tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיד בראשית ממלכתו (532), כרת ח'וסרו ברית שלום שכונתה "שלום הנצח" עם הקיסר יוסטיניאנוס הראשון מהאימפריה הביזנטית.
גם יוסטיניאנוס היה מעוניין בברית זו, כדי להתפנות למלחמותיו באפריקה ובאיטליה.
לאחר כמה שנים, כאשר יוסטיניאנוס גבר על הונדלים ועל עמים נוספים, ח'וסרו חש לא בטוח מכיוון שקריאות רבות הופנו אליו שיוסטיניאנוס מתכנן מלחמה נגדו.
בשנת 540 פתח במלחמה עם הביזנטים וידו הייתה על העליונה.
ח'וסרו חישב את מצב הצבא הביזנטי אשר היה אז במערכה בחצי האי האפניני וידע כי חלון ההזדמנויות לתקוף את הביזנטים הוא יחיד במינו.
ח'וסרו כבש חוף לים התיכון ושחה בים למן יוקרה בין-לאומית.
לאחר מכן החל בתוכניות לכיבוש דרומי והחל לנוע לכיבוש ירושלים.
לפני שיכל לעשות זאת חלה ח'וסרו במחלת הדבר במסגרת המגפה היוסטיניאנית והיה צריך להתמודד עם מרד שהחל בנו.
כל מערכי המלחמה נעצרו והחלו מגעים לשלום.
בעקבות זה הושגה בסופו של דבר הסכמה לגבי חלוקת השטחים - רוב עבר הקווקז כמו גם שטחים נרחבים במדבר הסורי חזרו לפרס, ולעומת זאת הפרסים התחייבו לא לתקוף את האזורים ממערב לבוספורוס, אך תמורת שלום זה היה על הביזנטים לשלם מס שנתי גבוה לכתר הפרסי.
הסאסאנים התחייבו לתת שוויון זכויות לנוצרים בארצותיהם, בתנאי שהללו לא יעסקו במיסיון בקרב מאמיני זרתוסטרה.
סכסוך נוסף החל עם יורשו של יוסטיניאנוס, יוסטינוס השני לקראת סוף חייו של ח'וסרו.
לאחר כשל ביזנטי במתקפת נגד לתוך פרס נשלחה בקשה להפסקת אש מקונסטנטינופול.
אך לפני שזאת הגיעה אל קטסיפון, ח'וסרו נפטר בשיבה טובה בעודו בן 78 לערך.
ח'וסרו גם נודע כמלך ישר וחכם.
הוא ביטל חלק גדול מהזכויות שהיו למעמד האצולה, הקטין את נטל המיסים על האוכלוסייה ובעיקר על האיכרים.
ח'וסרו ראה את הסכנה בהשפעה האדירה של האצולה ועל כן ראשית יצר מעמד ביניים-עליון חדש לו קרא ה"דאגנים", אלו לעתיד יהפכו למעמד האצולה המחודש של פרס.
מאוחר יותר ח'וסרו פירק את חילות אדוני המחוזות כך שכל אדון מחוז ימוקם בריחוק מביתו ובכך הקשה על הסיכוי להפיכה של האצולה נגדו.
המערכת שפירקה את סדר אדוני המחוזות ואנשיהם הביאה לממשל ריכוזי אל עבר השאה אך בו בזמן פגעו בכוחו של כל מחוז לעצמו, דבר אשר הביא לנפילתה הסופית של האימפריה הפרסית.
ח'וסרו גם הפסיק לחלוטין את שליטת דת מזדק, אותה אימץ אביו.
בכך הוא פייס את היהודים בממלכתו, שבמסגרת הדת המזדקית, הדוגלת בשוויון-נכסים, נשותיהם נהיו לרכוש הכלל.
בנוסף, הוא החזיר לזורואסטריות את מעמד דת המדינה והרשה לפילוסופים לפעול.
ח'וסרו למעשה הכריז מלחמה על הביזנטים לפי הסכמתו הדתית של האל הזורואסטרי אהורא מזדא ובכך הייתה זאת מלחמת נכונות דתית.
ח'וסרו גם היה הראשון להנהיג צבא סדיר, כאשר החיילים קיבלו נשק ואימונים על חשבון הממלכה, ונוסף על כך משכורת מכובדת, חידוש שלא היה כמוהו עד אז בפרס.
נגד הנוודים בני חוף הים הכספי הקים ח'וסרו את חומת גורגאן הגדולה, מערכת הביצורים השנייה הכי גדולה בעולם לאחר החומה הגדולה של סין בת אורך של כ-195 קילומטרים ורוחב של בין 6 ל-10 מטרים (כיום נמצאת החומה בין גבול איראן-טורקמניסטן).
בצפון מערב המדינה בנה ח'וסרו את ביצורי דרבנט על גבול הקווקז למנוע את התקדמותם של האלאנים, עמים טורקיים, סרירים, ממלכת הכוזרים ועוד רבים פולשים אחרים.
ח'וסרו יצר חומה בדרום לעבר נג'ד אך מעבר אליה יצר יחסים טובים עם השבטים הערבים לגבולות אומתו אשר שימשו כמפרידים בין הנוודים הערבים לממלכת פרס.
לפי גורמים מוסלמים על נהר דיאלא בנה ח'וסרו תעלות לחיזוק החקלאות באזור.
מעל לכל התשתיות אותן בנה, הגדול מכל הוא שריד הבירה קטסיפון, מקדש טאק כסרא.
מבנה אדיר על נהר הפרת אשר ממוקם כיום מדרום לבגדאד, בירת עיראק.
המקדש אשר הרוס ברובו, משמש כזכר האחרון לאדריכלות פרסית בתקופה הסאסאנית המאוחרת.
ח'וסרו הפך את האימפריה הסאסאנית למעצמה כלכלית בין היתר בכך שראה את עליונות הרווח מהסחר שהובל מתת-היבשת ההודית ופעל להשתלט עליו.
דרכי מעבר הסחר הימי מהודו מערבה כללו דרך מהים הערבי לקצוות חצי האי ערב.
מצד אחד המפרץ הפרסי אשר כולו נשלט בידי הסאסאנים, ומצד שני ים סוף שחולק בין הביזנטים בצפון, שבטים ערבים בתווך וידידתם הנוצרית של הביזנטים, קיסרות אקסום בדרום, עם מונופול על הכניסה לים דרך האוקיינוס ההודי הודות לשליטה על מצר באב אל-מנדב.
עם המלחמות בין הביזנטים והפרסים, יוסטיניאנוס פעל לאיחוד כוחות עם אקסום נגד הסאסאנים, כשבתמורה לכך הובטח לאקסומים את כלל החוף הערבי למפרץ עדן ועוד יתר על כן אם יוכלו.
על אף התוכנית, ח'וסרו הקדים את אויביו במתקפה מקדימה שכן ציפה לאיחוד כוחות ביזנטי-אקסומי, ובמהלך הפעולה כבש את חבל הארץ של תימן מידי אקסום.
כעת שלט ח'וסרו על כלל דרכי הסחר הימי בין הודו והמערב והחזיק במונופול סחר אדיר שהעשיר את פרס לעשורים הבאים בזהב רב.
שיאה של פרס הסאסאנית הגיעה בעת שלטונו המאוחר של ח'וסרו, כאשר פרס יכלה להילחם גם בביזנטים ממערב, הגקטורקים ממזרח, נוודי הקווקז מצפון, וקיסרות אקסום מדרום.
אחרי מותו עלה לשלטון בנו הורמיזד הרביעי (או הורמודז).
ח'וסרו אנושירואן - פרק 1 (באנגלית)
ח'וסרו אנושירואן - פרק 2 (באנגלית)
ח'וסרו אנושירואן - פרק 3 (באנגלית)
ח'וסרו אנושירואן - פרק 4 (באנגלית)
ח'וסרו אנושירואן - פרק 5 (באנגלית)
ח'ופש (במצרית עתיקה: ח'פש) היא חרב חרמש' מצרית עתיקה שמקורה במזרח התיכון והופיעה לראשונה בתקופת הברונזה התיכונה.
בראשית דרכו שימש הח'ופש כנגד המצרים אך עם התקדמות הסחר בין ממלכות המזרח העתיק החלו המצרים לאמץ את חרב הח'ופש כחרב שלהם.
מגמה שהגיעה לשיאה בימי הממלכה החדשה.
אורכה של ידית חרב הח'ופש הוא בדרך כלל 18 ס"מ כאשר אורכו של הלהב הוא בדרך כלל 40 ס"מ ומתעקם לצורת מגל לעוד 15 עד 30 ס"מ.
דוגמאות שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות מראות שהח'ופש הייתה בעלת ידית ליד אחת שממוקמת לפני הלהב כאשר אורכו של הלהב שהיה מחולק לשני חלקים (החלק התחתון אינו מופרד מהידית והחלק העליון דומה למגל) היה כשל שלוש ידיות.
שלושת הרבעים התחתונים של החלק העליון מתעקמים לפיתול שטוח שבו מתרחב הלהב.
ייתכן כי מהח'ופש נגזר שמה של חרב הקופיס היוונית.
מהיוונית, התגלגל השם לעברית לתיאור סכין גדולה עם להב כבד לחיתוך בשר - קוֹפִיץ.
ח'דיג'ה בנת ח'וויילד היא אשתו הראשונה של הנביא מוחמד.
ידועה באסלאם בכינוי "אם המאמינים" .
ח'דיג'ה בת ח'וויילד נולדה למשפחה מהמעמד הגבוה משבט אסד במכה.
היא הייתה סוחרת עשירה – עיסוק בעל חשיבות גבוהה באותם הימים.
היא העסיקה את מוחמד שיעביר למענה סחורות בדרכו לסוריה.
ח'דיג'ה הייתה אלמנה משני בעלים והיו לה כמה ילדים מהם.
אבן אסחאק אומר כי ח'דיג'ה הייתה אישה אצילה, נבונה החלטית ונחושה.
על פי האסלאם, כשמוחמד היה בן ארבעים, חווה התגלות שבעקבותיה האמין כי אחז בו שד ושהוא השתגע, ולכן רצה להתאבד.
ח'דיג'ה הייתה הראשונה שהאמינה שמדובר בהתגלות של אללה ושכנעה את מוחמד שהוא למעשה הופך לנביא ולשליח האל.
היא הסבירה למוחמד שמי שנגלה אליו הוא המלאך גבריאל, בדיוק כפי שנגלה למשה, ובכך הפכה ח'דיג'ה למאמינה הראשונה בנבואת מוחמד ובאסלאם.
ח'דיג'ה ילדה למוחמד שישה ילדים: שני בנים (אל-קאסם ועבדאללה, שמתו בילדותם), וארבע בנות: זיינב, רוקיה, אום כולת'ום ופאטמה (על שם אמה של ח'דיג'ה).
פאטמה, בתו של מוחמד, נחשבת קדושה באסלאם, ומוחמד השיא אותה לבן דודו עלי בן אבי טאלב.
שתיים מבנותיו של מוחמד התחתנו עם עֻת'מאן, שהיה הח'ליף השלישי.
עם מות שני בניו, כמתנה ליום הנישואין נתנה לו ח'דיג'ה נער-עבד, בשם זיד בן חארת'ה, בן לשבט הערבי כלבּ.
הנער נקשר למוחמד ואף ויתר על חזרה למשפחתו כשזו מצאה אותו, ובתמורה שחרר אותו מוחמד והפך אותו לבנו החורג.
מוחמד לא נשא אישה אחרת כל עוד ח'דיג'ה הייתה בחיים.
היא נפטרה בשנת 619, שלוש שנים לפני ההגירה של מוחמד לית'רב (אל-מדינה), בגיל 65. קברה נמצא במכה.
היא ומוחמד היו בני זוג במשך 25 שנה.
דודו של מוחמד, אבו טאלב, נפטר גם הוא באותה שנה, ומוחמד קרא לשנת 619 לספירה "שנת האבל".
היא ידועה בהיסטוריה האסלאמית כשנת האבל עד היום.
שם מלא: ח'דיגה בנת ח'וויילד בן אסד בן עבד אל-עוזא בן קוסאי בן כלאב
תאריך הלידה: 68 לפני ההג'רה / 556–557 לספירת הנוצרים
תאריך המוות: 3 לפני ההג'רה / 619 לספירה
בן זוג: מוחמד בן עבדאללה
צאצאים: עבדאללה בן מוחמד, אל-קאסם בן מוחמד, זיינב בת מוחמד, רוקיה בת מוחמד, אום כולתום בת מוחמד, פאטמה א-זהראא, וגם בנים מבעליה הקודמים.
אב: ח'וויילד בן אסד ח'וויילד
אם: פאטמה בנת זאידה בן אל-אצם
תאריך ההתאסלמות: 609 לספירת הנוצרים (הראשונה שהתאסלמה והאמינה בנביא מוחמד)
פרובינציית ח'וראסאן רזאווי (בפרסית: استان خراسان رضوی) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר משהד.
שטחה 144,685 קמ"ר, כ-10% משטח איראן, והיא נמצאת בצפון-מזרח המדינה.
הפרובינציה גובלת בפרובינציית צפון ח'וראסאן, בפרובינציית דרום ח'וראסאן ובפרובינציית סמנאן, וכן במדינות אפגניסטן וטורקמניסטן.
היא נחשבת לאחת הפרובינציות הגדולות הן מבחינת שטחה והן באשר למספר תושביה.
ח'וזסתאן (בפרסית: اُستانِ خُوزِستان, תעתיק: ח'וזסתאן), הידועה גם כערביסתאן בפי דוברי הערבית, היא אחת מ־31 פרובינציות איראן.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2016, התגוררו בה 4,710,509 תושבים.
הפרובינציה מתאפיינת במגוון אתני רחב, הכולל פרסים, ערבים איראנים, לורים, מנדאים, ארמנים ועוד.
בסמוך לעיר שושתר נמצאות חורבות העיר הקדומה שושן הבירה (סוסה), המוזכרת במגילת אסתר.
עד שנת 1925 הייתה ח'וזסתאן אמירות ערבית עצמאית, תחת שלטון השיח' ח'זעל בן ג'אבר , שמרכזו היה בעיר מוחמרה (לימים ח'וראמשהר).
אף שהייתה רשמית חלק מאיראן, ניהלה האמירות את ענייניה באופן עצמאי.
שלטונו של רזא שאה פהלווי שם קץ לעצמאות זו.
על רקע דרישת הערבים המקומיים לאוטונומיה, ח'וזסתאן הייתה מוקד לאי־שקט פוליטי, מה שהוביל למתקפה על שגרירות איראן בלונדון (1980) ולקרבות קשים במלחמת איראן–עיראק (1980–1988), שבה שימשה הפרובינציה כזירת לחימה מרכזית.
למרות שח'וזסתאן היא האזור העשיר ביותר בנפט באיראן, תושביה, ובעיקר האוכלוסייה הערבית, סובלים מתנאי חיים קשים ואינם נהנים ממשאבי האזור.
בנוסף, דווח על שינוי דמוגרפי מכוון במחוז, המתבטא בגירוש ערבים והבאת מתיישבים ממוצא פרסי במקומם.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נבנה סכר דז להפקת חשמל ואגירת מים.
בשנת 2001 הושלמה בניית סכר כרח'ה לאותה מטרה.
בסכר זה משולבת תחנת החכוח בהספק של כ-500 מגוו"ט.
ח'ולדה או חולדה הערבית ( בערבית خلدة) היה כפר ערבי בגבול הרי יהודה ושפלת יהודה כ-12 קילומטרים דרומית לרמלה וכקילומטר דרומית מזרחית לחוות חולדה, בגובה של כ-150 מטר מעל פני הים.
הכפר היה שייך לנפת רמלה שבמחוז לוד (1945).
על פי סקר הכפרים 1945 שנערך בידי רשויות המנדט שטחי אדמותיו היו 9,461 דונם ובשנת 1945 מנה 280 נפשות.
במלחמת העצמאות במהלך מבצע נחשון ב-6 באפריל 1948 הכפר נכבש, והתרוקן מתושביו.
ב-20 באפריל הרסו כוחות ה"הגנה" את בתי הכפר באמצעות דחפורים.
במלחמת העצמאות פעלו הערבים לניתוק ירושלים מהשפלה ומנעו העברת אספקה וכוחות צבאיים לעיר ולמעשה העיר הייתה במצב של מצור.
הדרך מהשפלה לירושלים דרך לטרון נחסמה כבר באזור רמלה והדרך היחידה לעיר מהשפלה עברה דרך מזכרת בתיה, קיבוץ חולדה וח'ולדה הערבית שם התחברה הדרך לכביש מג'דל-לטרון (כיום כביש 3) שהייתה הדרך הראשית שהובילה ממישור החוף הדרומי לירושלים.
הכפר שימש בסיס לערבים ובגלל קרבתו לדרך המובילה לירושלים נכבש בפעולה הראשונה לפריצת הדרך לירושלים במבצע נחשון.
במלחמת העצמאות לאזור חולדה היה תפקיד חשוב מאוד בעיקר במערכה לפריצת הדרך לירושלים.
המקום היה הבסיס העיקרי של הכוחות שהגיעו מהשפלה ולחמו על פתיחת הדרך לירושלים במבצע נחשון, קרבות לטרון ומשם נערכו הפעולות לפתיחת דרך בורמה.
דרך זו הייתה דרך עוקפת ששימשה לפריצת המצור על ירושלים נסללה במהלך מלחמת העצמאות מאחר שהכביש מהשפלה לירושלים נחסם בלטרון.
היום נמצאים שרידים של בתי הכפר על גבעה כ-200 מטרים דרומית מזרחית ליישוב משמר דוד שנוסד כקיבוץ בשנת 1949 על אדמות ח'ולדה.
ח'וראסאן (בפרסית: خراسان, התרגום המילולי: "מקום זריחת השמש") הוא שמו ההיסטורי של חבל ארץ נרחב במרכז אסיה, המקיף אזורים בצפון-מזרח איראן, אפגניסטן, דרום ומזרח טורקמניסטן, דרום אוזבקיסטן ודרום טג'יקיסטן.
בירתו של החבל הייתה העיר ההיסטורית ח'ווארזם, היא חיווה באוזבקיסטן בת ימינו.
באזור ח'וראסאן צמחו לאורך ההיסטוריה אימפריות גדולות, בהן: האימפריה הקושאנית, הפרתים, באקטריה, הע'זנווים והשושלת הטימורית.
הערים הראשיות בח'וראסאן כוללות את משהד-טוס, נישאפור, הראת, ע'זני, קאבול, בלך, מרב, סמרקנד, בוכרה וחואריזם (חיווה).
אלו ואחרות היוו מרכזים לפריחת תרבות אסלאמית על קצה העולם המיושב.
ח'וראסאן מוכרת במיוחד כמולדתם ההיסטורית של דמויות כמו אל-טוסי, אבן סינא, אל-פאראבי, עמר אל-ח'יאם, אל-ח'ואריזמי, זמח'שרי, סיבויהי ואחרים.
כמו כן היוו עריו מרכז לימוד חשוב מאוד של הלכה אסלאמית, וממדרסותיו הגיעו פוסקי הלכה כמו אחמד אבן חנבל, אבו חניפה, א-טברי, אל-בח'ארי, אל-קשיירי ואל-ע'זאלי.
פירדוסי, מחבר ה"שאהנאמה", נולד אף הוא בח'וראסאן.
ראשיתו של המונח "ח'וראסאן" כיחידה פוליטית במנהל הסאסאני החל מהמאה ה-3 לספירה.
גבולותיו של האזור השתנו לאורך ההיסטוריה.
בימי הח'ליפות, לאחר הכיבושים המוסלמיים, הוא הקיף את כל קצהו המזרחי של העולם המוסלמי – מזרח פרס, מרכז אסיה וטראנסאוקסאניה, המוכרת גם בתרגום שמה לערבית "מא וראא' א-נהר" (ما وراء النهر), כלומר, האזורים שהיו מעברו הרחוק של נהר האמו דריה, באוזבקיסטן.
במאות הראשונות לאסלאם היה האזור כר פורה לצמיחתן של תנועות מרי וכתות קיצוניות, והיה מקום מפלט מועדף למבוקשים בידי הח'ליפות.
עד לתחילת המאה ה-11 נהנו ערים שונות באזור, כגון ע'זני או נישאפור מתור זהב תרבותי.
באזור זה היו באותה עת הספריות החשובות ביותר בעולם, והמלומדים והמשוררים החשובים ביותר בעולם.
במהלך אותה מאה הייתה ח'וראסאן חלק מאזור רחב שסבל מבעיות אקלים חמורות.
כתוצאה מגל קור קיצוני שנמשך משנת 1027 ועד 1060, שהשפיע באופן עקבי על גידולי החקלאות, כבר בשנים 1027–1031 תיעדו תושבי המקום בכתביהם רעב גדול, מגפות ותופעות של נוודים אלימים, אשר מחפשים מזון וכרי מרעה פוריים במקביל לפשיטות ביזה על יישובים.
תיעוד מהעיר נישאפור, אשר הייתה מהערים הגדולות במזרח התיכון באותם הימים, מספר על התמוטטות העיר, רעב כבד, משבר כלכלי וקור קיצוני.
התיעוד מספר שהעיר, בדומה ליישובים סמוכים אחרים, נבזזה ונהרסה על ידי נוודים רעבים, שפושטים על הערים המקומיות, עקב כך ששום מקום שהם מגיעים אליו אינו יכול להאכיל אותם למשך יותר משבוע אחד בגלל מספרם הגדול.
חלק מהתיעודים תיארו תנאים כה קשים שגרמו לאנשים להאמין שמדובר בסוף העולם.
בעיות פנימיות אלו באימפריות של ח'וראסאן הקשו על תשלום קבוע לצבא, וכך לא הצליחו להתמודד עם צבא נודד וקטן יותר של הסלג'וקים שהשתלט על חלקים גדולים מהאזור.
באמצע המאה ה-11 פקדו את האזור רעב, פרעות אלימות, ומלחמת אזרחים שבמהלכה פרצה מגפה.
בשיאם של האסונות, בכמה שנים ספורות בסוף שנות ה-50 של המאה ה-11 נהרגו, על פי ההערכות, שליש מהתושבים באזור ח'וראסאן.
בשנת 1060 החלה התייצבות אקלימית באזור, מה שהוביל לחידוש שגשוג החקלאות, והיה הרקע לתחילת היציבות השלטונית של הסלג'וקים באימפריה החדשה שכוננו.
על אף ההתייצבות האקלימית שסייעו לשיבה למנהל תקין ויציב באזור, לא חזרו ממלכות ח'וראסאן לימי גדולתן מלפני המשבר.
במהלך המהומות הרבות שהיו במאה ה-11, הוצתו מבנים רבים, ושרפות קשות פקדו את הספריות הגדולות של הערים הגדולות באזור, וכך אבדה כמות אדירה של כתבי יד אשר היו חלק מלבו של אחד המרכזים התרבותיים החשובים של התקופה.
אובדן זה גרם לשינויים שונים בתוכן ובסגנון הלימוד התרבותי-רוחני באזור, וייתכן – אף על פי שאפשרות זו מצויה במחלוקת – שאובדן זה היה גורם מרכזי בנפילתו של האזור מפסגת התרבות העולמית.
הפלישות המונגוליות במאה ה-13 הורידו סופית את האזור מתהילתו כליבו התרבותי של פרס.
בספטמבר 2004, חולק לשלושה מחוזות חדשים: חוראסאן צפון, חוראסאן דרום וחוראסאן רזאווי .
ח'ולוד דעיבס היא פוליטיקאית ודיפלומטית פלסטינית.
ב-1995 דעיבס סיימה תואר שלישי בארכיטקטורה מאוניברסיטת הנובר שבגרמניה.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה בשימור של המורשת האדריכלית של פלסטין.
היא הייתה מנהלת המרכז לשימור המורשת התרבותית בבית לחם ושימשה כמרצה באוניברסיטת בית לחם.
בשנים 2007–2012 כיהנה כשרת התיירות והארכאולוגיה ברשות הפלסטינית.
במהלך כהונתה התקבלה פלסטין כחברה מלאה בארגון אונסק"ו.
כמו כן בשנים 2007–2009 כיהנה כשרה לענייני נשים.
באוגוסט 2013 החלה לעמוד בראש הנציגות הדיפלומטית הפלסטינית בגרמניה.
ח'ווארזם (בפרסית: خوارَزم) הוא אזור פורה ומיושב שנמצא בדלתת הנהר אמו דריה הנשפך לימת אראל, בחלק המערבי של מרכז אסיה.
דרום ח'ווארזם שוכן בטורקמניסטן וצפונו באוזבקיסטן.
ח'ווארזם נכלל במה שמכונה היום איראן הגדולה.
זהו מונח המתייחס לאזור ממסופוטמיה עד וכולל אסיה הקטנה.
אזורים אלו הושפעו משפות איראניות המדוברות באיראן, בעיראק, בפקיסטן, באפגניסטן ובמדינות אחרות במרכז אסיה, בעלי מקור בלשני ממשפחת השפות ההודו-איראניות.
הם הושפעו מהתרבות האיראנית כתוצאה משליטה איראנית באזור, או מאוכלוסייה איראנית גדולה במקומות שמחוץ לאיראן לאורך מאות או אלפי שנים.
בעבר שימש האזור מרכז מסחרי על דרך המשי, והיה מרכז הציוויליזציה הח'ווארזמית האיראנית ושל שורה של ממלכות, כגון השושלת האפריגית ו, שבירותיהן היו (בין היתר), , כָּאת', אורגנץ' (עיר גדולה במחוז ח'ווארזם באוזבקיסטן, כיום קוניה-אורגנץ', בימי הביניים בשם גורגנז') ומהמאה ה-16 ואילך, חיווה.
האזור היה בסיסה של אימפריה מקומית הנושאת את אותו שם, האימפריה הח'ווארזמית (שנודעה גם בשמה ח'ווארזם שאה) ששלטה בין השנים 1077–1231 על חלקים נרחבים של מרכז אסיה ועל כל איראן.
האימפריה נפלה עם פלישת השבטים המונגולים מהמזרח במהלך המאה ה-13.
ח'ווארזם נודעה בשמות שונים: ; ביוונית – Χορασμία (Chorasmia); אצל הרודוטוס Χορασίμα (Chorasíma).
השם של האזור קיים בשפות שונות, החל משפות עתיקות וכלה בשפות שהתפתחו באזור ומשמשות את התושבים העכשוויים.
ח'ווארזם ממוקם בדלתת הנהר אמו דריה, במקום בו נשפך בעבר לימת אראל לפני ייבושה (הימה יובשה במאה ה-20 עקב פעילות אנושית).
הוא מתוחם בצפון על ידי שרידי ימת אראל, במזרח על ידי מדבר קיזילקום, בדרום על ידי מדבר קאראקום, ובמערב על ידי רמת אוסטיורט.
האזור הוא נווה מדבר רחב ממדים באמצע הרמה המדברית של מרכז אסיה המורכבת ברובה מאדמת מדבר.
היא ממוקמת בשולי מערכות הנהרות אמו דריה וסיר דריה המתפתלים לכיוון צפון-מערב מתוך רכסי הרים מדרום וממזרח.
זהו אזור בעל קרקע פורייה בזכות דלתת הנהר אמו דריה.
שטחה של ח'ווארזם העתיקה מחולק באופן טבעי לשני חלקים.
הצפוני, גובל בנהר אמו דריה, בו קיימים עמקים ביצתיים רבים, מישורים גדולים המורכבים משטחי מרעה רחבים הנוטים לכיוון צפון וצפון-מזרח.
חלקו הדרומי כולל אדמות פוריות שנוצרו בחלקים של העמקים של נהרות מורגאב וטאג'אן.
אמו דריה הוא אחד הנהרות הארוכים ביותר במרכז אסיה.
הוא היה ידוע בעולם המערבי מימי יוון ורומא בשם האוקסוס אם כי לא בוצע מחקר מקיף שלו, המפה האותנטית הראשונה של הנהר נעשתה רק ב־1734. אמו דריה מקבל את מימיו מהפשרת שלגים וקרחונים בהרי פמיר וזורם ממערב לצפון-מערב.
לאחר שעזב את אזור הרמה, הנהר פונה לצפון מערב שם הוא יוצר את הגבול בין מדבר קאראקום מדרום מערב למדבר קיזילקום מצפון-מזרח .
האמו דריה מאבד חלק ניכר ממימיו להשקיה, אידוי וחלחול.
בעבר נשפך האמו דריה לים אראל, אך הסטת מי הנהר לחקלאות במאות ה-20 וה-21 תרמה להתכווצות ים אראל והבטיחה שהנהר לא יגיע עוד לנקודת הסיום ההיסטורית שלו.
אגן אמו דריה, שבו ממוקמת ברובה ח'ווארזם, משתרע לאורך 950 ק"מ מצפון לדרום ולאורך יותר מ-1,450 ק"מ ממזרח למערב.
הוא גובל באגן סיר דריה מצפון, באגן טארים ממזרח ובאגן נהרות האינדוס והלמנד מדרום.
בעשור הראשון של המאה ה-21, החוף הדרומי של ים אראל נסוג קילומטרים רבים מהדלתא לשעבר של אמו דריה.
אגמים וביצות שניזונו מהנהר באזור הדלתא הצטמצמו לאחוז זעיר בלבד מגודלם הקודם.
ערער צפצפה ופטל שחור גדלים עד לשפת הנהר באזורים ההרריים, ערבה, אשחר, וצפצפה שולטים בגבהים נמוכים יותר.
העצים לאורך החלקים הנמוכים ביותר של הנהר יצרו בעבר סבך בלתי חדיר בדלתא מכוסת הקנים של הנהר, אך צמחים עמידים למלח וליובש הם כיום הצמחייה השולטת שם.
המים המדולדלים והמזוהמים של אמו דריה התחתון והדלתא לשעבר, שבעבר היו עשירים בחיות-בר, כמעט ריקים מדגים וציפורים.
סיר דריה הוא אחד מהנהרות הארוכים ביותר במרכז אסיה.
הנהר עובר ברפובליקות מרכז אסיה של אוזבקיסטן, טג'יקיסטן וקזחסטן.
הוא מנקז אגן של 462,000 קמ"ר אך נושא פחות מים מאמו דריה.
הוא נוצר במזרח עמק פרגנה וזורם בדרך כלל לכיוון צפון-מערב עד שהוא נשפך לימת אראל.
בקצהו האמצעי והתחתון הוא עוקב אחר נתיב מתפתל דרך הגבולות המזרחיים של מדבר קיזילקום, משנה את מתווהו לעיתים קרובות ויוצר תעלות שלעיתים קרובות מאבדות את עצמן בחולות, הוא עולה על גדותיו הנמוכות בעת שיטפונות.
רוב יובליו של סיר דריה בעמק פרגנה לא מצליחים להגיע אליו מכיוון שהם משמשים במלואם להשקיה.
תנאי האקלים יבשים מאוד, והמשקעים המועטים הובילו לתלות כבדה של האוכלוסייה במי הנהרות סיר ואמו דריה.
האזור כולו חווה קיץ חם וחורפים קרירים, עם הרבה שמש ומעט מאוד משקעים.
במהלך העידנים, האזור חווה שינויים גאוגרפיים משמעותיים המונעים הן על ידי השתנות אקלימית טבעית והן על ידי פעילויות אנושיות.
החל מהמאה ה-19 התנהל מחקר עבור אזור דרום ים אראל (ח'ווארזם) שסיפק נתונים לגבי ההתפתחות האקלימית ההידרולוגית וההתיישבותית של האזור.
ההתיישבות האנושית החלה לראשונה במהלך הפליסטוקן המאוחר (לפני כ-2.6 מיליון שנה עד לפני 11,700 שנה) .תקופה זו התאפיינה בעידני קרח חוזרים ובהתפתחות האדם הקדמון אך נקטעה על ידי הקרחונים האחרונים.
לאחר אירוע ה-8200 אגן אראל יושב שוב על ידי אוכלוסיות נאוליתיות והמשיך להיות מאוכלס עד היום.
ההתיישבות הנאוליתית התקיימה בזכות אקלים לח שמתועד בתקופה המוקדמת על פי מספר אגמים גדולים במה שהיום הוא מדבר קיזילקום.
עם זאת, ייתכן שמפלס המים של ים אראל היה נמוך, מכיוון שהאמו-דריה התנקז לים הכספי דרך פלג שלו, האוזבוי, שזרם צפונה דרך מדבר קאראקום.
לפני כ-6000 שנה במרכז אסיה היו פי שלוש יותר גשמים מאשר כיום, מה שתמך בהתפתחות ערבות-יער .
לקראת סוף האלף השלישי לפנה"ס באזור אראל הצפוני שלטה צמחיית יער-ערבה, וכפי שמעידים ממצאים ארכאולוגיים, התרחש שינוי תרבותי וכלכלי.
בתקופת אמצע ההולוקן (לפני 5,000-3,000 שנה) חלה תקופת יובש שהתאפיינה בהפחתת משקעים ואידוי מוגבר, תנודות אקלימיות קלות קטעו את הצחיחות הזו, כולל מרווחי לחות קצרים הקשורים למי המסת קרחונים מהרי טיין שאן ומהרי פמיר.
הנהרות אמו דריה וסיר דריה שינו את מסלולם מספר פעמים עקב שקיעת משקעים ופעילות טקטונית, בנוסף, היו תקופות בהן אידוי המים עלה על הזרימה כך שימת אראל חוותה ירידות חוזרות ונשנות בגובה פני הים, שחשפו משטחי מלח עצומים.
בסביבות שנת 2000 לפנה"ס הפסיק האמו-דריה לזרום לים הכספי, ושינה את מסלולו לערוץ אקצ'ה דריה שכעת היה מיושב בצפיפות בפעם הראשונה.
קיימת יוזמה בינלאומית של המדינות שבגבולן זורמים הנהרות הללו לפקח על שאיבת המים מהם.
ההתייבשות של ים אראל לוותה בשינוי בטמפרטורת פני השטח של הים.
על פי מחקר מ-2005, טמפרטורת פני הים בקיץ גדלה, בעוד שבחורף היא הולכת ופוחתת.
זה צפוי מכיוון שככל שהים מאבד נפח, קיבולת החום שלו מצטמצמת, ולכן הוא יכול להתחמם ולהתקרר מהר יותר.
רוחות הים הנובעים מטמפרטורות אלו, גדלו גם הם.
ים אראל החל להציג אקלים דמוי מונסון, המאופיין בשינויי אקלים עונתיים עקב התחממות והתקררות הים.
תקופת הייבוש התאפיינה גם בפחות כיסוי קרח של הים.
ניתן להסביר זאת בכך שריכוז מלח מוגבר מוריד את נקודת הקיפאון של המים; לכן הטמפרטורה תצטרך כעת להיות נמוכה יותר כדי שהמים יהפכו לקרח.
כמות המשקעים והטמפרטורה באגן אמו דריה משתנים בהתאם לטופוגרפיה.
קווי הרוחב המערביים האמצעיים הם המקור העיקרי למשקעים באגן הנהר.
המשקעים יורדים בעיקר כשלג במהלך החורף ומסייעים להזין את הקרחונים באזורי המקור של אמו דריה שם הטמפרטורות הממוצעות מתחת לאפס בחורף וכמות המשקעים השנתית עשויה לעלות על 1,015 מ"מ.
הטמפרטורות החודשיות הממוצעות עולות והמשקעים יורדים בגבהים נמוכים יותר.
בחלקים הנמוכים של אמו דריה, כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא פחות מ-100 מ"מ, כאשר הטמפרטורות הממוצעות ביולי הן מעל 25 מעלות צלזיוס והטמפרטורות הממוצעות בינואר נעות בין 0 ל-10 מעלות צלזיוס.
אגן אמו דריה מורכב משתי יחידות: אזור הזנה הררי ואזור שפלה של דלדול.
הזרימה של אמו דריה גוברת ממרץ עד מאי, כאשר השלג נמס במישורים והגשמים מתגברים, והזרימה מוגברת עוד יותר בקיץ כאשר הקרח והשלג של רכסי ההרים נמסים.
הזרימה דועכת בהדרגה מספטמבר עד פברואר.
במהלך החורף, קרח נוצר לאורך גדות הנהר העליונות, והחלקים התחתונים שלו עשויים לקפוא לחלוטין למשך יותר מחודשיים.
כאשר שכבות הקרח מתחילות להתפזר בפברואר ובמרץ, הן חוסמות את הנהר במורד הזרם ויוצרות סכר טבעי.
סכרים אלה מתפוצצים לפעמים בצורה קטסטרופלית וגורמים להצפות גדולות.
בנתיבו העליון זרימת הנהר יציבה; במהלכו התחתון הוא הרבה פחות.
חקר רמת המים באגם אראל משמש כלי להבנת כמויות המים באזור.
חוקרים סוברים שהחל מהמאה השישית לפנה"ס פעילות השקיה וכיוון זרימת הנהר השפיעו על מאזן המים.
גם במאה הרביעית לספירה הייתה נסיגה משמעותית של ימת אראל שנגרמה ככל הנראה על ידי האקלים והוחמרה על ידי מערכות השקיה נרחבות.
במאה העשירית האמו-דריה וגם הסיר-דריה התנקזו לים אראל.
בראשית המאה ה-13 ובסוף המאה ה-14 נגרמו נסיגות קיצוניות ברמת המים כתוצאה ממלחמה, וייתכן שגם מרעידות אדמה, סכרים נהרסו והאמו-דריה התנקז לשקע סריקמיש (עמק באוזבקיסטן) ו /או לתעלת האוזבוי, במקביל לפעילות של שאיבת מים.
אזור ח'ווארזם היה ביתם של אוכלוסיות מגוונות לאורך ההיסטוריה.
(ראה הפרק על ההיסטוריה, בערך זה) בתקופות עבר, הוא היה מיושב על ידי עמים איראניים כמו הסוגדים והח'ווארזמים הקדומים שדברו בח'ווארזמית עתיקה שנכחדה בערך במאה ה־13–14 ונכתבה באלפבית דמוי-ארמי.
מאוחר יותר, במהלך המאה ה-11, הגיעו לאזור עמים טורקיים, כולל הסלג'וקים, שהשפיעו על התרבות והשפה המקומית.
במאה ה-13, האזור נכבש על ידי המונגולים, שהביאו לשינויים דמוגרפיים משמעותיים.
לאחר מכן, בתקופת שלטון האימפריה הטימורית (המאה ה-14 וה-15), ח'ווארזם הפך למרכז תרבותי חשוב.
בהמשך, האוזבקים השתלטו על האזור במאה ה-16, והם מהווים את הקבוצה האתנית העיקרית בו.
גודל אוכלוסייה: נכון לשנים האחרונות, מחוז ח'ווארזם באוזבקיסטן מונה כ-1.9 מיליון תושבים (נכון לשנת 2023).
אורגנץ' (Urgench) היא העיר הראשית של המחוז והמרכז האדמיניסטרטיבי.
ההרכב האתני באוזבקיסטן מכיל ברובו המוחלט אוזבקים.
כמו כן ישנם טורקמנים, קאראפלקים וכן רוסים, קוריאנים וטג'יקים.
השפה הרשמית היא אוזבקית, אך ניב מקומי של ח'ווארזמית (שפה טורקית עתיקה שנחשבת חלק מהאוזבקית) עדיין מדובר באזורים מסוימים.
גם טורקמנית מדוברת אצל המיעוטים.
חמש הקבוצות האתניות הגדולות ביותר במרכז אסיה הן, בסדר יורד, אוזבקים, קאזחים, טג'יקים, טורקמני וקירגיזיים.
כל הקבוצות הללו דוברות שפות הקשורות לטורקית מלבד הטג'יקים, המדברים שפה הקשורה לפרסית.
האסלאם הוא הדת הדומיננטית, כאשר רוב המאמינים משתייכים לענף הסוני.
החל מהמאה ה-19, במהלך התקופה הסובייטית, התפתחה מגמה של עיור, וחילון בעקבות המדיניות הרוסית.
גידול האוכלוסייה במרכז אסיה היה מהיר למדי במאה ה-20 כתוצאה משיעורי ילודה גבוהים ואמצעי בריאות סובייטיים שהורידו את שיעורי התמותה.
האזור חווה בעיות סביבתיות בסוף המאה ה-20 שנבעו מהשפעות הפיתוח החקלאי המהיר, תלות יתר בהשקיה והשפעות הניסויים בנשק גרעיני סובייטי באזורים מסוימים.
החלוקה המנהלית וערים עיקריות לאורך ההיסטוריה
להלן סקירה כרונולוגית של החלוקה המנהלית של ח'ווארזם לאורך ההיסטוריה.
פירוט ומקורות נמצאים בסעיפים הרלוונטיים בפרק ההיסטוריה שבערך.
לפני 5000 שנה ועד התקופה האחמנית (המאה ה-5 לפנה"ס)ח'ווארזם היה אזור מיושב עם תרבויות מוקדמות שהתבססו על חקלאות והשקיה.
חלוקה מנהלית התבססה על מחוזות (וילאיות).אורגנץ' – הפכה למרכז מסחרי ותרבותי חשוב תחת שלטון מוסלמי.האימפריה הח'ווארזמית (המאה ה-11 - המאה ה-13)ח'ווארזם הפכה למרכז עצמאי עם שליטים מקומיים.
דשוגוז – עיר מרכזית בטורקמניסטן, קרובה לאזור ח'ווארזם ההיסטורי.
מרכז אסיה מחולק בין ערבות עשב עצומות בצפון (בקזחסטן) ואגן הניקוז של ים אראל בדרום שבו שוכנת ח'ווארזם.
רוב האזורים המדבריים אינם מתאימים לשימוש חקלאי למעט לאורך שולי מערכות הנהרות אמו דריה וסיר דריה.
המחסור במים הוביל לפיזור אוכלוסייה מאוד לא אחיד, כאשר רוב האנשים, חיו לאורך הגדות הפוריות של הנהרות או למרגלות הרים פוריים בדרום מזרח.
אופי גאוגרפי זה קבע שני סוגי תרבויות שהתפתחו באזור: של שבטי ערבה נוודים שפרנסתם התבססה על גידול בהמות, ושל קהילות בעלות תרבות חקלאית מתקדמת ומושרשת ביישובי קבע שהתקיימה על ידי עיבוד אינטנסיבי עתיר השקיה של השטחים הפוריים הגובלים באמו דריה ובסיר דריה.
חוקרים מציינים את שינויי האקלים כגורמים להגירה של עמי הסקיתו-סאקה בתחילת האלף הראשון לפני הספירה.
ראה הפרק "התושבים הראשונים" בחלק הדן בהיסטוריה של האזור.
במאה ה-20 נבנו מספר תחנות כוח הידרואלקטריות על נהר סיר דריה ויובליו.
כ-2,000,000 דונם של אדמה מושקים על ידי סיר דריה ויובליו, כאשר כותנה היא היבול העיקרי בעמק פרגנה ובנדבך האמצעי של סיר דריה, ואורז בחלקים הנמוכים יותר של הנהר.
ח'ווארזם ממוקמת בצומת נתיבי השיירות של דרכי המשי (עורק מסחר שחיבר בין סין, פרס ואירופה).
היא לקחה חלק במסחר בדרך המשי והפכה את האזור למרכז מסחרי.
לח'ווארזם היה תפקיד חשוב, בעיקר באמצעות הערים שנוסדו בעת העתיקה לאורך דרכי המסחר הראשיות.
לסוחרים הח'ווארזמיים היה חלק משמעותי בחיים הסוציו-אקונומיים של ח'ווארזם והם היו חיוניים למעבר המסחר ברחבי מרכז אסיה בימי הביניים המוקדמים.
ב"טאנג שו" (תולדות שושלת טאנג) מתאר הסופר הסיני את מסעם של הסוחרים הח'ווארזמיים שנסעו למחוזות רחוקים עם עגלותיהם הנמשכות על ידי שוורים.
אמצעי תחבורה זה נחשב למאפיין מיוחד של אזור ח'ווארזם.
בין המאות ה-3 וה-8 לסה"נ, עד להגעת הערבים בסוף המאה ה-7, חווה אזור ח'ווארזם שינויים פוליטיים רבים בשל נסיבות התקופה הזאת שבאו לידי ביטוי בחילופי שלטון ושליטים (ראה סקירה היסטורית בערך זה).
החברה והתרבות הח'ווארזמית תמיד הסתגלו והתפתחו בתגובה לשינויים הפוליטיים והחברתיים הללו, תוך שמירה על מעמדה המכריע בדרכי המסחר.
מהמאה ה-4 עד המאה ה-8 קשרי המסחר עם אזורי ים אראל, אזור הים הכספי הצפון-מערבי, אזורי הוולגה ואורל היו משמעותיים לכלכלת ח'ווארזם.
על סמך חפירות ארכאולוגיות שהתבצעו בחלקה הדרומי והצפוני של ח'ווארזם, התגלו ממצאים שהעידו על התרבות המקומית:
ניכרת השפעת האמנות היוונית-בודהיסטית של גנדרה , המשקפת את עלייתה של אימפריית קושאן.
אמנות שמקורה, ככל הנראה, בסגנון זה נמצאה בטופראק-קאלה, כולל מספר תבליטים גבוהים של דמויות עומדות עטופות גלימות בסגנון הלניסטי.
ניכרה התפתחות נוספת בארכיטקטורה, יוצרו תכשיטים (קישוטים שונים מזהב, כסף ופליז: טבעות, צמידים, צמידי רגליים), ונרקמו בדים פרחוניים מחוטים ומשי.
כאמור, ח'ווארזם שוכנת על דרכי המשי, שהיוותה גורם מעצב בתרבות שלה.
לקשרי המסחר עם האזורים הצפוניים הייתה השפיעה על התרבות הח'ווארזמית, ההשפעה שבאה לידי ביטוי בעיצובי הפנים של הבתים, או בצורות ובעיטורים של קרמיקה.
התרבות הח'ווארזמית הייתה תוצאה של יחסי הגומלין ההיסטוריים והתרבותיים בין המאפיינים המקומיים המסורתיים הדומיננטיים, לבין האלמנטים התרבותיים שהביאו סוחרי ח'ווארזם והאוכלוסיות הזרות באמצעות המסחר.
למרות התנועות הפוליטיות המגוונות שהתרחשו, אזור ח'ווארזם שמר על אופיו וזהותו הייחודיים והמשיך בפיתוחו.
העושר התרבותי של ח'ווארזם נובע גם משילוב השפעות אחרות במסורות שלה שנבעו מהתפתחויות וסטנדרטים אומנותיים זרים שונים שהתקיימו אז לאורך דרכי המשי..
בעבודותיו באסטרונומיה ובאסטרולוגיה, סקר את התיאוריות השונות הקיימות לאורך דרכי המשי.
במאה ה-17 השליט, האוזבקי, אבו אלע'זי, ידוע כמחבר של שתי יצירות היסטוריות: "גנאלוגיה של הטורקמנים" (הושלמה ב-1661) ו"גנאלוגיה של הטורקים" (ההיסטוריה הגנאלוגית של הטורקים במרכז אסיה.
היסטוריון ומשורר נוסף, מוניס ח'וואראזמי, בן המאה ה-17
בתקופה זו התפתחה השירה האפית של ח'ווארזם ובה קיימת אינטראקציה יצירתית בין מסורות ספרותיות בעל פה ובכתב.
היו מספר אמנים שייצגו את האמנות הזן, ביניהם סויאב באכשי (המאה ה-19), ג'ומנאזר באכשי, אחמד באכשי, ואחרים שהרפרטואר שלהם כולל אפוסים אוזבקיים.
בבירה חיווה נבנו יצירות מופת אדריכליות.בין מורשותיה של הח'אנות ניתן למנות את קידומה של תרבות ספרותית טורקית ייחודית, שקיימה אינטראקציה פורייה עם התרבות הפרסית הדומיננטית באזורים השכנים.
הח'אן סייד מוחמד רחים בהדור השני הכניס את הדפוס לחיווה בשנת 1874, שנת מותו של אגאהי.
שטחה של מרכז אסיה מורכב משני אזורים רחבים: האחד אוכלס על ידי נוודים שפרנסתם סבבה בעיקר סביב גידול בהמות, והשני היה מיושב על ידי יושבי קבע בעלי תרבות חקלאית מתקדמת ועתירת השקיה.
במהלך התקופה העתיקה התרבויות של שני האזורים הללו התפתחו באופן לא שוויוני, אם כי המסורת התרבותית והכלכלית של יישובי הדרום המתקדמים חלחלה בהדרגה לאוכלוסיית הערבות.
שתי האוכלוסיות היו תמיד, כפי שעולה מהעדויות הארכאולוגיות, בקשר הדוק, והן העבירו זו לזו את הישגיהם התרבותיים והכלכליים.
אזורי המדבר היו בסיס להתפתחות של שבטים נוודים, שלעיתים תקפו ושדדו את יישובי הקבע.
אופיים הייחודי של השטחים של אזורי ח'ווארזם העתיקה, קבע את אורח החיים של האוכלוסייה העתיקה וגם השפיע על ההיווצרות וההתפתחות של התרבויות עתיקות.
חלקה הצפוני של ח'ווארזם (דלתת אקצ'ה דריה, הדלתא העתיקה של אמו דריה) היה מיושב על ידי אנשים שהתפרנסו מציד ומדייג ( מ־3500-5500 לפנה"ס – תרבות ארכאולוגית נאוליתית של תושבים דייגים שחיו באזורים המדבריים למחצה של מדבריות קאראקום וקיזילקום ובדלתא של נהרות אמו דריה, בשטחי קזחסטן העתיקה, טורקמניסטן ואוזבקיסטן).
באלף השני לפנה"ס התפתחו שבטים שיישמו שיטות פשוטות של גידול בעלי חיים וחקלאות.
מהמאה ה-11 עד המאה ה-8 לפנה"ס השתכללה חקלאות השלחין והתפתחה שיטת גידול בקר למרעה (תרבות אמיראבאד Amirabad - תרבות ארכאולוגית מתקופת הברונזה המאוחרת במאות התשיעית והשמינית לפנה"ס בשטח ח'ווארזם העתיקה.
תרבות זו תוארה על ידי הארכאולוג הסובייטי על בסיס חפירות שנעשו בין השנים 1937–1940 של יישובים באזור תעלת אמיראבאד).
על בסיס תערובת של השבטים של התרבויות של טזבגיאפ, סויארגנובו ו-אמיראבאד נוצרו שבטים שהיו אבותיהם הישירים של התושבים הקדומים של ח'ווארזם.
להתפתחות גידול בעלי חיים נוודים, במיוחד גידול כבשים, הייתה השפעה חזקה על החיים החברתיים של תושבי ח'ווארזם ויצרה את מעמד הפרשים.
בעמקים ובנאות המדבר הממוקמים בחלק הדרומי של ח'ווארזם (טאג'אן, הרירוד, מורגוב וג'יוקסור), התפתחה תרבות החקלאית מבוססת השקיה כבר באלף השלישי - רביעי עד האלף הראשון לפנה"ס.
בתקופות אלו התאחדו תושבי אזור זה לאגודה שבטית והשתמשו בחקלאות במחרשות ובמתקני השקיה שונים.
מוזכר באווסטה כי ארץ ח'ווארזם נמצאת בעמק הלמנד ממזרח לאריה.
נמצאו יישובים, בתים עם מחסנים ומערכות השקיהבערוצים התחתיים של אקצ'ה דריה, הדלתא העתיקה של אמו דריהסאקהמהמאה ה-8 עד המאה ה-1 לפני הספירהקבוצה של עמים נוודים ממזרח איראן.
בני סאקה היו קרובים מאוד לסקיתים ולעיתים הסקיתים מכונים כך.התגוררו היסטורית בערבות אירואסיה הצפונית והמזרחית ובאגן טארים.
השלטון היה בידי השושלת האפריגית המקומית.
על פי נתונים ארכאולוגיים, נצפה כי במהלך תקופה זו, חלק אחד משבטי הרועים הנוודים שחיו למרגלות האמו-דריה היגרו דרומה והתיישבו באזורי צפון הודו.
באתר חומבוז-טפה (Humbuz-tepa) במחוז האזראספ שבח'ווארזם נמצאו שרידי מקדש של מתפללי האש בעלי הדת הזורואסטרית.
המקדש שנמצא באזור זה היה קיים מסוף המאה ה-5 ועד תחילת המאה ה-4 לפני הספירה.
מאמינים שהאזראספ היא מולדתו של זרתוסטרה והספר הקדוש לזורואסטריזם "אווסטה".
טולסטוב קובע כי האש הקדושה של הזורואסטריזם הוצתה בהאזראספ.
המלומד המוסלמי בן המאה ה-11 אל-בירוני, מילידי ח'ווארזם, מתארך את ראשית ההתיישבות באזור לשנת 1292 לפנה"ס.
הוא מסביר שהארץ שהייתה שייכת למלך המיתולוגי אפרסיאב, שלפי האפוס האיראני החשוב שאהנאמה (בתרגום: ספר המלכים), היה האויב הראשי של איראן, לדבריו, היא יושבה לראשונה 980 שנה לפני אלכסנדר מוקדון (כלומר בערך 1292 לפנה"ס) כאשר גיבור האפוס האיראני סיאווש הגיע לח'ווארזם והיה ראשון המתיישבים שם.
התקופה האחמנית (המאה החמישית - המאה השלישית לפנה"ס)
הממלכה האחמנית השתלטה על ח'ווארזם בימי דריווש הראשון (שלט 550–486 לפנה"ס).
בשנת 522 לפנה"ס ח'ווארזם הפכה לפחווה באימפריה האחמנית ונשלטה על ידי פחוות .
במאות ה-3–4 לפני הספירה, ח'ווארזם שגשגה מבחינה כלכלית ותרבותית.
נבנו תעלות השקיה גדולות (60–70 ק"מ.
ברוחב 30–40 מ'), נבנו ערים חדשות ומבצרים (מבצר ג'ונבוס, מבצר בזרקאלה, מבצר קויקיריליאן (Koi Krylgan Kala)).
התפתחו האומנות וסחר פנים וחוץ.
המבצרים והערים של ח'ווארזם נבנו על פי תוכנית מדויקת בצורות מלבניות ומעגליות.
הם היו מוקפים בחומת מגן עבה וגבוהה ובחוץ נחפרה תעלה רחבה (10–15 מ') ועמוקה.
על מנת לחזק אסטרטגית את כוח ההגנה של טירות וערים, חומותיהן החיצוניות חוזקו ב-1 או 2 שורות של אשנבי ירי, הכניסה הייתה באמצעות בית שער מבוצר ונבנו ביצורים מסביב.
המשורר האירני פירדוסי מזכיר ערים מח'ווארזם ביצירתו שאהנאמה.
חיילים מח'ווארזם השתתפו בפלישה השנייה של כורש ליוון ב-480 לפנה"ס.
מגלויים ארכאולוגיים מסיקים שהאחמנים עזבו כבר במאה ה-4 לפנה"ס ובימי דאריוס השלישי היא הייתה כבר ממלכה עצמאית.
התקופה ההלניסטית (המאה השלישית לפנה"ס - המאה השלישית לספירה)
בשנת 328 לפנה"ס היה אלכסנדר מוקדון במסע הכיבושים כנגד האימפריה הפרסית באזור.
ארכאולוגים רוסים מהמאה ה-20 חשפו שבתקופה זו ח'ווארזם הייתה ממלכה יציבה וריכוזית, ארץ חקלאית ממזרח לימת ארל, מוקפת בנוודים של מרכז אסיה, ומוגנת על ידי צבא פרשים עצמי.
זו הייתה הממלכה החזקה ביותר צפונית-מערבית לאמו דריה.
על פי ההיסטוריון היווני, אריאנוס, פארסמן, שליט ח'ווארזם, נסע לסמרקנד מקום שהייתו של אלכסנדר, וחתם אתו על הסכם ידידות.
שליחו של המלך הציע להוביל את צבאותיו של אלכסנדר נגד אויביו, מערבה מעבר לים הכספי לכיוון הים השחור (לכוון ממלכת איבריה הקווקזית וקולכיס).
לאחר הכיבוש בידי אלכסנדר מוקדון, האזור היה נתון לשליטת גורמים אזוריים שונים שבכולם הייתה השפעה תרבותית הלניסטית שהקרינה על ח'ווארזם:
האימפריה הסלאוקית (312 לפנה"ס - 64 לפנה"ס)
בעקבות חלוקת האימפריה המקדונית שנוסדה על ידי אלכסנדר מוקדון, נוסדה דרומית לח'ווארזם האימפריה הסלאוקית על ידי הגנרל המקדוני סלאוקוס הראשון ניקטור.
בשטחי האימפריה, זכו להעדפה המנהגים והשפה היוונית.
המגוון הרחב של מסורות מקומיות נסבל בדרך כלל על ידי השלטון, בעוד שהאליטה היוונית העירונית יצרה את המעמד הפוליטי הדומיננטי והתחזקה על ידי הגירה מתמדת מיוון.
בח'ווארזם, על פי עדויות מאתרים ארכאולוגיים כמו טופראק-קאלה, הייתה מידה מסוימת של ממשל מקומי ואוטונומיה.
ממצאים אלה מצביעים על כך לח'ווארזם היו מבני שלטון ופיתוח תרבותי משלה.
ח'ווארזם ממוקמת באופן מרכזי על הדרכים בין איראן, מרכז אסיה וחברות הערבה של אסיה הפנימית.
הסלאוקים, הגנו באופן פעיל על נתיבים אלה.
הח'ווארזמים, לקחו חלק ברשתות הסלאוקיות של החליפין והסחר וכלכלתה פרחה.
הממלכה היוונית של באקטריה (256 לפנה"ס - 120 לפנה"ס)
באזור באקטריה התיישבו יוונים עוד בתקופת שלטונו של דרוויש הראשון.
, הוקמה בשנת 256 לפנה"ס והיוותה חלק מהגבול המזרחי של העולם ההלניסטי.
ממלכה זו, השתרעה על פני אפגניסטן, אוזבקיסטן, טג'יקיסטן, טורקמניסטן וחלקים מקזחסטן, איראן ופקיסטן של ימינו.
ח'ווארזם הייתה עצמאית במידה רבה גם בתקופת הממלכה היוונית של באקטריה.
היא לא הייתה חלק מהאדמיניסטרציה של הממלכה היוונית של באקטריה.
מבצרים רבים נבנו, ונווה המדבר ח'ווארזם זכה לכינוי "נווה המדבר של חמישים המבצרים".
השליטים הראשונים של ח'ווארזם חיקו לראשונה את המטבעות של השליט היווני הבאקטריאני אוקרטידס הראשון.
אלמנטים שונים של האמנות ההלניסטית מופיעים בחורבות הערים של ח'ווארזם, במיוחד באקאצ'חאן-קאלה.
במאה ה-2 לפנה"ס, מעוזים ויישובים ח'וואראזמים רבים נהרסו כנראה במהלך ההגירה ההמונית של שבטי הערבה שידוע כי גרמה להתמוטטות הממלכה היוונית של באקטריה והביאה את האימפריה הפרתית אל סף חורבן.
האימפריה הפרתית (190 לפנה"ס - 224 לספירה)
האימפריה הפרתית שלטה בכל השטח הקרוי כיום איראן, עיראק וארמניה, וכן בחלקים מטורקיה, גאורגיה, אזרבייג'ן, טורקמניסטן, אפגניסטן וטג'יקיסטן, ולתקופות קצרות בשטחים המהווים כיום חלקים מפקיסטן, סוריה, לבנון וישראל.
סופה של אימפריה זו בא בשנת 224 לספירה כאשר מלכה האחרון הובס על ידי אחד מן הווסלים שלו, והוקמה האימפריה הסאסאנית.
רוב ממלכתם הייתה מורכבת מממלכות וסאליות, ערים הלניסטיות (פוליס) נהנו ממידה מסוימת של אוטונומיה.
ח'ווארזם הייתה עצמאית במידה רבה גם בתקופת האימפריה הפרתית.
היא לא הייתה חלק מהאדמיניסטרציה של האימפריה הפרתית.
קיימים תיאורים של השפעות אמנותיות של האימפריה הפרתית.
אימפריית קושאן (105 לספירה - המאה הרביעית לספירה)
אימפריית קושאן נוצרה על ידי שבט מבני ה שהגיעו לממלכה היוונית של באקטריה (שמרכזה התרבותי באקטריה), בערך בשנת 135 לפנה"ס וגרשו את השושלות היווניות משם.
הם אימצו את האלפבית היווני והתאימו אותו לכתיבת שפתם ובמהרה החלו להטביע מטבעות על פי הדגם היווני.
החל מהמאה ה-2 לספירה הפכה ח'ווארזם לחלק מהמרחב התרבותי העצום המקביל לעלייתה של אימפריית קושאן במזרח.
, בקאראקלפקסטן המודרנית, אוזבקיסטן, הייתה עיר ארמון עתיקה ובירתה של ח'ווארזם במאה ה-2-3 לספירה.
היא נבנתה על ידי ארטב (ארטבנוס).
החל מהמאה ה-1 לפנה"ס פיתחה ח'ווארזם מטבעות מקוריים בהשראת טיפוסים יווניים-באקטריאניים, פרתיים והודו-סקיתיים.
ארטב (ארטבנוס), שליט ח'ווארזם מהמאה ה-1–2 לספירה, שמטבעותיו התגלו בעיר הבירה טופראק-קאלה ונמצאו יחד עם מטבעות של שליטי האימפריה הקושאנית: וימה קדפישס, וקנישקה, חיקה את סוג המטבעות של מנהיג האימפריה הקושאנית, הראיוס.
הפלישות של השבטים הנוודים, במאה ה-2 לפנה"ס לוו ב"ברבריזציה" מסוימת של התרבות הח'ווארזמית, אם כי כמה אלמנטים אדמיניסטרטיביים מסורתיים המשיכו להתקיים.
על חורבות האימפריה הפרתית, הוקמה האימפריה הסאסאנית שהייתה האימפריה הפרסית הקדם-אסלאמית האחרונה.
סביב שנת 222 עלה לשלטון ארדשיר במחוז פרסיס ומשם הרחיב ארדשיר את הטריטוריה שלו למחוזות השכנים.
המלכים הסאסאניים כינו את עצמם מלך מלכי המלכים.
הדת השלטת באימפריה הייתה זורואסטרית.
ח'ווארזם נכבשה על יד המלך שאפור הראשון סביב שנת 240. יאקות אל-חמאווי, הביוגרף והגאוגרף הערבי המוסלמי בן המאה ה-13, מעיד ביצירתו שבח'ווארזם הייתה בירה אזורית של האימפריה הסאסאנית.
גם אבן ח'ורדאדבה, הגאוגרף הפרסי בן המאה ה-9 ואל-בירוני מתייחסים לח'ווארזם כחלק מהאימפריה הפרסית.
העובדה שהכתב הפהלווי, ששימש את הבירוקרטיה הפרסית לצד הפרסית העתיקה, היה בשימוש בח'ווארזם, שם שימש כאלפבית המקומי הראשון בערך במאה ה-2 לספירה, כמו גם עדויות לכך שהח'ווארזמשאה (למשל (1172-1200)) פרסמו את כל הוראותיהם (הן המנהליות והן הציבוריות) בשפה הפרסית, מאשש את טענותיו של אל-בירוני.
בתקופת שלטונו של המלך הסאסאני, ח'וסרו השני (590–628) נכבשו שטחים נרחבים של ח'ווארזם על ידי הרקליוס הביזנטי.
האימפריה הסאסאנית שקעה לאנרכיה בד בבד עם מאבקי כוחות פנימיים על כס השלטון בתוך משפחת המלוכה.
בזמן הזה, עלו על האימפריה הסאסאנית צבאות הח'ליף האסלאמי השני עומר בן אל-ח'טאב והביסו את הצבא הפרסי בקרב אל-קאדסיה, שהתרחש ב-636. המוסלמים התקדמו לתוככי שרידיה של האימפריה וכבשוה, עיר הבירה קטסיפון נפלה לידיהם תוך זמן קצר והאימפריה הסאסאנית נכבשה וחדלה מלהתקיים.
תקופת השושלת האפריגית ותחילת האסלאם (305–995)
לפי אל-בירוני, השושלת האפריגית נוסדה בשנת 305, היא מזוהה כשושלת האפריגית של כאת'.
היא הייתה שושלת איראנית ח'ווארזמית ילידית ששלטה כמלכי (שאה) ח'ווארזם בין השנים 305 ל-995 על ידי עשרים ושניים מבני השושלת במשך תקופה כוללת של 690 שנים, עם שלטון ממוצע של 31 שנים לכל שליט.
הם שלטו לאורך השנים תחת האימפריה הסאסאנית, הפתליטים, הגקטורקים, הח'ליפות האומיית, הח'ליפות העבאסית והאימפריה הסאמאנית.
הם הודחו על ידי משפחה יריבה, השושלת המאמונית.
עם ייסודה, מלכה הראשון, אפריג, הקים מבצר גדול בשם "פיל" או "פיר" בשולי הבירה כאת'.
כל ארמונות טופראק-קאלה ננטשו באותו זמן, כנראה בגלל ייסודה של השושלת.
מכיוון שלא כל עשרים ושניים המלכים האפריגידים הרשומים על ידי בירוני נמצאו על מטבעות, היו חוקרים שהטילו ספק בקיום חלק ממלכים אלה.
עם זאת, השליטים המאוחרים יותר (מהמאות ה-8–10) כן מוכרים ממטבעות.
לחוסר תעוד זה, סופקו גם הסברים אחרים, כולל הסברו של אל-בירוני עצמו שבו טען שבשעת הכיבוש המוסלמי הערבים הרגו את כל החוקרים הח'ווארזמים שהכירו את ההיסטוריה העתיקה של המדינה.
חומרים ארכאולוגיים מהמאות ה-4–8 מעידים על שינויים תרבותיים ניכרים בתקופה זו, במיוחד לאחר הכיבוש המוסלמי.
רשת ההשקיה הצטמצמה, טכניקות הבנייה השתנו, והקרמיקה הפכה לגסה יותר ובדרך כלל יצוקה ולא מיוצרת על אבניים.
סוגי ההתיישבות הדומיננטיים היו היישוב הכפרי ומעט מאוחר יותר גם היישוב המבוצר בעל מגדל מגן.
הגורמים לשינויים אלה, נובעים לא רק מתהליכים חברתיים וכלכליים פנימיים, אלא גם מפלישת שבטים ערביים לח'ווארזם.
עם זאת, חקירות ראשוניות של מתחם הארמון ב־Ayaz Kala מאשרות כי נותרו מסורות של אדריכלות מונומנטלית וציור קיר גם במאות ה-5 וה - 7. יתר על כן, כלי כסף ח'וואראזמים מהמאות 6–8 מעידים על המשך רמת האומנות הגבוהה באזור.
ח'ווארזמשאה היה תואר עתיק ששימש באופן קבוע את שליטי האזור החל מהשושלת האפריגית ועד הופעת המונגולים בתחילת המאה ה-13. היו בסך הכל ארבע משפחות ששלטו תחת התואר ח'ווארזמשאה – השושלת האפריגית (305–995), השושלת הממונית (995–1017), שושלת אלטונטאש (1017–1041) והשושלת האנושתכינית (1097–1231).
בתחילת המאה השביעית, ערב הכיבוש המוסלמי, הייתה מרכז אסיה מבחינה אתנית, עדיין במידה רבה ארץ איראנית שבה השתמשו בשפות שונות של איראן התיכונה.
אזורי טראנסאוקסאניה וח'ווארזם, שהושקו על ידי הנהרות אמו דריה (אוקסוס) וסיר דריה ויובליהם, היו אזורים חקלאיים פוריים ומשגשגים.
הסוחרים ההרפתקנים של עריהם המשיכו לסחור למרחקים ארוכים דרך אירואסיה הפנימית.
ידעים קיומן של מושבות סחר סוגדיות מזרחה עד צפון סין וח'ווארזמיות מערבה עד דרום רוסיה.באקטריה, שנמצאה לאורך נהר אוקסוס העליון, נשלטה פוליטית על ידי האימפריה ההפתליטית, מצפון לקושאן ההינדית.
מנהיג שלה, נזאק טארחן, הוביל בתמיכת שליטים נוספים מרד נגד המפקד הערבי קוטאיבה אבן מוסלם, בסביבות 709 לספירה.
תחילה ח'ווארזם הייתה מושא לפשיטות לא יעילות של הערבים, שתקפו מדי פעם מהאזורים הסמוכים של ח'וראסאן וטרנסוקסאניה.
הערבים חצו לראשונה את האמו דריה בשנים 653–654 במהלך הח'ליפות של עות'מאן בן עפאן (644-656).
אולם, רק בשנת 674, תחת הח'ליף האומיי הראשון, מועאויה בן אבי סופיאן (661-680), המצביא שלו חצה את האוקסוס והביס את כוחותיו של השליט המקומי של בוכרה.
ערי המדינה הסוגדיות, בינתיים, שלחו שליחויות חסרות תועלת לפקינג כדי לגרום לקיסר הסיני, שטען במעורפל על ריבונות במרכז אסיה, להתערב.
גם סכסוכים פנימיים על השלטון בחליפות עיכבו את התקדמות הכיבוש הערבי.
תחילת השלטון המוסלמי עד 995
בשנת 712 נכבשה ח'ווארזם על ידי הח'ליפות הערבית (אומיים ועבאסים), ועברה לשליטה מוסלמית תחת קוטאיבה אבן מוסלם, וח'ווארזם נהרסה.
השלטון הערבי המוקדם בח'ווארזם לא היה יציב.
בשנת 728 לספירה פרצה התקוממות בתמיכת שבטים טורקים, שכנים בצפון המדינה, בעיירה קרדר ובסביבתה, אך היא דוכאה באותה שנה.
מכאן ואילך המצב הפוליטי היה מעט יציב יותר.
אי יציבות שלטונית וחדירת האסלאם (995–1077)
בשנים הבאות, כחלק מח'ליפות בית עבאס, הייתה נתונה ח'ווארזם למאבקי כוח של משפחות מקומיות וכוחות אזוריים שנאבקו על השליטה במרכז אסיה, ולחילופי שלטון בין השושלות המאמונית, השושלת הע'זנווית, שפעלו תחת האימפריה הסאמאנית עד לנפילתה, ואחריה, לשושלות אלטונטאש, השושלת האנושתכינית והשושלת הסלג'וקית.
מוצא השושלת הסאמאנית הוא ממשפחה פרסית אשר צאצאיה הקימו אמירות אוטונומית בתחומי הח'ליפות העבאסית.
בין 819 ל-1005 בשיאה השתרעה הממלכה הסאמאנית על כל טראנסאוקסאניה ועל ח'וראסאן.
הסאמאנים הצליחו לבסס שליטה סוזרנית קצרה על ח'ווארזם בשנת 995, על שאש (Châch - שמה הקדום של טשקנט) ועל איספיג'אב (Isfijab - ידועה היום בשם Sayram).
השלטון הסאמאני סייע להפצת האסלאם על ידי פעילות רבה להנחלת הדת המוסלמית אם בחרב ואם בדרכי נועם.
במהלך המאה ה-10 גדלה חשיבותם הכלכלית והפוליטית של השושלת המאמונית המקומית שבסיסם בגרגאן שלחופי הים הכספי, הן בשל שיירות הסחר שהתנהלו דרכה והן בשל תמיכתם בשליטי האימפריה הסאמאנית בתקופת ההתקוממויות מקומיות שאירעו באזור ח'וראסאן וטרנסוקסאניה.
בשנת 995 הם הפילו באלימות את האפריגידים וניכסו לעצמם את התואר המסורתי ח'ווארזמשאה.בתקופת שלטונם, בירתם, גרגאן, הפכה למרכז עבור מלומדים ומדענים מכל רחבי העולם האסלאמי המזרחי.
הסתופפו בחצרם מלומדים כמו אל-בירוני, אבן-סינא ואבו נאסר עראק המתמטיקאי.
שלטונם של המאמונים היה קצר (995–1017), והם הוחלפו בתורם על ידי השושלת הע'זנווית המתפשטת.
הע'זנווים, היו שושלת ממלוכית בשירות האימפריה הסאמאנית, שהשתחררו באופן הדרגתי מהכפיפות לסאמאנים ויצרו אימפריה חדשה בהנהגתם, בעיר ע'זני באזור אפגניסטן של ימינו.
משם, תחת הסולטן מחמוד (998 –1030), שהיה השליט המוסלמי הראשון שכינה את עצמו סולטן, יצאו בשרשרת כיבושים ששחררה באופן סופי את הממלכה הע'זנווית מהחסות הסאמאנית והפכה את הממלכה הע'זנווית למעצמה אזורית.
מחמוד שימש גם כפטרון אמנות וספרות.
מלומדים דגולים רבים התיישבו בע'זני, ביניהם אל-בירוני איש האשכולות, המתמטיקאי, הפילוסוף, האסטרונום ומלומד הסנסקריט, ופירדוסי, המחבר הפרסי של הפואמה האפית הגדולה שאה-נאמה ("ספר מלכים").
כיבוש צפון הודו על ידי מחמוד קידם את חילופי המסחר והרעיונות בין תת-היבשת ההודית לעולם המוסלמי.
בסוף המאה ה-10, היו מאבקי כוח והשתלטות לסירוגין על שטחי טראנסאוקסאניה בין הסמאנים ובין הקרא-ח'אנים.
בהמשך השושלת הע'זנווית והקרא-ח'אנים חילקו ביניהם את השטחים של השושלת הסאמאנית וקבעו את נהר האוקסוס כגבול ביניהם.
ח'ווארזם שימשה אמצעי לחץ בידי הע'זנווים כנגד השושלת הקרא-ח'אנית, אויביהם.
בעקבות מרד נגד השליט המאמוני, מאמון השני, הם פלשו לח'ווארזם.
צבא השושלת הע'זנווית הביס את הכוחות הח'ווארזמים המקומיים בעיר האזראספ ב-1017. אוכלוסיית אורגנץ' דוכאה באכזריות ורבים נלקחו לבירה ע'זני כעבדים.
אירוע זה סימן את סוף השלטון של שאה איראני אתני בח'ווארזם.
המחזיקים הבאים בתואר העתיק ח'ווארזמשאה היו כולם ממוצא טורקי, עבדים או חופשיים.
במקביל החל בח'ווארזם תהליך טורקיזציה שבא בעקבות כינון השליטה הפוליטית והצבאית הטורקית, שהוביל בסופו של דבר לשקיעת היסוד האיראני הילידי בקרב האוכלוסייה הטורקית ולהיעלמות השפה הח'ווארזמית לטובת השפה הטורקית.
, מייסד השושלת היה מפקד צבא עבדים טורקי תחת הע'זנווים.
הוא שימש מושל ח'ווארזם בשנים 1017–1032, בעקבות כיבוש ח'ווארזם על ידי מחמוד הע'זנווי ובהשתתפותו.
הוענק לו התואר העתיק ח'ווארזמשאה בגלל תרומתו לכיבוש.
במשך חמש עשרה שנות כהונתו כמושל, הוא תמיד נשאר נאמן לסולטן והגן על גבולות הפרובינציה שלו מפני פלישות של השבטים הנודדים מהערבה, בפרט מפושטים בני משפחת סלג'וק שהיו פעילים באזור.
הוא גם השתתף במערכה של מחמוד נגד שליט קרחאן בבוכרה ובסמרקנד, אליטיגין.
בתקופת שלטונו, אלטונטאש הצליח לבנות את כוח צבאי מקומי, על ידי גיוס כוחות עזר טורקמניים מהערבה.
עם מותו ב-1032, בנו של אלטונטאש, הארון, ירש אותו בח'ווארזם כמושל בפועל, אך לא הוענק לו תואר ח'ווארזמשאה.
כתוצאה מכך הוא מרד בגלוי נגד הסולטן הע'זנווי מסעוד (בנו של מחמוד), וכרת ברית עם אליטיגין והסלג'וקים.
שנה לאחר מכן בהוראת מסעוד הוא נרצח.
בנו השני של אלטונטאש, איסמעיל, ירש את השלטון בח'ווארזם, כאויבו המושבע של מסעוד.
הוא הפך לבעל בריתם של הסלג'וקים.
כתוצאה מכך, מסעוד הדיח אותו ב-1038 ומינה שליט אחר לח'ווארזם.
איסמעיל נאלץ להימלט אל הסלג'וקים ונטמע ביניהם.
בשלב זה המבנה של שלטון הע'זנווים במערב התפורר.
עם הדחתו של איסמעיל הגיעה לסיומה השושלת קצרת הימים של אלטונטאש ובניו.
התואר ח'ווארזמשאה פקע במשך כמה עשורים ולא קם לתחייה עד שהשליט הסלג'וקי, מאלכשאה, העניק אותו למושל העבדים הטורקי שלו, ב-1077.
השושלת הסֵלג'וּקית הייתה ממשפחה טורקמנית מאזור הערבה האסייתית אשר השתייכה לאצולה של קונפדרציית שבטי האוע'וז (הטורקים האוע'וזים מכונים במקורות המוסלמים גם בשם טורקמנים).
המשפחה קבלה עליה את האסלאם הסוני.
בראשיתם הם היו מעורבים כשכירי חרב בסכסוכים של הסמאנים ומאוחר יותר בסכסוכים בין מחמוד הע'זנווי והקראח'אנים, מחמוד הושיב אותם בח'וראסאן ובשנת 1025, הוא הושיב פלג נוסף של המשפחה בראשות האחים טוגריל בכ, וצ'אע'רי בכ בח'ווארזם.
הם המשיכו לפשוט על אזורי היישוב החקלאיים ותפקדו בעיקר כשודדים, גם בימיו של מסעוד בנו של מחמוד.
בשנת 1027 כתוצאה משנויים אקלימיים ורעב אזורי, השבטים הנוודים באזור, והסלג'וקים בראשם, הפכו לאגרסיביים יותר בחיפוש מזון.
התפתח מאבק בין הפלגים של הסלג'וקים מח'ווארזם והפלג מח'וראסאן שבו שני האחים ניצחו וניכסו לעצמם את ח'וראסאן.
הם הציגו את עצמם כמוסלמים אדוקים וזכו לשיתוף פעולה של גופים שמרניים באזור.
בשלב מסוים החליטו הסלג'וקים להסתכן בקרב כנגד מסעוד הע'זנווי ובמישור דנדאנקאן, צפונית למרו, בשנת 1040, הנחילו תבוסה לכוחותיו.
בעקבות התבוסה התפנתה הדרך בפני הסלג'וקים להשתלט על ח'ורסאן, והם הקימו שם ממלכה עצמאית הכפופה לשלטונם בראשות צ'אע'רי בכ.
טוגריל, שנחשב למייסד האימפריה הסלג'וקית, שהמשיך להרחיב את ממלכתו על חשבון הע'זנווים שנחלשו מאוד.
מח'וראסאן יצא טוגריל ב-1055, וכבש את בגדאד ללא קרב לאחר שהבויהים נסוגו ממנה.
מסעוד הע'זנווי נמלט להודו וכל ח'וראסאן והרמה האיראנית שמעבר לה נותרו פתוחים בפני הסלג'וקים.
עיקר מאבקיו של טוגריל בכ היו נגד השושלת הפאטימית שבריבונותם לא הכיר וכנגד האימפריה הביזנטית.
בשנים 1055 – 1152 הסלג'וקים השתלטו על מרבית עולם האסלאם והרחיבו את גבולותיו.
הם הצליחו להכניע ממלכות מוסלמיות אזוריות במרכז אסיה ולבסוף הצליחו להשתלט על כל שטחי ההשפעה של הח'ליפות העבאסית.
האימפריה הסלג'וקית, הייתה נתונה למלחמות חיצוניות ולמאבקי כוח פנימיים.
במזרח, מאזור סין, קם כוח דומיננטי, (שושלת ליאו המערבית) שפלש למרכז אסיה והיה מורכב משרידים משושלת ליאו שהושמדה על ידי שושלת ג'ין בשנת 1125. האציל יילו דאשי מליאו יצר קונפדרציה וצבא שנע מערבה כדי לבנות מחדש את שושלת ליאו.
הוא הביס את הקרא-ח'אנים ב-1137. בשנת 1141 הפכה קארה-ח'יטאי לכוח הדומיננטי באזור לאחר שהנחילה מכה אנושה לסולטאן הסלג'וקי אחמד סנג'אר ולקארה-ח'אנידים בשנת 1141 בקרב קאטבן צפונית לסמרקנד.
הסלג'וקים היוו כוח במזרח התיכון עד לפלישה המונגולית במאה ה-13. הכינוי "סולטן" הפך לכינוי נפוץ שהוענק על ידי הח'ליף לשליט מוסלמי בתקופתם.
האימפריה הח'ווארזמית נוצרה על ידי השושלת האנושתכינית שהייתה שושלת מוסלמית סונית ממוצא טורקי ממלוכי.
השושלת נוסדה על ידי המפקד אנושתכין ע'רצ'אי, עבד טורקי לשעבר של הסולטאנים הסלג'וקים, שמונה ב-1077 למושל ח'ווארזם כווסאל על ידי השליט הסלג'וקי מלכשאה.
בשנת 1141, בעקבות תבוסתו של הסולטאן הסלג'וקי אחמד סנג'אר בצפון סין בפני קונפדרציית קארה-ח'יטאי, נכדו של אנושתכין, עלא א-דין אטסיז שליט ח'ווארזם, נאלץ להכיר בריבונות הכוללת של קארה-ח'יטאי והיה נתון לשליטת שני הגורמים: הסלג'וקים וקארה-ח'יטאי.
שםסוג שליטהתאריכי שילטוןאנושתכין ע'רצ'אימושל ח'ווארזם, מייסד השושלת.
וסאל מטעם הסלג'וקים1077-1097אקינצ'י אבן קוצ'קארמושל ח'ווארזם וסאל מטעם הסלג'וקים1097מוחמד Iח'ווארזמשאה מטעם הסלג'וקים1097-1027עלא א-דין אטסיזח'ווארזמשאה, וסאל של קארה-ח'יטאי ושל הסלג'וקים1127-1156
הסולטאן אחמד סנג'אר מת בשנת 1156. המדינה הסלג'וקית שקעה בתוהו ובוהו והח'ווארזמשאה, עדיין וסאלים של קארה-ח'יטאי, הרחיבו את שטחיהם דרומה.
בשנת 1194 הובס ונהרג הסולטאן האחרון של האימפריה הסלג'וקית הגדולה, טוגריל השלישי, על ידי שליט ח'ווארזם, עלא א-דין תכיש, שכבש חלקים מח'וראסאן וממערב איראן.
בשנת 1200 מת תכיש והוחלף על ידי בנו, עלא א-דין מוחמד, שיזם עימות עם השושלת הגורית, ששלטה באזור של אפגניסטן העכשווית, והובס על ידם באמו דריה בשנת 1204. בעקבות ביזת ח'ווארזם פנה מוחמד לקבלת עזרה מהשליטים שלו, קארה-ח'יטאי ששלחו לו סיוע צבאי.
בעזרת תגבורת זו זכה מוחמד בניצחון על הגורים בחזאראספ ב-1204 ואילץ אותם לעזוב את ח'ווארזם.
גם תחת שלטון קארה-ח'יטאי, השליטים הבאים, בני השושלת האנושתכינית, הרחיבו את תחומי שליטתם:
+שםסוג שליטהתאריכי שלטוןארסלן-IIח'ווארזמשאה1156-1172עלא א-דין תכישח'ווארזמשאה1172-1200סולטן-שאה קרב ירושה עם תכישח'ווארזמשאה1172-1193