tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1993 נבדק עניין המקלע על ידי מבקר המדינה שקבע כי הפיתוח הארוך והממושך של המקלע, נעשה בזמן שצה"ל כבר יכול היה להצטייד במקלע המינימי הבלגי, בעלות קטנה מעלותו של מקלע הנגב (למינימי: כ־1,320 דולר למקלע נטו, וכ־2,220 למקלע עם אביזרים ומשלוח).
הוא סיכם את תחקירו במשפטים הבאים בין היתר:
תכנון המקלע התארך והתמשך עד לשנת 1995. ב־1996 ביצע צה"ל ניסויי שדה במקלע, ובשנת 1997 הוא התקבל על ידי צה"ל ונרכש בכמויות כדי להפכו למקלע הראשי של כוחות היבשה.
הנגב זכה למוניטין בעייתי בקרב חיילי צה"ל בשל ריבוי התקלות והמעצורים בכלי.
בעקבות תלונות אלו החליט צה"ל על שורה של שיפורים במקלע ועל החלפת מקלעים שנתבלו במקלעים חדשים.
הנגב המשופר המכונה נגב דור ג' או "נגב 2000", כולל שיפורים ארגונומיים וחימושיים לצד שיפורי מנגנונים ואמינות.
הנגב החדש החל להיקלט באלפיו בשנת 2009, וקליטתו הושלמה בשנת 2011.
ב־2012 פיתחה חברת "תעשיות נשק לישראל" מקלע נגב בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו (כמו של המאג) המבוסס על הנגב.
מקלע זה נקרא נגב NG7 ולו תכונה ייחודית: ירי סלקטיבי חצי־אוטומטי, שכמעט איננו קיים במקלעים בקליבר שלו, כמו גם מנגנוני בטיחות לירי לא מבוקר.
"תעשיות נשק לישראל" מכרה מקלעי נגב למדינות נוספות, ביניהן קולומביה, קוסטה ריקה, אסטוניה, הודו ותאילנד.
פרטים טכניים (NEGEV LMG 5.56mm)
הנגב הוא מקלע אוטומטי שפועל על בסיס גזים שנוצרים במהלך הירי.
הוא יורה בשיטת המכנס הפתוח (open bolt), כלומר הנקירה מחוברת לפעולה לפנים של הירי, ומגיעה בסוף.
אין הפרדה בין הפעולה לפנים ולנקירה.
הנגב מסוגל הן לירי אוטומטי מלא, הן לירי בצרורות והן לירי סלקטיבי חצי־אוטומטי ("בודדות").
התחמושת היא US M855 או SS109 (כדור M16/M4 בעל תחמיש מוגבר).
הנגב מוזן על ידי תוף־תקיפה של 150 כדור, ארגז־פעולה של מאות כדורים, שרשרת כדורים או מחסנית סטנדרטית של M16 או גליל.
גרסת ה"נגב קומנדו" קומפקטית במיוחד: משקלו הוא פחות מ־7 ק"ג ואורכו הוא כ־890 מ"מ (89 ס"מ) עם קת פתוחה.
קצב האש התאורטי ניתן לברירה: 700–850 כדורים בדקה, או 850–1,000 כדורים בדקה.
מהירות הלוע שלו היא בין 913 ל־920 מטר לשנייה, תלוי במצב וסת הגזים.
: שמו באוקראינה Fort 401.
: המקלע הקל הסטנדרטי של הצבא הגיאורגי.
: המקלע הסטנדרטי של הכוחות המיוחדים ההודים, ובמרץ 2020 הוזמנו 16,479 מקלעי נגב NG7 לשימוש כוחות היבשה ההודים כמקלע הסטנדרטי.
: בשימוש המשטרה המקסיקנית הפדרלית.
: בשימוש הכוחות המיוחדים של המשטרה המקדונית.
: בשימוש המשטרה הלאומית הפיליפינית ומשמר החופים הפיליפיני.
: בשימוש הכוחות המיוחדים של צבא סנגל.
: בשימוש הכוחות המיוחדים הטנזינים.
: בשימוש הכוחות המיוחדים הווייטנאמים.
: בשימוש הכוחות המיוחדים הקפריסאים.
: המקלע הסטנדרטי של צבא קולומביה ומשטרת קולומביה.
: בשימוש המשטרה הצבאית של מדינת סאו פאולו.
: בשימוש המשטרה הפדרלית הארגנטינאית ויחידות מסוימות במשרד הביטחון הארגנטינאי.
נג'מנה היא עיר הבירה של מדינת צ'אד שבמרכז אפריקה.
אוכלוסיית העיר מונה כ-1,092,066 נפש נכון ל-2012. כבירת מחוז צ'ארי-בגוירמי משמשת נג'מנה כמרכז מנהלי חשוב מאוד.
זוהי גם עיר שוק חשובה בשביל מלח, משק חיות, דגנים ותבואה, בשר, ועיבוד תעשייתי.
משמעות השם בערבית הוא "מקום של שקט".
נג'מנה נוסדה על ידי הצרפתים כפור לאמי (Fort-Lamy) בשנת 1900. העיר הייתה מרכז סחר חשוב ונהפכה לבירת האזור.
במהלך מלחמת העולם השנייה מטוס גרמני הפציץ את שדה התעופה של העיר והשמיד כמויות גדולות של דלק ועשרה מטוסים.
הנשיא פרנסואה טומבלבי שינה את שם העיר ב-1973 לנג'מנה.
במהלך הסכסוך הצ'אדי-לובי בשנות ה-80 פלשה לוב לצ'אד וכבשה את העיר למשך כמה שנים.
במהלך מלחמת האזרחים במדינה בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 העיר נהרסה חלקית.
במהלך מלחמת האזרחים הצ'אדית שהתחוללה בין השנים 1979–1980, נפגעה העיר רבות, אולם תושבי העיר לא נתנו לעובדה זו להשפיע עליהם, והעיר המשיכה לצמוח מבחינת מספר תושבים, עובדה אשר משתקפת בפער המספרי שבין שנת 1962 לשנת 1993:
בעיר ישנם תושבים המשתייכים לדתות שונות, אולם הדת השלטת היא האסלאם.
האוכלוסייה הערבית מונה מעט יותר מ-11%.
מבחינה תיירותית העיר איננה מפותחת כלל.
האטרקציות התיירותיות בה כוללות בין השאר את המוזיאון הלאומי הצ'אדי, קתדרלה, וכמה מסגדים.
בנג'מנה שוכנת האוניברסיטה המרכזית של צ'אד.
כמו כן קיימים בעיר מוסדות ללימוד מנהל עסקים, לרפואה וטרינרית, ובתי ספר זרים, שהבולט בהם הוא "בית הספר האמריקני של נג'מנה".
תחבורתית, העיר מקושרת לרשת הכבישים הטרנס-אפריקאית, המחוברת גם כן לכביש נג'מנה-ג'יבוטי, ולכביש המהיר "טריפולי-קייפטאון".
כל אלה הופכים את העיר למרכז, מבחינת התחבורה הטרנס-אפריקנית.
לעיר נמל תעופה בינלאומי אחד, נמל התעופה הבינלאומי נג'מנה (קוד יאט"א NDJ), אשר שוכן בפרבריה של העיר.
נֶגְבָּה הוא קיבוץ מתנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר באזור מישור החוף הדרומי ליד הערים קריית מלאכי, קריית גת ואשקלון השייך למועצה אזורית יואב.
באתוס הישראלי מוכרת נגבה בזכות המערכה על נגבה במלחמת העצמאות.
אדמות נגבה נגאלו בראשית שנות ה-30, כאדמת זיבורית, כזו שאינה מניבה יבולים, מידי ערביי בית עפה על ידי גואלי האדמות מגדרה, יואב צוקרמן ועשהאל צוקרמן.
הקיבוץ הוקם על ידי גרעין "גבעת גנים" של חברי השומר הצעיר מפולין, אליו הצטרפו החברים הפולנים של גרעין "שמיר" שרוב חבריו עלו מרומניה.
בעת הקמתה הייתה נגבה הנקודה היהודית הדרומית ביותר בכל ארץ ישראל, למעט מגורי העובדים במפעל המלח בסדום על חוף ים המלח.
בתחילה נקראה הנקודה בית עפה על שם הכפר הערבי הסמוך או "גבעת גנים" כשם הגרעין המייסד, ולאחר כשנה הוסב שמו ל"נגבה" כדי לסמל את השאיפה להתיישבות יהודית בנגב.
כשפרצה מלחמת העצמאות היה נגבה היישוב היהודי הדרומי ביותר בארץ ישראל, למעט יישובי הנגב וסדום.
עם פלישת המצרים ב-15 במאי 1948 התקדם צבאם ותפס את משטרת עיראק סווידאן, ששלטה על הכביש לנגב ועל קיבוץ נגבה השוכן למרגלותיה.
נוסף למשטרה תפסו המצרים משלטים ויישובים ערביים בסביבות הקיבוץ, ומשם תקפו את התחבורה לנגב ואת נגבה, שהפריעה לתנועת המצרים בציר אשקלון-חברון-ירושלים.
במבצע יואב הובס הצבא המצרי, וב-9 בנובמבר 1948, לאחר כמה ניסיונות נפל, ומשטרת עיראק סווידאן נכבשה על ידי כוחות צה"ל.
בשנת 1953 הוצבה במקום אנדרטת המגינים לזכר החללים בסמוך לבית העלמין הצבאי, המציינת את אחוות הלוחמים: חבר וחברה של הקיבוץ עם חיל לוחם.
תושבי הקיבוץ מתפרנסים מגידולי שדה רפת גן (בשיתוף קיבוץ גבעת ברנר) ומשני מפעלי תעשייה.
במקום יש מוזיאון פתוח, תחת כיפת השמים, הכולל דגם משוחזר של יישובי "חומה ומגדל", טנק מצרי שהשתתף בהתקפה על הקיבוץ והושמד, ומגדל המים המנוקב מפגזים, שנותר כמו שהוא.
עם בוגרי ותושבי הקיבוץ נמנים בין השאר חברי הכנסת לשעבר אבשלום וילן וענת מאור, האלוף במי"ל יוסי פלד, המחזאי אריה חן והטייס אלוף ההפלות גיורא אבן אפשטיין.
כיום נמצא בנגבה בית ספר יסודי:
בית ספר יסודי "נוף השדות" השם שנבחר על ידי ילדי בית הספר.
בית הספר הוקם ב 2019 כבית הספר המערבי של מועצה אזורית יואב עם צמיחה דמוגרפית בכל יישובי המועצה.
בית הספר קולט את ישובי המועצה הכוללים : נגבה, שדה יואב, סגולה, נחלה, ורדון.
ענף הכדורעף נחשב לספורט מאוד פופולרי בקיבוץ.
קבוצת הכדורעף הייצוגית "הפועל נגבה" זכתה באליפות ליגת העל בכדורעף בעונת 1961/62.
נגב מינרלים תעשייתיים בע"מ (נ.מ.ת.) הוקמה בשנת 1953 בשם חברת "חרסית וחול זך בנגב בע"מ".
תחום פעילותה העיקרי הוא פיתוח וייצור מינרלים אל מתכתיים.
בשנים 1953-1952 החלו חברת "מחצבי ישראל" ו"סולל בונה" בהכנות להקמת חברה שתעסוק בפיתוח, כרייה ושיווק מחצבים עבור תעשיית הקרמיקה ותעשיית הזכוכית הישראלית.
הערכה שפורסמה בשנת 1952 הצביעה על מאגר של 20 אלף טון חרסיות בנגב.
החברה נרשמה ב-16 בינואר 1953 והייתה אמורה להחליף את "תעשיות אבן גיר בע"מ", שהוקמה על ידי "סולל בונה" בשנת 1950. מטרת הקמתה הייתה פיתוח, כרייה ושיווק המחצבים שהתגלו בואדי חתירה שבמכתש הגדול לטובת תעשיית הקרמיקה והזכוכית הישראלית.
למעשה, הפכה "אבן גיר" לחברה הקבלנית של "חרסית וחול זך", דבר שיצר בעיות ניהוליות ותפעוליות שונות.
החברה שיווקה בעיקר חרסיות שונות שמקורן במכתש הגדול ומכתש רמון, שבשנת 1956 נתגלתה בו חרסית דמוית צור, שמשמשת לתעשיית חסיני אש, וכן קאולין (חרסית לבנה), המשמש לייצור אריחי קיר ואסלות.
וחול לתעשיית הזכוכית שנכרה באזור אילת.
במאי 1954, לדוגמה, מכרה החברה 860 טון חרסית לתעשייה המקומית.
עם זאת, השימוש במחצבים אלו היה בעייתי.
הדבר נבע מחוסר אחידות בייצור ובעיבוד החומר, שגרמו לתקלות בייצור.
בשנת 1958 הקימה החברה מפעל לעיבוד חול לזכוכית שהובא ממכתש רמון בדימונה, אולם מפעל זה לא הופעל לבסוף ובמקומו הקימה החברה מפעל חדש במכתש רמון, בקרבת מקום הכרייה של המחצבים.
במחצית שנות ה-60 הוקם שם גם מתקן לעיבוד חרסית, שנסגר בשנת 1967 בשל חוסר כדאיות כלכלית.
בשנים 1971-1970 הופעל המתקן על ידי אשר זכרי, יזם פרטי שהפעיל אותו כקבלן-משנה.
מפעל כריה של החברה ממוקם במכתש הגדול שברכס חתירה ובו מתבצעים כרייה ייבוש וניפוי של חול קוורץ זך (סיליקה), שמשמש בעיקר לתעשיית הזכוכית וכן לתעשיית הבנייה.
גם בבקעת תמנע הסמוכה לאילת מצוי חול זה, אך לכרייה במכתש הגדול יתרון כלכלי בעלויות הובלה נמוכות בשל קרבתו למרכז.
כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20 ביקשה הממשלה למכור את החברה ליזם פרטי, לאחר שלא הצליחה ליצור רווחיות בפעילותה.
בשנת 1970 פורסם מכרז למכירתה, שבוטל בשל הצעות נמוכות.
משנת 1975 הפכה החברה לחברה בת של "כימיקלים לישראל" וב-2004 נמכרה לחברת "דורז ד.ר.
בשנת 1995 החל את פעילותו במישור רותם מפעל לכרייה ועיבוד של גיר וסיד שמשמשים בעיקר את התעשייה הכימית ותעשיית הבנייה.
מטה החברה שוכן כיום בפארק התעשייה עומר.
נגבטק הייתה חברת הייטק ישראלית שעסקה בייצור מכונות לבדיקת שבבים.
החברה, שבשיאה העסיקה כ-150 עובדים, והגיעה למכירות בשיעור של 31 מיליון דולר בשנת 2006, נסגרה בשיא המשבר הכלכלי העולמי בסוף 2008. מטה החברה שכן בבית תמר שבפארק המדע ברחובות.
לחברה היו סניפים בארצות הברית, גרמניה ודרום קוריאה ובין לקוחותיה נמנו יצרניות השבבים והזכרונות הגדולים בעולם.
החברה הוקמה בשנת 2000 על ידי יוצאי חברת "אורבוטק" גדי נוימן ודוד אלומות ועם הקמתה גייסה 5 מיליון דולר מקרן הון הסיכון "פולריס" (לימים קרן פיטנגו) וחברת "כלל תעשיות".
בין המשקיעים בחברה היו גם חברת "אורבוטק" וחברת "קווליטאו" - חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסת תל אביב, המפתחת גם ציוד בדיקה ייעודי לתעשיית המוליכים למחצה.
ב-2002 השלימה גיוס הון נוסף בהיקף של 15 מיליון דולר, לפי שווי חברה של כ-45 מיליון דולר; קרנות ההון סיכון הישראליות סטאר ונצ'רס וג'נסיס פרטנרס הובילו את הגיוס.
החברה ייצרה מערכות לזיהוי אוטומטי של פגמים על פרוסת סיליקון בתהליך ייצור מוליכים למחצה.
המכונות של החברה סרקו בעזרת אופטיקה מתקדמת את פרוסות הסיליקון.
לאחר מכן, בעזרת אלגוריתמים מתקדמים לעיבוד התמונה המתקבלת ולסיווג אוטומטי נמצא האם פרוסות הסיליקון יוצרו כראוי או לא, ומהות הפגם שנמצא בהם.
למכונות מסוג זה יש חשיבות רבה בתעשיית המוליכים למחצה עקב עלות הייצור הגבוהה של הפרוסות וצפיפות רבה של רכיבים על פרוסה.
הרכיבים זעירים, כך שלא ניתן לזהות את הפגמים בעין אדם.
המתחרים העיקריים של נגבטק היו אפלייד מטיריאלס ו-KLA.
החברה הייתה בשלבים מסוימים בבעלות חלקית של אורבוטק העוסקת בתחום קרוב.
באפריל 2004 רכשו הקרנות "פיטנגו", "ג'נסיס" ו"סטאר" את חלקה של חברת "כלל תעשיות" בחברה תמורת כ-14 מיליון דולר לפי שווי חברה של כ-66 מיליון דולר.
בספטמבר 2005 השלימה גיוס של 26 מיליון דולר, ובאפריל 2006 השלימה גיוס נוסף של 36 מיליון דולר; בנוסף נטלה הלוואה בהיקף של 10 מיליון דולר.
ב-31 באוקטובר 2006 הכריזה החברה על מוצר חדש - Negevtech 3110 (הדמיון בין השם לתאריך ההכרזה מקרי).
מוצר זה היווה דור המשך למוצר שקצר הצלחה גדולה ב-2006, ה־Negevtech 3110. Negevtech 3100 אך נכשל מסחרית, מה שהוביל לשורת קיצוצים בחברה.
ביולי 2007 נאלצה לבצע גיוס הון נוסף ממשקיעיה בסך 15 מיליון דולר, ובסך הכל הושקעו בחברה עד שנסגרה כ-100 מיליון דולר.
בינואר 2008 חתמה "איזרעאל גרות' פרטנרס" (IGPAC) על הסכם לא מחייב לרכישת "נגבטק".
IGPAC הייתה חברת רכישה למטרות מיוחדות שביולי 2006 השלימה גיוס של 51 מיליון דולר בהנפקת מניות בנאסד"ק כדי להשקיעה בחברה קיימת.
כמה ימים אחר כך בוטלה העסקה.
בסוף 2008 נקלעה החברה למצוקת מוזמנים, הפכה לחדלת פרעון, נאלצה להפסיק את פעילותה ולפטר את כל עובדיה.
העובדים הקימו ועד עובדים שנאבק בהנהלה ובבעלי החברה, כדי לקבל חלק מהכספים שהגיעו להם.
במרץ 2009, בצו בית המשפט, פורקה החברה והקניין הרוחני שלה נמכר תמורת 2.5 מיליון דולר למתחרה העיקרית שלה "אפלייד מטריאלס".
על קדמוּת היהודים או נגד אַפְּיון הוא ספרו הרביעי של ההיסטוריון היהודי-רומי יוסף בן מתתיהו, אשר נכתב זמן לא רב לפני מותו.
בספר זה, שנכתב בשנים האחרונות של המאה הראשונה לספירה, מתגלה בן מתתיהו כחריף ותוקפן כנגד תופעות שונות של שנאת ישראל.
החיבור מצוין בשם "על קדמות היהודים" אצל הסופרים הנוצרים אוריגנס ואוסביוס מקיסריה וניתן להניח כי שם זה שימש גם את יוספוס עצמו, מאחר שבפתח חיבורו הציג את נושא כתיבתו תוך שימוש במונחים "קדמות" וקדמוניות" 4 פעמים רצופות.
קשה להניח כי השם "נגד אפיון" ניתן על ידי יוספוס, מאחר שהפולמוס נגד אפיון תפס רק חלק קטן יחסית מהחיבור.
שם זה מופיע לראשונה מאוחר יותר, אצל הסופר הנוצרי הירונימוס, וסביר לחשוב שכינוי זה הוא שם חלופי שניתן לו על ידי הירונימוס עצמו, כנראה כדי להבדיל אותו מהחיבור בעל השם הדומה "קדמוניות היהודים".
זוהי יצירה אפולוגטית (מתגוננת), אשר נכתבה כחזית ביקורתית מול מסע ההשמצות של קבוצת סופרים מאלכסנדריה בראשותו של אפיון המדקדק, אשר השחירה את פני היהודים בכלל ותקפה את היצירה "קדמוניות היהודים" בפרט.
בחיבור זה מוכיח יוסף בן מתתיהו את שקריות הטענות כי היהודים הם עם ללא היסטוריה וללא חוק ומוסר, ומבליט את קדמוניות העם היהודי ואת ההיבטים המוסריים של חוקיו, הלכותיו ומנהגיו.
חלק מהמקורות האנטישמיים שיוספוס מביא, כמו הציטוטים מפי ההיסטוריון מנתון, הם חיבורים שנכחדו מן העולם ואינם קיימים עוד, ו"נגד אפיון" הוא אחד המקורות החשובים שניתן דרכם לשחזר חלק מתוכנם.
לחיבור "נגד אפיון" שני חלקים: א.
תגובה לטענות כלליות נגד היהודים ב.
תגובה לטענותיו של אפיון, רטוריקן יווני בן התקופה שחי באלכסנדריה.
הקדום ביותר מבין כתבי היד של החיבור הוא כתב יד L (לאורנטינוס).
פסקאות 52–113 בספר השני של החיבור (בתוך פרקים ה–ט) שרדו רק בתרגום הלטיני מהמאה ה-6, המכונה "תרגום קסיודורוס".
לדברי ההיסטוריון בצלאל בר כוכבא, ניתן להניח כי הדפים המכילים את עלילת קורבן האדם ועלילת החמור הושמדו בשלב כלשהו של המסירה, בהתאם לדחייה המוחלטת שלהן על ידי פוטיוס ואולי גם על ידי אישים ביזנטיים אחרים בעלי סמכות.
התרגום הלטיני של עלילת קורבן האדם סובל מפגמים רבים.
כמה טעויות נובעות מפירוש שגוי של הטקסט היווני.
ישנן גם השמטות והבדלים משמעותיים בניסוח בין כתבי היד הלטיניים השונים.
החיבור תורגם לראשונה לעברית במאה ה-16.
דוד פלוסר סבור כי חיבור זה הוא "אחד ההישגים הגדולים של הספרות המגינה על היהדות, ומבחינה ספרותית הוא אחד משיאי הספרות העתיקה".
הטענה העיקרית איתה מתמודד יוסף בן מתתיהו בחלקו הראשון של הספר, נוגעת לקדמוניות היהודים.
יוסף מצר על כך שרבים טוענים כי העם היהודי אינו עתיק, כשהראיה שהם מביאים לכך היא שהוא לא נזכר בספרי ההיסטוריה היוונים.
סילוף ההיסטוריה היהודית בספרות הפגאנית בא לידי ביטוי בראש ובראשונה בסיפור מצרי-יווני אלטרנטיבי למוצא היהודים ומסורת יציאת מצרים.
גרסתו הקדומה ביותר הידועה לנו הופיעה ככל הנראה בחיבורו של הקטאיוס איש אבדרה, סביב שנת 300 לפנה"ס, שם מסופר שבעקבות מגפה קטלנית שבאה על מצרים, גורשו ממנה כל הזרים, כאשר חלקם הגדול, בהנהגת משה, גורש לארץ ריקה שנקראה אחר כך "יהודה".
מנתון (היסטוריון וכהן מצרי מהמאה ה-3 לפנה"ס) טען כי היהודים הם צאצאי החיקסוס, עם של רועים מהמזרח, שהשתלט בכח על מצרים וביצר את העיר אוריס.
לאחר כ-500 שנה, גורש ממנה (240 אלף נפש), התיישב בארץ שנקראה אחר כך "יהודה" ובנה את העיר ירושלים.
לאחר כ-500 שנים נוספות, מלך בשם אמנופיס גירש את כל 80 אלף המצורעים במצרים לעבודה במחצבות ממזרח לנילוס.
לאחר זמן רב, נעתר המלך לבקשתם והם הורשו לבנות מחדש את העיר אוריס ולהתגורר בה.
המצורעים מרדו במלך, תחת הנהגת אסרסיף, כהן מהליופוליס שנתן להם תורה חדשה וציווה אותם שלא לעבוד את אלוהי המצרים, להקריב את החיות הקדושות שלהם ולהתנכר לכל מי שלא מצטרף לדתם החדשה.
הוא הורה לבצר מחדש את העיר ושלח שליחים לירושלים והציע לעם הרועים לחבור למלחמה במצרים.
200 אלף אנשי מלחמה הגיעו מירושלים לעיר אוריס, אמנופיס נסוג עם צבאו לממלכת כוש ושתי האוכלוסיות השתלטו יחד על מצרים וחיללו את מקדשיה.
מנתון ציין ש"אומרים" שכשחבר מנהיג המצורעים, הכהן אסרסיף, לעם הרועים, שינה את שמו למשה.
כעבור 14 שנה גרש אמנופיס יחד עם בנו רעמסס את הרועים והמצורעים לסוריה.
אמנופיס ברח לכוש, אך בנו רעמסס, גירש אחר כך את 200 אלף היהודים לסוריה, שלא ברור לאיזו משתי האוכלוסיות הם משתייכים.
לוסימכוס (מדקדק אלכסנדרוני, אולי מהמאה ה-1 לספירה) טען שהיהודים היו המצורעים, שצבאו על המקדשים כדי לבקש מזון.
מלך בשם בוֹכּחוֹריס גירש את כל הטמאים והכופרים ממצרים וציווה להטביע את המצורעים בים.
לוסימכוס הוסיף שאיש אחד, משה, ציווה על היהודים (שברחו למדבר וניצלו מטביעה) להתנכר ולהתנכל לזרים ולהרוס את כל מקדשי האלים והמזבחות שימצאו בדרכם.
לאחר נדודים במדבר, הגיעו היהודים לארץ מיושבת ועשו רעות לתושביה, שדדו את המקדשים והעלו אותם באש, והגיעו אל הארץ שנקראה אחר כך "יהודה", שם יסדו עיר שקראו לה "הירוסולה", ביוונית "שוד המקדש", בגלל מנהגם.
אפולוניוס מולון (רטוריקן יווני מרודוס מהמאה ה-1 לפנה"ס) טען שמשה היה מכשף רמאי שנתן ליהודים חוקים המלמדים לעשות רע.
מולון טען כי היהודים אינם מאמינים באלהים והם שונאי אדם, חסרי אומץ אך גם פנאטיים ופראיים, והעם היחיד בין העמים הברבריים שלא התפתח בחיים האנושיים.
כמו כן, הוקיע את היהודים על שאינם מוכנים לשהות בחברת אנשים בעלי אמונה דתית ומנהגים שונים משלהם.
סופרים אחרים, דומיהם של מולון ולוסימכוס, כתבו שהיהודים הם הרעים והחוטאים ביותר בין בני האדם.
יוסף בן מתתיהו מתמודד עם הכפשותיו של אפיון רק במאמר השני של הספר, כשמתוך "שטנה שלמה" שחיבר אפיון על היהודים, הוא בוחר להתמקד בנושאים ספציפיים: יציאת מצרים, יהודי אלכסנדריה, בית המקדש וחוקי הדת היהודית.
אפיון טען ששמע "מפי זקני מצרים" שמשה בא מהליופוליס ("עיר-שמש") במצרים וציווה לפנות בתפילות לכיוון השמש (למזרח).
משה הוציא את היהודים (110 אלף מצורעים, עיוורים וצולעים) ממצרים והדבר התרחש רק בשנת 752 לפנה"ס.
היהודים הלכו 6 ימים ולאחר שכולם לקו בכאבים באזור החלציים, נחו ביום השביעי, כאשר הגיעו לארץ שנקראה אחר כך "יהודה".
מסיבה זו קראו היהודים ליום הזה בשם "שבת", כי המצרים קוראים לכאב הירכיים "סבתוסיס".
על יהודי אלכסנדריה, טען אפיון שאינם אזרחי העיר והיא אינה מולדתם ולראיה: בזמן בצורת, היהודים לא מקבלים מהלחם המחולק לתושבי אלכסנדריה.
לטענת אפיון (בעקבות פוסידוניוס ודיודורוס סיקולוס), במקדש בירושלים היה מוצב פסל זהב של ראש חמור שהיהודים סגדו לו (עלילת החמור), אך נעלם משם כשאוצרות המקדש נלקחו על ידי אנטיוכוס אפיפנס.
אפיון הוסיף וקבע, כי היהודים נשבעים להרע לנוכרים ובמיוחד ליוונים, ואפילו טען כי מנהגם לשחוט את בהמות הבית למאכל עלול להביא להכחדת בהמות המרעה.
הוא הסביר כי אין ליהודים חוקים ישרים ולכן אין להם שלטון עצמי והם תמיד נתינים של עמים אחרים.
מלבד זאת, לא יצאו מתוכם אנשים חשובים, אנשי מדע, אמנים או פילוסופים.
קדמות היהודים: נגד אפיון ...
המצרי מאלכסנדריה / מתורגם עברית מאת הרופא כהר"ר שמואל שולם והדפס בעיר קושטאנדינא בשנת שכ"ו (נמצא באתר hebrewbooks)
קדמות היהודים נגד אפיון תרי"ח בפרויקט בן יהודה
קדמות היהודים – נגד אפיון, תרגם ד"ר י.
שמחוני, תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ט.
(מהדורות נוספות: מסדה, [ת"ש לערך]; שם, תשי"ט; שם, 1968.) מאמר ראשון; מאמר שני.
נגד אפיון / יוספוס פלאוויוס <יוסף בן מתתיהו> ; תרגום מהמקור עם מבוא ופירושים - אריה כשר, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ז.
נג'קניז'ה (בהונגרית: Nagykanizsa; בגרמנית: Großkirchen, Groß-Kanizsa; בקרואטית: Velika Kaniža; בטורקית: Kanije) היא עיר במחוז זאלה, בדרום-מערב הונגריה.
היא שוכנת בסמוך לגבול עם סלובניה וקרואטיה, כ-210 ק"מ מבודפשט הבירה וכ-45 ק"מ דרומית-מערבית לאגם בלטון.
מיקומה של העיר על נתיבי תחבורה היסטוריים חשובים הפך אותה במשך מאות שנים לצומת תחבורה מרכזי.
סחורות הועברו דרכה מסלאבוניה לעיר גראץ.
העיר מילאה תפקיד חשוב במסחר שהתנהל בין הים האדריאטי לאזור האלפים, וינה ובודפשט.
השם קניז'ה (Kanizsa) מופיע בכתובים לראשונה ב-1245. מקור השם סלאבי (Knysa), שמשמעותו – "השייך לנסיך" – מעיד שהאזור היה בבעלותה של משפחת אצולה.
משפחת קניז'אי (Kanizsai) המשיכה בבניית הטירה המבוצרת שצורתה הייתה מלבנית וישבה על אי על נהר קניז'ה.
ימי הזוהר של העיר והטירה היו במחצית הראשונה של המאה ה-16, כאשר העיר הפכה למרכז סחר עם איטליה ושטיריה.
בזמן פלישת העות'מאנים הפכו קניז'ה וסיגטוואר (Szigetvár) למעוזים העיקריים של דרום-מערב הונגריה.
רוב תושבי העיר נטשו אותה, וב-1600 השתלט הצבא העות'מאני על הטירה והעיר.
היא הפכה למרכז יחידת שלטון עות'מאנית (איילט), עד לכיבושה חזרה על ידי הצבא ההבסבורגי ב-1690.
קניז'ה איבדה את חשיבותה האסטרטגית לאחר עזיבת העות'מאנים, ומועצת המלחמה בווינה החליטה ב-1702 להרוס את חומות העיר והטירה.
לעיר הובאו מתיישבים גרמנים, קרואטים וסרבים כדי ליישבה.
חיי המסחר והעסקים התפתחו ושבו לפרוח במהירות.
ב-1765 נוסדו מוסדות חינוך ראשונים על ידי מסדר הפיאריסטים.
בית הספר הראשון למסחר של טרנסדנוביה שנפתח בעיר משך תלמידים רבים גם ממדינות שכנות.
ב-1860 החל שלב חדש של פיתוח אינטנסיבי בעיר.
נסללה מסילת ברזל שחיברה בין נג'קז'ינה לווינה, בודפשט ורייקה.
ההתפתחות המהירה של התעשייה והמסחר הביאו לפתיחת בנקים מקומיים וסניפים של בנקים בינלאומיים.
רשת הטלפונים שהוקמה בעיר חוברה לרשת הבינלאומית ב-1895. ב-1885 נפתח בית החולים הראשון בעיר.
הקמת שני קסרקטינים בעיר בתקופת מלחמת העולם הראשונה הביאה למודרניזציה של העיר.
נבנו מערכות אספקת מים וביוב עירוניות, ורחובות העיר רוצפו.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה ובעקבות חוזה טריאנון הפכה נג'קניז'ה לעיר ספר, ואיבדה את מעמדה כמרכז מסחרי המקשר בין קרואטיה, דלמטיה, טורקיה ואיטליה.
גילוי של מרבצי נפט וגז טבעי בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 אפשר לעיר להתאושש מהמשבר הכלכלי שבו הייתה נתונה.
העיר הפכה למרכז העיקרי של תפוקת הנפט בהונגריה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, בתקופת השלטון הקומוניסטי, הוקמו בעיר מפעלי תעשייה חדשים.
הידועים שבהם הם מבשלת בירה מהטובות במדינה, מפעל לייצור נורות ליבון מהגדולות בעולם, ומפעל לייצור רהיטים, שזכה למוניטין רב ברחבי אירופה.
כמו כן הוקם פארק עירוני גדול עם אגם מלאכותי לשיט סירות, שהפך למרכז בילוי חביב על תושבי העיר והסביבה.
יהודים התיישבו בנג'קניז'ה, שהייתה העיר הגדולה במחוז, כבר בתחילת המאה ה-18. מיקומה האטרקטיבי של העיר על צומת נתיבי מסחר חשובים וסביבה של שווקים נרחבים משכו לשם יהודים שנעו ממוראביה לכיוון מרכז הונגריה.
גורם חשוב נוסף שעודד את התיישבות היהודים בעיר היא הסובלנות שגילו כלפיהם בני משפחת Batthyány - שליטי המקום.
ב-1745 נבנה בית הכנסת הראשון של הקהילה שלפי הרישומים משנת 1746 מנתה 7 משפחות.
באותה תקופה לערך נוסד החברה קדישא והוקם בית הקברות היהודי הראשון.
על פי המפקד הארצי הראשון, שנערך ב-1785, התגוררו בעיר 420 (או לפי מקורות אחרים 501) יהודים.
מספר היהודים המשיך לגדול עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
המשטר בעל הנטיות האנטישמיות שקם בהונגריה השפיע לרעה על יהודי העיר ומגמת הצמיחה נעצרה.
ב-1821 נחנך בית כנסת חדש ששופץ ושודרג בסגנון קלאסי בשנת 1845. מבנה בית הכנסת נשאר ללא שינוי כמעט מאז והוא משמש כמרכז תרבות לאחר שב-1980 הוא נרכש על ידי העירייה מהקהילה היהודית.
מאז הקמתה הקהילה היהודית הייתה בעלת אופי ליברלי וב-1869 הצטרפה רשמית לזרם הנאולוגי.
החל מ-1829 התפילה בבית הכנסת לוותה על ידי מקהלה קבועה וב-1845 קהילת נג'קניז'ה הייתה הראשונה בהונגריה שהכניסה עוגב לבית הכנסת.
אחד מרבני הקהילה החשובים והמשפיעים של הקהילה היה הרב לאופולד לעף, שכיהן בקהילה בין השנים 1841–1846. הוא היה ממובילי המגמה הליברלית והיה הראשון שנשא את דרשותיו בהונגרית.
חברי הקהילה נטלו חלק חשוב בהתפתחות המואצת של התעשייה והמסחר בעיר במחצית השנייה של המאה ה-19. התעשיינים והסוחרים היהודים היו החלוצים בהכנסת חידושים טכנולוגיים לתעשייה וכן בפיתוח המסחר עם המדינות השכנות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה כאשר העיר איבדה את מעמדה כמרכז כלכלי, החלה נסיגה במספר היהודים.
החוקים האנטי-יהודיים, שנחקקו בשנת 1938 בעקבות ההתקרבות בין הממשל ההונגרי לגרמניה הנאצית, ערערו את חיי היהודים בעיר והגבירו את ההגירה שלהם ממנה.
ב-1941 הוחל בגיוס הגברים היהודים לשירות העבודה.
חלקם נשלחו לחזית האוקראינית וחלקם הועברו לעבודות כפייה במכרות הנחושת בבור שבסרביה.
בין ה-26 ל-28 באפריל 1944 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בבית הכנסת המרכזי ובבניני הקהילה הסמוכים.
ב-29 באפריל שולחה קבוצה ראשונה של 800 גברים מיושבי הגטו למחנה ההשמדה אושוויץ.
יתר תושבי הגטו יחד עם יהודים נוספים שהובאו מיישובים סמוכים גורשו לאושוויץ ב-17 במאי 1944.
כ-280 יהודים ששרדו את מחנות ההשמדה שבו לעיר והקימו את מוסדות הקהילה מחדש.
מבנה בית הכנסת קיים אך אינו פעיל.
מדי שנה נערכים במקום טקסי זיכרון לזכר יהודי העיר שנספו בשואה.
אדה נוימן (1859 – 1918) היה רב הונגרי שפעל כאן, מתרגם, היסטוריון, אביו של ארנה נאמני.
הרב הראשי של העיר במשך שני עשורים.
שאנדור הבשי במקור הופמן (1873 – 1939) היה במאי יהודי-הונגרי, פרופסור, מחזאי, מבקר, סופר, מתרגם, מנהל תיאטרון.
פרנץ פייטה במקור פישל (1909 – 2008) היה יהודי-הונגרי-צרפתי - זוכה פרס סצ'ני - היסטוריון, מבקר, סופר, פובליציסט סוציאל-דמוקרטי.
פאל הירשלר (1907 – אושוויץ, 1944) היה הרב של הקהילה היהודית בסקשפהרוואר מ-1931 עד גירושו לאושוויץ ביוני 1944.
זולטאן סאנטו במקור שרייבר (1893 – 1977) היה דיפלומט, פוליטיקאי קומוניסטי, שר מדינה בממשלת אימרה נאג' השלישית.
רז'ה סאנטו, מקודם שרייבר (1892 – 1970) היה עורך דין יהודי-הונגרי, פוליטיקאי, עיתונאי ועורך עיתון.
ג'רג' אדם, מקודם ברגר (1911 – 1974) היה כלכלן, עיתונאי, סופר יהודי-הונגרי.
ז'יגמונד קוּנְפִי במקור כהן (1879 – 1929) היה פוליטיקאי יהודי-הונגרי, היסטוריון של הספרות, קומיסר העם ברפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919.
טיבדאר לאנדור במקור לבל, (1873 – 1954) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, סופר אמנותי, מתרגם, היסטוריון של האמנות, עורך עיתון.
טוביאש (טוביה) לעף או לב או לוב (1844 – 1880) היה עורך דין, מומחה בתחום המשפט, עיתונאי יהודי-הונגרי
יוז'ף היווש בוטפאי (תואר אצולה), (במקור הירשל, 1848 – 1914) היה עורך דין יהודי-הונגרי, מומחה תעבורה, בעל תואר אצולה
ארנה ואדאש (במקור וייסהאוז, 1899 – 1962) היה צלם, אמן צילום יהודי-הונגרי
"נגבה" הייתה אוניית הנוסעים השנייה שנרכשה על ידי חברת הספנות הישראלית צים, ומשימתה העיקרית הייתה הבאתם ארצה של מאות עולים ופליטים, בשנותיה הראשונות של המדינה.
נגבה נבנתה בשנת 1915 על ידי מספנות "רויאל סְכֶלְדֶה" (Royal Schelde) בהולנד.
האונייה עברה בחייה תהפוכות שונות.
בתחילה היה שמה "אקוודור" (Equador) והיא הייתה בבעלותה של חברת הספנות האמריקנית "פסיפיק מייל סטימשיפּ" (Pacific Mail Steamship Co).
לאחר שנה, כשזאת פשטה את הרגל, נמכרה האונייה לחברת "גרייס ליין" (Grace Line (W.
Grace & Co.) ושמה הוסב ל"סנטה אוליביה" (Santa Olivia).
לאחר מכן שימשה כאוניית אספקה באלסקה עבור חברה בתעשיית השימורים בסקרמנטו קליפורניה תחת השם "דייוויד וו.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה שירתה בצי המילואים של ארצות הברית ונשאה את השם לוקסור" (Luxor).
בסוף שנת 1948, בעיצומם של הקרבות בנגב, נרכשה האונייה על ידי חברת צים, ועל שום כך קיבלה את השם "נגבה".
"נגבה" הפליגה ארצה מהולנד בפיקודו של רב-החובל רוברט סטיבנסון מילר.
בהפלגת בכורה זו הגיעו על סיפון האונייה כ-500 ילדים ניצולי השואה מרומניה, הונגריה, צ'כוסלובקיה וגרמניה.
ביוני 1951, פרצה שביתה באונייה, בעת שעגנה במשך שבועיים על מבדוק במרסיי לצורך תיקונים, עקב דרישת ימאי האונייה שלא נענתה לתוספת של 600 ל"י במטבע חוץ למימון הוצאות בשהותם במרסיי.
שביתה זו הפכה לאירוע המכונן של שביתת הימאים המפורסמת, הגדולה והממושכת.
במשך 8 שנים, עד מכירתה לגריטה בסוף 1956, הפליגה האונייה בקו בין חיפה לנמלים באיטליה, קפריסין ומרסיי, כשהיא עוסקת בהבאת עולים מאירופה, צפון אפריקה ומצרים.
אנשים מפורסמים שעלו ארצה באונייה "נגבה"
הכדורסלן והמאמן יוסף אבו ראשיד (אבראשי פפו)
ראש עיריית דימונה גבי סבג
נגב Zoo (נקרא בעבר הגן הזואולוגי של באר שבע) היה גן חיות, בקריית מאיר בץ שבבאר שבע, מדרום לכביש הכניסה המערבי לעיר.
הוא השתרע על שטח של כ-50 דונם.
בסוף שנת 2022, הגן נסגר לצמיתות לקראת העתקתו למיקום חדש תחת השם "מדבריום" שנפתח למבקרים בנובמבר 2023.
בגן היו כ־130 מינים של יונקים, עופות וזוחלים.
בין היונקים בלטו הפרסתניים, הקופים, החתוליים (בהם אריות), המכרסמים וחיות החווה.
העופות חולקו בין חצרות ובין אגם לעופות מים כאשר הטווסים שוטטו חופשיים בגן.
הזוחלים חולקו בין חצרות לבין ביתן אקווריומים.
מחלקת הזוחלים יוצגה בגן על כל הסדרות שלה: בגן היה מספר מיני צבים, מספר לטאות, נחשים ותנינאים.
חלק מבעלי החיים בגן נולדו בשבי ורגילים לנוכחות בני אדם בקרבתם.
חלק אחר מבעלי החיים הן חיות בר שהובאו לגן מהטבע על ידי פקחי רשות הטבע והגנים, וכן על ידי אנשים פרטיים, לצורך קבלת טיפול רפואי לאחר שנמצאו פצועים בשטח.
בעלי חיים אלה קיבלו בגן טיפול רפואי ושיקום, לפי הצורך, וחלקם הושבו לטבע לאחר החלמתם.
הגן השתרע על שטח של 50 דונם.
הוא הכיל אזורי תצוגה, פינת ליטוף, מדשאות, אזורי משחקים, כיתות לימוד, מזנון, משרד ומבני שירותים.
מלבד התצוגה עברו בגן חוגי לימוד, סיורים מודרכים ופעילויות רכיבה על סוסי פוני.
הגן התפתח מפינת חי שהקימה המורה מניה אוריאלי, בשנת 1954, בבית הספר שורשים שבשכונת נווה נוי.
עם השנים החלה פינת חי זו לשרת גם קהל שלא קשור לבית הספר ולקבל סיוע תקציבי מעיריית באר שבע.
בשנת 1977 קיבלה מניה אוריאלי פרס ממשרד החינוך על ניהול פינת החי.
בתקופה זו היא ניהלה את הפינה אם כי היא כבר הייתה גמלאית.
בשנת 1979 החליף דוקטור חיים סיון את מניה אוריאלי בניהול כשהיא עברה להיות מגייסת הכספים העיקרית של פינת החי.
בשנה זאת תרמה איירין קרייטמן מלונדון את הכספים שאפשרו לפינת החי להפוך לגן חיות.
דהיינו, להתמקד במתן שירות לקהל הרחב ולהתמקם במשכן מרווח שתוכנן למטרה זו.
משכן בשטח של כ-120 מטר מרובע.
בשנת 1983 הוקמה עמותה לגיוס כספים לגן החיות ברשות פרופסור ראובן יגיל.
בשנת 1985 הועבר הגן לשטח של 1,000 מטר מרובע, ששימש קודם את מעברת חצרים.
בתקופה זו הגן העסיק עדיין עובדים בתקן של שתיים וחצי משרות.
על כן מרבית העבודה נעשתה בידי מתנדבים.
מחלקת הניקיון של העירייה סייעה בהקמת משכן זה של הגן והוא נחנך בשנת 1986 במעמד ראש העיר, משה זילברמן.
בשנת 1991 החלה הקמת שכונת נווה זאב על מתחם הגן.
משרד השיכון והעירייה הקימו את משכנו הרביעי והנוכחי של הגן.
הבנייה ארכה שבע שנים והמשכן נחנך בשנת 1996.
גן החיות הופעל על ידי חברת "כיוונים" ומנהלו הוא זיו רשף.
בסוף 2022 גן החיות נסגר והכלובים נהרסו וכיום הוא נקרא מדבריום שהוקם ב-2024 לפארק חיות פתוח לחיות מדבר.
בין בעלי החיים שהיו בגן:
"נגד!" או "סיפורו של אחד אדם פשוט" היא פואמה עברית פציפיסטית-סוציאליסטית שחיבר המשורר אלכסנדר פן בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה.
הפואמה נדפסה לראשונה ב-26 ביולי 1935 בעיתון הפועלים במפנה.
קטעים מתוכה (בעיקר שני הבתים הראשונים והבית האחרון) היו שגורים על לשונם של אנשי תנועת העבודה ודוקלמו בפעולות של תנועות הנוער הנוער החלוציות, בהפגנות, בשביתות, בטקסים פועליים ובמצעדי אחד במאי.
יחד עם "אל תתנו להם רובים", שירו המוקדם של נתן אלתרמן, ביטא השיר את הרוח הפציפיסטית של החוגים המרקסיסטיים של התקופה.
בראשיתה היא מגוללת את סיפור חייו הפשוט של פועל פשוט, ההולך לעבודתו במפעל ומפרנס בדוחק את משפחתו.
לקראת אמצע הפואמה מגיע המפנה.
המפעל לא נפתח עם שחר לעבודה ובמקום זאת:
גיבור הפואמה, האדם הפשוט, הופך לחייל פשוט הנדרש לרצוח בשם הקפיטליזם אנשים פשוטים כמוהו מן הצד השני.
בינתיים נקרא בנו בן התשע למלא את מקומו במפעל.
לאחר שחזר האב נכה בגוף ובנפש מן המלחמה, הוא מתבקש לשאת נאום.
הנאום מלא הפאתוס מהווה את סיום הפואמה ושיאה:
חגית הלפרין, שכתבה את הביוגרפיה של פן מציינת שהשיר, על אף שנכתב בעברית בארץ ישראל, מתאר את חוויות הפועל האירופאי ששב ממלחמת העולם הראשונה ואת מסקנותיו.
השיר היה פופולרי ביותר והוקרא בשעתו הן על ידי פן והן על ידי אחרים.
חיים גורי תקף ב-1975 את האווירה שהנציח השיר ששיתקה את הפועלים במערב וריפתה את ידיהם במאבק הנדרש אל מול הפשיזם והתחמשות גרמניה הנאצית.
אולם, על אף המלחמה בנאציזם היה השיר פופולרי גם לאורך שנות הארבעים והחמישים בקרב חוגי השמאל.
השורה "הוא היה אדם פשוט..." נחרתה על מצבתו של דוד חנין מתחת לסמל הפטיש והמגל, לפי בקשת חנין.
ב-2011 הלחין והקליט איתי בלטר את ארבעת הבתים הראשונים של הפואמה.
נגב NG7 הוא מקלע קל רב-תכליתי תוצרת ישראל בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו מוזן שרשיר ובעל דורגל, המבוסס על מקלע הנגב 5.56x45 מ"מ נאט"ו של התעשייה הצבאית.
הנגב NG7 תוכנן ומיוצר על ידי תעשיות נשק לישראל (IWI) ונמצא בשימוש צה"ל (בעיקר בחיל הרגלים, חיל ההנדסה הקרבית ויחידות מיוחדות), בו הוא נקרא בקיצור "נגב 7".
בנוסף הנגב NG7 מיוצא לחו"ל, ונמכר לצבא הודו וצבא קניה.
הנגב NG7 משלב בין העוצמה של כדורי ה-7.62 מ"מ לבין המשקל הקל והגודל הקומפקטי של ה"נגב".
תכונות אלה, בנוסף לאפשרות של ירי חצי-אוטומטי, הופכים אותו למתאים במיוחד לנשיאה על ידי לוחמי חיל רגלים, הנדסה קרבית ויחידות מיוחדות וללחימה בשטח בנוי.
עם זאת, ניתן להשתמש בנגב NG7 גם למטרות נוספות ולהתקינו על גבי רכב קרבי משוריין.
לפני שהוכנס הנגב לשירות, המקלעים הקלים המקובלים בצה"ל היו המאג והמינימי.
גודלו הקטן יחסית - בייחוד בגרסאות "נגב NG7 קומנדו" (Negev NG7 SF), "נגב 7 ULMG" ו"נגב UX" - מאפשר הסתערות עם המקלע ושימוש בו במבצעים מיוחדים, מבלי לאבד כוח אש ויכולת חדירת שריון.
בנוסף, הנגב יכול לירות מלבד בצרורות, גם כדורים בודדים (ירי חצי-אוטומטי), תכונה חשובה במיוחד בלוחמה בשטח בנוי הדורש ירי סלקטיבי, ולשמש כנשק אישי עבור הלוחם.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 פיתחה התעשייה הצבאית את מקלע נגב עבור צה"ל.
הנגב היה מקלע קל בקליבר 5.56 מ"מ נאט"ו.
בשנות ה-2000 הופרט מפעל הנשק הקל של תע"ש ונמכר לתעשיות נשק לישראל (IWI) שהמשיכה את פיתוח וייצור הנגב.
ב-2012 פיתחה חברת "תעשיות נשק לישראל" מקלע נגב בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו המבוסס על הנגב.
מקלע זה נקרא NG7. למקלע זה תכונה ייחודית: ירי סלקטיבי חצי-אוטומטי, שכמעט איננו קיים במקלעים בקליבר שלו, כמו גם מנגנוני בטיחות לירי לא מבוקר.
הנגב NG7 נרכש על ידי צה"ל והיחידות המובחרות היו הראשונות להצטייד בו.
הנגב NG7 רשם טבילת אש מבצעית במבצע צוק איתן וזכה לביקורות טובות מהלוחמים ולשבחים על תפקוד רציף ללא תקלות ומעצורים ועל אמינות בתנאים קשים.
בהמשך נקלט הנגב NG7 בחטיבות הסדירות של חיל הרגלים ומחליף את המאג בתפקיד מקלע חי"ר (כלומר: מקלע הנישא בידי לוחם ולא על גבי כלי רכב או רק"ם).
ב-2023 פיתחה IWI שתי נגזרות אולטרא-קומפקטיות וקלות משקל (Ultra-Light Machine Gun) למקלע הנגב: Negev 7 ULMG ו-Negev 7 ULMG SF.
שני הדגמים הם בקליבר 7.62 מ"מ, הדגם הרגיל שוקל 6.6 ק"ג ובעל קנה באורך 420 מ"מ, ואילו דגם ה-SF שוקל 6.4 ק"ג ובעל קנה באורך 330 מ"מ.
הפיתוחים באו בעקבות משוב מלקוחות שרצו גרסה קלה וקומפקטית יותר של הנגב NG7. במהלך מלחמת חרבות ברזל פיתחה IWI בשיתוף פעולה עם צה"ל גרסה משופרת לנגב 7 ULMG בשם נגב UX.
דגם זה שוקל 6.8 ק"ג וזכה להצלחה רבה:
הנגב NG7 היה בשימוש ניסיוני במבצע צוק איתן ונכנס לשירות מבצעי מלא במלחמת חרבות ברזל.
ב-16 ביולי 2025 הזמין משרד הביטחון מספר רב של מקלעי נגב 7 ונגב UX בשווי 67 מיליון דולר.
הנגב NG7 הוא מקלע אוטומטי שפועל על בסיס גזים שנוצרים במהלך הירי.
הקליבר שלו הוא 7.62x51 מ"מ נאט"ו () בדומה לזה של המאג.
הנגב מוזן על ידי תוף-תקיפה של 100 או 125 כדור, ארגז-פעולה של מאות כדורים או שרשרת כדורים.
משקלו הוא רק 7.95 ק"ג, בהשוואה למאג ששוקל כ-11 ק"ג.
משקלו הקל מקל על השימוש בו בידי לוחם חיל רגלים.
גרסת ה"נגב NG7 קומנדו (SF)" קומפקטית במיוחד: משקלו הוא פחות מ-7.8 ק"ג ואורכו הוא כ-1012 מ"מ עם קת פתוחה ו-942 מ"מ עם קת סגורה.
קצב האש התאורטי ניתן לברירה (על ידי וסת הגזים): 600–750 כדורים לדקה.
מהירות הלוע שלו היא 860 מטר לשנייה.
מצב פעולה חצי-אוטומטי ("בודדת") לירי מבוקר מדויק ומהיר ללוחמה בשטח בנוי.
למרות משקלו הקל הנגב NG7 הוא כלי יציב יחסית, גם בירי חצי-אוטומטי, גם בירי צרורות וגם בירי אוטומטי מלא.
ארבעה מנגנוני בטיחות להפחתת מצבי אש בלתי מבוקרת.
הנגב NG7 נחשב למקלע מדויק למדיי.
הנגב NG7 מדוגם במסילות פיקטיני המאפשרים התקנה מהירה של מגוון כוונות: כוונות ריפלקס, כוונות טלסקופיות ועזרים טקטיים אחרים (כגון ציין לייזר).
הקת ששימשה את הדגם הרגיל של הנגב הוחלפה בקת טלסקופית עם מנגנון מתכוונן בדומה לקת של ה-M4 קרבין, ונוספה לקת משענת מתכווננת ללחי להקלה על היורה.
הנגב NG7 מצויד באופן סטנדרטי בכוונות ברזל לטווחים של 300–1,000 מטר, ויש לו גם כוונות ברזל לילה על בסיס טריטיום.
הנגב NG7 קל לפירוק והרכבה בתנאי שדה לצורכי תחזוקה.
מערכת IWI ELOG האוספת ומאחסנת במחשב נתונים על השימוש בנשק ומאפשרת תחזוקה וטיפול יעיל יותר בנשק.
זוהי נגזרת קומפקטית במיוחד וקלת משקל של ה-NG7. פירוש השם ULMG הוא Ultra-Light Machine Gun.
גם לדגם זה יש גרסת קומנדו (SF) שהיא עוד יותר קומפקטית וכוללת קנה קצר במיוחד.
אורך קנה: בגרסה הרגילה, בגרסת הקומנדו (SF).
חירוק קנה: 4 מסילות במעלה סלילים 1:12"
משקל (ריק): 6.6 ק"ג בגרסה הרגילה, 6.4 ק"ג בגרסת הקומנדו (SF)
נגב UX, המכונה גם נגב אולטרא, הוא גרסה משופרת של הנגב 7 ULMG שפותחה בשיתוף פעולה עם צה"ל על בסיס הניסיון במלחמת חרבות ברזל.
נגב UX הוא מקלע רב-תכליתי בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו בעל נצרה בוררת שיכול לירות בבודדות בירי חצי-אוטומטי או בצרורות ובירי אוטומטי מלא.
הנגב UX שוקל רק 6.8 ק"ג וכולל גם מסילות פיקטיני (בהן אחת מוקשחת על החלק העליון של המתפסים ומסילות פריקות בשאר החלקים).
הנגב UX הוא מקלע קומפקטי ומתאים במיוחד ללחימה בשטח בנוי ופעולות קומנדו.
צה"ל (בשירות חיל הרגלים, חיל ההנדסה הקרבית ויחידות מובחרות בצה"ל)
: במרץ 2020 הוזמנו 16,479 מקלעי נגב NG7 ב-118 מיליון דולר אמריקאי לשימוש כוחות היבשה ההודים כמקלע הסטנדרטי, וב-2022 החלה קליטתם.
: יחידת הקומנדו של חיל האוויר האיטלקי.
: המשטרה הלאומית של הפיליפינים.
: הזמינה ב-2023 כאלף מקלעי נגב NG7 עבור צבא אסטוניה וליגת ההגנה האסטונית.
נג'רוזוואג' (בהונגרית: Nagyrozvágy) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
נְגָאוּנְדֵרֶה היא עיר שמשמשת כבירת אזור אדמאווה במדינת קמרון.
העיר נמצאת כ-431 קילומטרים מיאונדה, בירת קמרון.
בעיר נמצאת אוניברסיטת נגאונדרה (Université de Ngaoundéré) שבמוסדותיה לומדים כ-23 אלף סטודנטים נכון ל-2016–2017.
החודש הכי קר הוא יולי (16 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,832 מילימטרים בשנה.
חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (338 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
העיר נמצאת ליד הכביש D21 והכבישים הלאומיים N1 ו-N15A.
ליד העיר, יש תחנת רכבת ובה פועל הקו דואלה-נגאונדרה .
מצפון מערב לעיר נמצא שדה התעופה נגאונדרה (FKKN).
במהלך שנות השמונים והתשעים של המאה ה-20 הופעלו ממנו טיסות קבועות מדי שבוע ליאונדה, דואלה, גארואה ונג'מנה.
נג'קרש (בהונגרית: Nagykőrös) היא עיירה בהונגריה, במחוז פשט.
ראשוני היהודים השתקעו בעיירה בסוף המאה ה-18, רובם ככולם עסקו במסחר זעיר וברוכלות.
בסוף המאה ה-19 מילאו יהודי העיר תפקיד חשוב בהישגים הכלכליים של המקום, בעיקר בענפי החקלאות השונים ליצור כגון: פירות, עופות וביצים, בהם נתברכה הסביבה.
יחס התושבים ליהודים היה תקין בדרך כלל.
אמנם הוטלו על היהודים הגבלות שונות, כגון זו שיהודי אשר רצה לרכוש נכסי דלא ניידי חייב היה לרשום אותם על שם מכר לא יהודי.
אך גם הגבלה זו נעלמה יחד עם שאר ההגבלות, משהוענק ליהודי הונגריה שוויון זכויות, ב-1868.
יהודי העיירה לקחו חלק פעיל במהפכת 1848 בהונגריה ולאחר דיכוי המרד על ידי האוסטרים הוטל עליהם קנס גבוה בשל כך..
במחצית המאה ה-19 בעיר פעל בית ספר יהודי ומנהלו היה מוריץ אהרנטייל.
בית הכנסת הראשון של יהודי העיירה נבנה ב-1817 בסיועם של בעלי אחוזות לא יהודים.
עד אז התפללו בבית פרטי שנמסר להם חינם על ידי אחד מתושבי העיירה הלא יהודים.
בית הכנסת החדש נחנך על ידי הרב של העיירה, שלמון קראקאואר, שנשא נאום בשפה ההונגרית, דבר יוצא דופן באותם ימים.
ב-1879 שופץ בית הכנסת של העיירה, וברעידת אדמה שפקדה את העיר ב-1911 נחרב כליל.
ב-1914 החל בניית בית כנסת חדש, אולם הבנייה התעכבה בשל מלחמת העולם הראשונה, ורק ב-1927 הסתיימה.
עקב קשיים תקציביים לא היה רב בקהילה מתחילת המאה ה-20 ואילך, אלא רק ממלא מקום.
במלחמת העולם הראשונה נפלו 19 מחברי הקהילה.
אחר המלחמה התנפלו עליהם חיילים שחזרו מהחזית, ושדדו את רכושם.
גם המהפכה הקומוניסטית ו"הטרור הלבן" שבא בעקבותיה פקדו את המקום, ובמהומות שפרצו נרצחו 5 יהודים בידי כנופיות.
בין שתי מלחמות העולם נרגעו הרוחות, ויהודי העיירה התבססו מבחינה כלכלית ותפסו מקום נכבד בפיתוח תעשיית המזון והשימורים ואף ייצאו את תוצרתם.
בתקופה זו כמעט ולא היו נזקקי סעד בקהילה.
עם פרסום חוקי האפליה ב-1938, נפגעו קשות הסוחרים היהודים, וכן שאר בעלי העסקים והחנויות, רישיונותיהם בוטלו ועסקיהם הופקעו.
הצבא הגרמני כבש את הונגריה ב-19 במרץ 1944. על פי נתוני מפקד שנערך בשבוע השני של אפריל 1944 מנו חברי הקהילה הנאולוגית של נג'קרש 375 יהודים.
המינהל ההונגרי נותר על כנו גם לאחר הכיבוש הגרמני, והיהודים רוכזו בגטאות וגורשו על סמך הוראות וצווים של רשויות השלטון ההונגרי, המרכזי והמקומי.
ב-12 במאי 1944 הורה ד"ר לסלו אנדרה, סגן הממונה על המחוז, שהיה אנטישמי מושבע, להקים גטאות במחוזו.
המעבר לגטאות החל ב-22 במאי 1944 בשעה חמש לפנות בוקר, ו-352 תושביה היהודים של נג'קרש נצטוו לעקור לגטו המקומי.
ב-20 ביוני 1944 הועברו תושבי גטו נג'קרש למרכז השילוח שבית החרושת לגפרת הנחושת בקצ'קמט, ומשם, עם עוד יהודים רבים, הם גורשו לאושוויץ כעבור מספר ימים.
לאחר המלחמה שבו לעיר כמה עשרות ניצולים שהקימו קהילה קטנה מחדש, אף על פי שקטנה במהלך השנים בשנות ה-60 של המאה ה-20 היא עדיין התקיימה.
לאורה ריטי, מקודם לורי שוורץ (בהונגרית: Réthy Laura נאג'קרש, 13 במרץ 1864 – מישקולץ, 31 ביולי 1938) הייתה שחקנית מובילה יהודייה-הונגרייה, זמרת.
מור ריטי (בהונגרית: Réthy Mór; נאג'קרש, 1846 – בודפשט, 1925) היה מתמטיקאי, פיזיקאי יהודי-הונגרי פרופסור, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
פטר פלדמייר (בהונגרית: Feldmájer Péter) נולד ב-1953. עורך דין, היה פעמיים נשיא התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה (MAZSIHISZ).
לערים הבאות יש הסכמים עם נג'קרש:
נגד בדידות - מחשבות הוא ספר מאת גדי טאוב הכולל אוסף של מסות וסיפורים על הכמיהה לאהבה, לקשר אנושי ותחושת הביחד, ועל החששות והקשיים למימושה.
הספר מהווה מעין המשך לספר נגד בדידות - רשמים, שפרסם המחבר בשנת 2011.
המחבר סיפר שבתחילה חשב לקרוא לספר 'נגד בדידות - מחשבות' בשם "'נגד אינדיבידואליזם".
הספר מורכב מאוסף חיבורים ומאמרים של טאוב, והם מעלים מחשבות ותובנות חדשות על מחיר ה"בדידות" וה"אינדוידואליזם".
יצחק מור כתב בביקורת לספר:
נג'צנק (בהונגרית: Nagycenk) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
בנג'צנק חיו מעט יהודים בתקופות זמן שונות:
נג'פיריט (בהונגרית: Nagypirit) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בנג'פיריט מספר התושבים נמצא בירידה.
בנג'פיריט חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
נג'ראן היא עיר בדרום ערב הסעודית ובירתו של מחוז בעל שם זהה.
העיר ממוקמת כ-840 ק"מ דרום-מערבית לבירה ריאד ובסמוך לגבול עם תימן.
בעבר נג'ראן נחשבה למרכז חשוב לייצור בדים, וישנן הערכות כי הבדים שכיסו בתחילה את הכעבה נוצרו באזור זה.
בעבר התקיימה בעיר גם קהילה יהודית שמיוחסת (לפי יהודי תימן) לצאצאי עשרת השבטים.
בשנת 1934, תחת השלטון הסעודי, החלו רדיפות אחר היהודים.
רדיפות אלו גרמו לבריחת היהודים לתימן עד שנת 1949. לאחר מכן יהודים אלו עלו למדינת ישראל במסגרת מבצע על כנפי נשרים.
ההתיישבות באזור נג'ראן החלה ככל הנראה כאלפיים שנים לפני הספירה.
בעת העתיקה העיר ישבה על דרך הבשמים.
האזור נכבש על ידי חמיר בשנת 280. בתחילת המאה ה-6 התקיימה בעיר קהילה נוצרית משגשגת.
בתקופה זו שלט בעיר המלך היהודי יוסף ד'ו נואס.
לפי ההיסטוריון המוסלמי מן המאה ה-8 אבן אסחאק, אזור נג'ראן הוא האזור הראשון בחצי האי ערב שאליו הגיעה הנצרות.
הקהילה הנוצרית גורשה למסופוטמיה עם שלטונו של עומר בן אל-ח'טאב.
באותן השנים הייתה נג'ראן מרכז אזורי לייצור נשק ועור.
האוכלוסייה בעיר צומחת במהירות רבה.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 1992 התגוררו בעיר 90,983 בני אדם.
מספר זה קפץ ל-247,613 בני אדם במפקד 2004, ל-298,288 בני אדם במפקד 2010 ול-381,431 בני אדם במפקד האחרון משנת 2022. אמנם רוב תושבי המדינה הם מוסלמים סונים, בנג'ראן רוב התושבים דווקא משתייכים לזרם האסלאם השיעי ובאופן ספציפי לפלג האסמאעיליה.
נג'צ'רקס (בהונגרית: Nagycserkesz) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בנג'צ'רקס מספר התושבים נמצא בירידה.
הכפר היה חלק מנירג'האזה עד שנת 1952 אז קיבל עצמאות ככפר בפני עצמו.
נג'סקרש (בהונגרית: Nagyszekeres) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה, על הגבול המשולש שמפריד בין הונגריה-רומניה-אוקראינה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית נג'סקרש קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-557 תושבים בשנת 1990 עד 475 תושבים בשנת 2020.
יהודים חיו בנג'סקרש בתקופות זמן שונות.
משנת 1885 היו יהודי הכפר כפופים לקהילה היהודית בפהרגיארמט.
כמו כן היה להם בית קברות יהודי, שעדיין קיים, ובו כ-4 מצבות, חלקן שבורות.
נג'פיגד (בהונגרית: Nagyfüged) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
האזור מיושב לסירוגין מאז המאה ה-14, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1301.
יהודים חיו בנג'פיגד במאה ה-18 ובמאה ה-19. ובשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
נג'רדה (בהונגרית: Nagyréde) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בנג'רדה מספר התושבים נמצא בירידה.
יהודים חיו בנג'רדה במאה ה-18 ובמאה ה-19. ובשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
נג'קקנייש (בהונגרית: Nagykökényes) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בנג'קקנייש מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב לסירוגין מתחילת המאה ה-12 עד ימינו.
יהודים חיו בנג'קקנייש במאה ה-18 ובמאה ה-19. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
נג'קאטה (בהונגרית: Nagykáta) היא עיר במחוז פשט, בנפת נג'קאטה.
נג'קאטה היא עיר שממוקמת בערך באמצע הדרך בין בודפשט לבין סולנוק.
היא נגישה בקלות בכביש הראשי 31, אבל קו הרכבת בודפשט – אויסאס – סולנוק חשובה לפחות באותה מידה.
היישוב משתרע על שטח של 81,610 דונם, מתוכם 6,460 דונם הוא אזור פנימי.
על אף אוכלוסייתו הקטנה יחסית (פחות מ-13 אלף תושבים), הוא מרכז חשוב באזור, המכונה לעיתים קרובות בתור בירת אזור טאפיו, כי העיר משרתת גם את תושבי היישובים שעוטפים אותה הן מנהלית, תרבותית, בריאותית והן עסקית, עם אוכלוסייה כוללת של 50–60 אלף איש.
בשל קו הרכבת ניתן להגיע במהירות לבודפשט, איתה היישוב שומר על קשר משמעותי, ויש לו גם קשרים כלכליים וחינוכיים חזקים עם יאסברן השכנה.
ההיסטוריה של נג'קאטה מתחילה במאה ה-12. שלוחה מחוז פשט של חמולת (קלאן) קאטה התיישבה באזור זה על קרקעות שהוענקו לה על ידי המלך.
השם קאטה הוא ממקור פצ'יגי ופירושו מבצר, טירה.
בשנת 1221 כבר היה לשם היישוב מקור כתוב אותנטי במה שנקרא פנקס אוראדיה (Regestrum Varadinense) שמזכיר גם את שמו של הכפר קאטה.
התעודה של אנדראש השני, מלך הונגריה שהוציא ב-1234 מזכירה בשמו גם את אישטוואן מחמולת קאטה, שהיה פלטין, איש המלך, בעל הקרקעות הבולט של המחוז.
השלטון הטורקי, שהיה לו השלכות קטסטרופליות על המדינה כולה, לווה בהרס כפרים בסביבה ובהיסטוריה של נג'קאטה.
האחד התרחש במהלך מסע 1552 של עלי פחה מבודה לסולנוק, השני כתוצאה ממלחמת 15 השנים, והשלישי ב-1660.
בשנות הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, הייתה תנופת פיתוח, בין 1880 לבין 1890. קו רכבת סולנוק-אויסאס-נג'קאטה-בודפשט נמסר.
גם מלחמות המאה ה-20 זרעו הרס בעיר, האוכלוסייה ירדה באופן משמעותי - עד כדי כך שדרגת העיר נסוגה מעיר לכפר - והחקלאות הפכה שוב למגזר המוביל.
אחרי מלחמת העולם השנייה במהלך השיקום החל התיעוש האמיתי.
ראשוני המתיישבים היהודים הגיעו למקום אחרי 1848. הם התפרנסו ממסחר, מחקלאות ועסקו בעיקר בגידול גפנים.
הקהילה התארגנה ב-1860 והוקמו חברה קדישא ואגודות נשים.
יחס התושבים ליהודים היה עוין ובעת עלילת הדם, עלילת טיסאסלר (1982) היו בנג'קאטה התפרצויות אנטישמיות אלימות.
גם בתקופת ה"טרור הלבן" (התנכלויות ליהודים בשנים 1919–1921 בידי גורמים צבאיים ימניים לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית) השתוללו במקום כנופיות בריונים והטילו אימה על יהודי הסביבה.
בשנת 1930 נמנו בנאג'קאטה 253 יהודים.
עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, חוקקה ממשלת הונגריה הפרו-גרמנית את "החוקים היהודיים" (1938) ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי, שהטילו מגבלות על יהודי הונגריה ופגעו בזכויותיהם, ברכושם ובפרנסתם.
מצבם הכלכלי של יהודי נג'קאטה הורע גם בשל הגזרות שגזר עליהם מפקד המחוז.
ב-1940 נעשתה נג'קאטה מקום ריכוז ליהודים מבודאפשט שנלקחו לעבודות כפייה במסגרת גיוסם לשרות העבודה.
בין 1941 לבין 1943 נשלחו מכאן כעשרת אלפים גברים יהודים לעבודות כפייה בהונגריה ומחוצה לה.
מפקד המחנה במקום, סגן אלוף מוראי (MORAI), גרם ביוזמתו למותם של יהודים רבים, כאשר שלח את המגויסים היהודיים לאוקראינה לחזית המזרחית עם הוראות מפורשות לממונים עליהם, לבל יחזור איש מהם בחיים.
במקרה אחר נשלחו לחזית אוקראינה 95 יהודים, שהיו בידם אישורי שחרור מטעם משרד הביטחון ההונגרי.
בתחילת 1944, כחודשיים לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, (מבצע מרגרטה) נסגר בית הכנסת במקום בטענה שהוא מהווה סכנה ביטחונית.
הוקם גטו שבו רוכזו יהודי נג'קאטה והסביבה.
משם הועברו לקצ'קמט וב-18 ביוני 1944, שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה התארגנה הקהילה מחדש וב-1946 ישבו במקום 34 יהודים.
במשך השנים עזבו רובם את העיירה והקהילה פסקה רשמית מלהתקיים.
המונומנטים הארכיטקטוניים המעניינים ביותר של העיירה הם קפלת קגלביץ', שנבנתה במאה ה-18, וכנסיית סנט ג'ורג', שנבנתה במאה ה-16 ונבנתה מחדש בסגנון הבארוק בסביבות 1745.
מתחם בניינים טיפוסי ונעים הוא שורת הבזאר, שחזרה לתדמיתה של תחילת המאה ה-20 לאחר שיפוצה לאחרונה.
מוזיאון החווה מציג שרידים חומריים של עולם החווה סביב נג'קאטה.
העושר יוצא הדופן של עולם העופות מעיד על הכללת האזור ברשימת בתי הגידול של ציפורים למיניהם בעלי חשיבות אירופית בשנת 1992 על ידי המועצה הבינלאומית לשימור הציפורים (ICBP).
אחד החלקים המעניינים ביותר של אזור הגנת הנוף של אזור טאפיו שייך לפארק הלאומי דנובה.
השילוב של קרקעות מלוחותביצת עשב, ביצות עשב ולס בלתי מופרעים וביצות מים פתוחות הם ערך טבע יוצא דופן ברמה ארצית.
אנדרה בראט (בהונגרית: Barát Endre; נג'קאטה, 24 באפריל 1907 – בודפשט, 17 במרץ 1976) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי
נג'קמראש (בהונגרית: Nagykamarás) הוא כפר קטן בנפת מזקובאצ'האזה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בנג'קמראש נמצא בירידה.
הכפר בנוי על חורבות כפר ישן בשם קמראש (Kamarás) והוא מוזכר בשמו החדש במסמכים משנת 1403.
יהודים ישבו בנג'קמראש במאה ה-19.
נג'סנאש (בהונגרית: Nagyszénás) הוא כפר גדול בנפת אורושהאזה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בנג'סנאש נמצא בירידה.
היישוב הוא בן מעל ל-900 שנה והוא מוזכר ממסמכים משנת 1403.
יהודים ישבו בנג'סנאש במאה ה-19 ובשנת 1944 נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
נג אנג הן הוא פוליטיקאי סינגפורי ממפלגת הפעולה העממית (מפלגת השלטון במדינה) אשר משמש כשר ההגנה החל מ-21 במאי 2011. בעבר שימש גם כשר החינוך, שר כוח האדם וכמנהיג הבית (יו"ר הפרלמנט).
נג נולד בסינגפור ב-10 בדצמבר 1958 למשפחה ממוצא סיני.
הוא למד בבית הספר האנגלו-סיני, ולאחר מכן בקולג' הלאומי לצעירים.
לאחר מכן החל ללמוד רפואה באוניברסיטה הלאומית של סינגפור.
כמו כן עבר הכשרה באונקולוגיה כירורגית במרכז מ' ד' אנדרסון לסרטן באוניברסיטת טקסס.
לאחר מכן הוסמך כמנתח ועבד בבית החולים הכללי של סינגפור בין השנים 1992–1997, ולאחר מכן בקליניקה הפרטית מאונט אליזבת' עד 2001.
נג הצטרף למפלגת הפעולה העממית - מפלגת השלטון בסינגפור, והתמודד מטעמה על מקום בפרלמנט במהלך הבחירות של 2001. הוא נבחר ברוב גדול כנציג שכונת טואה פאיה בפרלמנט.
ב-12 באוגוסט 2004 מונה נג לסגן שר החינוך ולשר כוח האדם.
ב-30 ביוני 2005 הוא ויתר על תפקיד סגן שר החינוך ונכנס לתפקיד סגן שר ההגנה.
ב-2007 נוסף לו גם תפקיד מנהיג הבית (יו"ר הפרלמנט).
ב-31 במרץ 2008 הוא פרש מתפקיד שר כוח האדם ומונה לשר החינוך.
במרץ 2010 חולל נג סערה כאשר הכריז כי חשיבותן של הבחינות בשפת האם בבחינות הסיום של בתי הספר היסודיים, תופחת על חשבון הבחינות באנגלית.
הצהרה זו חוללה סערה בקרב המיעוטים האתניים בסינגפור שחששו מאובדן החשיבות של שפות האם שלהם.
בעקבות כך, נאלץ נג לבטל את התכנית.
ב-20 במאי 2011 פרש נג מתפקיד שר החינוך ומונה ליושב ראש הפרלמנט.
ב-30 בספטמבר 2015 פרש מתפקיד יו"ר הפרלמנט.
נג'אנדו מוואנגי הייתה הרופאה הראשונה של קניה.
בוגרת מכללת סמית' והקולג' לרפואה על אלברט איינשטיין בארצות הברית.
היא הקימה מרפאות המשרתות אוכלוסייה כפרית גדולה מאוד של שבט המסאי בשנות ה-60 של המאה ה-20.
מוואנגי נולדה כפלורנס מוואנגי בכפר קינו בקיאמבו, אזור ניירובי אשר בקניה, להוריה רהב וואמבוי מוואנגי ומוואנגי מוצ'ירי.
היא למדה בתיכון לורטו לימורו בקניה כחלק מהכיתה הראשונה של בית הספר.
מוואנגי זכתה ללמוד בארצות הברית במסגרת מלגה מטעם תוכנית קנדי, תוכנית אשר הוקמה על ידי קנייתי צעיר בשם תום מבויה ב-1959 אשר דחף תלמידים קנייתים מצטיינים ללמוד בארצות הברית.
מוואנגי הפכה לאישה האפריקאית השחורה הראשונה שלמדה במכללת סמית' במסצ'וסטס.
היא סיימה את לימודיה במכללת סמית' בשנת 1961, ולאחר מכן הפכה לסטודנטית האפריקאית הראשונה בקולג' לרפואה של אלברט איינשטיין בניו יורק.
כשחזרה לקניה כרופאה מוסמכת, היא עבדה תקופה קצרה בבית החולים הלאומי של קניה ולאחר מכן היא פתחה את המרפאה הראשונה שלה, בעיירה "נהר אתי" אשר ישבה באזור כפרי צחיח דרומית מזרחית לניירובי, שם הייתה הרופאה היחידה, יחד עם צוות של 4 אחיות, שטיפלה בלמעלה מ-300,000 אנשי שבט המסאי.
רובם הלכו עשרות קילומטרים ברגל על מנת להגיע לטיפול במרפאתה.
בעקבות הרעב הכבד באפריקה ב-1984–1985 החליטה להקים מרכז רפואי גדול יותר, לשם כך נעזרה בתורמים, בבתה, והתייעצה עם ראשי שבטי המסאי בקניה, עד שבשנת 1987 היא הקימה את המרכז הרפואי רטו בעיירה סולטן חמוד בקניה.
המרכז הרפואי הזה כלל 50 מיטות והיה חדשני מאוד לתקופתו.
חברי ברית הסטודנטים השחורים, שמוואנגי הייתה ממייסדיה, במכללת סמית' יזמו מתקנים נוספים בקמפוס, ובשנת 1973 הוקם מרכז התרבות מוואנגי אשר נקרא על שמה.
בעת הקמתו המרכז היה ממוקם בלילי הול, אך מאוחר יותר הוא הועבר למרכז דייוויס במכללה.
היא זכתה בתואר כבוד מטעם מכללת סמית' ב-1987.
בתה וומבוי מוואנגי (Wambui Mwangi) סיימה אף היא תואר ראשון במכללת סמית' ודוקטורט מאוניברסיטת פנסילבניה.
מוואנגי נפטרה מסרטן השד ב-1989.
נגאראג'ה (בסנסקריט: नागराज, בתעתיק : nāgarāja, מילולית "מלך הנאגה") הוא במיתולוגיה ההינדית והבודהיסטית מלך של הגזעים השונים של הנאגה, היצורים האלוהיים או האלוהיים למחצה, חצי אנושיים, חצי נחשים, השוכנים בעולם התחתון (), ויכולים ללבוש מדי פעם צורה אנושית.
טקסים המוקדשים ליצורים העל-טבעיים הללו מתקיימים ברחבי דרום אסיה במשך אלפיים שנה לפחות.
טקסטים הינדיים מתייחסים לשלוש ישויות עיקריות בשם זה: , , ו.
כולם הם בני הרישי ו.
, הידוע לפעמים גם בשם אנאנטה, הוא האח הבכור, והמלך הנחש הראשון מכל הנחשים.