tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עקב כך יזמה איה כורם ניסוח הצעה לחוק ושכנעה חברי כנסת מהקואליציה ומהאופוזיציה לתמוך בהליך החקיקה, על אף התנגדות תחילה של משרד המשפטים, שראה בכך פגיעה בדיני החוזים.
המאבק לשינוי החל בשנת 2005 על ידי כורם.
חוזה הפקה שהיא חתמה עליו בגיל 22 למשך 18 שנה העניק לחברה שליטה בלעדית בענייניה האמנותיים והעסקיים.
המאבק המשפטי שהחלה בו, שהגיע לשיאו בערעור לבית המשפט העליון, הוביל ליוזמת החוק להכרה בזכויות האמנים ובסופו של דבר להעברת החוק.
הליכי החקיקה היו ממושכים, ונדונו בוועדת החינוך והתרבות של הכנסת.
החוק הונח על שולחן הכנסת לראשונה בשנת 2014 ואושר לבסוף ב-2017.
מטרתו הנה ליצור תנאים הוגנים לאמנים תוך קידום החיוניות והצמיחה של תעשיית המוזיקה הישראלית.
החוק קובע מגבלות על משך ההתקשרויות הבלעדיות בין אמנים לחברות תקליטים: שבע שנים לחוזה רגיל וחמש שנים לחוזה היקף המכונה בדרך כלל "חוזה 360", הכולל זכויות ניהול, פרסום והפקה.
מגבלה זו אינה חלה על הוראות בהסכם או על התקשרויות הנוגעות לבעלות או לזכות אחרת בזכות היוצרים או בזכויות המבצעים של האמן.
בתום תקופת ההתקשרות רשאים הצדדים להחליט להאריך את החוזה ביניהם מתוך יחסי אמון.
להעברת חוק איה כורם הייתה השפעה משמעותית על תעשיית המוזיקה הישראלית.
היא שינתה את מאזן הכוחות בין האמנים לחברות התקליטים ועוררה הדים ודיונים נרחבים.
החוק אפשר לאמנים אוטונומיה רחבה יותר בעבודתם האמנותית.
הוא נועד לקדם הוגנות, שקיפות ואחריות בהסכמים חוזיים, העצמת אמנים וטיפוח נוף שוויוני יותר של תעשיית המוזיקה.
חוק הג'ונגל הוא ביטוי, שמקורו באחד מסיפורי ספר הג'ונגל מאת רודיארד קיפלינג, אך במהלך הזמן קיבל משמעות שונה מהמשמעות הראשונה - הוא הפך לביטוי המסמל כל דאלים גבר, החזק יותר שולט וכדומה.
ביטוי זה מובא לעיתים קרובות כחוק פרימיטיבי, ניגוד לחוקי האדם, חוקי ציוויליזציה, שדואגים לחלשים בעוד שחוק הג'ונגל משרת את החזקים.
בספרות הילדים העברית עסקו בנושא זה בסדרת קופיקו מאת תמר בורנשטיין-לזר
בספר הג'ונגל מוצג חוק ג'ונגל הקובע שחיות לא פוגעות לרע באף אחד חוץ מאכילה להשבעת הרעב או התגוננות.
מי שעובר על החוק, לדברי הספק, קמים נגדו כל שוכני היער.
זאת הייתה אידיאליזציה, שאין לה בסיס במציאות.
בעלי חיים טריטוריאליים פוגעים באחרים, גם כדי להגן על טריטוריה או על בעלי חיים אחרים או בתחרות על הזכות להזדווג עם נקבות או כדי ללמד גורים איך הורגים חיות מאכל ועוד.
חוק ההסמכה , או בשמו הרשמי החוק לתיקון מצוקת העם והרייך , הוא חוק שחוקק הרייכסטאג הגרמני ב-23 במרץ 1933, והעניק לממשלה סמכויות חקיקה מלאות, ובכך איפשר לממשלה לעקוף את הפרלמנט (הרייכסטאג עצמו), שבו למפלגה הנאצית לא היה רוב מוחלט.
העברת חוק זה הייתה אחד השלבים העיקריים בתהליך השלטת הדיקטטורה הנאצית על גרמניה וחיסול רפובליקת ויימאר - הגלייכשאלטונג.
חוק ההסמכה הוביל הלכה למעשה ל"הפיכה עצמית".
ב-30 בינואר 1933 מונה אדולף היטלר לראש ממשלת גרמניה, כאשר ברייכסטאג, שנבחר בנובמבר 1932, המפלגה הנאצית הייתה הגדולה ביותר אך היו לה רק כשליש המושבים.
ב-27 בפברואר הוצת בניין הרייכסטאג.
הנאצים מיהרו להאשים בשריפה קנוניה קומוניסטית, והאשימו בכך את מרינוס ואן דר לובה, פועל הולנדי מובטל, ששהה במקום.
בעקבות כך הוצא "צו שריפת הרייכסטאג" שבא להגן על האומה מהאיום הקומוניסטי כביכול, בו הושעו סעיפים בחוקה, וניתנו לממשלה סמכויות מרחיקות לכת לפגוע בחופש האזרח ובחופש העיתונות.
באווירה זו נערכו ב-5 במרץ בחירות נוספות לרייכסטאג.
למרות ההגבלות החמורות שהוטלו על האופוזיציה ערב הבחירות, לא הצליחה המפלגה הנאצית לזכות ברוב מוחלט בבחירות, אלא רק בכ-44 אחוז מהקולות ו 37 אחוז מהמושבים ברייכסטאג.
חוק ההסמכה נועד להבטיח לנאצים שליטה מוחלטת למרות היעדר הרוב המוחלט בפרלמנט.
הפרלמנט החדש התכנס ללא צירי המפלגה הקומוניסטית, שהשלטונות מנעו מהם להשתתף ואף שמו רבים מהם במעצר.
ב-23 במרץ, יומיים לאחר כינוס הרייכסטאג החדש, תחת אווירת הטרור הנאצי, נערך הדיון על החוק.
בעדו הצביעו 444 צירים - מהם 288 צירים נאצים ו-156 צירים ממפלגות הימין הלא נאצי.
בהיעדרם של הקומוניסטים, רק 94 צירי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית התנגדו להצעה, ובראשם אוטו ולס, שאף נשא נאום תקיף כנגד החוק.
26 מצירי המפלגה לא הגיעו להצבעה, עקב איומים והפרעות מצד הנאצים.
בסיכום זכה החוק לתמיכה של 68.6 אחוז מחברי הרייכסטאג.
לדעת חוקרים רבים, לחוק ההסמכה לא היה תוקף חוקי, שכן הרוב שנדרש לו הושג באיומים.
החוק קבע שבנוסף לפרלמנט, גם לממשלה יש סמכויות חקיקה מלאות, סמכות לחוקק חוקים שנוגדים את האמור בחוקה, וסמכות לאשר הסכמים עם מדינות זרות.
החוק נחקק לתקופה של ארבע שנים, אולם עם תום תקופה זו כבר לא היה שום כוח פוליטי במדינה שהתנגד לנאציזם, תוקף החוק הוארך לתקופה נוספת, והוא נותר בתוקף עד סוף מלחמת העולם השנייה.
בהסכמה לחקיקה זו, ויתר הפרלמנט הגרמני והמפלגות השייכות לו על כוחן, הביא לקיצה את חוקת ויימאר הדמוקרטית, ונתן להיטלר את המשענת החוקית לשלטונו הרודני.
חלק 1 של החוק מתייחס לפסקה 85 של חוקת ויימאר המנחה את הדרך בה הרייכסטאג והרייכסראט מאשרים את תקציב הרייך, ולפסקה 87 של החוקה המגבילה את הלוואות הממשלה.
חלק 3 של החוק מתייחס לפסקות 68 עד 77 בחוקה הקובעות את התנאים לתהליך החקיקה ברייכסטאג.
חוק ההתנתקות והפיצויים לנפגעיה, התשס"ה-2005 (עד מרץ 2023 נקרא חוק יישום תוכנית ההתנתקות, התשס"ה-2005; ידוע בכינוי חוק פינוי-פיצוי), נחקק בעקבות ההחלטה על תוכנית ההתנתקות שיזם ראש הממשלה אריאל שרון, ונועד לאפשר את ביצועה באופן חוקי.
בעקבות החוק חתם אלוף פיקוד המרכז יאיר נוה על צו שתיקף את איסור הכניסה לאזור יישובי צפון השומרון והסדרים נוספים בחוק גם מבחינת החוק הצבאי.
במרץ 2023 תוקן חוק ההתנתקות ובוטל בו איסור הכניסה לאזור יישובי צפון השומרון, וחודשיים לאחר מכן חתם מפקד פיקוד המרכז על צו המתיר כניסת ישראלים לחומש.
במאי 2024 הצהיר שר הביטחון יואב גלנט על הרחבת היתר הכניסה גם לשאנור, גנים וכדים, אולם בפועל כניסת ישראלים ליישובים אלו לא אפשרית בשל צו סגירה של מפקד פיקוד המרכז לשטח זה.
ב-16 בפברואר 2005, ז' באדר א' תשס"ה, אושר החוק ברוב של 59 תומכים כנגד 40 מתנגדים וחמישה נמנעים.
בקיץ 2005 מומשה תוכנית ההתנתקות בפינוי ההתנחלויות מרצועת עזה וצפון השומרון והעברת אלפי תושביהן למגורים זמניים.
החל משנת 2007 נעשו ניסיונות של חברי כנסת לבטל את החוק.
ועדת החקירה הממלכתית בנושא טיפולן של הרשויות המוסמכות במפוני גוש קטיף וצפון השומרון (ועדת מצא) המליצה, ביוני 2010, שהמדינה תפעל ליישום הבנות שהושגו בין הגורמים הממשלתיים לבין נציגי עסקים שפעלו בגוש קטיף בעניין הגדלת הפיצוי שיינתן לעסקים או לבעלי עסקים.
המלצות אלה יושמו בתיקון מס' 2 לחוק.
תיקון מס' 3 לחוק מימש המלצות נוספות של ועדת החקירה, וכך גם תיקון מס' 4 לחוק.
בתיקון מס' 7 לחוק, שאושר ב-21 במרץ 2023, שוּנָה שם החוק מ"חוק יישום תוכנית ההתנתקות" ל"חוק ההתנתקות והפיצויים לנפגעיה", ונקבע שאיסור הכניסה והשהייה בשטחים שפונו לא יחול על אזור צפון השומרון.
בגלל מעמדם המשפטי של יהודה ושומרון, נדרש צו אלוף על מנת להחיל את החוק החדש בצפון השומרון.
לכן על אף השינוי בחוק הישראלי, הצו הצבאי שאוסר את הכניסה לצפון השומרון נשאר בתוקפו עד לביטולו על ידי אלוף פיקוד המרכז.
ב-20 במאי 2023 חתם מפקד פיקוד המרכז יהודה פוקס על צו צבאי שמאפשר לשהות בחומש, אך לא בשאר האזורים שפונו בצפון השומרון.
ב-19 באפריל 2023 הורה בית המשפט כי לאור תיקון החוק כך שלא יהיה איסור על כניסה ושהייה בצפון השומרון, יש למחוק בעילת "חוסר אשמה" את כתבי האישום שהוגשו נגד יהודים שנכנסו לחומש.
הנימוקים לכך הם שייקח זמן להיערך להגנה על ההתיישבות יהודית בשטחים אלה שכן הם נמצאים בעוטף ג'נין, שנחשב לאזור מסוכן.
מטרת החוק מוצגת בסעיף הראשון שלו:
בנוסף, החוק מציע מענק למי שיתיישבו מחדש באזורי עדיפות לאומית כגון הנגב והגליל.
לשם כך תוקם במשרד ראש הממשלה מינהלה לסיוע למתיישבי חבל עזה וצפון השומרון וליישום תוכנית ההתנתקות, וזו תקים ועדות זכאות לקביעת הזכאות לפיצויים.
החוק קבע שהחל ביום הפינוי של שטח מפונה, לא ייכנס ישראלי לאותו שטח, ולא ישהה בו, אלא בהיתר שייתן לו המפקד הצבאי.
הוראה זו נשמרה ברצועת עזה אך הופרה פעמים רבות בצפון השומרון, עד לביטולה ביחס לצפון השומרון במרץ 2023.
פרק ה' לחוק קבע את כללי חישוב הפיצויים למפונים: פיצוי בשל בית מגורים, פיצוי לעובדים, פיצוי לבעלי עסקים, פיצוי לנותן שירותי תשתית, פיצוי למוסדות ציבור ופיצוי לאגודות שיתופיות התיישבותיות.
פרק ז' לחוק עוסק בהפסקת פעילותן של הרשויות המקומיות שפונו.
כנגד החוק הוגשה עתירה לבג"ץ, שפסק (ב-9 ביוני 2005), ברוב של עשרה שופטים מול אחד, כי החוק בעיקרו תקף.
בדעת מיעוט היה השופט אדמונד לוי, שפסק שהחוק אינו חוקתי.
עם זאת, הכניס בג"ץ שיפורים בזכויות כלכליות שמקנה החוק למפונים, בהם:
בוטל "ייחוד העילה", לפי סעיפים 134 ו-135 לחוק שקבע כי מפוני גוש קטיף לא יהיו זכאים לתבוע את המדינה בגין הנזק שנגרם להם מעבר לפיצויים שיקבלו.
סעיף 37 לחוק מאפשר למתיישב לבחור בשומה פרטנית לשם קביעת גובה הפיצוי שהוא זכאי לו, וקובע: "מי שבחר בפיצוי לפי שומה פרטנית אינו רשאי לחזור בו מבחירתו".
בג"ץ ביטח קביעה זו והורה שהפונים לשומה פרטנית רשאים לחזור בהם, תוך שלושים ימים ממתן פסק הדין, ולבחור בפיצוי על פי מסלולי הפיצוי הקבועים בחוק.
קבע למפונים מעל גיל 21 מענק אישי בשל ותק.
בג"ץ ביטל את הגבלת הגיל וקבע שגם מפונים שגילם פחות מ-21 זכאים למענק, כאשר עמדו ביתר התנאים הקבועים בחוק.
החוק קובע שחישוב הוותק לעניין פיצוי ומענקים למפונים מוגבל עד למועד "היום הקובע".
בג"ץ ביטל הגבלה זו, וקבע שהוותק יחושב עד ליום הפינוי, ובלבד שיום זה לא יהא מאוחר מהיום האחרון שנקבע לפינוי בצווי הפינוי.
פסק הדין ציין: "למותר לציין, כי הכנסת מוסמכת לבחון את התוצאה המתקבלת מביטולן של הוראות החוק שלעיל.
היא רשאית לשנות הסדרים אלה או אחרים, על פי שיקול דעתה, כדי להגשים יעדים חקיקתיים הנראים לה כרצויים והמקיימים את דרישות חוקי-היסוד."
חוק ההסדר משנת 1701 הוא חוק של הפרלמנט האנגלי הקובע את סדר הירושה לכתר הבריטי.
החוק קובע כי את הכתר האנגלי יוכלו לרשת רק צאצאיה של האלקטורית סופיה מהנובר, נכדתו של ג'יימס הראשון, ובלבד שהם שייכים לכנסייה האנגליקנית.
חוק זה הועתק בעקבות חוק וסטמינסטר משנת 1931 ליתר ממלכות חבר העמים הבריטי, ותקף גם לעניין סדר ההורשה בממלכות אלה.
בשל העובדה שהחוק הוגש לבית הנבחרים בשנת 1700 והתקבל כחוק בשנת 1701, נקרא לעיתים החוק בשם "חוק ההסדר 1700" (Act of Settlement 1700).
בעקבות המהפכה המהוללת, נקבע סדר ההורשה של הכתר הבריטי על פי חוק הזכויות 1689. חוק זה קבע שבריחתו של המלך ג'יימס השני מאנגליה לצרפת שקולה לוויתור על הכתר, ולכן בתו מרי השנייה ובעלה ויליאם מאורנג' הם יורשי הכתר הבריטי והם אכן מלכו יחד.
עוד קבע החוק, כי יורשיהם יירשו את הכתר הבריטי, ובהיעדר יורשים לקו ההורשה שלהם, יהיו היורשים צאצאיה של אחותה של מרי, אן, ולאחר מכן, צאצאים אחרים של ויליאם השלישי, אם יהיו לו צאצאים לאחר מותה של מרי השנייה מנישואים שניים.
מרי השנייה נפטרה בשנת 1694. בשנת 1700 נפטר בנה האחרון של אן - ויליאם, דוכס גלוסטר, בעוד ויליאם השלישי לא נישא לאחר מותה של רעייתו.
בעקבות אירועים אלה נוצר מצב שלא נדון בכתב הזכויות משנת 1689, ונדרש חוק חדש אשר יקבע את סדר ההורשה ויבטיח את שלטונו של מונרך פרוטסטנטי בבריטניה תוך מניעת עלייתם לשלטון של צאצאי ג'יימס השני המודח.
חוק ההסדר קבע כי את הכתר הבריטי יירשו צאצאיה של האלקטורית סופיה מהנובר, נכדתו של ג'יימס הראשון (שמלך בסקוטלנד כג'יימס השישי), ואחייניתו של צ'ארלס הראשון, וצאצאיה הפרוטסטנטיים.
החוק קבע כי רק צאצאים שהם פרוטסטנטים, ושאינם נשואים לנוצרי קתולי יוכלו לרשת את הכתר הבריטי.
עוד קובע החוק כי נוצרים קתולים והנשואים לנוצרים קתולים מאבדים את זכותם לרשת את הכתר הבריטי לנצח (גם אם ימירו את דתם) - משמעות הדבר שגם צאצאיהם אינם זכאים לרשת את הכתר.
החוק קובע את התנאים הבאים לסדר ההורשה:
המונרך חייב "להיות בקשר עם הכנסייה האנגליקנית" - דהיינו להיות חבר הכנסייה האנגליקנית.
במקרה שאדם שלא נולד באנגליה ימלוך בה, אנגליה לא תפתח במלחמה בעבור מדינה אחרת (שאינה דומיניון או טריטוריה של הכתר הבריטי), מבלי הסכמה של הפרלמנט הבריטי.
כלל זה נועד למנוע מצב עתידי בו המונרך יגיע מממלכה אחרת, וינסה להשתמש בצבא האנגלי למטרותיה של אותה ממלכה.
בשל כלל זה לא יכולים כיום מלכי בריטניה הנוכחיים, שמקורם בבית הנובר לנסות ולשלוח את הצבא הבריטי על מנת להשיב להם את שלטונם בממלכת הנובר (המהווה חלק מגרמניה של ימינו).
המונרך אינו רשאי לעזוב את אנגליה, סקוטלנד ואירלנד מבלי אישור של הפרלמנט הבריטי.
סעיף זה בוטל בשנת 1716 לבקשת ג'ורג' הראשון שהיה גם נסיך בוחר של הנובר ודוכס בראונשווייג-לינבורג, ולכן נסע לעיתים קרובות להנובר.
כל ענייני הממשלה הנתונים לסמכות המועצה המלכותית יחתמו על ידי חברי מועצת המלוכה.
סעיף זה נועד להבטיח שחברי הממשלה יחתמו על החוקים שהם יעצו בעניינם למונרך - וזאת על מנת להבטיח ביקורת של הפרלמנט על החלטות מועצת המלוכה.
כל אדם הנושא משרה מטעם המונרך או מקבל תשלומים כספיים מהמונרך לא יוכל להיות חבר הפרלמנט.
סעיף זה נועד למנוע השפעות של המונרך על בית הנבחרים.
שופטים חייבים להתנהג בצורה נאותה (Quamdiu se bene gesserint) - אחרת יכול בית הנבחרים להסירם מתפקידם.
סעיף זה נועד למנוע השפעה של המונרך על מערכת המשפט, ולהבטיח עצמאות לרשות השופטת.
המונרך אינו יכול לחון אדם שמודח (Impeached) על ידי בית הנבחרים.
חוק זה מהווה החוק המרכזי של המשפט החוקתי הבריטי, שני בחשיבותו למגנה כרטה.
חוק ההסדר היווה זרז לחוקי האיחוד של 1707 אשר איחדו את אנגליה וויילס עם סקוטלנד.
בעקבות חקיקת חוק ההסדר חוקק הפרלמנט הסקוטי בשנת 1704 את חוק הביטחון אשר נתן לו סמכות לבחור בעצמו יורש למלכה אן (מבלי תלות בפרלמנט הבריטי).
כתוצאה מחוק זה החליט הפרלמנט הבריטי להבטיח את המלוכה הזהה בשתי הממלכות באמצעות איחוד הפרלמנטים קודם למותה של אן, והשתמש בסחיטה כספית ובאמצעי חקיקה על מנת הביא לחקיקת חוקי האיחוד בשני הפרלמנטים.
סעיף 2 לחוקי האיחוד קובע כי חוק ההסדר יהווה חלק מהמשפט החוקתי הסקוטי.
מאז חקיקת החוק, הוצאו יורשים פוטנציאליים אשר נישאו לנוצרים קתוליים מסדר ההורשה של הכתר.
הבכיר שבהם היה דודנה של אליזבת השנייה, הנסיך מייקל מקנט, שהיה במקום ה-15 בסדר ההורשה ואיבד את זכויותיו לכתר לאחר נישואיו לברונית מריה כריסטינה פון רייבניץ.
קתרינה, דוכסית קנט, רעייתו של הנסיך אדוארד, דוכס קנט המירה דתה לקתוליות, אולם הדבר לא השפיע על זכויותיו של בעלה לכתר משום שבעת נישואיהם הייתה אנגליקנית.
הוויתור על הכתר של 1936
בשל החלטתו של אדוארד השמיני לשאת את ווליס סימפסון, והמשבר שאירע בשל החלטה זו והוביל להחלטתו לוותר על הכתר, נדרש שינוי חוק ההסדר.
בממלכה המאוחדת הועבר חוק הצהרת הוד מלכותו בדבר פרישה 1936 שנועד להסדיר את ההורשה, והעברת הכתר הבריטי לאחיו הצעיר - לימים המלך ג'ורג' השישי (וזה בניגוד לדרישת חוק ההסדר).
בעקבות חוק זה, כל צאצא של אדוארד איבד אף הוא את הזכות לרשת את הכתר.
מאחר שבאותה עת מלך המונרך בממלכות חבר העמים הבריטי השונות, נדרשו ממלכות אלה להעביר חוקים דומים, ושנה לאחר מכן העביר פרלמנט קנדה את חוק סדר ההורשה, וכן פרלמנט דרום אפריקה העביר חוק דומה.
חוק זה מהווה חלק מהמשפט החוקתי של ממלכות חבר העמים הבריטי השונות.
בעקבות חוק וסטמינסטר משנת 1931 הסכימו ממלכות חבר העמים השונות ששינוי לחוקי הירושה יבוצע בהסכמה בין הממלכות השונות, דבר הנותן לממלכה אחת יכולת להשפיע על החקיקה הפנימית של אחרת.
כיום, סדר ההורשה הוא ברור, ולאחר צ'ארלס השלישי צפוי למלוך בנו, הנסיך ויליאם.
בקנדה מהווה חוק ההסדר חלק מהחוקה הקנדית.
חוקה זו קובעת בין בכתב הזכויות והחרויות של קנדה שלא ניתן להפלות על בסיס דת, או על בסיס מגדרי.
בעקבות סתירה זו בחוקה (בין חוק ההסדר, המפלה על בסיס דת ומגדר) לבין יתר סעיפי החוקה, פנה טוני אודונואו אל בית המשפט העליון של קנדה וטען כי החוק מפלה כנגד קתולים וכנגד נשים, ולכן יש לבטלו.
משמעות ביטול החוק, למעשה, נוגד את חוק וסטמינסטר ויכול להוביל להפיכת קנדה לרפובליקה וביטול המלוכה בה.
בית המשפט העליון הקנדי, במקרה אודונואו נגד קנדה ביטל את עתירתו, וקבע כי לכל חלקי החוקה מעמד שווה, וכתב הזכויות הקנדי אינו גובר על חוק ההסדר, ולכן אין ביניהם סתירה.
כמו כן קבע בית המשפט כי קנדה יכולה לתקן את חוק ההסדר, ועל אף דרישת חוק וסטמינסטר - דרישה זו היא הסכמית בלבד, וקנדה תישאר ממלכה (אף שיהיה בה מונרך שונה מאשר ביתר ממלכות חבר העמים).
מעת לעת מועלות בממלכה המאוחדת טענות כנגד החוק המפלה לרעה נוצרים קתוליים.
לפי החוק, אין מניעה שהמונרך ינשא לפרוטסטנטי מזרם אחר (כגון לותרני או קלוויניסטי), לנוצרי אורתודוקסי או אף למי שאיננו נוצרי - ורק נישואין לקתולים נאסרו.
תומכי החוק מצדדים בשמירה על ערכי הכנסייה האנגליקנית, וטוענים כי נישואים לדתות אחרות לא יפגעו בכנסייה האנגליקנית, אבל מונרך קתולי יפגע בה בצורה קשה ביותר, מאחר שמונרך קתולי נתון למעשה לשליטת האפיפיור (בניגוד לדתות אחרות).
במהלך הבחירות שנערכו בממלכה המאוחדת בשנת 2005 הציע המועמד מייקל הווארד מהמפלגה השמרנית הבריטית לתקן את החוק, אולם עם זכיית מפלגת הלייבור לא נעשו פעולות לשינוי החוק.
ב-2008 הציע חבר הפרלמנט כריס בריינט, לשנות את החוק ולבטל את האיסור על קתולים למלוך וכמו כן לבטל את חוק העדפת הבן הבכור.
בינואר 2011 הועלתה בפרלמנט הבריטי הצעה לשינוי החוק, כך שתבוטל העדפת הבן הבכור.
ב-28 באוקטובר 2011 הסכימו ממלכות חבר העמים הבריטי על ביטול הקדימות שניתנה לבנים בירושת הכתר על פני אחותם הבכורה.
כן הסכימו הממלכות על ביטול החוק הפוסל מרשימת יורשי העצר את מי שנישאו לבן או לבת הזרם הקתולי.
חוק ההתחמשות הימית (בלשון המקור Act to Provide a Naval Armament או Naval Act), שאושר על ידי הקונגרס האמריקני ב-27 במרץ 1794, הוא החוק שהורה על הקמתו של הכוח הימי הראשון של ארצות הברית, זה שהפך לימים לצי האמריקני.
בסיומה של מלחמת העצמאות החליט הקונגרס כי אחזקת צי מלחמתי היא מעל לכוחה של המדינה שזה עתה קמה ואשר כרעה תחת חובות כספיים עצומים.
בתוך פחות מעשור נמכרו או פורקו כל אוניות המלחמה של הצי הקונטיננטלי לשעבר, הקצינים והמלחים שוחררו, וארצות הברית נותרה למעשה ללא כל כוח ימי.
באותן שנים הטילו הבריטים איסורים והגבלות על המסחר עם ארצות הברית, וסגרו בפני אוניותיה את המסחר עם איי הודו המערבית הבריטיים.
לבעלי האוניות האמריקנים לא נותרה כל ברירה אלא להרחיק אל מעבר לים.
אוניותיהם החלו פוקדות נמלים רחוקים בסין ובדרום אירופה, אלא שהפעם נאלצו להתמודד עם סכנות שלא הכירו קודם לכן.
מערב הים התיכון שרץ פירטים ברברים שפעלו מטריפוליטניה, תוניסיה, אלג'יריה ומרוקו, ותפסו שלל אוניות סוחר תמימות.
מדינות אחדות, ובהן הולנד ודנמרק, העדיפו לקנות את ביטחון אוניות הסוחר שלהן בתמורה לתשלום כופר כסף לשליטי המדינות הברבריות הללו.
הדבר היה זול פי כמה משימוש בצי המלחמתי, הן להדברת האיום הן לליווי אוניות הסוחר, וארצות הברית נהגה כמותן.
כשעלתה בקונגרס ההצעה להקים צי מלחמתי להגנת הסחר הימי, התנגדו לה חברי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, נציגי האיכרים ובעלי האדמות, והבעיה נשארה ללא פתרון.
לחץ הסוחרים ואנשיהם בקונגרס, חברי המפלגה הפדרליסטית, נשא פרי רק ב-1793. באותה שנה נתפסו אחת-עשרה אוניות אמריקניות על ידי הפירטים הברברים במימי האוקיינוס האטלנטי; זאת ועוד, ספינות אחרות נפלו לידי פריבטירים צרפתיות ובריטיות, שמדינותיהן נמצאו אותה שעה במלחמה ולא כיבדו את הנייטרליות של הספינות האמריקניות הסוחרות עם אויבתן.
ב-27 במאי 1794 אישר הקונגרס את החוק לבניית שש אוניות, תוך הסתייגות כי בנייתן תופסק אם יושג בינתיים הסכם שלום עם מנהיגי הפירטים.
יתרה מכך, כל שהצליח הנרי נוקס, שר המלחמה המופקד על הצי, לחלץ מיריביו הפוליטיים הייתה הסכמה לבניית פריגטות בלבד, ארבע בנות 44 תותחים ושתיים בנות 36 תותחים, שתוכננו על ידי הארכיטקט הימי ג'ושואה המפריז מפילדלפיה.
פסקת המבוא לחוק קובעת, כי מעשי השוד שמבצעים הקורסארים האלג'יראים באוניות הסוחר של ארצות הברית מחייבים את הקמתו של כוח ימי להגנתן.
סעיף 1 לחוק מעניק לנשיא ארצות הברית את הסמכות לספק, בין על ידי רכישה בין בדרך אחרת, ארבע אוניות בנות 44 תותחים כל אחת ושתיים בנות 36 תותחים ולדאוג לציודן ולהפעלתן.
סעיף 2 מפרט את מספר הקצינים שישרתו בכל אחת מן האוניות.
באונייה בת 44 תותחים: קפטן, ארבעה קצינים בדרגת לוטננט, מפקד חיילי צי בדרגת לוטננט, כומר (chaplain), רופא (surgeon) ושני עוזרים לרופא.
באונייה בת 36 תותחים: קפטן, שלושה קצינים בדרגת לוטננט, מפקד חיילי צי בדרגת לוטננט, רופא ועוזר רופא.
אנשים אלה ייבחרו וימונו לתפקידם כנהוג לגבי שאר הקצינים של ארצות הברית.
סעיף 4 קובע כי הצוות של כל אחת מהאוניות בנות 44 התותחים יכלול מאה וחמישים מלחים כשירים (able seamen), מאה ושלושה פרחי קצונה ומלחים פשוטים (ordinary seamen), סרג'נט, קורפורל, מתופף (drum), חלילן (fife) וחמישים חיילי-צי (marines).
בכל אחת מהאוניות בנות 36 תותחים יהיו מאה ושלושים מלחים כשירים ופרחי קצונה, תשעים מלחים פשוטים, סרג'נט, שני קורפורלים, מתופף, חלילן וארבעים חיילי-צי.
סעיף 5 מעניק לנשיא ארצות הברית את הסמכות להמציא, בין על ידי רכישה בין בדרך אחרת, במקום שש האוניות הנזכרות לעיל, כוח ימי שלא יעלה בסך כל עוצמתו על מה שחוק זה קובע, אך גם שאף אונייה לא תישא פחות משלושים ושניים תותחים.
סעיף 7 קובע, כי גובה שכרם של תתי הקצינים, פרחי הקצונה, המלחים הכשירים, המלחים הפשוטים וחיילי הצי ייקבע על ידי נשיא ארצות הברית, ובתנאי שסך כל השכר שישולם להם לא יעלה על עשרים ושבעה אלף דולר לחודש, וכי כל אחד מאנשי הצוות הנ"ל יקבל מנת מזון אחת ליום.
סעיף 8 מפרט את תכולתה של מנת מזון לפי ימות השבוע.
יום ראשון – ליטרה (pound) אחת של לחם, ליטרה וחצי של בשר בקר, חצי פיינט (pint) אורז.
יום שני – ליטרה אחת של לחם, ליטרת בשר חזיר, חצי פיינט אפונה או שעועית וארבע אונקיות גבינה.
יום שלישי – ליטרה אחת של לחם, ליטרה וחצי של בשר בקר, ליטרה של תפוחי אדמה או לפת, ורפרפת.
יום רביעי – ליטרה אחת של לחם, שתי אונקיות חמאה או במקומן שש אונקיות דבשה, ארבע אונקיות גבינה וחצי פיינט אורז.
יום חמישי – ליטרה אחת של לחם, ליטרת אחת של בשר חזיר, חצי פיינט אפונה או שעועית.
יום שישי – ליטרה אחת של לחם, ליטרה אחת של דג מומלח, שתי אונקיות חמאה או גיל (gill) אחד של שמן וליטרה אחת של תפוחי אדמה.
יום שבת – ליטרה אחת של לחם, ליטרה אחת של בשר חזיר, חצי פיינט אפונה או שעועית וארבע אונקיות של גבינה.
כמו כן יוקצב לכל מנה חצי פיינט של שֵׁיכָר ליום, או, במקומו, קווארט (quart) אחד של בירה ליום.
סעיף 9 מדגיש, כי אם ייכון שלום בין ארצות הברית לבין שליט אלג'יר, ייפסק יישומו של החוק.
ס"א מוריסון, ה"ס קומאג'ר, ו"א לכטנברג.
תל אביב, זמורה, ביתן - מוציאים לאור, תשמ"ד-1984. 2 כרכים.
חוק לתיקון פקודת העיריות (מס' 40), התשנ"א-1990 (מוכר יותר כ"חוק ההסמכה") הוא חוק שחוקקה הכנסת ה-12, במטרה להסמיך את הרשויות המקומיות בישראל לקבוע את שעות הפתיחה של בתי עסק בתחום שיפוטן גם מטעמים שבמסורת דתית.
בשנת 1987 ניהלה עיריית ירושלים הליכים משפטיים בבית משפט השלום בעיר נגד בעליהם של בתי הקולנוע "אורנע" ו"בית אגרון", שפתחו את שעריהם בשבת.
ב-22 בנובמבר זיכתה השופטת אילה פרוקצ'יה את הנאשמים.
פרוקצ'יה קבעה בפסק דינה כי מטרתם של חוקי העזר הנוגעים לפתיחה וסגירה של בתי עסק היא להגשים מטרות של סדר ציבורי וחיי עיר תקינים ולא לקבוע לתושבי העיר תוכני חיים.
מאחר שחוק העזר נחקק במטרה "לשוות לשבת בירושלים צביון ברוח ההלכה ולמנוע חילול שבת על פי מושגיה", וכל זאת תוך פגיעה בזכויות של הציבור החילוני – הרי שאין לו תוקף, והוא בטל.
פסק הדין ניתן על רקע פרשת קולנוע היכל, עימותים שנמשכו כשלוש שנים וסבבו את סוגיית פתיחתו בשבת של בית קולנוע בפתח תקווה.
פחות משלושה חודשים לאחר מתן פסק הדין, יזמה הממשלה הצעת חוק שנועדה להתגבר על תוצאותיו: הצעת חוק הרשויות המקומיות (איסור פתיחת עסקים וסגירתם בימי מנוחה), התשמ"ח-1988. בדברי ההסבר להצעת החוק נכתב:
בהציגו את הצעת החוק במליאת הכנסת, ציין השר לענייני דתות, זבולון המר, כי מדובר בהמשך השמירה על ה"סטטוס קוו", וכי החוק נועד "לתיקון ההריסות שבעקבות פסק-הדין, וכדי שתימנע קריסת השבת ברשות הרבים".
אף שבאותה העת כיהנה ממשלת אחדות לאומית, החלוקה בין חברי הכנסת לא הייתה בין קואליציה לבין אופוזיציה, כי אם בין ימין לשמאל.
רוב חברי הקואליציה מטעם המערך חברו לחבריהם מהאופוזיציה שמשמאל בהתנגדותם להצעת החוק, בעוד חברי האופוזיציה מסיעת התחייה שמימין חברו לממשלה בתמיכתם בהצעת החוק.
ככלל, תומכי הצעת החוק ראו בה סוג של פשרה.
חבר הכנסת אבנר חי שאקי מהמפד"ל העיר כי "זהו הרע במיעוטו.
רע מאוד שאין חוקי-עזר בכל ערי ישראל; רע מאוד שהשבת אינה נשמרת, והיא נפרצת בערים רבות ובמקומות רבים.
החוק הזה בא להציל את מה שצריך להציל ואת מה שעדיין אפשר להציל".
גם חבר הכנסת אמנון לין מהמערך, שהיה מהמיעוט בסיעתו שבחר לתמוך בהצעת החוק, ציין כי החוק מהווה פשרה ראויה.
לעומת המפד"ל, החליטו המפלגות החרדיות - אגודת ישראל, ש"ס ופועלי אגודת ישראל, להתנגד להצעת החוק, משום שהיא הותירה לרשויות המקומיות שיקול דעת, ולא קבעה איסור גורף על פתיחת בתי עסק בשבת.
חבר הכנסת מנחם פרוש טען כי החוק "קורא לפרצות חדשות" ואברהם שפירא סבר כי הוא "נותן את אישור הכנסת לחילול שבת".
ההתנגדות לחוק בקרב חברי הכנסת מהשמאל נבעה משני טעמים עיקריים: התנגדות מהותית לפגיעה בזכויות האזרח והתנגדות פרוצדורלית למנגנון חוק ההסמכה.
חברת הכנסת שולמית אלוני ממפלגת רצ מחתה באומרה כי "אין לאיש זכות לקבוע מהו עונג שבת של האוכלוסייה וכיצד על האנשים לבלות את ימיהם", שהחוק מהווה "צפצוף ארוך על העיקרון של חופש האדם וחירויותיו", ואף הזהירה מפני "חומייניזם".
חבר סיעתה, מרדכי וירשובסקי, התבטא בחריפות ואמר כי "ביום שבו יתקבל החוק הזה בבית הזה תקבל מגילת העצמאות של מדינת ישראל מהלומה קשה".
חבר הכנסת אמנון רובינשטיין משינוי טען כי מדובר בכפייה דתית, וכי כפייה דתית מביאה לקיטוב, עוינות ושנאה בין דתיים לחילוניים.
עוד טען רובינשטיין כי בניגוד לדבריו של המר, אין מדובר בשימור הסטטוס-קוו, כי אם בהחמרתו, משום שהחוק יביא להחייאתם של חוקי עזר רבים שהפכו עם השנים לאות מתה.
בהקשר הפרוצדורלי, התבטא חבר הכנסת יצחק ארצי מהמערך נגד המנגנון של חוק ההסמכה, וכינה אותו "תרגיל תחיקתי שמעניק לחוק עזר משקל קונסטיטוציוני".
חברת הכנסת חייקה גרוסמן ממפ"ם הביעה את חששה כי החוק "נותן נשק של סחיטה בידי מיעוט בכל הרכב קואליציוני".
הצעת החוק אושרה בקריאה הראשונה ברוב של 25 מול 21, והועברה לוועדת החוקה, חוק ומשפט, אך הכנסת ה-11 התפזרה בטרם נשלם הליך החקיקה.
הכנסת ה-12 החילה על הצעת החוק דין רציפות, וב-17 בדצמבר 1990 אושר החוק (שעבר בינתיים שינויי נוסח והפך לתיקון מס' 40 בפקודת העיריות) ברוב של 50 מול 44.
סעיף 249 לפקודת העיריות מפרט את סמכויותיה של העירייה.
מאחר שבפסק הדין נקבע כי הסמכות שניתנה לעירייה מכוח סעיף זה נועדה לשם שמירה על הסדר הציבורי, נוספה בתיקון החקיקה פסקה (21), הקובעת כי
סעיף נוסף הסמיך את בתי המשפט להוציא צו איסור פתיחת עסק ביום מנוחה, לבקשת העירייה, אם שוכנע כי העסק נפתח בניגוד להוראות חוק העזר.
הסעיף השלישי בחוק החיל את הוראותיו גם על המועצות המקומיות, והסעיף הרביעי הוא סעיף תשריר המקנה תוקף לחוקי עזר שהותקנו בטרם נכנס חוק ההסמכה לתוקף.
בשנת 1991 הוגשה עתירה לבג"ץ נגד החלטתה של עיריית נתניה להורות על סגירתו של בית הקולנוע הפועל בקניון השרון בשבת, כחלק מהסכם קואליציוני שקבע כי רק בתי הקולנוע שבאזור התעשייה יורשו לפעול בשבת.
בית המשפט העליון פסק כי מאחר שחוק העזר הנתנייתי מתיר "פעילות תרבות וחינוך" בשבת, לא ניתן להורות על סגירתו של בית הקולנוע, שכן הוא עוסק בפעילות תרבות.
בשנת 1996 קבע בית המשפט לעניינים מקומיים בתל אביב כי מאחר שההגדרה "יום מנוחה" המופיעה בפקודת סדרי השלטון והמשפט, שאליה מפנה חוק ההסמכה, אינה כוללת את תשעה באב, אין העירייה מוסמכת לאסור על פתיחת בתי עסק במועד זה מטעמי דת.
בעקבות פסיקה זו נחקק בשנת 1997 חוק איסור פתיחת בתי עינוגים בתשעה באב.
עיריית תל אביב-יפו נהגה להטיל קנסות על קיוסקים ומרכולים פתוחים בשבת אך לא הגישה לבית המשפט בקשות לסגור אותם.
בעקבות זאת הגישו בעלי חנויות מכולת בתל אביב בשנת 2007 עתירה לבית המשפט לעניינים מנהליים, בדרישה כי העירייה תפעיל סמכויות נוספות לאכיפת חוק העזר העירוני שלה נגד מרכולים של רשתות AM:PM וטיב טעם, הפתוחים בימי שבת.
טענת העותרים הייתה כי לא די בקנסות שמטילה העירייה, שכן הרשתות מסוגלות לספוג קנסות של 660 ש"ח, ועל כן משתלם להן לפתוח את החנויות בשבת.
כך, טענו בעלי חנויות המכולת, יש לרשתות יתרון על פניהם, ותנאי התחרות הבלתי הוגנים שנוצרים פוגעים בחופש העיסוק שלהם.
בשנת 2012 דחה בית המשפט לעניינים מינהליים את העתירה, ואולם בשנת 2013 הפך בית המשפט העליון את פסיקתו.
השופטת מרים נאור קבעה בפסק דינה כי משעה שהחליטה העירייה להתקין את חוק העזר, חובה עליה להביא לכך כי הוא יאכף באופן אפקטיבי, שכן היעדר אכיפה אפקטיבית מהווה פגיעה בשלטון החוק.
היא קבעה כי על העירייה לבחור בין נקיטת אמצעים להבטחת אכיפת חוק העזר לבין תיקונו.
השופט אליקים רובינשטיין אף הגדיר את מדיניותה של העירייה כ"ישראבלוף".
בעקבות זאת החלה העירייה בהגשת בקשות לביהמ"ש לסגור מרכולים וקיוסקים בשבת, ובמקביל חוקקה תיקון לחוק העזר העירוני בנושא, אשר התיר פתיחת עסקים בשבת בשלושה אזורי מסחר ובחנויות נוחות בתחנות דלק, וכן התיר פתיחת מספר מוגבל של קיוסקים ומרכולים ברחבי העיר לפי מפתח רחובות.
ביוני 2014 אישר שר הפנים גדעון סער את התיקון בכל הנוגע לפתיחת עסקים באזורי המסחר ובחנויות הנוחות, אך פסל את ההיתר לפתוח קיוסקים ומרכולים ברחבי העיר, בנימוק שהקריטריון לקביעת מספרם של המרכולים והקיוסקים הפתוחים התבסס על מספר העסקים שהפרו את חוק העזר בעבר, ובכך ניתן "פרס לעבריינים" שהתיקון הותאם למידותיהם.
בהמשך, בעקבות דיון נוסף בבג"ץ בינואר 2017, שבו נמתחה ביקורת על כך שהממשלה נמנעת מקבלת החלטה, החליטה הממשלה ב-29 בינואר 2017 להחזיר את סמכות ההכרעה לידי שר הפנים אריה דרעי, שהודיע שיקבל החלטה בתוך 60 ימים אך לא עשה זאת.
באפריל 2017 קיבל בג"ץ את עתירת העירייה והורה לפרסם את התיקון לחוק העזר ברשומות, כאשר הוא מטיל את האשמה על השתהותו של השר דרעי מקבלת החלטה.
מאוחר יותר טען דרעי שהיה בכוונתו לפרסם החלטה הפוסלת את התיקון, וטיוטת החלטה בנושא נשלחה בבוקר מתן פסק הדין אל היועץ המשפטי לממשלה.
לאור זאת קיים בג"ץ דיון נוסף בהרכב מורחב, ובאוקטובר 2017 שב ואישר את פסק-דינו הקודם.
נכון לשנת 2024, ל-91% מהעיריות היהודיות ול-75% מהמועצות המקומיות היהודיות יש חוקי-עזר המטילים מגבלות מסוימות על פתיחת עסקים בשבת, לעומת 28% מהמועצות האזוריות היהודיות.
מרבית הרשויות היהודיות שיש להן חוק עזר כזה מתירות פתיחה של עסקי מכירת מזון בשבת: 7% מתירות לחלוטין ו־74% מתירות בתנאים מסוימים כמו הגבלת הפעילות לשעות מסוימות או למבנה סגור, או איסור על השמעת מוזיקה.
האכיפה של חוקי העזר הללו מינימלית ביותר.
חוק ההסדרים הוא שם מקוצר לאיגוד של תיקוני חקיקה שממשלת ישראל מגישה לחקיקה בכנסת, כמעט מדי שנה מאז 1985, העוסק במגוון רחב של נושאים שהממשלה מעוניינת לקדם.
חלק מהסעיפים הכלולים בו נועדו להקטין את ההוצאה התקציבית לשנה אליה הוא מתייחס, אך חלקם נועדו לקדם רפורמות במשק, כגון הפרטות וצעדים אחרים התואמים את עקרונות הליברליזם הכלכלי, להם משמעויות ארוכות טווח, ולעיתים תוך ביטול חוקים שונים שהכנסת חוקקה.
באופן מעשי, מאחר שלפי לחוק-יסוד: הכנסת, אי אישורו של תקציב המדינה מוביל לפיזור הכנסת והקדמת הבחירות, הבאתו של חוק ההסדרים לאישור הכנסת ביחד עם חוק התקציב מבטיחה את אכיפתה של המשמעת הקואליציונית גם לגבי חוק זה.
השם "חוק ההסדרים" הוא השם הנפוץ לחוק זה, והוא מהווה קיצור לשמו המלא – "חוק הסדרים במשק המדינה", אם כי בשנים שונות הובא החוק גם בשמות אחרים, כגון "חוק המדיניות הכלכלית" או "חוק להגברת הצמיחה והתעסוקה ולהשגת יעדי התקציב".
לאורך השנים יש נטייה להפריד את החקיקה למספר חוקים, אשר אמצעי התקשורת, וכך גם מרבית הציבור, מתייחסים אליהם כאל חוק אחד.
התפתחות חוק ההסדרים לאורך השנים
חוק ההסדרים הראשון אושר בכנסת ה-11 בקיץ 1985, לאחר שהוגש ביוזמת ראש הממשלה שמעון פרס ושר האוצר יצחק מודעי, במסגרת תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985. בתחילה, אישרה הממשלה את סעיפי החוק כתקנות שעת חירום, לאחר שאף היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר קבע כי .
שמו של חוק ההסדרים הראשון וסעיף 1 בו מציינים את ייעודו: קביעת "הסדרים לשעת החירום שבה מצוי משק המדינה".
בעוד שחוק ההסדרים הראשון עסק כולו בנושאים הקשורים בתקציב המדינה לשנת 1986, בהמשך, ובמיוחד לאחר נפילת ממשלת האחדות ב-1990, החלה הממשלה להכניס במסגרת הצעת החוק יוזמות שונות הקשורות בקידום מדיניותה, הכלכלית ושאינה כלכלית.
בשלהי 1994 משכה הממשלה את חוק ההסדרים במהלכה של הקריאה השנייה, שמא לא יעבור ללא הסתייגותם של חברי הכנסת אלי דיין ורפאל אדרי בקשר ליום לימודים ארוך, והתקציב לאותה שנה אושר ללא חוק זה.
בשנים 2002 ו-2003 יזמה הממשלה הצעות חוק הדומות במהותן לחוק ההסדרים ובנוסף לו – חוק תוכנית החירום הכלכלית (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב והמדיניות הכלכלית לשנות הכספים 2002 ו-2003) וחוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב והמדיניות הכלכלית לשנות הכספים 2003 ו-2004).
הצעות אלה נדונו במהלך השנה ובמנותק מתקציב המדינה.
בשנים 2006 ו-2009 חוקק חוק ההסדרים באמצע השנה, לאחר הקמת הממשלות בעקבות הבחירות לכנסת ה-17 וה-18, בהתאמה.
במהלך כהונתה של הכנסת ה-15 דנה ועדת חוקה, חוק ומשפט בהצעתו של חבר הכנסת חיים כץ, לתיקון חוק יסוד: משק המדינה.
לפי ההצעה, חוק הסדרים יהיה חייב לכלול רק נושאים הקשורים ישירות לתקציב, תוקף הוראותיו יוגבל לשנה אחת וסעיפים בו המתקנים חוקים קיימים יידונו בוועדה שבה נדונו אותם חוקים.
ההצעה אושרה בקריאה ראשונה חרף התנגדות הממשלה, אך הכנסת התפזרה בטרם הסתיימו הדיונים בה, ובכנסת ה-16 היא לא קודמה עוד.
הצעות חוק ברוח זו הוגשו מאז, אך אף אחת מהן לא קודמה.
בתחילת המאה ה-21 חלה התפתחות בהליך אישור חוק ההסדרים, שבאה למצוא איזון בין הרצון לאפשר לממשלה לקדם את מדיניותה הכלכלית, התקציבית והמשקית, לבין הצורך לקיים דיון רציני בשינויי החקיקה בכנסת.
תהליך זה כולל סינון שעושה היועץ המשפטי לממשלה לנושאים שיועלו לדיון בישיבת הממשלה על התקציב.
בשנת 2006 פרסמה היועצת המשפטית לכנסת, נורית אלשטיין, חוות דעת ובה הציעה מנגנונים לקביעת החלקים בחוק ההסדרים שיש להעביר למסלול חקיקה רגיל.
לפי חוות הדעת, יש לבחון לגבי כל סעיף האם מתקיימת בינו לבין הצעת התקציב לאותה שנת כספים זיקה ישירה והכרחית בכפוף לתכליתו של החוק אותו הוא מתקן.
בחינת הזיקה תיעשה באמצעות מבחני משנה משפטיים וכלכליים.
בשנה שבה הוצגה חוות הדעת, השימוש בה היה מוגבל יחסית, אך במהלך הדיונים בהצעת חוק ההסדרים של שנת 2008, נעשה בה שימוש נרחב יותר.
הצעת חוק ההסדרים לשנה זו הייתה, חרף הביקורת הציבורית, רחבה בהיקפה מקודמותיה.
עם זאת, בניגוד לשנים קודמות, בשנה זו נאבקו יושבת ראש הכנסת דליה איציק ויו"ר ועדת הכנסת דוד טל ביוזמות האוצר, והצליחו להביא לקיצוץ משמעותי במספר הסעיפים שיידונו בסופו של דבר במסגרת הדיונים בהצעת החוק.
בסופו של דבר, מנה נוסח הצעת החוק שהונח על שולחן הכנסת לקריאה שנייה ושלישית 23 סעיפים בלבד, מתוך 136 סעיפים שאושרו בקריאה ראשונה.
עם זאת, גם בחוק זה נכללו סעיפים שונים שאינם קשורים בתקציב, כגון הסעיף האוסר על קופות החולים להציע תרופות מצילות ומאריכות חיים במסגרת הביטוח המשלים.
בניגוד למגמת הצמצום, חוק ההסדרים לשנים 2009 ו-2010 הוא הגדול ביותר אי פעם.
הצעת החוק השתרעה על פני כ-370 עמודים והכילה 268 סעיפים, מתוכם אושרו 185, מספר שלבדו גבוה יותר מכל הצעה שהוגשה אי פעם.
בהצעת החוק נכלל גם פרק שאינו יוזמה של משרד האוצר.
פרק זה, "שיפור זכויות עובדים", הוכנס להצעת החוק כתוצאה מהסכמות בין הממשלה לבין ההסתדרות.
שנה אחר כך, בסוף 2010, יושב ראש הכנסת ראובן ריבלין סירב להביא את תקציב המדינה להצבעה, אם חוק ההסדרים לא יקוצץ משמעותית, לדבריו:.
במהלך העשור השני של המאה ה-21, חוק ההסדרים נחקק יחד עם העברת תקציב דו שנתי.
לכן, הוא נחקק כל שנתיים.
מטרת החוק מוצגת בסעיף הראשון שלו, שנוסחו השבלוני מודגם בחוק לשנת 2006: .
חוק ההסדרים מכיל בראש ובראשונה סעיפים הבאים להקטין את ההוצאה התקציבית לשנה אליה הוא מתייחס.
בחוק ההסדרים לשנת 2008, למשל, הוראה הקובעת כי תקציב הקרן לקליטת חיילים משוחררים יוגדל ב-50 מיליון ש"ח, ולא ב-80 מיליון ש"ח, כפי שקובע חוק קליטת חיילים משוחררים.
בחוק ההסדרים לשנת 2006 נקבעו הוראות לעניין גובה הארנונה בשנה זו.
סעיפים אחרים בחוק ההסדרים עניינם קיצוץ בתקציב הנוגעים למספר שנים, ולא רק לשנה אליה הוא מתייחס.
למשל, הצעת חוק ההסדרים לשנת 2006 כוללת הוראה לשינוי עדכון קצבאות הילדים עד שנת 2009.
חוק ההסדרים שימש גם כלי מרכזי לדחייה או לביטול של חוקים בעלי השלכה תקציבית ניכרת.
כך, למשל, בהצעת חוק ההסדרים של שנת 2008, הוצע לבטל את החוק שאושר ביולי 2007, ושקבע כי חוק לימוד חובה יוחל עד כיתה י"ב.
לעיתים, כפשרה, נקבע כי חוק כזה לא יבוטל, אלא שמועד תחילתו יידחה.
תחילתם של כמה מחוקים אלה נדחית כמעט בכל חוק הסדרים למשך שנים רבות.
דוגמה מובהקת לכך היא החוק להקמת בית חולים באשדוד.
חוקים נוספים שתחילתם נדחתה פעם אחר פעם במסגרת חוק ההסדרים כוללים את חוק יום חינוך ארוך וחוק השאלת ספרי לימוד.
השימוש בחוק ההסדרים ככלי לביטול ודחיית תחולת חוקים הצטמצם מאז שהוסף התיקון לחוק יסוד: משק המדינה, הקובע כי לחקיקה תקציבית (היינו: חקיקה שעלותה למעלה מ־5 מיליון ש"ח) דרוש רוב של 50 חברי כנסת.
לצד הסעיפים בחוק ההסדרים שבאים לתקן הוראות חוק הנוגעות להוצאה תקציבית, משמש חוק ההסדרים גם לשינויים מבניים ורפורמות משקיות שאינם קשורים בהכרח להוצאה תקציבית באופן ישיר.
בחוק ההסדרים של 2006, למשל, נערכה רפורמה במשק המים, שבמסגרתה הפכה נציבות המים לרשות הממשלתית למים ולביוב, ותפקידיה, סמכויותיה והמבנה שלה שונו.
בחוק ההסדרים של 2005 בוצעה רפורמה במערך רישיונות הרדיו האזורי.
על חשיבותו של חוק ההסדרים למשרד האוצר, ככלי ליישום רפורמות במשק, ניתן ללמוד מדברים שאמר בכיר באוצר על מדיניות משרדו, ולפיהם, "מה שחשוב באמת זה חוק ההסדרים.
שם מעבירים את כל הרפורמות שהאוצר רוצה ומכניסים את כל התיקונים".
לעיתים, חוקי ההסדרים מכילים סעיפים שהקשר בינם לבין התקציב הוא אפסי.
כך, למשל, כלל חוק ההסדרים של 2007 סעיף העוסק בסמכותו של שר השיכון להרחיב מתחמים של פינוי-בינוי, ואילו בהצעת החוק של 2008 נכללו סעיפים שנועדו להסדיר טכנית את ההחלטה לבטל את משרד הדתות, שהתקבלה ויושמה ארבע שנים קודם לכן.
הסדרים מסוימים מובאים אך ורק בהצעות חוק ההסדרים למיניהן, והממשלה כלל לא מנסה ליזום אותם בהליך של חקיקה רגילה.
דוגמאות לכך ניתן למצוא ברפורמות שונות שהממשלה מנסה ליזום במועצות הדתיות, או בצמצום סמכויותיה של הוועדה לשמירה על קרקע חקלאית ושטחים פתוחים, מהלך שהממשלה ניסתה לקדם בכמה חוקי הסדרים, והוא צלח בסופו של דבר בחוק ההסדרים של 2006.
בניגוד לרושם המתקבל מהפרסומים בתקשורת הישראלית, לא כל הוראות חוק ההסדרים הן בגדר "גזירות", וחלקן כוללות גם הטבות לציבור.
דוגמה לכך היא ההצעה לאפשר גם לעולים שאינם זכאי חוק השבות, הכוונה היא לקהילת בני הפלאשמורה, ליהנות מזכויות עולים אחרים, כמופיע בהצעה לשנת 2006. בחוק ההסדרים של שנת 2008 בוטל מס המעסיקים.
הליך חקיקתו של חוק ההסדרים
הכנת הצעת חוק ההסדרים בממשלה מתבצעת בהליך מקוצר לעומת הליכי החקיקה הרגילים.
בטרם הכנת הצעת החוק, הממשלה מקבלת שורה של החלטות עקרוניות לגבי הנושאים שאותם היא מעוניינת לכלול בתוכה.
לאחר מכן, משרד האוצר מגבש את נוסח הצעת החוק ומביא אותו לאישורה של ועדת שרים מיוחדת.
זאת, בניגוד לחקיקה ממשלתית רגילה, שבאה בדרך כלל ביוזמת המשרד הממונה על יישום החוק, ולאחר התייעצות עם יתר משרדי הממשלה מובאת לאישורה של ועדת השרים לענייני חקיקה.
להליך החקיקה המקוצר בממשלה מספר השלכות, כמפורט להלן.
מבקר המדינה אליעזר גולדברג בחן בדו"ח שנתי 53ב, שהוגש בשנת 2003, את עבודת המטה של משרד האוצר לקראת הגשת הצעת חוק ההסדרים.
המבקר מצא כי במקרים רבים משרד האוצר מביא הצעות החלטה רבות המאושרות כמקשה אחת, ולעיתים ללא כל התייעצות עם המשרד הממשלתי הנוגע בדבר.
הוא אף מצטט פנייה של היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, לשר האוצר, שבה הלין על כך ש"אישור הממשלה ניתן במסגרת דיוני התקציב, בשעה שעשרות רבות של הצעות החלטה מובאות בפני שרי הממשלה בעת ובעונה אחת.
הצעות ההחלטה מופצות לשרים ימים ספורים בלבד לפני ישיבת הממשלה...
ככל הנראה, לא רק מתוך אילוץ (אף כי אין חולק על כך שאנשי האוצר מקדישים עבודה רבה, תוך לחץ זמן, להכנת ההצעות), אלא כתוצאה ממדיניות לפיה אין זה רצוי שהצעות ההחלטה יגיעו לידי השרים ויועציהם יותר מימים אחדים לפני הדיון...".
חברת הכנסת שלי יחימוביץ' ועוזרה הפרלמנטרי עמית בן צור מתחו אף הם ביקורת על הליך אישור הצעת החוק בממשלה:
העובדה שאת הצעת החוק יוזם משרד האוצר ולא המשרד הממשלתי הממונה על יישומו מביאה לעיתים לאבסורד – אף נציגי הממשלה עצמם מביעים את התנגדותם לסעיפים שונים בהצעת החוק.
דוגמה למקרה כזה ניתן למצוא בדיון שקיימה ועדת הפנים והגנת הסביבה בסעיף בחוק ההסדרים לשנת 2007, שעסק בעובדים זרים בתחום הסיעוד.
נציג משרד הפנים, שנכח בדיון, טען כי משרד האוצר הציע את ההצעה שלא על דעתו של משרד הפנים, וכי הדבר נודע רק במקרה.
עד 1998 נדונו כל סעיפי חוק ההסדרים בוועדת הכספים.
לקביעת הוועדות שדנות בסעיפיה השונים של הצעת חוק ההסדרים משמעות מכרעת.
כבר בשנת 1987 הביעה חברת הכנסת אורה נמיר את מורת רוחה מכך שסעיף בחוק ההסדרים המתקן את חוק הביטוח הלאומי הועבר לדיון בוועדת הכספים, וציינה כי
בשנת 1998 נתן היועץ המשפטי לכנסת, צבי ענבר, חוות דעת לפיה בסמכותה של ועדת הכנסת לחלק את הצעת החוק בין ועדות שונות.
מאז, מקובל שוועדת הכנסת מפזרת פרקים שונים מתוך חוק ההסדרים בין ועדות הכנסת הרלוונטיות, כך שבניגוד לעבר לא כל הדיון מתקיים בוועדת הכספים.
עם זאת, תיקון אמיתי לבעיה שהעלתה חברת הכנסת נמיר לא הובא.
במקומות שבהם הממשלה סבורה כי יושב ראש של ועדה פלונית עלול שלא לקדם סעיפים בהצעת החוק שהועברו אליה, היא תשתמש ברוב הקואליציוני שיש לה בוועדת הכנסת על מנת להעביר את הדיונים לוועדת הכספים, הנוחה לה יותר.
הצעת החוק של חבר הכנסת חיים כץ, שהוזכרה לעיל, הייתה אמורה להביא לכך שסעיפי חוק ההסדרים יידונו בוועדה שבה נדונו החוקים אליהם הם מתייחסים, אך כאמור, הצעת חוק זו לא קודמה.
במהלך הדיונים בוועדות, חלק מסעיפי הצעת החוק יורדים מסדר היום ואינם מופיעים בסופו של דבר בנוסח הסופי של החוק.
בחלק מהמקרים, הדבר נעשה כתוצאה ממהלך הדיונים בוועדות, אך במקרים רבים מדובר בפשרות פוליטיות שמושגות מחוץ לכותלי הוועדות, לעיתים עוד בטרם החלו הדיונים.
במקרים רבים, כתוצאה מפשרות אלה, הוועדות מלכתחילה לא דנות בסעיפים מסוימים.
נוהג זה של משא ומתן, גורם לכך שהאוצר נוהג להכניס בהצעות החוק סעיפים רבים שאין לו כל כוונה להביא לחקיקתם, והם נועדו רק כדי שניתן יהיה לשאת ולתת עליהם, ולהותיר בנוסח הסופי של החוק את הסעיפים שחשובים לו באמת.
הסעיפים שמוכנסים להצעת החוק על מנת שניתן יהיה להוציאם מכונים "עזים".
עדות לנוהג זה ניתן למצוא בדבריו של בכיר במשרד האוצר: "זה נכון שבוועדת הכספים ובמליאה כמה מהדברים נופלים, אבל בדיוק בגלל זה כבר בהתחלה חוק ההסדרים מלא ברפורמות – גם כאלה שאין כל כוונה להעביר".
הדיון במליאה בקריאה שנייה ושלישית
עניין נוסף המאפיין את חוק ההסדרים הוא הדיון הממושך במליאת הכנסת לקראת ההצבעה בקריאה שנייה ושלישית.
לאחר שחברי האופוזיציה לא הצליחו לסכל את הצעת חוק ההסדרים בדיוני הוועדות, הם מנסים להתיש את הממשלה באמצעות פיליבסטר במליאת הכנסת.
הדרך האחת היא באמצעות הגשת הסתייגויות, שכל אחת מהן מזכה את המגיש אותה, על פי תקנון הכנסת, ב-5 דקות דיבור לשם נימוקן.
מאחר שמדובר בהצעת חוק ארוכה, אין זה מסובך מבחינה טכנית להגיש הסתייגויות רבות.
חלק מההסתייגויות נועדו לקנטר את הממשלה ולמחות נגד השימוש במנגנון חוק ההסדרים.
הדרך השנייה שבה משתמשים חברי האופוזיציה לקיום פיליבסטר היא הגשת בקשה להצבעה שמית על כל הסתייגות.
די בדרישה של 20 חברי כנסת כדי לקיים הצבעה כזו.
האופוזיציה לא מניחה שבאמצעות הפיליבסטר תצליח להפיל את הצעת החוק, אך היא משתמשת בו ככלי פרלמנטרי שיכול להשיג עבורה ניצחונות קטנים.
ב-2002, למשל, הודיעה האופוזיציה כי תוותר על דרישתה להצבעה שמית אם ראש הממשלה, אריאל שרון, ייפגש עם ראשי ארגוני הנכים.
ב-2003 כמעט שהושג הסכם על משיכת כל ההסתייגויות בתמורה לביטול מס הבריאות על עקרות הבית.
גם כשהאופוזיציה לא מגיעה להישגים, בהתנהלות המתישה של ההצבעות על התקציב, קורה, לעיתים, שהסתייגות מסוימת, הגם שאינה מהותית, מצליחה לעבור.
עבור אופוזיציה חלשה, עצם המבוכה הנגרמת בכך לקואליציה יכולה להיחשב הישג.
בשנות ה-90 ובראשית העשור הראשון של המאה ה-21 נערכו פיליבסטרים ארוכים במיוחד בדיונים על חוק ההסדרים.
חבר הכנסת מיכאל איתן מחזיק בשיא לעניין זה, לאחר שנאם במשך 10 שעות ו-7 דקות בשנת 1992. זהו הנאום הארוך ביותר שנישא אי פעם בכנסת.
בשנת 2003 הגישה האופוזיציה כ-8,000 הסתייגויות.
הפרקטיקה הנוהגת בשנים האחרונות היא שוועדת הכנסת מגבשת סדרי דיון המקובלים הן על האופוזיציה והן על הקואליציה, בהתאם לסמכותה לפי סעיף 131 לתקנון הכנסת.
הסדרים אלה מבטלים, למעשה, את האפשרות לנהל פיליבסטר במליאה.
הליך החקיקה של חוק ההסדרים שונה מהליכי החקיקה הרגילים במספר פרמטרים, כמפורט להלן:
חוק רגיל חוק ההסדרים יוזם החוק (בהצעת חוק ממשלתית), המשרד הממשלתי הממונה על יישום החוק.
משרד האוצר ההליך בממשלה המשרד שיזם את החוק מגיש תזכיר לעיון יתר משרדי הממשלה.
אלה מעבירים את הערותיהם ואת השגותיהם, ולבסוף ועדת השרים לענייני חקיקה מאשרת את הנוסח שמונח על שולחן הכנסת לקריאה הראשונה.
הממשלה מאשרת עקרונות כלליים של מדיניותה לשנת הכספים הבאה, ומשרד האוצר מגבש על פיהם את הצעת החוק, ומביא אותה לאישורה של ועדת שרים מיוחדת בראשות שר המשפטים.
הנושאים בהצעת החוק נושא אחד או מספר נושאים הקשורים זה בזה.
הוועדה הדנה בחוק הוועדה שהנושא מצוי בתחום אחריותה לפי תקנון הכנסת.
עד 1998 נדון רק בוועדת הכספים.
מאותה שנה, ועדת הכנסת מחלקת את הצעת החוק בין הוועדות השונות.
מרבית הסעיפים עדיין מועברים לוועדת הכספים, אף אם הם אינם בתחומי אחריותה.
משך הדיונים בוועדות הכנסת ככל שנדרש, בהתאם לסמכותו של יושב ראש הוועדה לקבוע את סדר יומה ואת משך הדיונים.
מוגבל למועד אישורו של תקציב המדינה.
בדרך כלל מונחת הצעת חוק ההסדרים במהלך חודש אוקטובר, ועל הכנסת לאשרה עד 31 בדצמבר.
לפי חוק יסוד: הכנסת, ניתן לאשר את תקציב המדינה עד 31 במרץ, בטרם הדבר יחייב את פיזור הכנסת.
ביקורת על תהליך החקיקה של חוק ההסדרים
במהלך השנים נמתחה ביקורת ציבורית נרחבת נגד היבטים שונים בהליך חקיקתו של חוק ההסדרים.
נגד החוק נטען כי הליך החקיקה החפוז אינו מאפשר דיון מהותי בגופם של סעיפי החוק השונים, שחלקם עוסקים ברפורמות גדולות במשק.
בנוסף, נטען כי הליך חקיקתו אינו מאפשר שקיפות מינימלית וביקורת ציבורית נאותה ובכך מערער את היסודות הדמוקרטיים של הליך החקיקה.
פעמים רבות, חברי כנסת מהאופוזיציה מותחים ביקורת נוקבת על חוק ההסדרים, אך כאשר הם הופכים לחלק מהקואליציה, הם מצביעים בעדו, ולהפך.
חבר הכנסת עזמי בשארה התייחס לעניין זה, וטען כי את הביקורת אין להפנות כלפי הממשלה, כי אם כלפי הכנסת עצמה:
ביקורת על הליכי החקיקה השמיעה השופטת דליה דורנר בכנס שנערך במכללה האקדמית למשפטים ברמת גן ב-23 בדצמבר 2003:
היועצת המשפטית לכנסת ב-2006, נורית אלשטיין, טענה:
ביקורת זו קיבלה ביטוי בפסק הדין בבג"ץ ארגון מגדלי העופות בישראל, בו קבעה השופטת דורית ביניש כי
שופטי בית המשפט העליון גם הצביעו על טעויות בנוסח החוק שהם ייחסו להליך החקיקה המהיר של חוק ההסדרים.
למשל, בתיקון שנעשה ב"פקודת מסי העירייה ומסי הממשלה (פטורין)", הוכנס הלשון "מעון יום כמשמעותו בחוק הפיקוח על מעונות", כאשר המונח "מעון יום" כלל אינו מוזכר בחוק הפיקוח.
עם זאת, ועל אף הביקורת שמתח על חוק ההסדרים, סירב בית המשפט העליון לפסול אותו בשל פגם בהליכי חקיקה.
טענה נוספת שנשמעת היא כי חברי הכנסת אינם מכירים את סעיפיו השונים של חוק ההסדרים, וניתן להם זמן מועט בלבד לבחון את סעיפי החוק ולהציע הסתייגויות.
עדות לכך ניתן למצוא בעתירה שהגישה האגודה לזכויות האזרח נגד חוק המדיניות הכלכלית של 2004. עתירה זו נתמכה ב-11 תצהירים של חברי כנסת, בהם טענו כי הצביעו על הצעת החוק בלא שהתאפשר להם לבחון אותה לעומקה.
גם נגיד בנק ישראל, סטנלי פישר, שציין כי הוא תומך בתכניו של החוק, הכיר בכך שדרך חקיקתו בעייתית.
בדיון בוועדת הכספים אמר פישר כי הוא "בעד חלק גדול של הרפורמות בחוק ההסדרים, אני מקווה שיום אחד נגלה דרך יותר טובה להביא אותן".
טענות נוספות שנשמעות נגד חוק ההסדרים הוא פגיעתו בעיקרון הדמוקרטי.
פגיעה זו באה לידי ביטוי במספר אופנים.
בעיה אחת נובעת מהצמדתו של חוק ההסדרים לחוק התקציב השנתי.
כאמור, סעיף 36א לחוק יסוד: הכנסת קובע כי אם לא אישרה הכנסת את תקציב המדינה עד 31 במרץ, הכנסת מתפזרת.
בשל כך, לחבר הכנסת מהקואליציה אין אינטרס להצביע נגדו, אף אם הדבר מנוגד לאידאולוגיה שלו, שבשמה נבחר.
ניתן למצוא לכך הצדקה, ככל שמדובר בתיקוני חקיקה הקשורים קשר ישיר לתקציב.
לא כך הדבר כאשר מדובר בתיקוני חקיקה אחרים, שניתן היה להציעם במהלך השנה ללא כל קשר לתקציב.
הבאתם של חוקים מסוג זה בחוק ההסדרים יוצרת את הרושם שהדבר נועד להבטיח את אישורם בידי הכנסת, במקרים שבהם הממשלה סבורה כי לא יעלה בידה לעשות זאת בחקיקה רגילה.
עניין זה מקבל משנה תוקף כאשר מוצע בחוק ההסדרים לבטל חקיקה שהכנסת כבר אישרה, ושבעצם אישורה הביעה את עמדתה לגביה כאשר היא משוחררת מלחצי הממשלה.
בפועל, עקב הליך הכנת הצעת חוק ההסדרים בממשלה, המשמעות חמורה הרבה יותר – מדובר בכפיית עמדת פקידי האוצר על נבחרי ציבור.
יושב ראש הכנסת ראובן ריבלין, אף כינה את חוק ההסדרים "חוק עוקף כנסת".
בעיה נוספת היא הפגיעה בעקרון ההשתתפות של חברי הכנסת.
כאשר חבר הכנסת מצביע על חוק ההסדרים בקריאה ראשונה ובקריאה שלישית, הוא מצביע בהצבעה אחת על שורה ארוכה של נושאים שאינם קשורים זה בזה, וייתכן שיש לו לגביהם עמדות שונות.
לדוגמה, ייתכן שחבר כנסת פלוני תומך בהסדרת חופי הכנרת אך מתנגד לאיחוד מועצות דתיות (שני נושאים שהובאו בהצעת חוק ההסדרים לשנת 2008).
במקרה זה, אין הוא יכול לתת ביטוי לעמדתו, משום שהוא נאלץ להצביע בעד שני הנושאים יחדיו או נגד שני הנושאים יחדיו.
מול הביקורת שנמתחה על חוק ההסדרים, טוענים התומכים במנגנון זה כי הוא כלי חשוב לשם יישום מדיניות שאינה פופולרית, אך חיונית לדעתם למשק המדינה, ושלא ניתן היה לקדמה בהליכי חקיקה רגילים.
טענה נוספת שמשמיעים התומכים בחוק ההסדרים היא שהליכי החקיקה הרגילים עלולים לעכב רפורמות חשובות במשך זמן רב, כפי שטען בנימין נתניהו, כשהופיע כשר האוצר בפני הוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת:
נתניהו אף טען כי "ביטולו של חוק ההסדרים במשק פירושו לדון את מדינת ישראל לעוני, מצוקה והעדר צמיחה".
נשיא איגוד לשכות המסחר, חבר הכנסת לשעבר אוריאל לין, טען כי חוק ההסדרים כשלעצמו אינו מהווה פגיעה בדמוקרטיה.
לין טוען כי יש בעיה עמוקה יותר באופן שבו מתנהלים דיוני ועדות הכנסת, ושדווקא דיון מרוכז בוועדת הכספים יהיה מקצועי יותר.
אף הוא טוען כי לא ניתן לקדם מדיניות כלכלית ללא חוק ההסדרים.
גם בין המתנגדים לחוק ההסדרים במתכונתו הנוכחית, יש הרואים את הכלי עצמו כמכשיר חקיקה נחוץ, ומתנגדים רק לניצולו לרעה ולהיבטים מסוימים בו.
כך למשל אמר חבר הכנסת אופיר פינס-פז:
רשימת חוקי ההסדרים מאז 1985
חוקים דומים לחוק ההסדרים במדינות אחרות
לאורך ההיסטוריה ובמדינות אחרות קיימים הסדרים המזכירים את חוק ההסדרים במאפיינים שונים.
כבר ברומא העתיקה נדרשו לסוגיה דומה, ובשנת 98 לפנה"ס נחקק ה-Lex Caecilia Didia, שאסר על חקיקת חוקים העוסקים בנושאים רבים שאינם קשורים זה לזה.
גם בתקופת המנדט הבריטי נאסר על הנציב העליון "לערבב עניינים שונים בפקודה אחת".
במהלך המאה העשרים עברו הליכי החקיקה בעולם תהליכים שונים.
אחד מהם הוא מגמה להסדיר באמצעותה יותר ויותר מתחומי החיים.
כתוצאה מכך, נוצר עומס רב על הפרלמנטים בעולם, ובחלק מהמדינות פותחו מנגנונים שיאפשרו חקיקה של נושאים רבים בתוך זמן קצר.
עם זאת קיימים הבדלים חשובים בין חוקים אלה לבין חוק ההסדרים.
המדינה שבה חוק ההסדרים הוא הדומה ביותר לחוק ההסדרים הישראלי היא בלגיה, שם הוא מכונה "Loi Programme" ("חוק התוכנית"), וחוקים בדמותו מכונים "Lois Mosaïques" ("חוקי פסיפס").
בדומה לישראל, גם בבלגיה נמתחה ביקורת על השימוש בכלי זה.
בשנת 2002 יזמו חברי פרלמנט ממפלגת CD&V הנוצרית-דמוקרטית תיקון לתקנון בית הנבחרים שיאסור על הכללת סעיפים שאינם קשורים ישירות לתקציב בחוק התוכנית.
הצעה זו נדחתה, ואולם בשנת 2005, נקבע כי אם סיעה כלשהי סבורה כי יש סעיף כזה בחוק, הנושא יידון בפני פורום ראשי הסיעות, והוא שיכריע האם להמשיך בחקיקתו.
עד 1993 נהגו בספרד להכניס במסגרת חוק התקציב תיקוני חקיקה שונים.
באותה שנה קבע בית הדין לחוקה כי חקיקה מסוג זה (אותה כינה "שיירי החקיקה של השנה") היא אמנם חוקתית, אך אינה ראויה.
בעקבות פסק הדין, הוגש החל משנת 1994 חוק נפרד בשם "Ley de Acompañamiento" ("חוק התוספת"), הדומה במהותו לחוק ההסדרים.
בדומה לישראל, תפח החוק בהדרגה, ואם בתחילה כלל 43 סעיפים, הרי שתוך ארבע שנים עמד מספרם על 150. למעשה, ניתן לומר שהפרלמנט הספרדי שינה את דרכיו בעקבות פסיקת בית הדין במישור הפורמלי בלבד, אך במישור המהותי לא השתנה דבר.
השימוש ב"חוק התוספת" היה אחד הנושאים במערכת הבחירות של 2004. יו"ר המפלגה הסוציאליסטית, חוסה לואיס רודריגס ספאטרו, הצהיר כי אם ייבחר לראש הממשלה, יבטל את החוק.
התקציב הראשון שהגישה ממשלתו לאחר שנבחר לא לווה אמנם בחוק התוספת, ואולם שוב נכללו במסגרת חוק התקציב סעיפים שאינם קשורים בו, ובמקביל הוגשה הצעת חוק שנועדה לבצע רפורמה במיסוי.
עקב כך, עתרה המפלגה העממית (Partido Popular) האופוזיציונית לבית הדין לחוקה.
באוסטריה חוקים הנלווים לחוק התקציב, דוגמת חוק ההסדרים, Loi Programme או Ley de Acompañamiento אינם מקובלים.
עם זאת, כאשר הממשלה מעוניינת בקידום שורה של רפורמות, במיוחד לאחר חילופי שלטון, מקובל לכלול אותן בחקיקה נרחבת.
כך למשל היה עם חקיקתם של ה-Strukturanpassungsgesetz ("חוק התאמת המבנה") ב-1996 וה-Budgetbegleitgesetz ("החוק הנלווה לתקציב") ב-2001.
השימוש בחקיקה מסוג זה אינו נפוץ באוסטריה מטעמים מעשיים – החקיקה הממשלתית באה כיוזמה של הממשלה כולה ולא של משרד ממשלתי מסוים, ועל כן דרוש תיאום רב המקשה על חקיקת חוקים מורכבים.
בארצות הברית, חוקים דמויי חוק הסדרים מכונים Omnibus Bills.
בניגוד לישראל ולדמוקרטיות פרלמנטריות אחרות, מרבית חוקי האומניבוס הם יוזמה של חברי הקונגרס, ולא של משרד האוצר.
באמצעות צירוף הצעות חוק רבות זו לזו, הם יכולים להבטיח את אישורן של הצעות חוק שלא היו מאושרות באופן עצמאי, וכן להימנע מהטלת וטו של הנשיא על הצעת חוק שהוא מעוניין ברוב סעיפיה.
המקרים הדומים יותר לחוק ההסדרים הישראלי הם חוקי ההקצבה (Appropriations Acts) וחוקי ההתאמה (Reconciliation Legislation).
הצעות אלה כוללות תיקוני חקיקה שונים, שנועדו לאפשר את יישום התקציב, והן מגובשות במהלך הדיונים בו בבתי הקונגרס.
בדרך כלל, מפוצלים הדיונים בין ועדות שונות.
כך, למשל, תוכניתו הכלכלית של רונלד רייגן לאחר בחירתו ב-1981 נדונה ב-15 ועדות בבית הנבחרים וב-14 ועדות בסנאט, ואילו תוכניתו של ביל קלינטון לאחר בחירתו ב-1993 נדונה ב-13 ועדות של בית הנבחרים וב-12 ועדות של הסנאט.
ב-1985 קבע הסנאט את מה שמוכר כ"כלל בירד", לפיו אם סבור סנאטור כי תיקון מסוים בחוק ההתאמה אינו קשור לתקציב, עליו לפנות לוועדת התקציב של הסנאט.
לאחר דיון בוועדה זו יושב ראש הוועדה מחליט אם להמשיך בחקיקת התיקון או לא.
הסנאט יכול לשנות את החלטתו רק ברוב של 60 מחבריו.
גם בקונגרס הליכי החקיקה של חוקי האומניבוס מזורזים, ונשמעות טענות על כך שחברי הקונגרס אינם מכירים את כל פרטיהם.
הסנאטור רוברט בירד העיד על כך:
("האם אני יודע מה יש בהצעת חוק זו?
רק אלוהים יודע מה יש במפלצת הזו").
עם זאת, חוקי האומניבוס נתפשים כחלק לגיטימי בכללי המשחק הפוליטיים של הבית.
חוק הַהִדַּקְקוּת (ידוע גם כן בשם: חוק ההידלדלות), הוא חוק בבלשנות היסטורית, המבטא את ההפך של חוק פיליפי.
חוק ההידקקות מתאר תהליך שאירע בשפה העברית שבו בחלק מהמקרים התנועה הקצרה a (פתח) הפכה לתנועה i הקדומה (חיריק חסר או צירי) במילים עם הברה בלתי מוטעמת וסגורה.
ההגייה הפתוחה (פתח) מידקקת/מידלדלת והופכת להגייה מצומצמת יותר (חיריק / צירי), מעין הידקקות.