tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השוק נהרס ב-1971, ועימו נעלמה האווירה הצבעונית והרועשת שנקשרה בו.
השוק הסיטונאי הועתק לפרבר רנז'יס, ונקרא כיום השוק הבינלאומי של רנז'יס.
המתחם הפך לצומת מרכזי של רכבות RER, רשת מסילות תת-קרקעיות של רכבות מהירות שהוקמה בשנות השישים של המאה ה-20. במשך מספר שנים היה במקום בור ענק (שכונה "החור של אל", Le Trou des Halles), במקום שבו עמד מבנה השוק, ונחשב למפגע אסתטי בפתחה של כנסיית סנט אסטאש.
הבנייה הושלמה בשנת 1977, עם חנוכת תחנת הרכבת התחתית שאטלה-לה אל, טבורה של רשת תחנות המטרו של פריז.
פורום דה אל, מרכז מסחרי גדול ותת-קרקעי בחלקו, נפתח ב-1979, ובו מגוון רב של חנויות, בתי קולנוע, תיאטראות, מסעדות ובתי-קפה.
המבנה ספג ביקורת על עיצובו, ובשנת 2004 ערכה עיריית פריז תחרות אדריכלית לעיצוב האזור מחדש.
ארבע הצעות עלו לשלב בגמר, של המתמודדים: רם קולהאס (OMA), ז'אן נובל, ויני מאס (MVRDV) ודוד מנז'ן (David Mangin).
האחרון זכה בתחרות, ועל פי תכנונו עתיד האזור להיבנות מחדש.
אזור לה אל מוכר גם כאזור סחר בסמים, ונחשב למסוכן בלילות, אף על פי שבעיה זו דעכה בשנים האחרונות.
לה-מאן סארת (בצרפתית Le Mans Sarthe Basket) היא קבוצת כדורסל צרפתית מהעיר לה מאן, המתמודדת בליגת העל הצרפתית ובליגת האלופות.
מועדון לה-מאן סארת' נוסד ב-1939 כמועדון הכדורסל המקצועי הראשון בצרפת.
בשנותיו הראשונות, עקב חוסר במתחרים בתוך צרפת, נאלץ המועדון להתחרות רק מול קבוצות מחוץ לצרפת, רק ב-1961 התחרה לראשונה במסגרת צרפתית.
בשנים הראשונות של הליגה, המועדון נהפך לאחד מהחזקים בה, כאשר השיג שלוש אליפויות ושני גביעים.
משנות ה-80 ועד היום זכה המועדון בשתי אליפויות ושני גביעים.
למרות שהמועדון משתתף בקביעות באחד מהמפעלים האירופאים, השלב הכי גבוה שאליו הגיעה הקבוצה באירופה הוא חצי גמר גביע ספורטה בעונת 1997/98.
הקבוצה מארחת בהיכל אנטארס, המכיל כ-6,000 מקומות ישיבה.
לֵה (או לֵיי) (בכתב טיבטי: གླེ་) היא בירת טריטוריית האיחוד לדאק, בהודו, והעיר הגדולה ביותר בה.
העיר ממוקמת בגובה של 3,500 מטר מעל פני הים, ונכון לשנת 2011 התגוררו בה כ-30,870 בני אדם, מרביתם טיבטים-בודהיסטים.
העיר הוקמה בסביבות המאה ה-8 והיוותה במשך שנים רבות תחנת מעבר על דרך המסחר החשובה לאורך עמק האינדוס, בין טיבט במזרח וקשמיר במערב, וכן בין הודו וסין.
במשך השנים ועד היום חיו בעיר זה לצד זה בסבלנות הדדית תושבים מדתות שונות, ובעיקר בודהיסטים טיבטים ומוסלמים.
מעל העיר מתנשא "ארמון לה" בן 9 הקומות ההרוס, שנבנה בסביבות שנת 1640, ובו התגוררה משפחת המלוכה של "ממלכת לדאק", שהתקיימה בעבר באזור.
הארמון ננטש באמצע המאה ה-19, לאחר שהעיר נכבשה בידי כוחות קשמיריים ומשפחת המלוכה גלתה לעיר סטוק שבמערב נהר האינדוס.
מראהו דומה לארמון הפוטאלה המפורסם בלהסה, בירת טיבט, ארמונו ההיסטורי של הדלאי למה.
למרגלותיו נמצא הרובע העתיק של לה, המצוי כיום בסכנת הרס בשל האקלים הקשה והזנחה.
בתקופת האימפריה המוגולית גברה ההשפעה המוסלמית באזור, בתגובה לניסיונות לכיבושים מצפון על ידי ממלכת טיבט, והיא סופחה מבחינה מנהלתית לקשמיר.
כמו כן נבנה בה מסגד סוני, שקיים עד היום.
בחורף הקשה (מאוקטובר ועד מרץ) הטמפרטורה יכולה לרדת עד למינוס 18 מעלות צלזיוס, ובקיץ (ביולי-אוגוסט) היא נוסקת, ויכולה להגיע ללמעלה מ-30 מעלות.
זאת אף על פי שיורדים בה רק כ-90 מילימטרים של משקעים בשנה.
במרבית השנה הדרכים לעיר, מסרינגאר ומקרגיל שבקשמיר במערב וממנאלי מדרום, חסומות בגלל הצטברות השלגים ונפתחות רק לזמן קצוב בחודשי הקיץ.
בעיר קיים גם שדה תעופה קטן.
על פי נתוני 2001, כ-77% מתושבי לה הם בודהיסטים, 14% מוסלמים, 8% הינדים ו1% מדתות אחרות.
העיר כוללת גם לא מקומיים רבים, כולל אנשי ממשל וסוחרים (בעיקר בחודשי הקיץ שבהן פתוחה לה לתיירות).
סביב העיר ישנם כפרים רבים, ואוכלוסיית מחוז לה היא 117,000 בני אדם (2001).
לעיר מגיעים בחודשי הקיץ המעטים תיירים רבים, ויש בה תשתית תיירותית מפותחת יחסית, הכוללת מלונות, אכסניות ומסעדות רבות, לצד שוק תוסס.
רוב התיירים מגיעים לעיר על מנת לצאת לסיורים בכפרים ובמנזרים הבודהיסטיים ולטרקים בלדאק, בעמק זנסקאר ובעמק נוברה.
בקרבת העיר נמצא מעבר ההרים קרדונג-לה, שנהוג לראות בו את מעבר ההרים הגבוה בעולם העביר לכלי רכב יבשתיים.
אמיסטאד (בספרדית: La Amistad, "הידידות") הייתה ספינת עבדים ספרדית שיצאה ב-1839 מהוואנה אל פוארטו פרינציפה (Puerto Principe, כיום קמגואיי) בקובה.
בספינה הובלו חמישים ושלושה עבדים בתת-תנאים, חלקם הושלכו לים ואחרים מתו.
במהלך ההפלגה השתלטו האפריקאים על הספינה בהנהגתו של אפריקני צעיר בשם ג'וזף סינקה, והרגו את רב החובל וחלק מאנשי הצוות.
הם הכריחו את נווט האונייה להשיטה לאפריקה, אך המלחים הספרדים הסיטו בחשאי את הספינה מדרכה לכיוון צפון.
בעודה בדרך נתפסה "אמיסטאד" על ידי ספינת המכס האמריקאית "וושינגטון" והושטה אל נמל ניו הייבן.
אז החל אחד המשפטים המסעירים בתולדות ארצות הברית, "ארצות הברית נגד לה אמיסטאד".
קדמה לו "פרשת דרד סקוט".
ספרד האשימה את האפריקאים בשוד ימי.
נשיא ארצות הברית, מרטין ואן ביורן, יצא גם הוא נגד האפריקאים על מנת לקנות את תמיכתם של אנשי הדרום בבחירתו מחדש לנשיאות.
אנשי הדרום תבעו לשפוט את האפריקאים בבית דין פדרלי באשמת רצח ושוד.
ג'ון קווינסי אדמס, בתמיכת מתנגדי העבדות, ייצג את העבדים.
הוא טען כי החוק הספרדי אוסר על סחר עבדים ומנוגד לזכות חירות האדם.
בסופה של הפרשה זוכו האפריקאים החשודים, שוחררו והוחזרו למולדתם.
סרט הקולנוע "אמיסטאד" משנת 1997 מבוסס על מרד העבדים בספינה ועל המשפט שנערך לאחריו.
את הסרט ביים סטיבן ספילברג ומשחקים בו אנטוני הופקינס בתפקיד ג'ון קווינסי אדמס ודג'ימון הונסו בתפקיד ג'וזף סינקה.
לה בורז'ה (צרפתית: Le Bourget) היא קומונה בפרברים הצפון-מזרחיים של פריז, צרפת.
היא ממוקמת 10.6 ק"מ ממרכז פריז.
הקומונה כוללת את שדה התעופה לה בורז'ה, אשר בתורו מארח את מוזיאון האוויר והחלל הצרפתי.
חלק קטן מאוד משדה התעופה לה בורז'ה נמצא על שטחה של הקומונה של לה בורז'ה, שבכל זאת נתנה את שמה לשדה התעופה.
רוב שדה התעופה נמצא בשטחה של הקומונות של דוגני, בנוואיל דה פראנס וגונאס.
המשרד לחקר וניתוח לביטחון התעופה האזרחית של צרפת ממוקם אף הוא בחלקו של שדה התעופה הנמצא בשטח הקומונה.
בקומונה ישנה תחנת רכבת RER (קו B).
לה בנדה (בספרדית: La Banda) היא עיר בפרובינציית סנטיאגו דל אסטרו בארגנטינה.
העיר נמצאת על גדות נהר דולסה, במרחק של 8 קילומטרים מסנטיאגו דל אסטרו, בירת הפרובינציה.
לה בנדה נוסדה במהלך המאה ה-19 כמושבה חקלאית קטנה שמכרה את תוצרתה לעיר סנטיאגו דל אסטרו הסמוכה.
ב-16 בספטמבר 1912 לה בנדה קיבלה מעמד של עיר.
לה בנדה נמצאת על מסלול הכביש הלאומי מספר 34, המקשר בין צפון ארגנטינה לעיר רוסאריו שבפרובינציית סנטה פה.
בנוסף לה בנדה היא נקודת המוצא של הכביש הלאומי מספר 64, שמקשר אותה לעיר סנטיאגו דל אסטרו ומשם אל פרובינציית קטמרקה.
לה בנדה נמצאת על מסלול מסילת הרכבת המקשרת בין הערים בואנוס איירס וטוקומאן.
לה-פרו-סור-מארן היא קומונה בעלת למעלה מ-30,000 תושבים, הנחשבת כאחד מפרבריה המזרחיים של פריז, צרפת, ושוכנת 11.7 קילומטר ממרכז פריז.
הקומונה שייכת לקנטון פרו-סור-מארן ברובע נוז'אן-סור-מארן במחוז עמק המארן, בחבל איל-דה-פראנס.
העיר הייתה בעבר חלק מנוז'אן-סור-מארן ובעקבות בניית גשר הקשתות נחצתה נוז'אן-סור-מארן לשני חלקים, ולאחר מלחמה בת כמה שנים ב-28 בפברואר 1887 הוקמה העיר לה-פרו.
בצדה הדרום-מערבי בגבול עם נוז'אן-סור-מארן ישנה תחנה של הרכבת הפרוורית RER בקו E2 ובצדה הצפון-מזרחי תחנה נוספת של הRER בקו E4.
לה גואירה (בספרדית: La Guaira) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה.
המדינה, הנמצאת בצפון ונצואלה, גובלת במירנדה במזרח ובדרום, במחוז הבירה של ונצואלה בדרום, בארגואה בדרום ובמזרח, ובים הקריבי בצפון.
המדינה משתרעת על שטח של 1,497 קילומטרים רבועים.
בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא לה גואירה.
הספרדים הגיעו לאזור במאה ה-16, כבשו אותו והוא נותר בשליטתם עד המאה ה-19. הקמת ההתיישבויות הראשונות של הילידים באזור, כמו לה וייה דל רוסאריו ב-1555, לוותה בקרבות קשים עם הילידים המקומיים שבמהלכם רוב האוכלוסייה הילידית הושמדה.
במאה ה-19 קיבלה ונצואלה את עצמאותה.
לאחר שהפכה לפדרציה ב-1864, האזור סופח למחוז הבירה של ונצואלה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 גברה הדרישה של המקומיים לאוטונומיה ממחוז הבירה, וב-1998 הממשלה של הנשיא רפאל קלדרה הכריזה על הקמת המדינה החדשה.
למדינה הוענק השם "ורגאס" על שמו של חוסה מריה ורגאס, יליד לה גואירה ומי שהיה נשיא ונצואלה במאה ה-19.
באמצע דצמבר 1999, לאחר מספר ימים גשומים באופן חריג, התרחשה בוורגאס סדרה של שיטפונות ומפולות.
במהלך האירועים, שזכו לכינוי "טרגדיית ורגאס", הושמדו תשתיות רבות ברחבי המדינה וההערכה היא שנהרגו רבבות בני אדם.
חלקים גדולים של ערי החוף נהרסו.
בין האתרי תרבות שנפגעו היה מוזיאון של ארמנדו רברון ורוב יצירותיו נהרסו.
ב-2019 ורגאס שינתה את שמה ללה גואירה.
לה גואחירה (בספרדית: La Guajira) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה.
המחוז נמצא בצפון-מזרח קולומביה, על חצי האי גואחירה, והוא גובל בים הקריבי בצפון ובמזרח, בוונצואלה ובססאר בדרום ובמגדלנה במערב.
במחוז מתגוררים כמיליון תושבים (הערכה ל-2017).
בתקופה הפרה-קולומביאנית ישבו במקום מספר שבטי ילידים כמו בני הוויווה , הקוגי , הקנקואמו והאראוואקו .
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור היו אנשי המשלחת של אמריגו וספוצ'י ב-1499.
לאחר קבלת העצמאות של רפובליקת קולומביה הגדולה מהאימפריה הספרדית בתחילת המאה ה-19 האזור נכלל במחוז מגדלנה, שכלל את מרבית צפון קולומביה המודרנית ובירתו הייתה העיר קרטחנה (במחוז בוליבר העתידי).
לאחר פיצול הרפובליקה ב-1830 האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה והשתייך לפרובינציית ריואצ'ה, ששטחה דמה לשטח המחוז העתידי.
ב-1846 פוצלה מהפרובינציה טריטוריית לה גואחירה, שכללה את החלק המזרחי של המחוז העתידי.
ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית והוקמה מדינת מגדלנה, שכללה את שטחי מחוזות מגדלנה, לה גואחירה וססאר העתידיים, ואשר בירתה הייתה סנטה מרתה; טריטוריית לה גואחירה המשיכה להתקיים בנפרד.
ב-1886 ארצות הברית של קולומביה הפכה לרפובליקת קולומביה הלא-פדרלית, המדינה הפכה למחוז מגדלנה.
ב-1898 אזור ריואצ'ה במחוז מגדלנה אוחד ביחד עם הטריטוריה ליצירת האינטנדנסיה (יחידה דומה למחוז אך במעמד פחות יותר ותחת שליטה הדוקה יותר של השלטון המרכזי) של לה גואחירה.
ב-1911 שונה האזור שונה למעמד דומה יחסית של קומיסריה, וחזר להיות אינטנדנסיה ב-1954. לבסוף ב-1965 שודרג מעמד האינטנדסיה למחוז.
כלכלת המחוז מסתמכת בעיקר על כרייה, הפקת גז טבעי, חקלאות, הכוללת בין היתר גידול מניהוט ובננה, גידול מקנה, תעשייה, תיירות ומסחר.
קלוב דפורטיבו לה אקידד סגורוס (בספרדית: Club Deportivo La Equidad Seguros Sociedad Anónima) הוא מועדון כדורגל מהעיר בוגוטה שבקולומביה ומשחק בליגה הראשונה.
הקבוצה משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון מטרופוליטנו דה טצ'ו ונחשבת לקבוצה הקטנה של עיר הבירה אחרי מיונאריוס ואינדפנדיינטה סנטה פה.
הישגה הגדול ביותר הוא זכייה בקופה קולומביה ב-2008, שבעקבותיו נכנסה לדירוג 100 הקבוצות הטובות בעולם לאותה שנה על ידי התאחדות ההיסטוריה והסטטיסטיקה (IFFHS)
המועדון נוסד בדצמבר 1982 ומיד החל לשחק במסגרת גביע הידידות של דרום בוגוטה, טורניר החובבנים החשוב ביותר של העיר.
ב-1993 עברה הקבוצה לשחק בליגה השלישית בקולומביה שנקראת פרימרה סה (בספרדית Primera C) וזוהי בעצם ליגת חובבים תחת פיקוח ההתאחדות החובבנית לכדורגל (Difutbol).
בשנת 2003 נרשמה הקבוצה אצל מנהלת הליגה הקולומביאנית, הדימאיור והפכה לקבוצה מקצוענית ששיחקה בליגה השנייה ובשנת 2006 תחת הדרכתו של המאמן אלכסיס גרסיה, זכתה בתואר בליגה זו, מה שהקנה לה את ההעפלה לליגה הבכירה.
באופן טבעי כעולה חדשה הסמסטר הראשון של 2007 לא היה טוב והקבוצה סיימה במקום האחרון עם שני ניצחונות בלבד, אבל בסמסטר השני היא הדהימה את כולם.
היא הצליחה להעפיל לפלייאוף כשהיא מסיימת את הליגה הסדירה במקום השני עם 34 נקודות אחרי אתלטיקו נסיונל ובפלייאוף מוגרלת לאותו בית יחד עם דפורטיבו פאסטו, דפורטס טולימה ובויקה צ'יקו.
לה אקידד סיימה עם 12 נקודות במקום הראשון והעפילה למשחק הגמר, שם פגשה את נאסיונל.
את המשחק הראשון היא אירחה באצטדיון אל קמפין הגדול והובסה 0–3, מה שהפך את המשחק השני במדיין לפרוטוקול בלבד ואכן אחרי 0-0 הוכתרה אתלטיקו נסיונל כאלופה.
הקבוצה כללה שמות כמו סטלין מוטה, רומן טורס, רוברטו פולו, קרלוס בחארנו וג'רסון קורדובה שהיו בין היתר שחקני המפתח באותה עונה.
בעונתה השנייה בסך הכל בליגה הבכירה, כבר הצליחה הקבוצה לזכות בתואר.
זה קרה במתכונת המחודשת של הגביע הקולומביאני, טורניר שחזר אחרי שנים רבות של הפסקה.
לה אקידד שובצה בבית C ביחד עם מיונאריוס, אינדפנדיינטה סנטה פה, בוגוטה פוטבול קלוב, סנטאורוס ואקדמיה פוטבול קלוב וסיימה כראש הבית.
בשלב השלישי הדיחה את קוקוטה דפורטיבו ובחצי הגמר גברה על אנביגאדו.
במשחק הגמר הם גברו בביתם על אונסה קלדס 0-1 ובגומלין שנערך באצטדיון פלוגרנדה, הם סיימו בתיקו 3-3 בשביל לחגוג תואר ראשון בהיסטוריה והעפלה לקופה סודאמריקנה 2009.
ב-2009, שנתיים לאחר העפלתה לליגה הבכירה, לה אקידד כבר הופיעה בקופה סודאמריקנה.
היא פגשה את הקבוצה הצ'ילאנית אוניון אספניולה וסיימה איתה בבית בתיקו 2-2 משערים של אריאל קרניו ושער עצמי של סבסטיאן מיראנדה.
בגומלין חוסר הניסיון של לה אקידד גרם לכך שהם הפסידו 0–1 והודחו מהמפעל.
ב-2010 סיימה הקבוצה את הליגה הסדירה במקום הרביעי עם 31 נקודות ופגשה בחצי גמר הפלייאוף את דפורטס טולימה שסיימה ראשונה.
במשחק הראשון שנערך בביתה, סיימה לה אקידד בתיקו 2-2 כשלזכותה כובשים הפרואני רנסו שפוט וקרלוס רנטריה.
בגומלין באצטדיון מנואל מוריו טורו סיימה הקבוצה בתיקו 1-1 כשלזכותה כובש שרמן קרדנס.
לאחר תיקו 3-3 בסיכום שני המשחקים ומאחר שלא היה קיים חוק שערי חוץ, ניצחה לה אקידד 1–3 בדו-קרב הפנדלים והעפילה לגמר.
במשחק על התואר פגשה הקבוצה את ג'וניור ברנקייה והצליחה לנצח במשחק הראשון בבוגוטה 0-1 משער שכבש רנסו שפוט, אבל לא הצליחה לשמור על היתרון בגומלין בברנקייה והפסידה 1–3 כאשר לאונרדו קסטרו מצמק עבורה אחרי שלמקומיים כבשו קרלוס באקה (צמד) ושער של ויקטור קורטס שנתנו לקבוצה מברנקייה את התואר.
שנה מאוחר יותר, בטורניר הקלאוסורה 2011, שוב הצליחה הקבוצה להגיע לגמר ושוב פגשה שם את אתלטיקו נסיונל.
במשחק הראשון בביתה גברה לה אקידד על נסיונל 1–2 משערים של אדווין ריבאס וחואן נונייס.
במשחק הגומלין במדיין, הצליחה נאסיונאל לבצע מהפך ולהוליך 0–2 לקראת סיום המשחק מה שהיה מזכה אותה בתואר, אבל רוברטו פולו בשער דרמטי בתוספת הזמן צימק ל-1–2 והישווה את הסדרה ל-3-3. ההכרעה עברה לדו-קרב פנדלים שאותו ניצחה נסיונל 2–3 ושוב הותירה את לה אקידד רק עם הסגנות.
לה אקידד החלה את דרכה בליגה הבכירה כששיחקה מספר משחקים באצטדיון "אלפונסו לופס פומרחו", האצטדיון של אוניברסיטת בוגוטה, אבל לאחר מכן עברה באופן קבוע לאצטדיון מטרופוליטנו דה טצ'ו.
קבוצות נוספות שמשחקות או שיחקו באצטדיון זה הן טיגרס פוטבול קלוב, סואצ'ה, בוגוטה פוטבול קלוב, פורטלסה פוטבול קלוב וסיפקירה.
לה בוהם הוא שיר שאנסון שבוצע והולחן על ידי שארל אזנבור, עם מילים שנכתבו על ידי ז'אק פלאנט.
השיר הוקלט לראשונה ב-1965 על ידי אזנבור.
הוא נחשב לשיר המזוהה ביותר עימו, לאחד מהשירים הפופולריים ביותר בשפה הצרפתית וכשיר מייצג של ז'אנר השאנסון הצרפתי.
השיר זכה להצלחה בינלאומית, והוקלט על ידי אזנבור גם בגרסאות באיטלקית, ספרדית, אנגלית, גרמנית ופורטוגזית.
אזנבור נהג לבצע שיר זה בכל אחת מהופעותיו, לרוב כשהוא מחקה בתנועותיו צייר ומנקה את ידיו באמצעות מטפחת אותה היה משליך בתום השיר.
השיר מספר על צייר מזדקן הנזכר בערגה בחיי הבוהמה כאמן צעיר בשכונת מונמארטר בפריז.
הצייר מספר שעל אף שחווה מחסור ורעב והתפרנס בדוחק מיצירותיו, הוא היה מאושר.
בבית האחרון בשיר, שב הצייר אל ביתו הישן במונמארטר, אך הוא כבר אינו מזהה את מונמארטר שהשתנתה לבלי היכר, ונראית בעיניו עצובה.
אבי טולדנו ביצע גרסת כיסוי לשיר בעברית תחת אותו השם, בתרגומו של דודו טופז.
השיר בוצע כחלק ממופע יחיד שהעלה ב-1978 בשם "לה בוהם", אשר היה ערב שירי שאנסון של אזנבור, שאף נכח בהופעת הבכורה.
הזמרת הקפריסאית אנה ויסי ביצעה גרסת כיסוי לשיר ביוונית, כחלק מאלבומה "Anna Vissi" שיצא ב-1981, בו תורגם השיר כ-"Kséhasé me".
ניקולס ג'אר יצר גרסת כיסוי לשיר ב-2010, בה הוא משתמש בהופעותיו.
הזמר הצרפתי קנדג'י ז'יראק ביצע גרסת כיסוי לשיר באלבום "Aznavour, sa jeunesse" מ-2014. בגרסה זו, אשר יצאה כחלק מאלבום מחווה משותף של מספר זמרים צעירים לשירי אזנבור, ישנה השפעה של מוזיקה ספרדית וצוענית.
לה (בהונגרית: Léh) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית לה קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-475 תושבים בשנת 1990 עד 395 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-16%).
בלה חיו מעט יהודים לתקופת זמן מוגבלת.
לה ג'ודריה הייתה הרובע היהודי של העיר רודוס, האי רודוס, יוון.
לה ג'ודריה פירושה שכונת היהודים (La Djuderia) בשפת הלאדינו שפת הדיבור של יהודי רודוס.
לה ג'ודריה נמצאת בחלקה המזרחי של העיר העתיקה של רודוס, בסמוך למזח המשמש ספינות שייט.
היא ממוקמת בעיקר ברחוב דוסיאדו בו נמצא כיום בית הכנסת האחרון העומד על תילו של קהילת יהודי רודוס בית הכנסת קהל שלום.
בעבר פעלו שישה בתי כנסת וכן ישיבות, אך הם חרבו במהלך מלחמת העולם השנייה.
היהודים עסקו בכל המלאכות, ובכלל זה מסחר, רפואה, ייצור כלי נשק, אריגה ועוד.
בית הקברות היהודי שכן ברובע היהודי, אך בשנות ה-30 של המאה ה-20 ייסדו האיטלקים את בית קברות יהודי חדש מחוץ לחומות העיר העתיקה כ-1.5 ק"מ דרומית לשכונה.
כיום יש בשכונה את המוזיאון היהודי של רודוס הנמצא בבית הכנסת קהל שלום המנציח את סיפור הקהילה.
הכיכר המרכזית בשכונת נקראת כיכר היהודים הקדושים, לזכר 1604 יהודי רודוס שנרצחו בשואה.
על העמוד זיכרון כתוב ביוונית, עברית, אנגלית, צרפתית, איטלקית ולאדינו: "לזיכרון עד של 1,604 הקורבנות, יהודי רודוס וקוס, שניספו במחנות המוות של הצורר הנאצי".
לָה בֶּל פֶרונְיֶיר הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר לאונרדו דה וינצ'י, שצויר בין השנים 1495–1499. היצירה מוצגת במוזיאון הלובר בפריז.
היצירה מתוארכת לשהותו הראשונה של האמן במילאנו.
היא הוזכרה לראשונה, תוך יחוס ללאונרדו דה וינצ'י, בשנת 1642, כחלק מהאוסף המלכותי של טירת פונטנבלו.
הציור ידוע באופן אוניברסלי בשם הצרפתי "לה בֶּל פֶרוֹנייר", שם שיוחס לו כתוצאה מטעות בקטלוג שנעשתה בשנת 1709, ואשר בלבלה בינו לבין ציור אחר באותו השם, של אישה בפרופיל.
המשמעות המילולית של השם: "אשתו היפה של סוחר כלי המתכת", בהתייחסות לתכשיט שהדמות עונדת על מצחה, תוך בלבול קל בין "תכשיט" ל"כלי מתכת".
לפני כן הציור נקרא "דיוקן של דוכסית ממנטובה".
ציור זה, שלעיתים קרובות סובל מהערכת חסר, הוא הדיוקן הידוע האחרון שאותו צייר דה וינצ'י לפני המונה ליזה, שאותה החל לצייר בפירנצה בשנת 1503.
היצירה תואמת לחלוטין יצירות אחרות מאותן שנים, כמו "דיוקנו של מוזיקאי" ו"הגבירה עם ההרמין" (שנוצרה מאותו גזע עץ אלון), ומשקפת את המחקרים האופטיים האינטנסיבים של אותה תקופה, דבר הניכר בהדהוד היפה של השמלה האדומה על לחי הפנים האניגמטיות.
הציור מציג חזה וראש של גברת צעירה על רקע כהה, מאחורי מעקה דמוי כן.
הצבתה בצורה זו נועדה לעורר השוואה עם פרוטומות, שכן דה וינצ'י האמין שניתן לגרום לציור להראות יותר "אמיתי" מפסל, למרות חסרונו של המימד השלישי.
הדמות מוצגת עם פיתול כפול, החזה מופנה שמאלה, והראש חזיתית, כאילו מישהו הסב את תשומת ליבה לעניין כלשהו.
הפנים היפות מציעות עצמן לבחינת הצופה, אך היא מסיטה את מבטה הצידה, בלא לשמור על קשר עין, ומשדרת חוסר נגישות חידתי.
הסטת המבט הפתאומית מעניקה תחושה של אנרגיה מאופקת וחיוניות יוצאת דופן, ומבטיחה התבוננות פסיכולוגית חודרת אל מחשבותיה הפנימיות.
כמו "הגבירה עם ההרמין", בגדי הגברת מעודנים מאוד, אך לא מפוארים וללא תכשיטים ראוותניים.
היא לובשת שמלה עם מחשוף מלבני ושרוולים הניתנים להחלפה, על פי אופנת התקופה, אשר במקרה זה קשורים בסרטים המראים את שרוולי הפאף של החולצה הלבנה מתחתיהם.
סביב צווארה כרוכה שלוש פעמים שרשרת בעלת שני גוונים, ועליה תלוי סרט בגובה החזה.
היא עונדת על מצחה חוט דק אשר מייצב את שערה, כמו "הגבירה עם ההרמין", ותכשיט אודם קטן במרכז המצח.
זהותה של הדמות יוחסה בתחילה באופן דיסקרטי לפילגשו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
מאוחר יותר זוהתה כלוקרציה קריבלי, פילגשו של לודוביקו ספורצה, דוכס מילאנו בפועל ופטרונו של לאונרדו דה וינצ'י החל משנת 1483, כאשר עבר להתגורר בעיר.
אפשרות נוספת היא שמדובר בצ'צ'יליה גלראני, פילגש אחרת של לודוביקו, בגיל מבוגר יותר מזה שבו הוא תוארה בציור הגבירה עם ההרמין.
קיים דמיון ביטוי עדין (המבט קר הרוח) בין שתי הנשים.
עם זאת, לדעתם של חוקרי האמנות לוק סייסון ולארי קיית', הדמות המוצגת בציור היא ככל הנראה ביאטריצ'ה ד'אסטה, רעייתו של לודוביקו ספורצה.
דה וינצ'י תיאר את תווי פניה בצורה כל כך קרובה לשלמות, תוך שימוש בפרופורציות גאומטריות אלוהיות, שייתכן ונחשבה ליפהפייה מושלמת.
לינדה ויירה קביירו , הידועה יותר בשם לה אינדיה, היא זמרת פוארטו ריקנית ופזמונאית מסוגת הסלסה, האוס ופופ לטיני.
לה אינדיה הייתה מועמדת הן לפרס גראמי והן לפרסי גראמי הלטיני, וזכתה בפרס גראמי הלטיני בקטגוריית "אלבום הסלסה הטוב ביותר עבור" האלבום Intensamente La India Con Canciones De Juan Gabriel.
קביירו נולדה בריו פידראס, פוארטו ריקו.
שני הוריה עברו לניו יורק זמן קצר לאחר לידתה, והתיישבו באזור דרום ברונקס של העיר.
בתחילה הם גרו עם סבתה של קביירו, אישה ששימשה השפעה חשובה על חייה של קביירו.
היא החלה לשיר כנערה צעירה, ואף עברה הכשרה באופרה לזמן קצר.
שם הבמה שלה, לה אינדיה, ניתן לה על ידי סבתה בגלל תווי פניה הכהים ושיערה הארוך, החלק והשחור.
לה אינדיה מתוארת כפמיניסטית, לאחר שראתה את אביה מתעלל באמה בזמן שהתחבאה מתחת למיטה.
לה במול הוא הצליל התשיעי (לפי שורת חצאי הטונים) לפי הסולם הכרומטי המערבי (הספירה מתחילה מ-דו).
הוא נמצא חצי טון (סקונדה קטנה) מעל סול וחצי טון (פרימה מוגדלת) מתחת לצליל לה, כלומר אנהרמוני ל-סול דיאז (אנ': G♯) על אף שבצורות כיוון מסוימות לה במול נשמע שונה מ-סול דיאז.
כאשר הוא מחושב בכוונון מושווה עם התייחסות ל-לה מעל דו אמצעי כ-440 הרץ, התדר של לה במול מעל דו אמצעי הוא בערך 415.305 הרץ.
התווים A♭ ו-G♯ הם התווים היחידים שיש להם רק אנהרמוניה אחת, מכיוון שניתן להגיע אליהם רק בדרך אחת באמצעות דיאז בודד או כפול או במול יחיד או כפול, מכל אחד משבעת התווים הלבנים.
לה ג'וקונדה (באיטלקית: La Gioconda) היא אופרה בארבע מערכות מאת אמילקארה פונקיילי וליברית איטלקית מאת אריגו בואיטו (אנגרמהː טוביה גוריו,Tobia Gorrio), המבוססת על אנג'לו, עריץ פדובה, (Angelo, Tyrant of Padua), מחזה בפרוזה משנת 1835 מאת ויקטור הוגו.
באותו מקור השתמש גאטנו רוסי לכתיבת הליברית שלו ל"השבועה" של סבריו מרקאדנטה ב-1837.
לה ג'וקונדה, שהועלתה לראשונה ב-1876, הייתה הצלחה גדולה עבור פונקיאלי, כמו האופרה האיטלקית החדשה והמצליחה ביותר בין אאידה של ורדי (1871) לאותלו (1887).
זוהי גם דוגמה מפורסמת לז'אנר האיטלקי של אופרה גרנדה, המקבילה לגראנד אופרה הצרפתית.
פונקיאלי תיקן את העבודה שלוש פעמים; הגרסה הרביעית והאחרונה בוצעה לראשונה ב-1879 בגנואה לפני שהגיעה למילאנו ב-1880, שם התבסס המוניטין שלה כגרסה הסופית.
ישנן מספר הקלטות שלמות של האופרה, והיא מועלית באופן קבוע, במיוחד באיטליה.
זוהי אחת האופרות הבודדות הכוללות תפקיד מרכזי לכל אחד מששת סוגי הקול העיקריים.
האופרה כוללת גם את הבלט המפורסם מחול השעות, המבוצע לרוב בנפרד או בפארודיה.
לה ג'וקונדה הוא חלק מרפרטואר האופרה הסטנדרטי באיטליה והיא מועלית שם בקביעות בבתי האופרה.
בהתחשב במספר הרב של משתתפים ותפאורות משוכללות שהאופרה דורשת, היצירה היא אחת האופרות היקרות יותר להפקה, וכתוצאה מכך, האופרה מוצגת בתדירות גבוהה יותר בבתי אופרה עם תקציבים גדולים יותר כמו תיאטרו לה סקאלה במילאנו והמטרופוליטן אופרה בניו יורק.
הוצאות הפקת האופרה גרמו לכך שהיא מועלית פחות מחוץ לאיטליה, אך היא עדיין חלק מהקאנון המערבי של ספרות האופרה על הבמה הבינלאומית.
לה ג'וקונדה הוזמנה בשנת 1874 על ידי ג'וליו ריקורדי מחברת ההוצאה לאור למוזיקה קאזה ריקורדי.
ריקורדי בחר באריגו בויטו לכתוב את הליברית לאופרה; למרות שהוא השתמש באנגרמה של שמו שלו, 'טוביה גוריו'.
בויטו עיצב את היצירה בסגנון האופרה הגדולה של המחזאי הצרפתי יוג'ן סקריב; שימוש במסגרת היסטורית עם מגוון רחב של דמויות היכולות לספק מחזה מרהיב על הבמה והזדמנויות לקונפליקטים.
במסורת האופרה הגדולה הצרפתית היצירה מכילה בלט מרכזי וסצנות מקהלה המוניות.
לה ג'וקונדה הוצגה לראשונה בתיאטרון לה סקאלה, מילאנו, ב-8 באפריל 1876 עם זמרת הסופרן האיטלקית מדלנה מריאני מאסי בתפקיד הראשי והטנור הספרדי חוליאן גאיאר כאנצו.
היצירה התקבלה בחיוב בהקרנת הבכורה שלה עם מבקר המוזיקה המוביל של מילאנו, פיליפו פיליפי מהמגזין La perseveranza, שהכריז כי מלבד ג'וזפה ורדי, רק פונקיאלי יכול להפיק אופרה בעלת חשיבות כזו בקרב המלחינים החיים אז של איטליה.
אשתו של פונקייאלי, זמרת הסופרן טרזינה ברמבילה, ביצעה את תפקיד לה ג'וקונדה בהופעות מאוחרות יותר של האופרה בלה סקאלה ב-1876, והפרשנות שלה לתפקיד הייתה מפורסמת ומוערכת.
לאחר הבכורה, המשיך פונקיאלי לשנות את היצירה מספר פעמים.
להעלאת האופרה הראשונה בוונציה בתיאטרו רוסיני ב-18 באוקטובר 1876 בוצעו שינויים רבים; לרבות הוספת ה'פורלנה' במערכה 1; קבלטה חדשה ('O grido di quest' anima') לדואט בין אנצו לברנבה; פרגיירה ללורה במערכה 2; ואריה חדשה לאלוויסה במערכה 3, שנמחקה מאוחר יותר, אך המילים שלה נשמרו בתיקונים מאוחרים יותר ב-Credo של יאגו.
האופרה שונתה שוב לקראת העלאתה הראשונה ברומא בתיאטרון אפולו ב-23 בינואר 1877. להפקה זו כתב פונקיאלי פרק סיום חדש למערכה 1 שהחליף את החזרה של ה"פורלנה" והחליף את הקרב הימי בסוף מערכה 2 בדואט לאנצו וג'וקונדה.
הגרסה הרביעית והאחרונה של האופרה עלתה בבכורה בגנואה ב-27 בנובמבר 1879. עם זאת, גרסה זו זכתה מאוחר יותר לשבחי הביקורת ולמעמד כגרסה הסופית של האופרה, כשהועלתה בלה סקאלה במילאנו בשנה שלאחר מכן ב-28 במרץ 1880. עבור גרסה זו, הלחין פונקייאלי מחדש את האריה של אלוויסה, "Si!
Morir ella de!", והחליף את הסטרטה המקורית בסיום של מערכה 3 בהשמעה תזמורתית של הנושא העיקרי של הפצו קונצ'רטטו הקודם.
מבנה זה היה חדשני באותה תקופה, ומאוחר יותר השפיע על מלחיני אופרה אחרים כמו תלמידו של פונקייאלי ג'אקומו פוצ'יני.
הופעות בינלאומיות באירופה ובדרום אמריקה
בלה סקאלה בוצעה ההקלטה השלמה הראשונה של האופרה שנעשתה ב-1931 עם ג'אנינה ארנגי-לומברדי בתפקיד הראשי.
בשנת 2022 עלתה בלה סקאלה בבכורה, האופרה בבימוי חדש של הבמאי דויד ליברמור עם צוות שחקנים בראשות סופרן סאיואה הרננדס ואירינה צ'ורילובה שהתחלפו בתפקיד הראשי.
הבכורה של לה ג'וקונדה בבריטניה התקימה בבית האופרה המלכותי, קובנט גארדן ב-31 במאי 1883 עם הסופרן האמריקאית מריה דוראנד (ילידת 1846) בתפקיד הראשי.
הבכורה הספרדית של האופרה בוצעה בברצלונה ב-1886. לאחר מכן נערכו הופעות ב-1887 בבריסל, וינה וורשה.
הטנור המהולל אנריקו קארוסו זכה להצלחה הגדולה הראשונה בקריירה שלו בתפקיד אנצו כאשר ביצע את התפקיד בתיאטרון מאסימו בפלרמו ב-1897.
זמרת הסופרן האיטלקית טינה פולי רנדאצ'יו זכתה לשבחים רבים על ביצועה את תפקיד לה ג'וקונדה במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 על הבמה הבינלאומית.
היא ביצעה לראשונה את התפקיד באירופה בתיאטרון מאסימו ויטוריו עמנואלה בפאלרמו ב-1907; לאחר שכבר שרה את לה ג'וקונדה בסיבוב הופעות בדרום אמריקה בשנים 1904–1905 בתיאטרון העירוני (סאו פאולו) ובתיאטרון העירוני (ריו דה ז'ניירו).
היא המשיכה לגלם את התפקיד בכמה תיאטראות אחרים, כולל לה פניצ'ה (1908), תיאטרון ריאל (1910), תיאטרון רג'יו די פארמה (1911), תיאטרון קרלו פליצ'ה (1911), תיאטרון קוסטנצי ברומא (1915).
התיאטרון העירוני של סנטיאגו (1915), תיאטרון קולון בבואנוס איירס (1915), תיאטרון סן קרלו בנאפולי (1915), תאטרו דאל ורמה במילאנו (1917), תיאטרון גראן דה לה הבנה בקובה (1918), תיאטרו קומונלה די בולוניה (1919), תיאטרו קומונלה מודנה (1927), תיאטרו ליריקו במילאנו (1929), ותיאטרו פוליטאמה גריבלדי בפלרמו (1931) בין היתר.
היא גם ביצעה את תפקיד לה ג'וקונדה עבור שידורי רדיו של האופרה עם תזמורות ברומא ובטורינו ב-1931.
ב-1909 הועלתה האופרה בתיאטרון דל'אופרה ברומא עם צוות מצוין שביים אנג'לו מסיני פייראלי, ג'אנינה ראס, לואיסה גריבלדי וטיטה רופו.
בשנת 2017 האופרה הועלתה לראשונה בצ'כיה בתיאטרון הלאומי של ברנו, תיאטרון Janáček עם שילה בורוז בתפקיד הראשי.
בשנת 2022 ג'וזף קאייחה גילם את אנצו ואמנדה אקלאז את לה ג'וקונדה באופרה של גראנג' פארק.
האופרה הוצגה בבכורה אמריקאית במטרופוליטן אופרה ב-20 בדצמבר 1883 עם הסופרן השוודית כריסטינה נילסון בתפקיד הראשי, הטנור האיטלקי רוברטו סטאנו בתפקיד אנצו, הסופרן הצרפתייה אמי פורש - מאדי בתור לורה, והקונטרלטו האיטלקי סופיה סקאלצ'י בתור לה סייקה.
אותו צוות השתתף בביצועים נוספים של האופרה בשיקגו ובסנט לואיס ב-1884. ההעלאה הבאה של האופרה בניו יורק התרחשה עשור לאחר מכן בבית האופרה הגדול ב-1893 עם הסופרן האמריקאית סלמה קרונולד בתפקיד הראשי.
האופרה הועלתה בברודוויי בתיאטרון האמריקאי על ידי חברת האופרה של כיכר קאסל בשנת 1899 עם איבון דה טרוויל בתפקיד הראשי.
הסופרן ליליאן נורדיקה ביצעה את התפקיד הראשי עם להקת האופרה של אוסקר המרשטיין במנהטן בשנת 1907.
האופרה העלתה במטרופוליטן בפעם השנייה, עשרים ואחת שנים לאחר העלאתה הראשונה ב-1904, כאשר נילסון חזרה על התפקיד הראשי, אנריקו קארוזו כאנצו, ארתורו וינייה מנצח, והבריטון הצרפתי יוג'ן דופרישה שימש הן כבמאי ההפקה והן בתפקיד משנה של הזמר.
הפקה זו נשארה ברפרטואר השנתי של המטרופוליטן עד עונת 1914–1915 שבה קארוזו עדיין ביצע את התפקיד של אנצו, אך עם אמי דסטין בתפקיד הראשי.
האופרה העלתה שם בפעם השלישית ב-1924, עם הפקה חדשה באמצעות כוריאוגרפיה מאת רוזינה גאלי, תפאורה של המעצב המילאנזי אנטוניו רובסקאלי, ובימוי של הבמאי Désiré Defrère.
צוות הבכורה של הבמה החדשה כללה את פלורנס איסטון בתפקיד ג'וקונדה ובנימינו ג'יליי בתפקיד אנצו.
עם זאת, רוזה פונסל קיבלה את תפקיד ג'וקונדה מאוחר יותר, ב-1924. הפקה זו נשארה חלק מהרפרטואר העולה בקביעות של המטרופוליטן עד 1940, עם צוות מתחלף של מבצעים.
לאחר היעדרות של חמש שנים מהבמה, הבימוי של Defrère שוב עלה ב-1945, הפעם עם סטלה רומן כלה ג'וקונדה וריצ'רד טאקר הופיע שם לראשונה בתפקיד אנצו.
הופעה חיה ב-1946 בבית האופרה של מטרופוליטן בכיכובם של זינקה מילאנוב בתפקיד ג'וקונדה, ריזה סטיבנס בתפקיד לורה, טאקר בתפקיד אנצו ומרגרט הארשו בתפקיד לה צ'יקה הוקלטה לשידור רדיו ולאחר מכן שוחררה בדיסק.
האופרה בבימויו של Defrère המשיכה להציג עד שהוחלפה בהפקה חדשה ב-1966 שהעלתה מרגרטה ואלמן עם תפאורה ותלבושות של בני מונטרסור.
בית האופרה לקח את ההפקה הזו למסע הופעות בארצות הברית בשנת 1967 עם רנטה טבלדי בתפקיד הראשי, פרנקו קורלי בתור אנצו, רוזלינד אליאס בתור לורה ופאוסטו קלווה מנצח.
ההפקה של וולמן ומונטרסור נשארה ברפרטואר של המט במשך 17 שנים והוצגה שם לאחרונה בעונת 1982–1983 עם פלסידו דומינגו בתפקיד אנצו ואווה מרטון בתפקיד הראשי.
לאחר 1983, לה ג'וקונדה הועלתה פחות.
ביצועים של היצירה המורכבת מהפקה משנת 1990 עם גניה דימיטרובה; הפקה משנת 2006 עם ויולטה אורמנה; ולאחרונה הפקה משנת 2008 עם דבורה וויגט כגיבורות התואר בהתאמה.
בנוסף, תזמורת האופרה של ניו יורק הציגה גרסאות קונצרט של האופרה מספר פעמים; כולל קונצרט מ-1986 בכיכובה של גניה דימיטרובה כג'וקונדה; והופעה ב-2004 בכיכובם של אפריל מילו בתפקיד הראשי ומרצ'לו ג'ורדני בתפקיד אנצו.
מחוץ לניו יורק, לה ג'וקונדה הוצגה לרגל הפתיחה החגיגית של בית האופרה של בוסטון ב-8 בנובמבר 1909, עם ליליאן נורדיקה בתפקיד הראשי, פלורנסיו קונסטנטינו בתור אנצו ולואיז הומר בתור לה סייקה.
האופרה של סן פרנסיסקו (SFO) העלתה את היצירה לראשונה ב-1947 עם סטלה רומן ורג'ינה רזניק לסירוגין בתפקיד הראשי.
ב-1983, העלה ה-SFO את האופרה עם מונסראט קבאייה; וב-1988 עם אווה מרטון.
בשנת 1913 העלתה חברת שיקגו גראנד אופרה את היצירה עם קרולינה ווייט בתפקיד הראשי.
אמי דסטין ביצעה את התפקיד הראשי בלה ג'וקונדה לפתיחת עונת האופרה של 1915 באודיטוריום של שיקגו.
האופרה האזרחית של שיקגו פתחה את עונת 1924–1925 עם הפקה של לה ג'וקונדה בכיכובה של רוזה ראיסה תחת שרביטו של ג'ורג'יו פולאקו.
האופרה הלירית של שיקגו העלתה את האופרה בפעם הראשונה ב-1957 עם איילין פארל בתפקיד הראשי.
ההופעות הבאות בשיקגו כללו הפקה משנת 1966 עם אלנה סוליוטיס; הפקה משנת 1986 עם ג'נה דימיטרובה; והפקה משנת 1998 עם ג'יין איגלן.
בשנת 1974 הועלתה האופרה על ידי האופרה של מדינת ניו ג'רזי עם גרייס בומברי בתפקיד הראשי עם הופעות שניתנו בהיכל הסימפוני של ניוארק ובאנדרטת המלחמה בטרנטון.
כותרת האופרה הנקראת "האישה המאושרת", מתורגמת לאנגלית כ"זמרת הבלדה".
עם זאת, מכיוון שהאירוניה הטמונה בשם המקורי אינה מתבטאת בתרגום, בדרך כלל משתמשים באיטלקית.
לכל מערכה של לה ג'וקונדה יש כותרת.
הסיפור סובב סביב אישה, ג'וקונדה, שכל כך אוהבת את אמה, עד שלורה, יריבתה המאוהבת באנצו, מצילה את חייה של אמה.
ג'וקונדה מניחה בצד את אהבתה הרומנטית כדי לגמול לה.
הנבל ברנבה מנסה לפתות את ג'וקונדה, אך היא מעדיפה את המוות.
במהלך חגיגות הקרנבל לפני התענית, בזמן שכולם עסוקים בריגאטה (תחרות השיט בתעלות), ברנבה, מלשן אינקויזיציה, צופה בתאווה בלה ג'וקונדה כשהיא מובילה את אמה העיוורת, מעבר לכיכר.
הוא מנסה לכפות עצמו עליה ונדחה בתוקף.
הוא נוקם את נקמתו בהוקעת הגברת הזקנה כמכשפה שכוחות הרשע שלה השפיעו על תוצאות תחרות הגונדולות.
רק התערבותו של קפטן ים צעיר (אנצו המחופש) מרחיקה את ההמון הזועם.
השקט מוחזר לגישתם של אלוויסה באדוארו, חבר באינקוויזיציה הוונציאנית, ואשתו, לורה.
לורה מציבה את לה סייקה תחת חסותה האישית, ובהכרת תודה הזקנה מציגה לה את הרכוש היקר ביותר שלה, מחרוזת תפילה.
ברנבה חד העין מבחין בהתנהגות חשאית בין לורה לקפטן הים המעידה על מערכת יחסים סודית.
כשהוא נזכר שלורה הייתה מאורסת לאציל הגורש כעת אנזו גרימלדו לפני נישואיה הכפויים לאלוויסה, ברנבה מבין שקברניט הים הוא אנזו בתחפושת.
ברנבה מתעמת עם אנצו, שמודה שמטרתו בחזרתו לוונציה היא לקחת את לורה ולהתחיל חיים חדשים במקום אחר.
ברנבה יודע שג'וקונדה מאוהבת באנצו והוא רואה הזדמנות לשפר את סיכוייו איתה על ידי סיוע לאנצו בתוכנית הבריחה שלו.
כאשר אנצו הלך, ברנבה מכתיב מכתב שיישלח לאלוויסה, וחושף את בגידתה של אשתו ואת תוכנית הבריחה של האוהבים.
הוא לא מודע לכך שג'וקונדה שמעה אותו.
המעשה מסתיים בכך שברנבה משליך את המכתב ללוע האריה, שם מתפרסם כל המידע הסודי עבור האינקוויזיציה, בעוד שג'וקונדה מקוננת על הבוגדנות של אנצו, והקהל חוזר לחגיגות שלו.
אנצו מחכה שברנבה יבריח את לורה מהעיר אל כלי השיט שלו.
המפגש המשמח שלהם מואפל על ידי הפחדים של לורה מכיוון שהיא לא סומכת על ברנבה.
בהדרגה אנצו מסוגל להרגיע אותה, והוא משאיר אותה על הסיפון כשהוא הולך להתארגן לעזיבתם.
לה ג'וקונדה עקבה אחרי לורה מתוך כוונה לנקום ביריבתה.
אלוויסה ואנשיו החמושים נמצאים גם הם במרדף לוהט, אבל כשג'וקונדה עומדת לדקור את לורה היא רואה את מחרוזת התפילה של אמה תלויה על צווארה, וכשהיא מבינה שלורה היא שהצילה את אמה, היא משנה את דעתה.
היא ממהרת להיכנס עם לורה לסירה שלה כדי שתוכל להתחמק מהרודפים אותה.
אנצו חוזר לסיפון כדי לגלות שלורה ברחה והשאירה את ג'וקונדה מאחור.
יתר על כן, אנשיו של אלוויסה מתקרבים במהירות.
אנצו מצית את הספינה במקום לתת לה ליפול לידי אויביו לפני שהוא צולל לתוך הלגונה.
מערכה 3 הקאה ד'אורו (בית הזהב)
לורה נתפסה, ובעלה הנקמני מתעקש שהיא חייבת למות על ידי הרעלה (למעשה התאבדות, ואז היא דנה את עצמה לגיהנום).
שוב ג'וקונדה עקבה אחריה ומצאה את דרכה לארמון, הפעם מתוך כוונה להציל את יריבתה.
למצוא את לורה לבדה ג'וקונדה מחליפה את בקבוקון הרעל בשיקוי רב עוצמה שיוצר מראית עין של מוות.
הסצנה השנייה מתחילה עם אלוויסה מברך את חבריו לאצולה לארמון; ברנבה ואנצו הם בין הנוכחים.
בידור מפואר והנשף מסתיים עם הבלט המפורסם מחול השעות.
מצב הרוח של ההילולה משתנה כשפעמון הלוויה מתחיל לצלצל וגופתה של לורה נחשפת בהמתנה לקבורה.
אנצו המבולבל מעיף את התחפושת שלו ונתפס מיד על ידי אנשיו של אלוויסה.
בתמורה לשחרורו של אנצו מהכלא, לה ג'וקונדה הסכימה להתמסר לברנבה.
כאשר אנצו מובא, הוא כועס בתחילה כאשר ג'וקונדה מגלה כי היא הביאה את גופתה של לורה מקברה.
הוא עומד לדקור אותה כשקולה של לורה נשמע והחלק של ג'וקונדה באיחוד האוהבים מתברר.
אנצו ולורה בורחים, ומשאירים את לה ג'וקונדה להתמודד עם הזוועות שמחכות לה עם ברנבה.
קולות הגונדוליירים נשמעים מרחוק ומספרים שיש גוויות צפות בתעלות.
כשג'וקונדה מנסה לעזוב, היא נתפסת על ידי ברנבה.
לאחר מכן היא מעמידה פנים שהיא מקדמת בברכה את הגעתו, אך בתואנה של התקשטות בתכשיטיה, תופסת פגיון ודוקרת את עצמה למוות.
בזעם מתוסכל ברנבה מנסה לבצע מעשה רשע אחרון, וצועק על הגוף חסר החיים "אתמול בלילה אמא שלך פגעה בי.
הבלט "מחול השעות" (באיטלקית: Danza delle ore) מהמערכה השלישית של האופרה הפך ללהיט בינלאומי ברפרטואר הקונצרטים לאחר שהוצג בתערוכת פריז ב-1878. מועלה מהאופרה בקונצרטים תזמורתיים ובלט בינלאומיים.
הבלט, שנחשב לאחד הבלטים הפופולריים ביותר בהיסטוריה, שימש בסרט האנימציה של וולט דיסני משנת 1940 "פנטזיה".
הקטע מורכב מכל הבלט, אך מבוצע באופן קומי על ידי בעלי חיים.
את רקדני הבוקר מייצגים מאדאם אופאנובה והיענים שלה.
הרקדנים של היום מיוצגים על ידי Hyacinth Hippo וההיפופוטמים שלה.
(עבור חלק זה היצירה מורחבת על ידי חזרה מתוקנת ומתוזמרת מחדש על מוזיקת "הבוקר").
רקדני הערב מיוצגים על ידי אלפנצ'ין ולהקת הפילים הנושפת בבועות שלה.
את רקדני הלילה מייצגים בן עלי גטור וחבורת התנינים שלו.
כל הרקדנים שמחים באולם הגדול לקראת הגמר הגדול, שהוא כל כך אקסטרווגנטי עד שהארמון כולו קורס בסופו.
פארודיה מפורסמת נוספת על ריקוד השעות היא שירו של אלן שרמן " Hello Muddah, Hello Fadduh", המתאר תקופה אומללה במחנה קיץ.
הוא משתמש בנושא המרכזי של הבלט כמנגינה שלו.
מאוחר יותר התייחסו לשיר של שרמן בפרסומת בטלוויזיה משנת 1985.
1931: ג'יאנינה ארנג'י-לומברדי, אלסנדרו גרנדה, גאטנו ויויאני, אב סטיגני, קוראדו זמבלי - Coro e Orchestra del Teatro alla Scala, לורנצו מולאג'ולי - (קולומביה, נקסוס)
1952: מריה קאלאס, ג'יאני פוגי, פאולו סילברי, פדורה ברביירי, ג'וליו נרי - Coro e Orchestra della RAI Torino, אנטונינו וטו - (סטרה, נקסוס)
1959: מריה קאלאס, פייר מירנדה פרארו, פיירו קפוצ'ילי, פיורנצה קוסוטו, איבו וינקו – Coro e Orchestra del Teatro alla Scala, אנטונינו וטו – (EMI)
1964: מרי קרטיס-ורנה, פרנקו קורלי, צ'זארה ברדלי, מיניון דאן, בונאלדו ג'יוטי.
– מקהלה ותזמורת של האופרה הלירית של פילדלפיה, אנתוני גואדנגו – (אגודת בל קאנטו)
1986: אווה מרטון, ג'ורג'ו למברטי, סמואל ראמי, ליביה בודאי-באטקי, אן ג'בנג, שריל מילנס - מקהלת האופרה של הונגרוטון, תזמורת המדינה ההונגרית ג'וזפה פאטאנה - (הונגרוטון)
2001: ויולטה אורמנה, פלאסידו דומינגו, לאדו אטנלי, לוסיאנה ד'אינטינו, רוברטו סקנדיוזי, אליזבטה פיורילו - מינכר רונדפונקרצ'סטר ופזמון מרצ'לו ויוטי - (EMI)
2005: אנדראה גרובר, מרקו ברטי, אלברטו מסטרומרינו, קרלו קולומברה, אילדיקו קומלושי, אליזבטה פיורילו – תזמורת, קורו וקורפו די בלא ארנה של ורונה, דונאטו רנצטי – דינמי
1979: קירק בראונינג ביים סרט טלוויזיה עם רנטה סקוטו (לה ג'וקונדה) - עבורו זכה סקטו באמי, לוצ'אנו פבארוטי (אנזו גרימלדו), סטפניה טוצ'יסקה (לורה אדורנו), מרגריטה לילובה (לה צ'יקה), נורמן מיטלמן (ברנבה), ופרוצ'ו פורלנטו (Alvise Badoero).
1986: הוגו קאך ביים סרט טלוויזיה עם אווה מרטון (לה ג'וקונדה), פלאסידו דומינגו (אנצו גרימלדו), לודמילה סמטצ'וק (לורה אדורנו), קורט רידל (אלוויסה באדוארו), מרגריטה לילובה (לה צ'יקה) ומתאו מנוגרה (ברנבה).
1988: סרט טלוויזיה נעשה בברצלונה ב־Liceu, עם גרייס בומברי (לה ג'וקונדה), פיורנצה קוסוטו (לורה אדורנו), ויריקה קורטז (לה סייקה), ארמנו מאורו (אנצו גרימלדו), איבו וינקו (אלוויסה באדוארו), מתאו מנוגורה (ברנבה).
2005: הקלטת וידאו חיה בוצעה בארנה די ורונה : דונאטו רנצטי (מנצח) - פייר לואיג'י פיצי (במאי) מבצעים: אנדריאה גרובר, מרקו ברטי, קרלו קולומברה, אלברטו מסטרומרינו, אילדיקו קומלושי, אליזבטה פיורילו – דינמי DVD Cat.33500
לה ג'וקונדה (שם ארצות הברית: הנסיך הלוחם): בימוי: ג'יאצינטו סוליטו עם אלבה ארנובה (לה ג'וקונדה), פאולו קרליני (אנצו גרימלדי), וירג'יניה לוי (לורה אדורנו), פיטר טרנט (אלוויסה באדוארו), ויטוריו ואסר (ברנבה), ג'ינו סקוטי (ג'קופו) וג'וזפה קמפורה, אטיליו דוטסיו, אינה לה יאנה ו-וירה סילנטי (איטליה, 1953, שחור/לבן).
לה בואינה איספיראנסה (מלדינו: התקווה הטובה; בכתיב לטיני: La Buena Esperanza) היה עיתון בלדינו במתכונת שבועית, שיצא לאור באזמיר בין 1871 ל-1917. את העיתון הוציא לאור וערך אהרן די יוסף חזן, והוא היה העיתון בלדינו שפעל בתקופה הארוכה ביותר בעיר.
את ההשראה להוצאת העיתון, שאב חזן, לדבריו, מהמייסד והעורך של "ג'ורנאל ישראלית" (איסטנבול 1860), יחזקאל גבאי.
העיתון יצא לאור לראשונה ב-1871, ונקרא אז "לה איספיראנסה".
כעבור שנה, הפסיק את פעילותו, שחודשה רק באוקטובר 1874. ב-1896, עת חגג העיתון חצי יובל, יצאה לאור מהדורה מיוחדת במתכונת של ספר מהודר בן 60 עמודים, שנשאה את הכותרת: "אידיסיון איספיסיאל די לה בואינה איספיראנסה אה לה אוקאזיון בינטיסקין איניב'ירסאריו די סו פ'ונדאסיון".
מבין הכותבים למהדורה המיוחדת, היו הרבנים חיים בז'רנו, אליהו חזן ואברהם פלאג'י.
לעיתון היו מנויים בעיר אזמיר, כמו גם מנויי חוץ.
בשנת 1880 היו מחירי העיתון: בפרובינציות 20 פרנק ובאיזמיר 15 פרנק.
העיתון היה דגלו של המחנה הפרוגרסיביסטי בקהילת אזמיר.
לפחות במשך עשרים שנותיו הראשונות, כוון העיתון להשפיע על דעת הקהל בקרב האליטה באזמיר, ולהוות "מכשיר של הקִדמה" ושל המודרניזציה.
הקהילה הקצתה מקופתה לטובת הוצאת העיתון וסייעה בידיו של חזן; כך למשל, ב-1879 איבד העיתון מנויים רבים בשל מלחמת רוסיה-טורקיה, והקהילה העבירה לעיתון מענק מיוחד.
ב-1894 הגדילה הקהילה את סכום הסיוע להוצאת העיתון.
ב-1912 הפסיק העיתון לתקופה קצרה, בעקבות מלחמת טורקיה-איטליה והפלישה לטריפולי, שהכריחה את חזן, אזרח איטלקי ועובד הקונסוליה האיטלקית, לעזוב את האימפריה.
ב-1914 שב העיתון לפעילות סדירה, עד לגיליון האחרון, שיצא לאור בסוף שנת התרע"ז (1917).
לה טרוויאטה (באיטלקית: La Traviata) היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי, ללברית של פרנצ'סקו מריה פיאבה המבוססת על ספרו של אלכסנדר דיומא הבן, "הגברת עם הקמליות" (La dame aux Camélias) שפורסם ב-1848.
האופרה לה טרוויאטה היא אחת מהאופרות המפורסמות והמוצגות ביותר, ונחשבת יחד עם ריגולטו והטרובדור ל"טרילוגיה הפופולרית" של ורדי.
האופרה הייתה לאופרה הראשונה שהוצגה בארץ ישראל, ועל פי "אופרה אמריקה" היא השלישית ברשימת האופרות המועלות ביותר בצפון אמריקה.
סיפור האופרה שימש בסיס לסרט "מולין רוז'" וכן לגרסאות שונות של הסרט "קמיל".
משמעות שם האופרה באיטלקית היא "הסוטה מדרך הישר".
"הגברת עם הקמליות" היה הרומן הראשון של אלכסנדר דיומא הבן, ולאחר שזכה להצלחה, עיבד אותו דיומא למחזה בן חמש מערכות.
ורדי, כמו דיומא, רצה לקבוע את זמן התרחשות העלילה בתקופתו – 1850 בקירוב, אך המפיקים התנגדו והעמידו את התפאורה המשקפת את תחילת המאה ה-18. רק בתקופה המודרנית החלו בתי אופרה להציג את האופרה בתפאורה בת זמנו של ורדי, אך היא מוצגת גם בגרסתה הקלאסית.
בשנת 2006 הועלתה האופרה בתפאורה מודרנית בת זמננו, בפסטיבל זלצבורג.
האופרה הוצגה לראשונה בוונציה בתיאטרון לה פניצ'ה ב-6 במרץ 1853. הבכורה לא עלתה יפה.
הקהל קרא קריאות בוז ולגלג על הביצוע.
לאחר הבכורה כתב ורדי לידידו ותלמידו עימנואל מוזיו משפט שזכור עד היום: "אמש נחלה לה טרוויאטה כישלון, אינני יודע אם שלי או של הזמרים.
לאחר שערך שינויים, בעיקר בליהוק, זכתה האופרה להצלחה רבה עד עצם היום הזה.
האופרה זכתה גם לשתי גרסאות קולנועיות.
הראשונה בשנת 1967 בבימוי מריו לאנפרנקי, והשנייה משנת 1983 בבימוי פרנקו זפירלי, עם פלאסידו דומינגו כאלפרדו.
ב-28 ביולי 1923 הייתה האופרה לה טרוויאטה לאופרה הראשונה שהועלתה בארץ ישראל.
בניצוחו של המוזיקאי הרוסי מרדכי גולינקין היא הועלתה בקולנוע עדן שבתל אביב.
בינואר 1969 עלתה "לה טרוויאטה" על בימת היכל התרבות בסדרה למנויים, בביצוע קונצרטנטי.
יוליוס רודל ניצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועל המקהלה הפילהרמונית תל אביב.
הסולנים היו מרלין ניסקה, סופרן; נעמי פינקוס, מצו סופרן; מישל מולז, טנור; דומיניק קוסה, בריטון; בנו שוורץ, טנור; מרדכי בן שחר, בריטון; אינו טופר, בס; אורי שפילמן, טנור.
האופרה הישראלית העלתה את האופרה שוב בשנת 1987, וב-10 ביולי 2008 הועלתה האופרה על ידי האופרה הישראלית החדשה במופע פתוח בפארק הירקון בתל אביב במסגרת "אופרה בפארק" לפני קהל רב של 70 אלף איש.
האופרה הוצגה שוב ביוני 2014 למרגלות המצדה בניצוחו של דניאל אורן.
זו האופרה השלישית של ורדי המוצגת שם, לאחר הצגתן של "נבוקו" (ב-2010) ו"אאידה" (ב-2011).
ביצוע נוסף של "לה טרוויאטה" באופרה הישראלית הועלה ביולי ובאוגוסט 2022 בתמיכה ובשיתוף פעולה של חברת האופנה "פקטורי 54"; על התזמורת ניצחו דן אטינגר ורתם ניר, והסולנית בתפקיד הראשי המשחקת את ויולטה היא הילה בג'יו.
ויולטה וואלרי, קורטיזנה, מארגנת מסיבה בביתה בפריז.
הרוזן גסטון שמאחר למסיבה, מביא איתו חבר, בן אצולה בשם אלפרדו ז'רמון, שמעריץ את ויולטה בסתר זמן רב.
הברון דופל ממתין ללוות את ויולטה לרחבת הריקודים אך היא מעדיפה את אלפרדו על פניו.
הברון בכעסו מסרב להרים כוסית לכבוד ויולטה.
אלפרדו מרים את הכוס (אלפרדו, ויולטה והנוכחים: Libiamo ne'lieti clici האריה הידועה בשם Brindsi).
אלפרדו מביע את דאגתו לבריאותה של ויולטה ומאוחר יותר גם את אהבתו אליה.
ויולטה דוחה את אהבתו, אך מציעה לו ידידות ומעניקה לו קמליה, ואומרת לו שיחזור אליה כאשר הקמליה תכמוש.
לאחר שהאורחים עוזבים ויולטה שוקלת את האפשרות לבלות את חייה עם אהובה, אך לבסוף דוחה את הרעיון שכן אינה מוכנה לוותר על החופש שלה (ויולטה: sempre libera, חופשייה תמיד).
תמונה ראשונה – בית הכפר של ויולטה
זה שלושה חודשים שוויולטה ואלפרדו מתגוררים יחד באהבה בבית כפר ליד פריס.
ויולטה זנחה לחלוטין את חייה הקודמים.
אנינה מספרת לאלפרדו שוויולטה מכרה את כל רכושה כדי לממן את חייה בכפר.
אלפרדו מופתע מעובדה זו וממהר לפריז כדי להשיג כסף לממן את חייהם.
ויולטה מקבלת מכתב מפלורה, ידידתה, ובו הזמנה לנשף בפריז, אך היא אינה מתכוונת להיענות להזמנה.
בזמן שאלפרדו נעדר מן הבית, אביו ג'ורג'יו מגיע לפגוש את ויולטה ומבהיר לה שהמשך יחסיה איתו יהרסו את עתידו של אלפרדו ואת משפחתו.
תחילה טוען ג'ורג'יו כי אלפרדו מרושש את עצמו כדי לממן את חיי המותרות שלהם.
אך לאחר שוויולטה מבהירה לו כי היא מכרה את רכושה לשם כך, הוא משנה את הטיעון.
הוא מסביר לה שהקשר הזה מכתים את שמה של משפחת ז'רמון, ומשפחת ארוסה של אחותו של אלפרדו רוצה לבטל את החתונה.
למרות אהבתה הגדולה מחליטה ויולטה לוותר על אלפרדו.
היא מבטיחה לג'ורג'יו לעזוב והוא מאמץ אותה אל ליבו.
ויולטה מודיעה לפלורה שאכן תגיע לנשף.
כאשר אלפרדו חוזר היא מתחמקת מן הבית, ובאמצעות שליח מודיעה לו שהחליטה לחזור לחייה הקודמים בפריז.
לחדר נכנס ג'ורג'יו המנחם את אלפרדו השבור ומציע לו לחזור הביתה.
אלפרדו, המוצא את הזמנתה של פלורה, מחליט לנסוע לפריז להתעמת עם ויולטה.
תמונה שנייה – אולם הנשפים בבית פלורה
אורחיה של פלורה מגיעים לנשף, הנשים מחופשות לצועניות והגברים למטאדורים.
אלפרדו מתערב בנוכחים וממתין לבואה של ויולטה.
היא מגיעה בלווית הברון דופל.
אלפרדו מנסה את מזלו בשולחן ההימורים, וההצלחה מאירה לו פנים.
הברון מהמר כנגד אלפרדו אך מפסיד לו סכומי כסף גדולים.
כאשר הנוכחים עוזבים לחדר האוכל ויולטה מפצירה באלפרדו לעזוב לאלתר, הוא מסכים לעזוב רק איתה.
ויולטה המנועה לספר לו כי הבטיחה לאביו לעוזבו, אומרת רק כי היא מחויבת לאדם אחר.
אלפרדו הושד כי מדובר בברון, ושואל אותה אם היא אוהבת את הברון.
בזעמו הוא קורא לנוכחים, ולפני כולם הוא משפיל את ויולטה בספרו כי הוא חי עימה כמה חודשים על חשבונה ללא ידיעתו.
הוא אינו מעוניין בכספה ומשליך את הכסף שהרוויח לעברה.
ויולטה העצובה והמיואשת מתעלפת, וברון דופל, המלווה של ויולטה, קורא את אלפרדו לדו-קרב.
ג'ורג'יו בדיוק נכנס ועד למחזה המביש.
ויולטה שוכבת על ערש דווי, אנינה מטפלת בה במסירות.
הרופא הבודק את ויולטה אומר לאנינה כי לא נותר לה זמן רב לחיות.
בידי ויולטה מכתב מג'ורג'יו שבו הוא כותב לה כי סיפר לאלפרדו שיצא את פריז את האמת בדבר עזיבתה.
הוא כותב לה כי קיימה את הבטחתה (ויולטה: Tenesta la promessa'') וכי אלפרדו בדרכו אליה.
אנינה נכנסת בהתרגשות ומבשרת כי אלפרדו הגיע.
הם מתחבקים בלהט, ואלפרדו מציע כי יעזבו את פריז יחד.
אך כבר מאוחר מדי, ויולטה יודעת כי זמנה תם.
ז'רמון האב נכנס ומבקש את סליחת ויולטה.
לה ויאנדיה או לה ויאנדיה דה טאיוון הוא ספר בישול שנכתב בימי הביניים.
זהו אחד מספרי המתכונים היחידים שנכתבו בתקופה זו ונותרו עד ימינו.
הספר מהווה כלי למחקר על מצרכי המזון הבסיסיים ושיטות הבישול בימי הביניים.
גיום טירל (Guillaume Tirel) המכונה "טאיוון", טען כי כתב אותו, אך למעשה הוא ככל הנראה העתיק אותו וביצע גנבה ספרותית.
הספר פורסם לראשונה עוד לפני שנת 1300, עשר שנים טרם הולדתו של טירל.
הגרסה המלאה הקדומה ביותר הקיימת כיום מקורה בשנת 1395, והיא מוצגת כיום בספרייה הלאומית שבפריז.
גרסה נוספת, מתוך ארבע גרסאות הספר ששרדו עד ימינו, מוצגת בספריית הוותיקן.
גרסת הוותיקן הודפסה מחדש והופצה בשנת 1892 בידי ג'רום פישון (Jérôme Pichon) וז'ורז' ויקר (Georges Vicaire).
גרסה נוספת של הספר מצויה בספריית מזראן שבפריז.
הדפסתו הראשונה של הספר נעשתה ב-1485, בגרסה שונה מכתבי היד.
לה גזטה דלו ספורט (באיטלקית: la gazzetta dello sport; נהגה: לָה גַדְזֶטָה דֶלּוֹ ספּוֹרט) הוא עיתון ספורט בשפה האיטלקית.
העיתון הופיע לראשונה בשנת 1896, כמה ימים לפני פתיחתם של המשחקים האולימפיים בעידן המודרני.
בתחילת דרכו הופץ פעמיים בשבוע וב-1913 הפך לעיתון יומי.
זהו העיתון השלישי באיטליה בתפוצתו (נמכר בכ-350,000 עותקים מדי יום).
75% מעמודי העיתון מוקדשים לכדורגל וכל השאר למרוצי מכוניות, כדורסל, מרוצי אופניים ויתר ענפי הספורט הנוספים.
"לה גזטה דלו ספורט" היה נותן החסות המסחרית הראשי במרוץ האופניים ג'ירו ד'איטליה 2018.
לה דולצ'ה ויטה (באיטלקית: La Dolce Vita, "החיים המתוקים") הוא סרט זוכה פרס דקל הזהב משנת 1960 בבימויו של פדריקו פליני.
הוא נחשב לסרט שעומד בתווך בין הקריירה הנאו-ריאליסטית של פליני וסרטי האמנות המאוחרים שלו.
הסרט הושפע מפרשת וילמה מונטסי, פרשת מין, סמים ורצח שהסעירה את איטליה בשנות החמישים, שבה נתגלו אנשי החברה הגבוהה של רומא כרודפי הנאות חיים מבלי להתחשב במחיר האנושי.
עלילת הסרט מתרחשת ברומא של שנות החמישים.
העיתונאי מרצ'לו (מרצ'לו מסטרויאני) מכסה את הצד הסנסציוני של החדשות: כוכבי קולנוע, חזיונות דתיים והאצולה הדקדנטית.
הסרט מציג שבעה ימים ולילות בחייו של כתב.
מרצ'לו חי עם אמה (איבון פרנה), אישה שאוהבת אותו ומעוניינת בנישואים מסורתיים, אולם היא רכושנית ומפגינה הבנה מעטה למסעו הבלתי מפורש אחר ערכים ומשמעות בחיים.
הוא נפגש עם אישה אחרת (אנוק איימה) כמאהבתו היפהפייה, התשושה והעשירה; סילביה ראנק, כוכבת קולנוע אמריקאית (אניטה אקברג).
מרצ'לו אף נפגש למשך זמן מה עם נערה לא מפונקת ומקסימה העובדת במסעדה שבצד החוף.
סטיינר (אלן קאני) שלו משפחה אוהבת והצלחה, סובל אף הוא מאותה אנומליה שבה לכוד מרצ'לו.
מאוחר יותר בסרט, מרצ'לו שב לדירתו של סטיינר: סטיינר ירה בשני ילדיו והתאבד.
ביטוי קיצוני של ייאושו; חוסר יכולתו של האדם המופתי הזה לאהוב מספיק, דוחף את מרצ'לו מעבר לקצה.
במקום לנוע מן העיתונות לתחום גבוה יותר של הכתיבה, שאליו הוא שואף, הוא מוכר עצמו ונעשה איש יחסי ציבור, נער מסיבות דקדנטי ושתוי, כעת בתוך הסביבה שהוא ראה בעבר כמתבונן מן החוץ.
בסיום, הוא נסחף באוקיינוס של קלות ראש וגועל עצמי, בלי כל רעיון ממשי כיצד למצוא את עצמו שוב.
בהשתלשלות הדברים הפותחת את הסרט, טסים מרצ'לו ועמיתו צלם הפפראצ'י במסוק, בעקבות מסוק אחר הנושא פסל של ישו, המשתלשל מכבל.
בדרכו, נעצר מסוקו של מרצ'לו על מנת להתבונן בחבורת נשים המשתזפות על גג בניין.
מרצ'לו מבקש מהנשים את מספרי הטלפונים שלהן, והן שואלות אותו לאן לוקחים את הפסל, אך רעש מנועו של המסוק מונע כל הבנה הדדית.
מוטיב זה של חוסר תקשורת מופיע שנית לאורך הסרט.
הסרט גם מפגין את נוכחותם של ערכים דתיים והכנסייה הקתולית.
בסצנת הסיום של הסרט נפגשים שוב מרצ'לו והנערה מהמסעדה על החוף, מופרדים פיזית על ידי הגאות ומופרדים נפשית על ידי כך שהוא נעשה ציני והיא נותרת בתמימותה.
הסרט לא צולם בוויה ונטו שבו לכאורה מתרחשים חלקים מהעלילה, אלא נוצר באופן קפדני באולפני צ'ינצ'יטה.
ב"חבורת האצילים" שבה נוכח מרצ'לו בטירה מחוץ לרומא, חלק מדמויות המשרתים והמלצרים (כמו גם חלק מן האורחים) גולמו על ידי אצילים אמיתיים.
פליני גרע מהסרט סצנה עיקרית, שבה מתנהלת מערכת יחסים בין מרצ'לו לסופרת המזדקנת במגדל, שאותה גילמה לואיז ריינר, שחקנית זוכת פרס האוסקר משנות השלושים.
לאחר קשיים רבים שבהם הוא נתקל עם ריינר, נטש פליני את הסצנה, דבר שלו הגיבה השחקנית בזעם, בהתלוננה שהיא "קלקלה בגד יקר מפז, על מנת להתלבש כדי לשחק דמות שלעולם לא תתקיים".
הסצנה המפורסמת במזרקת טרווי, צולמה במרץ, תקופה שבה הלילות עדיין קרירים.
לפי פדריקו פליני (בריאיון עם קוסטנזו קוסטנטיני) עמדה אניטה אקברג במים הקרים בשמלתה במשך שעות ללא כל בעיה.
מרצ'לו מסטרויאני היה צריך ללבוש חליפת צלילה מתחת לבגדיו.
עדיין קופא, הוא הערה לחיכו בקבוק שלם של וודקה, כך שהיה שתוי לחלוטין בזמן צילום הסצנה.
בסרט מופיעה דוגמנית האופנה והזמרת כריסטה פאפגן, שאימצה את שם העט ניקו, והופיעה מאוחר יותר עם הוולווט אנדרגראונד (מחתרת הקטיפה), לפני שהייתה לה קריירת סולו משל עצמה.
היא משחקת את עצמה בסצנת "מסיבת האצילים".
אדריאנו צ'לנטנו, שהתפרסם מאוחר יותר באיטליה כזמר וכשחקן, מופיע בסצנה במועדון הלילה הפסבדו-רומאי, שם עושה מרצ'לו את צעדי החיזור הראשונים אחרי סילביה.
הניו יורק טיימס תיאר את "לה דולצ'ה ויטה" כ"אחד הסרטים האירופיים הנצפים והמהוללים ביותר של שנות השישים".
הוא היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר, מתוכם זכה על עיצוב התלבושות עבור סרט שחור-לבן.
"לה דולצ'ה ויטה" זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן של 1960, בפרס פיפרשי בפסטיבל אקפולקו של 1960, ובפרס המבקרים בניו יורק עבור הסרט הזר הטוב ביותר של השנה ב-1961.
לה דולצ'ה ויטה נבחר כסרט השישי בטיבו בכל הזמנים על ידי האנטרטיינמנט ויקלי.
דמותו של פפראצו, צלם החדשות (אותו מגלם וולטר סנטסו) שעובד עם מרצ'לו, היא מקור המילה שבה משתמשים בשפות רבות (בדרך כלל ברבים: פפראצי), על מנת לתאר צלמים טורדניים, שעיסוקם בהשגת תמונות בלעדיות של ידוענים.
הסצנה האחרונה בחוף נזכרת בסרט משנת 2007 Let Them Chirp Awhile, בבימויו של ג'ונתן בליסטיין, בכיכובם של ג'סטין רייס וברנדן סקסטון השלישי, שצולם באי החוף קוני איילנד שבברוקלין שבניו יורק, אתר אשר מחליף את הים התיכון ב"לה דולצ'ה ויטה".
הסרט הקוריאני A Bittersweet Life, מתייחס ללה דולצ'ה ויטה.
הכותרת עצמה היא משחק מילים של התרגום האנגלי של "לה דולצ'ה ויטה", והמסעדה שבה השחקן הראשי כופה על ההמון קרויה "לה דולצ'ה ויטה".
שירו של בוב דילן Motorpsycho Nightmare, מתייחס לכותרת של הסרט.
בסרט אלסה ופרד (2014) מחקים שירלי מקליין וכריסטופר פלאמר את הסצנה במזרקת טרווי.
הסרט לא הופץ בספרד עד 1981, עקב צנזורה מוסרית.
נאומו רואה השחורות של סטיינר אודות העתיד מצוטט בתרגום אנגלי בשיר "הוודאות של הסיכוי" של להקת The Divine Comedy.
זהו הנאום שפותח במילים: "לפעמים בלילה החשיכה והשתיקה מפחידות אותי.
אני חש כי זה רק חזות חיצונית, המתחבאת מפני התופת".
כשנשאל איך עלה במוחו הרעיון לסרט השיב פליני שבשנה אחת האופנות הפכו את הנשים ברומא לבעלות מראה של פרחים גדולים.
מספר תלבושות מוגזמות במיוחד פה ושם בסרט (כמו גלימות שתי הנשים בסצנת המסיבה בטירה) מצביע על חזרה להשראה המקורית הזו.
לה גולט היא עיר בתוניסיה, חלק מנמל העיר תוניס.
לה גולט נמצאת כ-10 ק"מ מתוניס ומחוברת אליה בסוללה שעוברת דרך אגם תוניס.
מבצר הקסבה של לה-גולט נבנה על ידי קרל החמישי ב-1535. העיר נכבשה על ידי העות'מאנים ב-1574. ב-1881 הפכו הכובשים הצרפתים את אזור המבצר לעיר עצמאית.