tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התערערות המצב הביטחוני לא גרמה לעזיבת התושבים כמצופה.
אחת הסיבות לכך קשורה בביקוריהם, של כמה מראשי המדינה וביניהם דוד בן-גוריון.
אשר גילה יחס מיוחד לפטיש.
תודות ליחס זה חלה הקלה בחייהם של המתיישבים ולאחר הטרגדיות חובר המושב לרשת החשמל הארצית וההנהגה השקיעה בתשתיות בסיסיות ביישוב.
כיום, מתפרנסים חלק גדול מתושבי פטיש מגידול בקר לחלב.
ענפי יצור נוספים הם: לול, צאן, מטעים, פרדסים, פלחה וירקות.
בבוקר 7 באוקטובר 2023, בזמן טבח שבעה באוקטובר, הגיעו מאות ניצולים שנמלטו מהטבח בפסטיבל נובה אל בית העם בפטיש, ובהמשך גם למושב מסלול, לאחר שפונו והוכוונו לשם על ידי כמה מבני המושב (ביניהם עוז ורמי דוידיאן) שסייעו באופן עצמאי ותוך סיכון עצמי רב לפעולות החילוץ.
כחודשיים לאחר מכן, ביקר נשיא ישראל, יצחק הרצוג במושב והדליק יחד עם תושבי פטיש ומסלול נר שישי של חנוכה לציון גבורת המחלצים והערבות ההדדית שהפגינו תושבי המושבים בקליטת הניצולים מהטבח בפסטיבל נובה.
פַּטִּישׁ (נקרא גם קוּרְנָס) הוא כלי עבודה המשתמשים בו כדי להכות חפץ מוצק (כגון מסמר או נעץ) לתוך חומר אחר (לרוב קיר מעץ או מאבן) או לעיוות/שבירת צורתו של גוף מוצק.
הפטיש בנוי מידית באורך משתנה (העשויה בדרך כלל מעץ) שבראשה ראש כבד ממתכת (בדרך כלל ברזל).
המשתמש בפטיש אוחז בידית בקצה אחד ומכה בקצהו השני הכבד.
הפטישים באים בגדלים שונים, החל מפטיש קטן השוקל גרמים אחדים המיועד לעבודה עדינה, עד פטישים גדולים וכבדים השוקלים מאות ק"ג.
לבעלי מלאכה ועיסוקים שונים פטישים מיוחדים: החל בפטיש קצר, אך כבד עבור הנפח, וכלה בפטיש דו-ידני גדול (קורנס) המיועד לפורר אבנים ולנעוץ יתדות באדמה טרשית.
הפטיש הוא אחד מהכלים הקדומים ביותר שהמציא האדם.
עוד בתקופה הפרה-היסטורית השתמש האדם הקדמון באבנים על מנת לרסק דברים ומזון, ומאוחר יותר אף חיבר את האבנים לראש מקל.
ההתפתחות הגדולה בעיצוב הפטיש באה עם גילוי המתכות, ובייחוד הברזל.
הפטישים הראשונים על פי עדויות כיום, הומצאו לפני כ-3.3 מיליון שנים בתקופה הפרה-היסטורית באזור אגם טורקאנה שבקניה, אם כי הם נראו אחרת.
לרוב היו עשוים מסלעים או שלדים בראשם, אשר מחוברים לעור או גיד של בעל חיים, ושימשו לפירוק סלעים ואבנים על מנת לעצבם או לקחת את מה שבתוכם.
בהמשך, ב-30,000 לפנה"ס, במהלך התקופה הפלאוליתית, החלו לחבר את הפטישים למעין ידית, מה שהפחית את כמות הנזקים והחבלות אשר נגרמו מטעויות בשימוש בפטיש, ומאז הפטישים הפכו לנורמה.
הם שימשו לאכילה, בנייה והגנה עצמית.
פטיש נגרים - הראש כולל בצד אחד משטח שטוח ובצד השני מעין מזלג דו-ראשי שמיועד לעקור מסמרים.
פטיש מסגור - דומה לפטיש הנגרים, אך גדול יותר.
קורנס (Sledgehammer) - פטיש דו-ידני בעל מוט הנפה ארוך וראש גדול וכבד (בדרך כלל בין 3 ל-5 ק"ג).
פטיש זה משמש בעיקר לבנייה, כרייה ועבודות ציבוריות.
מטרתו העיקרית היא ליישר או לעוות גופים ולשבור מכשולים קטנים (סלעים קטנים, מקלות, דלתות, קירות וכו).
מקבת (Mallet) - פטיש קצר עם ראש כבד ורחב.
מטרתו לתת מכות חזקות, לשטח ולרסק חפצים קטנים.
פטיש נפחים כדורי - פטיש בעל ראש שקצותיו כיפתיים-כדוריים.
הוא משמש בעיקר בנפחות ועיבוד מתכת.
פטיש יושב ראש - פטיש "מקבת" קטן וטקסי המשמש שופטים כדי לנהל משפט בבית המשפט.
בדרך כלל, כל ישיבה נפתחת עם דפיקת הפטיש על השולחן.
פטיש קרב (לעיתים מכונה גם הוא מקבת) - נשק מוט שבקצהו ראש פטיש.
ראשי הפטיש באים במגוון תצורות כאשר הפופולריות ביותר היא מכוש מקדימה ומקור מאחורה, כאשר לעיתים נוסף גם חוד חנית בחלקו העליון של המוט (מעל ראש הקרב).
פטיש שניצלים - פטיש שטוח, עשוי עץ, פלסטיק קשיח או אלומיניום, המשמש לשיטוח בשר.
פטיש ללא רתע - פטיש שליבתו אינה קשיחה (בדרך כלל כדוריות מתכת\עופרת או חול), הליבה הלא קשיחה מונעת את רתע הפשיט לאחר מתן מכה, ניתן למצוא אותו בכל תצורות הראשים שהוזכרו בשורות הקודמות.
הפטיש נהפך לסמל לעוצמה, כוח וחוסן.
במיתולוגיה הנורדית הפטיש היה נשקו של האל ת'ור.
דימוי העוצמה של הפטיש שימש את הסופרים ניבן ופורנל בשם שנתנו לספרם, "פטיש השטן".
גם יהודה המכבי קשור לדימוי הפטיש כסמל של עוצמה.
יש שנהגו לכתוב את שמו כ"יהודה המקבי" מלשון מקבת היא פטיש גדול וכבד.
הפטיש, בגלל היותו כלי עבודה חשוב הן עבור הנפח והן עבור הבנאי, נהפך לסמל לעבודה וחריצות.
בתקופת המהפכה התעשייתית נהפך הפטיש לסמל הפרולטריון ומעמד הפועלים.
הקומוניסטים בברית המועצות קבעו פטיש בסמל הפטיש והמגל המסמל את הקומוניזם הסובייטי.
מפלגות סוציאליסטיות וקומוניסטיות ברחבי העולם (כולל בישראל) אימצו את הסמל הזה והחלו לנטוש אותו רק בעקבות חשיפת הזוועות של סטלין ב-1956 והתפרקות ברית המועצות ב-1991.
מועדון הכדורגל האנגלי וסטהאם יונייטד ידוע בכינויו "הפטישים".
בסלנג העברי המילה "פטיש" משמשת ככינוי מחמיא לגבר, במובן של "גבר מגניב", "גברי" ו"חברה'מן".
כינויים דומים: "פטיש אוויר", "כלי", "שאקל".
פטיש השטן הוא ספר שחיברו לארי ניבן וג'רי פורנל משנת 1977, אחד מכמה ספרים שכתבו בשיתוף פעולה.
הספר עוסק בהתרחשות אפשרית של פגיעת כוכב שביט בכדור הארץ ודן הן בהיבטים המדעיים של התנגשות כזאת והן בהיבטים החברתיים שלה.
"פטיש השטן" הוא, בין השאר, שיר הלל לעוצמתה של רוח האדם ומאבקה בתנאים בלתי אפשריים כמעט.
טים האמנר, בן עשירים מפונק מן החברה הגבוהה, אסטרונום חובב בעל מצפה כוכבים בראש הר בעיבורי לוס אנג'לס
הארווי רנדל, עיתונאי, כתב צבאי לשעבר וכיום איש טלוויזיה, נשוי ואב לבן, תושב לוס אנג'לס
איילין האנקוק, מזכירה בכירה, חברתו לשעבר של טים האמנר
סנאטור ג'ליסון, איש רב השפעה, בעל חווה הררית באזור פארק סקוויה
מורין ג'ליסון, בתו, אשת חברה בוושינגטון הבירה
אל הארדי, עוזרו ואיש אמונו של הסנאטור
ריק דלאנטי, האסטרונאוט השחור הראשון בחלל.
פיוטר יאקוב, קוסמונאוט, גיבור ברית המועצות
מארק צ'סקו, אופנוען, גיטריסט, ידיד של הארווי ועובד מזדמן
הארי ניוקומב, דוור באזור חוות הררי
דן פורסטר, פיזיקאי, גאון, איש מיותר לכאורה בעולם שאחרי מכת הפטיש
בארי פרייס, מנהל תחנת כוח אטומית העומדת בסיום בנייתה בעמק סן ווקין
הנרי ארמיטאג', איש דת ומטיף לחזרה בתשובה לקראת בוא השביט
עלים נאסור, ראש כנופיה שחור
גילוי השביט וההכנות ליום המיועד
טים האמנר, אסטרונום חובב, מגלה כוכב שביט חדש.
השביט נקרא האמנר-בראון, משום שעוד אסטרונום חובב, נער בן 15, גילה אותו בעת ובעונה אחת עמו.
במסיבת קוקטייל, שאליה הוא מגיע עם המברק המאשר את גילוי כוכב השביט בכיסו, פוגש טים את הארווי רנדל, עיתונאי ומפיק תוכניות טלוויזיה, המגלה עניין בתגלית.
עוד נמצאת שם מורין ג'ליסון, אשת חברה מוושינגטון ובתו של סנאטור, שגם היא מתעניינת בחקר החלל, בין היתר משום שיש לה קשר עם האסטרונאוט ג'ון בייקר.
היא מודאגת, משום שתוכניות החלל הוקפאו לאחר הנחיתה על הירח ואין איש יודע מתי, אם בכלל, יחודשו.
מצד ארצות הברית יוצאים בחללית המחקר ג'ון בייקר וריק דלאנטי, הנושא בכובד האחריות של היותו האסטרונאוט השחור הראשון בחלל, ומן הצד הסובייטי נשלחים גיבור ברית המועצות, גנרל פיוטר יאקוב, והרופאה-הקוסמונאוטית ליאונילה מאליק, שאביה היה בין קורבנות טירופו של סטלין והמדינה לקחה על עצמה לגדל אותה.
לקראת שידור הסדרה בטלוויזיה מגיע הארווי רנדל אל חוותו המבודדת של הסנאטור בהרי קליפורניה ופוגש שם את מורין, שעוררה את סקרנותו ולמעלה מזה בפגישתם הראשונה.
התקשורת מתחילה לעסוק בסיכויי הפגיעה של כוכב השביט בכדור הארץ - סיכויים הנאמדים תחילה באחד למיליון וגדלים והולכים ככל שחולף הזמן.
אנשים שונים מגיבים באופן שונה לסיפור השביט - חברות שונות מתחילות להציע חבילות שרידה, ציוד מחנאות, מזונות יבשים עתירי אנרגיה, ביגוד מתאים ועוד.
אנשים מתחילים לחפש סיבות להתרחק מערי החוף לקראת התאריך המיועד ולעלות אל ההרים, אחרים מסתפקים בהצטיידות לכל מקרה, ועוד אחרים מתייחסים לכל העניין בשוויון נפש, כעוד בהלה אופנתית שתחלוף בלא כלום.
בין האזרחים ישרי הדרך מצויים גם העבריינים - הן עברייני הרכוש, המתכננים פריצה בבתי העשירים שיישארו נטושים ביום המכריע והן פושעים חמורים, המקבלים את רעיון סוף העולם ומחליטים, שהגיע הרגע לפשע האולטימטיבי, כיון שהעולם מגיע בלאו הכי לקצו ואין מה להפסיד.
במקביל לאלה משגשגים נביאי החורבן והמטיפים לחזרה בתשובה בעוד מועד, בשידורי רדיו ובאיסוף תרומות, ובנפרד מכל אלה נמשך מאבקה של תחנת הכוח האטומית בעמק סן ווקין על הרישיונות להפעלתה אל מול התנגדות האזרחים המודאגים.
היום המיועד, יום שלישי בחודש יוני, מגיע.
מי שהספיק להשלים את תוכניותיו יושב מצויד היטב, במקום בטוח פחות או יותר, וממתין לבאות.
מי שהתבייש להיתפס ל"קדחת שביט", כמו הארווי רנדל, משתדל לבצע ברגע האחרון את מה שלא עשה בעוד מועד ומצטייד במה שאפשר עוד למצוא בחנויות המרוקנות.
את בנו בן הארבע-עשרה הוא שולח להרים עם חבורת צופים בהנהגת שכנו, גורדי ואנס, בנקאי מכובד וטפסן הרים מנוסה.
מה שאין רנדל יודע הוא, ששכנו הנכבד אשם במעילה גדולה בבנק שלו ומתכנן התאבדות שתיראה כתאונה, כדי לחסוך מאשתו ומבנו את חרפת העמדתו לדין ולהותיר להם את כספי ביטוח החיים השמן.
זאת תוכנית א' שלו, אלא אם כן יכה השביט ויציל את חייו, כתוכנית ב'.
הארווי נאלץ לעשות את היום בעבודה, על אף תחנוני אשתו שלא יתרחק מהבית.
הוא בטוח, שיוכל לחזור בעוד מועד במקרה הצורך, אך טועה בחשבונו.
כאשר מכה הפטיש, נסתמות הדרכים בהמוני מכוניות הנסות אל ההרים, ועד שהארווי מגיע הביתה, מקדימה אותו כנופיית בוזזים.
אשתו וכלבו נרצחים וכל הציוד שהכין לקראת האפשרות הקלושה של פגיעה נשדד.
מארק וג'ואנה, העוברים ליד ביתו בדרכם למקום בטוח, אחרי שבילו את הלילה שלפני פגיעת השביט בהרים, מוצאים אותו המום וחסר ישע ולוקחים אותו עמם.
מיד עם צאתם הם נתקלים במרי ואנס, אשת השכן שעלה להרים עם בנו של הארווי ומצרפים גם אותה אליהם.
עניינה היחיד הוא למצוא את בנה, כפי שהארווי, כשדעתו מתיישבת עליו, חותר למצוא את בנו שלו.
דרכם אל מקום המפגש שקבע גורדי, למקרה הצורך, עוברת על פני חוות הסנאטור ג'ליסון שבעמק הכסוף.
טים האמנר נתקע בהתקרב שעת האפס בפקק נורא בהוליווד, לאחר שעשה את הלילה במצפה ההררי שלו.
מסתבר לו, שברגע המכריע יהיה רחוק מטלוויזיה ויחמיץ הכל.
הוא משאיר את מכוניתו במגרש חניה ומנסה למצוא לפחות חנות מכשירי חשמל או מסעדה עם טלוויזיה, אך רעידת אדמה כבירה מטילה אותו ארצה, שוב ושוב.
אותה שעה, בלי שיהיה מודע לכך, יושבת איילין האנקוק, שנפרדה ממנו שבועות אחדים קודם לכן, במקום עבודתה במרחק מטרים ספורים ממנו וצופה עם מעבידה בנעשה מעבר לחלון הזכוכית הגדול של החנות למוצרי שרברבות וכלי עבודה.
ממש לפניהם מתכנסת חבורה גדולה של לובשי לבן - שומרי השביט - המשתדלים להחזיר את תושבי לוס אנג'לס בתשובה ברגע האחרון בהבטחה, שתפילה ותשובה אמיתית יבטלו את רוע הגזירה.
אנשי הקבוצה כבולים בשרשראות איש לרעהו וחוסמים את המעבר לאנשים טרופי הדאגה, שכל רצונם להסתלק מן המקום במהירות האפשרית.
שני שוטרים מגיעים למקום, מבקשים חותכני פלדה מבעל העסק ומתחילים להפריד את קבוצת המתפללים איש מרעהו - ואז באה רעידת האדמה, לאחר הבהוב אור קל וחסר פשר בשמיים.
חלון הראווה מתנפץ אל תוך החנות.
מעבידה של איילין נקטל בו במקום משבר זכוכית חד והיא, המומה, עושה דרכה החוצה ונתקלת בטים, ההמום לא פחות.
מכוניותיהם תקועות ללא סיכוי להוציאן מן המגרש, והם משתלטים על מכונית נטושה ובנהיגה אקרובטית של איילין מצליחים להיחלץ מן הסמטאות החסומות ולעלות אל ההרים.
משם הם רואים את נחשול הצונאמי הענקי עולה על העיר ומכבה את נורי השריפות, שפרצו לאחר רעידת האדמה.
הם גבוהים מכדי שהנחשול ישיג אותם, אך המבול שהחל מיד לאחר פגיעת השביט באוקיינוס מקשה על התקדמותם, עד שלבסוף הם נתקעים במפולת בוץ ונאלצים לנטוש את המכונית ולהמשיך ברגל.
מראות האימים שהם רואים בדרכם מתחילים להבהיר להם את מה שעד אותו רגע לא האמינו באפשרותו - סוף הציוויליזציה בא.
העולם כפי שהכירוהו אינו קיים עוד.
טים מצליח להשיג מכונית בלייזר איתנה והם מגיעים לבסוף, לאחר תלאות רבות, אל המצפה שלו, אך שם מגלה טים, כי העובד, שמינה להשגיח על המצפה בהיעדרו, השתלט על המקום, הזמין עוד אנשים לגור עמו ומגרש את טים כמי שאין בו תועלת ולזכויותיו אין עוד תוקף בעולם החדש.
הם נאלצים להמשיך בדרכם, ללא מטרה, לפחות עד שיאזל הדלק במכליהם.
טים מעלה משהו בדעתו - חוות הסנאטור ג'ליסון, שלמערכת הבחירות שלו תרם פעם סכום הגון, כשלכסף עוד הייתה משמעות.
הם מחליטים לנסות את מזלם, יחד עם משפחת ואגונר, זוג עם שני ילדים, שמכוניתם התקלקלה.
אותה שעה עסוק דן פורסטר, מדען גאון, חולה סוכרת ובעל משקל יתר, בפרויקט שתכנן למקרה שהשביט יכה - הוא עוטף באריזות אטומות ומוגנות היטב ספרים, שיעזרו לשורדים לבנות את הציוויליזציה מחדש, ומטמין אותם בבור ספיגה, שיצא משימוש שנים קודם לכן.
כשהוא מסיים, הוא לוקח את ציוד השרידה שהכין לו בעוד מועד, כולל מזרקים וכמות ניכרת של אינסולין, ואת החלק השני של ספר, המלמד כיצד מייצרים דברים, ויוצא לדרך.
מגמתו הסופית היא חוות הסנאטור ג'ליסון.
בחוות הסנאטור מתכנסים אנשי העמק הכסוף, תושבי העיר הסמוכה והחוות השכנות לטכס עצה.
ברור להם, שכל יושבי לוס אנג'לס ובנותיה, שיצליחו להיחלץ מן הפגיעה הראשונית, יעלו אל ההרים וסופם שיגיעו אליהם.
הם מודעים לכך, שאין להם שום סיכוי לשכן, להאכיל ולהלביש את המוני הפליטים שיתדפקו על דלתם, והם נאלצים, בניגוד למצפונם ולרגשותיהם הטבעיים, לקבוע למי ירשו להיכנס ואת מי ידחו, בידיעה ברורה שהם גוזרים את דין הנדחים למוות.
כאשר מגיעים אל שערי החווה הארווי רנדל עם מארק, ג'ואנה ומרי ואנס ואחריהם טים האמנר ואיילין האנקוק עם משפחת ואגונר, הם יודעים שזה הסיכוי האחרון שלהם.
המזל משחק להם: גורמים שונים, ביניהם היכרותו של הארווי עם מורין ג'ליסון, הידע של טים בפיזיקה ויכולתו לצפות שעות בכוכבים בלי לנוע, מקצוע הבנאי של מר ואגונר והכשרתו של מארק כנחת, משכנעים את המחליטים בדבר לקבלם אל החווה.
כל אחד מהם מוצא את מקומו בצוותי העבודה המתארגנים במקום בתקווה, שיצליחו לעבור את החודשים הבאים, במנות מזון מוקצבות, ללא תרופות מעבר למצוי בידם, ללא כל סיכוי לעזרה ואל מול נחילי פליטים חסרי כל שעודם מגיעים, במספרים קטנים והולכים.
בין אנשי האזור מתבלט בחשיבותו הארי ניוקומב, מי שהיה עד מכת הפטיש דוור צעיר, קטן וחסר חשיבות.
ביום הגורלי היה בעיצומו של סיבוב שגרתי בין חוות נידחות, בלי שיידע מה ארע.
מכת הפטיש הסתברה לו תחילה כרעידת אדמה ותו לא, אך כשקווי חשמל וטלפון שנפלו אינם מתוקנים, הרדיו איננו משדר ואין איש מגיע מן העיר לראות מה אירע לו ולמשאית הדואר שלו, הארי מבין, שסוף העולם אכן הגיע, בניגוד לכל ציפיותיו.
הארי הדוור, שאיננו יכול לשרת עוד את הדואר של ארצות הברית - בגשם ובברד, בלהט יום ובחשכת לילה כנאמר - מתגייס מטעם עצמו ובברכת הסנאטור להיות שליח ומקשר בין כל חלקי העמק הכסוף.
בו בזמן מתארגנת בדרכים חברה שונה בתכלית - שרידי הצבא, שנשלח לאתר פליטים ולסייע להם, הפכו לעריקים פרועים בהנהגת הסמל הוקר, לאחר שחיסל בירייה את מפקדו.
הפלוגה נעה בדרכים, משתלטת על בתים, אם ריקים ואם מיושבים, בוזזת כל מזון שהיא יכולה לשים ידיה עליו, מחסלת את מי שאינו מוכן להצטרף אליה וכאמצעי גיוס מזוויע במיוחד, פונה לקניבליזם.
במשך הזמן הם מצרפים אליהם את חבורת השודדים של עלים נאסור (שחיסלה את הכנופיה שרצחה את אשתו של הארווי ובזזה את ביתו וראשה מתאבל עדיין על תכולת משאיתם, שהתפוצצה במהלך קרב הכנופיות), ולאחר זמן משתלט עליהם המטיף התקשורתי הנרי ארמיטאג', הממשיך בהטפותיו הרצחניות ומפיל את חיתתו על יתר האנשים.
הכנופיות הנפרדות הופכות לצבא גדול ומשוכלל, שכמעט אין לעמוד בפניו - איום ממשי לעצם קיומו של "המבצר", כפי שאנשי ג'ליסון מכנים את אזור ההרים שלהם.
בעיצומן של עבודות ההתבצרות, שרידי החקלאות ואיסוף המצרכים שעוד ניתן להציל מן החנויות והמחסנים המוצפים, נוחתת החללית הסובייטית עם ארבעת אנשי החלל.
הם נשארו למעלה כל עוד יכלו, אספו מידע ושידרו כל כמה שיכלו למקומות שעוד הצליחו לקלוט אותם.
הם ראו את הפגיעות באמריקה, באירופה, במזרח התיכון, בסין ובשאר המזרח הרחוק.
הם ראו גם את הטילים הסינים המשוגרים אל ברית המועצות והצליחו למנוע ברגע האחרון שיגור טילים אמריקאים לרוסיה.
ואז, כיון שהחללית האמריקאית נועדה לנחיתה בים וצוות החילוץ שלה נספה בפגיעת השביט, נאלצו להיענות להזמנת הרוסים ולנחות בחללית שלהם, על סמל הפטיש והמגל המתנוסס עליה בבירור, בלב שרידי היישוב החקלאי בקליפורניה, הנאבק על קיומו, לא הרחק מן העמק הכסוף וחוות הסנאטור ג'ליסון.
הצבא המשולב של חיילים לשעבר, אנשי כנופיות וקנאי דת, מאיים על קיומם של אנשי המבצר וכופה עליהם מלחמה לחיים או למוות.
ייתכן שגורל יושבי המבצר היה נגזר למוות, אלמלא תושייתו של דן פורסטר, שהצליח להגיע אל החווה בכוחותיו האחרונים, יותר מת מחי.
הידע העצום שלו ממציא כלי נשק אימתניים, שבזכותם ניצל המבצר ומחוסלת כנופיית הקניבלים.
אך בכך עוד לא תמו תלאותיהם - תחנת הכוח שבעמק סן ווקין, היחידה ששרדה את מכת הפטיש, מאוימת אף היא.
שרידי הקנאים מאיימים להשמידה, משום שהם רואים בה את יציר השטן.
אנשי המבצר חלוקים בדעותיהם - רבים מהם מוכנים לוותר על התחנה, לתת מקלט לאנשיה ולהישאר בטוחים ומוגנים מרע בגבולות המבצר, שאינו מאוים עוד.
ג'ון בייקר נהרג בקרב הראשון על התחנה, אבל ריק דלאנטי, פצוע אך כשיר לפעולה, לוקח את הפיקוד לידיו וקורא להצלת התחנה, כבסיס יחיד לציוויליזציה עתידית.
הוא טוען להצלתה, כדי שילדיהם, שניצלו מן האסון, לא יידונו לחיים פרימיטיביים, למאבקי שרידה ונחשלות לעד.
את המחלוקת מכריע, ברגעי חייו האחרונים, הסנאטור ג'ליסון, בצוואה שהוא מוסר בנשימתו האחרונה לעוזרו, אל הארדי - תן שוב את הברק לילדי.
החורף עובר ואנשי המבצר חיים, בטוחים מרע ובונים את חייהם מחדש.
יש להם חשמל, קשרי החוץ עם קהילות אחרות שהצליחו לשרוד מתחדשים בהדרגה.
טים מקבל את שטר החוב שחתם כשרכש את מכונית הבלייזר שלו, בלי לדעת אם יידרש אי פעם לשלמו.
מטוס סילון ראשון חולף בשמי העמק.
מן הבחינה החברתית, אפשר להבחין בדמיון בין גישתה של איין ראנד לזו של הצמד ניבן-פורנל.
מאבקם של השורדים, לא רק לעצם קיומם אלא גם לקיום סדר ומשטר בעולם מתפורר.
הוא איננו נרתע מפסקי דין של הוצאה להורג או של גירוש, שאף הוא שווה ערך לגזר דין מוות על המגורשים, בידיעה שהיסוס, רתיעה ורחמים שלא במקומם עלולים למוטט את כל מאמציהם להחזיק מעמד באסון.
איילין האנקוק חוששת, שנוכחותה עלולה לפגוע בסיכוייו של טים האמנר להינצל, אך בסופו של דבר היא מתגלה כנכס שאין לו תחליף במערכת הארגון של תושבי העמק, כשכל כישורי הניהול שלה וניסיונה עומדים לרשות החברה.
טים האמנר, נער השעשועים שבילה את ימיו במשחקי אסטרונומיה להנאתו ומעולם לא נאלץ לעבוד למחייתו מגלה, שבכוחו לתרום לביטחון הקהילה ולעצם קיומה.
אריק לארסן, השוטר בן קנזס החולם על קריירה ספרותית, מזדעזע להיווכח, ברגעים שלאחר מכת הפטיש, בחורבן החוק והסדר שראה כמובנים מאליהם, כשמעשה רצח מתרחש לנגד עיני השוטר, שאיננו עושה דבר והמונים נידונים למוות משום שדרכם להצלה נחסמה על ידי קנאי דת.
אך הוא איננו מוכן לוותר על אנושיותו ועל מעמדו כמשרת הציבור והחוק - במקום לנסות לברוח אל ההרים כל עוד הדבר אפשרי, הוא עושה את דרכו אל בית המעצר, שם יושב האנס הרוצח שעצר בערב הקודם.
יתר העצורים שוחררו על ידי הסוהר, אך הוא נמנע משחרור הרוצח המסוים הזה ואריק לארסן, שאיננו מסוגל לשחרר אותו אחרי שראה את תוצאות פשעו, יורה בו כדי שלא יטבע בתאו כעכברוש.
דן פורסטר, חולה, מזה-רעב, חסר הגנה וקופא מקור, ממשיך לגרור את עצמו בשארית כוחותיו אל חוות הסנאטור כדי לגלות לשורדים את סוד הספרים שהציל והסתיר, כדי שישמשו לשיקום הציוויליזציה כשיתאפשר הדבר.
מורין ג'ליסון משתדלת לתרום את חלקה לצד אביה ושאר השורדים, אך נופלת מדי פעם קורבן לייאוש, ספקנות וגינוי עצמי.
היא יודעת, שמעמדה כנסיכה יורשת עלול לחייב אותה לוותר על הגבר שהיא אוהבת ולהינשא לטוען השני לשלטון בעמק הכסוף, ג'ורג' כריסטופר, כדי שהשלטון לא יתפצל אחרי מות הסנאטור, והיא מוכנה לקבל את הדין, למען המשך קיומה הרופף של הקהילה.
במקביל לסיפור העלילה, משובצים בספר קטעים מספרי מדע ומדע בדיוני, ציטטות מן התנ"ך ומן הברית החדשה, נבואות חורבן ועוד.
הספר זכה בפרס קמבל והיה מועמד לפרס הוגו ופרס נבולה.
בעברית יצא הספר בשנת 1981 בהוצאת לדורי, בתרגום שלומית קדם.
פטיש אוויר (מוכר בסלנג עברי גם כ"קונגו" או "קנגו") הוא כלי עבודה פנאומטי (המופעל על ידי לחץ אוויר) נייד, המשמש לחציבה באמצעות תנועות חוזרות ונשנות של הקשה.
שימושיו העיקריים של הכלי הם חציבה בסלע ושבירת מדרכות במסגרת עבודות בינוי עירוניות.
בשפה האנגלית במדינות צפון אמריקה ובאוסטרליה הוא מכונה Jackhammer.
טכניקת הקידוח של הכלי דומה להפעלת פטיש או אזמל, והוא מבצע את מלאכת החציבה תוך נעיצה של הלהב שלו בחומר הנחצב - בניגוד לתנועה הסיבובית של כלים כגון מקדחה.
טכניקת החציבה של פטיש האוויר מסתמכת על משקלו הרב של הכלי, אשר מקל על חדירת הלהב אל תוך החומר הנחצב.
תחת השפעת הכבידה, משקלו של הכלי מכה במשטח פעם אחר פעם, עם כל מחזור של הקשה.
יתר על כן, מפעיל הכלי משתמש לעיתים גם במשקל גופו על מנת להפעיל לחץ על המכשיר ולהקל בחדירתו למשטח הנחצב.
בשל כך, השימוש בכלי לחציבה בקירות או במשטחים משופעים בתלילות אינו יעיל.
לחץ האוויר לפטיש האוויר מסופק בדרך כלל על ידי מדחס אוויר (נפוץ בכינויו בישראל "קומפרסור", שמו של המדחס בשפות לועזיות [Kompresor]) נייד.
כיום נפוץ השימוש במדחסים בורגיים המונעים במנוע דיזל.
אך בעבר היו נפוצים גם מדחסי בוכנה.
המדחס ממוקם בדרך כלל על עגלה נגררת, עליה מותקן גם גנרטור חשמלי לטובת הפעלת כלים חשמליים אחרים ואספקת אור.
כלים נוספים המשמשים למטרות דומות
פטיש הידראולי - משתמש בכוח של דחיסת נוזל על מנת לבצע את פעולתו.
זהו כלי גדול משמעותית מפטיש האוויר, ומוצמד לעיתים לכלי צמ"ה כגון מחפרים ומחפרונים.
הכלי ההידראולי משמש לעבודות בינוי, חציבה, כרייה או הריסת מבנים.
פטישון - כלי חשמלי, קטן יותר מפטיש האוויר הסטנדרטי, אשר מדמה באמצעים אלקטרו-מכניים את פעולת ההקשה.
כלי זה מיועד בדרך כלל למשימות בינוי פשוטות (ולעיתים אף למלאכות שיפוץ ביתיות), או למקומות שאינם נגישים לציוד כבד ולעגלת המדחס.
הרעש שמפיק פטיש האוויר בהקשותיו, בשילוב עם רעש מדחס האוויר, יכולים להגיע עד לרמה מסוכנת של 100 דציבל במרחק של 2 מטרים מנקודת ההפעלה.
רעש זה עלול לגרום לנזקי שמיעה (בעיקר לטיניטוס), ועל כן מפעילי הכלי מחויבים ברוב המקרים בחבישת כיסוי אוזניים.
פטישי אוויר חדישים כוללים משתיק קול המורכב בצורה גלילית על הכלי (בדומה לפעולתו של משתיק קול המורכב על כלי ירייה).
סכנה נוספת לבריאות נובעת מחשיפה ממושכת לויברציה שמייצר המכשיר.
ויברציה זו עלולה לגרום לכשלים בזרימת הדם באצבעות המפעיל - תופעה המכונה "אצבע לבנה".
הוויברציה עלולה אף לגרום לנזק בעצב התווך בשורש כף היד.
בסרט תעלת בלאומילך של אפרים קישון משנת 1969, הדמות המרכזית היא אדם משוגע אשר מפגין גילויי אהבה לפטיש האוויר שלו - ומשתמש בו על מנת לחצוב תעלה לאורך רחוב אלנבי בתל אביב.
עלילת הסרט עוסקת ברעש הרב שמלאכת הקדיחה מייצרת, תוך הפרעה לרווחת התושבים במקום, ובסצנות מסוימות בסרט לא ניתן לשמוע דבר פרט לרעש הקדיחה הבלתי פוסק.
בסלנג הישראלי, הכינוי "פטיש אוויר" שימש בעבר כהרחבה לכינוי "פטיש", והוא מהווה כינוי מחמיא לגבר.
פטיש קיטור הוא מכשיר מכני רב עוצמה המיועד לחישול פלדה.
בין אמצע המאה ה-19 ואמצע המאה ה-20 ניצב פטיש קיטור גדול בליבו של כל מפעל פלדה והוא הפך לאחד מסמלי המהפכה התעשייתית בה נעשה שימוש במכונות ליצירת מכונות.
פטיש הקיטור מורכב מגוף מתכת קשה (זהו ראש הפטיש) המותקן במסילה ומונע במנגנון בוכנה הנעה בתוך גליל המצוי בראש המתקן.
מתחת לגוף הבוכנה ומסילת הפטיש מוצב סדן.
פטישי קיטור גדולים ניצבים על שתי רגליים ("צורת A") שביניהן מוצב הסדן.
תצורה אחרת, לפטישים קטנים יותר, היא שהסדן מוצב בעיקול זרוע יחידה המחזיקה את הצילינדר.
על הסדן מניחים הפועלים מטיל פלדה לוהט, ראש הפטיש מועלה לגובה באמצעות לחץ קיטור ונופל על הסדן (בנפילה חופשית, עקב שחרור הקיטור הלוחץ אותו מעלה או בלחץ קיטור בכיוון הנגדי), מכה על המטיל ומרקע אותו.
משקל ראש פטיש הקיטור הקטן ביותר הוא 45 ק"ג והגדולים מגיעים לכדי 90 טון.
הפטיש הומצא בשנת 1837 על ידי הממציא הסקוטי ג'יימס נסמית' (James Nasmyth) והשימוש המעשי הראשון נעשה על ידי החברה הצרפתית שניידר בעיר קרוזו שזכתה למובילות בתחום.
בשנת 1877 נבנה על ידי שניידר בעיר קרוזו פטיש ענק אשר עוצמת מכתו הייתה 412,000 קילוגרם-מטר, הוא נקרא "פטיש קרוזו".
עד 1891 היה זה פטיש הקיטור הגדול בעולם, באותה שנה קנתה חברת הפלדה האמריקאית בית לחם סטיל את הזכויות משניידר ובנתה פטיש בעיצוב דומה שמכתו הייתה בעוצמה גדולה יותר.
משקל ראשו של "פטיש קרוזו" היה 75 טון ורגליו הונחו על מצע עשוי עץ אלון שהונח ישירות על הסלע בחפירה בעומק 11 מטרים.
הפטיש היה מרכז התעניינות ציבורית ולעיתים הוזמן קהל לצפות בו בפעולה.
במיוחד הופגנו יכולות עדינות של השליטה בכוח, כגון פיצוח אגוז מבלי לפגוע בתוכנו.
ב-1969 פורק הפטיש מסדנתו והוצב בכיכר המרכזית של העיר קרוזו.
פטיש המכשפות הוא חיבור בן המאה ה-15 מאת האינקוויזיטור היינריך קרמר, העוסק במכשפות ובציד מכשפות.
"פטיש המכשפות" נכתב בלטינית ב-1486 ונדפס לראשונה בשפייר ב-1487. מטרתו הייתה להוכיח שמכשפות ומכשפים אכן קיימים, להראות ולהסביר מדוע נשים נוטות לעסוק בכישוף יותר מגברים, ולשרטט קווים לדמותם של מכשפים, שיאפשרו את זיהוים והעמדתם לדין של העוסקים בכישוף.
החיבור פורסם תחת שמם של האינקוויזיטור היינריך קרמר והתאולוג יקוב שפרנגר, אך מידת מעורבותו של שפרנגר בכתיבת החיבור שנויה במחלוקת.
יש הגורסים שחלקו בכתיבה היה שולי בלבד, ואילו אחרים טוענים שהחיבור נכתב על ידי קרמר לבדו, וכי שמו של שפרנגר צורף בתקווה להקנות לחיבור יתר סמכות ואמינות.
ניסיונותיו של קרמר להעמיד לדין מכשפות החלו כבר ב-1484 במחוז טירול, אך מאמציו לא עלו בידו.
הוא גורש מן המחוז, ותואר על ידי הבישוף המקומי כ"שוטה זקן".
יש הגורסים כי ההשפלה שחש בעקבות האירוע היא שהניעה אותו לכתוב את "פטיש המכשפות", כאקט של הצדקה עצמית ושל נקמה.
יתר על כן, לטענת כמה מן החוקרים, הכישלון בטירול הוא שהוביל את קרמר לפנות לאפיפיור אינוקנטיוס השמיני בבקשה להוציא בולה אפיפיורית שתאשר את חקירתם והעמדתם לדין של חשודים בכישוף.
אינוקנטיוס נענה לבקשה ובדצמבר 1484 פרסם את הבולה Summis desiderantes שהכירה בקיומם של מכשפים ומכשפות והעניקה לאינקוויזיציה את הסמכות לחקור, לעצור ולהעניש את העוסקים בכישוף.
הבולה האפיפיורית נכללה בהקדמה של "פטיש המכשפות", לצד הסכמה מאת הפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת קלן.
"פטיש המכשפות" נשען לא מעט על חיבורים קודמים ובייחוד על חיבורו של יוהנס נידר, הפורמיקריוס (Formicarius, 1435), שעסק אף הוא בנושאים דומים.
ניכרת בחיבור גם השפעתם של טקסטים מן התקופה הקלאסית ובייחוד של רעיונות נאו-פלטוניסטים, ששגשגו באירופה של ראשית העת החדשה.
אף שהחיבור עוסק בכישוף של גברים ונשים כאחד, הוא מתמקד בעיקר בנשים ומדגיש כי התופעה נפוצה בקרבן הרבה יותר.
החיבור נחלק לשלושה חלקים: החלק הראשון מתמודד עם טענות המכחישות את קיומם של מכשפים וקובע שכדי שיתקיים כישוף צריכים להתקיים שלושה מרכיבים מהותיים: כוונות זדוניות מצד המכשף, עזרתו של השטן ואישורו של אלוהים.
עוד נטען בחלק זה כי כוחו של הכישוף נשען על תאוות הבשר וכי כיוון שנשים תאוותניות יותר מגברים, הרי שהן נוטות יותר לכישוף.
החלק השני מתאר מקרים ספציפיים של כישוף, את דרך פעולתן של מכשפות ואת אסטרטגיות הגיוס שלהן.
חלק זה מפרט כיצד מוטלים כשפים ומציע כמה דרכים להתגונן מפניהם.
החלק השלישי עוסק באופן שבו יש לנהל משפט באשמת כישוף, החל מפתיחת ההליך הרשמי ואיסוף המידע המפליל ועד לחקירתם והרשעתם של הנאשמים.
בין היתר נטען כי אישה שאינה בוכה בזמן חקירתה תחשב באופן אוטומטי למכשפה.
"פטיש המכשפות" זכה לתפוצה רחבה תוך זמן קצר ובין השנים 1487 ל-1520 ראו אור 13 מהדורות שלו.
שני גורמים מרכזיים תרמו לפופולריות הרבה של החיבור: הראשון הוא המצאת הדפוס באמצע המאה ה-15 והשני הוא התסיסה הדתית והמאבקים הדתיים שנלוו לרפורמציה הפרוטסטנטית ולקונטרה-רפורמציה שבאה בעקבותיה.
ב-1600 פורסם חיבור אקדמי ומפורט יותר מאת הישועי מרטינוס דלריוס, Disquisitionum magicarum libri sex ("מחקרים אודות הכישוף בשישה כרכים"), אך "פטיש המכשפות" נותר ספר פופולרי ונפוץ.
במהלך ימי הביניים הוקיעה הכנסייה הקתולית את האמונה בקיומן של מכשפות וקרל הגדול אף אסר העלאת מכשפות על המוקד בשל היותו מעשה פגאני.
בראשית המאה ה-15 שבה האמונה במכשפות לשגשג בחברה האירופית, אך העונשים בעוון כישוף היו עדיין זניחים למדי.
בעקבות "פטיש המכשפות" נעשתה רדיפת המכשפות ברוטלית יותר ותופעת הכישוף נתפסה כאיום ממשי על שלום החברה.
עם זאת, קיימת כיום הסכמה רחבה בקרב החוקרים שהתפקיד שמילא "פטיש המכשפות" בהתפשטות רדיפת המכשפות בעת החדשה זניח מכפי שנהוג היה לחשוב.
פרסום החיבור היה רק מרכיב אחד בסדרה של גורמים שהובילו להתפרצות הרדיפות, על רקע המתחים החברתיים והמאבקים הדתיים שליוו את המהפכה הפרוטסטנטית.
פטיש פלסטיק הוא צעצוע עשוי פלסטיק צבעוני בצורת פטיש, ובשני קצותיו צפצפות עשויות גומי או פלסטיק גמיש, המשמיעות קול צפצוף כאשר מכים עליהן.
בחלק מן הפטישים מותקנת גם משרוקית בקת הפטיש.
הפטיש היה פופולרי במיוחד בחגיגות יום העצמאות של מדינת ישראל (ולכן נקרא גם "פטיש יום העצמאות") וכן בחגיגות פורים.
המנהג היה להכות על ראשם של מכרים וחוגגים אחרים באמצעות הפטיש.
החל משנות התשעים חלה ירידה עקבית בשיעור השימוש בפטיש מסוג זה, ובעשור השני של המאה העשרים ואחת הוא נעלם כמעט לגמרי.
את מקומו תפסו פטישי פלסטיק מתנפחים אשר גורמים פחות אי-נוחות לאדם אשר בו מכים עם הפטיש.
פטיש לשיער ערווה (באנגלית נקרא גם pubephilia) הוא תופעה של פטיש שבה אדם נמשך מינית לשיער ערווה אנושי, או מתגרה מינית למראה או לתחושה של שיער ערווה, של זכר או נקבה.
עוררות מינית יכולה לקרות ממראה או ממגע בשיער ערווה.
אדם עם פטיש זה עשוי ליהנות משיער ערווה פלומתי, עבה, או מסגנון אחר של שיער ערווה.
יכולה להיות העדפה לצבע מסוים, כגון שיער ערווה שחור, בלונדיני או ג'ינג'י.
למרות שזה עשוי להיחשב פטיש, רבים רואים בשיער ערווה דבר אסתטי, המאפיין אדם בוגר - זכר או נקבה.
בגיל התבגרות, בנות רבות מרגישות חוסר נוחות עם ההופעה הפתאומית של שיער ערווה.
לעיתים הן חשות שזה דבר מלוכלך, משום שבמקרים רבים מראה של שיער ערווה נמנע מהן על ידי המשפחה והחברה.
לעומתן, נערים צעירים נוטים שלא להיות מוטרדים מצמיחת שיער הערווה שלהם, משום שברוב המקרים הם ראו קודם את שיער הגוף של אביהם.
עם זאת, עבור ילד צעיר מראה של אזור הערווה הנשי הוא בדרך כלל "מסתורי", משום שנערות צעירות לומדות "לשמור" על "השטח הפרטי" שלהן מעיניים או ידיים צעירות וסקרניות.
בנוסף, במקרים רבים ילדות מחונכות לכך שהמראה של אזור הערווה של בנים הוא דבר גס, בלתי מוסרי ואפילו דוחה.
מחקר שבוצע בארצות הברית על ידי אלפרד קינסי מצא כי 75% מהמשתתפים ציינו כי מעולם לא היה עירום בבית שגדלו בו, 5% מהמשתתפים אמרו שהיה בביתם עירום "לעיתים רחוקות", 3% אמרו "לעיתים קרובות", ו-17% אמרו שזה היה "רגיל".
המחקר מצא כי לא היה הבדל משמעותי בין מה שדווח על ידי גברים ועל ידי נשים מבחינת תדירות של עירום בבית.
בסקירה ספרותית משנת 1995, פול אוקאמי הסיק שאין ראיות אמינות המקשרות חשיפה לעירום של ההורים להשפעה שלילית כלשהי.
3 שנים לאחר מכן סיים צוותו מחקר מתמשך של 18 שנה שהראה כי לחשיפה כזו הייתה השפעה מועילה מסוימת, בייחוד לגבי בנים.
פטיש חירום הוא אמצעי בטיחות המותקן בכלי רכב ומשמש להימלטות באמצעות שבירת החלון בשעת חירום.
הפטיש בעל ידית פלסטיק וקצה מפלדה.
השימוש העיקרי בו הוא לשבירת חלון,במקרה חירום בו לא ניתן לצאת דרך הדלתות.
שימוש נוסף של פטיש חירום הוא קריעת חגורות בטיחות במקרה חירום בכלי תחבורה.
פטיש החירום נפוץ בתחבורה הציבורית, בעיקר באוטובוסים ורכבות אבל גם בבניינים.
פטיש יו"ר או פטיש שופטים הוא פטיש טקסי קטן שבדרך כלל עשוי מעץ, ונועד להטחה על משטח קשיח לרוב עשוי מעץ, על מנת ליצור רעש.
נהוג להשתמש בפטיש יו"ר בבתי משפט ובמכירות פומביות על מנת לשמור על הסדר ולמשוך את הקשב של הקהל.
זהו אחד החפצים המזוהים ביותר עם עולם המשפטים.
על פי המסורת, השתמש סגן נשיא ארצות הברית ג'ון אדמס בפטיש יו"ר על מנת לקרוא לסדר את הפגישה הראשונה של הסנאט האמריקאי בניו יורק בשנת 1789.
בשנת 1954, הפטיש המסורתי של הסנאט האמריקאי, אשר היה עשוי שנהב ועוצב בצורת שעון חול, נשבר בעת דיון בהובלת ריצ'רד ניקסון, סגן נשיא ארצות הברית באותו זמן.
ב-17 בנובמבר 1954 קיבל הסנאט האמריקאי פטיש יו"ר חלופי וזהה למקור במתנה מסגן נשיא הודו, סרוופלי רדהקרישנן.
ב-1717 החלו הבונים החופשיים להשתמש בפטיש יו"ר בישיבותיהם.
בכנסת מקבל יושב ראש הכנסת פטיש יו"ר בעת מינויו.
פטיש היו"ר מזוהה מאוד עם שופטים ובתי משפט, אך הוא משמש בבתי משפט רק במספר מדינות, ביניהן ארצות הברית ורוסיה.
בישראל, בצרפת ובממלכה המאוחדת לא נהוג להשתמש בו.
פֶטִישׁ לכפות רגליים, פודופיליה (Podophilia) או פוט פטיש (מאנגלית: Foot fetishism), הוא משיכה, לרוב משיכה מינית, לכפות רגליים.
על פי מחקרים שונים שנעשו לגבי תפוצות הפטישיזם, זהו הפטיש הנפוץ ביותר הקיים אצל בני אדם, יותר מכל פטיש אחר.
הפטיש נפוץ יותר אצל גברים מאשר אצל נשים.
רבים מבעלי פטיש זה הם בעלי פטיש גם לאביזרים וחפצים הקשורים לכפות הרגליים בזמן היותן על כף הרגל, כמו גרביים, כפכפים או נעליים לסוגיהן, וכן לתכשיטים המולבשים על הרגל או טיפוח מסוים של הרגל כגון לק ציפורניים, צמידים, טבעות ועוד.
מוקדי המשיכה בכף הרגל יכולים להיות האצבעות או סוליות כפות הרגליים, כולל הכריות, הקשתות או העקבים של כף הרגל, או לאפקט מסוים של כף הרגל, כגון ריח כף הרגל, כמו גם לתכונות מסוימות של כף הרגל, כגון כף רגל קטנה או גדולה, אצבעות ארוכות או קצרות ועוד.
מימוש הפטיש יכול להתבטא בין היתר ברצון לצפות, לגעת, לעסות, לנשק, ללקק, למצוץ, להריח ולדגדג את כפות הרגליים, ובכך מגיע בעל הפטיש לעוררות מינית.
אדם עם פטיש לכפות רגליים יכניס בדרך כלל את פרקטיקות הפטיש השונות כחלק בלתי נפרד מיחסי המין שלו - כמשחק מקדים, תוך כדי היחסים או לאחריהם.
תנוחה נפוצה ומפורסמת בסשנים של פטיש לכפות רגליים היא ה"פוטג'וב", שמשמעה שפשוף וגירוי איבר המין על ידי כפות הרגליים.
לעיתים פעולת הפוטג'וב נעשית במקביל לפעולה פוט פטישיסטית נוספת כגון הרחה או ליקוק של כף הרגל השנייה של הפרטנרית המינית, או הערצת כפות רגליה של פרטנרית מינית נוספת, במטרה להגביר את הגירוי המיני, כאשר השיא של הפעולה מגיע עם האורגזמה.
פטיש זה מתקשר לעיתים ליחסי שולטת-נשלט בתחום הבדס"מ.
הפטיש יכול לבוא לידי ביטוי הן כחלק מסשן השליטה, בהיות כפות רגליים המקום הנמוך ביותר בגוף, דבר המבטא השפלה עבור הנשלט, והן לאחר הסשן, כפרס על התנהגות טובה של הנשלט, השולטת מאפשרת לו לממש את הפטיש שלו.
בהקשר זה אמר דוקטור סקוט ג'ייקובי, סקסולוג שמתמחה בהתנהגות מינית אלטרנטיבית: "להתרכז בכף הרגל זה אקט של השפלה, כאילו שאני טוב מספיק רק בשביל לגעת בכפות הרגליים שלך".
קיים קושי לאמוד את כמות האנשים בעלי פטיש לכפות רגליים, מכיוון שאנשים לא נוטים לחשוף את הפטיש באופן פומבי.
יתרה מכך, לפי סקרים שהתבצעו בבריטניה, למעלה מחצי מבעלי פטיש לכפות רגליים הבריטים מעדיפים להסתיר את נטייתם הפטישיסטית אפילו מפני הפרטנריות המיניות שלהן, ובשל כך לא ניתן לאמוד באופן מדויק או קרוב לכך את שיעורם באוכלוסייה.
אף על פי כן, במשך השנים נעשו מחקרים ומדדים שונים, שבדקו באופן יחסי את כמותם, ביחס לפטישים אחרים ובכלל, בהתבסס על שיעור הפעילות שלהם ברשתות החברתיות השונות.
חוקרים באוניברסיטת בולוניה שבאיטליה בחנו 381 דיונים באינטרנט שמקורם בקבוצות פטישיזם, כדי לאמוד את השכיחות היחסית של הפטישים השונים.
בדיונים אלו השתתפו מעל 5,000 אנשים.
החוקרים העריכו את שכיחותם של הפטישים השונים על סמך היסודות הבאים:
מספר קבוצות דיון שהוקדשו לפטיש ספציפי.
החוקרים הסיקו כי הפטישים הנפוצים ביותר הם חלקי גוף (33%) או חפצים שקשורים לגוף האדם (30%, כגון תכשיטים ולבוש).
מבין האנשים שהעדיפו חלקי גוף, 47% מהם העדיפו כפות רגליים ואצבעות כפות רגליים.
מבין האנשים שהעדיפו חפצים הקשורים לגוף האדם, 32% מהם העדיפו חפצים הקשורים לכפות הרגליים (נעליים, מגפיים וכולי).
חברת "אמריקה און ליין" פרסמה באוגוסט 2006 נתונים על מונחי חיפוש נפוצים של המנויים לאתר.
בדירוג זה, מבין הביטויים שכללו את המילה "fetish", החיפוש הנפוץ ביותר היה "foot fetish", בפער ניכר מהחיפושים האחרים.
ערוץ הטלוויזיה האמריקאי "קומדי סנטרל" הציג במרץ 2016 נתון על תפוצת הפרסומים באינסטגרם.
הנתון שהוצג גילה שמספר הפרסומים על כפות רגליים ("feet") היה 5,437,095 - מספר פרסומים גדול בהרבה מאשר פרסומים על איברים הנחשבים מיניים, כגון "ass" (שהכיל 4,123,150 פרסומים) או "boobs" (שהכיל 2,562,899 פרסומים בלבד).
האזכור הידוע הראשון בהיסטוריה הכתובה של פטיש לכפות רגליים הוא משנת 1220, של הדרשן והמטיף ברטולד מרגנסבורג, אם כי פרקטיקות מיניות עם כפות הרגליים מוזכרות כבר בטקסט העתיק "קאמה סוטרה", העוסק בין היתר בהתנהגויות מיניות בין בני אדם.
התעניינות מוגברת בכפות רגליים כאובייקטים מיניים נצפתה באירופה במהלך המאה ה-12, ובמאות ה-16 וה-19. ישנם חוקרים שניסו לקשור את ההתעניינות הזאת כתגובה למגפות של מחלות מין שנפוצו באירופה באותם ימים.
במקרים אלה, פטיש לכפות רגליים נתפס כאלטרנטיבה של "מין בטוח", ללא סכנה של התדבקות במחלות הללו.
יחד עם זאת, מציינים החוקרים שהגורם להתעניינות המוגברת בפטיש יכול לנבוע משוויון הזכויות היחסי שקיבלו הנשים באותה תקופה, ופטיש לכפות רגליים נתפס כבר אז כדומיננטיות נשית ביחסים שבין המינים.
הנוירולוג ויליאנור ראמצ'אנדרן הציע שהגורם לפטיש לכפות רגליים, בדומה לשאר הפטישים, נגרם על ידי אזור במוח, הסמוך לאזור התחושתי (סומטו-סנסורי) הראשוני של קליפת המוח, שקשור לאיברי המין.
ראמצ'אנדרן הציע שלעיתים מתרחש קשר עצבי בין שני האזורים, וכך נוצר הפטיש.
החוקר דזמונד מוריס הציע שפטיש לכפות רגליים נרכש בגיל צעיר, ולא מולד.
הוא מציין שגורם חשוב לרכישת הפטיש יכול להיות כתוצאה ממישוש כפות הרגליים בגיל צעיר, הגורם להתמכרות לתופעה שבעצם "הוטבעה" בו לכל חייו.
גם הפסיכולוג והנוירולוג זיגמונד פרויד סבר שהפסיכואנליזה פענחה את הסיבות לפטיש כפות הרגליים בשימת דגש על ריחן.
פטיש זה נובע מדחף קופרופילי (coprophilic) טבוע באדם אשר מדוכא ואבד.
כפות רגליים ושיערות הם חפצים בעלי ריח חריף ואחרי דחיית הריחות בחברה המודרנית הם הועלו והפכו לפטישים.
נובע מכך שרק כף רגל מריחה מהווה חפץ פטיש.
בנימה נוספת מוסיף פרויד שהרגל עשויה לשקף את הפין החסר באישה ובמקרים מסוימים של פטיש כפות רגליים פרויד מצא שהרגל דומה לפין.
הסופר והפילוסוף הצרפתי ז'ורז' בטאיי הציע שפטיש לכפות רגליים הוא חלק מנטיית הבדס"מ.
וסגידה לכפות רגליים, בהיותן המקום הנמוך ביותר בגוף, היא מימוש של הנטייה.
על אף מיעוט המקרים בהם נצפו בעלי פטיש לכפות רגליים מבצעים מעשים פליליים כדי לספק את הפטיש שלהם, ולרוב הפטיש מסופק במסגרת הסכמה שבין שני אנשים מבוגרים, במשך השנים התפרסמו באמצעי התקשורת כמה מקרים כאלו.
במאי 2006 נעצר צעיר בן 23 לאחר שהודה שניסה לנשק וללקק כפות רגליים של כ-70 נשים ברכבת התחתית של ניו יורק.
הצעיר, שנעצר לאחר שניסה ללקק רגליה של אישה נוספת, הואשם בהטרדה וניצול מיני, ו"גם בכליאה לא חוקית", מכיוון שנהג להחזיק בכפות רגליהן של קורבנותיו בחוזקה ולא שחרר אותן.
באפריל 2007, מנהל תיכון באוהיו שבארצות הברית הואשם בביצוע עבירות מין לאחר ששלושה תלמידים בני 14 התלוננו במשטרה כי שילם לכל אחד מהם 15 דולרים כדי לנשק את כפות רגליהם היחפות.
על אף טענתו של המנהל שהדבר נעשה במסגרת התערבות שבין המורים והתלמידים במשחק כדורעף, וזהו היה עונשו של המפסיד, לאחר פשיטה שערכה המשטרה במשרדו נמצאו כ-400 תמונות של כפות רגליים, ממצא המצביע על כך שאותו מנהל היה פטישיסט כפות רגליים, והדבר לא נעשה באופן תמים.
באוקטובר 2014 שוטר בשם פטריק קין באזור יוסטון שבמדינת טקסס בארצות הברית, עצר רכבה של אישה, וטען שהוא מריח מרכבה ריח של מריחואנה.
לאחר שהאישה הכחישה שהכניסה מריחואנה למכוניתה ביקש ממנה השוטר להמתין בניידת בזמן שהוא מבצע חיפוש ברכבה, שבסיומו טען שמצא סימנים למריחואנה.
קין איים לעצור את האישה, אך הוסיף שבמידה ותאפשר לו לרחרח וללקק את כפות רגליה הוא ישחרר אותה לדרכה.
לאחר שהאישה התלוננה על המעשה במשטרה במחוז האריס שבטקסס, נעצר קין ונפתחה חקירה.
המשטרה, שחשדה שקין ביצע מעשים מעין אלו באופן סדרתי כדי לספק את הפטיש שלו, קראה לנשים נוספות להתלונן במידה ונתקלו במקרה דומה.
במהלך החקירה הגיעו השוטרים לעוד שלוש נשים שטענו שחוו חוויה דומה.
כשנה לאחר מכן הורשע קין על מעשיו ונידון לשנת מאסר בבית הסוהר במחוז האריס קאונטי שבטקסס.
במשפט שהתנהל בשנת 2016 בבית המשפט העליון בערעורו של ניסים חדד, על הרשעתו באונס תינוק, פסק שופט העליון יצחק עמית שיש להותיר את ההרשעה על כנה, והזכיר בפסק דינו את נטיית הפטיש לכפות רגליים של חדד כראיה שהנאשם מחזיק בהעדפה מינית החורגת מהתחום המקובל.
בדבריו כתב: "אין בדברים אלה כשלעצמם כדי להעיד על אשמתו של המערער.
אך מצאתי להזכירם אף שהם נוגעים לצנעת הפרט, מאחר שהדברים חורגים מהמקובל בתחום המיני".
בסופו של המשפט לא התקבלה דעתו של השופט עמית, וחדד זוכה מאשמה מחמת הספק.
שימוש בפטיש לצורכי הכנסה כספית
בשל התפוצה הרחבה יחסית של נטיית הפטיש לכפות רגליים בקרב האוכלוסייה, במשך הזמן התפתחה תעשייה גדולה המספקת שירותים שונים בנוגע לפטיש זה עבור אותה אוכלוסייה, הן בצורת יוזמות מאורגנות כדוגמת מרכזים גדולים המספקים שירותי פוט פטיש כגון מועדוני פטיש ייעודיים לכפות רגליים, והן מקרב נשים שמפרסמות את עצמן באופן עצמאי.
בשנת 2013 התפרסם באתר ניו יורק פוסט כתבה על סטודיו שבמשך היום מספק שירותי ספא ובלילה משמש כמועדון "זנות כפות רגליים".
לפי אותו דיווח של הניו יורק פוסט, נשים צעירות בגילאי 30-18 שנבחרו בקפידה על פי מספר קריטריונים של מראה כפות רגליהן התבקשו להגיע למועדון בשעות הערב, וכ-30 גברים שנכנסו למועדון בתשלום כניסה של 100 דולרים עבור ה"סרסור", הורשו לסגוד לכפות רגליהן של הנשים בתשלום של 20 דולרים למשך 10 דקות.
על אף עולם הדימויים הזנותי, האסורה ברוב מדינות ארצות הברית, בשל העובדה שהנשים לא הסירו כלל את בגדיהן בזמן עבודתן במועדון מלבד נעליהן וגרביהן, התחום אינו נחשב לזנות מבחינה רשמית, והתהליך מותר על פי החוק האמריקאי.
כמו כן, על אף שלרוב נפוצים מועדוני פטיש רבים המיועדים לסיפוק כלל הפטישים ונטיות ה-BDSM, ובין היתר גם פטיש לכפות רגליים, ברחבי העולם קיימים מועדונים ומתקיימים אירועים רבים המיועדים לפטיש לכפות רגליים בלבד.
מועדונים אלה נפוצים בארצות הברית, בבריטניה, בצרפת, בספרד, בגרמניה, בקנדה, באיטליה, בדנמרק, בתאילנד, ביפן, באוסטרליה, בבולגריה ובמדינות נוספות.
הכניסה למועדונים אלה כרוכה בתשלום, ובנוסף לתשלום הכניסה, נדרש תשלום עבור הנשים המאפשרות לבאים לממש את הפטיש שלהם עם כפות רגליהן.
בנוסף לכך, נשים רבות בוחרות להתפרנס מהתחום באופן עצמאי לחלוטין.
חלקן מקבלות לקוחות לביתן או לסטודיו שלהן שבמסגרת זו האישה מאפשרת ללקוח לממש את הפוט פטיש שלו כפי שיחפוץ, בדרך כלל על פי גבולות שהיא קובעת בעצמה טרם הפגישה.
נשים רבות המקבלות לקוחות בתחום יכולות להיות דומינטריקס, כלומר שולטות בתשלום, שבדרך כלל מספקות עבור לקוחותיהן את כלל הפטישים ושירותי ה-BDSM, ולא מתמקדות בפטיש ספציפי, אם כי ישנן נשים הבוחרות להתמקד בפטיש מסוים בלבד ולא מעבר לו.
חלקן האחר של הנשים העצמאיות בוחרות להתפרנס מהתחום "מרחוק", ללא פגישה עם לקוחות, על ידי פרסום תמונות וסרטונים של כפות רגליהן, או מכירת מוצרי כפות רגליים בהזמנה עבור לקוחות, כגון גרביים ונעליים משומשים של האישה, או תכשיטים שנענדו על כפות רגליה ועוד.
בנובמבר 2018 התפרסמה רוקסי סייקס - מתווכת נדל"ן בריטית שבהמשך נהפכה לדוגמנית כפות רגליים.
סייקס פרסמה תמונות של כפות רגליה במסגרת יישום האינסטגרם, ותוך כדי גם מכרה סרטונים של עצמה מדגמנת את כפות רגליה, כמו גם נעליים וגרביים משומשים שלה, במחירים שנעים בין 20 ל-200 שטרלינג לפריט.
לדבריה, היא מרוויחה מהתחום כ-10,000 דולרים לחודש או כ-130,000 דולרים בשנה.
התמקדות בכף הרגל כ"דלק פטיש"
על פי אתר האינטרנט "TV Tropes" , "דלק פטיש" (Fetish Fuel) הוא אמצעי המכניס לתוך יצירה תרבותית מסוימת, כגון סרט או רומן, אלמנטים פטישיסטיים מסוימים שנועדו לעורר את הרגישות הארוטית של הקהל או של המחבר, ובכך למשוך צופים רבים המחזיקים באותו פטיש.
התמקדות בכף הרגל (Foot Focus) הוא סוג של "דלק פטיש" שבו כפות רגליים בולטות באופן חריג ומובהק בסיפור בצורה שאינה מינית באופן גלוי.
דוגמאות להתמקדות בכף הרגל כ"דלק פטיש":
בסרטי אקס-מן, הדמות מיסטיק חושפת את כפות רגליה היחפות בסצנות רבות, ולעיתים קרובות היא משתמשת בכפות רגליה כנשק וככלי לחימה.
דן שניידר, היוצר והמפיק של תוכניות רבות ברשת ניקלודיאון, כגון דרייק וג'וש, iCarly ועוד, לעיתים קרובות הבליט כפות רגליים יחפות בתוכניות שלו.
קוונטין טרנטינו הכליל סצנות כפות רגליים יחפות של נשים ברבים מסרטיו.
פטישים נוספים הקשורים לכפות הרגליים
פטיש לנעליים - פטיש לנעליים הוא משיכה מינית ונתינת תכונות מיניות אטרקטיביות למנעלים שונים כהעדפה מינית מרכזית, או כתוספת ליחסים הרגילים עם בן או בת הזוג.
פטיש זה קרוי לעיתים "רטיפיזם", על שמו של הסופר הצרפתי ניקולא אדם רטיף (23 באוקטובר 1734 - 2 בפברואר 1806), שתיאר בכתביו את משיכתו המינית לנעלי נשים.
למרות שנעלי נשים נחשבות לעיתים כבעלות מימד מיני גם בתרבות הטיפוסית-קלאסית, נהוג להסתכל על החשיבות הזאת יותר בהקשר האתנוגרפי או התרבותי, ולא באופן הפשטני שלו, בניגוד לפטיש לנעליים, המתאר משיכה מינית ממשית לנעלי נשים.
פטיש למגפיים - פטיש למגפיים הוא משיכה מינית ונתינת תכונות מיניות למגפיים, בעיקר למגפי נשים.
על אף שאפשר לסווג את הפטיש למגפיים לתוך הפטיש לנעליים, נהוג להפריד בין שני הפטישים, לאור החשיבות הרבה שנותנים לפטיש למגפיים בתחום ה-BDSM ובמסיבות אופנה פטישיסטיות.
חלק מהחוקרים רואים בפטיש למגפיים את הפטיש הנפוץ ביותר מבין המנעלים או פרטי הלבוש השונים.
פטיש לגרביים - פטיש לגרביים הוא משיכה מינית ונתינת תכונות מיניות לגרביים או לגרביונים לסוגיהן.
המשיכה יכולה להיות למראה או לסוג של החומר של הגרב, כמו גרבי ניילון או גרבי משי, או בהקשר האנושי, של ראיית האישה גורבת או מסירה את גרביה.
פטיש פעמון , או שימל (סוס לבן) הוא משחק קוביות, שהיה נפוץ במרכז אירופה משנת 1850, בעיקר בקרב האוכלוסייה היהודית דוברת הגרמנית.
מקובל היה לשחק את המשחק בחנוכה.
המשחק הוא כנראה המצאה גרמנית, וישנה טענה שממציא של המשחק הוא סוחר האמנות היינריך פרידריך מילר (1779–1848).
אחרי שנת 1945 המשחק נעלם כמעט לגמרי בעקבות התמעטות הקהילה היהודית שנכחדה בחלקה בשואה.
המהדורה אחרונה של המשחק שווקה ב-1974.
פטיש פעמון הוא משחק לשני אנשים או יותר, מתאים בעיקר לשלושה עד חמישה שחקנים.
למשחק שמונה קוביות משחק, חמישה קלפים, כסף משחק או מטבעות בכמות מספקת, פטיש לכרוז, וקופה.
המשחק מכיל שמונה קוביות כאשר כל הפאות חלקות, למעט פאה אחת של הקוביה המכילה את המספרים מ-1 עד 6 ועוד שתי קוביות: קובייה אחת שמצויר על פאה אחת שלה פטיש, וקוביה שנייה שמצויר עליה פעמון.
מערבבים את הקלפים הפוך, הכרוז מתחיל במכירה פומבית של הקלפים, כל שחקן יכול להתמודד לפי הכסף שיש לו.
שחקן יכול לרכוש אחד או יותר כרטיסים או שלא לרכוש בכלל.
המכרז מתקיים בשיטת מכירה אנגלית מבלי שהשחקן יודע מה מכיל הקלף שנמכר.
לפי גרסה אחרת המכירה היא פומבית והשחקנים מתחרים על קלפים גלויים.
בסיום המכרז כל שחקן משלם את הערך שהוא רכש לקופה ומקבל את הקלפים.
שלב ב: לפני פתיחת הפונדק
השחקן שרכש את קלף השימל מתחיל את המשחק ולאחריו בכיוון השעון, כל שחקן בתורו זורק את כל שמונה הקוביות:
1. אם יצא ריק בכל הקוביות, השחקן מעביר מטבע לשחקן שמחזיק בקלף השימל.
2. אם יוצא ריק לשחקן שמחזיק את קלף ה"שימל" - כל שחקן מעביר לו מטבע אחד.
3. אם יצא מספר (ללא פטיש או פעמון) השחקן מקבל מהקופה מטבעות במספר שיצא.
4. אם יצא פטיש אזי השחקן שמחזיק את הקלף פטיש מקבל את הערך או נותן את המטבע לשימל, וכן אם יצא פעמון.
5. אם יצא גם הפטיש וגם הפעמון - השחקן שמחזיק את הקלף פטיש ופעמון מקבל את הערך.
לאחר מספר סיבובים הקופה מתחילה להתרוקן.
כאשר סכום הקוביות שהוטלו גבוה יותר מהסכום שקיים בקופה, המשחק עובר לשלב השלישי (מכריזים: "הפונדק/בית המסחר נפתח").
מאותו רגע מי שמקבל מטבעות במקרה שריק הוא הפונדק (או בית המסחר) ולא השימל.
כמו כן, מתוך כל סכום שיוצא בקוביות יש להפחית את הסכום של הקופה והשחקן צריך לשלם את ההפרש לבעל הפונדק.
לדוגמה אם נשאר בקופה שלוש מטבעות והקוביות מראות על חמש יש לשלם לבעל הפונדק שתי מטבעות (5-3=2)
ברגע שיוצא הסכום המדויק שיש בקופה המשחק מסתיים (מכריזים: "הפונדק/בית המסחר נשרף").
המנצח הוא מי שיש לו הכי הרבה מטבעות בסיום המשחק.
פטיש הרעם הוא הספר השני בסדרת מגנס צ'ייס והאלים של אוסגרד, הבא בתור אחרי "להב הקיץ".
הספר נכתב על ידי ריק ריירדן ויצא לאור באנגלית ב-4 באוקטובר 2016 ובעברית בינואר 2017. הסיפור מתרחש בימינו ומבוסס על המיתולוגיה הנורדית.
לאחר שבספר הקודם אל הרעם ת'ור איבד את הפטיש שלו מיולניר, מגנס וחבריו השיגו את נשק הגיבוי של ת'ור, שהוא מטה מתוצרת ענקים.
אוטיס אומר למגנס שנמסר לו מידע לפיומיולניר נמצא במערה בפרובינסטאון.
באמצע שיחתם מופיע לוחם בשריון וקסדת זאב והורג את אוטיס, מגנס רודף אחרי הלוחם שנמלט אבל לפני שנעלם הלוחם מזהיר את מגנס שזאת מלכודת ושלא ילכו למערה.
לאחר שהלוחם נעלם מגנס חוזר לוולהלה ומגלה שחברתו הוולקיריה סאמירה אל-עבאס (בקיצור-סאם) גייסה איינהרי חדש, אלכס פיירו.
כמו סאמירה אלכס הוא בן של לוקי.
כאשר מגנס פוגש אותו הוא מגלה שהאיינהרי החדש הוא ארגר (פלואידי מגדרית) כלומר שהוא לפעמים בן ולפעמים בת.
רנדולף דוקר את בליץ בחרב סקופנונג ולוקי אומר למגנס שהדרך היחידה לרפות את בליץ היא להשיג את האבן סקופנונג, אבן המשחזת של החרב.
כשמגנס והארת' מגיעים לאלפהיים ונפגשים עם אביו המרושע של הארת' הוא אומר להם שיוכלו לקבל את האבן רק אם הארת' ישלם את הוורגילד (תשלום כופר) שלו.
כדי להשיג מספיק זהב לוורגילד של הארת' הם שודדים מצבור זהב של גמד ויחד איתו טבעת מקוללת.
אחרי שאביו של הארת' נותן להם את האבן הוא עונד את הטבעת והופך מרושע יותר משהיה ומנסה להרוג את מגנס והארת'.
החבורה מגיעה ליטונהיים ושם אוטגרד-לוקי מסביר להם שלוקי רוצה להשתמש בחרב ובאבן סקופנונג כדי להשתחרר, לאחר שהוא אומר להם את זה שאר הענקים במקום רודפים אחריהם והחבורה נמלטת לארמון של ת'ור וסיף, שמה הם מתחילים לבנות תוכנית.
תומאס ג'פרסון ג'וניור (טי ג'יי) - איינהריי מקומה 19. בן טיר.
חצי-נולד גונדרסון - איינהריי מקומה 19. לוחם ויקינגי עתיק.
מת במהלך מתקפה על מזרח אנגליה תחת הנהגתו של איוואר חסר-העצמות כחלק מן הצבא הוויקינגי הגדול, כאשר חטף עשרים חיצים בחזה בניסיון להגן על הברון שלו.
מלורי קיין - איינהאריי מקומה 19. לא ידוע כיצד מתה או מאיפה באה, אבל ידוע שיש לה מבטא אירי קל.
חצי-נולד מעיר שהיא נהרגה כאשר נטרלה מטען חבלה עם הפנים.
אלכס פיירו - איינהאריי מקומה 19. פלואידית מגדרית (רוב הזמן היא בת).
מתה כשהצילה זקן חסר בית מזאבים.
נלחמת באמצעות חותך חימר קסום, מתנה מלוקי.
בחייו היה האויב המושבע של הלגי בעקבות סכסוכי משפחות.
סאמירה (סאם) אל-עבאס - הביאה את מגנס ואת איקס חצי הטרול לוואלהלה ובעקבות כך גורשה, אבל בסוף הספר הראשון חזרה להיות וולקיריה בהוראת אודין.
הביאה את מגנס לוואלהלה בפקודת אודין.
בת לוקי ובעלת יכולת שינוי צורה.
מתעבת את סאם בגלל היותה בת לוקי, נהרגה בקרב מול פנריר בספר הראשון.
על מנת להגשים את חלומו, הוא שותה מהבאר של מימיר ומשרת אותו.
סבו, ת'רום, רומה על ידי ת'ור כשגנב גם הוא את הפטיש ודרש חתונה.
ת'ור התחפש לכלה, גנב את הפטיש בחזרה, והרג את כל הענקים שנכחו בחתונה חוץ משניים: ת'רום (הנכד) ואחותו ת'רונגה.
אוטגארד לוקי - מלך ענקי הרים.
התחבא בוואלהלה בתור איקס חצי-הטרול.
קוטל הענקים האישי של אסגרד.
אבד את פטישו לפני עלילת הספר הראשון ובספר השני מגנס וחבריו מחזירים לו אותו
סיף - אלת אזיר ואשתו של ת'ור.
השומר של ביפרוסט, גשר הקשת בענן אל אסגרד.
יכול לראות הכל עד כשני קילומטרים מעבר לסלע ולשמוע הכל.
פריה - אלת האהבה והפיריון ואחותו של פריי.
אמו של בליצן ורוב הסווארטאלפים הם צאצאיה.
ג'ק/ סומרברנדר - להב הקיץ.
הלהב החד ביותר בתשעת העולמות והלהב של פריי.
אנבת' צ'ייס - בת דודתו של מגנס וביתה של אתנה אלת החוכמה היוונית.
מופיעה גם בסדרות האחרות של ריירדן על המיתולוגיה היוונית והמיתולוגיה הרומית.
עוזר ללוקי בתמורה להחזרת משפחתו מהמתים.
היא מתה בעקבות חיפושיו אחרי להב הקיץ.
אמיר פדלאן - הארוס של סאם, במהלך הספר מגלה על תפקידה כוולקיריה.
פטיש לכפות ידיים הקרוי גם קווירופיליה הוא משיכה, לרוב משיכה מינית לכפות ידיים.
פטיש זה עשוי לכלול את המשיכה המינית לאזור מסוים בכף היד, כגון האצבעות, גוף כף היד או ציפורני הידיים, בנוסף הוא יכול להתבטא במשיכה לפעולות מסוימות שמבצעות הידיים, אשר לא נחשבות בדרך כלל לפעולות מיניות, כגון כיבוס בגדים באופן ידני או שטיפת כלים.
מימוש הפטיש יכול להתבטא ברצון לחוות מגע פיזי עם כפות הידיים בשלל דרכים ותנוחות, או להוות מקור לפנטזיה מינית כזאת או אחרת.
פטיש לכפות ידיים מוכר ומקבל ביטוי על ידי תעשיית הפורנוגרפיה, אך נחשב לאחד הפטישים הפחות נפוצים, חרף העובדה שמקבילו, הפטיש לכפות רגליים נחשב לנפוץ ביותר מבין כלל הפטישים בעולם.
פטיש לכפות ידיים הוא משיכה מינית לכף היד.
משיכה זו באה לידי ביטוי בשלל דרכים: על ידי כך שכפות הידיים נוגעות בבעל הפטיש, עושות לו הנדג'וב, או שהוא מוצץ או מלקק את אצבעות הידיים או את גוף כפות הידיים.
משיכה לציפורני הידיים נחשבת לתת-סוג של פטיש לכפות ידיים אשר נחשב לנפוץ ביותר בתחום הפטיש לכפות ידיים, ומתבטא לעיתים קרובות ברצון של הפטישיסט שהן יגרדו אותו, או ברצון למרוח עליהן לק ציפורניים.
בשנת 2007, חוקרים באוניברסיטת בולוניה שבאיטליה ביצעו מחקר שבחן 381 דיונים באינטרנט שמקורם בקבוצות פטישיזם, כדי לאמוד את השכיחות היחסית של הפטישים השונים.
המחקר מצא שמתוך כלל המשתתפים בדיונים השונים, 669 משתתפים התייחסו לציפורניים, אשר נחשבות לסוג של פטיש לכפות ידיים.
מהמחקר הוסק שהמשיכה לא הייתה באופן ספציפי לציפורניים, וייתכן שרבים מאלו שהתייחסו לציפורניים דיברו עליהן בהקשר של BDSM, שבו נעשה רבות שימוש בציפורניים בסשן של סאדו-מזוכיזם, ובעצם נמשכו לכאב שאלו גורמות, כך שלא ניתן באופן גורף לייחס זאת לפטיש לכפות ידיים.
כמו כן, נמצא ש-669 משתתפים היוו פחות מ-1% מכלל המשתתפים בפורומים המדוברים.
בסדרת האנימה-מנגה "ההרפתקה המוזרה של ג'וג'ו" , לדמות קירה יושיקאגה יש פטיש לכפות ידיים.
יושיקאגה הוא רוצח סדרתי הרוצח נשים כדי לקחת את כפות ידיהן.
לאחר מכן הוא מעמיד פנים שכף היד היא אישה אמיתית.
פטישי כוח הם פטישי חישול מכניים, המשתמשים במקור כוח לא שרירי כדי להכין את הפטיש למכה, ולהאיץ את ביצוע העבודה.
הפטישים שימשו נפחים, עובדי מתכת ויצרנים מאז סוף שנות השמונים לאחר שהחליפו את הקורנסים.
פטיש כוח אופייני מורכב ממסגרת, סדן ואיל גומלין המחזיק פטיש או קורנס.
חומר העבודה מונח על הסדן התחתון או המוט והראש או המשטח העליון פוגעים בחומר העבודה.
פטיש הכוח הוא צאצא ישיר של הקורנס, השונה בכך שפטיש הכוח אוגר אנרגיה פוטנציאלית בסידור של הצמדות ומעיינות מכניים, באוויר דחוס או בקיטור, מאיץ את העבודה ומספק יותר כוח מאשר אם היו מאפשרים למשקל לרדת.
הפטישים הקודמים, כמו הקורנסים, פטישי קיטור, פטישי לוח או רצועות, השתמשו במקור החשמל כדי להרים את האיל או את ראש הפטיש, אך נתנו לו ליפול אך ורק בכוח המשיכה.
פטישי כוח מדורגים לפי משקל של חלקים נעים הפועלים ישירות על פיסת העבודה.
זה כולל את משקל החלקים שעשויים להיות מורכבים ממשטח עליון, איל, זרועות הצמדה מכניות וקפיץ (ים) או איל, בוכנה ומוט חיבור/ים.
אלמנטים עיצוביים ספציפיים מוכתבים על ידי מקור הכוח.
פטיש הכוח הגדול ביותר הופעל באמצעות קיטור.
פטישי כוח מסווגים בדרך כלל לפי מקור הכוח שלהם.
פטישי אדים משתמשים באדים כדי להניע את הפטיש.
הם נטו להיות הדגמים הגדולים ביותר שכן נדרשת אנרגיה רבה להפעלתם.
רחד המקומות בהם היה צורך בפטישים כה גדולים הוא בבניית קטרים.
לעיתים היו עבודות העבודה כה גדולות, עד כי נדרש מנוף וכמה גברים למקם את החלק בפטיש, ואיש שיפעיל את המכונה.
פטישים אלו נטו להיות קטנים יותר והופעלו על ידי אדם יחיד, שהחזיק את כלי העבודה והפעיל את המכונה.
רוב המכונות המכניות האלו הופעלו על ידי מערכות חגורות שטוחות או מנועים חשמליים בתקופה מאוחרת יותר שסובבו אותה על המכונה שהניעה את האיל.
פטישי כוח אוויר משתמשים בפנאומטיקה כדי להניע את הפטיש.
פטישי אדים וכוח מכניים נוצרו באמצע המאה ה-20 בארצות הברית.
בסוף המאה ה-19 הפטיש הכוח המכני הפך לפופולרי בבתי נפחות ובתיקונים קטנים יותר.
מכונות אלה עלו בדרך כלל בין 25 ל-500 פאונד.
כיום, פטישים רבים עדיין בשימוש בחנויות ייצור קטנות ונפחות.