tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלקת לשון הוא כתב עת ישראלי לבלשנות עיונית ושימושית.
נוסד כדי לענות על צורכי החינוך הלשוני במוסדות להכשרת מורים (המכללות לחינוך והחוגים לחינוך באוניברסיטאות).
כיום הוא יוצא לאור על ידי איל"ש, האגודה הישראלית לבלשנות שימושית, בשיתוף אחד המוסדות להשכלה גבוהה (ברוטציה, למשל ב-2011 עברה מערכת כתב העת מהמכללה לחינוך ע"ש דוד ילין בירושלים לאוניברסיטת תל אביב).
כתב העת נוסד ב-1990 על ידי קבוצת מרצים ללשון במכללה האקדמית בית ברל בראשות ד"ר צבי שראל, שחיפשו דרך לשמור על האיזון בין המסגרת האקדמית החדשה, שדרשה דפוסי למידה שונים, ובין הצורך להשקיע מחשבה בגישה דידקטית המתאימה לצורכיהם של סטודנטים המוכשרים להוראה.
בתחילת דרכו של כתב העת, היה חלקם של המאמרים הדידקטיים גדול משל המאמרים העיוניים בבלשנות, אך ככל שכתב העת התבסס בתודעתם של חוגים רחבים, כן הלכו ותכפו המאמרים שעסקו במחקרי לשון לתחומיה השונים; גדל והתרחב חוג המתעניינים בכתב העת והמעוניינים בפרסום הגותם הלשונית בו, וגיליונותיו גדלו והתרחבו בכמות ובאיכות.
בזכות השיפוט הקפדני של המאמרים על ידי מערכת של מומחים, הפך "חלקת לשון" לכתב עת שפיט, שהפרסום בו מובא בחשבון לצורך קידום המחברים במסלול האקדמי.
הביקוש הגובר לפרסום בכתב העת ניכר ברשימה המגוונת של מרצים במוסדות ההשכלה הגבוהה, בארץ ומחוצה לה, המבקשים לקבל את פרי עטם לפרסום.
עד לשנת 2011 התפרסמו ארבעים ושלושה גיליונות, וגיליונות מיוחדים הפכו לעת מצוא גם לספרי יובל.
בד בבד עם התפתחותו של כתב העת, נוצר צורך בגיוס משאבים לכיסוי ההוצאה לאור.
משרד החינוך היה בין הראשונים שנרתמו למשימה, ושותפים למימון הם המכללות לחינוך בית ברל, לוינסקי ודוד ילין, וגופים נוספים שפרסומיהם התמקדו בחינוך הלשוני ובמחקרי לשון עיוניים (כמו "סקריפט" - האגודה הישראלית לאוריינות; איל"ש – האגודה הישראלית לבלשנות שימושית); ומשנת 2011 גם אוניברסיטת תל אביב.
עורכי כתב העת לאורך השנים
צבי שראל (מייסד ועורך ראשון): תש"ן – תשנ"ה (גיליונות 1 – 20)
נוגה אילני ופנינה טרומר: תשע"ג (גיליונות 45 ואילך).
חלקת המשטרה בהר הרצל היא חלקת קבורה ממלכתית בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
חלקות המשטרה בבתי העלמין הצבאיים יועדו מכוח חוק בתי קברות צבאיים לקבורת מי שנפלו, או נפטרו, בתקופת שירותם כשוטרי משטרת ישראל ומשמר הגבול, אנשי שירות בתי הסוהר ועובדי שירותי הביטחון, כהגדרתם בחוק.
כמו כן זכאים לקבורה בחלקות אלה מי שכיהנו בעבר בתפקידי מפקחים כלליים, ניצבי משטרה, נציבי שב"ס וראשי שירותי הביטחון.
החלקה ממוקמת על שתי טראסות בקצה הצפון-מערבי של הר הרצל, בצמוד אל אחת מחלקות חללי מלחמת ששת הימים ובסמוך אל שטח יער ירושלים.
גדר אבן נמוכה מפרידה בינה לבין החלקות השכנות בבית הקברות הצבאי.
בחלקה נקברו גם בכירי המשטרה לשעבר, וביניהם המפקד הראשון של משמר הגבול פנחס קופל, המפקחים כלליים של משטרת ישראל שאול רוזוליו וחיים תבורי וגם בכירי משטרת ירושלים יוסף יהודאי וחיים אלבלדס.
בצדה המערבי של החלקה, בסמוך לכביש העוקף את הר הרצל, מצויה רחבת טקסי הזיכרון לחללי משטרת ישראל ומשמר הגבול, בה נערך טקס זיכרון במסגרת אירועי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
חלקת אלוהים הקטנה הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1958, המבוסס על רומן מאת ארסקין קולדוול משנת 1933 באותו השם.
את הסרט ביים אנתוני מאן והוא צולם בשחור-לבן על ידי צלם הקולנוע ארנסט הלר.
כמו הרומן לפניו, הסרט נחשב היה לשנוי במחלוקת, אם כי בניגוד אליו - עם צאת הסרט לא היו כל תביעות בטענות לתועבה.
על אף שהן הספר והן הסרט כוללים בתוכם רמיזות רבות הקוראות תיגר בנושאים כמו נאמנות במשפחה, היה זה העיבוד הקולנועי שהדאיג רבים, שכן בסרט מתוארת התקוממות עממית - או מרד מרקסיסטי - המתרחשת בדרום ארצות הברית על ידי עובדי מפעל מפוטרים, המנסים להשתלט על ציוד המפעל שעבודתם הייתה תלויה בו.
באופן רשמי, פיליפ יורדן נחשב לתסריטאי של הסרט, אולם היה זה בן מדאו שעשה באמת את העבודה.
מאחר שמדאו הוכנס אל "הרשימה השחורה", ונחשד כתומך וכמחזיק דעות קומוניסטיות (על אף שהדבר מעולם לא הוכח), במהלך תקופת "הבהלה האדומה" בשנות ה-50 של ארצות הברית, הדרך היחידה בה היה יכול להגיש תסריטים לאולפנים הייתה ללא קרדיט.
כאשר הסרט הוקרן לראשונה, הוא היה מוגבל לצופים בגילאי 18 ומעלה בלבד, מאחר שנתפס ככולל מספר סצנות נועזות.
לאחר עשרות שנים של הזנחה, הסרט שוחזר על ידי UCLA Film and Television Archive.
כחלק מתהליך שחזור הסרט, שמו של יורדן הוחלף בשמו של מדאו.
בשנת 1958 פתח הסרט את פסטיבל הסרטים של ונציה.
האלמן טיי טיי וולדן (רוברט ראיין) ושתי בנותיו מתגוררים באזור נידח של ג'ורג'יה, ארצות הברית, בתקופת השפל הגדול (אם כי מכוניות רבות הנראות בסרט הן משנות ה-50).
בעוד טיי טיי מחפש זהב בחווה שלו, חתנו וויל תומפסון (אלדו ריי) בוגד באשתו רוזמונד (הלן ווסטקוט) עם גריזלדה (טינה לואיז).
טיי טיי מחפש אחר זהב על אדמתו כבר במשך 15 שנים.
פלוטו סווינט (באדי האקט) מגיע ומודיע שהוא מתמודד בבחירות לתפקיד השריף.
כאשר סווינט שב לחווה, הוא מבחין בג'יל (פיי ספיין) רוחצת באמבטיה חיצונית.
היא מבקשת ממנו עזרה לשאוב מים, ומבקשת ממנו להשאיר את עיניו סגורות, אך הוא בכל זאת מציץ.
טיי טיי ממשיך להעביר את זמנו בחפירת בורות, מתמקד בחיפוש אחר אוצר עליו סיפר לו סבו.
כתוצאה מכך, החווה סובלת משנים של הזנחה.
הוא היה יכול להפוך את החווה לרווחית בכל רגע, אילו היה קונה זרעים ושותל אותם בשדות, אבל הוא סבור שהזהב נמצא בהישג ידו, במרחק של רק עוד חפירה אחת קטנה.
הפיתוי בהשגת אוצר קבור של זהב, שנמצא במרחק כה קטן ממנו, מוביל אותו לבזבז את כל הירושה שלו.
מתוך אמונה טפלה כי לצרף לבקן למסע החיפושים שלו אחר האוצר יביא לו מזל טוב, טיי טיי כולא שלא בצדק את דייב דוסון (מייקל לנדון), בדרישה שיעזור לו למצוא את האוצר הקבור.
טיי טיי מצדיק את מעשיו בכך שהמעצר איננו מעשה פסול, שכן הלבקן יכול בכל עת למצוא את האוצר, ובכך לזכות בשחרורו המיידי.
בציפייה למצוא את הזהב, ועל מנת לשמור לעצמו את כל הזהב שיימצא, טיי טיי משנה את מיקומה של חלקת אדמה, אשר הוקצתה לכנסייה (חלקה המכונה "חלקת אלוהים הקטנה", ומכאן השם של הסרט).
באמצע הלילה יוצא וויל מביתו, ואחריו גריזלדה.
הוא עובר את השערים פתוחים של הטחנה ונכנס לחלקה.
בתחילה, היא מסיחה את דעתו ממטרתו והם מתנשקים.
לאחר מכן הוא מלווה אותה בחזרה לשערים, וחוזר להפעיל את החשמל, ולאחר מכן - את המכונות, לקול תשואות הנוכחים במקום.
בעקבות ההמולה, וויל נחשד בהשגת גבול, והוא נורה.
הקהל משתתק, ונושא את גופתו בחזרה לביתו.
גריזלדה נכנסת הביתה, לבשר את החדשות הרעות לרוזמונד.
בשלב זה, הבחירות מוכרעות וסווינט נבחר להיות שריף.
משפחת וולדן מתקוטטת לאחר ההלוויה של וויל, והם מחליטים לזנוח את החיפושים אחר הזהב.
הסרט מסתיים כאשר המשפחה שבעת הרצון חורשת את האדמה, בפעם הראשונה מזה שנים.
טיי טיי מוצא להב קבור באדמה, וסבור שיש סיכוי ששם נמצא הזהב, והוא שב לחפור.
שם השחקן/ית שם הדמות הערות רוברט ראיין טיי וולדן אלדו ריי וויל תומפסון ג'ק לורד באק וולדן טינה לואיס גריזלדה וולדן באדי האקט פלוטו סווינט
היא תוכנית מציאות בריטית שהופקה על ידי , חברת ההפקה של .
היא נוצרה על ידי לורה גיבסון וצ'רלי בנט.
התוכנית כללה שמונה פרקים, שיצאו ב-17 באפריל 2020 ברשת נטפליקס.
המארחת של הסדרה היא עוזרת וירטואלי, בשם "לאנה", שמציגה למשתתפים את הכללים לפיהם עליהם לנהוג בעונה; דזירה ברץ' קריינה.
הנחת המוצא של התוכנית היא ללמד צעירים וצעירות, רווקים וסטוציונרים, ליצור קשרים אמיתיים וארוכי-טווח.
אם המתמודדים באים במגע מיני כלשהו באי, דמי הפרס פוחתים מסכום הפרס ההתחלתי, העומד על 100,000 דולר.
בינואר 2021 חודשה הסדרה לשתי עונות נוספות, והצילומים נערכו במקביל למגפת הקורונה, באיי טרקס וקייקוס.
העונה השנייה עלתה לשידור ב-23 ביוני 2021. ב-19 ינואר 2022 עלתה לשידור העונה השלישית.
ב-7 בדצמבר 2022 עלתה לשידור בנטפליקס העונה הרביעית.
העונה החמישית עלתה ביולי 2023.העונה השישית עלתה ב - 19 ביולי 2024.
הסדרה עוקבת אחר קבוצה של עשרה רווקים ורווקות, שנלקחו לווילת אי מיוחדת למשך ארבעה שבועות במטרה למצוא אהבה ובד בבד לזכות ב-100 אלף דולר.
עם זאת, 12 שעות מתחילת המשחק, המתמודדים יודעו על ידי עוזרת וירטואלית, לאנה שנאסר עליהם, כחלק מכללי המשחק, לקיים מגע מיני כלשהו, כמו נשיקה, יחסי מין או אוננות.
אם עברו על כללים אלו, סכום כספי הפרס הופחת בקנס מוגדר.
נשיקות יכולות לנכות עד 3,000 דולר מקופת הפרסים הכוללת, מין אוראלי יכול לנכות עד 6,000 דולר ויחסי מין יכולים לנכות עד 20,000 דולר.
באמצע המשחק, ארבעה מתמודדים חדשים הצטרפו כחלק משלב הניפוי ופועלים על-פי אותם כללים כמו כולם, מה שהפך בסך הכל לארבעה עשר מתמודדים.
באמצע העונה קיבלו המתמודדים שעונים, אשר פולטים אור כאשר המתמודדים יוצרו קשר אמיתי, לפי שיפוטה של ההפקה.
בשעה שהאור נדלק, כללי הבית התבטלו עבור המתמודדים והוענקו להם אפשרות לחקור את הקשר שלהם עוד יותר.
אם הקשר היה חזק מספיק, הם יכלו להעביר לילה בסוויטה פרטית, אך האור לא דלק במהלך הלילה, כלומר הם עדיין צריכים להמשיך ולעקוב אחר הכללים.
אם מתמודד לא מראה מגמת חיובית ביצירת קשרים חזקים, הם מודחים.
מספר פרסומים השוו את הפורמט של "Too Hot to Handle" לזה של "אי האהבה".
מספר פרקשם הפרקסכום הפרס הכספי1אהבה, סקס או כסף100,000 דולר2כשהארי פגש את פרנצ'סקה97,000 דולר3נקמה לוהטת94,000 דולר4שלישייה מנצחת זוג94,000 דולר5שיעור בבגרות75,000 דולר6לשחק עם לב של גבר55,000 דולר7אחוות נשים43,000 דולר8דקה על השפתיים75,000 דולר9חם במיוחד: האיחוד–
מספר פרקשם הפרקסכום הפרס הכספי1קונוס לא ימנע ממני לקיים יחסי מין100,000 דולר2אתה צריך להיזהר מפיט79,000 דולר3נדפקנו73,000 דולר4תגידו לא...
אבל לא לפיתוי68,000 דולר5הצעה שאי אפשר לסרב לה68,000 דולר6לוותר על צ'ייס60,000 דולר7אחווה גברית40,000 דולר8שום זמן סקסי לא שווה כל כך הרבה כסף30,000 דולר9אורות ירוקים ולילות להוטים55,000 דולר10לא ראיתי את זה מגיע55,000 דולר
מספר פרקשם הפרקסכום הפרס הכספי1אי-תענוגות200,000 דולר2רכבת חצות ישירה לג'ורג'יה197,000 דולר3האמת כואבת155,000 דולר4תאכלו את המכנסיים הקצרים שלי143,000 דולר5קיץ 6974,000 דולר6איום משולש68,000 דולר7יוני יש רק אחד46,000 דולר8בשפל המדרגה0 דולר9התופת של גן העדן0 דולר10מסיימים בפיצוץ90,000 דולר
מספר פרקשם הפרקסכום הפרס הכספי1מועדון ההתנזרות בשחקים200,000 דולר2יש משהו בנייג'ל191,000 דולר3השוטר המבאס167,000 דולר4הפלביה החודשית167,000 דולר5המקלחת הרותחת117,000 דולר6בובות ובנים79,000 דולר7אמון או שאין מימון89,000 דולר8גשם של משולשי אהבה89,000 דולר9ג'אווהיר פה, ג'אווהיר שם89,000 דולר10התפתחות היא משחק קבוצתי89,000 דולר
בעונה הראשונה, בערב הסיום, עשרה מתוך ארבעה עשר המשתתפים נחשבו כזוכים של התוכנית והתחלקו כולם בפרס בסך 75,000 דולר.
לאחר מכן, נערך פרק איחוד בין המשתתפים בשיחות וידאו.
בעונה השנייה, בערב הסיום, קם, קרלי ומרווין נבחרו כפיינליסטים לגמר.
שבעת המשתתפים הנוספים שהגיעו לנקודה זאת, בחרו מתוך שלושת הפיינליסטים את מרווין, אשר זכה ב-55,000 דולר.
"Too Hot to Handle" הפכה לתוכנית הנצפית ביותר בנטפליקס במהלך השבוע של 20 באפריל 2020. סקירת האתר Rotten Tomatoes מעניקה לעונה הראשונה של התוכנית ציון 43%, עם דירוג ממוצע של 4.28 מתוך 10, מתוך 14 ביקורות.
Metacritic, שמשתמש בממוצע משוקלל, מעניק לסדרה ניקוד של 43, שמבוסס על 10 ביקורות, המציין "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
העונה השנייה, ששידורה בנטפליקס החל בחודש יוני 2021, זכתה גם היא לביקורת נלהבות.
חֶלְרתְּווָה (בגאורגית: ხელრთვა) היא חתימה קליגרפית , מונוגרמה או חותם גאורגי, שהיו במקור בשימוש המלכים הגאורגים, מלכות מלוות , פטריארכים של הכנסייה הגאורגית , בני המלוכה והאצולה.
המילה חלרתווה פירושה המילולי "לעטר", "לקשט" או "לייפות ביד".
בגאורגית חֵלִי (ხელი) פירושו יד ו-רְתוָּוה (რთვა) פירושו לעטר או לקשט.
חתימות חלרתווה נכתבו באחד משלושת סוגי האלפבית הגאורגי, בעיקר בנוּסְחוּרִי ומְחֶדְּרוּלִי , אם כי המונוגרמות, במיוחד המונוגרמות המלכותיות, נכתבו בכתב אסומתוורולי.
לכל מונרך גאורגי הייתה חלרתווה משלו, וכינוי החלרתווה היה סָאוּפְּלוֹאִי חֵלִי (საუფლოჲ ხელი), שפירושו המילולי הוא "יד האדון".
מסורת החלרתווה עדיין בשימוש בגאורגיה.
חלקת סיילם הוא ספרו השני של הסופר האמריקני סטיבן קינג.
הסיפור עוקב אחר בן מיר, סופר, שחוזר לביקור בעיר בה הוא גדל בין גילאי 5 ל-9 בשם "חלקת ירושלים" (שמכונה בקיצור "חלקת סיילם" JeruSalem) במיין, והתמודדתו עם הגילוי שתושבי העיירה הופכים לאיטם לערפדים.
קינג חוזר לעיירה הבדיונית סיילם בסיפורים קצרים שכתב מאוחר יותר, שפורסמו באוסף הסיפורים הקצרים שלו "משמרת לילה" (1978).
בזמן שיצא לאור הספר היה מועמד לפרס הפנטזיה העולמי ב-1976, ומספר שנים לאחר היה מועמד לפרס לוקוס עבור ספר הפנטזיה הטוב ביותר של כל הזמנים ב-1987.
בשני ראיונות נפרדים בשנות ה-80, קינג אמר שמכל ספריו, "חלקת סיילם" הוא הספר האהוב עליו.
קינג אמר בראיון לפיל קונסטנטין למגזין "Highway Patrolman"
הסרט, שמופק על ידי "ניו ליין סינמה", עלה לשירות הזרמת המדיה "Max" ב-3 באוקטובר 2024.
עלילת הסרט עוסקת בבן מירס, סופר שחוזר לבית ילדותו בעיירת "חלקת סיילם" בחיפוש אחר השראה עבור ספרו הבא, אך עד מהרה בן מגלה שעל העיירה השתלטו ערפדים, מה שמוביל אותו להצטוות יחד עם קבוצת תושבים שנאבקת נגדם.
לואיס פולמן – בן מירס
מקנזי לי – סוזן נורטון
אלפרה וודארד – ד"ר קודי
ויליאם סאדלר - קורט בארלו
פילו אסבאק – ריצ'רד סטרייקר
ביל קאמפ – מתיו ברק
ספנסר טריט קלארק – מייק ריירסון
ג'ון בנג'מין היקרי – האב קלהאן
ג'ורדן פרסטון קרטר – מארק פיטרי
ניקולס קרובטי – דני גליק
קייד וודוורד – ראלף גליק
פיתוחו של הסרט תחת הפקת "ניו ליין סינמה" הוכרז לראשונה באפריל 2019, כשנמסר כי גארי דאוברמן עתיד לכתוב את התסריט ולהפיק את הסרט לצדו של ג'יימס ואן.
בריאיון נשאל דאוברמן אם הוא עתיד ליישם את אותה גישת הכתיבה בה השתמשו במהלך העבודה על "זה" והמשכו "זה: חלק 2", עיבוד דואולוגי לרומן באותו שם שאף הוא נכתב על ידי קינג, וענה: "אני אוהב להיות נאמן לסיפור כפי יכולתי, עד שהוא נהיה קצת יותר מדי מסובך עבור הסרט...
זה כל כך כיף לשחק עם ערפדים ולעשות משהו מפחיד באמת...
ואני נרגש להציג את זה לקהל." בשנת 2020, נמסר כי דאוברמן יהיה אמון על בימוי הסרט.
באוגוסט 2021, נמסר על ליהוקו של לואיס פולמן לתפקיד הראשי של הסרט, לצדם של מקנזי לי, ביל קאמפ וספנסר טריט קלארק.
בספטמבר 2021, נמסר על ליהוקה של אלפרה וודארד לגילום דמותה של ד"ר קודי, דמות אשר ברומן המקורי מופיעה כגבר אך עברה היפוך מגדרי עבור הסרט, לצד ליהוקם של ויליאם סאדלר ופילו אסבאק.
בשלהי ספטמבר ותחילת אוקטובר 2021, נמסר על ליהוקם של ג'ון בנג'מין היקרי, ג'ורדן פרסטון קרטר, ניקולס קרובטי וקייד וודוורד לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו בספטמבר 2021, בבוסטון, תחת פיקוחו של הצלם מייקל בורגס.
הצילומים במדינת מסצ'וסטס עתידים להתקיים בעיירות סטרלינג וקלינטון, הן בווסטר והן באיפסוויץ'.
בנוסף, הספרייה הציבורית של פרינסטון שבמסצ'וסטס נסגרה לצורך שלושה ימי צילום.
במהלך תהליך הפוסט פרודקשן, נחשף כי את הפסקול לסרט ילחינו נתן בר וליסבת סקוט.
הסרט עלה לשירות הזרמת המדיה "Max" ב-3 באוקטובר 2024. במקור, התעתד הסרט לעלות לאקרנים ב-9 בספטמבר 2022, בסוף השבוע שלאחר יום העבודה, אך נדחה ל-21 באפריל 2023, "בשל עיכובים בתהליך הפוסט פרודקשן שהיו קשורים למגפת הקורונה", לפני שהוחלט להסירו לחלוטין מלוח ההפצה בבתי הקולנוע.
באוקטובר 2023, נמסר כי "האחים וורנר" מעוניינים להפיץ את הסרט באמצעות "Max", בעקבות שביתת אמני הטלוויזיה והרדיו, שיצרה "צורך הולך וגובר בתוכן מקורי של Max", אם כי דאוברמן הצהיר שטרם התקבלה החלטה לגבי הפצתו העתידית של הסרט.
בפברואר 2024, נשאל קינג שוב לגבי הפצתו העתידית של הסרט, ובתגובה הצהיר קינג כי הוא לא קשור לדיונים של מקבלי ההחלטות.
במרץ 2023, אושר רשמית כי הסרט יופץ באמצעות "Max", ובאוגוסט 2024, נמסר כי הסרט עתיד לעלות לשירות באוקטובר 2024. בנוסף, על פי איגוד מפיצי הסרטים, הסרט יעלה לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים בבריטניה ובאירלנד ב-11 באוקטובר 2024.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס סאטורן2025מצגת הטלוויזיה הטובה ביותר"חלקת סיילם"
חם מקצתו – חם כולו (בראשי תיבות: חמח"כ) הוא כלל הלכתי הקובע כי מתכת שמקור חום פוגע בחלק אחד שלה, הריהו מחמם את כולה.
מקור הכלל מובא בתלמוד לעניין הלכות קרבן פסח, שאין לצלות את בשר הקרבן באמצעות שיפוד מתכת, והרחבת הכלל היא לגבי הלכות איסור והיתר, ביחס לבליעות בכלים של מתכת ועוד.
המשנה מתארת את אופן צליית קרבן פסח: ...
פירוש הדבר, מכיוון שמתכת היא מוליכת חום טובה, השפעת החום על מקום אחד בה מעבירה את החום לכל הכלי.
מאחר שהציווי בתורה מורה שהקרבן יהיה צלוי מחמת האש ולא מחמת הכלי, אם הוא ייצלה בשפוד של מתכת החום יועבר מקצותיו אל מרכזו - מקום בו הטלה תחוב בו, כך שמקום תחיבת הטלה מתחמם מחמת חום המתכת ולא מחמת חום האש בלבד.
בספרי הראשונים והאחרונים דנו להקיש מדין "חם מקצתו - חם כולו" המוזכר לגבי קרבן פסח, אל דיני איסור והיתר, לגבי בליעות ופליטות בכלי מתכת.
בבסיס הדברים, הנידון הוא רק בכלי מתכת, שבהם נאמר הכלל במקורו, אך הפוסקים דנים על החלת הכלל גם על כלי עץ וחרס.
לרוב, הדיון בהם אינו מחמת הכלל של "חם מקצתו - חם כולו", אלא מחמת שייתכן שהבליעות או הפליטות מתפשטות בכל הכלי, וכדלהלן.
לדעת רבנו פרץ ועוד ראשונים גם במקרה הזה נאמר "חם מקצתו - חם כולו", ודנים את כל הכלי כמי שהתחמם ופולט איסור מכולו, ואם אין ההיתר רב בנפחו מכלי האיסור ביחס של 1:60 - ההיתר נאסר.
שמכיוון שחלקו שנגע בהיתר התחמם, הרי שהתחמם כולו, וממילא אנו מניחים כי קיימת אפשרות שנפלט איסור הבלוע בכל הכלי אל דבר ההיתר, ועל כן אם ההיתר אינו רב מהאיסור ביחס של 1:60, נאסר הוא מחמת כלי האיסור.
לדעת רוב הראשונים, על אף שהכלי מתחמם כולו על ידי התחממות חלקו לא נפלטות בליעות מכולו, אלא רק מהחלק שנגע במאכל הרותח.
על פי זה די שיהיה במאכל ההיתר יחס של 1:60 מול החלק של כלי האיסור שנתחב בו, כדי להתיר את המאכל.
באחרונים קיים נידון נוסף - כלי מתכת שנגע מקצתו בדבר איסור רותח (וכן כלי חלבי שנגע מקצתו בבשר רותח, או להפך), אם נאסר כל הכלי, או שנאסר רק החלק שנגע בדבר האיסור:
לדעת רבי מנחם ממירזבורק ("מעיל צדק") והרבה אחרונים, כשם שאין הכלי פולט מכולו על ידי התחממות מקצתו, כך אין הכלי בולע בכולו על ידי התחממות מקצתו.
שאין הכלל "חם מקצתו - חם כולו" אמור אלא לגבי חימום הכלי כולו, אך לא לעניין בליעות ופליטות.
ויש שהקילו בזה רק בהפסד מרובה או כשהוא לצורך יום טוב.
אמנם לדעת כמה אחרונים למרות שאין הכלי פולט מכולו אם הוחם מקצתו, מכל מקום חימום מקצתו יש בכוחו להבליע בכולו, ולפיכך במקרה שנגע דבר איסור רותח בחלק מהכלי - נאסר כל הכלי מחמת כן.
לדעה זו, הטעם שמבליע בכולו אינו משום "חם מקצתו - חם כולו", אלא שדי בחימום מקצת הכלי להבליע בכולו.
מטעם זה אכן - לדעה זו - הדין יהיה זהה גם בלי עץ וחרס.
יש מי שהשאיר הדבר בספק, ומשכך כתב להחמיר בדאורייתא, ולהקל בדרבנן.
אמנם רבי יהודה לנדא כתב שמכיוון שגם האיסור צונן וגם הכלי במקום מגע האיסור צונן הוא, אין הכלי בולע כלל, ואינו נאסר.
כלי מתכת שהוחם כולו באופן ישיר, וכגון שנשפת על האש, כתבו הרבה האחרונים כי אף שאין הכלי פולט מכולו על ידי התחממות מקצתו, וכן אינו בולע בכולו על ידי התחממות מקצתו, מכל מקום אם הכלי הוחם כולו - איסור הנוגע במקצתו מתפשט ונבלע בכל הכלי.
וכתבו אחרונים כי דין זה הוא לאו דווקא מחמת הכלל של "חם מקצתו - חם כולו", ולכן גם בכלי חרס האיסור מתפשט בכל הכלי במקרה כזה.
אמנם יש מהאחרונים שכתבו כי גם במקרה זה שהוחם הכלי כולו, מכל מקום אין הכלי בולע אלא במקום בו נגע האיסור.
כלי המורכב משני חלקים נפרדים, שמחוברים ביניהם על ידי מסמרים וכדומה, דנו הפוסקים אם נחשבים הם ככלי אחד לעניין "חם מקצתו חם כולו", או שמא נחשבים לשני כלים:
יש סוברים שמכיוון והם למעשה כלים נפרדים, לא ניתן לומר בהם "חם מקצתו חם כולו", וחימום חלק אחד אינו גורם לחלק אחר להתחמם ולהעביר בליעות.
יש מי שסובר שמכיוון והם למעשה מחוברים ביניהם, התחממות חלק אחד משפיעה על החלק האחר, מכוח הכלל של "חם מקצתו חם כולו".
חם-יחיד (או בשמה הלועזי המקובל: one-hot) היא קבוצת סיביות בה כולן 0 פרט לסיבית יחידה שערכה 1 (כלומר, היא הסיבית ה'חמה').
על אותו עיקרון יישום אחר הוא קר-יחיד בו כל הסיביות הן 1 פרט לסיבית אחת ויחידה שערכה 0 (אם כי לא נהוג להשתמש בו).
עיקרון זה עומד בבסיס קידוד חם-יחיד שמהווה שיטה שימושית ונפוצה מאוד בתחום למידת מכונה.
למידת מכונה הוא תת-תחום של אינטליגנציה מלאכותית, בו האלגוריתם לומד את דפוסי הנתונים על ידי הפיכת הנתונים לרצף מספרי.
אך הרבה פעמים המידע המובא בבעיה בתור קלט, אינו בהכרח מספר.
למשל: ניבוי עלות ביטוח רפואי כתלות במשתנים הבאים:
בעוד שהמשתנים: עלות ביטוח רפואי, גיל ו-BMI הם משתנים מספריים, המשתנים "האם המבוטח מעשן", "מין" ו"מיקום מגורים" אינם מספריים.
כדי להתגבר על בעיה זו ולאפשר בכל זאת למידת מכונה על משתנים אלו, נצטרך לקודד בצורה כלשהי את המידע הלא מספרי במשתנים האלו למידע מספרי.
דרך נפוצה היא קידוד חם-יחיד שהיא למעשה קידוד לפי מציין: עבור כל משתנה לא מספרי נוסיף עמודה יחידה לכל ערך שהוא יכול לקבל, זאת למעשה העמודה המציינת את הערך, כלומר ערכה יהיה 1 אם ערך המשתנה תואם לזה של העמודה.
למשל, עבור הדוגמה שלנו, נראה כיצד נראה ביצוע קידוד על המשתנה "מקום מגורים" בהנחה שהוא יכול לקבל את הערכים: מושב, כפר ועיר:
+קידוד חם-יחיד של המשתנה "מקום מגורים"מושבכפרעיר010001001
כפי שניתן לראות מן הדוגמה, עבור משתנה שקודד אכן כל שורה, שמייצגת ישות, היא חם יחיד: יש שם רק עמודה אחת בה הסיבית היא 1, והשאר הם 0.
בלמידת מכונה, בה מתייחסים לכל עמודה בתור תכונה (Attribute), נהוג לכנות את התכונות (העמודות) החדשות שנוצרו עקב קידוד חם-יחיד בתור "תכונות דמה" (dummy attributes).
אם נבצע קידוד חם-יחיד לכל משתנה לא מספרי בטבלת הנתונים, נקבל למשל את הטבלה הבאה:
ואכן ניתן לראות כי כל המידע שהופיע בהתחלה בטבלה, הוא עכשיו בצורה מספרית – צורה שאותה אלגוריתם של למידת תוכנה מסוגל לעבד.
בספריית pandas של שפת פייתון - עבור אובייקט מסוג DataFrame הפקודה get_dummies() מממשת את קידוד חם-יחיד.
בספריית tensorflow של שפת פייתון - עבור אובייקט מסוג tensor הפקודה tf.one_hot() מחזירה טנזור חם-יחיד.
בספריית caret של שפת R - הפקודה שתממש קידוד זה היא הפונקציה dummyVars().
אחים ואחיות לישראל – חמ"ל אזרחי הוא ארגון שהוקם ב-7 באוקטובר 2023 על מנת לסייע לצה"ל במאמץ המלחמתי ולנפגעים גופנית ונפשית בעקבות טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל.
מנכ"ל הארגון הוא אבנר אלכסנדר סקל.
חברי ועד העמותה הם איל נוה, בן רובוביץ, גיגי לוי-וייס, מיכל ביניש, שי אינבינדר, איתמר מופז, קרן טרנר אייל.
הארגון קיבל את אות הנשיא להתנדבות לשנת תשפ"ד.
החמ"ל האזרחי נוסד בעקבות אירועי 7 באוקטובר 2023, תחילה במסגרת ארגון "אחים ואחיות לנשק", ובהמשך נרשם כעמותה עצמאית הפועלת בתחום הסיוע לחיילים ולאזרחים.
הארגון מגדיר עצמו כנטול זיקה פוליטית.
מטרותיו העיקריות הן סיוע למאמץ האזרחי והצבאי בזמן חירום, מתן תמיכה לפצועים ולנפגעי טראומה, וחיזוק החוסן האזרחי באמצעות התנדבות, שיתופי פעולה עם מוסדות חינוך, ארגונים אזרחיים ורשויות המדינה.
החמ"ל האזרחי פועל על בסיס תרומות מגורמים פרטיים וציבוריים, וביניהם הסוכנות היהודית, קהילות יהודיות וקרנות שונות.
פעילות בתחילת המלחמה ובחודשים הראשונים
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל, הקים הארגון מרכז פעילות בקיבוץ בית קמה, בשיתוף מתנדבי אחים ואחיות לנשק.
הארגון הפעיל 20 צוותי חילוץ שפינו מאות אזרחים וחיילים תחת אש.
למעלה מ-3,000 אזרחים ועובדים זרים פונו לאזור בית קמה, שם סופקו להם פתרונות דיור זמניים וסיוע אישי.
הצוותים סיפקו לפצועים ולמפונים ציוד חיוני ראשוני.
במענה למחסור במידע ולבלבול ששררו בימים הראשונים למלחמה, גייס הארגון מתנדבים בעלי רקע בהייטק, מודיעין ורשתות חברתיות, שפעלו לאיתור נעדרים באמצעות ניתוחי מידע, כולל שימוש בטכנולוגיות בינה מלאכותית.
ממצאי פעילות זו הועברו לגופי הביטחון וסייעו באיתור ניצולים וחטופים.
היוזמה, בהובלת ארי הראל ופרופ' קרין נהון, העבירה את המידע לרשויות הביטחון השונות ושימש להצלת חיים.
כמו כן, העניק החמ"ל סיוע למשפחות שכולות בתקופת השבעה ולאחריה.
הפעילות נועדה לנסות להקל על המשפחה בזמן ההתמודדות עם האובדן ולספק תמיכה בתקופה הקשה ביותר, הוכנו מאות ערכות אבל שסייעו בניהול השבעה, ונערכו ביקורי בית על ידי צוותים שהוכשרו לנושא.
נעשו סדנאות חד פעמיות וכן תוכניות מתמשכות כדי לעזור לנפגעים, בני משפחות וצוותים מטפלים.
במהלך שלושת החודשים הראשונים למלחמה, החמ"ל האזרחי, בשיתוף World Central Kitchen והפדרציות היהודיות בצפון אמריקה, סיפק מעל 500,000 ארוחות חמות לילדים, קשישים ומשפחות מפונים, בתיאום עם הרשויות המקומיות, וסיפקו ביטחון תזונתי לאלו שהתמודדו עם מציאות של עקירה מביתם.
בהמשך הקים הארגון מנהלת ייעודית לטיפול במפונים, שפעלה ביותר מ-350 אתרים, ועסקה באספקת שירותים בסיסיים, הקמת גני ילדים, הפעלת מרכזים לפעילויות חינוכיות וארגון ירידי תעסוקה.
במהלך הלחימה הופעלו חמישה מרכזים לוגיסטיים ברחבי הארץ, שדרכם נאספו, מוינו והופצו אלפי טונות של ציוד חיוני, הן למפונים והן לחיילים.
מערך מחשוב ומידע איפשרו ריכוז וניתוב בקשות מהשטח.
מתנדבי החמ"ל האזרחי המשיכו בפעילות לאחר פגיעות של טילים איראניים בבתי אזרחים.
מתחמי לינה מוגנים בחניונים ברחבי הארץ.
המתחמים מיועדים למשפחות שאין להן מרחב מוגן בבית, ומספקים פתרון בטוח, נעים ונגיש לשהייה בתקופות חירום.
שני מתחמים כבר נפתחו בתל אביב.
בכל מתחם כל משפחה מקבלת אוהל פרטי עם מזרנים.
הוקם בכל מתחם אזור משחקים לילדים ואזור לכלבים ושירותים מסודרים.
החמ"ל האזרחי פנה לרשויות מקומיות
לפתוח מוקדי איסוף ציוד ועזרה בשינוע הציוד.
העיר הראשונה שקיבלה את הבקשה היא עיריית רמת השרון שפתחה מוקד איסוף ציוד עבור משפחות שפונו ואזרחים במקלטים
פעולות חינוך והעשרה לילדי המפונים
החמ"ל הקים מסגרות חינוכיות ב-80 מרחבים בטוחים לילדי מפונים, שכללו לימודים פורמליים, חוגים ותמיכה רגשית.
בין המיזמים הבולטים: הקמת שני בתי ספר – האחד לילדים עם צרכים מיוחדים בשדרות, והאחר לילדי קיבוצי רוחמה וכפר עזה.
הוקמו כ-200 גני ילדים, חלקם במסגרות חינוך מיוחדות (למשל דתי, קיבוצי ואנתרופוסופי), ובסיוע של אנשי מקצוע מתחומי החינוך וההעשרה.
נערכו 13 מסעות חינוכיים לילדים ונוער בשיתוף מוסדות החינוך סמינר הקיבוצים ותנועת החלוץ, המכשירה בוגרים לשירות צבאי, ופרדס – מרכז לחינוך ערכי.
החמ"ל האזרחי שותף במכינות ושנות שירות ביחיעם, גשר הזיו, עין הבשור וניר יצחק.
הארגון פעל בשיתוף משפחות מארחות, במיוחד בירושלים, לאירוח מפונים מהדרום ומהצפון.
הארגון פעל בשיתוף משפחות מארחות, במיוחד בירושלים, לאירוח מפונים מהדרום ומהצפון,
וארגן כ-40 ירידי תעסוקה בערים מרכזיות, בהם הוצעו משרות רבות, קורסים מקצועייםוסיוע בהשתלבות במקומות עבודה.
מתנדבי הארגון סייעו בעבודה ב-30 מפעלים שנקלעו למצוקת כוח אדם עקב המלחמה ברחבי המדינה, ותרמו כ-63,000 ימי התנדבות לתמיכה במשקים חקלאיים בעשרות יישובים ברחבי הארץ ובאזורי הלחימה.
המתנדבים עסקו בקטיף של פירות וירקות שהבשילו וגם בזריעה ובשתילה.
סיוע ניתן גם לאוכלוסייה הבדואית בנגב, באמצעות הקמת מרחבים מוגנים, חלוקת מזון וציוד חירום, והדרכות לצוותי חירום.
האוכלוסייה המבוגרת בקרב המפונים קיבלה מענה לצרכים רפואיים ונפשיים.
כ-1,000 בעלי חיים שפונו או ננטשו פונו, טופלו ושוקמו.
לפעילות זו גויסו תרומות בסך של כ-1.5 מיליון ש"ח, והיא בוצעה בשיתוף ארגונים פרטיים וציבוריים, כמו גם המשרד להגנת הסביבה.
חַמַאס הוא ארגון טרור פלסטיני לאומני ואסלאמיסטי-סוני הפועל גם כתנועה פוליטית, ופועל ברצועת עזה והגדה המערבית להקמת מדינה אסלאמית עצמאית בשטחי ארץ ישראל.
חמאס מוכר כארגון טרור על ידי מדיניות מערביות רבות, אך הוא נחשב "ארגון מדיני-צבאי לגיטימי" על ידי אחרות.
התנועה נוסדה בעזה בשנת 1987 כשלוחה מקומית של תנועת האחים המוסלמים, על ידי האימאם אחמד יאסין, בעקבות פרוץ האינתיפאדה הראשונה.
היא צמחה מתוך עמותת הצדקה האסלאמית אל-מוג'מע אל-אסלאמי , שהקים יאסין ב-1973 כשלוחה של האחים המוסלמים והתמקדה בתחילה בפעילות רווחה אזרחית.
היא מקדמת לאומיות פלסטינית בהקשר דתי־אסלאמי.
אמנת חמאס מ־1988 מגדירה את ארץ ישראל כולה (מהנהר לים) כהקדש אסלאמי שאין לוותר עליו (וקף), היא קוראת להשמדת מדינת ישראל, כוללת ביטויים אנטישמיים חריפים, ומתנגדת נחרצות לפתרון מדיני ולתהליך השלום הישראלי-פלסטיני, תוך הדגשת הג'יהאד המזוין כדרך היחידה לשחרור.
בשנת 2017 פורסם מסמך מדיניות מתון יותר, המכיר במדינה פלסטינית זמנית בגבולות הקו הירוק ומבדיל בין יהודים לציונים.
בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית שנערכו בשנת 2006, זכתה חמאס ברוב המושבים תוך שהיא מקדמת קמפיין נגד שחיתות ותומכת ב"התנגדות" כמכשיר ל"שחרור פלסטין" מהכיבוש הישראלי.
ב-2007, חמאס פתחו בעימות אלים עם הפת"ח, בו הצליחו להשתלט על הרצועה.
מאז, החמאס מהווה את הגוף השולט בפועל ברצועה בנפרד מהרשות הפלסטינית.
ביוני 2007, ישראל ומצרים הידקו את מגבלות התנועה ברצועה וישראל הטילה הסגר על רצועת עזה.
מאז פרצו מספר עימותים צבאיים בין ישראל לחמאס.
בשנים האחרונות, הכשיר חמאס אלפי לוחמי קומנדו ותשתיות צבאיות נוספות תוך תכנון מתקפה נרחבת לכיבוש חלק משמעותי מישראל ולקיחת בני ערובה רבים.
הדבר בוצע תוך כדי הונאה מול גופי המודיעין והדרג המדיני של ישראל ושל מדינות נוספות, לפיה חמאס מורתע מכוחה של ישראל.
בזמן כהונתו של הרמטכ"ל אביב כוכבי הגדיר המטכ"ל את חמאס כ"צבא טרור" אבל צה"ל וכן גופים נוספים המשיכו להתייחס לאיום של חמאס כאל ארגון טרור בלבד, ונערכו לאירועים כמו ירי צלפים, חטיפת חייל בגבול וכדומה בעוד חמאס בנה יכולות צבאיות גדולות בהרבה.
בשבעה באוקטובר 2023 פתח חמאס במתקפה נרחבת -טבח שבעה באוקטובר מתקפה אשר כללה פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות, אלימות מינית וחטיפת אזרחים המוחזקים כבני ערובה.
פעולה זהו גרמה למלחמת חרבות ברזל שבה נהרגו כ- תושבי רצועת עזה, מתוכם 23 אלף מחבלים מחמאס, כמו גם הרס נרחב בעזה וכמעט שני מיליון עקורים, בצד העלאת הסוגיה הפלסטינית לסדר היום העולמי ומחאה נרחבת נגד ישראל.
חמאס מקיים קשרים מדיניים עם מדינות וארגונים רבים.
קטר וטורקיה נחשבות לתומכות העיקריות של חמאס במישור המדיני, הפוליטי והכלכלי, ומספקות לו סיוע כספי ובינלאומי.
איראן, על אף השוני הדתי (שיעים לעומת סונים), מהווה תומכת אסטרטגית של הזרוע הצבאית של חמאס, ומספקת לו אמצעי לחימה, הכשרות וסיוע טכנולוגי.
חמאס גם טיפח ערוצים מול רוסיה, שהזמינה משלחות של הארגון לשיחות מדיניות, בניסיון להצטייר כשחקן לגיטימי בזירה הבינלאומית.
מנגד, חמאס מבודד על ידי מדינות המערב, שממשיכות לראות בו ארגון טרור בשל מדיניותו כלפי ישראל, פגיעתו באזרחים, והתנגדותו להסדרים מדיניים.
גם מצרים, על אף קירבה גאוגרפית ואינטרסים ביטחוניים משותפים בגבול רפיח, שומרת על יחסים מורכבים עמו, בשל קשריו עם האחים המוסלמים במצרים – אויבי המשטר בקהיר.
עם זאת, מצרים ממלאת תפקיד מרכזי בתיווך בין חמאס לישראל בעימותים ובשיחות על הסדרה.
חמאס הוגדרה כארגון טרור על ידי אוסטרליה, קנדה, פרגוואי, ישראל, יפן, ניו זילנד, בריטניה, ארצות הברית והאיחוד האירופי, אך הצעה לגינוי חמאס באו"ם נדחתה ב-2018.
חַמַאס הם ראשי תיבות של חרכת אלמקאומה אלאסלאמיה שפירושה "תנועת ההתנגדות האסלאמית".
שם זה משקף את האידאולוגיה של הארגון כארגון מוקאוומה ג'יהאדיסטי ואסלאמיסטי.
בנוסף, פירוש המילה "חמאס" בערבית הוא "התלהבות, גבורה, קנאות".
חמאס, שנוסד כתנועה חברתית-דתית ב-1987, כשלוחה פלסטינית של תנועת האחים המוסלמים שפעלה בעזה מאז שנות ה־70, התנגד לגישה החילונית של הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הארגון מתנגד לוותר על חלק כלשהו של פלסטין ובכלל זה לתוכניות שתי מדינות לשני עמים.
מטרת הארגון על פי אמנת חמאס היא הקמת מדינה פלסטינית אסלאמית תאוקרטית בשטחי ארץ ישראל, "מהנהר עד לים", הכוללים את שטחי מדינת ישראל כולל יהודה, שומרון וחבל עזה.
המסמך מתאר הקמת מדינה פלסטינית עצמאית על פי גבולות 1967 עם ירושלים בירתה, כ"נוסחה של קונצנזוס לאומי", אך מבלי לוותר על התביעה על פלסטין כולה, "מהנהר עד לים", ו"מבלי להתפשר על דחייתה של הישות הציונית".
יעדי חמאס נגזרים מיעדי "האחים המוסלמים".
החידוש שבתפיסת חמאס הוא שילוב התפיסה התאולוגית המוסלמית במסגרת המאבק הלאומי הפלסטיני.
חמאס גורסת כי מדינת ישראל (או כהגדרתה, "הישות הציונית") היא ישות מלאכותית, שהיא פרי של כיבוש, עושק וגזל שצריך לחסלה באלימות ובכוח.
בראיית חמאס, כל אדמת ארץ ישראל ("מהים עד הנהר") היא אדמה קדושה (וקף) אסלאמית, אשר צריכה להיות תחת שלטון מוסלמי.
לשם השגת יעדה, חמאס דוגלת בשימוש בשני אמצעים עיקריים:
ג'יהאד – "מלחמה למען הדת".
באסלאם יש פירושים שונים למהות המושג ולאופן שבו יש ליישם אותו.
לפי אחת הפרשנויות, משמעות הג'יהאד היא מאבק בכוח כדי להעביר את כל ה"כופרים" מהעולם.
הג'יהאד, עם זאת, פוסח על בני "דתות הספר" (יהדות, נצרות, זורואסטריות), אם הם מכירים בשלטון האסלאם ומתיר את קיומם כבני חסות.
בפרשנות חמאס להקשר הפלסטיני, ג'יהאד פירושו מאבק אלים נגד ישראל או כל גורם לא-מוסלמי השולט בשטחי פלסטין.
במסגרת הג'יהאד, אנשי הדת של חמאס נותנים הכשר דתי גם למעשים שנחשבים בדרך כלל אסורים למוסלמים, כגון פעולות התאבדות, פגיעה באוכלוסייה אזרחית ושימוש בנשים וילדים במלחמה, ואף רצח פלסטינים חפים מפשע, אם קיים, לדעתם, חשש שאלו יעבירו מידע לישראל.
ההצדקה של חמאס לפעולות אלו היא שהעם הפלסטיני נמצא תחת כיבוש ואין לו כלים אחרים נגד ישראל, שלה אמצעים טכנולוגיים מתקדמים.
דעוה (دعوة) – בתרגום מילולי לעברית פירוש המושג הוא "הזמנה".
בהקשר הדתי-מוסלמי הכוונה לקריאה לאמונה באללה.
בהקשר הפלסטיני, דעוה היא פעילות של צדקה, סיוע סוציאלי וחינוך, אשר מהווים "הכשרת לבבות".
חמאס מעוניינת בכך גם לקרב את העם הפלסטיני לאסלאם וגם לקרב אותו להשקפותיה האידאולוגיות.
הדעוה יוצרת, למעשה, אינדוקטרינציה, ומקנה לחמאס תמיכה עממית.
הדעוה משתלבת בשאיפת חמאס ליצור מדינה אסלאמית, משום שחמאס אינה מעוניינת בהפיכה אלימה, הכופה את האסלאם על העם, אלא בשינוי חברתי שיוביל לתמיכה עממית באסלאם - "אבולוציה ולא רבולוציה".
בעיני כמה מהמומחים, מטרת הדעוה היא הסתת הדור הצעיר נגד ישראל ונגד החילוניות, וחינוכו לפעול באלימות.
מאז כניסתה של חמאס למערכת הפוליטית במהלך 2005 והשתלטותה על רצועת עזה ב-2007, השתנתה מערכת היחסים שבין האמצעים העומדים לרשות התנועה.
מחד, שלטונה ברצועה אפשר לה לקדם חלק מיעדיה בשינוי החברה הפלסטינית באמצעות חקיקה וכפייה; ומנגד, הוא חשף אותה למערכת לחצים צבאיים וכלכליים על ידי ישראל, מדינות ערב ואף כמה מבעלות בריתה.
במהלך 2011 הצהירו דוברי התנועה כי יחתרו להשתמש יותר בכלים מדיניים ועממיים כדי להשיג את מדיניותם, אך זאת מבלי לוותר על "זכותם להשתמש בהתנגדות".
חמאס מתמרנת באמצעות כלים אלו (ג'יהאד ודעוה), תוך קשב מתמיד לקשת הסיכויים ולסיכונים העומדים בפניה.
שיטות השימוש בג'יהאד ודעוה משתנות באופן מתמיד, על פי המצב המדיני בו חמאס פועלת.
חוקרי התנועה במערב ובעולם הערבי ציינו בעבר כי חמאס משתדלת לשמור על ארבעה עקרונות מרכזיים:
אי-הכרה בישראל, ג'יהאד – לפי אמנת חמאס, למדינת ישראל אין זכות קיום, כי אדמת ארץ ישראל ("פלסטין") היא "אדמה קדושה" שאסור לאומה הערבית לוותר עליה, וחובה על כל מוסלמי לפעול בדרך של ג'יהאד כדי לשחרר אותה.
כתוצאה מכך, חמאס אינה מבצעת צעדים אשר משתמע מהם כי היא משלימה עם קיומה של ישראל או תשלים עם קיומה בעתיד.
כתוצאה מעמדה זו, חמאס שואפת תמיד לפעילות של מאבק אלים כנגד ישראל (כולל שימוש בטרור המתאבדים), והיא שוללת את האפשרות של ויתור על "נשק ההתנגדות".
חמאס משתמש לעיתים בהפסקות אש, ככלי טקטי בלבד לצבור כוח לקראת המתקפות הבאות, וכדרך להונאת האויב.
זיקה לאסלאם – "חמאס: מצעה הוא השריעה.
ממנו היא שואבת את רעיונותיה, את מושגיה והבנתה על העולם.
ממנו היא שואבת השראה להדריך את צעדיה" (אמנת חמאס).
חמאס שואפת תמיד להעניק נופך אסלאמי לפעולותיה, ולקרב את העם הפלסטיני לפירוש שהיא נותנת לאסלאם.
חמאס, לפיכך, לא מקבלת את הרעיון של הקמת מדינה חילונית (המזוהה עם אש"ף ופת"ח), אלא אם מדובר בשלב בדרך להקמת מדינה אסלאמית.
הימנעות מפִתְנה (מלחמת אחים) – חמאס שואפת תמיד לפעול מתוך שיתוף עם כוחות הפלסטיניים, אשר בראייתה הם חלק מההתנגדות הפלסטינית.
לפיכך, על אף התנגדותה לעמדות התנועות החילוניות (בעיקר הפת"ח, הנוקטת פרגמטיות מדינית ורעיונית), היא רואה בהן שותפות.
באמנת חמאס, לדוגמה, מכונה אש"ף "האב, האח, שאר הבשר והידיד", על אף שכבר הכיר בהחלטה 242 באותה עת.
ראייה זו מדריכה את חמאס להימנע מחיכוכים אלימים בין פלסטינים.
החל מ-2006 הוטל ספק בעיקרון זה, לאחר שורת עימותים אלימים שהתקיימו בינם לפת"ח, בעיקר ברצועת עזה ולאחר ההשתלטות האלימה של חמאס על רצועת עזה בשנת 2007. החל משנת 2011 היו ניסיונות לפיוס עם פתח שלא צלחו
לגיטימציה פנימית – חמאס שאפה לשמור על תדמיתה בעיני העם הפלסטיני כתנועה נקיית כפיים, אשר אימוץ רעיונותיה יאפשר לפלסטינים להשתחרר מהכיבוש הישראלי.
חמאס, בהרבה ממהלכיה, נקטה ברגישות רבה כלפי דעת הקהל הפנימית ומשתדלת שלא להתעמת עמה.
עיקרון זה התנגש במהלך השנים עם ניסיונו של חמאס לשמור על כוחו על חשבון רווחתה של האוכלוסייה בעזה ותוך נקיטת אמצעים אלימים כלפיה.
במסגרת עקרונות אלה, מתמרנת חמאס בין הגורמים השונים.
ניתן לראות מרחבי גמישות של חמאס בכל הקשור לאמצעי מאבקה, אך דוגמטיות מוחלטת ביחס ליעדיה.
דוגמה בולטת לנכונותה של חמאס להתפשר היא ההסכמה על ההודנה במהלך חודשי יולי-אוגוסט 2003: אף שלא הכירה בישראל, חמאס הסכימה להפסיק את הפיגועים כלפי ישראל למשך זמן קצוב, תוך שהיא נעזרת בתקדים דתי.
מהלך זה, שנועד לאפשר לחמאס להתמודד עם הלחץ הפוליטי הפנימי, אפשר לה מספר חודשי שיקום (במהלכם ישראל צמצמה את פעילותה המבצעית) אשר השתלמו לאחר מכן בעליית כוחה של חמאס בבחירות של 25 בינואר 2006, שבהם הביסה את תנועת הפת"ח השלטת.
לדברי מומחים אחרים, מטרת ההודנה הייתה לחזק את הכוח הצבאי בזמן שישראל מפסיקה את הסיכולים הממוקדים והמבצעים הצבאיים.
חמאס ביצעה מהלך דומה בראשית 2005, כאשר הסכימה ל"תהדיאה", הרגעה, שיזם מחמוד עבאס, תוך שהיא שומרת, לטענתה, על זכות התגובה.
עקרון נוסף, הן באידאולוגיה והן במדיניות חמאס, הוא ה"סַבְּר" (صبر), שפירושו "סבלנות, אורך רוח והתמדה".
חמאס מבינה שיעדיה רחוקים מהשגה, ולכן היא דוגלת במאמץ שהוא מקיף, ארוך-טווח ומשתנה בשיטותיו בהתאם לכל מצב.
לא פעם ניתן לשמוע את הסיסמה "הסבלנות היא מפתח הישועה" כביטוי עיקרון זה כערך אסלאמי עליון בהקשרים מלחמתיים.
בהמשך לתפיסה הפאן-אסלאמית, רואה חמאס את שורש הבעיה במזרח התיכון ביהדות ולא רק בישראל, אותה היא תופסת כ"ראש גשר" לאזור.
הוגי חמאס ואנשיה במסגדים מטיפים לדמוניזציה של העם היהודי כולו ומתירים פגיעה בו.
כדי לעשות זאת, משתמשת חמאס הן במוטיבים אסלאמיים של אנטישמיות והן באנטישמיות אירופית "קלאסית".
חמאס מדגישה שהיהדות פעלה כנגד מוחמד כבר מראשית האסלאם, ושמוחמד פעל נגדם בכוח.
סעיפים 17 ו-22 של אמנת חמאס מציינים את השליטה של היהודים בתרבות, בחינוך ובאמצעי התקשורת במערב, מזכירים את הפרוטוקולים של זקני ציון וטוענים שהיהודים עומדים מאחורי המלחמות והמאבקים בעולם, לרבות מלחמות העולם.
האמנה עושה דמוניזציה של העם היהודי כמי שמתכנן להשתלט על המזרח התיכון כולו.
אנשי חמאס ומסמכים רשמיים של התנועה עומדים גם מאחורי התבטאויות שמקטינות ומגמדות את שואת העם היהודי או מכחישות אותה לחלוטין.
כך למשל, עבד אל-עזיז א-רנתיסי, מראשי חמאס, הרבה להתבטא בנושא השואה ולטעון שהיא הייתה "זיוף ציוני" וכי "הציונים היו מאחורי הפעולות של הנאצים".
חמאס מונעת מאונר"א ללמד על השואה בבתי הספר של הארגון ברצועת עזה.
במסמך תגובה רשמי ל"וועידת סטוקהולם" בינואר 2000 הצהירה חמאס על עמדתה הרשמית המכחישה את השואה:
שיא השימוש במוטיבים אנטישמיים מצד חמאס בא לידי ביטוי באמצעי התקשורת, בפרסומים ובדברים של בכירי התנועה בערבית הקוראים להשמדת העם היהודי ומצדיקים זאת הלכתית.
לגישתם, היהודים כבר אינם ד'מים, כלומר בני חסות של האסלאם, מכיוון שפעלו נגדו, ועתה הם במעמד של אויבים שיש להשמידם.
לתפיסתם, אללה אִפשר את הקמת המדינה היהודית על מנת לרכז את היהודים ולהקל על המלאכה.
חבר הפרלמנט הפלסטיני מטעם תנועת חמאס, ד"ר יונס אל-אסטל, כתב למשל מאמר בשנת 2008 תחת הכותרת "ייסורי הגיהנום הם גורל היהודים בעולם הבא ובעולם הזה והם עומדים להתממש".
במאמר זה, שפורסם בעיתון חמאס - אלרסאלה, טוען אל-אסטל שגורל היהודים לשרפה כבר בעולם הזה, ונותן את הפיגוע בישיבת מרכז הרב כדוגמה להשמדה זו, השמדה אקטיבית ולא ציפייה לענישה בידי האל.
במסמך זה ישנה הבחנה בין היהודים והיהדות כדת עימם אין לחמאס סכסוך, לבין "הכיבוש והפרויקט הציוני", בהם רואה חמאס אויבים.
בפגישות בבקתתו של יאסין גובש מבנה המנגנון החשאי החדש.
שלושה פעילי המוג'מע מונו לשמש כמפקדה, וכל אחד מהם מונה לאחראי על אחד התחומים הבאים: התחום המדיני, התחום הצבאי, ומערכת התעמולה – בעיקר הדפסת כרוזים והפצתם.
כרוזים אלה פורסמו רק באישורו של השייח' יאסין.
רצועת עזה חולקה לחמישה אזורים, שבראש כל אחד מהם הוצב מפקד מבצעי מטעם יאסין.
ג'מיל אל-תמימי מונה לאיש הקשר עם פעילי "האחים המוסלמים" בגדה המערבית.
בהדרגה קמו תאים של חמאס גם בגדה, תחילה בנפת טולכרם ואחר כך בערים אחרות.
התנועה גייסה את אנשיה באמצעות מערכת ארגוני הצדקה שהקימה בשנים אלו, ועל תשתית ארגוני צדקה איסלאמיים נוספים אשר היו מזוהים עם חמאס אידאולוגית.עם זאת, כארגון פוליטי עם מטרות סדורות, התנועה עלתה לבימה רק עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה, בתחילת דצמבר 1987, ושילבה בפעם הראשונה אידאולוגיה לאומית פלסטינית עם אידאולוגיה אסלאמית.
תנועת חמאס התגבשה והחלה לפעול כתנועה פוליטית־אידאולוגית עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה בדצמבר 1987. בראשית האינתיפאדה אופיין המאבק בעיקר כהתקוממות עממית, שכללה הפגנות, שביתות, יידוי אבנים, חסימות צירים ובקבוקי תבערה.
את האינתיפאדה הגדירו לעיתים בתנועת חמאס כ"צחוה" (התעוררות) או "אינפיג'אר" (התפוצצות).
בד בבד עם הסלמת המאבק התחדדו ההבדלים בין חמאס לבין אש"ף.
כישלון ניסיונות ההידברות הביא לחתימת אמנת חמאס ב-18 באוגוסט 1988.
באוגוסט 1988 בוצע רצח רחל וייס במושב שפיר – היה זה פיגוע הרצח הראשון שביצע חמאס.
יאסין הגדיר את הפיגוע כ"מבחן קבלה" עבור הנערים.
ובשנת 1989 ביצעה התנועה שורת פיגועים, ובהם חטיפתם ורציחתם של החיילים אבי סספורטס ואילן סעדון.
ב־3 במאי 1989 חייל צה"ל, אילן סעדון נחטף ונרצח על ידי אנשי חמאס.
הדבר בוצע כהוראות אחמד יאסין כניסיון לסחור בגופות חיילים תמורת אסירי חמאס.
באותו חודש 1989 ביצעה ישראל גל מעצרים גדול מאוד בקרב פעילי חמאס, כולל מעצרו של אחמד יאסין מנהיג התנועה שעד אז נמנעה מלעוצרו.
יאסין נעצר בהוראת ראש הממשלה יצחק שמיר לשב"כ, במסגרת מאמץ לעצור את מנהיגי האינתיפאדה כך להביא לרגיעתה.
יאסין הורשע בעבירות הקשורות לחטיפתם ורציחתם של סספורטס וסעדון ונידון למאסר עולם ול-15 שנות מאסר נוספות.
בעקבות פעילותה האלימה הוצאה חמאס מחוץ לחוק בישראל בספטמבר 1989.
התחרות בין חמאס להג'יהאד האסלאמי הפלסטיני גרמה להקצנה בפעולות של שני הארגונים.
וביולי 1989 ביצע הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני את הפיגוע בקו 405 - פיגוע ההתאבדות ההמוני הראשון, שגרם למותם של 16 ישראלים.
מגמה זו של הסלמה ביטחונית הלכה והעמיקה בשנים הבאות.
בחודשים הראשונים של 1990 ניכרה ירידה מסוימת בפיגועים, גל המעצרים הגדול של מאות אנשי חמאס ובראשם אחמד יאסין אחרי הביא לירידה בפעילות חמאס.
אומנם הפיגועים נמשכו, אך מרביתם היו פיגועי דקירה.
כעבור מספר חודשים התאושש חמאס וחזר לבצע פיגועים משמועתיים יותר.
את הפעילות הוביל "חמאס חוץ", שפרס את חסותו מחוץ לארץ על אנשי הארגון שנשארו בעזה ללא הנהגה.
הדמות הבולטת היה מוסא אבו מרזוק, איש חמאס שעזב את עזה בסוף שנות ה-70, וחי בארצות הברית.
אבו מרזוק הזרים כספים לאנשי חמאס בעזה וביהודה ושומרון והינחה אותם לחדש את הפעילות כנגד ישראל.
בקיץ 1990 חזר הארגון לבצע פיגועים כנגד ישראלים.
חידוש הפיגועים כלל מלבד פיגועי הדקירה גם פיגועים בנשק חם ופיגוע חטיפה של נערים ישראלים.
הפיגועים מצד חאמס וארגונים אחרים נמשכו גם בשנים 1991 ו-1992.
ב-13 בדצמבר 1992, טרוריסטים של חמאס חטפו ורצחו את איש מג"ב נסים טולדנו.
אחרי מציאת גופתו החלה ישראל במבצע מעצרים של מחבלי חמאס מבוקשים.
בבוקר ה-16 בדצמבר החליטה ממשלת רבין לגרש ללבנון, באותו יום, למעלה מ-400 טרוריסטים של חמאס, לתקופה של שנתיים.
על ההחלטה הוטל איפול בתקווה שהיא תוכל להתבצע מבלי שהעניין יגיע לדיון בבג"ץ.
ההחלטה הודלפה לארגוני זכויות אדם, שמיהרו להגיש עתירה לבג"ץ עוד באותו לילה.
השופט אהרן ברק הוציא צו ביניים שמנע את המשך הגירוש, והדיון נערך למחרת.
בדיון בבג"ץ, אושר ביצוע הגירוש וב-17 בדצמבר גורשו 415 טרוריסטים למרג' א-זוהור, שמעבר לרצועת הביטחון בדרום לבנון.
בלחץ ארצות הברית, הוחלט בפברואר לקצר את תקופת הגירוש לשנה אחת בלבד.
העיכוב ופרסום הגירוש גרם לכך שממשלת לבנון התכוננה לכך מראש, ומנעה מהמגורשים להיכנס לשטח שבו היא שלטה.
כך הם הקימו מחנה אוהלים, שמיקד את תשומת לב התקשורת העולמית.
במחנה המגורשים בלטו הטרוריסטים עבד אל-עזיז א-רנתיסי ומחמוד א-זהאר, שהתקדמו בצמרת התנועה כתוצאה מכך, והפכו למנהיגי הדור השני שלה.
המגורשים ניצלו את תקופת שהותם בלבנון ליצירת קשרים עם ארגון החזבאללה וללמידת דרכי פעולה חדשות בתחום הטרור והחבלה.
יש סוברים, שכך הייתה תרומתם חשובה לביצוע גל פיגועי הטרור הפלסטיני, שהחל ב-1994, לאחר חזרתם של כל הטרוריסטים שגורשו.
ב-16 באפריל 1993, בוצע פיגוע ההתאבדות הראשון על ידי חמאס.
מחבל מתאבד התפוצץ בסמוך לפונדק דרכים בצומת מחולה בבקעת הירדן.
בתחילת 1996 חוסל מנהיג הארגון יחיא עיאש על ידי ישראל, ובתגובה בוצעו ארבעה פיגועי התאבדות - בירושלים (הפיגועים באוטובוסים בקו 18 בירושלים (1996)), בתל אביב (הפיגוע בדיזנגוף סנטר) ובאשקלון.
בעקבות פיגועים אלה, טענה הרשות הפלסטינית, כי החלה לפעול נגד חמאס, ולדכא לכאורה את פעילותה.
זמן קצר לאחר מכן, נעצר ראש הלשכה המדינית של התנועה, מוסא אבו מרזוק, במהלך נסיעה לארצות הברית, והוחלף על ידי סגנו ח'אלד משעל.
אבו מרזוק שוחרר לבסוף כעבור שנה אך התמנה לסגנו של משעל במקום לחזור לתפקידו המקורי.
בשנת 1997, לאחר שני פיגועי התאבדות בירושלים, הורה ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, למוסד, לחסל את ראש הלשכה המדינית החדש של התנועה, ח'אלד משעל, שהתגורר בירדן ולטענת גורמי ביטחון בישראל היה "ראש הנחש", שעומד למעשה בראשות הארגון, באמצעות רעל מיוחד.
המבצע הסתבך, וסוכני "המוסד" שנשלחו לבצע את הפעולה נתפסו.
בתמורה לשחרורם, שלחה ישראל נסיוב שהציל את חייו של משעל, ושחררה עשרות טרוריסטים פלסטינים שנשפטו לתקופות מאסר ארוכות על מעשי הטרור שביצעו, ובראשם שייח' אחמד יאסין.
לקראת הדיונים בקמפ-דייוויד על הסדר הקבע, הציע יאסין כי חמאס תכריז על הודנה למשך 10 או 20 שנה, בתמורה להקמת מדינה פלסטינית שבירתה ירושלים, "והדור הבא יחליט אם לחדש את המאבק".
בעקבות כישלון שיחות קמפ דייוויד, לא ידוע אם הצעה זו הייתה ממשית.
מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה עלה כוחה של חמאס.
סיבה אחת היא התפוררות שלטון הרשות הפלסטינית והשחיתות ברשות, שחלקה קשור למונופולים שיצרו אנשי הרשות עם אנשי עסקים ישראליים.
חמאס נחשבה לגוף אידאולוגי שהשחיתות לא דבקה בו.
סיבה נוספת היא פופולריות מעשי הרצח, הטרור והגרילה שלו נגד ישראל בקרב הציבור הפלסטיני.
למרות העוינות בין חמאס לפת"ח ולרשות הפלסטינית, טוענים גורמי ימין בישראל, כי השניים קיימו שיתוף פעולה חלקי בהתקפות כנגד ישראל, כאשר יאסר ערפאת משתמש בחמאס ללחוץ את ישראל על ידי טרור מבלי שהרשות תהיה אחראית לכך.
ברצועת עזה, חמאס וגדודי חללי אל-אקצא לקחו אחריות משותפת על מספר רב של פעולות טרור כנגד ישראל.
במהלך האינתיפאדה החלה ישראל בסיכול ממוקד של מחבלי חמאס באמצעות תקיפה צבאית יזומה כגון בתקיפה אווירית או על ידי צלפים.
מדיניות זו עוררה מחלוקת בישראל ובעולם, ויש שטענו שהיא אינה יעילה ואף משיגה את התוצאה ההפוכה בכך שהיא מלבה את האש.
עם זאת, מדינות רבות ובהן ארצות הברית אימצו טקטיקה דומה במלחמה העולמית בטרור.
כמו כן, ארגוני זכויות האדם וארגוני שמאל קיצוני בישראל ומחוץ לה הביעו מחאה כנגד מדיניות הסיכולים הממוקדים, בטענה שהיא מהווה למעשה ביצוע הוצאה להורג ללא משפט.
בתחילה מדיניות זו הופעלה כנגד מחבלים מתאבדים ופעילים צבאיים שנחשבו כ"פצצה מתקתקת", אך ככל שעבר הזמן הופעלה מדיניות זו גם כנגד אנשי הזרוע הפוליטית של הארגון, ולא רק כלפי הזרוע הצבאית (גדודי עז-א-דין אל קסאם).
בקיץ 2003 נהרג בסיכול ממוקד דובר חמאס ברצועה, אסמאעיל אבו שנב, בעוד שבכירי הארגון עבד אל-עזיז א-רנתיסי ומחמוד א-זהאר ניצלו מניסיונות דומים.
הפצצה פגעה רק בקומה העליונה של הבית, בעוד שכל צמרת חמאס התכנסה בקומה התחתונה של הבית, ולכן כולם ניצלו מהמתקפה.
ב-22 במרץ 2004 נהרג מייסד התנועה ומנהיגה, השייח אחמד יאסין.
במקומו מונה ח'אלד משעל למנהיג חמאס.
כמנהיג חמאס בשטחי יהודה, שומרון ועזה מונה עבד אל-עזיז א-רנתיסי, שנהרג אף הוא בסיכול ממוקד ב-17 באפריל 2004. על-פי נתונים שפרסמה מערכת הביטחון לאחר מותו של יאסין, בשלוש וחצי שנותיה של האינתיפאדה השנייה ביצע חמאס 425 פיגועים, שבהם נהרגו 377 ישראלים ונפצעו 2,076 אנשים.
52 מפיגועים אלה היו פיגועי התאבדות, שבהם נהרגו 288 ישראלים ונפצעו 1,646. לפי המרכז למורשת המודיעין ביצע חמאס מאז תחילת העימות 780 פיגועים בהם נהרגו 430 אזרחים ונפצעו 2,260 אזרחים.
בשנת 2004 נהרגו רוב המהנדסים הבכירים של חמאס ברצועת ופעילים בכירים בתעשיית הקסאם (הבכיר שבהם היה עדנאן אל-ע'ול).
פגיעות קשות אלה הביאו להחלשה בכוחה של חמאס לבצע פיגועי התאבדות בשטח ישראל, והיא הגיבה בהגברת ירי הרקטות לעבר יישובי גוש קטיף ושדרות.
התחזקות חמאס בציבור הפלסטיני, ההתפוררות ההדרגתית של הרשות הפלסטינית ופת"ח, ההחלטה הישראלית על תוכנית ההתנתקות ובעיקר מות יאסר ערפאת הביאו לשינוי במדיניות התנועה בתחילת 2005, ולהדגשה רבה יותר של מאפייניה הפוליטיים.
חמאס החליטה על השתתפות בבחירות למועצות המקומיות ובבחירות למועצה המחוקקת, והסכימה ל"תהדיאה" (הרגעה) שהכריז אבו מאזן בפסגת שארם א-שייח בשנת 2005. במהלך 2005 המשיך חמאס בפעילותו הצבאית, כתגובה, לטענתו, על הפרות ישראליות של ה"תהדיאה".
בסבבי הבחירות המקומיות זכתה חמאס במספר עיריות מרכזיות, בהן שכם וקלקיליה.
במקביל, התחדדה היריבות בין התנועה ובין פת"ח והרשות הפלסטינית.
ב-14 ביולי 2005 החלו עימותים בין התנועות ברצועת עזה, על רקע ניסיון מנגנון "הביטחון הלאומי" למנוע ירי פצמ"רים לעבר ישראל.
במהלך העימותים נהרגו שני פלסטינים, נפצעו כמה עשרות נוספים והוצתו שריוניות ותחנות משטרה של הרשות הפלסטינית.
חמאס החרימה את הבחירות ליושב ראש הרשות הפלסטינית שנערכו בינואר 2005, לאחר מותו של יאסר ערפאת, אולם הודיעה שתשתף פעולה עם מי שייבחר לתפקיד.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו לאורך שנת 2005 זכה חמאס בהצלחה יחסית, בעיקר ברצועת עזה, אך גם ביהודה ושומרון.
מפקדי החטיבות של חמאס ברצועת עזה היו: אחמד רנדור "מפקד צפון רצועת עזה", ראאד סעד (מפקד חטיבת העיר עזה), מוחמד סנוואר (מפקד חטיבת ח'אן יונס), ראאד אל-עטאר (מפקד חטיבת רפיח, שנהרג במבצע צוק איתן), ומוחמד אבו שמאלה (מפקד חטיבת דרום הרצועה ואזור רפיח).
עד להריגתו על ידי ישראל היו כלל מפקדי החטיבות כפופים לאחמד ג'עברי, מפקד הזרוע הצבאית של חמאס בפועל ואחראי על חטיבה נוספת בעיר עזה.
ב-25 בינואר 2006, לאחר שנדחו מספר פעמים, נערכו הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית.
הסוקרים הפלסטינים וגורמי מודיעין ישראליים צפו ניצחון דחוק לפת"ח של אבו מאזן על פני "רשימת הרפורמה והשינוי" של תנועת חמאס בראשות אסמאעיל הנייה וסגנו מוחמד אבו טיר.
ההערכות בעיתונות הישראלית והפלסטינית היו שממשלת ישראל מסייעת לפת"ח בבחירות, כדי למנוע את עליית חמאס.
אף על פי כן, חמאס הפתיעה וזכתה ברוב גדול (75 מושבים בפרלמנט לעומת 43 של הפת"ח) בבחירות דמוקרטיות שקטות שפוקחו על ידי נציגות בינלאומית.
סקרים שערכו מכונים פלסטיניים גילו שרוב המצביעים ש-40% עשו זאת בשל השחיתות ברשות, אחוז מסוים נתן קולו לתנועה בגלל התפישות הדתיות של התנועה ורק כעשרה אחוז הצביעו עבורה בשל עמדותיה המדיניות הניציות.
כמה מהם הסבירו את ניצחון חמאס במכניזם של הבחירות - במסגרתו כמחצית מהצירים נבחרו באופן אישי ולא על בסיס שיוך תנועתי.
זמן קצר לאחר הבחירות, החל לחץ בינלאומי כבד שרוכז על ידי ארצות הברית וישראל כנגד המפלגה, שהוביל לכך שמנהיגי חמאס השמיעו אמירות מתונות יותר מאלה המופיעות במצע התנועה.
בישראל התרחש ויכוח ער לגבי חמאס, ומפלגת הליכוד העמידה את הנושא במרכז הקמפיין שלה לבחירות לכנסת השבע עשרה, כשהשתמשה בסלוגן "בנימין נתניהו - חזק מול חמאס".
ב-21 בפברואר 2006, הטיל אבו מאזן את הרכבת הממשלה על אסמאעיל הנייה, מספר אחד ברשימת חמאס.
לאחר מספר ניסיונות כושלים לקיים מגעים עם ארגונים אחרים בנושא, נאלצה חמאס להקים ממשלה בלא שיתוף מפלגות אחרות.
לאחר הקמת הממשלה, הציבו האיחוד האירופי, רוסיה, ארצות הברית והאו"ם שלושה תנאים, המכונים "תנאי הקווארטט", שאי עמידת תנועת חמאס בהם תוביל לעצירת הזרמת כספי תרומות ממדינות שונות ל"רשות".
תנאים אלה היו: הכרה בהסכמים שנחתמו בין אש"ף וישראל, לרבות הסכמי אוסלו; התנערות מהתמיכה בטרור והכרה בישראל.
זמן קצר לאחר הקמת ממשלת הרשות הפלסטינית החמישית, פרץ מאבק פנימי חריף בין חמאס לבין הנשיא אבו מאזן ותנועת פת"ח.
הסכסוך נבע ממספר סוגיות מרכזיות: דרישת אבו מאזן שחמאס תכיר בישראל ותעמוד בתנאי הקהילה הבינלאומית; מאבקי סמכויות בין מוסדות הממשלה לנשיאות, במיוחד על השליטה בגופים הכלכליים, המנהליים ובמערכת הביטחון; והקמת "הכוח המבצעי" – מנגנון ביטחוני חדש ביוזמת שר הפנים מטעם חמאס, סעיד סיאם – שהעצים את המתיחות בין הצדדים.
בחודשים הראשונים המאבק היה בעיקר הסברתי, אולם באפריל 2006 נשא יו"ר הלשכה המדינית של חמאס נאום שהחריף במידה רבה את מאבק זה.
הוא רמז כי אבו מאזן ופת"ח הם בוגדים, המנסים לבצע הפיכה נגד חמאס בעזרת ארצות הברית וישראל:הנאום ספג גינויים מצד גורמים פלסטיניים, ואפילו הממשלה של חמאס סירבה להתייחס אליו.
מספר שעות לאחר מכן החלו מהומות אלימות בכל רחבי השטחים בין פעילי שתי התנועות.
המהומות נרגעו לאחר זמן קצר, אך הדרדרו בהדרגה יותר ויותר במהלך שלושת החודשים שלאחר מכן, והובילו לעשרות פצועים והרוגים.
מסמך האסירים וחטיפת גלעד שליט
ביוני 2006 ניסה אבו מאזן לקדם את "מסמך האסירים", שכלל הכרה במדינת ישראל בגבולות 1967 והקמת ממשלת אחדות פלסטינית, אך חמאס סירבה ואבו מאזן איים במשאל עם.
במקביל הסלימו העימותים בין חמאס לפת"ח, עם הרוגים משני הצדדים.
חמאס חידשה את ירי הרקטות לעבר שדרות, וב־25 ביוני חטפו פעילי חמאס וועדות ההתנגדות העממית את החייל גלעד שליט ורצחו שני חיילי צה"ל ליד מעבר כרם שלום.
בהמשך הושגה הסכמה בין אבו מאזן לאסמאעיל הניה על נוסח מתוקן של המסמך, שאִפשר פרשנות לפיה חמאס אינה מחויבת להכיר בישראל.
על אף ציפיות לשחרור אסירים ולהקלת המצור בתמורה לשחרור שליט, המצב הפנימי הידרדר.
ניסיונות להקים ממשלת אחדות נכשלו, ובאוקטובר–דצמבר גברו העימותים הפנימיים, לרבות ניסיונות חיסול, חטיפות, פגיעות במוסדות אזרחיים כמו האוניברסיטה האסלאמית בעזה, והקמת מחסומים בעזה.
האלימות זלגה גם ליהודה ושומרון, בעיקר במתווים של חטיפות ופגיעות בבכירים מקומיים.
עימותים מזוינים בין חמאס לבין פת"ח החלו ב-15 בדצמבר 2006, ואחרי מספר הפוגות, ב-15 במאי 2007 התחדשו העימותים בעצימות גבוהה, עם עשרות הרוגים, רובם מהפת"ח.
חמאס המשיכה להשתלט על רצועת עזה, ובמהלך של 12-14 ביוני 2007 כבשה חמאס את כל בסיסי מנגנוני הביטחון ברצועת עזה.
בעקבות ההשתלטות המוחלטת על הרצועה הכריז יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס ב-14 ביוני, על פירוק ממשלת האחדות בראשות אסמאעיל הנייה ועל הוצאת חמאס וארגוניו החמושים אל מחוץ לחוק.
תחת שלטון חמאס גבר ירי הרקטות על ישראל, דבר שגרם להכרזה על הרצועה כ"ישות עוינת" ועל הטלת סנקציות כלכליות כנגד הרצועה.
בינואר 2008 גברו הסנקציות ומעבר הסולר לרצועה הופסק וכתוצאה מכך חלקים מהרצועה הוחשכו.
בתגובה, חמאס פרץ את ציר פילדלפי, דבר שגרם למאות אלפי פלסטינים לנהור לרפיח המצרית.
בעקבות ירי רקטות (קסאם וגראד) לעבר יישובים ישראלים הסמוכים לרצועת עזה, פתחה ישראל ב-27 בדצמבר 2008 במבצע צבאי רחב שכלל התקפות מן האוויר, פעילות של חיל הים הישראלי וכניסת כוחות קרקעיים.
מטרת המבצע המוצהרת הייתה "שיפור המציאות הביטחונית בדרום", דבר שתורגם על ידי פיקוד הדרום לשתי מטרות משנה: 1. הפסקת ירי הרקטות לעבר ישראל; 2. פגיעה בכוחה של חמאס שתרתיע אותה מחידוש הירי.