tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דגם האלפא זכה להצלחה גדולה במכירות ביפן, למרות שהרכב לא עומד בתקנות המיסוי במדינה.
בארבע השנים הראשונות לשיווק האלפא נמכרו כ-400 אלף יחידות, שהיוו כ-70% מכלל מכירות הדגם בעולם.
ארצות הברית היא השוק השני בו שווק הדגם החל מאוקטובר 2011, שזכה לשם פריוס וי (V).
בדומה להיצע ביפן, גם בארצות הברית נמכר הרכב בתצורת חמישה מושבים ושבעה מושבים, עם שוני בין סוגי הסוללות.
יעדי המכירה שהציבה לעצמה החברה עמדו על 15% עד 20% ממכירות הפריוס הרגילה, כ-30 אלף יחידות בשנה.
בשנת 2012 נמכרו למעלה מ-40 אלף יחידות, בשנת 2013 נמכרו כ-35 אלף יחידות ובשנת 2014 נמכרו כ-31 אלף מכוניות.
במאי 2012 הוחל בשיווק הפריוס באוסטרליה תחת השם פריוס וי.
בניגוד לדגם האמריקאי, שווק באוסטרליה רק דגם שבעת המקומות.
חודש לאחר התחלת השיווק באוסטרליה הוחל בשיווק הרכב גם ברחבי אירופה, תחת השם פריוס פלוס (+).
בדומה לאוסטרליה, גם באירופה שווקה רק גרסת השבעה מקומות.
בישראל הוחל שיווק הרכב במהלך שנת 2013.
טויפן היא עיירה בקנטון אפנצל אוסר-רודן שבשווייץ.
טויפן מוזכרת לראשונה במסמך משנת 1272. ב-1300 מנה המקום חמש חוות בלבד.
ב-1525 החליטה אספת הקנטון שכל קהילה תוכל להחליט אם היא מעוניינת להישאר קתולית.
החלטה זה הובילה לפיצולו קנטון אפנצל לשניים בשנת 1597.
ב-1841 הציעה העיירה לממשלת הקנטון את בניין בית הספר החדש שלה, אך ההצעה נדחתה.
ענף האריגה היה חשוב מאוד בטויפן.
בשנת 1820 לערך, הומצא בטויפן סוג של נול חדש, שאפשר ביצוע עבודות רקמה בקלות.
המצאה זו נתנה דחיפה לענף הרקמה בעיר בשנות התשעים של המאה ה-19.
שטחה של טויפן הוא 15.3 קמ"ר.
מתוכם 55.4% משמשים לחקלאות, 29.8% מיוערים, 14% הם שטחים בנויים ו-0.8% הם שטחי נהרות, קרחונים והרים.
נכון ל-2014 מנתה אוכלוסיית טויפן 6,112 תושבים.
טויוטה קיקאי היא מכונית קונספט, בתצורת מכונית מיני קופה, 3 מושבים, בעלת הנעה היברידית.
את דגם ה-"טויוטה קיקאי" הציגה חברת המכוניות היפנית טויוטה בתצוגת המכוניות בטוקיו בשנת 2015.
מושב הנהג - מושב אמצעי בין 2 מושבי הצד (כולל מערכת ההיגוי)
4 גלגלים (קדמיים ואחוריים) סימטרים
שני סוגי מנועים, מנוע בעירה פנימית עם מנוע חשמלי
חלקים חשופים - מנוע אחורי, וחלקים קדמים של הרכב
טויוטה קלאסיק היא מכונית סלון בסגנון רטרו, אשר יוצרה על ידי קונצרן הרכב היפני טויוטה בשנת 1996.
דגם ה"טויוטה קלאסיק" דמה לדגם "Toyota AA" שיוצר על ידי טויוטה בשנת 1935, אשר היה זהה חיצונית לדגם "Chrysler Airflow" של יצרן המכוניות האמריקאי קרייזלר, שיוצר בין השנים 1934–1937.
מחיר היחידה עמד על כ-75,000 דולר.
טויוטה ספורט 800 היא מכונית ספורט קטנה בתצורת קופה, מתוצרת יצרנית הרכב היפנית טויוטה אשר יוצרה בין השנים 1965–1969.
סך הכול יוצרו 3,131 יחידות.
בחלק מהרכבים: אפשרות פירוק החלק הקדמי של הגג והפיכת חלק מהגג לפתוח
טוכהיים הוא כפר במחוז ארץ יריכובר, במדינה סקסוניה-אנהלט שבגרמניה.
בעבר היה הכפר מועצה מקומית עצמאית, ומאז 1 ביולי 2009, הכפר נמצא בתחום השיפוט של העיירה גנטין.
בסמוך לכפר נמצאת שמורת הטבע 'פינר ברוך' .
האזכור הראשון של טוכהיים הוא במאה העשירית.
בשנת 965 העניק אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את הכפר טוכהיים (בכתיב דאז: Tuchime) לבישוף של מגדבורג, שבהמשך בנה בכפר טירה.
על פי ההשערה המקובלת במחקר, טוכהיים היא עיר מוצאו של רבי אליעזר מטוך, חכם בן המאה ה-13 ואחד העורכים הראשיים של קובצי התוספות על התלמוד הבבלי.
טויוטה צ'ייסר (ביפנית: トヨタ・チェイサー, באנגלית: Toyota Chaser) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב היפנית טויוטה אשר יוצרה בין השנים 2001–1977 ביפן.
בין השנים 1977–1980 (מכוניות דור ראשון) הוגדרה "טויוטה צ'ייסר" מכונית משפחתית קומפקטית.
בין השנים 1980–2001 הוגדרה "טויוטה צ'ייסר" כמכונית משפחתית גדולה.
דור חמישי - (קרוי גם: "X90"), מנוע קדמי, סוגי הנעה: מנוע הנעה אחורית 4x2, מנוע הנעה כפולה 4x4 - יוצר בין השנים - יוצר בין השנים 1992–1996.
דור שישי - (קרוי גם: "X100"), מנוע קדמי, סוגי הנעה: מנוע הנעה אחורית 4x2, מנוע הנעה כפולה 4x4 - יוצר בין השנים - יוצר בין השנים 1996–2001.
טויוטה קורונה היא מכונית משפחתית, מתוצרת יצרנית הרכב היפנית טויוטה אשר יוצרה בין השנים 2001–1957
מהדור השישי דגמי "טויוטה קורונה" הוגדרו כ"מכונית משפחתית גדולה".
בין השנים 1957–1987 יוצרו דגמי "טויוטה קורונה" עם מנועים הנעה אחורית, ובנוסף בין השנים 1983–1987 יוצרו עם מנועים הנעה קדמית
בין השנים 1983–2001 יוצרו דגמי "טויוטה קורונה" עם מנועים הנעה קדמית
בשנת 1970 הייתה המכונית היפנית הראשונה שחצתה את קו ה-2 מיליון יחידות.
וב-1973 הגיע היקף הייצור שלה כבר ל-3.8 מיליון מכוניות.
תצורות : 4 דלתות סדאן, 3 דלתות מסחרית
מאפריל 1963 יוצר ב-אוסטרליה על ידי יצרנית הרכב האוסטרלית "Australian Motor Industries"
תצורות : 4 דלתות סדאן, 3 דלתות סטיישן, 2 דלתות טנדר מסוג "Coupé utility"
יוצר בין השנים 1970–1964 ביפן, אוסטרליה, ניו זילנד
ב-קוריאה הדרומית יוצר בין השנים 1966–1972 על ידי יצרנית הרכב הקוריאנית "Shinjin Motors"
תצורות : 4 דלתות סדאן, 2 דלתות הרדטופ קופה, 3 דלתות מסחרית, 5 דלתות סטיישן, 5 דלתות הצ'בק, 2 דלתות טנדר מסוג "utility"
יוצר בין השנים 1970–1973 ביפן, אוסטרליה ו-אינדונזיה
תצורות : 4 דלתות סדאן, 5 דלתות סטיישן, 2 דלתות קופה
יוצר בין השנים 1973–1979 ביפן, אוסטרליה, דרום אפריקה ו-אינדונזיה
תצורות : 2 דלתות סדאן, 4 דלתות סדאן, 2 דלתות הרדטופ קופה
דגמי סדאן : 4-5 מושבים
יוצר בין השנים 1983–1978 ביפן, ניו זילנד ו-אינדונזיה
יוצר בין השנים 1979–1983 באוסטרליה
תצורות : 4 דלתות סדאן, 2 דלתות הרדטופ, 5 דלתות ליפטבק
יוצר בין השנים 1987–1982 ביפן וניו זילנד
יוצר בין השנים 1983–1987 באוסטרליה
תצורות : 4 דלתות סדאן, 2 דלתות הרדטופ, 5 דלתות סטיישן, 5 דלתות מסחרית
מנועים : מנועי בנזין ו-מנועי דיזל
יוצר בין השנים 1987–1992 ביפן, ניו זילנד, אינדונזיה
תצורות: 4 דלתות סדאן, 5 דלתות ליפטבק, 5 דלתות סטיישן
מנועים: מנועי בנזין ו-מנוע דיזל
יוצר בין השנים 1992–1996 ביפן, ניו זילנד, אינדונזיה, טאיוואן
יוצר בין השנים 1998–1993 ב-פיליפינים
סוגי הנעה: הנעה קדמית, הנעה כפולה 4x4
הדור התשיעי של הקורונה היה גם אחד הראשונים שביססו את מעמדה של טויוטה בישראל, וזה הגיע לכאן עם תחילת היבוא ב-1992, אך נקרא בישראל "קארינה E".
יוצר בין השנים 2001–1996 ביפן וטאיוואן
מנועים: מנועי בנזין ו-מנועי דיזל
טויוטה קורונה EXiV (ביפנית: トヨタ・コロナEXiV, באנגלית: Toyota Corona EXiV) היא מכונית סלון, מתוצרת יצרנית הרכב היפנית טויוטה אשר יוצרה בין השנים 1988–1998 ביפן.
שם הדגם EXiV מקורו מהמילים (בעברית: מְיֻחָד בְּמִינוֹ, מְעֻלֶּה וּמְשֻׁבָּח, אקסטרה מרשים).
טויוטה פרוגרס (ביפנית : トヨタ・プログレ, באנגלית : Toyota Progrès) היא מכונית סלון, מתוצרת יצרנית הרכב היפנית טויוטה, אשר יוצרה בין השנים 1988–1998 ביפן
סוגי הנעה: הנעה קדמית 4x2, הנעה כפולה 4x4 (אופציונלי).
טויוטה סרה היא מכונית קופה, מתוצרת יצרנית הרכב היפנית טויוטה אשר יוצרה בין השנים 1990–1995 ביפן.
3 דלתות הצ'בק קופה (דלת אחורית - חלון אחורי נפתח).
2 דלתות צד בתצורה "דלתות פרפר" ("Butterfly doors" ).
מנוע קדמי - 1.5 ליטר (מנוע קירור מים, מנוע בנזין).
טוכיזאורוס (שם מדעי: Tochisaurus; פירוש השם ממונגולית: "לטאת יען") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הטרודוניים אשר חי בתור הקרטיקון של מונגוליה לפני 69 מיליון שנה מזמננו.
הדינוזאור התגלה בידי משלחת מונגולית-סובייטית למדבר גובי מ-1948 אשר מצאה שרידי תרופוד קטן בשטח אומנוגובי שבמונגוליה.
הממצא הוכר ב-1987 בידי החוקר סרגיי קורזנוב , אך החוקרת הפולנית-מונגולית הלצ'קה אוסמולסקה הניחה שסוג זה בטל והוא קרוב מאוד לסוג בורוגווייה שהתגלה באותו אזור.
ב-1991 היא ראתה שסוג זה חדש למדע והיא לצד קורזנוב ושניהם הגדירו את הסוג החדש, כשמשמעות שמו הוא: "לטאת יען" במונגולית, זאת מאחר שכף הרגל הייתה בעלת שתי אצבעות חזקות שהותאמו לריצה מהירה.
דינוזאור זה היה קרוב לטרודון והגיע לאורך 283 סנטימטרים ולמשקל של 40 קילוגרם, דבר ההופך אותו לאחד מגדולי הטרודוניים.
בדומה לקרוביו היה מכוסה בנוצות, אך לא היה יכול לעופף.
עם זאת הוא היה זריז ביותר, דבר שעזר לו להימלט מטורפים גדולים כמו הטרבוזאורוס.
ככל הנראה היה אוכל כל כמו הטרודון או שאולי צד בחבורות קטנות.
טוילאפה איונו סייללה מליאלגאוי (בסמואית: Tuilaepa Aiono Sailele Malielegaoi; נולד ב-14 באפריל 1945) היה ראש הממשלה ה-6 ושר החוץ ה-5 של סמואה מנובמבר 1998 ועד מאי 2021. כיהן בתפקיד ראש הממשלה יותר מכל אחד אחר בתולדות מדינת סמואה.
לפני שהגיע לתפקידו הרם, כיהן טוילאפה באספה המחוקקת של סמואה מאז שנת 1981 ובשנים 1988–1998 כיהן כסגן ראש הממשלה.
בהמשך כיהן גם כשר האוצר והתעשייה.
בצעירותו היה מליאלגאוי לסמואי הראשון שסיים לימודי תואר שני, בלימודיו באוניברסיטת אוקלנד.
לאחר הלימודים ולפני היבחרו לפרלמנט עבד בחברות פרייס ווטרהאוס קופרס והקהילה הכלכלית האירופית.
טוילאפה נולד בכפר באי אופולו ולמד בתיכון ליד מכללת סנט ג'וזף.
לאחר מכן קיבל תואר שני מאוניברסיטת אוקלנד, והיה לסמואי הראשון שקיבל תואר שני במסחר.
טוילאפה עבד עבור הקהילה הכלכלית האירופית עד שזכה בבחירות לפרלמנט הסמואי בשנת 1980.
טוילאפה איבד שני קרובי משפחה ברעידת האדמה ובצונאמי בסמואה שהתרחשו בשנת 2009 כולל בתה של אחייניתו.
טוילאפה ויתר על ניהול משרד האוצר משום שלדבריו התפקיד דורש אחריות ועבודה רבה וכדי לבצע את העבודה כראוי נדרש שר במשרה מלאה.
טוילאפה הקצה לשרים אחרים את תיק האוצר מאז פעמיים.
טוילאפה זכה לראשונה בבחירות בשעה שייצג את המחוז שלו בשנת 1980, לאחר מותו של הנציג הקודם.
הוא כיהן כשר אוצר בממשלת טופילאו בשנים 1991 ו-1996. בשנת 1991 מונה לסגן ראש הממשלה.
בשנת 1998 פרש טופילאו מהפרלמנט ומראשות הממשלה בשל בעיות בריאות ועקב כך טוילאפה הפך לראש הממשלה.
במשך זמן מה כיהן במקביל גם כראש הממשלה וגם כשר האוצר לאחר שטופילאו אטי אלסנה פרש מראשות הממשלה.
לאחר הבחירות הבאות בשנת 2001 בהן נבחר לתקופת כהונה נוספת, ויתר טוילאפה על תפקיד שר האוצר אשר עבר אל השר מיזה רצלאף, שהפכה גם לסגנית ראש הממשלה החדשה.
הוא הוביל בהצלחה את מפלגת ה-HRPP שלו לבחירות חוזרות בבחירות הכלליות 2001, 2006, 2011 ו-2016. בשנת 2012 טוילאפה הפך לראש הממשלה המכהן במשך הזמן הארוך ביותר בסמואה, יותר מקודמו, טופילאו אטי אלסנה.
עד ההפסד שלו בבחירות בשנת 2021, טווילאפה היה גם במקום השני בעולם מבחינת אורך כהונה של ראש הממשלה.
במקום הראשון נמצא הון סן בקמבודיה.
בשנת 2009 העבירה ממשלת טוילאפה חקיקה שנויה במחלוקת שהחליפה את תנועת כלי הרכב בכבישי המדינה מצד ימין לשמאל.
כנגד ההצעה נערכה הפגנה של למעלה מ-15,000 אנשים, הפגנת המחאה הגדולה ביותר בהיסטוריה של סמואה.
בנוסף הוקמה "מפלגת העם", מפלגה פוליטית שהוקמה תוך כדי המחאה במטרה להחליף את השלטון.
בספטמבר 2019 התפרצה במדינה מגפת חצבת.
אוכלוסייה סמואה מנתה אותו זמן 200,874 נפש, כך שמדובר בהדבקה של למעלה משני אחוזים.
ההתפרצות נבעה מירידה חדה בחיסון נגד חצבת לעומת השנה הקודמת.
בשנת 2013, 90% מהתינוקות בסמואה קיבלו את החיסון נגד חזרת-אדמת בגיל שנה.
ב-6 ביולי 2018 בחוף המזרחי של סבאי, שני ילדים בני 12 חודשים מתו לאחר שקיבלו חיסון.
סיבת המוות הייתה הכנה לא נכונה של החיסון על ידי שתי אחיות שערבבו אבקת חיסון עם חומר הרדמה שפג תוקפו.
שני מקרי מוות אלה שימשו קבוצות נגד חיסונים שהפיצו אזהרות מפני חיסונים ברשתות החברתיות.
תגובת הממשלה, בניגוד להמלצת ארגון הבריאות העולמי, הייתה לעצור את תוכנית החיסונים למשך 10 חודשים.
אירועים אלו גרמו לתושבים סמואים רבים לאבד את אמונם במערכת הבריאות.
למרות כל זאת, נכון ל-29 בדצמבר 2018 לא הוכרזה חקירה ציבורית בנושא תפקודה של הממשלה בהשעיית החיסונים.
סגן מנהל הבריאות גאואלופה מטלבאווה סאגה הצהיר כי "הדבר האחרון שאנחנו רוצים הוא שהמקרה שלנו יוודע בעולם." בתגובה קראה האופוזיציה לסלק את שר הבריאות מתפקידו.
טויוטה ראב 4 היא מכונית משפחתית במרכב קרוסאובר בעלת חמישה מקומות, שמיוצרת על ידי טויוטה משנת 1994. היא הוצגה ביפן בשנת 1994. והגיע לישראל בשנת 1996. באפריל 2020 ציינה טויוטה 26 שנה ו-10 מיליון יחידות לראב 4.
הדור הראשון של הראב 4 זכה לתואר "מכונית השנה" לשנת 1997.
אף שהראב 4 לא היה הקרוסאובר הראשון שיוצר, הוא היה המכונית הראשונה שהחלה דור זה תחת השם "קרוסאובר" (Crossover SUV) והפכה לפופולרית כרכב פנאי.
טויוטה יצרה את הראב 4 כמכונית כביש ולא כרכב שטח כפי העיצוב שלה.
הדור הראשון יוצר בין השנים 1994–2000. הדור הראשון הובסס על פלטפורמה משותפת לטויוטה קורונה ולטויוטה קורולה.
הוא הושק ביפן במאי 1994. העיצוב והפיתוח החלו בשנת 1989 תחת השם טויוטה 153T.
הדור הראשון כלל מנוע בנזין I4 צילנדרים בנפח 2.0 ליטרים המספק כ-128 כוחות סוס ב-5,600 סיבובים לדקה.
היא האיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 11.1 שניות והגיעה למהירות מרבית של 166 קילומטרים לשעה.
בשנת 1997 טויוטה הציגה גרסה חשמלית שהסתיימה בשנת 2003. היא כללה מנוע חשמלי שסיפק 67 כוח סוס עם סוללה בקיבולת 27.4 קילוואט שעה שסיפקה טווח נסיעה חשמלי של 153 קילומטר.
את הדור השני לראב 4 EV נעזרה טויוטה בטסלה מוטורס.
הדור השני יוצר בין השנים 2000–2005. הוא יצא למכירה ביולי 2000. גם הדור השני הובסס על פלטפורמה משותפת לטויוטה קורונה ולטויוטה קורולה.
בתחום ההנעה הציגה טויוטה שני מנועי בנזין ומנוע דיזל אחד.
המנועים שווקו עם תיבת הילוכים ידנית בעלת חמישה הילוכים או תיבת הילוכים אוטומטית בעלת ארבעה הילוכים.
בשנת 2003 עברה הראב 4 מתיחת פנים שכללה עדכון סטיילינג, ואבזור משופר.
בשוק האמריקאי שודרג מנוע ה-2.0 ליטר ל-2.4 ליטר שסיפק 160 כ"ס וגם מערכת מיזוג חשמלית.
באוסטרליה שיווקה טויוטה את מתיחת הפנים עם עיצוב ספורטיבי.
זהו הפעם הראשונה שבאירופה ואסיה משווקת הראב 4 ללא גלגל רזרבי אחורי הנמצא מעל תא המטען.
גרסת ההנעה כפולה (4X4) משווקת בכל העולם וביפן ובארצות הברית ישנה אפשרות להנעה אחורית (2X4).
הוצגו גם גרסאות ארוכות יותר שביפן עלו יקר מאוד עקב הגבלות המכס היפניות.
הראב 4 הורכבו בטהארה ובאובו שבמחוז אאיצ'י שביפן על ידי טויוטה תעשיות ובקנדה על ידי טויוטה מוטור FAW בע"מ.
בסוף 2008 הציגה טויוטה לשנת 2009 את מתיחת הפנים לראב 4. מתיחת הפנים כללה עיצוב מחדש לפגוש האחורי שדרוג האבזור, בטיחות, נוחות ועוד.
בקנדה משווק הדגם ממתיחת הפנים עם הפשרות להנעה קדמית.
הראב 4 EV (החשמלית) חזרה בדור השלישי לשוק האמריקאי לאחר 11 שנות הפסקה מתחילת 2003. את המנוע החשמלי והסוללה מייצרת טסלה מוטורס.
המנוע החשמלי סיפק 154 כוחות סוס והסוללה סיפקה טווח נסיעה חשמלי של 160 קילומטר, זמן הטעינה הוא 6 שעות לטעינה מלאה.
הדור הרביעי הוצג בתערוכת הרכב של לוס אנג'לס בשנת 2012. הראב 4 החדש, גדל באופן משמעותי לעומת הדגם היוצא, עם אורך של 4,569 מ"מ, רוחב של 1,841 מ"מ, גובה של 1,661 מ"מ ובסיס גלגלים של 2,660 מ"מ.
בתחום ההנעה הפסיקה טויוטה לשווק את מנוע ה-V6 בנפח 3.5 ליטר שסיפק 268 כ"ס בשוק האמריקני.
ביפן לא שווק ויוצר הדור הרביעי אלא שווק עדיין הדור השלישי עד לשנת 2016.
במבחן הבטיחות שערך היורו NCAP קיבלה הראב 4 חמישה כוכבי בטיחות.
בתערוכת הרכב של ניו יורק באפריל 2016 עברה הראב-4 מתיחת פנים עם גרסה היברידית.
מתיחת הפנים כללה עיצוב חדיש לפגוש הקדמי כמו שאר דגמי טויוטה המחודשים לשנת 2016, תאורת לד בפגוש האחורי, שדרוג איכות החומרים בדגם, וגם מנוע טורבו דיזל חדש בנפח 2.0 ליטר המספק כ-143 כ"ס.
יחד עם מתיחת הפנים הציגה טויוטה את הגרסה היברידית, הכוללת מערכת הנעה היברידית המשלבת בין מנוע בנזין בנפח 2.5 ליטר למנוע חשמלי עם הספק משולב של 197 כ"ס.
ישנה אפשרות להנעה כפולה עם עוד מנוע חשמלי בהספק של 67 כ"ס.
סוללת ניקל-מטאל הידריד עם 204 תאים ויחידות בקרה לניהול המערכת.
צריכת הדלק בדגם היברידי עומדת על 20.4 ק"מ לליטר.
מנוע ה-2.5 ליטר 203 כ"ס מיועד לשוק האמריקאי בלבד.
בבריטניה הראב 4 נמכר רק בגרסה היברידית.
הדור החמישי יהיה הדור הראשון של הראב 4 שיוצע בהודו.
הראב 4 נבחר למכונית השנה ביפן לשנת 2019-2020. טויוטה הציגה ביולי 2020 מהדורה שחורה ל"חובבי שחור" כלשונה, החבילה השחורה כוללת צבע שחור אחיד מחוץ ובפנים המכונית, ושדרוג האבזור.
הדור השני של הגרסה היברידית הוצג בתערוכת הרכב של פריז באוקטובר 2018 הציגה טויוטה את הגרסה היברידית.
הגרסה היברידית שודרגה וכעת משלבת בין מנוע 2.5 ליטר המספק 177 כ"ס ב-6,000 סל"ד ומנוע חשמלי המספק 118 כ"ס.
צריכת הדלק המשולבת עומדת על 22.2 ק"מ לליטר בדגם הנעה קדמית ו-21.7 ק"מ לליטר בדגם הנעה כפולה.
בנובמבר 2019 הציגה טויוטה את הראב 4 היברידי פלאג-אין (PHEV).
את הסוללה ניתן לטעון באמצעות מטען משקע ביתי בקיבולת 6.6 קילוואט המטעין את הסוללה מ-0 ל-100 אחוז בתוך 7.5 שעות או בעמדת טעינה ביתית המטעינה את הסוללה בתוך 2.5 שעות.
באירופה משווק הראב 4 תחת יצרנית הרכב סוזוקי מוטור עם השם סוזוקי אקרוס כחלק מהסכם טויוטה-סוזוקי, סוזוקי תשווק את הקורולה סטיישן והראב 4. הראב 4 של סוזוקי כולל את אותה מערכת הנעה היברידית פלאג-אין.
היא גרסה במראה קשוח לשטח יותר, עם פגושים רחביים יותר, וספויילרים בצידי הרכב, בתחום ההנעה הדגם ישווק עם מערכת ההנעה היברידית של הראב-4. היא נחשפה בספטמבר 2021.
להלן נתוני המכירות עד דצמבר 2020.
טויוטה קורולה קרוס היא מכונית קומפקטית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי טויוטה משנת 2020. היא הוצגה ביולי 2020. היא מבוססת על טויוטה קורולה.
היא מיועדת לשוקים מתפתחים כדוגמת תאילנד, מזרח אסיה, ארצות הברית ובהמשך לישראל.
העיצוב החיצוני דומה לטויוטה ראב-4 אך יותר קטן ממנו, העיצוב הפנימי הוא כמו פנים טויוטה קורולה אך מעט שונה בכדי להתאימו למרכב המכונית השונה.
היא כוללת כמה אפשרויות למנועים.
לכל המנועים תיבת הילוכים רציפה.
הנעה היברידית המשלבת בין מנוע בנזין בנפח 1.8 ליטר עם מנוע חשמלי, שניהם יוצרים יחד המספק מרבי של 122 כ"ס.
להלן נתוני המכירות למדינות שכרגע (2022-2021) נמכר בהם הקורולה קרוס, בארצות הברית וברזיל המכירות והייצור יחלו לקראת סוף 2021.
טוינבי הול הוא מרכז קהילתי הפועל משנת 1884 בשכונת איסט אנד בלונדון.
המוסד היה החלוץ של מודל 'בתי ההתיישבות' בבריטניה, בשילוב מגורים של אנשים ממעמד הביניים וסטודנטים בשכונות עוני עם עבודה קהילתית, העמקת ההבנה על צורכי השכונות ומתן שירותים חברתיים שונים לתושביהן.
המוסד היווה השראה גם להתפתחות תנועת בתי ההתיישבות בארצות הברית.
הוא הוקם על ידי הנרייטה וסמואל ברנט, שהיו רפורמיסטים שביקשו לקדם שינויים חברתיים וקרוי על שמו של ההיסטוריון ארנולד טוינבי.
הבית, הפועל עד היום כמרכז קהילתי למאבק בעוני ולמפגש בין אנשים בעלי רקע כלכלי שונה, ממוקם ברחוב קומרשיאל שבספיטלפילדס.
זמן קצר אחרי שנישאו ב-1873, עברו סמואל והנרייטה ברנט (Henrietta and Samuel Barnett) לוויטצ'פל שבאיסט אנד של לונדון.
ברנט היה ויקאר בכנסיית סנט ג'וד בשכונה, ובה נחשף לעוני ממקור ראשון והנרייטה הייתה מחנכת ומורה.
וויטצ'פל בתקופה הוויקטוריאנית המאוחרת הייתה ידועה כשכונה צפופה, עם שיעורי עוני גבוהים, תמותת ילדים גבוהה ופעילות פשיעה.
השכונה התאפיינה גם בשיעור מהגרים גבוהה.
הרעב הגדול באירלנד במאה ה-19 הביא לכך שאירים רבים היגרו ללונדון והתקצו בשכונה, זאת לצד יהודים רבים שהתיישבו בה לאחר שנמלטו מרדיפות במערב אירופה.
מטרתם של בני הזוג ברנט במעבר לשכונה היה לנסות לפעול ולשפר את האזור וחיי תושביו.
הם בנו ספרייה של כתבי קודש, הציגו תערוכות אמנות, הביאו מרצים מהאוניברסיטאות למסור הרצאות פתוחות ולקחו את בני הקהילה מהשכונה לטיולים בבתים של עשירים ובשטחי האוניברסיטאות.
בני הזוג ניסו לעודד גורמים רשמיים לשפר את מצב התברואה והמגורים בשכונה ולבנות בה עוד מגרשי משחקים ובתי רחצה.
עם זאת, ניסיונותיהם השפיעו רק על בתי הקהילה הכנסייתית הקטנה, בעוד מרבית תושבי השכונה לא היו חלק מהכנסייה.
ברנט הגה את הרעיון שסטודנטים יגיעו לשכונה כמתנדבים כדי לחלוק מהידע שלהם, לסייע לעניים וגם להיות עדים ממקור ראשון לעוני ומצוקותיו על מנת שינסו לפתח עבורם פתרונות.
ב-1883 נתן ברנט הרצאה בסיינט ג'ון קולג' שבאוקספורד על מנת לזכות בתמיכה ברעיון שלו, בעקבותיו הוקמה הוועדה ל'התיישבות אוניברסיטאית במזרח לונדון'.
תמיכת האוניברסיטה אפשרה לבני הזוג ברנט להקים את טוינבי הול, בית ההתיישבות הראשון בעולם, אשר נקרא על שם חברם הרפורמיסט של בני הזוג, ההיסטוריון האוקספורדי ארנולד טוינבי, שנפטר כשנה קודם לכן.
בית טוינבי פתח את שעריו בערב כריסטמס 1884. סמואל ברנט היה מנהל הבית הראשון וסטודנטים מאוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג' הגיעו להתיישב ולהתנדב בבית.
לאורך השנים פעלו שורה ארוכה של תוכניות קהילתיות וחינוכיות בבית.
עם פתיחתו הציע טוינבי הול הרצאות פתוחות של פרופסורים מהאוניברסיטה, כשבשיאה בשנות ה-90 של המאה ה-19 ניתנו בו שיעורים בלמעלה מ-134 נושאים לרבות ספרות, זואולוגיה, אתיקה, פילוסופיה ועוד.
לצד זאת הוקמו בבית 36 מועדונים בתחומים שונים דוגמת מוזיקה, אמנות, היסטוריה ומדע.
אחת האגודות הללו, 'טיילני טוינבי' הוקמה לאחר שקבוצה מהפעילים נסעה לבלגיה בשנת 1887. טוינבי הול ארחה גם דיונים בחדר העישון שלה בנושאים אקטואליים שונים - מסורת שנמשכה למעלה מעשרים שנה.
בשנת 1899 הוכנס אליה שירות של ייעוץ משפטי פרו-בונו לתושבי השכונה שלא יכלו להרשות זאת לעצמם - תוכנית הממשיכה להתקיים עד היום.
הפעילות בבית כללה בין היתר: שיעורי ערב בתחומי המתמטיקה, כתיבה, ציור, אזרחות, כימיה, הנקה ומוזיקה.
שיעורי אחר צהרים לנערות בנושא אופנה, כתיבה, הלחנה, גאוגרפיה, הנהלת חשבונות, עבודות ריקמה, היגיינה, קריאה ודקלום, צרפתית, שירה ועוד.
בין המבקרים הבולטים בבית ניתן לציין את ולדימיר לנין, גוליילמו מרקוני, וג'יין אדמס.
תנועת בתי ההתיישבות החלה למעשה בטוינבי הול, אשר ניסח את הבסיסים הרעיוניים והיישומיים שלה.
הרעיון בתנועה, כפי שהתבטא סמואל ברנט, שהסטודנטים המגיעים לבית באים "כדי ללמוד כפי שהם באם ללמד, כדי לקבל כפי שהם באים לתת".
חלק מהעיקרון של הבית היה שהמתנדבים בו מגיעים לגור בו, בלב שכונת איסט אנד ולצד תושביה, וזאת על מנת להכיר את שכניהם וצרכיהם באופן אינטימי ואישי.
על אף שהוקם על ידי איש דת מהכנסייה האנגליקנית, טוינבי הול, ובעקבותיו תנועת בתי ההתיישבות, דחו את הרעיון שהמרכז הקהילתי הוא מקום למיסיונריות והטפה נוצרית, כפי שמקובל למשל בארגון החסד צבא הישע.
השירותים בו ניתנו מלכתחילה מכולם - למהגרים ממקומות שונים ולאנשים מכל הדתות.
עד 1910 הוקמו בתי התיישבות נוספים בבריטניה, גם במנצ'סטר, אידנבורג, גלאזגו, ברמינגהאם, ליברפול, דנדי ובמקומות נוספים בלונדון.
התנועה התרחבה גם לארצות הברית ביוזמתה של ג'יין אדמס, אשר הקימה את בית האל בעקבות ביקורה בטוינבי הול ב-1889. מודלים דומים יושמו גם בהולנד, גרמניה, צרפת, שוודיה, דנמרק, פינלנד ואוסטרליה.
ב-1911 מנהיגי בתי ההתיישבות ברחבי בריטניה הקימו פדרציה לאומית של בתי התיישבות.
טויבי הול פועל עד היום כמרכז קהילתי המציע מגוון של תוכניות ופעילויות המיועדות לנערים, לקשישים, וכן פעילות ייעוץ משפטי חינם, ייעוץ פיננסי וייעוץ בנושא חובות ופעילויות קהילתיות.
מדי שנה לוקחים חלק למעלה מ-400 מתנדבים בפעילויות קהילתיות ופעילות צדקה במסגרת הבית.
כיום העובדים והמתנדבים בבית אינם מתגוררים בו עוד.
בשנת 2006 השיק שירות ייעוץ חינמי לבעלי חוב הנותן שירותים לכ-20 אלף אנשים בשנה, בשנת 2019 מותג שירות זה מחדש תחת השם 'לונדון ללא חובות'.
בשנת 2007 נפתח במקום גם סטודיו לריקוד ותיאטרון.
הבניין של טוינבי הול ממוקם ברחוב קומרשיאל עוצב על ידי אלייז'ה הול (Elijah Hoole) בסגנון טודור-גותי.
הוא נבנה לצד בית ספר תעשייתי שיצא משימוש ובסמוך לכנסיית סיינט ג'וד, שנבנתה בשנים 1845–1846 אך נהרסה ב-1927. הוא הוכרז כבניין רשום דרגה II בשנת 1973. חזית הבניית נושאת שלט כחול רשמי של עיריית לונדון שהוצב בשנת 1984 לזכר ג'יימי מאלון.
טויפלסברג היא גבעה מלאכותית שהוקמה בשולי ברלין, גרמניה וגובהה 120 מטר מעל פני הים ו-80 מטר מעל סביבתה.
הגבעה נוצרה בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בבסיסה נמצא המבנה הלא גמור של האקדמיה הצבאית הגרמנית שהקימו הנאצים, ומעליה נערמו הריסות בניינים שניזוקו בברלין במהלך המלחמה.
הגבעה הייתה בתחומי מערב-גרמניה, ובתקופת המלחמה הקרה נוצל הגובה של הגבעה כדי לבנות עליה תחנת האזנה וריגול שהופעלה על ידי הסוכנות לביטחון לאומי של ארצות הברית.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה הטווה אדולף היטלר תוכנית להקמת בירת העולם גרמאניה.
תוכנית זו הייתה אמורה לשנות את פניה של ברלין ולהפוך אותה לעיר המרכזית של העולם.
התוכנית יצאה לדרך ב-1937 והתקדמה בהתאם לתוכנית גם בתקופת מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, עם התקדמות המלחמה התמודדה גרמניה עם מחסור המשאבים, דבר שהאט את הפרויקט.
אחד המבנים שנכללו בתוכנית היה "מכללה צבאית-טכנית נאצית" (Wehrtechnische Fakultät) שתוכננה על ידי אלברט שפר ועד סיום המלחמה נבנה חלק ממנה.
עם סיום המלחמה חולקה השליטה בברלין בין ארבע בעלות הברית המנצחות במלחמה (ברית המועצות, ארצות הברית, צרפת ובריטניה).
מדינות אלו החלו בתהליך איטי של שיקום ברלין.
אחת מהבעיות העיקריות שאיתן התמודדו הייתה היקף ההרס העצום של המבנים בעיר, כשתהליך השיקום חייב, בדרך כלל, סילוק ההריסות כדי לפנות מקום לבנייה חדשה.
תחילה סולקו ההריסות לאזור פינוי פסולת ממזרח לברלין.
ב-1948 הטילה ברית המועצות סגר על ברלין וחסמה את המשך פינוי הפסולת לשטחה, והשלטונות של ברלין המערבית היו צריכים למצוא חלופה לפינוי פסולת ההריסות.
ביוני 1950 החליטה מועצת מערב ברלין להפוך את אתר הבנייה הבלתי גמורה של "המכללה הצבאית-טכנית הנאצית" לאתר החדש לפינוי הפסולת.
שלטונות מערב ברלין ניסו כבר לפני 1948 להרוס את המבנה עם חומרי נפץ אך הניסיונות כשלו בשל הקירות החזקים, ובסופו של דבר נמצא הפתרון של השלכת פסולת.
הערכת המועצה הייתה שבאתר יושלכו 12 מיליון מטר מעוקב של פסולת.
בעקבות החלטת המועצה החלו כ-600 משאיות לפרוק פסולת במקום, בהיקף של כ-7,000 מטר מעוקב ביום.
תהליך העברת פסולת לאתר נמשכה עד 1972, אז נסגר האתר.
ההערכה היא שבתקופת פעילותו קלט המקום כ-26 מיליון מטר מעוקב פסולת, יותר מכפול מהמתוכנן.
בתקופת יצירת הגבעה החליטה מועצת העיר ברלין להפוך את הגבעה לאתר ירוק על ידי שתילת עצים במקום.
ב-1961, תקופת המלחמה הקרה, הקימו בעלות הברית המערביות, ארצות הברית, בריטניה וצרפת, יחידת קשר ניידת, שבחנה אתרים בברלין וסביבתה המתאימים להקמת תחנת האזנה, שיועדה ריגול אלקטרוני אחרי ברית המועצות, מזרח גרמניה ושאר החברות בברית ורשה.
הבדיקה הצביעה על היתרונות של גבעת טויפלסברג.
ב-1963 ניצלה הסוכנות לביטחון לאומי של ארצות הברית את גובהה של הגבעה והקימה עליה מתקן האזנה אלקטרוני, שהיה חלק ממערך תחנות תוכנית אשלון העולמית.
התחנה פעלה במעקב עד סתיו העמים ב-1989, כשברית ורשה קרסה וחומת ברלין נפלה.
לאחר איחוד גרמניה החליטה הסוכנות לביטחון לאומי שאין לה כבר צורך בתחנת ההאזנה והיא נסגרה, לאחר שהציוד האלקטרוני הרגיש הוצא ממנה.
בעקבות יציאת האמריקאים החלו שלטונות ברלין לבחון את מכירת הגבעה לגורמים פרטיים במטרה להקים במקום בתי מגורים.
ב-1996 רכשה חברת השקעות פרטית את הבניין לצורכי בנייה אך ריבוי פרויקטי בנייה, בעקבות איחוד גרמניה, גרם לירידת מחירי הדיור והפך את הפרויקט ללא ריווחי.
עם השנים גדלו העצים שנשתלו במקום והפכו את הגבעה לפארק ירוק הפופולרי בקרב ברלינאים.
ב-2006 עברה החלטה במועצת עיריית ברלין האוסרת בנייה על הגבעה.
על אף הזנחתם של מבני תחנת ההאזנה הפך האתר לפופולרי לבני נוער ולאתר עלייה לרגל לציירי גרפיטי.
ב-2016 גידר בעל המקום את התחנה והחל למכור כרטיסי כניסה למבקרים המתעניינים בגרפיטי.
ב-2009, בעקבות ההיתר שנתנה עיריית ברלין להרוס את מתקן ההאזנה, התארגנה קבוצת תומכי שימור מורשת, הכוללת אמריקאים וגרמנים, כדי לקדם הפיכת התחנה לאנדרטה לתקופת המלחמה הקרה.
חברי הקבוצה הציעו לקרוא למקום על שמו של רב-סרן ארתור ד.
ניקולסון שהיה קצין סיור של יחידת הקישור הצבאית של ארצות הברית ונורה למוות על ידי זקיף רוסי ב-24 במרץ 1985, ונחשב לחלל האחרון במלחמה הקרה.
בספטמבר 2013 ציינו ותיקי חיילי צבא ארצות הברית ששירתו בטויפלסברג את יום השנה החמישים (2013-1963) לבניית מבני הקבע של תחנת ההאזנה.
לציון האירוע הופקה סדרה מיוחדת של בולים ונקבע שלט הנצחה במקום.
בשנים 2019-2016 שודרה סדרת טלוויזיה אמריקאית בשם תחנת ברלין, שחלק מהדמויות בה עבדו בתחנת ההאזנה בטויפלסברג.
תחנת ההאזנה הנטושה הפכה למגנט לאמני גרפיטי ועבודותיהם מושכות תיירים שבאים לחזות בציורים.
ב-1955 הוקם במקום מתקן קפיצת סקי, שהוגדל והורחב ב-1962 ואף נוספו לו מקומות ישיבה ל-5,000 צופים.
השימוש במתקן הופסק ב-1969, עקב הפרעה למערכת ההאזנה, והוא פורק ב-1999.
טויפלסמור הוא אזור ביצות כבול מצפון לברמן המהווה חלק גדול ממחוז אוסטרהולץ.
שמו של האזור נוצר משיבוש הכינוי שניתן לו בניב המקומי, "ביצה בלתי פורייה", שנשמע בגרמנית כמו "בית השטן".
שטחו של הטויפלסמור הוא כ־500 קמ"ר.
האזור מתנקז על ידי הנהרות המה, ווּמֶה ו־וורפה.
בחלקים העתיקים ביותר של האזור, בעיירה גרסברג, יש גופי כבול שעומקם 11 מטרים ויותר.
לפני שהחלה התיישבות באזור, קשה היה לחצות את הטויפלסמור.
שביל פרהיסטורי כזה היה קיים כבר בתקופה הנאוליתית.
הקצוות של האזור החלו להיות מיושבים במאות ה־17 וה־18. סביב שנת 1750 החל יישוב שיטתי של הביצה, על ידי המושל יורגֶן כריסטיאן פינדורף (Jürgen Christian Findorff).
המתיישבים היו בעיקר עובדי חקלאות ומשרתות שיכלו לקבל קרקעות משלהם, ופטור ממסים ומשירות צבאי.
תנאי החיים במושבות הביצה היו קשים מאוד – הבתים היו לחים, נמוכים וחשוכים, הקרקע הבוצית לא התאימה לחקלאות, המחיה הייתה תלויה בחיסכון קיצוני, ותוחלת החיים נמוכה.
כך עד לתחילת המאה ה-20. לפי אמרה מקומית מפורסמת (בניב סקסוני תחתון), שהביעה תקווה יותר מאופטימיות: "Den Eersten sien Dood, den Tweeten sien Noot, den Drüdden sien Broot"
("לראשון המוות, לשני המצוקה, לשלישי הלחם").
ובכל זאת מיליוני מטרים מעוקבים של כבול נחפרו, פותחה רשת תעלות ניקוז רחבה, וחלק מהתעלות שימשו גם לשליחת הכבול לברמן, באמצעות דוברות כבול ייחודיות, למכירה כחומר דלק.
נבנו סכרים לאורך התעלות, ותשתיות ליישובי קו - כפרים שנבנים לאורך התעלה.
גם היום אפשר לראות את מבני ההתיישבות האלה בכפרים גרסברג ווורפסוודה.
מהסכרים עיבדו רצועות אדמה צרות וארוכות מאוד שהשתרעו אל תוך הביצה.
בסוף המאה ה־19 החל באזור גם גידול עדרי בקר.
פעולות כריית הכבול, הניקוז והפלישה החקלאית שינו באופן ניכר את האקלים המקומי ואת סביבת הקרקע.
בברמן הוטל איסור על שימוש בכבול בשל הערפיח החמור, והפחם, בעל צפיפות האנרגיה הגבוהה יותר, החליף אותו כמקור דלק עיקרי.
הפקת הכבול נמשכת עד היום, אך רק לשימוש בתערובות אדמה לעציצים ולצמחי נוי.
פעולות כמו ניקוז, חרישה וויסות נהרות, שהחלו במאה ה-19, אפשרו עם הזמן להעלות את פוריות הקרקע ואף אפשרו חקלאות כמו גידול תירס למאכל בקר.
פיתוח זה התאפשר בעזרת תוכניות סבסוד לאומיות ואירופאיות שונות.
בחלק המרכזי של האזור נמצאת מושבת האומנים וורפסוודה, אליה נמשכו ובה חיו אומנים רבים שיצרו בהשראת הנוף המקומי, בהם פאולה מודרזון-בקר והיינריך פוגלר.
בקצה הדרום-מערבי של האזור שוכן כפר הנושא את אותו השם, טויפלסמור, המתועד לראשונה במאה ה־14 בשם "Düwelsmoor", וכיום מהווה חלק מהעיר אוסטרהולץ־שַארמבֶּק (Osterholz-Scharmbeck).
בזמן השלטון הנאצי, בשנת 1934, הוקם בסמוך לכפר טויפלסמור מחנה עבודה בכפייה של שירות העבודה של הרייך על ידי רשות הרווחה של העיר ברמן.
במקום זה נכלאו כמה מאות גברים שהוכרזו כ"בלתי-כשירים לחיים בציבור" או "אסוציאליים", שהיו בעיקר קבצנים, חסרי בית, נתמכי סעד שנטען לגביהם כי הם "סרבני עבודה", אלכוהוליסטים וסרבני תשלומי מזונות.
הם סבלו התעללויות ונאלצו לעבוד 11 שעות ביום בכריית כבול בתנאים קשים עבור חברת Turba Torfindustrie GmbH.
העונשים כללו צמצום מזון, בידוד ומכות.
בהמשך נפתחה במחנה "מחלקת גמילה משתייה", וחלק מהאסירים עוקרו בכפייה על פי החלטת בית הדין לאיגניקה.
במהלך המלחמה פחת מספר האסירים ובדצמבר 1941, כאשר מספר הגברים במעצר היה רק 34 גברים, נסגר המחנה.
על פי רשות הרווחה, היה קושי להשיג כוח אדם שיפקח וישגיח על האסירים.
עם זאת, משנת 1942 שוכנו במקום עשרות שבויי מלחמה ועובדי כפייה להפקת הכבול, שמוצאם היה בין השאר מצרפת, רוסיה וסרביה.
מחנה אחר קם באזור אחר של הביצות, בהוטנבוש (Hüttensbusch) מחנה זה שימש בתקופת הנאצים כאתר מגורים של עובדי שירות העבודה של הרייך.
המחנה הוקם בין אוגוסט 1937 לינואר 1938, וב־4 במאי באותה שנה כבר אוכסן בו כוח עבודה של כ־100 גברים.
הם הועסקו בעבודות סלילת כבישים, ובהכשרת אדמות הביצה.
פינוי אחרוני עובדי המחנה התרחש בשנת 1945, ולאחר מכן שימש המקום כאתר מגורים זמני לפליטים ולעקורים.
בימינו קיים בשטח שביל טבע והיסטוריה (Natur und Geschichtslehrpfad Hüttenbusch), שנועד להנציח את תולדות המקום.
במושבת האומנים וורפסוודה, רוב האומנים הביעו הזדהות עם המפלגה הנאצית, בראשם קרל אמיל אופהוף, פריץ מקנזן וברנהרד הטגר.
לעומתם הקומוניסט היינריך פוגלר היגר לרוסיה כבר בשנת 1931, והצייר ברנהרד הויס שהתנגד לשלטון ואף נכלא.
טויוקאווה (ביפנית: 豊川市) היא עיר השוכנת בחלקו המזרחי של מחוז אאיצ'י ביפן.
אזור העיר יושב לראשונה בתקופה הפרה-היסטורית, והעיר עצמה נוסדה ב-1 ביוני 1943. ב-1 באוקטובר 2019 הוערכה אוכלוסיית העיר בכ-183 אלף איש.
העיר ידועה ב המכיל אלפי פסלי שועלים (קיצונה).
טולוס הוסטיליוס (לטינית: Tullus Hostilius; 673 לפנה"ס – 641 לפנה"ס) היה מלכה האגדי השלישי של רומא.
הוסטיליוס היה הראשון ממלכי רומא שהרחיבו את גבולות הממלכה מעבר לחומות העיר.
דמותו כמעט וזהה לזאת של רומולוס: שניהם הכפילו את אוכלוסיית הממלכה, שניהם לחמו בוואינים ובפדיאנים, שניהם ארגנו את הצבא ושניהם עזבו את פני האדמה בסערה.
עקב דמיון זה, יש רבים המייחסים את דבר חייו למיתוס.
המלך נופל תחת דפוס המלכים השלווים והמלכים התוקפניים, שאפיין את ארבעת המלכים הראשונים של רומא.
מה גם שהמקור הראשי, והכמעט יחיד, לגביו (ולגבי מרבית המלכים הרומאיים האחרים) הוא זה של טיטוס ליוויוס, היסטוריון שנוי במחלוקת.
עם מותו של נומה פומפיליוס, מיהר העם להמליך את טולוס הוסטיליוס למלכה השלישי של רומא, ואף הסנאט לא איחר לאשר את המינוי.
טולוס נודע בקרב ההמונים כנכדו של אחד הלוחמים האמיצים שסייעו רבות לרומולס.
תשוקת הקרב של הוסטיליוס עלתה אפילו על זאת של רומולוס ולא ידעה שום מעצור.
בימיו החלו חקלאים מאלבה לונגה ומרומא לבזוז זה את רכושו של זה.
אחר מספר ניסיונות דיפלומטיים כושלים יצאו שני הצדדים למלחמה.
מלכה של אלבה לונגה מת לפני הקרב, ובמקומו התמנה שר הצבא, מטיוס פופטיוס, על העם.
הוסטיליוס נשא ונתן עם בני אלבה לונגה והצדדים הגיעו להסכמה שקרב בין שלישיית אחים מכל צד יקבע את גורל הערים.
אחר ניצחון שלישיית ההוראטיי (Horatii) הרומית על הקוראטיי (Curiatii) של אלבה לונגה, השתעבדה אלבה לונגה לרומא.
כעבור זמן מה, הכריזו הפדיאנים והוואינים מלחמה על רומא.
המלך הרומי יצא לשדה הקרב וקרא לצבא אלבה לונגה לעזרתו.
בשדה הקרב נטשוהו בני אלבה לונגה, אך הוא הצליח להביס את אויביו.
כעונש על בוגדנותם הוציא מלך רומי להורג את מטיוס, השמיד את אלבה לונגה והעביר את אוכלוסייתה לגבעה חקלאית ברומא.
הוסטיליוס הקים את גייס הפרשים הרומי ואת בית הסנאט החדש.
הוא החל מלחמה נוספת בסביאנים והוואינים, וניצח גם בה.
על פי האגדה, התעסקותו הרבה במלחמה הביאה לעבודה לא תקינה, אם בכלל, של האלים.
אלו בתגובה הפילו על רומא מגפה, שאף טולוס לקה בה.
כשהתחנן בפני יופיטר על חייו, גמל לו האל בברק שהפכו לאפר.
הרומאים הסיקו כי הם צריכים מלך שליו יותר, ופנו לאנקוס מארקיוס, נכדו של נומה.
טוֹלוּי ׁ(במונגולית: Толуй хаан, באנגלית: Tolui, חי בשנים 1190-1232) היה בנו הרביעי והצעיר ביותר של ג'ינגיס חאן.
לאחר מותו של ג'ינגיס וחלוקת האימפריה המונגולית לנחלות בין בניו, זכה טולוי לשלוט בשטח מונגוליה ותיפקד כחאן בפועל עד למינויו של אחיו אוגדיי לחאן הגדול בשנת 1229. טולוי תיפקד כשליט בפועל גם בזמן הקרבות כנגד שושלת ג'ין והאימפריה הח'ווארזמית.
טולוי ידוע יותר בשל צאצאיו, שמעשיהם עיצבו את פניה של האימפריה בדורות שלאחריו.
הוא היה אביהם של מונגקה, החאן הגדול הרביעי, קובלאי, מייסד שושלת יואן, אריק בוק והולאגו, מייסד השושלת האילח'אנית.
היריבות בין משפחותיהם של טולוי, אוגדיי וג'וצ'י גרמו לחוסר יציבות לאחר מותם של אוגדיי ובנו גויוק.
עם זאת, דווקא הסכסוך בין בניו של טולוי, קובלאי ואריק בוק, מלחמת האזרחים הטולויית, הייתה אחת הסיבות הוביל לפיצול הח'אנויות המונגוליות בשנות ה-60 של המאה ה-13.
לאחר שמונגקה התמנה להיות הח'אן הגדול, הוא העניק לאביו, לאחר מותו, את תואר הח'אן הגדול בטענה שזה הגיעה לו בגלל היותו הבן הצעיר (שיורש את נחלת אביו המקורית) וניהולו בפועל את האימפריה.
טולדו (בספרדית: , הגייה: .
בעבר נקראה גם טוליטולא) היא עיר במרכז ספרד, כ-70 ק"מ דרומית לעיר הבירה מדריד.
טולדו שוכנת על גבעה לשפת נהר הטחו בגובה של כ-454 מטר מעל פני הים.
טולדו היא בירת פרובינציית טולדו והמחוז האוטונומי של קסטיליה-לה מנצ'ה.
טולדו הייתה בירת ממלכת ספרד במשך 476 שנה, בין 1085 ל-1561, אז עבר התואר למדריד.
העיר שמרה על צורתה מימי הביניים: העיר העתיקה מוקפת חומה ובנויה מסמטאות צרות.
עד לגירוש יהודי ספרד הייתה העיר מרכז יהודי מפואר ופעלו בה אחדים מחכמי ישראל המפורסמים.
ב-1986 זכתה טולדו למעמד של אתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו.
האזכור הכתוב הראשון לטולדו, אז בשמה הרומי הקדום טולטום (Toletum) מופיע בכתביו של ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס, שהציע כי השם נגזר מהמילה Tollitum, אשר הפכה בהמשך ל־Tollitu, Tollito, Tolleto, Tolledo ולבסוף Toledo.
משמעות השם, לפי פרשנות זו, היא "מורם" או "מוגבה".
פירוש חלופי מייחס את מקור השם ל"כפלים או לעיקולים הכפולים שיוצר הנהר המקיף אותה".
הסופר בן המאה ה־12, אבן עבדאללה אל-איובי, טען כי השם הערבי של העיר, טוליטולה (طليطلة), פירושו "השמחה", אך לא פירט מעבר לכך.
המסורת היהודית קושרת את שם העיר טוליטולא להתיישבותם של גולי ירושלים בעיר לאחר החורבן.
השם טולדו אומץ על ידי חמש ערים בארצות הברית, במדינות אוהיו, אילינוי, אורגון, איווה ווושינגטון, וכן ביישובים נוספים בקנדה, בליז, ברזיל, פורטוגל, קולומביה, הפיליפינים ואורוגוואי.
בספרד עצמה קיימים עוד ארבעה יישובים בשם זה, במחוזות וייסקה, אורנסה, אסטוריאס וטנריפה.
מקור המידע ההיסטורי הקדום ביותר על העיר הוא דברי ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס, שכתב כי העיר ניתנה לפרוקונסול "מרקוס פולביוס" ונקראה טולטום (Toletum).
הרומאים כבשו את העיר מידי הוֶטוֹנִים ב-192 לפנה"ס.
מיקומה הטופוגרפי של העיר הקטנה, על גבעה מוקפת נהר, נבחר משום הקלות להגן עליה מהתקפות.
שני שלישים מהיקף העיר היו מוקפים נהר, שעליו בנו הרומאים גשר, שנהרס ונבנה מחדש בימי הכיבוש המוסלמי.
טולדו הייתה בשטחה של הפרובינקיה היספניה טארקוננסיס (Hispania Tarraconensis).
בתקופה הרומאית הייתה העיר ידועה בתעשיית הנשק והברזל שלה.
במאה החמישית, עם היחלשות האימפריה הרומית, נכבשה על ידי האלאנים ובהמשך על ידי הוויזיגותים, ששלטו ברוב חלקי חצי האי האיברי, והפכו את טולדו לבירת ספרד.
בעקבות מועצה זו הומרה האצולה הויזיגותית לנצרות קתולית וטולדו הייתה לעיר קתולית עד לכיבוש המוסלמי בשנת 711.
תחת השלטון המוסלמי נקראה טולדו טוליטולה (Tulaytulah, בערבית: طليطلة).
טולדו הייתה בתחילה תחת שלטון חליפות אומיה, ובשנת 756 עברה לאמירות קורדובה, ומאוחר יותר לחליפות קורדובה.
בתקופה המוסלמית זכתה טולדו לתור הזהב שלה וחיו בה בצוותא יהודים, מוסלמים ונוצרים.
בראשית המאה ה־11, במהלך מלחמת האזרחים באל-אנדלוס שפרצה עם קריסת הח'ליפות, הפכה טולדו לבירת נסיכות אסלאמית עצמאית, "הטאיפה של טולדו", שנשלטה בידי השושלת הברברית בַּנוּ ד'י א־נוּן.
על פי דברי ההיסטוריון היהודי-ספרדי אברהם אבן דאוד בן המאה ה־12, הלחימה בקורדובה גרמה ליהודים להימלט ממנה ולקבוע את מושבם בסרגוסה ובטולדו.
באותה תקופה מנתה אוכלוסיית העיר כ־28,000 נפש, בהם כ־4,000 יהודים.
ב-1085 כבש אלפונסו השישי, מלך קסטיליה את טולדו וקבע בה את בירת המדינה.
בימי אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה (1252 - 1284) הייתה העיר למרכז תרגומים של יצירות פילוסופיות, מדעיות ותרבותיות, מערבית לקסטיליאנית וללטינית.
את התרגומים ביצעה "אסכולת המתרגמים" שהקים הארכיהגמון ריימונדו דה סובטאט, שכיהן בטולדו בשנים 1125 - 1152.
התקופה שבין 711 ל-1492 נקראת בספרדית "לה קונוויוונסיה" (La Convivencia) - תקופת הדו-קיום של טולדו.
בעיר חיו בצוותא יהודים, מוסלמים ונוצרים.
גירוש יהודי ספרד בשנת 1492 הביא לנסיגה חברתית וכלכלית בחשיבות העיר.
המאה ה-16 הביאה לפריחת העיר מחדש שעה שהמלך קרלוס הראשון, שהיה גם שליט אוסטריה, קבע את מקום חצרו בטולדו.
התפתחות האימפריה הספרדית ברחבי העולם החדש גרמה לכך שהעיר הייתה קטנה מדי לצורכי הביורוקרטיה.
בשנת 1561 העתיק המלך פליפה השני את חצר המלכות למדריד, וטולדו לא חזרה עוד לגדולתה.
למעט כ-300 שנים של שלטון מוסלמי, התקיימה בטולדו פעילות דתית ענפה של הכנסייה הקתולית.
מהמאה ה-5 ועד המאה ה-16 נערכו בה כ-30 כינוסים של הכנסייה, החל מ-447, בעניין התאולוג פריסליאן, שהיה הנוצרי הראשון שהוצא להורג בגין כפירה, וכלה במועצה שנערכה ב-1582 - 1583, בראשות פליפה השני, מלך ספרד.
בכיכר המרכזית העתיקה של העיר בוצע בשנת 1600 טקס האוטו-דה-פה.
תושבי העיר מקיימים את תהלוכת הפסחא, בשעות החשכה, ובה מוציאים מהכנסיות פסלים של ישו ונושאים אותם על אפיריונים.
התהלוכה צועדת לאיטה, תוך כדי הפסקות בהן הצועדים שרים.
הצועדים לבושים רובם בשחור, חובשים כובעים מחודדים, ומטלטלים פנסי רוח.
לא הרחק מהכיכר המרכזית של העיר עומד מבצר האלקסר (Alcázar).
הוא ממוקם באזור הגבוה של העיר ובולט למרחק.
המבצר שימש ככזה כבר בתקופה הרומאית, נכבש על ידי המוסלמים (ומכאן שמו - אלקסר (القصر) - בערבית: הארמון).
המבצר שופץ בתקופת המלכים אלפונסו השישי ואלפונסו העשירי.
בעת מלחמת האזרחים היה המבצר נתון במצור של הכוחות הרפובליקנים, שצרו על כוחותיו של הקולונל חוזה מוסקארדו איטוארטה (José Moscardó Ituarte), ואף תפסו את בנו בן השש-עשרה כבן ערובה.
משאיימו להוציא את בנו להורג, ביקש זה מאביו כי ייכנע לצרים, לבל יוציאוהו להורג בירייה.
תשובת האב לבנו הייתה נחרצת:
לסיפור המבצר פן אחר, אכזרי לא פחות.
על פי המסופר, כמאה בני ערובה שהשתייכו לתנועה הרפובליקנית, ובכללם נשים וילדים, נלקחו למבצר ולא נראו יותר חיים.
מבצר האלקסר ניזוק בצורה קשה בעת המצור, שופץ ביסודיות ובהווה הוא מאכסן את הספרייה הלאומית של קסטיליה-לה מאנשה ואת מוזיאון הנשק (Museo del Ejército).
הקתדרלה של טולדו היא קתדרלה גותית מן המאה ה-13, המשלבת בין סגנון גותי בשל לסגנון מודחארי.
זוהי אחת משלוש הקתדרלות מהמאה ה-13, שיא העידן הגותי בספרד, והיא נחשבת למייצגת הסגנון.
בנייתה החלה ב-1226, במהלך שלטונו של פרננדו השלישי, מלך קסטיליה, והתוספות הגותיות האחרונות נבנו במאה ה-15, אז הושלמו קמרונות הספינה הראשית ב-1493, בתקופת המלכים הקתוליים.
תכנון הקתדרלה התבסס על זה של קתדרלת בורז' הצרפתית.
מאפיין בולט בקתדרלה, הבנויה מאבנים לבנות שנחצבו באתר קרוב לטולדו, הוא שילוב האור וההישגים המובנים בקמרונות.
אחד מהאוצרות המרהיבים המצויים בקתדרלה הוא מזבח הבארוק מאת נרקיסו טומה (Narciso Tomé), בגובה מספר קומות, עם פסלים מסטוקו, ציורים, יציקות ברונזה ומספר צבעי שיש.
המזבח הוא יצירת מופת של שילוב אמנויות בארוקיות, ויופיו מוגבר בעזרת תאורה ייחודית של השמש, מספר דקות ביום, דרך חור בתקרה, דבר היוצר תחושה כאילו המזבח עולה לגן עדן.
תצוגה בארוקית זו מנוגדת לסגנון הגותי של הקתדרלה.
המשחקים באור הפכו לשמה השני של הקתדרלה, הודות ליותר מ-750 חלונות ויטראז' מהמאות ה-14 עד ה-16, יצירתם של האמנים הטובים בזמנם בספרד.
בית הכנסת אל טרנסיטו מהווה את אחד האתרים שהותירו אחריהם יהודי טולדו.
עיצוב מבנהו הפנימי מבטא את הרמה הכלכלית אליה הגיעו יהודי העיר.
בית-הכנסת הוקם ביוזמתו של שמואל אבולעפיה (1320 – 1360), נצר למשפחה יהודית עתיקה.
הוא הופקד על אוצרו של פדרו הראשון, מלך קסטיליה (1350 – 1369).
בית-הכנסת שהקים בתחומה של אחוזתו הפרטית בטולדו בתוך הרובע היהודי (ה"חודריה").
מטרתו של בית-הכנסת הייתה לשמש את הלוי, שהיה חבר רם מעלה בקהילה היהודית, כבית תפילה פרטי, ושער חיבר בין בית-הכנסת לבין ביתו.
תאריך חנוכתו מוצפן על ידי גימטריה בכתובת, המתנוססת על גבי הקיר המזרחי של בית-הכנסת: "ויבן את הבית ויכלהו בשנת טוב ליהודים".
האותיות "טוב ליהודים" מודגשות, למעט האות ה', ובגימטריה הריהן 117, שפירושה שנת 117 לאלף החמישי למניין היהודי, היא שנת ה'קי"ז.
חנוכת הבית, כפי שנאמר בהמשך הכתובת, הייתה בשבוע שקוראים בו פרשת בראשית, החל בחודש תשרי.
לאחר גירוש יהודי ספרד הועבר הבית לידי הממסד הנוצרי והפך לכנסייה שנשאה את השם "El Transito de Nuestra Señora ".
בשנת 1877 הכריזה ממשלת ספרד על האתר כאתר לאומי וכיום הוא משמש כמוזיאון היסטורי לתולדות יהודי טולדו וספרד.
בית הכנסת הקרוי סנטה מריה לה בלנקה
בית הכנסת אבן שושן, הקרוי כיום סנטה מריה לה בלנקה ("מריה הלבנה הקדושה"), הוא אחד משני בתי הכנסת האחרונים שנותרו בטולדו.
בית הכנסת נוסד על ידי דון יוסף אבן שושן.
המבנה שימש כבית הכנסת המרכזי של יהודי טולדו עד למאה ה-14, והפך לכנסייה בשנת 1405.
בבית הכנסת יש 24 עמודי-תמך.
מעל מיקומו של ארון הקודש תלוי צלב גדול.
ביתו של הצייר אל גרקו
אֶל גרקו הוא השם שבו התפרסם הצייר והפסל דומניקוס תאוטוקופולוס, יליד כרתים, שהיגר לטולדו ב-1577. העיר הייתה אז הבירה הכנסייתית של ספרד, ובה יצר את יצירותיו הבוגרות והחל לצייר קישוטי מזבח ודיוקנאות.
ניתן לבקר בביתו של הצייר בעיר.
מוזיאון בקרבת מקום מכיל עבודות חשובות של הצייר, ובהן תמונות ישו ושנים עשר השליחים.
האתר השלישי בטולדו הקשור לצייר הוא הכנסייה של סאנטו תומה.
בכנסייה זו נמצא אחד מציוריו הידועים ביותר של אל גרקו, "הלוויה של הרוזן אורגז".
זוהי תמונת שמן על קנבס, המתארת את לוויית הרוזן, שמת במאה הארבע עשרה.
יהודי טולדו עמדו במוקד ההתפתחויות בעיר כאשר יהודי ספרד חוו את תוצאות קשרי הגומלין בינם לבין הנוצרים והמוסלמים ותולדותיהם מייצגות את תולדות יהדות ספרד.
הנוכחות היהודית בעיר החלה במאה השישית לספירה, תחת שלטון הוויזיגותים.
היהודים היו נתונים לגזרות שגזרו עליהם השלטונות, כולל דרישה להמרת דת.
עם כיבוש העיר על ידי המוסלמים בשנת 715 החלה הקהילה לשגשג, שגשוג שהגיע לשיא במאה העשירית - "תור הזהב" של יהודי טולדו.
בין חכמי טולדו הידועים היו רבי אברהם בן מאיר אֶבּן עזרא (ראב"ע), רבי יהודה הלוי (ריה"ל), הראב"ד הראשון, רבי מאיר הלוי (הרמ"ה) והרא"ש ובנו רבי יעקב בן אשר.
עם כיבוש העיר על ידי אלפונסו השישי ב-1085 לא חל שינוי משמעותי לרעה במעמדם, וחלק מבני הקהילה השתלבו בממשל.
רק במאה השתים עשרה החלו השלטונות להתנכל לקהילה.
במהלך המאה השלוש-עשרה נמשכו הגזרות.
ב-1219 הוטל על יהודי העיר מס גולגולת, והחל מסע להמרת דתם מצד הממסד הנוצרי.
במהלך המאה הארבע עשרה הוחמר היחס ליהודים.
בתחילה הם נדרשו לשאת סימן מזהה על בגדיהם.
ב-1355 נערכו פרעות ביהודי העיר, וכ-1000 יהודים נרצחו.
ב-1391 נרצחו בפרעות קנ"א אלפי יהודים, ובתי כנסת הפכו לכנסיות.
אפליה ואלימות כלפי יהודים נמשכו בטולדו גם במאה ה-15. בשנת 1449 פרצו בעיר מהומות על רקע גביית מיסים מלכותיים, והזעם הופנה כלפי היהודים והקונברסוס ("נוצרים חדשים" ממוצא יהודי; חלקם המשיכו לשמור על מצוות היהדות כאנוסים).
בעקבות המאורעות נחקקו בעיר לראשונה "חוקי טוהר הדם", אשר שללו מנוצרים חדשים ממוצא יהודי את הזכות לכהן במשרות ציבוריות.
חוקים אלו לא התקבלו באופן רשמי על ידי המדינה והכנסייה, שכן הם עמדו בסתירה למאמציהם להמרת דתם של היהודים, אם כי היו מסדרים נוצריים שקיבלו היתר מהאפיפיור להחילם על קבלה לנזירות.
בשנת 1485 העבירה האינקוויזיציה הספרדית את מקום מושבה לטולדו.
ב-1492, עם גירוש יהודי ספרד, נסתם הגולל על הקהילה היהודית בטולדו.
בטולדו נותרו עד היום שרידים לעברה המפואר של הקהילה היהודית.
בעיר שני בתי כנסת שנותרו בשלמותם ורחובות ובניינים רבים שהיו שייכים ליהודים, קרויים בשמות עבריים או בעלי זיקה לעברית.
שמות המשפחה היהודיים-ספרדיים טולדנו ואבן-טולילא נגזרים משם העיר בספרדית ובערבית.
בבית הכנסת אל טרנסיטו פועל היום גם מוזיאון יהודי.
בסמוך לו נמצא בית הכנסת הקרוי "סנטה מריה לה בלנקה", ששימש עד שנת 1948 ככנסייה.
הקהילה היהודית בטולדו ביקשה להחזיר אותו לבעלותה, אך מכיוון שתמורתו מבקשת הכנסייה הקתולית את חדר הסעודה האחרונה שבירושלים, לא בוצעה כל עסקה נכון לאוקטובר שנת 2014.
בשנים האחרונות ניתנת התייחסות מיוחדת להיסטוריה של היהודים בספרד.
עמותה שהוקמה על ידי יותר מ-20 ערים ספרדיות שמה לה למטרה לשקם ולשמר את תרבות העם היהודי ותקופת תור הזהב של יהודי ספרד.
כחלק מיוזמה זאת שובצו אריחי קרמיקה מיניאטוריים לאורך סמטאות הרובע היהודי בטולדו ("חודריה" ובלעז: LA JUDERÍA), ועליהם ניתן לזהות את המילים 'ספרד', 'זכור' ו-'חי' בעברית, וכן את סמל מנורת שבעת הקנים.
טוֹלבוי הייתה פצצה במשקל 5,443 ק"ג, מסוג "רעידת אדמה", שפותחה על ידי המהנדס הבריטי ברנס וואליס ושימשה את חיל האוויר המלכותי במהלך מלחמת העולם השנייה.
הפצצה התגלתה כיעילה במיוחד בשימוש נגד מבנים מאסיבים ומוקשחים שלא ניתן היה להשמידם על ידי פצצות קונבנציונליות.
מפאת גודלה המטוס היחיד שיכול היה לשאת את הפצצה היה המפציץ הכבד אוורו לנקסטר.
וואליס הציג את רעיונותיו לפצצה בת 10 טונות במאמר בשנת 1941, בשם "הערה על שיטת התקפה על כוחות הציר".
המאמר קבע כי פצצה גדולה מאוד המתפוצצת עמוק מתחת לפני האדמה ליד מטרה יכולה לזעזע את יסודות המטרה, זאת מכיוון שגלי הלם עוברים דרך האדמה בצורה חזקה יותר מאשר דרך אוויר.
וואליס תכנן מטוס בשם "מפציץ ניצחון" במשקל 50 טונות, שטס במהירות של 510 קמ"ש ברום של על מנת לשאת את הפצצה הכבדה למרחק מרבי של 6,400 קילומטרים.
התוכנית לא יצאה אל הפועל כיוון שחיל האוויר התנגד לפיתוח של מטוס הנושא פצצה יחידה, ותכנון המטוס נזנח אחרי 1942.
העיצוב והייצור של טולבוי נעשה ללא חוזה ביוזמת משרד המלחמה, בעקבות מאמר של וואליס משנת 1942 בשם "פצצה כדורית -טורפדו שטח" ועיצוב "פצצה קופצת" שתוכנן לפגיעה בסכר במסגרת מבצע נזיפה.
מכיוון שפצצות אלו נבנו ללא חוזה, ה-RAF השתמש בפצצות שלא נרכשו ולכן היו עדיין רכושם של היצרן ויקרס.
מצב זה תוקן לאחר ההכרה ביכולותיהן של פצצות אלו.
אחרונת אוניות המערכה של הקריגסמרינה, ה"טירפיץ", הוטבעה באמצעות מתקפה אווירית של פצצות טולבוי במהלך מבצע "קטכיזם".
מכיוון שקיימת מגבלה על המשקל שמפציץ יכול לשאת, רוב הפצצות המוטסות הגדולות של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה ובמיוחד אלו הבריטיות, נבנו עם מעטפת דקה מאוד כדי למקסם את משקל חומר הנפץ בפצצה.
דבר זה היה שיפור ביחס לדגמי פצצות הבריטיות מהשלבים המוקדמים של המלחמה בהן כמות חומר הנפץ היה נמוך יחסית.
כדי שפצצה תוכל לחדור לאדמה (או מטרות מוקשות) מבלי להתפרק, מארז הטולבוי היה צריך להיות חזק.
לכן יצקו כל פצצה בחתיכה אחת מפלדה בעלת יכולת מתיחה גבוהה שתאפשר לה לשרוד את הפגיעה בקרקע לפני הפיצוץ.
בנוסף, כדי להשיג את החדירה הנדרשת, תכנן וואליס את הטולבוי בצורה אווירודינמית כך שכאשר היא נופלת מגובה רב היא מגיע למהירות סופית גבוהה בהרבה מהמהירות של פצצות רגילות.
בתכנון הסופי, זנב הפצצה (No.
'78 Mark I) היה כמחצית האורך הכולל של הפצצה כולה; מעטפת הפצצה עצמה הייתה באורך 3 מטרים והאורך הכולל היא 6.4 מטרים.
בדגמים הראשונים הייתה לפצצה נטייה להתגלגל ולכן שינו את מבנה הזנב כך שהסנפירים קיבלו פיתול קל דבר שגרם לפצצה להסתחרר עם נפילתה.
ההשפעה הגירוסקופית של הסחרור עצרה את התנדנדות ואת הסבסוב, ושיפרה גם את האווירודינמיקה והדיוק.
טולבוי תוכננה ליפול מגובה אופטימלי של במהירות 270 קמ"ש ולפגוע בקרקע במהירות של 1,210 קמ"ש.
בתנאים אלו פגיעה של הפצצה בקרקע יכלה ליצור מכתש בעומק 24 מטרים ובקוטר של 30 מטרים ולחדור 4.9 מטרים של בטון.
המשקל של הטולבוי כ- והגובה המינימלי ממנו נדרש לשחרר את הפצצה גרמו לכך שהיה צורך להתאים במיוחד את המטוס הנושא את הפצצה.
לוחות שריון ואפילו חימוש הגנתי הוסרו מהמטוס כדי להפחית ממשקלו, בנוסף היה צורך להתאים את דלתות תא ההפצצה לגודלן של הפצצות.
במקביל הוכשרו טייסים מטייסת "דמבאסטרים" מס' 617 לשימוש בכוונת הפצצה מיוחדת, ה-SBS (Stabilizing Automatic Automatic Sight).
לצורך דיוק בהטלה, היה צורך להתחשב בטמפרטורה, מהירות הרוח וגורמים נוספים.
הפצצה הייתה יעילה רק במידה וניתן היה לזהות את היעד בצורה ברורה, ומספר משימות לא צלחו או בוטלו בגלל קושי בזיהוי ובסימון מדויק של המטרות.
בשימוש כנגד מטרות תת-קרקעיות הותקנו בפצצה שלושה מנגנוני השהיה נפרדים (מס' 58 סימן I).
מנגנונים אלו יזמו פיצוצים בהשהייה קבועה מראש, אשר נתנה לפצצה מספיק זמן לחדור לתוך היעד התת-קרקעי לפני הפיצוץ.
את המנגנונים ניתן היה לכוון בהתאם לדרישות המשימה, להשהייה של 30 שניות או 30 דקות לאחר הפגיעה.
על מנת להבטיח פיצוץ, הותאמו לפצצה שלושה מרעומים מסוג 47 בחלק האחורי של הפצצה.
השימוש במספר מרעומים שיפר באופן דרמטי את האמינות של הפצצה כיוון שאפילו אם שניים מהמרעומים כשלו, השלישי היה גורם לפיצוץ.
עם זאת, לפחות טולבוי אחד לא התפוצץ במהלך התקיפה השנייה על סכר הסורף ונתגלה במהלך התיקונים בסוף שנת 1958 כאשר רוקנו את המאגר.
הפצצה כוונה למטרה במהלך פעולה והוכיחה שהיא מסוגלת לחדור עמוק לבטון מזוין מוקשה.
עם זאת, זו לא הייתה הכוונה העיקרית של בארנס וואליס כאשר עיצב את הפצצה.
לפי העיצוב המקורי הפצצה נועדה לפגוע בסמוך למטרה, לחדור את האדמה או הסלע שמתחת למטרה או מסביב לה ורק אז להתפוצץ במטרה להעביר את כל האנרגיה של הפיצוץ למבנה ולגרום לקריסתו.
אפשרות אחרת הייתה ליצור מכתש מספיק גדול שהמטרה תפול לתוכה.
ההשפעה של 'רעידת האדמה' גרמה נזק רב יותר מאשר פגיעה ישירה החודרת לשריון המטרה, מכיוון שפיצוץ בתוך בונקר פוגע רק בסביבה הקרובה, וחלק גדול מהשפעת הפיצוץ מתפוגג באוויר.
פגיעה היוצרת רעידת אדמה אמורה לטלטל את כל היעד ולגרמת לנזק מבני גדול בכל חלקיו, כאשר המטרה הסופית היא להפוך את התיקון ללא כלכלי.
טכניקה חלופית לשימוש בפצצה הייתה לכוון את עומק הפיצוץ כך שהמכתש שייווצר ישנה את פני השטח - תהליך זה שימושי בעת תקיפה של מסילות ברזל ומטרות דומות.
בניגוד לפצצות קונבנציונליות אשר הפיקו מכתשים רדודים רבים באזור היעד, הטולבוי היה יכול ליצור למכתש בקוטר של 24 מטר ובעומק של 30 מטר.
מכתש שכזה דרש כמות גדולה יותר של משאבים ושימוש בכלים מכנים כבדים על מנת למלא.
בנייתו של כל טולבוי נעשתה רובה בעבודת יד וברמות גימור גבוהות במיוחד בכל הקשור ליציקת מעטפת הפצצה והעיבוד השבבי כך שנדרשו שעות עבודה רבות עבור כל שלב ייצור.
בנוסף עלות חומרי הגלם ששימשו לבניית הפצצה הייתה גבוהה.
כך לדוגמה, כדי להגדיל את כוח החדירה, היה צורך לעבד במדויק תקע פלדה גדול ומוקשה במיוחד, ולהתאים אותו במדויק לפתח האף של הפצצה; כן היה צורך לעבד את האוגיב לצורה סימטרית לחלוטין כדי להבטיח ביצועים אווירודינמיים מיטביים.
בנוסף גודלה ומשקלה הגדולים של הפצצה הקשה על ביצוע העבודות המדויקות.
חומר הנפץ מסוג טורפקס ניצק באופן ידני לבסיס המעטפת הפוכה לאחר שהמיסו אותה ב"קומקומים" מיוחדים.
לאחר מכן בשלב האחרון של מילוי חומר הנפץ היה צורך ליצוק שכבה בעובי אינץ' (2.54 סנטימטר) של TNT טהור מעל שכבת הטורפקס, ולאטום את הבסיס בשכבה בעובי 1000 מילימטרים של תערובת של שבבי עץ ושעווה עם שלוש גומחות גליליות עבור המרעומים שהוכנסו כאשר הפצצה חומשה.
בגלל קשיי היצור ועלויות החומרים פצצות טולבוי נחשבו יקרות יחסית ובשונה מפריטי חימוש אחרים במידה ולא השתמשו בהם במהלך המבצע, נדרשו הצוותים להחזיר אותם לבסיס ולא להשליכם בבטחה בים.
מאותה סיבה, פצצות טולבוי שימשו אך ורק כנגד יעדים אסטרטגיים בעלי ערך גבוה שלא ניתן היה להשמיד באמצעים אחרים.
כאשר התברר כי ניתן להתאים את מטוסי הלנקסטר לשאת פצצה גדולה יותר מהטולבוי, וואליס ייצר את פצצת גראנד סלאם הגדולה עוד יותר.
פעולות בהם נעשה שימושי בפצצות טולבוי
מסילת הרכבת המבצעית היחידה מצפון לדרום על הלואר.
בפעולה זאת השתמשו לראשונה בפצצות טולבוי.
תשע-עשרה פצצות טולבוי בנוסף לשישה מטוסי לנקאסטרים מצוידים באופן קונבנציונלי של טייסת 617 תקפו בלילה שבין 8–9 ביוני 1944. המטוסים הונחו אל היעד על ידי 83 לוחמי טייסת הנתיבים.
כתוצאה מהתקיפה המנהרה נהרסה, פצצה אחת חדרה לצלע ההר והתפוצצה במנהרה בעומק של 18 מטר.
הפיצוץ חסם את המנהרה לחלוטין.
שום כלי טיס לא אבד במהלך הפשיטה.
מבצע קשת כלל סדרה תקיפות שנועדו להתמודד עם איום הפצצה המעופפת V-1 הגרמנית וטילי ה-V-2 .
כחלק מהמבצע, השתמשו בפצצות טולבוי במספר גיחות כדי להשמיד אתרי טילים.
הטולבוי שפגע הכי קרוב למטרה - טייסת 617 הצליחה לפגוע במרחק של 46 מטר מהיעד - אתר שיגור V-2 מבוצר בכבדות.
מטרת התקיפה הייתה אתר הרכבה ושיגור של טילי V-2 הקשור לאתר וואטן.
כמה פצצות טולבוי הצליחו לערער את היסודות של המטרה אך לא לכיפת המטרה.