותיקן את חומותיה החיצוניות, והוא סיפק למבצר את כלי הנשק המודרניים ביותר של התקופה, במיוחד את תותחי החוף.
ניתן להתייחס לתקופת שלטונו של מוחמד עלי כעוד עידן זהב עבור המצודה.
המצודה המשיכה להיות שימושית בימי יורשיו של מוחמד עלי עד לשנת 1882 כאשר התרחש מרד עוראבי.
הצי הבריטי הפציץ את אלכסנדריה ב-11 ביולי 1882 ופגע בחלק גדול מהעיר, במיוחד באזור המצודה.
מתקפה זו פיצחה את המבצר וגרמה לנזק רב.
החזית הצפונית והמערבית נפגעו קשות כתוצאה מפיצוצי תותחים, שכוונו ישירות אל המבנה.
החזית המערבית נהרסה כליל והותירה בה חורים גדולים.
המצודה נותרה מוזנחת עד 1904, כשמשרד ההגנה המצרי שיקם את הקומות העליונות.
פארוק, מלך מצרים, רצה להפוך את המצודה לבית מנוחה מלכותי ולכן הורה על שיפוץ מהיר שלה.
לאחר המהפכה של 1952 הפכו חיילי הצי המצרי את המבנה למוזיאון ימי.
עבודת השיקום הגדולה ביותר מתוארכת לשנת 1984, כאשר משרד העתיקות המצרי תכנן תוכניות שאפתניות לשיקום המבצר.
מצודת עמאן או מצודת רבת עמון היא אתר ארכאולוגי שנמצא במרכז העיר עמאן (רבת עמון), בירת ממלכת ירדן.
הגבעה, שעליה נמצאת המצודה, היא אחת משבע הגבעות המקוריות שהרכיבו את העיר רבת עמון.
רוב המבנים שעדיין קיימים באתר הם מהתקופות הרומית, הביזנטית והאומאית.
המוזיאון לארכאולוגיה של ירדן נבנה על הגבעה ב-1951. למרות שחומות המצודה תוחמות את לב האתר, תקופות הכיבוש הקדומות כיסו שטחים נרחבים יותר מהחומות.
לכן קיים פוטנציאל ארכאולוגי גדול באזור המצודה, כמו גם באדמות שמסביב, וברחבי עמאן.
ארכאולוגים עבדו באתר מאז שנות ה-20, כולל צוותים איטלקיים, בריטיים, צרפתיים, ספרדיים וירדניים.
למרות משלחות החפירה הרבות, חלק גדול מהמצודה עדיין לא נחפר ונחקר.
בחפירות במצודה נמצאו סימני התיישבות אנושית, קבר ובתוכו חותמות חרס וחרפושיות, מתקופת הברונזה התיכונה (1650–1550 לפנה"ס).
בתקופת הברזל שימש התל של המצודה כבירת בני עמון, אשר נודעה כ"רבה" או "רבת עמון".
כתובת מצודת רבת עמון העמונית נכתבה בתקופה זאת.בתקופה ההלניסטית לא חלו כמעט שינויים במבנים בגבעה, אבל כלי חרס מספקים עדות לכך שהתל היה בשימוש באותה תקופה.
האתר הפך לרומי בסביבות שנת 30 לפנה"ס, ועבר לשלטון מוסלמי בשנת 661 לספירה.המצודה ירדה מחשיבותה במהלך השלטון האיובי במאה ה-13, למרות זאת, בתקופה זו נוסף לאתר מגדל שמירה.
מאותה תקופה ועד שנת 1878 המצודה הייתה בדעיכה מתמשכת.
בשנת 1878 המצודה נחרבה לגמרי והייתה מיושבת רק על ידי נוודים.
למרות החורבן של המקום, מצודת עמאן עדיין נחשבת כאחד המקומות העתיקים ביותר עולם שמיושבים ברציפות .
ארמון אומיה, מסגד ובור מים
מקדש הרקולס נבנה בסביבות המאה ה-2 לספירה.
חוקרי האתר מעריכים שבנייתו מעולם לא הסתיימה.
ארמון אומיה שימש כנראה כבניין מנהלי או כמעון של פקיד בח'ליפות אומיה.
כיום הארמון חרב למעט אולם הכניסה ששוחזר.
המסגד במצודת עמאן הוא דוגמה למסגדים עתיקים שחיקו את אולם האפדנה שבפרס, המאופיין ב"יער עמודים".
מסגדים כאלה נמצאים בדרך כלל באיראן ובמסופוטמיה (עיראק).
בשנים 1996–1995, משרד התיירות והעתיקות של ירדן והסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי, החלו בפרויקט לשימור ושיקום אתר המצודה לטובת תיירים והקהילה המקומית.
במצודת עמאן נמצא גם המוזיאון לארכאולוגיה של ירדן, בו נמצא אוסף של חפצים מהמצודה ומאתרים היסטוריים ירדניים אחרים.
מצודת ראשיא או מצודת העצמאות היא מצודה בעיירה ראשיא בלבנון השוכנת בראש הר בגובה של כ-1,400 מטר מעל פני הים.
המצודה נבנה כארמון על ידי משפחת שיהאב (شهاب) במאה ה-18. בזמן המנדט הצרפתי בלבנון, הוא שימש את כוחות הצבא הצרפתי וכיום הוא משמש את צבא לבנון.
עם זאת, זהו אתר תיירות שניתן לבקר בו.
המצודה משקיפה על העיירה ראשיא, ההרים והדרכים שסביבה.
מיקומו וגובהו של הכפר ראשיא הפכו אותו לנקודת ישוב, משחר ההיסטוריה.
בשנת 1172 הצלבנים בנו מגדל על שרידי ביצורים עתיקים: כנעניים, יווניים, רומיים וערביים.
המקום היה אסטרטגי עבורם, כדי להגן על שיירות של סוחרים ועולי רגל שעברו במקום בדרכם בין ירושלים לסוריה.
במקום נחפרו בורות מים ומספר בארות שאחת מהן פועלת גם היום.
בין היתר נחפרה מנהרה באורך של כ־1,500 מטר, שיורדת מערבה עד למעיין "עין מרי", שבין הכפרים ו.
המנהרה שימשה לתנועת לוחמים, אספקה במקרה של מצור וכן למילוט.
המצודה הנוכחית הוקמה כארמון מוגן היטב סביב המגדל הצלבני, ושטחה עומד על כ־8.5 דונם.
בשלושה מארבעת צדדיה ישנם צוקים והצד הרביעי, המזרחי – פונה לפסגת החרמון.
סביב המצודה נבנו חומות עבות והיא מזכירה את המצודה שבנו הצלבנים בבופור.
מושל אזור חצביא, הנסיך אבו בכר שיהאב, בנה את הבניין כארמונו והוא מפואר (יחסית לתקופתו) ומרווח ביותר.
ב-29 בספטמבר 1923 קיבלה צרפת מחבר הלאומים את המנדט על סוריה ובעקבות זאת הוצב חיל מצב צרפתי במצודה.
ב-22 בנובמבר 1925, במסגרת המרד הדרוזי הגדול, הסתערו לוחמיו של סולטאן אל-אטרש על המצודה, כדי לכבוש אותה מהצרפתים.
הניסיון נהדף והיו אבדות רבות לשני הצדדים.
כיום מוצבים שני לוחות בכיכר שבחצר המצודה.
על לוח אחד נכתבו שמות החללים הצרפתים ועל השני – שמות החללים בני אזור ראשיא.
בבחירות שנערכו בלבנון ב-1943, ניצחו תומכי השאיפה לעצמאות והיפרדות מצרפת.
ראש הממשלה הנבחר ריאד אלצלח (מוסלמי), והנשיא בשארה אל-ח'ורי (נוצרי), הודיעו על כוונתם למחוק מחוקת לבנון את כל הסעיפים שקושרים את לבנון למנדט הצרפתי.
בתגובה, ב-11 בנובמבר 1943, הצרפתים עצרו את הנשיא יחד עם עוד חברי פרלמנט נכבדים (וביניהם שר הפנים כּמיל שמעון, שהיה נשיא לבנון בשנות החמישים של המאה ה-20) וכלאו אותם במצודת ראשיא.
בעקבות ההפגנות, מרי אזרחי ולחץ בין-לאומי הם שוחררו ב-22 בנובמבר 1943, ויום שחרורם הוא יום העצמאות של לבנון.
לאחר פינוי הכוחות הצרפתיים מלבנון בשנת 1946, המקום אויש על ידי כוח ז'נדרמריה לבנונית וכן כמה משרדים ממשלתיים.
ב-1 בספטמבר 1964 נכנס למקום צבא לבנון ומאז המצודה היא בסיס צבאי.
המצודה נכללת ברשימת האטרקציות התיירותיות בלבנון, של משרד התיירות.
תיירים לבנונים מבקרים במקום, בתיאום עם הצבא.
מצודת רבאתי או מצודת אחלציחה (בגאורגית: ახალციხის (რაბათის) ციხე) היא מצודה מימי הביניים שנבנתה במאה ה-9 ונקראה "מצודת לומסיה" (ლომსია) בעיר אחלציחה בדרום גאורגיה, ששוחזרה באופן נרחב.
אחת האטרקציות התיירותיות העיקריות של אזור סאמצחה-ג'אוואחתי יחד עם ורדזיה.
השם המקורי של המצודה במאה ה-9 היה לוֹמֶסְיָה, שניתן לתרגם מגאורגית כ"אריה" (לוֹמי=אריה).
בסוף המאה ה-12, לומסיה קיבלה את השם החדש אחלציחה (מילולית: "מבצר חדש"), השם הערבי "רבאתי" פירושו "מקום מבוצר".
רבאתי כונה בדרך כלל רובע המסחר במצודה, קודם לכן התגוררו ברובע רבאתי בעיקר סוחרים ואומנים יהודים, אולם בעיקר לאחר שחזור המבנה דבק השם במבצר כולו.
באתר האינטרנט הרשמי של עיריית אחלציחה ובדף הפייסבוק הרשמי של המבצר, נעשה שימוש בשם "טירת אחלציחה (רבאתי)" או סתם "טירת אחלציחה".
ברוב המסמכים ההיסטוריים הטירה מוזכרת כטירת אחלציחה.
על פי הרשומות הגאורגיות הוקמה במאה ה-9 מצודה בשם מצודת לומסיה.
המצודה הוקמה על ידי גואראם ממפאלי , בנו של מלך טאו .
בסוף המאה ה-9 הפכה לומסיה לנחלת אבותיהם של הנסיכים מבית ג'אקלי , שמוצאם היה באציל בֶּשְׁכֵּן מבית צ'וֹרְצְ'אָנֶלִי , שהיו אצילים פיאודליים והתחרו בשושלת בגרטיוני.
בתקופת שלטונה של תמר, מלכת גאורגיה, בסוף המאה ה-12, משפחת ג'אקלי הייתה בפעם נוספת בעימות עם השושלת המלכותית השלטת והפכה לבעלת ברית של בעלה לשעבר של המלכה, הנסיך יורי בוגוליובסקי, שרצה להחזיר את כס המלכות הגאורגי לחזקתו.
עם דיכוי המרד, בהוראת המלכה תמרה, הועברו כל רכושה של משפחת ג'אקלי המושפלת לסניף אחר של בית צ'ורצ'אנלי, שנציגיו הקימו את שושלת ג'אקלי החדשה והפכו עם הזמן לאחת המשפחות המשפיעות ביותר של דרום גאורגיה.
בזכות מאמציהם הפכה לומסיה לעיר של ממש עם שם חדש אחאל-ציחה (מצודה חדשה), אשר בנוסף למצודה, הייתה לה מערכת מסועפת של ביצורים ברחבי העיר - חומות גבוהות, שערי כניסה שמורים ומגדלי שמירה.
במחצית הראשונה של המאה ה-14 קיבלו נסיכי ג'אקלי (שנשאו בתואר (מתאווארי) את התואר אתאבג מהמלך גיאורגי החמישי המבריק , ולאחר מכן הפכה אחלציחה לבירת אתאבגות סאמצחה במשך תקופה ארוכה.
על שטח המבצר נבנה משכן האטבאגים - טירת ג'אקלי, וכן מבנה-מנזר נוצרי.
בסוף המאה ה-14, מבצר אחלציחה ניזוק קשות במהלך הפלישות הטימוריות לגאורגיה.
מאה שנים מאוחר יותר נשרפה כמעט כל העיר על ידי הצבא הטורקי של סולטאן יעקוב .
בשנת 1578 החלה האימפריה העות'מאנית להשתלט על אדמות אתאבגות סאמצחה, אשר שליטיה ניסו תחילה להדוף את הפולשים, אך הכוחות לא היו שווים.
בשנת 1579, נסיכי ג'אקלי נכנעו ומסרו את אחלציחה לעות'מאנים והפכו לאדונים הפיאודליים הגאורגים הראשונים שהתאסלמו.
לאחר הסכם קונסטנטינופול (1590), כל שטחה של אתאבגות סאמצחה עבר לשליטת האימפריה העות'מאנית.
בית ג'אקלי שמרו על מעמדם באזור, וכאשר בשנת 1628 הכריזו העות'מאנים על העיר כמרכז המחוז (פאשאליק), הנסיכים פשוט שינו את התואר התורשתי של אטבג לתואר פאשה.
כך החלה תקופה חדשה למצודת אחלציחה, שהיה מעתה ביצור חשוב בגבולות האימפריה העות'מאנית.
תחת שלטון העות'מאני גדל גודל המצודה במידה משמעותית.
שטח המצודה הורכב ממצודה בלתי מבוצרת היטב, בראש צוק תלול, ומתחת למבצר העליון, היה מתחם שעל שטחו היו מבני מנהל רבים וכאלף בתי מגורים.
תושבי המבצר העליון היו פטורים מתשלום מיסים, אך היו חייבים גם בשירות צבאי במידת הצורך.
הם הפכו למגינים של העיר כולה.
למתחם המצודה היו שני שערים והוא היה מוגן בטבעת כפולה של חומות מבצר, מבוצרות במגדלים.
בתקופה זו הוקצה למצודה שם חדש - רבאת ("מקום מבוצר" בערבית), שהוחל תחילה על רובע המגורים בשטח המבצר העליון, ולאחר מכן עבר לכל המבצר.
בפיקודו של אחמד-פשה , באמצע המאה ה-18, נבנה במצודת ראבתי, מסגד אחמדיה, המסגד המרכזי של העיר, שכללה ספרייה מפוארת.
בתחילת המאה ה-19, לאחר שנחתם חוזה גאורגייבסק בין ממלכת כארתלי והאימפריה הרוסית, והחלק הארי של הממלכה הגאורגית הפך לחלק מהאימפריה הרוסית, הייתה אחלציחה המוסלמית למקור דאגה מתמדת למושל הכללי הרוסי.
בשנת 1810 נשלח גנרל אלכסנדר טורמסוב לכבוש את העיר.
הוא הצליח לכבוש את מורדות הרמה הצפונית בפאתי העיר וצר על המצודה.
ביום העשירי למצור, כאשר כיבוש המבצר נראה בלתי נמנע, פרצה מגפה במחנה הרוסי.
טורמסוב נאלץ להחזיר את חייליו ולהסיר את המצור מעל המצודה.
18 שנים מאוחר יותר כבש הצבא הרוסי את אחלציחה, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829).
בקרב הגדול של אחלציחה , בראשות הגנרל איוואן פסקביץ', הצליחו הרוסים לפרוץ את מערכת הביצורים של העירם, ולאחר מכן נמסר גם מבצר רבאתי עצמו, לאחר משא ומתן, לידי הרוסים ללא התנגדות.
בתום המלחמה, בשנת 1829 נחתם הסכם אדריאנופול, והעות'מאנים נסוגו מאותו חלק של אזור אחלציחה ומצודת אחלציחה הפכה באופן רשמי לחלק מהאימפריה הרוסית.
המבצר והמבנים הסמוכים לו נבנו מחדש ושופצו בהרחבה בשנים 2011–2012 על מנת למשוך יותר תיירים לאזור.
במקור אחלציחה כללה שלושה חלקים: הטירה, המצודה שמסביב והעיר הגדולה יותר.
המצודה הייתה מוקפת בשלושה חומות והייתה מחוברת לאזורים סמוכים באמצעות מנהרות.
בתוך המצודה, מלבד הטירה, הייתה חצר גדולה, מחסן נשק, מטבעה, בית מרחץ וכנסייה.
בשנת 1752, השליט הגאורגי חאג'י אחמד-פאשה ג'אקלי בנה מסגד בתוך הטירה בסגנון הכנסייה האורתודוקסית הביזנטית איה סופיה מקונסטנטינופול תוך שימוש במבנה האופייני של כנסייה גאורגית אורתודוקסית, בתוספת מדרסה ומינרט.
המסגד פעל במשך 76 שנים עד 1828. מאוחר יותר, בשנת 1850 בפקודת הקיסר הרוסי ניקולאי הראשון, היא נחנכה על שם מריה הבתולה ותפקדה ככנסייה במשך 92 שנים נוספות עד 1920.
מצודת רבאתי שופצה באופן שנוי במחלוקת בשנים 2011–2012. המצודה נבנתה מחדש בתקופתו של מיכאיל סאקשווילי וביוזמתו.
החלק העליון של האתר בגודל 7 דונם מכיל מסגד עם כיפת זהב, מדרסה, כנסייה ומוזיאון.
עבודות השיפוץ החלו במאי 2011 והוא כלל שיקום והשלמת מבנים רבים שנהרסו.
לצורך כך הקצתה ממשלת גאורגיה 34 מיליון לארי מתקציב המדינה.
במסגרת הפרויקט שוחזרו מסגד אחמדיה, צריח המסגד, המדרסה, טירת ג'אקלי, המרחצאות, המצודה, חומות המצודה והכנסייה האורתודוקסית שבשטח המבצר.
גם המנהרה המובילה לנהר פּוֹצְחוֹבִי שוחזרה.
במסגרת הפרויקט תוקנו שני רחובות ראשיים של המצודה, שוחזר הריצוף ושוקמו חזיתות וגגות מבנים.
יחד עם המצודה נבנה מחדש גם הרובע ההיסטורי של אחלציחה הממוקם ממש בסמוך למצודה.
הרובע מאופיין ברחובות צרים מרוצפים ובבתים בסגנון דרבאזי , בתים עם מרפסות סגורות בסגנון אכסדרה האופיינות לאזור.
מצודת עַרימָה (גם עֻרַימָה; בערבית: قلعة العريمة) היא מצודה צלבנית בצפון-מערב סוריה, כ-20 ק"מ מדרום-מזרח לטרטוס, שהשתייכה לרוזנות טריפולי.
לא נערכו בה חפירות ארכאולוגיות ולא פעולות שימור, והיא עומדת בשממונה.
המצודה בנויה על רכס רמתי מבודד, ברום 171 מ' מעל פני הים, הצופֶה אל הכניסה לעמק נהר אברש.
המצודה ממוקמת מצפון לדרך המוליכה מחומס לחוף הים ועוברת בשקע חומס שבין הרי אנסריה בצפון להר הלבנון בדרום.
המצודה נועדה להגן על שפלת בֻּקַיְעָה ובכך גם על הדרך שבין טריפולי לטרטוס, שני המרכזים של רוזנות טריפולי הצלבנית.
האזכור הראשון של מצודת ערימה במקורות היסטוריים הוא מן התקופה הצלבנית.
המצודה נבנתה מן היסוד במאה ה-12 בידי רמון השני, רוזן טריפולי , נינו של רמון הרביעי, רוזן טולוז (רמון דה סן ז'יל), ממנהיגי מסע הצלב הראשון, ודוד-רבא של רוזן טולוז אלפונס ז'ורדן, שהגיע למזרח באביב 1148 במסע הצלב השני.
אלפונס ז'ורדן מת בפתאומיות חשודה בקיסריה סמוך לנחיתתו בעכו, ורמון רוזן טריפולי נחשד כשותף בסילוקו מחשש שהוא בא לתבוע לעצמו את רוזנות טריפולי.
ברטרן, בנו של אלפונס ז'ורדן, התבצר אחרי מות אביו במצודת ערימה.
רמון רוזן טריפולי קרא לעזרתו את השליט הסלג'וקי נור א-דין זנגי, וזה הטיל מצור על המצודה בסתיו 1148. היא נפלה בידיו, וברטרן נשבה למשך אחת עשרה השנים הבאות, עד ששוחרר בהתערבות הקיסר הביזנטי מנואל קומננוס.
ההיסטוריון המוסלמי אבן אל-את'יר אמר על ברטרן שהוא כאותו "היען שהלך למצוא קרניים וחזר בלא אוזניים".
המוסלמים לא החזירו את המצודה לרוזן טריפולי, וגם לא איישו אותה בעצמם, אלא פעלו לפירוקהּ.
בשלב כלשהו היא חזרה לידי הצלבנים ושוקמה, ושוב נכבשה ב-1167 בידי נור א-דין.
רעידת האדמה של 1170 גרמה בה להרס גדול, ופשיטה מוסלמית ב-1171 מצביעה על כך שהיא אוישה בידי הנוצרים.
צלאח א-דין פסח עליה ב-1188 כשהתכונן לכיבוש קראק דה שבלייה.
המצודה עברה לידי מסדר הטמפלרים בשלהי המאה ה-12, ואולי בראשית המאה ה-13.
אין ידיעות על המוצאות אותה בהמשך.
ככל הנראה הוחזקה ברשות הטמפלרים עד סילוקם בידי הממלוכים.
לפי מקור מוסלמי המצודה שופצה בתקופה שבה שהה לואי התשיעי, מלך צרפת, בממלכת הצלבנים וחיזק את ביצוריה.
ייתכן שמצודת ערימה נכבשה בידי בייברס בדומה לקראק דה שבלייה ולשסטל בלאן שנפלו לידי הממלוכים ב-1271. ייתכן שנכבשה בידי קלאוון במערכה על טריפולי ב-1284. מאז נעזבה כליל.
לא ידוע על שימוש בה בתקופת העות'מאנים.
באתר מצודת ערימה לא נערכו חפירות ארכאולוגיות מסודרות, והסקרים לא הראו ממצאים המעידים על יישובים קודמים למאה ה-12. הראשון שסקר את המצודה היה תומאס אדוארד לורנס, לימים "איש ערב", שסייר במקום בקיץ 1909 ואת ממצאיו מסר בתזה שהגיש באוניברסיטת אוקספורד על מבצרי הצלבנים בלבאנט.
מחקרו ראה אור בדפוס ב-1936, אחרי מותו, תחת הכותרת "Crusader Castles".
בסביבות 1928 נסקר האתר על ידי היסטוריון אמנות ימי הביניים פול דשאן , והתוצאות פורסמו בדפוס רק ב-1973.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 נערך במקום סקר על ידי האדריכל והארכאולוג מילר-וינר (Müller-Wiener) שפורסם ב-1966 בגרמנית ובתרגום לאנגלית בעת ובעונה אחת.
אתר ערימה, מבחינת החוקרים, היה שולי למבצר קראק דה שבלייה שעמד בראש מעייניהם.
הסקרים היו שטחיים והניבו תוכניות שונות זו מזו לא במעט.
מתוכן עולה כי מכלול הביצורים הקיף שלושה מתחמים נפרדים המשתרעים זה בצד זה ממערב למזרח לאורך רכס רמתי.
אורך המכלול כ-300 מטר ורוחבו המרבי 80 מטר.
במתחמים המערבי והמרכזי, שהיו ככל הנראה חצרות בלבד ללא ביצור מרכזי, כמעט שלא נותרו שרידים נראים לעין, פרט לעקבות של חומות ומגדל מרובע יחיד בפינה הצפונית-מערבית של המתחם המרכזי.
המתחם המזרחי הוא המצודה המבוצרת גופה הבנויה במתכונת קסטרום, שאורכו ממערב למזרח 76 מטר ורוחבו מצפון לדרום כ-45 מטר.
היא מוקפת בחומות ובמגדלים הבולטים מהן, בהם מגדלי פינה.
בצמוד לחומה הצפונית שרדו מבנים מקורים בקמרונות חביתיים.
מגדל גדול חלש על הכניסה למבצר באמצע חזיתו המערבית.
שרידי המצודה מצביעים על שני שלבי בנייה: הישן, המאופיין באבן בזלת, מיוחס לראשית המאה ה-12. ואילו השלב השני, המאופיין באבן גיר, מתוארך לסוף המאה ה-12 או לראשית המאה ה-13.
קשר עין התקיים בין מצודת ערימה למצודת עכּאר בדרום ולשסטל בלאן בסאפיתא שבצפון, ומשם לרשת המצודות הצלבניות, ארווד וטרטוס שעל חוף הים בצפון-מערב, שסטל רוז' בדרום-מערב וקראק דה שבלייה בדרום-מזרח.
מצודת עכּאר היא מצודה במחוז עכּאר בצפון לבנון, שנבנתה בראשית המאה ה-11, וביצוריה שימשו את הפאטמים, את הצלבנים ואת הממלוכים וכן את ראשי משפחת סייפא בתקופה העות'מאנית.
מצודת עכּאר בנויה על שלוחה סלעית צרה במדרונות הצפוניים של רכס הר הלבנון, כ-800 מ' מעל פני הים, 27 ק"מ מדרום למצודת קראק דה שבלייה בסוריה שמעבר לשקע חומס .
המצודה נועדה לשלוט על הנתיב המוליך מטריפולי שלחוף הים התיכון לחומס וממנה לבקאע במזרח, וכמו כן לשלוט על שפלת החוף שממערבה ובכך למנוע את ניתוק הנתיב המחבר בין טרטוס לטריפולי.
המצודה נבנתה בסוף המאה ה-10 לצורכי משפחה מקומית בשם עכּאר ונתפסה ב-1019 בידי הח'ליפה הפאטמי אל-חאכם.
ב-1094 נפלה בידי האמיר הסלג'וקי תֻּתֻּש הראשון.
ב-1109 נמסרה לברטרן , רוזן טריפולי (בנו של רמון מסן ז'יל), בהסכם עם טוגתכין , המושל הסלג'וקי של דמשק, כאחד התנאים לוויתור הצלבני על כיבוש העיר רפניאה .
במחצית הראשונה של המאה ה-12 נמסרה לידי משפחת אצילים צלבנית בשם פואילורן (Puylaurens), וסאלים של רוזני טריפולי.
נור א-דין זנגי תקף את מצודת עכּאר ב-1165 או 1166. ביוני 1170 פקדה את האזור סדרת רעידות אדמה שגרמו להרס במצודה.
בהיעדרו של רמון השלישי, רוזן טריפולי, מסר אמלריך הראשון, מלך ירושלים, שהיה באותם ימים עוצר הרוזנות, את מצודת עכּאר לחזקת ההוספיטלרים בתנאי שיפעלו לשיקומה.
אחרי שובו מהשבי סירב רמון השלישי רוזן טריפולי לאשר את החזקה ההוספיטלרית על מצודת עכּאר והעביר אותה למשפחת אצילים מנאמניו.
אין ידיעה על נפילתה בידי צלאח א-דין, שככל הנראה פסח עליה במתקפותיו בסוריה ב-1188. המצודה הוחזרה בתחילת המאה ה-13 לשליטתו הישירה של נסיך אנטיוכיה ורוזן טריפולי, בוהמון , ומצודת עכּאר נותרה בחזקת ממשיכיו עד נפילתה בידי הממלוכים.
ב-1271, אחרי הצלחתו בכיבוש קראק דה שבלייה, פנה הסולטאן הממלוכי בייברס למצודת עכּאר.
על אף הקשיים הצליח להעלות את מכונות המצור הכבדות במדרונות המיוערים, ובראשית חודש מאי החל בהרעשת המצודה.
מקץ עשרה ימים נכנעו הנצורים והותר להם לצאת בשלום לטריפולי.
תגליפי הפנתרים, סמליו המובהקים של בייברס, הקבועים בנדבכים העליונים של מגדל העוז, מצביעים על שיקום המצודה בתקופתו.
מצודת עכּאר שימשה כמטה משפחת סייפא שראשיה שירתו כגובי המיסים ואף כמושלים מטעם העו'תמאנים באיילט טריפולי והסנג'קים שלה מ-1579 ועד אמצע המאה ה-17. המצודה, הקרויה בערבית על שמם, נהרסה חלקית ב-1620 על ידי פח'ר א-דין השני.
האתר עומד בשממונו בעקבות היחלשותה של משפחת סייפא.
ההיסטוריון הצרפתי פול דשאן ביקר במקום בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20, ותיאר את האתר בקצרה ללא הצגת תוכנית קרקע כלשהי.
ב-1999 נערך סקר שיטתי של שרידי המצודה בידי משלחת אוניברסיטת סן-ז'וזף בביירות והמכון הצרפתי לארכאולוגיה של המזרח התיכון.
מצודת עכּאר נבנתה על גבי שלוחה צרה, בין גיאיות שבהם זורמים יובלים של נהר אל-עכּאר.
גובהה מעל פני הים בסביבות 800 מטרים.
היא משתרעת לאורך כ-230 מ', ורוחבה אינו עולה על 70 מ'.
חפיר חצוב בסלע בגבולהּ הדרומי מפריד בינה לבין המשך שלוחת ההר שמדרום.
ניתן לשייך אותה לקבוצת "מצודת הדורבן" הצלבניות.
המצודה הוקפה בחומות מכל עבריה בניצול יתרון המתלולים במערבהּ ובמזרחהּ.
שרידיה מצביעים על חלוקה לשני מתחמים – דרומי וצפוני, עליון ותחתון, שביניהם הפריד חפיר רדוד.
מגדל העוז נמצא במתחם המבוצר העליון, בנקודה הפגיעה של המצודה.
המתחם התחתון משתפל לאיטו במדרגות רחבות במורד השלוחה.
בסקר של 1999 אותרו מקטעים של החומות ושל מגדלי שמירה מרובעים, ארבעה בחומה המזרחית ואחד במרכז החומה המערבית.
השער המוליך למצודה נמצא בצדו המזרחי של המתחם הצפוני, בקצה דרך העולה אליו בהתעקלות.
השער מוגן במגדל מבוצר שממדיו, בבסיסו, אינם פחותים מאלה של מגדל העוז.
בכל אחד מהמתחמים, בצמידות לחומות, נמצאו שרידי מבנים מקומרים.
באתר נשתמרו מספר בורות מים שהותקנו לקליטת מי נגר מגגות המגדלים וממתחם המצודה העליון.
המתחם התחתון היה בעיקרו חצר קטורה גדולה ששימשה להיערכות צבאית וכן כמקום מפלט בעת צרה לתושבי הסביבה.
בסקר של 1999 נעשה ניסיון להבחין בשלבים שונים של בניית המצודה על פי מאפיינים של אבני הבניין ובהנחה שחוסר האחידות בצורותיהן מעיד על בנייה חוזרת.
הביצורים בקצה הצפוני של המצודה, שנועדו לשליטה על המורד המתון של השלוחה, יוחסו לפי מסקנות הסקר לשלב השיפוצים מהתקופה הממלוכית.
המבנה הבולט באתר הוא מגדל העוז, העומד על תלו כמעט במלוא גובהו בקצה הדרומי של המצודה העליונה.
מידותיו בבסיסו 13 מ' על 13 מ' והוא נתמך משלושה עברים בחלקלקה מחופה באבנים מסותתות המכסות על סלע האֵם.
הפתח למגדל פעור בחזיתו הצפונית והוא גבוה בכ-3 מטרים ממפלס החצר המבוצרת שלמרגלותיו.
חזיתו הדרומית פונה להמשך שלוחת ההר, וחפיר עמוק חצוב כולו בסלע מפריד ביניהם.
בראש מגדל העוז בולטת שורת נדבכים עם תגליפי פנתרים, סמלו המובהק של הסולטן הממלוכי ביברס.
הם מעידים על שיפוצים שנעשו במבנה בתקופתו ולכבודו.
נדבכי התגליפים שרדו רק בצד הדרומי והמזרחי של המגדל, ולא מן הנמנע שהם כיתרו בזמנם את ראש המגדל בכל היקפו.
המגדל משקיף על מרחבי המצודה כולה, וממרומיו ניתן להבחין במצודות ההרים הצלבניות שמצפונו – קראק דה שבלייה, שסטל בלאן וערימה שעימן התקיימה תקשורת ישירה באמצעות איתותי אש ועשן.
מצודת עופרת היא מבנה המורכב מעופרת המיועד לספק מיגון מפני קרינת גמא במגוון יישומים בתעשייה הגרעינית ובפעילויות אחרות המשתמשות בקרינה מייננת.
מצודות עופרת נמצאות בשימוש נרחב להגנה מפני מקורות רדיואקטיביים וחומרים רדיואקטיביים.
מטרתה היא להגן על סביבתה מקרינת גמא.
עופרת תגן ביעילות גם בפני חלקיקי אלפא ובטא, אך לא תגן בפני נייטרונים ביעילות.
אם יש לצפות באירוע בו נפלטת קרינת גמא, ניתן להשתמש בחלון צפייה מזכוכית עופרת כדי למגן אך במקביל לאפשר ראות.
גלאי קרינה הפועלים ברקע עתיר קרינת גמא מוגנים לעיתים כדי למנוע מ"הצפת" הגלאי.
הצפה על ידי קרני גמא עשויה להקשות על גילוי חלקיקי אלפא ובטא.
כמו כן מיגון נדרש אם נדרש גילוי רמות נמוכות מאוד של קרינה.
הטירה יכולה להיות עשויה מלבנים בודדות; בדרך כלל עם חתך בצורת V כדי למנוע קרינה ישירה דרך הרווחים שבין הלבנים, אך ניתן לייצר לבנים בצורות מותאמות אישית על ידי עיבוד שבבי או יציקה.
לבנת עופרת טיפוסית שוקלת כעשרה קילוגרמים.
מצודות עופרת יכולות להיות עשויות ממאות לבנים ומשקלן אלפי קילוגרמים, ולכן הרצפה עליה הן מונחות חייבת לעמוד בעומס כבד, למשל מבנה המיועד במוחד למטרה זו, או מרתף של בניין הבנוי על לוח בטון.
אם המצודה לא מונחת ישירות על הרצפה, נדרש מבנה חזק מספיק כדי לתמוך בה בבטחה.