tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראשית המאה ה־19 החלו אמני אסכולת אוטגאווה ובראשם קוניסאדה לחדור לתחום שהיה כמעט בלעדי לאמני אסכולת קאטסוקאווה.
עד אז נהגו חברי האסכולה לצייר נושאים היסטוריים, נופים, פנאי ויאקושה-אה, תמונות של שחקני קבוקי.
קוניסאדה החל לעצב הדפסי סומו עם פני המתאבקים בדומה לאלה של שחקני הקבוקי.
באיורים של קוניסאדה הפנים של המתאבקים היו מוארכות והעינים פקוחות לרווחה.
קוניסאדה גם היה הראשון שהוסיף לפרקים לחתימתו את המילה 'אוג'ו' (Oju), שפירושו - בהזמנה.
בהדפסים שנעשו על פי הזמנה מיוחדת של אוהד סומו.
קוניסאדה, כמו שונשו, עיצב הדפסים שנראים בהם מתאבקי הסומו חוצים את גשר ריוגוקו, לפי סדר דרגותיהם.
החידוש העיקרי של קוניסאדה בהדפסי הטריפטיך היה הכנסת השימוש בצבע כחול פרוסי בשנת 1829. חידוש זה נעשה בעידודו של נישימורה יוהאצ'י מן ההוצאה לאור 'אייג'ודו'.
בסוף שנת 1830 ההוצאות לאור אייג'ודו וקינשינדו היו תלויות כמעט לחלוטין בעיצוביו של קוניסאדה שביסס עצמו בראש אמני הדפסי הסומו.
בעבודותיו שעסקו בסומו הוא השתמש לעיתים קרובות בפורמט של טריפטיך – שלושה לוחות צמודים – לתיאור סצנות של קרבות.
באחת מהן, לדוגמה, הוא תיאר את הקרב בין מטאנו לקוואזו על רקע אחיד וללא זירה מצוירת, מה שיוצר התמקדות בפעולה עצמה.
חידוש נוסף של קוניסאדה הוא בתיאור תקריבים של המתאבקים בסגנון אוקובי-אה.
בנוסף, קוניסאדה יצר הדפסים שבהם מופיעים מתאבקי סומו בודדים במהלך טקס השיקירי – שלב ההכנה לקרב.
בחלק מהעבודות הם מופיעים לבדם או עם שופט, לעיתים על רקעים פשוטים.
למרות שקוניסאדה השתייך לאוקיו-אה הוא הצליח לשללב בעבודותיו גישות שמדגישות את הדמויות עצמן.
בשנת 1859 חזר קוניסאדה לעצב הדפסים שנושאם הוא תיאטרון הקבוקי עד מותו בשנת 1864.
קוניקה מינולטה היא חברה יפנית רב-לאומית המתמחה בפיתוח, ייצור ושיווק של פתרונות הדפסה, מערכות הדמיה, ציוד אופטי, מערכות מדידה ופתרונות דיגיטליים לעסקים ולתעשייה.
נכון לשנת 2024, מעסיקה החברה כ-35,631 עובדים ופועלת בלמעלה מ-150 מדינות ברחבי העולם, בהן יפן, ארצות הברית, גרמניה, צרפת, ישראל, סין והודו.
מטה החברה הראשי ממוקם בטוקיו, יפן.
חברת קוניקה מינולטה הוקמה בשנת 2003 לאחר מיזוג בין חברת קוניקה (Konica) וחברת מינולטה שסיפקה ציוד לצילום (Minolta) שפיתחה מצלמות וטנולוגיות הדמיה.
בשנת 2006, הודיעה החברה על יציאה מלאה משוק המצלמות והצילום לצרכן הפרטי, בעקבות הפסדים מתמשכים בתחום, ומכרה את פעילותה בתחום מצלמות הרפלקס והטכנולוגיות הנלוות לחברת סוני.
בשנת 2007, סגרה החברה את חטיבת הפילם והמעבדות הצילומיות, והשלימה מעבר אסטרטגי להתמקדות בפתרונות הדפסה עסקיים, מערכות הדמיה רפואיות וציוד תעשייתי.
בשנת 2017, רכשה את חברת אמברי גנטיקס (Ambry Genetics) האמריקאית, המתמחה בבדיקות גנטיות, בעסקה שהוערכה בכמיליארד דולר, כחלק מהתרחבותה לתחום הרפואה.
בעשור האחרון הרחיבה החברה את פעילותה לתחומי בינה מלאכותית, ניתוח נתונים, אבטחת מידע, אוטומציה וניהול תהליכים עסקיים.
קוניקה מינולטה פועלת בישראל באמצעות נציגויות ושותפים עסקיים ומספקת פתרונות הדפסה, ניהול מסמכים, מערכות דיגיטליות ופתרונות לארגונים, מוסדות ציבוריים וחברות פרטיות.
קונסול הוא שם התואר שניתן למחזיק במשרה הנבחרת הגבוהה ביותר ברומא העתיקה בזמן הרפובליקה הרומית.
מאוחר יותר, בתקופת שלטונם של הקיסרים, הידרדרה המשרה למשרה טקסית בעיקרה, שהמחזיק בה מונה על ידי הקיסר הרומאי.
נושאי המשרה כונו בראשונה "פרטורים" ("ההולכים קדימה"), ורק במהלך המאה הרביעית לפנה"ס נתקבע השם "קונסולים".
משמעות המילה "קונסול" בלטינית היא "אלה ההולכים יחד".
מקור המשרה מתועד כבר מהקמתה של הרפובליקה הרומית בשנת 509 לפנה"ס (לפי המסורת הרומאית), תיעוד מפוקפק במקצת, בשל היותו מבוסס למחצה על אגדות ואי-ההמשכיות של העברת המשרה במאה החמישית לפנה"ס.
המחקר המודרני מציין את תאריך היווצרות המשרה והרפובליקה בשנת 501/502 לפנה"ס.
לפי המסורת הרומית, שני הקונסולים הראשונים היו לוקיוס טארקוויניוס קולאטינוס ולוקיוס יוניוס ברוטוס, האדם שלפי המסורת הרומית הדיח את המלכים הרומאים, והקים את הרפובליקה.
הקונסולים היו תמיד נבחרים בזוגות (אחד מהם כקונסול בכיר), לתקופה של שנה, והיו למעשה ראשי הממשל הרפובליקאי הרומאי.
הבחירה נעשתה על ידי אספת הקנטוריות, אך נדרש לה אישורה של אספת הקוריות.
לכל קונסול הייתה זכות וטו ("אני אוסר!") על פעולותיו של חברו ועל פעולות של מגיסטראטים ומוסדות שלטון אחרים ברפובליקה.
חלוקת התפקידים בין הקונסולים לא הייתה חלוקה מנהלתית, אזוריות, או משפטית, ולא הייתה קבועה בחוק.
למעשה כל קונסול יכול היה להחליט ולבצע בכל תחום שיפוט ואף להתערב בהחלטותיו ובפעולותיו של חברו.
עם זאת, לעיתים רבות חילקו הקונסולים באופן בלתי רשמי את האחריות ביניהם (לדוגמה, קונסול אחד נשאר בעיר רומא וניהל את ענייניה, בזמן שחברו למשרה עמד בראש הצבא הרומי ונלחם באויבי רומא; או קונסול אחד עמד בראש צבא שנלחם בספרד, בעוד חברו עומד בראש צבא שנלחם בסיציליה).
במקרים של חילוקי דעות שהיו חייבים להיפתר, לדוגמה בעת קרב, היה תור קבוע שחולק לפי ימים או חודשים, שקבע מי מהקונסולים יהיה בעל ההחלטה האחרונה.
אחריותם של הקונסולים כללה, חוץ מקביעת סדר היום הפוליטי של העיר, הן תפקידים דתיים, מנהלתיים, שיפוטיים והן תפקידים צבאיים.
בעת מלחמה פיקדו הקונסולים על צבאות רומי.
הקונסולים יזמו חקיקה, יכלו לכנס את אספות העם השונות ואת הסנאט הרומי, והיו בעלי זכויות נרחבות להפעיל אמצעי כפייה (COERCITIO) שכללו מעצר, לקיחת ערבויות כספיות, הטלת קנסות, ובתקופות מוקדמות יותר הענשה על ידי מתן מלקות.
הקונסולים גם היו ראשי ההיררכיה של המגיסטראטים בתקופת הרפובליקה, וסמכותם של המגיסטראטים, זרמה, מבחינה חוקית, מהקונסולים אל שאר הפקידים.
לפיכך הקונסולים היו יכולים בכל זמן לבטל את סמכותו של כל פקיד אחר (חוץ מהטריבונים והדיקטטורים) ולקחת על עצמם את סמכותם.
הקונסולים היו יכולים גם למנות דיקטטור לתקופה של חצי שנה, במקרים שהיה צורך, לפי שיקולם, באדם אחד שינהל את ענייני המדינה (כמו בעת המלחמה עם חניבעל, או כשרצו לערוך אירועים מיוחדים) עם סיום כהונתו של הקונסול הסתיימה גם כהונת הדיקטטור.
תפקיד הקונסול נחשב לשיא בקריירה של פוליטיקאי רומי, ולמשרה היוקרתית ביותר והגבוהה ביותר במסלול המשרות ("cursus honorum"), היררכיית המשרות הנבחרות בשלטון הרומי.
אדם שהיה רוצה להיבחר לקונסול היה צריך להיות ממעמד קונסולארי, לאחר שעבר את גיל 40, עברה תקופה של שנתיים מאז מילא תפקיד נבחר אחר ולאחר שמילא את כל המשרות הפוליטיות הקודמות ב"מסלול המשרות" (קווסטור ופרטור).
כמו כן אם האדם היה קונסול בעבר הייתה צריכה להיות תקופה של עשר שנים בין קונסולאט לקונסולאט (אם כי התעלמו מהקריטריונים האלה מספר ניכר של פעמים ובייחוד בימיה האחרונים של הרפובליקה הרומית).
בראשיתה של המשרה היא הייתה שמורה רק לבני מעמד הפטריקים, אולם מאוחר יותר נפתחה גם לפלבאים שעברו את גיל 42 (הקונסול הפלבאי הראשון נתמנה ב־366 לפנה"ס).
מעמד הקונסול הביא עמו יוקרה רבה: השנה, בכרונולוגיה הרומית, נקראה על שם שני הקונסולים שכיהנו באותה שנה.
לדוגמה, שנת 59 לפנה"ס נקראה ה"קונסוליה של קיסר ובבילוס", על שם שני האישים שהחזיקו בקונסוליה באותה שנה (השנה הזו נודעה גם כ"קונסוליה של יוליוס וקיסר", כבדיחה על העובדה שיוליוס קיסר למעשה שלט כמעט לחלוטין במשרה).
כל קונסול לווה לכל מקום ב־12 ליקטורים (משרתים ושומרי ראש אישיים של מחזיקי המשרות הגבוהות ברומא), שנשאו כדגל את סמלי השררה והכוח של רומא, הפסקס (חבילת מקלות קשורים שבתוכן גרזן), ובכך ציינו את כוחם של הקונסולים.
עם התפשטות האימפריה, נשלחו קונסולים לאחר סיום כהונתם לפרובינקיה רומאית שם כיהנו לזמן מוגבל כפרוקונסולים והיו בעלי כוח כמעט בלתי מוגבל בפרובינקיה שלהם.
הקונסולים לשעבר או פרוקונסולים, נהנו גם לאחר סיום כהונתם מיוקרה, ורק מקרבם נבחרו הקנסורים וה"פרינקפס סנאטוס" ראשון הסנאטורים, משרות מועטות בכוחם מקונסוליה, אך בעלות יוקרה והילה גדולה.
תפקידם הדתי של הקונסולים לא כלל את כל הסמכויות הדתית שהחזיקו המלכים הרומאים, אולם הוא כן כלל את הזכות לבצע את "האוספיקיה" (Auspicia), טקס דתי שבו הם בחנו אותות, ופירשו לפיהם את רצון האלים הרומים ויחסם להחלטות הרפובליקה הרומית.
האוספיקיה בוצעה לפני כל פעילות מדינית חשובה, כגון יציאה למלחמה והסמכות לבצע אותה העניקה לקונסולים כוח פוליטי ודתי רב.
הקונסולים נעזרו בביצוע מטלה זו בחבר האוגורים, כהני דת שהתמחו בנושא, אולם ההחלטה הסופית על פירושם של האותות היה נתון בידי הקונסולים.
אם קונסול הודח, מת או התפטר באמצע כהונתו, היה נבחר קונסול אחר שימלא את מקומו עד סיום תום כהונתו המקורית, שהיה ידוע בתור "קונסול מחליף" (suffectus).
אף על פי שסמכויותיו לא היו פחותות מזה של קונסול שכיהן מתחילת השנה הוא לא נהנה מאותה יוקרה כמו קונסול רגיל.
בשלבי גסיסתה של הרפובליקה הרומית הלך ופחת הכוח הממשי בידי הקונסולים, הכוח האמיתי התרכז בידי הטריומווירט הראשון (גנאיוס פומפיוס מגנוס, יוליוס קיסר ומרקוס ליקיניוס קראסוס), לאחר מכן בידי הטריומווירט השני ולבסוף בידיו של אוגוסטוס.
אוגוסטוס, עם הקמת צורת השלטון החדשה של הפרינקפס, שינה את טבעה של המשרה, נטל ממנה כמעט את כל כוחה הממשי, ולמעשה הפך אותה למשרה ממונה.
אף על פי כן נשארה המשרה בעלת יוקרה רבה, והייתה משרה נדרשת בדרך לנציבות, קנסורה וכדומה.
התדרדרות המשרה הובילה לחילוף של כמה קונסולים בשנה אחת, כדי לאפשר לכמה שיותר סנאטורים לקבל את המשרה ורק הקונסולים שנתמנו באחד בינואר זכו לכך שהשנה תיקרא על שמם.
תופעה זו הגיעה לשיאה תחת שלטונו של הקיסר קומודוס, כאשר בשנת 190 החזיקו בקונסולאט 25 איש.
הקיסרים עשו בקונסולאט כבשלהם, ולעיתים קרובות מינו את עצמם, את בני חסותם ואת קרוביהם למשרה ללא התחשבות במסורת ובמגבלות הגיל (הקיסר הונוריוס קיבל את הקונסולאט בלידתו).
בזמן קיומה של האימפריה הגאלית (260–274) החזיקה גם היא שני קונסולים כל שנה.
כחלק מהרפורמה שלו, הקיסר קונסטנטינוס חילק את תחומי האחריות של הקונסולים.
הקונסול האחרון ברומא מונה ב־534 והאזרחי האחרון בקונסטנטינופול ב־541. אחר כך הקיסרים נשאו תואר זה עד אמצע המאה ה-7.
קונסולת משחקים היא מחשב ייעודי המשמש למשחק במשחקי וידאו.
קונסולות משחקים משתמשות בדרך-כלל בצג טלוויזיה או צג מחשב להקרנת המשחק, אך ישנן גם קונסולות ניידות שיש להן צג משל עצמן, וניתן לקחת אותן ממקום למקום בקלות.
המכשיר העיקרי המשמש לשליטה במשחק הוא בקר משחק.
בעבר היה אפשר בקלות להבדיל בין המחשב לבין קונסולת המשחקים: לא ניתן היה לחבר לקונסולה עכבר או מקלדת, והדבר היחיד שניתן היה לעשות עם הקונסולה הוא לשחק (ולא לגלוש באינטרנט, להשתמש בתוכנות וכו').
כיום קיימות קונסולות אשר ניתן לחבר להן עכבר ומקלדת, ויש אפילו כאלו שניתנות לחיבור לאינטרנט על מנת להוריד אליהן משחקים שונים.
ישנן גם קונסולות משחקים המאפשרות הרצת לינוקס.
בעקבות התפתחות השבב האלקטרוני החלו מסוף שנות ה־70 לייצר קונסולות משחקים (היו כמה אנלוגיות עוד מתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 כגון ה-Magnavox Odyssey, אבל הן לא זכו לפופולריות).
נכון ל-2021, היצרנים הבולטים בתחום זה הם נינטנדו עם ה־Nintendo Switch ההיברידית, סוני עם פלייסטיישן 5 הנייחת ומיקרוסופט עם ה-Xbox Series X/S.
החל מהדור השביעי של הקונסולות הנייחות, אשר הושק בסוף 2005, התווספו לקונסולות גם יכולות רשת מתקדמות, שמאפשרות הזרמת מדיה מהמחשב דרך הרשת הביתית וחיבור לרשתות חברתיות.
הדור הנוכחי הוא הדור התשיעי של הקונסולות.
נינטנדו כבר הוציאה את ה-Switch כקונסולה בדור השמיני ב - 2017, הקונסולה אינה חלק מהדור התשיעי באופן רשמי אך ייצורה ומכירת הקונסולה ממשיך לתוך הדור התשיעי.
קונסולות משחקים מתאפיינות במעבדים ומעבדים גרפיים חזקים וזיכרון רב.
עם השנים נוספו רכיבים נוספים, כגון דיסק קשיח למטרות התקנת משחקים ושמירת תוכן; חיבור רשת שמקשר בין הקונסולה לרשת הביתית ומאפשר גישה לאינטרנט; כמו גם אפשרות לחיבור אביזרים חיצוניים דוגמת מצלמה ובקרי משחק ייעודיים.
לוח זמנים של התפתחות קונסולות המשחקים
קונסוליה היא נציגות דיפלומטית ברמה נמוכה משגרירות וגבוהה מ"משרד אינטרסים".
כאשר הקונסוליה מספקת את כל השירותים שמספקת שגרירות, כולל שירותים קונסולריים מלאים, היא תיקרא קונסוליה כללית והעומד בראשה יהיה קונסול כללי.
מוסד השגריר היושב קבע בארץ זרה התחיל באיטליה במהלך המאה ה-15, על ידי דוכסות מילאנו.
השגרירים הראשונים נשאו כולם בתואר קונסול האיטלקי.
ב-1963 קובלה בחסות האו"ם אמנת וינה בדבר יחסים קונסולריים, שהסדירה את היחסים הקונסולריים.
קונסוליה היא על פי רוב נציגות משנה, אשר המדינה השולחת מקימה במדינה המארחת בנוסף לשגרירות בריכוזי אוכלוסייה או אתרים בעלי חשיבות.
כך למשל, ישראל מחזיקה בקונסוליה באיסטנבול בנוסף לשגרירות שבאנקרה.
לפעמים המחלקה הקונסולרית של שגרירות שוכנת באתר נפרד ונחשבת לקונסוליה בפני עצמה לצד השגרירות באותה עיר.
כך למשל בתל אביב ישנה שגרירות רוסית ובאתר אחר בעיר קונסוליה רוסית המטפלת במכלול העניינים הקונסולריים.
לפעמים קונסוליות מהוות נציגות דיפלומטית האחראית לקשרים עם משטר אוטונומי, כמו הקונסוליה הישראלית בהונג קונג.
קונסוליה אחראית להענקת שירותים מטעם המדינה השולחת במדינה המארחת, כמו הענקת אישורי כניסה למדינה (דרכון ווויזה) והענקת שירותים לאזרחי המדינה השולחת.
לעיתים קונסוליה מוקמת במקום שבו ישנה אי בהירות לגבי מעמדה הבינלאומי של המדינה בה ממוקמת הקונסוליה.
על מנת לשמר את הקשרים עם המדינה שבה הקונסוליה מחד ועל מנת שלא לפגוע באינטרסים מדיניים אחרים של המדינה שלה הקונסוליה מאידך, נוהגות מדינות במקרים כאלו לכנות את המשלחת הדיפלומטית שלהן קונסוליה ולא שגרירות.
דוגמה שניתן להביא מיחסי החוץ של ישראל בעשור הראשון לקיומה היא חלק ממדינות העולם העדיפו שלא להגדיר את הנציגויות שלהן בישראל ברמה של שגרירות והסתפקו בקונסוליה בלבד.
כך למשל נהגו הודו, אתיופיה, פורטוגל ועוד.
קונסול הוא תואר דיפלומטי הנגזר ישירות מרמת המשלחת הדיפלומטית הפועלת באותה מדינה, וניתן לנציג הבכיר בקונסוליה.
ישנן כמה דרגות בשירות החוץ הקשורות לבעלי תפקידים בקונסוליה: קונסול כללי, קונסול, סגן הקונסול.
בעבר, "קונסול" היה הדרגה הבכירה בדיפלומטיה, ורק במחצית המאה ה-20 התווספו תוארי השגרירים.
כיום, במדינות שבהן הקונסוליה היא הנציגות הדיפלומטית היחידה המייצגת מדינה כלשהי, ייתכן שהקונסול ישמש כדיפלומט הבכיר של מדינתו במקום בו הוא מוצב וימלא גם תפקידים בתחומי מדיניות החוץ של ארצו, בדומה לפעילותו של שגריר.
במקרה כזה הוא ייקרא "הקונסול הכללי" ויפעל ממבנה המכונה "הקונסוליה הכללית".
במדינת ישראל ובמדינות נוספות, כלי רכב הנמצאים בשימוש קונסול או אנשי קונסוליה, נושאים לוחיות רישוי עליהן מצוינות האותיות CC (להבדיל מרכבי שגרירים, הנושאים לוחיות רישוי עליהן מופיעות האותיות CD).
באימפריה העות'מאנית החזיקו הקונסולים של מדינות אירופה וארצות הברית גם בסמכויות שיפוט כלפי אזרחי מדינותיהם אשר היו בתחום סמכותם הגאוגרפי.
סמכות זו באה להם ממשטר הקפיטולציות שאילץ את האימפריה העות'מאנית להעניק סמכויות שיפוט לנציגים דיפלומטיים זרים.
משטר הקפיטולציות בוטל לאחר מלחמת העולם הראשונה.
במצרים, במאה התשע עשרה, למשל, מילא הלורד קרומר, ששימש כקונסול בריטניה במצרים, תפקיד מדיני בכיר.
דוגמה עדכנית יותר ניתן למצוא בסמכותו של הקונסול האמריקאי בירושלים אשר מהווה את הנציגות הדיפלומטית הבכירה של ארצות הברית כלפי הרשות הפלסטינית.
בקונוסליה יש בדרך כלל קונסול לעניינים קונסולאריים - פקיד, לרוב דיפלומט, העוסק במכלול של תחומים ובהם: הנפקת דרכונים ותעודות מסע לאזרחיה של המדינה שאותה הוא מייצג, הנפקת אשרות כניסה למדינה לאזרחים זרים, יצירת קשר עם אזרחי המדינה המצויים בצרה ומתן אישורים נוטריוניים על מסמכים.
לעיתים הקונסול עורך טקסי נישואים אזרחיים בין אזרחי מדינתו המצויים במקום בו מצויה הקונסוליה.
הקונסולים הראשונים בארץ ישראל היו בדרך כלל תושבי הארץ, יהודים או נוצרים.
כך למשל היה בן למשפחת דמיאני הנוצרית מיפו קונסול של מדינות אירופאיות בארץ ישראל בסוף המאה השמונה עשרה ואברהם פינצי מעכו היה קונסול בריטניה בעירו במחצית הראשונה של המאה התשע עשרה.
קונסולים אלו עסקו בעיקר בפעילות מסחרית ולמעשה דמו בתפקידם יותר לקונסול כבוד מאשר לקונסול דיפלומטי מקצועי.
כבר בשנת 1829 נשלח על ידי ממשלת האימפריה האוסטרית לחיפה שליח מיוחד בשם אנטון פון פרוקש.
תפקידו של פון פרוקש היה להשגיח על זכויותיהם של יהודים ונוצרים נתיני האימפריה האוסטרית שקופחו בימיו של מושל ישראל עבדאללה פאשא.
עם זאת קונסולים דיפלומטים מקצועיים מהסוג המוכר כיום הגיעו לארץ ישראל רק עם הקמתן של קונסוליות בישראל.
הראשונה למנות קונסול מקצועי הייתה בריטניה שמינתה קונסול בירושלים, ויליאם טאנר יאנג, בשנת 1838, בימי השלטון המצרי בארץ ישראל.
ב-1839 הורה לו משרד החוץ "לתת חסות ליהודים בכלל".
יאנג שימש סגן-קונסול עד 1841 ובשנה זו מונה לקונסול, עד 1845. ב-1843 הופיעו קונסוליות של צרפת, פרוסיה וסרדיניה.
לאחר מספר תקריות בהן הותקפו יהודים בירושלים ב-1847, הוציא משרד החוץ הבריטי הוראה שבמקרה שיהודי אירופי נרדף או נעשה לו אי-צדק והקונסול שלו לא עוזר לו, הקונסול הבריטי יהיה רשאי להתערב בעניינו.
ב-1849 פעולתה של הקונסוליה הסרדינית הופסקה ובאותה שנה החלה הקונסוליה האוסטרית את פעולתה (הקונסול הראשון היה פיצאמאנו מוונציה).
בתוך עשרים שנה מאז באו לירושלים קונסולים דיפלומטים מקצועיים כמעט מכל מדינות אירופה באותה העת.
לעיתים היה הקונסול בירושלים כפוף לקונסוליה הכללית של ארצו בביירות.
כך היה המצב עם הקונסולים האמריקאים הראשונים.
בשנת 1831 מונה לסוכן קונסולרי אמריקאי ביפו ובירושלים, נתין צרפתי, היהודי דוד דארמון, אולם כעבור 3 שנים הוא הודח.
ב-1844 מונה וארדר קרסון לקונסול בירושלים, אולם כעבור זמן קצר המינוי בוטל והוא התגייר.
בשנת 1856 נפתחה מחדש הקונסוליה האמריקאית בירושלים, עם מינויו לקונסול של וארן גורהאם.
הקונסולים של מדינות אירופה וארצות הברית היו פעילים מאוד בחיים הציבוריים בארץ ישראל במאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים.
לצד הקונסולים תפקדו סגני קונסולים מקצועיים בערי הארץ מחוץ לירושלים (וזאת להבדיל מנוצרים ויהודים מקומיים שמילאו תפקידים אלו).
כך למשל מינתה בריטניה סגן קונסול בעיר חיפה כבר בסוף שנות החמישים של המאה התשע עשרה.
אחד מהם בשם תומאס ב.
Sandwith) אף העלה את זכרונותיו מתקופה זאת על הכתב.
הסיבה לכך הייתה שיטת הקפיטולציות שהעניקה כוח רב לקונסולים כנציגים הרשמיים של מדינותיהם.
המיעוטים הנוצריים וגם אנשי היישוב היהודי בארץ ישראל (הישן והחדש) נעזרו רבות בהשפעתם של קונסולים אלה על מנת לקדם את ענייניהם.
גם לאחר מינוים של קונסולים מקצועיים בארץ ישראל המשיכו יהודים ובני מיעוטים אחרים (למשל ארמנים) לשמש כחלק מהסגל הקונסולרי.
בעיר צפת, שלא היו בה קונסולים רשמיים דרך קבע, מונו נכבדים מתושבי העיר לשמש כסגן הקונסול ('ויקי' או 'ויצי' קונסול) בעירם.
כך למשל היה היהודי מרדכי סגל סגן קונסול בריטניה בצפת בשנת 1875. מקור אחר מספר על סגני קונסול יהודים אחרים בצפת ובהם סגן הקונסול מטעם צרפת שמואל עבו ופרוסיה.
לעיתים נקראו אנשים אלו סוכנים קונסולריים.
קונסול כבוד, המכונה לעיתים גם קונסול של כבוד, הוא תואר דיפלומטי המוענק מטעם מדינה זרה לאדם המתגורר במדינה אחרת כדי לייצג את האינטרסים שלה באותה מדינה.
הנושא בתואר קונסול כבוד יכול לשמש כנציג יחיד של אותה מדינה, כאשר אין לה כל נציגות אחרת, או כנציג נוסף לצד נציג קיים אחר, כגון שגריר או קונסול כללי.
התואר אינו תואר רשמי ואינו דורש עמידה בכללים הרגילים לבחירה לשירות דיפלומטי.
תפקיד קונסול הכבוד היה קיים קודם אך הוסדר רשמית באמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים, שנכנסה לתוקף ב-24 באפריל 1964 וקבעה את הזכויות והחובות של הקונסול.
בישראל (נכון ל-2022) פועלים 170 קונסולים של כבוד, חלקם מייצגים מדינות קטנות אשר אין להן נציגות דיפלומטית בישראל, כגון איי מרשל או מיקרונזיה (ובלשונו של ש"י עגנון: "קונסול כבוד של מדינה קטנה שאינה תופסת מקום מרובה במפה").
האחרים נושאים את התואר בנוסף לנציגות רשמית כמו שגרירות.
בין מקבלי התואר ישנם כאלה אשר להם זיקה מסחרית או שהם בעלי קשרים שיצרו עם מדינות שונות, והתואר ניתן להם כמחווה מיוחדת ומתוך רצון לפתח קשרים עם ישראל.
קונסול כבוד אינו מקבל שכר מהמדינה אותה הוא מייצג, וכל פעולותיו נעשות פרו בונו.
הוא אינו נהנה מחסינות דיפלומטית, וזוכה להטבות ספורות, כמו: לוחית רישוי דיפלומטית או מקום חניה שמור.
רבים רואים בתפקיד סמל סטטוס, אך מנגד יש כאלה היוצקים תוכן של ממש לתפקיד ויוזמים פעילויות בין המדינות, מנפיקים ויזות, מקדמים עסקי מסחר, מארחים את נציגי המדינה בביקורם בארץ, ובעיתות מצוקה אף מסייעים במישור הדיפלומטי בין המדינות.
על פי התקנון של משרד החוץ, כל מדינה יכולה למנות עד ארבעה קונסולים של כבוד.
אדם יכול להתמנות לתפקיד לאחר שנשלחת בקשה מהמדינה הזרה למשרד החוץ.
המועמד נדרש להציג תעודת יושר ולנמק את הסיבות מדוע הוא מעוניין בתפקיד.
לאחר שוועדת מינויים מיוחדת מאשרת את התפקיד, מפרסמים הנשיא ושר החוץ את כתב ההסמכה.
אף על פי שהדבר אינו מקובל, היו במקרים בהם אנשים קיבלו את התפקיד תמורת תשלום, בעיקר כנציגי מדינות מהעולם השלישי.
בראש ארגון הסגל הדיפלומטי של הקונסולים של כבוד עמד, עד לפטירתו בספטמבר 2017, עורך הדין גד נשיץ, ששימש מאז 1956 כקונסול כבוד של איסלנד.
בין קונסולי הכבוד הראשונים הידועים בישראל היו חיים אמזלג, סגן הקונסול הבריטי ביפו; יוסף ביי מויאל, סגן הקונסול הספרדי ביפו; אברהם פינצ'י, סגן הקונסול הבריטי בעכו; מרדכי (מרכוס) סגל, סגן הקונסול הבריטי בצפת וכן שימש באופן זמני כסוכן קונסולרי אוסטרי עד 1860; וד"ר פסח פרידמן, שהיה סוכן קונסולרי מטעם גרמניה.
הם כונו סגני קונסולים (ויצי קונסולים) או סוכנים קונסולריים.
לישראל יש קונסולים של כבוד במדינות שונות בעולם, הפועלים גם במקביל לסגל הדיפלומטי של משרד החוץ וגם במקומות בהם אין לישראל נציגות אחרת.
כך למשל במדינת גמביה שבאפריקה בה אין נציגות רשמית והאינטרסים של ישראל מיוצגים על ידי השגריר בסנגל המדינה השכנה, ובנוסף פועל בגמביה קונסול כבוד.
קונסול הייתה משרה שלטונית ברפובליקה הצרפתית הראשונה.
בתקופת המהפכה הצרפתית ב־1799 נחקקה בצרפת חוקה על פיה הכוח הביצועי העליון היה בידי שלושה פקידים שנשאו בתואר "קונסול".
למעשה המדינה נשלטה בידי נפוליאון שנשא בתואר "הקונסול הראשון".
אורך המשרה היה עשר שנים, אולם ב־1802 מונה נפוליאון לקונסול ראשון למשך כל חייו.
המושג קונסול במובן השלטוני חדל להתקיים כאשר נפוליאון מונה לקיסר צרפת ב־1804.
"קוֹנֶסְטִיטוּשְׁן" , הידועה גם בכינויה "אוֹלְד אַיירוֹנְסַיידְס" (Old Ironsides), היא פריגטת מפרשים תלת־תורנית בעלת 44 תותחים של הצי האמריקני והאונייה המפורסמת ביותר בתולדותיו.
את עיקר פרסומה רכשה במלחמת 1812, אז גברה בשלושה קרבות ימיים על אוניות מלחמה של הצי המלכותי הבריטי והכניעה אותן.
"קונסטיטושן", הנקראת על שם חוקת ארצות הברית, היא אוניית המלחמה הישנה ביותר בעולם שעדיין שטה ונמצאת בשירות פעיל.
היא עוגנת דרך קבע במספנת הצי בנמל בוסטון במסצ'וסטס, בקצה שביל החירות, ופתוחה למבקרים.
האוניה יצאה לים הפתוח ב־1997, ביובל המאתיים להשקתה.
ולאחרונה, באוגוסט 2012, ביובל המאתיים לניצחונה על ה"גֶּריֵיר".
בעשור האחרון של המאה ה-18 החלו אוניות הסוחר האמריקניות סובלות מהתקפותיהם של פריבטירים צרפתיים ושודדי ים בֶּרְבֶּרִים שפעלו מצפון אפריקה.
בעיה זו לא התעוררה כל עוד נהנו המושבות מהגנתה של האימפריה הבריטית.
אך לאחר מלחמת העצמאות האמריקנית חשו רבות מן המעצמות הזרות כי הן יכולות להתנכל לאוניות אמריקניות ללא כל חשש לתגובה.
יתרה מכך, משעה שפרצה המהפכה הצרפתית, החלה גם בריטניה להטריד את אוניות הסוחר האמריקניות שסחרו עם צרפת אויבתה וזאת אף על פי שארצות הברית שמרה על נייטרליות במאבק בין השתיים.
בשנת 1793 בלבד נתפסו אחת-עשרה אוניות על ידי הפירטים הברברים וצוותם נשבה עבור כופר, והממשל האמריקני הצעיר היה חסר אונים.
על רקע זה החלו חושבים בארצות הברית להקים מחדש את הצי המלחמתי, שפורק לאחר מלחמת העצמאות בשל הקושי לממן את אחזקתו.
ב-27 במרץ 1794 אישר הקונגרס את חוק ההתחמשות הימית (Naval Act), המורה על בנייתן של שש פריגטות.
במרץ 1796, בעוד המלאכה מתקדמת לאיטה, הושג הסכם שלום בין ארצות הברית לשליט אלג'יר.
בהתאם לסעיף 9 של החוק, שקבע מפורשות כי הבנייה תופסק אם ייכון שלום, נעצרה העבודה.
לאחר ויכוח לוהט הסכים הקונגרס לממן את בנייתן של שלוש אוניות בלבד, שהעבודה עליהן כמעט ונשלמה.
הבנייה של שלוש האוניות האחרות חודשה בסופו של דבר בעקבות התחזיות להתלקחות מלחמה עם צרפת.
"קונסטיטושן" הייתה אחת משש הפריגטות הראשונות של הצי האמריקני.
האונייה, שתוכננה על ידי ג'ושׁוּאַה הַמְפְרִיז (Joshua Humphreys) ונבנתה במספנתו של אֶדְמוּנְד הָארְט (Edmund Hartt) בבוסטון, הייתה פריגטה דו־סיפונית בעלת 44 תותחים, גדולה וחזקה מכל פריגטה אחרת בת זמנה.
בתקופת אוניות המפרשים (1650 - 1840 לערך) לא נועדו פריגטות ליטול חלק בקרבות סדורים כחלק מן המערך הטורי.
הגדולות שבפריגטות, בנות 44 תותחים, מילאו במאה ה־18 תפקידי ליווי והגנה בעיקר באזורים מרוחקים מן המולדת, בהם לא נשקפה להן סכנה מצד אוניות אויב גדולות מהן.
פריגטות בנות 28, 32 או 36 תותחים שימשו למשימות סיור, איסוף מודיעין והעברה מהירה של ידיעות.
האונייה, וכמותה גם אחיותיה לגודל, הפריגטות "יונייטד סטייטס" (United States) ו"פרזידנט" (President), צוידה בתותחי 24 ליטראות בשעה שחימושן הסטנדרטי של פריגטות באותה תקופה היה תותחי 18 ליטראות.
ממדיה העיקריים היו זהים כמעט לגמרי לאלו של אוניית-קו מדרגה שלישית, החמושה ב־74 תותחים.
הגידול בממדים ובעוצמת האש שיקף את המגמה הכללית שאפיינה את אוניות המלחמה מכל הסוגים במאה ה־18 ונמשכה גם במחצית הראשונה של המאה ה־19. מחשבת המתכננים הייתה לבנות אונייה שתעלה על כל פריגטה אחרת הן בעוצמת האש הן ביכולות השיט שלה.
גישה זו הוכיחה את יעילותה בתחילת מלחמת 1812, כאשר פריגטות אמריקניות וביניהן "קונסטיטושן" גברו על פריגטות בריטיות וניצחו אותן בקרב אנייה מול אנייה,
חידוש אחר היה שנבנה מְשׁוּוֶה למלוא אורכו, ללא ו גבוהים ממנו בחרטום ובירכתיים כמקובל עד אז.
צורת מבנה זו אפשרה להציב מספר תותחים רב יותר מן המקובל.
על הסיפון העליון סודרו לפי התכנון הראשוני 22 תותחים בני 12 ליטראות (10 ק"ג).
בסיפון שמתחתיו, סיפון התותחים, הוצבו 30 תותחים של 24 ליטראות.
מערך המפרשים של האונייה היה כשל כל אוניות המלחמה האחרות באותה תקופה.
כל אחד משלושת תורני האונייה - הקדמי, הראשי והאחורי - נשא ארבעה : תחתי, עילי, על־עילי ועליון.
מאסף בירכתיים ו מלפנים השלימו את המעטה.
ישנה מגמה לאידיאליזציה של האונייה, המתעלמת מחסרונותיה.
הדבר נובע מעובדת היותה סמל לאומי, הן בשל חלקה במלחמת 1812 הן בשל היותה היחידה מאוניותיו הראשונות של הצי האמריקני ששרדה לימינו.
התותחים הרבים הפעילו מאמצים כבדים על הגוף, וחרף החיזוקים הנוספים והחדשניים שהגה המפריז, העצים המשובחים והמידות הגדולות מן המקובל של הקורות ששימשו לבניית הגוף והתרנים, נזקקה האונייה לשיפוצים תכופים.
ב־1802, לדוגמה, חמש שנים בלבד לאחר השקתה וארבע שנים לאחר שיצאה לראשונה לים, הועלתה האונייה לחוף לתיקונים שנמשכו קרוב לשנתיים.
טקס ההשקה של "קונסטיטושן" נערך ב־20 בספטמבר 1797 במעמד הנשיא ג'ון אדמס ומושל מסצ'וסטס, אינקריז סאמנר (Increase Sumner).
האונייה החלה להחליק על מסילות ההשקה לעבר המים, אך לאחר כמה מטרים בלבד נעצרה.
בשל משקלה הרב ותכנון לקוי שקעו המסילות באדמה והאונייה מיאנה לזוז.
ניסיון נוסף, יומיים אחר־כך, נכשל גם הוא.
בחלוף חודש ימים, ב־21 באוקטובר 1797, הושקה האונייה בשלישית, והפעם גלשה אל מימי נמל בוסטון ללא תקלות.
עלות בנייתה הייתה כ־300,000 דולר, פי שניים מן האומדן הראשוני.
"קונסטיטושן" יצאה להפלגת הבכורה שלה ביולי 1798 בפיקודו של קפטן סמיואל ניקולסון, שגם פיקח על בנייתה.
את שירותה המבצעי הראשון עשתה במהלך המלחמה הבלתי רשמית עם צרפת (1798 - 1800) בהגנה על ספינות סוחר אמריקניות מפני התנכלותם של פריבטירים צרפתיים.
במאי 1799 נמסר הפיקוד על האונייה לידי קפטן סָיילָס טוֹלְבּוֹט, ו"קונסטיטושן", יחד עם אוניות אחרות של הצי, מרביתן סְקוּנֶרִים או ספינות סוחר מוּסָבוֹת שסרו לפיקודו הכולל של טולבוט, פעלה בים הקריבי.
שני הצדדים ניהלו עימות צבאי מוגבל בזירה הימית, במסגרתו ניסה כל אחד מהם לפגוע בסחר הימי של אויבו על ידי לכידת אוניות הסוחר שלו.
האוניות ומטענן נמכרו, והכסף חולק בין קציני האונייה ומלחיה בהתאם לחוק השלל הימי שהיה נהוג אז.
ב־16 בספטמבר 1799 חילצה "קונסטיטושן" מידי פריבטיר צרפתית את אוניית הסוחר השוודית "אָמֶלְיָה".
זמן מה אחר כך, בינואר 1800, לכדה את הסקונר "סְוִויפְט".
במאי אותה שנה, יחד עם "אַמְפִיתִ'יאֵיטֶר" (USS Amphitheatre), הסקונר שליווה אותה, לכדה שלוש ספינות נוספות (סקונר, בְּרִיג וסְלוּפּ).
עוד באותו חודש תפסה "קונסטיטושן" בנמל פוארטו פלטה שבסן־דומינגו את הפריבטיר הצרפתית "סנדוויץ".
לוּטֶנֶנְט אַייזק הָאל ואנשיו השתלטו על האונייה, בעוד חייליו האחרים נוחתים בחוף ומשתקים את תותחי המבצר החולש על הנמל.
בסופו של דבר נאלצו האמריקנים להשיב את האונייה לבעליה, משום שהאי נשלט על ידי ספרד, ולמרות היותה בעלת ברית לצרפת נחשב הדבר להפרת ריבונותה.
ב־24 באוגוסט 1800 שבה "קונסטיטושן" לבוסטון כדי להצטייד מחדש באספקה.
חודשיים וחצי אחר כך יצאה שוב אל הים הקריבי, אך לא לזמן רב.
המלחמה עם צרפת הסתיימה, והאונייה חזרה אל בוסטון ביוני 1801.
יוסוף קרמנלי, הביי של טריפוליטניה, הרחיק לכת עוד יותר, וכשתביעותיו להגדלת הכופר לא נענו, הורה לגדוע את מוט הדגל בבית הקונסול האמריקני והכריז מלחמה על ארצות הברית (14 במאי 1801).
שייטת בפיקודו של ריצ'רד דֵייל, שכללה שלוש פריגטות וסקונר, נשלחה באביב 1801 אל הים התיכון, הטילה הסגר ימי על טריפולי, ואף לכדה את אחת מאוניותיו של הביי.
ב־1802 החליפה אותה שייטת גדולה עוד יותר, שמנתה חמש פריגטות ועוד כלי שיט קטנים בפיקודו של ריצ'רד ולנטיין מוריס.
השייטת המחליפה השלישית, שנשלחה בקיץ 1803, כללה את הפריגטות "קונסטיטושן" ו"פילדלפיה" (36 תותחים) ועוד חמישה בריגים וסקונרים בפיקודו של אדוארד פְּרֶבְּל.
את פעילותה המבצעית הראשונה בזירה הים־תיכונית עשתה "קונסטיטושן" – אוניית הדגל של פרבל – מול נמל טנג'יר.
פרבל, שקבע את בסיסו בגיברלטר, החליט לסלק קודם את האיום שנשקף מהפירטים של מרוקו, ששלטו על הכניסה לים התיכון ויכלו לפגוע באוניות האספקה שלו עצמו.
יחד עם אוניות השייטת הקודמת, קודם עזיבתה, ערך הפגנת כוח מול נמל טנג'יר, ואילץ את שליט מרוקו לשוב ולהתחייב שלא לתקוף אוניות אמריקניות, בתמורה לכופר כסף וסחורות כפי שהיה קודם המלחמה (12 באוקטובר 1803).
בנובמבר 1803 נכנסה "קונסטיטושן" אל נמל סירקוזה שבסיציליה, בה בחר פרבל כבסיס החדש לאוניותיו.
בדרכו לשם נודע לו, כי הפריגטה "פילדלפיה", שנשלחה בפקודתו בראשית אוקטובר להטיל הסגר על טריפולי, עלתה על שרטון סמוך לעיר ונתפסה על צוותה בידי אנשיו של הביי.
חודש אחר כך יצאה "קונסטיטושן" ועמה הסקונר "אנטרפרייז" (12 תותחים), אל טריפולי, כדי לבחון מקרוב את המצב החדש שנתהווה, ובחלוף כשבועיים שבה אל סירקוזה.
משנסתבר לפרבל, כי אין כל דרך לחלץ את "פילדלפיה" מן הנמל, החל מיד בהכנות להשמידה.
צוות מתנדבים מ"קונסטיטושן" ו"אנטרפרייז", בפיקודו של לוּטֶנֶנְט סְטִיבְן דִיקֵייטֶר, יצא לביצוע המשימה בספינה מוסלמית שנלקחה שלל זמן מה קודם לכן.
בפעולה נועזת הצליחו דיקייטר ואנשיו לחדור במסווה לתוך הנמל, להשתלט על "פילדלפיה" ולהעלותה באש, ותחת מטר קלעים מתותחי החוף וספינות האויב חמקו ושבו לסירקוזה (16 בפברואר 1804).
בחודשים הבאים המשיכה "קונסטיטושן" לסייר עם אוניות השייטת האחרות במימי טריפולי.
פרבל, שהבין כי לא יוכל להשיג את מבוקשו באמצעות הסגר ימי, החליט לנסות ולהכריע את טריפולי על ידי התקפה מן הים בכל העוצמה שיוכל לרכז.
הוא קיבל בהשאלה ספינות תותחים וספינות הרעשה ממלך נאפולי, וב־25 ביולי 1804, עם סיום ההכנות, נאסף מול טריפולי כוח ימי רב־עוצמה.
"קונסטיטושן", אוניית הדגל של פרבל, נטלה חלק פעיל בלחימה בחיפוי על התקפותיהם של הבריגים והסקונרים, בהגנה על ספינות התותחים וההרעשה ובהפגזת הביצורים בחוף.
ברם, ב־6 בספטמבר, כחודש ימים לאחר תחילת המבצע, שבה השייטת האמריקנית לסירקוזה מבלי שהשיגה את יעדה.
ב־12 בספטמבר התנגשה "קונסטיטושן" בבריג "אֶרְגוּס".
חרטומה ניזוק קשות, והיא נשלחה לנמל מלטה לתיקונים.
זמן קצר אחר כך, בעקבות תגבור השייטת בארבע פריגטות נוספות שנשלחו מאמריקה, עבר הפיקוד על "קונסטיטושן" תחילה לידי קפטן סטיבן דיקייטר ואחר כך לידי קפטן ג'ון רודג'רס הבכיר ממנו.
האונייה המשיכה ליטול חלק בהסגר הימי על טריפולי עד סופה של המלחמה, שהוכרעה בסופו של דבר ביבשה בקרב דרנה.
הסכם השלום עם הביי של טריפולי נחתם על סיפונה ב־3 ביוני 1805, ושנתיים אחר כך, ב־1807, היא שבה לבוסטון.
"קונסטיטושן" הוצאה משירות פעיל כדי להקטין את הוצאות הצי המלחמתי, והועברה כעתודה למספנת הצי בניו יורק.
ב־1809 הוחזרה לשירות והוצבה בשייטת הצפון־אטלנטית כאוניית הדגל של קומודור ג'ון רודג'רס.
את תהילתה ועיקר פרסומה קנתה "קונסטיטושן" במלחמה השנייה בין ארצות הברית לבריטניה, מלחמת 1812. היריות הראשונות במלחמה, שניטשה ביבשה ובים כאחד, נורו ב־23 ביוני מתותחי שייטת מימי הבית האמריקנית בפיקוד קומודור ג'ון רוג'רס.
חמש מאוניותיו ניהלו מרדף, תחילה אחר הפריגטה הבריטית "בלווידרה" ואחר כך בעקבות שיירת אוניות סוחר בריטית עד חופי אנגליה כמעט, אך ללא כל תוצאות.
כשפרצה המלחמה נמצאה "קונסטיטושן" באנאפוליס, ורק באמצע יולי, כשנשלמו הכנותיה, יצאה לים.
האונייה, בפיקוד קפטן אייזק האל, הפליגה אל ניו יורק כדי להצטרף לאוניותיו של רוג'רס, שעל קורותיהן לא ידעה דבר.
ב־17 ביולי, סמוך לניו ג'רזי הבחין האל בשייטת בריטית קטנה, אותה חשב בטעות לשייטת האמריקנית.
כשהתקרב וגילה כי אלה אוניות אויב, החל אחד המרדפים המפורסמים ביותר בתולדות המלחמה בים.
השייטת הבריטית בפיקוד קפטן פיליפ בְּרוֹק, שיצאה מהליפקס כדי להטיל הסגר על נמלי החוף האטלנטי של ארצות הברית, כללה ארבע פריגטות ואת אוניית־הקו (64 תותחים) "אפריקה".
ביום הראשון הצליחה "קונסטיטושן" להקדים מעט את רודפיה, אך למחרת פסקה הרוח לנשוב, והאוניות נותרו על עומדן מחוסרות תנועה כמעט לגמרי.
שני הצדדים לא חסכו כל מאמץ כדי לרתום את אוושת הרוח החלושה ביותר למפרשיהם, אך לשווא.
במצב עניינים זה הורה קפטן האל לאנשיו להוריד למים את סירות השירות של האונייה, כדי שיגררו וירחיקו אותה מרודפיה.
מפקדי האוניות הבריטיות, שהשתאו תחילה למראה האונייה האמריקנית ההולכת ומתרחקת, הורו לעשות כמותה.
שוב הצטמצם המרחק בין הרודף לטרפו, וכשנדמה היה כי נגזר גורלה של "קונסטיטושן" להיתפס, הציע לוטננט צ'ארלס מוריס, אחד מקציניו של האל, לגרור את האונייה באמצעות עוגניה, שיטה הנקראת נְגִידָה, בה השתמשו בדרך כלל להוצאת אונייה מן הנמל כשהרוח לא הייתה נוחה או חלשה מדי.
סירת חתירה הטילה את עוגן הנגידה מרחק כמה מאות מטרים לפני האונייה, וחבל הגרירה הארוך נמשך על ידי מלחיה באמצעות כַּנָּן וחוזר חלילה.
שוב חיקו האוניות הבריטיות את מעשי האמריקנים, ואף הכפילו את מאמציהם והשתמשו בשני עוגני נגידה.
המרדף נמשך יום נוסף, ורק בבוקר ה־19 בחודש, כשהתעוררה רוח חלשה אך יציבה, חמק האל בעד האוניות הבריטיות והתרחק מהן.
"בלווידרה" הבריטית הוסיפה לרדוף אחרי "קונסטיטושן" גם ביום שלמחרת, אך לא יכלה להשיגה.
הפריגטה האמריקנית הוכיחה שוב את עליונותה, וכשהיא שטה במהירות ½12 קשרים נעלמה מעיני רודפיה וחמקה אל בוסטון.
"קונסטיטושן" לא השתהתה זמן רב בנמל.
בצהרי ה־19 באוגוסט, כ־360 מייל דרומית־מזרחית להליפקס, נתקלה באה"מ "גֶּרְיֵיר", פריגטה בריטית בפיקוד קפטן ג'יימס דֵּייקֶרְז, שנפרדה מן השייטת המטילה הסגר על נמל ניו יורק ועשתה דרכה אל הליפקס להצטיידות.
כשנתבררה לשני הצדדים זהותה של האונייה שמנגד, הוחל מיד בהכנות ללחימה.
למרות עוצמת האש העדיפה של "קונסטיטושן", לא נרתע דייקרז להיכנס עימה לקרב.
"גֶּרְיֵיר" סווגה כפריגטה בת 38 תותחים, אך למעשה נשאה 30 תותחי 18 ליטראות על סיפון התותחים, 16 קרונדות בנות 32 ליטראות בסיפון העליון, תותח של 18 ליטראות על סיפון האחרה ותותח 12 ליטראות בצור החרטום – סך הכל 49 תותחים שירו מטח דופן במשקל 556 ליטראות.
"קונסטיטושן", לעומתה, שסווגה כפריגטה בת 44 תותחים, נשאה 55 תותחים סך הכל, אך אלו שהוצבו בסיפון התותחים ירו כדורים במשקל 24 ליטראות כל אחד בהשוואה ל־18 ליטראות של יריבתה.
"קונסטיטושן" התקרבה אל "גֶּרְיֵיר" מצדה הימני, וניסתה לחצות את דרכה ולירות עליה אש אורכית.
האונייה הבריטית פתחה באש, אך המרחק היה גדול מדי.
כדי להימנע מחשיפת מלוא אורכה של האונייה למטח הדופן של האויב המתקרב מבלי יכולת להשיב אש יעילה, שינתה "גֶּרְיֵיר" מסלול וירתה מטח שני לעברה של "קונסטיטושן", הפעם מתותחי דופן שמאל.
כמה כדורים פגעו באונייה האמריקנית, אך "ניתרו" מדפנותיה החזקות ולא הסבו לה כל נזק.
זהו מקור הכינוי "אולד איירונסיידס" (Old Ironsides) שהוענק לה לאחר הקרב.
קפטן האל פקד להגדיל את התפרושת ולהגביר מהירות, ותמרן את אונייתו לצדה הימני של "גֶּרְיֵיר".
מטח הדופן של "קונסטיטושן" היה הרסני במיוחד.
כל תותח שני נטען בקֶלַע אֶשְׁכּוֹל (grapeshot), ואלה הסבו נזק כבד לתֶּרוּנָה ולחִיבֵּל של "גֶּרְיֵיר" ופגעו ללא רחם באנשים שעל סיפונה.
לאחר כחמש־עשרה דקות קרס התורן האחורי, סקריית המפרש הראשי התמוטטה, מפרשים וחבלים נקרעו, וכושר התמרון של האונייה נפגע מאוד.
"קונסטיטושן", לעומתה, ניזוקה לאין שיעור פחות; בשל מהירותה הגדולה יותר היא השיגה ועברה את "גֶּרְיֵיר", ולכן נאלצה הפריגטה הבריטית לצודד את תותחיה ולירות מטחים לא יעילים קדימה.
קפטן האל ניצל את יתרון המהירות של אונייתו, פנה ימינה וחצה את דרכה של "גֶּרְיֵיר".
בתגובה הפנה גם דייקרז את אונייתו, אך ללא הועיל.
מטחי הדופן של "קונסטיטושן" הוסיפו להרס ולחורבן, הפעם לאנשים בְּצוּר החרטום ולתורן הקדמי.
כשחצה האל פעם נוספת את דרכה של "גֶּרְיֵיר", הייתה האונייה כבר משותקת תנועה לחלוטין.
"קונסטיטושן" התרחקה כדי לתקן את נזקיה ולהיערך לחידוש הלחימה.
כשירדה החשיכה שלח קפטן האל סירה אל "גֶּרְיֵיר", לראות אם הרכינה את דגליה לאות כניעה.
הסירה שבה ובה קפטן דייקרז, שנועץ בקציניו והחליט להיכנע בשל האבדות הכבדות (15 הרוגים ו־63 פצועים) והנזקים החמורים שנגרמו לאונייה.
למחרת, לאחר שנאספו בסירות הפצועים והשבויים הבריטים, פקד האל להעלות את "גֶּרְיֵיר" באש, כי לא ניתן היה להביאה אל הנמל.
אבדותיה של "קונסטיטושן" הסתכמו בשבעה הרוגים ושבעה פצועים ובנזקים כבדים לתרנים התחתיים, לירכתיים ולחִיבֵּל.
בשורת הניצחון הייתה בבחינת חבל הצלה לנשיא מדיסון ולחסידי המלחמה.
לאחר סדרת תבוסות שנחל הצבא הנלחם בקנדה, שעוררו מורת רוח הולכת וגוברת בקרב העם האמריקני באשר לנחיצותה של המלחמה, הפיח הניצחון על אוניית הצי המלכותי הבריטי תקוות מחודשות.
הטבעת "גֶּרְיֵיר" הייתה בעלת ערך מוראלי חשוב, אך משקלה הצבאי זעום.
ברם, הישגה של "קונסטיטושן" היה הראשון בשרשרת ניצחונות אמריקניים בקרבות אונייה מול אונייה בשנה הראשונה למלחמה.
הסלופ "ווֹסְפּ" גברה על הבריג הבריטית "פְרוֹלִיק", והפריגטה "יונייטד סטייטס" הכניעה ולכדה את הפריגטה "מֵסִידוֹנְיֶין".
בדצמבר 1812 שוב ניצחה "קונסטיטושן" פריגטה בריטית בקרב.
לאחר שנתיים מסר קפטן האל את הפיקוד על "קונסטיטושן" לידי ויליאם ביינברידג'.
בסוף אוקטובר 1812 שוב יצאה האונייה לים, הפעם למשימת סיור בים הקריבי ובדרום האוקיינוס האטלנטי, כשהיא מלווה על ידי הבריג "הוֹרְנֶט".
ב־29 בדצמבר, מול חוף סלבדור בברזיל, נתקלה "קונסטיטושן" באה"מ "גָ'אווה", פריגטה בריטית בפיקוד קפטן הנרי לֵמְבֶּרְט.
כמו "גֶּריֵיר" לפניה, גם "ג'אווה" סווגה כפריגטה בת 38 תותחים; אומנם האונייה נשאה 49 תותחים, מספר קרוב לזה של "קונסטיטושן", אך תותחיה ארוכי הטווח, שהוצבו בסיפון התותחים, ירו כדורים במשקל 18 ליטראות לעומת 24 ליטראות אצל יריבתה.
למברט, שלא ידע דבר על אובדנה של "גֶּריֵיר", הורה לאנשיו לתפוס עמדות קרב והתקרב אל האונייה החשודה.
"קונסטיטושן" הפנתה את חרטומה לעבר הים הפתוח, כדי להתרחק מן החוף הנייטרלי, כש"ג'אווה" בעקבותיה.
לאחר שסבר כי הרחיק דיו, שינה ביינברידג' קוּרְס, תמרן את אונייתו במקביל לצדה הימני של "ג'אווה", וב־2:10 פתח באש.
כך החל אחד הקרבות העזים והמרים שניטשו אי־פעם בין שתי פריגטות.
משך כשעתיים תמרנו שתי האוניות הנה והנה, בניסיון להמטיר אש אורכית קטלנית או לחמוק ממנה.
תותחיה של "קונסטיטושן" זרעו הרס וחורבן בתרונה ובחיבל של "ג'אווה", לא רק בשל היותם כבדים וארוכי טווח יותר, אלא גם משום שהתותחנים האמריקנים התאמנו פעמים רבות יותר מיריביהם הבריטים מאז יצאו שתי האוניות לים.
בהתכתשות העזה נפגעו רבים מאנשי צוותה של "ג'אווה", והיא איבדה את מוט החרטום והמנורים המשתלחים ממנו, תרניה הקדמי והאחורי קרסו, והסקריה התחתונה של התורן הראשי התמוטטה גם היא.
שברי כלונסאות וקרעי מפרשים נפלו על התותחים ומנעו את הפעלתם, והאונייה הייתה למעשה חסרת ישע.
נזקיה של "קונסטיטושן" היו קטנים הרבה יותר, ובשעה 4:30 היא ניתקה מגע והתרחקה כדי לתקנם.
לפטננט הנרי צֶ'דְס, שנטל את הפיקוד על "ג'אווה" לאחר פציעתו האנושה של למברט, ניצל את ההפוגה כדי לסלק את השברים מעל התותחים ולהיערך לחידוש הלחימה, אך מאמציו היו לשווא.
האונייה היטלטלה, והתורן הראשי, היחיד ששרד, התמוטט ונפל על תותחי צד ימין.
ב־4:50 חידש ביינברידג' את התקפתו, והשיט את אונייתו כדי לירות אש אורכית על האונייה הבריטית המשותקת.
צ'יידס, שהבין את כוונותיו של ביינברידג' וידע כי נחרץ גורלה של "ג'אווה", הורה ב־5:25, בעצה אחת עם קציניו, להרכין את דגלי האונייה ונכנע.
ארבעים ושמונה מאנשי צוותה של "ג'אווה" נהרגו ולמעלה ממאה מהם נפצעו.
קפטן למברט נפצע אנושות בחזהו מכדור מוסקט, ומת מפצעיו ימים אחדים אחר כך בסלבדור.
מאנשיה של "קונסטיטושן" נהרגו שנים־עשר ונפצעו עשרים ושניים, ביניהם קפטן ביינברידג' עצמו.
גלגל ההגה של הפריגטה האמריקנית נהרס לחלוטין עוד בתחילת הקרב ונזקים רבים נגרמו למפרשים ולחיבל, אך היו אלה קטנים לאין שיעור מאלו של יריבתה.
מאחר שלא ניתן היה יותר להשיטה, הורה צ'יידס להעביר אל "קונסטיטושן" את הפצועים והשבויים הבריטים ולהעלות את "ג'אווה" באש.
בסוף פברואר 1813 נכנסה "קונסטיטושן" לנמל בוסטון לקול תשואות ההמון.
שורת הניצחונות על אוניות הצי המלכותי עוררה פרץ של אהדה לאנשי הצי, והקונגרס הקצה כספים לבניית שש פריגטות נוספות ועוד ארבע אוניות־קו.
באנגליה, לעומת זאת, בעקבות אובדנן של "גֶּרְיֵיר" ו"ג'אווה", אסרה האדמירליות על פריגטות הצי המלכותי להיכנס לקרב אונייה-מול-אונייה עם פריגטות אמריקניות.
זאת ועוד, אוניות־קו מדרגה שלישית (74 תותחים) הוסבו לפריגטות בעלות 50 תותחים, ונשלחו אל מעבר לים כדי להדק את ההסגר על הנמלים האמריקניים.
"קונסטיטושן" שהתה בנמל כמעט עד סוף 1813, מרבית הזמן לצורך תיקונים.
על יעילותו של ההסגר הימי הבריטי תעיד העובדה, כי במהלך שנת 1814 כולה יצאה האונייה לים רק פעם אחת, ובשובה מן הים הקריבי כמעט נתפסה על ידי שתי פריגטות בריטיות ששייטו סמוך לנמל.
בדצמבר 1814, בחסות סערה שאילצה את האוניות הבריטיות המטילות הסגר לתפוס מחסה, יצאה "קונסטיטושן" אל האוקיינוס האטלנטי.
האונייה, בפיקוד קפטן צ'ארלס סטיוארט, הרחיקה עד חופי אפריקה כדי לפגוע בספנות המסחרית הבריטית.
בצהרי יום שני, 20 בפברואר 1815, בעודה משייטת בין החוף האפריקאי לאיי מדיירה, הבחין הצופה במרומי התורן באוניית מפרשים השטה בכיוון צפון־מערב.
רבע שעה אחר כך נתגלתה אונייה נוספת, במרחק כ־10 מייל ממנה, מפליגה גם היא באותו כיוון.
"קונסטיטושן" פנתה ושטה לעברן, ובשעה 16:00, כשאותתה האונייה הראשונה לחברתה להתקרב ולהצטרף אליה, הבין סטיוארט כי אין מדובר באוניית סוחר תמימה.
הוא פקד להניף את כל המפרשים והחל רודף אחריה.
מטרתו הייתה להגיע אליה ראשון ולהכריעה, שכן הלחימה בו זמנית עם שתי אוניות – גם אם עוצמת האש של כל אחת מהן נופלת משלך – הייתה מסוכנת ביותר.
סַייאֵן", אחריה דלק סטיוארט, הייתה אונייה מדרגה שישית (20 תותחים) בפיקוד קפטן גורדון תומאס פַלְקוֹן.
האונייה שנלוותה אליה, לבנט" בפיקוד קפטן ג'ורג' דאגלס, הייתה גם היא מדרגה שישית (20 תותחים).
איתרע מזלה של "קונסטיטושן", ותורנה הראשי העליון נשבר תוך כדי המרדף המאומץ והיא נאלצה לעצור כדי לתקנו קודם שתמשיך.
חצי השעה בה התעכבה אפשרה לשתי האוניות הבריטיות ליצור מגע כדי לתאם יחד את פעולותיהן, ולאחר שנכשל ניסיונן לחמוק מהפריגטה האמריקאית, נערכו בטור והתכוננו לבאות.
סטיוארט תמרן את "קונסטיטושן" אל צדן הגלוי לרוח של שתי האוניות הבריטיות, וב־18:05, ממרחק 1500 יארד (כ־1360 מ'), ירה תחילה מטחי דופן ב"סייאן", כשהוא משתמש בתותחי 24 הליטראות ארוכי הטווח ומכוון אל הַתְרוּנָה וְהַחִיבֵּל.
המרחק הגדול לא אפשר לפריגטה הבריטית הקטנה יותר להשיב אש יעילה בתותחיה הקטנים יותר, בני 18 ליטראות, ולאחר שתים־עשרה דקות של חילופי אש עזים הלכה ונחלשה התנגדותה.
עשן תותחים סמיך היה תלוי כעת כענן בצד החסי והסתיר את האוניות הבריטיות מעיני האמריקאים.
סטיוארט פקד להפסיק את האש, ולאחר שהעשן התפזר נע קדימה אל עבר "לבנט", שנמצאה כמאתיים יארד (כ־180 מ') לפני אחותה.
"סייאן" מיהרה להיחלץ לעזרתה, התקרבה אל "קונסטיטושן" ואיימה כעת על צדה האחורי השמאלי.
כדי שלא ייאלץ להילחם בו זמנית עם שתי אוניות, הורה סטיוארט להרתיע את המפרשים, לא לפני שירה מטח דופן כבד לעברה של "לבנט".
"קונסטיטושן" נעה כעת לאחור בחסות העשן, והתייצבה שוב במקביל ל"סייאן".
חילופי האש העזים בין שתי הפריגטות התחדשו, וב־18:35, כשראה סטיוארט כי אש האויב נחלשת וכי "לבנט" משנה קורס, דלק מיד אחריה והמטיר עליה אש אורכית מאחור.
"סייאן" התקרבה שוב אל "קונסטיטושן", אולם סטיוארט סב לעברה וירה עליה שני מטחי אש אורכית קטלנית מן הירכתיים.
הפריגטה הבריטית הספיקה לירות מטח דופן אחד על צדה הימני הקדמי של "קונסטיטושן", אך ב־18:50, כשנערכה הפריגטה האמריקנית להתקפה נוספת, הבין קפטן פלקון כי אפסה כל תקווה, וסימן בירי כדור תותח אל מורד הרוח כי הוא נכנע.
סטיוארט לא התכוון לאפשר ל"לבנט" לחמוק מידיו, ובעוד צוות השתלטות נערך להשטת אוניית השלל, עסקו אנשיו בתיקון הנזקים כדי לחדש את המרדף.
קפטן דאגלס, שלא יכול היה לראות בחשיכה מה עלה בגורלה של "סייאן", החליט לשוב על עקבותיו, אף שיכול היה לנצל את ההזדמנות ולמלט את אונייתו.
ב־20:40 לערך, לאור הירח, חלפו "לבנט" ו"קונסטיטושן" זו על פני זו במִפְנִים מנוגדים כשהן יורות אחת על יריבתה מטחי דופן ממרחק של כ־50 יארד בלבד; מיד אחר כך סובב סטיוארט את אונייתו, חצה את נתיבה של "לבנט" מאחור וירה לכיוונה מטח אש אורכית.
"לבנט" מיהרה להימלט מהמקום, כש"קונסטיטושן" בעקבותיה.
מטחים אחדים מתותח החרטום של הפריגטה האמריקנית, שהסבו נזקים כבדים לתרונה ולחיבל של "לבנט", שכנעו את קפטן דאגלס כי אין כל תועלת בהמשך ההתנגדות, ובשעה 22:00 לערך הוא נכנע.
הניצחון על שתי אוניות המלחמה הבריטיות, שהושג הודות לכישורי הימאות והתותחנות העדיפים של קפטן סטיוארט ואנשיו, היה גם הקרב הימי האחרון בו השתתפה "קונסטיטושן".
הסכם גנט, שחתם את המלחמה עם בריטניה, אושר על ידי הסנאט האמריקני ב־16 בפברואר 1815, שלושה ימים בלבד קודם הקרב.
סטיוארט, שהידיעות על כך עדיין לא הגיעו לאוזניו, עשה דרכו חזרה לאמריקה עם שתי אוניות השלל.
הפלגתן של "קונסטיטושן" ושתי אוניות השלל מהחוף האפריקאי אל נמל הבית באמריקה כמעט והסתיימה באסון.
ב־11 במרץ 1815 נכנסו האוניות אל פורטו פראיה שבאיי כף ורדה, כדי להעביר את אנשי הצוות הבריטים השבויים אל בריג מסחרית.
זמן קצר אחר כך הבחינו אנשיו של סטיוארט בשלוש אוניות מלחמה המתקרבות לנמל.
מיד ניתנה פקודה לשחרר חבלים, ו"קונסטיטושן" ושתי אוניות השלל יצאו ללא שהיות אל הים הפתוח.
הייתה זו שייטת בריטית קטנה, שחיפשה אחר "קונסטיטושן" מאז חמקה מנמל בוסטון שלושה חודשים קודם לכן.
היא כללה שתי אוניות־קו שהוסבו לפריגטות בנות 50 תותחים, ופריגטה נוספת בת 40 תותחים.
ידיעות מודיעניות שגויות שהגיעו לקפטן ג'ורג' קוֹלייר, הבכיר מבין שלושת מפקדי האוניות הבריטיות, סיפרו כי "קונסטיטושן" הצטרפה לאחיותיה הפריגטות "פרזידנט" ו"קוֹנְגְרֶס", ולכן טעה בזיהוי וחשב כי בהן המדובר.
כשהלך והצטמצם המרחק בין הרודפים לטרפם, אותת קפטן סטיוארט ל"סייאן" שהזדחלה מאחור לשנות קורס, כדי להכריח את אויביו לפצל את כוחם.
אוניותיו של קולייר התעלמו מ"סייאן" והמשיכו במרדף.
לאחר מעשה נסתבר, כי קולייר חשב ש"סייאן" קרובה למים הנייטרליים של פורטו פראיה ותמצא בהם מקלט לפני שיעלה בידו להשיגה, ולכן הניח לה.
משהתרחקה הסכנה, שמה אוניית השלל פניה אל אמריקה והגיעה בסופו של דבר לניו־יורק ללא פגע.
היא צורפה לצי האמריקני, והוסיפה לשרת תחת אותו שם עד 1835.
המרדף נמשך, וכש"אֵייקָסְטָה", הקלה והמהירה מבין האוניות הבריטיות, קרבה אל "קונסטיטושן", אותת סטיוארט ל"לבנט" לשנות קורס, בתקווה שהפעם אכן יתפצלו רודפיו לשניים.
כל שלוש האוניות הבריטיות שינו את אורחן לעברה של "לבנט", והניחו לפריגטה האמריקנית לחמוק ללא קרב.
"לבנט" בישת המזל נתפסה בסופו של דבר.
את ההחמצה הגדולה תירצו הבריטים באובך הכבד ששרר באזור ובתקלות בהבנת תשדורות הדגלים בין האוניות.
"קונסטיטושן" הגיעה אל נמל ניו יורק ב־15 במאי 1815, לאחר סיומה של המלחמה.
עם שובה לאמריקה הוצאה "קונסטיטושן" משירות פעיל והושבתה במספנת הצי בבוסטון.
באפריל 1820 הורה אייזק האל, שפיקד כעת על המספנה, לשפץ את האונייה ולהחזירה לכשירות מבצעית.
במאי 1821 יצאה "קונסטיטושן" לים בפיקודו של קפטן ג'ייקוב ג'ונס, כדי לעמוד בראש שייטת הים התיכון של הצי האמריקני.
היא שירתה בתפקיד זה עד 1828, להוציא הפסקה ב־1824 לצורך תיקונים תקופתיים וחידוש כשירותה לשיט.
לאחריה פיקד על האונייה תומאס מקדונו.
בעקבות בדיקת כשירות שנערכה לאונייה ב־1828, נפוצו ידיעות כי הוחלט לגרוט אותה.
התעוררה מחאה ציבורית עזה, שלובתה על ידי השיר "Old Ironsides" שכתב המשורר הצעיר אוליבר וֶנְדֶל הולמס האב, והיא ששכנעה את הקונגרס להקצות כספים לשיפוצה.
מ־1835 ועד 1851 שוב נמצאה האונייה בשירות פעיל, תחילה בים התיכון ואחר כך בזירת האוקיינוס השקט ובמימי הבית.
באותה תקופה (1844-1846) ערכה האונייה הפלגה סביב העולם בפיקודו של קפטן ג'ון פרסיבל.
ב־1853 הוצבה "קונסטיטושן" כאוניית הדגל של שייטת אפריקה, וסיירה לאורך חופי מערב היבשת בחיפוש אחר ספינות עבדים אמריקניות.
בנובמבר אותה שנה, תחת פיקודו של קפטן אייזק מֵיוֹ, לכדה והחרימה את ספינת העבדים האמריקנית "גֶמְבְּרִיל".
תפיסת ספינת העבדים הייתה הפעולה המבצעית האחרונה של "קונסטיטושן".
מ־1860 ועד 1871 שימשה אוניית אימונים של צוערי האקדמיה הימית באנאפוליס, ואחר כך עברה שיפוץ נרחב במספנת הצי בפילדלפיה, שהסתיים רק בשנת 1877. את הפלגתה האחרונה אל מעבר לים עשתה ב־1878-1877, כדי להשתתף בתערוכה הבינלאומית בפריז.
עם שובה שימשה אוניית אימונים למלחים מתלמדים, תפקיד אותו מילאה עד 1881, אז הוצאה סופית משירות פעיל בצי.
הקונסוליה של ארצות הברית בירושלים הייתה משלחת דיפלומטית רשמית של ארצות הברית שפעלה בירושלים מ-1844 ועד 2019.
הקונסוליה הוקמה לראשונה בירושלים באמצע המאה ה-19, ומאז כיהנו למעלה מ-50 קונסולים בתפקיד החל מימי השלטון העות'מאני, דרך תקופת המנדט הבריטי ושנות ירושלים המחולקת, ושנות ירושלים המאוחדת עד מרץ 2019, אז היא נסגרה.
תפקוד הקונסוליה השתנה לאורך הדורות בהתאם לרוח התקופה, שינויי השלטון בירושלים, והאינטרסים של ממשל ארצות הברית בתקופות השונות.
עיקר פעילותה המדינית של הקונסוליה בתקופתה האחרונה היה נציגות דיפלומטית של ממשל ארצות הברית כלפי הרשות הפלסטינית.
הקונסוליה ייצגה את האינטרסים של הממשל ארצות הברית בשטחי יהודה ושומרון וברצועת עזה, והעניקה שירותים קונסולריים מטעם ארצות הברית לתושבי אזורים אלה ולאזרחי ארצות הברית השוהים בהם.
באוקטובר 2018 הודיעה ארצות הברית כי תסגור את הקונסוליה ותאחד אותה עם שגרירות ארצות הברית בישראל בירושלים ותפעל כמדור בתוך השגרירות, והחלטה זו מומשה במרץ 2019.
המבנים ששימשו את הקונסוליה משמשים כיום את שגרירות ארצות הברית בישראל.
במאי 2021 הודיע מזכיר המדינה של ארצות הברית, אנתוני בלינקן, כי ארצו תקדם את פתיחתה מחדש של הקונסוליה.
ממשלת ישראל התנגדה לצעד זה, והוא לא יצא לפועל.
הקונסוליה בירושלים הייתה לאורך שנות קיומה משלחת דיפלומטית עצמאית, שגם לאחר הקמת מדינת ישראל לא הייתה כפופה לשגרירות ארצות הברית בישראל.
בראשה עמד קונסול כללי, שדיווח ישירות למחלקת המדינה בוושינגטון ללא כפיפות לשגריר כלשהו וללא האמנה למדינה כלשהי.
הקונסוליה לא פעלה מדינית אל מול ממשלת ישראל ומשרד החוץ הישראלי, אך היא קיימה פעילות מדינית ענפה מול גורמי הרשות הפלסטינית וסיפקה מטרייה למגעים בין גורמים ישראליים ופלסטיניים.
אף שרשמית מעמדה היה כדרג נמוך יותר משגרירות, מבחינת גודלה ובהיבטים תפקודיים רבים פעלה הקונסוליה כדרג מקביל לשגרירות, ולאחר הקמת הרשות הפלסטינית יש שראו בה שגרירות דה פקטו של ארצות הברית ברשות.
בקונסוליה הועסקו ב-2006 כ-400 איש, מהם כ-150 דיפלומטים מארצות הברית וכ-250 עובדים מקומיים - ישראלים (כ-30%) ופלסטינים (כ-70%, בין תושבי מזרח ירושלים ובין תושבי הרשות הפלסטינית).
המחלקה הקונסולרית סיפקה שירותים לתושבי ירושלים ולתושבי הרשות הפלסטינית, בעיקר טיפול בבקשות אשרות כניסה לארצות הברית, וטיפול בענייניהם האזרחיים של למעלה מ-80,000 אזרחי ארצות הברית השוהים או מתגוררים בירושלים ובשטחי הרשות הפלסטינית.
המחלקה הפוליטית בקונסוליה עקבה אחר התקדמות תהליך השלום, ועסקה בהכשרת התנאים להתקדמותו על פי מתווה ממשל ארצות הברית.
יחידות נוספות בקונסוליה היוו שלוחות מקומיות של זרועות ארצות הברית וארגוניה הממשלתיים, ועוסקו בין היתר בקשרי תרבות והשכלה עם האוכלוסייה הפלסטינית, בסיוע כלכלי לרשות הפלסטינית ובסיוע לוגיסטי להקמת מנגנונים שלטוניים תוך חתירה לרפורמה מדינית ודמוקרטיזציה של הרשות הפלסטינית, כפי שהוגדר בתוכנית מפת הדרכים.
ב-2005 התחילו לפעול תחת מטריית הקונסוליה כוחותיו של הגנרל קית' דייטון (USSC) באימון מנגנוני הביטחון והשיטור של הרשות הפלסטינית, ומפקדת ה-USSC ישבה בבניין הקונסוליה.
בשל הקושי של הקונסוליה לפעול בשטחי רצועת עזה שתחת שלטון החמאס, ואי-יכולתם של תושבי רצועת עזה להגיע לקונסוליה בירושלים, היא הפעילה "קונסוליה וירטואלית" באמצעות האינטרנט על מנת לאפשר לתושבי הרצועה גישה למידע ולשירותים קונסולריים.
הנציגות הקונסולרית של ארצות הברית נוסדה לראשונה בירושלים ב-1844, ומוקמה בכיכר עומר אבן אל ח'טאב ברובע הנוצרי בעיר העתיקה, בסמוך לשער יפו.
באותה תקופה נפתחו בעיר בזו אחר זו נציגויות של מדינות ואימפריות שונות שהחלו לגלות עניין דתי, היסטורי ופוליטי בירושלים העות'מאנית וחפצו בדריסת רגל ובהרחבת השפעתן בה, ובין היתר נוסדו קונסוליה גרמנית, אוסטרית, צרפתית, רוסית, איטלקית ועוד.
ראשוני הקונסולים היו אנשים בעלי אמונה דתית חזקה, שביקשו את התפקיד (שלא נחשב מרכזי בשירות החוץ של ארצות הברית) מתוך התעניינות דתית, היסטורית או ארכאולוגית בארץ הקודש.
חלקם היו קשורים לארגונים מיסיונריים, ועל פי רוב קיבלו את התפקיד בזכות קשרים פוליטיים, יותר מאשר כישורים דיפלומטיים.
הקונסול הראשון וורדר קרסון היה נוצרי בעל רעיונות משיחיים, שהאמין שהגאולה תבוא בשיבת היהודים לציון.
הוא התנדב לתפקיד ללא שכר, וזכה למינוי מידי נשיא ארצות הברית ג'ון טיילר.
קרסון הגיע לירושלים בשנת 1844 והחל לפעול כקונסול, אף על פי שלא קיבל הכרה רשמית מן השער העליון באיסטנבול.
גם מינויו מטעם ארצות הברית בוטל כעבור זמן קצר, משעלו פקפוקים בדבר כשירותו לתפקיד, אולם הוא המשיך לפעול כקונסול ולהציג עצמו ככזה.
לימים חיסל את ענייניו בארצות הברית ואת קשריו עימה, התגייר, נישא ליהודיה והקדיש עצמו לפעילות לרווחת יהודי העיר.
בשנת 1856 הוקמו משרדים קבועים לקונסוליה בסמוך לכנסיית המשיח ולקונסוליה הבריטית (כיום שוכן בבניין המרכז השוודי ללימודי נצרות).
ב-1857 נכנס לתפקיד הקונסול ג'ון וורן גורהאם, שהיה הראשון שמינויו קיבל את הכרת השער העליון בקונסטנטינופול.
על פי שיטת הקפיטולציות שהייתה נהוגה במזרח התיכון בשלהי התקופה העות'מאנית אחז קונסול ארצות הברית בסמכות שיפוטית על נתיני ארצות הברית בירושלים, שהוחרגו מן הסמכות השיפוטית העות'מאנית.
רישומי לידות, נישואים ופטירות בקרב נתינים אלה היו מתפקידי הקונסוליה.
גם יהודים בעלי זיקה כלשהי לארצות הברית היו בני חסות של הקונסול, והוא היווה גורם מפתח בהקצאת כספי החלוקה שנאספו בקהילות יהדות ארצות הברית.
חסות של ארצות הברית הייתה מבוקשת ביותר בין יהודי העיר, היות שארצות הברית נחשבה כמעצמה המספקת הגנה טובה יותר לנתיניה שבאימפריה העות'מאנית מאשר מעצמות אירופה.
כמה מן הקונסולים היו נוצרים-ציונים מובהקים, וגילו נדיבות רבה בהענקת כתבי חסות ואף דרכוני ארצות הברית ליהודים יוצאי אירופה, שזיקתם לארצות הברית הייתה קלושה במקרה הטוב.
לעדיפות מיוחדת זכו יהודים שהמירו דתם לנצרות, וכמה מהם אף הועסקו בתקופות שונות על ידי הקונסוליה.
לעומת זאת, בעת שירותו של קונסול ארצות הברית שלא אהד יהודים, קוצצו משמעותית כתבי החסות והפריבילגיות שהעניקה הקונסוליה ליהודים.