tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השוברטיאדה הישראלית כללה במופע הייסוד קונצרט מרתוני אחד שבו השתתפו אחד עשר מוזיקאים ישראלים.
הקונצרט התקיים ב"מרכז ענב לתרבות" בתל אביב.
הצלחת האירוע הראשון הובילה בתוך זמן קצר להוספת קונצרטים של "השוברטיאדה הישראלית" בין היתר בחיפה, בירושלים, בקיסריה, בבית גבריאל על שפת הכנרת, ראשון לציון, ב"קשת אילון" ובקיבוץ שדה בוקר.
לשוברטיאדה הישראלית נוכחות קבועה בסצנת העשייה התרבותית בישראל.
אירועי השוברטיאדה מתקיימים תמיד ביום הולדתו של שוברט: 31 בינואר או בסמוך לו.
הצלחתה של "השוברטיאדה הישראלית" זכתה להכרה ולתמיכה של משרד התרבות והספורט, עיריית תל אביב-יפו, משרד התרבות, "מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה" ותורמים ישראלים פרטיים, וכן להכרה בינלאומית שהתבטאה בין היתר בתמיכה של "פורום התרבות האוסטרי" (Austrian Cultural Forum).
תוכניות השוברטיאדה הישראלית כוללות כמתבקש יצירות מאת שוברט, אליהן נוספו יצירות שאינן פרי עטו.
ב-2018 תוכנית השוברטיאדה הוקדשה כולה לעיבודים ליצירותיו של שוברט וליצירות שנכתבו בהשראת המוזיקה שלו.
תוכנית זו, חסרת תקדים במהותה, כללה יצירות מאת פרנץ ליסט, פרוצ'ו בוזוני, אריברט ריימן, יורג וידמן, לאופולד גודובסקי, קארל צ'רני והישראלים גילעד הוכמן, משה זורמן, ואורי ברנר.
חלק מהיצירות הישראליות הוזמנו על ידי השוברטיאדה הישראלית.
בשוברטיאדות הוינאיות בזמנו של שוברט השתתפו הרכבים מוזיקליים אד-הוק ומוזיקאים עצמאיים.
בשוברטיאדה הישראלית מופיעים לאורך השנים גם הרכבים קבועים, חלקם ישראלים, כמו רביעיות כלי הקשת "אביב" "כרמל" ו"ראשונים", חלקם הרכבים אורחים בהם שלישיית הפסנתר במברג (גרמניה) ורביעיית כלי הקשת הדורית (בריטניה), דואו כינור ופסנתר חגי שחם ארנון ארז, וצמד הפסנתרנים טל-גרויטהויזן (גרמניה).
הפסנתרן והחוקר הבריטי הנודע גראהם ג'ונסון התארח שלוש פעמים בשוברטיאדה הישראלית.
בין הפסנתרנים שהשתתפו בשוברטיאדות: דניאל גורטלר, אודליה סבר, עמיאל בושקביץ, ויקטור סטניסלבסקי, מיכאל זרצקל וישי שאער.
השתתפו גם הכנרים הישראלים סרגיי אוסטרובסקי ואיתמר זורמן, הצ'לן האוסטרי אריך הוטר והצ'לן האנגלי רפאל וולפיש ונגני הגיטרה: עודד שוב וירון חסון.
בשוברטיאדה הישראלית השתתפו זמרים רבים, ובהם: שרון רוסטורף-זמיר, סיוון רותם, הילה בג'יו, קלייר מגנג'י, יעל לויטה, טליה אור, אנה הנטלי, יניב ד'אור, דניאל יוהנסן, בנג'מין אפל, טים פאלון ותהילה ניני גולדשטיין.
"שוברת שתיקה" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת ישראלית מאיה בוסקילה, מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, שוברת שתיקה.
השיר יצא לאור ב-1 במאי 2008, על ידי חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום.
הסינגל הבא שהוציאה אחריו הוא "לנשום", שיצא לאור ביולי 2008.
השיר הגיע למקום השישי ברשת ג' והשביעי ברדיו אמצע הדרך.
השיר נכתב והופק על ידי טל שגב ויעקב למאי.
לפי האתר Genius, השיר הופץ כסינגל הראשון מתוך שוברת שתיקה ב-1 במאי 2008.
לשיר לא פורסם וידאו קליפ רשמי, אך ב-7 במאי 2013 (חמש שנים לאחר צאתו כסינגל), הועלה לערוץ היוטיוב של מאיה בוסקילה האודיו הרשמי שלו.
האודיו צבר למעלה מ-90,000 צפיות בסך הכול.
מעבר לכך, כולל האודיו את עטיפת האלבום שוברת שתיקה, בה נראה פרצופה של בוסקילה.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם1 במאי 2008הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתהד ארצי
שוברות קירות היא תנועת חברתית שורשית לקידום קמפיינים ציבוריים, אקטיביזם קהילתי, אזרחי ופמיניסטי במימון הציבור ולמען הציבור.
את התנועה הקימו הפעילות החברתיות כרמן אלמקייס עמוס וספיר סלוצקר עמראן.
התנועה היא תנועת שטח לקידום קמפיינים ציבוריים ואקטיביזם קהילתי, במימון הציבור ולמען הציבור.
התנועה עוסקת בעשייה שמבקשת לאחד בין קהילות ולעבוד תוך שיתוף פעולה עם קבוצות נאבקות ונשים שחיות בעוני.
עוד עוסקת התנועה במאבקי דיור וצדק חלוקתי, נשים נפגעות אלימות, מאבק נגד אלימות משטרתית, שמירה על חופש המחאה, מאבק הקהילה הגאה.
התנועה מבקשת לתת מקום ליוזמה וקידום מחאות תוך בנייה ושימור של קהילות-מאבק סולידריות זו לזו, ולבנות כוח פוליטי פמיניסטי עוצמתי.
"שוברות קירות" היא תנועה אזרחית המקדמת קמפיינים ציבוריים ותקשורתיים ובמקביל מסייעת באופן פרטני לכל מי שמתקשה היום לחיות בכבוד.
פעילות התנועה אלמקייס-עמוס וסלוצקר-עמראן נכללו ברשימת הנשים המשפיעות על עיתון גלובס על פעילותן.
מנכ"ליות שותפות של התנועה הן כרמן אלמקייס עמוס, וספיר סלוצקר עמראן, יו"ר הדירקטוריון היא רעות גיא, חברות וחברי הדירקטוריון הם: נטע חממי טביב דרור, אוהד אמר, אסנת אפרתי, מיטל אבוקסיס, ערן עמיר, חלי בוזחיש ששון, קובי ברכה, אסנת כהן ליפשיץ.
התנועה פועלת ומסייעת ומגישה תמיכה ישירה לקהילה.
עוד עוסקות פעילות התנועה בשינוי מדיניות עם חיבור לשטח מול גופים ממשלתיים.
התנועה אמנם מגישה סיוע לאוכלוסיות חלשות ברכישת מזון, תרופות או תשלום שכ"ד אך עיסוקה העיקרי הוא בשינוי מדיניות הממשלה.
במסגרת פעילות התנועה ברחבי הארץ, הקימה התנועה מגוון פעילות בנושאים בו פועלת התנועה.
הקהילה פועלת באזור וכל אחד יכול להצטרף.
מטרת העל של התנועה, להפוך הנשים הנאבקות לחלק מקהילה תומכת ואקטיביסטית.
קהילת המאבק של שכונות נגד פינויים, קהילת המאבק לדיור ציבורי וקורת גג, קהילה לפעולה בנושאי כליאה ושיקום, קהילת המאבק באלימות מינית ומגדרית, קהילה למאבק בעוני וקהילת השגרירות ללימודי אנגלית וסטוריטלינג ע"ש לואיז כהן.
תוכנית השגרירות ללימודי אנגלית וסטוריטלינג ע"ש לואיז כהן
תוכנית השגרירות ע"ש לואיז כהן, פעילה מזרחית ואחת מהנשים שהובילו את תנועת הפנתרים השחורים, השקיעה חייה כדי ללמד צעירים וצעירות מהשכונות לדבר אנגלית.
בתוכנית הנשים מקבלות הכשרה מקצועית בסטוריטלינג כדי שיוכלו לספר את סיפורן האישי בעברית ובאנגלית בארץ ובעולם.
התנועה פיתחה תוכנית חינוכית ועסקית יחד עם בית הספר לשפות "This is Not an Ulpan".
התנועה מקדמת אירועי תרבות ואקטיביזם ברחבי הארץ.
באירועים אלו מקדמת התנועה את המאבקים דרך מיצגי אמנות, תערוכות, מסיבות ומופעים.
התערועה "נערים על כיסאות פלסטיק" הוצגה בתל אביב וחשפה את הגזענות סביב המאבק לשחרור נחל האסי.
המאבק לדיור ציבורי וקורת גג
התנועה פועלת למען מתן קורת גג כזכות ייסוד.
התנועה נותנת מענה לאוכלוסיות מוחלשות, פעילות שטח והפגנות מול ביתם של מקבלי החלטות ומקדמת חקיקה בכנסת.
לקראת יום המאבק הבינלאומי באלימות כלפי נשים, ערכו בתנועת שוברות קירות טקס מיוחד בו הוחלף שמה של שדרת רוטשילד לשם שדרות הזיכרון.
בטקס הונצחו 19 קורבנות האלימות המגדרית לשנת 2020 וקורבנות אלימות בעבר.
לאחר מאבק ממושך לשחרורו של יונתן היילו שבו היו פעילות אלמקייס-עמוס, עמראן-סלוצקר, פעילות התנועה ותנועות נוספות, השיקה התנועה פרויקט מיוחד לזכרו, בו גברים מוזמנים לדווח בדיסקרטיות על מקרי אלימות ותקיפה מינית שעברו.
במסגרת הפרויקט מרכזות הפעילות עדויות אנונימיות מגברים נפגעי אלימות ותקיפה מינית ומקדמות חקיקה בנושא השוואת סל סיוע לנפגעי תקיפה גברים בדומה לסל שנשים מקבלות.
עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל הוסב עמוד הפייסבוק של הארגון למוקד איסוף פניות, הפצת מידע, גיוס משאבים וריכוז פעולות חירום לטובת משפחות בעוני שנקלעו לקשיים נוספים עקב המשבר.
פעילות התנועה הוציאו לאור את "מדריך השטח למפגין ולמפגינה", המבוסס על יותר מעשור של ניסיון בליווי נפגעי אלימות משטרתית.
בין היתר ניתן למצוא במדריך המלצות להתארגנות לפני ההפגנה, צילום במהלך הפגנה ואפליקציות מומלצות לתיעוד, סמכויות רישוי ופיזור הפגנה, כמו גם זכויות במקרה של מעצר או הגשת תלונה כנגד שוטרים.
פעילות התנועה מקדמות שיקום על פני כליאה כמוצא ראשוני.
הן מאמינות כי כליאה יוצרת חסם להשתלבותם ושיקומם של אסירים בחברה.
פעילות התנועה הפגינו בתקופת הקורונה מול ביתו של שי באב"ד, מנכ"ל משרד האוצר לשעבר.
על ביתו הוקרנו בשידור חי מאות עדויות של אמהות חד הוריות עובדות, נכים ומקבלי קצבאות שזכאותם לקיצבת דמי אבטלה בוטלה בגלל האיסור על כפל קצבאות.
במקביל להפגנה הפגינו הפעילות מול ביתו של חיים כץ.
לאחר מספר שבועות הודיע משרד האוצר על שינוי המדיניות בהעברת תקציב של יותר מ-200 מיליון ש"ח.
שוברי הגלים בחופי תל אביב הם שוברי הגלים שנבנו מול רצועת החוף של תל אביב.
חוף גורדון (צפוני ודרומי - 2 שוברי גלים)
חוף אביב (מנותק ומחובר - 2 שוברי גלים)
שוברי גלים חופיים להגנת תשתית החוף
לאורך טיילת רציף העלייה השנייה - לא כולל את תחום נמל יפו
לאורך פארק מדרון יפו חזית ימית
שוברי הגלים הוקמו כדי לאפשר לרוחצים בים תנאים נוחים יחסית במזג אוויר סוער, ובנוסף יש לשוברי הגלים תפקיד מפתח בשמירה על משטר החול בחוף, ובהגנה על ביסוס טיילת הולכי הרגל.
שוברי הגלים שוברים את הגלים המתקרבים לחוף, ויוצרים משטר השקעה של משקעי החול שרוחפים בתוך גלי הים.
משטר זה נוצר כתוצאה מתופעת השבירה והעקיפה של הגלים בפוגשם את שובר הגלים.
תופעות אלו גורמות לשינוי כיוון הגלים משני צידי שובר הגלים, ובדרך כלל כיוונם משתנה לכיוון ישר המחבר בקו דמיוני את מרכז שובר הגלים עם קו המים בחוף.
כאשר שני הגלים משני צידי השובר נפגשים, הם פורקים את מטען גרגירי החול שהם נושאים, ואלה שוקעים בקרקעית הים ובתהליך לא ארוך מאד, יוצרים שרטון חול מכיוון קו המים אל שובר הגלים.
בנוסף, התהליכים המתוארים מעלה, יוצרים מצב של מים שקטים יחסית ב"צל" שובר הגלים.
היחס בין אורך שובר הגלים למרחקו מהחוף
כאשר היחס האמור, עולה על 0.9 או 1.0 (כלומר אורך שובר הגלים דומה באורכו, או אפילו ארוך יותר, ממרחקו לקו המים בחוף), ייווצר חיבור בין השרטון החולי אל שובר הגלים.
משני צדי שוברי הגלים התפתחו חיים בצורת דגים רבים המשייטים בין הסלעים המהווים את הבסיס לשוברי הגלים.
הדגים ככלל אינם גדולים, ונעים בין דגיגונים בני יומם לדגים בעלי אורך מקסימלי של כ־20 סנטימטרים.
הסלעים שבבסיס שוברי הגלים עטו עם הזמן גוון אדום בהיר עד כהה.
בין מיני הדגים שחיים ליד שוברי הגלים בולטים במיוחד: סיכַן משויש , סיכַן הודי , אובלד שחור זנב, סרגוס מסורטט, אדרית ודגי גובוס גלילי .
השניים האחרונים נפוצים מאוד במים רדודים, והאדריות במים רדודים במיוחד, ובמצב ים שקט וצלול ניתן להבחין בהם במבט מעל פני המים.
בסיס שוברי הגלים מורכב מגרוּרֵי סלע גדולים שיצרו טופוגרפיה תת-מימית (בתימטריה ) מסועפת, דמוית ואדיות (ערוצים), שלוחות וגאיונים צבעוניים, המחייבים את הצנרנים "לשנרקל" בזהירות ביניהם.
בעונות המעבר, כשהים שקט, ניתן לשנרקל מסביב לשוברי הגלים ולצפות במאות ואלפי דגים מהסוגים המתוארים לעיל, והמצולמים להלן.
צפיפות הדגה בימים כאלה, מגיעה לעשרות ואף למאות דגים למטר מרובע של משטח תת-מֵיְמִי.
ביישומון החינמי "סרפליין", ניתן לקבל תחזית אמינה של מספר ימים על גובה הגלים.
כל אימת שהגובה הצפוי הוא בין 0.0 ל-0.3 מטרים, ולאחר יום או יומיים כאלה, ובמיוחד אם התחזית היא לים "Flat", הראות התת-ימית מצוינת, וניתן להבחין בלהקות הדגים הצפופות משני עברי שובר הגלים, אך במיוחד בצד המערבי.
להלן רשימת שחקנים ודמויות שהופיעו בסדרה זו.
וולטר "וולט" הארטוול וייט (בריאן קראנסטון) - דמות הפרוטגוניסט בסדרה.
גבר בן 50, נשוי לסקיילר ולהם בן הלוקה בשיתוק מוחין.
עובד כמורה לכימיה בתיכון ומאובחן בתחילת הסדרה כחולה סרטן ריאות סופני.
מותו הצפוי גורם לו לשנות את חייו ולפנות לסחר בסמים.
מוצג בסדרה כדמות נבונה ומחושבת מאוד, אשר מצליחה להסתגל במהירות לעולם הפשע.
עם זאת, ככל שהסדרה מתקדמת, וולטר מתגלה כאדם גאוותן, קר ואכזרי, שלא בוחל באמצעים כדי להשיג את מטרותיו.
וולטר מרבה לשקר לעצמו ולסובבים אותו במהלך העלילה.
תחילה הוא טוען שהמניע העיקרי לפעולותיו הוא דאגתו למשפחה.
עם זאת, לקראת סופו, וולטר כן עם עצמו, ומפנים שמעשיו היו מונעים מאנוכיות ורצון להגשמה עצמית.
בסוף מת כתוצאה מירי של מכונת ירי על גופו ומהסרטן שלו, כאשר מקיפים אותו שוטרים תוך שהוא גוסס.
ג'סי ברוס פינקמן (אהרון פול) - דמות הדאוטראגוניסט בסדרה.
בחור צעיר, תלמידו לשעבר ושותפו של וולטר בעסקי הסמים.
מוצג בעיקר כאדם בעל לב טוב, אשר מתקשה להסתגל לעולם הפשע ולאלימות שכרוכה בו.
היה מכור לסמים, ולאחר שנגמל חזר לעסוק בסחר בסמים.
במהלך הסדרה, ישנם יחסי אהבה-שנאה בינו ובין שותפו וולט, שבסופו של דבר מתפוצצים כאשר גילה שוולט הרעיל את הילד של חברתו בשביל מטרותיו.
סקיילר וייט (אנה גאן) - אשתו של וולט.
סופרת סיפורים קצרים ומנהלת חשבונות לשעבר.
לה ולוולטר יש בן ובת.
כשסקיילר מגלה שוולט סוחר סמים היא עוזבת אותו, ואף דורשת גירושים, אך לבסוף מחליטה לסייע לו בעסק כמלבינת הכספים שלו.
גוסטבו "גאס" פרינג (ג'יאנקרלו אספוזיטו) - דמות האנטגוניסט הראשית בסדרה.
סוחר סמים מצליח ממוצא צ'יליאני העובד עבור הקרטל המקסיקני.
גוסטבו שומר על פרופיל נמוך, וכמו שהעיד בסדרה "מתחבא בגלוי": הוא הבעלים של רשת המזון "לוס פויוס הרמנוס" וככזה הוא תורם לקהילה ונראה כלפי חוץ כאיש עסקים לגיטימי.
רשת המזון משמשת ככיסוי עבור עסקי הסמים שלו, והברחת הסמים נעשית במסווה של העברת חומרי גלם לסניפי הרשת.
הוא הופך להיות הבוס של וולט ומעסיק אותו כיצרן הסמים של העסק שלו, בתוך מעבדה עצומה שבנה מתחת למכבסה שבבעלותו.
הוא מוצג כאדם חכם, מנומס ורגוע מאוד, אך חזק, החלטי, קר, מחושב וחסר מעצורים, והוא דמות משפיעה בעולם הסמים.
גאס רוחש שנאה עזה לאנשי הקרטל שעבורם הוא עובד, ובמיוחד להקטור סלמנקה, בכיר מהקרטל ובן למשפחת סלמנקה, אשר רצח מול עיניו את חברו הטוב בשנות השמונים עקב אי הבנה בין גאס וחברו לבין הקרטל.
בתחילה גאס רוחש כבוד עז לוולט, אך וולט מסתכסך עם גאס, וכדי להבטיח את ביטחונו, הוא רוצח את גייל באטיקר - כימאי שעבד עבור גאס ביחד עם וולטר, כדי להבטיח שוולטר יהיה היחיד שיודע איך להכין את הקריסטל מת' שגאס מפיץ.
וולט נהיה למטרה של גאס, וגאס מתכנן להיפטר ממנו בהזדמנות הראשונה.
גאס בסוף מתעמת עם וולטר ומאיים עליו שירצח את כל משפחתו, ו-וולט חושב במהירות על תוכנית להרוג את גאס.
וולט מתוודע לשנאתם ההדדית הרבה של גאס והקטור סלמנקה, ורוקם איתו ביחד תוכנית להרוג אותו - הקטור הולך למשטרה במצג שווא שנראה כאילו הוא הולך למסור מידע על גאס, ובזמן שבין שהוא חוזר לבית האבות שבו הוא משתכן עד שגאס מגיע, וולט שם בכיסא הגלגלים שלו פצצה.
כאשר גאס מגיע להקטור במטרה להרוג אותו אחת ולתמיד, וולט מפעיל את הפצצה והורג את שניהם.
האנק שריידר (דין נוריס) - סוכן DEA, גיסו של וולטר, ובעלה של מארי שריידר.
בדומה לשאר הדמויות, הוא אינו מודע לעסקי הסמים של וולט, אך ללא ידיעתו, חוקר את פעילותו של וולט בעקבות הראיות השונות אשר משאירה פעילותו הבלתי חוקית.
הוא מוצג כאדם עם פה גדול ולעיתים אף גס רוח, אולם ידוע גם באישיותו החביבה.
הוא אפקטיבי מאוד בעבודתו והיה קרוב מספר פעמים ללכוד את סוחר הסמים הייזנברג - השם הבדוי של וולט.
האנק סבל במהלך הסדרה מטראומות הקשורות לעבודתו.
נרצח על ידי ג'ק דודו של טוד.
מארי שריידר (בטסי ברנדט) - אחותה של סקיילר ואשתו של האנק.
היא מתגלה כקלפטומנית, לאחר שמתגלה שהיא גנבה מחנות כתר כמתנה למסיבת טרום הלידה של סקיילר.
מארי מפונקת ואנוכית אך בעלת לב טוב.
וולטר וייט ג'וניור / פלין (אר ג'יי מיט) - בנם של וולטר וסקיילר.
הלוקה בשיתוק מוחין, שמצריך אותו ללכת בעזרת קביים.
למרות היותו תלמיד תיכון וולטר ג'וניור מוצג כאדם אסרטיבי, שלא מתבייש לעמוד על שלו מול הוריו ולהעביר עליהם ביקורת בוטה.
מבקש להיקרא בשם פלין, על מנת לבדל את עצמו מזהותו של אביו.
מייק ארמנטראוט (ג'ונתן בנקס) - דמות הטריטגוניסט בסדרה.
חוקר פרטי ורוצח שכיר שעובד עבור גאס וסול.
הוא ידוע גם בתור המנקה, מאחר שהוא נוטה לנקות זירות פשע עבור מעסיקיו.
מעט מאוד מידע נמסר על מייק במהלך הסדרה, אך ידוע שהוא היה בעברו שוטר, ושיש לו נכדה.
לרוב מייק מספק את הסחורה עבור מעסיקיו, ועושה את עבודתו על הצד הטוב ביותר.
סול גודמן (בוב אודנקירק) - עורך דין פלילי ונוכל, משמש כעורך דינם של ג'סי, וולטר ושל פושעים רבים.
שמו האמיתי הוא ג'יימס מקגיל, והוא טוען שהוא פועל תחת השם "סול גודמן" - שם סטריאוטיפי ליהודי אמריקאי, שכן הנ"ל עוזר לו בקרב הלקוחות המקומיים.
יש לו לב טוב, אבל הוא עורך דין חלקלק ביותר עם מוסריות נמוכה שנוהג להתבדח הרבה, והוא יעיל מאוד בעבודתו ובקשריו.
הוא מסייע לוולטר ולג'סי לפתח את הקריירה שלהם כיצרני וסוחרי סמים.
הוא מככב כדמות ראשית בסדרת בת בשם "סמוך על סול", אשר נוצרה עקב הפופולריות הרבה שצברה הדמות.
הסדרה, שמתרחשת לפני אירועי הסדרה שובר שורות, מתארת את קורותיו של סול ושל מספר דמויות נוספות, בהן מייק ארמנטראוט, גוסטאבו פרינג, הקטור סלמנקה ועוד.
סטיבן גומז (סטיבן מייקל קוזאדה) - סוכן בסניף אלבקרקי של ה-DEA, שלאורך כל העונות משמש כשותפו ויד ימינו של האנק, ועוזר לו רבות בחקירה על הייזנברג.
באמצע העונה השלישית הוא קודם בדרגה והועבר לאל-פאסו, לאחר שהאנק ויתר על התפקיד בשל הטראומה שעבר שם, אך חזר לאלבקרקי בעונה הרביעית.
נהרג בעונה החמישית לאחר חילופי ירי עם הכנופיה של ג'ק וולקר - נאו נאצי עם קשרים לאחווה הארית בבתי הכלא, שוולט השתמש בשירותיו כדי לרצוח עדים עם מידע מפליל עליו ששהו בבתי סוהר.
טד בנקי (כריסטופר קאזינס) - הבוס של סקיילר, גרוש ואב לשתי ילדות, שירש מאביו חברה גדולה להפצת חומרי בניין.
עם זאת, בנקי לא מוצג כאדם חכם במיוחד, אלא כהססן וחסר ביטחון עצמי שמתקשה לפתור בעצמו את הבעיות הכלכליות של חברתו בדרכים חוקיות.
כאשר סקיילר גילתה לראשונה על מעשיו של וולט, היא בגדה בו עם טד כדי לנקום בו.
בהמשך סקיילר מלווה לו סכום של יותר מ 600,000 דולר מהכסף שוולט והיא הרוויחו על מנת שיכסה את חובותיו למס הכנסה, תוך הבנה שאם לא יעשה זאת עלולה להיפתח כנגדו חקירת מס שעלולה להציב בסיכון גם אותה ואת משפחתה.
עם זאת טד מסרב לשלם למס הכנסה ומעדיף להשתמש בכסף על מנת להזרים מזומנים לעסק שלו.
סקיילר מספרת לו את האמת, שהכסף הגיע ממנה ומבקשת ממנו לשלם את חובותיו אך הוא עדיין מסרב.
סקיילר פונה לסול ששולח אל ביתו של טוד 2 מאנשיו שמכריחים אותו לחתום על המחאה לטובת מס הכנסה אך ברגע האחרון וד מנסה להימלט מהם, מחליק בתוך ביתו ונפצע קשה.
הקטור "טיו" סלמנקה (מארק מרגוליס) - דודו המזדקן של טוקו.
בעברו היה הקטור בוס אכזרי ואחד משני מנהליו של הקרטל המקסיקני, שרצח במו ידיו את שותפו של גאס בשנות ה-80, ועל כן נחשב לאויב הגדול ביותר של גאס.
בשלב מסוים, לקה הקטור בשבץ ואיבד את היכולת ללכת ולדבר.
הוא מרותק לכיסא גלגלים ואמצעי התקשורת היחיד שלו הוא פעמון שמחובר לכיסא שלו.
הוא החל את דרכו בסדרה כדמות מינורית ומעט קומית, אך עם הזמן תפקידו גדל והוא נעשה מעורב בסכסוך בין גאס, וולט והקרטל, זאת על אף מוגבלויותיו.
ג'יין מרגוליס (קריסטין ריטר) - בעלת הדירה אליה עובר ג'סי במהלך העונה השנייה, שבהמשך הופכת לבת זוגו.
היא צינית ויבשה, אך בעלת צד חם ואוהב כלפי ג'סי.
בדומה אליו, היא מכורה לסמים שסיימה לא מזמן תהליך גמילה, אך מעשיו של ג'סי מדרדרים אותה שוב לשימוש בסמים, שמביאים למותה בסוף העונה השנייה.
דונלד מרגוליס (ג'ון דה לנסי) - מופיע במספר פרקים בעונה השנייה.
אביה של ג'יין, שלא אוהב את ג'סי וחושב שהוא האחראי לכך שבתו חזרה להשתמש בסמים.
לאחר ההחזרה של ג'יין לגמילה בכוח, דונלד במקרה פוגש את וולט בבר, ושניהם מנהלים שיחת חולין אשר משכנעת את וולט לנסות לגמול את ג'סי מסמים.
דונלד עובד בתור פקח תנועה של טיסות, ולאחר מותה של בתו ג'יין, הוא חוזר מעורער לעבודתו וגורם בטעות לשני מטוסי נוסעים להתנגש באוויר מעל שכונת המגורים של וולט, כאשר מאות נוסעים ואנשי צוות נספים בתאונה, וחלקי גופות ושברים מהמטוסים מתפזרים לכל עבר בשכונה ובבית משפחת ווייט.
גייל באטיקר (דייוויד קוסטבייל) - מהגר גרמני שפגש את גאס לאחר שזכה במלגה לכימיה אותה גאס מימן.
שנים אחר כך, נשכר גייל על ידי גאס בכוונה להיהפך למבשל הקריסטל מת' היחיד שלו, אך לאחר שניתח את המת' של וולט הוא הגיע למסקנה שהמוצר של וולט הוא הטוב יותר, וגורם לגאס לשכור אותו.
נרצח על ידי וולט באמצעות ג'סי, כדי להבטיח שוולט יהיה היחיד שיודע להכין את הקריסטל מת' לאחר שזה הסתכסך עם גאס וחושש לחייו ממנו.
לידיה רודארט-קווייל (לורה פרייז'ר) - אשת עסקים שהייתה ספקית המתילאמין עבור גאס ו־וולט, והאחראית על הקשר בין אימפריית הסמים של גאס לחברה הגרמנית שהייתה שותפה שלו.
על אף מקצועיותה והמוסר המפוקפק שלה, היא מוצגת כבחורה מפוחדת שלא פעם נותנת לרגשות שלה להפריע לתפקודה המקצועי.
מורעלת על ידי וולט בסוף הסדרה לאחר שזאת ניסתה לגרום לכנופיה של ג'ק וולקר להרוג אותו.
טוד אלקוויסט (ג'סי פלמונס) - צעיר בשנות ה-20 לחייו ואחיינו של ג'ק וולקר, אשר עובד כמדביר בחברת חיסול המזיקים שוולט וג'סי מנצלים בעונה החמישית.
הוא מרוויח את אמונם לאחר שהוא מבחין במצלמה נסתרת, והופך לשותף בעסקי הבישול שלהם.
טוד מתגלה כרוצח קר לב וחסר רגשות שלא בוחל אף להרוג נשים וילדים, ועל כן מעורר עליו את חמתו של ג'סי.
הוא וכנופייתו של דודו חוטפים את ג'סי בעונה החמישית, כולאים אותו ומכריחים אותו להכין להם קריסטל מת'.
נהרג על ידי ג'סי בסוף הסדרה.
ג'ק וולקר (מייקל בוון) - דודו של טוד, מנהיג כנופיה מקומית של נאו-נאצים ובעל קשרים באחווה הארית בבתי הכלא.
הוא וכנופייתו עוזרים לוולט ולידיה מספר פעמים כאשר נדרשת פעולה שדורשת אמצעי כוח ואלימות.
ג'ק, בדומו לאחיינו, הוא רוצח קר, אכזר וערמומי.
הוא וכנופייתו נהרגים על ידי וולט בסוף הסדרה.
טוקו סלמנקה (ריימונד קרוז) - סוחר ומפיץ סמים עצמאי מקומי מצליח ביותר.
הוא היה אמור להיות המפיץ של וולט וג'סי, אך אלה התחרטו לאחר שטוקו התגלה כרוצח מטורף ומופרע חסר גבולות.
במקור, טוקו היה אמור להיות הנבל הראשי של העונה השנייה כולה, אך כיוון שהשחקן המגלם אותו חתם בסדרה אחרת, דמותו נהרגה על ידי האנק שריידר כבר בפרק השני לעונה, ובמקומו הומצאה דמותו של גאס עבור תפקיד הנבל.
ליונל (דניאל מונקדה) ומרקו סלמנקה (לואיס מונקדה) - בני דודיו של טוקו (ואחייניו של הקטור), הממעטים לדבר ומשמשים כמחסלים עבור הקרטל.
בעונה השלישית הם מסתננים לארצות הברית על מנת לרצוח את וולט כנקמה על אחריותו למות בן דודם, ומוצגים כרוצחים סדיסטים, אכזריים וחסרי מעצורים אך גם קרי רוח בצורה יוצאת דופן.
דון אלדיו (סטיבן באואר) - המנהיג הגדול של הקרטל המקסיקני האזורי, מעסיקם של גאס ושל בני משפחת סלמנקה השונים ודודו של טוקו.
אכזרי וסאדיסט בדיוק כמו שותפו לשעבר הקטור, אך הנהנתנות והאגו שלו מביאים עליו את מותו בידי גאס בעונה הרביעית.
ברנדון "באדג'ר" מהיו (מאט ל.
ג'ונס) - אחד מחבריו של ג'סי, גם הוא מכור לסמים, ובעונה השנייה מצטרף ביחד עם סקיני פיט וקומבו לעסק של וולט וג'סי, כשתפקידו הוא למכור ברחוב את הסמים שוולט וג'סי מבשלים.
באדג'ר משמש כהפוגה הקומית של הסדרה, בשל היותו לא יוצלח, מטושטש ולא מבריק במיוחד.
סקיני פיט (צ'ארלס בייקר) - עוד חבר של ג'סי שעובד אף הוא בעסק שלו ושל וולט כסוחר.
הוא אומנם מזכיר את באדג'ר ברוב המובנים, אך מוצג כאדם יותר רציני ושקול ממנו.
כריסטיאן "קומבו" אורטגה (רודני ראש) - חבר קרוב נוסף של ג'סי, שגם הוא עבד בעסק של וולט וג'סי בתור סוחר ברחוב.
בעונה השנייה נרצח בידי ילד בן 11 ומותו משפיע על ג'סי עמוקות.
אנדריאה קנטילו (אמילי ריוס) - צעירה נחמדה אך מכורה לסמים ואם חד הורית לילד קטן בשם ברוק (איאן פוסדה), אותה ג'סי פוגש בקבוצת הגמילה ומפתח עמה מערכת יחסים.
היחסים לוקחים תפנית מפתיעה כאשר אחיה הצעיר מתגלה כילד שרצח את קומבו, וג'סי נפרד ממנה.
בעונה הרביעית הם חוזרים להיות ביחד, אך נפרדים שוב באמצע העונה החמישית.
נרצחת על ידי טוד מול עיניו של ג'סי ומאיים לרצוח בפעם הבאה את ברוק, כדי ללמד את ג'סי לקח לאחר שזה ניסה לברוח מהשבי שלהם.
היול באבינו (לאבל קרופורד) ופטריק קובי (ביל באר) - שני עוזריו של סול גודמן.
היול הוא גם שומר הראש של סול, ומומחיותו הגדולה בכיוס משמשת את וולט על מנת להרעיל את ברוק בעונה הרביעית, מה שהופך אותו לדמות משמעותית בפרקים המאוחרים של הסדרה.
גרטשן (ג'סיקה הכט) ואליוט שוורץ (אדם גודלי) - שני ידידים ותיקים של וולט מתקופת לימודי הכימיה בקולג', שהקימו ביחד עם וולט, בהתבסס על המחקר שלהם, חברת תרופות בשם "חומר אפור".
וולט עזב את החברה בשלב מוקדם, תמורת כמה אלפי דולרים, החלטה עליה הוא מתחרט בהתחשב בעובדה שהחברה התפתחה לחברה בשווי מיליארדים.
גרטשן אף הייתה בעבר בת זוגו של וולט לפני שהתחתנה עם אליוט.
ויקטור (ג'רמייה ביסטוי) - עוזרו האישי של גאס, ובמשך רוב העונה השלישית הוא האחראי על המעבדה והמשגיח הישיר על עבודות הבישול של וולט, גייל ומאוחר יותר גם ג'סי.
נרצח על ידי גאס עצמו בתחילת העונה הרביעית בשל רשלנותו בטיפול בסיטואציית הרצח של גייל.
דומינגו "קרייזי 8" מולינה (מקסימינו ארסינייגה) ואמיליו קיואמה (ג'ון קויאמה) - שני שותפיו של ג'סי לייצור והפצת סמים בהיקף קטן המופיעים אך ורק בפרקיה הראשונים של הסדרה, וחשיבותם היא בתור שני האויבים הראשונים של וולט ושני האנשים הראשונים שהוא אחראי למותם (בין היחידים שהוא הורג במו ידיו).
קרייזי 8 התגלה מאוחר יותר כמודיע של ה-DEA.
נרצח על ידי וולט בעונה הראשונה.
טורטוגה (דני טרחו) - מודיע מקסיקני של ה-DEA, שנותן להם מידע על קרטל הסמים במקסיקו ומעשיו.
נרצח באכזריות על ידי הקרטל לאחר שהם גילו שהוא מודיע של ה-DEA.
שובר שוויון הוא מושג מעולם הספורט, שמשמעותו משחקון או השוואה סטטיסטית בין שחקנים (בודדים או קבוצה), המשמש לקביעת המנצח מבין שחקנים או קבוצות שתוצאותיהן שוות בתום תחרות, או קבוצה של תחרויות.
במצבים מסוימים, שובר השוויון עשוי להיות מורכב מסיבוב משחק נוסף.
לדוגמה, אם המתמודדים יהיו שוויוניים בסוף משחק חידון, כל אחד מהם עשוי להישאל שאלה נוספת אחת או יותר, ומי שיענה הכי הרבה מהסט הנוסף הזה הוא המנצח.
בענפי ספורט רבים, קבוצות השווות בתום משחק מתחרות בתקופת משחק נוספת הנקראת "הארכה".
ייתכן שגם הסיבוב הנוסף לא יפעל לפי הפורמט הרגיל, למשל.
סדרת שובר שוויון בטניס או דו-קרב פנדלים בכדורגל.
בסדרת משחקי הלחימה של האחים Super Smash שפורסמה על ידי נינטנדו, אם לפחות לשני לוחמים יש כמות שווה של נקודות או מניות בסוף המשחק, שובר שוויון יתרחש כ"מוות פתאומי" , כאשר השחקנים יקבלו 300% נזק ומי שמספק את המכה הסופית הוא המנצח.
בכמה ענפי ספורט, טורנירים ופלייאוף, שובר השוויון הוא נתון שמשווה למתמודדים נפרדים בעלי אותו מאזן ניצחון-הפסד.
בחלק מהתחרויות, כמו גביע העולם של פיפ"א (המונדיאל), היורוליג, ה-NBA, ה-NHL וה-NFL, יש מערכת שלמה של חוקים לשבירת שוויון שבהם מושווים קבוצת סטטיסטיקות בין הקבוצות השוות, כל פעם אחת, כדי לקבוע את הדירוג בטורניר הנוקאאוט או הפלייאוף שלהם.
הסטטיסטיקה שמשווה עשויה לכלול את סך כל השערים שהובקעו, התוצאה במשחקים בין שתי הקבוצות השוות וגורמים נוספים.
ברבים מכללי שבירת השוויון הללו, אם הקבוצות נשארות בשוויון לאחר השוואת כל הסטטיסטיקות הללו, השוויון נשבר באקראי באמצעות הטלת מטבע או הגרלה.
טורנירי השיטה השווייצרית משתמשים במגוון קריטריונים שלא נמצאים בסוגים אחרים של טורנירים המנצלים תכונות ספציפיות למערכת השווייצרית.
בליגות ספורט מסוימות, ניתן לשחק במקום פלייאוף של משחק אחד, או מדי פעם פורמט "הטוב מ-X", כדי לשבור את השוויון (למשל בכדורסל נהוג סדרת הטוב מ-3,5 או 7 משחקים על מנת לקבוע את המנצחת).
חלק מליגות ספורט עשויות להשתמש בכללי שבירת שוויון כדי לעזור לקבוע אילו קבוצות בעלות אותו מאזן ניצחונות-הפסדים עולות ויורדות ליגה או בעלות הבחירה הגבוהה יותר בדראפט הספורט שלהן.
חוקי שבירת השוויון הללו עשויים להיות אותם חוקים המשמשים בטורניר הנוקאאוט או הפלייאוף שלהם, פרט לכך שהקבוצה המשוווה עם הנתון הגרוע ביותר היא זו שיורדת ליגה או מקבלת בחירת דראפט גבוהה יותר.
עם זאת, בליגות ספורט מסוימות, כמו ה-NFL, מערכת חוקים שוברי השוויון להשוואת הקבוצות המדורגות הכי גרועות שונה לחלוטין מהחוקים לקביעת קבוצות הפלייאוף.
שיטות לשבירת שוויון בענפי הספורט השונים
לאחר זמן רגיל או 90 דקות, השיטה המקובלת היא הארכה, שבה שתי הקבוצות ישחקו שני פרקי הארכה של 15 דקות.
הקבוצה שמובילה בתום 30 דקות ההארכה מנצחת בתיקו.
אם בתום הארכה, לאחר 120 דקות, לא ניתן להכריע מנצח, המשחק יעבור לשיטת הדו-קרב פנדלים.
מדי פעם, במשחקים כמו מגן הקהילה באנגליה או משחקי הנוקאאוט של גביע הטוטו בישראל, המשחק יכול לעבור ישר לדו-קרב פנדלים לאחר סיום משחק של 90 דקות.
לחלופין, בטורנירים כמו הגביע האנגלי, המשחק משוחזר במלואו (מתבצע משחק חוזר), שאם גם הוא מגיע לשוויון, מבוצעים הארכה ופנדלים במשחק החוזר.
שיטה זו אינה בשימוש מרבע הגמר ואילך.
במשחקים במתכונת ליגה, כאשר שתי קבוצות או יותר שוות בנקודות, מאמצים פרמטרים של שוברי שוויון סטטיסטיים שנצברו במהלך כל העונה, כאשר שיטת הפרש שערים ונקודות הראש בראש הם הנפוצים ביותר.
בעוד שחלק מהתחרויות (כולל תחרויות פיפ"א) משתמשות בהפרש שערים כשובר השוויון הראשון, חלק אחר מהתחרויות (כולל תחרויות אופ"א ו-AFC) משתמשות בנקודות ובהפרש שערים במפגשים ראש בראש של שני הקבוצות השוויוניות במהלך העונה האחרונה.
בכדורסל, שאינו יכול להסתיים בתיקו לעולם, אמצעי לשבירת שוויון בין קבוצות הוא בעצם הארכה של חצי רבע (5 דקות משחק), שיכולה להינתן תאורטית ברצף ללא הגבלה.
אולם בדרך כלל מספיק הארכה או 2 הארכות במצב קיצוני על מנת להכריע משחק.
באופן נדיר מאוד חוצים משחקים את ה-3 הארכות, ובישראל שיא ההארכות הוא 6 הארכות שניתן במשחק במסגרת ליגת העל בכדורסל, שנערך ב-4 באפריל 2007 בין הפועל ירושלים לעירוני אשקלון, משחק שנגמר לאחר 70 דקות משחק (משחק רגיל ללא הארכות הוא 40 בלבד), בתוצאת שיא של 146:151 לטובת ירושלים.
בליגת ה-NBA השיא הוא גם 6 הארכות, שניתנו במשחק בין אינדיאנפוליס אולימפיאנס לסינסינטי רויאלס ב-1951, כאשר התוצאה נגמרה ב-73:75 לטובת אינדיאנפוליס.
במצב של תוצאת 6:6 במשחקונים, ייכנס המשחק למצב של שובר-שוויון ("tie break").
קרב ג'ודו תחרותי מקצועני אורך 4 דקות.
הניקוד הגבוה ביותר הוא איפון (השווה ערך ל-2 ווזארי), והמתחרה שמשיג ניקוד זה מנצח באופן מיידי את הקרב.
במקרה שלא הושג איפון עם תום הזמן שהוקצב ינצח בעל הניקוד הגבוהה ביותר, ובמקרה של שוויון הקרב יימשך ל"ניקוד זהב" ללא הגבלת זמן - שהוא בעצם השלב השובר שוויון במתכונת "מוות פתאומי".
במקרה של ניקוד זהב ינצח המתחרה שהשיג וואזארי או איפון.
שידו יכול להינתן למתחרה פעמיים בקרב, כאשר בפעם השלישית יינתן למתחרה הנסוקו-מאקה, שמשמעותו הפסד הקרב באופן מיידי.
בדרך כלל בשובר השוויון (הניקוד זהב) - זהו הזמן שבו שחקנים צוברים אזהרות וקרובים להנסוקו-מאקה, ורבים הפעמים שבו הקרבות מוכרעים על צבירת אזהרות בלבד כשיש שני מתמודדים שווים בכוחם.
בליגת הפוטבול הלאומית של הפוטבול אמריקאי מקצועני, אם שתי הקבוצות נמצאות בשוויון בתום הרגולציה, ישחקו פרק זמן הארכה נוסף תחת חוקי "מוות פתאומי" מתוקנים.
לפני עונת 2017, פרק הזמן הזה היה 15 דקות בכל המשחקים.
אם אף אחת מהקבוצות לא מבקיעה לפני תום תקופת ההארכה, או ששתי הקבוצות מבקיעות שער שדה אחד כל אחת, המשחק נחשב לתיקו ונגמר, ונחשב כ"חצי ניצחון" בדירוג למטרות של אחוזי זכייה בשני הדראפטים סדר ומיקום פלייאוף.
עם זאת, בפלייאוף, חוקי "מוות פתאומי" חלים מהארכה כפולה ואילך.
כיום אין שובר שוויון למשחקי העונה הרגילה בכדורגל הכללי של אוסטרליה, ושתי הקבוצות צוברות שתי נקודות כל אחת במקרה של שוויון.
ב-AFL הוכנסו כללים חדשים לגמר ב-2016 ושונו ב-2020: אם יש שוויון בתום הזמן הקבוע, כולל בגמר הגדול, ישוחקו שתי חצאי תוספת זמן של שלוש דקות כאשר הקבוצות מחליפות מגרש לאחר כל מחצית.
אם המשחק עדיין שוויוני עם תום ההארכה, ההליך חוזר על עצמו (אך בנקודת זהב אמיתית) עד שיקבע המנצח.
אם משחק בייסבול נמצא בשוויון בתום תשעת הסיבובים הרגילים, המשחק ממשיך לסיבובים נוספים עד שמשחק מסתיים עם קבוצה אחת שמובילה.
משחק ליגת העל הארוך בהיסטוריה (נערך ב-1 במאי 1920) נמשך 26 סיבובים, ומשחק ליגת המשנה ב-1981 נמשך 33 סיבובים.
במקומות מסוימים, כולל בייסבול בינלאומי, החל מהסיבוב השני, סיבוב זה עשוי להתחיל איפוס מלא של סדר החבטות לבחירת המאמן עם עד שני רצים שכבר נמצאים בבסיס, על מנת להגדיל את הסיכויים להכרעה.
מייג'ור ליג בייסבול השתמשה במונח "שובר שוויון" כדי להתייחס למשחק אחד או יותר ששוחק לאחר סיום העונה הסדירה בין קבוצות עם מאזני ניצחונות-הפסדים זהים על מנת לקבוע עליות/ירידות במשחקי סוף העונה.
פורמט משחק שובר השוויון הזה בוטל בעונת 2022, כדי לפצות על התרחבות משחקי סוף העונה.
בשחמט, כאשר שני שחקנים משחקים זה מול זה והתוצאה היא אפילו אחרי מספר המשחקים המתוכנן, לעיתים קרובות יש שובר שוויון שבו משחקים עם הגבלות זמן מהירות יותר מהרגיל.
בטורנירים, כאשר לשני שחקנים או יותר יש את אותו ניקוד סופי, יכול להיות פלייאוף נוסף, אבל בדרך כלל מתבצעת ההחלטה באמצעות שיטות ניקוד משניות כגון שיטת בוכהולץ, השוואת מד הכושר הממוצע של היריבים ומגוון שיטות נוספות.
רוב משחקי הקריקט אינם כוללים שוברי שוויון.
שיטת שבירת השוויון הנפוצה ביותר במשחקי קריקט מוגבלים היא ה-Super Over, שבו כל קבוצה משחקת תוספת של שישה כדורים כדי לקבוע את התוצאה.
ניתן לשחק סופר אובר ברצף אם הסופר אובר הראשון מסתיים בתיקו.
בטורניר, הדרך הנפוצה ביותר להכריע בין שתי קבוצות שוות בנקודות שנצברו ממשחקים היא קצב ריצה נטו, שהוא מדד לכמה קבוצה מנצחת או מפסידה בכל משחק בטורניר.
אם הציונים שווים כאשר כל הכדורים הוטבעו במסגרת של הסנוקר, הכדור השחור "מוצב מחדש" (מונח בחזרה על השולחן, במקום המיועד לו) וכדור הלבן מונח "ביד".
לאחר מכן השופט יזרוק מטבע, והמנצח בהטלת המטבע מחליט מי ייקח את המכה הראשונה.
לאחר מכן המשחק נמשך עד שהשחור מוטבע או מתרחש מצב סיום מסגרת אחר.
שוברט גמבטה (בספרדית: Schúbert Gambetta; 14 באפריל 1920 – 9 באוגוסט 1991) כינויו "אל מונו", היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת המגן ימני.
גמבטה ערך את הופעת בכורתו במדי פניארול ב-30 בנובמבר 1937. לאחר מאבק משפטי קשה, הצליח לעבור ליריבתה העירונית נסיונל.
גמבטה שבילה שם את מרבית הקריירה, זכה עם נסיונל בליגה האורוגוואית 10 פעמים ו-3 פעמים בגביע אלדאו בין השנים 1940–1956. תוך כדי זמן זה שיחק בקוקוטה דפורטיבו הקולומביאנית ב-1949. גמבטה סיים את הקריירה שלו ב-1960 בשורות מר דה פונדו מהליגה השנייה.
במדי נבחרת אורוגוואי גמבטה זכה בקופה אמריקה 1942. הוא הבקיע שער אחד במהלכו בניצחון 0–7 על אקוודור.
במונדיאל 1950 לקח חלק בזכייתה ושיחק ב"מרקנאסו" נגד ברזיל, שם הצטיין כאשר ניטרל את זיזיניו ואדמיר.
גמבטה אומנם היה בסגל הנבחרת במונדיאל 1954, אך לא שותף כלל.
שוברט ליד הפסנתר היה ציור שמן על בד מאת גוסטב קלימט, משנת 1899. הציור מתאר את המוזיקאי והמלחין האוסטרי פרנץ שוברט בעת נגינה.
בציור נראה שוברט יושב ליד פסנתר מוקף במאזינים, מואר באור נרות.
קלימט צייר אותו בשנת 1899 בסגנון אר נובו, אשר התאפיין בשימוש בצורות אורגניות ובקווים זורמים.
ייתכן שהציור הוזמן בשנת 1898 על ידי התעשיין היווני ניקולאוס דומבה.
בשנת 1945 נהרס הציור בשריפה בטירת אימנדורף.
התמונה המצולמת היא תיעוד של הציור המקורי.
קלימט נולד בווינה בשנת 1862. אביו, שהיה אומן, עודד אותו לצייר מגיל צעיר.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר לאמנות דקורטיבית בווינה בשנת 1883, התמקד קלימט בציורי קיר.
הוא עבד בתיאטראות בפיומה ובקרלסבד, ואף הוזמן לצייר את גרם המדרגות של הבורגתיאטר ברינגשטראסה בווינה.
רבים מציוריו מוצגים עד היום במבנים מפוארים בווינה.
ב-1897 השתנה סגנונו של קלימט והפך למורכב יותר, בדומה לסגנון האר נובו.
קלימט היה ממייסדי תנועת "הזצסיון הווינאי", שדגלה בסגנון זה כניגוד לאמנות האקדמית של אותה עת.
התנועה, שנוסדה במאי 1897, קידמה חופש ביטוי אמנותי ושאפה להעלות את רמת הטעם האמנותי באוסטריה.
למעשה, קלימט היה הרוח החיה של הקבוצה.
השפעתו של קלימט הורגשה בקרב יוצרים אחרים כגון המלחין גוסטב מאהלר, הסופרים ארתור שניצלר ורוברט מוסיל, והאדריכל אדולף לוס.
יצירות רבות של קלימט היו בעלות אופי חושני, וחלקן התמקדו במיתולוגיה ואמנות יוונית.
ספרו של פרידריך ניטשה, "הולדת הטרגדיה", השפיע על קלימט, בעיקר בתפיסה שטרגדיה יוונית קשורה לעומקי התודעה ולמוזיקה.
חיבור זה למוזיקה בא לידי ביטוי ביצירותיו "שוברט ליד הפסנתר" ו"מוזיקה II", שתיהן נהרסו בשנת 1945.
בציור מתואר שוברט ליד הפסנתר במהלך הופעה אינטימית.
לידו יושבת אישה, כנראה אחת מפילגשיו של קלימט, מארי צימרמן.
מאחוריו עומדות שתי נשים וגבר, דמויות לבושות בסגנון הנחשב לאנכרוניסטי.
הציור מתאפיין בניגוד בין המרקם החלק של בגדי שוברט לבין הטקסטורות הדינמיות של שאר הדמויות.
ב-1938 הופקע הציור על ידי הנאצים ממשפחת לדרר היהודית והוצג בתערוכה בווינה ב-1943. ב-1945, בעקבות כניעת גרמניה, הוצתו יצירותיו בטירת אימנדורף על ידי יחידת אס אס, וכל הציורים נהרסו כליל.
שוד ימי או פיראטיות הוא שוד או פשע אלים אחר המתבצעים בלב הים, ולעיתים על חופיו.
לפי הערכות, נכון לשנת 2008 הפיראטים גורמים נזקים כספיים של בין 13 ל-16 מיליארד דולר לכלכלת העולם מדי שנה.
תקיפות הפיראטים מתבצעות בעיקר באזורי מצר מלאקה, חופי סומליה ומפרץ גינאה.
השוד הימי היה בעיה קשה בתקופת האימפריה הרומית.
ההיסטוריון היווני פלוטרכוס מספר על חומרת הבעיה בתיאורו את מצב הרפובליקה במאה ה־1 לפנה"ס:
שודדי הים החזיקו בנמלים ועמדות תצפית מבוצרות.
השירות הצבאי על אוניות המלך במלחמות מיתרידטס סיפק קברניטים מוכשרים, ספנים מובחרים וספינות מהירות.
הצטיינותם ב"מלאכה" הגיעה לשיאה, כשהחזיקו בלמעלה מ־1,000 אוניות.
את התרנים היו מצפים בזהב ואת כפות המשוטים בכסף.
לאורך החופים היו עורכים משתאות עם מוזיקה רועשת, "כמתגאים ומתהדרים בפשעיהם".
כ־400 ערים נכבשו על ידם, שהוכרחו לשלם להם כופר.
השודדים חטפו בדרך־כלל אנשים חשובים או עשירים, כשהחטיפות כללו גם התעללויות פיזיות ונפשיות.
גם שרי־צבא נחטפו ובהם גם יוליוס קיסר בעצמו, לפני הפיכתו לשליט האימפריה.
קיסר שוחרר לאחר 38 ימים בשבי, תמורת תשלום כופר נפש.
אבל הבעיה לא נגעה לאליטה בלבד, אלא השפיעה ישירות על הכלכלה של הים התיכון: המחסור במזון ברומא והחשש לרעב כבד, הביאו לפעולות חירום ומינויו של פומפיוס למפקד המלחמה בפיראטים.
לרשותו הועמדו 500 אניות ו־120 אלף חיילים רגלים.
לאחר שלושה חודשים חוסלו ציי הפיראטים, כאשר את הנכנעים יישב פומפיוס עם משפחותיהם בערים וכפרים שנחרבו או ננטשו בזמן המלחמה.
בתהלוכת הניצחון ברומא, נישאו כתובות שהודיעו את שמות העמים שהוכנעו ובהם "כל הפיראטים שביבשה ובים", כאשר "מאניות הפיראטים נתפסו שמונה מאות שודדים ".
מנהיגי הפיראטים השבויים הובלו בתהלוכה, שציינה את פתרונה, הזמני, של בעיית השוד הימי.
הוויקינגים היו יורדי ים, ברובם שבטים צפון-גרמאניים דוברי נורדית עתיקה שמקורם בסקנדינביה.
הם נהגו לערוך פשיטות על חופי צפון אירופה, מערב אירופה והאיים הבריטיים, כמו גם לאורך הנהרות במזרח אירופה עד לים הכספי, מסוף המאה ה-8 עד המאה ה-11.
יעילותם וכיבושיהם נודעו ברחבי אירופה והם הפכו לאימת חופיה המערביים של היבשת.
כמו כן, שיעור ניכר מהאוכלוסייה של בריטניה, בלארוס, אוקראינה, מזרח אירלנד וצפון צרפת הוא בעל שורשים ויקינגיים.
במשך מאות שנים, הסתמכו ספינות גדולות בים התיכון על עבדי ספינות משוטים אירופאים שסופקו על ידי סוחרי עבדים עות'מאניים וברבריים.
שודדי ים ברברים או הַקוֹרְסָארִים הַבֶּרְבֶּרִים היו שודדי־ים, מוסלמים ברובם, שפעלו מהחוף הברברי - אזור צפון אפריקה, ובמיוחד מתוניסיה, טריפוליטניה ואלג'יריה.
המטרה העיקרית של התקפותיהם היה לקיחת שבויים לשם שעבודם ומכירתם בשוקי העבדים באימפריה העות'מאנית ובמדינות ערב.
העבדים שנתפסו היו ממוצאים שונים ומדתות שונות כולל נוצרים, יהודים ומוסלמים.
תחום פעילות המרכזי היה מערב הים התיכון, אבל פשיטות הברברים היו גם צפונה לאורך האוקיינוס האלטנטי עד אזור איסלנד.
השודדים הברברים פשטו על ספינות מסחר ובנוסף גם על כפרים ועיירות חוף, בעיקר באיטליה, צרפת, ספרד ופורטוגל אבל גם האיים הבריטיים, הולנד ואיסלנד.
הרפובליקות הימיות של איטליה אשר ראו את הים התיכון כנחלתן, נלחמו בפיראטיות, וכן נלחם בה גם הצי האפיפיורי.
בין המאה ה-16 למאה ה-18 החל תור הזהב של הפיראטים.
ניתן לסווג את הפיראטים באותה תקופה לשתי קבוצות:
פיראטים "אמיתיים" - שודדים, בוזזים והורגים בניגוד לחוק, ולכן נרדפו בידי השלטונות.
פריבטיר (Privateer) - פיראטים בעלי רישיונות מבתי המלוכה לתקיפת ספינות אויב בלבד.
רבים מהם היו שודדי הים הקאריביים.
הם אחזו בידיהם מסמך בשם "Letter of Marque", שהיה רישיון מרשות השלטון לתקיפת ספינות אויב בלבד.
פיראטים אלו החלו להופיע החל מהמאה ה־16 ועד המאה ה־18.
בפועל, שני סוגי שודדי הים ביצעו פשעים באזורים בהם לא היה להם אישור סמכותי.
אולם שודדי הים בעלי רישיון נחשבו לאנשים "טובים", בעלי מטרה, ונרדפו פחות על ידי הממשל.
כך למשל פעל פרנסיס דרייק (1542–1596) תחת חסות המלכה אליזבת הראשונה נגד ספינות ספרדיות, ועל כך זכה בתואר אבירות.
פיראטים מפורסמים נוספים הם שחור הזקן, שנהרג בקרב עם אוניית הצי המלכותי הבריטי ב־1718, וקפטן ויליאם קיד, שנשכר בידי ויליאם השלישי כדי לתפוס פיראטים, אך הפך בעצמו לפיראט.
ישנם הטוענים עד היום שזוהי עלילה בלבד, טענה שהשמיע קיד עצמו בעת הוצאתו להורג בתלייה.
בתקופת האינקווזיציה בספרד היהודים היו חלק משודדי הים ונקמו בספרדים בתקיפותיהם נגד הצי הספרדי.
מאמצע המאה ה־18 ניסתה בריטניה לדכא את השוד הימי על ידי החרמת הפיראטים וחקיקת חוקים נוקשים.
היא החלה בבניית צי אוניות ענק כדי להשמידם.
פעולה זו הייתה קרש קפיצה לכינון האימפריה הבריטית.
"בוקאנירים" (צרפתית: בוקאן – גריל לייבוש בשר) היו שודדי ים שחיו באמריקה, בעיקר באיים הקריביים שהיו באותה תקופה מוקד להרפתקנים, חיילים שננטשו על ידי מדינותיהם ופושעים לשעבר.
הבוקאנירים עסקו בחיתוך בשר אותו גנבו ממטעי הספרדיים באזור ההיספניולה, ובייבושו בטכניקה אינדיאנית של שבט אראוואק.
מדי פעם הם פלשו לספינות ובזזו אותן.
בעקבות השמדת הבקר והצאן על ידי הספרדים, הבוקאנירים נדחקו לעיסוק בשוד ימי באופן קבוע.
הבוקאנירים היו בני לאומים שונים שהתאגדו לשם שוד הספינות הספרדיות, שהעבירו לספרד את העושר שנגזל מדרום אמריקה וממרכזה.
אחד הבסיסים הנודעים של שודדי הים הקאריבים היה באי התוכים, מקום ששימש כהשראה לספר אי המטמון.
הווקוו (Wokou) היו שודדי ים ממזרח אסיה, שפעלו במשך כ־300 שנים, והחלו להופיע לאחר קרב המאג'אפהיטים (Majapahit) במהלכו נסוג מונגול יואן (Mongol Yuan) עקב בגידה של אחד מבני בריתו.
הפיראטים החזקים ביותר באסיה בתקופה זו היו פירטים סינים.
זינג אי (Zheng Yi) ואשתו סו זינג אי (Zheng Yi Sao), "מלכת הפירטים" אשר פעלו בתקופת שושלת צ'ינג, היו ידועים כמאיימים במיוחד.
כאשר מת בעלה המשיכה סו זינג אי לשלוט על ספינותיו.
סו הצליחה לכופף את הממשלה לטובתה ובעקבות כך הגדילה את עושרה.
לבסוף, הממשלה העניקה לה חנינה בתמורה לכך שתפסיק את העיסוק בפיראטיות.
שודדי ים ברברים פעלו בים התיכון (בעיקר במרוקו ובאלג'יריה) כנגד ספינות נוצריות.
נגדם לחמו ספינות פיראטיות נוצריות, בעיקר תחת אבירי מסדר סנט ג'ון, שפעלו באי מלטה.
העימות החל ממניעים דתיים, אך משנחלשה האימפריה העות'מאנית השוד הימי התבצע בעיקר עבור רווח אישי של הפיראטים.
לאחר שארצות הברית הפכה למדינה עצמאית בעקבות הסכם פריז וכבר לא הייתה תחת הגנת בריטניה, החלו הברברים לתקוף את ספינותיה.
בתקופת הנשיא ג'פרסון, הוחלט לשלם לשודדי ים אלו חמישית מהסכום המסוכם של שני מיליון דולר.
בתגובה לתשלום החלקי, צר יוסוף קרמנלי (הפאשא של טריפוליטניה־לוב) על הקונסוליה האמריקנית.
ארצות הברית ראתה בצעד זה הכרזת למלחמה והגבילה את צי יוסוף לאזור הנמל בלבד.
אף על פי ששוד ימי תמיד היה בעיקר עיסוק של גברים, יש טיעונים שהיו מספר נשים שעשו לעצמן שם בתור שודדות ים, הקיום של חלק גדול מהן מוטל בספק היות שהן מופיעות בתיעוד אחד או שניים, שלעיתים נכתבו שנים רבות אחרי מותן.
נשים בתחום חוו אפליה גדולה, גם ביכולתן להתקבל לשורות השודדים, וגם בענישה מוגברת, מכיוון שעיסוק של נשים בפשיעה נתפש ברבות המקרים לדבר מזעזע במיוחד.
רבות מהפיראטיות הידועות התחזו לגברים, לפחות בשלבים ההתחלתיים של פעילותן.
היו אף כאלה שכלל לא זיהו את עצמן כנשים, למשל במקרים של אן בוני ושותפתה מרי ריד במאה ה־18, ושרלוט דה ברי במאה ה־17.
שודדות ים מפורסמות אחרות הן צ'ינג שי, שודדת ים סינית מהמאה ה־18, שהתחילה דרכה כזונה, נישאה לשודד ים, וירשה את תפקידו לאחר שמת.
היא קנתה שלוש ספינות עמן סיירה בתעלת למאנש, וערפה את ראשי כל האצילים הצרפתיים שתפסה.
בניגוד לשודדות אחרות, דה קליסון הצליחה לפרוש בשקט, ואפילו נישאה בשנית לאציל אנגלי.
מלחמות המעצמות נגד שודדי הים
בסוף המאה ה-18 הבינו המעצמות העולמיות כמו האימפריה הבריטית, כי פעילותם הלא חוקית של שודדי הים מסכנת אותם ומזיקה לכלכלתן, ולכן החליטו להילחם בתופעה.
ביוזמה של ארצות הברית, ובפעולות מתואמות עם הצי הבריטי והצרפתי הושמדו ספינות הפירטים ומבצריהם בצפון אפריקה.
עונשי מוות בתלייה הוטלו על פורעי החוק, ושותפיהם והוסר האיום מעל הנוסעים בים.
עבודתו של הכלכלן המוסדי דאגלס נורת' זוכה פרס נובל לכלכלה התמקדה בתרומה של הסרת חסמי סחר כמו הפחתת עלות עסקה לכלכלה העולמית.
אחד החסמים האלה היה הפיראטיות שייקרה את הסחר העולמי באוניות.
האימפריה הבריטית ולאחר מכן ארצות הברית החזיקו בציים גדולים המשייטים באוקיינוסים ונאבקים עד היום בפירטיות ואיומים אחרים (כמו טרור) על קווי ספנות וזאת כדי לשמר את הסחר העולמי בסחורות.
הם נמצאים באזורים נידחים יחסית כמו אזור מזרח אסיה, אליהם הרשויות מתקשות להגיע.
בתחילת המאה ה־21 החל שוד ימי לחופי סומליה באזור קרן אפריקה ומפרץ עדן בעקבות קריסת השלטון המרכזי במדינה במהלך מלחמת האזרחים בסומליה.
מספר רב של אוניות מסוגים שונים הותקפו בידי סירות מהירות של סומאלים חמושים בנשק קל וטילי נ"ט, וחלקם אף נפלו בידיהם.
גם במצר מלאקה נפוץ השוד הימי.
בחוק העונשין הישראלי (סעיף 169) העושה מעשה של שוד ים או הקשור לשוד ים או כיוצא בו, דינו - מאסר עשרים שנים.
בימינו, אומץ על ידי הקולנוע הדגל של "רוג'ר העליז", דגל הגולגולת עם שתי העצמות בצורת X, בהדפס שחור לבן או אדום לבן.
רוג'ר (Roger) הוא ביטוי גס המתאר מערכת יחסים בלתי הולמת עם אישה, בו החלו להשתמש משנת 1711. בפועל, שודדי הים לא תמיד הפליגו עם דגל ובמקרים שבהם היה להם דגל, הוא לא היה מחויב להיות בצבע שחור לבן עם גולגולת.
לעומתם, סוחרים רבים הרימו את דגל האות W, המסמל מחלה בספינה, כדי להרתיע שודדי ים (בניגוד לדגל האות Q אשר מסמל ספינה בריאה).
בין השנים 2017-2003 יצאו חמשת סרטי שודדי הקאריביים של הבמאים גור ורבינסקי ורוב מארשל ובכיכובו של ג'וני דפ.
הסרטים עוסקים בחבורת שודדי ים באזור האיים הקאריביים ומאבקם בשלטון הבריטי, ועל סיפורי מיתולוגיה ואגדות פיראטיות.
בשנת 2013 יצא לאקרנים סרטו של הבמאי פול גרינגראס, קפטן פיליפס המתאר את סיפור חטיפתה של הספינה האמריקאית, מרסק אלבאמה, על ידי פירטים סומאליים בשנת 2009.
בדת הפרודית כת מפלצת הספגטי המעופפת, יש לאלמנט הפיראט נוכחות משמעותית.
בין היתר, נטען בה כי יש קשר בין הירידה במספר הפיראטים, לבין התחממות גלובלית, וכן בגדי הפיראט המסורתיים נחשבים ללבוש הדתי ההולם.
שוד הטלפונים הגדול הוא סרט קומדיה ישראלי משנת 1972, העוסק בהונאה של בנקים.
את הסרט ביים מנחם גולן.
הסרט הופק והופץ על ידי "סרטי נח" של מנחם גולן ויורם גלובוס.
הסרט מתמקד במספר דמויות המניעות את העלילה: פקיד בנק לאומי בשם משולם וסרמן, אמו, חברתו ושתי כנופיות שודדים.
בין שתי הכנופיות ישנה הסכמה על האזורים בהם "יפעלו".
מפקד המשטרה בעת ביקור מתרשם מוסרמן ובייחוד ממוחו, במקביל יש מלחמה בין שתי הכנופיות על "מוח" מסוג אחר: אדם בעל רעיונות מבריקים בכל הקשור לתכנון מעשי שוד וגנבה.
כאשר אחת הכנופיות שודדת את סניפו בראשון לציון, נתקל הפקיד במכונית הממתינה לשודדים בחוץ, חובט בראשו של הנהג, מוציא אותו ונכנס במקומו למכונית.
כאשר השודדים יוצאים עם שלל כל הקופות והכספות בבנק, מוביל אותם ה"נהג" שלהם הישר אל תחנת המשטרה.
שם העניינים מסתבכים, וכל השודדים שנעצרו עושים יד אחת נגדו.
וסרמן אינו מצליח לשכנע את השוטרים שאיננו חלק מן הכנופיה ושניסה לסכל את השוד.
אך כאשר הוא מובל לבית המשפט הוא חומק משוטריו, ובנוסף מתחזה לעד במשפט אחד ואף לשופט במשפט אחר – בו הוא מוצא את הנאשם זכאי.
לאחר שנחטף מכנופיה לכנופיה, מחליטות שתי הכנופיות במאמץ משולב לחטוף את אמו הפולניה ולשחרר אותה תמורת חצי מיליון לירות, אותן הפסידו בגלל ששיבש שוד במלטשת יהלומים.
וסרמן מתכנן מזימה יוצאת דופן, שתגרום לכך שכל מי שמטלפן לסניף בנק לאומי בראשון לציון יופנה באמצעות שיבוש הקווים אל חברתו ואל ה"מוח" האמיתי המשתפים איתו פעולה.
למחרת בבוקר, הוא עושה סיבוב בין כל סניפי "בנק לאומי" בארץ, כאשר הוא מציג את עצמו בכל סניף עם זהות ולבוש אחרים, אך עם אותו שם, ובכל סניף מבקש לפדות המחאה שלו על־סך 40,000 לירות למזומן.
כאשר מנהלי הסניפים מתקשרים כביכול לסניפו של וסרמן עבור קבלת אישור לכיסוי עבור ההמחאה, הם למעשה מקבלים אישור מפוברק מחברתו ו"המוח" המקורי.
וסרמן משיג את הכסף, אך ללא ידיעתו אמו חומקת מהכנופיות.
הן מנסות להערים עליו דרך התחזות של אחד מהם לאמו.
נקבע שחילוף הכסף תמורת בת הערובה יתבצע באצטדיון רמת גן, אך אמו וחברתו פונות אל המשטרה ונעזרות בהם כדי למנוע את רציחתו בידי הכנופיות.
הסרט מסתיים כאשר הפקיד נעצר בשם החוק.
הסרט הודות הסרט נוצר בעקבות הונאה אמיתית.
בתחילת שנות השבעים (או סוף שנות השישים) נגנב כסף רב מבנק לאומי בטכניקה המתוארת בסרט.
הפושעים פתחו חשבון בסניף מבודד יחסית, סניף "שיכון המזרח" בראשון לציון, ובזמן שאחד הפושעים השתלט על קו הטלפון של הסניף, פדה שותפו, בסניפי בנק לאומי בתל אביב, המחאות שנמשכו על החשבון שנפתח בסניף "שיכון המזרח".
חרף חקירה מאומצת של המשטרה, לא נלכדו הפושעים עד עצם היום הזה.
שוֹגוּן (בקאנג'י: ) הוא תוארו של השליט הצבאי של יפן החל ב-1192 ועד 1868. לאורך תקופה זו, המכונה "ימי הביניים של יפן", היו השוגון השליט בפועל של המדינה אף על פי שהתמנו על ידי הקיסר.
כשהגיעו מגלי ארצות פורטוגזים לראשונה ליפן בתקופת נאנבאן הם תיארו את המצב הפוליטי ביפן במונחים של אירופה: הם השוו את הקיסר לאפיפיור, בהיותו דמות סמלית חשובה אך חסרת כוח פוליטי, ואת השוגון לשליט אירופאי חילוני.
ממשלה בראשות שוגון נקראת ביפנית "בּאקוּפוּ" (קאנג'י: 幕府, מילולית: ממשלת אוהלים), שם שרומז לאוהל המפקד בקרב.
בעברית ממשל זה נקרא "שוגונות" ובאנגלית "shogunate".
משמעות המילה שוגון היא "מצביא", אך כתואר זהו קיצור של הביטוי סייאי טאישוגון (קאנג'י: 征夷大将軍, רומאג'י: Sei-i Taishōgun) שמשמעותו המילולית היא "מצביא הכוחות הצבאיים הנלחמים בברברים".
השוגון הראשון, מינאמוטו נו יוריטומו, נטל כוח רב ואדמות רבות מהאצולה בבירה קיוטו לקראת סוף תקופת הייאן, וקיבל את תוארו מהקיסר.
לאחר מכן שימש התואר את ראשי שלוש השוגונויות ששלטו ביפן במהלך ימי הביניים.
לאחר נפילת שוגונות מינאמוטו בסוף תקופת קמקורה נקבע התנאי לפיו על מנת לקבל את התואר שוגון על המצביא להיות נצר לשבט מינאמוטו.
בתקופת אדו, האחרונה בימי הביניים, החליף התואר טאיקון (大君) את התואר שוגון בהתכתבויות רשמיות עם מדינות זרות, והיווה את המקור למילה טייקון.
במקור ניתן התואר סייאי טאישוגון למפקדים צבאיים בתקופת הייאן שלחמו באנשי האמישי שהתנגדו לשלטון הקיסר.
מפקד הצבא אוטומארו נו אוטומו היה הראשון שקיבל את התואר.
בסופו של דבר בוטל התואר לאחר שהאיינו נכנעו או נמלטו להוקאידו.
מאוחר יותר בתקופת הייאן, קיבל מינאמוטו נו יושינאקה את התואר שוגון במהלך מלחמת גנפיי.
בראשית המאה ה-11 נשלטה הפוליטיקה היפנית על ידי דאימיו שעמדו בראש נחלות והחזיקו חילות משמר של סמוראים.
שתי המשפחות החזקות ביותר, טאירה ומינאמוטו, נלחמו ביניהן על השפעה בחצר הקיסרית החלשה.
משפחת טאירה נטלה את השליטה בבירה קיוטו ב-1160, והחזיקה בה עד 1185 אז הובסה על ידי צבאותיו של מינאמוטו נו יוריטומו, שהשתלט על הממשלה.
מינאמוטו ייסד מערכת פאודלית שבסיסה בקמקורה, ובה צבאות הסמוראיים הפרטיים שלטו במדינה בעוד הקיסר והאצולה בקיוטו נותרו השליטים דה יורה.
הקיסר העניק למינאמוטו נו יוריטומו את התואר סייאי טאישוגון ב-1192, ובכך התבססה שיטת השלטון החדשה, שבבסיסה תואר המנהיג עובר בירושה.
לאחר מותו של מינאמוטו נו יוריטומו ב-1199 השתלט שבטה של אשתו, שבט הוג'ו, על השוגונות.
לאחר שהתנקשו בחייהם של בניו של יוריטומו, הפך המחזיק בתואר השוגון לדמות סמלית בלבד, בעוד הכוח התרכז בידי העוצרים לבית הוג'ו.
ב-1274 וב-1281 פלשה האימפריה המונגולית ליפן.
ניסיונו של הקיסר גו-דאיגו להשיב לעצמו את השליטה במדינה ב-1331 נכשל, אך החליש את השוגונות במידה רבה ובסופו של דבר הביא למפלתה.
לקראת סוף תקופת קמקורה טענו לכתר שני ענפים שונים של המשפחה הקיסרית.
בתיווך השוגונות, הגיעו הענפים השונים להסכמה להעמיד קיסר לסירוגין.
אולם, הסכם זה החזיק מעמד עד 1331, כשהקיסר גו-דאיגו סירב לפנות את כסאו לטובת קיסר הענף השני, ובתגובה נשלח לגלות.
במהלך השנים 1334–1336 סייע המצביא אשיקאגה טאקאוג'י לגו-דאיגו להילחם בשוגונות ולהשיב לעצמו את כס הקיסרות.
לאחר ששב לכס הקיסרות החל הקיסר בחלוקת אדמות, אך סמוראים רבים הביעו חוסר שביעות רצון מהתהליך.
כשגבר המרמור בקרב המעמד הלוחם פנה אשיקאגה כנגד הקיסר, וב-1336 הכתיר קיסר אחר תחתיו.
ב-1338 קיבל אשיקאגה את התואר שוגון, מתוקף היותו נצר לשבט מינאמוטו, ויסד את שוגונות אשיקאגה, שהחזיקה מעמד עד 1573. בסיסה של שוגונות אשיקאגה שכנה ברובע מורומאצ'י שבקיוטו, ומכאן בא שם התקופה.
טוקוגאווה איאיאסו נטל את השליטה במדינה והקים את ממשלתו בעיר אדו (כיום טוקיו) ב-1600. הוא קיבל את התואר סייאי טאישוגון ב-1603 לאחר שזייף את אילן היוחסין שלו כך שהוכיח שהוא נצר לשבט מינאמוטו.
שוגונות טוקוגאווה החזיקה מעמד עד 1867, אז ויתר השוגון טוקוגאווה יושינובו על תפקידו לטובת הקיסר מוצוהיטו במסגרת רסטורציית מייג'י.
לאורך תקופת אדו החזיק השוגון בשליטה במדינה, ולא הקיסר בקיוטו, אף על פי שהראשון חב לשני את תוארו.
השוגון שלט במדיניות החוץ, בצבא ובדאימיו.
תפקידו של הקיסר היה טקסי בלבד, ודמה לתפקידו כיום.
אף על פי שמנהיג יפן כיום הוא ראש הממשלה, השימוש בכינוי שוגון ממשיך גם בימינו.
ראש ממשלה שפרש אך ממשיך להחזיק בהשפעה רבה מאחורי הקלעים של הפוליטיקה מכונה לרוב "שוגון צללים", גרסה מודרנית לתפקיד שמלאו קיסרים שפרשו לטובת בניהם.
שוגונות טוֹקוּגאוַוה או הבאקופו של טוקוגאווה (ביפנית: 徳川幕府) הייתה ממשלה יפנית פאודלית שהקמתה הוותה את איחוד יפן תחת שליט אחד וסיומה של תקופת סנגוקו.
שוגונות טוקוגאווה החלה עם השוגון טוקוגאווה איאיאסו בשנת 1603 והתקיימה עד לשנת 1868. תקופת שלטונה של שוגונות טוקוגאווה נקראת ביפן תקופת אדו, והיא קרויה על שם בירתה ומרכזה של השוגונות, העיר אדו (טוקיו של ימינו).
סופה של השוגונות הגיע עם רסטורציית מייג'י שביטלה את מעמד הסמוראים והעבירה את הכוח מהשוגון האחרון של יפן, טוקוגאווה יושינובו, לידי הקיסר מוצוהיטו.
בתקופת שלטונה של שוגונות טוקוגאווה, הוקשחה שיטת הקאסטות הפיאודלית בתמיכת התורה הקונפוציאנית, ולפיה קאסטת הלוחמים הסמוראים נמצאת בראש ההיררכיה החברתית (אם כי רשמית הקיסר נמצא מעליהם).
גם קאסטת הסמוראים מחולקת לתת קבוצות, שהן (בסדר יורד) הדאימיו, סמוראים פשוטים ורונינים.
אחרי קאסטת הסמוראים באו קאסטת האיכרים, קאסטת בעלי המלאכה, קאסטת הסוחרים ולבסוף קסטת הבראקומין המקבילה לקאסטת הטמאים ההודית.
קאסטה אחרונה זו היא היחידה ששרדה ביפן עד היום.
שיטת הקסטות עוצבה במקור על ידי טויוטומי הידיושי.
בסוף המאה ה-19 הצליחו מספר דאימיו שהתאחדו עם כוחותיו של הקיסר לבצע מהפכה שהדיחה את אחרון השוגונים של השושלת, ולהחזיר את השלטון במדינה לקיסר, ובכך שמו קץ לכ-200 שנות בידוד ביפן.
שוגונות טוקוגאווה הגיעה לסופה הרשמי עם פרישתו של השוגון ה-15 בשושלת, טוקוגאווה יושינובו, ותחילת תקופת מייג'י.
השיטה הפאודלית בתקופת אדו נקראה בקוהאן טאיסיי (bakuhan taisei 幕藩体制).
"באקו" (אוהל) הגיע מקיצור המילה באקופו (שלטון צבאי), הכוונה לשוגונות.
ההאן היו הנחלות שנשלטו על ידי הדאימיו.
וסאלים היו מחזיקים באדמות שהועברו בירושה, וסיפקו שירותים צבאיים ומתנות לאדוניהם.
הבאקוהאן טייסי חילק את הכוח הפיאודלי בין השוגונות שישבה באדו לבין הנחלות ברחבי יפן.
לנחלות הייתה רמה מסוימת של ריבוניות, והן הורשו לקיים מינהל עצמאי בתמורה לנאמנותן לשוגון, שהיה אחראי לקשרי החוץ וביטחון המדינה.
השוגון והאדונים, כולם היו דאימיו והחזיקו בנחלות משלהם, בהן החילו את חוקיהם, מדיניותם ואף הפעילו מערכת מיסוי שונה, כאשר הדאימיו הגדול מכולם היה השוגון.
השוגונות החזיקה בסמכות לבטל, לספח ולהחליף נחלות.
שיטת הסנקין קוטאי (Sankin kōtai 参勤交代) הופעלה, ולפיה כל דאימיו, אחת לשנתיים, יעזוב את נחלתו, ויתגורר באדו, לשירות השוגון.
בזמן היעדרותם מאדו, נדרשו הדאימיו להשאיר כבני ערובה את בני משפחתם.
העול הכספי הכבד שהיוותה מדיניות זו אפשר את הפחתת כוחם של ההאן, ושמירה על נאמנות לשוגון, כאשר כל בן משפחה יכול לשמש כבן ערובה.
צאצאיו של איאיאסו המשיכו לשמר את הנאמנות על ידי מיסוד היררכיה בתוך מעמד הסמוראים, על-פי נאמנותם לשוגון.
בתחילת תקופת אדו ראתה השוגונות את הטאזומה כהכי פחות נאמנים, אך עם הזמן, בעקבות נישואים אסטרטגיים והתחזקות שיטת הממשל, פחתו הסיכויים למרידה.
בסופו של דבר, היו אלה הטוזאמה הגדולים, טוסה, צ'ושו וסצומה, ובמידה פחותה היזן, שהביאו לנפילת השוגונות.
ארבע נחלות אלה נקראו "ארבע נחלות המערב".