tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבין הזוחלים ישנם לטאות כוח, זיקיות, פיתונים, ונחשים אקזוטיים כמו הקוברה, הביטיס והממבה.
הזוחלים מותאמים במיוחד לתנאי מדבר.
באפריקה 5 מיני תנינאים: תנין היאור, תנין מערב-אפריקני, תנין צר-חרטום מערב-אפריקני, תנין צר-חרטום מרכז-אפריקני ותנין גמדי.
מביניהם, תניני היאור הם הגדולים ביותר, הנפוצים ביותר וגם התוקפניים והמסוכנים ביותר.
אפריקה היא מהאזורים מרובי הפרסתנים בעולם שבולטים מביניהם הם עדרי הגנו והזברות הנודדים שאליהם מתלווים צבאי תומסון, דלגנים, אימפלות ולעיתים גם תאואים.
כמו כן ישנם הרבה מכפילי פרסה מתת-משפחת הפרים (הקודו והאילנד), היעלים (עבדקן הרעמה ויעל אתיופי), הצבאיים והראמים (כמעט כל בני הקבוצות) וכל תת-המשפחות: צבאי סוף, צביונים, בובאלים ואנטילופות אייליות.
בנוסף ישנם 2 מינים היפופוטמיים, 2 מיני ג'ירפיים, 4 מיני חזיריים, 2 מיני קרנפיים ו-4 מיני סוסיים, מין של אייל, מין אחד של איילון ומין של גמליים.
בעלי חיים אלה (שחלקם נמצאים בסכנת הכחדה), מהווים אטרקציה תיירותית ומושכים תיירים מכל העולם.
הבולטים מביניהם הם חמש החיות הנקראות חמש הגדולות חיות המהוות מטרה לציד יותר משאר החיות באזור – פיל אפריקני, קרנף רחב-שפה, אריה, נמר ותאו אפריקני.
ישנו קונצנזוס מדעי שיבשת אפריקה היא מקום מוצאם האבולוציוני של ההומינינים, של סוג האדם, ושל האנושות בת ימינו.
הראשונים שהעלו השערות אלו, במאה ה-19 עוד בטרם נעשו תגליות כלשהן בתחום זה, היו חלוצי האבולוציה של האדם תומאס הנרי האקסלי וצ'ארלס דרווין, בשל אבחנתם שהשימפנזה והגורילה, החיים באפריקה, הם קופי האדם הקרובים ביותר לאדם בן-ימינו.
מאז ראשית המאה ה-20 אוששו השערות אלו בתגליות רבות של מאובנים וכלי אבן, בעיקר במזרחה ובדרומה של היבשת.
המאובן העתיק ביותר הנחשב כהומינין, סהלאנתרופוס צ'אדנסיס שהתגלה במדינת צ'אד באפריקה, מתוארך לגיל של 6.5 עד 7 מיליון שנה לפני זמננו.
לשם השוואה, המאובנים ההומינינים העתיקים ביותר מחוץ לאפריקה, מן האתר הארכאולוגי של דמניסי שבגאורגיה, המסווגים כהומו גאורגיקוס או הומו ארקטוס, מתוארכים לגיל של כ-1.75 מיליון שנה בלבד.
מאובני הומינינים מרכזיים נוספים מאפריקה הם:
ארדיפיתקוס רמידוס, מלפני כ-4.4 מיליון שנה, ממשולש עפר באתיופיה;
מיני אוסטרלופיתקים שונים מאתרים רבים, בעיקר באזורי משולש עפר, אגם טורקנה בקניה, ערוץ אולדובאי בטנזניה, וערש המין האנושי בדרום אפריקה, מתקופות של 4 מיליון עד 1.5 מיליון שנה לפני זמננו;
מאובני מיני אדם מתקופות של עד 2.5 מיליון שנה לפני זמננו, כמו הומו הביליס, הומו רודולפנסיס והומו ארגסטר, בעיקר מקניה, מאתיופיה ומטנזניה;
מאובני הומו נאלדי מדרום אפריקה, מתקופה של עד 335 אלף שנה לפני זמננו.
מאובני אדם ארכאי והאדם הנבון מתקופה של עד 315 אלף שנה לפני זמננו, מג'בל איע'וד במרוקו, ומאזור אגם טורקנה.
באפריקה גם הופיעו שלוש התרבויות הקדומות ביותר שהתגלו למדע של כלי אבן פרהיסטוריים:
התרבות הלומקוויאנית, מלפני 3.3 מיליון שנה, המוכרת רק מאתר לומקווי בקניה, ובה השתמשו כנראה אוסטרלופיתקים מן המין אפרנסיס, שכן מאובנים מסוג האדם עדיין אינם ידועים מתקופה זו, או אולי בני המין המסתורי קניאנתרופוס פלטיאופס.
התרבות האולדובאית, הנקראת על שם ערוץ אולדובאי בטנזניה, אך מוכרת גם מאתרים רבים נוספים במזרח אפריקה ובדרומה, מלפני עד 2.6 מיליון שנה.
השתמשו בה כנראה המינים הקדומים ביותר בסוג האדם: הביליס וארקטוס, ואולי לפניהם אף אוסטרלופיתקים.
התרבות האשלית, הנפוצה באתרים במזרח אפריקה מלפני עד 1.75 מיליון שנה, בה השתמשו ככל הנראה בני הסוגים ארקטוס והיידלברגנסיס.
זוהי התרבות הידועה הראשונה שבה סיתתו טיפוסי כלים תקניים בעיצוב מכוון ומוקפד, כמו אבן היד.
התרבויות האולדובאית והאשלית, או תרבויות דומות להן, התגלו גם באתרים ארכאולוגים מחוץ לאפריקה, אך הקדומים בהם הם מתוארכים לתקופות המאוחרות במאות אלפי שנים מן האתרים המקבילים הקדומים ביותר באפריקה.
המעקב אחר שושלות נקביות בלבד של גנום מיטוכונדרי, שושלות זכריות בלבד של כרומוזום Y, ואללים נוספים בגנום האדם, מאפשרים לתארך את התקופה שבה התפשטה האנושות המודרנית מיבשת אפריקה למזרח התיכון ומשם לשאר יבשות העולם, בתקופות של כ-130 עד 70 אלף שנה לפני זמננו.
על פי הדעה המקובלת כיום במחקר האבולוציה של האדם, מקור המין האנושי (הומו סאפיינס) הוא במזרח אפריקה, ומשם התפשט לאירופה, לאסיה וליתר היבשות.
ההיסטוריה של חלקה הצפוני של היבשת קשור בעיקר בהתפתחויות שהתרחשו באסיה ובאירופה.
אזור זה הצמיח בעת העתיקה מספר ממלכות וישויות אחרות, שהגיעו לרמת פיתוח גבוהה מאוד, כגון מצרים העתיקה וקרתגו.
לעומת זאת ההיסטוריה של חלקה הדרומי של היבשת, מעבר למדבר סהרה, התרחשה במנותק מההיסטוריה של שאר חלקי העולם.
בניגוד לצפון אזור זה הצמיח בעיקר חברות שבטיות, כגון הבנטו והבושמנים.
בשנים שלאחר מכן, במאות הראשונות שלפני הספירה, נכבשה צפונה של היבשת בתחילה בידי יוון ולאחר מכן בידי רומא, שהביאה לאזור את הנצרות והרחיקה את הפוליתאיזם לפנים היבשת על-אף שהאימפריה האתיופית קיבלה את הנצרות כדת האימפריה קודם לאימפריה הרומית.
אך הנצרות לא נשארה הדת השלטת באזור לאורך זמן, וכבר כמה מאות שנים לאחר מכן (המאות ה-6 וה-7), נכבש האזור בידי האימפריה המוסלמית, והאסלאם הפך לדת השלטת באזור עד ימינו אלה, אם כי עדיין נותרו מיעוטים נוצריים בצפון אפריקה, כשהגדול ביניהם הוא המיעוט הקופטי שבמצרים.
ימים אלו היו ימים של פריחה תרבותית באזור, אך עד מהרה, עם התמוטטותה של האימפריה המוסלמית, שקע האזור לסכסוכים בין שושלות מוסלמיות על השליטה באזור.
אפריקה שמדרום לסהרה, נשארה נחשלת מבחינה כלכלית ותרבותית, ומנותקת משאר העולם, ואף על-פי כן הצמיח אזור זה מספר ממלכות עצמאיות.
כאלף שנה לאחר כיבוש האזור בידי האימפריה המוסלמית, במהלך המאות ה-16 וה-17, אוחד רוב האזור שוב לידי ישות מדינית אחת תחת האימפריה העות'מאנית.
בינתיים החלו האימפריות האירופאיות לבחוש בנעשה באפריקה שמדרום לסהרה, שכמו תמיד סבלה מריק שלטוני.
בתחילה עשו זאת הפורטוגזים, לאחר מכן הצרפתים, האנגלים וההולנדים, ולבסוף הצטרפו גם הגרמנים, הבלגים, האיטלקים והספרדים.
מעצמות אלו בתחילה חקרו את היבשת, לאחר מכן שלחו מיסיונרים ומתיישבים, ולבסוף כבשו את האזור.
עד סוף המאה ה-19, היבשת כולה, למעט אתיופיה וליבריה, הייתה תחת שלטון זר, בין אם אירופאי או עות'מאני.
השלטון הזר ניצל את משאבי היבשת לצרכיו.
הוא סחר ברבים מאנשי היבשת כעבדים, וביצע כרייה ענפה של משאבי הטבע ביבשת.
עם זאת, הוא גם תרם רבות לפיתוחה ולתהליכי המודרניזציה שלה.
במהלך המאה ה-20, החל תהליך הדרגתי נרחב של דה-קולוניזציה.
רבים במערב החלו למאוס באימפריאליזם, ותנועות לאומיות רבות קמו ברחבי היבשת.
בשתי מלחמות העולם לחמו מדינות אירופה ברחבי היבשת, בעיקר בחלקה הצפוני, ובעשורים שלאחר מכן, החלו להשתחרר רוב ארצות היבשת מהשלטון האירופאי.
הסכסוך בין ארצות הברית לבין ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה שיחק אף הוא תפקיד בחוסר היציבות.
כאשר מדינה קיבלה את עצמאותה לראשונה, ציפו ממנה כי תחבור לאחת משתי מעצמות העל הללו.
מדינות רבות בצפון אפריקה קיבלו עזרה צבאית סובייטית, בעוד שמדינות במרכז אפריקה ובדרומה קיבלו את עזרתן של ארצות הברית וצרפת.
הסלמה אירעה בשנות ה-70, כאשר אנגולה ומוזמביק, שזכו לעצמאותן בשנים אלה, קשרו את עצמן לברית המועצות, בעוד שמערב אפריקה ודרומה חברו לבלום את ההשפעה הסובייטית.
סכסוכי גבול וטריטוריה היו נפוצים אף הם, כאשר הגבולות שקבעו האירופים עורערו שוב ושוב בידי מדינות האזור.
מדיניות ממשלתית כושלת, שחיתות פוליטית ומקרי בצורת קשים, הובילו לכך שחלקים ניכרים מאפריקה סובלים מחוסר באספקת מזון ומים, ומקרי רעב המוני אינם נדירים.
אחת הסכנות העיקריות המאיימות על אפריקה היא התפשטות מגפות המוניות, בשל תנאי תברואה גרועים, היעדר חיסונים ומחסור בשירותים רפואיים.
במיוחד נפוץ ברחבי היבשת נגיף ה-HIV, המביא למותם של מיליוני תושבים בכל שנה ממחלת האיידס.
יבשת אפריקה נחלקת ל-54 מדינות החברות באומות המאוחדות.
(לא כולל את סהרה המערבית הנמצאת בשליטת מרוקו).
חלוקת היבשת למדינות היא בהתאם לחלוקה שנקבעה על ידי המעצמות בתקופה הקולוניאלית, שלא התחשבה בדרך-כלל בגבולות לשוניים, אתניים ודתיים.
שיטת המשטר ברוב מדינות אפריקה היא באופן רשמי רפובליקה, המסתמכת על שלטון נשיאותי.
בחלק מהמדינות מתקיימות ממלכות שבטיות מקומיות לצד מוסדות המדינה, לרוב מעמד המלכים הוא סמלי וייצוגי.
מאז קבלת העצמאות, מדינות רבות באפריקה הידרדרו לחוסר יציבות, שחיתות, אלימות ומשטרים דיקטטוריים.
עד לאחרונה, מדינות מעטות בלבד ביבשת הצליחו להחזיק בשלטון דמוקרטי, ובמקום זאת נסחפו לסדרת הפיכות ברוטליות ודיקטטורות צבאיות.
בין תחילת שנות השישים לסוף שנות השמונים, היו באפריקה יותר מ-70 הפיכות ו-13 התנקשויות בנשיאים.
רבים ממנהיגי אפריקה בעידן הפוסטקולוניאלי לא זכו לחינוך או שהיו בורים בכל הקשור לניהול מדינה, מה שהוביל את מדינותיהם לחוסר יציבות.
מנהיגים רבים אחרים היו מושחתים, וחלק ניכר מהם הפכו את מדינותיהם לדיקטטורות, כשהם מוציאים מחוץ לחוק את האופוזיציה, מבטלים את החוקה ומפזרים את הפרלמנט בארצם.
רבים השתמשו בכוחם כדי להחיות מחדש יריבויות שבטיות ישנות, שדוכאו תחת שלטון קולוניאלי.
במדינות רבות, הצבא נתפס כאמצעי היחיד שיכול לשמור על סדר, ובשנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20, חלק ניכר ממדינות אפריקה היו תחת משטר צבאי.
על אף קשיים מרובים, חלה התקדמות של מדינות שונות ביבשת להתנהלות דמוקרטית יותר מבעבר, ומדינות רבות הכירו רשמית בזכויות האדם לכלל האזרחים.
עם זאת גם כיום מרבית מדינות אפריקה אינן דמוקרטיות.
ישנם סימנים ברורים לפעילות משותפת גוברת בין ארגונים ומדינות אפריקניות.
במלחמת האזרחים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, התערבו בלחימה שש מדינות אפריקניות, הגובלות בקונגו .
ארגונים פוליטיים כמו האיחוד האפריקאי מציעים תקווה אף הם לשיתוף פעולה הדוק יותר ולשלום בין מדינות היבשת.
ב-2009 הוקם שוק משותף אפריקאי שהמדינות החברות בו הן טנזניה, קניה, אוגנדה, בורונדי ורואנדה.
המדינות הדמוקרטיות ביותר ביבשת הן מאוריציוס, גאנה, נמיביה, בוצוואנה, דרום אפריקה, בנין וסנגל.
לעומת זאת, ב, הרפובליקה המרכז אפריקאית, צ'אד, גינאה המשוונית ואריתריאה שולט שלטון רודני ודיקטטורי.
כלכלת אפריקה מבוססת בעיקר על חקלאות ובאופן מועט יותר גם על תעשייה, כרייה וקידוח, ייצור, השקעות ובנקאות, ותקשורת וטכנולוגיות מידע.
אפריקה היא הענייה ביבשות העולם מכל בחינה.
עם זאת, אזורים שונים ביבשת (כגון אפריקה הדרומית ומפרץ גינאה), חוו התפתחות כלכלית מהירה ומרשימה במהלך השנים האחרונות.
מתוך 187 מדינות הנסקרות בדו"ח של האו"ם על מדד הפיתוח האנושי 2011, 30 המדינות בתחתית הרשימה, כולן אפריקניות, מלבד שלוש.
כל זה, נובע במידה רבה מההיסטוריה הסוערת שלה ובעיקר הקולוניאליזם.
קודם לכן – עד סביבות המאה ה-15, תחילת הקולוניאליזם, חפפה אפריקה ליבשת אירופה ואסיה מבחינה כלכלית.
היסטוריה זו הייתה כרוכה בחוסר יציבות נרחב לצד סכסוכים ומלחמות בקנה מידה נרחב אף הם; ולזה, יש להוסיף את רמת השחיתות הגבוהה.
אפריקה נמצאת זמן רב בתהליך ארוך של קיפאון ואף שקיעה, במונחים של סחר חוץ, השקעות והכנסה לאדם.
לעוני זה יש השפעות מרחיקות לכת, הכוללות תוחלת חיים נמוכה, אלימות וחוסר יציבות.
לאורך שנים הועלו מספר פתרונות אפשריים למצב, וחלקם אף יושם, אולם אף דרך פעולה לא הראתה עדיין הצלחה ראויה לציון.
תחת לחץ של ארגונים כלכליים בין-לאומיים כמו קרן המטבע הבין-לאומית, מדינות רבות באפריקה הצליחו לשנות את כלכלתן, ועתה הן מראות צמיחה חיובית לאחר דורות של צמיחה שלילית או אפסית.
עם זאת, ארגונים שונים הביעו ביקורת על פעילות המדינות המתועשות באפריקה, בטענה שהן מנציחות את העוני ביבשת על ידי יצירת חובות ענק נושאי ריבית, שהמדינות אינן יכולות לעמוד בהן.
באפריקה חיים כ-1.5 מיליארד תושבים (נכון ל-2024).
שיעור גידול האוכלוסייה באפריקה הוא הגבוה בעולם: מעל ל-2% בשנה.
הסיבה לכך היא שיעור ילודה גבוה במיוחד, הנובע משיעור פריון גבוה ומגודלה היחסי של האוכלוסייה הצעירה.
מספר השבטים והקבוצות האתניות באפריקה הוא הגדול בעולם: כ-200 שבטים שונים בכל מדינה, בממוצע, אך רק שבטים מעטים הם גדולים.
קיימת תופעה די נרחבת של הגירה מאפריקה לאירופה.
בין השנים 1990 ו-2024, אוכלוסיית אפריקה חוותה צמיחה משמעותית, כמעט פי 2.5, מ-655 מיליון ל-1.5 מיליארד איש.
גידול זה משקף תוספת עצומה של 840 מיליון איש לאורך 34 שנים.
קצב גידול האוכלוסייה הממוצע לאורך התקופה היה כ-2.5% לשנה, נתון גבוה יחסית לכל העולם.
אמנם קצב זה התמתן מעט בשנים האחרונות, אך הוא עדיין גבוה יחסית.
נתונים היסטוריים של אוכלוסיית אפריקה בין השנים 1991 ל-2024 :
אוכלוסיית אפריקה עומדת בשנת 2024 על כ־1.5 מיליארד בני אדם ועל פי מחקרים היא צפויה להגיע עד סוף המאה ל־4.2 מיליארד, זינוק של פי שלושה.
הגידול הרב ביותר הצפוי הוא בניגריה, שאוכלוסייתה צפויה להגיע ל־914 מיליון בני אדם בשנת 2100 לעומת כ-235 מיליון כיום (נתוני 2025).
שמונה מתוך עשר המדינות שירשמו את העלייה החדה ביותר באוכלוסייתן עד 2100 נמצאות באפריקה.
היריבות הבין-שבטית באפריקה היא עזה, וגרמה במשך השנים למלחמות עקובות מדם.
מדינות אפריקה אינן מאורגנות בצורה אתנית, עובדה המחריפה את המאבקים.
השבטים השונים נחלקים לקבוצות גדולות כמו הבנטו, הנילוטים, הפיגמים, הכושיתים, הסודנים התיכוניים, הסודנים המזרחיים, הסודנים המערביים, המלגשים וההוטנטוטים.
שבטי הנילוטים הגדולים הם האוסה, אקאן, וולוף, איבו ופולה (פולאני).
שבטי הבנטו הגדולים הם קונגו, לובה, מונגו, טונגה, מקואה, שונה וזולו.
שבטי הכושיתים הגדולים הם אורומו, סומאלי וסידמו.
ישנם עוד שבטים רבים נוספים.
ישנן מדינות שאין בהן קבוצת שבטים שולטת או שבט שולט (כמו צ'אד), ישנן כאלו שיש בהן קבוצת שבטים שולטת אך אין שבט שולט יחיד (כמו טנזניה), יש מדינות שבהן שבט שולט (בוטסואנה), ויש מדינות שבהן כמה שבטים גדולים ועוד רבים קטנים (ניגריה).
גם הדת באפריקה מובילה לסכסוכים רבים בין המוסלמים בצפון לנוצרים בדרום ובמרכז, ובין האמונות הפגניות הנפוצות בכל רחבי היבשת.
כך למשל ניגריה, בה המוסלמים בצפון, הנוצרים בדרום ואזור מעורב במרכז.
(אינה מוכרת על ידי האו"ם)
לאחר הקולוניאליזם האירופאי, חלק זעום משטחי האימפריות נשארו שטחים ריבוניים של אותן מדינות.
אפרים רייך (נולד ב-1962) הוא יזם ואיש עסקים ישראלי חרדי, חסיד צאנז, מייסד ומנהל את האגודה "לב נשבר".
יו"ר ובעלים קבוצת אימג'סטור מערכות בע"מ.
רייך נולד בישראל כבן שמיני מתוך שנים עשר, לשמואל רייך מחסידות צאנז.
בגיל 16 וחצי הוא נשלח ללמוד ב"מתיבתא צאנז" ביוניון סיטי שבניו ג'רזי אצל האדמו"ר יקותיאל יהודה הלברשטאם ולאחר כשנה וחצי החל בתפקיד שמשו ומזכירו של הרב.
נישא לנחמה, ועבר לגור עם משפחתה במונטריאול שבקנדה, שם הוא נכנס לעסקי האלקטרוניקה.
לאחר כמה שנים עברו הזוג, יחד עם ששת ילדיהם, לגור בסאו פאולו שבברזיל.
שם, בנוסף לתחום האלקטרוניקה, הוא בנה מפעלים בתחום הרפואה.
בשנת 1999 הוא עלה ישראל עם משפחתו והשתקע בקריית הבעש"ט שבפתח תקווה.
בישראל עבד רייך כמנכ"ל חברת ITTI שעסקה בהעברת פלט מחשב למיקרופילם.
בשנת 2000 רכש רייך את חברת אימג'סטור, העוסקת בסריקת מסמכים ואחסונם במיקרופילם ובקובצי מחשב, ייעל אותה והגדיל אותה מ-19 עובדים ליותר מ-500 עובדים ב-2023. בין השאר, זכתה החברה במכרז הסריקה של ממשלת ישראל.
והיא סורקת את המסמכים עבור ארכיון המדינה.
במפעלים שלו, שאחד מהם ממוקם במודיעין עילית, מועסקות בעיקר נשים חרדיות, במטרה להקטין את היקף האבטלה במגזר החרדי.
הנשים מקבלות לפחות 5% יותר משכר המינימום.
ב-2023 חנכה אימג'סטור סניף בעספיא במטרה לעודד את התעסוקה במגזר הדרוזי
רייך ייסד את אגודת "לב נשבר", העוסקת בסיוע למתמודדים עם הפרעות ומחלות נפשיות בחברה החרדית.
ב-2021 הקים יחד עם אור אנידג'ר וניר כהן את חברת 'ליבונאה' – שמתמחה בפענוח דיגיטלי של שפות שמיות ועושה שימוש בבינה מלאכותית.
לרייך עשרה ילדים והוא גידל בביתו לאורך השנים מעל 25 ילדים נוספים שהיו יתומים או חסרי בית, חלקם לתקופות קצרות וחלקם לתקופות ארוכות.
אפרים שטרן היה מבכירי הארכאולוגים בישראל, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, עורך האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל, עורך כתב העת "קדמוניות", ופעיל שנים ארוכות בחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, בה שימש עד לפטירתו כיו"ר הוועד המנהל של העמותה.
נפטר ב-23 במרץ 2018, ונקבר בקיבוץ קריית ענבים.
אפרים נולד בחיפה בשנת 1934, לרחל ומשה שטרן, השני מבין שלושה אחים.
בילדותו היה חבר פעיל בתנועת הצופים ובגדנ"ע.
סיים את לימודיו בבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
בשנת 1952, מעט לאחר הקמתו, התגייס לצה"ל ושירת כקצין בסיירת נח"ל.
ב-1953, במהלך שירותו הצבאי, נפטרו בפתאומיות הוריו.
בשנת 1960 התחתן עם תמר ברוצקוס, ולהם שני בנים.
בשנת 1955 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לארכיאולוגיה ולהיסטוריה של עם ישראל.
דוקטורט סיים בהצטיינות יתרה בשנת 1968. כבר בסיום הלימודים לתואר השני החל ללמד בחוג לארכיאולוגיה שנפתח אז באוניברסיטת תל אביב והיה בין מייסדי המכון לארכיאולוגיה שם.
ב-1971 ביקש ממנו פרופ' יגאל ידין לחזור לאוניברסיטה העברית בירושלים וללמד במכון לארכיאולוגיה.
הוא לימד שם עד לצאתו לגמלאות בשנת 2002. בכל שנות פעילותו התמחה בחקר התרבות החומרית של ארץ-ישראל בשלוש תקופות: תקופת שלהי ימי הבית הראשון (התקופה האשורית), התקופה הבבלית והתקופה הפרסית.
כמו כן, הירבה לעסוק בתרבות החומרית של הפיניקים.
אפרים עסק בפעילות ענפה של עריכה מדעית.
במשך שנים רבות ערך את כתב העת "קדמוניות" של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה והשתתף בעריכת "קתדרה" של יד יצחק בן-צבי.
כמו כן, נבחר לעורך הראשי של ארבעת כרכי האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ-ישראל.
הוא השתתף כחבר-מערכת כמעט בכל הפרסומים העיקריים בתחום הארכיאולוגיה.
אפרים שימש כראש המכון לארכיאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ראש המכון לחקר ארץ-ישראל ויישובה ביד בן-צבי, יו"ר הוועד המנהל של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, יו"ר המועצה הארכיאולוגית וחבר בוועדת פרס ישראל בתחום - ידע ארץ ישראל, גאוגרפיה וארכיאולוגיה.
במשך 46 שנים השתתף בחפירות רבות, בהן חפירה ראשונה במצדה, חפירות בחצור, בתל באר-שבע, בתל מור ובעין גדי.
אחר-כך ניהל שורה ארוכה של חפירות משלו, בין היתר בגילעם, בתל קדש ובתל מבורך.
במשך 20 שנה ניהל את חפירות תל-דור - אחד האתרים שבהם השתמרו שרידים חשובים של התרבות הישראלית והפיניקית וכן תרבותם של גויי הים הצפוניים.
בשנת 1984 זכה בפרס בן-צבי על ספרו בעברית "התרבות החומרית של ארץ ישראל בתקופה הפרסית: 538-322 לפסה"נ" ובאנגלית "Material culture of the land of the Bible in the Persian period, 538-332 B.C".
בשנת 1994, קיבל פרופ' שטרן את פרס פרשיה שימל מטעם האגף לארכאולוגיה במוזיאון ישראל.
בשנת 2005, זכה בפרס א.מ.ת ; "על פעילותו המחקרית-מקצועית אשר העמידה אותו בשורה הראשונה של הארכיאולוגים בארץ-ישראל ועל הפצת הידע הארכיאולוגי לכל שכבות הציבור באמצעות עריכה מדעית ופרסומים.
על מפעלי החפירות רבי-ההקף שהיה מעורב בהם - כחבר צוות וכמנהל ועל הידע הרב שהוציא ממעבה האדמה על התרבות החומרית בארץ-ישראל בין ימי בית ראשון לבית שני, בתקופה הבבלית ובתקופה הפרסית"
במלאת לו שבעים-וחמש שנה פורסם לכבודו כרך מאמרים בסדרת ספרי "ארץ-ישראל" (כרך כט), בו השתתפו עשרות חוקרים.
ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, כרך כ"ט - ספר אפרים שטרן (בעריכת י' אבירם ואחרים), החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, 2009, 387 עמודים (החלק העברי) ועוד 294 עמודים (החלק האנגלי).
פרופ' שטרן כתב, ערך ופרסם עשרות ספרים ומאמרים.
התרבות החומרית של ארץ ישראל בתקופה הפרסית: 538-322 לפסה"נ, ירושלים: מוסד ביאליק - החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, תשל"ג 1973, 287 עמ', עברית
האנציקלופדיה של התנ"ך, כרך א-ד, [תל אביב] : ידיעות אחרונות, 1987, עברית
דור המושלת בימים, ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ב 1991, 193 עמ', עברית
האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל, ירושלים: משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1992, 4 כרכים, עברית
לזכרו של יגאל ידין במלאת עשרים שנה למותו, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים - המכון לארכיאולוגיה, תשס"ו 2006, 103 עמ', עברית ואנגלית
ארץ - ישראל מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, כרך 29 אפרים שטרן, ירושלים: החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, תשס"ט 2009, 712 עמ', עברית ואנגלית
אפרים שלום (17 בינואר 1934 - 17 באוגוסט 2017) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כמזכיר תנועת המושבים והיה חבר הכנסת בכנסת ה-11 מטעם המערך.
שלום נולד בעיראק וגדל באיראן, עד לעלייתו לישראל בשנת 1950 והתיישבותו במושב בית עזרא.
בתום שירות צבאי בנח"ל, התמסר לעבודת המושב והתקדם במסגרותיו.
בשנים 1954–1957 נבחר לשמש מרכז המושב ולאחר מכן, כמזכירו.
בשנים 1959–1977 כיהן כחבר במועצת המועצה האזורית באר טוביה.
במקביל לפעילותו הציבורית, עבד שלום בתעשייה בדרומה של ישראל והיה מרכז מפעל אזורי לאספקה (1961–1962) ומנהל ארגון קניות של מושבי הדרום והמפעלים האזוריים (1962–1977).
מעבודתו זאת פרש עם היבחרו למזכיר תנועת המושבים ב-1977. הוא שימש מזכיר התנועה עד 1984, עת החל את כהונתו כחבר הכנסת ה-11 (1984–1988).
בכנסת כיהן מטעם המערך, לאחר חברות ארוכת שנים במפא"י ומפלגת העבודה.
בתקופת כהונתו היה חבר ועדת הכספים וועדת הכלכלה.
בשנים 1999-1989 היה שלום מנכ"ל מועצת הירקות ובנוסף שימש כדירקטור בחברות אגרקסקו וק.א.ל..
בעשור הראשון של המאה ה-21 שימש שלום חבר במועצת ארגון מגדלי הירקות וחבר ועדת הביקורת של הארגון.
הרב ד"ר אפרים קרליבך (12 במרץ 1879 − י"ח בתשרי תרצ"ז 4 באוקטובר 1936) היה רב אורתודוקסי, יליד גרמניה.
קרליבך היה שייך למשפחה מפורסמת של רבנים גרמניים.
היה בנם של אסתר, סופרת ומשוררת ובתו של הרב אלכסנדר זוסמן אדלר, רבה הראשון של ליבק, ושל הרב ד"ר שלמה קרליבך, שהיה רבה של ליבק אחרי הרב אדלר.
לקרליבך היו שבעה אחים וארבע אחיות.
ב-1912 הקים את "התיכון היהודי" בלייפציג אותו ניהל עד 1936. ב-1924 מונה לרבה הראשי של לייפציג.
בתחילת שנת 1936 עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתיישב ברמת גן.
שימש כרבה הראשי של רמת גן עד פטירתו באוקטובר אותה שנה.
נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, בסמוך לקברו של הרב שלמה הכהן אהרונסון.
בנו, העיתונאי עזריאל קרליבך נקרא על שם הרב עזריאל הילדסהיימר שהיה מראשי היהדות האורתודוקסית בגרמניה ורבו של הרב אפרים קרליבך.
אפריים ריינר (16 בינואר 1924 – 8 בנובמבר 2009) היה ממנהיגי הדור השני בשומר הצעיר ובמפ"ם, מנכ"ל ויושב ראש בנק הפועלים בין השנים 1977 ל-1985, כלכלן ופובליציסט שבמשך שנים רבות היה בעל טור דעה בעיתון הארץ.
ריינר, יליד ירושלים, בנו של פרופסור מרכוס ריינר, חתן פרס ישראל.
היה בוגר המוסד החינוכי של השומר הצעיר במשמר העמק, בעל תואר ראשון בכלכלה ובסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
במלחמת העצמאות שירת בחטיבת גולני.
במשך שנים רבות שירת במילואים, הגיע לדרגת סא"ל, כסגן מפקד חטיבה.
חקר את פעילות פיקוד הצפון במהלך מלחמת ששת הימים, במסגרת שירות קבע מיוחד בענף היסטוריה בצה"ל, לאחר המלחמה.
ריינר, שהיה חבר קיבוץ משמר העמק (ובהמשך עבר לגן שמואל, לאחר שנישא לבת הקיבוץ), היה פעיל במפ"ם, היה חבר מזכירות המפלגה, חבר מרכז המפלגה ויושב ראש החטיבה הצעירה.
בין השאר היה פעיל במאבק לביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל.
ריינר מונה ביוני 1968 למנהל "תיעוש אזורי פיתוח" - קונצרן בבעלות "חברת העובדים", שכלל מפעלים אחדים באזורי פיתוח.
תחת ניהלו הגיע "תיעוש" לרווחיות לאחר שנים שפעלה בהפסדים.
בעקבות התפקיד עזב את הקיבוץ, בהמשך מונה לתפקיד מזכ"ל "חברת העובדים".
במקביל מילה תפקידים ציבוריים, בין היתר, יושב ראש ועדת־הבחירות המרכזית של ההסתדרות בקיץ 1973, וב-1974 עמד בראש ועדה ציבורית, שמינה שר-התחכורה אהרון יריב, שכמטרתה הייתה לבחון את תעריפי התחבורה ובדיקת המצב הכספי של הקואופרטיבים לתחבורה ציבורית.
בשנת 1977 מונה למנכ"ל וממלא מקום יושב ראש בנק הפועלים.
אחר־כך היה ליו"ר הדירקטוריון של הבנק, שמש גם כיו"ר מועצת המנהלים של "אמפל - אמריקן ישראל קורפוריישן" (שהייתה חברת־בת של בנק־הפועלים) והיה יושב ראש משותף של קונצרן "כלל" יחד עם ישראל פולק.
ריינר נאלץ לפרוש מתפקידו בסוף 1985, בעקבות דו"ח ועדת בייסקי על משבר מניות הבנקים.
שנה אחר כך נאלץ לפרוש גם מתפקידו כיושב ראש "אמפל", ומתפקיד יו"ר משותף של "כלל", אך נשאר בתפקיד דירקטור.
לאחר 1985, ובמקביל לכהונה במועצות המנהלים של חברות עסקיות שונות, הגביר את פעילותו הציבורית, ובין היתר היה חבר בהנהלת האגודה לזכויות האזרח ונמנה עם חבר הנאמנים של המרכז הבינתחומי.
במקביל, ובמשך למעלה מעשור, היה בעל טור כלכלי-חברתי בעיתון "הארץ".
ב-1992 הוצב במקום ה-106 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה.
בשנת 2005 התפרסם ספרו "המניפסט הדמוקרטי", הכולל אסופה ממאמריו, שברבים מהם עשה ריינר ניסיון להציע חלופה לתאוריה הכלכלית הדומיננטית.
לפי הצעתו של ריינר, תוחלף האמונה ביד הנעלמה בדמוקרטיזציה של החברה, שתאפשר לכלל האזרחים להשפיע על מבנה הכלכלה.
מעין מיזוג, או דרך ביניים, בין עקרונות הסוציאליזם לבין הליברליזם כלכלי.
אפרים (אפי) שטנצלר (נולד ב-13 בנובמבר 1952 ברחובות) הוא פוליטיקאי ישראלי.
היה ראש עיריית גבעתיים בין השנים 1993–2006 ויושב ראש הקרן הקיימת לישראל בין השנים 2006–2015.
שטנצלר נולד ברחובות וגדל ברמת חן.
הוריו היו ניצולי שואה, שנישאו בווינה אחרי המלחמה ואז עלו לישראל.
אביו ניהל מפעל לייצור שעוונית לכריכת ספרים.
שרה, אמו של שטנצלר, נפטרה מסרטן כשהיה בן 11. היה ספורטאי בנעוריו וזכה באליפות רמת גן בריצה ל-1500 מטרים.
סיים את לימודיו התיכוניים באורט גבעתיים במגמת אדריכלות.
בשנת 1971 התגייס לצה"ל והתנדב לחטיבת הצנחנים.
בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר, לחם במלחמת יום הכיפורים בגדוד 890, תחת פיקודו של יצחק מרדכי.
במהלך המלחמה נפצע בקרב בחווה הסינית.
עם סיום הקורס שב לגדוד 890 בחטיבת הצנחנים ושימש כמפקד מחלקה.
אחר כך יצא לקורס מ"פים וסיום את השירות בדרגת רב-סרן.
בשנים 1974–1979 עבד במחלקת הביטחון של אגף החינוך בעיריית תל אביב.
בין השנים 1979 ל-1985 שימש שטנצלר כמזכיר העיר גבעתיים.
אחר כך כיהן במשך שמונה שנים כמזכיר מועצת פועלי גבעתיים, חבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות וחבר הדירקטוריון של "חברת העובדים".
בשנים 1985–1993 היה חבר מזכירות קואופרטיב הצרכנות "קו-אופ ריבוע כחול".
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-1993 נבחר לראשונה לראש עיריית גבעתיים, מטעם מפלגת העבודה.
הוא נבחר שוב בבחירות ב-1998 ופעם השלישית בבחירות 2003, שבהן זכה עם כ-56% מהקולות.
בתקופת כהונתו הוקם תיאטרון גבעתיים, במקור בשם "מרכז תרבות קהילתי – בית אסלינגן", על שם העיר אסלינגן אם נקר בגרמניה, העיר התאומה של גבעתיים אשר תרמה כסף להקמתו של המבנה.
ושטנצלר כיהן כיו"ר הוועד המנהל של התיאטרון עד שנת 2011.
בפברואר 2006 הגישה עובדת עירייה תלונה למשטרה נגד שטנצלר בטענה לביצוע מעשה מגונה.
בעימות במשטרה קרא לה שטנצלר שקרנית, הכחיש את האירוע והתלונה נסגרה מחוסר ראיות.
חודשיים אחר כך פוטרה מעבודתה.
העובדת הגישה תביעה לבית הדין האזורי לעבודה, שהורה לעיריית גבעתיים להשיב אותה לעבודה בעירייה.
בית הדין קבע כי החלטת העירייה לפטר את העובדת הייתה נגועה בשיקולים זרים, לאחר שבמשך 10 שנות עבודה בעירייה עד התלונה, לא הוטל בה דופי.
בנובמבר 2014, טענה גם חברת הכנסת לשעבר קולט אביטל, כי שטנצלר הטריד אותה והציע לה הצעה מגונה.
ביוני 2006 החליט שטנצלר להתמודד על תפקיד יושב ראש הקרן הקיימת לישראל כנציג מפלגת העבודה, וזכה על חודו של קול.
בעקבות בחירתו פרש מתפקידו ראש עיריית גבעתיים ונערכו בחירות מיוחדות לראשות העיר בינואר 2007.
במאי 2010 בחרה מזכירות לשכת מפלגת העבודה, בשר החקלאות שלום שמחון, כמועמד המפלגה לתפקיד יושב ראש קק"ל, במקומו של שטנצלר.
ב-17 ביוני 2010 בחר גם הקונגרס הציוני בשמחון והוא היה אמור להיכנס לתפקיד.
אך שטנצלר עתר עוד קודם לבית המשפט, בטענה שהליך המינוי לא היה תקין, ובית המשפט הוציא צו מניעה נגד המינוי.
בינתיים המשיך שטנצלר לכהן בתפקיד, שבמקביל התנהל מאבק משפטי עם שמחון.
בדצמבר 2011 פסק בית המשפט המחוזי לטובתו של שטנצלר.
גם בערעור שהוגש לבית המשפט העליון זכה שטנצלר, ביולי 2012, והוא השלים כהונה שנייה בתפקיד.
לקראת סיום כהונתו הודיע מבקר המדינה יוסף שפירא כי יערוך לראשונה ביקורת בקרן הקיימת, שטנצלר והנהלת הקרן התנגדו לכך עקב בטענה לחוסר סמכות המבקר.
רק לאחר שפרש מהתפקיד אישרה הוועדה לביקורת המדינה את ההצעה להחיל את ביקורת מבקר המדינה על קק"ל.
בינואר 2017 פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת חמור על התנהלות הקרן בתקופת כהונתו של שטנצלר.
בין השאר מצא כי החלטות אסטרטגיות בפרויקטים שהיקפם מיליוני שקלים התקבלו בפורום מצומצם, ללא אמות מידה ידועות וברורות, וללא השוואה סדורה בין חלופות.
באוקטובר 2015 התמודד שטנצלר שוב לתפקיד יושב ראש קק"ל, אך הפסיד לדני עטר.
בשנת 2019 מונה ליושב ראש "המכון למשפט, יזמות חברתית והתחדשות עירונית" באוניברסיטת רייכמן.
בוגר מדעי המדינה ומינהל ציבורי באוניברסיטת בר-אילן.
נישא ב-1977 לדליה, מייסדת ומנכ"לית "מכון יעדים", אותה הכיר בתנועת נוער לנוער.
פעילות התנדבותית: בשנת 1987, בהיותו מזכיר מועצת הפועלים וחבר הוועדה המרכזת, ייסד יחד עם מיכאל לוי יו"ר חברת 'נילית' את פורום תעשיינים צעירים ומזכירי מועצות הפועלים.
שטנצלר שימש כיו"ר הנהלת ארגון 'נוער לנוער בני ברית' במשך כ-8 שנים.
אפרים שילה (5 במרץ 1916 - ח' בסיוון ה'תשס"ז, 24 במאי 2007) היה פעיל בתנועת הציונות הדתית ובארגונים ההגנה והמוסד לעלייה ב'.
לאחר קום המדינה היה ממקימי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ושירת בו בתפקיד בכיר.
היה ממייסדי קיבוץ טירת צבי.
אפרים שילה נולד בעיירה היהודית שרפץ במרכז פולין בשנת 1916 כאפרים שולץ.
בפולין פעל שילה במסגרת הציונות הדתית ואחר עלייתו לארץ ישראל היה בין מייסדי קיבוץ טירת צבי ומילא תפקידים מרכזיים.
ב-1942 הצטרף לשורות הארגונים "ההגנה" והמוסד לעלייה ב' ופעל במסגרתם בדרכים שונות לקידום העלייה לארץ ישראל.
במסגרת תנועת הבריחה נשלח לדרום-מזרח אירופה (בלגרד וסופיה), שם ארגן את העלייה הבלתי ליגאלית של ניצולי השואה, מטעם המוסד לעליה ב'.
בסוף 1942 נשלח על ידי ראש הארגון לאמן את צעירי הקהילה היהודית בטהראן בהגנה עצמית לאור הידיעות על כוונת הגרמנים להסית את המוסלמים לביצוע פרעות ביהודים שהתגוררו במקום.
לאחר קום המדינה, נענה לפנייתו של שאול אביגור, שהיה הממונה על הפעילות החשאית בארגון ההגנה, והתמנה לתפקיד מתכנן ומתווה הקמתו של גוף הביון הישראלי.
מטרת גוף זה הייתה ביצוע משימות דרושות מחוץ לגבולות ישראל, ונקרא בהמשך "המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים".
כאחד ממקימיו, פעל שילה בשירות המוסד בתפקיד בכיר ובין השאר, נשלח לפריז והיה פעיל בתנועת הבריחה.
שילה, שם קוד בבריחה יורם, היה מרכז הבריחה בארצות הבלקן.
פעילותו העיקרית הייתה ביוגוסלביה, בבולגריה וברומניה.
כמו כן וטיפל בהעלאת יהודי צפון אפריקה לישראל.
כמו כן, ביצע מטעם המוסד משימות חשאיות בירדן והיה ממקימי מערכת היחסים עם חוסיין, מלך ירדן.
ב-1978 אפרים וידידה שילה עזבו את טירת צבי ועברו לירושלים, שם היה שילה מרכז ועדת השרים לענייני ירושלים, ומ-1986 היה המייסד והיו"ר של ה"מנהלת להקמת מבני דת" בירושלים.
ב-1989 השיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
בין 1989–1992 ריכז צוות תכנון בין-דיסציפלינרי לשיקום שלוש שכונות חרדיות בירושלים שפעלו כהקדשים: בתי ויטנברג, בתי וורשה ובתי אונגרין.
אזכרה במלאת שנה למותו נערכה במרכז למורשת המודיעין.
אפרים עזריאל שך (תר"צ, 1930 – י"ט בתשרי תשע"ב, 17 באוקטובר 2011) היה איש חינוך, יקיר ירושלים.
אפרים עזריאל שך נולד בקלצק שבברית המועצות (בתחומי בלארוס של ימינו), לגוטל טובה ולרב אלעזר מנחם שך.
בחודש טבת תש"א (ינואר 1941) עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
במשך מספר חודשים התגוררה המשפחה בתל אביב ולאחר מכן עברה להתגורר בשכונת כרם בירושלים.
למד בישיבת תפארת צבי ולאחר מכן בישיבת חברון בה קיבל הסמכה לרבנות.
בשנת תש"ג נערכה בביתו סעודת הבר מצווה שלו בהשתתפות גדולי הרבנים, ובהם: הרב איסר זלמן מלצר, הרב יצחק זאב סולובייצ'יק והרב אליעזר יהודה פינקל.
בסוף שנות ה-40 למד בישיבת הדרום, שם כיהן אביו כראש ישיבה.
בשנות ה-50 למד באוניברסיטת אוטווה ובישיבה יוניברסיטי.
בעל תואר דוקטור במחשבת ישראל ובתולדות עם ישראל בימי הביניים.
לאחר שובו מלימודיו בחו"ל עבד בהוראה במוסדות חינוך שונים בישראל ובהם בשנת 1951 כמורה בבית הספר היסודי ממלכתי מרמורק ברחובות ובכפר הנוער הדסים.
בשנת 1954 היה קצין מבחן לנוער באזור הדרום.
בסוף שנות ה-50 יצא לשליחות חינוכית בקהילות יהודיות בחו"ל.
היה רב בוולקום שבדרום אפריקה, מנהל בית הספר הלל באוטווה, ומחנך בישיבה דפלטבוש, ניו יורק.
היה חבר בהסתדרות הרבנים בארצות הברית וחבר הנהלת ארגון המורים העבריים בארצות הברית.
עם שובו היה מנהל המחלקה לחינוך ותרבות בעיריית נתניה ולאחר מכן מנהל מחוז ירושלים במחלקה לחינוך מבוגרים במשרד החינוך ומנהל המחלקה לבתי ספר עבריים בתפוצות.
היה יושב-ראש מערכת השבועון "שער למתחיל".
כיהן כחבר הנהלה בארגון המפקחים בהסתדרות המורים בישראל וכחבר הנהלה באוניברסיטה העממית בירושלים.
פרסם מאמרים וחוברות בנושאי מחשבת ישראל ותולדות עם ישראל וחגיו, רובם בהוצאת משרד החינוך והתרבות.
יקיר ירושלים לשנת 2006, "על פעילותו החינוכית להפצת מורשת ישראל ותולדות עם ישראל בארץ ובתפוצות".
נפטר בי"ט בתשרי תשע"ב, יום השנה לפטירת סבו עזריאל שך, ששמו השני נקרא לזכרו.
היה נשוי לתמרה ואב לשניים, והתגורר שנים רבות בשכונת בית וגן בירושלים.
על שמו נקראה כיכר בשכונת רסקו בירושלים.
השקפת עולמו ויחסו לאביו הרב שך
עד הגיעו לגיל בר מצווה הלך שך בדרכו של אביו, הרב שך.
התרחקותו מדרכו והשקפת עולמו של אביו החלה באמצע שנות ה-40, בתקופת לימודיו בישיבת חברון.
הוא התגייס לאצ"ל וגילה נטיות עצמאיות.
מאז פיתח השקפת עולם ציונית-דתית ובחר במסלול אקדמי, המנוגד להשקפת עולמו של הרב שך.
עם זאת, אמר על תגובת אביו לתמורות שחלו בו: "ראית את גדולתו בכך שהוא מסוגל היה לקבל זאת, כל עוד – ואת זה הוא אמר בצורה ברורה – כל עוד אני נשאר נאמן לתורת ישראל ולאמונת ישראל".
בסוף שנות ה-60, עם פטירת האם, גוטל שך, חל נתק בין שך לאביו.
באותה תקופה שהה אפרים בחו"ל ואביו החליט לערוך את הלווייתה של רעייתו בזמן ולא להמתין לשובו של הבן ארצה, בנימוק של מניעת ביטול תורה של תלמידי ישיבת פוניבז'.
כעבור זמן חלה הפשרה ביחסיהם של השניים והבן נהג לבקר את אביו בקביעות.
בשנת 1990, בתקופת "התרגיל המסריח", היה שך מעורב בהתרחשויות הפוליטיות.
הוא שימש כתובת לגורמים השונים במערכת הפוליטית שניסו לגייס דרכו את תמיכת אביו הרב שך.
בין השאר, הוא נכח בפגישה שקיים האלוף (מיל.) אביגדור בן-גל עם הרב שך בניסיון לשכנעו לתמוך בהקמת ממשלה בראשות שמעון פרס.
לאחר "נאום השפנים והחזירים" של אביו שבו יצא נגד השמאל ואנשי הקיבוצים, פעל בנו לרכך את התגובות הקשות שעוררו הדברים.
לאחר הרכבת הממשלה על ידי יצחק שמיר, הוצע לשך על ידי נציגי הליכוד תפקיד ביצועי, אולם הוא דחה את ההצעה בנימוק כי "הוא מקבל תפקידים רק לפי כישוריו והשכלתו, וכי הוא בוחל בתפקידים שריח קרבה ביולוגית נודף מהם".
לאחר פטירת הרב שך התבטא בנו בראיונות שונים באור חיובי על דרכו והשקפת עולמו של אביו.
אוצר מושגים ומונחים ביהדות (יחד עם שמואל סגל)
סדרת חוברת למורה: בין המצרים, הימים הנוראים, הצומות, חג הסוכות, חג הפסח, חנוכה, ט"ו באב, ט"ו בשבט, יום הזיכרון לחללי צה"ל, יום הזיכרון לשואה ולגבורה, יום העצמאות, יום תל חי, ל"ג בעומר, פורים, שלושה רגלים
אפרים קם (נולד ב-7 באוקטובר 1941) הוא חוקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי, ושימש כסגן ראש המכון במשך 18 שנה (1995–2012).
בעבר כיהן כעוזר ראש חטיבת המחקר להערכה באמ"ן (בדרגת אלוף-משנה) וכמדריך בכיר במכללה לביטחון לאומי (עד 1993).
קם הוא מורה מן החוץ באוניברסיטת תל אביב בתוכנית ללימודי ביטחון וכותב מאמרים בנושאי ביטחון והמזרח התיכון, בבמות מקצועיות ואקדמיות, ובעיתונות המודפסת.
נולד וגדל בדרום תל אביב.
שירת בצה"ל בשירות חובה בנח"ל במסגרת גרעין "נחלים" של תנועת בני עקיבא, והשתחרר בשנת 1962. ב-1965 התגייס לשירות קבע בחטיבת המחקר, בה שירת במגוון תפקידים ובהם ראש מחלקת הבקרה, עד לשנת 1987. מאז ועד 1992 שימש מדריך בכיר במכללה לביטחון לאומי.
סיים את שירותו בצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בלימודי המזרח התיכון וכלכלה (1966), ובעל תואר שני ושלישי ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת הרווארד.
עבודת הדוקטורט שלו בנושא "מתקפת פתע" יצאה לאור כספר על ידי הוצאת הספרים של אוניברסיטת הרווארד בשנת 1988. הספר זכה בפרס הספר הטוב ביותר לאותה שנה בתחום המודיעין מטעם "מרכז המחקר הלאומי למודיעין" בוושינגטון – The National Intelligence Study Center in Washington D.C.
בשפה העברית, יצא הספר לאור בהוצאת "מערכות" ובקרוב עומד לראות אור בסין, בתרגום לסינית.
קם הוא עמית מחקר בכיר ב"מכון למחקרי ביטחון לאומי", לשעבר "מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים", משנת 1990. בשנים 1995–2012 כיהן כסגן ראש המכון.
מרצה (מן החוץ) במגמה ללימודי ביטחון במחלקה למדע המדינה, אוניברסיטת תל אביב.
נבחר למרצה (מן החוץ) מצטיין בשנת תשע"א–2011.
עוסק בנושאי אסטרטגיה וביטחון במזרח התיכון, ובעיקר בתוכנית הגרעין של איראן, כישלונות מודיעיניים, תפיסות הביטחון של מדינות ערב וסוגיות ביטחון במזרח התיכון.
מתגורר בגבעתיים, נשוי למתיה קם, העוסקת במקרא ובתרבות ישראל, אב לשלושה.
מתקפת פתע, תל אביב: מערכות/משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תש"ן 1990. הספר בגרסתו האנגלית זכה בפרס הספר הטוב ביותר בתחום המודיעין לשנת 1988 מטעם "המרכז לחקר המודיעין הלאומי" בוושינגטון.
מן הטרור ועד הגרעין: משמעותו של האיום האיראני, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים, אוניברסיטת תל אביב, תשס"ד 2004.
איראן גרעינית: משמעויות ודרכי פעולה, תל אביב: המכון למחקרי ביטחון לאומי, 2007.
מאמרים מאת אפרים קם, באתר "חדשות מחלקה ראשונה"
בלימת האיום הגרעיני של איראן - האופציה הצבאית, "עדכן אסטרטגי", דצמבר 2004
אפרים קם, מהלך צבאי נגד איראן: ההיבט האיראני, "עדכן אסטרטגי", אוקטובר 2008
לאחר המבצע — מאזן שני הצדדים.
בתוך: "לאחר מבצע עמוד ענן (רצועת עזה, נובמבר 2012)".
ברום, שלמה (עורך), המכון למחקרי ביטחון לאומי, תל אביב 2012, עמודים 15–20.
אפרים שמואלי (שמואלֶביץ; 28 בנובמבר 1908 – 9 ביוני 1988) היה מחנך, סופר, היסטוריון, מסאי ומתרגם ישראלי.
הורה בחיפה ובקליבלנד, ארצות הברית.
מייסדו ומנהלו של בית המדרש למורים וגננות בחיפה.
חקר סוגיות בהיסטוריה ובתרבות היהודית, ועסק בבעיות הגותיות וחברתיות.
חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת לשנת 1948.
שמואלי נולד בעיר לודז' שבפולין הרוסית, בנם של מרדכי דוד, בן למשפחת רבנים באזור לודז', ופרִידה בת פישל לייב סְטְריקוֹבסקי.
בילדותו קיבל חינוך מסורתי, ולמד אצל רב בעיירה בוז'נין שבסמוך לשיראדז.
כשהיה בן שלוש עשרה החל ללמוד בגימנסיה העברית בלודז', ולאחר מכן המשיך בלימודי גמרא באוניברסיטאות ברסלאו ופרנקפורט.
בנוסף ללימודיו האוניברסיטאיים למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו (מיסודו של ר' זכריה פרנקל).
בקיץ 1932 סיים את לימודיו באוניברסיטה, ובחורף 1933 את לימודיו בבית המדרש.
את הדיסרטציה שלו בגרמנית כתב על "תורת המוסר והחברה של הגל".
ב-10 באפריל 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל.
שנה לאחר מכן נישא לקטיה בת שמעון פרלה.
בארץ עסק בהוראה וביצירה ספרותית ומדעית.
בין היתר, לימד בסמינרים ובבתי ספר תיכוניים, והעביר הרצאות.
במשך שנה לימד בבית המדרש למורים של זרם העובדים בגבעת השלושה.
בשנת 1940 ייסד וניהל את בית המדרש למורים וגננות בחיפה.
המקצועות שבהם התמחה היו ספרות, היסטוריה, סוציולוגיה יהודית וכללית.
במהלך מלחמת העצמאות היה פעיל בארגון "ההגנה" בחיפה, ובתחנת השידור של קול ישראל.
המאמר המקיף הראשון שפרסם שמואלי היה "לביסוסה של הפדגוגיה (שיטות הפילוסופיה בימינו ואידיאל החנוך)", שראה אור ב-1932 בירחון הפדגוגי "אפקים" שערך צבי זהר בהוצאת הסתדרות "תרבות" בוורשה.
לאחר מכן פרסם מסות, מאמרים ומחקרים רבים בארץ ישראל ובארצות הברית, וכן תרגם מאיטלקית ומלטינית כתבים פוליטיים.
שמואלי הרבה לכתוב על התרבות היהודית מהתקופה שלאחר גירוש ספרד ועד לימי מדינת ישראל.
בתיאוריו ההיסטוריים התמקד במאבק הבלתי פוסק בין נטיית לבו של הפרט אל מול הרצון באחדות כלל-אנושית.
בספרו "שבע תרבויות ישראל" הוא מבדיל בין התרבות היהודית לדת היהודית.
לדבריו, כוונתו בספרו היא במילותיו שלו הוא מתייחס לרצונו לסייע ליהודים שאינם דתיים כאנשי אגודת ישראל, להתערות בעושרה של תרבות ישראל ולחזק בהם את יהדותם.
הוא מתייחס לתנועה הציונית כמי שאחראית הן על מורשת תרבותית ישראלית והן על מדינה עבור היהודים.
שמואלי היה נציג חיפה בוועד אגודת הסופרים, ונבחר להיות שופט בוועדה למתן פרס ביאליק בחכמת ישראל במשך שלוש פעמים, ופעמיים בפרס רופין לסוציולוגיה ולספרות.
עבור תרגומו לספר "אוטופיה" לתומאס מור זכה בשנת 1948 פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת.
בשנת 1979 זכה בפרס חיפה עבור מחקרו "מורשה ומאבק בשירה ובהגות".
נלו וכלבו: ממספר על פי אוידה, תל אביב: קֻפַּת הספר, תרצ"ח 1938. (תרגום ועיבוד לסיפור "הכלב מפלנדריה" מאת אוידה (Ouida))
מיגל דה סרוואנטס: מסה, תל אביב: גזית, תש"א 1941.
דמויות ומאורעות בתולדות עמנו: שיעורים בהיסטוריה עברית, תל אביב: צ' לינמן, תש"א 1941.
מסרת ומהפכה: ארבע מונוגרפיות, ניו-יורק: ספרים, תש"ב 1942.
מאז ועד עתה: מיניאטורות היסטוריות, תל אביב: ספרית השעות, תש"ג 1943.
תולדות עמנו בזמן החדש, תל אביב: חמו"ל, תש"א 1944.
תולדות הציונות: במאה התשע עשרה, תל אביב: יבנה, 1947.
גירוש ספרד: [באספקלריה של דעת-הקהל והמשכילים באירופה], מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר 1948.
אנשי הרנסאנס: גדולתו ושברו של העולם האזרחי, תל אביב: מסדה, תש"ט 1949.
תולדות הציונות: מהופעת הרצל עד מתן המנדאט, תל אביב: יבנה, תש"י 1950.
סרונטס: דמותו ויצירתו, תל אביב: דביר, תשי"ג 1953.
הוגה הרנסאנס: קורותיו ותורתו של גורדנו ברונו, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ג 1953.
בעיות העם היהודי בזמן הזה: פרקי-קריאה לתלמידי כיתות של מורים וגננות, לקט, מבואות, הערות ודיונים, תל אביב: אוצר המורה, תש"ך 1960.
תולדות הרעיון המדיני: על פי הרצאותיו של אפרים שמואלי בבית הספר הגבוע בחיפה בשנת תש"ך, חיפה: [חמו"ל] (הוצאה פנימית), 1960.
בין אמונה לכפירה: ר' יהודה אריה מודינא ואוריאל אקוסטה – פרשה בתולדות האפיקורסות בישראל, תל אביב: מסדה, תשכ"ב.
דון יצחק אברבנאל וגירוש ספרד, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ג 1963.
בית ישראל ומדינת ישראל: הציבור היהודי באמריקה, עיונים בתמורות ובמגמות, תל אביב: יבנה, תשכ"ו 1966.
מורשה ומאבק בשירה ובהגות, תל אביב: יחדיו, תשל"ח 1978.
שבע תרבויות ישראל: עיון חדש ביהדות ובתולדותיה, תל אביב: יחדיו, תש"מ 1980.
אדם במצור: עיונים בספרות, באקסיסטנציאליזם ובפילוסופיה של פרשנות, תל אביב: יחדיו, תשמ"א 1981.
מן ההרים: סיפורים, שירים ועיונים מספרות העולם, תרגום, פתיחות והערות, תל אביב: עקד, תשמ"ב 1982.
פליאה וחשיבה בעולם מדעי-טכנולוגי, ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ה 1985.
כיצד מוליכות תורות פילוסופיות של אי-רציונליזם אל פאשיזם?, תל אביב: המידרשה למחשבה סוציאליסטית, האגודה לחקר מארכס והסוציאליזם, 1986.
בדור היהודי האחרון בפולין, תל אביב: אל"ף, תשמ"ו 1986.
היהדות - בין סמכות להשראה: עיונים במאבק על תרבות ישראל, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ח 1988.
'ההומניזם במצור: מסה על הספקנות של מונטין ובעיית ההומניזם בימנו', גליונות, ה (תרצ"ז); ו.
מיגל דה סרוואנטס, איש הזכוכית, תל אביב: גזית, תש"א 1941
תומאס מורוס, אוטופיה, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1946
ניקולו מקיאבלי, כתבים פוליטיים, ירושלים ותל אביב: שוקן 1947
רפאל מאהלר, הקראים: תנועת גאולה יהודית בימי הביניים, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1949
שמואל בלומנפילד, רש"י המורה: על החינוך היהודי בימי הבינים לאור תורת החינוך בימינו, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ב 1952
מקס ובר, הפוליטיקה בתורת מקצוע, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשכ"ב 1962
שפינוזה - איגרות, תרגם מלאטינית והוסיף מבוא, ביאורים, הערות ומפתחות, ירושלים: מוסד ביאליק, 1963.
אפרים שנפלו לו המכנסיים הוא ספר ילדים מאת ישראל ויסלר (פוצ'ו).
את הספר אייר חיים ארלבאום, והוא ראה אור בהוצאת כתר בשנת 1984.
ילד בשם אפרים אוכל בכמויות מזעריות, ועל-כן הוא כחוש למדי.
מצבו מתדרדר בעקבות מנוסתו מן האם ותבשיליה עד שלבסוף מידתם של מכנסיו לא מתאימה לו עוד.
לרוע מזלה של האם, לא נמצא בחנות אף זוג בודד שמתאים לו.
אפרים, שמאז ומעולם היה צנום, עובר מהפך משמעותי הודות לניחוחות שהפיצו התבשילים שהכינה סבתו: מילד רזה יתר על המידה הוא הופך לילד שמן במיוחד.
המוכרת מחנות הבגדים, בה היו אפרים ואימו בפעם שעברה, לא הייתה מזהה שזה הילד הצנום לולא באה איתו אימו לחנות.
גם הפעם לא נמצאו מכנסיים המתאימים לו, רק שהפעם עקב עודף-השומן הקיצוני.
אימו של אפרים מסבירה לו שלהיות רעבתן ולאכול מעט מדי, שניהם מצבים מזיקים.
היא מציעה כי יאכל בכמות הנכונה, או כפי שהוא אישר את דבריה: "הכי טוב לאכול בינוני מדי".
האם, ששמחה על חוכמתו, קונה לו כתפיות.
הכתפיות מנעו את נפילת מכנסיו לעולם ועד.
אפריק סימון (Afric Simone, לעיתים מכונה סימונֶה; נולד ב-10 באוקטובר 1939) הוא זמר וקומיקאי ממוזמביק.
פופולרי ביותר בברית המועצות לשעבר, בפולין, בצ'כוסלובקיה לשעבר ובשני צדי מסך הברזל לשעבר.
נולד באינהמבנה בדרום מוזמביק בשם הנריק יואכים סימון (Henrique Juaquim Simone) לאב ממוצא ברזילאי, ובגיל תשע, לאחר מות אביו, עבר עם אמו, למפוטו, עיר הבירה של מוזמביק .
החל את הקריירה המוזיקלית שלו כמתופף וזמר בלהקה.
מאוחר יותר ניסה את מזלו בלונדון, בהשראת מנהלו האישי, כבדרן במועדון לילה.
סימון הקליט את אלבום האולפן הראשון שלו בגרמניה, אך האלבום לא זכה להצלחה, בשל התעקשות המפיק המוזיקלי שכל השירים יושרו בגרמנית.
סימון הקליט סינגלים שונים תחת שמות שונים בין 1965 ל-1974. הוא הופיע בדרום אמריקה וברחבי אירופה, אך לא הצליח לפרוץ לתודעה הרחבה.
בשנת 1975 הוציא מחדש את השיר "Mr.
Barracuda" ובאותה השנה הוציא גם את הסינגלים "Ramaya" (שנמכר ב-300 אלף עותקים בצרפת) ו"Hafanana" שהצליח מאוד גם כן.
בישראל הפך סימון לכוכב גדול ואף הגיע להופעות וקיבל שערים בעיתונות.
בשנת 1979 ביקר בברית המועצות, שבה זכה לפופולריות רבה, כדי להקליט תוכנית טלוויזיה מיוחדת.
ב-2015 עבר עם אשתו הרוסיה, אשר נשא בשנים האחרונות, לברלין.
סימון דובר גרמנית, אנגלית, פורטוגזית, צרפתית, סוואהילי ושפות אפריקאיות שונות.
אפרים לייבּ שמאראגד (27 ביולי 1902, כ"ב בתמוז תרס"ב, ורשה – 25 באוקטובר 1976, ניר-בנים) מחלוצי "גדוד העבודה וההגנה על שם יוסף טרומפלדור", היה מאבות החקלאות הישראלית ומראשי המשק הלאומי.
במשך 36 שנים (1928–1964) עמד בראש התאחדות מגדלי בקר בישראל, הניח את הבסיס לרפת המודרנית בישראל והצעידה להישגיה העולמיים.
אפרים שמארארגד נולד לחיה-שרה (נולדה בוורשה 1866 – 23.6.1942) לבית וועבּ ולחיים שמאראגד (נולד בפיוטרקוב/ורשה 1865–1915).
קיבל חינוך תורני ב"חדר" ורכש השכלה כללית בגימנסיה.
בהיותו בן 13 התייתם מאביו.
בגיל שש-עשרה, בשלהי מלחמת העולם הראשונה, גויס לצבא הפולני.
מתוקף היותו בעל השכלה מונה למש"ק בחיל ההנדסה הפולני, ובתפקידו זה פוצץ גשרים ומסילות רכבת ששימשו את הגרמנים.
בשנת 1919 הצטרף לתנועה הציונית-סוציאליסטית בוורשה והחליט לעלות לארץ ישראל.
בשנת 1920 הצטרף לחוות ההכשרה של ארגון 'החלוץ' בגרוכוב (Grochów, פרבר בפאתי ורשה).
סבתו, גיננה וועבּ, הִתנתה את עלייתו ארצה ברכישת השכלה מקצועית ומימנה את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת אוטרכט שבהולנד – אגרונומיה והתמחות בגידול בקר.
עם סיום ארבע שנות לימודיו באוניברסיטה הקדים שמאראגד את עלייתו ארצה כדי ללוות משלוח בקר מהולנד, ולא המתין להענקה הרשמית של התואר האקדמי.
ב-27 בדצמבר 1924 עלה ארצה והצטרף לקיבוץ כפר-גלעדי בגליל, ובשנת 1926 עבר לקיבוץ תל-יוסף והתחיל את עבודתו ברפת.
בתל-יוסף הכיר אפרים את הדסה (לבית ברכר; 10 ביולי 1906 – 10 ביוני 1999), והשניים הקימו את ביתם המשותף.
בקיץ 1928 נולדה בִּתם גינה שמאראגד-מן.
בשנה זו נבחר אפרים שמאראגד למזכיר התאחדות מגדלי בקר בישראל, ובתפקיד זה כיהן במשך 36 שנים.
בסוף קיץ 1931 התגרשו הדסה ואפרים, ואפרים נישא בשנת 1933 לרבקה (לבית יודלוֹביץ'; אוקטובר 1906 – 20 בפברואר 1998), ונולדו בִּתם ובנם – יעל וחיים שמאראגד.
ב"" (29 ביוני 1946) נכלא שמאראגד במחנה המעצר ברפיח, ובתחילת מלחמת העצמאות, נפצע ממוקש שהוטמן בכביש העמק סמוך לכפר הערבי זרעין (יזרעאל).
ב-25 ביולי 1949 נהרג בנו הצעיר, חיים, בהיותו בן אחת-עשרה שנים בִּלבד.
בעקבות זעזוע האסון, שפקד את המשפחה, שמאראגד התקשה להמשיך בעבודתו.
שמאראגד היה בעיצומן של ההכנות למבצע ייבוא ענקי של בקר להתיישבות החדשה לאחר מלחמת העצמאות.
לוי אשכול הפעיל עליו את מלוא כובד משקלו וכעבור שלושה חודשים הוא יצא לארגון המבצע בארצות הברית, קנדה וארגנטינה.
בשנת 1953 עקרו רבקה ואפרים שמאראגד למושב אוּדים בשרון שזה מקרוב הוקם.
בקיץ 1967 פרש מתפקידיו בהתאחדות מגדלי בקר בישראל, וכעבור שנתיים העתיקו בני הזוג את מגוריהם למושב ניר-בנים בחבל לכיש בנגב.
אפרים שמאראגד נפטר בא' בחשוון תשל"ז (25 באוקטובר 1976) והובא למנוחות לצד בני משפחתו בקיבוץ תל-יוסף.
במחצית השנייה של שנות העשרים (במאה ה-20) נעשו הצעדים הראשונים להקמת גוף עצמאי של בעלי הרפתות.
שמאראגד שהתמחה בבדיקת אחוזי שומן בביקורת תנובת החלב בקיבוצו, עמד על החשיבות של גוף זה, והיה בין מייסדיו.
בשנת 1928 נבחר למזכיר התאחדות מגדלי הבקר, והוסיף להיות חבר בה עד פרישתו בשנת 1967. הוא כונן את "ספר העדר" (רישום תנובת החלב של הפרות), התחיל בביקורות החלב תוך לחץ על מחלקת החקלאות של ממשלת המנדט להשתתף במימון הוצאות המֵיזם.
הוא אִרגן את הקורסים המקצועיים הראשונים, תוך שיתוף פעולה הדוק עם מחלקת ההדרכה של הסוכנות היהודית, והיה בין המרצים בסוגיות הארגוניות והכלכליות של הענף.
גם בעריכת תצוגות הבקר הראשונות היה לו חלק ניכר, והיה בין השופטים שניסו לעצב את הטיפוס הרצוי של פרת החלב הארץ-ישראלית.
לאחר מלחמת העצמאות והתחלת העלייה הגדולה ארצה נדרשה הגדלה מהירה של ענף הרפת לאספקת צריכת החלב ומוצריו ולשם ייצור מקור פרנסה לעולים במושבים החדשים.
הממשל הפדרלי העמיד לרשות מדינת ישראל מלווה לרכישת בקר בארצות הברית.
שמאראגד יצא למסע רכש חסר תקדים באמריקה, ובתקציב זה נרכשו 11,500 ראשי בקר (בעיקר מבכירות הרות).
7,500 חולבות ועגלות נוספות יובּאו מהולנד, דנמרק ואוסטריה.
מבצע רחב ממדים זה נחשב לדמיוני במושגים הבינלאומיים דאז.
במשך כשנה וחצי ניהל שמאראגד את פרויקט המשלוחים העצום באמריקה על כל היבטיו המקצועיים והלוגיסטיים.
שמאראגד חתם על חוזה עם חברת ספנות שוודית להסבת אונייה (פס כריסטיאן ויקטורי) ל'רפת שטה' שהפליגה הלוך ושוב על פני האוקיינוס האטלנטי להעברת הבקר לארץ.
לימים היה הראשון בעולם שהטיס פרות בתובלה אווירית.
הטיסה הראשונה הייתה במטוס של חברת K.L.M ההולנדית מאמסטרדם, ובמאי 1960 הוטס משלוח המבכירות הישראליות הראשון לאיראן.
לראשונה הפכה ישראל ליצואנית בקר והפרה מגזע הפריזי-ישראלי הפכה לשם דבר בעולם.
בחורף 1960 הטיסה חברת "אל על" משלוחי בקר מטורונטו.
כשהתעוררה כעבור כשנתיים בעיית תובלה קשה פנה שמאראגד אל עזר ויצמן, מפקד חיל האוויר דאז, ובהתערבותו הטיס הטייס הוגו מרום מבכירות לטהראן במטוס סטרטוקרוזר, שהוחזק בתעשייה האווירית.
משלוח ייצוא ראשון של 60 מבכירות הרות שהגיע במאי 1960 לאיראן ביוזמת שמאראגד, ציין אבן דרך היסטורית במדיניות החקלאית של ישראל ובמעמדה הבינלאומי של הפרה הישראלית.
בלחץ משרד החקלאות הוא יצא בתחילת יוני 1960 לביקור בזק בוועידה בינלאומית לרגל יובל ה-75 של התאחדות מגדלי הבקר ההולשטיין-פריזי בסירקיוז.
הוא התקבל בתשואות רמות ודבריו פורסמו במאמרי "הניו יורק טיימס" וה"הראלד טריביון" בארצות הברית.
בתוך עשור גדל עדר הבקר בישראל מ-33 אלף ראש למאה אלף ראש.
הישגי התנובה עלו על כל הציפיות, עד כדי כך שבוויכוח על עודפי החלב הפריח שר האוצר את ההאשמה ש"הפרה היא אויב המדינה".
אפרים שמאראגד הנהיג את ענף הרפת בכוח סמכותו המקצועית והניהולית.
הוא מיסד את ההשבחה הגנטית באמצעות הכלאת הפרה הדמשׂקאית בפרי הרבעה מגזע פריזי (הולנדי), הניח את התשתית המחקרית והארגונית לשיטת ההזרעה המלאכותית שהייתה עדיין בחיתוליה בעולם, גיבש את מִמשק ההזנה, גידול המספוא וטיוב הקרקע לאור ניתוח מקצועי מעמיק ותחשיבי תשואה כלכלית.
הוא נחשב לנביא מכוני החליבה הממוכנים ומי שעיגן בחלוציות נחשונית את תפיסת השיווק המודרנית – ייצוא הבקר הישראלי כולל מעטפת הידע וההדרכה.
שמאראגד היה ער להפצת השכלה מקצועית בין הבוקרים באמצעות ימי עיון, קורסים, השתלמויות, הוצאת ספרות מקצועית מקורית ועוד.
הוא נרתם למפעל זה כמארגן וכמרצה, ופִרסם מאות מאמרים בביטאונים מקצועיים בארץ ובעולם.
במלאת מאה שנים לספר העדר בארצות הברית בשנת 1967, הוענק לאפרים שמאראגד עיטור כבוד מיוחד, שרק הוא וידידו ההולנדי, ס"ר סיברנדי, מנהל המכון המרכזי לביקורת החלב בארנהם, זכו לקבל בתולדות הארגון האמריקאי.
התאחדות מגדלי בקר בישראל העניקה בשנת 1972 לאפרים שמאראגד פרס על מפעל חייו ושירותיו הרבים להקמת ענף הרפת בישראל.
לוח הנצחה לזכרו נקבע במזכירות התאחדות מגדלי בקר בישראל באזור התעשייה בקיסריה.
עיזבונו המקצועי גנוז בארכיון התאחדות מגדלי בקר בישראל במוזאון ההתיישבות בקיבוץ יפעת.
עיזבונו האישי גנוז בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
אחד משלושת תוקעי השופר בכותל ביום כיפור ה'תש"ו.
העביר שני רימונים מפורקים לחלקים, בתוך תפוזים, לעולי הגרדום משה ברזאני ומאיר פיינשטיין.
שטיינברג נולד בשכונת מאה שערים בירושלים.
בן ליצחק (ישראל) שטיינברג ורבקה לבית רוזנטל-גלאס.
בשנת 1940 הצטרף לתנועת בית"ר ומכיוון שניגן בחצוצרה, הפך מיד למחצצר של בית"ר.
בשנת 1945 גויס למחתרת האצ"ל.
ב-20 ביולי 1948, נשלח מטעם האצ"ל לאייש עמדה בהר ציון, ונפצע בעיניו מפיצוץ.
בשנת 1950 התגייס לצה"ל ושירת בפיקוד מרכז בחיל הקשר.
ב-28 באוגוסט 1956 נשא לאישה את קלרה לבית אליאס.
בשנת 1962 הצטרף שטיינברג לארגון הבונים החופשיים בסניף ירושלים ובהמשך הגיע לעמדת סגן נשיא לשכה.
נפטר בביתו בירושלים, ב-29 באוגוסט 2013.
תקיעת שופר בכותל המערבי ביום כיפור תש"ו 1946
השלטון הבריטי אוסר על יהודים לתקוע בשופר בכותל המערבי.
באותם ימים, הייתה רחבת הכותל באורך 30 מטר בלבד וברוחב של פחות מעשרה מטר.
תנועת בית"ר וארגון האצ"ל חברו להפרת הגזירה ולמרות הסכנה הכרוכה בכך, לתקוע בשופר, כנהוג, במוצאי יום הכיפורים.
אפרים שטיינברג, בגיל 15 בלבד, בעל ותק של 6 שנים ב"צרור יהודה" (בתנועת בית"ר כינו את ה"קן", צרור) ומגויס לחת"ם (חיל תועמלנים) של האצ"ל, נקרא עם שני חבריו: שמואל בג'איו ומוישל'ה קרוואני, אל אהרון המפקד שביקשם להתנדב לתקוע בשופר בכותל במוצאי יום כיפור.
לאור הסכמתם המיידית, נשלחו אל "בעל התקיעות" בבית הכנסת "צעירי פרס" שברחוב אגריפס כדי ללמוד את מלאכת התקיעה.
בביתה של המפקדת שרה, פגשו שלושת המתנדבים, שתי נערות שהוטל עליהן להחביא את השופרות תחת בגדיהן ולהעבירן לכותל מבעד למשמרות המתוגברים של הבריטים ועינם הפקוחה של שליחי המופתי והמועצה המוסלמית העליונה.
כיוון שהבריטים הציבו במפתיע עמדת משמר מאוישת בירידה לרובע היהודי, נמנע מהקבוצה להמשיך לעבר הכותל לפיכך, המשיכו את מסעם לעבר הכותל על הגגות.
בהגיעם קרוב מאוד לרחבה, גילו שעליהם לקפוץ מראש הגג מטה, גובה ארבעה מטרים.
קפצו ונדחקו מיד לתור המתפללים העושים דרכם אל הכותל.
הכניסה לכותל הייתה מלאה בשוטרים בריטים חמושים בתת-מקלע טומיגאן.
שתי הנערות העבירו אל שלושת הנערים את השופרות.
וביניהם שופר עתיק שעבר מדור לדור במשפחתו של קרוואני והובא לארץ מתימן, על ידי סבו.
בתום תפילת הנעילה בכותל, עת יצאו שלושה כוכבים, תקע שטיינברג ראשון בשופרו, בפינה הדרומית של הרחבה ומיד שמט את השופר, בהתאם להוראות שקיבל.
אחריו תקע בג'איו במרכז הרחבה וגם הוא הטיל את השופר.
בזמן שרצו לכיוונם השוטרים הבריטיים החמושים כדי לתופסם, תקע קרוואני בדבקות בשופרו מתוך מניין התימנים בצפון הרחבה, עד שנתפס והובל אחר כבוד למטה הבולשת (CIDׂׂ).
קרוואני עמד בכל מסכת החקירות בבולשת ובסיומם חזר אל חבריו.
בערב מספרי סיפורים שהתקיים בשנת 2006 בתיאטרון שרובר בירושלים, סיפר ישראלי ששהה באנגליה, כיצד ניגש אליו קשיש אנגלי מכובד במסעדה בה היה, וביקש ממנו להתלוות אליו משום "שיש לו משהו חשוב מאוד לתת לו".
באחוזתו שבסקוטלנד גולל את מסכת חייו וסיפר שהיה חיל בריטי בפלשתינה, שנשלח למשימה אזרחית חד פעמית: לתפוס תוקעי שופר בכותל.
הוא ביקש להחזיר את השופר שהחרים מידיו של אותו ילד יהודי, לפני 60 שנה, לבעליו החוקיים.
כך הגיע אותו שופר עתיק שעבר במשפחתו של קרוואני, חזרה לישראל.
כיום השופר מוצג במוזיאון האצ"ל – בית גידי שבמצודת זאב בתל אביב.
בשנת התש"ז, טרם עלייתם הצפויה לגרדום של מאיר פיינשטיין ומשה ברזני, העבירו הללו פתק זעיר מוצפן בקליפת בננה ובו ביקשו מחבריהם למחתרת שיעבירו להם שני רימונים האחד, כדי לפוצצו על המשלחת שתקחם לגרדום ובשני, להתאבד.