tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שריונית חוסם חברה המתמחה בפיתוח, ייצור והפצה של דלתות משוריינות ומיגון לענף הבנייה.
אלאדין חברה העוסקת באבטחת מידע באינטרנט.
בגיר חברה המתמחה בפיתוח, ייצור ושיווק של ביגוד לגברים ולנשים.
קליית יוסי - מפעל לקליית גרעינים.
המשבב - מפעל ייצור למתכות ולפלסטיקה.
המפעל נבנה בעיר בשנת 2011, תחילה במקום זמני ובשנת 2012 עבר למקום חדש וקבוע.
במפעל קיימת מחלקת ייצור גדולה בשם "פס הרכבות".
המפעל שוכן ברחוב האבץ 15.
מפעל שלאון - מפעל כימי לייצור אמצעי מיגון נשמתיים אישיים, מסכות לנשימה, מוצרי אב"כ, אביזרים לניתוח ועוד.
בונז'ור - מפעל להכנת דברי מאפה שהוקם בשנת 2006 על ידי חברת בונז'ור שנרכשה על ידי חברת אסם נסטלה העולמית ב-2007.
מיקרון - מפעל לייצור שבבי מחשב - ב-2014 המפעל נקנה על ידי אינטל ומוזג עם המפעל בקרית גת.
ששון ושות' - מפעל לקליית גרעינים.
סנשיין - מפעל לייצור מוצרי היגיינה.
דני ספרים - חברה להוצאה לאור.
תעשיות רדימיקס (ישראל) - מפעל לייצור חומרי גלם לתעשיית הבנייה.
פנדור - חברה לייצור דלתות פנים מעוצבות.
איסכור - ייצור מוצרי פלדה על ידי עיבוד קר.
מפטגון - ניהול פרויקטים, תכנון והנדסה, ביצוע, ותחזוקה
אנבידיה - מרכז פיתוח קטן עם כ-40 עובדים שהוקם כסניף של איזיצ'יפ שנרכשה על ידי מלאנוקס שבתורה נרכשה על ידי אנבידיה.
אקסייט לאבס - המטה הראשי של חברת ההזנק בו מפתחים צ'יפים לרשתות תקשורת, הוקם על ידי שלושה מיוצאי מלאנוקס (איזיצ'יפ) בקריית גת.
אייר פרודקטס - יצור שיווק והפצה של גזים תעשייתיים.
ממסילת הדרום, דרומית לתחנת הרכבת קריית גת יוצאות מספר שלוחות לאזור פארק התעשייה: למתחם ציוד הנדסי מסילתי, למסוף פלדה ולממגורות של טחנת קמח רוט.
פארק "זריאדיה" הוא פארק עירוני הממוקם ברובע ההיסטורי "זריאדיה" במרכז מוסקבה ליד הכיכר האדומה.
הפארק נפתח ב-9 בספטמבר 2017 במעמד נשיא רוסיה ולדימיר פוטין וראש עיריית מוסקבה סרגיי סוביאנין.
הפארק נבנה באתר של מלון רוסיה שהיה אחד מבתי המלון הגדולים בעולם לפני שנהרס.
בניית הפארק החלה באפריל 2015 והפארק נפתח לציבור בספטמבר 2017 במלאת 870 שנה לעיר מוסקבה.
הפארק ממוקם על שטח של 13 הקטאר.
המאפיין העיקרי של הפארק הוא שרוב האובייקטים שלו "מוסתרים" מתחת לנוף.
כל השטח של הפארק חולק לארבעה אזורי אקלים: יער, ערבה, טונדרה, ומישור הצפה.
בפארק אמפיתיאטרון, אולם קונצרטים, מרכז מדיה, מוזיאון תת-קרקעי, מערת קרח, ו"גשר צף" עם נוף לקרמלין.
בפארק יש גם 430 מקומות חנייה בחנייה תת-קרקעית.
פארק זריאדיה נכלל ברשימת 100 המקומות המדהימים ביותר בעולם של מגזין טיים לשנת 2018.
פארק הצנירים הוא פארק המשתרע על פני 35 דונם, שהוקם על מסלעה של צנירים ייחודיים בפאתי היישוב קדומים שבשומרון.
בפארק קיימות מספר חציבות של בריכות עתיקות לצד ברֵיכות שכשוך מלאכותיות.
הפארק ממוקם במערב השומרון, בצמוד לשכונת 'קדומים צפון' שביישוב קדומים, ובקרבת מקום לאזור התעשייה פארק בראון.
בשל כך, הגישה אליו היא מתוך היישוב קדומים או מכביש 60.
את האתר חשף תושב היישוב קדומים, בועז וינרב, בשנת 1981, התשמ"א, במסגרת סיור שטח שערך כחלק מתפקידו כגנן ביישוב.
ביולי 2004 קבוצת נוער בית"ר מקליבלנד, ארצות הברית בראשות עו"ד דניס סימן הגיעה למקום, והחלה בחשיפת סלעים ומחצבות ובניקוי השטח.
בשנת 2006 קבוצת מתנדבים מאורלנדו, נוצרים אוונגליסטים המגדירים עצמם 'נוצרים אוהבי ישראל' ובראשם הכומר קו גריסון, יצרו קשר עם דניאלה וייס תושבת קדומים ויו"ר היישוב לשעבר, עבור הקמת הפארק.
ב-2007 הוקם במתחם פארק קטן עם בריכות נוי, בריכות שכשוך לילדים וסככות צל.
קהילת פלו-שיפ באורלנדו תורמת כספים רבים לאתר, ושולחת מדי שנה קבוצת צעירים ומבוגרים לתחזוק ושדרוג המקום.
מלבד מסלעת הצנירים, במתחם הפארק התגלה גם מקבץ מחצבות עתיקות ובריכות חצובות, המתוארכות לתקופה הביזנטית בקירוב.
בריכות מסוג זה נחצבו באתרים נוספים במערב השומרון בשל מיעוט המעיינות באזור והצורך באספקת מי שתייה גם בתקופת הקיץ.
פארק הפילים הלאומי אדו הוא פארק, שמתפקד כשמורה לחיות בר, לרבות פילים, והשלישי בגודלו בדרום אפריקה (כ-686,000 הקטאר, שמחולקים ל-164,000 הקטאר של אדמה וכ-120,000 הקטאר של מים).
הפארק מחולק למספר אזורים נפרדים, מקארו ועד לאוקיינוס, ואמנם בשמו מצוין פילים, אך הפארק נכון לעכשיו מגן על מספר חיות בר חשובות ובהם פינגווינים וציפורים.
הוא ממוקם בעמק מלריה- פרי סנדיי ריבר malaria free) Sunday river) בכף המזרחי, סמוך לפורט אליזבת.
לפני כ-1,000 שנה אנשי קוי קוי הגיעו לאזור אדו והתיישבו בו.
ב-1750 אנשי בוהר הגיעו לאזור ועבדו בחקלאות.
השבטים השונים ניהלו מלחמות פנימיות ביניהם ובין היתר צדו את הפילים באזור.
ב -1900 נשארו אוכלוסיות בודדות של פילים באדו.
בין יוני 1919 ועד אוגוסט 1920 אוכלוסיית הפילים פחתה שוב מ-130 פרטים ל-16 פרטים בלבד.
הסיבה לכך הייתה בידי אדם אחד - Major P.
בשנים אלה הפילים הפריעו רבות לחקלאות באזור, וצרכו את מקור המים העיקרי של החקלאי.
כדי להוריד את איום הפילים עבור האנשים באזור, המשרד האדמיניסטרטיבי הממשלתי הוציא צו הכחדה.
הפילים נשחטו, עורם נוצל להכנת שוטים (ניתן לראות תצוגה שלהם במוזיאונים מקומיים ומרוחקים יותר) ומוצרים אחרים.
ב-1931 נותרו רק 11 פילים באזור ונעשו מאמצים על ידי סידני סקייפה להקמת פארק לאומי לשימור הפילים שנותרו ולהגנתם.
מאמצים אלו נפלו לתהום כיוון שהפארק היה מסוגר וצפוף- לא תאם לחיי פילי הבר ועל כן הפילים מתו זה אחר זה.
ב-1954 נעשה ניסיון נוסף לפארק -ניסיון שצלח, וכיום יש כ-600 פילים בשמורה והאוכלוסייה פורחת ומתרחבת.
הפארק המקורי הורחב לאחר מכן וכיום משתרע על 3,600 קמ"ר, טומן בתוכו שטחים ימיים ושטחי אדמה גם יחד.
הוא מחולק למספר אזורים נפרדים וכולל בתוכו מספר איים ושמורות, כמו אי בירד (אי הציפור - bird island) ואי סנט קרוי, אשר מהווים בתי גידול לציפורים, פינגווין שחור-רגל וחיות בר נוספות.
האי בירד הוא הבית למושבת הרבייה של סולת הכף – כ-120,000 ציפורים ולמושבת הרבייה השנייה בגודלה של הפינגוונים האפריקאים.
עם ההתרחבות נמנו חיות בר נוספות בפארק אדו ובניהם 400 תאו אפריקני, 48 קרנפים שחורים, אריות, עמלץ לבן וצבוע נקוד.
הכחדה ורביית יתר, הם שני משתנים שתלויים אחד בשני.
מאחר שמשימתו הראשונית של הפארק הייתה שימור של יונקים נכחדים כמו הפיל אפריקני וקרנף צר-שפה, המאמצים האקולוגים הראשוניים נעשו על מנת לשמור על מיני היונקים.
עם זאת, עם העלייה במספר היונקים בפארק, חלה ירידה באוכלוסיית הצומח באזור.
אוכלוסיית היונקים שגדלה נזקקה למזון רב של צומח כמו גם גרמה לנזק רב עקב דריסתם ומעיכתם.
כתוצאה מכך הצמחים סיגלו התאמתם והחלו ליצור רעלנים כנגדם, וכיום ניתן לראות כ-77 מינים אנדמים בעלי רעלנים המזיקים ליונקים באזור.
פארק וון סון (בקוריאנית: 박원순; 26 במרץ 1956 – 9 ביולי 2020) היה פוליטיקאי דרום-קוריאני, נדבן ועורך דין, שכיהן כראש עיריית סיאול משנת 2011 ועד מותו ביולי 2020. היה חבר המפלגה הדמוקרטית.
הוא נבחר לראשונה בשנת 2011 וזכה בבחירות החוזרות בשנים 2014 ו-2018.
לפני שנבחר לראשות העיר, פארק היה פעיל חברתי.
הוא היה חבר בוועדת האמת והפיוס ותורם פוליטי ידוע בסיאול.
פארק תרם לארגונים פוליטיים וצוותי חשיבה שעסקו במציאת פתרונות בנושאים חברתיים, חינוכיים, סביבתיים ופוליטיים.
פארק נולד ב-26 במרץ 1956 בצ'אנגניאונג, דרום קוריאה, בנו של פארק גיל - בו ונאוול, השני מתוך שבעה ילדים.
הוא נרשם לתיכון בקיונגגי בשנת 1971 וסיים את לימודיו בשנת 1974.
תחילה הוא הלך ללמוד תואר ראשון באוניברסיטה הלאומית בסיאול, אולם הוא הודח מהלימודים ונעצר למשך ארבעה חודשים בגלל השתתפותו במחאה נגד הדיקטטורה הצבאית של הנשיא פארק צ'ונג-היי.
בהמשך סיים את תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת דנקוק.
בשנת 1991 הוא קיבל תעודה בחוק בינלאומי מבית הספר לכלכלה בלונדון.
בין 1982 ל-1983, עבד פארק בסנגוריה הציבורית בבית המשפט המחוזי של דיגו במחוז גיונגסנג.
כשחזר לסיאול מדיגו, החל לעבוד כמשפטן פרטי.
הוא עבד כעורך דין לזכויות אדם והגן על פעילים פוליטיים רבים בשנות השמונים והתשעים.
כעורך דין, הוא זכה במספר עתירות בולטות, ביניהן ההרשעה הראשונה במדינה בגין הטרדות מיניות.
הוא גם ערך קמפיין למען זכויותיהן של נשות ניחומים.
בשנת 1993 הוא מונה לחוקר אורח בתוכנית לזכויות האדם של בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1994, הוא היה המייסד העיקרי של ארגון כלבי המשמר ללא מטרות רווח, "הסולידריות העממית למען דמוקרטיה משתתפת", המפקח על נוהלי הרגולציה הממשלתיים ונלחם בשחיתות פוליטית.
בשנת 2002 החל לנהל את "הקרן היפה", ארגון המקדם התנדבות ושירות קהילתי ומתייחס לסוגיות של אי שוויון בהכנסה.
החל משנת 2005 שימש פארק כחלק מנציבות האמת והפיוס של דרום קוריאה, אשר עוסקת בהיסטוריה של הפרות זכויות האדם בהיסטוריה הקוריאנית, משלטון יפן בקוריאה בשנת 1910 עד תום המשטר הסמכותני בקוריאה עם בחירת הנשיא קים יונג-סאם בשנת 1993.
בשנת 2006, הקים את מכון התקווה, מכון שנועד לקדם פתרונות לבעיות חברתיות, חינוכיות, סביבתיות ופוליטיות.
ב-26 באוקטובר 2011, נבחר לראש עיריית סיאול ה-35, עת התמודד כעצמאי בתמיכת המפלגה הדמוקרטית.
הניצחון של פארק נחשב למפתיע כיוון שיריבו העיקרי למירוץ נתמך על ידי המועמדת לנשיאות, פאק גון הייה.
הוא זכה לתמיכה של 52.15% מהבוחרים.
בתחילת 2012 הואשם פארק במניפולציות שלא כדין בבדיקות הרפאיות של בנו על מנת שהאחרון יקבל תפקיד נוח בשירות הצבאי שלו.
עם זאת, לאחר בדיקה, פארק ובנו הוכרו כחפים מפשע וזכו להתנצלות ציבורית.
בפברואר 2012 הצטרף פארק למפלגה המאוחדת הדמוקרטית.
ב-14 באפריל 2013, הודיע במפתיע התאגיד המנהל את המטרו בסיאול, על עליית מחירים בקו 9, פארק התנגד להעלאת מחיר הנסיעה ללא משא ומתן, והזהיר כי אם התאגיד ימשיך, סיאול תשתלט על ניהול התאגיד.
לבסוף, התאגיד התנצל והשאיר את מחיר הנסיעה כפי שהיה.
ב-4 ביוני 2014 נבחר פארק לכהונתו השנייה כראש עיריית סיאול, עם 56.1% תמיכה.
פארק נחשב למבקר בולט של הנשיאה, פאק גון היה.
הוא השתתף בעצרות ענק נגדה במרכז סיאול, שבסופו של דבר הובילו להדחתה ב-2017, בגין טענות לשחיתות.
ב-13 ביוני 2018 נבחר פארק לכהונתו השלישית והאחרונה לראשות עיריית סיאול.
הוא היה ראש העיר הראשון בתולדות העיר שנבחר לכהונה שלישית.
פארק הואשם ב-8 ביולי 2020, בחשד להטרדה מינית של מזכירתו אשר הגישה תלונה במשטרה באותו הלילה ונחקרה בה שעות רבות.
למחרת, על פי הדיווחים, לקח פארק חופשת מחלה וביקש לבטל עבורו את כל הפגישות הצפויות.
הוא נראה לאחרונה סביב חצות באותו היום.
ב-9 ביולי 2020, דיווחה בתו של פארק לרשויות שאביה נעדר.
דווח, כי הטלפון הנייד שלו כבה במחוז Seongbuk בסיאול ובתו מצאה פתק המתואר כ"מעין צוואה".
הרשויות החלו לחפש את פארק כאשר בסמוך לחצות נמצאה גופתו ליד Sukjeongmun על הר בוגסאן בצפון סיאול.
למחרת הגיעה המשטרה למסקנה על פי נתיחה שלאחר המוות כי פארק התאבד.
פארק היה נשוי לקאנג נאן-היי, לזוג נולדו שני ילדים: בת, פארק דא-אין, ובן, פארק ג'ו-סינד.
פארק וסטינגהאוס הוא פארק עירוני בפיטסבורג, פנסילבניה.
אדמת הפארק היא האחוזה לשעבר של ג'ורג' וסטינגהאוס.
בבית זה עבד ג'ורג' וסטינגהאוס עם המהנדסים שלו, כולל ניקולה טסלה, ובידר אנשים בולטים מאותה תקופה, כולל המדען ויליאם תומסון (לורד קלווין), וחבר הקונגרס (ולימים הנשיא) ויליאם מקינלי.
בסמוך היה מבנה אחר, בית כרכרה, ששכן את המעבדה הפרטית שלו במרתף.
שם הוא פיתח חלק מטכנולוגיית התאורה החשמלית למגורים.
וסטינגהאוס התקין גנרטור והפעלת כבלים לבית הראשי עם חוטים שנשארו חשופים על הקירות הפנימיים כדי לא לחתוך לעבודות העץ.
גם שם, וסטינגהאוס המציא שיטות לשליטה והעברת גז טבעי לצרכנים תעשייתיים ומגורים כאחד.
בחורף 1883/1884, כשהוא מחפש מקור גז טבעי ב"חצר האחורית "שלו, הורה וסטינגהאוס לקדוח באחוזתו.
עם פגיעת הגז ב 22 במאי 1884, התפוצצות גרמה לשחרור בלתי מבוקר של גז במשך כשבוע.
הוריש את אחוזת בריז' צפון פוינט לבנו, אשר מכר את הנכס בשנת 1918 לחברת המהנדסים במערב פנסילבניה.
כוונת האגודה הייתה להקים גם פארק עירוני וגם אנדרטה לזכר וסטינגהאוס.
הבית נשרף ובשנת 1919 הפארק נפתח.
אנדרטת וסטינגהאוס הוקמה כמה קילומטרים משם בפארק שנלי.
פארק וסטינגהאוס מנוהל בשנים אלו על ידי העיר פיטסבורג.
בפארק יש מגרש משחקים לילדים ומגרש כדורסל ובניין קהילתי המשמש לפגישות וכתחנת הצבעה בבחירות.
הפארק גובל משלושה צדדים ברחובות מגורים בשכונת צפון פוינט בריז, ואילו מצדו הצפוני קווי רכבת ונתיבי אוטובוס.
בצדו הדרומי, מעבר לשדרות תומאס, נמצא אחוזתו לשעבר של התעשיין והיזם ג'יי היינץ, עם אחוזה המכונה גרינלאון, שהוחלפה עתה בבתי מגורים קטנים יותר.
סמוך לפארק נמצאים בתיו שעדיין קיימים של בנו של וסטינגהאוס בשדרת מורטלנד ושל רופאו האישי בשדרות תומאס.
בקרבת מקום בפוינט בריז בשדרת פן נמצאת האחוזה שנקראה קלייטון.
באחוזתו לשעבר של התעשיין הנרי קליי פריק.
בשנת 2006, חקר ארכאולוגי מצא מספר חפצים קטנים וביסס את מיקומה של באר הגז שנעלמה מזמן.
מהפארק ניתן לראות כמה מעצי הדגימה העתיקים.
בשנת 2019 הוקמה הקואליציה Westinghouse Park 2nd Century Century כדי לשפר את מתקני הפארק, לחקור ולהציג את ההיסטוריה של וסטינגהאוס.
פארק תעשייה שוקת הוא פארק תעשייה עתידי המתכונן להיבנות בסמוך למחלף מיתר ולא רחוק ממחלף שוקת.
על אף שמו, פארק התעשייה קרוב יותר למחלף מיתר.
שמו ניתן לו מכיוון שבתקופת תכננו מחלף מיתר טרם נבנה.
פארק התעשייה ישמש את תושבי האזור בהם תושבי מיתר, כרמית, חורה, אום בטין ויספק שירותים לקריית המודיעין של צה"ל שעתידה להיבנות בסמוך לפארק התעשייה.
מיקומו של פארק התעשייה נבחר בגלל נגישותו התחבורתית הטובה.
צומת שוקת מחבר בין כביש 60, כביש 6 וכביש 31 וממוקם על מפגש של צירים מרכזיים לתחבורה בצפון הנגב, וייתכן ואף יהנה משירות תחבורתי של מסילת עוקף באר שבע שישרת גם בין היתר את עיר הבהדים ויישובי אזור צומת הנגב.
וכן הקמת מרכז תחבורה שעתיד לקום ברובע המערבי של פארק התעסוקה.
הפרויקט החל בשנת 1998 כאשר המועצה המקומית מיתר ביקשה לפתח אזור תעשייה עצמאי בשטח השיפוט שלה.
נעשתה פנייה לוועדה המחוזית לתכנון ובנייה במחוז הדרום, ובה הוחלט להרחיב את הפרויקט ולשתף בו רשויות המקומיות נוספות באזור.
הקמת הפארק בפועל החלה בשנת 2001, כאשר נבחר המיקום שלו, בשיתוף הרשויות המקומיות באזור, ששטח שיפוטן גובל בצומת שוקת: לקייה, חורה, מיתר והמועצה האזורית בני שמעון.
לצורך מימוש הפרויקט, אושרה ביולי 2001 הקמת מינהלה משותפת של הרשויות המקומיות.
ליו"ר המינהלת נבחר סלומון כהן, ראש מועצת מיתר.
מטרת הפרויקט, בין השאר, היא גם לקדם שיתוף פעולה כלכלי וחברתי בין האוכלוסייה היהודית בנגב לזו הבדואית.
באוגוסט 2003, זכתה חברת "חברת י.ג.
מתאר" מקבוצת "גדיש הנדסה וניהול", במכרז של מינהל מקרקעי ישראל לניהול הקמתו של הפארק.
על פי התוכנית הראשונית שהוצגה באותה עת, פארק התעשייה יתפקד כמרכז אזורי וישמש למטרות מסחר, תעשייה עתירת ידע, ספורט, נופש, תעסוקה ומיתקני תחבורה, בשטח של 4,000 דונם, שבהקמתו יושקעו בשלבים הראשונים למעלה מ-40 מיליון דולר.
מאחר שמרבית השטח עליו יוקם הפארק נמצא בתחום השיפוט של המועצה האזורית בני שמעון, נחתם הסכם הקובע, כי 75% מהשטח יהיה בתחום המועצה האזורית ו-25% בתחום היישוב מיתר.
בינואר 2005 המועצה האזורית בני שמעון והרשויות המקומיות לקייה, חורה ומיתר, חתמו על ההסכם לפיתוח והקמת הפארק, בתקציב של 50 מיליון דולר.
ביולי 2005 הוועדה לשמירה על קרקע חקלאית ושטחים פתוחים אישרה את הקמתו של אזור התעסוקה בצומת שוקת, כאשר סיווג הקרקע בשטח הפארק שונה משטח פתוח לשטח לתעסוקה.
בנובמבר 2005 דחה משרד הפנים את בקשתה של המועצה המקומית חורה להעביר חלק משטח הפארק לתחום שיפוטה, עם זאת קיבלה חורה שטחים ליד יער יתיר במקום ליד צומת שוקת.
במרץ 2012 אושרה קריית המודיעין של צה"ל בסמוך למיקום המתוכנן של הפארק.
בשנת 2017 הוקמה ועדה גאוגרפית במחוז הדרום, לבחינה מחדש של חלוקת הכנסות ושטחי פארק התעשייה בצומת שוקת שהחליטה כי כ-57% משטחו יהיה בתחום השיפוט של המועצה האזורית בני שמעון, וכ-43% בתחום השיפוט של מיתר.
התפתחות נוספת בנושא התרחשה במאי 2018 כאשר שונה מעט ההסכם בכך שיהיה משותף גם למועצה האזורית אל־קסום מלבד האלו שהוחלט עליהן כמה שנים קודם לכן, לאחר מכן בוצעה הנחת אבן הפינה של פארק התעשייה בהשתתפותו של שר הכלכלה אלי כהן, מלבד זאת פורסם מידע נוסף אודות אזור התעשייה.
בין היתר פורסם כי שטח אזור התעשייה ישתרע על שטח של כ-4,145 דונם, שהפארק התעשייה יכלול כ-4 רבעים שייבנו מסביב למחלף מיתר וכן שעלות הקמתו של פארק התעשייה תהיה כ־70 מיליון שקל.
על מנת להקל על קידום פארק התעשייה הוקמה מנהלת משותפת שמורכבת מכמה נציגים של הרשויות המקומיות ששותפות לניהול פארק התעשייה ובעתיד יהיו גם אחראיות על מימון והקמתו של הפארק.
בנוסף לכך הקמתו של פארק התעשייה בצומת שוקת הוא תוצר של שיתוף פעולה בין רשויות ועשיית צדק חלוקתי.
באמצע 2020 נפתח מחלף מיתר על שטח שהיה בעבר צומת שוקת, כחלק מתוכנית של חיבור כביש 6 לדרום הנגב והקלה על העובדים שעתידיים לעבוד בפארק התעשייה, דבר זה התווסף לעבודה שכביש 31 שודרג והורחב בהתאם לצורכי התושבים באזור.
פארק התעשייה שחורת הוא פארק תעשייה, הממוקם כ-3 קילומטרים צפונית לעיר אילת, השייך חברה הכלכלית של העיר.
שטח הפארק עומד בסך הכל על כ-620 דונם.
פארק עובדים מאות עובדים במפעלים של מספר חברות ובהן חברת החשמל, תעשיות מזון שונות, בית דפוס ועוד.
הפארק נחשב לאזור סחר חופשי ולאזור עדיפות לאומית.
הפארק חווה גדילה משמעותית בשנים 2017–2020 באמצעות ביצוע מספר מכרזים והקמת מפעלים חדשים.
פארק התעסוקה גבעת ברנר הוא אזור תעשייה חקלאית המוקם במועצה האזורית ברנר לאורך גבולו המזרחי של קיבוץ גבעת ברנר ובסמוך לצומת ביל"ו.
התוכניות להקמת הפארק פורסמו לראשונה בשנת 2017 ובהן דובר על הקמת הפארק בשטח של כ-526 דונם שיכללו תעשייה חקלאית ואזור אחסנה לוגיסטית.
שטח המפעלים והמשרדים אמור להתפרס על כ-200,000 מטרים רבועים.
שטח הפארק תוכנן על ידי משרד האדריכלים פוגל.
בפברואר 2019 פורסם כי להקמת פארק התעסוקה תהיה שותפה גם עיריית רחובות שסמוכה גם היא לפארק.
על פי ההסכם שבין העירייה למועצה האזורית רחובות תקבל כ-40% מהארנונה ו-10% מהיטל ההשבחה שבפארק.
באוגוסט 2022 הוועדה המרחבית לתכנון ובניה 'שורקות' אישרה להפקדה את תוכנית הפארק במסגרת תוכנית מתאר בר/394.
פארק הצפרות אילת (נקרא גם המרכז הבינלאומי לצפרות באילת) הוא פארק ומרכז צפרות באילת שנפתח ב־1980, ובו פועלת תחנת הטיבוע הגדולה בישראל.
כמו כן, מספר המבקרים השנתי באתר נאמד ב־40,000.
פעילות המרכז מתמקדת במחקר ובתצפיות, וכן, מרכז הצפרות בעקבה הוא מרכז צפרות נוסף שקיים עמו שיתוף פעולה.
פיתוחה של אילת גרמה לצמצום שטחי המלחה ששימשו לקינון הציפורים בעת נדידתם, ובעקבות כך, הוחלט על הקמת פארק צפרות שישמור על שטחי הטבע האחרונים בעיר ויחדש מקורות המלחה.
הפארק הוקם בשנת 1980 על שטח המזבלה העירונית.
בין מיני העופות הנודדים שנצפו בפארק נמצאים: תמירון, עקב מזרחי, שלדג לבן-חזה, קורמורן גדול, סלעית שחורת בטן, שלדג גמדי, חנקן נובי, שעיר משורטט ועוד.
בבריכות המלח שבאזור ליד פארק הצפרות, נוהגת לעצור להקת פלמינגו, שבדרך כלל מונה כ-500 פלמינגואים, בזמן הנדידה מאז 1990. אחד מהפלמינגואים שנצפים מדי פעם בפארק הוא פלמינגו בעל מוטציה גנטית שהפכה את מרבית גופו לשחור.
פלמינגו זה נחשב כפלמינגו השחור היחידי בעולם, ומושך צפרים ומבקרים מכל רחבי העולם.
בין מיני הצמחים החיים בפארק נמצאים: רכפתן מדברי, ערף המדבר, סלבדורה פרסית, מורינגה רותמית ועוד.
פארק הרפתקאות הוא מקום בילוי בו ניתן לקחת חלק במגוון פעילויות חוץ שנועדו לאתגר את היכולות הפיזיות של המבקרים.
פארקי ההרפתקאות ממוקמים לעיתים רבות במיקומים ציוריים כמו בין היתר ביערות או על פסגות הרים.
פארקי ההרפתקאות פופולריים במיוחד בקרב משפחות, קבוצות תלמידי בית ספר, וכל מי שאוהב לעסוק באתגרים פיזיים בחוץ.
פארקי הרפתקאות מכילים מגוון מתקנים המאפשרים למבקרים לעסוק בפעילויות פיזיות שונות ואשר מתאימים לרוב למגוון גילאים ורמות מיומנות.
מתקנים/פעילויות בולטים בפארקי הרפתקאות כוללים:
גלישה זוויתית - כבל אשר מתוח בין שתי נקודות בגבהים שונים.
לעיתים רבות הגלישה הזוויתית בפארקי הרפתקאות מבוצעת מעל לאזורים עם נוף מרהיב.
קירות טיפוס - קירות מלאכותיים המאפשרים למבקרים להתאמן על טיפוס צוקים.
לעיתים רבות הפארק יכיל קירות טיפוס ברמות קושי שונות.
מסלולי מכשולים - מסלולים הממוקמים על הקרקע או מוגבהים בהם המבקרים צריכים לקפוץ, לטפס, לזחול דרך מכשולים שונים.
המטרה של המסלולים הללו היא לבחון את המהירות, הסיבולת והזריזות של האדם שמנסה לעבור בהם בפרק זמן קצוב.
פלטפורמות וגשרים על עצים - פלטפורמות וגשרים שנבנו בין צמרות העצים בפארק ההרפתקאות אשר מאפשרים למבקרים תצפית על הפארק ממעוף הציפור.
סנפלינג - ירידה במדרון או קיר תלול באמצעות חבל.
בפארקי ההרפתקאות מושם לרוב דגש רב על הבטיחות של כל המבקרים בשל הסיכונים הפיזיים הכרוכים בחלק גדול מהפעילויות בפארקי ההרפתקאות.
לרוב המבקרים נדרשים לשמוע הנחיות בטיחות לפני שהם מורשים לקחת חלק בפעילויות השונות בפארקי ההרפתקאות ונדרשים גם ללבוש ציוד מגן כמו קסדות
, רתמות, כפפות, ולעיתים גם מגני ברכיים ומרפקים.
בנוסף לכך, פארקי הרפתקאות רבים מאוישים במדריכים אשר מיומנים היטב אשר עוקבים אחר כל הפעילויות ומסייעים למבקרים לבצע את הפעילויות השונות בבטחה.
פארק הצפרות במעגן מיכאל הוא פארק ומרכז צפרות במעגן מיכאל שהוקם ב-2007 על ידי החברה להגנת הטבע כחלק מבית ספר שדה כרמל, כשבהמשך, פותח והפך למרכז צפרות עצמאי.
בזכות קרבתו של המרכז אל בריכות הדיג, חוף הים ונחל תנינים, נצפים בו מגוון עופות ובעלי חיים נוספים.
באפריל 2012, התקבלה החלטת ממשלה המאשרת הקמה של רשת מוקדי צפרות לאומית.
במסגרת ההחלטה הוקצו 39.2 מיליוני ש"ח לחמש שנים, למען פיתוח ושדרוג של שבעה מוקדי צפרות קיימים.
בשנת 2024, עבר הפארק שיפוץ כולל בעלות של כ-6 מיליון ש"ח, במימון של משרד התיירות והקרן לשטחים פתוחים ברשות מקרקעי ישראל.
במסגרת השיפוץ, הוקמו מבואת כניסה חדשה, מסתורים, שירותים מונגשים ופינות ישיבה, ונעשו עבודות לשיקום סביבתי באזור.
כיום, הכניסה לפארק היא בסיורים מודרכים בלבד של החברה להגנת הטבע.
בין מיני העופות שנצפו בפארק נמצאים: שקנאי מצוי, קורמורן גמדי, אגמייה מצויה, אנפית סוף, מגלן חום, שחף עיטי, שחף גמד, שחף אפרורי, שחפית שחורת-מקור, שחף צהוב-רגל, חופמי חוף, חופזי מנומר, ארנריה ועוד.
פארק זָרָנְגָאר (בדארי: پارک زرنگار) הוא פארק עירוני במרכז קאבול, אפגניסטן, מצפון ל בפארק נמצא מאוזוליאום, מקום קברו של עבד א-רחמן ח'אן, אמיר אפגניסטן (1840–1901).
הפארק הוקם בסוף שנות ה-50 לאחר שהממשלה הרסה מספר מבנים, במרכז העיר, שהיו בבעלות המדינה.
בדארי, המשמעות של زرنگارהיא מעוטר בזהב.
זה היה שמו של ביתן שהיה קיים במקום, מאז המאה ה-19.
הפארק ממוקם ליד בניין עיריית קאבול ומול משרד החינוך האפגאני.
המבנה הוקם בסביבות שנת 1892 על ידי עבד א-רחמן ח'אן, אמיר אפגניסטן ושימש כבית הארחה אישי.
לאחר מותו, החליט בנו חביבאללה ח'אן, אמיר אפגניסטן לקבור כאן את אביו.
בבית זה נחתמה ב-1921 האמנה בין אמאנואלה ח'אן, מלך אפגניסטן לבין הראג' הבריטי, לאחר המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית.
בשנת 2005 שופץ המאוזוליאום על ידי .
פארק ז'ורז'-בראסנס נמצא ברובע ה-15 של פריז.
הוא משתרע על שטח של 8.7 דונם ונפתח לקהל בשנת 1985. בשטח עליו הוקם הגן, שכן במאה ה-18 כרם פרישו Périchaux.
מקור השם של הפארק הוא מחווה למשורר והזמר-יוצר הצרפתי,ז'ורז' בראסנס, שחי את רוב חייו כמה מאות מטרים ממיקום הגן בפריז
האדמות עליו הוקם הגן היו שייכות לכפר hameau de Vaugirard, עד לסיפוחו בשנת 1860, לשטחה של פריז.
במאה ה-19 גידלו עלהשטח כרמים.
בין השנים 1894 ל-1974, נבנו באזור בתי מטבחיים, שחלק ממבני האדריכלות שלהם עדיין מצויים כיום בפארק.
(אולם שוק הסוסים ומגדל הפעמונים של שוק המכירות הפומביות).
תושבי השכונה התלוננו במשך שנים רבות על מפגעי הרעש והריח הרע שעלו כתוצאה מפעילות בתי המטבחיים בלב האזור.
בשנת 1975 נסגרו בתי המטבחיים והוצבו אלמנטים אדריכליים מסוימים ופסלים המציגים דגמי שוורים, ואת נושא הבשר.
הפארק, שעוצב מחדש לחלוטין בשנות ה-80 על ידי האדריכלים אלכסנדר גיולמילה וז'אן -מישל מיליאקס יחד עם אדריכל הנוף דניאל קולין, נפתח לציבור בשנת 1985.
הכניסה הראשית לפארק נמצאת בכתובת 2place Jacques-Marette .
השערים המונומנטליים מעוטרים בשור ושני מבנים מהשוק הישן נשמרו.
הגן הריחני מכיל יותר מ-80 פריטי צמחים ארומטיים ורפואיים וכוורות של דבורים.
פסל מאת אלברט בוקיון מעטר את הפארק.בראש הגבעה ליד המכוורת, מעובדים כרמי פינו נואר ומזכירים את כרמי פרישו העתיקים.
הכרם משתרע על 1,200 מ"ר והוא השני בגודלו בפריז.
היין מיוצר תחת שם הייחוס קלו דה מורילון Clos des Morillons, בבקבוק של 50 סמ"ק ונמכר במכירה פומבית בבית העירייה של 15 הרובע .
ההכנסות ממכירת היין, נתרמות לפעילות חברתית של תושבי הרובע.
ייצור היין, הביקבוק וההתיישנות מתבצעים במרתפי בית העירייה לשעבר של רובע גרנל, הממוקם בכיכר דה קומרס place du Commerce.
במלאכת הבציר משתתפים מתנדבים בעיקר מהרובע .תיאטרון סילביה-מונפורט théâtre Silvia-Monfort צמוד לפארק, וליד הכניסה לשוק הסוסים, נמצא תיאטרון בובות .
שוק לספרים ישנים ומשומשים מתקיים בכל סוף שבוע מאז 1987, בשוק הסוסים לשעבר.
בפארק מוצבים שני פסלי בעלי חיים המזכירים את בתי המטבחיים הישנים של ווז'יראר .
החמור מאת פרנסואה-קסאווייר לאלן, והשוורים מאת איזידור בונהור, שהועבר מגני טרוקדרו, ובנוסף פסל של ז'ורז' בראסנס מאת אנדרה גרק.החלק הדרומי של הפארק נחצה על ידי תעלת פטיט סנטור la Petite Ceinture, אשר מפותחת כעת לטיילת של צמחייה.
להקת הרוק אסטונווילה צילמה שם את הקליפ לשיר Raisonne בשנת 2001.
אזכור של שוק הסוסים, בתי המטבחיים של וג'יראר והאווירה של מחוז זה ניתן למצוא ברומן מאת פטריק מודיאנו (חתן פרס נובל לספרות לשנת 2014), "Des inconnues" (1999).
הזמר הצרפתי בנואה דורמוס הכין בגן את הסצנה לשירו "Brassens en plein poire" ב-2016.
סצנה מתוך הסרט " הגשר הצפוני" של ז'אק ריווט, שצולם בשנת 1980, מתרחשת שם.
היא מציגה את אתר ההריסה של מבני בית המטבחיים הישן.
וורסטלפראטר (גרמנית: Wurstelprater) הידוע לעיתים קרובות בשם פראטר, הוא פארק שעשועים בווינה, אוסטריה, שהוקם בשנת 1895. הוא ממוקם דרום-מזרח למרכז העיר בתוך פארק פראטר הגדול יותר, פארק ברובע לאופולדשטאדט, ובו גלגל הענק האיקוני ריזנראד, אחד מהאתרים המוכרים ביותר של וינה.
שמו של הוורסטלפראטר נגזר מהדמות האנסוורסט, דמות בתיאטרון העממי המסורתי שנוצרה על ידי השחקן האוסטרי יוזף אנטון סטרניצקי.
בתקופת הנאורות בסוף המאה ה-18, מופעי תיאטרון פופולריים אלה נדחקו מהשווקים במרכז ההיסטורי של העיר כיום, ועברו לפראטר, שנפתח לציבור על ידי הקיסר יוזף השני בשנת 1766. עסקים, כולל בתי קפה ופונדקים, הוקמו באזור, ואחריהם אטרקציות שעשועים כמו נדנדות, קרוסלות ומסלולי באולינג.
בשנים 1780–1781 הורה הקיסר יוזף השני על עיצוב מחדש של הכניסה לפראטר.
נבנתה כיכר גדולה, שנודעה מאוחר יותר בשם פראטרשטרן, שהפכה את הפראטר לנגיש בכל שעות היממה.
עד שנת 1782 47 מוסדות, המכונים Praterhütten ("בקתות פראטר"), נרשמו בוורסטלפרטר, כולל 43 פונדקים ושתי קרוסלות.
עד 1873 המספר גדל ל-187. ב-6 ביולי 1791 ז'אן-פייר בלנשארד המריא לטיסת הכדור הפורח הראשונה שלו בווינה מהפראטר.
בשנת 1895 הוקם מתחם השעשועים "ונציה בווינה" ביוזמתו של גאבור שטיינר שכללה לגונה מלאכותית ואשר דימתה סיור בעיר.
מתכנן התצוגה היה האדריכל הציוני אוסקר מרמורק והצייר מוזר.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1897, נבנה במרכזה גלגל ענק, הריזנראד, שהיה הגדול באירופה והוא אחד מהאתרים האיקוניים ביותר של העיר, יחד עם רכבת הרים, אוטודרום ואטרקציות קרקס רבות.
עם הזמן התפתח הפראטר למרכז תרבות ובידור מרכזי.
עבור ילדים הוקמו מספר תיאטראות בובות בתאי עץ פשוטים, בהם מילא האנסוורסט תפקיד מרכזי.
בתיאטרון פתוח הוצגו אופרטות של פרנץ להאר ואחרים.
הפארק נהרס הרס נרחב באפריל 1945 במהלך מתקפת וינה.
הוא נבנה מחדש בשנים שלאחר מכן, אם כי בקנה מידה קטן יותר.
בסתיו 1948 צולמו בפראטר סצנות משמעותיות מהסרט האדם השלישי.
ביורו 2008 של אופ"א אצטדיון ארנסט האפל הממקום בפראטר היה אחד מאתרי הטורניר.
בהכנות לקראת הטורניר נבנה בוורסטלפראטר אזור כניסה מחודש בשם ריזנרדפלאץ, על שם הריזנרד.
אזור הכניסה, שעוצב על ידי עמנואל מונגון, עוצב בצורה מעגלית והוקף במסעדות, דוכני מידע וחנויות - בסגנון המקובל בווינה בסביבות שנת 1900. בקצה הכיכר נפתח בסוף 2008 הפראטרדום, שהיה אז מועדון הלילה הגדול ביותר באוסטריה.
שלא כמו פארקי שעשועים רבים אחרים, הכניסה למתחם פראטר היא חינם; המבקרים משלמים בנפרד עבור כל אטרקציה.
העונה העיקרית נמשכת מאמצע מרץ ועד סוף אוקטובר.
בפארק למעלה מ-250 מתקנים וקיוסקים.
בין האטרקציות הבולטות ביותר שני גלגלי ענק: הריזנראד המפורסם, המתנשא לגובה של 64.75 מטרים, אשר מילא תפקיד חשוב בסרטים האדם השלישי ולפני הזריחה, והבלומנראד הפחות מוכר, המגיע לגובה של 45 מטרים.
הפארק כולל גם 14 רכבות הרים, כולל וינר לופינג, שנפתחה במאי 2025 ורכבת ההרים העתיקה ביותר Auto BergBahn משנת 1948. בשנת 2023 הותקנה באופן זמני אולימפיה לופינג, רכבת ההרים הניידת הגדולה בעולם.
בנוסף, הפארק מציע שני מתקני מים (log rides), רכבות רפאים, מכוניות מתנגשות, אולם מראות ומתקן פראטרטורם, המגיע לגובה של 117 מטרים.
בנוסף, הפארק כולל מספר אולמות ארקייד, כמו גם מתקן צניחה חופשית מקורה ומסלול באולינג.
הוא גם ביתו של מוזיאון השעווה מאדאם טוסו, המציג דמויות מציאותיות של אישים מפורסמים, ביניהם מוצרט ומארי אנטואנט.
הליליפוטבאן, רכבת מיניאטורית, עוברת דרך פארק השעשועים פראטר.
בקרבת מקום נמצא קוגלמוגל, מבנה כדורי ייחודי, של מדינה לכאורה.
הפלנטריום של וינה, הממוקם בסמוך לפארק, מציע מופעים ותערוכות אסטרונומיות, המספקים חוויה חינוכית בנושא החלל.
הוורסטלפרטר מציע מגוון רחב של אפשרויות קולינריות.
אחד המאכלים הפופולריים ביותר הוא לאנגוס, מאכל בצק הונגרי מטוגן הזמין בדוכנים רבים, ומסעדת שוויצרהאוס.
המסעדה ידועה במיוחד בהגשת בירת באדוויזר אותנטית, המוגזת עם כמות מינימלית של פחמן דו-חמצני כדי להתאים את התחלופה הגבוהה שלה, וכתוצאה מכך טעמה קליל יותר.
מאכל אזורי נוסף המוגש בפארק הוא שווינססטלצה, פרק חזיר צלוי.
הפראטר הוא ביתם של מספר פסלים ודמויות ייחודיים שהפכו לציוני דרך חשובים בפארק.
אחד המוכרים ביותר הוא קלאפאטי, דמות סינית גדולה המהווה אטרקציה ייחודית.
דמות בולטת נוספת היא הוואטשנמן, פסל המשקף הומור וינאי מסורתי.
בפארק מוצגים גם פסלי קומיקס שונים, המתארים דמויות מהפולקלור והתרבות הפופולרית, כולל פסל גדול של איש הזאב.
פארק הפרחים של פריז הוא פארק עירוני וגן בוטני הממוקם ביער ונסן, ברובע השנים-עשר של פריז, צרפת.
זהו אחד מארבעת החלקים המרכיבים את הגנים הבוטנים של פריז יחד עם הארבורטום של אסכולת דו בריי, הנמצא גם הוא ביער ונסן, ופארק בגאטל וגן החממות אוטיי, הנמצאים שניהם ביער בולון.
במהלך המאה ה-19, החלק המרכזי של יער ונסן פונה כדי ליצור שטח אימונים צבאי עם צריפים, מגרש מסדרים ומטווחי ירי.
בשנת 1860, נפוליאון השלישי ויתר על היערות לטובת העיר פריז כדי שניתן יהיה להפוך אותם לפארק המקביל ליער בולון.
החלק המערבי של היער שסביב אגם מינימס וקצהו הדרומי סביב שדרת גראבל פותחו לפארק ציבורי, אך המרכז נותר אזור צבאי עד לפינויו ההדרגתי על ידי הצבא במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20.
עבור תערוכת הפרחים הבינלאומית השלישית בסוף שנות ה-60, חיפשה העיר פריז אתר לאירוח האירוע.
האתר הנבחר כולל השטחים הצבאיים נטושים שופצו.
רק יער האורנים הקיים ועצי האורן הקורסיקניים שלו, נשמרו.
עיצוב ויצירת הפארק הופקדו בידי אדריכל הנוף דניאל קולין.
פארק הפרחים נחנך בשנת 1969 בשטח של 35 הקטארים.
זה היה המרחב הירוק הגדול ביותר שהוקם בפריז מאז סוף האימפריה השנייה.
נדרשו חמישה עשר חודשי עבודה, לפני שהתחילו בו השתילות הראשונות.
אדריכלות הנוף של הפארק, מאת דניאל קולין, שואבת השראה מהסגנון היפני ובמיוחד של גנים בארמון קסורה.
סגנון זה שהפך לפופולרי בזמן עיצובו, בזכות משחקי טוקיו האולימפיים בשנת 1964. גגות המסעדה הגבוהים וגלי אבני הריצוף בכניסה הדרומית מזכירים את אצטדיון יויוגי האולימפי של קנזו טאנגה בטוקיו.
סידורי 28 הביתנים והפטיו, מעוצבים בסגנון המזכיר את הארכיטקטורה של הווילה הקיסרית של קצורה בקיוטו.
הגגות התלויים, שבילי ההליכה המקורים למחצה, הצמחייה, והמסגרות האורטוגונליות של הביתנים, הם כולם בסגנון זה.
הפארק כולל גם אולם המשמש כמרכז תערוכות ואירועים.
כחלק מפיתוח הפארק, ברנרד אנתוניוז, שהיה מנהל תחום האמנות במשרד התרבות בניהולו של אנדרה מלרו, יזם הזמנה של עבודות מאמנים צעירים כמו סטאלי, אולג גודקוף, אגם, פנאלבה, טינגולי וז'אן - פייר ריינו, וגם של אמנים ידועים כמו ג'קומטי וקאלדר.
בין השנים 1969 ו-1971, בוצעו לראשונה הזמנות לאמנות ארעית-חולפת בשל אופייה המתכלה והחולף.
אמנות ארעית או אמנות זמנית, אינה משאירה יצירה בת קיימא, או שאם כן, היא אינה מייצגת עוד את הרגע בו נוצרה.
הפארק מכיל אוסף ייחודי של 1500 אירוסים שונים.
שדה של פרחי פקעות, בריכת השתקפות עם המזרקה המונומנטלית מאת פרנסואה סטאלי, עמק פרחים, יער אורנים וצמחיית אזליאות, רודודנדרונים וקמליות, נופים ימיים או כפריים.
כמו כן, הפארק מכיל 7951 סוגי פרחים, פקעות ועצים, כולל אוספים לאומיים של גרניון, אסטילבותואירוסים, כמו גם אוסף של שרכים עמידים ואדמוניות עשבוניות.
בפארק הפרחים מאורגנת בכל סתיו תחרות דליות בינלאומית, באביב, מוצגות יותר מ-250 זנים של צבעונים, ומתארחת תחרות פרנסיריס.
הוא מוכר רשמית כגן בוטני מאז 1998.
בפארק יש גם במת הופעות, שתי מסעדות, תיאטרון, חלל אירועים שיכול להכיל אירועים שונים, תיאטרון בובות ואזור משחקים גדול לילדים.
פארק ירוחם הוא יער אורנים, שניטע על ידי הקק"ל, מסביב לערוצו העילי של נחל רביבים, בסמוך לעיירת הפיתוח ירוחם שבנגב.
במרכז היער שוכן אגם ירוחם, אגם מלאכותי עונתי באפיק נחל רביבים.
האגם נוצר לאחר סכירת נחל רביבים בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 והיה אמור לאגור מי שיטפונות לשימוש חקלאי.
עד מהרה התברר כי אין די במי השיטפונות באזור כדי למלא את האגם, וכי הוא מתייבש בקיץ.
יתר על כן, מי הביוב של ירוחם גלשו מבריכות החמצון הסמוכות והפכו את האגם למפגע אקולוגי.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נעשה ניסיון לפתח תיירות סביב הפארק, וכחלק מהמאמץ הופרד מהאגם אגמון קטן המתקיים כל השנה.
עם פתיחת מפעל טיהור השפכים של ירוחם, בשנת 2006, השתפרה איכות המים של שני גופי המים.
נושא שיקום האגם היה מרכזי בקמפיין הבחירות למועצה של ברוך אלמקייס, אך האגם לא שוקם בתקופת כהונתו.
הפארק והאגם הם תחנת עצירה לציפורים נודדות, כאשר חלקן אף נשארות באגם למשך העונה.
בנוסף הפארק מהווה אזור מחיה למגוון גדול של בעלי חיים וצמחים.
בשנת 2009 הוקם מרכז "דוכיפת" לצפרות ואקולוגיה בשטח הפארק.
המרכז, אשר אוסף מידע לגבי הציפורים העוברות בשטח הפארק, הוא אחת מארבע תחנות טיבוע ארציות (שלוש האחרות נמצאות בירושלים, החולה ואילת).
בשנים 2014 ו-2015 מרכז "דוכיפת", בשיתוף עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב וארגונים רבים נוספים, קיים אירוע ביו-בליץ, שבו מזהים מספר גדול ככל הניתן של מינים שונים של בעלי חיים, צמחים ופטריות.
זוהי הפעם הראשונה שבו קויים האירוע בישראל.
פארק ירושלים הוא הפארק המטרופוליני הגדול בישראל, הנמצא בתחומן של שלוש רשויות מקומיות: ירושלים, מבשרת ציון ומועצה אזורית מטה יהודה.
שטחו כ-15,000 דונם והוא כולל בתוכו ארבעה פארקים, המקיפים את חלקה המרכזי של ירושלים משלושה כיוונים: פארק עמק רפאים מדרום, פארק עמק מוצא ממערב, ופארק עמק הארזים ונחל צופים מצפון.
שטחי הפארק הוגדרו בשנת 2007, לאחר הדחייה הסופית של תוכנית ספדיה, שכללה הרחבה מהותית של השטח הבנוי של ירושלים לכיוון מערב, על חשבון השטחים הפתוחים.
התוכנית נדחתה בלחץ הגופים הירוקים.
רוב שטח הפארק הוגדר כשטח טבעי פתוח בו נסללו שבילים להליכה ולאופניים, וחלקים קטנים הוקצו לגנים ולתשתיות ספורט ופנאי.
הפארק הוא מיזם משותף של הקרן הקיימת לישראל, רשות הטבע והגנים, עיריית ירושלים והרשות לפיתוח ירושלים.
בין האתרים בפארק ניתן למנות את שביל ירושלים, האנדרטה לזכר קרבנות אסון מגדלי התאומים (ירושלים) שנחנכה בשנת 2009 לזכר חללי אסון התאומים, ספורטק עמק הארזים ועוד.
הפארק כולל מרחבים גדולים ששימשו במאות הקודמות לחקלאות עתיקה ובהן טרסות, שרידי תעלות ובריכות ששימשו להשקיה, שקתות עדרים ושרידי מבנים.
בפארק גם מספר מעיינות נקבה שנקווים לבריכות קטנות.
פארק לאומי הוא מתחם שמור שמשתרע על שטח אדמה או מים, שמוכרז בדרך כלל על ידי רשות מוסמכת שגם מתחזקת ומשמרת אותו.
פארק לאומי הוא שטח שמוגן מפיתוח אנושי, מזיהום אוויר והזרמת שפכים ופסולת.
המודעות לצורך בשמורות טבע וגנים לאומיים החלה בעת החדשה.
ב-1810 תיאר המשורר האנגלי ויליאם וורדסוורת' את מחוז האגמים באנגליה, בו נהג לטייל ולכתוב, כ"סוג של רכוש ציבורי שלכל אדם זכות ליהנות ממנו".
הפארק הלאומי הגדול ביותר בעולם הוא הפארק הלאומי צפון מזרח גרינלנד אשר הוקם בשנת 1974. שטחו של זה הוא 972,000 קמ"ר (פי 40 בקירוב משטחה של ישראל).
המדינה בעלת הכמות הרבה ביותר של פארקים לאומיים היא ארצות הברית עם 391 פארקים לשימור ומתוכם כ-58 פארקים לאומיים.
המדינה הראשונה שיזמה מדיניות של שמירת הטבע והקמת גנים לאומיים הייתה ארצות הברית.
ב-30 ביוני 1864 חתם הנשיא אברהם לינקולן על חוק, המקנה למדינת קליפורניה את הזכות לקבל לידיה את עמק יוסמיטי וחורשת מריפוסה שבה גדלות סקוויות הענק, ולהקים בהם אזור פתוח לציבור.
עם זאת, רק ב-1 באוקטובר 1890 הוכרז יוסמיטי כפארק לאומי, והוא אחד הפארקים הלאומיים המפורסמים והיפים ביותר בארצות הברית בפרט ובעולם בכלל.
ב-1872 הוכרז ילוסטון כפארק הלאומי הראשון בעולם.
ילוסטון התפרסם ברבים ומבקרים החלו לפקוד אותו.
מאחר שמדינת ויומינג בה שוכן רובו של שטח הפארק עדיין לא נוסדה, ושטחה נחשב אז לטריטוריה ללא שלטון מקומי, נטל הממשל הפדרלי בארצות הברית חסות על הפארק בהכריזו עליו כפארק לאומי.
ב-1890 הוכרזו יוסמיטי וסקוויה כפארקים לאומיים.
ב-1916, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, אישר הקונגרס את חוק שירות הפארקים הלאומי (National Park Service).
בשירות הפארקים הלאומי מועסקים כיום (2007) כ-20,000 עובדים, ובנוסף עשרות אלפי מתנדבים.
תקציבו הוא מעל 2 מיליארד דולר.
התנועה בפארקים גבוהה במיוחד ביום הזיכרון האמריקני.
לאחר הקמתו של הפארק הלאומי ילוסטון, תפסה הקמתם של פארקים לאומיים תאוצה.
הפעילות התמקדה במדינות אנגלו-סקסיות בעיקר.
כך למשל הוקם באוסטרליה בשנת 1879 ה"פארק הלאומי" מדרום לסידני.
ה"פארק הלאומי" האוסטרלי, שהוא השני בעולם, נקרא כך משום שהיה יחיד במינו באוסטרליה.
בשנת 1955 שונה שמו ל"פארק הלאומי המלכותי" (Royal National Park).
ב-1887 החלו להקים פארקים לאומיים גם בניו זילנד החל בטונגרירו.
ב-1885 הוקם באלברטה שבקנדה הפארק הלאומי של הרי הרוקי, או בשמו הנוכחי הפארק הלאומי באנף (Banff National Park).
ב-1898 הכריז המנהיג פול קרוגר על אזור בצפון מזרח דרום אפריקה כעל שמורת טבע, אזור שהפך בשנת 1926 לפארק לאומי קרוגר (Kruger National Park).
באירופה לא הוקמו גנים לאומיים עד תחילת המאה העשרים.
רק ב-1909 הוקמו בשוודיה 9 פארקים לאומיים.
בצרפת הוקם הפארק הלאומי הראשון רק ב-1963. זהו הפארק הלאומי ואנואז (Parc national de la Vanoise ) בהרי האלפים.
באנגליה יש רק 12 פארקים לאומיים.
ההגדרה האנגלית של פארק לאומי שונה, והוא יכול להיות גם בבעלות פרטית.
לכל פארק יש הנהלה משלו.
באירופה כולה קיימים כיום כ-360 פארקים לאומיים.
ארץ ישראל הייתה חבל ארץ דליל אוכלוסין במשך מאות השנים שקדמו למאה התשע עשרה.
גלי הגירה, שהחלו באמצע מאה זו, הרחיבו את האוכלוסייה המקומית ואת צרכיה.
יערות נכרתו לשם אספקת פחם לבערה, הן לחימום והן לתעשייה.
קטרי הרכבת הטורקית, שהחלה לפעול לקראת סוף המאה, צרכו אף הם פחם.
הטמפלרים, שהגיעו לארץ החל משנות השבעים של המאה ה-19, הביאו עימם רובי ציד משוכללים, שאומצו במהרה על ידי הפלאחים המקומיים.
גם המעבר למאה העשרים לא בישר טובות לבעלי החיים שניצודו בהמוניהם: מלחמת העולם הראשונה אופיינה בהצטיידות מסיבית בנשק חם.
בתחילת המאה ה-20 ניצוד התנין האחרון בנחל התנינים.
בעלי חיים גדולים כיענים, איילים, יחמורים, דובים סוריים, פראים וברדלסים, נכחדו.
ממשלת המנדט החלה לחוקק חוקים לשמירת החי והצומח.
אתרים רבים, כמו חורש הכרמל והר מירון, הוכרזו כשמורות יער; עצים מסוימים הוכרזו כמוגנים.
בתחום הציד היה המצב גרוע בהרבה, ולמעשה לא הייתה כל הגנה על בעלי החיים.
עם קום מדינת ישראל לא השתנה המצב בהרבה.
המדינה הצעירה התמקדה בפיתוח כלכלי וקליטת עלייה.
עשרות אלפי דונם של ביצות, שהיו אבן שואבת למינים רבים של צמחים ובעלי חיים, יובשו.
נחלים זוהמו בעקבות ההתפתחות החקלאית והתעשייתית.
שטחי קרקע רבים שהיו פראיים ואכלסו ערכי טבע רבים, נדונו לכליה בעקבות בנייה מואצת והקמת מאות יישובים חדשים.
ב־1955 חוקקה הכנסת את חוק להגנת חיית הבר ועל ביצועו הופקד שר החקלאות.
ב-1955 הוקמה במשרד ראש הממשלה המחלקה לשיפור נוף הארץ (בה פעלו בין היתר טדי קולק ויגאל ידין), שעליה הוטלה הקמת תשתית תיירותית.
המחלקה הקימה מספר גנים לאומיים ידועים, כמו גן השלושה (הסחנה), קיסריה, שבטה ועבדת.
בעקבות ייבוש אגם החולה ולחץ ציבורי, הוקמה שמורת החולה, שהייתה לשמורת הטבע הראשונה שהוכרזה (ב-1964).
בשנת 1963 אושר בכנסת חוק גנים לאומיים ושמורות טבע, שעבודת החקיקה עליו החלה עוד ב-1956. במסגרת החוק הוקמו שתי רשויות: רשות הגנים הלאומיים, ורשות שמורות הטבע.
בשנת 1998 אוחדו שתי הרשויות לגוף אחד - רשות הטבע והגנים.
פארק יצחק רבין הוא פארק מיוער המשתרע על פני שטח בן כ-15,000 דונם.
הפארק נמצא באזור שער הגיא.
בצד מערב נמצאים נחשון ובקוע ובצד מזרח האנדרטה לזכר פורצי הדרך לירושלים שליד מחלף שורש.
הפארק נקרא על שם ראש הממשלה יצחק רבין, אשר היה מפקד חטיבת הראל של הפלמ"ח במלחמת העצמאות.
אחד מתפקידיה החשובים של החטיבה היה להגן על הדרך מהשפלה לירושלים באזור שער הגיא.
מבנה הח'אן בשער הגיא שהיה נטוש שנים רבות, שוקם על ידי הקרן קיימת לישראל ובעתיד יהיה בו מרכז מידע למבקרים בפארק רבין.
הפארק נמצא בשפלת יהודה ובהרי יהודה וחוצות אותו דרך בורמה, דרך הג'יפים, רכס השיירות ורכס המשלטים.
שער הגיא הוא נקודת חיבור בין שתי יחידות הנוף המרכזיות בפארק שהן שפלת יהודה והרי יהודה.
שפלת יהודה הוא האזור ממערב לכביש צומת שער הגיא - צומת שמשון כביש 3 והרי יהודה הם האזור ממזרח לכביש.
ברחבי הפארק דרכי עפר המתאימות לנסיעה ברכב פרטי, מצפורים וחניוני נופש.
בפארק מצויים אתרי מורשת קרבות תש"ח, כמו דרך בורמה והמשלטים בשמורת המסרק.
בפארק מדרגות ושרידי חקלאות קדומה באזור דרך המשלטים ודרך דיפנבייקר (על שם ג'ון דיפנבייקר שהיה ראש ממשלת קנדה).
במסלולי הפארק נמצאים שרידי דרך רומית ומבנים ביזנטיים ועות'מאנים.
הפארק כולל גם את חאן שער הגיא, את רכס השיירות, את רכס המשלטים, את מצפה הראל, את תצפית נווה שלום, את עיינות סוסין ואת מרכז הקרן הקיימת באשתאול.
בפארק נמצא גן יפני על שם האב טקג'י אוצוקי אשר פותח בסיוע אגודת הנוצרים היפנים ידידי ישראל (בית שלום יפן).
רוב שטחו של הפארק מכוסה יערות נטועים וחורש טבעי.
באשתאול נמצאת משתלה גדולה של הקרן הקיימת והיא מספקת את רוב העצים לייעור במקום.
היער הראשון באזור ניטע בשנת 1930 בידי מחלקת הנטיעות של ממשלת המנדט הבריטי.
המטרה הייתה להאט את סחף הקרקע מהרי יהודה ולהחזיר לנוף את המראה המקורי מהעבר המקראי בו הייתה נפוצה חקלאות מדרגות.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, בימי העלייה הגדולה לישראל, הועסקו עולים רבים בעבודות ייעור ונטיעה במקום.
ב-2 ביולי 1995 פרצה במקום שרפה גדולה, שפגעה בשטחי יער נרחבים ופגעה גם ביישובים שנמצאו בשולי היער.
בשנים האחרונות הורחבו המגוון של מיני העצים שנטעו ביער כדי לחזור ליער הטבעי.
סך כל שטח היערות בפרוזדור ירושלים הוא כ-100 אלף דונם ונטועים בו כ-7 מיליון עצים שקרן קיימת לישראל החלה בנטיעתם בשנות ה-20 של המאה ה-20.
בדרום – מכיוון מצפה הראל;
במזרח - מכביש שורש בית מאיר ומאנדרטת פורצי הדרך לירושלים;
במרכז - שתי כניסות מכביש צומת שער הגיא צומת שמשון;
במערב - מכוון שער הגיא;
פארק טאטשנשיני-אלסק שוכן בקולומביה הבריטית שבקנדה, והוא משתרע על שטח של 9,580 קמ"ר.
הפארק הוקם ב-1993 לאחר קמפיין נמרץ על ידי ארגוני שימור אמריקניים וקנדיים, שתבעו לעצור את פעילויות הכרייה והפיתוח באזור, ולהגן על האזור בשל המורשת התרבותית והטבעית שלו.
הפארק שוכן בפינה הצפון-מערבית של קולומביה הבריטית והוא גובל באלסקה ובטריטוריית יוקון.
הפארק נמצא בין הפארק והשמורה הלאומיים קלואן ביוקון והפארקים גליישר ביי ווראנגל-סנט אליאס.
הפארק מהווה חלק מאתר המורשת העולמית קלואן-ורנאגל-סנט אליאס-גליישר ביי-טאטסנהשיני-אלסק שהוכרז על ידי אונסק"ו ב-1979.
לאורך שתי הנהרות שבפארק ישנם כמה אזורים שבעבר היו בהם כפרי דיג של בני הקלינקיט והטאצ'ונים הדרומיים.
בחלק המזרחי של הפארק עובר נתיב מסחר עתיק שהיה בשימוש על ידי שבט הצ'ילקאט במהלך ניהול סחר החליפין עם הטאצ'ונים.
באמצע המאה ה-18 התרחש אסון כאשר התרחש שיטפון לאחר שקרחון שחסם את נהר אלסק במשך שנים נעלם.
קיר מים בגובה שבעה מטרים וברוחב 15 מטרים סחף כפר שלם של הטאצ'ונים לתוך המפרץ הסמוך.
בעשור האחרון של המאה ה-19 ייסד אדם בשם ג'ון דלטון את נקודת המסחר הראשונה בעמק טאטשנשיני שבה החלה התפתחות המסחר בפרוות.
האירוע הבולט הבא היה הבהלה לזהב בקלונדייק.
בזמן מלחמת העולם השנייה נבנה בתוך הפארק הכביש המהיר היינס ביחד עם צינור נפט, ששימשו להעברת אספקה.
טאטשנשיני-אלסק היה אחד מהאזורים האחרונים בקולומביה הבריטית שמופה ונחקר.
בשנות ה-30 נערכו מספר מחקרים לגבי ניצול מינרלים, אולם הם לא היו מספיק מקיפים ולא הניבו תוצאות משביעות רצון.
בשנות ה-60 נערך מחקר המינרלים הראשון באזור.
באזור ההר וינדי קראגי, השוכן באמצע אזור טאטשנשיני, התגלו מרבצי נחושת משמעותיים.
באמצע שנות ה-70 החלו שתי חברות עסקיות לנהל בנהרות שיט רפטינג מאורגן.
באמצע שנות ה-80 הועלתה הצעה להפוך את פסגת וינדי קראגי למכרה גדול פתוח.
ב-1991 הוקם הארגון טאטשנשיני אינטרנשיונל, שאיגד את חמישים ארגוני השימור הגדולים בצפון אמריקה.
לאחר הקמתו הארגון החל להפעיל מערכת לחצים בקנדה ובארצות הברית, ובייחוד על קונגרס ארצות הברית והבית הלבן, ולבסוף אף הצליח לגייס את עזרתו של סגן נשיא ארצות הברית אל גור.
בסופו של דבר ראש הממשלה של קולומביה הבריטית הורה לוועדת המשאבים והסביבה להכין סקירה על הנושאים הקשורים לטאטשנשיני-אלסק.
ממשלת קולומביה הבריטית החליטה ביוני 1993 להגן על האזור כפארק מסוג A.
בעלי האינטרסים בווינדי-קראגי קיבלו פיצוי בסך 103.8 מיליון דולר קנדי על מנת לכסות על הפסדיהם.
ביחד עם הפארקים הלאומיים הסמוכים, האזור כולו מהווה את מתחם הפארקים הבינלאומי הגדול ביותר בעולם.
איגוד השימור העולמי העלה את האפשרות להפוך את האזור כולו לאתר מורשת עולמית.
אונסק"ו הכריז על מערכת הפארקים כאתר מורשת עולמית ב-1994 בזכות מישורי ושדות הקרח המרהיבים, כמו גם בשל חשיבותם של בתי הגידול של דובי הגריזלי, קאריבואים והמין Dall Sheep בסוג כבש הבית.
קבוצה של ציידי כבשים שהגיעה למקום ב-1999 מצאה חפצי עתיקות ושרידי אדם למרגלות הקרחון.
מבדיקות שנעשו התברר כי גיל הגופה, שהשתמרה במצב טוב, הוא כ-550 שנים.
בפארק יש אוכלוסיית דובי גריזלי גדולה.
אזור ירוק העובר דרך מחסום ההרים והקרח מחבר את האוכלוסיות הגדלות בחוף ובפנים היבשת, ומספק בית גידול מיטבי.
הפארק הוא המקום היחיד בקנדה שבו גדל דוב שחור אמריקני.
סוג נדיר זה של דוב נמצא רק בתוך הפארק ומעבר לגבול עם ארצות הברית.
בנוסף לדובים, בפארק יש גם אוכלוסיות של יעל ההרים, אייל קורא קנאי (Kenai), זאב מצוי אפור, עיטם לבן-ראש ועיט זהוב, בז (בז נודד ובז ארקטי, וברבור מחצצר (Cygnus buccinator).
לאורך קו החוף ניתן למצוא אריות ים ולווייתנים גדולי-סנפיר.
בפארק נמצא גם רכס אלסק, וההר הגבוה ביותר ברכס זה הוא הר פיירווד'ר שגובהו 4.653 ק"מ, והוא הנקודה הגבוהה ביותר בקולומביה הבריטית.
הפעילות הטקטונית באזור זה מורגשת היטב.
החלקות לאורך ההעתקים באזור זה גורמות לרעידות אדמה בתדירות גבוהה.
הפארק מחולק לשלושה אזורים ביוגאוקלימטיים: לבן-צפוני ואשוחית שחורה, אשוחית-ערבה-שדר, וטונדרה.
באזור הפארק יש מגוון ביולוגי נרחב, והוא מהווה נקודת מפגש בין ביומות שונות.
בראש ובתחתית עמק טאטשנשיני יש יער צפצפה, המאופיין גם באלמונים נמוכים.
הפארק הוא בית הגידול של 45 מינים של צמחים וסקולריים מתוך ה-600 שגדלים בקולומביה הבריטית.
מזג האוויר בפארק הוא תוצאה של שני כוחות מנוגדים.
סופות ציקלון שמקורן ממפרץ אלסקה שבמערב גורמות לירידת כמות משקעים שנתית של 500 עד 2,000 מ"מ ולסופות רוח עזות מעל הרי החוף.
האזור הפנימי של הפארק נשלט על ידי מזג אוויר יותר יציב יבש וקור חורפי עז.
טמפרטורת המים בקיץ היא בין 4.4 ל-6.6 מעלות.
הנהרות אלסק וטאטשנשיני זורמים דרך הפארק בעמקים בצורת U שנחצבו על ידי קרחונים.
העמקים הללו מאפשרים לאוויר קריר ולח מהאוקיינוס לנוע אל עבר פנים היבשת הקר.
השינוי המהיר מסביבת אוקיינוס לסביבה פנים-יבשתית יצר מגוון רחב של בתי גידול באמצעות שיטפונות תכופים, תזוזות קרקע ומפולות שלגים, ושינויים בגובה ובמאפיינים הגאולוגיים של הקרקע.
פארק טרפטו הוא פארק הממוקם על גדת נהר השפרה ברובע טרפטו הנמצא בדרומה של העיר ברלין בירת גרמניה.
הפארק משתרע על פני 360 דונם ונבנה בשנים 1876–1878 על פי תוכניותיו של מהנדס הגנים הראשי של ברלין, גוסטב מאייר.
עלות בניית הפארק הייתה 1.2 מיליון מארק, והוא נחשב לחידוש בזמנו, שכן הוא היה פתוח לציבור הרחב, וכלל מתחם למשחקי ספורט.
ב-1890 הוצב בחלקו המערבי של הפארק פסלו של מאייר שיצר הפסל אלברט מנתה, וב-1896 נערך בפארק יריד הסחר של ברלין.
ב-1946 החלו עבודות על אנדרטת המלחמה הסובייטית, שנחנכה ב-1949 על שטח של 100 דונם.
התוספת האחרונה לפארק נעשתה בשנים 1957–1958 וכללה גן ורדים שבו למעלה מ-25,000 שתילים, פסל ומזרקה.
ב-14 ביולי 1987 נערך בפארק קונצרט של להקת הרוק הבריטית ברקלי ג'יימס הארווסט, שהיה קונצרט הרוק הראשון של להקה מערבית שנערך באוויר הפתוח בגרמניה המזרחית.
במהלך מונדיאל 2006 התקיים בפארק האירוע "פופ-קיק 06" שמשך אליו 200,000 מבקרים ועורר ביקורת קשה מצד התושבים באזור, שחששו מהרס הפארק ופגיעה בחיות הבר ששוכנות בו.
בסופו של דבר, למרות כמות המבקרים שהפתיעה אפילו את מארגני האירוע, הנזק לסביבה היה מועט, ומתוך 135,000 אירו שהוקצו מראש לשיקום הנזקים, רק חלק קטן נוצל.
בחלקו המזרחי של הפארק, על גדת השפרה, נמצא ה"צנר", גן בירה ופונדק עם 1,500 מושבים.
המבנה, שהוא בן למעלה מ-100 שנה, אירח מדי קיץ אירועי תרבות, עד שנקנה על ידי רשת המזון המהיר ברגר קינג.
בתוך הפארק נמצא פארק שעשועים נטוש, 'שפרה פארק – ברלין'.
הפארק פעל בין השנים 1969–2001. הבעלים של הפארק, נורברט ויטה, פשט רגל ועזב את גרמניה בפתאומיות.
הוא לקח עמו כמה מהמתקנים בפארק לפרו ושם פתח פארק שעשועים קטן בכיכר ג'וקי בלימה.
פארק יער שוהם הוא פארק השוכן מזרחית ליישוב שוהם, בין כביש 444 ממערב לכביש 6 ממזרח, ובין אזור תעשייה "ברקת" מצפון לנחל בית עריף מדרום.
שטחו של הפארק כשני קמ"ר, אורכו מצפון לדרום הוא 1,750 מטרים ורוחבו ממזרח למערב 1,250 מטרים.
הוא משתרע על פני מספר גבעות בגבהים של 60 עד 140 מטרים על פני הים.
למרות שמו של הפארק, היער בו דליל למדי, ורובו אזור טרשי וסלעי.
שביל ישראל חוצה את הפארק מצפון לדרום בחלקו המערבי.
קרן קיימת לישראל החלה להכשיר את הפארק בשנת 1987 כחלק מתוכנית "ציר הגבעות", המיועדת לקשר שטחי יער, שמורות טבע ושטחים חקלאיים, ממקורות הירקון בצפון עד פארק קנדה בדרום.
ביער הוכשרו שבילי הליכה ורכיבה על אופני הרים, דרכים לרכבי שטח, ופינות לעריכת פיקניקים.
שלושה מעברים ת-קרקעיים מתחת לכביש 444 מקשרים את הפארק אל שוהם.
עוד הוכשרה במקום מרפסת תצפית בראשה של גבעת ה"ספלולים והמדוכות" וממנה תצפית מערבה אל מישור החוף ומזרחה לעבר הרי השומרון.
בתצפית יש אתר זיכרון לסמל גיא סודאי שנפל ב-1994 בלבנון.
הגבעה זכתה לשמה בשל שקעים בגדלים שונים שנחצבו בסלע.
השקעים הקטנים מכונים "ספלולים", וייתכן ששמשו כמזבחות קדומים; והגדולים נקראים "מדוכות" ושימשו לכתישת גרעינים ועשבי תבלין.
בשטח הפארק התגלו שרידים ליישובים מתקופת המשנה ומתקופת התלמוד ומספר מערות קדומות.
במרכזו נמצאים שרידיה של "חורבת תנשמת" שבה נחשפו שרידי כנסיית בכחוס מהתקופה הביזנטית.
הכנסייה נחשפה בשנת 1995 במהלך חפירות הצלה, והיא מתוארכת למאה ה-6. שטחה כ-100 מ"ר והיא מחולקת לשלוש סיטראות על ידי שישה עמודים.
בכנסייה נמצאו ריצפת פסיפס בצבעי שחור, לבן, אדום וכתום, וכתובת ביוונית לאמור "של בקכוס הקדוש", אשר הקנתה לכנסייה את שמה.
בפסיפס תיאורים גאומטריים, אמפורה ממנה בוקעות זמורות עם אשכולות ענבים.
במסגרת גאומטרית מעוצב קנרס (ארטישוק) עם עלים משני עבריו.
ליד הכנסייה הוצב העתק פסיפס של כנסיית מידבא, בה מזוהה חורבת תנשמת עם "בתומלגזיס - Betomelgezis".
ליד הכנסייה נמצאו בית בד וברכת מים.
בשנת 2016 אושרו עבודות פיתוח בשטח מחצבה נטושה בחלקו הדרום-מערבי של הפארק במסגרת תוכנית מהירה מועדפת לדיור.
במסגרת תוכנית זו הותר להקים מתקנים ציבוריים הקשורים ביער.
למרות זאת, יזמים שונים והחברה הכלכלית שוהם קידמו בהמשך תוכניות לבניית תיאטרון להופעות המונים בשטח המחצבה הנטושה ואף מחוצה לה.
בעקבות מחאה של אזרחים ופעילי סביבה, הועלו חששות כי התכנית עלולה לפגוע במרקם האקולוגי העדין ביער, הסדרי התנועה ואיכות חיי תושבי האזור.
באוגוסט 2023, לאחר שאלפי תומכים קראו לשיקום שמתחשב בבריאות הסביבה והתושבים, חלק מהמועמדים לבחירות למועצת שוהם הצהירו כי ייבחנו שינוי או ביטול של התכנית.
הוא מהווה משאב סביבתי חשוב לאיכות חיי תושבי שוהם, התורם לשיפור איכות האויר, לקיום של מגוון ביולוגי ומשמש לפעילות חברתית וחינוכית בחיק הטבע.
הפארק משמש בית לחיות בר וצמחים, חלקם בסכנת הכחדה.
מבין היונקים החיים בו ניתן למנות את השועל מצוי, דרבן הודי, תן זהוב, חזיר בר וצבי ארץ-ישראלי (מצוי בסכנת הכחדה עולמית).
לצד שלל עצים, שיחים וגבעות טרשים, הפארק הוא גם בית גידול לצמחי בר מיוחדים היכולים לשמש כמרפא, כגון אזוב מצוי, צתרה ורודה, קורנית מקורקפת, זוטה לבנה, בבונג דו גוני ומרווה משולשת.
בנוסף, הפארק משמש בית לצמחי בר פורחים כגון הרקפת המצויה, כרכום חורפי וסתוונית היורה.
פרחים נבחרים בפארק יער שהם (לפי מועד פריחתם)
שם הפרח תמונה תאריכי פריחהחבצלת קטנת-פרחיםאוגוסט – ספטמברחצב מצויאוגוסט – אוקטוברסתוונית היורהאוקטובר – דצמברסתוונית ירושליםאוקטובר – ינוארנרקיס מצויאוקטובר – פברוארבן-חצב סיתווניאוקטובר – פברואררקפת מצויהאוקטובר – מרץלופית מצויהאוקטובר – אפרילכרכום חורפינובמבר – פברוארמרווה מצויהנובמבר – מרץקורנית מקורקפתמאי - אוקטובר
פארק לא מתוכנן הוא כינוי לאזור שמסיבות כלכליות, סביבתיות או פוליטיות נעזב, ולכן לא הושפע מפעילות אנושית והתפתחה בו מערכת אקולוגית ייחודית.
הביטוי נטבע על ידי הסופר ופעיל הסביבה ברוס סטרלינג.
דוגמאות לפארקים לא מתוכננים בעולם:
הקו הירוק בקפריסין – המפריד בין החלק הטורקי והיווני של האי.
שטח ההפרדה הקוריאני – האזור המפורז בין קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית.
אזור שלושים הקילומטר – אזור האסור למגורים לאחר התאונה בכור הגרעיני בצ'רנוביל.
החגורה האירופאית הירוקה, שנוצרה על תוואי מסך הברזל.
דוגמאות לפארקים לא מתוכננים בישראל:
שטחי אש שונים – בעיקר בנגב.
מספר מקומות בגאון הירדן – השטח המפריד בין הגבול הבינלאומי עם ירדן לגדר הגבול הישראלית הממוקמת עד מאות מטרים בתוך שטח ישראל.
שטחים אסורים בכניסה מסביב למתקנים ביטחוניים – כגון תחנות כוח ושדות תעופה.
פארק טאי-הוואן (בקוריאנית: 박태환; נולד ב-27 בספטמבר 1989) הוא שחיין דרום קוריאני, אלוף אולימפי בעל ארבע מדליות אולימפיות, זהב ושלוש כסף (בייג'ינג 2008 ולונדון 2012), פעמיים אלוף עולם (מלבורן 2007 ושנגחאי 2011), פעמיים ברציפות אלוף הפאן פסיפיק במשחה ל-400 מטר חופשי.
נוסף לכך, הוא בעל 12 מדליות ממשחקי אסיה (דוחה 2006 וגואנגג'ואו 2010) מהן 6 מדליות זהב.
פארק הוא השחיין הקוריאני הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית בשחייה.
הוא החל לשחות בגיל 5, בעצת רופאיו כדי לחזקו ממחלת האסתמה ממנה סבל.
הוא בוגר תואר ראשון בחינוך גופני מאוניברסיטת דנקוק.
באולימפיאדת אתונה (2004) השתתף פארק במשחה ל-400 מטר חופשי אך פסל בזינוק.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005 סיים פארק במקום 20 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:49.70 דקות, במקום 24 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:08.52 דקות ובמקום 42 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.76 דקות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בוויקטוריה, קנדה באוגוסט 2006 זכה פארק ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
במשחקי אסיה שנערכו בדוחה, קטר בדצמבר 2006 זכה פארק ב-7 מדליות, מהן 4 מדליות אישיות, 3 מדליות זהב ומדליית כסף ו-3 מדליות ארד במשחי השליחים.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, קוריאה הדרומית בשנת 2007 זכה פארק בשתי מדליות, זהב וארד.