tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הר-אבן, שיזם את המפגש מספר כי רמון התרגש למראה ספר התורה הזעיר ולמשמע סיפורו של יוסף והוא ביקש לכלול את הספר בין החפצים שיעלו עמו לחלל.
במהלך הטיסה קיים רמון מסיבת עיתונאים מהחלל, בהשתתפות ראש הממשלה דאז אריאל שרון ובכירים רבים, ובהם פרופ' יובל נאמן.
ארון הקודש הזעיר בו השתמש פרופ' יוסף, נתרם למוזיאון לאמנות יהודית בהיכל שלמה.
עד יום מותו המשיך פרופ' יוסף לפרסם מאמרים בעיתונות המדעית, שברבים מהם ניתח ביחד עם תלמידיו ועם עמיתיו לניסוי ממצאים ששודרו מהקולומביה במהלך הטיסה.
הוא היה גם זה שהתעקש על שידור נתונים רבים ככל האפשר למרות מגבלות רוחב הפס לצורכי גיבוי ולמקרה שתתרחש תקלה טכנית שתמנע את שיחזור הנתונים ממחשבי החללית, ובסופו של דבר, הציל בכך את הניסוי.
יוסף נפטר ב-1 באוקטובר 2008 לאחר מחלה קשה ממנה סבל בחצי השנה האחרונה לחייו.
יהודית תמש (בהונגרית: Temes Judit; בשמה הקודם טואידר-Tuider 10 באוקטובר 1930 – 11 באוגוסט 2013) הייתה שחיינית יהודייה-הונגרייה, אלופה אולימפית (הלסינקי 1952) ושיאנית עולם.
היא התאמנה בהדרכתו של אימרה שארושי (במקור שוורץ) ובלה רייקי.
לראשונה היא השתתפה באולימפיאדת לונדון (1948) במשחה ל-100 מטר חופשי.
בשלב המוקדמות תמש קבעה בתוצאה של 1:08.3 דקות, שמיקם אותה במקום השביעי (תוצאה שהייתה מספיקה למקום חמישי בגמר).
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה פחות טובה, 1:09.7 דקות ולא הצליחה להעלות למשחה הגמר ודורגה רק במקום ה-15 הכללי.
במסגרת רביעיית השליחות 4x100 מטר חופשי היא השתתפה כשחיינית שלישית.
הקבוצה שחתה זמן של 4:44.8 דקות וסיימה במקום החמישי.
באולימפיאדת הלסינקי זכתה תמש במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.6 דקות, אחרי בת ארצה קטלין סוקה (1:06.3 דקות) והאני טרמולן מהולנד (1:06.5 דקות).
שתי שחייניות נוספות קבעו זמן זהה לתמש (ג'ואן הריסון מדרום אפריקה וג'ודי אלדרסון מארצות הברית) אך לפי הדירוג הן סיימו אחריה.
בשלב המוקדמות קבעה תמש שיא אולימפי חדש של 1:05.5 דקות.
במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי תמש וחברותיה (האחיות אילונה נובק ואווה נובק ז'ראר וכן קטלין סוקה) זכו במדליית זהב בצורה משכנעת בשיא עולם חדש של 4:24.4 דקות, לפני הולנד (4:29.0 דקות) וארצות הברית (4:30.1 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 1954 זכתה תמש במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:30.6 דקות ובמדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:06.7 דקות, אחרי בת ארצה סוקה (1:05.8 דקות).
באולימפיאדת מלבורן קבוצת השליחות של הונגריה יחד עם תמש לא הצליחה לשחזר את ההישג הגדול מהאולימפיאדה הקודמת וסיימה בגמר במקום השביעי בלבד בתוצאה של 4:31.1 דקות.
בשלב המוקדמות הן שחו מהר יותר בזמן של 4:28.1 דקות, זמן שהציב אותן במקום החמישי.
נוסף לכך, היא שחתה 100 מטר גב בתוצאה של 1:17.6 דקות וסיימה במקום ה-21.
תמש סיימה את לימודי הרפואה שלה מאוניברסיטת בודפשט בשנת 1955. היא עבדה כפתולוגית במכון לחקר הסרטן.
בשנת 1994 עמדה בראש המחלקה הפתולוגית של בית חולים סנט אליזבת.
תמש נפטרה ב-11 באוגוסט 2013 בבודפשט.
במהלך הקריירה שלה זכתה תמש ב-29 תוארי אליפות הונגריה, מהם 12 אישיים.
בהלך הקריירה סייעה תמש לנבחרת השליחות מהונגריה לקבוע 3 שיאי עולם חדשים.
תמש קבעה 7 שיאי הונגריה אישיים.
ב-2016 התקבלה תמש כחברה בהיכל התהילה של הספורט היהודי.
יהודית שובל (24 באוגוסט 1925 – 28 ביולי 2025) הייתה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ומומחית בתחום הסוציולוגיה של הבריאות.
כלת פרס ישראל למדעי החברה לשנת ה'תשכ"ה (1965).
שובל נולדה בברוקלין, ניו יורק בשם יהודית טננבאום.
הוא נולד בארצות הברית, ובגיל 12 נשלח לארץ ישראל עם ילד נוסף למשך שנה וחצי כדי לחזק את הקשר של הילד לארץ ישראל.
אביה היה בעל תואר שני בכלכלה ודובר עברית.
לאחר תקופה בה שימש רב, עזב את הרבנות מתוך עניין גובר בעולם העסקים ומעורבות אידאולוגית גוברת בתנועה הציונית.
הוא נמנה עם המייסדים של התנועה הציונית בארצות הברית.
שמה של אמה היה אוגוסטה (Augusta).
היא ניהלה את העסק המשפחתי בענף ההלבשה (Dolly Grey).
בשונה מהנהוג בתקופה, אמה המשיכה לעבוד בעסק המשפחתי גם כשהפכה לאמא.
כילדה בארצות הברית למדה שובל בבית ספר יהודי Brooklyn Jewish Center Academy, שהיה בית ספר ייחודי מאוד לתקופה זו מאחר ששילב לימודי עברית ויהדות יחד עם עידוד ליצירתיות בנוסף ללימודים רגילים.
בשנת 1935, בהיותה בת 9, עלתה שובל עם הוריה לארץ ישראל.
בתחילה גרו ברמת גן ואחר כך עברו לתל אביב.
בתקופת מגוריה בישראל למדה בבית הספר העממי רמת גן ואחר כך בבית ספר "כרמל" בתל אביב.
בתקופה זו גם הצטרפה לתנועת הנוער מכבי הצעיר.
בארץ ישראל אביה וחברו עמנואל ניומן הקימו חברת השקעות בתל אביב בשם איפיקו (Industrial and Financial Corporation of Palestine -IFICO).
בשנת 1939 הוריה הודיעו לה שהם חוזרים לארצות הברית.
שובל לא הייתה שלמה עם החלטת הוריה והבטיחה לעצמה שהיא תשוב לארץ.
הבטחה שהיה לה משקל רב בהחלטות שקיבלה בהמשך.
בשנת 1943 החלה את לימודיה במכללת האנטר, שם סיימה את לימודי התואר הראשון בסוציולוגיה בהצטיינות יתרה (1947).
במקביל ללימודיה במכללת האנטר, למדה לימודי יהדות שכללו תנ"ך, עברית, משנה, תלמוד, היסטוריה וספרות עברית.
הלימודים התקיימו בסופי שבוע ואחרי הצהריים.
שובל בחרה ללמוד סוציולוגיה כי חשבה שהתחום החברתי יוכל לתרום לישראל שנמצאת בתהליך קליטה של אלפי עולים.
בתקופה הזאת הייתה חברת תנועת "יהודה הצעיר", והייתה בין מייסדי תנועת הסטודנטים הציונית בארצות הברית וסגנית נשיאת התנועה הראשונה.
נישאה לפרופ' הלל שובל ב-17 בנובמבר 1952, ממנו התאלמנה ב-2013. לזוג נולדו 3 בנות.
במהלך המגורים בישראל נסעה המשפחה פעמים רבות לארצות הברית - למישיגן ולבוסטון - במסגרת שנת שבתון, ולביקורי קיץ.
המשפחה התגוררה כל השנים בירושלים.
בשנת 2008 עברו הלל ויהודית שובל לדיור המוגן "אחוזת בית הכרם".
לשובל היה חשוב לשלב בין קריירה מקצועית לבין חיי משפחה, תוך הקפדה על איזון בין עבודתה לבין מחויבותה למשפחה.
שובל נפטרה חודש לפני גיל 100. שובל נקברה בהר המנוחות בחלקת יקירי ירושלים.
שובל למדה לימודי תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת הרווארד בסוציולוגיה (1949 ו-1955).
הוריה עודדו אותה להמשיך ללמוד לתואר שני ושלישי, דבר שלא היה מקובל לנשים בתקופה ההיא.
היא שילבה לימודים בין שתי פקולטות וקיבלה על כך אישור מיוחד, שילוב אינטרדיסציפלינרי שהיה באותה תקופה פחות מקובל: לימודים בפקולטה לארכיטקטורה לבין סוציולוגיה.
שובל חקרה את הקשר שבין המבנה האורבני לבין החיים החברתיים בעיר.
בתקופת לימודיה בהארוורד, פרשה מהפעילות בתנועת הסטודנטים הציוניים והתמקדה בלימודים.
בסיום השנה הראשונה ללימודיה לתואר השני, התקבלה ללימודי דוקטורט.
עם תחילת השנה השנייה, החליטה להפסיק את לימודיה באופן זמני בעקבות רצונה לעלות לישראל.
בשלב זה כבר עמדה בדרישות לקבלת התואר השני.
תוך כדי לימודיה עלתה בשנת 1949 לישראל ומונתה לעמיתת מחקר ומנהלת פרויקט במסגרת המכון למחקר חברתי שימושי, על ידי פרופ' אליהו גוטמן (שיצר את סולם גוטמן).
במסגרת תפקידה זה התמקדה בחקר קליטת עלייה, התיישבות, סוציולוגיה של הרפואה וסוציולוגיה של סעד.
שובל ערכה מחקר גדול ראשון במינו בארץ, על קליטת עולים חדשים.
בשנים 1955–1956 שימשה יועצת בנושאי קליטת עלייה לאונסק"ו.
שובל היא חלוצת המחקר בישראל בתחום הסוציולוגיה של הבריאות, ובמחקריה הושם דגש על בריאות במסגרות של קליטת עלייה ואי-שוויון, יחסי מטפל ומטופל, וכן השפעת שוני תרבותי על הטיפול הרפואי.
ד"ר יהודית שובל, בשיתוף האדריכלים ארתור גליקסון ורוברט מרנס, הייתה שותפה להקמת שכונת גליקסון בקריית-גת - פרויקט ניסיוני ששילב עקרונות של תכנון פיזי עם הנדסה חברתית.
השכונה תוכננה כמענה לבעיות קליטה בין-עדתיות בשנות ה־50, על בסיס מחקרה של שובל שבחן יחסי קרבה ומתח בין עדות שונות.
עקרונות השכונה כללו תמהיל מגוון של טיפוסי מגורים, חלוקה לאשכולות קטנים המעודדים אינטראקציה חברתית, ושילוב קבוצות אוכלוסייה ממוצאים שונים במרחב פיזי משותף, בניסיון ליישם הלכה למעשה את חזון מיזוג הגלויות.
השכונה אוכלסה בסופו של דבר בניגוד לתוכנית על ידי עולים חדשים ולא על פי התכנון שכלל עולים ותיקים מעדות שונות.
השכונה אוכלסה ללא כל בדיקה או הכוונה של הוועדה שהוקמה לאכלוסה.
בשנת 1963 פורסם ספרה "מהגרים על הסף", שזכה למהדורה מחודשת בשנת 2006. הספר מסכם את מחקרה החלוצי על תהליכי הקליטה ובעיות ההסתגלות הראשוניות של העולים במדינה הצעירה.
מיקוד המחקר היה סגנון ההתמודדות של העולים עם התנאים הקשים של ההגירה.
המחקר נערך בתקופה שחלק מהעולים התגוררו במעברות ובמחנות שפונו על ידי הצבא הבריטי.
בתקופה ההיא היה מעט מאוד מחקר בעולם על הגירה.
המחקר התבסס על סולם גוטמן עם מדגם של 1500 איש.
המקור לשאלון היה בעברית, והוא תורגם ל־12 שפות.
הנתונים נאספו ועובדו על גבי כרטיסים מנוקבים בשנת 1965, בגיל 39, שנתיים אחרי הופעת הספר, זכתה בפרס ישראל במדעי החברה.
בשנת 1968 הצטרפה לסגל המחלקה לסוציולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים וקודמה לדרג פרופסור בשנת 1979. כן שימשה במהלך השנים כמנהלת התוכנית לסוציולוגיה בבית הספר לבריאות הציבור של האוניברסיטה העברית, עמיתת מחקר במכון ברוקדייל, יו"ר האגודה הסוציולוגית הישראלית (1985–1988) ונציגת ישראל באגודה האירופאית לסוציולוגיה של הבריאות והרפואה.
בשנים 1978 ו-1981 הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת מישיגן.
בשנת 1986 נבחרה כיו"ר האגודה הסוציולוגית הישראלית עד לשנת 2006. כמו כן שימשה כחברת הנהלה באגודה האירופאית לסוציולוגיה של הבריאות.
בשנת 2006 קיבלה פרס מטעם ארגון זה על מפעל חייה.
לאחר הפרישה עסקה שובל במוזיקה, הן בנגינה על צ'לו והן בשירה במקהלה באקדמיה למוסיקה בירושלים.
בעיות חברתיות בערי פיתוח: לקראת תכנון השכונה לניסיון בקרית גת (1959)
היחס למצרכי מזון מוכנים: מחקר בין עקרות בית בתל אביב ובבאר-שבע (1962 עם אליהו גוטמן)
דפוסי מגורים ויחסים חברתיים בשכונת הניסיון בקרית גת (1966)
העיקר הבריאות: מבנה חברתי ובריאות בישראל (2000, עם עפרה אנסון
החלום שלנו: סיפורם של ג'ודי והלל שובל (2008)
(2014 יחד עם אמה אברבוך) הילכו שניים יחדיו?: רפואה משלימה-אלטרנטיבית ורפואה קונבנציונלית בישראל.
(עם יהודית דותן ויהודה מרקוס 1976) דפוסי גיל בקליטת עולים מברית-המועצות בישראל.
פרס ישראל למדעי החברה (1965, על ספרה Immigrants on the Threshold)
פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית (1995)
יהודית (ג'ודי) תידור באומל-שוורץ (נולדה בניו יורק ב-13 ביולי 1959) היא פרופסור מן המניין במחלקה לתולדות ישראל ויהדות זמננו, וראש המכון לחקר השואה באוניברסיטת בר-אילן.
למדה בבית ספר יסודי בניו יורק ע"ש הרב דב רבל ולמדה שנתיים בבית הספר התיכון של ישיבה אוניברסיטה לבנות במנהטן.
עלתה ארצה עם משפחתה בשנת 1974 ולמדה שנתיים בבית הספר התיכון העירוני הדתי ברמת גן ("הרא"ה").
שירתה בשירות לאומי בשנים 1976 - 1977 כמפעילת משחקייה במתנ"ס ברמת עמידר.
סיימה תואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1979 במקצועות היסטוריה כללית ומדעי המדינה וסיימה תואר שני בבר-אילן בשנת 1981 בתולדות ישראל.
כתבה את עבודת המוסמך שלה בנושא "הצלתם של הילדים הפליטים היהודיים בבריטניה 1939 - 1945" בהנחיית פרופ' דן מכמן.
בשנת 1986 קיבלה תואר דוקטור להיסטוריה מאוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה "הצלתם ויישובם של הילדים הפליטים היהודיים מאירופה בארצות הברית בשנים 1945-1938" שכתבה במחלקה להיסטוריה כללית בהנחיית פרופ' חיים גניזי.
לימדה קורסים בנושא השואה במסגרת לימודי יסוד ביהדות באוניברסיטת בר-אילן מאז תחילת לימודי התואר השני, ועבדה כחוקרת במכון לחקר השואה באוניברסיטה בין השנים 1980 - 2002.
עבדה באוניברסיטה הפתוחה כחברת צוות בקורס "בימי שואה ופקודה" ולאחר מכן כמרכזת ההוראה של הקורס וכן כמרכזת הוראה של הקורס "פולין" (1983 - 2004).
לימדה בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת חיפה ובמכללת אורנים.
לימדה במכללת אמונה בירושלים, וב"טורו קולג'" בירושלים.
משנת 1998 מלמדת במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
שימשה כראש המכון לחקר הציונות הדתית בבר-אילן (2009 - 2011), כראש התוכנית ביהדות זמננו (2002 - 2013), כראש בית הספר ללימודי יסוד ביהדות (2018-2013), וכראש המרכז לחקר האישה ביהדות ע"ש פניה גוטספלד הלר (2017-2011).
היא עומדת בראש המכון לחקר השואה ע"ש ארנולד וליאונה פינקלר, וממונה על הקתדרה לחקר השואה ע"ש משפחת אברהם ואדיטה שפיגל, והקתדרה לחקר שואת יהודי אירופה ע"ש הרב פנחס ברנר.
נשואה לפרופ' יהושע שוורץ ואם לשתי בנות.
קול בכיות: השואה והתפלה, אוניברסיטת בר-אילן, 1992.
קיבוץ בוכנוואלד, הוצאת הקיבוץ המאוחד - בית לוחמי הגיטאות, 1995
בין אידאולוגיה לתעמולה: משלחת האצ"ל בארצות הברית ושורשי הימין היהודי המיליטנטי באמריקה, הוצאת מאגנס, 1999.
גיבורים למופת: צנחני היישוב במלחמת העולם השנייה ועיצוב הזיכרון הקולקטיבי הישראלי, הוצאת מכון בן-גוריון, שדה בוקר; אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, תשס"ד.
מהדורה עברית: קוראים לי פרידה סימה: עולם המהגרות בארצות הברית בעיני נערה מבוקובינה, הוצאת רסלינג, 2019
קולות מ"קומנדו קנדה": עדויותיהן של שבע נשים ממחנה אושוויץ-בירקנאו, ירושלים: אמונה, 1989, 100 עמ'.
דמויות מופת בהיסטוריה יהודית (יחד עם יוסף דן), האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב 1991, 240 עמ', [ברוסית].
האוהבת והאהובה – יומנה של סוזי אדלר, ילדת ה"קינדר-טרנספורט", ירושלים: יד ושם, 2004, 83 עמ'.
יהויקים אבי מרים (יוונית: Ιωακείμ) הוא קדוש נוצרי, בעלה של חנה הקדושה ואביה של מרים, אם ישו.
דמותו אינה מוזכרת כלל ב אלא מופיעה במיעוט של ספרים חיצוניים.
רוב הפרטים הידועים על יהויקים מגיעים מן הספר החיצוני הבשורה על-פי יעקב, שכן ארבע הבשורות הקנוניות אינן מספקות פרטים של ממש אודות הוריה של מרים, ואף אינן מציינות את שמותיהם.
לפי הבשורה על-פי יעקב, יהויקים היה איש אמיד וירא אלוהים, אשר הרבה לחלק צדקה לעניים ולתרום כספים לבית הכנסת בציפורי.
מלאכים נגלו לו ולחנה הקדושה בו-זמנית והבטיחו להם צאצא.
יהויקים שב לירושלים וחיבק את חנה בשער העיר.
חזרתו של יהויקים לירושלים וחיבוקו את חנה בשער העיר הייתה נושא פופולרי מאוד באמנות הדתית בימי הביניים, שכן הסיפור נכלל במקראת הזהב.
ועידת טרנטו, שהתכנסה באמצע המאה ה-16, שמה קץ לכך כאשר אסרה על תיאור אירועים מהבשורות החיצוניות.
רק בשנת 1584 הונהג במערב חג לכבודו של יהויקים הקדוש, אך מועדו שונה מספר פעמים במשך 400 השנים שלאחר מכן, ומאז 1969, יום חגו נחוג ביחד עם זה של חנה הקדושה ב-26 ביולי.
בנצרות האורתודוקסית נחוג חגו של יהויקים הקדוש ב-9 בספטמבר.
קיימת מסורת המצביעה על קבריהם של יהויקים וחנה בכנסיית קבר מרים בירושלים.
הרב יהוידע עמיר (נולד ב-17 בפברואר 1954) הוא פרופסור למחשבה יהודית מודרנית העומד בראש בית המדרש הליברלי לרבנים על שם רגינה יונאס בפוטסדם שבגרמניה.
לימד שנים רבות בהיברו יוניון קולג', הוגה דעות ורב רפורמי.
שרת עד 2018 כיו"ר מועצת הרבנים המתקדמים בישראל (מר"ם).
עמיר נולד בירושלים בשנת 1954, בן ונכד לרבנים ליברליים שהוסמכו בגרמניה.
בשנת 1973 היה ממייסדי שנת השירות לבוגרי תיכון עירוניים שהקימו את גרעין "רעים" של תנועת הצופים בירוחם.
את שרותו הסדיר סיים כמפקד סוללה בדרגת סגן.
השתחרר משירות המילואים כסמג"ד בדרגת רב-סרן.
לאחר שרותו הצבאי ריכז את שבט צופי "לפיד" שפעל בשכונת הקטמונים בירושלים, ופעל במסגרות חינוכיות פורמליות ובלתי פורמליות שונות.
היה פעיל בתנועת "שלום עכשיו" בשנותיה הראשונות ואף שימש כגזבר התנועה וכן בתנועת "עוז ושלום" הדתית.
עמיר הוא חבר פעיל בשורת ארגונים רבניים בישראל ובעולם, ביניהם מועצת הרבנות הרפורמית בישראל, קול רבני לזכויות אדם, Allgemeine Rabbiner Konferenz הגרמני, וה- European Rabbinic Assembly.
יהוידע עמיר עשה את מלוא מסלול לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1993 השלים דוקטורט בהנחיית אליעזר שביד.
נושא עבודת הדוקטור שלו היה "תשובות ארץ ישראליות להגותו של פרנץ רוזנצוייג".
היא עסקה בהתייחסות של פילוסופים ישראלים (עקיבא ארנסט סימון, שמואל הוגו ברגמן, ברוך קורצווייל ויצחק יוליוס גוטמן) אל משנתו של רוזנצוויג.
העבודה הציבה תמונה מורכבת של היחס אל רוזנצוויג ואל משנתו, שפיתחו שורה של הוגים שחיו על קו התפר שבין ההוויה היהודית המרכז אירופית שלפני השואה לבין המציאות המתהווה בארץ ישראל.
במהלך המחקר שלו עשה שנה באוניברסיטה החופשית של ברלין.
עמיר לימד בשורה של מוסדות להשכלה גבוהה: החוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית; מכללת בית ברל, שם עמד בראש המרכז להוראת השואה וכונן את תוכנית הלימודים האקדמית של ההתמחות ביהדות; אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (המחלקה למחשבת ישראל); מכון שכטר למדעי היהדות, שם עמד בראש המסלול להוראת מקצועות היהדות.
החל משנת 1999 הוא מלמד בהיברו יוניון קולג' בירושלים, תחילה לצד הוראתו באוניברסיטה העברית, משנת 2005 כחבר סגל הקולג' בדרגת פרופסור חבר, ומשנת 2012 בדרגת פרופסור מן המניין.
בשנים 2009-1999 הוא עמד בראש התוכנית הישראלית לרבנות (כיום "בית המדרש הישראלי לרבנות") בהיברו יוניון קולג' בירושלים, עיצב מחדש את דרכה ופיתח אותה.
שנים אלה היו שנות התפתחות מכריעות לרבנות הרפורמית בארץ, ובמהלכן הוסמכו למעלה מארבעים רבות ורבנים מתקדמים בישראל.
התוכנית זכתה בשנים אלה למעמד מוביל בתחומה, ופעלה לעיצוב דמות הרבנות הרפורמית הישראלית, להעמקת תלמוד התורה של הרבנים, לביסוס תפיסתם העצמית והחברתית כמלווים רוחניים, ולהעצמת פועלם בחברה הישראלית הכללית.
רוב הרבות והרבנים הרפורמיים המשרתים כיום בחברה הישראלית, וכמה מן הרבנים הישראלים המשרתים בקהילות ובמוסדות בתפוצה (כגון פולין, גרמניה, הולנד, דרום אפריקה, רוסיה וארצות הברית), הם תלמידיו.
מאז פרישתו מראשות התוכנית המשיך ללמד במוסד זה עד לפרישתו לגמלאות.מאז 2024 הוא עומד בראש בית המדרש לרבנות ליברלית על שם רגינה יונאס בפוטסדם, גרמניה.
במקביל ללימודיו ולהוראתו האקדמית פיתח עמיר את דרכו התאולוגית והרבנית.
בשנים 1988-1985 למד בבית המדרש ללימודי היהדות של התנועה המסורתית בישראל (כיום: מכון שכטר ובית הספר לרבנים על שם שכטר) במסלול לחינוך.
בתחילת שנות האלפיים, בתקופה בה החל לפעול כראש התוכנית הישראלית לרבנות בהיברו יוניון קולג' בירושלים, עשה עמיר תוכנית אישית לקראת הסמכה לרבנות על ידי מוסד זה.
הוא הוסמך כרב בישראל בשנת 2004.
עמיר הוא דור שלישי לרבנות ליברלית.
סבו, הרב ד"ר מנחם נוימרק היה רבה של קהילת דואיסבורג שבגרמניה משנת 1905 ועד להשמדתה של הקהילה בשואה בשנת 1942. אביו, הרב פרופ' יהושע עמיר, הוסמך בשנת 1939 לרבנות בבית המדרש לחכמת ישראל, הסמינר הליברלי לרבנים בברלין.
מאז החל את דרכו בהיברו יוניון קולג' הצטרף עמיר למועצת הרבנים המתקדמים בישראל (כיום: מועצת הרבנות הרפורמית בישראל), גוף המאחד כ-120 רבות ורבנים רפורמיים.
הוא פעל לעיצוב-מחדש של דרכי פעולת המועצה, להרחבת תחומי הפעולה ולהעמקת השיח הדתי בה.
לאחר ששרת במשך שנים רבות במזכירות המועצה, נבחר בשנת 2014 לתפקיד יושב הראש שלה ושרת בתפקיד זה עד ספטמבר 2018.
במסגרת זו פעל, בין היתר, לחבורו של סידור תפילה חדש ברוח הרפורמה לחברה הישראלית, לכינון קשרים ושיתופי פעולה עם קבוצות ויוזמות המקדמות את התחדשות היהדות בישראל, ולחיזוק הקשר בין הרבנות הרפורמית הישראלית למנהיגות הרבנית הרפורמית בחלקי עולם אחרים.
מחקריו של עמיר עוסקים במגוון רחב של הוגים ויוצרים, ושל סוגיות יסוד במחשבה היהודית במאתיים השנים האחרונות, ביניהם פרנץ רוזנצווייג, מרטין בובר, הרמן כהן, אהרון דוד גורדון, נחמן קרוכמל, מרדכי קפלן, יוסף דב סולובייצ'יק, אליהו בן אמוזג, לאה גולדברג ואליעזר שביד.
הוא עוסק בהתמודדות של היהדות ושל הזהות היהודית עם המודרנה ועם אתגריה ובהשתמעויותיה של התמודדות זו במציאות הישראלית, פרי ההכרעה הציונית.
עמיר עסק בשאלות ההגותיות העולות מזיכרון השואה: התפתחות המושג המודרני של "חסיד אומות העולם" (השונה לטענתו מהותית ממשמעו הקלאסי של מושג זה); שאלת ההיבטים האוניברסליים וההיבטים היהודיים פרטיקולריים של זיכרון השואה; ומקומה של השואה בהתפתחות ההגות היהודית שלאחריה.
כמה ממחקריו עוסקים בסוגיית מקומו ותפקודו של המיתוס ביהדות המודרנית ובהשתמעויות של תהליך החילון ושל היווצרותן של זהויות יהודיות מחולנת וחילונית.
בשנת 2004 ראה אור ספרו "דעת מאמינה - עיונים במשנתו של פרנץ רוזנצוויג", בהוצאת עם עובד.
הספר מציע קריאה שיטתית ומקפת בכוכב הגאולה ובכתבים נוספים, תוך ניסיון לעמוד על משמעותן התוכנית והמתודולוגית של הנחות היסוד המהפכניות העומדות בבסיס הפילוסופיה של רוזנצוויג.
במיוחד נודעת לספר זה חשיבות, באשר עמיר הוא מהבודדים שנכנסו בעובי הקורה של פרשנות חלקו הראשון של חיבורו של רוזנצוויג, חלק שמרבית החוקרים ממעטים להיזקק לו ואף נוטים לא אחת שלא לראות את חשיבותו כמכרעת.
בשנת 2012 ראה אור בעריכתו (המשותפת) קובץ מאמרים מקיף באנגלית ובגרמנית תחת הכותרת "אמונה, אמת ודעת" (Faith, Truth, and Reason: New Perspectives on Franz Rosenzweig's Star of Redemption).
תרומתו לספר היא דיון מקיף ב"ספרון על השכל הבריא והשכל החולה", שעמיר אף ערך את תרגומו לעברית והקדים לו מאמר.
במהלך השנים פרסם עשרות מאמרים בלשונות ובבמות שונות על היבטיה השונים של משנה זו.
הוא היה בין מייסדי האגודה הבינלאומית לחקר משנתו של רוזנצוויג וחבר הנשיאות שלה מיום הקמתה ב-2004 ועד 2012, ולאחר מכן חבר-כבוד באגודה.
מחקרו של עמיר על משנתו של נחמן קרוכמל (1785-1840) הוא המשך למחקריהם של מוריו פרופ' אליעזר שביד, ואביו, פרופ' יהושע עמיר.
בשנת 2010 ראתה אור בעריכתו המדעית מהדורת ספרו של קרוכמל מורה נבוכי הזמן, בלוויית מבוא מקיף ומעמיק של עמיר, לקסיקון למונחיו של קרוכמל וביבליוגרפיה עדכנית.
הספר זכה לפרס שר המדע והתרבות בתחום היצירה הספרותית, ותרם משמעותית להחייאת הדיון בקרוכמל.
עמיר פרסם גם שורה של מאמרים על הגות זו, הקשריה וממדיה השונים.
בשורה של כנסים בינלאומיים מרכזיים במדעי היהדות יזם דיונים מקיפים במשנה זו ובהשתמעויותיה לקיום היהודי בן זמננו.
בשנת 2018 ראה בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה אור ספרו שערים לאמונה צרופה: התחדשות החיים היהודיים במשנתו של נחמן קרוכמל, המחקר המקיף והמעמיק ביותר שנכתב על הוגה זה ועל משנתו.
מחקריו של יהוידע עמיר מפרים את הגותו ומעניקים לה עומק ותשתית.
בפרסומיו התאולוגיים השונים - מאמריו, דרשותיו, ובעיקר ספרו "קול דממה דקה: מחשבות אמונה וביקורת" (2009) - הוא פורס השקפה המשלבת מחויבות אמונית עמוקה עם ביקורתיות זהירה, עמידה איתנה על ערכי שוויון וחירות.
הוא יונק עמוקות מרבדים רבים במורשת היהודית - מן המקרא וספרות חז"ל ועד להגות וליצירה בת זמננו - אך אינו נרתע גם מלהתמודד עם פניהם הכעורים של היבטים ששונים במורשת זו.
צלילות הדעת, מזה, והנכונות לחיות עם הנסתר ונשגב, מזה, מוצאות את ביטוין בעמידה נוכח "הדממה הדקה" הקוראת תדיר להקשבה אנושית, לפרשנות אנושית, למתן מבע מילולי שהוא לעולם אנושי.
אחד מיסודות השקפתו הוא העמידה הברורה כנגד רעיון בחירת ישראל, וזאת בשל האקסקלוסיביות הממאירה שבו והסכנות הממשיות מאוד הכרוכות בהמשך האחיזה בו.
במקומו מציע עמיר את רעיון הברית, המקיים את האינטימיות והייחוד שביחס בין האל לקבוצת בני אדם (למשל עם ישראל), אך אינו מציג יחס זה כבלעדי או נעלה על בריתות אפשריות אחרות.
עוד נדונות בספר סוגיות כשאלת התורה והמצווה; היחס המחודש הנדרש לאהבה, למשפחה ולמין; היחס להיסטוריה ולמשמעה; ועוד.
סוגיית התפילה והתחדשותה, מסוגיות היסוד של ההגות והמעשה הרפורמיים במאתיים השנים האחרונות, תופסת מקום נכבד בהגותו וביצירתו של עמיר.
בשנת 2009 ערך ביחד עם הרבנים יהורם מזור ופרופ' דליה מרקס, הגדה רפורמית ישראלית לפסח ("הגדה לזמן הזה"), המבטאת שוויון מגדרי, התמודדות עם סוגיות מוסריות העולות ממיתוס יציאת מצרים, דו-שיח מעמיק עם היצירה הארץ ישראלית בכלל וזו של הגדות בפרט.
בהגדה זו נכללים, בין השאר, מדרש מחודש על "ארבע הבנות" לצד המדרש המסורתי על "ארבעת הבנים", כוס מרים לצד כוסו של אליהו, פרשנויות מסורתיות ומחודשות, התייחסות לשואה ולמציאות הישראלית, שירה בת זמננו, ועוד.
בשנת 2010 ערך (במשותף) את הקובץ "ברכו - במה להתחדשות התפילה בישראל".
במהלך השנים סייע לפרסום שורה של קבצים בתחום התפילה ופרסם ברבים מהם תפילות מתחדשות ומחודשות (כמו נוסח מחודש לתפילת "א-ל מלא רחמים", תפילת "יזכור" למי שנטל נפשו בכפו, מי שברך למתגייסות ולמתגייסים לצה"ל, תפילת "נחם, מעודכנת לתשעה באב, ועוד).
עמיר פועל בתחום השיח הבינדתי מאז שנת 1993, עת החל ללמד, אחת לשנתיים באוניברסיטת הקיץ היהודית נוצרית הנערכת באוניברסיטת הומבולדט שבברלין.
במהלך השנים לימד, הרצה ופיתח דו-שיח עם אישי דת נוצריים, מוסלמים ובודהיסטים בישראל, גרמניה, טורקיה, יפן, הולנד ופולין.
בין היתר תרגם לעברית את המסמך "דברו אמת – גילוי דעת יהודי על נצרות ועל נוצרים", שחיברה בשנת 2000 קבוצת אינטלקטואלים יהודיים ורבנים בארצות הברית.
עמיר פעל תקופה ארוכה בארגון שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם ואף היה חבר הנהלת הארגון.
יהוידע עמיר נשוי, אב לשניים וסב לחמישה נכדים.
דעת מאמינה: עיונים במשנתו של פרנץ רוזנצוויג, הוצאת עם עובד, 2004.
קול דממה דקה: מחשבות אמונה וביקורת, סדרת יהדות כאן ועכשיו, הוצאת ידיעות ספרים, 2009.
שערים לאמונה צרופה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2018. הספר זכה בפרס גולדברג של הוצאה זו, לכתב יד מצטיין.
נצח בעתות של שינוי, עורך: יהוידע עמיר, הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, מאי 2005.
דרך הרוח: ספר היובל לאליעזר שביד, הוצאת האוניברסיטה העברית ומכון ון ליר בירושלים, 2005.
נחמן קרוכמל, מורה נבוכי הזמן, עריכה מדעית ומבוא: יהוידע עמיר, ירושלים: הוצאת כרמל, 2010.
יעקב (ג'ק) כהן ויחיאל בנימין (בנג'י) גרובר, עורך: יהוידע עמיר, סולם יעקב: מחשבות יהודיות, ירושלים: הוצאת כרמל בשיתוף מרכז מ' קפלן של קהילת מבקשי דרך בירושלים, 2012
יוג'ין בורוביץ, חידושה של הברית: תאולוגיה ליהודים הפוסט-מודרניים, עברית: מנשה ארבל ואילון שמיר, עריכת המהדורה העברית: אילון שמיר ויהוידע עמיר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד; ספריית היהדות המתקדמת, 2014.
עיוני תרבות: התחדשות החיים היהודיים במשנתו של אליעזר שביד (עורך יחד עם יוסי טרנר), ירושלים: כרמל, 2020 (שני כרכים).
פרנץ רוזנצווייג, הספרון על השכל הבריא והשכל החולה, מעין מבוא נגיש ל"כוכב הגאולה", 1921. תרגום מגרמנית הראל קין, עריכה מדעית ומבוא יהוידע עמיר, הערות יהוידע עמיר והראל קין, תל אביב: רסלינג, 2005.
מרטין בובר, אני ואתה, עברית: יהושע עמיר, עריכת התרגום והערות: יהוידע עמיר .
דברו אמת - גילוי דעת יהודי על נוצרים ועל נצרות
"לפיכך נברא אדם יחידי - פרטיקולריזם ואוניברסליזם בפילוסופית הדת של הרמן כהן", דרך הרוח, ב, עמ' 643—675.
"משלילה לשיקום – המיתוס בהגות היהודית המודרנית", בתוך: משה אידל ואיתמר גרינוואלד (עורכים), המיתוס ביהדות – הגות ספרות היסטוריה, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשס"ד, עמ' 237—273.
"ונברכו בך כל משפחות האדמה – על מקומה של הדת היהודית בקיום האנושי בימינו", בתוך: מרדכי קפלן, דת האומיות המוסרית – תרומת היהדות לשלום העולם, ירושלים: מרכז קפלן על ידי הוצאת מוסד ביאליק תשס"ה, עמ' ג-כג.
"ארץ טבע ואדם – ההשתרשות בנופה של ארץ ישראל במשנתו של אהרון דוד גורדון", בתוך: אביעזר רביצקי (עורך), ארץ ישראל במחשבה היהודית במאה העשרים, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשס"ה, עמ' 315—345.
"הזדהות ביקורתית – על נפתולי הידידות בין ש"ה ברגמן למ"מ בובר", דעת, 57—59 (תשס"ו; ספר היובל ליוסף בן שלמה), עמ' 289—312.
"הרב סולובייצ'יק כ'סוכן תרבות': לקריאה ביקורתית של 'איש האמונה הבודד'", בתוך: אבינועם רוזנק ונפתלי רוטנברג (עורכים), רב בעולם חדש: עיונים בהשפעתו של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק על תרבות, על חינוך ועל מחשבה יהודית, ירושלים: הוצאת מאגנס ומכון ון ליר בירושלים, 2011, עמ' 223–244.
"'לקראת מקור חיי אמת': על מפגשו של פרנץ רוזנצווייג עם שירת רבי יהודה הלוי", בתוך: פרנץ רוזנצווייג, פירושי פרנץ רוזנצווייג לתשעים וחמישה משירי רבי יהודה הלוי, תרגום ואיתור פסוקי מקרא ואמרות חז"ל המאוזכרים בשירים: מיכאל שוורץ, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשע"א, עמ' 1–28.
"בין מחקר, הגות וספרות קודש במשנתו של רבי נחמן קרוכמל", בתוך: דניאל לסקר (עורך), מחשבת ישראל ואמונת ישראל, באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2012, עמ' 103–127.
"לקראת הגות תאולוגית רפורמית בישראל", בתוך: אבינועם רוזנק (עורך), היהדות הרפורמית: הגות, תרבות וחברה, ירושלים: מכון ון ליר בירושלים ותל−אביב: הקיבוץ המאוחד, 2014, עמ' 23–50.
"על פלורליזם, ועל חינוך לתרבות יהודית: לכינונה של תשתית עיונית לחינוך יהודי פלורליסטי", בתוך: מיכאל גיליס מיכל מושקט−ברקן ואלכס פומסון (עורכים), בלשון רבים: אתגרי הפלורליזם בחינוך היהודי, ירושלים: הוצאת מאגנס, 2014, עמ' מח–עד.
יהודית תמיר היא זמרת ישראלית.
יהודית תמיר נולדה למשפחה מוזיקלית.
אביה היה שר קטעי חזנות ואמה הייתה פסנתרנית.
אחרי שירותה הצבאי למדה תמיר פורטוגזית והופיעה עם חברים ברזילאים.
בתחילת 1983 הוציאה תקליט שדרים עם השיר "איזו מין ארץ זו ברזיל" (לדבריה, ההורים מימנו לה את הקלטת הסינגל כמתנת יום הולדת).
בעקבות השיר הזמין אותה מתי כספי למופע שלו עם להקת ברור חיל.
באותה שנה כיכבה תמיר במופע שיזם אלי ישראלי "באטוקדה 83", שבו שרה בפורטוגזית עם להקת ברור חיל.
המופע רץ כשנה והסתיים ב-1984.
באותה שנה הקימה תמיר להקת ליווי משלה עם אבי סינגולדה, רמי לוין ושפי ישי.
ב-1985 הופיעה תמיר כחלק מהרכב המופע "עיניים שלי" של יהודה פוליקר.
תמיר שרה במופע קולות רקע, ניגנה בטמבורין והייתה סולנית בשיר "אילו הייתי איתך" שתרגם יעקב גלעד מיוונית.
השיר בביצועה נכלל באלבום ההופעה של פוליקר "חולם בהקיץ" שיצא ב-1986. באותה שנה הקליטה תמיר שיר נוסף, "לי זה לא אכפת" (מילים: עלי מוהר, ללחן: שפי ישי), שיצא רק כתקליט שדרים ולא זכה להצלחה.
ב-1987 הייתה תמיר שותפה לאלבום שירי הילדים "מתחת לארון" ביחד עם שפי ישי, מוטי דיכנה ויעקב בנאי.
ב-1988 שרה תמיר קולות באלבומו של יהודה פוליקר "אפר ואבק".
תמיר גם השתתפה במופע של פוליקר בקיסריה שליווה את האלבום.
באותה שנה הקליטה תמיר את השיר "אנחת האדמה" שכתב והלחין אהוד בנאי.
ב-1989 שרה תמיר קולות רקע באלבום של אהוד ויעקב בנאי "תחת שיח היסמין" וכן באלבומו של אהוד בנאי "קרוב".
באלבום "קרוב" נכלל דואט של תמיר ובנאי בשם "החזיון לפרנצ'סקו גויא".
תמיר נשואה למוזיקאי שפי ישי, ואם לבן.
במאי 1991 יצא אלבום הבכורה של תמיר, שנקרא בפשטות "יהודית תמיר", בהפקתו ובעיבודו של יהודה פוליקר, שגם הלחין את רוב שירי האלבום.
להיט האלבום היה "רומיאו" שהלחין פוליקר למילים של צרויה להב.
גם השירים "אסיה בוכה" (מ' אהוד מנור, ל' יהודה פוליקר) ו"שיר ערש" (מ' חוה אלברשטיין, ל' יהודה פוליקר) זכו להצלחה במצעדים.
פרט לשיריו של פוליקר באלבום, הוא כלל שני שירים שהלחין אהוד בנאי: "אנחת האדמה" ו"נסעת מכאן".
בין כותבי המילים של השירים היו גם אסתר שמיר ותרצה אתר.
פוליקר ניגן בגיטרות, קלידים, בס וארודיון, ואיתו השתתפו, ביו היתר, בהקלטות גם ניר צדקיהו בתופים וכלי הקשה, טל הרצברג בבס, וגלעד עצמון בחליל וסקסופון.
באותה שנה העלתה את המופע "רומיאו" ובו שירי אלבום הבכורה בהפקה מוזיקלית ועיבודים של שפי ישי' ובליווי הרכב שכלל את יוסי פרץ בגיטרות, רמי לוין בקלידים, וזהר פרסקו בכלי הקשה.
ב-1992 שימשה תמיר יועצת אמנותית באלבומו של שפי ישי "אהבה ושנאה" ושרה בו קולות רקע.
ב-1993 הוקלט אלבומה השני של תמיר, "פרחים אדומים", שממנו בלטו השירים "אל תלך ממני", "פרחים אדומים" ו"פגישות ופרידות", לו צולם וידאו קליפ.
בין הכותבים לאלבום היו שפי ישי, שלמה ארצי ורחל שפירא.
באלבום נטלו חלק בהפקה ובנגינה שפי ישי, אבי סינגולדה, חיים רומנו בגיטרות זוהר פרסקו בכלי הקשה ותייסיר אליאס.
האלבום שיצא במרץ 1994 זכה לביקורות מפרגנות.
ב-1995 שמעה הזמרת היווניה גליקריה את תמיר, והחליטה להקליט איתה שיר אחרי התרשמות מהאלבום "פרחים אדומים".
גליקריה הציעה שיר יווני שנקרא "נשים בודדות" ותמיר הציעה לשנות את המילים ל"תפילת אימהות לשלום".
תמיר העבירה את הלחן לצרויה להב ולהב כתבה על פיו את "תפילת האמהות".
ב-1998 הוקלט השיר בעברית, בערבית וביוונית, ושרו אותו תמיר, גליקריה ואמל מורקוס.
עוד לפני ששודר השיר, חוגים של פעילי ימין קיצוניים התנגדו לשידור השיר ואיימו לפגוע בעורכי תוכנית הטלוויזיה בה שודר.
יהויקים פאפוריש (16 במאי 1906 – 19 בינואר 1992) היה גאוגרף ואיש חינוך ישראלי, מסגל "תיכון חדש" בתל אביב.
נודע בזכות תרומתו הגדולה לחינוך והוראת הגאוגרפיה, בעיקר בעשרות ספרי הלימוד על חבלים שונים בעולם, שחיבר במשך שנים ארוכות החל משנות ה-40.
פאפוריש נולד בגליציה (אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית) למשפחה חילונית-ציונית, והיו לו עוד שלוש אחיות.
בגיל בית הספר היסודי עבר לבירת האימפריה וינה, ושם למד בבית ספר כללי, ובראשית מלחמת העולם הראשונה נכנס ללמוד בגימנסיה כללית, שבה היה דגש על לימודים קלאסיים, כולל יוונית ולטינית.
בשנת 1924 סיים את לימודיו בתיכון.
במקביל לחינוך הכללי, אביו דאג לחינוך הציוני, ושכר עבורו מורה פרטי ללימוד עברית ותנ"ך, החל מגיל בר המצווה.
באותה העת נכנס לתנועת "השומר הצעיר בווינה", בה הרבה לטייל בהרי האלפים ובאזורי יערות אחרים באוסטריה.
אהבתו לטיולים הייתה גדולה, ועד גיל 18 כבר טייל ברוב רובה של מערב אירופה ודרומה.
כניסתו ללימודים באוניברסיטת וינה, ללימוד גאוגרפיה והיסטוריה, הייתה פועל יוצא של אהבתו לטיולים ולנוף.
מאחר שתכנן לעלות לארץ ישראל, הוא למד במקביל גם חינוך, כי התכוון לעסוק בארץ בהוראה.
בלימודיו אלה המשיך עד סיומו של התואר השלישי.
בשנת 1929, סיים את עבודת הדוקטורט שלו, שהייתה בנושא "הגאוגרפיה הרגיונלית של אגן וינה".
בגישה מחקרית זו, גאוגרפיה רגיונלית (גאוגרפיה חבלית) דגל עד סוף ימיו.
בהיותו באוניברסיטה הצטרף לאגודת ספורט "הכח וינה", והיה פעיל בתנועת "החלוץ", ופעיל בתנועה הציונית ואף השתתף בקונגרסים הציוניים של סוף שנות העשרים.
בהם נפגש עם אישים מרכזיים כמו משה שרת וישראל גלילי שדחפו אותו לעליה לארץ ישראל.
ואמנם, מששמע על הטבח ביהודי חברון בשנת 1929 החליט לעלות לארץ ישראל, ובאוקטובר אותה שנה הגיע ליפו.
הדבר הראשון שקנה בארץ ישראל היה ספרו של אברהם יעקב ברור "הארץ", שהופיע באותם ימים.
ספר זה השלים את ידיעותיו בגאוגרפיה של הארץ, אותן רכש עוד בהיותו בווינה, מתוך הכרות עם העבודות המדעיות שנעשו בארץ, כגון הסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל (PEF).
כדי לשפר את הכרת הארץ, ואת ידיעותיו באנגלית ויהדות, בשנת 1930 הגיע לאוניברסיטה העברית בירושלים ועבד כעוזר אצל יהודה ליאו פיקרד.
לאחר כשנתיים קיבל משרת הוראה בבית הספר בכפר מאיר שפיה, כמחנך וכמורה למקצועות כלליים.
שם הכיר את נתן שלם, והמשיך לטייל איתו עוד שנים רבות בארץ וברחבי המזרח התיכון.
באמצע שנות ה-30 יצא פאפוריש לסיור בברית המועצות בדרכו להשתלמות בלונדון אצל ד' סטאמפ (Stamp) בתחומים של גאוגרפיה חבלית (רגיונלית) וגאוגרפיה כלכלית.
עם חזרתו לארץ, בסוף שנות ה-30, הקים יחד עם מורים נוספים את בית הספר תיכון חדש בתל אביב, בו ניסו ליישם רעיונות חדשים בחינוך.
לצד פעילויות ההוראה, בזמן מלחמת העולם השנייה, ניהל פינה קבועה ברדיו בנושא הגאוגרפיה של המזרח התיכון, וכאשר פרצה מלחמת השחרור הוא גויס לארגון "ההגנה", ושירת בחיל המודיעין.
במקביל גם שימש גם כפרשן ברדיו בנושא הקרבות בארץ והקשרם הגאוגרפי.
בשנת 1956 ו-1955 יצא לשנת שבתון בארצות הברית, שבמהלכה אסף חומר לכתיבת ספרו המונומנטלי על הגאוגרפיה הרגיונלית של ארץ זו.
במשך השנים השתתף בקונגרסים גאוגרפים בישראל ומחוצה לה, ובמקביל סייר ברחבי העולם באזורים נידחים באותם ימים כמו מרכז אפריקה, מרכז אסיה ועוד.
פאפוריש כיהן כמנהל השלישי של "תיכון חדש" בין השנים 1972-1964 עד צאתו לגמלאות.
תפיסתו הגאוגרפית של פאפוריש ניזונה מהרקע האקדמי שבו צמח - "וינה של ראשית המאה".
הוא היה חניך האסכולה הדטרמניסטית בגאוגרפיה, וראה בגאוגרף כאיש מדע שצריך ללמוד את "מאבקו של האדם באיתני הטבע".
פאפוריש יצר סכמה קבועה של ספרי הלימוד שלו, מאחר שהם נכתבו כספרי לימוד בגישה רגיונלית, הוא העדיף לקיים בהם מנגנון ברור של נושאים קבועים.
כחניך האסכולה הגרמנית, הוא דגל "בעליונות המפה" ככלי של גאוגרף, ולכן הדגיש את מיומנות השליטה באטלס ובמפות, כאמצעי חשוב ללימוד גאוגרפי.
עד אמצע שנות ה-50 כתב בעיקר ספרי לימוד לבתי ספר התיכוניים: גאוגרפיה של ארץ ישראל, גאוגרפיה כלכלית, גאוגרפיה של המזרח התיכון ועוד.
באמצע שנות החמישים החל לכתוב ספרים גם לבתי ספר היסודיים - סדרה שהיוזמה אליה באה מצד הסתדרות המורים.
חיבר כעשרים ספרי לימוד, שחלקם הופיעו במהדורות רבות במשך כשלושים שנה.
פרט לספרי הלימוד כתב עשרות מאמרים בתחומי הוראתה הגאוגרפיה בביטאונים שונים, וכן הוציא שתי מונוגרפיות גדולות: האחת על מצרים והשנייה על ארצות הברית ובשנות ה-60 פרסם גם ספר כללי על מתודיקה של גאוגרפיה.
ארצות הברית - ברית המועצות: גאוגרפיה רגיונלית לבתי ספר תיכוניים, (הוצאת יבנה - 1960)
ארצות-הברית - גאוגרפיה פיזית, כלכלית וישובית, (הוצאת יבנה - 1959)
בעיות ודרכים בהוראת הגאוגרפיה, (הוצאת אורים - 1953)
גאוגרפיה של ארץ-ישראל (גאוגרפיה פיזית, כלכלית, ישובית), (ספר לימוד - הוצאת צ'צ'יק)
המזרח התיכון ומדינותיו : גאוגרפיה של האזור ומדינותיו
המזרח התיכון, גאוגרפיה של האזור והמדינות
תת-יבשה הודו, גאוגרפיה כללית ורגיונלית, (הוצאת צ'צ'יק - 1961)
חצי האי סיני והימים והמפרצים המקיפים אותו, (הוצאת צ'צ'יק - 1957)
יהויקים שטיין הוא פסיכואנליטיקאי, פסיכיאטר ועמית מחקר במכון פרויד באוניברסיטה העברית בירושלים.
כתב ספרים בנושא פסיכואנליזה וכן ספרי פרוזה.
משמש מורה ומדריך במכון הישראלי לפסיכואנליזה.
החלילן מווינה - על פרויד ועל אחריות אישית, הוצאת כתר, 2003
הלא מודע במדע ובפסיכואנליזה, הוצאת מאגנס, 2005.
פוגה, הוצאת גוונים, 2010 - נובלה.
יהונדב פרלמן (נולד ב-1960 בקבוצת יבנה) הוא משורר, מורה ואיש תיאטרון ישראלי.
פרלמן הוא בוגר לימודי משחק בבית צבי משנת 1986. בשנת 2004 סיים לימודי תואר ראשון בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה, ובשנת 2007 סיים בהצטיינות תואר שני בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, במגמה העיונית.
בהמשך, שיחק בכעשרים הצגות בתיאטרון המקצועי.
ב-1989 שיחק בסרט "יוסל'ה, איך זה קרה?" בבימויו של טל רון.
לימד בתיכון לאמנויות בירושלים, הקים וריכז את מגמת התיאטרון בגימנסיה רחביה בירושלים והחל משנת 2001, היה רכז מגמת התיאטרון בבית הספר השש-שנתי לאמנויות "רעות" (בעת שנשא את השם "תיכון ויצו חיפה"), לימד שם "תאוריות בתיאטרון" ו"סדנת בימוי" והנחה הפקות גמר לבגרות.
פרסם שירה בעיתונים מעריב, ידיעות אחרונות, על המשמר ודבר ובכתבי העת "עכשיו", "דימוי", "משיב הרוח", "עמודים" ו"מטען".
בשנת 1995 היה ממייסדי כתב העת "עמדה".
היה חבר בוועדה האמנותית של פסטיבל הצגות הילדים בחיפה.
ניהל את פסטיבל נווה יוסף לתיאטרון קהילתי.
באמצע העשור השני של המאה ה-21, פרלמן מלמד ספרות, קולנוע ותיאטרון באקדמית גורדון ומנחה קורסים בנושא תיאטרון באוניברסיטה הפתוחה.
לימד גם בחוג ללימודי תיאטרון במכללה האקדמית גליל מערבי.
פרסם ארבעה ספרי שירה וספר ילדים אחד.
על ספריו, זכה פעמיים בפרס קרן תרבות חיפה.
"אלישבע כובשת את שער ברנדנבורג" - ספר שירה, הוצאת "עמדה", 1996
"ריקוד השמיניות" - ספר ילדים, הוצאת הקיבוץ המאוחד – ספרית פועלים, 2004
יהוידע חיים (נולד ב-2 בפברואר 1941) הוא סופר ודיפלומט ישראלי שכהן כשגריר ישראל בהודו וסין.
חיים למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון שבארצות הברית, שם עשה את הדוקטורט שלו במסגרת לימודי המזרח התיכון ואסיה.
כיהן כמנהל אגף המזרח התיכון וכראש המרכז למחקר מדיני במשרד החוץ.
בין השנים 2000-1995 שירת כשגריר ישראל בהודו, ובין השנים 2007-2002 כשגריר ישראל בסין.
פרסם מאמרים רבים בנושאי המזרח התיכון, וספר בנושא גישות התנועה הציונית כלפי הבעיה הפלסטינית.
כמו כן כתב על החברה והתרבות במדינות מזרח אסיה.
יהודית שוויצר (1946-2001) הייתה כוריאוגרפית ויוצרת מחול ישראלית.
בגיל ארבע התחילה ללמוד ריקוד.
בריאיון לאורה גרנות בשנת 2000 אמרה שוויצר: "רות גרשוני כינתה אותי פנומן ובשלב מסוים היא הודתה שהיא כבר לא מתאימה להיות המורה שלי לריקוד והפנתה אותי למיה ארבטובה בתל אביב.
מאוחר יותר למדתי גם אצל גרטרוד קראוס ומורים נוספים מהארץ ומחו"ל".
בהמשך השתלבה בלהקת המחול כרמון של יונתן כרמון ולאחר מכן בלהקת פעמונים.
מאוחר יותר למדה באקדמיה למחול ע"ש רובין בירושלים.
במקביל עברה עם הוריה לחדרה והקימה בעיר להקת מחול שפעלה במקביל לתזמורת הנוער העירונית בניצוחו של אהרון גרוניך (אביו של שלמה גרוניך).
בתוך זמן קצר החלה ההצלחה להאיר פנים לשוויצר הצעירה.
היא שכרה אולם מקומי ופתחה בו סטודיו למחול שהפך ברבות השנים ל"מרכז למחול בהנהלת יהודית שוויצר".
פגישה עם המפיקה רינה כרמלי ב-1980 שינתה את חייה של שוויצר ואת מפת המחול בארץ ובחדרה בפרט.
היא הוזמנה ליצור את הכוריאוגרפיה לפסטיבל שירי הילדים מספר 13 (בשנת 1982), בבימויו של הבמאי והשופט צדי צרפתי.
שוויצר הייתה אחראית על הכוריאוגפיה בטקסי מלכת היופי בשנות ה-80 ושנות ה-90 ושל טקס פתיחת המכביה.
כמו כן הייתה אחראית על הכוריאוגרפיה של מופע טלפורים.
במשך 18 שנה ליוו תלמידיה את תוכנית הטלוויזיה זהו זה!
והופיעו בין השאר עם האמנים: ברי סחרוף, שלמה גרוניך, גידי גוב, רמי קלינשטיין, צביקה פיק, ירדנה ארזי ועוד.
בשנת 1967 נולד לה בנה הראשון ניר, ובשנת 1971 נולדה לשוויצר בתה מאיה (מאי).
בתה של שוויצר ממשיכה את דרכה בבמות אך לא בריקוד אלא במשחק ודוגמנות.
בשנת 1988 הקימה שוויצר את מגמת המחול בתיכון חדרה, מגמה שבוגריה השתלבו בתפקידי מפתח בעולם המחול הישראלי.
חלק מתלמידי המגמה אף התארחו בכמה פרקים של סדרת הטלוויזיה "מוסיכף" ששודרה בערוץ 2.
נפטרה בשנת 2001 ממחלת הסרטן.
בחדרה נקרא הרחוב בו שכן הסטודיו שלה "סמטת יהודית".
טקס מלכת היופי בשנות ה-80 וה-90
הרבנית יהודית שילת (נולדה בשנת 1955, תשט"ו) היא פעילת ציבור דתית לאומית.
ייסדה את "פורום תקנה" ב-2003 וניהלה אותו עד פברואר 2023. שימשה סגנית יו"ר אמונה בעבר.
שֵילת גדלה באשדוד וברחובות ולמדה באולפנת כפר פינס.
ולאחר מכן למדה במכללת בית וגן במסגרת לימודי ייעוץ חינוכי ותורה שבעל פה.
למדה לימודי ייעוץ חינוכי ופילוסופיה של החינוך באוניברסיטה העברית.
בעלת תואר שני מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בעברה שימשה כיועצת שר הדתות למעמד האישה, ובמהלך תפקיד זה פתחה לראשונה את המקצוע טוענות רבניות בפני נשים.
שימשה כסגנית יו"ר תנועת הנשים"אמונה" וניהלה את אגף משפחה.
הייתה מיוזמי הקמת עמותת ישפה.
מייסדת "פורום תקנה" לטיפול בהטרדות מיניות ומניעתן, ומנהלתו מיום היווסדו.
נשואה לרב יצחק שילת ולהם תשעה ילדים.
בנה משה, הפך לחסיד חב"ד והוא מנהל את ארגון "תורת חב"ד לבני הישיבות".
את פורום תקנה ייסדה שֵילת בשנת 2003 בעקבות תלונות שהגיעו אליה נגד רב ידוע ומקובל של אחת הקהילות של הציונות הדתית.
היא מספרת כי: תסכול זה היה אפוא הגורם להחלטתה של שֵילת להקים גוף שיתמודד עם הטרדות מיניות על ידי בעלי מרות וסמכות בחברה הדתית-לאומית.
אל הגוף שהקימה הצטרפו דמויות מפתח בציבור הדתי לאומי מתחומים שונים, כולל נשים.
כמו כן שילת הצליחה לצרף לפורום רבנים מזרמים שונים ואף מנוגדים בתוך הציונות דתית, דוגמת הרב שרלו והרב שפירא.
בראש הארגון עמדו הרב יעקב אריאל והרב אהרון ליכטנשטיין.
שֵילת העידה כי תחילת הפעילות של "תקנה" נעשתה בשיתוף פעולה עם לשכת היועץ המשפטי לממשלה.
מאידך שֵילת סוברת כי המדינה לא יכולה לספק את הצרכים של כל הקהילה, ולכן ראתה צורך בהקמה של גוף חיובי שלא מהווה חלק ממערכת המשפט אך בו בזמן יקבל ממנו סיוע במילוי החלל.
שֵילת מרחיבה כי: עוד מסבירה שֵילת כי "תקנה" מהווה עבורה ביטוי מעשי .
את המניע לפרסום פרשיית הרב מוטי אלון בעיתונות על ידי פורום "תקנה" הסבירה בכך ש:.
גם אם היא ושאר חברי הפורום שילמו מחיר אישי כבד בשל הצעד שלהם לצאת עם הפרשה בפומבי, לאחר הרשעת מוטי אלון בבית המשפט, היא הביעה את תקוותה כי .
על פעילותה בהקמת הפורום זכתה בשנת ה'תשפ"ב בפרס ירושלים לחברה מטעם ערוץ 7.
שֵילת לא מזהה את עצמה כפמיניסטית, אך יחד עם זאת אמרה כי: .
שֵילת אמרה בעבר כי .
בנושא פמיניזם דתי אמרה בעבר בישיבה בכנסת כי:.
שֵילת גם כותבת על רווקות מאוחרת ומעמדו של מוסד המשפחה בעולם המודרני.
כמו כן כתבה מאמר דרשני בשם "מדרשה" העוסק בנושא לימוד תורה לבנות ישראל, בספר "דרשוני - מדרשי נשים".
בביקורת ספר זה, נאמר כי קולה נחשב כ
יֶהוֹוִיסטים (גם יֶהווִיסט-איליִיניים, איליִיניסטים, איליִינטצי, יֶגוֹוִיסטים, הסֶקטָה של אחוות יד-ימין, מסר ציון, ברוסית: Ильинцы, секта десного братства, иеговисты, еговисты, Сионская весть) היא תנועה דתית משיחית רוסית שנוסדה והונהגה על ידי ניקולאי איליִין, איש צבא קבע בדימוס, בשנות הארבעים של המאה ה-19.
איליִין נולד בשנת 1809 בעיר אסטרחן שבדרום רוסיה.
הוא התחנך בקולג' ישועי ובבית ספר צבאי בסנקט פטרבורג.
בהראותו עניין רב בדת, איליִין חפץ לאחד את היהדות עם הפלגים הנוצריים השונים, בהתבסס על הרעיון של אהבת אחים משותפת.
איליִין העניק חשיבות מיוחדת לחזון יוחנן, ולרעיון של איחוד כל המאמינים.
עם חלוף זמן זנח איליִין את הנצרות האורתודוקסית המזרחית ובשנת 1850 כתב ספר דתי ופילוסופי בשם "מסר ציון" (Сионская весть), שהכיל דוקטרינה בסיסית של התורה החדשה.
איליִין קרא לדוקטרינה שלו "בשורות טובות" וחזה את הקרב הצפוי בין אלהים והשטן, ואת חלוקת כל האנשים לאלה אשר יעמדו לימין כס אלהים ולאלה שיעמדו לשמאלו ביום הדין.
רעיון זה העניק לתנועתו של איליִין את שמה המקורי, אותו ניתן עדיין למצוא בספרות הדתית והפופולרית – אחוות יד-ימין (אלה שמימין, רוסית: Десное братство).
אם כן, בתחילה קראו חסידיו של איליִין לעצמם אחוות יד-ימין ולאחר מכן שינו ליֶהוֹוִיסטים.
תוך זמן קצר צמח מספר חסידיו של איליִין וכללו את ללטין, סוחרים עשירים, מאמינים ותיקים לשעבר, את האחים וולג'ין ואחרים.
הופעתה של הכפירה החדשה לא נעלמה מן העין, והרשויות האזרחיות והדתיות פתחו בחקירה בנושא הפעילות של איליִין ושל חבריו.
איליִין וכמה מחסידיו הואשמו ב"פיתוי נשמות מהנצרות האורתודוקסית".
איליִין נשלח למנזר סולובצקי לשם "תיקון רוחני".
מנזר סולובצקי היה הכלא-מנזר הגדול ביותר באותה העת, לצד תריסר בתי-כלא-מנזרים אחרים ברוסיה.
על פי פרוגבין, חוקר ידוע של הכפירות הדתיות ברוסיה, בצטטו את אחד האסירים לשעבר במנזר, כלא סולובצקי היה אכן מקום בלתי נסבל.
החלונות היו נעולים תמיד, וקשה היה לנשום, המזון היה גרוע והאסירים שמחו כאשר ניתן להם לחם טרי.
השימוש בנרות היה אסור על האסירים אפילו בזמן לילות הצפון הארוכים.
המדיניות הפנימית של הכלא אסרה על האסירים לתקשר עם הנזירים ועם אחרים ללא רשותו של אב המנזר (ארכימנדריט); חלופת מכתבים, שליחת חבילות וכסף היו אסורים אף הם.
לא התאפשר לו לעזוב את המנזר, לראות מבקרים, אפילו בני משפחה, להתרועע עם אסירים אחרים, לבחור ספרים אותם רצה לקרוא או להתכתב באופן חופשי עם מישהו.
הוא נדרש להאזין ל"הדרכה הרוחנית" של הנזירים שנעשתה על מנת לגרום לו לשוב בתשובה.
לאחר עתירות בלתי מוצלחות רבות, בתו של איליִין, נטליה, קיבלה את הרשות לבקר את אביה בשנת 1868.
אף על פי שגישת מבקרים לאסירים בכלא סולובצקי לא הותרה, עיתונאי, היסטוריון וטייל בריטי בשם ויליאם הפוורת' דיקסון הצליח לארגן פגישה קצרה עם ניקולאי איליִין בשנות השישים של המאה התשע עשרה בעת מסע ארוך ברחבי רוסיה.
וכך תיאר דיקסון את איליִין: "גבר נאה, מבוגר, הדומה לקושוט, מזנק בתדהמה ממושבו; אין הוא רגיל, כך נדמה, להפרעה כזו של תאו.
שולחן קטן, כמה ספרים, מיטת משטח הם הריהוט היחיד בחדרו, שחלונו היה אטום ומסורג בברזל...
על שולחן מונחות כמה פיסות של ספרים ומגזינים, אותם רשאי האסיר לקבל ולשמור, אף על פי שאיננו רשאי הוא לשלוח החוצה אפילו שורה אחת כתובה."
בשנת 1873 הועבר איליִין למנזר ספסו-אבפימייב בעיר סוזדל, שהיה הכלא-מנזר השני בגודלו ברוסיה, משום שמצב בריאותו התדרדר במהרה באקלים הקר והלח של איי סולובצקי.
בסך הכל שהה איליִין במאסר במנזר עשרים שנה (1859–1879).
למרות הבקרה הקפדנית, הוא ניצל כל הזדמנות לכתוב לחסידיו ולתקשר עמם, והמשיך לכתוב בכל עת שיכל.
יצירה חשובה מאוד שנכתבה על ידי ניקולאי איליִין במנזר נקראת: "לוֹך סְבֵטַה דְלִיָה רַסְבַטָה" (קרן אור בעבור השחר).
הספר מכיל תשעה חלקים, ומוקדש למגוון רחב של שאלות דוקטרינליות ומעשיות, מנבואות אפוקליפטיות למבנה הפנימי ולקוד ההתנהגות של חברי האחווה הצדיקה.
למעשה, בערך בזמן בו הועבר לסוזדל התחיל איליִין לקרוא לרעיו המאמינים יהוויסטים.
לקראת שלהי שנות השבעים של המאה ה-19, מצב בריאותו של איליִין הורע עד מאוד.
הוא סבל מכאבי ראש קשים ומתשישות עצבים.
יום אחד הניחה אחות עלוקה קרוב כל-כך לעינו של איליִין, דבר שגרם לעיוורון חלקי.
תחת התנאים הללו, משפחתו של איליִין וחבריו המשיכו לעתור למענו, ולבסוף, ביולי 1879 שוחרר איליִין ונכפה עליו להתיישב בעיירה בשם פלנגן במחוז קורלנד שהיה בעיקרו לותרני (עכשיו לטביה) במטרה ספציפית למנוע מאיליִין להפיץ את רעיונותיו בקרב האוכלוסייה האורתודוקסית.
לאחר זמן מה הותר לאיליִין לעקור לעיר מיטאו (עכשיו ילגבה, לטביה) באותו אזור.
שחרורו של המנהיג גרם לתחושת הקלה ועודד את היהוויסטים בהרי אורל.
עלונים חדשים הגיעו לברנצ'ה, ניזניי טגיל וערים אחרות בהרי אורל, בעוד שכסף שנאסף על ידי יהוויסטים נשלח למיטאו, מאחר שמצבו הכלכלי של איליִין לאחר שחרורו היה קריטי.
מכתביו של איליִין לחסידיו במקומות שונים באימפריה מראים שערך התרומות החד-פעמיות שנשלחו למיטאו נע בין שני רובלים צנועים לחמישים רובל (משכורת חודשית ממוצעת של עובד מפעל באותה תקופה), תלוי בגודלה של הקבוצה היהוויסטית ששלחה את התרומה וברווחתה הכלכלית.
איליִין השתדל להניע את זרימת הכסף על מנת שיהוויסטים מבודדים ועניים יכלו לקבל תמיכה כלכלית.
הוא גם עודד מנהיגים מקומיים להקים נאמנויות כספיות ולאגור קופות משותפות כדי לעזור לנזקקים ביותר בקרב האחים.
איליִין המשיך לכתוב ספרים ולשלוח אותם לחסידיו בהרי אורל ולמספר קוראים בפועל ופוטנציאלים ברחבי האימפריה הרוסית ומחוצה לה.
רבים מכתביו באותה עת הסתיימו בהזמנה ליצור קשר עם המחבר בנוגע לשאלות כלשהן או אם נזקקו הקוראים לעותקים נוספים.
כבר בימי חייו של איליִין התבססו קהילות של יהוויסטים בצפון קווקז (פיאטיגורסק) ובאזורי עבר הקווקז, בעוד שמשפחות ומאמינים בודדים מבודדים ניתן היה למצוא במחוזות שונים של האימפריה הרוסית.
חסידיו הפיצו את חוברותיו באדיקות, בעשותם תלמידים בקרב פועלי בתי החרושת ואחרים, והכעיסו את הרשויות המקומיות.
משפט חדש של היהוויסטים-איליִיניים החל ביקטרינבורג בשנת 1886. בשנת 1887 נעצר איליִין שוב ונשלח לאקטרינבורג להתייצב בפני בית המשפט, מאחר שכל האסירים האחרים התגוררו באותו אזור.
כחודשיים לאחר מכן, ב־30 באוגוסט 1887, שוחרר איליִין בערבות.
הוא ניצל את החירות הבלתי-צפויה שלו והלך לניזניי טגיל ולברנצ'ה לבקר את רעיו ולעודדם.
ביקור פתע זה גרם לפרץ של חדווה ואופטימיות בקרב חסידיו של איליִין, שהיו מדוכאים למדי בעקבות המשפט ומעצרם של יהוויסטים רבים.
היהוויסטים קיוו כי אחיהם ישתחררו במהרה.
למעשה, עם זאת, איליִין נעצר שוב ב־13 בספטמבר מאחר שהרשויות ידעו כי היה מעודד את חסידיו ומקיים עמם אספות, והוא נשלח שוב לכלא אקטרינבורג.
ניקולאי איליִין עבר בדיקה רפואית בינואר 1888, ונמצא בלתי-כשיר לעמוד בהליכים משפטיים נוספים כלשהם.
איליִין נשלח חזרה למיטאו בתחילת שנת 1889 והושם באופן מידי תחת השגחה משטרתית קפדנית.
עם שיבתו לקורלנד המשיך איליִין לכתוב ולשלוח עלונים למרות מצב בריאותו הרופף.
ההחלמה לא הגיעה וניקולאי איליִין הלך לעולמו במיטאו ב־3 ביולי 1890. מקום קבורתו אינו ידוע.
במהלך חייו של איליִין ובעקבות הפצת חוברות בכמויות גדולות הן על ידי איליִין והן על ידי חסידיו של איליִין, הוקמו קבוצות של איליִיניים באזורים שונים של האימפריה הרוסית.
לב התנועה לפני המהפכה נותר באורל אולם קבוצות יחידות התבססו גם בעבר הקווקז, בצפון הקווקז ובאוקראינה.
האיליִיניים נרדפו מעת לעת, ולעיתים קרובות נענשו על ידי הגליה לאזור מרכז אסיה ולאזורים אחרים של האימפריה הרוסית.
במאה התשע עשרה ובמאה העשרים אכלסו רוסים המאה אזורים מסוימים של קזחסטן וצפון קירגיזסטן.
בקרב המתיישבים היו גם יהוויסטים, אשר גילו עד מהרה כי מקומות חדשים הציעו להם חופש דת רב יותר מאשר המחוזות הרוסיים.
האיליִיניים התייחסו למהפכה של שנת 1917 באדישות; תורתם אוסרת עליהם לפעול בעימותים צבאיים ובהרג.
אולם האיליִיניים ציפו לקבל חופש דת רב יותר לאחר המהפכה.
בשנת 1939, מרכז סודי של האיליִיניים התגלה ונסגר על ידי הנ.ק.וו.ד.
בעיר ניז'ני טגיל בהרי אורל.
בעת התקופה הסובייטית, נאלצו האיליִיניים להסתיר את פעילותם; חלקם נרדפו, נעצרו; הספרות הדתית שלהם הוחרמה.
לעיתים קרובות סירבו גברים צעירים לשרת בצבא, דבר שהביא להעמדה לדין פלילי, ובמקרים מסוימים לעונש מוות.
אף-על-פי-כן, היהוויסטים-איליִיניים המשיכו להפיץ את חוברותיו של איליִין, הן אלה שהודפסו בחשאי והן אלה שנכתבו ביד או הועתקו על ידי נייר העתקה.
היהוויסטים אינם ארגון רשום, בהאמינם כי אין צורך ברישום עם הרשויות השייכות לשטן.
כתבים דתיים אודות היהוויסטים שיצאו לאור במהלך התקופה הסובייטית נדירים ומכילים נתונים שגויים על היהוויסטים.
צוין בהם כי האיליִיניים חדלו להתקיים כתנועה דתית והם גם ניסו לייצג את היהוויסטים כחלק או כפלג של עדי יהוה, דבר שאיננו נכון כלל.
תנועת היהוויסטים (המכונה לעיתים קרובות על ידי חבריה בשם אחווה) ממשיכה להתקיים בחלקים מברית המועצות לשעבר , ובמיוחד בקזחסטן, בקירגיזסטן, בדרום רוסיה, ובאוקראינה.
מרבית היהוויסטים הם רוסים אתניים, אם כי אחוז החברים שאינם רוסיים גדל בעקבות הפיכתם למאמינים.
התקופה מאופיינת באופנים חדשים של הפצת הספרות הדתית, בפרט משתמשים היהוויסטים באופן פעיל באינטרנט, בתרגום יצירותיו של איליִין לשפות אחרות.
האיליִיניים מפעילים אתר אינטרנט רב-לשוני: www.svetoch.org המציע הן את מסמכי המקור ברוסית, המיועדים לציבור הרחב, והן תרגומים לשפות אנגלית, גרמנית, עברית, יוונית, פולנית וקירגיזית.
הזמנות לבקר באתר מתפרסמות מעת לעת בפורומים ובאתרים אחרים במגזר הרוסי של האינטרנט.
אוכלוסיית היהוויסטים אינה גדולה ואין הערכות מדויקות בנוגע למספרם של היהוויסטים-איליִיניים משום שזהו ארגון דתי סגור.
האיליִיניים אינם מספקים לעולם מידע כלשהו לגבי האוכלוסייה שלהם, כמו גם לגבי החיים פנימיים של הקהילות ופעילותן.
האוכלוסייה שלהם גדלה, כך סבורים, בשל הפצת האמונה.
תורתו של איליִין בייצוגה כיום היא רעיון פילוסופי מתוחכם למדי, המתמקד בהיבטים כגון מלכות 1000 השנים, אלמוות גופני של בני האדם, הקרב העומד להתרחש בין יהוה לבין השטן בארמגדון.
למרות העובדה שאיליִין היה חסיד של פוליתאיזם הוא התמקד בשני אלים בלבד: יהוה והשטן.
על-פי איליִין, ישנם שני אדם-אלים שעוצמתם זהה במערכת השמש שלנו – יהוה והשטן.
ישנם אלים אחרים מחוץ לכדור הארץ ולמערכת השמש, אך אין בכוחם להתמודד עם אנשי כדור הארץ, ואסור לבני האדם לעבוד אותם.
בדברו על יהוה אמר איליִין: "...
האל היחיד העליון על בני האדם, והוא האחד והיחיד, אשר לו מפתחות למוות ולקבר..
והוא האחד והיחיד אותו עלינו לעבוד, ולהתפלל אליו בכל דבר..." אלים כאנשים קיימים בדמות אנושית.
היהוויסטים מכחישים בכל מכל את קיומה של נשמה, גן-עדן וגיהנום בפירושם המודרני.
מסיבה זו, יהוה מכונה לעיתים תכופות אדם-אל בכתביו של איליִין.
על-פי איליִין: "יהוה הוא אדם ואפילו עברי, אך האחד הנצחי..." יהוה הוא אלהי בני האלמוות בעוד השטן הוא אלהי בני התמותה או השטניים, כלומר חסידי הפלגים הנוצריים המסורתיים והיהדות התלמודית.
איליִין כתב: "אלהים שלי מתהלך בארץ, ומבקר את החברים שלו, וסועד עמם, כמו שהוא ביקר את אברהם וסעד עמו מתחת לעץ האלון, ...
ביקר את מלכיצדק, את איוב, את אדם ואת חוה, את קין ואת הבל, את בלעם ואת מוחמד".
כמה אנשי-דת מפורסמים של ימי-עבר, על פי איליִין, היו נציגים של היהוויסטים בזמנם, לדוגמה ג'ון האס, הקווייקר ג'ורג' פוקס, המיסטיקן הגרמני יאקוב במה, סוקרטס, פיתגורס, מדיצ'י, אליזבת' קרידנר, מוחמד, קונפוציוס ורבים אחרים.
יהוה, על-פי איליִין, הוא יסוס.
יסוס המשיח היה התגלמות זמנית של יהוה עלי אדמות.
אם כך, היה זה אלהים העברי יהוה בעצמו, אשר נצלב ומת על הצלב.
היהוויסטים מכחישים בכל מכל את השילוש הקדוש ומתייחסים אליו כאל בדיה של השטן.
יהוה והשטן מנהלים מאבק מתמשך זה בזה.
היהוויסטים נלחמים עבור יהוה על ידי הפצת כתביו של איליִין וציות לנורמות מוסריות וריטואליות של היהוויזם.
בתמורה הם יקבלו חיי נצח בצורה גופנית.
קרב מכריע יתרחש בקרוב בין שני האלים, אותו מכנה איליִין ארמגדון.
יהוה ינצח ויקים את רפובליקת ירושלים בת 1000 השנים.
תהיה זו תקופה של שפע עבור בני האדם.
לאחר 1000 שנים ישתחרר השטן והקרב האחרון עם יהוה יתחולל, בו יושמדו השטן וחסידיו כליל.
אז יחדש יהוה את הארץ באופן קיצוני וימשיך לשפר אותה מדי פעם.
מטרתו של כל אדם על כוכב הלכת הזה, על-פי איליִין, היא להשיג אלמוות גופני באמצעות מושלמות-עצמית, שמירה על תורתו של יהוה ועל הוראות אחרית הימים שלו שניתנו באמצעות איליִין.
היהוויסטים מאמינים כי טקסט מהכתובים הנוצריים (והיהודיים) סולף בידי השטן.