tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"...הרגשת הצדק והיושר העמוקה של עורך הדין, בשילוב עם תחושת החמלה של הדומיניקני הראוי, אפשרו לו להתרחק מההגזמות שנמצאו במקומות אחרים בשנות התהוות של האינקוויזיציות עד כדי כפירה".
ריימונדוס אישר ביקורי התייחדות עבור כלואים כדי שבת הזוג לא תחשף לסיכון של ניאוף אפשרי.
לאחר שהשתחרר שוב מתפקידו, הוא פעל במרץ רענן בשירות הפצת הדת הנוצרית, במיוחד פעל להמרת דתם של המורים.
לשם כך הוא עודד את תומאס אקווינס לכתוב את יצירתו "מכלול נגד הגויים".
הוא הנהיג את הוראת הערבית והעברית בכמה בתי נזירים.
הוא גם ייסד מנזרים במורסיה (אז עדיין נשלטה על ידי ערבים) ובתוניס.
בנוסף הוא הלך לעזור בהקמת הכנסייה באי מיורקה שנכבש זמן קצר לפני כן.
ריימונדוס היה עוין ליהודי ספרד.
ב-1228 היה הכוח המניע מאחורי החקיקה האנטי-יהודית של חיימה הראשון וב-1232 הכניס את האינקוויזיציה לטרגונה.
ריימונדוס הפעיל השפעה רבה על המלך חיימה והצליח לשכנעו להורות על דיון ציבורי, בנושא יהדות ונצרות, בין הרמב"ן, רב מז'ירונה, לבין פבלו כריסטיאני, יהודי מומר ממונפלייה שהיה חבר במסדר הדומיניקנים.
בוויכוח הזה, שהתקיים בארמון המלוכה ובמקומות אחרים בברצלונה בין ה-20 ל-31 ביולי 1263, בנוכחות המלך ורבים מאנשי הדת הבכירים, לקח ריימונדוס חלק חשוב.
הוא עמד בראש התאולוגים הנוכחים, ובהסכמה עם המלך העניק לרב חופש ביטוי מושלם.
בשבת שלאחר סיום הוויכוח, ביקר המלך, יחד עם נזירים מטיפים רבים ואנשי דת אחרים, בבית הכנסת.
ריימונדוס מת בגיל 100 בברצלונה בשנת 1275 וזכה לקאנוניזציה על ידי האפיפיור קלמנס השמיני בשנת 1601. הוא נקבר בקתדרלת אולליה הקדושה בברצלונה.
יום חגו ריימונדוס הקדוש מפניאפורט נקבע בתחילה ב בשנת 1671 ל-23 בינואר.
ב-1969 הועבר יום חגו ל-7 בינואר, היום למחרת מותו.
הוא הקדוש המגן של עורכי דין על פי הקאנון בפרט, וגם של עורכי דין בכלל.
בניין סנט ריימונד פניפורט ב במנילה שבו פועלים המכללה למסחר ומנהל עסקים והפקולטה לאמנויות וספרות, קרוי לכבודו.
ריין ספנסר היא שחקנית אמריקאית.
ידועה בעיקר עקב תפקידה כטיילור ג'ול בסדרת הנעורים הרומנטית "הקיץ שבו הפכתי ליפה".
ספנסר נולדה בגרמניה, בזמן שאביה שירת שם בצבא ארצות הברית.
בגיל שלוש עברה משפחתה לווילמינגטון, צפון קרוליינה, שם החלה לפתח את תחומי העניין שלה במשחק.
מאוחר יותר, בגיל שמונה, עברה ספנסר ללוס אנג'לס.
בשנת 2022 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "הקיץ שבו הפכתי ליפה".
על משחקה בסרט "Good Girl Jane", זכתה ספנסר בפרס ההופעה הטובה ביותר בסרט נרטיבי בארצות הברית בפסטיבל הסרטים בטרייבקה.
שנהכותרתתפקידהערות2017The Super Manילדה2 פרקים2025-2022הקיץ שבו הפכתי ליפהטיילור3 עונות, 22 פרקים
רֶיינַה היא מועצה מקומית ערבית בישראל, השוכנת בגליל התחתון, בסמוך לנצרת.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1968. רוב תושביה הם ערבים-מוסלמים ומיעוטם ערבים-נוצרים.
נכון ל-2020 (על פי הלמ"ס): כ-84% מתושבי ריינה הם ערבים-מוסלמים, ועמם כ-15% ערבים-נוצרים.
ריינה הוא כפר עתיק יומין, המיושב על ידי ערבים שרובם מוסלמים ומיעוטם נוצרים.
המקום היה ככל הנראה מיושב בימי קדם, ויש המזהים בו את היישוב הקדום אבל המוזכר בתלמוד (עירובין פז, ע"א), שממנו הזרימו מי שתייה ליישוב העתיק ציפורי.
רוב התושבים במקום התפרנסו בעבר רק מחקלאות אך בהדרגה חל שינוי ובמאה ה-21 מתפרנסים רוב התושבים מעבודות בניין לסוגיהן.
ביישוב שוכנים ארבעה בתי ספר יסודיים, שני בתי ספר תיכון ממלכתיים ובית ספר פרטי הכולל כיתות מגן חובה עד י"ב.
ילידת הכפר, ז'נאן בסול, הייתה הכתבת הכלכלית הערבייה הראשונה בישראל בעיתון TheMarker.
המשוררת דארין טאטור מתגוררת אף היא בכפר.
קבוצת הכדורגל המקומית, מכבי בני ריינה, עלתה לליגה הלאומית בשנת 2021 לראשונה.
בשנת 2022 היא עלתה לליגת העל בכדורגל בפעם הראשונה בתולדותיה.
ג'מיל בסול הוא יו"ר המועצה המקומית, במועצה 11 חברים.
עדנאן אנור בסול כיהן שתי קדנציות (1998-2003 + 2008-2013) כיו"ר המועצה המקומית ריינה והוא גם אחיו של יו"ר המועצה הנוכחי.
עד שנת 1927 שכן היישוב צפונית לכביש נצרת, אך בעקבות רעידת אדמה שפקדה את המקום באותה השנה, עברו תושבי הכפר למיקום הנוכחי, דרומית לכביש.
נחל ציפורי, שזורם לקישון, מתחיל את דרכו בריינה.
ריינהולד מסנר הוא מטפס הרים איטלקי, הנחשב לאחד הגדולים בכל הזמנים.
ריינהולד מסנר נולד בסנט פטר, כפר קטן בעמק וילנוס שבדרום טירול, צפון איטליה כבן למיעוט אוסטרי.
אביו, יוזף היה מורה במקצועו ומטפס הרים חובבן.
אמו, מריה הייתה עקרת בית.
בגיל חמש יצא ריינהולד לכבוש את פסגתו הראשונה.
בלוויית אביו טיפס לגובה של כ-900 מטר ברכס גייסלרשפיצן.
בגיל 13 החל לעסוק בטיפוס באופן עצמאי.
בין ריינהולד לאחיו גינתר, שהיה צעיר מריינהולד בשנתיים, נוצרה שותפות.
כשריינהולד הגיע לגיל 20 הוא וגינתר הספיקו לכבוש כבר פסגות רבות בהרי הדולומיטים והאלפים המערביים.
הם התמחו בטיפוס חופשי ובתנאי שטח קיצוניים.
ריינהולד התאפיין ביכולת לטפס מהר מאוד.
יש המחשיבים את טיפוסי הסולו שלו על הדולומיטים בשנות ה-60 וה-70, כמרשימים ביותר אפילו יותר מטיפוסיו המאוחרים יותר בהרי ההימלאיה.
ב-1969 קיבל ריינהולד תואר באדריכלות, ובמקביל עבד בתור מורה למתמטיקה בבית ספר תיכון.
ב-1970 יצאה משלחת אוסטרית-גרמנית שכללה את האחים מסנר, לכבוש את פסגת ננגה פרבט, הר בגובה 8,126 מטר בצפון פקיסטן.
במהלך הטיפוס נקלעו האחים למצב קשה בעקבות הטמפרטורה הנמוכה ומחסור במזון ושתייה ובדרכם חזרה מהפסגה נפרדו האחים.
גינתר נספה, ככל הנראה במפולת שלגים, ואילו ריינהולד חזר למחנה הבסיס במצב קשה ורופאים נאלצו לכרות את קצותיהן של שלוש מאצבעותיו שסבלו מכוויות קור.
ב-2005 נמצאה גופתו של גונתר על ידי מטפסים פקיסטנים.
לזכות מסנר עומדים הישגים רבים, המפורסם שבהם הוא היותו הראשון שטיפס על כל פסגות 8,000 המטרים.
בין השנים 1999–2004 שימש מסנר כחבר בפרלמנט האירופי, כנציגה של מפלגת הירוקים האיטלקית.
ב-2004 חצה את מדבר גובי, במסלול שאורכו כ-2,000 קילומטרים.
מאז 2004 מסנר מקדיש את עצמו להקמתו ופיתוחו של מוזיאון הרים, מוזיאון בנושאים מגוונים הקשורים להרים וטיפוס, אותו ייסד.
שיאים נבחרים של ריינהולד מסנר:
הטיפוס הראשון על פסגה גבוהה מ-8,000 מטר בסגנון אלפיני (גאשרברום 1) - 1975.
הטיפוס הראשון לפסגת האוורסט ללא בלוני חמצן (יחד עם פטר הדלר) - 5 באוגוסט 1978.
הטיפוס הראשון על K2 בסגנון אלפיני - 1979.
טיפוס הסולו הראשון על האוורסט (ללא בלוני חמצן) - 20 באוגוסט 1980.
הטיפוס הראשון על שלוש פסגות גבוהות מ-8,000 מטר בעונה אחת - 1982.
חצייה רגלית ראשונה של אנטארקטיקה במסלול דרך הקוטב הדרומי.
ריינהולד מק הוא מפיק מוזיקלי וטכנאי קול הידוע בעיקר בהפקה המוזיקלית של תקליטי להקת קווין, Electric Light Orchestra, בלאק סבאת' ואחרים.
בחלק מהאלבומים הוא אף השתתף כאשר ניגן בסינטיסייזר או בקולות רקע.
SC ריינדורף אלטאך הוא מועדון כדורגל אוסטרי מהעיר אלטאך שבחבל פורארלברג שבמערב אוסטריה.
הקבוצה הוקמה ב-26 בדצמבר 1929 כמחלקת הכדורגל ב"מועדון הספורט וההתעמלות טורנרבונד אלטאך".
בשנת 1930 החלה הקבוצה לשחק ב"ליגת ה-B קלאס של פורארלברג" כ"FA טורנרבונד אלטאך", אך הקבוצה הפסיקה להתקיים בשנת 1937. כשהוקם ה"ספורטוורינגונג אלטאך" (ארגון הספורט אלטאך) ב-1 במרץ 1946, חזרה הקבוצה להתקיים, וכשארגון הספורט הפסיק להתקיים ב-5 במרץ 1949 המשיכה קבוצת הכדורגל להתקיים עצמאית תחת השם: "מועדון הספורט ריינדורף אלטאך".
בשנותיה הראשונות עלתה הקבוצה פעמיים מה"רג'יונליגה המערבית" (הליגה השלישית בחשיבותה באוסטריה) לליגה האוסטרית הראשונה (הליגה השנייה בחשיבותה באוסטריה), אך נשרה לאחר זמן קצר חזרה לליגה השלישית.
רק בפעם השלישית שעלתה הקבוצה לליגה האוסטרית הראשונה, בעונת 2003/2004, הצליחה הקבוצה להישאר בליגה, ולאחר שנתיים, בעונת 2005/2006 הצליחה הקבוצה לעלות לבונדסליגה האוסטרית לאחר שניצחה במחזור האחרון של העונה את אוסטריה לוסטנאו בתוצאה 0–1. לאחר עונה אחת נשרה חזרה לליגה השנייה.
בעונת חזרה הקבוצה לבונדסליגה האוסטרית.
בעונת 2016/2017 סיימה הקבוצה במקום השלישי בבונדסליגה.
במוקדמות הליגה האירופית לעונת 2017/2018 התמודדה ריינדורף אלטאך מול מכבי תל אביב בשלב הפלייאוף והודחה לאחר שהפסידה במשחק הבית למכבי תל אביב 0–1 וסיימה בתיקו 2-2 את משחקה באצטדיון נתניה.
ריינהוֹלד ניבּוּר ; 21 ביוני 1892 – 1 ביוני 1971) היה תאולוג פרוטסטנטי אמריקאי.
עיקר פרסומו בניסיונו לקשר את האמונה הנוצרית עם הפוליטיקה, הדיפלומטיה והריאליה של המציאות המודרנית בת זמננו.
תרם תרומה מיוחדת לתזה בדבר 'מלחמה צודקת'.
ניבור נולד במדינת מיזורי, ארצות הברית, בן לכומר גרמני מן הכנסייה האוונגלית המאוחדת (לותרנית-קלוויניסטית) שכללה בעיקר מהגרים פרוסים.
הוא ואחיו הצעיר החליטו ללכת בעקבות אביהם ולהפוך לכמרים.
ריינהולד ניבור למד באלמהורסט קולג' שבאילינוי, וסיים שם את חוק לימודיו בשנת 1910. לאחר מכן למד בסמינר התאולוגי עדן שבמיזורי.
לבסוף הגיע לאוניברסיטת ייל, שם רכש תואר ראשון בלימודי דת בשנת 1914. שנה לאחר מכן הוסמך לכמורה, ונשלח על ידי המסיון הגרמני-אבנגלי לכהן בדטרויט, מישיגן.
הקהילה שלו מנתה בבואו לשם כשבעים איש, וגדלה לכשבע מאות איש שעה שפרש ממנה בשנת 1928, סימן לגידולה של העיר דטרויט באותן שנים.
בשנות כהונתו ככומר הוטרד ניבור מן ההשלכות השליליות של מהפכת התיעוש על חיי העובדים.
הוא הפך למבקר קולני של הנרי פורד ואיפשר לאיגודי עובדים לנצל את במת ההטפה הכנסייתית שלו כדי לקדם את נושא זכויות העובדים.
במקביל יצא ניבור כנגד הארגון הגזעני 'קו קלוקס קלאן' (Ku Klux Klan) שבשנות העשרים התעצם בערי המערב והמרכז של ארצות הברית, והיה חזק במיוחד בדטרויט.
בשנת 1923 ביקר ניבור באירופה, בה היה עד למצבה של גרמניה תחת הכיבוש הצרפתי בחלק המזרחי של נהר הריין.
הביקור גרם לו לחזק את עמדותיו הפציפיסטיות, אותן אימץ בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1928 עזב ניבור את דטרויט ונתמנה לפרופסור לתאולוגיה מעשית בסמינר התאולוגי 'יוניון' שבניו יורק.
מכאן ולהבא בילה ניבור את רוב הקריירה שלו שם, עד לשנת 1960. במשרתו זו זכה ניבור להשפעה ניכרת על דורות של תלמידי הסמינר.
ניבור פרסם ספר מחוויותיו ככומר בדטרויט בשם "דפים מפנקסו של ציניקן מאולף" (Leaves from the Notebook of a Tamed Cynic).
הוא המשיך לכתוב ולפרסם לכל אורך הקריירה שלו, וכן שימש כעורך למגזין 'נצרות ומשבר' (Christianity and Crisis) משנת 1941 עד לשנת 1966. ניבור היה בין החברים המייסדים של הקרן לסיוע בינלאומי, אשר כיום ידועה בשמה International Rescue Committee.
משימתה של הקרן (לפי תיאור משנת 1933) הייתה "לסייע לגרמנים הסובלים מן המדיניות של השלטון ההיטלראי".
בשנות השלושים של המאה העשרים שימש ניבור כמנהיג מרכזי של הפלג הרדיקלי במפלגה הסוציאליסטית האמריקאית.
הוא צידד בקבלת התוכנית של החזית המאוחדת מטעם המפלגה הקומוניסטית האמריקאית, עמדה העומדת בניגוד חד לעמדותיו המאוחרות יותר.
לפי אוטוביוגרפיה של לואיס ולדמן, אחד ממתנגדיו הפוליטיים, ניבור אפילו הנהיג תרגילים כמו-צבאיים בין החברים הצעירים של המפלגה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החלו מתערערות אמונותיו הפציפיסטיות שהתבטאו עד אז כחלק ממשנתו הליברלית.
ניבור החל להתרחק מעמיתיו הפציפיסטיים והפך לתומך מובהק של המלחמה בנאצים.
הוא עזב את אגודת שוחרי הפיוס של תאולוגים ואנשי דת שהתנגדו למלחמה, והפך לאחד ממבקריהם החריפים.
נטישה זו של עמיתיו הובילה להקמתה של תנועה ל'ריאליזם נוצרי' אשר ניבור נחשב כנציגה הבולט.
במסגרת זו הפך ניבור לתומך במעורבותה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, במלחמתה בקומוניזם, ואף בפיתוח הנשק הגרעיני.
עם זאת, ניבור התנגד למלחמה בווייטנאם.
מרטין לותר קינג למד את כתביו של ניבור בזמן לימודיו בסמינר התאולוגי קרוזר בפנסילבניה.
ואלו תרמו לתזה של "מלחמה צודקת".
כתבים אלה יחד עם כתביו של פאול טיליך סייעו לקינג לקשר את האמונה הנוצרית יחד עם המאבק למען זכויות השחורים בארצות הברית.
ריינהולד ניבור, בני האור ובני החושך, עורך אייל נווה, תרגום אהרן אמיר, הוצאת שלם, ירושלים, התשס"ג.
לנד רובר ריינג' רובר ספורט הוא רכב פנאי-שטח מתוצרת לנד רובר.
הדגם, שהוצג בשנת 2005, יועד להיות גרסה מוקטנת של דגם הריינג' רובר המיועד יותר לשימושי כביש מאשר לנסיעה בשטח.
עיצובו של הרובר ספורט התבסס על דגם הקונספט הקומפקטי של הריינג' סטורמר שהוצג ב-2004. אולם הדגם שהוצג שנה לאחר מכן היה מבוסס על שילד מקוצרת מעט של לנד רובר דיסקברי דור 3, ובכך כמעט ולא נבדל בממדיו מהדיסקברי או מהריינג' רובר.
מאז השקתו הפך דגם הריינג' רובר ספורט לאחד הנרכבים המכרים ביותר של לנד רובר.
לריינג' רובר ספורט יש מרכב משולב (Integrated bodyframe) חצי אחוד, בדומה לדיסקברי 3 ו-4.השלדה מעניקה לריינג' רובר ספורט את העידון והקשיחות המבנית של מרכב אחוד מצד אחד, ואת היציבות של שלדה נפרדת ליישומי שטח מצד שני.
היא גם מאפשרת עלות ייצור נמוכה יותר של כלי רכב הודות למספר גדול של רכיבים משותפים.
אף על פי שדגם ה"ספורט" יושב על גרסה עדכנית של שלדת הדיסקברי 3, הוא קטן יותר ממנה, עם בסיס גלגלים קצר יותר ב-14.0 ס"מ.
מידותיו הקטנות יותר וגגו המשופע אינם מאפשרים שורה שלישית של מושבים, כמו בדיסקברי 3, אך מאחר שמדובר ברכב ST, הוא מעולם לא נועד להכיל שבעה נוסעים.
בלמי "ברמבו" קדמיים הם בלמי הסטנדרט בכל הדגמים, למעט ה-TDV6.
דגם ה"ספורט" מצויד במנוע אלומיניום מוגדש של יגואר AJ-V8 בנפח 4.2 ליטר, המפיק 390 כ"ס (290 kW) ומומנט פיתול של 550 N•m (410 lb•ft).
נתונים אלה הופכים אותו לרכב השני בעוצמתו בהיסטוריה של החברה, מיד אחרי הדגם Vogue Supercharged הגדול יותר של הריינג' רובר, המפיק 400 כ"ס (300 kW).
גרסה אחרת של מנוע אטמוספירי בנפח 4.4 ליטר מפיק 300 כ"ס (220 kW) ומומנט של 425 N•m (313 lb•ft), והותאם על ידי לנד רובר כך שהקיבולת ומומנט הפיתול שלו גבוהים קצת יותר.
שני מנועי הבנזין כוללים מערכת לאיסוף עוקת השמן, המאפשרת פעולה בזוויות קיצוניות.
בשל העדר פופולריות, "תחנת הכוח" האטמוספירית הוצאה מהשוק הבריטי בשנת 2007. מנוע הטורבו דיזל TDV6 המתקדם, בנפח 2.7 ליטר, הוא אדפטציה של פיתוח ה-PSA/Ford, והוא מפיק 190 כ"ס (140 kW) ומומנט פיתול של 440 N•m (320 lb•ft).
הוא כולל בלוק עשוי ברזל גרפיט דחוס וראש צילינדר עשוי אלומיניום עם מזרקי "פיאזו" גבישיים המתחלפים במהירות.
מנוע טורבו-דיזל twin TDV8 בנפח 3.6 ליטר החל את דרכו בדגמים Sport ו־Vogue בשנת 2007. מנוע זה הוא אדפטציה מתקדמת של גרסת ה-TDV6, אך הוא כולל בלוק בזווית 90 מעלות (לעומת פלטפורמה בזווית 60 מעלות), זוג מגדשי טורבו עם גאומטריה משתנה (VGT) ומנגנון ביטול הפעלה של שסתומי יניקה.
בשונה מגרסת ה-TDV6 (ועל אף שמועות חוזרות ונשנות אודות הופעת המנוע במוצרי פורד או יגואר), ה-TDV8 הוא מנוע ייחודי לריינג' רובר עד כה.
כל גרסאות המנוע האחרות מצוידות בתיבת הילוכים אוטומטית אדפטיבית מתוצרת ZF עם 6 מהירויות ותיבת העברה CommandShift, המגיבה ומתאימה עצמו לסגנונות נהיגה משתנים.
תיבת ההעברה מעניקה לנהג חופש תפעול רציף של הילוכים שונים.
כל המנועים החדשים מפיקים הספק ומומנט פיתול גבוהים יותר מקודמיהם, במקביל לצריכת דלק נמוכה יותר ופליטה מופחתת של CO2.
מנוע ה-Supercharged החדש בנפח 5.0 ליטר, המצויד במגדש-על דור שישי מסוג Twin-vortex ויעילות תרמו-דינאמית גבוהה ב-16%, מפיק 29% יותר כוח ו-12% יותר מומנט לעומת המנוע הנוכחי בנפח 4.2 ליטר.
זאת במקביל לשיפור של 5.6% ו-6.2% בפליטת CO2 וצריכת דלק, בהתאמה.
מנוע ה-TDV6 החדש בנפח 3.0 ליטר מפיק 29% יותר כוח ו-36% יותר מומנט לעומת המנוע בנפח 2.7 ליטר, במקביל לשיפור של 9% בפליטת CO2 ובצריכת דלק.
דגם ה"ספורט" לשנת 2010 מצויד גם בתיבת ההילוכים האוטומטית החדשה בעלת 6 ההילוכים, מתוצרת ZF HP28. תיבת תמסורת חדשה זו, שנועדה לשפר את הביצועים ואת היעילות, כוללת מצמדי נעילת ממיר של כל גיר מראש, לפי בחירה.
דגם זה כולל גם שיפורים של מערכת המתלים בעקבות השקתה של מערכת בקרת היציבות הראשונה המשתמשת בטכנולוגיית חיזוי מבוססת - דגם.
שיפורים אלה ממטבים בעקביות את הגדרות יחידות הייצוב החדשות בטכנולוגיית DampTronic Valve Technology למיטוב הנסיעה והשליטה ברכב.
ל"ספורט" רכיבי מתלים הדומים לאלה של הפורשה 911. מתלי אוויר מוצלבים, הנמצאים כסטנדרד בכל הרכבים, מעניקים לנהג שלושה גובהי נסיעה: גובה נסיעה רגיל של 17.2 ס"מ, גובה נסיעה בתנאי שטח של 22.7 ס"מ ומצב נמוך יותר.
קיים גם גובה נסיעה נוסף המופעל באמצעות אחיזת המתג המתאים כאשר גובה הרכב אינו מספק בתנאי שטח.
כשהרכב מאבד יציבות, מערכת הבקרה שלו חשה שהמשקל על קפיצי האוויר פוחת והנסיעה מוגבהת אוטומטית למידת הגמישות הרבה ביותר של המתלים.
אפקט ההצלבה של מערכת המתלים, שהופיע לראשונה בריינג' רובר L322 בשנת 2002, מוביל לביצועי שטח טובים יותר הודות להפעלה אלקטרונית של השסתומים במנגנון פניאומאטי המחבר קפיצי אוויר סמוכים.
בנסיעת שטח, אם גלגל אחד מוגבה, השסתומים הפניאומאטיים נפתחים והגלגל הסמוך מונמך בכוח, בדומה לפעולה של מנגנון "סרן נע".
מערכת ה-Terrain Response ("תגובת שטח") הייחודית של לנד רובר, שהופיעה לראשונה בדיסקברי 3 היא סטנדרד בכל הדגמים.
מערכת זו מאפשרת לנהג לעצב מחדש את המרכב ואת תיבת ההילוכים ולייצר נהיגה אופטימלית בכל תנאי השטח.
הקונסולה המרכזית מצוידת בחוגה מסתובבת הכוללת חמישה מצבים: נהיגה רגילה; נהיגה בדשא, בחצץ, בשלג, נהיגה בבוץ ואדמה חרושה, נהיגה בחול, ונהיגה בסלעים.
האלמנטים הבאים מופעלים על ידי מערכת "תגובת שטח": הגבהה של המרכב על ידי המתלים, ניהול מנוע, מיפוי מצערת, טווחי תיבת ההעברה, הגדרות תיבת ההילוכים, עזרי הנהיגה האלקטרוניים (כמו מערכת בקרת משיכה (ETC) אלקטרונית, מערכת בקרת יציבות (DSC) ומערכת בקרת גלישה במורד (HDC)) והדיפרנציאלים הנשלטים אלקטרונית.
כל רכבי הריינג' רובר ספורט מצוידים בדיפרנציאל אלקטרוני מרכזי הלקוח מה-Magna Steyr Powertrain.
הדיפרנציאל האלקטרוני מבצע נעילה, ביטול נעילה וחלוקה אלקטרוניים של מומנט הפיתול על ידי מכלול של מצמד רב דסקי הנמצא בתיבת ההעברה.
מצמד זה מאפשר פעולה כפולה של 'שילוב הילוכים בתנועה'.
בכל דגמי הריינג' רובר ספורט ישנה אופציה לדיפרנציאל אלקטרוני אחורי, המסוגל להינעל ולהיפתח באופן מיידי.
דגם זה מצויד בתצוגת לוח מחוונים הקשורה, בין השאר, למערכת תגובת השטח ומציגה מידע חשוב בנסיעה בתנאי שטח (למשל, הסטטוס של הדיפרנציאלים האלקטרוניים, זווית ההיגוי וגמישות הגלגלים).
לוח זה גם מודיע לנהג אם הגלגלים אינם נוגעים בקרקע.
מערכת התגובה הדינמית (Dynamic Response) משלבת מוטות מייצבים אלקטרו-הידראוליים המגיבים בהתאם (פועלים או מפסיקים לפעול) לכוחות בפנייה, ובכך מאפשרים שליטה מצוינת על הכביש.
מערכת זו גם תורמת לביצועים בנסיעת שטח על ידי שחרור המוטות המייצבים לקבלת גמישות מרבית של הגלגלים.
מערכת זו היא התפתחות של מערכת הייצוב הידועה ACE, הקיימת בדגם הדיסקברי II, אך מתוארת כמערכת מניעתית יותר מאשר תגובתית.
מערכת המומנט החיובי (Positive Torque System) היא סטנדרט בכל מנועי ה-TDV8 וה-Supercharged.
היא מתאימה את המשנק למנוע בצורה אוטומטית ומאפשרת מעברים מהירים להילוך נמוך וזמינוּת של רזרבות מומנט עצומות.
מערכת ההיגוי הרגישה למהירויות, שנלקחה מהיגואר, היא סטנדרד בכל הדגמים וישנה אופציה לפנסי Bi-xenon המגיבים לזווית ההיגוי לשיפור הראייה.
מערכת בקרת שיוט אלקטרונית (ACC) עם התרעת Forward Alert, מצוידת ברדאר פגוש קדמי המאתר את הרכבים הנוסעים מקדימה ומתאים את מהירות הרכב בהתאם.
המערכת סורקת את הכביש עשר פעמים בשנייה, עם שדה ראייה של 16 מעלות ולנד רובר טוענת שהיא מסוגלת להבחין בין רכב כבד ובין אופנוע בנתיב הסמוך הנוסע קדימה במרחק של 180 מטר לפחות.
דגם ה"ספורט" מאפשר בחירה בין ארבעה מרחקים מוגדרים מראש, המבטיחים שמירה על מרחק רצוי מהרכב שלפנים.
הריינג' רובר ספורט נחשף לראשונה בסוף שנת 2004 כמכונית הקונספט, ריינג' סטורמר.
הסטורמר עוצב כקוּפה בעל 3 דלתות עם בסיס גלגלים נמוך וקצר – עיצוב שנחשב חריג במיוחד בהשוואה לעיצובים המוכרים של רכבי לנד רובר.
מכונית הקונספט המוגמרת של דגם זה התהדרה בדלתות "כנפי שחף" מפוצלות, מושבים עשויים חלק אחד (One-piece) וחישוקי גלגלים בקוטר 22 אינץ'.
העיצוב של הריינג' רובר ספורט - בן 5 הדלתות ובסיס גלגלים רק מעט יותר קצר והרבה יותר שמרני בהשוואה ל-Range Rover Vogue.
דגמי הריינג' רובר ספורט לשנת 2010 נחשפו לראשונה בתצוגת כלי הרכב בניו-יורק, שנערכה באפריל 2009. ה"ספורט" עבר מתיחת פנים קלה עם חזית אווירודינמית יותר, לרבות פנסים קדמיים, שבכה קדמית (גריל) ופגוש חדשים.
חידוש נוסף - פנסים אחוריים ופגוש אחורי משופרים.
השיפורים הפנימיים משמעותיים יותר וכוללים מרחב פנימי חדש, מערכת היגוי חדשה, וריפודי דלתות, מושבים, אביזרים ולוחות מיתוג ובקרה חדשים.
מראה העור בולט יותר במרחב הפנימי ודגם זה כולל רק כמחצית ממתגי לוח המחוונים בהשוואה לדגם הקודם.
שלושה מנועים חדשים הושקו לראשונה.
אלה כוללים מנוע בנזין V8 חדש לגמרי, עשוי אלומיניום, בנפח 5.0 ליטר, המצויד במנגנון הזרקה ישירה, ומגדש טורבו כפי שאלה מופיעים בסדרת הרכבים החדשה של יגואר, בעלי הביצועים הגבוהים.
דגמי 2010 כוללים שיפורים נוספים במערכת ה-Terrain Response.
שיפורים שבוצעו בתוכנית הנהיגה "סלעים" מפחיתים את הטלטולים בזמן נהיגה בתנאים סלעיים, ובכך מעניקים חוויית נסיעה נוחה יותר.
הוספת המצב "בקרת נהיגה בחול" מונעת התחפרות של הגלגלים בזמן נהיגה בחול רך הודות לשיפורים שבוצעו במערכת בקרת המשיכה.
מערכת HDC (Hill Descent Control) שופרה אף היא עם הוספת המערכת GRC (Gradient Release Control) המשחררת באיטיות את הרכב במהלך ירידה משיפועים תלולים.
ה-LR4 החדש מציג וריאציה מעט שונה של חזית ה"ספורט".
הדור השני הוצג ב-27 במרץ 2013 בתערוכת ניו יורק.
ריינג'ר 1 הייתה המשימה הראשונה בתוכנית ריינג'ר של נאס"א.
מטרת המשימה הייתה לבחון את הטכנולוגיות והכלים על הלוויין לפני שיגור משימות אל הירח.
מטרה משנית הייתה לבצע מחקר חלקיקים ושדות במרחב הבין־פלנטרי.
המשימה הצליחה חלקית עקב כשל בשלב האחרון של המשגר בשלב מאוחר במשימה.
הגשושית הייתה ריינג'ר בלוק 1 בעלת בסיס משושה ברוחב 1.5 מטרים עליו הורכבו מוטות אלומיניום בצורה חרוטית לגובה 4 מטרים.
שני לוחות סולאריים באורך 5.2 מטרים הורכבו על הבסיס ונפרשו לאחר השיגור.
אנטנה מתכוונת הורכבה בתחתית הבסיס.
הכלים המדעיים ושאר הרכיבים הורכבו על הבסיס ומוטות האלומיניום.
הכלים כללו: טלסקופ ליימן־אלפא, מגנטומטר אדי־רובידיום, מנתח אלקטרוסטטי, גלאי חלקיקי אנרגיה לטווח בינוני, שני טלסקופים, תא מיינן לקרינה קוסמית, גלאי אבק קוסמי וסופרי סיניטילציית קרניÎX קוסמיות.
מערכת התקשורת כללה אנטנה לטווח רחוק, אנטנה לטווח בינוי ושני משדרים.
האנרגיה החשמלית סופקה באמצעות שני לוחות סולאריים, סוללה במשקל 57 ק"ג ומספר סוללות קטנות על חלק מהכלים.
השליטה על הגשושית הושגה באמצעות בקר זמן, חיישני ארץ ושמש ומנועים קטנים.
הטמפרטורה נשמרה בצורה פאסיבית באמצעות לוחות זהב, צבע לבן ומשטחי אלומיניום מלוטשים.
ריינג'ר 1 תוכננה להיכנס למסלול חנייה ארצי ואז להמשיך למסלול של 60,000 עד 1,100,000 ק"מ סביב כדור הארץ.
מטרת המשימה הייתה לבחון מערכות וטכניקות שנדרשו למשימות עתידיות אל הירח.
ב־23 באוגוסט 1961 בשעה 06:02:00 UTC שוגרה ריינג'ר 1 בהצלחה למסלול החנייה המתוכנן אך מנועי השלב אג'ינה B לא פעלו והגשושית לא נכנסה למסלול המתוכנן.
כאשר נפרדה הגשושית מהמשגר היא נכנסה למסלול לווייני נמוך וגובה מסלולה החל דועך.
הגשושית חדרה לאטמוספירת ב־30 באוגוסט 1961. המשימה הוגדרה כהצלחה חלקית מפני שרבות ממטרות המשימה הושלמו למרות כישלונה המסלולי.
חרף ההגדרה לא הושג מידע מדעי רב.
ריינג'ר 2 הייתה משימת ניסוי לגשושית הריינג'ר של נאס"א כחלק מתוכנית ריינג'ר שמטרתה הייתה שליחת גשושיות אל הירח על מנת לקבל תמונות קרובות מפניו.
ריינג'ר 2 שוגרה על מנת לבחון את מערכותיה ולבצע מספר תצפיות מדעיות על קרינה קוסמית, שדות מגנטיים, קרינה, חלקיקי אבק וחיפוש אחר "זנב" של גז מימן הנגרר אחרי כדור הארץ.
ריינג'ר 2 הייתה שייכת לבלוק 1 של גשושיות הריינג'ר והייתה זהה כמעט לחלוטין לריינג'ר 1. היא הייתה בעלת בסיס משושה ברוחב 1.5 מטרים עליו הורכבו מוטות אלומיניום בצורה חרוטית לגובה 4 מטרים.
הכלים כללו: טלסקופ ליימן־אלפא, מגנטומטר אדי־רובידיום, מנתח אלקטרוסטטי, גלאי חלקיקי אנרגיה לטווח בינוני, שני טלסקופים, תא מיינן לקרינה קוסמית, גלאי אבק קוסמי וסופרי סיניטילציית קרני־X קוסמיות.
האנרגיה החשמלית סופקה על ידי שני לוחות סולאריים, סוללה במשקל 53.5 ק"ג ומספר סוללות קטנות על חלק מהכלים.
השליטה בגשושית הושגה באמצעות בקר זמן, חיישני ארץ ושמש, גירוסקופים ומנועים קטנים.
ריינג'ר 2 שוגרה למסלול חנייה ארצי במסלול לווייני נמוך ב-18 בנובמבר 1961, אך עקב כשל טכני שלב האג'ינה של המשגר לא הופעל ולכן הגשושית לא הוכנסה למסלולה המתוכנן ונשארה במסלול הנמוך.
מסלולה דעך והיא שבה לאטמוספירה ב־20 בנובמבר 1961.
ריינג'ר 3 הייתה משימה ששוגרה על ידי נאס"א ב-26 בינואר 1962 על מנת לחקור את הירח במסגרת תוכנית ריינג'ר.
מטרת הגשושית הייתה לשדר תמונות של פני הירח במהלך 10 הדקות שקדמו להתרסקותה על פניו, לשחרר קפסולת סייסמוגרף אל עבר הקרקע, לאסוף מידע על קרינת גמא במהלך מסעה, לבחון פעילות רדאר על פני הקרקע הירחיים ולהמשיך בבחינת רכיבי גשושיות הריינג'ר על מנת לסייע בתכנון חלליות עתידיות לחקר הירח.
עקב תקלות מספר החטיאה הגשושית את הירח ב-35,000 ק"מ ונכנסה למסלול סביב השמש.
ריינג'ר 3 הייתה הראשונה בתוכנית מ"בלוק 2" של גשושיות הריינג'ר.
היא הייתה בגובה 3.1 מטרים וכללה קפסולה בקוטר 650 מ"מ שכוסתה בעץ בלזה לריכוך נחיתתה, מנוע לתיקון מסלול, מנוע ראשי שדחפו 22.6 kN ובסיס משושה ברוחב 1.5 מטרים עשוי זהב וכרום.
אנטנת צלחת לטווח רחוק חוברה לבסיס.
שני לוחות סולאריים דמויי כנפיים באורך 5.2 מטרים מקצה לקצה נפרשו משני צדי הבסיס זמן קצר לאחר השיגור.
אלו טענו סוללה חשמלית במשקל 11.5 ק"ג שקיבולתה 1 קילו-ואט-שעה (kW·h).
הגשושית נשלטה באמצעות מחשב, מערכת עיקוב ומערכת בקרה שנשלטה מכדור־הארץ.
הניווט בוצע באמצעות חיישני ארץ ושמש, גירוסקופים ורקטות קטנות.
מערכת הטלמטריה כללה שני משדרים, האנטנה לטווח רחוק ואנטנה נוספת.
בקרה תרמית הושגה על ידי צבע לבן, לוחות זהב וכרום ויריעת פלסטיק כסופה.
בין הכלים המדעיים שנשאה הגשושית נכללו:
מצלמת טלוויזיה אשר הניבה פריים אחד שלם בכל 10 שניות.
ספקטרומטר קרינת גמא על מוט באורך 1.8 מטרים.
סייסמוגרף בתוך קפסולה שיועדה לבצע "נחיתה קשה" על הירח.
הסייסמוגרף (שקיבל את השם "טונטו") היה בתוך הקפסולה יחד עם מגבר, משדר, מערכת בקרת מתח, אנטנת "קרוסלה" ו-6 סוללות שיכלו לספק אנרגיה חשמלית למכשירי הקפסולה למשך 30 יום.
הקפסולה, ששקלה 42.6 ק"ג, אמורה הייתה להתרסק על הירח במהירות של 130-160 קמ"ש.
מטרת המכ"ם הייתה לבחון השתקפויות מפני הירח אך גם ליזום את היפרדות הקפסולה מהחללית ואת הפעלת רקטות הבלימה של הגשושית במהלך התרסקותה.
המשימה תוכננה לשיגור על־גבי משגר אטלס-אג'ינה B, לבצע תיקון מסלול ולהתרסק על קרקע הירח תוך צילום פניו.
בגובה 21.4 ק"מ מפני הירח הייתה הקפסולה משוחררת, ומתרסקת בנפרד על הירח כאשר רצועות עץ בלזה שציפו אותה מרככות את הנחיתה.
ריינג'ר 3 שוגרה ב-26 בינואר 1962, בשעה 20:30 UTC, מנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה.
פקודות שגויות שנמסרו למשגר האטלס-אג'ינה B גרמו לו להכניס את הגשושית למסלול מעבר אל הירח במהירות גבוהה מדי.
תיקון מסלול שגוי שבוצע לאחר מכן גרם לגשושית להגיע אל הירח 14 שעות מוקדם מהמתוכנן ויחד עם זאת להחטיאו ב-36,793 ק"מ ב-28 בינואר 1962. תקלה במחשב מנעה ממנה לשדר תמונות של הירח.
לאחר שחלפה על פני הירח נכנסה למסלול סביב השמש.
למרות הגדרתה ככישלון, היא סיפקה מידע הנדסי שימושי במהלך טיסתה יחד עם מדידות ראשונות של שטפי קרינת גמא במערכת השמש.
ריינג'ר 4 הייתה משימה ששוגרה על ידי נאס"א ב-23 באפריל 1962 על מנת לחקור את הירח במסגרת תוכנית ריינג'ר.
מטרת הגשושית הייתה לשדר תמונות של הירח במהלך 10 הדקות שקדמו להתרסקותה על פניו, לשחרר קפסולת סייסמוגרף אל עבר קרקע הירח, לאסוף מידע על קרינת גמא במהלך מסעה, לבחון פעילות מכ"ם על פני הקרקע הירחיים ולהמשיך בבחינת רכיבי גשושיות הריינג'ר על מנת לסייע בתכנון חלליות עתידיות לחקר הירח.
תקלה במחשב הגשושית גרמה לכך שהלוחות הסולאריים ומערכות הניווט לא נפרשו, וכתוצאה מכך התרסקה הגשושית בצדו הרחוק של הירח בלי למלא את משימתה, ובלי ששידרה כל מידע.
זו הגשושית האמריקאית הראשונה שפגעה בירח, או בעצם חוץ ארצי כלשהו.
ריינג'ר 4 הייתה מ"בלוק 2" של גשושיות הריינג'ר ודמתה מאוד לקודמתה – ריינג'ר 3. שקלה 331 ק"ג והייתה בגובה 3.1 מטרים.
היא כללה קפסולה בקוטר 650 מ"מ שכוסתה בעץ בלזה לריכוך נחיתתה, מנוע לתיקון מסלול, מנוע ראשי שדחפו 22.6 kN ובסיס משושה ברוחב 1.5 מטרים עשוי זהב וכרום.
הלוחות הסולאריים טענו סוללה חשמלית במשקל 11.5 ק"ג שקיבולתה 1 קילו-ואט-שעה (kW·h).
הגשושית נשלטה באמצעות מחשב, מערכת עיקוב ומערכת בקרה שנשלטה מכדור הארץ.
בין הכלים המדעיים שנשאה החללית נכללו:
הסייסמוגרף הונח בתוך הקפסולה יחד עם מגבר, משדר, מערכת בקרת מתח, אנטנת "קרוסלה" ו-6 סוללות שיכלו לספק אנרגיה חשמלית למכשירי הקפסולה למשך 30 יום.
הקפסולה, ששקלה 42.6 ק"ג, אמורה הייתה להתרסק על הירח במהירות 130–160 קמ"ש.
מטרת המכ"ם הייתה לבחון השתקפויות מפני הירח אך גם ליזום את היפרדות הקפסולה מהגשושית ואת הפעלת רקטות הבלימה של הגשושית במהלך התרסקותה.
רייג'ר 4 שוגרה ב-23 באפריל 1962, 20:50:00 UTC מנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה.
עקב תקלה במחשב, פקודת פרישת הלוחות הסולאריים והפעלת מערכת הניווט לא ניתנה.
הכלים חדלו לפעול לאחר כ-10 שעות טיסה והעיקוב אחריה נמשך רק בזכות המשדר הקטן שהיה בתוך קפסולת הגשושית.
ריינג'ר 4 הייתה הגשושית האמריקאית הראשונה שהגיעה אל גרם שמיים אחר (מלבד כדור הארץ).
למרות כישלון משימתה, משגר האטלס-אג'ינה B פעל כשורה לראשונה.
ריינג'ר 5 הייתה משימת חלל אמריקאית ששיגרה נאס"א ב-18 באוקטובר 1962 במטרה לחקור את הירח במסגרת תוכנית ריינג'ר.
מטרת הגשושית הייתה לשדר תמונות של הירח במהלך 10 הדקות שקדמו להתרסקותה על פניו, לשחרר קפסולת סייסמוגרף אל עבר הקרקע, לאסוף מידע על קרינת גמא במהלך מסעה, לבחון פעילות מכ"ם על פני הקרקע ולהמשיך בבחינת רכיבי גשושיות הריינג'ר על מנת לסייע בתכנון חלליות עתידיות לחקר הירח.
בעקבות תקלה לא ידועה, איבדה החללית את כל כוחה החשמלי וחדלה לפעול.
הגשושית החטיאה את הירח ב-724 ק"מ.
ריינג'ר 5 הייתה מ"בלוק 2" של גשושיות הריינג'ר ודמתה מאוד לקודמותיה - ריינג'ר 3 ו-4. שקלה 331 ק"ג והייתה בגובה 3.1 מ'.
היא כללה קפסולה בקוטר 650 מ"מ שכוסתה בעץ בלזה לריכוך נחיתתה, מנוע לתיקון מסלול, מנוע ראשי שדחפו 23 kN ובסיס משושה ברוחב 1.5 מ' עשוי זהב וכרום.
שני לוחות סולאריים דמויי כנפיים באורך 5.2 מ' מקצה לקצה נפרשו משני צדי הבסיס זמן קצר לאחר השיגור.
ספקטרומטר קרינת גמא שמוקם על מוט באורך 1.8 מ'.
מטרת המכ"ם הייתה לבחון השתקפויות מפני הירח אך גם ליזום את הפרדות הקפסולה מהגשושית ואת הפעלת רקטות ההאטה של הגשושית במהלך התרסקותה.
המשימה תוכננה לשיגור על גבי משגר אטלס-אג'ינה B, לבצע תיקון מסלול ולהתרסק על קרקע הירח תוך צילום פניו.
ריינג'ר 5 שוגרה ב-18 באוקטובר 1962, 16:59:00 UTC מנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה.
עקב תקלה לא ידועה שארעה לאחר כניסת הגשושית למסלול המעבר אל הירח, כשלה זו לייצר כוח וכתוצאה מכך התרוקנו סוללותיה כעבור 8 שעות ו-44 דקות, עד ששדריה לא ניתנו לפענוח.
עקב איבוד הקשר לא בוצע תיקון המסלול המתוכנן והיא החטיאה את הירח ב-724 ק"מ ונכנסה למסלול סביב השמש.
מידע מספקטרומטר קרינת הגמא נאסף ב-4 השעות שקדמו לאזילת הכוח ואיבוד הקשר.
ריינג'ר 5 הייתה האחרונה מבלוק 2. בעקבות הכשלים שאירעו בכל שלושת הריינג'רים מבלוק 2, כל המערכות האלקטרוניות של בלוק 3 תוכננו מחדש, ואכן, כל הגשושיות מבלוק זה הגיעו אל הירח והתרסקו עליו בהצלחה, מלבד מחללית הראשונה מהבלוק (ריינג'ר 6) שכשלה בצילום תמונות אך התרסקה על הירח.
ריינג'ר 6 הייתה משימת חלל אמריקאית ששוגרה על ידי נאס"א ב-30 בינואר 1964 במטרה לחקור את הירח במסגרת תוכנית ריינג'ר.
מטרת הגשושית הייתה לשדר תמונות ברזולוציה גבוהה של פני הירח במהלך התרסקותה על פניו.
בשונה מהמשימות הקודמות בתוכנית, לא נשאה משימה זו אף כלים מדעיים לשם ביצוע מדידות בחלל.
הגשושית התרסקה על הירח בהצלחה (ובכך הייתה לחללית האמריקאית השנייה שפגעה בירח - ראשונה הייתה ריינג'ר 4), אך בעקבות כשל במערכות החללית לא הושגו הצילומים.
ריינג'ר 6 הייתה חללית הריינג'ר הראשונה מבלוק 3. החללית כללה בסיס משושה מאלומיניום ברוחב 1.5 מטרים, עליו הורכבו מערכות ההנעה והכוח, מעליהם הורכב חרוט קטום ראש שהכיל את מצלמות הטלוויזיה.
שני לוחות סולאריים באורך 1.537 מטרים וברוחב 0.739 מטרים נפרשו ככנפיים משני צדדים נגדיים של הבסיס, כך שאורך החללית מקצה לקצה היה 4.6 מטרים.
אנטנת צלחת לטווח רחוק הורכבה על אחד מקודקודי הבסיס, ואנטנה היכולה לשדר ולקלוט אותות מכל הכיוונים הורכבה בראש החרוט הקטום.
גובהה הכולל של החללית היה 3.6 מטרים.
ההנעה שנדרשה לתיקון המסלול סופקה על ידי מנוע הידרזין שהפיק דחף של 224 ניוטון.
זווית הגישה נשלטה באמצעות 12 נחירי פליטה (שפלטו גז חנקן), שהיו כפופים להוראותיהם של 3 גירוסקופים, 4 חיישני שמש ראשיים ושניים משניים, וחיישן ארץ אחד.
כוח חשמלי הופק על ידי הלוחות הסולאריים, ששטחם הכולל היה 2.3 מ"ר, שהפיקו 200 ואט.
שתי סוללות בעלות קיבולת של 1.2 קילו-ואט-שעה (kW·h) שיכלו לספק חשמל במשך 9 שעות, סיפקו כוח חשמלי לכל אחד משני הסטים הנפרדים של מערכות הצילום והתקשורת.
שתי סוללות בעלות קיבולת של 1 קילו-ואט-שעה (kW·h) שמרו אנרגיה לתפעול השוטף של החללית.
חלליות הריינג'ר מבלוק 3 נשאו מערכת שכללה 6 מצלמות טלוויזיה, ועברו טיהור לפני שיגורם כדי למנוע זיהום של קרקע הירח.
מערכת מצלמות הטלוויזיה שנשאו חלליות הבלוק 3 שקלה 173 ק"ג, והחליפה את קפסולת הסייסמוגרף שנשאו הריינג'רים מבלוק 2. מבין 6 המצלמות, 2 היו בעלות יכולת סריקה מלאה ו-4 בעלות יכולת סריקה חלקית.
המשימה תוכננה להיות משוגרת על גבי משגר אטלס-אג'ינה B, לבצע תיקון מסלול אחד ולהתרסק על הירח כאשר תוך כדי היא מצלמת את פניו מגובה 1,448 ק"מ עד לגובה 6.4 ק"מ.
ריינג'ר 6 שוגרה ב-30 בינואר 1964, 15:49:00 UTC, מנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה, למסלול חנייה סביב כדור הארץ.
הפעלה שנייה של מנועי שלב האג'ינה הכניסה את החללית למסלול מעבר אל הירח.
תמרון תיקון המסלול הושלם בהצלחה בתחילת המסע ממרכז הבקרה.
ב-2 בפברואר, 65.5 שעות לאחר השיגור, התרסקה ריינג'ר 6 בקצה המזרחי של ים השלווה ב-.
בזמן ההתרסקות כוונו מצלמות החללית לכיוון הנכון, אך אף שידור טלוויזיה לא נקלט ואף תמונה לא הושגה.
ועדת החקירה קבעה כי ככל הנראה הגורם לתקלה היה קצר שנגרם בעת הפעלה בשוגג של מערכת הכוח של המצלמות למשך 67 שניות, כ-2 דקות לאחר השיגור.
ריינג'ר 7 הייתה משימת חלל אמריקאית ששוגרה על ידי נאס"א ב-28 ביולי 1964 במטרה לחקור את הירח במסגרת תוכנית ריינג'ר.
ריינג'ר 7 התרסקה על הירח בהצלחה ב-31 ביולי ותוך כדי התרסקותה שידרה תמונות של הירח.
משימה זו הייתה המשימה המוצלחת הראשונה בתוכנית ריינג'ר, והמשימה האמריקאית הראשונה שצילמה את פני הירח בהצלחה.
ריינג'ר 7 הייתה חללית ריינג'ר מבלוק 3. החללית כללה בסיס משושה מאלומיניום ברוחב 1.5 מטרים, עליו הורכבו מערכות ההנעה והכוח, מעליהם הורכב חרוט קטום ראש שהכיל את מצלמות הטלוויזיה.
שתי בטריות בעלות קיבולת של 1.2 קילו-ואט-שעה (kW·h) שיכלו לספק חשמל במשך 9 שעות, סיפקו כוח חשמלי לכל אחד משני הסטים הנפרדים של מערכות הצילום והתקשורת.
שתי בטריות בעלות קיבולת של 1 קילו-ואט-שעה (kW·h) שמרו אנרגיה לתפעול השוטף של החללית.
ריינג'ר 7 שוגרה ב-28 ביולי 1964, 16:50:07 UTC, על גבי משגר אטלס-אג'ינה B מנמל החלל קייפ קנוורל, למסלול חנייה סביב כדור הארץ בגובה 192 ק"מ.
שעה וחצי לאחר השיגור הופעלו מנועי שלב האג'ינה שנית והחללית הוכנסה למסלול מעבר אל הירח.
אחרי שנפרדה משלב האג'ינה נפרשו הלוחות הסולאריים של החללית, הופעלו מערכות הניווט, והתקשורת עברה לידי האנטנה לטווח הרחוק.
יום אחר כך, ב-29 ביולי, בוצע תיקון המסלול והושלם בהצלחה.
ב-31 ביולי הגיעה ריינג'ר 7 אל הירח.
18 דקות לפני ההתרסקות הופעלו מערכות הצילום, ודקה מאוחר יותר, בשעה 13:08:45 UTC צולם הירח בפעם הראשונה על ידי חללית ריינג'ר מגובה 2,110 ק"מ.
ב-17 הדקות שלפני הפגיעה שודרו בהצלחה 4,308 תצלומים ברזולוציה הולכת וגדלה, כאשר התצלום האחרון היה ברזולוציה של חצי מטר בלבד.
החללית התרסקה על הירח בתנועה ישרה על פני מסלול היפרבולי עם זווית אסימפטוטית נכנסת של 5.57°- מקו המשווה של הירח.
נטיית מסלול ההתרסקות הייתה 26.84°.
ריינג'ר 8 הייתה משימת חלל אמריקאית ששוגרה על ידי נאס"א ב-17 בפברואר 1965 במטרה לחקור את הירח במסגרת תוכנית ריינג'ר.
ריינג'ר 8 התרסקה על הירח בהצלחה ב-20 בפברואר ותוך כדי התרסקותה שידרה תמונות של הירח.
משימה זו הייתה המשימה המוצלחת השנייה בתוכנית ריינג'ר.
ריינג'ר 8 הייתה חללית ריינג'ר מבלוק 3. החללית כללה בסיס משושה מאלומיניום ברוחב 1.5 מטרים, עליו הורכבו מערכות ההנעה והכוח, מעליהם הורכב חרוט קטום ראש שהכיל את מצלמות הטלוויזיה.
ריינג'ר 8 שוגרה ב-17 בפברואר 1965, 17:05 UTC, על גבי משגר אטלס-אג'ינה B מנמל החלל קייפ קנוורל, למסלול חנייה סביב כדור הארץ בגובה 185 ק"מ.
14 דקות לאחר מכן הופעלו שוב מנועי שלב האג'ינה למשך 90 שניות, והחללית נכנסה למסלול מעבר אל הירח.
יום אחר כך, ב-18 בפברואר, במרחק 160,000 ק"מ מכדור הארץ, בוצע תיקון המסלול שהושלם בהצלחה, למעט בעיות תקשורת שאירעו ב-27 הדקות בהם בוצע התמרון.
בשעה 9:34:32 UTC, כ-23 דקות לפני ההתרסקות, בגובה 2,510 ק"מ מפני הירח, צולמה התמונה הראשונה של הירח.
במהלך 23 הדקות שעד להתרסקות שודרו בהצלחה 7,137 תמונות ברזולוציה הולכת וגדלה, כאשר התמונה האחרונה הייתה ברזולוציה של מטר וחצי.
החללית התרסקה על הירח בתנועה ישרה על פני מסלול היפרבולי עם זווית אסימפטוטית נכנסת של 13.6°- מקו המשווה של הירח.
נטיית מסלול ההתרסקות הייתה 16.5°.
ריינג'ר 9 הייתה משימת חלל אמריקאית ששוגרה על ידי נאס"א ב-21 במרץ 1965 במטרה לחקור את הירח במסגרת תוכנית ריינג'ר.
ריינג'ר 9 התרסקה על הירח בהצלחה ב-24 במרץ ותוך כדי התרסקותה שידרה תמונות של הירח.
משימה זו הייתה המשימה המוצלחת השלישית והאחרונה בתוכנית ריינג'ר.
ריינג'ר 9 הייתה חללית ריינג'ר מבלוק 3. החללית כללה בסיס משושה מאלומיניום ברוחב 1.5 מטרים, עליו הורכבו מערכות ההנעה והכוח, מעליהם הורכב חרוט קטום ראש שהכיל את מצלמות הטלוויזיה.
ריינג'ר 9 שוגרה ב-21 במרץ 1965, 21:37 UTC, על גבי משגר אטלס-אג'ינה B מנמל החלל קייפ קנוורל, למסלול חנייה סביב כדור הארץ בגובה 185 ק"מ.
בעירה שנייה של שלב האג'ינה למשך 90 שניות הכניסה את החללית למסלול מעבר אל הירח.
אחרי שנפרדה משלב האג'ינה, כ-70 דקות לאחר השיגור, נפרשו הלוחות הסולאריים של החללית, הופעלו מערכות הניווט, והתקשורת עברה לידי האנטנה לטווח הרחוק.
בעקבות הדיוק בכניסה למסלול המעבר הירחי, נדחה תמרון תיקון המסלול מ-22 במרץ ל-23 במרץ, והוא הושלם בהצלחה כמתוכנן בשעה 13:30 UTC.
בשעה 13:31 UTC בוצע תמרון סופי שכיוון את מצלמות הטלוויזיה של החללית כך שישיגו תמונות ברזולוציה גבוהה יותר.
בשעה 13:49:41 UTC, כ-19 דקות לפני ההתרסקות, בגובה 2,363 ק"מ מפני הירח, צולמה התמונה הראשונה של הירח.
במהלך 19 הדקות שעד להתרסקות שודרו בהצלחה 5,814 תמונות ברזולוציה הולכת וגדלה, כאשר התמונה האחרונה הייתה ברזולוציה של 30 ס"מ.
החללית התרסקה על הירח בתנועה ישרה על פני מסלול היפרבולי עם זווית אסימפטוטית נכנסת של 5.6°- מקו המשווה של הירח.
נטיית מסלול ההתרסקות הייתה 15.6°.
ריינהולד גליאר – 23 ביוני 1956) היה מלחין רוסי וסובייטי.
הוא הלחין מספר יצירות של מוזיקה קלאסית והיה מחנך במשך שנים רבות.
על יצירותיו הוענקו לו פרס סטלין (שלוש פעמים), תואר אמן העם (בשנת 1938) ומספר עיטורים.
הוא היה בין המלחינים הבודדים שקיבלו הכרה גם מן המשטר הצארי וגם מן המשטר הסובייטי.
ריינהולד גליאר נולד בקייב לאב בשם ארנסט מוריץ גליאר, יליד סקסוניה, מומחה גרמני לייצור כלי נגינה ולאם פולנייה, יוזפה לבית קורצ'אק.
בשנת 1894 סיים את לימודי המוזיקה בבית הספר בקייב ועבר ללימודים בקונסרבטוריון של מוסקבה.
בשנת 1897 קיבל גליאר אזרחות רוסית.
בשנת 1900 הוא סיים את לימודיו ולאחר מספר שנים נסע לגרמניה במטרה ללמוד ניצוח.
עם חזרתו לרוסיה ניצח על יצירות קלאסיות בקונצרטים.
בשנת 1901 הוא החל ללמד מוזיקה וסרגיי פרוקופייב היה בין תלמידיו הראשונים.
בשנים 1913-1920 כיהן גליאר כפרופסור בקונסרבטוריון של קייב.
בשנת 1920 עבר למוסקבה, מונה לפרופסור להלחנה בקונסרבטוריון של מוסקבה וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1941. גליאר היה בעל תואר דוקטור לביקורת מוזיקה.
בשנות ה-30 הרבה גליאר בהופעות מוזיקה קלאסית ברחבי ברית המועצות, אך בכול התקופה הסובייטית לא נסע אל מעבר לגבולות המדינה.
במשך עשור, עד לשנת 1948 היה עסקן באיגוד המלחינים הסובייטי.
גליאר נחשב לממשיך דרכם של מלחינים רוסים של המאה ה-19. התקפות שנת 1948 של ראשי המשטר הסובייטי על המלחינים לא נגעו בגליאר, שהיה אהוד על המשטר והוצג כמלחין סובייטי למופת.
הבלט שלו, "הפרג האדום", ששמו שונה ל"הפרח האדום" כדי להסיר חשש של קשר לאופיום, סיפר על פועלת סינית המקריבה את חייה כדי להציל מנהיג מרד מנבלים קפיטליסטים.
הבלט הכיל סולמות פנטטוניים לשם נופך אכזוטי ואת האינטרנציונל, להדגשת הצד הפוליטי.
באותה רוח יצא לארגן את חיי המוזיקה באזרבייג'ן.
את המוזיקה שלו השמיעו בקולי קולות ברמקולים בתחנות הרכבת, לאות ולמופת לעם הסובייטי.
גליאר נפטר במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
ברוסיה ובאוקראינה נקראו על שמו מוסדות רבים להוראת מוזיקה.
בהנחיית של נכדתו פועל במוסקבה מוזיאון, המוקדש לחייו ויצירותיו.
גליאר היה מלחין פורה, ממשיך נאמן של מסורת המוזיקה הרומנטית הרוסית והתמסר לכתיבת יצירות רחבות יריעה, כגון אופרות, סימפוניות, פואמות סימפונית וכדומה.
היסוד החשוב ביותר בכתיבתו המוזיקלית הוא עושר המבע המלודי.
המוזיקה שלו לבלט מצטיינת בצבעוניות, ביופי וברגישות.
בלטים ידועים: "הפרג האדום" (Красный Мак) הנזכר לעיל
את האופרה הראשונה שלו כתב בשנת 1900. במוזיקה הסימפונית שלו ניכרת בעיקר השפעת המסורת האפית הרוסית ובייחוד כתיבתם של בורודין וגלאזונוב.
בתקופה הסובייטית כתב גליאר מספר אופרות, הקשורות להיסטוריה ולפולקלור של אזרבייג'ן ואוזבקיסטן ועל כך קיבל פרסים מרפובליקות סובייטיות אלו.
בשנת 1927 כתב גליאר את הבלט הסובייטי הראשון שזכה להצלחה גדולה.
הגרסה האחרונה של הבלט עלתה על הבמה בשנת 2010. בשנת 1948 סיים גליאר כתיבת בלט על פי יצירות של אלכסנדר פושקין, שהוקדשו לסנקט פטרבורג.
גליאר כתב מספר יצירות נוספות בתחום מוזיקה קלאסית.
יצירותיו נחשבו לקלאסיות עוד בתקופת חייו.
את יצירתו האחרונה - קונצ'רטו לכינור ותזמורת, סיים גליאר בשנת 1956.
פרס אמן העם מרפובליקת אוזבקיסטן
פרס אמן העם מרפובליקת אזרבייג'ן
ריינהארט קוֹזֶלֶק היה היסטוריון ותאורטיקן גרמני של ההיסטוריה, הנחשב לאחד ההיסטוריונים החשובים במאה 20. עמדותיו היו חריגות והוא לא שייך את עצמו לאף אסכולה היסטורית.
במחקריו עסק, בין השאר, בהיסטוריה מושגית (Begriffsgeschichte), האפיסטמולוגיה של ההיסטוריה, בלשנות, אנתרופולוגיה של ההיסטוריה ושל ההיסטוריה החברתית, ההיסטוריה של המשפט, וההיסטוריה של הממשל.
קוזלק נולד ב-1923 בגרליץ, בפרובינציית שלזיה התחתית שבגרמניה, בימי רפובליקת ויימאר, כאחד משלושת בניהם של משפחה לותרנית ופטריוטית פרוסית.
אביו, ארנו קוזלק (1977-1891), היה מומחה בהוראת היסטוריה ואמו הייתה אליזבת לבית מרשאן (1978-1891).
ארנו קוזלק היה וטרן של מלחמת העולם הראשונה והתקרב בשנות ה-1930 לתנועה הנאציונל-סוציאליסטית ובמאי 1933 התקבל לברית המורים הנאציונל-סוציאליסטים הגרמנים.
בהמשך היה שטורמבאנפיהרר ב"פלוגות הסער הנאציות" SA.התקבל כרשמית במפלגה הנאצית רק ב-1941 .
ב-1945 נפל האב בשבי האמריקאים ואחרי ששוחרר כיהן כרקטור בית הספר הפדגוגי הגבוה בהנובר.
שני אחיו של קוזלק נהרגו בימי המלחמה:האח הצעיר נהרג בהפצצות של כוחות הברית שהרסו את בית המשפחה והאח הבכור שהיה חבר נלהב במפלגה הנאצית נהרג בשבועות האחרונים של המלחמה.
אחת מדודות ההיסטוריון הומתה באמצעות גז בעת מבצע התוכנית T4 - אותנסיה הנאצית ב-1940.
בגיל 11 ב-1934 נכנס קוזלק הנער לשורות ההיטלריוגנד
ואחרי מעבר המשפחה לזאארבריקן עלה למעמד "רייטר" במסגרת ארגון הנוער.
ב-1940-1939 למד בגימסנה על שם מקסימיליאן במינכן וב-1941 אחרי תקופה של שירות עבודת חובה התנדב לצבא - הורמאכט.
הוא שירת בחיל התותחנים בחזית המזרחית.
אחרי תאונה שבה נחבל ברגל בדרך אל סטלינגרד אשפוז בבית חולים צבאי ושובץ בהמשך בחיל הקשר המוטס.
לקראת סוף המלחמה שירת בחיל הרגלים באזור קייב וחרקוב.מאוחר יותר לחם במורביה וב-1 במאי 1945 באודרברג במורביה נשבה על ידי הצבא הסובייטי.
הוא הוצעד עד למחנה ההשמדה אושוויץ לשם עבודות ניקיון, ולאחר מכן נשלח למחנה עבודות פרך בקרגנדה בקזחסטן שם הוחזק בשבי ל-15 חודשים עד שהוחזר בסתיו 1946 לגרמניה בהמלצת רופא.
אחר שובו לגרמניה, הוא למד היסטוריה, פילוסופיה, משפט ציבורי וסוציולוגיה באוניברסיטת היידלברג וב 1947-1953 באוניברסיטת בריסטול (אנגליה).
עם מוריו נמנו אנשי אקדמיה בולטים רבים כגון הפילוסופים מרטין היידגר, קרל שמיט, קרל לוויט, הנס גאורג גדמר, ההיסטוריון ורנר קונצה, ההיסטוריון יוהאנס קיהן, הסוציולוג אלפרד ובר, המומחה למשפט ציבורי ארנסט פורסטהוף והפרופסור לרפואה ויקטור פון וייצזקר; שמות אלה לבדם מצביעים על מגוון יוצא דופן של תחומי עניין וגישות.
ב-20 בנובמבר 1954, הגן קוזלק על התזה שלו, "ביקורת ומשבר.
מחקר על התפקיד הפוליטי של דימוי העולם הדואלי במאה ה-18", (Kritik und Krise.
התזה פורסמה ב-1959 תחת הכותרת "ביקורת ומשבר.
תרומה לפתוגנזה של העולם הבורגני" (Kritik und Krise.
תרומה לפתוגנזה של העולם הבורגני) והעניקה לו כניסה יוצאת דופן לעולם המדעי; היא פורסמה מחדש תשע פעמים בגרמנית - שיא עבור עבודה אקדמית - ותורגמה לחמש שפות.
לאחר מכן בין השנים 1954 ל-1956 עבד קוזלק כמרצה משנה באוניברסיטת בריסטול, ולאחר מכן במשך שנה היה מדריך בסמינר להיסטוריה באוניברסיטת היידלברג.
בשנים 1960-1965 השתתף ב-Arbeitskreis für moderne Sozialgeschichte - קבוצת מחקר להיסטוריה חברתית של המודרניות) בהיידלברג, שהוא היה לימים ב-1986 (אחרי מותו של ורנר קונצה) יושב ראש שלה.
ב-1965 זכה קוזלק בתעודת ההסמכה שלו לניהול מחקר (Habilitation) עם עבודה שכותרתה Preußen zwischen Reform und Revolution.
המשפט הארצי ,הממשל והתנועה החברתית מ-1791 עד 1848), אשר פורסמה ב-1967 והפכה לקלאסיקה בעולם האקדמיה הגרמנית.
ב-1966 התמנה קוזלק לפרופסור למדע המדינה באוניברסיטת רוהר בבוכום.
במקביל, הוא היה בוועד המייסד של אוניברסיטת בילפלד, לה הוא סייע לאמץ את הצביון הבין-תחומי והביקורתי שלה.
אחרי שבין השנים 1968 ל-1974, כיהן כפרופסור מן המניין להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת היידלברג עבר קוזלק לאוניברסיטת בילפלד, בה כיהן בפרופסור, ומשנת 1988 כפרופסור אמריטוס לתיאוריה היסטורית.
הוא מונה למנהל המרכז למחקר בין-תחומי (Zentrum für inderdisziplinäre Forschung) והפך לאחת הדמויות המובילות של האוניברסיטה הצעירה, וסייע לבסס את המוניטין שלה בתחום ההיסטוריה ומדעי החברה כאסכולת בילפלד.
ב-1979 פרסם את ספרו Vergangene Zukunft (העבר של העתיד)
באותה תקופה הירצה כפרופסור אורח בכמה אוניברסיטאות ומכוני מחקר, כמו המכללה למדע של ברלין (Wissenschaftskolleg zu Berlin) (1989-1987), New School for Social Research של אוניברסיטת שיקגו (1990-1988), אוניברסיטת קולומביה ומכללת בודפשט (1993)
בשנות ה-70 וה-80, ניהל קוזלק יחד עם ורנר קונצה ואוטו ברונר, ואחרי מותם, לבד, את הפרויקט העצום של Geschichtliche Grundbegriffe (מילון מושגי יסוד בהיסטוריה), בתשעה כרכים, כתשעת אלפים עמודים ומאתיים ושנים עשר ערכים מ"Adel" (אצולה) ועד "Zivilisation" (ציוויליזציה), כאשר הארוך ביותר ("Volk, Nation),(עם, אומה) תפס מאתיים ותשעים עמודים.
הספר, שהפך מאז למקור רפרנס בחוגים אקדמיים דוברי גרמנית, מציג את ההיסטוריה של המושגים בשפה הפוליטית והחברתית הגרמנית.
קוזלק סירב להיות "מסווג" בענף מסוים של מדע ההיסטוריה: הוא חבר מעבר לגבולות התחומים השונים לאישים כמו הנס גאורג גדמר, פול ריקר או היידן וייט ופנה לגישה בינתחומית, כמו למשל בסוגיית האיקונוגרפיה הפוליטית בפולחן המתים, על רקע תולדות האמנות.
קוזלק מת ב-2006 בבאד אינהאוזן בנורדריינלד-וסטפאלן בגיל 82.
קוזלק הדגיש את המשבר המושגי שפקד את אירופה בין השנים 1750 ו-1850, "תקופת צומת" ("Sattelzeit" - תקופת "אבזם" בתרגום מילולי) שסימנה את בוא המודרניות.
מושגים פוליטיים וחברתיים שינו את משמעותם וקיבלו מימד נורמטיבי, במובן שהם חדלו להסתפק בלתאר את התופעות החברתיות ונועדו מכאן ואילך גם להשפיע עליהן; כוח מבני זה איפשר להם לא להתמקד עוד אך ורק בעבר, אלא גם בעתיד.
לדברי קוזלק, המושג המודרני של "היסטוריה" עצמו קם בגרמניה של סוף המאה ה-18, תוך כדי מעבר מלשון רבים ללשון יחיד ומיזוג המונחים Historie ו-Geschichte, שהאחרון שבהם מתייחס מאז הן לאירוע, לנרטיב שלו והן לניתוחו.
קוזלק היה היוזם העיקרי של חקר ההיסטוריה של המושגים (Begriffsgeschichte,ביטוי שהגיע מהגל).
הוא אינו רואה בתחום זה כחקר לשוני גרידא של מונחים המנותקים מהקשרם החברתי, אלא ממקם אותו היטב בתוך ההיסטוריה החברתית, כאשר חקר הסמנטיקה של השיח הפוליטי והחברתי נחשב לתנאי הכרחי להבנה אמיתית של האירועים ההיסטוריים.
זוהי "היסטוריה לשונית של מושגים, הקשובה לחילופי הדברים הבלתי פוסקים בין השפה לחברה ולפערים בין השימושים העכשוויים לשימושם בעבר של אותם המושגים, זאת מתוך הבנה שכל טיפול עכשווי באובייקט מחקר מבעבר נדרש לידיעת ההיסטוריה של המונחים שאפשרו את מתן שמו".
באופן כללי, קוסלק התמקד בפיתוח הכיוון הרוחני (geisteswissenschaftlich) והפילוסופי של ההיסטוריה החברתית, להבדיל מהכיוון הנאו-מרקסיסטי והסטטיסטיציסטי המדגיש את תפקידם של המנגנונים הכלכליים באבולוציה של החברות.
בשלב מאוחר יותר בקריירה שלו, התעניינותו הגוברת של קוזלק באנתרופולוגיה הובילה אותו לחקור אנדרטאות מלחמה ובתי קברות צבאיים בכתבים כמו Der politische Totenkult.
אנדרטאות מלחמה בעידן המודרני, 1994) ו-Zur politischen Ikonologie des gewaltsamen Todes (על האיקונולוגיה הפוליטית של המוות האלים, 1998.
קוזלק טען כי חוויותיו האישיות במלחמה הן שעיצבו את דרכו האקדמית מאוחר יותר, ובפרט את עיסוקו ב"משבר" וב"קונפליקט" ואת עמדתו הספקנית ביחס לרעיונות "אידאולוגיים" של אוניברסליזם מוסרי ורציונלי ושל הקִדמה בהיסטוריה.
הוא טען גם כי ניסיון חייו בצד המובס, הן מבחינה תרבותית והן מבחינת לאומית, הוא שאפשר לו הבנה היסטורית רפלקסיבית יותר, ושנקודות הראות המעניינות ביותר בכתיבה היסטורית מקורן לא פעם דווקא בצד המובס ולא בצד המנצח.
במהלך שנות ה-90 של המאה העשרים הוא השתתף בדיון הציבורי בדבר הקמת אנדרטת השואה בברלין.
הוא טען כי לגרמניה כאומה יש "אחריות מיוחדת" להמשיך להכיר בשואה ולזכור אותה, אבל שהאנדרטה עצמה צריכה להנציח את כל קורבנות השואה ולא להתמקד רק בנרטיב היהודי.
קוזלק היה אב לחמישה ילדים, ביניהם היסטוריונית האמנות קתרינה קוזלק, קונרד קוזלק, מעבד וראש ביגבנד, והאמן הפלסטי רופה (Ruppe) קוזלק.
1989 - פרס הקולגיום ההיסטורי במינכן
1993 - התמנה ליועץ מדעי של המכון ברלין-ברנדנבורג לשיתוף פעולה צרפתי-גרמני באירופה.
שם עמד בחדשים האחרונים לחייו בראש פרויקט מדעי "הקהילה האירופית במחלוקות"
1993 מדליית כבוד של בית הספר הגבוה למדעי הרוח והחברה של פריז
1998 - חבר כבוד של האקדמיה ההונגרית למדעים
1999 - פרס זיגמונד פרויד על פרוזה מדעית
2003 - הפרס להיסטוריה מטעם העיר מינסטר
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת טוקיו (1979), בית הספר החדש למדעי חברה בניו ירוק (1988), אוניברסיטת אמסטרדם (1989), אוניברסיטת קולומביה (1998) \ אוניברסיטת פריז-סורבון (2007)
תרומה לפתוגנזה של העולם הבורגני)
המשפט הארצי הכללי, ממשל ותנועה חברתית בין 1791 ל-1848
(עם לואי ברז'רון, פרנסואה פירה עידן המפהכה האירופית 1848-1780
(עם הנס גאורג גדמר - הרמנאוטיקה ותאוריית ההיסטוריה)
(סיפורו של גתה שלא תאם את זמנו)
(על האיקונולוגיה של המוות האלים.
האנדרטה לשואה עושה הייררכיזציה של הקרבנות - מאמר בעיתון "די ולט".
(קווי מתאר אירופיים של ההיסטוריה הגרמנית - שתי מסות)
מחקרים על תאוריית ההיסטוריה - עם השתתפותו של הנס גאורג גדמר)
(רביו לספרו של תומאס מאייר - גאולוגיית ההיסטוריה)
(על משמעות וחוסר משמעות של ההיסטוריה.
שני שיחות עם קרסטן דוט)
טקסטים על פולחן המתים וההיזכרות בהם)
(עם וולף-דיטריך שטמפל - היסטוריה, אירוע וסיפור (כרך 5 של "Poetik und Hermeneutik")
הכרך א - אובייקטיביות ומגמתיות במדע ההיסטורי - עם וולפגנג י.מומזן וירן ריזן
הכרך ד - צורות של כתיבת היסטוריה - עם ירן ריזן והיינריך לוץ
לקסיקון היסטורי לשפה הפוליטית-החברתית בגרמניה עם ורנר קונצה ואוטו ברונר - ב-9 כרכים)
עם ריינהארט הרצוג סף תקופה ותודעת תקופה
מבוא לספרו של היידן וייט - גם קליו התפייטה או הפיקציה של המחקרים העובדתיים על הטרופוליגה של השיח ההיסטורי
ריינהולד מיטרלהנר הוא פוליטיקאי אוסטרי, שכיהן כיושב ראש מפלגת העם האוסטרית בשנים 2014–2017, החל משנת 2008 כיהן כשר הכלכלה, לענייני המשפחה והנוער, החל משנת 2013 כשר הכלכלה, המדע והמחקר והחל החל מ-1 בספטמבר 2014 היה יושב ראש מפלגת העם וסגן קנצלר אוסטריה.
בין 9 במאי ל-17 במאי 2016 מילא את התפקיד של קנצלר בפועל בעקבות התפטרות ורנר פיימן.
ב־15 במאי 2017 התפטר מראשות מפלגת העם ומתפקיד סגן הקנצלר.
במקומו התמנה לסגן קנצלר וולפגנג ברנדשטטר.
ריינהולד מיטלהנר נולד בהלפנברג, אוסטריה עילית, בשנת 1955 וגדל באהורן.
בשנים 1962–1966 למד בבית הספר העממי בהלפנברג ואחר כך למד בגימנסיה ריאלית ברוהרבך עד לבחינות הבגרות בשנת 1974. בהמשך למד מיטרלהנר משפטים באוניברסיטת יוהאנס קפלר בלינץ החל משנת 1974. הוא סיים שם דוקטורט במשפטים בשנת 1980
אחר כך עשה השתלמות במנהל עמותות בפריבור שבשווייץ.
בשנים 1980–1992 עבד מיטרלהנר, בין השאר, כראש מחלקת השיווק, בלשכה הכלכלית של אוסטריה העילית,
ב-1992–2000 הוא שימש מזכיר כללי של הליגה הכלכלית האוסטרית בווינה.
בנוסף פעל בשנים 1991–1997 בזירה הפוליטית של העיר אהורן.
במאי 2002 נבחר לראש השלוחה המקומית של מפלגת העם במחוז רוהרבך.
בשנים 2000–2008 הוא שימש גם כסגן מזכיר כללי של הלשכה הכלכלית הפדרלית של אוסטריה.
בעקבות הבחירות לפרלמנט בשנת 2008 התמנה מיטרלהנר ב-2 בדצמבר 2008 לשר פדרלי לכלכלה ולענייני משפחה ונוער בממשלת הקואליציה בראשות הקנצלר ורנר פיימן, איש המפלגה הסוציאליסטית.
כמן כן הוא התמנה לסגן יושב ראש הסוכנות האוסטרית לאנרגיה.
בשנת 2013 הפך לשר הכלכלה, המדע והמחקר.
באפריל 2011 היה מיטרלהנר אחד המועמדים המובילים לרשת את יוזף פרל (Pröll) בתפקיד יושב ראש מפלגת העם.
בסופו של דבר כיהן בשנים 2011–2014 כסגן יו"ר המפלגה, ובספטמבר 2014 ירש את תפקיד היושב ראש של מפלגת העם ואת תפקיד סגן הקנצלר הפדרלי מידי מיכאל שפינדלגר.
הוא ויתר לעומת זאת על משרד האוצר שהוחזק עד אז גם כן על ידי שפינדלגר.
אחרי אובדן קולות בבחירות האזוריות שנת 2015 לטובת הימין הקיצוני בראשות מפלגת החופש המתנגדת לקבלת מהגרים, איים מיטרלהנר בפומבי לעזוב את הקואליציה אם שותפיו הסוציאל-דמוקרטית בראשות פיימן לא יחמירו את מדיניות ההגירה שלהם.
בעקבות המשבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית כתוצאה של הכישלון בבחירות לנשיאות על רקע נושא מדיניות ההגירה מול גלי הפליטים במדינה, התפטר במאי 2016 הקנצלר ורנר פיימן שעמד בראש ממשלת קואליציה עם מפלגת העם.
הנשיא היינץ פישר ביקש אז מסגן קנצלר מיטרלהנר לעמוד בראש הקואליציה כקנצלר פדרלי באופן זמני עד שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית תבחר במנהיג חדש.
ב-17 במאי נכנס במקומו לתפקיד הקנצלר המנהיג החדש של הסוציאל-דמוקרטים, כריסטיאן קרן.
בספטמבר 2017 הקים מיטרלהנר חברה עצמאית לייעוץ לעסקים, ייעוץ אסטרטגי ובין-לאומי.
החל מסוף 2017 הוא חבר במועצת המנהלים של חברת הביטוח Oberösterreichische Versicherung וב-2019 נבחר ליושב ראש המועצה.
ביוני 2018 נבחר ליושב ראש הקרן האוסטרי למחקרים.
מיטרלהנר הוא נשוי לאנה מריה ולהם לשתי בנות.
בנוסף יש לו בת מקשר זוגי מלפני נישואיו.
מיטרלהנר הוא חבר באגודה האקדמית הקתולית אוסטרו-דנוביה לינץ וכן באגודות "מיהלגאו רוהרבך" ו"פרנקוניה לינץ"
ריינהולד מאתי הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ.
עיקר הקריירה של מאתי היה בבאיירן מינכן, עמה זכה בארבע אליפויות הבונדסליגה ושלושה גביעים.
מאתי הצטרף לנוער של באיירן מינכן בשנת 1979, וכעבור שנה, בעונת 1980/81 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת, כשנכנס כמחליף בניצחון 3-1 על בוכום.
עד לסוף העונה ערך שתי הופעות נוספות, ובסיום העונה זכה עם באיירן מינכן באליפות הבונדסליגה.
בעונת 1981/82 מאתי החל לשחק יותר וערך 17 הופעות בכל המפעלים, כאשר החשובה שבהן הייתה בגמר גביע אירופה לאלופות 1982, בו הפסידה באיירן מינכן 1-0 לאסטון וילה.
מאתי פתח בגמר זה והוחלף בדקה ה-51. באותה שנה, זכה מאתי עם באיירן מינכן בגביע הגרמני, אך לא שותף בגמר.