tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Isthi, שהופיע בעילום שם בכמה מאות עותקים, "Poétique"
במיוחד את יצירתו הלירית ביוצאת דופן " Pervigilium mortis" שהוצאתה לאור התעכבה זמן רב.
"Derniers vers" (השירים האחרונים), המרירים מאוד, לא הופיעו אלא אחרי מותו.
ב-1919 פרסם לואי בכתב העת "Comœdia" מאמר עם הכותרת "מולייר היה יצירת המופת של קורניי" שבו הודיע שגילה תרמית ספרותית שעמדה אחר כך ביסוד פולמוסים בנוגע למחבר האמיתי של יצירות מולייר.
לאורך חייו כתב פייר לואי שורה של כתבים הומוריסטיים, לרבות גרסאות ארוטיות של כמה מיצירותיו.
כתב גם טקסטים אירוניים, שובבים, עד כדי פורנוגרפיים תוך שימוש בדפוסים רציניים כמו הקטרנים "Pybrac" או "Manuel de civilité pour les petites filles à l'usage des maisons d'éducation (ספר הנימוסין עבור ילדות לשימוש במוסדות חינוך).
כמו כן ב"Trois filles de leur mère (שלוש בנות של אימן) סיפר על יחסיו הקשים עם שלוש בנותיו של ארדיה, שפורסם במהדורה פיראטית אחרי מותו, ואחר כך רשמית בקטלוג של ז'אן-ז'אק פובר (Pauvert).
לואי היה ידען בתחום הספרות העתיקה, וכן אספן ספרים.
ספרייתו כללה מעל 20,000 ספרים, מהן עותקים יחידיים.
מתוך תשוקתו הביבליוגרפית, הוא פרסם מאמרים בנושא וערך אלפי פתקאות שאותן העביר לידידו, פרדריק לשוור, מחבר של "ביבליוגרפיית קובצי השירים הקולקטיביים שפורסמו בין 1700 ל-1597" המשמש כרפרנס עד ימיינו.
אחרי מותו של לואי פרסם פרדריק לשוור את המכתבים שקיבל ממנו תחת הכותרת Pierre Louÿs et l'histoire littéraire (פייר לואי וההיסטוריה הספרותית", 1925)
פייר לואי היה גם צלם וצייר.
ב-1938 המו"ל ז'ורז' בריפו פרסם את קובץ השירים של לואי "La Femme" מלווים ב-16 פוטוטיפים לפי צילומיו וציוריו.
ירד בנכסים, היה משותק וראייתו הייתה לקויה מאוד.
הוא חי את שנותיו האחרונות בבדידות.
נפטר בגיל 54 עקב התקף אי ספיקה נשימתית בגלל אמפיזמה של הריאות.
הובא לקבורה בבית הקברות מונפרנאס בגוש 26.
ב- 22 ביוני 1899 התחתן לואי עם לואיז דה ארדיה (1878–1930), בתו הצעירה של חוזה-מריה דה ארדיה, אחרי שהיה המאהב של אחותה יותר גדולה, מארי דה רנייה, אשתו של אנרי דה רנייה.
בני הזוג התגרשו ב־13 ביולי 1913.(היא נישאה ב-1915 לאוגוסט ז'ילבר דה וואזן)
בין הדירות שהחליף במהלך חייו ידוע שבין 1897–1902 התגורר לואי בשדרת מאלרב 147 ברובע השבעה-עשר של פריז.
31 בדצמבר 1909 – אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת אביר
14 בינואר 1922 – אות לגיון הכבוד של צרפת, בדרגת קצין
ב-2000 יצירותיו נכנסו לרשות כלל הציבור.
פייר לואי ויצירותיו במדיה אמנותית אחרת
1893 – ז'אק-אמיל בלאנש – ציור דיוקנו – באוסף פרטי – הוצג ב-2012–2013 ב"קרן פייר ברז'ה-איב סן לוראן" בפריז
עם מאיירי יצירות פייר לואי נמנו:אדואר שימו (Chimot), אנטואן קאלבה (Calbet), קרלוס שוואבה (Schwabe), לואי איקאר (Icart), מרסל ורטש, רוז'אן, פול-אמיל בקא (Bécat), מרייט לידיס, מילו מנרה,
קלר ונדלינג, ז'ורז' פישאר, וילי פוגאן, סילביו קדלו, לור אלבן-גיו, אריך פון גטה, ז'קובסן (ז'אק למונייה).
2013 – Songs of Bilitis – מחזה אמריקאי של Rogue Artists Ensemble (במקור בהזמנת Getty Villa) מאת קטי פולבאום עם מוזיקה מאת אגו פלאם.
עיבודים קולנועים לפי יצירותיו וחייו
1920 – The Woman and the Puppet ("האישה והבובה") בבימוי רג'ינלד בארקר, עם ג'רלדין פראר
1929 – La Femme et le Pantin בבימוי ז'אק דה ברונסלי, עם השחקנית קונצ'יטה מונטנגרו.
1933 – Les Aventures du roi Pausole – (הרפתקאות המלך פוזול) בבימוי אלכסיס גרנובסקי, עם אנדרה ברלה ואדוויז' פייר (Edwige Feuillère)
לסרט גם גרסאות אנגלית (The Merry Monarch – המלך העליז) וגרמנית Die Abenteuer des Königs Pausole) – בשתיהן עם השחקנים אמיל יאנינגס וסידני פוקס
1935 – The Devil is a Woman ("השטן הוא אישה") לפי La Femme et le Pantin, בבימוי יוזף פון שטרנברג, עם מרלן דיטריך
1946 – لعبة الست ("משחק הגברת") סרט מצרי, בבימוי ולי א-דין סמך, עם השחקנית תחיה כאריוכא
1947 – Du sang, de la volupté et de la mort דם, חושניות ומוות חלק א Psyché, בבימוי גרגורי מרקופולוס
1959 – La Femme et le Pantin ("האישה"), בבימוי ז'וליין דוביבייה, עם בריז'יט בארדו
1966 – Take Me Naked בהשראת שירים ארוטיים של פייר לואי, בבימוי מייקל פינדליי ורוברטה פינדליי, עם רוברטה פינדליי
1966 – Bilitis ביליטיס – לפי Les Chansons de Bilitis בבימוי דייוויד המילטון, עם פאטי ד'ארבנוויל
1977 – Cet obscur objet du désir ("תשוקה אפלה") לפי הרומן La Femme et le Pantin, בבימוי לואיס בוניואל, עם קרול בוקה ואנחלה מולינה
1985 – Les Filles de leur mère ("שלוש הבנות של אימן"), בבימוי חוזה בנאזרף
1990 – La Femme et le Pantin – סרט טלוויזיה בבימוי מריו קמוס, עם מריבל ורדו ופייר ארדיטי
2006 – La Femme et le Pantin – סרט טלוויזיה, בבימוי אלן שוורצנשטיין, עם רוז'ה אנן ומליסה ג'אוזי
2019 – Curiosa ("קוריוזה") על אהבתם של פייר לואי ומארי דה ארדיה, בבימוי לו ז'נה, תסריט מאת רפאל (ה) דפלשן
1911 – האופרה "קונצ'יטה" מאת ריקרדו זנדונאי – לפי הרומן "האישה והבובה"
1930 – האופרטה "Les Aventures du roi Pausole" בשלוש מערכות מאת ארתור הונגר, על לברית מאת אבלרט וילמץ.
הוצג בבכורה ב 12 בדצמבר בתיאטר דה בוף פריזיין.
1988 – "אפרודיטה" Monodramma di costumi antichi (מונודרמה של מנהגים עתיקים) – מוזיקה ולברית מאת ג'ורג'ו בטיסטלי לפי הרומן "Aphrodite moeurs anciens", בכורה ב-7 ביולי, בווילה מאסימו ברומא.
2016 – הזמר-היוצר הצרפתי ז'ראר מאנסה הקדיש לפייר לואי את האלבום שלו " Opération Aphrodite" (מבצע אפרודיטה) עם 18 שירים
Nymphée (הנימפה) איורים מאת א.
(סיפורם של המלך גונזלב ושל תריסר הנסיכות)
L'Île aux dames (אי הגברות) – טיוטה לרומן ארוטי, 1988
1991 Manuel de Gomorrhe (ספר לימוד לעמורה – לא גמור)
1910 – La Femme et le Pantin (האישה והבובה) – מחזה בארבע מערכות מאת פייר לואי ופייר פרונדה – בכורה בתיאטרון אנטואן, פריז
שונות שפורסמו אחרי מות המחבר
1927 – Psyché (פסיכה) עם תוספת "סיומה של פסיכה" מאת קלוד פארר
La Sirène (הסירונית) – ללא תאריך – הוצאה לאור על ידי "ידידי פייר לואי"
Mon Journal היומן – פורסם אחרי המוות והו/לם ב-2003
התכתבות – עם קלוד דבוסי, פול ואלרי ואנדרה ז'יד, עם "אחיו למחצה"
קומפילציה מהקבצים Sanguines ו-Archipel – תחת הכותרת
L'Œuvre érotique – קובץ יצירות ארוטיות, אליו התווספו שירים שלא פורסמו – מהדורה חדשה -2012
פייר לוטי או בשמו האמיתי, לואי-מארי-ז'וליין ויו היה סופר וקצין ימי צרפתי.
הוא התפרסם ברומנים שלו, בחלקם בעלי אופי אוטוביוגרפי ששאבו השראה ממסעותיו בעולם –
למשל, בטהיטי (Le Mariage de Loti (Rarahu) – נישואי לוטי – ראראהו) (1882), בסנגל Le Roman d'un spahi (רומן של ספאחי) (1881) או ביפן (Madame Chrysanthème – מאדאם חרצית) (1887).
לאורך חייו שמר רגש עמוק כלפי טורקיה וכלפי חושניות תרבותה, מה שבא לידי ביטוי בספרים כמו Aziyadé (אזיאדה) (1879) והמשכו Fantôme d'Orient (רוח מן המזרח) (1892).
בכמה מספריו קיבל השראה גם מהצביון האקזוטי של חבלי ארץ צרפתיים או אירופיים כמו ברטאן ברומנים Mon frère Yves (אחי איב) (1883) ו־Pêcheur d'Islande (הדייג מאיסלנד) (1886) או חבל הבסקים ב-Ramuntcho (רמנוצ'ו) (1897).
ז'וליין ויו נולד בינור 1850 ברושפור, מחוז השראנט הימי בצרפת, כבן זקונים, ילדם השלישי של תאודור ויו, סופר, פקיד בכיר בעיריית רושפור, ושל נדין, בת לבית טיקסייה.
משפחת האב הייתה קתולית, ומוצאה בלאבו סור-לואר, בעוד שמשפחת אמו הייתה פרוטסטנטית ומקורה באי אולרון.
אחותו, מארי, בתשע עשרה שנים גדולה ממנו, הייתה לימים ציירת בשם בון מארי.
אחיו גוסטב היה בארבע עשרה שנים מבוגר ממנו.
ההורים העדיפו לתת לו חינוך פרטי בבית עד גיל 12. מאחותו למד פייר את אמנות הציור ואת מנהג הכתיבה ביומנים אישיים.
פייר לוטי נשאר כל חייו בקשר קרוב עם אחותו והתכתבותם העשירה נשמרת בספריית עיר הולדתם.
ב-1862 התחיל לימודי תיכון במכללת רושפור
ב-1862–1864 בילה חלק מחופשות הקיץ אצל בן דוד במחוז לוט,שם בטירת קסטלנו-ברטנו, נחשף לעקבות העבר.
בקיץ 1863 כתב מברטנו לאחיו גוסטב שכיהן כרופא בצי, על החלטתו להצטרף לחיל הים.
את זיכרונותיו מילדותו ונעוריו שטח הסופר ב"Le Roman d'un enfant, Prime jeunesse" וביומנו האישי.
הוא עזב את רושפור כדי לעבור בבית אחותו, מארי, בסן-פורשר.
בעלה, מורה בכפר, הופיע בכתבי לוטי תחת השם "Fontbruant" (פונברואן).
בסביבה נמצאת אחוזת טירת לה רוש-קורבון (La Roche-Courbon) שאותה כינה "טירת היפהיפיה הנרדמת" שלא הייתה מיושבת, ושלידה הוקסם מהיער ומהמערות המפורסמות, בהן גילה את תענוגות האהבה בזרועות נערה צועניה.
ב-10 במרץ 1865 אחיו גוסטב מת על סיפון אונייה בקרבת סרי לנקה של היום.
גופתו הושלכה לים על ידי הימאים במקום שנודע מאז כ"רכס ויו", רכס הרים תת-ימיים.
הוריו שייעדו אותו ללימודי הנדסה באקול פוליטקניק אך ירדו בנכסים, בעקבות הפסד במשפט, נאלצו להשלים עם שליחתו לבית הספר של הצי.
ז'וליין התחיל לימודי מכינה בתיכון נפולאיון (לימים "אנרי הרביעי") בפריז ובספטמבר 1867 התקבל לבית הספר של הצי.
באוקטובר 1867 התחיל את לימודיו בבית הספר של חיל הים
בברסט כאשר בעת השנה הראשונה עשה על סיפון אוניית הלימודים "בורדה".
בסוף שנת 1869 על אוניית הלימודים "ז'אן באר" נסע לאלג'יר ואחר כך לדרום אמריקה.
באותה שנה השתתף ויו במלחמת צרפת–פרוסיה כפרח קצונה בדרגה ראשונה על הקורבטה "דקרס" (Decrès) בעלת הפרופלור
הוא הפליג אחר כך על אונייה מסוג "אוויזו" עם פרופלור, שעגנה ב־14 ביוני 1871 בנמל דקר ומשם המשיכה לדרום אמריקה.
בדקר צייר רישומים ראשונים למזכרת על חוויותיו.
בסוף 1871, על אוניית הדגל, הפרגטה המעורבת "פלור" הפליג ויו מהנמל ולפראיסו אל טהיטי.
המסע נמשך בין נובמבר 1871 לדצמבר 1872. הוא נדרש לערוך מחקר הידרוגרפי על אי הפסחא ולהביא משם לצרפת את אחד מפסליו המפורסמים.
בעת מסעו באי הפסחא צייר כמות גדולה של רישומים ודיוקנאות שלבני המקום המקושטים בקעקועים.
כמה מרישומיו אלה פורסמו במגזין "l'Illustration" באוגוסט 1872 כאיור למאמר "אי הפסחא, יום של קצין זוטר מצוות המטה של אוניית "פלור" חתום "ז'וליין ויו".
ב-29 בינואר 1872 נחת לוטי בטהיטי אחרי תחנת ביניים קצרה בנוקה היווה באיי מרקיז.
לדבריו מלכת טהיטי הקשישה פומארה הרביעית העניקה לו את השם "לוטי" לפי "רוטי" שמו של פרח טרופי מקומי שהוא שגה בהיגוי המילה.
בגלל היותו קצין בצי לא השתמש בשם הזה מיד אלא רק אחרי 1876. בעת שהותו בטהיטי כתב לוטי רשימות ששימשו לו מאוחר יותר לספר Le Mariage de Loti (נישואי לוטי).
יצירה זו שימשה כלברית לאופרת הנעורים של ריינלדו האן "L'Île du rêve" (אי החלומות) שהוצגה ב-1898 באופרה קומיק בפריז.
בסוף שנת 1872 שב לוטי לצרפת על אוניית "פלור" כשדרגתו הועלתה לסגן משנה (enseigne de vaisseau de II classe).
ביולי 1873 על אוניית מסוג אוויזו בשם "פטרל" יצא שוב למסע אל חופי אפריקה המערבית הצרפתית.
בהתחלת 1874 הועבר לאניית אוויזו עם גלגל בשם "אספדון" וחזר לצרפת על סיפונה באוגוסט 1874.
לבקשתו שובץ למשך חצי שנה בבית הספר להתעמלות של הגדוד ז'ואנוויל (סוף 1874 – התחלת 1875).
באביב 1875 נשלח לשרת על פרגטה מחופת שריון "קורון" (Couronne)
ב-1877 בעת חנייה בטורקיה פגש לוטי את הטיג'ה, צעירה צ'רקסית שתקנית ובעלת עיניים ירוקות, שהשתייכה להרמון של פקיד בכיר בממשל העות'מאני.
איתה ניהל לוטי פרשת אהבים דרמטית.
כשעזב את טורקיה, הטיג'ה ייצרה עבורו טבעת מתוך תכשיטיה.
על בסיס יומנו ב-1879 כתב לוטי, תוך שינויי פרטים, את "אזיאדה", רומן אהבה עצוב שהסתיים במות זוג המאהבים.
מאוחר יותר, כשחזר לקונסטנטינופול, חיפש לוטי את מאהבתו וגילה שהיא מתה מנפש שבורה ועקב נידויה בעקבות בגידתה.
ב-1892 לוטי כתב על כך בספרו Fantôme d'Orient (רוח רפאים ממזרח)
ב-1881 הוא קודם כסגן של הצי ופרסם את הרומן הראשון שלו "הרומן של ספאחי" תחת שם העט "פייר לוטי".
הספר תיאר בנימה מלנכולית את הרפתקאותיו של חייל בסנגל.
בהמשך ב-1882 פרסם לוטי קובץ של ארבעה סיפורים קצרים, שלושה נובלות וספר מסע, כשהכותרת הייתה Fleurs d'ennui (פרחי שעמום)
בין 1 באפריל 1880 ל-25 בפברואר 1881 הפליג לוטי על אוניית "פרידלנד" בים האדריאטי וכתב רומן אוטוביוגרפי בבשם "פסקלה איוואנוביץ' ודפים אחרים ממונטנגרו".
ב-1883 פרסם את הרומן "Mon frère Yves" (אחי איב) שבו תיאר את חייו ברוספורדן בחבל ברטאן, שם התארח כמה פעמים אצל ידיד, פייר לה קור.
השתתף במסע הצבאי בטונקין על סיפון הקורבטה מחופת השריון "אטאלאנט".
תיאר שעה בשעה את סיפור כיבושה של העיר הואה בספר "Trois Journées de guerre en Annam" שפורסם בעיתון לה פיגרו.
הוצא מהשירות הצבאי על ידי הממשל ז'ול פרי שנזף בו על כך שהוקיע את האכזריות והאלימות שבהן נהגו החיילים בצרפתים.
ב-28 באפריל עלה הסופר על האונייץ הקו האוקיינית "שאטו איקם" Château-Yquem בכיוון איי פסקדורס ועזב אותם ב-5 ביולי.
ב-1885 עלה לוטי על סיפון הקורבטה מחופת השריון "לה טריונפאנט" במסגרת הפלגה בפיקודו של האדמירל קורבה.
ב-7 בדצמבר 1885 "לה טריונפאנט" שבה לצרפת ומתפרקת מנשקה בנמל טולון.
לוטי נוכח בסוף המסע הצבאי לסין אחר כך שוהה ביפן, שם קיבלה השראה לכתיבת ספרו "Madame Chrysanthème" (מאדאם חרצית).
ב-1886 פרסם את הספר שהביא לו ההצלחה הגדולה השנייה – Pêcheur d'Islande (הדייג מאיסלנד).
פעמיים ב-1892 וב-1898 אחרי פסק זמן שבו שירת ביבשה בפרפקטורה הימית של רושפור, פיקד הסגן ז'וליין ויו על קנוניירה בשם ז'אוולו ששעגנה בין בידסואה לאנדה ורכש אדמה באנדה.
חבל הבסקים הצרפתי כבש את ליבו והוא הקדיש לו את הרומן "רמונצ'ו".
באפריל 1898 התמנה לקפטן של קורבטה אולם יחד עם עוד עשרים קצינים בכירים, ביניהם פייר סבורניאן דה בראזה אולץ לפרוש פרישה מוקדמת.
ערעורו על החלטה זו התקבל במועצת המדינה ופרישתו בוטלה.
על האונייה "לה רדוטאבל" (Le Redoutable) יצא לשליחות לפרס ולהודו מטעם משרד החוץ ולבסוף השתתף בקפטן האונייה במלחמת הבוקסרים בסין.
שהה שוב ביפן, אחר כך בהודו-סין כשביקר באתר אנגקור בקמבודיה.
בגיל 41 ב־21 במאי 1891 נבחר פייר לוטי באקדמיה הצרפתית במושב 13 במקומו של אוקטאב פייה המנוח.
זכה ב-18 קולות מתוך 35 מול יריבו, אמיל זולה.
הטקס הרשמי לקבלתו לאקדמיה התקיים ב-7 באפריל כשאת נאום הברכה נאם אלפרד מזייר.
יישוב הולדתו רושפור התגאה מאוד בבחירתו למרות הסתייגויות פה ושם.
ספריו נקראו בהתלהבות על ידי הנערות והן נהגו לענוד עדיליון בצורת לב עם שמו של הסופר.
הספר "הדייג מאיסלנד" ריגש אותן עד דמעות.
לעומת זאת האמהות לא הרשו לבנותיהן לקרוא את הספרים "אחי איב" ואת "Matelot" (מלח) שלא נחשבו הולמים.
בין 1900–1902 הוצא לגמלאות ואחר כך הוחזר לשירות בחיל הים (אחרי שפנה למועצת המדינה של צרפת) ונשלח לאסיה מטעם החיל.
בהזדמנות זו, אחרי שהשתתף בדיכוי העקוב בדם של מרד הבוקסרים בסין כתב את Les Derniers Jours de Pékin ("ימיה האחרונים של פקין") (1902) ואת L'Inde sans les Anglais "הודו ללא אנגלים" (1903).
החל מ-1903 שהה למשך 20 חודשים בקונסטנטינופול, בעיניו "עיר יחידה בעולם" וכתב את ספרו Vers Ispahan (אל אספהאן)
ב-1903–1905 פיקד לוטי על הסיירת-טרפדת "ווטור" שעגנה בקונסטנטינופול.
יחד איתו שירת הסגן קלוד פארר.
בשובו משם ב-1906 כתב לוטי רומן על ההרמונים הטורקיים – Les Désenchantées (המאוכזבות).
כרגיל בהרבה מספריו, היצירה התבססה על מפגש אמיתי של המחבר עם שלוש נשים מקומיות.
לימים, אחרי מותו של לוטי, נתגלה שאחת מהן הייתה למעשה עיתונאית ופמיניסטית צרפתייה
ב-26 באוגוסט 1906 קודם לוטי לדרגת מפקד אונייה וביצע משימה נוספת במצרים
בנובמבר 1909 ביקש לצאת לגמלאות וב-14 בינואר 1910 פרש מהצי, אחרי 40 שנות שירות, מתוכן 20 שנה בים.
תמך בהצלחה במועמדותו של ההיסטוריון לואי דושן לאקדמיה הצרפתית.
ב-1913 חזר לקונסנטינופול וקם נגד התפרקות האימפריה העות'מאנית שהייתה מטרת חלק מהמעצמות המערביות ופרסם את "La Turquie agonisante" ("טורקיה גוססת").
שיתף פעולה במגזין "La Bonne Chanson, Revue du foyer, littéraire et musicale" ("הזמר הטוב, כתב עת הבית לספרות ולמוזיקה") בעריכתו של תאודור בוטרל.
ב-1914 כשמלאו לו 64 ופרצה מלחמת העולם הראשונה ביקש להתגייס אך חיל הים דחה את בקשתו.
לעומת זאת התקבל בצבא היבשה עם דרגת קולונל.
שובץ במטה המושל של פריז, הגנרל ז'וזף גליאני אחר כך במטות קבוצת הארמיות של המרכז ושל קבוצת הארמיות של מזרח.
נשלח כיועץ במטה הכללי של הצבא האיטלקי שנלחם בצבא האוסטרו-הונגרי.
ב-31 במאי 1918 שוחרר מהשירות הצבאי מסיבות בריאות.
ב-1921 לקה באירוע מוחי ונפגע בשיתוק בחצי גוף.
אחרי טקס לווייה לאומי נקבר בגן של "בית הסבתות" בסן-פייר ד'אולרון.
3 באוקטובר 2006 – בית המשפחה הישן על יד מקום קבורתו באי אולרון הוכרז מונומנט היסטורי שנועד לשימור, בהחלטה של הוועדה האזורית למורשת ולאתרים.
קטעים מיומנו שערך עוד בחייו בשיתוף פעולה עם בנו, סמואל, פורסמו אחרי מותו, ב-1923, בכותרת "Un jeune officier pauvre (קצין צעיר ועני).
בגיל 35, מיד עם הגעתו ב-9 ביולי 1885 לנגסאקי התחתן לוטי בחוזה זמני שניתן היה לחידוש עם אוקאנה סאן, צעירה יפנית בת 18 שהוטבלה בשם "קיקו סאן" – "מאדאם חרצית"
כעבור חודש ב-12 באוגוסט עזב לוטי את נגסאקי.
נישואים אלה שקיבלו את הסכמת הורי הכלה, סודרו על ידי סוכן ונרשמו במשטרה המקומית.
אחרי סיומם כעבור חודש יכלה הצעירה להתחתן עם יפני.
זה היה מנהג די שכיח ביפן ונחשב להווייה עבור המבקרים הזרים, בלי התחשבות ברגשות הצעירות המעורבות.
"מאדאם חרצית" הגיבור בחר צעירה בעלת עור "צהוב" במיוחד ותיאר אותה כמו "חפץ אקזוטי":"היא קישוטית מאוד, לקחתי אותה כד להשתעשע", היא כמו "בובה על במדף ושום דבר אחר".
ב-21 באוקטובר 1886 התחתן לוטי עם ז'אן-אמלי-בלאנש פראן דה פרייר
Franc de Ferrière) (1859–1940)), בת למשפחת נכבדים מבורדו.
ב-1887 היא ילדה עובר מת ולקתה במחלת חום שפגעה בשמיעתה.
ב-17 במרץ 1889 היא ילדה את בנו החוקי היחיד של לוטי – סמואל לוטי-ויו
בשובו ממסעותיו חזר לוטי מדי פעם לביתו ברושפור.
ב-1894 פגש לוטי באנדה את חואנה חוספה קרוס גאינסה (Cruz Gainza) (1949–1867) המכונה "קרוסיטה", צעירה ממוצא בסקי שהפכה לפלגשו.
הוא שכר אז באנדה את וילת בכר אצ'אה, הקרויה "הבית הבודד" בה קרוסיטה לא התגוררה בסוף מכיוון שלוטי, בהתאם ל"חוזה" ביניהם, הביא אותה לרושפור ומצא לה שם בית אחר באחד מפרברי העיירה.
מ"קרוסיטה" נולדו ללוטי ארבעה בנים מחוץ לנישואים:
בן זה כנראה נתן השראה לרומן "רמונצ'ו" שכתב אביו
אלפונס-לוסיין (1897–1975) המכונה "אדמונד" ("אֶדמון) או "אדואר", שהתחתן ב-1924 עם ז'אן ז'ורז'ט בארץ (Barets) שילדה ללוטי שתי נכדות
אנדרה – שנולד מת ב-1920, כשלוטי היה בן שבעים.
ב-1920 ערך לוטי מסע לארץ ישראל, שעליו דיווח החל מ-1894–1895 בטרילוגיה המורכבת משלושה טקסטים:
ב-1899 רכש הסופר את בית המשפחה באי אולרון שאותו כינה"בית הסבתות" (la maison des Aïeules).
זו הייתה וילה שנבנתה ב-1739 והוא ראה בה זיכרון ילדות וגם סמל לעבר הפרוטסטנטי של המשפחה, לרבות לרדיפות שכמה מבניה סבלו בגלל שייכותם ההוגנוטית.
בית זה היה גם תאפורה למחזה שלו "ז'ול רנודן" שהוצג ב-1899 בתיאטרון אנטואן בפריז.
פְּיֵיר-אִיזָק-אִיזִידוֹר מֶנְדֶס פראנס היה מדינאי יהודי צרפתי, ראש ממשלת צרפת בשנים 1954–1955. ראש הממשלה הרביעי בתולדות צרפת, שהיה ממוצא יהודי (מתוך שבעה סך הכל).
מֶנְדֶס פראנס נולד בפריז למשפחה יהודית ספרדית-פורטוגזית שהתיישבה במאה ה-16 בבורדו ועסקה במסחר בגדים.
אביו היה תעשיין בתחום הטקסטיל.
הוא למד והוסמך כעורך דין וכלכלן.
ב-1932 היה צעיר חברי הפרלמנט הצרפתי.
במלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר הצרפתי.
בשנת 1940 ברח לצפון אפריקה והצטרף לשארל דה גול.
היה יושב ראש ועדת הכספים של הפרלמנט הצרפתי בשנת 1953.
פייר מנדס פראנס כיהן כראש ממשלת צרפת במשך כשמונה חודשים, בין יוני 1954 לפברואר 1955, היהודי הרביעי (מתוך שבעה) שכיהן בתפקיד זה בצרפת.
הוא מונה לתפקיד זה מטעם המפלגה הרדיקלית, מפלגת שמאל-מרכז.
קוצר ימיה של ממשלתו אופייני לכל ראשי הממשלות בתקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
עוד בטרם מונה לראש ממשלה, יצא מֶנְדֶס פראנס נגד הקולוניאליזם הצרפתי.
לעומת זאת היא עוררה התנגדות בחוגי ימין ובקרב הכנסייה.
מֶנְדֶס פראנס היה נתון בעקבות הנסיגה להתקפות אישיות, לעיתים נגועות באנטישמיות.
מהלך מדיני נוסף של מֶנְדֶס פראנס היה הגעה להסכם עם מנהיג התנועה הלאומית בתוניסיה, חביב בורגיבה, על אוטונומיה נרחבת שתינתן לתוניסאים, כצעד מקדים לעצמאות מלאה שתינתן ב-1956. מֶנְדֶס פראנס צידד גם בנסיגה צרפתית ממרוקו, אך בשאלת אלג'יריה ביקש למצוא פתרון שיבטיח את מעמדם של המתיישבים הצרפתים במקום.
מנדס פראנס תמך בהתלהבות בהתקדמות לקראת איחוד מדיני באירופה, ובכלל זה שיתוף פעולה מדיני וצבאי שיכלול גם את ממשלת מערב גרמניה, על אף המשקעים הלא רחוקים ממלחמות העולם.
בין פברואר למאי 1956 שימש מנדס פראנס כשר בממשלת גי מולה, אך פרש על רקע המשבר המתמשך בנושא אלג'יריה.
ב-1957 הוא התפטר מהנהגת מפלגתו בגלל התנגדותו לדה-גול, וב-1959 סולק ממנה, לאחר שנהפכה למפלגה פרו-גוליסטית.
בהמשך הקריירה הפוליטית שלו כיהן לסירוגין כחבר פרלמנט מטעם מפלגות שמאל קטנות.
הוא הביע אהדה למרד הסטודנטים של מאי 1968, עמדה בלתי שכיחה אצל פוליטיקאים במעמדו.
מנדס פראנס חיבר מספר ספרים בענייני כלכלה ונושאים אחרים.
פייר מֶנְדֶס פראנס נפטר באוקטובר 1982 בפריז.
היה נשוי ללילי (1911–1967), בתו של איש העסקים סולומון סיקורל מקהיר.
לזוג נולדו שני בנים: מישל וברנאר.
בשכונת עג'מי ביפו נקרא רחוב על שמו.
בגינת טולוז הגובלת ברחוב נמצא ביתו של שגריר צרפת בישראל.
פייר פאולו פאזוליני (באיטלקית: Pier Paolo Pasolini; 5 במרץ 1922, בולוניה – 2 בנובמבר 1975, אוסטיה) היה במאי קולנוע, תסריטאי, משורר (באיטלקית ובפורלן) איטלקי.
נמנה עם אנשי רוח בולטים אחרים באיטליה של אחרי מלחמת העולם השנייה.
נודע גם כהוגה דעות ופובליציסט, בלשן, סופר ומחזאי, שחקן, צייר ופעיל פוליטי בקצה השמאלי של הזירה הפוליטית בארצו.
פאזוליני נולד בבולוניה, הידועה כאחת הערים השמאלניות באיטליה.
הוא היה בנם של חייל, קרלו אלברטו, שהתפרסם בכך שהציל את חייו של מוסוליני, ושל מורה בבית ספר יסודי, סוזנה קולוסי.
משפחתו עברה לקונליינו ב-1923 ולאחר שנתיים לבֶּלוּנו, שם נולד אחיו גואידלברטו.
ב-1926 נאסר אביו בגלל חובות הימורים ואמו עברה לבית אביה בקזרסה, בנפת פורדנונה אשר במחוז פריולי.
פאזוליני החל לכתוב פואמות בגיל שבע, בהשראת יפי הטבע בקזרסה.
ב-1933 הועבר אביו לכלא בקרמונה ולאחר מכן לסקנדיאנו ומשם לרג'ו אמיליה.
לפאזוליני היה קשה להתרגל למעברים, אבל הוא ניצל את זמנו לקריאת שירה ולקריאת ספריהם של דוסטויבסקי, טולסטוי, שייקספיר, קולרידג', נובאליס והתרחק מהקנאות הדתית שבה גדל.
בתיכון ברג'ו אמיליה פגש פאזוליני את מי שהיה לחברו הטוב הראשון, לוצ'אנו סרה.
השניים נפגשו שוב בבולוניה, שם חי פאזוליני במשך שבע שנים שבהן השלים את לימודיו בתיכון.
בתקופה זו, בה הוא טיפח תחומי עניין חדשים כמו כדורגל, ייסד פאזוליני קבוצה לדיונים ספרותיים יחד עם ארמס פריני, פרנקו פרולפי ואליו מלי.
ב-1939 סיים את לימודיו והחל ללמוד ספרות באוניברסיטת בולוניה, בה התוודע לנושאים חדשים כגון בלשנות ואסתטיקה של אמנות חזותית.
פאזוליני, שהרבה לבקר במועדון הקולנוע המקומי, נהג להציג בפני חבריו חזות גברית וחזקה והחביא מהם לחלוטין את ייסוריו.
הוא אפילו השתתף בתחרויות התרבות והספורט של הממשל הפשיסטי.
ב-1941 ניסה להוציא לאור מגזין ספרותי ביחד עם פרנצ'סקו לאונטי, רוברטו רוברסי ואחרים, אך הניסיון נכשל עקב מחסור בנייר.
שיריו של פאזוליני מתקופה זו החלו לכלול קטעים בשפת פורלן, שלמד כשהיה לצדה של אמו.
ב-1941, אחרי קיץ בקזרסה, פרסם פאזוליני את "שורות על קזרסה", אוסף שירים בפורלן.
אינטלקטואלים ומבקרים כגון ג'אנפרנקו קונטיני, אלפונסו גטו ואנטוניו רוסי התרשמו מיצירתו.
תצלומיו זכו אף הם להצלחה.
פאזוליני היה גם העורך הראשי של המגזין "איל סטאצ'ו" ("הנפּה"), אך הוא פוטר לאחר חילוקי דעות עם המנהל, שהחזיק בדעותיו של המשטר הפשיסטי.
בטיול לגרמניה גילה פאזוליני את אופייה ה"פרובינציאלי" של התרבות האיטלקית באותו זמן, והדבר הביא אותו לפקפק בדעותיו על הפוליטיקה התרבותית של הפשיזם, ובהדרגה השתנו עמדותיו לקומוניסטיות.
ב-1942 מצאה המשפחה מחסה בקזרסה, שנתפסה כמקום שליו להמתין בו לסיום מלחמת העולם השנייה.
שם התמודד פאזוליני לראשונה עם המתח המיני שהדחיק בשנות התבגרותו.
הוא כתב "הפרעה תמידית, ללא מראות או מילים, פועמת ברקותיי ומטשטשת אותי".
בשבועות שקדמו לשביתת הנשק שחתמה איטליה עם בעלות הברית ב-3 בספטמבר 1943 גויס פאזוליני למלחמה, ולאחר שביתת הנשק נכלא על ידי הגרמנים.
הוא הצליח להימלט מחופש לאיכר, ומצא את דרכו לקזרסה.
שם הצטרף לקבוצה של צעירים חובבי שפת פורלן ששאפו לתת לפורלן המדוברת בקזרסה מעמד שווה לניב הרשמי של המחוז.
החל ממאי 1944 הם הוציאו לאור מגזין שנקרא, בניב המקומי, "ירחון שמתפרסם כאן על המים".
בינתיים סבלה קזרסה מהפצצות בעלות הברית, מפעילות פרטיזנית ומגיוס כפוי שביצעה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, ממשלת בובות שהקימו הגרמנים בצפון איטליה.
מוסוליני הועמד בראש הרפובליקה וקבע את בירתו בסאלו שעל אגם גרדה, והיא כונתה "הרפובליקה של סאלו", שם שפאזוליני השתמש בו מאוחר יותר ליצירת הסרט השנוי במחלוקת "סאלו או 120 ימי סדום" (1975).
בזמנים אלו התלווה לאימו בלימוד תלמידים שהמלחמה מנעה מהם להגיע לבתי ספר בערים הגדולות.
באותו זמן התאהבה בפאזוליני תלמידה סלובנית שלו, פינה קאלץ', אך הוא התאהב באחד מתלמידיו - אהבתו ההומוסקסואלית הראשונה.
מצב רגשי מורכב זה הפך לטרגי כשגווידו, אחיו של פאזוליני, נהרג במארב ב-12 בפברואר 1945. שישה ימים מאוחר יותר נוסדה האקדמיה לפורלן, וכן באותה שנה הצטרף פאזוליני לשורות האגודה לאוטונומיית פריולי וסיים את לימודיו בעבודה על יצירותיו של ג'ובני פסקולי.
באוקטובר 1946 נסע לרומא ובמאי 1947 החל לכתוב את "המחברות האדומות".
הוא כתב דרמה באיטלקית, "הכומר", ואוסף שירה נוסף, "הבכיות".
ב־26 בינואר 1947 כתב פאזוליני הצהרה מעוררת מחלוקת לעמוד הראשי של העיתון "ליברטה" (חירות): "לדעתנו, רק קומוניזם יכול להבטיח תרבות חדשה".
תרמה למחלוקת העובדה שכלל לא היה חבר המפלגה הקומוניסטית האיטלקית (מק"א) בעת פרסום הדברים.
פאזוליני תכנן להרחיב את עבודתה של האקדמיה לספרות בשפות רומאניות אחרות, והכיר אז את המשורר הקטלני הגולה, קרלס קרדו.
לאחר שנרשם למק"א הוא השתתף בכמה הפגנות ובמאי 1949 השתתף בקונגרס השלום בפריז.
כשהשקיף על העימותים בין האזרחים והאיכרים למשטרה האיטלקית החל לחשוב על ספרו הראשון.
באוקטובר הואשם פאזוליני בשחיתות ובמעשים מגונים במקום ציבורי וגורש מהפלג המקומי של המפלגה הקומוניסטית.
הוא גם פוטר ממשרת המורה שהשיג שנה קודם לכן בוולוזונה.
חיי הדוחק גרמו לפאזוליני לעבור לרומא יחד עם אמו בינואר 1950.
מאוחר יותר תיאר את התקופה הזו בחייו כקשה ביותר.
"באתי לרומא מהכפרים של פריולי.
אחרי שנים של אבטלה, כשכולם מתעלמים ממני, שבור מהפחד שהחיים יהיו לא כמו שהם אמורים להיות".
אך במקום לבקש סיוע ממשכילים אחרים בחר פאזוליני דרך משלו.
הוא מצא עבודה באולפני צ'ינצ'יטה ומכר את ספריו על מדרכות רומא.
לבסוף, בסיועו של ויטוריו קלמנטה, משורר באברוצית, מצא עבודה כמורה בצ'מפינו, פרבר של רומא.
באותן שנים העביר פאזוליני את השראת הכפר הפריולי לפרבר רומא, ה"בּוֹרגָטָה" הידועה לשמצה שבה גרו מהגרים פרולטרים עניים בתנאים חברתיים וסניטריים איומים.
ב־1954 עזב פאזוליני את משרת ההוראה לטובת עבודה באגף הספרות של הרדיו האיטלקי הלאומי.
עבר לרובע מונטוורדה ופרסם את "הנעורים הטובים יותר" - האוסף החשוב הראשון שלו של שירים בדיאלקט.
הרומן הראשון שלו, "נערי החיים" ראה אור ב-1955. הספר זכה להצלחה רבה אך לא נשא חן בעיני הממסד של מק"א ובעיני ממשלת איטליה, שהגישה תביעה נגד פאזוליני והעורך שלו גרצנטי.
אף על פי שזוכה מכל אשמה, הפך פאזוליני לקורבן לגינויים בעיתונות הצהובה.
ב-1957 כתב פאזוליני, ביחד עם סרג'ו צ'יטי, דיאלוגים לדיאלקט הרומי בסרטו של פדריקו פליני, "לילות כביריה".
ב-1960 שיחק בפעם הראשונה בסרט "הגיבן".
הסרט הראשון שכתב לו תסריט וביים אותו היה "הקבצן" (1961), שעלילתו התרחשה ברובעי השוליים של רומא.
ב-1963 הוחרם הפרק "המחושל" שנכלל בסרטו "רוגופאג", ופאזוליני נשפט על פגיעה באיטליה.
בתקופה זו נסע פאזוליני תכופות לטיולים מסביב לגלובוס: ב-1961 נסע להודו עם אלזה מורנטה ואלברטו מורביה (לשם חזר לאחר שבע שנים), ב-1962 נסע לסודאן ולקניה, ב-1963 לגאנה, לניגריה, לגינאה, לירדן ולישראל, בה צילם את הסרט "בידוק בפלסטינה".
ב-1970 נסע שוב לאפריקה וצילם סרט תיעודי - "רשימות מאפריקה".
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, עידן מהומות הסטודנטים, הכריז פאזוליני, אף על פי שהוא מקבל את המניעים האידאולוגיים שלהם, הם "מעמד ביניים אנתרופולוגי" ולפיכך דינו של ניסיון המהפכה שלהם להיכשל.
סרטו "תיאורמה" מ-1968 השתתף בפסטיבל הסרטים של ונציה באווירה סוערת, כי פאזוליני טען שהפסטיבל מנוהל על ידי הבמאים עצמם .
ב-1970 קנה פאזוליני טירה עתיקה ליד ויטרבו, כמה עשרות קילומטרים מצפון לרומא, ושם החל לכתוב את ספרו האחרון והבלתי-גמור, "נפט".
ב-1972 החל לשתף פעולה עם אגודת השמאל הקיצוני, "לוטה קונטינואה" והפיק סרט תיעודי, "12 בדצמבר", על הפיצוץ בכיכר פונטנה (התקפה אנרכיסטית על משרדי בנק ב-1969).
ב-1973 החל לשתף פעולה עם העיתון האיטלקי הנחשב ביותר, "קוריירה דלה סרה".
בתחילת 1975 פרסם גרצנטי אוסף של מאמרי ביקורת של פאזוליני.
פאזוליני נרצח ב־2 בנובמבר 1975 על חוף אוסטיה, ליד רומא, מסוג המקומות שנהג לתאר ברומנים שלו.
הרצח היה ברוטלי: גופתו הוכתה פעמים רבות והוא נדרס מספר פעמים.
פינו פלוזי, זונה ממין זכר, בן 17 באותה עת, נעצר והודה ברצח, אך ב־7 במאי 2005 חזר בו מהודאתו וטען ששלושה אנשים לא מזוהים בעלי מבטא דרומי הם שהרגו את פאזוליני ואיימו על פלוזי לשמור על שתיקה.
הוא נימק את הודאתו באיומי אלימות שנעשו כנגד משפחתו.
בעקבות שינוי גרסתו נפתחה מחדש החקירה ברצח פאזוליני.
הרצח לא הוסבר עדיין באופן משביע רצון: בהצהרתו של פלוזי ישנן סתירות, השירותים החשאיים האיטלקיים התערבו משום מה במהלך החקירות, ויש חוסר עקביות במסמכים מסוימים מההליכים המשפטיים.
על פלוזי לא נמצא כלל דמו של פאזוליני למרות אכזריות הרצח, ולפי הממצאים סביר שיותר מאדם אחד ביצע את הרצח.
דברים אלה הביאו כמה מידידיו של פאזוליני, ובמיוחד את חברתו הקרובה, השחקנית לאורה בטי, לחשוד שמותו היה בהזמנה.
ידוע שבחודשים שלפני מותו פגש פאזוליני פוליטיקאים רבים ואמר להם שהוא יודע סודות מסוימים.
בעקבות הצהרתו המתוקנת של פלוזי מ־2005 פתחה משטרת רומא מחדש את תיק החקירה, אך השופטים קבעו שהממצאים החדשים אינם מספיקים.
גופתו הולבשה בסוודר של קבוצת כדורגל התנדבותית שמימן.
הרומן הראשון של פאזוליני, "נערי החיים" ("Ragazzi di Vita" מ-1955), עסק בזנות גברית, סרסורים וגנבים.
בעקבות הספר הואשם פאזוליני בפרסומי תועבה.
היה זה מקרה ראשון מני רבים בהם גרמה אמנותו של פאזוליני לבעיות משפטיות.
ארבע שנים לאחר מכן, הופיע רומן נוסף "חיים אלימים", אשר כרקע לעלילתו משמשת רומא ומעמד הפועלים השחורים בפרווריה.
כמשורר, הוציא פאזוליני לאור בשנת 1954 קובץ שירים בדיאלקט ("La meglio gioventù").
שמו של קובץ השירים נתן את שמו האיטלקי לסרט קסם הנעורים שיצא בשנת 2003. תהילתו גברה עם הוצאת "האפר של גראמשי" ("Le ceneri di Gramsci") בשנת 1957 - מיצירותיו החשובות ביותר.
בהמשך הוציא לאור קובצי שירה נוספים, ביניהם: "זמיר הכנסייה הקתולית", "הדת של זמני", "שירה בצורת ורד".
סרטו "אקטונה" ("Accattone") מ־1961, גם הוא על העולם התחתון ברומא, גרם לעימות עם שמרנים שדרשו צנזורה קשוחה יותר.
באופן משונה, הוא קיבל תמיכה מהכנסייה הקתולית לבימוי הסרט בשחור-לבן "הבשורה על פי מתי", סרט שיש הסכמה רחבה שהוא הסרט הטוב ביותר על חיי ישו (ששיחק אנריקה אירזוקי).
במהלך צילומי הסרט נדר פאזוליני לביים אותו "מנקודת מבט של מאמין" אבל מאוחר יותר, כשצפה ביצירה הגמורה, הבין שבמקום זאת הביע את אמונותיו שלו.
במהלך החיפוש אחר אתרי צילום לקראת הפקת סרטו "הבשורה על פי מתי", סייר פאזוליני ברחבי ישראל (1964), אך לא מצא את אותם נופים תנ"כיים מרהיבים להם ציפה, ואת הסרט צילם לבסוף באירופה.
את הקטעים שצילם בארץ, ערך מאוחר יותר לכדי סרט תיעודי בן 55 דקות, המשמש כעדות יחידאית לנוף הישראלי של ראשית שנות ה-60.
בסרט "תיאורמה" ("Teorema" מ-1968), בו כיכב טרנס סטמפ כזר מסתורי, תיאר התמוטטות מינית של משפחה בורגנית (אחריו ביים פרנסואה אוזון את הסרט "סיטקום").
פולקלור רווי מין עמד במרכזם של סרטים מאוחרים יותר של פאזוליני, כגון "אלף לילה ולילה" (Il fiore delle" mille una notte") מ-1974, "דקמרון" מ-1970 לפי ספרו של בוקאצ'ו, "סיפורי קנטרברי" של צ'וסר מ-1972 ו-"הטרילוגיה של החיים".
סרטו האחרון, היחיד מ"טרילוגיית המוות" המתוכננת, היה "סאלו או 120 ימי סדום" ("Salò o le 120 giornate di Sodoma") מ-1975. סרט זה היה מעבר למה שקיבתם של רוב הצופים יכלה לעכל בזמנו, בגלל סצנות רבות של אלימות סאדו מזוכיסטית בוטה.
הסרט התבסס על ספרו של המרקיז דה סאד, אך העמיד אותו בהקשר מודרני, הרפובליקה של סאלו קצרת הימים, שהוקמה על ידי בניטו מוסוליני בספטמבר 1943, והייתה למעשה מדינת בובות פאשיסטית, בחסות נאצית.
הסרט היה בד בבד אמירה אישית ואמירה פוליטית נוקבת על מהותו של הפאשיזם והוא נחשב לסרטו מעורר המחלוקת ביותר.
בסרטו מ-1966, "ציפורי טרף, ציפורי שיר" ("Uccellacci e Uccellini"), אגדה הרפתקנית אך גם מיסטית, רצה שהקומיקאי האיטלקי טוטו ישחק לצידו של אחד השחקנים ה"טבעיים" שלו, נינטו דאוולי.
הייתה זו הזדמנות ייחודית לטוטו להראות את כוחו כשחקן דרמטי מרשים.
גם בפוליטיקה, ובוויכוחים בחברה, גרם פאזוליני לשערוריות ולוויכוחים בקביעות שלא נשמעו עד אז.
כך למשל היה במהלך המהומות של 1969, שבהן התעמתו ברחובות רומא סטודנטים עם שוטרים כבלוחמת גרילה.
בכך עורר עליו את זעמם של תומכי השמאל, בנוסף לתומכי הימין שראו בו אויב בגלל היותו הומוסקסואל וביקורתו על הפשיזם ועל המפלגה הדמוקרטית-נוצרית שהיו בשלטון באיטליה.
הוא סלד מכך ששמחת החיים החייתית של נערים מתחלפת במהירות בשאיפות בורגניות כמו בית ומשפחה.
אל סרטו סאלו הכניס סצנה בה ילדים חטופים מוכרחים לאכול צואה באיומי נשק.
לטענת פזוליני הסצנה היא ביקורת על תעשיית המזון המעובד.
פאזוליני הביע אכזבה מהגלובליזציה הכלכלית.
פאזוליני כבמאי יצר נאו-ריאליזם איטלקי שהראה מציאות עצובה, חבויה, ענייה - אך כביכול כואבת ואמיתית, שרבים מהפעילים החברתיים סלדו מהבנייתה..
"מַאמא רומא", סרט (1962) שסיפר את סיפורה של פרוצה (אנה מניאני) ובנה, היה אגרוף בבטן הרכה של המוסר של אותה התקופה.
כבמאי קידם בסרטיו גם את התפישה של "קדושה שבטבע": הרעיון שהעולם הוא קדוש מאליו ואינו נצרך למהות רוחנית או לברכה על-טבעית כדי להפוך לקדוש.
הניגוד בין דעתו של הציבור של אז ובין מה שפאזוליני הראה לו (שהתמקד במוסריות מינית) הוא כנראה הגורם לחוסר שביעות הרצון ממנו, ולכאורה נבע מאפליות אותן חווה בתרבותו בגלל ההומוסקסואליות שלו.
השירה של פאזוליני, עוסקת תכופות באמו שהייתה נערצת עליו ובאהוביו, אבל אלה אינם הנושאים העיקריים או היחידים.
בשירתו ביקש להמחיש פינות נסתרות של המציאות העכשווית.
ציפורי טרף, ציפורי שיר (1966)
חיים אלימים, מאיטלקית: מירון רפופורט, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תל אביב, תש"ן 1990.
קולנוע של שירה, מבחר מאמרים, מאיטלקית: אלון אלטרס, הוצאת רסלינג, 2009.
פייר מיניאר היה צייר צרפתי.
נולד למשפחת אמנים בעיר טרואה שבחבל שמפאן בצרפת.
נועד ללמוד רפואה, אך ב-1624 נכנס כשוליה לסטודיו של הצייר ז'אן בושה בעיר בורז' שבמרכז צרפת.
משחזר לטרואה עבד אצל הפסל פרנסואה ז'אנטל לפני שעבר אל העיר פונטנבלו, שהייתה בירת האמנות בצרפת של תקופתו.
משם נסע לפריז, הפך לתלמידו של הצייר סימון וואה, ופגש לראשונה בצייר שארל לה ברון.
ב-1635 עזב את הסטודיו של סימון וואה ונסע לרומא.
שם פגש בצייר ניקולא פוסן, צייר את דיוקנו של האפיפיור אינוקנטיוס העשירי והפך לאישיות מפורסמת.
התגורר ברומא עד 1657, כאשר נקרא על ידי המלך לואי הארבעה עשר לחזור לצרפת.
בדרכו לפריז פגש במולייר בעיר אביניון שבפרובאנס והפך לידידו, ולידידם של אנשי להקתו.
משהגיע לפריז סירב לקבל את מרותו של שארל לה ברון, שהיה צייר החצר של המלך.
הוא גם סירב להיות חבר באקדמיה המלכותית לאמנות שנוהלה על ידי לה ברון.
מולייר המליץ עליו בפני ז'אן-בטיסט קולבר, שהיה עוזרו של הקרדינל מזראן, אך קולבר העדיף את לה ברון.
אולם המלך, שהיה בן עשרים שנה בלבד, ביקש מפייר מיניאר לצייר את דיוקנו, ציור שהשביע את רצונו של המלך.
עד מהרה הפך פייר מיניאר לצייר הדיוקנים המפורסם בצרפת.
הוא צייר את דיוקנם של: הקרדינל מזראן, קולבר, דקארט, לה פונטן, מולייר, ראסין, נינון דה לנקלו, מאדאם דה מנטנון, מאדאם דה לה פאייט, מאדאם דה סבינייה, ורבים אחרים.
יצירת המופת שלו היו הציורים שעשה בכיפת הכנסייה ואל דה גראס בפריז (1663) על פי הזמנת אן מאוסטריה, אם המלך, שהתגוררה במנזר הסמוך לכנסייה.
אחרי מות קולבר ב-1683, עלה פייר מיניאר לגדולה.
ב-1687 העניק לו המלך תואר אצולה, וב-1690, אחרי מות שארל לה ברון, התמנה לצייר הראשי של המלך והפך לחבר האקדמיה לאמנות באמצעות צו מלכותי.
פייר מיניאר מת בפריז ב-1695 בעת שעסק בהכנות לציורי קיר בכנסיית אינווליד.
טקס האשכבה נערך בכנסיית סן רוש, והוא נקבר במנזר הז'אקובינים, שהיה בקרבת מקום, ברחוב סנט אונורה.
פייר מונטה היה מנצח תזמורת יהודי-צרפתי.
הוא נולד בפריז, ובהמשך קיבל אזרחות אמריקאית.
אמו למדה בקונסרבטואר של מרסיי והייתה מורה לפסנתר, אחיו אנרי מונטה היה שחקן קולנוע ותיאטרון שנספה במחנה הריכוז זקסנהאוזן.
מונטה למד נגינה בכינור מגיל שש ונכנס לקונסרבטואר של פריז בגיל תשע.
בגיל שתים-עשרה ארגן מונטה וניצח על תזמורת קטנה של תלמידי הקונסרבטואר, ללוות את קורטו בביצוע קונצ'רטי בפריז ובסביבותיה.
הוא היה לכנר מוכשר, מצליח דיו לחלוק בפרס הקונסרבטואר לכינור בשנת 1896 עם ז'אק טיבו.
בין מוריו היו ז'יל גארסין ואנרי ברתלייה (כינור), שארל לנפווה (קונטרפונקט והלחנה) ואלבר לביניאק (הרמוניה ותאוריה).
בין חבריו ללימודי כינור היו ג'ורג'ה אנסקו, קרל פלש, פריץ קרייזלר וז'אק טיבו.
בין תלמידי הפסנתר באותן שנים היה אלפרד קורטו, שעמו קשר ידידות לכל ימי חייו אחר כך עבר לויולה וניגן באופרה קומיק, שם היה ויולן ראשון בביצוע הבכורה של האופרה פליאס ומליסנד מאת קלוד דביסי, בשנת 1890, ובתזמורת קולון שם כיהן מ-1894 כעוזר למנצח.
מ-1889 עד 1892, בעודו סטודנט, ניגן בתזמורת הפולי ברז'ה.
לאחר זמן אמר לג'ורג' גרשווין, שחוש הקצב שלו התגבש תוך כדי הניסיון שצבר בנגינת מוזיקת מחול פופולרית במועדון.
בשנת 1911, לאחר שצבר מעט ניסיון בניצוח בדייפ, היה מונטה למנצח להקת הבלט של סרגיי דיאגילב, הבלט רוס.
בתפקידו זה ניצח על הצגות הבכורה של הבאלטים של איגור סטרווינסקי, פטרושקה בשנת 1911 ופולחן האביב בשנת 1913, וכן על דפניס וכלואה של מוריס ראוול.
תקופה זו קבעה את מהלך הקריירה שלו, ולמשך כל חייו נודע בייחוד בפרשנותו למוזיקה רוסית וצרפתית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויס מונטה לשירות צבאי, אך שוחרר בשנת 1916 ונסע לארצות הברית, שם לקח לידיו את הרפרטואר הצרפתי במטרופוליטן אופרה בניו יורק משנת 1917 עד 1919. הוא ניצח גם על הבכורה האמריקאית של תרנגול הזהב מאת ניקולאי רימסקי-קורסקוב במטרופוליטן.
לאחר מכן עבר לתזמורת הסימפונית של בוסטון (1919 - 1924).
השפעתו על צליל האנסמבל הבוסטוני הייתה ניכרת והוא הצליח לעצב את התזמורת לשביעות רצונו לאחר ששביתה הביאה לעזיבתם של שלושים מן הנגנים.
כמו כן הביא מספר יצירות חדשות לבוסטון, בעיקר יצירות משל מלחינים צרפתים.
בשנת 1924 החל מונטה בקשר עם תזמורת הקונצרטחבאו באמסטרדם, שם עבד לצד וילם מנגלברג.
בשנת 1929 ייסד את התזמורת הסימפונית של פריז, שעליה ניצח עד 1935. בשנת ייסוד התזמורת, ניצח עליה בביצוע הבכורה לסימפוניה השלישית של סרגיי פרוקופייב.
בשלב זה חזר מונטה לארצות הברית ועבד עם התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו משנת 1935 עד 1952. בשנת 1943 הקים בית ספר לניצוח בהנקוק, מיין, שם גרה בילדותה אשתו, דוריס הודג'קינס מונטה ושם התגורר מונטה עצמו.
בבית ספר זה לימד מאורות עתידיים כמו אנדרה פרווין, נוויל מרינר ודייוויד זינמן.
ב-1946 היה לאזרח ארצות הברית.
מונטה הקליט במהלך חייו מספר רב של תקליטים, שרובם זכו לביקורת חיובית ולהתפעלות.
הוא עצמו, לעומת זאת, טען שאיננו סובל אותם באמרו, שהם חסרים את הספונטניות של ביצועים חיים.
בין השנים 1961 ל-1964 היה מנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של לונדון.
הוא מת בהנקוק, מיין, בשנת 1964.
פייר מונטה היה אביו של החלילן והמנצח קלוד מונטה.
פייר פורניה היה צ'לן צרפתי, שכונה "אציל הצ'לנים" על שום גישתו האלגנטית למוזיקה ועל הצליל המלכותי שלו.
פורניה נולד בפריז, בן לגנרל בצבא צרפת.
אמו לימדה אותו לנגן בפסנתר, אולם מקרה קל של שיתוק ילדים בו לקה בילדותו גרם לו לאבד את הזריזות וקלות התנועה ברגליו.
מחמת הקושי להפעיל את דוושות הפסנתר, פנה לצ'לו.
הוא סיים את הקונסרבטואר של פריז בגיל 17, בשנת 1923. הוא נקרא "צ'לן העתיד" וזכה בשבחים על הווירטואוזיות שלו ועל טכניקת הקשת שהפגין.
פורניה התפרסם כשניגן עם תזמורת אדוארד קולון בשנת 1925 והחל במסעות קונצרטים ברחבי אירופה.
הוא ניגן עם כל המוזיקאים הדגולים של זמנו והקליט את מכלול המוזיקה הקאמרית של ברהמס ושוברט בשביל ה-BBC על תקליטי אצטט, אך הם התבלו לפני שאפשר היה להעביר את ההקלטות לאמצעי עמיד יותר.
פורניה לימד במשך שנתיים (מ-1937 עד 1939) באקול נורמל דה מוזיק בפריז, וירש את משרתו של פבלו קזאלס.
אלפרד קורטו וז'אק טיבו קראו לו ב-1943 להצטרף אליהם בשלישייה המפורסמת שלהם, שכן חברם קזאלס, שמצא מקלט בפראדס, סירב לנגן באותה העת.
ב-1941 מונה פורנייה לפרופסור לצ'לו בקונסרבטואר של פריז, שם התכחש לסטודנטים יהודים.
במסגרת טיהור האמנים לאחר מלחמת העולם השנייה הוא קיבל עונש הרחקה לשלוש שנים מהופעות משום שהקליט שידורים רבים לרדיו פריז בזמן הכיבוש.
למרות זאת, הוא חידש את הקריירה שלו כסולן וכמוזיקאי קאמרי: עם הפסנתרן ארתור שנבל, הכנר יוזף סיגטי והכנר ויליאם פרימרוז, הוא ערך סיבוב הופעות חשוב בארצות הברית בשנת 1948. הוא הופיע שם בניו יורק ובבוסטון וזכה בהצלחה רבה.
הצלחת סיבוב ההופעות הזה גרמה לו לעודד לוותר על פעילות ההוראה שלו בקונסרבטוריון (1949) ולהרחיב את התחייבויותיו להופעות ולהקלטות.
משנת 1956 ואילך, קבע את מושבו בשווייץ, אם כי מעולם לא ויתר על אזרחותו הצרפתית.
בשנת 1963 קיבל אות לגיון הכבוד הצרפתי.
הוא המשיך להופיע עד שנתיים לפני מותו, בגיל 79. בנו, ז'אן-פייר, היה לפסנתרן קונצרטים תחת השם ז'אן פונדה.
פייר פורניה, ארתור רובינשטיין והנריק שרינג על שוברט: שלישיות מס' 1 בסי במול מז'ור, אופוס 99 ומס' 2, במי במול מז'ור, אופוס 100 (1976).
פייר פורניה, ארתור רובינשטיין והנריק שרינג על ברהמס: שלישיות (מכלול) / שומאן: שלישייה מס' 1 ברה מינור (1975).
Amant; ספטמבר 1800 – 29 באוקטובר 1872) היה שחמטאי אמן צרפתי, עורך עיתון שחמטאי לה-פלמד ונציגה של צרפת בענייני שחמט בינלאומיים.
לאחר מותו של לואי שארל דה לה בורדונה בשנת 1840, נחשב סט.
אמאנד לבכיר שחמטאי צרפת, הגם שמשחקו לא הגיע לעוצמת המשחק של לה בורדונה.
לשיא יכולתו הגיע בשנות ה-40 של המאה ה-19 כאשר היה ממוקם שני-שלישי בעולם.
אמאנד דורג בין עשרת הטובים בעולם בין השנים 1836 ל-1846; לאחר מכן החל לרדת באיטיות בדירוג העולמי אך בשנת 1870 היה עדיין מדורג במקום ה-48.
אמאנד מזכירו של מושל גיאנה הצרפתית עד שהוא מחה נגד סחר העבדים.
לאחר מכן ניסה את מזלו כשחקן, הפך לסוחר יינות מצליח והיה קצין במשמר הלאומי עד למהפכת 1848.
בשנת 1851 מונה לקונסול בקליפורניה שמונה שנים לאחר תבוסתו להווארד סטאונטון בשנת 1843. במשחקים הראשונים, בלונדון, ניצח סט.
אמאנד בתוצאה 3.5-2.5 אך בדו-קרב החוזר, בקפה דה לה רג'נס בפריז הוא הפסיד 8–13. הדו-קרב השני נחשב במקורות רבים כאליפות עולם לא-רשמית.
דו-קרב זה הווה אבן דרך משמעותית בהתפתחות האסטרטגיה השחמטאית, ההבנה העמוקה של המשחק ואמנות התמרון.
צעד נוסף התרחש 43 שנים מאוחר יותר בדו-קרב בין וילהלם שטייניץ ליוהנס צוקרטורט.
אמאנד היה בפריז כאשר פול מורפי ביקר שם לראשונה.
אמאנד הודה בגלוי כי איננו משחק באותה רמה כמו האמריקאי, אך נכח במשתה לכבודו.
הם שיחקו מספר משחקים באופן פרטי, כאשר רק מסעי אחד המשחקים התפרסמו, ניצחון של מורפי.
אמאנד היגר לאלג'יר שם בילה את שנותיו האחרונות.
הוא מת בשנת 1872 לאחר תאונה בנוסעו בכרכרה.
פייר פינצ'יק (פנחס סגל; ברוסית: Пьер Пинчик P'yer Pinchik; 1893–1900 (במחלוקת) – 7 בינואר 1971, י בטבת תשל"א) היה חזן, זמר ומלחין פרקי חזנות ושירים עממיים ביידיש.
סגל נולד בעיר קייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה).
בילדותו למד בישיבה בעירו, ובהמשך למד בקונסרבטוריון פסנתר ופיתוח קול.
בתחילה היה זמר שירי-עם, וערך בחסות ומימון הממשלה הסובייטית מסעות קונצרטים, תחת השם "פייר פינצ'יק", שם הבמה שבו התפרסם.
בשנת 1923 התקבל כחזן בבית הכנסת בלנינגרד שם כיהן עד 1926. בשנת 1927 נסע להופיע בארצות הברית והשתקע שם.
בארצות הברית לא התחייב לבית כנסת קבוע, והופיע בבתי כנסת משתנים, באולמות ובבתי מלון בהם אורגנו תפילות לימים הנוראים ולסדרי פסח.
משפחתו אף היא הצליחה לצאת מברית המועצות, והשתקעה בישראל.
הוא הגיע לארץ לביקורים מפעם לפעם, הופיע בה ואף התפלל בבית הכנסת הגדול בת"א.
פייר מוו-דה-סרנה היה נזיר ציסטרציאני הנחשב אחד המתעדים העיקריים של מסע הצלב האלביגנזי בתחילת המאה ה-13.
פייר השתייך למנזר וו-דה-סרנה ששרידיו נמצאים כיום במחוז איוולין, שבצפון צרפת (ממערב לפריז).
ידוע כי השתתף בחלקו הראשון של מסע הצלב הרביעי יחד עם דודו, גי דה-וו-סרנה, שהיה אב המנזר שלו מ-1181. ידוע שפייר הגיע לפחות עד זאדאר שנכבשה ב-1202.
ב-1207, בזמן שגי שימש כמטיף, הובא גי על ידי סימון הרביעי דה מונפור במטרה שיטיף כנגד הקתרים.
לאחר מכן, ב-1212, הוא מונה לבישוף של קרקסון.
פייר תיעד את מסע הצלב האלביגנזי בספר ששמו "Albigensis Historia" המהווה מקור עיקרי למסעות, בייחוד לתקופה שבין 1203 ובין 1208, אך עוסק גם במאורעות מאוחרים יותר.
התיעוד נרשם בין 1212 ובין 1218 כאשר פייר היה נוכח בחלק מהמסעות.
פייר פובי דה שאבאן היה צייר צרפתי, אשר את יצירותיו משייכים לזרם הסימבוליסטי, ממייסדי ונשיאה של האגודה הלאומית לאמנויות יפות בצרפת, ואמן משפיע בתקופתו.
נולד כפייר-ססיל פובי דה שאבאן באמיין שבצפון צרפת.
אביו היה מהנדס מכרות, וצאצא למשפחת אצולה מבורגון
פייר למד באמיין ואחר כך בתיכון יוקרתי בפריז ובבית הספר להנדסה האקול פוליטקניק.
הוא תכנן ללמוד כמו אביו הנדסה, אולם מחלה קשה שיבשה את לימודיו.
הוא נסע לאיטליה, שם נחשף לרעיונות חדשים וכשחזר לפריז בשנת 1844 החליט כי בכוונתו להיות צייר.
הוא למד אצל אז'ן דלקרואה, תומאס קוטור ואצל הנרי שפר (Henry Scheffer).
במונמארטר ניהל רומן עם אחת מהדוגמניות שלו, סוזאן ואלאדון, אשר הפכה להיות ציירת מפורסמת בזכות עצמה.
היא נשוי לדוגמנית המודל מריה קנטקוזינו.
בשנת 1890 היה ממייסדי האגודה הלאומית לאמנויות יפות בצרפת ושימש כנשיאה משנת 1891.
במותו נחשב לאחד מהציירים הגדולים ביותר של זמנו.
החל משנת 1928 מוענק לזכרו פרס לאמן (Prix Puvis de Chavannes).
דה שוואן נחשב לצייר סימבוליסט ולא נהה אחר הזרמים האימפרסיוניסטים והריאליסטים שהחלו להיות מקובלים בתקופתו.
עם זאת פעל כצייר עצמאי ולא היה משויך בזמנו לזרם או קבוצת אמנים מסוימת.
הוא הכין מספר ציורי קיר, אשר מוצגים כיום בעיריית פריז, בסורבון, ובפנתאון של פריז, וכן בספריה הציבורית בבוסטון.
יצירתו מוערכת על ידי הציירים מתנועת הנאבי, במיוחד מוריס דניס, וכן זכה להערכה ממשוררים סימבוליסטים כמו סטפאן מלארמה ואלפרד ז'ארי.
בנוסף, יצירתו המוקדמת של פבלו פיקאסו הושפע מעבודותיו של דה שאבאן.
פייר נורה היה היסטוריון יהודי צרפתי וחבר האקדמיה הצרפתית משנת 2001 ועד למותו.
נודע בזכות מחקריו אודות זהות צרפתית, זיכרון והיסטוריה.
משנתו מתמקדת בראש ובראשונה בהבחנה בין "היסטוריה" ובין "זיכרון", ובהבנת מקומו של הזיכרון בעידן שבו לדעתו התרחקה החברה ממסורת חיה.
עבודתו המרכזית – הפרויקט רב־השנים "Les Lieux de Mémoire" (אתרי זיכרון) – השפיעה על מחקרים בהיסטוריה, סוציולוגיה, ומדעי המדינה.
פייר נורה הוא מההוגים המרכזיים של מושג זיכרון קולקטיבי בעת המודרנית.
בניגוד להיסטוריונים קלאסיים שהתמקדו באירועים, מוסדות, ותהליכים כרונולוגיים, נורה פיתח מסגרת לניתוח אופן זכירתם של אירועים, ולא האירועים עצמם.
הוא נחשב לבן הדור השלישי לאסכולת האנאל ולמזוהה עם המושג "ההיסטוריה החדשה" (Nouvelle histoire).
נולד בפריז, לאב שהיה מנתח בבית חולים.
למד בתיכון לואי הגדול בפריז.
אחר כך למד לתואר בפילוסופיה ולימד בתיכון בעיר אוראן באלג'יריה עד שנת 1960.
בשנת 1964 החל לשמש עורך בהוצאת Julliard ובשנת 1965 החל לשמש עורך בהוצאת גלימר.
בשנת 1977 החל לשמש כפרופסור בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז.
משנת 2007 ועד למותו שימש כנשיא הארגון "Liberté pour l'histoire" ("חופש להיסטוריה").
פייר נורה השפיע רבות על תחומי מחקר כמו לימודי זיכרון, היסטוריוגרפיה, תיאוריה פוליטית, חקר לאומיות וזהות, סוציולוגיה של הזיכרון וחקר תרבות.
מושגי יסוד כמו זיכרון קולקטיבי, פוליטיקת הזיכרון, תרבות הזיכרון ומלחמות זיכרון שואבים רבות ממשנתו.
תלמידיו והחוקרים שהושפעו ממנו הרחיבו את הרעיונות שלו בהקשרים של שואה, קולוניאליזם, פוסט־טראומה, מגדר ודת.
אחת מאבני היסוד של משנתו של נורה היא ההבחנה המושגית בין זיכרון (mémoire) לבין היסטוריה (histoire).
לטענתו, הזיכרון הוא חי, רב־קולי, רגשי ולעיתים סותר את עצמו.
הוא משויך לקבוצות ולזהויות, נטוע בפרקטיקות, בטקסים ובמקומות.
ההיסטוריה, לעומת זאת, היא רפלקטיבית, אנליטית, ביקורתית ומבוססת על ריחוק.
בעוד שהזיכרון שואף להנציח, ההיסטוריה מבקשת להבין ולפרק.
נורה טען כי בעידן המודרני, וביתר שאת בעידן הפוסט־מודרני, אנו חווים היסטוריזציה של הזיכרון – כלומר, אנו מתעדים את הזיכרון משום שאנו חשים שהוא הולך ונעלם.
נורה הביע הסתייגות גלויה ממגמה שהחלה בצרפת בשנות התשעים, במסגרתה חוקקו חוקי זיכרון – חוקים המחייבים הכרה רשמית בעובדות היסטוריות מסוימות (למשל: הכרה ברצח הארמנים, בחשיבות תרומתם של עבדים, או באחריותה של צרפת לשואה).
הוא הזהיר מפני הפיכת ההיסטוריה לשדה כפוי מבחינה משפטית – מה שכינה "ההיסטוריה תחת משטר של זיכרון".
לדעתו, זיכרון אינו יכול להכתיב את כתיבת ההיסטוריה; להפך, יש להגן על חופש החקירה ההיסטורית גם כאשר ממצאיה אינם עולים בקנה אחד עם רגשות קולקטיביים.
המושג המזוהה ביותר עם נורה הוא "אתרי זיכרון" – Lieux de Mémoire.
אלה אינם בהכרח אתרים פיזיים, אלא כל מקום, טקסט, סמל, אירוע או מוסד שבו התגלמה תודעת זיכרון משותפת.
האתר הוא "אתר של זיכרון" רק כאשר הזיכרון החי אבד או דועך, והחברה נדרשת ליצור תחליפים סמליים שיקיימו את תחושת ההמשכיות.
אתרי זיכרון יכולים להיות אנדרטאות, טקסים, חוקים, שמות רחובות, סמלים לאומיים, ספרים קאנוניים, ואף שירים או מאכלים מסורתיים – כל דבר שהחברה משקיעה בו משמעות של שייכות והמשכיות.
השבר המודרני: המעבר מהמסורת לזיכרון
ליבת משנתו של נורה היא הרעיון שהמודרניות ניתקה את האדם מהמסורת החיה.
בעבר, טוען נורה, הזיכרון הועבר אוראלית, בטקסים משפחתיים, דתיים וקהילתיים.
עם השינויים הסוציולוגיים של המהפכה הצרפתית, החילון, עליית הלאומיות והביורוקרטיה, ולאחר מכן שתי מלחמות העולם – המסורת נשברה, ובמקומה קמה חברה שבה הזיכרון עצמו הפך לאובייקט של ניהול, תיעוד ואחיזה סמלית.
מצב זה יצר את הצורך באתרי זיכרון מלאכותיים – ניסיון להיאחז בעבר שמתרחק והולך, דווקא דרך מנגנוני שימור מכניים כמו חינוך, מוזיאונים, נורה ראה בזיכרון הקולקטיבי אמצעי מרכזי לעיצוב זהות לאומית.
בסדרת "אתרי הזיכרון", שפורסמה בצרפת בשנות השמונים והתשעים, ניסה למפות את המקומות והסמלים שמרכיבים את הזיכרון הצרפתי.
זה כולל את הדגל, ההמנון, ז'אן דארק, השפה הצרפתית ועוד.
כל אחד מהם נושא משקעים של זיכרונות, רגשות, אידאולוגיות ומאבקים.
לדברי נורה, תהליך יצירת הזהות הלאומית הצרפתית התבסס על בחירה מכוונת של זיכרונות, כלומר על מנגנון של שכחה סלקטיבית לא פחות מאשר הנצחה – לדוגמה, השכחת פשעי הקולוניאליזם או שיתוף הפעולה של וישי.
בפרויקט "אתרי הזיכרון", שפרסם בין 1984 ל־1992 בעריכתו, מופו סמלים, טקסטים, מוסדות ודמויות המגלמות את הזיכרון ההיסטורי־הלאומי של צרפת.
עם זאת, הקולוניאליזם כמעט ואינו נוכח: לא כאתר, לא כאירוע ולא כנושא.
קולות אלג'יריים, אפריקאיים, הודיים־צרפתיים או קראיביים נעדרים כמעט לחלוטין מהאנתולוגיה שנועדה, לכאורה, להקיף את מכלול הזיכרון הצרפתי.
נורה לא כלל בו את הכיבוש הצרפתי באלג'יריה, את מלחמת אלג'יריה, את דיכוי המרד במדגסקר, את השלטון בסנגל או את הרפובליקות הקולוניאליות בים הקריבי.
היעדר זה לא נתפס כחסר נייטרלי, אלא כסוג של פעולה פוליטית של מחיקה – במיוחד לאור מעמדו של נורה כמנסח עקרונות של הזיכרון הלאומי.
חוקרים פוסט־קולוניאליים, בהם פסקל בלנשו (Pascal Blanchard), בנדיקט סאבּוּ (Bénédicte Savoy), פיליפ דלרם ואחרים, הצביעו על כך שנורה יצר קאנון זיכרון צרפתי, אירופי המדחיק את הפצעים הבלתי פתורים של המורשת הקולוניאלית.
לצד השפעתו העצומה, נורה ספג גם ביקורת.
חוקרים פוסטקולוניאליים טוענים שפרויקט אתרי הזיכרון מתעלם מהקולות המודרים – מיעוטים, נשים, קולוניות לשעבר – ומציג זיכרון לאומי צרפתי הומוגני מדי.
אחרים סבורים כי נורה מהדהד עמדות אליטיסטיות, כשהוא מתייחס לזיכרון העממי בעיקר כסימפטום של אובדן תרבות גבוהה.
ושהמושג "אתר זיכרון" רחב מדי ובלתי ניתן לתיחום, עד שמאבד את כוחו האנליטי.
נושא הזיכרון הקולוניאלי עומד במוקד של עיסוק גובר בזיכרון הקולקטיבי וביחסי עבר-הווה, והוא שדה שבו משנתו של פייר נורה הפכה למוקד לדיון – ולעיתים גם לביקורת חריפה.
אם זיכרון השואה הפך לאתר זיכרון אוניברסלי, הרי שהזיכרון הקולוניאלי מדגים דווקא את השכחה הסלקטיבית, ההדחקה והמאבק על עצם הזכות לזכור.
נורה עצמו כמעט שלא התייחס בקורפוס המרכזי שלו – ובפרט בפרויקט Les Lieux de Mémoire – לעבר הקולוניאלי של צרפת, ובכך תרם, לדברי רבים, להשתקתו או לפחות להדרתו מהזיכרון הלאומי הלגיטימי.
פייר נורה לא עסק בשואה כשלעצמה כנושא מרכזי בפרויקט אתרי הזיכרון שלו, אך תפיסת הזיכרון שגיבש הפכה לכלי מפתח להבנת האופן שבו השואה נזכרת, מונצחת, ומובנת כחלק מהזיכרון הקולקטיבי המודרני.
למעשה, השואה הפכה במידה רבה למקרה הבוחן המובהק ביותר של המעבר מתרבות היסטורית חיה לתרבות זיכרון מנוהלת – בדיוק את המעבר שפייר נורה ביקש לאפיין.
על פי נורה השואה היא "אתר זיכרון טוטאלי" – אירוע היסטורי אשר הפך למוקד סימבולי, מוסרי ופוליטי רב־עוצמה, שלא רק נזכר אלא גם מובנה ומונכח ללא הרף באמצעות חינוך, טקסים, אנדרטאות, מוזיאונים, חוקי זיכרון וסמלים לאומיים ובינלאומיים.
השואה ממחישה את האופן שבו זיכרון אינו רק שריד של העבר, אלא מערכת פעילה של יצירת משמעות בהווה.
אחד המאפיינים של הזיכרון המודרני לפי נורה הוא תהליך שבו הזיכרון החי, האישי והקהילתי, מוחלף במנגנונים ביורוקרטיים של הנצחה – וזה בדיוק מה שקרה לזיכרון השואה.
הדור הראשון של הניצולים שמר על זיכרון חי, לעיתים מושתק, לעיתים מדווח – אך מאז שנות השמונים, במקביל להתעצמות השיח על זיכרון, חלה עלייה חדה במספר המוזיאונים, אנדרטאות, ספרי לימוד, חוקים ומוסדות שנועדו לנהל את הזיכרון.
נורה טוען כי דווקא ריבוי הסימנים של זיכרון מעיד על הפחד מאובדנו – כלומר, אנו מנציחים כי אנו מרגישים שהזיכרון נחלש.
בעידן שלאחר מלחמת העולם השנייה – וביתר שאת מאז שנות השבעים – זיכרון השואה עבר תהליך של אוניברסליזציה והתרחבות מוסדית.
הוא הפך להיות רכיב זהותי לא רק של הקהילות היהודיות, אלא גם של האומות הליברליות המערביות, שנדרשות להתייחס אליו כאבן בוחן מוסרית של עצמן.
פייר פאבר היה תאולוג ישועי צרפתי מסבויה ושותף, יחד עם איגנטיוס מלויולה בהקמת מסדר הישועים, בו היה הכומר הראשון.
ב-1872 כיבדה הכנסייה הקתולית את זכרו, כאשר האפיפיור פיוס התשיעי העלה אותו לדרגת מבורך.
פאבר נולד ב-1506 למשפחת רועים בכפר וילארה (Villaret), השוכן בהרי האלפים בגובה 900 מטרים מעל פני הים.
הכפר, שהיה שייך אז פוליטית לדוכסות סבויה ודתית לדיוקסיה של ז'נבה, הוא כיום חלק מהקומונה סן-ז'אן-דה-סיקסט (Saint-Jean-de-Sixt) במחוז סבואה עילית בחבל רון-אלפ בצרפת.
בילדותו היה פאבר רועה כבשים בכרי הדשא הגבוהים של האלפים המערביים.
משפחתו הייתה דתית מאוד ואמו נהגה לספר לו סיפורים רבים על המשפחה הקדושה.
השפעת הסיפורים על פייר פאבר הייתה רבה, ואחד השכנים של המשפחה סיפר שנים אחר-כך שכבר בילדותו נהג בימי ראשון לצטט בעל פה את עיקרי הדת הקתולית (קטכיזם) לילדים אחרים.
בגיל עשר ביקש ללמוד והוריו, שסירבו תחילה משום שלא היו מוכנים לוותר על עוד זוג ידיים עובדות בבית ובמרעה, נעתרו לבסוף לתחנוניו והפקידו את חינוכו בידיו של כומר בעיירה תון (Thônes), כ-10 קילומטרים מווילארה.
אחר כך למד בבית ספר בכפר הסמוך לה-רוש-סור-פורון (La Roche-sur-Foron).
אף שלא היו לו תוכניות מוגדרות לגבי עתידו הוא גמר אומר בנפשו לעקור לפריז.