tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלכס מגלה, שבת זוגו אלנה שיקרה לו וכי הייתה סיבה אמיתית לכך שעזבה אותו.
הוא זורק את אלנה ומנסה לגרום לניקי לסלוח לו, וכשהיא סולחת לו השניים הולכים לגור במגדלור כמו החלום שרצו לממש.
ראול בובה בתור אלכסנדרו בלי, השחקן הראשי, הסיפור מדבר בגדול על אלכס ועל התאהבותו בניקי.
מיכאלה קוואטרוצ'יוצ'ה בתור ניקי, הנערה בה אלכס מתאהב.
ורוניקה לוגאן משחקת בתור אלנה, בת זוגו של אלכס שנפרדת ממנו בתחילת הסרט.
לוקה אנג'לטי אנריקו, חברו הטוב של אלכס ששולח אותו לשכור חוקר פרטי, על מנת שיחקור האם אשתו של אנריקו בוגדת בו.
איגנציו אוליביה משחק בתור פאביו, בן הזוג לשעבר של ניקי, שמנסה לגנוב את לבה בחזרה.
לורנזו פאדריצ'י משחק בתור מתאו, האח הצעיר של ניקי.
פרנצ'סקו אפולוני בתור פייטרו, חברו של אלכס שמנסה לעודד את אלכס עקב פרידת בת זוגו.
צ'צ'ילייה דאצ'י בתור סימונה, אמה של ניקי ושל מתאו.
מציאוֹת קטן הוא ספר שחיבר הראי"ה קוק ובו דברי הגות, מחקר, הלכה, דרשנות ואגדה.
כפי הנראה, זהו הקובץ הראשון שכתב הרב קוק והוא כולל תי"ט (419) פסקאות.
החיבור נדפס לראשונה בשנת ה'תשע"ח (2018) בהוצאת מאבני המקום שעל יד ישיבת בית אל.
מהדורה נוספת של החיבור נדפסת במכון הרצי"ה, ובמסגרתה נדפסו עד כה (ה'תשפ"ה 2025) ארבעה כרכים המהווים שלושת רבעי החיבור.
פנקס מציאות קטן הוא כפי הנראה חיבור הביכורים של הראי"ה קוק, בהיותו רבה של זוימל.
לצדו ערך את קובצי עיטור סופרים (ה'תרמ"ח–ה'תרמ"ט), ואחריו הוציא לאור את חבש פאר, והחל לכתוב את עין איה ומדבר שור.
בזמן כתיבת החיבור נפטרה רעייתו הראשונה של הרב קוק, בת שבע אלטה (בתו של האדר"ת), והשפעת האירוע ניכרת בספר.
שם הספר, "מציאוֹת קטן", מבוסס על לשון חכמים במשנה (בבא מציעא, א, ה) העוסקת בהלכות השבת אבדה: "מציאת בנו ובתו הקטנים...
בגמרא (בבא מציעא יב, א) כונתה מציאה זו בשם "מציאת קטן".
כפי הנראה, בכינוי זה – המתפרש: מציאות שהעלה בידו קטן – ביקש הראי"ה להבהיר שהעניינים הנידונים בספר הם כעין מציאות שעלו באקראי בידו, הקטן, בדרך לימודו.
במניין מחברות הראי"ה, אשר נערך בידי הרצי"ה קוק, נקרא חיבור זה "פנקס ס"ה".
החיבור לא נדפס בידי הראי"ה ולא בידי בנו ועורך כתביו הרצי"ה קוק.
עם זאת, לאחר פטירת הרצי"ה במשך שנים פורסמו פסקאות מתוך הספר בתוך סדרת מאורות הראי"ה, היוצאת לאור בהוצאת מכון הרצי"ה.
כן העניק המכון פסקה אחת לפרסום לרב משה צוריאל, והיא פורסמה בספר "פניני הראי"ה", שנדפס בשנת ה'תשס"ח (2008).
כמו כן הדפיס הרב צוריאל ציוני עניינים לתכנים שנדפסו בספר בכרך השביעי בסדרת אוצרות הראי"ה, שנדפס בשנת ה'תשע"ה (2015).
המהדורה הראשונה של הספר יצאה לאור לראשונה בבית אל בחודש טבת ה'תשע"ח (2018), והושקה באדר של אותה שנה במשכן הנשיא רובי ריבלין בירושלים.
את הפקת הספר הובילו הוצאות "מאבני המקום" שעל ידי ישיבת בית אל, ומגיד שעל יד הוצאת קורן.
העורך הראשי של מהדורה זו, הרב הראל כהן, קיבל שנים רבות קודם לכן את צילום כתב היד של החיבור מאת הרב בועז אופן, ראש המכון להוצאת גנזי הראי"ה (418 עמודים בכתב יד, ללא מחיקות).
לכהן סייעו תלמידים מישיבת בית אל.
העבודה על הספר נמשכה שנים מספר.
בפתח הספר הוצב מבוא היסטורי ותוכני, תחת הכותרת "אלו מציאות".
בהיבט ההיסטורי עוסק המבוא במעמדו של החיבור, מתאר את זוימל, יהודיה ותקופת הראי"ה כרבה, פטירת הרבנית בת שבע (בת האדר"ת), ובוחן את היצירה הרוחנית של הראי"ה בשנותיו בעיר.
מבוא זה כלל מספר תגליות, דוגמת קבר הרבנית קוק, בתו הפעוטה של הראי"ה שנפטרה, תיאור עיתונאי מקורי של הראי"ה בזוימל, ועוד.
בהיבט התוכני עוסק המבוא במאפייני החיבור (לצד מאפייני חיבורים מוקדמים נוספים), פרקיו ששולבו בכתבי הראי"ה הנדפסים, נושאים מעוררי עניין הנזכרים בספר, וכן מתאר את כתב היד.
המהדורה כוללת תוכן עניינים, הערות שוליים ומפתחות מפורטים.
כרך זה כולל בסך הכל 647 עמודים.
מיד לאחר צאת הספר לאור בחורף ה'תשע"ח, הוציא לאור מכון הרצי"ה את החלק החמישי בסדרת פנקסי הראי"ה, הכולל חלק ראשון של חיבור מציאות קטן (סימנים א-צא).
בהקדמת מכון הרצי"ה נדפסה הבהרה מטעם בני משפחת רענן, הרואים עצמם אמונים על הדפסת כתבי הראי"ה, שלפיה מהדורת מאבני המקום "יצאה שלא ברשות והסכמת בעלי כתב היד, יורשיו החוקיים של מרן הראי"ה זצ"ל.
כבר נודע שאין רוח חכמים נוחה ממהדורתם.
בתגובה פרסם הרב משה צוריאל קריאה והרשאה להדפסת כתבי הראי"ה אשר קיבל מהרב אליהו שלמה רענן, והעניק אותה להוצאת מאבני המקום.
במהדורה נוספת של הכרך נמחקה ההבהרה.
כשנתיים לאחר מכן, בשנת ה'תש"פ (2020), הוציא לאור המכון את הכרך השישי בסדרת פנקסי הראי"ה, הכולל חלק שני של החיבור (סעיפים צד-רח), וכן מדור נספחות.
כשנתיים לאחר מכן, בשנת ה'תשפ"ב (2022), יצא לאור הכרך השביעי בסדרה, הכולל חלק שלישי (סעיפים ריג-רמ), וכן "נספח" – "קובץ מתקופת יפו־שווייץ".
כשלוש שנים לאחר מכן, בשנת תשפ"ה (2025) יצא לאור הכרך השמיני בסדרת פנקסי הראי"ה, הכולל חלק רביעי (סעיפים רמא-רפ), וכן את פנקס ה' ונספחות נוספות.
במהדורת מכון הרצי"ה מושמטים הפרקים בהם דברי הלכה.
בכרך השמיני של סדרת פנקסי הראי"ה נוספו הערות עורך רבות וארוכות.
במהדורת מאבני המקום מכיל החיבור בסך הכל תי"ט (419) סעיפים.
כשאר החיבורים שלא נערכו מכתבי הראי"ה, מתאפיין החיבור בנושאים מגוונים בהלכה, דרוש, אגדה וקבלה.
הוא שואב השראה לתכניו מספרי מחקר דוגמת אמונות ודעות, מורה הנבוכים, וכן ספרי המהר"ל ועוד.
כמה מרעיונותיו המגובשים והידועים של הראי"ה – דוגמת סגולת ישראל – מקבלים ביטוי ראשוני בספר, לקראת התפתחותם המלאה במשך חייו.
בספר נזכרים אביו הרב שלמה זלמן, חותנו האדר"ת, אחיו הרב דב בער הכהן קוק, ועוד.
פרקים רבים מתוך הספר שולבו בידי הרצי"ה קוק בספרים נוספים מכתבי הראי"ה: עולת ראיה (62 סימנים), מצוות ראיה (88 סעיפים הלכתיים), טוב ראיה (4 סימנים), חבש פאר (6 דרשות), דעת כהן (17 סימנים) ואורח משפט (6 סימנים).
מציאת ספר התורה בימי יאשיהו הוא סיפור מקראי המופיע בספר מלכים ובדברי הימים, המתאר אירוע מכונן בתולדות ממלכת יהודה, שאירע סביב שנת 622 לפנה"ס.
בעת שיפוץ בית המקדש הראשון, מצא הכהן הגדול חלקיהו את "ספר התורה" ומסר אותו לשפן הסופר, שהקריא את תוכנו ליאשיהו מלך יהודה.
בעקבות הכתוב בספר, בוצעה "רפורמת יאשיהו", ובה המלך ושליחיו ביערו מבית המקדש ומירושלים את כלי העבודה הזרה וערכו חגיגה המונית של הקרבת קרבן הפסח.
עם שמיעת דברי הספר, יאשיהו קרע את בגדיו ונבהל מן האזהרות שבו, בהבינו כי העם הפר את חוקי האל.
לאחר התייעצות עם חולדה הנביאה, נמסר ליאשיהו כי חורבן צפוי לממלכה בשל חטאיה, אך הוא עצמו ימות בשלום בזכות יראתו.
בעקבות האירוע יזם יאשיהו רפורמה דתית מקיפה: כרת ברית עם העם לשמירת מצוות התורה, ביטל את עבודת האלילים ובמות הפולחן בכל רחבי יהודה, וריכז את הפולחן בירושלים.
כן הורה לחגוג את חג הפסח לפי הוראות "ספר התורה", ונאמר כי לא נחגג פסח דומה מאז ימי השופטים.
לפי המחקר המקראי, הספר שנמצא היה כנראה ספר דברים, או חלקים ממנו, בשל התאמתו לרעיונות הרפורמה ובראשם ריכוז הפולחן בירושלים, בעוד הפרשנות המסורתית רואה בו את כל חמשת חומשי תורה.
בשנת שמונה עשרה למלך יאשיהו (סביבות 622 לפנה"ס; לפי תיארוך מסורתי: 457 לפנה"ס), שלח המלך את שפן הסופר אל חלקיהו הכהן לצוות אותו שיחזק את בדק הבית.
כששפן הגיע אל חלקיהו, שמע ממנו שמצא בבית המקדש את ספר התורה.
שפן חזר אל יאשיהו והקריא לו את הכתוב בספר.
בתגובה לכך, קרע המלך את בגדיו ושלח משלחת אל חולדה הנביאה.
חולדה התנבאה שה' יביא רעה על ממלכת יהודה כפי הכתוב בספר, מכיוון שעבדו עבודה זרה, אך הרעה לא תבוא בימי יאשיהו עצמו, מפני שיאשיהו מעוניין לתקן את מעשיו לשמע הנבואה הרעה.
בעקבות זאת, אסף יאשיהו את זקני יהודה וירושלים, הקריא לפניהם את הספר וכרת "ברית" עם כל העם שילכו אחרי ה' ויקיימו את הכתוב בספר וציווה על הכוהנים להוציא מבית המקדש את הכלים העשויים לבעל ולאשרה.
בהמשך הסיר גם את האובות והידעונים והתרפים.
המלך חזר לירושלים וציווה על העם לעשות את חג הפסח כפי הכתוב בספר, והפסח שנחגג על ידי העם – לא נעשה כמוהו מתקופת השופטים.
בספר דברי הימים מסופר שיאשיהו התחיל את עקירת העבודה הזרה מספר שנים לפני מציאת הספר.
פרשני המקרא התקשו להבין מדוע נחרד יאשיהו למשמע הכתוב בספר, בעוד שלפי המתואר במקרא ובסיפור עצמו – התורה נכתבה בידי משה מאות שנים קודם לכן, ולפי המקובל ביהדות היא עברה במסורת רצופה מאב לבן ומרב לתלמיד, וכל העם אמורים להכיר את הכתוב בה ובפרט המלך שמצווה לכתוב לעצמו ספר תורה.
חלק מהמפרשים ביארו על פי דברי התלמוד שהספר שנמצא היה הספר המקורי שנכתב בידי משה עצמו, הוא הוחבא במקום סתר מפני אחז ששרף את כל ספרי התורה, וכשנמצא הוא נפתח בקללות שבפרשת כי תבא בפסוק בניגוד להלכה שקובעת שספר התורה שבעזרה צריך להגלל לתחילתו.
צירוף המקרים הזה גרם לחרדתו הגדולה של יאשיהו.
לפי התלמוד הירושלמי, הטעם לכך שיאשיהו נחרד בשומעו את דברי ספר התורה, הוא משום שהספר נפתח בפסוק :
הרד"ק כתב שהתורה נשתכחה בימי מלכות מנשה שהיה לפי התנ"ך "רע בעיני ה'", ולכן לא הכיר יאשיהו את דברי התורה והם היו חידוש בעיניו.
בפירוש המיוחס לרש"י הוצע שספר דברים (ספר משנה תורה) הוא שנמצא.
בשנת 1805 פרסם חוקר המקרא וילהלם מרטין לברכט דה וטה מחקר על ספר דברים, ובו טען שהמאפיין המרכזי של קובץ החוקים שבמרכז הספר הוא הציווי לריכוז הפולחן שאינו מופיע בשאר חמישה חומשי תורה.
ספר דברים הוא גם החומש היחיד שבו מוזכר המושג "ספר התורה", והכוונה היא על החוקים שבספר דברים עצמו.
דה וטה הסיק מכך שהספר שמצא חלקיה ושבעקבותיו החלה רפורמת יאשיהו וריכוז הפולחן הוא ספר דברים.
דה וטה שיער שהספר נכתב סמוך למועד מציאתו, ומטרת הכתיבה הייתה להביא לרפורמה, שאכן באה בעקבות הספר.
השערת דה וטה הייתה מקובלת אצל חוקרי מקרא רבים במאה ה-19 וה-20.
חוקרים מאוחרים יותר כמו מרטין נות משערים שספר דברים עם הספרים יהושע, שופטים, שמואל ורובו של ספר מלכים הם יצירה של כותב אחד שחי בתקופת גלות בבל שכתב מנקודת מבטו את ההיסטוריה של עם ישראל מחנייתם בהר חורב ועד לגלות.
"מצטער" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אדם.
השיר נכתב והולחן על ידי רחל שפירא והופק על ידי יזהר אשדות.
הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-10 במאי 1988 בשבוע לאחר מכן נכנס לדירוג במקום ה-11. ב-21 ביוני 1988 עלה השיר למקום הראשון, שם שהה שבועיים רצופים.
לבסוף, ב-23 באוגוסט, לאחר ארבעה עשר שבועות רצופים, יצא מהמצעד השבועי.
במצעד הפזמונים העברי השנתי ב-1988 דורג במקום הראשון – שירו היחידי של אדם שעשה זאת.
באותה שנה זכה אדם בתואר "זמר השנה".
הבית הראשון של השיר מדבר על גבר מצטער בפני אישה על מקרה חמור שקרה ביניהם.
האישה מתוארת כמסומרת והמומה, ובעוד שמסופר כי במקרה עליו הגבר מצטער הוא איבד שליטה.
לאחר מכן מתחיל הפזמון, "טו טו טו טו...".
בבית השני מסופר כי על-אף רצונה של האישה להפסיק בוויכוח, הגבר המשיך להתעקש ולגדף אותה.
בבית האחרון הגבר מבין את חומרת מעשיו, ומתנצל בפני האישה.
הוא טוען כי לאורך כל המקרה לא הפסיק לדאוג לה.
נטען על ידי ארגונים פמיניסטיים ישראליים כי השיר נכתב על מקרה אונס, בו האנס מצטער על מעשיו.
אדם הכחיש טענות אלו ואף ציין כי "מצטער" נכתב על ידי שפירא, אחת מהפזמונאיות הישראליות המוכרות ביותר ופעילה פמיניסטית.
מצטייני העונה בליגה הלאומית בכדורסל הוא תואר המחולק על ידי מנהלת הליגה הלאומית בכדורסל לשחקנים המצטיינים ולמאמן המצטיין בסיום כל עונה סדירה החל מעונת .
הפרסים כוללים את תואר מאמן העונה, פריצת העונה, תגלית העונה, השחקן השישי, הישראלי המצטיין, הזר המצטיין וחמישיית העונה.
זר העונה וישראלי העונה יבחרו מתוך חמישיית העונה, שתכלול מינימום שלושה ישראלים.
+ חמישיית העונה עונה ישראלי העונה זר העונה איתי מושקוביץאליצור עירוני נתניה אלונזו קולמןאליצור "איתו" אשקלון עומר טלהפועל גליל עליון אלייז'ה הירשעירוני קריית אתא לייס דאןהפועל חבל מודיעיןיונתן מורהפועל חבל מודיעין אמין סטיבנסאליצור קריית אתא קווין קייפרסא.ס.
רמת השרון רועי פריצקי אליצור עירוני נתניה יוגב אוחיוןעירוני נהריהאיתן בורגאליצור עירוני נתניה ג'יימי הולהפועל עפולה גל גילינסקיאליצור "איתו" אשקלון אדי אקיורמכבי מעלה אדומים תומר אסייגהפועל עפולהעומר בן דודמכבי רחובות ג'וש פרוינדמכבי רחובות עמית ראובןעירוני נהריה יובל לויןאליצור שומרון עומר פולגאליצור עירוני נתניה
+ מאמן העונה עונה שם קבוצה רובן נייברגר אליצור עירוני נתניה16125 יהוא אורלנד הפועל חבל מודיעין2172 רועי פרל הפועל עפולה 19 71 קובי חסון מכבי רחובות 17 71
+ שחקן ההגנה עונה שם קבוצה מדד ממוצע רועי נציה אליצור קריית אתא7.1241.16.8 הראל דדון א.ס.
מצְחֵתוֹס (בגאורגית: მცხეთოსი), הוא גיבור אפי במיתולוגיה הגאורגית, בנו של כרתלוס, אב קדמון של הגאורגים, מייסד מצחתה, בירת ממלכת איבריה הגאורגית.
לפי הרשומות הגאורגיות, מצחתוס היה הלוחם החזק מבין אחיו, וכולם צייתו לו.
הוא היה הבן היחיד של כרתלוס, שנשאר לגור על אדמת אביו.
במפגש הנהרות מטקווארי והאראגווי ייסד מצחתוס עיר וקרא לה על שמו, מצחתה.
הוא כבש את הארצות ממערב עד הים השחור.
למצחתוס היו שלושה בנים: אוּפְּלוֹס , אוֹדזְרְחוֹס ו- גָ'אווָחוֹס .
מצחתוס חילק את הארץ ביניהם.
לאחר מותו של מצחתוס, האחים נעשו עוינים זה לזה.
בשנת 2012 נמצאו שרידיו של המלך האנגלי האחרון מבית פלנטג'נט, המלך ריצ'רד השלישי.
המלך האנגלי שנהרג בקרב בוסוורת' בשנת 1485 במה שסיים את מלחמות השושנים, ונקבר בכנסיית Grey Friars בלסטר.
לאחר פירוק המנזרים על ידי הנרי השמיני ב-1536, אתר קבורתו נשכח והפך לחידה.
בשנת 2012, לאחר מאמצים של חוקרים והיסטוריונים, החלה חפירה באתר חניה בלסטר, שם נמצאו שרידים שהתאימו לתיאורו של ריצ'רד השלישי.
בדיקות ה-DNA אישרו שזהות השרידים שנמצאו הם אכן של המלך ריצ'רד השלישי, וסיפקו מידע על חייו ומותו.
בשנת 2015, 530 שנה אחרי מותו בקרב, נקבר המלך ריצ'רד בקתרדלת לסטר.
ריצ'רד השלישי, השליט האחרון מבית יורק, נהרג ב-22 באוגוסט 1485 בקרב בוסוורת', הקרב האחרון במסגרת מלחמות השושנים.
גופתו נלקחה למנזר בעיר לסטר, שם נקברה.
לאחר פירוק המנזרים והריסתן ב-1538, אבד קברו של ריצ'רד.
במהלך השנים התאוריה הייתה שעצמותיו של ריצ'רד הושלכו לנהר סואר הסמוך.
החיפוש אחר גופתו של ריצ'רד החל באוגוסט 2012, ביוזמת פיליפה לנגלי ופרויקט Looking for Richard (מחפשים את ריצ'רד) בתמיכת אגודת ריצ'רד השלישי.
החפירה הארכאולוגית הובלו על ידי השירותים הארכאולוגיים של אוניברסיטת לסטר, בשיתוף עם מועצת העיר לסטר.
ביום הראשון של החפירות נחשף שלד אנושי של גבר בשנות השלושים לחייו ובו סימנים לפציעות קשות.
השלד, שהיה לו כמה מאפיינים פיזיים יוצאי דופן, בעיקר עקמת, עקמומיות חמורה של הגב, הוצא מהאדמה כדי לאפשר ניתוח מדעי.
בדיקה הראתה כי האיש נהרג ככל הנראה ממכה של נשק בעל להב גדול, כנראה האלברד, שחתך את החלק האחורי של גולגולתו וחשף את מוחו, או ממכת חרב שחדרה לכל אורך המוח.
פצעים אחרים בשלד התרחשו כנראה לאחר המוות כ"פציעות השפלה", שנגרמו כסוג של נקמה לאחר המוות.
גיל העצמות שהתגלו תאם את גילו של ריצ'רד כשנהרג; הם תוארכו בערך לתקופת מותו והתאימו בעיקר לתיאורים הפיזיים של המלך.
ניתוח דנ"א ראשוני הראה שה-DNA שהופק מהעצמות תואם לזה של שני הצאצאים של ריצ'רד, האחד דור 17 והשני דור 19, של אחותו של ריצ'רד אן מיורק.
בהתחשב בממצאים אלה יחד עם עדויות היסטוריות, מדעיות וארכאולוגיות אחרות, אוניברסיטת לסטר הודיעה ב-4 בפברואר 2013 כי הגיעה למסקנה מעבר לכל ספק סביר שהשלד שנמצא הוא של מלך אנגליה, ריצ'רד השלישי.
כתנאי לאפשרות לקבור את השלד, הסכימו הארכאולוגים שאם ריצ'רד יימצא, שרידיו ייקברו מחדש בקתדרלת לסטר.
התעוררה מחלוקת האם שרידיו שהתגלו יקברו, בקתדרלת יורק או במנזר וסטמינסטר.
ערעור משפטי אישר שאין עילה משפטית ציבורית לבתי המשפט להיות מעורבים בהחלטה זו.
הקבורה מחדש התקיימה בלסטר ב-26 במרץ 2015, במהלך טקס זיכרון שנערך בנוכחות הארכיבישוף מקנטרברי ובכירים בזרמים הנוצריים השונים.
מותו של המלך וקבורתו הראשונה ב-1485
גופתו של ריצ'רד הופשטה עירומה ונלקחה ללסטר שם היא הוצגה לציבור.
לפי פולידור ורג'יל, הנרי השביעי "שהה יומיים" בלסטר לפני שיצא ללונדון, ובאותו תאריך לעזיבתו של הנרי - 25 באוגוסט 1485 - נקברה גופתו של ריצ'רד במנזר הנזירים הפרנציסקנים כומר וורוויקשייר וחוקר העתיקות ג'ון רוס, שכתב בין 1486 ל-1491, תיעד שריצ'רד נקבר "במקהלת האחים הקטנים בלסטר".
למרות שסופרים מאוחרים יותר ייחסו את קבורתו של ריצ'רד למקומות אחרים, דיווחיהם של ורג'יל ורוס נתפסו על ידי החוקרים המודרניים כאמינים ביותר.
מלך אנגליה ריצ'רד השלישי נהרג בלחימה בכוחותיו של הנרי טיודור בקרב בוסוורת' בשנת 1485, הקרב האחרון במלחמות השושנים ריצ'רד השלישי היה המלך האנגלי האחרון שנהרג בקרב.
בשנת 1495, עשר שנים לאחר הקבורה, הנרי השביעי שילם עבור אנדרטה משיש לציון קברו של ריצ'רד.
העלות שלו מתועדת במסמכים משפטיים ששרדו המתייחסים לתשלום, ארבעים שנה מאוחר יותר, סר ג'ורג' באק כתב שזה "קבר יפה של שיש צבעוני מעורב המעוטר בדמותו".
באק גם תיעד את הכתובת הרשומה על הקבר.
בעקבות פירוק המנזרים בשנת 1538, המנזר שבו נקבר נהרס והאנדרטה נחרבה או התפוררה לאיטה כתוצאה מחשיפה לאיתני הטבע.
שטח המנזר נמכר לשני עשירים ולאחר מכן נרכש על ידי רוברט הריק, ראש עיריית לסטר.
ראש העיר בנה אחוזה קרוב למנזר, על שטח שקבור כיום מתחת לרחוב גריי פריירס המודרני, ושאר השטח הוסב לגינות.
על אף שהאנדרטה של ריצ'רד נעלמה בשלב זה, מיקומו של קברו היה ידוע.
האנטיקוואר כריסטופר רן (אביו של סר כריסטופר רן האדריכל) תיעד כי ראש העיר הריק הציב אנדרטה באתר הקבר בדמות עמוד אבן בגובה מטר אחד, עליו חקוקות המילים, "כאן קבור גופו של ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה לשעבר." העמוד היה גלוי בשנת 1612 אך נעלם עד 1844.
הקרטוגרף וחוקר העתיקות ג'ון ספיד כתב בספרו "היסטוריית בריטניה הגדולה" (1611) כי המסורת המקומית טוענת שגופו של ריצ'רד הוצא אל מחוץ לעיר ונקבר מתחת לגשר באו, בצד המערבי של העיר.
תיאור זה התקבל באופן נרחב על ידי סופרים מאוחרים יותר.
מקור טענתו של ספיד אינו ברור; היא לא יוחסה לשום מקור, ולא הייתה לה שום תקדים בתיאורים כתובים אחרים.
הסופרת אודרי סטריינג' מציעה כי ייתכן שתיאור זה הוא סיפור מבולבל על חילול עצמותיו של ג'ון ויקליף בבוסוורת' הסמוכה בשנת 1428, כאשר אספסוף הוציא אותו מהקבר, שרף את עצמותיו וזרק אותן לנהר סוויפט.
בכל מקרה לאחר פירוק המנזרים ב-1538 יותר מ-50 שנה לאחר מותו של ריצ'רד, מקום קבורתו נעלם.
מיקום גופתו של ריצ'רד השלישי היה נושא לעניין רב בקרב חברי אגודת ריצ'רד השלישי, הקבוצה נוסדה כדי להביא לשינוי של המוניטין המושחר של המלך.
בשנת 1975 פורסם מאמר מאת אודרי סטריינג' בכתב העת של האגודה, The Ricardian, שהציע כי שרידיו נקברו מתחת לחניון של מועצת עיריית לסטר.
הטענה חזרה על עצמה שוב בשנת 1986, כאשר ההיסטוריון דייוויד בולדווין הציע כי השרידים עדיין נמצאים באזור המנזר שבו נקבר המלך.
הוא שיער, "ייתכן (אם כי כעת אולי לא סביר) שמתישהו במאה ה-21 מישהו יחשוף עדיין את שרידיו של המלך המפורסם הזה."
למרות שהאגודה המשיכה בדיון על המיקום האפשרי של קבר המלך, הם לא חיפשו את שרידיו.
חברים בודדים הציעו קווי חקירה אפשריים, אך לא אוניברסיטת לסטר ולא היסטוריונים וארכאולוגים מקומיים נענו לאתגר, ככל הנראה משום שהיה מקובל לחשוב כי השלד פוזר, כפי שג'ון ספיד הציע.
בשנת 2004 וב-2005, פיליפה לנגלי, מזכירת סניף סקוטלנד של האגודה לריצ'רד השלישי, ערכה מחקר בלסטר בקשר לתסריט ביוגרפי על ריצ'רד השלישי והשתכנעה כי החניון הוא מיקום המפתח לחקירה.
בשנת 2005, ג'ון אשדאון-היל הודיע כי גילה את רצף ה-DNA של ריצ'רד השלישי לאחר שמצא את שני הצאצאים מצד האם של אחותו של ריצ'רד השלישי, אן יורק.
הוא גם הסיק, מהידע שלו על מבנה מנזרים פרנסיסקניים, כי חורבות כנסיית המנזר בגרייפריארס איפה שנקבר המלך, כנראה נמצאות מתחת לחניון ולא נבנו עליהן.
היא חברה ללנגלי ולאשדאון-היל כדי לערוך מחקר נוסף.
עד כה לנגלי מצאה מה שכינתה "אקדח מעשן" – מפה מימי הביניים של לסטר שמראה את כנסיית גרייפריארס בקצה הצפוני של מה שכיום הוא החניון.
בפברואר 2009, לנגלי, קרסון ואשדאון-היל חברו לחברי אגודת ריצ'רד השלישי כדי להשיק פרויקט בשם "מחפשים את ריצ'רד".
מטרתו הייתה לערוך חיפוש אחר קברו של ריצ'רד "תוך כדי סיפור סיפורו האמיתי," במטרה "לחפש, לשחזר ולהביא לקבורת שרידיו בכבוד, בכבוד ובהערכה שנשללו ממנו לאחר מותו בקרב בוסוורת'.
הפרויקט זכה לתמיכתם של מספר שותפים מרכזיים – מועצת עיריית לסטר, אוניברסיטת לסטר, קתדרלת לסטר, ואגודת ריצ'רד השלישי.
מימון השלב הראשוני של המחקר לפני החפירה הגיע מקרן המלגות של אגודת ריצ'רד השלישי ומחברי פרויקט "מחפשים את ריצ'רד".
ושירותי הארכאולוגיה של אוניברסיטת לסטר – גוף עצמאי עם משרדים באוניברסיטה – מונה כקבלן הארכאולוגי של הפרויקט.
במרץ 2011 החלה הערכה של אתר גרייפריארס במטרה לזהות היכן עמד המנזר שבו נקבר המלך ואיזה שטח עשוי להיות נגיש לחפירה.
נערכה הערכה מבוססת כדי לקבוע את הכדאיות הארכאולוגית של האתר, ולאחר מכן נערך סקר באוגוסט 2011 באמצעות רדאר חודר קרקע (GPR).
תוצאות ה-GPR היו בלתי חד משמעיות; לא ניתן היה לזהות בבירור שרידים של מבנים בשל שכבת קרקע מופרעת ופסולת הריסה ממש מתחת לפני השטח.
הסקר היה מועיל במציאת תשתיות מודרניות שחצו את האתר, כגון צינורות וכבלים.
החפירה המוצעת הוכרזה בגיליון של חודש יוני 2012 של מגזין האגודה לריצ'רד השלישי, ה-Ricardian Bulletin, מסיבת עיתונאים שנערכה בלסטר ב-24 באוגוסט הודיעה על תחילת העבודה.
הארכאולוג ריצ'רד בקלי הודה הוא הימור גדול: "אנחנו לא יודעים בדיוק היכן הכנסייה, ובוודאי לא היכן אתר הקבורה." קודם לכן הוא אמר שהוא חושב שהסיכויים הם "חמישים-חמישים במקרה הטוב למציאת הכנסייה, ותשע-לאחד נגד מציאת הקבר."
החפירות החלו למחרת, וביום הראשון של החפירות נמצא בעומק של כ-1.5 מטרים שתי עצמות רגליים אנושיות, מה שמעיד על קבורה שלא הופרעה.
העצמות כוסו זמנית כדי להגן עליהן בזמן שהחפירות נמשכו לאורך התעלה.
ביום שלמחרת נחפרה תעלה שנייה, מקבילה, לכיוון דרום-מערב.
במהלך הימים הבאים התגלו עדויות לקירות וחדרים מימי הביניים, מה שאפשר לארכאולוגים לזהות את אזור המנזר.
התברר שהעצמות שנמצאו ביום הראשון היו בתוך החלק המזרחי של הכנסייה, אולי במקהלה, שם נאמר שריצ'רד נקבר.
ב-31 באוגוסט, שירותי הארכאולוגיה של אוניברסיטת לסטר הגישו בקשה לרישיון ממשרד המשפטים להתיר חפירה של עד שש מערכות של שרידים אנושיים.
כדי לצמצם את החיפוש, תוכנן שהחפירה תתמקד רק בשרידים של גברים בשנות השלושים לחייהם, שנקברו בתוך הכנסייה.
העצמות שנמצאו ב-25 באוגוסט נחשפו שוב ב-4 בספטמבר והאדמה סביב הקבר נחפרה עוד במהלך היומיים הבאים.
כפות הרגליים היו חסרות, והגולגולת נמצאה במצב מוזר כשהיא נתמכת, דבר המתאים לכך שהגוף הוכנס לקבר שהיה מעט קטן יותר.
עמוד השדרה היה מעוקל בצורת S.
לא נמצאה כל סימן לארון קבורה; תנוחת השלד הצביעה על כך שהגוף לא הוכנס לתכריכים, אלא הושלך במהירות לקבר ונקבר.
כשהעצמות הוצאו מהאדמה, נמצאה חתיכת ברזל חלודה מתחת לחוליות.
הידיים של השלד היו במצב בלתי רגיל, חוצות מעל הירך הימנית, מה שמרמז שהן היו קשורות בזמן הקבורה, למרות שלא ניתן היה לקבוע זאת בוודאות.
לאחר החפירה, העבודה נמשכה בתעלות במהלך השבוע הבא, לפני שהאתר כוסה באדמה כדי להגן עליו מפני נזקים והוחזר למצבו הקודם כחניון ומגרש משחקים.
מציאת משה (באיטלקית: Il ritrovamento di Mosè או "Mosè salvato dalle acque" הצלת משה מהמים) הוא ציור שמן על בד מאת הצייר האיטלקי אורציו ג'נטילסקי, אשר נוצר בשנות ה־30 של המאה ה־17 ונחשב ליצירתו האמנותית השאפתנית ביותר בתקופתו באנגליה.
הציור מתאר את הסיפור המקראי מתוך ספר שמות (פרק ב', פסוקים 2–10), שבה בת פרעה מוצאת את התינוק משה בין קני הסוף שעל שפת נהר היאור.
הציור מציג קומפוזיציה מרובת דמויות, ובה תשע נשים בגודל טבעי מקיפות את התיבה שבו שוכב התינוק משה על גבי סדין לבן.
במרכז התמונה ניצבת בת פרעה, לבושה בשמלה צהובה מהודרת ורקומה באבני חן.
לשמאל התמונה נראית מרים, אחותו של משה, דמות קטנת קומה הכורעת ביראה, ולצדה – אמה, הלבושה באדום ולבן, שולחת ידה להגן עליה.
שתי נשים נוספות מצביעות לעבר הנהר, ומרמזות על המקום שבו נמצא התינוק.
למרות שהתיאור המקראי מתרחש במצרים, הנוף שבציור – גבעות ירוקות ועצים רעננים – משקף את נופי אנגליה.
הבחירה לשלב נוף זה נבעה ממיקומו המקורי של הציור: בית המלכה בגריניץ' שעל גדות נהר התמזה, שבו נועד להשתלב עם העיטורים שצייר ג'נטילסקי באולם המרכזי – ככל הנראה בסיועה של בתו, הציירת ארטמיזיה ג'נטילסקי, אשר שהתה בלונדון לתקופה קצרה.
הציור הוזמן בידי צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה עבור רעייתו, המלכה הנרייטה מריה, ככל הנראה לרגל הולדת בנם ויורש העצר – לעתיד המלך צ'ארלס השני.
לאחר הרסטורציה של המלוכה באנגליה, תבעה המלכה לשוב ולהחזיק בציור כחלק מרכושה הפרטי, דבר שמעיד על חשיבותו האישית בעיניה.
גרסה קרובה של הציור, אשר מיוחסת גם היא לאורציו ג'נטילסקי, מצויה כיום במוזיאון הפראדו במדריד.
גרסה זו נשלחה בשנת 1633 כמתנה לפליפה הרביעי, מלך ספרד, ככל הנראה לרגל הולדת יורשו בשנת 1629.
"מציאת משה" מדגים את סגנונו המאוחר של ג'נטילסקי, אשר פעל באנגליה לצד אמנים בינלאומיים דוגמת אנתוני ואן דייק ופטר פאול רובנס.
ציוריו מתקופה זו מאופיינים בעושר צבעוני, דיוק בפרטי הבד והבגדים, ואלגנטיות חצרונית.
ב"מציאת משה", תשומת הלב לפרטי הלבוש כמעט ומאפילה על העלילה המקראית עצמה – מה שמעיד על השילוב בין הדר מלכותי לבין נרטיב מקראי.
"מציאות אחרת" הוא סינגל שהוקלט על ידי צמד הראפרים הישראלים סאבלימינל והצל בהשתתפות הזמר הישראלי אליעד נחום.
את השיר הוציאה ב-30 ביוני 2025 לאור חברת התקליטים תאקט רקורדס כסינגל מתוך אלבומו המשותף של הצמד, "שומרי הסף".
השיר נכתב בתקופה חברתית וביטחונית מתוחה, והוא מבקש להעביר מסר של חוסן אישי, אמונה והתמדה אל מול מציאות מאתגרת.
בטקסט באים לידי ביטוי תמות של קימה מן הכאב, התמודדות עם משברים, וחתירה מתמדת לעבר עתיד טוב יותר.
חלקו האמנותי של השיר מתמקד בתהליך הנפשי של שינוי, תוך הכרה בכאב מחד ובכוח הפנימי להתגבר עליו מאידך.
הווידאו קליפ לשיר מציג סיפורו של צעיר מרקע חברתי מוחלש, אשר מצליח ליצור לעצמו נתיב חדש דרך עולם האגרוף.
זהו ייצוג חזותי של המסר המרכזי של השיר, יכולתו של אדם לפרוץ מגבלות ולהתמיד חרף קשיים סביבתיים ואישיים.
"מציאות אחרת" משלב יסודות של היפ הופ, פופ ומוזיקה ים-תיכונית, ובכך מדגים את הרב־גוניות הסגנונית של שלושת היוצרים.
מבחינה תמטית, השיר מציג שילוב בין ניסיון חיים בוגר של סאבלימינל והצל לבין קול צעיר יותר המובא על ידי נחום.
מציאת משה הוא ציור שמן על קנבס מאת האמן הבריטי פרדריק גודול, שנחתם בראשי תיבות ונושא את התאריך 1885. מידות הציור 152.4 על 114.25 ס"מ (60 על 45 אינץ').
גודאל יצר את היצירה בשנת 1885, והיא משקפת את עניינו המתמשך במזרח התיכון ואת עיסוקו בנושאים מקראיים בתקופת שיא הקריירה שלו.
הציור מתאר את הסצנה המקראית מספר שמות, ובה מוצא התינוק משה בתוך תיבת גומא, לאחר שהושם על נהר הנילוס על ידי אמו.
ברקע נראית אחותו מרים, אשר עקבה אחריו ממרחק, בהתאם לתיאור המקראי (שמות ב', פסוק ד'; במדבר כ"ו, פסוק נ"ט).
ברגע המתואר ביצירה, משה נלקח על ידי בת פרעה, שהצילה אותו מהמים ואימצה אותו כבנה.
באמצעות סצנה זו מצליח גודאל לשלב בין הסיפור המקראי לבין מוטיבים חזותיים השואבים השראה מהריסות מצריות עתיקות, תוך הקפדה על פרטים בסגנון אופנתי שהיה מקובל באותה עת.
הציור מתבסס על הסיפור המקראי של מציאת משה ומציג אותו כאירוע סמלי המאפשר לגודול לחבר בין עולמות חזותיים שונים.
באמצעות סצנה זו יוצר גודול זיקה בין דימויים ששאב מהתרשמותו מהריסות מצריות עתיקות, כפי שראה במסעותיו, לבין אלמנטים צורניים שנחשבו אופנתיים במיוחד בשלהי המאה ה־19. בחירה זו משקפת את נטייתו של גודול לשלב בין מקורות טקסטואליים לבין התבוננות ישירה בנוף ובארכיטקטורה של מצרים.
מצטינו הוא ציור מאת האמן הצרפתי אנטואן ואטו, שנוצר בסביבות השנים 1718–1720. זהו ציור שמן על בד בגודל 55.2 × 43.2 ס"מ, והוא מוצג בגלריה 629 שבמוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
הציור מציג את מצטינו, דמות מן הקומדיה דל'ארטה האיטלקית, ברגע של מלנכוליה רומנטית.
ואטו מגלה את שליטתו הציורית באמצעות צבעוניות מעודנת הבאה לידי ביטוי בתלבושת המסורתית של הדמות – מקטורן מפוספס בגוני ירוק וורוד, מכנסי ברך גבוהים וצווארון לבן בוהק, הלוכדים בעדינות את משחק האור המסונן מבעד לצמחייה.
טכניקת המכחול של האמן מתאפיינת בעידון רב, הניכר במיוחד בעיצוב הידיים האוחזות בלאוטה ובקפלי הבד הרכים.
דמות האישה המאובנת המפנה את גבה למוזיקאי מעניקה ליצירה ממד עלילתי סמוי, המרמז על יסורי תשוקה נכזבת.
בציור זה ממחיש ואטו את שליטתו המלאה בהעברת עולמה של התיאטרון האיטלקי אל המרחב הציורי.
הנושא התיאטרלי משמש לביטוי רגש אנושי של כמיהה ואכזבה, תוך שימור אווירה פיוטית ורכה.
השימוש באור ובצבע מדגיש את ליריות הסצנה ומעניק ליצירה איכות אינטימית ואישית.
מצטינו (באיטלקית: Mezzetino) היא דמות קבועה מתוך עולם הקומדיה דל'ארטה, תיאטרון מאולתר שהתפתח בצפון איטליה במאה ה-15 וזכה לפופולריות רחבה ברחבי אירופה.
כל אחת מן הדמויות המסורתיות של הז'אנר ניחנה במערכת תכונות ייחודית, ובהן סגנון דיבור, מחוות, אביזרים ותלבושת קבועים, שהפכו לסימן ההיכר שלה בהופעות השונות.
הדמות עוצבה מחדש סביב שנת 1860 בידי מאוריס סאנד ורק בשלהי המאה ה-19 יצר האמן אמריך אנדרסן דגם פסלון שנשא את המספר הקטלוגי S 126 על פי רישום זה.
מצטינו מתואר כמתחכם ערמומי ויוצר צרות שאיננו מהסס להשתמש באלימות במידת הצורך.
לעיתים הוא מוצג כמשרת נאמן ולעיתים כמכשיל את אדונו.
גרסאות שונות מציגות אותו כבעל נוכל או כבעל מרומה.
הוא ניחן בכישרון מוזיקלי, נוהג לשיר ולרקוד, ולעיתים מהווה מוקד ההתרחשות הקומית בזירה.
תלבושתו כוללת טוניקה ומכנסיים מפוספסים בגווני אדום או בורדו, לרוב עם שכמייה קצרה בשם טברו (tabaro), שמקורה בתיאטרון הרומי הקדום.
בניגוד לרוב דמויות הקומדיה דל'ארטה, מופיע מצטינו לעיתים ללא מסכה, בעיקר בגרסאות מאוחרות יותר.
במחזה צרפתי מן התקופה מתואר מצטינו כשהוא מנסה לחזר אחר איזבלה, אחת מדמויות האינאמוראטי, האוהבים.
במהלך סצנה קומית הוא מתפאר בכך שלא רב עם אשתו הראשונה במשך שש שנות נישואים עד שניסתה למנוע ממנו להתעטש, מעשה שבעטיו רצח אותה.
כאשר איזבל מנסה לדחות את חיזוריו בטענה שהיא נשואה, הוא משיב שגם הוא נשוי, ומוסיף כי בחמישה סו רעל עכברים יפתרו את הבעיה.
מציאת משה הוא ציור שמן מאת האמן הוויקטוריאני סר לורנס אלמה-טדמה, שצויר בשנת 1904. הציור מבוסס על הסיפור המקראי מספר שמות ומתאר את הרגע בת פרעה מוצאת את התינוק משה על גדות הנילוס.
מדובר באחת מיצירות השיא המאוחרות של האמן, והיא נחשבת לשיא של דיוק ארכאולוגי, פאר חזותי, ותיאטרליות סגנונית.
הציור, שגודלו 136.7 על 213.4 ס"מ, מציג את בת פרעה יושבת על כיסא נשיאה מהודר, מלווה בפמליה עשירה של כוהנים, משרתים, עבדים ונשים מהחצר המלכותית.
הכיסא מעוטר בדוגמת פסיפס מצרי, ורגליה מונחות על הדום מסורתי עם דמויות של שבויים כנועים, סמל למעמדה הרם.
לפניה, מונח הסל ובו התינוק משה עטוף בבד, מוקף פרחי לוטוס וסמלים מצריים נוספים.
הרקע כולל את נהר הנילוס, קבוצות של עבדים עבריים, הפירמידות של גיזה ואווירה של טקסיות תיאטרלית.
היצירה נוצרה בעקבות מסעו של אלמה-טדמה למצרים ב־1902 כאורחו של סר ג'ון איירד , מהנדס הבריטי שבנה את סכר אסואן.
המסע עורר השראה עצומה באמן, שהתרשם עמוקות מהאתרים המצריים והקדיש שנים למחקר חזותי של חפצים, תלבושות ואדריכלות.
על בסיס רישומיו, תצלומים ומקורות כמו המוזיאון הבריטי וספרו של פריס ד'אוון על האמנות מצרים העתיקה, בנה קומפוזיציה המתארת תהלוכה פיקטיבית מפוארת סביב מציאתו של משה.
הציור מרחיב משמעותית את הסיפור המקראי, ומציג את מציאת משה לא כרגע אינטימי אלא כתהלוכה ממלכתית חגיגית.
בת פרעה מצוירת בדמות כמעט אלוהית, נישאת על כיסא, לבושה בתכשיטים ודיואדמות אותנטיים, ומלווה בכוהנים, מניפות נוצות ועושר דקורטיבי יוצא דופן.
אלמה-טדמה שואב מן המודלים של הציור הקלאסי ומוסיף עומק תרבותי וחזותי, כשהוא משלב סמליות דתית עם אסתטיקה מובהקת של התקופה הוויקטוריאנית.
בזמן הצגתו בתערוכה המלכותית בלונדון בשנת 1905, עורר הציור שבחים וביקורת גם יחד.
היו שראו בו יצירת מופת של שלמות טכנית, ואחרים טענו כי הוא "יפה מדי" וחסר עומק רגשי.
במשך שנים רבות נחשב הציור לסמל לאמנות ויקטוריאנית "שקעה", ונותר מחוץ לאופנה עם עליית המודרניזם.
אך בשנות ה־70 זכה להכרה מחודשת כאשר הוצג בתערוכה החשובה Victorians in Togas במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, כחלק מאוספו של איש הטלוויזיה האמריקאי אלן פנט.
לאחר שנרכש על ידי סר ג'ון איירד ב־1904, עבר הציור בין אספנים רבים, ומחירו צנח משמעותית.
בשנת 1955 נמכר ב־900 דולר בלבד, ובני הזוג שקנו אותו השליכו את הציור ולקחו רק את המסגרת.
רק בשנות ה־60 נאסף הציור מחדש על ידי אספן, ובהמשך נמכר לאלן פנט.
בשנת 1995 נמכר שוב ב־2.7 מיליון דולר, וב־2010 נמכר בסותבי'ס ניו יורק ב־35.9 מיליון דולר – שיא חדש ליצירתו של האמן.
יש שטענו כי עבודתו של אלמה-טדמה שימשה השראה ישירה לבמאים הוליוודיים, כולל ססיל ב.
העיצוב החזותי של מציאת משה ניכר בסרטים כמו "עשרת הדיברות" משנת 1956 ו-"קלאופטרה" משנת 1934. סצנות פריזאיות, תלבושות מצריות ושימוש בפרטים היסטוריים הפכו למודל עבור סרטי התקופה.
בכך, תרם אלמה-טדמה לתשתית הוויזואלית של האפוס ההוליוודי גם מעבר לזמנו.
מצלמה היא מכשיר היוצר תמונה שניתן לשמור לאורך זמן.
מבחינים בין מצלמה לבין מצלמת וידאו המצלמת רצף של תמונות, בדרך כלל באופן אלקטרוני (מצלמה המצלמת סרטים על גבי סרט צילום נקראת מסרטה).
מקור השם העברי במילה "צלם" שמשמעותה דמות.
מקור השם הלועזי "קאמרה" נובע מהמונח קמרה אובסקורה, שפירושו בלטינית "חדר אפל" – מכשיר שקדם למצלמה עם עדשה.
הוא כולל קופסה סגורה עם חריר בדופן אחת, אשר יוצר תמונה הפוכה על הדופן הנגדית.
עד להמצאת סרט הצילום, ציור היה האופן היחיד לשימור תמונה, ולא הייתה אפשרות לאחסן את התמונה הנוצרת בקאמרה אובסקורה.
סרט הצילום איפשר לראשונה צילום ושמירה של תמונות.
החיישן הדיגיטלי יצר מהפכה בתחום הצילום, ובימינו מכיל רובן המוחלט של המצלמות (כולל מצלמות וידאו) חיישן דיגיטלי.
מצלמה מורכבת באופן בסיסי מעדשה, צמצם וחיישן רגיש לאור סרט צילום או חיישן דיגיטלי.
כאשר הצמצם מופעל, החיישן נחשף לאור והתמונה נשמרת.
בסביבות שנת 1816 הומצאה המצלמה הראשונה על ידי הממציא הצרפתי ניספור נייפס, אשר צילמה בשחור-לבן.
התצלום הראשון בהיסטוריה ששרד הוא נוף מחלון בלה-גרא.
צילום צבעוני התאפשר באופן מסחרי בתחילת המאה ה-20.
כיום מצלמות מצוידות לרוב בחיישן דיגיטלי, כך שהתמונה ניתנת לאחסון בכל מדיום דיגיטלי.
על מנת ליצור את התמונה, המצלמה ממקדת את קרני האור המוחזרות מהעצם המצולם אל מישור המוקד הנמצא בתוך המצלמה.
העדשה הבסיסית ביותר היא נקב זעיר (Pinhole) בתא האטום לאור, המהווה את גוף המצלמה.
עם הזמן, התפתחו עדשות יעילות יותר, המבוססות על שבירת האור והמאפשרות לקבל תמונה חדה במרחקים שונים מהעצם המצולם ולחשוף את מישור הצילום לחלק ניכר מהאור המגיע למצלמה.
התמונה שיוצרת העדשה היא העתק של הסצנה אליה מכוונת המצלמה.
כיום קיימים בדגמי מצלמות רבים חיישנים אלקטרוניים המאפשרים מיקוד אוטומטי בעזרת עדשה מתאימה.
המושג "מיקוד" ("פוקוס", בלעז) מתאר את כוונון המצלמה לעבר נקודה במרחב, למען תצולם בחדות.
לשם כך יש לכוון את העדשה למרחק מסוים מסרט הצילום.
אורך המוקד – כאשר קרני אור עוברות בניצב למישור עדשה קמורה, הן נשברות ומתכנסות לתוך נקודה אחת הנקראת "מוקד" או בלעז "פוקוס".
מרחק נקודה זו ממרכז העדשה הוא "אורך המוקד", והוא שונה בכל עדשה (בעדשות זום ניתן לשנות את אורך המוקד).
אורך המוקד של עדשה הוא גורם מכריע במיקום העדשה מסרט הצילום.
כאשר העדשה ממוקדת למרחק מסוים, עצמים יצולמו בחדות ככל שמרחקם שווה למרחק הנקודה המצולמת וככל שמרחקם גדול או קטן ממרחק הנקודה הממוקדת כך ייראו מטושטשים.
ההפרש בין המרחק הקרוב ביותר והרחוק ביותר מהעדשה שבהם העצמים נראים חדים נקרא "עומק שדה".
עומק השדה גדל ככל שאורך המוקד של העדשה קטן, ככל שמרחק העצם המצולם גדל, וככל שהצמצם סגור יותר.
עומק השדה קטן בתנאים הפוכים.
לרוב, שליש מעומק השדה הוא לפני הנקודה המצולמת, ושני שלישים הם בכיוון הנגדי.
בהקשר לצילום, המונח "חשיפה" מתייחס לכמות האור המגיעה אל משטח הצילום.
ישנן שתי דרכים לשליטה על מידת החשיפה:
צמצם – הצמצם קובע את כמות האור העוברת דרך העדשה אל סרט הצילום.
כדי לשלוט על כמות האור העוברת דרך העדשה, יש לשנות את מיפתח העדשה.
הצמצם הוא סדרה של משטחי מתכת חופפים בתוך העדשה, ששינוי הסידור היחסי שלהם משנה את גודל פתח מעבר האור.
המספרים המייצגים את מפתח הצמצם הם אורך המוקד חלקי קוטר הצמצם (אם מצלמים בעדשה שאורך המוקד שלה הוא 56 מילימטר במפתח צמצם f/2 קוטר הצמצם יהיה 28 מילימטר, במפתח צמצם f/4 קוטר הצמצם יהיה 14 מילימטר וכן הלאה).
כל מדרגה (סטופ) מקטינה או מגדילה את כמות האור העוברת לסרט הצילום פי שניים.
שינוי מפתח הצמצם משנה גם את עומק השדה, משתנה המגדיר את מישור המוקד.
ככל שהצמצם סגור יותר כך עומק השדה יהיה גדול יותר.
מהירות תריס – מהירות התריס קובעת את משך זמן החשיפה של סרט הצילום.
ה המכסה את מישור הצילום הוא אטום לאור.
כאשר הוא נפתח נחשף מישור הצילום לאור המגיע דרך הצמצם ולכן משך הזמן בו הוא פתוח שולט אף הוא על מידת החשיפה.
חשיפה ארוכה מגדילה את כמות האור ומאפשרת לצלם בתנאי תאורה נמוכה, אולם היא יוצרת בעיה אחרת: טשטוש הנובע מרעידות או מתנועה בסצנה המצולמת.
בתוך המצלמה נמצא סרט צילום, שהוא רצועה ארוכה של פלסטיק, מרוחה מצד אחד בחומרים כימיים הנקרא אמולסיה.
האמולסיה מורכבת בעיקר מהלידי כסף הרגישים לאור.
חשיפת סרט הצילום לאור, כתוצאה מפתיחת התריס, מחוללת תגובה כימית באמולסיה של סרט הצילום, שכתוצאה ממנה נשמרת הבבואה שצולמה על-גבי סרט הצילום.
פיתוח הסרט במעבדה מגלה את הדמות, מפסיק את רגישות החומר לאור, ומאפשר את הדפסת התמונה על גבי נייר צילום בצורת פוזיטיב, שהיא התמונה המצולמת המוצגת לעינינו.
רצף תמונות פשוטו כמשמעו הרבה תמונות/ ציורים אשר מעבירים במהירות מתמונה לתמונה או מציור לציור כאשר בין כל ציור/ תמונה יש שנויים קלים כאשר יש הרבה תמונות השנויים מהווים סיפור כמו בסרטון לפני שהיה אפשרי לצלם סרטון.
במצלמה דיגיטלית הוחלף סרט הצילום הכימי החד פעמי בחיישן אלקטרוני קבוע .
החיישן מורכב מתאים אלקטרואופטיים, משמע תאים שהופכים את קרני האור לפולסים (אותות) חשמליים.
מהרגע שהחיישן המיר את האור לאותות חשמליים – מועברים האותות אל מעבד המצלמה ושם מתקבלת התמונה הסופית.
החיישן בנוי בצורה מרובעת, והוא ממוקם מאחורי תריס המצלמה.
רוב החיישנים בנויים להפרדה בסיסית של RGB – כלומר מתוך מיליוני תאים בחיישן ישנה הגדרה ספציפית ל-3 קבוצות של תאים בערך שכל אחד מהם צריך לקלוט את צבעי היסוד: אדום, ירוק, כחול – שמהם נבנית התמונה.
בעולם קיימים שני סוגים של חיישנים : CCD, ו-CMOS.
CCD – זהו סוג החיישן הראשון שיוצר.
פירוש ראשי התיבות שלו – Charge Coupled Device (מצמד נטען חשמלי).
ה-CCD נפוץ בקרב מצלמות וידאו וסטילס.
חסרונותיו העיקריים הם רעש ניכר של תמונה כשמעלים את רגישות החיישן, ועלות גבוהה לייצור.
CMOS – (ר"ת: Complementary metal–oxide–semiconductor) זהו הסוג השני והחדשני יותר בקרב חיישני המצלמות.
החיישן נולד בשנת 2005 בערך, כהמשך לפיתוח החיישנים.
ה-CMOS הוא החיישן האיכותי ביותר כיום, והוא מצטיין בעלות נמוכה לייצור וברעש תמונה נמוך, אך בעל אפקט Rolling shutter.
גם ה-CMOS מותקן הן במצלמות וידאו והן בסטילס.
פורמט ה-35 מ"מ קיבל את שמו מרוחב סרט הצילום כולל הפרפורציה (הנקבים בצידי הסרט), גודל התמונה הבודדת הוא 36 מ"מ X 24 מ"מ.
סרט הצילום מגיע כשהוא ארוז בגליל מתכת אטום לאור ורק לשונית קטנה מבצבצת ממנו.
פורמט זה הוא הנפוץ ביותר בעולם וקיימים מאות דגמי מצלמות ועדשות שתומכות בו, החל במצלמות קומפקטיות, רפלקס בעצמית אחת, בשתי עצמיות, ומצלמות מד-טווח.
מצלמות 35 מ"מ נמכרות בקשת רחבה של מחירים (לרוב נמוכים) ועם כניסת המצלמות הדיגיטליות החלו המחירים לרדת בצורה ניכרת.
רובן של המצלמות הדיגיטליות הנמכרות כיום מחליפות את מצלמות 35 המ"מ הקומפקטיות, אך גם בשוק מצלמות הרפלקס (בעלות עדשות מתחלפות) גדל מאוד פלח השוק של המצלמות הדיגיטליות, לרוב בעלות אותו מבנה ועושות שימוש באותן עדשות.
בפורמט זה נעשה שימוש בסרט צילום גדול יותר.
רוחבו כ-60 מ"מ ואורך התמונה משתנה לפי סוג המצלמה (לרוב מצוינות המידות בס"מ: 4.5X6, 6X6, 6X9, 6X7).
סרטים אלו מגיעים בגליל אך בשונה מסרטי 35 מ"מ הם אינם ארוזים בתוך מכל אטום לאור.
ניתן לצלם תמונות איכותיות על ידי שימוש בסרט זה, וניתן להגדיל את התמונות הרבה יותר מפורמט 35 מ"מ.
המצלמות בפורמט זה הן לרוב גדולות ומגושמות בעלות גב פריק המכיל את סרט הצילום.
ניתן להשתמש בסרטים שונים כאשר כל אחד מהם מורכב על גב משלו ובצורה זאת להחליף סרטים תוך כדי צילום ללא צורך לסיים סרט כדי להחליף גב.
רוב המצלמות בפורמט זה יקרות הרבה יותר מאשר מצלמות 35 מ"מ וכך גם מחירי העדשות.
היצרנים העיקריים של פורמט זה הם ממיה, הסלבלאד, ברוניקה, קונטקס, פנטקס, פולארויד, רולי.
ישנה כניסה הדרגתית של מצלמות דיגיטליות לפורמט זה, ורוב ההיצע הוא של גב בעל חיישן דיגיטלי במקום סרט.
המחירים של מצלמות ואביזרים דיגיטליים לפורמט זה גבוה מאוד, וזאת עקב הצורך לייצר חיישן גדול (כ-4X5 ס"מ) ושוק קטן.
הגב הדיגיטלי המסחרי הראשון הוצע על ידי חברת Leaf בשנת 1991 והציע רזולוציה של 4 מגה פיקסל בפורמט ריבועי.
היום ניתן לרכוש גבים של חברת Leaf וחברת Phase One המציעים רזולוציה של 80 מגה פיקסל.
בפורמט זה נעשה שימוש בסרט צילום גדול מאוד, בגודל דף שלם (4x5 אינץ', 5x7 אינץ' ו-8x10 אינץ').
המצלמות גדולות מאוד, ידניות, ויש להחליף דף בין צילום לצילום.
המצלמות הללו מתאפיינות בעיקר ביכולת מובנית לבצע תנועות בגב ובמישור העדשה המאפשרים לשלוט במישור הפוקוס, עומק שדה ובעיוותי פרספקטיבה.
צלמים נעזרים בהטיות ובחוק שיינפלוג כדי להשיג את מישור הפוקוס הרצוי.
שימוש בהזחה של מישור הגב או העדשה ישפיע על הפרספקטיבה בתמונה.
התמונות המתקבלות בפורמט זה איכותיות מאוד וניתן להגדיל את התמונות לפוסטרים ולשלטי חוצות.
המצלמות בפורמט זה מתחלקות לשתי קטגוריות: "מצלמות שדה" קלות משקל המתקפלות לגודל קטן (יחסית למצלמות דומות בפורמט) ומציעות תנועות מוגבלות.
הקטגוריה השנייה היא "מצלמות מונורייל" אשר מורכבות על מוט ומאפשרות מגוון רחב של תנועות הגב והעדשה אך הן כבדות ומסורבלות יותר ממצלמות השדה.
מצלמות דומות למצלמות פורמט גדול העושות שימוש בפילם החל מגודל 8x10 אינץ' ועד 20X24 אינץ'.
את התמונות המתקבלות מדפיסים בהדפס מגע ללא כל הגדלה ולכן העדשות לא נדרשות לאיכויות הגבוהות ולכושר ההפרדה של עדשות מפורמטים קטנים יותר.
מצד שני, גודל הפילם דורש מן העדשות כושר כיסוי גבוה במיוחד, דבר המגדיל את האלמנטים בעדשות בצורה משמעותית ומוסיף למשקל הכולל של המצלמה.
מבזק: לרוב המצלמות בימינו, יש מבזק (פלש) מובנה, שאמנם אינו חזק בעוצמתו כמבזק חיצוני, אבל יעיל לרוב המצבים.
בדרך כלל יש למבזק מספר מצבים.
יתרונותיו של המבזק הם בכך, שבאור יום, הוא יכול להפחית את הצללים בנושא, ויכול להדגיש את נושא הצילום, גם אם יש מוקד אור חזק מאחוריו.
לצילום לילה מהיר או צילום בחדר לא מואר הוא קריטי.
מבזק לעיתים גורם לעין להראות אדומה, מכיוון שהוא מאיר את נימי הדם בעיניים.
אך למרבית המצלמות החדישות יש מנגנון המונע את הבעיה.
ישנם מבזקים שיש בהם אפשרות לשינוי רוחב אלומת האור המוטלת בצורה אוטומטית, וישנם מבזקים אלחוטיים, שהמצלמה משדרת להם אות להפעיל הבזק, כאשר רוצים מקור אור נוסף מכיוון אחר.המבזק אפקטיבי רק למרחקים קצרים, ומתמקד מאוד בעצמים.
זה יכול להוות בעיה במקרה שרוצים שיהיה אור גם על האובייקט וגם על סביבתו, ובעיקר במקרים שיש מאחורי העצם עצמים אחרים שהצלם רוצה שיראו (לדוגמה, קבוצת אנשים) כי העצם הקרוב ביותר יהיה בהיר בצורה קיצונית מאלה שמאחוריו.
החצובה היא סוג של מעמד בו עושים שימוש עם מצלמה, מדי מרחק ומדי מהירות, ומטרתו למקם את המצלמה באופן יציב.
השימוש בחצובה נעשה לרוב, כשזמן החשיפה לאור ארוך יחסית והתמונה תהיה מטושטשת אם המצלמה תזוז בזמן הצילום, או כאשר מצלמים עם עדשה ארוכת מוקד (מעל 300 מ"מ) וכל תזוזה קטנה תטשטש את התמונה, או כאשר יש צורך בדיוק גבוה מאוד, (מדי מרחק ומדי מהירות).
שלט: למצלמות מקצועיות וחצי מקצועיות יש אופציה להוספת שלט חוטי, שמאפשר לבצע צילום מבלי לגעת במצלמה.
שלט זה חשוב לצילומי לילה על חצובה למשל, כאשר זמן החשיפה ארוך ואף הלחיצה הראשונית יכולה לגרום לתזוזה של המצלמה.
מסנן אופטי (פילטר): ישנם מסננים שמרכיבים על העדשה, שבעזרתם אפשר לסנן צבעים ולבצע מניפולציות שונות על התמונה.
מכפיל: זהו התקן שמולבש על צידה החיצוני של העדשה, ויכול להכפיל את גודל הדמות שרואים דרך העדשה.
המונח "זום" מתייחס ליכולת להגדיל או להקטין את הדמות אותה מצלמים, בלי צורך לזוז פיזית (להתקרב או להתרחק אל הפרט המצולם) מהמקום בו ניצב הצלם, וזאת באמצעות היכולת לשלוט בקביעת אורך המוקד של העדשה.
ככל שהזום גדול יותר, השטח המצולם קטן יותר.
למצלמות שונות יכולות זום (הגדלה) טובות יותר ופחות, כאשר חלק מהמצלמות הפשוטות ביותר אינן כוללות יכולות זו כלל.
תכונה זו שימושית במיוחד למקרים בהם לא ניתן להתקרב לנושא התצלום, כמו צילומי ציפורים, הנוטות להתרחק מבני אדם.
מצלמות דיגיטליות רבות כוללות תכונה המכונה "זום דיגיטלי".
הפעלה של תכונה זו אינה מניבה תוצאות הדומות לשימוש בעדשת זום, אלא מגדילה את מספר הפיקסלים המשמשים לתיאור קטע מהתמונה על ידי אינטרפולציה, פעולה פשוטה הניתנת לביצוע בכל תוכנה לעיבוד תמונות.
לעיתים מעוניינים לצלם אובייקט ממרחק קצר יחסית, בין אם כדי להציגו בפירוט, או כדי להשמיט מן הצילום את כל העצמים שאינם שייכים לעיקר ומסיחים את תשומת לבו של הצופה מנושא התצלום.
בצילומים של בני אדם, סיבה אחת לצילום תקריב היא לראות בבהירות את עיניו של המצולם.
צילום מאקרו הוא צילום שבו האובייקט המצולם יוקרן ביחס 1:1 על גבי אמצעי הלכידה (חיישן\פילם).
כלומר, אם הצלם מצלם חרק בגודל 0.5 ס"מ העדשה תקרין את התמונה על הפילם או החיישן כך שאם נמדוד עליהם את גודל התמונה גם היא תהיה 0.5 ס"מ.
צילומי מאקרו משמשים בדרך כלל לצילום פרחים או חרקים, אך יכולים לשמש לצילום כל אובייקט (או חלק ממנו) שקטן מגודל החיישן.
אף על פי שהמאקרו ה"קלאסי" הוא ביחס של 1:1, לעיתים קוראים גם לצילום ביחס של 1:2 מאקרו ואפילו גם 1:4.
לעיתים קרובות נוצר בלבול בין "מאקרו" לבין "קלוז אפ" במיוחד כיוון שבמצלמות הדיגיטליות לעיתים קרובות האופציה "קלוז אפ" נקראת "מאקרו", אך לרוב ניתן למצוא מאקרו "אמיתי" רק במצלמות SLR או DSLR.
מַצְלִיחַ הוא מושב עובדים בשפלה הממוקם כשני קילומטר דרומית לרמלה.
המושב משתייך לתנועת המושבים ונמצא בשטחה של המועצה האזורית גזר.
מצפון למצליח כביש 431, ממזרח למצליח מחלף נשרים וכביש 6, ממערב ומדרום למצליח כביש 4304.
מצליח הוקם כיישוב קראי, ובכך הוא אחד משני היישובים הקראים בעולם, כשהשני הוא רנן שבסמוך לאופקים.
עם זאת, לצד הקהילה הקראית יושבו בו החל משנות ה-50 של המאה ה-20 יהודים רבניים, וכיום מתגוררים בו קראים ושאינם קראים.
המושב נקרא על שם סהל בן מצליח הכהן, רב קראי מפורסם מירושלים שקרא לעליה לארץ ישראל במאה ה-10.
מושב מצליח הוקם על ידי יהודים קראים ממצרים בשנת 1950. בעקבות מחלוקת בשנותיו הראשונות עזבו כמחצית מהמתיישבים הראשונים את המושב.
תשע משפחות נוספות של קראים הורחקו מהמושב בפקודת בית המשפט משום שלא עבדו את אדמותיהם.
הסוכנות ניסתה להביא במקומם גרעין של יוצאי רומניה בשנת 1954, אך הדבר לא נסתייע.
במקומם הביאה הסוכנות היהודית עולים ממרוקו ואנשי קהילת בני ישראל מהודו.
שטחו של המושב הוא כ־2,400 דונם.
הוא כולל 101 משקים מהם 21 פעילים בתחום החקלאות.
החל מאמצע שנות ה-90 הורחב המושב שלוש פעמים ונבנו בו בתים צמודי קרקע ללא אדמה חקלאית.
תושבי המושב מתפרנסים כיום מחקלאות, מתעשייה קלה במושב ומעבודות חוץ.
בית הכנסת הקראי במושב מצליח מעוצב בפשטות מבחוץ, אך תוכו מפואר.
הנברשות עצומות ומיוחדות, ארון קודש נמצא מעל במה מוגבהת עטופה בבדים מפוארים.
השטיחים רכים ומכסים את רצפת בית הכנסת.
מלבד בית הכנסת הקראי הוקם במושב גם בית כנסת ספרדי-מרוקאי (רבני).
אמת המים לרמלה (אמת המים האומיית) - בפאתי המושב ניתן להבחין בשרידי האמה שנבנתה ב־716 ככל הנראה על ידי סולימאן בן עבד אל מלכ – מייסד העיר רמלה.
אורך האמה היה כ-10 קילומטרים והיא הובילה מים מתל גזר ועד לרמלה.
אמת המים נחרבה בעת המצור ב-976 לספירה על רמלה ומאז לא פעלה שוב.
השמורה נמצאת בצמוד וממזרח לבית הקברות של מושב מצליח.
בשטח השמורה נמצאה בעבר מחצבה נטושה, בה נחשפו סלעי קירטון מתקופת האוליגוקן.
מציצנות היא פאראפיליה המתבטאת בהתנהגות (הנקראת גם "סקופופיליה" או "אינספקציונליזם") המכוונת להשגת הנאה מינית על ידי הצצה בסתר באנשים.
המציצן אינו אדם שהזדמן לו להציץ ולספק סקרנות באורח חד פעמי, אלא אדם היוצא לסיורים וחיפושים אחר מקומות להציץ תוך כדי הפרת פרטיות.
המציצן יכול למחזר את מושא העוררות ואינו חייב להציץ בכל פעם על מנת להתגרות.
התנהגות המציצנות מתחילה בדרך כלל בגיל ההתבגרות ודועכת בסביבות גיל 40.
בדרך כלל המציצן לא רוצה לקיים יחסי מין עם האדם בו הוא צופה, ואינו אלים.
הצפייה באדם מושכת, מעוררת אותו, וגם הפרטיות והמסתורין שאופפים את הפעילות המינית מוסיפים ריגוש, כך גם המתח והסכנה הכרוכים בהצצה.
המציצנות מהווה תחליף לבעלי סקרנות שחשים בלתי כשירים ביחסים עם אחרים - מסופק גם יצר הסקרנות וגם היצר המיני ללא הסכנה בדחייה וכישלון.
המציצנות נחשבת לסטייה חברתית ואף לפשע במדינות מסוימות, למשל בבריטניה החל ב-1 במאי 2004. בקוריאה הדרומית נדרשים כל הטלפונים הסלולריים המצוידים במצלמה להשמיע קול בעת הצילום, על מנת שלא יהיה ניתן לצלם בהם בסתר בני אדם עירומים במלתחות ומקומות דומים.
בסרט הישראלי "מציצים" משנת 1972, בכיכובם של אריק איינשטיין ואורי זוהר, נושא המציצנות הוא אחד המוטיבים החוזרים, ומכאן שמו של הסרט.
בסרט מוצגים מספר צעירים הנתפסים בזמן שמנסים להציץ אל תוך מלתחות הנשים.
מצלמה דיגיטלית היא מצלמה המשתמשת בטכנולוגיה דיגיטלית כדי ליצור תמונות.
בטכנולוגיה זו נעשה שימוש באמצעות חיישן אלקטרוני כדי לעבד ולהקליט את התמונה כמידע דיגיטלי (קובץ תמונה), ולא כשינויים כימיים בסרט צילום כבמצלמת פילם אנלוגית.
מעבד אינטגרלי DSP, ממיר את התמונה הנקלטת בחיישן המצלמה לקובץ מחשב באחד הפורמטים המקובלים, ושומר אותה בזיכרון פנימי או על כרטיס זיכרון מוליך למחצה, המשמש לאחסון התמונות, או מזרים אותה תוך כדי צילום כזרם וידאו באמצעים חוטיים או אלחוטיים בפורמט דיגיטלי כלשהו.
באמצעות טכנולוגיה זו תמונות ניתנות להצגה, הדפסה, אחסון, העברה ושידור, עיבוד ועשיית מניפולציות, וארכוב מבלי לעשות שימוש בתהליכים כימיים.
תחום המצלמות הדיגיטליות התפתח בסביבות העשורים הראשונים של המאה ה-21.
ויליאם מיטשל, בספרו "The Reconfigured Eye: Visual Truth in the Post-Photographic Era" משנת 1992, טוען כי טכניקות הדמיה דיגיטליות החלו להופיע עם בנייתו סורק תוף מכני במכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה (NIST) בשנות החמישים של המאה ה-20, תחת ניהולו של ראסל א.
הסורק איתר שינויים בדחיסות הגוונים על פני תצלומים, והמיר את אותות האור שהתקבלו למערך של 176X176 ספרות בינאריות אותן ניתן היה לאחסן בזיכרון של צורה קדומה של מחשב (מחשב SEAC).
במשך העשורים הבאים ההדמיה הדיגיטלית הפכה לשדה מדעי מרכזי וחשוב.
תאוריה מתמטית מתוחכמת להמרת והרכבת דימויים דיגיטליים פותחה והפכה לבסיסן של מערכות עיבוד תמונה ממוחשבות.
הומצאו עזרים חדשים ללכידת, אחסון, שידור והצגת תמונות דיגיטליות.
הפיתוחים הראשונים של הצילום הדיגיטלי התחוללו במקביל, ובמידה רבה בעקבות, תוכניות חקר החלל.
הצורך לשדר מידע ממרחקים גדולים ולעבדו לצורה תמונתית, הובילה לשיטות עיבוד דימויים מתוחכמות.
מידע ששוגר מוויאג'ר 1 ב-1979 עובד והפיק תמונות צבע מרהיבות של צדק וירחיו.
ב-1989 שדרה וויאג'ר 2 תמונות דיגיטליות של נפטון.
מערכת ההדמיה הדיגיטלית הראשונה לאבחון רפואי פותחה בישראל בחברת אלסינט בחיפה בשנת 1970 על ידי המהנדסים יורם צוקרמן, בצלאל הלוי, והמנחה הרפואי ד"ר משה בן-פורת.
הצוות פיתח מערכת הדמיה דיגיטלית חדשנית לתצוגה של נתוני הסריקה שהתקבלו מסורק איזוטופים בבדיקת מיפוי איברים במחלקה לרפואה גרעינית של בית החולים רמב"ם בחיפה.
נתוני הסריקה (רמות של קרינה גרעינית) שהתקבלו מהסורק הומרו לראשונה לתמונות דיגיטליות והוצגו לרופא בזמן אמת על גבי צג טלוויזיוני צבעוני ללא צורך בהמתנה לפיתוח הפילם כפי שהיה לפני כן.
בכך החל הצוות בתהליך החלפת הטכנולוגיה רבת השנים של צילום רפואי על פילמים לטכנולוגיה של הדמיה וצילום במערכת דיגיטלית, שבה הייתה גם יכולת עיבוד ואנליזה של התמונות אשר עזרה בגילוי ואיבחון של גידולים סרטניים באיברים הפנימיים שבגוף הפציינט.
זאת באמצעות השוואה בין תמונות הקרינה הגרעינית שנפלטה מהרקמה הסרטנית ובין תמונות הקרינה שנפלטה מרקמה בריאה.
פיתוח המערכת היווה פריצת דרך עולמית במעבר מצילום על פילמים להדמיה דיגיטלית, שכללה גם עיבוד תמונות ממוחשב, אחסון תמונות על גבי דיסקים מגנטיים, ובהמשך - העברה של צילומים רפואיים בין מחשבים ומחלקות בבתי-החולים.
חיישן ה-CCD הראשון פותח במעבדות חברת Bell באמצע שנות השבעים.
את המצלמה הדיגיטלית הראשונה פיתח בשנת 1975 סטיבן ששון, מהנדס אלקטרוניקה בחברת קודאק.
המצלמה פותחה על בסיס חיישן ה-CCD שפיתחה חברת Fairchild.
המצלמה שקלה 3.6 ק"ג וצילמה בשחור-לבן ברזולוציה של 0.01 מגה פיקסל, בעומק צבע של 4 ביט לפיקסל, בזמן של 23 שניות לפריים בודד.הראשונה שהציגה מצלמה דיגיטלית הייתה חברת קנון היפנית, בשנת 1984.
בשנים 1987–1988 פיתחה חברת קודאק חיישני CCD ברזולוציות של 1.4 מגהפיקסל ו-4 מגהפיקסל.
מערכות הדמיה דיגיטליות שימשו מדענים בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 בהמרת מידע שהתקבל ממדידות של שינויים זעירים בפני שטח של חומרים שונים למראות פרספקטיביים מרהיבים, כגון במיקרוסקופים אלקטרוניים סורקים ומיקרוסקופים אטומיים.
גם ברפואה, מכשירי שיקוף והדמיה כגון טומוגרפיה ממוחשבת (CAT) הדמיות PET ודימות תהודה מגנטית (MRI) ייצרו מודלים דיגיטליים מפורטים של האנטומיה האנושית.
בנוסף, טכנולוגיות הדמיה דיגיטליות שפרו והגדירו מחדש את השימושים הצבאיים במידע ויזואלי, עם שילובן של טכנולוגיות אלו בפרקטיקה הצבאית.
בעת מלחמת המפרץ ב-1990, נשענו הכוחות האמריקאים על טכנולוגיות הדמיה דיגיטלית כדי להשיג מידע טקטי; כמו כן, הן שולבו במערכות נשק, כגון בחרטומן של פצצות מונחות לייזר, ובאמצעי ראיית לילה שהפיקו תמונות משופרות דיגיטלית משדה הקרב החשוך.
סוף שנות ה-80 וראשית שנות התשעים היו רגע של מפנה דרמטי, בו החלו טכנולוגיות דיגיטליות להיטמע בתחום התקשורת ובצילום הפופולרי והביתי, ולהפוך למדיום המונים.
יכולות שהיו נגישות רק לקומץ מדענים ומומחים נפתח בפני הקהל הרחב.
עזרים אלו אפשרו לרטש, לתקן צבעים ולבצע הפרדת צבעים בתהליכי ההכנה לדפוס של תמונות בתחומי הפרסום וההוצאה לאור.
ב-1989 העריך "וול סטריט ג'ורנל" שכעשרה אחוזים מכלל תצלומי הצבע שפורסמו באותה שנה עברו ריטוש דיגיטלי.
בסוף שנות ה-80 שווקו מצלמות וידאו-סטילס מתוצרת קנון, ניקון וסוני, שאפשרו לרשום תצלומים על גבי תקליטון, במקום על גבי אמולסיה.
מצלמות אלו היו עדיין יקרות מאוד ויועדו לשימוש מסחרי.
בראשית שנות התשעים הופיעו מצלמות זולות יותר, שרשמו את המידע ישירות על גבי כרטיס זיכרון, דוגמת ה-Fujix Digital Still Camera, או ה-Kodak Professional DCS, שהורכבה מגוף של מצלמת ניקון F3 עם גב דיגיטלי מסוג CCD בעל מערך של 1280X1024 פיקסלים, ושווקה במחיר של 20,000 דולר.
בסוף שנת 2002, ניתן היה לרכוש מצלמות ברזולוציה של 2 מגה פיקסל עבור פחות מ-100 דולר.
בתחילת שנת 2005 כבר תמכו רוב המצלמות ברזולוציה של 4 מגה פיסקל ויותר, ונוספו למתקדמות שבהן חידושים רבים כמו מייצבי תנועה, מסכי LCD גדולים וחידושים נוספים.
במקביל, מעבדות וחנויות צילום רבות הציעו הדפסות כימיות (בניגוד להדפסות באמצעות מדפסת דיו) של תמונות דיגיטליות, במחירים שמתחרים במחירי הדפסות מסרטי צילום.
ב-2009 הגיעו רוב המצלמות הדיגיטליות של החברות הידועות לאבחנה של 10–12 מגהפיקסל ונתנו תוצאות איכותיות.
מצלמות ה"סופר זום" הגיעו כבר לזום כפול 18 ויותר (עד 26), וברובם ככולם צילום הווידאו עלה לאבחנה של HD.
בחלק ניכר מהמצלמות משולבים אלגוריתמים שונים של עיבוד תמונה כמו ייצוב תמונה, זיהוי פנים וזיהוי חיוך.
יכולות של רגישות לאור ISO הוגברו, וניתן לצלם ברוב המצלמות בתאורה ביתית ללא שימוש במבזק.
בחלק קטן מהמצלמות נוספו תכונות ייחודיות כמו שבב GPS, שמאפשר לרשום בקובץ התמונה את המיקום הגלובלי (קוי אורך וקוי רוחב) שבו התבצע הצילום, חיבור אלחוטי WIFI שמאפשר להעביר תמונות היישר מהמצלמה למחשב או לאינטרנט, ויכולת עקיבה אחר מושא הצילום.
ב-2009 בלטו מספר מצלמות יוצאות דופן.