tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ז'אן קלוד מז'יר היה אמן קומיקס ומאייר צרפתי.
מז'יר נולד ב-23 בספטמבר 1938 וגדל בפריז, צרפת.
כבר בגיל צעיר נחשף למדיום הקומיקס על ידי אחיו הבכור, והושפע רבות מקומיקסאים אירופאים כמו ארז'ה, אנדרה פרנקווין ומוריס ומאוחר יותר גם מז'וזף ז'ילן ("ז'יז'ה") וג'ק דייוויס .
הוא התחנך ב"מכון לאמנויות יישומיות" במונטריאול, ועם סיום לימודיו עבד כמאייר עבור ספרים ומגזינים צרפתים בעיקר.
כילד התחבר מאוד עם אמן הקומיקס ז'אן ז'ירו, והשניים שמרו על ידידותם במשך שנים רבות, עד למותו של ז'ירו בשנת 2012. השניים התעמקו מאוד בז'אנר המערבונים, ועבודות שניהם הושפעו מאוד מחוויותיהם בקולנוע קטן בפריז, בו היו צופים בסרטי המערב הפרוע בשנות ילדותם.
ההתעניינות של מז'יר בהיסטוריה של המערב הישן של אמריקה וז'אנר המערבונים הובילה אותו לבקר בארצות הברית בשנת 1965 כדי לעבוד זמן מה כחוואי, חוויה שהשפיעה רבות על יצירותיו בהמשך.
בשובו לצרפת, מז'יר נפגש עם חבר ילדות נוסף שלו, פייר כריסטין, ויחד השניים יצרו את "ולריאן ולורליין", סדרת קומיקס מדע בדיוני שהייתה פופולרית בעיקר בצרפת, ושימשה בסיס לסרט "ולריאן ועיר אלף הכוכבים" של לוק בסון.
מז'יר עבד בנוסף גם כמעצב קונספטואלי בכמה פרויקטים קולנועיים - כשהמוכר בהם הוא הסרט "האלמנט החמישי", סרט נוסף של בסון, עליו עבד יחד עם ז'אן ז'ירו.
מז'יר המשיך לאורך כל הקריירה שלו לאייר עבור עיתונים צרפתיים מפורסמים, והוא אף שימש כפרופסור לאמנות רצף במחלקה השמינית של אוניברסיטת פריז.
מז'יר זכה להכרה בינלאומית כאשר זכה במספר פרסים יוקרתיים, בהם פרס "Grand Prix de la ville d'Angoulême" לשנת 1984.
ז'אן פיליפ היה זמר ושחקן צרפתי.
בשנת 1959, רשות השידור הצרפתית הכריזה כי פיליפ נבחר לייצג את צרפת באירוויזיון 1959, שנערך בעיר קאן, צרפת.
מאוחר יותר, הוכרז כי פיליפ ישיר את השיר "Oui, oui, oui, oui" בתחרות האירוויזיון.
ב-11 במרץ 1959, פיליפ הופיע על בימת התחרות.
פיליפ שובץ ראשון בסדר ההופעות, לפני דנמרק.
לאחר ההצבעה, צרפת זכתה במקום השלישי עם 15 נקודות.
בשנת 1962, רשות השידור השווייצרית, הכריזה כי פיליפ נבחר לייצג את שווייץ באירוויזיון 1962. זו הייתה הפעם הראשונה בה זמר ייצג שתי מדינות שונות בתולדות התחרות.
מאוחר יותר הוכרז כי פיליפ ישיר את השיר "Le retour".
ב-18 במרץ 1962, פיליפ הופיע על בימת התחרות.
פיליפ שובץ במקום ה-11 בסדר ההופעות, לפני יוגוסלביה ואחרי נורווגיה.
לאחר ההצבעה, שווייץ זכתה במקום העשירי עם שתי נקודות.
ז'אן פרה היה זמר-יוצר, מלחין ומשורר צרפתי ממוצא יהודי.
נודע בין היתר בהלחנת שירי לואי אראגון וביצועם.
כמה משיריו מבטאים אהדתו לאידיאליים של השמאל בצרפת.
ז'אן פרה נולד בשנת 1930 בווקרסון (Vaucresson) במחוז רמות הסן (Hauts-de-Seine) כצעיר מבין ארבעה ילדיה של משפחה מעוטת אמצעים.
האב, מנשה טננבאום (1942-1886) היה יהודי מיקטרינודר, דרום רוסיה, צורף במקצועו, אשר היגר לצרפת בשנת 1905 והתאזרח בשנת 1928.
האם, אנטואנט מאלון (1964-1888) הייתה צרפתייה ילידת פריז בעלת שורשים בחבל אוברן.
הייתה בצעירותה פועלת בבית חרושת לפרחים מלאכותיים.
בעקבות נישואיה עם בעלה, איבדה לפי החוק את האזרחות הצרפתית והיא הוחזרה לה אחרי התאזרחותו.
לז'אן הייתה אחות בכורה, רמונד (ילידת 1916), ושני אחים - אנדרה (יליד 1918) ופייר טננבאום (יליד 1925).{{הערה|[http://users.swing.be/debailleul.ghislain/ferrat_jean/gd061100.htm Biographie de Jean Ferrat']|כיוון=שמאל}}
בימי מלחמת העולם הראשונה התנדב האב כפועל בסדנה של חיל האוויר
בשנים 1918–1921 התגוררו ביישוב דראוויי ואחר כך התיישבו בבית פרטי בווקרסון.
טננבאום האב פתח בית מלאכה לצורפות ברחוב טורן 132 ברובע השלישי של פריז.
את האהבה למוזיקה ולשנסון קיבל ז'אן מהוריו.
הם בקרו תכופות את האופרה קומיק והאם ידעה לשיר אריות מהאופרות "לאקמה של ליאו דליב ומאנון מאת ז'ול מאסנה.
בשנת 1935 עברה משפחה לגור בוורסאי, שם למד ז'אן במכללת ז'ול פרי.
ב-1939 התנדב שוב האב בשירות הצבא הצרפתי.
אולם בעקבות הכיבוש הנאצי אולץ לסבול את המגבלות שנכפו על ידי משטר וישי ובשנת 1942 חויב לשאת גם את הטלאי הצהוב.
סירב להימלט ל"אזור החופשי".בקיץ 1942 הוא נעצר, נשלח למחנה הריכוז בדראנסי וב-30 בספטמבר 1942 נשלח בשנת לאושוויץ, שם נספה.
תאריך מותו נקבע ב־5 באוקטובר 1942.
הזמר הזכיר את מות אביו בשירו "Nul ne guérit de son enfance (איש אינו מתרפא מילדותו)
על אותן השנים הוא סיפר בראשיון אצל ברנאר פיבו:
בשנות ה-1950 המוקדמות הופיע פרה בקברטים פריזאים.
בהמשך נמנע מלאמץ סגנון מוזיקלי יוצא דופן ובחר להישאר נאמן לעצמו, לידידיו ולקהל שלו.
בשנת 1956 העביר לתווים את שירו של לואי ארגון, "Les yeux d'Elsa" ("העיניים של אלזה") שבוצע על ידי אנדרה קלאבו ופרסם את שמו כמלחין.
ב-1958 הקליט את הדיסק בראשון מבלי לזכות להצלחה.
הקריירה שלו פרצה אחרי שיתוף הפעולה שלו עם המוציא לאור ז'ראר מס (Gérard Meys) שהפך לידיד קרוב.
חתם חוזה עם בית ההקלטות דקא (Decca) ובשנת 1960 הוציא את הדיסק השני "Ma Môme" בהפקתו המוזיקלית של מס.
בשנת 1961 התחתן פרה עם כרסטין סוור, זמרת ששרה כמה משיריו.
באותה תקופה התוודע פרה ללאלן גוראגר שעיבד את שיריו.
בשנת 1961 הוציא פרה את אלבום הבכורה שלו Deux Enfants du Soleil
כמו כן כתב שנסונים עבור זיזי ז'אנמר והופיע איתה באולם אלהמברה למשך חצי שנה.
האלבום הבא "Nuit et Brouillard" ("לילה וערפל") זיכה אותו בגראן פרי של הדיסק מטעם אקדמיית שארל קרו.
בשנת 1965 ערך פרה שוב סיורי הופעות אולם החל משנת 1973 הפסיק להופיע על הבמה.
פרה היה נשוי פעמיים:לזמרת כריסטין סוור, ששרה כמה משיריו ונפטרה בשנת 1981 בגיל 50. אחר כך - לקולט לאפון (Colette Laffont), מורה במקצועה, ,
הוא נפטר בשנת 2010 בגיל 79 באובנה (Aubenas) במחוז ארדש אחרי מחלה ממושכת.
את שנותיו האחרונות בילה בכפר הקטן אנטרג-סור-וולאן (Antraigues-sur-Volane) בארדש.
1961 - גראן פרי לדיסקים מטעם האקדמיה על שם שארל קרו
1990 - פרס SACEM (איגוד המחברים, המלחינים והמוציאים לאור המוזיקליים)
ז'אן קלוד דובליה (בצרפתית וקריאולית האיטית: Jean-Claude Duvalier; 3 ביולי 1951 – 4 באוקטובר 2014) היה נשיאה ורודנה של האיטי ממותו של אביו, פרנסואה דובליה, בשנת 1971, ועד הפלתו בשנת 1986. כונה לעיתים "בייבי דוק", משום שהיה בנו של פרנסואה דובליה, שכונה "פאפא דוק".
דובליה נולד בשנת 1951 בפורט-או-פרנס, בירת האיטי, לפרנסואה, נשיא האיטי, ולסימון.
הוא למד בבתי ספר בפורט-או-פרנס, ולאחר מכן הלך ללמוד משפטים באוניברסיטת האיטי.
באפריל 1971, כשז'אן היה בן 19, נפטר אביו, וז'אן קלוד מונה לנשיא במקומו, וכך היה לנשיא הצעיר בעולם.
בתחילה התנגד למינויו והעדיף שאחותו הגדולה מארי-דניז תמונה לנשיאה, אך לבסוף התרצה.
בתחילת כהונתו, הוא נקט מספר צעדים לרפורמה במשטר, על ידי שחרור מספר אסירים פוליטיים והקלה על הצנזורה העיתונאית.
עם זאת, לא היו שינויים מהותיים באופיו הבסיסי של המשטר.
עקב התפרצות נגיף קדחת החזירים האפריקאית באי בשנת 1978, התעקשו רשויות החקלאות האמריקאיות על מיגור מוחלט של אוכלוסיית החזירים בהאיטי בשנת 1982. התוכנית למיגור קדחת החזירים גרמה להרס כלכלי רציני בקרב אוכלוסיית האיכרים, שגידלה חזירים כהשקעה.
בנוסף, מחלת האיידס שהתפשטה בהאיטי בתחילת שנות השמונים גרמה לירידה דרמטית במספר התיירים בהאיטי.
על חתונתם, שעלתה 2 מיליון דולר, לא נחסכו ביקורות, אם כי אחד מהעיתונים דיווח כי "האירוע ...
התקבל בהתלהבות על ידי רוב בהאיטי".
חוסר שביעות הרצון בקרב הקהילה העסקית והאליטה הלך והתגבר בתגובה לשחיתות המוגברת בקרב משפחת דובליה ומשפחת בנט, משפחתה של מישל, שכללה מכירת גופות מהאיטי לבתי ספר זרים לרפואה וסחר בסמים.
דיכוי פוליטי מוגבר הוסיף לכך.
חוסר שביעות רצון נרחב עוד יותר החל להתבטא במרץ 1983, כאשר האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר בהאיטי והכריז כי "דברים חייבים להשתנות בהאיטי".
הכרזה זאת גרמה להתעוררות רבה בקרב תושבי האיטי ותרמה להרחבת והגברת האקטיביזם הפוליטי והחברתי.
בשנת 1985 נפתח מרד נגד דובליה והפגנות ופשיטות על מחסני המזון החלו להתבצע בצפון האיטי.
העיר גונאיב הייתה העיר הראשונה בה התבצעו הפגנות.
מאוקטובר 1985 עד ינואר 1986 התפשטו ההפגנות לשש ערים נוספות.
בסוף אותו חודש החלו התקוממויות גם בדרום המדינה.
בתגובה, דובליה הוריד את מחיר המזון ב-10%, סגר תחנות רדיו עצמאיות והשתמש בצבא ובמשטרה לעצירת ההפגנות, אך מהלכים אלה לא הצליחו לדכא את המרד.
בינואר 1986 החל ממשל רייגן ללחוץ על דובליה לוותר על שלטונו ולעזוב את האיטי.
נציגים שמונו על ידי ראש ממשלת ג'מייקה אדוארד סיגה שימשו כמתווכים שניהלו את המשא ומתן.
ארצות הברית דחתה את הבקשה לספק מקלט לדובליה, אך הסכימה לסייע בבריחתו.
דובליה נעתר לבקשות ארצות הברית, והתפטר ב-7 בפברואר 1986. הוא עזב לצרפת במטוס של חיל האוויר האמריקאי.
ב-19 ביוני 1991 איבד את רוב רכושו, עקב גירושיו ממישל.
באותה עת הוא ביקש מצרפת מקלט מדיני, אך בקשתו נדחתה.
בשנת 2004 דו"ח השחיתות העולמי פרסם כי דובליה הוא ראש המדינה השישי הכי מושחת בעולם.
ב-16 בינואר 2011 חזר דובליה להאיטי.
ב-18 בינואר הוא נלקח למעצר על ידי משטרת האיטי.
הוא הואשם בשחיתות וגניבה שבוצעו במהלך 15 שנות נשיאותו.
לאחר המשפט, הוא שוחרר מבית הכלא, אך הושם במעצר בית.
דובליה נפטר ב-4 באוקטובר 2014 מהתקף לב.
זַ'אן קַהְוַואגִ'י הוא גנרל לבנוני בדימוס אשר שימש כמפקד הכוחות המזוינים של לבנון (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 2008–2017.
קהוואג'י נולד בעין אבל ב-23 בספטמבר 1953. הוא בן לעדה הנוצרית-מרונית.
ב-1973 הוא התגייס לצבא לבנון ועבר אימונים בארצות הברית, איטליה, גרמניה ושוודיה.
ב-1992 הוא מונה למפקד הרגימנט המוטס.
ב-1999 הוא מונה לראש מטה הבריגדה ה-11, וב-2001 מונה לסגן מפקד הבריגדה ה-7. ב-2002 מונה למפקד הבריגדה ה-2. הוא טיפס בסולם הדרגות וב-2008 מונה למפקד הכוחות המזוינים של לבנון במקום מישל סולימאן שהפך לנשיא לבנון.
ב-8 במרץ 2017 הוא סיים את תפקידו והוחלף בידי ג'וזף עאון.
ז'אן פרידמן היה איש עסקים צרפתי-ישראלי, חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 2016 קיבל את אות לגיון הכבוד על מאמציו במלחמה.
פרידמן היה פעיל למען ישראל.
הוא פעל למען ביטול החרם הערבי בצרפת, וכפעיל שלום סייע בקידום ההסכמים הכלכליים בין ישראל למדינות ערב במסגרת הסכמי אוסלו.
הוא יזם את עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל לצד שלמה להט.
היה בין יוזמי פרויקט לוויין התקשורת עמוס.
פרידמן נולד למשפחה יהודית בוורשה, פולין, לשם היגרו אביו, נוח, מרוסיה, ואמו, ז'ודית (יהודית), מאוקראינה.
בילדותו המשפחה עברה לצרפת והוא גדל בפריז ברובע בלוויל, שם ניהלה משפחתו מפעל קטן להלבשה תחתונה לנשים.
בעקבות כיבוש פריז על ידי הגרמנים, ביוני 1940 החליט פרידמן להצטרף אל המנהיג היחיד שקרא לצרפתים להמשיך במאבק באותה עת, שארל דה גול.
בגיל 15, הצטרף לכוחות המחתרת הצרפתית שלחמה נגד גרמניה הנאצית, ועלה לרכבת בדרכו לספרד שם התארגנה.
חמש פעמים נעצר, בכלא הכיר את סרז' ראוואנל לוחם מחתרת יהודי שהיה מקושר להנהגה.
יום לפני המעצרים ההמוניים של יהודי פריז, ביולי 1942הבריח את הוריו לכפר במחוז קרז, שבמרכז ההררי של צרפת.
בעודו שם היה ממקימי הרשת המחתרתית באזור, וקיבל הדרכה צבאית.
בין השאר סייע בפיצוץ 14 רכבות גרמניות בקו הרכבת האסטרטגי פריז־טולוז.
אז קרא לו ראוואנל לסייע להקים מחתרת במחוז סמוך.
שהיו מחופרים באדמה בלב יער, לקה בדלקת ריאות נשלח קודח, גופו עטוף עיתונים, חזרה לקרז, מאה ק"מ ברגל.
למחרת כיתרו הגרמנים את היער, וחבריו חוסלו.
אחר כך הצטרף ל"כוחות הפנים הצרפתים" של צבא צרפת החופשית, שעסקו בפעולות התקוממות נגד הגרמנים ובסיוע לפלישת כוחות הברית בדרכים שונות.
פרידמן מונה ליחידת עילית, "הכוח העצמאי הארצי", והשתתף בעשרות פעולות, כולל פיצוץ מועדון הלילה של האס אס בפריז, ירוט לאור יום של רכב משוריין גרמני, ופעולת חילוץ של אחד ממפקדי המחתרת ז'אן-פייר לוי.
שההגרמנים היו קרובים לתפיסת חברי היחידה, והוחלט למלטם.
כשהלך להיפרד מאמו, עט עליו הגסטאפו.
במשפט הצבאי שערכו לו, והוא בן, 19 נגזר עליו עונש מוות.
הוא הועבר למחנה המעצר דראנסי צפונית לפריז, ולבסוף פונה על הרכבת האחרונה, שיצאה ממתקן המעצר למחנה הריכוז בוכנוואלד בגרמניה (שיירה מס' 79 מ-17 באוגוסט 1944).
רוב נוסעיה של הרכבת היו אנשי צבא בנסיגה, ובקרון־משא אחד היו כמה משפתות יהודיות מיוחסות, בנקאים שהנאצים נעזרו בהם, וחסו עליהם עד הרגע האחרון.
ביניהם היה מהנדס המטוסים מרסל בלוך, לימים מרסל דאסו.
פרידמן קפץ מהרכבת, אך דאסו לא קפץ ונשלח לבוכנוואלד.
אחר כך שמרו על קשרי ידידות ועסקים.
פרידמן חזר להילחם עם כוחות צרפת החופשית נלחם עד על שחרור צרפת והשתחרר מהשירות בווינה.
שחזר לפריז חיפש את אמו ונאמר לו שייתכן ונשלחה לברגן בלזן, הוא פנה לפרנסואה מיטראן שהיה ממונה שחרור האסירים והשבויים בממשלה הזמנית וביקש להיות קצין קישור לצבא האנגלי בגרמניה.
הוא נשלח במטוס לגרמניה שבדרך עצר במחנה בריטי ליד העיר לינבורג, שם היה נוכח רגעים אחדים לאחר שהיינריך הימלר התאבד.
כעבור כמה ימים היה בראש הנכנסים הראשונים למחנה לברגן־בלזן.
על חוויה זו אמר "פלצות, תיעוב, חמלה.
שום תסריט לא יוכל להמחיש את עוצמתן של שתיים שלוש הדקות חראשונות.
הם רדפו אחרי השומרים, ובחמת זעם קצרו אותם במקלעים".
את אמו לא מצא במחנה.
היא שרדה מאושוויץ, ושבה לפריז.
לאחר המלחמה עבד בעבודות מזדמנות, אחר כך התעניין בטלוויזיה ונסע ללמוד את התחום בארצות הברית.
ב-1953 היה מעורב בהקמת תחנת טלוויזיה פרטית במרוקו.
אך מרוקו הייתה על סף מלחמת אזרחים, והעסק התמוטט.
שחזר לצרפת ב-1955 הציע לו סילבן פלוארה, בעלי תחנת הרדיו "אירופה 1" להיכנס לשותפות ולנהל את התחנה.
פרידמן הוביל את התחנה להצלחה גדולה לאחר שהכניס חידושים רבים, כולל שכירת שדרנים צעירים ותוססים, שידור מבזקי חדשות כל שעה, גל פתוח לשיחות מאזינים ועוד.
שכרו כלל אחוזים ממחזור ההכנסות, והוא צבר הון רב באותן השנים.
ב-1969 קיבל לידיו את ניהול תחנת הטלוויזיה מונטה קרלו (Télé Monte-Carlo) ובמטרה להרחיב את לוח השידורים של הערוץ, רכש מהמפיק והתעשיין האמריקאי הווארד יוז זכויות לסרטים ישנים באירופה, מהקלאסיקה של הקולנוע האמריקאי שהפיקו אולפני RKO (אולפנים היו בבעלות יוז אך נסגרו בתחילת שנות ה-50).
קטלוג הסרטים שנרכש כלל סרטים דוגמת: "האזרח קיין", "קינג קונג", סרטי האחים מארקס ועוד, שבאותה עת נראו חסרי ערך.
אך רישיון זכויות השידור שלהם לגורמים שונים, הפיק רווחים גדולים לחברה.
בנוסף הפיק שני סרטים דוקומנטריים על מלחמת העולם השנייה: Le Chagrin et la Pitié מאת מרסל אופול (1969) ו-De Nuremberg à Nuremberg שביים פרדריק רוסיף, שזכה בפרס סזאר לסרט התיעודי הטוב ביותר ב-1989.
ב־1976 פוטר העורך הראשי של קבוצת "אירופה 1" בלחץ ראש ממשלת צרפת, ופרידמן זעם על הפגיעה בחופש הביטוי, והתפטר מניהול הקבוצה.
הוא הקים חברת סרטים משלו, "פאראוויז'ן" (Paravision), שבין היתר, רכשה סרטים בהוליווד להפצה באירופה, עסקה בהפקת סרטים מקוריים והפצתם, ואספה ויצרה קטלוג של סרטים היסטוריים.
ידידו פרנסואה דאל, שניהל את קבוצת "לוריאל", השקיעה בחברת הסרטים והיא הפכה לחברת בת של "לוריאל".
ב-1960 נכנסה קבוצת "רדיו אירופה 1" לפעילות בישראל, שהייתה שותפה להקמת חברת "שירותי פרסומת בשידור" (שפ"ב) שהייתה אחראית של שיווק ומכירה של זמן פרסום ב"גל הקל" (לימים רשת ב').
לאחר שסילבן פלוארה, מבעלי הקבוצה, רכש תחנת טלוויזיה בלבנון, ונטען שהוא "סוכן ציוני" בכגלל פעילות הקבוצה בישראל, הציע פלוארה שפרידמן ירכש את מניות "רדיו אירופה 1" בחברת "שירותי פרסומת בשידור" יחד עם תיאו קליין.
פרידמן המשיך להיות בעל מניות בחברה, עד שזו הפסידה את הזיכיון שלה ב-1993.
ב-1981 יזם יחד עם האלוף במילואים מאיר עמית והעיתונאי חזי כרמל את פרויקט לוויין התקשורת הישראלי עמוס.
לצורך כך הקימו יחד את "החברה הכללית לשירותי לוויין", וגייסו משקיעים נוספים בישראל ובארצות הברית.
החברה החזיקה אחר כך כ-25% מחברת חלל תקשורת שהפעילה את הלוויינים.
ב-1990 התמודד על זיכיון אזורי לטלוויזיה בכבלים.
וב-1992 ניהל משא ומתן על השקעה בעיתון "מעריב".
בסוף 1994 היה מעורב במגעים להצלת העיתון "דבר" מסגירה' אך בחר בסוף לא להשקיע בו.
ב-1995 ייסד יחד עם איש העסקים אביטל ענבר את בית ההוצאה מדריכי יונתן בע"מ, שהיה בעל הזיכיון מטעם מדריך המסעדות והמלונות הצרפתי גומיו להפקת מדריך דומה בישראל, וניהלו, תחילה כמדריך מסעדות ומלונות, ואחר כך כמדריך מסעדות בלבד.
בשנות ה-90 היה מעורב גם במספר במיזמי היי-טק, בין השאר היה שותף של שאול אייזנברג בחברה לשיווק ציוד תקשורת בסין, היה מעורב בהקמת חברת ההזנק "מוביילקום", שעסקה בפיתוח אנטנות קטנות ממדים לתקשורת לוויינים, והשקיעה בקרן אגריטק של חברת ההשקעות להט-לב, שהקים שלמה להט, לשעבר ראש עיריית תל אביב.
פרידמן היה מקושר לצמרת הפוליטית של צרפת, בעקבות פעילותו במחתרת הצרפתית ובצבא צרפת החופשית, שראשיה הפכו למנהיגי צרפת לאחר המלחמה.
פרידמן היה מעורב, מאחורי הקלעים, בקידום הסיוע הביטחוני הצרפתי לישראל בשנות ה-50 וה-60. בשנות ה–50 פתח בפני שמעון פרס, אז מנכ"ל משרד הביטחון, את דלתות השלטון בצרפת, וסלל את הדרך לעסקאות הנשק עמה.
באותן השנים גם הכיר את טדי קולק, בעת ששימש מנכ"ל משרד ראש הממשלה, הם נשארו מאז ביחסי ידידות ופרידמן תרם אחר כך למספר פרויקטים בירושלים, שיזם קולק כראש עייריית ירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים התבקש על ידי הנשיא שארל דה גול, לפעול למען הסדר שלום בתום המלחמה.
על פי הצעת פייר מנדס פראנס (שהנהיג את המהלך למתן עצמאות לתוניסיה), פרידמן ביקש מלוי אשכול שיתן הצהרה שמדינת ישראל מוכנה לפתוח במשא ומתן לשלום באופן מידי (באופן דומה להצהרה שנתן מנדס פראנס עשר שנים קודם בתוניס, שהביא לסיום המשבר שם ללא אלימות).
אשכול אכן יצאה בהצהרה כזו, אך אחר כך התהליך המדיני לא התקדם.
דה גול אימץ עמדה פרו-ערבית ופרידמן ביקר אותו בפומבי, ואף גייס את תחנת הרדיו שלו לקדם עמדות פרו-ישראליות.
בנוסף הפיק סרט תיעודי על ישראל, שהוקרן בהצלחה בצרפת וברחבי העולם.
בתקופת ואלרי ז'יסקר ד'אסטן התבקש לסייע לתהליך תהליך השלום בין ישראל למצרים והיה נוכח בפגישת פסגה בין מנחם בגין ואנואר סאדאת.
המאבק נגד החרם הערבי בצרפת
פרידמן הוביל מאבק להפסקת יישום החרם הערבי על ידי חברות בצרפת.
זאת לאחר שפוטר מניהול חברת הסרטים שהקים על ידי החברה האם "לוריאל".
היא גילה שפרוטוקול ישיבת מועצת המנהלים, שבו הודיעה כביכול על התפטרו זויף.
הסיבה הייתה לחץ על חברת "לוריאל" לנתק את הקשרים שלה עם ישראל, לאחר רכישת חברת הקוסמטיקה הלנה רובינשטיין בשנת 1988. מנהלי החברה הודו כי הדבר נעשה כדי לספק את דרישות החרם הערבי.
והתברר כי משלחת של ועדת החרם בדמשק הגיעה לפריז והודיעה ל"לוריאל" כי תרחיב את החרם הקיים על מוצרי "הלנה רובינשטיין" ותחילו גם על מוצרי "לוריאל".
ערב בואם "פיטרו" ראשי לוריאל את פרידמן, כדי להוכיח לבני שיחם הערבים שאין בצמרת לוריאל אף ישראלי, או יהודי המקורב לישראל.
פרידמן הגיש תלונה במשטרה, על כך ש"לוריאל" פעלה בניגוד לחוק הצרפתי הקיים נגד כניעה לחרם הערבי, חוק שעבר ב-1977 בתמיכת הנשיא מיטראן.
מיטראן היה מקרוב לראשי "לוריאל", מאז שעבד בחברה לאחר מלחמת העולם השנייה, לאחר שפוטר על ידי יריבו דה-גול, מהממשלה הזמנית שקמה לאחר המלחמה, כך שחשיפת פעילות "לוריאל" גרמה לשערורייה פוליטית.
מיד אחר כך חשף פרידמן פרטים נוספים: בראש התומכים בחרם הערבי עמד ז'אק קורז, פושע מלחמה צרפתי נאצי שנשפט בצרפת, בהיעדרו, לתקופת מאסר ממושכת.
התברר שהוא חי בארצות הברית בשמו האמיתי ומנהל שם את חברה-הבת של "לוריאל".
בהדרגה התברר לפרידמן שבנוסף לו רבים מנציגי "לוריאל" באמריקה הלטינית היו פושעים נאצים נמלטים.
פרידמן גם גילה שקורז בא לישראל, הציג עצמו כידיד המדינה ושכנע את משפחת פרופר, בעלי מפעל "הלנה רובינשטיין" במגדל העמק, וזיכיון להפצת מוצרי החברה באזור הים התיכון, לשנות את שם המפעל ל"אינטרביוטי", ולמחוק כך כל נוכחות של הלנה רובינשטיין בישראל.
גד פרופר, מנכ"ל החברה, לא ידע על מניעיו האמיתיים של קורז ועברו הנאצי.
בעקבות תלונתו של פרידמן מונה שופט חוקר שבמרץ 1991 ערך פשיטה על מטה "לוריאל" ותפסו מסמכים שהוכיחו שהחברה עברה על החוק ונכנעה לחרם הערבי.
כולל דו"חות מפורטים על סכומי שוחד ששילמה לבעלי תפקידים ב"ועדת החרם", כדי שימחקו את "לוריאל" מהרשימה השחורה של חברות מוחרמות.
לאחר שהשופט-חוקר הגיש כתבי אישום נגד ראשי לוריאל, התערב הנשיא מיטראן וביקש שימשוך את תלונתו, במקום זאת ימנה ועדת חקירה לעניין לוריאל ויעביר חקיקה כלל-אירופית נגד החרם הערבי.
בנוסף ראש החברה פנו, נפגשו עם מנכ"ל משרד החוץ, אורי סביר, ובעקבות דרישתו חידשה "לוריאל" את פעילותה בישראל.
במקביל באותן השנים החל תהליך השלום, שהביא לשינוי האווירה הבינלאומית כלפי ישראל ובמזרח התיכון, בעקבות ועידת מדריד בסוף 1991, ואחר כך הסכמי אוסלו, שערערו למעשה את היסוד לחרם, לאחר שירדן והפלסטינים החלו בשיתוף פעולה מדיני, מסחרי וכלכלי עם ישראל.
פרידמן היה מעורב בארגון "הוועידות הכלכליות למזרח התיכון וצפון אפריקה", מפגשים לקידום שיתוף פעולה כלכלי ועסקי בנזרח התיכון.
הוועידה הכלכלית הראשונה נערכה ב-30 באוקטובר 1994, בעיר קזבלנקה שבמרוקו (אחר כך התקיימו עוד שלוש ועידות: ברבת עמון שבירדן בנובמבר 1995, בקהיר שבמצרים בנובמבר 1996, ובדוחה שבקטר בנובמבר 1997).
ועידת קזבלנקה נערכה בחסות חסן השני, מלך מרוקו ובתמיכה והשתתפות של הנשיאים ביל קלינטון מארצות הברית ובוריס ילצין מרוסיה.
בסך הכל השתתפו בוועידת קזבלנקה נציגים של 61 מדינות, כולל: ראש הממשלה יצחק רבין, שר החוץ שמעון פרס, נשיא מצרים חוסני מובארק וחוסיין, מלך ירדן.
בנוסף 1,114 אנשי עסקים מכל העולם השתתפו בוועידה.
בסיום הוועידה פורסמה הצהרה משותפת שקראה לסיום החרם הערבי על ישראל.
פרידמן היה נשוי שלוש פעמים ונולדו לו שישה ילדים.
מאז שנות ה-70 גר לסירוגין בישראל ובצרפת.
החל משנת 1990 התגורר בקביעות בישראל בעקבות נישואיו לדניאלה.
הוא נהג לארח בביתו בסביון, אורחים מצרפת, ביניהם נשיא צרפת לשעבר ואלרי ז'יסקר ד'אסטן, שר האוצר לשעבר דומיניק סטראוס-קאהן והזמר איב מונטאן.
בזמן מלחמת המפרץ נפגע ביתו מטיל סקאד, והוא ניסה לתבוע אישית את סאדם חוסיין.
נפטר ב-14 במרץ 2021 בגיל 95 בסביון, והובא למנוחות בבית העלמין של היישוב .
ז'אן קלוד גרימברג הוא סופר, מחזאי, תסריטאי ושחקן יהודי-צרפתי.
אביו של גרימברג, יהודי מרומניה, התיישב בצרפת לפני מלחמת העולם השנייה.
לאחר צעדת הוורמאכט לפריז, הוא גורש.
אמו ברחה עם הילדים לצרפת הבלתי כבושה של וישי.
לאחר הלימודים השלים גרומברג חניכה כחייט מ-1953 עד 1957.
הוא גם לקח שיעורי משחק ושיחק עם קבוצות חובבים.
משנת 1961 עבד גרמברג עם קומפני ז'אק פברי.
או אז החל לעסוק בספרות.
הוא יצר, בין השאר, עיבוד נופי לנובלה "הדו-קרב" מאת צ'כוב והפארסה מתייה לגרוס, שהוצגה לראשונה ב-1969 בתיאטרון פריז דה לה גייט-מונפרנס.
מחזהו הראשון שהועלה היה המחזה החד-מערכה Michu ב-1967, בו עסק בנושא האנטישמיות.
ב-1968 הגיעה הבכורה של Morgen, ein Fenster zu Straße מ-1966, שעדיין היה במסורת של תיאטרון האבסורד.
בשנת 1971 התיאטרון הלאומי דה ל'אודאון פרסם את האמורף ד'אוטנבורג שלו על נסיך הכתר המטורף אמורפה, שהורג אדם נכה וילד מדי יום כדי להיפטר מהאוכלים חסרי התועלת בנסיכותו.
פריצת הדרך האחרונה של גרומברג הגיעה ב-1974 עם המחזה דרייפוס, שעלה בבכורה בגרמניה באותה שנה בקאמרשפילה של מינכן בהנחיית הנס שווייקארט.
מחזה זה מתרכז בקבוצת שחקנים חובבים בקהילה היהודית של עיירה פולנית קטנה, שעוסקים בחזרות על מחזה על פרשת דרייפוס כ"תיאטרון-בתוך-התיאטרון".
גרימברג כינה את דרייפוס "הביוגרפיה המומצאת של ההורים שלי".
בשנת 1979, התיאטרון הלאומי דה ל'אודאון הציג לראשונה את "הסדנה", שבו מוצג גורלו של חייט יהודי קטן ברובע דה האל בפריז לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
בהתבסס על אנטישמיות ואפליה גזעית - מרכיבים שחוזרים על עצמם ביצירתו של גרימברג.
יחד עם קונסטנטין קוסטה-גבראס כתב את התסריט לסרטו "הסגן".
מאז הוא עבד על כל הסרטים האחרים של קוסטה-גברס והשתתף בכתיבת התסריטים של "הגרזן", "הקולונל ואני" ו"עדן היא מערב".
בשנת 1991 זכה גראמברג בפרס מולייר בקטגוריית "יצירות חדשות" על עבודתו Freie Zone.
באותה שנה הוא קיבל את ה-Grand Prix de l'Académie française על יצירותיו הדרמטיות השלמות.
יחד עם קוסטה-גברס, גרמברג קיבל סזאר עבור התסריט המעובד הטוב ביותר בשנת 2003 עבור אמן, המבוסס על המחזה "הסגן".
בשנת 2012 הוענק לו פרס מקס קוקיירמן על התסריט של הסרט העלילתי לה קפיטל.
לה קפיטל הוקרן כסרט הסיום ב"פסטיבל הבינלאומי לקולנוע עצמאי של בורדו".
הסרט היה מועמד גם לפרס חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסן סבסטיאן ולפרס FIPRESCI בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו.
בשנת 2021, יצירתו "המוצרים היקרים ביותר", שהוכרזה כספר נוער בגרמניה, הייתה מועמדת על ידי חבר השופטים לנוער של פרס גרמניה לספרות הנוער.
דרייפוס (תורגם על ידי יהושוע סובול)
האזור החופשי (הוצג בישראל בתיאטרון החאן)
1974: מתייה לגרוס, הגיבור של אוסטרליץ
1988: שנים מתעוררות (כריכים של Les années)
1994: כביסה מלוכלכת (מכירת לינג'ה)
2005: הקולונל ואני (מון קולונל)
2007: אזור חופשי (אזור חופשי)
מאת כריסטין דוסל ומרייטה פייקנברוק בהשתתפות ז'אן קלוד קונר וס' ברנד סוכר.
זַ'אן קַאלָה היה סוחר שחי בטולוז בצרפת, שנשפט, עונה והוצא להורג בגין רצח בנו, למרות מחאותיו על חפותו.
קאלה היה פרוטסטנטי בחברה קתולית רשמית.
ספקות לגבי אשמתו הועלו על ידי מתנגדי הכנסייה הקתולית והוא נוקה מאשמה בשנת 1764. בצרפת הוא הפך לקורבן סמלי של , יחד עם ו.
קאלה, יחד עם אשתו, היה פרוטסטנטי.
צרפת הייתה אז מדינה קתולית; הקתוליות הייתה דת המדינה, ללא זכות חוקית ליחידים לעסוק בדתות אחרות.
אף שהדיכוי החריף של הפרוטסטנטים שיזם המלך לואי ה-14 נמוג ברובו, הפרוטסטנטים היו, במקרה הטוב, נסבלים.
לואי, אחד מבניו של קאלה, המיר את דתו לקתולית ב-1756.
ב-13–14 באוקטובר 1761, אחד מבניו האחרים של קאלה, מארק-אנטואן, נמצא מת בקומת הקרקע של בית המשפחה.
השמועות אמרו שז'אן קאלה רצח את בנו משום שגם הוא התכוון להמיר דתו לקתוליות.
בחקירה, המשפחה טענה תחילה כי מארק-אנטואן נהרג על ידי רוצח.
אחר כך הם הכריזו שמצאו את מארק-אנטואן מת, תלוי; מכיוון שהתאבדות נחשבה לפשע מתועב נגד עצמו, וגופות המתים של המתאבדים נטמאו, הם ארגנו שהתאבדות בנם תיראה כמו רצח.
אף על פי שז'אן קאלה טען שהמוות היה התאבדות, ועדותה של ז'אן וינייר (Jeanne Vigneire), האומנת הקתולית של קאלה, פסק בית המשפט בטולוז שז'אן קאלה רצח את בנו.
קאלה נידון גם לעינויים לאחר שנשפט ונמצא אשם.
ידיו ורגליו עד שנעקרו מהתושבת שלהם.
שבעה עשר ליטר מים נשפכו לגרונו.
הוא נקשר לצלב בכיכר הקתדרלה שם כל אחד מאיבריו נשבר פעמיים על ידי מוט ברזל.
גם עם כל העינויים הללו, הוא המשיך להכריז על חפותו.
ב-9 במרץ 1762 גזר (בית המשפט האזורי) גזר דין מוות על ז'אן קאלה באמצעות גלגל שבירה.
ב-10 במרץ, בגיל 64, הוא מת בעינויים על הגלגל, תוך שהוא עדיין טוען בתקיפות לחפותו.
ההתערבות של וולטר והזיכוי מאשמה שלאחר המוות
דונה קאלה (Donat Calas), בנו הצעיר של ז'אן קלה נמלט לז'נבה, נפגש שם עם הפילוסוף הצרפתי וולטר וסיפר לו על האירוע.
לאחר שהחשדות הראשוניים כי קאלה היה אשם בקנאות אנטי-קתולית התבדו, החל וולטר במסע לביטול עונשו של קאלה, בטענה שמארק-אנטואן התאבד בגלל חובות הימורים ואי יכולתו לסיים את לימודיו באוניברסיטה בשל דתו.
מאמציו של וולטר הצליחו, ולואי החמישה עשר, מלך צרפת נפגש עם המשפחה וביטל את גזר הדין ב-1764. המלך פיטר את ה-Capitoul, השופט הראשי של טולוז, המשפט בוטל, ובשנת 1765 ז'אן קאלה זוכה מאשמה לאחר מותו בשל "פגם פרוצדורלי" (vice de procedure), כשהמשפחה קיבלה פיצוי בסך 36,000 ליברות מהמלך.
וולטר, מבקר גלוי של הכנסייה הקתולית, ציטט את המקרה כדוגמה לחומרת הכנסייה בחיבורו משנת 1763, .
ז'אן פרנסואה מרטי היה פעיל במחתרת הצרפתית, מחסידי אומות העולם, שהציל משפחה יהודית במלחמת העולם השנייה.
מרטי נולד בטולוז בשנת 1920. אביו היה מנהל בית ספר ואמו נפטרה בעת לידתו.
מרטי הועבר לבית יתומים ואומץ על ידי אחד ממפקחי בית היתומים, אך הוחזר לפנימייה לאחר שהאם המאמצת נפטרה.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לצרפת בשנת 1940, מרטי, שהתנגד נחרצות לכיבוש ולקריאות השלטון הצרפתי להתגייס לצד הגרמנים הצטרף למחתרת הצרפתית.
במסגרת פעילותו במחתרת, הוא דאג לצנחנים בריטים שצנחו בצרפת וסייע להם בלינה, אוכל ותחבורה.
בנוסף ביצע פעולות חבלה בפסי רכבת ונייד אמצעי לחימה שונים.
באחת מפעולותיו פגש ברכבת שני יהודים חרדים מבלגיה ומיד הוריד אותם מהרכבת ודאג להחביאם.
ביוני 1940 משפחת נחום היהודית ברחה מפריז לכפר גראנד-סיר-גארון, הנמצא כ-20 קילומטרים מטולוז.
מרטי התיידד עם ויולט נחום שנולדה ב-1925. הוא חירף את נפשו למען משפחת נחום וארגן עבורם תעודות מזויפות שהשיג לאחר שפרץ לבניין העירייה.
בנוסף דאג להם לתלושי מזון, ביגוד ומקומות מסתור.
ויולט הצטרפה למחתרת בעקבות מרטי וביחד סייעו בשינוע אמצעי לחימה, מכשירי קשר ורימונים.
כאשר גברה הסכנה למשפחת נחום, בעקבות שני משתפי פעולה של הגרמנים שהגיעו לאזור טולוז, החלה המשפחה לתכנן בריחה לספרד.
באותה עת היה איסור לשהות באזור הגבול עם ספרד, שהוכרז כשטח צבאי ולכן הבריחה הייתה כרוכה בסכנה רבה.
ב-1942 חצו אביה ואחיה של ויולט את הגבול לספרד ומשם המשיכו לקזבלנקה.
במרץ 1943 החליטו ויולט ואמה ראשל לברוח גם הן לספרד.
מרטי סייע להן לעבור את הרי הפירנאים תוך שהוא מפזר תבלינים ופלפל לאורך נתיב המילוט בכדי להטעות את כלבי הגישוש.
מזג האוויר הקשה שיבש את תוכניתם והשלושה נאלצו להסתתר באחד הכפרים.
באפריל 1943 החליטו לשוב ולנסות לחצות את הגבול לספרד, אך ראשל, שהייתה מבוגרת לא רצתה להכביד על בריחתם והחליטה להישאר בכפר.
מרטי סירב לכך בכל תוקף ונשא אותה על גבו לכל אורך המסע.
עם חציית הגבול נעצרו השלושה על ידי משמר הגבול הספרדי, הספרדים שחררו את ויולט ואמה אך מרטי הושם במעצר בתנאים קשים מאוד.
ויולט וראשל הגיעו לכפר ספרדי סמוך, באחד הימים שמע אותן ראש הכפר משוחחות בצרפתית והציע לויולט ללמד את בתו את השפה.
ויולט הסכימה בתנאי שהוא יעזור להן לשחרר את מרטי ממעצר.
מרטי שוחרר ממעצר ולאחר מכן המשיכו השלושה ברכבת לדרום ספרד.
משם בקיץ 1943 הגיעו לקזבלנקה והתאחדו עם אביה ואחיה של ויולט.
משפחת נחום שהתה בלול תרנגולות על גג אחד הבניינים בקזבלנקה עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה, נישאו מרטי וויולט והתגוררו בפריז.
מרטי פתח מכולת והחל בלימודי הנדסת מכונות שבעזרתם מצא עבודה.
בינואר 1970, מרטי, וויולט ושני ילדיהם, אלן ודניאל, עלו לישראל והתגוררו בירושלים.
מרטי עבד במפעל מנועי בית שמש והיה שותף בפיתוח מנוע מטוס הלביא של התעשייה האווירית לישראל.
הוא התעניין רבות בהיסטוריה ובתנ"ך והירבה לכתוב על מפרשי התנ"ך וחכמי דת יהודים.
ז'אן פרנסואה מרטי הלך לעולמו ב-21 באוקטובר 2004, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ מעלה החמישה .
ב-14 בינואר 1985, הוכר מרטי כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
במסגרת מיזם "חסד אחרון", מיזם משותף ל"יד ושם" ולשב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב, אותר קברו של מרטי בבית העלמין של קיבוץ מעלה החמישה ונקבעה עליו לוחית זיכרון.
על מצבתו נחקקו המילים "איש חזק היה".
ז'אן ואחיו ראול ערכו מסעות רבים עבור בעל הספינות .
ב-3 באפריל 1529 הוא הפליג עם שתי ספינות לאי סומטרה במטרה לשבור את מונופול סחר התבלינים הפורטוגזי.
הוא הגיע לחוף המערבי של סומטרה בסוף אוקטובר, אך לא הצליח לקנות את כמות התבלינים הרצויה.
הוא נפטר מול חופי סומטרה, ב-1529.
על אף שהיה ידוע כקרטוגרף, לא שרדה אף אחת מהמפות שלו.
עבודותיו השפיעו על פיתוח מערכת .
בשנת 1531 התפרסם אוסף משיריו של פרמנטייה.
יצא לאור מחדש בשנת 1971, בהוצאת Droz, ז'נבה.
יצא לאור מחדש בשנת 2001, בהוצאת: Clermont-Ferrand.
ז'אן אלפונס לואי רובר פלאביני היה קצין בכיר בצבא צרפת וממייסדי חיל השריון של צבא זה.
במהלך מלחמת העולם השנייה עמד בראש הכוח שניסה לבלום את פלישת גרמניה הנאצית לצרפת אך לא הצליח למנוע את כניסת הגרמנים וכיבוש צרפת.
במהלך מערכה זו נפל בשבי ושהה את שאר המלחמה במחנה שבויים בגרמניה.
ז'אן פלאביני נולד ב-1880 בעיירה אלבף (במחוז סן-מריטים בצפון מערב צרפת) ללואי רוברט פלאביני וברטה לואיז מבית לה-בורז'ואה.
ב-1900 הצטרף להאקדמיה הצבאית סן-סיר, אותה סיים ב-1902 והתגייס, כקצין, לחיל הפרשים של צבא צרפת.
ב-1913 הועלה פלאביני לדרגת קפטן ומונה למפקד פלוגת פרשי דרגון של רגימנט הדרגונים ה-17 ואחר כך כמפקד רגימנט הרגלים ה-146 .
בתפקיד זה לחם במלחמת העולם הראשונה.
ב-1917, במהלך המלחמה, עבר לפקד על רגימנט הפרשים ה-17 עצמו.
ביוני 1918, בשלהי המלחמה, נפצע קשה בראשו.
לאחר המלחמה המשיך לשרת בצבא צרפת וב-1928 קודם לדרגת קולונל.
ב-1930 מונה לעוזר של מפקד חיל הפרשים הצרפתי במשרד הכוחות המזוינים של צרפת.
ב-1932 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקד חיל הפרשים הצרפתי.
ב-1936 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה להקים דיוויזיה ממוכנת ופיקד עליה.
הייתה זו הדיוויזיה הראשונה מסוג זה שהוקמה בצרפת ולצורך פרויקט הקמה זה הסתייע פלאביני במקסים וגאן.
ב-1939 קודם לדרגת גנרל כשבאותה שנה מונה תחילה למפקד מרחב העיר ריימס ובהמשך מונה למפקד הקורפוס ה-21 של צרפת.
במאי 1940, עם פלישת גרמניה הנאצית לצרפת, נשא פלאביני בתפקיד מפקד הקורפוס ה-21 כשתחת הקורפוס פעלה הדיוויזיה המשוריינת השלישית .
ב-14 במאי, בזמן שהגרמנים הקימו ראש גשר על נהר המז, שהה פלאביני בעמדת הפיקוד של הדיוויזיה השלישית והחליט לעצור מתקפה מרוכזת של הדיוויזיה על ראש הגשר הגרמני בנהר המז ובמקום זאת הורה לפזר את יחידות הדיוויזיה במערך הגנתי לרוחב כל החזית.
אי הפגיעה, של הצרפתים, בראש הגשר הגרמני אפשר לגרמנים להתקדם דרומה כשהחל מ-15 במאי התחולל קרב סטון בין כוחותיו של פלאביני לכוחות הגרמנים.
הקרב הסתיים ב-27 במאי בתבוסה צרפתית ובאבטחת ראש הגשר הגרמני.
פלאביני המשיך לנהל את קרבות הארמייה ה-21 גם לאחר התבוסה בקרב סטון.
ב-23 ביוני 1940 שהה בטעות בשטח שנכבש על ידי הגרמנים ונפל בשבי.
הוא נלקח לגרמניה כשתחילה הוחזק במבצר קניגשטיין, במזרח גרמניה, ובינואר 1945 הועבר לטירת קולדיטץ שם שהה עד סוף המלחמה.
לאחר שחרורו מהשבי פרש פלאביני מהצבא והתיישב בכפר מנסי-פנוויל שבמערב צרפת שם החזיקה משפחתו טירה מאז 1834 שאותה ירש ב-1933.
נפטר ב-1948 במנסי-פנוויל והובא לקבורה בכנסיית מדלן בעיר רואן.
היסטוריונים טוענים שחוסר הנחישות של פלאביני, ב-14 במאי 1940, להשמיד את ראש הגשר הגרמני גרם לביסוס האחיזה הגרמנית באדמת צרפת ובסופו של דבר לנפילת צרפת.
מעבר לכך נטען כנגד פלאביני שהחלטתו לפזר את כוחותיו על פני שטח גדול עם תשתית כבישים כפרית גרם לפקקי תנועה בשטח ההתארגנות ולחוסר התארגנות ראויה לקרבות מול הגרמנים.
1909: פרש במסדר ההצטיינות החקלאי
1918: צלב מלחמת העולם הראשונה
1918: מדליית הנצחת מלחמת העולם הראשונה
1939: קצין גדול של לגיון הכבוד
1945: צלב מלחמת העולם השנייה
לזוג נולדו שלושה ילדים (רוברט, ז'אק ואנרי).
שלושת הילדים שירתו גם הם בצבא צרפת כששניים מהם (ז'אק ואנרי) נהרגו בקרבות מלחמת העולם השנייה (אחד באלזס ושני בהודו סין).
ז'אן מוריס ז'ול קאבו, המכונה קאבו היה קריקטוריסט, עיתונאי וקומיקסאי צרפתי.
הוא יצר את דמויות "גראן דודוש" (Grand Duduche) ו"בוף"
(Beauf ) שפעל בעיתונים סטיריים כמו "הרה-קירי", שרלי הבדו או לה קנאר אנשנה ("Le Canard enchaîné" - הברווז הכבול) והשתתף בין היתר, במספר תוכניות אירוח ("Droit de réponse" "זכות לתשובה") וילדים ("Récré A2") שבהן יצר איורים בשידור חי.
קאבו נרצח ב-7 בינואר 2015 בפריז, בפיגוע במשרדי שרלי הבדו
קאבו נולד בינואר 1938 כבן לזוג מורים.
הוא גדל ביישוב שאלון-אן-שמפאן שנקרא בזמנו שאלון-סור-מארן במשפחה קתולית זעיר בורגנית.
אביו מרסל קאבו (2007-1913) היה מורה ליציקה בבית הספר הגבוה לאמנויות ומקצועות בפריז וצייר חובב.
ז'אן קאבו למד בתיכון פייר באיין וב"תיכון המולאם המעורב" שבשדרת שמפאן באפרנה, בית ספר שהאמן תיאר אותו באחת מיצירותיו.
בגיל 14 זכה בפרס הראשון בתחרות ציור שאורגנה על ידי המגזין Cœurs vaillants.
קיבל כפרס זוג אופניים וציורו פורסם במזגין "Publimondial".בהתחלת דרכו קיבל קאבו השראה מהצייר דובו (Dubout) והמשיך לצייר תחת שם העט J.K.-Bu בעיתון בית הספר Le Petit Fum's שהופיע בשלוש מאות עותקים.
בגיל 15 זכה להערכתו של ז'אן מרי בואגלן עיתונאי משאלון שעזר לו לפרסם
ב-1954 את איוריו הראשונים ביומון האזורי L'Union de Reims
בשנת 1956 הגיע קאבו לפריז כדי לעבוד כשוליה בסטודיו לעיצוב שמהתמחה באריזות מזון, וששכן מעל הקברט "קרייזי הורס".
הוא הוקסם מהג'אז של קאב קאלוויי, שניגן בעת ההפסקות של קבוצת הכדורסל הארלם גלובטרוטרס, אז בסיבוב משחקים בפריז.
התשוקה לג'אז ולסווינג לעולם לא עזבה אותו.
הוא הקדיש מספר עבודות לנושא, וכתב את ההקדמה לספר לציון 60 שנה למועדון הג'אז Le Caveau de la Huchette.
הוא הפיק כתבות על ג'אז, ביקר באולמות קונצרטים ובפסטיבלים כדי לפגוש את קאב קאלוויי, ליונל המפטון, קאונט בייסי, דיוק אלינגטון, והנחה מאוחר יותר תוכנית בשם "Le Jazz qui déménage" (הג'אז שזז) בתחנת הרדיו TSF Jazz יחד עם לור אלברן.
הוא נרשם ל-1956 כ"תלמיד משלים" ב-אקול אטיין (École Estienne) ובשבתות שרטט ציורי עירום באקדמיה ז'וליאן.
בפריז ציורו הראשון פורסם ב-13 באפריל 1957 על ידי המגזין פארי מאץ'.
קאבו צייר בו על חיי התלמידים והתלמידות בתיכון.
הוא הושפע על ידי אמנותו של ז'אן בוסק בחסכון הקווים, בהומור השחור ובבקורת הנוקבת כלפי הצבא.
במרץ 1958 נאלץ קאבו להפסיק את חייו הפריזאיים כאשר גויס למלחמת אלג'יריה.
הוא שובץ במשך עשרים ושבעה חודשים עד יוני 1960, בגדוד הזואבים התשיעי שבסיסו היה בבוז'י, כיום בג'איה, 220 ק"מ מזרחית מאלג'יר.
בעקבות חשיפה למעשי האלימות והאכזריות שנתקל בהם במהלך שירותו פיתח קאבו מודעות פוליטית נחרצת.
תקופה זו יצרה בו אנטי-מיליטריזם בלתי מתפשר.
עשרה חדשים לפני תום השירות נשלח לשרת במערכת השבועון הצבאי "בלד" (Bled).
זה היה בטאון תעמולה צבאי שחולק חינם לחיילים ונפוץ ב-350,000 עותקים.
לצידו כתבו בעיתון פיליפ לברו ופרנסיס ובר.
קאבו יצר סדרת ציורים בשם "בת הקולונל" וסיפורים קצרים שלעגו לחיי הטירונים ולהווי הקסרקטין.
ההשקפות חברתיות האנטי-מיליטריסטיות והאנרכיסטיות שהתעצבו בתקופה זו באו לידי ביטוי למשך חייו.
גיבור ציוריו באותם ימים, היה השליש קרוננבור והיא קיבלה השראה מדמויות אמיתיות של קצינים זוטרים.
במהלך שירותו הצבאי, הוא שלח ציורים גם לפארי מאץ'.
אחרי ששוחרר מהצבא ב-1960, הגיש קאבו את רישומיו למספר עיתונים וחלקם פורסמו בIci Paris ו-France Dimanche.
ב-יוני 1960, הוא הכיר את הקריקטוריסט פרד שהציע לו לפגוש צוות של מגזין חדש בהתהוות.
היה זה הירחון הסטירי "הרה-קירי" שמייסדיו היו פרנסואה קוואנה וז'ורז' ברנייה שהתפרסם בשם פרופסור שורון לפי שם הרחוב בו שכן בניין העיתון באותה תקופה, רחוב שורון בפריז.
קאבו מצא שם אווירה שהתאימה לרעיונותיו, והתוודע לעוד קריקטוריסטים מוכשרים כמו ז'בה, פרד, ז'ורז' וולינסקי, רייזר.
רישומיו ראשונים הופיעו שם בדצמבר 1960, החל מהגיליון 3 של "הרה-קירי" בדצמבר 1960.
"הרה-קירי" נאסר לראשונה על ידי משרד הפנים הצרפתי בשנת 1961, בשל פגיעה במוסר ציבורי, לפי בקשת אשת הנשיא שארל דה גול, איבון.
קאבו עבד עם רנה גוסיני, שהביא אותו למערכת של כתב העת Pilote.
בהדרכתו של רנה גוסיני שב שנות ה-1950 חי בניו יורק כחלק מצוות העורכים של כתב העת Mad, יצר קאבו את דמותו האהובה, הדודוש הגדול, תלמיד תיכון מגושם ואיטי, בהשראת זיכרונותיו מבית הספר התיכון ביישוב שאלון.
הדודוש הופיע בגיליון הראשון של 1963.
קאבו יצר מאוחר יותר (ב-1973 במגזין "קנאר אנשנה") בהשראת דמות אחד מגיסיו, את הגיבור הבור הקרוי "בוף" Beauf.
,הטיפוס "המביע בעוצמה את רעיונות ואינו חושב בכלל".
ב-1950 פגש קאבו פגש את איזבל מונן, מורה בת 23, אם לארבעה ילדים, שעבדה בשאלון-סור-מארן.
ב-1963 נולד להם בן, עמנואל, לימים הזמר מנו סולו, והם התיישבו באוזואר-לה פרייר.
קאבו צייר כתבות עבור Paris Presse וב-1966 כיסה את משפט בן ברקה ב"לה פיגרו.
הוא פרסם גם ב - L'Enragé עיתון הקריקטורות קצר הימים של מאי 1968.
ב-1969 קיבל מידי פייר דאק את הפרס "עפרון הזהב" לציורי עיתון.
באותה שנה היה אחד מציירי "הרה קירי הבדו" שנאסר בגלל העטיפה מ-13 בנובמבר 1970 שכותרתה הייתה "נשף טרגי בקולומבה:מת אחד" (לרגל פטירתו של הגנרל דה גול)
כעבור שבועיים הצטרף למגזין החדש "שארלי הבדו" שבו נדרש ליצור שני עמודים בשבוע עד שנת 1981.
קאבו ורייזר עזבו בפברואר 1972 מכיוון העורך של "שארלי" קוונה
כפה על צייריו לעבוד אך ורק במגזין שלו.
פרד (אריסטידס) המשיך לצייר עבוד "פילוט".
בנובמבר 1972 השתתף בהקמת הירחון האקולוגיסטי La Gueule ouverte (הפה הפעור) לצד פייר פורנייה, אמיל פרמילייה, קוונה, ז'ורז' וולינסקי ורייזר.
אחרי מותו של פורנייה כעבוד שנה, אשתו של קאבו, איזבל מונן, הייתה למנהלת המגזין.
קאבו נודע כפעיל פציפיסטי, שצייר מאות ציורים אנטימיליטריסטיים.
הוא נידון שש פעמים באשמת העלבת הצבא או פגיעה במורל.
במרץ 1975 במסגרת מסע למען ביטול מערכת המשפט הצבאית צייר קאבו פוסטר חוברת בכותרת "המשפט הצבאי - כל מה שרוצים לדעת" שהוצאה לאור על ידי הירחון Cité nouvelle"
בכמה ערים בצרפת ב 1976 ו-1977 הפוסטר עורר מספר פסקי דין נגד המדביקים, הצייר ומנהל המגזין "סיטה נובל" ונגד מנהל כתב העת "Lutte antimilitariste ("מרבק אנטימיליטריסטי") שפרסם את הפוסטר על העטיפה.
קאבו אייר את הספר "השופטים בחאקי" מאת מיריי דבאר, מזכירת קבוצת הפעולה וההתנגדות למיליטריזציה וז'אן -לוק אניג.
הוא חיבר מספר כתבות על משפטי סרבני הגיוס.
ציוריו האנטימיליטריסטיים נקבצו בשתי אנתולוגיות: "הלאה כל הצבאות!" ו"השליש קרוננבור".
אחרי רציחתו של קאבו ב-2015, האיחוד הפציפיסטי של צרפת תחת הכותרת "תודה, קאבו" פרסם קובץ מציוריו מהשנים 1975 ועד 1993 שנועדו לעיתון האיגוד
ב-2006 בעקבות הפולמוסים שהתעוררו אחרי הציורים הסטיריים שייצגו את הנביא מוחמד בתקשורת הסקנדינבית ראיין העיתון "לה מונד" שמונה ציירים וקריקטוריסטים.
להזמנתה של ז'קלין ז'ובר בספטמבר 1978 הופיע קבו בתוכנית הילדים Récré A2 בטלוויזיה שהלוגו שלה היה "ללמוד תוך כדי שעשוע"
הוא יצר דפי ציורים בשידור ישיר ויחד עם ויליאם למרז'י הרים את הכפפה של הצופים ששלחו ציורים במדור שנקרא Maraboud'ficelle.
כשהמנחה דורוטה עברה לערוץ TF1 הוא העדיף להישאר נאמן לתוכניתה של ז'קלין ז'ובר ולטלוויזיה הציבורית.
נשאר שם עד יוני 1988 עם הצוות של בוקר יום רביעי שכלל את מרי דופן ושרלוט קאדי.לדבריו "עבור צייר הילדים אם הקהל האידיאלי.
כל הילדים מציירים עד גיל 12".
ב-1982 עבד עבור הערוצים FR3, Antenne 2 ו- TF1
בשנים 1987-1981 השתתף קאבו בתוכנית Droit de réponse (הזכות לתגובה) בהנחייתו של מישל פולק.
יחד עם סינה (Siné), ויאז (Wiaz) וולינסקי קאבו אייר בשידור חי את דיוני התוכנית.
אולם דיור אחד של ויאז "בית של בנאי, דשר של בנאי, טלוויזיה של ב..." גרם להפסקת התוכנית.
זאת מכיוון היה בו רמז לשחיתות בענף הבנייה ולא חסך את חיציו מהבעלים החדש של ערוץ TF1, הקבלן פרנסיס בויג.
עדיין ב- Antenne 2 להזמנתו של המפיק דניאל פאט, השתתף קאבו, החל מ-1987, בתוכנית הבוקר Télématin שוב עם איורים בשידור חי של תכני השידור ואקטואליה.
ב-1985 נכנס שמו של קאבו בין האישים שצויינו בלקסיקון פטי רובר
החל מ-1982 עבד קאבו עבור המגזין Le Canard enchaîné
לשם הביא את גיבורו "בוף" בנוסח מעודכן ב-1995.
ב-1976 התגרש מאיזבל ויצר קשר זוגי חדש עם ורניק בראשה, נספחת עיתונות של הוצאת דארגו שאותה הכיר כשעבר עבור המגזין PIlote.מ-1975 עבר לגור ברובע סן ז'רמן דה פרה
כדי להיות קרוב למועדוני הג'אז.
ב-1991 עבד קאבו במגזין הסטירי קצר הימים "לה גרוסה ברטה" שהתנגד למלחמת המפרץ והתפטר יחד עם פיליפ ואל בעקבות ריב עם המנהל, ז'אן-סיריל גודפרואה.
קאבו וואל רצו שיהיה להם שבועון משלהם ואז הקימו מחדש את "שארלי הבדו".
יחד עם רנו וז'בה הם מימנו את גליונו הראשון.
הגליון הזה יצא לאור ב 2 ביולי 1992 ב 120000 עותקים וזכה בהצלחה.
הצטרפו למגזין ותיקים של המערכת הקודמת שלו, ביניהם קוונה, דלפיי דה טון, סינה, ז'בה, וילם, וולינסקי, וחברים חדשים: שארב, אונדל ברנאר, רנו, ריס וטיניו.
פרט לעבודותיו עבור Canard enchaine ו-שארלי הבדו קבו כתב רפורטאז'ות מאוירות בניו יורק, בסין ובהודו יחד עם פייר-אנטואן דונה, כתב של סוכנות פראנס פרס
ז'אן לוק גודאר ראה בקאבו גדול עיתונאי צרפת.
לראשונה - לאיזבל מונן, עיתונאית ושהייתה בהמשך עורכת ראשית של המגזין האקולוגיסטי "La Gueule ouverte".
אשתו השנייה הייתה ורוניק בראשה (ילידת 1947), בתם של אנדרה בראשה ואליזבת אנרי.
היא עבדה כמנהלה תקשורת בשירות העתונאי של רדיו פראנס ואחר כך במשרד הכלכלה והאוצר בעת כהונתו של דומיניק סטראוס-קאהן.
קאבו מת ב-7 בינואר 2015 כשנרצח על ידי האחים קואשי, ילידי צרפת ממוצא אלג'יראי, בפיגוע של "המדינה האיסלאמית" נגד מערכת המגזין "שארלי הבדו"
הובא לקבורה ב-14 בינואר 2015 בבית הקברות המערבי cimetière de l'Ouest של שאלון-אן-שמפאן.
לפי החלטה מ-11 במרץ 2015 בתעודת הפטירה שלו נרשם "קרבן של הטרוריזם".
1969 - פרס עפרון הזהב לציור עיתונאי
1979 - פרס סן-מישל (בלגיה) לצייר הזר הטוב ביותר עבור הקובץ "הלאה כל הצבאות!"
ספטמבר-2006-ינואר 2007 - התארגנה תערוכת הוקרה "קאבו ופריז" בבית העירייה של פריז.
2007 - רדיו "פראנס קולטור" שידר ריאיון עם האמן מאת פטריס טורן- הוא פורסם אחר כך בהוצאה לאור Aube.
המדיאטק ז'ורז' פומפידו בעיר הולדתו, שאלון-אן-שמפאן, הקדישה לו תערוכה רטרוספקטיבית
שודר בספטמבר 2006 בערוץ פראנס 5 סרט תיעודי "קבו, פוליטיקלי אינקורקט" בבימוים של ז'רום למבר ופיליפ פיקאר, לפי תסריט של ברנאר פורנייה
דצמבר 2008 - ינואר 2009 - אורגנה תערוכה "הוקרה לדודוש הגדול" בחנות הספרים גוסיני.
31 בדצמבר 2015 - קיבל לאחר המוות את אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת אביר.
מותו של קאבו הסעיר מליוני אנשים.
ב-8 בינואר 2015 במטרו, בבתי הספר, במשרדים נשמרה דקת דומייה לזכר הנרצחים במערכת שארלי הבדו.
ז'אן פייר בויקסו כתב ב"פארי מאץ'":
לא היה שני לאנרכיסט העדין הזה בהוקעת הקונפורמיזם והטיפשות של עידן שהוא ממש תיעב...
המטרות המועדפות עליו לא היו רק אנשי הצבא ומנהיגי הדת אלא גם הגזענים, הציידים, המזהמים, העשירים הנצלנים, כל אלו שהוא קרא להם "בוף" beaufs ושאת האנוכיות שלהם אף פעם לא התעייף מלהוקיע
מרץ 2015 - לוח זיכרון לזכרו הוצב על בית הספר אטיין שבו למד
אוקטובר 2015 הוצבו שני פסלים בצורת גרגויל על המגדלור העתיק Tour de la Lanterne בלה רושל עם דמויותיהם של קאבו ווילינסקי.
לגרגויל בדמות קאבו יש עפרון בשער.
באירוע המפגשים - פרומנאד של ארז'נטא על הדורדון הוצב זמנית על ידי העירייה פסל פרוטומה מעץ של דודוש הגדול חובש כובע עם פרחים, יצירה של גיום אנדלו.
נובמבר 2018 - נפתח בשאלון-אן-שמפאן "דודושטק", מרחב תרבות מוקדש לקאבו
מאוקטובר עד דצמבר 2020 - ביוזמת אלמנתו, ורוניק, אורגנה בעיריית פריז תערוכה בשם "הצחוק של קאבו" שכללה מעל 300 ציורים מאת האמן.
תערוכות דומות הוצגו במאי-יוני 2022 באוקסיטניה.
(תעבור את הבגרות, אחר כך נראה!)
2008 אינטרגרלה - הדודוש הגדול - הקדמה מאת רנה גוסיני L'Intégrale
Mon Beauf 1976 עם מבוא מאת פרנסואה קוונה
1985 Rôti de Beauf עם מבוא מאת פרנסואה קוונה
עבור יצירה זו קאבו והמו,ל שלו נידונו ב- 22 במרץ 1979 לקנס של 2500 פרנק
1981 - עם דידייה קונוואר Inspecteur la Bavure - לפי תסריט הסרט בעל אותו השם
ז'אן ראסין היה מחזאי צרפתי.
נולד בעיירה לה פרטה-מילון (La Ferté-Milon) שמצפון-מזרח לפריז, לאב שהיה מפקח מטעם המלך על מכרות המלח שבסביבה.
נתייתם מהוריו בהיותו תינוק וקיבל חינוך קלאסי אצל סבתו.
למד במנזר פור רויאל דה שאמפ (שהיה ליד ורסאי), שבו התחנך ברוח התאולוג קורנליוס יאנסן.
למד יוונית, הושפע ממחזותיהם של אוריפידס ושל סופוקלס, ותרגם חלק מהם לצרפתית.
עבר להתגורר בפריז, שם למד פילוסופיה וספרות קלאסית.
כתב מחזה והראה אותו למולייר, שעודד אותו להמשיך ולכתוב מחזות.
ראסין החליט להקדיש את עצמו לתיאטרון, אך ב-1659 קרוביו שלחו אותו ללמוד תאולוגיה בדרום צרפת כדי להופכו לכומר.
ראסין, שלא חפץ בקריירה דתית, חזר לפריז ב-1661.
מולייר הציע לראסין נושא למחזה, והוא כתב את "התבאים" (או האחים האויבים), שלהקתו של מולייר העלתה על הבמה בפריז ב-1664. ב-1665 כתב ראסין את הטרגדיה "אלכסנדר הגדול", שהוצגה על ידי להקת רויאל, שהייתה מתחרה של להקת מולייר בפריז.
טרגדיה זו ביססה את מעמדו של ראסין כיורשו של קורניי.
המבקר הספרותי ניקולה בואלו לימד את ראסין את כללי הכתיבה הקלאסית, והוא כתב את הטרגדיה "אנדרומַכָה" (1667) שהוקדשה להנרייטה הדוכסית מאורליאן, שהייתה בת דודו של המלך לואי הארבעה עשר.
טרגדיה זו זכתה להצלחה מיידית.
ב-1668 כתב את הקומדיה "המתדיינים", ששעשעה מאוד את המלך.
ב-1670 כתב את הטרגדיה "טיטוס וברניס" (על טיטוס וברניקי), שגם היא זכתה להצלחה רבה.
ראסין המשיך לכתוב טרגדיה חדשה מדי שנה וב-1673 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית.
ב-1677 הועלתה על הבמה הטרגדיה "פדרה", הנחשבת ליצירת המופת של ראסין.
המלך לואי הארבעה עשר מינה את ראסין ואת בואלו להיסטוריונים של חצר המלכות.
בתפקידו כהיסטוריון התלווה ראסין למלך במסעותיו ובמלחמותיו.
ב-1679 היה ראסין מעורב בתביעה משפטית.
הוא הואשם בכך שהרעיל את מאהבתו תרז דו פרק ונידון למאסר.
אך היות שמאהבתו של המלך, מאדאם דה מונטספאן, הייתה מעורבת בעניין, הורה המלך לבטל את התביעה.
מאורע זה ותפקידו כהיסטוריון מלכותי גרמו לכך שראסין חדל לכתוב מחזות.
כעבור עשר שנים, לבקשתה של מאדאם דה מנטנון, כתב את הדרמה "אסתר", שהוצגה בפני המלך ופמלייתו ב-1689. ב-5 בינואר 1691 הוצג המחזה האחרון של ראסין "עתליה" על ידי להקת המנזר סנט סיר בפריז.
ראסין נפטר ממחלה ב-1699 ונקבר בכנסיית סנט אטיין דו מון.
המלך הורה להעניק קצבה שנתית לאשתו ולילדיו של ראסין.
ז'אן רנואר היה במאי קולנוע צרפתי, אשר ביים ושיחק בלמעלה מארבעים סרטים מימי הסרט האילם עד לשנות ה-60. כן כתב ביוגרפיה נחשבת של אביו, הצייר האימפרסיוניסטי הדגול, פייר-אוגוסט רנואר.
רנואר היה בנו השני של פייר-אוגוסט רנואר ורעייתו אלין ויקטורין שאריגו.
הוא אחיו של השחקן הצרפתי הנודע פייר רנואר, ודודו של קלוד רנואר, צלם הקולנוע הנודע.
בנו, אלן רנואר הוא פרופסור לספרות השוואתית באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
רנואר נולד ברובע מונמרטר בפריז, וילדותו נחלקה בין בית המשפחה בפריז, ובין האחוזה המשפחתית בדרום צרפת.
רבים מציוריו של אביו מתקופת ילדותו מציגים אותו כילד מתולתל ונאה.
הצלחתו הכלכלית של אביו הביאה לכך שרנואר קיבל את השכלתו בפנימיות, אותן כינה "בתי סוהר אלגנטים" ומהם היה נמלט בקביעות.
בשנת 1913, לאחר שהשלים תואר בפילוסופיה ובמתמטיקה הצטרף לחיל הפרשים.
רנואר שירת שירות קרבי במלחמת העולם הראשונה ולאחר שנפגע מכדור ברגלו, החל לשרת כטייס.
פגיעתו הותירה אותו עם צליעה תמידית, אך תקופת ההחלמה הממושכת ממנה גרמה לו לגלות את הקסם שבקולנוע, ואת אומנותו של צ'ארלי צ'פלין שנודע בצרפת בכינוי "שארלו".
עם תום המלחמה שוחרר רנואר בדרגת סגן.
הוא רצה לקדם את קריירת המשחק של אשתו, אדומת השיער והיפהפייה, ההון שירש מאביו איפשר לו את החירות לעסוק במשלח יד שיבחר, ובתקופה זו גילה את סרטיו של אריך פון שטרוהיים.
הייתה זו אומנותו של שטרוהיים, יכתוב רנואר לימים, שגרמה לו להבין כי יצירת הסרט היא יצירת העולם שבתוך הסרט, וכי ניתן לייצר בצרפת סרטים טובים שיציגו נושאים צרפתיים בסביבה צרפתית, דבר שבעבר נחשב לבלתי אפשרי.
הוא החל לבחון את ההעמדות של הדמויות בציורי אביו, ובציורי ציירים צרפתים אחרים, והאמין כי יש בהם ערך קולנועי רב.
בשנת 1924 ביים את הראשון מתשעת הסרטים האילמים שיצר, ברובם שיחקה אשתו.
סרטים אלו היוו לרוב כישלון קופתי, ורנואר נאלץ למכור את ציורי אביו על מנת לממן את פעילותו.
בין הסרטים היה ניסיון גרנדיוזי לעיבוד קולנועי של היצירה "ננה" מאת אמיל זולא, ניסיון שעלה לרנואר הצעיר מיליון פרנק.
בשנת 1930 לאחר ששיחקו יחדיו ככיפה אדומה והזאב, בסרטו של אלברטו קוואלקנטי "כיפה אדומה", נפרד רנואר מאשתו.
עד מהרה החל במערכת יחסים עם מרגריט מתייה, עורכת סרטים צרפתית, אשר על אף שמעולם לא נישאה לרנואר, נשאה את השם "מרגריט רנואר".
במהלך שנות השלושים כאשר החליף הקולנוע את הסרט האילם נהנה רנואר מתקופה של פריחה אמנותית והצלחה קופתית וביקורתית מרובה.
בשנת 1931 החל לביים סרטים מדברים.
סרטו "הכלבה" ("La Chienne") נחשב לסרטו הגדול הראשון.
בשנת 1932 נוצר "בודו ניצל מן המים" ("Boudu sauvé des eaux"), המושפע בבירור מדמות הנווד הצ'פלינית.
השחקן מישל סימון אשר שיתוף הפעולה האמנותי שלו עם רנואר נחשב להצלחה בסרטים רבים, נמשה מנהר הסן על ידי מוכר ספרים, וגישתו האנושית של הנווד מתעמתת עם האווירה הבורגנית והחומרנית של ביתו של מוכר הספרים.
גישתו הפרועה והאנרכיסטית של הנווד, עומדת בניגוד לקיפאון והשמרנות של הסביבה הבורגנית, ומייצגת את האנושיות שבה דגל רנואר.
סרטו "טוני" (1935) נחשב לאחד ממבשרי הנאו-ריאליזם האיטלקי.
עד אמצע שנות השלושים היה רנואר מזוהה עם "החזית העממית", ומספר מסרטיו כגון "פשעו של מסייה לאנג" (1936) ייצגו את ערכי הסוציאליזם המזוהים עמה.
בשנת 1937 יצר את הסרט שנחשב לטוב שבסרטיו האשליה הגדולה, בכיכובו של אריך פון שטרוהיים, והשחקן הצעיר והפופולרי ז'אן גאבן.
הסרט הוא סרט פציפיסטי על מחנה שבויים גרמני בימי מלחמת העולם הראשונה, ועל ניסיונות הבריחה שעושים ממנו הכלואים, הבאים ממדינות שונות – אנגלים, צרפתים, אמריקנים ורוסים.
האחווה הבינלאומית הנוצרת כובשת לבסוף גם את לבם של שומרי המחנה הקשוחים.
הסרט זכה להצלחה רבה בצרפת ובעולם, אך נאסר להקרנה בגרמניה.
שר התעמולה הגרמני יוזף גבלס יצא כנגד הסרט וכינה אותו "סמל הרקבון שפשה בעם הצרפתי הנחות".
באיטליה הוקרן הסרט, ואף זכה בפסטיבל הסרטים של ונציה, אך לאחר מכן אסר הרודן בניטו מוסוליני על הקרנתו.
בראייה לאחור נראה הסרט כפנייה ישירה לעמי אירופה, ערב מלחמת העולם השנייה לשמור על השלום, ולהימנע מן המלחמה הקרבה.
סרטו הבא "החיה שבאדם", טרגדיה פילם נוארית על פי ספרו של אמיל זולא בכיכובם של ז'אן גאבן וסימון סימון, אשר הוקרן לראשונה בשנת 1938 שמר על הישגיו הקולנועיים של "האשליה הגדולה".
ממש ערב המלחמה הוקרן "חוקי המשחק" (1939) הנחשב על ידי המבקרים ליצירת המופת של רנואר.
המדובר בסאטירה על החברה הצרפתית, בה שיחק רנואר עצמו את תפקיד אוקטאב, דוכס המארגן מסיבת סוף שבוע המלווה בתככי אהבה בין האדונים ובין המשרתים.
הסרט היה סרט קודר, וכישלון קופתי נוראי.
הוא הוסר מן האקרנים מיד לאחר ההקרנות הראשונות, ובמהלך השנים שלאחר מכן לא הוקרן, ואף נאסר להקרנה בצרפת של וישי שכן נחשב למבשר התבוסה הצרפתית המוחצת במלחמה, ולמתריע על הרקבון החברתי שפשה בחברה הצרפתית, בניגוד לערכים השמרניים שלהם הטיף המרשל פטן.
במשך שנים רבות נחשב הסרט לאבוד, ורבים סברו כי העותק היחיד הושמד בהפצצה אווירית בימי המלחמה, אך לבסוף ניתן היה להרכיב גרסה מעותקים שונים ששרדו, במהלך שנות ה-50 ובסיועו של רנואר, אשר במהלך השנים ערך את הסרט שוב ושוב.
הסרט נכלל בשפע רשימות של "הסרטים הדגולים שנוצרו".
עם תחילת מלחמת העולם השנייה גויס רנואר לצבא הצרפתי ל"שירות הקולנוע הצבאי".
רנואר היה אז בן 45. לאחר תקופה קצרה בשירות הצבא, הגיע לרומא על מנת לביים גרסה לאופרה טוסקה.
כניסתה של איטליה למלחמה לצד גרמניה, עם פלישתה לצרפת, הביאה לשובו של רנואר לצרפת.
עם התבוסה הצרפתית במלחמה, נמלט מצרפת, עם מאהבת בשם דידו, אשר לה נישא לאחר מכן, בשנת 1944. בתחילה נמלט רנואר לליסבון ולאחר מכן, לפי הזמנת הבמאי הדוקומנטרי הדגול רוברט פלאהרטי, הגיע להוליווד.
רנואר נתקל בקושי למצוא פרויקטים שיתאימו לו בקולנוע האמריקני.
בשנת 1943 ביים את הסרט "ארץ זו היא שלי" בכיכוב מורין או'הרה וצ'ארלס לוטון, דרמה אנטי נאצית המתרחשת באירופה.
בשנת 1945 ביים את "איש הדרום" סרט על פועלים חקלאים בטקסס הנחשב לעבודתו הטובה ביותר בתקופתו האמריקנית, ואף היה מועמד לפרס האוסקר.
בשנת 1946 קיבל אזרחות אמריקנית.
בשנה זו יצר את "יומנה של חדרנית", עיבוד לספרו של אוקטב מירבו בכיכוב פולט גודארד וברג'ס מרדית'.
סרט זה נכשל בקופות, ונראה כי הקהל האמריקני לא קיבל היטב את הבמאי הצרפתי.
יצירתו האחרונה ב"תקופה האמריקנית" היא "האישה על החוף" (1947) בכיכוב ג'ואן בנט ורוברט ריאן.
הסרט, מלודרמה ייצרית, צולם ונערך מחדש לאחר שהקרנותיו המוקדמות נכשלו.
בשנת 1949 נסע רנואר להודו ליצירת סרטו הצבעוני הראשון "הנהר".
הסרט, המבוסס על ספר בשם זה מאת רומר גודן, הוא התבוננות עמוקה ביחסי אנוש עם הטבע, וסיפורן של שלוש נערות מתבגרות בהודו הקולוניאלית.
הסרט זכה בפרס הבינלאומי בפסטיבל קאן בשנת 1951 וסימן את תחילת התקופה החשובה השנייה בחיי היצירה של רנואר.
בתחילת שנות ה-50 שב רנואר לאירופה, ויצר טרילוגיה של קומדיות מוזיקליות צבעוניות.
"מרכבת הזהב" (1953) בכיכובה של האיטלקייה אנה מניאני, "קן קן צרפתי" (1954) בו שב לשתף פעולה עם ז'אן גאבן, ו"הלנה והגברים" (1956) בו שיחקה אינגריד ברגמן עסקו בנושאים של הקשר בין התיאטרון, הפוליטיקה והמסחר.