tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא התחיל ללמוד אצל סלים גזלה,
המלחין של להקת העוד, ולמד לנגן על קאנון, כלי פרסי עם 70 מיתרים.
התחיל ללמוד פיתוח קול וסולפג' (השלב שקוראים תווים במילים ושרים אותם), בסופו של דבר
בר למד שמונה שנות לימודי מוזיקה.
רוב ההופעות שלו הם במועדונים ואירועים והוציא מספר רב של דיסקים.
אחד הלהיטים הבולטים שלו הוא השיר "הלו הלו".
בר שר בערבית בשלל הדיאלקטים שלה, כמו עיראקית, מצרית, תוניסאית וכן בעברית.
בנוסף ל"הלו הלו", בין להיטיו השונים של בר נמנים גם: "חזרי אלי", "הולך אני ברחוב", "אל תאמיני לכל זר", "אני קורא לך", "מאמי", "יוסי יוסי" וכן גרסאות כיסוי לשירי עם עיראקיים מוכרים כמו "פוג אל נחל" (בתרגום חופשי: "מעל עצי הדקל") ו"חנינה יא יומה".
שיריו של בר זכו לגרסאות כיסוי רבות של זמרי המוזיקה המזרחית בישראל.
בשנת 2001 נישא לרוזאלין, נוצרייה מירושלים ולאחר מכן עבר לאוסטרליה ושם גר במשך 12 שנים.
בשנת 2014 חזר לישראל למס' שנים והתגורר בבת ים, אך חזר לאוסטרליה שם הוא מתגורר כיום.
"חפלה של שירים - בלהיט את לי שמש" (סוף שנות ה-ה80)
"הלילה מתחיל" - אלבום הופעה חיה
"הלילה לא נגמר" - אלבום הופעה חיה
"בהופעה חיה - חלק א'+ב'" (סוף שנות ה-90, הוקלט במועדון "שמיים כחולים" בבת ים, וצולם גם לקלטת וידאו)
"אל תאמיני לכל זר" (2001) - אלבום הופעה חיה
"אללה אללה יא באבא" (2001) - אלבום הופעה חיה
ג'ורג' גיילורד סימפסון היה פליאונטולוג אמריקאי מהמשפיעים ביותר במאה העשרים.
ספריו "Tempo and Mode in Evolution" (1944), "המשמעות של האבולוציה" (1949) ו"המאפיינים העיקריים של האבולוציה" (1953) תרמו תרומה מרכזית בתהליך הסינתזה האבולוציונית המודרנית.
היה מומחה ליונקים שנכחדו ולנדידה הבין יבשתית שלהם וניפץ את המיתוס כי האבולוציה של הסוס הייתה תהליך ליניארי שהגיע לשיאו בסוס הבית המודרני.
סימפסון טבע את המילה hypodigm בשנת 1940, ופרסם בהרחבה על הטקסונומיה של יונקים; מאובנים וקיימים בתקופתנו כאחד.
סימפסון שימש כפרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת קולומביה, והיה אוצר במחלקה לגאולוגיה ופלאונטולוגיה במוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע בין השנים 1945-1959. היה גם אוצר במוזיאון לזואולוגיה השוואתית באוניברסיטת הרווארד בין השנים 1959-1970, ופרופסור למדעי כדור הארץ באוניברסיטת אריזונה עד לפרישתו בשנת 1982.
זוכה מדליית פנרוז לשנת 1952.
זוכה מדליית דרווין לשנת 1962.
זוכה המדליה הלאומית למדעים - 1965.
לוטננט גנרל ג'ורג' אדווין ברינק היה איש צבא דרום אפריקני, שפיקד על דיוויזיית הרגלים הדרום אפריקאית הראשונה, שלחמה לצד הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
ברינק הצטרף לצבא דרום אפריקה (שנקרא אז "צבא ההגנה על האיחוד" - "Union Defence Forces") בשנת 1913 הוא שירת במזרח אפריקה הגרמנית בזמן המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה.
בין המלחמות עלה בסולם הדרגות, וערב מלחמת העולם השנייה, ב-1939, שימש כסגן ראש המטה הכללי של הצבא הדרום אפריקאי.
המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה
ב-1940 הוקמה הדיוויזיה הדרום אפריקאית הראשונה, על מנת להיערך לקראת המתקפה האיטלקית הצפויה במזרח אפריקה, ממושבות איטליה במזרח אפריקה האיטלקית שנתפסה כמהווה סיכון לכל מושבות בריטניה באפריקה, ולדומיניונים.
בתחילה הוקמה חטיבה ונשלחה לקניה ובאוגוסט 1940 הוקמה הדיוויזיה, וברינק מונה כמפקדה הראשון, בדרגת מייג'ור ג'נרל.
הדיוויזיה הוצבה על גבול אתיופיה עם קניה, מקום שעמד בפני מתקפות איטלקיות בקיץ 1940. שלוש הדיוויזיות של מושבות בריטניה והדומיניונים שהוצבו בקניה הושמו תחת פיקודו של הגנרל אלן קנינגהם.
בתחילת 1941 הורה קנינגהם לברינק לצאת למתקפה כנגד עמדות האיטלקים על גבול אתיופיה-קניה.
ב-16 בינואר נפתחה המתקפה בהתקדמות למחוז גאלה סידאמו.
הכוח התקדם בשלושה טורים, מאזור אגם רודולף מזרחה, בעומק של מספר קילומטרים בתוך הגבול האתיופי, עד העיירה מגה שהיוותה צומת דרכים חשוב בדרום אתיופיה.
הקרב סביב העיירה ניטש כשלושה ימים, בתנאי מזג אוויר קשים, ורבות מהאבדות נבעו מחשיפה לקור ולגשמים.
ב-18 בפברואר נכבשה מגה, ובה נפלו בשבי 600 לוחמים איטלקים.
במגה נאלצו התוקפים לעצור את המתקפה, עקב תנאי מזג האוויר הקשים.
לאחר פעולות אלו נשמרה הדיוויזיה הראשונה של צבא דרום אפריקה בעיקר כעתודה, במהלך המתקפה העיקרית, שהחלה בסומליה ונמשכה אל תוככי אתיופיה.
על הצטיינותו במערכה זו קיבל ברינק את התואר אביר מסדר האמבט.
בחודש מאי הועברה הדיוויזיה ללוב, על מנת להשתתף בהמשך המערכה במדבר המערבי.
בלוב הוצבה הדיוויזיה במסגרת הקורפוס ה-30 הבריטי, בפיקודו של הגנרל וילוובי נורי שהיה חלק מהארמייה השמינית של הצבא הבריטי בפיקודו של אלן קנינגהם.
בנובמבר 1941 נטלה הדיוויזיה הדרום אפריקאית בפיקודו של ברינק חלק במבצע צלבן, כנגד הכוחות האיטלקים וכוחות קורפוס אפריקה של הגנרל ארווין רומל, שנועד לשחרר את נמל טוברוק שעמד במצור, ולגרש את אנשי הציר מאזור קירנאיקה.
הצלחתה של הדיוויזיה בקרבות הייתה מעורבת.
הדיוויזיה לחמה בקרבות קשים, ואיבדה חלק ניכר מאחת מיחידותיה העיקריות, החטיבה הדרום אפריקאית החמישית.
לאחר סיום קרבות מבצע צלבן, בתחילת שנת 1942 נערכה הדיוויזיה מחדש במסגרת הערכות הארמייה השמינית בקו גזאלה.
ב-10 במרץ 1942 נפגע ברינק בתאונה בגבו, ונאלץ לשוב לדרום אפריקה.
בין 1942 ל-1944 שירת ברינק כמפקד כוחות הפנים בדרום אפריקה, ולאחר מכן, בין 1944 ל-1948 היה אחראי על פירוק היחידות הדרום אפריקאיות הלוחמות, והחזרת הצבא לסדר גודל של ימי שלום.
ברינק עוטר בעיטורים רבים ביניהם מסדר האמבט, מסדר האימפריה הבריטית ואות השירות המצוין
סר ג'ורג' ג'יימס גיפארד (; 27 בספטמבר 1886 - 17 בנובמבר 1964) היה גנרל בצבא בריטניה, אשר שימש לתקופה קצרה כמפקד הכוחות הבריטיים בארץ ישראל ופיקד על קבוצת הארמיות ה-11 במהלך מלחמת העולם השנייה.
גיפארד נולד ב-27 בספטמבר 1886 בסארי.
הוא למד בבית הספר רוגבי, ובשנת 195 התגייס לצבא בריטניה ולמד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
הוא הוצב בתחילה ברגימנט המלכותי של המלכה (מערב סארי), בשנת 1913 הועבר לשרת ברובאי המלך האפריקנים.
הוא שרת במזרח אפריקה הבריטית, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 השתתף בפלישה למזרח אפריקה הגרמנית.
את כל המלחמה הוא לחם במערכה במזרח אפריקה, במרדף חסר טעם אחר כוחותיו של פאול פון לטו-פורבק.
במהלך המלחמה הוא נפצע, קיבל את אות השירות המצוין, ואוזכר בשדרים (mentioned in despatches) ארבע פעמים.
בשנת 1920 הועבר לחיל הספר המלכותי במערב אפריקה, ובשנת 1927 שרת בחיל המשלוח לשאנגחאי.
שנה לאחר מכן הוצב כמדריך לשוני במכללת קימברלי, וב-1931 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט המלכותי של המלכה.
בשנת 1933 הוצב במטכ"ל של הדיוויזיה ה-2. בשנת 1936 מונה למפקח חיל הספר המלכותי במערב אפריקה, ובשנת 1938 מונה למפקח הכוחות הקולוניאליים במערב אפריקה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 שרת גיפארד כמזכיר צבאי במשרד המלחמה, ובשנת 1940 מונה למפקד פיקוד פלסטין.
במסגרת תפקידו זה הוא פיקד על כל הכוחות הבריטיים בארץ ישראל ועבר הירדן.
ב-1941 הוא מונה למפקד פיקוד אפריקה המערבית, והיה אחראי על קווי התקשורת של בעלות הברית במזרח התיכון ובמזרח הרחוק.
לאחר הקמת צרפת של וישי נשקפה למושבות הבריטיות במערב אפריקה סכנה מצד המושבות הצרפתיות סנגל וניז'ר.
כהכנה הורה גיפארד על פירוק חיל הספר המלכותי, והקים במקומו שתי דיוויזיות (ה-81 וה-82) אשר הוכשרו להילחם בתנאי שטח קשים ובהמשך הועברו לבורמה.
בין מאי לאוקטובר של שנת 1943 פיקד על ארמיית המזרח של צבא הודו הבריטית, והביא לשיפור ניכר ביעילות ובמורל של אנשיה.
באוקטובר קיבל פיקוד על קבוצת הארמיות ה-11, שריכזה תחתיה את הכוחות הבריטיים שלחמו בזירה הדרום-מזרח אסייתית כנגד האימפריה היפנית.
הקבוצה הורכבה מהארמייה ה-14 וארמיית ציילון, וכן מכוח סיני-אמריקאי בפיקודו של ג'וזף סטילוול.
גיפארד הסתדר היטב עם מפקד הארמייה ה-14 ויליאם סלים, אך הוא כלל לא הסתדר עם המפקד העליון של בעלות הברית באזור לורד מאונטבאטן.
הוא וסטילוול תיעבו זה את זה, וסטילוול סירב למלא אחר הוראותיו של גיפארד בטענה שהוא אינו מוכן שכוח אמריקאי יוכפף תחת פיקודו של מצביא בריטי.
הפשרה שהושגה הייתה מורכבת ומביכה: סטילוול נותר כפוף לגיפארד, אך בו זמנית מונה לסגנו של מאונטבאטן, כך שכל אחד מהם יכל לפקד על השני ולהוציא פקודות סותרות.
היחסים הרעועים בין גיפארד מאונטבאטן התבטאו במיוחד בעת הקרב על אימפאל.
הכוחות של בעלות הברית שהיו נצורים באימפאל היו צריכים סיוע אווירי בדחיפות, וחיל האוויר המלכותי לא יכל לספק זאת.
מאונטבאטן עמל להשיג סיוע מחיל האוויר האמריקאי וגיפארד כלל לא ניסה לסייע לו, למרות שהכיר בחשיבות העניין.
במאי 1944 התפטר גיפארד מתפקידו, אולם בפועל נשאר בתפקיד עד אוקטובר עת הוחלף בידי אוליבר ליס.
לאחר התפטרותו מילא בצבא תפקידים שוליים בלבד.
ג'ורג' גוטלמן היה ניצול השואה, מהנדס ואיש עסקים יהודי-בלגי, בעליה של חברת התעופה טי-אי-איי , שנודע בשל חלקו הרב במבצע משה להעלאת יהודי אתיופיה, במסגרתו הטיס ללא תמורה כ-6,500 מהעולים מסודאן לישראל.
גוטלמן נולד להורים שהיגרו מפולין לבלגיה והתיישבו באזור העיר לייז'.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לבלגיה, החביא אביו של גוטלמן את שני בניו אצל משפחות נוצריות, וכך ניצלו חייהם.
בשנת 1963 הוסמך גוטלמן כמהנדס באוניברסיטת לייז', בלייז'.
הוא נשא לאישה את אלין.
בשנות ה-70 של המאה העשרים הקים גוטלמן חברת תעופה, חברה לטיסות שכר בשם טי-אי-איי (Trans European Airways - TEA) , שנחשבה לחלוצת טיסות השכר (צ'רטר) באירופה ובהמשך הטיסה צליינים מצפון אפריקה למכה.
בבעלות החברה היו 250 מטוסים.
גוטלמן נהג להביא את מטוסיו לטיפול בתעשייה האווירית לישראל ועם הזמן היה לאחד מאותם יהודים שמדינת ישראל סומכת עליהם לביצוע כל מיני משימות חשאיות, כגון הטסת משלוחי נשק.
בחורף 1984, לאחר ששליט סודאן ג'עפר נומיירי נתן את הסכמתו להטיס את יהודי אתיופיה שישבו בסודאן בתנאי שהמטוסים לא ייצאו בטיסות ישירות לישראל ושהמבצע ייעשה בסודיות מוחלטת, נפגש אפרים הלוי, שהיה מבכירי "המוסד", עם גוטלמן בעניין זה וביקשו להשתתף במבצע ההטסה.
את האישור החוקי לביצוע המשימה שתכלול הטסת אלפי נוסעים ללא דרכון קיבל גוטלמן ממי שהיה בזמנו שר המשפטים של בלגיה, יהודי בשם ז'אן גול .
גוטלמן תרם למשימה את מטוסי החברה וטייסיה.
הטיסות, במטוסי בואינג 707, יצאו מח'רטום ונחתו בתום חמש שעות בבריסל, המטוסים תודלקו והמשיכו מיד לישראל.
מישראל יצאו המטוסים לקפריסין ומשם המריאו לחרטום.
בדרך זו הצליחו מטוסיו של גוטלמן לבצע 35 טיסות ולהביא לישראל 7,000 עולים.
כ-200 מעובדי חברת התעופה היו שותפי סוד, אבל אריה דולצין, יו"ר הסוכנות היהודית, גילה את הסוד לקבוצה של תורמים בקנדה.
אלה פרסמו את הדבר באחד הביטאונים שלהם ומשם התגלגל הסיפור ל"ניו יורק טיימס".
ב־3 בינואר 1985 התראיין יהודה דומיניץ, לביטאון "נקודה" ואמר: "רוב יהודי אתיופיה כבר באו לישראל".
כל שותפי הסוד היו בהלם.
זו לא הייתה פליטת פה, פשוט הודעה רשמית של אחד האנשים המעורבים ביותר במבצע.
נומיירי, שהראיון הובא לידיעתו, הורה להפסיק את המבצע.
בהמשך, ראש ממשלת ישראל שמעון פרס אישר במסיבת עיתונאים כי מגיעות טיסות מסודאן וביקש מהנוכחים שלא לדבר על הנושא.
15 טיסות לא הספיקו להמריא.
עולי הרגל למכה הפסיקו לטוס במטוסיו של גוטלמן, גוטלמן קיבל איומים על חייו, לילדיו הוצמדו מאבטחים, ובסופו של דבר חברת התעופה שלו פשטה את הרגל.
גוטלמן עבר לעסקי אנרגיה סולרית, והיה שותף בחברת "Alma Telecom" ובין השנים 2002–2004 שותף בחברת התעופה "Birdy Airlines" , ביחד עם ויקטור חסון .
בשנת 2010 קיבל גוטלמן פרס כבוד ממכללת רופין.
בשנת 2011 עלה עם רעייתו אלין (קוקו) לישראל והם התיישבו בתל אביב.
בני הזוג תרמו כספים לניצולי שואה נזקקים.
בשנת 2018 נפגש אפרים הלוי, לשעבר ראש "המוסד", עם גוטלמן שחלה באלצהיימר והודה לו על תרומתו להעלאת יהודי אתיופיה.
גוטלמן נפטר ב-5 בנובמבר 2019.
לוטננט קולונל ג'ורג' גאולר (21 ביולי 1795 – 7 במאי 1869) היה קצין ופוליטיקאי בריטי, אשר כיהן כמושל השני של אוסטרליה הדרומית בין השנים 1838 ל-1841. יזם פעולות למען התיישבות העם היהודי בארץ ישראל.
גאולר נולד למשפחה שמוצאה ממחוז דבון שבבריטניה.
אביו, סמואל גאולר, היה קפטן בצבא הבריטי, ואמו הייתה ג'וליה לבית ראסל.
אביו נהרג בקרב במייסור שבהודו בדצמבר 1804. לאחר שהתחנך בלונדון, למד במשך שנתיים במכללה הצבאית המלכותית בסנדרהסט, שם נחשב לתלמיד חרוץ וחכם.
בשנת 1810 הוסמך, והוצב ברגימנט הרגלי ה-52 (הרגלי הקל של אוקספורדשייר) וב-1812 הצטרף למלחמת חצי האי כנגד צרפת של נפוליאון.
הוא נפצע במצור על בדחוס.
הוא נשאר בספרד עד 1814. ב-1815 השתתף בקרב ווטרלו, ולטענתו היה זה הוא שהנחיל את התבוסה לנפוליאון.
בשנת 1920 נשא את מריה קוקס מהעיר דרבי, אחייניתו של הסופר סמיואל ריצ'רדסון.
בשנת 1823 נשלח הרגימנט ה-52 לניו ברונזוויק שבקנדה, שם עסק, יחד עם אשתו, בפעילות דתיות וחברתיות.
הוא הגיע לדרגת לוטננט קולונל (מקבילה לדרגת סגן-אלוף בצה"ל) ב-1834, וב-1837 קיבל תואר אביר (KH) במסדר הגואלפים.
בשנת 1838 התמנה גאולר למושל מדינת אוסטרליה הדרומית.
הוא הגיע למדינה כשהקופה הציבורית הייתה במצב קשה, פקידי הממשל לא קיבלו משכורות ואוכלוסיית המחוז כולו כללה כ-4,000 מהגרים שחיו במצוקת דיור חריפה.
רוב השטחים העצומים של המדינה היו שוממים ויבשים.
על אף התקציב המוגבל, הוא ביצע שורת פעולות לשיפור המצב.
הוא הכשיר מיליוני דונמים של שטחים חקלאיים.
בתקופת כהונתו כמושל, נבנה בית הקבע הראשון של הממשלה באדלייד (כיום, האגף המזרחי של בניין הממשלה).
אוסטרליה הדרומית עברה מהפכה בימי שלטונו: נוספו לה כ-11,000 מתיישבים והיא הצליחה להתקיים בכוחות עצמה ולא הייתה תלויה עוד בסיוע כלכלי חיצוני.
על שמו נקראת העיר גאולר הסמוכה לאדלייד.
פעילותו למען ההתיישבות היהודית בארץ ישראל
הצלחותיו בפעילותו בדרום אוסטרליה, הביאו אותו למחשבה כי ניתן ליישם פעולות דומות גם ביחס להתיישבות בארץ ישראל, שכן גאולר ראה קווי דמיון בין שתי הטריטוריות.
ב-1845 פרסם בלונדון את ספרו "הרגעת סוריה והמזרח: הערות והצעות מעשיות לקידום הקמתן של מושבות יהודיות בפלסטינה, התרופה המפוכחת וההגיונית ביותר למצוקות סוריה האסיאתית".
בספר זה פרש מצע מפורט להקמת מושבות יהודיות בארץ ישראל.
לפי תוכניתו, בריטניה היא בעלת אינטרס גדול ביישובם של היהודים בפלסטינה שעימם היא תוכל לקיים קשרי מסחר, ועל כן, עליה לפנות בתביעה אל הסולטאן העות'מאני בתביעה להעניק את אדמות ארץ ישראל ליהודים, לגייס תמיכה בינלאומית של מנהיגי המעצמות, ולגייס את הכספים הדרושים לכך.
כצעד ראשון, קרא גאולר ליהודים עצמם להקים תנועה שתפעל למען קידום הקמת מושבות יהודיות בארץ ישראל, כשעל ביטחונם תהיה אמונה הממלכה הבריטית.
הוא מדגיש כי תוכניתו מיועדת לכלל העם היהודי לתפוצותיו, ושתחת מאמצי היהודים להוריד את המחיצות המבדילות בינם לבין העמים (האמנציפציה), עליהם להתאמץ ליצור גורל משותף על בסיס הלאום היהודי שיבליט את בידולם מהגויים, לא על בסיס גאוגרפי (כמו האמנציפציה) אלא דווקא על בסיס אתני-לאומי.
את דבריו הוא חותם בתוכחה חריפה כלפי היהודים: "אם דעתם של נוצרים על ארץ ישראל ועתידו של עם ישראל בה היא כזאת, האם אין בכך משום גועל ומיאוס לקרוא פרי עטם של יהודים על הצעות להתיישבות היהודים באמריקה, אוסטרליה ואיי הים?!
האם ייאמר על יהודים אינטליגנטים בימינו: "וימאסו בארץ חמדה"?
ספרו התקבל באדישות מה בקרב הצבור בכלל ובקהילה היהודית בבריטניה בפרט.
יהודי המדינה היו עוסקים באותה העת בבעיות הקשורות לזכויותיהם בבריטניה עצמה, ולא ראו כל צורך לפעול למען רעיונות ליישוב ארץ ישראל.
בעיתונות היהודית התפרסמו מאמרים הטוענים כי היהודים לא זקוקים לפתרונות מעין אלו, אשר מטרתם הסופית היא לנצר את היהודים.
גאולר המשיך במסע השכנוע שלו, שכלל פרסום מאמרים בעיתונים היהודיים והכלליים, בהם הגן על רעיונותיו והתפלמס עם מתנגדיהם, ונשיאת הרצאות ברחבי הממלכה.
הוא שלח עותקים מתוכניתו למלכה ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט, לחברי ממשלת אנגליה, לעיריית לונדון, לחברת הודו המזרחית הבריטית ולמדינאים משפיעים רבים.
ב-1849, הצטרף לקונגרס הקהילות הספרדיות שארגן משה מונטיפיורי, ובנאומו שם אמר בין השאר: "אין דבר היקר ללבי יותר מאשר שגשוגם של היהודים בארץ הקודש, נושא שלו הקדשתי לימוד ותשומת לב רבים".
בעיתונות היהודית התפרסם כי הוא הקים קרן קטנה, בסיוע יעקב פרנקלין (עורך העיתון היהודי-בריטי "קול יעקב"), שמטרתה הייתה לייסד בית חולים יהודי ובית ספר למלאכה בירושלים.
שלושה חודשים לאחר מכן, הצטרף למונטיפיורי ולרעייתו יהודית בביקורם השלישי בארץ ישראל.
הביקור החל בביירות, דרך דמשק, הגליל והשומרון ושיאו היה בפגישות עם הקונסול הבריטי בירושלים ג'יימס פין ועם הפחה המקומי.
הביקור כלל גם ביקורים באתרי התנ"ך, בהם ביזרעאל, שומרון, בית אל, גבעון קבר רחל וחברון.
הם שבו לאנגליה דרך נמל יפו.
הביקור הותיר על גאולר רושם עז, ובפרט העובדה שלמרות מצבם הכלכלי והחברתי הירוד של יהודי ארץ ישראל (ובפרט ירושלים), מצויים בקרבם תלמידים רבים, דבר המוכיח את התמסרותם לאינטלקטואל גם בשעת הדחק.
בשובו לאנגליה החל להרצות על שבחה של הארץ ולהמשיך להפיץ את רעיונותיו, אם כי בממדים מצומצמים יותר.
בתקופה זו תיאר את חזונו בכך שהשממה והמדבר ישובו ויפרחו כשושנה.
הוא חדל מלנסות לפעול בקרב הקהילה היהודית באנגליה לקידום רעיונותיו, אולי משום שחשב שאי אפשר כעת לשכנעם לנטוש את מאבקם למען אמנציפציה באנגליה.
בשנת 1853, בעקבות מלחמת קרים, החל לחדש את פעילותו, ועתה תוך הדגשת המניעים הדתיים וההיסטוריים.
בהרצאותיו באותה תקופה הרבה לצטט מן התנ"ך, ולהראות כי מאז חדל העם היהודי להתקיים כעם בארץ ישראל הארץ לא הייתה שייכת לאף אומה אחרת, דבר שתאם לטענתו את ההבטחה המקראית: "אָז תִּרְצֶה הָאָרֶץ אֶת שַׁבְּתֹתֶיהָ כֹּל יְמֵי הֳשַׁמָּה וְאַתֶּם בְּאֶרֶץ אֹיְבֵיכֶם".
הוא טען שנבואות הגאולה עומדות להתגשם.
הוא היה שותף בייסוד "החברה הארצישראלית" ("the palestine society") שהפכה ל"קרן הקולוניזציה הארצישראלית".
בשנת 1852 הקים "אגודה לטיפוח התיישבות יהודית בארץ-ישראל".
שניים מניניו, בניו התאומים של הכומר הפרוטסטנטי של יפו, לונגלי הול, נפטרו בשנת 1879 בארץ ישראל בעודם תינוקות ונקברו בבית הקברות הפרוטסטנטי ביפו ובבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון.
ג'ורג' בס היה רופא ימי בריטי וחוקר אוסטרליה.
באס נולד ב -30 בינואר 1771 באסווארבי, סמוך לסלייפורד, לינקולנשייר, בנם של איכר, ג'ורג' בס, ואשתו שרה (לבית ניומן).
אביו נפטר בשנת 1777 כשהיה בן 6. הוא למד בבית ספר מקומי, ובהמשך השתלם ברפואה בבית החולים בעיר בוסטון, לינקולנשייר.
בגיל 18 התקבל בלונדון כחבר באגודת המנתחים ובשנת 1794 הצטרף לצי המלכותי כרופא ומנתח.
הוא הגיע לסידני בניו סאוס ויילס ב־7 בספטמבר 1795.
בהפלגה היו גם מתיו פלינדרס, ג'ון האנטר, בנלונג ועוזרו ויליאם מרטין.
בס הביא עימו מאנגליה סירה קטנה של 2.4 מ', אותה כינה " טום טומב" בגלל גודלה.
באוקטובר 1795 הפליגו בס ופלינדרס, מלווים על ידי ויליאם מרטין, מפורט ג'קסון למפרץ בוטניק וחקר את נהר ג'ורג' במורד הזרם רחוק יותר ממה שעשו בעבר המתיישבים.
הדיווחים על שובם הובילו להקמת עיירה "בנקס" במקום.
במרץ 1796 אותה משלחת יצאה למסע שני בסירה יותר גדולה, שכינו אותה "טום טומב 2".
במהלך שייט זה הם נסעו לאורך החוף הגיעו לאגם אילולארה, אותו כינו "לגונה טום טומב".
בהמשך אותה שנה גילה בס אדמות טובות ליד גבעת פרוספקט, מצא בקר שהלך לאבוד שהובא עם הצי הראשון ונכשל בניסיון לחצות את ההרים הכחולים.
בשנת 1797, בלי פלינדרס, בתוך סירה גדולה יותר, עם צוות של שישה, הפליג בס לקייפ האו, הנקודה הרחוקה ביותר בדרום מזרח אוסטרליה.
מכאן הוא פנה מערבה לאורך מה שהוא חוף אזור גפסלנד בוויקטוריה, עד הנמל המערבי - האתר של הנוכחי של העיר מלבורן.
בס האמין כי מצר ים הפריד את היבשת מארץ ואן דימן (כיום טסמניה) גובתה בתצפית המדהימה שלו במהירות של הגאות ובמצב הדרום-מערבי הארוך בחזית וילסון.
באס ביקר באזור קימה ורשם הערות רבות על המורכבות הבוטנית שלו ועל תופעת הטבע נדירה של "גייזר" מי ים שמגיע לגובה של 25 מטר, וציין את הגאולוגיה הגעשית שמסביב התופעה ותרם רבות להבנתה.
בשנת 1798 עקפו בשייט את ואן דימן (טסמניה).
במהלך מסע זה ביקר בס בשפך הנהר דרוונט, שנמצא שנים קודם, וקיבל את שמו מסרן ג'ון הייס בשנת 1793, שם הוקמה ב 1803 העיר הובארט על סמך הדו"ח שלו.
כאשר פלנדארס ובס חזרו לסידני הן המליצו למושל ג'ון האנטר כי המייצר בין אוסטרליה לואן דימן ייקרא מצר בס.
"זה לא היה אלא מחווה לחברי ובן זוגי הראויים", כתב פלינדרס, "למרות הסכנות הקיצוניות והעייפות שעבר, בהתחלה שנכנס אליו בסירה קטנה, ולהערכה הנכונה שהוא גיבש, על קיומו של פתח רחבה בין ארץ ואן דימן לניו סאות' ויילס."
בס היה חוקר טבע ובוטנאי נלהב, והוא העביר כמה מתגליותיו הבוטניות לסר ג'וזף בנקס בלונדון.
"במסע זה של ארבעה עשר שבועות אספתי את אותם מעט צמחים על אדמתה של ואן דימן שלא היו מוכרים לי בניו סאות' ויילס," כתב לבנקס, "יש לי את הכבוד להגיש אותם לבדיקתך." הוא נעשה חבר כבוד בחברה לקידום ההיסטוריה של הטבע.
כמה מתצפיותיו פורסמו בכרך השני של סיפורו של דייוויד קולינס על המושבה האנגלית בניו סאוס ויילס.
הוא היה בין הראשונים שתיארו את חיות הכיס האוסטרליות.
ב־8 באוקטובר 1800, ג'ורג' נישא לאליזבת' ווטרהאוס בכנסיית סנט ג'יימס, ווסטמינסטר.
היא הייתה אחותו של הנרי ווטרהאוס, חבר לשעבר באוניה של בס, וקברניט מוסמך.
בינואר 1801 הפליג בס שוב לפורט ג'קסון, והשאיר את אליזבת בבית, ואף על פי שבני הזוג כתבו זה לזה, הם לא נפגשו שוב, מכיוון שבס מעולם לא חזר מהמסע הזה.
בס וקבוצת חברים השקיעו כ -10,000 ליש"ט בספינה, ובמטען סחורות כלליות להובלה ולמכירה בפורט ג'קסון.
בס היה מנהל המסע וגם הבעלים והפליג בתחילת 1801.
כשעבר במצר בס במסעו בשנת 1801, הוא קרא למקום מצר בס, כמו כל מאפיין גאוגרפי אחר.
נראה כי כפי שהבחין הביוגרף של פלינדרס ארנסט סקוט, שהצניעות הטבעית של בס פירושה שהוא לא חש צורך לומר "התגלה על ידי" או "נקרא על שמי".
עם הגעתו מצא בס את המושבה עמוסה בסחורות והוא לא הצליח למכור את המטען שלו.
קינג, מושל המושבה פעל בתוכנית כלכלית קפדנית ולא לקח את הסחורה לחנות הממשלתית, אפילו בהנחה של 50%.
מה שעשה קינג היה לחתום חוזה עם בס לייבוא בשר חזיר משומר במלח מטהיטי.
היה מחסור באוכל בסידני באותה תקופה והמחירים גבוהים.
חזירים היו בשפע בטהיטי וקינג יכול היה להתקשר עם בס ושניהם היו מרוויחים.
הסידור התאים לקינג, והיה רווחי עבור בס.
יחד עם בן זוגו צ'ארלס בישופ הפליג בס מסידני בספינה "וונוס" לסאונד דושי בניו זילנד, שם בילו 14 יום בחילוץ ברזל מהאונייה ישנה של קפטן ברמפטון, "האנדוור".
הם הפכו את הברזל לגרזינים, להחלפה תמורת בשר החזיר בטהיטי.
הם חזרו לסידני בנובמבר 1802.
הוא הפליג דרומה מסידני לעולם לא לחזור.
לא ידוע מה קרה לבס.
הוא הפליג במסעו האחרון ב"וונוס" ב־5 בפברואר 1803 והוא וצוותו לא נראו עוד.
התוכנית שלו הייתה לנסוע לטהיטי ואולי להמשיך למושבות הספרדיות בחוף צ'ילה לקנות מוצרים ולהביא אותן לסידני.
על פי החשד, ייתכן שבס גם תכנן לעסוק בסחר באזור צ'ילה.
ספרד שמרה את יבוא הסחורות למושבותיה רק לספינות ספרדיות.
אולם המתיישבים הספרדים, היו זקוקים ליותר מכפי שיכלו לספק.
מחסור ומיסוי כבד גרם למחירים גבוהים, ועודד סחר בלתי חוקי נרחב עם ספינות זרות.
נמל פורט ג'קסון תואר על ידי כמה היסטוריונים מהמאה ה -19 כבסיס להברחות שכאלה (לבריטניה לא היו קשרי ידידות גדולה עם ספרד באותה תקופה ולכן הרשויות הבריטיות לא היו מעורבות).
לבס היה עדיין היה הרבה ממטען כללי שהביא לסידני בשנת 1801 ויכול להיות שהוא התפתה לקחת חלק ממנו לצ'ילה.
בשניים ממכתביו האחרונים יש רמזים למיזם שלא יכול היה לתת לו שם.
אך בכל מקרה הוא יצא לדרך בשנת 1803, עם מכתב דיפלומטי של המושל קינג שמעיד שמטרתו היחידה, אם הוא יהיה בחוף המערבי של דרום אמריקה, הייתה להשיג סחורות.
באנגליה בינואר 1806 בס הוזכר על ידי האדמירליות כימאי שאבד בים, ומאוחר יותר באותה שנה קיבלה אשתו אליזבת קצבה מקופת האלמנות, רטרואקטיבית למועד שבו הסתיים הקשר עם בס ביוני 1803. (באס שילם כספים קבוע לקרן ממשכורתו.)
ספקולציות אחדות הופיעו לגבי גורלו של בס.
סיפור אחד, מיוחס לוויליאם קמפבל מהאוניה "הארינגטון" שסיפר כי בס נלכד על ידי הספרדים בצ'ילה ונשלח למכרות הכסף.
"הרינגטון" עסקה בהברחות וחזרה לסידני כשלושה חודשים לאחר עזיבתו של בס.
עם זאת, הסיפור מתפרסם בשנת 1811 בדו"ח מאת ויליאם פיצמאוריס ומהיימנותו לא ברורה.
טיעון נוסף נגד הסיפור הדרום אמריקני הוא שכל האסירים הבריטים שהוחזקו בידי הספרדים בצ'ילה ובפרו שוחררו בשנת 1808 וחזרו לאירופה.
אם צוות "הוונוס" של בס, אכן נלכד על ידי הספרדים, אף אחד מ -25 אנשיו לא שרד.
חיפוש בארכיונים הספרדיים בשנת 1903 על ידי ההיסטוריון פסקואל דה גייאנגוס וחיפוש בארכיונים פרואניים בשנת 2003 על ידי ההיסטוריון חורחה אורטיז-סוטלו לא מצא אזכור לבס.
גורלו הסופי נותר בגדר תעלומה.
בשנת 1963, הנפיק הדואר האוסטרלי בול לזכרו של בס.
המקומות הבאים נקראים על שמו של בס:
ג'ורג' בנימין לוקס היה אמן ריאליסטי אמריקאי, צייר, אמן קומיקס ומאייר.
ציורי הז'אנר שלו מתמקדים בנושאים עירוניים.
לוקס נולד בוויליאמספורט בפנסילבניה, ב-13 באוגוסט 1867 למהגרים ממרכז אירופה.
אביו היה רופא ואמו הייתה ציירת ומוזיקאית חובבת.
משפחת לוקס עברה בסופו של דבר לפוטסוויל, בדרום פנסילבניה, בסמוך לשדות הפחם.
במסגרת זו הוא למד בגיל צעיר על עוני וחמלה כאשר צפה בהוריו עוזרים למשפחות הכורים.
לוקס החל את חיי העבודה בוודוויל.
הוא ואחיו הצעיר שיחקו בחוג הוודוויל בפנסילבניה ובניו ג'רזי בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 כשהם עדיין בשנות העשרה לחייהם.
הוא הפסיק להופיע כשהחליט להמשיך בקריירה כאמן.
לוקס ידע מגיל קטן שהוא רוצה להיות אמן ולמד באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה לפני שנסע לאירופה, שם למד במספר בתי ספר לאמנות אהב את האמנים הישנים.
הוא הפך למעריץ של הציור הספרדי וההולנדי, במיוחד עבודותיהם של ולזאקס ופרנס אלס.
מאוחר יותר הוא נסע לדיסלדורף, שם התגורר אצל קרוב משפחה רחוק, והשתתף בשיעורים בבית הספר לאמנות בדיסלדורף.
בסופו של דבר הוא עבר ללונדון ופריז.
בשנת 1893 חזר לפילדלפיה, שם מצא בסופו של דבר עבודה כמאייר בעיתונות.
בעבודה בעיתון ההוא פגש את ג'ון סלואן, ויליאם גלקנס ואברט שין.
אמנים אלה היו מתכנסים למפגשים שבועיים, חברתיים ואינטלקטואליים, בסטדיו של רוברט אנרי, צייר מוכשר מבוגר מהם.
אנרי עודד את חבריו הצעירים לקרוא את וויטמן, אמרסון, אמיל זולא ואיבסן וכן מאמרים וספרים על אמנות.
אנרי רצה שהם ישקלו את הצורך בסגנון ציור חדש שידבר יותר לזמנם ולחוויותיהם.
אנרי תמך בתיאור של החיים הרגילים.
הוא האמין שציירים אמריקאים צריכים להתעלם מנושאים עדינים וסגנון אקדמי, וללמוד לצייר במהירות רבה יותר.
בשנת 1896 עבר לוקס לניו יורק והחל לעבוד כאמן עבור המגזין "ניו יורק וולד" של ג'וזף פוליצר, שם אחת המשימות שלו הייתה לצייר את סדרת הקומיקס "Alley Alley" הפופולרית.
לוקס החל לצייר את הילד הצהוב לאחר שיוצרו, עזב את המגזין לטובת "ניו יורק ג'ורנל" של ר.
בתקופתו כמאייר שם, התגורר עם ויליאם גלקנס ועם אברט שין ורוברט אנרי.
גלקנס עודד את לוקס להקדיש זמן רב יותר לציור רציני.
דחייתם של רבים מציוריהם, כולל יצירות מאת לוקס, מתערוכות האקדמיה הלאומית לעיצוב, הניעו את חסידיו של אנרי להקים קבוצת עצמאית משלהם.
הקבוצה הייתה מורכבת מרוברט אנרי, ג'ורג' לוקאס, ויליאם גלקנס, ג'ון סלואן, אברט שין, ארתור דייוויס, ארנסט לוסון ומוריס פרנדרגסט.
הקבוצה נקראה ה"שמונה" בינואר 1908.
התערוכה שלהם בגלריית מקבת בניו יורק, הייתה אירוע משמעותי בקידום האמנות האמריקאית במאה העשרים.
אף על פי שהסגנונות של "השמונה" היו שונים מאוד (דייוויס, לוסון ופרנדרגאסט לא היו ריאליסטים עירוניים), מה שאיחד את הקבוצה היה ניצול ההזדמנויות לתערוכה חופשית ממערכת שיפוט, בטכניקות ותכנים שהיו מקובלים באקדמיה לעיצוב.
ג'ון סלואן, ארגן המשך של התערוכה והיא נדדה מניו יורק לשיקגו, אינדיאנפוליס, טולדו, סינסינטי, פיטסבורג, ברידג'פורט וניוארק וסייעה לקדם דיון לאומי על הריאליזם החדש שאותו ייצגה האסכולה האשקאנית.
לוקס צייר נושאים וסצנות של חיים עירוניים, סימני ההיכר של הריאליזם של אסכולת אשקאן.
הציור "רחוב הסטר" (1905), לוכד את חיי המהגרים היהודים באמצעות דמויות של קונים, רוכלים ועגלות דחיפה, עגלות ילדים, וצופים סקרנים שאפיינו את תחילת המאה ה-20. עבודתו של לוק מאפיינת את הסצנות שציירו אמני אסכולת אשקאן.
"רחוב הסטר" מדגים גם את יכולתו של לוקס לצייר היטב קומפוזיציות צפופות ולתפוס ביטויים ומחוות כמו גם פרטי רקע קטנים.
הציורים הנוספים - "רחוב אלן" (1905) ו"רחוב יוסטון" (1917) מצליחים באותה מידה.
הלואר איסט סייד היה מקור עשיר לחומרים חזותיים עבור ג'ורג' לוקאס.
אסכולת אשקאן קראה בהצלחה תגר על מוסדות האמנות האקדמיים, ועל סמכותה של האקדמיה הלאומית לעיצוב, וגרמה להקטין את חשיבותה במהלך שנות העשרים של המאה העשרים.
בתקופה בה הבדיון הריאליסטי של תאודור דרייזר ופרנק נוריס צבר קהל רחב יותר, וכאשר עיתונאים הפנו את תשומת ליבם לתנאי שכונות העוני בערים אמריקאיות, ציירי האשקאן מילאו תפקיד בהפניית תשומת הלב לנושאים חברתיים אלה.
אולם ההבדל בין הסופרים הריאליסטים לעיתונאים בעלי אופי חברתי, מצד אחד, לבין הציירים, מצד שני, היה בכך שהאמנים לא ראו את עבודתם רק בעיניים של ביקורת חברתית או פוליטית.
בשנת 1905, צייר לוקס שתיים מיצירותיו המפורסמות ביותר, אייקונים של אסכולת אשקאן: ה"רקדניות", מצוי באוסף גלריית אדיסון לאמנות אמריקאית, ו"המתאבקים", כיום באוסף המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון.
שני ציורים אלה ממחישים היבטים שונים במזגו של לוקס - ברקדניות, שתי נערות צעירות רוקדות בטירוף, ופניהן השמחות מהוות ניגוד גמור לידיים המלוכלכות.
לוקס הציג את יכולתם של ילדים ממעמד הפועלים לחוות הנאה למרות נסיבות חייהם.
הוא צייר את האמת, כפי שראה אותה, כפי שכתב חברו אברט שין.
בציור "המתאבקים", לעומת זאת, הם עדות למבט גברי נוקשה ומצויר להפליא.
בציור אדם גדל גוף הוצמד למזרן על ידי אדם אחר.
פניו של המתאבק שהובס, בוהים היישר אלינו.
התנוחה המעוותת, כל שריר מתנפח והצבע משקף את הזיעה והעומס.
אף על פי שלוקס ידוע בעיקר בזכות תיאוריו מחיי העיר ניו יורק, הוא גם צייר נופים ודיוקנאות אחרים בצבעי מים.
הסגנון שלו לא היה אחיד לאורך הקריירה שלו.
"בית הקפה פרנסיס" (1906) מכיל נגיעות אימפרסיוניסטיות יותר מציוריו האפלים הרגילים של החיים האורבניים של המעמד הנמוך, העניין שלו ברמת הדיוק התיעודית היה מגוון.
כמו אנרי וסלואן, גם לוקס היה מורה, תחילה בליגת הסטודנטים לאמנויות ברחוב מערב 57 במנהטן, ואחר כך מעבר לרחוב בבית ספר שהקים בעצמו, שנותר פתוח עד למותו.
תלמיד אחד, הצייר אלסי דריגס, זכר אותו ככוח כריזמטי בכיתה.
הוא נהנה מההערצה של תלמידיו והיה מפורסם.
הוא לא היה מעוניין להטיף את עקרונות המודרניזם, המחויבות שלו הייתה לריאליזם ולהסתכלות ישירה.
לוקס היה מורד מלידה ואחד האישים המיוחדים ביותר באמנות האמריקאית.
הוא התגאה בכך שהוא נודע כ"ילד הרע" של האמנות האמריקאית.
אהב לאפיין את עצמו כיצור עצמאי לחלוטין, והמעיט בהשפעתו של רוברט אנרי על התפתחותו האמנותית.
הוא היה מעורפל במכוון לגבי פרטים אוטוביוגרפיים, והעדיף לשמור על הילה של תעלומה של מיתולוגיות עצמית.
לוקס היה תמיד שתיין כבד, וחבריו נאלצו לעיתים קרובות להפשיט אותו ולהוביל אותו למיטה אחרי לילה של הוללות שיכורים.
אף על פי שמקורות רבים מאשרים נטייה זו, הם גם מאפיינים אותו כאדם טוב לב שהתיידד עם אנשים החיים בשוליים שהפכו לנושאים ביצירות האמנות שלו.
למשל, "האלמנה מקגי" (1902) או "הדוכסית הזקנה" (1905), בהם לוקס מתאר ברגישות נשים קשישות, שהכירו את המציאות הקשה של הרחוב.
בלוקס היה פרדוקס - אדם בעל אגואיזם עצום ונדיבות רוח גדולה.
לוקס נמצא ללא רוח חיים על ידי שוטר בשעות הבוקר המוקדמות של 29 באוקטובר 1933, בעקבות קטטה בבית מרזח.
אירה גלקנס, בנו של ויליאם גלקנס, כתב על מותו של לוקס, שבניגוד לדיווח בעיתון בו צוין כי הצייר נכנע בדרכו לצבוע את שמי השחר, הוא הוכה למוות בקטטה עם אחד הלקוחות האחרים בבר הסמוך.
בהלוויה הגדולה שלו הגיעו בני משפחה, סטודנטים לשעבר, וחברים בעבר ובהווה.
הוא נקבר בז'קט רקום מהמאה ה-18, אחד מחפציו המוערכים ביותר.
לוקס היה נשוי פעמיים אך לא היו לו ילדים.
הוא קבור בבית העלמין פרנווד ברוירספורד, פנסילבניה.
ג'ורג' תומאס ג'ונסון הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1972–1986. לאורך 13 עונותיו בליגה רשם ממוצע כולל של 2.5 חסימות למשחק, וזכה בתואר "מלך החסימות" ב-3 עונות שונות.
ג'ונסון נולד בעיר טיילרטאון שבמיסיסיפי, ובין השנים 1966–1970 למד באוניברסיטת דילארד הקטנה אשר בניו אורלינס, לואיזיאנה.
בדראפט ה-NBA 1970 נבחר ג'ונסון בבחירה ה-79 (סיבוב חמישי), על ידי שיקגו בולס, אולם לא זכה לחוזה בקבוצה.
בספטמבר 1972, כשנתיים לאחר מכן, חתם על חוזה בקבוצת גולדן סטייט ווריורס.
בעונת זכה עם הווריורס באליפות ה-NBA השלישית של המועדון, כמחליפו מהספסל של הסנטר קליפורד ריי; לאורך סדרת הגמר, בה הביסה גולדן סטייט את וושינגטון בולטס בתוצאה 4–0, רשם ג'ונסון ממוצעים של 6.5 נקודות, 7.5 ריבאונדים ו-2.8 חסימות למשחק.
בינואר 1977, לאחר כ-4 עונות וחצי עם הווריורס, הועבר בטרייד לבאפלו ברייבס, בתמורה לבחירת דראפט עתידית.
לקראת עונת נשלח בטרייד נוסף לניו ג'רזי נטס, יחד עם שתי בחירות דראפט עתידיות, תמורת נייט ארצ'יבלד.
בעונתו הראשונה בניו ג'רזי העמיד שיאי קריירה של 8.7 נקודות ו-9.6 ריבאונדים בממוצע למשחק, וכן זכה בתואר "מלך החסימות של ה-NBA" עם 3.4 חסימות למשחק.
באוגוסט 1980, לאחר 3 עונות עם הנטס, חתם ג'ונסון על חוזה בסן אנטוניו ספרס.
בשתי עונותיו בקבוצה זכה פעמיים נוספות בתואר "מלך החסימות" עם 3.4 ו-3.1 חסימות למשחק, בהתאמה, על אף ששיחק ב-22.4 דקות בממוצע למשחק בלבד.
בסיום עונת נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, ובכך הפך לשחקן הראשון בתולדות הספרס אשר נבחר לאחת מחמישיות ההגנה.
בין השנים 1982–1986 שיחק עבור אטלנטה הוקס, ניו ג'רזי נטס וסיאטל סופרסוניקס, אך מיעט לשחק ותרם 1.4 נקודות ו-1.2 חסימות למשחק בלבד.
בסיום עונת פרש ג'ונסון ממשחק, בגיל 37.
בעת פרישתו ניצב במקום השני ברשימת החוסמים המובילים בתולדות ה-NBA, אחרי כרים עבדול-ג'באר, עם 2,082 חסימות.
ג'ורג' גופה-פנפיי הוא כדורגלן ניו קלדוני, המשחק בעמדת החלוץ בסנט-פרייב סנט-הילר.
גופה-פנפיי, התחיל את הקריירה שלו בקירקטיר המקומית, ממנה עבר למאגנטה.
ב-29 ביוני 2012, חתם בטרואה מליגת העל הצרפתית עד לסיום העונה.
ב-4 בפברואר 2013, גופה-פנפיי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה כאשר נכנס בדקה ה-87 של המשחק.
ב-8 באוקטובר 2014, גופה-פנפיי הושאל לבולון מהליגה הצרפתית השלישית עד לסיום העונה.
ב-13 ביולי 2018, גופה-פנפיי חתם בלה מאן.
גופה-פנפיי, זומן לראשונה לסגל נבחרת קלדוניה החדשה, לקראת משחקי האוקיינוס השקט 2011. ב-27 באוגוסט 2011, גופה-פנפיי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–5 נגד , בו כבש את השער הראשון, השני והחמישי.
גופה-פנפיי, כבש שבעה שערים וזכה עם הנבחרת בגביע.
בנוסף, גופה-פנפיי, השתתף עם הנבחרת בגביע אוקיאניה לאומות 2012 וגביע אוקיאניה לאומות 2016.
ג'ורג' ג'ייקוב אוגור היה מהמפיצים הראשונים של הדת הבהאית ביפן ונחשב לאחד מ-19 החסידים של עבד אל-בהאא.
ג'ורג' ג'ייקוב אוגור נולד בקונטיקט.
הוא למד באוניברסיטת ייל בארצות הברית, לאחר מכן משנת 1882 חי באוקלנד קליפורניה ופתח קליניקה.
בשנת 1892 התחתן עם רות ברסטו דייר, ושנתיים לאחר מכן נולד להם בן ושמו מוריס קורטיס אוגור.
בשנת 1898 עברו יחד להונלולו ושם פתח אוגור קליניקה חדשה.
אוגור, שהגיע במקור ממשפחה נוצרית מאמינה, התקרב מאוד לדת הבהאית מאז הגיעו להוואי, כך גם אשתו רות.
בתחילת הדרך כמתרגל של הדת החדשה כתב מכתבים למנהיג הדת עבד אל-בהאא, ואת ששת המכתבים שקיבל בחזרה שומרים בספריית הדת הבהאית.
אוגור שאל את עבד אל-בהאא במכתב השלישי שכתב האם הוא רוצה שילך ליפן כדי ללמד שם את המאמינים.
עבד אל-בהאא ברך אותו על הרצון לנסוע ליפן ואישר לו ללכת ולהפיץ ביפן את הדת.
הוא הגיע ליפן בקיץ 1914, לאחר מכן, חזר להוואי מספר פעמים, עד שבשנת 1919 במכתב השישי שקיבל מעבד אל-בהאא אושר לו לשוב להוואי באופן קבוע.
לימים הוא קיבל את הכינוי "חסיד של עבד אל-בהאא" על ידי ההנהגה הבהאית.
כשחזר להוואי פתח בשנית את הקליניקה הרפואית, שימר והפעיל את המרכז לדת הבהאית בהונלולו עד שנת 1927. בשנה זו עבר עם רות אשתו לוואיקיקי, שם נפטר מהתקף לב בתאריך 14 בספטמבר 1927.
הפעילות של בני הזוג אוגור החלה בהוואי, שם בהשפעת אחותה של רות, אליס אוטיס, התאספו המאמינים בבית משפחת אוגור, ויצרו יחד ספריה בה למדו את כתבי הדת בפגישות שבועיות.
בשנת 1907 הפכו ג'ורג' אוגור ואשתו רות למאמינים בהאים.
לפי אתר "The Bahai Faith": אדם הופך למאמין בהאי כאשר הוא מאמין שבהא-אללה הוא ההתגלות האחרונה של האל, ומוכן לקבל שהממשיך של בהא-אללה הוא עבדול-בהא והארגונים המנהלתיים שמנהלים את הקהילה הבהאית.
בשנת 1911 אוגור נבחר להיות אוצר הדת הבהאית בהוואי, ותחת סמכות זו אחריותו לנהל את המפגשים ולשמר את הכתובים הרשמיים מפי בהא אללה ועבד אל-בהאא ממשיכו, ואת הרעיונות הנכתבים על ידי אנשי הקהילה הבהאית.
באוסף המידע שנוצר בקהילה הבהאית ישנן גם תמונות של אנשי הקהילה עוד מראשית הדרך.
אגנס אלכסנדר בולדווין, קיבלה מעבד אל-בהאא את הכינוי "The hand of the cause of god", היא נולדה בהונלולו לבית נוצרי עד שבגיל 25 גילתה את הדת הבהאית והמירה את דתה, היא פגשה את אוגור לראשונה כבר בהוואי.
בשנת 1914 היא הצטרפה לאוגור להפצת הדת ביפן, ובמשך 23 שנים פעלה ביפן בסיועו של אוגור במהלך ביקוריו, ומאנשים נוספים מהקהילה הבהאית שפגשה ביפן.
כשג'ורג' אוגור הגיע ליפן הוא החל ללמוד את השפה והתרבות היפנית, כשהצטרפה אליו אגנס הוא כבר הכיר את המקום והם פתחו מרכז למפגשים בהאים בטוקיו.
שם לימדו את הדת הבהאית כל שבוע לאורך כל תקופת שהותו ביפן.
אגנס אלכסנדר כותבת ביומנה שאוגור היה העזרה המושלמת ללימוד הדת ביפן, הוא זכר כל ציטוט של עבד אל-בהאא וידע איך לענות לכל שאלה ששאלו המאמינים היפנים החדשים.
בשנת 1916 אוגור כתב מאמר לכתב עת תאולוגי יפני (שעוסק בעניין דתות), כותרת המאמר היא "מהו בהאיזם", את המאמר הוא הוציא גם כספר אחר כך, שם הוא ציטט את מכתבו של עבד אל-בהאא להפצת הדת ביפן.
הספר תורגם גם ליפנית וגם לכתב ברייל בשפה הבינלאומית אספרנטו.
מאמרים וכתבות על הדת הבהאית פורסמו באותה שנה בעיתונים רבים ביפן וכך הופצה השמועה על הדת הבהאית ביפן.
אוגור אהב את יפן מאוד, הוא חזר ליפן עם אשתו רות באוקטובר 1915, חיבתו הרבה לתרבות היפנית התבטאה בעיצוב המראה והריהוט בביתו שביפן.
הייתה לו הבנה מעמיקה בכל הנוגע לחינוך הבהאי (לימוד והנכחת הרעיונות של בהא אללה לחיי היומיום).
רות אשתו תמכה בו בכל מסעותיו ליפן.
בתחילת 1917 כותב אוגור שהיפנים כבר מקיימים פגישות עצמאיות בשפה היפנית, מה שאומר שהטמעת האמונה הבהאית ביפן מצליחה ומתחזקת.
אוגור ואגנס אלכסנדר שכרו בית יפני בטוקיו שבו יתקיימו באופן קבוע מפגשים, בבית הזה שכנו טוקוג'ירו טורי ואשתו שקיימו את המפגשים כשאוגור ואגנס אלכסנדר לא נמצאו ביפן.
טוקוג'ירו טורי היה העיוור הראשון ביפן שהצטרף לדת הבהאית.
הוא למד אספרנטו וכך הייתה לו שפה משותפת עם החלוצים דוברי האנגלית.
הוא סייע בהפצת הדת הבהאית בקרב עיוורים ביפן בכך שתרגם ספרות בהאית לברייל ואירח מפגשים בביתו באג'ירי (Ejiri).
בבית הבהאי ביפן הם דאגו לציין את החגים הבהאים, למשל את יום הולדתו של בהא אללה, ב-12.11 הם עשו פגישה בבית הבהאי שאגנס אלכסנדר רכשה בטוקיו, בפגישה התפללו וקראו בחיבור "המילים הנסתרות" שנכתב על ידי בהא אללה בעת שהותו בגלות בבגדד.
ג'ורג' ברוס קורטליו היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן במגוון תפקידים בממשליהם של נשיאי ארצות הברית גרובר קליבלנד, ויליאם מקינלי ותאודור רוזוולט.
הוא עבד במחלקת הדואר של ארצות הברית, שם משך את תשומת ליבו של המנהל הכללי של הדואר וילסון ביסל.
בהמלצתו של ביסל מינה הנשיא קליבלנד את קורטליו כפקיד הראשי שלו.
בהמלצתו של קליבלנד, מינה אותו הנשיא מקינלי כמזכירו האישי.
לאחר רצח מקינלי, ביקש הנשיא רוזוולט מקורטליו להוביל את המאמץ לארגון מחדש של הבית הלבן.
מתוך התרשמות מפועלו של קורטליו, מינה אותו הנשיא רוזוולט ב-1903 כמזכיר המסחר והעבודה.
הוא סיים את כהונתו בתפקיד זה ב-1904 כד להיות יושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית, והחל מ-1905 הוא גם כיהן כמנהל הכללי.
ב-1907 הוא פרש משני תפקידים אלו כדי להתמנות כמזכיר האוצר.
בתקופת כהונתו בתפקיד זה הוא פעל לייצוב הכלכלה במהלך המשבר הכלכלי של 1907. לאחר תום נשיאותו של רוזוולט ב-1909 היה קורטליו לנשיא של חברת גז.
ג'ורג' ברוס קורטליו נולד בניו יורק לרוז (לבית סירי) ופיטר קרוליוס קורטליו הבן.
הוא היה בן למשפחה מראשוני הולנד החדשה שאביה, היגר ב-1652. ג'ורג' קורטליו התחנך בבתי ספר ציבוריים בברוקלין, באקדמיה הצבאית בפנסילבניה ובמכון הפסדטד שבלונג איילנד.
בגיל 20 סיים קורטליו תואר ראשון במכללה למורים בווסטפילד, מסצ'וסטס (כיום אוניברסיטת וסטפילד).
הוא סיים את לימודיו בבתי הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ושל אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בעת לימודיו באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון הוא היה חבר באחוות פי-סיגמא-קאפא.
לאחר מכן החל קורטליו לעסוק בהוראה, ובמשך למד בקורס לקצרנות.
ב-1888 נשא קורטליו לאישה את לילי מוריס הינד, ויחד הם הביאו לעולם חמישה ילדים.
ב-1891 הוא קיבל משרה של המפקח הראשי על הדואר בניו יורק.
בשנה שלאחר מכן הוא קודם למשרת מזכיר לעוזר הרביעי למנהל הכללי של הדואר בוושינגטון די.
ב-1895 מונה קורטליו על ידי הנשיא גרובר קליבלנד כפקיד הראשי שלו, בהמלצת המנהל הכללי של הדואר וילסון ביסל.
קליבלנד המליץ עליו בפני יורשו, ויליאם מקינלי, לתפקיד המזכיר האישי לנשיא.
בעת שנרצח מקינלי ב-1901, עבד קורטליו על שיפורים ביעילות המשרד.
רצח מקינלי אירע כאשר הנשיא לחץ את ידיהם של מבקרים בהיכל המוזיקה בתערוכה הפאן-אמריקאית ב-6 בספטמבר 1901 בבאפלו, ניו יורק.
הוא נורה פעמיים מטווח קצר על ידי הרוצח הבודד ליאון צ'ולגוש.
לאחר שהנשיא התמוטט כתוצאה מהירי, החזיקו בו עוזריו ותמכו בו, ביניהם היה קורטליו.
כשהם אחזו בזרועותיו, הוא לחש, "אשתי, היה זהיר קורטליו באופן שתבשר לה, הו, היה זהיר".
לאחר שהנשיא שירש את מקינלי, תאודור רוזוולט הושבע לתפקידו, הוא הטיל על קורטליו להוביל את המאמץ לארגון מחדש של הבית הלבן.
קורטליו קבע נהלים וכללים שהובילו את הפרוטוקול של הבית הלבן.
הוא גם היה זה שהקים וביסס את אופן התקשורת בין משרד הנשיא לבין העיתונות.
הוא סיפק לעיתונאים מרחבי עבודה, תדרך עיתונאים בחדשות חשובות והפיץ הודעות לעיתונות.
לזכותו של קורטליו ניתן לזקוף את הנוהג של מתן תקצירי העיתונות לעיון הנשיא.
באופן זה החל הנשיא ללמוד את מהלכי דעת הקהל באמצעות העיתונות.
קורטליו בחר לצורך כך פריטי עיתונות באופן אובייקטיבי, נוהג שלא יושם באופן עקבי אחרי אלו שבאו אחריו בתפקיד.
מפברואר 1903 ועד יוני 1904 כיהן קורטליו כמזכיר המסחר והעבודה הראשון של ארצות הברית.
ממרץ 1905 ועד ינואר 1907 הוא כיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית ולאחר מכן ועד מרץ 1909 כמזכיר האוצר של ארצות הברית, כל התפקידים הללו בממשלו של הנשיא רוזוולט.
במהלך כהונתו של קורטליו כמזכיר האוצר התרחש המשבר הכלכלי של 1907. כמו קודמו בתפקיד לסלי מורטייר שו, הוא האמין שתפקידה של מחלקת האוצר הוא להגן על מערכת הבנקאות באמצעות קניית איגרות חוב ממשלתיות.
כדי למנוע משבר נוסף, הוא דחף ליצירתו של מטבע גמיש יותר והמליץ על הקמתה של מערכת בנקאות מרכזית.
ב-1908 עבר חוק חוק אולדריץ'-ורילנד שהתיר הנפקות מיוחדות של שטרות בעיתות משבר, ובעקבותיו הוקמה ועדה שהובילה את הקמתו של הפדרל ריזרב ב-1913.
לאחר סיום כהונתו בממשל, שב קורטליו לעסקים פרטיים והיה לנשיא Consolidated Gas Company, שכיום ידועה כ-.
הוא גם אחד מיושבי הראש של מוזיאון אדיסון לאנרגיה, שלימים נסגר.
הוא חי בביתו שבהלסייט שבלונג איילנד.
ג'ורג' ברוס קורטליו נפטר ב-23 באוקטובר 1940. על ערש הדווי שלו נכחה גם אדית רוזוולט, שהייתה ידידתה הטובה ביותר של רעייתו.
הוא נטמן בבית הקברות של כנסיית סנט ג'ון בקולד ספרינג הרבור שבניו יורק.
ג'ורג' גאררד היה צייר בעלי חיים, נוף ודיוקן אנגלי, פסל, חרט ומדפיס.
הוא מילא תפקיד מרכזי בלובי להכנסת חקיקה להגנה על זכויות היוצרים על יצירותיהם של דמויות בעלי חיים ואנשים.
גאררד הגיע ממשפחת אמנים, שמגיעה עד מרקוס ג'יררטס הצעיר (בערך 1561 / 62–1636) שהיה צייר של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, ויורשתה אן, נסיכת דנמרק.
הוא למד אמנות תחילה אצל אמן הרישום ג'וזף סימפסון, ואז אצל סווריי גילפין, ובשנת 1778 הפך לתלמיד האקדמיה המלכותית לאמנויות, שם, בשנת 1781, הציג לראשונה כמה תמונות של סוסים וכלבים.
שלוש שנים אחר כך הוא שלח תמונה אחרת "נוף לחצר מבשלת בירה", שמשכה את תשומת ליבו של סר ג'ושוע ריינולדס, שהזמין אותו לצייר תמונה דומה.
בשנת 1793 הציג "גז כבשים באסטון קלינטון, בקינגהמשייר", אך בתחילת 1795 עלה בדעתו כי דגמי בקר (מבטון) עשויים להועיל לציירי הנוף, ומאותה תקופה הוא שילב ציור עם דוגמאות.
הכנת הדגמים הובילה את גארארד בשנת 1797, בהסכמת האקדמיה המלכותית וכמה מהפסלים המובילים של אותם ימים, לעתור לפרלמנט בתמיכה להצעת חוק להבטחת זכויות יוצרים על יצירותיהם של דמויות אנושיות ובעלי חיים.
למעשה משנת 1798 - "חוק לעידוד אמנות ליצירת דגמים חדשים ויציקות של חזה, ודברים אחרים המוזכרים בו" ("מעשה הדגמים והחזה").
לראשונה, נחקק חוק זכויות יוצרים בריטי שהעניק הגנה למדיום שאינו מודפס.
בשנת 1800 נבחר גאררד לעמית של האקדמיה המלכותית לאמנויות, ובאותה שנה פרסם כרך פוליו עם לוחות צבעוניים, "תיאור של הזנים השונים של השוורים הנפוצים באי הבריטי.
בשנת 1802 הציג "איכר מותקף על ידי זאבים בשלג" אך נראה כי לאחר 1804 הוא הגביל את עצמו כמעט לחלוטין לפיסול.
גאררד צייר הן בשמן והן בצבעי מים, ותרם גם לתערוכות השנתיות פסלים, מדליונים, תבליטים, וקבוצות בעלי החיים, כמו "שוורים נלחמים" ו"אייל נרדף על ידי זאבים", לפעמים בשיש או ארד, אך לעיתים קרובות יותר בטיח.
הוא הציג סך הכל 215 עבודות באקדמיה המלכותית, מלבד כמה אחרות במוסד הבריטי ובחברת האמנים הבריטית.
הוא צייר תמונה גדולה בשם "גז כבשים וובורן בשנת 1804" שהכילה שמונים ושמונה דיוקנאות של איכרים מפורסמים באותה תקופה (היא נתלתה במנזר וובורן).
התמונה נחרטה על ידי האמן עצמו.
גאררד התחתן עם מטילדה גילפין, בתו הבכורה של מורו סוורי גילפין.
הוא נפטר בברומפטון, לונדון, ב־8 באוקטובר 1826.
ג'ורג' ברנרד אוניל , היה צייר ז'אנרים אירי פורה, משנת 1859 חבר במושבת האמנים קרנברוק.
אוניל נולד בדבלין שבאירלנד, התשיעי מתוך חמישה עשר ילדים של פקיד בדבלין.
הוא הגיע לאנגליה בשנת 1837, למד בבית ספר בוואליץ' והתקבל לבית הספר המלכותיים של האקדמיה בשנת 1845. הוא היה סטודנט מצליח, הציג באופן קבוע באקדמיה המלכותית משנת 1847 ואילך, וצבר מוניטין של צייר של סצנות נרטיב מקסימות.
'המייסד', שהוצג בשנת 1852, הפגין את מודעותו ליצירות של מאסטרים ישנים בשילוב עם הנושא המושך של ילד יתום.
בשנת 1855 התחתן אוניל עם אמה קלקוט, בת דודתו של ג'ון קלקוט הורסלי.
דרך נישואים אלה הוא נכנס למעגל האמנותי של הורסלי ובשנת 1859 התוודה למושבת האמנים קרנברוק.
בשנה שלאחר מכן ג'ורג' ואמה שכרו בית עץ מימי הביניים,'בית וילסלי הישן', במרחק של כקילומטר אחד מהעיירה קרנברוק ושמרו עליה כבית קיץ ואולפן במשך שנים רבות.
המקום הפך לתפאורה של רבים מציוריו של אוניל.
דרכו האמנותית של אוניל הייתה דומה לזו של תומאס ובסטר ופרדריק הארדי.
את מערכת היחסים הקרובה בין אוניל להרדי ניתן לשפוט על פי ציורם הקטן 'ההפתעה' בו הרדי צייר את הפנים ואוניל – הדמות (גלריה לאמנות וולברהמפטון).
סצנות החיים הכפריים – תמימות, לפעמים עם הומור עדין, או סנטימנטליות, צבועות בקנה מידה ביתי קטן, פנו ללקוחות המעמד הבינוני.
שיא הצלחתו היה בשנות 1850–1870, כאשר עבודותיו נאספו בשקיקה על ידי תעשייני מידלנדס ויזמי אזורים תעשייתיים אחרים במדינה.
תחושה זו של הצלחה ציבורית התבטאה בציורו של אוניל 'דעת קהל', שהוצג באקדמיה המלכותית בשנת 1863 (בגלריה לאמנות לידס).
אוניל החזיק גם בית וסטודיו בלונדון, שם בילה את חודשי החורף בהשתתפות בחייה האמנותיים של הבירה.
בשנות השבעים של המאה ה-19, יחד עם ג'ורג' הנרי בוטון, הוא התיידד עם ג'יימס מקניל ויסלר והציע לו תמיכה מוסרית בשנים 78–1877, אז ויסלר תבע את המבקר ג'ון ראסקין בגין הוצאת דיבה.
אף שהשקפותיו האמנותיות של אוניל היו מנוגדות במובנים רבים לאלה של ויסלר, שניהן האמינו שמטרתו האסתטית של האמן נותנת תוקף ליצירת אמנות.
מרבית ציוריו של אוניל הקשורים למושבת קרנברוק נראים כמו תיאורים סנטימנטליים של ילדים ומשפחות כפריות, אך ייתכן שהם נועדו למטרה רצינית יותר:
"ניתן להשתמש בילדים כדי לפרסם את עוולות המערכת החברתית מבלי שנראה כי הם תוקפים את המבנה החברתי.
ייתכן שהרפורמה תושג על ידי פניות למצפון באמצעות סנטימנט ולא על ידי טיעון מנומק וביקורת בעלת אופי פוליטי מדי."
אם כן, ניתן לראות את דימויי הילדים של אוניל בהקשר לרומנים של דיקנס כחלק מהתנועות החברתיות של אותם ימים.
בעשורים שלאחר מכן חלה ירידה משמעותית באיכות עבודותיו ובפופולריות שלהן.
הוא נפטר בלונדון ב־23 בספטמבר 1917, חודשיים בלבד לאחר שנת 89 שלו, לאחר שלא הציג בתערוכה 24 השנים האחרונות לחייו.
ג'ורג' וושינגטון בנסון (נולד ב-22 במרץ 1943) הוא גיטריסט, זמר ומלחין אמריקאי.
את דרכו המקצועית החל בגיל 19 כגיטריסט ג'אז.
בנסון נחשב לילד פלא והתפרסם לראשונה בשנות ה-60 של המאה ה-20, כשהוא מנגן ג'אז עם ג'ק מקדוף ואחרים.
לאחר מכן פתח בקריירת סולו מצליחה, שהתחלפה בין ג'אז, פופ, רית'ם אנד בלוז ושירת סקאט.
אלבומו "Breezin" הגיע למעמד של פלטינה מרובעת ולמקום הראשון במצעד האלבומים של בילבורד בשנת 1976.
בנסון נולד וגדל ברובע היל בפיטסבורג, פנסילבניה.
בגיל שבע הוא ניגן לראשונה ביוקולילי והופיע בחנות תמורת כמה דולרים.
בגיל שמונה הוא ניגן בגיטרה במועדון לילה ללא רישיון, בערבי שישי ושבת, אך המשטרה סגרה עד מהרה את המועדון.
בגיל 9 הוא התחיל להקליט.
חברת RCA רקורדס הוציא לאור סינגל שלו עם שני שירים.
בנעוריו למד כיצד לנגן ג'אז אינסטרומנטלי והופיעה במשך מספר שנים עם האורגניסט ג'ק מקדוף.
אחד מגיבורי הגיטרה המוקדמים הרבים שלו היה גיטריסט הקאנטרי ג'אז האנק גרלנד.
בגיל 21 הקליט את אלבומו הראשון, "The New Boss Guitar", בהשתתפות מקדוף.
ההקלטה הבאה של בנסון הייתה "It's Uptown" עם "רביעיית ג'ורג 'בנסון", כולל לוני סמית' על העוגב ורוני קובר על סקסופון בריטון.
באמצע שנות השישים מיילס דייוויס העסיק את בנסון, והוא ניגן הגיטרה בשיר "Paraphernalia" באלבום Miles in the Sky מ-1968.
החל מאמצע עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-20, כשהקליט עבור וורנר מיוזיק גרופ, החל קהל חדש לגמרי לגלות את בנסון.
עם יציאת אלבומו "Breezin" משנת 1976, בו שר בנסון את הלהיט "This Masquerade" של ליאון ראסל, שהפך ללהיט פופ ענק וזכה בפרס גראמי כאלבום השנה.
שני אלבומים נוספים שהקליט באותן השנים, "Good King Bad" ו-"Benson and Farrell" זכו להצלחה רבה.
בנסון הקליט גם את הגרסה המקורית של "האהבה הגדולה מכולם" (The Greatest Love of All) ב-1977, שלימים הוקלט גם על ידי וויטני יוסטון.
בתקופה זו בנסון הקליט עם המנצח הגרמני קלאוס אוגרמן.
תקליט ההופעה החיה שלו "On Broadway", זכתה גם היא בגראמי.
הוא עבד עם פרדי האברד על מספר אלבומיו במהלך שנות השישים, השבעים והשמונים.
חברת התקליטים Qwest (חברת בת של האחים וורנר, המנוהלת על ידי קווינסי ג'ונס) הוציאה את אלבום הפופ פורץ הדרך של בנסון Give Me The Night, בהפקת ג'ונס.
בשנת 2000 הקליט את האלבום "Absolute Benson", תקליט גיטרה ג'אז עם השפעות לטיניות.
בנסון ניגן בהקלטות של אמנים רבים ביניהם: פרנק סינטרה, קווינסי ג'ונס וסטיבי וונדר.
ב-21 ביולי 2011 הופיע בנסון באמפיתיאטרון קיסריה.
בנסון נשוי לג'וני לי מאז 1965 ויש לו שבעה ילדים.
בנסון מתאר את המוזיקה שלו כמתמקדת יותר באהבה ורומנטיקה, בשל מחויבותו למשפחתו ולפרקטיקות הדתיות שלו.
בנסון חבר קהילת עדי יהוה.
בנסון מתגורר באנגלווד, ניו ג'רזי.
הדיסקוגרפיה של ג'ורג 'בנסון מורכבת משלושים ושישה אלבומי אולפן וחמישה אלבומי הופעה חיה ב-Prestige Records, Columbia Records, Verve Records, A&M Records, CTI Records, Warner Bros.
ג'ורג' גאוור היה צייר פורטרטים אנגלי, שהפך לצייר של המלכה אליזבת הראשונה בשנת 1581.
מעט מאוד ידוע על חייו המוקדמים אלא שהוא היה נכדו של סר ג'ון גובר מסטיטנהאם, צפון יורקשייר.
עבודותיו המתועדות המוקדמות ביותר הן שני הדיוקנאות של סר תומאס קיטסון ואשתו ליידי קיטסון משנת 1573, כעת בגלריית טייט בלונדון.
גאוור צייר דיוקן עצמי בשנת 1579 המציג את סמל האצולה שלו ואת כלי האמן של מקצועו, בתקופה באנגליה בה צייר עדיין נתפס כלא יותר מאשר אומן.
גאוור מפורסם גם בזכות ציור דיוקנו של המלכה אליזבת בשנת 1579, כעת בספריית פולגר שייקספיר.
המלכה מחזיקה נפה המסמלת את הבתולה הרומית טוצ'יה, שהובילה מים במסננת כדי להוכיח את צניעותה, ובכך מייצגת את מעמדה של אליזבת כמלכה בתולה.
הגלובוס מעבר לכתפה הימנית מסמל את מעמדה כמנהיגת האימפריה העולמית.
גאוור מונה לצייר המלכה אליזבת בשנת 1581. מה שאפשר לו לצייר את רוב האריסטוקרטיה של אנגליה.
התפקיד גם הפך אותו לאחראי על קישוטים בבתי המגורים המלכותיים, ועל הרהיטים.
בין עבודותיו היו מזרקה והשעון האסטרונומי, שניהם בארמון המפטון קורט.
הוא בדק גם דיוקנאות של המלכה על ידי אמנים אחרים לפני שחרורם הרשמי.
הגרסה של דיוקן הארמדה של אליזבת שנמצאת כעת במנזר וובורן, שצוירה לציון התבוסה של הארמדה הספרדית בשנת 1588, יוחסה בעבר לגאוור, וכך גם גרסה מצומצמת בגלריה הלאומית לפורטרטים (בריטניה).
כל שלוש הגרסאות הקיימות נחשבות כעת ליצירתם של אמנים אנגלים לא ידועים שונים.
ג'ורג' ג'ון יאנגהאזבנד היה קצין בכיר בצבא בריטניה.
במהלך שנות שירותו השתתף במספר מלחמות וביניהן במלחמה המהדית, במלחמה האנגלו-בורמזית, במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמה זו שירת תחילה במערכה על סיני וארץ ישראל ובהמשך במערכה במסופוטמיה שם פיקד על הדיוויזיה השביעית "מירוט" במהלך הניסיונות הכושלים לחילוצה של הדיוויזיה ה-6 "פונה" ומפקדה צ'ארלס טאונסנד מהמצור על כות.
ג'ורג' נולד ב-1859 בעיר דרמסאלה שבהודו כבנם הבכור של ג'ון וויליאם יאנגהאזבנד וקלרה ג'יין שאו ואח לעוד 2 בנים ו-3 בנות (ביניהם פרנסיס יאנגהאזבנד).
האב, ג'ון וויליאם, היה קצין בצבא הודו הבריטית והגיע לדרגת מייג'ור גנרל.
ג'ורג' למד בתיכון קליפטון שבפרברי בריסטול והמשיך בלימודי צבא באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט אותה סיים ב-1878 כקדט.
עם סיום הכשרתו באקדמיה הוענקה לג'ורג' דרגת לוטננט משנה והוא הוצב ברגימנט הרגלים ה-17 של הצבא הבריטי והיחידה סופחה לצבא הודו הבריטית.
זמן קצר לאחר מכן השתתף ג'ורג' עם הרגימנט במלחמה האנגלו-אפגנית השנייה (1878-1880) ובסיומה הועלה לדרגת לוטננט.
ב-1883 צורף ג'ורג' לצבא הודו הבריטית ובמהלך השנים הבאות, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, השתתף במספר מערכות מלחמה:
ב-1885 השתתף במלחמה המהדית בסודאן.
ב-1886 חזר ג'ורג' להודו והשתתף במערכה שניהלה בריטניה על מנת להגן על גבולה הצפוני של הודו מול שבטים מפקיסטן ואפגניסטן.
ב-1886 השתתף במלחמה האנגלו-בורמזית השלישית.
ב-1895 מונה ג'ורג' לראש המטה של הבריגדה ה-4 והשתתף איתה במהלך המערכה לשחרור צ'יטראל שעל גבול הודו ופקיסטן.
ב-1897 מונה למשנה שליש בצבא הסיקי של פונג'אב.
ב-1898 מונה למשקיף צבאי ונשלח למערכה שנערכה בפיליפינים במסגרת מלחמת ארצות הברית–ספרד.
ב-1900 מונה ג'ורג' למפקד הגדוד השלישי של רגימנט "היומנרי הקיסרי" ונשלח בראש יחידתו להשתתף במלחמת הבורים השנייה.
על הצטיינותו במערכה זו אוזכר בשדרים והתקבל כ"חבר" במסדר האמבט.
בשלהי 1901 מונה למפקד הגדוד ה-26 "היומנרי הקיסרי" איתה המשיך את מלחמת הבורים ובמהלך 1901 אוזכר בשדרים בפעם השלישית.
ב-1902 נפצע ונשלח להחלמה באנגליה.
ב-1908 השתתף במערכה במוהמנד שבצפון הודו לדיכוי מרד של הפשטונים .
ב-1909 מונה למפקד בריגדת הפרשים ההודית "פאיזבאד" .
ב-1911 מונה למפקד הבריגדה ההודית "דרג'אט" .
בתקופת שירות זו התקבל כ"אביר" במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (1913).
במהלך תקופה זו זכה ג'ורג' למספר העלאות בדרגה:
ב-1896 הועלה לדרגת כבוד של מייג'ור.
ב-1898 זכה לדרגת מייג'ור קבועה.
ב-1901 הועלה לדרגת כבוד של לוטננט קולונל.
ב-1909 הועלה לדרגה זמנית של בריגדיר גנרל.
ב-1911 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מונה ג'ורג' לפקד על בריגדת הרגלים ההודית ה-28 ונשלח עם יחידתו להגן על תעלת סואץ.
ב-1916 נשלחה הבריגדה להילחם במערכה בתימן ואחרי זמן קצר הועבר ג'ורג' למערכה במסופוטמיה.
עם הגיעו לבצרה מונה ג'ורג' למפקדה של הדיוויזיה השביעית "מירוט" שהועברה לזירה מהחזית המערבית בצרפת והיוותה ציר מרכזי ב"קורפוס החידקל" שהוקם במטרה לפרוץ את המצור על כות.
במהלך החודשים הבאים השתתפה הדיוויזיה, בפיקודו של ג'ורג', במספר קרבות לפריצת המצור וביניהם קרב שייח' סעד, קרב ואדי, קרב אום-אל-האנה ואחרים.
הכישלון בפריצת המצור ופציעה ממנה סבל הביאו לשליחתו של ג'ורג' בחזרה לאנגליה.