tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטנור פרדיננד ייגר שוולף שמע ב"פרסיפאל" בחופשת הקיץ הקצרה שלקח לו מהלחנה, היה נוכח באחד הקונצרטים הראשונים של שירי מריקה והתלהב הוא הופיע ברסיטל שכולו וולף ובטהובן בדצמבר 1888. יצירותיו של וולף זכו לשבחים בביקורות, אחת מהן ב"אלגמיינר צייטונג" של מינכן, עיתון גרמני בעל תפוצה נרחבת.
מובן, שההכרה לא תמיד הייתה חיובית; חסידי ברהמס, שלא שכחו עדיין את טינתם על הביקורות האכזריות של וולף, השיבו לו כגמולו - אם טרחו בכלל להתייחס אליו.
הביוגרף של ברהמס, מקס קאלבק, לעג לוולף על כתיבתו הבוסרית והטונאליות המוזרה שלו; מלחין אחר סירב לחלוק עמו בתוכניה ואמאלי מאטרנה, זמרת וגנרית, נאלצה לבטל את השתתפותה ברסיטל משירי וולף כאשר איימו עליה, לפי השמועה, שתוכנס לרשימה השחורה של המבקרים אם תופיע בו.
עוד שירים ספורים הושלמו בשנת 1891 לפני שבריאותו הנפשית והגופנית של וולף התדרדרה שוב בסוף השנה; תשישות מן השנים האחרונות של עבודה יוצרת פורייה, יחד עם השפעות מחלת העגבת ומזגו הדיכאוני, חברו לעצור את כתיבתו למשך שנים אחדות.
קונצרטים של יצירותיו, שמשכו באוסטריה ובגרמניה, הפיצו את תהילתו הגדלה והולכת; אפילו ברהמס וחבר המבקרים, שגינו את וולף בעבר, יצאו עכשיו בביקורות אוהדות.
וולף, מכל מקום, היה טרף לדיכאון, שמנע ממנו לכתוב - מצב שהגביר עוד יותר את דיכאונו.
הוא השלים תזמורים של יצירות קודמות, אבל יצירות חדשות לא הופיעו, ודאי לא האופרה, שחיבורה הפך לו לדיבוק, משום שעדיין היה משוכנע, שהצלחה בצורות מוזיקליות גדולות היא סימן ההיכר לגדולה יוצרת.
וולף דחה בבוז את הליברטו ל-Der Corregidor כשזה הוצג לפניו בפעם הראשונה בשנת 1890, אבל התעקשותו לחבר אופרה סימאה את עיניו מלראות את חסרונותיו במבט שני.
הסיפור, החדור בהומור קודר, מבוסס על "הסומבררו משולש הפינות" של פדרו אנטוניו דה אלרקון, עוסק במשולש אהבה מחוץ לנישואים ווולף חש שהוא יכול להזדהות עמו: במשך שנים אחדות היה מאוהב במלאני קכרט, אשת ידידו היינריך קכרט.
הקונצרט האחרון של וולף, שכלל את מגינו משכבר הימים, ייגר, התקיים בפברואר 1897. זמן קצר אחר כך גברה על וולף מחלת העגבת והוא שקע בטירוף דעת, שממנו הגיח לעיתים רחוקות לפרקי זמן של צלילות.
הוא הותיר שישים דפים של אופרה לא גמורה, "מנואל ונגאס", משנת 1897, ועשה מאמצים נואשים לסיימה לפני שדעתו השתבשה עליו כליל; מאמצע שנת 1899 שוב לא יכול היה לחבר מוזיקה, כל מוזיקה שהיא, ופעם ניסה להתאבד בטביעה.
אחרי הניסיון הזה התאשפז במוסד לחולי נפש בווינה, על דעתו ובהסכמתו.
מלאני ביקרה אותו שם בנאמנות במהלך שקיעתו, עד מותו ב-22 בפברואר 1903; עם זאת, בוגדנותה כלפי בעלה לא נתנה לה מנוח והיא שמה קץ לחייה בשנת 1906.
וולף קבור בבית הקברות המרכזי בווינה, לצד מלחינים רבים ידועי שם.
ההשפעה המוזיקלית הגדולה ביותר בחיי וולף באה מריכרד וגנר, שפגש את המלחין הצעיר זמן קצר לאחר שוולף החל את לימודיו בקונסרבטוריון בווינה ועודד אותו להתמיד בהלחנה ולנסות את כוחו ביצירות גדולות יותר.
פגישה זו חיזקה לעד את תשוקתו של וולף לחקות את אלילו המוזיקלי.
וולף הרחיק לכת עד כדי חיקוי הצמחונות של וגנר, אבל בכך התמיד רק שנה וחצי.
הדלק שהזין את עוינותו כלפי יוהנס ברהמס נבע בחלקו מן הדבקות בווגנר ובחלקו מאי-הבנה וניגודי אישיות, ולא מטינה כלשהי מצד ברהמס.
פרסומו האמיתי בא לו מן הלידר שלו; מזגו של וולף וכישוריו הוליכו אותו אל צורות פרטיות ואישיות יותר.
בתחילה סבר אמנם, ששליטה בצורות המוזיקליות הגדולות היא סימן ההיכר של מלחין דגול (השקפה שמוריו הראשונים חיזקו בו), ממדיו הקטנים יותר של השיר האמנותי סיפקו לו יסוד מצוין לפיתוח כישורי יצירה בסיסיים, ובהמשך הייתה צורה זו לאמצעי ההבעה החזק ביותר שלו.
הלידר של וולף נודעים בצמצום רעיונות מוזיקליים רחבי יריעה ועומק של רגשות; כישרונו לפרש ולבטא טקסטים באמצעות המוזיקה מותאם לצורת השיר.
בשלב מוקדם בקריירה שלו עיצב וולף את הלידר שלו על פי אלה של פרנץ שוברט ורוברט שומאן, בייחוד בתקופת יחסיו עם ואלי פרנק; למעשה, החיקויים היו טובים דיים להתקבל כדבר האמיתי, והוא אכן ניסה זאת פעם, אך נחשף בטרם עת.
ההשערה היא, שבחירת הטקסטים שלו ללידר בשנים הראשונות, טקסטים שעסקו ברובם בחטא ובייסורים, הושפעה בחלקה מהידבקותו בעגבת.
אהבתו לוואלי פרנק, שלא הושבה במלואה, הולידה את ילדי רוחו בדמות "וזנדונק-לידר": מוזיקה נלהבת לשירים משל ניקולאוס לנאו.
הלך הרוח של השירים האחרים היה שונה מזה בתכלית השוני: קלילים והומוריסטיים.
גם "פנטסיליאה" סוערת וססגונית; אף כי וולף העריץ את ליסט, שעודד אותו להשלים את היצירה, הוא הרגיש שהמוזיקה של ליסט יבשה מדי ואקדמית, וחתר לצבע ורגש.
שנת 1888 הייתה ציון דרך ונקודת מפנה הן בסגנונו והן בקריירה שלו.
הוא התרחק מסגנון שוברט הקודם שאימץ לו ובחר בשירים שהלמו את כשרונותיו המוזיקליים ואת יכולתו להתאים מוזיקה לטקסט, בייחוד אלה של מריקה, שתכונותיו דמו לאלה של וולף במובנים רבים.
וולף כתב מאות לידר, שלוש אופרות, מוזיקה תוכניתית, מוזיקה מקהלתית וכמה יצירות לתזמורת, מוזיקה קאמרית ויצירות לפסנתר, המושמעות לעיתים רחוקות מאוד.
יצירתו האינסטרומנטלית המפורסמת ביותר היא ה"סרנדה האיטלקית" (1887), שנכתבה במקור לרביעיית מיתרים ואחר תוזמרה.
יצירה זו מציינת את ראשית סגנונו הבוגר.
וולף התפרסם בשימוש שעשה בטונאליות להעצמת המשמעות.
ההתמקדות בשני אזורים טונאליים כדי לבטא במוזיקה כפל משמעות וקונפליקט בטקסט הייתה לסימן היכר של סגנונו, ומצאה פתרון רק במקום היאה למשמעות השיר.
הטקסטים שבחר היו חדורים במקרים רבים ענות וחיפושי שווא אחר פתרון, ורגשות אלה מצאו ביטוי בטונאליות, שנדדה מסולם לסולם, בלתי מסוגלת למצוא את דרכה חזרה אל סולם הבית.
השימוש בקדנצות מדומות, כרומטיות, דיסוננסים ותווכים כרומטיים מסווה את היעד ההרמוני כל זמן שהמתח הפסיכולוגי עומד בעינו.
גם המבנה הצורני שלו שיקף את הטקסטים שעבורם נכתבה המוזיקה, והוא כמעט לא כתב את השירים הערוכים בפשטות ומחולקים לבתים, שהיו חביבים על בני זמנו, אלא בנה את צורת הליד סביב אופייה של היצירה.
הוגו וואלס ויבינג הוא שחקן קולנוע ותיאטרון אנגלי-אוסטרלי.
נודע בעיקר בשל גילום הדמויות "וי", הסוכן סמית', הגולגולת האדומה ודיבובו של מגהטרון, אויבם המושבע של הרובוטריקים בסרטי "רובוטריקים".
ויבינג נולד באיבאדן, מחוז אויו שבניגריה לזוג הורים אנגליים.
משפחתו נעה בין אוסטרליה, אנגליה וניגריה עד לבגרותו, אז החליטה משפחתו להשתקע באוסטרליה, ב-1976. בגיל 13 אובחן ויבינג כחולה אפילפסיה.
הוא למד משחק ב-NIDA – National Institute Of Dramatic Art, שם למדו בנוסף לוויבינג גם מל גיבסון וג'פרי ראש, וסיים את לימודיו בשנת 1981. באותה השנה, כשהיה עדיין סטודנט, הוא הופיע לראשונה כשחקן קולנוע בסרט העצמאי "אולי זה הזמן".
ב-1984 שיחק ויבינג לראשונה בסדרת הטלוויזיה "Bodyline".
פריצתו הגדולה הייתה בתפקיד "טיק" בסרט "הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר" משנת 1994. בשנת 1997 הוא שיחק במותחן האוסטרלי "True Love and Chaos".
ב-1998 זכה ויבינג בפרס "שחקן השנה" בפסטיבל הסרטים במונטריאול.
באותה שנה דיבב בסרט "בייב בעיר הגדולה" את דמותו של רקס הבורדר קולי.
ב-1999 שיחק בסרט המדע בדיוני שובר הקופות "מטריקס" בתור הסוכן סמית', וזכה לתשבחות רבות על תפקידו זה.
כמו כן גילם דמות זו גם בסרטי ההמשך בטרילוגיה.
ב-2001 גילם את אלרונד מלך האלפים בטרילוגיית "שר הטבעות".
ב-2006 גילם בסרט "ונדטה" את "וי", לוחם מסתורי חובש מסיכה אשר יוצא לנקמה בשלטון הפשיסטי בלונדון העתידנית.
באותה שנה דיבב ויבינג בסרט "תזיזו ת'רגליים" והחל מ-2007 הוא דיבב את דמותו של מגהטרון בסרטים "רובוטריקים", "רובוטריקים 2: הנקמה" ו"רובוטריקים 3: אפלת הירח", שרשם הכנסות של 1.2 מיליארד דולר.
מעבר לקריירה הקולנועית המוצלחת השתתף ויבינג בהפקות תיאטרון, בעיקר של ה-Sydney Theater Company.
ויבינג מתגורר עם זוגתו קתרינה גרינווד.
For Love Alone – 1986 – בתפקיד: ג'ונתן קרו.
פריסילה מלכת המדבר – 1994 – בתפקיד: טיק/ מיטצי.
בייב בעיר הגדולה – 1998 – בתפקיד: דיבוב קולו של רקס.
The Interview – 1998 – בתפקיד: אדי רודני פלמינג.
פלא פודינג – 2000 – בתפקיד: דיבוב קולו של ביל בראנקל.
שר הטבעות: אחוות הטבעת – 2001 – בתפקיד: אלרונד.
שר הטבעות: שני הצריחים – 2002 – בתפקיד: אלרונד.
מטריקס Reloaded – 2002 – בתפקיד: הסוכן סמית'.
שר הטבעות: שיבת המלך – 2003 – בתפקיד: אלרונד.
קפטן אמריקה – 2011 – בתפקיד: יוהאן שמידט / הגולגולת האדומה.
ההוביט: מסע בלתי צפוי – 2012 – בתפקיד: אלרונד.
ההפיכה – 2013 – בתפקיד: הבלש סטיב מאיילורד.
ההוביט: מפלתו של סמאוג – 2013 – בתפקיד: אלרונד.
The Mule – 2014 – בתפקיד: הבלש תום קרופט.
ההוביט: קרב חמשת הצבאות – 2014 – בתפקיד: אלרונד.
המלבישה – 2015 – בתפקיד: סרג'נט פאראט.
Strangerland – (2015) – בתפקיד: דייוויד ריי.
Jasper Jones – 2017 – בתפקיד: ג'אק ליונל המשוגע.
ערי טרף – 2018 – בתפקיד: תדיאוס ולנטיין.
Lone Wolf - 2021 - בתפקיד: פוליטיקאי.
Expired – 2022 – בתפקיד: ד"ר מייקל ברגמן.
The Rooster (2023) - בתפקיד: ההרמיט.
After the Deluge (2003) – סרט טלוויזיה – בתפקיד: מארטי.
רייק (2010) – בתפקיד: פרופסור גרהאם מוריי.
שבעה סוגי עמימות (2017) – בתפקיד: אלכסנדר קלימא.
פטריק מלרוז (2018) – בתפקיד: פטריק מלרוז.
לאהוב אותי (2021) – בתפקיד: גלן מת'יסון.
קואלה מן (2023, דיבוב) – בתפקיד: המלך אמדאוס.
סוסים איטיים (2024) – בתפקיד: פרק הארקנס.
צבי-הוגו לֶהרס (Hugo Lehrs; תרס"ד, 1904 - ט"ו בטבת ה'תש"ח, 28 בדצמבר 1947) היה מנהלו היהודי של בית החולים הממשלתי בבית צפאפא.
נרצח בתחילת מלחמת העצמאות במילוי תפקידו.
להרס נולד בשנת 1904 בברלין בירת גרמניה.
עוד בגיל צעיר "נתפס" לרעיון הציוני.
היה חניך ואחר-כך מדריך בתנועת הנוער הציונית "בלאו וייס".
בהיותו סטודנט לרפואה בברלין היה פעיל בארגון הסטודנטים הציוני K.J.V, שרבים מחבריו עלו לארץ ישראל.
כדי להכין את עלייתו לארץ ישראל עבר להמבורג, שם התמחה בבית החולים העירוני במחלות טרופיות ומידבקות.
זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון הונח צלב קרס על שולחן עבודתו בבית החולים.
הוא לא היה זקוק לרמז נוסף, ובתחילת 1933 עלה ארצה עם אשתו.
קשה היה אז להתפרנס מרפואה בצפת, והזוג פתח פנסיון מצליח.
באותה תקופה הצטרף לארגון "ההגנה".
בשנת 1937 עבר עם משפחתו לתל אביב, שם עבד בתחילה כאחראי על מושבת ההסגר בנמל, ואחר כך עבד בבתי החולים הממשלתיים בפרדס כץ וביפו.
באותה שנה נרצח דודו, ד"ר יוסף להרס, בבית שאן במסגרת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
בשנת 1944 עבר לירושלים, שם נתמנה לממלא מקום של מנהל האגף הבריטי בבית החולים הממשלתי במגרש הרוסים.
זה היה אגף נפרד ובו אושפזו רק חולים בעלי אזרחות בריטית.
ד"ר להרס הצטיין בתפקידו ובשנת 1945 קודם למשרת מנהל בית החולים הממשלתי למחלות מידבקות בבית צפאפא.
בית החולים היה מורכב ממספר מבנים וגבל בצד המזרחי של בית צפאפא קרוב לדרך בית לחם (כיום ישיבת איתרי).
הצוות היה מורכב מיהודים, ערבים ואנגלים.
עם החלטת האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 על חלוקת הארץ, הורע מאוד מצב הביטחון בארץ ובמיוחד בירושלים.
ביטחון הצוות היהודי בבית החולים הלך והורע.
האחות הבריטית הראשית של בית החולים קיבלה מכתב בערבית כי עליה להרחיק את האחיות היהודיות מבית החולים אחרת תירצחנה.
מכתבים דומים קיבלו גם הרופאים היהודים.
שבוע לפני היום הגורלי נפגש עם להרס ד"ר אברהם קצנלסון, מנהל מחלקת הבריאות שליד הוועד הלאומי, והזהיר אותו על הסכנה הכרוכה בהמשך עבודתו במקום זה, אולם לדבריו ענה לו להרס כי הוא בטוח שלאור מעמדו ותפקידו לא יפגעו בו הערבים.
בבוקר יום 28 בדצמבר 1947 הגיע ד"ר להרס לבית החולים והחל את הביקור היומי בביתני החולים.
בשעה 10:15 כאשר סיים את הביקור באחד הביתנים, יצא עם רופא ואחות ערבים.
בלכתם בשביל בין הביתנים נתקלו בשלושה ערבים מזוינים, שפתחו על ד"ר להרס באש מטווח קצר ונמלטו במהירות.
ד"ר להרס התמוטט ונפטר תוך זמן קצר.
בשנת 1957 נחנכה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל אנדרטה לזכר חללי הרובע היהודי בעיר העתיקה והלוחמים שנפלו בירושלים והובאו לקבורה בהר הזיתים.
באנדרטה חקוקים שמות הנופלים ובתוכם גם שמו של ד"ר להרס.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים אותר קברו של ד"ר להרס ואנשי משרד הביטחון הציבו שם מצבה צבאית לרופא אשר "נפל במלוי-תפקידו".
הוגו דה לאנטינס (בפלמית: Hugo de Lantins, פעל בשנים 1420–1430), היה מלחין פרנקו-פלמי בשלהי ימי הביניים ובראשית תקופת הרנסאנס.
הוא היה פעיל באיטליה, בייחוד בוונציה, וכתב הן מוזיקת קודש והן מוזיקה חילונית; אפשר שהיה קרוב משפחה של ארנולד דה לאנטינס, עוד מלחין שהיה פעיל באותה תקופה באותה אזור.
לא הרבה ידוע על חייו, פרט שהיה כנראה בוונציה בשנות ה-20' של המאה ה-15, כיוון שכתב מוזיקה טקסית לדוכס פרנצ'סקו פוסקארי והמוזיקה שלו גם הופיעה בכמה קבצים מאותה עיר.
מסתבר, שכתב מוזיקה לכלולות קליאופה מלאטסטה ותיאודור פאלאיולוגוס, נסיך ספרטה, בשנת 1421, הואיל ופרטים סביבתיים מדויקים מופיעים בטקסט למוזיקה.
כמעט ודאי, שהיה מוכר לדופאי, כיוון ששני המלחינים כתבו מוזיקה בכמה מקרים לאותם אירועים עצמם ודופאי הזכיר אותו בטקסט לאחת היצירות שחיבר במהלך שהייתו ברימיני עם משפחת מלאטסטה (1420-1424).
המוזיקה של הוגו מתקדמת מזו של ארנולד ועושה שימוש באימיטאציה, שתהיה לתחבולה המוזיקלית השכיחה למשך מאה השנים הבאות ומעלה; לאמיתו של דבר, אימיטאציה שכיחה במוזיקה של הוגו דה לאנטינס יותר מבזו של כל מלחין אחר מראשית המאה ה-15. רוב יצירותיו כתובות לשלושה קולות, אם כי מדי פעם הוסיף קול רביעי.
כמה חלקי מיסות שרדו, אבל אף לא מיסה אחת שלמה; כמו כן שרדו חמישה מוטטים, אחד מהם איזריתמי.
במחלקת המוזיקה החילונית כתב הרבה רונדו, כולם בצרפתית, כמו גם אי-אילו באלאטה באיטלקית (ככל הנראה לכלולות המלכותיות של משפחת מלאטסטה).
"הוגו דה לאנטינס", "מילון גרוב המקוון למוזיקה ולמוזיקאים", עורך ל.
גוסטב ריז, "מוזיקה ברנסאנס", ניו יורק, נורטון ושות', 1954.
זיכטינג ניצח בתחרות קיל בשנת 1893 , הגיע למקום ה-13 בתחרות לייפציג 1894 (ניצח: זיגברט טאראש), חלק מקום שני עם איגנץ פון פופיל אחרי רוברט בארנס בתחרות אייזנאך 1896 והגיע למקום ה-15 בתחרות ברלין 1897 (ניצח: רודולף שארושק) .
זיכטינג הגיע למקום השני בתחרות אלטונה 1897 וחלק מקום ראשון פעמיים - בתחרות אלמסהורן 1898 ובתחרות קיל 1900 (עם אוסקר אנטצה).
זיכטינג ניצח בשני דו-קרבות את פאול לאונהרדט 2.5-1.5 ואת קארל קארלס 2-1. שני הדו-קרבות התקיימו בהמבורג בשנת 1911. שנה לאחר מכן סיים בתיקו דו-קרב גומלין עם פאול לאונהרדט בתוצאה 2-2.
הוגו גרנסבק (במקור הוגו גרנסבכר, באנגלית: Hugo Gernsback; 16 באוגוסט 1884 – 19 באוגוסט 1967) היה ממציא, סופר ומוציא לאור יהודי אמריקאי ממוצא לוקסמבורגי.
נודע בעיקר כמי שיזם והוציא לאור את המגזין הראשון שכלל תוכן מדע בדיוני.
נקרא בפי רבים "אבי תורת הסיפורת".
הפרס השנתי לסיפורי המדע הבדיוני והפנטזיה, פרס הוגו, קרוי על שמו.
ב-1925, גרנסבק ייסד את תחנת הרדיו "WRNY", שבאוגוסט 1928 החלה לשדר שידורי טלוויזיה ניסיוניים סדירים, מה שהפך אותה לאחד מערוצי הטלוויזיה הראשונים בהיסטוריה (והערוץ השני בארצות הברית).
הוא היה גם מהראשונים שהתעסקו עם ז'אנר מדע בדיוני כשהוציא לאור את מגזין המדע הבדיוני הראשון, "Amazing Stories".
גרנסבק גילה עניין בתחום אחרי שקרא פרויקט של פרסיוול לוול כשהיה ילד.
ב-1929 איבד את הבעלות על העיתון "Amazing Stories", זאת עקב תביעה משפטית שגרמה לו לפשוט את הרגל (עד היום לא ברור אם מדובר בפשיטת רגל אמיתית, או במזימה של גרנסבק, שבעזרתה תכנן לעזוב את מערכת העיתון על מנת להקים אחד חדש).
לאחר שזה עזב את מערכת העיתון, הוא הוציא לאור שני עיתוני מדע בדיוני חדשים: "Science Wonder Stories" ו-"Air Wonder Stories".
שנה אחר-כך, כשבעיות המשבר הכלכלי של גרנסבק נפתרו, העיתונים מוזגו לכדי עיתון אחד הנקרא "Wonder Stories".
גרנסבק הפיץ עיתון זה עד 1936, אז מכר אותו להוצאת הספרים "Thrilling Publications" ושם העיתון שונה בשלישית ל"Thrilling Wonder Stories".
גרנסבק נודע אז במנהגי המכירות המהירים שלו, ובסכומים הפעוטים יחסית שדרש תמורת יצירותיו.
עוד לפני שסוגת המדע הבדיוני הפכה למוכרת בקרב הספרות, גרנסבק פעל גם כיזם בתעשיית האלקטרוניקה, וסחר בחלקי רדיו שונים בין אירופה לאמריקה ועזר לפשט את חובבות הרדיו בקרב הציבור.
באפריל 1908 הוציא לאור את העיתון "Modern Electrics", העיתון הראשון שעסק בתחום חובבות הרדיו ואף באלקטרוניקה ככלל.
בינואר 1909 הקים את אגודת חובבי הרדיו של אמריקה, שכללה 10,000 אנשים כבר בשנה הראשונה להיווסדה.
בנוסף, ב-1913 הוא הוציא לאור מגזין נוסף העוסק בחובבות רדיו, דומה לקודמו, הנקרא "The Electrical Experimenter" (שינה את שמו ל"Science and Invention" ב-1920).
הוא פרסם או ערך, כמעט 60 מגזינים שונים במהלך חייו.
הוא פרסם את הספרים Ralph 124C 41+ בשנת 1911 ואת Ultimate World בשנת 1958. הוא גם חזה התפתחויות טכנולוגיות, ביניהן הראדר והטלוויזיה.
על הישגי סופרים בתחום המדע הבדיוני ניתן פרס, המחולק בכל שנה על ידי ההאמנה הבינלאומית לסוגת המדע הבדיוני, אשר נקרא "הוגו", על שמו של גרנסבק.
גרנסבק נולד בעיר לוקסמבורג, היגר לארצות הברית כשהיה בן 21 ומאוחר יותר התאזרח במדינה.
גרנסבק נישא שלוש פעמים, בפעם הראשונה לרוז הארווי ב-1906, לדורותי קנטרוביץ ב-1921 ולמארי הנצ'ר ב-1951.
גרנסבק רשם לזכותו 80 פטנטים עד מותו (ובכך נוסף לרשימותיו גם התואר ממציא), ביניהם מכונה לדייג הידראולי ומברשת ומסרק אלקטרוניים; הוא נפטר בגיל 83 בעיר ניו יורק ב-19 באוגוסט 1967.
הוגו בקר היה צ'לן, מורה ומלחין גרמני חשוב.
בגיל צעיר למד אצל אלפרדו פיאטי ואחר אצל פרידריך גריצמאכר בדרזדן.
אביו, יאן בקר היה כנר מפורסם.
האב ניסה ללמד את הוגו בן השש נגינה בכינור, אבל הבן העדיף את הצ'לו, ובגיל תשע עבר לנגן בכלי האהוב עליו.
בגיל חמש-עשרה יצא למסע הופעות עם רביעיית מיתרים, שחבריה היו הוא, אביו, אחותו ואחיו.
הוא היה לצ'לן ראשון בתזמורת החצר במנהיים.
בשנת 1884 התמנה בקר לצ'לן סולן בתזמורת האופרה של פרנקפורט, ובשנה שאחריה היה למורה הראשי לת'לו בקונסרבטוריון של פרנקפורט.
משנת 1909 עד 1929 היה פרופסור לצ'לו בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין.
במשך הזמן הזה גם הרבה במסעות קונצרטים וניגן מוזיקה קאמרית עם אז'ן איזאיי ופרוצ'ו בוזוני בשלישיית פסנתר, ולאחר מכן, בין 1914 ל-1921, עם ארתור שנאבל וקרל פלש כטריו שנאבל השלישי.
בקר החזיק בשני צ'לי סטרדיוואריוס: כריסטיאני סטרדיוואריוס משנת 1720 ושני, שנבנה בשנת 1719 וידוע כיום בשם בקר סטרדיוואריוס.
שלושה קטעים לצ'לו בליווי פסנתר
תמונות אהבה (Scènes d'amour), דואו
שני קטעים: ולס חינני (Valse gracieuse), דואו
המכניקה והאסתטיקה של הנגינה בצ'לו
הוגו לוריס הוא כדורגלן צרפתי שמשחק בעמדת השוער בקבוצת לוס אנג'לס מליגת הMLS.
לוריס שיחק גם בנבחרת צרפת מ-2008 עד לפרישתו ממנה בתחילת 2023. לוריס מחזיק בשיא ההופעות בנבחרת צרפת, עם 145 הופעות, ואף שימש בתור קפטן הנבחרת.
התחיל את הקריירה בשנת 1997 בקבוצת הילדים של ניס.
בעונת 2005/2006 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון ובעונה זאת שיחק רק 5 משחקי ליגה ועוד 5 בגביע הליגה הצרפתי.
בעונתו השנייה שותף כמעט בכל משחקי הליגה.
בעונת 2007/2008 שיחק 30 משחקים בהם הרשים ועזר לקבוצתו להגיע למקום ה-8 בסיום העונה.
בקיץ 2008 עבר לאולימפיק ליון במקומו של גרגורי קופה שעזב.
את הופעת הבכורה שלו ערך מול טולוז במחזור הראשון בליגה הצרפתית של עונת 2008/2009.
בעונת 2009/2010 הצליח לעבור עם ליון את ריאל מדריד ולהגיע עד לחצי הגמר בו הודחה ליון על ידי באיירן מינכן הגרמנית משלושער של איביצה אוליץ'.
בקיץ של 2012, חתם לוריס בטוטנהאם הוטספר האנגלית.
ביולי 2014 חידש את החוזה לחמש שנים נוספות.
בינואר 2022 האריך את חוזהו במועדון בשנתיים נוספות.
במהלך עונת 2022/2023 חווה פציעה קשה, ולאחר שחזר ממנה הפגין יכולת חלשה, דבר אשר הוביל את המאמן לא לפתוח איתו בהרכב במשך שאר העונה.
בצעירותו לוריס היה חלק מנבחרת צרפת עד גיל 18.
ב-11 במרץ 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות נגד גרמניה.
לאחר שנה זכה עם הנבחרת עד גיל 19 באליפות אירופה עד גיל 19. לוריס היה חלק מסגל הנבחרת הצרפתית הצעירה לפלייאוף העלייה לאליפות אירופה עד גיל 21 בו שיחקו הצרפתים נגד גרמניה, אך צרפת לא הצליחה לעלות לאליפות בגלל גול שספג לוריס מבנדיקט הוואדס בדקה ה-90.
ב-6 בפברואר 2008 זומן לוריס לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת המשחק נגד .
את הופעת הבכורה שלו ערך נגד ב-19 בנובמבר 2008. ב-9 בספטמבר 2009 ספג כרטיס אדום לא מוצדק לאחר שהשופט טען שהכשיל את ניקולה זיגיץ' בתוך הרחבה.
ב-18 בנובמבר 2009 העפיל עם צרפת למונדיאל 2010 לאחר התיקו בהארכה נגד .
לוריס היה עם הנבחרת במונדיאל 2010 אך לא הצליח לסייע לנבחרתו שסיימה במפתיע במקום האחרון ולא עברה שלב.
במונדיאל 2014 הגיע עם הנבחרת עד לשלב רבע הגמר.
בטורניר יורו 2016 הפסידה נבחרתו בגמר לפורטוגל בתוצאה 0–1.
בטורניר מונדיאל 2018 זכתה נבחרתו לאחר שצרפת ניצחה את קרואטיה בגמר בתוצאה 2–4.
לוריס נכלל בסגל נבחרת צרפת בטורניר מונדיאל 2022.
ב-9 בינואר 2023 הודיע לוריס על פרישתו מנבחרת צרפת.
אביר בלגיון הכבוד הצרפתי: 2018
הוגו השלישי מלך קפריסין , המכונה "הגדול", היה מלך ממלכת קפריסין הצלבנית משנת 1267 ומלך ממלכת ירושלים משנת 1268 תחת השם הוגו הראשון מלך ירושלים.
הוגו השלישי נולד לאיזבל דה ליזיניאן ול בשנת 1235, ושינה את שמו מהוגו מפואטייה להוגו דה ליזיניאן עם מות אביו בשנת 1276.
בשנת 1261, בעקבות מותה של פלזאנס מקפריסין, אמו של הוגו השני, מלך קפריסין, שהייתה עוצרת הממלכה בקפריסין, עבר תפקיד עוצר קפריסין לאיזבל דה ליזיניאן, דודתו של הוגו השני, שהעבירה את התפקיד להוגו, בנה.
עם מות אמו, בשנת 1264, טען הוגו השלישי לתפקיד עוצר ממלכת ירושלים, עבור קונראד השלישי, מלך ירושלים שהתגורר באירופה.
הטוען השני היה שהיה קרוב באותה מידה כהוגו השני, בעל הזכות לתפקיד העוצר שלא היה יכול לכהן בו בגלל היותו קטין.
מועצת האצילים של ירושלים בחרה בהוגו השלישי כיוון שהיה מבוגר יותר ומכיוון שכבר היה השליט בקפריסין ובעל כוח צבאי שאפשר סיוע לממלכת ירושלים המתפוררת.
עם מותו של הוגו השני בשנת 1267 עבר הכתר להוגו דה ליזיניאן, והוא הוכתר בניקוסיה ב-24 בדצמבר 1267 כ"הוגו השלישי".
במאי 1268 הפליג הוגו לעכו כדי לקבל באופן רשמי את תפקיד העוצר של ממלכת ירושלים.
הוגו קיבל את המינוי למרות התנגדותה של שטענה שהיא בעלת זכות הבכורה לתפקיד, כיוון שהיה בעל כוח צבאי שעמד לרשותו ואפשר סיוע לממלכת ירושלים.
באוקטובר 1268 בעקבות הוצאתו להורג של קונרדין, ירש הוגו את כתר ממלכת ירושלים.
בניגוד לקודמיו, בחר הוגו לממש את התפקיד בפועל, וביום 24 בספטמבר 1269 נערכה הכתרתו של הוגו השלישי כמלך ירושלים בקתדרלה של העיר צור.
את זמנו חילק בין צור וקפריסין.
על מנת לבסס את מעמדו בממלכת ירושלים חיתן הוגו את אחותו מרגריטה מאנטיוכיה לז'אן ממונפורט שהיה חלק ממפלגת האצילים המקומית.
באותה שנה נפלה אנטיוכיה בידי ביברס ובא הקץ על נסיכות אנטיוכיה הצלבנית במרחץ דמים איום, והוגו השלישי הגיע להסכם עם ביברס על שביתת נשק עבור העיר עכו.
שנה לאחר מכן הופיעה דמות חדשה בפוליטיקה של ממלכת ירושלים ומסעי הצלב שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה שבתור מחריב בית המלכות של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ראה עצמו כטוען לכתר ממלכת ירושלים.
בשנת 1271 כבש ביברס את המבצר הצלבני האדיר של קראק דה שבלייה - הגדול במזרח התיכון.
באפריל ובחודש יוני כבש את המבצר הטבטוני מונפורט והותיר את ממלכת ירושלים עם מספר מבצרים על חוף הים והעיר עכו.
כך אחזה בצלבנים רוח של יאוש, המסדרים הצבאיים שהיו היחידים בעלי אמצעים להגן על הממלכה נמנעו מיוזמה צבאית, ובעת הופעת צבא מוסלמי מול מצודות וערים העדיפו הנוצרים להציל את נפשם באופן זמני ולעבור לעיר נוצרית אחרת ולקבל הסכם כניעה המוצע להם.
כך נחתמים הסכמים של שביתות נשק שאין למוסלמים כל כוונה לקיימם ואין לנוצרים כל יכולת לאכפם.
יוצא דופן היה ההסכם שנחתם באפריל 1272 בקיסריה בין ביברס והוגו השלישי מלך ירושלים למשך 10 שנים שבדרך פלא אכן כובד ונתן לממלכת ירושלים תקופת חסד של שקט יחסי.
ב-1 במאי 1274 כינס האפיפיור גרגוריוס העשירי את מועצת הכנסייה השנייה של ליון, שבה הכריז על מסע צלב חדש, ועל גיוס אמצעים למימונו בצורת מיסים שיוטלו על כל המאמינים ברחבי אירופה (18 במאי של אותה שנה).
ב-1275, פיליפ השלישי מלך צרפת, ודודו, שארל מאנז'ו, הכריזו על השתתפותם במסע הצלב.
כחלק מההכנות למסע הצלב מכרה מריה מאנטיוכיה את זכויותיה לשארל הראשון מאנז'ו תמורת 4000 ליברות של טור ושארל קיבל בברכת האפיפיור את התואר מלך ירושלים, אף על פי שתואר זה כבר היה בידי הוגו השלישי מקפריסין שניסה לשנות, ללא הצלחה, את רוע הגזירה.
בשנת 1276 מת גריגוריוס העשירי ועימו התפוגגה תוכנית מסע הצלב והתקווה האחרונה להצלת ממלכת ירושלים.
באותה שנה, בסערה של רוחות ותככים עזב הוגו השלישי את עכו מינה בה עוצר ממשפחת איבלין וכתב איגרות לאפיפיור ולמלכי אירופה בהן הוא מתלונן על האנרכיה השוררת בעכו ומבקש את עזרתם בהצלת ממלכת ירושלים.
תקופת שלטונו של שארל מאנז'ו
בקיץ 1277 הגיע לעכו נציב מטעם שארל מאנז'ו ותפס את השלטון בעיר ובממלכת ירושלים.
שנה לאחר מכן הופיע הוגו השלישי וניסה שוב לתפוס את מושכות השלטון בנחיתה בעכו עם צבא קפריסאי.
בתחילה הצליח המלך הקפריסאי להטות לצידו את אצילי העיר ואת אנשי הקומונה הימית של פיזה אך המסדרים הצבאיים עמדו מהצד, ובחלוף ארבעה חודשים הודיעו לו אצילי קפריסין כי פקעה חובתם הפיאודלית לשרת את הוגו מחוץ לתחומי האי.
הוגו חזר לקפריסין והכריז מלחמה על נכסי מסדר הטמפלרים, במאבק שנמשך 3 שנים נמחקו כל נכסי המסדר בקפריסין.
שארל שלט בעריצות בנאפולי ובסיציליה.
הוא הציב בהן חיילים, נזירים וכמרים, אצילים ובירוקראטים צרפתים והטיל מיסים כבדים על האוכלוסייה המקומית.
זה היה הרקע להתקוממות נגד הצרפתים בסיציליה שהחלה בפלרמו ב-29 במרץ 1282 ונודעה בשם "ערבית סיציליאנית".
בהתקוממות זו נרצחו צרפתים רבים בסיציליה.
שארל קיבץ את כוחותיו בקלבריה, נחת במסינה והטיל עליה מצור אך ללא הצלחה.
הסיציליאנים קראו לפדרו השלישי לקחת לידיו את השלטון בממלכת סיציליה.
ב-30 באוגוסט 1282 פדרו השלישי נחת בסיציליה עם צבאו וכעבור חמישה ימים הוכרז למלך סיציליה.
שארל נסוג לקלבריה, ואיטליה נסחפה למלחמת כל בכל שבסופה התפצלה איטליה ומעמדו של שארל מאנז'ו התרופף בארץ הקודש ונציגו בארץ נקרא לשוב לאיטליה.
את מושכות השלטון תפס אד פואלשיין סינישאל ממלכת ירושלים - מינוי של שארל מאנז'ו.
הוגו השלישי החליט לנצל את המצב החדש ובאוגוסט 1283 נחת הוגו השלישי בביירות עם צבא קפריסאי וצעד לכוון צור.
בדרכו לעיר נפגש הוגו עם חברי הקהילה היהודית של צור שיצאו לקראתו עם ספר תורה.
הוא לא הגיע לעכו ונפטר ביום 24 במרץ 1284.
הוא היה נשוי לאיזבלה מאיבלין ונולדו להם 11 ילדים.
בנם הבכור יוכתר כז'אן הראשון, מלך קפריסין וכז'אן השני מלך ירושלים.
אחיו אנרי השני, מלך קפריסין שירש את כתרו יהיה המלך האחרון של ממלכת ירושלים.
הוגו ירדן (נולד בשם הוגו ז'רדנובסקי ב-6 במרץ 1936) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון ישראלי.
בשנת 1963 סיים שלוש שנות לימודי משחק במחזור הראשון של בית הספר "בית צבי", לצד זאב רווח ויוסף שילוח.
החל את דרכו בתיאטרון "האהל".
שיחק בתיאטרון באר שבע ובתיאטרון הקאמרי.
בשנת 1982 השתתף בהצגה "יונו והטווס" מאת שון או'קייסי לצד זהרירה חריפאי ומרק חסמן, וב-2002 גילם את ג'וקסר בהעלאה המחודשת של ההצגה, הפעם לצד לאורה ריבלין ומוטי כץ.
ב-2010 השתתף בהצגה מאת מולייר "החולה המדומה" בבימויו של מיטקו בוזקוב.
בתיאטרון בית ליסין: ב-1998 גילם את גונקל בהצגה "מלאכת החיים" מאת חנוך לוין.
שיחק בהצגות "פילומנה", "התאומים מוונציה" ו"על עכברים ואנשים".
ב-1988 גילם אחד משלושת האלים בהצגה "הנפש הטובה מסצ'ואן" שהייתה שיתוף פעולה בין הבימה לתיאטרון באר שבע.
ב-2002 ביים ושיחק בהצגה "סיפור סתיו" לצד תקוה עזיז ושמואל שילה.
ב-2008 גילם סבא בהצגה שהייתה שיתוף בין תיאטרון הבימה והתיאטרון הקאמרי "החגיגה" מאת תומאס וינטרברג, מוגנס רוקוב ובו הר הנסן בבימויו של חנן שניר.
ב-1987 השתתף בסרטו של נדב לויתן "ילדי סטלין" לצד שמואל שילה, עזרא דגן ודודיק סמדר.
ב-1999 גילם את סרג'יו בסרטו של דרור שאול "מבצע סבתא".
ב-2004 גילם מזכיר קיבוץ בסרטו של איתן פוקס "ללכת על המים".
בין השנים 2000–2004 גילם את אביו של ישראל (דב נבון) בסדרת הטלוויזיה "הבורגנים" שביים איתן צור.
ב-2005 גילם את אפרים בסדרת הטלוויזיה "טלנובלה בע"מ".
ב-2007 גילם את אהרל'ה פוזננסקי בסדרת הטלוויזיה "האלופה" שביים שי קפון.
ב-2007 גילם את רזניק בסרטו של יונתן פז "אסקימוסים בגליל".
ב-2008 גילם את צ'רסקי בסדרת הטלוויזיה "רמזור" שביים רני סער, וגילם את דוד רפאל בסדרת הטלוויזיה "הפיג'מות".
ב-2010 החל לגלם את משה ירחמיאל בסדרת הטלוויזיה "חסמבה דור 3" לצד עודד קוטלר.
ב-2011 גילם את נחצ'ה בסדרת הטלוויזיה "השנים הכי יפות" שביים עופר ויצמן, גילם את יוליוס בסדרת הטלוויזיה "החולמים", וגילם את מר אביגדור בסדרת הטלוויזיה "בנות הזהב".
ב-2016 גילם את המורה יאנוש וילדמן בעונה החמישית של הקומדיה "הקלמרים".
ב-2017 גילם את משה בסרט "המועדון לספרות יפה של הגברת ינקלובה".
הוגו ואלישבע בּוֹיְקוֹ (Boyko) היו זוג מדענים-אקולוגים ישראלים שנודעו בחקר החקלאות ותרמו תרומה מחקרית בקנה מידה עולמי בנושא גידול צומח בתנאי מדבר.
הוגו בויקו נודע בעולם כמייסד התחום המדעי של קלימטוגרפיה אקולוגית.
הוגו בויקו נולד במשפחת תעשיינים בווינה ב-6 באוקטובר 1892. למד בגימנסיה מקומית ובבית ספר לקצינים.
במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא אוסטריה, ושירת ארבע שנים בחזית הרוסית והאיטלקית כקפטן בחיל התותחנים.
בשנת 1920 הצטרף לחברה הזואולוגית הווינאית.
בגיל 35 החל ללמוד מדעי הטבע באוניברסיטת וינה, ובשנת 1930 סיים לימודי דוקטור.
אלישבע בויקו נולדה בווינה בשם אליזבת שפיצר למשפחת תעשיינים אמידה מאוד, למדה במחלקה לבוטניקה באוניברסיטת וינה ונושא הדוקטוראט שלה היה גידול צמחי מרפא בקרקעות בעלות תכולת גיר שונה.
את הצמחים היא גידלה בחממות הזכוכית בארמון שנברון, ארמונם של קיסרי האימפריה בווינה.
בין השנים 1930–1935 שימש כמרצה הוגו כמרצה באוניברסיטת ווינה בתחום אקולוגיה של צמחים, תחום חדש אז, שנקרא פיטוסוציולוגיה, בשל עיסוקו בחקר חברות הצמחים.
בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון עלו בני הזוג לארץ ישראל בשנת 1935 וכעבור שנה התיישב ברמת רחל, בארץ החל הוגו לעבוד כאקולוג במחלקת הייעור ואליזבט במחלקת החקלאות, שהיו מחלקות נפרדות בממשל המנדטורי.
המשפחה התגוררה בביתה ברמת רחל עד קרב רמת רחל ב-22 במאי 1948 שאז נאלצו לנטוש אותו.
הבית שהיה מוקף מטע עצי פרי וגן בוטני גדול, ששימש כתחנת ניסויים והדגמה לגידול ירקות ועצי פרי בתנאים הרריים, שהוקם ללא תמיכה ממסדית.
בנוסף הם הקימו בביתם עשבייה (herbarium) שהכילה 60,000 פרטים מיובשים מישראל ומה שליקט בויקו במסעותיו ברחבי העולם.
בית המשפחה בקיבוץ רמת רחל קיים עד היום ומכונה "בית בויקו".
בהמשך לאחר מלחמת העצמאות בנו ביתם ברחובות.
מאז הגיעם לארץ עסק הוגו בחקר אקולוגי של מדינות המזרח התיכון וערך נסיעות למדינות האזור.
בשנת 1943 מונה מטעם ממשלת המנדט לאקולוג של ארץ ישראל.
במשותף עם אלישבע החל לערוך סדרת בדיקות בנגב ובערבה בעניין גידול צומח בתנאי מדבר.
עם שחרור הנגב במלחמת העצמאות יצאו בשליחות משרד החקלאות הישראלי וערכו במהלך 1949 סקר אקולוגי של הנגב ובו הצעות לפיתוחו.
היו הורים לשלושה, נכדיהם פרופ' ראובן אבי-יונה, ויעל אבי יונה, ילדיהם של אווה (משוררת וציירת) והארכאולוג מיכאל אבי-יונה.
גבריאל בויקו, בנם של הוגו ואליזבט, התגייס כטייס לחיל האוויר המלכותי של בריטניה בעת מלחמת העולם השנייה ואחר כך שירת כטייס בחיל האוויר המתגבש בצ.ה.ל.
בתום שירותו הצבאי עסק בגידול ואימון כלבי נחייה לעוורים ויצא לאוסטרליה ללמוד ווטרינריה ושם חי עד לפטירתו (2011).
עבודתם המחקרית העיקרית עסקה בהשקיית גידולים חקלאיים במים מליחים ואפילו במי ים, בניגוד לתפישה ששררה עד אז בקרב אנשי מדע שדבר זה אינו אפשרי.
בנוסף עסקו בטיהור מי שופכין באמצעות צמחים, שיטה שהיוותה את הבסיס לבניית אגנים ירוקים ובמחקרים אקולוגים.
ניסיונותיהם לגידול צמחים במים מלוחים היוו את הבסיס לגן אילת המשתרע על שטח של 25 דונם.
גידוליהם ניזונו ממים מלוחים בריכוז מלח הזהה למי אוקיינוס.
עבודתם המשותפת הביאה עד 1958 לפיתוח 10 שיטות מדעיות חדשות מבין 16 שיטות ידועות לחקר האקלים.
במחקרם גילו זן חדש של דורה הגדל בכל סוגי הקרקע ובכמות מינימלית של מים.
בשנת 1948 הקים הוגו תחנת תצפית וניסיונות במפרץ חיפה ומצא סוגי צמחים שגידולם בדיונות מביא להפסקת נדידת החולות.
עבודתם המשותפת במהלך השנים הביאה אותם לרשימת 200 זנים שניתן לקיים בחולות דיונות ובהשקיית מי ים ללא חשש מהצטברות מלחים.
עם קום המדינה התמנה הוגו למנהל המחלקה האקולוגית במשרד החקלאות.
בשנות החמישים התרכזה עבודתם בתחנה לחקר החקלאות ברחובות, ובשנת 1959 עברו לעבוד במכון לחקר הנגב בבאר שבע.
לאחר כיבוש חצי האי סיני יצאה אלישבע לחקר הצמחייה באזור ויחד הם ערכו מפת אקלים של סיני.
המלצותיו של בויקו לטיהור שפכים בשיטה ביולוגית נוסתה בשנת 1962 בגרמניה והוכתרה כהצלחה.
הזוג בויקו היו יועצים אקולוגיים לאונסק"ו.
בשנת 1950 נבחר הוגו לוועד הפועל של האיגוד הבין-לאומי למדעים ביולוגיים ולחבר במועצה העולמית לבוטניקה.
מטעם הארגון העולמי למטאורולוגיה של האו"ם, הוגו נבחר להנהלת החברה הבין-לאומית לקלימטולוגיה ולביומטאורולוגיה.
בשנת 1965 נבחר לנשיא האקדמיה העולמית לאמנויות ומדע ועמד בראש הוועד הפועל של האקדמיה בו היו חברים אותה תקופה שישה חתני פרס נובל.
במהלך שנות החמישים נערכו הכנות למימוש תוכניתו להקמת מרכז אקדמי בין-לאומי בישראל שיעסוק בחקר מדעי של הבעיות החיוניות עבור האנושות.
1952 – פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים
1958 – מדליית פלמינג עבור "קידום האושר האנושי על ידי הישגים מצטיינים במדע"
1966 – אותות לגיון הכבוד הצרפתי, מטעם המועצה העליונה של האגודה לעידוד הקידמה (ד"ר הוגו בויקו – מדליית זהב, ד"ר אלישבע בויקו – עיטור ארגמן) בעבור "עבודת המחקר הטהור והשימושי שלהם בהפרחת השממה ובעד ניסיונותיהם החלוציים בגידול צמחים במים בעלי מליחות רבה במי ים".
1969 – פרס פיטרסן מטעם הקונגרס הבין-לאומי הבין-מטאורולוגי בעבור "מחקר מדעי בלתי רגיל בתחום השקאת צמחים במים בהם המליחות גבוהה"
הוגו בניוף היה סייסמולוג ופרופסור במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
הוא זכור בעיקר בשל מחקריו על מיפוי רעידות אדמה בעומק האוקיינוס השקט.
לאחר שסיים את לימודיו במכללת פומונה (Pomona College) שאף בניוף בתחילה להיות אסטרונום, וב-1921 הוא החל לעבוד במצפה הכוכבים של הר וילסון.
כשהבין שתחום זה מחייב עבודה בלילה ושינה ביום, הוא עבר במהירות לסייסמולוגיה.
הוא הצטרף למעבדה הסייסמולוגית ב-1924 וקיבל את הדוקטורט שלו מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה ב-1935.
בניוף נחשב גאון בתכנון של מכשירים למדידת רעידות אדמה.
אחד המכשירים הראשונים שלו, שנוצר ב-1932, היה הסייסמוגרף של בניוף, החש בתנודות של כדור הארץ.
מפורסם לא פחות הוא מכשיר המתח של בניוף הרושם את התמתחות פני כדור הארץ.
אחד ההישגים האחרונים שלו היה שיפור בסייסמוגרף שלו שאפשר לסייסמולוגים לקבל מידע על הגורמים לרעידות אדמה בעומק רב.
בניוף הבחין שהמקור לרעידות אדמה מצוי באזור הפחתה עמוק מתחת ללוח הטקטוני כשהוא מתרחק משקעים אוקייניים.
הוא הבין מתוך מיקומם של מקורות רעידות האדמה כי הם מציינים את המיקום של חלק הלוח הטקטוני שכבר עבר הפחתה.
משום כך מכונה תחום מוקדן של רעידות אדמה באזור הפחתה אזור בניוף על שמו.
מתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 עבד בניוף על יצירת כלי נגינה אלקטרוניים, בייחוד פסנתר, כינור וצ'לו.
הוא עסק בפיתוח כלי נגינה אלו כל חייו, מתוכם כ-20 שנים יחד עם הפסנתרנית רוזלין טורק וכמו כן, לקראת ערוב ימיו עם חברת הפסנתרים של בלדווין.
הוגו גוטמן היה קצין יהודי גרמני ששירת בצבא הקיסרות הגרמנית בזמן מלחמת העולם הראשונה.
גוטמן ידוע בעיקר בשל היכרותו האישית בתקופת המלחמה עם אדולף היטלר, אשר היה תחת פיקודו.
גוטמן זכור גם כאדם אשר המליץ להעניק להיטלר (שהיה אז טוראי ראשון) את עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה על אומץ לב בשעת קרב.
שנותיו המוקדמות וקריירה צבאית מוקדמת
גוטמן נולד ב-19 בנובמבר 1880 בנירנברג.
ב-1902 התגייס לצבא הבווארי ועלה לדרגת פלדוובל (Feldwebel, מקביל לרב-סמל) ב-1904, ובאותו זמן הועבר ליחידת המילואים.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה ב-1914 נקרא גוטמן מחדש לשירות צבאי ושובץ ברגימנט ליסט.
ב-15 באפריל 1915, הוא קודם לדרגת סגן ומונה למפקד פלוגה ברגימנט וכשליש גדוד ארטילריה ברגימנט.
בין ה-29 בינואר ל-31 באוגוסט 1918 שירת גוטמן כמפקדו הישיר של אדולף היטלר.
בשלב מאוחר יותר המליץ גוטמן על הענקת עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה (בניגוד לדעת הקצין הממונה - עיטור זה היה שמור בדרך כלל לקצינים בלבד) שהוענק להיטלר ב-4 באוגוסט 1918 ליד סואסון.
לפי עדויות מסוימות היה זה סגן גוטמן שענד בעצמו את העיטור על חזהו של היטלר.
היטלר נשא את העיטור עד סוף המלחמה והמשיך לענוד אותו גם מאוחר יותר, כשכיהן כפיהרר.
גוטמן עצמו זכה בעיטור צלב הברזל מדרגה שנייה שהוענק לו ב-2 בדצמבר 1914, ובעיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה שהוענק לו ב-4 בדצמבר 1915.
ב-8 בפברואר 1919 שוחרר גוטמן מהצבא הגרמני, אך עדיין המשיך לשמש כסגן במילואים.
מאוחר יותר התחתן והפך לאבא לשני ילדים.
בשנות ה-20 החזיק בבעלותו חנות לרהיטים משרדיים ברח' פורדרן-שטרנגאסה (Vorderen Sterngasse) 3 בנירנברג.
בסתיו 1933 פנה גוטמן בתביעת פנסיה צבאית שהייתה מובטחת לו.
באותה תקופה הוציא הנשיא הינדנבורג מספר פקודות בכתב ובעל פה המגנות על ותיקי מלחמה יהודים-גרמנים מהגל הגואה של האנטישמיות שהחל שוטף את גרמניה עם התחזקותה של המפלגה הנאצית.
ב-1935, לאחר חקיקת חוקי נירנברג, איבד גוטמן את אזרחותו הגרמנית ושוחרר רשמית מכל תפקידיו הצבאיים כקצין מילואים.
עם זאת הוא המשיך לקבל את הפנסיה, ככל הנראה בידיעתו של היטלר.
ב-1938, נאסר גוטמן על ידי הגסטפו, אך קציני ה-אס אס שידעו על עברו וגורמים אנטי-נאציים במשטרה הגרמנית הביאו לשחרורו ממעצר.
ב-1939 נמלטו גוטמן ומשפחתו לבלגיה בעקבות תחילת מלחמת העולם השנייה ככל הנראה בידיעתו של היטלר.
במאי 1940, זמן קצר לפני כיבוש בריסל על ידי הנאצים, הצליח להימלט שוב בסיוע אמריקני לפורטוגל דרך צרפת ומשם המשיך לארצות הברית.
גוטמן התיישב לבסוף יחד עם משפחתו בסנט לואיס שבמיזורי, בה שינה את שמו להנרי ג' גרנט (Henry G.
Grant) ועסק במכירת מכונות כתיבה.
הוגו גרוטיוס (הגייה בהולנדית: הוּחוֹ חרוֹטיֶיס; בהולנדית: Hugo Grotius; 10 באפריל 1583, דלפט – 28 באוגוסט 1645, רוסטוק) היה משפטן הולנדי בימי הרפובליקה ההולנדית, ואף פילוסוף, תאולוג, מחזאי ומשורר.
נחשב אחת הדמויות המרכזיות בהנחת היסודות למשפט הבינלאומי בהתבסס על משפט הטבע.
השפעתו על המשפט הבינלאומי היא בעלת חשיבות עליונה.
הוא מוכר גם בשל עיסוקו הפוליטי והתאולוגי בסוגיית בחירה חופשית אל מול פרדסטינציה שסיפקה את התשתית הרעיונית לתנועות ארמיניות שקמו מאוחר יותר, כגון המתודיזם והפנטקוסטליזם, והוא מוכר כדמות משמעותית בוויכוח שבין הקלוויניסטים לארמינים.
בתחום הפילוסופי הוא דגל בחוזתנות.
הוגו גרוטיוס נולד בדלפט ב-1583, בתקופת המרד ההולנדי, כילדם הראשון של יאן דה חרוט (Jan de Groot) ולאלידה ואן אוברסכי (Alida van Overschie).
אביו היה אדם מלומד, שלמד בעברו עם יוסטוס ליפסיוס בליידן, כמו גם אדם בעל תודעה פוליטית.
הוא גידל את בנו מגיל צעיר בחינוך הומניסטי ואריסטוטלי.
כילד פלא מחונן, התקבל הוגו הצעיר ללימודים באוניברסיטת ליידן בהיותו בן 11 בלבד.
שם למד עם כמה מן האינטלקטואלים המהוללים ביותר בצפון אירופה של אותה תקופה, ביניהם יוזף יוסטוס סקליגר, רודולף סנליוס ופרנסיסקיוס יוניוס.
בגיל 16 הוא פרסם את ספרו הראשון, שהיה מהדורה מדעית אודות עבודתו של הסופר הלטיני ואיש שלהי העת העתיקה, מרטיאנוס קפלה בשבע האמנויות החופשיות.
באותה שנה הוא מונה לתפקיד עורך דין בהאג, וב-1601, בגיל 18 בלבד, הוא מונה כהיסטוריוגרף הרשמי של הולנד.
ההזדמנות הראשונה שלו לכתוב באופן שיטתי על נושאים של צדק בינלאומי הגיעה ב-1604, כאשר נעשה מעורב בהליכים המשפטיים שבאו בעקבות תקרית ובה תפסו מספר סוחרים הולנדיים ספינת קאראק פורטוגזית במצר סינגפור.
לא רק שחוקיות שמירת תוכן מטען הספינה שנתפסה על ידי ואן הימסקרק הייתה מפוקפקת על פי החוק ההולנדי, אלא שגם קבוצה מתוך בעלי המניות של החברה (שהיו בעיקרם מנוניטים) התנגדה לשימוש בכוח בתפיסת הספינה על בסיס מוסרי, וכמובן שהפורטוגזים דרשו את החזרת מטען הספינה לידיהם.
השערורייה הובילה לדיון משפטי וציבורי נרחב, היה זה בהקשר נרחב זה שנציגי החברה קראו לגרוטיוס לנסח הגנה משפטית להתקפה זו של ואן הימסקרק.
גרוטיוס השקיע בסוגיה מאמצים רבים ועבד על הנושא במשך כשנה עד 1605, התוצאה הייתה מסה ארוכה תחת השם "De Indis" ("על איי הודו").
גרוטיוס ביקש לבסס את הגנתו על ההתקפה של "סנטה קטרינה", תוך שימוש בכללי הצדק הטבעי.
בכך, הוא הכיל בחיבורו מגוון נרחב יותר של מקרים מאשר המקרה הנידון.
הוא התרכז בחיבורו במקור ובתשתית של חוקיות המלחמה באופן כללי.
המסה מעולם לא פורסמה במלואה במהלך חייו של גרוטיוס, אולי מפני שפסיקת בית המשפט לטובתה של החברה, הקדימה את הצורך של החברה לגייס תמיכה ציבורית באמצעות המסה.
כתב היד לא פורסם עד שנחשף מעיזבונו של גרוטיוס ב-1864 ופורסם תחת הכותרת "De Jure Praedae" (או בעברית: על הזכות לשלל).
העקרונות שגרוטיוס פיתח בחיבור זה, היוו את הבסיס לעבודתו המאוחרת יותר על המשפט הבינלאומי "De jure belli ac pacis" ("על חוק המלחמה והשלום").
למעשה, פרק אחד מעבודתו המוקדמת "De Indis" הגיע לכדי פרסום בדמות החוברת רבת ההשפעה "Mare Liberum" ("ים חופשי").
ב"ים חופשי", שפורסם ב-1609, ניסח גרוטיוס את העיקרון החדש שהים הוא שטח בינלאומי, ושכל האומות חופשיות להשתמש בו לצורכי מסחר ימי.
באמצעות טענתו זו כי המים הם חופשיים, סיפק גרוטיוס הצדקה אידאולוגית מתאימה להולנד כדי לשבור מונופולי מסחר ימי שונים באמצעות הכוח הימי האדיר של המדינה (ולאחר מכן להקים מונופול משלה).
אנגליה, אשר התחרתה בלהט עם ההולנדים על שליטה בסחר הימי העולמי, התנגדה לרעיון שניסח גרוטיוס, וטענה כי הים הצפוני הוא חלק בלתי נפרד מהאימפריה הבריטית ומהאי.
ויליאם ולווד (William Welwod), משפטן סקוטי שהיה הראשון שניסח את חוקי הים בשפה האנגלית, טען נגד חיבורו של גרוטיוס "Mare Liberum" בחיבור משלו שיצא ב-1613 תחת השם "An Abridgement of All Sea-Lawes" ("תקציר כל חוקי הים").
חיבור זה של ולווד עורר תגובה מצדו של גרוטיוס שנתיים לאחר מכן ב-1615 בחיבור נוסף תחת השם "Defensio capitis quinti Maris Liberi oppugnati a Gulielmo Welwodo" ("ההגנה על הפרק החמישי של "הים החופשי", המנוגד על דעתו של ויליאם ולווד").
בחיבור "Mare clausum" ("ים סגור") מאת ג'ון סלדן, ניסה סלדן לטעון שהים שווה ערך לטריטוריות יבשתיות.
כשטענות סותרות צמחו כתוצאה ממחלוקת זו, החלו המדינות הימיות למתן את דרישותיהן ולבסס את זכויותיהן הימיות על העיקרון שניכוס חלקים טריטוריאליים ימיים מרחיקים את "הים החופשי" מאדמתם.
נוסחה מעשית לעניין נמצאה על ידי קורנליוס ואן ביינקרסהוק (Cornelius Bynkershoek) בחיבורו מ-1702 תחת השם "De dominio maris" ("על השלטון בים"), המגבילה את השליטה הימית של מדינות למרחק הממשי שבמסגרתו טווח של תותח יכול להגן עליו.
נוסחה זו אומצה באופן אוניברסלי וגורף, והפכה למה שידוע כ"גבול שלושת המיילים".
למחלוקת זו תהיינה בסופו של דבר השלכות כלכליות חשובות.
הרפובליקה ההולנדית תמכה ברעיונות הסחר החופשי (למרות שהיא כפתה מונופול מיוחד על אגוז מוסקט וציפורן באיי מאלוקו).
אנגליה אימצה את חוקי הסחר הימי ב-1651, האוסרים על כל סחורה מלהיכנס לאנגליה שלא על גבי ספינות אנגליות.
חוקים אלו הובילו בהמשך למלחמת הולנד-אנגליה הראשונה.
בחיבורו עסק גרוטיוס בעקרונות הבסיסיים של משפט הטבע.
לתפיסתו במצב הקדם-מדיני כל פרט רשאי לבצע פעולת ענישה על עוול שבוצע נגדו מכוח משפט הטבע וזכות זו נותרה למדינות ריבוניות זו כלפי זו.
במישור הפרקטי, גרוטיוס סבר שאכיפת הסדר הבינלאומי צריכה להתבסס על ביזור סמכות האכיפה בין המדינות, וכפועל יוצא פעולת תגמול היא זכות חוקית ואף חובה מוסרית גם כלפי מדינה שאינה נפגעת ישירה: .
ב-1608 נישא למריה ואן רייכרסברגן (Maria van Reigersbergen), ונולדו להם 8 ילדים (ארבעה ששרדו מעבר לגילאי הנעורים).
בשנים אלו פרצה מחלוקת תאולוגית גדולה בין חוקר תאולוגי הולנדי וראש המחלקה התאולוגית באוניברסיטת ליידן - יעקובוס ארמיניוס (Jacobus Arminius) וחסידיו (שנקראים "ארמינים") לבין התאולוג הקלוויניסט - פרנסיסקוס גומארוס (Franciscus Gomarus) וחסידיו (שנקראו "גומאריסטים").
אוניברסיטת ליידן הייתה תחת סמכות הרפובליקה ההולנדית - שהייתה אחראית, בין השאר, למדיניות המינויים האקדמיים במוסד זה, שנשלט בשמם על ידי מועצת מנהלים, וכן הייתה הרפובליקה ההולנדית אחראית לטפל במקרים של "כפירה" בקרב הפרופסורים.
המחלוקת המקומית וההחלטה בדבר עתידו של ארמיניוס עמדה בצל המלחמה המתמשכת עם ספרד, והפרופסור מת ב-1609 בערב החתימה על הסכם שביתת הנשק הידועה בשם "הפוגת תריסר השנים".
השלום החדש הפנה את תשומת לבם של ההולנדים למחלוקת ולחסידיו של ארמיניוס (הארמינים).
ב-1610, חודשים ספורים לאחר מותו של מנהיגם, הוציאו הארמינים טקסט בשם "Vijf artikelen van de remonstranten " ("חמישה מאמרים של תוכחה"), ובו הכריזו על ההבדלים התאולוגיים שלהם לעומת הדוקטרינות הרפורמטיביות המרכזיות בדבר הגאולה, שעוצבו בעיקרן על ידי הרפורמטור הדתי ז'אן קלווין אך הוחזקו על ידי תאולוגים רפורמיים (פרוטסטנטים) ברחבי אירופה.
הטקסט לא שלל את הדוקטרינות בדבר בחירה ו/או גזירת גורל, אלא הגדיר אותן מחדש, כך שהגורם המכריע בישועתו של האדם הוא לא גזירה אלוהית בלתי מובנית, אלא אמונתו של הפרט שהיא נצחית וידועה מראש על ידי האל.
לדברי ארמיניוס והטקסט המכונן הזה, גזירותיו של האל נוגעות לכל מי שעומד בתנאי האמונה.
המחלוקת התרחבה כאשר התאולוג הארמיני - קונרד פורסטיוס (Conrad Vorstius) מונה להחליף את ארמיניוס כראש המחלקה לתאולוגיה באוניברסיטת ליידן.
פורסטיוס נתפס מהר מאוד כמזיק והואשם על ידי גומאריסטים בהוראה של חוסר דת.
מי שהוביל את הקריאה להדחתו של פורסטיוס היה פרופסור לתאולוגיה בשם סיברנדוס לוברטוס (Sibrandus Lubbertus.).
מן העבר השני עמדו הכומר הארמיני יוהאן וטנבוקרט (Johannes Wtenbogaert), והמדינאי יוהאן ואן אולדנברנפלט, אשר קידמו בלהט רב את מינויו של פורסטיוס והחלו להגן עליו מפני הקוראים להדחתו.
גומארוס התפטר ממשרת הפרופסורה שלו בליידן במחאה על אי-הדחתו של פורסטיוס.
הגומאריסטים נתמכו בהתנגדותם לארמינים גם על ידי ג'יימס הראשון, מלך אנגליה שהתרעם בקול רם כנגד מינויו של פורסטיוס ותיאר אותו ככופר איום.
המלך הורה לשרוף באופן פומבי את ספריו של פורסטיוס בלונדון, קיימברידג' ואוקספורד, והוא אף הפעיל לחץ מתמשך באמצעות שגרירו בהאג, רלף ווינווד (Ralph Winwood), כדי לבטל את מינויו של פורסטיוס, נוסף על כך - משך המלך את תמיכתו מהמדינאי ואן אולדנברנפלט.
גרוטיוס הצטרף למחלוקת זו בהגנתו על כוחן של הרשויות האזרחיות למנות (באופן עצמאי לרצונן של הרשויות הדתיות) את מי שהן חפצות בו לסגל האוניברסיטה.
הוא עשה זאת באמצעות כתיבת חוברת, אשר הוזמנה על ידי ראשי המדינה, בשם "Ordinum Pietas" ("אדיקות השורות"), זו הייתה מכוונת כנגד הפרופסור הקלוויניסט לוברטוס.
העבודה עצמה, הייתה בת 27 עמודים, פולמוסית וחריפה ורק שני שלישים ממנה דיבר ישירות על הפוליטיקה הכנסייתית.
התגובה לעבודה מצד הגומאריסטים הייתה אלימה, וניתן לומר שכל העבודות של גרוטיוס מאז ועד מעצרו ב-1618 היו ניסיונות עקרים לתקן את הנזק שנעשה על ידי חוברת זו.
בראשות אולדנברנפלט, המחוזות הולנד ומערב פריזלנד, נקטו בעמדה רשמית של סובלנות דתית כלפי הארמינים והגומאריסטים.
גרוטיוס התבקש לנסח צו המבטא את הסובלנות הדתית של מחוזות אלה.
בתגובה לחוברת של גרוטיוס "Ordinum Pietas" הוציא לוברטוס חוברת ב-1614 בה הגיב לדבריו של גרוטיוס, וזה בתגובה הוציא באותה שנה, באנונימיות, חוברת תחת השם "Bona Fides Sibrandi Lubberti" ("תום הלב של סיברנדוס לוברטוס").
תאולוג הולנדי נוסף בשם יאקובוס טריגלנד (Jacobus Trigland), הצטרף ללוברטוס בהבעת העמדה כי הרעיון שסובלנות בנושאי דוקטרינה היא בלתי קבילה, עמדה שהתנגשה עם עמדתו של גרוטיוס בעבודה שהוציא ב-1615.
הצו של גרוטיוס שניסה לאכוף סובלנות דתית לא קיבל את התגובות להן ציפה, כאשר איבה התלקחה ברחבי הרפובליקה ההולנדית.
עם הסלמת הכעס, נראה היה סביר שסינוד כלל-הולנדי יתכנס כדי לדון בנושא.
גרוטיוס כתב בנחרצות שסינוד כזה לא יכול להתקיים ללא הסכמה של הרשויות האזרחיות, מדינות הולנד (מחוז הולנד ומחוז מערב פריזלנד), ושהם אלה שצריכים למנות את המשתתפים.
גרוטיוס קיווה כי על ידי מניעה מרשויות הכנסייה ההולנדית לכנס סינוד משלהם, יכונס סינוד בינלאומי על ידי הרשויות האזרחיות, שבו יכללו גם משתתפים מגרמניה ומאנגליה ולהם תהיה השפעה חיובית על הסכסוך.
באפריל 1616 נסע גרוטיוס לאמסטרדם, כחלק מתפקידיו הרשמיים, בניסיון לשכנע את הרשויות האזרחיות שם להצטרף לעמדת הרוב של מדינות הולנד (מחוז הולנד ומחוז מערב פריזלנד) בדבר הפוליטיקה הכנסייתית.
בתחילת 1617 דן גרוטיוס בשאלה של מתן אפשרות לגומאריסטים להטיף בכנסייה של האג.
במהלך תקופה זו הוגשו תביעות משפטיות כנגד מדינות הולנד על ידי שרים גומאריסטים ומהומות על בסיס המחלוקת פרצו באמסטרדם.
בזמן שהסכסוך בין הרשויות האזרחיות והדתיות בהולנד הסלים, מתוך הצורך לשמור על הסדר האזרחי, הציע אולדנברנפלט שלרשויות המקומיות יינתן הכוח לגייס חיילים.
המהלך הזה ערער את סמכותו של הסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית, מאוריץ, נסיך אורנג'.
מאוריץ ניצל את ההזדמנות כדי לחזק את עליונותם של הגומאריסטים, בהם תמך, וכדי לחסל את המטרד שהוא ראה באולדנברנפלט (האחרון יזם ויצר בעבר את "הפוגת תריסר השנים" עם ספרד ב-1609, בניגוד לרצונו של מאוריץ).
במהלך תקופה זו ניסה גרוטיוס שוב לדון בנושא הפוליטיקה הכנסייתית באמצעות סיום החיבור " De Imperio Summarum Potestatum circa Sacra" ("על היחסים בין הרשויות הדתיות והאזרחיות"), הוא אפילו טיפח תקוות כי ספר זה יחזיר את השלום בין הדת והמדינה.
בשל האירועים שהתרחשו אחר-כך, לא פורסם חיבור זה עד 1647, כשנתיים לאחר מותו של גרוטיוס.
מה שקדם לפרסום היה הוראתו של מאוריץ לעצור את אולדנברנפלט ואת גרוטיוס ב-29 באוגוסט 1618. בסופו של דבר, הוצא אולדנברנפלט להורג, וגרוטיוס נידון למאסר עולם בטירת לוברשטיין.
באותה שנה, התכנס הסינוד של דורט, וסיים את המחלוקת סביב פורסטיוס על ידי הכרזה כי הוא אינו ראוי לפרופסורה, החלטה זו קיבלה גיבוי מנציגיו של המלך ג'יימס שנכחו בטקס.
בשל כך שדברים אלו שאפו להפשיט את אנשי הכנסייה מכל כוח, כמה מחברי הכנסייה הכריזו על רעיונותיו של גרוטיוס כ"שטניים".
ב-1621, בעזרתן של אשתו ושפחתו, הצליח גרוטיוס להימלט מהטירה בתוך תיבת ספרים, ולברוח לפריז.
בהולנד של היום, הוא מפורסם מאוד על בריחתו הנועזת הזו, שני מוזיאונים שונים בהולנד, אחד בדלפט ואחד באמסטרדם, טוענים שתיבת הספרים המקורית קיימת באוסף שלהם.
גרוטיוס התקבל יפה בפריז על ידי מכריו לשעבר וקיבל קצבה מלכותית מלואי השלושה עשר, מלך צרפת.
בצרפת השלים גרוטיוס את יצירותיו הפילוסופיות המפורסמות ביותר.
De jure belli ac pacis היה בין היצירות שהוא כתב באותה תקופה
על האמת של הדת הנוצרית
בעודו בפריז, החל גרוטיוס בכתיבת פרוזה לטינית, רעיונות עליהם חשב במהלך שהותו בבית הסוהר.
בפרוזה זו קיימים טיעונים בסיסיים אך שיטתיים לאמיתותה של הנצרות, עבודה זו פורסמה לראשונה ב-1627 תחת השם "De veritate religionis Christianae".
היה זה ספר הלימוד הפרוטסטנטי הראשון באפולוגטיקה הנוצרית, והוא היה מחולק לכדי שישה ספרים.
חלק מהטקסט עסק בשאלות שהתעוררו בתודעה ההיסטורית, שאלות הנוגעות למחבריהן ותוכנן של הבשורות הקאנוניות.
חלקים אחרים התייחסו לדת הפגנית, ליהדות ולאסלאם.
דבר נוסף שהבדיל עבודה זו בהיסטוריה של האפולוגטיקה הנוצרית, הוא התפקיד הנבואי שלה בצפייה מראש של הבעיות שיתעוררו כנגד הנצרות במאה השמונה עשרה ויובעו בדאיזם.
דבר נוסף הוא שגרוטיוס מייצג את המתרגל המשפטי הראשון של האפולוגטיקה הנוצרית בהגנתו על האמונה הנוצרית.
הספר היה פופולרי מאוד, ותורגם מלטינית לאנגלית, ערבית, פרסית וסינית על ידי אדוארד פוקוק לשימוש בעבודה מיסיונרית במזרח ומהדורות שלו הודפסו עד סוף המאה ה-19.
גרוטיוס פיתח גם השקפה ייחודית בדבר הכפרה של ישו, המכונה גם "הממשלתי" או תאוריית "הממשלה המוסרית".
הוא טען כי מות ההקרבה של ישו התרחש על מנת שהאב יסלח, תוך שמירה על כללי היקום.
רעיון זה, שפותח עוד יותר על ידי תאולוגים כמו ג'ון מיילי (John Miley), הפך לאחד המאפיינים הבולטים של הכפרה במתודיזם ובארמיניזם.
גולים אריאנים רבים החלו לשוב להולנד לאחר מותו של הנסיך מאוריץ ב-1625, כאשר הוענקה להם סובלנות.
ב-1630 הם קיבלו חופש מוחלט לבנות ולהפעיל כנסיות ובתי ספר ולחיות בכל רחבי הולנד.
הם הקימו סמינר תאולוגי באמסטרדם, בו גרוטיוס בא ללמד לצד אחרים.
אבל, בניגוד לרבים אחרים, גרוטיוס סירב לבקש חנינה מאחר שמכך משתמעת הודאה באשמה שבגינה נעצר, ולכן נמנע ממנו לשוב ולגור בהולנד, למרות בקשותיו החוזרות והנשנות.
הוא גורש שוב לאחר שניסה לחזור ולגור ברוטרדם באוקטובר 1631, ולאחר מכן עזב להמבורג.
ב-1634 קיבל גרוטיוס את ההזדמנות לשרת כשגריר שוודיה בצרפת.
המלך השוודי שזה עתה נפטר, גוסטב השני, היה מעריץ שלו, והעוצר אקסל אוקסנסטירנה היה להוט להעסיק את גרוטיוס.
גרוטיוס קיבל את ההצעה והעביר את מקום מושבו הדיפלומטי לפריז, שהייתה לביתו עד אשר נקרא ב-1644 לסטוקהולם על ידי כריסטינה, מלכת שוודיה.
כאשר חזר מביקורו האחרון בשוודיה עלתה ספינתו של גרוטיוס על שרטון.
גרוטיוס נשטף חבול ומוכה לחופה של רוסטוק, וב-28 באוגוסט 1645 נפטר שם.
גופתו הוחזרה למולדתו והובאה למנוחות בכנסייה החדשה בעיר הולדתו, דלפט.
הוגו וינקלר היה ארכאולוג, היסטוריון, פילולוג ואשורולוג גרמני.
הוא נודע בזכות גילוי העיר חתושש, בירתה העתיקה של האימפריה החתית, ליד הכפר בואזקיי שבטורקיה, וגילוי ארכיון הטקסטים שבה.
הוגו וינקלר נולד בעיר גְרֶפֶנְהַיְינִישֵן (Gräfenhainichen) במחוז ויטנברג שבמדינת סקסוניה-אנהלט, בגרמניה.
בשנת 1891 התמנה למרצה לשפות המזרח באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
בשנת 1904 קיבל מינוי של פרופסור שלא מן המניין.
הוא התמחה בשפות שמיות עתיקות מהמזרח הקרוב הקדום, וכתב רבות על כתב היתדות האכדי, ועל תולדות בני ישראל בעת העתיקה.
כמו כן הוא היה בין הראשונים לחפור בעיר הפיניקית צידון.
ביחד עם עמיתו וממשיך דרכו, פרידריך דליטש (F.
Delitzsch), ייסד אסכולה במחקר תרבות המזרח בשם פאנבבילוניזם .
חברי האסכולה טענו שלמעשה תרבויות המזרח הקדום לא היו תרבויות נבדלות, אלא הן היוו מערכת תרבותית אחת משותפת ; התרבויות אמנם הושפעו מממלכת בבל, אך הן נעשו חלק ממנה.
אפילו התנ"ך, לטענתם, היה לא רק מושפע מהתרבות הבבלית, אלא ממש מוטמע מבחינת רעיונית בתרבות הכל-בבלית.
חברים נוספים באסכולה היו ג'רמיה (A.
כתב בשנת 1892 היסטוריה מקיפה של ממלכות בבל ואשור.
מכתבי אל-עמארנה - תכתובת דיפלומטית בין מלכים שונים לבין מלך מצרים
כרוניקה של סרגון השני, מלך אשור
וינקלר החל לחפור באזור היישוב הטורקי של היום בואזקיי (Boğazkale) בשנת 1906, בתמיכתו של המוסד הגרמני לארכאולוגיה של המזרח (Deutsche Orientgesellschaft).
הוא זכה להצלחה יוצאת דופן כשגילה את תגליתו העיקרית, ארכיון בואזקיי: אולם הרוס ששימש כארכיון, ככל הנראה הארכיב המלכותי, ובו אוסף עצום של כ-30 אלף לוחות עשויים חרס, ועליהם כתובות בשפה עתיקה.
האולם נהרס כנראה בשרפה גדולה.
רוב הכתובות, כפי שהתברר לימים, היו בשפה החתית, שאז עדיין לא ידעו על קיומה.
לאחר שפוענחו הכתבים, התברר שהם כוללים התכתבויות עם הממלכה הבבלית, מצרים, קפריסין ויוון; וכן חוזים, ספרי חוקים, נוהלי פולחן דתי, נבואות וספרות המזרח הקרוב הקדום.
אחד הלוחות החשובים ביותר, הכתוב בשפה האכדית, התברר כחוזה שלום שנחתם לאחר קרב קדש בין המצרים והחתים - דבר נדיר באותה תקופה.
הלוח תורגם על ידי וינקלר, ותוארך לימי רעמסס השני, והחוזה נחתם בינו לבין המלך החתי חתושיליש השלישי.
האוסף העצום של הלוחות מהווה למעשה את קובץ הספרות המרכזי של החתים.
וינקלר המשיך בחפירות באתר, במשותף עם הארכאולוג העות'מאני תאודור מקרידי ביי, עד שנת 1912. התגליות במקום, שכללו מקדשים, ארמונות, חומות ושערים, התקבלו לבסוף כהוכחה שהמקום שימש כעיר הבירה של האימפריה החתית.
אחרי מותו של וינקלר בברלין בשנת 1913, נמשכו החפירות בידי ארנסט שנטרה.
למעשה, החפירות ממשיכות עד ימינו, בהפסקות.
מתוך הממצאים באתר, כתב וינקלר מתאר ראשוני של ההיסטוריה של העם החיתי במאות ה-14 וה-13 לפני ספירת הנוצרים.
אולם הוא לא זכה לראות בחייו את פענוח הכתובות שמצא; הן פוענחו בידי ההיסטוריון הצ'כי בדז'יך הרוזני בשנת 1924.
The History Of Babylonia And Assyria - ההיסטוריה של ממלכות בבל ואשור, תרגום לאנגלית, 1907
Die Gesetze Hammurabis, - חוקי חמורבי, תרגום מאכדית, 1902
ֹהוּגוֹ וילָנְד (גרמנית: Hugo Wieland ; 1853 גרמניה - 1922, טיבינגן, גרמניה) היה תעשיין גרמני מקהילת הטמפלרים שהגיעו להתיישב בארץ ישראל.