tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביוני 1942 כבשו היפנים חלק מהאיים האלאוטים המערביים, ועמדו לכבוש גם את אמצ'יטקה.
כדי לסלק את היפנים, החליט המטה הכללי האמריקני לפעול במהירות, ולבנות מספר בסיסי אוויר ושדות תעופה צבאיים ממערב לאומנק, שמהם יוכלו מפציצים אמריקנים לתקוף את כוחות הכיבוש היפנים.
הצבא האמריקני בנה באיים שהיו בשליטתו 14 בסיסי אוויר, ובסיור שערך צבא ארצות הברית באמצ'יטקה בספטמבר 1942, הוחלט שיהיה קשה לבנות מסלולי המראה באי.
עם זאת, ב-13 בדצמבר 1942 הוחלט בכל זאת לבנות מסלול המראה באמצ'יטקה, וזאת כדי להקדים את היפנים ולמנוע מהם את כיבוש האי.
משלחת סיור נוספת שביקרה באי בין 19-17 בדצמבר המליצה לסלול מסלול המראה קצר בתוך שבועיים-שלושה, ובסיס אווירי ראשי בתוך שלושה עד ארבעה חודשים.
התוכנית החלה להתבצע, וב-12 בינואר 1943 נחתו כוחות אמריקנים באי ללא התנגדות מצד היפנים, פרט להטבעת המשחתת האמריקאית וורדן (DD-352) ועמה 14 חיילים.
למרות מזג האוויר הקשה וההפצצות היפניות, נמשכה בנייתו של שדה התעופה, והוא היה מוכן לפעולה כבר ב-16 בפברואר 1943. הפיקוד האלסקאי היה עתה במרחק של 80 ק"מ בלבד ממטרתו, האי קיסקה.
יחד עם שדה התעופה בן שלושת מסלולי ההמראה, נבנו באי גם מספר מבני שירות וכבישים.
בשיאו היה אמצ'יטקה מאוכלס בכ-15,000 חיילים.
הקרב על האיים האלאוטיים הסתיים בניצחון אמריקני ב-24 באוגוסט 1943, והיה הקרב היחיד במלחמת העולם השנייה שנערך על אדמת אחת ממדינות ארצות הברית.
עם סיום הלחימה נותרה באי טייסת יירוט אמריקנית אסטרטגית, שנשארה בו עד פברואר 1945. הצבא פינה את האי באוגוסט 1950, ונותרה בו רק תחנת מעקב מזג אוויר, שפעלה במהלך שנות ה-50, תחנת תקשורת בין 1959 ל-1961, ותחנת ממסר שפעלה בשנות ה-60 וה-70.
בשנת 1951 החל משרד ההגנה האמריקני לשקול ביצוע של ניסויים גרעיניים באי.
מטרת הניסויים באותה עת הייתה לבדוק את ממדי הלוע שעשוי להיווצר כתוצאה מפיצוץ גרעיני.
לפיכך, תוכנן פיצוצן של שתי פצצות בעוצמה של 20 קילוטון כל אחת.
לאחר שנקדחו כ-34 קידוחי ניסוי, הגיעו המתכננים למסקנה שהאי אינו מתאים למטרה זו, והניסויים הועברו לאתר הניסויים שבמדינת נבדה.
בסוף שנות ה-50, הגיעו מדענים למסקנה שהבנה טובה יותר של האפקטים הסייסמולוגיים של פיצוצים גרעיניים היא הכרחית כדי לזהות ניסויים תת-קרקעיים שבוצעו בידי ברית המועצות.
"ניסוי ריינייר" (Rainier), שהיה חלק ממבצע "פלאמבוב" (Plumbbob), שהיה בעוצמה של 1.7 קילוטון, גרם לסיגנלים סייסמיים חזקים, אך אלו נראו דומים למדי לסיגנלים הסייסמיים שנוצרים ברעידת אדמה רגילה.
ב-1959, הקים ד"ר ג'יימס קיליאן, עוזר הנשיא למדע וטכנולוגיה, את ה"פאנל לשיפור הסייסמוגרפיה", שמטרותיו היו להביא לשיפור המכשור הסייסמוגרפי ולפריסה גלובלית של תחנות סייסמוגרפיות בעולם, וכן למחקר מעמיק יותר של האפקטים הסייסמיים של פיצוצים גרעיניים.
הפרויקט אושר על ידי ממשל הנשיא אייזנהאואר.
במקביל לוועדה לאנרגיה אטומית, שהייתה עצמאית וכפופה ישירות לנשיא ארצות הברית, החל גם משרד ההגנה האמריקני לבחון שוב את אמצ'יטקה כאתר לניסויים גרעיניים תת-קרקעיים.
כדי לבצע את הניסוי "לונג שוט" (Long Shot), תפס משרד ההגנה את האי בין השנים 1964 ו-1966, כשהסיוע המדעי, מכשירי המדידה, והפצצות עצמן סופקו על ידי הוועדה לאנרגיה אטומית.
מטרת הניסוי הייתה "להגדיר את ההתנהגות והמאפיינים של הסיגנלים הסייסמיים הנוצרים מפיצוצים גרעיניים, ולבדלם מהסיגנלים הסייסמיים שנוצרים מרעידות אדמה טבעיות".
הפיצוץ התבצע בסופו של דבר ב-29 באוקטובר 1965. פיר הקידוח נכרה בעומק של 714 מטרים, והפיצוץ היה בעוצמה של 80 קילוטון.
היה זה הניסוי הראשון שארצות הברית ביצעה באתר מרוחק, והראשון שהתבצע באחריות משרד ההגנה.
לא הייתה קריסה של פני השטח, אך הייתה דליפה של טריטיום ושל קריפטון אל פני השטח, דליפות שהוסתרו מהציבור עד 1969.
אף על פי שהניסויים בוצעו כחלק מ"תוכנית הניסויים לנשק גרעיני", הוגדרה מטרת ניסוי מילרואו (Milrow), כ"ניסוי לבדיקת אי, ולא ניסוי לבדיקת נשק".
הייתה זו "יריית כיול" שנועדה להפיק מידע שממנו ניתן יהיה לחזות את כלל ההשפעות של פיצוץ גרעיני חזק על סביבת הניסוי, ובפרט, כדי להגדיר אם ניתן יהיה לבצע באופן בטוח את הניסוי הבא - ניסוי קאניקין.
הפיצוץ התבצע ב-2 באוקטובר 1969, פיר הקידוח היה בעומק של 1,220 מטרים, והפיצוץ היה בעוצמה של כ-1.2 מגהטון.
גלי הרעד מהפיצוץ הגיעו לפני השטח בתאוצה של מעל 35 ג'י, ויצרו כיפה ברדיוס של כ-3 ק"מ ובגובה של כ-5 מטר.
הפיצוץ גם יצר גלי קצף באוקיינוס הסובב את האי, והרים מהאגמים ומהנחלים שעל פני האי גייזרים של בוץ ומים עד לגובה של כ-15 מטר.
בפני השטח נוצרה תופעת קריסה קרקעית, הידועה גם כ"מכתש משוקע", שנוצר כתוצאה מקריסת חומרי הקרקע אל תוך החלל שנוצר בפיצוץ.
מחלוקת וביקורת לקראת ניסוי קאניקין
מספר ימים לאחר ניסוי מילרואו, התארגנה ועדה בשם "אל תיצור גל" ("Don't Make A Wave") בוונקובר שבקנדה, כשעל סדר יומה השאלה האם להתנגד ולהיאבק כנגד ביצוע ניסוי גרעיני נוסף באי, או האם להרחיב את מאמציהם למאבק כולל בכל האיומים כנגד איכות הסביבה.
ועדה זו, ופעולות המחאה שארגנה נגד הניסויים, היוו את ראשיתו של ארגון "גרינפיס".
שם הוועדה נקבע בשל הקביעה שקבע בוב האנטר, עיתונאי מוונקובר, שכתב שהניסוי המתוכנן הבא יגרום לרעידות אדמה ולצונאמי.
הוועדה לאנרגיה אטומית, מצידה, העריכה את הסיכוי שהניסוי יגרום לרעידת אדמה משמעותית כ"מאוד בלתי סביר", ואת הסיכוי לצונאמי כ"עוד פחות סביר".
אחרים לא הסכימו לקביעה זו.
יושב ראש הוועדה לאיכות הסביבה, ראסל טריין, טען ש"לא ניתן להסיק מתוצאות ניסוי מילרואו מסקנות חותכות לגבי הניסויים הנוספים ..."
ביולי 1971 תבעה קבוצה בשם "הוועדה לאחריות בנושאי גרעין" את הוועדה לאנרגיה אטומית, ובקשה מבית המשפט לעצור את המשך הניסויים.
התביעה נדחתה בבית המשפט, ובית המשפט העליון של ארצות הברית, בהרכב של 7 שופטים, דחה צו מניעה בעניין זה ברוב קולות.
נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון עצמו אישר תקציב בסך 200 מיליון דולר לביצוע הניסוי השלישי, וזאת למרות התנגדות מצד מדינות כמו יפן, פרו ושוודיה.
ועדת "אל תיצור גל" חכרה ספינה בכוונה להפליג עמה לחופי האי להפגנת מחאה, וכדי למנוע את ביצוע הניסוי, אך בשל תנאי מזג אוויר קשים התבטלה פעולתם.
ניסוי "קניקין" היה מיועד לבדוק את תכנונו ואת יכולתו המבצעית של הטיל האנטי-בליסטי האמריקני ספרטן LIM-49, שהיה בעל ראש נפץ גרעיני רב עוצמה.
הטיל תוכנן להפקת כמות גדולה של קרני X, וזאת כדי למזער את תגובת הביקוע הגרעיני ואת ההרס הפיזי שנגרם ממנו, וכדי למנוע מהיריב את נטרול מכ"ם הטיל.
הניסוי נועד למדוד את תפוקת הפצצה, את מידת קרינת קרני ה-X, את ספקטרום הקרינה, ולהבטיח תכנון מיטבי לראש הנפץ הגרעיני.
הניסוי התבצע ב-6 בנובמבר 1971 בקרקעית פיר קידוח בעומק של 1,860 מטרים.
עוצמתו הייתה מעט פחות מ-5 מגהטון, עוצמה החזקה פי 400 מעוצמת פצצת האטום שהוטלה על הירושימה.
ניסוי קאניקין היה הניסוי הגרעיני התת-קרקעי הגדול והחזק ביותר שביצעה ארצות הברית אי פעם.
כתוצאה מהפיצוץ התרוממו פני השטח באזור הפיצוץ בכ-6 מטר, וכתוצאה מהשקיעה ומהפגיעה שגרם הפיצוץ נוצר מכתש ברוחב של כ-1.5 ק"מ, שהפך לאגם מים.
הפיצוץ גרם לגלי רעד סייסמיים בעוצמה של 7.0 בסולם ריכטר, שגרמו למפולות סלעים ולסדקי אדמה בשטח של כ-3.5 קמ"ר באזור הפיצוץ.
אף שלא נגרמו רעידות אדמה קשות או גלי צונאמי, כפי שחששו אנשי איכות הסביבה, עדיין אירעו מספר אירועים טקטוניים במהלך השבועות שלאחר הניסוי, ככל הנראה כתוצאה מפעולת גומלין בין הפיצוץ עצמו והלחצים הטקטוניים הטבעיים שמצויים באזור האי.
משרד האנרגיה האמריקני החליט לנטוש את האי החל משנת 1973, אך מדענים המשיכו לבקר בו למטרות בדיקה וניטור.
ב-2001 ביצע משרד האנרגיה מספר פעולות לטיהור האי מפסולת גרעינית.
פירי הקידוח יוצבו ונוקו על ידי ערבוב הבוץ שבהם באדמה בלתי מזוהמת, וכוסו ביריעות פוליאסטר שכוסו באדמה.
היה חשש שסדקים תת-קרקעיים חדשים שעלולים להיווצר, יאפשרו לנשורת רדיואקטיבית לדלוף אל פני השטח ואל מי האוקיינוס.
במחקר שהתבצע על ידי ארגון גרינפיס ב-1996, נמצא שאזור ניסוי קאניקין ממשיך לשחרר פלוטוניום ואמריציום אל פני השטח, אך מחקר שהתבצע על ידי אוניברסיטת אלסקה קבע שאין סימנים לדליפה רדיואקטיבית, ובבדיקה שהתבצעה ב-2006 נקבע שכמות הפלוטוניום שנפלטת מהמקום קטנה מאוד, ואינה מהווה סיכון ביולוגי משמעותי לסביבה הטבעית.
משרד האנרגיה האמריקני ממשיך לנטר את האי עד היום, כחלק מתוכנית הטיהור והשיקום של המקום.
פעולה זו מתוכננת להימשך עד שנת 2025, כשאז מתוכנן האי להפוך לשמורת טבע שהגישה אליה מבוקרת ומוגבלת.
אמציה אבני (נולד ב-17 בדצמבר 1954) הוא פסיכולוג ישראלי, שחמטאי המחזיק בדרגת אמן פיד"ה בשחמט תחרותי ואמן בינלאומי בקומפוזיציה שחמטית.
אבני נטל חלק חמש פעמים בגמר אליפות ישראל בשחמט, בשלוש מתוכן סיים בין עשרת הראשונים.
חיבר סיומי שחמט (אטיודים) רבים, שזכו להצלחה ופורסמו ברחבי העולם.
אבני סיים לימודי תואר ראשון ושני בפסיכולוגיה חברתית-תעשייתית בשנת 1983 באוניברסיטת בר-אילן.
בצבא שירת כפסיכולוג ארגוני בחילות השדה ובחיל המודיעין תחת מחלקת מדעי ההתנהגות, והשתחרר בדרגת רס"ן.
כתב מספר רב של מאמרים וספרים העוסקים בשחמט ובנושאים שבתפר שבין פסיכולוגיה לבין שחמט, שחלקם תורגמו למספר שפות.
שימש כעורך מגזין השחמט הישראלי.
עובד כמרצה ומנחה סדנאות בתחום מדעי ההתנהגות ובהכנת מועמדים למבדקי תעסוקה.
הפסיכולוג הכשיל אותי; להצליח להתקבל לעבודה – מדריך למועמד הנבוך, ePublish, 2014 (דיגיטלי)
גיוס מוצלח - מדריך לארץ הצבא, עם גדי אמיר, אור-לי להט.
"עד הרגלי האחרון" מאת יוחנן אפק והורסיו וולמן.
אמפר שעה (ובראשי תיבות: אמפ"ש) היא יחידת מידה לכמות מטען חשמלי (במטען אגורה אנרגיה פוטנציאלית חשמלית).
היחידה מסומנת באותיות Ah, ויחידות משנה נפוצות שלה הן מיליאמפר־שעה (mAh) השווה לאלפית אמפר שעה, יחידת מידה נפוצה נוספת היא מיליאמפר־שנייה (mA·s), הנפוצה במדידת קרני רנטגן.
יחידת אמפר שעה שקולה ל־3,600 קולון.
משמעות היחידה היא משך הזמן בו יכולה סוללה חשמלית לספק זרם חשמלי בכמות מסוימת.
לדוגמה, כאשר מצוין על גבי סוללה שהיא בעלת קיבולת של 1Ah (1000mAh), הכוונה היא שהסוללה מסוגלת לספק זרם של אמפר אחד למשך שעה אחת.
יחידת המידה אמפר שעה קשורה למשך הזמן בו מכשיר אלקטרוני יכול להיות מוזן מהסוללה שלו.
לדוגמה, מכשיר אלקטרוני שצורך 100mA, וניזון מסוללה שהקיבולת שלה 1,300mAh, ירוקן את הסוללה תוך 13 שעות עבודה.
אולם, חישוב זה הוא פשטני למדי שכן בפועל מתרחשות תופעות נוספות, כגון שינויים בצריכה של המכשיר (כתוצאה משימוש מוגבר, או ממצבי "חיסכון בסוללה" כאשר המכשיר אינו בשימוש), וכמו כן, כאשר סוללה קרובה להתרוקן, יורד בהדרגה גם המתח בין הדקיה.
סוללה של 50 אמפר שעה שנטענת בזרם של 5 אמפר תטען במלואה בתוך 10 שעות.
אם זרם הטעינה הוא 50 אמפר, זמן הטעינה יתקצר לשעה אחת בלבד.
אמפרסט מערכות בע"מ היא חברה פרטית ישראלית, העוסקת בפיתוח תוכנה, ובפרט תוכנה לשליטה ובקרה (שו"ב).
מנכ"ל החברה ומייסדה הוא נתן ברק.
מוצר הדגל של החברה הוא מערכת השו"ב של "כיפת ברזל".
החברה נוסדה בשנת 2000 על ידי נתן ברק, אל"ם (במיל'), לשעבר מפקד מרכז התקשוב של חיל הים.
לאחר פיתוח מערכת השו"ב ל"כיפת ברזל" רכשה בשנת 2010 רפאל, הקבלן הראשי של "כיפת ברזל", 50% מהחברה.
25% מהבעלות נותרו בידי נתן ברק, ו-25% הנותרים הם בידי בעלים שונים.
משרדי החברה נמצאים בפתח תקווה.
החברה פיתחה מערכות תשתית לנושאי שליטה ובקרה, ועל בסיסן פיתחה החברה מרכזי שליטה ובקרה ייעודיים, בין השאר לחברות איתוראן, חברת החשמל לישראל ומקורות.
החברה זכתה ב-2012 בפרס ביטחון ישראל על חלקה בפיתוח מערכת כיפת ברזל.
בשנת 2017 רכשה בריטניה את מערכת השו"ב של החברה, לשם שילובה במערכת ההגנה על איי פוקלנד.
אמציה אטלס (נולד ב-1945), הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבה 645, חטיבת שריון במילואים.
עם התגייסותו לצה"ל בשנת 1963 התגייס לחיל השריון, בהמשך עבר קורס קצינים ושימש בשורת תפקידי פיקוד בחיל השריון.
במלחמת ששת הימים היה סמ"פ בגדוד 46 בחטיבה 401. ב-5 ביוני 1967, הפלוגה שהייתה הפלוגה היחידה בצה"ל עם טנקי פטון M48A3 עם מנוע דיזל ותותח 105 מ"מ, הובילה את החטיבה ופרצה את מערכי המצרים, תוך שהיא משמידה פלוגת טנקי סטלין כבדים.
על מעשה זה קיבל אטלס תעודת הערכה מאלוף ישראל טל.
במלחמת יום כיפור היה אטלס סגן מפקד יחידה 88 - דב לבן, שלחמה תחת פיקוד חטיבה 14 בקרבות בגדה המערבית של תעלת סואץ.
במלחמת לבנון הראשונה פיקד על חטיבה 645, חטיבת שריון במילואים, בין היתר בסיוע לחילוץ הכוחות שהסתבכו בקרב סולטאן יעקוב.
ב-1985 עם שחרורו מצה"ל, פתח אטלס משרד עו"ד בתל אביב.
"אמץ אמן" היה מיצב שיצר הפסל הישראלי איתמר בגליקטר בשנת 2012 שעסק במעמדו של האמן בחברה הישראלית.
בשנת 2012 עסק איתמר בגליקטר במעמדו של האמן הישראלי בחברה.
במרץ 2012 הוא פרסם מודעות אנונימיות תחת הכותרת "דרוש מצנט" (2012) בעיתון הארץ ובה חיפש מצנט (פטרון) עבור "אמן פלסטי צעיר ומבטיח לאחר לימודי אמנות מעמיקים בבצלאל".
בהמשך השנה הציב בגליקטר מערך של "קופת התרמה אישית - אמץ אמן" ששימשו כקופות התרמה עשויות קרטון עבור גיוס כספים "[ל]תערוכת יחיד של אמן צעיר ומבטיח".
והן לוו בסיסמה: "להרגיש מצנט בלי לשבור קופת חיסכון!".
קופות ההתרמה הוצבו במקומות מרכזיים בשדה האמנות בתל אביב-יפו, ביניהם ברחבת הכניסה של מוזיאון תל אביב לאמנות, בית האמנים על שם יוסף זריצקי, גלריה חזי כהן, גלריה הקיבוץ, גלריה שלוש, גלריה נלי אמן, גלריה P8 ועוד.
מחוץ לתל אביב הוצבו קופות בבית האמנים בירושלים, במשכן האמנים בהרצליה ובשלב מאוחר יותר הוצבה הקופה גם במוזיאון ינקו דאדא בעין הוד.
הצבת הקופות זכתה לסיקור נרחב בעיתונות הישראלית.
ב-6 בספטמבר 2012 נפתחה בבית האמנים בתל אביב-יפו התערוכה "מחאה תרבותית - אין תרבות בלי לחם".
התערוכה ביקשה למחות כנגד "מצבם הכלכלי של האמנים בארץ המציגים בגלריות ומוזיאונים ציבוריים ללא שכר עבור עבודתם.
האבסורד הוא שאמן המציג במוסד ציבורי מממן מכיסו ומזמנו את ההוצאות על הקמת תערוכה ללא כל תמורה.
הכל מתוקצב למעט שכר אמן!" וכן הגדלת תקציב התרבות לאמנות החזותית בישראל.
בתערוכה הציגו כ-70 אמנים ובהם כמנשה קדישמן, דב הלר, סיגלית לנדאו, אבנר בר חמא, חוה ראוכר, דורון פולק, יעל בלבן, ליאת לבני, מייק דבורקיס, אריה ברקוביץ, נחמה גולן, שלומית באומן ואחרים.
ביוני 2018 הוזכר הפרויקט במסגרת שאילתה של יעל גרמן למשרד התרבות והספורט.
אמפלוזאורוס (שם מדעי: Ampelosaurus; מילולית: "לטאת הגפן") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד שחי בסופו של עידן המזוזואיקון בקרטיקון שלפני 66–70 מיליון שנה.
בסוג זה נמצא מין יחיד - Ampelosaurus atacis בשנת 1995 בכמה אתרי חפירות בצרפת לצידם של צדפות, תנינים קדומים, צמחים וזאורופודים נוספים.
האמפלוזאורוס חי באירופה של הקרטיקון והיה שייך לקבוצת הטיטאנוזאוריה.
הוא היה קרוב למגיארוזאורוס והגיע לאורך של 15–16 מטרים ושקל עד 8 טונות, קטן יחסית לטיטנוזאורים כמו הארגנטינוזאורוס העצום.
לדינוזאור זה היה שריון נוקשה על גופו באורך 28 סנטימטר.
על גופו היו כמה דוקרנים.
הוא היה בעל צוואר וזנב ארוכים ובעל ראש קטן עם שיניים חלשות ודקות.
בצורתו דמה מאוד היצור לסלטזאורוס שהיה כמותו בעל שריון גבי.
היצור נמצא בגדות נהרות קדומים סמוך לחפירות "Marnes Rouges Inferieures Formation".
ליד אותו אזור מצוי כרם ומשום כך קיבל הדינוזאור את שמו.
הוא היה אחד מהזאורופודים האחרונים בעולם והוא נכחד עם הכחדת הקרטיקון בסוף המזוזואיקון.
אמפלומריקס (שם מדעי: Ampelomeryx; מילולית: "ראם הגפן") הוא סוג נכחד של מכפיל פרסה ממשפחת הפלאומרכיים, שחי באירופה בתקופת המיוקן.
המאובנים שלו הוגדרו בשנת 1995. מאובניו התגלו סמוך לכרם הגדול "Domaine de Pellehaut", בדרום-מערב צרפת ומהם קיבל את שמו המדעי.
הסוג הכיל מין אחד - Ampelomeryx ginsburgi, אשר היה קרובם של הסוגים Tauromeryx וטריצרומריקס (Triceromeryx).
לאמפלומריקס היה ראש בעל מבנה מוגבה מוזר שהסתיים בזוג קרניים גבוהות שהיו בעלי ענפים ובגובה שדומה לקרני אייליים או פריים, אך הם הסתיימו בציפוי רחב מעוגל, כמו של ג'ירף.
מעל עצמות הגבות בלטו עוד זוג קרניים מחודדות יותר שצמחו אופקית והסתיימו בקצוות מחודדים, כך שאולי שימשו להגנה בעת לחימה עם יריבים.
בקדמת הלסת העליונה בלטו זוג ניבים בדומה לניבי אייל מושק.
היונק הקדום היה קטן יותר מג'ירף, אך קרוב יותר לאוקפי בגודלו, באורך 1.9 מטר, גובה 120 ס"מ בכתפיו ומשקל ממוצע של 100 עד 300 ק"ג.
מזונו עיקרי היה מעלים, והוא היה בעל רגליים ארוכות שעזרו לו לנוע במהירות כדי להימלט מטורפים.
פרויקט "אמץ לוחם" הוא פרויקט למעורבות חברתית, אשר החל את דרכו בשנת 2005 והפך לפרויקט הדגל של יחד למען החייל.
במסגרת הפרויקט, מאמצות חברות עסקיות מהמשק הישראלי ותורמים מהארץ ומהעולם, מאמצים את הגדודים לוחמים בצה"ל.
הפרויקט החל דרכו כקרן מלגות אשר הוקמה במסגרת האגודה למען החייל בשנת 2000 על ידי אפי הלרשטיין (כיום נשיא ארגון ידידי צה"ל בבריטניה), בשותפות עם גורמים במשק.
הקרן חילקה מלגות ללוחמים, שמומנו על ידי חברות ותורמים, ללא קשר למצבם הכללי והמשפחתי.
פרויקט אמץ לוחם, רוקם מעורבות ושיתוף פעולה בין חיילי היחידה לעובדי החברה המאמצת ומעצים את תחושת ההזדהות של עובדי החברה אל מול גאוות היחידה של הלוחמים.
השותף האסטרטגי של פרויקט אמץ לוחם הוא ארגון ידידי צה"ל הפועל בארצות הברית ובפנמה (FIDF), המספק רשת ביטחון ליחידות שאינן מאומצות עד למציאת מאמץ.
במסגרת אימוץ הלוחם, מועבר ליחידות לוחמות המצויות בפעילות מבצעית שוטפת בגבולות מדינת ישראל, סך העומד על 100,000 ₪ לשנה (נכון לשנת 2020), תוך התחייבות למתן סכום זהה לתקופה בת 3 שנים.
15% מסכום התרומה, מוקצה לחיילים בודדים ולחיילים ממעמד סוציואקונומי נמוך (משפחות מעוטות יכולת).
מלוא סכום התרומה מועבר ליחידה המאומצת בשקיפות ובמקצועיות ללא כל תקורות.
בין החברה המאמצת לחיילי היחידה, נרקם קשר ייחודי, ערכי, תומך וחזק, המאפשר יצירת פעילות משותפת - הפקת אירועים משותפים (ימי ספורט העשרה ועוד), יצירת פעילות משותפת כתרומה לקהילה, אירוח חיילים בודדים בקרב עובדי החברה, קליטת חיילים משוחררים במערך עובדי החברה ועוד.
הקשר שבין עובדי החברות (המאמצות) לחיילי היחידה (המאומצת), מבוסס על הדדיות מלאה, המעשירה גם את התורם וגם את הנתרם – בין היתר מעבירים המאמצים לחיילי היחידה שיעור באזרחות טובה, חיובית ומועילה וחושפים אותם אל העולם העסקי, הממתין להם באזרחות.
לפרויקט ועדה ציבורית, אשר חבריה מבצעים את תפקידים בהתנדבות.
החברות המאמצות מהמשק הכלכלי הישראלי
בפרויקט שותפים חברות ארגונים ועמותות.
כגון הקרן לידידות, קרן היסוד ועוד.
חברות עסקיות רבות שותפות בפרויקט אמץ לוחם ומאמצות יחידות לוחמות בצה"ל במטרה לייצר שיתוף פעולה ערכי, לסייע ולתמוך בלוחמים וביניהן:
פרטנר, מועדון חבר, איתוראן, ישראכרט, יפאורה-תבורי, הפניקס, קבוצת אקרשטיין, אלביט מערכות ועוד כ־60 חברות נוספות.
אמציה ברעם (נולד ב-17 בספטמבר 1938) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה, מומחה להיסטוריה של עיראק במאות ה-20 וה-21.
ברעם נולד בקיבוץ כפר מנחם לרוזקה ומיירים שעלו בשנת 1932 מפולין וליטא, אח לכוכבת ולגבריאל.
למד במוסד החינוכי האזורי נגבה, ולאחר שירותו הצבאי חזר לקיבוצו ועבד כרועה צאן.
לאחר כשנתיים ביקש ללמוד תנ"ך באוניברסיטה, אלא שהחלטת הכלל הייתה להכשירו כמורה ומחנך בקיבוץ והוא יצא ללימודים בסמינר הקיבוצים שלאחריהם שימש מספר שנים מורה בבית הספר בקיבוצו.
בשנת 1966 נשלח על ידי הקיבוץ לשמש שליח מטעם הסוכנות היהודית וכיהן כראש חטיבת השומר הצעיר בלונדון, שם שהה עד שנת 1968.
לאחר חזרתו ארצה החל ללמוד היסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1986 קיבל את תואר הדוקטור עבור עבודתו בנושא לאומיות ערבית מקומית מול לאומיות כלל ערבית במשטר הבעת' בעיראק בעידן סדאם חוסיין.
בשנים הבאות לימד באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון בארצות הברית.
בתחילת שנות האלפיים הצטרף לסגל החוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה ובהמשך שימש כראש החוג, כמו גם כראש המרכז היהודי-ערבי והמכון ללימודי המזה"ת, ואף היה מייסד וראש המרכז ללימודי עיראק ומייסד שותף והראש הראשון של מרכז עזרי ללימודי איראן והמפרץ הפרסי.
פרופ' ברעם שהה כחוקר בכיר במספר מרכזי-מחקר בינלאומיים.
בין השאר היה עמית מחקר בכיר בקולג' סנט אנטוני (אוקספורד), במרכז רוקפלר בבלאג'יו, במרכז וודרו וילסון וב מכון האמריקאי לשלום בוושינגטון.
מאז 1986 פרופ' ברעם ייעץ בנושא עיראק לממשלי הנשיאים רונלד רייגן, ג'ורג' בוש האב, ביל קלינטון, ג'ורג' בוש הבן וברק אובאמה.
בנוסף, כותב לעיתון מעריב השבוע.
ברעם נשוי לבוני אותה הכיר בשנת 1981 כאשר הגיעה כסטודנטית מארצות הברית ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בני הזוג מתגוררים בחיפה וידועים באוספים המיוחדים שהם אוצרים בביתם.
אביו, מיירים, נודע בזכות "חנוכיות גבריאל", אותן החל לפסל לאחר נפילת הבן הצעיר במלחמת יום הכיפורים.
מחקריו של ברעם מתמקדים בהיסטוריה של עיראק במאות העשרים והעשרים ואחת.
'מסגד ומדינה במשטר חילוני - האסלאמיזציה של משטר הבעת' בעיראק', דת ומדינה במזרח התיכון, (2006) 91-103.
'אסטרטגית הנשק הלא קונוונציונאלי של צדאם חוסיין', העימות העיראקי-ישראלי, (2002) 139-158.
'ארכאולוגיה וזהות לאומית בעיראק 1922-2002', בתוך: מיכאל פייגה וצבי שילוני (עורכים), קרדום לחפור בו ארכיאלוגיה ולאומית בארץ ישראל, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, קריית שדה-בוקר, 2008 ,עמ' 235–266.
תוכנית Adopt-a-Highway, ותוכנית Sponsor-a-Highway הדומה מאוד, הם מסעות קידום מכירות שבוצעו על ידי מדינות ארצות הברית, מחוזות וטריטוריות של קנדה, וכמה ממשלות לאומיות מחוץ לצפון אמריקה כדי לעודד מתנדבים לשמור על חלק מהכביש המהיר נקי מפסולת.
בתמורה לפינוי פסולת קבוע, ארגון (כגון צופי גורים או אבירי קולומבוס) רשאי לפרסם את שמו על שלט בקטע של הכבישים המהירים שהם מתחזקים.
אמפלוס (ב יוונית עתיקה : Ἂμπελος, מיוונית "גפן") או אמפלוס (בלטינית) הייתה האנשה של הגפן ומאהבו של דיוניסוס ביוונית ובככוס במיתולוגיה הרומית.
הוא היה סאטיר שהפך לקבוצת כוכבים או לגפן הענבים, בשל דיוניסוס.
באטיולוגיה של נונוס, אמפלוס הוא נער סאטיר יפהפה, שהיה אהוב על ידי דיוניסוס, ושהאל חזה את מותו.
ישנן שתי גרסאות למותו ולתגובתו של דיוניסוס אליו.
לדברי נונוס, אמפלוס נהרג למוות על ידי שור הבר לאחר שלעג לאלה סלנה.
דיוניסוס האבל הפך את אמפלוס לגפן היין הראשונה ויצר יין מדמו.
הגרסה השנייה לפי אובידיוס כוללת גפני ענבים באופן שונה.
הנער נפל בקטיף ענבים ודיוניסוס הרים אותו אל הכוכבים והפכו לקבוצת כוכבים (רועה דובים).
במיתולוגיה הייונית מופיע אמפלוס כסוג של דריאדה.
אמציה בן ארצי (נולד ב-13 במרץ 1952) הוא טייס קרב לשעבר ויזם הייטק ישראלי המתגורר בארצות הברית.
בן ארצי נולד בקריית טבעון, הבן השלישי להוריו שמואל בן ארצי, סופר, משורר ומחנך וחוה (לבית פריצקי), בת למשפחה חרדית מירושלים אשר עבדה כמורה לכיתות א-ב טרם נישואיה.
הוא אחיה של שרה נתניהו.
הוא למד בבית הספר התיכון אורט טבעון.
בצעירותו היה סגן חתן חידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי לשנת תשכ"ז (1967).
בצבא שרת כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי.
בתחילת שנות ה-80 ירד מהארץ, מה שגרם, לפי טענתו של אחיו חגי בן ארצי לאביהם לחזור לאורח חיים דתי.
בשנים 1985–1986 למד באוניברסיטת המדינה סן חוזה .
בשנת 1996 חזר עם משפחתו לישראל והם התגוררו ביהוד, אך בשנת 1999 עברו שוב להתגורר בארצות הברית.
בן ארצי הוא יזם סדרתי המחלק את זמנו בין ישראל לעמק הסיליקון בקליפורניה.
ב-1998 הקים ביחד עם מנחם לבני את חברת NetPost שעסקה בפיתוח פתרונות תוכנה המיועדים לסייע לארגונים לערוך ולנהל באופן יעיל ומהיר את התכנים שאותם הם מעוניינים להפיץ.
בן ארצי שימש כמנכ"ל החברה.
בן ארצי השתייך לקבוצה בשם SilicomVentures שכללה כמה עשרות ישראלים, בעלי תפקידים בכירים בתעשיית ההיי-טק בארצות הברית, שהתאגדו למעין גוף קואופרטיווי כדי לבצע השקעות משותפות בחברות מתחילות.
בן-ארצי היה ממייסדי חברת ההיי-טק הישראלית נטמנג' (NetManage).
בשנת 2008 נמכרה החברה לחברת התוכנה הבריטית מיקרו פוקוס תמורת 73 מיליון דולר.
ב-2017 הקים את חברת שאבא וונצ'רס.
שימש גם כנשיא חברת Need to Know Inc.
מחזיק ב-3.38% ממניותיה של חברת אמורפיקל, המפיקה סידן מסרטנים כחולים.
ב-2019 השקיע משרד החקלאות 90 מיליון שקלים בפרויקט גידול דגי טונה בשבי, בתיווכו של בן ארצי.
הפרויקט התבצע במרכז הלאומי לחקלאות ימית (מלח"י), אותו מנהלת חנה רוזנפלד, קרובת משפחתו של בן ארצי.
הם מתגוררים בפאלו אלטו, קליפורניה.
בבעלותם הייתה וילה בסביון עד שנת 2013, ולאחר מכן הם רכשו דירה במגדל "סוטין 29" בתל אביב.
על פי תחקיר עיתונאי שפורסם ב-TheMarker, רווחי "בנקור" שימשו למימון "מכונת הרעל".
לבן ארצי שלושה אחים: מתניה בן ארצי - פרופסור למתמטיקה, אביה של רות בן ארצי, ושל המתמטיקאים ד"ר אחיקם בן ארצי ויונתן בן ארצי; חַגִּי בן ארצי - מרצה לתלמוד ולמחשבת ישראל; ושרה נתניהו - פסיכולוגית ואשת ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, אמם של יאיר נתניהו ואבנר נתניהו.
אֶמְפַת (מיוונית עתיקה: ἐμπάθ) הוא אדם בעל רמה גבוהה מהרגיל של אמפתיה.
בפאראפסיכולוגיה, המנגנון של להיות אמפת הוא תקשור רגשי של אנשים שעליהם אומרים מתקשרים שהם מתעלים את המצבים הרגשיים והחוויות של יצורים חיים אחרים, או אף של רוחותיהם של אנשים מתים, בצורה של "תהודה רגשית".
השימוש העל-טבעי במונח נובע בעיקר מעבודתה של הפסיכיאטרית האמריקאית ג'ודית אורלוף.
אורלוף משתמשת במונח כדי לתאר אנשים בעלי יכולת מולדת לקרוא את המצב הרגשי של אחרים.
היא מציינת שאמפתים מסוגלים לחוש את המחשבות, הרגשות והאנרגיה של אחרים (קרובים או רחוקים פיזית), ושהם מסוגלים להשתמש ביכולת זו כדי לספק ריפוי או נחמה לאחרים, אם הם מנהלים את מצבם בצורה נכונה.
ההגדרה והסיווג שלה של סוגי אמפת אינם מוכרים על ידי הפסיכיאטריה המרכזית.
אמפתים על-טבעיים הופיעו ביצירות ספרותיות שונות, כגון "האמפת" של מארוול קומיקס, דמותו של דן סמית'סון (פורסט ויטאקר) בסרט מין מסוכן (1995) ודמותה של דיאנה טרוי מ"מסע בין כוכבים הדור הבא".
הקונספט נחקר עוד יותר בפרק 12 של "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", עונה 3, שכותרתו "האמפת".
אמצעי חיכוך הוא שם כולל לכל מכשיר המשמש לאיבטוח ולגלישה.
אמצעי חיכוך מאפשר בקרה על מהירות זרימת החבל בטיפוס או בגלישת מצוקים (סנפלינג).
מרבית אמצעי החיכוך מאלצים את החבל לעבור במסלול המאפשר לווסת את כמות החיכוך, ועל ידי כך לשלוט על מהירות מעבר החבל.
ניתן לחלק את אמצעי החיכוך למספר קבוצות: דמויי שמינית, דמויי שטיכט, אביזרים ננעלים פשוטים כמו גיגי וגלובוס ומורכבים כמו גריגרי, Stop, Robot ועוד כל מיני.
אמצעי חיכוך ננעלים אוטומטית - הכוללים מנגנון המאפשר לחבל "זרימה" בכיוון אחד, אך לא בכיוון השני; לדוגמה, "GriGri" או "YoYo".
אמצעי חיכוך לא ננעלים - היוצרים חיכוך, המאפשר למשתמש בהם "לנעול" את החבל במקומו, אך לא מגבילים את החבל בזרימה בשני הכיוונים; לדוגמה - "ATC", "שמינית" ו"Reverso".
אמצעי ייצור הוא מונח שטבע קרל מרקס לציון אותו חלק מכוחות הייצור הכולל אמצעים פיזיים, לא אנושיים, המשמשים בייצור.
בין גורמים אלו ניתן למנות מפעלים, מכונות, כלים וחומרי גלם, כמו גם הון תשתיתי והון טבעי, גורמי הייצור הקלסיים בניכוי הון פיננסי והון אנושי.
בשימוש מחוץ לחוג התפיסה המרקסיסטי מתייחס המונח בדרך כלל לחומרי גלם ולהון תשתיתי או, לעיתים, כהגדרה כוללת לקניין.
על פי תפיסתו של מרקס, לקפיטליסט הבורגני יש בעלות על אמצעי ייצור, אך לא על כוח הייצור (כלומר, עבודה) ואילו לפועל בעלות על כוח הייצור, אך לא על אמצעי ייצור.
על פי תפיסתו, הקפיטליסט הופך את הפועל לחפץ, כגורם ייצור נוסף, ומשתמש בכוח העבודה שלו, בשילוב עם אמצעי הייצור, כדי לייצר סחורות.
מכאן שבתוך הסחורה מוטמע חלק שמקורו בהון התשתיתי וההון הטבעי וחלק שמקורו בעבודה.
על פי ניתוחו של מרקס, כדי להגיע לקומוניזם אמיתי יש לשלול מן הקפיטליסט את אמצעי הייצור – היינו, להביא לביטול חיובי של הבעלות הפרטית על הקניין.
בהיעדר רכוש פרטי, חזה מרקס, ייעלם המאבק המעמדי ותיווצר החברה העתידית, הקומוניסטית, שבה ישרור שוויון אמיתי.
אֲמַצְיָהוּ (במקרא נקרא גם: אֲמַצְיָה) היה על פי המקרא מלך יהודה בין השנים 797 לפנה"ס עד 769 לפנה"ס.
אמציהו עלה לשלטון על רקע קשר שקשרו אנשי הארמון נגד אביו יואש.
אמציהו הוציא להורג רק את רוצחי אביו אך לא העניש את בני משפחותיהם והנלווים להם, עובדה הנזקפת לזכותו בספרי התנ"ך מלכים ודברי הימים, אשר ראו בכך עדות לרצונו של אמציהו לנהוג לפי חוקי התורה: (; המקבילה בדה"ב כה, ד).
יש מקום לספק אם הימנעות זו נבעה מחסידותו של אמציהו או מחולשת הקבוצה שתמכה בו.
רמז לחולשתו בעת עלייתו לכס נמצא בכך שהוא הוציא להורג את הקושרים רק כאשר שלטונו התבסס דיו: (; דה"ב כה, ג).
מלבד אירוע זה, ופרטים על נסיבות מותו של אמציהו, הרי שלגבי 29 שנות מלכותו מסופר בספר מלכים בהרחבה רק על מלחמתו ביהואש מלך ישראל, בסמוך לבית שמש, ואילו בספר דברי הימים נוסף פירוט על מלחמתו באדום, בה היו טמונות הסיבות שהביאו אותו למלחמה עם ישראל.
מאז מרידת אדום ביהודה בימי שלטונם המשותף של יהושפט ויורם מלכי יהודה (סביב 848 לפנה"ס) ועד לאמצע ימי מלכותו של אמציהו, היינו במשך כ-60 שנה, הייתה אדום עצמאית, ולפחות לא הייתה כפופה לממלכת יהודה.
ארץ אדום נזכרת בכתובת מכלח של אדד-ניררי השלישי (812 לפנה"ס עד 783 לפנה"ס), כמלך שהעלה מס למלך אשורי זה לצד ממלכת ישראל ופלשת.
במטרה להחזיר לעצמו שליטה באדום, ערך אמציהו מפקד של יוצאי הצבא.
הצורך בעריכת המפקד מוסבר באירועים המדיניים הקודמים: הסכסוכים הפנימיים בימי עתליה ויהואש, השעבוד לחזאל, וכעת הניסיון להחזיר את השליטה על אדום לידי יהודה.
ככל הנראה במרוצת תקופה זו (842-798) הוזנחו ענייני הצבא.
הנחה זו מתבססת על רקע השוואת גודל צבאו של אמציהו לזה של יהושפט: לעומת המספר המיוחס לצבאו של יהושפט - מיליון ו-160 אלף, לרשות אמציהו עמדו רק 300 אלף (דבה"ב כה, ה).
אמציהו סבר שאין מספר זה מספיק ושכר מיהואש מלך ישראל 100 אלף חיילים (שם, ו).
ספר דברי הימים מספר על איש האלוהים שבא אל אמציהו והורה לו שלא לשתף בקרב עם אדום את החיל ששכר מישראל:
פרשה זו תמוהה, שכן קשה להניח שהתנגדות זו הייתה קשורה בהתנגדות לישראל מצד "בני הנביאים" על רקע דתי: הרי בישראל שלט באותה עת יואש נכדו של יהוא, המלך שטיהר את ממלכת ישראל מפולחן הבעל הצורי, בעוד שביהודה היו עדיין קיימות הבמות.
אפשרות אחת היא להניח, שההתנגדות הייתה אכן על רקע דתי, אך היא באה על רקע שעיקרו אינו ידוע, לפיו בימי יהואחז מלך ישראל שב הכל לקדמותו - זאת על סמך הנאמר במל"ב יג, ב: .
הנחה זו מוצאת תמיכה בנבואתו של הושע, בן דורו של ירבעם השני.
אפשרות אחרת להבין התנגדות זו מובנת על רקע יחסם השלילי של מלכי ישראל כלפי המקדש בירושלים.
היינו - לא עצם הפילוג בין הממלכות הוא שהיווה חטא, שהרי על פי מל"א, יב, כב-כד מנע איש האלוהים את רחבעם מלעלות למלחמה נגד ישראל בטענה שהפילוג הוא רצון ה': .
החטא של מלכי ישראל היה בכך שהם לא הכירו במקדש בירושלים.
ואכן הנביאים לא חלקו באופן מפורש על זכות קיומה העצמאי של ממלכת ישראל; טענותיהם מכוונות אך ורק נגד ההיבט הפולחני-דתי.
תוצאת המסע נגד אדום מסוכמת בקצרה במל"ב יד, ז: .
"סלע" היא ככל הנראה א-סלע, כ-3 ק"מ דרומית לא-טפילה בדרך בין טפילה לבצירה ופונון בערבה.
מסתבר על-כן, שהמלחמה התנהלה על מבואות ארץ אדום מצד הערבה (גיא מלח נמצאת אולי בוואדי שמתחת לג'בל מוליח).
כיבוש סלע, שהיא גבעה מבוצרת החולשת על סביבותיה וקרובה לבצרה (בוצירה), שהייתה בימי בית ראשון העיר הראשית בצפונה של אדום, נתן ביד אמציהו את השלטון על צפון אדום, אך כנראה לא עלה בידו לכבוש את אדום כולה, שכן עוזיהו בנו הוא שהשלים את ההשתלטות על אדום.
ספר דברי הימים מוסיף פרטים שאינם נזכרים בספר מלכים על עניין הניצחון על אדום: חז"ל מבקרים מאוד את מעשהו האכזרי של אמציהו בהשלכת השבויים מן הסלע, וכנראה שעקב מעשה זה נענש אמציהו בפשיטה של הגדוד הישראלי: .
אמנם אמציהו לא פירש את פשיטת הגדוד כעונש אלוהי, אלא כתוצאה טבעית שנגרמה בעקבות ציותו לדברי הנבואה לשלח את הגדוד, ועל כן אמציהו בכעסו עזב את אלוקיו ואף איים על נביאו: (דה"ב כה, יב-טז).
מיד לאחר המלחמה באדום פותח אמציהו במלחמה בישראל שמסתיימת בכישלון חרוץ:
(דה"ב כה, יז-כד; והמקבילה במל"ב יד, ח-יד).
לפי התיאור בספר מלכים - עניין הכרזת המלחמה מצדו של אמציהו על ישראל אינו מובן, שכן בספר מלכים לא הובא פרשת הביזה וההרג שביצעו בערי יהודה הגדוד הישראלי ששוחרר לחזור לביתו ולא שותף במסע נגד אדום.
בספר דבה"י מובא עניין זה והדברים הופכים לברורים יותר: (דה"ב כה, יג).
יש להניח שמעשה זה חולל סערת רגשות וזעם רב ביהודה.
וזה מה שהביא את מלך יהודה לצעדו הבא ולמלחמה.
אמנם ספר דברי הימים מדגיש לצד סיבה זו גם את הסיבה הרוחנית לכישלון זה: , זאת בהתאם לדרכה של ההיסטוריוגרפיה המקראית שנותנת סיבתיות כפולה למאורעות ההיסטוריים - ההסבר הראלי וההסבר הרוחני.
15 שנותיו האחרונות של אמציהו (לאחר תבוסתו נגד יואש מלך ישראל) לוטות בערפל ומעוררות חילוקי דעות.
אמציהו המשיך לשלוט ביהודה 15 שנה אחר מות יואש מלך ישראל (ולדעת חז"ל, כמו לדעת היסטוריונים רבים, 14 שנה אחרי מותו של יואש וכ-15 שנה לאחר מלחמתו ביואש): (מל"ב יד, יז).
אולם, אין לדעת האם כישלונו במלחמה נגד יואש גרם להדחתו מכס המלוכה .
גם אמציהו, בדומה לאביו, מת בסופו של דבר בקשר חצר: (מל"ב יד, יט-כ; דה"ב כה, כז-כח).
לפי מסורת חז"ל, לאחר תבוסתו מול יואש מלך ישראל, קשרו נגדו בירושלים ומשם נס ללכיש ומלך עליה ועל סביבותיה עוד 15 שנה (ומכאן, לדעתם הפסוק "ויחי...
אחרי מות..." ולא פסוק כגון "מלך אחרי מות...", שהוא גם השוואה סינכרונית יחידה במינה בתנ"ך בין זמן מותו של מלך אחד לזמן מותו של מלך אחר), כל זאת בעוד שבנו עוזיהו מלך באותן 15 שנה על כל יהודה.
אולם, אין בין חז"ל הסכמה האם מת בלכיש מידי קושרים, או האם מת לאחר מנוסתו ללכיש ממכאובי גוף שספג מידי מתנגדיו.
לזכר המאורע הזה, נקרא מושב בחבל לכיש בשם אמציה.
בעיני רוב ההיסטוריונים המודרניים הייתה תקופת 15 השנה שלאחר מלחמת אמציהו ביואש תקופה של חפיפה שלטונית בין אמציהו לעוזיהו, אך קיימים חילוקי דעות האם אמציהו מלך בשארית ימיו על כל יהודה או רק על לכיש וסביבותיה והאם נקשר נגדו קשר רק בסוף ימיו או לאחר תבוסתו נגד יואש וכתוצאה מכך.
ייתכן אף, כי במידה ונקשר קשר נגד אמציהו רק 15 שנה לאחר תבוסתו, נבע הקשר מסיבות אחרות.
לפי מסורת חז"ל אחיו של אמציהו היה אמוץ, אביו של הנביא ישעיהו.
אמצעי לאחסון נתונים הוא אמצעי פיזי המשמש לאחסון נתונים לשם שימוש עתידי בהם.
ברישום הנתונים אפשר להשתמש בכל צורה של אנרגיה.
אמצעי האחסון יכול לאגור נתונים, תהליכים הקשורים בעיבוד הנתונים או שניהם יחד.
הכינוי המקובל בעברית לאמצעי אחסון ניידים הוא מדיה (וברבים: מדיות).
אמצעי לאחסון נתונים עשוי להיות החל מקיר מערה של האדם הקדמון ועד זיכרון הבזק מודרני.
המזעור האלקטרוני הוביל ליכולת אחסון גבוהה של מידע ליחידת שטח, הן אנלוגי (למשל כרטיסי ניקוב לעומת מיקרופילם), והן דיגיטלי (למשל אחסון מגנטי לעומת אחסון אופטי).
כיום נפוץ בעיקר האחסון הדיגיטלי כיוון שמאפשר אחסון גדול יותר ליחידת שטח, בכמה סידרי גודל מאחסון אנלוגי.
עד למאה ה-20 השתמש האדם בשתי דרכים עיקריות לאחסון נתונים: חריטה וכתיבה.
בחריטה ניתן להשתמש בכל מצע שהוא רך דיו כדי לאפשר את החקיקה בו, וקשה דיו כדי לא להתפרק כתוצאה מהתהליך.
בעבר השתמשו באבנים וסלעים מסוגים שונים, בלוחות אבן שנחצבו למטרה זו, ובחרסים שהוכנו כמצע.
כיום משתמשים בחריטה לאחסון נתונים בעיקר עבור כיתוב על גבי מצבות.
המדיות ששימשו כמצע לכתיבה היו מגוונות אף הן.
בתחילה השתמשו במצעים מוכנים כעלים, גזעים וקירות טבעיים.
עם התגברות הצורך במצע נייד החל האדם לייצר מצעים במיוחד למטרה זו.
בעת העתיקה היו נפוצים הפפירוס והקלף (עור בהמה שעבר עיבוד) כמצעים לכתיבה.
מאוחר יותר נכנס לשימוש הנייר, שהוא חומר המבוסס על תאית עץ.
נייר הוא המצע העיקרי לכתיבה בימינו.
גלילי הגרמופון והתקליטים הם עוד שלב בהתפתחות המדיות.
אלו הן מדיות אנלוגיות להקלטה והשמעה של מוזיקה.
הן מסתובבות בפעולתן ועליהן חרוט חריץ שעומקו מציין את האות המוקלט או המושמע.
סרט צילום משמש משלהי המאה ה-19 לאחסון מידע ויזואלי, אך בשלהי המאה ה-20 הוא הוחלף במידה רבה בצילום דיגיטלי.
מיקרופילם שימש לאחסון חסכוני במקום של מידע מודפס.
מדיה מוקדמת, בעלת מאפיינים דיגיטליים, שאינה בהכרח למכשירים אלקטרוניים היא הסרט המנוקב.
הסרט המנוקב העשוי לרוב מנייר או מחומר פלסטי, ובו ניקוב המכיל אינפורמציה הניתנת לפענוח על ידי מכשירים אוטומטיים ומחשבים.
סרט מנוקב יכול להכיל הוראות לביצוע פעולות החוזרות על עצמן עבור מכונות אוטומטיות כגון מכונות אריגה, ומכשירי נגינה אוטומטיים.
השימוש העיקרי במושג "אמצעי לאחסון נתונים" מתייחס למדיה דיגיטלית, כזו המאפשרת עיבוד הנתונים באמצעות מחשב.
בין האמצעים לאחסון נתונים יש כאלה המהווים חלק בלתי נפרד ממארז המחשב (דיסק קשיח הוא העיקרי בקטגוריה זו), ואחרים הניתנים להעברה בקלות רבה ממחשב למחשב.
יש אמצעים שניתן לכתוב עליהם פעמים רבות (דיסקט, למשל) ואחרים שניתן לכתוב עליהם רק פעם אחת, אך לקוראם פעמים רבות (CD-R למשל).
אפשר לחלק את המדיות הדיגיטליות לפי הטכנולוגיה בה הן עובדות:
דיסקט (תקליטון): אמצעי לאחסון נתונים וגיבוי קבצים, על דיסקה שטוחה מחומר פלסטי המצופה בשכבה של חומר הניתן למגנוט.
הדיסקט היה אמצעי אחסון נפוץ מאמצע שנות ה-70 ועד סוף שנות ה-90 של המאה ה-20.
דיסק קשיח: התקן זיכרון בלתי נדיף המאפשר אחסנה אמינה של נתונים דיגיטליים בנפח גדול ובזמן גישה קצר יחסית להתקני זיכרון מכניים אחרים.
זיכרון הבזק (Flash memory): סוג זיכרון בלתי נדיף המאפשר כתיבה, מחיקה, וכתיבה חוזרת על גבי שבב.
מאפיין של כל סוגי המדיה הוא היותם אמצעי "לא נדיף", כלומר הם אינם מצריכים חשמל באופן מתמיד על מנת שהנתונים שעליהם לא יימחק.
עם זאת עלול להיגרם לנתונים שעליהם נזק אם ניתוק החשמל מתבצע בזמן כתיבה עליהם.
להבדיל "מזיכרון נדיף", המצריך הפעלת אמצעים חשמליים עליו באופן מתמיד על מנת שהנתונים שבו לא יימחק, הזיכרון הפנימי של המחשב הוא אמצעי נדיף - ברגע שנכבה את המחשב תוכנו נמחק, ולכן נחוץ אמצעי לאחסון נתונים כדי לשמר את תוצאות העיבוד שנעשה בזיכרון.
נפח האחסון של מדיה דיגיטלית נמדד בבתים.
אמציה לביא-לבקוביץ' (27 בדצמבר 1937 – 4 בנובמבר 2021) היה כדורגלן ומאמן ישראלי, מגדולי הבלמים של ישראל, שיחק בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
לבקוביץ' נולד וגדל בשכונת נווה שאנן בדרום תל אביב, למד בבית הספר לבנים מזרחי ושם גם החל לשחק בנבחרת בית הספר.
בגיל 13 החל לשחק במחלקת הנוער של גדנ"ע יהודה אצל המאמן שוני מושקוביץ, ובגיל 17 הוחתם בקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב ועלה לשחק במקום הבלם ישראל וייס בשנת 1955.
לבקוביץ' לא עזב את הקבוצה עד שפרש ממשחק פעיל בשנת 1968. עם הפועל תל אביב זכה בשתי אליפויות, גביע המדינה, ובשנת 1967 זכה עמה באליפות אסיה לקבוצות, בפעם הראשונה בתולדותיה.
בהפועל תל אביב שיחק לבקוביץ' 278 משחקים וכבש חמישה שערים.
לבקוביץ' היה לכדורגלן הראשון בישראל שזוכה בתואר כדורגלן העונה בישראל וגם הראשון שזוכה בתואר פעמיים ברציפות (בשנים 1960-1961) עת לקחה הפועל תל אביב את גביע המדינה, וסיימה כסגנית אלופת הליגה.
לבקוביץ' נחשב לשחקן אהוד במגרש ומחוצה לו גם בזכות משחקו המסור וכן בזכות אישיותו השקטה והנעימה.
בתקופתו נחשב לאחד הבלמים הטובים בישראל והיה חלק בלתי נפרד מסגל נבחרת ישראל.
עם זימונו לנבחרת, הוא נדרש לעברת את שמו, ובתעודת הזהות שלו נרשם שם המשפחה לביא־לבקוביץ'.
ב-8 באוקטובר 1957 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת צרפת.
במאי-יוני 1964 זכה עם נבחרת ישראל בגביע אסיה.
בתחילת המשחק הראשון בטורניר, נגד הונג קונג, נפגע לבקוביץ בראשו והוא אושפז במחלקה הנוירוכירורגית בבית חולים בילינסון מחשש לסדק בגולגולת.
למחרת התברר שפציעתו אינה חמורה והוא שוחרר לאחר כמה ימים מבית החולים כדי להספיק להגיע לטקס קבלת הגביע.
בסך הכל שיחק במדי הנבחרת 42 פעמים וכבש שער בודד לזכותה.
ב-13 ביוני 1965 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת, במשחק מול נבחרת בולגריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1966.
משנת 1969, לבקוביץ' היה עוזרו של עמנואל שפר, מאמן נבחרת ישראל וסייע לה להעפיל למונדיאל בשנת 1970. בשנים 1969–1972 היה מאמן נבחרת הנוער של ישראל והוביל אותה לזכייה בגביע אסיה.
לאחר מכן אימן את הפועל ירושלים, אותה הוביל לזכייה בגביע בשנת 1973.
כמאמן הפועל באר שבע, לבקוביץ' זכה בשתי אליפויות רצופות (1976–1975).
לאחר מכן אימן גם את הפועל פתח תקווה, ואת מרבית שנות ה-80 העביר באימון נבחרת סיירה לאון ובבופוטאצוואנה.
לבקוביץ' חזר לארץ בשנת 1987, והוביל את מכבי חיפה לזכייה באליפות בשנת 1989, וזאת לאחר שהקבוצה סיימה לפני כן פעמיים בירכתי הטבלה במקום התשיעי.
לאחר מכן אימן גם את בני יהודה, הפועל חיפה, בית"ר ירושלים ובית"ר תל אביב.
לבקוביץ' היה פרשן כדורגל בתוכנית הרדיו "שירים ושערים", ובערוץ הראשון במהלך מספר גביעי העולם.
בנוסף, שימש כחבר בוועדה המקצועית מטעם ההתאחדות לכדורגל.
לבקוביץ הלך לעולמו ב-4 בנובמבר 2021 בגיל 83.
נטמן בבית העלמין באבן יהודה.
אמצעי הלחימה במלחמת העצמאות היו מגוונים ורבים.
להלן רשימת האמצעים העיקריים שהיו בשימוש הצבאות השונים.
עקב מחסור חמור בנשק בינוני וכבד, מקלעים תותחים קלים וכבדים, טנקים ומטוסי קרב, בראשיתה של מלחמת העצמאות, ניסו ההגנה והאצ"ל ובהמשך צה"ל להשיג נשק מכל מקום שרק יכלו.
הם רכשו נשק מכל הבא ליד בשוק העולמי שהיה רווי בעודפי נשק עם תום מלחמת העולם השנייה.
מלבד זאת הם ייצרו באמצעות התע"ש נשק קל, חומרי נפץ, תחמושת, פצצות ותת-מקלעים מסוג "סטן" ו"תמ"ת".
כתוצאה מכך היו בידיהם רובים, מקלעים ומרגמות מעשרות סוגים שונים - לרבות בריטיים, רוסיים ואפילו גרמניים.
כן היו בידיהם משוריינים שנבנו בארץ על גבי שלדות של משאיות וכונו "סנדביצ'ים".
צה"ל אף קנה מספר טנקים מיושנים ממגוון צבאות וחלקם לא נכנסו לשימוש בגלל תקלות שונות.
הערבים לעומת זאת, היו מצוידים היטב (אם כי גם בערב רב של כלי נשק) ועלו על צה"ל בכמות הנשק הכבד שלהם באופן ניכר.
ב-15 במאי 1948 היו לערבים כ-40 טנקים, כ-300 תותחים ו-47 מטוסי קרב, לעומת טנק אחד, כ-30 תותחים וקומץ מטוסי סיור של צה"ל.
להשוואה: מאזן הכוחות ב-15 במאי 1948, כפי שהובא מספרו של יהודה ואלך, "לא על מגש של כסף":
בהמשך המלחמה, בייחוד בתקופת ההפוגה הראשונה, כמות הנשק התאזנה בעקבות עסקאות רכש גדולות מצ'כוסלובקיה, ביניהן רכישת מטוסי קרב, וכן הברחת מפציצים מארצות הברית וכלי שריון ממקורות שונים.
לאיזון תרמה גם השמדת ציוד ערבי, ולקיחת חלק ממנו כשלל.
התרומה של הרכש מצ'כוסלובקיה הייתה משמעותית מאוד, ולא הייתה מתאפשרת ללא תמיכת ברית המועצות (כשבראשה לשנים 1924–1953 יוסיף סטלין), מנהיגת הגוש הסובייטי שאליו השתייכה צ'כוסלובקיה.
כמות הרכש משם הייתה כה גדולה, שכשליש מהכנסות צ'כוסלובקיה באותה תקופה במטבע חוץ היו ממכירת הנשק למדינת ישראל.
אלמלא רכש זה, לא הייתה מצליחה מדינת ישראל, כפי שהצליחה, לפרוץ מעבר לקווי הפסקות האש הראשונות ולהגיע להישגים במלחמה.
מאוזר K98 (רפליקה צ'כית של רובה גרמני)
רובה רוס ("רובה קנדי") (קנדה)
רובה נגד טנקים בויס (בריטניה)
תמ"ת (העתק ישראלי לסטן, תע"ש)
תותח קרופ 75 מ"מ (גרמניה)
תותח 75 מ"מ הררי (ארצות הברית)
תותח 25 ליטראות, 87 מ"מ (בריטניה)
תותח 2 ליטראות, 37 מ"מ (בריטניה)
תותח 6 ליטראות, 57 מ"מ (בריטניה)
TCM 20 תותח נ"מ דואלי תוצרת היספנו-סויזה בקוטר 20 מ"מ (שימש גם לתקיפות קרקעיות)
משוריין פרפר סנדביץ' משוריין מאולתר
אוטר עם צריח (נגנבו מהצבא הבריטי)
2 × קרומוול (טנק) (בריטניה)
מסרשמיט Bf 109 (גרמניה) - הגיע לארץ בתור הגרסה הצ'כית תחת השם Avia S-199 (סכין) (צ'כוסלובקיה)
בואינג B-17 מבצר מעופף (ארצות הברית)
אוסטר דגם 5- "פרימוס" (בריטניה)
קרטיס C-46 קומנדו (ארצות הברית)
דה הבילנד "דראגון ראפיד" (בריטניה)
דאגלס DC-3/C-47 דקוטה (ארצות הברית)
דאגלס DC-4/C-54 סקיימאסטר (ארצות הברית)
אמצעי הלחימה של צבאות ערב
מקלע לואיס (ארצות הברית) (הותקן בצריחי השריוניות, משאיות (הגנה נ"מ)
תותח בופורס, 40 מ"מ (בריטניה)
שריונית מרמון הרינגטון (דרום אפריקה)
יהודה ואלך, לא על מגש של כסף, הוצאת משהב"ט
קרבות תש"ח, הוצאת מערכות, צבא ההגנה לישראל
אבי כהן, תולדות חיל האוויר במלחמת העצמאות (3 כרכים), הוצאת משרד הביטחון, 2004.
ד"ר עמיעד ברזנר, ניצני השריון, משרד הביטחון, 1995.
נשק קל בצבא הישראלי מימי המחתרות ועד ימינו, פורום צבא וביטחון, פרש
אוניות הנשק במפעל הרכש, באתר הפלי"ם ההעפלה והרכש
אמצעי לחימה נגד טנקים (בר"ת נ"ט) הם אמצעי לחימה שמטרתם לנטרל טנקים וכלי רכב משוריינים אחרים של האויב.
כניסת הטנק, ששילב מיגון, ניידות, וכוח אש, לשדה המערכה הציב אתגר בפני כוחות מגן הנדרשים לעצור את הטנקים.
ההגנה מפני הטנקים דרשה שינוי בביצורים, פיתוח אמצעי ירי שונים לפגיעה בטנקים, במיוחד אמצעי ירי הניתנים לנשיאה על ידי חיילים רגליים והקמת יחידות שמטרתן פגיעה בטנקים.
תעלת נ"ט - חפיר ברוחב של 4 מטרים ומעלה בעל קירות תלולים שמטרתו למנוע הסתערות של טנקים על ידי הגבלת תנועתם.
טנק ממוצע אינו יכול לחצות תעלת נ"ט ללא עזרתם של כוחות הנדסה ואמצעי גישור.
בזנ"ט - ברזל זוויתי נגד טנקים, שנקרא גם קיפוד צ'כי.
שיני דרקון - פירמידות או חרוטים מבטון מזוין, שתפקידם להוות מכשול סטטי נגד טנקים.
צורתם ה"מחודדת", בניגוד לקוביית בטון, נועדה למנוע מהטנק אפשרות לדחוף אותם מדרכו.
מוקשים מיוחדים נגד טנקים (מוקשי נ"ט).
מוקשים אלו מתוכננים להתפוצץ רק תחת לחץ משקל כבד - בדרך כלל מעל 150 ק"ג לסמ"ר.
בדרך כלל מטרת רוב המוקשים היא לפגוע בניידות הטנק, על ידי גרימת נזק למזקו"ם ובכך להפכו למטרה נייחת.
מטעני גחון גדולים שמטרתם לחדור דרך גחון הטנק ולהשמידו.
הפגיעה בטנק נעשית על ידי שימוש בכמות גדולה של חומר נפץ, בפגז מסיבי הפוגע בטנק במהירות גבוהה או במטען חלול.
פגז נפיץ פלסטי (HEP = High Explosive, Plastic או HESH = High Explosive Squash Head): שימוש אחד בחומר נפץ לפגיעה בטנקים נעשה בפגז נפיץ פלסטי ("מעיך") אשר נועד "להימעך" על שריון הטנק ולהתפוצץ.
הפיצוץ לא אמור לחדור את שריון הטנק, אלא להעיף חלקי מיגון פנימיים על אנשי צוות הטנק.
כיום, עם ההתקדמות בטכנולוגיית המיגון, המעיך אינו יעיל כנגד טנקים והיכולת לפגוע בטנקים בעזרת כמות מספקת של חומר נפץ שמורה למטוסים וטילים גדולים המסוגלים לשאת ראשי נפץ של עשרות קילוגרמים.
חודרנים קינטיים (KEP = Kinetic Energy Penetrator): פגזים נגד טנקים מיוצרים מחומר קשה במיוחד ובעלי מסה יחסית גדולה, הנורים במהירות גדולה.
פגזים אלה נקראים גם ח"ש (חודרי שריון) ו"חוצצן" (בגלל דמיון הקליע לחץ).
פגזים אלה עשויים בדרך כלל ממתכת חזקה וצפופה במיוחד, כגון טונגסטן או אורניום מדולדל, על-מנת להשיג אנרגיה קינטית גבוהה בירי שתאפשר להם לחדור את שריון הטנק ולהצית את פנים הכלי עקב הטמפרטורה הגבוהה שנוצרת כשהאנרגיה הזו מנוצלת בתהליך החדירה.
פגזים מעין אלו נורים על ידי טנקים, בגלל הצורך בתותח גדול מספיק על מנת לשגר אותם במהירות מספקת.
כדי שהפגז יתאים לקליבר התותח של הטנק הוא מוקף במעטפת פלסטיק הנקראת "מנעל", הנפרדת מהקליע לאחר יציאתו מהתותח.
מטען חלול (HEAT = High Explosive Anti Tank): ראש קרבי הנושא מטען חלול משמש לפגיעה בטנקים על ידי העפת מעין מחט של מתכת לוהטת (הנקראת "ליינר"), הנוצרת בעת פיצוץ הראש הקרבי על המטרה, לתוך הטנק.
המטען החלול נישא על ידי פגזי טנקים, מוקשים נגד טנקים, רקטות נגד טנקים וטילי נ"ט.
הרקטות יכולות לשמש גם חיילי רגלים ולהיירות ממטול כתף.
רקטות נ"ט ידועות הן הפאנצרפאוסט, ה-RPG-7 וה-M72 לאו.
עקרונית, גם טיל נ"ט יכול להיירות ממשגר כתף, אולם הטילים היותר מתקדמים הם כבדים יחסית ולרוב מורכבים על גבי כלי רכב ייעודי.
בעבר היה בשימוש תול"ר (תותח ללא רתע) נ"ט שהותקן על ג'יפ או נישא על ידי חיילים, אך עם התעבות המיגון הוא הפך לפחות יעיל נגד טנקים.
ישנם גם משגרי רקטות שיש להם את היכולת לירות חימוש נ"ט שתוכנן להשמדת מסות של שריון.
משחית טנקים - רק"מ המצויד בתותח נגד טנקים שמטרתו הבלעדית היא השמדת טנקים.
משחיתי הטנקים העדיפו כוח אש וניידות על חשבון המיגון.
לאחר מלחמת העולם השנייה הופסק ייצורם של כלי רכב אלו ובמקומם מפעילים כלי-רכב או נגמ"שים שעליהם מותקנות מערכות טילי נ"ט.
תותח נגד טנקים - כלי נשק שהיה נפוץ בזמן מלחמת העולם השנייה, שנועד להשמיד כלי רכב משוריינים, ותופעל על ידי צוות שכלל מספר אנשים.
תותח הנ"ט היה מצויד בפגזים, שנועדו לחדור את המיגון של כלי הרק"ם ולפגוע בצוות שלהם.
עם הגדלת עובי המיגון של כלי הרכב המשוריינים במהלך המלחמה, גדלו במקביל גם הקליבר ומהירות הלוע של תותחי הנ"ט שהופעלו נגדם, ושופרו הפגזים שנורו על ידם.
ציידי טנקים - חוליות קטנות הנעות רגלית או על כלי רכב קלים ומהירים המצוידות במטולי רקטות נ"ט (RPG) וטילים מונחים נגד טנקים (ATGM) ומתמחות בפגיעה בטנקים ממארב.
מסוקי קרב - אחד מתפקידיהם של מסוקי קרב מודרניים דוגמת ה-AH-1 קוברה וה-AH-64 אפאצ'י הוא לבלום מערכי שריון ולהשמיד טנקים.
מסוקים אלו מצוידים ברקטות וטילים דוגמת ה-AGM-114 הלפייר, שנועדו להשמדת טנקים.
טנק - ייעודם העיקרי של הטנקים כיום הוא להשמיד את כוחות השריון של האויב.
קרבות גדולים של טנקים נקראים קרבות שב"ש - שריון בשריון.
שימוש נוסף לנ"ט הוא פגיעה בחיילים מבוצרים.
מכיוון שהנשק מתוכנן לחדור מיגון כבד, לעיתים נעשה בו שימוש כדי לפגוע בחיילים מאחורי קירות, ביצורים או בתוך עמדות מוגנות.
חלק ניכר מאמצעים אלו מפותח ומיוצר בישראל.
שאר האמצעים נרכשים בחו"ל, בעיקר בארצות הברית, בשל הסיוע הביטחוני (בעבר, ספקית הנשק העיקרית של צה"ל הייתה צרפת), ורובם עוברים שיפורים התאמות ושדרוגים בסדנאות ישראליות של צה"ל (כגון חיל הטכנולוגיה והאחזקה ומש"א) והתעשיות הביטחוניות.
רכישת אמצעי לחימה מבנות ברית
עם הקמתה, הייתה ישראל נתונה בבידוד, אולם היא הצליחה לבסוף לרכוש נשק מצ'כוסלובקיה.
נשק זה מילא תפקיד חשוב במלחמת העצמאות, אולם הקשרים עם מדינות הגוש הקומוניסטי התערערו לאור העדפתה של ישראל לכרות בריתות עם מדינות במערב.
ברית מרכזית הייתה בין ישראל לצרפת בין 1956–1963. צרפת סיפקה לישראל נשק, מטוסי קרב וציוד צבאי מתקדם, וכמו כן כור גרעיני שהוקם ליד דימונה.
על אף הדלפה לעיתונות של מרדכי ואנונו, טכנאי שעבד בקריה למחקר גרעיני, והערכות של מומחים וארגוני מודיעין שונים לפיהם ישראל היא אחת מהמעצמות הגרעיניות הגדולות בעולם, ישראל שומרת על עמימות ואינה מודה ביכולת הגרעינית באופן רשמי.
הברית עם צרפת התערערה באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, ומאמציה של ישראל הופנו לכריתת ברית עם ארצות הברית.
צרפת הטילה אמברגו על עסקאות נשק עם ישראל עוד לפני פרוץ מלחמת ששת הימים.
מ-1964 בקירוב, מסתמכת ישראל בעיקר על קשריה הצבאיים והכלכליים עם ארצות הברית.
נקודת שיא בתמיכה זו הייתה הפעלת "הרכבת האווירית" להעברת ציוד צבאי מארצות הברית לישראל במלחמת יום הכיפורים (1973) ובמלחמת חרבות ברזל (2023).
ישראל רוכשת מארצות הברית נשק ואמצעי לחימה מכל הסוגים, בעיקר נשק קל (סדרת רובי ה-M16 וה-M4, רובי צלפים), מטוסי קרב (כגון ה-F-4 פנטום, ה-F-15, ה-F-16 פייטינג פלקון וה-F-35) ומסוקי קרב (כגון AH-1 קוברה ו-AH-64 אפאצ'י).
ישראל רכשה כלי שיט גדולים מאירופה, בעיקר צוללות מגרמניה, אותן קיבלה במחיר מסובסד.
לצד רכש, ישראל מתבססת גם על תעשיות ביטחוניות מקומיות שמפתחות אמצעי לחימה חדשים ומשדרגות אמצעי לחימה הנרכשים ממדינות אחרות.
לאורך השנים פותחו ושוכללו בישראל אמצעי לחימה רבים, בהתאמה לצורכי צה"ל.
בין היתר ניתן לציין את תת-המקלע עוזי, רובי הסער גליל ותבור, ומקלע נגב.
פיתוח טנקי המגח ופרויקט המרכבה, ופיתוח טילים ורקטות הנחשבים למתקדמים בעולם.
בראשם ניתן למנות את הטיל "חץ 2", הטיל הראשון בעולם שפותח כנגד טילים בליסטיים, ו"כיפת ברזל", טיל נגד רקטות שזכה להצלחה מעל למצופה בהגנה על יישובי הדרום.
ישראל מפתחת ומייצרת אמצעי לחימה, רכב קרבי משוריין, תחמושת, טכנולוגיה צבאית והיי-טק, מערכות מודיעין צבאי, מערכות שליטה ובקרה ו-C4ISTAR, תוכנה ואלקטרואופטיקה.
הפיתוחים הישראליים מקורם בתעשיות ביטחוניות ישראליות שכוללות:
יחידות מחקר ופיתוח בצה"ל כגון חטיבה טכנולוגית ליבשה, חיל החימוש ומש"א, מנהלת המרכבה והרק"ם, יחידת יפת"ח והיחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין
חברות ביטחוניות ממשלתיות בהן התעשייה הצבאית, התעשייה האווירית, רפאל - רשות לפיתוח אמצעי לחימה ואלתא מערכות
חברות ביטחוניות אזרחיות בהן אלביט מערכות, תעשיות נשק לישראל (IWI) ופלסן סאסא.
לישראל יש ניסיון רב בתכנון רכב קרבי משוריין ומיגון לכלי רכב.
היא הסבה טנקי T-55 וצנטוריון לנגמ"שים כבדים בצה"ל ופיתחה שריון מרוכב לרכבי שטח, דוגמת הזאב.
היא חלוצה בפיתוח מיגון ריאקטיבי ומיגון אקטיבי.
בנוסף, ישראל היא המדינה המובילה בעולם במיגון לציוד מכני הנדסי וערכת המיגון שפיתחה לדחפורי D9 זכתה להצלחה מבצעית ואף נמכרה לכוחות המזוינים של ארצות הברית.
בולטת במיוחד היא סדרת טנקי המרכבה הנחשבים לאחד מטנקי המערכה הטובים והממוגנים בעולם.
ישראל מפתחת מערכות אוויוניקה ולוחמה אלקטרונית מתקדמות המשפרות את ביצועי כלי הטיס עליהם הן מותקנות.
היא גם פיתחה את מטוסי הקרב נשר, כפיר ולביא (האחרון לא נכנס לשירות מבצעי).
ישראל היא מעצמה בתחום כלי הטיס הבלתי מאוישים, המשרתים בהצלחה בצה"ל ונמכרים בהצלחה רבה ברחבי העולם, כולל לארצות הברית וגם הוחכרו לגרמניה.
ישראל היא גם מבין המדינות הבודדות המסוגלות לבנות ולשגר לווייני תצפית וריגול (סדרת אופק וטכסאר).
ישראל גם בונה ומתכננת ספינות קרב כגון סירות סיור מהירות (שלדג וסופר דבורה סימן 3) ומתכננת ספינות טילים (ספינות סער).
עוד ראוי לציין את תעשיית הנשק הקל שפיתחה וייצרה כלי ירייה – בהם העוזי, הגליל, אקדח יריחו 941, מקלע נגב, תבור TAR-21, מיקרו-תבור X-95, תבור X-95 פלאט-טופ, רובה צלפים דן, נגב NG7, ו-IWI ערד – שהקנו לישראל מוניטין בינלאומי בתחום ונמכרו בהצלחה רבה למדינות רבות.
בנוסף לכל, ישראל היא מעצמת היי-טק, מדעי המחשב ולוחמת סייבר.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל דגש רב על שילוב אלקטרוניקה מתקדמת במערכות הנשק והעברת הצבא לעידן ההיי-טק.
הנשק האישי של רוב חיילי צה"ל הם רובים ממשפחת ה-M-16 וה-M4A1, כאשר חלק מיחידות חיל הרגלים מצוידות במקום במיקרו-תבור ולוחמי היחידות המיוחדות חמושים גם באקדחים.
בנוסף לנשק האישי, היחידות הלוחמות של זרוע היבשה, ובעיקר של חיל הרגלים, מפעילות נשק קל וכלי ירייה נוספים בהם מקלעים, תת-מקלעים, רובי קלעים, רובי צלפים, מטולי רימונים ומטולי רקטות אישיים (מרנ"ט).
הנשק האישי של רוב חיילי צה"ל הם רובים ממשפחת ה-M-16 במגוון דגמים: רובי M16A1 ארוכים, מקוצרים, מנוסרים ומקוצררים, רובי CAR-15, רובי M16A2 ארוכים ורובי M4A1 קרבין.
M16A1 מקוצר נקרא בפשטות "מקוצר" ו-M4A1 נקרא "פלאט-טופ" ועושים בהם שימוש המשרתים ביחידות חילות השדה הסדירים.
בעשור השני של המאה ה-21 צה"ל הסב את הנשק האישי של חלק מחטיבות חיל הרגלים לתבור X-95 פלאט-טופ (מיקרו-תבור דור ג' עם קנה באורך 380 מ"מ) מתוצרת IWI הישראלית, כאשר רובי תבור קומנדו CTAR-21 ומיקרו-תבור נמצאים אף הם בשירות, אך מוחלפים בהדרגה בתבור X-95 החדש.
בתחילת מלחמת חרבות ברזל ב-2023 מצוידות בדגמי התבור למיניהם היחידות הבאות: חטיבות החי"ר גולני, גבעתי והנח"ל, גדוד הסיור הבדואי, גדוד קרקל ומספר יחידות מובחרות בצה"ל בהן שייטת 13. רובה ה-M4A1 משמש עדיין כרובה השירות של הכוחות המיוחדים, חטיבת הצנחנים וחטיבת כפיר.
רובי M4A1 ו-M16 מקוצרים הם הנשק האישי של לוחמי חיל ההנדסה הקרבית.
על רובי ה-M16, ה-M4A1, התבור והמיקרו-תבור ניתן להתקין מסילות פיקטיני שמאפשרות לחבר לרובה מגוון רב של עזרים טקטים כגון כוונות אופטיות שונות, צייני לייזר, פנסים, דורגל וידית הסתערות.
בנוסף, ניתן להתקין מתחת לקנה מטול רימונים 40 מ"מ מדגמי M-203 ו-M-203P.
ב-2024 החל להיקלט בצה"ל מטול רימונים M320 שמכונה גם "אקדח רימונים" שכן הוא יכול לתפקד גם ככלי נשק עצמאי והוא קל יותר מה-M203 באופן משמעותי.
הנשק נקלט לראשונה בחטיבת גבעתי.
בנוסף, כל לוחם מצויד במספר רימוני יד הגורמים לפיצוץ בצירוף רסיסים כאשר הדגם העיקרי שנמצא בשירות הוא רימון 26 משופר, שדרוג ישראלי לרימון M26 האמריקאי.
ישנם גם רימוני הלם ורימוני גז מדמיע.
לוחמי היחידות המובחרות חמושים גם באקדחים מדגמי יריחו 941, FN HP, זיג-זאואר SIG P228, גלוק 17 וגלוק 19.
נשקי המחלקה והפלוגה של כוחות היבשה הם מגוונים.
המקלעים העיקריים הם הנגב הישראלי (בקליבר 5.56x45 מ"מ נאט"ו) והמאג הבלגי הוותיק (7.62x51 מ"מ נאט"ו).
הנגב NG7, מקלע קל רב-תכליתי ישראלי בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו, נקלט בצה"ל.
הנשק הכבד כולל מקלע כבד M2 בראונינג (מק"כ 0.5) (מקלע כבד בקליבר 12.7x99 מ"מ נאט"ו, נמצא בצה"ל בדגם M2HQCB בעל קנה מעובה הניתן להחלפה מהירה ופשוטה) ומקלעי רימונים מדגמי סאקו דיפנס Mk19 ו-Mk 47 סטרייקר.
רובי קלעים ומערכות נשק צלפים
יחידות זרוע היבשה השונות, בעיקר בחיל הרגלים, מפעילות קלעי סער שאמונים על פגיעות מדויקות בטווחים קצרים עד בינוניים ומסייעים ללוחמים המסתערים.