tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם נפוצים סביב ביצות וערבות עשב בהם הם מחטטים ושולפים יצורים קטנים.
הם מתקהלים יחדיו כשהתנאים טובים והם מקננים על עצים יחד עם אנפות.
המינים מגלן לבן-פנים ומגלן הפונה חיים באמריקה הדרומית.
המין מגלן חום מצוי באפריקה, דרום-מזרח אסיה, אוסטרליה והאיים הקריביים.
הוא נפוץ גם בישראל, בה הוא חולף במהלך נדידתו.
מגליקטיס (שם מדעי: Megalictis; מילולית: "סמור ענק") הוא סוג נכחד של יונק טורף ממשפחת הסמוריים אשר חי במהלך המיוקן באמריקה הצפונית בטווח אפשרי של 24.8-20.6 מיליון שנה.
המאובנים שלו התגלו בידי החוקר ויליאם דילר מתיו ב-1907. במשך השנים התגלו עוד שני מינים בדרום דקוטה, נברסקה וויומינג.
מספר חוקרים סברו שההבדלים בין המינים שגויים ומבוססים על דו-צורתיות זוויגית קיצונית אך הטענה נשללה.
טורף גדול זה דמה במראהו לגרגרן מעט אך היה גדול בהרבה והתקרב לממדים של דוב שחור באורך ובמשקל של 20–60 ק"ג, גדול מכל סמור חי.
היו לו מבנה שיניים חזקות מאוד, רגליים קצרות ובעלות טפרים שאינם נשלפים, בדומה לברדלס.
מבדיקה של מבנה מפרקיו נראה שיכל לרוץ רק לפרצים קצרים, כך שהוא צד בעיקר ממארב מוסווה היטב.
סוג נכחד זה השתייך לתת-משפחה קרובה מעט לגרגרנים, Oligobuninae, בה גם הזודיולסטיס.
כמה חוקרים סוברים שהוא קרוב לגירית הדבש.
מגלן אתיופי (שם מדעי: Bostrychia) הוא סוג של עופות מתת-משפחת המגלנים שבמשפחת הכפניים החיים לאורך אפריקה שמדרום לסהרה וכן במדגסקר.
בסוג ארבעה מינים, שרובם נפוצים למעט המין מגלן זיתי גמד, האנדמי לסאו טומה ופרינסיפה.
מינים אלה בינוניים עד גדולים יחסית, כשחלקם שוקלים מעל לקילו וחצי ובעלי נוצות חומות-ירוקות בהירות ומקור אדום קצר מעט יותר משל שאר המגלנים.
לרוב הם חיים על הקרקע אך בעת הצורך יכולים לעוף.
כמו מרבית המגלנים הם אוכלי כל המחפשים עם מקורם המעוקל מזון על הקרקע או במים.
מגלן אסייתי (שם מדעי: Pseudibis) הוא סוג של עופות ממשפחת הכפניים בו שני מינים החיים בתת-היבשת ההודית ודרום-מזרח אסיה.
סוג זה קרוב למין מגלן ענק, שבעבר השתייך לסוג.
מגלנים אלה בינוניים בגודלם באורך ממוצע של 60–68 ס"מ, ומוטת כנפיים באורך 90–115 ס"מ.
המגלנים בעלי נוצות כהות, לרבות לאורך הראש ובעלי מקור כפוף בהיר, צוואר ורגליים ארוכות וזנב ארוך.
המגלנים חיים במגוון אזורים, בחלקם במרחק מהמים בין השאר בשדות, בריכות אורז, ערבות ובג'ונגלים ולרוב הם מסתובבים בזוגות או בקבוצות קטנות.
המגלנים הם אוכלי כל המחפשים עם מקורם הכפוף מזון על הקרקע.
מגלן הפונה (שם מדעי: Plegadis ridgwayi) הוא מין של מגלן החי בדרומה של אמריקה הדרומית בביצות וערבות עשב גבוהות בארגנטינה, צ'ילה, בוליביה ופרו בגובה 3,100 עד 4,800 מטר, כשלעיתים נדירות הוא מצוי עד לגובה פני הים.
המגלן תואר בידי ג'ואל אלן ב-1876 והוא שויך לסוג מגלן בוהק, לצד המגלן החום, החי בישראל.
הוא נקרא על שם ערבות הפונה , שלמורדות הרי האנדים בהם הוא חי.
השם המדעי ניתן לכבוד החוקר האמריקאי רוברט ריג'ווי
מגלן זה מגיע לאורך 56 ס"מ בממוצע והוא בעל נוצות סגולות-כהות עם גוון ירוק בכנפיים, צוואר קצר ועבה יחסית ומקור אפור ורוד הכפוף מטה.
המגלן הוא אוכל כל לרבות דגים, חרקים, פירות, סרטנים וביצים.
מין זה נפוץ יחסית ואיננו בסכנת הכחדה והוא אף מגודל בשביה בידי שבט האורו למטרות בשר.
הוא מתרבה למורדות האנדים בחבורות קטנות או זוגות, כשהזכר בעת החיזור קורא קריאות רמות לזוגתו.
הנקבה מטילה על הקרקע 2 ביצים ושני ההורים מטפלים בהם.
מגלן האנדים (שם מדעי: Theristicus branickii) הוא מין של עוף מתת-משפחת המגלנים החי לאורך מישורים גבוהים באמריקה הדרומית בבוליביה, פרו ואקוודור ובעבר גם בצ'ילה (בתוך הפארק הלאומי לאוקה) שסביב הרי האנדים, ומכאן שמו.
חלק מהחוקרים רואים במין זה תת-מין של מגלן שחור-פנים.
מין זה מצוי בקרבה לסיכון עקב הפגיעה במקומות חיותו.
מגלן זה חי רק לאורך הרי האנדים ברום של 3 עד 5 ק"מ.
הוא מגיע לאורך 75 ס"מ והוא בעל נוצות חומות-אפורות בעלות גוון מתכתי ורגליים אדומות.
הצוואר והפנים כהות מעט כשהכיפה חומה-אדומה.
המקור עבה מעט ושחור והעיניים שחורות.
המגלן נוטה לנוע על הקרקע ולא לעוף הרבה, אם כי יעוף בעת הצורך.
בהשוואה למגלן שחור-הפנים הוא בעל בטן וחזה חיוורים יותר, דלדל קטן יותר וכנפיים אפורות בהירות יותר.
המגלן שוכן לרוב בערבות או בביצות רדודות ובהם מחטט עם מקורו בחיפוש מזון מהחי ומהצומח.
הוא נע ביחידות, בזוג או בקבוצה קטנה.
ולעיתים נודד בלהקות גדולות, העשויות לכלול כ-100 פרטים ומסודרות בצורת שורה.
מגלן אפור (שם מדעי: Theristicus caerulescens) הוא מין של עוף מתת-משפחת המגלנים החי במרכז אמריקה הדרומית בדרום-מערב ברזיל, צפון ארגנטינה, מזרח בוליביה, פרגוואי ואורוגוואי.
הוא דומה במראהו למגלן חום-צוואר ובעבר נחשב לתת-מין שלו.
מגלן זה בעל נוצות אפורות לאורך גופו ובעל גוונים של אפור-כחלחל, אפור-ירקרק או אפור-חום.
המגלן בעל ראש חום בגווני הגוף, אך מעט בהיר יותר ובעל בליטה לבנה בקדמת המקור.
העיניים צהובות והמקור אפור-בהיר ומעט קצר ביחס למגלן.
המגלן לרוב נראה על הקרקע ומעופף כצעד הגנה.
עם זאת הוא מסוגל לעוף, דבר שהוא עושה בתעופה עם צוואר ישר ודאייה בעזרת כנפיו הארוכות.
מין זה נפוץ יחסית אך נצפה בחלקים מסוימים מתפוצתו יותר מאחרים וגם בהם לא נוטה להתבלט.
הוא מצוי לאורך אדמות לחות כמו ביצות, בריכות, גדות יערות, שדות וערבות לחות ונצפה גם בפנטנל וערבות הצ'אקו של דרום ברזיל.
הוא חי לרוב בגפו או בזוגות וכמעט ואינו נראה בלהקות גדולות מעל 6 פרטים.
המגלן חורש בעזרת מקורו את הבוץ ומחפש טרף של חלזונות, חרקים ובעלי חיים קטנים אחרים, כשלעיתים קרובות הוא מחפש את מזונו במים.
מגלן אדום-ציצה או איביס אדום-ציצה (שם מדעי: Pseudibis papillosa) הוא מין של עוף מים ממשפחת הכפניים, החי לאורך תת-היבשת ההודית, לעיתים קרובות גם במרחק מהמים.
הוא משויך לסוג מגלן אסייתי לצד המין הנדיר מגלן לבן-כתף, שבעבר נחשב לתת-מין שלו.
בנוסף הוא מבלבל לעיתים עם מגלן חום.
המגלן אדום הציצה בעל תפוצה רחבה ואינו בסכנה.
מגלן זה מגיע לאורך ממוצע של 60–68 ס"מ עם מוטת כנפיים של 90–115 ס"מ בממוצע.
לרוב שני הזוויגים נראים דומים, אף שהזכרים גדולים מעט יותר.
נוצות המגלן שחורות-חומות לאורך הגוף, כשגווני הכנפיים והזנב בעלי גוון מתכתי כחול-ירוק, כשהחלק העליון של הכנפיים לבן.
הראש חשוף מנוצות וכהה אך בעל עורך וכיפה אדומים וכן רגליים אדומות.
העיניים צהובות והמקור ארוך וצבעו אפור-כהה.
המגלנים לרוב שתקנים אך הם צורחים בעונת הרבייה בקולות רמים, בעיקר בשעות הזריחה והשקיעה.
מגלן זה מצוי לאורך ביצות, אדמות מרעה, בריכות וגדות יערות לאורך תת-היבשת ההודית, בהם הוא מחפש מזון בקבוצות קטנות.
המגלן מתרחק מאזורי יערות, חופי ימים ומדבריות ולרוב מצוי באזורים נמוכים.
המגלן הוא אוכל כל הניזון בין העשבים והצמחייה מנבלות, חרקים, צפרדעים ובעלי חיים קטנים אחרים וגם מדגנים וזרעים שונים.
לעיתים הוא מחפש מזון עם מגלנים אחרים או עם אנפתיים.
הוא גם יחכה סביב לשריפות כדי ללקט חרקים נמלטים.
מין זה מקנן בקבוצות קטנות המקננות על העצים.
הנקבה מטילה 2 עד 4 ביצים בקן מענפים וזלזלים.
מגלן לבן-כתף (שם מדעי: Pseudibis davisoni) הוא מין של עוף מים ממשפחת הכפניים המצוי רק במספר אזורים בדרום-מזרח אסיה והוא מצוי בסכנת הכחדה חמורה, כשהוא נחשב לאחד מהעופות המאוימים בבית גידולו.
בעבר נחשב לתת-מין של מגלן אדום-ציצה, קרובו לסוג מגלן אסייתי.
הוא נקרא בידי החוקר היהודי הסקוטי אלן אוקטביאן יום ב-1875 להוקרה לחוקר ויליאם רוקסטון דווידסון .
מגלן זה מגיע לאורך 75 עד 85 ס"מ, כשהזכרים גדולים יותר מאשר הנקבות ובעלי מקור מעט ארוך יותר.
המגלן בעל נוצות חומות-כהות עם זנב כחול-שחור וראש חשוף מנוצות כהה ובעל אזורים כחולים או לבנים והכיפה, אחורי הראש והעורף בעלי "צווארון" שחור-לבן ולעיתים כחול כהה.
המקור אפור ומעוקל מטה והרגליים ורודות.
במראהו הוא מזכיר את המגלן אדום-הציצה אך מעט גדול וכבד יותר ובעל צוואר ורגליים ארוכים יותר.
בנוסף הזנב נוטה כלפי מטה מעט ולא ישר לאורך הגוף.
בעבר מגלן זה נמצא במיאנמר, תאילנד, מלזיה, קמבודיה, לאוס, וייטנאם וביונאן שבסין.
עם זאת כיום המין נכחד ממרבית האזורים בהם חי ונראה רק בדרום-מזרח קמבודיה, דרום וייטנאם ולאוס ובקלימנטן.
לרוב הוא מצוי בביצות ושפכי נהרות ובשדות לחים.
המין מחפש מזון בביצות בעזרת חיטוט בקרקע עם מקורו, ולעיתים משתף פעולה עם חיות גדולות כמו תאו מים, קרנפים או פיל אסייתי אף שהוא מצליח לפעול גם לצד פרות וחזירי בר באותו אופן.
המגלן מצוי בסכנת הכחדה, בעיקר עקב אובדן בית הגידול לטובת חקלאות תעשייתית, ניקוז מקווי מים ובריכות לטובת חקלאות וכן אובדן קנים וצעירים לטובת ציידים אנושיים, טורפים כמו עורביים וסמוריים ופגעי מזג אוויר קשה או שריפות.
מין זה מצוי כיום בסכנת הכחדה גדולה והאוכלוסיות ששרדו מקוטעות אחת מהשנייה.
מגלן קדוש מדגסקרי (שם מדעי: Threskiornis bernieri) הוא מין של עוף מים מתת-משפחת המגלנים האנדמי לאי מדגסקר וכן באלדברה (חלק מאיי סיישל) שבהאוקיינוס ההודי והוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
בעבר מין זה נחשב לתת-מין של מגלן קדוש אפריקאי.
מגלן זה גדול יחסית (אם כי יותר קטן מקרובו החי באפריקה) ומגיע לגובה 65–89 ס"מ, ובעל מוטת כנפיים של 112–124 ס"מ, כשהזכרים מעט יותר גדולים מהנקבות אך דומים במראה.
נוצות הגוף לרוב לבנות למעט בחלק התחתון של הכנפיים, הצוואר והראש וחלק מנוצות הגב בעלות גוונים כחולים או ירוקים.
מין זה נפוץ לחופי מדגסקר ואלדברה במספר איים, גדות נהר, ביצות מלוחות, חופים חוליים ובין ענפי מנגרובים והוא חי בבדידות כשלעיתים נראים עד 3 פרטים ניזונים יחד.
המגלן הוא אוכל כל המחפש ירקות, נבלות, חרקים, סרטנים, דגים, צפרדעים וזוחלים ועופות קטנים על הקרקע.
המגלן מקנן במהלך העונה הרטובה של נובמבר ודצמבר ומקנן על העצים, בהם הנקבה מטילה שתי ביצים לבנות.
לעיתים המגלנים מקננים עם מגלנים אחרים ועם אנפות כמו אנפית הבקר, כשהקן נמצא בקרבת המים.
מגלן זיתי (שם מדעי: Bostrychia olivacea) הוא מין של עוף מתת-משפחת המגלנים החי לאורך מרכז אפריקה באזורים הטרופיים, לרוב ביערות גשם.
מין זה שייך לסוג מגלן אתיופי והוא קרובו של מגלן הסוואנה.
זהו מגלן קטן יחסית המגיע לאורך 65 עד 75 ס"מ, בעל מוטת כנפיים של 309–372 מ"מ, כשמספר תת-מינים קטנים יותר מאחרים.
המגלן בעל נוצות חומות עם גוני ירוק וברונזה לכנפיו (מזכירים מעט את גוני טווס קונגו).
הראש והצוואר חומים בהירים עם עיניים שחורות וכתם לבן מתחתם.
המקור קצר ואפור ומעל הראש ציצה זקורה חומה המשתרעת עד העורף, ועוזרת להבדיל בין המין לקרוביו.
מין זה מעופף בתעופות קצרות וחזקות, דומות לתעופה של אנפת לילה.
מגלן זה שוכן במערב ומרכז אפריקה בחוף השנהב, סיירה לאון, קמרון, ליבריה, גבון, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ניגריה, גאנה, קניה וטנזניה וכן באיי סאו טומה ופרינסיפה, אך האוכלוסיות שלו לא רצופות.
הוא מצוי לרוב סמוך למקווי מים כמו נהרות וביצות ביערות גשם שפלה וביערות הרריים וכן בהרים גבוהים עד רום 12,000 מטרים מפני הים, כמו בקילימנג'רו, הר אלגון או הר קניה.
לרוב המגלן אינו נודד, למעט במספר אזורים יבשים בליבריה.
מצב שימור של המגלן בטבע הוא "ללא חשש", אף שהאוכלוסייה קטועה ועלולה להיפגע מכריתת יערות לאורך בית גידולו.
בעבר גם המין מגלן זיתי גמד, האנדמי לסאו טומה שויך למין זה ואף המין (שכיום בסוג נפרד) מגלן מדגסקרי.
מגלן זיתי גמד (שם מדעי: Bostrychia bocagei) הוא מין של עוף מתת-משפחת המגלנים ומהסוג מגלן אתיופי, המצוי אך ורק באיי סאו טומה - חלק ממדינת סאו טומה ופרינסיפה שלחופי מערב אפריקה.
עוף זה מצוי בסכנת הכחדה חמורה עקב פגיעה בבית גידולו ומיעוט האוכלוסייה שלו.
בעבר נחשב לתת-מין של מגלן זיתי אך הופרד לאחר הבדלים גנטיים והגודל הקטן יותר שלו, הנובע כנראה מגמדיות איים.
אורכו של המגלן 60 עד 65 ס"מ, כאשר הזכרים גדולים מעט מהנקבות.
צבעו זית-ירוק והוא בעל כסות שחורה לאורך הפנים שסביב העיניים ותחילת המקור האפור והכפוף.
המגלן בעל רגליים קצרות יחסית ואדומות.
המגלן מצוי רק במספר ביצות ויערות בעלי סבך דליל, בגובה 450 מטרים או פחות.
לרוב הוא מצוי על הקרקע הרמוסה, לעיתים בידי חזירי בר או במים ובבוץ, שם הוא מחטט עם מקורו בחיפוש מזון.
המגלן הוא אוכל כל הניזון מהחי ומהצומח.
המגלן מצוי בסכנה חמורה בטבע עקב פלישה של מינים פולשים הטורפים את המגלן, ביציו ואפרוחיו, בירוא יערות נרחב, סלילת כבישים ולעיתים גם ציד אנושי.
זאת נוסף על העובדה שהאוכלוסייה קטנה ומבודדת על האי.
המגלן נחשב למוגן במדינתו, אך היערות בהם חי אינם מוגנים כמותו.
כיום נשארו רק 50 עד 249 פרטים של המגלן.
מגלן מדולדל (שם מדעי: Bostrychia carunculata) הוא מין של עוף מתת-משפחת המגלנים ומהסוג מגלן אתיופי האנדמי לרמה האתיופית שבאתיופיה ואריתריאה.
מין זה בעל תפוצה רחבה ואיננו בסכנה.
מגלן זה בינוני בגודלו ומגיע לאורך 65–75 ס"מ עם נוצות חומות-אפורות בעלי גוון ברונזה וכנפיים חומות ומעט ירוקות עם פס לבן בולט לאורכם.
הזנב שחור וארוך והרגליים ארוכות.
הראש והצוואר כהים וקצרים יחסית, העיניים אדומות, מותקפות בטבעת לבנה.
המקור אפור כהה ודק יחסית ובתחתית המקור דלדל כהה משתלשל.
אין הרבה הבדלים בין הזכרים לנקבות.
עוף זה מצוי לאורך ערבות וביצות הרמה האתיופית בעיקר באדמות בור, שדות ומטעי זית או ערער בגובה 1,500 עד 4,100 מטרים מפני הים, אם כי הוא נצפה בעבר גם בחופי אריתריאה.
המגלן מצוי גם בשדות מעובדים, כרים מוצפים, גדות נהר ובפארקים ואף במרכז של אדיס אבבה.
זהו מין חברותי יחסית למגלנים המצוי לעיתים בלהקות של 30 עד 100 פרטים הנעים יחדיו, אם כי אוכלים ביחידות או בזוגות.
לרוב הם מחפשים חרקים וטרף אחר בין הצמחים או בבוץ.
המגלנים מתרבים לאורך צוקים או על עצים גבוהים ויוצאים מושבות רבייה.
המגלנים מתרבים באזורים נמוכים יותר מגובה 3,000 מטרים ולרוב בקבוצות גדולות.
באגם בדרום אתיופיה מגלנים התקבצו ב-500 זוגות רבייה הפעילות על העצים.
הנקבה של המגלן מטילה 2 ביצים בקן.
מגלן מנוקד-חזה (שם מדעי: Bostrychia rara) הוא מין של עוף מתת-משפחת המגלנים החי לאורך אפריקה הטרופית סביב יערות גשם ואזורי ביצות.
מגלן זה קרוב בעיקר למינים מגלן זיתי ומגלן זיתי גמד ובעבר מספר חוקרים אף שייכו את שלושת המינים לסוג נפרד.
כיום המין שייך לסוג מגלן אתיופי לצד מגלן הסוואנה ומגלן מדולדל.
המגלן מצוי במדינות: אנגולה, קמרון, הרפובליקה המרכז אפריקאית, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, חוף השנהב, גינאה המשוונית, גבון, גאנה, גינאה, ליבריה, ניגריה, סיירה לאון ואוגנדה, כשרוב האוכלוסיות מקוטעות והמין נחשב לנדיר, אם כי לא בסכנה.
מגלן זה מגיע לאורך 46 עד 50 ס"מ והוא בעל גוף קטן עם נוצות חומות-כחולות כהות בעלות גוון ירוק לאורך הכנפיים והראש והצוואר כהים ואחורי הראש והעורף בעלי גוון שחור עד ירוק-מבריק.
הרגליים ורודות וארוכות והמקור אפור וכפוף כלפי מטה.
כפי ששמו מרמז יש למגלן זה נקודות ירוקות לאורך הגוף, בעיקר סביב הבטן, החזה והכנפיים.
זהו מין מתבודד ונחבא יחסית, הנמצא לרוב על הקרקע, לעיתים גם בין העשבים הגבוהים והוא שקט רוב זמנו.
המגלן מחפש במים ובין הצמחייה מזון של צמחים, חרקים וסרטנים אך גם צפרדעים, זוחלים קטנים, חלזונות ועוד.
לרוב המגלן ניזון לבד או בזוגות.
מגלית מצרית (שם מדעי: Hypecoum aegypitacum) הוא עשב חד-שנתי, מין נדיר בסוג מגלית.
גובה המגלית המצרית הוא 10–25 סנטימטר.
יש לו שני עלי גביע משוננים וארבעה עלי כותרת.
מגלית מצרית גדלה באזור אלכסנדריה במצרים, חצי האי סיני וישראל.
בשנת 1928 תועדה בפעם הראשונה והאחרונה הימצאות של המגלית המצרית בארץ ישראל, במהלך המאה ה-20. מאז נחשב הפרח לנכחד בישראל.
אולם במרץ 2014 נצפה הפרח שוב בשמורת מבוא אשדוד.
מגלמפריס (שם מדעי: Megalampris; מילולית: "ירחוני ענקי") הוא סוג של דג גרם נכחד מסדרת הלמפיריים, אשר התקיים במשך סוף האוליגוקן של דרום ניו זילנד לפני 26 מיליון שנה מזמננו.
הסוג הכיל מין יחיד - Megalampris keyesi, הקרוי לכבוד החוקר הניו זילנדי איאן וורוויק קיז (Ian Warwick Keyes).
המאובנים של דג גדול זה התגלו באוטגו, דרום האי הדרומי, כשהם נחפרו בידי צוותו של הפלאונטולוג איאן פורדיך (Ewan Fordyce) מטעם אוניברסיטת אוטגו ואלה נמצאים כיום שמורים במוזיאון אוטגו שבעיר דנידין.
הסוג תואר ב-2006 בידי פורדיך ואנשיו והוא נחשב לקרוב לירחוניים ולאחד מהגדולים שבבני קבוצתו.
דג זה היה דומה מעט לירחוני מלכותי, החי כיום והיה גדול בהרבה.
מעריכים לפי ממצאי חוליות בקוטר 90 מ"מ שאורכו השלם של פרט שנמצא הגיע לאורך ארבעה מטרים, מה שהופך אותו לכבד בהרבה מהמין ירחוני מלכותי, הכבד שבלמפיריים החיים שמגיע לאורך שני מטרים ומשקל של 270 ק"ג.
מבנה הסנפירים שלו רמז שחי בצורה דומה וכמותו היה אוכל פלנקטון או דיונונים החי בים הפתוח.
מגמה ירוקה הוא ארגון שטח אקטיביסטי, התנדבותי ולא מפלגתי, הפועל לקידום נושאי איכות הסביבה בישראל.
הארגון פעיל בקמפוסים ברחבי הארץ, וכן יש לו גם תאי פעילים שאינם סטודנטיאליים.
נכון ל-2024 הארגון מונה מאות פעילים בשלל נושאים סביבתיים.
ב-1997 החליטה החברה להגנת הטבע להקים ארגון סטודנטים שמטרתו פעילות למען הסביבה.
בראשו הוצב ערן בן ימיני.
המאבק הראשון שניהל הארגון היה נגד כביש 6. בסיום המאבק התפצל הארגון מהחברה להגנת הטבע והפך לעצמאי.
הארגון שם לו למטרה לפתח את הצדק הסביבתי ולהעלות למודעות את הנושא בקרב האוכלוסייה בישראל ובפרט בקרב סטודנטים.
לאחר עזיבתו של בן ימיני ניהלו את הארגון יעל כהן-פארן, שי גולוב, גיל יעקב, מור גלבוע ושני אלוני.
מאז יולי 2020 מנכ"ל הארגון הוא אלעד הוכמן.
הארגון מבוסס על מאות מתנדבים.
עיקר עבודתו היא הכשרת וארגון פעילים ברחבי הארץ למאבקים סביבתיים.
הפעילות מאופיינת באוטונומיה רבה הניתנת לתאי הפעילים השונים וכוללת הפגנות, פעולות ישירות, השתתפות בוועדות בכנסת וברשויות המקומיות, הופעות בתקשורת, פנייה לערכאות משפטיות, עצומות, חוגי בית ועוד.
זאת במטרה להעלות על סדר היום הציבורי נושאים סביבתיים ובראשם את סכנות משבר האקלים.
תאי מגמה ירוקה פועלים גם בתוך אוניברסיטאות, מתוך מטרה להפכן לידידותיות יותר לסביבה.
בין היתר מקודם נושא המיחזור בקמפוסים, שימוש חוזר, תחבורה, תכנון ועוד.
בנוסף, יוזמים התאים ימי עיון, הרצאות ופתיחת קורסים שעניינם איכות הסביבה.
ארגון מגמה ירוקה הצטרף למחאת האוהלים בקיץ 2011 ופעיליו לקחו חלק בהפגנות במטרה להכניס סדר יום אקולוגי למחאה החברתית.
במסגרת המחאה הוביל הארגון את המאבק כנגד חוק הוד"לים (ועדות דיור לאומיות) והרפורמה המתוכננת בחוק התכנון והבניה.
הארגון יזם מחאה כנגד ועדת טרכטנברג לאחר שיו"ר הוועדה, פרופ' מנואל טרכטנברג, הודיע כי דו"ח הוועדה לא יעסוק בנושא התחבורה הציבורית.
בעקבות מחאה זו שינה טרכטנברג את דעתו והוועדה הכניסה לדו"ח המלצות לגבי שיפור התחבורה הציבורית בישראל.
מאז כניסתה לתפקיד, השרה להגנת הסביבה עידית סילמן פעלה נמרצות כנגד תמיכות משרדה למספר ארגוני סביבה אשר לפי טענתה הם ארגוני שמאל קיצוני בעלי אופי פוליטי במסווה.
בין היתר טענה כי: "ארגון מגמה ירוקה, שהוא מגמה רעה, עשה כנסים לטובת תושבי עזה" .
בשנת 1998 הצליח הארגון לעצור את הבניה על חוף סי אנד סאן בת"א.
בשנת 1999 היה שותף להעברת חוק פיקדון הבקבוקים.
בשנת 2001 קיבל הארגון את "מגן השר להגנת הסביבה", באותה שנה הארגון הוביל להחלטה על סלילת הרכבת המהירה לירושלים.
בשנת 2004 היה שותף לחקיקת חוק החופים וייסד את יום התחבורה הציבורית.
בשנת 2005 הוביל את המאבק נגד הבנייה בחולות ניצנים.
בשנת 2006 הביא לקביעת כרטיס חופשי-חודשי מוזל לסטודנטים.
בשנת 2007 הוביל את המאבק לפתיחת חופי הכנרת לציבור, להוצאת כלובי הדגים מאילת ולמניעת הבנייה על הרי ירושלים (מאז המאבק התחדש לאור יוזמת בנייה חדשה, הפעם שלא בהובלת מגמה ירוקה).
בין השנים 2008–2011 היה הארגון שותף במאבק להפסקת השאיבה של מעיין עין זהב בקריית שמונה, והזרמת מים לנחל.
מי המעיין נתפסו עד אז על ידי חברת נביעות.
בעקבות הזרמת מי המעיין לנחל שוקם הנחל הזורם בחלקו הגדול בפארק הזהב בעיר שהוא פארק טבע עירוני.
בשנת 2009 קיבל הארגון את אות הנשיא למתנדב על ידי נשיא המדינה שמעון פרס, וגם את אות הגלובוס הירוק מטעם ארגון חיים וסביבה.
בשנת 2010 הוצל חוף פלמחים מבניית כפר נופש שיחריב את החוף, ונקבע שיושאר כמו שהוא לרווחת הציבור ובעלי החיים.
בשנת 2011 הביא הארגון להכרזת חולות סמר כשמורת טבע, להפיכת תחנת הכוח הפחמית באשקלון למבוססת גז והיה שותף למחאה החברתית ובתוכה למחאה נגד ועדות הווד"לים.
בשנת 2012 הוביל להקמת קו ישיר משדרות לת"א והצטרף להובלת המאבק נגד הזיהום במפרץ חיפה.
בשנים 2013–2016 הובילה מגמה ירוקה את המאבק במונופול הגז, שבשיאו הוציא עשרות אלפי מפגינים לרחובות, עורר דיון ארצי בנושא וחסך לציבור מאות מיליארדי שקלים בייצוא מיותר.
מגמה ירוקה זכתה במקום הראשון (ביחד עם ארגונים נוספים) בדירוג של 100 המשפיעים של מגזין דה מרקר לשנת 2013 על השתתפותה במאבק הגז בישראל.
בשנת 2014 ייסד הארגון את מצעד האקלים הישראלי השנתי, אותו הוא מקיים מאז בכל שנה במספרים גדלים והולכים.
באותה שנה גם עצר הארגון את קידוחי הנפט בעמק האלה.
בשנת 2015 הביא מאבק הארגון להוספת קווי אוטובוס המחברים את תחנת הרכבת באשדוד לעיר.
בשנת 2016 הוקם בית הספר לאקטיביזם אותו מפעיל הארגון גם היום, וקיבל את פרס הגלובוס הירוק יחד עם ארגוני הסביבה החיפאים על חלקו בקמפיין להבראת מפרץ חיפה מזיהום ותחלואה.
בשנת 2017 התקבלה ההחלטה על השבת כיכר דיזנגוף ת"א לצורתה המקורית, החלטה שביצועה הסתיים ב-2019 לרווחת התושבים והמבקרים בעיר.
באותה שנה פונה מכל האמוניה בחיפה לאחר מאבק ארוך שנים אליו היו שותפים גם ארגונים נוספים.
בשנת 2018 הוצלו הפיקוסים בשדרות ירושלים ביפו.
בשנת 2019 החל הארגון ללוות את השביתות הארציות של תנועת מחאת הנוער למען האקלים, ובהחלטה היסטורית של בג"ץ שהגישה מגמה ירוקה יחד עם אדם טבע ודין החליט ביהמ"ש שלא לאשר את הרחבת מפעלי בז"ן המזהמים בחיפה.
על המאבק להבראת מפרץ חיפה זכתה באותה שנה מגמה ירוקה בפרס נחמה ריבלין לקיימות במעמד נשיא המדינה.
באותה שנה השתתפה מגמה ירוקה בארגון מכתב הרבנים נגד שימוש בפלסטיק חד פעמי בחגים, הוחלט על הקמת שמורת הטבע הימית הגדולה בישראל והוקמה קואליציית התחבורה הציבורית.
הארגון נסקר על ידי ארגון הדירוג מידות וקיבל את תו מידות לאפקטיביות.
מָגֵן הוא כלי הגנה ללוחם העשוי מלוח עץ או מתכת.
המגן מיועד לבלום התקפות אויב מרוב כלי הנשק, בהם מטר חצים ומכות חרב או גרזן קרב.
על הלוחם האוחז במגן היה לכוונו כך שיבלום את ההתקפה - מגן טוב יכול היה לבלום את רוב סוגי ההתקפות ברוב כלי הנשק.
המגינים מגוונים בצורתם, גודלם ובחומרים מהם הם עשויים, והם משתנים בין אזורים שונים ותקופות שונות.
המגן מיועד בעיקר להגנה עצמית.
המגנים הראשונים היו בנויים מעץ או מעור, ובהמשך נוספו להם פסי ארד לחיזוק.
העם הראשון שהשתמש במגנים באופן נרחב הם השומרים.
חייליהם סודרו במערך הפלנקס ולמגן היה תפקיד מפתח לשמירת המערך.
כל החיילים הכבדים חומשו במגנים, בדרך כלל גדולים: עד גודל של מטר, על מנת שיוכלו לכסות בקלות על כל גופו של הלוחם.
בתקופת יוון הארכאית (המאה ה-8 לפנה"ס) המגנים קיבלו דחיפה נוספת.
חברי חיל הרגלים הכבד היווני, ההופליטים, השתמשו במגן על מנת לייצב את מערך הפלנקס, בדומה לשומר.
מגניהם היו עשויים לרוב מעץ עם חיזוקי ארד, אם כי שיעור המתכת עלה בהרבה יחסית לתקופות קדומות יותר.
בצבא הספרטני היו מקבלים החיילים עונשים חמורים על איבוד מגניהם לעומת עונש קל אם בכלל על איבוד חלקים אחרים משריונם, מפני שהמגן נועד לשמור על מערך הפלנקס, ואילו פרטי שריון אחרים היו אמורים לשמור על חייו האישיים של הלוחם.
גם בצבא הרומי מילאו המגנים תפקיד מפתח בשמירת המערך.
החייל הרומי נהג להדוף את האויב בעזרת מגנו הגדול ולדקור אותו עם חרבו.
לאחר נפילת האימפריה הרומית הייתה נסיגה כללית בטכנולוגיה העולמית, וכחלק ממנה נצפתה גם נסיגה באיכות המגנים.
במקומות רבים שבו למגני עץ פשוטים בעלי טבעת מתכת מסביב.
בהמשך בימי הביניים זכה המגן לפריחה מחודשת והיה לאחד מכלי הנשק החשובים ביותר של האביר.
בימי הביניים נשאו הפרשים מגינים שצורתם כמעין אליפסה אנכית או מעוין.
הצורה תוכננה בשביל לספק הגנה מרבית לפרש תוך מתן נוחות לתקיפה ותפעול הסוס.
בהמשך הוסר החלק העליון של המגן (כנראה כדי לשפר את ראותו של הפרש) וכך נוצר דגם המגן האבירי המוכר לכולם ומשמש תבנית לסמלים של מדינות, ערים ובתי אצולה.
עם המצאת שריון הלוחות המלא, החלו המגנים לאבד מחשיבותם, אם כי השתמשו בהם עד המאות ה-16 וה-17 בעת סוף ימי הביניים ובתחילת העת החדשה.
במאה ה-16, היה שריון הלוחות המלא כבד ועבה דיו כך שהמגן הפך למיותר ורק הגביל את יכולתו של הלוחם לתקוף באמצעות חרב כבדה או נשק מוט דו-ידני.
במאה ה-17, בעקבות גילוי אבק השרפה, יצא המגן לגמרי משימוש עקב חוסר יכולתו לבלום קליעי רובה.
על אף שיצאו משימוש קרבי, שמרו המגינים מקום בשימוש טקסי וסמלי.
בימי הביניים, הן באירופה והן באפריקה, עוטרו מגיני הלוחמים בצבעים וסמלים שייצגו את הלוחם (את בית האצולה שלו או השבט שלו).
סמלי המדינות והערים האירופאיות מבוססים על סמלי מגינים שכאלה ותבנית המגן החצי-מעויני משמשת כבסיס נפוץ לסמלים של מדינות (אפילו סמל מדינת ישראל), ערים ויחידות צבאיות.
בימינו, משתמשים כוחות משטרה במגינים עשויים מפלסטיק כחלק מהציוד לטיפול בהפרות סדר להגנה מפני יידוי אבנים, בקבוקי תבערה וחפצים שונים הנזרקים עליהם על ידי מפגינים בעת הפגנות אלימות.
כמו כן קיימים מגינים כבדים נגד כדורי רובה (מכונים לעיתים "מגן טקטי") בשימוש יחידות מיוחדות ויחידות השתלטות.
המגן הוא אולי החלק החשוב והעתיק ביותר בשריונו של הלוחם.
המגן משמש להגנה עיקרית מפני המכות הקשות יותר של היריב וביכולתו לעצור כמעט כל מכה, פרט למכת רומחו של אביר מסתער במלוא מהירותו, או מכת גרזן קרב כבד במיוחד.
מכות אלו יכלו לנפץ אפילו מגן עשוי פלדה.
בניגוד לשריון, לא סיפק המגן הגנה היקפית אלא רק בכיוון אחד.
יתרונו של המגן היה יכולתו לבלום התקפות ששריון רגיל לא יכול היה לבלום (מטח חצים כבד, מכת גרזן קרב בינוני או חרב כבדה).
חסרונו היה שלעיתים הוא היה גדול ומסורבל והקשה על הלחימה.
עוד חיסרון גדול לעומת השריון היה שהמגן הותיר את אחת מידיו של הלוחם תפוסה ואילו לוחם ללא מגן יכול היה לשאת כלי נשק דו-ידניים.
בניגוד לשריון, יכול היה המגן לשמש גם להתקפה.
ישנן מספר מכות מפורסמות עם המגנים - כגון מכה מלמטה למעלה אשר נועדה לפגוע בסנטרו של היריב או דחיפה עם המגן על מנת להפיל או להוציא את היריב משיווי משקל.
לפעמים למגן היה מעין שפיץ ברזל שנועד לשבור את להבי החרבות עליו.
על מגינים מסוימים הותקנו שוליים חדים על מנת שהמגן יוכל לשסף את גרונו של יריב שלא ממוגן בצוואר.
חיל רגלים קל נשא בדרך כלל מגינים קטנים ועגולים העשויים מעץ או ממתכת.
מגן עגול וקטן זה נקרא Buckler.
סקוטום Scutum: הלגיון הרומאי נשא מגנים מלבניים (אך מקומרים) גדולים וכבדים שנקראו "סקוטום".
המגינים סיפקו הגנה מצוינת אך היו כבדים והגבילו תנועה מהירה.
מבנה הטסטודו ("הצב"), שבו הליגיונרים נעו באיטיות כאשר ה"סקוטום" מוצבים כלפי חוץ בפאות ומעל לראש ובכך יוצרים מעטה שריון שמגן על הלוחמים, היה מבוסס על מגינים גדולים אלה.
הוויקינגים והשבטים הגרמניים נשאו מגיני עץ גדולים.
שבטים אלה כמעט שלא לבשו שריון, או עטו רק שריון עור.
מאוחר יותר, החלק העליון של המגן הוסר (כנראה בשביל לשפר את הראות של הפרש) וכך נוצר דגם המגן האבירי המוכר לכולם ומשמש תבנית לסמלים של מדינות, ערים ובתי אצולה.
מגיני קשתים (Pavise): מגינים גדולים, לרוב מלבניים, שנועדו להגן על קשתים ומפעילי רובה-קשת בזמן שהם טוענים מחדש.
מגינים אלה לא הוחזקו ביד אלא הוצבו על הקרקע לפני הקשת.
הם היו מספיק גדולים כך שהקשת יוכל להתכופף ולהתחבא מאחוריהם.
הם נועדו לבלום חצים של האויב ולא מהלומות של כלי נשק בקרב פנים אל פנים.
מגיני משטרה: אלה מגינים מודרניים העשויים מחומרים פלסטיים שמטרתם להגן על כוחות משטרה מיידוי אבנים, בקבוקי תבערה ושאר חפצים במהלך הפגנות והפרות סדר.
מגינים בליסטיים/טקטיים: מגינים כבדים נגד כדורי רובה בשימוש יחידות מיוחדות ויחידות השתלטות בפריצה לתוך מבנה.
מָגֵן הוא קיבוץ במערב הנגב הצפוני, המשתייך לקיבוץ הארצי ונמצא בתחומי המועצה האזורית אשכול.
הקיבוץ נמצא בצמוד למוסדות ציבור רבים, בהם משרדי המועצה האזורית, בית הספר היסודי המשמש את ישובי המועצה, בית הספר התיכון של המועצה ותיאטרון הנגב, ומקהלת אשכול.
שטחו החקלאי של הקיבוץ עומד על כ־8,500 דונם.
באפריל 2023 עבר הקיבוץ הפרטה, במתכונת של קיבוץ מתחדש.
את הקיבוץ ייסדו בני גרעין של השומר הצעיר מרומניה שחלקם שהו כשנה במחנות המעצר בקפריסין, אליהם הצטרפו בני גרעינים של השומר הצעיר מילידי הארץ ובהמשך בני ובנות גרעינים ממערב אירופה.
העלייה על הקרקע הייתה בתאריך 16 באוגוסט 1949 על שרידי משלט שיח' נוראן, שנכבש בראשית דצמבר 1948, במהלך מבצע אסף על ידי גדוד 89 של חטיבה 8, חטיבת יצחק שדה.
גבעת השיח' היא הנקודה הגבוהה ביותר באזור ומשמשת נקודת תצפית אל עבר יישובי המועצה האזורית אשכול ודרום רצועת עזה.
במהלך מבצע עופרת יצוקה בשנת 2009 נפלו בשטח הקיבוץ שתי רקטות קסאם.
לא היו נפגעים, אך נגרם נזק לבתי מגורים.
מאחר שהקיבוץ נמצא במרחק של 4.7 ק"מ מגבול הרצועה, לא עמד באמת המידה של 4.5 ק"מ מהגבול ולכן לא נכלל בתוכנית המיגון של יישובי עוטף עזה.
רק בעקבות מבצע עמוד ענן בשנת 2012, החליטה הממשלה למגן גם את היישובים בטווח זה, ובהם גם מגן.
המיגון הושלם רק לאחר מבצע צוק איתן, בשנת 2015.
במהלך השנים היו ניסיונות שונים להפרטת הקיבוץ, שלא צלחו.
בשנת 2015 הועלו שתי הצעות לשינוי, שלא עברו.
בשלהי 2022 נתקבלה לבסוף החלטה על שינוי שנכנסה לתוקף באפריל 2023. על פי ההחלטה שנתקבלה, הקיבוץ יעבור תהליך הפרטה, תוך שמירה על זכויות פנסיה של חברי הקיבוץ, רשת ביטחון סוציאלית, וכן, חלוקת ההון, שכר דיפרנציאלי ומעבר לשירותים בתשלום.
בבוקר שבת, שמחת תורה, ביום 7 באוקטובר 2023, הותקף הקיבוץ על ידי מחבלי חמאס במסגרת טבח שבעה באוקטובר.
כיתת הכוננות של הקיבוץ בהנהגת הרבש"ץ ברוך כהן שנפצע מרקטת RPG בתחילת הקרב הדפה את המתקפה.
חבר הקיבוץ אבי פליישר נהרג בקרב, ושני אחרים נפצעו.
חבר נוסף בקיבוץ, אופיר ירון, נהרג בקרבת הקיבוץ.
תחקיר צה"ל קבע כי הצבא נכשל בהגנת הקיבוץ.
ב-9 באוקטובר הקיבוץ פונה לאזור ים המלח.
מאפריל 2024 החלו תושבים לחזור בהדרגה לקיבוץ, ועם פתיחת שנת הלימודים תשפ"ה כבר חזרו מעל 90% מהתושבים לבתיהם.
מקורות ההכנסה המרכזיים של הקיבוץ הם מפעל "מגן אקו-אנרג'י" (קודם לכן "פלסטיק מגן") לייצור מערכות אנרגיה סולארית; חקלאות - גידולי שדה (תפוחי אדמה, בוטנים, צנוניות, חיטה, גזר), רפת (בשיתוף הקיבוצים גבולות ובארי), והכנסות מעבודות חוץ.
בתחומי הקיבוץ נמצא גן זואולוגי ("ZOO-חוויה"), "חוויה פלוס" (מרכז הפעלה חינוכי להורים ופעוטות), וגלריית אמנים ("גלריית הקיטור").
הקיבוץ מפעיל בתחומו בית תינוקות, שבו שוהים ילדי הקיבוץ עד גיל 3, וכן פעוטון וגנים, שבהם מתחנכים הילדים עד גיל בית הספר.
בהרלדיקה, המגן הוא ההתקן העיקרי של השלט ההרלדי.
דמויות ושבלונות מיוצגות על פני המגן במגוון רחב של סידורים.
מגיניהם של גברים נושאי שלט אצולה עוצבו לרוב בצורת טיפוסית למגינים אשר שימשו את האבירים בימי הביניים לקרב.
מאחר שצורה זו נתפסה כצורה "לוחמנית" המתאימה לגברים בלבד, הנשים השתמשו במגינים בצורת מעוין ואנשי הכמורה נשאו מגינים סגלגלים.
הנקודות הבאות הן הנקודות אשר על פי הבלאזון יש לצייר מטענים.
G - צ'יף סיניסטר H - נקודת כבוד
M - בסיס אמצעי (בשימוש לעיתים רחוקות)
מגן (בערבית : مجان, תעתיק מדויק: מג'אן) הוא שמו השומרי הקדום של אזור גאוגרפי בעומאן.
חוקרים אחדים מזהים את האזור עם כל שטחה של עומאן, אף על פי שאזורים רבים בעומאן של היום היו עצמאיים שהשתייכו למדינות אחרות, כגון אזור ט'ופאר שהיה שייך לתימן.
השם מגן מורכב משתי מילים בשומרית: המילה מא שפירושה ספינה והמילה גאן שפירושה השלד.
משמעות השם, אם כן, היא שלדה של הספינה.
האזור נקרא כך כי היה מפורסם בתעשיית הספינות עוד בזמנים קדומים, במיוחד בנמלים הקרובים לג'בל אח'דר שבו היו עצים עמידים בפני מים ששימשו לתעשייה זו, ולכן נודע האזור כיצואן ספינות עיקרי באזור מסופוטמיה והמפרץ הפרסי.
בנוסף לייצוא הספינות ייבאו תושבי שומר ובחרין את סלעי הדיוריט מאזור מגן, והשתמשו בהם ליצור כלי משקל שונים שהיו חיוניים לתנועת המסחר שהייתה רווחת באזור.
כמו כן סיפק אזור מגן את מתכת הנחושת לשומר.
בנחושת, שלפני 10,000 שנה הייתה יעילה ונוחה יותר לשימוש ממתכות אחרות, עשו אז שימוש נרחב בארם נהריים, ליצירת כלים.
האזור נודע גם בתעשיית הלבונה שבה השתמשו למטרות כישוף ופולחן במקדשים.
בשנים האחרונות התגלו באזור מגן, ליד ראש גינז, חלקים מספינות עתיקות שנבנו לפני 5,000 שנים.
כמו כן נתגלו מבנים עתיקים מאותה תקופה, ששימשו בין היתר ליצירת ספינות.
מַגְלֵשָׁה היא מישור משופע המיועד לשימוש בני אדם.
המגלשה היא בעיקר מתקן המיועד לילדים הנפוץ בגני משחקים בכל רחבי העולם, וכן במגרשי גני ילדים ובתי ספר.
אך מגלשות מיועדות גם להורדת אנשים בחירום בזמן מהיר.
המגלשות עשויות ממגוון חומרים, בעיקר חומרים פלסטיים אך גם מעץ, מתכת או פיברגלאס.
משטח המגלשה חלק כדי לאפשר החלקה.
צורתן כצורת מסילה מוארכת המונחת על גבי משטח מוגבה וממנו יורדת המסילה למשטח נמוך יותר, דבר המאפשר גלישה בישיבה או בשכיבה במורד המסילה.
סולם, מדרגות או חבל טיפוס מאפשרים גישה למשטח העליון של המגלשה.
מגלשות יכולות להיות מעוקלות ובעלות צורות שונות.
מגלשות בטיחותיות יותר בנויות כצינור סגור או סגור למחצה כדי למנוע סכנת נפילה מגובה.
מגלשת מים היא מתקן שעשועים הדומה בצורתו למגלשה.
מגלשת מים היא צינור סגור או פתוח בחלקו העליון, עשוי לרוב חומר פלסטי או מתכת, המונח בהטיה ממשטח גובה למשטח נמוך.
זרם מים הזורם בו מאפשר גלישה במורד הצינור, לרוב לתוך בריכה או למשטח האטה.
הגולש מחליק בישיבה או בשכיבה על זרם המים, או ביושבו על רפסודה או אבוב
מתקן זה מצוי לרוב בפארקי מים אך גם בבריכות שחייה וכחלק ממתקני שעשועים בחוף ים.
הצינורות יכולים להיות ישרים או מעוקלים.
מגלשות תלולות יכולות ליצור אפקט של נפילה חופשית, וכן יכולות לכלול פעלולים נוספים כגון הוספת ערפל במנהרת הגלישה, תאורה מיוחדת, או אורות לייזר.
סדרה של מגלשות צמודות מאפשרת לגולשים להתחרות זה בזה.
שימוש ברצועת הנעה יכול לאפשר לגולשים לנוע במעלה המגלשה.
מגן הוא קבוצת כוכבים קטנה ועמומה שנמצאת מעט דרומית לקו המשווה השמימי.
הקבוצה הוגדרה במאה ה-17 על ידי האסטרונום הפולני יוהנס הווליוס תחת השם "מגן סובייסקי" (Scutum Sobiescianum) על שמו של מלך פולין יאן סובייסקי, לציון ניצחונו על הטורקים בקרב וינה בשנת 1683. זו אחת משתי הקבוצות שנקראו על שם דמויות אמיתיות (השנייה היא שערות ברניקי).
הקבוצה נמצאת באזור עשיר בכוכבים של שביל החלב ומכילה מספר צבירי כוכבים.
α במגן הוא ענק כתום במרחק של כ-175 שנות אור ועם בהירות נראית מדרגה 3.85. זהו הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה
β במגן הוא כוכב זוגי במרחק של כ-700 שנות אור, המורכב מענק צהוב עם בהירות מדרגה 4.2 ובן זוג כחול עמום עם בהירות מדרגה 8.5. הכוכבים מקיפים זה את זה במחזוריות של כ-834 יום.
γ במגן הוא כוכב לבן - כחלחל במרחק של כ-290 שנות אור ועם בהירות מדרגה 4.7.
δ במגן הוא קפאיד ננסי מסוג ענק לבן-צהבהב במרחק 202 שנות אור (ומתקרב אלינו – רק 10 שנות אור בעוד 1.24 מיליון שנה).
הכוכב מתנפח ומתכווץ במחזוריות של 4.65 שעות ובהירותו משתנה בהתאם בין דרגות 4.6 ו-4.8. (למעשה זו מערכת משולשת, שני הכוכבים הנוספים הם עמומים בהרבה עם דרגות בהירות 9.2 ו-12.2.)
UY במגן בולט ברשימת הכוכבים הגדולים (על-פי רדיוס), כ-1,700 רדיוסי שמש.
M11 הוא צביר פתוח במרחק של כ-6,400 שנות אור המכונה צביר ברווז הבר.
הצביר כולל אלפי כוכבים מדרגות בהירות 11 ועמומים יותר, וניתן להבחין בו במשקפת ככתם בהיר על רקע שביל החלב עם בהירות מדרגה 6.5. כדי לראות כוכביו בבירור יש צורך בטלסקופ.
שמו של הצביר ניתן לו כי הכוכבים מזכירים להקה של ברווזי בר במעופם.
M26 הוא צביר פתוח נוסף במרחק של כ-5,000 שנות אור.
כוכביו הבהירים ביותר הם מדרגת בהירות 12 ובהירותו הכוללת היא מדרגה 8.
מַגְלָנִים (שם מדעי: Threskiornithinae) או אִיבִּיסִים היא תת־משפחה של ציפורים במשפחת הכפניים.
למגלנים רגליים ארוכות ומקור ארוך ומעוקל כלפי מטה בצורה שמזכירה מגל, ומכאן שמם בעברית.
המגלנים נוהגים לאכול בקבוצות קטנות, וניזונים מרכיכות, תולעים, סרטנים וחרקים החיים בבוץ.
רוב המינים מקננים על עצים, לעיתים קרובות יחד עם כפנים או אנפות.
במיתולוגיה המצרית היה המגלן הקדוש האפריקני החיה המקודשת לאל תחות, והוא מתואר כבעל ראש מגלן.
המגלנים בונים את קיניהם על עצים גבוהים או על הקרקע, כשלרוב הם משכנים משפחה קטנה המורכבת מזוג מונוגמי המטיל בהם את ביציהם.
לאחר דגירה של כ־21 יום, בוקעים מהביצים 2–3 אפרוחים המכוסים פלומה אפורה־בהירה.
מגלן מצויץ צפוני (Geronticus eremita), מזדמן נדיר בישראל.
מין: מגלן חום (Plegadis falcinellus), חולף ומקנן נפוץ בישראל.
מין: מגלן לבן-פנים (Plegadis chihi)
מִגלָשיים (ביחיד מִגְלָשׁ, נורווגית עתיקה: Skid או Ski – "חתיכת-עץ מבוקעת") הם צמד קרשים צרים ומוארכים המשמשים לגלישה על פני שלג.
המגלשיים מתחברים לנעליים מותאמות הננעלות על רגלי הגולש, ועיקר השימוש בהם כיום הוא בגלישה ספורטיבית בעוד שבעבר הם היו אמצעי-תעבורה באזורים מושלגים.
באופן מסורתי, יוצרו המגלשיים מסוגים שונים של עץ, עם רצועות קשירה; המגלש המודרני מיוצר בעיקר מחומר פלסטי מחושל בפיברגלס וטיטניום, לעיתים עם ליבת עץ, וגם אמצעִי החיבור לנעל עבר שינוי רב.
שרידים עתיקים של מגלשיים נמצאו בשוודיה, בפינלנד וברוסיה.
הקדום ביותר, שגילו מוערך ל-8,000 שנה, נמצא על ידי ארכאולוגים בצפונה של רוסיה.
עם זאת, התייחסות קדומה אף יותר לאמצעי תחבורה זה נמצאה בציורי מערות בני כ-10,000 שנה באַלטאי שבמרכז אסיה, בהם הופיעו גולשי סקי עוסקים בציד כשלרגליהם מגלשיים.
באזור זה, לפי הארכאולוגים, השתמש האדם במגלשיים כנראה כבר לפני 20,000 שנים במסעות-החורף, וסביר שאלו יוּצרו מעצמות של בעלי חיים גדולים.
למגלשי הסקי יש גם אזכורים באפוסים ובמקורות פיניים רבים.
על שימוש צבאי בהם למטרות סיור ושליחות ידוע בתיעוד כבר משנת 1200.
בצפון נורווגיה היו המגלשיים הקדומים (לפני כ-5,000 שנה) בעלי שכבת עור מתחתם.
ציורי מערות מתקופה זו, שמציגים ציידים על מגלשיים, שרדו ביישוב הקרחוני רֶדֶיי.
בחבלים שונים של הארץ שימשו המגלשיים בציד של חיות שונות.
היה נהוג זוג מגלשיים עטופי-פרווה שבו מגלש אחד קצר והשני ארוך, כשהקצר משמש לדחיפת הגולש קדימה והארוך לגלישה.
ב-1733 הוקמה יחידת גולשים קבועה בצבא.
לסונדרה נורהיים (Norheim) ממחוז טלמרק מיוחסת בניית אבטיפוס המגלשיים האופייני לימינו, בהם החלק המרכזי צר יותר ומעוקל מה שמאפשר את פניות הסללוֹם הקשתיות.
ב"גלישת טלמרק", תת-הענף שנוסד בעקבות הפיתוח הטכנולוגי של בן-המחוז, החיבורים של המגלשיים לנעליים הם רק בקדמת כף-הרגל (בעוד שהעקב חופשית).
חידושיו של נורהיים בתחום ציוד הסקי במאה ה-19 זירזו את הפיכת גלישת השלג לענף פנאי וספורט.
שלא כמו הסקי המישורי הסקנדינבי, הסקי האלפיני - שבו תלילות-השטח מציבה תנאים שונים לגמרי - עושה שימוש במגלשיים קצרים יותר, ובהם גם נעשה לראשונה מעבר לתופסנים ממתכת.
פיתוח זה מיוחס למתיאס זדארסקי (Zdarsky) מאוסטריה תחתית.
במהלך מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש רב ביחידות גולשי סקי, בייחוד בסקנדינביה ובאלפים.
כיום המגלשיים מאופיינים בגמישות, קלוּת ואלסטיות אך גם קשיחות, והסקי נמנה עם המקצועות האולימפיים החשובים.
מלבד סקי שלג - ענף ספורט נוסף שעושה שימוש במגלשיים הוא סקי מים.
בסקי מים מסוג "סללום" נועל הגולש מגלש אחד (כשרגלו השנייה מושטת קדימה) ובסוג "דאבל" - שני מגלשיים.
ישנם מסוקים המורכבים ממגלשיים במקום גלגלים כאמצעי לנחיתה על הקרקע.
מטוסים קלים בעלי יכולת נחיתה בים כוללים בתחתיתם מצופים דמויי צורת מגלשיים.
מַגְּלָן שָׁנִי או אִיבִּיס שָׁנִי (שם מדעי: Eudocimus ruber) הוא מין של מגלן ממשפחת הכפניים.
המגלן חי בדרום אמריקה, האיים הקריביים וטרינידד וטובגו (נחשב לציפור הלאומית של טרינידד).
הוא דומה בצורת גופו למגלנים אחרים במשפחה, אך נבדל מהם בצבעו האדום הבוהק.
הוא נמצא לרוב ליד מים רדודים, ביצות, ונחלי מים מתוקים.
המגלן נתגלה לראשונה על ידי קארולוס ליניאוס, מדען שוודי וממציא הטקסונומיה, שהעניק לו את שמו המדעי Scolopax rubra.
מאוחר יותר השם המדעי שונה לGuara rubra, ולבסוף שונה לEudocimus ruber (כל השמות המדעיים של המגלן משתמשים במילה ruber, אדום בלטינית).
המגלן בצבע אדום-שני ומכאן שמו.
מקורו ארוך ומעוקל כלפי מטה, וצווארו ארוך.
הוא טוב מאוד בשחייה ומעוף.
המגלן ניזון מדגים חרקים וסרטנים.
מזון זה נותן לו את גוון השני שלו.
המגלן מטיל 2 ביצים ודוגר עליהן במשך 21-23 יום.
הוא מלמד את גוזליו לעוף כך שהגוזלים מטפסים על הענפים שוב ושוב, ולאחר מכן קופצים ולומדים לעוף בעצמם.
מגלניה (שם מדעי: Megalania priscus) היא מין קדום של לטאה ענקית ממשפחת הכוחיים שחיה באוסטרליה.
היא הוגדרה ב-1859 בידי החוקר ריצ'רד אוון ופירוש שמה הוא: "משסע ענקי נודד".
פירוש השם של המין הוא: "גברי", עקב כוחה הרב.
ישנם חוקרים שרואים בסוג זה שם נרדף למין של כוח תחת השם: Varanus priscus.
אורכה נע לפי אומדנים שונים בין 4.5 מטרים לתשעה מטרים – בדרך כלל הייתה המגלניה באורך שישה מטרים, ומשקלה הגיע ל-400 קילוגרם, אומדן המשקל הגדול ביותר הוא 1,360 קילוגרמים, מה שהופך אותה ללטאה היבשתית הגדולה ביותר שחיה מעולם.
המגלניה התגוררה בעשבי הסוואנה וביערות דלילים והייתה טורפת שניזונה מציד יונקים ועופות שונים, בין השאר גם היונקים הגדולים ביותר שחיו אז באוסטרליה, כמו הדיפרוטודון והפרוקופטודון.
יש המיחסים את סיבת כליונה לאבוריג'ינים של אוסטרליה שהרגו אותה, כנראה באמצעות שריפות יער מכוונות, כהתגוננות מהטורפת הגדולה או שצדו את טרפה עד שהוא נכחד, כל אלה לצד הכחדת המגה-פאונה האוסטרלית של הפליסטוקן.
המגלניה מופיעה בסדרות מפלצות שפגשנו ומפלצות חוזרות לתחייה.
מגלשת חירום היא מגלשה מתנפחת, המשמשת לצורך פינוי מהיר מכלי הטיס בעת מצוקה.
מגלשת חירום נדרשת בכל המטוסים המסחריים המובילים נוסעים, אשר דלת המטוס נמצאת בגובה שאינו מאפשר לנוסעים להתפנות מהמטוס מבלי להיפצע.
תקנות רשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית קובעות כי מגלשת חירום תותקן בכל מטוס שבו דלת המטוס נמצאת בגובה של 1.6 מטר ומעלה מפני הקרקע.
מגלשת החירום ארוזה בתוך הדלת עצמה, היא ממוקמת בחלק התחתון הבולט כלפי פנים של דלת המטוס.
רוב מגלשות החירום משמשות גם כסירת הצלה במקרה של נחיתה במים.
בכל המטוסים המסחריים הגדולים יש מגלשות חירום בדלתות הראשיות, אך לחלקם אין מגלשות בדלתות שמעל הכנפיים.
הסיבה לכך היא שכאשר המדפים מונמכים במלואם, הכנפיים נמוכות מספיק על מנת שהנוסעים יוכלו לרדת מהן בביטחה.
יציאת חלון מגיעה בדרך כלל בשתי תצורות:
פתח ללא צירים - פתיחה המתבצעת כלפי פנים המטוס, לאחר הפתיחה ניתן להשליך את המכסה שסגר את החלון.
ניפוח ידני למגלשת החירום מצוי במסגרת החלון, אם קיימת מגלשה.
פתח עם צירים לסילוק עצמי - נפתח אוטומטית כלפי חוץ בעזרת קפיץ כאשר מושכים בידית היציאה.
פתח זה תוכנן לאחר שרפה שפרצה בטיסה 28 של בריטיש איירטורס בשנת 1985. באירוע זה נהרגו 55 נוסעים ואנשי צוות.
חקירת האירוע העלתה כי פתח ללא צירים קשה לפתיחה בידי נוסעים שאינם מיומנים לכך.
מגלשת החירום הראשונה פותחה על ידי אייר קרוזר, הפטנט על עיצוב המגלשה נרשם בשנת 1956. כיום מספקת אייר קרוזר מגלשות חירום למעל 65% מהשוק.
לפני המגלשות המתנפחות, נעשה שימוש בבד כמגלשה, אך הדבר הצריך זמן רב לפריסה על ידי צוות המטוס, כיום ניתן עדיין למצוא מגלשות בד בכמה מטוסים רוסיים.
מגלשת חירום יכולה לשמש כמגלשה או כמתקן ציפה במקרה של נחיתה במים.
לרוב המגלשה מצוידת בציוד עזר כמו סותמי דליפות אוויר וזיקוקים.
המגלשה יכולה להיות בעלת נתיב אחד או שני נתיבים, בהתאם לגודל היציאה.
מגלשה בעלת שני נתיבים יכולה לפנות מספר גדול יותר של נוסעים בו זמנית.
ניתן לנתק את המגלשה מהמטוס, לרוב תהליך הניתוק מופיע באדום על המגלשה עצמה.
ברגע שהמגלשה הופרדה מהמטוס, היא ממשיכה להיות מחוברת אליו באמצעות היקשרות, ההיקשרות תקרע במידה והמטוס יתחיל לצלול לקרקעית הים או באמצעות סכין או ידית ניתוק.
לפני ההמראה, דייל האוויר מעביר את כל דלתות המטוס למצב "חמוש" (אוטומטי).
אם נדרש פינוי חירום והדלתות נפתחות כשהן במצב "חמוש", תהליך פתיחת הדלת מושך את המגלשה מהמקום בו היא מאוחסנת.
מכיוון שמשקל המגלשה והדלת עצמה הוא גדול, ברוב המטוסים המודרניים מופעל מסייע חשמלי או באמצעות גז דחוס, על מנת שצוות המטוס יוכל לפתוח את הדלת.
ברגע שהדלת פתוחה מספיק, המגלשה תתגלגל מטה מכוח המשיכה ותהליך יגרום למשיכת פין במגלשה, מנקודה זו המגלשה תתנפח על ידי גז דחוס.
במידה וההליך נכשל, צוות המטוס יכול לנפח את המגלשה במצב ידני, על ידי משיכה בידית מתאימה במגלשה.
במידה וגם תהליך זה כושל, התקנות מנחות את צוות המטוס לפנות את הנוסעים דרך פתח יציאה בו יש מגלשה תקינה.
המגלשה משתמשת בגז אינרטי שאינו דליק.
תקנות רשות התעופה הפדרלית מחייבות פינוי של מטוס תוך 90 שניות, תוך שימוש ב-50% מיציאות המילוט.
על מנת לעמוד בדרישות אלו, כל מגלשות החירום צריכות להיות מנופחות תוך פחות מ-10 שניות.
לעיתים מגלשות החירום מופעלות לא בזמן פינוי חירום, אלא בגלל תקלה או בגלל טעות אנוש:
ב-14 בינואר 2015, מטוס בואינג 777 של חברת דלתא איירליינס נחת בנמל התעופה בן-גוריון, צוות המטוס לא העביר את הדלתות למצב ידני.
כתוצאה מכך יצאה מגלשת החירום מהמקום בו היא מאוחסנת בדלת אך לא התנפחה.
ב-30 ביוני 2014, מטוס בואינג 737 של חברת יונייטד איירליינס, טס משיקגו ללוס אנג'לס.
במהלך הטיסה התנפחה מגלשת החירום בתוך תא הנוסעים, המטוס ביצע נחיתת חירום.
מגלשות הרים הם מתקן שעשועים שבו גולשים במורד הר בתוך מסלול במעין מזחלת בעלת גלגלים.
המתקן הוא פיתוח של מזחלת.
המסלולים הם בעצם צינורות מיוחדים (העשויים מפלדת אל-חלד או מפלסטיק מחוזק) שבתוכם גולשים הרוכבים בדומה לרכבת הרים אבל בניגוד לרכבת הרים במגלשות הרים לנוסע יש אפשרות לשלוט במהירות.
מגלשת ההרים הארוכה ביותר בעולם נמצאת באנדורה באורך של 5.3 קילומטר.
מגלשת ההרים הגבוהה ביותר בעולם נמצאת בשווייץ והיא מתחילה מגובה 2,971 מטר.
מה שקדם למגלשות הרים היה מגלשה אלפינית, בשנת 1970 הציגה חברה גרמנית את המגלשה האלפינית הראשונה, ובשנת 1997 פיתחה החברה את רעיון למגלשות הרים ואף הציגה דגם של מגלשות הרים.
רוב מגלשות ההרים מותקנות באתרי סקי כדי להגדיל את ההכנסה בחודשי הקיץ.
כל המסלולים של מגלשות ההרים קלים להתקנה ללא צורך בעבודות בטון מלבד בנקודת ההתחלה.
ברוב המסלולים של רכבות ההרים ישנם גשרים או מנהרות.
מסלולים שבנויים מאלומיניום או מפלדת אל-חלד הם מסלולים שקל לתחזק אותם אבל העמידות שלהם נמוכה.
אלמנטים שנמצאים ברוב מגלשות ההרים: המגלשה מתעקמת, סיבובים חדים ומעגלי ספירלה.
מַגַּלְנוּנִיִּים (שם מדעי: Kuhliidae) היא משפחת דגים ימיים מסדרת הדקראים בתוכה סוג יחיד - מַגַּלְנוּן (Drepane) ובו 3 מינים.
בני המשפחה חיים במימי האזור האינדו-פסיפי עד למערב האוקיינוס השקט שלחופי אוסטרליה ונפוצים גם במי האוקיינוס האטלנטי לחופי אפריקה.
אורכם 45–50 סנטימטרים, והם בעלי גוף מוגבה עם סנפיר גבי גדול וסנפירי שת גדולים מלמעלה ולמטה, וביניהם זנב קטן דמוי-מניפה.
הראש גדול ובעל מצח מוגבה ועיניים גדולות.
צבעם לבן עד כסוף עם מעט כתמים בצידי גבם.
הם חיים במים חוליים וגם בשוניות ומתקרבים גם לשפכי נהר.
לתזונתם הם טורפים דגים וחסרי חוליות ימיים.
מגלנהידריס (שם מדעי: Megalenhydris) הוא סוג נכחד של לוטרה גדולה ממשפחת הסמוריים אשר חי בסוף תקופת הפליסטוקן.
סוג זה הכיל מין אחד - Megalenhydris barbaricina, אשר התגלה ב-1987 במערה גרוטה די איספיניגולי שבאי סרדיניה, איטליה והוא אחד מ-4 סוגי לוטרות נכחדות שנמצאו בסרדיניה.
לוטרה זו הייתה גדולה מאוד ביחס לקרוביה המודרניים ועל פי מבנה שיניה השטוחות והקשיחות מרמז על כך שניזונה מסרטנים שונים ומצדפות שמצאה באגמי האי.
ממבנה חוליות הזנב שנמצאו נראה שהייתה בעלת זנב שטוח יחסית, אשר עזר לה לשחות מהר במים.
אִיבִּיס שְׁחֹר רֹאשׁ או מגלן שחור-ראש (שם מדעי: Threskiornis melanocephalus) הוא מין של עוף מים מתת-משפחת המגלנים החי בדרום אסיה ודרום-מזרח אסיה, מזרחה עד יפן, הפיליפינים ואינדונזיה.
חלק מהאוכלוסיות נודדות למרחק קצר.
הוא חי באזור הטרופי והסובטרופי של אסיה באזורי ביצות, אגמים, בריכות, שדות אורז וחופים ולעיתים הוא חי בקרבה למגורי האדם.
מגלן זה דומה למין מגלן קדוש אפריקני וכמותו שייך לאותו סוג - מגלן קדוש.
צבעו לבן למעט הרגליים, הצוואר, הראש והקצוות של הכנפיים והזנב השחורים וברוב האזורים גם החשופים מנוצות.
בעונת הרבייה העורף של הזכרים הופך לוורוד עד אדום.
המגלן בעל רגליים ארוכות בעלות קרומי שחייה ובעל מקור מכופף וארוך אפור-כהה עד שחור שמיועד לחיטוט בבוץ.
המגלנים מקננים רק בעונת הגשמים, ולעיתים גם בתקופת המונסון הטרופי.
הקן נבנה על ענפים נמוכים ומיוצר מענפים בתוספת עשב וחוטים.
המגלנים מקננים בקבוצות גדולות, שלעיתים מקננות בצמוד לאנפות.
המגלנים ניזונים בתנועת סינון מהירה וחוטפים מהמים סרטנים, דגים, צפרדעים וחרקים.
מגן אבות הוא סוג פיוט, המיועד להרחיב את ברכה מעין שבע הנאמרת בתפילת ערבית של שבת, לפני הפסקה "מגן אבות בדברו" או בתוכה.
בשונה ממרבית סוגי הפיוט, סוג זה אין מקורו בארץ ישראל, והוא הומצא באירופה בימי הביניים ונהג בעיקר באשכנז.
פייטני מרכז אירופה חיבבו את תפילות ערבית של החגים וכתבו עבורם פיוטים רבים.
לכן, סביר למדי שיבקשו לעטר בפיטים גם ברכה זו.
ככל הידוע לנו, הראשון שכתב פיוט לברכת מעין שבע היה יוסף קמחי, שאמנם נולד בספרד המוסלמית, שם לא נהגו לכתוב פיוטים לתפילת ערבית, אך חי רוב חייו בנרבונה שבפרובאנס, וייתכן ששם הושפע מדוגמאות אשכנזיות שקדמו לו.
שני פיוטים אלה עוסקים בנושא הכללי של שבת, ואינם מכוונים בפירוש למועד מסוים.
הפיוט "יום שבת זכור" זכה לתפוצה רבה באשכנז, בניגוד לחברו "יום שבת שמור".
עזרא פליישר משער שקל יותר היה בעיני הקהילות להוסיף פיוט לפני תחילת הפסקה "מגן אבות" מאשר לקטוע אותה בפיוט באמצעה.
אף על פי שר"י קמחי חי בפרובאנס, הסוג הפך פופולרי רק באשכנז (המערבית) ובקצת קהילות צרפת.
בסוף המאה ה-13 כתב ר' שמואל דוולין מארפורט פיוט מגן אבות המתחיל "שפרם רם ברוחו".
הפיוט כתוב במבנה זהה לשל "יום שבת זכור", ונועד להחליף אותו.
בדומה לפיוטיו של ר"י קמחי, גם פיוט זה עוסק בענייני שבת בכלל.
פיוט זה לא זכה לתפוצה רבה.
מועדי אמירת פיוטי מגן אבות
בימי הביניים היו קהילות באשכנז המערבית שאמרו את הפיוט "יום שבת זכור" כתוספת קבועה ל"מגן אבות", מדי שבת ושבת.
בקהילות אחרות אמרוהו כנראה בשבתות מצוינות בלבד או בשבת שחלה ביום טוב או במוצאי יום טוב.
פייטנים אשכנזים כתבו בתים נוספים המרחיבים את הפיוט "יום שבת זכור" עבור מועדים מסוימים, שמזכירים בפרט את המועד או החג שלשמו נכתבו.
עזרא פליישר אסף, מכתבי יד אשכנזים, לא פחות משמונה עשר פיוטים כאלה, מאת משוררים שונים, לאירועים במשך כל השנה, כגון: פסח, שביעי של פסח, שמיני עצרת, שבת ראש חודש, שבת חנוכה, שבת ראש השנה ושבת נחמו; ואירועי מחזור חיים, כגון שבת שבה חוגגים חתונה או ברית מילה בקהילה.
במנהגי מהרי"ל מופיע פיוט זה כמיועד ליום טוב שחל בשבת בלבד.
המהרי"ל מזכיר שני מנהגים: מנהג רוב הקהילות בזמנו לאומרו בכל יום טוב שחל בשבת, ומנהג מגנצא לאומרו דווקא אם יום טוב שני של גלויות חל בשבת (כלומר היום השני של שבועות והיום האחרון של פסח).
הוא מנמק את המנהג האחרון בכך שמטרת הפיוט היא להזכיר לציבור שהיום השני של יו"ט הוא שבת ומעתה אסור לבשל בו אף לצורך אוכל נפש, תזכורת שאינה נחוצה כאשר היום הראשון חל בשבת.
עם זאת, המהרי"ל מציין שנהוג לומר את שתי השורות הראשונות של הפיוט בלבד.
בוורמייזא נהגו כמנהג מגנצא לומר את הפיוט כאשר חל יום טוב שני בשבת.
מנהג פפד"מ וקהילות נוספות היה לאומרו רק ביום השני של שבועות שחל בשבת, משום שנאמר בו "יום שבת זכור השמיע בסיני", וכן נדפס במחזורי רוו"ה כמנהג אשכנז המערבי, אך בקהילות אחדות (אף הנוהגות כמנהג המערבי) נהגו שלא לאמרו כלל.
בסידור כמנהג קוצ'ין, בשבת חול המועד ישנו פיוט הנאמר באמצע הקטע מגן אבות, לאחר המלים "ונודה לשמו בכל יום תמיד".
פליישר משער כי מדובר בגלגול של המנהג האשכנזי להוסיף פיוטים בברכת מגן אבות שהגיע לסידור קוצ'ין.
מגמות הוא כתב העת הוותיק ביותר בישראל בתחום מדעי החברה, ונחשב למוביל בתחומו מבין כתבי העת בשפה העברית.
מגמות יוצא לאור החל משנת 1949 על ידי מכון סאלד.
במסגרת הסכם שיתוף פעולה בין האוניברסיטה הפתוחה ומכון סאלד כתב העת יצא לאור במשותף על ידי שני המוסדות, בשנים 2015–2020.
מגמות הוא כתב עת אקדמי שפיט.
המאמרים המתפרסמים בכתב העת עוסקים במגוון התחומים המתקשרים למדעי החברה, ועל כן הוא בינתחומי במהותו.
מבחינת סגנונם המחקרי של המאמרים, הוא כולל הן מחקרים כמותיים, והן איכותניים; הן תאורטיים, והן יישומיים.
עורכות כתב העת הן פרופ' עדנה לומסקי-פדר מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ופרופסור תמר הרמן מהאוניברסיטה הפתוחה.
חברת מגל נוסדה בשנת 1983 על ידי זאב שכטר ושני שותפים נוספים, במטרה לספק פתרונות תכנון ביצוע להקמת חדרי מחשב ותשתיות תקשורת.
עם הקמתה עסקה החברה גם בשירותי טכנולוגיית מידע וטלפוניה.
מגל הרחיבה את פעילותה ובשנת 1996 רכשה את חברת התשתיות גלקום.
שם החברה המאוחדת שונה למגלקום (Magalcom).
בשנת 2011 חברת מגלקום נרכשת על ידי חברת טלרד שהייתה בבעלות הקרן פורטיסימו קפיטל.
בשנת 2012 מגלקום הרחיבה את פעילותה למתן שרותי רשת והגנת סייבר, ורכשה את חברת "אואזיס טכנולוגיות תקשורת", ובשנת 2015 רכשה את חברת "רמטל אשר" שהתמחתה במערכות כריזה ואינטרקום.
בשנת 2020 רכשה מגלקום את חטיבת המולטימדיה של חברת ארדן והטמיעה את פעילות החברה בתוך מגלקום באופן מלא.
בשנת 2022 רכשה "ליקוויד טלקום" את טלרד, שהפכה בכך לחברה פרטית.
מנהלי החברה הם זאב שכטר (המנכ"ל והמייסד) ומוטי אלמליח (יו"ר טלרד טלקום).
בשנת 2025 נרכשה מגלקום על ידי קרן קדמה ונפרדה מקבוצת טלרד.
מגלקום עוסקת בהטמעה של פתרונות עסקיים וטכנולוגיים עבור חדרי מחשב ושירותים נלווים, בהם מערכות לניתוח נתונים ומערכות לניהול שיחות וידאו.
בין לקוחות החברה נמנים בנק הפועלים ומקס איט פיננסים.
סיפקה גם מערכות עיר חכמה עבור עיריות מודיעין-מכבים-רעות, הרצליה, חיפה ובאר יעקב.
מגלקום אחראית על תשתיות התקשורת בקריית התקשוב יחד עם חברת טלדור.
בשנת 2020 ביצעה פרויקט הקמת חדר בקרה עבור חברת נתיבי איילון, שכלל חדר שרתים, מערכות ביטחון, מרכז בקרה ורכיבים נוספים.
בין החברות השותפות של מגלקום נמנות טלדור מערכות מחשבים, AT&T, סיסקו מערכות, נוקיה, סוני וסמסונג.
כפרים חקלאיים לשעבר כמו הארסנוויל, קרמנסוויל והארלם הפכו ברציפות לפרברי תעשייה, פרברי מגורים ומחוזות עירוניים כשהשטח החקלאי לשעבר ביניהם התמלא.
פרויקטים מעטים הצליחו להאט את המגמה, אם כי חלק מהיבטים שלה אכן התיישבו באמצע המאה ה-20. במהלך המאה ה-19 העתיקו תיאטראות ברודוויי את מושבם ממנהטן תחתית דרך הבאורי למעלה בברודוויי, ולבסוף התמקמו מסביב לכיכר לונגאקר, שלימים שונה שמה לכיכר טיימס והיא החליפה את סחר הסוסים.
המגמה התהפכה במידה מסוימת במאה ה-21, בתקופה שלאחר פיגועי 11 בספטמבר.
מגלנאוזאורוס (שם מדעי: Megalneusaurus; מילולית: "לטאה שוחה גדולה") הוא סוג של זוחל ימי גדול ממשפחת הפליוזאוריים שהתקיים לחופי אמריקה הצפונית של היורה העליון שלפני 156.2 עד 152 מיליון שנה מזמננו.
הסוג תואר למדע ב-1898 בידי החוקר W.
ממצאי הזוחל הימי התגלו ב-1895 בתצורות סונדנס שבויומינג וכללו שרידי חוליות, צלעות וחלל חזה שטוח.
תחילה אלה נחשב למין של ליופלרודון, אך בהמשך התברר שהיו גדולים בהרבה (אף שהליופלירודון תואר כגדול בהרבה ממה שמעריכים כיום) בעוד ממצאים קטנים יותר שלו התגלו באלסקה.
כיום ישנו רק מין אחד בסוג – Megalneusaurus rex (שפירושו: "מלך").
הוא היה זוחל עצום באורך של 7.5 עד 9.2 מטרים ולפי מספר הערכות עלה על 11 מטרים, מה שהופך אותו לאחד מהגדולים שבבני משפחתו, אך עדיין קטן מהפליוזאורוס.
טורף זה התקיים במים החמימים של הים הקדום "Sundance Sea", בהם הוא צד זוחלים ימיים אחרים ובעיקר איכתיוזאורים וקריפטולידיים, אותם נשך בעוצמה חזקה.
מגן בהוקי קרח הוא עמדת שחקן שאחראי בעיקר למנוע הבקעה של הקבוצה היריבה.
במשחק רגיל, ישנם שני מגינים, שלושה חלוצים ושוער על הקרח.
מקרים יוצאי דופן שכוללים הארכה במהלך העונה הסדירה וכאשר קבוצה בחסרון מספרי (כלומר קיבלה עונש), שבהן בדרך כלל מצטרפים לשני המגינים רק שני חלוצים ושוער; כאשר קבוצה נמצאת במשחק כוח (כלומר, ליריבה הוערך עונש), קבוצות ישחקו לרוב רק עם מגן אחד, שאליו מצטרפים ארבעה חלוצים ושוער.
בעונה הסדירה של ליגת ההוקי הלאומית בהארכה, בתוקף עונת 16–2015, לקבוצות (בדרך כלל) יש רק שלושה שחקני עמדה ושוער על הקרח, והן עשויות להשתמש בשני חלוצים ומגן אחד, או - לעיתים רחוקות - בשני מגינים וחלוץ אחד.
משחק מאורגן של הוקי קרח מקורו במשחק המקורה הראשון במונטריאול בשנת 1875. בשנים שלאחר מכן, הצטמצמו השחקנים לכל צד לשבעה בכל קבוצה.
התפקידים היו סטנדרטיים, ושניים תואמים את שני המגנים של חוקי שישה אנשים הנוכחיים.
אלה סומנו כנקודת כיסוי ונקודה, אף על פי שהם התייצבו מאחורי המרכז, שלא כמו היום.