tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגמה של שימוש ביכולת הזו מחייבת מכשיר מודע-מיקום על בסיס שירות מבוסס מיקום (LBS).
כאשר המשתמש מבצע כניסה או יציאה מגדר גאוגרפית, נשלח המידע למפעיל הגדר.
מידע זה, שמכיל את מיקומו של המכשיר, יכול להישלח לטלפון הנייד או לחשבון דואר אלקטרוני גם של המשתמש עצמו.
גידור גאוגרפי, בחיבור עם שירותי בקרת הורים, יכול להודיע להורים אם הילד עוזב את האזור המתוחם.
קיימות חברות בהן גידור גאוגרפי משמש את מחלקת משאבי אנוש המחלקה לפיקוח על עובדים שמבצעים עבודה במיקומים מיוחדים, במיוחד אלה שמבצעים עבודות שטח.
באמצעות שימוש בכלי גידור גאוגרפי, העובד יכול לרשום ביומן הנוכחות שלו או שלה באמצעות ה-GPS המופעל המכשיר כאשר בתוך המתחם המיועד.
יכולות אחרות כוללות שליחת התראה אם רכב נגנב והודעה לפקחים, כאשר חית בר תועה נכנסת לשטח חקלאי.
גדר גאוגרפית יכולה לשמש עבור הודעות מבוססות מיקום לתיירים בנושאי בטיחות ותקשורת.
מומחה בתחום מערכות אבטחה עם מיקום גלובלי, הציע שהממשלה תעודד את יצרני הכטב"מים לבנות תשתית גידור גאוגרפי לתוך מערכות הניווט של כלי טיס בלתי מאוישים.
המערכת המוצעת הזו אמורה למנוע מהכלי לטוס לתוך אזורים מוגנים במרחב האווירי ומסוגלת לפעול בניגוד לפקודות של המפעיל.
גדעון שמיר (7 בנובמבר 1939 – 21 באוקטובר 2025) היה פסנתרן ישראלי ובונה העוגבים היחיד בישראל עד שנת 2022.
שמיר נולד בתל אביב למקסים ודגמרה שפטלוביץ, שהתגוררו בשדרות רוטשילד.
אביו מקסים הוא אחד מהאחים שמיר.
שמיר למד בבית הספר "בלפור".
למד בגרמניה את מלאכת בניית העוגבים אצל ולקר אורגלבאו בלודוויגסבורג ובבית ספר לבניית עוגבים.
מלאכת בניית עוגבים היא מורכבת מאוד ומשלבת מספר תחומים: מכניקה, אקוסטיקה, בנייה בעץ, עבודה עם מתכת ודרושים אוזן מוזיקלית ורקע מוזיקלי.
שמיר בנה עוגבים במשך כ־40 שנה.
הוא בנה 12 עוגבים הנמצאים כיום ברחבי הארץ, בקונסרבטוריון, באוניברסיטאות ובשימושן של מקהלות.
בעבר חשבו לבנות עוגב בבית הכנסת הגדול בתל אביב, אך הרעיון נגנז ונשאר רק מודל של העוגב אצל שמיר בסדנה.
שמיר הרחיב עוגב ישן של חברת Ott עבור בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה של אוניברסיטת תל אביב.
בחדר זה יש לצד העוגב צ'מבלו, קלאוויקורד, ופורטה-פיאנו.
לעוגב המורחב יש 17 רגיסטרים, שתי מקלדות ומקלדת פדל, ומנגנוני נגינה ורגיסטרציה מכניים.
שמיר שיחזר במשך 7 שנים עוגב שהורכב ושוחזר מחלקיהם של כשלושה עוגבים בני כמאה וחמישים שנה, אשר פורקו לפני שנים ואוחסנו במרתפי הכנסייה הפרנציסקנית בעיר העתיקה בירושלים.
אורך חזית העוגב כשבעה וחצי מטרים, גובהה כחמישה מטרים ומשקלו כשמונה טונות.
לעוגב כ־1800 חלילים, שאורכם נע בין שלושה מטרים לסנטימטרים ספורים, 33 רגיסטרים, פדאלים ושתי מקלדות.
העוגב מותקן באודיטוריום הכט באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2002 סיים שמיר את שיפוץ העוגב במתחם לטרון, בכנסייה הגדולה במנזר השתקנים.
העוגב נבנה בשנת 1904 בידי בונה העוגבים האנגלי תומאס קסוון בעבור כנסיית וולינגטון.
כיום משמש העוגב לקונצרטים הנערכים באולם הכנסייה, הידוע באקוסטיקה המשובחת שבו.
העוגב שנבנה על ידי שמיר עבור הקאמרטה הישראלית ירושלים, הועמד לרשות הקאמרטה באדיבות קרן התרבות אמריקה-ישראל.
שמיר התגורר ביישוב יובלים וערך סדנאות ביישוב מנוף שבגוש שגב.
הוא הציג בסדנה שני עוגבים שבנה, הראשון הוא עוגב קטן יחסית בסגנון הרנסאנס והבארוק המוקדם, שמתאים לביצוע יצירות מסביבות שנת 1600. העוגב השני גדול יותר, וכולל פדלים לנגינה ברגליים.
עוגב זה מתאים לנגינת מרבית היצירות הגדולות לעוגב, כולל אלו של יוהאן סבסטיאן באך, פליקס מנדלסון-ברתולדי ומלחיני המאה ה-19.
בשנת 2020 פרסם שמיר כי הוא מחפש מישהו שימשיך את דרכו ואליו יוכל להעביר את הידע שצבר במהלך השנים.
בתקופה זו החל המוזיקאי ומכוון הפסנתרים אורי שני ללמוד את המקצוע ולטפל בעוגבים בהדרכת שמיר.
בשנת 1994 בנה שמיר עוגב בעל שתי מקלדות ידיים ומקלדת רגליים שניתן לפרקו ולהרכיבו מחדש.
צוות של שניים עד שלושה אנשים נחוץ לפירוק, הובלה והרכבה של הכלי, אך בכל מקרה פעולה זו מצריכה את נוכחותו של בונה העוגבים עצמו כדי לוודא שכל החלקים אמנם הגיעו וחוברו כהלכה וגם לבדוק שההובלה לא פגעה בכיוון.
העוגב מורכב מ-8 מחללות, ובמקלדת הידיים 54 קלידים.
גדעון שני (נולד ב-13 בנובמבר 1938) הוא צייר ופסל ישראלי, אלוף-משנה במילואים וזוכה בעיטור אות יקיר באר שבע ובעיטור אות בן-גוריון.
שני נולד וגדל בכפר סבא.
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במדעי החברה והמתמטיקה מאוניברסיטת חיפה, בוגר בית הספר לפיקוד ומטה, מוסמך המכללה לביטחון לאומי בהצטיינות יתרה ובוגר המרכז לאומנות חזותית במכללה האקדמית לחינוך קיי.
שני התגייס לצה"ל באוגוסט 1957 והשתחרר משירות קבע כמפקד בסיס הנדסה קרבית 276 בדרגת אלוף-משנה בנובמבר 1980.
ב-1959 התמנה למפקד כוח הנדסה משולב לפריצת דרכי הפטרולים בגבולות ירדן ומצרים ולפריצת דרכי אורך ורוחב במדבר יהודה.
בנוסף לכך נפרצה לבקשתו של אלוף הפיקוד אברהם יפה הדרך "מעלה יאיר" לזכרו של יאיר פלד, מפקד סיירת הצנחנים, שנרצח באותה שנה בנחל סרפד בנגב.
הכוח היה מורכב ממחלקת חבלה, ממחלקת אבטחה, מצוות דרכים ממע"ץ ומכ-300 בדואים הגרים באזור.
ב-1960 הקים את יחידת הסיור הראשונה של הנדסה קרבית ומונה למפקדה.
גיבוש היחידה התבצע במשך שמונה חודשים בסיירת שקד, ושני התמנה למפקד צוות בסיירת שקד.
באותה שנה השתלבה יחידת הסיור הנדסה דרום בחפירות הארכאולוגיות של פרופ' יגאל ידין, במערת האגרות שבנחל חבר במדבר יהודה.
ב-20 בספטמבר 1960 נפצע שני ברגליו בעת פעילות מודיעינית הנדסית עם סיירת הצנחנים בואדי סירם שבמצרים.
שלושה חודשים מאוחר יותר התעקש להשתלב באותה פעולה יזומה, שהתבצעה הפעם בהצלחה על ידי סיירת מטכ"ל.
ב-1964 התמנה למפקד מתקן האימונים של חיל הנדסה בבית נבאלא.
ב-1966 הקים את מתקן האימונים החילי בנחושה ופיקד עליו.
ב-1967, במלחמת ששת הימים, פיקד שני על פלוגת הנדסה קרבית בחטיבה משוריינת 520 ולחם איתה בג'בל ליבני, במעבר המיתלה, ובראס סודר.
ב-1968 מילא תפקידים של קצין אג"ם וסגן מפקד הנדסה פיקודי דרום.
הוא עסק בהקמת 32 המעוזים לאורך 160 ק"מ ומיגונם בשכבות של פסי רכבת ואבנים בתוך קוביות רשת פלדה, בהקמת 12 התעוזים 10 ק"מ מתעלת סואץ, בהקמת סוללת עפר לאורך תעלת סואץ ובסלילת דרכים.
ב-1969, במהלך מלחמת ההתשה, התמנה שני לקצין ההנדסה של אוגדה 252 בסיני ועסק בהכנות השטח לצליחה.
ב-1970 נשלח שני לשנת לימודים למכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"מ), מחזור ט"ז.
באותה שנה התמנה למפקד אוגדת ההונאה של צה"ל.
ב-1971 התמנה למפקד בית הספר לקציני הנדסה באדוריים.
ב-1972 שימש כמפקד גדוד הנדסה קרבית 604.
ב-1973, במלחמת יום הכיפורים, התמנה שני לסגן מפקד כוחות ההנדסה הפיקודי בדרום השתתף בקרבות בסיני ובצליחת תעלת סואץ.
ב-1975 הקים את מרכז האימונים החילי בערד ופיקד עליו.
ב-1977 קיבל את הפיקוד על בסיס הנדסה קרבית מרכז אב"כ 276.
ב-1980, לאחר שירות של כ-22 שנה בהנדסה קרבית, השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
ב-1982 שני הקים את חברת "כתר תובלה" בכימיקלים לישראל וניהל אותה.
מטרת החברה היא שינוע האשלג של מפעלי ים המלח בקרונות רכבת מדימונה לאשדוד.
פעילותו כמנהל החברה כללה את רכישת הקרונות באירופה, גיוס כוח אדם והקמת המערך הלוגיסטי.
ב-1984 זכה שני במכרז לתפקיד מנהל חטיבה במשרד הביטחון.
במסגרת תפקידו גם התמנה ליושב ראש ועדת משק לשעת חרום של פיקוד דרום.
הוא המשיך בתפקידו זה במשך עשרים שנה, עד לפרישתו לגמלאות ב-2004.
מזה ארבעה עשורים הוא מקדיש את זמנו לפעילות קהילתית וציבורית התנדבותית:
משמש כחבר הוועד המנהל של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, כממלא מקום יושב ראש הוועד המנהל וכן כיושב ראש ועדת הביקורת של האוניברסיטה.
כיהן במשך שלושים שנה כיושב ראש מחוז הדרום של "צוות" - ארגון גמלאי צה"ל.
כיהן במשך חמש שנים כסגן ראש המועצה המקומית עומר וממלא מקומו.
היה ארבע שנים חבר הוועדה הקרואה בירוחם בראשותו של האלוף עמרם מצנע.
כיהן ארבע שנים כיושב ראש ועדה בין משרדית להסדרת נושא הבטיחות ברמת חובב ויושב ראש הוועדה הבין משרדית לחומרים מסוכנים.
במשך עשר שנים היה חבר ועדת המכרזים של המרכז הרפואי סורוקה וחבר בעמותת ידידי סורוקה.
במשך שש שנים היה חבר בוועד המנהל של כיוונים - החברה לתרבות הפנאי באר שבע.
במשך עשר שנים היה חבר בוועד המנהל של מכללת קיי וחבר ועדת הכספים שלה.
במשך שש שנים היה חבר הוועד המנהל של החברה לתרבות הפנאי כפר סבא.
במשך חמש שנים היה מורה לציור במרכז לבריאות הנפש באר שבע.
במשך חמש שנים שימש כיושב ראש אגודת הציירים והפסלים בבאר שבע והנגב.
שני החל לצייר לראשונה בשנת 2005, לאחר יציאתו לגמלאות.
את הכשרתו בציור רכש, במרכז לאומנות חזותית, במכללה האקדמית לחינוך קיי בבאר שבע, שם סיים את לימודיו כמדריך מוסמך בכיר לאמנות.
הוא מצייר בסגנון ריאליסטי, משתמש בצבעי מים, בצבעי אקריליק ובעיקר בצבעי שמן.
תחום ציוריו רחב ומגוון ואפשר למצוא ביניהם ציורי נוף, דומם ודיוקנאות, כאשר הוא מתרכז בעיקר בנופי הנגב על צבעיהם המיוחדים.
במהלך השנים מאז 2005 הציג מציוריו ב-18 תערוכות יחיד והשתתף במעל 100 תערוכות קבוצתיות שהתקיימו בישראל ומחוצה לה (בפינלנד - 2010, בלונדון - אוגוסט 2010, בוופרטל - יוני 2011, ברומא - ספטמבר 2015 וביאשי שברומניה - יוני 2023).
בשנת 2007 התקבל לאגודת הציירים והפסלים בישראל.
בשנת 2012 נבחר ליו"ר אגודת הפסלים והציירים של באר שבע והנגב.
בין השנים 2012–2016 יצר שיתופי פעולה בין אגודת הפסלים והציירים של באר שבע והנגב לאגודות אמנים ברחבי הארץ.
עבודתו שואבת את חומריה מיופיים הקסום של נופי הדרום, אליהם התוודע לראשונה בעת שירותו בצה"ל.
מאז, במשך למעלה מ-50 שנה, הפכו נופי הדרום לסביבת חייו הפיזית, המנטלית והרגשית.
את השכלתו רכש בסטודיו של הפסלת ציפי בירן.
פסליו עוסקים בדיוקנאות אקספרסיביים ומושפעים רבות מסיפורי התנ"ך, מהם הם שואבים תמות של גבורה והקרבה.
יצירתו מעוגנת במסורת הפיסול הריאליסטי: הוא מפסל בחימר ומשלים את יציקת הפסלים בברונזה ופוליאסטר.
נובמבר 2022 - "המדבר" - בית האומנים זריצקי בתל אביב, אוצרת: דניאלה טלמור
יולי 2022 - "מה שהיה הוא שיהיה" - גלריה "על האגם" ברעננה, אוצרת: אורית לוטרינגר
ספטמבר 2019 - "אקטואליה תנכית" - גלריה "על האגם" ברעננה, אוצרת: אורית לוטרינגר
פברואר 2018 - שני ציירים ועוד צייר, בית שאגאל בחיפה, אוצרת: רותי סגל
נובמבר 2016 - בין באר שבע למעבר יבוק, גלריה "על האגם" ברעננה, אוצרת: אורית לוטרינגר
מאי 2016 - מאין מקום לשום מקום, בית שאגאל בחיפה, אוצרת: תמר טנא
אפריל 2015 - צליל וצבע, מוזיאון החאן באשקלון, אוצרת: חנה רביב
אוקטובר 2014 - פריצת דרך, מוזיאון מרכז ג'ו אלון, אוצרות: חווי פיינגולד ותמר טנא
מאי 2014 - צמיחת החומר ביד היוצר, המכללה האקדמית קיי בבאר שבע, אוצרים: תמר טנא וישראל רבינוביץ
נובמבר 2013 - יישובי גורל, בית האמנים בנגב בבאר שבע, אוצרת: יהודית מאיר
מרץ 2013 - 3 ציירים מדבר 1, גלריית הגבעה במיתר, אוצרת: ד"ר רחל קרופ
ינואר 2013 - גבעות גורל II, הבית בדפנה, עומר, אוצרת: פאולה עובדיה
נובמבר 2012 - גבעות גורל I, מגדל W בתל אביב, אוצרת: לורי פשניצה
אפריל 2012 - סובב באר שבע, המכללה האקדמית קיי בבאר שבע, אוצר: ישראל רבינוביץ
פברואר 2012 - מסע בכביש 40, היכל התרבות באריאל, אוצרת: רחל זיו
ספטמבר 2011 - מרקם דרומי, גלריית גני עומר, אוצרת: רות פלדי
ספטמבר 2010 - כביש 40, הספרייה העירונית בבאר שבע, אוצרת: מרגלית שלי
אוקטובר 2008 - קו רקיע, הבית בדפנה, עומר, אוצרת: פאולה עובדיה
ינואר 2008 - דיוקן ונוף, הספרייה העירונית של באר שבע, אוצר: ישראל רבינוביץ
בשנת 2006 הוענק לו עיטור אות יקיר העיר באר שבע
בשנת 2007 הוענק לו עיטור יקיר צוות
בשנת 2010 קיבל את מדליית הכסף של
בשנת 2014 הוענק לארגון צוות - מחוז דרום בראשותו עיטור מגן ראש העיר באר שבע לארגונים מצטיינים
בשנת 2024 הוענק לו עיטור "אות בן-גוריון"
בשנת 2025 זכה במדליית הצטיינות על יצירתו "פריחה" בפסטיבל האמנות הבינלאומי ה-11 בדרום קוריאה
שני אלמן, היה נשוי לד"ר אסתר שני, אב לשתי בנות וסב לשישה נכדים.
גדעון רכבי (נולד ב-1953 בתל אביב) הוא רופא ילדים, המטולוג ואונקולוג ילדים ישראלי, חוקר בתחום הגנומיקה והאונקולוגיה, מנהל המרכז לחקר הסרטן בבית החולים שיבא בתל השומר, פרופסור להמטולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
רכבי התפרסם במחקריו בתחום הסרטן, הגנומיקה וחקר האפיטרנסקריפטום, תחום שהוא ממייסדיו.
ובפרס ישראל בתחום חקר הרפואה לשנת 2020.
גדעון רכבי נולד בתל אביב בשנת 1953 בשם גדעון פורמן.
בנעוריו למד בתיכון חדש בתל אביב ושאף ללמוד מתמטיקה ופיזיקה.
הוא שינה את בחירתו המקצועית אחרי שכקצין בצה"ל נפצע במלחמת יום כיפור וטופל תקופה ארוכה בבתי חולים, כולל בית החולים שיבא בתל השומר.
הוא נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת תל אביב וסיים את התואר דוקטור ברפואה בשנת 1981. הוא התמחה ברפואת ילדים במחלקתו של פרופסור צבי שפירר ואחר כך, תחת הדרכתה של ברכה רמות, עשה התמחות-על בהמטולוגיה ואונקולוגיה.
עשה סטאז' בבית החולים העמק בעפולה והיה תלמידו של פרופסור צבי שפירר בתחום רפואת הילדים.
בשנת 1987, תחת הדרכת פרופסור דוד גבעול במכון ויצמן למדע ברחובות, הוא סיים עבודת דוקטורט בתחום חקר מנגנון הפעלת הגנים האונקוגנים על ידי יסודות גנטיים ניידים.
בשנת 1990 התמנה לפרופסור חבר וב-1996 כפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1991–1996 כיהן רכבי כראש המחלקה להמטולוגיה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2001–2007 הוא עמד בראש המרכז לחקר הביולוגיה של הסרטן באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1992–2002 כיהן כראש המחלקה להמטולוגיה ואונקולוגיה של ילדים ולהשתלות מח עצם במרכז הרפואי שיבא.
ב-1999 פרופ' רכבי הקים את היחידה לגנומיקת הסרטן בבית החולים שיבא.
כמו כן הוא הקים את המרכז לחקר הסרטן ואת מכון וואהל לרפואה תרגומית.
בשנת 2003 הוא ייסד והתחיל לנהל את המרכז לחקר הסרטן, את היחידה לגנומיקת הסרטן בבית החולים תל השומר.
ב-2013 הוא הקים מרכז לרפואה אישית מבוססת גנים במרכז הרפואי שיבא.
בשנת 2002 הקים רכבי את המעון "מריון ואלי ויזל" לרפואה תומכת והוספיס לילדים חולי סרטן.
רכבי כתב כ-500 מאמרים בתחום המדע והמחקר.
במחקריו התמקד גדעון רכבי במיוחד באפיגנטיקה – זיהוי תפקידם של אלמנטים גנטיים ניידים (transposable) בהפעלת אונקוגנים ובפענוח שינויים נרחבים ברצפי הטרנסקריפטום האנושי על ידי עריכת רנ"א ומתילציית רנ"א, בבקרת ביטוי הגנים וגורל הגנים.
הוא גילה, בין השאר, סוג חדש של בקרה גנטית על ידי שינוי רנ"א באמצעות מתילציית m6A.
רכבי נשוי לד"ר קרן רכבי, רופאת משפחה, ואב לשלושה בנים – עודד – פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב, נוירוביולוג ואמן, ארז ויואב – רופאים וחוקרים.
פרס קנדי – מטעם מכון ויצמן למדע
הפרס מרדכי שני לחזון ברפואה
פרס אלקלס למדען מצטיין ברפואה
פרס חיים שיבא לרופא יוצא דופן
– "על הישגיו פורצי הדרך בחקר מחלות תורשתיות וסרטן ועל היותו מודל לרופא-חוקר, אשר רואה לנגד עיניו את החולה במיטת האשפוז ואת מבחנת הניסוי כמרחב אחד."
פרס בויטלר למצוינות במחקר ברפואה ובגנטיקה
קבוצת המחקר שלו נבחרה כמצטיינת בתחום רגולציה של גנים במחלות מורכבות של בני אדם ובתחום תפקיד הכרומטין ושינוי RNA ו-RNA שאינו מקודד בבקרת גנים בהתפתחות ומחלה
2020 – פרס ישראל בתחום חקר הרפואה
גדעון רייס (נולד ב-18 בספטמבר 1943) הוא ספורטאי ישראלי לשעבר.
כדורסלן מצטיין בקבוצת הפועל גבעת ברנר (קלע 3,855 נקודות) ששיחקה בליגה הראשונה.
נוסף לכך, היה סרן (במילואים) בשריון, נפצע במלחמת יום הכיפורים ובעל עיטור המופת ממלחמה זו.
רייס נולד וגדל בקיבוץ גבעת ברנר, בנם של פאולה ואיזי רייס.
הוא בן למשפחה בת שלושה אחים, כולם ספורטאים מצטיינים ושחקני כדורסל בהפועל גבעת ברנר מהליגה הראשונה.
זאב, אלוף ושיאן ישראל בקפיצה משולשת, ויהודה.
הוא התאמן בהדרכתו של גלעד ויינגרטן.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בסוף יוני 1966 זכה רייס במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.83 מטר, לפני ישי ויתקין מהפועל רמת השופט (6.81 מטר) ומיכאל הר-פז מהפועל חיפה (6.42 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השמינית שנערכו באוגוסט 1969 זכה רייס במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.23 מטר, לפני חגי עינת מישראל (7.09 מטר) וג'פרי גבל מארצות הברית (6.94 מטר).
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1970 זכה רייס בפעם השנייה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.07 מטר, לפני ישי ויתקין מהפועל העמקים (6.91 מטר) ומיכאל בן-עמי ממכבי תל אביב (6.72 מטר).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 1971 זכה רייס בפעם השלישית מדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.03 מטר, לפני עמיר כחולי (6.69 מטר) וישי ויתקין (6.68 מטר).
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון רמת גן ביולי 1972 זכה רייס בפעם הרביעית במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.00 מטר, לפני לבקוביץ' מהפועל רמת גן (6.67 מטר) וישי ויתקין מהפועל עמק חפר (6.66 מטר).
ראשון בתחרות היה טומי היינס מארצות הברית (7.34 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשיעית שנערכו ביולי 1973 זכה רייס במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.15 מטר, אחרי וקסמן מארצות הברית (7.23 מטר) וצבי עמלי מישראל (7.17 מטר).
ביומה השלישי של מלחמת יום הכיפורים נפצע רייס ברמת הגולן, לאחר שטיל סאגר פגע בטנק שלו.
הוא איבד שתי אצבעות ביד ימין ואת עין שמאל.
על גבורתו במלחמה קיבל את עיטור המופת.
תקופת ההחלמה שלו ארכה כשנה, שבה שימש מספר חודשים כמאמן הפועל גבעת ברנר.
רייס ששיחק כדורסל ביד שמאל המשיך את הקריירה הספורטיבית שלו עד סוף שנות ה-70. הוא פרש לאחר שקבוצתו גבעת ברנר/נען ירדה ליגה.
הוא נמצא במקום ה-40 ברשימת הקלעים של כל הזמנים, עם 3,854 נקודות.
במאי 1969 התחתן ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
בשנת 1985 עבר עם משפחתו להתגורר בניו ג'רזי שבארצות הברית וניהל עסק לייבוא רהיטי משרד מישראל ומבולגריה.
גדעון ריכטר (בהונגרית: Richter Gedeon) (אצ'ד, הונגריה, 23 בספטמבר 1872 – בודפשט, 30 בדצמבר 1944) היה רוקח יהודי-הונגרי, תעשיין, מייסד תעשיית התרופות המודרנית בהונגריה שנרצח בשואה.
הוא נולד ב־23 בספטמבר 1872 באֶצֶ'ד, כפר קטן של 3000 תושבים בצפון הונגריה כששים ק"מ מזרחה מבודפשט.
בשל מות שני הוריו הוא גדל כיתום משנת 1873 בעיר דְיוֹנדְיוֹש, בת שלושים אלף התושבים, בה חיו אז כ-1000 יהודים.
שם התחיל בחניכות לרוקחות בשנת 1890. בשנת 1895 סיים את לימודי הרוקחות שלו בהצטיינות באוניברסיטת בודפשט.
שנתיים לאחר מכן נסע לחו"ל ולמד את שיטות ייצור התרופות בכמה בתי מרקחת אירופאים.
בשנת 1901 רכש בית מרקחת בבודפשט.
שם ייצר תרופות טבעיות לטיפול.
בשנת 1907 הוא בנה את חברת התרופות הראשונה בהונגריה שנשאה את שמו וקיימת עד היום ועמד בראשה כמנכ"ל (ריכטר גדעון (מפעל תרופות)).
ההצלחה הגדולה העיקרית של המפעל הייתה תרופת הקַלְמוֹפִּירִין, שהוגשה בפטנט ב-1912. טבלית החיטוי שלו הִיפֶּרוֹל זכתה להצלחה ולהכרה במלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ המלחמה היו לו 24 פטנטים על תרופות.
בתחילת מלחמת העולם השנייה כבר הייתה למפעל רשת עולמית, משרדי ייצוג ועשר חברות בנות בחמש יבשות.
בבעלות החברה היו מחסנים ב-34 מדינות.
בשנת 1942 הורחק מתפקידו כמנכ"ל המפעל (עקב החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) ואז נאסר עליו להיכנס למפעל.
משנת 1942 ואילך הוא שלט בחברה באופן לא חוקי מביתו באמצעות צוותו הנאמן.
בסתיו 1944 פעילות המפעל כבר הייתה כמעט משותקת, הוא יכול היה לצאת לשווייץ, אך לא רצה לעזוב את החברה שלו.
הוא ואשתו הסתתרו באמצעות ניירותיו של ראול ולנברג ביחד עם יותר מאלף יהודים אחרים.
בדצמבר נרצח גדעון ריכטר על ידי אנשי מפלגת צלב החץ.
הוא ואחרים נורו ונזרקו לדנובה.
לאחר מלחמת העולם נקראו מפעלי ריכטר שנבנו מחדש בשם Kőbányai Pharmaceuticals.
בשנת 1972, במלאת 100 שנה להולדתו של גדעון ריכטר, הונפקה מדליית זיכרון על שמו, ובית המרקחת המקורי שלו סומן בלוח זיכרון.
הונגרים יהודי שם ממוצא יהודי.
גדעון רמז (נולד ב-2 ביוני 1946) הוא עיתונאי ישראלי ואנליסט בעניינים פוסט סובייטיים.
הוא היה ראש דסק החוץ בקול ישראל, בנוסף לכך הוא היה עמית מחקר במכון למחקר ע"ש הרי ס.
גדעון רמז נולד בתל אביב ב-2 ביוני 1946. אביו, אהרן רמז, היה חבר הכנסת וקצין צה"ל, ששימש כמפקד השני של חיל האוויר הישראלי.
סבו, דוד רמז היה אחד מחותמי מגילת העצמאות, שכיהן כשר התחבורה ושר החינוך.
במסגרת תפקידו כעמית מחקר במכון טרומן פרסם עם בת זוגו, איזבלה גינור, מחקר על המעורבות הצבאית הסובייטי בסכסוך הישראלי-ערבי והמימד הגרעיני של מלחמת ששת הימים.
ב-1993 קיבל את פרס נחום סוקולוב, ב-1999 קיבל את פרס בוריס סמולר מטעם הוועדה המשותפת לסיקור יחסי ישראל ויהדות התפוצות.
שנה לאחר מכן הוא קיבל את פרס עיתונאי נוסף, פרס בני ברית ע"ש וולף והילדה מטרסדורף.
גדר גבול או גדר הפרדה או חומת הפרדה הוא מחסום הפרדה העובר לאורך גבול בינלאומי או בסמוך לו.
מחסומים וגדרות אלו נבנים בדרך כלל בשביל לעזור לביקורת הגבולות , במענה ראשוני במקרה הפרת ריבונות על ידי פלישה, בריסון הסתננות, סחר בבני אדם והברחות בלתי חוקיות.
מספר גדרי גבול כאלו בנויים מטעמי הגנה או ביטחון.
במקרים של גבול שנוי במחלוקת או לא ברור, הקמת גדר גבול יכול לשמש דה פקטו, באופן חד-צדדי, תביעה טריטוריאלית, שיכולה להחליף את תיחום הגבולות הפורמלי.
גדר גבול אינו מציין בדרך כלל את מיקום הגבול בפועל, והוא נבנה בדרך כלל באופן חד-צדדי על ידי מדינה אחת, ללא הסכמה או שיתוף פעולה של המדינה האחרת.
דוגמאות לגדרות גבול כוללות את החומה הסינית העתיקה, חומת ברלין וגדר ההפרדה.
בניית גדרות הגבול גדלה בתחילת המאה ה-21, והם משמשים כמחצית מכל גדרות הגבול שנבנו מאז סיום מלחמת העולם השנייה ב-1945.
גדעון שגיא (נולד ב-1939) הוא מעצב גרפי ישראלי, מייסד סטודיו "גדעון שגיא – עיצוב תקשורת חזותית".
עבודתו הנודעת ביותר היא עיצוב לוגו מפלגת הליכוד.
בילדותו ובנערותו הרבה לעסוק בציור, ובין היתר אייר איורים שנתפרסמו ב"דבר לילדים".
עבודת העיצוב הגרפי הראשונה שהכין הייתה הלוגו של גימנסיה אחד העם פתח תקווה, שבה זכה במקום הראשון בתחרות עיצוב הלוגו.
בצה"ל שירת בגדוד 51 של חטיבת גולני.
בשנת 1962 החל את לימודיו במחלקה לגרפיקה שימושית בבצלאל.
בעת לימודיו זכה בפרס הרמן שטרוק.
בשנת 1966 חזר למרכז, והתקבל למשרד הפרסום טל של הפרסומאי אליהו טל ועבד שם לזמן קצר.
בשנת 1971 החל לעבוד כפרילאנסר, במעמד מעצב חיצוני, עבור חברת הפרסום דחף.
הוא עיצב עבור החברה בעיקר מודעות לעיתונים.
בשנת 1974 עיצב את הלוגו של מותג העוף של תנובה "תנועוף".
בשנת 1977 קיבל לידיו את העיצוב של קמפיין הבחירות של מפלגת הליכוד.
במסגרת זאת עיצב עבור המפלגה את הלוגו שלה, ובה האות למ"ד מעוצבת כדגל מתנפנף - עיצוב שהפך לאחד המפורסמים בתולדות הפוליטיקה הישראלית, ומשמש כבסיס ללוגו המפלגה עד היום.
בשנת 1980 שינה מעט הפרסומאי ראובן אדלר את הסמל על בסיס הגופן העברי "חיים" בתצורה מוטה והוסיף את הצבע הכחול.
בשנת 1980 עיצב את הלוגו של מפעלי תיירות עין גדי.
במהלך השנים עיצב מעל 40 בולים לשירות הבולאות הישראלי ואף מספר בולים לאו"ם.
הבול הראשון שעיצב, בשנת 1977, הוא בול הנח"ל, עם דימוי של קסדת פלדה המשמשת גבעה ועליה בתים ומגדל מים.
כמו כן עיצב בשנת 2003 את בול יום השואה.
לאורך השנים אף עיצב מספר מטבעות, למשל מהדורה מיוחדת של מטבעות שהוצאו לכבוד ההכרה בתל חצור כאתר מורשת עולמית של אונסקו, סדרה שהוציא בנק ישראל בשנת 2014, וסדרה נוספת לכבוד ההכרה בעבדת כאתר מורשת עולמית של אונסקו, סדרה שהוציא בנק ישראל בשנת 2015.
בשנת 2020 העלה את תערוכת היחיד "רשמים" בגלריה העירונית בגבעתיים, באוצרותה של נטע הררי נבון.
את התערוכה ליווה סרט בן 9 דקות שצילם יואב בצלאלי, שעוסק בעבודות האמנות של שגיא ובקריירה שלו כמעצב גרפי.
גדר ההפרדה בין מצרים לרצועת עזה היא מחסום גבול באורך 14 ק"מ שנמצא לאורך הגבול בין מצרים לבין רצועת עזה.
מעבר הגבול ברפיח הוא מעבר הגבול היחיד בין רצועת עזה למצרים והוא למעשה הפתח ה"חוקי" והרשמי היחיד בגדר ההפרדה.
לדברי אנליסטים בכנס הביטחון המצרי בינואר 2010, המכשול משקף את החשש המצרי שפעילי טרור שעובדים עבור או בשליחות אל-קאעדה ופועלים ברצועת עזה יסתננו למצרים בעקבות העובדה שהם נרדפים אחר חמאס, ארגון ששולט בפועל ברצועה ומוגדר על ידי ישראל, מצרים, ארצות הברית, האיחוד האירופי ומדינות נוספות כארגון טרור.
בדצמבר 2009, בשיתוף חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית ובסיוע צרפתי החלה מצרים לבנות חומת פלדה לאורך הגבול עם רצועת עזה.
כ-10–11 קילומטרים של גדר הוצבו במקום ובעומק של 18 מטרים מתחת לאדמה.
באוקטובר 2014 החלה ממשלת מצרים בהקמת אזור חיץ ברוחב של כ–500 מטר באורך של 14 ק"מ, לאורך גבול רצועת עזה.
תחילה פונו 120 בתים ברפיח המצרית במסגרת מאבק הממשל במנהרות מרצועת עזה, ואחר כך כ-880 בתים נוספים כשרוחב הרצועה גדל לקילומטר.
באוגוסט 2015 החלה מצרים לחפור בריכות דגים בגבול עם עזה כדי להרוס מנהרות הברחה.
בפברואר 2020 החלה מצרים לבנות חומת בטון חדשה בת 3 ק"מ לאורך גבולה עם רצועת עזה, מהקצה הדרום מזרחי של הרצועה (בצמוד לקיבוץ הישראלי, כרם שלום) ועד מעבר הגבול ברפיח.
המחסום החדש האריך את גדר ההפרדה לאורך של כ-14 קילומטרים וכמו קודמו, נבנה בצד המצרי של הגבול.
הגדר החדשה תצויד בחיישנים אלקטרוניים.
לצד הגדר, יוקם באזור הגבול אזור סחר.
מצרים תגברה את הגבול בכמה מאות חיילים כדי להגן על צוותי הבנייה של הגדר מפני התקפות של צלפים פלסטינים.
מקורות פלסטיניים אמרו כי בניית המכשול פוגעת בעשרות מנהרות הברחה שנמצאות בעומק של עד כ-30 מטר מתחת לאדמה, ובשל המחסום 1,500 המנהרות בין הרצועה למצרים הפכו ברובן לחסרות חשיבות ולא ניתן להשתמש בהן.
גדר הגבול בין רוסיה לאוקראינה נועדה למניעת התערבות צבאית רוסית באוקראינה ולקידום יוזמת נסיעות ללא ויזה מאוקראינה למדינות האיחוד האירופי.
ראש ממשלת אוקראינה, ארסני יאצניוק, הציג את הפרויקט הזה ב-3 בספטמבר 2014, והבנייה החלה רשמית ב-2015. ביוני 2020, משמר הגבול של אוקראינה ציפה שהפרויקט יסתיים עד 2025. עם זאת, בהודעה לפוקוס בינואר 2022, הם ציינו כי הפרויקט הושלם בעלות של 2.5 מיליארד הריבניה.
ב-24 בפברואר 2022, כל עבודות הבנייה שנותרו על המכשול הושעו עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה.
לאחר ההתערבות הצבאית הרוסית באוקראינה ב-2014, ביוני 2014, הפוליטיקאי ואיש העסקים האוקראיני איגור קולומויסקי הציע שאוקראינה תקים גדר גבול לאורך הגבול עם רוסיה.
ב-3 בספטמבר 2014, ראש ממשלת אוקראינה, ארסני יאצניוק, הודיע כי אוקראינה תחזק את גבולה עם רוסיה וכינה את הגדר "פרויקט החומה".
פיקוד הכוחות נגד הטרור של אוקראינה קבע כי "תוכננו שני קווי הגנה, ומטרתם העיקרית היא למנוע את חדירת האויב לשטח אוקראינה".
לדברי יצניוק, הפרויקט היה נחוץ כדי לנתק את התמיכה הרוסית במורדים באזור דונבאס שהתקוממו במהלך מלחמת האזרחים באוקראינה וגם כדי להשיג הסכם תנועה ומעבר ללא ויזה עם האיחוד האירופי.
ב-12 בספטמבר 2014 הקצתה ממשלת אוקראינה כ-100 מיליון הריבניה לבניית ביצורים בגבול עם רוסיה ובגבול עם חצי האי קרים.
ב-18 במרץ 2015 הקצתה ממשלת אוקראינה כ-865 מיליון הריבניה נוספים לבניית ביצורים על הגבול בין אוקראינה לרוסיה.
החל ממאי 2015, החלו העבודות להקמת הגדר לאורך הגבול הרוסי עם מחוז חרקוב.
כבר באוגוסט 2015, הוכרז כי אוקראינה השלימה כ-10% מקו הביצור, שהן למעלה כ-180 ק"מ של תעלות נ"ט, כ-40 ק"מ של גדר תיל וכ-500 מכשולי ביצור.
באוגוסט 2017 התברר כי סכומים גדולים מהכסף שנועדו לשלם עבור פרויקט נוצלו לרעה ואף נגנבו.
הלשכה הלאומית למלחמה בשחיתות הודיעה על מעצרם של כמה אנשים המעורבים בבניית הגדר.
ביוני 2020, שירות משמר הגבול של אוקראינה הצהיר כי הושלמו כ-40% מהפרויקט הושלם.
שנה לאחר מכן, במאי 2021 פורסם כי אוקראינה בנתה כבר כ-400 ק"מ של תעלות נגד טנקים, כ-100 ק"מ של גדר רגילה וכ-70 ק"מ של גדר תיל כחלק מ"פרויקט החומה".
גדר ההפרדה של מלייה היא מחסום הפרדה בגבול מרוקו–ספרד בעיר מלייה בספרד, שהיא אחת משתי הקהילות אוטונומיות של ספרד בצפון אפריקה (יחד עם סאוטה).
הגדר נבנתה על ידי ספרד, ומטרתה המוצהרת היא לעצור את ההגירה הבלתי חוקית וההברחות ממרוקו.
הגבול במלייה והגבול בגדר ההפרדה של סאוטה הם שני הגבולות היבשתיים היחידים בין האיחוד האירופי למדינה אפריקאית.
בספטמבר 2005 ניסו כמה אלפי מהגרים מאפריקה שמדרום לסהרה לטפס מעל הגדרות, בכמה גלים.
כ-700 עברו את הגדרות בעוד ששישה מתו בעימותים עם כוחות הביטחון המרוקאים.
אירועי 2005 בגדרות הגבול של מלייה וסאוטה היו החומר לסרט התיעודי "קורבנות העושר שלנו" .
200 בני אדם ניסו לטפס על הגדר ו-30 אף הצליחו באוגוסט 2020, חלק מ-2,250 בני אדם שנכנסו לסאוטה ומלייה באותה שנה.
87 אנשים נוספים טיפסו על הגדר ב-19 בינואר 2021, תשעה נלקחו לבית החולים.
כאלפיים בני אדם עלו על הגדר ב-25 ביוני 2022, מתוכם 133 הצליחו להגיע לצידה השני.
18 בני אדם נהרגו וכמה נוספים פונו לבית החולים.
רגשות נגד הגירת מהגרים אפריקאים הניעו את ממשלת ספרד בראשות חוסה לואיס רודריגס ספאטרו לבנות גדר גבול חדשה ב-2005. גדר הגבול הזו, שנבנתה לצד שתי הקיימות, אוטמת לחלוטין את הגבול.
בשנת 2018, שר הפנים החדש של ספרד זיהה את הרגש נגד ההגירה ממנו נובעת הגדר, והבטיח להחליף את חוט התיל העובר לאורך חלקה העליון באמצעי הרתעה הומניים יותר.
"שר הפנים החדש של ספרד נשבע לעשות כל מה שאפשר כדי להסיר את גדרות התיל נגד המהגרים, המפרידים בין מרוקו לשטחים הספרדיים של סאוטה ומליה".
בניית מחסום תיל שלישי עלתה לספרד 33 מיליון אירו.
הוא מורכב מ-11 קילומטרים של גדרות מקבילות בגובה 3 מטרים שעליהן תיל דוקרני, עם עמדות שמירה וכביש שעובר ביניהן.
כבלים תת-קרקעיים מחברים זרקורים, חיישני רעש ותנועה ומצלמות וידאו לתא בקרה מרכזי.
ב-2005 גובה הגדרות הוכפל ל-6 מטרים.
כמו כן, על מנת להקל על מעצרם של הפולשים נוספו אמצעים להאטתם ללא נזק.
למרות שלוש הגדרות שנבנו, אנשים עדיין עוברים אותן ומגיעים לשטח ספרד.
גדעון רכבי (10 בספטמבר 1928 – 26 בספטמבר 2018) היה פיזיקאי גרעין ואסטרופיזיקאי ישראלי שכיהן כפרופסור במכון רקח לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, תלמידו של יואל רקח.
בצעירותו היה איש הפלמ"ח ונמנה עם מייסדי קיבוץ יפתח.
במקביל לפועלו המחקרי השתתף במחקר ביטחוני.
גדעון רכבי נולד בווינה בשם גדעון רקוביצקי, בנם של רחל (לבית שוורץ) ויוסף רקוביצקי.
אמו, בת למשפחת סוחרי עצים עשירה, נולדה במוסקבה בתקופה שבה ליהודים הותר להתגורר רק בתחום המושב.
אביו, שנולד בקרבת וילנה, היה הראשון במשפחתו שרכש השכלה תיכונית ואקדמית והוכשר כמהנדס.
בבעלותה של משפחת האב היה בית חרושת למכונות ייצור סיגריות, עם סניפים בווילנה ובווינה, שעשה שימוש במכונות מתקדמות מבחינה טכנולוגית, יחסית לעת ההיא.
רחל ויוסף נפגשו במוסקבה, ובתחילה התגוררן בסנקט פטרבורג.
לאחר המהפכה הבולשביקית עקרו לאוריול, שם עבד יוסף כעוזר קומיסר למשפטים, ובתחילת שנות ה-20 התאחדו בווינה עם קרובי משפחתם.
לגדעון הייתה אחות בכורה בשם חוה (לימים חוה בריט).
גדעון נולד בבית המשפחה בפבוריטנשטראסה (Favoritenstraße) והתחנך בגן ילדים כללי.
עם עליית היטלר לשלטון, החליט אביו, שהיה ציוני מובהק, לעלות לארץ ישראל באופן בלתי-לגאלי.
האב עבד בפרדסים ובבית חרושת ובסופו של דבר קיבל משרה בבית ספר מקצועי ליד הטכניון.
כמו כן, היה בעליו של מפעל בחיפה למכניקה עדינה שהפך לימים לחברת ארד בע"מ.
ב-1934 הצטרפו אליו גדעון יחד עם אמו ואחותו, אשר הגיעו מאוסטריה לחופי חיפה דרך איטליה.
המשפחה התגוררה בשכונת הדר הכרמל, וגדעון הצעיר היה חבר בתנועת השומר הצעיר.
בנערותו למד בבית הספר הריאלי ונמנה עם בוגרי מחזור כ"ז שלו.
לקראת סיום לימודיו התיכוניים חבר לגרעין בעל גוון סוציאליסטי שיועד להתיישבות חקלאית קיבוצית במסגרת הפלמ"ח.
יחד עם חבריו לספסל הלימודים, (רוזנהק), וחיים דומי (דומשביצקי) הוא יצא להכשרה בקיבוץ אשדות יעקב.
במהלך שהותם בהכשרה נקראו רכבי וחבריו לשירות בגדוד השלישי של חטיבת יפתח, בו הוא שירת כנשק וכחובש.
הוא השתתף בהגנה על קיבוץ סאסא ועין זיתים, וכן לחם בקרב על צפת, בו נהרגו אילון וחסין, ובקרב על נבי יושע.
במחצית 1948 נויד גדודו של רכבי למרכז, והוא השתתף בקרב לטרון ובמבצע דני.
בשלהי אותה שנה עלה קיבוץ יפתח על הקרקע.
לאחר מלחמת העצמאות החל רכבי את לימודיו לתואר ראשון בהנדסת חשמל בטכניון.
עם השלמת לימודיו אלה, החל את לימודיו לתואר שלישי בפיזיקה עיונית בהנחייתו של פרופ' יואל רקח.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1955, נשאה את הכותרת "מיון האינטראקציות הגרעיניות על פי תורת החבורות".
בסיום הדוקטורט נסע רכבי להשתלמות בתר-דוקטורט בהנחיית נילס בוהר, במכון שנקרא על שמו בקופנהגן ואותו ניהל יחד עם בנו, אווה בוהר.
בהמשך ביצע השתלמות נוספת בפיזיקה גרעינית בקופנהגן.
ב-1961 התמנה רכבי למרצה בחוג לפיזיקה עיונית באוניברסיטה העברית.
ב-1965 מונה לפרופסור חבר וב-1969 לפרופסור מן המניין.
הוא עמד בראש הוועדה האוניברסיטאית שהחליטה על רכישת מחשב לאוניברסיטה וכן על הנהגת לימודי מחשבים לראשונה בישראל.
בשנות ה-60 שהה כפרופסור אורח במכון הטכנולוגיה של קליפורניה.
עם תלמידיו לדוקטורט נמנים הפרופסורים זלמן ברקת מהאוניברסיטה העברית וזאב צינמון ממכון ויצמן למדע.
פרופ' אמנון אהרוני מאוניברסיטת תל אביב היה תלמידו לתואר שני.
רכבי וברקת הובילו קבוצת מחקר משותפת באוניברסיטה העברית.
מחקריהם עסקו בתהליכים גרעיניים המתרחשים בכוכבים בשלבי התפתחותם האחרונים, בדגש על ננסים לבנים וסופרנובות.
הם חקרו מנגנונים של בעירה גרעינית איטית ומהירה, השפעות של איבוד מסה ודינמיקה של מעטפות כוכבים בעקבות קריסת ליבות ברזל.
מאמר ידוע של רכבי וברקת עם גיורא שביב עסק במודל של "סופרנובות זוגות".
מלבד זאת, רכבי וברקת היו פעילים במחקר ביטחוני.
פועלו של רכבי הוזכר ברמז בספרו של מוניה מרדור, אשר כינה אותו בשם "פרופסור גדעוני":
בחגיגות שנת ה-60 לישראל ציין העיתונאי איתן הבר כי רכבי הוא אחד מ-24 האישים שהמדינה חבה להם תודה יותר מכל על תרומתם לבניין כוח ההרתעה הלאומי.
מ-1952 עד לגירושיהם ב-1971, רכבי היה נשוי למרים "מיקה" (לבית שמעונוביץ) ונולדו להם בן ובת.
בנו יובל, יזם ופילנתרופ, ייסד יחד עם ניר ואלי ברקת (בניו של זלמן ברקת) ועמרי מן את קבוצת BRM, חברת האנטי-וירוס הישראלית הראשונה.
קרוביה של מרים רכבי, הפיזיקאים ניסן זלדס ושאול יציב, היו עמיתיו של גדעון רכבי במכון רקח.
לאחר גירושיהם, נישא בשנית לאינה רנרט.
התגורר בשכונת רמת שרת בירושלים, ונפטר בספטמבר 2018, מעט לאחר יום הולדתו ה-90. נטמן בבית העלמין החילוני "מנוחת עולם" בנתניה.
לזכרו של רכבי נערכת מדי שנה הרצאה במכון רקח.
גְּדֵרָה היא מועצה מקומית באזור דרום השפלה במחוז המרכז בישראל.
נוסדה כמושבה על ידי קבוצת הביל"ויים ב-כ"ה בכסלו תרמ"ה (13 בדצמבר 1884), והוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1949. היא כונתה "מושבת הביל"ויים", שכן היא המושבה היחידה שהוקמה על ידי אנשי ביל"ו.
ב: "וגדרה זו סנהדרין שגדרו פרצותיהן של ישראל".
גדרה הנזכרת בדברי הימים היא גדרה הנזכרת ב.
תל קטרה הוא תל עתיק בצפון גדרה.
עד 1948 שכן עליו הכפר קאטרה, שנכבש ונהרס במלחמת העצמאות.
לפי החרסים שנתגלו במקום, הוא היה מיושב בתקופת הברונזה הקדומה, בתיכונה ובתקופת הברזל ובהמשך, עד לתקופה הביזנטית.
יש סברה שזה מקומה של העיר קדרון, המוכרת ממלחמות החשמונאים.
ייתכן שהשם קטרה שמר על השם העתיק קדרון, שהוא גם שמו של המושב הסמוך קדרון.
בפסגת התל הוקמה תצפית וספסלי מנוחה.
משם יש תצפית יפה על גדרה והסביבה.
בימי סטראבון (ביצירתו "החיבור הגאוגרפי", מתקופת תחילת הספירה הנוצרית) "גדריס" נחשבה חלק מפיניקיה, שהיהודים ניכסו לעצמם.
על פי דברי זקני השכונה הנתמכים בחפירות ארכאולוגיות, יש בשטח התל קברים של תושבים ערבים אשר התגוררו באזור התל.
במוזיאון לתולדות גדרה מוצגים ממצאים שהתגלו במערת קבורה מהתקופה הכנענית ומהתקופה הביזנטית אשר התגלו בגבעות הכורכר ו"מחורבת חברא".
מערת הקבורה מהתקופה הכנענית כללה חדר אחד בגודל של שישה מטרים מרובעים.
המערה נחצבה במדרון הדרום-מזרחי של רכס הכורכר.
בקבר נמצאו מנחות קבורה וכן כלי חרס ביתיים, כלי נשק וחרפושיות, המאפשרות תיארוך לתקופה הכנענית התיכונה שלב ב'.
במערה מהתקופה הביזנטית שנחתמה באבן גולל, חדר אחד ובו תשעה כוכי קבורה.
נמצאו בה מנחות קבורה אופייניות ומטבע מימי קונסטנטינוס הראשון.
בין הכלים המוצגים במוזיאון: צמידי זכוכית, חרוזי זכוכית ובקבוקי זכוכית.
בצפונה של גדרה באתר "חורבת חברא" נמצאו מבנים, בית בד ובאר וכן לוח שיש עם כתובת בעברית.
התאריך המשוער אף הוא מהתקופה הביזנטית.
בכניסה יש ציטוט של השם גדרה ממפת מידבא ומספר דברי הימים.
אך הם לא קשורים למושבה החדשה.
גדרה נוסדה ב-1884, על ידי אנשי ביל"ו, שעלו לארץ-ישראל בעקבות פרעות 1881–1882 ביהודי רוסיה.
רבי יחיאל מיכל פינס, רכש ב־1884 מהקונסול הצרפתי ביפו 3,000 דונם ליד הכפר הערבי קטרה.
בנר שני של חנוכה, כ"ו בכסלו תרמ"ה, 14 בדצמבר 1884, עלו על הקרקע הביל"ויים צבי הורביץ ושלמה זלמן צוקרמן.
הם הדליקו על גבעת המושבה שתי מדורות כנגד שני נרות חנוכה.
במשך השבועות הבאים עלו גם שאר החברים: מרדכי חנקין (הנקין), בנימין פוקס, דב ליבוביץ, יוסף ליס, יעקב שלמה חזנוב, יעקב מוהילבסקי, מנחם מנדל מוהילבסקי ואליהו סברדלוב.
תשעת הבילויים התיישבו בצריף עץ והחלו לעבד את השדות.
בשנים הראשונות התמודדו עם קשיים כלכליים קשים שגרמו לעזיבת חלק מהביל"ויים.
לאחר שנים אחדות מספר המתיישבים גדל עם הצטרפותן של משפחות נוספות, שביחד עם הבילויים נשארו בגדרה כל חייהם ובזכותם התפתחה המושבה והתבססה.
על הגבעה מצאו המייסדים את צריף העץ שבנה עבורם פטרונם יחיאל מיכל פינס.
בשנה הראשונה הם נטעו גפנים שהיוו במשך עשרות שנים מקור הפרנסה העיקרי בגדרה.
בשנים הראשונות הם התקשו להתפרנס.
חובבי ציון נרתמו לעזרתם ורכשו מחרשות וסוסים כדי שיוכלו לגדל חיטה.
בעזרת חובבי ציון גם נבנו אורוות לסוסים ורפתות לפרות.
ערביי הכפר השכן קטרה דרשו להרוס את המבנים והצליחו לגרום להריסת הגג.
הגדרתים פנו לשלטון העות'מאני בבקשה לאפשר להם להשלים את הגג מעל הבור שחיו בו.
זה היה המבנה הראשון במושבה, בו חיו הגדרתים בתקופה הראשונה.
גדרה הוקמה על שטח שנקנה להם או הוחכר מכפריי קטרה.
מכירת האדמות לגדרתים מנעה מהם מקור חשוב של פרנסה מחקלאות.
ב-1887 הורעו היחסים בין אנשי קטרה ואנשי גדרה.
בתחילת אפריל תקפו כפריים שעיבדו שטח ששייך לגדרה מתיישב יהודי.
בתגובה לכך, עלו כמה מתיישבים על שטח המריבה, אולם הערבים היו רבים יותר והיהודים נאלצו לסגת.
השלטונות העות'מאניים עצרו תשעה ערבים.
העוינות בין גדרה לקטרה הגיעה לשיאה ב-1888 כשהכפריים גנבו סוס מגדרה, המתיישבים רדפו אחריהם, החזירו את הסוס ותפסו את אחד הגנבים.
אותו לילה, ב-17 באוקטובר 1888, תקפו הכפריים את גדרה כדי לשחרר את הגנב שנתפס.
אבנים יודו ויריות נורו באוויר, אך שני הצדדים נזהרו שלא להרוג והערבים נהדפו.
למחרת הגיעה לגדרה תגבורת משתי המושבות השכנות, עקרון וראשון לציון, אך למקום הגיעו חיילים טורקים וכך נמנעה תגרה המונית.
השלטונות עצרו ארבעה מכפריי קטרה ולקחו את הערבי שהוחזק בידי היהודים.
לאחר מכן השכינו שני היישובים שלום ביניהם.
נראה שמאז ואילך השלימה קטרה עם קיומה של גדרה.
אנשי המושבה קיבלו רישיון לבניית בתים ברחוב היחיד בגדרה, שמאוחר יותר נקרא רחוב הבילויים וכיום הוא רחוב לשימור.
בין הבילויים שהגיעו לגדרה היו בילויים מראשון לציון.
כעבור זמן קצר הם חזרו למושבה ראשון לציון.
מספר הבילוייים בגדרה הצטמק והם נאבקו בתנאים ללא-נשוא.
מהחזון הגדול של תנועת ביל"ו נשארו שתי קבוצות קטנות: בראשון-לציון ובגדרה.
מתיישבים חדשים הגיעו למושבה במשך מספר שנים כדי לחזק אותה ולעבוד בחקלאות.
הם קנו בכספם את הנחלאות מהמתיישבים שעזבו.
משפחות אלו: שכביץ, לובצקי, אורשנסקי, שפאק, רצקובסקי, אדמוני, פרנקל, צרניאבסקי, וגומברג, ביחד עם הבילויים שנשארו, יסדו את המושבה גדרה.
הם חיו בגדרה כל חייהם והיו האבות המייסדים של גדרה.
בשנת 1888 קיבלו אנשי המושבה רישיון לבנות בתים.
גם יעקב שכביץ שעלה לארץ ישראל קיבל רישיון בניה והתיישב בגדרה ליד הבילויים, והיה לתלמיד החכם של המושבה.
בשנת 1889 עמדו מתיישבי גדרה במוקד מחלוקת חריפה, בה נטלו חלק רבנים ועסקנים ציונים בישראל ומחוצה לה, בעניין עיבוד אדמותיהם בשנת השמיטה ("פולמוס גדרה").
בשנת 1912 הגיעו למושבה עוד 34 משפחות ממחוז שרעב בתימן, שעלו ארצה בעקבות קריאתו של שמואל יבנאלי.
המשפחות הועסקו בבתי הביל"ויים האיכרים, ושכרם הזעום שולם מידי "המשרד הארץ ישראלי".
אנשי גדרה קנו מכונה לניפוי חיטה, אשר מחירה נוכה במשך שנתיים משכרם של הפועלים התימנים, אף משעה שהמכונה התקלקלה.
תושבים תימנים ראשונים אלה עזבו את המושבה בשנת 1924, לאחר שלא נתקבלו לחברות במושבה, ולא הוקצתה להם קרקע חקלאית.
סיבה נוספת לעזיבתם הייתה בידודם מיתר בני העדה התימנים, והאופי החילוני של המושבה שלא תאם את אורח חייהם.
בשנת 1929 הקים הד"ר אריה בן גפן את בית החולים הראשון לחולי ריאה בארץ ישראל (ביל"ו) בגדרה.
ב-1940 שכרו את המקום פרופ' גוידו אהרן מנדס ובנו מאור מאוריציו מנדס.
שניהם מומחים למחלות ריאה שעלו שנה קודם לכן מרומא איטליה, והקימו סנטוריום לחולי ריאות שרכש מוניטין בין-לאומי ובו יישמו את שיטת מונלדי לטפול פולשני בחולי שחפת בטרם התגלתה תרופת הסטרפטומיצין.
כמאתיים עולים מגרמניה באו כחלק מקבוצות של תנועת החלוץ – פלוגה של "הקיבוץ המאוחד.
הם גרו ברפתות האיכרים ועבדו בסלילת כבישים, בחקלאות, ומשקי בית.
לאחר קום המדינה, הוקמה בגדרה שכונת הקבע של העולים מגרמניה מדרום לגורן הביל"ויים ומכונה "השכונה הגרמנית".
חלק מחברי הקבוצה הזאת עברו לעין זרא שבגליל העליון והקימו את קיבוץ כפר סאלד.
קבוצה שנייה של יוצאי גרמניה הייתה של חברי פועלי אגודת ישראל שעבדו בתחילה במשק פטר הגדול.
הקבוצה הקימה בגדרה אוהלים וצריפים, ומאוחר יותר הצטרפו אליה פליטים מליל הבדולח בגרמניה, קבוצת נוער של אגודת ישראל מפולין, וקבוצת ילדים מילדי טהראן.
הקיבוץ השלישי שפעל תקופה קצרה בגדרה מנה 20 איש מ"הסתדרות האקדמאים הציונים" יוצאי פולין, אולם הוא התפרק תוך זמן קצר יחסית וחלק מחבריו נותרו לגור בגדרה.
כאמור, שכונת הקבע של העולים הגרמנית בגדרה הוקמה מדרום לגורן הביל"ויים והיא מכונה "השכונה הגרמנית".
בתחילה היו העולים הגרמנים ותרבותם ללעג מצד הביל"ויים ותיקי המושבה, אולם אט אט שגשגו בתחום החקלאות, והשתלבו בחיי התרבות של המושבה.
בשנת 1935 הוקם מגדל המים והביטחון.
עם קום המדינה, הגיעו לגדרה בעזרתה של הסוכנות היהודית כשלושת אלפים עולים חדשים (פי שלושה מהאוכלוסייה הקיימת) ממדינות שונות: תימן, רומניה, עיראק, פולין, מצרים, מרוקו, תוניסיה, הודו, איראן ולוב.
רוב העולים הגיעו מתימן (38% מכלל המתיישבים בגדרה) בעליית מרבד הקסמים וכנפי נשרים.
העולים שוכנו ב־2 מעברות (מעברת גדרה) זמניות באזור הצפוני של המושבה למשך כשנה עד שלוש שנים.
ולאחר מכן החלו באופן הדרגתי לעבור למבני קבע ביישוב הערבי הסמוך קטרה.
שלב סגירת המעברה באופן הסופי היה בשנת 1957.
בשנת 1950 הוקם בגדרה כפר אוריאל – מיזם לשילוב עולים עיוורים במסגרתו שוכנו העולים ובני משפחותיהם בשיכון מגורים מיוחד בתוך היישוב ובסמוך למפעל תעסוקה.
בסוף שנות השמונים, במסגרת עליית משה, הגיעו לגדרה עולים מאתיופיה אשר שוכנו ברובם בשכונת שפירא שבצפון היישוב.
נכון לשנת 2006 חיו בגדרה כ-1,380 בני העדה האתיופית.
החל משנות ה-2000 נבנו כמה שכונות חדשות במזרח גדרה.
רוב דיירי השכונות החדשות הם זוגות צעירים ומשפרי דיור.
הקמת השכונות החדשות הובילה לעלייה משמעותית של מספר התושבים ביישוב.
בינואר 2009, במהלך מבצע עופרת יצוקה, ספגה גדרה לראשונה פגיעות של טילי גראד שנורו מרצועת עזה.
באוגוסט 2019 במסגרת הקמת השכונות החדשות במזרח העיר נחנך ספורטק בגודל של כ-15 דונם.
ביוני 2022 הרסה הרשות לאכיפה במקרקעין את המתחם הבלתי חוקי של חמולת אבו עסא בגדרה, שנבנה כחמש שנים קודם לכן על קרקעות פרטיות הנמצאת בבעלות משותפת של חקלאים יהודיים באזור גדרה, רחובות, בסיס תל נוף והמושבים הסמוכים.
ב-1 באוקטובר 2024 במהלך המתקפה האיראנית על ישראל פגע טיל בליסטי סמוך לבית הספר היסודי "שלהבות חב"ד" שבדרום-מזרח גדרה, הפגיעה גרמה לנזק ברכוש ללא נפגעים בגוף.
גדרה בנויה על פני 7 גבעות אשר מתנשאות לגובה של כ־90 מטר מעל פני הים.
בשטח השיפוט שלה מצויים שטחים ירוקים רבים.
מצפון היא גובלת עם תל קטרה, וממערב משתרעים שטחים חקלאים.
הרי יהודה מתנשאים ממזרח לגדרה, ומופיעים בסמל המועצה המקומית.
מצפון וממזרח גדרה גובלת במושב קדרון ובמועצה אזורית ברנר, ממערב במועצה אזורית גדרות ומדרום במועצה אזורית באר טוביה.
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה בגדרה:
סמל המועצה המקומית גדרה הוא סמלה הרשמי של המושבה גדרה וסמלה השני של תנועת ביל"ו.
תנועת ביל"ו הוקמה ב-1882 בשם "דאבי"ו", ראשי תיבות מ באותו זמן הייתה חסרת סמל, לאחר ששמה שונה ל"ביל"ו" ראשי תיבות מ אומץ הסמל הראשון.
סמל זה הוא מגן דוד שבמרכזו כפות ידיים שלובות שנתחמות בצורת מעגל על ידי הפתגם הלטיני "בתמימות דעים מתעצמים עם העניינים הקטנים אך תוך מחלוקות נהרסים גם העניינים הגדולים", בצלעותיו של מגן הדוד משובץ פסוק מ: .
עם העברת הלשכה המרכזית של ביל"ו לירושלים בהוראתו של הרב יחיאל מיכל פינס הופיע סמלה השני של ביל"ו ששימש כחותמת.
צורתו עגולה, במרכז הסמל איור של הרי יהודה ועליהם עצים ירוקים, בתחתית הסמל הפסוק , מעליו חלק פסוק מ , מעל הפסוק מגן דוד ריק בצבע תכלת וחלקו השני של פסוק ל' , פסוק זה מעיד על חזונה של התנועה.
בחלק העליון של הסמל מופיע הכיתוב "בית ועד לחברת בילו ירושלים תוב"א" (תיבנה ותיכונן במהרה בימינו, אמן).
בנובמבר 1958 אומץ באופן רשמי כסמלה של המועצה המקומית גדרה.
הסמליל הראשון הורכב משמה של המושבה בכחול כהה ומשמאלה סמל המועצה, מימין ממוקם איור של עץ בצבע ירוק בהיר ועליו פרפר בצבעים שונים, מתחת לשם המועצה הסלוגן "גדרה מובילה באיכות חיים".
ב-13 בדצמבר 2024, חנך ראש המועצה סהר פינטו סמליל חדש לרגל חגיגות 140 שנים להקמת היישוב.
בחלקו הימני של הסמליל מצוי איור מעוגל המכיל בחציו הימני שמש ובחציו השמאלי משבצות בצבעים שונים המדמים רצפת ריקודים מוארת, שני החצאים תוחמים כפתור פליי בצבע כחול כהה, מעל האיור שני עלי כותרת.
בחלקו השמאלי של הסמליל הכיתוב "גדרה" בגדול ומתחתיו נמצאים הסלוגן "מושבה מתקדמת בשבילך", סמל גדרה והמילה גדרה באנגלית.
כל המלל בחלק השמאלי בצבע כחול כהה.
בית מינץ – מוזיאון לתולדות גדרה והביל"ויים
צריף הביל"ויים - סברדלוב – הצריף היחיד שנותר מימי העלייה הראשונה
בית פוקס – מועדון בני ברית
משטרת קטרה – מצודת טגארט בריטית שהוקמה סמוך לגדרה
גן הפסלים – גן פסלים פתוח לקהל של הפסל יומה שגב המתגורר במקום.
הפסלים עשויים מגרוטאות מתכת שמצא וממלאים בצפיפות את הגן
גן בילו – גן עתיק שניטע על ידי הבילויים בהגיעם ליישוב
בית הספר הראשון – בית הספר הראשון שהוקם המושבה גדרה ובין בתי הספר העבריים הראשונים בעולם.
המרכז הרפואי שיקומי גריאטרי הרצפלד – בית חולים שיקומי וגריאטרי
נווה אורנים – בית אבות לתשושים סיעודי ותשושי נפש ומרכז החלמה
בית מרפא גנים – בית אבות סיעודי, ובית חולים גריאטרי ושיקומי
בית הכנסת בן איש חי
בית הכנסת קהילתי קהילת יש"י
מקווה גברים מועצה דתית גדרה
בגדרה פועלים מספר בתי ספר, רובם נפתחו החל מתחילת המאה ה-21 עם בניית השכונות החדשות במזרח גדרה.
ממלכתי: בית הספר "פינס", בית הספר "רעות", בית הספר "גוונים", בית הספר "רימונים", בית הספר "הביל"ויים".
ממלכתי משלב: בית הספר "קשת".
ממלכתי דתי: בית הספר "אוהל שלום".
תלמוד תורה: תלמוד תורה מעלות רם.
בתי ספר על-יסודיים (חטיבות ביניים ותיכונים):
ממלכתי: תיכון דרכא ע"ש מנחם בגין (לשעבר: תיכון אזורי גדרה), תיכון דרכא רמון ע"ש אילן ואסף רמון ותיכון חדש גדרה שנפתח בשכונות החדשות.
ממלכתי דתי: תיכון נתיבי נועם.
"גדרות טובות יוצרות שכנים טובים" הוא פתגם אמריקאי שמשמעותו היא, כי חלוקה ברורה של שטחים בין שכנים מועילה ליחסי השכנות ביניהם.
הפתגם מופיע לראשונה בכתב בסביבות שנת 1850 כפתגם אמריקאי עממי, אך הוא התפרסם לאחר הופעתו בשירו של רוברט פרוסט "תיקון חומה" (Mending Wall) משנת 1915. בשיר מתקנים שני חקלאים שכנים ביחד חומה בין חלקותיהם.
תוך כדי העבודה תוהה הדובר, אחד מהחקלאים, בפני עמיתו על הצורך בחומה.
השכן עונה בציטוט הפתגם (שורה 27), שהוא "אימרתו של אביו" (שורה 43), ומזכיר אותו שוב בסוף השיר (שורה 45).
הדובר אינו שלם עם תשובה זו, ובחציו השני של השיר הוא מתאר בפני הקורא את הקושיות שהיה רוצה להקשות עליה, את השינוי לרעה בתפיסתו את שכנו בעקבות התשובה, ואת הרגשתו שגורמי טבע כלשהם מתנגדים לחומות ומנסים לחבל בהן.
הפתגם מוזכר תדיר בקשר לסכסוכים בין עמים.
הוא מופיע בשיח הפוליטיקה הישראלית בקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני, בעיקר בעניין גדר ההפרדה, או בקשר ליחסים בין ישראל ומדינות ערב.
אלה הסבורים שהפרדה חברתית או פיזית בין שתי החברות המדוברות תגרום ליחסים טובים יותר ביניהן נוהגים לצטט את הפתגם כחיזוק לעמדתם, בעוד אלה הנוקטים בגישה ההפוכה נוהגים לטעון שהפתגם מייצג תפיסת עולם מוטעית או שאיננה רלוונטית למקרה שעוסקים בו.
השימוש הידוע הראשון בפתגם בקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני נעשה על ידי עיתונאי הג'רוזלם פוסט יוסף גואל בשנת 1989, אך הפתגם נקשר יותר לראש ממשלת ישראל לשעבר אהוד ברק, אשר החל משנת 1999 נהג להזכירו בשיחות בעל-פה תוך ניסיונו לשכנע בעד הקמת גדר בין ישראל ליהודה ושומרון.
גֶדר הצפון הייתה גדר תיל מבוצרת שהוקמה בשנת 1938 על ידי שלטונות המנדט הבריטי בצפון פלשתינה-א"י, במסגרת המאבק במרד הערבי.
הגדר הוקמה בידי פועלים יהודים, עובדי חברת "סולל בונה", והאחראי לביטחונם היה יהושע אשל.
בכל בניית קטע בגדר בנו העובדים מאהל מגורים, ועם סיום בנייתו העתיקו את המאהל למקום הבא.
הקשיים בנושא השמירה הובילו לאחר זמן קצר לפנייה ליוסף הכט, שב-1931 סיים את תפקידו כ"מפקד הארצי הראשון של ההגנה".
יוסף היה ידוע בכישוריו לפקד ולהניע אנשים, לכן התבקש להצטרף לפיקוד על השמירה, והיה מעורב יחד עם הבריטים בתהליכי הבנייה.
לצד הגדר הוקמה שורה של מצודות טגארט ופילבוקסים.
תוואי הגדר היה לאורך כביש הצפון, ובהמשך ממצודת כ"ח ל ומדרום הכנרת לירמוך, באופן שיישובי אצבע הגליל נותרו מחוץ לגדר.
על מידת הצלחת הגדר בדיכוי המרד הערבי ניטש ויכוח.
רבים סבורים כי הצלחתה בייעודה זה הייתה חלקית בלבד.
מבחינת היישוב העברי בארץ ישראל, היה מדובר במעשה חשוב, שחשיבותו אף בעצם עשייתו.
משלוח אלף פועלים (מתוך אוכלוסייה של כ-400,000 איש) לחבל ארץ קשה ועוין, על מנת לפתחו, היווה אתגר קשה לכושר הארגון של היישוב.
הגנתם של הגוֹדְרִים, שהוטלה גם היא על היישוב העברי, הייתה כשלעצמה מבצע צבאי מורכב; בהפעלתו צברה "ההגנה" ניסיון וידע שלימים שימש אותה היטב.
הקמת הגדר הייתה אחד ממבצעי ההתיישבות והביטחון הגדולים של היישוב העברי בימי המנדט הבריטי.
מסכם דוד הכהן בספר זיכרונותיו:
לאורך כביש הצפון ישנם מבנים ואתרים הקשורים להקמת הגדר ולפעולתה.
גבולה הצפוני של ארץ ישראל בימי המנדט הבריטי
עוד במהלך מלחמת העולם הראשונה פעלו המעצמות לחלוקת השטח ביניהן: בריטניה ראתה בארץ ישראל, בחוף המערבי של המפרץ הפרסי ובשטח שלימים נודע כעיראק שטח השפעה בריטי עתידי, ואילו צרפת תבעה דריסת רגל בסוריה, לבנון, אסיה הקטנה ותראקיה.
גבולו הצפוני של השטח בארץ ישראל המערבית, שנועד להיות תחת חסות משותפת – השטח שלימים נודע כליבתה של פלשתינה-א"י – נקבע מעט מצפון לעכו באזור אכזיב וירד דרומה עד לכנרת, באזור טבחה; גבולו הדרומי נמתח בין עזה לחברון.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה ולאור העובדה שהבריטים כבשו את ארץ ישראל וסוריה ותרומת הצרפתים למאמץ הזה הייתה שולית, לא ראתה עצמה בריטניה מחויבת לאמור בהסכמי סייקס-פיקו ככתבם וכלשונם.
מדיניותה הרשמית, על פי הצהרת בלפור, צידדה בהקמת בית לאומי לעם היהודי בשטחי ארץ ישראל ולא עוד חסות משותפת.
התנועה הציונית הפקידה את דרישותיה הטריטוריאליות בידי ועידת השלום בפריז: בצפון – השטח עד הנהר ליטני, שבו ראתה מקור מים חיוני לבית הלאומי העתידי, וכן את מקורות נהר הירדן; ובמזרח השיקו דרישותיה למסילת הברזל החיג'אזית בעבר הירדן המזרחי עד מפרץ עקבה.
בדרום נמתח קו הגבול הציוני באלכסון מאל עריש שלחופו הצפוני של חצי האי סיני ועד לטאבה לחופו המערבי של ים סוף.
לפי הסכם חדש מספטמבר 1919, הסכם דוביל, שערכו ביניהם לויד ג'ורג', ראש ממשלת בריטניה וז'ורז' קלמנסו ראש ממשלת צרפת, פינו האנגלים את האזורים שכבשו מצפון לקו שנמתח בין ראש הנקרה לבין בואזיה בעמק החולה (מעט צפונה מאיילת השחר של ימינו).
אולם השטח מקו זה וצפונה עד צור, הפך הלכה למעשה לשטח הפקר, ובו ארבע נקודות יהודיות מבודדות: תל חי, מטולה, חמארה וכפר גלעדי, שכן הצרפתים לא ביססו את ריבונותם בו עד הקביעה הסופית של קו הגבול.
ערביי המקום ניצלו את המצב כדי למרוד בשלטון הצרפתי, ואף להתנכל לכפרי הנוצרים באזור, שלהם נתנה צרפת את חסותה.
כנופיות של בדואים פעלו באזור, בעידוד מסוים של הבריטים.
על רקע זה, ועל רקע הרצון ליצור "עובדות בשטח" מצד היהודים והערבים כאחד, הותקפה במרץ 1920 תל חי.
במקביל, התנהלו דיונים בין בריטניה לצרפת על קביעת קו הגבול.
ב-23 בדצמבר 1920 נחתם הסכם בין בריטניה לצרפת.
צרפת ויתרה על מקצת שטחי הגליל, והותירה בידיה את נהר הליטני, את מקורות הירדן, את מרבית הגולן ואת החרמון.
הנימוק של צרפת היה שמירת אחדותם של המתואלים השיעים שישבו משני צדי נהר הליטני.
הגבול המנדטורי יצא מסמח' (צמח) צפונה, חצה את הכנרת, עלה עד סמוך לבניאס תוך הכללת שטחים נרחבים מצדו המזרחי של הירדן, ומהבניאס פנה מערבה, שמר את מטולה בשטח המנדט, וירד דרומה עד סמוך לקיבוץ סאסא, ומשם, תוך פיתולים מסוימים, מערבה עד ראש הנקרה.
התוצאה הייתה יצירתה של אצבע הגליל, וכך נוספו לשטח המנדט הבריטי מטולה, תל חי וכפר גלעדי, שעד ההסכם היו מחוץ לתחומי המנדט.
בוועידת סן רמו אושר המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
באפריל 1921 הסכימו צרפת ובריטניה על הגבול הבין-לאומי החדש, על פי הסיכום מדצמבר 1920, אך נקבע כי הגבול כפוף לשינויים על פי מדידות מפורטות שתיערכנה.
את המדידות ערכה ועדה בראשות הצרפתי פּוֹלֶה (Paulet) והבריטי ניוּקוֹם (Newcombe), שפעלה בין מרץ 1921 לפברואר 1922 (ההסכם שנוסח בעקבות פעולתה נודע בשם הסכם ניוּקוֹם-פּוֹלֶה).
כל עוד נמשכו המדידות היה קו הגבול המדויק בלתי ברור.
כך, למשל, נערך בלבנון מפקד אוכלוסין על ידי השלטונות הצרפתיים, ונכללו בו (וכתוצאה מכך גם קיבלו אזרחות צרפתית) גם תושבי הכפרים המתואליים בגליל, שנותרו לאחר מכן בשטח ארץ ישראל, וכן תושבי מטולה וכפר גלעדי.
רק בשנת 1924 לבש הגבול את צורתו הסופית.
צרפת ויתרה על מחצית שטח הכנרת, ועל שטח באזור כפר בירעם (כיום: קיבוץ ברעם), והשיבה לעצמה את השטחים ברמת הגולן ממזרח לירדן.
גבול זה, שנקבע במשא ומתן בין המעצמות, הוא כיום הגבול הבין-לאומי המוכר בין המדינות הריבוניות ישראל ולבנון.
כבר משלביו הראשונים של המרד היה ברור שהצלחתו תלויה בסיוע שיקבלו המורדים מבחוץ.
באוגוסט 1936 הגיע לארץ ישראל פאוזי אל קאוקג'י, יליד לבנון, ששימש המפקד הצבאי של המרד, ועמו מאות חמושים שחצו את הגבול מסוריה ומירדן.
מאוקטובר 1936 ובמהלך שנת 1937 חלה הפוגה באירועים, עד רצח מושל הגליל, לואיס אנדרוס, ב-26 בספטמבר 1937 בידי הערבים.
רציחתו של אנדרוס סימנה שלב חדש ורצחני במרד.
המורדים ניסו להשתלט על אזורים שלמים בארץ ולהשליט שם את שלטונם.
אזור הגליל ההררי – שבו היו פזורים יישובים יהודיים מעטים בין יישובים ערביים רבים, ובו קיבלו המורדים אספקה רצופה של כוח אדם, תחמושת ונשק מתומכיהם בסוריה ובלבנון – נראה מתאים להשתלטות כזו.
ואכן, לקראת סוף שנת 1937 נראה היה כי הגליל צפוי ליפול לידי המורדים, ושטחים רבים בגליל אכן היו בשליטתם, כאשר הגבולות עם סוריה ולבנון פרוצים, ומשמשים לאספקת נשק וכוח אדם למרידה כולה.
נראה כי הצלחתם של הבריטים בדיכוי המרד תלויה באופן שבו יצליחו להשתלט על צפונה של המדינה, ולמנוע מעבר אספקה וכוח אדם למורדים.
פנייתה של בריטניה לשלטונות הצרפתים לסיוע בסגירת הגבול לא הועילה.
חלק ניכר מסמכויותיה השלטוניות של צרפת כבר היה נתון בידי המדינות העצמאיות סוריה ולבנון, שרחשו אהדה למורדים.
כמו כן, אנשי הממשל הצרפתי חשו טינה נושנה כלפי הבריטים – האחרונים סירבו לסייע להם בדיכוי המהומות בסוריה בשנת 1925 – ומצאו כי עתה בידם להעניק לבריטים יחס דומה.
לממשלת בריטניה היו בשלב זה ניסיון וידע בדיכוי מרידות בשטחי שלטונה.
במלחמת הבורים השנייה, בתחילת המאה ה-20, הצליחו הבריטים לדכא את לוחמי הקומנדו הבורים באמצעות חלוקת השטח לתאי שטח המגודרים בגדר תיל (שימוש ראשון באמצעי זה, שהומצא אך בשנת 1876 בארצות הברית ושימש במיוחד לתיחום עדרי בקר), ושליטה בתאי השטח המבודדים.
ברור היה כי את הגבול שבין ארץ ישראל, סוריה ולבנון יש לגדר ולתחם באופן שתתאפשר שליטה במעבר בין המדינות, ותופגן נוכחות אפקטיבית בריכוזי האוכלוסייה הערבים בגליל.
סלילת הכביש נדונה בתחילה, בסוף שנת 1936, בין הנציב העליון ארתור ווקופ, מפקד כוח החירום הבריטי שהגיע לארץ, הגנרל ג'ון דיל, והמפקד הכללי של המשטרה רוי ספייסר.
ספייסר, קצין מקצועי שמונה לתפקידו בשנת 1931, הציע תוכנית כוללת למיגור המרד הערבי שכללה הקמת גדר, ולצדה בלוקהאוסים, שתימתח לאורך הכביש.
בתחילה הציע דיל כי הגדר תוקם לאורך כביש עכו-צפת, אך לאחר התייעצות הוחלט כי בשלב ראשון ייסלל כביש לאורך גבול הצפון, ולצדו יוקמו תחנות משטרה.