tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השפעת הפרנקיסטים על ההנהגה היהודית הייתה רבה והחשש מפני אובדן נוסף של יהודים היה אחד הגורמים לרדיפת החסידות בימיה הראשונים, כי החסידות נראתה לממסד הדתי היהודי כעוד סוג של משיחיות שקר.
החל מאמצע המאה ה-18 תפסה תנועת החסידות בהשראתו של הבעל שם טוב אחיזה רחבה בפולין, והיא הייתה למרכז של חצרות חסידים.
החסידות באותה תקופה כללה רק מיעוט מבין יהודי פולין ומולה התייצבה ההתנגדות לחסידות.
פולין הייתה אחד ממרכזי התפתחות רעיון הציונות והתנועה הציונית לזרמיה השונים.
במקביל לתהליכי ההשכלה והחילון, התעורר הרעיון הלאומי היהודי שמצא לעצמו אפיק בציונות.
חלק ניכר ממנהיגי היישוב היו יוצאי פולין.
בין מלחמות העולם - בפולין העצמאית
יחס השלטון והחברה אל היהודים
במהלך המאה ה-19, וביתר שאת לאחר מהפכת 1905 ברוסיה, הלכה והתחזקה התנועה הלאומית הפולנית, והיא כללה בתוכה גורמים פוליטיים שונים (סוציאליסטים, שמרנים, ליברלים וכו').
יהודי פולין עמדו מבחינה זו במצב לא פשוט: מצד אחד רובם רצו לראות את סיומו של השלטון הצארי הרודני, שדיכא את כל עממי האימפריה הרוסית, כולל את היהודים והפולנים.
מצד שני, רבים מהיהודים היו לאומיים, בין אם ברוח ציונית או טריטוריאליסטית או אוטונומיסטית-תרבותית ברוח "הבונד".
המתיחות הזאת הלכה והחריפה ככל שניכרה חולשתה של האימפריה.
חלק מהיהודים נטלו חלק במלחמת העצמאות הפולנית ב-1918 והצטרפו לכוחותיו של יוזף פילסודסקי, אולם קהילות יהודיות רבות בחרו להישאר נייטרליות במאבק להקמת המדינה הפולנית.
התקפות רבות כלפי היהודים התבצעו במהלך העימותים שהעסיקו את מזרח אירופה בשלהי מלחמת העולם הראשונה: מלחמת האזרחים ברוסיה, מלחמת פולין-אוקראינה והמלחמה הפולנית-סובייטית.
עקב תמיכת אחוז ניכר מהיהודים בבולשביקים ברוסיה, הם הותקפו על ידי מתנגדי המשטר הבולשביקי.
כך, בימי הקרב על ורשה בזמן המלחמה הפולנית-סובייטית, הוצאו אלפי חיילים וקצינים יהודים מיחידותיהם ורוכזו במחנה הסגר ליד העיירה יבלונה, וזאת בשל תעמולת זוועה שטענה כי היהודים מסייעים לקומוניסטים.
על רקע זה החלו מדינות המערב לגלות דאגה עקב פרסום ידיעות עיתונאיות על עריכת פוגרומים רבים נגד יהודי פולין.
בעקבות לחץ שהופעל על הממשל, הסמיך הנשיא האמריקאי וודרו וילסון את הנרי מורגנטאו (האב) לחקור את הנושא.
הדו"ח שפרסם (דו"ח מורגנטאו) טען, כי הידיעות על עשרות פוגרומים היו מופרזות ובכמה מקרים גם מפוברקות.
בחקירה זוהו שמונה תקריות עיקריות בשנים 1918–1919 והערכת הקורבנות הייתה בסביבות 200–300 יהודים.
בין התקריות היו ירי של שוטר ב-35 יהודי העיר פינסק לאחר שהאשימם בקנוניה נגד העם הפולני, ותקיפת יהודים ברחובות ורשה על ידי חיילים פולנים.
אף אחת מהן לא גונתה על ידי הממשלה.
תקריות של התעללויות ופוגרומים התקיימו בעיקר במקומות אחרים, כמו באוקראינה.
תוצאת הדאגה ליהודי פולין התבטאה בפסקה בחוזה ורסאי, שהגנה על זכויות המיעוטים בפולין.
החוזה הבטיח ליהודים שוויון זכויות והכרה מפורשת בזכות היהודים לשמור שבת והתחייבות שלא לערוך בחירות כלליות או מקומיות בשבת.
בעקבות הסכם השלום הפולני-סובייטי שנחתם בריגה ב-1921, קיבלו תושבי שני הצדדים זכויות לבחור את מדינתם.
חוקת פולין החדשה העניקה ליהודים אותן זכויות כמו אזרחיה האחרים והתחייבה לסובלנות דתית.
מאות אלפי יהודים, בעיקר חנוונים ושאר בעלי מקצועות שנמנעו מלעבוד בשטח הסובייטי, עברו לפולין.
במפקד שנעשה בפולין ב-1921, 73.76% מסך כל היהודים על־פי דתם הכריזו שהם יהודים גם על־פי לאומיותם (ובמפקד של 1931 אמרו 79.9% שיידיש היא שפת־האם שלהם, ו-7.8% אף הצהירו שהעברית היא שפתם הראשונה, כלומר, רק אחוז קטן של יהודים פולנים אמרו שהפולנית היא שפת האם שלהם).
התעוררות האנטישמיות ברפובליקה השנייה התרחשה בעקבות עליית הלאומיות הפולנית שנתמכה על ידי ממשלת "המפלגה הלאומית הדמוקרטית" (אנדקים), וכן עקב אי זיהויים של היהודים כחלק מהעם הפולני ובידולם מהאוכלוסייה הפולנית.
בנוסף, היו שהאמינו שיש ליהודים מזימה להשתלט על פולין ולהקים בה מדינה יהודית.
תוכניתו של ראש ממשלת פולין בתחילת שנות העשרים, ולדיסלב גרבסקי, כללה הטלת מיסים על הסוחרים היהודים והצרת צעדי היהודים במדינה.
מדיניות מיסוי מפלה ומדיניות רישוי מפלה (שכונו בפי היהודים בשם "גזירות גרבסקי") היו לכלי כלכלי במלחמתו של גרבסקי נגד המיעוט היהודי במדינתו.
כן הוצרו צעדי היהודים שביקשו לקבל משרה ממשלתית, והוטל נומרוס קלאוזוס בלתי רשמי שהגביל את מספר היהודים באוניברסיטאות ל-10%.
חלקם של יהודים אלו (כשלושים אלף) עלה לארץ ישראל.
מצב היהודים השתפר מעט עם עלייתו לשלטון של המנהיג השמרן יוזף פילסודסקי.
פילסודסקי התנגד לאנטישמיות והחליף את עקרון ההטמעה האתנית של האנדקים ב"הטמעה מדינית" קרי, בחינת האזרחים על-פי נאמנותם למדינה.
בתקופת שלטונו, בשנים 1926 – 1935, שופרו תנאי היהודים, בעיקר הודות לראש הממשלה, קזימיר ברטל.
עם זאת, האווירה הכללית הייתה בלתי אוהדת כלפי היהודים.
על אף שפילסודסקי לא נודע בעוינות מיוחדת אליהם, ככל שהתרחקה תנועת ה"סנאציה" מהאידיאלים הסוציאליסטים של ימי בחרותו של פילסודסקי והתקרבה מבחינה אידאולוגית למשטרים הרודניים האחרים באזור, הרי שחל שינוי איטי אך משמעותי ביחס המשטר כלפי היהודים.
צירוף של מבחר נסיבות, בכללם השפל הגדול, הביאו לידי כך שמצבם הכללי של היהודים לא היה משביע רצון ומותו של פילסודסקי סימן מפנה לרעה ביחס השלטונות הפולנים אל האוכלוסייה היהודית.
האוכלוסייה היהודית המשיכה לגדול - במפקד של 1931 היו 3,113,933 תושבים יהודים בפולין, שהיוו 9.8% מן האוכלוסייה הכללית.
אולם באוכלוסייה העירונית היה שיעורם כ-30%.
לאחר מותו של פילסודסקי, שלט במדינה שלטון נשיאותי, כמעט דיקטטורי, של שלושה מנהיגים (מושצ'יצקי, בק ושמיגלי).
לממשלה היה יחס שלילי למיעוטים ומצב היהודים הידרדר.
הוטלו מכסות בלתי רשמיות או חצי רשמיות (נומרוס קלאוזוס) במטרה להפחית את מספר הסטודנטים היהודיים באוניברסיטאות בחצי (שיעורם ירד מ-20.4% ב-1928/9 ל-9.9% ב-1937/8), זאת בצירוף הנהגת שיטת ספסלי גטו המפרידה בין הסטודנטים היהודים לפולנים.
רבות מן המשרות הממשלתיות המשיכו להיות חסומות בפניהם ובשנת 1937 הגבילו האיגודים המקצועיים של הרופאים ועורכי הדין את חבריהם החדשים לפולנים נוצרים בלבד ושירות המדינה כבר חדל לחלוטין להעסיק יהודים.
לכל זה נלוותה אלימות פיזית: בין 1935 ל-1937 נערכו 500 תקריות אנטישמיות בהן נרצחו 79 יהודים.
אלימות הופעלה לעיתים קרובות בחנויות יהודיות ורבות מהן נבזזו.
חרם כלכלי מתמיד (בתמיכת הממשלה) על עסקי היהודים, התפרעויות על הנכסים בשילוב השפעת השפל הכלכלי הגדול על פולין, צמצמו מאוד את רמת החיים של יהודי פולין שהגיעה לרמה הנמוכה ביותר בעולם היהודי.
בשנת 1937 החלו פולין וצרפת לשאת ולתת על דרכים ואמצעים מעשיים לביצוע תוכנית מדגסקר שעיקרה טרנספר של אוכלוסייה יהודית לאי.
פולין שלחה אל האי ועדת חקירה של 3 חברים, שניים מהם יהודים.
בשובם ממנו, הגישו היהודים דוח פסימי על כושר הקליטה של מדגסקר, אבל ממשלת פולין קיבלה דווקא את דעתו החיובית של יושב ראש הוועדה הפולני.
ערב מלחמת העולם השנייה הייתה הקהילה היהודית בפולין גדולה ופעלתנית ביותר בענייניה הפנימיים אך ענייה מאוד וממודרת מהחברה הסובבת.
על פי מפקד שנערך בגרמניה ביוני 1933, חיו בה 56,480 יהודים זרים, אזרחי פולין, כאשר מעל 40% מתוכם נולדו בגרמניה.
בשנים 1933–1938 נקטה פולין בצעדים מנהליים למניעת שובם של אזרחים אלה מגרמניה ובאוקטובר 1938 פרסמה צו על ביטול דרכוניהם של כל האזרחים הפולנים שחיים מחוץ לה ושלא קיבלו היתר מיוחד להיכנס אליה עד סוף החודש.
בתגובה לצו הפולני, ב-27 וב-28 באוקטובר גירשה גרמניה בכפייה כ-16,000 יהודים פולנים.
בין היהודים שהובלו אל הגבול היו גם בני משפחתו של הרשל גרינשפן.
מצבם הכלכלי של יהודי פולין בין שתי מלחמות העולם אופיין בתהליך ממושך של הידרדרות כלכלית.
מרבית יהודי פולין בשנות העשרים, קרוב ל-80%, עסקו במסחר, רוכלות ותעשייה זעירה בבתי מלאכה קטנים.
זאת, עקב האפשרויות הקלות יחסית לפתיחת עסקים זעירים, היחס המפלה מהממשלה שמנעה מהם לעבוד בתעשייה ולהיכנס לשירות הציבורי, עקב החינוך הדתי שלא הכשירם למקצוע אקדמי וקשיי קבלתם לאוניברסיטאות.
בשנות השלושים חל תהליך של מעבר היהודים למקצועות חופשיים, אותם למדו בבתי הספר הגבוהים והם הפכו לכוח גדול ומשמעותי במקצועות הרפואה, המשפטים והעיתונות.
בשנות השלושים הוחרפו הצעדים הכלכליים מצד השלטון: על היהודים נחתו גזירות כלכליות רבות כמו מיסוי ורישוי לפתיחת עסקים שפגעו בפרנסתם והפכו לאמצעי לנישולם, ובעיקר נפגעו מה"אטטיזציה" - הלאמת ענפי כלכלה שונים.
לכך נוספה עוינות הציבור הפולני, שהתבטאה במשמרות שנערכו לפני עסקי היהודים או בלחימה כלכלית נגדם מצד איגוד הקואופרטיבים הפולני.
היהודים ניסו ללחום נגד מגמות אלו, פתחו בתי ספר למלאכה (כמו אורט), יצרו מוסדות אשראי יהודיים בעזרת הג'וינט ופתחו רשתות קמעוניות משל עצמם.
מרבית יהודי פולין בין מלחמות העולם חיו בקהילה חברתית ותרבותית נבדלת מהעם הפולני.
מעל ל-75% מהם ראו עצמם שייכים ללאום היהודי ורק מיעוט קטן מהם ראו עצמם כפולנים.
הם קיימו מפלגות יהודיות שונות שהתחלקו בחלוקה גסה לשלושה גושים: הציונים (והציונות הדתית), החרדים והחילוניים הלא-ציונים.
בתקופה בה פולין הייתה מחולקת, יהודים משטחי פולין נכנסו לבתי הנבחרים של אוסטרו-הונגריה ורוסיה.
והוקמה סיעה יהודית בפרלמנט של אוסטריה.
עובדה זו הייתה הבסיס לפעולה הפוליטית היהודית בפולין המאוחדת.
המפלגות ייצגו את הקהילה היהודית בפרלמנט הפולני – הסיים.
הייצוג היהודי, עקב החוקים המפלים, לא היה שווה ערך לאחוזם באוכלוסייה.
בבחירות הראשונות ב-1919 הצביעו למעלה מ-450,000 יהודים שסימנו את חלוקת הכוחות בקהילה היהודית: התנועה היהודית לאומית (הציונים) קיבלה מחצית הקולות (5 צירים), האורתודוקסים (החרדים) קיבלו 2 צירים, הפולקיסטים - 2 ופועלי ציון 1. מרביתם התאגדו יחדיו ל"גוש יהודי".
הייצוג היהודי גדל במושבי הסיים הבאים בשנות העשרים והשלושים עד למעלה מ-30 צירים שהחלו לשתף פעולה עם מיעוטים אחרים (גרמנים, אוקראינים ועוד) והרימו, בגיבושו של יצחק גרינבוים, את "גוש המיעוטים" על מנת להבטיח את כיבוד זכויות המיעוטים בפולין.
ב-1926 פורסמה "ההסכמה", בה מיתנה ממשלת פולין כמה תקנות אנטי יהודיות תמורת הינתקות היהודים מגוש המיעוטים, אולם מעמדם של היהודים בפוליטיקה הפולנית הלך ופחת עם השנים והצירים היהודים היו לרוב מנודים בפרלמנט, אף על פי שנכחו בכל בתיו.
האנטישמיות גברה נגדם גם מצד המיעוטים האחרים ובעיקר לחמה בהם "המפלגה הלאומית הדמוקרטית" (האנדקים).
המפלגות והתנועות השונות עסקו גם בפעולות חינוך מקיפות לאנשיהם שכללו בתי ספר, תנועות נוער, ישיבות ועוד.
בעוד שבשנות העשרים מרבית ילדי היהודים השתייכו לחינוך הפנים-יהודי, אם בחדרים ובישיבות ואם ברשתות החינוך כמו "תרבות" הציונית או "ציש"א" היידישאית, הרי שבשנות השלושים יותר ממחציתם למדו בבתי הספר הפולניים על מנת שיוכלו להתקבל לאוניברסיטאות וכן כביטוי למגמת החילון שהתפתח בקרב יהודי פולין.
המפלגות היהודיות ומפעלי החינוך שלהן היו:
התנועה הציונית - כללה את המפלגות: "הציונים הכלליים", מפלגה ליברלית שהייתה גדולה מאוד בפולין, מפלגת "פועלי ציון" הציונית סוציאליסטית, תנועת "המזרחי" שייצגה את הציונות הדתית והמפלגה הרוויזיוניסטית הימנית בראשות זאב ז'בוטינסקי.
בין מנהיגי התנועה הציונית בפולין היו יצחק גרינבוים ויהושע טהון.
המפלגות הציוניות עסקו בטיפוח החינוך הציוני בהפעלת רשת חינוך בשם "תרבות", בהם לימדו את השפה העברית וחינכו להגשמה לאומית בארץ ישראל.
המזרחי הפעיל רשת חינוך דתית-ציונית בשם "יבנה".
כמו כן הפעילו המפלגות את תנועות הנוער "דרור", "השומר הצעיר" "החלוץ", "החלוץ הצעיר" ו"בית"ר" ותנועת תורה ועבודה הדתית הפעילה את "השומר הדתי", "ברוריה הצעירה" ו"בני עקיבא,שהכשירו את חניכיהם לעלייה לארץ ישראל ולהתיישבות חלוצית בה.
הוקמו חוות הכשרה ברחבי פולין, בהן הוכשרו אלפי צעירים בעיקר לעבודות חקלאיות, במטרה להשתלב בהתיישבות העובדת בא"י.
בין השנים 1933–1937 עלו ארצה 75 אלף יהודים, שהגשימו את העלייה הלכה למעשה.
החרדים, על חצרות הרבנים, תנועת החסידות שפרחה מאוד והישיבות הגדולות ששימשו לרבים כסמכות תורנית, יוצגו בעיקר דרך מפלגת "אגודת ישראל".
המפלגה הפעילה את רשת "חורב" שכללה חדרים, ישיבות, בתי מדרש ומוסדות לחינוך מקצועי בהם למדו אלפי ילדים.
כמו כן פעלה רשת בתי ספר לבנות "בית יעקב".
החרדים ניסו דרך מוסדותיהם החדשים להילחם במגמת החילון שהתפתחה בקרב היהודים.
חילונים לא ציונים – יוצגו דרך פולקספרטי (פולקיסטים), מפלגה יהודית חילונית, שדגלה באוטונומיה לאומית ליהודים ובתרבות יידישאית, ותנועת הבונד, שהייתה מפלגת פועלים שדגלה ביישוב היהודים בפולין ולחמה להגשמת הסוציאליזם.
היא הפעילה רשת חינוך בשם "ציש"א", שחינכה לסוציאליזם ולתרבות יהודית שבראשה – שפת היידיש.
במקביל לבחירות הכלליות התנהלו גם בחירות מקומיות להנהגת הקהילה היהודית המקומית.
בבחירות אלו התמודדו רשימות פוליטיות רבות (עד לכ־30 רשימות יהודיות במקומות שונים).
הבחירות חשפו את הפיצול הפנימי הרב בתוך יהדות פולין, לצד יצירת שיתופי פעולה בין תנועות מנוגדות, כדוגמת חסידים ומתבוללים כנגד הציונים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התפתחו חיי תרבות עשירים בקרב יהדות פולין, בעיקר בוורשה, שממנה נפוצו למרבית הקהילות היהודיות.
הוצאו ספרים ועיתונים רבים, ביידיש ובעברית, והופקו עשרות הצגות מקוריות מצליחות.
בוורשה קמו מספר הוצאות ספרים ציבוריות ופרטיות ("קולטור-ליגע", "אחים לוין-אפשטיין", "אחיאסף", "צנטרל" ועוד), שהוציאו ספרים רבים ביידיש ובעברית, בעיקר של סופרי היידיש החשובים: שלום עליכם, מנדלי מוכר ספרים, שלום אש, י"ל פרץ ואחרים.
הוצאו לאור גם ספרי לימוד, כתבי עת, אוספים ושבועונים ספרותיים חשובים, וכן ספרי קודש וספרי מלומדים וספרות מתורגמת ענפה של מיטב סופרי העולם.
הוצאו לאור עיתונים יהודיים רבים, בעיקר ביידיש (יותר מחצי מיליון גיליונות ביום) וכן בעברית ופולנית, שתיארו את חיי היהודים ותרבותם.
עיתונים מרכזיים היו "הײַנט" ("היום"), ששילב סיפורים איכותיים עם מאפיינים פופולריים והפך לפרו-ציוני בהנהגת יצחק גרינבוים; "דער מאָמענט" ("הרגע"), שדגל בהשתלבות בחברה הפולנית ולאחר מכן תמך ברוויזיוניסטים ו"הצפירה", עיתון בעברית שהפך לפרו-ציוני בהנהגת נחום סוקולוב, הביא ידיעות רבות על חיי העם היהודי ומשך יהודים משכילים ודתיים כאחד.
כמו כן יצאו לאור מספר שבועונים למבוגרים ולילדים.
התיאטרון היידי התעורר מחדש בפולין לאחר הסרת החרם מעליו ב-1908. הועלו הצגות ביידיש של שלום עליכם, דוד פינסקי, פרץ הירשביין ואחרים וגם יצירות מתורגמות ליידיש של מיטב המחזאים הזרים.
בפולין פעלו כ-350 שחקנים יהודים.
להקת שחקנים חשובה שפעלה בוורשה הייתה "הלהקה הווילנאית".
היא העלתה הצגות בסגנון הריאליזם הבימתי של מחזאים יהודים וזרים ונחשבה לסמן איכות תיאטרונית.
הצגתה המפורסמת ביותר הייתה "הדיבוק" של אנ-סקי שהועלתה על ידם לראשונה ב-1920 (ולאחר מכן "אומצה" על ידי תיאטרון הבימה במוסקבה).
תיאטרון חשוב אחר היה "צנטראל" שהתפרסם לאחר מכן בשם "וויקט" והציג מחזות יידיש מגוונים, מקוריים ומתורגמים.
כמו כן הפעילו הקהילות היהודיות מוסדות צדקה רבים, שכללו מרפאות, בית חולים, בתי אבות, בתי יתומים, מוסדות לנכים, בתי תמחוי לעניים (אחד המפורסמים שבהם - מוסד "בית לחם") ועוד.
התרבות היהודית המתפתחת נגדעה באחת עם הכיבוש הנאצי את פולין.
שואת יהדות פולין במלחמת העולם השנייה
כתוצאה מהסכם ריבנטרופ מולוטוב בין גרמניה הנאצית לברית המועצות שנחתם באוגוסט 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, לחלוקתה של פולין היה ותפרוץ מלחמה, נחצתה פולין לשניים במהלך ספטמבר 1939 - החודש הראשון למלחמה, וחדלה לתפקד כישות מדינית עצמאית.
הגרמנים פלשו למערב ומרכז פולין ב-1 בספטמבר 1939, סיפחו והטילו חסותם על השטחים הללו.
החלה רדיפת היהודים באזורי לב פולין שנקראו בפי הגרמנים הגנרלגוברנמן - שטחי הממשל הכללי, בפיקודו של הנס פרנק.
כשני מיליון יהודים ישבו בשטחים אלה.
במשך השנתיים הראשונות הסתפקו הגרמנים בגזל הרכוש היהודי, דחיסת היהודים בגטאות ומשלוחם לעבודות כפייה.
בתקופה זו פעלו הגרמנים בקרב היהודים באמצעות "מועצות יהודים" (יודנרט).
ברית המועצות פלשה למזרח פולין ב-17 בספטמבר 1939 וגורלם של היהודים תחת הכיבוש הסובייטי לא היה אחיד:
קבוצה אחת, של נאמני הממשל הסובייטי מקרב היהודים, זכו לשנתיים נוספות של ביטחון יחסי תחת המטריה הסובייטית ובה בעת קוממו נגדם גורמים פשיסטיים ולאומנים בקרב האוכלוסייה המקומית שהאשימו (האשמה שהיה לה על מה להתבסס) את היהודים בסיוע לממשל הסובייטי.
הפשיסטים והלאומנים מקרב האוקראינים והפולנים ייחלו להגעת הנאצים ולשעת כושר להיפרע הן מן הסובייטים והן מן היהודים, שעת כושר שלא אחרה להגיע עת פלשו הנאצים לברית המועצות ביוני 1941 – מבצע ברברוסה.
הקבוצה השנייה של יהודים, אלו שהסובייטים פקפקו בנאמנותם, הוגלו שכם אחד עם אוכלוסיות נוספות (פולנים, אוקראינים) שנחשדו אף הם באי נאמנות לגולאגים בתוככי ברית המועצות.
ההערכה היא ש 30% ממיליון עד שניים אוכלוסי מזרח פולין שגורשו לשטח ברית המועצות בשנים 1939–1941, היו יהודים.
עם כיבוש חלקי פולין שהוחזקו על ידי ברית המועצות, ביוני 1941, החלו יחידות השמדה מיוחדות בשם איינזצגרופן לפעול בשטחים אלה בהרג שיטתי של יהודים, לרוב ליד בורות ירי, ובמקרים רבים בסיוע פעיל של משתפי פעולה מקומיים.
עד להקמת מחנות ההשמדה ומיסוד ההשמדה בגז, כבר נימחו קהילות שלמות מעל פני האדמה.
במהלך ועידת ואנזה ב-20 בינואר 1942 הציע הד"ר יוזף בילר, שהיה "מזכיר המדינה" בשטחי הממשל הכללי, לריינהרד היידריך להתחיל ב"פתרון הסופי של בעיית היהודים" בשטחי הממשל הכללי.
עם זאת, ההמתות הראשונות בגז החלו במחנה חלמנו עוד בדצמבר 1941. בתקופה זו החלה השמדתם השיטתית של יהודי אירופה והראשונים שנבחרו לכך היו יהודי פולין, בפיקוחו של המושל הכללי הנאצי הנס פרנק.
שישה מחנות השמדה הוקמו – אושוויץ, בלזץ, חלמנו, מאידנק, סוביבור, וטרבלינקה, ובהם הושמדו מיליוני יהודים.
מתוך אוכלוסייה של מעל שלושה מיליוני יהודים לפני המלחמה, שרדו כשלוש מאות ושמונים אלף יהודים לאחריה.
מתוכם כחמישים וחמישה אלף יהודים בפולין עצמה, אשר נטמעו באוכלוסייה הפולנית, הסתתרו ביערות ובקרב פרטיזנים, והיתר שבו ממחנות העבודה בברית המועצות, שרדו את צעדות המוות ממחנות הריכוז וההשמדה בגרמניה או לחמו בשורות הצבאות הפולנים – צבא אנדרס והצבאות ששיתפו פעולה עם הצבא האדום.
כן כלולים במספר זה יהודים שהצליחו לצאת לארצות המערב בתחילת המלחמה.
קיימת מחלוקת בדבר תפקידם של הפולנים בהשמדת היהודים.
לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בפולין החל דיון חופשי וגלוי בנושא רגיש זה.
במהלך הכיבוש הגרמני רוב הפולנים היו נתונים במאבק על עצם קיומם.
לא היה ביכולתם להתנגד באופן פעיל להשמדת היהודים.
היו מקרים רבים של פולנים שסיכנו את חייהם בניסיון להציל משפחות יהודיות ולסייע ליהודים (חסידי אומות העולם).
מעט מאוד שיתוף פעולה ניתן לנאצים מן האוכלוסייה המקומית.
עם כל זאת, היה היחס הפולני לשואה מצד האוכלוסייה בכללותה לעיתים אדיש, ולעיתים אף משתף פעולה.
הגרמנים ניצלו את הרגשות האנטישמיים של האוכלוסייה.
רבים הסגירו את שכניהם היהודים, ויש שעשו לעצמם מחייה כ"ציידי יהודים".
הפולנים ביצעו הרג ביהודים גם לאחר סיום המלחמה .
עם זאת בפולין היו הכי הרבה חסידי אומות העולם באירופה.
סוף מלחמת העולם השנייה מצא את פולין בשליטה סובייטית.
על פי הערכות שונות, בין 40,000 ל־100,000 יהודים שרדו את השואה על אדמת פולין, רובם שרדו במחבואים שונים ובעזרת תעודות מזויפות ומיעוטם היו שורדי המחנות ואלו שמצאו מחסה אצל הפרטיזנים.
במרץ 1946 דווח עיתון "המשקיף" שבכל פולין נשארו כ־60,000 יהודים, רובם בוורשה, קרקוב ולודז'.
כ־150,000 פליטים יהודיים שבו אליה משטחי ברית המועצות במסגרת הרה-פטריאציה, וכן ניצולים מגרמניה וארצות אחרות.
בסך הכול, נמצאו בפולין לאחר המלחמה כ-240,000 יהודים.
לפולין הושבה עצמאותה, אך כגרורה קומוניסטית של ברית המועצות.
חלק מהיהודים ניצולי השואה ביקשו להשתלב בפולין החדשה תוך שמירה על זהותם.
בלובלין, תחת חסות ה-PKWN הוקם ועד יהודי מרכזי שנשלט על ידי גורמים חילוניים ובראשם ד"ר אמיל זומרשטיין.
הדרישות לשירותי דת נענו אך במשורה.
הממשלה הסכימה להקמה של קהילות יהודיות שיעסקו אך ורק בסיפוק צורכי דת, ואלו החלו לקום בערים שונות בפולין.
הקהילות הקימו איחוד מרכזי של הקהילות ולצדם הוקמה רבנות ראשית של פולין.
אחרי שחרורה של כל אדמת פולין, עבר הוועד היהודי לפראגה שבוורשה.
רוב היהודים התרכזו בערים הגדולות ולא חזרו לעיירות (שטעטלך) מהן באו, הן כיוון שרכושם נתפס על ידי גויים, הן בשל קשיי פרנסה הנובעים מכך, והן כי הקהילות הושמדו ולא היו חיי חברה יהודיים.
זאת בנוסף על החשש מפני פוגרומים ופרעות.
ב-2 בינואר 1945, בישיבה השישית של המועצה הלאומית הארצית הפולנית (KRN), אמר ראש ממשלת האחדות הלאומית, אדוארד אוסובקה-מורבסקי "היהודים ששרדו ייהנו משוויון זכויות מלא, לא רק מן הבחינה החוקית אלא למעשה, וכן תינתן להם עזרה בשיקום תעסוקתי.
הממשלה לא תגביל את הגירת היהודים על בסיס בחירה חופשית גמורה."
היהודים בפולין נתקלו ביחס עוין של פולנים ובכמה ערים התחוללו שוב פוגרומים.
ניסיונות הממשלה הקומוניסטית להילחם באנטישמיות לא הועילו, ובמשך השנה שלאחר השחרור נרצחו כ־350 יהודים ברחבי פולין, בהם 42 נפשות משרידי הקהילה היהודית בקיילצה בפוגרום קיילצה.
מצוקת היהודים הפליטים גברה והם שוכנו בצפיפות במחנות עקורים.
רובם ביקשו לעזוב את פולין.
התנועה הציונית ארגנה את מבצעי "הבריחה" ובמבצע הברחה העבירה יותר ממאה אלף יהודים אל חופי ארץ ישראל.
אחרים היגרו לארצות אירופה ולארצות הברית.
עם סגירת שערי פולין ב-1950, השלטונות סגרו את כל הארגונים היהודים שלא היו בעלי זיקה קומוניסטית, ולכן נסגרו כל הארגונים הציוניים, נסגרה הישיבה בלודג' ובנוסף הופסקה פעולתו של הג'וינט בפולין.
וכתוצאה מכך התגבשו שני ארגונים יהודיים:
הוועד המרכזי של יהודי פולין שאיגד את רוב יהודי פולין
איגוד הקהילות הדתיות (אחריות על שחיטה כשרה ובתי כנסת), חלק מיהודי פולין הדתיים היו חברים בשני הארגונים
בנוסף על שני ארגונים אלו, התיר השלטון את קיומו של המכון ההיסטורי היהודי.
בין יולי 1950 לסוף יולי 1951 אושרה יציאה של יהודים ציוניים ודתיים, היוצאים היו חייבים לוותר על אזרחותם הפולנית ועל זכות השיבה לפולין.
בעליה זו יצאו מפולין לישראל כ-25,000 נפש.
בשנת 1956 הותר ליהודי פולין לעזוב את המדינה וכך עלו לישראל כ־35 אלף יהודים, חלקם מברית המועצות שיכלו להוכיח כי היו בעבר אזרחי פולין.
עלייה זו נקראה "עליית גומולקה", על שם הנשיא ולדיסלב גומולקה.
בין השנים 1961 ל־1966 כיהן אשר ציבעס כרבה הראשי של פולין.
לאחר מלחמת ששת הימים ניתקה פולין, כיתר מדינות הגוש המזרחי, את יחסיה הדיפלומטיים עם מדינת ישראל ונקטה בקו פרו-ערבי ואנטי-ציוני.
במרץ 1968, במסווה של מערכה נגד הציונות, החל מסע אנטישמי מאורגן בפולין שבמהלכו פוטרו יהודים ממשרות ממשלתיות, ומן הצבא, המפלגה, האוניברסיטאות ואמצעי התקשורת ואזרחותם נשללה.
אלפי יהודים עזבו את פולין בעקבות כך, והקהילה חוסלה כמעט לחלוטין.
עם נפילת המשטר הקומוניסטי ב-1989 נותרו בפולין בין 5,000 ל־10,000 יהודים, כשחלקם מסתירים את מוצאם היהודי.
במרץ 2018, בטקס לציון 50 שנים למסע הרדיפה והגירוש, נשיא פולין אנדז'יי דודה ביקש בשם ארצו מחילה על אירועי אותה עת.
כיום יש קהילה קטנה מאוד של יהודים בפולין, סרג'ו דלה-פרגולה, מצא שבפולין יש כ־4,500 יהודים.
ועד 10,000 איש שהם ממוצא יהודי.
פולין המודרנית והדמוקרטית של היום, נטולת יהודים כמעט לחלוטין, עדיין עוסקת בהנצחת יהודיה שאינם עוד.
זכר ומורשת יהדות פולין, על תפארתה וחורבנה, מוצגים בהבלטה במקומות רבים, ואף מהווים מרכיב חשוב בתעשיית התיירות של פולין.
בתי כנסת ברחבי פולין, אשר שרדו את השואה ואת תקופת המשטר הקומוניסטי, שופצו ושוחזרו, ובחלקם הפכו למוזיאונים לתולדות הקהילה היהודית המקומית.
ב־2013 נפתח המוזיאון לתולדות יהודי פולין באזור בו עמד גטו ורשה.
משלחות של בני נוער מישראל ומהתפוצות מגיעות מדי שנה לסיורים בפולין כדי לעסוק ביהדותה לפני השואה ולאחר שנחרבה.
התקופה המוקדמת ביותר בה הגיעו יהודים לסקוטלנד שנויה במחלוקת.
האזור, שנקרא בפי הרומאים "קלדוניה", מעולם לא סופח לאימפריה, אולם הרומאים כבשו לפרק זמן קצר את דרום סקוטלנד.
ההיסטוריה של יהודי בריטניה תמיד מתוארת מתוך זווית ראייה אנגלית, בעוד שהמימד הסקוטי נדחק לשוליים.
מוצאם של רוב יהודי סקוטלנד בגלות אשכנז, בפרט ממדינת ליטא.
תקופת ימי הביניים עד האיחוד עם אנגליה
השלטון בסקוטלנד בתקופת ימי הביניים לא רדף את היהודים.
מציין באוטוביוגרפיה שכתב שיש בסיס לטענה שסקוטלנד היא המדינה האירופאית היחידה שאין לה היסטוריה של רדיפת היהודים מטעם השלטון.
כמו מדינות נוצריות רבות, הסקוטים בתקופת ימי הביניים האמינו שהם בעלי זיקה תנ"כית.
הצהרת ארברואת' (מה- 6 באפריל 1320), מאשרת את מעמדה של סקוטלנד כמדינה ריבונית, עצמאית ובעלת זכות להשתמש בכוח צבאי אם תותקף באופן חד צדדי.
נוסח ההצהרה קובע שבעיני האל: cum non sit Pondus nec distinccio Judei et Greci, Scoti aut Anglici (כלומר אין הבדל או עדיפות בין יהודי, יווני, סקוטי או אנגלי).
היהודי הראשון שיש לגביו תיעוד שביקר בסקוטלנד הוא דייוויד בראון.
התיעוד הוא משנת 1693, מעט לפני האיחוד עם אנגליה.
על פי התיעוד בראון הגיש בקשה לגור ולסחור בעיר אדינבורו.
רוב ההגירה היהודית התרחשה לאחר 1707. המשמעות היא שהיהודים באותה תקופה היו נתונים לחוקים אנטישמיים בריטיים.
אוליבר קרומוול התיר מחדש כניסת יהודים לממלכה האנגלית בפרוטקטורט ב-1656, והשפיע על המצב בסקוטלנד.
סקוטלנד הייתה גם תחת שיפוט חוק היהודים שנחקק ב-1753, ובוטל בשנה שלאחר מכן.
בוגר אוניברסיטת גלאזגו הראשון שידוע שהיה יהודי היה לוי מאיירס, ב-1787. בשונה מחבריהם האנגלים, סטודנטים סקוטים לא אולצו להצהיר הצהרה דתית.
ב-1795 ידוע על הרמן ליון, שקנה חלקת קבר באדינבורו.
הוא היה במקורו מגרמניה, והיה רופא שיניים ורגליים.
הוא הגיע לסקוטלנד ב-1788. אין זכר לחלקת הקבר כיום, אך היא מסומנת במפת סקר מ-1852.
הקהילה היהודית הראשונה באדינבורו נוסדה ב-1816, בגלאזגו ב-1823 ובאברדין ב-1893. בית הקברות היהודי בדנדי מראה שהייתה גם בעיר זו קהילה יהודית מאז המאה ה-19.
היהודי בן גלאזגו אשר אשר (1837-1889) היה היהודי הסקוטי הראשון שהיה רופא.
הוא כתב ספר על טקס ברית המילה היהודי (1873).
ב-1878, יהודים נקשרו לאריסטוקרטיה הסקוטית כשחנה דה רוטשילד, שנולדה באנגליה, נישאה לארצ'יבולד פרימרוז.
בנה, הארי, היה שר החוץ של סקוטלנד במשך שנה ב-1945.
בבורחם מרדיפות באימפריה הרוסית, התיישבו יהודים רבים בערים הגדולות בממלכה המאוחדת, כולל בסקוטלנד, ובעיקר בגלאזגו.
כמו כן מעט יותר באדינבורו, ומעט באברדין, דנדי, גרינוק ואייר.
רובם הגיעו ממערב האימפריה, ובמיוחד מליטא.
ההגירה נמשכה לתוך המאה ה-20 וב-1905 ממדי ההגירה הגיעו לכדי 8,000 יהודים.
האוכלוסייה של יהדות סקוטלנד גדלה משמעותית באמצע המאה ה-20 כאשר זרם של פליטי רדיפות הנאצים ומלחמת העולם השנייה הגיעו לסקוטלנד.
ב-1939 הגיע מאוסטריה הרב זאב וולף גוטליב שליווה קבוצה של ילדים שהוסעו לבריטניה במסגרת ה"קינדרטרנספורט".
הוא כיהן בשנים 1950–1976 כרב הראשי של סקוטלנד, רב בית הכנסת קווינ"ס פארק ואב בית הדין של גלאזגו.
ע"פ מדגם אוכלוסין שנערך ב-2011 כ-5,887 יהודים מתגוררים בסקוטלנד, בעיקר באדינבורו, גלאזגו ובדנדי.
רוב האוכלוסייה היהודית מתגוררת באזורים העירוניים.
בימי השיא מנתה הקהילה היהודית המקומית כ-15,000 יהודים בגלאזגו לבדה.
רוב הצעירים מהגרים דרומה, לאנגליה.
בודדים עלו בשנים האחרונות לישראל.
הארגון היהודי הגדול ביותר הוא מועצת הקהילות היהודיות בסקוטלנד , שהיא הגוף המייצג את כל הקהילות היהודיות בסקוטלנד.
מועצת הקהילות מייצגת את הקהילה היהודית בסקוטלנד בממשלה הסקוטית וגם בגופים רשמיים אחרים.
המועצה מתאמת עם שרים, חברי ממשלה, כנסיות, איגודים מקצועיים, ואחרים בנושאים המשפיעים על הקהילה היהודית.
מועצת הקהילות גם מספקת סיוע ועזרה לקהילות קטנות, ליחידים ולמשפחות אשר גרות רחוק מקהילה יהודית.
המועצה עוזרת לארגונים בקהילה היהודית לעמוד בדרישות רגולטוריות שונות.
סקוג"ק גם מקדמת דיאלוג והבנה בין הקהילה היהודית וקהילות אחרות סקוטלנד.
רשימה של יהודים סקוטים ידועים
האחים נופלר (דייר סטרייטס) - מוזיקאי רוק
אריק וולפסון - מוזיקאי ומלחין, חבר בלהקת פרויקט אלן פרסונס
זאב וולף גוטליב - רב, דיין, עורך ומחנך
אליסיה סילברסטון - שחקנית אמריקאית שהוריה יהודים ילידי סקוטלנד (אמה התגיירה).
דייוויד דוכובני - שחקן אמריקאי שאביו יהודי ואמו ממוצא סקוטי.
יהדות סלוניקי (נקראה גם: 'ירושלים דבלקן') היא קהילה יהודית בסלוניקי שבצפון יוון.
הקהילה, שנחשבה כקהילה היהודית־הספרדית הגדולה ביותר באירופה ערב מלחמת העולם השנייה, היוותה מרכז תורני ורוחני במשך מאות שנים, והונהגה בידי רבנים ידועי שם.
הקהילה היהודית תרמה תרומה מכרעת בהפיכת העיר למרכז של סחר ימי בין־לאומי, דיפלומטיה והשכלה.
בראשית המאה העשרים הגיעה לשיא גודלה, ומנתה כ־80,000 נפש.
הקהילה נוסדה במאה השנייה לפני הספירה בידי יהודים שהיגרו מאלכסנדריה.
במרוצת הדורות הפכה הקהילה לאחת הקהילות היהודיות הגדולות והמשפיעות באזור הבלקן.
בראשית העת החדשה, ובעיקר לאחר גירוש ספרד בסוף המאה ה־15, הגיעו לעיר גולים רבים מחצי האי האיברי, והקהילה הספרדית הפכה לגורם דומיננטי בעיר בעלת רוב יהודי.
קהילת יהודי סלוניקי התאפיינה בריבוי קהלים ועדות, וכללה, בנוסף לספרדים ולרומניוטים, גם איטלקים, אשכנזים, פורטוגזים, ואף קהילות שומרוניות וקראיות שפעלו בה בתקופות קדומות.
הקהילה שגשגה מבחינה דתית, תרבותית וכלכלית במשך מאות שנים, אך חרבה כמעט כליל בשואה, אז נרצחו כ־90% מבניה ובנותיה בידי הנאצים ובעלי בריתם.
עלייתה של סלוניקי כמרכז מסחרי יהודי מוביל נבעה מהתנאים ההיסטוריים והחברתיים שאִפשרו לקהילה היהודית לשגשג בה תחת השלטון העות'מאני.
מיקומה האסטרטגי, פעילותה הכלכלית הענפה, וקליטתם המוצלחת של גולי ספרד, חברו יחד לכינונה של קהילה יהודית תוססת מהבחינה הכלכלית והרוחנית.
היישוב היהודי מהתקופה ההלניסטית ועד הכיבוש העות'מאני
את ייסוד הקהילה היהודית בסלוניקי מייחסים ליהודים שבאו מאלכסנדריה שבמצרים, באמצע המאה השנייה לפני הספירה.
יהודים אלו הקימו במרוצת הזמן שני בתי כנסת, "עץ החיים" ו"עץ הדעת".
במאה הראשונה לספירה הייתה קהילה יהודית מאורגנת ובעלת השפעה, כך לפי תיעוד בברית החדשה המציין כי בעיר היה בית כנסת בו הטיף השליח הנוצרי פאולוס במשך שלוש שבתות רצופות, אך היהודים דחו אותו.
קבלת הנצרות בידי הקיסר קונסטנטינוס בשנת 313 לספירה לא השפיעה באופן מהותי על הקהילה היהודית בסלוניקי, אך מצב זה השתנה עת פעל תאודוסיוס הראשון להמיר את דתם של תושביה היהודים של האימפריה הרומית המזרחית לדת הנוצרית ואסר עליהם התכנסויות.
לאחר זמן הוציא הקיסר צווים שונים שהצרו עוד את צעדי הקהילה היהודית.
בית כנסת שומרוני נוסד בעיר בשלהי המאה הרביעית בידי סיריקיוס מניאפוליס.
עם הקמת האימפריה הביזנטית בשנת 395 לספירה, נעשתה סלוניקי לעיר השנייה בגודלה במדינה (אחרי קושטא), והקהילה היהודית בה הייתה נתונה לרדיפות מצד השלטון הנוצרי.
תיעוד מהמאה ה־11 מספר על קיומה של קהילה יהודית קראית בעיר שהתקיימה עד המאה ה־16.
בשנת 1096 פשטה בקהילה היהודית בסלוניקי תנועה משיחית, ככל הנראה בהשפעת מעשי הטבח שבוצעו ביהודי לותרינגיה וקהילות הריינס, כהקדמה לקריאתו של האפיפיור אורבנוס השני למסע צלב ולשחרור אדמת הקודש מהכיבוש המוסלמי.
התנועה חדלה להתקיים עם כיבוש ירושלים על־ידי הצלבנים בשנת 1099.
בשנת 1169 ביקר בעיר מגלה הארצות היהודי בנימין מטודלה, והעיד על קיום קהילה יהודית גדולה עם תלמידי חכמים במקום:
בשנת 1185 כבש הצבא הנורמני של סיציליה את סלוניקי וטבח בתושביה .
היהודים הגנו יחד עם היוונים על העיר, וההגמונים של אותה תקופה דיברו בשבח היהודים בשל נאמנותם.
יהודים מהונגריה נמלטו לעיר בשנת 1376 עקב צו גירוש ליהודים שהוציא לאיוש הראשון, מלך הונגריה.
בשנת 1430 כבש מוראט השני, סולטאן טורקיה את העיר והגן על כלל התושבים והיהודים בפרט.
ארבעים שנה אחרי הכיבוש הטורקי הגיעו יהודים לעיר בעקבות גירוש בוואריה והקימו קהילה אשכנזית בצד הקהילה הרומניוטית הוותיקה.
הקהילה ('קהל קדוש וארנבוק') שמרה על ייחודה, חבריה דיברו יידיש בדיאלקט מיוחד והתפללו לפי נוסח אשכנז עד שהתפזרה בתחילת המאה ה־20.
בואם של יהודי ספרד ופורטוגל
התיישבותם של היהודים האיברים בעיר סלוניקי החלה עוד בסוף המאה ה-14, עם הגעת פליטים מקטלוניה בעקבות גזרות קנ"א וכן סוחרים שביקשו לקבוע את מושבם בעיר.
לאחר גירוש ספרד ופורטוגל בסוף המאה ה־15, הייתה סלוניקי למרכז היהודי הספרדי הגדול ביוון, עת הגיעו אל סלוניקי עשרות אלפי יהודים, בהם רבנים, גבירים וסוחרים גדולים.
בין הרבנים הידועים שהגיעו בשנים שלאחר הגירוש: רבי שמואל פרנקו, דון יהודה בנבנישתי, יוסף טאיטאצאק, שהקים בעיר ישיבה גדולה, ולוי בן חביב.
המהגרים היהודים הגיעו ממחוזות שונים ברחבי חצי האי האיברי; קסטיליה, אראגון, קטלוניה, גליסיה, אנדלוסיה, מיורקה, ליסבון ואיבורה וכן מאזורי דרום איטליה, ובהם אוטרנטו, אפוליה, קלבריה וסיציליה, ומאוחר יותר גם מפרובאנס שבדרום צרפת.
המהגרים הספרדים נבדלו מתושבי הקהילות היהודיות הוותיקות של סלוניקי; הרומניוטית האיטלקית והאשכנזית, בלשונם, בתרבותם ובמנהגיהם הדתיים.
בשל רצונם באוטונומיה ובשמירה על צביונם הייחודי, התארגנו היהודים יוצאי חצי האי האיברי ב"קהילות" על שם ערי המוצא של חבריהן (כגון: קהילת קסטיליה, קהילת ליסבון, קהילת איבורה וכדומה).
במהלך 50 השנים שלאחר גירוש ספרד והגעת היהודים מחצי האי האיברי לסלוניקי, שינתה העיר את פניה לבלי הכר; לראשונה בהיסטוריה של העיר נוצר בה רוב יהודי, והעיר, שהייתה עיר מהגרים מעורבת, נהייתה לעיר בעלת מאפיינים יהודיים.
הנמל כמעט ושבת בשבתות ובמועדי ישראל, ובמרבית אזורי העיר נשמעו תפילות ומזמורי שבת וחג.
העיר זכתה לכינויים כמו "עיר ואם בישראל", "ירושלים הקטנה" ו"ירושלים דבלקן".
במפקד שנערך בשנת 1519, נמצא רוב יהודי באוכלוסיית העיר, לעומת פחות מרבע יוונים ופחות מרבע מוסלמים.
בשנת 1536 הגיעו לסלוניקי יהודים אנוסים מפורטוגל, פליטי האינקויזיציה הספרדית.
חלקם הסירו את מסווה הנצרות בסלוניקי עצמה וחזרו לחיק היהדות.
יהודים אלה הקימו בתי כנסת משלהם ("קהל קדוש לישבון", "קהל קדוש איבורה") על שמות מקום מוצאם.
בעיני הרבנות המקומית נחשבו האנוסים כיהודים לכל דבר.
כלל האוכלוסייה היהודית בסלוניקי באמצע המאה ה־16 נאמד בכ־20,000 נפש.
בזכות קשריהם ההדוקים עם קהילות צרפת, הולנד, מצרים וערי איטליה, בפרט ונציה וליבורנו, היה לסוחרי סלוניקי באותה התקופה יתרון רב במסחר הבין־לאומי.
יהודים הצטיינו באריגת בגדי משי, בצביעת צמר ואמנות הטקסטיל, בייצור תכשיטים ובכריית מתכות יקרות במכרות הכסף והזהב שליד סלוניקי.
בסלוניקי היו אז כשלושים עדות יהודיות, ומדי פעם היו מתכנסים ראשי העדות ומחליטים על תקנות לכלל הקהילה (הם היו נבחרים על־ידי כלל העדה ונודעו בשם ראשי הקהל, פרנסים, ממונים, נבחרים ואנשי מעמד וראשי הקהל).
הפרנסים היו קובעים את שיעורי המס לשלטונות מכל עדה ועדה.
מלבד ישיבות התקיימו בעיר בית מדרש לפיוטים ולזמרה ובית אולפנה למדעים.
בשנת 1545 פרצה שריפה גדולה שלובתה במהירות עצומה על־ידי רוחות צפוניות ('וארדאר') וכילתה כ־5,000 בתים – מרביתם בתי יהודים – עשרה בתי כנסת של הקהלים השונים, כמה בתי מדרש וכמה מן הספריות הגדולות של הקהילה היהודית.
לאחר השריפה פעלו היהודים לשיקום העיר ובנו בתים בסגנון קסטיליאני, וכך הפכה סלוניקי מעיר בעלת אדריכלות ביזנטית לעיר בעלת מראה ספרדי מודרני.
במאה ה־16 התפרסמה סלוניקי בזכות הרופאים בני הקהילה היהודית: נודעו במיוחד הרופא אמטוס לוזיטנוס בן למשפחת אנוסים פורטוגלית שחזר ליהדות (מ' 1568), שלמה בן הרב דון שמואל בן דון שם טוב בן חביב (מ' ~1504), יוסף פארו (מ' ~1512) ודון יצחק אברבנאל (מ' ~1543).
בסוף המאה ה־16 החלו לקבור בבית הקברות היהודי של העיר, שהיה אחד מבתי הקברות הגדולים בעולם היהודי.
להערכתו של יצחק שמואל עמנואל, במהלך הדורות נקברו במקום כארבע מאות אלף מתים.
בתחילת המאה ה־17 פקדו את העיר מגפות ושריפות, אך הקהילה הוסיפה לשגשג; יהודים המשיכו ביצוא תבואה, כותנה, צמר, משי ואריגים, ונשים יהודיות התמחו בגידול טבק.
באמצע המאה היוו 30,000 היהודים מחצית מאוכלוסיית סלוניקי.
עם תחילת השפל בקיסרות העות'מאנית בסוף אותה מאה, חלה ירידה גם בתנועת המסחר, אך הקהילה הוסיפה להיות אבן שואבת לתלמידי חכמים.
לאחר גזרות ת"ח ות"ט היגרו יהודים מפולין לסלוניקי.
האירוע המרכזי בחיי הקהילה במאה ה־17 חל בבואו של שבתאי צבי מייסד תנועת השבתאות; בשנת 1658 הגיע שבתאי צבי לסלוניקי והתקבל בתחילה בכבוד על־ידי יהודי העיר וקנה לעצמו מעריצים, עד שעשה מעשים אסורים על פי ההלכה והתבקש על־ידי רבני סלוניקי לעזוב את העיר.
בשנת 1666 התאסלם שבתאי צבי בקושטא שבאימפריה העות'מאנית, מעשה שגרם לזעזוע בקרב הקהילה היהודית בסלוניקי ובעולם היהודי כולו.
מספר שנים לאחר מותו של שבתאי צבי התאסלמו מספר משפחות מבני סלוניקי וכך נולדה הכת "דונמה" שהתפשטה לקושטא ולמקומות אחרים.
בעקבות הסערה סביב שבתאי צבי, התאחדו 30 העדות היהודיות בסלוניקי לקהילה אחת, ובראשה שלושה רבנים קבועים, וכל בתי הדין בקהילה אורגנו מחדש על־פי שלוש חטיבות לדיני אישות, חזקות ואיסור והיתר.
בתחילת המאה ה־18 הגיעו לסלוניקי יהודים איטלקים בעיקר מליבורנו, רובם סוחרים עשירים ובנקאים.
יהודים אלו היו סנוניות ראשונות של תהליכי מודרניזציה וחילון בקרב יהודי סלוניקי.
הפראנקוס תרמו לפיתוח התעשייה בעיר בהקמת תשתית תאורה, בייצור ובהפצת גז טבעי, בפיתוח אמצעי תחבורה, טחנות מים שסייעו לייצור הטקסטיל, ייסדו בתי חרושת, בתי חולים ובתי ספר, תקעו יתד בתעשיית הטבק ובקידום התיעוש והמודרניזציה של העיר.
הפראנקוס היו בעלי בתי החרושת, בתי המסחר והבנקים, דרכם הפעילו רשת פיננסית בין־לאומית.
בין היתר היו בבעלות הפראנקוס בתי מלאכה גדולים שבהם עבדו חלק מבני הקהילה באריגה ובצביעת בדים.
ההגמוניה על המסחר באותה תקופה הייתה בידי משפחות יהודיות אצילות מבני הפראנקוס: אלאטיני, מודיאנו, פרננדס־דיאז, מורדוך ונבארו.
הפראנקוס היוו מעמד אריסטוקרטי סגור רם מעלה, נישואים בינם לבין יהודי המקום כמעט שלא התקיימו, פעילותם למען השכלה מודרנית לבניהם, אורח חייהם והפטור שקיבלו ממיסים עוררו עליהם לא אחת תרעומת מצד רבני הקהילה.
במרוצת הזמן השתלבו בני הפראנקוס בקרב הקהילה היהודית המקומית, חלק ניכר מפרנסי ונשיאי הקהילה באו מקרבם.
בסוף המאה ה־18 הייתה קהילת סלוניקי בין הגדולות שבקהילות היהודיות בעולם ואחת הקהילות החשובות ביותר בין קהילות הבלקן, ואף כונתה "ירושלים דבלקן".
הנוכחות היהודית בעיר הייתה כה ניכרת עד כי עסקי המסחר בה, לרבות הנמל, הושבתו ממלאכה בשבתות ובמועדי ישראל, בין רבני העיר באותה תקופה היו שמואל יצחק מודיליאנו, אברהם הכהן מסלוניקי, חיים יצחק הכהן חסיד ויוסף בן דוד מסאלוניקי.
בשנת 1881 גירשה רוסיה מתחומה יהודים שהיו נתיני האימפריה העות'מאנית ואלו נקלטו בחלקם הגדול בסלוניקי.
בשנת תרמ"ז 1887 תיאר סופר צרפתי לא יהודי שביקר בעיר את התושבים היהודים:
התפתחות התנועה הלאומית־ציונית אל מול התנועה הסוציאליסטית
החל מסוף המאה ה־19 התפתחו בקרב יהודי סלוניקי שתי מגמות חברתיות־פוליטיות מנוגדות, האחת לאומית־ציונית והאחרת סוציאליסטית.
בשנת 1899 נוסדה בסלוניקי אגודה בשם "קדימה", שעסקה בלימוד השפה העברית, היסטוריה יהודית והפיצה רעיונות ציוניים.
אגודה נוספת, סוציאליסטית "מועדון בוגרי אליאנס" קמה שנה לאחר מכן והסתמכה על מערכת החינוך של אליאנס בסלוניקי שנוסדה באמצע המאה ה־19.
התומכים בזרם הלאומי־ציוני פעלו בשני מישורים שהיו לעיתים מנוגדים.
מישור פעולה אחד הוביל להתנתקות מסלוניקי ועלייה לארץ ישראל, מגמה שבאה לידי ביטוי ראשון בתחילת שנות ה־30 של המאה ה־20 לאחר פרעות קמפבל.
מישור הפעולה השני היה להקים אוטונומיה יהודית בסלוניקי וסביבתה, מעין עיר־מדינה שבה ליהודים יהא שלטון עצמי ואוטונומיה מוחלטת.
בני הזרם הסוציאליסטי שאפו להטמע בחברה היוונית, הם ראו עצמם אזרחים יוונים בני דת משה ורובם ככולם השתייכו לבני המעמד הגבוה, סוחרים ובנקאים אמידים בוגרי אליאנס שהיו לרוב בעלי זיקה נמוכה לדת וראו בציונות ובלאומיות סכנה לעתידם החברתי והכלכלי.
עם ניצחון יוון על האימפריה העות'מאנית במלחמת הבלקן הראשונה וכיבוש סלוניקי, נכנס הצבא היווני לעיר ב־1912, והמיעוטים, ובכללם היהודים, הושוו בזכויותיהם עם שאר תושבי יוון.
בתחילת המאה ה־20, עת הכיבוש היווני של סלוניקי, מנתה האוכלוסייה היהודית כ־80,000 נפש, יותר ממחצית מאוכלוסיית העיר.
בשבת ל' באב ה'תרע"ז (18 באוגוסט 1917) פרצה שריפה גדולה בסלוניקי.
על פי הגרסה הרשמית, מקור השריפה במטבח של בית פרטי, ברחוב אולימפיאדוס מספר 3. התוצאה הייתה שרפת ענק אשר כילתה למעלה משלושת רבעי העיר, בעיקר במרכז, ובתוכם כ־4,100 בתים, מרביתם של יהודים, בשטח כולל של 217 הקטאר.
בשרפה אבדו מרבית בתי הספר הציבוריים והפרטיים, 32 בתי כנסת של הקהלים השונים, בתי מדרש וישיבות, השוק היהודי הישן וחנויות רבות באזור המסחרי.
כמו כן נשרפו כליל בית הדפוס של חברת 'עץ החיים' ובית היתומים על שם קארלו אלאטיני.
רבים השתדלו לסייע ליהודי סלוניקי, ובהם סר משה מונטיפיורי ויהודית מונטיפיורי ובני משפחת רוטשילד.
השרפה הותירה למעלה מ־50,000 יהודים ללא קורת גג.
במאמצים גדולים הצליחה הקהילה להקים מחדש חלק ממוסדותיה, יחד עם בתי מגורים ובתי מסחר של יהודים.
אולם, על פי החלטת ממשלת אלפטריוס וניזלוס, היהודים לא הורשו לחזור למיקומם המקורי במרכז העיר, ונדחקו לשולי העיר.
שרפה זו היוותה את תחילת השקיעה במצבם של היהודים בעיר.
בשנת 1919 העיר עיתון "הניו יורק טיימס" שהממשלה היוונית לא הציעה הסבר מספק לגורם השרפה, והתושבים העלו חשדות בנושא.
זאת במיוחד לאור קריאות השמחה של עיתוני אתונה, שחגגו את "היעלמותו של הגטו העתיק של מקדוניה".
בזמן מלחמת העולם הראשונה עזבו רבים מהיהודים את העיר, הן בשל תוצאות השרפה של 1917, שהותירה יהודים רבים חסרי קורת גג, והן בשל הגירת פליטים יווניים רבים מאנטוליה בעקבות הכיבוש הטורקי.
בקרב הפליטים הללו התפתחה תנועה אנטישמית פשיסטית, ובנוסף הוטלו גזרות על תושבי סלוניקי היהודים, כגון איסור פתיחת עסקים בימי ראשון, הגבלה על לימודים בבתי הספר היהודיים ועוד.
בשנת 1921 התמנה כרב העיר הרב בן ציון חי עוזיאל.
זמן קצר לאחר מכן הוא עלה ארצה והתמנה להרב הראשי לישראל והראשון לציון, ולממלא מקומו התמנה הרב עמנואל ברודו.
לאחר פטירתו התמנה לממלא מקומו הרב חיים חביב, שנספה עם בני קהילתו באושוויץ־בירקנאו.
בשנת 1922 החלה בנייתו של שוק מודיאנו במסגרת שיקום העיר לאחר השרפה הגדולה שהתחוללה בעיר ב־1917, אשר תוכנן על־ידי האדריכל אלי מודיאנו, בן למשפחת מודיאנו היהודית־איטלקית הידועה בעיר.
דו"ח של הסיגורנצה הרומנית מ־3 בינואר 1928 מציין שבמהלך משחק כדורגל בסלוניקי של הקבוצה הרומנית Unirea Tricolor, הותקפו הרומנים על־ידי היהודים המקומיים בעקבות המהומות האנטישמיות הסטודנטיאליות ברומניה וזיכויו של רוצח היהודי דוד פאליק.
בתחילת שנות ה־30 החלה מגמה של אנטישמיות גואה שהגיעה לשיאה בפרעות קמפבל בשנת 1931, ובעקבותיהן היגרו כעשרת אלפים יהודים מסלוניקי לארץ ישראל.
העולים התיישבו בשכונות כמו פלורנטין ושפירא בתל אביב, בן ציון בנתניה והמושב צור משה.
העולים, שרבים מהם היו קשורים לעסקי הימאות עוד בסלוניקי, תרמו תרומה מכרעת לפיתוח ענף הימאות בארץ.
רבים מהם עבדו בנמל חיפה, והם היו מעורבים באופן בולט בהקמת נמל תל אביב ותפעולו בעקבות השבתת נמל יפו במהלך המרד הערבי הגדול.
בשנת 1933 התמנה הרב ד"ר צבי קורץ יהודי אשכנזי יליד גליציה, ששימש גם בתפקיד ראש היודנראט בתחילת המלחמה, עובדה שבגינה דמותו שנויה במחלוקת בקרב ניצולי שואת יהודי יוון.
ב־1935 ישבו בסלוניקי כ־53,300 יהודים, מתוכם כ־5,000 יהודים בעלי נתינות זרה: יוגוסלבית, איטלקית, ספרדית ופורטוגזית, מספר דומה של יהודים היה ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי סלוניקי
במלחמת העולם השנייה כבשו הגרמנים את יוון ונכנסו לסלוניקי ב־9 באפריל 1941. יומיים לאחר כניסתם הם סגרו את כל העיתונים בבעלות יהודית, אך עד יולי 1942 לא הופעלו חוקים מיוחדים נגד היהודים.
ב־11 ביולי 1942 הצטוו כל היהודים בגילים 19–45, להתייצב בכיכר החירות בעיר.
בקיץ 1941 החרימו הגרמנים אלפי ספרים, כתבי יד וחפצי יודאיקה עתיקים שהיו בסלוניקי.
חוקי הגזע הונהגו רשמית ביוון בשלבים הראשונים של הכיבוש הגרמני ומצבם של יהודי סלוניקי הלך והחמיר.
בקיץ 1942 נשלחו כ־7,000 גברים לעבודות כפייה, ייבוש שטחים נגועים במלריה; תוך עשרה שבועות מתו 12% מהם.
בתום משא ומתן שוחררו היהודים מעבודות כפייה תמורת כופר עצום.
הפקעות של רכוש יהודי נמשכו, ובדצמבר 1942 הוחרב בית העלמין הישן וכחצי מיליון המצבות היהודיות ממנו נלקחו לעבודות סלילה ובנייה ברחבי העיר.
ספריות עתיקות נשדדו והועברו למכון מחקר בפרנקפורט.
לאחר כיבוש יוון בידי גרמניה הנאצית ב־1941, היה הקונסול הכללי של סלוניקי פריץ שנברג מעורב באופן פעיל בגטואיזציה ובגירוש יהודי סלוניקי למחנה ההשמדה אושוויץ.
הוא דיווח למשרד החוץ ב־15 במרץ 1943 על הגירוש הראשון של היהודים מסלוניקי ותמך בהצעה לגירוש יהודים מקומיים בעלי אזרחויות זרות.
בינואר 1943 זימן אייכמן את עוזרו דיטר ויסליצני לברלין והטיל עליו את משימת חיסול יהודי סלוניקי.
ויסליצני בחר בעמיתו אלויס ברונר כעוזרו הבכיר, וב־6 בפברואר 1943 הם הגיעו עם צוות מצומצם לסלוניקי והשתכנו בשתי וילות מהודרות שהוחרמו מיהודים.
ב־25 בפברואר 1943 פורסמו חוקי הגזע בסלוניקי: על כל היהודים היה לענוד טלאי צהוב ובו המילה "יהודי"; היהודים חויבו לסמן את דירותיהם וחנויותיהם, נאסר עליהם להופיע ברחובות, בכיכרות הציבוריות, או באירועים פומביים לאחר שעות החשיכה, לנסוע בחשמלית, להיות חברים באיגודים מקצועיים ועוד.
במרץ הוטל על הקהילה (שהייתה אוטונומית כביכול, והייתה לה משטרה משלה) למכור את כל הרכוש היהודי ולהפקיד את התמורה בבנקים; כמאה נכבדים יהודים נקבעו כבני ערובה לביצוע הפקודה.
בראש הקהילה כבר עמד אז הרב צבי קורץ, והוא הקפיד על ציות לגרמנים בכל מחיר.
ויסליצני פעל עם צוותו במהירות וביעילות.
הם ניהלו תוכנית הטעיה מחוכמת.
רכוש היהודים הוחרם, ובמקומו קיבלו המחאות בכסף פולני ונאמר להם שהם הולכים להתיישב ליד קרקוב.
בקרונות שיועדו לשמונה סוסים העמיסו מעל מאה איש.
המשלוח ה־19 והאחרון יצא מסלוניקי ב־10 באוגוסט 1943 והגיע לאושוויץ ב־18 באוגוסט 1943. עדויות מספרות שיהודי יוון סבלו באושוויץ יותר מהאחרים, מכיוון ששפתם הייתה שונה, תרבותם שונה ותנאי האקלים שונים.
סך הכול שולחו מסלוניקי 46,061 יהודים, ורק מעטים מהם שרדו.
אחרי המלחמה התרכזו בסלוניקי כאלפיים יהודים משארית הפליטה, רובם מערי השדה.
הקהילה הגדולה הושמדה כמעט כליל, ורוב הניצולים מהשואה עלו למדינת ישראל לאחר המלחמה בשנים 1945–1948.
עם כניסתם של יהודי סלוניקי לגטאות, בתחילת 1943, ניסו רבים להימלט בעיקר על־ידי רכישת תעודות זהות מזויפות מהרשויות השונות או על־ידי בריחה לאזורים כפריים של לאריסה ואתונה שהיו תחת אזור שליטה איטלקי ובהם האכיפה ורדיפת היהודים הייתה מצומצמת באופן משמעותי.
בסלוניקי חיו יהודים בעלי נתינות זרה בעיקר איטלקית, ספרדית ועות'מאנית.
ערב מלחמת העולם השנייה היו רשומים בקונסוליה הספרדית בסלוניקי כ־560 יהודים בעלי אזרחות ספרדית.
מכיוון שהיטלר רצה שפרנקו (הגנרליסימו הספרדי) יצטרף לצידו במלחמה הוא לא נגע לרעה ביהודים בעלי אזרחות ספרדית, והם היו פטורים מכל הגזרות הנאציות.
הם לא נדרשו לשאת טלאי צהוב ולעבור לאזור הגטו.
כאשר התברר בהמשך המלחמה שפרנקו אינו מעוניין להצטרף להיטלר, אותרו כ־367 יהודים על פי רשימת הכתובות שהייתה בקונסוליה הספרדית ונשלחו לברגן־בלזן, לשמש בני ערובה ואמצעי לחץ על פרנקו להצטרף למלחמה.
קבוצה זו נשארה מ־30 ביולי 1943 עד 2 בפברואר 1944, שאז הצליח פרנקו לשחררם ולהעביר אותם ארצה דרך מרוקו ומצרים.
הם הגיעו לתל אביב ב־4 בדצמבר 1944.
144 היהודים הנותרים (שלא נתפסו במשלוח הראשון) הצליחו באביב 1943 לברוח ולהסתתר באתונה, בעזרת השתדלותו של הקונסול הכללי של ספרד סבסטיאן רומרו רדיגאלס בפני שלטון הכיבוש האיטלקי.
ב־2 באפריל 1944 הם נשלחו לברגן־בלזן והגיעו ב־14 באפריל.
מעמדם היה שונה מיתר כלואי המחנה.
הם היו פטורים מכל העבודות וניהלו את עצמם בצורה עצמאית על־ידי ועד שהיה מקובל על הקבוצה.
קבוצה זו שוחררה מעט לפני שחרור המחנה כולו.
הגרמנים ניסו להעביר קבוצה זו ברכבת, יחד עם קבוצות מיוחסות אחרות, למחנה טרזיינשטט לפני הגעת הבריטים, אך נתקלו בכוחות אמריקנים ששחררו אותם באזור מגדבורג.
יהודים איטלקים נהנו לרוב מהגנת השלטונות האיטלקים, הקונסולים האיטלקים דאגו ברוב המקרים להנפיק תעודות אזרחות ליהודים בעלי זיקה לאיטליה.
היהודים היוונים לחמו בגרמנים במסגרת שתי מחתרות: "חזית השחרור הלאומי" (EAM) ו"הארגון הדמוקרטי היווני" הפרו־מלוכני, מספרם של היהודים הלוחמים במחתרות עלה על אלף איש ואישה.
יהודי סלוניקי לחמו בעיקר במסגרת "הארגון הדמוקרטי היווני" (EDES) שעיקר פעילותו הייתה באזור מקדוניה.
252 צעירים יהודים מסלוניקי הצטרפו ליחידות הפרטיזנים בתחילת 1943 באזור פיאריאס כאשר הגרמנים נקטו בצעדים קשים נגד בני הקהילה היהודית, שכללו ענידת טלאי צהוב, איסור שימוש בתחבורה ציבורית, ועוצר בשעות הלילה.
הצטרפות יהודי סלוניקי לשורות הפרטיזנים גברה לאחר שהגרמנים הקימו גטו בעיר והתנאים הפיזיים בהן רעב כבד ותחילת המשלוחים הפכו לקשים והיו לזרז עבור הצעירים היהודים להצטרף לתנועות הפרטיזניות.
1500 יהודים הוברחו לטורקיה לרוב בנתיבים ימיים.
עיקר מעשי ההצלה בוצעו בידי ארגון המחתרת EAM שהסתייע ביהודים אמידים בהברחתם של יהודים מיעוטי יכולת.
יוזמה נוספת הייתה של דייגים יוונים ששיתפו פעולה עם ארגון ההגנה בהצלת יהודים.
לעיתים הוברחו יהודים בהפלגות של חיילים מנמלים שונים ביוון לנמלי טורקיה שהתירה את כניסת היהודים אליה.
מאמצי ההצלה של הכנסייה היוונית
הכנסייה היוונית האורתודוקסית פעלה רבות להצלת יהודים ובמיוחד פעל הארכיבישוף ואיאסקינוס אשר הורה לכנסיות ביוון להסתיר יהודים.
בין פעולותיו של הארכיבישוף: זיוף תעודות ושליחת מכתב לראש ממשלת יוון לוגותטופולוס ובו מחה נמרצות על שילוחם של יהודי סלוניקי למחנות.
גם הכנסייה היוונית הקתולית סייעה לקהילה יהודית ובעיקר בלט הקרדינל קאלאבאסי בסיוע ליהודים.
את מספר בני הקהילה שניצלו ממחנות ההשמדה מעריכים בכ־1,800 נפש.
הניצולים שחזרו לעיר נתקבלו בחשדנות בידי האוכלוסייה היוונית, שתפסה את מרבית בתי המגורים והעסקים של היהודים תושבי העיר.
בינואר 1946 פורסם דוח ובו אומדן על מספר חברי הקהילה ובהם חלק משארית הפליטה: 2,000 נפש (1,289 גברים, 711 נשים).
בשנים שלאחר המלחמה החלו היהודים בשיקום הקהילה ובנו 3 בתי כנסת: ביה"כ "ברון הירש", ביה"כ "יד לזיכרון" וביה"כ "יהושע שלם".
בשנות השבעים של המאה ה־20 נותרה בעיר קהילה קטנה שמנתה 1,000 נפש רובם קשישים שדיברו בלאדינו והיו שומרי מסורת.
בשנת 1985 נחנך מרכז מורשת יהודי סלוניקי בעיר.
מוזיאון השואה של יוון צפוי לקום בעיר.
הבניין נמצא בבנייה שאמורה להסתיים בשנת 2026.
הנוסע היהודי בנימין מטודלה ביקר בעיר בשנת 1169 ומצא בה קהילה יהודית בת 500 נפש.
באמצע המאה ה־17 גדלה הקהילה ל־30,000 נפש, כמחצית מאוכלוסיית העיר.
בשנת 1788 העריך אלכס ביזני הוונציאני את אוכלוסיית היהודים בסלוניקי בכ־23,000 נפש מתוך אוכלוסייה של 80,000, שכללה כ־20,000 יוונים (נוצרים).
בשנת 1906 פורסם בעיתונות הטורקית אומדן האוכלוסייה בעיר: 47,312 יהודים, 31,070 טורקים מוסלמים (בתוכם בני הדונמה) ו־15,012 יוונים נוצרים, מתוך אוכלוסייה כללית של 98,930.
בתחילת המאה ה־20 נאמדה האוכלוסייה היהודית בעיר ב־80,000 נפש מתוך אוכלוסייה כללית של 120,000.
פרעות קמפבל, שהתרחשו בשנת 1931, היו גורם מכריע לעליית חמישה עשר אלף איש מבני הקהילה לארץ ישראל והגירתם של אלפים למדינות שונות באירופה, באגן הים התיכון ובאמריקה הלטינית, ומתוך כך לצמצום מספרם של חברי הקהילה.
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מנתה הקהילה היהודית כ־60,000 נפש.
עם הכיבוש הגרמני של מקדוניה, וסלוניקי בתוכה, הושמדה מרבית הקהילה.
כ־55,000 גברים, נשים, זקנים וטף נספו בשואת יהודי מקדוניה.
בשנת 1997 התגוררו בסלוניקי כ־1,000 יהודים בלבד.
ביוון כולה נמנו באותה שנה כ־5,000 יהודים.
הקהילה היהודית בעיר מונה כ־1,200 נפש נכון לשנת 2020.
במהלך התקופה העות'מאנית, ביססה סלוניקי את מעמדה כאחד ממרכזי המסחר המשמעותיים במרחב הים התיכון.
עלייתה של העיר כמרכז כלכלי וחברתי משגשג, המאוכלס בקהילה יהודית תוססת, נבעה משילוב של נסיבות גאוגרפיות, פוליטיות וכלכליות שהפכו אותה ליעד מועדף להגירה ולהתיישבות.
מבחינת מיקומה הגאוגרפי נמצאה העיר בצומת דרכים חשוב, הן יבשתי והן ימי, שחיבר בין נמלי האימפריה העות'מאנית לערי המסחר של מערב אירופה.
נגישותה התחבורתית והקִרבה לנתיבי סחר מרכזיים הפכו אותה לנקודת מפגש מסחרית חשובה.
יתרונות אלו תורגמו במהרה לעלייה במעמדה הכלכלי של העיר, ובתוך כך גם של הקהילה היהודית שחייתה בה.
יהודי סלוניקי השתלבו במהירות בכל תחומי הכלכלה בעיר: מאות מהם החזיקו בחנויות, ניהלו עסקים מקומיים ובין־לאומיים וסחרו בסחורות מגוונות תוך שימוש בשיטות מסחר מתקדמות ויעילות.
פעילותם חיזקה את הקשרים בין סלוניקי לערים מרכזיות באירופה ותרמה להשתלבותה של העיר במערכת המסחר העולמית של אותה התקופה.
אחד מענפי הכלכלה שהתפתחו באופן יוצא דופן בסלוניקי היה תחום הטקסטיל, ובמיוחד תעשיית אריגי הצמר.
תעשייה זו קיבלה תנופה משמעותית בזכות הגעתם של גולי חצי האי האיברי אשר הביאו עמם ידע מקצועי נרחב, טכניקות ייצור מתקדמות וניסיון מסחרי עשיר.
הגולים תרמו רבות לביסוסה של תעשייה זו כמרכיב מרכזי בכלכלת העיר.
במחצית השנייה של המאה ה־19 חלו שינויים מרחיקי לכת במרקם החיים הכלכלי, החברתי והתרבותי של סלוניקי, זאת על רקע רפורמות שהונהגו באימפריה העות'מאנית.
הרפורמות, הידועות בשם "טנזימאט", הגיעו לשיאן בצו של 1856, אשר קידם חקיקה שוויונית, פתיחת הכלכלה למסחר בין־לאומי ופיתוח תשתיות.
צעדים אלה הפכו את סלוניקי לעיר מסחר מודרנית בעלת חשיבות הולכת וגוברת.
העיר הפכה לאבן שואבת לסוחרים, אנשי צבא, דיפלומטים ומבקרים מכל רחבי אירופה.
בין התשתיות התחבורתיות שנבנו באותה תקופה בולטות הקמתן של מסילות הרכבת: בשנת 1880 נחנך קו מסילת רכבת בין סלוניקי לסקופיה, וב־1895 הושלמה המסילה שחיברה את סלוניקי לבלגרד.
בתוך פסיפס האוכלוסייה הרב־לאומי של העיר, בלטה במיוחד תרומתה של הקהילה היהודית.
תחת אווירה של סובלנות יחסית ששררה בעיר, מילאו היהודים תפקיד מרכזי בכלכלת סלוניקי, ובייחוד בתחומי המסחר, התעשייה והבנקאות.
רבות מהיוזמות הכלכליות הגדולות שהוקמו בעיר מומנו בידי אנשי עסקים ובנקאים יהודים, וביניהם ניתן למנות את בני משפחות הירש, רוטשילד, אלאטיני ומודיאנו.
לצד הקהילה היהודית, נטלו חלק גם בני הדונמה, צאצאי האנוסים המוסלמים מתלמידי שבתי צבי.
בקהילה זו היו בין השאר המשפחות חמדי ביי וקפנדג'י, אשר היו שותפות בתנופת הפיתוח הכלכלי והתרבותי של העיר.
בשנת 1911 תיאר יחזקאל צבי קלצל, נוסע יהודי־גרמני, את התרשמותו מחיי המסחר והעבודה של יהודי סלוניקי:
שפת הלאדינו שהביאו עמם יהודי ספרד פרחה בעיר מבחינה שירית ותרבותית.
בין המאות ה־16 וה־18 הייתה העיר למרכז של תורה ותרבות יהודית.
בין רבני העיר ניתן למנות את רבי יוסף טאיטאצאק (1488–1545), רבי יעקב בן חביב, המהרשד"ם (1506–1589) והרב רפאל אשר קובו שפעל במאה התשע עשרה.
הללו פיתחו ספרות שו"ת, והדפוס שהוקם בעיר עסק בהוצאת ספרי הלכה וספרים שונים שהופצו ברחבי העולם היהודי.
במאה ה־19 היו בסלוניקי כמאה בתי מדרש וכשלושים בתי כנסת, בהם בית כנסת "בית אל".
כולם מפוזרים בשכונות ולפי קהלים.
בסלוניקי רבו המשוררים והסופרים, במיוחד למִן סוף המאה ה־15, עם הגעתם של גולי ספרד לעיר.
בעיר קמו מספר בתי דפוס אשר סייעו בהפצת ההשכלה הכללית, שפות זרות, לימוד מקצועות ולימודי קודש.
במהלך המאה ה־18 הופצו עשרות רבות של ספרים, חלקם בכתב יד, בעיקר ספרי הלכה ודת.
בתחילת המאה ה־20, בהשפעת התחזקותן של התנועות הציוניות מחד והסוציאליסטיות מאידך, הופצו עיתונים רבים בעלי אג'נדה חברתית וכלכלית.
עיתונים פעלו להשגת מטרות שונות, כגון מלחמה באנטישמיות, עידוד הרעיון הציוני, השכלת נשים – מטרה שהובילה אגודת התחייה, שפעלה להגברת החינוך לספורט בקרב הנשים בעיר – וכן לימוד והפצת השפה העברית.
עיתונים בעלי תפוצה רחבה בלאדינו היו 'לה איפוקה' ו'איל טיימפו'.
יהודי סלוניקי הקפידו לחנך את בניהם לפי תורת משה, חינוך שכלל לימוד השפה העברית, שיעורי תורה וגמרא ודרכי מוסר.
תלמידי חכמים הפכו במרוצת הזמן לרבנים וראשי ישיבות; חלקם התמנו לרבנים ראשיים וראשי הקהילה.
מוסדות חינוך שלימדו על פי מסורת ישראל היו קיימים בסלוניקי מזה מאות שנים.
בסוף המאה ה־19 למדו במוסד החינוך המרכזי של תלמוד תורה כ־1,200 תלמידים.
ב־1880 ניהל את המוסד יעקב אוטולנגי, שהוזמן לשם כך מליבורנו שבאיטליה.
בשנת 1896 הקים ר' יעקב קובו בית מדרש לרבנים בשם 'בית יוסף' על שם הפילנתרופ יוסף שושן.
מבית מדרש זה יצאו רבנים ומורים אשר לימדו את מסורת ישראל בקהילות שונות ברחבי הבלקן.
במאה ה־16 נוסד בעיר בית מדרש ללימודים כלליים, שבו נלמדו רפואה ומדעי הטבע והתכונה (כימיה).