tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 1986–1990 כללה הקבוצה כמה מהשמות הגדולים של הכדורגל הקולומביאני, ביניהם פרנסיסקו מטוראנה, רדאמל גרסיה, אביו של רדאמל פלקאו, הקטור קינטבני, הרנן טורס ואלביירו אוסוריאגה, שנמכר מאוחר יותר לאתלטיקו נסיונל.
בסוף עונת 1993 ירדה הקבוצה לראשונה לליגה השנייה, אבל כעבור עונה אחת חזרה לליגה הבכירה כאשר היא מנצחת בפלייאוף אחרי שסיימה את העונה הסדירה בהפרש ניכר על המקום השני.
במשך שנתיים הצליחה הקבוצה לשחק במפעל גביע קונמבול, לאחר שסיימה במקום הרביעי בליגה המקומית.
בטורניר של 1996 הצליחה טולימה להגיע עד לשמינית הגמר, שם נתקלה בואסקו דה גאמה החזקה.
ניצחון ביתי של 0–1 לא הספיק לקבוצה שהפסידה בברזיל 1-4 והודחה.
שנה מאוחר יותר, הצליחה לשפר במעט את הישגה כאשר נעצרה ברבע הגמר.
לאחר שניצחו בשלב השמינית את ריו ברנקו פוטבול קלוב 1-2 במשחק הראשון והפסידו 0–1 בגומלין, ניצחה טולימה 1–3 בבעיטות הכרעה ועלתה לרבע הגמר.
שם פגשה את אוניברסיטריו מפרו.
בביץ ניצחה טולימה 0–1 אבל בחוץ הפסידה 0–2 וראתה את הפרואנים חוגגים העפלה לחצי הגמר.
בטורניר הקלאוסורה של 2003 הצליחה טולימה לזכות לראשונה בתולדותיה באליפות הליגה.
סגל הקבוצה הורכב משחקנים ותיקים ומנוסים לצד צעירים מוכשרים שכלל שמות דוגמת הרננדו פאטיניו, ריקרדו סיסיליאנו, ג'ון צ'אריה, יוליאן אנצ'יקו, דייגו גומס, ארליי דינאס, אלכס קומאס והנרי סמבראנו.
טולימה העפילה לפלייאוף ושובצה בבית שכלל את אתלטיקו נסיונל, אינדפנדיינטה מדיין וג'וניור ברנקייה.
במשחק הראשון ניצחה הקבוצה את אתלטיקו נסיונל 1-2 באצטדיון אטנאסיו חירארדוט, כאשר ארליי דינאס כובש את אחד השערים ונבחר למצטיין.
למחזור האחרון הגיעה הקבוצה כשהיא צריכה לנצח את נסיונל בהפרש של שני שערים, ושבמשחק המקביל ג'וניור תפסיד אבל גם לא תכבוש שער זכות.
טולימה ניצחה את נסיונל 0–2 מצמד של ריקרדו סיסיליאנו, כולל שער בדקה האחרונה, כשבמקביל הפסידה ג'וניור במדיין בתוצאה 0–1.
במשחק הגמר פגשה קבוצה את דפורטיבו קאלי.
במשחק הראשון באצטדיון מנואל מוריו טורו ניצחה טולימה 0–2 מצמד של הברזילאי רוג'יירו פריירה.
במשחק הגומלין באצטדיון פסקואל גררו ניצחה דפורטיבו קאלי 1-3 וקבעה שוויון בסיכום המשחקים.
מאחר שבקולומביה לא הונהג חוק שערי חוץ, שתי הקבוצות שיחקו 30 דקות נוספות שבסיומן לא נכבשו שערים.
בדו-קרב הפנדלים הצליחה טולימה לנצח כאשר שוערה, דייגו גומס, מצליח להדוף שתי בעיטות וחורחה ארטיגס בבעיטה האחרונה מקנה לטולימה אליפות היסטורית בפעם הראשונה בתולדותיה.
ב-2006 רשמה את הישגה הטוב ביותר בגביע סודאמריקנה כאשר נעצרה בשלב ברבע הגמר.
בשלב הראשון גברה טולימה על אינדפנדיינטה מדיין בבית 1–3 משערים של ג'ון צ'אריה, קרלוס דרווין קינטרו וחואן קרלוס אסקובר והעפילה לשלב הבא תודות לתיקו 1-1- בחילצה במשחק הגומלין, כשיוליאן אנצ'יקו כובש לזכותה.
בשלב שמינית הגמר פגשה הקבוצה את מינרוס מוונצואלה וסיימה איתה בתיקו 1-1 במשחק הראשון באיבגה.
משחק הגומלין הסתיים בתיקו 2-2 תודות לשערים של חורחה סרנה וג'ון צ'אריה וטולימה עלתה בזכות שערי החוץ.
ברבע הגמר ניצחה טולימה בבית את המשחק הראשון מול פאצ'וקה המקסיקנית 1-2, אבל בגומלין היו אלו המקסיקנים ששלטו ללא עוררין וניצחו 1–5 כדי להעפיל לחצי הגמר.
זכייה בגביע הקולומביאני ובשתי אליפויות נוספות
לאחר 11 שנים, חזרה טולימה לזכות בתואר, הפעם היה זה הגביע הקולומביאני.
בליגה הקבוצה דשדשה, כאשר סיימה במקום האחרון בטורניר האפרטורה והעפילה לפלייאוף בטורניר הקלאוסורה בו סיימה במקום האחרון בבית שלה, שכלל את אינדפנדיינטה מדיין, דפורטיבו קאלי ואגילס פריירה.
בגביע לעומת זאת היא סיימה ראשונה את הבית שלה שכלל את דפורטס קינדיו, אונסה קלדס, דפורטיבו פריירה, פורטלסה ואתלטיקו וילה.
בשמינית הגמר פגשה את אינדפנדיינטה מדיין ועברה אותה וברבע הגמר גברה על אתלטיקו נסיונל החזקה.
בחצי הגמר גברה טולימה על פטריוטס בויקה כדי להעפיל למשחק הגמר מול אינדפנדיינטה סנטה פה.
ניצחון ביתי של 0–2 משערים של פליקס נוגרה ויימי צ'ארה בעשר הדקות האחרונות של המשחק הספיק לטולימה, שהפסידה 1–2 בגומלין (שער מצמק של אנדרס איברגואן) אבל זכתה בסופו של דבר בגביע.
תואר האליפות השני הושג בטורניר האפרטורה של 2018, טורניר שבו טולימה הציגה כדורגל טוב תחת הדרכתו של המאמן אלברטו גאמרו ועם שחקנים צעירים ומוכשרים כגון סבסטיאן וייה, אנג'לו רודריגס, יוהנדריי אורוסקו והשוער אלברו מונטרו.
הקבוצה סיימה את העונה הסדירה במקום השלישי והעפילה לרבע גמר הפלייאוף, שם פגשה את אונסה קלדס.
לאחר הפסד מינימלי בבחוץ, הצליחה טולימה להפוך את התוצאה בגומלין באצטדיון מנואל מוריו טורו בזכות ניצחון 0–3 משערים של עומר אלבורנוס, יוהנדריי אורוסקו ושער עצמי של פרלטה.
בחצי הגמר פגשה טולימה את אינדפנדיינטה מדיין וגברה עליה בבית 0–1 משער של אנג'לו רודריגס.
בסופו של דבר שוב הייתה טולימה זו שניצחה 2–4 את בעיטות ההכרעה כשהשועא מונטרו הודף שתי בעיטות וזכתה באליפות השנייה בתולדותיה.
טולימה הפכה לחברת קבע בצמרת הליגה הקולומביאנית וב-2021 הצליחה לזכות האליפות השלישית בתולדותיה.
הם צלחה את הדרך למרות קושי שאיתו התמודדה בכך שלאורך כל העונה כמעט, שיחקה במגרשים אחרים ולא באצטדיונה הביתי, ששופץ לקראת הקופה אמריקה 2021 שקולומביה הייתה אמורה לארח ואחר כך בשל ההתפרעויות שהיו במדינה.
טולימה סיימה את העונה הסדירה במקום החמישי והוגרלה לשחק בפלייאוף מול דפורטיבו קאלי.
טולימה חזרה לאצטדיונה הביתי המשחק הראשון שאותו הסתיים בניצחון מוחץ שלה 0–3. משחק הגומלין היה אמור להיות משוחק ב-25 באפריל, אך בשל המהומות שפרצו במדינה, נדחה המשחק ארבע פעמים עד כי היה חשש שהעונה לא תסתיים.
בסופו של דבר שוחק המשחק רק ב-4 ביוני ואותו ניצחה קאלי 0–2, אז זה לא הספיק וטולימה העפילה לחצי הגמר.
לה אקידד הייתה היריבה בחצי וטולימה סיימה את המשחק הראשון בתיקו 1-1 משער של יוהנדריי אורוסקו.
פה גם איבדה הקבוצה את כוכבה הגדול, חמינטון קמפאס, שהצטרף לנבחרת קולומביה, אבל ידעה להתעלות ולנצח בחוץ 1–2 משערים של אנדריי אסטופיניאן וסרחיו מוסקרה.
היריבה בגמר הייתה מיונאריוס ובמשחק הראשון באצטדיון מנואל מוריו טורו, סיימה בתיקו 1-1 כשחואן פרננדו קייסדו כובש לזכותה ומיונאריוס משווה בתוספת הזמן של המשחק.
בגומלין באצטדיון אל קמפין, הייתה זו המארחת שעלתה ראשונה ליתרון, אבל במחצית השנייה ביצעה טולימה מהפך תוך 8 דקות וחואן פרננדו קייסדו כבש צמד, שנתן לטולימה ניצחון 1–2, 2-3 בסיכום שני המשחקים ואליפות שלישית בתולדותיה.
אסוסיאסיון דפורטיבו פאסטו (בספרדית Asociación Deportivo Pasto) היא קבוצת כדורגל מהעיר פאסטו שבקולומביה.
ההישג הגדול שלה היה הזכייה בתואר אלופת המדינה בטורניר האפרטורה 2006. היא הייתה הראשונה שזכתה בתואר אליפות לאחר שעלתה מהליגה השנייה.
לפני כן הייתה הראשונה שהגיעה לגמר לאחר שעלתה מהליגה השנייה (בטורניר הקלאוסורה 2002).
הקבוצה משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון דפרטמנטל ליברטד שתכולתו 28,000 מקומות.
הקבוצה נוסדה ב-12 באוקטובר 1949 בשם "אורו רוחו" (Oro Rojo, בתרגום זהב אדום) אך מהר מאוד שונה שמה לשם המועדון הנוכחי.
מיגל אנחל לופס ביחד עם מספר אנשים היה זה שקיבל את תמיכת חברת הבירה הגדולה בוואריה כדי להקים קבוצה עבור עיר הבירה של מחוז נריניו.
המועדון פעל החל משנת 1950 ועד לסוף שנות ה-80 כמועדון חצי מקצועני, אבל החל מ-1990 החלה תקופת המועדון כמועדון מקצועני לכל דבר.
פאסטו העפילה מהליגה השלישית אל הליגה השנייה תוך כדי שהיא מקבלת את כל האישורים להפוך לקבוצה מקצוענית.
הקבוצה הורכבה משחקנים מקומיים צעירים ממחוז נריניו שהיוו את השלד לעליית הקבוצה מהליגה השלישית ומשכו את תשומת הלב גם בליגה השנייה.
הם אומנם לא הצליחו לעלות ליגה, אבל בשנת 1995 סיימו ראשונים את בית האזור שלהם ושנה מאוחר יותר אף הגיעו לפלייאוף העלייה אך כשלו.
את העפלתה לליגה הראשונה השיגה ב-1998. פאסטו הייתה אחת הפייבוריטיות תחת הדרכתו של המאמן החדש, פליקס ואלוורדה קיניונס.
היא סיימה את הליגה הסדירה במקום הראשון עם 61 נקודות ב-28 מחזורים.
בפלייאוף שובצה לבית A ביחד עם דפורטיבו פריירה, דפורטיבו ריונגרו וביו פוטבול קלוב.
זה לא היה קל ופאסטו אף הפסידה בביתה לריונגרו מחזור אחד לפני הסיום, אבל ניצחון חוץ על ביו 2–3 העלה אותה לבית הגמר יחד עם דפורטיבו פריירה, ריאל קרטחנה ו-איטגווי.
בשלושת במחזורים הראשונים של בית הגמר ניצחה את קרטאחנה בבית 1–3, הפסידה לאיטגווי בחוץ 0–1 וניצחה את דפורטיבו פריירה בבית 0–1. בסיבוב השני ניצחה את פריירה בחוץ 1–3 וב-8 בדצמבר 1998, ניצחון ביתי על איטגווי 0–2 זיכה אותה בתואר ליגת המשנה ובכרטיס לליגה הבכירה לראשונה בתולדותיה.
קרלוס רנדון המנוסה, אוסקר אצ'ברי, ססאר סאפה והקשר הצעיר, ג'ון צ'אריה היו מהשחקנים הבולטים של הקבוצה באותו טורניר.
הופעת הבכורה בליגה הראשונה, הופעה ראשונה בגמר הליגה
את הופעת הבכורה שלה בליגה הבכירה אי פעם רשמה פאסטו ב-18 בפברואר 1999 באצטדיונה הביתי, דפרטמנטל ליברטד, בתיקו 1-1 עם אתלטיקו בוקרמנגה.
פאסטו סיימה בסך הכל עונה מאוד מוצלחת מבחינתה במקום השמיני וה-11 בטבלה המשוקללת, מה שאפשר לה להישאר בליגה הבכירה.
היא אף עלתה לפלייאוף ושובצה בבית עם אתלטיקו נסיונל, ג'וניור ברנקייה וקורטולואה.
באותה עונה אף השיגה את שני הניצחונות הגבוהים ביותר בהיסטוריה שלה, 1-6 על אוניון מגדלנה ו-1–6 על אינדפנדיינטה מדיין, שניהם בבית.
לאחר שהצליחה לשרוד את עונות 2000 ו-2001 בליגה הבכירה, ב-2002 עלתה לפלייאוף בטורניר האפרטורה ובטורניר הקלאוסורה סיימה שנייה בטבלה עם 36 נקודות.
פאסטו שובצה בבית עם אתלטיקו נסיונל, אמריקה קאלי ואוניון מגדלנה.
באופן מפתיע מאוד סיימה ראשונה והעפילה לגמר הפלייאוף מול אינדפנדיינטה מדיין.
במשחק הראשון הייתה זו מדיין שהשיגה ניצחון יקר של 0–2 ובמשחק הגומלין הצליחה לחלץ תיקו 1-1 כדי לחגוג אליפות ראשונה לאחר 45 שנים.
ההגעה לגמר הפלייאוף אפשרה לקבוצה להשתתף בפעם הראשונה בתולדותיה בטורניר בינלאומי, הקופה סודאמריקנה 2003. בסיבוב הראשון פגשה הקבוצה את אתלטיקו נסיונל ולאחר תיקו 0-0 במשחק באצטדיון דפרטמנטל ליברטד, הייתה זו נסיונל שניצחה בבית 0-2 ועלתה על חשבונה של דפורטיבו פאסטו.
ב-2006, 7 שנים לאחר שהעפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה, עשתה פאסטו את הבלתי ייאמן וזכתה בתואר האליפות.
היא המשיכה את ההתקדמות שלה שהחלה ב-2002 וב-2004 פספסה גמר נוסף רק בנקודה.
בטורניר האפרטורה של 2006, מונה המאמן הארגנטינאי, אוסקר הקטור קינטבני, ותחתיו שיחקו שחקנים כגון החלוץ הפראגוואי, קרלוס ויז'גרה, חורחה וידאל וקרלוס רודאס וכן צעירים כמו וולדן ורגאס ורנה רוסרו.
הקבוצה סיימה במקום השמיני והאחרון שמוליך לפלייאוף עם 27 נקודות ושובצה בבית קשה שכלל את אתלטיקו נסיונל, מיונאריוס וקוקוטה דפורטיבו.
פאסטו נכנסה לכושר בזמן וסיימה ראשונה את הבית במאזן של 13 נקודות מתוך 18. בגמר היה עליה לעבור את דפורטיבו קאלי כדי לזכות לראשונה בטורניר.
במשחק הראשון שנערך באצטדיון פסקואל גררו, הדהימה פאסטו את המארחים וניצחה 0–1 תודות לשער של ויז'גרה בדקה ה-75. בגומלין בפאסטו העלה וידאל את המקומיים ליתרון בדקה ה-59, אך אנטוני טאפיה הישווה בדקה ה-78 עבור קאלי, שוויון שלא מנע ניצחון גלובלי 1–2 של דפורטיבו פאסטו, אליפות היסטורית והשתתפות בקופה ליברטדורס 2007.
ההשתתפות בטורניר החשוב של היבשת בפעם הראשונה בתולדותיה לא היה טוב בלשון מעטה.
פאסטו שובצה עם סנטוס, דפנסור ספורטינג וחימנסיה לה פלאטה בבית מספר 8 אבל סיימה אחרונה ללא שום נקודה.
בטורניר הקלאוסורה של 2007 הצליחה להעפיל לפלייאוף ושובצה בבית שכלל אתץ לה אקידד, דפורטס טולימה ובויקה צ'יקו, אבל פאסטו סיימה שנייה ולא העפילה לגמר.
ירידה לאחר עשור ופיינליסטית הגביע
לאחר עשור שבה שיחקה בליגה הבכירה, ירדה פאסטו לליגה השנייה.
זה קרה ב-8 בדצמבר 2009 אבל הנסיבות היו מוזרות.
פאסטו עברה משבר בשנתיים הבאות שהתבטא בתוצאות לא טובות שמחקו את הצלחתה מ-2006. ועדיין, גורלה היה תלוי בה.
כמה מחזורים לסיום העונה, אירחה דפורטיבו פאסטו את ריאל קרטחנה למשחק גורלי, כאשר לאורחים הספיק תיקו.
התוצאה אכן הייתה 0-0 עד לדקות הסיום, אבל אז כבש דניאל הידלגו את השער שהיו אמור להעניק לפאסטו את הניצחון החשוב.
בתוספת הזמן, נפל לפתע הקוון על הדשא, ככל הנראה מחפץ שנזרק מהיציע של אוהדי פאסטו.
השופט הראשי, אוסקר חוליאן רואיס, הפסיק את המשחק בו במקום כשנותרו שתי דקות ובוועדת המשמעת של הדימאיור נקבע הפסד טכני לפאסטו בתוצאה 0–3. זה קטע את כל המומנטום החיובי של הקבוצה, ובתוספת שני הפסדים רצופים בשני המחזורים האחרונים, ירדו חניכיו של חורחה לואיס ברנאל לליגה השנייה.
באותה שנה פסיפסה פאסטו הזדמנות טובה לזכות בתואר שני, כאשר הגיעה לגמר הגביע.
זו הייתה מתכונתו השנייה של הטורניר שהחל ב-2008 ופאסטו שובצה לבית המוקדם עם דפורטס קינדיו, דפורטיבו קאלי, אמריקה קאלי, קורטולואה ודפור פוטבול קלוב.
היא סיימה במקום השני עם 17 נקודות אחרי קינדיו והעפילה לשלב הבא.
בשמינית הגמר שיחה מול אתלטיקו וילה ולאחר 2-2 בסיכום המשחקים, ניצחה דפורטיבו פאסטו 6–7 בדו-קרב פנדלים.
ברבע הגמר התמודדה מול אינדפנדיינטה סנטה פה וניצחה אותה 3–4 בסיכום המשחקים, אף על פי שסנטה פה העפילה גם כן לחצי הגמר כמפסידה עם המאזן הטוב ביותר.
בחצי הגמר שיחקה פאסטו מול ג'וניור וניצחה אותה פעמיים: 1-3 בבית ו-1–2 בחוץ.
לגמר העפילה פאסטו שוב מול סנטה פה, שניצחה בחצי הגמר את אתלטיקו נסיונל.
במשחק הראשון בגמר ניצחה פאסטו בביתה 1–2 ובחוץ בבוגוטה הפסידו באותה תוצאה, כאשר סנטה פה משיגה את השער שהישווה את הסדרה רק בדקות הסיום.
מהנקודה הלבנה הייתה ידם של שחקני סנטה פה על העליונה, עם ניצחון 4–5.
לאחר שנתיים בליגה השנייה, חזרה פאסטו אל הליגה הבכירה במאזן מאוד מרשים.
היא סיימה במקום הראשון גם את טורניר האפרטורה וגם את טורניר הקלאוסורה, כאשר לא מפסידה בביתה במשך 23 משחקים רצופים.
במשחק הגמר מול אלופת האפרטורה, פטריוטס בויאקה, הפסידה פאסטו 0–1 במשחק הראשון, ניצחה בתוצאה זהה במשחק השני ובדו-קרב הפנדלים ניצחה 0–2 כדי לחגוג העפלה שנייה לליגה הבכירה.
ב-2012 חזרה פאסטו לליגה הבכירה, אבל גם הגיעה בפעם השנייה לגמר הגביע הקולומביאני, אך שוב לא הצליחה לזכות.
הקבוצה סיימה במקום השני בבית המוקדם שכלל את אמריקה קאלי, דפורטיבו קאלי, דפור פוטבול קלוב, קורטולואה ואוניברסיטריו פופיין.
בשמינית הגמר הביסה הקבוצה את אונסה קלדס 0-5 בסיכום שני המשחקים וברבע הגמר גברה על ג'וניור ברנקייה 2-6 בסיכום המשחקים.
בחצי הגמר פגשה פאסטו את אתלטיקו בוקרמנגה וגברה עליה 1–3 בסיכום שני המשחקים ונעצרה רק בגמר על ידי אתלטיקו נסיונל.
במשחק הראשון שנערך באצטדיון דפרטמנטל ליברטד ב-31 באוקטובר 2012, סיימו הקבוצות בתיקו 0-0 ובמשחק הגומלין באצטדיון אטנאסיו חירארדוט הפסידה פאסטו 0–2 ואת התואר.
הקבוצה משחקת את משחקיה באצטדיון דפרטמנטל ליברטד, ששייך למחוז נריניו.
הוא נחנך ב-1954 ונקרא תחילה "13 ביוני", אך שלוש שנים לאחר מכן שונה שמו לדפרטמנטל ליברטד.
האצטדיון עבר שינוי רציני לקראת השתתפותה של דפורטיבו פאסטו בקופה ליברטדורס 2007 וכיום תכולתו היא כ-28,000 מקומות.
כמו כן, משמש האצטדיון לקיום אירועי ספורט אחרים וכן אירועי תרבות.
דפיברוטייד (defibrotide) המשווק בשם המסחרי דפיטליו (defitelio), הוא תערובת של אוליגונוקליאוטידים חד-גדיליים שהופקו מרירית המעי בחזירים.
דפיברוטייד משמש לטיפול במחלה חסימתית של ורידי הכבד באנשים שעברו השתלת מח עצם, עם הגבלות שונות על השימוש בארצות הברית ובאירופה.
התרופה פועלת על ידי הגנה על התאים המצפים את כלי הדם, ומונעת פקקת; מנגנון הפעולה של התרופה אינו מובן היטב.
קיים סיכון משמעותי לדימום במוח, בעיניים, בריאות, במערכת העיכול, במערכת השתן ובאף.
קיימים אנשים בעלי תגובות רגישות-יתר.
התרופה אושרה לשיווק באירופה ב-2013 ובארצות הברית ב-2016, תאריך הכללה בסל הבריאות בישראל הוא 15 בינואר 2015
דפיברוטייד משמש לטיפול במחלה חסימתית של ורידי הכבד, באנשים שעברו השתלת מח עצם, עם הגבלות שונות בארצות הברית ובאירופה.
עם זאת, החל מ-2016 לא בוצעו ניסויים אקראיים מבוקרי-אינבו , תוך שימוש בתרופה.
התרופה ניתנת באמצעות עירוי תוך ורידי, אצל הרופא או במרפאה.
התרופה אינה מיועדת לנשים בהיריון ואין להיכנס להיריון בעת קבלת התרופה; התרופה לא נבחנה אצל נשים בהיריון, אך במינונים נורמליים, התרופה גרמה להפלה המוליטית בחולדות.
בכל מקרה יש להיוועץ עם הרופא המטפל.
השימוש בדפיברוטייד עבור אנשים שכבר נוטלים נוגדי-קרישה מסוכן ושימוש בתרופות אחרות המשפיעות על צימות טסיות דם, כמו תרופות אנטי-דלקתיות שאינן סטרואידים (NSAIDs), צריך להיעשות בזהירות.
אין להשתמש בדפיברוטייד באנשים המתקשים לשמור על לחץ דם יציב.
קיים סיכון גבוה לדימומים וחלק מהאנשים סבלו מתגובות רגישות-יתר לדפיברוטייד.
תופעות לוואי שכיחות, שהתרחשו ב-1% – 10% מהאנשים, כללו קרישת דם פגומה, הקאות, לחץ דם נמוך, דימום במוח, דימום בעיניים, דימום בריאות, דימום בקיבה או דימום במעיים, דימום בשתן ודימום באתרי צנתור.
תופעות לוואי אחרות כללו שלשול, דימום באף, אלח דם, מחלת השתל כנגד המאכסן ודלקת ריאות.
מנגנון הפעולה של דפיברוטייד אינו מובן.
מחקרים במבחנה הראו, כי הוא מגן על האנדותל המצפה את כלי הדם מפני פגיעה על ידי התרופה הכימותרפית פלודרבין (fludarabine) וממספר פגיעות אחרות.
נראה כי דפיברוטייד מגביר את תפקוד ה-t-PA ומפחית פעילות של plasminogen activator inhibitor-1.
דפיברוטייד הוא תערובת של אוליגונוקליאוטידים חד-גדיליים.
דפיברוטייד מופק מרירית המעי של חזירים.
דפיברוטייד אושר לשיווק באירופה ב-2013, לטיפול במחלה חסימתית של ורידי הכבד, באנשים שעברו השתלת מח עצם.
חברת ג'נטיום (Gentium) פיתחה את התרופה.
בסוף אותה שנה, רכשה חברת ג'אז פרמסוטיקלס את חברת ג'נטיום.
בחודש מרץ 2016, אישר מינהל המזון והתרופות (FDA) האמריקאי את התרופה להתוויה דומה.
התרופה דפיטליו מאושרת לשיווק בישראל, בצורת תמיסה מרוכזת להכנת תמיסה לעירוי, ומיועדת לטיפול במחלה חסימתית של ורידי הכבד (VOD) הידועה גם כתסמונת חסימתית סינוסואידית (SOS), במסגרת טיפול השתלת תאי גזע המטופויאטיים (HSCT).
התרופה מותווית למבוגרים, למתבגרים, לילדים ולתינוקות מעל גיל של חודש אחד.
דפורטיבו פריירה (בספרדית Deportivo Pereira) או בשמה המלא קורפורסיון סוסיאל דפורטיבה אי קולטורל דה פריירה (בספרדית: Corporacion Social Deportiva y Cultural de Pereira) היא קבוצת כדורגל קולומביאנית מהעיר פריירה, בירתה של מחוז ריסרלדה.
המועדון נוסד ב-12 בפברואר 1944 והקבוצה משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון הרנן רמירס וייגאס.
המועדון נוסד ב-12 בפברואר 1944 ונחשב לאחד הסמלים של העיר.
זוהי גם הקבוצה היחידה המייצגת את פריירה.
ב-1949 ערכה את הופעת הבכורה של בבליגה המקצוענית של קולומביה ומשחקה הראשון היה מול אוניברסידד נסיונל שבו הפסידה 1–2. האקוודוריאני הומברטו סוארס היה זה שכבש את השער הראשון בתולדותיה.
ב-23 ביולי 1953 השיגה את אחד מהישגיה הגדולים, כשסיימה בתיקו 4-4 מול מיונאריוס שנחשבה אז לאחת הקבוצות הטובות בעולם ושבשורותיה שיחק אלפרדו די סטפנו.
ב-1956 הגיעה לבית הגמר של הגביע הקולומביאני וסיימה במקום השלישי אחרי הזוכה מיונאריוס והסגנית אינדפנדיינטה מדיין.
עונת 1966 הייתה העונה שבה פריירה הייתה הכי קרובה לתואר וסיימה בסופו של דבר במקום השישי, במרחק 5 נקודות בלבד מהאלופה אינדפנדיינטה סנטה פה.
הישגה הטוב ביותר של הקבוצה היה המקום השלישי, הפעם האחרונה שהשיגה אותו היה ב-1974. בשנת 1997 ירדה לראשונה לליגה השנייה.
בשנת 2000 תחת המאמן וולטר אריסטיסבל ועם שחקנים כמו רפאל קסטיו, דניאל ולס וחאירו סרנה, הצליחה הקבוצה לזכות באליפות הליגה השנייה ולחזור לליגה הבכירה.
בסוף עונת 2009 שוב נאלצה להתמודד עם משחקי ההישרדות ושוב נשארה בליגה, אחרי ניצחון בסיכום 3–5 על אתלטיקו בוקרמנגה.
בעונת 2010 הגיעה עד לרבע גמר קופה קולומביה, אחרי שניצחה בשמינית את דפורטיבו פאסטו, אבל הודחה מול לה אקידד.
בעונת 2011 נפרדה הקבוצה ממאמנה, חוליו קומסניה, שעבר לעבוד עם לאונל אלברס בנבחרת קולומביה ובמקומו מונה אלפרדו אראוחו.
אחרי שבטורניר הקלאוסורה של 2010 הקבוצה לא ניצחה שום משחק, בטורניר האפרטורה של 2011 ניצחה רק משחק אחד מתוך 18. הקבוצה פיגרה בטבלת הממוצעים ב-15 נקודות אחרי אמריקה קאלי שהגיעה למשחקי ההישרדות, בעוד שירידתה השנייה של פריירה לליגה השנייה נקבעה ב-6 בנובמבר 2011 לאחר הפסד 0–1 לדפורטס טולימה.
בשנת 2012 שיחקה בליגה השנייה ותחת המאמן האקוודוריאני אוקטביו סמבראנו השיגה בחצי השני של הטורניר מספר שיא של נקודות - 43, אך למרות זאת לא הצליחה לחזור לליגה הראשונה.
החל משנת 2013 החלה הקבוצה לחוות בעיות כלכליות קשות אחרי שמשרד הספורט הקולומביאני הפסיק את התמיכה במועדון לאור החובות שהצטברו.
בשלב מסוים קיומה של דפורטיבו פריירה היה מוטל בספק והיה חשש שייעלם, כאשר לחלופין החלו לעלות מחשבות על הקמת קבוצה אחרת שתייצג את העיקר ותקרא "דפורטיבו מטקניה".
ב-2014 היה ניסיון נוסף להכניס קבוצה נוספת לעיר והקבוצה הייתה אגילס דוראדס, שמאיטגווי הפכה לאגילס פריירה, אבל השם החדש החזיק מעמד כמה משחקים לפני שהקבוצה עברה לריונגרו.
ב-2015 הייתה הקבוצה קרובה להשגת המטרה אחרי שסיימה את הליגה במקום השני עם 60 נקודות, אבל בפלייאוף כבר לא הצליחה להתעלות על עצמה, הפסידה לפורטלסה ולא הצליחה להעפיל.
באותה קבוצה שיחקו שמות כמו חואן קמילו הרננדס, ג'ורמן קמפוסאנו ולאונרדו קסטרו.
ב-2016 הקבוצה הייתה קרובה מאוד לחזור לליגה הבכירה תחת המאמן הארגנטינאי אוסקר קרביוטו.
תחתיו הפכה פריירה לקבוצה הטובה ביותר בליגה ולראשונה אי פעם שהשיגה 70 נקודות ב-32 משחקים ועם 73% הצלחה.
בפלייאוף הייתה הקבוצה קרובה מאוד לחזור לליגה הבכירה כאשר שיחקה בחוץ מול איטגווי לאונס אבל כשנותרו דקות ספורות לקראת עלייתה המחודשת, ספגה פריירה גול שחיסל את תקוותיה.
גם ב-2017 הקבוצה הרשימה בשלב הראשון כאשר סיימה ראשונה בטבלה אך הודחה ברבע הגמר על ידי קוקוטה דפורטיבו ובטורניר הקלאוסורה סיימה שנייה את הליגה הסדירה אך שוב הודחה ברבע הגמר, הפעם מול ריאל קרטחנה.
שנת 2019 הייתה שנה מצוינת לקבוצה תחת המאמן נסטור קרביוטו.
הקבוצה סיימה חמישית בקופה קולומביה כשרשמה 6 ניצחונות, שלוש תוצאות תיקו והפסד מתוך 10 משחקים.
את טורניר האפרטורה סיימה במקום השלישי ובפלייאוף סיימה ראשונה בבית עם 15 נקודות מתוך 18. בגמר שיחקה מול קורטולואה.
במשחק הראשון ניצחה קורטולואה 1–2 ובגומלין באצטדיון הרנן רמירס וייגאס ניצחה פריירה 1–2. גיבור המשחק היה שוערה של פריירה, הרלן קסטיו, שהדף פנדל במהלך המשחק ואחר כך בדו-קרב הפנדלים שתי בעיטות נוספות ועזר לקבוצתו לנצח 1–3 בבעיטות ההכרעה.
בטורניר הקלאוסורה סיימה הקבוצה במקום החמישי, אבל שוב סיימה ראשונה בפלייאוף, כשהשיגה 13 נקודות מתוך 18. בעצם עלייתה לגמר הטורניר בפעם השנייה ברציפות, הבטיחה פריירה את עלייתה גם לליגה הבכירה.
היריבה בגמר הייתה בויאקה צ'יקו, ופריירה ניצחה במשחק הראשון לעיני 20,000 צופים 1–2 בבית.
במשחק הגומלין באצטדיון לה אינדפנדנסיה, סיימו הקבוצות בתיקו 1-1 ופריירה הוכרזה כאלופת הליגה השנייה.
קורפורסיון דפורטס קינדיו (בספרדית Corporación Deportes Quindío) הוא מועדון כדורגל קולומביאני מהעיר ארמניה, בירתה של מחוז קינדיו.
הקבוצה משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון סנטנריו דה ארמניה וזכתה באליפות יחידה בשנת 1956. היא הקבוצה הקולומביאנית היחידה שזכתה באליפות ולא השתתפה בגביע ליברטדורס, משום שהמפעל עצמו החל ב-1960, 4 שנים לאחר זכייתה.
היא השתתפה פעמיים בגביע קונמבול.
ההיסטוריה של המועדון החלה בשמו הראשוני, אתלטיקו קינדיו, כאשר קבוצת אישיים חשובה, החליטה ליצור קבוצת כדורגל שתייצג את ארמניה והסביבה.
באופן מסקרן, הקבוצה הוקמה בעיר רוסאריו שבארגנטינה והגיעה לסיבוב משחקים בקולומביה כשהיא נקראת "רוסאריו וונדררס" והופכת לדפורטס קינדיו.
משחק הבכורה במגרשה הביתי היה ב-19 במרץ 1951 במשחק מול האלופה המכהנת, אתלטיקו קלדאס וקינדיו ניצחה בצורה משכנעת 1–3. לטורניר של 1953 החליפה שוב הקבוצה את שמה ל"אתלטיקו קינדיו" עקב רצונה של עיריית ארמניה ובאותו טורניר הופיעו הקולומביאנים הראשונים בהרכבה: אלחנדרו קאריו, אלבארו להידלגה ומנקו גוטיירס.
תחילת שנות ה-50 היו המוצלחות בתולדות המועדון, שהלך והשתפר ככל שחלפו השנים.
בשנתיים הראשונות הקבוצה סיימה במקום החמישי.
ב-1953 וב-1954 הקבוצה סיימה כסגנית האלופה וב-155 סיימה במקום השלישי.
שנה מאוחר יותר, ב-1956, הגיע התואר הראשון והיחיד של קינדיו.
בטורניר קדם העונה שיחקה קינדיו בבוגוטה מול מיונאריוס, אינדפנדיינטה סנטה פה וברצלונה ספורטינג קלוב האקוודורית.
הם ניצחון את סנטהפה 1-3, סיימו ב-1-1 מול מיונאריוס וניצחו 2–4 את ברצלונה כדי לזכות בטורניר הידידות ולאותת על מה שעתיד לבוא בטורניר המקומי.
קינדיו סיימה במקום הראשון בטבלה עם 54 נקודות, 4 יותר מסגניתה, מיונאריוס ועם מאזן של 17 ניצחונות, 3 תוצאות תיקו ו-4 הפסדים, בדרך לאליפות היסטורית של המועדון.
מאחר שעדיין לא נוסד טורניר הקופה ליברטדורס ומאחר ולא זכתה עד היום באליפות נוספת, קינדיו היא הקבוצה הקולומביאנית היחידה שזכתה בתואר ולא שיחקה בטורניר הבכיר של היבשת.
הזכייה לא גרמה לקבוצה להתרומם, אלא להפך.
היא נכנסה לסיחרור של שנים לא טובות מבחינה מקצועית, שבה סיימה במקומות נמוכים בטבלה למעט הבלחות בודדות וגם המצב הכלכלי היה רע, עד אשר ב-1968 נאלצה למכור את שחקניה הבולטים כדי לשלם חובות.
בשנות ה-70 וה-80 שוב הקבוצה שמרה על חוסר יציבות ולצד טורנירים לא טובים, היו כאלו שבהם הגיעה לשלב הפלייאוף הסופי, מקום רביעי ואף זכתה בטורניר הפינליססיון ונכנסה לשלב הגמר, שם הפסידה.
עונת 97–1996 הייתה הטובה ביותר שלה כאשר הגיעה לשלב אחד לפני הגמר הגדול, אך הפסידה לאתלטיקו בוקרמנגה 2-3 בסיכום המשחקים ופיספסה הזדמנות להתמודד על התואר.
ב-1998 גם השתתפה לראשונה בטורניר בין לאומי של CONMEBOL, בקופה קונמבול, אך הודחה ברבע הגמר מול קבוצת סמפאיו קוראה מברזיל 0-2.
ירידה ראשונה לליגת המשנה וחזרה מהירה
בתחילת שנת ה-2000 כאשר הליגה הורחבה ל-18 קבוצות והשיטה שונטה לטורנירים קצרים של אפרטורה וקלאוסורה, הקבוצה השיגה תוצאות לא טובות ותמיד ניצלה ברגע האחרון מירידת ליגה או ששיחקה במשחקי ההישרדות מול קבוצות מהליגה השנייה.
אבל ב-2008 השיגה לראשונה את הכרטיס לפלייאוף העליון תחת הדרכתו של נסטור אוטרו והחלוץ המצוין, איוואן ולסקס, שגם סיים ככובש המצטיין בליגה.
ב-2013 ירדה הקבוצה פעם נוספת לליגה השנייה לאחר תוצאות גרועות שרשמו בשני הטורנירים של אותה שנה.
מאז הירידה השנייה, הייתה הקבוצה קרובה מספר פעמים לחזור לליגה הבכירה, אך בניגוד לפעם הקודמת הפעם זה לקח זמן ממושך.
בשנת 2014 הקבוצה הודחה ברבע הגמר על ידי אמריקה קאלי בטורניר האפרטורה, אבל בטורניר הפינליססיון הגיעה לגמר ואף זכתה בו.
בגמר הגדול על העלייה לליגה הבכירה, היא התמודדה מול חגוארס קורדובה.
במשחק הראשון בסנטנריו, ניצחה קינדיו 0–2, אבל בגומלין לא הצליחה לשמור על היתרון והפסידה 0–3 באצטדיון חרגוואי.
לקינדיו הייתה הזדמנות נוספת להעפיל דרך משחקי המבחן מול אוניאוטונומה, אבל במשחק הבית סיימה בתיקו 0-0 ובחוץ הפסידה 0–2.
שנה מאוחר יותר, טעות שופט במשחק מול קוקוטה דפורטיבו גרמה לכך ששער לא חוקי של מרקו לסאגה ייחשב והמשחק הסתיים בתיקו 3-3. בעקבות התיקו, שתי הקבוצות סיימו עם אותו מספר נקודות אך קוקוטה עלתה בזכות יחס שערים.
בעונת 2016 שוב הייתה הקבוצה קרובה מאוד לחזור לליגה הבכירה, כשהעפילה לפלייאוף ושיחקה בבית שכלל את אמריקה דה קאלי, ריאל קרטחנה ואוניברסידד פופיאן.
במחזור האחרון הייתה צריכה לסיים בתיקו בקאלי בשביל להעפיל, אבל הפסידה 1–2.
בעונת 2020, אחרי שלוש שנים שהקבוצה נכשלת פעם אחר פעם בפלייאוף, מונה למאמן אוסקר הקטור קינטבני.
בטורניר האפרטורה סיימה שנייה בפלייאוף אחרי אתלטיקו וילה שבסופו של דבר גם זכתה בטורניר.
בעונת 2020 לא נערך טורניר הפינליססיון עקב מגפת הקורונה ולכן המשך הטורניר נערך ב-2021, שם סיימה הקבוצה במקום הראשון בפליאאוף בבית שכלל את ויידופר, אוניון מגדלנה ואתלטיקו.
היא העפילה לגמר הטורניר, שם ניצחה את קורטולואה והעפילה יחד עם אתלטיקו וילה לליגה הבכירה, לאחר שבע שנים.
האצטדיון נפתח בשנת 1989 וקיבל את שמו לאות כבוד לעיר ארמניה שציינה 100 שנות קיום וזהו האצטדיון העיקרי של העיר.
תכולת האצטדיון היא כ-25,700 מקומות ואף שימש כאחד מהאצטדיונים בקופה אמריקה 2001 ובמונדיאליטו 2011. לפני כן שיחקה קינדיו באצטדיון "סן חוסה דה ארמניה" שנבנה בזמן שיא של 91 ימים והיה למגרשה הביתי של הקבוצה משנת 1951 ועד 1988.
מאחר שמחוז קינדיו נמצא בחלק של קלדס העתיקה, היריבות של הקבוצה מאז 1951 הוא עם קבוצת אונסה קלדס על גלגוליה השונים, אף על פי שגם משחקים מול דפורטיבו פריירה נחשבים למשחקי "קלאסיקו" של אזור זה.
קיים הוויכוח איזה משחק נחשב לקלאסיקו החשוב של האזור ובהיעדרה של קינדיו, היו המשחקים בין אונסה קלדס לדפורטיבו פריירה כחשובים ביותר, אך אלו יריבותיה למה שמכונה "קלאסיקו קפטרו" (Clásico Cafetero)
"דפוק עם תעודות" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אייל גולן.
הוא יצא לאור ב-21 בדצמבר 2021, בהוצאת חברת התקליטים ליאם הפקות, כסינגל חמישי מתוך אלבום האולפן ה-26 של גולן, קצת שמח קצת עצוב.
השיר נכתב על ידי רון ביטון וסתיו בגר, שגם הפיק אותו.
בסמוך לצאתו עלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-964 אלף השמעות.
השיר הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הישראלי של מדיה פורסט.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-21 בדצמבר 2021, יום צאת השיר.
הוא בוים ועובד על ידי AVOXVISION.
נכון לאוגוסט 2025, לשיר יש למעלה מ-7.1 מיליון צפיות ביוטיוב.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם21 בדצמבר 2021הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתליאם
דפורטיבו סאפריסה () הוא מועדון כדורגל קוסטה ריקאי מהעיר סן חוסה, בירת קוסטה ריקה, ומשחק בליגת העל הקוסטה ריקאית החל משנת 1949.
המועדון נוסד בשנת 1935, משחק בצבעי בורגונדי ולבן, ומארח את משחקיו באצטדיון ריקרדו סאפריסה איימה השוכן בבירה.
המועדון נחשב לגדול ביותר מבין המועדונים בעיר, וזוכה לאהדה נרחבת ברחבי המדינה, ולא רק בתחומי הבירה.
המועדון נקרא על שמו של אחד ממקימיו, ריקרדו סאפריסה.
סאפריסה היא הקבוצה המעוטרת ביותר בקוסטה ריקה, עם 36 זכיות באליפות, כולל שש זכיות רצופות בתואר בשנות ה-70 של המאה ה-20. כמו כן, זוהי אחת הקבוצות המצליחות ביותר תחת קונפדרציית CONCACAF, עם שלוש זכיות וארבע סגנויות בגביע CONCACAF לאלופות, וחמש זכיות באליפות מרכז אמריקה לקבוצות.
היא רשמה הישג בינלאומי נכבד כאשר סיימה במקום השלישי באליפות העולם למועדונים 2005. הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל בחרה בה לקבוצה הטובה ביותר של המאה העשרים ב-CONCACAF.
בשנת 1935 החזיק רוברטו פרננדס במועדון כדורגל בשכונה בעיר סן חוסה.
פרננדס, שהיה עובד בחנות נעליים הציע לרשום קבוצה שתתחרה בתחרויות הכדורגל המקומיות, בייחוד בגילאי הילדים והנוער.
ההבטחה לסיוע מצדו של ריקרדו סאפריסה, כדורגלן ומאמן נערץ במדינה, הביאה את פרננדס לקרוא למועדון על שמו, וכך נוסד המועדון רשמית תחת השם דפורטיבו סאפריסה ב-16 ביולי באותה השנה.
בליגת הילדים שהחלה כחודשיים לאחר מכן, סיימה הקבוצה במקום השני, ושנה לאחר מכן זכתה באליפות.
סגל הקבוצה הלך והתרחב, וכך הילדים שהתבגרו החלו לשחק כקבוצת נוער, ומצטרפים חדשים הרחיבו את סגל קבוצת הילדים.
שתי הקבוצות זכו באליפויות במקביל, ב-1938 וב-1940.
קבוצת הנוער של סאפריסה הייתה הראשונה בשכבת הגיל הזו היוצאת למסע משחקים מחוץ למדינה, וחזרה בלתי מנוצחת מסבב משחקים באל סלוודור.
לאחר ששחקני הנוער הגיעו לגיל בוגרים, הוחלט כי המועדון יתחרה גם בקטגוריית הבוגרים, ובשנת 1946 סיימה הקבוצה כסגנית האלופה בליגה השלישית.
בסך הכול בין השנים 1935–1947, השיגה סאפריסה 11 אליפויות עם קבוצת הילדים ותשע עם קבוצת הנוער.
סאפריסה, שזכתה לכינוי לוס מוראדוס (הסגולים) עוד בגילאי הנוער, החלה להתפתח כקבוצת בוגרים בליגה השלישית.
תחת ניהולו המקצועי של חוסה חואקין גרסיה, רשמה הקבוצה עונה מושלמת בליגה השלישית ב-1947, כאשר ניצחה בכל 22 משחקיה, עם פער שערים של 116–13.
הקבוצה החלה לצבור קהל אוהדים, וב-15 במאי 1948 הוחלט על הרחבת הארגון.
מועצת המנהלים של הארגון נוסדה באותו היום, וריקרדו סאפריסה עצמו נבחר להוביל את המועדון כנשיא.
באותה שנה שיחקה הקבוצה בליגת המשנה וסיימה את העונה הסדירה ללא הפסדים.
על אף שהפסידה לסוסיאדד חימנסטיקה אספניולה סן חוסה (נועלת הטבלה בליגה הבכירה) בתום שלושה משחקי גמר, העפילה הקבוצה לליגת העל הקוסטה ריקאית תחת הזמנה של התאחדות הכדורגל.
בשנת 1950 זכתה הקבוצה בגביע המקומי, שהיה לתואר הראשון שלה כקבוצה בוגרת.
שנתיים לאחר מכן, ב-1952, זכתה באליפות הראשונה בתולדותיה, והמשיכה לזכייה שנייה ברציפות עונה לאחר מכן.
האליפות השלישית והאחרונה באותו העשור הושגה ב-1957.
בשנת 1959 יצאה הקבוצה למסע משחקים ברחבי העולם, שהחל בשלהי חודש מרץ ונמשך עד לאמצע חודש יוני.
הקבוצה רשמה במהלך המסע 22 משחקים בתשע מדינות שונות (האנטילים ההולנדיים, ארובה, ונצואלה, אוסטריה, ישראל, הונג קונג, אינדונזיה, אוסטרליה וניו זילנד).
במהלך המסע ניצחה 14 פעמים, הפסידה שבע ומשחק אחד הסתיים בשוויון.
בביקורה בישראל גברה סאפריסה 1–0 על מכבי חיפה וסיימה בשוויון 1–1 מול הפועל תל אביב.
ההתבססות כקבוצת פאר מקומית ויבשתית (1960 - 1999)
סאפריסה החלה להתבסס כקבוצת פאר מקומית, עתירת זכיות והישגים.
בשנות ה-60 זכתה הקבוצה בשש אליפויות, שני גביעים ותואר סופר קאפ אחד.
בעשור הבא קבעה את שיא האליפויות הרצופות בתולדות הליגה, עם שש זכיות בין 1972 ל-1977. כמו כן, זכתה הקבוצה להצלחה יבשתית כאשר השיגה שלוש פעמים את הזכייה באליפות מרכז אמריקה לקבוצות.
המועדון ירד מעט מגדולתו בתחילת שנות ה-80. פרישתו של הנשיא ריקרדו סאפריסה הביאה לירידה יחסית בהישגים, כאשר הקבוצה התקשתה במפעלים היבשתיים וזכתה באליפות מקומית בודדת ב-1982. עם זאת, לקראת סוף העשור התאוששה הקבוצה והשיגה שני תוארי אליפות רצופים ב-1988 וב-1989.
בשנת 1993 זכתה הקבוצה לראשונה בגביע CONCACAF לאלופות, לאחר שסיימה ראשונה בבית הגמר.
בעונות ו- השיגה הקבוצה שתי אליפויות רצופות שהעלו את מאזנה לעשרים תוארי אליפות מקומיים, וב-1995 אף השיגה את גביע CONCACAF לאלופות בפעם השנייה.
בשתי האליפויות המאוחרות יותר באותו העשור, ב- (זכתה באותה השנה גם באליפות מרכז אמריקה לקבוצות בפעם הרביעית) וב-, הציגה הקבוצה דומיננטיות התקפית כאשר כבשה 101 שערים בראשונה, ו-108 בשנייה, שיא של כל הזמנים.
בסיומן של שנות התשעים המוצלחות, נקלעה הקבוצה למשבר כלכלי שאיים על הישגיה המקצועיים.
הקבוצה צברה חובות, בין היתר עקב השקעות כושלות בפרויקטים, ואף נאלצה לעכב תשלומים לשחקניה.
חוסר היציבות הכלכלית תורגמה גם לחוסר יציבות מקצועית.
בין 2000 ל-2003 עמדו על הקווים תשעה מאמנים שונים, והקבוצה התקשתה להגיע להישגים.
עד לשנת 2003 התקרבה הקבוצה לפשיטת רגל ולפירוק.
בנוסף, באותה שנה הוכרז על הדחתו של נשיא המועדון על ידי מועצת המנהלים בעקבות ליקויים ואי-סדרים שנמצאו בקרב ההנהלה.
במרץ 2003 נרכש המועדון על ידי איש העסקים חורחה ורגארה, הבעלים של קבוצת גוודלחרה המקסיקנית ומי שזמן קצר לאחר מכן ירכוש גם את צ'יבאס ארצות הברית ויהפוך אותה לקבוצה ב-MLS.
רכישתו של המועדון על ידי ורגארה החלה את אחת התקופות המוצלחות בתולדותיו.
השינוי החל בהקמת משטח דשא סינתטי באצטדיון, והמשיך במדים ללא נותנת חסות ראשית למשך שלוש שנים, וכן בקביעת נוהל של סגל המורכב מקוסטה ריקאים בלבד.
לתפקיד המאמן התמנה הרנן מדפורד, מיד לאחר פרישתו ממשחק במדי המועדון.
מדפורד הוביל את הקבוצה לזכייה בטורניר האפרטורה של עונת , שהבטיח לה את ההעפלה הקבוצה לגמר העונתי מול ארדיאנו.
בגמר ניצחה סאפריסה 3–2 בסיכום שני מפגשים בדרך לזכייה באליפות ה-23 בתולדותיה.
כמו כן באותה השנה זכתה הקבוצה בפעם החמישית באליפות מרכז אמריקה (2003), והעפילה לגמר גביע CONCACAF לאלופות בפעם השלישית בתולדותיה (הפסידה לבת ארצה אלחואלנסה).
בשנת 2005 זכתה הקבוצה בגביע CONCACAF לאלופות בפעם השלישית בתולדותיה.
היא העפילה לגמר לאחר טורניר דרמטי שבו הדיחה את קנזס סיטי ויזארדס בהארכה ברבע הגמר ואת מונטריי בדו-קרב בעיטות עונשין בחצי הגמר.
בגמר פגשה את אוניברסידד נסיונל המקסיקנית וגברה עליה 3–2 בסיכום שני המפגשים (סאפריסה ניצחה 2–0 בבית והפסידה 2–1 בחוץ).
בכך, סגר מדפורד מעגל לאחר שהיה שותף לזכייתה הראשונה של סאפריסה בתואר כשחקן ב-1993. זכייתה של סאפריסה הייתה האחרונה של קבוצה שאינה מקסיקנית בתואר במשך 17 שנים, עד סיאטל סאונדרס ב-2022.
בעקבות הזכייה השתתפה הקבוצה באליפות העולם למועדונים 2005. היא גברה על סידני 1–0 ברבע הגמר משער של כריסטיאן בולאניוס, ובחצי הגמר נכנעה 3–0 לליברפול.
במשחק על המקום השלישי פגשה סאפריסה את אל-איתיחאד והובילה משער של אלבארו סבוריו, אך נקלעה לפיגור 2–1 במחצית השנייה.
בדקה ה-85 השלים סבוריו צמד, וארבע דקות לאחר מכן העניק לה רונלד גומס ניצחון 3–2 ואת המקום השלישי בטורניר.
בעונות (עדיין תחת המאמן מדפורד) ו- (תחת המאמן ז'וסטין קמפוס) זכתה הקבוצה בשתי אליפויות נוספות, תוך שהיא זוכה בכל ארבעת טורנירי האפרטורה והקלאוסורה ששוחקו בשתי עונות אלה.
בסיום עונת האליפות השנייה ברציפות, הוחלט על ידי ההתאחדות לא להעניק אליפות עונתית אחת אלא תואר אליפות נפרד לכל טורניר (כך שבכל שנה הוכרזו למעשה שתי אלופות).
בכך, הייתה סאפריסה לאלופה האחרונה עד כה בפורמט העונתי המלא.
סאפריסה, האלופה המכהנת, זכתה באליפות החורף של 2007 ובכך השלימה זכייה שלישית ברציפות באליפות, והעלתה את מניינן ל-26. ב-2008 העפילה לגמר גביע CONCACAF לאלופות בפעם החמישית בתולדותיה, אך הפסידה את התואר לפצ'וקה המקסיקנית עם הפסד 3–2 בסיכום המפגשים.
באותה השנה זכתה בשני הטורנירים המקומיים (החורף והקיץ) והוסיפה שתי אליפויות נוספות למאזנה.
בשנת 2011 החליט הבעלים ורגארה לא להשקיע יותר במועדון, ובכך הסתיימה תקופתו כנשיא סאפריסה.
בתקופת כהונתו בין 2003 ל-2011 השיגה סאפריסה הצלחה מקומית ויבשתית רבה, ובסך הכול עמד מאזנה על שבע אליפויות, זכייה ושתי סגנויות בגביע CONCACAF, וכן זכייה ושתי סגנויות באליפות מרכז אמריקה לקבוצות, והמקום השלישי באליפות העולם למועדונים.
עידן הוריסונטה מוראדו (2011 - )
עם החלטתו להפסיק את התמיכה במועדון, מכר ורגארה את זכויותיו לקבוצת הוריסונטה מוראדו (האופק הסגול), שהורכבה מרשימה של אנשי עסקים, והפכה למעשה לשולטת בקבוצה החל מאפריל 2011.
לקבוצה לקח זמן לחזור להישגיות, והתואר הראשון בעידן קבוצת הניהול החדשה הגיע ב-2013, כאשר הקבוצה זכתה בגביע הקוסטה ריקאי (במהדורתו הראשונה מאז 1996, והשלישית בלבד מאז 1977).
לקראת טורניר הקיץ של 2014 התחזקה הקבוצה בשחקנים הבינלאומיים האנסל אראוס, מרווין אנגולו, היינר מורה ודניאל קולינדרס, וכן בזרים בולטים ובהם אדולפו מצ'אדו, קרלוס סאוסדו ולואיס מיצ'ל.
המאמן רונלד גונסאלס הוביל את הקבוצה לאליפות בסיום הטורניר, שהייתה הראשונה שלה מאז הטורניר המקביל ב-2010. הזכייה באליפות הייתה נקודת ציון דרך עבור המועדון.
הייתה זו האליפות השלושים בתולדותיה של סאפריסה, ובכך הפכה לשיאנית הזכיות בתואר (עקפה את אלחואלנסה עם 29 זכיות), וכן הייתה לקבוצה הראשונה ב-CONCACAF הזוכה בשלושים אליפויות מקומיות.
בחלקיו הראשונים של טורניר החורף של אותה השנה, פוטר גונסאלס וז'וסטין קמפוס חזר לקדנציה נוספת על הקווים.
בהובלתו, השלימה הקבוצה זכייה שנייה באליפות באותה השנה.
בשנת 2019, עם כוכב העבר של המועדון וולטר סנטנו על הקווים, השתתפה סאפריסה במהדורה השלישית של ליגת CONCACAF, וזכתה לראשונה בתולדותיה בתואר לאחר ניצחון בגמר כפול על מוטגואה מהונדורס.
כמו כן הוא זכה עם הקבוצה בטורניר הקלאוסורה של 2020, ובאותה השנה הוביל את סאפריסה לגמר ליגת CONCACAF שני ברציפות, שם נכנעה לבת ארצה אלחואלנסה בתוצאה 3–2.
אסטאדיו נסיונל דה קוסטה ריקה
האצטדיון הלאומי הישן של קוסטה ריקה, שנחנך ב-1924, היה לאצטדיון הבית של ספאריסה בשנותיה הראשונות.
האצטדיון, המונה כ-25 אלף מקומות, שימש את סאפריסה לאורך נקודות ציון חשובות בהיסטוריה שלה, בהן ההופעה הראשונה בליגה הבכירה, תוארי הגביע והאליפות הראשונים, וכן בכניסתה לזירה היבשתית.
סאפריסה עזבה רשמית את האצטדיון ב-1972, והוא נהרס סופית בשנת 2008.
בין השנים 1955–1956 החלה סאפריסה לחפש מיקום, תחילה למתחם אימונים עבור המועדון, ובהמשך לאצטדיון ביתי חדש בבעלותה.
לאחר בחינתם של מספר מיקומים שונים, נרכש המיקום הנוכחי של האצטדיון על ידי הנשיא ריקרדו סאפריסה, ב-3 באוגוסט 1965. כשנה לאחר מכן הונחה אבן הפינה להקמת האצטדיון, שבנייתו נארכה כשש שנים.
ב-27 באוגוסט 1972 נחנך רשמית האצטדיון, שנקרא על שמו של סאפריסה, וכן נערך בו משחקם הראשון של הסגולים.
במהלך שנות ה-80 עבר האצטדיון מספר תהליכי שיפוץ והרחבה שהגדילו את תכולתו, וכיום הוא האצטדיון השני בגודלו במדינה, שאף שימש לעיתים את נבחרת קוסטה ריקה.
בין השנים 2003 ל-2014, הוחלף הדשא הטבעי באצטדיון בדשא מלאכותי, אך החל מ-2015 חזר לדשא טבעי בטכנולוגיה גבוהה של ספיגת מים על ידי שכבות חול ואבנים.
בשל כינוייה של הקבוצה בשם אל מונסטרואו (המפלצות), זכה האצטדיון לכינוי לה קואבה דל מונסטרואו (מערת המפלצות).
דפורטיבו סאפריסה היא אחת משלוש הקבוצות הגדולות של הכדורגל בקוסטה ריקה.
יחד איתה אפשר למנות את אלחואלנסה ואת ארדיאנו.
לשלוש הקבוצות מספר גבוה וקרוב של אליפויות וסגנויות מקומיות (לקבוצה הרביעית בטבלת האלופות יש שש זכיות בלבד), והיריבות הספורטיבית בין השלוש הם המסקרנים והמכריעים בכדורגל הקוסטה ריקאי.
היריבות של סאפריסה עם אלחואלנסה זכתה לכינוי "קלאסיקו נסיונל" (או "קלאסיקו דל פוטבול קוסטריסנסה" - הקלאסיקו הלאומי או הקלאסיקו של הכדורגל הקוסטה ריקאי).
מדובר בשתי הקבוצות האהודות ביותר במדינה, כאשר לפי סקרים שנערכו, כשמונים אחוזים מאוהדי הכדורגל במדינה הם אוהדי אחת משתי קבוצות אלו.
המשחקים מול ארדיאנו, לעומת זאת, זכו לכינוי "קלאסיקו דל בואן פוטבול" (הקלאסיקו של הכדורגל הטוב).
צבעי המדים של הקבוצה בזמן הקמתה היו אדום ולבן.
הם שימשו את המועדון לתקופה קצרה מאוד, עד שבתמיכתו של ריקרדו סאפריסה ובהשראת קבוצת הפולו של ברצלונה, הזמינה הקבוצה מדים בצבעי כחול ואדום.
בזמן ייצור המדים החדשים בשנת 1937, התערבבו הצבעים בצדי המדים ויצרו גוון של סגול-בורגונדי, שהתחבב מאוד על בעלי התפקידים במועדון.
בעקבות הסגנון והייחודיות של הצבע החדש, הוחלט להפוך אותו לצבע הרשמי של הקבוצה.
באותו הזמן הוחלט שסמל המועדון יתנוסס על החזה במדים החדשים, ויהיה מורכב מהאות S בכתב בולט ובצבע לבן.
האות באותו הסגנון משולבת גם בסמל המועדון הנוכחי.
בשנת 1987 דבק בקבוצה הכינוי המלווה אותה עד היום, "המפלצת הסגולה".
מקור הכינוי מיוחס לעיתון הקוסטה ריקאי דיאריו אקסטרה.
בדיווח על משחק דרבי אותו אירחה סאפריסה, תיאר הכתב כי ים האוהדים לובשי הסגול הקופצים יחד והרעש העצום שהם מייצרים, גרמו לו להרגיש כאילו נכחה במקום מפלצת בעלת אלף ראשים.
הדבר התחבב על המועדון שאימץ את הכינוי.
המפלצת הסגולה הפכה להיות הקמע של המועדון, ואף שולבה בסמל הקבוצה בעידן חורחה ורגארה, בין 2003 ל-2011.
הסופר קאפ הקוסטה ריקאי: (3)
דפי תמר הוא ספר שכתבה דבורה עומר.
הספר יצא בתחילה בכתב העת "דבר לילדים", ובשנת 1959 פורסם בהוצאת עמיחי.
הספר הוא יומנה של ילדה בת אחת-עשרה בשם תמר שגרה בקיבוץ רימון.
היומן מבוסס על יומנה של עומר מכיתה ו'.
בשנות העשרים לחייה עבדה עומר כמורה בקיבוץ מעוז חיים, ששימש לה השראה לסדרת הספרים "דפי תמר".
הספר התפרסם במשך זמן מה כמדור בשם "דפי תמר" בעיתון "דבר לילדים".
סגן עורך העיתון, אריאל אופק, הציע לעומר להפוך את המדור לספר, והיא שלחה את כתב היד למוציא לאור מ.
בתגובה, קיבלה עומר את מה ששמור בארכיון הספרייה הלאומית כ"מכתב הדמעה", בו ההוצאה השיבה לה בביקורת שלילית על ספרה:
בנוסף לכך שהספר זקוק ל"ניתוח פלסטי", נאמר במכתב שנכדתו של הכותב אומרת: "'אבל את מי מעניין מה שתמר רושמת ביומנה, אף אני רושמת יומן אבל זה סודי בהחלט...'".
בנוסף הועברה ביקורת על פרטים ספציפיים בספר: "'החצב מבשר הסתיו' אינו משכנע...
הסיפור על צפת היה יכול להיות מעניין, לו נכתב כדבעי...
למה הייתה יעל צריכה לתת לאחמד השרשרת שלה ולא להביא לו במצבו חבילת מזון, שהיה יותר טבעי...
מדוע תיירת רואה בת"א רק לכלוך.
איה מוסדות התרבות של העיר!..." ועוד ועוד.
בעקבות המכתב החליטה עומר להשמיד את הספר ולא לכתוב שוב לעד, אך בעקבות עצתו של בן זוגה שמואל, היא פנתה ליהודה אורלינסקי בהוצאת "עמיחי".
הספר הוא יומנה של תמר גל במשך שנה שלמה – מהקיץ שלפני כיתה ו' עד הקיץ שאחרי כיתה ו'.
ביומנה תמר מתארת ומספרת על האירועים המתרחשים עליה בקיבוץ רימון.
היא מספרת על החוויות שלה עם ילדי כיתתה כגון קטיף כתנה, נסיעה לנצרת, פתירת תעלומה מסתורית של גנבות, משחקים שבני הכיתה משחקים, וכו'.
בנוסף, היא מספרת על משפחתה, משתפת את מחשבותיה ואת רצונותיה, ולפעמים אף "מעתיקה" סיפורים ששמעה מאביה או ממורתה כמו "אגדת הכותנה" – אגדה שמספרת על היווצרות הכותנה.
מאורעות הספר מתרחשים בסביבות שנות ה-50 (של המאה ה-20), ואפשר למצוא בו את נקודות המבט ודעותיהם של בני הקיבוצים באותה התקופה.
לדוגמה, כאשר תמר מגיעה לביקור בתל אביב היא חושבת שזהו אי-צדק שישנם אנשים בעיר שחיים בעושר רב וישנם שחיים בעוני.
מקרה זה מספר שתמר לוקחת את החיים השיתופיים והסוציאליסטים בקיבוץ כדבר מובן מאליו.
תמר גל – גיבורת הספר, בת 11 ולומדת בכיתה ו', גרה בקיבוץ רימון, כותבת יומן.
אבא – אביה של תמר, סופר.
משפחתו וילדי כיתה ו' אוהבים לשמוע אותו מספר סיפורים.
אמא – אימה של תמר.
חגי גל – אחיה הגדול של תמר, בן 16 וחצי ולומד בכיתה י"ב, בסוף הספר מתגייס לצבא.
נורית גל – אחותה הקטנה של תמר, בת חמש וקצת.
יעל – ילדה בכיתתה של תמר, תמר מתארת אותה כ"ילדה נהדרת", ושהייתה רוצה להיות חברה טובה שלה.
אורי – ילד בכיתתה של תמר, יש לו "טפיל" – רמי – אך אורי רק צוחק ממנו.
רמי – ילד בכיתתה של תמר, "טפיל" של אורי, אף אחד אינו מחבב אותו והמחנכת נוזפת בו לעיתים קרובות.
ניצה – ילדה בכיתתה של תמר, תמר מתארת אותה כקנאית.
מיכל – ילדה בכיתתה של תמר, חולקת חדר עם תמר.
עמוס – ילד בכיתתה של תמר, חולק חדר עם תמר.
יוסי – ילד בכיתתה של תמר, חולק חדר עם תמר.
מיכל – ילדה בכיתתה של תמר, מתנהגת כאילו היא אמה של עזה הכלבה.
עזה הכלבה – הכלבה של כיתה ו', כל ילד שומר עליה בתורו במשך חודש, אך מיכל אוהבת אותה יותר משאר הילדים.
חוה – המחנכת של כיתה ו' בקיבוץ רימון.
דפי אלטבב (נולדה ב-25 במרץ 1976) היא כוריאוגרפית, מנהלת אמנותית של להקת מחול דפי אלטבב, מוזיקאית ורקדנית ישראלית.
אלטבב נולדה ברמת גן ולמדה בבית הספר התיכון "בליך" בעיר.
בילדותה רקדה בלהקת הפולקלור של עירה בניהולו האומנותי של אילן מילוא, וניגנה בתזמורת המפוחיות של העיר, בניצוחו של שמואל גוגול.
את תחילת הקריירה שלה ככוריאוגרפית החלה בשנת 1991 בשבט צופי רמת גן בפסטיבל שבועות שנערך פעם בשנה בעיר.
בו יצרה מספר יצירות מחול אשר זכו בתחרות זו במקום הראשון.
בין השנים 1997–2001 אלטבב למדה לתואר ראשון B.Ed בבית הספר לאמנויות המחול של מכללת סמינר הקיבוצים, ולימודי הוראה בהתמחות קומפוזיציה וכתב תנועה.
היא השתתפה כרקדנית ביצירותיהן של רונית זיו (2001) ומיכל הרמן (אינטימדאנס 2005).
משנת 2005 היא יוצרת מחול עצמאית.
עם סיום לימודיה השתלמה אלטבב בשתי השתלמויות בקומפוזיציה מתקדמת אצל ד"ר רינה בדש.
במסגרת זו יצרה את עבודתה הראשונה לבמה "זמן אויר", אשר הופיעה בבכורה ב"מחול אחר" בסוזן דלל בשנת 2005 ובמסגרת "על חבל דק" בניהולו האומנותי של נמרוד פריד.
יצירתה השלישית, "לגרד את הקצוות", עלתה בבכורה בפסטביל אינטימדאנס בשנת 2007. יצירה זו המשיכה להציג בישראל ובעולם, וגם זכתה בפרס היצירה הטובה ביותר בתחרות הכוריאוגרפים הבינלאומית באלמדה, פורטוגל בשנת 2008.
בשנת 2009 הצטרפת כחברה לעמותת הכוריאוגרפים.
באותה השנה יצרה את "מתחת לשטיח" שעלתה בבכורה בפסטיבל הרמת מסך.
במהלך הקריירה האמנותית שלה יצרה אלטבב עבודות מחול בינתחומיות, בישראל ובעולם, שהציגו על במות ופסטיבלים מרכזיים בשדה המחול.
כמו כן, היא זכתה בפרסים שונים, בין היתר: פרס שרת התרבות ליוצר צעיר במחול (בשנים 2012, 2013, 2016), פרס רוזנבלום ליוצרת מבטיחה לשנת 2014, מלגות נסיעה ושהות אמן, ועוד.
בשנת 2012 הוזמנה אלטבב על ידי מנהל בית האופרה בנאפולי ליצור עבודה לשישה רקדנים ישראלים לצלילי אופרות איטלקיות.
היצירה עלתה בבכורה באתר ארכאולוגי בנאפולי כחלק מפסטיבל המחול והתיאטרון בעיר באותה השנה.
בשנת 2013 בתמיכת קרן ביסטריצקי ועמותת הכוריאוגרפים, יצרה יחד עם בן זוגה ניני משה, אירוע רב תחומי שנפרס על פני שלושה ימים במחסן 2, שביפו.
באירוע הופיעו מספר רב של יצירות שלה ובנוסף התארחו אמנים מתחומים שונים והציגו בו את יצירותיהם.
בשנת 2015, הוזמנה לרסידנסי בבריסל שבבלגיה, ב-BRIGITTINES, במטרה ליצור את עבודתה החדשה "it couldn't have happened before".
בשנים 2016 ו-2018 הוזמנה אלטבב ליצור שתי יצירות מקוריות בפסטיבל המחול American Dance Festival בצפון קרוליינה, שבארצות הברית.
בשנת 2018 היצירה "ITS NOW.
ITS NEVER" בגרסתה המלאה, בביצוע רקדנים ישראלים, זכתה בפרס שרת התרבות לביצוע.
בשנת 2019 הוזמנה מטעם ה-ISRAELI INSTITUTE ללמד סמסטר באוניברסיטת EMORY באטלנטה, שבארצות הברית וליצור עבודה עבור החוג למחול.
בשנת 2021, הוזמנה אלטבב ליצור עבודה נוספת עבור פסטיבל המחול American Dance Festival.
מכיוון שבאותה עת פרצה מגפת הקורונה, ולא היה ניתן לטוס ליצור את היצירה בפסטיבל בארצות הברית, יצרה אלטבב סרט מחול ביחד עם בן זוגה הקולנוען ניני משה, שנקרא "When R U Coming Back Home", והוקרן בפסטיבל.
במקביל, במהלך מגפת הקורונה פתחה אלטבב קבוצה בהשתתפות נשים מכל העולם, שנפגשה פעמיים בשבוע לפעילות בתנועה, כתיבה, ציור ושיתוף בפלטפורמת הזום.
השתתפו בקבוצה באופן רציף נשים מארצות הברית, ישראל גרמניה ודנמרק.
במהלך השנתיים הללו, נפגשו הנשים כל שבוע, חלקו, שיתפו, רקדו ושימשו כעוגן זו לזו בתקופה שלא ניתן היה להיפגש.
בנוסף, באותה תקופה הופיעה להקת המחול של דפי אלטבב בבתי אבות ברחבי הארץ, כחלק מתפיסה חברתית ובמטרה לייצר קרבה ולהפיג את הבדידות של בני הגיל השלישי במוסדות.
בשנת 2022 הוזמנה להעלות את עבודתה "תכף נעשה המון אהבה" בגרסה מחודשת עבור התיאטרון בגרמניה Theater Der Jungen Welt.
יצירה זו נוצרת כאוטוביוגרפיה, בה אלטבב מדברת על הפרט בתוך הזוגיות וכיצד אלו מזינים זה את זה, מתנגשים זה בזה ומחפשים מענה זה לזה.
העבודה הוצגה ב-Theater der jungen בלייפציג, גרמניה.
when r u coming back home - סרט מחול לארבעה רקדנים, בהזמנת פסטיבל המחול הבינלאומי American Dance Festival, ארצות הברית (2021).
הסרט בוים ונערך על ידי ניני משה, בן זוגה של אלטבב, בשיתוף עמה.
היא גם יצרה את הכוריאוגרפיה.
עבודה זו נוצרה בזמן שהבית הפך להיות ה"מקדש" ומרכז החיים הפיזיים, הרוחניים והממשיים למשך שנתיים בעת מגפת הקורונה, נשכח לעיתים מקומו של הבית האישי-גופני, אותו מקום שמכיל בתוכו הכל.
הסרט הזה הזמין את הצופים להצצה לביתם האבסטרקטי והמוחשי של ארבעה רקדנים מארבע מדינות שונות בארצות הברית.
ping-pong – שיתוף פעולה עם הרקדן דייגו דה לה רוסה, בכורה מקוונת, ישראל-גרמניה (2021).
It's not a pipe - בכורה אמריקאית ל-8 רקדנים, אוניברסיטת EMORY, אטלנטה, ארצות הברית (2019).
לעיתים על מנת להגדיר משהו, אנחנו מגדירים קודם את מה שהוא "לא".
תכף נעשה המון אהבה - סוזן דלל, תל אביב (2019).
העבודה עוסקת במקום שתופס הרעיון של "תכף" בחיים: מה נעשה יותר מאוחר, מחר או בעוד כמה שנים - כל אותם "תכפים", ועוד דברים רבים אחרים שאנחנו אומרים לעצמנו, כדי שנוכל לשרוד את ההווה.
כדי שנוכל להישען על הבטחות לעצמנו לעתיד.
Fight or Flight - בכורה אמריקאית ל-13 רקדנים בהזמנת פסטיבל המחול הבין לאומי ADF, ארצות הברית (2018).
It's Never – בכורה ישראלית לשמונה רקדנים סוזן דלל, תל אביב (2017).
היצירה עלתה בגרסה קצרה יותר בהזמנת פסטיבל המחול הבינלאומי ADF בשנת 2016 וזכתה בפרס שרת התרבות עבור ביצוע לשנת 2018. העבודה הופיעה גם בבריסל-בלגיה.
תהליך היצירה התקיים במסגרת רסידנסי בתיאטרון Le Brigittine שבבריסל.
העבודה הופיעה בישראל, בסיביר-רוסיה ובהודו.
In-Dependent - קו-פרודוקציה בלגיה-ישראל (2014).
יצירה לשלושה רקדנים בשיתוף פעולה עם המוזיקאי הבלגי ניקו הפקנשייד, עלתה בטרום בכורה בוילנוס, לטביה ובמוזיאון אררטא בסנט פטרסבורג.
ואף על פי כן - עלתה בבכורה במסגרת פסטיבל "הרמת מסך", סוזן דלל, תל אביב (2012).
אחרי הבכורה הופיעה היצירה בבריסל, גרמניה, רוסיה, ארצות הברית (ADF וסיאטל) ליטא, סלובקיה וקוריאה הדרומית.
המבקרת דנה שלו כתבה על היצירה: "דואט עשיר ומרובד, עבודה מזוקקת המבוצעת במיומנות ורגישות יוצאות דופן [...] מחול השדים של הזוג מורכב מאינספור רגעים קטנים, קיצוניים יותר או פחות, שמטלטלים את הדמויות בין מגוון רחב של רגשות, פעולות ותגובות." (ינואר, 2013).
רגישות לחום – יצירה באורך מלא לשישה רקדנים (2012).
העבודה הוזמנה על ידי פסטיבל המחול והתיאטרון בנאפולי לבכורה עולמית.
היצירה עלתה בבכורה בנאפולי וברבלו, הופיעה בארץ פעמים רבות וברחבי בקוריאה הדרומית.
ציפיות גבוהות - עלתה בבכורה במסגרת פסטיבל "אינטימדאנס", תיאטרון תמונע, תל אביב (2011).
היצירה הופיעה בצרפת, קוריאה ונלמדה על ידי מספר מגמות מחול בארץ.
עזרת נשים - עלתה במסגרת פסטיבל "מחול ברוח" של בית אבי חי ועמותת הכוריאוגרפים, ירושלים (2011).
מתוך בחירה שניה – סולו.
היצירה השתתפה בפסטיבל האישה הבינלאומי בחולון (2011).
חור בגרוש - עלתה במסגרת ערב "סברס" בהפקת עמותת הכוריאוגרפים, פסטיבל "האביב" בראשון לציון (2010).
מתחת לשטיח - הועלתה בבכורה במסגרת פסטיבל "הרמת מסך", סוזל דלל, תל אביב (2009).
העבודה הופיעה ברחבי סין וברזיל.
מטריצה - עבודה ל-5 רקדנים ואקורדיוניסט.
עלה במסגרת פסטיבל "מחולוהט", סוזן דלל, תל אביב (2009).
קו אווירי - עלתה במסגרת פסטיבל "גוונים במחול", סוזן דלל, תל אביב (2009).
שטח סטרילי - עלתה בבכורה בפסטיבל "זירת מחול", ירושלים (2008).
לגרד את הקצוות - עלתה בבכורה במסגרת פסטיבל "אינטימדאנס", תיאטרון תמונע, תל אביב (2007).
השתתפה בתחרויות בגרמניה וזכתה בפרס היצירה הטובה בתחרות הכוריאוגרפים הבינלאומית בפורטוגל אלמדה 2007.
Cold Feet - עלתה בבכורה בפסטיבל "זירת מחול", ירושלים (2006).
זמן אויר - עלתה במסגרת פסטיבל "מחולאחר", סוזן דלל, תל אביב (2005).
זוכת פרס ביצוע ליצירה ITS NOW.ITS NEVER לשנת 2018
זוכת פרס רוזנבלום לשנת 2014 ליוצרת מבטיחה
קבלה מלגת נסיעה לחו"ל מקרן התרבות אמריקה ישראל בשנת 2007
דפי אלפרן (נולדה ב-18 בספטמבר 1987) היא שחקנית, יוצרת מפיקת תוכן ויזמת חברתית.
אלפרן גדלה והתחנכה בתל אביב, בה למדה בתיכון הגימנסיה העברית הרצליה.
בשנות לימודיה בחטיבת הביניים ובתיכון, הייתה בוגרת להקת השכנים של צ'יץ', בה שיחקה בין השנים 2000–2004.
בשנת 2005, התגייסה לצה"ל ושירתה כפקידה פלוגתית בחטיבת הצנחנים בגדוד 101.
בשנת 2012, סיימה לימודי משחק בסטודיו מיסודו של יורם לוינשטיין וכשנתיים לאחר מכן, המשיכה ללימודי בימוי והוראה בסמינר הקיבוצים.
בשנת 2023, סיימה לימודי קופירייטינג.
אלפרן נמנית בין המייסדים של האירוע החברתי "אנשים שבדר"כ לא מרצים", אירוע הרצאות שנתי ענק שהתרחש בהאנגר 11 בשני סבבים של 4,000 צופים, בין השנים 2013–2019. באותה התקופה, היא שימשה גם כמנהלת התוכן של האירוע, ביימה אותו וגם ליהקה משתתפים.
בהמשך וכחלק מתרומה לפרויקט, נוצר שיתוף פעולה עם קרן שוסטרמן, שהפך אותו לגלובלי והביא אותו למדינות שונות ברחבי העולם, ביניהן ניו יורק לונדון.
אלפרן הייתה גם מנהלת התוכן של אירועי ההרצאות של "האם ראית את האופק לאחרונה?" שנערכו בשנים 2018–2019 ונוצרו כניסיון להביא לתודעה את השיח על הסכסוך הישראלי פלסטיני, ולתת לו פתרונות מקוריים ריאליים וחדשניים.
בשנת 2020, יצרה את הפודקאסט: "מה הסיפור שלך?" ובשנת 2022 פתחה עם בעלה בית מרקחת לקנאביס רפואי בהרצליה.
בשנים 2002–2004, בעת לימודיה בגימנסיה העברית, השתתפה במחזמר "קטנטנות" הישראלי בתפקיד לוסיאנה.
בשנת 2003, נבחרה להשתתף בתוכנית 'החפרפרת' ששודרה בערוץ הילדים.
פאודה עונות 3–4 – בתפקיד חגית בן חיים.
2020 – "לעבור את הלילה" בYES בתפקיד מיטל
2018 – "חברות" – בתפקיד רומי "החברה היותר טובה"
2023 – סרט קצר "הצילו אני רוצה למות" זוכה פרס התסריט בפסטיבל הסטודנטים בתל אביב.
2019 – סרט קצר, "פופ 30" בתפקיד הראשי – זוכה פרס ראש עיריית ירושלים לסרט העלילתי הטוב ביותר ופרס השחקנית הטובה ביותר Centre Film Festival
2016 – "לעבור את הקיר", במאית רמה בורשטיין, בתפקיד נעם.
2014 – "תעשי בכאילו" בתפקיד אלה, סרט קצר בבימוי צורית הרציון.
זוכה פרס הסרט הקצר הטוב ביותר ב־OUTFEST Los Angeles (ב-2016)
זוכה פרס הצילום הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים בתל אביב (2016).
2017 – מעמקים, פונטיין נקטון.
פרסומות לדיגיטל לרשת מלונות אטלס 2021+2023
פרסומות לבנק האוצר החייל 2010
"מה זאת אהבה" בתפקיד הראשי, תום, בבימויו של תום שוורצברג, תיאטרון השעה הישראלי 2023.
"אח בוגר" בתפקיד רונה, בבימויו של תום שוורצברג, תיאטרון השעה הישראלי 2020.
"איתמר – הילד העברי הראשון" בתפקיד הראשי, לאה, בבימויה של יעל טילמן, בתיאטרון השעה הישראלי 2017.
"הנקה ופיט" בתפקיד פיט בבימויו של נועם שמואל בתיאטרון המדיטק 2016.