tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם הביאו אותה לפני הולופרנס, והיא הסבירה שבני עמה חטאו, שכן אחרת לא אונה להם כל רע.
עוד אמרה, כי ברצונה להתפלל ערב ערב כדי להבין היכן חטאו, ואז תספר לו את שגילתה ותנחה אותו כל הדרך לירושלים.
הולופרנס ואנשיו התרשמו מיופייה ואיפשרו לה לעשות כבקשתה.
לאחר שלושה ימים הוא יזם משתה וביקש להביא את יהודית אליו במטרה לפתותה.
היא עוררה בו את אש התאווה, והוא שתה לשוכרה כפי שלא שתה מימיו.
באישון לילה עזבו כולם את המקום והולופרנס נותר לבדו באוהל עם יהודית.
והוא, שיכור מיין, נפל על מיטתו ונרדם.
אז התפללה יהודית בליבה, לקחה את חרבו מן העמוד בראש המיטה, אחזה בשערו, הכתה פעמיים בצווארו וערפה את ראשו.
לאחר מכן לקחה יריעה מן העמוד, נתנה את הראש לשפחה וציוותה לשימו בשק, ושתיהן יצאו חזרה לעירן.
בהגיעה לבתוליה אספה יהודית את זקני העיר, והראתה להם את ראשו של הולופרנס ואת היריעה.
היא ביקשה מהם לתלות את ראש הולופרנס על חומת העיר והציעה להם לצאת למלחמה, כי כאשר האשורים יבואו לאוהל הולופרנס וימצאוהו מת, יחרד ליבם והם ינוסו.
וכך אכן קרה, כשגילו האשורים את שר צבאם כשראשו ערוף, נחרד ליבם והם נסו על נפשם בהותירם מאחור שלל רב.
לאחר מכן יהודית שרה שיר ניצחון.
היא זכתה לברכות והילולים מבני העם, אשר חגגו את הניצחון בירושלים שלושה חודשים ויהודית עימם.
כל רכושו של הולופרנס ניתן לה, אך היא תרמה אותו לאלוהים.
היא שבה לביתה בבתוליה וישבה בו עד זקנתה.
רבים ביקשו את ידה, אך היא סירבה להינשא מחדש.
היא שלחה את שפחתה לחופשי וחיה עד גיל 105. כאשר מתה נקברה לצד בעלה, וכל בית ישראל התאבלו עליה שבעה ימים.
וחרב לא עברה עוד בארץ כל ימי חייה וגם שנים רבות אחרי מותה.
מכיוון שספר יהודית איננו חלק מן התנ"ך, לסיפורה של יהודית כמעט ואין זכר במסורות יהודיות קדומות.
היא אינה מוזכרת במשנה, לא בתלמוד וגם לא בספרות חז"ל.
החל מן המאה ה-11 חזרו מסורות כתובות המבוססות על ספר יהודית להופיע במגוון הקשרים וז'אנרים של ספרות יהודית: סיפורים עבריים על הגיבורה, פואמות ליטורגיות, פרשנויות על התלמוד ופרשנויות על קודים הלכתיים.
סיפורים אלה מימי הביניים שונים משמעותית זה מזה ואף אחד מהם אינו זהה לתרגום השבעים, שנעלם מן הספרות היהודית עד התקופה המודרנית.
במסורות יהודיות נכרכה דמותה של יהודית בסיפור חנוכה, כאשר נבוכדנצר הוחלף באנטיוכוס אפיפנס.
דמותה עם ראשו של הולופרנס הופיעה על מנורות מאיטליה ומארצות אחרות.
סיבה אחת לכריכת יהודית עם חנוכה היא שאירועי מרד החשמונאים השפיעו על חיבורו של ספר יהודית, והיא אף מתוארת כמי שנוטלת חלק באירועים הסובבים את ניצחונות החשמונאים.
סיבה נוספת היא ההקבלה בין דמותה של יהודית לדמותה של אסתר ובין חג החנוכה לחג פורים: שניהם חגים מאוחרים שלא מוזכרים בתורה, מתוארכים לתקופת בית שני ומנהגיהם נקבעו על ידי רבנים.
הם גם חולקים את תפילת על הנסים.
וכמו שאסתר גיבורת מגילת אסתר זוהתה עם חג הפורים, כך יהודית, גיבורת סיפורה שלעיתים נקרא "מגילת יהודית", זוהתה עם החג המקביל, חנוכה.
אחת מהאגדות המפורסמות במדרשי חנוכה, הוא סיפורה של יהודית שכרתה את ראשו של ראש הצוררים.
מעשה זה נחשב לאחד מהגורמים שהכריעו את המערכה נגד היוונים.
בגמרא נאמר: "נשים חייבות בנר חנוכה שאף הן היו באותו הנס" (שבת כג,א).
ומסביר רש"י: "שגזרו יוונים על כל בתולות הנשואות (הבאות להינשא) להיבעל לטפסר תחילה, ועל ידי אשה נעשה הנס" (שם, ד"ה שאף הן היו באותו הנס).
סביר מאוד להניח כי רש"י הכיר את סיפורה של יהודית אך בחר לא להזכיר אותה בשמה.
רשב"ם, נכדו של רש"י, מצוטט כמי שאומר כי הנס העיקרי בפורים הגיע באמצעות אסתר, ובחנוכה באמצעות יהודית.
הר"ן (הרב ניסים בן ראובן) מן המאה ה-14, לא ציין אותה בשמה אלא כבתו של יוחנן הורקנוס הראשון, והוסיף שהיא נתנה לאויבה גבינה ובכך גרמה לו להשתכר ואז ערפה את ראשו, ולכן נהוג לאכול גבינות בחנוכה.
התייחסות זו ליהודית, שנתנה לאויבה חלב או גבינה, מופיעה בסדרה ארוכה של מדרשים והם הבסיס למנהג לאכול מאכלי גבינה בחנוכה.
השימוש בחלב כדי להרדים את הולופרנס מזכיר את סיפור יעל וסיסרא, שבו יעל השקתה את סיסרא חלב על אף שביקש רק מים, כמתואר בפסוק: ().
שני הסיפורים מתרחשים באוהל וגם הולופרנס וגם סיסרא נרדמים לפני מותם.
הסיפורים על יהודית, המכונים "מדרשי יהודית", מחולקים למספר קבוצות שלעיתים חופפות: קבוצה אחת היא סיפורים המבוססים על הוולגטה (תרגום מן המאה הרביעית של הביבליה ללטינית בידי הירונימוס) בדרך כלל בגרסה מקוצרת ומותאמת.
דעת מיעוט טוענת שמקורם של המדרשים האלה הוא עברי קדום.
דעה זו נדחית על ידי רוב החוקרים, הסבורים שמקורם בתרגום מימי הביניים לעברית של הוולגטה.
סיפורים אלה מלמדים אותנו על התעניינות יהודית מחודשת בספרים החיצוניים אשר הובילה לתרגומם לעברית.
סיפורי וולגטה אלו מקושרים לעיתים אף הם לחנוכה.
קבוצה שנייה היא סיפורי עם קצרים על יהודית, שאינם מקושרים לחנוכה.
סיפורים אלה הם הבסיס העלילתי של כל סיפורי יהודית שאינם על בסיס הוולגטה.
קבוצה שלישית מקושרת ישירות לחנוכה ובהם מופיעה דמותה של יהודית בסמוך לדמותו של יהודה המכבי על רקע אירועי חנוכה.
מעשיהם של השניים מקבילים אך לא משותפים.
בסיפורים מוצג יהודה בחלק הראשון: אחת הגזרות של "מלכות יון הרשע" היא "זכות הלילה הראשון" והגמון אלמוני דורש זכות זו מאחותו של יהודה העומדת להינשא.
בני משפחתה של הצעירה משלימים עם רוע הגזירה אך היא מוחה, פושטת בגדיה ולובשת סמרטוטים.
בני המשפחה ובראשם יהודה נוזפים בה על התנהגותה המבישה ובתגובה היא מוכיחה אותם ומדרבנת אותם לפעול נגד ההגמון.
בסופו של דבר יהודה אכן פועל, הוא מוביל את אחותו המקושטת לבית ההגמון, שמזמין את יהודה אל ביתו.
כאשר השניים נותרים לבדם יהודה שולף את חרבו וכורת את ראש ההגמון.
אחר כך הוא מביס את הצבא היווני.
כעת מגיע החלק השני ובו סיפורה של יהודית, שהוא התאמה של ספר יהודית לתקופת החשמונאים, כאשר את הולופרנס מחליף "אליפורנוס מלך יוונים" ואת צבא אשור מחליף צבא יוון.
קל להבין מדוע מחברים מימי הביניים קשרו את יהודה ויהודית יחד.
הם גיבורים של ספרים חיצוניים ועלילת סיפוריהם דומה.
ישנם קווי דמיון בין מגילת אסתר, ספר יהודית וספרי המכבים (ספר מקבים א' וספר מקבים ב').
בכולם מוזכרת גזירת מלך זר, תפילת היהודים, הצלה באמצעות שליח האל, נקמה באויב וחגיגת ניצחון.
אולם סיפורי המפגש של יהודה עם ניקנור ושל יהודית עם הולופרנס הם חריגים בדמיונם, כאשר שניהם מסתיימים בכריתת ראשו של האויב הראשי ותלייתו על חומת העיר.
הקבלה זו אינה מקרית ומוסכם על החוקרים שהאירועים בתקופת מרד החשמונאים, ובמיוחד העימות בין יהודה לניקנור, עומדים מאחורי עלילת ספר יהודית.
בשני המקרים נעשה שימוש בחרב האויב: יהודית משתמשת בחרבו של הולופרנס כדי לערוף את ראשו.
יהודה, לאחר שהרג את אפולוניוס, לוקח את חרבו וזו משמשת אותו כל חייו.
בשניהם מופיעות דמויות מרושעות של מלכים זרים: הולופרנס הוא שר צבאו של "נבוכדנצר מלך אשור".
אמנם אנטיוכוס אפיפנס לא שלח את ניקנור אך הוא בוודאי שימש השראה לנבוכדנצר.
כמו כן, קיים יסוד של מרמה הן ביחסי יהודית והולופרנס והן ביחסי יהודה וניקנור.
יהודה ויהודית דומים באופיים ובמעשיהם.
שניהם יראי שמיים ומקפידים על קיום מצוות.
שניהם מוכיחים את בני עמם על חוסר האמונה באלוהים.
בשני הסיפורים מעורבים שירי ניצחון, שלמרות ההבדלים ביניהם הם בעלי מוטיבים דומים ולדעת רוב החוקרים שפתם המקורית הייתה עברית, אף ששרדו רק ביוונית.
תיאור ההכנות של שני הגיבורים למפגש עם האויב: זה עוטה שריון ומתחמש, וזו מסתרקת ומתלבשת, מזכיר שני תיאורים טיפוסיים בספרות ההומרית: תיאור הכנה של לוחם דגול לפני יציאה לקרב ותיאור התייפות של אלה לפני פיתוי ורמייה.
ומעניין לציין כי חוקרי הספרות ההומרית עמדו על הדמיון המלא בין שני התיאורים.
ספר יהודית הוא אחד מספרי הברית הישנה של הנצרות הקתולית והאורתודוקסית.
הספר היה חלק מתרגום השבעים ויהודית תוארה כבר על ידי האפיפיור קלמנס הראשון בסוף המאה הראשונה כדוגמה לאהבה ואחריות קהילתית.
על כן דימויים של יהודית היו מקובלים כמו אלה של נשים תנ"כיות.
הספר התקבע במסורת הנוצרית בעקבות הכללתו בתרגום הוולגטה של הירונימוס, אשר הדגיש את מאפיין הצניעות בדמותה של יהודית וזוהי התכונה אשר מבדילה בין סיפורי יהודית בוולגטה ובתרגום השבעים.
הוולגטה מדגיש את סירובה להינשא מחדש ואת חיי הפרישות שלה בביתה בבתוליה.
צניעות זו הייתה הבסיס להשוואתה בזמן הנצרות המוקדמת למרים, אם ישו.
בימי הביניים כבר החלו להישאל שאלות לגבי מידת הקאנונית של ספר יהודית ולפיכך של דמות יהודית, אך התפיסה הרווחת התייחסה אליה כאל דמות מן הביבליה.
עם זאת, בשנת 1644 בעקבות הרפורמציה הפרוטסטנטית הספר הוצא מן הברית הישנה של הנצרות הפרוטסטנטית.
דחייתו של ספר יהודית אפשרה גם את דחיית דמותה של יהודית, כפי שנקבעה בידי הירונימוס, על ידי הפרוטסטנטים.
מחלוקת תאולוגית זו בין קתולים לפרוטסטנטים הייתה בעלת השפעה עמוקה על התיאור האיקונוגרפי של יהודית.
התמה של יהודית הפכה לחילונית כבר במאה ה-19 אבל הכנסייה הקתולית המשיכה להפיץ את המשמעות הקאנונית בטקסים ובדרשות של האפיפיור.
ההתייחסות הראשונה, הניתנת לזיהוי, ליהודית באמנות הנוצרית מיוחסת לפרסקו מהמאה החמישית בנאפולי, ולפרסקאות מהמאה השמינית בכנסיית "סנטה מריה ענתיקה" ברומא.
גרסאות איקונוגרפיות שלה טופחו בידי כתבי יד מאויירים כגון "ביבליית וינצ'סטר" מן המאה ה-12.
מתקופת הרנסאנס ואילך, "יהודית" היה נושא יסוד שתואר באופן קבוע.
ההצגות החזותיות הידועות ביותר של יהודית הן מן התקופה המודרנית המוקדמת.
מבין האיטלקים ציירו את הנושא דונטלו, סנדרו בוטיצ'לי, מיכלאנג'לו, אנדראה מנטניה, ג'ורג'ונה, קאראווג'ו ארטמיזיה ג'נטילסקי ועוד, כאשר מצפון לאלפים בין היתר פטר פאול רובנס, הנס בלדונג ולוקאס קראנאך האב.
ההעדפה שהייתה קיימת עוד מימי הביניים לייצוג רגע השיא בסיפור, שבו יהודית עורפת את ראש הולופרנס, קיבלה דגש הן מקתולים והן מפרוטסטנטים.
היה זה קאראווג'ו שזעזע את המוסכמות בתיאור מצמרר של רגע העריפה ממש.
בהקשרים חילוניים, סיפורה של יהודית עוצב מחדש באמנות עם קונוטציות שונות להפליא, מיזוגניות, ארוטיות, אנטישמיות, פטריוטיות, לאומניות ופמיניסטיות.
יהודית, בפסל הארד המפורסם של דונטלו יהודית והולופרנס, נושאת את הסאבטקסט האלגורי המרומז שהיה בלתי ניתן להימנע ממנו בפירנצה הקדומה, זה של אומץ הקהילה כנגד עריצות.
הסיפור שלה היה סמלי עבור בני העיר פירנצה שנלחמו כדי להגן על הרפובליקה שלהם כנגד מעצמות זרות, ועבור בית מדיצ'י במיוחד, ששמרו על גאוות העיר.
העניין בה נבע לא רק מפעולתה במחנה אשור, שתוארה בצורה כל כך גרפית על ידי דונטלו, אלא גם מהתנהגותה הענווה אחרי חזרתה לבתוליה.
כך ציין הכיתוב אשר נחרט ככל הנראה על כן הפסל: "ראו צוואר הגאווה אשר נכרת ביד הענווה".
הפסל הוצב במקור בפאלאצו מדיצ'י-ריקארדי לצד פסל דוד של דונטלו, שני הפסלים הוצבו זה לצד זה כשלושים שנה ונחשבו בפועל כזוג.
דימויים מוקדמים של יהודית נוטים לתאר אותה כלבושה ולא מינית.
מלבד הפסל של דונטלו, מדובר בדמותה בציורו של סנדרו בוטיצ'לי שובה של יהודית לבתוליה (1470), שבו יהודית ושפחתה נראות בדרכן חזרה לבתוליה.
(בוטיצ'לי צייר במקביל סצנה אחרת מהסיפור: גילוי גופתו של הולופרנס).
תיאור דומה קיים גם בציוריהם של אנדראה מנטניה ומיכלאנג'לו שבהם יהודית ושפחתה נראות עם ראשו של הולופרנס ליד אוהלו, זמן קצר לאחר עריפת ראשו.
הציור יהודית ושפחתה עם ראש הולופרנס של מנטניה (1495–1500), מציג אותה בתנוחת קונטרה פוסטו כאילו הייתה פסל קלאסי.
הפרסקו יהודית והולופרנס של מיכלאנג'לו, בפנדנטיבה בתקרת הקפלה הסיסטינית (1508–1512), מציג את יהודית ממול לתיאור דוד וגוליית, תוך השוואה בינה לדוד, בדיוק כמו שנעשה עם פסליו של דונטלו בפירנצה.
הציור יהודית עם ראש הולופרנס של ג'ורג'ונה (1505 לערך) מציין את המעבר בין דמותה של יהודית מלוחמת ענווה, לדמות של אישה מפתה.
לחרב אותה היא מחזיקה יש צורת צלב, מה שמזכיר לצופה את האבירים הנוצריים ומסעי הצלב.
הציור מראה את הגיבורה ברגע ניצחונה, דורכת על ראשו המעוות של הולופרנס.
אבל במיצג הזה של טוהר יש פגם, ג'ורג'ונה מכניס שינוי משמעותי: הופעתה של הרגל החטובה של יהודית דרך חריץ מיוחד בשמלתה מעוררת ארוטיקה, מעידה על דו משמעות והיא הרמז הראשון למהפך העתידי בדמותה של יהודית: מדמות המקבילה למרים, אם ישו היא הופכת לחוה, מלוחמת לפאם פאטאל.
כל עוד דמותה של יהודית סימלה ענווה או גבורה היא הייתה לבושה.
באמנות הנוצרית אישה בעלת מעלות טובות היא לבושה.
אישה עירומה אינה רק דמות אירוטית, היא פתיינית וחוטאת, היא התגלמות חוה.
החל מתחילת המאה ה-15 החל להתפתח עניין בגרסה נשית של תשעת המכובדים, כדי להתאים לתפאורה הגברית המסורתית.
דמותה של יהודית הפכה יותר אקטיבית והיא השוותה עם הדמויות המקראיות יעל ואסתר.
בו בעת, השוואה זו הפכה את דמותה המוסרית לדו משמעית, היא הושוותה גם לחוה ודלילה ועל כן הולופרנס זוהה עם אדם ושמשון: גבר שנפל קורבן לעורמה נשית.
כמו סיפור אונס לוקרטיה, יהודית הייתה נושא למספר גדול של "הדפסי מופת ישנים" , שלעיתים הציגו אותה בעירום.
אמנים כמו סבלד באהם ואחיו ברטל באהם יצרו תחריטים בנושא והאמן האיטלקי פארמיג'אנינו יצר הדפסים.
אמני הרנסאנס המאוחר, ובמיוחד לוקאס קראנאך האב, שצייר בבית המלאכה שלו לפחות שמונה ציורי "יהודית", הציגו אותה מינית יותר, מעין מתנקשת-מפתה ש"לבושה כדי להרוג".
"הבגדים שהוכנסו לאיקונוגרפיה כדי להדגיש את צניעותה הופכים טעונים מינית כאשר היא חושפת את הראש הערוף בפני הצופה ההמום אך המרותק", כדברי מבקר האמנות ג'ונתן ג'ונס.
מעבר למיניות, אפשר לראות בציור זה קריאת תיגר פרוטסטנטית של לוקאס קראנאך האב, שהיה ידיד קרוב של מרטין לותר, כנגד המסורת הקתולית ובמיוחד כנגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
במאות הראשונות של האמנות הנוצרית יהודית תוארה כדמות בתולה מתפללת, או כמייצגת הכנסייה, או כדמות שרומסת את השטן ופוגעת בגיהנום.
היא אמנם השוותה לדמויות אלימות, כגון יעל, אבל ייצוגה מעולם לא עורר חרדה או דו משמעות.
דמותה נותרה לא מציאותית, מופרדת ממיניות אמיתית וכך מוגנת.
הפסלים והציורים שהחלו להופיע בסביבות שנת 1600 שונים משמעותית.
ציורים הכוללים סצנות עריפה אלימות החלו להופיע, ובמיוחד כאמור יהודית והולופרנס של קאראווג'ו, המוצג בגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה ברומא ומתאר את רגע העריפה בריאליזם מרהיב ובוטה כפי שלא תואר מעולם.
הציור, המתוארך לסביבות 1599, הוא חשוב מבחינה סגנונית ותמטית: זו היצירה ההיסטורית הראשונה של קרוואג'יו, ומסמנת את תחילת השלב של שינויי אור וצל חזקים מאוד ביצירתו.
הציור יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס, של ארטמיזיה ג'נטילסקי המוצג בגלריה אופיצי, נעשה בהשראת הציור של קאראווג'ו, שאביה הצייר אורציו ג'נטילסקי היה ממכריו בתקופתו ברומא, וכמוהו מראה את רגע ההריגה בפועל.
ציור זה מייצג גם את סיפורה האנושי והמקצועי של אישה שבחרה להיות אמנית בעידן שנשלט על ידי גברים.
בכך היא הצליחה, והפכה לבסוף לאישה הראשונה שהתקבלה לאקדמיה לאמנות ועיצוב בפירנצה.
האופן הייחודי שבו ארטמיסיה ג'נטילסקי מתארת את יהודית הביא חוקרים לחשוב שהיא הזדהתה איתה באופן עמוק יותר מעמיתיה הגברים.
זוהי הגרסה השנייה מבין שתי גרסאות שציירה ג'נטילסקי, הגרסה הראשונה נמצאת ב-Museo di Capodimonte בנאפולי.
יהודית של ג'ורג'ונה עומדת בסביבה טבעית ופורחת, מטפורה לתחייה מחדש של עירה בתוליה.
ציירים מאוחרים יותר כמו קאראווג'ו העבירו את זירת הפעולה לחדר מיטות סגור וחשוך.
הלוחמת הגברית של דונטלו ומנטניה מפנה מקום לדמות נשית בסגנון הדמויות המפתות מן התנ"ך, והטבע הפורח מפנה מקום למתחם סגור המזכיר בית בושת.
דמות השפחה הזקנה והמכוערת, לצידה של יהודית היפה והצעירה, עוזרת ליצור ניגודיות ודו משמעות בדמותה של יהודית: יש בה גם קדושה וגם רשע.
עם זאת, דמותה היפה של יהודית אינה נוטפת אירוטיקה כמו דמותה העירומה או העירומה למחצה בציורי הרנסאנס הצפוני או בתקופות שלאחר מכן.
בעוד שרבים מהציורים לעיל נבעו מחסויות פרטיות, ציורים חשובים נעשו גם בהזמנת הכנסייה ונועדו לקדם קריאה אלגורית חדשה של הסיפור: יהודית מביסה את הכפירה הפרוטסטנטית.
זו תקופת הקונטרה-רפורמציה ותמונות רבות (כולל סדרת ציורי פרסקו בארמון הלטראנו שהוזמנו על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי ותוכננו על ידי ג'ובאני גררה וסזארה נביה) מעידות על ניכוס יהודית בידי הכנסייה הקתולית נגד "הכפירות" של הפרוטסטנטיות.
יהודית הצילה את עמה בכך שהיא מנצחת יריב שהיא תיארה כנציג "כל הלא מאמינים" ככתוב: (ספר יהודית פרק יג, פסוק כז), כך היא עמדה כסוכנת אידיאלית לתעמולה אנטי-פרוטסטנטית.
אופייה האלגורי והמרגש של סצנת יהודית והולופרנס המשיך להיות מקור השראה לאמנים.
בתחילת המאה ה-19 צייר פרנסיסקו דה גויה על קיר ביתו, כחלק מהציורים השחורים את יהודית והולופרנס, לצד סטורן טורף אחד מבניו.
הנושא של יהודית כבר נקשר לסטורן בתקופת הרנסאנס, כאשר נושאים מן הביבליה שולבו עם נושאים מיתולוגיים.
בשני המקרים הם קשורים לפחד מאיבוד השלטון.
שני ציורים בולטים של יהודית נוצרו על ידי גוסטב קלימט.
הסיפור היה פופולרי למדי בקרב קלימט ובני דורו, והוא צייר את יהודית והולופרנס ("יהודית הראשונה") בשנת 1901, כאישה חולמנית וחושנית עם חולצה פתוחה.
הציור "יהודית השנייה" שלו (1909) פחות ארוטי ויותר מצמרר.
המוות בשני ציוריו של קלימט קשור לארוטיקה, לנשים ולאופן שבו הן מאיימות על גברים.
גיבורת הביבליה שהצילה את עמה מידי הגבר התוקפני הופכת לדמות ארוטית שמעשיה מתרחש באמצעו של רגע אורגזמי.
הציורים מציעים "משבר של האגו הגברי", פחדים ופנטזיות אלימות, כולם מסובכים במוות ארוטי, אשר נשים ומיניות עוררו אצל לפחות חלק מהגברים סביב תחילת המאה ה-20. בשנת 1999 ציירה האמנית האמריקאית טינה בלונדל בצבעי מים ציור שמושפע באופן מפורש מ"יהודית הראשונה" של קלימט.
ציורים מודרניים של הסצנה מתארים לרוב את יהודית בעירום, כפי שכבר סימן קלימט.
ב"יהודית" של פרנץ סטוק משנת 1928 היא "השליחה של עמה" אשר עומדת עירומה ואוחזת בחרב לצד הספה עליה הולופרנס, מכוסה למחצה על ידי סדינים כחולים.
מי שהטקסט של ספר יהודית מציג כאלמנה יראת אלוהים וטהורה, הופכת בידי פרנץ סטוק, תוך גילוי עירום מסנוור, לגולת הכותרת של פיתוי מושחת.
מילות המוטט הידוע בארבעים קולות "Spem in alium" , מאת המלחין האנגלי תומאס טאליס (1568 לערך), מבוססות על תפילת יהודית לפני צאתה למחנה הולופרנס (פרק 9 בספר יהודית).
אלסנדרו סקרלטי כתב את האורטוריה "לה ג'ידיטה" בשנת 1693 עבור קהל פרטי ברומא.
הוא העריך אותה כטובה מבין האורטוריות שלו והיא כוללת מעברי סצנות מרשימים בין מחנה הולופרנס לבין עיר הנצורה בתוליה.
האורטוריה "ג'ודיטה טריומפאנס" (RV644) נכתבה על ידי אנטוניו ויוואלדי בשנת 1716.
מוצרט חיבר בשנת 1771 את "La Betulia liberata" (רשימת קכל 118) עבור "בתוליה ליברטה" מאת פייטרו מטסטאזיו.
סיפורה של יהודית היה גם נושא פופולרי לסרטים ומחזות:
בשנות ה-90 של המאה ה-19 העלה אברהם גולדפדן את ההצגה "יהודית און הולפרנס" במסגרת התיאטרון האידי ז'יגניצה שניהל בבוקרשט.
בשנת 1914 הופק הסרט יהודית מבתוליה, בכיכובה של בלאנש סוויט ובבימויו של ד.
לסרט זה מעמד מיוחד ביצירתו של גריפית', מחשובי המפתחים של אמנות הקולנוע ומגדולי הבמאים, בהיותו החוליה המקשרת בין הסרטים הקצרים לסרטי האפוס הגדולים שלו.
בשנת 1983 הועלה בקול ישראל מחזה הרדיו "יהודית של המצורעים" על פי ספר ומחזה מאת הסופר משה שמיר.
יהודית גבריאלה (ג'ודי) ברמן (נולדה ב-12 בינואר 1957) היא מיקרוביולוגית מולקולרית ישראלית, פרופסור מן המניין בבית הספר שמוניס למחקר ביו-רפואי וחקר הסרטן באוניברסיטת תל אביב, ופרופסור אמריטה באוניברסיטת מינסוטה.
ברמן נולדה בסירקיוז, ניו יורק, בשם ג'ודית גבריאלה ואן אדלסברג, וגדלה בפילדלפיה, פנסילבניה.
בשנים 1974–1975 שהתה בקיבוץ גרופית במסגרת תנועת הבונים.
בשנת 1975 החלה את לימודיה לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה ובשנת 1977 עברה ללמוד פתולוגיית צמחים באוניברסיטת קורנל, והשלימה את התואר בשנת 1979. באותה שנה עלתה לארץ, והחלה בלימודי תואר שלישי בביוכימיה (במסלול ישיר) במכון ויצמן למדע, בהנחייתה של פרופ' עדה זמיר.
את התזה לדוקטורט הגישה בשנת 1984.
לאחר מכן עברה לארצות הברית, ושהתה כשנתיים כעמיתה בתר-דוקטורית במחלקה לגנטיקה וביולוגיה של התא באוניברסיטת קורנל.
בשנת 1986 הצטרפה ברמן לסגל המחלקה לביולוגיה של צמחים באוניברסיטת מינסוטה שבמיניאפוליס, בתחילה כמרצה בכירה.
בשנת 1993 קודמה לדרגת פרופסור חבר, וב-2000 הפכה לפרופסור מן המניין.
באותה שנה עברה למחלקה לגנטיקה וביולוגיה של התא.
בשנת 2004 ביקרה ברמן בישראל כחוקרת אורחת במחלקה לגנטיקה מולקולרית במכון ויצמן למדע, ובשנת 2010 במחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון.
בשנת 2008 קיבלה ברמן מינוי מיוחד כמחזיקת הקתדרה על שם מק'נייט באוניברסיטת מינסוטה.
בשנת 2012 שבה לישראל, ומונתה לפרופסור מן המניין במחלקה למיקרוביולוגיה וחקר התא באוניברסיטת תל אביב.
כיום היא פרופסור אמריטה באוניברסיטת מינסוטה.
ב-2019 מונתה ברמן לחברה באיגוד האירופי לביולוגיה מולקולרית (EMBO) (אנ').
ברמן נשואה ואם לשניים, מתגוררת בתל אביב.
בן דודה הוא איש העסקים והישראלי השני בחלל איתן סטיבה.
מחקרה של ברמן מתמקד ביכולתם של גנומים להתפתח ולהשתנות בתגובה ללחצים התוקפים את התא.
כמקרה בוחן, ברמן וקבוצתה בוחנים שמרים מסוג Candida albicans, שהוא הקומנסל הפטרייתי והפתוגן הנפוץ ביותר בבני אדם, וכן מסוג Candida glabrata (אנ').
בפרט, ברמן מתעניינת בתגובה של Candida albicans לתרופות אנטי-פטרייתיות ובאופן הזריז בו השמר מתנהל על מנת לפתח עמידות וסבילות לתרופה, ומפתחת כלים מחקריים חדשים לצורך הבנת תגובה זו.
ברמן עוסקת בהבנת מנגנוני התגובה לתרופות, הנגרמים על ידי מוטציות גנטיות, שינויים במספר העותקים הגנומיים, וכן תהליכים פיזיולוגיים המשפיעים באופנים שונים על תאים הזהים זה לזה גנטית.
המחקר משתמש בגישה אינטרדיסציפלינרית המשלבת בין גנטיקה, גנומיקה וביולוגיה של התא, לבין כימיה, ביואינפורמטיקה וביולוגיה חישובית.
כמו כן, היא חוקרת היבטיים יסודיים של מורפוגנזה, פלואידיות, שחלוף, יציבות כרומוזומים, השתקת גנים המתווכת על ידי כרומטין, חיוניות של גנים, ועמידות וסבילות לתרופות.
לאחרונה, עבודתה מתמקדת בסבילות לתרופות – הבאה לידי ביטוי ביכולתם של תאים לגדול, גם אם בצורה איטית, בנוכחות תרופה המעכבת תאים אחרים באותה אוכלוסייה.
עוד עוסקת ברמן בפענוח השאלה כיצד תגובות אדפטיביות משתנות בין שמרים מבודדים, וזאת כתוצאה מווריאציה גנטית.
מלגת בורוז לחוקר בכיר בתחום מיקולוגיה מולקולרית פתוגנית (1997)
חברה באיגוד האמריקאי להתפתחות המדע (AAAS) (2007)
חברה באקדמיה האמריקאית למיקרוביולוגיה (AAM) (2007)
מינוי מיוחד לפרופסורה על שם מק'נייט באוניברסיטת מינסוטה (2008)
חברה באיגוד האירופי לביולוגיה מולקולרית (EMBO) (2019)
מחזיקת הקתדרה על שם נתן גלסטון לחקר תרופות אנטי-מיקרוביאליות (2020)
יהודית אמבר (במקור אלזנר עד 1950, בהונגרית: Ember Judit; אבאדסלוק, 16 במאי 1935 – בודפשט, 17 בנובמבר 2007) הייתה במאית קולנוע יהודייה-הונגרייה זוכת פרס בלה באלאז', זוכת פרס האמן הדגול ואחותה של מריה אמבר.
יהודית אמבר נולדה במשפחה יהודית.
ביד המקרה ניצלה במהלך השואה מגירוש למחנה ההשמדה אושוויץ בשנת 1944, לאחר שאת קרון הרכבת בו גורשה, עקב טעות, לא הוצב על המסילה שהובילה לאושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה היא סיימה את לימודיה בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד בשנת 1959, שם התמחתה בהיסטוריה של הונגריה.
לאחר מכן, בשנים 1964 עד 1968, הייתה סטודנטית באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע והתמחתה בקולנוע ובטלוויזיה.
מתוך 800 מועמדים התקבלה לכיתת 32 סטודנטים להתמחות בבמאות טלוויזיה וקולנוע בה המורה הראשי היה יאנוש הרשקו.
היא סיימה את לימודיה בבימוי קולנוע בשנת 1968. כבוגרת טרייה הצטרפה לאולפן הקולנוע הפופולרי, המדעי והחינוכי של מפילם (Mafilm), ומאז שנות ה-70 של המאה ה-20 עשתה את סרטיה "שוברי הטאבו" בטלוויזיה ההונגרית ובאולפן בלה באלאז'.
בשנת 1978 עשתה סרט דוקומנטרי "פניני עץ".
אנושיותה, ידיעותיה, עמדותיה הפדגוגיות וסקרנותה לגבי דברים בעולם לא קשרו אותה לז'אנרים אלא לנושאים.
כמעט כל עבודותיה הן למעשה מחקר אמנותי למקרה כלשהו מדעי החברה.
היא יצרה סגנון מיוחד ושיטה אישית.
עבודותיה הדגישו הן חקירה מרגשת והן מערכת יחסים אינטימית וחמלה לגבי האנשים הפשוטים בסרטיה.
היא הייתה יוצרת עצמאית במובן הקלאסי.
כל יצירותיה עוסקות בנושאים שעוררו את מחאתם של מקבלי ההחלטות הפוליטיות והכוחניות משנות השבעים ועד היום.
אין במאי אחר בהיסטוריה של הקולנוע ההונגרי שכה הרבה מסרטיו נאסרו כמו יהודית אמבר (למשל במה - 1968, ההחלטה - 1972, תורת ההיסטוריה - 1976, פוצ'פטרי - 1982, תנו לקורוץ לדבר!
היא הייתה בין החברים המייסדים של כתב העת האנטי ממסדי "הקופסה השחורה" בשנת 1987. רשימת הדיאלוגים של סרטה "פוצ'פטרי" ו"זכויות פליט" התפרסמו גם כספר.
ספר על חייה ופועלה יצא לאור תחת השם סולם אדם.
סרטה "הרזולוציה" זכה לאחד ממאה הסרטים הדוקומנטריים הטובים ביותר בכל הזמנים על ידי מכון הסרטים האמריקאי בלוס אנג'לס.
מאז 2008, הפרס המרכזי בקטגוריה התיעודית של פסטיבל הקולנוע ההונגרי הוא "פרס גחלת יהודית".
בשנת 2010, פרס יהודית אמבר הוקם במסגרת פסטיבל הסרטים התיעודיים ההונגריים בלוס אנג'לס.
הספר מבוסס על רשימת הדיאלוגים התיעודיים; הצלם לורנד מרץ; עמיקוס, 1989
יהודית בק (בהונגרית: Beck Judit; בודפשט, 16 באוגוסט 1909 – בודפשט, 20 באפריל 1995) הייתה ציירת יהודייה-הונגרייה, גרפיקאית, קרמיקאית, מעצבת טקסטיל ובובות.
בתו של פסל פילפ אדן בק, המאהבת של המשורר מיקלוש רדנוטי, אשתו של היסטוריון המוזיקה ג'רג' גומבושי ואחרי גירושיהם אשתו של השחקן המפורסם טמאש מאיור.
יהודית בק נולדה במשפחה יהודית כבתם של הפסל המפורסם פילפ אדן בק שניספה בשואה (1873–1945) ושל לאורה ברדוש (במקור בורנשטיין) (1885–1966).
היא הייתה תלמידתו של אישטוואן צ'וק באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות.
ב-31 בינואר 1934 נישאה להיסטוריון המוזיקה ג'רג' גומבושי בבודפשט, איתו התגוררה עד 1943 ואז התגרשו.
מהמחצית השנייה של שנות ה-30 עבדה לעיתים קרובות במושבת האמנים של סנטאנדרה.
בשנים 1938–1939 עבדה כרסטורטור בפריז ובלונדון.
במהלך מלחמת העולם השנייה היא באה בקשר עם התנועה הקומוניסטית.
עבודתה מאופיינת בנופים, דיוקנאות של שחקנים וציורי זכוכית העשויים בסגנון פוסט-אימפרסיוניסטי.
בק הייתה כאמור אהובתו והמוזה של מיקלוש רדנוטי מאביב 1941 ועד שהמשורר נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) וניספה שם.
המשורר כתב עבורה את שלושת השירים:
Harmadik Eclogue (האקלוג השלישי - אקלוג הוא שיר בסגנון קלאסי בנושא פסטורלי.
שירים בז'אנר נקראים לפעמים גם בוקולים)
החל משנות ה-50, היא יצרה את דיוקנאות השחקנים המפורסמים שלה, שבהם השחקן מופיע במהלך חזרה על במה, בבימוי או בהופעה (למשל בעלה השני לעתיד טמאש מאיור בתור ריצ'רד השלישי, 1951; אימרה שינקוביץ' במקבת 1965).
היא זו שציירה תמונות פרחים על פרספקס וזכוכית בפעם הראשונה בהונגריה, והשתמשה בטכניקה הגרפית של הטבעת נייר.
כלי הקרמיקה שלה מציגים דמויות מסוגננות של בעלי חיים ושל בני אדם.
בשנים היצירתיות האחרונות לחייה, בהשפעת מסעה ליוון וליוגוסלביה יצרה ספרי נופים, מסעות ורישום.
אולם פנייש אדולף (בודפשט, 1953)
גלריה אישטוואן צ'וק (בודפשט, 1966)
יהודית אולשובי-שלנגר היא פלאוגרפית צרפתייה המתמחה בכתבי יד יהודיים מימי הביניים ומשמשת כפרופסור באקול פראטיק דה אוטז אטיד.
מאז ספטמבר 2018 היא גם נשיאת מרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות באוניברסיטת אוקספורד.
בין השנים 1987 ל-1991 היא למדה עברית מודרנית במכון הלאומי לשפות ותרבויות המזרח בצרפת ובמקביל למדה שפות שמיות עתיקות מהמזרח הקדום באוניברסיטה הקתולית של פריז .
בשנת 1995 היא סיימה לימודי דוקטורט באוניברסיטת קיימברידג' בהנחייתו של פרופסור ג'פרי כאן עם תזה שכותרתה "חוזה נישואין קראי בימי הביניים: מחקר גניזת קהיר".
מאז 2002 אולשובי-שלנגר היא פרופסור ללימודי כתב יד עברי ויהודי-ערבי בבית הספר היישומי ללימודים גבוהים אקול פראטיק דה אוטז אטיד בפריז שבצרפת, תפקיד אותו היא ממשיכה למלא במקביל למינויה באוקספורד.
בין השנים 2010 עד 2014, היא הייתה נשיאת האגודה האירופאית למדעי היהדות.
במרץ 2018, נבחרה לנשיאת מרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות שבאוניברסיטת אוקספורד.
היא החלה בתפקידה ב-1 בספטמבר 2018. בנוסף, נבחרה לעמיתת מחקר של מכללת קורפוס קריסטי, אוקספורד.
אולשבי-שלנגר חוקרת כתבי יד יהודיים עתיקים, בין השאר חקרה את קודקס ששון, התנ"ך העתיק בעולם.
מחקריה עוסקים בפלאוגרפיה וקודיקולוגיה עברית מימי הביניים, מסמכים משפטיים, לימודי גניזת קהיר, תולדות הספרים העבריים, מסורת לשונית עברית ואינטלקטואלית, מגעים בין יהודים לשכניהם הלא-יהודים.
בנוסף אולשבי-שלנגר היא ראש הפרויקט הבינלאומי Books inside שמטרתו לאתר, לעשות דיגיטציה, ללמוד ולפרש קטעים של עברית מימי הביניים, בין השאר של כתבי יד שנעשה בהם שימוש חוזר לחיזוק כריכות של ספרים אחרים ותיקים נוטריונים, שנשמרו בספריות וארכיונים שונים ברחבי אירופה, בישראל ובארצות הברית.
ביולי 2015, נבחרה אולשובי-שלנגר כחברה באקדמיה הבריטית האקדמיה הלאומית של בריטניה למדעי הרוח והחברה.
ב-2022 זכתה במענק יוקרתי מטעם האיחוד האירופי על מחקר העוסק בניתוח של עשרות אלפי כתבי יד עבריים מימי הביניים.
יהודית (רג'ינה) בודק (נולדה ב-3 ביולי 1954) היא עיתונאית, מזרחנית ומתרגמת.
הייתה כתבת מדינית ופרלמנטרית ברשות השידור.
נולדה וגדלה בחיפה למשפחה יוצאת עיראק, בת לאליהו ורחל (רשל).
נכדתו של הרב נסים ח'דורי חזן.
סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר הריאלי בחיפה, במגמה מזרחנית.
בשנת 1975 קיבלה תואר ראשון בהצטיינות בהיסטוריה של המזרח התיכון, ושפה וספרות ערבית באוניברסיטת חיפה.
בשנים 1979–1981 למדה לתואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטה העברית.
בשנת 1977 החלה את דרכה התקשורתית ברשות השידור, שנמשכה כ-39 שנים.
לאחר שסיימה קורס עורכי חדשות בקול ישראל בערבית התמנתה לכתבת לענייני חינוך, ושימשה גם בתפקיד עורכת יומני החדשות.
ב-1988 התמנתה לכתבת מדינית והייתה לאישה הראשונה ששימשה בתפקיד זה.
הייתה שליחת קול ישראל בערבית לוועידת מדריד באוקטובר 1991. בתפקידה ככתבת מדינית סיקרה את שיחות השלום עם הפלסטינים ועם סוריה בוושינגטון ובמוסקבה.
בודק נמנתה עם העיתונאים שסיקרו את חתימת הסכם אוסלו א' בוושינגטון בספטמבר 1993.
באוקטובר 1994 סיקרה את הסכם השלום בין ישראל לירדן שנחתם בערבה.
בדצמבר 1994 התמנתה לכתבת בכנסת.
ב-1995 נמנתה עם כתבי הכנסת שהיו אורחי המלך חוסיין בארמונו ברבת עמון.
שימשה ככתבת בכנסת במשך 21 שנים עד אוקטובר 2015, אז פרשה בעקבות סגירת רשות השידור.
ביולי 2015 פרסמה ידיעה בלעדית על התערבות שגריר ארצות הברית בהצבעה בעניין מתווה הגז.
חברה בחוג המתרגמים "מכתוב" במכון ון ליר, שמתרגם ספרות ערבית לעברית, כדי להנגישה לקוראים העבריים.
נותנת הרצאות על מגוון נושאים ובהם מאחורי הקלעים של הכנסת והפוליטיקה הערבית.
ב-1991 קיבלה את פרס רשות השידור.
יהודית כפרי מאירי (6 בפברואר 1935 – 9 בינואר 2026) הייתה משוררת, סופרת, מתרגמת, ביוגרפית ועורכת ישראלית.
יהודית כפרי נולדה בקיבוץ עין החורש, שהוריה היו ממייסדיו, והשתייכה לקבוצת הילדים הבכורים של הקיבוץ.
כתבה דברי שיר מגיל צעיר.
עם נישואיה עברה לקיבוץ סאסא שבגליל העליון, שם כתבה את ספר שיריה הראשון "הזמן ירחם" שראה אור בהוצאת "מחברות לספרות" ב-1962 שנה אחרי שעברה עם משפחתה לקיבוץ שובל.
בקיבוץ שובל הוציאה כמה ספרי שירה, ספרי ילדים ועשתה את נסיונותיה הראשונים בכתיבת פרוזה.
יהודית כפרי הייתה אם לשלושה ילדים ומ-1989 התגוררה עם גד מאירי, בעלה, במזכרת בתיה, שם המשיכה לכתוב ולפרסם ספרי שירה, ולערוך ביוגרפיות.
ספר זכרונותיה מילדותה בקיבוץ "כל הקיץ הלכנו יחפים" (ראה אור בשנת 1997) זכה להצלחה ונמכר בכמה מהדורות.
פרסמה 20 ספרים, חציים שירה וחציים בעיקר פרוזה ביוגרפית ושני ספרי ילדים.
ב-2003 פרסמה רומן ביוגרפי היסטורי גדול "זושה – מעמק יזרעאל לתזמורת האדומה", על חייה רבי התהפוכות של זושה פוזננסקה, חברת התזמורת האדומה שנרצחה בידי הגסטפו.
הביוגרפיה של פוזננסקה עוררה עניין רב, זכתה בפרס אקו"ם להישג הספרותי של השנה, ראתה אור באנגלית, והופיעה בפולין בפולנית בשנת 2013. בשנים 2015–2016 זכה תרגום הספר לאנגלית בשלושה מקומות ראשונים ב"אמזון" בקטגוריות: "נשים בהיסטוריה", "היסטוריה של השואה", ו"ביוגרפיות היסטוריות אירופיות".
שירים של יהודית כפרי ראו אור בעברית, ערבית, אנגלית, צרפתית, ספרדית, קרואטית, ורוסית.
כפרי שימשה מזכירת ארגון סופרי הקיבוץ הארצי, וחברת ועד של איגוד כללי של סופרים בישראל.
מלבד פעילותה הספרותית, הייתה פעילת שמאל פוליטי וחברת "מחסום Watch".
מלגת קרן תל אביב 1977
פרס היצירה לסופרים עבריים 1986
מלגת קרן זגגי לספר "זושה"
מלגת קרן הנשיא לספר "זושה/שירים".
פרס אקו"ם להישג השנה ליצירה ספרותית ע"ש אשמן 2003–2004
נימוקי השופטים של "הפרס להישג השנה ליצירה הספרותית" שהוענק לספר "זושה"
חנוך ברטוב, הארץ, "תרבות וספרות", אוקטובר 2003
אילנה צוקרמן, רשת א', קול ישראל, דור ספרות" – נובמבר 1998 (במהלך כתיבת הספר)
נרי ליבנה, הארץ, 25 באפריל 2003, עם צאת הספר לאור
חבצלת פרבר, מקור ראשון, יולי 2003
נועה מנהיים ויורם מלצר, "על המדף", תוכנית ספרות, הטלוויזיה הישראלית, ספטמבר 2003
אלכס אנסקי, גלי צה"ל, מדור "פתוח בשבת", אוגוסט 2003
שרה אוסצקי לזר, מעריב, המדור לספרות, ינואר 2004
הזמן ירחם, שירים, מחברות לספרות, 1962.
הרף הרגע הזה, שירים, ספרית פועלים, 1966.
מכאן ומארץ אחרת, שירים, ציורים - יחזקאל קמחי, 1970.
וריאציות קטנות, שירים, הקיבוץ המאוחד, 1975.
אשה אחת עם שמשיה, שירים, תל אביב, 1977.
קורנית, שירים, תל אביב, ספרית פועלים, 1982
מלען של קיץ, שירים, ספרית פועלים, תל אביב, 1988
איש אשה ציפור, שירים, תל אביב, 1993
ארץ ישראל שלי, הוצאת פרדס, 2019 (עורך: אהוד אמיר)
הדינמיקה של היצירה, מאת אנטוני סטור, מאנגלית יהודית כפרי, ספרית פועלים, תל אביב, 1983
אספי נצה, שירים, מאת זלמה מרבאום-אייזינגר, תרגמו מגרמנית יהודה אופן, איזיא פסח, יהודית כפרי, ערכו והביאו לדפוס - יהודית כפרי, שמואל הופרט, מורשת, תל אביב, 1983
חשיבתם של ילדים, מאת מרגרט דונלדסון, מאנגלית יהודית כפרי, ספרית פועלים, תל אביב, 1984
משפחה במבחן, מאת אוגוסט נפייר, מאנגלית יהודית כפרי, ספרית פועלים, תל אביב, 1985
אבדן הילדות, מאת ניל פוסטמן, מאנגלית יהודית כפרי, ספרית פועלים, תל אביב, 1986
אל פסגת הפוג'יסן, מבחר שירי הייקו ומבואות, על פי ספרו של הרולד ג' הנדרסון "מבוא להייקו", תרגום ועריכה - יהודית כפרי, תל אביב, ספרית פועלים, 1987
קליידוסקופ משפחתי, מאת סלואדור מנוחין, מאנגלית יהודית כפרי, ספרית פועלים, תל אביב, 1987
הילד משפחתו וסביבתו, מאת ויניקוט, מאנגלית יהודית כפרי, ספרית פועלים, תל אביב, 1987
הריאיון המסייע, מאת אברהם בנימין, מאנגלית - יהודית כפרי, ספרית פועלים, תל אביב, 1989
ללא תחרות, מאת אלפי כהן, מאנגלית יהודית כפרי, ספרית פועלים, תל אביב, 1989
התנסות בקבוצות, מאת ביון, מאנגלית יהודית כפרי, זמורה ביתן, תל אביב, 1992
מיסוד השיגעון, מאת יואל אליצור, מאנגלית יהודית כפרי, שוקן, תל אביב, 1992
אמהות והטיפול בתינוק, ייעוץ מדעי מאת ד"ר דני וולף, מאנגלית יהודית כפרי, ספרית פועלים וידיעות אחרונות, תל אביב, 1992
אמנות חשיבה מוח, מאת הוארד גרדנר, מאנגלית יהודית כפרי, ספרית פועלים, תל אביב, 1995
זה היה בחופש, מחזה לגיל הנעורים, מילים - יהודית כפרי, מוזיקה – תיאודור הולדהיים, תל אביב, 1974
לאהוב לויתן כחול, ספר על ילד, תל אביב, ספרית פועלים, 1982
האלוף שלנו תם, איורים – כרמית גלעדי-פולארד, תל אביב, ספרית פועלים, 1987
מולה אגין, ביוגרפיה קיבוץ שובל, 1969
אברהם זכאי, ביוגרפיה, הוצאת המשפחה, 1996
כל הקיץ הלכנו יחפים, זכרונות ילדות, "מחברת שדמות", 1997
שינדל כפרי, ביוגרפיה, "מערכת דליה", 1997. ראו קישורים חיצוניים
זושה - מעמק יזרעאל לתזמורת האדומה, הספר כתוב בשני ז'אנרים: סיפור ביוגרפיה של זושה, ורומן מציאות שלי מתאים לו.
כתר ספרים, ירושלים, 2003. הספר קיבל את פרס השנה בישראל, ותורגם לכמה שפות נוספות.
יונתן מה ייצא ממך, ביוגרפיה מערכת דליה, 2009
התמודדות עם התנהגות לא נאותה של ילדים, דרייקורס ספרית פועלים, 1981
אספי ניצה, זלמה מרבאום ספרית פועלים, 1981
בצבעים ממקור ראשון - אנתולוגיה של סופרי הקיבוץ הארצי, יהודית כפרי ספרית פועלים, 1983
חציית גבול - שירים ממלחמת לבנון, יהודית כפרי, יעקב גוטרמן ספרית פועלים, 1983
הילד ההיפר אקטיבי, ספרית פועלים, 1984
פעוטות פעילים, גדעון לוין ספרית פועלים, 1986
הורים משוחחים, גדעון לוין ספרית פועלים, 1988
תולדות הגן בישראל, נחמה ניר יניב ספרית פועלים, 1990
אהבה תלויה בדבר, מאירה וייס ספרית פועלים, 1992
סיפור חיים - צבי וזה, יהודית כפרי בידי המשפחה, 2005
זכרונות של אבא - ברוך שילקרוט, יהודית כפרי בידי המשפחה, 2006
יהודית הֶנדֶל (25 באוקטובר 1921 – 23 במאי 2014) הייתה סופרת ישראלית, כלת פרס ישראל לספרות לשנת 2003.
יהודית הנדל, בת למשפחה חסידית מצאצאי האדמו"ר רבי יחזקאל מקאזמיר, נולדה בוורשה בירת פולין, בתם הבכורה של נחמה ועקיבא הנדל.
סבה, רבי יחזקאל הנדל, עלה לארץ ישראל בעליית החסידים ב-1925 והיה ממייסדי כפר חסידים, ושניים מבניו היו מראשוני נהגי האוטובוס בעמק זבולון.
אביה של הנדל היה בונדיסט, אך לאחר שנהרג אחד מאחיו בתאונת דרכים, עלתה המשפחה לארץ ישראל בשנת 1930 והתיישבה ביישוב נשר שליד חיפה.
עקיבא הנדל היה לנהג אוטובוס, ושימש כמרַכֵּז (יו"ר) ההתאחדות וקואופרטיב הנהגים "הקשר", ובהמשך חבר הנהלת קואופרטיב "אגד" וחבר הנהלת מרכז הקואופרציה ומזכיר מרכזהּ בצפון.
הנדל למדה בנשר בבית הספר לילדי עובדים (לימים בית הספר בית יהושע) ובחיפה, וסיימה את בית הספר הריאלי בעיר.
למדה בסמינר לוינסקי בתל אביב.
הייתה פעילה בסניף הנוער העובד בחיפה, וב-1939 יצאה עם גרעין מהתנועה לייסד את קיבוץ גשר.
ב-1940 נפטרה אמה ממחלת הטיפוס, ובעקבות זאת עזבה את הקיבוץ ושבה לבית אביה ושתי אחיותיה הצעירות בחיפה.
סיפורה הראשון, "בכְבוֹת אורות", נדפס בכתב העת "מבפנים" באפריל 1942, ואחרי כן התפרסמו יצירותיה בבמות שונות.
נקודת הראות שלה, לשונה וגיבורי סיפוריה היו שונים לגמרי מיצירותיהן של בני דור הפלמ"ח האחרים.
הנדל שירתה בצה"ל זמן קצר והשתתפה במלחמת העצמאות.
ספרה הראשון, קובץ הסיפורים "אנשים אחרים הם", 1950, עוסק בחייהם של חיילים צעירים במלחמה, בחבלי קליטתם של ניצולי השואה ובחייהם של אנשי שוליים חסרי בית.
בשנת 1948 נישאה לצייר צבי מאירוביץ, ממייסדי אופקים חדשים, שהיה מבוגר ממנה ב-11 שנים, וחייתה עִמו בחיפה עד פטירתו בשנת 1974.
בשנת 1954 זכתה הנדל בפרס אשר ברש על ספרה "רחוב המדרגות".
קולה הספרותי של הנדל, קול נשי בולט, היה מן הקולות הנשיים הראשונים בספרות העברית שלאחר מלחמת העצמאות.
הספר זכה לעניין רב ולהצלחה, ואף הומחז על ידה ב-1957 והוצג בתיאטרון הבימה.
לאחר פרסום הרומן הזה לא פרסמה הנדל שום יצירה במשך קרוב לחמש-עשרה שנים.
בשנת 1969 ראה אור ספרה "החצר של מומו הגדולה", שהומחז לטלוויזיה ובוים בידי יהודה ג'אד נאמן (1972).
באפריל 1971 לקה בעלה בשבץ, פלג גופו הימני שותק, והוא החל לצייר ביד שמאל.
הנדל טיפלה בו בכל שנות מחלתו וזאת כדי שיוכל לצייר.
כאשר נפטר היה בידה רומן כמעט גמור, ובעקבות מותו החליטה לא לפרסמו.
על חייה עם צבי מאירוביץ, ועל חייו ועבודתו, כתבה את ספרה המאוחר "הכוח האחר" (1984).
לאחר פטירת בעלה עברה הנדל להתגורר בתל אביב.
יהודית הנדל פרסמה כעשרה ספרים שזכו להצלחה רבה.
בנוסף, ביוני 1987 התפרסם ספרה "ליד כפרים שקטים", המתעד את מסעה לפולין.
הוא מיוסד על סדרת שיחות רדיו ברשת ב' של קול ישראל, "פולין - סתיו 86", ששודרו בחורף 1987. שיחות הרדיו והספר עוררו התעניינות מרובה בציבור הישראלי.
להנדל ולבעלה היו שני ילדים: דורית מאירוביץ (1950–2007), מבקרת ספרות, ושוקי מאירוביץ (נולד ב-1963), סוציולוג.
על אף שכרונולוגית שייכת יצירתה של הנדל לסופרים בני דור תש"ח, מאופיינת כתיבתה במהלכים ספרותיים מאוחרים מתקופה זו.
היא בחרה לתאר את המציאות של התקופה מזווית הראייה של ה"אחרים", ביניהם נשים, עולים חדשים, חולים וקשישים.
מלכתחילה, עיצבה הנדל "אני" ספרותי שונה מזה שהיה מקובל בדורה: לא עוד האני הקולקטיבי וההרואי, אלא "אני שברירי ודחוי הבוחן, כמו מבחוץ, מתוך שולי הקיום את ההתרחשויות המרכזיות של התקופה".
סגנונה שאב מאבות הספרות העברית החדשה, סופרים כמו ברנר, מנדלי ועגנון.
מבחינה זו היא הקדימה את סגנונום של סופרי דור המדינה, למשל, עמוס עוז וא.ב.
בספרה, "הכוח האחר" היא החלה במוטיב שחזר והופיע בספריה המאוחרים: השימוש בדמותה של המספרת עצמה המתבססת על נתונים אוטוביוגרפיים.
בנוסף לכך, חושף ספרה זה את התמודדות הספרותית של הנדל בנושא האבל והמוות, וכמעט כל יצירותיה המאוחרות מספרות על אובדן של אדם קרוב.
אך בניגוד לאתוס התרבותי הלאומי, טוענת יוענה גונן, מתמקדת הנדל בשכול האישי המחריד ולא בשכול הפוליטי הנשגב ודוחה את אידיאת החלל הגיבור.
יהודית הנדל הייתה אישה סופרת בדורות של סופרים גברים, ועל אף שספריה אינם עוסקים בסוגיות פמיניסטיות, הציגה יצירתה גישה שונה לנושאים של הספרות השכיחה בדורה; היא העדיפה את השוליים על פני המרכז, את החלש והנחות על פני הדומיננטי ואת זווית הראייה הפרטית והמשפחתית על פני הגישה הלאומית.
גישתה זו והפעילות הספרותית המתמדת שלה מציבה אותה כאחת מעמודי התווך של ספרות הנשים הישראלית.
אנשים אחרים הם: סיפורים, מרחביה: ספרית פועלים ('משלט לכל'), 1950.
רחוב המדרגות: רומאן, תל אביב: עם עובד, תשט"ו 1955. (בהמשך נדפס במסגרת "ספריה לעם")
נוסח חדש הופיע במסגרת הספריה החדשה (הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה) (תשנ"ט 1998), ובמסגרת סדרת "עם הספר" של הוצאת ידיעות אחרונות, בעריכת מנחם פרי (2011).
"רחוב המדרגות: מחזה בשתי מערכות ואפילוג"; מאת יהודית הנדל, תל אביב: מרכז ישראלי לדרמה, [1957?].
החצר של מומו הגדולה, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ט 1969.
החמסין האחרון, או, החצר של מומו הגדולה, תל אביב: הספריה החדשה (הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה), תשנ"ג 1993. (מהדורה שנערכה מחדש בידי המחברת)
הכוח האחר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תשמ"ה 1984. (זיכרונות על בן-זוגה המנוח צבי מאירוביץ)
ליד כפרים שקטים: 12 ימים בפולין, תל אביב: הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תשמ"ז 1987. (ראה אור בתרגום לאיטלקית מאת אלנה לוונט: I villaggi del silenzio, נאפולי: Guida, 2000)
כסף קטן: מחזור סיפורים, ירושלים: הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תשמ"ח 1988. (ראה אור בתרגום לאנגלית מאת ברברה הרשב, מרשה פומרנץ ודליה בילו: Small Change, הנובר, ניו המפשייר: Brandeis University Press by University Press of New England, 2003)
הר הטועים, תל אביב: הספריה החדשה (הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה), תשנ"ב 1991. (רומן)
שמלות המשי של גברת קליין, רעננה: אבן חושן, תשנ"ו 1995. (סיפור קצר; מהדורה ביבליופילית מצומצמת של 150 עותקים)
ארוחת בוקר תמימה: מחזור סיפורים, בני ברק: הספריה החדשה (הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה), תשנ"ו 1996.
טירופו של רופא הנפש, בני ברק: הספריה החדשה (הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה), תשס"ג 2002.
המקום הריק: מחזור סיפורים; עורך: מנחם פרי, בני ברק: הספריה החדשה (הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה), תשס"ז 2007.
מרדכי עומר (אוצר ועורך), הכוח האחר: צבי מאירוביץ' ויהודית הנדל, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1999.
1954 – פרס אשר ברש, על רומן הביכורים "רחוב המדרגות".
1976–תשל"ו – פרס היצירה לסופרים ומשוררים מטעם ראש הממשלה.
1995–תשנ"ה – פרס ניומן לספרות מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
1997 – פרס ביאליק לספרות יפה מטעם עיריית תל אביב.
1998 – פרס היצירה לסופרים ומשוררים מטעם ראש הממשלה.
יהודית דויטש-הספל הייתה שחיינית אוסטרית-ישראלית.
יהודית דויטש נולדה בווינה למשפחה ציונית במשפחה בת שתי בנות.
אביה, תיאודור דויטש היה ממקימי מועדון הספורט הכח וינה.
אמה, רחל דויטש, הייתה ד"ר לתולדות האמנות ומהיהודיות הראשונות בווינה שזכו לתואר אקדמי שלישי ואחותה הצעירה חנה.
כילדה יהודייה, לא הורשתה דויטש להצטרף למרבית מועדוני האתלטיקה באוסטריה, והיא הצטרפה למועדון היהודי הכח וינה, היא התאמנה בתחילת דרכה על ידי ארנסט וייגלר וזכתה בתארים רבים וקבעה שיאי אוסטריה חדשים בשחייה חופשית למרחקים בינוניים וארוכים.
דויטש הייתה התלמידה היהודיה היחידה בבית הספר לבישול של עיריית וינה.
במכביה השנייה שנערכה באפריל 1935 זכתה דויטש במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 5:34.6 דקות וסיימה פעמיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי ובמשחה ל-100 מטר גב.
בשנת 1935 קבעה דויטש 12 שיאי אוסטריה חדשים בשחייה וזכתה בפרס ספורטאית השנה, שניתן על ידי רשות הספורט האוסטרית.
בשנת 1936 קיבלה דויטש את עיטור הכבוד האוסטרי כאחת משלוש האתלטיות הטובות ביותר במדינה ונבחרה לייצג את אוסטריה באולימפיאדת ברלין (איגוד הספורט האוסטרי אפשר באופן מפורש לספורטאים יהודים להצטרף למשלחת הלאומית).
דויטש סירבה להשתתף באולימפיאדה, יחד עם השחייניות רות לנגר ולוסי גולדנר, במחאה על מדיניותו של אדולף היטלר, באומרה במכתבה "המצפון אינו מאפשר לי להתחרות בגרמניה.
אני מבינה שאני מוותרת על זכותי לייצג את אוסטריה.
אבקש כי לא ייעשו מאמצים לשנות את דעתי".
בדיעבד הסבירה שהחליטה שלא לצאת למשחקים כי הושפעה מן השלטים שהציבו הנאצים בבריכות השחייה בגרמניה לפיהן הכניסה לכלבים וליהודים נאסרה.
בעקבותיה הודיעו ספורטאים יהודים-אוסטרים נוספים על סירובם לצאת לאולימפיאדה.
בתגובה פדרציית השחייה האוסטרית שללה את חברותה בנבחרת ללא הגבלת זמן, אולם בעקבות לחץ בין-לאומי הופחתה השלילה לשנתיים.
בנוסף נשללו ממנה כל תאריה ומחקו את שמה מספרי השיאים.
בשנת 1938, בעקבות ה"אנשלוס", עלתה דויטש עם משפחתה לארץ ישראל והשתקעה בחיפה והתאמנה בקבוצת מכבי חיפה שבה שכנה הבריכה האולימפית היחידה באותם ימים.
מיד עם עלייתה זכתה דויטש באליפות ארץ ישראל בשחייה לנשים.
בשנת 1938 קבעה שיא ארץ ישראל במשחה ל-100 מטר חופשי, שיא שהחזיק מעמד 14 שנה.
בשנת 1939 ייצגה את האוניברסיטה העברית בתחרות סטודנטים בין-לאומית.
היא נישאה לברנרד הספל, רופא במקצועו, אותו הכירה ב"הכח וינה" כשוער קבוצת ההוקי שדה ונבחרת אוסטריה.
בשנת 1995 התנצל איגוד הספורט האוסטרי רשמית בפני דויטש והחזיר את שיאיה לספרים.
דויטש סיפרה את סיפורה בסרט התיעודי "הכח לשחות" שיצא לאקרנים בשנת 2004. הסרט מספר את סיפורן של שחייניות הכח וינה.
בגיל 86 נפטרה דויטש בהרצליה ונטמנה לצד בעלה (נפטר בספטמבר 1990) בבית העלמין בהרצליה.
על שמה נקרא "מעלה יהודית" בהרצליה ב' וכן גשר הנשקף לנהר הדנובה בווינה.
במוזיאון מכבי בכפר המכביה ברמת גן, יש פינת הנצחה ליהודית דויטש-הספל.
באירוע הצדעה לנשים בספורט, שהתקיים במסגרת הפסטיבל הבין-לאומי "פמינה 2001" זכתה דויטש-הספל לכבוד.
יהודית לוין (נולדה ב פברואר 1949 בעין ורד) היא אמנית וציירת ישראלית המשלבת ביצירותיה בין שדה האמנות, מיתוסים ארכיטיפיים יחד עם המציאות החברתית והפוליטית.
בשנת 1975 סיימה את לימודיה ב"מדרשה לאמנות".
כלת פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול לשנת 2023 שהוענק לה על ידי עיריית תל אביב-יפו.
לוין היא ביתם של איטה (איטקה) ואלכסנדר לוין.
בילדותה סבלה מבעיה בעצב השמיעה אשר אובחנה רק בגיל מאוחר.
לאחר שירותה הצבאי, נרשמה ללימודים במדרשה לאמנות בהרצליה (בהמשך ברמת השרון, וכיום במכללת בית ברל) ולמדה בין השנים 1972–1975. ידועה כתלמידתו של רפי לביא שהיה מורה משפיע ביותר ולהם אף מספר עבודות משותפות.
משנת 1988 עד 2018 לימדה במדרשה כמרצה להוראת הציור.
בתחילת שנות ה-80, התגוררה בתל אביב, סמוך לגן העצמאות.
בין השנים 1984-1986 חיה ועבדה בניו יורק בהזמנת גלריית M.Knoedler בתמורה לעבודות אמנות שיצרה.
לאחר חזרתה ארצה, התגוררה מספר חודשים בדירתו של יעקב גלעד, שהיה חבר קרוב.
ללוין סיפור משפחתי טראגי אשר יצא לאור בספרו של העיתונאי יגאל סרנה, "צייד הזיכרון" המבוסס על האירועים האמיתיים.
בשנת 1933 נישאה אמה בנישואים פיקטיביים ליעקב קלוגר והשניים התיישבו במושב החקלאי עין ורד שם נולד בנם הבכור צביקה.
לימים פרץ סכסוך כספי בין יעקב ואחיו הצעיר שמעון על רקע ההכנסות מהמשק והתמיכה בהוריהם.
בשנת 1936 בעת טיול ערב שבת ירה שמעון באחיו ובאיטה אשתו ולאחר מכן שם קץ לחייו.
יעקב מת כעבור יומיים, ואיטה שנפצעה קשה כשקפצה להציל את בנה התינוק שרדה.
באותה שנה הגיע למושב אלכסנדר לוין, יליד גליציה, וכעבור מספר שנים נישא לאיטה ובין השנים 1942-1952 נולדו להם שני בנים וארבע בנות (יהודית היא הרביעית מבניהם).
ב-1956 כאשר הייתה יהודית בת שבע, נהרג צביקה אחיה שהיה טייס בחיל האוויר, בעת שניסה להנחית את מטוסו.
לוין מיוצגת על ידי גלריה דביר.
עבודתה של לוין מזוהה עם סגנון "דלות החומר" הישראלי.
בשנות השבעים יצרה לוין אמנות בעלת הקשרים לגוף הנשי ולאופן הצגתו.
בסדרת הצילומים "באמת ובתמים" (1976) יצרה לוין סדרה של שבעה תצלומי דיוקן עצמי, אשר חלקים מהם כוסו בקרטון ועליו שם העבודות.
בעבודה נוספת "מטוס" (1976) יצרה לוין צילומים מבוימים שלה כשהיא שוכבת על הקרקע ומעליה ניצב מטוס בתנוחה מאיימת המעלה אסוציאציות כגון של משגל או אונס.
סדרת עבודות נוספת של לוין, עשויה מדיקטים, נוצרה בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים של המאה ה-20. בעבודות אלו יצרה לוין קומפוזיציות מופשטות העשויות מעץ לבוד מנוסר וצבוע, לעיתים בשילוב צילומים שנשענו על קיר.
בסוף שנות השמונים אצר מאיר אהרונסון ללוין תערוכה רטרוספקטיבית בשם "יהודית לוין - מקו לכתם" במוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית ובה ציורים כמעט מופשטים.
בתערוכה הקבוצתית "הנוכחות הנשית" שאצרה אלן גינתון במוזיאון תל אביב לאמנות (1990) הציגה לוין עבודות משנות השבעים והשמונים כמו "הריקוד" (1977-8) ו"מגדל-ארמון" (1990).
בשנות התשעים הציגה לוין תערוכה גדולה בגלריה דביר, בה הציגה סדרה של ציורים גדולי ממדים על בד ובהם דימויים של ילדות ושל כלבים המצוירים בטשטוש על רקע הבד הלבן.
בתחילת שנות ה-2000 הצטרפה לוין לארגון "מחסום ווטש" ועמדה במחסומים כל סוף שבוע במשך 7 שנים בעקבותיהן יצרה את סדרת הציורים "מחסום חווארה" שבהם המופשט והפיגורטיבי מתלכדים לכדי דמויות כפותות.
בשנת 2007 אצר האמן והאוצר דוד גינתון רטרוספקטיבה ללוין במוזיאון תל אביב לאמנות בליווי קטלוג מקיף בשם "אלכסנדר".
ב-20 בפברואר 2010 נפתחה בגלריה דביר שבנמל יפו תערוכת יחיד תחת השם "זרחן" .
התערוכה הציגה ציורים מופשטים לבנים ועליהם צורות בגווני אפור או צהוב המזכירות אבוקות עשן, סימני מטרות ודימויים נוספים שנוצרו בעקבות מבצע עופרת יצוקה.
בשנת 2014 הציגה בגלריה דביר תערוכה בשם "לכל איש יש שם" ובשנת 2018 הציגה במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן תערוכה תחת השם "שתי סדרות, 6 צוללות".
ביוני 2021 הציגה בגלריה דביר תערוכה בשם "באמת ובתמים" המהווה מעין סיכום ליצירתה בעשורים האחרונים.
בינואר 2026 נפתחה במוזיאון ישראל בירושלים התערוכה "יהודית לוין: מחר יום חדש" (אוצר: אמיתי מנדלסון) ובה מבחר מיובל שנות יצירתה.
לאורך השנים השתפה לוין בעשרות תערוכות קבוצתיות.
1991 - זכתה בפרס שר החינוך והתרבות לציור ולפיסול
זכתה בפרס בנק דיסקונט לאמן ישראלי מטעם מוזיאון תל אביב לאמנות
1998 - זכתה בפרס קרן מנדל ואווה פונדיק לאמנות ישראלית מטעם מוזיאון תל אביב לאמנות
1999 - זכתה בפרס קרן התרבות אמריקה-ישראל
2004 - זכתה בפרס סנדברג לאמן ישראלי מטעם מוזיאון ישראל
2005 - קיבלה פרס ע"ש בנו גיטר מטעם מוזיאון תל אביב
2006 - קיבלה את פרס הקרן ע"ש הציירת נתה דושניצקי-קפלן מטעם מוזיאון תל אביב.
2009 - זכתה בפרס שרת התרבות והספורט בתחומי האמנות הפלסטית.
2023 - זכתה בפרס "דיזנגוף" לאמנויות הפלסטיות מטעם עיריית תל אביב-יפו
יהודית המלכה היא מלכה שמתוארת במסורת הבע"פ של עדת ביתא ישראל וקהילות אתיופיות אחרות, כמו גם במספר כתבים היסטוריים ממקורות שונים.
מוצאה וקורותיה של יהודית המלכה נתונים במחלוקת בקרב עמי אתיופיה וחוקרי אתיופיה והמידע הקיים לגביה אינו שלם.
היא מזוהה, לרוב, כמלכת ביתא ישראל שהחריבה את ממלכת אקסום והשליטה עליה את שלטון ביתא ישראל למשך 40 שנה.
שלטונה וכיבושיה מתוארכים לקראת סוף המאה ה-10.
חוקרים רבים לא מסכימים בדעתם על מוצאה של יהודית.
ישנם כמה כתבים היסטוריים המתארים אותה: הראשון שבהם הוא רשומות פטריארך אלכסנדריה, בהן היא מוזכרת כ"מלכת בני אלהע'ויה"; והשני הוא מכתב שנשלח מאקסום לממלכת מקוריה שבנוביה.
לטענת ההיסטוריון קרלו קונטי רוסיני, התיעוד ברשומות פטריארך אלכסנדריה מתייחס למלכה מממלכת דמוט הפגנית, ששכנה דרומית לאגם טאנה, באזור הנילוס הכחול, אשר שמה צריך היה להיקרא "מלכת בני אל דמוטה".
חוקרים אחרים רואים בדמות המתוארת ברשימות הללו מלכה מממלכת האגאו.
בניגוד לטענות אלו, במקור השני, המכתב שנשלח מאקסום, נאמר על אותה מלכה כי היא שמה חווה.
למרות סתירות אלו, קיימת הסכמה רחבה כי מדובר במלכה לא-נוצרית, שהצליחה לאחד את העמים הלא-נוצריים ולהפיל את ממלכת אקסום, וההשערה הרווחת היא כי מוצאה מביתא ישראל.
השערה זו נסמכת בין היתר על שמה - שם ששימש כתואר למלכות העדה.
המסורת האתיופית מספרת כי המלכה יהודית כונתה עם לידתה בשם "אסתר" ואימצה את השם יהודית לאחר שהרסה ושרפה את מנזר דברה דמו.
במסורת ביתא ישראל, מסופר כי הייתה בתו של המלך גדעון הרביעי, משושלת הגדעונים.
מקורות נוצריים טוענים כי יהודית התגיירה לרגל נישואיה.
לפי מסורת ביתא ישראל, המלחמה נגד ממלכת אקסום פרצה בשל דרישת מלכי אקסום מן ביתא ישראל להתנצר ומתוך רצון למנוע את התרחבותה בכיוון ממלכת ביתא ישראל שישבה בסאמיאן.
במלחמה זו נהרג המלך גדעון ובתו יהודית לקחה את הפיקוד ואיחדה תחתה את ביתא ישראל.
היא כרתה ברית עם מנהיגי האגאווים, קבוצה אתנית פגנית קדומה, ממחוז לסתה, ויחד איתם העמידה צבא איתן של מתנגדים להתרחבות האקסומית והנוצרית.
במהלך הלחימה פנה צבאה של יהודית צפון-מזרחה, מאזור הרי סאמיאן ודאמבייה למחוז תיגראי והגיע לעיר הבירה אקסום.
המלך האקסומי נמלט מבירתו לפני שחיילי יהודית נכנסו והשמידו את העיר.
לאחר מכן צבאה של יהודית תקף את מנזר דברה דמו, בו היו כלואים היורשים הפוטנציאלים לממלכת אקסום, והרג את כל הצאצאים.
בפלישה ההרסנית לאקסום הוצאו להורג אנשי דת נוצרים, נשרפו והושמדו כנסיות, מנזרים וכל סממן נוצרי שהיה בממלכה.
מאוחר יותר הצליחה יהודית להרוג את המלך האקסומי, אך יורשו שרד ונמלט עם פמלייתו ובנו, ומצא מקלט במחוז שאווה.
מותו של מלך אקסום מתואר ברשומות פאטריך אלכסנדריה כגמול על הדחת אבונה פאטרוס:
לאחר הריגת המלך, חזר צבאה של יהודית לבירתה שבאגם טאנה.
שארית השושלת האקסומית שהצליחה להימלט מידיה של יהודית מצאה מקלט בבולגה שבשאווה, שם האצילים המקומיים הכריזו על בנו של המלך המנוח כמלך אקסום.
לאחר שהצליחה להשתלט על אקסום יהודית הכתירה עצמה בתואר הקיסרית יסאט ומינתה מושלים מקומיים במחוזות תיגראי, באגמדיר וגוג'אם הכבושים.
האזור שלא הצליחה לכבוש היה מחוז שאווה, ועליו מלכו צאצאי מלך אקסום.
ההיסטוריון הערבי איבן האוקל מזכיר שחבש נשלטה על ידי מלכה שהרגה את שליטה הקודם והייתה למלכת "הדנים", עם שחי בצפון-מערבה של אקסום וממלכתו גבלה מדרום בחבש.
בכתבי איבן האוקל נאמר כי גבולה הדרומי של הדני הוא אקסום, אך יש להניח כי הוא מתכוון לשאווה, שנותרה תחת שלטון מלכי אקסום והתרחבה דרומה ומערבה לכיוון הרר וגורגה.
יהודית ביססה את שלטונה וקיימה גם יחסי מסחר עם ארצות שכנות.
בין היתר, ידוע שמלך תימן שלח לשליט עיראק זברה שקיבל מיהודית.
אזכורים לשוניים שנטבעו בחברה האתיופית
בהיסטוריוגרפיה החבשית הנוצרית נפוץ כינוי הגנאי "יהודית-ג'ודית" - יהודית השדה - לתיאור מחריבת ממלכת אקסום.
בנוסף לכך, ההישענות על בני האגאו להפלת שושלת מלכותית המתייחסת לשלמה המלך פרנסה עימות היסטורי שהדיו נשמעים עד היום בדמות כינוי הגנאי "אגאו", המשמש את נוצריי אתיופיה להטלת דופי במוצאם היהודי של בני ביתא ישראל - טענה שהופרכה בספרות המחקרית.
יהודית יחזקאלי היא עיתונאית ישראלית, כתבת "קול ישראל" ו"ידיעות אחרונות".
היא בעלת תואר ראשון בהוראה, מדע המדינה וחינוך.
משמשת ככתבת "ידיעות אחרונות" משנת 1982, והיא יו"ר ועד העיתונאים בעיתון.
בנוסף, משנת 1989 היא משמשת ככתבת שטח ברשת ב' ובכאן ב, ובתפקיד כתבת באזור השפלה.
ב-2002 כתבה סדרת כתבות ובה עדויות חדשות על פרשת ילדי תימן, וזכתה על כך בפרס רוטרי לעיתונאות כתובה.
יחזקאלי שימשה בתפקיד יו"ר זמנית של אגודת העיתונאים תל אביב למשך כ-3 חודשים (מפברואר 2012 עד מחצית מאי 2012), עד בחירתו של יו"ר קבוע לאגודה, רותם אברוצקי.
נשואה לאיש מודיעין שלמה (מומו) יחזקאלי ואם לשלושה בנים.
בעבר שימשה כדוברת המועצה המקומית ביישוב.
יחזקאלי עוסקת גם בציור עשרות שנים, אוצרת תערוכות צילום וציור בבית העיתונאים בתל אביב, וב-2005 הציגה שם תערוכה מציוריה, בנושא נשים בהתנחלויות.
באלבום ניכרת הפשטות שבעיבודים הכוללים גיטרה ושירה בלבד.
יהודית שרה את כל השירים, ואחיה יעקב מלווה אותה בגיטרה בכולם.
בנוסף יהודית מצטרפת לנגינה בגיטרה בשיר "ליבבתיני", ויעקב מצטרף לקולות רקע בשיר "לפנות ערב".
את עטיפת האלבום וכן הצילומים שבחוברת צילם ניר סגל, ומוצגים בה יהודית ויעקב רביץ.