tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוברטס (Roberts), שהיה מעורב בפוליטיקה הרפובליקנית המקומית, שהוא עצמו "רפובליקני קנזסי טוב כמוך".
אף על פי שרוברטס חשף את השיחה הזו ב-1951, הציבור האמריקני נותר מסופק לגבי השתייכותו הפוליטית של אייזנהאואר.
על אף שהאמין שהוא ינצח בבחירות ביתר קלות ועם רוב גדול יותר בקונגרס אם ירוץ מטעם הדמוקרטים, סבר אייזנהאואר כי ממשל טרומן היה מושחת וכי הנשיא הבא אחריו יידרש לבצע רפורמות בממשל מבלי שיצטרך להגן על מדיניות קודמיו.
האגף האינטרנציונליסטי במפלגה הרפובליקנית ראה באייזנהאואר אלטרנטיבה למועמד הבדלני, הסנאטור רוברט טאפט, שקודם לפריימריז נחשב בעיני רבים למועמד המוביל.
בעוד טאפט הצביע בקונגרס נגד נאט"ו, סבר אייזנהאואר כי על ארצות הברית ובעלי בריתה להתנגד לקומוניזם באמצעות נאט"ו ומאמצי ביטחון קיבוצי אחרים.
הוא חשש כי מדיניות החוץ של טאפט, שהתבססה על מדיניות אי ההתערבות, עלולה בלא כוונת מכוון להועיל לברית המועצות במלחמה הקרה.
הוא קיווה ליישב את הנושא בטרם יתמנה למפקד העליון של נאט"ו, ובינואר 1951 נפגש עם טאפט בפנטגון והציע לו כי הוא מוכן להצהיר את הצהרת שרמן ולמעשה לדחות כל אפשרות לרוץ לנשיאות בתנאי שטאפט יסכים לתמוך בתפיסת הביטחון הקיבוצי (ובפרט, בנאט"ו) עם אירופה.
במהלך 1951 המשיכו פוליטיקאים רפובליקנים להביע תמיכה באייזנהאואר, בעוד הדמוקרטים המשיכו לנסות לשכנע אותו כי ביכולתו לנצח בחירות אם ירוץ מטעמם.
ב-16 באוקטובר הכריז טאפט על התמודדותו למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.
מ-17 בנובמבר היה הסנטור לודג' למנהל הקמפיין עבור התנועה לגיוס אייזנהאואר, אך עדיין בלי אישור מהמועמד אותו ניסה להריץ.
בתחילת דצמבר, כשהוא נכנע חלקית מהלחץ הרב שהפעילה עליו התנועה, הסמיך אייזנהאואר את ידידו הקרוב קליפורד רוברטס לארגן קבוצת יועצים קטנה שיפקחו על התנועה ויעדכנו אותו; קבוצה זו הורכבה ממספר מצומצם של ידידים קרובים לו, ביניהם גם אחיו מילטון אייזנהאואר וכן שחקן הגולף הנודע בובי ג'ונס.
ככל שתנופתו של טאפט גברה, כך התמעט אי רצונו של אייזנהאואר לרוץ לנשיאות.
אייזנהאואר וטאפט היו המועמדים המובילים בבירור בבחירות המקדימות.
גם המושל ארל וורן מקליפורניה והמושל לשעבר הרולד סטאסן ממינסוטה התמודדו.
ב-6 בינואר 1952 הכניסו את שמו של אייזנהאואר להצבעה בפריימריז בניו המפשייר ללא אישורו.
הסנאטור הדמוקרטי פול דאגלס אף הציע כי שתי המפלגות יגישו את מועמדותו של אייזנהאואר עם שני סגני נשיא מתמודדים שונים.
במשך מספר שבועות לאחר מכן, המשיך אייזנהאואר לדחות כל ניסיון מצד תומכיו לגרום לו להביע את דעותיו בנושאים אקטואליים שונים או לפחות לאשר את מועמדותו.
אייזנהאואר כתב לידידיו ולקרוביו בתקופה הזו שהוא מוחמא מהתנועה אך אינו סבור שהיא רחבה כפי שהתקשורת הציגה אותה, ומשפטים כמו "מעולם לא ביקשתי וחשקתי בעמדה פוליטית" נשנים במכתבים אלו.
אך שני אירועים שינו את דעתו והוכיחו כי התנועה לגיוסו היא אכן רחבה.
ב-11 בפברואר הגיעה אשת העסקים והטייסת המפורסמת ג'קלין קוקרן לפריז כשבאמתחתה סרט ושמו "סרנדה לאייק" (Serenade to Ike).
מנהיגים מהתנועה לגיוסו, בהם פיליפ יאנג (Young; דקאן בית הספר לכלכלה באוניברסיטת קולומביה) ואיל ההון ג'ון היי ויטני, ערכו כנס ב-8 בפברואר במדיסון סקוור גארדן, וביקשו מקוקרן לטוס לאירופה ולהראות את הצילום לאייזנהאואר ולאשתו; לגארדן, שתפוסתו המרבית כ-16,000 איש, הגיעו לפחות 25,000 איש.
הצפייה בסרט פעלה עמוקות על אייזנהאואר וגרמה לו, על פי עדותה של קוקרן, להתרגשות עמוקה.
ההוכחה השנייה התקבלה עם היוודע תוצאות הפריימריז בניו המפשייר, ב-11 במרץ.
אייזנהאואר הביס את הסנאטור טאפט, שערך קמפיין אינטנסיבי במדינה קודם לכן, עם תוצאה של 50% לאייזנהאואר ו-38% לטאפט.
שאר מערכות הבחירות היו די שוויוניות בין טאפט ואייזנהאואר, וכשהצירים התכנסו המירוץ עדיין היה צמוד מדי.
טאפט הוביל את האגף השמרני במפלגה שהתרכז במערב התיכון, ודחה את תוכניות הניו דיל משנות השלושים ותמך במדיניות בדלנית, שהתנגדה לבריתות זרות.
טאפט ניסה להיות המועמד מטעם המפלגה ב-1940 וב-1948, אולם פעמיים הובס בידי רפובליקנים מתונים מניו יורק: ונדל וילקי ב-1940 ותומאס דיואי ב-1948. טאפט טען שההפסדים הם בגלל השפעת המפלגה מניו יורק על המפלגה הלאומית.
דיואי, מועמדה של המפלגה ב-1944 וב-1948, הוביל את האגף המתון במפלגה שהתרכז במזרח המדינה, שתמך במדיניות של התערבות בינלאומית, ובמאבק במלחמה הקרה ובברית המועצות.
בנוסף קיבל האגף את רוב מאפייני מדינת הרווחה שנוצרו במהלך הניו דיל.
דיואי סירב לרוץ בפעם השלישית והמתונים ביקשו להשתמש בהשפעתם כדי להשיג מועמד נשיאותי שיתאים להם.
ביוני 1952 התפטר אייזנהאואר מהפיקוד על נאט"ו כדי לערוך את מסע הבחירות.
כשהוועידה הרפובליקנית הלאומית נפתחה בשיקגו, רוב המומחים טענו שטאפט צמוד לאייזנהאואר.
מנהלי מסע הבחירות של אייזנהאואר, דיואי ולודג', האשימו את טאפט בגנבת צירים ממדינות דרומיות כטקסס וג'ורג'יה, וטענו שמנעו מינוי צירים תומכי אייזנהאואר ממדינות אלו.
הם הציעו להחליף את הצירים התומכים בטאפט ממדינות אלו בצירי אייזנהאואר.
טאפט ותומכיו התנגדו להאשמות, אולם הוועידה קיבלה זאת וטאפט איבד צירים דרומיים רבים.
אייזנהאואר קיבל גם את תמיכת רוב המשלחות הלא מחויבות, כאלו ממישיגן ומפנסילבניה, וגם את תמיכתו של סטאסן שתמך במדיניותו המתונה.
אייזנהאואר נבחר בקלות בסיבוב הראשון.
אייזנהאואר השתמש בסיסמה "I Like Ike".
הוא הביע התנגדות למדיניותו של טרומן בקוריאה ובסין.
כדי לרצות את האגף השמרני במפלגה, בחר בריצ'רד ניקסון כסגנו.
ניקסון היה אנטי קומוניסט חריף וצעיר בניגוד לאייק.
בבחירות הכלליות, למרות יועציו, תמך אייזנהאואר בניהול מסע בחירות בדרום, ותקף את ממשל טרומן על שלושה נושאים: קוריאה, קומוניזם ושחיתות.
הוא טען שיש לשחרר את מזרח אירופה אך ורק בדרכי שלום.
שתי מחלוקות פרצו במהלך מערכת הבחירות.
אחת מהן הייתה טענה שניקסון קיבל מתנות מתומכים בשווי 18,000 דולר, כשהתרומות היו חסויות ומעל שווי של 1,000 דולר.
אייזנהאואר שקל להחליף את ניקסון, אולם נאומו של ניקסון מנע כל נזק בנושא.
ב"נאום צ'קרס" ב-23 בספטמבר, הכחיש ניקסון כל פשע, פירט את נכסיו הכספיים המועטים ושיבח את אייזנהאואר.
הוא טען שקיבל מתנה אחת - כלב בשם "צ'קרס" - אולם שלא יחזיר אותו כי בנותיו אוהבות אותו.
הנאום זכה לתמיכה מוחלטת והציל את ניקסון, אולם הרחיק בינו לבין אייזנהאואר.
המחלוקת השנייה הייתה החלטתו של אייזנהאואר לא להתעמת עם הסנאטור ג'וזף מקארתי במהלך סיור בוויסקונסין.
שבועיים לפני הבחירות, הודיע אייזנהאואר שיסיים את המלחמה בקוריאה, הבטיח להילחם בקומוניזם ונמנע מלדבר על נאט"ו.
הוא הדגיש את הצורך בממשל ישר מבית.
הצירים בוועידה הדמוקרטית הלאומית שהתרחשה גם היא בשיקגו בחרו במושל אילינוי לשעבר, עדלי סטיבנסון, בסיבוב השלישי.
הסנאטור ג'ון ספרקמן מאלבמה נבחר לסגנו.
רבים היו בטוחים שסטיבנסון יוכל להיות מאתגר רציני לאייק.
אייק נסע ל-45 מדינות מבין 48. הוא משך קהל גדול לראות אותו.
הוא לא התייחס לסטיבנסון ותקף בעיקר את טרומן.
בנוסף הטלוויזיה שיחקה תפקיד מרכזי במערכת הבחירות: אייזנהאואר הופיע בתשדירים בני שלושים שניות.
סטיבנסון התמקד בנאומים מתוחכמים ברחבי המדינה ומשך קהל גדול.
אף על פי שסגנונו הלהיב אינטלקטואלים ואקדמאים, רבים תהו האם הוא דיבר "מעל ראשי" תומכיו.
סטיבנסון לא היה חלק מממשל טרומן אולם המצביעים קישרו אותו עם טרומן.
ארצות הברית, המומה מסיום המלחמה ומתחילת המלחמה הקרה, ומסוכסכת בינה לבין עצמה, האמינה בצורך בשינוי.
לבסוף, נטל מלחמת קוריאה, האיום הקומוניסטי והשערוריות בממשל טרומן היו קשים מדי לסטיבנסון.
ביום הבחירות ניצח אייזנהאואר ניצחון סוחף, עם 55.2% מהקולות ו-442 אלקטורים.
סטיבנסון השיג 44.5% מהקולות ו-89 אלקטורים בלבד.
אייזנהאואר היה הנשיא הרפובליקני הראשון מזה עשרים שנה, ובנוסף השיג רוב של שמונה חברים בבית הנבחרים למפלגה, ורוב בסנאט (תיקו, כשניקסון שובר את השוויון).
אייזנהאואר היה הנשיא האחרון שנולד במאה התשע-עשרה, ובגיל 62 היה הנשיא המבוגר ביותר שמונה לתפקיד מאז ג'יימס ביוקנן ב-1856 (הנשיא טרומן היה בן 64 ב-1948, ומונה לנשיאות ב-1945 עם מותו של רוזוולט).
הוא היה הגנרל היחיד ששירת כנשיא במאה העשרים והנשיא האחרון עד דונלד טראמפ שלא נבחר לשום תפקיד לפני נשיאותו.
נשיאים אחרים שלא נבחרו והיו לפניו היו זאכרי טיילור, יוליסס ס.
גרנט, ויליאם הווארד טאפט והרברט הובר.
נשיאותו של אייזנהאואר החלה ב-20 בינואר 1953 כשהושבע לנשיאה ה-34 של ארצות הברית, והסתיימה ב-20 בינואר 1961. בהיבחרו ניצח את קואליציית הניו דיל ששלטה בפוליטיקה האמריקנית מזה עשרים שנה.
כעבור ארבע שנים, ב-1956, שוב ניצח את סטיבנסון ונבחר לכהונה שנייה.
הוא הוחלף בתפקידו בידי ג'ון פיצג'רלד קנדי הדמוקרט לאחר שזה נבחר לנשיאות ב-1960.
בתור "שמרן פרוגרסיבי", הצליח אייזנהאואר לזכות בכמה ניצחונות בקונגרס, אף על פי שפרט לשנתיים הראשונות של כהונתו, היה לדמוקרטים רוב בבית הנבחרים ובסנאט.
אייזנהאואר המשיך בתוכניות הניו דיל והרחיב את תוכנית הביטוח הלאומי.
בנוסף דחף להקמת מערכת הכבישים הבין-מדינתיים ב-1956, ולאחר שברית המועצות שיגרה לחלל את ספוטניק 1 ב-1957, הקים את נאס"א.
במלחמת סיני שכנע את בריטניה וצרפת לסגת מתעלת סואץ.
הוא חתם על חוק זכויות האזרח הראשון במאה העשרים ושלח חיילים לארקנסו כדי לאכוף את החלטת בית המשפט שביטלה את ההפרדה הגזעית.
חצי שנה לאחר כניסתו לתפקיד, הגיעה ארצות הברית להסכם שביתת נשק שסיים את מלחמת קוריאה.
גם בעת שלום נותר תקציב הביטחון גבוה, לצורך ניסיון הממשל לבלום את ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה.
אייזנהאואר הסמיך את ה-CIA להדיח ממשלות לא ידידותיות ולהגן על מדינות אנטי-קומוניסטיות, והתמקד בביטחון לאומי מבוסס על נשק גרעיני לפי תורת ההרתעה, כדי להגן על המערב מפני ברית ורשה.
אייזנהאואר היה הנשיא הראשון שהוגבל לשתי כהונות, לאחר העברת התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית.
הוא נחשב לאחד מגדולי הנשיאים בתולדות המדינה.
ביולי 1955, שיבח הטיים מגזין את אייזנהאואר ואת השגשוג בתקופתו.
המדינה נהנתה משגשוג ומביטחון, והאהדה כלפיו נעה בין 68% ל-79%.
מעטים פקפקו בכך שייבחר מחדש ב-1956.
בספטמבר 1955, סבל מהתקף לב רציני.
במשך כמה חודשים, כשהתאושש, היו ספקות בנוגע לריצתו לכהונה נוספת.
בתחילת 1956 חזר לתפקוד מלא, ובפברואר 1956 קיבל אישור רפואי מרופאו.
בהתחשב באהדה כלפיו, הוא נבחר להיות שוב המועמד הרפובליקני ללא התנגדות.
במהלך מחלתו, דיברו מנהיגי המפלגה על הצורך לסלק את סגן הנשיא ניקסון בבחירות הקרובות.
הרולד סטאסן ניסה להוביל להדחת ניקסון.
במרץ 1956 הכריז אייזנהאואר רשמית שניקסון ימשיך להתמודד איתו.
ניקסון היה עדיין אהוד בקרב המצביעים.
לאחר מכן נבחר ניקסון לעוד כהונה פה אחד.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1956, נבחר שוב עדלי סטיבנסון בסיבוב הראשון, למרות אתגר מצד מושל ניו יורק אייווריל הרימן שנתמך בידי הנשיא לשעבר טרומן.
סטיבנסון העניק לוועידה את הזכות לבחור בסגנו, ולא הודיע על תמיכה באף מועמד.
בסיבוב השני נבחר הסנאטור אסטס קאפובר.
סטיבנסון הציע להעלות את תקציב הממשלה בתוכניות חברתיות והגעה להסכמים עם ברית המועצות כדי להקטין את תקציבי הביטחון והניסויים הגרעיניים בשני הצדדים.
בנוסף הציע לבטל את גיוס החובה ולעבור לצבא של מתנדבים.
אייזנהאואר התנגד לרעיונות אלו, אף על פי שגם הוא ניסה להגיע להסכם להקטנת הניסויים הגרעיניים באטמוספירה.
אייזנהאואר הוביל בכל הסקרים במערכת הבחירות, והתמודדותו עם משברי חוץ במזרח התיכון ובמזרח אירופה לפני הבחירות רק חיזקה אותו.
ביום הבחירות, נבחר אייזנהאואר בניצחון סוחף עוד יותר מהקודם.
הוא השיג 457 אלקטורים לעומת 73 של סטיבנסון.
הוא גם השיג 35.6 מיליון קולות לעומת 26 מיליון.
בהשוואה לבחירות של 1952, הוא גם ניצח בקנטקי, לואיזיאנה, ובמערב וירג'יניה, אף על פי שהפסיד במיזורי.
צמיחת הפרוורים הובילה לגדילת בסיסו הרפובליקני.
הוא זכה לתמיכה בקרב קתולים צפוניים ודרומיים לבנים עירוניים.
בוחריו הדגישו את מאפייניו - כנותו, כבודו והלהט שהפגין בתפקידו.
אייזנהאואר ארגן את ממשלו כמו מטה צבאי.
האנשים שעבדו מתחתיו היו אמורים לשלוט בפרטי פרטים במה שעשו, והוא היה אמור להחליט את ההחלטות הסופיות.
כיוון שהמחלקות השונות המליצו לו המלצות שונות, נאלץ אייזנהאואר לפשר ביניהם כדי להגיע להחלטות.
אייזנהאואר נתן לשני יועציו הקרובים, הרברט בראונל ולושיוס קליי, לבחור את השרים שלו.
בראונל, שהיה יועצו המשפטי של דיואי, מונה לתובע הכללי.
ג'ון פוסטר דאלס, גם הוא עורך דין בעל קשרים עם דיואי, מונה למזכיר המדינה.
דאלס היה מומחה ליחסי חוץ, לקח חלק בניסוח מגילת האומות המאוחדות וחוזה סן פרנסיסקו, ונסע יותר מ-900,000 קילומטרים במהלך שש השנים בהן כיהן כמזכיר המדינה.
אייזנהאואר ביקש למנות מנהיגים מהקהילה העסקית אל הקבינט שלו.
צ'ארלס ארווין וילסון, מנכ"ל ג'נרל מוטורס, היה מזכיר ההגנה הראשון שלו.
ב-1957, הוחלף בנשיא פרוקטר אנד גמבל, ניל מקלרוי.
עבור תפקיד מזכיר האוצר, בחר בג'ורג' האמפרי, מנכ"ל כמה ארגוני פחם.
מזכיר הדואר שלו, ארתור סאמרפילד, ומזכיר הפנים הראשון שלו, דאגלס מקיי, היו יבואני מכוניות.
הסנאטור לשעבר סינקלייר וויקס, שהיה יו"ר איגוד היצרנים, מונה למזכיר המסחר.
כמה אנשי עסקים שמונו למשרות בקבינט - וילסון, האמפרי וגם הרולד טלבוט, מזכיר חיל האוויר, ורוברט רוס, סגן מזכיר ההגנה - נחקרו בידי הסנאט בגלל השקעותיהם וניגוד עניינים אפשרי במינויים.
טלבוט ורוס נאלצו להתפטר כתוצאה מכך.
מינויים אחרים של אייזנהאואר לקבינט נועדו לגמול לאגפים הפוליטיים השונים.
עזרא בנסון, שהיה חבר בכיר בכנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים, נבחר לשמש כמזכיר החקלאות מטעם אגף טאפט של המפלגה.
אובטה קאלפ הובי מונתה למזכירת הבריאות, החינוך והרווחה הראשונה.
היא הייתה חברת הקבינט השנייה לאחר פרנסס פרקינס.
מרטין דרקין, דמוקרט ונשיא איגוד השרברבים, מונה למזכיר העבודה.
הבדיחה הייתה שהקבינט בארבע שנותיו הראשונות של אייזנהאואר כלל "תשעה מיליונרים ושרברב".
אייזנהאואר, שלא חיבב פוליטיקה מפלגתית ופוליטיקאים, השאיר את רוב נושא הנהגת המפלגה לסגנו, ניקסון.
בנוסף, לאחר שהתברר לו שסגן הנשיא טרומן לא היה מודע לנושאים מרכזיים כמו פצצת האטום כשמונה לנשיא, שמר אייזנהאואר על ניקסון מעודכן.
הוא שלח אותו למשימות פוליטיות, דיפלומטיות ופנימיות חשובות כך שהפך לאחד מחברי הממשל היעילים ביותר.
תפקיד סגן הנשיא הפך לראשונה לתפקיד חשוב בממשל.
ניקסון נאם ברחבי המדינה והפך למנהיג המפלגה בפועל.
אייזנהאואר מינה חמישה שופטים אל בית המשפט העליון של ארצות הברית:
ג'ון מרשל הרלן השני (כדי להחליף את רוברט ה.
ויליאם ברנן, הוגש לאישור הסנאט ב-14 בינואר 1957, ואושר ב-19 במרץ 1957.
צ'ארלס ויטאקר, הוגש לאישור הסנאט ב-2 במרץ 1957 ואושר ב-19 במרץ 1957.
פוטר סטיוארט, הוגש לאישור הסנאט ב-17 בינואר 1959, ואושר ב-5 במאי 1959.
אייזנהאואר גם מינה 45 שופטים לבית המשפט לערעורים של ארצות הברית, ו-129 שופטים לבתי המשפט המחוזיים.
ב-19 בינואר 1955, היה אייזנהאואר לנשיא הראשון שקיים מסיבת עיתונאים בשידור חי בטלוויזיה.
דובר הבית הלבן, ג'יימס האג'רטי, הוא היחיד שכיהן במשך שתי כהונות מלאות.
הוא נחשב לאחד מטובי הדוברים בהיסטוריה, ושינה את יחסי הממשל עם העיתונות.
קבוצה שהכילה שלושה שרים ושישה אזרחים פרטיים קיבלה משימה סודית מהנשיא ב-1958 כדי לכהן כאחראים מטעם הממשלה במקרה חירום לאומי, כהתקפה גרעינית.
אייזנהאואר מינה אותם לתפקידם בסיווג חשאי ביותר.
במקרה חירום, כל אחד מהם היה אמור להתמנות לתפקיד מיוחד:
תיאודור קופ, סגן נשיא CBS-סוכנות החירום לצנזורה
פרנק סטנטון, נשיא CBS-סוכנות החירום לתקשורת
ג'ון וורן, סגן נשיא הבנק העירוני-סוכנות החירום לאנרגיה ולמינרלים
עזרא בנסון, מזכיר החקלאות-סוכנות החירום למזון
אקסל נילסן, נשיא ארגון גרנטי-סוכנות החירום לדיור
ג'יימס מיטשל, מזכיר העבודה-סוכנות החירום לכוח אדם
הרולד בוכנשטיין, נשיא חברת אוונס-קורנינג-סוכנות החירום לייצור
ויליאם מקצ'סני מרטין, יו"ר מועצת הנגידים של הבנק הפדרלי-סוכנות החירום לייצוב
פרנק פייס, סגן נשיא ג'נרל דיינמיקס-סוכנות החירום לתעבורה (התפטר ב-8 בינואר 1959)
ג'ורג' בייקר, נשיא בית הספר לעסקים בהרוורד-סוכנות החירום לתעבורה (לאחר 8 בינואר 1959)
מדיניות הממשל לביטחון לאומי, שכונתה "המבט החדש", נחשפה ב-30 באוקטובר 1953. לאחר סדרת פגישות עם חברי קבינט בכירים, התייעצויות עם המועצה לביטחון לאומי, ודו"ח מטעם ראשי המטות המשולבים, התקבלה מדיניות ששיקפה את רצונו של אייזנהאואר להתוות מדיניות לטווח ארוך, שהקפידה על מוכנותו של הצבא.
מסמך של המועצה לביטחון לאומי בנוגע למדיניות הדגיש את ההסתמכות על נשק גרעיני אסטרטגי כדי להרתיע איומים פוטנציאליים, גם קונבנציונליים וגם גרעיניים, מצד ברית המועצות ובעלות בריתה מהגוש המזרחי.
הנשק הגרעיני נראה כנשק הסביר ביותר מבחינה כלכלית להתמודדות עם יתרונה של ברית המועצות בחיילים ובטנקים באירופה.
הצבא האמריקני פיתח אסטרטגיית הרתעה על בסיס משולש: טילים בליסטיים, מפציצים אסטרטגיים, וטילים משוגרים מצוללות.
במהלך כהונתו, הקפיד אייזנהאואר לתכנן תוכניות לניצחון על הסובייטים במלחמה גרעינית, אף על פי שקיווה שלעולם לא יאלץ להשתמש בהן.
בפברואר 1951, ולאחר מכן בינואר 1953, ניסה הסנאטור ג'ון בריקר מאוהיו לתקן את חוקת ארצות הברית ולהגביל את כוחו של הנשיא בהסכמים, ואת כוחו להתחייב בבריתות למדינות זרות.
החשש היה שההסכמים הבינלאומיים לאחר מלחמת העולם פוגעים בחוקה ובריבונות המדינה, והבדלנים, הדמוקרטים השמרנים ורוב הרפובליקנים התאחדו.
אייזנהאואר התנגד לתיקון בתוקף, באמונה שהוא יחליש את הנשיא ויפגע ביכולתו לנהל את יחסי החוץ של המדינה ללא יכולת להפגין מנהיגות עולמית.
אף על פי שהתיקון החל עם חמישים ושישה חותמים, 50 סנאטורים הצביעו נגדו בסנאט ב-1954, לעומת 42 תומכים וארבעה נמנעים.
גרסה מרוככת יותר לא עברה באותה השנה והשיגה רק 63 קולות, קול אחד פחות משני שלישים שנדרשו למען תיקון החוקה.
היה זה מאבקם האחרון של הבדלנים האמריקנים, שכן השמרנים הצעירים תמכו באינטרנציונליזם ובהתנגדות אגרסיבית לקומוניזם, בהנהגת הסנאטור בארי גולדווטר.
תקופת נשיאותו עמדה בסימן המלחמה הקרה - הוא המשיך בעימות עם ברית המועצות שהחל בתקופת הנשיא הקודם, הארי טרומן.
הוא המשיך במדיניות הבלימה של ממשל טרומן ובחיזוק כלכלות מערב אירופה.
הוא הוסיף דגש על הרתעה גרעינית אמריקנית (ובריטית) כהגנה מפני פלישה.
הוא רצה שבעלות הברית יספקו את הביטחון המקומי.
מטרתו הייתה הקטנת מספר החיילים באירופה, הקטנת ההוצאות הצבאיות, וחלוקת הנטל עם המדינות האירופאיות.
האירופאים לא סמכו על ההרתעה הגרעינית ולא רצו להקים קהילה אירופאית ביטחונית במקום נאט"ו.
כתוצאה מכך נותרו חיילים אמריקנים באירופה.
עם מותו של יוסיף סטלין במרץ 1953, הפך גאורגי מלנקוב למנהיג ברית המועצות.
מלנקוב הציע "דו-קיום בשלום" עם המערב, וראש הממשלה הבריטי וינסטון צ'רצ'יל הציע ועידה עולמית של מנהיגים.
מתוך חשש שהוועידה תמנע את חימושה מחדש של גרמניה המערבית, ומתוך ספקות בכוונותיו של מלנקוב וביכולתו לשרוד בשלטון, סירב אייזנהאואר לוועידה המוצעת.
באפריל, נאם אייזנהאואר נאום שנקרא "הסיכוי לשלום", בו קרא לשביתת נשק בקוריאה, בחירות חופשיות לאיחוד גרמניה, עצמאות מלאה למדינות מזרח אירופה, ושליטה של האו"ם על אנרגיה אטומית.
הנאום התקבל במערב כרצון לפיוס בין הגוש המערבי לגוש המזרחי, אולם בברית המועצות התקבל הנאום כתעמולה.
ב-1954, עלה לשלטון ניקיטה חרושצ'וב.
אייזנהאואר פקפק ביכולת של ברית המועצות לשתף פעולה לאחר שסירבה לתוכנית לשימוש באנרגיה אטומית לצורכי שלום, שדרשה את יצירת הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית ותחנות להפקת אנרגיה גרעינית.
לאחר סיום המלחמה בקוריאה, הקטין אייזנהאואר את התלות ביחידות צבא יקרות והעדיף נשק גרעיני זול כאמצעי הרתעה.
מטרתו הייתה קידום הביטחון הקיבוצי של נאט"ו ובעלות הברית האמריקניות, חיזוק העולם השלישי מול הסובייטים, הימנעות מעוד מלחמת קוריאה, ויצירת אקלים שיחליש את השפעת הסובייטים.
אייזנהאואר הכיר בכך שלארצות הברית יש יתרונות אחרים על ברית המועצות: הדמוקרטיה, הכלכלה, הטכנולוגיה, המודיעין, הדיפלומטיה, התעמולה והסיוע לעולם השלישי.
הפנטגון באוגוסט 1954 רצה שאייזנהאואר יתמוך באסטרטגיה להכרעת הסובייטים באסיה.
אייזנהאואר הנחה את המועצה לביטחון לאומי לאתר הזדמנויות להקטין את כוחם של הסובייטים.
הוא הכיר בתורת הבלימה, אולם רצה לפגוע בברית המועצות בצורה יותר פעילה.
ממשלו השתמש במבצעים חשאיים של ה-CIA כדי לפגוע בממשלות קומוניסטיות.
ב-1953 הוא הורה ל-CIA בראשות אלן דאלס לדאוג להדיפתו והדחתו של ראש הממשלה מוחמד מוסאדק באיראן, ולשימור משטרו הפרו מערבי של השאה מוחמד ריזה פהלווי.
השאה והכוחות המלוכניים הדיחו את מוסאדק במבצע אייג'קס, מבצע חשאי.
הייתה זו פעולה אשר מנעה את החלפת המשטר המלוכני, אף כי הגבירה רגשות טינה בקרב החוגים האיראנים הרדיקליים והפונדמנטליסטיים.
הפעולה הצליחה ועברו עוד כעשרים וחמש שנים ומעלה בטרם הודח השאה על ידי רוחאללה ח'ומייני.
אייזנהאואר גם הנחה את ה-CIA לתמוך בהפיכה בגואטמלה ב-1954, שבה הדיח הצבא את הנשיא חקובו ארבנס גוסמן.
האמריקנים טענו שגוסמן נטה לכיוון ברית המועצות.
רבים טענו ששיקולים זרים היו מעורבים בפעולה, אולם מסמכי ה-CIA לא חשפו מעורבות של חברת הפירות המאוחדת בתהליך, וגם לא השפעה סובייטית.
הריאליסטים טענו שהמלחמה הקרה החלה בגלל מדיניות ברית המועצות, וראו בגוסמן בובה של הסובייטים שיש להדיח.
רוויזיוניסטים, שהאשימו את ארצות הברית במלחמה, טענו שארצות הברית רצתה להרחיב את השפעתה הכלכלית בעולם השלישי, ושהמעורבות נועדה לשמור על חברת הפירות המאוחדת.
ב-1953 חידש אייזנהאואר את היחסים עם ספרד של פרנסיסקו פרנקו.
אף על פי שלא הייתה דמוקרטית, ספרד הייתה במקום אסטרטגי במלחמה הקרה והזדהותה עם ארצות הברית אפשרה לבנות סחר וברית צבאית, שסיימו את בידודה של ספרד לאחר המלחמה והביאו צמיחה כלכלית מרשימה לאזור.
המזרח הרחוק: סין, קוריאה, וייטנאם
במהלך מסע הבחירות, טען אייזנהאואר שיביא לסיומה של מלחמת קוריאה.
בשנת 1951 כבר החל "שלב הקפאון" (stalemate) במלחמה, והחלו מגעים לשביתת נשק; המשא ומתן התרחש תוך כדי לחימה, כאשר כוחות האו"ם ניסו לכבוש את כל שטחה של דרום קוריאה, ובכך להימנע מאיבוד שטחים.
על אף שבשנת 1952, עת בחירתו של אייזנהאואר לנשיאות, רוב הלחימה פסקה - עדיין התרחשו בשנה זו 4 קרבות משמעותיים, ובשנה שלאחריה חמישה נוספים.
ב-29 בנובמבר 1952 טס אייזנהאואר לקוריאה במטרה ללמוד באיזו דרך יוכל לסיים את המלחמה.
אחת מנקודות המחלוקת העיקריות שהתגלעו במשא ומתן הייתה מעמד השבויים שסירבו לחזור אל סין או אל קוריאה הצפונית; בעוד סין דרשה שיבה של כל השבויים לשטחה, האו"ם התעקש על "שיבה מרצון" של השבויים כך ששבויים שלא ירצו לשוב למדינה הקומוניסטית יוכלו לבחור בכך.
לאחר שנתיים של משא ומתן עקר, ובעוד הלחימה אינה פוסקת וכמות האבדות עולה, החלה האדמיניסטרציה של אייזנהאואר להגדיר תוכניות לאלץ את סין לחתום על שביתת הנשק בתנאים המוצעים תוך איום בשימוש בנשק גרעיני.
אייזנהאואר כבר כתב בזכרונותיו שהאופציה הייתה על השולחן, אך אלפי מסמכים שנחשפו בשנת 1984 גילו שהתוכנית הייתה בשלבי תכנון מתקדמים.
אמברוז טען כי למוניטין הצבאי של אייזנהאואר ממלחמת העולם השנייה הייתה השפעה על הסינים; בנוסף, לאחר מותו של סטלין במרץ 1953, תמיכתה של רוסיה בקו נוקשה ובלתי מתפשר מצד סין הקומוניסטית נחלשה, וסין הסכימה להתפשר גם בסוגיית השבויים.
ב-27 ביולי 1953 נחתם הסכם שביתת הנשק, וקוריאה נחלקה לשניים סביב האזור המפורז הקוריאני.
שביתת הנשק, שנחתמה על אף התנגדותו של נשיא דרום קוריאה, לי סינג-מן, ועל אף התנגדות של חלקים במפלגה הרפובליקנית, תוארה על ידי אמברוז כאחד מההישגים הגדולים ביותר של האדמיניסטרציה של אייזנהאואר.
הסכמי ההגנה עם קוריאה הדרומית והרפובליקה הסינית נחתמו, וארגון ברית דרום-מזרח אסיה נוצר כדי לבלום את הקומוניזם האסייתי.
אייזנהאואר הגדיל את מחויבות ארצות הברית לבלום את ההתפשטות הסינית בדרום-מזרח אסיה.
ב-1954 שלח את דאלס לז'נבה כציר אל ועידת ז'נבה, שנועדה לסיים את מלחמת הודו-סין הראשונה וחילקה באופן זמני את וייטנאם לחצי צפוני וקומוניסטי (בשליטת הו צ'י מין) וחצי דרומי לא-קומוניסטי (בשליטת נו דין דיים).
ארצות הברית ודרום וייטנאם לא חתמו על שום הסכם בוועידה.
בנוגע לאיחוד וייטנאם, התנגדה דרום וייטנאם לכל חלוקה, אולם הפסידה כשצרפת קיבלה את הצעת הצפון שווייטנאם תאוחד לבסוף בידי בחירות חופשיות.
ארצות הברית הציעה בחירות בפיקוח האו"ם, אותן דחתה המשלחת הסובייטית.
דרום וייטנאם הפכה למדינה עצמאית.
ב-1954 פנתה אליו צרפת בבקשת עזרה במלחמתה בווייטנאם.
אייזנהאואר אמנם דגל בתאוריית הדומינו, לפיה נפילה של מדינה אחת בפני הקומוניזם תוביל לנפילת שכנותיה אחריה, אולם בשלב זה הוא סירב להיענות לפנייה הצרפתית.
עם זאת, בסוף שנות ה-50, לאחר שצרפת כבר יצאה מווייטנאם, הוא חשש לגורל משטרו של דיים, שהיה נתון להתקפות של ה"וייטקונג", והחל לשלוח עזרה צבאית לדרום וייטנאם.
עזרה זו הייתה רק של יועצים ולא של כלי מלחמה, וסך כל החיילים שנשלחו לא עלה על 200, אך הייתה זו תחילת הסתבכותה של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
עם תחילת כהונתו של אייזנהאואר כנשיא חל מפנה לרעה ביחסה של ארצות הברית למדינת ישראל.
עוד בתחילת כהונתו נסגר השידור העברי של קול אמריקה.
קבוצה של אנשי מחלקת המדינה, שכונו "הערביסטים", ושכללה את הנרי ביירוד, עוזר לענייני המזרח התיכון ותחת הנהגתו של מזכיר המדינה ג'ון פוסטר דאלס הביעה עמדה פומבית בגנות ישראל.
ארצות הברית אף המשיכה במשך כל תקופת כהונתו של אייזנהאואר לספק נשק למדינות ערב.
ב-1956, במהלך שנראה נוגד לחלוטין את מדיניותו האנטי סובייטית הכללית, התנגד אייזנהאואר בחריפות לפעולתן של בריטניה וצרפת כנגד מצרים במשבר סואץ, והצטרף לדרישתה של ברית המועצות לנסיגתן של בריטניה, צרפת וישראל משטח מצרים.
עוד לפני המלחמה הודיע לאנתוני אידן כי לא יסכים לפלישה לתעלת סואץ שמצרים הלאימה.
הצטרפותו זו לדרישה הסובייטית הביאה לנסיגת צה"ל מסיני ועזה.
כשהמרד ההונגרי פרץ בנובמבר, הוא תמך בו אולם סירב לשלוח כוח צבאי נגד הסובייטים.
לפי הדיפלומט הישראלי דורי גולד, לאחר פרישתו התחרט אייזנהאואר על לחציו אלה, הודה שטעה בהם והבין כי תוצאתם הייתה דווקא חיזוק הסובייטים ותומכיהם במזרח התיכון ולא החלשתם.
בספרו Eisenhower And Israel, שהתפרסם ב-1993, חושף פרופ' יצחק אלטרס, כי אייזנהאואר התחרט על מדיניותו ב-1956. בפגישה שהתקיימה ב-1965 עם המנהיג היהודי הרפובליקני מקס פישר, אמר אייזנהאואר: "אתה יודע מקס, במבט לאחור על סואץ, אני מתחרט על מה שעשיתי.
מעולם לא הייתי צריך ללחוץ על ישראל לסגת מסיני".
ריצ'רד ניקסון, שהיה סגנו של אייזנהאואר, אישר את הדברים ואף טען שאייזנהאואר אמר כי משבר סואץ היה המחדל הגדול ביותר במדיניות החוץ של ממשלו.
ד"ר מייקל דוראן פרסם בשנת 2016 את הספר "צומת סואץ" בו ניתח את המניעים של אייזנהאואר ביחס ל"משבר סואץ".
לפי דוראן, אייזנהאואר התחרט על הלחץ שהפעיל על ישראל כאשר לאחר מכן נשיא מצריים שיתף פעולה עם ברית המועצות.
בתקופת נשיאותו השנייה גדלה מעורבות ארצות הברית במזרח התיכון, בעיקר באמצעות הפעלת "דוקטרינת אייזנהאואר".
לאחר מלחמת סיני, החליט אייזנהאואר על מדיניות לייצוב האזור מפני איום סובייטי או מהפכות.
קריסת בריטניה ועליית ברית המועצות הובילה להודעתו בקונגרס ב-5 בינואר 1957, בה טען שעל ארצות הברית לקבל אחריות ביטחונית על האזור.
התוכנית לא כללה סעיף של התערבות צבאית למען ישראל, ככל הנראה כדי לא לסכל את חתימתן של מדינות האזור על התוכנית.
עם זאת, הצהיר אייזנהאור כי ישראל היא עובדה קיימת שאין לערער על קיומה.
ישראל הצטרפה לתוכנית זו, על אף התנגדויות פנימיות מתוך חשש שהדבר יפגע ביחסי ישראל עם ברית המועצות.
אייזנהאואר התקשה לשכנע את מדינות ערב או את ישראל לתמוך בדוקטרינה.
הוא יישם אותה ב-58–1957 באמצעות מתן סיוע לממלכת ירדן, בעידוד שכניה של סוריה לשקול מבצע צבאי נגדה, ובשליחת חיילים ללבנון כדי למנוע מהפכה.
הדוקטרינה צירפה את המזרח התיכון אל המלחמה הקרה.
מתוך חשש שברית המועצות תפתח טילים בליסטיים לטווח ארוך לפני ארצות הברית, החל חיל האוויר של ארצות הברית בינואר 1956 לפתח את תור, טיל בליסטי לטווח בינוני של 2,400 קילומטר.
התוכנית התקדמה במהירות, וב-1958, עשרים משגרים עברו לשימוש חיל האוויר המלכותי.
היה זה הניסוי הראשון בחלוקת נשק גרעיני בנאט"ו, והוא הוביל לעוד משלוחים של נשק גרעיני.
ב-1959, פותח טיל יופיטר, טיל לטווח מעט יותר רחוק.
בתחילת 1961 ועד 1963, הועברו שני משגרים לאיטליה ואחד לטורקיה.
צרפת גם היא רצתה סיוע אמריקני בפיתוח נשק גרעיני.
אייזנהאואר דחה זאת מארבע סיבות.
לפני 1958, הוא דאג בנוגע לחוסר יציבותה הפוליטית של הרפובליקה הצרפתית הרביעית, ודאג שתשתמש בנשק גרעיני בווייטנאם ובאלג'יריה.
דה גול הביא יציבות אל הרפובליקה החמישית ב-1958, אולם אייזנהאואר הכיר אותו מתקופת המלחמה.
דה גול רצה לפגוע במונופול האנגלו-סקסי על הנשק המערבי.
אייזנהאואר חשש שתוכניותיו של דה גול לגבי הפצצות תחליש את נאט"ו.
בנוסף לא רצה אייזנהאואר לעודד את התפשטות הנשק הגרעיני.
הממשל החליט לשלוט באופן הדוק בידע הטכנולוגי לצורך הפיכת האורניום לגרעיני.
עד ל-1960 הגיעו דיפלומטים אמריקניים להסכם עם ממשלות גרמניה, הולנד ובריטניה להגביל את הגישה לטכנולוגיה.
הסודיות נשמרה עד שהמדען הפקיסטני עבד אלקדיר חאן לקח את הטכנולוגיה ההולנדית לפקיסטן ב-1975, ומשם לקוריאה הצפונית וללוב.
אייזנהאואר הזהיר מפני מרוץ חימוש בחלל החציון, ובאסיפה הכללית של האו"ם, ב-22 בספטמבר 1960, דרש לפתח את החלל החיצון לטובת בני האדם ולא להפוך אותו לעוד זירת קרבות.
המבקרים באותה התקופה, שהובלו בידי הסנאטור ג'ון פיצג'רלד קנדי, שהשתמש בנושא במסע הבחירות של 1960, ביקרו את פער הטילים, כלומר טענו שארצות הברית הפכה לנחותה מברית המועצות מבחינה גרעינית לאחר שזאת החלה להוביל במירוץ לחלל.
רבים מתעלמים מהביקורת הזאת כיוון שהתברר שארצות הברית המשיכה להוביל על ברית המועצות בתחומים החשובים, אולם טענו שאייזנהאואר לא השיב למבקריו.
הקונגרס הקציב מיליארדי דולרים לחינוך.
מדיניות הגרעין של המדינה הגיעה לשיאה במהלך משבר הטילים בקובה ב-1962 ואמנת איסור הניסויים הגרעיניים של 1963.
אייזנהאואר קיווה שלאחר מותו של סטלין ב-1953, יהיה אפשרי להגיע להסכם עם מנהיגים רוסים אחרים במטרה להאט את מרוץ החימוש הגרעיני.
עם זאת, מאמציו בנושא במהלך תקופת נשיאותו נועדו בראש ובראשונה להשגת יתרון צבאי ודיפלומטי על פני הרוסים; איזנהאואר מעולם לא הסכים לאף הצעה, אלא אם כן סייעה להשגת יעדים אלו.
נעשו כמה ניסיונות לכינוס ועידות בינלאומיות.
ניסיונו האחרון נכשל ב-1960, כאשר ניקיטה חרושצ'וב פרש בעקבות הפלת מטוס הריגול U2 בשמי ברית המועצות.
המטוס נשלח לצלם תצלומי אוויר של ברית המועצות לפני כינוסה של ועידת מזרח-מערב בפריז בהשתתפותם של אייזנהאואר, חרושצ'וב, הרולד מקמילן ושארל דה גול.
ממשל אייזנהאואר, מתוך הנחה שהטייס מת בהתרסקות המטוס, אישר סיפור כיסוי שהמטוס שימש כאחד ממטוסי נאס"א למטרות בדיקת מזג אוויר, ונכנס לשטחה האווירי של ברית המועצות בשוגג, זאת לאחר שהטייס שידר קודם לכן על "תקלה במסכת החמצן שלו" כשטס מעל טורקיה.
נוסף על כך, אייזנהאואר הצהיר שלא ריגל על ברית המועצות.
לאחר שהסובייטים חשפו את הטייס, פרנסיס גארי פאוורס, התברר ניסיון ההונאה האמריקני, וארצות הברית הובכה בזירה הבינלאומית.
ועדת יחסי החוץ של הסנאט חקרה את תקרית מטוס ה-U2. במהלך הוועידה בפריז, האשים אייזנהאואר את חרושצ'וב בכך שחיבל בכינוס; בהמשך, אייזנהאואר הצהיר שהוועידה נכשלה בגלל "העסק המטופש של ה-U2".
כבר בימים הראשונים של תוכנית ה-U2, הזהיר אייזנהאואר את יועציו, ש"אם אחד מהמטוסים הללו יפול, הולכת להיות כאן סערה".
בנאום ששודר בטלוויזיה וברדיו לאחר הוועידה הכושלת, הצהיר אייזנהאואר שהוא "לוקח אחריות מלאה על אישור כל התוכניות השונות על ידי הממשל במטרה להשיג מידע מודיעיני..
בנוגע ל'טיימינג' (קרוב כ"כ לכינוס הוועידה), השאלה הייתה האם לעצור את התוכנית ולוותר על איסוף מודיעין חיוני, שלא היה זמין לאחר מכן.
החלטתי שלא לעצור את התוכנית.
האמת הישרה היא זו: כאשר לאומה דרושה פעילות מודיעינית, אין זמן בו ניתן להפסיק את הערנות".
דרך אגב, מפרל הארבור למדנו שאפילו משא ומתן בעצמו יכול לשמש כמסווה להכנות למתקפת פתע".
בפועל, המוניטין של אייזנהאואר לא ניזוק בגלל המשבר, אם כי זה של האדמיניסטרציה דווקא כן; ועדת יחסי החוץ של הסנאט, בראשות הסנאטור ג.
ויליאם פולברייט, חקרה באריכות את תקרית ה-U2, ואף ערכה שימוע למזכיר המדינה הרטר ולמזכיר ההגנה גייטס.
מבקרי הקבינט טענו ביתר שאת כי תוכניות ההגנה הלאומיות אינן יעילות; האווירה בארצות הברית הייתה כי המלחמה הקרה עומדת להימשך לזמן בלתי מוגבל, הבנה זו פגעה ברפובליקנים לקראת הבחירות לנשיאות הממשמשות ובאות.
כפי שניקסון אמר לאחר מכן שבגלל תקרית ה-U2, השימוש של הרפובליקנים בקמפיין הבחירות לנשיאות ב-1960 בסוגיית השלום - הוכתם.
בינואר 1959, הודח הנשיא פולחנסיו בטיסטה, בן בריתה של ארצות הברית, במהלך המהפכה הקובנית.
המשטר החדש, בהנהגת פידל קסטרו, היה קומוניסטי ונוצר חשש שיכרות ברית עם הסובייטים.
כשקסטרו ביקר בארצות הברית באפריל, 1959, סירב אייזנהאואר להיפגש איתו וניקסון נפגש איתו.
ה-CIA הקים מחנות אימונים בניקרגואה לאימון מתנגדי המשטר.
מעט לאחר עזיבתו של אייזנהאואר את התפקיד, השתמש הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי במתנגדים במהלך הפלישה למפרץ החזירים, שנכשלה.
בהיותו הנשיא הנבחר, ביקר אייזנהאואר ביקור בינלאומי אחד, בקוריאה הדרומית ב-5 בדצמבר 1952, כשביקר בסיאול ובאזורי הקרבות.
במהלך נשיאותו נסע שש עשרה פעמים ל-26 מדינות.
בין אוגוסט 1959 ליוני 1960, נסע לאירופה, דרום-מזרח אסיה, דרום אמריקה, המזרח התיכון ודרום אסיה.
בדצמבר 1959 ביקר באחת עשרה מדינות, כולל חמש באסיה, כשהוא עובר 22,000 מיילים בתשעה עשר ימים.
מספרתאריכיםמדינהמיקוםפרטים1סיאולביקר כנשיא הנבחר באזורי הקרבות.2נואבה סיאודד גאררוחניכת סכר פלקון במעמד הנשיא אדולפו רואיס קורטינס.3אוטווהביקור ממלכתי.
נפגש עם ראש הממשלה ג'ון דיפנבייקר.
נאם בפני הפרלמנט.10 מקסיקואקפולקופגישה בלתי רשמית עם הנשיא אדולפו לופס מטאוס.11מונטריאולהצטרף אל המלכה אליזבת השנייה בפתיחת נתיב המים סנט לורנס.12בוןפגישה בלתי רשמית עם הקאנצלר קונראד אדנאואר והנשיא תיאודור הויס.
הממלכה המאוחדתלונדון,טירת בלמורל,צ'קרסביקור בלתי רשמי.
נפגש עם ראש הממשלה הרולד מקמילן ועם המלכה אליזבת השנייה.פריזפגישה בלתי רשמית עם הנשיא שארל דה גול וראש הממשלה האיטלקי אנטוניו סניי.
הממלכה המאוחדתטירת קולזיןמנוחה לפני שחזר אל ארצות הברית.13רומאביקור בלתי רשמי.
נפגש עם הנשיא ג'ובאני גרונצ'י.
קריית הוותיקןארמון האפיפיורסיור עם יוחנן העשרים ושלושה.אנקרהביקור בלתי רשמי.
נפגש עם הנשיא ג'לל באייר.קראצ'יביקור בלתי רשמי.
נפגש עם הנשיא איוב חאן.קאבולביקור בלתי רשמי.
נפגש עם המלך מוחמד זאהיר שאה.ניו דלהי, אגרהנפגש עם הנשיא ראג'נדרה פראסאד וראש הממשלה ג'ווהרלל נהרו.
נאם בפני הפרלמנט.טהראןנפגש עם השאה מוחמד רזא שאה פהלווי.
נפגש עם פבלוס, מלך יוון וראש הממשלה קונסטנדינוס קרמנליס.
נאם בפני הפרלמנט.תוניסנפגש עם הנשיא חביב בורגיבה.טולון,פריזועידה עם הנשיא שארל דה גול, ראש הממשלה הבריטי הרולד מקמילן והקאנצלר הגרמני קונראד אדנאואר.מדרידנפגש עם גנרליסימו פרנסיסקו פרנקו.קזבלנקהנפגש עם המלך מוחמד החמישי.14ברזיליה,ריו דה ז'ניירו,סאו פאולונפגש עם הנשיא ז'וסלינו קוביצ'ק.
נאם בפני הקונגרס הברזילאי.בואנוס איירס,מאר דל פלאטה,בארילוצ'הנפגש עם הנשיא ארתורו פרונדיזי.סנטיאגו דה צ'ילהנפגש עם הנשיא חורחה אלסנדרי.מונטווידאונפגש עם הנשיא בניטו נרדון.
חזר לארצות הברית דרך בואנוס איירס וסורינאם.15פריזועידה עם הנשיא שארל דה גול, ראש הממשלה הבריטי הרולד מקמילן ומנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב.ליסבוןביקור רשמי.
נפגש עם הנשיא אמריקו תומאס.16מנילהביקור ממלכתי.
נפגש עם הנשיא קרלוס גרסייה.טאיפייביקור ממלכתי.
נפגש עם הנשיא צ'יאנג קאי שק.
קוריאה הדרומיתסיאולנפגש עם ראש הממשלה האו ג'ונג.
נאם בפני האספה הלאומית.17 מקסיקואקוניהביקור בלתי רשמי.
נפגש עם הנשיא אדולפו לופס מטאוס.
בענייני פנים, התאמץ אייזנהאואר לדבוק בעמדה בלתי-מפלגתית ככל שיכל.
כאשר השיגו הדמוקרטים רוב בסנאט ובבית הנבחרים, בשנת 1954, דבר שמטבע הדברים הגביל את כוחו של הנשיא בענייני פנים, דווקא עמדתו הבלתי-מפלגתית אפשרה לו לעבוד בצורה חלקה עם מנהיג הרוב בסנאט, לינדון ג'ונסון, ועם יושב ראש בית הנבחרים סם רייבורן הדמוקרטים.
ג'ין אדוארד סמית', מהביוגרפים של אייזנהאואר, תיאר את הקשר ביניהם כך:
אייזנהאואר היה שמרן פיסקלי, שמדיניותו הייתה קרובה לזו של טאפט - שניהם תמכו במדיניות שוק חופשי.
במהלך תקופת נשיאותו של אייזנהאואר שיעור המס השולי עמד על 91% - בין הגבוהים בהיסטוריה האמריקנית.
כאשר הרפובליקנים שלטו בבית הנבחרים ובסנאט לאחר הבחירות לנשיאות ב-1952, לחצו השמרנים על הנשיא לתמוך בהפחתת מיסים; אייזנהאואר, מצידו, העניק חשיבות רבה יותר לאיזון התקציב, והאמין שלא ניתן יהיה להפחית את שיעור המס עד שדבר זה יתרחש.
"איננו יכולים לאפשר הפחתת מיסים", כך אמר, "עד אשר נכין תוכנית הוצאות אשר תציג מאזן של גורמי ההכנסות וההוצאות".
אייזנהאואר שמר על החוב הלאומי ועל האינפלציה בשיעור הקרוב לאפס.
היו שלוש תקופות מיתון במהלך נשיאותו של אייזנהאואר: יולי 1953-מאי 1954, אוגוסט 1957-אפריל 1958 ואפריל 1960-פברואר 1961. הסיבות לכך היו הגבלת היצע הכסף בידי מועצת הנגידים של הבנק הפדרלי בניסיון לחסל את האינפלציה מתקופת המלחמה.
בשמונה שנותיו בבית הלבן הייתה הצמיחה בתמ"ג בשיעור ממוצע של 2.5%.
ההוצאה הממשלתית כאחוז מהתוצר ירדה מ-20.4% ל-18.4%.
מאז תקופת אייזנהאואר, לא התרחשה הורדת הוצאות כאחוז מהתוצר.
שוק המניות עלה במהלך כהונתו, כשמדד דאו ג'ונס הכפיל את עצמו (מ-288 נקודות ל-634), וההכנסה האישית עלתה ב-45%.
בעקבות לחצו של אייזנהאואר, העביר הקונגרס ב-1953 חוק סיוע לפליטים, שאישר כניסת 214,000 פליטים ממדינות אירופאיות לתחומי ארצות הברית בין 1953 ל-1956, מעבר למכסות ההגירה.
הנוסחה לחישוב המכסות הפכה למגבילה יותר כתוצאה מחוק ההגירה והלאום של 1952 שהעביר הקונגרס למרות הווטו של הנשיא טרומן.
בתגובה למחאה הציבורית, בעיקר מקליפורניה, בנוגע לעלות השירותים למהגרים הבלתי חוקיים ממקסיקו, מינה אייזנהאואר את ג'וזף סווינג, יו"ר סוכנות ההגירה והאזרוח של ארצות הברית, להשתלט על המצב בגבול עם מקסיקו.
ב-17 ביוני 1954, החל סווינג במבצע לסילוק פליטים מקליפורניה, אריזונה וטקסס.
משמר הגבול של ארצות הברית דיווח על 1.3 מיליון אנשים (מספר שרבים החשיבו למנופח) שסולקו או עזבו את ארצות הברית ב-1954. מספר המהגרים החוקיים ממקסיקו גדל במהירות, מ-18,454 ב-1953 ל-65,047 ב-1956.
הדמוקרטים תקפו את אייזנהאואר על כך שלא התנגד לרדיפת הקומוניסטים של הסנאטור ג'וזף מקארתי.
באופן פרטי שנא אייזנהאואר את האסטרטגיה של מקארתי.
אייזנהאואר ניסה לפעול כנגד מקארתי מאחורי הקלעים, והרכיב כוח משימה שהורכב משרמן אדמס והנרי קבוט לודג' הבן, כדי להגן על הצבא מפני מקארתי, מה שהוביל לנפילתו במהלך ניסיונו לחקור את הצבא.
ב-17 במאי 1954, פסק בית המשפט העליון את פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, והכריז שהקמת בתי ספר ציבוריים נפרדים עבור תלמידים שחורים ולבנים אינה חוקתית.
תגובתו של הנשיא הייתה צוננת יחסית, בטענה שהוא הושבע למלא אחר הוראות החוקה ולכן מחויב למלא את פסק הדין.
בשש השנים הבאות, לא התבטא אייזנהאואר בחיוב לגבי פסק הדין.
שתיקתו הובילה את מנהיגי זכויות האזרח להתרשם שלא היה אכפת לו ממאבקם של השחורים.
בנוסף, שתיקתו עודדה את תומכי ההפרדה הגזעית להתנגד לעירוב גזעי.
בספטמבר, 1957, שלח אייזנהאואר חיילים אל ליטל רוק, ארקנסו, לאחר שהמושל אורוול פובוס הפר את הפקודה שקראה לעירוב גזעי בבתי הספר הציבוריים.
החיילים ליוו תשעה תלמידים שחורים אל התיכון.
אייזנהאואר כתב חקיקה שנועדה ליצור ועדה לנושא זכויות האזרח במחלקת המשפטים, ולהגן על זכויות ההצבעה שלהם.
ניקסון מנע פיליבסטר בסנאט והוביל להעברת חוק זכויות האזרח של 1957. החוק, יחד עם חוק דומה מ-1960, היו חוקי זכויות האזרח הראשונים מאז 1875.
טרומן החל את שילובם של השחורים בצבא האמריקני ב-1948, אולם היישום היה איטי.
אייזנהאואר הבהיר בנאום מצב האומה שלו בפברואר 1953, שישתמש בסמכותו כדי לבטל כל הפרדה גזעית במחוז קולומביה, בממשלה ובצבא.
הוא השתמש בשליטתו בתקציב הביטחון כדי להשיג את תמיכת הקצינים.
מזכיר הצי ביקש להכיר באזורים מסוימים בהם לא יוכל לפעול לעירוב גזעי, אולם אייזנהאואר סירב לכך.
במהלך המלחמה הקרה, השתמשו הסובייטים בגזענות באמריקה לצורך תעמולה.
בכהונתו השנייה, כתב העיתון הסובייטי איזבסטיה כתבות נגד המשטרה בליטל רוק, מה שגרם לאייזנהאואר להפוך את נושא השילוב הגזעי לנושא של ביטחון לאומי.
אחד מהישגיו של אייזנהאואר היה הקמת מערכת הכבישים הבין-מדינתיים, אותה אישר הקונגרס ב-1956. אחת מהסיבות לפיתוח המערכת היה החשש ממתקפה גרעינית על הערים.
הלוביסטים טענו שהכבישים יסייעו לפינוי האוכלוסייה וגם יעודדו פיזור אוכלוסין.
אחרים הדגישו את התרומה לכלכלה ואת התמריץ למשק.
תמיכתו של הנשיא בפרויקט הושפעה מחוויותיו בתור חייל צעיר בדרכים.
אייזנהאואר העריך את מערכת הכבישים הגרמנית שאותה הכיר מתקופתו כמפקד כוחות בעלות הברית באירופה.
הוא הכיר בכך שהמערכת תאפשר נתיבי מילוט לאזרחים ותאפשר גם העברה מהירה של אספקה צבאית.
אייזנהאואר מינה את חברו, הגנרל בדימוס לוציוס קליי, לעמוד בראש הוועדה לנושא.
בינואר 1955 הומלץ על תוכנית של עשר שנים בעלות של 101 מיליארד דולרים לבניית 41,000 מייל של כבישים שיקשרו בין הערים.
קליי ביקש להשתמש גם בכבישי אגרה.
הפשרות עם הדמוקרטים אילצו את מימון המערכת במס על צמיגים ומס דלק זעום.
הממשלה מימנה תשעים אחוז מהפרויקט, כשהמדינות בנו ושלטו בכבישים.
בטווח הארוך הייתה התוכנית הצלחה כבירה.
למרות ההתנגדות לפינוי שכונות מהערים, המערכת עצמה התקבלה בצורה טובה.
מערכת הרכבות הידרדרה, אולם עלות הנסיעות צנחה.
תהליך הפרוור גדל, ונוצר שפע של דיור זול.
גם התיירות צמחה, ודרשה עוד שירותים לתיירים.
רבים עברו לגור באזור חגורת השמש משתרע מדרום מזרח ארצות הברית עד דרום מערבה.
ארצות הברית הייתה המעצמה השולטת בתחילת שנות החמישים.
טיסות ריגול של מטוס הלוקהיד U-2 מעל ברית המועצות חשף את יתרונה של ברית המועצות בנושאי הגרעין.
ב-1955, החלו ארצות הברית וברית המועצות לבנות טילים בליסטיים שיוכלו לשגר חפצים אל החלל.
שתי המדינות הכריזו במרחק קצר שתכננו לשגר לוויינים מלאכותיים בתוך כמה שנים.
ארצות הברית הכריזה שבין 1 ביולי 1957 ו-31 בדצמבר 1958, תשגר לוויין לחלל כתרומה אל השנה הגאופיזית הבינלאומית.
המדינה נדהמה לגלות ב-4 באוקטובר 1957, שברית המועצות שיגרה את לוויין ספוטניק 1 אל מסלול לווייני נמוך.
רבים חשבו שהסובייטים התקדמו מבחינה טכנולוגית ועמדו לפגוע בביטחון הלאומי.
אייזנהאואר התעלם בהתחלה מההישג, אולם החשש הציבורי הוביל לביקורת כלפיו.
הסובייטים התרברבו על ניצחונם במירוץ, והאמריקנים החלו לבנות מקלטים גרעיניים.
ראש הממשלה הרולד מקמילן, שביקר ביוני 1958 במדינה, גילה שהנשיא ספג ביקורת ממשית לראשונה.
השיגור הוביל להשקעה רחבה של הממשלה בתחומים מביטחון עד חינוך.
הוחלט להדגיש שוב את תוכנית אקספלורר (שהושלמה בידי תוכנית ואנגארד), ששיגרה לבסוף את אקספלורר 1 ב-31 בינואר 1958 אל החלל.
אייזנהאואר הקים את הסוכנות הצבאית לפרויקטים מחקריים מתקדמים בתוך מחלקת ההגנה, וב-29 ביולי 1958 חתם על חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי שהקים את נאס"א כסוכנות חלל אזרחית.
הוא ציווה על טייסי מבחן צבאיים להפוך לאסטרונאוטים הראשונים.
נאס"א שהוקמה הייתה חזקה יותר מחזונו של אייזנהאואר.
היא השתלטה על המחקר החללי של הסוכנות לפרויקטים מחקריים מתקדמים, והחלה בתוכנית מרקורי, שהכשירה את שבעת האסטרונאוטים הראשונים ב-9 באפריל 1959.
בתוך פחות משנה לאחר שיגור ספוטניק, בספטמבר 1958, חתם אייזנהאואר על חוק הגנת החינוך הלאומי, תוכנית ארבע שנים שהשקיעה מיליארדי דולרים במערכת החינוך.
ב-1953 השקיעה הממשלה 153 מיליון דולרים, עשרה מיליון מתוכם למכללות.
ב-1960 הסכום גדל פי שישה.
בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים, פיתחה נאס"א תוכניות שונות, וכך גם תאגידים פרטיים.
האיגודים המקצועיים היו מטרה מועדפת לרפובליקנים בשנות הארבעים והחמישים, בעיקר לאחר חקיקת חוק ניהול יחסי העבודה מ-1947, חוק טאפט-הארטלי.
העסקים והרפובליקנים רצו להחליש את האיגודים שתמכו בדמוקרטים.
כשליש מהפועלים היו חברי איגודים בשנות החמישים.
ממשל אייזנהאואר חיזק את האכיפה של החוק.
מחלקת המשפטים ומחלקת העבודה החלו לחקור פשע באיגודים מקצועיים חזקים, כדי לפגוע במעמדם.
ועדה מיוחדת הוקמה בינואר 1957 כדי לבחון שיטות לא הוגנות ביחסי העבודה.
רוברט קנדי עבד בוועדה, שסימנה את ג'ימי הופה, נשיא איגוד נהגי המשאיות, כאויב.
הציבור החל להתנער מהאיגודים המקצועיים.
הקואליציה השמרנית, בעזרת האחים קנדי, הצליחו להגביל את העבודה המאורגנת בעזרת חוק ב-1959. החוק הכריח את האיגודים לפעול ביתר דמוקרטיה.
בבחירות של 1958, שהתרחשו במהלך מיתון, לחמו האיגודים והובילו לתבוסת פוליטיקאים רפובליקניים.
תחת החוקה המקורית, חבר האלקטורים הגיע אך ורק ממדינות ארצות הברית.
לכן תושבי מחוז קולומביה (העיר וושינגטון די.
סי.) לא יכלו להצביע בבחירות הנשיאותיות.
בשנות החמישים נעשה ניסיון לתקן את החוקה ולהקצות גם לאזרחי המחוז אלקטורים.
ב-16 ביוני 1960, אישר הקונגרס תיקון חוקתי שיאפשר לאזרחי מחוז קולומביה להצביע במערכת הבחירות.
לאחר שהמועצות המחוקקות אשררו את התיקון, נכנס התיקון ה-23 לחוקת ארצות הברית לתוקף ב-29 במרץ 1961.
שתי מדינות חדשות צורפו אל האיחוד במהלך כהונתו של אייזנהאואר:
אייזנהאואר החל לעשן סיגריות בווסט פוינט, ונגמל ב-1949. הוא היה הנשיא הראשון שפרסם תצהיר רפואי בהיותו מכהן.
למרות זאת, הסתירו האנשים סביבו מידע רפואי שיכול היה לעורר ספקות בנוגע לבריאותו.
ב-24 בספטמבר 1955, במהלך חופשה בקולורדו, חווה התקף לב.
הרופא הפרטי שלו סבר שהיה מדובר בקלקול קיבה ולא קרא לסיוע.
לאחר מכן פוברקו הפרוטוקולים כדי להגן על אייזנהאואר.
התקף הלב דרש אשפוז של שישה שבועות.
ניקסון, דאלס, ושרמן אדמס תפסו פיקוד.
לאחר שקיבל אישור רפואי להמשיך לכהונה שנייה, בריאותו הייתה טובה באופן כללי.
התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית אושרר ב-1951 והגביל את אייזנהאואר לשתי כהונות באופן תקדימי.
אייזנהאואר תמך בניקסון בבחירות המקדימות של 1960, תמיכתו, יחד עם אחרים ממנהיגי המפלגה העניקה לניקסון מערכת בחירות קלה יחסית כשיריבו העיקרי, רוקפלר, מהווה אתגר קטן.
בבחירות הכלליות, בהן התמודד ניקסון מול הדמוקרט ג'ון קנדי, רצה ניקסון לנצח בעצמו ולא הקשיב לעצותיו של אייזנהאואר.
כששאלו כתבים את אייזנהאואר האם הוא זוכר רעיון אחד של ניקסון שאימץ במהלך כהונתו, התבדח אייזנהאואר "אם תתנו לי שבוע, אולי אחשוב על אחד".
קנדי תקף את ניקסון על בסיס הציטוט.
אייזנהאואר וניקסון הפכו לסוג של חברים, למדו אחד מהשני וכיבדו אחד את השני.
אייזנהאואר, הנשיא המבוגר ביותר, בגיל שבעים, הוחלף בנשיא הנבחר הצעיר ביותר: קנדי היה בן ארבעים ושלוש בלבד.
ב-17 בינואר 1961, נאם אייזנהאואר בפעם האחרונה נאום משודר לאומה מהחדר הסגלגל.
בנאומו, התייחס אל המלחמה הקרה ואל תפקיד הצבא האמריקני.
הוא תיאר את המלחמה: מלחמה מול אידאולוגיה עוינת וגלובלית, אתאיסטית, אכזרית וערמומית.
הוא הזהיר מפני הצעות תקציב ממשלתיות לא מוצדקות והמשיך באזהרתו ש"עלינו להישמר מפני רכישת השפעה בלתי מוצדקת, רצויה או לא רצויה, על ידי הקומפלקס הצבאי-תעשייתי."
אייזנהאואר פרש אל המקום בו הוא ומיימי בילו את רוב זמנם לאחר המלחמה, חווה ליד שדה הקרב בגטיסבורג, פנסילבניה, במרחק קטן מבית אבות אבותיו.
גם היה להם בית קיץ בקליפורניה.
ב-1967 תרמו את החווה לשירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
גם לאחר פרישתו, לא יצא אייזנהאואר לחלוטין מהחיים הפוליטיים.
הוא טס אל סן אנטוניו כדי לתמוך במועמד רפובליקני בבחירות לקונגרס.
בנוסף נאם בפני הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1964, והופיע עם המועמד בארי גולדווטר בתשדיר בחירות.
גולדווטר היה ממבקרי ממשל אייזנהאואר בטענה שאייזנהאואר אימץ את מדיניות הניו דיל.
בבוקר 28 במרץ 1969, בגיל שבעים ושמונה, מת אייזנהאואר בוושינגטון, כתוצאה מאי-ספיקת לב.
למחרת היום הועברה גופתו אל הקתדרלה הלאומית של וושינגטון למשך עשרים ושמונה שעות.
ב-30 במרץ הובאה גופתו אל הקפיטול, וב-31 במרץ הוחזרה אל הקתדרלה לצורך טקס לוויה אפיסקופלי.
באותו הערב, הועברה גופתו של אייזנהאואר ברכבת אל טקסס.
הייתה זאת הפעם האחרונה בה גופתו של נשיא הועברה בעזרת רכבת.
גופתו הגיעה לשם ב-2 באפריל, ונטמנה ליד ספרייתו הנשיאותית.
המשפחה הלבישה את גופתו בז'קט המפורסם שלו עם מדליות הכבוד.
הוא נקבר ליד בנו הפעוט שמת ב-1921. אשתו נקברה שם גם היא לאחר מותה ב-1979.
הנשיא ניקסון ספד לאייזנהאואר וטען שגם בשמונה השנים בהן לא הוביל צבא או מדינה, נחשב אייזנהאואר לאדם המכובד ביותר בעולם.
מיד לאחר עזיבתו את התפקיד, התעמעמה מורשתו של אייזנהאואר.
מבקריו טענו שהיה נשיא לא פעיל ולא מעורר השראה, בהשוואה ליורשו הצעיר ג'ון קנדי.
למרות שימושו בצבא כדי לאכוף את העירוב הגזעי במשבר ליטל רוק, היו שביקרו אותו על כך שלא תמך בתנועה לזכויות האזרח.
גם מעשיו בעת משבר מטוס הריגול U-2 זכו לביקורת, וכך גם הזנחתו, לכאורה, את מרוץ החימוש הגרעיני, תבוסתו במרוץ לחלל וחוסר יכולתו לבקר את המקארתיזם.
בין השאר על כך שלא הגן על ג'ורג' מרשל מפני ג'וזף מקארתי, על אף שבאופן פרטי התנגד למקארתי .
למרות זאת, ההיסטוריונים נטשו את הטענה שהיה נשיא כושל.
הוא הוביל לסיום המלחמה בקוריאה ולא נכנס אל אחרות.
הוא ייצב, ולא הסלים, את היריבות עם הסובייטים.
הוא חיזק את הבריתות באירופה והתנגד לקולוניאליזם.
הוא חילץ את מפלגתו מפני בדלנות ומקארתיזם.
הוא שמר על שגשוג, איזן את התקציב, קידם את החדשנות הטכנולוגית, תמך (גם אם בחוסר רצון) בזכויות האזרח והזהיר, בנאום הפרידה הזכור ביותר מאז זה של וושינגטון, מפני הקומפלקס הצבאי-תעשייתי.
רק עם סיום כהונתו של רונלד רייגן, עזב נשיא את התפקיד בתחושה שהשיג את מה שרצה לבצע.
אף על פי שהשמרנות הייתה חזקה בפוליטיקה, ואייזנהאואר היה שמרן באופן יחסי, הוא התעסק בעיקר בנושאי חוץ (נושא בו ניסיונו הצבאי הוביל לידע) ופחות במדיניות פנים.
הוא תמך במתינות ובשיתוף פעולה.
אף על פי שרצה להאט או לבלום את הניו דיל ותוכניות ממשלתיות אחרות, הוא לא ביטל אותן מיד וזכה לאהדת הליברלים במפלגה.
המבקרים השמרנים במפלגתו טענו שלא עשה מספיק כדי לקדם את מטרות הימין.
הנס מורגנטאו טען שניצחונותיו של אייזנהאואר לא השפיעו על מורשת המפלגה.
מאז המאה התשע עשרה, נעזרו כל הנשיאים בידי מזכיר אישי, לפעמים ללא שם רשמי.
אייזנהאואר היה זה שהפך את התפקיד לראש סגל הבית הלבן, רעיון ששאל מהצבא.
כנשיא, תמך אייזנהאואר במדיניות לפיה קצינים בצבא שלא זכו לקידום פעמיים יודחו כדי לפנות מקום לצעירים.
(הוא עצמו נשאר בדרגת מייג'ור במשך שש עשרה שנים בין המלחמות.)
ב-20 בדצמבר 1944, מונה לגנרל הצבא, והיה בדרגה שווה לג'ורג' מרשל, הנרי ארנולד ודאגלס מקארתור.
הם היו ארבעת האנשים היחידים שהחזיקו בתפקיד במלחמת העולם השנייה, ויחד עם עומר בראדלי, היחידים שהשיגו את הדרגה מאז מותו ב-5 באוגוסט 1888 של הגנרל פיליפ שריידן, וחמשת האנשים היחידים שהפכו לגנרלים של חמישה כוכבים.
אייזנהאואר הקים ב-1956 ארגון לתקשורת בינלאומית כדי לקדם תקשורת בין אזרחים, כולל תוכנית לשליחת נערים אמריקניים לטיולים לימודיים במדינות אחרות.
בכהונתו השנייה העניק לאזרחים מדליה מיוחדת כביטוי להערכה.
בשנת 2020 נחנכה בוושינגטון די.
אנדרטה נשיאותית לכבודו של אייזנהאואר
על שמו של אייזנהאואר נקראת מערכת הכבישים הבין-מדינתיים.
ברחבי המערכת ישנם שלטים עם שמו של אייזנהאואר.
גם רכס הרים ביבשת אנטארקטיקה נקרא על שמו.
בית ספר לביטחון לאומי בוושינגטון נקרא על שמו.
אייזנהאואר הופיע על מטבע בן דולר אחד בין 1971 ל-1978.
סרט הטלוויזיה "אייק: הספירה לאחור" מתמקד בדמותו.
נושאת המטוסים דווייט אייזנהאואר, נקראת על שמו.
אייזנהאואר תועד בעשרות ספרים, ביוגרפיים, בספרי סיקור וניתוח של פועלו הצבאי והנשיאותי, ובספרים בהקשרים נוספים.
ערים רבות בארצות הברית קראו על שמו רחובות, דרכים ושבילים.
במיזורי: מונט, בניו ג'רזי: לייקווד, רוזלנד, ליווינגסטון.
פארקים המנציחים את אייזנהאואר נקראו בין השאר בטקסס: סן אנטוניו.
כיכרות הנושאות את שמו: ניו יורק: איסט מדו.
צורות הנצחה אחרות בארצות הברית: בניין משרדים בוושינגטון הבירה, בניין תיאטרון באקדמיה הצבאית ווסט פוינט בניו יורק, וגם פסלו ניצב שם.
חלקים מדרך 80 הבין מדינתית, בין קליפורניה לניו ג'רזי.
בפנסילבניה- בגטיסבורג יש אתר זיכרון לאומי אייזנהאואר.
בקנזס אבילנה קיימת ספריה לאומית הנושאת את שמו.
פסלו מוצב בעיר הולדתו - דניסון, טקסס.
גם במדינות נוספות הנציחו את זכרו, במיוחד בצרפת.
כך בפריז, בטולוז, באביניון, ובסנט מר אגליז.
בריסל כיבדה אף היא את זכרו וקראה רחוב על שמו, וכך גם גאפסה בתוניסיה.
פסלו של אייזנהאואר מוצב בלונדון, בכיכר גרוונור, ובבאייה בצרפת.
מסע שחרור אירופה, דווייט ד.
אייזנהאור, תורגם מאנגלית Crusade in Europe על ידי י.
נאור, הוצאת כתבים, תל אביב, תשי"א 1951.
עיטור הניצחון (5 ביוני 1945)
מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה (9 באפריל 1919)
מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה (2 באפריל 1947)
דווייט דייוויד הווארד הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הסנטר.
נחשב בשיאו לאחד משחקני ההגנה הטובים ב-NBA.
לאחר קריירת תיכונים מצוינת, החליט הווארד לדלג על המכללה ונרשם לדראפט ה-NBA לשנת 2004, שם נבחר במקום הראשון על ידי אורלנדו מג'יק.
במהלך הקריירה ב-NBA זכה בתארים אישיים רבים, ביניהם שלוש זכיות בתואר שחקן ההגנה של העונה, שבע בחירות למשחק האולסטאר, שבע בחירות לאחת מחמישיות העונה וחמש בחירות לאחת מחמישיות ההגנה של העונה.
כמו כן, הוביל את אורלנדו לשלוש זכיות באליפות הבית הדרום מזרחי (2008, 2009, 2010) ולהופעה בגמר ה-NBA בשנת 2009. בעונת זכה באליפות ה-NBA, כשחקן לוס אנג'לס לייקרס.
בשנת 2006 החל לשחק במדי נבחרת ארצות הברית, עימה זכה במדליית הארד באליפות העולם 2006 ובמדליית הזהב באולימפיאדת בייג'ינג 2008.
דווייט הווארד, אשר ידוע כנוצרי אדוק עוד מימי נעוריו, נולד באטלנטה, ג'ורג'יה שבארצות הברית למשפחה ספורטיבית במיוחד.
אביו, דווייט הווארד האב הוא מנהל אקדמיית דרום-מערב אטלנטה כריסטיאן, אקדמיה פרטית עם אחד מתיכוני הכדורסל הטובים במדינה, בעוד שאמו, שריל הווארד שיחקה בצעירותה בקבוצת כדורסל הנשים של מכללת מוריס בראון.
הוא החל לשחק כדורסל בגיל תשע ובכיתה ח' אף הצהיר כי בכוונתו להיבחר בבחירה הראשונה בדראפט ה-NBA יום אחד.
למרות גופו הגבוה והרחב, היה הווארד מהיר ואתלטי מספיק כדי לשחק גם בעמדות הגארד.
הווארד נבחר לקבוצת הכדורסל של אקדמיית דרום-מערב אטלנטה כריסטיאן, ובסופן של ארבע השנים במדיה, אשר ברובן שיחק בעמדת הפאוור פורוורד, היו לו ממוצעים של 16.6 נקודות, 13.4 ו-6.3 חסימות למשחק (בסה"כ הוא שיחק ב-129 משחקים בארבע שנותיו שם).
בעונתו האחרונה באקדמיה, עונת , הוא הוביל את אטלנטה לזכייה באליפות הליגה המחוזית, כאשר בסופה היו לו ממוצעים של 25 נקודות, 18 ריבאונדים, 8 חסימות ו-3.5 אסיסטים למשחק.
בעונה זו התפרסם הווארד כשחקן התיכונים הטוב ביותר בארצות הברית.
הוא זכה בכל התארים האישיים האפשריים לשחקן תיכונים, ביניהם פרס שחקן השנה בתיכונים על שם ג'יימס נייסמית'.
לאחר סיום לימודיו, הודיע הווארד כי הוא מוותר על המכללה ונרשם לדראפט ה-NBA לשנת 2004. החלטה זו קיבל בהשראת קווין גארנט, אשר היה בעיניו מודל לחיקוי והערצה ועשה את אותו הדבר בשנת 1995. בדראפט עצמו נבחר בבחירה הראשונה, כאשר הוא מקדים את כוכב המכללות, אמקה אוקפור.
הוא ביקש ללבוש את חולצה מספר 12, מכיוון שהייתה היפוך של המספר 21, מספר חולצתו של קווין גארנט בזמן ששיחק במינסוטה טימברוולבס.
הווארד הצטרף לסגל השחקנים החלש של אורלנדו, אשר בעונה שלפני בחירתו השיגה 21 ניצחונות בלבד.
נוסף על כך, איבדה הקבוצה באותו הקיץ את השחקן המוביל שלה בארבע העונות האחרונות, טרייסי מקגריידי.
למרות זאת, הווארד הותיר רושם מיידי כאשר סיים את עונת הרוקי שלו עם ממוצעי "" של 12 נקודות ו-10 ריבאונדים למשחק ובכך שבר מספר שיאי NBA.
הוא הפך לשחקן הצעיר בהיסטוריה שקובע ממוצעי "דאבל דאבל" בעונה סדירה ולצעיר ביותר שמוריד למעלה מ-10 ריבאונדים בממוצע בעונה.
עוד בעונה זו הפך גם לצעיר בהיסטוריית הליגה שמוריד 20 ריבאונדים במשחק אחד, לצעיר ביותר שמשיג "דאבל דאבל" ולשחקן התיכונים הראשון ששותף בכל 82 משחקיה של קבוצתו במהלך עונת הרוקי שלו.
בעקבות יכולתו המצוינת והישגיו המרשימים, נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה וסיים שלישי בבחירות לרוקי השנה, אחרי אמקה אוקפור ובן גורדון.
במהלך של 2005, הוסיף הווארד (20 פאונדים=7 ק"ג) של שרירים למשקלו, מה שהפך אותו למאסיבי ביותר.
מאמן אורלנדו בריאן היל, שטיפח את כוכב העבר של הקבוצה, שאקיל אוניל, החליט להעביר את הווארד לעמדת הסנטר.
בזכות מהלך זה, הווארד השתפר במיוחד במשחק ה ובמשחק ההגנה שלו.
בתחילת עונת הציג יכולת טובה במיוחד ואף רשם הישג נדיר כאשר קלע 21 נקודות והוריד 20 ריבאונדים במשחק הבית נגד שארלוט בובקאטס והפך לשחקן הצעיר בהיסטוריה שמשיג למעלה מ-20 נקודות ו-20 ריבאונדים במשחק אחד.