tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את התפילות ערכו יהודי המקום בביתו של אחד מזקני היהודים, היות שלא הוקם בברזוב בית תפילה.
בברזוב היה בית קברות ששימש את יהודי המקום בלבד.
ידוע, כי היהודי האחרון נקבר בה בשנת 1941. מרבית המצבות והקברים התמוטטו או נשברו על ידי התושבים המקומיים.
לפני מלחמת העולם השנייה היה הכפר חלק מהרפובליקה הפולנית השנייה אך בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה סופח ברזוב אל ברית המועצות במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
בנוסף, נוצר תהליך של קולקטיביצזיה שבעקבותיו יהודים בעלי משק עצמאי נאלצו לעבור למשקים שיתופיים של יהודי הקהילה.
שיתופיות זו גרמה לריסוק הבסיס הכלכלי של היהודים.
המשבר הכלכלי של הקהילה היהודית גרם לכך שהכפר התרוקן מיהודים שנדדו לרוקיטנה הקרובה אליהם בתקווה להשגת אחיזה כלכלית כלשהי.
ביוני 1941, לאחר שגרמניה הנאצית כבשה את האזור במבצע ברברוסה, שלטו בכפר משטרת העזר האוקראינית.
באותם חודשים נמנעה פגיעה ביהודי ברזוב בזכות תשלום שוחד למשטרה.
במקביל נאלצו היהודים להסתיר את יהדותם מפני המשטר.
בקיץ 1942 הוקם גטו בברזוב בו רוכזו יהודים מ-7 כפרים סמוכים, בהם הלינה , ומספר היהודים במקום הגיע לכ-300. בכפר הוקם גטו פתוח ממנו יכלו לצאת ולהיכנס.
במקום מונה יודנראט והיהודים הועסקו בעבודות כפייה, בעיקר חקלאיות.
ב-11 בספטמבר 1942, ערב ראש השנה ה'תש"ג, חוסל גטו ברזוב על ידי שוטרים גרמנים ואוקראינים אשר רצחו את רוב תושביו בבורות ירי.
25 יהודים נורו בזמן הריכוז, 50 ברחו תוך ניצול ערפל כבד ששרר באותו יום, והיתר נרצחו במקום.
מעטים מהבורחים מהם מצאו מסתור, ואחרים הצטרפו ליחידות פרטיזנים סובייטיות.
בסוף המלחמה כ-40 יהודים שרדו.
בֶּרְזֶ'רַאק היא עיירה וקומונה במחוז דורדון שבחבל אקיטן החדשה, שבדרום-מערב צרפת.
במרחק 50 ק"מ דרומית מזרחית מפריגור בירת המחוז, 93 ק"מ מזרחית לבורדו ו-100 ק"מ צפונית מערבית לטולוז.
ברז'ראק נחשבת לבירת הטבק של צרפת, ומהווה גם מרכז לתעשיית יין.
אזור ברז'ראק מיושב מאז התקופה הפריהיסטורית.
שרידים מהתרבות המוסטרית התגלו בקרבת מקום.
בתחומי העיירה נתגלו שרידי ישוב נאוליטי.
מהישוב בתקופה המרובינגית נשאר בית הקברות.
בימי הביניים התפתחה העיר כנקודת מוקד מסחרית על נהר הדורדון, והיוותה בירה של החבל.
בתקופת הרפורמציה הייתה ברז'ראק מעוז לפרוטסטנטיזם.
ב-1577 נחתם בברז'ראק "שלום ברז'ראק" בין מלך צרפת אנרי השלישי לבין מלך נווארה אנרי השני כנציג ההוגנוטים.
ב-1620 צבא מלך צרפת לואי השלושה עשר כבש את העיר והרס את ביצוריה.
לאחר שלואי הארבעה עשר הכריז על הפרוטסטנטיות כבלתי חוקית רבים מתושביה הפרוטסטנטיים של ברז'ראק היגרו למדינות אחרות.
בתקופת המהפכה הצרפתית הועברה בירת מחוז דורדון מברז'ראק לפריגו.
מוזיאון היין Musee de Vin.
מנזר ריקולט (Le Cloître des Récollets) המנזר לשעבר משמש כיום כמושב מועצת היין, מציע טעימות יין.
קו אוטובוסים לפריגו פועל בימי החול.
שדה התעופה של ברז'רק משרת טיסות פנים צרפתיות ויעדים אירופיים קרובים.
נמלי התעופה הקרובים נמצאים בטולוז (145?
ברושים הוא ציור בצבעי שמן של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך, שנוצר בשנת 1889. ביצירה מתוארים שני עצי ברוש באזורי הכפר בצרפת.
כיום, היצירה מוצגת במוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק.
היצירה נוצרה בעת שהייתו של ואן גוך במוסד לבריאות הנפש ע"ש סן-פול בסן רמי.
על אף שהותו במוסד הותר לו להמשיך לצייר.
במכתב שכתב לאחיו, כתב ואן גוך: "עצי ברוש תמיד הטרידו את מנוחתי".
השווה אותם לאובליסקים מצריים עתיקים כי יש להם, כביכול, את אותו " קו זקוף מרהיב ביופיו ".
התעניינותו של ואן גוך בעצי הברוש הובילה לכמה יצירות מלבד ברושים, כגון דרך ברושים וכוכב, שדה חיטה עם ברושים וליל כוכבים.
ניתן לראות גם את הקווים המעוגלים המאפיינים לצייר וכן ירח במצב סהר.
בשנת 1890, היצירה הוצגה במפגש של האמנים העצמאיים (Société des Artistes Indépendants) בפריז.
ברזאולה (באיטלקית: Bresaola) הוא נקניק יבש, מיושן וכבוש העשוי נתח בשר בקר, צבי או סוס שנכבשו כשלושה חודשים.
מקור המאכל בחבל לומברדיה, איטליה.
למאכל גרסאות שונות ומלבד הגרסה הרגילה, קיימת גרסאות שונות מבוססות בשר צבי, באפלו או חזיר ונפוצות בעיקר בצפון איטליה.
נהוג לאכול את נקניק הברזאולה כמתאבן כאשר הוא פרוס ומוגש לצד סלט רוקט, שמן זית, מיץ לימון או חומץ בלסמי.
ברזאנית יהודית - ארמית חדשה של יהודי בארזאן, היא שפה ארמית יהודית חדשה.
היא דוברה במקור בשלושה כפרים ליד עקרה בכורדיסטן העיראקית.
הדוברים מכנים את שפתם לישאן דידני או לישאן דידן ("השפה שלנו") או לישאן ג'אנן ("השפה שלנו עצמנו").
ארמית חדשה ברזאנית יהודית מסווגת כשפה אפרו-אסייתית, שמית וארמית.
מספר הדוברים כיום: 4 דוברות כשפת אם, כולן פסיביות ומשתמשות בעברית כשפת דיבור.
התושבים היהודים של אזור רחב מצפון עיראק, מזרח טורקיה וצפון מערב איראן, המקביל לאזור כורדיסטן, דיברו ברובם דיאלקטים שונים של ארמית מודרנית.
המצב לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה והיישוב מחדש בישראל ב-1951 (כאשר שמונה משפחות מביג'יל עברו למדינה היהודית החדשה) הביאו לשקיעתן של שפות מסורתיות אלו.
הניב המסוים והמובהק הזה של ארמית חדשה יהודית דובר בכפרים ביג'יל, ברזן ושאהה.
הדוברת האחרונה של ארמית חדשה ביג'ילית, רחל אברהם, נפטרה בירושלים בשנת 1998. דוברי הניבים האחרים כולם קרובי משפחתה ומעל גיל 70, ורובם מברזן.
ברזן ואקרה נמצאות שתיהן בכורדיסטן העיראקית.
השפה הראשונה של דוברים אלה היא עברית או כורדית, וחלקם דוברים גם ערבית או ניב אחר של הארמית החדשה.
השפה כמעט נכחדה, עם רק כ-20 דוברים קשישים בשנת 2004. ב 2023 נותרו רק 4 דוברים.
בין השנים 1996–2000 התגלו שלושה ניבים של ארמית חדשה ברזנית יהודית.
הם נקראים ברזן, שאה וביג'יל.
ביג'יל כאמור נכחדה עם מותה של רחל אברהם.
ייתכן שיש קשר בין השפה הזו ללישאניד נושן, שיש לה מקורות סביב ארביל מדרום מזרח לברזן.
ייתכן שיש קווי דמיון בין ברזני לבין תת-הדיאלקט של לישאניד נושאן שדובר בעבר בכפר דובה, 50 ק"מ צפונית לארביל.
הניב הסנדו של הארמית החדשה היהודית דומה גם הוא לניב הברזאני.
עם זאת, מחקרים מצביעים על כך שיש לשפה יותר במשותף עם לישאנה דני.
יש עדויות לכך שהשפה דוברה גם בכפר נרים הסמוך, אך לא נותר דובר מאותו כפר.
בנוסף, הארמית החדשה הברזאנית־יהודית השאילה מילים מניב הארמית החדשה היהודית של זאקו עקב הקרבה הפיזית בין הכפרים.
ניב זה הוא הגרסה המדוברת ביותר של ארמית המדוברת בירושלים.
דיאלקט זה נתפס כיוקרתי יותר על ידי הדוברים והוא לרוב מובן ליותר אנשים.
חזי מוצפי הקליט ותרגם שני טקסטים בארמית חדשה ברזאנית יהודית.
ברזיות בנסון הן מזרקות שתייה איקוניות מארד, הקרויות על שמו של איש העסקים והנדבן סיימון בנסון (1852–1942), הממוקמות ברובן בעיר פורטלנד במדינת אורגון שבארצות הברית.
בשנת 1912 תרם בנסון 10,000 דולר לרכישה והתקנה של 20 ברזיות; מתכנן הברזיות היה האדריכל המקומי א.
הן נחשבות חלק מן המורשת העירונית.
לתרומת הברזיות על ידי בנסון היו שתי סיבות: האחת, תקוותו שהן יביאו להפחתת צריכת המשקאות האלכוהוליים בעיר בהפסקות הצהריים; השנייה הייתה שהוא הבחין בצורך בהן כשראה ילדה בוכה בשל חוסר יכולתה למצוא מים לשתייה.
בשנות ה-70 ביקשה משפחת בנסון להתקין את הברזיות רק במרכז פורטלנד "כדי שלא להפחית מהייחודיות שלהן".
ברזיות נוספות המשכפלות את הסגנון המקורי של בנסון נוצקו והותקנו במהלך השנים.
על פי משרד שירותי המים של פורטלנד, ניתן למצוא בעיר 52 ברזיות בנסון "אמיתיות", שבכל אחת מהן ארבע קערות שתייה.
שני מתקנים מעין אלו קיימים מחוץ לפורטלנד.
בשנת 1965 העניקה עיריית פורטלנד מתקן אחד במתנה לעיר התאומה של פורטלנד, סאפורו שביפן.
המתקן השני השני הוצב במוזיאון מריהיל לאמנות ליד מריהיל, וושינגטון, על פי בקשה מיוחדת של סם היל, חבר של סיימון בנסון.
בפורטלנד אפשר למצוא 74 מתקנים נוספים שבכל אחד מהם מותקנת קערה בודדת.
ביחד מספקות הברזיות קרוב ל-100,000 גלונים של מי שתייה ביום בכל ימות השנה, למעט במהלך תקופות של מזג אוויר קר במיוחד.
לעיתים, בתקופות של בצורת קיצית ממושכת, השביתה העירייה את אספקת המים אליהן לפרק זמן מסוים, הן כדי לחסוך במים והן כדי לעודד אזרחים לחסוך בזמנים שכאלה.
ברז מרחף הוא סוג של מזרקה.
מזרקה מסוג זה מורכבת מפסל גדול בצורת ברז, הנראה כמרחף בדרך כלל מעל כיור, ותלוי על עמוד המים הזורמים ממנו.
המזרקה יוצרת אשליה שהמים מגיעים משום מקום, כייון שהצינור המספק את המים חסר.
בפועל, הברז נתמך בצינור אנכי המספק לו מים אשר מוזרמים מחדש לצדדים, ויוצרים עמודת מים המסתירה אותו מעיני הצופה את העמוד .
אל פוארטו דה סנטה מריה, אקווהלנד
ישראל: קניון איילון (יוצר: יצחק מכניק), צפת
בַּרְזֶל הוא יסוד כימי מתכתי שסמלו הכימי Fe ומספרו האטומי 26.
ברזל הוא היסוד העיקרי בהרכב כדור הארץ מבחינת מסה, והרביעי בהרכב קרום כדור הארץ.
יש לו שימושים רבים בתרבות האנושית עוד מתקופות פרהיסטוריות.
שיטות להפקת ברזל ועיבודו התפתחו בעיקר החל מהמאה ה-19 והביאו לפיתוח התעשייה הכבדה, בה הברזל הוא היסוד המופק בכמות הרבה ביותר.
בתרבות המודרנית ברזל הוא מרכיב עיקרי בבנייה ובייצור מכונות, כלים ומוצרי צריכה רבים.
הברזל הוא החומר הפרומגנטי הראשון שזוהה, ותכונה זו קרויה פרומגנטיות על שמו (פרום).
תכונה זו גורמת לברזל להימשך אל קוטבי מגנט ומאפשרת יצירת מגנטים מברזל.
בבעלי חיים, הברזל הוא מינרל קורט החיוני לבניית התרכובת האורגנית הם, אשר מאפשרת נשיאת חמצן על ידי תאי דם אדומים.
כמו כן הברזל משמש בשמירת החמצן בתוך רקמת תא בתוך מיוגלובין.
הברזל מיוצר כחלק מתהליך נוקליאוסינתזה כוכבית – היתוך גרעיני בכוכבים בעלי מסה גבוהה, והוא היסוד היציב הכבד ביותר והאחרון המיוצר בתהליך זה.
בליבה של כוכבים אלה נוצרות כמויות גדולות של ברזל, יחד עם ניקל ויסודות קלים יותר.
כוכבים שעברו פיצוץ סופרנובה פיזרו את הברזל שבליבתם ברחבי היקום, וזה מקורו של כל הברזל הקיים מחוץ לשמשות (בכוכבי לכת, אסטרואידים וגופים קטנים יותר).
ברזל הוא היסוד השישי הנפוץ ביותר ביקום.
ברזל הוא היסוד המתכתי הנפוץ ביותר בכדור הארץ (כ-5% ממסת קרום כדור הארץ, כ-32% ממסת כדור הארץ הכוללת).
בקרום כדור הארץ הוא נמצא כמעט תמיד בצורת תרכובות כמו המטיט (Fe2O3), מגנטיט (Fe3O4) וטקוניט.
ברזל במצב מתכתי נמצא על פני כדור הארץ בכמויות קטנות שמקורן במטאוריטים (בסגסוגת עם ניקל).
ההנחה המקובלת בגאופיזיקה היא כי ליבת כדור הארץ וכוכבי הלכת הדומים לו מורכבת מסגסוגת דומה.
ברזל מופיע בטבע בארבעה איזוטופים:
כמו כן ידועים 24 איזוטופים רדיואקטיביים, רובם בעלי זמן מחצית חיים קצר (חלקיקי שנייה עד שנים בודדות) ולכן אינם מצויים בטבע.
רק לאיזוטופ 60Fe זמן מחצית חיים ארוך יחסית, כ-2.6 מיליון שנה.
איזוטופ זה נוצר בתהליך המתרחש רק במהלך סופרנובה, ומתפרק ל-60Ni, איזוטופ יציב של ניקל.
קיומו של 60Ni בשיעור גדול מהצפוי באסטרואידים מצביע על כך שההרכב הראשוני של מערכת השמש כלל שיעור ניכר של 60Fe, ומכך ניתן להסיק כי נוצרה מכוכבים קדומים יותר.
ברזל ממוצה מעפרותיו (בעיקר המטיט ומגנטיט) כשהוא מחומם עם פחמן בכבשן לטמפרטורה של 2,000 מעלות צלזיוס.
לכבשן מוכנס אוויר חם ברציפות ומתרחשת התגובה:
הפחמן החד-חמצני מגיב עם המטיט (או מקור ברזל אחר) כך:
בשנת 2000 הופקו כ-1,100 מיליון טון עפרות ברזל בשווי 25 מיליארד דולר.
חמש המפיקות הגדולות ביותר של עפרות ברזל הן סין, ברזיל, אוסטרליה, רוסיה והודו.
ברזל גולמי (Pig Iron) מכיל בין 5%-4% פחמן וכמויות משתנות של זיהומים כגון גופרית, צורן וזרחן.
לברזל זה תכונות ביניים של מחצב ברזל, ברזל יציקה ופלדה.
ברזל יציקה (יצקת) (Cast Iron) מכיל 3.5%-2% פחמן וכמויות קטנות של מנגן.
זיהומים כמו בברזל גולמי מסולקים ממנו על מנת למנוע פגיעה בתכונותיו.
טמפרטורת ההיתוך שלו נעה בין 1,147–1,197 מעלות צלזיוס.
פלדה (Carbon Steel) שמכילה בין 0.5% ל-1.5% פחמן, עם כמויות קטנות של מנגן, גופרית, זרחן וצורן.
ברזל חשיל (Wrought Iron) מכיל פחות מ-0.5% פחמן.
סגסוגת זו רכה, ניתנת לריקוע ויוצרה במיוחד עבור נפחים.
סגסוגות ברזל מכילות לעיתים חומרים כמו כרום, ניקל, מוליבדן, ונדיום טונגסטן ועוד לקבלת תכונות רצויות.
ברזל הוא המתכת השימושית ביותר לאדם (95% מכלל המתכת שמופקת בעולם).
המחיר הנמוך ורמת הקשיחות הגבוהה הופכים אותו לחומר מקובל מאוד בבניית מכוניות, אוניות, בניינים וכדומה.
מוטות ורשתות ברזל (פלדה) משולבים בתוך יציקות בטון ליצירת בטון מזוין, שלו עמידות גבוהה בפני מאמצים.
בטון מזוין הוא חומר עיקרי בבניה של מבנים גדולים בכל העולם, ובישראל הוא משמש גם לבניית בתי מגורים.
מחיר הברזל הוא מרכיב עיקרי בעלות הבניה של מבנים אלה.
ברזל הוא מרכיב עיקרי בהתקנים חשמליים המשתמשים בשדות מגנטיים, כגון מנועים, שנאים, גנרטורים ואלקטרומגנטים.
צבענים מבוססי תחמוצות ברזל נפוצים מאוד בצבעים תעשייתיים, צבעי אמנות ואיפור מינרלי, ממקור סינתטי או טבעי.
הצבענים אינם רעילים ונוחים לשימוש, ועל כן נפוצים מאוד.
לדוגמה אומברה שרופה, או שחור מאדים.
לברזל מבנה גבישי קובייתי ממורכז גוף או קובייתי ממורכז פאה.
ברזל טהור שאינו מעורב בפחמן הוא חומר רך וקל לריקוע, אולם אפילו כמות קטנה של פחמן (אשר מעורב בברזל בתהליך הפקתו) גורמת עליה ניכרת בחוזק ובקשיות.
סגסוגת של ברזל ופחמן ביחסים שונים (הקרויות פלדה) מאפשרות קבלת שילובים שונים של חוזק, גמישות וקשיות.
ברזל בטמפרטורות נמוכות מ-770 מעלות צלזיוס הוא חומר פרומגנטי – הוא נמשך לקטבים של מגנט ויכול להתמגנט בעצמו.
בנוכחות שדה מגנטי חיצוני, נוצר בתוך ברזל שדה מגנטי פנימי חזק יותר.
תכונה זו שימושית לבניית אלקטרומגנטים ושנאים, בהם השדה המגנטי מוכל ברובו בתוך ליבת ברזל המעוצבת בצורה הרצויה.
ברזל מגיב עם חמצן, בעיקר בנוכחות מים, בתהליך שיתוך (קורוזיה) היוצר תערובת של תרכובות ברזל המוכרת בשם חלודה.
בניגוד למתכות אחרות שהתחמוצות שלהן יוצרות שכבת מגן (פסיבציה) העוצרת את תהליך השיתוך, חלודה היא רכה יותר ובעלת צפיפות נמוכה יותר מהברזל ממנו היא נוצרת.
כתוצאה מכך החלודה נוטה לפרק את הברזל ולהתקלף ממנו, תוך חשיפת שכבה חדשה של ברזל לחמצן ולמים, כך שתהליך החלודה יכול להמשיך ואף להתגבר, עד להפיכת כל הברזל לתחמוצת.
ניתן לעכב את התפשטות החלודה על ידי צביעה בצבע אטום למים, או ציפוי במתכת אחרת כגון אבץ (תהליך הקרוי גלוון מאפשר יצירת שכבה אחידה של ציפוי).
בסגסוגת של פלדה עם כרום (פלדת אל-חלד המוכרת גם בשם המסחרי נירוסטה) מתאפשרת פסיבציה המונעת החלדה של הברזל.
קיימות ארבע צורות (מצבי חמצון) של יוני ברזל:
Fe+2: מכונה כיום ברזל (II); באנגלית כונה בעבר Ferrous, ובעברית: קט-ברזל.
Fe+3: מכונה כיום ברזל (III); באנגלית כונה בעבר Ferric, ובעברית: רב-ברזל.
Fe+4: מכונה כיום ברזל (IV); באנגלית כונה בעבר Ferryl.
צורה זו פחות שכיחה מהקודמות.
Fe+6: מכונה כיום ברזל (VI); באנגלית כונה בעבר Ferrate.
על מנת להבין מדוע הצורות ברזל (II) ו-ברזל (III) הן הצורות היציבות יותר יש צורך להסתכל על קונפגורציית האלקטרונים באורביטלות היון.
הברזל במצבו הנייטרלי הוא בעל 26 אלקטרונים הפרוסים על פני האורביטלות בקונפיגורציה של: .
כאשר מייננים אטום, האלקטרונים נלקחים מהרמה הגבוהה ביותר.
לכן קונפיגורציה בה אין בכלל רמה 4 היא יציבה יחסית.
במצב של ברזל II בדיוק שני אלקטרונים נלקחים ומתירים את רמה 4 ריקה.
במקרה של ברזל III האורביטלים לא רק שרמה 4 מבוטלת אלא גם יש בדיוק מילוי של חצי מאורביטלת d.
דבר המקנה גם הוא יציבות יחסית.
הברזל נוטה ליצור קשרים יוניים עם אל-מתכות וקשרים מתכתיים עם מתכות ויכול ליצור קשר קוולנטי בצורת יון מורכב.
לברזל חשיבות עליונה בביולוגיה; הוא חומר חיוני לרוב היצורים החיים.
הברזל נמצא בעיקר באתר הפעיל של כמה אנזימים וחלבונים חשובים כמרכיב בתרכובת האורגנית הם.
בבעלי חיים נמצא הברזל בהמוגלובין, החלבון נושא החמצן בכדוריות הדם האדומות אשר בדם ובמיוגלובין הנושא חמצן מהדם לשרירים.
החמצן הנקלט בריאות נקשר באופן ישיר אל אטום הברזל, ומועבר באמצעות הדם אל כל תאי הגוף.
חוסר ברזל בגוף (עקב תזונה לקויה או מחלה) עלול לגרום לאנמיה.
בכל היצורים האווירניים מצוי הברזל במרכזו של החלבון ציטוכרום, חלבון מרכזי בתהליך הנשימה התאית.
לברזל חשיבות גם למחזור התא, להפיכה של ריבונוקלאוטידים (המרכיב את ה-RNA) לדאוקסיריבונוקלאוטיד (המרכיב את ה-DNA).
בגוף האדם הבוגר יש בין ארבעה לחמישה גרם של ברזל.
כ-65 אחוזים בהמוגלובין, 4–5 אחוזים במיוגלובין, כאחוז אחד במרכיבים שונים של חמצון תוך-תאי, כעשירית האחוז מחובר לחלבון טרנספרין וכ־15–30 אחוזים מאוכסנים בתאי כבד ובמערכת הרטיקולואנדותליאלית.
ברזל מאוחסן בתאים בפריטין או בהמוסידרין (Hemosiderin).
מחסור בברזל בתזונה וכן מחסור בברזל בגלל מחלה יכול לגרום לאנמיה ועייפות, לפגיעה בחוש הטעם, וכן לפגיעה בבריאות המנטלית.
מחסור בברזל יכול לגרום לתופעות כגון נשירת שיער, שבירת ציפורניים, עייפות, דיכאון, חרדה ועוד.
מעת לעת במסגרת מעקב רפואי יישלח מטופל לביצוע בדיקות דם, ובנוסף לרמות ההמוגלובין, ייבדקו גם רמות ה-iron (ברזל זמין), פריטין וטראנספרין (Transferrin, מאגרי הברזל ויכולת ניודו).
תורמי דם נמצאים בסיכון מיוחד של רמות ברזל נמוכות בדם.
לכן מתבצעת בדיקת המוגלובין למבקשים לתרום דם.
רמת ההמוגלובין צריכה להיות לפחות 12 גרם לדציליטר לאישה, ו-13 גרם לדציליטר לגבר.
אם הרמה נמוכה יותר, לא לוקחים תרומת דם מאותו אדם.
בהיריון נחסך אובדן ברזל בווסת מחד אולם מאידך גדל נפח הדם בגוף האישה במידה גדולה בגלל צורך בכמויות נוספות של דם לגוף האישה, לשליה, לגוף העובר ואף להכנה להישרדות לאחר אובדן דם בלידה, כך שנדרשת תוספת ברזל במידה גדולה לנפח הדם הנוסף.
קליטת ברזל בגוף מווסתת בדרך כלל בזמן העיכול.
לגוף אין תהליך לפליטת ברזל ולכן הדרך לוויסות כמות הברזל בגוף היא בקרה על קליטתו.
עודף ברזל בגוף יכול לגרום למחלות כמו המוכרומטוזיס שבה כמות רבה של ברזל נאגרת באיברים.
תופעה זו עלולה להתרחש אצל אנשים שבקרת קליטת הברזל שלהם אינה תקינה, בדרך כלל כתוצאה מפגם גנטי תורשתי.
מעריכים ששכיחות התופעה היא כ-0.3% עד 0.5% מהאוכלוסייה אצל אנשים לבנים.
לכן עדיף להימנע מנטילת תוספי מזון המכילים ברזל ללא המלצת רופא.
ברזל הוא מרכיב תזונה חשוב לגוף, כמות נמוכה מדי של ברזל גורמת לאנמיה – ירידה בכמות ההמוגלובין בתאי הדם האדומים, כמו גם לירידה במספר תאי הדם האדומים.
דבר זה מוביל לירידת כמות החמצן שמגיע לרקמות בגוף ולתפקוד פחות טוב של רקמות אלה.
גם כמות גדולה מדי של ברזל עלולה להיות מסוכנת לבריאות.
בממוצע, הכמות היומית המומלצת לגבר בוגר היא 8.7 מיליגרם ולאישה בגיל הפוריות 14.8 מיליגרם.
נשים בתקופת הפוריות צריכות כמות גדולה יותר של ברזל מגברים, משום שהן מאבדות דם בווסת.
הברזל מצוי במזונות צמחיים ובמזונות מן החי.
במזונות מן החי מצוי הברזל בבשר אדום, בדגים, ובבשר עוף.
כבד הוא מקור עשיר לברזל.
בתזונה המודרנית אפשרי להגיע לכמות הברזל הנדרשת לצורכי הגוף מהברזל שבמזון ומשיעור הברזל שנספג מתוכו אולם בלתי סביר להגיע לכמות הברזל הנדרשת בהיריון ללא תוספי תזונה.
קפה ותה מכילים תרכובות פוליפנול שעלולות להקשות על ספיגת הברזל בגוף, לכן מומלץ למי שחושש ממחסור בברזל להימנע משתייתם בזמן הארוחה או עד חצי שעה לאחריה.
ויטמין C מסייע לגוף לספוג ברזל, ולכן אכילת מזון עשיר בויטמין C לקינוח עשויה לסייע לספיגת הברזל מהארוחה בגוף.
תקופת הברזל החלה לפני כשלושת אלפים שנה, כשהאדם גילה את הברזל ותכונותיו.
הוא השתמש בברזל לייצור כלים שונים (כמו חוד של חנית) ומאוחר יותר למד להפיק פלדה, שהיא סגסוגת של ברזל ופחמן (אחוז הפחמן 0.02%–2.06%) ולפעמים עם מתכות שונות נוספות, כגון כרום או ניקל.
בהודו השתמשו בברזל כבר בשנת 2500 לפנה"ס.
סדרת הפסלים המפורסמת "אשוקה פילאר" ליד דלהי עשויה מברזל נקי למדי (98%) שלא החליד או נשחק עד היום.
בין השנים 3000–2000 לפנה"ס, גדלו מספר החפצים העשויים ברזל (המקור ככל הנראה בברזל ממטאור) במסופוטמיה, השימושים היו טקסיים וברזל היה מתכת יקרה מאוד, אפילו יותר מזהב.
באיליאדה, מתואר שכלי נשק היו עשויים מארד, אבל השתמשו במטילי ברזל בסחר.
מספר מקורות מציעים שברזל היה מופק באותו זמן כתוצר נלווה לזיקוק נחושת.
בין השנים 1600–1200 לפנה"ס, גבר השימוש בברזל במזרח התיכון אבל הוא לא החליף את הארד.
בין המאה ה-12 לפנה"ס למאה ה-10 לפנה"ס הייתה מגמה להחליף כלי ארד לכלי ברזל במזרח התיכון.
באותו זמן התגלתה טכניקת הפחמון (או קרבוניזציה, שבה מעלים את אחוז הפחמן במתכת) שבעזרתה אנשי המזרח התיכון ייצרו ברזל חזק בהרבה ופחות שביר.
הברזל משמש סמל לכוח עקב שימושו הרב ככלי נשק ובתעשייה הכבדה.
טריאתלון איש הברזל הוא תחרות ספורט הדורשת כושר גופני גבוה מאוד ונחשבת לתובענית במיוחד.
איירון מן ("איש הברזל" באנגלית) הוא דמות של גיבור-על שהוא ממציא, מהנדס ותעשיין עשיר החמוש בחליפת שריון טכנולוגית מתקדמת.
בישראל ידועה מערכת ההגנה האווירית כיפת ברזל.
מספר עוצבות שריון מכילות "ברזל" או "פלדה" בשמן, הידועה שבהן היא עוצבת עקבות הברזל (חטיבה 401) שהייתה הראשונה להצטייד בטנק מרכבה סימן 4.
ברזיליה (בפורטוגזית: Brasília) היא בירת ברזיל ובירת המחוז הפדרלי של ברזיל.
אוכלוסייתה מונה (נכון ל-2019) למעלה מ-3 מיליון תושבים.
ברזיליה ממוקמת על רמה בגובה של 1,070 מטר מעל פני הים, ובמרחק של כ-930 ק"מ מהחוף.
ברזיליה היא מקום מושבן של שלוש רשויות השלטון של ברזיל (הרשות השופטת, הרשות המחוקקת, המאוגדת בקונגרס הלאומי בן שני הבתים – "הסנאט" ו"בית הנבחרים", והרשות המבצעת).
ברזיליה אינה שייכת לאף מדינה ממדינות ברזיל, כי אם למחוז הפדרלי של ברזיל.
בניגוד לצורת ההתפתחות המקובלת של ערים, ברזיליה היא עיר מתוכננת מראש, היא נבנתה במהלך 41 חודשים החל בשנת 1956, ועד החנוכה הרשמית ב-21 באפריל 1960. בניית העיר הוזמנה על ידי נשיא ברזיל באותה העת, ז'וסלינו קוביצ'ק, שהפקיד את מלאכת תכנון העיר בידי האדריכלים לוסיו קוסטה ואוסקר נימאייר.
את כל מרכז העיר ומשרדי הממשלה והתרבות חוצה השדרה הלאומית של ברזיל הנקראת: הציר המונומנטלי והיא נחשבת לאחד הרחובות הגדולים ביותר בעולם.
אונסק"ו הכריזה על ברזיליה כאתר מורשת עולמית.
ב-1761 העלה ראש ממשלת פורטוגל המרקיז דה פומבל הצעה להעביר את בירת האימפריה הפורטוגזית לפנים היבשת בברזיל הקולוניאלית.
העיתונאי היפוליטו ז'וזה דה קוסטה כתב ב-1813 מאמרים בהם תמך ברעיון העתקת בירת הארץ לאזור השוכן "בקרבת המקורות השוצפים של הנהרות הזורמים צפונה, דרומה וצפון-מזרחה".
ז'וזה בוניפסיו, פטריארך העצמאות של ברזיל, היה ב-1823 לראשון שהציע את השם ברזיליה כשמה של בירתה העתידית של ברזיל.
כבר בחוקה הרפובליקנית של שנת 1891 נכלל סעיף שחזה את העברת הבירה הפדרלית מריו דה ז'ניירו לפנים הארץ, והוגדר "אזור שלגביו נקבעה שייכותו לאיחוד וממוקם ברמה המרכזית של רפובליקת ברזיל, ושטחו 14,400 קמ"ר.
גבולותיו של אזור זה יסומנו בבוא העת, ובו תיווסד הבירה הפדרלית העתידית." מסופר על חלום "נבואי" מתקופה זו של הכומר האיטלקי ג'ובאני בוסקו, בו נגלתה לעיניו ארץ עשירה ומשגשגת הממוקמת בקרבה לאגם, בין קוי הרוחב 15º ל-20º בהמיספירה הדרומית של כדור הארץ.
יש המאמינים כי הארץ שראה ג'ובני בוסקו בחלומו הייתה למעשה בירתה העתידית של ברזיל.
ברבות הימים, הוכרז בוסקו קדוש של הכנסייה הקתולית ומאוחר יותר הוכרז גם קדוש מגן של העיר ברזיליה.
באותה השנה נתמנתה ועדה האמונה על חקר שטחי הרמה המרכזית של ברזיל, בראשה עמד האסטרונום לואיס קרולס והיא הורכבה מרופאים, גאולוגים, בוטנאים.
אלה ערכו סקרים על הטופוגרפיה, האקלים, הגאולוגיה, החי והצומח ומשאבי הטבע של אזור הרמה המרכזית.
אזור זה נודע לימים בשם "מרובע קרולס" (Quadrilátero Cruls).
בשנת 1894 הוצגו תוצאות הסקרים הללו בפני הממשלה הרפובליקנית של ברזיל.
ב-1922 איתרה ועדה של הממשל הפדרלי שטח הממוקם בסראדו של מדינת גויאס, וייעדה אותו להיות מקום מושבה העתידי של הבירה.
הייתה זו שנת המאה לעצמאות ברזיל.
חבר הקונגרס אנטוניו אמריקנו דו ברזיל הציג בפני מליאת בית הנבחרים מיזם לחגיגות המאה בו נכללה גם תוכנית להנחת אבן הפינה של בירתה העתידית של ברזיל, באזור הרמה המרכזית של ברזיל.
נשיא הרפובליקה דאז, אפיטסיו פסואה, חתם ב-18 בינואר 1922 על צו מס' 4,494, בו הנחיות להנחת אבן הפינה וכן מינוי לשם כך של המהנדס באלדואינו ארנסטו דה אלמיידה, מנהל חברת רשת מסילות הברזל של מדינת גויאס, שמקום מושבה באראגווארי שבמדינת מינאס ז'ראיס.
ב-7 בספטמבר 1922, יום עצמאותה של ברזיל, הונחה אבן הפינה לעיני הבאים בשיירה של 40 איש, בגבעת המאה (morro do centenário), שבשרשרת הרי העצמאות, המרוחקים 9 קילומטרים מהעיר פלנאוטינה שבמחוז הפדרלי.
בשנת 1954 ביקש הנשיא קפה פיליו מהמרשל ז'וזה פסואה למלא את תפקיד נשיאה של ועדה לאיתור בירה פדרלית חדשה, שתקבע את התנאים הכלליים הדרושים לשם בנייתה של העיר.
לאחר מכן, אשרר קפה פיליו את בחירת אתר הבירה החדשה וקבע את גבולותיו העתידיים של המחוז הפדרלי, והנחה את הוועדה להמשיך את עבודות הבדיקה.
ועדה זו היא הגוף אשר בחר בשטח המסוים בו עומדת כיום על תילה העיר ברזיליה.
הוועדה ברשות המרשל פסואה הציגה בפני הנשיא קפה פיליו בדין וחשבון עב כרס שמסרה לידיו את תוכנית הפיילוט לעיר כתוכנית האידיאלית והראויה ביותר, תחת הכותרת "מטרופולין חדשה לברזיל", בה מובא לפרטי פרטים הליך התכנון הנועז שהתבצע.
בשנת 1955, בזמן הפגנה בעיר ז'אטאי שבגויאס, הפנה אחד המפגינים שאלה לז'וסלינו קוביצ'ק, אחד המועמדים לנשיאות, לגבי דעתו על סעיף החוקה המתייחס להעתקת הבירה לפנים הארץ.
קוביצ'ק ענה שהוא אכן יעתיק את הבירה.
עם היבחרו לנשיא, מיזם בנייתה של ברזיליה נקבע בעדיפות עליונה ברשימת יעדיו.
תוואי רחובותיה של ברזיליה הוא כפי תוכנית פיילוט שגיבשה חברת נובאקפ (Novacap), אשר התבססה על תוכנית מקדמית של האדריכל לוסיו קוסטה, שנבחרה במכרז ציבורי.
האדריכל אוסקר נימאייר תכנן את בנייני הציבור החשובים של העיר.
ב-20 באפריל 1960, בשעה תשע בבוקר, נערך טקס העתקתה הסימבולית של הבירה, מריו דה ז'ניירו לברזיליה.
במסגרתו סגר קוביצ'ק, במחווה טקסית ולקול מחיאות הכפיים של ההמונים, את שערי ארמון הקאטטה (Palácio do Catete), שהפך למוזיאון הרפובליקה.
העיקרון הבסיסי עליו מושתתות השיטות האסטרטגיות שיישם קוביצ'ק בפוליטיקה, כפי דבריו שלו, גובש בהשראת המורליסט הצרפתי ז'ובר שסבר כי "אם אפשר להתיר את סבך הקשר, אל לנו לחתכו".
בהתבסס על אמירתו זו של קוביצ'ק, שכונה גם "הנשיא בוסה נובה", התאפשרה בנייתה של ברזיליה, בהרעפת הטבות ותשורות על האופוזיציה, תוך יצירת עובדות מוגמרות בשטח ותוך דילוג על שלבים.
אף שהעיר נבנתה בזמן שיא, העתקתן בפועל של תשתיות הממשל התבצעה רק בזמן שלטונם של המשטרים הצבאיים, בשנות ה-70. גם כיום, בתחילת המאה ה-21, לא מעט גופי שלטון פועלים עדיין מהעיר ריו דה ז'ניירו.
לקוסמונאוט הסובייטי יורי גאגרין, האדם הראשון בחלל, מיוחס משפט הממחיש היטב את השפעת המודרניזם של העיר.
בעת שביקר בברזיליה אמר: "נדמה כי אני דורך על פניו של כוכב לכת אחר, שאינו כדור הארץ".
אחד השיקולים החשובים ביותר בעד העברת הבירה היה ביטחונה הלאומי של ברזיל.
באותן השנים רווחה בברזיל הסברה שבירה הממוקמת בקו החוף פגיעה להתקפות של צבאות זרים (טענה צבאית-אסטרטגית שהעלה לראשונה העיתונאי היפוליטו ז'וזה דה קוסטה).
סברה נוספת הייתה כי מוטב להסיט את מאמצי האכלוס, הפיתוח והאינטגרציה הלאומיים לפנים הארץ, שכן מסיבות כלכליות והיסטוריות התרכזה אוכלוסיית ברזיל עד אותן שנים בעיקר בקו החוף, דבר אשר הותיר את אזוריה הפנימיים של ברזיל מאוכלסים בדלילות.
על כן, האמינו בברזיל כי העברת הבירה לפנים הארץ עשויה הייתה לגרום להזזת גושי אוכלוסין ולסלילתן של דרכים מהירות חדשות, שיחברו את הבירה למגוון אזורים מרוחקים בברזיל ולעודד יתר אינטגרציה כלכלית.
בתחילה תוכננה ברזיליה לאכלס 600,000 תושבים בשנת 2000, אך כבר לפני כן, ב-1996, הייתה ברזיליה לחמישית באוכלוסייתה, מבין בירות המדינות בברזיל, עם אוכלוסייה שמנתה יותר מ-1.8 מיליון תושבים.
ברזיליה ממוקמת בקו הרוחב "16 '50 15º דרומית לקו המשווה ובקו האורך "48 '42 47º ממערב לקו גריניץ', בגובה שבין 1,000 מטרים ל-1,200 מטרים מעל פני הים ברמה המרכזית של ברזיל (Planalto Central), בה פני השטח הוא לרוב מישורי.
הצומח הוא ברובו טיפוסי לאזור הסראדו.
באזורים מסוימים בעיר ניתן להבחין במינים של חשופי זרע, דוגמת עצי אורן, וכן מגוון מיני עצים שמקורם בביומות אחרות בברזיל.
עם זאת, החברה הציבורית שמונתה לאחראית על עצי העיר, ביצעה בעבר עקירות של מיני עצים לא ילידים לאזור, ואלה הוחלפו בעצים אופייניים לאזור הסראדו.
אקלים בירתה של ברזיל מסתווג, על פי מספר פרמטרים של מערכת סיווג האקלים של קפן, כאקלים סוואנה טרופית (Aw לפי סיווג קפן).
זהו אקלים שהוא קרוב במידה רבה לאקלים סובטרופי של גבהים (סיווג קפן – Cwb), שכן שניהם חולקים מספר מאפיינים קרובים ואף נדמה לעיתים שבשניהם שורר מעין "אביב נצחי".
המאפיין העיקרי של העונות השונות הוא דרגת הלחות באוויר – חורף יבש וקיץ לח יחסית לחורף.
הטמפרטורה הממוצעת של ברזיליה היא C° 20.
בחודש ספטמבר, סוף עונת היובש, הטמפרטורה הממוצעת המקסימלית היא הגבוהה ביותר – C° 28. ביולי הטמפרטורה הממוצעת המקסימלית הנמוכה ביותר, C° 25. הטמפרטורה הממוצעת המינימלית הנמוכה ביותר היא גם כן בחודש יולי (C° 13), והגבוהות ביותר הן במהלך החודשים נובמבר ודצמבר (C° 18).
עם זאת, ראוי לזכור כי אלה הם ממוצעים חודשיים של טמפרטורה, כך שהטמפרטורות עשויות לעיתים לחרוג מתחום ממוצעים זה.
שיאי המינימום והמקסימום שתועדו בעבר בברזיליה הם בהתאמה C° 1.6 ו-C° 34.5.
בתחומי המחוז הפדרלי של ברזיליה גדלים מינים מן הצומח במגוון רחב, 150 במספר.
רוב העצים הם טיפוסיים לאזור הסראדו ונישאים לגבהים שבין 15 ל-25 מטרים.
רבים מהם נוכסו בידי קרן המורשת האקולוגית של המחוז הפדרלי ונתונים לחסותה.
הגנת הצומח, בפרט זה הילידי למקום, נמצא באופן קבוע בראש סדר היום במחוז הפדרלי של ברזיליה.
ביעור החורש הטבעי אשר נגרם כתוצאה מהתפשטות שטחי חקלאות, נמנה בין הבעיות עימן מתמודד המחוז.
לטענת אונסק"ו, מאז הקמתה של ברזיליה בשנות החמישים, נעלמו 57% מסך הצומח בתחומי המחוז.
כחלק מהצעדים הננקטים על מנת לשמור על החורש הטבעי, מתקיימת במחוז פעילות לקידום המודעות לנושא, ומיושמות רפורמות שמטרתן לצמצם את הפגיעה באיכות הקרקעות ולהגן על החי ועל נהרות האזור.
נהרות המחוז הפדרלי מוזנים כיאות במי תהום, ומסיבה זו אינם מתייבשים בעונת היובש.
באחד הנהרות שבמחוז, נהר פרנואה, נבנה סכר במטרה ליצור אגם מלאכותי – אגם פרנואה – ששטחו 40 קמ"ר, 48 מטרים עומקו ו-80 קילומטרים היקפו.
באגם פועלת מרינה גדולה, בה מבקר קהל גדול של שייטי וייקבורד, גולשי רוח ודייגים מקצועיים.
את ברזיליה משרת נמל התעופה הבין-לאומי ברזיליה-פרזידנטה ז'וסלינו קוביצ'ק.
הנמל, שנקרא על שמו נשיא ברזיל לשעבר ז'וסלינו קוביצ'ק, נמצא במרחק של 11 קילומטרים ממרכז ברזיליה ומציע טיסות ליעדים בכל מדינות ברזיל וכן טיסות ליעדים מחוץ לברזיל.
בעיר פועלת מערכת רכבת תחתית בשם מטרו ברזיליה הכוללת שני קווים.
בעיר יש מספר קבוצות כדורגל, אך אף אחת מהן לא זכתה בהישגים משמעותיים.
העיר היא אחת הערים שאירחו את מונדיאל 2014 שהתקיים בברזיל.
לצורך כך שופץ האצטדיון הלאומי של ברזיליה, המשמש בדרך כלל כמגרש הביתי של הקבוצות בעיר.
בנוסף ברזיליה הייתה אחת הערים שאירחו את גביע הקונפדרציות 2013 ואחת הערים שאירחו את טורניר הכדורגל באולימפיאדת 2016.
בניגוד לקבוצות הכדורגל, קבוצת הכדורסל אינסטיטוטו ויוור בסקטבול מהעיר היא אחת הקבוצות הטובות בליגת העל הברזילאית בכדורסל.
360° – מראה פנורמי מראש מגדל הטלוויזיה אל עבר הציר המונומנטלי – השדרה הלאומית של ברזיל
תקופת ברזיל הקולוניאלית מתארת את ההיסטוריה הברזילאית מרגע גילוייה בראשית המאה ה-16 עד עצמאותה משלטון פורטוגל במחצית הראשונה של המאה ה-19.
סדרת הסכמים בין מלכי ספרד ופורטוגל קדמה לגילוי ברזיל.
ההסכם האחרון, הידוע בשם חוזה טורדסיאס, נחתם בשנת 1494, לפני שנודע שלאמריקה הדרומית יש בליטה מזרחית (מזרח ברזיל).
עיקרו של ההסכם היה יצירת קו דמיוני שחילק את העולם בין שתי הממלכות.
כל השטחים שממזרח הקו (בראש ובראשונה באפריקה) יהיו בשליטת פורטוגל והשטחים ממערב הקו (בראש ובראשונה אמריקה) יהיו בשליטת ספרד.
הימצאותה של ברזיל (לפחות חלקו המזרחי) מזרחית לקו, למרות היותה חלק מאמריקה, קבעה את עתידה כפורטוגלית.
כך, הפכה ברזיל למדינה היחידה בדרום אמריקה הדוברת פורטוגזית ולא ספרדית.
ההנחה המקובלת בקרב החוקרים היא שברזיל התגלתה על ידי פדרו קברל ב-22 באפריל 1500, אם כי יש דעת מיעוט הגורסת שהאירופאי הראשון ביקר בברזיל כבר באמצע המאה ה-14.
במשך הרבע הראשון של המאה ה-16, עשו הפורטוגלים מעט מאוד כדי ליישב את ברזיל.
פה ושם הושארו בברזיל מספר מועט של לבנים אשר השתלבו בקהילות הילידים.
בשנת 1503 משלחת בראשותו של גונסלו כואליו גילתה נוכחות צרפתית באזור.
בסביבות שנת 1526, ירדה קרנן של המושבות הפורטוגליות במזרח הרחוק והם חיפשו אפיקי התיישבות נוחים יותר ורווחיים יותר.
ב-1530 הגיעה משלחת פורטוגלית גדולה לברזיל בפיקודו של מרטים אפונסו דה סוזה, סיירה לאורך החוף, גירשה את הצרפתים ויסדה את ערי החוף הראשונות של ברזיל, סאו ויסנטה וסאו פאולו.
בשנת 1534 חולקה ברזיל לחמש עשרה נחלות רחבות ידיים, שנקראו קפיטניות, אשר נמסרו לאצילים פורטוגלים לניהול כזכות העוברת בירושה.
הקפיטניות בברזיל היו רצועות ברוחב של כ-250 קילומטר מחוף האוקיינוס האטלנטי עד קו טורדסיאס.
רוב הקפיטניות כשלו, אך הקפיטניה של פרנמבוקו, באזור בלם בצפון ברזיל, הצליחה הודות לגידול קנה סוכר.
ב-1535 הוחל להביא עבדים מאפריקה לעבוד בגידול קנה הסוכר, שכן הילידים הברזילאים, אשר גם מהם נלקחו עבדים רבים, העדיפו במקרים רבים למות מאשר לעבוד בפרך.
בשנת 1549 נשלח המושל הפורטוגלי הראשון לברזיל.
הוא קבע את מושבו בבאהיה בעיר חדשה שהקים שנקראה "סלבדור".
במקביל להתפתחות החקלאות האירופאית אשר התבססה על עבודה זולה של עבדים, התארגנו יישובים של עבדים נמלטים ואינדיאנים שנקראו קילומבו.
חוזה טורדסיאס נחתם רק בין ספרד לפורטוגל.
שאר מדינות אירופה לא היו מחויבות להסכם ולכן הרגישו חופשיות להתחרות בשתי המדינות על שטחים באמריקה.
עיקר המאבקים נסובו על אמריקה הצפונית בין ספרד, צרפת ובריטניה, אך במקביל היו גם מאבקים בדרום היבשת, אם כי בהיקפים יותר קטנים.
מתיישבים צרפתים ניסו ליישב את אזור ריו דה ז'ניירו (צפון-מזרחה לאזור סאו פאולו בו התיישבו הפורטוגלים) בין 1555 ל-1567. הם הקימו שם מושבה בשם צרפת האנטארקטית.
הפורטוגלים חשו למקום לגרש את הצרפתים והקימו במקום את ריו דה ז'ניירו.
היאחזות צרפתית נוספת בשם צרפת המשוונית הוקמה באזור סאו לואיס בצפון ברזיל בין 1612 ל-1614, אך גם היא נפלה לידי הפורטוגלים.
ניסיונות ההיאחזות ההולנדיים היו רציניים יותר.
הולנד הייתה במלחמה עם ספרד ופורטוגל במאה ה-16 (מלחמת שמונים השנים) ושודדי ים הולנדים פשטו על החוף הברזילאי.
בין 1630 ל-1654 שלטו ההולנדים על רצועת חוף ארוכה בצפון ברזיל והקימו בו יישובי קבע.
המושבה ההולנדית הייתה נתונה תחת מצור תמידי של הפורטוגלים ובסופו של דבר, ההולנדים החליטו שעלות החזקת המושבה גוברת על התועלת שאפשר להפיק ממנה.
אחרוני החיילים ההולנדים הסתלקו ב-1661. בתמורה קיבלו ההולנדים פיצוי מפורטוגל במלח.
רוב המתיישבים הפורטוגלים שכנו לאורך החופים ועסקו בחקלאות.
אולם היו קבוצות של ישועים אשר חדרו יותר פנימה לתוך היבשת כדי לנצר את הילידים.
קבוצות נוספות אשר נכנסו לתוך היבשת היו הבנדיראנטס אשר חדרו בקבוצות לתוך היבשת בחיפוש אחר זהב, עבדים, יהלומים ושאר מקורות הכנסה.
הבנדיראנטס יסדו בדרכם יישובים באזורי מכרות, אשר חלקם קיימים עד היום.
בשנת 1698 נמצאו כמויות גדולות של זהב באזור מינאס ז'ראיס שהביאו לגידול האוכלוסייה בפנים הארץ.
למרות ההגבלות שחלו על הפורטוגלים על פי תנאי חוזה טורדסיאס, חדרו הפורטוגלים לעומק היבשת הדרום אמריקאית, ממערב לקו התיחום בין הספרדים לפורטוגלים.
רכסי האנדים ונהר פאראנה אשר הפרידו בין המושבות הספרדיות לשטחי ברזיל, מנעו מהספרדים לאכוף את תנאי ההסכם בחלקים הפנימיים של היבשת הדרום אמריקאית.
וכך, על אף שלאורך קו החוף נשמרה החלוקה בין ספרד לפורטוגל על פי חוזה טורדסיאס, ועד היום רק אזורי חוף ממזרח לקו נמצאים בשטח ברזיל, בפנים הארץ הצליחו הפורטוגלים להשתלט על חלקים גדולים של היבשת וליישב אותם ואלו שייכים היום לברזיל למרות היותם ממערב לקו.
הכתר הפורטוגלי דאג להפעיל את שליטתו הישירה על תושבי ברזיל בגביית מיסים גבוהים ובקביעת הגבלות סחר המחייבות מסחר ישירות עם פורטוגל ולא עם מדינות אחרות.
כמו כן נאסר השימוש בדפוס ונמנע פיתוח של תעשייה.
בשנת 1808 פלש נפוליאון לפורטוגל והחצר המלכותית נאלצה לצאת לגלות.
המלך בחר בנחלתו הברזילאית כמקום מושבו הארעי.
המשפחה המלכותית חזרה לאירופה בשנת 1821, אך היחלשות פורטוגלית שבאה בעקבות הפלישה הצרפתית סימנה את תחילת הקץ של השלטון הפורטוגלי בברזיל.
שנה לאחר יציאת המשפחה המלכותית, הכריז פדרו הראשון על עצמאות ברזיל.
בַרְזִלַּי הַגִּלְעָדִי מרוגלים הוא דמות מקראית, אזכורו העיקרי הוא בימי מרד אבשלום, כאשר ברזילי הוא אחד האנשים שכלכלו את דוד ואנשיו בעת גלותם במחניים.
לאחר פרוץ מרד אבשלום, נמלטו דוד ותומכיו מירושלים בטרם יבואו אבשלום ואנשיו אל העיר.
מתוך חשש ממתקפת פתע של אבשלום, הם ברחו אל עבר הירדן המזרחי, והתיישבו בעיר מחניים.
בימי גלותם בעיר, אחד מאלה שספקו את צורכיהם היה ברזילי הגלעדי, לצד מכיר בן עמיאל ושבי בן נחש מרבת בני עמון.
השלושה סיפקו לדוד ולאנשיו מזון, כלים ומיטות.
לאחר שדוכא המרד ודוד שב לירושלים הציע דוד לברזילי כאות תודה לשבת בירושלים ולקבל את כל משאלותיו ותאוותיו מאת המלך.
אך ברזילי, שהיה אז כבר בן 80, לא מצא טעם בחיים שכאלה, באומרו "האדע בין טוב לרע, אם יטעם עבדך את אשר אוכל ואת אשר אשתה...", והציע שבנו יתוגמל במקומו.
ואכן, בנו כִמהם הצטרף לדוד ואכל על שולחנו.
הכרת הטוב של שושלת המלוכה למשפחת ברזילי נמשכה גם לאחר מכן, ולפני מותו דוד ציווה את שלמה בנו כי בני ברזילי יהיו מאוכלי שולחנו.
יש הקושרים את גרות כמהם, המקום שבו התאספה שארית הפליטה אחרי רצח גדליהו בן אחיקם, עם כמהם בן ברזילי, ומבארים כי כמהם קיבל מדוד חלקת אדמה ליד בית לחם שנקראה על שמו גם דורות לאחר מכן.
ברזילי נזכר פעם נוספת ברשימות היוחסין ימי שיבת ציון, כאשר כהנים בני משמרת הקוץ שהתחתנו עם בנות ממשפחתו של ברזילי נקראים על שמו "בני ברזלי".
כהנים אלה נזכרים כמי שכהונתם נדחתה משום שלא היו להם ספרי יוחסין שיוכיחו את כהונתם.
בספרות חז"ל, מזוהה ברזילי הגלעדי עם תאווה, ובפרט עם גילוי עריות.
התלמוד אומר על ברזילי כי היה "שטוף בזימה".
יתרה מזאת, "ברזילי הגלעדי" הפך בחז"ל כסמל לאדם שטוף בתאוות ומשמש ככינוי לאנשים תאוותנים באופן כללי.
מאידך גיסא, חז"ל משבחים את דאגתו לצורכי דוד בזמן מרד אבשלום ורואים בכך קיום של הכנסת אורחים.
בהתבסס על כך ש"בני ברזילי" מוזכרים חמש פעמים במקרא, דרשו חז"ל כי "כל מי שהוא מאכיל פרוסה לצדיק כאילו הוא מקיים חמשה ספרי תורה".
נושא נוסף עליו יש מחלוקת בחז"ל היא האם ברזילי הגלעדי יהודי מלידה או גר שהתגייר.
על-פי בית הבחירה למאירי, ברזילי התגייר ולכן הכהנים המתייחסים אליו נושלו מהכהונה.
אולם הרב ראובן מרגליות בספרו מרגליות הים סובר כי ברזילי הגלעדי היה יהודי מלידה.
משטר זה הוביל את ברזיל לפיתוח ולתיעוש מואץ, והחזיק מעמד עד שנת 1945.
על אף שהייתה בתחילה נייטרלית, הצטרפה ברזיל בשנת 1942 לצדן של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
כוח המשלוח הברזילאי שמנה למעלה מעשרים וחמישה אלף לוחמים נשלח לחזית איטליה, ולחם במסגרת קבוצת הארמיות החמישית הבריטית אמריקאית.
ברית מדינית זו עם אנשי המדינות הליברליות במערב, הביאה להתרככותו של ורגאס, ולהצהרות על משטר חדש ומרוכך שיגיע לאחר המלחמה.
לאור הצהרות אלו, ולאור עייפות משלטון היחיד בן 15 השנה, הודח ורגאס על ידי צבאו בשנת 1945.
השפל הגדול, האוליגרכים של הקפה, ומהפכת 1930
מרד הקצינים הצעירים (ה"טננטס") ב-1922, לא הצליח להוות את פריצת הדרך המהפכנית של אנשי הרפורמה החברתית מקרב המעמד הבינוני הברזילאי.
היה צורך במשבר עולמי, על מנת לשבור את אחיזתם של אילי הקפה מסאו פאולו בפוליטיקה הברזילאית, וזה אכן הגיע עם התמוטטות הבורסות בעולם בשנת 1929.
פגיעותה של ברזיל לשפל הגדול נבעה מתלותה של הכלכלה בשוקי חוץ ובהלוואות.
על אף התיעוש שהחל, בצורה מוגבלת, בסאו פאולו, ייצוא הקפה ומוצרי יסוד אחרים עדיין היה עמוד התווך של הכלכלה.
מספר ימים לאחר התמוטטות הבורסה בניו יורק ב-29 באוקטובר 1929 נפלו מחירי הקפה ב-30%.
הנפילה שלאחר הנפילה המיידית הייתה אף חדה יותר.
עודפי הקפה נצברו בברזיל ככלי אין חפץ בו, ומיליוני קילוגרמים של קפה נשרפו, על מנת לשמור על המאזן הכלכלי.
הקפה סיפק 50% מהכנסות המשק הברזילאי.
אכן, יש הטוענים כי השפעת התמוטטות הבורסה ב-1929 על המשק הברזילאי הייתה חמורה מהשפעתה על המשק של ארצות הברית.
התמוטטות התוכנית הממשלתית לפיקוח על המחירים, שהיוותה רשת ביטחון למגדלי הקפה בימי המשבר הכלכלי, לוותה בהתמוטטות הממשלה המרכזית, שבסיס התמיכה המסורתי בה היה אוליגרכית הקרקעות הוותיקה.
מגדלי הקפה הפכו להיות תלויים בתוכנית הפיקוח על המחירים של המדינה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכנסה המדינה למשבר ולסחרור אינפלציוני, אך עדיין נמצאו הכספים הדרושים לשם חילוץ מגדלי הקפה מקשייהם.
אך בשנת 1929 הדרישה העולמית למוצרים הבסיסיים שיוצרו בברזיל הייתה קטנה מכדי לתמוך בהכנסות הממשלה הדרושות לצורך פעולות מעין אלו.
בסוף 1930 הדלדלו עתודות הזהב של ברזיל, ושער החליפין של המטבע הברזילאי בשוקי העולם היה בשפל.
ממשלתו של הנשיא וושינגטון לואיס הייתה שקועה במשבר של מאזן תשלומים, ומגדלי הקפה נותרו ללא רוכשים למרכולתם.
השיטה הפוליטית בימים אלו של סוף הרפובליקה הראשונה הייתה שיטה של פטרונות פוליטית שכונתה "שיטת הקולונלים".
המשבר הביא לזעזועים עמוקים ול"עריקות" במאזן הכוחות העדין בין מייצגי האינטרסים האזוריים, בממשל הברזילאי המבוזר, ומצבו של לואיס הפך למצב עדין מבחינה פוליטית.
לואיס ניסה לרצות את גורמי החוץ, בהם הייתה תלויה הכלכלה הברזילאית, אשר בעשור שבין 1920 ל-1930 לוותה כמיליארד דולר מארצות הברית לבדה.
ניסיונות אלו לא צלחו, והובילו להתמרמרות עזה מצד גורמי פנים.
בעקבות הפאניקה בוול סטריט, ניסתה הממשלה לשמור על קור רוחם של המשקיעים מבחוץ באמצעות שמירה על שער חליפין על פי עקרונות שהוכתבו על ידי הבנקאים הזרים.
כל זאת לא מנע את בריחתם של המשקיעים מן השוק הברזילאי, אך וושינגטון לואיס נאלץ להיאחז במדיניות כלכלית של "מטבע קשה" והבטיח כי ניתן יהיה להמיר את המטבע הברזילאי בזהב או בלירה שטרלינג.
כאשר הזהב והמטבע הזר אזלו, עם התמוטטות תוכנית "הפיקוח על המחירים", נאלצה הממשלה להודות כי לא ניתן יהיה להמיר את המטבע הברזילאי.
עתה לא ניתן היה להשיג משקיעים חיצוניים, או אשראי חיצוני.
פרט לגורמים הכלכליים, ולעלייתה של הבורגנות הברזילאית, ניתן לראות בפוליטיקה הבין אזורית מרכיב חשוב בשינויים שחלו בפוליטיקה הברזילאית עם כניסתן של שנות ה-30. היה זה הפוליטיקאי הדינאמי ז'טוליו ורגאס שהשכיל ליצור ברית בין המגזר העירוני החדש, ובעלי הקרקעות הוותיקים העוינים את הממשלה במדינות מחוץ לסאו פאולו, ולהביא למהפכה של 1930.
לצדם של הבורגנים, היו אלו ברוני הסוכר בצפון מזרח המדינה שטיפחו משטמה עזה כלפי האוליגרכים של הקפה מסאו פאולו.
את המתחים יש לחפש זמן רב לפני כהונתו של וושינגטון לואיס, נציגם המובהק של אנשי סאו פאולו.
בצורת שהכתה בצפון מזרח המדינה בשנת 1877 הביאה למשבר כלכלי אצל מגדלי הסוכר.
הצד השני של אותה המטבע היה צמיחתו המהירה של משק הקפה במדינת סאו פאולו.
לאחר סיום העבדות בשנות השמונים של המאה ה-19, ראתה ברזיל הגירה המונית של עבדים משוחררים, ואיכרים אחרים, מצפון מזרח המדינה לדרומה, עובדה שהבטיחה למגדלי הקפה בדרום זרם בלתי פוסק של כוח עבודה זול.
הפוליטיקה של הרפובליקה הישנה כונתה "פוליטיקה של קפה בחלב" והתבססה על הדומיננטיות של מדינות דרום מזרח ברזיל, סאו פאולו יצרנית הקפה, ומינאס ז'ראיס, יצרנית החלב, אשר היו המדינות הגדולות ביותר מבחינת האוכלוסייה, כמו גם העשירות ביותר.
הנשיאים הראשונים של הרפובליקה באו מסאו פאולו, והוחלפו בזרם בלתי משתנה של מושליהן של שתי המדינות הגדולות.
משטרו של לואיס, מבודד ובלתי יציב, נדון לכיליון, ללא כל קשר לתוצאות הבחירות.
באופן מסורתי זויפו תוצאות הבחירות, והצביעו על היבחרו של ז'וליו פרסטס, שמרן מסאו פאולו, וממשיכו של לואיס.
הממשלה סירבה לאפשר השבעתם של חברי פרלמנט מן האופוזיציה, ממדינות מינאס ז'ראיס ופאראיבה.
על אף שמעשים אלו כשלעצמם לא הביאו להתמוטטות המיידית של המשטר, היה זה הרצח הפוליטי של סגנו של ורגאס, פסואה, באוקטובר 1930, אשר הצית את אש המרד.
אנשי "הקצינים הצעירים", ה"טננטס", שנתמכו בידי האוליגרכים של המטעים מכל מדינה שאינה סאו פאולו, הצטרפו ליחידות צבא, והשתלטו על בירות המדינות.
למרד הצטרפו גורמים נוספים כגאושוס, תומכי ורגאס מריו גראנדה דו סול, ביניהם איש אמונו וידידו אוסוולדו ארניה, אנשי הסוכר מצפון מזרח המדינה, קבוצות בורגנים עירוניים, פוליטיקאים מאוכזבים ממינאס ז'ראיס, וקבוצות רבות נוספות.
בסוף אוקטובר 1930 הוכרז ורגאס כנשיא ברזיל, ללא שפיכות דמים.
לואיס הודח מן הנשיאות בטרם סיים את תקופת כהונתו, ובטרם הספיק פרסטס להתמנות תחתיו.
עם כל זאת, מאחורי המסכה הפופוליסטית של ורגאס, הסתתרה פגיעות גדולה.
הקואליציה בראשה עמד השתנתה ללא הרף מרגע עלייתו לשלטון, ועד להפלתו.
אך הייתה זו פעולתם של האוליגרכים של הסוכר, ובעלי האחוזות שהעלו את ורגאס, אשר במהפכה מלמעלה, העבירו את מרכז הכובד הפוליטי אל הבורגנות העירונית, ואל הברית הליברלית.
המושל הפופוליסטי של מדינת ריו גראנדה דו סול, המדינה הדרומית ביותר בברזיל, ורגאס היה גאוצ'ו בעל דוקטורט במשפטים, ומועמדה של הברית הליברלית בבחירות 1930.
ורגאס היה חבר מלידה באוליגרכיה של הגאוצ'וס הדרומיים, ועלה בצינורות המקובלים של שיטת הפטרונות הפוליטית, אך היה בעל חזון משלו על הדרך בה יעוצב עתידה של ברזיל.
הוא ראה את עתידה של ברזיל בתיעוש, וברפורמות ליברליות.
הוא הבין שעם שבירתם של היחסים הישירים שבין העובדים והמעבידים במפעלי ברזיל, העובדים יוכלו לספק לו צורה מוצקה יותר של כוח פוליטי.
תובנות אלו הביאו אותו לשלטון רודני בברזיל, שנמשך חמש עשרה שנים.
כאשר הסתיימה אחיזת האליטות החקלאיות בפוליטיקה, היה זה תורו של המעמד הבינוני להראות את עוצמתו.
ורגאס בנה בסיס כוח פוליטי, שהתבסס על האזנה לצרכיהם של המעמדות העירוניים שכוחם גבר.
בתקופה הראשונה של שלטונו, אף הסתמך על ה"טננטס" הקצינים הזוטרים, אנשי המרידה המזוינת משנת 1922.
כמועמד לנשיאות ב-1930 ורגאס השתמש ברטוריקה פופוליסטית על מנת לשבות את לב המעמד הבינוני, והביע התנגדות לקדימות הניתנת בפוליטיקה הברזילאית לאילי הקפה מסאו פאולו, ולבעלי המטעים, אך לא לעצם קיומם.
הוא ראה בהם את המכשול העיקרי לתוכניות התיעוש שלו.
מהפכת 1930 יצרה קואליציה של בורגנים ובעלי אדמות שתמכה בהגנה על היצרנים הברזילאים.
בין 1930 ל-1934 פעל ורגאס כרפורמיסט חברתי מתון, על מנת לנסות וליישב את האינטרסים השונים באופן קוטבי כמעט של מרכיבי הקואליציה שיצר.
בהשפעת ה"טננטס" הוא אף תמך בתוכניות לרווחה חברתית ורפורמה כלכלית הדומות באופן מפתיע לתוכניות הניו דיל בארצות הברית, שאותן יישם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט באותם הימים ממש.
ואכן, רוזוולט התייחס לורגאס כ"אחד משני האנשים שהמציאו את ה'ניו דיל'".
פעולותיו של ורגאס היו ברוח הרפורמות הליברליות – הוקם משרד לעבודה, התקבלו חוקי מגן לפועלי התעשייה, והונהג חינוך חובה ללא תשלום.
ורגאס רצה להוציא את ברזיל מהשפל הגדול באמצעות מדיניות של התערבות ממשלתית מתונה.
כרוזוולט, צעדיו הראשונים התמקדו ביצירת תמריצים כלכליים, כאלו שכל מרכיבי הקואליציה שלו יוכלו להסכים להם.
ורגאס העדיף מדיניות של התערבות ממשלתית שהשתמשה בתמריצי מס, ומכסות ייבוא על מנת להגביר את הבסיס התעשייתי בברזיל עצמה, וקישר מדיניות זו ללאומיות הברזילאית, כאשר טען כי לא יהיה זה מעשה פטריוטי לאכול או ללבוש מוצרים מיובאים.
צעדים אלו הביאו להתנגדות מצד אנשי אוליגרכית הקפה, שראו בעין צרה את ההתערבות הממשלתית, כמו גם את המדיניות הריכוזית שניסה ורגאס ליישם.
הפופוליזם הגובר והולך של ורגאס, שהראה נטייה אף לפשיזם, המדיניות הפרוטקציוניסטית והמרקנטליסטית שלו, ונטייתו הגוברת והולכת לשלטון אישי בעל אופי דיקטטורי, הביאו לתגובה חריפה.
הקואליציה הרופפת שיצר חסרה מדיניות כוללת, והייתה אך מחויבת באופן כללי ביותר ל"מודרניזציה".
ורגאס תמרן בין נטיות אידאולוגיות סותרות, אינטרסים אזוריים, ואינטרסים כלכליים רחבים יותר.
היו אלו השינויים התכופים בבעלי הברית הפוליטיים, ובאידאולוגיות שהביאו לשלטונו ארוך הימים, כמו גם ליצירת דיקטטורה אישית, שהמודל עליו נשענה היה המשטרים הפשיסטיים באירופה של סלזר, מוסוליני ואף היטלר, תוצאה ששורשיו כמנהיג האיחוד הליברלי רחוקים מלרמוז עליה.
ורגאס, ברוני הסוכר והאיכרים מצפון המזרח
ניסיונו של ורגאס לפייס את בעלי הקרקעות גילה את האופי הריאקציונרי של משטרו, במיוחד אחרי שנת 1934. על מנת לשמור על בסיס כוח פוליטי זה, מדיניות ההתערבות של ורגאס כמעט ולא יושמה באזורים הכפריים, אלא שוורגאס גם סייע באופן אקטיבי לשליטתם של האוליגרכים באיכרים באזורים אלו.
המדיניות הסטאטית של ורגאס יצרה את הפער בין המדינות העניות בצפון המדינה, הנשענות על חקלאות פאודלית למחצה, ובין הדרום המתועש, פער הנשאר בעינו עד ימינו אלה.
בתמורה לתמיכת מגדלי הסוכר, סייעה המדינה בדיכוי מרידה אלימה של איכרים בדרום מזרח המדינה, הידועה כ"קנגסאו".
מאז 1870 הלטיפונדיות הגדולות בצפון המדינה היו בהליך של התמוטטות פנימית, שלוותה בגלים של מרידות איכרים.
בימים שלפני הרפובליקה, בימי שלטונו של פדרו השני, היה מעמד האיכרים מעמד שקט וכנוע, כאשר לכל בעל מטעים הייתה מיליציה משלו שנועדה לשמור אנשים אלו במקומם.
כך שמרו בעלי המטעים על אחיזתם החזקה בכל האספקטים של חיי האיכרים הכפופים להם.
האיכרים, מצדם, נטו למרידות אקראיות, להתחברות לכנופיות של שודדים, להתפרצויות אנרכיות או משיחיות, להעלמת מיסים, ולצורות נוספות של מרי אזרחי, שהיו לשכיחות ביותר בימי הרפובליקה.
בשנת 1930, כאשר האוליגרכיות של הסוכר היו לחלק מן השלטון, התרכזה המדינה בהשקטת האיכרים, והתערבה על מנת "להחזיר את הסדר על כנו".
לא רק שוורגאס לא קיים את הבטחותיו לרפורמה קרקעית, אלא שמנע מהאיכרים את ההישגים שהביא לאנשי המעמד העובד בערים, אשר נהנו מחוקי עבודה חדשים, וממעמד משופר.
אחרי 1932 החלה השפעת ה"טננטס" הקצינים הזוטרים הרדיקלים, להיחלש, וורגאס נטה יותר לכיוון בעלי האדמות העשירים, דבר שחייב פנייה כנגד האלמנטים השמאליים בממשלתו הוא.
אחרי 1934 תורגש נטייה זו ימינה באופן הקיצוני ביותר.
אחת מפעולותיו הראשונות של ורגאס בשלטון הייתה השעיית החוקה של 1891. עד לשנת 1934 הייתה ברזיל ללא חוקה בת תוקף.
התנאים המשתנים הכריחו את ורגאס לנטוש את המדיניות שנקט בתקופת "הממשלה הזמנית", הרפורמות החברתיות, והנטיות לשמאל ול"טננטס".
ב-1934 ניסה ורגאס לפתח "בן כילאיים חוקתי" למשטריהם של מוסוליני באיטליה וסלזר בפורטוגל.
הוא ניסה לחקות את הטקטיקה הפשיסטית, תוך שלילה דומה של הליברליזם הקפיטליסטי.
בתחילת ימי משטרו, הביאה דווקא האופוזיציה הימנית למשטרו לסטיות מהדגם הרפורמיסטי בשמו עלה לשלטון.
מרידה שמרנית בסאו פאולו ב-1932 הייתה נקודת המפנה.
היה זה ניסיונם של אנשי האוליגרכיה של הקפה לשוב ולהשתלט בכוח הזרוע על הממשלה המרכזית.
המרד החל כתגובה למינויו של ז'ואו אלברטו איש ה"טננטס" כמושל מדינת סאו פאולו.
האליטות של מגדלי הקפה במדינה התנגדו למדיניות של אלברטו, ונזעקו למראה הרפורמות הכלכליות שהחל ליישם, כגון עלייה בת 5% בשכר, ורפורמה קרקעית מתונה.
ורגאס היה קשוב לקולות אלו והחליף את אלברטו בפדרו דה טולידו, איש האוליגרכיה מסאו פאולו, וכן מינה שר אוצר תושב סאו פאולו.
הדבר אך הביא לתסיסה רבה יותר בקרב האוליגרכים, אשר סברו כי הם צופים בנקודת השבירה של ורגאס.
הם החלו במרד מזוין ביולי 1932, בתואנה כי ברצונם להשיב את החוקה (ואכן, המרידה ידועה בברזיל כ"המהפכה החוקתית") אך לאחר מספר שבועות שבר ורגאס את המרד בכוח הזרוע.
על אף המרידה, היה ורגאס נחוש לשמור את אחיזתו בקרב בעלי המטעים, ולחזק את קשריו עם הממסד בסאו פאולו.
התוצאה הייתה ניכור של המרכיבים השמאליים בקואליציה שלו.
ורגאס חזר בו מהבטחותיו לרפורמה קרקעית, שניתנו בעת מסע הבחירות ב-1930, כמו גם מחל על חובם של מגדלי הקפה לבנקים.
בצעד מעורר חרון, הורה גם לבנקים לכבד את שטרי החוב שהנפיקה הממשלה המורדת בסאו פאולו בעת המרידה נגדו.
את האיום האמיתי לשלטונו ראה ורגאס באלמנטים קומוניסטים בשמאל.
אלו ניסו לרכוש את לבם של האיכרים במחוזות המרוחקים, באמצעות תמיכה ברפורמה החקלאית המובטחת.
על אף שהתעמולה הרשמית כינתה אותו "אבי העניים", ורגאס היה בשלב זה נציגם של בעלי המטעים, ולא יכל להרשות לעצמו לתמוך בדרישות אלה.
ב-1934 לאחר שהביא לחקיקת חוקה שהייתה מבוססת על המודל הפשיסטי מאירופה, פנה ורגאס כנגד אנשי האיגודים המקצועיים וכנגד ה"טננטס".
תנועה ימנית קיצונית בשם "אינטגרליזם", בראשה עמד עורך דין בשם פליניו סלגאדו אשר הושפעה מתנועות דומות באירופה, ודגלה בלאומיות, באנטישמיות, בהתנגדות לקומוניזם, תוך חיקוי מנהגים אירופיים כלבישת חולצות ירוקות (בדומה לחולצות החומות של היטלר או החולצות השחורות של מוסוליני) והצבעה במועל יד, הייתה לבעל ברית פוליטי חשוב.
עם תום תקופת הנשיאות הזמנית, הייתה לשלטונו של ורגאס צורה מוכרת של משטר פשיסטי, לרבות דיכוי האיגודים המקצועיים באמצעות השתלטות המדינה, ודיכוי בכוח של האופוזיציה משמאל.
האווירה הפוליטית, על הניגודים המעמדיים, ערעורן של האוליגרכיות הישנות, והשינויים במבנה הכלכלי, הייתה נוחה ליצירתן של תנועות המונים נוסח אירופה בשנות ה-30.
המפלגה הקומוניסטית הברזילאית נוסדה בשנת 1922 ובשנים אלו הנהיגו האיגודים המקצועיים גל של שביתות, שחיזקו מאוד את כוחם.
השפל הגדול אך חיזק נטיות אלו.
כשם שהשפל הגדול היה האירוע שהעלה את ורגאס לשלטון, כך חיזק השפל הגדול את קריאתם של אנשי השמאל לרפורמה חברתית.
לאחר שסילק ורגאס את המתנגדים מימין, כאשר דיכא את המרידה הריאקציונרית הפאוליסטית, יכל להיערך במלוא כוחו לדכא את השמאל.
הוא ניסה לנקוט בגישה פטרונית כלפי ההמונים העירונים העניים.
תומכיו בקרב האליטות החלו לראות באנשי האיגודים המקצועיים, המאורגנים היטב ובעלי הכוח, כסיכון הגדול ביותר למשטר.
תשומת לבו של ורגאס הופנתה לעלייתם של שתי תנועות אידאולוגיות בקנה מידה לאומי, ובסגנון תנועות ההמונים האירופיות, האחת קומוניסטית וקשורה למוסקבה, והשנייה פשיסטית, בעלת קשרים ברומא ובברלין.
ה-"Aliança Nacional Libertadora" (ANL) (הברית לשחרור לאומי) הייתה תנועה שמאלית עממית שכללה סוציאליסטים, קומוניסטים, ואנשי שמאל אחרים, שנוסדה ב-1935, בהנהגת לואיס קרלוס פרסטאס.
פרסטאס, בעברו קצין צבא, עמד בראש "מסע ארוך" נוסח מאו דרך אזורי הכפר הברזילאים, בעקבות כישלון מרד ה"טננטס" בשנת 1922. כישלון המסע הוביל את פרסטאס למסקנה כי השלטון לא יילקח בכוח.
ורגאס לא היסס לנקוט בכוח כנגד פרסטאס ותנועתו.
אנשיו מילאו את בתי הכלא באסירים פוליטיים.
כאשר הוצאו ה"טננטס" אנשי השמאל – מרכז אל מחוץ לקואליציית ורגאס, ולאחר דיכוי השמאל, פנה ורגאס אל הימין הקיצוני, ולדיכוי הפשיסטים האינטגרליסטים, אשר קיבלו עידוד רב מדיכויים האלים של אנשי השמאל.
בשנת 1935 הייתה התנועה הפשיסטית האינטרגליסטית בצמיחה מתמדת, כאשר בסיס כוחה היה מיליון הברזילאים ממוצא גרמני.
התנועה סיפקה בסיס אידאולוגי ימני, אשר ורגאס, בעל המדיניות העמומה במוצהר, סירב לספק.
התנועה, שנוסדה בשנת 1933 והונהגה בידי פליניו סלגאדו, עורך דין בעל נטיות ספרותיות, הייתה תנועה פשיסטית לעילא ולעילא.
לובשי החולצות הירוקות הקימו ארגון צבאי, ויצאו למצעדי רחוב אלימים המלווים ברטוריקה אנטישמית חריפה.
הם מצאו להם גם בסיס כוח משמעותי באנשי הצי הברזילאי.
אנשים אלו יצאו למרד כנגד השלטון המרכזי בשנת 1935. ורגאס לא היסס לדכא את המרד, וסלגאדו נמלט אל מחוץ למדינה.
מאבק מעמדות, קורפורטיזם והתפתחות כלכלית
ההקבלות הברורות בין הפוליטיקה של ורגאס והמשטרים האירופיים החלו להופיע בשנת 1934 כאשר החוקה החדשה נחקקה, בהשפעה פשיסטית ברורה.
ורגאס כיוון לשתי מטרות – המרצת המגזר התעשייתי, ודיכוי אנשי מעמד הפועלים מן השמאל.
ב-16 ביולי 1934 נחקקה החוקה, תוך טענה כי הסעיפים הקורפורטיסטים שבה יאחדו את העם תחת אינטרס משותף.
למעשה הייתה המטרה שבירתם של האיגודים המקצועיים, והשתלטות המדינה על כוח העבודה, בדומה לאיטליה הפשיסטית.
החוקה יצרה שליטה של המדינה במשק הפרטי, ויצרה מעין קפיטליזם מונחה מדינה, שמטרתו להמריץ את התעשייה ולהפחית את התלות בגורמי חוץ.
סעיפי החוקה יצרו קורפורציות בהן ישבו נציגים שנבחרו על פי המעמד והמקצוע, שארגנו למעשה את התעשייה לכלל איגודים שבשליטת הממשלה, תוך שמירה על הבעלות הפרטית.
החוקה התאמצה לרכז את הכוח בריו דה ז'אנירו, הבירה הפדרלית, ולהקטין למינימום האפשרי את האוטונומיה של המדינות.
היה זה הישגה ההיסטורי, ששם קץ באופן רשמי לשליטה הפאוליסטית במה שהיה עד אז קונפדרציה רופפת המחוברת באינטרסים משתנים, והיא שיצרה את הבסיס הכלכלי ליצירת המעמד העירוני החדש.
סעיפים אלו בחוקה יצרו מנגנון לשליטה פדרלית בכלכלה, ליצירת מדיניות של תכנון והשקעה ישירה ליצירת מבנים תעשייתיים מודרניים נחוצים.
המדינה שלטה בתשתית הייצור הכבדה, בעוד שהמגזר הפרטי שלט בייצור מוצרי הבסיס.