tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא עבד עם כמה מהאמנים המשפיעים ביותר בסצנת המוזיקה הלטינית, כולל ריקי מרטין, שאקירה, וויסין, דדי יאנקי, אלחנדרו סאנס, קמילו, סבסטיאן יאטרה, מאו אי ריקי, מישל טלו, ג'נטה דה זונה, קרלוס ריברה, סילבסטר דנגונד וחואנס.
ויווס הוא גם שחקן מצליח.
תפקידיו כדמות הראשית באופרת הסבון גליטו רמירז וכרפאל אסקלונה באסקלונה, סיפור על המלחין הקולומביאני המפורסם בעל אותו שם, נמנים עם הופעותיו החשובות והזכורות ביותר.
ויווס הופיע לראשונה בישראל ב-31 ביולי 2018.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי הלטיני2025אלבום הילדים הטוב ביותרLos Nuevos Canticuentos
קרלוס דומינגס קאסרס (בספרדית: Carlos Domínguez Cáceres; נולד ב-11 בפברואר 2001) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הבלם והמגן השמאלי בסלטה ויגו מהלה ליגה.
דומינגס נולד בוויגו שבספרד, והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של סלטה ויגו.
במאי 2021 קודם לקבוצה הראשונה בעקבות מספר פציעות של שחקנים.
ב-9 במאי ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה, בניצחון 4–2 על ויאריאל.
ב-11 בינואר 2022 האריך את חוזהו במועדון עד לשנת 2026.
קרלוס הרביעי מלך ספרד ומשפחתו הוא דיוקן קבוצתי רחב ממדים שצייר פרנסיסקו דה גויה בשנת 1800, זמן קצר לאחר שמונה לצייר החצר הראשי של הכתר הספרדי.
היצירה מתארת את משפחת המלוכה הבורבונית בשלמותה ומוצגת כאחת היצירות המרכזיות של גויה במוזיאון הפראדו.
כבר בעת יצירתה עוררה התמונה תשומת לב בשל הישירות הבלתי שגרתית שבה הוצגו בני המשפחה, ובשל המתח שבין ייצוג רשמי לבין תחושה של תיעוד אנושי גלוי.
במרכז הקומפוזיציה ניצבים המלך קרלוס הרביעי והמלכה מריה לואיסה מפארמה, מוקפים בילדיהם ובקרובי משפחתם, המסודרים בקבוצות על פני הבד.
הדמויות עומדות בחזית התמונה, כמעט ללא עומק חללי משמעותי, ויוצרות תחושה של קרבה ישירה לצופה.
משמאל נראים יורש העצר פרננדו, אחיו האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה, אחות המלך מריה חוספה ואישה צעירה שזהותה אינה מזוהה.
מימין מופיעים בני משפחה נוספים, ובהם בתם מריה לואיסה עם בנה, ובעלה לואיס מבורבון.
גויה עצמו מופיע בצללים מאחור, בדומה להצבת האמן ביצירת לאס מנינאס של דייגו ולאסקס.
מבקרים והיסטוריונים רבים ראו בה סאטירה סמויה ואף קריקטורה של בית המלוכה, תוך הדגשת גסות, ריקנות או ניתוק רגשי.
אחרים טענו כי גויה פשוט תיאר את בני המשפחה כפי שנראו באמת, ללא ניסיון לייפות או להשפיל.
הטקסטים מדגישים כי גויה היה צייר חצר נאמן, וכי המלוכה לא ראתה בציור עלבון אלא ייצוג הולם.
הדואליות בין פאר חיצוני לבין חשיפה אנושית יוצרת מתח מתמשך בין ביקורת לבין נאמנות מוסדית.
הציור מציג שליטה יוצאת דופן באפיון אינדיבידואלי של הדמויות.
גויה מדגיש את הבגדים העכשוויים, התכשיטים והעיטורים המלכותיים, ובהם מסדר גיזת הזהב, עיטורי מסדר קרלוס השלישי והצלבים השונים.
משיכות המכחול חופשיות במיוחד בפרטים הדקורטיביים, והאור נשבר על המתכות והבדים ויוצר זוהר חמים.
לצד הפאר, ניכרת הקפדה על תיאור פנים לא אידיאליזציוני, המדגיש קמטים, הבעות קפואות ומבטים מרוחקים.
הציור נוצר בתקופה רגישה, זמן לא רב לאחר המהפכה הצרפתית, ובטרם הפלישה הנפוליאונית לספרד.
למרות המראה הבטוח והמפואר של המשפחה, ההיסטוריה העתידית חשפה את שבריריות שלטונם.
כיום היצירה מוצגת בפראדו כחלק מאוסף המלוכה לשעבר, ונחשבת לאחת הפסגות של דיוקן החצר האירופי, המשלבת ייצוג כוח עם מבט חודר על טבע האדם.
ביצירה נרקמת מערכת יחסים מורכבת בין הדמויות באמצעות קומפוזיציה, מבטים ומיקום בחלל, המשקפים היררכיה שושלתית לצד ריחוק רגשי.
במרכז ניצבים המלכה מריה לואיסה והמלך קרלוס הרביעי, מוקפים בילדיהם ובקרובי משפחתם, כאשר הסידור מדגיש רצף שלטוני ודורי ולא אינטימיות משפחתית.
המלכה מוארת במלואה ואוחזת בילדיה הצעירים, ומוצגת כציר המאחד של המשפחה וכדמות דומיננטית, בעוד המלך משמש חוליה מקשרת בין קבוצות ולא מוקד רגשי.
יורש העצר פרננדו מוצב משמאל בתנוחה המזכירה את אביו, מה שמבליט את שאלת הירושה, אך מבטיו והצללים סביבו יוצרים תחושה של מתח מרומז.
יתר הדמויות ערוכות בקבוצות קטנות, לעיתים מופנות זו מזו, כאשר רוב המבטים מופנים החוצה אל הצופה ולא זה אל זה, דבר המחזק תחושת פורמליות וריחוק.
נוכחותו של גויה עצמו ברקע, שקוע בצללים ומביט אל מחוץ לסצנה, מדגישה את מעמדו כמתבונן וכיוצר השולט במבנה היחסים מבלי להשתתף בהם, ובכך הופכת התמונה כולה להצגה חזותית של משפחה מלכותית כקולקטיב היררכי ולא כיחידה רגשית מגובשת.
היצירה מושווית פעמים רבות ללאס מנינאס של דייגו ולאסקס, הן בשל הצבת האמן בתוך הסצנה והן בשל מבנה קבוצתי מורכב.
עם זאת, בניגוד לעומק החללי ביצירת ולסקס, גויה מצמצם את המרחב ומקרב את הדמויות לצופה, מה שיוצר תחושה כמעט חונקת.
ההשוואה לדיוקן משפחת פליפה החמישי מאת לואי מישל ואן לו מדגישה את השוני בין אידיאליזציה קלאסית לבין ריאליזם חודר.
גויה עצמו השתמש בפתרונות דומים גם ביצירות קבוצתיות קודמות כמו משפחת האינפנטה דון לואיס ודוכס ודוכסית אוסונה וילדיהם.
(5) מריה אנטוניה מנאפולי וסיציליה – עד ליצירת היצירה, היא טרם נישאה לפרננדו השביעי (אך היה צפוי לעשות זאת בעתיד הקרוב; זה עשוי להסביר את ההסתרה המכוונת של פניה)
(8) האינפנטה פרנסיסקו דה פאולה מספרד (1794–1865) – בנו הצעיר של המלך
(11) קרלוטה חואקינה מספרד (1775–1830, רק חלק מהראש נראה לעין) – בתו הבכורה של המלך
קרלוס פררו קוסטה (בספרדית: Carlos Ferrero Costa; ) היה עורך דין ופוליטיקאי פרואני, שכיהן כראש ממשלת פרו בשנים 2003–2005, תחת הנשיא אלחנדרו טולדו.
קרלוס פררו קוסטה נולד ב-194 בלימה, בירת פרו.
ימים אחדים לאחר שנולד עברה משפחתו לעיר .
הוא חזר ללימה, שם למד בבית ספר יסודי ותיכון.
למד באוניברסיטה הקתולית של פרו, וב-1964 קיבל תואר ראשון באמנויות, וב-1966 קיבל תואר ראשון במשפטים.
הוא למד קורסים ב"ניתוח ומדיניות פיננסית" במכון קרן המטבע הבין-לאומית, בשנת 1967. למד גם במרכז ללימודי צבא גבוהים בשנת 1972.
בשנים 1965–1969 היה פרשן פוליטי בתחנת הרדיו Radio Miraflores.
בשנים 1978–1980 היה פרשן בערוצי טלוויזיה.
בשנים 1965–1982 עבד ב ובשנים 1976–1980 היה מנהל אדמיניסטרטיבי של הבנק, בעת שמנואל מוריירה היה נשיא.
הוא גם היה מנהל מכון הסולידריות לקידום והכשרה, גוף חינוכי.
היה פרופסור למשפטים באוניברסיטאות אחדות בפרו.
קוסטה עבד עבור נשיא פרו אלברטו פוג'ימורי, ונבחר מספר פעמים לקונגרס מטעם מפלגתו של הנשיא.
עבר למפלגת האופוזיציה "פרו פוסיבלה", ונעשה לאופוזיציונר חריף לפוג'ימורי.
לאחר התפטרות פוג'ימורי התמודד מול ולנטין פנגואה על תפקיד נשיא הקונגרס הפרואני, אך הפסיד.
הוא נבחר לתפקיד נשיא הקונגרס ב-2001 והחזיק בו עד מינויו לראש הממשלה.
החליף בתפקיד ראש ממשלת פרו את ביאטריס מרינו, שהתפטרה מתפקידה ב-15 בדצמבר 2003 לפי בקשת נשיא פרו, אלחנדרו טולדו.
ב-11 באוגוסט 2005, אחרי פחות משנתיים בתפקיד, התפטר מתפקידו, בתגובה על כך שטולדו מינה את פרננדו אוליברה לתפקיד שר החוץ.
קרלוס פררו קוסטה היה נשוי ואב לארבעה ילדים.
הוא נפטר ב-31 בינואר 2025. אחיו אדוארדו כיהן בתפקיד שר החוץ תחת שלטונו של פוג'ימורי וכן כשגריר פרו בארצות הברית.
קרלוס אנטוניו דה פדואה צ'אבס אי רמירס (בספרדית: Carlos Antonio de Padua Chávez y Ramírez); 13 ביוני 1899 – 2 באוגוסט 1978), מלחין, מנצח, מורה ועיתונאי מקסיקני, מייסדה ומנהלה של התזמורת הסימפונית המקסיקנית.
הוא הושפע מן התרבויות המקומיות של מקסיקו.
משש הסימפוניות שלו, הסימפוניה מס' 2, העושה שימוש ביגואי, כלי הקשה מקומיים, היא ככל הנראה הפופולרית ביותר.
צ'אבס היה חבר בקולגיום הלאומי של מקסיקו.
סבו מצד אביו, חוזה מריה צ'אבס, מושל אקוואסקאליינטס, מקסיקו, הוצא להורג בפקודת הקיסר מקסימיליאן בשנת 1864. אביו, אוגוסטין צ'אבס, המציא מחרשה, שיוצרה ונמכרה לשימוש בארצות הברית.
הוא מת כשקרלוס היה כבן שלוש.
את שיעורי הפסנתר הראשונים שלו קיבל קרלוס מאחיו מנואל, ובהמשך למד פסנתר אצל אסונסיון פארה, מנואל פונס ופדרו לואיס אוסאגון והרמוניה אצל חואן פואנטס.
משפחתו הרבתה לצאת לחופשות באתרים, שהשפעת תרבות הילידים האצטקים עוד הייתה חזקה בהם.
בשנת 1916 יזמו צ'אבס וקבוצת ידידים הוצאת כתב עת לענייני תרבות, "גלאדיוס", וזה הביא בהמשך להצטרפותו של צ'אבס לסגל העיתון "אל אוניברסל" במקסיקו סיטי, בשנת 1924.
אחרי המהפכה המקסיקנית ומינוי נשיא, שנבחר לתפקידו בבחירות דמוקרטיות, אלווארו אוברגון, היה צ'אבס לאחד מנותני הדוגמה הראשונים למוזיקה מקסיקנית לאומית, עם באלטים ונושאים אצטקיים.
בשנת 1922 נשא צ'אבס לאישה את אוטיליה אורטיס והשניים יצאו לירח דבש באירופה, שם פגש את פול דיקא.
אחרי אירופה, נפש הזוג בארצות הברית, לשם חזר צ'אבס בשנת 1926 ונשאר בניו יורק עד 1928. עם שובו למקסיקו התמנה צ'אבס למנהל התזמורת הסימפונית המקסיקנית, התזמורת הראשונה הקבועה של מקסיקו, מייסודו של איגוד העובדים של הנגנים.
צ'אבס מילא תפקיד חשוב בהוצאת התזמורת למסע הופעות באזורים הכפריים של מקסיקו.
בשנת 1928 התמנה צ'אבס למנהל הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה, משרה שהחזיק במשך שש שנים.
בתפקידו זה היה ראש חץ למיזמים של איסוף מוזיקה עממית ילידית.
בחלק מן הזמן שבו לא ניצח ארטורו טוסקניני על התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית בשנת 1938, היה צ'אבס המנצח על סדרת קונצרטים עם תזמורת זו.
בשנת 1940 הפיק קונצרטים במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
משנת 1947 עד 1952 שימש צ'אבס כמנהל הכללי של המכון הלאומי לאמנויות היפות.
בשנת 1947 הקים את התזמורת הסימפונית הלאומית, שהחליפה את התזמורת הסימפונית הוותיקה יותר כתזמורתה הראשונה במעלה של מקסיקו והביאה להתפרקות ההרכב הקודם.
במשך כל הזמן הזה קיים צ'אבס לוח זמנים עמוס במסע קונצרטים בינלאומי.
הוא מת בביקור אצל בתו בעיבורי מקסיקו סיטי.
קרלוס סלים חילו (בספרדית: Carlos Slim Helú; נולד ב-28 בינואר 1940) הוא איש עסקים מקסיקני ממוצא לבנוני.
סלים דורג כאדם השני בעושרו בעולם אחרי ביל גייטס עד שנת 2015. רוב עסקיו הן חברות בתחום התקשורת.
קרלוס סלים נולד ב-1940 במקסיקו כצעיר בששת ילדיהם של המרוני ג'וליאן (יוסף) סלים חדאד, שהיגר כנער מהעיירה ג'זין בלבנון, ושל לינדה חילו, אף היא בתם של מהגרים מלבנון.
לאחר סיום לימודי הנדסה ב-1961 נישא קרלוס לסומאיה דומיט (Soumaya Domit).
בספטמבר 2025 הונו הוערך על ידי פורבס, בכ-99.7 מיליארד דולר.
לאחר מות אשתו ואחרי ניתוח לב שעבר, העביר את התפעול השוטף של עסקיו לידי שלושת בניו, קרלוס הבן, מרקו אנטוניו, ופטריק.
קרלוס סלים הוא הבעלים של:
חברת התקשורת המקסיקנית הענקית טלפונוס דה מחיקו - טלמקס (Telmex) המפעילה כ-90% מקווי הטלפון במדינה.
חברות התקשורת הסלולרית Telcel המפעילה כ-80% מהקווים הסלולריים.
אמריקה מוביל (América Móvil) חברת הסלולר הגדולה ביותר הפועלת במרכז ודרום אמריקה (כ-100 מיליון מנויים).
גרופו קארסו - קונצרן העוסק בתחומי כרייה, בנייה, תעשייה, תחבורה, ומכירה בקמעונות.
החברה מחזיקה גם באחוזים מקבוצות הכדורגל ריאל אוביידו הספרדית, ופצ'וקה ולאון המקסיקניות.
גרופו פיננסיירו אינבורסה - קונצרן העוסק בבנקאות, ביטוח וביטוח פנסיוני.
מוזיאון סומאיה - מוזיאון אומנות במקסיקו סיטי.
שמוצגים בה 66 אלף פרטים וביניהם אוסף גדול של פסלים של אוגוסט רודן.
וזאת בנוסף לעסקים והשקעות אחרים.
סך עסקיו מהווים למעלה ממחצית שווי שוק המניות במקסיקו ותורמים כ-7% מהתמ"ג המקסיקני.
בשנת 2013 פרסם המגזין "פורבס" את רשימת המיליארדרים השנתית שלו.
קרלוס סלים נמצא בה במקום הראשון, עם הון המסתכם ב-72 מיליארד דולר.
בשנים 2014 ו-2015 הוא דורג במקום השני, אחרי ביל גייטס.
קרלוס מנם (בספרדית: Carlos Saúl Menem; 2 ביולי 1930 – 14 בפברואר 2021) היה פוליטיקאי ארגנטינאי, שכיהן כנשיא ארגנטינה מטעם המפלגה הפרוניסטית (החוסטיסיאליסטית) בשנים 1989–1999 ובהמשך כסנאטור מטעם פרובינציית לה ריוחה.
מנם נידון לשבע שנות מאסר לאחר שהורשע בהברחת נשק.
מנם נולד בעיירה אניז'אקו שבפרובינציית לה ריוחה למשפחה מוסלמית ממוצא סורי שמקורה בעיר יברוד.
הוא למד משפטים באוניברסיטת קורדובה והיה לתומך של חואן פרון.
מנם פעל למען אסירים פוליטיים ונעצר ב-1957 בגלל תמיכתו במאבק אלים נגד השלטון הרודני של פדרו אוחניו אראמבורו.
עד 1994 התירה חוקת ארגנטינה רק לנוצרים קתולים להתמודד בבחירות לנשיאות הרפובליקה.
מנם המיר את דתו לנצרות, אך הוא שמר על קשרים עם מולדת הוריו.
ב-1964 הוא נסע לסוריה, שם פגש את סולמה פטימה יומה, גם היא ארגנטינאית ממוצא סורי, והשניים נישאו ב-1966. סולמה נותרה מוסלמית בדתה.
השניים התגרשו ב-1991 במהלך כהונתו של מנם כנשיא.
ב-2001 נישא מנם שנית לאישה הצעירה ממנו ב-35 שנים.
לאחר קריירה כעורך דין נבחר מנם למושל פרובינציית לה ריוחה.
לאחר ההפיכה הצבאית של 1976 נעצר מנם והחזק במאסר עד 1981. באוקטובר 1983, לאחר קריסת הרודנות הצבאית, מנם נבחר שנית למושל הפרובינציה.
מנם היו ידוע כאוהד של ריבר פלייט וחובב מרוצי מכוניות.
ביולי 1988 זכה מנם במועמדות מפלגתו לנשיאות הרפובליקה כשגבר ברוב של 53% מהקולות על מושל בואנוס איירס, אנטוניו קאפארו.
מסע הבחירות שלו כלל הבטחות מעורפלות ל"מהפכה פרודוקטיבית" והעלאות בשכר, שכוונו אל מעמד הפועלים, המהווה קהל הבוחרים המסורתי של המפלגה הפרוניסטית.
מנם זכה בבחירות שהתקיימו במאי 1989 ב-47% מקולות הבוחרים.
ביוני 1989 הודיע הנשיא היוצא, ראול אלפונסין, על הקדמת העברת השלטון לידי מנם, שהייתה אמורה להיות בדצמבר 1989, לאור המצב הכלכלי הקשה של ארגנטינה ומנם הושבע לנשיא ב-8 ביולי 1989. בטקס השבעתו אמר מנם "כולנו יחד נרפא את ארגנטינה או שארגנטינה תמות".
מנם נכנס לארמון הנשיאות, "הבית הוורוד" (La Casa Rosada) בבואנוס איירס, בעיצומו של משבר כלכלי כבד שלווה בהיפר-אינפלציה ומיתון.
שר האוצר החדש שמינה, דומינגו קאוואלו נקט שורה של רפורמות כלכליות והצמיד את ערכו של מטבע הפסו הארגנטינאי לדולר האמריקאי.
הפרטה של שירותים ציבוריים, ובהם האנרגיה, הדואר, הטלפון, הגז, החשמל והמים, וזרימה מסיבית של השקעות זרות סייעו לריסון האינפלציה (מכ-5,000% בשנה בסוף שנות השמונים לכמעט אפס בראשית שנות התשעים) ולשיפור בכלכלה, אבל במחיר של אבטלה כבדה.
ב-1991 סייע מנם להקמת איחוד המכס הדרום-אמריקאי, מרקוסור (Mercosur).
הצלחת מדיניותו הכלכלית של מנם הזניקה את ארגנטינה לצמרת המדינות הצומחות באמריקה הלטינית.
התוצר הגולמי המקומי של ארגנטינה גדל ב-35% משנת 1990 עד 1994).
בנובמבר 1994 הוזמן מנם לשאת דברים בפני מושב משותף של שני בתי הקונגרס האמריקאי בוושינגטון.
מנם נבחר מחדש לכהונה נוספת כנשיא בבחירות שהתקיימו ב-1995 ברוב של 43%.
ההצלחה של קיבוע הפסו לשער הדולר ביחס של אחד לאחד נתקלה בקשיים הולכים וגוברים החל מ-1995 לאחר שהדולר החל להתחזק בשווקים הבינלאומיים.
החוב החיצוני הגדול גרם אף הוא לבעיות, ומשברים פיננסיים במדינות אחרות (מקסיקו, מזרח אסיה ורוסיה) הובילו לעליית שערי הריבית.
לאחר תום כהונתו התחולל המשבר הכלכלי החמור של 2002, שהוכיח לדעת רבים כי השילוב של שער המרה קבוע לפסו והגירעונות הגדולים לא היוו פתרון לקשיים הכלכליים של ארגנטינה אלא רק חיפו עליהם באופן זמני.
ממשלו של מנם חידש את היחסים הדיפלומטיים עם בריטניה, שנותקו בזמן מלחמת פוקלנד ב-1982. כמו כן, יותר מ-20 סוגיות בנוגע לקו הגבול בין ארגנטינה לצ'ילה יושבו בדרכי שלום.
ב-1994 הצליח מנם להביא לשינוי החוקה, כך שתתיר לו לעמוד לבחירה מחדש ב-1995.
אחת ההחלטות השנויות ביותר במחלוקת שקיבל מנם הייתה הענקת החנינה לחורחה רפאל וידלה, אמיליו מאסרה, לאופולדו גאלטיירי ומנהיגים אחרים של הכת הצבאית ששלטה בארגנטינה בשנים 1976–1983.
מנם הורה על הדיכוי בכוח של התקוממות בשורות הצבא בדצמבר 1990, ובכך שם קץ למעורבות הצבא בחיים הפוליטיים של הרפובליקה.
מנם אף ביצע קיצוצים דרסטיים בתקציב הצבא וביטל את גיוס החובה ב-1994.
ב-1999 נכשל מנם בניסיונו לרוץ לכהונה שלישית כנשיא, לאחר שמועמדותו נפסלה.
מועמד האופוזיציה פרננדו דה לה רואה זכה בנשיאות לאחר שגבר על אדוארדו דואלדה, מועמד מפלגתו של מנם.
מנם ניסה שוב להיבחר לנשיא ב-2003 ואף זכה במספר הרב ביותר של קולות הבוחרים בסיבוב הראשון (25%).
מנם העריך שבסיבוב הבחירות השני הוא יובס והחליט להסיר את מועמדותו.
יריבו, נסטור קירשנר זכה בנשיאות.
ב-2004 הקים מנם סיעה חדשה במסגרת המפלגה הפרוניסטית.
בבחירות לפרמנט ב-2005 זכה מנם במושב המיעוט בסנאט מטעם פרובינציית לה ריוחה.
תוצאה זו נתפסה כתבוסה וכאות לקץ כוחו הפוליטי בפרובינציית הבית שלו.
שנות שלטונו של מנם היו רצופות בהאשמות בשחיתות.
ביוני 2001, לאחר סיום תפקידו כנשיא, נעצר מנם בחשד למעורבות בשערוריית ייצוא נשק לאקוודור ולקרואטיה ב-1991 וב-1996. הוא הוחזק במעצר בית עד נובמבר.
הוא כפר בהאשמות בבית המשפט באוגוסט 2002. דווח כי מנם החזיק יותר מ-10 מיליון דולר בחשבונות בנק בשווייץ.
עם זאת, הבנקים השווייציים והרשויות הכחישו דיווחים אלה.
בעקבות חשדות אלה עקרו מנם ואשתו השנייה לצ'ילה.
הרשויות בארגנטינה ביקשו את הסגרתו בחשד למעילה, אולם בית המשפט העליון של צ'ילה דחה את בקשת ההסגרה.
בדצמבר 2004 חזר מנם לארגנטינה לאחר שבוטלו צוי המעצר נגדו.
הוא עדיין נאשם במעילה ובאי-דיווח על אחזקת כספים מחוץ לארגטינה בניגוד לחוק.
למרות זאת, מנם הביע את כוונתו להתמודד שוב בבחירות לנשיאות ב-2007.
במהלך שנות כהונתו של מנם אירעו בבואנוס איירס שני פיגועי הטרור הקשים ביותר בתולדות ארגנטינה -
הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה ב-1992 שבו נהרגו 29 בני אדם, והפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה ב-1994 שבו נהרגו 85 בני אדם.
מקורות שונים, ובהם ראשי הקהילה היהודית בבואנוס איירס, טוענים שמאחורי הפיגועים עמדו ארגוני טרור שבסיסם בלבנון ופועלים בחסות איראן.
העיתון הארגנטיני "לה נאסיון" טען בכתבת תחקיר כי מנם הזרים לחברות ישראליות 17 מיליון דולר לאחר שני הפיגועים, באמצעות שגריר ישראל יצחק אבירן, בעיקר עבור רכש ביטחוני, זאת כדי להשתיק ביקורת מצד ישראל.
גם תוכנית אקטואליה בטלוויזיה המקומית בשם "פונטודוק", בחנה את טיב העבודות שנמסרו בתקופתו לחברות הישראליות והגיע לאותה מסקנה.
מנם גם התבטא בפומבי באופן אוהד כלפי הקהילה היהודית וכלפי ישראל ואף הבטיח לפעול למעצרם של האחראים לפיגועים, אך הופנו כלפיו האשמות שהיטה את החקירות המשטרתיות מהכיוון האיראני, שעלול היה להצביע על מעורבות איראן בייזום ותכנון הפיגועים.
ביולי 2002 נטען על ידי עריק איראני למערב, שמנם קיבל 10 מיליון דולר שוחד מהאיראנים על מנת לאפשר את הפיגועים ולמנוע סיוע בעקבותיהם.
בראיון לעיתון הארץ בנובמבר 2002 אמר מנם: "אני מאוכזב משום שאפילו בארגנטינה, שירותי הביטחון הארגנטיניים והמערכת המשפטית לא הצליחו להביא חקירה זו לידי גמר.
היא נמשכת, ואני מקווה שנוכל להגיע לאמת".
בספטמבר 2003 התברר, שהשופט-החוקר, שעסק במשך עשר שנים בחקירת הפיגועים, חואן חוסה גלאנו, נתן שוחד על פי הוראות מממשלו של מנם, לאחד החשודים, כדי שיפליל קצינים במשטרת בואנוס איירס.
ב-2006 העיד מי שהיה ראש מזכירות המודיעין הממלכתי בממשל מנם, הוגו אנסורגי, כי מנם הורה על מתן השוחד תוך שימוש בכספי ציבור.
מאז לא הושלמה חקירת הפיגועים.
אירן וכן ארגון החזבאללה מצידם טענו שכל הטענות נגדם, זיהוי הנהג המפגע, ואפילו עצם אופן הפיגוע - כפיגוע רכב אינם נכונים.
בפרט הם טוענים שהוכח שסוכן הרכב הנאשם בסיוע לפיגוע, הודח להעיד עדות שקר לגבי המפגעים.
ב-2011 באתר ויקיליקס פורסמו שדרים מארצות הברית המורים לתביעה בארגנטינה להפסיק לחקור את הפרשה.
הדעות בקרב הקהילה היהודית בארגנטינה חלוקות כיום.
ארגון נפגעי הפיגועים מאשים גם אישים יהודים בעלי עסקים נרחבים עם ארגנטינה, דוגמת רוברטו ברכה, נשיא איגוד הקהילות היהודיות בארגנטינה, בהתערבות לטובתו של מנם, ומניעת חקירתו.
ב-12 במאי 2011 הואשמו השופט הראשון במשפט הפיגועים חואן חוסה גלאינו, יחד עם רוברטו ברכה, ובכירים רבים בצמרת הארגנטינית לשעבר, בהדחת אלברטו תל-אלדין, משכיר המכונית שלכאורה התפוצצה מחוץ לשגרירות, ולהפליל אנשי משטרה, כשוכרי אותה מכונית.
בעבר נטען שהיה זה בעצה אחת עם נשיא ארגנטינה קרלוס מנם.
החלה חקירתו מחדש של תל-אלדין.
במרץ 2012 הוחלט להעמיד את מנם לדין בגין שיבוש חקירת הפיגוע במרכז התרבות היהודי בבואנוס איירס ב-1994. בסופו של דבר, בחודש יוני 2013 נידון מנם לשבע שנות מאסר על הברחת נשק 20 שנה לפני כן, לאקוודור ולקרואטיה.
קרלוס ססטרה קאנדיל (בספרדית: Carlos Sastre Candil; נולד ב-22 באפריל 1975 במדריד) הוא רוכב אופניים ספרדי שפרש ב-2011 מרכיבה מקצוענית.
ססטרה הוא זוכה הטור דה פראנס לשנת 2008.
גובהו של ססטרה הוא 1.70 מטר ומשקלו 62 ק"ג.
הוא נחשב כמטפס מצטיין ובולט ברכיבה בקטעים הרריים ובגרנד טורים.
במשך הקריירה שלו סיים ססטרה 15 פעמים בין עשרת המקומות הראשונים בשלושת הגרנד טורים.
ססטרה לא נתפס ולא נחשד מעולם בשימוש בחומרים אסורים, והוא נחשב לרוכב הטורים בעל ההישגים הטובים ביותר בדורו מבין הרוכבים שלא הורשעו בשימוש בחומרים אסורים.
סאסטרה, שנולד במדריד, גדל בעיירה אל ברקו והחל לרכוב בגיל 8. אביו ארגן קבוצת רכיבה בעיירה וססטרה מציין אותו כבעל ההשפעה הגדולה ביותר על הקריירה שלו.
כמו כן מציין ססטרה את הרוכבים אנחל ארויו, פרנסיסקו איגנציו סן רומן וחוזה מריה חימנס (גיסו של סאסטרה) ככאלו שהשפיעו על הקריירה שלו.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 1998, אז הצטרף לקבוצת ONCE הספרדית.
בשנת 2000 הוא הגיע להישג המשמעותי הראשון בקריירה שלו, במרוץ וואלטה אספניה, כאשר זכה בחולצת מלך ההרים וסיים שמיני בדירוג הכללי.
בשנת 2001 הוא סיים במקום ה-20 בדירוג הכללי בטור דה פראנס.
באותן שנים נחשב ססטרה כפועל יעיל של שלושת הרוכבים הבכירים בקבוצתו: לורן ז'לבר, אברהם אולנו, חוסבה בלוקי ואיגור גונזלס דה גלדיאנו.
בשנת 2002 ססטרה עבר לקבוצת CSC Saxo Bank הדנית, שנה אחרי חברו לקבוצה, לורן ז'לבר.
במהלך שנה זו הוא הגיע להישג משמעותי נוסף, מקום עשירי בטור דה פראנס של אותה שנה.
בשנת 2003 סייע ססטרה לחברו לקבוצה, טיילר המילטון, לזכות במרוץ לייז'–בסטון–לייז' לאחר שיחד עם ניקי סורנסון הצליחו להחזיר בריחה חזקה בראשותו של לאנס ארמסטרונג.
באותה שנה סיים ססטרה במקום התשיעי בטור דה פראנס, ואף ניצח בקטע ה-13 במרוץ.
כשחצה כמנצח את קו הסיום הוא שם בפיו מוצץ אותו נשא עמו כדי לציין את הולדת בנו.
לפני עונת 2004 התאמן ססטרה יחד עם איוואן באסו במנהרת רוח בבוסטון במטרה לשפר את כישוריו במרוץ נגד השעון.
הוא סיים באותה שנה במקום השמיני בטור דה פראנס, ואף סיים שישי באותה שנה בוואלטה אספניה.
בשנת 2005 הוא הגיע עד למקום השני בוואלטה אספניה.
בשנת 2006, ססטרה זכה במרוץ חד-יומי בפעם הראשונה בקריירה המקצוענית שלו, כאשר סיים במקום הראשון במרוץ הקלסיקה פרימוורה.
בשנה זו הוא תכנן לרכוב בשלושת הגרנד טורים, מבצע שהוא קשה מאוד להשגה ונעשה בהיסטוריה על ידי עשרות בודדות של רוכבים, רובם הגדול היו רוכבים מן השורה ולא רוכבים מהדרג הבכיר ביותר כמו ססטרה.
הוא תכנן לרכוב כפועל של איוואן באסו בג'ירו ד'איטליה ובטור דה פראנס וכמוביל הקבוצה בוואלטה אספניה.
הוא סייע לבאסו לזכות בג'ירו ד'איטליה, אולם, זמן קצר לפני הטור דה פראנס התפוצצה פרשת מבצע פוארטו בה נקשר שמו של באסו לשימוש בחומרים אסורים הוא הושעה מן הקבוצה וססטרה הפך למוביל הקבוצה.
ססטרה הצליח להגיע להישגו הגבוה ביותר בטור דה פראנס - המקום השלישי ובוואלטה אספניה סיים במקום הרביעי.
בכך הצליח לסיים את המבצע הקשה של סיום שלושת המרוצים המפרכים בשנה אחת.
בשנת 2007 ססטרה שוב סיים במקומות גבוהים במרוצים אלו, מקום רביעי בטור דה פראנס ומקום שני בוואלטה אספניה.
ב-2008, ססטרה הגיע להישג השיא בקריירה, זכייה בטור דה פראנס.
ססטרה נהנה מתמיכת קבוצתו שהייתה הקבוצה החזקה ביותר במרוץ ושלטה בקטעים המכריעים.
בקטע ה-17, שהסתיים באלפ ד'ואז, הוא הפתיע ותקף במלוא כוחו מיד בתחילת העלייה האחרונה (כ-14 קילומטר לסיום).
הוא רכב לבדו עד לסיום, ניצח בקטע היוקרתי, הקדים את יריביו ביותר מ-2 דקות ועבר להוליך בדירוג הכללי.
יריבו העיקרי בדירוג הכללי היה הרוכב האוסטרלי קאדל אוונס שנחשב כעדיף עליו נגד השעון.
בקטע המכריע - הקטע ה-20, בו נערך מרוץ נגד השעון, הפתיע ססטרה רבים כשפיגר אחר אוונס בפחות מחצי דקה והבטיח סופית את זכייתו במרוץ.
ססטרה אף סיים שני בדירוג החולצה המנוקדת של מלך ההרים.
בפתיחת עונת 2009 ססטרה הצטרף לקבוצת "סרוולו".
בג'ירו ד'איטליה באותה שנה הוא ניצח בשני קטעים הרריים קשים; הקטע ה-16 והקטע ה-19 שהסתיים על הווזוב.
בסיום המרוץ הוא דורג רביעי בדירוג הכללי.
לטור דה פראנס הוא הגיע כאחד המועמדים המובילים אך אכזב וסיים במקום ה-16.
ב-2010 לא הצליח ססטרה להתעלות ולסיים במקום בולט באחד מהגרנד טורים.
אולם, הוא השלים בפעם השנייה בקריירה שלו את ההישג יוצא הדופן של זינוק וסיום בשלושת הגרנד טורים.
כמו כן, הוא תפס את המקום השלישי במרוץ החד-יומי קלאסיקה סן סבסטיאן.
גם ב-2011, לאחר שעבר לקבוצת Geox-TMC, לא הצליח ססטרה להתברג בצמרת העולמית והישגו הבולט בעונה זו היה המקום השלישי בדירוג הכללי בוואלטה של קטלוניה.
בסיום העונה הודיע על פרישה מרכיבה מקצוענית.
זכייה בטור דה פראנס: 2008
קרלוס מנואל פואבלה (בספרדית: Carlos Manuel Puebla; 11 בספטמבר 1917 – 12 ביולי 1989) היה זמר, גיטריסט טרובדור ומלחין קובני.
ידוע בעיקר כחבר בתנועת הטרובה, (זרם במוזיקה הקובנית).
התמחה בעיקר בבולרו ושירים נוסטלגים.
פואבלה נולד במנסניו למשפחה צנועה ובשל כך נאלץ לעסוק במלאכת כפיים.
בין השאר עסק בנגרות, מכונאות, בשדות סוכר ומכין נעליים.
במהרה החל להתעניין במוזיקה והתמחה בגיטרה.
על הכלי למד לנגן בעצמו אבל למד בצורה מסודרת הרמוניה ותאוריה.
החל להלחין בשנות השלושים וזכה לפופולריות מסוימת בעיר מולדתו.
הוא הקליט עם להקת המסורתיים אשר הוקמה ב-1953. מ-1962 הופיע באופן קבוע בLa Bodeguita del Medio',
אשר היה מקום מועדף על אינטלקטואלים מקומיים וזרים.
פואבלה היה פעיל מבחינה פוליטית ועמד לצידו של פידל קסטרו לפני מהפכת 1959. ב-1961 יצא למסע הופעות עם להקתו.
פעילותו הפוליטית בנוסף למוזיקה שלו סייעה להצלחתו והוא כונה "זמר המהפכה".
במהרה החל להופיע רבות בעולם.
נאמר עליו כי יותר משהיה שגרירה של המוזיקה הקובנית, היה שגרירה של קובה.
ב-1965, בלילה אחרי הנאום בו הכריז פידל קסטרו כי צ'ה גווארה עזב את קובה כדי לייצא את המהפכה, הלחין פואבלה המשולהב על ידי התשוקה את Hasta Siempre.
יצירה זו שלו נחשבת למפורסמת ביותר שלו.
מהות השיר היא הצהרת אהבה לצ'ה ותקווה בו.
פואבלה נפטר בהוואנה ב-12 ביולי 1989 אחרי מחלה ארוכה.
אפרו הועבר לעיר מולדתו ב-1994. נקבע שם שלט לזכרו:
פואבלה החל את הקריירה שלו בכתיבת שירי אהבה.
מתחילת שנות החמישים, החל לשיר אודות על מצבם הקשה של בני עמו ובכך החל לעורר את זעמו של הרודן פולחנסיו בטיסטה.
תמלילי שיריו מאותה התקופה ידועים כישירים ורציניים.
מהפכת 1959 עודדה אותו לכתוב שירים כגון, ואז הגיע פידל והרפורמה החקלאית, נסה להשיג שלום''.
יצירתו המפורסמת ביותר, Hasta Siempre, זכתה לגרסאות כיסוי רבות ביניהן של נטלי קרדונה אשר הביאה את השיר לפרסומו בצרפת.
קרלוס מרצ'נה לופס (בספרדית: Carlos Marchena López; נולד ב-31 ביולי 1979 בסביליה, אנדלוסיה) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הבלם.
לזכותו 69 הופעות במדי נבחרת ספרד.
מרצ'נה מסוגל לשחק גם בעמדת הקשר האחורי.
מרצ'נה החל את קריירת הכדורגל המקצוענית שלו בגיל 18 בקבוצת סביליה מעיר הולדתו, כאשר הקבוצה שיחקה בליגת המשנה הספרדית.
בעונת הוא שיחק לראשונה במסגרת ליגת העל הספרדית, לאחר שקבוצתו העפילה אליה.
בהופעת הבכורה שלו בליגה זו הוא שותף לאורך כל המשחק בתיקו 2:2 נגד ריאל סוסיאדד.
סביליה ירדה ליגה פעם נוספת בסיום העונה, וכתוצאה מכך עבר מרצ'נה לקבוצה הפורטוגלית בנפיקה ליסבון.
יכולת טובה שלו במדי בנפיקה משכה את עינו של מועדון הצמרת הספרדי ולנסיה, שהיה זקוק לשחקן שישמש כגיבוי לבלם הוותיק מירוסלב דיוקיץ'.
מרצ'נה הוחתם על חוזה לארבע שנים בוולנסיה, בעסקה בין הקבוצות במסגרתה עשה זלטקו זאהוביץ' את הדרך ההפוכה ועבר לבנפיקה.
בעונתו הראשונה בקבוצה, שבה זכתה ולנסיה באליפות הראשונה שלה מזה 30 שנה, שיחק מרצ'נה 16 פעמים ולקח לו זמן להותיר את רושמו, אך בהדרגה הוא הפך עם השנים לשחקן הרכב חשוב בקבוצה.
בעונת , כאשר ולנסיה השיגה דאבל היסטורי של זכייה באליפות ספרד ובגביע אופ"א, מרצ'נה לקח תפקיד עיקרי בהגנת ולנסיה ופיתח שותפות יעילה בחוליה האחורית עם רוברטו אז'אלה.
הופעותיו המרשימות הובילו להכללתו בסגל נבחרת ספרד לטורניר יורו 2004.
עונת לא הייתה מוצלחת לוולנסיה, כשתחת המאמן החדש קלאודיו ראניירי, כשלה הקבוצה הן במסגרות הספרדיות והן בטורנירים האירופיים.
במשחק האחרון של שלב הבתים בליגת האלופות, מול ורדר ברמן באצטדיון המסטאייה, הפגין מרצ'נה יכולת טובה, שלא סייעה לקבוצתו שהפסידה את המשחק והודחה מהמפעל.
למרות הכישלון מרצ'נה נשאר שחקן קבוע בשתי העמדות ההגנתיות של הקבוצה בהן שיחק.
בסיום המשחק בליגת האלופות מול אינטר מילאן במרץ 2007, היה מרצ'נה מעורב בקטטה על המגרש, שנגרמה על ידי חברו לקבוצה דויד נבארו.
מרצ'נה קיבל מאופ"א עונש השעיה מארבעה משחקים בעקבות האירוע, יחד עם מספר שחקנים אחרים משתי הקבוצות שהיו מעורבים בקטטה.
שני המועדונים גם ספגו מאופ"א קנס של 106,000 לירות שטרלינג.
בעונת זכה מרצ'נה עם ולנסיה בתואר החמישי בקריירה שלו - גביע המלך הספרדי.
לאחר יורו 2008 הוא נבחר על ידי חבריו לקבוצת ולנסיה לכהן כקפטן החדש של הקבוצה.
במהלך שתי העונות הבאות החמיץ משחקים רבים עקב פציעות, אך עדיין סייע לקבוצה לסיים במקום השלישי בליגה בעונת .
ב-2010 עבר מרצ'נה לקבוצת ויאריאל.
לאחר שנתיים עבר לדפורטיבו לה קורוניה, ועזב את הקבוצה בסוף עונת .
מרצ'נה ייצג לראשונה את ספרד במסגרת בינלאומית כאשר השתתף עם נבחרת הנוער של ספרד, לצד שחקנים בולטים אחרים לעתיד כמו צ'אבי ואיקר קסיאס, באליפות העולם לנוער ב-1999 ואף זכה עמה בטורניר.
הוא זומן לסגל הנבחרת האולימפית של ספרד (עד גיל 23) לטורניר הכדורגל של אולימפיאדת סידני 2000, והיה שותף לזכיית נבחרתו במדליית הכסף.
מרצ'נה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של ספרד באוגוסט 2002 במשחק הוקרה לפרנץ פושקאש שנערך בבודפשט, זמן קצר לאחר גביע העולם בקוריאה הדרומית וביפן.
מרצ'נה היה חבר בסגל הנבחרת הלאומית ליורו 2004, לאחר שזומן אליו זמן קצר לפני הטורניר על ידי המאמן איניאקי סאס על מנת לחזק את סגל הנבחרת מבחינה הגנתית.
בזמן שספרד כשלה בטורניר והודחה כבר בשלב הבתים, הוא ערך שתי הופעות במסגרתו.
במהלך הטורניר הוא קיבל שני כרטיסים צהובים.
הוא נכלל בסגל הנבחרת גם למונדיאל 2006. עם זאת, הוא לא היה שחקן קבוע בהרכב ושיחק פעם אחת בלבד במהלך המונדיאל, במשחק האחרון בשלב הבתים נגד ערב הסעודית.
מרצ'נה זומן פעם נוספת על ידי המאמן לואיס אראגונס לסגל נבחרת ספרד ליורו 2008, והפעם היה שחקן קבוע בהרכב, הן במשחקי המוקדמות לטורניר והן באליפות אירופה עצמה.
יחד עם קרלס פויול, סרחיו ראמוס וז'ואן קפדבילה, מרצ'נה היווה חלק מחוליית הגנה חזקה במיוחד שספגה שני שערים בלבד במהלך הטורניר.
הוא סייע לנבחרתו לזכות באליפות לאחר ניצחון בגמר על גרמניה, ואף נכלל בנבחרת המצטיינים של הטורניר בשל עבודתו הקשה ויכולת הנהגת המשחק שהפגין.
לאחר מינויו של ויסנטה דל בוסקה למאמן הנבחרת איבד מרצ'נה את מקומו במרכז ההגנה לג'רארד פיקה הצעיר.
אף-על-פי-כן הוא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 2010, ובמשחק ההכנה מול ערב הסעודית שבר את שיא משחקי הנבחרת הרצופים ללא הפסד בכל הזמנים, שהיה שייך לגארינצ'ה הברזילאי, וקבע אותו על 50 משחקים.
בטורניר עצמו נכנס כמחליף בדקות האחרונות בשלושה משחקים והיה שותף משני לזכיית הנבחרת.
קרלוס פאאס וילארו (בספרדית: Carlos Páez Vilaró; 1 בנובמבר 1923 – 24 בפברואר 2014) היה צייר, פסל, מוזיקאי ואדריכל אורוגוואי.
בהיותו בן 16 עבר להתגורר בבואנוס איירס, שם עבד בתעשיית הדפוס והכיר את טובי הקריקטוריסטים בארגנטינה באותה תקופה.
בהשפעתם החל בנסיונותיו הראשונים בציור.
עם שובו למולדתו התיישב במדיומונדו, שכונה במונטווידאו שרבים מתושביה שחורים, ופיתח עניין בתרבותם.
הוא ייסד להקה מוזיקלית שניגנה בסגנון המוזיקה השחורה של האזור, כאשר את תופי הבונגו והקונגה של הלהקה הוא עיטר בציוריו.
בעקבות עניינו בתרבות האפרו-לטינית העתיק וילארו את מגוריו לברזיל, כאשר ציוריו משקפים את אהבתו לתרבות המקום.
בברזיל התגלה וילארו על ידי מנהל המוזיאון לאמנות מודרנית של פריס, והוזמן להציג בו מיצירותיו ב-1956. בפריז רכש וילארו חברים רבים מתחומי האמנות השונים, ועם חבריו הקרובים נמנו פבלו פיקאסו ובריז'יט בארדו.
אהבתו של וילארו לתרבות השחורה הביאה אותו למסעות ברחבי אפריקה, שבאותה עת השתחררו בה מדינות רבות מעול הקולוניאליזם וזכו בעצמאות.
בין השאר ביקר וצייר בסנגל, ליבריה, ניגריה וגאבון.
באותה עת, כאשר פרסומו הולך וגובר, הזמין ממנו איחוד מדינות אמריקה ציור קיר ענק, עבור מנהרת מעבר לאגף חדש שנחנך במטהו בוושינגטון.
הציור, "שורשי השלום", שאורכו 155 מטר וגובהו 2 מטר, נחנך ב-1960 וחודש על ידי וילארו ב-1975 בעקבות נזקי לחות.
ציור הקיר הזה היווה מנוף לפרסומו ולהערכה האמנותית לה זכה מאז ועד היום.
ב-1958 רכש וילארו חלקת אדמה בפונטה באז'נה, צוק הגולש לשפך נהר ריאו דה לה פלאטה, כ-10 קילומטר ממערב לעיר הנופש פונטה דל אסטה.
על הצוק, שהיה אז נידח, הקים את ביתו.
הצריף אותו בנה התפתח עם הזמן בתכנונו למבנה ייחודי, לו קרא בשם "קאסאפואבלו" (Casapueblo – "בית שהוא כפר").
המבנה המיוחד, המזכיר ארכיטקטורה של בתים באיי יוון עם אלמנטים של גאודי, הפך לאחד מאתרי התיירות המבוקשים באורוגוואי, כאשר וילארו המשיך להרחיב אותו עם השנים.
כיום קאסאפואבלו מכיל, בנוסף לאגף מגורי משפחתו של וילארו, גם מוזיאון ליצירותיו הפתוח לקהל ובית מלון קטן.
ב-1967 ייסד וילארו חברת סרטים שעסקה בעיקר בהפקת סרטים תיעודיים בנושאים הקשורים באפריקה.
הוא המשיך ויצר מאות פסלים, ציורים וציורי קיר למוסדות ממשלתיים, מבני ציבור, בתי משרדים ובתים פרטיים ברחבי העולם.
בנוסף, במקביל לקאסאפואבלו, הוא יצר עוד יצירות ארכיטקטוניות מרשימות, כגון כנסייה ייחודית בסן איסידרו, ארגנטינה, ובית בסגנון קאסאפואבלו בטיגרה, ארגנטינה, ששימש לו כבית שני.
וילארו מת ב-24 בפברואר 2014 בביתו, קאסאפואבלו, בגיל 90.
מנישואיו הראשונים והקצרים של וילארו נולדו לו שלושה ילדים; אחד מהם, קרליטוס, היה מניצולי טיסה 571 של חיל האוויר האורוגוואי.
וילארו נטל חלק פעיל בחיפושים אחריו.
ב-1976 פגש וילארו בתיירת ארגנטינאית שילדה לו ילד נוסף, אף שעדיין הייתה נשואה לאחר.
משהתגרשה נישאו השניים ב-1989, אך בעלה לשעבר תבע משמורת על הילד על אף שהוכח שווילארו הוא האב.
המשפט הוכרע לטובתו של וילארו רק ב-1999.
וילארו היה אב לשישה בנים ובנות.
קרלוס ארנולדו סלסידו פלוראס (בספרדית: Carlos Arnoldo Salcido Flores) הוא כדורגלן עבר מקסיקני ששיחק בעמדות הבלם והמגן השמאלי.
במשך עשור ערך 124 הופעות במדי נבחרת מקסיקו.
סלסידו החל את קריירת הבוגרים שלו בגיל 21 בקבוצה הבוגרת של גוודלחרה בעונת .
איינדהובן ההולנדית, לאחר שהעדיף אותה על פני ארסנל האנגלית.
ב-18 בנובמבר 2006 כבש סלסידו את שער הבכורה שלו באיינדהובן בניצחון 0–4 על אקסלסיור רוטרדם.
בעונת סייע לקבוצה לנצח את ארסנל בשמינית גמר ליגת האלופות, אך ברבע הגמר לא הצליחה הקבוצה לנצח את ליברפול.
בעונה הבאה הגיע עם פ.ס.וו.
איינדהובן לרבע גמר גביע אופ"א.
בקיץ 2010 עבר סלסידו לפולהאם מהפרמייר ליג תמורת 1.6 מיליון פאונד.
לאחר שלא קיבל מספיק הזדמנויות בקבוצה, הושאל סלסידו לטיגרס בקיץ 2011, ובתום העונה אף חתם בקבוצה.
בהמשך הוא שיחק במקסיקו בקבוצת גוודלחרה עד עונת 2017/18. לאחר מכן לא נרשמו לו הופעות במשחקים רשמיים.
בשנת 2004 זומן סלסידו לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת של מקסיקו.
ב-2005 זימן מאמן הנבחרת ריקרדו לה וולפה את סלסידו לסגל הנבחרת לקראת גביע הקונפדרציות 2005. סלסידו עזר לנבחרת להגיע עד למקום הרביעי כאשר כיכב בכל המשחקים.
סלסידו שיחק בנבחרת גם בגביע הזהב 2005, מונדיאל 2006, גביע הזהב 2007, מונדיאל 2010 ומונדיאל 2014. את שער הבכורה בנבחרת הבקיע מול בחצי הגמר.
לאחר מונדיאל 2014 פרש סלסידו מהנבחרת עם 124 הופעות במדי הנבחרת ו-10 שערים.
קרלוס (רוברט) פנה ג'וניור (; נולד ב-15 באוגוסט 1989) הוא שחקן, זמר ויוטיובר אמריקאי.
ידוע בשל השתתפותו בסדרת הטלוויזיה "ביג טיים ראש" בניקלודיאון.
פנה נולד בקולומביה, מיזורי וגדל בווסטון, פלורידה.
פנה למד בבית הספר "Sagemont".
כנער הופיע בהפקות מקומיות של המחזות "גריז" ו-"Man of La Mancha".
הוא החל ללמוד ב"בית ספר מורשת אמריקאית", אך עבר ללוס אנג'לס כדי לקדם את קריירת המשחק שלו.
התפקיד המשמעותי הראשון שלו היה תפקיד אורח בסדרה "ER", בגיל 15. מאוחר יותר באותה שנה, הופיע בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "המשפט של איימי" וב"סאמרלנד".
כמ כן, הופיע ב-13 פרקים בסדרה "מדריך ההישרדות של נד".
הוא הופיע בפרסומת טלוויזיה לאקדח מים, ותמונתו הופיעה גם על אריזת הצעצוע.
פנה למד תיאטרון מוזיקלי בקונסרבטוריון בבוסטון, ובתקופה זו התקבל לתפקיד מרכזי בתוכנית הטלוויזיה "ביג טיים ראש".
הוא עבר להוליווד באוגוסט 2009. ב-2011 הופיע בתוכנית המציאות "Miller Production".
בשנת 2009 לוהק פנה לסדרת הטלוויזיה "ביג טיים ראש" בניקלודיאון, בתור אחת הדמויות הראשיות של הסדרה.
פנה גם משתתף כזמר בלהקת הפופ "ביג טיים ראש", שהוקמה ב-2009, לצד הזמרים לוגן הנדרסון, ג'יימס מאסלו וקנדל שמידט, כולם שחקני התוכנית שהלהקה נושאת את שמה.
בלהקה הוא ידוע בתור האיש הבלתי מאיים והבילתי צפוי (בפרק:שביתה ביג טיים).
בשנת 2010 יצא אלבום הבכורה של הלהקה, "BTR", בשנת 2011 יצא האלבום השני, "Elevate" ובשנת 2013 יצא אלבומם השלישי והאחרון של הלהקה "24/seven" אשר שם כתב גם כמה שירים.
בשנת 2015 שיחק בסרט הדרמה "חלקי חילוף" בתפקיד אוסקר ואסקס לצדה של ג'יימי לי קרטיס.
באותה שנה פנה השתתף בעונה ה-21 של תוכנית המציאות האמריקאית "רוקדים עם כוכבים" לצד הרקדנית המקצועית וויטני קרסון ושניהם זכו במקום הרביעי.
בשנת 2016 לקח חלק בספיישל הטלוויזיוני "גריז: לייב" של רשת פוקס, בדמותו של קניקי.
ב-11 בספטמבר 2013 התארס לשחקנית אלכסה וגה, שגם השתתפה בפרק הסיום של הסדרה ביג טיים ראש.
ב-4 בינואר 2014 השניים התחתנו בפוארטו ואיארטה במקסיקו.
הראשון נולד בדצמבר 2016, השני נולד ביוני 2019 והשלישית נולדה במאי 2021.
פנה ואשתו חולקים ערוץ יוטיוב בשם "LexLovesLos".
גריז: לייב (2016) - סרט טלוויזיוני
חג מולד קסום (2017) - סרט טלוויזיוני
אהבה בים (2018) - סרט טלוויזיוני
נשיקת חצות (2018) - סרט טלוויזיוני
קרלוס מנואל דה סספדס דל קסטיליו (בספרדית: Carlos Manuel de Céspedes del Castillo; 18 באפריל 1819 – 27 בפברואר 1874) היה לוחם חופש קובני, הנחשב לאבי האומה הקובנית.
דה סספדס נולד בעיר ביאמו שבמזרח קובה.
בנעוריו למד בתיכון בבירה הוואנה, שבמערב המדינה, ומשם המשיך ללימודים באוניברסיטת הוואנה.
לאחר מכן למד באוניברסיטאות ברצלונה ומדריד והשלים דוקטורט במשפטים.
לאחר שלקח חלק בהתקוממות שנכשלה נגד השלטון בספרד, נאלץ לעזוב את המדינה, ובתום שנה של נדודים באירופה שב לקובה ב-1844 והתיישב בעיר הולדתו.
בקובה הושפע מאווירה אנטי-ספרדית, ובשל התבטאויות אנטי-ספרדיות משלו ריצה תקופת מאסר וגורש מעירו.
ב-10 באוקטובר 1868 הכריז דה סספדס על עצמאותה של קובה ממקום מושבו באחוזתו לה דמאחאגווה (La Demajagua) בעיירה יארה שבמזרח קובה, שבה היו לו מטעי קנה סוכר.
הכרזה זו נודעה בשם "קריאת יארה" (Grito de Yara).
דה סספדס שחרר את עבדיו והזמינם להצטרף להתקוממות נגד ספרד, ובמנשר שפרסם קרא לעצמאות מלאה לקובה, זכות בחירה לכל ושחרור העבדים.
הוא אף ציין שהממשלה הספרדית היא שעוררה בהתנהגותה את התקוממות, בין השאר בשל המיסוי המופרז שהנהיגה, שחיתותה, הדרתה את הקובנים ממשרות ממשלתיות ופגיעתה בחופש הדת.
בכך ירה את יריית הפתיחה של מלחמת עשר השנים עם ספרד.
דה סספדס כיהן כנשיא וכראש המטה הכללי בממשלה הזמנית שהוקמה לאחר מכן, וב-10 באפריל בשנה הבאה נבחר לנשיא הרפובליקה של קובה עם כינונה.
בראשית המלחמה הייתה יד המתקוממים על העליונה, אך עם הזמן גברו עליהם הספרדים.
דה סספדס הודח מתפקידו עקב מחלוקות פנימיות בהפיכה ב-1873, וכעבור כשנה נקלע למארב של חיילים ספרדים, ונהרג.
המלחמה הסתיימה עם הסכם סנחון (Zanjón) ב-1878. המורדים לא השיגו עצמאות, ואף לא את שחרור העבדים, למעט אלה שלחמו בשורותיהם.
לדה סספדס היו שבעה ילדים משלוש נשים שונות.
בנו השני מאשתו השנייה, קרלוס מנואל דה סספדס אי קווסאדה (Carlos Manuel de Céspedes y Quesada), כיהן תקופה קצרה כנשיא קובה בשנת 1933.
דיוקנו של דה סספדס מתנוסס על שטר של מאה פסו קובני, ובמחוז קמגואיי ישנה עיירה הנקראת על שמו: קרלוס מ.
קרלוס סלינס דה גורטרי (בספרדית: Carlos Salinas de Gortari; נולד ב-3 באפריל 1948) הוא כלכלן ופוליטיקאי מקסיקני, שכיהן כנשיא מקסיקו בין השנים 1988 ל-1994. סלינס נולד במקסיקו סיטי, וב-1966 הצטרף למפלגה המהפכנית המוסדית (PRI).
הוא למד כלכלה באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו, וקיבל דוקטורט מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1978.
ב-1982 מונה לשר התכנון והתקצוב בממשלתו של מיגל דה לה מדריד.
במהלך כהונתו כנשיא מקסיקו פתח במשא ומתן עם ארצות הברית וקנדה שהוביל לחתימת הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה.
הוא קרא למדיניות הכלכלית שלו "ליברליזם חברתי", שהייתה למעשה נאו-ליברלית.
לאחר תום כהונתו פקד את מקסיקו המשבר הכלכלי הקשה ביותר בהיסטוריה של המדינה, ובשל כך הוטחו כלפיו האשמות רבות ואף איומים על חייו.
בעקבות זאת עזב סלינס את מקסיקו, והשתקע לאירלנד.
הוא שב למקסיקו בשנת 2003.
קרלוס סלינס דה גורטרי נולד בשנת 1948 במקסיקו סיטי והיה בנו של סנאטור מקסיקני בקונגרס הפדרלי.
כשהפך מדריד לנשיא מקסיקו בשנת 1982, הוא מינה את סלינס לשר התכנון והתקצוב שלו, תפקיד שסלינס מילא עד שדה לה מדריד מינה אותו בשנת 1987 להיות יורשו כמועמד לנשיאות ה-PRI בבחירות הקרבות אשר התקיימו בשנת 1988, בהם סלינס ניצח דרך ההונאות של מפלגתו, בדומה לקודמיו.
אף מועמד ל-PRI בבחירות לנשיאות לא זכה בפחות מ-70% מהקולות העממיים מזה 60 שנה לפי רישום התוצאות הסופי.
אולם בבחירות ביולי 1988 זכה סלינס ב-50.4 אחוז מהקולות, על פי נתוני השיאים הרשמיים; מפלגות האופוזיציה טענו כי חלקו הכולל של סלינס בהצבעה היה נמוך עוד יותר אלמלא מפלגת ה-PRI הייתה נוקטת בהונאות הצבעה.
כנשיא המשיך סלינס למשול לנוכח ההידרדרות וההפרטה הכלכלית של מקסיקו שהתקיימה עוד מתקופת דה לה מדריד.
הוא מכר מאות תאגידים ממשלתיים לא יעילים למשקיעים פרטיים והוציא חלק מהתמורה על תשתיות ושירותים חברתיים.
דוגמה לכך היא ההפרטה של חברת התקשורת הלאומית - טלפונוס דה מחיקו - והעברתה למקורב הממשל קרלוס סלים.
סלינס גם נקט בצעדים לפתיחת הכלכלה המקסיקנית המוגנת הן להשקעות זרות והן לתחרות זרה.
בשנים 1991–1992 ממשלתו ניהלה משא ומתן משותף להסכם הסחר החופשי באמריקה הצפונית (NAFTA), ביחד עם ארצות הברית וקנדה, שהפחית את המכסים בין המדינות עם כניסתו לתוקף בשנת 1994. NAFTA התקבלה בהפגנות מצד כמה מקסיקנים, ובמיוחד הפוליטיקאי זפטיסטאס, שהנהיג התקוממות במדינת צ'יאפס בדרום המדינה; התקוממות אשר דוכאה במהירות.
השחיתות השלטונית הרבה בתוך מקסיקו וקשיי ההסדר השלטוני הובילו לשפל כלכלי חריף במקסיקו שהוחמר לאחר ירידתו של סלינס מהנשיאות והיה גורם מרכזי לנפילת ה-PRI מהשלטון בשנת 2000. בנוסף על כך, סלינס קידם סדרת תיקונים חוקתיים עבור חוקת 1917 המקסיקנית.
במהלך כהונתו, ממשלתו של סלינס נפגעה גם מגילויים של שערוריות והתנקשויות של פוליטיקאים בכירים.
זמן קצר לאחר שפרש מתפקידו בנובמבר 1994, נעצר אחיו ראול סלינס דה גורטרי והואשם משפטית בעוון שותפות באחת הרציחות.
בנוסף, כלכלת המדינה קרסה בדצמבר, וקרלוס סלינס הואשם על חלקו בדבר.
לאחר מכן הוא נכנס לגלות אשר הטיל על עצמו במשך כחמש שנים באירלנד לפני שהתיישב מחדש במקסיקו.
במהלך תקופה זו ראול הורשע, והצרות המשפחתיות נמשכו כאשר אח אחר, אנריקה, נרצח בשנת 2004. בשנה שלאחר מכן בוטל עונשו של ראול, ובשנת 2008 הוא פוטר מתפקידיו המדיניים באשמת "העשרה בלתי-צודקת".
למרות קשיים כאלה, קרלוס המשיך להיות בעל השפעה בהליך הפוליטיקה של מקסיקו במהלך העשור הראשון של המאה ה-21.
קרלוס אלברטו סאנצ'ס מורנו (בספרדית: Carlos Alberto Sánchez Moreno; נולד ב-9 במרץ 1986), הוא כדורגלן עבר קולומביאני ששיחק בעמדת הקישור.
כינויו בקולומביה הוא "לה רוקה" (La Roca), כלומר "הסלע", בעקבות האיתנות והקשיחות שהוא מפגין במהלך המשחקים.
בשנת 2003 כשהוא בן 17, סאנצ'ס עזב את קולומביה ועבר לאורוגוואי כדי לחתום על החוזה המקצועני הראשון שלו במחלקת הנוער של דאנוביו.
במהלך השהות שלו בת השנתיים במועדון הוא לא קיבל הזדמנות לשחק בקבוצה הבוגרת, ובקיץ 2005 הוא הוחתם על ידי מועדון אחר באורוגוואי-ריבר פלייט מונטבידאו.
הוא שיחק שם עד שנת 2007 כשהוא כובש שער אחד ב-40 הופעות.
בסיום תקופה זו, סאנצ'ס עבר לאירופה וחתם בולנסיאן מהליגה הצרפתית על חוזה של 5 שנים.
סאנצ'ס גילה יכולת טובה בצרפת והשתלב בהרכב הראשון של הקבוצה.
ב- הוא סבל מפציעה בברך שהשביתה אותו לתקופה ארוכה.
לאחר שהחוזה שלו הסתיים בקיץ , הוא ניהל בין היתר משא ומתן עם הקבוצות האנגליות בולטון ווסטהאם, אך הדבר לא הבשיל לכדי חוזה וסאנצ'ס המשיך לעונה נוספת בולנסיאן.
סה"כ הוא שיחק במועדון במשך 6 שנים, צבר 178 הופעות וכבש 10 שערים.
עונה לאחר שעזב אותה, ולנסיאן ירדה לליגה הצרפתית השנייה.
באוגוסט 2013 סאנצ'ס חתם על חוזה באלצ'ה מהליגה הספרדית תמורת 3.7 מיליון אירו עד 2016. בעונת / הוא סייע לקבוצה לסיים במקום ה-16 ולהינצל מירידה לליגה השנייה, כשהקבוצה סופגת 12 שערים בלבד במשחקי הבית.
ב-15 באוגוסט 2014 נמכר לאסטון וילה מהליגה הבכירה באנגליה תמורת 4.7 מיליון אירו, אך לא התאקלם מספיק טוב ולא מצא את מקומו באנגליה.
ב-10 באוגוסט 2016 הושאל לפיורנטינה לעונה אחת.
בעונה הראשונה הוא הרשים במדי פיורנטינה, שהחליטה בסופה לרכוש אותו מוילה תמורת 2.5 מיליון לירות שטרלינג.
בתחילת עונת 2017/18 איבד את מקומו בהרכב הקבוצה ומיעט לשחק, מה שגרם לפיורנטינה להשאילו ב-31 בינואר 2018 לקבוצת אספניול מהליגה הספרדית.
ב-9 באוגוסט 2018 חתם סאנצ'ס לשנתיים בווסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג.
סאנצ'ס זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של קולומביה ב-9 במאי על ידי המאמן חורחה לואיס פינטו, וערך את הופעת הבכורה שלו נגד נבחרת פנמה.
הוא שיחק בכל משחקי הנבחרת במוקדמות מונדיאל 2010, נטל חלק במשחקי הנבחרת בקופה אמריקה 2011 והיה חלק משמעותי בההעפלה של קולומביה למונדיאל 2014 לאחר ששיחק ב-12 משחקים במוקדמות.
במונדיאל עצמו היה מהשחקנים הבולטים של הנבחרת שרשמה את הישג השיא שלה בהיסטוריה והגיעה עד לרבע הגמר כאשר סאנצ'ס היה מהשחקנים הבודדים ששיחקו את כל חמשת המשחקים.
בסך הכל שיחק 3 משחקים בטורניר והודח עם נבחרתו בשלב שמיית הגמר על ידי נבחרת אנגליה בדו-קרב פנדלים.
קרלוש סמפאיו גארידו (בפורטוגזית: Carlos de Alemeida Fonseca Sampaio Garrido; 1883 – 1960) היה דיפלומט פורטוגלי אשר הוכרז על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם בשל פועלו כשגריר ארצו בבודפשט, הונגריה, להצלת יהודים מרדיפות הנאצים בשנת 1944. גארידו היה שגריר פורטוגל בבודפשט בין השנים 1939–1944.
באפריל 1944, לאחר כיבוש הונגריה בידי גרמניה, הורתה פורטוגל לגארידו לעזוב את הונגריה, בתיאום עם בעלות הברית שביקשו להוריד את דרג הנציגות של מדינות נייטרליות במדינות הכבושות בידי מדינות הציר.
גארידו תיאר במברק לממשלתו את מצבם הקשה של יהודי הונגריה ואת הצעדים נגדם.
עם עוזרו, טיישיירה ברנקיניו (Teixeira Branquinho, קונסול פורטוגל בבודפשט), השיג גארידו אישור מממשלת פורטוגל להנפיק אשרות שהייה בפורטוגל לכל אדם שהיו לו קרובים בפורטוגל, בברזיל או בכל אחת מהמושבות הפורטוגליות, או לכל אדם שהיה לו קשר לפורטוגל.
השניים הקימו סניף של הצלב האדום הפורטוגלי במשרדי המשלחת הפורטוגלית לבודפשט, כדי לטפל בפליטים יהודים.
הדבר נעשה בתוך תיאום עם הרשויות בפורטוגל, תחת שלטון סלזאר (אם כי לא ברור האם ידע סלזאר שהפליטים הם יהודים או בעלי דת אחרת שברחו מהפצצות בעלות הברית), ותוך הבטחה שהפליטים לא ינסו להשיג אזרחות פורטוגלית.
עקב הפצצות בעלות הברית עברה שגרירות פורטוגל אל מחוץ לבודפשט.
גארידו שכר ווילה בגלגיירק (Galgagyörk), ושם ארח גארידו עשרות יהודים כדי להגן עליהם מהסכנות שהיו כרוכות בשהות בעיר המופצצת.
בין המתארחים היו בני משפחתה של השחקנית ז'ה ז'ה גאבור, הונגרים שהיו בעלי תפקידים בשגרירות פורטוגל.
לאחר מספר ימים - לפני שהספיק גארידו לעזוב, בהוראת ממשלתו - פשטה המשטרה הפוליטית ההונגרית על הבית ששימש את השגרירות ועצרה חלק מהנוכחים.
גארידו ניסה להתנגד באופן פיזי וכן בטענה שבית זה מוגן ולו מעמד אקס טריטוריאלי עקב מעמדו הדיפלומטי.
גארידו נעצר עם אורחיו והובא לבודפשט, שם המשיך לטעון לשחרורם עד ששוחררו.
לאחר מכן הגיש גארידו תלונה לממשלת הונגריה, ותבע חקירה והתנצלות.
בתגובה הכריזה עליו ממשלת הונגריה "פרסונה נון גראטה".
בשנת 1945 מונה גארידו כשגריר פורטוגל בסטוקהולם.
בשנת 2010 הכיר יד ושם בגארידו כחסיד אומות העולם.
קרלוס אלברטו צ'קאנה (נולד ב-23 ביוני 1976) הוא כדורגלן ארגנטינאי-ישראלי המשחק בעמדת הקשר במכבי השקמה/רמת חן ובנוסף עוזר מאמן בקבוצת נערים א' במכבי תל אביב.
צ'קאנה נולד, גדל והתחנך בטוקומאן על ידי אמו וסבו לאחר שאביו עזב אותם בגיל צעיר.
בגיל 16 הצטרף למחלקת הנוער של סן מרטין דה טוקומאן, ובשנת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
בשנת הצטרף לריבר פלייט, אך לא זכה לדקות משחק ובסיום העונה עזב לקילמס.
כעבור שנה הצטרף למועדון הכוויתי אל ערבי, אך נאלץ לעזוב בשל מלחמת עיראק.
בשנת הגיע צ'קאנה לישראל והצטרף למ.כ.
נצרת עילית ששיחקה אז בליגה הלאומית.
בתחילת הקדנציה שלו במועדון, התגלה כי אשתו יהודייה והוא זכאי לקבל אזרחות ישראלית, דבר אותו מימש עם הזמן ובכך לא נחשב כזר.
בסיום העונה עלתה העפילה הקבוצה לליגת העל, אך צ'קאנה שוחרר וחתם בהפועל אשקלון ששיחקה אז בליגה הארצית.
בקבוצה זו הוא שיחק לצד חברו יונתן טננבאום.
צ'קאנה זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו והיה שותף להעפלה של הקבוצה לליגה הלאומית ולחצי גמר גביע המדינה.
בסיום העונה חתם בהפועל כפר סבא מליגת העל, אך לא זכה לדקות משחק ועבר לעירוני קריית שמונה ומשם להפועל באר שבע.
בקיץ חתם צ'קאנה בהפועל רמת גן.
בינואר חזר להפועל רמת גן על מנת להיות עם משפחתו שנשארה בארץ בעת שבנו עבר טיפולים בבית החולים שיבא.
ב-8 במאי 2009 הבקיע צמד בניצחון 3–1 נגד הפועל רמת השרון, במשחק בו העפילה קבוצתו לליגת העל לאחר 20 שנה בליגות הנמוכות.
לאחר שנתיים בליגת העל ירדה הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית, וב-11 במאי 2012 הבקיע צ'קאנה את שער הניצחון נגד הפועל רעננה, שתרם להעפלתה של הקבוצה שוב לליגת העל.
בעונת 2012/2013 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, ובסופה חזר להפועל אשקלון.
בקיץ חזר לקבוצת נעוריו סן מרטין דה טוקומאן, במדיה שיחק ארבעה משחקים ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
בינואר חזר מפרישה וחתם בהפועל כפר שלם מליגה א', ובמדיה שיחק שנתיים וחצי.
ב-2 באוגוסט 2018 חתם צ'קאנה במ.כ אור יהודה מליגה ב'.
כיום צ'קאנה עוזר מאמן בקבוצת נערים ב' במכבי תל אביב.
צ'קאנה התמודד בבחירות למועצת העיר רמת גן מהמקום השביעי ברשימה של המועמד לראשות העיר, ליעד אילני.
בעונת , חתם באגודת כדורגל המכתש גבעתיים מליגה ג', קבוצה שחלק נכבד מהסגל שלה שיחק בעבר בהפועל רמת גן.
ב-18 בדצמבר 2021 צ'קאנה הבקיע שמונה שערים במשחק אחד, בו גברה קבוצתו על מכבי פרדס כץ 2-11.
צ'קאנה נשוי לפריסילה רדוסקי, ארגנטינאית ממוצא יהודי, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
בנו הצעיר, איגור, הלך לעולמו בנובמבר 2011, לאחר מאבק במחלה קשה.
קרלוס מריגלה (בפורטוגזית: Carlos Marighella; 5 בדצמבר 1911, סלוודור, באהיה - 4 בנובמבר 1969, סאו פאולו) היה מהפכן, פעיל מפלגתי וסופר ברזילאי בעל דעות מרקסיסטיות, אשר כתב, בין השאר, אודות גרילה עירונית.
מריגלה נהרג במארב משטרתי בסאו פאולו.
קרלוס מריגלה נולד לאב ממעמד הפועלים, שהיגר לברזיל מאיטליה, ולאם צאצאית למשפחת עבדים שמוצאה משבטי ההאוסה שבמערב אפריקה.
בשנת 1932 הוא נעצר לראשונה לאחר שכתב שיר בקורת על גורמים בממסד של באהיה.
בשנת 1934 מריגלה עזב את לימודיו בהנדסה אזרחית והצטרף לשורות המפלגה הקומוניסטית.
בנוסף, הוא עזב את באהיה ועבר לריו דה ז'ניירו, שם עסק בארגונה-מחדש של המפלגה.
כיוון שנרדף על ידי השלטונות, מריגלה, כמו יתר חברי המפלגה, ירד למחתרת.
בשנת 1936, בעת שלטונו הרודני של ז'טוליו ורגאס, אשר נטה לימין, הוא נעצר שוב בשל חתרנות.
הפעם ישב בכלא כשנה, במהלכה עבר חקירות בעינויים.
לבסוף הוא שוחרר בלא שהוגש נגדו כתב אישום.
ב-1939 הוא נאסר שוב, ושוחרר רק ב-1945, כאשר תהליך דמוקרטיזציה שעברה ברזיל באותה עת, הביא בכנפיו שחרור של אסירים פוליטיים.
ב-1946 מריגלה נבחר כנציג באהיה של המפלגה הקומוניסטית בקונגרס הלאומי הפדרלי, אך ב-1948 נאלץ לוותר על כסאו, עת שינוי האקלים הפוליטי השיב את המפלגה למחתרת.
במהלך כהונתו בקונגרס הלאומי הוא נאם פעמים רבות, כמעט בכל ישיבה.
מריגלה מילא כמה תפקידים בהנהגת המפלגה, וב-1954-1953 הוא ביקר בסין העממית, להזמנת המפלגה הקומוניסטית המקומית, כדי ללמוד על המהפכה הקומוניסטית בסין.
במאי 1964, לאחר שבברזיל התרחשה הפיכה צבאית, מריגלה נורה ונעצר על ידי המשטרה הפוליטית, וב-1965 הוא שוחרר.
ב-1966 הוא ויתר על מקומו בהנהגה הארצית של המפלגה, עדות לקרע שנתגלע בינו לבין הארגון, ממנו הורחק ב-1968. באוגוסט 1967 השתתף, בניגוד לעמדת המפלגה, בוועידה של מהפכנים בקובה שקראה לשימוש בטרור ברחבי דרום אמריקה.
בפברואר 1968 מריגלה יסד את ארגון הגרילה 'הפעולה לשחרור לאומי' (Ação Libertadora Nacional - ALN).
הארגון אותו יסד חטף בספטמבר 1969 את השגריר האמריקני צ'ארלס בורק אלבריק (Elbrick), תוך שיתוף פעולה עם ארגון גרילה אחר: 'התנועה המהפכנית של השמונה באוקטובר' (Movimento Revolucionário 8 de Outubro — MR8).
בנוסף, הארגון ערך מספר מעשי שוד וכן פעולות חטיפה אחרות.
אחד המשתתפים בחטיפת השגריר סיפר בחקירתו על שני נזירים שיש להם קשר עם מריגלה.
המשטרה עצרה אותם והביאה אותם לשתף פעולה בלכידת מריגלה.
הם קבעו פגישה עם מריגלה בסאו פאולו וכשמריגלה הגיע הורו לו שוטרים חמושים שארבו לו, להיכנע.
בקרב יריות שהתפתח נהרג מריגלה, אחד משומרי ראשו, שוטרת ועובר אורח.
מותו של מריגלה הביאה להחלשת הטרור בברזיל, אך לא להיעלמותו.
במהלך פעילותו בארגון הגרילה, מריגלה כתב מעין 'מדריך לגרילה עירונית', אשר הפך אותו לתאורטיקן בולט של אותו סוג לוחמה.
הדעות שהופגנו בו הביעו קנאות בלתי רגילה לדרך המהפכה.
המדריך כלל דרכי פעולה והתנהלות של ארגוני הגרילה.
בין היתר, הדגיש מריגלה את חשיבותה של התקשורת המודרנית להצלחת הגרילה העירונית.
כן הדגיש ב'מדריך' את חשיבות הפצת דיסאינפורמציה, במידה שהיא משרתת את מטרות המהפכה.
ב'מדריך' זה הטיף לביזור ארגוני הגרילה העירונית, כך שכל חוליה תפעל כמעט עצמאית, כולל סמכויות החלטה.
חוליה צריכה למנות כארבעה או חמישה לוחמים, מאומנים היטב.
לטענת מריגלה פעולות הדיכוי של הממשלה, בתגובה לפעולות הגרילה, יביאו עליה, ולא על חברי המחתרת, את התמרמרותו של העם, וכך יקרבו את המהפכה המקווה.
כן הטיף להרג סוכני ממשלה, ולחטיפת שוטרים ואמריקנים.
קרלוס מרטינס דיאס (בספרדית: Carlos Martínez Díez; נולד ב-9 באפריל 1986 בלודוסה שבנווארה, ספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת המגן הימני.
מרטינס נולד בלודוסה שבנווארה, ספרד.
בצעירותו שיחק בקבוצה המקומית, איסארה, ובגיל 13 עבר לריאל סוסיאדד.
בעונת 2004/2005 הוא החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ריאל סוסיאדד ב', אשר שיחקה בליגה הספרדית השלישית.
בעונת 2007/2008, בה שיחקה ריאל סוסיאדד בליגת המשנה הספרדית לאחר 40 שנים בליגת העל, החל לשחק מרטינס בקבוצה.
ב-26 באוגוסט 2007 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בהפסד הקבוצה לקאסטיון בתוצאה 2-0, וב-25 בנובמבר 2007 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 3-0 על מאלגה.
בעונת 2009/2010, בה סיימה ריאל סוסיאדד במקום הראשון בליגת המשנה ועלתה לליגת העל, שיחק מרטינס ב-23 משחקים, מתוכם פתח בהרכב ב-22. את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ערך ב-29 באוגוסט 2010 כששיחק 90 דקות בניצחון 1-0 נגד ויאריאל.
קרלוס אאוגוסטו סמבראנו אוצ'נדארטה (בספרדית: Carlos Augusto Zambrano Ochandarte, נולד ב-10 ביולי 1989 בקייאו שבפרו) הוא כדורגלן פרואני המשחק בעמדת הבלם באליאנסה לימה ובנבחרת פרו.
סמבראנו החל לשחק בקבוצות הנוער של שאלקה 04 מיד לאחר אליפות העולם לנוער שנערכה בארצו פרו בשנת 2005. סמבראנו תפס מיד מקום בהרכב הקבוצה, קיבל מחמאות רבות על משחק ההגנה שלו, ואף הושווה לבלם הברזילאי לוסיו.
בהמשך, סמבראנו שימש קפטן בקבוצה עד גיל 19. בנובמבר 2007 ערך סמבראנו את הופעת הבכורה בקבוצה הבכירה של שאלקה 04, אך רק בעונת 2009/10 סמבראנו החל לקבל דקות רבות יותר בקבוצה הבכירה, ובעונה זו רשם 16 הופעות.
בקיץ 2010 חתם סמבראנו בפ.צ.
סנט פאולי, העולה החדשה לבונדסליגה.
סנט פאולי נשרה בחזרה אל הבונדסליגה השנייה לאחר עונה אחת בלבד מהמקום האחרון, כאשר זו הציגה את ההגנה החלשה ביותר בליגה, שספגה 68 שערים.
סמבראנו נשאר בקבוצה גם בבונדסליגה השנייה, אך הקבוצה סיימה את עונת 2011/12 במקום הרביעי, ולא הצליחה לשוב לבונדסליגה.
בתחילת עונת 2012/13 חתם סמבראנו באיינטרכט פרנקפורט, והצטרף לחברו להגנת סנט פאולי בעונת הירידה, בסטיאן אוצ'יפקה.
סמבראנו הפך במהרה לשחקן הרכב בקבוצה.