tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אזור אפולוניה נחשב לאחד מן האזורים המבוקשים למגורים במרכז הארץ, ובשנים האחרונות קיימות תוכניות לבניית 2,687 יחידות דיור באזור במסגרת תוכנית המכונה תמ"ל 1004/א.
תוכנית זאת נתקלה במספר קשיים, המרכזי מביניהם הוא העובדה שחלק ממי התהום ומהקרקעות במתחם מזוהמים עקב הפעילות של מפעל תע"ש בעבר.
משום שסקר הסיכונים לא בוצע, נקבע כי יש לבטל את אישור תוכנית הבנייה.
ב־12 ביולי 2021 הודיע ראש הוותמ"ל על ביטול התוכנית.
האפולוגיה (ביוונית עתיקה: Ἀπολογία Σωκράτους) היא אחד מהדיאלוגים האפלטוניים, המתאר את נאום ההגנה שאותו נשא סוקרטס במהלך משפטו.
בנאום זה מבקר סוקרטס את אופן ההתנהלות של הדמוקרטיה האתונאית, יוצא כנגד מספר החלטות שהתקבלו באספת העם ומנסה להסביר לקהל את השקפת עולמו.
במהלך הטיעונים לעונש הוא עולב באנשי אתונה, דבר הגורם להם לפסוק על הוצאתו להורג.
נאום סוקרטס מחולק לשלושה חלקים עיקריים:
מענה על האשמות בלתי פורמליות;
האשמות הבלתי פורמליות נגד סוקרטס
האשמות הבלתי פורמליות אותן מציג סוקרטס הן אלה:
עסוק בחקירות משונות: לגבי מה שבשמיים, ולגבי מה שמתחת לארץ.
גורם לסברה מוטעית שתיראה כנכונה
סוקרטס אומר כי הוא עוסק בחיים היומיומיים של כל בני האדם, ומיטיב עימם.
לפי טענתו הוא אכן אדם חכם, אך אין זו החכמה שמאשימיו מייחסים לו.
לא מדובר בחכמה המאפשרת לו לעוות טענות, אלא לחשוף את אמיתותן או שקריותן.
חכמתו של סוקרטס, לפי דעתו, היא חכמה עליונה - נראה שזה הטיעון היוצר סתירה בדבריי סוקרטס: מצד אחד הוא טוען כי הוא אינו בעל חכמה מיוחדת המבדילה אותו משאר האנשים, ומצד שני הוא אומר כי הוא בעל "חכמה עליונה".
דימויו של סוקרטס כחכם באדם נבע מהנבואה של הנביאה מדלפי שמסרה לסוקרטס את דברי אפולו אודות היותו האיש החכם בעולם.
סוקרטס מנסה להראות כי אין זה נכון על ידי מסע שהוא עורך בעולם לצורך חיפוש אנשים החכמים ממנו.
בסוף המסע מבין סוקרטס כי אין האנשים חכמים כמו שהם חושבים שהם - וזאת החכמה האמיתית: הצניעות וההבנה כי החכמה שלך היא אינה החכמה הסופית, וכי אין באפשרותך להגיע לחכמה הטהורה.
הידיעה הזאת, חוסר היומרה וחוסר הגאווה הלא מבוססת אודות היותך יודע כל - היא היא החכמה האמיתית.
ככל שנחדד בנו יותר את תודעת חוסר הידיעה כך נגביר יותר את אלמנט הכמיהה לידע.
בלא הידיעה שאנו לא יודעים - לא תהיה לנו השתוקקות לחכמה.
החיים המאושרים, לפי סוקרטס, הם חיי חוסר והשתוקקות לכבוש כמה שיותר מרחבי ידע.
מסעו של סוקרטס לחיפוש החכם באדם
על מנת להוכיח את חוסר נכונותם של דברי הנביאה מדלפי מחליט סוקרטס ללכת לאנשי אתונה הנתפסים כחכמים ובכך להוכיח את חכמתם על פני חכמתו שלו.
במסעות הולך סוקרטס אל שלושה סוגי אנשים: מדינאים, משוררים ובעלי מלאכה.
בפגישותיו עם המדינאים מבין סוקרטס כי כדרכה של הפוליטיקה חושבים המדינאים כי הם החכמים ביותר, אך הם לא מבינים כי אינם כאלה: "דומה כי איש משנינו אינו יודע דבר נאה-וטוב, אלא שאלה החושבים כי הם יודעים משהו בלי שידעו, ואני, כפי שלא ידעתי, אף אין אני חושב עצמי יודע".
את מסעו ממשיך סוקרטס אל המשוררים אותם הוא תופס כחכמים כנגזרת מדברי הטוב שהם מבטאים בשיריהם: "לא בחכמה הם מחברים את שיריהם, אלא מכוחו של כשרון טבעי ותוך כדי השראה אלוהית [...] הם אומרים הרבה דברים נאים, אלא שאינם יודעים דבר מדבריהם".
בהתייחסותו של סוקרטס למשוררים טוען הנ"ל כי דברי הטוב הבאים לידי ביטוי בשיריהם של המשוררים הם פרותיה של מוזה לירית הנוחתת עליהם כמתת אל, ולא כחכמה טהורה שיש באמתחתם.
בצערו של סוקרטס הוא פונה לסוג האנשים האחרון, אשר אצלם הוא מנסה למצוא את נחמתו: בעלי המלאכה, עליהם הוא אומר: "משום שכל אחד הצטיין במעשה מלאכתו, דימה את עצמו חכם מאוד גם בשאר עניינים חשובים ביותר, וחסרונם זה הסתיר את חכמתם ההיא".
- בהתייחסותו לבעלי המלאכה טוען סוקרטס כי תחום הידע שלהם הוא מצומצם מאוד, ומשום שכל אחד הופך את תחום הידע שלו כחכמה השלטת, אזי אין הם שמים לב לכמה החכמה היא תחום רחב ומגוון.
האשמה הפורמלית הנטענת כנגדו של סוקרטס היא שהוא מקלקל את הצעירים בכך שאינו מאמין באלים בהם מאמינה המדינה ועוסק במאגיה.
תגובתו של סוקרטס להאשמה הפורמלית
בדבריו משתמש סוקרטס בשיטת האלנכוס על מנת להוכיח את טעות מאשימיו, ובראשם מליטוס.
סוקרטס טוען כי אין מליטוס יכול להאשים את סוקרטס בקלקול הצעירים, משום שהוא לא עמד על משמעות המילה "קלקול" והפיכת משהו מטוב ללא טוב.
סוקרטס טוען כי אסור להשתמש בדיאלקטיקה פשוטה על מנת להאשים אנשים בדברים שהם עשו, אלא ישנה החובה על המאשים להסביר את עצמו ואת מקור דבריו.
יתר על כן סוקרטס טוען כנגד מילטוס שאם הוא יודע מהו הדבר הטוב שיש ללמדו את הצעירים, אזי עליו ללמד את סוקרטס מהו, ולא להאשימו בבית משפט: "יש להביא לדין את הטעון עינוש, ולא הטעון לימוד".
בנוגע לנושא האלים טוען סוקרטס כי אין זה יכול להיות שהוא לא מאמין באלים, משום שהוא מלמד עליהם.
מילטוס טוען שסוקרטס חושב שהאלים הם דמוניים, ועל זאת סוקרטס עונה: "ואם אמנם סבור אני שיש דימונים, ואם הדמונים הם אלים, הרי זאת חידתך והלצתך שעמדתי עליה: שהנה אתה טוען, כי בהיותי סבור שאין אלים, שוב אני סבור שיש".
בפנייתו לאנשי אתונה מציג סוקרטס את עצמו כמישהו העומד לוותר על חייו על מנת להילחם על החכמה, הטוב והצדק.
סוקרטס עומד בפני משבר הטומן לו סכנת חיים.
נראה כי יש לסוקרטס משהו שחשוב לו הרבה יותר מהחיים עצמם, וזאת הפילוסופיה.
מטרת הפילוסופיה היא ליצור חיים טובים יותר, אבל החיים חשובים פחות מפילוסופיה.
סוקרטס פונה לאנשי אתונה, ומציג עצמו כמיתוס - מוכן להקריב את חייו למשהו שהוא הרבה יותר גדול ממנו.
לדבריו סכנת החיים והמוות אינה צריכה להישקל בבחירתינו, ואם מישהו אכן עושה את השיקול הזה, הרי שזהו שיקול קלוקל.
לסוקרטס יש שני שיקולים של הטוב: הראשון, הטוב זה שמירת החיים.
והשני, הטוב זה הדבר שנכון לעשותו (חשוב להבין שכאן הטוב לעשות הוא דבר אינדוידואלי).
הקול שאנחנו צריכים להקשיב לו זה הקול שמתייחס לשיקול השני.
על פי סוקרטס, מי שבורח מהטוב בשל הפחד מהמוות, הוא אדם שנכנע לפחדיו ומזניח את נשמתו.
על מנת שלא תיווצר הבעיה על-פיה אנחנו מנסים לעשות את הטוב, אך יש לנו בעיה להגיע לידיעה מלאה של הטוב נאמר כי אנו צריכים לפעול לפי מה שנראה לנו כטוב לעשותו.
עם זאת תמיד עלינו לשאוף ולגלות באופן הבהיר ביותר את ידיעתו המלאה של מושג הטוב הטהור.
לפי סוקרטס מי שנפשו פגומה הדבר יקשה עליו לחזות בטוב.
על מנת לעשות את הטוב יש לפנות אל הנפש פנימה ולנסות לתקנה.
קודם יש לדאוג לנשמה ולא לכסף או לגוף.
לא מכסף תצא סגולה טובה, אלא מן הסגולה הטובה יוצא כסף ושאר טוב.
האושר שלנו תלוי באָרֶטֶה היות שהנשמה קשובה לטוב.
להיות מאושר זה להיות טוב, כי הדבר דורש מאיתנו להאזין לקול הפנימי שלנו ולהקשיב לו.
-להיות טוב-להיות בעל הסגולה הטובה.
סוקרטס: "לא יכולים להוות לאדם חיים טובים מבלי שיטפל ויפתח את המידות הטובות".
האפולוגיה, בתוך: כתבי אפלטון כרך א', תרגום: יוסף גרהרד ליבס
"חייו ומותו של סוקרטס", בתרגום שמעון בוזגלו, תרגום הדיאלוגים אותיפרון, אפולוגיה, קריטון (ספרי עליית הגג/ידיעות אחרונות, 2001, מהדורה שנייה 2005).
אפולו 7 הייתה המשימה המאוישת השנייה והטיסה המאוישת הראשונה בתוכנית אפולו להנחתת אדם על הירח.
מטרת המשימה הייתה לבדוק את מערכות תא הפיקוד והשירות של החללית אפולו, ובמהלכה ביצע צוות המשימה בדיקות ותמרונים שונים.
כמו כן במהלך משימה זו שודר לראשונה שידור טלוויזיה ישיר מהחלל.
המשימה שוגרה ב-11 באוקטובר 1968 מנמל החלל קייפ קנוורל על גבי משגר סטורן IB ונכנסה למסלול בגובה ממוצע של 260 ק"מ סביב כדור הארץ.
ב-22 באוקטובר 1968, לאחר 163 הקפות של כדור הארץ, חזרה החללית כאשר חדרה באטמוספירה ונחתה באוקיינוס האטלנטי, שם חולץ הצוות על ידי חיל הים האמריקאי.
הצלחת המשימה סללה את הדרך למשימות הבאות של תוכנית אפולו.
אפולו 7 שוגרה ב־11 באוקטובר 1968. צוותה כלל את דון אייסל, וולט קנינגהאם, והמפקד וואלי שירה.
החללית שוגרה על גבי טיל סטורן IB, והייתה זו הפעם הראשונה בה שוגרו אסטרונאוטים בעזרת טיל זה (השיגור המאויש הראשון שתוכנן, אפולו 1, בוטל עקב תאונת אימונים בה נספו שלושה אסטרונאוטים).
הספירה לאחור לשיגור עברה ללא תקלות משמעותיות, למעט עיכוב קל שנבע מהתחממות במערכת המימן של השלב השני, והמשימה יצאה לדרכה בשעה 11:02:45 (שעון מקומי).
השלב הראשון סיים את תפקידו והושלך שתי דקות ו־25 שניות לאחר השיגור.
השלב השני, שכונה S-IVB, נותק לאחר הקפה וחצי, ונשאר במסלול קרוב לחללית, שם שימש לאימוני מפגש בחלל.
לאחר ניתוק השלב השני, הפעיל שירה את מנועי תא הפיקוד כדי להתרחק ממנו למרחק כ־17 מטרים, והתהפך כדי לדמות עגינה.
ביום שלמחרת, כאשר השלב השני היה מרוחק כ־128 ק"מ מתא הפיקוד, הצוות התקרב אליו והגיע עד למרחק של כ־23 מטרים.
וולטר קנינגהאם דיווח שלוחות חיפוי של הטיל סאטורן לא נפרשו במלואם.
בטיסות מאוחרות יותר לוחות אלה יושלכו בעזרת מטעני נפץ.
לאחר זאת, נוסו מנועי תא השירות.
הניסיון הראשון טילטל מעט את רכב החלל, עד ששירה קרא "יאבאדאבאדו!" מאוחר יותר אמר אייסל, "לא ידענו בדיוק למה לצפות, אבל קיבלנו יותר ממה שציפינו לו." רכב החלל תפקד כמעט ללא תקלות במשך קרוב ל־11 יום.
מדי פעם, הטמפרטורה באחד מתאי הדלק שסיפקו חשמל לחללית עלתה, אך מנגנוני חלוקת עומס מנעו מחסור בחשמל.
הצוות התלונן על רעש המאווררים במעגלי קיום החיים, וכיבה אחד מהם.
זה לא הועיל, ולכן כובה גם המאוורר השני.
התא נשאר נוח לשהייה, אם כי מים התעבו על צינורות הקירור.
הצוות ניקז את המים העודפים החוצה בעזרת מערכת סילוק השתן.
רגע אחד של חרדה עבר בבקרת המשימה, כאשר שני קווי מתח חילופין הפסיקו לעבוד, ביחד עם מחזורים אוטומטיים של מאווררי מכלי החמצן וגוף החימום שלהם.
אך איפוס ידני של מפסקי מתח החילופין החזיר אותם לפעולה תקינה.
שלושה מתוך חמשת חלונות החללית התכסו באדים עקב שימוש בחומר איטום לא מתאים (שהוחלף רק באפולו 9).
זמן קצר לאחר שהחללית עזבה את כן השיגור ומגדל החילוץ הושלך, על שניים מהחלונות היו משקעי פיח, ועל שניים אחרים התעבות מים.
כעבור יומיים, קנינגהאם דיווח שרוב החלונות היו במצב טוב למדי, אף על פי שלחות הצטברה בתוך אחד החלונות.
המצב היה דומה גם ביום השביעי.
אך גם עם מגבלות אלו, החלונות היו שמישים.
אלו ששימשו לתצפית במהלך המפגש עם השלב השני היו נקיים מספיק.
תצפיות ניווט בעזרת טלסקופ וסקסטנט היו קשות לביצוע אם בוצעו מיד לאחר השלכת פסולת נוזלית.
לעיתים היה צורך להמתין מספר דקות עד שחלקיקי הקרח יתפזרו.
אך באופן כללי, החלונות היו נקיים די הצורך לתצפיות כלליות ולצורך זיהוי ציוני דרך, ולצורך צילומים דרך החלון.
רוב המערכות תמכו בפעולות החללית ובתפקודה כמתוכנן.
מערכת סילוק הפסולת פעלה היטב, אך הייתה מרגיזה.
שקיות הפסולת נסגרו בקלות ואוכסנו במכלי מזון ריקים במחסן הציוד.
אך השקיות היו לחלוטין לא נוחות ולעיתים קרובות העלו ריחות לא נעימים.
המטענים של הסוללות הדרושות לחזרה לכדור הארץ הראו ערכים של 50 עד 75 אחוז פחות מהמצופה.
החמורה מכל הייתה התחממות היתר של תאי דלק, שהיו עלולים להיכשל כאשר החללית הייתה רחוקה מכדי לחזור לכדור הארץ בכח הסוללות בלבד, גם אם היו מלאות.
בעיות אלו טופלו לפני שיגור אפולו 8.
כ־15 שעות לאחר השיגור פיתח שירה הצטננות, וקנינגהאם ואייסל נדבקו ממנו זמן קצר לאחר מכן.
בעוד בתנאי כבידה הצטננות יכולה להיות בלתי נוחה, בתנאי חוסר כבידה היא הופכת למטרד אמיתי.
בהיעדר כוח משיכה, עודפי ליחה אינם מתנקזים מהאף ומצטברים בו.
הפתרון היחיד הוא לנשוף חזק, מה שיכול להכאיב בעור התוף.
מספר ימים לפני חזרתם אל פני כדור הארץ, החלו האסטרונאוטים להעלות חששות, שמא לא יוכלו לנקז את אפם כאשר ראשם נתון בתוך הקסדה של חליפת החלל.
הלחץ המצטבר בתוך מערות האף עלול היה לפרוץ את עור התוף שלהם.
איש בקרת המשימה על הקרקע ניסה לשכנע אותם לחבוש את הקסדות בכל זאת, אך שירה נשאר במריו.
כל אחד מהם לקח כדור להקלת הלחץ שעה לפני הנחיתה, והיא עברה בשלום מבחינה זו.
המשימה השלימה 163 הקפות, והייתה הראשונה לשדר שידור טלוויזיה חי ממסלול.
היא הושלמה בנחיתה תקינה באוקיינוס האטלנטי מדרום מזרח לברמודה.
שקי הציפה של האפולו נוסו לראשונה בנחיתה זו.
קפסולת הנחיתה התהפכה בעת הנחיתה במים, ושקי הציפה החזירו אותה למצב ישר.
הצוות נאסף על ידי מסוק אל ה־USS Essex בשעה 8:20 בבוקר.
סיים לימודים באקדמיית הצי ב־1945, ובבית הספר לטיס של הצי ב־1947. קיבל תואר דוקטור לשם כבוד בהנדסה אסטרונאוטית ממכללת לפאייט, דוקטור לשם כבוד באסטרונאוטיקה מהמכללה להנדסה של ניוארק, ותואר דוקטור לשם כבוד במדעים מאוניברסיטת דרום קליפורניה.
התאמן כאסטרונאוט בנאס"א בשנים 1959–1969.
בין תפקידיו היו טייס על נושאת מטוסים וקצין מבצעים.
1959–1969: אחד משבעת האסטרונאוטים הראשונים והיחיד שטס על שלוש החלליות - מרקורי, ג'מיני ואפולו.
כטייס מפקד הטיס את הטיסה הראשונה של אפולו 7.
שירה פרש משירות בנאס"א ובצי ב־1970, ומאז כיהן בהנהלת מספר חברות פרטיות בתחום המימון, איכות הסביבה, ואחרים.
טייס רכב הנחיתה על הירח (שלא נכלל במשימת אפולו 7).
נפטר בשלישי לינואר 2023. בוגר בית הספר התיכון "וניס" בווניס, קליפורניה.
הצטרף לצי האמריקאי ב־1951 והחל בלימודי הטיסה ב־1952. ב־1953 הצטרף לטייסת נחתים, ושירת בשירות פעיל בחיל הנחתים האמריקאי עד אוגוסט 1956, ובמילואים עד 1975. הוא מחזיק בדרגת קולונל בחיל הנחתים.
נולד ב־23 ביוני 1930 בקולומבוס, אוהיו.
נפטר ב־1 בדצמבר 1987 מהתקף לב.
סיים לימודים באקדמיית הצי, והצטרף לחיל האוויר כטייס.
הטיס מטוסי סילון, והיה טייס ניסוי.
מלבד אפולו 7, היה חבר בצוותי הגיבוי של אפולו 1 ואפולו 10.
ב־1972 פרש מחיל האוויר האמריקאי ומתוכנית החלל בדרגת קולונל, כדי להיות מנהל חיל השלום האמריקאי בתאילנד.
בסוף שליחות זו מונה לתפקיד בכיר בחברה פרטית.
בין שאר העיטורים שקיבל, נמנה פרס אמי על שידור הטלוויזיה הראשון מהחלל, במסגרת אפולו 7.
תומאס סטאפורד - מפקד צוות
ג'ון יאנג - טייס חללית
יוג'ין סרנן - טייס מודול נחיתה
אָפּוֹלוֹגֶטִיקָה היא העיסוק האנושי בהגנה שיטתית על עמדה מסוימת, ספרותית, דתית, אמונית, או עקרונית.
מקור המילה הוא ביוונית - ἀπολογία, שמשמעותה תגובת הנאשם לקטגוריה אותה הוא מביע בעצמו (ולא באמצעות בא כוח כגון עורך דין).
המושג השתרש בהשאלה בעיקר בענף התאולוגיה, ובעיקר זו הנוצרית , במשמעות של הגנה אינטלקטואלית על עיקרי האמונה והוכחת אמיתותה.
מבחינים בין אפולוגטיקה לבין ספרות פולמוס שהיא לא הגנתית אלא אגרסיבית.
המונח משמש להביע צידוק אינטלקטואלי-לוגי, באמצעים רטוריים, לתפיסה, אמונה, מערכת ערכים ותורה פילוסופית.
הספרות בהאית כוללת כתבים רבים בעלי אופי אפולוגטי, שנועדו להגן על ההיסטוריה, הדוקטרינה והתוקף הדתי של הדת הבהאית.
מייסדי הדת, ובהם הבאאב (עלי מוחמד שיראזי) ובהאא אללה, חיברו חיבורים מרכזיים כגון שבע ההוכחות (Dalá'il-i Sab'ih) ו-כתאב-י איקאן ("ספר האמונה"), שנועדו לבסס את טענותיהם מבחינה רוחנית והיסטורית.
בהמשך, חיברו גם תלמידיהם ופרשניהם טקסטים אפולוגטיים חשובים, ובהם ההוכחה המבריקה מאת אבו אל-פצ'ל גולפאיגאני ו-ליישר את העקום מאת אודו שייפר ואחרים.
מהחיבורים האפולוגטיים הבודהיסטיים הקדומים ביותר ניתן למנות את שאלותיו של המלך מילינדה, העוסק בסוגיות מטאפיזיות כמו טבע ה"לא-עצמי" (Anattā) וניתוח מושגים כמו תודעה, רצון, רגש ותפיסה.
בתקופת מייג'י ביפן (1868–1912), בעקבות מגעים גוברים עם מדינות נוצריות, התפתח שיח תאולוגי בין בודהיסטים לנוצרים, אשר תרם להולדתו של זרם ה"בודהיזם החדש" במדינה.
במסגרת זו יצא לאור כתב עת אפולוגטי בשם שין בוקיו (新仏教 – "בודהיזם חדש").
בעידן המודרני, דמויות כגון איי.
דה סילבה, שהמיר את דתו לבודהיזם, פרסמו חיבורים אפולוגטיים – כדוגמת ספרו Beyond Belief ("מעבר לאמונה") – בהם הגן על עקרונות בודהיסטיים וביקר את הדוקטרינה הנוצרית הפונדמנטליסטית.
גם החוקר גונפאלה דהרמאסירי פרסם ניתוח בודהיסטי ביקורתי של תפיסת האל באמונה הנוצרית, מנקודת מבט של הבודהיזם הטהרוואדי.
האפולוגטיקה הנוצרית משלבת בין תאולוגיה נוצרית, תאולוגיה טבעית ופילוסופיה, במטרה להציג תשתית רציונלית לאמונה הנוצרית.
היא מבקשת להגן על עקרונות הדת מפני התנגדויות, ביקורת או עיוותים, ולהדגיש כי עולמה הרעיוני של הנצרות הוא עקבי, נטול סתירות, ומתכתב עם הידע האנושי והשאלות הקיומיות הבסיסיות.
לאורך ההיסטוריה, האפולוגטיקה הנוצרית הופיעה בצורות שונות.
בתקופת האימפריה הרומית, כאשר נוצרים נרדפו והופנו כלפיהם אישומים קשים, הופיעו הגנות תאולוגיות בולטות – כדוגמת נאומו של השליח פאולוס בפני האתונאים באראופגוס.
ההיסטוריון הרומי טקיטוס תיעד כי נירון קיסר ייחס לנוצרים את השרפה הגדולה של רומא, על אף שמדובר היה באשמה חסרת בסיס.
אישומים נוספים שהופנו כלפי נוצרים כללו קניבליזם – בשל פרשנות מילולית של טקס האוכריסטיה – וגילוי עריות, עקב השימוש בכינויים "אח" ו"אחות" בין חברי הקהילה.
שליחים והוגים כמו פאולוס, יוסטינוס מרטיר, אירנאיוס ואחרים, נטלו על עצמם את מלאכת ההגנה על הדת והפרכת טענות אלה.
בהמשך, אפולוגטים התמקדו במתן סיבות לקבלת היבטים שונים של האמונה הנוצרית.
אפולוגטים נוצרים ממסורות רבות, בדומה ליהודים, מוסלמים ואחרים, טוענים לקיומו של אל יחיד ואישי.
תאודיציה היא היבט חשוב בטיעונים אלה, וטיעוניו של אלווין פלנטינגה השפיעו רבות בתחום זה.
אפולוגטים נוצרים בולטים רבים הם פילוסופים או תאולוגים מלומדים, לעיתים עם עבודה דוקטורטית נוספת בתחומים כמו פיזיקה, קוסמולוגיה, דתות השוואתיות ועוד.
אחרים נוקטים בגישה עממית או פסטורלית יותר.
בין האפולוגטים המודרניים הבולטים נמנים ג'ון לנוקס, דינש ד'סוזה, ג.
צ'סטרטון, ויליאם ליין קרייג וג'יי פי מורלנד.
במהלך הדורות, האפולוגטיקה התרחבה גם להצגת טעמים תאולוגיים לקבלת עקרונות האמונה הנוצרית, ובייחוד קיומו של אל אחד, אישי ומוסרי – טענה שמשותפת גם למסורות דתיות נוספות, כמו היהדות והאסלאם.
תחום התאודיציה (הצדקת האל מול קיומו של רע בעולם) הוא נדבך מרכזי בשיח האפולוגטי, כשאחד מהוגיו המרכזיים הוא אלווין פלנטינגה, שהשפיע רבות על ההתפתחות הפילוסופית של התחום.
אפולוגטים נוצרים בולטים רבים הם פילוסופים ותאולוגים בעלי רקע אקדמי רחב, לעיתים גם במדעים מדויקים, דתות השוואתיות ועוד.
לצידם, פועלים גם אפולוגטים בגישה עממית ופסטורלית.
בקרב האפולוגטים המודרניים ניתן למנות את ג'ון לנוקס, דינש ד'סוזה, ג'.
צ'סטרטון, ויליאם ליין קרייג וג'יי.
בכנסייה הקתולית בולטים דמויות כמו הבישוף רוברט בארון, ד"ר סקוט האן, טרנט הורן, ג'ימי אייקין, פטריק מדריד, קנת' הנסלי, קרל קיטינג, רונלד נוקס ופיטר קריפט.
צ'סטרטון עצמו נחשב לדמות מפתח בזירה זו.
דמות מפתח נוספת היא ג'ון הנרי ניומן (1801–1890), שהחל את דרכו בכנסייה האנגליקנית והיה ממובילי "תנועת אוקספורד", אשר ביקשה להשיב את הכנסייה האנגלית לשורשיה הקתוליים.
לבסוף, בעקבות מחקריו בהיסטוריה הכנסייתית, ניומן המיר את דתו והצטרף לכנסייה הקתולית הרומית, מונה לחשמן ואף הוכרז כמבורך בשנת 2010. את האוטוביוגרפיה הרוחנית שלו כינה Apologia Pro Vita Sua ("הגנה על חיי"), תוך שהוא משחק עם המשמעות הדו-משמעית של המונח – הן כהגנה עיונית והן כהבעת חרטה.
האפולוגטיקה הנוצרית עושה שימוש במגוון גישות פילוסופיות קלאסיות – כגון הטיעון האונטולוגי, הקוסמולוגי והטלאולוגי – ובמאה ה-20 וה-21 נוספו לה גם גישות אפיסטמולוגיות חדשות, ביניהן הגישה הפרה-סופוזיציונלית, המשתמשת בטיעון הטרנסצנדנטלי כדי להוכיח את קיומו של אלוהים.
מן הדמויות המכוננות בתחום נמנה טרטוליאנוס, מהוגי הדעות הראשונים של הכנסייה הלטינית, שפעל בקרתגו.
הוא היה הראשון שטבע את המונח "השילוש הקדוש" (Trinitas) – מושג מרכזי בתאולוגיה הנוצרית עד היום.
הדאיזם הוא ענף של התאיזם, השולל את רעיון ההתערבות האלוהית בעולם לאחר בריאתו.
לפי הדאיזם, אלוהים ברא את היקום וקבע בו חוקים מוסריים וטבעיים, אך לאחר מכן חדל מלהתערב בו.
הדאיזם נתפס כ"דת טבעית", שכן עיקריה נסמכים על התבונה ועל תצפית בטבע, ללא צורך בהתגלות על-טבעית.
מסדר העולם של הדאיסטים, גוף הפועל כיום, מציג טיעונים אפולוגטיים לקיומו של אלוהים מתוך ראיות לוגיות ותצפיות מדעיות – מבלי להישען על מסורות דתיות או טקסטים קדושים.
האפולוגטיקה ההינדית החלה להתגבש בתקופת השלטון הקולוניאלי הבריטי, כתגובה לביקורת ולאדישות שהפגינו הבריטים כלפי המסורת הדתית ההינדית.
אינטלקטואלים הודים החלו לערער על תפיסות אלו, ובשיתוף פעולה עם מספר אינדולוגים בריטים, פנו לבחינה מחודשת של שורשי הדת ההינדית.
במסגרת מאמץ זה נערכו מחקרים מקיפים על הספרות ההינדית, ובייחוד על כתבי הקודש בסנסקריט.
הפעילות הזו תרמה לשימור השפה הסנסקריטית ולתרגום נרחב של טקסטים דתיים, מה שאפשר נגישות רחבה יותר למסורת ההינדית בקרב קהלים מגוונים.
כבר בראשית המאה ה-18, המיסיונר הנוצרי ברתולומאוס זיגנבלג ניהל שיחות תאולוגיות עם כוהנים הינדים דוברי טמיל באזור מלבאר.
הוא תיעד את טיעוניהם של האפולוגטים ההינדים, והעבירם לדפוס בדוחות בשפה הגרמנית שנשלחו למטה הלותרני בעיר האלה.
כמו כן, קיבל מהם 99 מכתבים שתורגמו ופורסמו מאוחר יותר בשם Malabarische Korrespondenz (משנת 1718 ואילך).
בין השנים 1830–1831 התקיימו בבומביי סדרת עימותים פומביים בין המיסיונר ג'ון וילסון לבין אפולוגטים הינדים.
בשנת 1830 אף התקיים עימות בין רם צ'נדרה, הינדי לשעבר שהתנצר, לבין מספר חכמים ברהמינים.
אחד המשתתפים, הפאנדיט מורובאהט דנדקר, תיעד את עמדותיו ביצירה בשפה המראטית בשם Shri-Hindu-dharma-sthapana, שנכתבה בעקבות העימות עם וילסון.
אפולוגט נוסף, נאראיאנה ראו, השיב לוילסון ביצירה אחרת בשם Svadesha-dharma-abhimani.
במהלך המאה ה-19 וה-20, פילוסופים הודים כגון סוואמי ויווקאננדה ושרי אורובינדו ניסחו הגות רציונלית שנועדה להסביר ולהצדיק את עקרונות הדת ההינדית בפני העולם המערבי.
הוגים מודרניים יותר, דוגמת מהרישי מהש יוגי, חיפשו נקודות השקה בין רעיונות מן המסורת הוודית לבין ממצאים עדכניים בפיזיקה קוונטית ובחקר התודעה.
גם הדמות הנוצרית ההודית, הכומר פאנדוראנג שסטרי אתוואלה, הקדיש רבות להרצאות שעסקו בהסבר סמלי ולקסיקלי של יסודות המסורת הוודית.
בספרו ערש התרבות, תיאר דייוויד פרולי – חוקר אמריקאי שאימץ את הדרך הוודית – את כתבי הקודש ההינדיים כ"פירמידות של הרוח", ביטוי להערכתו העמוקה לעושר הרוחני של התרבות ההינדית.
המונח עִלְם אל-כַּלַאם שפירושו המילולי הוא "מדע הדיבור", מתאר את התאולוגיה הסכולסטית האסלאמית.
תחום זה התפתח מתוך צורך להגן על עיקרי האמונה האסלאמית מפני ספקנות, התנגדויות והשפעות זרות.
עוסקי הקלאם, המכונים מותַכַּלִּמוּן (יחיד: מותַכַּלִּם), נבדלים מהפילוסופים, המשפטנים והמדענים המוסלמים, שכן הם עוסקים בניסוח שיטתי של עקרונות האמונה באמצעות כלים לוגיים ודיאלקטיים.
שורשיה של הספרות האפולוגטית היהודית ניכרים כבר בכתביו של אריסטובולוס מאלכסנדריה, אם כי יש המזהים את ראשיתה אף מוקדם יותר – ביצירותיו של דמטריוס הכרונוגרף מן המאה ה-3 לפנה"ס, שבולטות בהן תבניות של "שאלות ותשובות" המאפיינות את הז'אנר.
אריסטובולוס, פילוסוף יהודי שפעל באלכסנדריה, חיבר חיבור הגותי שמטרתו להגן על היהדות ונועד להציג את עמדתה בפני תלמי השישי.
גם חיבורו של יוסף בן מתתיהו נגד אפיון מהווה כתב הגנה מקיף כנגד טענות והאשמות שהופנו כלפי היהדות בזמנו.
בדומה לכך, ניתן למצוא יסודות אפולוגטיים גם בחלק מכתביו של פילון האלכסנדרוני.
במענה לפעילות מיסיונרית נוצרית מודרנית ולקבוצות המתחזות ליהודיות – אך למעשה הן כנסיות נוצריות פונדמנטליסטיות המשתמשות בסמלים יהודיים מסורתיים כדי למשוך קהלים פגיעים מקרב הציבור היהודי – קמו ארגונים יהודיים שנועדו להתמודד עם תופעות אלה.
הבולט שבהם הוא "יהודים למען יהדות", הארגון המרכזי כיום במאבק נגד המיסיון.
לצידו פועלים גם ארגון "קירוב" שהוקם על ידי הרב יוסף מזרחי, ו"יהדות להמונים", בראשות הרב טוביה זינגר.
ארגונים אלו פועלים בזירה הבינלאומית ומוקדשים למענה ישיר לטענות שמעלים מיסיונרים וכתות, תוך עיון והשוואה מעמיקים בין עקרונות היהדות לבין הנצרות הפונדמנטליסטית.
חלק מתומכי הפנתאיזם – ההשקפה לפיה האלוהות מזוהה עם הטבע כולו – ייסדו ארגונים ייעודיים לקידום ולהגנה על אמונתם, כגון "התנועה הפנתאיסטית העולמית" ו"החברה הפנתאיסטית האוניברסלית".
גופים אלו עוסקים בהפצת רעיונות פנתאיסטיים ובהצגת בסיס רציונלי להשקפת עולמם.
אפולו 8 הייתה המשימה המאוישת השלישית בתוכנית אפולו להנחתת אדם על הירח, והראשונה בהיסטוריה האנושית שעזבה את מסלולו ושדה כבידתו של כדור הארץ, נכנסה לשדה כבידתו של גוף שמימי אחר והשלימה את מסעה עם נחיתתה בכדור הארץ.
שלושת אנשי הצוות: פרנק בורמן, ג'יימס לוול הבן וויליאם אנדרס הם בני האדם הראשונים שראו את צידו המרוחק של הירח.
אפולו 8 היא המשימה הראשונה שעשתה שימוש בטיל סטורן 5, והמשימה המאוישת הראשונה בתוכנית ששוגרה ממרכז החלל קנדי בפלורידה ב-21 בדצמבר 1968 בשעה 7:51 בבוקר.
פראנסס נורת'קאט, האישה הראשונה שאי פעם שעבדה בצוות טכני של נאס"א, תכננה את מסלול החזרה של אפולו 8 מהירח לכדור הארץ.
נורת'קאט ביצעה חישובים שהפחיתו את כמות הדלק הנחוצה במשימה – הפחתה שבלעדיה לא הייתה המשימה מצליחה.
לאחר שלוש שעות של הקפת כדור הארץ בזמן שמערכות החללית נבדקות, החל תהליך המעבר למסלול ירחי.
25 דקות מאוחר יותר נפרד השלב השני של המשגר (שנקרא S-IVB) והחללית התהפכה, כדי לאפשר צילום ובדיקה חיצונית של שלב זה.
לאחר מכן הושלך מהשלב חמצן נוזלי בפקודה מהקרקע, כדי לתת לו תנופה שהכניסה אותו למסלול סביב השמש.
המשימה בדקה את מערכות תא הפיקוד, כולל מערכות התקשורת, תמיכת החיים והמעקב, ואפשרה לבדוק את תפקוד הצוות במסלול ירחי.
הצוות צילם את פני הירח, ביצע סקירה טופוגרפית, ואסף ציוני דרך ומידע מדעי אחר, שנדרש למשימות אפולו הבאות.
אפולו 8 כללה תא פיקוד דומה לזה של אפולו 7, מלבד זאת שצוהרי הלחץ ומגן החום המתכלה הקדמיים שולבו לפתח אחד, שישמש למעבר לרכב הנחיתה הירחי במשימות הבאות.
מסת החללית (28,817 ק"ג) כללה את מסת תא הפיקוד ותא השירות, כולל דלק וחומרים מתכלים.
משימה זו לא כללה רכב נחיתה ירחי, משום שפיתוחו פיגר בחמישה חודשים אחר פיתוח שאר חלקי החללית.
השיגור בוצע בכל זאת, כדי לעמוד בתחרות מול ברית המועצות, שכבר שיגרה שתי חלליות זונד בלתי מאוישות סביב הירח בספטמבר ונובמבר, והחזירה אותן בשלום לכדור הארץ, והיה חשש שהרוסים יקדימו את האמריקאים בנחיתה על הירח.
פרנק בורמן, מפקד המשימה, העיד שזו הייתה למעשה המטרה העיקרית של משימה זו, שבמקור כלל לא תוכננה להגיע אל הירח.
במקום רכב הנחיתה הירחי החסר, הורכב דגם דמה בעל אותו משקל על המתאם בין החללית לרכב השיגור, לאיזון.
ב-24 בדצמבר, בשידור ישיר לטלוויזיה אמר ויליאם אנדרס: וכך המשיכו אנשי הצוות להקריא את עשרת הפסוקים הראשונים של ספר בראשית.
במהלך המשימה, כאשר חזרה החללית מעבר לירח ויצרה שוב קשר עין עם כדור הארץ, צילם הצוות את התמונה המפורסמת של זריחת הארץ מעל אופק הירח.
החללית נחתה ב-27 בדצמבר אותה שנה, באוקיינוס השקט, וחולצה על ידי מסוק הליקופטר 66 מנושאת המטוסים USS יורקטאון .
כהכרה על הישגם של אנשי הצוות, שהיו הראשונים לצאת מתחום כוח המשיכה של כדור הארץ ולהיכנס לתחום כוח המשיכה של גוף שמיימי אחר, נבחרו שלושת אנשי הצוות כאנשי השנה של המגזין TIME לשנת 1968.
בגיל 15 כבר למד לטוס.
סיים את האקדמיה הצבאית האמריקאית בשנת 1950 כבוגר במדעים.
בשנת 1957 השלים תואר שני בהנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
שירת בחיל האוויר האמריקאי כטייס קרב, מדריך וטייס ניסוי.
בשנת 1962 נבחר על ידי נאס"א לתוכנית ג'מיני ואפולו.
בשנת 1965 היה מפקד ג'מיני 7, שם, יחד עם ג'יימס לוול, ביצע את הפגישה הראשונה בחלל, עם ג'מיני 6. בשנת 1968 השתתף בוועדת החקירה לאסון אפולו 204 (שכונתה "אפולו 1" מאוחר יותר).
מאוחר יותר קיבל את תפקיד מנהל תוכנית אפולו, והנהיג את הצוות שתכנן מחדש את חללית אפולו.
השתתף במשימת אפולו 8, שהייתה הפעם הראשונה שבני אדם עזבו את מסלול כדור הארץ, והקיפו את הירח.
היה אסטרונאוט בתוכנית ג'מיני ותוכנית אפולו.
בשנת 1952 סיים תואר בוגר במדעים באקדמיה למדעים של הצי האמריקאי.
בשנת 1958 סיים לימודים בבית הספר לטייסי ניסוי.
בשנת 1961 סיים לימודים בבית הספר לבטיחות תעופתית של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
היה מנהל תוכנית מטוס ה־F-4 פנטום, ובמקביל שירת כמהנדס בטיחות בטייסת הקרב 101. נבחר לתפקיד אסטרונאוט ב־1962, והיה אסטרונאוט גיבוי לג'מיני 4 ו־9, וכן היה גיבוי של ניל ארמסטרונג באפולו 11. ב־4 בדצמבר 1965 שוגר בג'מיני 7, שהייתה הפעם הראשונה בה שתי חלליות נפגשו בחלל.
ב־11 בנובמבר 1966 שוגר עם באז אולדרין לג'מיני 12, המשימה האחרונה בתוכנית ג'מיני.
ג'יימס לוול התפרסם לאחר מכן כמפקד משימת אפולו 13, שנכשלה במשימתה לנחות על פני הירח בשל תקלה, אולם הצליחה לחזור לכדור הארץ בשלום.
בשנת 1955 קיבל תואר בוגר במדעים מהאקדמיה של הצי האמריקאי.
בשנת 1962 קיבל תואר שני בהנדסה גרעינית מהמכון הטכנולוגי של חיל האוויר.
בסיום לימודיו באקדמיה של הצי הצטרף לחיל האוויר כטייס בטייסת יירוט בכל מזג אוויר.
מאוחר יותר מונה לאחראי על ניהול טכני של תוכניות תוצאי סיכוך וקרינה של כורים גרעיניים במעבדת הנשק של חיל האוויר בניו מקסיקו.
בשנת 1964 נבחר על ידי נאס"א כאסטרונאוט כחלק מהקבוצה השלישית.
היה טייס גיבוי של ג'מיני 11 ואפולו 11, והיה טייס מודול הירח באפולו 8.
ניל ארמסטרונג – מפקד צוות
באז אולדרין – טייס חללית
פרד הייז – טייס מודול נחיתה
אפולו 9 הייתה המשימה המאוישת הרביעית בתוכנית אפולו.
היא שוגרה ממרכז החלל קנדי בפלורידה ב־3 במרץ 1969 על גבי טיל סטורן 5. זו הייתה המשימה הראשונה בה היה רכב ירח מאויש, והיא נועדה לבדוק את תפקודו ותפקוד הצוות בעת תפעול הרכב.
כ־70 שעות לאחר השיגור, נפרד מודול הירח משאר החללית, התהפך, והתחבר חזרה, כל זאת במסלול סביב כדור הארץ.
המשימה הייתה אמורה גם לבדוק יכולות בתחום הפעילות החוץ רכבית, אך עקב מחלתו של שוויקארט, רוב הפעילויות בוטלו.
במהלך היום הרביעי למשימה, יצא שוויקארט ממודול הירח, לאחר שרוקן מאוויר, ושהה מחוץ לחללית במשך 47 דקות.
באותו זמן, יצא סקוט באופן חלקי מן הפתח של מודול הפיקוד, כאשר הוא עדיין מחובר למערכות תמיכת החיים של המודול.
הוא ביצע תצפיות, צילומים, ואסף דגימות תרמיות.
שוויקארט אסף גם הוא דגימות תרמיות שהיו צמודות לדופן החיצונית של המודול.
מעבר חיצוני ממודול הירח אל מודול הפיקוד לא בוצע, עקב הביטולים שהוזכרו.
במהלך היום השישי בוצעו תמרוני ניתוק ועגינה של מודול הירח, במהלכם הופעלו מנועי התמרון, הנחיתה וההמראה של המודול.
לאחר שביצעה הקפה אחת יותר מהמתוכנן, עקב תנאי מזג אוויר בעייתיים, חזרה המשימה לכדור הארץ כעבור 10 ימים במסלול, ב־13 במרץ, ונחתה באוקיינוס האטלנטי.
היא חולצה על ידי ה־U.S.S Guadalcanal.
(נולד ב-10 ביוני 1929) יליד שיקגו, אילינוי.
ב־1951 התקבל לחיל האוויר האמריקאי, שם ביצע 145 משימות קרביות במהלך מלחמת קוריאה, במטוסי F-80 ו־F-86. הוא בוגר בית הספר לטייסי ניסוי של חיל האוויר האמריקאי וקורס טייסי מחקר אירוספייס של חיל האוויר.
הוא שירת כטייס ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה.
ב־1959 קיבל תואר בוגר במדעים בהנדסת תעופה מאוניברסיטת מישיגן.
בשנת 1962 נבחר על ידי נאס"א כאסטרונאוט.
לפני שהצטרף לנאס"א שירת כטייס בחיל האוויר האמריקאי והמשמר הלאומי, משנת 1956 עד שהצטרף לנאס"א.
בוגר במדעים בהנדסה אווירונאוטית ומוסמך במדעים באווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
למד במעבדה לאסטרונומיה ניסויית של המכון, ועבודתו שם כללה מחקרים בפיזיקה של האטמוספירה העליונה, מעקב אחרי כוכבים, וייצוב של תמונות של כוכבים.
היה אחד מ־14 האסטרונאוטים שנבחרו באוקטובר 1963, בקבוצה השלישית.
לאחר משימת אפולו 9, היה מפקד גיבוי של משימת סקיילאב הראשונה ב־1973.
ב־16 במרץ 1966 שוגר עם ניל ארמסטרונג למשימת ג'מיני 8, שהייתה המשימה הראשונה בה התחברו שני כלי רכב חלליים במסלול.
לאחר משימת אפולו 9, היה מפקד הגיבוי של אפולו 12. טיסת החלל השלישית שלו הייתה במשימת אפולו 15, ששוגרה ב־26 ביולי 1971. במסגרת משימה זו נחת על פני הירח יחד עם ג'יימס אירווין, וביצע מגוון פעילויות.
צ'ארלס קונראד הבן - מפקד
אלן בין - טייס יחידת נחיתה
אפולו רובין נסיבמבי היה אקדמאי ופוליטיקאי אוגנדי שכיהן כראש ממשלת אוגנדה השמיני מ-5 באפריל 1999 עד 24 במאי 2011, אז ירש אותו אמאמה אמבבזי.
לפני שמונה לתפקיד זה הוא שירת כשר החינוך (ממאי 1998 ועד אפריל 1999) ושר השירות לציבור (מ-1996 ועד 1998).
לפני שהתחיל לעסוק בפוליטיקה הוא שימש כראש החוג לחקר החברה באוניברסיטת מקרהרה.
בנוסף, פרופסור נסיבמבי שימש כנשיא אוניברסיטה זו משנת 2003.
אפולו בלוודרה (באיטלקית: Apollo Belvedere) הוא פֶּסֶל שיש רומי העשוי לפי מקור יווני, ייתכן של הפַּסָּל לאוכארס מן המאה ה-4 לפנה"ס.
גובהו של הפסל הוא 2.24 מטרים.
הפסל מוצג במוזיאון הוותיקן ברומא.
הפסל מציג את דמותו של האל אפולו.
דמותו מעוצבת בסגנון הלניסטי – הדמות נשענת על רגל אחת במצב של בין שני צעדים אולם הידיים אינן נמצאות בתנוחת הקונטרה-פוסטו.
ידו האחת פורצת אל החלל (לצידי הגוף וקדימה) ומחזיקה את גלימתו המפוסלת ועשירת הקפלים.
ידו השנייה מונחת לצד הגוף.
הדמות מפנה את מבטה לימין.
שיערה עשוי בעזרת חציבה עדינה במקדח, בסגנון האופייני לתקופה ההלניסטית.
הפסל נשען על גזע עץ מפוסל שהוא כנראה תוספת של ההעתק הרומי (הפיסול היווני היה עשיר בפסלי ברונזה, שלא שרדו.
העתקיהם הרומיים בשיש נזקקו לתמיכה חיצונית).
הפסל נחשב במשך זמן רב לאחת מן היצירות הידועות ביותר מן הפיסול היווני.
והתפרסם מיד ברחבי העולם על ידי העתקים ותחריטים.
גישות מודרניות יותר מתייחסות אל הפסל בביקורתיות ותופסות אותו כ"תאטרלי" כיוון שהן תופסות את אמנות התקופה הקלאסית כשיאה של האמנות היוונית.
"אפולו קוטל לטאה" או "אפולו סַאוּרוֹקְטוֹנוֹס" הוא פסל שיש יווני מאת הפסל היווני פרקסיטלס, בן המאה הרביעית לפנה"ס.
הפסל נשמר כהעתק ומוצג במוזיאון הלובר שבפריז.
הפסל מציג את דמותו של אפולו, כנער צעיר השעון על גזע עץ.
בפסל זה ניתן לראות את השינוי שעבר הפיסול ההלניסטי.
הפסל מציג שבירה של תנוחת הפיסול הקלאסי.
גופו של אפולו יוצר מעין קשת המקבילה לגזע העץ וידו האחת פורצת בעדינות אל החלל.
ראשו של העלם, מוטה אל כיוון הלטאה.
גם אופיו של הפסל הוא "הלניסטי" בכך שהוא מציג את האל אפולו כעלם ברגע פרוזאי וחסר הרואיות.
רגע זה עשוי להכיל אירוניה אם נשווה אותו אל התיאור מן המיתולוגיה היוונית בו הורג אפולו את נחש הפיתון במערות הפאנאסוס, ליד העיר דלפי.
אַפּוֹלוֹנְיִה הַקְּדוֹשָׁה (ביוונית עתיקה: Ἀπολλωνία, מתה ככל הנראה ב-249) היא קדושה שחייה במהלך המאה ה-3 באלכסנדריה תחת שלטונו של פיליפוס הערבי.
העדויות ההיסטוריות על קיומה ועל סיפור חייה אינן מוצקות.
מסופר, שהייתה אחת מתוך מספר בתולות שמתו על אמונתן במהלך התקוממות נגד הנוצרים באלכסנדריה טרם רדיפות דקיוס ב-249. על פי המסורת הנוצרית, אפולוניה עונתה בין היתר באמצעות עקירת כל שינייה או טלטולן.
היא עמדה בסיבלה וסירבה להתכחש לנצרות, אפילו כאשר איימו לשרוף אותה, ומיוזמתה קפצה בעצמה אל הלהבות.
לפיכך, היא נחשבת לפטרונית של רפואת השיניים ושל הסובלים מכאבי שיניים או בעיות אחרות בשיניים.
יום חגה הוא ה-9 בפברואר.
אַפּוֹלוֹנְיוּס מרוֹדוֹס היה משורר יווני בן המאה ה-3 לפנה"ס ומנהל הספרייה הגדולה של אלכסנדריה.
יצירתו המפורסמת ביותר היא הפּוֹאֵמָה הַאֵפִּית ארגונאוטיקה, המספרת את קורותיהם של הגיבורים המיתולוגיים יאסוֹן והארגונאוטים וחיפושיהם אחר גיזת הזהב.
יצירה זו נחשבת לאחת החשובות בתולדות השירה האפית.
מוצאו של אפולוניוס אינו מרודוס כי אם ממצרים ההלניסטית.
הוא חי ברודוס תקופת מה, ושם אימץ את הכינוי "הרודי" או "איש רודוס".
הידיעות המועטות על חיי אפולוניוס שאובות מארבעה מקורות עיקריים: שני טקסטים שכותרתם "חיי אפולוניוס" ומצויים בסְכוֹליָה (ביאורים) על אפולוניוס; הערך "אפולוניוס מרודוס" בלקסיקון האנציקלופדי סוּדָה מן המאה ה-10, ופפירוס מן המאה ה-2 לפנה"ס שנתגלה באוֹקְסִירִינְכוֹס שבמצרים ומזכיר שמות כמה מראשי הספרייה האלכסנדרית.
1241) הוא המקור החשוב ביותר, מפני שזמן כתיבתו הוא הקרוב ביותר לימיו של אפולוניוס.
טקסטים שונים אחרים מספקים מידע נוסף אודותיו.
על פי לקסיקון סוּדָה ושני הטקסטים על "חיי אפולוניוס" היה שם אביו סִילֵאוּס או אִילֵאוּס.
"חיי אפולוניוס" השני מציין כי אמו נקראה "רוֹדֵה" (Rhodē), אך הדבר אינו סביר; פירוש השם רוֹדֵה ביוונית הוא "רוֹדִית" או "בת רודוס", וזהו ללא ספק ניסיון להסביר את הכינוי "הרודי" שנלווה לשמו.
סוּדָה, שני "חיי אפולוניוס" והגאוגרף היווני סטראבון מציינים כי מוצאו מאלכסנדריה.
אַתֶנאיוֹס וקלאודיוס אַילִיאָנוּס כותבים כי הגיע מנאוקרטיס שעל גדת הנילוס, כ-70 ק"מ דרומית לאלכסנדריה.
על פי לקסיקון סודה ושני "חיי אפולוניוס" היה אפולוניוס תלמידו של המשורר קאלימאכוס.
"חיי אפולוניוס" השני מוסיף כי "לדעת אחדים" נקבר אפולוניוס יחד עם קאלימאכוס.
אפולוניוס עמד בראש הספרייה הגדולה באלכסנדריה, כפי שמציינים שלושת המקורות האחרונים.
פפירוס אוקסירינכוס 1241 מוסיף ומספר כי אחריו מילא את התפקיד ארטוסתנס; חילופי הגברי אירעו קרוב לוודאי אחרי שנת 247/246 לפנה"ס, השנה בה עלה לכס המלוכה במצרים תלמי השלישי אאורגטס, מי שמינה קרוב לוודאי את ארטוסתנס לתפקיד.
לקסיקון סודה מציין כי אפולוניוס הוא שהחליף את ארטוסתנס, אך הדבר אינו אפשרי: אפולוניוס למד אצל קאלימאכוס, אשר מת בסביבות 240 לפנה"ס; "חיי אפולוניוס" הראשון מציין כי אפולוניוס חי בימיו של תלמי השלישי; וארטוסתנס עמד בראש הספרייה עד שנת 204 לפנה"ס לכל הפחות.
על המעבר מאלכסנדריה לרודוס מעידים הן שני "חיי אפולוניוס" הן לקסיקון סודה, וחיזוק לכך הוא הכינוי "רוֹדְיוֹס" שנלווה לשמו.
ברם, איננו יודעים אם אפולוניוס מת ברודוס או שב לאלכסנדריה כדי למלא את תפקיד ראש הספרייה.
על מותו מספרים רק שני "חיי אפולוניוס", אך דעותיהם חלוקות.
הראשון כותב כי אפולוניוס מת ברודוס; השני סבור כי מת לאחר שובו אל אלכסנדריה.
הארגונאוטיקה שונה במעט משירה אפית מסורתית או מזו של הומרוס, למרות שזה שימש כדוגמה עבור אפולוניוס.
הארגונאוטיקה קצרה משירתו של הומרוס, עם ארבעה ספרים המונים יחדיו 5835 טורי הקסמטר (בעוד האיליאדה מונה 15,693 טורים).
הארגונאוטיקה גם תמציתית בהשראתו של קאלימאכוס.
שירתו האפית של אפולוניוס שונה גם בתיאורו החלש והאנושי של גיבורה, יאסון, ובמעברים מהירים למנהגים המקומיים, לאטיולוגיה ונושאים אחרים שבשירה ההלניסטית.
אפולוניוס גם בוחר בגרסאות מדודות יותר של מיתוסים מסוימים.
כך למשל, מדיאה מתבוננת בלבד ברצח אסביריטוס ואינה רוצחת אותו.
האלים מרוחקים ואינם פעילים במשך כל היצירה.
אפולו ודפנה הוא פסל שיש מאת הפסל האיטלקי ג'ובאני לורנצו ברניני.
הפסל, המתאר את דמויותיהם של אפולו ודפנה מוצג כיום בגלריה בורגזה שברומא.
נושא הפסל לקוח מתוך היצירה "מטמורפוזות" מאת המשורר הרומי אובידיוס.
על פי הסיפור המיתולוגי, האל אפולו, שחץ האהבה של קופידון ננעץ בו, רודף בתשוקה אחר הנימפה דפנה.
לאחר שדפנה קראה לעזרה, הפך אותה אביה - אל נהר - לצמח הדפנה.
פסלו של ברניני מציג את האירוע ברגע השיא שלו.
האל אפולו מתואר כנער צעיר ועירום.
ידו האחת מצליחה לאחוז במותניה של דפנה ואילו רגלו האחורית מונפת באוויר, כבתוך ריצה, המועצמת על ידי הבד העוטף את אזור חלציו ותלוי מכתפו.
דפנה מתוארת עירומה לחלוטין, פיה פעור באימה והיא מסובבת את ראשה לאחור לעבר אפולו.
גופה מתואר בתנועה פיתולית (סרפנטינית).
ידיה מונפות למעלה וכפות ידיה, מהן מבצבצים עלים וניצנים, נמצאות במצב של מטמורפוזה לצמח.
אַפּוֹלוֹדוֹרוּס מדמשק היה אדריכל סורי-יווני קדום, המועדף על טראיאנוס ומיוחסים לו מבנים מרשימים רבים שנבנו בתקופתו, בהם גשר טראיאנוס ועמוד טראיאנוס.
גשר טראיאנוס נבנה באזור שערי הברזל של הדנובה ושימש למעבר הצבא הרומי במלחמה הדאקו-רומאית השנייה.
על בניית הגשר כתב אפולודורוס ספר שלא שרד עד ימינו, אך חלק מתוכנו מצוטט בספרים קדומים אחרים.
אפולודורוס בנה עבור טראיאנוס את פורום טראיאנוס, הפורום הרומאי האחרון ובתוכו בנה, במצוות הסנאט הרומאי, את עמוד טראיאנוס, שבתוכו מצוי כלי זהב המכיל את אפרו של טראיאנוס.
לאפולודורוס מיוחסת גם בנייתן של קשת טראיאנוס (אנקונה), קשת טראיאנוס (בנוונטו), קשת טראיאנוס (מרידה), קשת טראיאנוס (טימגד), גשר אלקונטר (בספרד) ועוד.
לבקשתו של הקיסר אדריאנוס, כתב אפולודורוס מאמר על מכונות מצור (Πολιορκητικά, "פוליאורקטיקה", "תורת המלחמה").
שמו של הקיסר הנמען אינו נזכר אמנם במכתבו של אפולודורוס, אולם האנונימי מביזנטיון (Anonymous Byzantinus, המאה ה-6) ציין כי הוא נכתב לאדריאנוס.
המלחמה היחידה שיכולה הייתה להצריך ספר הדרכה מסוג זה בזמן שלטונו של אדריאנוס, הייתה מרד בר כוכבא.
אפולודורוס הוצא להורג על ידי אדריאנוס, לאחר שהארכיטקט ביקר את התוכנית למקדש ונוס ורומא (נחנך בשנת 121).
אפולוניה (באלבנית: Apollonia; ביוונית: Απολλωνία) הייתה עיר וקולוניה יוונית שהוקמה במאה השישית לפני הספירה, ושרידיה מצויים באלבניה של ימינו, כ-12 ק"מ מערבית לעיר פייר.
העיר הוקמה בשנת 588 לפנה"ס בידי מתיישבים מקרקירה ומקורינתוס ונקראה על שם אפולו, אל השמש.
הגאוגרף היווני סטראבון תיאר אותה בספרו גאוגרפיקה כעיר מנוהלת היטב, ואילו אריסטו ציין כי היא מהווה דוגמה בולטת לאוליגרכיה, כאשר מיעוט של מתיישבים יוונים שולט בצמיתים שרובם איליריים.
העיר שגשגה כמרכז לסחר בעבדים, והנמל שלה היה לאחד החשובים בחופי איליריה.
הוא שימש לעיתים כתחליף לנמל דירכיום כמוצא המערבי לוויה אגנטיה שהובילה לסלוניקי ולביזנטיון.
העיר טבעה מטבעות משל עצמה, וכמה מהם, שנמצאו באזור הדנובה, מעידים על היקפי הסחר הנרחבים שלה.
בראשית המאה השלישית לפנה"ס שלט בעיר פירוס מלך אפירוס.
ב-229 לפנה"ס הייתה לשטח חסות של הרפובליקה הרומית, וב-148 לפנה"ס הייתה לחלק מהפרובינקיה הרומית מקדוניה.
העיר תמכה ביוליוס קיסר בתקופת המאבקים בינו לבין גנאיוס פומפיוס מגנוס, אך נפלה בידיו של מרקוס יוניוס ברוטוס, מתומכי פומפיוס, ב-48 לפנה"ס.
בהמשך, שהה בעיר אוגוסטוס, לשם לימודים אצל הפילוסוף של אתנודורוס קנאניטס, והוא עזב חזרה לרומא לאחר רציחתו של יוליוס קיסר.
גם תחת השלטון הרומי שגשגה העיר, אך מעמדה החל להידרדר החל מהמאה השלישית, לאחר שרעידת אדמה גרמה לשינוי תוואי נהר הוולוסה, וכתוצאה מכך התמלא הנמל בסחף, והאזור הסובב את העיר הפך לביצה מוכת מלריה.
מספר התושבים בעיר ירד בהדרגה, והיא איבדה מחשיבותה.
במקביל, עלתה וצמחה העיר ולורה, מדרום לה.
במאה ה-13 הוקם בסמוך לעיר מנזר ארדניצה הנוצרי-אורתודוקסי, הפעיל גם כיום.
החפירות הארכאולוגיות הראשונות במקום נערכו בידי ארכאולוגים אוסטרים בין השנים 1918-1916. חפירות נוספות נערכו בין השנים 1938-1924 בידי ארכאולוגים צרפתים.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכו צוותים אלבנים בחפירות, אף שגם כיום חלקים ניכרים מהעיר טרם נחשפו.
מרבית הממצאים הועברו למוזיאון בטירנה ולמוזיאון הפועל במתחם מנזר ארדניצה, אך רבים מהם נבזזו במהלך האנרכיה ששררה באלבניה לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בראשית שנות ה-90. גם האתר עצמו סבל לא פעם משודדי עתיקות.
המבנים הבולטים ביותר שנחשפו בעיר הם חזית בניין המרכז האדמיניסטרטיבי מהמאה השנייה, המשוחזר בחלקו, האמפיתיאטרון, חלק מחומות העיר ובית הקברות.
אפולוניוס איש טיאנה (יוונית: Ἀπολλώνιος ὁ Τυανεύς; 15 לערך –100 לערך) היה פילוסוף יווני, ידוע בעיקר בתפישת עולמו השונה לעומת תקופתו המלאה בתהפוכות.
רוב המידע על אפולוניוס מגיע מהספר "חיי אפולוניוס איש טיאנה" (Vita Apollonii Tyanensis) שכתב פילוסטרטוס (Lucius Flavius Philostratus), שהסתמך על מספר מקורות שלא שרדו.
אפולוניוס נולד בטיאנה אשר בפרובינקיה הרומית קפדוקיה, באסיה הקטנה של התקופה הרומית, למשפחה יוונית בעלת אמצעים.
אפולוניוס למד את האסכולה הפיתגוראית, יחד עם תלמידו ושותפו למסעות דמיס, שהה ולמד זמן מה באימפריה הפרתית, בגיל 20 החל 5 שנים של דומיה שאחריהן נסעו דמיס והוא דרך מסופוטמיה וממלכת פרס לתת-היבשת ההודית, שם למדו ודאנטה.
כשחזר, הפך למטיף נודד, הקים חוג תלמידים ועשה נסים.
הופעתו של אפולוניוס בהיסטוריה מלווה במעטה של ערפל ולא ברורה, אך הוא מוזכר בכתבים שונים בעיקר במאות הראשונות לספירה.
כפילוסוף יווני נהר אפולוניוס אחר האמת היום-יומית, כמו כן ניסה להבין את המשמעות שבין בני האדם לאל וליקום.
לפי דעתו של אפולוניוס האל הוא גדול, כולו אינטליגנציה, נואוס, ואינו רוצה שבני האדם יסגדו לו בתפילות ובטקסים, אלא על ידי התעמקות באינטלקט ובשכל.
עצם היותו פילוסוף אשר פעל בתחילת המאה הראשונה, בתקופתו של ישו, גרמה להשוואה לעיתים קרובות בין אפולוניוס לישו מנצרת.
אפולוניוס היה ידוע במעשי הניסים אשר בוצעו ללא הסבר הגיוני, ויצרו רושם רב בקרב האוכלוסייה האריסטוקראטית אשר נהרה אחריו, ובקרב פשוטי העם.
פעולותיו העיקריות מצאו עניין בעיקר אל מול אנשי החברה הגבוהה במקום העיר טיאנה, דעותיו השונות והמיוחדות מצאו להן אוזן קשבת אצל האסכולה הנכבדה שבעיר, אך גם נגעו לפשוטי העם במיוחד כאשר ביצע דברים אשר נמדדו כניסים שונים ומיוחדים אשר לא נמצא להם הסבר בקרב האוכלוסייה אשר צפתה במתרחש.
פיצה אקספרס אפולון לימסול , היא קבוצת כדורסל קפריסאית מהעיר לימסול, המשחקת בליגת העל הקפריסאית.
הקבוצה הוקמה בשנת 1967, כאחד מצוות המועדונים שייסדו את ליגת הכדורסל הקפריסאית.
לימסול, לאפולון אין אפילו אליפות אחת בכל שנותיה בליגה.
לעומת זאת, משנת 1999 החלה הקבוצה לפרוח ולהאבק על תארים.
הגיעה 4 פעמים לגמר הפלייאוף ו-6 פעמים הגיעה לחצי גמר הפלייאוף, פעמיים זכייה בגביע הקפריסאי ועוד גמר גביע.
מאז 2007 הספונסר הראשי של הקבוצה הוא רשת המזון "פיצה אקספרס".
החל מעונת 1999/00 משתתפת במפעלים אירופאים.
בעונת 2000/01 הודחה על ידי קבוצת המופארם ורשאץ' בשלב המוקדמות.
בעונת 2005/06 הודחה על ידי חימיק יוז'ני בשלב שמינית הגמר של היורוקאפ צ'לנג'.
ובעונת 2006/07 הודחה בשלב חצי גמר היורוקאפ צ'לנג' על ידי צסק"א סמרה שלבסוף זכתה בגביע.
בעונת 2012/13 ניצחה הקבוצה במוקדמות היורוצ'לנג' את קבוצת "דוקס קלוסטנויבורג" מאוסטריה, בסיכום שני מפגשים, והגיעה לשלב הבתים.
אפולון לימסול , היא קבוצת כדורגל קפריסאית מהעיר לימסול, המשחקת בליגת העל הקפריסאית.
המועדון נוסד בשנת 1954. בעונת 2007/08 אימן את הקבוצה המאמן הישראלי יוסי מזרחי.
בעקבות זכייתה בגביע הקפריסאי בעונת 2012/2013 הקבוצה העפילה לשלב הפליי אוף של הליגה האירופית בעונת 2013/2014. הקבוצה ניצחה את קבוצת ניס מצרפת והעפילה לראשונה בתולדותיה לשלב הבתים.
אפולון פטרס , היא קבוצת כדורסל יוונית מהעיר פטרס, המתמודדת בליגת העל היוונית.
הקבוצה הוקמה בשנת 1947 כחלק ממועדון הספורט "אפולון" שהוקם עוד בשנת 1926. בעקבות ביטול מחלקת הכדורגל של המועדון בשנת 1968, החלה הקבוצה לתפוס תאוצה ובסיום עונת 1970/71 העפילה בפעם הראשונה לליגה הבכירה.
הקבוצה שרדה עונה אחת בלבד וירדה חזרה לליגה השנייה.
בסיום עונת 1978/79 העפילה הקבוצה בפעם השנייה לליגה הבכירה.
בעונת 1996/97 הגיעה הקבוצה עד לגמר הגביע היווני, אך הפסידה לקבוצת אולימפיאקוס 80-78. בנוסף הגיעה הקבוצה עד לשלב חצי גמר הגביע בעונת 2003/04. בעונת 2006/07 ירדה הקבוצה לליגה השנייה מהמקום ה-13. בסיום עונת 2011/12 העפילה הקבוצה בחזרה לליגה הבכירה.
הקבוצה השתתפה במשך שלוש עונות רצופות בגביעי אירופה.
בעונות 1996/97 (הודחה על ידי טורק טלקום ברבע הגמר), 1997/98 (הודחה על ידי הפועל אילת בשמינית הגמר) בגביע ספורטה.
ובעונת 1998/99 הודחה על ידי קבוצת דיז'ון באסקט ברבע גמר גביע קוראץ'.
הקבוצה מארחת בהיכל הספורט תופאלוס בעיר, המכיל 4,500 מקומות ישיבה.
אפולוניוס מפרגה (פרגאיוס, ביוונית: Ἀπολλώνιος ὁ Περγαῖος, בלטינית: Apollonius Pergaeus; 262 לפנה"ס - 190 לפנה"ס) היה מתמטיקאי יווני ואסטרונום הידוע בשל כתביו על חתכי החרוט.
מקורו של אפולוניוס בעיר ההלניסטית פרגה באזור פמפיליה באסיה הקטנה.
המתודולוגיה והטרמינולוגיה החדשנית שלו, במיוחד בתחום של חתכי חרוט, השפיעו על מלומדים רבים מאוחרים יותר ובהם תלמי, מאורוליקוס, יוהאנס קפלר, אייזק ניוטון, ורנה דקארט.
אפולוניוס הוא שנתן לאליפסה, לפרבולה ולהיפרבולה את השמות בהם אנו מכירים אותם, בספרו הקוניקה.
אפולו אנטון אונו הוא ספורטאי אמריקאי, מתחרה בהחלקה מהירה על הקרח במסלול קצר, אלוף אולימפי, בעל 8 מדליות, מהן 2 זהב (סולט לייק סיטי 2002, טורינו 2006 וונקובר 2010) ואלוף עולם בעל 21 מדליות מהן 8 זהב.
בהמשך הקריירה הוא זכה פעמיים נוספות בגביע העולמי הכללי (2003 ו-2005).
בשנת 2007 הוא זכה בעונה הרביעית של תוכנית המציאות האמריקאית, רוקדים עם כוכבים.
אַפּוֹלוֹניוּס מוֹלוֹן או מוֹלוֹ , היה רטוריקן יווני שכתב חיבור אבוד על היהודים.
אפולוניוס מולון נולד באלבּנדה שבקאריה בדרום מערב אסיה הקטנה והיה תלמידו לרטוריקה של הנואם מנקלס (Menecles), גם הוא אזרח אלבנדה.
ייתכן ו"מולון" היה שם אביו וייתכן שהיה זה כינויו של אפולוניוס, שנועד להבדיל בינו לבין אפולוניוס המכונה מלאכּוֹס (Malakos), גם הוא מאלבנדה, תלמידו של מנקלס ולימד רטוריקה ברודוס.
סטראבון מספר כי מלאכוס התחיל את דרכו ברודוס לפני מולון, והרבה אחר כך, כשהגיע מולון, אמר לו מלאכוס במשחק מילים: "אתה מולון ("מגיע" comer או "ההולך" the Walker) באיחור".
בצעירותו, אולי בשנות ה-20 של המאה ה-2 לפנה"ס, התיישב בעיר רודוס, בה יצר לעצמו מוניטין כטוען בבתי המשפט, מורה לרטוריקה וסופר.
לכל המאוחר בסוף שנות ה-90 של המאה ה-1 לפנה"ס כבר היה ידוע היטב ברומא, הודות לחיבוריו הרטוריים והצלחותיו כנואם וכמורה ברודוס וייתכן וביקר בה כבר בשנת 87 לפנה"ס, מאחר שקיקרו מדווח כי התמסר ללימוד אצלו ברומא באותה שנה.
בשנת 81 לפנה"ס, בתקופת הדיקטטורה של סולה ולאחר סיום מלחמת מיתרידטס השנייה, נשלח מולון על ידי אזרחי רודוס לרומא לייצג את בקשתם לפיצוי על מלחמת מיתרידטס הראשונה.
הוא ניצל את ההזדמנות והעלה את בקשת אזרחי רודוס לקבל בחזרה את השליטה על העיר קאונוס שבקאריה.
בהזדמנות זו הוא הורשה לנאום בפני הסנאט הרומי ביוונית ללא עזרת מתורגמן, דבר שלא נשמע כמותו עד אז במשא ומתן עם משלחות זרות.
טיעוניו של שגריר רודוס בפני הסנאט הביאו את התוצאות המקוות ואזרחי רודוס השיגו את מטרותיהם.
נאומים אלה אף נזכרים בשמותיהם: "נגד אזרחי קאונוס" ו"על פיצוי תושבי רודוס".
מולון נשאר מעט ברומא ללמד רטוריקה ואחד מתלמידיו היה המדינאי והנואם הרומי המפורסם קיקרו, בתחילת הקריירה שלו כפרקליט.
לאחר מכן פתח מולון בית ספר לרטוריקה ברודוס ובשנת 78 לפנה"ס, בזמן מסעו ליוון, הגיע קיקרו לרודוס ללמוד אצל מולון פעם נוספת.
ההיסטוריון היווני פלוטרכוס מביא סיפור, על פיו אפולוניוס לא הבין רומית ולכן ביקש מקיקרו לנאום ביוונית.
לאחר שסיים, אמר לו אפולוניוס: "אני מצר על רוע מזלה של יוון: פאר זה בלבד נשאר לנו, חינוך ודיבור, עד שבאת ונטלת גם אלה לרומי".
בשנת 76 לפנה"ס, הגיע ללמוד אצלו ברודוס גם יוליוס קיסר.
ההיסטוריון הרומי סויטוניוס מוסיף שלאחר מלחמת האזרחים החליט קיסר לפרוש לרודוס כדי להתמסר ללימודים בהדרכתו של מולון, שהיה "המורה המפורסם ביותר בימים ההם לאמנות־הדיבור", ואילו פלוטרכוס מציין שמולון "היה פילוסוף מהולל והוחזק איש יקר מידות".
פיסת המידע האחרונה לגביו, אצל פלוטרכוס וסויטוניוס, מתייחסת לשנת 75 לפנה"ס.
הוא אינו מוזכר בין ה"סופיסטים" שהרצאותיהם נשמעו על ידי פומפיוס שעצר ברודוס בדרכו חזרה לרומא בשנת 62 לפנה"ס.
עובדה זו משמעותית, מכיוון שפוסידוניוס הגיש באותה הזדמנות הרצאה המכוונת נגד הרטוריקנים, כך שנראה כי אפולוניוס מולון כבר לא היה בחיים אז.
אפולוניוס מולון כתב חיבורים רבים על אמנות הרטוריקה ונראה שהשתייך לאסכולת הרטוריקה ה"אסייתית".
הוא כתב מאמר על הומרוס ואחד מחיבוריו נקרא "נגד הפילוסופים".
אפולוניוס מולון היה ככל הנראה הסופר היווני הראשון מאז הקטאיוס איש אבדרה (300 לפנה"ס לערך), שדווח עליו שכתב ספר מיוחד על היהודים (De Iudaeis).
הקטע החשוב ביותר מתוך חיבורו הועבר דרך יצירתו של בן זמנו אלכסנדר פוליהיסטור ונשמר על ידי אוסביוס מקיסריה.
הקטע כולל תקציר (בעל שגיאות רבות) על אבות האומה היהודית מנח ועד משה ולמרות שאוסביוס מתייחס אליו כחיבור "נגד היהודים", אין בקטע המצוטט סימן למאפיינים אנטישמיים.
אפולוניוס מולון הוא בעצם הסופר היווני הראשון מחוץ למצרים, שממנו הגיעו אלינו רעיונות אנטי יהודיים מפורשים.
בספרו האפולוגטי של יוסף בן מתתיהו (יוספוס פלביוס), "נגד אפיון", אפולוניוס מולון מוזכר כאחד משני הסופרים (יחד עם פוסידוניוס) ש"נתנו יסוד לעלילות אפּיוֹן" (הסופר המצרי האנטישמי).
בעיני יוספוס, נחשב מולון (יחד עם אפיון) כארסי ביותר מבין שונאי היהודים.
העובדה שחלק כל כך גדול מנאום הנגד של יוספוס הוקדש להפרכת האשמותיו האנטי יהודיות של מולון שנכתבו כ-150 שנה לפני כן, מצביעה על עוצמת הנזק שיוספוס ייחס לחיבוריו של מולון ועד כמה היא עדיין השפיעה על דעתם של אינטלקטואלים ברומא והעולם ההלניסטי בזמנו.
מדבריו של יוספוס מתברר כי גם מולון כתב על גירוש היהודים ממצרים, היא הגרסה היוונית-מצרית האלטרנטיבית ליציאת מצרים, אלא שתארך אותה לזמן שונה מיתר הסופרים (מנתון, לוסימכוס ואפיון), שכל אחד מהם נקב בתאריך שונה.
יוספוס מציין את אפולוניוס מולון, לצד לוסימכוס, בראש הדוברים נגד משה וחוקי התורה, שטענו כי משה היה מכשף ורמאי והחוקים שנתן מלמדים את היהודים "לעשות כל רעה ולעזוב כל מידה טובה".
הוא כותב כי מולון (ועוד רבים כמותו) כתב מתוך בורות, אך יותר מכך, מתוך שנאה, "דברים ללא צדק ולא אמת", ואת דומיו, אותם הוא מכנה "המולונים למיניהם" - סופרים שכתבו שהיהודים הם הרעים והחוטאים ביותר בין בני האדם, הוא רואה כ"אנשים חכמים בעיניהם...המרמים והמחליאים את בני הנעורים".
יוספוס תוקף בספרו את מולון ופוסידוניוס על שהוקיעו את היהודים על כך שאינם מכבדים את האלים של האחרים, בעוד שהם עצמם טפלו שקרים, בדו "חרפות מוזרות" והוציאו "כזבים" על בית המקדש בירושלים.
הוא טוען כי מולון ופוסידוניוס, ואחריהם אפיון, היו להוטים לסנגר על מעשיו של אנטיוכוס אפיפנס ותירצו את מלחמתו ביהודים ושוד בית המקדש בעזרת "עלילות שקרים" על המקום הקדוש, בין היתר על קיומו של פסל של ראש חמור, לו סוגדים היהודים, ועל מנהג יהודי של חטיפת אדם יווני לצורך קורבן אדם.
הוא תוקף את המעלילים וכותב כי "אלה הם דברי שקרים לשמם הכתובים ברשע ובזדון למען הוליך שולל את האנשים...בדברי נבלה אשר אין כמוהם לרוע, נסו האנשים האלה להבאיש את ריחנו".
ייתכן והמקור של מולון ופוסידוניוס לסיפור כניסת אנטיוכוס אפיפנס למקדש היה טימוכארס, היסטוריון חצר של בית המלוכה הסלאוקי מהמחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס.
אך ייתכן גם כי האשמה זו של יוספוס את מולון ופסידוניוס מקורה דווקא באפיון עצמו, שכדי לשוות סמכות רבה יותר לעלילותיו, הצביע על שורשיהן בחיבוריהם של שני קודמיו ברי הסמכא.
יוספוס מדגיש כי להבדיל מאפּיוֹן, אפולוניוס לא חיבר על היהודים "שטנה שלמה", אלא כתב בכל הספר שלו רק פה ושם.
אחד ההיבטים הבולטים באפיוּן היהודים אצל אפולוניוס הוא הוקעתם כאתאיסטים ומיזנתרופים: הוא "מחרף" את היהודים כ"שוכחי אלהים ושונאי הבריות" ו"שופך בוז" על מורך לבם, אולם במקום אחר הוא מתאר אותם דווקא כ"עזי מצח ומרי נפש".
כמו כן הוא טוען שהיהודים הם "עם פרא לא לומד מכל עמי הברברים" ולכן הם העם היחיד שלא התפתח ולא תרם דבר לחיים האנושיים.
לפי המקורות הידועים לנו, מולון היה הראשון להאשים את היהודים באתאיזם, האשמתו את היהודים בפחדנות היא ללא מקבילה בין ההאשמות נגד היהודים והאשמתו את היהודים בחוסר המצאה ופרמיטיביות גם היא לא ידועה לנו בספרות היוונית והלטינית.
יוסף בן מתתיהו מכנה את אפולוניוס מולון "איש נבער וחסר בינה" ומתרעם על כך שהוקיע את היהודים על שאינם מוכנים לשהות בחברת אנשים בעלי אמונה דתית ומנהגים שונים משלהם, בעוד שזה לא מנהג אופייני ליהודים בלבד אלא לכל העמים.
הוא תוקף את מולון וטוען כי "הלך בכל דרכי הפרסים וענה נשי-זרים וסרס נערים" ואת ספרו הוא מסיים במילים: "המולונים למיניהם וכל השמחים לדבר שקר וחרפות הם בטלים ומבוטלים".
אַפּוֹלוֹדוֹרוֹס מאתונה היה מלומד, היסטוריון ומדקדק יווני.
אפולודורוס היה בנו של אסקלפיאדס, ותלמידם של דיוגנס מבבל , פנייטיוס הסטואי והמדקדק אריסטרכוס מסמותראקי .
סביב שנת 146 לפנה"ס הוא עזב ואולי ברח מאלכסנדריה, ככל הנראה לפרגמון.
הוא היה פעיל הן באלכסנדריה והן בפרגמון, ולבסוף התיישב באתונה.
כרוניקה (Χρονικά) – היסטוריה יוונית בשירה מנפילת טרויה במאה ה-12 לפנה"ס ועד 143 לפנה"ס בערך (מאוחר יותר היא הוארכה עד 109 לפנה"ס), המבוססת על עבודות קודמות מאת ארטוסתנס.
התאריכים משוערים על פי האזכורים שבה לארכונים של אתונה .
מאחר שרוב הארכונים כיהנו בתפקידיהם למשך שנה אחת בלבד, חוקרים יכלו לאתר במדויק את השנים שאליהן אפולודורוס התייחס.
השיר כתוב בטרימטרים קומיים והוא מוקדש למלך פרגמון במאה ה-2 לפנה"ס, אטאלוס השני פילדלפוס .
על האלים (Περὶ θεῶν) – פרוזה ב-24 ספרים.
החיבור אבוד אך ידוע מתוך ציטוטים שהכיל אטימולוגיות של השמות והאפיתטים של האלים שצוטטו על ידי הרומאי רודף התענוגות פילודמוס; קטעים נוספים מופיעים בפפירוס אוקסירינכוס .
חיבור בן 12 ספרים על קטלוג הספינות באיליאדה של הומרוס, שגם הוא התבסס על ארטוסתנס ודמטריוס מסקפסיס , ועוסק בגאוגרפיה של הומרוס וכיצד היא השתנתה לאורך המאות.
סטראבון הסתמך עליו רבות בכתיבת הספרים 8–10 של חיבורו גאוגרפיקה.