tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתהליך נדרשות היכולות להמליל ולשקף סדרת אירועים ולארגן אותם בסדר כרונולוגי וסיבתי; למקד את קו המחשבה סביב רעיון מלכד שיוביל את מערך האירועים אל נקודת שיא – הפואנטה; ולהתחשב בידע, במידת הריכוז ובמידת העניין של המאזינים לסיפור.
בשל מורכבות המשימה רק חלק מהידע הנרטיבי נרכש בשנות הגן.
הידע הנרטיבי ימשיך להתפתח ולהשתכלל במהלך כל שנות בית הספר עד הבגרות.
הסיפור הוא סוג הטקסט המוכָּר והשימושי ביותר שבו ילדים נעזרים על מנת לארגן ולתאר את עולם החוויות שלהם.
הסיפור הוא אחת מהסוגות הקרויות בשם הכללי 'שִיחַ' (discourse).
סוגי השיח השונים נבנים סביב מארג של משפטים אשר מתאגד, מצד אחד, באמצעות קשר לשוני (למשל באמצעות מילות קישור [כמו: ו, ש, כי] או באמצעות אזכורים המתייחסים לישויות שהופיעו קודם בסיפור או יופיעו בהמשך); ומצד אחר באמצעות קשר תוכני המתבטא בנושא משותף לכל היחידות.
הייחוד של הטקסט הנרטיבי הוא שההתגבשות שלו נעשית בדרך של ארגון סדרת אירועים (פעולות) ברצף.
בתשתית של סיפור מינימלי מצויות שתי אבני יסוד: כל אירוע מבוסס על התרחשות כלשהי, ובין אירוע לאירוע מתקיים שרשור (chaining).
השרשור מדביק את האירועים זה לזה לפי סדר הזמנים שלהם, כך שהאחד קודם לאחר בזמן ההתרחשות, ובנוסף מקשר ביניהם בקשר של סיבה ותוצאה.
הסיפור הדָבוּר הקלאסי הוא פיתוח של הסיפור המינימלי, ואפשר לציין בו שישה רכיבים לפי סדר הופעתם: תמצית (הצהרה על עיקר התוכן), רקע (הצגת דמויות ומצבים), סיבוך (השתלשלות העניינים), נקודת השיא (הפואנטה), תוצאה (המצב הסופי) קודה (הערת סיום).
בין כל אלה משובצות 'הערות הערכה' (evaluation) שתפקידן להוסיף ערך ועניין לסיפור, לערב תחושות ולכוון את השומע אל התכלית שלו (כגון: "וזה לא כל כך חשוב" או "וזה היה מפחיד ממש").
לסיפור הקלאסי יש מבנה צפוי ופריטים צפויים ללא תלות בהתרחשות ספציפית כלשהי, כך שלסיפור על חופשה במילנו למשל או לסיפור על אירוע בסופרמרקט יהיה אותו מבנה.
היכולת הנרטיבית היא היכולת האנושית להבין ולהפיק סיפורים.
ההבנה מתבטאת ביכולת לעבד, לשחזר ולתמצת סיפור בהתאם לקטגוריות המבניות של הסיפור, להקיש מידע חסר ממידע נתון ולהתייחס לנקודות מבט משתנות; ואילו ההפקה מתבטאת גם ביכולת להתמודד עם פעולת סיפור הסיפור (storytelling) המחייבת לקחת בחשבון את הידע, את הקשב ואת דרגת המעורבות הרצויה של השותפים בעיצוב השיח הסיפורי.
רכיב טקסטואלי – מתייחס לארגון קו המחשבה סביב רעיון מרכז ומלכד תוך שליטה באמצעים הקושרים בין חלקי הטקסט, כמו האזכורים השומרים על אחדות הדמויות והעצמים לאורך הופעתם בסיפור.
רכיב נרטיבי – מתייחס לדרישות הייחודיות לסוגה הנרטיבית: להמליל (לקודד במילים) רצף של אירועים כך שסדר הקידוד ישקף את רצף הזמן של התרחשותם; ובנוסף לארגן את האירועים גם בקשרי סיבה כך שישקפו את ההנעה (מוטיבציה) של הדמות להשיג מטרה באמצעות שרשרת הפעולות שמבטאים האירועים.
הידע הנרטיבי מתכנס למבנה מנטלי ייחודי הקרוי 'סכמה נרטיבית' (narrative schema).
בסכמה אגור ידע על הרכיבים האופציונליים לתבנית של סיפור וכן ידע על המאפיינים של הרכיבים.
הסכמה גם מסדירה את הקשרים ההיררכיים בין הרכיבים באמצעות מערך המכונה 'מבנה פעולה' (action structure), הכולל: רקע (כגון: מקום, דמויות, זמן) ויסודות המְקַדמים את העלילה (בהם: אירוע המניע לפעולה, ואפיזודות - ניסיונות להשיג מטרה).
סיפור בָּשֵל כולל גם אמצעי הבעה הנקראים 'הערכה' (evaluation).
תפקידם ללוות את האירועים ברקע על ידי הבעת עמדות או תחושות ודברי פרשנות של המספר או הדמויות, ובכך לעזור למאזין לעצב את התוכן הרעיוני.
היכולת לספר סיפורים היא יכולת המבשילה מאוחר בתהליך של רכישת השפה.
היא צומחת סביב גיל שלוש ומגיעה לבשלוּת רק בסוף גיל ההתבגרות.
סדר הרכישה של המרכיבים הבונים את הסיפור מושפע מקשרי הגומלין בינם ובין רמת ההתפתחות של המסַפְּרים בתחום הקוגניטיבי, הפרגמטי-טקסטואלי, החברתי-תקשורתי והלשוני.
ההתפתחות בתחומים אלה משפרת את יכולת המסַפֵּר הצעיר לארגן טקסט בהיר ומקושר גם למה שכבר נאמר וגם למה שעוד ייאמר; וכן לקחת בחשבון, תוך כדי בניית הסיפור, את הידע המשותף לו ולמאזין ולאמוד את ההבנה של המאזין לאורך התקדמות הסיפור.
כִיווּן ההתפתחות הכללי עובר מיכולת לתאר אירועים בודדים (סביב גיל שלוש-ארבע) אל יכולת לשרשר אירועים ברצף זמנים (סביב גיל חמש-שש) ואל יכולת להוסיף סיבתיות (סביב גיל שבע-שמונה) ומכאן אל יכולת להתבסס על מבנה פעולה (סביב גיל תשע-עשר).
בגילי טרום-התבגרות ובגרות חל מעבר אל הסיפור הבשל המתאפיין בתגבור היסודות שמחוץ לאירועי העלילה (הרקע) באמצעות עלייה ושכלול ברמת הפירוט והדיוק של רכיבי הסיפור וכן בהגברה וגיוון של אמצעי ההערכה המלווים אותם.
סיפורים של ילדי גן צעירים (סביב גיל שלוש-ארבע)
סיפורים של ילדי גן צעירים מלמדים על יכולת הבחנה בין תיאור לסיפור: כשהם מתארים הם משתמשים בעיקר ברשימות מילים, וכשהם מספרים הם משתמשים בפעלים ובמשפטים שלמים.
ניצני הסיפורים של ילדי הגן הצעירים מצטמצמים לתיאור אירוע אחד או אירועים בודדים.
הילדים מתקשים לשמור על רצף נרטיבי מעֵבר לפעילות אחת או שתיים, ובכל מקרה האירועים מוצגים באופן לא סלקטיבי וללא העדפות, כך שאין אירוע בולט שסביבו נרקם הסיפור.
הילדים אומנם כבר שולטים במערכת נרחבת של אוצר מילים ומבנים תחביריים ברמת המשפט, אך מתקשים לממש את אמצעי הלשון שברשותם כדי לספר סיפור המאורגן סביב אירוע מרכזי.
ילדי הגן הצעירים יכולים לייצג אירועים, אבל השימוש בכלי הלשוני הנדרש להצגתם בסיפור לוקה בחסר, כמו בדוגמה של בן שלוש: "הכלב ברח לשם והיא והיא בוכה ו...
והוא לקח לו את זה ככה".
ילדים בשנות הגן הראשונות זקוקים למסגרות תמיכה כדי להקל עליהם את ההתמודדות עם משימת עיצוב סיפור.
התמיכה עשויה להיות משני סוגים:
תמיכה חיצונית - תרומה של הסביבה (מבוגרים וילדים).
בתמיכה החיצונית הסביבה הבוגרת תומכת ומלווה את הילד בזמן הפקת הסיפור.
כך למשל במהלך הפקת הסיפור שהובא לעיל אפשר לשאול: "מי בכתה?" "למה היא בכתה?" "את מה הוא לקח?" "ומה קרה אחר כך?".
הילד הצעיר עסוק בפרטים הבודדים, והמבוגרים מעניקים לו רשת תמיכה, מעין פיגום (scaffold), על מנת ליצור נקודת מבט כוללנית שתקשר את הפרטים סביב נושא משותף.
בדרך זו הידע הנרטיבי נרכש באירוע תקשורתי תוך כדי דיאלוג שכלולות בו אמירות קצרות של הילד ביחס לאירועים שלא מכבר הושלמו ועידוד רב של מבוגר מלווה המגרה ומעודד להתייחס לאותם אירועים.
הדיבוב התקשורתי-סיטואציוני מדרבן את הילד להפליג מעבר ליכולות שלו.
המבוגר מספק לו רמזים, נושא חדש והרחבות למיניהן, ובכך מקל עליו את מעמסת ההיזכרות ברכיבי הסיפור ובעיבוד המידע ובה בעת גם מכוון אותו אל הציפיות של הנמען.
בנוסף, הסיפור הבינאישי מגביר את יחסי הקרבה בין הילד והמבוגר המטפל בו, ובכך מעלה את המוטיבציה לשיתוף פעולה וליצירת מוצר משותף.
אפשר לגוון את הדרכים לעידוד הילדים לספר סיפור; למשל אפשר להציג סדרת תמונות ולבקש מהילד לספר במילים את הסיפור המוצג בהן או לבקש ממנו לספר את הסיפור של הציור שהוא עצמו צייר.
סיפורים משתכללים לא רק בסיועם של מבוגרים אלא גם תוך כדי שיח בין ילדים.
כבר בגיל הגן יש לילדים יכולת להתחשב בשומעים ולשנות את דרכי ההבעה שלהם בְּהתאם לצורך.
כך למשל הם מוסיפים יותר פירוט והבהרה וגם חזרה כאשר הם פונים לילדים מאשר כאשר הם פונים למבוגרים; וככל שעולה הגיל הם לומדים לנסח את דבריהם אחרת או להוסיף להם עוד הסבר אם הם מבחינים שהמאזין מתקשה להבין אותם.
תמיכה פנימית - עיבוד מנטלי בסיסי וראשוני של תרחיש סיפורי הקרוי 'תסריט'.
התמיכה הפנימית היא עיבוד מוחי (מנטלי) המייצג את ההתרחשות המדווחת בסיפור.
לפי הגישה הקוגניטיבית להתפתחות הנרטיב, המסוגלות של ילד ליצור טקסט נרטיבי סביב התרחשות כלשהי ללא תמיכת מבוגר עוברת דרך שלב מקדים שבו הילד יוצר לעצמו ייצוג מנטלי של התנסות מוּכּרת ושגרתית (למשל: הליכה לרופא; יציאה לים; מסיבת יום הולדת) - אירועים שאותם הוא חווה פעמים רבות בעבר.
החוויה החוזרת מסייעת לו לבנות הכללה מופשטת של האירוע לכדי 'תסריט'.
התסריט מבוסס על המבנה הפנימי של האירוע הכולל רצף אירועים מחויבים ואפשריים (אופציונליים).
כך למשל בתסריט "יום הולדת" מחויב חוגג שתאריך הולדתו הגיע, וברכיבי המבנה של תסריט זה אופציונליים שותפים שונים לשמחה (משפחה, חברים, ילדי הגן), אביזרים (זר, עוגה, קישוטים), פעולות (כיבוי נרות, הנפת החוגג על כיסא, שירים), מקום שהותאם במיוחד לאירוע, וכן גם מילים אופייניות (איחולים וברכות).
תסריט בנוי על אפיזודה אחת או מספר מצומצם של אפיזודות שגרתיות ומוכרות.
עם הזמן הופך סיפור על בסיס התרחשות מוכּרת לאוטומטי, ובכך מקל על המעמסה הקוגניטיבית בעת עיבוד המידע בזמן אמת (on-line).
כתוצאה מכך המסַפר מתפנה לגוון את הקטגוריות, את הפריטים ואת הפעולות המאוזכרים ולדייק בשימוש הלשוני.
עיבוד מידע באמצעות תסריטים תורם גם ליכולת לבנות קשרי זמן וסיבה בין האירועים, כמחויב בשיח נרטיבי.
למשל, ההכנות לקראת מסיבת יום הולדת וסדר האירועים תוך כדי המסיבה מבטאים יחסי זמן; ואילו הקשר בין הגעת תאריך הלידה של החוגג ובין והמסיבה לכבודו מבטא יחס של סיבה ותוצאה.
סיפורם של ילדי גן בוגרים (סביב גיל חמש-שש)
סביב גיל חמש רמת השליטה בלשון ורמת תפיסת הארגון הנרטיבי מאפשרות לארגן את האירועים המדוּוָחים בסיפור לפי סדר זמנים.
הדבר מתבטא בשימוש בזמן דקדוקי עקבי (או עבר או הווה) ובמקביל גם בבחירה בסמני קישוריות המעידים על התקדמות בזמן (כגון: ואז, אחרי זה, ומייד, לפתע).
הסיפור הבא הוא דוגמה מייצגת: "היא החזיקה את התפוח ביד שלה ופתאום החתול קפץ עליה ו...
בגיל זה מתגבשת גם ההכרה באחדות הדמויות, כלומר הילד מסמן את הקשר בין דמויות או מצבים בהופעה החוזרת שלהם בסיפור (בדוגמה לעיל יש לכך ביטוי בקשר "היא-שלה-עליה-היא", ובקשר "תפוח-אותו").
סביב גיל שש רמת ההבשלה של ההתפתחות הקוגניטיבית מבססת יכולת להתייחס לקשרי סיבה ותוצאה בין אירועים.
בגיל זה קשרי הסיבה עדיין מעטים והם "פיזיקליים" בעיקרם, כלומר הם נוגעים לעולם הסובב (כגון: "היא קיבלה פצע כי היא נפלה על הגדר").
קיימת התקדמות בשליטה באמצעי הלשון והיא באה לידי ביטוי בין היתר גם בהכרה בהבדלים ברמת הלשון (מִשלָב) בין השפה המשמשת לספר סיפור ובין שפת יום יום.
היישום לכך מתבטא בהגבהת משלב הדיבור בעת הפקת סיפור, כגון בדוגמאות המתועדות בסיפורה של בת שש: "אימו של הקופיקו" (סמיכות כפולה), "דיברה עם בְּנָהּ" (כינוי חבור), "עוזרת היא לו" (שינוי סדר הרכיבים במשפט).
סיפורם של ילדי בית הספר הצעירים (סביב גיל שבע-שמונה)
אצל בני שבע-שמונה מסתמנת יכולת לחבר אירועים בקשרים סיבתיים פסיכולוגיים המתייחסים להנעה (מוטיבציה) הגורמת לפעולה המדוּוחת בסיפור, כגון: "הוא טיפס על הסלע כדי להראות שהוא הכי גבוה" או "היא פחדה ממנו ובגלל זה היא הלכה מסביב".
ככלל, ככל שעולה הגיל עולה היכולת להשתמש בקשרים סיבתיים כגורם המניע את העלילה כולה על ידי קביעת המטרה הדוחפת את הדמויות לתכנן ולבצע שרשרת של פעולות שעליהן נשען הסיפור המלא.
הצעירים בכיתות היסוד בבית הספר כבר יודעים להשקיע את עצמם במבנה הנרטיבי הטיפוסי: הם מקשרים בין האירועים המסופרים בקשרי זמן וסיבה; הם בוחרים דמות ראשית לעלילה ויודעים לאזכר את הופעותיה החוזרות בסיפור; והם כבר מעצבים את סיפורם סביב נושא מרכזי מלכד.
הם נמצאים בשלב הקרוי 'מלמעלה למטה' (top-down), כלומר הם יכולים לגבש את רכיבי הסיפור באמצעות רעיון מכליל.
אולם ההתארגנות הזו יוצרת עומס מנטלי, וכתוצאה מכך מסתמנת אצלם פגיעה בדיוק בפרטים, בעושר הלשוני ובהתייחסות למצבים פנימיים של הדמויות בסיפור.
סיפורים של טרום מתבגרים ומתבגרים
רק סביב גיל תשע-עשר מתעצב סיפור בעל מסגרת אחידה של זמן ומקום הנובעת ממטרה ומסתיימת בתוצאתה, כלומר מבוטאת יכולת ליצירת לכידות על בסיס ארגון מבנה פעולה נרטיבי כוללני.
סביב גיל זה גם מסתמנת עלייה ביכולת להוסיף תיאורי רגשות לסיפור, כגון: "פוחד", "נבוך", "התלהבו", "נעלבה".
עם העלייה בגיל יש גם נטייה להפנות זרקור למצבים מנטליים בנוסף לרגשות ולתחושות, כגון: "חשבה בליבּהּ ", "שם לב", "הבנתי", "לא תכננה", וכן ניכרת גם עלייה בעושר הלשוני.
התקופה שבין טרום התבגרות לבגרות מביאה איתה שינוי משמעותי באופן השימוש בהערכה הנרטיבית: אצל הצעירים בגן ההערכה התבטאה באמצעים המלווים את השפה (אמצעים פָּרָה-לשוניים), כמו מימיקה או תנועות ידיים, ואילו בגיל הבוגר היא מבוטאת באמצעות השפה עצמה.
סיפור דָבוּר אישי בָּשֵל דורש בחירת נושא מרכזי ועיצוב תכנים במבנה היררכי בעל נקודת שיא (פואנטה) המועשרת באמצעי הערכה (evaluation); וכדי שתהיה למאזין סיבה טובה להקשיב, נדרש להפיק סיפור מרתק בעל מאורע ייחודי ובעל זווית ראייה אישית של המספר או של דמויות בסיפור.
הפוטנציאל לספר סיפור מורחב נטמן בניצני הסיפור בגיל הגן המוקדם, והוא מתרחב ומסתעף עם ההבשלה ההתפתחותית של המספרים עד לבגרותם לאורך דרך ארוכה של שיפור אמצעי הלשון ופירוט התכנים וארגונם במבנה היררכי האופייני לסוגה הנרטיבית.
עם הזמן נוספת גם מעורבות אישית של המספר ועירוב המאזינים, ומתפתח סגנון אישי משלו.
סוציאליזם אוטופי וסוציאליזם מדעי או התפתחות הסוציאליזם מאוטופיה למדע הוא חיבור קצר מאת פרידריך אנגלס שפורסם לראשונה בשנת 1880 בצרפתית בתרגומו של פול לפארג, חתנו של קרל מרקס.
ספר זה הוא עיבוד לספרו הארוך של אנגלס אנטי-דירינג משנת 1878, והוא נוצר במטרה להנגיש את רעיונות המרקסיזם עבור קהל קוראים ממעמד הפועלים.
הספר מסביר את ההבדלים בין "סוציאליזם אוטופי" לבין "סוציאליזם מדעי", קרי המרקסיזם.
הסוציאליזם האוטופי מאופיין כאידיאלסטי, בכך שהוא משקף את דעותיהם האישיות של המחברים וטוען שניתן להתאים את החברה על סמך דעות אלו.
לעומתו, הסוציאליזם המדעי נסמך על ניתוח של המציאות.
לטענת אנגלס, המטריאליזם ההיסטורי מאפשר ניתוח שיטתי ומדעי של המציאות מסיק כי הווריאציה המדעית של הסוציאליזם באה באופן טבעי בעקבות הקפיטליזם.
הפרק הראשון מוקדש לסוציאליסטים ה"אוטופיים" של סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, שהטרימו את הסוציאליזם ה"מדעי" של המרקסיזם.
אנגלס מספק היסטוריה קצרה של המחשבה הסוציאליסטית מהעת החדשה ואילך, ומתחקה אחר התנועות הרציונליסטיות, הדמוקרטיות והקומוניסטיות של התקופה.
לאחר מכן אנגלס דן באידאולוגים הראשונים של מעמד הפועלים שנוצר בבריטניה ובצרפת, "שלושת האוטופים הגדולים": קלוד-אנרי דה סן-סימון, שארל פורייה, ורוברט אוון.
אנגלס מנתח בקצרה כל אחת מהתיאוריות, ומדגים את הפגמים והמגבלות הקטלניות של "המערכות החברתיות" האידיאליות שלהם, אך גם ממקם אותן בהקשר ההיסטורי שלהן, של מאבק מעמדי, בין הבורגנות לפרולטריון שרק החל להבשיל רק בעת ההיא.
מסיבה זו, הוא טוען שהסוציאליזם האוטופי נותר גס.
ביטוי לכך מצוי בהימנעות של האוטופיסטים בדיון במעמד הפועלים, לטובת דיון ב"פועלים" או ב"עם" בכללם.
עם זאת, אנגלס אינו מזלזל בתרומה האינטלקטואלית והפוליטית של הוגים אלו, ומוקיר להם כמי שאפשרו את פיתוח המרקסיזם.
בפרק השני, הוא מסכם עיקרי הדיאלקטיקה, ולאחר מכן מתאר גלגוליה מהפילוסופיה היוונית ועד לגאורג וילהלם פרידריך הגל.
אנגלס מתחיל פרק זה בהסבר שהבנת המציאות המטריאלית היא המפתח להבנת החברה, ושלא האידאות אלא המציאות הכלכלית היא הגורם בחשבון אחרון הגורם המכריע בהבנת החברה.
בכך הוא מתאר את הבסיס של המטריאליזם ההיסטורי.
לאחר מכן אנגלס מזהה כיצד נוצר הקפיטליזם מהפאודליזם, ומתאר את התבססות הבורגנות המודרנית.
הוא מסביר כיצד פותחו אמצעי הייצור, וכיצד התפתחה חלוקת העבודה.
הוא מתאר קפיצה פתאומית מייצור סחורות לשם צריכת יחיד, למפעל המאורגן שייצר סחורות למכירה בשוק.
לפני כן, סחורה הייתה שייכת רק לאדם שיצר אותן, שכן בדרך כלל רק אדם אחד היה אחראי לייצור.
הקשר הברור בין בעלות היוצר למוצר שלו הפך בלתי אפשרי כשסחורה כלשהי הופכת לתוצר של עובדים רבים.
ולכן רכוש פרטי מהווה ניצול של מי שעבד, אך דבר לא בבעלותם.
אנגלס מדגיש כי חייב להיות קץ לקפיטליזם כך שהחברה תוגדר מחדש כמו בספירלה שחוזרת לנקודות קודמות, רק ברמה גבוהה יותר.
בשנת 1867 קרל מרקס פרסם את הכרך הראשון של הקפיטל.
הכרך הארוך והכבד של מרקס היה קשה מאוד לקריאה עבור הקורא הממוצע.
ולכן אנגלס הציע למרקס, במכתב מ-16 בספטמבר 1868, שיכתוב בדחיפות גרסה פופולרית קצרה של הקפיטל לקהל מעמד הפועלים.
מרקס הסכים עם הערכתו של אנגלס, והציע שיכתוב בעצמו עלון הסבר פופולרי קטן.
אנגלס המשיך והכין סיכום קצר של הנקודות המרכזיות של הקפיטל, אך החוברת מעולם לא פורסמה.
אף על פי כן, ההכרח לפופולריזציה לכתבי מרקס נותרה בעינה, ולכן החליט אנגלס לבסוף על פרסום העבודה הקצרה סוציאליזם: אוטופי ומדעי יותר מעשור לאחר מכן.
במקום יצירה חדשה לגמרי, התפתחות הסוציאליזם מאוטופיה למדע נערך מתוך חיבור גדול יותר שנכתבה ב-1876, הידועה בכינויה אנטי-דירינג.
שלושה פרקים נבחרו וסודרו על ידי אנגלס ותורגמו לצרפתית על ידי פול לפארג, ב-1880 בשם Socialisme utopique et Socialisme scientifique (סוציאליזם אוטופי וסוציאליזם מדעי).
החיבור תורגם מצרפתית למספר שפות אחרות, כולל מהדורות פולנית וספרדית.
החוברת פורסמה לבסוף בגרמנית המקורית בשנת 1883. המהדורה הגרמנית סיפקה את המקור לתרגומים נוספים לאיטלקית, רוסית, דנית, הולנדית ורומנית, וכן גם למהדורות העבריות מהשנים 1928 ו-1954.
אנגלס הוסיף הקדמה למהדורה האנגלית הראשונה שפורסמה ב-1892 וכתב בגאווה: .
מהדורה אמריקאית ראשונה של היצירה פורסמה על ידי מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה (SLP) בשנת 1895 כחלק מ"ספריית העם" שלה, בתרגום חדש של דניאל דה ליאון בשם Development of Socialism from Utopia to Science, על פי הכתורת הגרמנית.
בחלוף השנים החיבור הפך לאחד החיבורים היסודיים של התנועה הסוציאליסטית, ונמכר בעשרות אלפי עותקים.
ישעיהו ברלין כתב בביוגרפיה של אודות מרקס (קרל מרקס, חייו וסביבתו) בביקורתיות נגד מסקנותיו של אנגלס בחיבור אנטי-דירינג אך שיבח את כתיבתו בהתפתחות הסוציאליזם מאוטופיה למדע:
ההתפתחות של ייצור מזון ומשקאות מותססים עוסקת בשימוש במיקרואורגניזמים בייצור מזון.
משחר ההיסטוריה נעשה שימוש במיקרואורגניזמים במטרה ליצור מזון ומשקאות חדשים מחומרי הגלם הזמינים אך בעלי טעמים וריחות מגוונים.
ההתפתחות של ייצור מזונות ומשקאות אלה נבעה מניסיון שנצבר בחברות אנושיות שונות ובמקומות שונים על פני כדור הארץ.
מקור המיקרואורגניזמים במיקרוביוטה של חומרי הגלם השונים: פירות, ירקות, זרעים וגרעינים, חומרי גלם מן החי: חלב, בשר ודגים.
הניסיון שנצבר הוביל ליצירת מזונות ומשקאות בעלי תכונות אורגנולפטיות שונות, תוך שיפור עמידותם בפני קלקול והגדלת טווח הניידות האנושית (שאיפשר אכלוס אזורי מחיה חדשים).
מיקרואורגניזמים אשר שימשו להתססת המזונות החדשים באים גם מסביבת המחיה: הקרקע והאוויר ומועברים לחומרי הגלם על ידי משבי רוח, זרמי מים, בעלי חיים ובני אדם.
חלק מהמיקרואורגניזמים מצויים גם במיקרוביוטה של רקמות הרכות של בני האדם, הבאות במגע עם העולם החיצוני: ריריות של דרכי העיכול, דרכי הנשימה, דרכי המין והשתן ועל פני העור והשיער של בני-אדם ופרוות של בעלי-החיים.
המיקרוארגניזמים של המיקרוביוטה הם אורגניזמים קומנסליים, שעלולים להפוך למחוללי מחלות מזדמנים עם חדירתם לרקמות הפנימיות בעקבות פציעה חודרנית ואצל מדוכאי המערכת החיסונית.
התפתחות ייצור מזון ומשקאות מותססים הנה תהליך שהתפתח במקביל להתפתחות החקלאות, ביות בעלי חיים, תרבות צמחי בר, ואבולוציה של מיקרואורגניזמים.
התעשיות המודרניות המבוססות על תהליכי תסיסה עושות שימוש בתהליכים ביוכימיים מיקרוביאליים שהתפתחו לאורך ההיסטוריה.
סטארטרים של תסיסה טבעית אשר הכילו תערובות של חיידקים, שמרים ועובשים אפשרו התפתחות של מזונות ומשקאות משחר ההיסטוריה והובילו להתפתחות סטארטרים של תסיסה מתועשים.
אגן הים השחור ודרום אירופה
עדויות ראשונות לייצור יין מצביעות על כך שייצור היין קדם לביות בעלי חיים והתחיל להתפתח עם הליך התירבות של זן ענבי הבר "Vitis vinifera subsp.
בחפירות ארכאולוגיות בגאורגיה נמצאו עדויות בנות 8,000 שנים לייצור יין, באיראן בנות 7,000 שנים, ביוון בנות 6,500 שנים ובסיציליה בנות 6,000 שנים.
חפירות באתר בן 6,100 שנה שנעשו בארמניה במערות ארני מצביעות על מקום ששימש את האדם הנאוליתי לייצור יין, הכולל כלים לסחיטת ענבים וכלים לתסיסה ולאגירת יין.
השתהות במצב של שכרות כתוצאה משתיית יין נחשבה בעת העתיקה לתחושה דתית.
היוונים הקדמונים סגדו לאל דיוניסוס (המוכר גם בשם בכחוס) והרומאים הקדמונים המשיכו בפולחן הזה.
צריכת יין נסך, הייתה חלק מהנוהג הפולחני היהודי מאז ימי המקרא, כחלק מהסעודות הקשורות למנהגים דתיים, ואצל הנוצרים לזכר הסעודה האחרונה של ישו שהפכה להכרחית ב.
על אף שהאסלאם אסר באופן מוחלט על שתיית יין, אלכימאים שונים כגון גבר , אלכימאי ספרדי מן המאה ה-14, פיתחו את תהליך זיקוק היין למטרות של ייצור תרופות ובשמים.
עדויות לייצור יין התגלו בחפירות ארכאולוגיות של קברי הפרעונים במצרים העתיקה, בה היה ליין תפקיד חשוב בפולחן האל שזמו , שם היין סימל דם.
המצרים ביססו את ייצור היין על ענבים אשר הובאו מכנען.
בקברי הפרעונים מוצגים ציורים של הבאת מנחות וברשימת המנחות שהוגשו לאל, נמצאים כדי חרס רבים.
ממצאים רבים אלה מעידים על תפוצה גדולה מאוד של ייצור יין בעיקר לצורכי פולחן.
גידול ענבים להפקת יין היה בבעלות משפחת המלוכה.
היין הוענק לבני העם הפשוט רק באירועי חג לכבוד רננוטת, אלת הקציר והגפנים או כפרס לפועלים.
המצרים האמינו שליין כוחות-על ומוצאו מדם בני האדם הלוחמים כנגד האלים שהתערבב באדמה אחר מותם ולכן שימש תדיר בטקסים.
מידע רב על הרגלי הפקת היין במצרים העתיקה נאסף מהכתוביות על כדי האגירה של היין.
על כתוביות אלה פורטו שם מגדל הגפנים, מקום גידולם, שם בעל הכד וטיב היין.
המצרים נהגו לרשום על כל כד רישום ייחודי לכבוד יוצר היין.
מידע נוסף מגיע מציורי הקיר בקברים, בהן מצוירות סצנות של גידול, הפקה ושתיית היין.
במצרים העתיקה הפיקו יין לא רק מענבים אלא גם מתמרים, תאנים, עצי דקל ורימונים ולעיתים המתיקו יין ענבים, על ידי הוספת פירות שונים בתהליך התסיסה.
ייצור יין היה נפוץ מאוד בכנען.
הגפן הארץ-ישראלית הייתה נפוצה באזור גאוגרפי זה החל מתקופת הברונזה שהחלה לפני כ-5,300 שנה.
בתקופת הברזל שימש היין בעיקר לפולחן דתי.בממצאים ארכאולוגיים מהעת העתיקה בארץ ישראל נמצא ריבוי של גתות ששימשו להכנת התירוש לייצור היין.
תרבות זו נעקרה עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל ב, עקב איסור שתיית יין באסלאם.
ייצור וצריכת יין גדלו והתפתחו מהמאה ה-15 ואילך כחלק מההתפשטות האירופית בעידן התגליות, למרות התפשטות כנימת הפילוקסרה משנת 1887, הנחשבת למפגע ביולוגי קשה של גידולי הגפן.
כיום בכל רחבי העולם, המדע והטכנולוגיה המודרניים מותאמים לייצור יין תעשייתי וצריכה נרחבת של יין.
במזרח הרחוק, העדות המוקדמת ביותר למשקה אלכוהולי מותסס מאורז, דבש ופירות, נמצאה בחפירות ארכאולוגיות ב, ותוארכו ללפני כ-9,000 שנה.
כעדויות לייצור יין מענבים בחפירות ארכאולוגיות שנעשו באזור , המכונה Jiahu Wuyang County, נמצאו שאריות של חומצה טרטרית המעידה על תסיסת יין, וכן כמה גרעיני ענבים שנמצאו בכדי אגירה.
עדויות ראשונות לייצור בירה התגלו בחפירות ארכאולוגיות בארמניה.
בדיקות כימיות של כדי חרס בני 3,500 שנה גילו שאריות של דגניים מרוסקים ושמרים.
בחפירות ארכאולוגיות באזור אתר הקבורה "חולי" בסין התגלו שאריות של חומר דמוי קפיר בקברי מומיות, בני 3,950 שנה.
החפירות הארכאולוגיות בקברים אלה גילו שאריות של שלושה זני חיטה אשר שמשו למאכל אדם ובהמות.
הימצאותם בקברים מעידה על כך שזרעי החיטה הובאו כמנחות למתים.
במערת רקפת, בשלושה מכתשים הסמוכים לקברים בני כ-11,000 שנים התגלו סימנים לייצור בירה על ידי הנאטופים, בתקופה בה החברה עברה מנוודות להתיישבות קבע והתחילה התפתחות החקלאות וביות בעלי חיים לצורכי המשק האנושי.
הממצאים הראו ששאריות שנותרו בתוך המכתשים הכילו שרידים של עמילן דגניים שונים: חיטה, שעורה ושיבולת-שועל, וצמחים אחרים עם סימני כתישה ותסיסה.
דפנות המכתשים מראים סימני בליה שנגרמה מכתישה ומשימוש בסלים.
חפירות באתרים ארכאולוגיים בני 7,000 שנה שהתגלו בעיראק וכתבים בני 5,900 שנתגלו בשומר מתארים ייצור בירה משעורה.
כתבים שהתגלו באתרים ארכאולוגיים בני 4,500 שנה באתרים שונים במצרים מפרטים את המרכיבים אשר שימשו להכנת תערובת התסיסה של הבירה וגם סוגי בירה שונים שיוצרו לצורכי טקסים דתיים.
פירוט של ייצור בירה התגלו על חותמות גליליים בנות 6,500 שנים מ בצפון סוריה.
ממצאים הארכאולוגיים שונים מצביעים על כך ששתיית הבירה נעשתה דרך קשים ארוכים מתוך כדים.
תגלית ארכאולוגית בת 5,000 שנה שהתגלתה בסין מאפשרת הכרות עם פירוט משוער של אופן הכנת הבירה משעורה.
האורז עבר תהליך של תרבות לפני 10,000-6,500 שנים, ויצור משקאות בירה מאורז החל בשלבים מוקדמים יחסית של תירבות האורז.
בחפירות ארכאולוגיות באתר קבורה בדרום סין בשם Qiaotou מלפני 9,000 שנה, התגלו ממצאים המעידים שתהליך תסיסת הבירה התפתח גם באזורים אלה על בסיס של אורז ודגן המכונה "הדמעות של איוב" Coix lacryma-jobi .
ממצאים אלה מעידים על תפוצתו של תהליך התססת הבירה בתרבויות שונות.
יוון ורומא העתיקות אימצו את תהליך יצירת הבירה ממצרים העתיקה.
שתיית הבירה בתרבויות אלה הייתה נפוצה בין פשוטי העם, בניגוד לשתיית יין אשר שימש את בני המעמד הגבוה, אם כי הבירה שימשה גם לפולחנים דתיים של בני כל המעבדות.
ידוע כי ברומא העתיקה הרגל שתיית הבירה על ידי חיילים היה נפוץ מאד.
חלב חיות משק משמש כחומר גלם לייצור מוצרים ניגרים וגבינות בעלות מרקם מגוון: גבינות רכות, גבינות חצי-רכות שעברו תהליך של הבחלה ממושכת מלווה בשטיפה תקופתית של פני ככרות הגבינה הקרויות smear ripened cheese, גבינות לבנות קשות בתמלחת של מי מלח וגבינות צהובות קשות מסוגים שונים.
השלבים התעשייתיים המודרניים מתבססים על התפתחות שנמשכה כ-10,000 שנה, עת הפך האדם ממלקט לחקלאי.
התהליך הראשוני בייצור מוצרי חלב הוא תהליך שיקוע חלבון החלב על ידי החמצה המתרחשת על ידי הוספה של חומצה אורגנית, כגון חומצת לימון, חומצה לאקטית או חומצת חומץ בד בבד עם על ידי פעולה אנזימטית בהוספת אנזים הקרוי רנט.
ההחמצה מתאפשרת גם על ידי תסיסה לאקטית בתהליך ביולוגי בעקבות הוספה של סטארטרים מיקרוביאלים המייצרים את החומצה הלאקטית.
כל מוצרי החלב עוברים תהליך של קואגולציה של הגבן , על ידי החמצה כימית או ביולוגית.
החמצה כימית מתבצעת על ידי הוספת חומצות אורגניות ואילו החמצה ביולוגית מתבצעת על ידי תוספת של סטארטרים לחלב הגולמי המפתחים חומצות אורגניות שונות במהלך התסיסה.
החיידקים השונים גורמים להורדת ה-pH על ידי יצירת חומצה לאקטית.
בתהליך התסיסה לאקטית של הלקטוזה, המצוי רק בחלב יונקים.
הורדת ה-pH על ידי החומצה הלאקטית גורמת לקואגולציה של הקזאין שמהווה 90% מחלבון החלב על ידי הגעה לנקודה האיזואלקטרית.
התסיסה הלאקטית מתנהלת בשני מסלולים: התסיסה ההומופרמנטטיבית שבה הלקטוזה מתפרקת לחומצה לאקטית או התסיסה ההטורופרמנטטיבית שבה הלקטוז מתפרק לאתנול, חומצה לאקטית ודו-תחמוצת-הפחמן המעניקים למוצר את התכונות האורגנולפטיות הייחודיות למוצר.
החומצה הלאקטית מהווה גורם סלקטיבי של אוכלוסיית החיידקים ויוצרת סביבת מחיה פחות מתאימה לחיידקים פתוגניים המעדיפים סביבה קרובה ל-pH נאוטרלי.
בדומה ליצירת גבינות, גם יצירת משקאות מותססים מחלב התרחשה באופן ספונטני משחר ההיסטוריה, כבר לפני 10,000 שנים.
כך הפכו המשקאות המבוססים על תסיסת חלב ממקורות שונים נהיו נפוצים בכל העולם התרבותי.
תהליך יצירת הגבינות התרחש באופן ספונטני בתהליך של תסיסת חלב מכבשים שבויתו.
הנוהג לאגור חלב בקיבות של מעלי גירה זירז את תהליך הגיבון הפיכתו ממוצר ניגר למוצר גבינתי מוצק אשר הקל על אפשרויות האגירה והניידות שלו.
עדויות ארכאולוגיות מלמדות כי תהליך ייצור הגבינות התרחש כנראה לפני 7,000 שנה באזורים שונים בעולם.
לדוגמה, ממצאים שהתגלו באתרים ארכאולוגיים מאזור קויאבה, פולין.
באזור הדלמטי בקרואטיה בהם נמצאו שאריות של גבן על מכלי חרס.
שאריות אלה של גבינה ושומן שמקורו בחלב נותרו ברשת החמר של כדי חרס מלפני 5,000 שנה לפני הספירה.
על פי מחקרים ארכאולוגיים, משערים שהגיבון נעשה בתחילה בסלים קלועים מעשב ומזרדים, ועם הזמן הוא נעשה בכדי חרס או מכלי עץ זאת על פי ממצאים ארכאולוגיים מלפני 5,500 שנה שהתגלה בחפירות בעיראק.
חפירות ארכאולוגיות במצריים חשפו כלים המכילים שאריות של תוצרי גבינה שעל פי מחקרים שימשו להבאת מנחה למת.
ייצור הגבינה היה ידוע במצרים העתיקה, יוון ורומא.
ההרגל של שימוש בקיבות של מעלי גירה לאחסון חלב הוביל באופן טבעי לגיבון החלב על ידי המקרופלורה הטבעית של החלב ותהליך הקרישה של חלבון החלב אשר התרחש בנוכחות אנזימים המצויים בקיבתם של מעלי גירה.
אנזים ההגבנה המכונה רנט, מורכב מתערובת של פרוטאזות מפרקות החלבון כימוסין ופפסין ומאנזים הליפאזה מפרק השומן.
אנזימים אלה מפרידים בין החלבון למים שבחלב.
הסביבה החומצית האופיינית לקיבה מזרזת את תהליך הגיבון.
בחפירות ארכאולוגיות בצפון מערב סין במדבר טקלמקן התגלו שברים של כדי חרס אשר נשאו שאריות של גבינה.
כדים אלה הונחו בעשרה קברים בני 5,800 שנים ושרדו הודות למזג האוויר הייחודי של יובש מדברי.
ליווי המתים במנחות של מזונות מעיד על טקסים שהיו נפוצים באותה עת.
שימור בשר בתרבויות עתיקות נעשה במספר דרכים: ייבוש, החמצה בתהליכי תסיסה ועישון וכבישה על ידי המלחה תוך הוספה של חומרי כבישה משמרים כגון ניטריטים וניטרטים המשמרים את הצבע האדמדם הרצוי של מוצרי הכבישה ומונעים התפתחות של חיידקים פתוגניים.
תהליכים אלה תורמים להארכת זמן ההשתמרות של המוצרים הסופיים.
תהליך כבישת הבשר התרחש במקביל לתהליך הייבוש ולכן, כבישת בשר על ידי התססתו התאפשרה באזורים גאוגרפיים גבוהים בעלי רמות לחות נמוכות יחסית.
השילוב של ייבוש והתססה מלווה בעישון מפיק מוצרים עמידים לקלקול לתקופות ארוכות, ומאפשר אגירת מזון במעבר מעונת הקיץ לחורף ומאפשר נדידת אוכלוסייה ללא תלות במקורות מזון נגישים.
כבישת בשר על ידי תסיסה ויצירת נקניקים התפתחה כנראה במסופוטמיה על ידי סטארטרים טבעיים של חיידקים השייכים לקבוצת הלאקטובצים.
שימור דגים על ידי תסיסה קיים בתרבויות עתיקות רבות, בפרט אצל קהילות שוכנות ימים.
המוצר העתיק ביותר מבין מוצרי הדגים המותססים נחשב תוצר של תהליך תסיסת דגים שהתגלה בחפירות ארכאולוגיות בשוודיה באתר Norje Sunnansund ליד אגם וסן הסמוך לאגן הים הבלטי.
באתר זה התגלה מאגר גדול של עצמות דגים בן 9,200 שנים מהתקופה המזוליתית.
האתר קבור בבורות אדמה ומלווה בפתחי יציאה אשר אפשר תהליך תסיסה ממושך בתנאי קור.
מוצר דגים נוסף המכונה גארום, התגלה בחפירות ארכאולוגיות ברומא.
הרוטב נוצר מתסיסה של חלקי פנים, בעיקר המעיים ודם של דגי מקרל בנוכחות מלח בישול.
המיקרוביוטה של מערכת העיכול שימשו לתסיסה ותרמה לטעמים אופייניים למוצר.רוטב הגארום שימש לתיבול מאכלים שונים בפיניקיה, קרתגו, יוון העתיקה, רומא העתיקה ומאוחר יותר בביזנטיון.
רוטב דגים נוסף שהתפתח במזרח אסיה הוא הנגרי הוא תוצר תסיסה ממושכת האורכת שנה ונעשית על ידי העובש Aspergillus.
מוצר זה הנפוץ עד עצם היום הזה הוא מוצר ללא תוספת מלח, תוך ניצול דגים קטנים וזולים שעברו תהליך של ייבוש.
נגרי נחשב למוצר מקומי עתיק שהתפתח בחברה ההודית להפקת מזון עתיר חלבונים המנצל מקורות מזון זולים יחסית המיועד לאוכלוסיות חלשות.
בחפירות ארכאולוגיות שנעשו במסופוטמיה התגלו ממצאים המעידים על החמצת ירקות לפני כ-4,500 שנה.
משם התפשט מנהג החמצת הירקות לרומא העתיקה, סיציליה וספרד.
הכבישה נעשתה על ידי השרייה ממושכת בחומץ.
ההחמצה בתימלחות התפתחה בסין לפני כ-3,100 שנים.
היווצרות הלחם היה תהליך מרכזי בהיווצרותן של חברות אנושיות מוקדמות.
מאזור הסהר הפורה, שבו בויתה החיטה לפני 7,000 שנים התפשט הגידול צפונה ומערבה, לאירופה וצפון אפריקה, ומזרחה למזרח אסיה.
ביות החיטה הוביל להיווצרות קהילות מתיישבות שצמצמו את אורחות החיים של נוודים, והולידו מערכות חברתיות שהפכו למתוחכמות יותר.
התפתחויות דומות התרחשו ביבשת אמריקה עם הופעת התירס ובאסיה עם הופעת האורז.
פירורים חרוכים של לחם שטוח שהוכנו על ידי ציידים-לקטים נאטופים שנאפה מחיטת בר חיטת בר ופקעות של ., ומשעורת בר ושורשי צמחים לפני 11,600 עד 14,600 שנים נמצאו באתר הארכאולוגי של שובאייקה 1 במדבר שדה א-שמה בעבר הירדן הצפון-מזרחי.
לדעת החוקרים, עובדות אלה מוכילות קיומה של אפיית לחמים שטוחים בתקופה אשר קדמה ב-4,000 שנה לתקופה הנאוליטית עם התפתחות החקלאות.
מכתשים מאותה תקופה מוכיחים על יכולת טחינה להכנת קמחים אשר שימשו לאפייה.
אפיית הלחם השטוח קדם לאפיית הלחם מחיטה תרבותית.
אבני שחיקה בנות 30,000 שנה, המשמשות אולי לטחינת זרעים לקמח, נחשפו בשנים האחרונות באוסטרליה ובאירופה, אם כי אין הוכחות חותכות לכך שכלים אלו או כלים ששימשו להכנת לחמים.
שחיקת גרעיני החיטה החלה באופן ידני בכלים קטנים דמויי עלי ומכתש ואחר כך התפתחה לשימוש באובניים אשר אפשרו שחיקת כמויות גדולות של גרעינים.
לחם נמצא באתרים הנאוליתיים בטורקיה וביבשת אירופה בחפירות ארכאולוגיות בנות כ-9,100 שנה.
קיימות עדויות נרחבות להכנת לחם במצרים העתיקה בתקופה הנאוליתית, לפני כ-6,000-5,000 שנה.
קיים מידע רב של תיאורים אמנותיים, שרידי מבנים ופריטים ששימשו להכנת לחם, ושרידי הבצק והלחם עצמו.
אחד מלחמי המחמצת העתיקים ביותר מתוארך לשנת 3700 לפני הספירה ונמצא בחפירות ארכאולוגיות בטורקיה באזור Çatalhöyük, אך מקור התסיסה של מחמצת קשור ככל הנראה למקור החקלאות בסהר הפורה ובמצרים כמה אלפי שנים מוקדם יותר.
"ייצור הלחם הסתמך על השימוש במחמצת כחומר תפיחה במשך רוב ההיסטוריה האנושית; השימוש בשמרי אפייה כחומר תפיחה מתחיל פחות מ-150 שנה".
המקור הנפוץ ביותר להתפחת הבצק שנועד לאפיית לחם בעת העתיקה היה שמירה על פיסת בצק מהיום הקודם כדי להשתמש בה לאפייה הבאה.
פליניוס האב דיווח כי הגאלים והאיבריים השתמשו בקצף הבירה כדי לייצר "סוג קל יותר של לחם בהשוואה לעמים אחרים".
חלקים מהעולם העתיק ששתו יין במקום בירה השתמשו במשחה שהורכבה מתירוש ענבים וקמח שהחל את התסיסה, או סובין חיטה ספוג ביין, כמקור לשמרים.
במצרים העתיקה לפני שהחלו להשתמש במטבעות באלף הראשון לפני הספירה לא הסתמכו על כסף או זהב, אלא החליפו סחורות יומיומיות בשיטת החליפין של תשלום סחורה כנגד סחורה.
עבור העניים, לחם ובירה שימשו לתשלום לעובדים.
השימוש במחמצת נשארה צורת ההתפחה המקובלת ביותר עד תקופת ימי הביניים האירופיים, בה הוחלפה בקצף הבירה המכונה ברם , שהופק מתהליך תסיסת הבירה.
ביבשת אמריקה, בני המאיה שהיו ידועים כ"אנשי התירס", השתמשו בתירס כדי ליצור מאכלים כמו טורטיות, טמאלס ולחמים אחרים.
תושבי מקסיקו של ימינו אימצו את המסורות הללו, והפכו את התירס והלחם לחלק פופולרי במאכלים המקסיקניים.
גם בעת העתיקה, היה מגוון רחב של לחמים.
בימי קדם הלחם היווני היה לחם שעורה סולון הכריז שאפשר לאפות לחם חיטה רק לימי חג.
עד המאה ה-5 לפנה"ס, ניתן היה לרכוש באתונה לחם מחנות אופים, וברומא הופיעו אופים יווניים במאה ה-2 לפנה"ס, שכן אסיה הקטנה המתיוננת הייתה תחת השליטה הרומית.
אופי הלחם הזרים הורשו להקים קולגיום, ארגון בעל אופי תאגידי.
הסופר אתניאוס (170 -  230 לספירה) מתאר כמה מינים מהלחם, העוגות והמאפים הזמינים בעולם הקלאסי.
בין הלחמים המוזכרים ניתן למנות עוגות פסים, לחם דבש ושמן, כיכרות בצורת פטריות מכוסות פרג, וההתמחות הצבאית של לחמניות אפויות שנוצרות על ידי יריקה.
סוג ואיכות של הקמחים המשמשים לייצור לחם יכולים היו גם הם להשתנות, כפי שציין דיפילוס כשהכריז כי "לחם העשוי מחיטה, בהשוואה לזה העשוי שעורה, מזין יותר, מתעכל יותר ועדיף מכל בחינה.
הלחם העשוי מקמח שנופה היטב עדיף מבחינת הטיב על פני לחם מחיטה רגילה, ואחר כך הלחם שעשוי מקמח שלא עבר ניפוי".
הארוחה כונתה באותם זמנים ה"תבלין", כלומר, הליווי של הלחם, כאשר ראו בלחם את המרכיב העיקרי של הארוחה.
פולי הקפה גדלים בזוגות בפרי עץ הקפה - Coffea הצומח כעץ נמוך מאוד או שיח.
עצי הקפה התפתחו בתקופת האאוקן לפני 33 מיליוני שנים.
מוצא עץ הקפה Coffea מדרום מזרח יבשת אפריקה.
ההשערה היא שטיפוח צמח הקפה התרחש באתיופה ותימן 1,000 שנים לפני הספירה.
התפתחות משקה הקפה דל מאוד ומבוסס בעיקר על אגדות עם ומעט כתבים מן המאה ה-15. כתבי מנזרים סופים מן המאה ה-15מתארים שתית קפה על ידי נזירים כדי לשמור על ערנות בתפילות הליליות הממושכות.
הקפה התפשט למזרח הקרוב,, פרס, וטורקיה ושתיית הקפה הפכה למנהג חברתי בערים כמו מכה, מדינה וקהיר, דמשק, בגדאד וקונסטנטינופול עם פתיחת בתי מפגש חברתיים לשתיית הקפה בשם "qahwas" , מנהג שהמשיך להתפשט תחילה להונגריה ואחר כך לכל ארצות אירופה עם התפשטות האימפריה העות'מאנית על ידי סוחרים ערבים.
משערים שמוצא הקפה הוא באתיופיה, ההשערה מתבססת על מציאת שני שברי זרעי קפה בחפירות בדרום מערב אתיופה המכונה Kumali המתוארך לתקופה של 1,700 שנה לפני הספירה.
משם נדד הקפה לדרום-מערב אפריקה, דרום-אמריקה וספרד, בעקבות תהליך הקונוליאליזם בין המאה העשירית למאה השש-עשרה לספירה.
חיידקים, שמרים ועובשים טבעיים המצוייפ במיקרוביוטה של הפרי משחררים את הזרעים על ידי אנזימים פקטוליטיים המפרקים פקטין שתפקידם לפרק את הרקמה העשירה בסיבים שבתוכה חבויים פולי הקפה.
תנאי הפירוק של המעטה משפיעים על טעמו הסופי של הקפה.
מוצא עץ הקקאו Theobroma cacao הוא ביערות האמזונס.
העץ בוית על ידי בני האדם לפני 5,300 שנה על ידי התרבות Mayo-Chinchipe בדרום אמריקה לפני שהגיע למרכז אמריקה.
ההשערה היא שהקקאו הופק לראשונה בדרום אמריקה, באזור דרום מזרח אקוודור.
העיבוד של זרעי הקקאו נעשה על ידי בני המאיה והאצטקים שחיו בין המאות-600 וה-400 לפני הספירה.
שבט האולמקים שחיו בין המאה 1,500-400 לפני הספירה במרכז מקסיקו, הם כנראה הראשונים שהפיקו מפולי הקקאו משקה מתובל בצ'ילי וצמחי תיבול.
משם הוא נדד לספרד ומשם לכל לאירופה, בעקבות כיבוש דרום-אמריקה על ידי הספרדים.
פולי הקקאו הפכו לבעלי ערך כספי לצורכי מסחר.
הם היוו אמצעי תשלום בקניית מצרכים.
עבור תרבויות אלה הקקאו הפך לסמל של שפע וכוח שליטה והוקדש לאל האצטקי קצלקואטל, שמאמיניו ראו בו את האל האחראי על הבאת עץ הקקאו למרכז אמריקה.
על פי ממצאים של שאריות חומר צמחי במאוזולאום שהתגלה בבית העלמין של גורגיאם .
משערים שצמח התה Camellia sinensis מוצאו מדרום מזרח סין באזור ו־ קרוב למיאנמאר.
התה שימש למטרות רפואיות בסין כבר לפני 4,700 שנה.
הדיווחים הראשונים של שתיית תה כאירוע חברתי ומשפחתי מתקופת שושלת שאנג במאה השנייה לספירה.
שתיית התה הפכה במשך ההיסטוריה של התרבות הסינית לפולחן המאחד בתוכו מנהגים טקסיים ומדיטציה מתוך אמונה ששתיית התה מקרבת את האדם לבודהה.
הטקסיות שבהכנת ושתיית התה הובילה במהלך ההיסטוריה להתפתחות כלי החרסינה שנועדו להיות עשויים מחומרים שאינם מעבירים טעמים וריחות אל התה, כגון כלי קרמיקה, מתכת ועץ שהיו נהוגים באותה תקופה לאחסון מאכלים ומשקאות.
כלי החרסינה שהתחילו להתפתח באותה עת הצטיינו ביופי ועידון יחד הם היותם פונקציונליים לשמירת חום התה בקומקום עד מזיגתו ולשתיית התה בספלים המעודנים.
השימוש בעלי התה להכנת התה הועבר במאה השמינית ליפן על ידי נזיר בודהיסטי, וכך התפתחה תרבות הטקסיות בשתיית תה על ידי היפנים באופן ייחודי.
במאה השתים-עשרה החלה הפצת התה אל העולם הערבי על ידי שיירות של סוחרים, והוא שימש כתחליף לשתיית יין שהייתה אסורה על המוסלמים.
החל מהמאה השש-עשרה התחילה הפצת התה לארצות אירופה.
עלי התה מעובדים בשיטות שונות, חלקם עוברים תהליכים של חליטה העוצרת את הפעילות האנזימטית, כגון התה הירוק.
חלקם עוברים תהליכים של פעילות אנזימטית, כגון התה השחור, ותהליכי יישון על ידי תסיסה מיקרוביאלית הנמשכת מספר חודשים, כגון התה המותסס, המעדנת את טעמו של התה על ידי הפחתת עפיצותו והוספת טעמים וריחות נעימים.
צמח הסויה בוית בסין לפני 5,000 שנה.
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על התפתחות הטופו בסין לפני 2,100 שנה בעת שושלת האן.
הטופו נקרא בתחילה אוקבה Okabe ורק במאה ה-15 התחיל להיקרא טופו בזמן המנדרין דופו.
בהיסטוריה של סין העתיקה נטו לשייך המצאות וחידושים לאנשים מפורסמים של אותה עת, לכן לא ברור אם הסברה שהטופו הוא המצאתו של הנסיך והפילוסוף הסיני הסיני ליו אן , מיסד שושלת המלוכה האן שחי בין השנים 179–122 לפני הספירה.
הטופו קרה בתהליך מקרי של שקוע חלבון הסויה והפרדתו מהנוזל המימי של חלב הסויה.
הטופו מיוצר מחלב הסויה שהופק על ידי מיצוי מימי של פולי הסויה.
חלב הסויה עשיר בחלבונים ושיקוע החלבון נעשה על ידי הוספת מלח סולפאט הסידן או מגנזיום כלוריד הגורמים לקואגולציה.
הקריש עובר תהליך של לחיצה להוצאת עודפי המים.
הקריש הקרוי טופו מעוצב לקוביות.
תהליך התסיסה של הטופו נעשה על ידי טבילתו בתמלחת המכילה יין-אורז ותבלינים שונים ועל ידי חיידקים, שמרים ועובשים שונים.
הטופו המותסס קרוי stinky tofu ומשמש כחטיף.
רוטב סויה שנוצר על בסיס תסיסה של פולי סויה בשם הישיאו (hishio) התפתח בסין העתיקה כבר 5,000 שנים ואומץ על ידי היפנים כבר במאה השביעית לספירה.
מאכל זה הפך לנפוץ ומקובל ביפן במאה השבע-עשרה.
במזרח הרחוק קיים ריבוי של ממרחים ורטבים על בסיס תהליך של תסיסת פולי סויה, פולי שעועית, או שאריות של סויה מתעשיות אחרות.
טמפה הוא מאכל אינדונזי במרכז או במזרח האי ג'אווה.
זהו מאכל מסורתי העשוי מפולי סויה מלאים שעברו תסיסה טבעי ותהליך תסיסה מבוקר הקושר את פולי הסויה לצורה של עוגה.
העובשים או , משתתפים בתהליך התסיסה כ-tempeh starter.
המוצר נפוץ במיוחד באי ג'אווה, ומשמש כמקור עיקרי לחלבון.
תהליך התסיסה של טמפה והשמירה על שלימות הגרעין מעניקים לו תכולה גבוהה יותר של חלבון, סיבים תזונתיים וויטמינים בהשוואה לטופו.
לטמפה מרקם מוצק וטעם אדמתי שהולך ומתחזק ככל שהוא מתישן.
משערים שהוא נוצר לפני כמה מאות שנים או עד אלף שנים ויותר.
קיים קשר בין המצאת הטמפה לבין מקור העובש האחראי לייצור הטמפה.
עובש הריזופוס מורכב מתפטיר הגדל על עלי עץ הטיק ועלי ההיביסקוס, אשר ילידי ג'אווה משתמשים בהם לעטיפת מזון.
למעשה, בהכנת הטמפה המסורתית, משתמשים ב - (עלה מלא בתפטיר), במקום שנקנה בחנות.
לא ניתן להפריד בין המצאת הטמפה לבין מקור הפטרייה, שהיא החלק החשוב ביותר בתהליך התסיסה.
הוא מורכב מתפטיר הגדל על עלי עץ טיק ועלי ההיביסקוס Hibiscus tiliaceus , אשר ילידי ג'אווה השתמשו בהם (ועדיין עושים זאת) כעטיפת מזון.
הסויה ששימשה לראשונה להכנת טמפה הייתה הסויה השחורה, שהייתה צמח מקומי.
יבוא פולי סויה לבנה או צהובה ועלייתה של תעשיית הטופו באי הביאה לשינוי סוג הסויה המשמש לייצור הטמפה.
סרט צנטיני ציין שהג'וואנים אכלו פולי סויה מבושלים מאז המאה ה-12. עד המאה ה-16 או ה-19. לפי הכתב העתיק של ג'אבה אנשי ג'אווה שלטו באמנות הבישול עם טמפה.
בשנת 2011 התרחשה התפרצות חמורה של חיידק הקולי האנתרופוגני (Enterohemorrhagic Escherichia coli, או EHEC) מסוג O104 באירופה ובעיקר בגרמניה.
התפרצות זו גרמה לזיהומים קשים ולהתפשטות מהירה של החיידק, והשפיעה על אלפי אנשים.
חיידק הקולי שנמצא היה זן נדיר שהתפשט דרך ירקות טריים, בעיקר בנבטים.
ההתפרצות גרמה לתסמינים חמורים כמו שלשולים דמיים, כאבי בטן ותסמונת המוליטית-אורמית (HUS).
התפרצות זו הובילה לתגובות רחבות מצד הרשויות, שכללו בידוד מוצרים מזוהמים ומתן טיפול רפואי לנפגעים.
ההשפעות הכלכליות של ההתפרצות היו משמעותיות במיוחד לענף החקלאות באירופה.
התוצאה הסופית הייתה למידה והגברת הבדיקות לבטיחות המזון ויכולת התגובה למקרים דומים בעתיד.
התפרצות חיידק הקולי בשנת 2011 הייתה אחת מהתפרצויות המזון הגדולות והחמורות ביותר שידעה אירופה.
ההתפרצות החלה במאי 2011 בגרמניה והתפשטה במהירות למדינות נוספות באירופה, כולל שוודיה, דנמרק, הולנד וצרפת.
חיידק הקולי, סוג O104, היה זן נדיר ושונה מזה הנפוץ במקרים אחרים של זיהום חיידק הקולי.
המקרים הראשונים זוהו בצפון גרמניה, בעיקר סביב העיר המבורג.
בתוך זמן קצר, מספר החולים עלה במהירות והתחילו להתגלות מקרים דומים גם במדינות נוספות.
הזריזות והחומרה של התפרצות זו גרמו לחששות כבדים בקרב הציבור והרשויות.זן החיידק היה ייחודי בכך ששילב גנים הן של EHEC והן של EAEC (Enteroaggregative E.
שילוב זה הקנה לחיידק יכולת להדביק בצורה רחבה ולהתפשט במהירות, וגם עמידות לאנטיביוטיקות מסוימות, מה שהקשה על הטיפול בחולים.
מקור ההתפרצות נמצא בסופו של דבר בנבטים ירוקים, שנפוצו על ידי ספקי מזון גרמניים ושווקים חקלאיים.
ההתפרצות גרמה לחשש כבד ממזון טרי ובאופן ספציפי מירקות עליים, והובילה להמלצות לשטוף ירקות בצורה יסודית ולהימנע מצריכת ירקות חשופים ללא בישול.
מקור ההתפרצות זוהה כנבטים ירוקים שגדלו בחוות אורגניות בצפון גרמניה.
נבטים אלו שווקו דרך מערכת הפצה רחבה שהפיצה אותם במדינות שונות באירופה.
תהליך גידול הנבטים התגלה כנקודת התורפה העיקרית, שכן נבטים גדלים בתנאים לחים וחמים - תנאים אידיאליים להתרבות חיידקים.
חקירות אפידמיולוגיות מצאו כי מקור הזיהום היה ככל הנראה במים או בדשנים שבהם נעשה שימוש בחוות.
המים שבהם נעשה שימוש להשקיית הנבטים לא טופלו בצורה מספקת או היו מזוהמים מלכתחילה.
בנוסף, חקלאים לא נקטו באמצעים מספקים להפרדת מקורות מים ודשנים למניעת זיהום חיידקי.
השימוש בנבטים בירקות טריים, סלטים ומזונות מוכנים לאכילה ללא בישול נוסף, הקשה על חיסול החיידקים והגביר את סיכוני ההדבקה.
מאחר שנבטים נחשבים למזון בריא ונפוצים מאוד בדיאטות שונות, ההתפשטות הייתה מהירה ורחבה.
ההתפרצות גרמה למגוון רחב של תסמינים, שהחלו בשלשולים חמורים (לעיתים דמיים), כאבי בטן חזקים, חום נמוך, ולעיתים גם הקאות.
התסמינים הופיעו לרוב בין יום לשבוע לאחר החשיפה לחיידק.
התסמינים החמורים ביותר כללו את תסמונת המוליטית-אורמית (HUS), שהיא סיבוך נדיר ומסוכן של זיהום הקולי, הגורמת לאי ספיקת כליות חריפה.
חולים עם HUS חוו ירידה פתאומית ביכולת הכליות לסנן דם, מה שהוביל לצורך בטיפולים כמו דיאליזה.
תסמונת זו גם גרמה לאנמיה המוליטית (פירוק תאי דם אדומים) ותרומבוציטופניה (ירידה במספר טסיות הדם).
בנוסף, היו מקרים של נוירופתיה (פגיעות עצבים) ותסמינים נוירולוגיים, כמו בלבול, פרכוסים ותרדמת.
תסמינים אלו נבעו מהשפעת הרעלנים של החיידק על מערכת העצבים המרכזית.
התגובה להתפרצות הייתה מהירה ונרחבת.
הרשויות הגרמניות והאירופאיות פעלו בזירוז לזיהוי מקור הזיהום ולהסרת מוצרים מזוהמים מהמדפים.
החקירה האפידמיולוגית כללה ראיונות עם חולים, בדיקות מעבדה לנבטים ולמקורות מים, ושיתוף פעולה בין מוסדות בריאות ברחבי אירופה.
הרשויות גם הנחו את הציבור להימנע מצריכת נבטים וירקות טריים לא מבושלים ולהקפיד על שטיפת ירקות בצורה יסודית.
כמו כן, ניתנו הנחיות להימנע מצריכת ירקות ממקורות חשודים עד להודעה חדשה.
מערכת הבריאות התמודדה עם עומסים כבדים בבתי החולים, והוקמו יחידות טיפול מיוחדות לחולים הקשים ביותר.
ההשפעות הכלכליות של ההתפרצות היו משמעותיות, בעיקר לענף החקלאות ולספקי המזון בגרמניה ובאירופה בכלל.
מגדלי הירקות נאלצו להשמיד כמויות גדולות של תוצרת כדי למנוע את התפשטות הזיהום, מה שהוביל להפסדים כספיים כבדים.
בנוסף, התפרצות זו גרמה לירידה באמון הציבור במזון טרי, והובילה לשינויים בהרגלי הצריכה של ירקות.
חקלאים וחברות מזון נאלצו לשפר את נוהלי הבטיחות ולהגביר את הבדיקות המקדימות למוצריהם, כדי להחזיר את אמון הצרכנים.
השפעות חברתיות כללו גם תחושת חשש וחרדה בקרב הציבור, שנמנע מצריכת ירקות טריים במשך תקופה ממושכת.
כמו כן, הייתה השפעה ניכרת על מגזרים שונים בשוק המזון, כולל מסעדות ומזון מהיר, שהיו צריכים לשנות את תפריטיהם ולהציע חלופות בטוחות יותר.
התפרצות חיידק הקולי בשנת 2011 הובילה לשינויים נרחבים בשיטות גידול, הפצה ובטיחות מזון באירופה.
לקחים מרכזיים כללו את הצורך בבדיקות קפדניות יותר למים ולדשנים, וכן בשיפור תנאי ההיגיינה בחוות החקלאיות.
כמו כן, הופעלו אמצעים חדשים לפיקוח על מערכת הפצת המזון ולמעקב אחר מוצרים מזוהמים.
הרשויות החלו לשים דגש רב יותר על שיתוף פעולה בינלאומי והתראה מוקדמת על מקרים דומים בעתיד.
הקמת מרכזי חירום ותכנון אסטרטגיות תגובה מהירות להתפרצויות עתידיות הפכו לחלק מהלקחים שלמדו מהאירוע.
תוצאות אלו מסייעות למנוע ולהגיב להתפרצויות מזון אחרות בצורה יעילה ומהירה יותר.
עד 1 ביוני, מכירות המלפפונים האיטלקיות, האוסטריות והצרפתיות החלו לרדת בחדות, אך פקידת משרד הבריאות האוסטרי, ד"ר פמלה רנדי-וגנר, טענה שהלקוחות האוסטריים עדיין בטוחים.
ממשלות ספרד, פורטוגל וגרמניה שהן יבקשו רשמית סיוע חקלאי של האיחוד האירופי לחקלאים שנפגעו מההתפרצות.
באותו יום, רוסיה גם הקימה תוכניות לייבוא חדש של מלפפונים מאוקראינה, אזרבייג'ן, מצרים וטורקיה.
חקלאי האיחוד האירופי דיווחו שהם הפסידו מיליוני דולרים בייצוא במהלך ההתפרצות, כאשר Fepex, קבוצת תעשיית הפירות והירקות בספרד, אמרה שלמגדליה יש מחזור של 256 מיליון דולר.
גם יצרנים צרפתים, שווייצרים, בולגריים, גרמנים, הולנדים, בלגים ופורטוגזים הושפעו באופן דומה.
התפתחות הקפיטליזם ברוסיה הוא חיבור כלכלי מוקדם מאת ולדימיר איליץ' לנין שנכתב בעת שהיה בגלות בסיביר.
הוא פורסם ב-1899 תחת השם הבדוי "ולדימיר אילין".
החיבור ביסס את המוניטין שלו כתאורטיקן מרקסיסטי מרכזי.
לנין החל לעבוד על החיבור בזמן שהיה בכלא, לאחר שנעצר בסנקט פטרבורג יחד עם חברי "איחוד המאבק לשחרור מעמד הפועלים".
העבודה על החיבור הושלמה בגלות בכפר .
בשלוש שנים הספיק לנין לבחון כמות גדולה של ספרות על הכלכלה הרוסית, ובספר נעשה שימוש בלמעלה מ-500 מקורות: מונוגרפיות, מאמרים, ספרי עיון סטטיסטיים, אוספים, ביקורות ועוד.
עד שהעבודה הושלמה, מלאו ללנין 29. הספר פורסם לראשונה במרץ 1899 תחת השם הבדוי "ולדימיר אילין" ונמכר ב-2,400 עותקים.
ב-1908 יצאה המהדורה השנייה של הספר לאור עם שינויים קלים.
בחיבור תקף לנין את הטענה הפופוליסטית שרוסיה יכולה להימנע משלב התפתחות קפיטליסטי, ושהקומונה הכפרית יכולה לשמש בסיס לקומוניזם.
במקום זאת טען לנין שהקומונות הכפריות כבר נמחקו על ידי הקפיטליזם והסטטיסטיקה הראתה את המידה שבה הפיאודליזם כבר גווע ברוסיה.
לנין ציין את צמיחתו של שוק לאומי לסחורות ברוסיה המחליף את השווקים המקומיים, את הנטייה לגדל יבולים במזומן במקום להסתמך על חקלאות קיום, וצמיחה של בעלות אינדיבידואלית ולא קהילתית.
ההתפתחות הרגשית בילדות מתארת את השינויים בבשלות הרגשית ואת ההתפתחות הרגשית המלווים את תהליך ההתבגרות בשנות הילדות, ונחקרת על ידי הפסיכולוגיה ההתפתחותית.
מרגע הלידה ועד רכישת השפה, מתרחשת התפתחות רגשית דרמטית.
כבר עם הלידה ניתן להבחין בהבעות פנים המביעות רגש, אך ביטוי רגש של ממש כנראה בא רק מאוחר יותר.
בגיל חצי שנה ילד מסוגל לנקוט בפעולות כדי לווסת את הרגשותיו, הפעולה הנפוצה ביותר היא פניה למטפל כדי שירגיע אותו שנקראת "ויסות בשניים".
הפעולות הרפלקסיביות הראשוניות נעשות עד מהרה מורכבות יותר.
הן מתמזגות בהרגלים ותפיסות מאורגנות וניצבות בראשיתה של התנהגות חדשה שנקנית באמצעות הניסיון.
תקופת הינקות היא תקופה מכרעת לגבי המשך ההתפתחות הרגשית.
על פי השערת התקופה הרגישה, שנמצאה תקפה לגבי קופים, ייקשה מאוד לשקם ילד שהיה במצב של חסך רגשי בשנה הראשונה לחייו.
אצל ילדים שגדלו בבתי יתומים במצב של חסך רגשי קשה מוצאים נזקים ארוכי טווח.
קיימת תסמונת כשל השגשוג הלא אורגני שהילדים הנפגעים בה סובלים מננסות הנובעת מהזנחה בטיפוחם הרגשי.
בסיום תקופה זו עם ראשית הלשון והמחשבה, הילד כבר ממקם את עצמו בין הדומים לו בעולם החיצוני שאותו הוא חש.
עם הופעת הדיבור משתנה התנהגותו של הילד מבחינה התנהגותית ואינטלקוטאלית.
הוא מסוגל גם לנבא או להתייחס לפעולות עתידיות על ידי תיאור מילולי.
יכולת זו תורמת לפיתוח יחסי גומלין בין יחידים ומערבת בתהליך החיברות.
היא מאפשרת גם הפנמה של הדיבור ושימוש בדיבור פנימי לצורך חשיבה ועיבוד קוגניטיבי.
הילד בגיל הגן, שעד עתה הושפע בעיקר מהדמות המטפלת בו, הולך ונפתח להשפעות בני גילו ואחים בוגרים.
בשלב זה כל יחסי הגומלין עם המבוגרים והילדים האחרים שבסביבת הילד ממלאים תפקיד מכריע בתהליך ההתפתחות.
כושר הריכוז של הילד בגיל הגן גדל, הוא מסוגל לעשות כמה דברים יחד, לשלוט טוב יותר ברגשותיו, לחשוב לפני מעשה.
בעוד שבני שנתיים ושלוש לא מצליחים למנוע עצמם מללחוץ על כפתור למרות הוראות מפורשות מתי ללחוץ עליו ומתי לא, בגיל ארבע וחמש כבר נחלו הצלחה במשימה זו.
הילד מבין את קיומו הייחודי כאדם ומסוגל לשייך עצמו לקטגוריות.
הוא מסוגל להבחין בין חוויית ההווה הממושך (מה שקורה כרגע) לבין חוויית ההווה הרגיל (מה שקורה בדרך כלל).
מהבחינה רגשית חשובה במיוחד הבנת קביעות העצמי הראוי לאהבה.
הבנה זו מאפשרת לילד לחרוג מההוראות שהוא מקבל מבלי שיחשוש שיאבד את אהבת המשגיחים עליו לאורך זמן.
גערה נתפסת כאירוע זמני ולא כקטסטרופה הרת גורל ביחסי הילד עם המטפלים.
כבר בגיל שנתיים רואים הימשכות לצעצועים אופייניים למין: משאיות והשתוללויות לבנים מול בובות לבנות.
התנהגות זו נובעת מחיזוקים מההורים, אם כי יש ראיות לכך שגם מרכיבים ביולוגיים הם בעלי תפקיד בקביעת דפוסי המשחק האופייניים לבנים ולבנות.
לפי ההשקפתו של זיגמונד פרויד הרצון להידמות להורה בן אותו המין הוא המניע הקובע בעיצוב ההתנהגות.
מאחר שבתפיסה המסורתית ההורה הקרוב הוא האם, יש תאוריות המציינות כי אצל בנים יישא תהליך זה אופי של היפרדות והיבדלות מהאם, ואילו אצל הבנות יהיה זה תהליך של הזדהות ומציאת דמיון איתה.
רוב הילדים מבינים כבר בגיל 3 שהמין קבוע מעבר למראה החיצוני וששינויי לבוש לא ישנו אותו.
תהליכי למידה יוצקים לילד תוכן לתוך סכמת המין המהווה אחת מהקטגוריות הרבות הממלאות את עולמו.
ישנם הבדלים רגשיים בולטים בין ילדי גן וילדי בית ספר:
ילדי גן אינם מסוגלים להסוות את רגשותיהם ביעילות גם כאשר ההכרח החברתי דורש זאת.
ילדי גן אינם תופסים רגש כתלוי במצב.
כשישאלו אותם איך ירגיש ילד עם קבלת מתנה קטנה אחרי שציפה למתנה גדולה, הם יענו שהוא ישמח.
הם גם לא יכעסו פחות על פגיעה בהם אם נעשתה בנסיבות המאפשרות סלחנות.
התפתחות קוגניטיבית היא העלייה ביכולתו של האדם לחשוב, לשקול, להבין ולפתור בעיות עם העלייה בגיל.
שלבי ההתפתחות הקוגניטיבית נקבעים על ידי התורשה ועל ידי הסביבה, אשר כוללת בין היתר את תנאי ההתפתחות והגירויים עד גיל הבגרות, כמו גם את התרבות שבה גדל הילד.
ההתפתחות הקוגניטיבית היא חלק מההתפתחות הכללית של האדם.
היא כוללת בין היתר גם את ההתפתחות הלשונית ותהליכי רכישת שפה, משום שהם חלק בלתי נפרד מתהליכי עיבוד מידע ומההתפתחות השכלית.
במקביל אליה מתרחשות גם התפתחות מוסרית והתפתחות חברתית.
בפסיכולוגיה, ההתפתחות הקוגניטיבית משתייכת לפסיכולוגיה התפתחותית ולפסיכולוגיה הקוגניטיבית.
הפן הקוגניטיבי של הפסיכולוגיה ההתפתחותית עוסק בהתפתחות האינטליגנציה ובהתפתחותם של תהליכי עיבוד מידע שונים כמו תפיסה, זיכרון, למידה וחשיבה.
התפתחות קוגניטיבית ניתנת לביטוי גם בהוראה, שהיא יכולת קוגניטיבית טבעית המאפשרת לנו להיות בני אנוש.
באמצעות חקר יסודות ההוראה ניתן למנות מספר נקודות בסיסיות המהוות אבני בניין בהתפתחותה של הקוגניציה האנושית.
אך חקר הלמידה המהווה תמונת הראי של ההוראה, נתפסת כאזור קשה ליישום מחקר קוגניטיבי, מתוך הקושי להגדיר למידה, איתורה והבנת התנאים אשר בהם היא מתקיימת.
עם זאת יש להכיר כי להוראה יש משקל מהותי בשימור הידע והחדשנות המתרחשת באופן תדיר בחברה האנושית, באמצעות הבנת כלי ההוראה והשפעתו על ההתפתחות הקוגניטיבית, יהיה השפעה מיטבית על דרך הלמידה ואופן יישומה.
לזיכרון חשיבות מכרעת כמעט לכל פעילות קוגניטיבית והוא הכרחי ליכולת ההשרדות.
מסיבה זו לזיכרון השפעה רבה על ההתפתחות הקוגניטיבית.
פעולת החשיבה מתבססת על זיכרון העבודה.
הוא מאפשר ביצוע של פעולות מנטליות משום שבו מתבצע תהליך העיבוד בין מידע חדש שנקלט בזיכרון החושי לבין מידע קודם שניתן לשלוף מהזיכרון לטווח ארוך.
אך להבדיל מהזיכרון החושי והזיכרון לטווח ארוך, לזיכרון העבודה יש קיבולת מוגבלת המקשה על עיבוד כמות גדולה של פרטי מידע בו זמנית ופתרון של בעיות מורכבות.
עד גיל שלוש קיבולת זיכרון העבודה מאפשרת לפעוט לעבד כשתי יחידות מידע בו זמנית בלבד.
הקושי לחשוב על מספר דברים בו זמנית מסביר את תופעת המירכוז בקרב ילדי גן, אשר נוטים להתרכז בפיסת מידע אחת בלבד בכל פרק זמן משום שהם מתקשים בחשיבה רב ממדית.
עם זאת במהלך הילדות קיבולת החשיבה מתפתחת בהדרגה עם הגיל ומגיעה בבגרות לכשבעה פריטים.
המספר הקסום שבע, פלוס או מינוס שתיים הוא מונח המתאר תופעה זו.
ההתפתחות של קיבולת החשיבה מסבירה את התמורות ביכולתו של הילד לפתור בעיות.
מחקרים מוכיחים כי אימון יכול לשפר קישורים קוגניטיביים ולכן המוח זקוק לאימון על מנת לשמור על יכולות קוגניטיביות.
כאמור, הקיבולת של זיכרון העבודה אומנם עולה עם הגיל, אך היא נעצרת בשלב מסוים ולא ממשיכה להתפתח.
לכן, לצורך עיבוד בו זמני של פרטי מידע רבים, עולה הצורך של המערכת הקוגניטיבית להתגבר על מגבלת הקיבולת של זיכרון העבודה.
היא עושה זאת על ידי "קיבוץ" של מספר פריטים ליחידת משמעות אחת המכונה "גוש" (Chunk).
בעוד שכמות הגושים שניתן להכיל בזיכרון העבודה הוא מוגבל, לא קיימת הגבלה על כמות הפריטים שניתן להכיל בכל גוש וגודלו של הגוש אינו מפחית את קבלות הזיכרון.
כך ניתן לארגן פריטים רבים במספר קטן של יחידות משמעות.
תהליך השינון הופך את מגבלת הזמן של הזיכרון לטווח קצר לגמישה יותר בכך שהוא מאפשר שימור של המידע למשך זמן ארוך יותר על ידי שימור רמת האקטיבציה הגבוהה של הפריטים המשוננים.
עם זאת, השינון יכול לעכב את הדעיכה רק במשך החזרה על הפריטים, כך שבתום החזרתיות הזיכרון יתפוגג שוב.