tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פירוש שמו ביוונית עתיקה הוא "תנין נורא" או "תנין גדול באופן מעורר אימה": δεινός (דיינוס) – "נורא, עוצמתי, חזק, מופלא, גדול, מפחיד, מעורר אימה", σουχος (סוכוס) – תנין.
הדיינוסוכוס היה תנינאי עצום באורך ממוצע של 8–10 מטר ואורך מרבי של , ומשקל של 5–8.5 טונות.
עוצמת הנשיכה של הדיינוסוכוס הוערכה ב- – יותר מכל בעל חיים שחי אי-פעם ביבשה, ואף יותר מהטירנוזאורוס רקס, שידוע בנשיכתו החזקה המסוגלת אף לשבור עצמות.
התנינאים של היום, ובפרט התניניים והאליגטוריים, קטנים בהרבה: לשם השוואה, אורכו של התנין הגדול ביותר החי היום, תנין הים, הוא לכל היותר ולרוב לא יותר מ-, ומשקלו כ- לכל היותר.
מאובנים של דיינוסוכוס נמצאו בארצות הברית במדינות טקסס, ויומינג ומונטנה וכן בחוף המזרחי (למשל בג'ורג'יה וקרוליינה הצפונית).
מאובנים שלו נמצאו גם בצפון מקסיקו.
הוא חי משני הצדדים של הים הפנימי המערבי שחצה את אמריקה הצפונית באותה תקופה.
הוא הגיע לשיא גודלו בבית הגידול המערבי, אך היה נפוץ יותר במזרח ארצות הברית.
במשך שנים היו פלאונטולוגים חלוקים בשאלה האם שתי האוכלוסיות מייצגות מינים טקסונומיים שונים, אך תגליות חדשות מ-2010 הראו ששתי האוכלוסיות הן אכן של מינים שונים של הדיינוסוכוס.
המחקר על החלוקה למינים של הדיינוסוכוס נמשך גם היום.
השרידים הראשונים של הדיינוסוכוס נתגלו בצפון קרוליינה שבארצות הברית בשנות ה-50 של המאה ה-19, אך הוא תואר וסווג טקסונומית רק ב-1909. שרידים נוספים נתגלו בשנות ה-40 של המאה ה-20, ומאוחר יותר שימשו לשחזור (לא מדויק) של גולגולתו שהוצג במוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע.
לא הכל ידוע עדיין על הדיינוסוכוס, אך ממצאים חדשים שנתגלו בשנים האחרונות יכולים לשפוך אור על טורף ענק זה.
הדיינוסוכוס היה דומה במובנים רבים לתנינאי מודרני, כאשר ההבדלים הגדולים היו בעיקר בגודלו העצום, בגולגולת ובצורת האוסטאודרמים – הקשקשים הגרמיים המהווים שריון לעור התנין.
כיוון שעדיין לא נתגלה שלד מאובן שלם של דיינוסוכוס, חלק מהידע לגבי מבנה גופו של דיינוסוכוס הוא השערה, שנעשתה על ידי אקסטרפולציה והשוואה לתנינאים של ימינו.
דיינוסוכוס היה אחד התנינאים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם.
כשנתגלה, אורכו הוערך בין 10 ל-15 מטר וכיום מקובלת ההערכה שאורכו נע בין ל-, והוא שקל כ-.
תנינאים נוספים בגודל דומה הם סרקוסוכוס אימפרטור מאפריקה (9–12 מטר, 4–8 טונות) ופורוסזאורוס ברזיליאנסיס מאמריקה הדרומית (10–11 מטר, 5.6–8.4 טונות).
התנינאים של היום, ובפרט התניניים והאליגטוריים, קטנים בהרבה: לשם השוואה, אורכו של התנין הגדול ביותר החי היום, תנין הים, הוא לכל היותר, ומשקלו כ- לכל היותר, והתנין הגדול ביותר שנמדד היה תנין היאור באורך ומשקל של .
עוצמת הנשיכה של הדיינוסוכוס הוערכה בכוח של – יותר מכל בעל חיים שחי אי-פעם ביבשה ואף יותר מהטירנוזאורוס רקס האימתני.
רק הכריש הפרה-היסטורי הענק קרכרודון מגלודון (Carcharodon megalodon) והזוחל הימי טורף X (שחיו בים), היו בעלי עוצמת נשיכה גדולה יותר.
לשם השוואה, עוצמת הנשיכה הגדולה ביותר של בעל חיים שחי כיום היא של תנין הים באורך 6.7 מטרים שלפי ההערכה כוח הנשיכה שלו הוא והנשיכה החזקה ביותר שנמדדה בפועל היא של תנין היאור.
כיוון שלא נתגלה עדיין שלד שלם או כמעט שלם של דיינוסוכוס, קשה לדעת במדויק מהו אורכו המרבי האמיתי.
עם זאת, אפשר להעריך את הגודל על ידי אקסטרפולציה ממאובנים כגון הגולגולת והחוליות.
בתנינאים בני-ימינו יש מתאם ברור בין האורך הכולל של הגולגולת (שמסומן THL) לבין האורך הכולל של כל הגוף (שמסומן TBL).
שימוש בנוסחה של המתאם בתנין הים ובאליגטור אמריקאי, עבור גולגולות הדיינוסוכוס שנמצאו, נותן את הערכים שהוצגו למעלה לגבי גודלם הכולל, אומדן זה נחשב למדויק יחסית.
כאשר אין גולגולת שלמה, אפשר להעריך את האורך הכולל באמצעות גודל החוליה, שכן יש מתאם בין גודל החוליות לגודל הכולל.
אמנם הערכה זו פחות מדויקת אך עדיין נחשבת לסבירה.
בירד את הלסת התחתונה של דיינוסוכוס, ואורך הלסת המשוחזרת היה 1.8 מטרים.
בהתבסס על נתון זה הם העריכו את אורכו הכולל של דיינוסוכוס ב-15 מטר.
אריקסון וכריסטופר ברוצ'ו שאורכו של דיינוסוכוס נע בין 8 ל-10 מטרים בלבד.
ב-2002 ביצע הפלאונטולוג דייוויד ר.
Schwimmer) הערכה של גודלו של דיינוסוכוס ומצא שהגודל שונה בין המינים השונים של דיינוסוכוס.
לדבריו, הדיינוסוכוסים שבמערב אמריקה היו גדולים באופן ניכר מהדיינוסוכוסים שבחוף המזרחי.
בהתבסס על גולגולת באורך מטר העריך שווימר שאורך המין הממוצע של דיינוסוכוס בחוף המזרחי היה כ-8 מטר ומשקלו היה כ-2.3 טונות.
האורך המרבי שלו היה ככל הנראה 9.45 מטר.
לפי מחקרו של שווימר, המין של דיינוסוכוס שחי במערב אמריקה היה גדול יותר.
באמצעות גולגולת סבירה שאורכה כ-1.3 מטר מטקסס העריך שווימר שאורכו הממוצע של הדיינוסוכוס המערבי הוא ומשקלו כ-5 טונות.
נמצאו חלקי מאובנים של דיינוסוכוס שהיו גדולים יותר, אך כיוון שמצבם היה בכי רע והם היו חלקיים ביותר, בייחוד הגולגולת, היה קשה להעריך באמצעותם את האורך הכולל של החיה בשיטה זו.
מהמאובן הגדול ביותר של דיינוסוכוס, שכלל מספר חוליות ענקיות, העריך שווימר שהפרטים הגדולים ביותר יכלו להגיע אף לאורך של ומשקל של 8.5 טונות.
ממצאים חדשים שנתגלו, כולל גולגולות, תומכים בהערכה זו.
ב-2005 העריכו פארלו ועמיתיו את אורכו הממוצע של דיינוסוכוס כ- בהתבסס על לסת תחתונה של גולגולת באורך ורגרסיה ליניארית בין TBL ל-THL שכוילה לפי הפרופורציות של אליגטור אמריקני.
בשנים האחרונות התפרסמו מספר מאמרים שהקטינו את הערכות הגודל של דיינוסוכוס לאזור 7–8 מטר במין D.
schwimmeri ועד 10.5 מטר במינים D.
עם זאת, יש המשערים שהדיינוסוכוס יכל להגיע גם לאורך של ומשקל של עד 13 טונות, ולמרות שהערכות אלו זוכות לתפוצה רחבה באינטרנט הן לא פורסמו בכתב עת מדעי.
להלן סיכום ההערכות השונות על הגודל של הדיינוסוכוס:
מין אורך ממוצע אורך מרבי משקל ממוצע משקל מרבי דיינוסוכוס ריוגרנדאנסיס, דיינוסוכוס האטצ'רי דיינוסוכוס רוגוסוס, דיינוסוכוס שווימרי
על פי מחקר שערכו ד"ר גרגורי אריקסון ופרופ' כריסטופר ברוצ'ו ב-1999 קצב הגדילה של הדיינוסוכוס היה דומה לזה של תנינאים מודרניים, אך התקופה שבה המשיך לגדול הייתה ארוכה יותר.
הערכתם התבססה על טבעות גדילה באוסטאודרמים (קשקשי השריון) שלהם.
הם מצאו כי לקח לדיינוסוכוס למעלה מ-35 שנה כדי להגיע לגודלו המרבי ושהפרטים הזקנים ביותר חיו יותר מ-50 שנה.
אסטרטגיית גדילה זו שונה לחלוטין מאסטרטגיית הגדילה של דינוזאורים גדולים שהתבססה על גדילה מהירה בשנים הראשונות והגעה לגודל מלא תוך זמן קצר יותר, אך מנגד גם מיתה בגיל צעיר יותר.
כך שיוצא שדיינוסוכוס זקן ראה מספר דורות (בדרך כלל 2–3) של דינוזאורים בימי חלדו.
שווימר ציין כי הערכתם של אריקסון וברוצ'ו התבססה על ההנחה שטבעות הגדילה באוסטאודרמים משקפות תקופות גידול שנתיות, כלומר: כל שנה נוספת טבעת, כפי שקורה בתנינאים מודרניים.
הוא תקף הנחה זו, ואמר שייתכן שקצב היווצרותן מושפע מגורמים שונים כמו הגירה אחר טרף, חילופי עונות, שינוי אקלים ומזג האוויר ועוד, דבר שיכול לשנות את ההערכות על קצב הגדילה ומשך זמן הגדילה.
הגולגולת של הדיינוסוכוס הייתה גדולה, כבדה וארוכה.
היא מציגה הן מאפיינים שקיימים באליגטוריים אבל גם מספר מאפיינים בסיסיים יותר.
הגולגולת הייתה רחבה אך גם ארוכה.
החוטם של הדיינוסוכוס היה רחב יחסית, בדומה לאליגטור, עם תפיחה בקצה.
מאובנים שנתגלו בשנים האחרונות הראו שלדיינוסוכוס היו שני "חלונות" או חורים בעצם ה-Premaxilla בחלק הקדמי ביותר של הגולגולת (בנוסף לנחיריים) אך לא ידוע מה היה תפקידם.
עצם ה-Premaxilla המרכיבה את הקצה הקדמי של הלסת העליונה הכילה ארבע שיניים, כאשר הזוג הקדמי היה קטן יותר מהאחורי.
עצמות ה-maxilla המהוות את רוב הלסת העליונה הכילו 21 או 22 שיניים.
עצמות ה-dentary המהוות את עיקר הלסת התחתונה הכילו 22 שיניים כל אחת.
כאשר הפה היה סגור, רק השן הרביעית בלסת התחתונה הייתה גלויה.
כל שיניו של הדיינוסוכוס היו עבות וחסונות.
השיניים שנמצאו בחלק האחורי של הלסת, קרוב למפרקים, היו נמוכות, עגולות וקהות.
שיניים אלה נועדו לפצח שריונות של צבי ים, קשקשי דגים ועור עבה של בעלי חיים שאותם טרף הדיינוסוכוס.
הן היו שיניים מרסקות: כאשר ננעצו בבשר הן גרמו לנזק רב לרקמות ושברים לעצמות שמתחתן, ובכך פגעו ביכולתו של הטרף להתנגד או להימלט ממלתעותיו של הדיינוסוכוס.
במאמרי מדע פופולרי נכתב לעיתים ששיניו היו בגודל בננה.
לקשקשי השריון של הדיינוסוכוס, הנקראים אוסטאודרמים (osteoderms), יש מבנה וצורה ייחודית מלבד גודלם הרב ועוביים הגדול.
הם היו גדולים, כבדים ומצולקים, חלקם היו בצורה חצי-כדורית.
למעשה, צורתם ייחודית מספיק כדי לאפשר זיהוי של הדיינוסוכוס גם בתערובת מאובנים של מספר בעלי חיים.
מאחר שהדיינוסוכוס היה טורף-על ובראש שרשרת המזון בתחום מחייתו, עיקר תפקידם של האוסטאודרמים לא היה להגן על גופו אלא לספק תמיכה נוספת לגופו ושריריו, בנוסף לעמוד השדרה, על מנת לאפשר "הליכה גבוהה" שבה הגפיים נמצאות מתחת לגוף והגב מתקמר לצורת קשת מתונה.
כתוצאה ממנגנון תמיכה זה בגוף ובשרירים, היה הדיינוסוכוס זריז גם מחוץ למים, למרות גודלו הרב.
הדיינוסוכוס חי בתקופת הקמפן של הקרטיקון העליון שנמשכה מ-82 מיליון עד 73 מיליון שנה לפני זמננו.
בתקופה זו האקלים היה חם למדי (ממוצע של 35 מעלות צלזיוס) ומפלס פני הים היה גבוה ב-100 מטר מהמפלס הנוכחי.
כתוצאה מכך, חלקים נרחבים מארצות הברית וקנדה היו מכוסים בים, והים הפנימי המערבי חצה את אמריקה הצפונית לשני חלקים.
הים הציף גם את החוף המזרחי, ויחד עם שפכי נהרות שהביאו סחף מהרי האפלצ'ים יצר שטחי ביצה ענקיים שהשתרעו לכל אורך החוף המזרחי, מניו ג'רזי של ימינו ועד מפרץ מקסיקו.
באזורי הביצות גדלה צמחייה עבותה שכללה עצים, שיחים וצמחי מים.
בשטחי ביצה אלה שגשגו התנינאים ובפרט הדיינוסוכוס הענק.
הדיינוסוכוס חי באמריקה הצפונית משני צידי הים הפנימי המערבי וכן בחוף האוקיינוס האטלנטי.
מאובניו נמצאו מניו ג'רזי ומונטנה שבצפון, ועד טקסס וצפון מקסיקו בדרום.
מאובניו התגלו עד כה ב-10 ממדינות ארצות הברית בהן אלבמה, ג'ורג'יה, מיסיסיפי, מונטנה, ניו ג'רזי, קרוליינה הצפונית, טקסס, ויומינג.
המקום שבו מאובני הדיינוסוכוס נפוצים ביותר הוא אזור מישור החוף של המפרץ (Gulf Coastal Plain) שחופף כיום לשטח מדינת ג'ורג'יה ליד הגבול עם אלבמה.
כל מאובני הדיינוסוכוס נמצאו בשכבות סלע מגיל הקמפן של הקרטיקון עליון.
המאובן הקדום ביותר של דיינוסוכוס מתוארך ל-82 מיליון שנה לפני זמננו והמאובן הצעיר ביותר מתוארך ל-73 מיליון שנה לפני זמננו.
מתפוצת המאובנים של דיינוסוכוס עולה שהוא העדיף בעיקר שפכי נהרות, דבר ששילב בין סביבה ימית למחצה לסביבה יבשתית למחצה וסיפק לדיינוסוכוס מסתור לצורך ביצוע מארבים נגד טרף ימי ויבשתי כאחד.
תצורת אגוחה (Aguja Formation), בה נתגלו הפרטים הגדולים ביותר של דיינוסוכוס, הייתה כנראה סביבה של מפרץ מים מליחים.
על אף שנתגלו מאובני דיינוסוכוס גם בשכבות שיקוע ימיות, לא ברור האם דיינוסוכוס יצא לשחר לטרף גם בעומק הים, רחוק מהחוף, או שמדובר בשרידים שנסחפו מהחוף בתהליכים גאולוגיים אחרי שהחיה מתה.
הדיינוסוכוס היה מרכיב חשוב ובולט לעין בסביבה בה הוא חי.
בתקופה שבה חי הדיינוסוכוס, בגיל הקמפן, הים הפנימי המערבי היה בשיא גודלו והמרחק בין החוף המזרחי לחוף המערבי היה כ-1,400 ק"מ.
נשאלת השאלה כיצד הדיינוסוכוס, שככל הנראה לא היה תנינאי ימי של מים מלוחים, חצה את הים הפנימי המערבי והתפשט מהחוף המזרחי לחוף המערבי.
כיום ידועים רק שני מיני תנינים שמבלים חלק ניכר מזמנם בים הפתוח: תנין הים (Crocodylus porosus) והתנין האמריקני (Crocodylus acutus).
בלשונם ישנן בלוטות המפרישות מלחים ובכך עוזרות להם לשמור על מאזן הידרואוסמטי כאשר הם נמצאים בסביבת מים מלוחים או בתנאי יובש.
עם זאת, בלוטות אלה אינן יעילות מספיק לחיים מלאים בים הפתוח.
התאוריה המקובלת כיום היא שבחלק הדרומי של הים הפנימי המערבי יצרה פעילות וולקנית שרשרת איים ואטולים שאפשרה לבעלי חיים שונים, בהם הדיינוסוכוס, לחצות את הים.
תאוריה זו נתמכת בממצאים גאולוגיים אך למרות זאת היא לא נותנת הסבר מלא להבדלים בין הפאונות משני צידי הים הפנימי המערבי.
מאמר שפרסמו וולטר ורבי ב-2025 נתן תשובה אחרת לשאלה זו: הם מצאו שלדיינוסוכוס היו בלוטות מפרישות מלח כמו לרוב התנינאים, תכונה שרק דמויי אליגטורים איבדו (באופן משני), וכך הצליח לחצות את הים המערבי הפנימי.
לפי המאמר שלהם, הדיינוסוכוס לא היה דמוי אליגטור אלא שייך לשושלת קדומה יותר של תנינאים.
הדיינוסוכוס היה טורף-על ובראש שרשרת המזון בתחום מחייתו.
הוא טרף כל בעל חיים שהיה בסביבתו, לרבות דגים, צבי ים ודינוזאורים.
בשל גודלו הרב הוא יכול היה לתקוף ולטרוף גם דינוזאורים גדולים דוגמת ההדרוזאוריים ואף תרופודים גדולים שהיו טורפי-על יבשתיים.
שיניו של הדיינוסוכוס, בייחוד האחוריות שבהן, הותאמו לפיצוח טרף בעל מעטה קשה, כגון צבים בעלי שריון או דינוזאורים בעלי עור עבה, וגרמו נזק כבד לרקמות הנטרף כאשר מחצו את המעטה וננעצו בבשר.
בתרבות הפופולרית זכה הדיינוסוכוס לפרסום בתור "התנינאי הענק שטרף דינוזאורים", כך למשל כתבה על הדיינוסוכוס ב-ynet זכתה לכותרת "התנין המפלצתי שטרף דינוזאורים".
קולברט שהדיינוסוכוס "כנראה צד וטרף כמה מהדינוזאורים שחיו בזמנו." ב-1961 חיזק השערה זו ואמר ש"בוודאי שתנין ענק זה היה טורף דינוזאורים; אחרת, למה הוא היה כל כך ענק?
הוא צד במים שבהם תרופודים ענקיים לא יכלו לצעוד."
שווימר חיזוק להשערה זו בדמות חוליות זנב של הדרוזאור עם סימני נשיכה של דיינוסוכוס שנמצאו בפארק הלאומי ביג בנד.
כריסטופר ברוצ'ו הסכים גם הוא שדיינוסוכוס כנראה טרף אורניתופודים (תת-סדרה של דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף) מדי פעם.
בנוסף מצא שווימר עצם שוקה (tibia) מעוכה ומרוסקת של תרופוד עם סימני נשיכה שככל הנראה נגרמו על ידי דיינוסוכוס.
המדענים סבורים שהדיינוסוכוס השתמש בשיטות ציד הדומות לאלה של התנינאים המודרניים: מארב לדינוזאורים וחיות יבשה אחרות ליד גדות וחופים של מקווי מים, כשהוא שקוע מתחת לפני המים ורק עיניו ואפו בולטים מעל פני המים, זינוק מהיר כאשר הקורבן מתקרב למים, לפיתתו בעוצמה רבה בזוג המלתעות ואז גרירתו למים והטבעתו.
ב-1996 פרסמו שווימר וויליאמס מאמר מדעי ובו הוצגה התזה שהדיינוסוכוס, בייחוד המין D.
rugosus שחי בחוף המזרחי, טרף באופן נרחב צבי ים.
הדיינוסוכוס השתמש בשיניו העבות והחסונות, ובפרט בשיניים הקהות והעבות שבחלק האחורי של הלסת, כדי לפצח את השריון של הצבים.
באותה תקופה היו צבי הים וכן צבים של מים מתוקים נפוצים מאוד.
הסוג Bothremys (צב ים ממשפחת Bothremydidae) וקבוצת Pleurodira ("צבים מצודדי-צוואר") היו נפוצים במיוחד בחוף המזרחי בבית הגידול של הדיינוסוכוס.
שווימר מצא מספר שברי שריון של צבים אלה ובהם סימני נשיכה שככל הנראה נגרמו משיניו של דיינוסוכוס.
כמו כן מצא שווימר שיניים שבורות של דיינוסוכוס ומהן הסיק שהן נשברו כאשר נעץ אותן בחומר קשה כגון שריון צבים.
במונוגרפיה על הדיינוסוכוס שפורסמה ב-2002 כתב דייוויד ר.
שווימר שהתזונה של הדיינוסוכוס השתנתה בהתאם לבית הגידול והמיקום הגאוגרפי.
rugosus, שהיו קטנים יותר וחיו בחוף המזרחי של אמריקה הצפונית, היו טורפים מנצלי-הזדמנויות שמילאו גומחה אקולוגית דומה לזו של האליגטור האמריקני המודרני.
הם טרפו צבי ים, דגים גדולים ודינוזאורים קטנים עד בינוניים.
riograndensis, שהיו גדולים יותר וחיו בטקסס, מונטנה ובחצי המערבי של אמריקה הצפונית, היו ציידים מתמחים יותר שטרפו דינוזאורים, כולל דינוזאורים גדולים, דבר המסביר מדוע גדלו בממדיהם (10–12 מטר, הטורפים הגדולים בזמנם באזור זה).
לדברי שווימר, הדיינוסוכוס היה טורף-על ובראש שרשרת המזון באזור מחייתו.
ב-1858 תיאר הגאולוג אבנעזר אמונס (Ebenezer Emmons) שתי שיניים מאובנות שמצא במחוז בליידן (Bladen County) שבקרוליינה הצפונית.
אמונס שייך שיניים אלה לסוג פוליפטיכודון (Polyptychodon) שהוא "סוג של זוחל תנינאי", אך מאוחר יותר התברר שפוליפטיכודון הוא בעצם זוחל ימי מסוג פליוזאור.
השיניים שתיאר אמונס היו עבות, מעוקלות במקצת ומכוסות בזגוגית שן ובה חריצים.
הוא שייך שיניים אלו למין חדש Polyptychodon rugosus.
אף על פי שלא זוהו אז כשיני דיינוסוכוס, הן היו כנראה המאובנים הראשונים של דיינוסוכוס שנתגלו ותוארו בצורה מדעית.
שיניים גדולות נוספות נתגלו ב-1869 במחוז סמפסון הסמוך ושויכו לסוג Polydectes biturgidus על ידי אדוארד דרינקר קופ.
ב-1903 גילה ג'ון בל האטצ'ר, צייד המאובנים האמריקאי הנודע, מספר אוסטאודרמים מאובנים ששכבו על הקרקע בערוץ וילואו (Willow Creek) שבמונטנה.
מאובנים אלה תוארו על ידי ויליאם ג'ייקוב הולנד (William Jacob Holland).
האוסטאודרמים זוהו בהתחלה כקשקשי השריון של אנקילוזאור (דינוזאור משוריין) מהסוג אאופלוצפלוס, אך מאוחר יותר התברר שהם שייכים לדיינוסוכוס.
באתר נעשו חפירות נוספות ובהן נתגלו עוד קשקשי שריון, מספר חוליות, צלעות ועצמות אגן.
בחינה של מאובנים נוספים אלה הבהירה שמדובר בעצמות של תנינאי ענק ולא של דינוזאור.
כשהבין האטצ'ר שלא מדובר בעצמות דינוזאור הוא איבד בהן עניין.
אחרי שהאטצ'ר מת ב-1904, חקר עמיתו למחקר, ויליאם ג'ייקוב הולנד את הממצאים וב-1909 פרסם מאמר מדעי ובו תיאור שלהם.
הוא שייך אותם לסוג ומין חדש Deinosuchus hatcheri שפירושו "תנין נורא" ושם המין מהווה מחווה לג'ון בל האטצ'ר.
ב-1940 מצאה משלחת מחקר מטעם המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע לפארק הלאומי ביג בנד (Big Bend National Park) בטקסס מאובנים נוספים של תנינאי ענק, בהם דיינוסוכוס, בהם חלקי גולגולת ענקיים.
הם תוארו ב-1954 על ידי אדווין קולברט (Edwin H.
Bird) כמין נפרד, חדש, בשם "פובוסוכוס ריוגרנדנסיס" Phobosuchus riograndensis (פירוש השם: "תנין מפחיד מריו גראנדה").
ב-1979 תיקנו הפלאונטולוגים דונלד ביירד וג'ון ר.
"ג'ק" הורנר את הטעות בזיהוי וקבעו שהשרידים מפארק ביג בנד הם למעשה שרידים של דיינוסוכוס, ושינו את שם המין ל-Deinosuchus riograndensis.
קביעה זו התקבלה בקרב הקהילה הפלאונטולוגית, וכיום פובוסוכוס, שם שנטבע על ידי הפלאונטולוג ההונגרי פרנץ נופצ'ה (Franz Nopcsa) ב-1924, נחשב למין שגוי ואיננו נמצא יותר בשימוש (מאחר שהוא ניתן למספר מאובנים ששייכים לסוגים שונים).
המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע השתמש בחלקים המעטים של הגולגולת שנמצאו ושילב אותם בשחזור גבס גדול, שנעשה על בסיס מבנה הגולגולת של תנין קובני בן-זמננו.
קולברט ובירד אמרו ששחזור זה היה "שמרני" מאחר שאפשר היה לבנות גולגולת ארוכה יותר, אם היה נעשה שימוש בתנינים גדולים וארוכים יותר, דוגמת תנין הים, כמודל.
מכיוון שלא היה ידוע אז שדיינוסוכוס דומה יותר לאליגטור בפרופורציות החוטם (באליגטור החוטם רחב יותר בהשוואה לתנין) הגולגולת המשוחזרת הייתה ארוכה יותר מהגולגולת האמיתית.
למרות אי-הדיוקים שבגולגולת המשוחזרת היא נהפכה למאובן הידוע ביותר של דיינוסוכוס והביאה אותו לאור הזרקורים.
גולגולת ה"פובוסוכוס" שבמוזיאון הילכה קסם על דורות רבים של מבקרים במוזיאון בשל גודלה הרב והאימה שעוררה, בעיקר בקרב ילדים.
במשך העשורים הבאים נתגלו מאובנים רבים נוספים של דיינוסוכוס.
רובם היו חלקיים מאוד, אבל הם הוסיפו מידע על תפוצתו של הדיינוסוכוס והראו שהוא היה נפוץ בכל אמריקה הצפונית, ממקסיקו ועד ניו ג'רזי, מהחוף המזרחי ועד למערב ארצות הברית.
כפי שציין כריסטופר ברוצ'ו (Brochu), קשקשי השריון (אוסטאודרמים) של הדיינוסוכוס ייחודיים דיים כדי לזהות שמדובר בדיינוסוכוס גם כאשר שברי עצמות שלו נמצאים מעורבבים עם עצמות אחרות.
התגלית הגדולה הבאה התרחשה ב-2002, אז הפלאונטולוג דייוויד ר.
שווימר מצא מאובנים טובים יחסית של הגולגולת, דבר שאפשר לו ליצור שחזור ממוחשב של 90% מהגולגולת.
עד 2010 היה ויכוח האם הפרטים של האוכלוסייה המזרחית והאוכלוסייה המערבית שייכים לאותו מין יחיד של דיינוסוכוס, האם מדובר בשני מינים נפרדים או בשתי אוכלוסיות או צורות של מין אחד.
ההבדל בין המינים מתבטא מלבד בהבדלי הגודל המשמעותיים (דיינוסוכוס רוגוסוס ודיינוסוכוס שווימרי היו באורך ממוצע של 8 מטר ואורך מרבי של 10 מטר, בעוד דיינוסוכוס האטצ'רי ודיינוסוכוס ריוגרנדאנסיס היו באורך ממוצע של 10 מטר ואורך מרבי של 12 מטר) גם בצורת האוסטאודרמים (קשקשי השריון) והשיניים.
במשך שנים היה ויכוח האם מדובר בשני מינים נפרדים או בשתי אוכלוסיות או צורות של מין אחד.
אלה שתמכו בתאוריית המין האחד הסבירו שההבדלים בקשקשי השריון והשיניים נובעים כנראה רק מההבדל בגודל.
ב-2010, בעקבות גילוי מאובנים חדשים של דיינוסוכוס משני צדדיו של מה שהיה הים הפנימי המערבי, הן מהחוף המזרחי והן ממערב ארצות הברית, התברר שההבדלים בין שתי האוכלוסיות הם לא רק הבדלי גודל ושיש שוני משמעותי בין קשקשי השריון והשיניים של שני המינים.
ב-2020 פרסמו ד"ר אדם קוסט ופרופ' כריסטופר ברוצ'ו מאמר מדעי שבוחן מחדש את הטקסונומיה של הדיינוסוכוס.
המאמר הציע להגדיר את המין D.
riograndensis כמין הסוג (type species, כלומר: המין שלפיו הוגדר הסוג) במקום D.
hatcheri החלקי, לבטל את תקפות המין D.
rugosus ולהגדירו כטקסון מוטל בספק, וכן הגדיר מין חדש D.
schwimmeri שמייצג את האוכלוסייה המזרחית של הדיינוסוכוס במקום המין רוגוסוס.
ב-2025 הסתיים בניית שחזור שלד של דיינוסוכוס שווימרי תחת ההשגחה של פרופ' דייוויד ר' שווימר, פלאונטולוג ומומחה לדיינוכוס.
הדגם המשוחזר מוצג במוזיאון טלוס למדע בג'ורג'יה ואורכו .
במהלך השנים הוכרו 2–4 מינים של דיינוסוכוס, כאשר חלק מהם מוטלים בספק ויש ויכוח מדעי על תקפותם.
כיום (2020) מוכרים המינים הבאים של הדיינוסוכוס (Deinosuchus) כאשר חלק מהם מוטלים בספק ויש ויכוח מדעי על תקפותם.
hatcheri (הולנד, 1909) – מהצד המערבי של הים הפנימי המערבי, מאזור מונטנה.
זהו מין הסוג (type species), כלומר המין שלפיו הוגדר הסוג.
מאחר שחומר המאובנים שלו די חלקי, הועלתה הסברה שמדובר במין D.
riograndensis, אך אחרים סבורים שמדובר במין תקף.
rugosus (אמונס, 1858, במקור פוליפטיכודון) – מהצד המזרחי של הים הפנימי המערבי.
המאובן כלל רק מספר שיניים.
ב-2020 קראו תיגר על תקפותו של מין זה והציעו להגדירו כטקסון לא תקף nomen dubium בשל חומר המאובנים החלקי ביותר.
riograndensis (קולברט ובירד, 1954, במקור פובוסוכוס) – מהצד המערבי של הים הפנימי המערבי; נתגלה בעיקר באזור טקסס.
בזכות חומר מאובנים טוב יחסית הציעו קוסט וברוצ'ו ב-2020 להגדירו כמין הסוג.
schwimmeri (קוסט וברוצ'ו, 2020) – מהצד המזרחי של הים הפנימי המערבי; ההולוטיפ כולל גולגולת חלקית ממדינת מיסיסיפי.
מין זה מקיף את האוכלוסייה המזרחית ואמור להחליף בכך את המין D.
מין זה תואר על ידי קוסט וברוצ'ו ב-2020.
כאשר נתגלו המאובנים החלקיים הראשונים שזוהו כדיינוסוכוס, הפלאונטולוגים זיהו שמדובר בסוג של תנינאי.
בהתחלה (1954) הוא שויך למשפחת התניניים בגלל מאפייני השיניים, אך ב-1999 ניתוח פילוגנטי וגילוי מאובנים חדשים מטקסס וג'ורג'יה הבהירו שמדובר דווקא בקרוב משפחה קדום של האליגטוריים מהענף דמויי אליגטור (Alligatoroidea).
עוד תנינאי ששויך לענף זה הוא ליידיוסוכוס.
קביעה זו זכתה לחיזוק כאשר נתגלתה ב-2005 קופסת מוח (החלק בגולגולת המגן על המוח) משומרת היטב של דיינוסוכוס מתצורת בלפטאון שבאלבמה בעלת מאפיינים דומים לזה של אליגטור אמריקאי מודרני.
דיינוסוכוס איננו האב הקדמון של האליגטורים המודרניים.
לסיכום, המיון הפילוגנטי של הדיינוסוכוס (עד ל-2024) הוא: בעלי חיים > מיתרניים > בעלי חוליות > בעלי ארבע רגליים > זאורופסידה > ארכוזאוריה > דמויי תנינאים > תנינאים > דמויי אליגטור.
ב-2025 פרסמו וולטר, רבי ועמיתיהם מאמר ב-Communications Biology שקורא תיגר על המיון הקיים של הדיינוסוכוס.
הם ניתחו מאפיינים מורפולוגיים ביותר מ-200 מינים של תנינאים חיים ונכחדים ומצאו שהדיינוסוכוס לא היה דמוי אליגטור אלא שייך לשושלת קדומה יותר.
הם מצאו שהדיינוסוכוס היה "stem-crocodylian", כלומר: בקבוצת גזע של התנינאים ולא בענף שהוביל לתנינאים שחיים כיום (שמוגדרים כקבוצת כתר של התנינאים).
יש עדיין מחלוקת האם ניתן לשייכו לסדרה תנינאים עצמה או שהוא היה קדום יותר, ואז ניתן לשייכו רק לקבוצה Eusuchia (אאוסוכיה, ענף רחב יותר שכולל בתוכו את התנינאים).
להלן קלדוגרמה, "עץ משפחה" פילוגנטי של דיינוסוכוס.
העץ הוכן על בסיס טבלה 7.1 בשווימר 2002.
זכר דיינוסוכוס בשם "דיל" מופיע בסרט הרביעי של המסע לעמק החלומות.
דמות דיינוסוכוס בשם "סופרגטור" (Supergator) הוא הנבל הראשי של הסרט מ-2007 "Supergator", חלק מסרטי קינג קונג.
תנין ענק, המבוסס על שילוב בין תנין הים לדיינוסוכוס, הוא האויב העיקרי בסרט האגם השקט מ-1999 וסרטי ההמשך שלו.
בסרטי פארק היורה הוא לא מופיע אך בסרט עולם היורה: נפילת הממלכה הוא מופיע כהולוגרמה שמתארת את יצירת האינדונימוס רקס מהסרט הקודם, כך שהשתמשו ב-DNA שלו.
הוא מופיע בסדרה פלאווורלד אך הגודל שלו לא מדויק.
דיינוסוכוס נראה בהולכים עם דינוזאורים בפרק השישי, כאויב של הקוואצלקואטלוס.
דיינוסוכוס מופיע בפארק פרהיסטורי של נייג'ל מארוון, גם כן בפרק השישי, בתפקיד עיקרי.
פרט של דיינוסוכוס מופיע בספר "אש ומים" מסדרת המדע הבדיוני בראשית.
הפרטים בו מגיחים דרך "סטייה" במרחב-זמן אך נכלאים בביבר של אוליבר ליק.
לא ידוע אם הם חזרו לתקופתם לאחר שהכלוב נפרץ.
כמה פרטים מופיעים ברכבת הדינוזאורים.
הדיינוסוכוס מופיע במשחק המחשב "The Isle" ובמשחקי המחשב "Dinosaur Simulator" וללכת עם דינוזאורים.
בנוסף הוא מופיע בסדרה דינו דן.
ב-2023 הוציאה חברת Rebor דגם תצוגה גדול (כ-45 ס"מ אורך) של דיינוסוכוס האטצ'רי בשתי סכמות צביעה: שפך הנהר (אפור כהה) וביצה (ירוק-זית וחאקי).
לדגמים צורף ראש ופלג גוף עליון מבותר של אפלצ'יוזאורוס שמשמש כטרף לדיינוסוכוס וניתן להציבו בתוך מלתעותיו של התנינאי הענק.
הדיינוסוכוס היה הנושא של מספר איורי אמנות פלאונטולוגית ידועים, הבולטים שבהם הם ציור של ראול מרטין עבור נשיונל גאוגרפיק ובו דיינוסוכוס תוקף אלברטוזאורוס, ציור של רוברט ניקולס בשם "Reaper in Paradise" בו שני דיינוסוכוסים טורפים אלברטוזאורוס ואיור של ג'וליוס צ'וטוני בו דיינוסוכוס נושך ריינורקס ברגלו.
דיין ויליאם דיהן הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ידוע בזכות תפקידיו בסרט "כרוניקה בזמן אמת", בתור הארי אוסבורן בסרט "ספיידרמן המופלא 2" ומתפקידו כג'סי בסדרה "בטיפול".
דיהן נולד בעיר אלנטאון שבפנסילבניה, בנם של סינתיה בוסיה ושל ג'ף דיהן, מתכנת מחשבים במקצועו.
לדיהן אחות גדולה אחת, מייגן.
דיהן הוא בוגר בית הספר לאומנויות של קרוליינה הצפונית.
דיהן החל את דרכו המקצועית כשחקן בברודוויי במחזה "בפאלו אמריקאי".
הוא התפרסם לראשונה בעונה השלישית של סדרת הדרמה האמריקאית "בטיפול" ברשת HBO, אשר מבוססת על סדרת ישראלית באותו שם מאת חגי לוי, בה גילם את ג'סי, נער הומו הבוחן את קשריו עם הוריו המאמצים ועם אמו הביולוגית.
ב-2011 הופיע כשחקן אורח בשלושה פרקים בסדרת הערפדים המצליחה "דם אמיתי", בתפקיד חבר אנשי הזאב טימבו.
ב-2012 הופיע בתפקיד הראשי בדרמת הפעולה הבדיונית "כרוניקה בזמן אמת", בתור הנער אנדרו דטמר.
בשנת 2013 שיחק לצד ריס וית'רספון וקולין פירת' בסרט הפשע "קשר שטני" של הבמאי אטום אגויאן.
בשנת 2013 בנוסף שיחק דיהן בסרט עם דניאל רדקליף שנקרא הרוג את יקיריך, שהביא לו המון הכרה בתחום הסרטי דרמה והקהילה הלהט"בית
בשנת 2016 כיכב דיהן בסרט המסתורין והמדע-בדיוני "מרפא לבריאות" בבימויו של גור ורבינסקי, וכמו כן דיבב את דמותו של ויקטור בסרט האנימציה "לרקוד".
בשנת 2017 שיחק את התפקיד הראשי בסרט "ולריאן ועיר אלף הכוכבים" בבימויו של לוק בסון וגם שיחק בסרט הדרמה העצמאי "קדחת הצבעונים" לצדן של אליסיה ויקנדר וקארה דלווין.
בשנת 2020 כיכב דיהן בתפקיד הראשי של כריס לינווד בסדרת הפשע האיטלקית "זירו זירו זירו" שיצר סטפאנו סולימה לפריים וידאו, והוא מבוסס על ספר באותו שם מאת רוברטו סביאנו.
באותה שנה כיכב בתפקיד הראשי בסדרה "הזר" של שירות הסטרימינג קוויבי.
דיהן נישא לשחקנית אנה ווד ב-30 ביוני 2012. השניים נמצאים בזוגיות מאז 2006, ואף הופיעו יחד בסרט "כרוניקה בזמן אמת" בשנת 2012. בתם הראשונה נולדה ב-2017, ובן שנולד בשנת 2020. המשפחה מתגוררת בויליאמסבורג, ברוקלין שבניו יורק.
+שנהסדרהתפקידהערות2008חוק וסדר: מדור מיוחדוינסנטפרק: "Lunacy"2010בטיפולג'סי דאמט'ו7 פרקיםThe Frontקאל טראדסרט טלוויזיה של LifetimeAt Risk2011דם אמיתיטימבו3 פרקים2020זירו זירו זירוכריס לינוודתפקיד ראשי; 8 פרקיםהזרקארל אי.תפקיד ראשי; 13 פרקים2021סיפורה של ליסיג'ים דולימיני-סדרה2022המדרגותקלייטון פטרסון2025אדמה סוררתג'ייקוב פראט6 פרקיםTBAנוירומנסר (אנ')פיטר ריביירהסדרה עתידית של אפל TV פלוס
דיינה וולס דלייני היא שחקנית, מגישה ומפיקה אמריקאית.
דלייני נולדה בניו יורק להורים ממוצא אירי וגודלה כקתולית.
לאחר מכן עברה משפחה לסטמפורד, קונטיקט.
דלייני התעניינה במשחק מגיל צעיר ובתיכון למדה במסצ'וסטס.
מאמצע שנות התשעים דלייני חלק מהמאבק למציאת תרופה לסקלרודרמה.
בשנת 2003 ניסתה דלייני לבצע הזרקת בוטוקס למצחה, אך המחט פגעה בעצב ונוצר אצלה מצב של המטומה דבר הגרם לשריר של עינה הימנית לצנוח מעט.
לאחר סיום לימודיה באוניברסיטה עברה דלייני לניו יורק והחלה לשחק באופרות סבון יומיות.
במקביל החלה לשחק בתיאטרון ובשנת 1983 כבר הייתה מוכרת בתחום וזכתה לביקורות חיוביות מצד העיתונות.
לאחר מכן עברה דלייני להוליווד ושם ביצעה הופעות אורח בסדרות כמו "בלשים בלילה".
דלייני נבחנה לתפקיד בסדרה "צ'יינה ביץ'", אך לא עברה בפעם הראשונה.
לאחר שהמלהקים ראו את משחקה בסרט "פאטי הרסט" שיצא באותה שנה היא נבחנה שוב והתקבלה לתפקיד הראשי בסדרה ששודרה משנת 1988 לשנת 1991 והביאה לה את פריצתה הגדולה.
על תפקידה בסדרה היא זכתה בשני פרסי אמי והייתה מועמדת פעמיים נוספות ופעמיים הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 1991 דורגה דלייני על ידי מגזין פיפל ברשימת "50 האנשים היפים בעולם".
ב-1992 שיחקה בסרט "Light Sleeper" לצדם של סוזן סרנדון ווילם דפו.
באותה שנה שיחקה גם בסרט "אשה בהפתעה" לצדו של סטיב מרטין.
ב-1993 ביצעה דלייני דיבוב בסדרה המצוירת "באטמן".
לאחר מכן היא החלה לדבב את דמותה של לויס ליין בסדרות שונות של סופרמן ושל ליגת הצדק.
בין 2004 ל-2006 ביצעה דלייני הופעות אורח בסדרות חוק וסדר: מדור מיוחד, בוסטון ליגל, קרובות, בטלסטאר גלקטיקה וישנן בנות.
בתחילת העשור הוצע לדלייני תפקידה של ברי ואן די קמפ בסדרה עקרות בית נואשות, אך דלייני דחתה אותו.
הסדרה עלתה לשידור ונחלה הצלחה עולמית ולאחר מכן הציע לה אחד ממפיקי הסדרה שוב תפקיד אך הפעם את תפקידה של קתרין מייפייר.
דלייני הסכימה והשתתפה בסדרה בתפקיד ראשי מהעונה הרביעית (2007) עד העונה השישית (2010) ובתפקיד אורח בעונה השמינית (2012).
במרץ 2010 ביצעה דלייני הופעת אורח בסדרה קאסל בה מככב השחקן נייתן פיליון אשר שיחק בתור בעלה בעקרות בית נואשות.
בשנת 2011 החלה דלייני לשחק בסדרה חדשה בכיכובה בשם "בגוף ההוכחה".
באפריל 2011 דורגה דלייני במקום התשיעי ברשימת האנשים היפים ביותר של מגזין פיפל.
ב-2012 יצא הסרט מחסל מקצועי בו שיחקה דלייני לצידם של פורסט ויטקר ורוברט דה נירו.
בשנת 2013 שיחקה במחזה "האישה הפריזאית" (אנ') את דמותה של קלואי.
המחזה רץ בתיאטרון הרפרטוארי בקוסטה מסה, קליפורניה מ-19 באפריל ל-5 במאי.
1994: אויב מבית - סרט טלוויזיה של HBO
1996: לעוף כל הדרך הביתה
1998: מצילים: סיפורי אומץ: שתי משפחות - סרט טלוויזיה
2013: ליגת הצדק: פרדוקס פלאשפוינט - דיבוב
2004: חוק וסדר: מדור מיוחד
דיינה מישל פלטו הייתה שחקנית אמריקאית שהתפרסמה בתפקיד קימברלי דראמונד בקומדיית המצבים "על טעם ועל ריח".
לאחר שעזבה את התוכנית, ניסתה לקדם את עצמה כשחקנית רצינית, אך ללא הצלחה.
היא עבדה באופן אקראי בסרטים לטלוויזיה ובסרטים עצמאיים, וכן בקריינות.
בגיל 34, לאחר מספר שנים שבהן חיה חיי עוני, נמצאה גופתה לאחר שנטלה מנת יתר של תרופה לשיכוך כאבים.
פלטו נולדה בשם דיינה מישל ב-7 בנובמבר 1964 בעיר מייווד, קליפורניה.
אמה, זני לינדה, הייתה צעירה לא נשואה, מטפלת בתינוק בן שנה וחצי.
היא בחרה למסור את התינוקת לאימוץ.
דיקן ופלורין "קיי" פלטו, תושבי עמק סן פרננדו, אימצו את דיינה ביוני 1965. כשהייתה בת שלוש, הוריה המאמצים התגרשו, והיא נותרה להתגורר עם אמה המאמצת.
קיי פלטו התחילה לקחת את בתה בגיל צעיר למספר מבחני בד.
בגיל שבע פלטו החלה להופיע בפרסומות בטלוויזיה.
היא הופיעה כילדה בלמעלה מ-100 פרסומות לחברות שונות, ביניהן דול וKFC.
הופעת הבכורה הקולנועית של פלטו הייתה בשנת 1977, בגיל 13, בסרט האימה "Return to Boggy Creek".
לאחר מכן הופיעה בסרטים רבים, ביניהם "High School U.S.A." וסרט המשך ל"מגרש השדים".
כמו כן שיחקה בפרקים של הסדרות "ספינת האהבה" ו"סטיב אוסטין, האיש השווה מיליונים".
בנוסף לכישרון המשחק שלה, פלטו עסקה גם בהחלקה אולימפית בגלגיליות, ושולבה בנבחרת ארצות הברית.
אימה החליטה שעליה לוותר על קריירה זו לטובת משחק בטלוויזיה, לאחר שהוצע לה התפקיד של קימברלי דראמונד בסדרה "על טעם ועל ריח".
בשנת 1978, הושקה הסדרה "על טעם ועל ריח", בה כיכב קונרד ביין בתפקיד פיליפ דראמונד, עשיר לבן אלמן מהעיר ניו יורק, המאמץ שני צעירים אפרו-אמריקאים לאחר מות הוריהם.
פלטו שיחקה את קימברלי, בתו המתבגרת של דראמונד, שבתחילת הסדרה הופכת להיות אחותם של שני הילדים המאומצים, ויליס (טוד ברידג'ס) וארנולד (גארי קולמן).
פלטו הופיעה בסדרה מ-1978 עד 1986, עם הפסקה של שנה בשנת 1984 בשל הריונה למוזיקאי לני למברט ולידת בנה, טיילר אדוארד.
לאחר שעזבה את "על טעם ועל ריח" בשנת 1986, פלטו ניסתה לקדם את עצמה כשחקנית רצינית, אך התקשתה לקבל תפקידים החורגים מהדמות הקומית ששיחקה בסדרה.
היא נאלצה להתפשר על תפקידים בסרטים מדרגה שנייה ("בי מובי") כמו "מרוץ ביקיני בחוף" ו"קאובוי קטלני".
בשנת 1992, פלטו זכתה להיות אחד השחקנים הראשונים שכיכב במשחק וידאו.
המשחק, "Night Trap", לא זכה להצלחה גדולה, אבל נחשב למשחק פורץ דרך עקב היותו המשחק הראשון המשתמש בשחקנים אמיתיים, ובמיוחד בשחקנית ידועה כמו דיינה פלטו.
המשחק הכיל תוכן מיני ואלים ועקב כך קיבל ביקורות שליליות.
לקראת סוף הקריירה שלה, פלטו כיכבה במספר סרטים ארוטיים, ובשנת 1989 דגמנה בעירום לעיתון פלייבוי.
היא הופיעה בעירום חלקי בסרטים "החשוד העיקרי" (1988) ו"ראיות משכנעות" (1995), ובקומדיה בשם "סיפורם של ג'ק וג'יל ...
לאחר סרט זה היא הופיעה רק בסרט אחד נוסף.
פלטו החלה לצרוך סמים ואלכוהול בשלב מוקדם בחייה.
בגיל 14 היא לקחה מנת יתר של כדורי וליום.
היא הודתה ששתתה אלכוהול והשתמשה במריחואנה וקוקאין במהלך שנותיה בסדרה "על טעם ועל ריח".
בחודש דצמבר 1983 פלטו עברה לגור עם הגיטריסט לני למברט.
בני הזוג נישאו באפריל 1984, וביולי 1984 נולד בנם טיילר אדוארד.
הם נפרדו בשנת 1988 ולאחר מכן התגרשו.
עקב התמכרותה לסמים, לני למברט קיבל משמורת ילדים מלאה, כאשר לדיינה פלטו היו רק זכויות ביקור.
בשנת 1991 פלטו עברה ללאס וגאס, שם חיה חיי עוני.
לאחר תקופת אבטלה ארוכה נאלצה לעבוד, בחוסר חשק, בחנות לניקוי יבש.
בפברואר 1991 פלטו שדדה ספריית וידאו באמצעות רובה אוויר.
לאחר השוד, עובד החנות התקשר למשטרה ודיווח: "נשדדתי על ידי הבחורה ששיחקה את קימברלי בסדרה 'על טעם ועל ריח'".
לאחר השוד היא נעצרה, שוחררה בערבות ונדונה לחמש שנות מאסר על תנאי.
מעצרה עלה לכותרות ועורר מחדש את הדיון סביב הבעיות של ילדים-שחקנים, במיוחד לאור הקשיים של המשתתפים האחרים בסדרה "על טעם ועל ריח", גארי קולמן וטוד ברידג'ס.
בינואר 1992 היא נעצרה שוב, הפעם על זיוף מרשם לתרופת הרגעה.
לאחר המעצר היא שולבה בתוכנית גמילה מסמים.
ב-7 במאי 1999 התראיינה פלטו בתוכנית הרדיו של הווארד סטרן, ודיברה בגלוי על חייה.
היא טענה שהתדרדרה לחיי עוני מכיוון שרואה החשבון שלה גנב מיליונים מכספה.
כמו כן הציגה את בן זוגה החדש, רוברט מנצ'קה.
היא שוחחה בכנות על בעיותיה הכלכליות ועל התקריות שלה עם החוק.
היא הודתה שהייתה מכורה לאלכוהול ולסמים, אך טענה שנגמלה מהם, פרט לשימוש בתרופות לשיכוך כאבים להן היא נזקקה עקב טיפולי שיניים.
במהלך התוכנית נשאלה פלטו על קשריה עם בנה, נושא שהסב לה צער רב.
יום למחרת התוכנית פלטו ובן זוגה חזרו לקליפורניה.
מנצ'קה ביקש לעצור בדרך בבית אמו באוקלהומה, לרגל יום האם שחל בקרוב.
פלטו שכבה לנוח בקרוואן בחצר הבית, ולאחר מכן מתה ממנת יתר של תרופות לשיכוך כאבים ותרופות להרפיית שרירים.
ב-6 במאי 2010, סמוך ליום האם שחל 11 שנה לאחר מותה של דיינה פלטו, בנה טיילר למברט התאבד כאשר ירה לעצמו בראש, בגיל 26. סבתו העידה שהוא נהג להשתמש בסמים ובאלכוהול, וייתכן שזה היה הגורם להתאבדותו.
אחד מחברי המשפחה, ג'וני ויטאקר, אמר שלמברט תמיד אמר שהוא "רוצה להיות עם אמא".
הוא הוסיף: "יום האם היה תמיד תקופה קשה עבורו, לא רק בגלל שזה יום האם, אלא גם יום השנה למותה של דיינה."
דֶיינוכִירוס (שם מדעי: Deinocheirus) הוא סוג של דינוזאור מהקבוצה דמויי-אורניתומימיים, שחי במזרח אסיה בתקופת הקרטיקון המאוחרת (גיל המאסטריכט).
אורכו המרבי הגיע ל-11 מטר, ומשקלו ל-6.3 טון.
הוא היה האורניתומים הגדול ביותר אי פעם, ונודע בזכות ידיו (רגליו הקדמיות) הענקיות, שאורכן 2.4 מטרים.
ידיים אלה העניקו לו את שמו "דיינוכירוס", שפירושו "יד נוראה" או "יד גדולה באופן מפחיד" ביוונית עתיקה.
המאובן הראשון של דינוזאור זה התגלה ב-1965 במדבר גובי שבמונגוליה.
מאובנים אלה כללו את הידיים הענקיות בלבד, ולכן במשך שנים רבות נשאר דינוזאור זה לוט במסתורין.
אף על פי שסווג כתרופוד עדיין היה ספק האם מדובר בטורף אימתני דוגמת הטירנוזאורוס ואולי אף יותר, או שמא מדובר בדינוזאור שדומה יותר לאורניתומימיים דמויי היען או לתריזינוזאוריים.
ממצאים חדשים של דינוזאור זה, שנתגלו אף הם במדבר גובי, העלו שמדובר בדינוזאור גדול דמויי אורניתומימוס בעל "מפרש" על גבו (עור ורקמות שנמתחו על גבי בליטות ארוכות שהזדקרו מחוליות עמוד השדרה) וכרס גדולה.
הרגליים הקדמיות התפתחו ככל הנראה כדי לעזור לו לשאת את משקלו.
הדיינוכירוס היה אומניבור (אוכל-כול), ובפיו חסר השיניים אך בעל המקור קטף צמחייה ואף אכל דגים ויצורים מימיים אחרים.
דיינוכירוס נראה בסרט הקוריאני "Dinosaur Superworld".
הוא נראה גם בתוכנית הדוקומנטרית מ-2009 "Bizarre Dinosaurs", אך דומה מעט לתריזינוזאור.
הוא מופיע במספר פרקים של רכבת הדינוזאורים.
הדיינוכירוס מופיע במשחקי מחשב של פארק היורה: עולם היורה: המשחק וJurassic World: Alive.
בסדרה כוכב פרהיסטורי מופיע בפרק השלישי פרט דיינוכירוס מנוצה הרועה בביצות של מרכז אסיה.
דיינרס קלאב אינטרנשיונל , היא חברת שירותים פיננסיים אמריקאית, המתנהלת בכל רחבי העולם.
החברה הוקמה בשנת 1951 וידועה בעיקר בשל שירותי כרטיסי האשראי וכרטיסי החיוב שהיא מנפיקה.
הרעיון להקמת חברת כרטיסי אשראי התגבש במסעדת Major's Cabin Grill בניו-יורק ב-1949. המייסד-השותף של דיינרס קלאב, פרנק מקנמרה סעד שם עם קליינטים וגילה כי שכח את הארנק שלו בחליפה אחרת.
אשתו שילמה לבסוף על הארוחה, אך מקנמרה חשב על אמצעי בו יהיה אפשר לגבות כסף כדרך להימנע ממצבים מביכים בעתיד.
הוא שוחח על הנושא עם בעל המסעדה, וביום למחרת עם עורך דינו ראלף שניידר ועם חברו אלפרד בלומינגדל.
חברת דיינרס קלאב אינטרנשיונל נוסדה ב-8 בפברואר 1950, עם הון ראשוני של 1.5 מיליון דולר.
החברה נקראה כך עקב היותה "מועדון של סועדים" (Diners' Club) שמאפשר לשלם בסוף כל חודש דרך חשבון האשראי שלהם.
כאשר החלו להנפיק כרטיסים, מנה חוג הלקוחות של דיינרס קלאב 27 מסעדות ו-200 סועדים, שהיו חברים וקרובים של המייסדים.
ההצלחה האירה פנים לחברה הצעירה, ולקראת סוף 1950 היו לדיינרס כבר 20,000 חברים וכעבור שנה 42,000. כרטיס הפלסטיק הראשון של דיינרס הוצג בשנת 1961.
עד אמצע שנות ה-60 היו לחברה 1.3 מיליון בעלי כרטיס.
המונופול של החברה היה קצר מועד, עת קמו מתחרות כגון אמריקן אקספרס, ויזה ומאסטרכרד.
בשנת 1968 צירף אליו את לקוחות אמריקן אויל קמפני, במסגרת שיתוף פעולה בין החברות.
בשנת 1981 נרכשה החברה על ידי Citibank שמכר אותה בשנת 2008 ל-Discover Financial Services תמורת 165 מיליון דולר.
בתחילה הייתה מדיניות החברה להנפיק כרטיס אחיד לכל לקוחותיה.
אולם בשנת 2001 הוחלט להתחיל להנפיק כרטיס משודרג, פלטינום, ומהלך זה החל בישראל.
סניף ראשון בישראל של דיינרס קלאב הוקם ביוני 1960. בראשית 1961 כובדה תעודת חברות בדיינרס בידי 207 חנויות בישראל ששלמו עמלה של 10% ו-4 בנקים שהרשו לבעלי התעודה למשוך מזומנים של עד 25 ל"י.
למעשה, היה זה כרטיס האשראי הראשון בישראל.
באותה עת היו לדיינרס כ-700 חברים בישראל, אך עיקר הפעילות של דיינרס בישראל היה מצד תיירים.
בשנת 1968 עברה הבעלות על הסניף הישראלי של דיינרס לידי קבוצת משקיעים בראשות בנק דיסקונט (40%), דיינרס קלאב הבינלאומית (25%), הפניקס הישראלי (17.5%) וחברת אמינא (17.5%), שבהמשך מכרה את החזקותיה לפניקס.
באותה עת כובד כרטיס דיינרס בכ-600 בתי עסק בישראל והחזיקו בו כ-1200 ישראלים.
בשנת 1969 התיר משרד האוצר לחברת דיינרס לאפשר שימוש בינלאומי בכרטיס של דיינרס.
בשנת 1970 הגיע מספר החברות בישראל המכבדות את כרטיס דיינרס לכ-800.
בשנת 1976 הנפיק בנק דיסקונט לראשונה כרטיס אשראי פנים בנקאי, כרטיס דיסקונט, על פי הסכם עם חברת דיינרס קלאב.
אולם ב-1979 הוחל בהנפקה מקבילה של כרטיסי ויזה ודיינרס על פי בחירת הלקוח.
הגם שכרטיס דיינרס היה הוותיק ביותר בישראל, הוא הגיע להיקף שימוש קטן בקרב צרכנים ישראליים, לעומת כרטיסי ויזה וישראכרט שנכנסו לישראל החל מהמחצית השנייה של שנות ה-70 וכבשו במהרה את השוק.
דיינרס הגיע לכ-1500 חברים בשנת 1982, וכובד בעיקר בבתי מלון, מסעדות ואתרי בילוי לתיירים.
במהלך שנות ה-80 הייתה עלייה גדולה בשימוש בכרטיס ובשנת 1986 דיווחה החברה על כ-40,000 כרטיסים ישראליים.
ביום 13 ביוני 1991 רכשה כאל 51% מהונה המונפק של דיינרס קלאב ישראל בע"מ, ועל פי הסכם מיום 5 בינואר 2005, שאושר על ידי בנק ישראל בחודש יולי 2006, היא הפכה לבעלת המניות היחידה בדיינרס.
ואולם, על פי הסכם מיום 29 בנובמבר 2005, מכרה כאל 49% מהון המניות של דיינרס לקבוצת דור אלון ריבוע- כחול.
כאל רכשה את חלקה של קבוצת דור אלון ריבוע-כחול ב-15 בדצמבר 2015 ומאז היא בעלת המניות היחידה בחברה.
בהמשך הושקה תוכנית דומה וייחודית, "חודש פלוס", המאפשרת דחייה אוטומטית של כל חיוב חודשי בחודש בריבית קבועה (למעשה, "דיינרס לארג'" בתשלום אחד).
אלו מתווספות לאפשרות לפרוס או לדחות את סכום החיוב החודשי באופן חד-פעמי ועל בסיס מזדמן, כמו בכרטיסים אחרים של כא"ל.
למעשה, כא"ל מאפשרת לנהוג בכרטיס ככרטיס אשראי מתגלגל (Revolving Credit Card) לכל דבר, לרבות ככרטיס כא"ל המונפק מראש ככזה ("Cal Choice").
עם זאת, בשונה ממותגי כרטיסי אשראי אחרים המונפקים בישראל, הכרטיס אינו מציע מסלול אשראי בריבית משתנה לרכישות בבתי עסק.
כמו כן, הוא חריג בנוף כרטיסי האשראי הישראליים לשימוש בינלאומי בכך שהיה הראשון להציע חיוב חודשי על עסקאות ומשיכות מזומן בחו"ל (ובכרטיס דיינרס פלטינום - חיוב בתנאי שוטף + 30).
לכא"ל זיכיון בלעדי לסלוק כרטיסי דיינרס קלאב בישראל.
כרטיסי דיינרס קלאב מונפקים בישראל באמצעותה, הן במישרין - ככרטיסים חוץ-בנקאיים, והן ככרטיסים בנקאיים - לבנקים בהסדר הנפקה/הפצה עם דיינרס.
לפי דו"חותיה הכספיים, בסיום 2019 לדיינרס קלאב ישראל 403 אלף כרטיסים תקפים.
303 אלף הם כרטיסים פעילים, מתוכם 139 אלף הם כרטיסים בנקאיים ו-164 אלף הם כרטיסים חוץ-בנקאיים.
באוגוסט 2025 חברת קארדקום החלה לספק אפשרות לסליקת כרטיסי דיינרס ישירות דרך מערכת הסליקה שלה.
דיינה אנדרוז היה שחקן קולנוע אמריקאי.
נולד בשם קארבר דיינה אנדרוז, אחד מ-13 ילדיו של כומר בפטיסטי.
אנדרוז למד מנהל עסקים באוניברסיטת סם יוסטון ביוסטון, טקסס.
ב-1931 הגיע ללוס אנג'לס ללמוד משחק ושירה והתפרנס מעבודות מזדמנות כמו נהג אוטובוס ומתדלק בתחנת דלק.
ב-1940 החתים אותו סמואל גולדווין על חוזה.
הוא הופיע בתפקידי משנה בשני סרטים עם גרי קופר: The Westerner (1940) ו-Ball of Fire (1941).
ב-1941 שיחק בסרט "דרך הטבק" בבימויו של ג'ון פורד.
ב-1943 השתתף לצד הנרי פונדה בסרט The Ox-Bow Incident.
ב-1944 שיחק כבלש משטרה לצידה של ג'ין טירני, בסרט אל הנשק לצידו של דני קיי, בסרט לאורה ובסרט המוזיקלי "היריד העליז" לצידה של ג'ין קריין.
ב-1946 שיחק בסרט עטור הפרסים שנות חיינו היפות ביותר בבימויו של ויליאם ויילר.
הוא גילם את דמותו של פרד דרי, קצין הפצצות משוחרר שאינו מוצא עבודה בחברה המתנכרת לחיילים המשוחררים.
הוא הופך למובטל ואשתו (וירג'יניה מאיו) מתגרשת ממנו.
שני סרטים אלה הפכו אותו לאחד השחקנים הפופולרים בהוליווד.
בשנות ה-50 השתתף בסרטים רבים אך לא הצליח לשחזר את הצלחתו.
ב-1957 שיחק בסרט "פגישת מחזור" לצידה של בטי האטון.
הוא התדרדר לאלכוהוליזם ממנו נגמל.
ב-1972 הופיע בטלוויזיה במשדרי פרסומת נגד אלכוהוליזם.
ב-1974 הופיע בסרט האסונות נמל תעופה 1975.
נפטר בביתו בגיל 83 מאי ספיקת לב ודלקת ריאות.
דַּיֵּינוּ (או כַּמָּה מַעֲלוֹת טוֹבוֹת) הוא פיוט עברי המתאר את הסיבות הרבות שבגללן צריך עם ישראל להודות "למקום" (כלומר לאלוהים), ומונה חסדים רבים שנעשו לישראל במהלך יציאת מצרים.
נוהגים לשיר אותו בליל הסדר, כחלק מהגדה של פסח.
הפיוט מורכב מחמש עשרה שורות שכל אחת מתארת נס אחד שנעשה לישראל, והקביעה שיכולנו להסתפק בו, ולא היינו זקוקים לזה שבא אחריו.
כל זאת לא כולל את המעלה הראשונה – "אילו הוציאנו ממצרים" – שעפ"י הפיוט בלעדיה אין מקום להודיה.
כחצי מהמעלות המוזכרות בפיוט הן ניסים שנעשו לישראל במהלך יציאת מצרים, והשאר מתארות אירועים מיוחדים שנעשו במהלך המסע במדבר והכניסה לארץ ישראל.
הפיוט חותם בקביעה שאכן, עלינו להודות לה' על כל אחת ואחת מהמעלות הטובות שעשה לנו.
יש המסבירים שכוונת המחבר אינה שאפשר להסתפק בניסים הללו בפועל, אלא שיש צורך להודות באופן נפרד ומלא על כל אחת ואחת מהמעלות, אף שחלק מהשלבים אינם מספיקים בפני עצמם.
לא ידוע מי חיבר את מילות הפיוט.
הפיוט אינו מופיע במשנה, בתוספתא, בתלמודים ובמדרשים, ואף לא בנוסח ההגדה של הרמב"ם.
מאידך, הנוסח מופיע בנוסחים קדומים של ההגדה, כגון ההגדה המובאת בסדר רב עמרם גאון, בסידור רב סעדיה גאון, ובספר הכוזרי.
אחת ההשערות היא שחובר בתגובה למזמורי האִימְפְּרוֹפֶּרִיַה (תוכחה) הנוצריים, דוגמת "אודות הפסחא" של מליטון מסרדיס, בהם מואשמים היהודים שגמלו לאל רעה בצליבת ישו כנגד הטובות שעשה להם ביציאת מצרים(אם כי ישנם חוקרים הסוברים כי האימפרופריה היא תגובה לפיוט זה, ולא להפך).
ביהדות משהד בפרט וביהדות פרס בכלל נהוג להצליף האחד בחברו בעלי בצל ירוק, נהוג להסביר שהעניין הוא למחות אחד בשני על ההתלוננות של בני ישראל במדבר "זכרנו את הבצלים" ולהזכיר שדיינו בחלק מהניסים.
הביטוי "דיינו" שימש כמוטו לשני שירים שנכתבו בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20: שיר שחיברו תלמה אליגון ודרורה חבקין ללהקת פיקוד צפון (1972) ושיר שחיבר אהוד מנור, והלחין ושר אבי טולדנו בקדם-אירוויזיון (1989).
בדיחה בספר הבדיחה והחידוד של אלתר דרויאנוב מספרת על עורכי נוסח לא-אורתודוקסי להגדה, ול"דיינו" בפרט:
דיינה ברוס בארוס הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA.
במכללות שיחק כדורסל במסגרת בוסטון קולג', וסיים כאחד ממובילי המכללה בכל הזמנים בקליעת נקודות.
נכון ל-2017 משמש בארוס כמאמן הכדורסל של מכללת ניוברי במסצ'וסטס.
בארוס, שהוא ממוצא כף-ורדאי, שיחק כדורסל בבית הספר התיכון "האחים החאווייריים" (Xaverian Brothers) בווסטהוד שבמסצ'וסטס.
במשך כל ארבע שנותיו פתח בחמישיית התיכון, רשם 1,821 נקודות במדיו, כולל הופעה של 57 נקודות בטורניר מול נידהאם.
היה ה-MVP של הליגה הקתולית לשנת 1985 וחבר נבחרת כל-בתי הספר (All Scholastic) של "הבוסטון גלוב"; ממוצעיו היו מעל 30 נקודות למשחק בשנתו האחרונה בלימודים, לפני שקו השלוש הומצא.
במכללה שיחק בארוס כדורסל בבוסטון קולג'.
במהלך ארבע עונות בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה היו ממוצעיו 19.7 נקודות, 3.2 ריבאונדים ו-1.5 חטיפות למשחק; הוא הגיע לשיא של 23.9 נקודות, 3.6 ריבאונדים ו-1.5 חטיפות למשחק בעונתו האחרונה, הרביעית בקבוצה.
ב-25 בפברואר 2017 הופרשה חולצתו של בארוס, מס' 3, ואף שחקן עתידי של בוסטון קולג' לא יוכל ללבוש אותה.
בארוס, רכז בגובה 1.80 מטר, החל את הקריירה המקצוענית שלו ב-1989 כשנבחר בסיבוב הראשון של דראפט ה-NBA על ידי סיאטל סופרסוניקס בבחירה ה-16. רוב הזמן שימש בארוס בסיאטל כרכז גיבוי לגארי פייטון, שנחשב למוביל כדור ולמגן טוב יותר, בעוד בארוס נחשב לשימושי יותר בתור קלע.
לפני עונת העבירו הסופרסוניקס את בארוס בטרייד לשארלוט הורנטס תמורת קנדל גיל.
יומיים לאחר מכן העבירו ההורנטס את בארוס, את סידני גרין ואת בחירתם בדראפט 1993 לפילדלפיה 76', שהעבירה בתמורה את הרסי הוקינס.
בפילדלפיה שיחק בארוס זמן רב הרבה יותר (31 דקות בממוצע למשחק) מאשר שיחק בתקופתו בסיאטל (18 בממוצע למשחק).
הדבר אפשר לו לשפר את ממוצעי הקליעה שלו מ-7.8 ל-13.3 למשחק.
בעונתו השנייה של בארוס בסיקסרס, עונת , השיג בארוס שיאי קריירה בממוצע דקות למשחק (40.5), באחוז קליעה מהשדה (49.0%), באחוז שלשות (46.4%), בממוצע קליעה (20.6 נקודות למשחק), בריבאונדים (3.3) ובאסיסטים (7.5), כשהוא משחק בכל 82 המשחקים של אותה עונה.
עד אותה עונה שיחק בארוס 420 משחקי NBA, בהם קלע 28 נקודות לכל היותר.
אך לפתע, במשחקו ה-421 קלע בארוס 30 נקודות, וקלע 30 נקודות לפחות ב7 מתוך 25 המשחקים הבאים.
ביניהם משחק שבו קלע 50 נקודות ותפס שמונה ריבאונדים מול יוסטון רוקטס במרץ 1995; ומשחק שבו השיג טריפל דאבל – קלע 25 נקודות, תפס עשרה ריבאונדים ומסר 15 אסיסטים – מול אורלנדו מג'יק כמה שבועות לאחר מכן.
הוא נבחר לשחק במשחק האולסטאר של ה-NBA לשנת 1995, ונבחר לשחקן המשתפר של העונה ב-NBA.
בנוסף העמיד בארוס שיא למספר משחקים רצופים שבהם קלע לפחות שלשה אחת, רצף של 89 משחקים בין 23 בדצמבר 1994 ל-10 בינואר 1996. השיא נשבר על ידי קייל קורבר בדצמבר 2013. בארוס התחרה ארבע שנים רצופות בתחרות השלשות שבמהלך סוף שבוע האולסטאר ב-NBA בשנים 1992–1996, ופעמיים הגיע למקום השני.
בארוס היה לשחקן חופשי (free agent) בסיומה של עונת 1994/1995. אז חתם בקבוצת עיר הולדתו, בוסטון סלטיקס.
בסלטיקס היה שחקן מרכזי, לצד דייוויד וסלי ודי בראון, ושימש מנטור לשחקנים צעירים, כמו אנטואן ווקר ופול פירס.
בשנת 2001 הועבר בארוס בטרייד לדאלאס מאבריקס כחלק מעסקה בין ארבע קבוצות שכללה גם את יוטה ג'אז ואת גולדן סטייט ווריורס.
כשהחלה עונת העבירו המאבריקס את בארוס בטרייד לדטרויט פיסטונס, שם שיחק 89 משחקים במשך שתי עונות, וממוצעיו היו 7.5 נקודות למשחק.
תקופת המשחק בפיסטונס נפסקה כשהם ניפו את בארוס מסגלם בשנת 2002.
לאחר מכן לא היה לו קשר ל-NBA במשך שתי עונות, עד שלקראת סופה של עונת חזר לסלטיקס, תחילה כעוזר מאמן ולאחר מכן בתור שחקן.
במשחק היחיד שלו כשחקן במדי הקבוצה בעונה זו, משחק הפרידה שלו, קלע שש נקודות.
הוא פרש מה-NBA עם ממוצעי קריירה של 10.5 נקודות, 1.9 ריבאונדים ו-3.3 אסיסטים למשחק, ואחוז כולל מחוץ לקשת של 41.1%.
לאחר פרישתו פתח בארוס את Dana Barros Sports Complex, מועדון ספורט חברתי במנספילד.
המועדון דרש יותר כסף משחשב בארוס, הוא צבר חובות כבדים, ובסופו של דבר סגר את העסק ב-2006.
למשך חודשיים בשנת 2006 עבד בארוס כעוזר המאמן של קבוצת כדורסל הגברים של אוניברסיטת נורת'איסטרן.
הוא פרש ביוני 2006 כדי לשמש כמנהל הבילוי בעיר בוסטון.
בארוס עבד במחלקת קשרי המדיה של הסלטיקס.
הוא משמש כפרשן לענייני כדורסל בניו אינגלנד ספורטס נטוורק (NESN) ומנתח את ה-NBA.
משמש בתור מאמן הכדורסל הראשי של קבוצת כדורסל הגברים של מכללת ניוברי.
דֵיינַה רוֹרַבְּאַקר הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית.
כיהן כנציג מחוז 48 של קליפורניה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
מוקדם בקריירתו, הוא עבד בתור כותב נואמים לנשיא ה–40, רונלד רייגן.
רורבאקר הצביע עבור ביטול החוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, מתכחש להתחממות עולמית, ותומך בהכנסה לחוק של קנאביס.
הוא תומך בנסיגה מאפגניסטן, צידד ברוסיה במהלך מלחמת גאורגיה–רוסיה, והגן על הסיפוח של חצי האי קרים.
לשכת החקירות הפדרלית דיווחה ששירותי המודיעין של רוסיה נתנו לרורבאקר שם קוד.
דיינה טירון רורבאקר הוא פוליטיקאי אמריקאי רפובליקני שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה במשך שלושה עשורים, בין השנים 1989 ל־2019. הוא נודע בסגנונו הישיר והבלתי מתנצל, בעמדותיו השמרניות ובקשריו השנויים במחלוקת עם גורמים רוסים.
רורבאקר נולד בעיר קורונדו שבקליפורניה, ארצות הברית.
הוא למד היסטוריה באוניברסיטת מדינת קליפורניה בלונג ביץ' (California State University, Long Beach), ובהמשך השלים תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת דרום קליפורניה (University of Southern California).
בצעירותו עבד כעיתונאי ועסק בכתיבה פוליטית, ובמהלך שנות ה־80 הצטרף לצוותו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, שם שימש ככותב נאומים וכיועץ למדיניות פנים.
תפקיד זה הקנה לו השפעה בקרב השמרנים וחיזק את מעמדו בתוך המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1988 נבחר רורבאקר לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם ייצג את מחוזות החוף הדרומי של קליפורניה במשך 30 שנה.
במהלך כהונתו כיהן כחבר בוועדת החוץ ובוועדת המדע, החלל והטכנולוגיה של בית הנבחרים.
הוא נחשב למחוקק עצמאי יחסית, לעיתים קרובות החזיק בעמדות מנוגדות לקו הרשמי של מפלגתו.
רורבאקר היה שמרן מובהק בתחומי הכלכלה והביטחון, אך בנושאים חברתיים החזיק לעיתים בעמדות ליברטריאניות.
הוא היה בין הראשונים בקונגרס שתמכו בלגליזציה של קנאביס רפואי ואף קידם חוקים בנושא.
לעומת זאת, בתחום איכות הסביבה נודע כספקן כלפי מדע האקלים, וטען כי לא קיימות הוכחות מספקות לכך שהתחממות כדור הארץ נגרמת בידי האדם.
בתחום יחסי החוץ רורבאקר עורר מחלוקות רבות.
הוא הביע תמיכה במדיניות רוסיה, התנגד לסנקציות שהוטלו עליה, והביע הבנה כלפי סיפוח חצי האי קרים בשנת 2014. עמדות אלו הקנו לו בתקשורת האמריקאית את הכינוי "חבר הקונגרס המועדף על פוטין".
הוא תמך גם בנסיגה של צבא ארצות הברית מאפגניסטן והתנגד למעורבות אמריקאית ממושכת בסכסוכים בינלאומיים.
במהלך כהונתו הוא ספג ביקורת על קשריו עם גורמים רוסיים.
בשנת 2017 דווח כי נפגש עם נציגים המקורבים לממשלת רוסיה ועם מייסד אתר ויקיליקס, ג'וליאן אסאנג', כדי לדון בעניינים הנוגעים לפרסום מסמכים רגישים — דבר שעורר סערה ציבורית והגביר את הטענות כלפיו בדבר קרבה יתרה לקרמלין.
בבחירות לקונגרס של נובמבר 2018 הפסיד רורבאקר למועמד הדמוקרטי הארלי רודה, ובכך סיים שלושים שנות כהונה רצופה בבית הנבחרים.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים עבד כיועץ מדיני ולוביסט בתחומים שונים.
רורבאקר נשוי, אב לילדים, ומתגורר במדינת קליפורניה.
דיינוניכוזאוריה (שם מדעי: Deinonychosauria) היא קבוצה אפשרית הנתונה במחלוקת של דינוזאורים תרופודים מהקבוצה פאראווס הכוללת מיני דינוזאורים מנוצים ואולי גם מכילה את קבוצת האביאלאה ואת ראשוני העופות כמו הארכאופטריקס.
הקבוצה נוצרה ב-1969 בידי החוקרים אדווין ה.
קולברט ודייל ראסל אך חוקרים רבים לא קיבלו אותה.
בתוך הקבוצה היו שתי משפחות: דרומאוזאוריים וטרודוניים וייתכן שגם היוננלנגיים, אשר היו ככל הנראה בעלי נוצות לאורך גופם ואולי מהם התפתחו העופות.
הם היו בעלי רגליים ארוכות שהסתיימו בטפרים חדים כתער.
הטרודונים והדרומזאורים הגדולים כמו הדיינוניכוס השתמשו בהם כדי לקרוע טרף לחתיכות והם יכלו לצוד גם חיות גדולות אם הם נעו בלהקות.
ואולם הם לא הצליחו לשרוד כאשר הגיע קץ הדינוזאורים בשלהי הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה.
קבוצה אביאלאה (Avialae) - ממנה התפתחו העופות (?)
דיינוכירוסיים (שם מדעי: Deinocheiridae; מיוונית עתיקה: "ידיים נוראיות") היא משפחה של דינוזאורים תרופודים מהקבוצה דמויי-אורניתומימיים, שחיו במהלך הקרטיקון לפני 115 עד 69 מיליון שנה לפני זמננו.
המאובנים שלהם התגלו במזרח אסיה ובאמריקה הצפונית.
הדיינוכירוסיים ידועים במבנה הזרועות הארוכות, בעלות 3 האצבעות המכוסות בטפרים מאיימים, מהם קיבלו את שמם ב-1970. במקור סברו שהם מחוברות לגוף של טורפי ענק דומים לקרנוזאורים.
בהמשך לעומת זאת התברר שמבנה הגוף לא דומה לזה של טורפי הענק ונראה שמינים אלה היו צמחוניים או לפחות אוכלי כל.
הזרועות הענקיות כנראה נועדו להגן על בעליהם בדומה לזורעות התריזינוזאוריים.
בעבר סברו ששתי המשפחות קרובות מאוד, אך בהמשך חקרו את מבנה הגולגולת והסיקו שהדיינוכירוסיים שייכים לקבוצה קדומה יותר, בעלות פחות זיקה לדרומאוזאוריים ולעופות (קבוצת המנירפטורים), והם התפתחו בנפרד ברחבי אסיה, בעיקר במדבר גובי.
השימוש בזרועות הענק נועד להגנה, כאשר האזור בו חיו היה מלא בטורפים מאיימים כמו הטרבוזאורוס.
המשפחה הקרובה אליהם ביותר היא משפחת האורניתומימיים דמויי היענים.
- ייתכן ששייך למשפחה עצמאית
דיינה ג'יין מיליקה איילסן הנסן היא זמרת אמריקאית וחברה לשעבר בלהקת הבנות פיפת' הרמוני.
דיינה ג'יין גדלה בסנטה אנה, קליפורניה.
היא הבכורה מבין שבעת ילדיהם של גורדון הנסן ומיליקה אמסיו.
היא גדלה בבית בן 4 חדרי שינה עם 23 אנשים נוספים.
היא למדה בבית הספר לאמנויות של אורנג' קאונטי וסיימה את לימודיה בשנת 2015.
בשנת 2011, היא הקליטה את הסינגל הראשון שלה "Dancing Like a White Girl".
ג'יין נבחנה לתוכנית המציאות האקס פקטור עם השיר "If I Were a Boy" של ביונסה.
בשלב מחנה האימונים בתוכנית היא ביצעה את השיר "Hero" של מריה קארי ואת השיר "Stronger (What Doesn't Kill You)" של קלי קלרקסון.