tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך הדרך נתקלו שוב ושוב בדרכים משובשות, והיה עליהם להיעזר בחלוץ, שיצא על מגלשיים לפני הטרקטורים לאתר נתיבים בטוחים למעבר.
פעמים אחדות הידרדרו גולשים אל תוך בתרון שהתמוטט לפתע תחתיהם, ושיחק להם המזל שניצלו מנפילה לתהום.
פוקס וכמה מאנשיו ניצלו הזדמנות לבקר בנונאטאק קרוב לאיסוף אי-אילו מאובנים ודילגו בהנאה על גבי סלעים ואבנים, נעולים נעליים לאחר ימים רבים של דשדוש בשלג.
לאחר הגיעם אל "קרח הדרום" ב-21 בדצמבר, תכננו את היציאה להמשך מסעם ל-25 בדצמבר 1957, בעקבות קבוצת חלוץ שעמדה לצאת ב-23 בדצמבר עם שני צוותי כלבים ולסייר בנתיב המתוכנן.
נקבע שהסיירים ידווחו על התקדמותם בשעה 8:00 בערב של כל יום שמספרו מתחלק בשלושה.
במברק להילרי הודיע פוקס על התקדמות של 558 ק"מ במשך 29 יום, בתנאי שטח קשים, ועל כוונתו לצאת עם ארבעה חתולי-שלג, שלושה ויזלים ומוסקאג אחד.
בימים הבאים עסקה הקבוצה בהטענת המזחלות והטרקטורים בכל הדרוש למשלחת, החייבת לעמוד ברשות עצמה מכל הבחינות למשך שלושה או ארבעה חודשים.
מ"קרח הדרום" אל הקוטב הדרומי
במוצאי חג המולד 1957 יצאה קבוצתו של ויוויאן פוקס מבסיס "קרח הדרום" אל הקוטב, מהלך 888 ק"מ.
לפני צאתם השלימו סימוני יתדות לצורך מחקרים שונים ואף ניקו וסידרו למשעי את הצריף לקראת יושביו הבאים.
אבל הסיבה העיקרית לדחיית יציאתם לדרך היה רצונם להאזין לשידור של המלכה אליזבת לכבוד חג המולד, מן הסתם המבודדים והמרוחקים ביותר מבין מאזיני המלכה, שפרשה את חסותה על משלחתם.
אז יצא טור הטרקטורים הארוך לדרכו, מקושט לשמח לב בדגלים, דגלוני סימון וסרטי ניתוב צבעוניים, ואפילו פנסים סיניים קטנים על טרקטור המוסקאג.
למחרת אפף אותם ערפל שלג, תלבונת, שמנע כל אפשרות תנועה, וגם תנאי השידור והקליטה היו גרועים ביותר.
רק בשעה שש בבוקר המחרת, כשהתבהרו השמיים די הצורך לאפשר את הנסיעה, חזרה השיירה להתקדם ועד לחניית הלילה עברה 40 קילומטרים.
בימים הבאים נקבעה שגרת המסע - התקדמות איטית, תקלות שמחייבות תיקונים, ובפרקי זמן קבועים תצפיות מטאורולוגיות, מדידות גראווימטריות וקדיחת חורים לפיצוצים סייסמיים.
בין כל אלה לסידורי השגרה, נותר להם מעט מאוד זמן למנוחה או לשינה.
ב-29 בדצמבר 1957 הגיעו לציון הדרך של הקילומטר ה-160 מ"קרח הדרום", שם פגשו את חברי המשלחת האחרים עם להקות הכלבים, שהקדימו אותם כסיירים, ועם הטרקטור הנוסף.
היום האחרון של 1957 היה אומנם בהיר ונאה, אך רצוף תקלות.
למחרת היום הצליחו להתקדם עוד 62 ק"מ וב-2 בינואר עוד 50 ק"מ, אך בקשיים ותלאות.
באותו לילה שוחח פוקס עם הילרי, שבישר לו כי הוא מקווה להגיע למחרת אל הקוטב.
כיוון שמשלחתו נמצאה מעבר מזה לקו התאריך, היה זה לגביו 4 בינואר 1958. בהמשך הדרך שוב נתקלה קבוצת פוקס בתנאי דרך קשים ומטלטלים, שהאטו את התקדמותם מ-40 הקילומטרים המקווים ל-18 בלבד.
במיקומם זה, בקרבת הקוטב, לא יכלו עוד לסמוך על המצפן המגנטי, ועברו לשימוש במצפן שמש.
אותו לילה שלח הילרי מברק אל פוקס ובו הציע לו לדחות את המשך מסעו, מן הקוטב אל בסיס סקוט, מהלך עוד 2000 ק"מ, לקיץ הבא.
לפי הצעתו, היה על פוקס להשאיר את הטרקטורים בתחנת הקוטב, לטוס אל בסיס סקוט ומשם איש איש אל ארצו, ולחזור בנובמבר להשלמת המבצע.
כפי שאמר, חבל יהיה להסתכן בכישלון לאחר עבודה מאומצת ומוצלחת כל כך בדרך אל "קרח הדרום" וממנו אל הקוטב.
עם זאת, הבטיח שאם בכל זאת יראה פוקס לנכון להמשיך בדרכו, יצטרף אליו במצבור 1100. תשובת פוקס הייתה, כי לא יוכל לארגן את המשלחת מחדש לאחר הפסקה בפעילותה מחוץ לאנטארקטיקה.
אם אנשיו של הילרי נרתעים מן הסיכון שבקיום מסע במועד מאוחר כל כך בשנה, לא תהיה לו ברירה אלא לשרך את דרכו על פי שרטוט תוַי הדרך שישאיר לו הילרי בתחנת הקוטב.
חילופי המברקים הללו התפרסמו בעיתונות, שהפכה אותם למחלוקת רבת עניין לציבור והמיטה על משרד המשלחת אש צולבת של מערכה עיתונאית בלתי צפויה.
ועד המשלחת, מכל מקום, נתן תמיכה מלאה לפוקס והסמיך אותו להחליט כראות עיניו בהתאם למצב.
פוקס המשיך בדרכו אל הקוטב, בתנאי דרך נוחים יותר.
הילרי חזר בטיסה אל בסיס סקוט ושם אגר דלק במצבור 1100, לבקשת פוקס.
מ-6 בינואר 1958 רצו להקות הכלבים לצד הטרקטורים ונהנו מן החידוש שבמעקב אחר תואי סלול.
בהמשך הדרך נאלצה הקבוצה לעצור בגלל מחלה, שתקפה את נוהגי הכלבים, בלייקלוק וסטיבנסון, והתגלתה כנגע בלתי מוסבר, שתקף בתורם את כל חברי המשלחת, פרט לראלף לנטון ופוקס.
ב-13 בינואר דיבר פוקס עם הילרי וביקש ממנו לשאול, אם יאותו האמריקאים להעביר את הכלבים אל בסיס סקוט במטוס, משום שהמשך הדרך לאחר הקוטב יהיה קשה מדי בשבילם.
התשובה הייתה חיובית ופטרה את פוקס מדאגה זו.
ביום 19 בינואר הגיעה הקבוצה לקטע הדרך האחרון לפני הקוטב, אחרי מסע של 50 ק"מ באותו יום.
הכלבים היו עייפים והטרקטורים האטו את נסיעתם כדי שיוכלו הכלבים ונוהגיהם להגיע יחד עמם אל הקוטב הדרומי.
השיירה הייתה מרהיבת עין בצבעי דגליה השונים בהגיעה אל קו הרוחב 90°, שבו כל הכיוונים הם צפון בלבד.
קבלת הפנים שציפתה להם הייתה רבת-עם, יחסית לאנטארקטיקה, כולם מצוידים במצלמות ובהם גם עיתונאים, צלמים ומקליטים להנצחת הרגע.
הבאים התקבלו בחמימות והוזמנו לשהות בתחנת הקוטב במקום באוהליהם, ואכן ניצלו את שהותם שם למנוחה נחוצה.
יום בואם, שהיה מבחינתם 19 בינואר 1958, נחשב ל-20 בינואר אצל האמריקאים, שנהגו לפי שעון ניו זילנד, דהיינו, שעון גריניץ' ועוד 12 שעות, נוהל שהפך על הקבוצה את זמניה מיום ללילה.
פוקס החליט לאמץ את שעון התחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט ולראות את הלילה כאילו הוא יום, כך שרוב אנשי הקבוצה דילגו למעשה על שנת לילה.
בערב 22 בחודש נערכה מסיבה בתחנת הקוטב ובה ניתנה לכל אחד מאנשי הקבוצה תעודה, המאשרת כי הקיפו את העולם ברגליהם - בסך הכל מהלך מטרים אחדים סביב הדגלים המציינים את מיקומו המדויק של הקוטב, דגלי או"ם וארצות הברית על שני תרנים גבוהים.
במעמד זה הציג ויוויאן פוקס לעיני הנוכחים את שעונו של קפטן סקוט, שהוצא מן המוזיאון של חברת סמית בקריקלווד ונמסר לו, כדי שייקחו אותו אל הקוטב הדרומי ומשם לבסיס סקוט.
כן הביא עמו פוקס את דגל המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה, 1904-1902, בראשות ויליאם ספירס ברוס והציבו בקוטב הדרומי.
הדגל, שהתיישן במשך השנים, חוזק ברשת.
מן הקוטב הדרומי אל בסיס סקוט
ב-24 בינואר 1958, בדיוק חודשיים לאחר היציאה מבסיס שקלטון, יצאה קבוצת פוקס לשלב האחרון של מסעה, מן הקוטב הדרומי צפונה, אל עברו השני של כדור הארץ, מרחק 2000 ק"מ.
הדרך הייתה ארוכה מכל מה שעברו עד כה, אך קלה יותר.
היו להם פחות כלי רכב לדאוג לתחזוקתם, ולא היה עוד צורך להתחשב בכלבים, שהוטסו כבר לבסיס סקוט.
התצפיות הסייסמיות פחתו ובהמשך הדרך לא יהיה בהן עוד צורך; תוואי הדרך סומן על ידי קבוצת הילרי, שהניחו בו צידה ודלק ככל שיידרש, וגם שני המטוסים יוכלו להגיע מבסיס סקוט ולהצניח תוספות במידת הצורך.
אחת הדאגות שהטרידו בכל זאת את פוקס הייתה, שמא יקדים מצר מקמרדו לקפוא ויאלץ את אוניית הצי הניו זילנדי "אנדבר" להפליג משם, ואז תיאלץ המשלחת לעשות עוד חורף אחד באנטארקטיקה.
אפשרות כזאת נלקחה בחשבון עוד לפני יציאת המשלחת מאנגליה ועתודות מזון ודלק מספיקות הוזמנו הן לבסיס שקלטון והן לבסיס סקוט, ולא נותר להם אלא לקוות, שלא יגיעו למצב זה.
לפני צאתם הקיפו בנסיעה איטית את טבעת החביות ותרני הדגלים שסימנו את מקום הקוטב, ובכך עברו תוך שתי דקות 24 שעות בממד הזמן וחזרו להווה.
במסע קצרצר זה הייתה כל נקודה על פני כדור הארץ צפונה להם.
לאחר הפנייה צפונה הראו המצפנים המגנטיים כי הם נוסעים דרומה - תופעה מוזרה ומבלבלת.
כמו כן היה עליהם לזכור, שכל סטייה מזרחה היא למעשה סטייה מערבה.
בשלב זה עוד פעלו המצפנים המגנטיים במידה סבירה, אך הם ידעו, כי ככל שינועו צפונה ויתקרבו אל הקוטב המגנטי, במרחק 2000 קילומטרים, לא תהיה עוד תועלת במצפנים אלה.
בראשית הדרך נעזרו בסימוני הדגלים של האמריקאים, ומשהסתיימה שורת הדגלים, שינו את כיוונם ב-15° כדי להגיע אל קו האורך 140°, שבו ימשיכו עד שיאתרו את עקבות כלי הרכב של הילרי.
מדידותיהם גילו, כי הקוטב הגאוגרפי נמצא בתוך אגן קרח ברוחב של כ-80 ק"מ בין שני גושי סלעים.
ב-27 בחודש הגיעו אל מטען שאנשי הילרי השאירו מאחוריהם כדי להקל על הטרקטורים בתנאי הגובה הרב והשלג הרך.
ג'פרי פראט לקה בהרעלת חד תחמוצת הפחמן, ומצבו הקשה חייב טיפול מיידי בחמצן, בכמויות שעלו על המלאי שהיה לקבוצה, והעברתו אל גובה פני הים.
פוקס שלח מברק אל הילרי בבקשה שיפנה אל האמריקאים לברר, אם יוכלו לשלוח מטוס נפטון לחלץ את החולה ולהטיסו אל גובה פני הים.
שני מטוסי נפטון אכן הגיעו, ובאחד מהם רופא מומחה להרעלות חד תחמוצת פחמן, אך תנאי השטח היקשו על נחיתתם ועל כן הצניחו בינתיים שני מכלי חמצן גדולים.
הטיפול בחמצן שיפר את מצבו של פראט וכבר ב-30 בינואר 1958 יכול היה לחזור לעבודתו.
בימים הבאים התקדמה המשלחת במהירות על פני שטח נוחים, אבל שורת תקלות בטרקטורים עיכבו אותם, וכן שורות בתרונים עמוקים ורחבים.
ב-7 בפברואר, לאחר מסע מתיש ומסוכן, הגיעה הקבוצה אל מצבור 1100, שציין, בנקודת אורך '58 82° דרום ורוחב '02 146° מזרח ובגובה 2550 מטרים את ראשית קו האספקה, שהונח למענה מעברה השני של היבשת.
עד אז עברה הקבוצה 838 ק"מ מהקוטב, כ-55 ק"מ בממוצע ליום.
הילרי, שהיה אמור להצטרף אליהם שם בטיסה, לא יכול היה להמריא מבסיס סקוט בגלל תנאי מזג האוויר.
סוכם, שקבוצת פוקס תמתין במצבור עד לבואם של שני חתולי השלג שהתעכבו לשם תיקונים בדרך, אך אם לא ישתפר מזג האוויר בבסיס סקוט עד בואם, ימשיכו בדרכם והילרי יפגוש אותם בדרך.
את ההפוגה במסע ניצלו הן לטיפול חיוני בשן חולה של פוקס, אומנם בתנאים פרימיטיביים אך בהצלחה מלאה, והן לחידוש צידה ודלק מן המצבור.
מזון אומנם לא חסר להם, אבל במצבור המתינו להם גם ממתקים ופירות מיובשים, ששימחו את לבם.
בלילה של 9 בפברואר 1958 הגיעו גם שני חתולי השלג המתוקנים וגם מטוס הביבר מבסיס סקוט, עם הטייס ג'ון קליידון ונוסעיו, רייט והילרי.
יחד עם הדואר, הביאו לאנשי הקבוצה גם ביצים ופירות, שקפאו מיד.
בבוקר המחרת המריאו קליידון ורייט חזרה לבסיס סקוט ואילו הילרי הצטרף לקבוצה בטרקטור שבו נסעו פוקס, סטראטון וליסטר.
לאחר 16 קילומטרים נתקלו שוב בבתרונים מסוכנים, והילרי, האל ופוקס יצאו על מגלשיים לסייר את נתיב השיירה.
לאחר עוד ארבעה קילומטרים נחלצו מאזור הבתרונים ללא פגע ובהמשך מצאו את עקבות הטרקטורים של הילרי והמשיכו בנתיבם.
כך נמשך המסע, בין פגעי דרך לתקלות בכלי הרכב, שחייבו ימי תחזוקה ועבודה במחסה סדנת המסע המתקפלת.
ב-17 בפברואר הגיעו אל מצבור 770, שם מצאו את כל הדרוש להם.
בגלל ערפל השלג הסמיך לא יכלו להיעזר במצפני השמש, וכשהסתמכו על המצפן המגנטי, מצאו עצמם נוסעים במעגל שלם וחוזרים על עקבותיהם.
הבעיה נפתרה באמצעות סיירים שיצאו על מגלשיים ותקעו דגלי סימון על פי מצפן פריזמטי שהונח לזמן רב עד שהתייצב.
הדגלים נתקעו ברווחים של כ-200 מטרים ביניהם, ואחד האנשים שנסע במזחלת האחרונה אסף אותם לשימוש עתידי.
שיטה זו התגלתה כאיטית ומסורבלת, ושופרה בהמשך על ידי תצפית לאחור תוך נהיגה קדימה.
ב-23 בפברואר נמסרה הודעה לבסיס סקוט על מועד הגעתם המשוער, וללא ידיעתם, נשלחו שני המטוסים לקראתם והפתיעו אותם במצבור, כשהם עסוקים בהוצאת חביות הדלק וארגזי המנות.
קן בלייקלוק וג'ון סטיבנסון יצאו עם הטייסים לבצע עבודות הכנה נחוצות בבסיס סקוט, לקבוצה שתישאר לחרוף שם.
בירידה התלולה על פני קרחון סקלטון התקשו לזהות את ציוני הדרך בסחף השלג, ומהירות הרוח והקור הגובר אילצו אותם לעצור ולהקים מחנה אחרי 25 קילומטרים בלבד.
הירידה התלולה בימים הבאים הביאה עמה קשיים חדשים, משום שהמזחלות הקשורות מאחורי הטרקטור נחבטו בו וסיכנו את היושבים בתוכו.
כשהגיעו אל מצבור סקלטון, ב-'03 79° דרום ו-'15 162° מזרח, על מדף הקרח רוס, ידעו כי זה המצבור האחרון ומכאן ואילך צפויה להם דרך ישרה לאורך 210 ק"מ על פני מדף הקרח.
בבוקר הבא הגיעו שני המטוסים ולקחו עמם את כל המטען העודף.
כמעט-תאונה ארעה בבוקר 1 במרץ, כשמטוס אוטר אמריקאי הופיע בטיסה לקראת המשלחת.
לציון שמחתם ליציאה לדרך שיגרו חברי הקבוצה זיקוק, והטייס טעה לראות בכך קריאת עזרה ונחת.
פוקס הורה לנהג הטרקטור לעצור, ונהג הטרקטור שמאחוריו, שהסתכל גם הוא לאחור, עלה על המזחלת האחורית של פוקס ושבר ארגז שהכיל מאות נפצים, אך אלה לא התפוצצו.
למחרת, ב-2 במרץ 1958 בשעה 13:58, הסתיים המסע הארוך לחציית יבשת אנטארקטיקה.
עשרות צלמים הקבילו את פני הבאים ותזמורת מאולתרת השמיעה גרסה לא מוצלחת של ההמנונים הלאומיים.
האוניה "אנדבר" עגנה עדיין במצר מקמרדו והמתינה להשיבם לניו זילנד.
לפי חישובי רב החובל, איחרו להגיע ביום אחד.
ב-5 במרץ 1958 הפליגה משלחת פוקס אל נמל ולינגטון, לשם הגיעה כעבור 12 יום ואנשיה צהלו למראה האונייה "מגה דן" מקבלת את פניהם כשעל סיפונה בני משפחותיהם וידידיהם.
האוניות בנמל הריעו לקראתם בשלל צפירות מחרישות אוזניים ולהק מטוסים של חיל האוויר הניו זילנדי עבר מעל ראשיהם.
תם מסעה של משלחת חבר העמים הבריטי.
המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם הייתה משלחת גאופיזית ומחקרית אל ארץ גרהאם באנטארקטיקה בין השנים 1934 ל-1937. המשלחת, בהנהגת ג'ון ריימיל, עשתה שנתיים באנטארקטיקה.
המשלחת גילתה, שארץ גרהאם היא חצי אי.
לפניה, בשנים 1922-1920, יצאה משלחת בריטית אל ארץ גרהאם בהנהגת ג'ון לאכלאן קופ.
המשלחת עשתה שימוש בשילוב של נהלים מסורתיים ומודרניים של חקר אנטארקטיקה, שכללו צוותי כלבים ומזחלות ממונעות ואף מטוס דה הווילנד פוקס מוס חד-מנועי לסיורי המחקר שלהם.
לאנטארקטיקה הגיעו באוניית מפרשים תלת-תרנית ישנה בשם "פנולה", מצוידת במנוע עזר מפוקפק.
צידה נוספת הובאה באונייה "דיסקברי II".
המשלחת הייתה אחת האחרונות לאנטארקטיקה במימון פרטי; ממשלת בריטניה מימנה רק חלק מעלותה.
על אף תקציבה המצומצם מאוד, הצלחה המשלחת ביעדיה המדעיים.
תצלומי אוויר ומיפוי מן האוויר הקיפו שטח של 1600 ק"מ של חופי ארץ גרהאם.
כל שישה-עשר חברי המשלחת שנחתו בארץ גרהאם קיבלו את מדליית הקוטב.
דאנקן קארס, שעבר לאוניית המשלחת באיי פוקלנד
גרהאם קוטאם, הרפתקן וחוקר ארצות
ד"ר בריאן בירלי רוברטס, שתרם בהמשך לטיוטת הברית האנטארקטית.
המשלחת הנורווגית-בריטית-שוודית לאנטארקטיקה שיצאה לחקור את היבשת בשנים 1952-1949 הייתה המשלחת האנטארקטית הראשונה שהורכבה מצוות בינלאומי של מדענים.
חברי הצוות באו מנורווגיה, משוודיה ומחבר העמים הבריטי.
בראשות המשלחת עמד יוֹן שֶלְדֶרוּפּ יֵיבֶר (John Schjelderup Giæver), מדען נורווגי.
מטרתה הייתה לקבוע, אם תנודות אקלים שנצפו בחוג הארקטי מופיעות גם באנטארקטיקה.
בסיס שנודע בשם מאודהיים הוקם על מדף הקרח קואר בפברואר 1950. המשלחת הזאת הניחה את התשתית למשלחות האוסטרליות לאנטארקטיקה משנת 1954 עד ראשית שנות ה-60'.
המשלחת הגיעה לאנטארקטיקה על ספינה בת 600 טון של ציידי כלבי-ים בשם "נורסל", שצוידה במנוע דיזל של צוללת גרמנית.
במקביל אליה השתמשה המשלחת באונייה בת 24,000 טון, משום ש"נורסל" הייתה קטנה מכדי לשאת את כל הציוד והאספקה שנדרשו למשלחת האנטארקטית.
נוסף לשתי האוניות, נכללו במשלחת שני מטוסי אוסטר קלים, שנועדו לטיסות סיור, וצוות של חמישה טייסים מחיל האוויר המלכותי הצטרף למשלחת לאייש אותם.
ה"נורסל" יצאה לשלוש הפלגות הלוך-ושוב לאנטארקטיקה, בלוויית יחידה מוטסת נורווגית ושוודית לסייע בצילומי אוויר.
המידע שהשיגה המשלחת עזר לקידום חקר הקרחונים, מטאורולוגיה וגאולוגיה.
היא מצאה, ש"מפלס הים העולמי נשלט בעיקר על ידי מצב תכסית הקרח האנטארקטי." כמו כן שיפרו ממצאיה את הבנת השפעתן של תכסיות הקרח האנטארקטי על ויסות האקלים העולמי.
המשלחת מצאה גם ראיה המצביעה על כך, שחלק מאנטארקטיקה (ארץ דרונינג מוד) היה מחובר בעבר לדרום אפריקה.
עוד מחקרים מדעיים מצאו ראיה מוצקה לכך, שמזרח אנטארקטיקה היה סמוך לדרום אפריקה עד שלהי עידן היורה.
יון גייבר, נורווגי, מפקד קבוצת החורפים
ולטר כיט, שוודי, חוקר קרחונים ראשי, סגן המפקד
גורדון דה קטרוויל רובין, אוסטרלי, גאופיזיקאי, תת-סגן המפקד
נילס יורגן שומאכר, נורווגי, מטאורולוג ראשי
גסטה לילייקוויסט, שוודי, עוזר מטאורולוג
ארנסט פרדריק רוטס, קנדי, גאולוג ראשי
אלאן ריס, בריטי, עוזר גאולוג
צ'ארלס סוויתינבנק, בריטי, עוזר לחוקר קרחונים
נילס רור, נורווגי, סוקר טופוגרפיה
אובה וילסון, שוודי, קצין רפואה
ברטיל אקסטרם, שוודי, מהנדס מכונות
חברים נוספים שהצרטפו במועד מאוחר יותר:
המשלח היא סדרת סרטי פעולה ומתח צרפתיים, על פי תסריט מאת לוק בסון.
בטרילוגיה הראשונה כיכב ג'ייסון סטיית'האם כפרנק מרטין, נהג להשכיר ומשלח שכיר שמבצע שליחויות של כל דבר לכל מקום, מבלי לשאול שאלות ובתמורה למחיר הנכון.
בנוסף לטרילוגיית הסרטים, הופקה סדרת טלוויזיה בת שתי עונות בכיכובו של כריס ואנס.
סרט רביעי בסדרה, המהווה אתחול והתחלה של טרילוגיה חדשה, יצא ב-2015, בכיכובו של אד סקריין.
תקציב טרילוגיית הסרטים הראשונה עמד על 83 מיליון דולרים, כששלושת הסרטים הראשונים הכניסו למעלה מ-238 מיליון דולרים.
הסרט מגולל את סיפורו של פרנק מרטין, איש שתפקידו להעביר חבילות בלי לשאול שאלות.
באחת מעבודותיו הוא צריך להעביר חבילה מאיש אמריקאי הידוע בכינוי "וול סטריט".
לאחר שהוא שם לב שהחבילה זזה, הוא מסתכל פנימה,, בניגוד לכלל שקבע לעצמו, ומגלה בחורה קשורה.
הסרט בוים על ידי לואי לטריה הצרפתי.
סרט ההמשך ממשיך לגולל את הרפתקאותיו של פרנק מרטין, המשלח המקצועי, שנמצא כעת במיאמי.
הוא מסתבך בפרשת חטיפת ילד, לאחר ש"חבילה" נוספת שהעביר מתגלה כחיה ונושמת.
כשהוא מנסה להוכיח את חפותו על ידי חשיפת החוטף האמיתי, הוא נכנס עמוק לצרות מול קרטל הסמים של פלורידה.
לואי לטרייה שב לביים את ג'ייסון סטאת'ם גם בסרט השני.
בסרט השלישי בסדרה פרנק מרטין נשכר על ידי פושע גאון לצאת למשימה להעביר "חבילה".
בחבילה נמצאת הפעם בתו החטופה של שר אוקראיני.
עכשיו פרנק, שהוצמד אליו צמיד מעקב אלקטרוני, חייב להצליח במשימתו או שימות.
את הסרט ביים אוליבייה מגטון.
במהלך פסטיבל קאן בסתיו 2013, אולפני EuropaCorp האחראים להפקת סרטי "המשלח" הצהירו על כוונתם להפיק טרילוגיה חדשה בכיכובו של השחקן האנגלי אד סקרין.
הטרילוגיה החדשה מופקת בשיתוף פעולה עם חברת Fundamental Films הסינית.
על פי ההסכם עם החברה, לפחות הפקת אחד מן הסרטים תהיה בסין.
סרט האתחול החדש בכיכובו של אד סקריין מתרחש במרסיי, צרפת.
מפיצי הסרט בישראל בחרו להפיצו בשם המקור "טרנספורטר".
את הסרט ביים קאמיל דלמארה.
סדרת הטלוויזיה "המשלח: הסדרה" עלתה לשידור בערוץ RTL בגרמניה באוקטובר 2012 ובערוץ M6 בצרפת בדצמבר אותה שנה.
את דמותו של פרנק מרטין מגלם כריס ואנס, לצד אנדריאה אוסוורט, שמגלמת סוכנת ביון אמריקאית שמאוהבת בו.
השחקן הצרפתי פרנסואה ברליאן שגילם את המפקח טרקוני בטרילוגיית הסרטים הראשונה גילם את הדמות גם בסדרה.
הסדרה מגוללת את המשך הרפתקאותיו של פרנק מרטין, מעביר סחורות ו"משלח" מקצוען, אשף נהיגה שמעביר כל דבר לכל מקום בלי שאלות ובמחיר הוגן וחי על פי שלושה חוקים, בלתי ניתנים להפרה.
פרנק מרטין הוא הגיבור הראשי בסרטים ובסדרת הטלוויזיה והוא למעשה חייל לשעבר בכוחות המיוחדים.
הרקע הצבאי שלו כלל מבצעים בסוריה, לבנון וסודאן.
הוא פרש מהשירות הצבאי והפך לנהג פרטי המבצע שליחויות תמורת סכום הגון.
פרנק מרטין מנהל את העסק שלו בהתאם לחוקים נוקשים שהוא בעצמו עיצב ולעולם אינו מפר אותם.
לעולם אל תשנה את העסקה
לעולם אל תפתח את החבילה
בסדרת הטלוויזיה נוספו לשלושת החוקים גם חוק נוסף: "לעולם אל תבטיח הבטחה שאינך יכול לקיים".
בנפרד מאלה, ישנם גם חוקי הרכב: "כבד את רכבו של אדם, והאדם יכבד אותך", "ברך את האדם", "חגורת בטיחות", "לעולם אל תשתה קפה ברכב" ו"אם תדאג לרכב, הרכב ידאג לך".
פרנק מרטין נוהג במגוון כלי רכב, אך בעיקר דגמי BMW מסדרת 7, דגם מרצדס בנץ E38, אאודי A8 ואף רכב למבורגיני מורצ'יילאגו.
המשלחת האנטארקטית הבלגית (Belgian Antarctic Expedition (BelgAE); 1897–1899) הייתה הראשונה שחרפה באנטארקטיקה.
בשנת 1896, אחרי תקופה של שתדלנות נמרצת, רכש אדריאן דה ז'רלאש את ספינת ציידי הלווייתנים "פטריה", שנבנתה בנורווגיה.
לאחר שיפוץ מקיף והתאמה לתפקידה החדש, שונה שמה לבלגיקה.
דה ז'רלאש הבלגי עבד בשיתוף עם החברה הגאוגרפית של בריסל בארגון מבצע תורמים ארצי, אבל תוכנית המשלחת יצאה לדרך רק אחרי שממשלת בלגיה החליטה להעניק לה שני מענקים גדולים ובכך עשתה אותה למבצע בתמיכת המדינה.
המשלחת יצאה לדרך מאנטוורפן ב-16 באוגוסט 1897, עם צוות רב-לאומי, שכלל את רואלד אמונדסן, אמיל ראקוביצה והנריק ארקטובסקי.
אחרי ההפלגה מאנטוורפן, ביקרה המשלחת במדיירה, ריו דה ז'ניירו ומונטווידאו.
קבלת פנים נלהבת במיוחד ציפתה ל"בלגיקה" בריו, שם התגוררה קהילה בלגית גדולה.
פרדריק קוק הצטרף שם למשלחת.
הברזיליאנים גילו גם הם עניין רב בתוכנית הפעולה המדעית של הבלגים.
החברה ההיסטורית והגאגורפית של ריו קיימה ישיבה מיוחדת, שבה הוצעה חברות למדעני המשלחת ולקציניה.
כעבור כמה שבועות, במונטווידאו, כתב אמונדסן ביומנו, שמעולם לא ראה כל כך הרבה נשים יפות במקום אחד ובאותו זמן.
במהלך ינואר 1898, הגיעה ה"בלגיקה" אל חופי ארץ גרהאם.
ב-22 בינואר נסחף קארל וינצקה מעל הסיפון בשעת סערה וטבע.
האי וינצקה נקרא על שמו.
לאחר זמן שונה השם למצר ז'רלאש, להנצחת שמו.
אחרי שמיפו וכינו בשם כמה איים במהלך כ-20 נחיתות נפרדות, חצו אנשי "בלגיקה" את החוג האנטארקטי 15 בפברואר ב-1898.
משלחתו של דה ז'רלאש לא הצליחה למצוא מעבר אל תוך ים ודל וב-28 בפברואר 1898, נלכדה בקרח של ים בלינגסהאוזן, סמוך לאי פיוטר הראשון.
סביר להניח, שדה ז'רלאש הסיט את ספינתו בכוונה תחילה אל עובי קרח הים הדחוס כדי להקפיא אותה שם למשך החורף.
על אף מאמצי הצוות לשחרר את הספינה, התחוור להם עד מהרה שיהיה עליהם לבלות את החורף באנטארקטיקה.
הציוד שברשותם לא היה נאות למצב ולא היה להם די ביגוד חם לכל אנשי הצוות.
היה מחסור במזון, ומה שהיה לקה בחוסר גיוון.
פינגווינים וכלבי-ים ניצודו ונשחטו והבשר אוחסן לפני תחילת החורף.
לבוש חם אולתר מן החומרים שעמדו לרשותם.
ב-21 במרץ 1898 כתב רופא הספינה פרדריק קוק
כעבור שבועות אחדים, ב-17 במאי, השתררה חשיכה גמורה, שנמשכה עד 23 ביולי.
אדריאן דה ז'רלאש תיעב את הבשר הטרי של הפינגווינים וכלבי-הים שנקטלו ואוחסנו לפני בוא החורף, ותחילה ניסה לאסור על אכילתו, אבל בסופו של דבר, עודד אותה.
סימנים ראשונים של צפדינה החלו להופיע אצל חלק מן האנשים.
מצבם של לקואנט ודה ז'רלאש היה קשה כל כך, שהם כתבו את צוואותיהם, אצל שניים מאנשי הצוות התגלו סימנים של מחלת נפש והמוראל בכללו היה בשפל המדרגה.
לויטננט דאנקו לקה במחלת לב ומת ב-5 ביוני 1898. האי דאנקו, וכן חוף דאנקו נקראו על שמו.
כמה מן האנשים יצאו מדעתם, בהם מלח בלגי אחד, שעזב את הספינה בהודעה, ש"הוא חוזר לבלגיה"
פרדריק קוק והקצין הראשון, רואלד אמונדסן, תפסו פיקוד בשלב זה, כיוון שדה ז'רלאש ולקואנט לא היו מסוגלים למלא תפקיד זה בגלל מחלת הצפדינה.
ויטמין C התגלה רק בשנות ה-20', אבל קוק היה משוכנע, שבשר טרי הוא התרופה לצפדינה הודות לניסיון שרכש עם רוברט פירי באזור הארקטי.
הוא החזיר את בשר הפינגווינים וכלבי הים הקפוא ועמד על כך, שכל אחד מאנשי הספינה יאכל ממנו מדי יום.
אפילו דה ז'רלאש החל לאכול את הבשר ואט-אט הבריאו כל החולים.
חודשים אחדים של מצוקה באו לאחר זאת.
ניסיונות לשחרר את האונייה וצוותה מכבלי הקרח כשלו.
בינואר 1899 עוד הייתה ה"בלגיקה" לכודה בקרח בעובי כ-2 מ' והאפשרות של חורף נוסף בקרח הלכה והתממשה לעיניהם.
מים פתוחים היו מרוחקים כ-800 מ' מהם וקוק הציע לחצוב תעלה בקרח, כדי שהמים הפנויים מקרח יוכלו להגיע אל ה"בלגיקה" ולאפשר לה להימלט מן הקרח.
הצוות הנחלש השתמש בדינמיט ובכלי עבודה שונים ליצירת התעלה.
לבסוף, ב-15 בפברואר 1899, הצליחו לנוע באיטיות בתעלה שחצבו במשך שבועות רצופים.
כמעט חודש נדרש להם לעבור מרחק של 11.2 ק"מ, וב-14 במרץ נחלצו מן הקרח.
המשלחת חזרה לאנטוורפן ב-5 בנובמבר 1899. התנאים היו קשים, אך המשלחת הצליחה בכל זאת לאסוף כמות ניכרת של נתונים מדעיים, ובכלל זה שנה תמימה של תצפיות מטאורולוגיות.
באנטוורפן התקבלה המשלחת במאור פנים.
ועדה מיוחדת תכננה זה חודשים את החגיגות.
באופן טיפוסי למשלחות לקטבים בתקופה זו, רגשות גאווה לאומית (ומחוזית) שלטו בחגיגות השיבה הביתה.
ביום שבו דרכו שוב על אדמת בלגיה, הושמע ההמנון הבלגי, (La Brabançonne) והדגל הלאומי הונף בבתים רבים.
המדינה הבלגית חלקה כבוד לדה ז'רלאש ולאנשיו בצרפה אותם כחברים למסדר לאופולד המלכותי, ועיריית אנטוורפן העניקה לאנשים מדליות וכיבדה אותם בכתיבת שמותיהם בספר הזהב של העיר.
סגל המשלחת כלל כמה שמות נכבדים:
בלגיה - ז'ורז'ה לקואנט (1929-1869): רב חובל, קצין מבצעים והידרוגרף, משנה לפיקוד על ה"בלגיקה"
אמונדסן למד רבות מהתנסותו במשלחת זו, בייחוד כיצד למנוע צפדינה.
ארצות הברית - פרדריק קוק, רופא, 1940-1865): אנתרופולוג וצלם.
פולין - הנריק ארקטובסקי (1958-1871): גאולוג, אוקיינוגרף ומטאורולוג.
דאנקו סבל ממחלת לב ובמאי 1898 נפל למשכב ורותק למיטתו, עד למותו.
חברו לקואנט קיבל על עצמו להמשיך בתצפיותיו המגנטיות ופרסם ביוגרפיה שלו בדין וחשבון המדעי שהוציא.
חוף דאנקו (במקור ארץ דאנקו), האי דאנקו והאסטרואיד (9812 דאנקו) מנציחים את זכרו.
רומניה - אמיל ראקוביצה (1947-1868): ביולוג (זואולוג ובוטניקאי וחוקר מערות.
פולין - אנטוני בולסלאב דוברובולסקי (1954-1872): עוזר-מטאורולוג.
בשנת 1908 היה משנה למפקד על אוניית האימונים "קונט דה סמט דה מאייר" ובהמשך התמנה למנהל הנמל בצרברוגה.
אחרי שובו לבלגיה התמנה למכונאי ראשי של קו המעבורות אוסטנד-דובר.
מישוט התנדב לשמש טבח אחרי שהטבח המקורי פוטר ומחליפו חלה.
הבישול שלו לא זכה לשבחים, כפי שפרדריק קוק כתב:
לכישוריו הלוקים בחסר הייתה השפעה שלילית על תזונת המשלחת, כיוון שדה ז'רלאש ניסה לאסור על צריכה בשר טרי של פינגווינים וכלבי ים אחרי שטעם מן הבישול הגרוע של מישוט.
פרדריק קוק שכנע לאחר זמן את חברי המשלחת החולים לאכול מן הבשר, כתרופה ולא כמזון.
בשובו לבלגיה היה למשרת הראשי של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן (1926-1869), ובתפקידו זה השתתף במשלחת "בלגיקה" לשפיצברגן וגרנלנד, עם דה ז'רלאש כרב-חובל.
סבל מהתמוטטות עצבים במהלך המשלחת ואושפז בשובו במוסד פסיכיאטרי, שם מת זמן קצר לאחר זאת.
נורווגיה - לודוויג-היאלמר יוהאנסן (1872-?): מלח.
מת זמן קצר אחרי המשלחת.
אחרי שובו יצא לקונגו, שם סבל מאירוע מוחי ושותק.
הוא מת ב-1940 עדיין בבית החולים.
וינצקה נסחף מעל הסיפון וטבע בדרך לאנטארקטיקה.
נורווגיה - יוהאן קורן (1919-1877): חדרן ועוזר לזואולוג.
לפני המשלחת היה סטודנט לתאולוגיה ואחרי שובו התמנה למטיף.
הוא מת ב-3 במרץ 1919 בולדיווסטוק.
קורן הביא עמו את ננסן, חתול האונייה במשלחת.
החתול מת ב-22 ביוני 1898 ונקבר באנטארקטיקה.
עוד מספר אנשים השתתפו רק בחלק מן המשלחת והוחלפו באחרים.
המשלחת הקרולינגית להארון א-רשיד יצאה לבגדאד בשנת 797 מאאכן אשר בגרמניה, תחת שלטונו של קרל הגדול, אל הח'ליף העבאסי החמישי, במטרה ליצור קשרי ידידות עם הממלכה העבאסית.
בראש משלחת זו יצאו שני שליחים נוצרים, זיגימיונד ולנפריד, ועימם נשלח יהודי בשם יצחק בן יעקב, בתור מורה הדרך והמתורגמן.
המשלחת שהתה בבגדאד מעל שנתיים, ורק בשנת 800, לאחר שהוכרז קרל לקיסר, שלח הארון תשובה חיובית, והרעיף עליו מתנות רבות ויקרות כמו: בשמים יוצאי דופן, כדי ענק, אריגים ובגדים מיוחדים, שעון מים מרהיב, צמחים נדירים, משחות מסוגים שונים ועוד.
בין המתנות, נשלחה לקרל מתנה מיוחד מכולן, והיא הפיל שנודע בשם אלעבאס, פיל אפריקאי לבן, בעל חיים שלא היה מוכר אז באירופה.
מסעה של המשלחת חזרה יצא במסלול מיוחד שהתאים לכך שהפיל יגיע בשלום אל קרל, ולקח לה מעל שנה, כשבאמצע התעכבו בוֶרצֶ'לי (Vercelli), שבאיטליה למשך כל החורף, מכיוון שלא יכלו לחצות את הרי האלפים בעונה זו.
בעשרים ביולי 802 הגיע יצחק, מלווה בפיל אלעבאס, לאאכן שבגרמניה, כשרק הם שרדו את הדרך.
באותה תקופה, סיים קרל לבנות את ארמונו והקפלה המלכותית באאכן, ומאז הוצג הפיל לראווה בכל הטקסים והחגיגות בהן השתתף קרל.
הפיל מת כעבור שמונה שנים בשל אי הסתגלות לאקלים האירופי.
משלחת זו היא רק אחת מתוך מספר משלחות שיצאו בין הממלכה הקרולינגית לבין החליפות העבאסית.
ידידות זו החלה לקרום עור וגידים עוד לפני ימיו של קרל, והמשיכה גם לאחריו, אך הקשר המיוחד מכולם היה זה של קרל הגדול עם החליף הארון א-רשיד.
משלחות אלה מסמלות את הידידות המיוחדת שהייתה בין הממלכה הקרולינגית לבין החליפות העבאסית באותם זמנים.
למערכת היחסים המיוחדת הזו יש הדים אך ורק מהצד הקרולינגי, ולא מהצד העבאסי, כנראה כי שם לא ייחסו לה חשיבות רבה.
הרקע לידידות המיוחדת בין הממלכה הקרולינגית והחליפות העבאסית
הקשרים בין האימפריות החלו להירקם כבר בשנת 765, בימיו של פפין השלישי ("הגוץ"), אביו של קרל הגדול, שפיתח קשרים עם הח'ליף אל-מנצור, סבו של הארון.
הם המשיכו גם אחרי מותם של קרל (814) והארון (813), בימי לואי 'החסיד', בנו של קרל הגדול, והח'ליף אל-מאמון, בנו של הארון א-רשיד.
היחסים הטובים שנרקמו בין הארון לקרל, היו כנראה על רקע העוינות והחשד המשותפים כלפי האימפריה הביזנטית, הכח השלישי הגדול שחצץ בין ממלכותיהם.
כמו כן, הוזכר בעברן של האימפריות אויב נוסף משותף: לאחר שהעבאסים הביסו את החליפים מבית אומיה, מספר שליטים אומיים ברחו לספרד וזכו שם בשליטה מוסלמית.
העבאסים פנו לפפין בבקשה לעזרה בהורדת הנצר האומיי מכיסאו בספרד.
פפין נענה לבקשה זו, בחושבו שהדבר ישים קץ לעימותים הצבאיים המתמשכים בין צבאו לזה של המוסלמים באזור.
בנוסף, המשלחת שהוציא קרל לבגדאד, עברה בדרכה גם בירושלים.
נראה שאחת ממטרותיו של קרל הייתה לשפר היחסים עם ארץ ישראל, כמו משלחות נוספות שהוציא באותם זמנים לירושלים.
בכך רצה להבטיח את ביטחונם של הצליינים הנוצרים העולים לרגל למקומות הקדושים בארץ ישראל, שסבלו מהתנכלויות של מוסלמים ויוונים, ולאפשר להם כניסה חופשית לכנסיות ולאתרים הקדושים.
בשנת 802 הוציא קרל משלחת נוספת אל הארון שחזרה דרך הים, בשנת 806, תוך שהיא מתחמקת מהצי הביזנטי ומוצאת מקלט בנמל טרוויזו.
בשנת 807 יצאה המשלחת השלישית, וחזרה כעבור 6 שנים, בשנת 813, דרך גאורגיה וסיציליה.
משלחת זו כנראה יצאה כבר בברכתו של החליף אלמאמון, יורשו, כי הארון מת ב-813. משלחות אלה יצאו במטרה לשמור ולחזק את הקשרים שנוצרו, בלא גיבוש מצע פוליטי-מדיני מוגדר.
כמו כן, משלחת דיפלומטית נוספת יצאה לאחר מותם, בשנת 831, בין החליף אלמאמון לבין לואי 'החסיד', מלך הפרנקים, במטרה לחדש את הלחימה נגד הביזנטים.
דמותו של יצחק אינה מוזכרת במקורות נוספים, ולכן אין כמעט בנמצא מידע על זהותו וחייו.
עם זאת, בשנות השבעים, כתב חוקר בשם ארתור צוקרמן תזה על מעמדם ומצבם של היהודים בתקופה זו בצרפת (בשנים 768–900).
בספרו הוא מזהה את יצחק עם אציל פרנקי בשם גיום.
לפי תאוריה זו, בשנת 769 התחילה בצרפת נשיאות יהודית, ובשנת 791 הגיעה אל קרל נציגות של עשרה יהודים, ובראשם יצחק (גיום), שהגישו בקשה רשמית למעמד קבוע ליהודים.
לפי צוקרמן אותו מנהיג המשלחת היה יצחק היהודי, שבשלב מאוחר יותר ייסד בצרפת אקדמיה וספריה יהודית.
לאחר פרסום הספר יצאו חוקרים שניסו להפריך את טענתו של צוקרמן.
הם מציגים את העובדה שצוקרמן, בעבודתו, נשען על מסמכים מעטים מאוד ומאוחרים לתקופה עליה הוא כותב.
לטענתם הוא עושה מניפולציות ומנפח את הראיות המעטות שיש בידו, כדי להגיד משהו כולל וגדול על מעמדם של היהודים בצרפת של המאה השמינית.
השתתפותו של יצחק במשלחת חשובה כזו, קשורה כנראה במעמדו כאדם עשיר, מכובד, ומוכר בארמונו של קרל.
דבר זה מצביע על מעמדם הגבוה של יהודים באזורו באותה תקופה.
במאה ה-8 השתלטו המוסלמים על נתיבי הים התיכון, ואירופה הקתולית נותקה מהמזרח.
כתוצאה מכך, 'נעלמו' הסוחרים הסורים, כמתווכים המסחריים בין המזרח והמערב, כך שאת מקומם תפסו יהודים, שהיו בעלי כישרון, ידע, קשרים ויחסי אמון עם אחיהם שבמזרח על מנת לנהל סחר מרחקים כזה.
בעקבות יתרונותיהם של היהודים, נהגו שליטי הממלכה ביהודים בכבוד רב, ואלה אף הגיעו למשרות בארמון המלוכה ובחצר הקיסרות.
המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה , 1902 - 1904), הייתה פרי ארגונו והנהגתו של ויליאם ספירס ברוס, איש מדעי הטבע ולשעבר סטודנט לרפואה באוניברסיטת אדינבורו.
אף כי במונחי יוקרה העיבה עליה משלחת דיסקברי של רוברט פלקון סקוט, שיצאה לאנטארקטיקה במקביל אליה, הרי המשלחת הסקוטית השלימה תוכנית מלאה של חקר ארצות ועבודה מדעית.
הישגיה כללו הקמת תחנה מטאורולוגית מאוישת, הראשונה בשטחי אנטארקטיקה, וגילוי ארץ חדשה ממזרח לים ודל.
אוסף הדגימות הגדול של המשלחת, שכלל דגימות ביולוגיות וגאולוגיות, יחד עם הממצאים ממסעותיו הקודמים של ברוס, הוביל להקמת המעבדה האוקיינוגרפית הסקוטית בשנת 1906.
את רוב שנות ה-90 של המאה ה-19 ניצל ברוס לטובת השתתפות במשלחות לאנטארקטיקה ולחוג הארקטי, ובשנת 1899 היה מדען הקטבים המנוסה ביותר של הממלכה המאוחדת.
במרץ של אותה שנה הגיש בקשה להצטרף למשלחת דיסקברי, אך הצעתו להרחיב את תחום עבודתה של משלחת זו למעוין ים ודל, תוך שימוש בספינה שנייה, נדחתה בביטול כ"יריבות זדונית" על ידי נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית, סר קלמנטס מרקהם.
ברוס הגיב בגיוס מימון עצמאי וזכה לתמיכה וקידום מצד החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד.
המשלחת מתוארת כמי שהייתה, הרבה מעבר לאחרות, "המשלחת המדעית היעילה ביותר בהישגים לעומת עלות והזהירה ביותר בתכנונה בעידן ההרואי".
אף על פי כן, ברוס לא זכה לשום אות כבוד או הוקרה רשמי מממשלת בריטניה, ומחברי המשלחת נשללה מדליית הקוטב היוקרתית, על אף שתדלנות נמרצת.
אחרי המשלחת הסקוטית הלאומית, לא יצא ברוס לעוד משלחות לאנטארקטיקה, אף כי הרבה במסעות לחוג הארקטי.
התמקדותו במחקר מדעי רציני לא הייתה באופנה בתקופתו, והישגיו, בניגוד לאלה של הרפתקני הקוטב סקוט, שקלטון ואמונדסן, נמחו תוך זמן קצר מן הזיכרון הקיבוצי.
יד הזיכרון המתמדת למשלחת הסקוטית היא תחנת החיזוי אורקדאס , שהוקמה בשנת 1903 בשם "בית אומונד" על האי לורי , מקבוצת איי אורקני הדרומיים, ופועלת דרך קבע מאז.
בתקופת לימודיו באוניברסיטה רכש ברוס ידע רב במדעי הטבע ובאוקיינוגרפיה, בקורסי קיץ אצל מורים ידועי-שם כמו פטריק גדס וג'ון ארתור תומסון.
כמו כן עבד בהתנדבות אצל האוקיינוגרף ג'ון מאריי, בעזרה במיון דגימות שנאספו במהלך משלחת צ'אלנג'ר.
בשנת 1892 ויתר ברוס מכל וכל על לימודי הרפואה ויצא למסע לאנטארקטיקה בספינת ציידי הלווייתנים "באלנה", כחלק ממשלחת דנדי לציד לווייתנים.
עם שובו, החל לארגן משלחת משלו לג'ורג'יה הדרומית, באמרו "טעמתי ועכשיו אני רעב לעוד", אבל לא הצליח לגייס מימון.
הוא עבד בתחנה מטאורולוגית על פסגת ההר בן נוויס בסקוטלנד ואחר הצטרף למשלחת ג'קסון-הרמסוורת' אל ארץ פרנץ יוזף בחוג הארקטי, כעוזר מדעי.
בין 1897 ל-1899 יצא לעוד מסעות ארקטיים, אל שפיצברגן ונוביה זמליה, תחילה במסע פרטי שארגן מייג'ור אנדרו קואטס, ואחר כמדען בספינת הסקר הארקטי "הנסיכה אליס".
ספינה זו הייתה שייכת לנסיך אלברט הראשון ממונקו, אוקיינוגרף נודע, שהיה לידיד ותומך של ברוס.
אחרי שובו מן החוג הארקטי ב-1899, שלח ברוס מכתב ארוך לחברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון, ובו הגיש מועמדות למשרה מדעית במשלחת חשובה לאנטארקטיקה (שנודעה בהמשך בשם משלחת דיסקברי), שהחברה הגאוגרפית ארגנה אותה עת.
הודות לניסיון הרב שצבר סמוך לאותו מועד "לא היה זה סביר, שלאיזה שהוא אדם אחר באיים הבריטיים בזמן ההוא יש כישורים טובים יותר לכך".
מכתבו של ברוס, שפירט את כל כישוריו הנוגעים לעניין, אושר אך לא נענה כראוי עד שעברה למעלה משנה.
במועד זה, רחקו רעיונותיו של ברוס מן הציפייה המקורית למשרה זוטרה בסגל המדעי.
עכשיו הציע ספינה שנייה למשלחת, במימון נפרד ממקורות סקוטיים, שתעשה את עבודתה במעוין ים ודל בעוד שהספינה הראשית תתבסס בים רוס.
את ההצעה הזאת הוקיע נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית, סר קלמנטס מרקהם, כ"זדונית" וברוס גמר אומר, לאחר חילופי מכתבים נזעמים, להתקדם באופן עצמאי.
כך נולד רעיון גיבושה של משלחת סקוטית לאומית נפרדת לאנטארקטיקה.
ברוס נהנה מתמיכתה של משפחת קואטס, התעשיינים העשירים, שהיו מוכנים לממן בלב שלם וביד רחבה משלחת סקוטית בהנהגתו.
יוזמה זו הקימה עליו את מרקהם כאויב עד יומו האחרון.
בסתיו 1901 רכש ברוס ספינת ציידי לווייתנים נורווגית בשם "הקלה", תמורת 2,620 ליש"ט.
במהלך החודשים הבאים, נבנתה הספינה כולה מחדש כספינת מחקר אנטארקטית, עם שתי מעבדות, חדר חושך וציוד ייחודי יקר-ערך.
שני גלילי ענק מסתובבים, שכל אחד מהם נושא כבל באורך 11,000 מ', חוברו אל הסיפון כדי לאפשר איסוף דגימות ימיות באמצעות מכמורת.
עוד פריטי ציוד הותקנו בספינה לעריכת מדידות עומק, לאיסוף מי-ים ודגימות מקרקעית הים, ולתצפיות מטאורולוגיות ומגנטיות.
השדרית חוזקה בקורות איתנות לעמידה בלחץ קרח הים האנטארקטי, והותקנו מנועי עזר.
עבודה זו העלתה את מחיר הספינה ל-16,700 ליש"ט, הפרש שכיסתה משפחת קואוטס (Coats), שתרומתה הסתכמה בסך 30,000 ליש"ט מתוך העלות הכוללת של המשלחת בסך 36,000. הספינה, בשמה החדש "סקוטיה", הייתה מוכנה לצאת לניסויים ימיים באוגוסט 1902.
בסגל המדעי של המשלחת היו שישה אנשים, כולל ברוס.
הזואולוג היה דייוויד וילטון, שהשתתף, כמו ברוס, במשלחת ג'קסון-הרמסוורת'.
הוא רכש כישורי סקי שטח ונהיגת כלבי מזחלות שעשה במשך שנים אחדות בצפון רוסיה.
רוברט רודמוז-בראון, מאוניברסיטת דנדי, ובעברו עוזר במחלקת הבוטניקה במוזיאון הבריטי, היה הבוטינקאי של המשלחת.
ד"ר הארווי פירי, שעבד במשרד של משלחת צ'אלנג'ר אצל ג'ון מאריי, היה הגאולוג, הבקטריולוג וקצין הרפואה של המשלחת.
רוברט מוסמן ניהל את העבודה המטאורולוגית והמגנטית, ואלאסטר רוס, סטודנט לרפואה, היה אחראי על יצירת פוחלצים.
ברוס מינה את תומאס רוברטסון לרב החובל של ה"סקוטיה".
רוברטסון היה ימאי מנוסה במימי אנטארקטיקה והחוג הארקטי, שפיקד על ספינת ציידי הלווייתנים "אקטיב" במשלחת דנדי.
יתר 25 הקצינים והמלחים, שחתמו על חוזי עבודה לשלוש שנים, היו כולם סקוטים, ורבים מהם היו רגילים לשייט במי קרח במסעות ללכידת לווייתנים.
מטרות המשלחת התפרסמו ב"מגזין הגאוגרפי הסקוטי" וב"כתב העת הגאוגרפי" (RGS) באוקטובר 1902. הן כללו הקדמת תחנת חורף "קרוב אל הקוטב הדרומי ככל שיימצא מעשי", חקר מצולות והיבטים אחרים של האוקיינוס הדרומי, ותצפיות שיטתיות ומחקר במטאורולוגיה, גאולוגיה, ביולוגיה, טופוגרפיה ופיזיקה יבשתית.
האופי הסקוטי במהותו של המשלחת בא לביטוי ב"סקוטסמן" זמן קצר לפני ההפלגה: "המנהיג וכל אנשי הסגל המדעי והימי של המשלחת הם סקוטים; המימון גויס ברובו הגדול מצד זה של הגבול; זהו תוצר של מאמץ התנדבותי, ושלא כמו המשלחת שתעסוק במקביל בחקר אנטארקטיקה, אין היא חייבת דבר לעזרת הממשלה".
כיוון שרוב עבודת המשלחת נועדה להתבצע בים, או בתחומי תחנת החורף, נלקחו רק כלבים מעטים, לסייע במסע מזחלות מזדמן.
רודמוס בראון מציין, שמתוך שמונת הכלבים המקוריים, שרדו ארבעה את המשלחת; הם "משכו היטב ברתמה, ונקודת התורפה היחידה שלהם הייתה בכפותיהם ...
שנטו להיחתך על קרח טרשי".
"סקוטיה" יצאה מטרון, סקוטלנד ב-2 בנובמבר 1902. בדרכה דרומה עצרה בנמל קינגסטון האירי (עכשיו Dún Laoghaire), בפונשל במדיירה ואחר באיי קייפ ורדה לפני שעשתה ניסיון כושל לרדת אל חופי הארכיפלג המשווני הנידח הידוע בשם ארכיפלג פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש.
הניסיון הזה כמעט עלה בחייו של הגאולוג וקצין הרפואה של המשלחת, ג'יימס הרווי פירי, שהצליח להימלט בעור שיניו מים שורץ כרישים, לתוכו נפל כשלא אמד נכונה את המרחק כשקפץ לחוף.
"סקוטיה" הגיעה אל פורט סטנלי באיי פוקלנד ב-6 בינואר 1903, שם הצטיידה מחדש לקראת המסע לאנטארקטיקה.
ב-26 בינואר הפליגה "סקוטיה" אל מימי האנטארקטיקה.
בדרכה נתקלה ב-3 בפברואר בקרח דחוס כבד, 40 ק"מ צפונית לאיי אורקני הדרומיים, ונאלצה לתמרן סביבו.
למחרת, הצליחה "סקוטיה" להתקדם שוב דרומה ולהנחית קבוצה קטנה על אי האוכף בקבוצת איי אורקני הדרומיים, שם נאספו דגימות בוטניות וגאולוגיות רבות.
תנאי הקרח מנעו כל אפשרות להתקדמות נוספת עד 10 בפברואר, אז המשיכה "סקוטיה" דרומה, "במהירות של שבעה קשרים תחת מפרש".
ב-17 בפברואר היה מיקומה '18 64° דרום, וכעבור חמישה ימים עברה את 70° דרום, עמוק בים ודל.
זמן קצר אחר כך, כשקרח חדש נוצר ואיים על הספינה, פנה רוברטסון צפונה, לאחר שהגיעו אל '25 70° דרום.
כיוון שלא הצליחו למצוא יבשה, הייתה המשלחת צריכה להחליט היכן לחרוף.
העניין היה דחוף, הואיל ותוך זמן קצר היה הים מועד לקפוא כולו והספינה הייתה עלולה להיכלא בקרח.
ברוס החליט לחזור לאיי אורקני הדרומיים ולמצוא שם מעגן.
בניגוד לתוכניתו המקורית, לחרוף הרחק דרומה ככל האפשר, איי אורקני הדרומיים היו מרוחקים יותר מ-3,200 ק"מ מן הקוטב הדרומי, אבל למיקום הצפוני היו מעלות משלו.
התקופה הקצרה יחסית שבה תהיה הספינה כלואה בקרח תאפשר יותר זמן למסע ולסריקות מכמורת להעלאת דגימות ביולוגיות מן הים בראשית האביב.
זאת ועוד, מיקום האיים התאים להצבת תחנה מטאורולוגית - קרבתם היחסית ליבשת דרום אמריקה נתנה סיכוי לביסוס תחנה קבועה.
חודש תמים של הפלגה בתנאים קשים עבר עד ש"סקוטיה" הגיעה אל האיים.
לאחר כמה ניסיונות כושלים לאתר מעגן מתאים, ובמשוט-היגוי שניזוק קשות מן הקרח, מצאה סוף סוף "סקוטיה" מפרץ מוגן בחופו הדרומי של האי לורי, המזרחי ביותר בשרשרת איי אורקני הדרומיים.
ב-25 במרץ השליכה הספינה עוגן מאובטח והתחברה אל הקרח מן החוף.
אז הוסבה במהירות למגורי חורף, מנועיה פורקו, דוודיה רוקנו, וחופת קנווס נפרשה על הסיפון.
ברוס קבע תוכנית עבודה מקיפה, שכללה קריאות מטאורולוגיות, סריקות מכמורת להעלאת דגימות בוטניות, ואיסוף ממצאים ביולוגיים וגאולוגיים.
המשימה העיקרית שהושלמה במשך הזמן הזה הייתה הקמת מבנה אבן, שנקרא "בית אומונד", על שם רוברט אומונד, מנהל מצפה הכוכבים המלכותי באדינבורו, מתומכי המשלחת.
הבניין הזה סיפק מקום מגורים לקבוצות שיישארו באי לורי לתפעול המעבדה המטאורולוגית המתוכננת.
הוא נבנה מחומרים מקומיים, בשיטה שאינה צורכת מלט לחיבור בין האבנים, ועם גג מאולתר מעץ ויריעות קנווס.
שטח הבית הפנימי היה 6X6 מ', עם שני חלונות, מותאם למגורי שישה אנשים.
רודמוז בראון כתב: "בהתחשב בכך, שלא היו לנו לא מלט ולא כלי בנאים, זהו בית משובח להפליא ועמיד ביותר.
נראה לי, שהוא יעמוד על כנו גם בעוד מאה שנים; ...
בדרך כלל, הייתה הקבוצה במצב בריאות מצוין.
היוצא מן הכלל היה מכונאי הספינה, אלאן רמזיי, שלקה בלבו באיי פוקלנד במסע הלוך.
הוא בחר להישאר עם המשלחת, אבל נחלש והלך במשך החורף.
הוא מת ב-6 באוגוסט ונקבר על האי.
עם בוא האביב, עלתה רמת הפעילות ויצאו מסעות מזחלת רבים מספור, מהם אל איים שכנים.
סמוך לבית אומונד הוקם צריף עץ לתצפיות מגנטיות ונבנה גל אבנים בגובה 3 מטרים, שעליו הונפו דגל בריטניה ודגל המשלחת.
"סקוטיה" הוכשרה שוב להפלגה, אבל נשארה כלואה בקרח במשך ספטמבר ואוקטובר; רק ב-23 בנובמבר הבקיעו רוחות חזקות את קרח המפרץ ואפשרו לה להשתחרר ולצוף.
כעבור ארבעה ימים יצאה בדרכה אל פורט סטנלי.
קבוצה של שישה אנשים נשארה בבית אומונד בפיקודו של רוברט מוסמן.
ב-2 בדצמבר 1903 הגיעה המשלחת אל פורט סטנלי, שם קיבלו את החדשות הראשונות מן העולם החיצון מאז יציאתם מאיי כף ורדה.
לאחר שבוע מנוחה, הפליגה "סקוטיה" אל בואנוס איירס, לתיקונים והצטיידות לעוד עונה של עבודה.
לברוס היו עוד עניינים לסדר בעיר; הוא התכוון לשכנע את ממשלת ארגנטינה לקבל אחריות על התחנה המטאורולוגית באי לורי אחרי יציאת המשלחת.
במהלך המסע אל בואנוס איירס, עלתה ה"סקוטיה" על שרטון בשפך ריו דה לה פלאטה, והייתה תקועה שם ימים אחדים לפני שצפה והשתחררה והובלה אל תוך הנמל בעזרת גוררת, ביום 24 בדצמבר.
במהלך ארבעת השבועות הבאים, כשהאונייה הייתה במבדוק, ניהל ברוס משא ומתן עם ממשלת ארגנטינה על עתידה של תחנת החיזוי.
עזרו לו בכך הכומר הבריטי המקומי, הקונסול הבריטי וד"ר ו.
דייוויס, שהיה מנהל המשרד למטאורולוגיה של ארגנטינה.
משרד החוץ הבריטי, שאליו פנה במברק, לא התנגד לתוכנית.
ב-20 בינואר 1904 אישר ברוס הסכם, לפיו ייצאו שלושה עוזרים מדעיים של ממשלת ארגנטינה לאי לורי לעבוד שם במשך שנה אחת, בפיקוחו של רוברט מוסמן, כצעד הראשון להסדר שנתי קבוע.
אז העביר באופן רשמי את מבנה "בית אומונד", על רהיטיו וציודו וכל המכשירים המגנטיים והמטאורולוגיים שבו, לממשלת ארגנטינה.
אחדים מאנשי הצוות המקורי עזבו את המשלחת בזמן שהותה בארגנטינה, חלקם עקב מחלה ואחד שפוטר בגלל התנהגות בלתי נאותה.
מחליפים גויסו מקרב תושבי המקום.
"סקוטיה" יצאה אל האי לורי ב-21 בינואר והגיעה לשם ב-14 בפברואר.
כעבור שבוע, לאחר תום החפיפה עם הקבוצה המטאורולוגית, שנועדה להיאסף משם כעבור שנה בספינת התותחים הארגנטינאית "אורוגוואיי", "יצאה "סקוטיה" למסעה השני אל ים ודל.
"סקוטיה" עשתה את דרכה לדרום-מזרח, לעבר שטחו המזרחי של ים ודל, במזג אוויר נוח.
אנשי המשלחת לא נתקלו בקרח דחוס עד שנמצאו דרומית לחוג האנטארקטי, ויכלו להתקדם על מי מנוחות עד 3 במרץ, אז עצר קרח דחוס כבד את הספינה ב-'18, 72° דרום, '59, 17° מערב.
קריאת מעמקים גילתה עומק-ים של 2,068 מ', בהשוואה ל-4,600 מ' שהייתה המדידה הכללית עד אז.
מכאן הסיקו, שהם מתקרבים ליבשה.
שעות ספורות אחר כך, הגיעו אל חומת קרח, שחסמה את דרכם לכיוון דרום-מזרח.
במהלך הימים הבאים, הפליגו דרומה לאורך שפת החומה הזו למשך כ-240 ק"מ.
קריאת מעמקים במרחק 4 ק"מ משפת החומה נתנה עומק של 291 מ' בלבד, סימן מובהק לנוכחות יבשה מעבר לחומת הקרח.
תוך זמן קצר התגלה מתווה מטושטש של יבשה זו, וברוס כינה אותה ארץ קואטס על שם המממנים העיקריים שלו.
היה זה הסמן החיובי הראשון לגבולותיו המזרחיים של ים ודל בקו רוחב גבוה, שממנו עלתה האפשרות, שהים קטן במידה ניכרת מכפי ששיערו קודם.
ברוס ויתר על תוכנית לביקור בארץ קואטס בקבוצת מזחלות בגלל מצב קרח הים.
בנקודה זו, הייתה הספינה כלואה ללא תזוזה בקרח הדחוס, ואיים עליה הסיכוי להישאר לכודה למשך החורף.
במהלך תקופה זו של חוסר פעילות צולם נגן חמת החלילים גילברט קר כשהוא מנגן סרנדה לפינגווין.
ב-13 במרץ השתחררה הספינה והחלה לשוט לאיטה לצפון-מזרח בכוח הקיטור.
במשך כל החלק הזה של המסע התנהלה תוכנית סדירה של בדיקות מעמקים, סריקות והעלאת דגימות מקרקעית הים, שסיפקה תיעוד מקיף של האוקיינוגרפיה והחיים הימיים של ים ודל.
"סקוטיה" נעה לעבר קייפטאון בנתיב שהביא אותה אל האי גוף, בליטה וולקנית, שמעולם לא זכתה לביקור משלחת מדעית.
ב-21 באפריל עשו ברוס ועוד חמישה אנשים יום תמים על החוף, באיסוף דגימות.
אז התקדמה הספינה אל קייפטאון והגיעה ליעדה ב-6 במאי.
אחרי עבודת מחקר נוספת באזור מפרץ סלדאנהא, הפליגה "סקוטיה" הביתה ב-21 במאי.
במסע הביתה עצרה המשלחת באי סנט הלנה וביקרה בביתו של נפוליאון הגולה, שאותו מצאו נטוש ומוזנח.
ב-7 ביוני הגיעה הספינה לאי אסנסיון, שם התפעלו מצבי הענק, שאחדים מהם הגיעו לאורך של 1.2 מ'.
הנמל האחרון שבו ביקרו היה הורטה, באיים האזוריים, שם עצרו לחנייה קצרה ב-5 ביולי לפני שהמשיכו בדרכם הביתה.
המשלחת התקבלה בחום בשובה לקלייד ב-21 ביולי 1904. קבלת פנים רשמית ל-400 איש נערכה בתחנה האוניברסיטאית לביולוגיה ימית במילפורט, ובה קרא ג'ון מאריי מברק ברכות מן המלך אדוארד השביעי.
ברוס קיבל את מדליית הזהב של החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד, ורב החובל רוברטסון קיבל את מדליית הכסף.
בעקבות המשלחת נרשמו וקטלגו יותר מ-1,000 דגימות מן החי, ש-212 מהן לא נודעו קודם למדע.
עם זאת, שום הכרה רשמית לא הגיעה מלונדון, שם הפעיל מרקהם את השפעתו להתעלמות מעבודת המשלחת הסקוטית או לזלזול בממצאיה.
חבריה לא זכו למדליות הקוטב היוקרתיות של החברה הגאוגרפית המלכותית, שהוענקו לחברי משלחת דיסקברי כששבה לאנגליה חודשיים אחרי "סקוטיה".
מדליות הקוטב הוענקו גם לחברי כל אחת ממשלחותיו המאוחרות של סר ארנסט שקלטון ולחברי משלחת אוסטרלאסיה של דאגלס מוסון.
ברוס נאבק ללא הצלחה במשך שנים לתיקון מה שראה כעוול חמור, עלבון לארצו ולמשלחתו.
כתולדה חשובה של המשלחת, הקים ברוס מעבדה אוקיינוגרפית באדינבורו, שאלבר השני, נסיך מונקו פתח רשמית בשנת 1906. המעבדה שימשה לאחסון האוסף הגדול של ממצאים ביולוגיים, זואולוגיים וגאולוגיים שהצטברו במשך מסעות ה"סקוטיה", וכן במסעותיו הארקטיים והאנטארקטיים הקודמים של ברוס.
כמו כן היה זה בסיס להכנת הדיווחים המדעיים של המשלחת הסקוטית, ומטה כללי למפגשים של חוקרי קוטב - ננסן, אמונדסן ושקלטון פקדו את המקום - ולתכנון וארגון של עוד מיזמי קטבים סקוטיים.
אף כי ברוס המשיך לנסוע לאזור הארקטי למטרות מדע ומסחר, הוא לא עמד שוב בראש משלחת לאנטארקטיקה, מאחר שתוכניותיו לחצייה טראנס-אנטארקטית עלו בתוהו עקב מחסור במימון.
בזמן זה, כמעט לא זכר עוד איש את משלחת "סקוטיה", אפילו בסקוטלנד, ובתולדות חקר הקטבים העיבו עליה הרפתקאותיהם המזהירות יותר של סקוט ושקלטון.
כותבי הרשומות ההיסטוריות הללו הסתפקו בדרך כלל באזכור קצר או בהערת שוליים, כשהיו הדברים אמורים במשלחת הסקוטית המלכותית, וכמעט לא התייחסו להישגיה.
ברוס חסר כריזמה וכישרון ליחסי ציבור (" ...
דוקרני ממש כמו דרדר סקוטי", לדברי חבר ותיק), והייתה לו נטייה לרכוש אויבים רבי-השפעה.
עם זאת, במילים של הפרופסור לאוקיינוגרפיה טוני רייס, משלחתו הוציאה לפועל "תוכנית מקיפה יותר מזו של כל משלחת קודמת או בת-ימינו לאנטארקטיקה".
ספינת המשלחת "סקוטיה" הוחרמה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, ושירתה כאוניית משא.
ב-18 בינואר 1916 עלתה באש ונשרפה כליל על גבי שרטון בתעלה הבריטית.
מאה שנה אחרי ברוס, ב-2003, יצאה משלחת בגרסה מודרנית של ה"סקוטיה" ועשתה שימוש במידע שאספה המשלחת הסקוטית המלכותית כבסיס לחקר שינויי אקלים בג'ורג'יה הדרומית במהלך המאה ה-20. משלחת זו קבעה, שתרומתה למחלוקת הבינלאומית בסוגיית ההתחממות הגלובלית מהווה מחווה נאותה למחקר החלוצי של המשלחת הסקוטית המלכותית.
המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה היא כל אחת ממשלחות צרפתיות אחדות לאנטארקטיקה.
בשנת 1772 הפליגו איב-ז'וזף דה קרגלן דה טרמרק וחוקר הטבע ז'אן גיום ברוגייר לאזור אנטארקטיקה בחיפוש אחר טרה אוסטרליס האגדית.
קֶרְגֶלֶן-טְרֶמָרֶק השתלט על טריטוריות שונות באנטארקטיקה למען צרפת, בהן מה שייקרא בהמשך איי קרגלן.
בדין וחשבון של קרגלן-טרמרק למלך לואי החמישה-עשר, הפריז הכותב במידה רבה בערכם של איי קרגלן.
המלך שלח אותו במשלחת שנייה לקרגלן בסוף 1773. כשהתברר, שהאיים האלה שוממים, חסרי-תועלת ובהחלט אינם טרה אוסטרליס, נשלח קרגלן-טרמרק לכלא.
בשנת 1837, במהלך המסע השני של אסטרולאב אל מעמקי חצי הכדור הדרומי, השיט רב החובל ז'ול דומון ד'אורוויל את ספינתו "אסטרולאב" לאורך חופי אנטארקטיקה, אזור שאותו כינה בהמשך ארץ אדלי, על שם אשתו.
במהלך החלק האנטארקטי של משלחת זו, ביצע צוותו של דומון ד'אורוויל את הניסויים הראשונים לקביעת מיקומו המקורב של הקוטב הדרומי המגנטי, ונחת על אי שאותו כינו Rocher du Débarquement בארכיפלג Géologie, (), כ-4 ק"מ בלבד מן היבשת, שם אסף דגימות מחצבים ובעלי חיים.
בשובו בשנת 1840 מונה לסגן אדמירל.
ז'אן-באטיסט שארקו התמנה למפקד המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה בשנים 1904–1907, על הספינה "פראנסז", שיצאה לחקור את החוף המערבי של ארץ גרהאם בחצי האי האנטארקטי.
המשלחת הגיעה אל האי אדלייד בשנת 1905 וצילמה את ארכיפלג פאלמר ואת חוף לובה.
ארץ לובה נחקרה בינואר 1905 ונקראה על שם אמיל לובה, אז נשיא צרפת.
המשלחת מיפתה לראשונה את האי ראבו וקראה לו על שם שארל ראבו.
המשלחת מיפתה את האי ווטקינס אך לא קראה לו בשם.
כמו כן מיפו את מפרץ ארתור.
"הר פראנסז" () ברכס הטרויאני נקרא על שם אוניית המשלחת "פראנסז".
האי לבואזייה נקרא "איל ננסן" על שם פריטיוף ננסן, חוקר האזור הארקטי הנורווגי.
השם שונה בשנת 1960 כדי למנוע בלבול עם האי ננסן הקרוב, שקבל את שמו בשנת 1898 מן המשלחת האנטארקטית הבלגית.
נקודת בונפרטה () מופתה ונקראת על שם הנסיך רולאן בונפרטה , נשיא החברה הגאוגרפית הצרפתית מ-1910 ועד מותו ב-1924.
את התמיכה הלוגיסטית למשלחת זו סיפק הצי של ארגנטינה (Armada de la República Argentina), באמצעות הקורבטה האגדית "ארא אורוגוואי".
תוך שנה מאז שב מן המשלחת השלישית, התייצב שארקו בראש משלחת חדשה, בשנים 1908–1911. המשלחת הפליגה באונייה Pourquoi-Pas?
IV") מנמל לה האבר, וחקרה את ים בלינגסהאוזן ואת ים אמונדסן וכן גילתה, מיפתה וכינתה בשם מספר תוואי נוף:
ארץ לובה נקראה על שם אמיל לובה, נשיא צרפת בעת משלחתו הקודמת של שארקו.
האי שארקו נקרא על שם מנהיג המשלחת עצמו.
אוניית המשלחת עגנה במפרצון בצדו הדרום-מזרחי של האי פטרמן, שאותו כינו "נמל ברית המילה" (Port Circumcision), משום שנצפה לראשונה ב-1 בינואר 1909, היום המסורתי לחגיגת ברית המילה של ישו.
האי רנו מופה לראשונה ונקרא בשם.
חוף פאלייר נחקר בינואר 1909, ושארקו קרא לו על שם ארמאן פאלייר , אז נשיא צרפת.
מפרץ מיקלסן נצפה לראשונה מרחוק בשנת 1909, אך לא זוהה כמפרץ.
איי מיקלסן נקראו על שם אוטו מיקלסן, צולל נורווגי, שבדק את השדרית הפגועה של "למה לא?" בהאי דספשן.
מפרץ מרגריט התגלה בשנת 1909 ו/ארקו קרא למפרץ על שם אשתו.
האי ג'ני במפרץ מרגריט התגלה ונקרא על ידי שארקו על שם אשתו של סג"ם מוריס בונגריין, הקצין השני של המשלחת.
השם "פאביה" ניתן בשנת 1909 לאי, או אולי כף, שמופיע על מפות המשלחת ב-.
ממיקום במרחק שבין 24 ל-27 ק"מ בקירוב, דרומית-מערבית לאי ג'ני, ערך מודד המשלחת מוריס בונגריין רישומים של תוואי נוף זה, שהוגדרו הן כ"אי פאביה" ו"כף פאבייה".
בשלב מאוחר יותר נודע האזור כרכס פאבייה.
האי אדלייד נמדד לראשונה על ידי אנשי המשלחת.
הם גילו גם את האי מילראן, שנקרא כנראה על שם אלכסנדר מילראן, מדינאי צרפתי.
האי רוטשילד נקרא על שם הברון אדואר אלפונס דה רוטשילד (1949-1868), ראש הענף הצרפתי של משפחת רוטשילד ונשיא בנק האחים רוטשילד.
החלק הצפוני של מצר וילקינס נראה לראשונה ומופה בקווים כללים על ידי המשלחת בשנת 1910.
מפרץ וודינגטון - מופה על ידי המשלחת, ונקרא על שמו של ראש לשכת המסחר של רואן אשר ערך קבלת פנים למשלחת עם שובה לצרפת.
המשלחת היפנית לאנטארקטיקה מ-1910–1912 הייתה הראשונה שיצאה לחקור את יבשת אנטארקטיקה מטעם יפן.
המשלחת, שבראשה עמד לויטננט נובו שיראזה מן הצבא הקיסרי של יפן, יצאה מטוקיו באונייה קיינאן מארו בדצמבר 1910, הגיעה אל הקרח ב-26 בפברואר 1911 והפליגה הלאה, אל תוך ים רוס.
בגלל המועד המאוחר מאוד בעונה האנטארקטית, לא יכלה האונייה להתקדם מעבר לאי קולמן, וחזרה לסידני, אוסטרליה לחרוף שם.
במהלך העונה הבאה נעשה ניסיון שלישי להגיע לטווח ראייה של יבשת אנטארקטיקה, במטרה מוגדרת לחקור את ארץ אדוארד השביעי.
בחומת הקרח הגדולה, פגשה ה"קיינאן מארו" את פראם, אונייתו של רואלד אמונדסן, שהמתינה במפרץ הלווייתנים לשובה של קבוצת הקוטב הדרומי של אמונדסן.
קבוצת סיור בת שבעה אנשים מן ה"קיינאן מארו" ירדה אל חומת הקרח והתקדמה דרומה אל '50 80° דרום, שם נתקלו אנשיה בתנאי מזג אוויר קשים, שאילצו אותם לשוב על עקבותיהם.
בינתיים הורידה האוניה עוד קבוצה אל חוף ארץ אדוארד השביעי לחקור את המדרונות הנמוכים של רכס המלכה אלכסנדרה.
"קיינאן מארו" חזרה ליפן; היא הגיעה ליוקוהמה ב-20 ביוני 1912.
המשלחת האבודה של פרנקלין הייתה משלחת בריטית לחקר החוג הארקטי בהנהגתו של קפטן ג'ון פרנקלין, שיצאה מאנגליה בשנת 1845 בשתי אוניות – אה"מ ארבוס (1826) ואה"מ טרור (1813).
פרנקלין, קצין הצי המלכותי וחוקר מנוסה, שירת בשלוש משלחות ארקטיות קודמות, בשתי האחרונות כמפקד המשלחת.
המשלחת הרביעית והאחרונה שלו, שאליה יצא בגיל 59, נועדה לחצות את הקטע האחרון שאיש לא ניווט בו קודם של המעבר הצפון-מערבי.
לאחר כמה מקרי מוות בראשית המסע, נלכדו שתי האוניות במצר ויקטוריה, סמוך לאי המלך ויליאם באזור הארקטי של קנדה.
כל המשלחת, ובה 129 איש לרבות פרנקלין, אבדה.
ג'יין, אשתו של פרנקלין, ואחרים, הפעילו לחץ על האדמירליות והיא הוציאה ב-1848 משלחת לחיפוש המשלחת הנעדרת.
תהילתו של פרנקלין, יחד עם הפרס שהאדמירליות הציעה למוצאיו, הניעו משלחות רבות להצטרף לחיפושים, שכללו בתקופה מסוימת בשנת 1850 אחת-עשרה אוניות בריטיות ואמריקאיות.
אחדות מן האוניות האלה הפליגו מנקודת התכנסות ליד החוף המזרחי של האי ביצ'י, שם נמצאו השרידים הראשונים של המשלחת, לרבות קבריהם של שלושה אנשי צוות.
ב-1854 מצא חוקר הארצות ג'ון ריי, בשעה שסייר סמוך לחוף הארקטי הקנדי דרומית-מזרחית לאי המלך ויליאם, שרידי חפצים וסיפורים על קבוצת פרנקלין אצל אינואיטים מקומיים.
חיפוש שהנהיג פרנסיס לאופולד מקלינטוק בשנת 1859 גילה פתק, שהושאר על אי המלך ויליאם ובו פרטים על גורל המשלחת.
החיפושים נמשכו במשך חלק גדול מן המאה ה-19. בשנת 2014 איתר צוות חיפוש בראשות "פארקס קנדה" את שברי אה"מ ארבוס (1826) מערבית לאי אוריילי, בחלק המזרחי של מפרץ המלכה מוד, שמימי הארכיפלג הארקטי.
לבסוף, שנתיים לאחר מכן, בשנת 2016 מצא מכון המחקר הארקטי את האונייה הטרופה "טרור" שקועה במים דרומית לאי המלך ויליאם, שלמה ובמצב תקין.
בשנת 1981 החל צוות מדענים בראשות אוון ביטי, פרופסור לאנתרופולוגיה מאוניברסיטת אלברטה, בסדרת מחקרים מדעיים של הקברים, הגופות ושאר ראיות פיזיות שהשאירו אנשי פרנקלין על האיים ביצ'י והמלך ויליאם.
מסקנתם הייתה, שהאנשים הקבורים על האי ביצ'י מתו, קרוב לוודאי, מדלקת ריאות ואולי שחפת, וכי אפשר שהרעלת עופרת פגעה בבריאותם, בגלל גרועה של פחיות מזון, שנמצאו במחסני המזון של האונייה.
עם זאת, מאוחר יותר עלתה סברה, שהמקור לעופרת הזאת לא היה בקופסאות מזון משומר אלא בצנרת המים המזוקקים שהותקנה בספינות.
סימני חתכים על עצמות אדם שנמצאו על אי המלך ויליאם זוהו כאותות לקניבליזם.
מן הראיה המצטברת מכל המחקרים עולה, שאנשי הצוות לא מתו כולם במהירות.