tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשכה חצתה הדרך את חלקו העליון של נחל כסלון, עלתה לרכס הקסטל, וירדה לאפיקו של נחל שורק עד קאלוניה (מוצא) בקטע דרך תלול ומעוקל שכונה מאוחר יותר "שבע האחיות".
מקאלוניא עלתה הדרך בתלילות במעלה רומאים (חלק נוסף של התוואי הרומי העתיק) לאזור גבעת שאול של ימינו, והמשיכה ברחוב יפו עד לשער יפו.
תוואי דרך זה מכיל שני קטעים קשים מבחינה טופוגרפית – החלק הראשון הוא קטע הדרך העובר בנחל נחשון משער הגיא עד שואבה, במהלכו עולה הדרך כ־400 מטרים לאורך כשישה קילומטרים.
מלבד המעלה הקשה, קטע זה הוא גם המסוכן ביותר מבחינה ביטחונית היות שהדרך עוברת בתוואי נחל עמוק, כאשר משני צדדיו מתנשאים בגובה ניכר שלוחת משלטים ושלוחת שיירות השולטים על הדרך המתפתלת למרגלותיהם, דבר שהיווה סיכון ביטחוני שבא לידי ביטוי בתקופת המרד הערבי הגדול ובמלחמת העצמאות בשיירות לירושלים.
קטע הדרך השני הוא חציית אפיק נחל שורק באזור מוצא, קטע בו ישנה עליה תלולה לכיוון מבשרת ציון והקסטל, כאשר הנסיעה היא לכיוון מערב, ועליה תלולה לאזור גבעת שאול במעלה רומאים, כאשר הנסיעה היא לצד מזרח.
במהלך השנים נוספו קטעים עוקפים לחלקים קשים בחלק המזרחי של הדרך.
כך למשל עוד לפני 1890 נסלל התוואי הנוכחי החולף מצפון להר המנוחות והר תמיר בשיפוע נוח יותר, כתחליף לעלייה התלולה של מעלה רומאים.
בתקופת המנדט הבריטי, החל מ־1925 הוחל בזיפות הדרך והפיכתה מדרך עפר לכביש.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 הוחלף קטע הדרך המפותל של שבע האחיות בקטע התוואי הנוכחי העוקף אותו מצפון.
סלילת מסילת הרכבת יפו–ירושלים ב־1892 פגעה באופן משמעותי בהיקף התנועה בדרך, היות שזמן הנסיעה ברכבת היה שליש מזמן הנסיעה בעגלות, והנסיעה ברכבת הייתה נוחה יותר.
תחנתם הראשונה של הבאים בשערי הנמל הייתה בית המכס.
משסיימו את ההסגר בקרנטינה פנו לבתי התפילה, היהודים לבית הכנסת לעולי לוב, הנוצרים לכנסיית פטרוס הקדוש (יפו) ובית שמעון הבורסקאי והמוסלמים למסגד מחמודיה.
בזמן שהותם בתוך העיר העתיקה לנו הבאים באכסניות העיר, היהודים בבית אג'ימן ולקראת סוף המאה ה-19 בחאן מנולי מחוץ לחומות.
הדרך יצאה משער ירושלים בחומת יפו העתיקה בסמוך אל כיכר השעון של היום ומשם נמשכה הדרך ברחוב עולי ציון (כיום האזור שבו נמצא שוק הפישפשים) אז הגיעו ללב האזור המסחרי מחוץ לחומות, חאן מנולי, מרכז פוליטי וציבורי של היישוב היהודי ביפו בעת החדשה ממנו יצאו השיירות אל המושבות.
משם חצתה הדרך את כיכר עיריית יפו בפינת שדרות ירושלים אל דרך בן-צבי (כביש 44) של ימינו, הירוו את צמאונם וצמאון הבהמות בסביל אבו נבוט והמשיכו דרך הסכנאת והפרדסים ממזרח ליפו על גבול הכפרים יזור ובית דג'אן, היכן שעוברת היום דרך השבעה.
משם המשיכה דרך בית דגן אל גבול הערים רמלה ולוד עד לאזור שעל יד מחלף נשרים של ימינו.
לאחר מכן המשיכה הדרך בתוואי של כביש 424 לאזור מחלף לטרון ומשם המשיכה על תוואי כביש מספר 1 אל שער הגיא שעובר בערוץ נחל נחשון, עד לכניסה המערבית של ירושלים של ימינו.
משם המשיכה הדרך ברחוב יפו עד לשער יפו.
הדרך השמימית (בסינית: 天路; בפיניין: Tiān Lù) הוא שיר שנכתב והולחן על ידי יִין צ'ינג (בסינית: 印青) בשנת 2001 לכבוד מסילת הרכבת צ'ינגדזאנג המחברת את העיר להסה בטיבט לעיר סינינג במחוז צ'ינגחאי ומשם לשאר סין.
לשיר סגנון של שירי עם טיבטיים: השירה בקול רם וברור והמנעד רחב.
בתחילה, פָּל זאנג (טיבטית: དཔལ་བཟང་; סינית: 巴桑), סולנית המקהלה הצבאית של פיקוד אזורי טיבט, קיבלה את הזכויות לשיר, והוא נשאר חלק מהרפרטואר שלה הודות להצלחתו.
לאחר מכן, זמרת הסופרנו צטן דרולמה (טיבטית: ཚེ་བརྟན་སྒྲོལ་མ།; סינית: 才旦卓玛) גם שרה את השיר הזה, אך הביצוע שלה לא נהיה לפופולרי בסין.
בשנת 2005, לקראת השידור החגיגי לכבוד ראש השנה הסיני של הטלוויזיה המרכזית של סין רכשה הזמרת חאן חונג (סינית: 韩红), הידועה גם בשמה הטיבטי יאנגצ'ן דרולמה (טיבטית: དབྱངས་ཅན་སྒྲོལ་མ་), את הזכויות לשיר עבור 100,000 יואן.
בזכות הופעה זו השיר גדל בפופולריות והתפרסם ברחבי המדינה, וכיום מקושר בעיקר עם חאן חונג.
זמרים נוספים גם ביצעו את השיר (למשל פנג לי-יואן), ואף-על-פי שנכתב במקור במנדרינית, לעיתים חלקו מבוצע בשפה הטיבטית.
תרגום לעברית (תרגום חופשי) מנדרינית פיניין בשחר עמדתי במרעה ירוק
ראיתי משם נשר עוטף זריחה צבעונית
כמו ענן קסום עף בשמיים הכחולים
בערב עמדתי על גבעה גבוהה
ראיתי משם מסילת ברזל נבנית לעיר הולדתי
כמו דרקון גדול חוצה הרים ועמקים
את החום של העולם מביאה לגבולות
מעתה אין ההרים גבוהים ואין הדרכים ארוכות
ילדי כל העמים מתאספים יחד
נותנת לנו להיכנס לגן עדן עלי אדמות
צ'ינגקֶהג'יוֺ וסוּיוֺצָ'ה יהיו יותר מתוקים
קול זמר שמח יתפשט לארבע רוחות השמיים 清晨我站在青青的牧场
בפוליטיקה, הדרך השלישית היא עמדה הממוקמת במרכז המפה הפוליטית, המנסה לגשר בין השמאל והימין הפוליטיים, על ידי תמיכה וקידום מיזוג מגוון של עמדות כלכליות ימניות מסוימות, הכוללות תמיכה בשוק החופשי לצד תוכניות חברתיות וסוציאליות.
בין הפוליטיקאים המרכזיים שזוהו עם דרך זו נמנים נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר, קנצלר גרמניה גרהרד שרדר, ראש ממשלת איטליה מתאו רנצי, נשיא צרפת עמנואל מקרון, וראש ממשלת ישראל יאיר לפיד.
הדרך (בשמו המלא: הדרך של עולם התורה הספרדי) הוא העיתון של מפלגת ש"ס, החל להתפרסם בי"ח באב ה'תשע"ז (10 באוגוסט 2017).
ב-2020 הפך העיתון משבועון ליומון.
השבועון יום ליום, שייסד הרב עובדיה יוסף, שימש כביטאונה של מפלגת ש"ס משנת ה'תשנ"ג (1993).
לטענת יו"ר ש"ס אריה דרעי, לאחר פרישתו מהתנועה, פיטר מחליפו אלי ישי את הצוות הבכיר של העיתון, בשל היותם מזוהים עם דרעי.
לאחר חזרתו של דרעי לראשות התנועה התחוללו מאבקים בין ש"ס, שהחזיקה בחלק ממניות הבעלות על העיתון, למנכ"ל, שנחשב מקורב לישי.
ביוני 2017 נמכר העיתון לנעמה עידן והמפלגה סיימה את שליטתה בעיתון.
בשל כך הכריז אריה דרעי ב-30 ביולי 2017 על פתיחת ביטאון חדש למפלגה, בשם "הדרך", שיהיה מיועד לציבור הספרדי חרדי, "ולא לעמך".
הגיליון הראשון של העיתון הופיע בי"ח באב ה'תשע"ז ב-5,000 עותקים.
לפי דיווחי העיתון הצטרפו אליו אלפי מנויים.
כחודש לאחר השקת העיתון הופץ מוסף מיוחד בשם "עולם התורה" 'כותל המזרח בתפארתו', פרויקט אשר הוקדש כולו לסקירה מורחבת ומפורטת של כל "עולם הישיבות הספרדי" וזכה להד ציבורי גבוה.
באוקטובר 2017 פורסמו באתר חרדים10 טענות, כי הושהה שכרם של עובדים ברשת אל המעיין (המסונפת לש"ס ודרעי), שסירבו לחתום על מנוי לעיתון.
ברשת אל המעיין הכחישו את הדברים.
ב-12 בינואר 2020 עבר העיתון משבועון למתכונת יומית.
המגזין כולל כמה מדורים קבועים: טורי דעה של העורך אברהם דב גרינבוים, אבי מימרן ואיש ההשקפה התורנית הרב ראובן זכאים.
"עולם כמנהגו" מאת יאיר טולדנו, "דרך אגב" מבט אקטואלי מאת אהרון אוחנה, "כותל המזרח", המכיל תמונות מאירועים ושמחות של רבנים.
המגזין התורני "תור הזהב" כולל כמה מדורים קבועים: "בית יוסף" - ממשנתו וכתביו של מרן הרב עובדיה יוסף.
"דברי שלום ואמת" מאמרים מהרב שלום כהן נשיא מועצת חכמי התורה.
"דברי חכמים" מאמרים מאת רבנים שונים.
"על פי דרכו" טור מאת הרב יעקב ששון, מדור שו"ת עם הרב אביאל חיים חורי, ו"ברון יחד" על עולם השירה והפיוט מאת דוד חי צליח, וטור מאת החזן ציון יחזקאל, מלבד כתבות תוכן מסופרים מוכרים בכתיבה החרדית, כדוגמת הרב אביאל חיים חורי והרב גד העצני.
אֵם הדרך מגזין לנשים ומשפחה עם מספר מדורים ומדורי אירוח, מופיע כמגזין נפרד בכל שבוע, ומדי פעם מופיע בפורמט נרחב בעניינים שונים כגון בריאות, פרנסה ועוד.
אביבים מוסף לילדים המכיל סיפורים, פרשת שבוע, יצירות, מתכונים, קומקסים ותוכן לילדים.
עורך העיתון הוא אברהם דוב גרינבוים, לשעבר עורך עיתון בקהילה.
עורך המשנה הוא דוד ויצמן, הכתב הפוליטי וסופר 'הדרך' הוא שמעון ליברטי, ומנכ"ל העיתון הוא יוסף חיים כלף.
יצחק קקון (שהיה עורך יום ליום במשך 23 שנה) הוא מנהל המערכת.
עקיבא אטון, בנו של הרב שבתי אטון, נמנה עם בעלי העיתון.
הדרך לכ"ט בנובמבר: פרשת אונסקו"פ וראשית מעורבותו של האו"ם בסכסוך הערבי-ישראלי הוא ספר עיון שנכתב בידי החוקר פרופ' אלעד בן-דרור אשר יצא לראשונה לאור במהדורה בעברית בשנת 2019 בהוצאת יד יצחק בן-צבי.
בשנת 2022 יצא לאור מהדורת הספר באנגלית בהוצאת ראוטלג'.
הספר עוסק בפועלה של ועדת אונסקו"פ של האו"ם בקיץ 1947.
הוועדה מנתה 11 חברים ממדינות שונות.
מטרותיה של הוועדה היו לחקור את שאלת ארץ ישראל ולהגיש המלצות באשר לעתידה הפוליטי.
חברי המשלחת שהו בארץ ישראל פחות מארבעים יום, אך עבודתם שינתה את מהלך ההיסטוריה של העם היהודי ושל תושבי הארץ היהודים והערבים מקצה לקצה.
לאחר חקירה מאומצת החליטו רוב חברי הוועדה לאמץ כמעט במלואן את התביעות הציוניות שהוצגו להם, והמליצו על סיום שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל ועל הקמתן של שתי מדינות ריבוניות ועצמאיות: מדינה יהודית, שתשתרע על רוב השטח שבין נהר הירדן לים התיכון, ומדינה ערבית.
שתי המדינות היו אמורות לקיים מערכת כלכלית משותפת, על אף ההפרדה הפוליטית ביניהן.
ירושלים ובית לחם, יועדו בתוכנית להיות בשליטת האו"ם.
המלצות אלה היו הבסיס לדיון במושב השני של העצרת הכללית של האו"ם בסוף נובמבר 1947 ולהצבעה ב-29 בנובמבר 1947. לאחר שינויים קלים אומצו ההמלצות על ידי העצרת בהחלטה מספר 181 המוכרת כתוכנית החלוקה, שבהמשך הביאה להקמת מדינת ישראל.
הספר מציג לראשונה תיאור מקיף של פרשת ועדת אונסקו"פ, על מכלול ההיבטים הקשורים בה.
בן-דרור מבקש להעריך כיצד עיצבה אונסקו"פ את מסקנותיה ומה היו התהליכים והמניעים שהביאו להמלצותיה הסופיות.
הספר מתבסס על תיעוד ארכיוני רב ומגוון, שחלקו נחשף לראשונה, והגיע למסקנות חדשות בנושא.
בשנת ה'תשפ"ג זכה פרופ' אלעד בן דרור בפרס יצחק בן-צבי על הספר.
הדרך השלישית היא מפלגה ליברלית פלסטינית.
המפלגה נוסדה ב-16 בדצמבר 2005 על ידי סלאם פיאד וחנאן עשראווי, על מנת לספק אלטרנטיבה למערכת הדו-מפלגתית שמנהלות המפלגות חמאס ופת"ח.
בבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית 2006 קיבלה המפלגה 2.41% מהקולות העממיים וזכתה בשניים מתוך 132 המושבים של המועצה המחוקקת הפלסטינית.
לאחר תוצאות הבחירות והכישלון שנחלה המפלגה, המפלגה למעשה נעלמה מהמגרש הפוליטי, עם זאת ביולי 2015 קיימו ראשי המפלגה סדרת פגישות ברמאללה ובחברון כדי לדון ביכולתה של המפלגה להפעיל מחדש את מצעה ולשוב.
"הדרך אל הכפר" הוא פזמון שכתב יורם טהרלב, הלחינה ועיבדה נורית הירש וביצעה רבקה זהר.
השיר הושר לראשונה בפסטיגל של שנת 1985 שהתקיים בחיפה, וזכה במקום הראשון.
השיר נכלל באלבומה של רבקה זוהר "עברייה" שיצא בחברת "תקליטי כנען".
רבקה זהר הייתה כוכבת בזמר העברי של סוף שנות ה-60 ותחילת ה-70. לאחר שעזבה לארצות הברית והתגרשה, היא התמכרה לסמים.
בשנת 1985, לאחר ששהתה במכון גמילה מסמים, הזמין אותה מפיק הפסטיגל מיקי פלד להופיע בפסטיגל.
ביוזמת גברי מזור, נסע פלד במיוחד לארצות הברית כדי לשכנע אותה.
אף שזהר לא הייתה ידועה כזמרת לילדים, היא שוכנעה ושבה לישראל.
השיר זכה במקום הראשון בפסטיגל שנערך בחיפה תחת הכותרת "ברודוויי על הכרמל".
מיקי פלד סיפר על השיר: "כשאני נכנסתי עם הפסטיגל אמרו לי שאני משוגע כי הפסטיבל לשירי ילדים יקרע אותי.
אבל השארנו להם אבק, והם הרימו ידיים סופית ב־1985 כשהבאנו את רבקה זהר.
ידעתי שאם נצליח להגיע אליה ולשכנע אותה להופיע, הפסטיגל כבר יהיה הדבר הכי גדול שיש בענף".
לדברי זהר, "זה השיר שהעלה אותי לארץ אחרי היעדרות ארוכה, ועד היום הוא משמח את הקהל שלי.
הרעיון היה של גברי מזור.
יום אחד הם הגיעו לניו יורק, למועדון "הפינג'אן", שמעו אותי שרה והחליטו שאני במצב סביר כדי להופיע.
אני בכלל הייתי מרוחקת מזה, עבורי כל הכותרות עסקו כביכול במישהי אחרת.
ידעתי או חשבתי שאני עדיין בתודעה של אנשים בישראל – אז לא ציפיתי לכלום.
בשנה שלאחר מכן זכיתי שוב עם 'חלקת אלוהים הקטנה' וגם שם הייתה ידו המכוונת של גברי מזור".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשמ"ו (1986) דורג השיר במקום ה־23, כמו כן הוא שולב באלבום "עברייה" שהוציאה זהר.
בפסטיגל 2020, "MY פסטיגל", ביצעו את השיר מאיה בוסקילה ואיתי לוי.
השיבה אל הכפר היא משל לחזרה למולדת ישראל.
יורם טהרלב כתב את המילים ללחן שיצרה נורית הירש.
הוא כתב את המילים המתארות את הכפר פקיעין שבגליל.
זהר היא צאצאית של משפחת זינתי, אשר חיה בכפר.
רק בינתיים: שירי נורית הירש, עמ' 12, הוצאת משכל, 2006.
לשיר עם אפי נצר, חלק ב', עמ' 12, ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, 1988.
בפרדס ליד השוקת: שירי יורם טהרלב, עמ' 10, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1991.
הדרך הנצחית (בפינית: Ikitie) הוא סרט דרמה משנת 2017, המבוסס על רומן מאת אנטי טואורי, שכתב גם את התסריט.
את הסרט ביים אנטי-יוסי אנילה ובכיכובם של טומי קורפלה, סידסה באבט קנודסן, הנו-פקה ביירקמן, אירינה ביירקלונד ווילה וירטנן.
הסרט נערך וצולם באסטוניה אך האירועים מתרחשים בחבל קרליה.
זה היה גם הסרט האחרון של למביט אולפסק שיחק בו לפני מותו ב-22 במרץ 2017.
יוסי קטולה, גבר פיני, חוזר מארצות הברית בניסיון להימלט מהשפל הגדול.
הוא מוצא את ארצו בסערה פוליטית גדולה.
לילה אחד, קטולה נחטף מביתו על ידי לאומנים ונאלץ ללכת לעבר רוסיה הסובייטית.
שם הוא נקלט במשק חקלאי משותף, אך בהמשך הדברים החלו להסתבך.
טומי קורפלה בתפקיד יוסי קטולה
סידס באבט קנודסן בתפקיד שרה קטולה
ויל וירטנן בתפקיד ג'ון היל
הלן סדרקוויסט בתפקיד מרתה היל
ג'סיקה קיאנג מ־"Variety" העניקה לסרט ביקורת גרועה וכתבה: "קשה להתחבר לקטולה בתור סוג של גיבור שיכול להצדיק סיפור אפי כזה.
הרבה מלכתחילה נאמר מרצונו המוחלט לחזור למשפחתו הפינית.
אבל אז הדליקו את נרותיו על ידי שרה, ופתאום הם בכנסייה מטבילים את ילדם (הדתיות של התושבים, ברוסיה הקומוניסטית החילונית ביותר, היא עוד דרך הסתכלות מפתה שבקושי נחקרה).
וכותרת מספרת לנו שזו רק 1932 ולכן נראה שקטולה התגעגע לאשתו הפינית ולילדיו במשך חודשים ספורים, לפני שהקים משפחה חדשה בחווה."
הסרט היה מועמד ב-13 קטגוריות בפרסי יוּסי 2018 (יותר מכל סרט אחר באותה שנה), כולל הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (לאנילה), שחקנית המשנה הטובה ביותר (לסידס באבט קנודסן), התסריט הטוב ביותר (לאנילה, לואוהימייס וטורי), השחקן הטוב ביותר (לטומי קורפלה) ושחקן המשנה הטוב ביותר (להנו-פקה ביירקמן).
קליו קיווי הוא האסטוני הראשון שזכה בפרס.
הדרך לירושלים (בשוודית: Vägen till Jerusalem) הוא הספר הראשון בסדרת הספרים "טרילוגיית מסעי הצלב" של יאן גילו.
הספר עוקב אחר דמותו הבדיונית של ארן מגנוסון מלידתו ועד שיצא לירושלים.
ארן נולד בארנאס שוודיה בשנת 1150. בגיל 5, הוא עבר תאונה בעת טיפוס על פיגום והוא ניצל בשל תפילות אמו לקדוש ברנאר מקלרבו.
הוא נשלח למנזר וארנהם, אך מסתבך בהמשך במעורבות בפוליטיקה התוססת של המחוזות השונים, טרם הפיכתם לשוודיה.
אחד מנזירי וארנהם הוא האח גילברט, אביר טמפלרי לשעבר, שמדריך אותו את השימוש בחרב ובאמנות הלחימה מימי הביניים בארצות הקודש.
לפני שייקח על עצמו את נדר הנזירות הוא נשלח אל העולם החיצון כדי לטעום ממנו.
ארן עושה זאת, אך נופל לחטא הנורא של קיום יחסי מין עם ססיליה, הנמצאת גם היא במנזר.
ססיליה נכנסת להריון ומספרת לאחותה קטרינה.
קטרינה מקנאה ומספרת לאם המנזר כי לא רק שססיליה קיימה יחסי מין עם ארן, אלא מגלה כי לארן היה התנסות מינית לפני נישואיה גם עמה (היא פיתתה אותו בעודו שיכור לאחר ביקורו הראשון בבית אביה).
לאחר מכן נידון ארן לשהות עשרים שנה בארץ הקודש, כאביר טמפלרי וססיליה מוחזקת במנזר ונידונה לעשרים שנות תשובה במנזר גודהם; הילד שלה נלקח ממנה.
הדרך הוא בית-ספר פרטי למשחק הפועל בעיר גבעתיים.
בית הספר נוסד בשנת 1999 על ידי השחקן איל כהן.
בית הספר מקנה לתלמידיו מסגרת תומכת ומלאה ללימודי מיומנויות בימתיות שונות: משחק, שירה, תנועה, ריקוד, כתיבה וכן משחק מול המצלמה.
במסגרת הלימודים, לומדים התלמידים כתיבה לבמה, תסריטאות ושיעורים נוספים, אשר מטרתם לעודד את השחקן ליצירה עצמאית.
על לימודי המשחק מול המצלמה אחראית רות דייכס, מבכירות המורות למשחק מול מצלמה בישראל, שהיא גם חברת הנהלת בית הספר.
החל משנת 2003 פועל בית הספר כסטודיו ללימודי משחק במסלול תלת שנתי להכשרת שחקנים מקצועיים, והוא מופיע ברשימת משרד התרבות כאחד מבתי הספר למשחק המוכרים ללימודי הסבה לתואר B.A להוראת תיאטרון ובימוי (בסמינר הקיבוצים).
כמו כן מציע בית הספר מכינה שנתית הנותנת מענה להכנה לאודישנים, מונולוגים, אימפרוביזציה ופיתוח קול.
צוות ההוראה של בית הספר כולל בין היתר את חוה אורטמן, שגיב פרידמן, ריקי דסקל, דורית ראובני, שי בר יעקב ובמאי הטלוויזיה אריק לובצקי.
בית הספר הדרך נתמך על ידי מחלקת התרבות של עיריית גבעתיים ומקיים שיתופי פעולה והתנדבות רבים עם הקהילה.
פעילות בית הספר מתקיימת במרכז הקהילתי ברחוב שדה בוקר בעיר.
חלק נכבד מבוגרי בית הספר מככבים בקולנוע, בטלוויזיה ובתיאטרון הישראלי.
בהם מיכל גבריאלוב, גאלה קוגן, מאור שוויצר, ליאור כהן, עופר חיון, מעיין מלכה, עדי חבשוש, קארין סרויה, יהודה נהרי, ישראל אטיאס ועוד.
הנָתִיב השלישי או הדרך השלישית היא מפלגה פוליטית ימנית קיצונית ונאו-נאצית גרמנית.
המפלגה נוסדה ב-28 בספטמבר 2013 על ידי פקידים מהמפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה (NPD) לשעבר, ופעילים מרשת Free Network South שהוצאה מחוק לחוק.
למפלגה קשרים עם ממשלת אסד בסוריה, חזבאללה בלבנון, הקורפוס הלאומי, הדיוויזיה המיזנתרופית, המגזר הימני ותנועת סובודה באוקראינה,, כמוכן, עם תנועת ההתנגדות הנורדית.
המייסד והיו"ר של המפלגה הוא קלאוס ארמסטרוף.
המפלגה פועלת בעיקר במדינות הפדרליות תורינגיה, בוואריה וברנדנבורג.
ב-1 במאי 2019, צעדה קבוצת מפגינים הנושאת את דגלי המפלגה דרך אחת מהעיירות אשר בסקסוניה, יום לפני יום הזיכרון היהודי לשואה, כשהיא נושאת כרזה האומרת "צדק חברתי במקום זרים פושעים".
המועצה המרכזית של היהודים טענה שממשלת סקסוניה צריכה לאסור צעדות כאלה אם היא רצינית בטיפול בימין הקיצוני.
המפלגה השתתפה בבחירות לפרלמנט האירופאי 2019, והשיגה 0.03% מהקולות.
באוקטובר 2024 נהרג אנדראס בעת שטיפס על הר אונטרסברג, ההר בגובה כ-2000 מטרים, נודע כנוף החביב על היטלר שהחזיק בית נופש באזור.
אנראס היה אחת הדמויות הבכירות של המפלגה ושימש כגזבר ושמאי של האגודה האזורית במפלגה.
המפלגה רשומה במשרד החוזרים הפדרלי בתור "DE DRITTE WEG" וקיצור: "III.
המפלגה מתארת את עצמה כתנועה מהפכנית לאומית ומתבססת חלקית על האידאולוגיה של האגף השמאלי של המפלגה הנאצית, כלומר האחים שטרסר.
הדרך השלישית תוארה בכלי התקשורת כמפלגה אולטרה-לאומית ונאו-נאצית.
המפלגה קוראת למה שמכונה "סוציאליזם גרמני" כ"דרך שלישית" כביכול בין קומוניזם וקפיטליזם.
תוכנית המפלגה מבוססת בדרך כלל על השקפה אתנית על האנושות עם אוריינטציה קרובה לנציונל-סוציאליזם ההיסטורי.
המפלגה היא אנטי-פרלמנטרית; היא שואפת לדמוקרטיה נשיאותית עם "סמכויות מרחיקות לכת" לנשיא.
לפי השקפת המפלגה יש להלאים תעשיות מפתח ובנקים בשירות "הסוציאליזם הגרמני".
המפלגה רואה עצמה כמגשימת אידאולוגית "מהפכנות לאומית".
בכנס הפדרלי של 2014 ועידת המפלגה, קרא המייסד להפיץ קמפיין עלונים בהתאגדויות של פליטים ולהסעיר את האוכלוסייה נגד זרים.
המפלגה מתנגדת, במפורש, לערכים נוצריים שאמורים להיות מוחלפים באמונה "פגנית-גרמנית".
בשנת 2019, המפלגה התמקדה גם במיוחד בדיון על איכות הסביבה והגנת האקלים.
המפלגה מראה סולידריות במדיניות החוץ.
המפלגה היא גם אנטישמית ואנטי-ציונית.
תוכנית המפלגה לבחירות באירופה 2019 נקראה "אירופה התתעוררי!
הקונפדרציה האירופית במקום דיקטטורה של האיחוד האירופי!" המבוססת על הסיסמה "גרמניה להתעורר", האסורה על פי החוק הפלילי בלי ההקשר הנאצי שלה.
המפלגה רואה בנציגי הפרלמנט ברחבי אירופה "בוגדים", "נציגי הבורגנות הפחדנית" ו"מקבלי כסף מהון".
אנשים מצפים ל"כל מכה […]" שתוטל על "המערכות האנטי-אנשים" הללו ומשתחווה "לכל מת ולכל פצוע במאבק הפאן-אירופי הזה".
יתר על כן, המפלגה מבקשת למצוא דרך לעזוב את נאט"ו.
אנשיה משתמשים בסמלים מהתקופה הנאצית, כמו כן, בסמל של חזית העבודה הגרמנית ובפטיש והחרב מצטלבים זה את זה.
שני סמלים אלו היו סמלים של הנוער ההיטלראי מאז 1929 ונועדו להמחיש את איחוד החיילים והפועלים.
בבוואריה, נרשמו בשנת 2014 שישה "בסיסים" (סניפים) של המפלגה.
ב-2019 היא הצליחה להרחיב את שורותייה- אם כי רק במעט.
מבין ארבע סניפים אזורחיים נוספים (הרשומות כעמותות) שתוכננו, נוסדו רק עד כה רק שלושה.
המפלגה לא הצליחה עד כה להקים סניפים בצפון גרמניה.
בוועידת המפלגה הפדרלית בספטמבר 2019, נעשו שינויים בתקנון בדבר ארגון מחדש של העמותות האזוריות המתעתדים להפוך לסניפים.
המפלגה השתתפה בעבר בבחירות המקומיות בסקסוניה ב-2019, אך נאסר עליה להשתתף בבחירות למדינה בסקסוניה ב-1 בספטמבר 2019 על ידי ועדת הבחירות של המדינה מסיבות רשמיות.
עם השינויים בתקנון, הדגישה המפלגה את כוונתה להמשיך ולהתמודד בבחירות בעתיד ובכך למלא או לגבש את אחת הדרישות הדרושות לשמירה על מעמד המפלגה.
בשנת 2019, גדל המספר המשוער של חברים/עוקבים/תומכים ברחבי הארץ לכ-580. נכון לשנת 2021, רובם של כ-650 החברים המלאים והתומכים היו פעילים במדינות הפדרליות של בוואריה, ברלין, ברנדנבורג, ריינלנד-פאלץ וסקסוניה.
ומאז 2019 גם בנורדריין-וסטפאליה בעיקר באזור קלן-דיסלדורף.
על פי דו"ח ההגנה החוקתית של מדינת נורדריין-וסטפאליה, המפלגה ממומנת בעיקר על ידי תרומות ותרומות ב-2019
באתר האינטרנט שלה מציגה המפלגה תוכנית בחירות בת 10 נקודות, הזמינה ב-12 שפות אירופיות.
הדרך לאבונלי היא סדרת טלוויזיה קנדית ששודרה במקור בערוץ CBC הקנדי מ-7 בינואר 1990 ל-31 במרץ 1996. הסדרה נוצרה על ידי קווין סאליבן והופקה על ידי חברת ההפקות Sullivan Films בשיתוף עם ערוץ CBC וערוץ דיסני.
עלילת הסדרה מתמקדת בהרפתקאותיה של שרה סטנלי, נערה צעירה שנשלחה לגור עם קרובי משפחתה במזרח קנדה במהלך תחילת המאה ה-20. הסדרה עובדה באופן רופף על עלילת רומנים מאת הסופרת הקנדית לוסי מוד מונטגומרי, כאשר רבים מהדמויות ופרקי הסדרה נוצרו בהשראת סיפוריה.
חלק מפרקי הסדרה היוו בסיס לספרים עצמאיים שנוצרו לאורך השנים על ידי מחברים שונים - בסביבות 30 כותרים כאלו יצאו לאור לאורך השנים.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הראשון בסוף שנות ה-90.
שרה סטנלי (מגולמת על ידי שרה פולי) - נערה הרפתקנית בת 10 אשר באה ממשפחה אמידה ממונטריאול ונאלצת להסתגל לחיים פשוטים יותר בכפר אבונלי לאחר שאביה הסתבך מבחינה משפטית לאחר שהואשם במעילה.
שרה עוברת לאבונלי לגור יחד עם אחיותיה של אמה המנוחה - הטי ואוליביה קינג.
לאורך הסדרה היא מכירה חברים רבים והופכת לדמות מרכזית באבונלי.
הנרייטה "הטי" קינג (מגולמת על ידי ג'קי בורוז) - דודתה הבוגרת והקפדנית של שרה אשר משמשת כמטריארך של משפחת קינג.
הטי אינה נשואה והיא גרה יחד עם אחותה הקטנה אוליביה.
הטי, אשר עובדת כמורה בבית הספר המקומי, נוטה להיות קפדנית במיוחד ולהקפיד רבות על המשמעת.
אוליביה קינג (מגולמת על ידי מג רופמן) - האחות הצעירה ביותר במשפחת קינג.
לאורך הסדרה יש לה ההתמודדויות חברתיות לא פשוטות עם רבים מתושבי אבונלי.
אלק קינג (מגולם על ידי סדריק סמית') - דודה של שרה והאח של הטי, אוליביה, רוג'ר ורות (אמה של שרה).
אלק גר יחד עם משפחתו בחווה סמוכה.
ג'נט קינג (מגולמת על ידי לאלי קאדהאו) - אשתו של אלק ואמם של פליסיטי, פליקס, ססילי ודניאל קינג.
פליסיטי קינג (מגולמת על ידי ג'מה זמפרוגנה) - הבת הבכורה של אלק וג'נט.
פליקס קינג (מגולם על ידי זאקרי בנט) - הבן השובב של אלק וג'נט.
ססילי קינג (מגולמת על ידי הארמוני קראמפ בעונות 1–5, ועל ידי מולי אטקינסון בעונות 6–7) - בתם הצעירה, השקטה והעדינה של אלק וג'נט.
ססילי מתעניינת יותר בעבודות החווה מאשר אחיה.
דניאל קינג (הדמות מגולמת על ידי התאומים אלכס וריאן פלויד) - הילד הצעיר של אלק וג'נט אשר נולד בסוף העונה השנייה.
אנדרו קינג (ג'ואל בלייק) - הבן של רוג'ר קינג שנשלח לגור עם משפחתם של אלק וג'נט אשר סמוכה למבנה בו שרה גרה.
בעונה השנייה של הסדרה אביו מגיע ולוקח את אנדרו בחזרה להליפקס.
גאס פייק (מגולם על ידי מייקל מאהונן) - נווד צעיר ומלח הידוע בשימוש באנגלית של Maritimer .
הוא ופליסיטי מפתחים רומן במהלך השנים.
ג'ספר דייל (מגולם על ידי ר.ה.
תומסון) - ממציא וצלם שנוטה לגמגם אשר בהמשך הסדרה מתחתן עם אוליביה.
אלייזה וורד (מגולמת על ידי קיי טרמבליי) - דודתה האקסצנטרית והשתלטנית של ג'נט ואביגיל אשר מבקרת לעיתים קרובות בחוות קינג.
בהמשך הסדרה היא עוברת לגור איתם.
רייצ'ל לינד (מגולם על ידי פטרישיה המילטון) - אישה חטטנית ודעתנית.
רייצ'ל היא החברה הכי טובה של מרילה קאת'ברט.
מרילה קאת'ברט (מגולמת על ידי קולין דיוורסט) - חברה של רייצ'ל לינד אשר מעולם לא נישאה ואשר חיה יחד עם אחיה המנוח מת'יו במשך שנים רבות.
בהמשך הסדרה היא מאמצת את התאומים היתומים של קרוב משפחתה - דייבי ודורה קית'.
דייבי קית' (מגולם על ידי קייל לאבין) - קרוב משפחה יתום של מרילה אשר עובר לגור בגרין גייבלס יחד עם אחותו התאומה דורה.
דייבי הוא אדם פרוע וסוער אשר נוטה להסתבך בצרות לעיתים קרובות.
דורה קית' (מגולמת על ידי אשלי מוסקרופט בעונות 2 ו-3, ועל ידי לינדזי מורל בעונות 4–7) - אחותו התאומה והחביבה של דייבי אשר עוברת איתו לגרין גייבלס לאחר מות אמם.
מוריאל סטייסי (מגולמת על ידי מרילין לייטסטון) - מורה בבית ספר.
מוריאל היא יריבתה של הטי.
בהמשך הסדרה היא נישאת לקלייב פטיבון.
קלייב פטיבון (מגולם על ידי דייוויד פוקס) - קולונל לשעבר בצבא.
בהמשך הסדרה הוא מתחתן עם מוריאל סטייסי.
איזולדה "איזי" פטיבון (מגולמת על ידי הת'ר בראון) - בתו היחידה של קלייב.
הופכת לידידה של פליקס ובהמשך הופכת למושא אהבתו.
אלווירה לוסון (מגולמת על ידי אלווה מאי הובר) - אשתו של בעל המכולת אשר נוטה לרכל רבות.
קלרה פוטס (מגולמת על ידי מאיה ארדאל) - אישה שנוטה לרכל רבות ותושבים רבים באבונלי לא סובלים אותה.
קלרה נשואה לברט פוטס ויש לה בת בשם סאלי.
ברט פוטס (מגולם על ידי רוג'ר דאן) - בעלה של קלרה ואביה של סאלי פוטס.
איואלי בוגל (מגולמת על ידי ברברה המילטון) - אישה שנוטה לרכל רבות אשר נוהגת לבלות זמן רב עם קלרה פוטס ורייצ'ל לינד.
סיימון טרמיין (מגולם על ידי איאן ד.
קלארק) - שותפו העסקי של הטי והבעלים של מלון ווייט סאנדס.
סיימון הוא בנו הבכור של הדוכס מאראנה.
ארצ'י גיליס (מגולם על ידי ג'ון פריזן) - הבעלים של המנסרה המקומית.
ארצ'י הוא אדם יהיר אשר משמש כמאמן של קבוצת ההוקי אבונלי אוונג'רס.
סט הצילומים של הסדרה הוקם באוקסברידג' אשר באונטריו - העיר בה חיה הסופרת לוסי מוד מונטגומרי במשך עשור לאחר שעברה לשם מהאי הנסיך אדוארד.
בשנת 2005 כל שבע העונות של הסדרה יצאו לשווקים במהדורת DVD.
ב-2009 יצאה לשווקים גרסה מחודשת של הסדרה בפורמט מסך רחב.
הדרך לאילת הוא סרט ישראלי משנת 2022 אשר כתב וביים יונה רוזנקיאר.
בן, מובטל וסובל מדיכאון, מגיע עם אשתו ובנו לבקר את אביו, אלברט, בקיבוץ בצפון בו גדל, במטרה להחתים את אביו על כתב תביעה להשבת הדירה של הוריו של אלברט בוורשה.
הוא מגלה שאלברט התערב שיוכל לנהוג על טרקטור כל הדרך לאילת ועקב כך נאלץ להצטרף למסע.
הדרך לאילת הוא סרטו השני של יונה רוזנקיאר ובו גם מככב אחיו, יואל רוזנקיאר (גם אחיהם מיכה משתתף בסרט בתפקיד אחיו של בן).
רוזנקיאר רצה ליצור סרט מסע על אב פוסט טראומטי וכן ליצור מחווה לאביו שהיווה השראה לחלק ממאפייני וההיסטוריה של דמותו של אלברט.
הסרט צולם במשך 19 ימים והופק על ידי מפיק הקולנוע הישראלי קובי מזרחי בקו-פרודוקציה ישראלית שווייצרית ובהשתתפות רוב הצוות מסרט הביכורים של רוזנקיאר, הצלילה.
שם השחקן/יתשם הדמותאודות הדמותיואל רוזנקיאר בןהייטקיסט מובטל בן 35, קיבוצניק במקור, נשוי +1שמואל וילוז'ניאלברט אבא של בן.
בפסטיבל הקולנוע ירושלים זכה הסרט בשלושה פרסים מרכזיים: הסרט הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר (עודד אשכנזי) והשחקן הראשי הטוב ביותר (שמואל וילוז'ני).
בפסטיבל הקולנוע האמריקאי Mystic Film Festival זכה הסרט בפרס "הסרט הבינלאומי הטוב ביותר".
הדרך לגאולה הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2021, בבימויו והפקתו של קלינט איסטווד.
הסרט מבוסס על רומן באותו השם משנת 1975 מאת נ.
ריצ'רד נאש, אשר גם כתב את התסריט לסרט בשיתוף פעולה עם ניק שנק.
בסרט מככבים קלינט איסטווד, אדוארדו מינט, דווייט יואקם, נטליה טרייבן ופרננדה אורחולה.
הסרט הופק בתקציב של כ-33 מיליון דולר, אך הכניס כ-16.5 מיליון דולר בלבד ברחבי העולם, מה שהפך אותו לכישלון קופתי.
עלילת הסרט, אשר מתרחשת בשנת 1979, מתמקדת בכוכב הרודיאו לשעבר ומגדל הסוסים מייק מיילו (מגולם על ידי קלינט איסטווד) אשר מתבקש על ידי מעסיקו לשעבר, הווארד פולק, לנסוע למקסיקו סיטי על מנת למצוא את בנו בן ה-15, ראפו (מגולם על ידי אודאדו מינט), ולהחזיר אותו לטקסס.
מייק מצליח למצוא את ראפו, אשר חי בתנאים קשים יחד עם אמו.
לאחר שהוא מצליח לשכנע את ראפו לחזור לארצות הברית, השניים יוצאים למסע חזרה לארצות הברית כאשר לאורך הדרך הם נאלצים להתמודד עם אתגרים שונים.
לאורך הדרך מייק וראפו מפתחים קשר מיוחד, ומגלים את משמעות האומץ והגאולה.
קלינט איסטווד בתפקיד מייק מיילו, כוכב רודיאו לשעבר ומגדל סוסים.
אדוארדו מינט בתפקיד ראפו, בנו בן ה-15 של הווארד.
דווייט יואקם בתפקיד הווארד פולק, המעסיק לשעבר של מייק ואביו של ראפו.
נטליה טרייבן בתפקיד מרתה, בעלת מסעדה במקסיקו המציעה למייק וראפו מקלט.
פרננדה אורחולה בתפקיד לטה, אמו המניפולטיבית של ראפו.
הסרט "הדרך לגאולה" קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים.
באתר Rotten Tomatoes הוא זכה לציון של 58% בהתבסס על 154 ביקורות, עם הקונצנזוס: "הסרט מציג את קלינט איסטווד במיטבו, אך העלילה והקצב אינם מצליחים לרתק".
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 53 מתוך 100, המבוסס על 38 ביקורות, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
בניו יורק טיימס נכתב שזהו "סרט בילויים שאין לו הרבה מה להוכיח ומספיק לומר", נתן משוב חיובי לתמונה ולנוף של הסרט, וכתב על איסטווד, "אם הזקן נוהג, העצה שלי היא להיכנס וליהנות מהנסיעה".
אבנר שביט מאתר "וואלה" הוסיף: "בגיל 91, לקלינט איסטווד נשארה עוד הפתעה אחת בשרוול.
ובמה שאולי תהיה הופעתו הקולנועית האחרונה, הוא שם את הכל בצד ובאצילות הנפש שאופיינית לו, מאפשר לתרנגול לגנוב לו את ההצגה".
"הדרך הלאה היא הולכת" הוא שם כולל למספר שירי הליכה שכתב ג'.
טולקין במסגרת עולמו הבדיוני של הארץ התיכונה.
בתוך העלילה עצמה, נכתב השיר המקורי בידי בילבו באגינס ותועד בספר ההוביט.
גרסאות שונות שלו מופיעות גם בשר הטבעות, לצד שירים דומים נוספים על נושא ההליכה.
חוקרים העירו כי "הדרך" של טולקין היא סמל שקוף למדי לחיים ולשלל האפשרויות הגלומות בהם, וכי הארץ התיכונה היא עולם של דרכים כאלה, שכן גם ההוביט וגם שר הטבעות נפתחים ונסתמים בפתח ביתו של בילבו, באג אנד.
הם אף ציינו כי אם "הפונדק המואר" שבדרך מסמל את המוות, הרי שהדרך מגלמת את החיים עצמם – והשיר, כמו גם הרומנים, עשויים להיקרא כמטאפורה לתהליך ההיחשפות וההתפתחות הפסיכולוגית של האדם.
שיר ההליכה הזה העניק את שמו למחזור השירים המולחן של דונלד סוון מ־1967, "הדרך הלאה היא הולכת", שבו הוא מופיע כראשון ברשימה.
כל גרסאות השיר הולחנו גם על ידי הרכב המוזיקה The Tolkien Ensemble.
הגרסה המקורית של השיר מושמעת מפי בילבו בפרק ה־19 של ההוביט, בסיומה של מסעו חזרה לפלך.
כשהוא מגיע לראש גבעה ורואה מרחוק את ביתו, הוא נעצר, מתבונן בו ואומר את הדברים הבאים (בתרגומה של יעל אכמון):
בשר הטבעות מופיעות שלוש גרסאות שונות לשיר "הדרך הלאה היא הולכת".
הגרסה הראשונה נמצאת באחוות הטבעת, ספר ראשון, פרק ראשון.
בילבו מזמר את השיר כאשר הוא עוזב את הפלך.
לאחר שוויתר על טבעת הכוח והותיר אותה לפרודו, הוא יוצא למסע לריוונדל על מנת לסיים את כתיבת ספרו (תרגומו של עמנואל לוטם):
הגרסה השנייה מופיעה בפרק השלישי של אותו ספר.
זוהי כמעט אותה גרסה, למעט שינוי אחד – המילה "eager" מוחלפת ב־"weary" בשורה החמישית:
הפעם מדובר בדקלום אטי של פרודו, בעת שהוא וחבריו מגיעים לדרך מוכרת, דרך סטוק, בדרכם לעזוב את הפלך.
הגרסה השלישית מופיעה בשובו של המלך, ספר שישי, פרק שישי.
כאן מדובר בדקלום של בילבו השוהה בריוונדל, לאחר שההוביטים שבו ממסעם.
בילבו כעת זקן ומנומנם, לוחש את השיר בלחש ונרדם מיד לאחר מכן:
ההומניסט בריאן רוזברי מצטט את זיכרונו של פרודו מדברי בילבו על "הדרך":
רוזברי מעיר כי הסמליות ה"עממית" כאן ברורה למדי – "הדרך" מייצגת את החיים, או ליתר דיוק את האפשרויות, ואף את ההסתברויות הגלומות בהם: להרפתקה, להתחייבות, ולסכנה; את הפחד להיאבד, ואת התקווה לשוב הביתה.
הוא מוסיף כי הארץ התיכונה מתוארת כעולם של דרכים, שכן גם ההוביט וגם שר הטבעות נפתחים ונסתמים בדלתו בבאג־אנד.
חוקר טולקין טום שיפי משווה בין גרסאות שיר ההליכה הישן, כפי שהוא מושר בפי בילבו ובפי פרודו.
בילבו הולך "ברגליים נלהבות" לעבר ריוונדל, כדי לפרוש מהעולם ולנוח; ואילו פרודו הולך "ברגליים יגעות", שואף להגיע למורדור כשעליו טבעת הכוח, במטרה להשמידה בהר הגזירה – שתי מטרות שונות בתכלית, במסעות מנוגדים.
שיפי מציין שאם "הפונדק המואר" שעל הדרך מסמל את המוות, הרי שהדרך עצמה מסמלת את החיים.
בכך, ניתן לקרוא את השיר והספרים כעוסקים בתהליך של אינדיבידואציה פסיכולוגית.
הדרך לרציף ויגן הוא ספר מאת ג'ורג' אורוול שפורסם בשנת 1937.
הספר הוזמן מאורוול על ידי המו"ל השמאלני ויקטור גולאנץ, ולצורך איסוף החומר לכתיבתו שהה אורוול כחצי שנה בעיירות הכורים בצפון אנגליה.
בחלקו הראשון, הספר מתאר את תנאי החיים של הכורים.
חלקו השני הוא תיאור, בחלקו אוטוביוגרפי ובחלקו פוליטי, של גישתו של אורוול לניסיונות לצאת מהמשבר הכלכלי ששרר בבריטניה באותו זמן.
אורוול הגדיר את עצמו בספר כסוציאליסט, אבל גם תקף רבות מהגישות שהיו מקובלות באותו זמן בשמאל הבריטי.
ההתקפה הזו גרמה למו"ל גולאנץ להסכים להוצאת הספר רק בתוספת פתיחה שלו, בה הוא מתפלמס עם עמדותיו של אורוול.
חלקו הראשון של הספר נחשב לאחד מהתיאורים החזקים של חיי הכורים בצפון אנגליה, וחלקו השני כולל תובנות מרתקות על תפקידו של השמאל, ועל התפתחותו האישית של אורוול כסופר פוליטי.
שלושה פרקים מתוך הספר מופיעים בעברית באוסף מתחת לאף שלך - מבחר מאמרים מאת ג'ורג' אורוול (דביר 2005, מאנגלית: יועד וינטר-שגב).
הדרכה היא מתן הסבר כיצד יש לנהוג בפעולה מסוימת, מתן הכשרה או תהליך של הקניית מיומנות.
במונח "הדרכה" משתמשים גם כדי לתאר את הפעילות בחינוך הבלתי פורמלי, לעומת הוראה השייכת לחינוך הפורמלי.
את ההדרכה מוביל לרוב מדריך.
היכולת המוקנית בתהליך ההדרכה יכולה להיות פרקטית, קוגניטיבית, או אחרת.
להבדיל מהוראה לשמה, בה מעביר המורה ידע לתלמיד על ידי הצגת הידע, עשוי המדריך ליצור את השינוי בחניכיו באמצעות מתן גירויים, המפתחים מיומנויות גופניות או פנימיות.
השינוי, בין אם הוא ההתפתחות של יכולות או יצירת הנעה, צריך להיעשות באופן הדרגתי ומבוקר.
ההדרכה מתבססת על ידע או ניסיון קודם של המדריך וכן, לרוב, על היכרותו את היחיד או קבוצה אותה הוא מדריך.
ההדרכה היא פרי תכנון מקדים השואף להשגת יעדים מסוימים.
בהדרכת קבוצה צריכה האווירה הקבוצתית להיות אוהדת ותומכת על מנת לאפשר את השגת היעדים.
סוגי השינויים שניתן להוביל אליהם באמצעות הדרכה
הנעה לפעולה: הנעה למעורבות חברתית, הנעה לשינוי פנימי, הנעה ללמידה.
יכולות אישיות: ריכוז, שלווה, ביטחון עצמי, התמודדות עם משברים.
יכולות בין אישיות: אמון, שיתוף פעולה, תרבות דיון, תקשורת בינאישית, ניהול צוות.
יכולות פיזיות: הרפיה גופנית, תנועה, גמישות.
יכולות מקצועיות: ביצוע משימות, נגינה, לימוד שפה, לימוד מקצוע.
נהוג לחלק את הגירויים לשלוש קבוצות עיקריות: שכליים, רגשיים וחוויתיים.
שימוש מאוזן בכל סוגי הגירויים באמצעות מתודות מתאימות יביא להפנמה מיטבית והשגת מטרת ההדרכה.
גירויים שכליים – פניה אל הצד הרציונלי: העברת נתונים, עובדות, תאוריות וכדומה.
לדוגמה, אם מטרת ההדרכה היא הכרת נושא החיים עם מוגבלות פיזית, יציג המדריך לחניכיו נתונים סטטיסטיים על אוכלוסייה זו, יציג עובדות על בעיות נגישות במוסדות ציבוריים ועוד.
גירויים רגשיים – פנייה אל הצד האמוציונלי: סיפורים מעוררי הזדהות, שימוש בתמונות המפעילות את הרגש וכדומה.
לדוגמה, על פי אותה מטרה לעיל, יכירו החניכים אדם בעל מוגבלויות או יראו סרט המציג מקרים שכאלו.
גירויים חווייתיים – התנסות אמיתית או מדומה בנושא הפעילות באמצעות הפעלה, קבלת החלטה וכדומה.
מובן שהתנסות אמיתית היא בעלת השפעה מעמיקה יותר אך גם פעילות המדמה מצב, ואף תרגיל בדמיון מודרך יכול להביא לתוצאות טובות.
לדוגמה, על פי אותה מטרה לעיל, יתנסו החניכים בביצוע משימה כאשר נמנעת מהם יכולת מסוימת, כמו הליכה בעיניים קשורות.
הדרך לעין חרוד הוא רומן דיסטופי שכתב עמוס קינן, בין הראשונים בעברית בסוגה זו.
הספר יצא לאור בשנת 1984 בהוצאת עם עובד ובשנת 2016 יצא במהדורה מחודשת, בעריכתו של חיים פסח.
הספר תורגם לשמונה שפות: אנגלית, צרפתית, ספרדית, גרמנית, דנית, צ'כית, הונגרית וערבית.
עלילת הספר מספרת אודות ישראל שלאחר הפיכה צבאית, ומתמקדת בניסיונו של נרדף פוליטי להגיע למורדים בעין חרוד, וקורות מסעו של הגיבור בדרך לשם.
במהלך חג החנוכה, מתחוללת בישראל הפיכה שקטה במהלכה כת צבאית תופסת את השלטון.
הכת גירשה את כל הערבים והשליטה שלטון צבאי, בעוד שבעין חרוד התכנסו המורדים המשדרים מתחנת רדיו מחתרתית.
במסגרת עולם זה, יוצא אדם הנרדף בידי המשטר מביתו בתל אביב – הנתונה במצור מוחלט – ומנסה להגיע לצפון הארץ, שם עדיין מתקיים שלטון חופשי בהנהגת המורדים נגד השלטון הצבאי.
במהלך מסעו צפונה, נתקל הגיבור בערבי ישראלי שמנסה לחצות את הגבול למדינת ערב.
בהמשך, הם נתקלים בכוחות צבא ולוקחים בשבי תת-אלוף, עליו הם נושאים ונותנים עם אלוף פיקוד צפון.
לקראת סוף הספר, הסיפור מקבל תפנית כאשר הגיבור מגיע יחד עם האלוף אל בונקר בעמק יזרעאל ובו מכונת זמן שהחונטה הצבאית פיתחה על מנת להרוג את הקיסר הרומי טיטוס, מחריב בית שני.
הגיבור מסכל את התוכנית, ובדרכו אל עין חרוד מגלה כי חזר בזמן לימים פרהיסטוריים, ולבסוף מת.
ב-1990, יצא סרט דובר אנגלית בבימויו של דורון ערן, בכיכובם של אלסנדרה מוסוליני, ארנון צדוק וטוני פק.
בסרט נערך שינוי בעלילה, והגיבור מצליח להגיע אל הקיבוץ, אולם מגלה שאין מחתרת ושהרדיו משודר בידי אדם בודד.
2004: הצגה בבימויה של מור פרנק במסגרת פסטיבל עכו.
ההצגה זכתה בציון לשבח על עבודת משחק האנסמבל.
2014: הצגת תיאטרון בובות בבימויו של צבי סהר.
הדרכת אוכלוסייה לשעת חירום, היא סיוע בהכנת הציבור לשעת חירום.
ההכנה מתבצעת על ידי חיילים בפיקוד העורף שתפקידם להדריך את האוכלוסיות השונות בזמן שגרה להתנהגות נכונה בזמן חירום.
מדריכי האוכלוסייה לשעת חירום (מאלש"חים) עוברים קורס של כשלושה חודשים בבה"ד 16 (בית ספר לחילוץ ולהצלה של פיקוד העורף), שבסיומו משתבצים בחמשת המחוזות של פיקוד העורף ברחבי ישראל.
בזמן שגרה מדריכים הנושאים בתפקיד זה את המורים, הילדים והנוער כיצד לנהוג בעת חירום.
כמו כן, הדרכת אוכלוסייה לשעת חירום כוללת גם הסבר לגבי הפעולות שיש לעשות בשעת חירום, הסבר זה ניתן למנהלי מוסדות, לעובדי מפעלים, לצוותי בתי חולים, לגננות, ועוד.
בנוסף מדריכים המאלש"חים אוכלוסיות בעלות מאפיינים הדורשים תשומת לב מיוחדת: חרשים, עיוורים ובעלי ליקויים שונים, קשישים, עולים חדשים, ועוד.
בשעת חירום, תפקידם הוא לסייע לאוכלוסייה בשטח (במקלטים או בשטחי הפינוי), ולתגבר את מרכזי המידע הטלפוניים של פיקוד העורף.
מסלול הקידום בתפקיד מגוון וכולל: פיקוד בקורס, פיתוח הדרכה, ויציאה לקורס קצינים.
באוקטובר 2010 נפתח מסלול מיוחד בשם "צוהר כתום" - מסלול ייחודי למגזר החרדי אשר קיבל את ברכת הרבנים שבו גויסו 12 חיילים מהמגזר עצמו שתפקידם להיות מאלש"חים בתוך המוסדות החרדיים, וכן מתן סיוע בשעת חרום בציבור החרדי.
הצורך להקמת המסלול הוא הדאגה של פיקוד העורף לציבור החרדי שלא הצליחו להגיע אליו עד היום, החיילים מדריכים בבתי הספר במדים, על מנת להדגיש את סמכות פיקוד העורף ואחריותו על האוכלוסייה בשעת חירום.
דבר שיוצר חילוקי דעות בקרב מנהלי בתי הספר שחלקם מתנגדים בתוקף לכניסת חיילים חרדים לשטח בית הספר, למרות שמטרת ההדרכות היא הצלת חיים חוששים חלק מהמנהלים מפני מתן לגיטימציה לגיוס חרדים לצה"ל.
מה שבפועל קורה שרוב בתי הספר במגזר מתנגדים להדרכות הללו.
וכמאמר המנהלים "או שתבואו בלי כיפה או שתבואו בלי מדים".
הבעיה עלתה עד אלוף פיקוד העורף שהחליט שלא לאפשר לחיילים אלו להדריך בבתי ספר בלי מדים.
למרות חשיבות הנחיות ההתגוננות להצלת חיים.
במהלך הקורס לומדים המדריכים החרדים את ההנחיות ורוכשים יכולות הדרכתיות ברמה גבוהה, דבר שעוזר בתחום ההוראה בכלל..
במהלך הקורס דואגים לחיילים לתפילת מנחה קבועה ובמניין, וכן לשעה של לימוד תורה כל יום.
שמו של הקורס שונה לאחרונה מ - 'צוהר כתום ל - 'מגן כתום.
הקורס האחרון התקיים בחודשים 4-6 2019 במהלכו הוכשרו 8 חיילים לתפקיד.
הדרן הוא קטע מוזיקלי נוסף בסופו של קונצרט או רסיטל (הן של מוזיקה קלאסית, ג'אז ומופעי רוק), שלא נכלל בתוכנית.
ההדרן מבוצע כתגובה לתשואות הקהל בסוף המופע.
הקהל מגיב במחיאות כפיים סוערות וממושכות ולעיתים במחיאת כפיים בעמידה.
בגרמניה נהוגות גם רקיעות ברגליים.
בכמה מדינות מקובל לצעוק "הדרן" ("!bis" או "!encore") לאחר הופעה מוצלחת במיוחד.
האמן מבצע הדרן על מנת להודות לקהל על הערכתו.
לרוב, ההדרן מתוכנן מראש, אולם אם התשואות סוערות במיוחד, האמן עשוי להוסיף עוד קטע שלא תוכנן.
במקרה זה נראית בדרך כלל התייעצות בין חברי צוות המופע איזה קטע לנגן.
לעיתים אף מדובר בקטע שכבר נוגן קודם לכן בהופעה, ובהדרן מבצעים אותו בגרסה מעט אחרת.
תחילתה של מסורת ההדרן באולמות האופרה במאה ה-17.
פעמים רבות מבצעים כהדרן להיטים של הלהקה או את יצירותיו המפורסמות ביותר של המלחין.
דוגמה מפורסמת לכך היא המסורת של הפילהרמונית של וינה, המבצעת כל שנה באופן מסורתי בקונצרט השנה החדשה את "הדנובה הכחולה" ואת "מארש רדצקי" כהדרנים, אם כי יצירות אלו אינן נכללות בתוכניית הקונצרט.
בהופעות של להקות רוק ופופ הפך ביצוע ההדרן לשגרתי, בייחוד כאשר המופע מתקיים במתחמים גדולים כגון אצטדיונים.
יש אף אמנים המקיימים באופן קבוע מופע בן שני חלקים, שבהם החלק השני הוא ההדרן.
בוב מארלי ולהקתו נהגו כך בשני סיבובי ההופעות האחרונים שלהם.
על פי מילון אבן שושן, המילה "הדְרן" מקורה במילה הארמית בבלית "הֲדַרַן" שמשמעותה "חזרנו".
ניצנים לשימושה בתור קריאה לתוספת נמצאים במאה ה-10, בה מתאר רב האי גאון את מנהגם של תלמידי חכמים לאחל עם סיום לימוד מסכת "נהדר מר עלה - הדרנא עלך": "יחזור אדוני עליה, והדרהּ יהא פרוש עליך".
ברבות השנים השתנתה המילה הנהגית בסיום מסכת ל"הדרן", ומכאן התגלגלה לאולמי הקונצרטים.
כיום מקובלת הקריאה "הדרן עֲלָך מסכת..." בעת סיום לימוד המסכת.
על פי המילון האטימולוגי לשפה העברית של ארנסט קליין, גרסה זו מקובלת אך שגויה, ואת המילה "הדרן" יש לתרגם כ"ההדר שלנו"; הקריאה השלמה היא "הדרן עלך, מסכת ..., והדרך עלן", שתרגומה הנכון הוא אפוא "הדרנו בָּך, מסכת ..., והדרֵך בנו".
בתקופת השלטון הרומאי בארץ ישראל נסללו בארץ דרכים רבות, ששרידיהן קיימים עד היום.
חלקן, "השבילים המדורגים, היו מעשי ידיהם של תושבי הארץ היהודים, שהשתמשו בהם לעלייה לרגל לירושלים" והרומאים ניצלו את התשתית הקיימת למפעלות הסלילה של האימפריה בארץ ישראל.
מטרת סלילתן של הדרכים ברומא העתיקה הייתה הקמתה של רשת דרכים ענפה, דוגמת זו שהייתה קיימת ברחבי האימפריה הרומית.
הדרכים נועדו, בראש וראשונה, לשינוע גייסות הצבא הרומי, ובנוסף עמדו לשירות התעבורה הציבורית שכללה את הובלת הדואר ולנסיעות פקידי השלטון המרכזי.
לדרכים הייתה גם חשיבות כלכלית בהובלת משאות והסעת בני אדם.
חלק מהדרכים בארץ ישראל נסללו בעקבות המרד הגדול (66–73), חלק בתקופת הקיסר אדריאנוס, וחלק תחת שלטונו של הקיסר מרקוס אורליוס.
המאפיין הבולט של דרכים אלו הוא השימוש במסלול הנוח ביותר האפשרי ממקום אחד למשנהו: מסלול שאינו חוצה מכשולים טבעיים, עביר בכל ימות השנה ובעל שיפוע מתון - נוח להליכת בני אדם, לרכיבה ולמעבר מרכבות.
לאורך הדרכים ניצבו אבני מיל הבאות לרומם את השליטים אשר מימנו את סלילת הדרך, וכן מצודות ומצדים בהם ישבו חיילים אשר הגנו על הדרך.
ישנם כבישים בני זמננו המשתמשים בתוואי של הדרכים הרומאיות העתיקות.
הבולט שבהם הוא כביש אשקלון - קריית גת - חברון (כביש 35), העולה לחברון במסלול מתפתל, ובשיפוע מינימלי.
אולם מרבית הדרכים הרומיות הקדומות בישראל נהרסו בידי הבריטים אשר סללו כבישים על גביהן.
ממפקדת הלגיון השישי פראטה, שישבה במחנה בלגיו מקום אסטרטגי על הדרך קיסריה - בית שאן בשיפולים הדרומיים של עמק יזרעאל אזור צומת מגידו של ימינו, נסללו דרכים בשנת 120 לספירה לבירת הפרובינקיה, קיסריה, לבית שאן, לציפורי, ולעכו.
דרך החוף, (בחלקה על דרך הים העתיקה) מאַנְטִיוֹכִיָה באסיה הקטנה עד לאלכסנדריה שבמצרים.
שתי הערים היו על עורקי מסחר ראשיים: אנטיוכיה על דרכי הסחר שהובילו מנמלי הים התיכון אל אזור נהרות הפרת והחידקל, ואלכסנדריה הייתה עיר הנמל הראשית של מצרים.
מסלולה של הדרך עבר דרך הערים: צור, עכו, קיסריה, אפולוניה, יפו, יבנה, אשקלון ועזה.
(מקבילה לכביש 4 וכביש 2 של ימינו)
דרך פנימית יותר, מקיסריה לבאר שבע דרך אנטיפטרוס, לוד (שנקראה דיוספוליס), בית גוברין (שנקראה אלבתרופוליס), משם עלתה לחברון וירדה לבאר שבע.
דרך נוספת לאורך קו פרשת המים הארצי (כביש 60) שיצאה מציפורי (דיו-קיסריה), ועברה דרך מגידו (לגון), שכם (ניאופוליס), ירושלים, חברון, באר שבע והמשיכה עד ממשית.
חלק מדרך זו נשמר היטב עד ימינו.
דרך מבית שאן לשכם - מסלול הדרך עובר דרך תל קעון ונחל בזק (ואדי שובש).
דרך זו אותרה בסקר הבריטי.
בנחל בזק נמצאו אבני מיל מימי מרקוס אורליוס וקרקלה.
צבי אילן מצטט נזיר בשם סבאס, המכנה דרך זו כדרך המלך.
דרך העולה מיריחו לשכם - הדרך עולה צפונה מיריחו בקו ישר עד לחירבת פוציאל (הסמוכה לפצאל) ומשם מתפצלת לשניים: נתיב אחד עולה צפונה דרך בקעת ואדי אחמר, ועולה דרך אזור הסרטבה לשכם.
הנתיב השני, עולה להרי השומרון דרך השלוחה הדרומית של מעלה אפרים, עובר דרך הכפרים מג'דל בני פדל, עקרבה ועד לשכם (כביש 505 המזרחי).
תיאור של חלק מהדרך מופיע בסקר הבריטי: "הדרך הרומית הסמוכה ל"ח' פוצאיל" נשתמרה במצב מושלם, היא כוללת שלוש שורות של אבנים, ששטחן הממוצע רגל רבוע, היוצרות את שתי השורות הקיצוניות ואת חוט השדרה של הדרך" - מכאן שרוחב הדרך היה 18 רגל - 7 מטר
דרך נוספת יצאה מהעיר בניאס לשכם דרך בקעת הירדן, שם היא התפצלה לנתיב נוסף שעלה לירושלים דרך יריחו (כביש 90).
קטע הדרך בית שאן - יריחו השתמר היטב, אולי בזכות מיעוט היושבים בבקעת הירדן.
מיכאל אבי-יונה סבור כי הדרך נסללה בימי הדריאנוס.
מדרום ומצפון לבית שאן נמצאו אבני מיל השייכות לדרך זו: אחת מהם מוקדשת לקרקלה ואחרות למרקוס אורליוס.
על אבן מיל אחת נמצאה כתובת "המיל העשירי מסקיתופוליס" - היא בית שאן.
דרך העולה מהנגב (בשני סעיפים, האחד מקדש ברנע והשני מאילת דרך מעלה עקרבים), דרך שלוחת הר עמשא ודרום הר חברון לאורך גב ההר וקו פרשת המים אל העיר חברון (לאורך דרך זו נבנה קו מצודות להגנת יושבי ההר).
ליד הקיבוץ הר עמשא, בנתיב שביל ישראל, ניתן לראות אבני שפה ואבני רוחב של הדרך הרומית.
במפת פויטינגר מצוינות שתי תחנות באמצע הדרך: קואביס (Coabis) במרחק 12 מיל מבית שאן, וארכלאיס - במרחק של 12 מיל מקואביס.
מקואביס ליריחו המרחק הוא של 12 מיל, כך שהדרך שהיא באורך 36 מילין מחולקת לשלושה קטעים שווים.
דרך מעבר הירדן המזרחי לעכו, שעברה דרך ג'רש ובית שאן.
דרך זו חצתה את הגליל התחתון, תוך שעלתה מטבריה לכיוון ציפורי, דרך בקעת תורען, וממנה המשיכה לעכו.
קטעים מדרך זו נשתמרו ליד חורבת רומה וליד חורבת משכנא, אשר נזכרת בתלמוד כתחנת דרכים מרכזית בין טבריה וציפורי.
דרך שעברה מרבת עמון (פילדלפיה), בקעת הירדן, שכם, סבסטיה עד לקיסריה.
(מקבילה לכביש 57) חלק ממנה עובר בין גשר אדם (הג'פתלכ) לשכם לאורך נחל תרצה.
ייתכן שזו "דרך מבוא השמש" המקראית המוזכרת בספר דברים.
דרך מיריחו לאנטיפטרוס, אשר עברה דרך עקרבה.
הדרך המרכזית מיריחו ליפו דרך ירושלים.
הדרך החלה בעבר הירדן המזרחי בעיר חשבון .
הדרך הדרומית, מירושלים לאשקלון דרך בית גוברין.
בדרך זו שרדו קבוצות רבות של אבני מיל.
דרך זו ממשיכה לעזה אך גם מתחברת עם דרך האורך המגיעה לבאר שבע וממשית.
הדרך ההיסטורית יפו-ירושלים עברה דרך לוד, ובסמוך לה התפצלה לשתי דרכים:
דרך בית חורון - דרך זו עברה בחדיד ובמודיעין, והמשיכה לאורך המעלה המקראי שבין בית חורון תחתון ובית חורון עליון, לצד תוואי כביש 443. דרך זו נזכרת במפת מידבא, ואף מצוינת בה תחנת דרכים במיל התשיעי מירושלים (טו אנטון), ששרידיה מצויים באתר ח'רבת א-לתאתין הסמוך לגבעת זאב.
מתחנה זו פנתה הדרך דרומה לכיוון ירושלים, ושרידיה נמצאו בביר נבאלא ובבית חנינא.
דרך זו נזכרת בכתבי יוסף בן מתתיהו ואצל חז"ל - .
בחפירות שהתקיימו ב-2023 על ידי קמ"ט ארכיאולוגיה חיים כהן נחשפו שני קילומטרים נדירים של הדרך בסמוך למחסום מכבים.
דרך אמאוס - דרך זו משיקה באופן כללי לתוואי כביש מס' 1, ועוברת במקטע ראשון באמאוס, במסלול ישר עם סטיות קלות, על מנת לעקוף מכשולים טופוגרפיים.
בהמשך עוברת הדרך באזור שער הגיא, קטע המאופיין בעלייה של כ-300 מטר לאורך שלושה ק"מ, עד לחורבת מצד ליד נווה אילן.
בקטע זה בוצעו עבודות הכשרה וסלילה של הדרך, ובחלק מהמקרים התגברו על המכשולים על ידי התווית הדרכים לאורך שלוחות ההרים ולאורך ערוצי נחלים.
לאחר מעבר באבו גוש (קריית יערים), הגיעה הדרך לקולוניה (מוצא המקראית), ועלתה ממנה דרך התוואי המכונה כיום "מעלה רומאים" לעבר אזור הר המנוחות ושכונת הר נוף של ימינו.
ישנם כבישים מודרניים מסוימים המשתמשים בתוואי של הדרכים הרומאיות: הבולט שבהם הוא כביש אשקלון - קריית גת - תרקומיא - חברון, (כביש 35) העולה לחברון במסלול מתפתל.
בכביש עמק האלה - ירושלים (כביש 375) ובדרך בית חורון הישנה (כביש 443) ניכרות המדרגות שחצבו הרומאים.
מיפוי חלקי של הדרכים ניתן לראות במפת פויטינגר אשר הוכנה במאה ה-4 לספירה.
בסקר ארץ-ישראל המערבית, שנערך במערבה של ארץ ישראל מטעמה של הקרן לחקר ארץ ישראל על ידי קונדר וקיצ'נר בשנים 1870 – 1880, הועלו הדרכים הרומיות על מפות.
בסקר החרום שנערך בשנת 1968 באזור יהודה ושומרון אותרו שוב הדרכים.
לאחר שנת 1975 תיאר אדם זרטל בסקר הר מנשה את הדרכים הכלולות בשטחי הסקר.
בארץ ישראל נמצאו מאות אחדות של אבני מיל, שהוצבו במרחקים אחידים של כ-2,000 צעדים (כ-1.48 ק"מ) זו מזו.
אבני המיל היו עשויות בדרך כלל אבן גיר בגובה של 150 עד 250 סנטימטרים.
תפקידן של אבני המיל היה בעיקר לספק מידע על מרחקי הנסיעה לנוסעים בכביש.
אך גם לרומם את השליט סולל הדרך, ששמו צוין עליה.
את דעתו של חלק מהאוכלוסייה היהודית על הכבישים והגשרים, שהרומאים סללו ותיקנו, כמו על מיזמים ציבוריים אחרים שביצעו הרומאים, הביעו חז"ל עמדה בוויכוח שהשתמר בגמרא, וכך נכתב בתלמוד הבבלי מסכת שבת :
בעקבות פרסום דברי הביקורת של רבי שמעון ברבים, הוא נאלץ להסתתר מפני הרומאים במשך 13 שנים.
לעומת זאת, במדרש ישנה גם נימה חיובית כלפי מערכת הדרכים:
הארכאולוג ישראל רול, אשר התמחה בחקר הנושא, מדגיש את התפקיד התעמולתי.
הוא מדגים זאת כך: כאשר אדם נסע מירושלים לבית גוברין, הוא נתקל בדרכו ב:.
השערה זו נתמכת גם על ידי העובדה שלא נמצאו אבני מיל במקומות רבים - מהתקופות שקדמו למרד היהודים ברומאיים.
לדעתו של רול, המורדים ברומאים ניתצו את סמלי הקיסרים הרומאים כחלק מהמרידה.
הדרכים ברומא העתיקה היו אחד המאפיינים הבולטים של האימפריה הרומית.
אחד התחומים העיקריים בהם הצטיינו הרומאים היה היכולת ההנדסית שלהם, שבלטה בעיקר בשני תחומים ציבוריים: בניית אמות מים וסלילת דרכים וגשרים.
על פי מחקר שפורסם ב 2025, בשיאה כללה האימפריה כ־300,000 קילומטר של דרכים סלולות שקישרו בין כ־370 יעדים.
במרבית הדרכים שהתוו הרומאים משתמשים עד היום, בשיפורים המתחייבים.
האימרה הידועה "כל הדרכים מובילות לרומא" לא הייתה אמירה סתמית: הדרכים הראשונות נסללו מרומא ליעדים שונים ברחבי חצי האי האפניני, שאותם הכניעה רומא.
בהמשך, נזקקו הרומאים לדרכים על מנת להוביל אספקה לצבאם שכבש שטחים והגדיל את מרחבי הרפובליקה והקיסרות שלאחריה.
כמעט לכל מקום שאליו הגיע הצבא הרומי, נסללה דרך.
לאור הרחבת האימפריה הייתה לדרכי היבשה חשיבות בשליטה צבאית, כלכלית ומנהלית.
הדרכים הרומאיות נקראו בדרך כלל על שם הקנסור שיזם את הקמתן.
המלחמות הסאמניטיות שפרצו בחצי האי האפניני במאה הרביעית לפני הספירה, הביאו את הרומאים למסקנה שאם ברצונם לשלוט בחצי האי, עליהם לבנות דרכים שיסייעו להם בהובלת גייסות אל אזורי הקרבות.
ויה אפיה, הדרך הראשונה שנבנתה החל משנת 312 לפני הספירה, הובילה בתחילה מרומא אל העיר קפואה שבקמפניה, חבל ארץ שעליו נלחמו הרומאים והסאמניטים.
בהמשך הוארכה הדרך והגיעה עד לעיר הנמל ברונדיסיום בדרום איטליה.
ויה אפיה נקרא כמקובל על שם הקנסור שיזם את סלילתה, אפיוס קלאודיוס קאיקוס.
בשנת 241 לפני הספירה נסללה ויה אאורליה, על שם הקנסור ק.
אאורליוס קוטה, בין רומא לפיזה, וכך חובר לרומא הנמל היחיד בינה לבין גנואה.
ההתפשטות הרומאית לא הסתיימה בחלקו הדרומי של חצי האי.
בשנת 223 לפני הספירה סלל הקונסול פלאמיניוס את ויה פלאמיניה, שהוליכה מרומא לארימינום (רימיני) ולאנקונה שעל חוף הים האדריאטי.
ב־187 לפני הספירה נסלל המשכה מארימינום לבונוניה (בולוניה) ופלקנטיה (פיאצ'נזה) – ויה אמיליה.
הדרכים שנסללו איפשרו לצבא הרומי להכניע את הליגורים ולהשתלט על מחוזותיהם.
הדרכים גם אפשרו הקמת מושבות רומיות באזורים אלה כאשר מנגד – תושביהם המקוריים הוגלו לחבל סאמניום.
ויה קסיה נסללה מרומא לאזור טוסקנה של היום.
היא החלה כחלק מויה פלאמיניה, והתפצלה ממנה, עברה דרך פלורנטיה (פירנצה) שבמרכז, דרך לוקה, ולבסוף והתחברה לויה אורליה באזור העיר לוני.
זמן סלילתה ויזמיה אינם ברורים.
ויה סלאריה היא דרך נוספת שיצאה מרומא, משער סאלאריה שבחומת אורליאנוס והגיעה לקסטרום טראיאנטינום שבחבל פיקנום (באזור העיר אסקולום).
אורכה הכולל 242 קילומטר, והיא נקראה על שם המלח (sale) שהובילו בה.
ויה אמיליה סקאורה נסללה ביוזמת הקנסור מרקוס אמיליוס סקאורוס בשנת 107 לפני הספירה, והיא מחברת את פלקנטיה (פיאצ'נזה) לפיזה דרך גנואה.
ויה מאריס – דרך הים שעברה בארץ ישראל
ויה טראיאנה נובה – שמה של דרך המלך בארץ ישראל
ויה אדריאנה – במדבר המזרחי של מצרים
ההכרזה על סלילת כביש בוצעה מכוח צו קיסרי או של הנציב.
בתכנון הדרכים נלקחו בחשבון תכונות כלי התחבורה הקיימים: מהירות נסיעה – 32 קילומטר ליום, מטען עד חצי טון לעגלה ומניעה, ככל האפשר, של טלטולי דרך מהנוסעים.
מצוידים בכוח עבודה זול, לא היססו סוללי הדרכים לקצר מרחקים על ידי חפירת מנהרות, בניית גשרים וחציית שדות מעובדים.
אבן דרך שהוצבה בפרובינקיה דנובה מתארת זאת:
הביצוע כלל את השלבים הבאים:
סלילת תשתית עשויה אבנים ועפר כדי לתת לכביש יציבות וגמישות.
החלקת המשטח העליון כך שתתאפשר תנועה של עגלות מכל הסוגים, שצוידו בצמיגי עור.
תיחום הריצוף בעזרת אבני שפה שמנעו את התפוררותו.
במידת הצורך הוקמו קירות תמך, סוללות הגבהה, נחצבו או נבנו מדרגות, נסללו גשרים, מעברים עיליים על גבי מעבירי־מים (אקוודוקטים) או תחתיים (מנהרות).
, מהנדס וחוקר ספרדי, מוביל בשנים האחרונות מחקרי שטח מקיפים, המתבססים על ממצאים בשטח, תצלומי לוויין ותצלומי אוויר ממטוסים ורחפנים, ומעמיד באור חיוור מאוד את רוב מה שידוע בנושא.
הוא מפריך חד משמעית את החוכמה המקובלת, לפיה אבנים גדולות וחלקות הן 'הדרך הרומית', וקובע שמדובר בשטות גמורה, שכן אין שום היגיון פונקציונלי בדרך כזו, למשל בתנאי מזג אוויר לחים.
בנוסף, 'גישת האבנים הגדולות' לא עולה כלל בקנה אחד עם הממצא הידוע לגבי כלי הרכב ששימשו את הרומאים, מכרכרות מסע פרטיות ועד כרכרות משא כבדות.
שרידים יחסית רבים של דרכים רומיות ניתן למצוא בספרד, ומהשרידים עולה שהכביש הרומי דומה בכל מרכיביו לכבישים מודרניים, והסלילה נעשתה בשכבות: תשתית של אבנים מסותתות גדולות ועבות, ועליה שכבת מלט רומאי עשוי אבנים קטנות יותר, ובסופו של דבר שכבת חצץ וחול גס שעברה החלקה בדומה לגימור האספלט בימינו.
את מחקריו הוא פרסם, בעיקר בספרדית, באכסניות המחקריות הרלוונטיות, ובנוסף הוא מציג את ממצאיו בהרצאות בספרדית, בליווי תמונות והוכחות, המתפרסמות ביוטיוב.
הרומאים דאגו גם לאבטחת הדרכים, לתחזוקה השוטפת ולהקמת תחנות דרך.
כוחות ניידים נעו בדרכים למטרת אבטחה.
כוחות הוצבו גם במצדים לאורך הדרכים.
בימי שלום, עסק הצבא הרומי בעבודת הבנייה במטרה למנוע ממנו בטלה.
גם האוכלוסייה המקומית נטלה חלק בפעולות התחזוקה במסגרת "עבודות החובה".
הרומאים אישרו גם הקמת פונדקים בדרך ששרתו את התחבורה האזרחית.
אבן דרך ממצרים מתארת את סלילת הדרך על ידי הקיסר אדריאנוס בתוואי שבו: "שפע בורות מים, מקומות מנוחה ומוצבים לסירוגין".
במפת פויטינגר סומנו בבירור מקומות מנוחה, מקורות מים ומרחצאות.
עם קריסת האימפריה הרומית, שאיבדה את רוב אדמותיה עד שנת 476 לספירה, נחלשו התחזוקה והשימוש ברשת הדרכים.
ואולם דרכים רבות (ובהן ויה אפיה) נשארו בשימוש עד ימינו.
המונח "אבן מיל" (milestone) הוא המצאה רומית – אבני דרך לסימון מרחקים.
עמודי הדרכים ברפובליקה, בגובה 1.80 מטר, ציינו את המרחק שעבר מתחילת הדרך, בדרך כלל מעיר ראשית.
על עמודי הדרך נכתב תיאור הסלילה תוך הקדשה לקיסר השליט באותה עת.
אבני הדרך הוצבו לאורך הדרכים, כאשר על כל 1,000 צעדים כפולים הוצבה אבן אחת.
מפת פויטינגר היא המפה הידועה ביותר של דרכים רומיות.