tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שופטי המיעוט התנגדו להחלטה, לפיה חופש ההתאגדות מקנה לתנועת הצופים הבנים את הזכות למנוע מהומוסקסואלים חברות בארגון, גם במדינות שבהם קיים חוק שאוסר על אפליה של להט"בים.
ברייר התנגד בדעת מיעוט לשתי החלטות שבהן אישר בית המשפט את החוקתיות של הרחבת זכויות היוצרים של מחברים.
בשנת 2003 הוא התנגד לפסק דין "אלדרד נגד אשקרופט", שאישר את החלטת הקונגרס להאריך זכויות יוצרים ב-20 שנה, כך שמחברים ישמרו על זכויותיהם במשך 70 שנה לאחר מותם.
בשנת 2012 הוא התנגד, בפסק דין "גולן נגד הולדר", להחלטה לאשר את חקיקה של הקונגרס, בעקבות הסכם TRIPS, שהעניקה זכויות יוצרים גם ליצירות ברחבי העולם שהיו ברשות הציבור בארצות הברית.
בשני המקרים פירש ברייר את סעיף 8 בחלק השמיני של הפרק הראשון לחוקה באופן שמסמיך את הקונגרס להגן על קניין רוחני רק כאשר הגנה זו מקדמת יצירה, למידה וידע.
החלטתו של ברייר להתנגד לדעת הרוב במקרים אלה תואמת את הביקורת שהשמיע על חקיקה המרחיבה זכויות יוצרים קודם למינויו כשופט, במאמר "The Uneasy Case for Copyright".
ברייר כתב את דעת הרוב בפסק דין "גוגל נגד אורקל" בשנת 2021, שבו הוחלט שכאשר העתיקה גוגל יותר מ-11,000 שורות קוד למערכת ההפעלה אנדרואיד מפלטפורמת התכנות Java SE של אורקל, היא לא הפרה את זכויות היוצרים של אורקל, אלא עשתה שימוש הוגן בתוכנה שפיתחה אורקל.
ברייר יצא בפסק הדין מתוך הנחה שממשקי תכנות יישומים עשויים להיות מוגנים בזכויות יוצרים, אך הוא הבחין בין קוד הצהרה (declaring code), שאותו העתיקה גוגל על מנת לאפשר למתכנתים לעבור בקלות מתכנות ב-Java לתכנות באנדרואיד, וקוד יישומי (implementing code) שאותו גוגל לא העתיקה.
בנוסף, ההחלטה קובעת שהשימוש של גוגל בקוד המועתק נעשה תוך "הוספת משהו חדש, עם מטרה נוספת או שונה באופיה".
ההחלטה שוקלת גם את היקף ההעתקה ואת השפעתה על השוק ועל רווחיה של אורקל.
מייד לאחר שהוכרז פסק הדין הוכרה הפסיקה כתקדימית, וכאחת החשובות ביותר בנוגע לזכויות יוצרים בעולם התוכנה.
בשנת 2007 הצטרף ברייר לדעת הרוב שכתב ג'ון פול סטיבנס בתיק "מסצ'וסטס נגד הסוכנות להגנת הסביבה".
שופטי הרוב פסקו לטובת המדינות.
הם קבעו שלסוכנות יש סמכות להסדיר פליטת פחמן דו-חמצני ושהסוכנות לא הצליחה לסתור את העמדה המוצקה בקרב מדענים, לפיה יש קשר ישיר בין פליטת גזי חממה להתחממות העולמית.
הם קבעו שעל הסוכנות לדון מחדש בהחלטתה שלא לקבוע תקנות בתחום, היות שהרציונל הקיים לא תומך בהחלטה זו.
ברייר היה שותף לעמדת הרוב בהחלטה בשנת 2000, שלפיה לאנשים שהשתמשו בנהר לצורכי נופש והנאה, אך לא יכלו להמשיך לעשות זאת לאחר שזוהמו מי הנהר, יש זכות עמידה בעתירה נגד המזהמים.
הוא כתב את דעת הרוב בהחלטה משנת 2020, שלפיה גורמים בהוואי שמזהמים את מי האוקיינוס על ידי הזרמת מים מזוהמים למי התהום צריכים היתר כדי להמשיך לפעול.
ברייר התנגד לדעת הרוב בפסק דין "מחוז קולומביה נגד הלר" משנת 2008. הרוב קבע בתיק זה שהתיקון השני לחוקה מגן על זכותם של פרטים להחזיק בכלי נשק לצורכי הגנה עצמית ושהחוק בוושינגטון די.
סי., אשר דורש שרובים ואקדחים המוחזקים באופן חוקי ישמרו פרוקים או מפורקים או בעלי הדק נעול, אינו חוקתי.
ברייר הצטרף לדעת המיעוט שכתב ג'ון פול סטיבנס, לפיה התיקון השני לחוקה לא מגן על נשיאת נשק אישי לצורכי הגנה עצמית, אלא על נשיאת נשק למטרות הקשורות בקיומה של מיליציה בלבד.
ברייר הוסיף דעת מיעוט משל עצמו (לה הצטרפו סטיבנס, דייוויד סוטר וגינסבורג), בה הוא קבע שההגנה שמספק התיקון השני אינה אבסולוטית.
התיקון, לפי ברייר, מותיר לממשלה להסדיר נשיאת נשק בהתאם לתכלית שאותה הוא משרת.
לפיכך, גם אם ניתן היה לפרש את התיקון כמתיר נשיאה של נשק אישי למטרות הגנה עצמית, החוק במחוז קולומביה הוא חוקתי, שכן הוא מתמקד באזור עירוני ומגיב באופן ראוי לבעיות חמורות של שמירה על הבריאות והחיים של התושבים.
ברייר הביא בדעתו גם דוגמאות למקרים של אסדרה של החזקת אמצעי לחימה בתקופת האבות המייסדים של ארצות הברית.
ברייר היה אחד משני הקולות המכריעים בשני פסקי דין תקדימיים בנושא העדפה מתקנת, שהתקבלו בשנת 2003. בפסק דין Grutter v.
Bollinger, אישר בית המשפט הליך מיון באוניברסיטת מישיגן, אשר נוקט בהעדפה מתקנת כלפי סטודנטים מקבוצות מיעוט שאינן מיוצגות כראוי באוניברסיטה.
ברייר תמך בהחלטה זו, אך הוא היה חלק מהרוב גם בעתירה Gratz v.
Bollinger, שבה פסל בית המשפט הליך אחר, באותה אוניברסיטה, שמטרתו העדפה מתקנת.
הוא והשופטת סנדרה דיי אוקונור היו היחידים שאישרו הליך העדפה מתקנת במקרה אחד ופסלו את ההליך במקרה האחר.
ברייר אמר במאי 2004 שהחלטתו בנושא הייתה החשובה ביותר שקיבל עד אותו הזמן והיא לא הייתה פשוטה עבורו.
בשנת 2013 היה ברייר חלק מהרוב בפסק דין Fisher v.
University of Texas, שקבע שאוניברסיטת טקסס באוסטין לא בחנה את מדיניות ההעדפה המתקנת שלה, שלוקחת בחשבון ייצוג של סטודנטים על פי גזע, לאור מבחן משפטי מחמיר דיו.
ב-2016, בעתירה באותו השם, שוב צידד ברייר בהחלטת הרוב, שהפעם קבעה שמדיניות ההעדפה המתקנת של האוניברסיטה היא חוקתית.
עמדותיו של ברייר לגבי הפרשנות של התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית בנוגע לחופש הביטוי תוארו על ידי בנג'מין פומרנס כ"לא ליברליות ולא שמרניות באופן קונבנציונלי, אלא מניחות את היסוד לפילוסופיה ייחודית בנוגע לזכות החוקתית הזו, בהשוואה לחברי בית המשפט האחרים".
יוג'ין וולוק דירג את ברייר כשופט שאימץ את העמדה הצרה ביותר לגבי חופש הביטוי מבין השופטים שכיהנו בבית המשפט העליון בשנים 1994–2002. ניקולאס אלרד כתב שהפרשנות של ברייר לתיקון הראשון דומה לפרשנות המגבילה יותר שניתנה לחופש הביטוי על ידי מדינות אירופאיות בפירושן את האמנה האירופית לזכויות אדם.
ברייר מתואר לעיתים כמי שמעדיף את מבחן המידתיות על פני מבחן "הבחינה המחמירה" המקובל, כדרך להבחין בין מגבלות מותרות על חופש הביטוי למגבלות שאינן חוקתיות.
בנושא חופש הביטוי בכלי תקשורת וחופש העיתונות, בשנת 1996 כתב ברייר את דעת הרוב בעתירה נגד רשות התקשורת הפדרלית, בנוגע להוראות בחוק שמאפשרות להגביל שידור תכנים בלתי הולמים בטלוויזיה בכבלים ובערוצי גישה ציבורית (public access channels – בדרך כלל ערוצים קהילתיים שאינם בתשלום).
עמדת הרוב אישרה את הסעיף בחוק שמאפשר לחברות הכבלים להפעיל רגולציה על תכנים בלתי-הולמים, אבל פסלה סעיף דומה בנוגע לערוצי גישה ציבורית וסעיף נוסף שנתן לחברת הכבלים רשות לחכות 30 יום לפני שהן מגיבות לבקשה לפתוח ערוץ שהוגבל.
ברייר הסכים עם דעת הרוב בפסק דין "ברטינקי נ' וופר" משנת 2001, לפיה לתחנות רדיו אין אחריות פלילית או נזיקית בנוגע לשידור הקלטות שהוקלטו בניגוד לחוק.
עם זאת, ברייר הוסיף בדעתו הנפרדת שהמחוקקים רשאים, על פי החוקה, להגיב לאתגרים שיציגו טכנולוגיות חדשות בנוגע לזכות לפרטיות.
בשנת 2011 התנגד ברייר לעמדת הרוב בפסק דין שלפיו חוק מקליפורניה שאסר על מכירת משחקי וידאו אלימים לקטינים אינו חוקתי.
ברייר טען ששופטי הרוב הגזימו בקביעתם שהחוק יצור קטגוריה חדשה של התבטאויות שאינן מוגנות על ידי החוקה, ושקליפורניה הצליחה להראות שקיים אינטרס ממשי בהגנה על קטינים מפני משחקי וידאו אלימים.
בנוגע לחופש הביטוי של תלמידים בבתי ספר, ברייר הסכים חלקית והתנגד חלקית בשנת 2007 לדעת הרוב בפסק דין "מורס נגד פרדריק", לפיה לא ניתן להעמיד לדין ולבקש פיצויים ממנהלת בית ספר שהשעתה תלמיד שהציג בפומבי שלט התומך בשימוש בסמים.
העתירה עסקה במקרה בו תלמיד נענש על כך שהחזיק, במהלך פעילות של בית הספר, שלט עליו נכתב "Bong Hits 4 Jesus" ("שאיפות באנג לישו").
ברייר הסכים עם מסקנת הרוב שלתמיד אין זכות לבקש מהמנהלת פיצויים, אך בניגוד לנימוקי הרוב ברייר טען שבית המשפט לא היה צריך לפסוק כלל בהתייחס לשאלת חופש הביטוי של התלמיד, אלא בהתייחס לחסינות החלקית שנתונה למנהלת.
בשנת 2021 כתב ברייר את דעת הרוב בפסק דין "Mahanoy Area School District v.
B.L", בו נידונה הזכות של מורים בבית הספר להעניש תלמידה מנבחרת המעודדות של בית הספר, אשר פרסמה בסנאפצ'ט תמונה עם כיתוב שכולל גסויות בגנות בית הספר והנבחרת.
ברייר כתב שלבתי ספר יש זכות מוגבלת בלבד להסדיר ביטוי של תלמידים מחוץ לכותלי בית הספר, ובמקרה הזה ההחלטה של בית הספר להשעות את התלמידה אינה חוקתית.
הפסיקה של ברייר מדגישה שגם לתלמידים קיים חופש ביטוי.
בניגוד לעמדת התלמידה, בית המשפט לא קיבל את הטענה שלבתי הספר אין כלל זכות להגיב להתבטאויות של תלמידים מחוץ לכותלי בית הספר, בייחוד בהתחשב בהשפעת הרשתות החברתיות.
בהקשר של אקטיביזם, ברייר כתב את דעת המיעוט בעתירה נגד ארגוני זכויות אדם, שביקשו לסייע לפעילות לא אלימה של מפלגת הפועלים של כורדיסטן ושל טיגריסי השחרור של טאמיל אילם.
הם סיפקו לארגונים אלה מידע על פתרון סכסוכים באמצעות המשפט הבינלאומי, עסקו בשדלנות למען כורדים שחיים בטורקיה ולמען טאמילים שחיים בסרי לנקה וסייעו להם בעתירות לאו"ם.
הארגונים טענו שסעיפים מסוימים בחוק הפטריוט, אשר אוסרים על כל סיוע לארגונים שמוגדרים כארגוני טרור, הם אינם חוקתיים.
דעת הרוב קבעה שהסעיפים חוקתיים וניתנים ליישום בנוגע לפעילות של אותם ארגונים.
ברייר כתב שהוא אינו מסכים עם דעת הרוב משום שהפעילות של הארגונים כוללת אך ורק אמצעים חוקיים להעברת מסרים ורעיונות פוליטיים, ושזוהי בדיוק סוג הפעילות שעליה מגן התיקון הראשון לחוקה.
בהקשר של חוקי בחירות, ברייר הצטרף לדעת המיעוט שכתב ג'ון פול סטיבנס בפסק דין Citizens United נגד FEC.
הרוב בפסק דין זה הכריע שחופש הביטוי של תאגידים מוגן באותה מידה שבה מוגן חופש הביטוי של יחידים.
בעמדת המיעוט נכתב שלמנסחי החוקה "לא הייתה בעיה להבחין בין תאגידים ובני אדם, וכאשר הם כוננו את הזכות להתבטאות חופשית בתיקון הראשון, היה זה חופש הביטוי של אמריקאים יחידים שעמד לנגד עיניהם".
בעתירה דומה משנת 2014, אשר עסקה ברגולציה של תרומות לקמפיינים לפני בחירות, כתב ברייר בעצמו את דעת המיעוט.
בניגוד לשופטי הרוב, שקבעו שהגבלת התרומות מגבילה את חופש הביטוי, ברייר כתב שהאינטרס של מניעת שחיתות הוא ממשי מספיק כדי להצדיק את המגבלות.
ברייר הדגיש ש"התבטאויות אינן מתקיימות בוואקום", אלא "מטרת שוק הדעות הפוליטיות היא להשפיע ולעצב דעת קהל שתשפיע על נציגים נבחרים".
לכן, "מטרת התיקון הראשון לחוקה אינה רק להבטיח את זכותו הפרט להשתתף בשיח הפוליטי, אלא גם להבטיח את האינטרס הציבורי בשימור הסדר הדמוקרטי שבו לשיח הקולקטיבי יש חשיבות".
ברייר הוסיף ש"במקום שבו הכסף קובע את הטון, הציבור הכללי לא יישמע".
בנוגע להגבלת חופש הביטוי של הממשל בענייני דת, בשנת 2005 ברייר היה הקול המכריע בשתי עתירות שנגעו לזכות להציג פסל של עשרת הדיברות באתר ציבורי.
בעתירה אחת, "ואן אורדן נ' פרי", הצטרף ברייר לעמדה לפיה התיקון הראשון לחוקה, שאוסר על מיסוד דת, אינו אוסר על מיצג זה.
עם זאת, בניגוד לארבעת השופטים האחרים שתמכו בתוצאה זו, ברייר לא קבע שתצוגת עשרת הדיברות מייצגת "ערך היסטורי" ולא "ערך דתי", אלא התייחס למאפיינים הספציפיים של התצוגה במקרה זה.
American Civil Liberties Union, שהוכרעה באותו היום, הצטרף ברייר לארבעת שופטים שהיו בדעת מיעוט ב"ואן אורדן", והצביע נגד החוקתיות של תצוגה אחרת של עשרת הדיברות.
גישתו המשפטית של ברייר מתוארת לעיתים קרובות כפרגמטית ואופטימית.
מתוך גישה זו, נוטה ברייר לפשרה ולהתמקדות בשטח האפור שבין עמדות פרשניות ומעשיות שונות.
גישתו של ברייר שוללת גישות פורמליסטיות, כגון טקסטואליזם (התמקדות במשמעות הפשוטה של מילות החוק) ואוריגינליזם (התמקדות בכוונה המקורית של מחברי החוק או החוקה, או לחלופין, במשמעות המקורית של החוקה כפי שהובנה על ידי האדם הסביר שחי בזמן שהחוקה התקבלה), כגישות בלעדיות לפירוש הדין וקבלת החלטות.
תחת זאת, גישתו של ברייר מבכרת התמקדות בתכליות של החוק, בתוצאות של הפסיקה והתייחסות למורכבות הספציפית של כל מקרה ומקרה, תוך הדגשת ההתפתחות ההיסטורית של פשרות פרשניות ומעשיות.
דוגמה בולטת להתנגשות בין הגישה הפרגמטית של ברייר לבין הגישה הפורמליסטית יותר של שופטים אחרים היא הפסיקה בעתירה NLRB v.
Noel Canning משנת 2014. בתיק זה השופטים החליטו פה אחד שלנשיא אין סמכות לבצע מינויי פגרה, אלא אם הסנאט נמצא בפגרה ועבודתו אינה יכולה להיעשות.
על אף תמימות הדעים לגבי התוצאה, דעת הרוב, שכתב ברייר, התמקדה בהתפתחות ההיסטורית והמעשית של מינויי פגרה.
לפי ברייר, הבנה של "פרקטיקות של הממשל אשר התפתחו לאורך זמן יכולה לסייע להחלטתנו בבואנו לקבוע מהו החוק".
הוא ציטט את האמירה של ג'יימס מדיסון, שמנסחי החוקה צפו כי "חילוקי דעות יתעוררו מעת לעת לגבי המושגים והביטויים שבהם אין ברירה אלא להשתמש בחיבור מסמך כזה...
וייתכן שיתחייב תהליך רגיל של בירור ויישוב המשמעות של מושגים אלה".
מנגד, השופט אנטונין סקאליה התלונן על כך שדעת הרוב "משליכה הצידה את המשמעות הפשוטה, המקורית של הטקסט בחוקה, מתוך הקשבה לפרקטיקות היסטוריות שהתפתחו לאחרונה, שהן לכל היותר משתמעות לשני פנים".
פרשנים של החלטת בית המשפט ראו בקבלת העמדה של ברייר ניצחון לגישתו הפרגמטית ולרעיון "החוקה החיה", לפיו הפרשנות של מילות החוקה מתפתחת עם הזמן יחד עם התפתחות החברה והפרקטיקות של הממשל.
ברייר ידוע בסגנון שאלותיו הייחודי במהלך דיונים בבית המשפט, שכוללות במקרים רבים תרחישים היפותטיים דמיוניים ויצירתיים.
כך לדוגמה, במהלך דיון על ההגדרה של "ניסיון לשוד" שאל ברייר את עורכי הדין לגבי מקרה שבו שודד מאיים על מוכר ברובה שעשוי ממרשמלו.
במקרים אחרים ביקש ברייר מעורכי הדין לדמיין תרחישים שבהם "ילדי עגבניות" מאיימים על בוסטון, אצבעות שמשנות את צבען בעקבות נטילת אספירין, צדפות מחמד ומברשת שיער בצורת עינב.
שופטים אחרים העירו לא פעם על מנהגו של ברייר לשאול שאלות ארוכות ומוזרות, שלפי ג'ון רוברטס "בלבלו הן עורכי דין והן שופטים עמיתים".
בשנת 1982 יצא לאור ספרו של ברייר Regulation and Its Reform ("אסדרה ורפורמה של אסדרה"), שבו הוא דן בהתפתחות המערכת הרגולטורית בארצות הברית, בבעיותיה ובהצעות לרפורמה שלה.
ברייר טען בספר שעל אף שהמערכת הרגולטורית נתפסת כתוצאה של תקופת הניו דיל, עיקר התפתחותה והתרחבותה אירע החל משנות ה-60 של המאה ה-20. הספר מגיב לשיח הציבורי סביב מערכת זו, לביקורת עליה ולדרישות לרפורמות.
הוא מתאר שישה אופנים "קלאסיים" של רגולציה ומנסח שבעה אופנים "אלטרנטיביים", שמרביתם מגבילים פחות מהאופנים הקלאסיים.
לטענת ברייר, רוב הכישלונות בתחום הרגולוציה לא נובעים מחולשה של הסוכנות המפקחת, אלא מאי-התאמות בין הכלים הרגולטוריים הקלאסיים לבין הרעות החולות הספציפיות שבהן הם אמורים לטפל.
לשבור את מעגל הקסמים: לקראת אסדרה אפקטיבית של סיכון
ברייר הצביע על שלוש סיבות שבגינן נוקטים רגולטורים בהחלטות שגויות או לא יעילות:
ראיית מנהרה – בין אם בגלל הקנאות של הרגולטורים עצמם ובין אם בגלל הוראות המחוקקים, נוטים הרגולטורים לנסות למגר לחלוטין את הבעיה שהם מזהים, זאת על אף שטיפול בחלק מהבעיות עולה יותר מהתועלת שהוא מספק.
ברייר מכנה בעיה זו גם "בעיית עשרה האחוזים", משום שהרגולטורים מתעקשים לטפל בכל המופעים של הבעיה – גם בעשרת האחוזים האחרונים של מופעים אלו, שטיפול בהם הוא קשה ולא יעיל.
ניסיון לטפל בכל מופע ומופע של הבעיה הוא גם יקר מידי וגם עשוי להביא ליצירה של סיכונים חמורים יותר מאלה שהרגולטרים מנסים לתקן.
אג'נדה אקראית – לטענת ברייר, בחירת האג'נדה של הסוכנויות הרגולטוריות לא מונעת תמיד משיקולים רציונליים של עלות מול תועלת ותיעדוף, אלא מהשפעות של פוליטיקאים, בהלה ציבורית, היסטוריה, ובמקרים מסוימים אף מבחירה אקראית.
אי-עקביות – בעיה זו נובעת מהיעדר תאום בין סוכנויות שונות ומומחים שונים.
לדוגמה, בעת שהסוכנות להגנת הסביבה ביקשה לצמצם שימוש בכלורופלורקרבון (CFC) כדי להתמודד עם בעיית הידלדלות שכבת האוזון, מנהל המזון והתרופות האמריקאי המשיך לאשר משאפים שמכילים חומר זה כדרך לטיפול באסתמה.
לטענת ברייר בעיות אלה מביאות למעגל קסמים שלילי של בעיות ברגולציה של סיכון.
לציבור יש חלק ביצירת בעיות אלה, שכן תפיסה לא נכונה של סיכונים והערכת יתר של תוצאותיהם מניעה את תהליך שמביא לחקיקה רגולטורית שגויה.
הקונגרס נוטה לתרום להחמרת הבעיה, משום שחברי הקונגרס מגיבים פעמים רבות ללחץ ציבורי בחקיקה פרטנית, שכובלת את ידי הרגולטורים.
לפי ברייר, הקונגרס אינו מקום מתאים לגיבוש כללים פרטניים לטיפול בבעיות.
לאחר שהקונגרס מחוקק, הסוכנויות הרגולטריות עצמן תורמות גם כן למעגל – אי-הוודאות האינהרנטית לבעיות רגולציה מביאה סוכנויות שונות לאמץ דרכים שונות לטיפול בבעיות, וכך נוצרת הבעיה של אי-עקביות.
הציבור והפוליטיקאים, שמעדיפים פתרון יחיד, מזהים את אי-העקביות, ובעקבות כך מתעוררת ביקורת על הרגולטורים ונוצר לחץ לחקיקה נוספת ורגולציה נוספת וקפדנית עוד יותר.
בכך נוצר לדברי ברייר מעגל היזון שמוביל לעודף רגולציה ולרגולציה מזיקה.
הספר פורסם זמן קצר לפני שמונה ברייר לבית המשפט העליון, ובזמן הליך המינוי הוא ספג ביקורת על העמדות המובאות בו.
היו שהאשימו אותו שהוא מהווה סכנה לבריאות אזרחי ארצות הברית.
בעת השימוע בסנאט, אמר ג'ו ביידן שהוא שמח שברייר לא יוכל ליישם את הצעות המדיניות שלו מכיסאו בבית המשפט.
עם זאת, הפסיקות של ברייר בהמשך דרכו בבית המשפט העליון לא נטו לצמצום כוחם של סוכנויות פדרליות ורגולטורים.
בשנת 2005 יצא לאור ספרו של ברייר Active Liberty: Interpreting Our Democratic Constitution ("חירות אקטיבית: פירוש החוקה הדמוקרטית שלנו").
ברייר פותח את הספר באמירה כללית לגבי המקום המרכזי של ערך החירות בארצות הברית:
"ארצות הברית היא אומה שנבנתה על יסוד עקרונות של חירות.
חירות זו משמעה לא רק חופש מכפייה ממשלתית, אלא גם חופש להשתתף בממשלה עצמה.
כשג'פרסון כתב, 'אינני מכיר מחסה בטוח לכוחות האולטימטיביים של החברה מלבד האנשים עצמם', דאגתו הייתה הגנה מפני שימוש לרעה בכוחה של הממשלה.
אבל כשהוא דיבר על זכויות האזרח כ'שותף בענייני הממשלה', כשאדאמס, יריבו, אמר שלכל האזרחים יש 'להט פוזיטיבי לטוב הציבורי', וכשהאבות המייסדים התייחסו ל'חירות ציבורית', היה בדעתם יותר מחופש מממשל עריץ.
הם עוררו רעיון עתיק של חירות, החירות של האזרח האינדיבידואל להשתתף בממשלה ועל ידי כך לחלוק עם אחרים את הזכות לקחת חלק בפעולות הציבוריות של האומה או לשלוט בהן".
עיקרון זה, שברייר מכנה "חירות אקטיבית", ואשר לפיו החירות מתבטאת לא רק בחופש מעריצות הממשל, אלא גם בזכות להשתתף באופן פעיל בממשל, הוא העיקרון שמנחה את הספר.
ברייר מוצא השראה בהבחנה של בנז'מן קונסטן בין החירות של בני העת העתיקה לבין החירות המודרנית: החירות המודרנית דומה לחירות שלילית וכוללת הגנה מפני עריצות הרוב, בעוד שהחירות העתיקה דורשת "השתתפות פעילה ורציפה בכוח הקולקטיבי".
שני סוגי החירות הכרחיים לדמוקרטיה, אך הספר מדגיש את החירות האקטיבית.
לפי ברייר "התזה [של הספר] היא שבתי המשפט צריכים לשים יותר לב לטבע הדמוקרטי של החוקה כאשר הם מפרשים את הטקסט של החוקה ושל החוק הסטטוטורי".
בחלק הראשון של הטיעון פורש ברייר טיעון היסטורי לגבי חלקה של החירות האקטיבית בחוקה האמריקאית.
לפי ברייר, "מנקודת מבט היסטורית, ניתן לראות את החוקה כמתמקדת בחירות אקטיבית, הן כחשובה בפני עצמה והן כאמצעי המסייע להבטחת חופש הפרט (המודרני)".
חלקו השני של הטיעון מתמקד בתמה של החירות האקטיבית כחלק ממסורת פרשנית שלה שלושה קווים מנחים:
ריסון שיפוטי – השופט לא יכול להחליף את רצון העם, כפי שהוא מתבטא בחקיקה, ברצונו האישי.
תכליתיות הטקסט – הטקסט של החוק מונע על ידי תכליות.
על השופט לנסות למצוא את התכליות שמונחות בבסיסם של חוקים.
ברייר מצטט לעניין זה את הרלן סטון, לפיו על השופט להתייחס לטקסט של החוקה עצמה כ"גילוי של התכליות הגדולות שהיו אמורות להתגשם באמצעות החוקה".
על השופט להכיר בכך שהחוקה תקפה עבור נושאים חדשים, שלא היו מוכרים למנסחי החוקה.
עליו להבין מחדש את הפתרונות שניתנו בעבר בקונטקסט שבהם הם ניתנו, ולהחיל את התכליות שהיוו השראה לאותם הפתרונות באופן שמתאים למקרים הקונקרטים שעומדים בפניו בהווה.
לעניין זה מצטט ברייר גם את אהרן ברק: "תפקיד השופט הוא להבין את התכלית של החוק ולסייע בעד החוק להגשים את תכליתו".
דגש על תוצאות – היות שהחוק קשור למהלך החיים, כאשר השופט שוקל את החוק לאור תכליותיו, עליו לבחון את התוצאות של פרשנותו, ובכלל זאת לבחון את התנאים החברתיים, הפוליטיים והכלכליים של הקהילה המושפעת.
בחלקו השני של הספר מפרט ברייר לגבי יישומים של גישתו המשפטית בנושאים שונים, כגון חופש הביטוי, פדרליזם בשיטת הממשל של ארצות הברית, הזכות לפרטיות, העדפה מתקנת ומשפט מנהלי.
בחלק האחרון של הספר, משווה ברייר בין גישתו לגישות הפורמליסטיות (טקסטואליזם ואוריג'ינליזם) ומסביר מדוע גישתו עדיפה.
חלק זה של הספר פורש כביקורת על הגישה המזוהה עם אנטונין סקאליה.
לטענת ברייר, שופטים ומבקרים שנוטים לטקסטאליזם ופורמליזם לא מבטלים לחלוטין את חשיבותן של תכליות ותוצאות, אך הם מאמינים שעל השופטים לנסות להתחשב בשיקולים אלה כמה שפחות ומפחדים שהתמקדות יתרה בתוצאות הפסיקה בעולם האמיתי תביא לשיפוט סובייקטיבי.
ברייר עונה למבקרים אלה במספר טיעונים:
ראשית, אלה שטוענים שעל פרשנות להסתמך אך ורק על כוונתם של מנסחי החוקה (או החוקים) לא יכולים להצדיק את גישתם על פי ההיגיון של הגישה שלהם עצמה.
ברור שמנסחי החוקה התקשו להסכים לגבי התוכן של החוקה, אך חשוב מכך אין אינדיקציה שהם הסכימו לגבי הגישה הפרשנית שעל הדורות הבאים לאמץ.
במילים של ברייר, "למה שמנסחי החוקה, שלא הסכימו לגבי הנחיצות של הכללת מגילת זכויות בחוקה, שלא הסכימו לגבי התוכן של מגילת הזכויות, יסכימו בכל זאת לגבי השאלה איזו גישה פרשנית צריכה להיות דומיננטית בפרשנות של החוקה במאות הבאות?".
היות שההעדפה לאוריג'ינליזם לא יכולה להימצא בכוונה המקורית של מנסחי החוקה, הטיעון האוריג'ינליסטי מביס את עצמו ומסתמך למעשה על שימת לב לתוצאות.
שנית, ברייר דוחה את הטענה שגישות לא פורמליסטיות מביאות בהכרח לשיפוט סובייקטיבי.
שופטים שמדגישים תכליות ותוצאות מודעים גם לצורך ביציבות וביכולת לצפות את החלטת השופטים, כך שהם אינם נוטים להחלטות סובייקטיביות יתר על המידה.
בנוסף, הפסיקה של שופטים אלה לא מתעלמת מהטקסט של החוק או של תקדימים, אלא מתייחסת לטקסט ומפרשת את התכליות המצויות בו, כך שהסובייקטיביות של השופט מרוסנת על ידי הטקסט.
שלישית, השופטים הפורמליסטים לא יכולים בעצמם להתחמק מסובייקטיביות.
כאשר שופטים אלה מפרשים את הטקסט ואת כוונת מחבריו הם נזקקים לפרשנות של ההיסטוריה של הטקסט.
רק היסטוריונים מומחים מוכשרים להגיע למסקנות לגבי שאלות אלה, וגם היסטוריונים פעמים רבות לא מסכימים זה עם זה.
יוצא מכך שהגישה האוריג'ינליסטית מגיבה לאי-ודאות שקיימת בפרשנות עצמה ואינה יכולה להתחמק משיפוט סובייקטיבי בבואה לפתור את אי-הוודאות הזו.
רביעית, בעוד ששופטים פורמליסטים טוענים שגישתם מביאה לניסוח של כללים משפטיים בהירים יותר, אין זה ברור שזו אכן התוצאה של גישתם, וכללים בהירים לא תמיד טובים יותר מכללים גמישים או אמביוולנטיים.
ברייר מביא כדוגמה את החלטת בית המשפט שאישרה את החוקתיות של חוק בקליפורניה, לפיו עונשו של אדם שפשעו השלישי הוא גניבת רכוש בשווי 153 דולר הוא 15 שנות מאסר.
הרוב בבית המשפט טען שהחוק כשר, בין השאר משום שבית המשפט יתקשה לקבוע כלל בהיר לגבי פרופורציונליות של ענישה.
אולם, לפי ברייר שהיה במיעוט, החלטה נגד החוק הייתה מספקת הנחיה טובה יותר לערכאות נמוכות, מאשר הכלל הבהיר והחד-משמעי שאימץ הרוב.
חמישית, טקסטואליזם ואוריג'ינליזם עלולים להביא לתוצאות מזיקות שמשקלן חמור יותר מהנזק שבסובייקטיביות של בית המשפט.
בשנת 2010 יצא לאור ספרו של ברייר Making Our Democracy Work: A Judge's View ("לעשות שהדמוקרטיה שלנו תעבוד: נקודת מבטו של שופט") שברחבי העולם יצא בשם America's Supreme Court: Making Democracy Work ("בית המשפט העליון של אמריקה: לעשות שהדמוקרטיה תעבוד").
ברייר מתמקד בספר בשתי תמות מרכזיות.
הראשונה נוגעת לנכונות של הציבור ושל רשויות ממשל אחרות להקשיב לפסיקה של בית המשפט ולפעול על פיה גם כאשר הם לא מסכימים עימה.
ברייר מציין שרבים רואים את הסמכות והלגיטימציה של פסיקת בית המשפט כמובנות מאליהן, אך בפועל סמכותו של בית המשפט היא תוצאה של תהליך היסטורי וקיימים מקרים שבהם רשויות הממשל והציבור לא נשמעו לבית המשפט.
החלק הראשון של הספר סוקר את ההיסטוריה של גיבוש סמכותו של בית המשפט העליון בארצות הברית, עם דגש על הלגיטימציה של ביקורת שיפוטית.
טיעונים בעד ביקורת שיפוטית, כגון אלה של אלכסנדר המילטון וג'יימס איירדל, מספקים תמיכה תאורטית לסמכות של בית המשפט, אך הם לא מסבירים מדוע הציבור נשמע לה.
לכן, ברייר פונה למקרים היסטוריים, החל מפסק דין מרבורי נגד מדיסון, שקבע את עיקרון הביקורת השיפוטית בארצות הברית.
משם ממשיך ברייר לדוגמאות אחרות: פסק דין "ווסטר נגד ג'ורג'יה", שבו קיבל בית המשפט החלטה שמגנה על בני שבט הצ'רוקי, אך הנשיא אנדרו ג'קסון החליט שלא לאכוף את החלטת בית המשפט; פסק דין דרד סקוט; ופסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
לפי ברייר פסקי דין אלה "מדגימים שהסכמת הציבור אינה אוטומטית, ושעל בית המשפט והציבור לעבוד יחד בדרך של שיתוף, עם כבוד הדדי והבנה".{{הערה|Stephen Breyer, Making Our Democracy Work: A Judge's View' (Alfred A.
2}} שמירה על אמון הציבור בבית המשפט מצריכה חינוך אזרחי בכל דור, אך היא דורשת גם מבית המשפט להפעיל את כוח הביקורת השיפוטית באופן שמכבד את לקחי העבר.{{הערה|Stephen Breyer, Making Our Democracy Work: A Judge's View'''' (Alfred A.
התמה השנייה, שאותה סוקר ברייר בחלק השני של הספר, נוגעת לשאלה, כיצד יכול בית המשפט לממש את אחריותו החוקתית.
בחלק זה פורש ברייר את גישתו הפרגמטית:
"המפתח נעוץ ביכולתו של בית המשפט ליישם את הערכים של החוקה בנסיבות המשתנות.
בביצוע המשימה הפרשנית הבסיסית הזו, חייב בית המשפט להשתמש בתבונה בסט של כלים מסורתיים בשירותה של גישה פרגמטית לפירוש החוק.
על בית המשפט להבין שלמעשיו יש תוצאות בעולם האמיתי.
החלק השלישי של הספר עוסק בתפקידו של בית המשפט בהגנה על חירויות הפרט.
לפי ברייר על בית המשפט לחפש את הערכים הקבועים שמונחים ביסודם של ביטויים ספציפיים בחוקה.
בנוסף, על בית המשפט לנקוט בעיקרון המידתיות בהחלטתו לגבי היישומים הספציפיים של חירויות הפרט.
ברייר מתמקד בחלק זה בפסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית, שבו קבע בית המשפט שכליאת היפנים בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה היא חוקית, ובפסקי הדין הנוגעים לזכויות אסירים במתקן המעצר בגואנטנמו, בהם פסק בית המשפט נגד עמדת הממשל וקבע שלעצירים בגואנטנמו עומדת הזכות להביאס קורפוס.
בשנת 2015 יצא לאור ספרו של ברייר The Court and the World: American Law and the New Global Realities ("בית המשפט והעולם: החוק האמריקאי והמציאויות הגלובליות החדשות").
בספר סוקר ברייר החלטות שונות של בית המשפט העליון, שנוגעות ליחסים בינלאומיים, אזרחים זרים ופעילות בינלאומית.
בתוך כך מפתח ברייר שני טיעונים מרכזיים: (1) פתרונות משפטיים של סכסוכים בינלאומיים יכולים לתרום לשלטון החוק בזירה הבינלאומית, בהינתן שבית המשפט שוקל אותם ברגישות מספקת ובהתייחס לאינטרסים של גורמים זרים; (2) בהינתן המציאות של פעילות ותלות-הדדית גלובלית גוברות, שופטים אמריקאים צריכים, יותר מתמיד, לקחת בחשבון חוקים, פרקטיקות ואינטרסים זרים.
בחלק הראשון של הספר דן ברייר באיזון בין חירויות הפרט לבין ביטחון לאומי.
Sawyer'', שבו החליט בית המשפט שהנשיא הארי טרומן חרג מסמכותו כשציווה לתפוס מתקנים לייצור פלדה בזמן מלחמת קוריאה, כנקודת מפנה ביחס של בית המשפט לנושאים של ביטחון לאומי.
לפי ברייר, עד לפסיקה זו נטה בית המשפט לאמץ את הפתגם של קיקרו "כשהתותחים יורים, החוק שותק".
בפסק הדין שינה בית המשפט את גישתו והצהיר על סמכותו להקפיד על החוק ועל זכויות הפרט גם בעניינים הנוגעים לביטחון לאומי.
מגמה זו נמשכה והעמיקה, כפי שמעידה הפסיקה בתיקים הקושרים למתקן המעצר בגואנטנמו.
ברייר טוען, בין השאר, שגישה זו דורשת מהשופטים להעמיק את הידע שלהם בנושאים הקשורים לנסיבות בינלאומיות ולהתעניין באופן שבו דמוקרטיות אחרות מאזנות בין חירות הפרט לביטחון לאומי.
החלק השני של הספר דן בפרשנות של החוק הסטטוטורי (כלומר, החוק שמקורו בחקיקה הכתובה של הקונגרס, ולא בחוקה, במשפט הבינלאומי או במשפט המקובל) בהקשר של נושאים בינלאומיים.
לפי ברייר, התפתחות הפסיקה בנושאי מסחר בינלאומי מראה על שינוי בתפיסת תפקידו של בית המשפט, מפתרון סכסוכים מקומי לשימור שיתוף פעולה בינלאומי מתמשך.
ברייר מקדיש פרק בתוך חלק זה לפסיקה הקשורה בחוק נזקי זרים, המאפשר מאז שנות השמונים לאזרחים זרים לתבוע פיצויים על הפרה של החוק הבינלאומי.
החלק השלישי דן באמנות בינלאומיות וסוקר פסיקות שונות של בית המשפט העליון, שפירשו או יישמו אמנות שלהן ארצות הברית שותפה.
החלק הרביעי דן ביחסים בין שופטים אמריקאים לשופטים במדינות אחרות בעולם.
ברייר טוען ששופטים בארצות הברית ומערכת המשפט האמריקאית בכללה, יכולים להרוויח מאינטראקציה עם משפטנים זרים, ואפילו משקילה של חוקים ברחבי העולם, במסגרת דיונים על החוק בארצות הברית.
סטיבן פייט בריי הוא כותב שירים, מתופף ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
ידוע בעיקר בזכות שיתוף הפעולה שלו עם הזמרת מדונה.
בריי החל בלימודי מוזיקה עוד כשהיה צעיר בדטרויט, ולאחר מכן המשיך ללימודי הסמכה במכללת ברקלי למוזיקה שבבוסטון.
בריי הוא בעליו של אולפן הקלטות מפורסם בארצות הברית.
הוא נשוי לסטפני אליין, מפיקת סרטים אמריקאית ממוצא אתיופי.
הם מתגוררים בלוס אנג'לס, קליפורניה ויש להם שלושה ילדים בוגרים.
בריי פגש לראשונה את מדונה עוד כשהייתה סטודנטית אנונימית באוניברסיטת מישיגן והם התאהבו.
לאחר שסיימו את הלימודים, עברו השניים לניו יורק והפכו לחלק מהרכב שנקרא "מועדון ארוחת הבוקר".
לאחר פירוקה של הלהקה, החלו לכתוב שירים ביחד; ולאחר שמדונה השיגה חוזה תקליטים עם סייר רקורדס, היא החליטה שבריי יהיה שותף להפקה ולהוצאת האלבום הראשון שלה.
יחדיו, הם הפיקו וכתבו את השירים שבסופו של דבר הפכו ללהיטים הגדולים ביותר של שנות ה-80. השירים שבריי ומדונה כתבו יחדיו זכו למבנה מיוחד, וברובם ישנו מוטיב חוזר של משמעויות או מילים, שכנראה מרמז על יחסיהם.
בריי היה שותף עקבי של מדונה לאורך כל אלבומיה, עד שהוציאה את Like a Prayer, שם נפרדו דרכיהם.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי2025פסקול האוסף הטוב ביותר עבור מדיה חזותיתהצבע ארגמן
סטיבן קארל זולטן ברוסט (באנגלית Steven Karl Zoltán Brust) (נולד ב-23 בנובמבר 1955) הוא סופר פנטזיה ומדע בדיוני אמריקאי ממוצא הונגרי.
הוא ידוע בזכות סדרת ספריו על ולאד טאלטוס.
ספריו של ברוסט תורגמו לגרמנית, רוסית, פולנית, צ'כית, הולנדית, ספרדית, צרפתית ועברית.
ברוסט גם תופף בלהקת פולק-רוק Cats Laughing והוציא אלבום אחד A Rose for Iconoclastes בשנת 1993.
סטיבן ברוסט ביקר בישראל במסגרת הפסטיבל אייקון 2008.
שם משפחתו מופיע בתרגום העברי לספריו בצורה שגויה ("בראסט"), בעוד בכנס אייקון 2008, העיד בקולו שלו, ששמו "סטיבן ברוסט".
סדרת ולאד טאלטוס של סטיבן ברוסט מתרחשת באימפריית דרגארייה, המאוכלסת בדרגאריינים, יצורים דמויי-אדם גבוהים אשר חיים אלפי שנים, ובני-אנוש, המכונים "מזרחיים" בפי דרגאריינים.
הדרגאריינים מחולקים לשבעה עשר בתים, כאשר לכל בית חיה המייצגת אותו, ותכונות אופי ותחומי עיסוק האופייניים לאותו בית בלבד.
הסדרה עוסקת בחייו של ולאד טאלטוס, בן-אנוש המשתייך לבית ג'הרג, המריץ את כל תחום הפשע המאורגן באימפריית דרגארייה.
ולאד הוא מתנקש ואחראי על עסקים בלתי-חוקיים באזור מסוים באָדרִילָנקָה, עיר הבירה של האימפריה.
למרות היותו מזרחי, גזע חלש התופס את המעמד התחתון של החברה הדרגאריינית, ולאד הצליח להתחבר עם מספר דראריינים בעלי השפעה והוא מעורב לעיתים במאורעות חשובים הנוגעים לגורלה של אימפריה כולה.
עד כה נכתבו 17 ספרים בסדרה, המתוכננת לכלול 19 ספרים - אחד על שם כל אחד משבעה עשר הבתים, אחד על טאלטוס עצמו, וספר אחרון, שייקרא The Last Contract.
סדרה נוספת פרי עטו של סטיבן ברוסט, Khaavren Romances, מחווה ל"שלושת המוסקטרים" של אלכסנדר דיומא האב, מתרחשת גם היא בעולם של דרגארייה, כ-1000 שנים לפני האירועים של סדרת ולאד טאלטוס.
בין הספרים האחרים שכתב יש לציין את To Reign in Hell, ספר על מרד מלאכים בגן עדן אשר הושפע מיצירותיו של ג'ון מילטון, ו-Agyar, ספר אפל על ערפד בעולם המודרני.
ברוסט גם כתב ספרים וסיפורים בשיתוף עם סופרים אחרים, כגון The Gypsy שנכתב בשיתוף פעולה עם רובין הוב.
"ג'הרג" (1983) - יצא בעברית בהוצאת מודן בשנת 2003, בתרגומו של דוד חנוך.
"טאלטוס" (1988) - יצא בהוצאת מודן בשנת 2006, בתרגומו של דוד חנוך.
סטיבן א' אשהיים (נולד ב-19 במאי 1942) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, מופקד הקתדרה ללימודים אירופיים ע"ש ויג'באני ומנהל המרכז על שם פרנץ רוזנצווייג לחקר הספרות ותולדות התרבות היהודית–גרמנית.
סטיבן א' אשהיים נולד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה.
השלים תואר ראשון באוניברסיטת ויטווטרסראנד בשנים 1961–1963, תואר שני בסוציולוגיה פוליטית בבית הספר לכלכלה ולמדעי המדינה של לונדון (LSE) בשנים 1964–1965, ודוקטורט בהיסטוריה אירופית מודרנית באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון ויסקונסין שבארצות הברית בשנים 1975–1980. בשנים 1980–1982 היה מופקד הקתדרה הראשון על שם פלורנס ט' מאי ללימודי יהדות בקולג' ריד שבפורטלנד אורגון.
בשנת 1982 החל ללמד במחלקה להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1989 מונה למרצה בכיר עם קביעות, ב-1993 לפרופסור חבר וב-1998 לפרופסור מן המניין.
ב-2007 מונה למנהל המרכז ע"ש פרנץ רוזנצווייג לחקר הספרות ותולדות התרבות היהודית-גרמנית באוניברסיטה העברית.
היה מופקד על הקתדרה ללימודים אירופיים ע"ש ויג'באני.
שהה בשבתונים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון, שם היה הפרופסור הראשון שהחזיק בקתדרה על שם ג'ורג' ל' מוסה ובאוניברסיטה החופשית בברלין.
שימש כפרופסור אורח ללימודים גרמניים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
ב-1995 מונה כחבר-מייסד של כתב העת היסטוריה וערך את החלק העוסק בהיסטוריה מודרנית עד לשנת 2003. בשנים האחרונות, בין היתר, הוא שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת מישיגן באן-ארבור ובטריניטי קולג' (דבלין)אירלנד.
הוא מונה להיות חבר מועצת ה-IFK בווינה וממשיך להיות מרצה מבוקש באוניברסיטאות בעולם ובכנסים בין לאומיים.
הוא ממשיך במחקרו וכותב מאמרים.
ב-2012 לימד בבית הספר לתלמידי חוץ ע"ש רוט'ברג שבאוניברסיטה העברית.
בשנים 2013–2014 הוזמן להיות עמית מחקר (Maimonides Fellow) כחלק מתוכנית עמיתי שטראוס-תקווה (Joint Straus/Tikvah Fellow) של מכון שטראוס ללימוד מתקדם של המשפט והצדק באוניברסיטת ניו-יורק (NYU).
באוקטובר 2010 פרש לגמלאות מהאוניברסיטה העברית כפרופסור אמריטוס.
אשהיים נשוי ואב לשלושה ילדים.
תחומי מחקריו של אשהיים כוללים את התרבות האירופית וההיסטוריה האינטלקטואלית והתרבותית, היסטוריה גרמנית, היסטוריה יהודית-גרמנית והיסטוריה יהודית מודרנית.
אחים וזרים: היהודי המזרח-אירופאי במודעות הגרמנית והגרמנית-יהודית, 1923-1800
זהו ספרו הראשון של אשהיים שראה אור בהוצאת אוניברסיטת ויסקונסין בשנת 1982, מהדורה מחודשת שלו יצאה לאור ב-1999 (Brothers and Strangers: The East European Jew in German and German-Jewish Consciousness, 1800-1923).
ספר זה הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט של אשהיים, בו הוא חוקר את האופנים שבהם גרמנים בכלל וגרמנים-יהודים בפרט התייחסו אל התופעה של יהדות מזרח אירופה כיהדות הגטו.
הסטראוטיפ של יהדות מזרח אירופה תפקד כאמצעי בידול ליצירת הזהות והתדמית העצמית של היהדות הגרמנית המודרנית כיהדות אחרת, מתקדמת ומשכילה יותר, שהתעלתה על התכונות השליליות, כביכול, של יהדות הגטו, כאשר בד בבד היא חשה אחריות מסוימת כלפיה.
הוא מתאר את הדיאלקטיקה בין היהודי המזרחי למערבי.
בנוסף לכך אשהיים מנתח את התפתחות האנטישמיות המודרנית ומקומה המיוחד של יהדות המזרח-אירופית בתוכה.
הוא גם מזהה זרימה חזקה באותה המידה של האבטיפוס של היהודי המודרני כמרכיב חדש באידאולוגיה האנטישמית ומסיק שמנקודת המבט האנטישמית הרדיקלית, היהודי המזרח-אירופאי והמערב-אירופאי משולבים כאובייקט עוינות אחד.
כמו כן בודק הספר את האופנים בהם התהפך האב-טיפוס של היהודי המזרח-אירופאי, לעומת היהודי המערבי השטחי, בעיקר בעיני הציונים הגרמנים, והפך לדמות נערצת, להתגלמות האותנטית של הרוחניות היהודית.
אשהיים מתאר את ההתפתחות של מעין פולחן של היהודי מהמזרח שנוצר על ידי אישים כמו מרטין בובר, גרשום שלום ופרנץ קפקא.
ספרו זה של אשהיים יצא לאור בשנת 2008 בהוצאת עם עובד, הוא ראה אור לראשונה בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשתי מהדורות, תורגם לגרמנית ויצא לאור בשתי מהדורות בשפה זו.
הספר עוסק בניסיונות ניכוס רעיונותיו של ניטשה למטרות פוליטיות ותרבותיות שונות.
אשהיים מתאר את נוכחות הוגה הדעות בחיים ובפוליטיקה הגרמניים ממפנה המאה העשרים עד לאחר איחודה מחדש של גרמניה בשנת 1990. ניטשה ידוע כאחד ההוגים הבולטים של העת החדשה ומאופיין על ידי ההתקבלות הרב-צדדית הייחודית לה הוא זכה בתרבות המערבית בכלל ובגרמניה בפרט.
הספר בוחן את הזרמים, המוסדות, המפלגות והמגמות התרבותיות והפוליטיות הרבות שהשתמשו, סיפחו, אימצו ויישמו את הגותו של ניטשה, כל אחד לפי ראייתו, תפישת עולמו והאינטרסים שלו.
ספר המחקר המנומק כולל את תנועות וקבוצות כמו הציונות, אמנים אוונגרדיים, סוציאליסטים, מרקסיסטים, נאמני תרבות הגוף, שמרנים-רדיקליים, אקספרסיוניסטים, פוטוריסטים, פשיסטים, נאצים, צמחונים ועוד.
ההשפעה הייתה רב-צדדית ומגוונת ביותר.
אשהיים מבקש לעמוד ולהעריך באופן היסטורי את הזיקה המורכבת בין הנאציונל-סוציאליזם וההגות הניטשיאנית.
תרבות וקטסטרופה: התמודדות גרמנית ויהודית עם הנאציונל-סוציאליזם ומשברים אחרים
זוהי אסופת מאמרים בעלת אחדות נושאית בה בוחן אשהיים דרך פריזמות שונות את היחס המורכב בין "תרבות" לבין קטסטרופה.
המאמר הפותח: "תרבות וקטסטרופה" (""Culture and Catastrophe עמ' 1–30) בוחן את הדרכים שבהן הקורבנות, המבצעים והדורות שאחרי ניסו לקשור בין התרבות הגבוהה של המערב לבין זוועות הנאצים.
המאמר גם חוקר את השימוש התועלתני של השואה בשיח הפוליטי העכשווי בארץ ובארצות המערב, ועומד על הסכנות הכרוכות בשימושים האלה.
במאמר נוסף "היהודי שבפנים": המיתוס של "ייהוד" בגרמניה" ("The Jew Within": The Myth of "Judaization" in Germany", עמ' 45–68) עוקב אשהיים אחר השיח הרב-ממדי בנושא "ייהוד" גרמניה.
לאחר האמנציפציה צפוי היה כי היהודים ישתלבו בתרבות האירופית.
השיח על "ייהוד" שימש כסיפר-נגד.
נוסח זה טען שבאורח אירוני כניסת היהודים אל תוך התרבות האירופית, לא הייתה סיפור האירופיזציה של היהודים, אלא "ייהוד" הנוצרים ותפישת כוח פוליטי-כלכלי-חברתי-תרבותי של היהודים באירופה.
אשהיים מראה שניתן לעקוב אחרי שיח זה לא רק בתרבות העממית, אלא גם בתרבות הגבוהה, בטקסטים של קרל מרקס, ריכרד וגנר ופרידריך ניטשה, ולהצביע כיצד דפוסים אלה חדרו ללב האנטישמיות הרדיקלית והנאצית.
בעתות משבר: מסות על התרבות האירופית, גרמנים ויהודים
זוהי אסופת מאמרים העוסקים ביחס הדיאלקטי בין מרכיבים של התרבות האירופית, הוגים גרמנים ואינטלקטואלים יהודים.
בין היתר, אשהיים דן בזרמים ובמגמות בחיים האינטלקטואליים ברפובליקת ויימאר, מנתח את הגותם של חנה ארנדט, פרידריך ניטשה, מקס נורדאו, על השלכותיהן; הפולמוס סביב ספרו של דניאל יונה גולדהאגן על הנאציזם ובפרקים נפרדים משרטט מפעלם של היסטוריונים כמו שאול פרידלנדר וג'ורג' ל' מוסה.
שלום, ארנדט, קלמפרר: כרוניקות אינטימיות בזמנים סוערים
הספר ראה אור באנגלית בשנת 1999 בשיתוף בין אוניברסיטת אינדיאנה והיברו יוניון קולג' (Scholem, Arendt, Klemperer: Intimate Chronicles in Turbulent Times) ותורגם לאיטלקית.
מלבד היותם דמויות ייחודיות וחשובות, הוגים אלה מייצגים עמדות שונות ומנוגדות בהיותם יהודים-גרמנים.
הדבר בא לידי ביטוי ביחסם לגרמניה, בזיקתם ליהדות, בגישתם לציונות ובנושאים אחרים.
באמצעות מסמכים "אינטימיים" כמו יומנים ומכתבים שהם כתבו במהלך האירועים עצמם, עוקב הספר אחרי התגובות, הניתוחים והגישות של כל אחד מהם מאז הרייך השני בגרמניה, עד אחרי מלחמת העולם השנייה, ובמקום לשפוט באופן ערכי, מנסה אשהיים להבין כל עמדה, להסביר אותה באופן אמפתי ולמקם אותה בהקשרה ההיסטורי.
מעבר לגבול: המורשת הגרמנית-יהודית מחוץ לגרמניה
ספרו זה של אשהיים יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון בשנת 2007 (Beyond the Border: The German-Jewish Legacy Abroad).
מחקר זה מתאר ומנתח את הפעילות והמורשת של אינטלקטואלים יהודים דוברי גרמנית, שעזבו את ארצות מולדתם, והשפיעו אל הארצות אליהם היגרו (ארץ ישראל וארצות הברית, בעיקר).
במקביל אשהיים מנסה להראות את האופן בו אישים אלה ערערו על גבולות קוגניטיביים מקובלים ויצרו מפות אינטלקטואליות ופוליטיות חדשות.
הספר דן בשלושה היבטים שונים: פרק א' דן בדו-לאומיות של החוג הרדיקלי בברית שלום בארץ ישראל בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, בה בלטו אישים דוברי גרמנית כמו עקיבא ארנסט סימון, שמואל הוגו ברגמן, ארתור רופין, הנס קון, מרטין בובר וגרשום שלום.
הם הציעו חזון ציוני הומניסטי חלופי, שהתייחס ברגישות לשאלה הערבית.
הפרק גם מציג את ההתלבטויות והבעיות שעמדו בפני אנשי חוג זה וכן את כישלונם.
פרק ב' בודק את האופנים שבהם ההיסטוריונים היהודים-גרמנים הגולים, כתוצאה מגלותם, המשיגו באופן חדש ומתוחכם את ההיסטוריה הגרמנית ואת ההיסטוריה הגרמנית-היהודית בנראטיב ליברלי ולא בהכרח ציוני.
מנגד, ההיסטוריונים החברתיים הגרמנים שכתבו באותה עת שמו דגש על מרכיבים על-אישיים של ההיסטוריה הגרמנית כמו: אינטרסים, מעמדות ומבנים מופשטים (אולי כדי להגן על אבותיהם המוחשיים והמטפורים), בו בזמן שהיהודים הגרמנים שמו דגש על תרבות, אידאולוגיה, סמלים, חוויות והמרכיב האנושי, דבר ששיקף את חוויותיהם.
פרק ג' מנסה לפתור מעין תעלומה: איך קרה שבתחילת המאה העשרים ואחת אינטלקטואלים יהודים-גרמנים מרפובליקת ויימאר מהווים מעין גיבורי תרבות אינטלקטואלים מובילים וקובעי טון בתרבות האקדמית המערבית.
אשהיים עוקב כאן אחר מגוון הסיבות שמעניקות מקום מרכזי לאינטלקטואלים אלה: תאודור אדורנו, חנה ארנדט, ולטר בנימין, פרנץ רוזנצווייג, גרשום שלום וליאו שטראוס.
הספר בעריכת אשהיים יצא לאור בעברית בשנת 2007 בהוצאת מאגנס; הופיע לראשונה באנגלית בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הספר הוא פרי הכנס הבינלאומי הראשון שנערך במדינת ישראל, שביקש להעריך מחדש את הגותה, גישתה לציונות ולפוליטיקה באופן הוגן, שקול וגם ביקורתי לעומת התדמית הכמעט דמונית שאפיינה את דעת הקהל הישראלית.
המבוא של אשהיים ("חנה ארנדט בירושלים, עמ' 1–21) מנסה למקם את הסוגיה הזו ולעמוד על יחסה המורכב של ארנדט ליהודיות ולציונות.
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2012 בPalgrave Macmillan; מבחר מאמרים אשר מתמודדים עם נקודות המפגש הטעונות של ההיסטוריה האירופית והיהודית.
חנה ארנדט בירושלים, בעריכת סטיבן א' אשהיים; עריכה מדעית - מיכל אלטבאואר-רודניק; תרגום מאנגלית - יעקב גוטשלק, אנאלו ורבין.
ירושלים: המרכז להיסטוריה גרמנית ע"ש ר' קבנר - האוניברסיטה העברית בירושלים על ידי הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשס"ז 2007.
מורשת ניטשה בגרמניה - 1890–1990, סטיבן א' אשהיים; תרגמה מאנגלית חנה אשהיים; עורך - אלי שאלתיאל.
סטביה (שם מדעי: Stevia) הוא סוג של צמחים בעלי פרחים ממשפחת המורכבים.
הסוג כולל כ-240 מינים של שיחים וצמחים עשבוניים, הנפוצים בדרום ומרכז אמריקה.
אחד ממיניו, סטביה רבאודיאנה , מגודל לשם מיצוי חומרי המתקה המצויים בעליו.
מין זה של סטביה כולל מספר חומרי המתקה סטביולים - בעלי עוצמת המתקה הנעה מפי 100 ועד פי 300 מסוכרוז.
ניתן לייצר ממתיקים טבעיים מחומר המתקה אחד או יותר, לפי עוצמת ההמתקה וטעם הלוואי.
למיצוי עלי סטביה השפעה זניחה על רמת הגלוקוז בדם של אדם הצורך את החומר, ועל כן נחשב כממתיק נטול קלוריות.
סטביה נחשב למקור לגליקוזידים בעלי תכונות מיטיבות לבריאות האדם-נאוטרציקל - .
על פי מחקרים מדעיים הגליקוזידים המופקים מהסטביה נחשבים כגורמים מיטיבים כנגד השמנת יתר, סוכרת, יתר לחץ דם, בעלי פעילות נוגדת חימצון, כנגד עששת, כנגד סרטן ובעלי השפעה מועטה על המיקרוביוטה של דרכי העיכול.
הסוג נקרא על שמו של הרופא והבוטנאי הקטלני ) בן המאה ה-16. הסוג תועד לראשונה בשנת 1797 על ידי הבוטנאי והאומן הספרדי אנטוניו חוזה קאוונילס
השימוש בצמח כממתיק נעשה במספר אופנים: שימוש בעלים טריים או מיובשים, מיצוי מימי של העלים ואבקות.
המתיקות של העלים המיובשים היא פי 10–15 משל סוכר.
באמצעות תהליכים כימיים ניתן לבודד את חומרי ההמתקה שבסטביה.
לחלק מחומרי ההמתקה טעם לוואי ניכר של אניס, שומר פשוט או שוש.
מבין חומרי ההמתקה המצויים בסטיביה, ארבעה חומרים המשמשים לייצור תחליפי סוכר שייכים לקבוצת הגליקוזידים:
מהווה כ-5-10% ממשקלו היבש של הצמח
רבודיוזיד - (מתוק פי 240 מסוכרוז) יחסית בעל פחות טעם לוואי מריר.
מהווה 2-4% ממשקלו היבש של הצמח.
רבודיוזיד - Rebaudioside C (המכונה גם דולקוזיד B), מהווה בין אחוז לשני אחוזים ממשקלו היבש של הצמח.
דולקוזיד Dulcoside A, מהווה בין חצי אחוז לאחוז ממשקלו היבש של הצמח.
רבודיוזיד B, D ו-E מצויים אף הם בעלי הסטיביה, אך לרוב אינם בשימוש בייצור תחליפי סוכר.
הסטיביוזיד והרבודיוזיד בודדו לראשונה על ידי שני כימאים צרפתים בשנת 1931. תחליף הסוכר הראשון שיוצר מהם לשימוש מסחרי היה ב-1971 ביפן, על ידי התאגיד מוריטה קגאקו קוגיו התחליף עדיין מצוי בשימוש פופולרי ביפן, וקיים בגרסת תוסף מזון מאושר בקנדה.
בחלקים מסוימים בדרום אמריקה, נוהגים להמתיק את משקה המאטה בעזרת עלי הסטיביה.
רביאנה- הוא שמו המסחרי של ממתיק נטול קלוריות המבוסס בעיקר על רבודיוזיד A.
טרוביה Truvia הוא שם המותג של ממתיק המופק מרביאנה ומכיל רבי-כהלים נוספים, שפותח על ידי תאגיד המזון האמריקאי קרגיל וחברת קוקה-קולה.
Pure Via® הוא שמו של מותג מקביל שפותח בשיתוף פפסי קולה.
ארגון המזון העולמי WHO-אישר את השימוש בגליקוזידים של סטביה כממתיקים למזון בשנת 2007. נכון לדצמבר 2008 אישר ה-FDA האמריקני תוספי מזון המכילים REB-A וממתיקי סטיביה אחרים על בסיס ההגדרה כ- "נחשב כבטוח" (GRAS-Generally Recognized as Safe).
האישור גרם לחברות משקאות גדולות בארצות הברית כמו קוקה-קולה ופפסיקו לצרוך כמויות גדולות מהצמח להמתקת מוצריהן.
שוק הסטיביה העולמי, שלא היה ערוך דיו לשינוי בצריכה, נקלע למחסור שהשפיע גם על צרכני הסטיביה לתעשיית תוספי המזון בישראל.
כדי לפתור את המחסור הקימו בארץ שדות גידול מסודרים של סטיביה במושב דלתון, במושבה יבנאל, ובקיבוץ מירב שיספקו חומרי גלם עבור יצרני תוספי מזון מקומיים.
מחקרים שבוצעו בעשור השני של המאה ה-21 לא מצאו סיכונים בשימוש בסטיביה בכמויות סבירות.
עם זאת, יש הטוענים כי תמציות הסטיביה המרוכזות עלולות לגרום נזק בריאותי חמור.
משרד הבריאות הישראלי אישר את השימוש של גליקוזידים שמקורם הוא מצמח הסטיביה.
כלל הגליקוזידים קיבלו את הסימון E960 ברשימת תוספי המזון המותרים לשימוש.
כמו כן, עודכנה רשימת מוצרים בהם מותר להשתמש בתוסף זה על פי הרמה המרבית המותרת.
לצד זאת החוקר ציין כי "יש להדגיש שאין להסיק מהממצאים שצריכת סוכר עדיפה על צריכה של תחליפי סוכר, וכי הנזקים לבריאות האדם מצריכת סוכר מגובים בעדויות ממחקרים רבים"
סוג הסטביה כולל כ-240 מינים, רובם באזור דרום ומרכז אמריקה וחלקם פרושים עד צפון מקסיקו, ואף חלקים דרומיים בארצות הברית, כגון ניו מקסיקו, אריזונה וטקסס.
המין סטיביה רבודיאנה מגודל למטרות חקלאיות בסין, קוריאה, יפן ומלזיה ונמכר למאכל (כתוסף מזון או ממתיק) גם בחלק מארצות דרום אמריקה (ברזיל, קולומביה, פרו, אורוגוואי ופרגוואי), איי סנט קיטס ונוויס וישראל.
שם קיצור הבוטניקאי המגדיר בסוגריים.
סטיבן פולר אוסטין , המוכר בכינוי "אבי טקסס", היה מייסד התיישבות אזרחי ארצות הברית בחבל טקסס כשהיה בשליטת מקסיקו.
אוסטין נולד בווירג'יניה וגדל במיזורי.
במשבר הכלכלי בשנת 1819, אוסטין, כמו אביו, איבד את כל כספו.
בשלב זה אוסטין עבר לארקנסו.
שם רכש אדמות באזור שיהפכו בהמשך לליטל רוק, עיר הבירה של מדינת ארקנסו.
לאחר הרכישה גילה אוסטין כי המדינה בוחנת את האזור כדי להפוך אותו לעיר הבירה הטריטוריאלית.
תביעתו לבעלות על הקרקע נדחתה על ידי בית המשפט.
בארקנסו התמודד אוסטין לקונגרס ללא הצלחה ומונה כשופט.
האספה הטריטוריאלית ארגנה מחדש את הממשלה וביטלה את מינויו של אוסטין בשנת 1820.
לאחר שבוטל המינוי של אוסטין בארקנסו, הוא עבר ללואיזיאנה ושם הסדיר את לימודי המשפטים במדינה.
אוסטין הפך לחבר במסדר "הבונים החופשים", והתקבל ללשכת לואיזיאנה מס' 111 בסנט ג'נבייב, מיזורי.
בהמשך, בעת שהותו בטקסס פעל אוסטין להרחבת פעילות הבנייה החופשית בטריטוריה החדשה של טקסס.
הוא הוביל את תהליך הקולוניזציה השני והמצליח בסופו של דבר של טקסס, כשהביא 300 משפחות אמריקאיות לטקסס בשנת 1825. בנוסף הוא עבד יחד עם הממשלה המקסיקנית כדי לתמוך ולחזק את ההגירה האמריקאית למקסיקו.
אוסטין ראה עצמו כאזרח נאמן של מקסיקו עד שהגנרל המקסיקני, סנטה אנה, חטף אותו והחזיק אותו בשבי מפחד שאוסטין ינהיג מרד של אזרחי ארצות הברית היושבים בטקסס נגד מקסיקו.
אולם, דווקא חטיפתו של אוסטין האיצה את בואו של מרד זה משום שעם שחרורו מהשבי תמך אוסטין במרד.
הוא היה גנרל בצבא רפובליקת טקסס בעת המהפכה הטקסנית ושר החוץ הראשון של רפובליקת טקסס.
אוסטין חלה בשבי המקסיקני במחלה כרונית שגרמה למותו בגיל העמידה כשהיה שר החוץ של רפובליקת טקסס.
אוסטין נפטר רווק וחולה בדירה שכורה.
אוסטין בירת טקסס, מחוז אוסטין ומוסדות בולטים שונים בארצות הברית קרויים על שמו.
סטיבן ג'ון בראדבורי הוא מחליק על קרח אוסטרלי בתחום ההחלקה המהירה במסלול קצר, שהפך ב-2002 לספורטאי האוסטרלי הראשון, והראשון ממדינה כלשהי בחצי הכדור הדרומי, שזוכה במדליית זהב באולימפיאדת החורף.
בראדבורי התפרסם בעולם כולו בזכות ההישג – ובעיקר בזכות הדרך המוזרה והמעניינת בה הושג.
באוסטרליה, עם זאת, הוא נזכר כספורטאי יוצא דופן שמעבר להישג הזה הביא לאוסטרליה הישגים נוספים בספורט החורף - תחום שאוסטרליה אינה מתמחה בו, וכספורטאי נחוש שהתגבר על שתי פציעות קשות מאוד שאיימו על תפקודו ואף על חייו – ושב להתחרות בהצלחה רבה.
הזכייה באליפות העולם (1991) ואולימפיאדת אלברוויל (1992)
ב-1991 הדהימו בראדבורי ושלושת חבריו לנבחרת אוסטרליה את עולם ההחלקה כאשר זכו במדליית זהב באליפות העולם, שהתקיימה מול הקהל הביתי בסידני, במרוץ המרדף הקבוצתי ל-5000 מטר במסלול קצר.
עם זאת, באולימפיאדת אלברוויל (1992) אליה הגיעו כאלופי העולם, נכשלה נבחרת אוסטרליה כששניים מחבריה התרסקו על המסלול בחצי הגמר.
בראדבורי, שהגיע לאולימפיאדה כמחליף בלבד, לא השתתף בה למעשה.
למודת ניסיון מר מאולימפיאדת אלברוויל, הגיעה נבחרת אוסטרליה ובראדבורי בתוכה לגמר המרדף הקבוצתי באולימפיאדת לילהאמר (1994) אחרי שעלתה בקושי רב מחצי הגמר.
הם החליטו לאור ניסיונם להחליק בצורה בטוחה ולא לקחת סיכונים כדי לא למעוד, ולקוות להשיג לפחות נבחרת אחת מבין הארבע שעלו לגמר ולזכות במדליה.
וכך אכן היה – מעידה שקרתה לרביעייה הקנדית גרמה לה לאבד זמן יקר, והרביעייה האוסטרלית עברה למקום השלישי.
למעשה, לקראת הסיום נאבקו האוסטרלים מול הרביעייה של ארצות הברית על מדליית הכסף; אולם נאמנים לאסטרטגיה שלהם, החליטו לא להסתכן בהתנגשות, האטו והסתפקו במדליית ארד היסטורית – המדליה הראשונה אי פעם של אוסטרליה באולימפיאדת החורף.
בראדבורי התחרה גם בתחרויות האישיות ל-500 ול-1000 מטר במסלול קצר, אולם נשר בחצי הגמר ובסיבוב המוקדם בהתאמה.
אוסטרליה, עם בראדבורי בהרכבה, המשיכה להצליח במרוץ המרדף הקבוצתי באותה שנה כשזכתה במדליית כסף באליפות העולם בגילדפורד, בריטניה.
ב-1995, בזמן תחרות במונטריאול, אירעה התנגשות בין בראדבורי ומתחרה נוסף.
שניהם נפלו על הקרח, וסכין נעל ההחלקה של המתחרה הנוסף גרמה לבראדבורי חתך עמוק בירכו הימנית, תוך שהיא חותכת את וריד הירך ומחמיצה במעט את עורק הירך.
החיתוך של כלי דם מרכזי, בתוספת קצב לב מהיר של מחליק שזה עתה קיים מרוץ, גרמו לבראדבורי לאבד במהירות 4 ליטרים מדמו והעמידו אותו בסכנת מוות.
כל ארבעת הראשים של השריר הארבע ראשי בירכו נחתכו לכל רוחבם.
בראדבורי התאמץ להישאר בהכרה, כי חשש שאם יאבד את ההכרה – ימות.
בסופו של דבר נזקק בראדבורי ל-111 תפרים ושיקום של שנה וחצי, בטרם חזר להתחרות.
כשהוא מאושש מהפציעה הקשה התייצב בראדבורי לאולימפיאדה השלישית שלו, ושוב התחרה הן כחלק מהרביעייה של ארצו במרדף הקבוצתי והן במרוצים האישיים ל-500 ו-1000 מטר.
במרוצים האישיים הוא נחשב לפני המשחקים למועמד לגיטימי למדליה.
אולם האולימפיאדה הייתה כישלון מוחלט עבור בראדבורי והנבחרת האוסטרלית כולה.
במרדף הקבוצתי סיימה אוסטרליה אחרונה מבין 8 הנבחרות, ובשני המרוצים האישיים נשר בראדבורי במוקדמות עקב התנגשויות עם מתחרים אחרים.
ב-2000, בעת החלקת אימון, נפל מחליק אחר ממש לרגליו של בראדבורי.
בראדבורי, שלא יכל לעצור או להתחמק, ניסה לדלג מעליו, אולם רגליו פגעו במחליק השכוב על הקרקע והוא צלל כשראשו קדימה אל הלוחות שבצידי המסלול.
כתוצאה מכך שבר בראדבורי שתי חוליות בצווארו.
הוא נזקק לטיפול מסובך שכלל השתלת פינים בגולגולתו וברגים בחזהו ובגבו.
למרות שהרופאים בישרו לו על סיום ימיו כמחליק על הקרח, התעקש בראדבורי וחזר להתחרות.
אולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) והזכייה במדליית הזהב
באולימפיאדת סולט לייק סיטי התחרה בראדבורי במרוץ ל-1000 מטר כאשר הוא חסר סיכוי ממשי למדליה.
הוא עבר פציעה קשה ששיבשה את הכנותיו, והיה מבוגר יותר מהדור החדש של המחליקים.
בראדבורי ניצח במקצה המוקדם שלו ועלה בקלות לרבע הגמר – ומכאן החלה שרשרת של אירועים כנגד כל הסיכויים, שהביאו לו את שעתו היפה ביותר.
ברבע הגמר הגיע בראדבורי שלישי במקצה שלו, וכיוון שרק שניים היו מיועדים לעלות לחצי הגמר – חשב שנשר מהמשך התחרויות.
אולם מאוחר יותר התברר כי המחליק שסיים שני נפסל.
בראדבורי קודם למקום השני וזכה בכרטיס לחצי הגמר.
בעצה אחת עם מאמניו הגיע בראדבורי למסקנה כי מול המתחרים הטובים בעולם, שהיו צעירים ממנו ובכושר טוב ממנו, אין לו סיכוי רב להתחרות בסיבולת ובמהירות.
במקום זאת, עדיף לו להחליק בצורה בטוחה רחוק מהדבוקה, ולקוות שהמתחרים האחרים בלהיטותם לנצח ייקחו סיכונים ואולי ימעדו.
בחצי הגמר עמד בראדבורי בטקטיקה שהגה עם מאמניו, וברוב המירוץ השתרך במקום האחרון; אולם התנגשות בין שלושה מתחרים שנפלו על מסלול הקרח אפשרה לו להשתחל למקום השני, ולזכות בכרטיס לגמר.
בגמר השתרך בראדבורי במקום האחרון במשך המרוץ כולו.
בהקפה האחרונה לקראת הסיום, כאשר ארבעת המתחרים האחרים נאבקים על המדליות, מעד אחד מהם וגרם להתנגשות המונית, וכל הארבעה התרסקו על מסלול הקרח.
בראדבורי המופתע, שהיה היחיד שנותר על רגליו, החליק אל מעבר לקו הסיום – וזכה מן ההפקר במדליית הזהב, הראשונה אי פעם של ספורטאי ממדינה כלשהי בחצי הכדור הדרומי באולימפיאדת החורף.
בראדבורי השתתף גם בתחרות המרדף הקבוצתי עם נבחרתו, ובתחרויות האישיות ל-500 ול-1500 מטר – אולם לא נחל עוד הצלחות.
ההישג ההיסטורי, ובמיוחד הדרך בה הושג, עוררו מחלוקת.
היו שטענו כי ניצחונו של בראדבורי הוא הוכחה שמרוצים במסלול קצר, המועדים להתנגשויות ונפילות, הם משחק מזל יותר מאשר תחרות של יכולת ספורטיבית.
אחרים טענו שניצחונו של בראדבורי מסמל את ה"אנדרדוג" שלא נכנע ולבסוף מנצח.
באוסטרליה, בה היו מודעים להישגיו הקודמים ולחזרתו לפעילות אחרי פציעות קשות, הפך בראדבורי לגיבור.
עם זאת, לסלנג האוסטרלי נכנס הביטוי "לעשות בראדבורי" (Pulling a Bradbury) או בצורת הפועל "Bradburying", שפירושו – לנצח או לזכות במשהו מן ההפקר או כתוצאה ממאבק בין צדדים אחרים.
בול דואר שנושא את תמונתו של בראדבורי הוצא לרגל זכייתו, כתוספת לסדרת הבולים שהוצאו עבור הזוכים האוסטרלים במדליות זהב באולימפיאדת סידני (2000)
בראדבורי פרש מהחלקה פעילה אחרי אולימפיאדת סולט לייק סיטי, והפך למרצה ומרואיין מבוקש עד היום.
הוא התייחס תמיד להישגו ולדרך בה הגיע בהומור הראוי, אולם הקפיד להדגיש שהוא רואה בזכייה במדליית הזהב גמול ראוי על המזל הרע שפקד אותו בשלבים הקודמים של קריירת ההחלקה שלו, ועל התמדתו ונחישותו לחזור להתחרות אחרי הפציעות.
ב-2005 הוציא את האוטוביוגרפיה שלו, "Last Man Standing" ("האחרון שנשאר עומד").
באותה השנה השתתף בגרסה האוסטרלית ל"רוקדים עם כוכבים", והיה המודח הראשון.
ב-2006 שימש פרשן בתחרויות ההחלקה המהירה באולימפיאדת טורינו.
ב-2007 זכה בתואר אצולה אוסטרלי – מדליית "מסדר אוסטרליה" שהעניקה לו אליזבת השנייה, מלכת בריטניה דאז, שהייתה גם מלכת אוסטרליה.
באותה שנה פתח בקריירה חדשה של נהג מרוצים, במרוצי פורמולה וי.
ב-2010 שימש פרשן של רשת הכבלים האוסטרלית פוקסטל בשידוריה מאולימפיאדת ונקובר.
ב-2019 התחרה ברדבורי במהדורה האוסטרלית של תוכנית המציאות "הישרדות".
הוא הודח ביום ה-12 וסיים במקום ה-20.
ב-2022, בעת שגלש בים, הציל ברדבורי מטביעה ארבע נערות שנקלעו למצוקה במים כאשר את החוף פקדה סערה פתאומית עם גלים בגובה שני מטרים.
על מעשהו זכה בציון לשבח מטעם המושל הכללי של אוסטרליה.
סטיבן באואר הוא שחקן קובני-אמריקני ממוצא יהודי.
הוא ידוע במיוחד בשל תפקידו כמאני ריברה בסרט "פני צלקת" משנת 1983, ובשל משחקו בקומדיית המצבים הדו-לשונית "Que Pasa, USA" של רשת PBS.
החל משנת 2013 משחק גם בסדרה "ריי דונובן".
נולד בשם אסטבן ארנסטו אצ'ווריה סמסון (בספרדית: Esteban Ernesto Echevarría Samson) בהוואנה שבקובה, למשפחה מרקע נוצרי בעיקרה.