tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגישה החריגה העיקרית הציגו תושבי החבל האוטונומי של איי אולנד הדוברים "אולנדית", ניב של השוודית ומרגישים בקושי קשורים לפינלנד.
תכופות אינם משייכים את עצמם ל"שוודים של פינלנד" במובן הצר של המילה, בדיוק כמו אזרחים שוודים שהיגרו רק בתקופה האחרונה לפינלנד.
המפקדים הרשמיים בפינלנד אינם כוללים נתונים על השתייכות אתנית אלא על אזרחות, ארץ לידה ושפת אם בלבד.
אזורים מאוכלסים על ידי פינו-שוודים
מקומות ההתיישבות של האוכלוסייה הדוברת שוודית מתחלקים לשלשה אזורים נפרדים עיקריים:
בדרום - החוף של אוסימא Uusimaa או נילנד Nyland בין פיהטה Pyttis) Pyhtää ) והאנקו Hanko) או Hangö) מיושב ברובו על ידי מיעוט זה.
כמו כן לאזור המיושב בפינו-שוודים שייך חבל אובולנד
Åboland (טורונמא Turunmaa) בחלק הדרומי של אזור האיים הסלעיים מסוג "שר" skär (קארי - kari) מול חופי ה"פינלנד המקורית" (Egentliga Finland או
האזור השלישי בחוף המערבי, הוא באזור הקרוי "פינלנד" - רצועת החוף אסטרבוטן (Pohjanmaa פוהיאנמה) Österbotten, שבין קריסטינסטאד Kristinestad (קריסטינאנקאופונקי Kristiinankaupunki) ועד קארלבי Karleby (קוקולה Kokkola).
לפני הגעת המתנחלים השוודים האזוריים החופיים שהוזכרו לא היו מיושבים..
בתקופה האחרונה חלה ירידה במספר תושביהם דוברי השוודית עקב הגירה או התבוללות.
גם בעיר הלסינקי שבה בשנת 1870 57% מתושביה היו פינו-שוודים ייצוגם באוכלוסייה ירד במהלך השנים בעקבות השינויים ההיסטוריים במדינה ל 6% בשנת 2007. אחוז הפינים השורשיים בעיר עלה מ-25% בשנת 1870 עד ל 85% בשנות ה-2000.
החבל האוטונומי אולנד ששתושביו זכו במעמד מיוחד אינו נחשב ממש אזור פינו-שוודי.
שם אחוז השוודים הוא 91,2% וזה של הפינים השורשיים
בעיר המרכזית של האיים, המרלנד, 96% הם שוודים.
לפינו-שוודים יש, בין היתר, פורום אינטרסים מוכר בחוק, הקרוי סבנסקה פינלנדס פולקטינג Svenska Finlands Folkting.
בפרלמנט הפיני יש חברים שנבחרו מטעם המפלגה העממית השוודית, המייצגים בוחרים מקרב המיעוט הפינו-שוודי.
העיתון החשוב בשפה השוודית המופיע בפינלנד הוא Hufvudstadsbladet'' (הופוודסטאדבלאדט).
בפינלנד קיים חינוך בשפה השוודית הכולל את כל רמות הלימודים עד לאוניברסיטה.
ידועה האוניברסיטה האקדמית של אובו שבה שפת ההוראה היא שוודית.
גאורג אוגוסט ואלין - מזרחן, בלשן
טובה ינסון - סופרת בשפה השוודית וציירת
קארל גוסטף אמיל מנרהיים - איש צבא ומדינאי, נשיא פינלנד
אדולף אריק נורדנשלד - גאולוג, מינרלוג וחוקר ארצות
ז'אן סיבליוס - מלחין פיני, המלחין הלאומי של ארצו
יוהאן וילהלם סנלמן - פילוסוף, עיתונאי ופוליטיקאי
יוהאן לודוויג רונברג - משורר, נחשב משורר לאומי של פינלנד, כתב בשפה השוודית
לינוס טורבאלדס - מתכנת, ממציא מערכת ההפעלה לינוקס
מיקאל וידניוס - איש מחשבים פיני-שוודי ממציא מסד הנתונים MySQL
אקסלי גאלן-קאללה - צייר פיני, נחשב לאחד הציירים הפיניים החשובים
שווי כוח הקנייה של מטבע – הוא מדד אלטרנטיבי למדד של שער החליפין של המטבע.
לשווי כוח הקנייה ישנם שימושים רבים, כגון בהשוואות בינלאומיות הנערכות בעת מדידת: תוצר, תוצר לנפש, צמיחה, מחירים, וכדומה.
שער חליפין מול כוח קנייה
יחידת המטבע המקובלת בעולם שבה נמדד מחיר המחושב לפי שווי כוח הקנייה – נקראת: "דולר בין-לאומי".
שוויו של הדולר הבין-לאומי בשוק האמריקאי זהה תמיד לדולר האמריקאי.
כאשר שער החליפין מפחת את ערכו של המטבע המקומי, הרי זה סימן שיוקר המחיה במדינה זול יותר (במקרה זה, בהשוואה לארצות הברית; זאת לעומת מדינות אירופה, שם יוקר המחיה יקר יותר ביחס לארצות הברית)
צמיחה המחושבת לפי שווי כוח הקניה – מתחשבת (בין השאר) באינפלציה – במקום בשינוי שבשער החליפין.
שווי כוח הקנייה בניסוחו המתמטי הוא קשר בין שיעור האינפלציה המקומית () לבין שיעור האינפלציה הזרה () והשינויים בשער החליפין ():
בהנחה שהאינפלציה הזרה קבועה, יקבעו סימולטנית השינויים בשער החליפין והאינפלציה המקומית.
שוודיה החדשה (בשוודית: Nya Sverige) הייתה קולוניה שוודית קטנה לאורך נהר הדלאוור על החוף האטלנטי של צפון אמריקה.
מרכז ההתיישבות בה היה במבצר כריסטינה, עכשיו וילמינגטון, והיא כללה חלקים מהמדינות המודרניות, דלאוור, ניו ג'רזי ופנסילבניה.
ההתיישבות הוקמה ב-29 במרץ 1638 ונכבשה על ידי הולנד החדשה ב-15 בספטמבר 1655. בנוסף לשוודים ופינים, כללו המתיישבים גם הולנדים וגרמנים.
באמצע המאה ה-17, שוודיה הגיעה לשיאה הטריטוריאלי, והייתה לכוח אירופאי חשוב.
היא שלטה על פינלנד ואסטוניה ושלטה גם על חלקים מפולין, גרמניה, לטביה ורוסיה המודרניות.
השוודים רצו להגדיל את השפעתם על ידי סחר במוצרים חקלאיים (טבק) ופרוות כדי לעקוף את הסוחרים הבריטים הצרפתים וההולנדים.
חברת שוודיה החדשה שכרה סוחרים משוודיה הולנד וגרמניה.
המשלחת השוודית הראשונה לצפון אמריקה יצאה מנמל גטבורג בשלהי שנת 1637. המשלחת אורגנה ופוקחה על ידי קלס פלמינג, גנרל שוודי מפינלנד.
חברי המשלחת שטו על גבי ספינות הפוגל גריפ והקלמר ניקל אל תוך מפרץ דלאוור, שהיה טריטוריה שנטענה עליה בעלות הולנדית.
הם עברו את קייפ מאי וקייפ הנלופן בשלהי מרץ 1638, והטילו עוגן במינקואס קייל, נקודה סלעית שכיום ידועה בשם "נחיתת השוודים".
הם בנו מבצר במקום שבו נמצאת העיר ווילמינגטון המודרנית, וקראו לו "מבצר כריסטינה", על שם כריסטינה, מלכת שוודיה.
בשנה שלאחר מכן התיישבו באזור 600 שוודים, יחד עם מספר הולנדים וגרמנים בשירות שוודי.
ההתיישבות פלשה להולנד החדשה, שכן הנהר והאדמה שמסביבו היו שטחים שנטענו עליהם בעלות הולנדית.
פטר מינואי הפך למושלה של הקולוניה בשוודיה החדשה.
כמנהל לשעבר של חברת הודו המערבית ההולנדית, מינואי הכיר את הסטטוס של שני צידי נהר הדלאוור באותו הזמן.
הוא ידע שלהולנדים היו שטרי מכר לשטחים שממזרח לנהר (ניו ג'רזי), אבל לא על השטחים שממערבו (מרילנד, דלאוור, פנסילבניה).
לאחר שנחת בגדתו המערבית של הנהר, כינס מינואי את הצ'יפים המקומיים לפגישה חשאית בתאו האישי על ספינת הקלמר ניקל.
הוא שכנע אותם לחתום על שטרי מכר שהכין במטרה למנוע בעיות עתידיות עם ההולנדים.
האדמות שקנה מהצ'יפים כללו את הגדה המערבית של הנהר הדרומי מתחת לנהר הסצ'וילקיל; או במילים אחרות פילדלפיה ודרום מזרח פנסילבניה המודרניות, דלאוור ומרילנד.
מושלה של הולנד החדשה - קיפט - התנגד להתיישבות השוודים, אך מינואי התעלם ממכתבו כי ידע שההולנדים היו חסרי כוח צבאי באותו הזמן.
מינואי גמר לבנות את מבצר כריסטינה במהלך שנת 1638, ואז רצה לחזור לסטוקהולם על מנת להביא מטען נוסף.
הוא עצר עצירה זמנית בקריבים כדי לקחת מטען של טבק כדי למכור אותו באירופה ולהפוך את המסע לרווחי.
מינואי נהרג במהלך המסע מהוריקן על האי סנט כריסטופר שבקריבים.
כך, העבודות המשרדיות של המושל הראשון של שוודיה החדשה עברו ללוטננט (אז הועלה לדרגת קפטן) מאנס נילסון קלינג, עד שהמושל הבא נבחר ובא משוודיה, שנתיים לאחר מכן.
ב-1643 החברה התרחבה לאורך הנהר ממבצר כריסטינה, והקימה את מבצר ניו אלפסבורג על הגדה הצפונית ליד סלם, ניו ג'רזי המודרנית.
במאי 1654, מבצר קסימיר ההולנדי נכבש על ידי החיילים משוודיה החדשה בהנהגתו של יוהאן ריסינג.
המבצר נכבש ללא קרב בגלל שלחיל המצב שלו לא היה כוח אש.
המבצר נקרא מחדש- מבצר טריניטי.
כפעולת תגמול, ההולנדים, שהונהגו תחת המושל פטר סטויוסנט, התקדמו לעבר נהר הדלאוור בסוף קיץ 1655, והובילו לכניעת המוצבים השוודים במבצר טריניטי ובמבצר כריסטינה.
המתיישבים השוודים והפינים המשיכו ליהנות מרמה של אוטונומיה אזורית, מיליציה, דת, בית משפט ואדמות עצמאיות.
הסטטוס הזה נשאר באופן רשמי עד לכיבוש הבריטי של הולנד החדשה, באוקטובר 1663-1664, והמשיך לא רשמית עד שהשטח נכלל בצ'רטר של ויליאם פן, פנסילבניה ב-1682. בתקופה הזאת התחילה הגירה והרחבה של האזור.
ההתיישבות הבריטית הראשונה ומבצר וויככו נבנו בפילדלפיה המודרנית ב-1669.
ארנולד ברטון אמר שהמשמעות הגדולה ביותר של שוודיה החדשה הייתה ההתעניינות החזקה והארוכה בצפון אמריקה שהקולוניה יצרה בשוודיה.
אמריקה הייתה הסטנדרט להשכלה וחופש, והפכה למודל של שוודיה הליברלית.
בין 1870-1910 החלה הגירה עצומה של שוודים לארצות הברית, במיוחד למינסוטה, אך גם לשיקגו, ובסך הכל כמיליון מהגרים שוודים.
כל המושלים גרו במבצר כריסטינה, פרט ליוהאן ביורנסון פרינטז שגר במבצר ניו גוטנברג.
יוהאן ביורנסון פרינטז (פברואר 1643 – אוקטובר 1653)
מבצר כריסטינה, כיום וילמינגטון, דלאוור, 1638-1655
מבצר ניו גוטנברג (ניה גוטנבורג) כיום אסינגטון, 1643-1655
מבצר ניו קורשולם, כיום דרום-מזרח פילדלפיה, 1647-1653
מבצר ניו אלפסבורג, כיום קרוב לסלם, ניו ג'רזי, 1643-1651
מבצר טריניטי (טרפלדיגטן), עכשיו ניו קסל, דלאוור, 1654-1655
כריסטינה, כיום וילמינגטון, דלאוור, 1638
פינלנד (צ'מאסונג), כיום טריינר, 1641
האי פרובינציה (מנאיפינג), בנהר הסצ'וילקיל, כיום דרום-מזרח פילדלפיה, 1643
איי מינקואה, כיום דרום-מזרח פילדלפיה, 1643
קינגססינג (ניה וסה), כיום דרום-מזרח פילדלפיה, 1644
טורן (ארוניימק), כיום מערב פילדלפיה, 1647
הסידונלד, כיום וילמינגטון, דלאוור, 1654
איי טימבר, כיום וילמינגטון, דלאוור, 1654
סטרנדוויקן, כיום וילמינגטון, דלאוור, 1654
נהר סוונסקס, נהר ניה סווריג'ס (נהר הדלאוור)
שווי שוק הוא שווייה של חברה ציבורית, לפי מחירן של מניותיה הנסחרות בבורסה לניירות ערך.
ככלל, שווי השוק הוא מכפלת מספר המניות במחיר למניה.
לדוגמה, אם לחברה יש 20 מיליון מניות ומחירה של כל מניה הוא 20 דולר, שווי השוק של החברה הוא 400 מיליון דולר.
שווי השוק מהווה את אחד הכלים במדידת כדאיות ההשקעה במניות חברה מסוימת, וכן בקביעת משקלה של מניה במדדים השונים.
בחישוב שווי השוק לא מביאים בחשבון מניות רדומות, שהן מניות שהחברה רכשה בחזרה.
כאשר לחברה יש יותר מסוג מניות אחד, שווי השוק הוא סכום כל שוויי השוק של המניות מהסוגים השונים.
כמו כן, אם לחברה יש ניירות ערך הנכללים בהון העצמי שלה שאינם מניות (למשל, כתבי אופציה), והנסחרים בבורסה, אזי גם ניירות ערך אלו יובאו בחישוב שווי השוק.
אם יש סוג מניות שאינו נסחר (לדוגמה, מניות יסוד), הרי שהוא לא ייכלל בחישוב שווי השוק של החברה.
המונח "שווי שוק" מחייב את קיומו של שוק.
מסיבה זו, לחברות פרטיות, אף שיש להן שווי, אין שווי שוק.
שווי השוק מהווה בסיס למספר חישובים כלכליים מרכזיים הנוגעים לחברה.
למשל, מכפיל הרווח הוא שווי השוק של החברה חלקי הרווח הנקי שלה.
מכפיל ההון של חברה הוא שווי השוק שלה חלקי ההון העצמי שלה.
ככל שמכפילים אלו נמוכים יותר, החברה מציגה לכאורה הזדמנות טובה יותר להשקעה (שכן המחיר הנוכחי שבו המשקיע יכול לרכוש את מניותיה הוא נמוך יחסית לשווי הכלכלי שהן מייצגות).
ככל שהם גבוהים יותר, החברה לכאורה יקרה יותר, עבור המשקיע במניות, ביחס לערך הכלכלי הפנימי שלה.
שווי השוק של כלל החברות הנסחרות בשוקי העולם במרץ 2007 נאמד בכ-50 טריליון דולר ארצות הברית.
בנוסף, שווי שוק הוא שווייה של סדרת ניירות ערך מסוימת.
לדוגמה, סדרת אג"ח, שיש בה 100 מיליון יחידות אג"ח שמחיר השוק של כל אחת מהן הוא 1.2 ש"ח, היא בעלת שווי שוק של 120 מיליון ש"ח.
אין לכך קשר לשווי שוק במובן של שווייה של חברה.
במקרה זה, הנתון אינו משמש בעיקר לבחינת כדאיות ההשקעה אלא לקביעת משקלה של האיגרת במדד, כגון מדד תל בונד 60.
השפעת שווי השוק על המסחר במניות
לשווי השוק של חברה השפעה רבה על המדדים בהם היא נסחרת.
בארצות הברית, בה שווי שוק נקרא בקצרה Cap (קיצור של Market capitalization), קיים סיווג של מניות לפי שווי השוק שלהן:
Micro-Cap – מניות של חברות קטנות מאוד, במונחים אמריקניים, אשר שווי השוק שלהן בין 50 ל-250 מיליון דולר
Small-Cap – מניות של חברות ששווי השוק שלהן בין 250 מיליון ל-2 מיליארד דולר
Mid-Cap – מניות של חברות ששווי השוק שלהן בין 2 מיליארד ל-10 מיליארד דולר
Large-Cap – מניות של חברות גדולות, ששווי השוק שלהן מעל 10 מיליארד דולר
במדדים המובילים בארצות הברית, כמו מדד S&P 500 ומדד דאו ג'ונס, רוב המניות מייצגות חברות גדולות (Large-Cap), אך בעוד שבמדד S&P 500 שווי השוק הוא קריטריון הן לכניסה למדד והן למשקל המניה בו, במדד דאו ג'ונס שווי השוק אינו מהווה קריטריון לכך.
35 המניות המובילות בשווי השוק שלהן נכללות במדד תל אביב 35. כך נבחרות גם המניות הכלולות במדד תל אביב 125. משקלי המניות במדדים אינם שווי השוק שלהן, אלא שווי החזקות הציבור בהן.
לשווי השוק השפעה גם על המסחר השוטף במניות.
גופים מוסדיים נוטים להשקיע במניות של חברות ששווי השוק שלהן גבוה, מסיבות רבות, שהחשובה בהן היא רמת הסחירות במניה, הנגזרת בעיקר משווי השוק.
מניותיהן של חברות בעלות שווי שוק נמוך נחשבות למניות דלות-סחירות.
הן נוטות לעורר עניין פחות בקרב משקיעים.
בישראל, מניות של חברות ששווי השוק שלהן נמוך יחסית נכללות ברשימת מניות היתר, ששמה נובע מכך שכלולות בה יתר המניות (אלו שאינן במדד תל אביב 125).
שַוְויֵהּ אַנַפְשֵיהּ חֲתִּיכָה דְאִיסוּרָא (ארמית: עשאו על עצמו חתיכה של איסור) הוא מונח למדני המבטא סיטואציה בה אדם מחיל איסור אובייקטיבי - לכאורה - אך שבפועל חל רק כלפי עצמו, בעקבות טענה חסרת ראיות אותה טען לזכותו בבית-דין.
דוגמה לכך היא מקרה בו אדם טוען כי אשתו בגדה בו (ועל פי ההלכה, במקרה ויש לכך ראיות חל עליהם בעקבות כך איסור להמשיך ולחיות יחד, חל איסור עתידי על האישה להנשא עם מי שבגדה בו, והיא מתגרשת מבעלה ללא קבלת כתובה).
בעקבות טענה זו של הבעל, אף שהיא מחוסרת ראיות, הבעל אסר את אשתו על עצמו ועליו לגרשה.
האחרונים חלוקים האם מקור "שוויה", מבוסס על הלכות עדות, או על הלכות נדר:
שיטתו של רבי יחזקאל לנדא בספרו "נודע ביהודה" היא שהאיסור נובע מדין עדות.
כלומר "שוויה" הוא סוג מסוים של עדות האדם על עצמו.
כשמדובר בדינים הנוגעים לאדם עצמו, אנו מאמינים לעדותו.
אך האמון שניתן הוא מוגבל לאדם עצמו, ולמה שנוגע אליו, ועל כן אם הוא מעיד שהיה נשוי לאישה כלשהי, והיא מכחישה את הדבר, הוא אסור לשאת את קרובותיה, אך היא יכולה להינשא לכל מי שתחפוץ, מבלי שתהיה זקוקה ממנו לגט.
אמנם על פי עקרונות המשפט העברי כדי שבית דין יאמין לקיומו של אירוע מסוים, צריך ששני עדים יעידו על כך, אך למרות זאת קיימים מקרים מיוחדים בהם מתקבלת עדותו של עד אחד בלבד: בדיני ממונות, ובאיסורים - עד אחד נאמן באיסורין.
מקור הלכה זו הוא מנידה, שסופרת לעצמה את ימי טהרתה.
לעומתו שיטת רבי יוסף בן לב היא שאין אדם זה יכול לשמש כעד משתי סיבות: ראשית משום שהוא עד אחד בלבד, ושנית משום שהוא בעל דבר ואינו יכול להעיד על עצמו.
על כן דין "שוויה" לשיטה זאת הוא הכוח שניתן לאדם להכריז באופן חד צדדי על מצבו ההלכתי (נשוי, רווק, נידה וכו').
אמנם אין להכרזתו זאת תוקף של עדות, וגם אין בכוחה להשפיע על אחרים, אך בית הדין כופה עליו להתנהג בהתאם להכרזתו, ולהחיל על עצמו את כל האיסורים הנובעים ממנה - בדיוק כשם שהוא יכול לאסור על עצמו איסורים באמצעות נדר.
נפקות הלכתית למעשה בין שתי השיטות הללו היא במקרה בו תהיינה לבית הדין, ראיות הסותרות את טענתו של הטוען: לשיטתו של ה"נודע ביהודה" שאמירת הבעל היא מעין עדות - אמירתו תתבטל, אך לשיטת המהר"י בן לב, שאמירת הבעל היא מעין נדר שהוא מחיל על עצמו, נדרו יישאר בתוקף.
שווה-רגלאים המכונים "איזופודים" (שם מדעי: Isopoda) היא סדרה של סרטנים עילאיים, הכוללים את הכדרורוניים המכונים בשם העממי "אורי כדורי" או "אוטובוס".
ישנם מאובני שווה-רגלאים המתוארכים לקרבון פנסילבני, לפני כ-300 מיליון שנה.
שווי הרגלאים שייכים לסדרת העל הגדולה יותר Peracarida, המאופיינת בנוכחות של שקיק ביצים מיוחד (Brood pouch).
קיימים מעל ל - 10,900 מינים מתועדים של שווה-רגלאים המסווגים לעשר תת-סדרות.
שווה הרגלאים הם סרטנאים קטנים יחסית עם שבעה זוגות רגליים, בגודל החל מ-300 מיקרומטר ועד לכמעט 50 סנטימטר במקרה של ה-Bathynomus giganteus.
הם בדרך כלל שטוחים בציר הגב-בטן, אם כי מינים רבים סוטים מתבנית זו, במיוחד אלו החיים במעמקי הים או במי תהום.
חילוף גזים מתבצע על ידי גפיים אחוריות מיוחדות דמויות זימים (Pleopods) בחלקו האחורי של הגוף.
בשווה-רגלאים היבשתיים, היוצרים את תת-סדרת הטחביות, גפיים אלו התפתחו במקרים רבים למבנים דמויי ריאות, "ריאות" אלה ניתן לראות בקלות יחסית בחלקם התחתון.
עיניים, כאשר הן קיימות, תמיד מחוברות ישירות, ואינן על גבעולים.
הם חולקים עם ה-Tanaidacea את חיבור הפרק האחרון של הבטן עם מקטע ה-telson, היוצר את ה-pleotelson, בנוסף, פרקו הראשון של החזה שלהם מחובר לראש.
הגפיים האחוריות (Pleopods) מתפצלות לשניים (Biramous) בעוד שהקדמיות (Pereiopods) אינן מתפצלות (Uniramous).
ב-2025 התגלה בים סין הדרומי, סמוך לאיי ספרטאלי, מין ענק בגודל של כלב, שקבל את שמו Bathynomus vaderi על שם הדמות ממלחמת הכוכבים דארת' ויידר
בסביבות ה-4,500 מינים של שווה-רגלאים נמצאים בסביבות הימיות, בעיקר על קרקעית הים.
כ-500 מינים נמצאים במים מתוקים; הנותרים הם כ-5,000 מינים השייכים לתת סדרת הטחביות, מה שהופך אותם, בפער ניכר, לקבוצה המצליחה ביותר של סרטנאים יבשתיים.
במעמקי הים, חברי תת-הסדרה Asellota מהווים רוב כמעט מוחלט, לאחר שעברו התפשטות והתגוונות אדפטיביות (Adaptive radiation, תהליך אבולוציוני שבו מספר המינים גדל במהירות) רחבות היקף בסביבה זו.
מספר קבוצות שווה-רגלאים פיתחו אורח חיים טפילי.
תת-הסדרה Epicaridea היא טפילית כולה, בעוד שתת-הסדרה הפוליפילטית Flabellifera היא טפילית בחלקה.
Cymothoa Exigua לדוגמה, הוא טפיל של הדג Lutjanus guttatus החי במפרץ קליפורניה; הוא אוכל את לשון הדג, ותופס את מקומה, זהו למעשה המקרה היחיד הידוע של טפיל המחליף פונקציונלית מבנה של הפונדקאי.
פגיות שווה הרגלאים בוקעות בתור Mancae, והן דומות בצורתן לשווה-רגלאים בוגרים, אך הן חסרות את זוג הרגליים הקדמיות (pereiopods) האחרון.
היעדר שלב שחייה במחזור החיים מגביל את יכולת ההפצה העצמית של שווה הרגלאים, וייתכן שהיה הגורם לרמות הגבוהות של מינים אנדמיים בסדרה.
כמבוגרים, שווה-רגלאים נבדלים מסרטנאים אחרים בכך שהם מחליפים את השלד חיצוני שלהם (בתהליך הנקרא ecdysis) בשני שלבים.
שוודיה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז חידושם בעת החדשה, באולימפיאדת אתונה (1896).
היא נעדרה מאז רק מאולימפיאדת סנט לואיס (1904).
לאורך השנים זכו הספורטאים השוודים ב-503 מדליות בהן 148 מדליות זהב.
שוודיה מדורגת במקום ה-13 בטבלת המדליות של כל הזמנים.
שוודיה השתתפה גם בכל אולימפיאדות החורף שנערכו, וספורטאיה צברו בהן 176 מדליות, מהן 65 מדליות זהב.
הישג זה מקנה לשוודיה את המקום השביעי בטבלת המדליות של כל הזמנים.
למעלה ממחצית מהמדליות (84) ורוב מדליות הזהב (32) הושגו בסקי למרחקים, ענף בו היא שנייה רק לנורווגיה.
ענפים בולטים נוספים כוללים החלקה מהירה (18 מדליות, מהן 9 מדליות זהב), סקי אלפיני (19 מדליות, מהן 8 מדליות זהב) והחלקה אומנותית (עם 10 מדליות, מהן 5 מדליות זהב).
המשחקים נערכו לראשונה על אדמתה של שוודיה באולימפיאדת סטוקהולם (1912).
סטוקהולם הייתה אז המועמדת היחידה לאירוח המשחקים.
ב-1956 אירחה סטוקהולם את תחרויות הרכיבה, מאחר שחוקי אוסטרליה, בה נערכו המשחקים, לא אפשרו הכנסת סוסים למדינה.
סטוקהולם התמודדה גם על אירוח המשחקים ב-2004, אך דורגה במקום הרביעי, אחרי אתונה, רומא וקייפטאון.
בין 1984 ל-2002 התמודדו שלוש ערים שוודיות על אירוח משחקי החורף.
גטבורג התמודדה על אירוח המשחקים של 1984, אך דורגה במקום השלישי, אחרי סרייבו וסאפורו.
פאלון התמודדה פעמיים על אירוח המשחקים.
ב-1988 הפסידה לקלגרי וב-1992 דורגה במקום השלישי, אחרי אלברוויל וסופיה.
אסטרסונד ניסתה את מזלה שלוש פעמים: ב-1994 הפסידה ללילהאמר, ב-1998 דורגה שלישית אחרי נאגנו וסולט לייק סיטי, וב-2002 הפסידה לסולט לייק סיטי.
באולימפיאדת אתונה השתתף ספורטאי שוודי אחד, הנריק סייברג, שהתחרה הן באתלטיקה (ריצת 100 מטר, קפיצה לגובה, קפיצה לרוחק וזריקת דיסקוס) והן בהתעמלות (סוס קפיצות).
הישגו הטוב ביותר היה בקפיצה לגובה, כשדורג במקום הרביעי.
באולימפיאדת פריז (1900) זכה ארנסט פאסט במקום השלישי בריצת המרתון.
באותה העת לא הוענקו מדליות לזוכים במקום השלישי, והוועד האולימפי הבינלאומי קבע מאוחר יותר כי לצורך רישומיו, יראו במדורגים במקום השלישי כאילו זכו במדליית ארד.
בנוסף, קבוצה מעורבת שוודית-דנית זכתה במקום הראשון במשיכת חבל.
לאחר שנעדרה מאולימפיאדת סנט לואיס, שבה שוודיה והשתתפה באולימפיאדת לונדון (1908).
משחקים אלה סימנו את ראשיתו של עידן בו הייתה משלחתה של שוודיה אחת המשלחות החזקות ביותר.
באולימפיאדת לונדון עצמה, זכו הספורטאים השוודים ב-25 מדליות, בהן 8 מדליות זהב, ושוודיה דורגה במקום השלישי, אחרי המארחת בריטניה וארצות הברית.
על השתתפותה של שוודיה במשחקים העיבה תקרית בה החליטו הספורטאים השוודים להחרים את טקס הפתיחה, לאחר שהבחינו כי דגל שוודיה לא הונף באצטדיון.
הספורטאי השוודי הבולט ביותר היה הקלע אוסקר סוואן.
סוואן ניצח בתחרות הקליעה במטרה נעה דמוית אייל בירייה בודדת והיה שותף לניצחון נבחרת הקליעה השוודית בתחרות המקבילה לנבחרות.
בנו, אלפרד סוואן, היה אף הוא חבר הנבחרת.
בנוסף, זכה במדליית ארד בתחרות המקבילה בשתי יריות.
שתי נבחרות קליעה שוודיות נוספות זכו במדליות כסף, בירי מ-300 מטר ובירי ברובה קטן קוטר.
ספורטאי בולט נוסף היה האתלט אריק למינג, שזכה בשתי מדליות זהב - בהטלת כידון ובהטלת כידון בסגנון חופשי.
הישגים נוספים בתחרויות האתלטיקה כללו את מדליות הארד של יון סוואנברג בריצת 5 מייל, ברונו סדרסטרום בקפיצה במוט ואוטו נילסון בהטלת כידון.
בקפיצה למים זכו שוודים בכל שלוש המדליות בקפיצה מ-10 מטר: יאלמר יוהנסון זכה בזהב, קארל מאלמסטרם בכסף וארוויד ספונגברג בארד.
גם בהחלקה אמנותית לגברים זכו השוודים בכל שלוש המדליות: אולריך סלכוב בזהב, ריכרד יוהנסון בכסף ופר תורן בארד.
המתאבק פריטהיוף מרטנסון זכה במדליית זהב, ומאוריץ אנדרסון זכה במדליית כסף.
נבחרת ההתעמלות זכתה אף היא במדליית זהב.
צוות שייטי ה-8 מטר זכה במדליית כסף, ושני שחיינים זכו במדליות ארד: הראלד יולין ב-100 מטר חופשי ופונטוס הנסון ב-200 מטר חזה.
הטניסאית מרתה אדלרסטראהלה הייתה לאישה השוודית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, מדליית ארד.
גם בטורניר הזוגות זכה צמד שוודי במדליית ארד, וולמאר בוסטרם וגונאר סטרוואל.
ארבע נבחרות כדורמים התחרו בלונדון.
נבחרת שוודיה העפילה אוטומטית לחצי הגמר, הפסידה לבלגיה 8-4, ודי היה בכך כדי להקנות לה את מדליית הארד.
נבחרת הכדורגל ספגה את תבוסתה הגדולה בהיסטוריה, לאחר שהובסה בידי נבחרת בריטניה בתוצאה 1–12.
האולימפיאדה היחידה אותה אירחה שוודיה במלואה הייתה המוצלחת בתולדותיה.
הספורטאים השוודים זכו ב-65 מדליות, מהן 24 מדליות זהב, ושוודיה דורגה במקום השני בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית (האמריקאים זכו ב-64 מדליות, מהן 25 מדליות זהב).
המדליות הושגו בכל הענפים בהם נערכו תחרויות, למעט כדורגל וסיף, ובסך הכל ב-14 ענפים שונים.
הענף הבולט ביותר היה הקליעה.
הקלעים השוודים זכו ב-17 מדליות, בהן 7 מדליות זהב.
אוסקר סוואן איבד את תוארו בירי בודד במטרה נעה דמוית אייל לבנו אלפרד, אך היה שותף עמו לזכייה הקבוצתית בתחרות המקבילה, וכן זכה שוב במדליית ארד בתחרות הקליעה במטרה נעה דמוית אייל בשתי יריות.
בגיל 64 בזמן המשחקים, היה סוואן לזוכה המבוגר ביותר במדליית זהב אולימפית באותה העת.
שותף נוסף לזכייה הקבוצתית, אקה לונדברג, זכה במדליית הזהב במקצה שתי היריות, ובמדליית הכסף במקצה הירייה הבודדת.
קלע שוודי בולט נוסף היה וילהלם קרלברג, שזכה ב-3 מדליות זהב: בירי ברובה קטן-קנה מ-25 מטר, בתחרות הקבוצתית בירי ברובה מ-25 מטר ובתחרות הקבוצתית בירי מאקדח צבאי מ-30 מטר.
שותפו לזכיות הקבוצתיות, יוהאן היבנר וון הולסט, היה סגנו בתחרות היחידים, וכן זכה במדליית ארד בירי באקדח אש מהירה מ-25 מטר.
קלעים שוודים נוספים שזכו במדליות אישיות כללו את פאול פאלן (מדליית כסף בירי באקדח אש מהירה), אדוארד בנדיקס (מדליית כסף בירי כפול במטרה נעה) וגדעון אריקסון (מדליית ארד בירי מ-25 מטר באקדח קטן-קנה).
באתלטיקה זכו השוודים ב-15 מדליות, בהן 3 מדליות זהב.
אריק למינג שמר על תוארו בזריקת דיסקוס, ואף קבע שיא אולימפי חדש - 60.64 מטר.
הנבחרת השוודית בריצת שדה זכתה במדליית זהב, ושניים מהחברים בה זכו גם במדליות בתחרות היחידים - יאלמר אנדרסון בכסף ויון אקה בארד.
בקפיצה משולשת כל זוכי המדליות היו שוודים: גוסטף לינדבלום זכה בזהב, גאורג אברג בכסף ואריק אלמלף בארד.
אברג זכה גם במדליית ארד בקפיצה לרוחק.
בקרב עשר ניצח האמריקני ג'ים ת'ורפ, אך ב-1913 שלל ממנו הוועד האולימפי הבינלאומי את המדליה, לאחר שהתברר כי שיחק בייסבול באופן מקצועני.
שלושת המדורגים אחריו, כולם שוודים, הוגו וייסלנדר, צ'ארלס לומברג וגסטה הולמר, קודמו בדירוג וזכו במדליות.
ב-1982 הפך הוועד האולימפי את החלטתו והחזיר לת'ורפ את המדליה, אך הותיר גם את המדליות של הספורטאים השוודים בידיהם.
ב-2022 שינה הוועד האולימפי הבינלאומי שוב את החלטתו וקבע כי ת'ורפ יוכר כזוכה היחיד במדליית הזב.
במרוץ השליחים ל-100X4 מטר סיימו השוודים במקום השלישי, אך הגרמנים שהקדימו אותם נפסלו, ומדליית הכסף הוענקה לאצנים השוודים.
גם במירוץ הקבוצתי ל-3000 מטר זכו השוודים במדליית כסף.
ברטיל אוגלה זכה במדליית ארד בקפיצה במוט, ואמיל מגנוסון רשם הישג דומה בזריקת דיסקוס בשתי ידיים.
גם הרוכבים השוודים הגיעו להישגים נאים - שש מדליות, בהן ארבע מתוך חמש מדליות הזהב האפשריות.
אקסל נורדלנדר זכה בתחרות האיוונטינג האישית והיה שותף לזכייה בתחרות הקבוצתית.
בתחרות הקפיצות זכתה הנבחרת השוודית במדליית זהב, ובתחרויות הרכיבה האומנותית זכו רוכבים שוודים בשלושת המקומות הראשונים: קארל בונדה זכה בזהב, גוסטף אדולף בולטנסטרן בכסף והאנס פון בלינקסן-פינקה בארד..
בקפיצה למים זכו השוודים ב-7 מתוך 12 המדליות האפשריות, וב-3 מתוך 4 מדליות הזהב.
אריק אדלרז זכה בשתיים מהן, בקפיצה מ-10 מטר ובקפיצה ממשטח גבוה.
יאלמר יוהנאסון, שזכה בזהב בלונדון, היה סגנו של אדלרז בקפיצה ממשטח גבוה, ויון יאנסון זכה במדליית ארד.
קופץ נוסף, גוסטף בלומגרן, זכה במדליית ארד בקפיצה מ-10 מטר.
גרטה יוהנסון, שניצחה בקפיצה מ-10 מטר הייתה לאישה השוודית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית.
גם סגניתה, ליסה רגנל, הייתה שוודית.
שייטי ה-10 מטר זכו במדליית זהב, שייטי ה-8 מטר וה-12 מטר זכו במדליות כסף, ושייטי ה-6 מטר זכו במדליית ארד.
ארבעה מתאבקים שוודים זכו במדליות בסטוקהולם.
קלאס יוהאנסון היה היחיד מביניהם שזכה במדליית זהב.
בקרב הגמר במשקל קל-כבד נאבקו אנדרס אהלגרן והפיני איוואר בהלינג במשך 9 שעות ללא הכרעה.
מאחר שחוקי הטורניר קבעו כי מדליית הזהב תוענק למנצח, ואיש מהם לא הוכרז כמנצח, הוענקו לשניהם מדליות כסף.
גוסטף מלמסטרם זכה אף הוא במדליית כסף, ואדווין מתיאסון זכה במדליית ארד.
בקרב חמש מודרני היו כל שלושת הזוכים במדליות שוודים: גסטה ליליינהאק זכה בזהב, גסטה אוסברינק בכסף וגאורג דה לוואל, שזכה גם במדליית כסף עם נבחרת הקליעה, זכה בארד.
נבחרת רוכבי האופניים זכתה במדליית זהב במרוץ נגד השעון, נבחרת ההתעמלות זכתה אף היא במדליית זהב, וכך גם נבחרת משיכת החבל (לאחר שגברה על נבחרת בריטניה, היחידה מלבדה שהשתתפה במשחקים).
הטניסאים גונאר סטרוול וסיגריד פיק זכו במדליית כסף בתחרות הזוגות המעורבים ובמדליית ארד בתחרות הזוגות המעורבים באולמות סגורים, וסטרוול זכה גם במדליית כסף בתחרות הזוגות באולמות סגורים, עם בן זוגו קארל קמפה.
השחיין תור הנינג זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חזה, וכך גם רביעיית החותרים עם הגאי.
נבחרת הכדורמים זכתה במדליית כסף, לאחר שהפסידה לנבחרת בריטניה 3–6 בחצי הגמר וגברה על נבחרת בלגיה 2–4 במשחק על מדליית הכסף, בהתאם לשיטה שהייתה נהוגה אז.
גם באולימפיאדת אנטוורפן (1920) שמרה שוודיה על הישגיה, ובמהלך המשחקים צברו השוודים 64 מדליות, מהן 19 מדליות זהב.
גם במשחקים אלה דורגה שוודיה במקום השני, אחרי ארצות הברית.
רוכבי הסוסים זכו ב-9 מדליות וב-4 מתוך 7 מדליות הזהב האפשריות.
ברכיבה אמנותית תפסו שלושה שוודים את שלושת המקומות הראשונים, יאנה לונדבלאד, ברטיל סנדסטרם והאנס פון רוזן.
באיוונטינג זכה הלמר מרנר במדליית הזהב ואגה לונדסטרם זכה במדליית הכסף.
שניהם היו שותפים לזכייה הקבוצתית במדליית הזהב.
נבחרת הקפיצות, בה היה חבר גם פון רוזן, זכתה אף היא במדליית זהב, ובתחרות היחידים זכה קארל גוסטף לוונהאופט במדליית ארד.
נבחרת הוולטינג זכתה אף היא במדליית ארד.
שישה מתאבקים זכו במדליות אולימפיות, 3 מהם במדליות זהב: קלאס יוהנסון, קארל וסטרגרן ואנדרס לארסון.
גוטפריד סוונסון זכה במדליית כסף, ופריטיוף סוונסון וארנסט נילסון זכו במדליות ארד.
בשחייה זכו השוודים ב-5 מדליות.
הקן מאלמרוט ניצח הן במשחה ל-200 מטר חזה והן במשחה ל-200 מטר, ובשניהם סגנו היה תור הנינג.
במקצה המוקדמות ל-200 מטר חזה שבר מאלמרוט את השיא האולימפי, והעמידו על 3:04.0 דקות.
במשחה השליחות ל-100X4 מטר חופשי זכו השוודיות במדליית הארד, אם כי בתחרות השתתפו בסך הכל שלוש נבחרות.
באתלטיקה חולקו לשוודים לא פחות מ-14 מדליות, אך רק שוודי אחד, הקופץ לרוחק ויליאם פטרסון, זכה במדליית זהב.
פטרסון זכה גם במדליית ארד במרוץ השליחים ל-100X4 מטר.
אריק בקמן זכה במדליית כסף במרוץ שדה ליחידים ובשלוש מדליות ארד: במרוץ שדה קבוצתי, בריצת 3000 מטר קבוצתית ובריצת 5000 מטר.
קארל יוהאן לינד זכה במדליית כסף ביידוי פטיש ובמדליית ארד בהטלת 56 ליברות.
בקפיצה משולשת זכה פולקה יאנסון במדליית כסף, ואריק אלמלף זכה במדליית ארד שנייה ברציפות.
במדליות ארד נוספות זכו נילס אנגדאהל (בריצת 400 מטר), אריק אברהמסון (בקפיצה לרוחק), בו אקלונד (בקפיצה לגובה) וברטיל אוהלסון (בקרב עשר).
גם אצל הקלעים היה המצב דומה - הם זכו ב-10 מדליות, אך רק במדליית זהב אחת - הוגו יוהנסון עשה זאת בירי מ-600 מטר בשכיבה.
הוא גם זכה במדליות ארד עם הנבחרת השוודית בתחרות הקבוצתית המקבילה וכן בירי מ-300 מטר בעמידה.
סגנו של יוהנסון היה מאוריץ אריקסון, ואף הוא היה שותף לזכיות במדליות הארד.
אוסקר סוואן בן ה-72 שבר את השיא של עצמו בהיותו האדם המבוגר ביותר שזוכה במדליה אולימפית, לאחר שזכה עם הנבחרת השוודית במדליית כסף בירי כפול במטרה נעה.
בנו, אלפרד, היה שותף לזכייה זו, וכן זכה במדליית כסף בירי בודד במטרה נעה ובמדליית ארד עם הנבחרת השוודית בירי בצלחות חרס.
פרדריק לנדליוס זכה במדליית כסף בירי כפול במטרה נעה, ובמדליות כסף נוספות זכו הנבחרות בירי באקדח מ-50 מטר ובירי ברובה קטן קנה מ-50 מטר.
שלושה מחליקים שוודים זכו במדליות: גיליס גרפסטרום ניצח בתחרות היחידים, מגדה יולין ניצחה בתחרות היחידות, וסוואה נורן הייתה לסגניתה.
השייטים השוודים היו היחידים שהתחרו בדגם 30 מטר, ולפיכך זכו במדליית הזהב.
בתחרויות בדגם 40 מטר התחרו רק שני צוותים שוודים, ומדליות הזהב והכסף הוענקו לשניהם.
בקפיצה למים ממשטח גבוה נחלקו המדליות בין שלושה שוודים: ארוויד ואלמן זכה בזהב, נילס סקוגלונד בכסף ויון יאנסון במדליית ארד שנייה ברציפות.
סקוגלונד היה בן 14 ו-11 ימים בעת זכייתו, והוא גם כיום האדם הצעיר ביותר שזכה במדליה אולימפית.
אריק אדלרץ שאיבד את תואריו זכה במדליית כסף בקפיצה מ-10 מטר, ואווה אוליווייר זכתה במדליית ארד בתחרות המקבילה לנשים.
בקרב חמש מודרני שוב חלקו ספורטאים שוודים בשלושת המקומות הראשונים.
הפעם היה זה גוסטף דריסן שזכה בזהב.
אריק דה לוואל זכה במדליית כסף, 8 שנים לאחר שאחיו גאורג זכה במדליית ארד, וגסטה רונה זכה בארד.
הארי סטנקוויסט זכה במדליית זהב במרוץ אופניים נגד השעון, והיה שותף לזכייה הקבוצתית במדליית כסף.
נבחרת ההתעמלות שוב זכתה במדליית זהב, ושני מרימי משקולות זכו במדליות ארד, שניהם ענו לשם אריק אלברט פטרסון.
נבחרת הכדורמים זכתה במדליית ארד לאחר שגברה על נבחרת ארצות הברית 0-5 במשחק על מדליית הארד, ונבחרת ההוקי קרח סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת צ'כוסלובקיה 1-0 במעמד דומה.
נבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר לאחר שהפסידה בהארכה 5-4 להולנד.
הרברט קרלסון הבקיע שבעה שערים לזכות הנבחרת, והיה למלך השערים של הטורניר.
באולימפיאדת פריז (1924) ירדו הישגיה של המשלחת השוודית ל-29 מדליות, בהן 4 מדליות זהב, והיא דורגה במקום השמיני בטבלת המדליות.
הענף המצליח ביותר היה הרכיבה, עם 4 מדליות, בהן שתי מדליות זהב.
ברכיבה אומנותית זכה הגנרל ארנסט לינדר במדליית זהב, וברטיל סנדסטרם זכה במדליית כסף שנייה ברציפות.
נבחרת הקפיצות זכתה במדליית זהב ונבחרת האיוונטינג זכתה במדליית כסף.
המתאבק קארל וסטרגרן זכה במדליית זהב.
רודולף סוונסון התחרה הן בסגנון חופשי והן בסגנון יווני-רומי, ובשני הסגנונות זכה במדליית כסף, באחרון כסגנו של וסטרגרן.
מתאבק נוסף, אריק מאלמברג, זכה במדליית ארד.
בפעם השלישית ברציפות, כל זוכי המדליות בקרב חמש מודרני היו שוודים.
במדליית הזהב זכה בו לינדמן, והאלוף האולימפי היוצא, גוסטף דריסן, הסתפק במדליית הכסף.
במדליית הארד זכה ברטיל אוגלה, ש-12 שנים קודם לכן זכה במדליית ארד בקפיצה במוט.
באתלטיקה זכו השוודים ב-5 מדליות: אדווין וידה זכה במדליית כסף בריצת 10000 מטר ובמדליית ארד בריצת 5000 מטר, גונאר לינדסטרם זכה במדליית כסף בהטלת כידון, נבחרת השליחים בריצת 400X4 מטר זכתה אף היא במדליית כסף, וסטן פטרסון זכה במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות.
בתחרויות השחייה בלט ארנה בורג, שזכה במדליות כסף במשחים ל-400 ול-1500 מטר חופשי, ובמדליית ארד במשחה השליחים ל-200X4 מטר חופשי.
במשחה השליחות ל-100X4 מטר חופשי זכו השוודיות במדליית ארד.
אוסקר סוואן כבר לא נטל חלק במשחקים, אך בנו, אלפרד, השתתף בהם בפעם הרביעית ברציפות, וזכה במדליית כסף ארד בירי כפול במטרה נעה, ועם הנבחרת השוודית זכה במדליית כסף בירי בודד במטרה נעה ובמדליית ארד בירי כפול.
בכך הגיע סוואן למאזן של 9 מדליות אולימפיות מאז 1908. קלע נוסף, וילהלם קרלברג, זכה במדליית כסף בירי באקדח אש מהירה.
לקרלברג הייתה זו מדליה אולימפית שביעית מאז 1908. יון יאנסון שיפר את הישגו בקפיצה למים ממקפצה גבוהה, וזכה במדליית כסף, בעוד שירדיס טפל זכתה במדליית ארד בקפיצה מ-10 מטר.
טפל הייתה חברה בנבחרת השחייה, וזכתה במדליית ארד במשחה השליחות.
סייף הדקר נילס הלסטן זכה במדליית ארד, וכך גם רוכבי האופניים במרוץ נגד השעון.
נבחרת הכדורגל זכתה במדליית הארד, לאחר שהפסידה לשווייץ 2-1 בחצי הגמר, ובמשחק על המקום השלישי גברה על הולנד 1–3 במשחק חוזר, שנערך משום שהמשחק הראשון הסתיים בתיקו 1-1. נבחרת הכדורמים הפסידה לנבחרת ארצות הברית 2–3 במשחק על מדליית הארד.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכו השוודים ב-25 מדליות, מהן 7 מדליות זהב, והם דורגו במקום הרביעי, אחרי ארצות הברית, גרמניה ופינלנד.
הענף המצליח ביותר היה ההיאבקות, עם ארבע מדליות, בהן שלוש מדליות זהב.
רודולף סוונסון התחרה הפעם רק בסגנון יווני-רומי, ושיפר את הישגו מפריז כשזכה במדליית זהב, ובמדליות זהב נוספות זכו תורה שסטדט ויוהאן ריכטהוף.
אריק מאלמברג שיפר אף הוא את הישגו מפריז, וזכה במדליית כסף.
באתלטיקה זכו השוודים ב-7 מדליות.
אריק לונדקוויסט זכה במדליית הזהב היחידה, בהטלת כידון, עם שיא אולימפי חדש (66.60 מטר).
אריק בילהן זכה במדליית כסף בריצת 800 מטר ואוסיאן סקיילד זכה במדליית כסף ביידוי פטיש.
אדווין וידה זכה בשתי מדליות ארד, בריצת 5000 מטר ובריצת 10000 מטר, ושתי אתלטיות זכו אף הן במדליות ארד: אינגה גנצל בריצת 800 מטר ורות סוודברג בזריקת דיסקוס.
ארנה בורג ניצח במשחה ל-1500 מטר חופשי, תוך שהוא קובע שיא אולימפי חדש (19:51.8 דקות) וסיים במקום השלישי במשחה ל-400 מטר.
סוון תופלט ניצח בקרב חמש מודרני והותיר לאלוף האולימפי היוצא, בו לינדמן, את מדליית הכסף.
לראשונה בתולדות המשחקים זכה ספורטאי שאינו שוודי במדליית הארד בענף זה.
היה זה הגרמני הלמוט קאהל.
במדליית הזהב השביעית זכה השייט סוון תורל, בדינגי באורך 12 רגל.
צוות שייטי ה-8 מטר זכה במדליית ארד.
רגנר אולסון זכה במדליית ארד ברכיבה אומנותית, ובמדליית כסף עם הנבחרת.
נבחרת הקפיצות זכתה במדליית ארד.
שני מתאגרפים זכו לראשונה במדליות, נילס ראם במדליית כסף וגונאר ברגרן במדליית ארד.
רוכב האופניים גסטה קרלסון זכה בשתי מדליות ארד בתחרויות המרוץ נגד השעון, האישית והקבוצתית, ובמדליית ארד נוספת זכתה לאלה שקוויסט, בקפיצה למים מ-10 מטר.
לראשונה מזה 24 שנים, אף קלע שוודי לא זכה במדליה במשחקים.
גם באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) דורגה שוודיה במקום הרביעי, אחרי ארצות הברית, איטליה וצרפת, לאחר שהספורטאים השוודים זכו ב-23 מדליות, מהן 9 מדליות זהב.
הענף הבולט ביותר היה ההיאבקות.
המתאבקים השוודים זכו ב-10 מדליות, וחמישה מהם זכו בשש מדליות זהב.
איוואר יוהנסון זכה בשתיים מהן, בסגנון חופשי במשקל בינוני ובסגנון יווני-רומי במשקל כבד.
יוהאן ריכטהוף זכה במדליית זהב שנייה ברציפות בסגנון חופשי במשקל כבד, רודולף סוונסון זכה אף הוא במדליית זהב שנייה ברציפות, בסגנון יווני-רומי במשקל כבד-קל, אריק מאלמברג שיפר את הישגו מאמסטרדם וזכה במדליית זהב בסגנון יווני-רומי במשקל קל) וקארל וסטרגרן זכה במדליית זהב אולימפית שנייה, בסגנון יווני-רומי, במשקל כבד.
לעומתם, תורה שסטדט איבד את תוארו וזכה במדליית כסף, ובמדליות ארד זכו אקסל קדייר, איינר קרלסון וגוסטף קלארן.
השליטה השוודית בקרב חמש מודרני נמשכה, לאחר שיוהאן גבריאל אוקסנסטירנה זכה במדליית הזהב, ובו לינדמן זכה במדליית כסף שנייה ברציפות.
צוות שייטי ה-6 מטר זכה במדליית זהב, ושייטי הסטאר גונאר אסתר ודניאל סונדן-קולברג זכו במדליית ארד.
במדליית הזהב התשיעית זכה הקלע ברטיל רנמארק, בירי מ-50 מטר בשכיבה.
נבחרת הרכיבה האמנותית זכתה במדליית כסף, וקלרנס פון רוזן זכה במדליות ארד באיוונטינג ובקפיצות.
המתאגרף תורה אהלקוויסט זכה במדליית כסף, ואלן קרלסון זכה במדליית ארד.
אריק סוונסון זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת, ורוכב האופניים ברנהרד בריץ זכה בשתי מדליות ארד במרוצים נגד השעון, האישי והקבוצתי.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכו השוודים ב-20 מדליות, בהן 6 מדליות זהב, ושוודיה דורגה במקום השביעי בטבלת המדליות.
קרוב למחצית המדליות (9) הושגו בענף ההיאבקות.
ארבע מהן היו מדליות זהב.
איוואר יוהנסון זכה במדליית זהב אולימפית שלישית, בסגנון יווני-רומי במשקל בינוני, אקסל קדייר שיפר את הישגו מלוס אנג'לס וזכה במדליית זהב בסגנון יווני-רומי במשקל קל-כבד, רודולף סוודברג ניצח בסגנון יווני-רומי במשקל חצי כבד, וקנוט פרידל עשה זאת בסגנון חופשי במשקל קל-כבד.
תורה אנדרסון, אגון סוונסון ויון נימן זכו במדליות כסף, איינר קרלסון זכה במדליית ארד שנייה ברציפות, וגסטה פרנדפורס זכה אף הוא במדליית ארד.
חותרי הקיאק סוון יוהנסון ואריק בלאדסטרם ניצחו במקצה ל-10,000 מטר, וטאגה פאהלבורג והלגה לארסון זכו במדליית ארד.
במדליית הזהב השישית זכה הקלע טורסטן אולמן, בירי באקדח מ-50 מטר.
אולמן זכה גם במדליית ארד בירי באקדח אש מהירה מ-25 מטר.
שייטי הסטאר ארוויד לאורין ואונו ולנטין זכו במדליית כסף, ושייטי ה-6 מטר זכו במדליית ארד.
נבחרת סייפי הדקר זכתה במדליית כסף, המתאגרף אריק אגרן זכה במדליית ארד, וכך גם נבחרת הרכיבה האמנותית.
באתלטיקה זכו שני שוודים במדליות ארד: הנרי יונסון בריצת 5000 מטר ופרד וארנגורד ביידוי פטיש.
לראשונה מאז החלו תחרויות הקרב חמש מודרני, אף ספורטאי שוודי לא זכה במדליה.
עם חידוש המשחקים לאחר הפסקה של 12 שנים, עקב מלחמת העולם השנייה, שבה שוודיה והגיעה להישגים גבוהים.
באולימפיאדת לונדון (1948) צברו הספורטאים השוודים 44 מדליות, מהן 16 מדליות זהב, והיא דורגה במקום השני, אחרי ארצות הברית.
גם במשחקים אלה היה ענף ההיאבקות הענף הבולט ביותר, עם 13 מדליות, מהן 5 מדליות זהב בסגנון יווני-רומי (מתוך 8 אפשריות): קורט פטרסן (משקל תרנגול), גוסטב פריי (משקל קל), גסטה אנדרסון (משקל חצי כבד), אקסל גרנברג (משקל בינוני) וקארל-אריק נילסון (משקל קל-כבד).
אולה אנדרברג וטור נילסון זכו במדליות כסף.
בסגנון חופשי, זכה גסטה פרנדפורס במדליית כסף, 12 שנים לאחר שזכה במדליית ארד בברלין.
איוואר שלין וברטיל אנטונסון זכו אף הם במדליות כסף, ותורה יוהאנסון, אריק לינדן ובנגט פאהלקוויסט זכו במדליות ארד.
גם באתלטיקה זכו השוודים ב-13 מדליות.
בריצת 3000 מטר מכשולים זכו השוודים בשלושת המקומות הראשונים: טורה שסטראנד, אריק אלמסטר וגטה האגסטרם.
בריצת 1500 מטר זכה הנרי אריקסון במדליית הזהב ולנארט סטרנד זכה במדליית הכסף.
גם בהליכה ל-10 ק"מ זכו שוודים בשני המקומות הראשונים, יון מיקלסון ואינגמר יוהאנסון.
יון יונגרן זכה במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ, וארנה אוהמן זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת.
רונה לארסון זכה בשתי מדליות ארד, בריצת 400 מטר משוכות ובמרוץ השליחים ל-400X4 מטר.
ברטיל אלברטסון זכה אף הוא במדליית ארד, בריצת 10000 מטר.
האתלטית השוודית היחידה שזכתה במדליה אולימפית בלונדון הייתה אן-בריט ליימן, שזכתה במדליית ארד בקפיצה משולשת.
חותרי הקיאקים זכו בכל ארבע מדליות הזהב האפשריות.
ירט פרדריקסון ניצח במקצי היחידים ל-1000 ול-10,000 מטר, האנס ברגלונד ולנארט קלינגסטרם ניצחו במקצה הזוגות ל-1000 מטר, וגונאר אקרלונד והאנס וטרסטרם ניצחו במקצה הזוגות ל-10,000 מטר.
ויליאם גרוט החזיר לשוודיה את השליטה בקרב חמש מודרני, וגסטה גרדין זכה במדליית ארד.
הרוכב רוברט סלפלט זכה במדליית ארד באיוונטינג ובמדליית כסף בתחרות הקבוצתית.
גוסטף אדולף בולטנסטרן, שהיה חבר בנבחרת הרכיבה האמנותית עוד ב-1932, זכה במדליית ארד.
שייטי הדרגון זכו במדליית כסף, ושייטי ה-6 מטר זכו במדליית ארד.
במדליית כסף נוספת זכה המתאגרף גונאר נילסון.
שלושה קלעים זכו במדליות ארד: סוון לונדקוויסט בירי באקדח אש מהירה, טורסטן אולמן בירי באקדח ויונאס יונסון בירי מ-50 מטר בשכיבה.
מרים המשקולות גסטה מגנוסון זכה אף הוא במדליית ארד, וכך גם נבחרת סייפי הדקר.
נבחרת הכדורגל זכתה במדליית הזהב, לאחר שגברה במשחק הגמר 1–3 על נבחרת יוגוסלביה.
גונאר נורדאהל הבקיע שבעה שערים לזכות הנבחרת, וחלק את תואר מלך השערים של הטורניר עם הדני יון האנסן.
גם באולימפיאדת הלסינקי (1952) בלטה המשלחת השוודית, עם 35 מדליות, בהן 12 מדליות זהב.
הישג זה הקנה לשוודיה את המקום הרביעי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, ברית המועצות והונגריה.
רוכבי הסוסים זכו ב-4 מדליות זהב, מתוך 6 אפשריות.
האנס פון בליקסן-פינקה ניצח בתחרות היחידים והיה שותף לזכייה בתחרות הקבוצתית.
הנרי סנט סיר ניצח בתחרות הרכיבה האומנותית, והיה שותף לזכייה הקבוצתית ברכיבה אומנותית.
עבור שותף נוסף לזכייה הקבוצתית, גוסטף אדולף בולטנסטרן, הייתה זו מדליה אולימפית שלישית, לאחר שזכה במדליות אולימפיות גם בלונדון ובלוס אנג'לס, 20 שנה קודם לכן.
המתאבקים השוודים שבו והגיעו להישגים גבוהים.
הם צברו 8 מדליות, בהן 3 מדליות זהב.
אקסל גרנברג שמר על תוארו בסגנון יווני-רומי, במשקל הבינוני.
אולה אנדרברג, שזכה במדליית כסף בסגנון יווני-רומי בלונדון, עבר להתחרות בסגנון חופשי וניצח במשקל הקל.
במדליית הזהב השלישית זכה ויקינג פאלם, ניצח בסגנון חופשי במשקל קל-כבד.
גוסטב פריי וגסטה אנדרסון איבדו את תואריהם וזכו במדליות כסף, ברטיל אנטונסון זכה במדליית כסף שנייה ברציפות, ופר ברלין זכה אף הוא במדליית כסף.
קארל-אריק נילסון איבד את תוארו וזכה במדליית ארד.
המתעמל ויליאם תורסון זכה במדליית זהב בתרגיל הקרקע, ונבחרת הנשים זכתה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית במתקן נייד (תחרות המקבילה לתחרויות ההתעמלות האמנותית של ימינו.
הקיאקיסט ירט פרדריקסון שמר על תוארו במקצה ל-1,000 מטר, אך הסתפק במדליית הכסף במקצה ל-10,000 מטר.
גם גונאר אוקרלונד והאנס וטרסטרם איבדו את תוארם במקצה הזוגות ל-10,000 מטר וזכו במדליית כסף, ולארס גלאסר ואינגמר הדברג זכו במדליית כסף במקצה הזוגות ל-1000 מטר.
בקרב חמש מודרני ניצח לארס האל, והוא זכה גם במדליית כסף עם הנבחרת השוודית.
באתלטיקה שמר יון מיקאלסון על תוארו בהליכה ל-10 ק"מ.
שני אתלטים נוספים זכו במדליות ארד, גוסטב יאנסון במרתון ורגנר לונדברג בקפיצה במוט.
הקלע קנוט הולמקוויסט זכה במדליית כסף בטראפ, ובמדליית הארד זכה האנס ליליידאהל.
קלע נוסף, פר אולוף סקלדברג זכה במדליית כסף בירי במטרה נעה.
שייטי הדרגון זכו במדליית כסף, ריקארד סארבי זכה במדליית ארד בדגם פין, וכך גם שייטי ה-5.5 מטר.
המתאגרף אינגמר יוהנסון זכה במדליית כסף וסטיג שלין זכה במדליית ארד.
נבחרת סייפי הדקר זכתה במדליית כסף, ושני שחיינים זכו במדליות ארד, גראן לארסון במשחה ל-100 מטר חופשי ופר-אולוף אסטרנד במשחה ל-400 מטר חופשי.
נבחרת הכדורגל זכתה במדליית הארד, לאחר שהובסה בחצי הגמר בידי נבחרת הונגריה של פרנץ פושקש 6-0, וניצחה באת נבחרת גרמניה 0-2 במשחק על המקום השלישי.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכו השוודים ב-19 מדליות, מהן 8 מדליות זהב, ושוודיה דורגה במקום השישי בטבלת המדליות.
הייתה זו הפעם העשירית ברציפות בה שוודיה דורגה בין עשר הנבחרות הראשונות, וגם הפעם האחרונה בה הגיעה להישג זה.
רוכבי הסוסים, שנהנו מיתרון ביתיות עקב עריכת תחרויות הרכיבה בסטוקהולם, זכו בשלוש מדליות זהב מתוך שש אפשריות.
הנרי סנט סיר שמר על תוארו ברכיבה האומנותית, וכך גם הנבחרת בתחרות הרכיבה האומנותית הקבוצתית.
חותר הקיאק ירט פרדריקסון ניצח בפעם השלישית ברציפות במקצה ל-1,000 מטר, וגם החזיר לעצמו את התואר האולימפי במקצה ל-10,000 מטר.
שייטי הדרגון וה-5.5 מטר זכו אף הם במדליות זהב, ובמדליית הזהב השמינית זכה לארס האל, ששמר על תוארו בקרב חמש מודרני.
המתעמל ויליאם תורסון איבד את תוארו בתרגיל הקרקע וזכה במדליית כסף, אותה חלק עם היפני נובויוקי אאיהרה ועם הסובייטי ויקטור צ'וקרין.
נבחרת הנשים הסתפקה אף היא במדליית הכסף בתחרות במתקן נייד.
אחת החברות בה, אן-סופי פטרסון, זכתה גם במדליית ארד בתרגיל הקפיצות.
המתאבקים זכו הפעם בארבע מדליות בלבד, אף אחד מהן לא מדליית זהב.
אדווין וסטרבי זכה במדליית כסף, קארל-אריק נילסון זכה במדליית ארד שנייה ברציפות, שהייתה גם המדליה האולימפית השלישית שלו, פר ברלין, שבהלסינקי זכה במדליית כסף, זכה בפעם במדליית ארד, ורונה יאנסון זכה אף הוא במדליית ארד.
הקלע פר אולוף סקלדברג זכה במדליית כסף שנייה ברציפות בירי במטרה נעה, וקלע נוסף, יון סונדברג, זכה במדליית ארד בירי בשלושה מצבים.
רביעיית החותרים עם הגאי זכתה במדליית כסף, ויון יונגרן זכה במדליית ארד בהליכה ל-50 ק"מ.
אולימפיאדת רומא (1960) סימנה את ראשית דעיכתה של שוודיה כמעצמה אולימפית.
הספורטאים השוודים זכו במשחקים אלה בשש מדליות, בהן מדליית זהב אחת, ההישג הנמוך ביותר מזה 60 שנה.
לאחר 3 אולימפיאדות רצופות בהן ניצח במקצה ל-1,000 מטר, איבד חותר הקיאק ירט פרדריקסון בן ה-41 את תוארו, והסתפק במדליית ארד.
עם זאת, זכה בתואר הזוגות, עם בן זוגו סוון אולוב סיידליוס.
יון יונגרן, אף הוא בן 41 בזמן המשחקים, זכה במדליית כסף בהליכה ל-50 ק"מ, שהייתה המדליה האולימפית השלישית שלו.
השחיינית ג'יין סדרקוויסט הגיעה להישג דומה במשחה ל-400 מטר חופשי.
שני מתאבקים זכו במדליות ארד, גוסטב פריי והאנס אנטונסון.
לפריי הייתה זו מדליה אולימפית שלישית.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכו השוודים ב-8 מדליות, בהן שתי מדליות זהב, שתיהן בקיאקים.
סיידליוס שמר על תוארו במקצה הזוגות ל-1,000 מטר, עם בן-זוג חדש - גונאר אוטרברג.
רולף פטרסון ניצח במקצה היחידים לאותו המרחק.
המתאבק פלה סוונסון זכה במדליית כסף בסגנון יווני-רומי במשקל קל-כבד, וברטיל ניסטרם זכה במדליית ארד במשקל חצי כבד.
שייטי ה-5 וחצי מטר זכו במדליית כסף, ושייטי הסטאר פלה פטרסון והולגר סונדסטרם זכו במדליית ארד.
אינגוור פטרסון זכה בנדחעעצ ארד בהליכה ל-50 ק"מ, וכך גם רביעיית רוכבי האופניים במרוץ הכביש נגד השעון.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) ירדו הישגיהם של השוודים לארבע מדליות, בהן שתי מדליות זהב.
השייטים בדגם 5.5 מטר וביורן פרם, שהתחרה בקרב חמש מודרני, היו הזוכים במדליות הזהב.
רוכבי האופניים זכו במדליית כסף במרוץ נגד השעון וגסטה פטרסון, שנמנה עמם, זכה גם במדליית ארד במרוץ כביש.
ספורטאי שוודי אחר, האנס-גונאר ליליינוואל, התפרסם בנסיבות אחרות בתכלית, כשהיה לספורטאי הראשון בתולדות המשחקים האולימפיים שנתפס בבדיקות סמים, שנערכו לראשונה במשחקים אלה.
בבדיקתו של ליליינוואל, שעתיד היה להתחרות בקרב חמש מודרני, נמצא אלכוהול, לאחר ששתה בירה קודם לכן.
באולימפיאדת מינכן (1972) נרשם שיפור בהישגי המשלחת השוודית.
היא צברה 16 מדליות, בהן 4 מדליות זהב, ודורגה במקום ה-11 בטבלת המדליות.
המדליות הושגו ב-11 ענפים שונים.
השחיין גונאר לארסון זכה בשתי מדליות זהב.
במשחה ל-200 מטר מעורב אישי קבע שיא עולם חדש (2:07.17 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי קבע שיא אולימפי חדש (4:31.98 דקות).
אולריקה קנאפה זכתה במדליית זהב בקפיצה למים מ-10 מטר, וכן במדליית כסף בקפיצה מ-3 מטר.
במדליית הזהב הרביעית זכה הקלע רגנר סקנקר, בירי באקדח מ-50 מטר.
שייטי הסטאר פלה פטרסון וסטלן וסטרדאהל זכו במדליית כסף, וכך גם שייטי הסולינג.
המתאבק יאן קארלסון זכה בשתי מדליות, מדליית כסף בסגנון יווני-רומי ומדליית ארד בסגנון חופשי.
הקיאקיסט רולף פטרסון איבד את תוארו ממקסיקו סיטי וזכה במדליית כסף במקצה ל-1,000 מטר.
הקשת גונאר ירוויל זכה אף הוא במדליית כסף, הראשונה בענף זה.
ברכיבה, זכה יאן ינסון במדליית ארד באיוונטינג, ונבחרת הרכיבה האמנותית זכתה אף היא במדליית ארד.
במדליות ארד נוספות זכו זורק הדיסקוס ריקי ברוך, המתאגרף האסה תומסן ומרים המשקולות האנס בטמבורג.
נבחרת הכדוריד סיימה במקום השביעי.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכו השוודים ב-5 מדליות, בהן 4 מדליות זהב, ודורגו במקום ה-12 בטבלת המדליות.
אנדרס גרדרוד קבע שיא עולם חדש בריצת 3000 מטר מכשולים (8:08.02 דקות), רוכב האופניים ברנט יוהנסון ניצח במרוץ הכביש, נבחרת סייפי הדקר זכתה אף היא במדליית זהב ושייטי הטמפסט זכו אף הם במדליית זהב.
אולריקה קנאפה איבדה את תוארה וזכתה במדליית כסף בקפיצה למים מ-10 מטר.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכו השוודים ב-12 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, ודורגו במקום ה-11 בטבלת המדליות.
הענף הבולט ביותר היה השחייה, עם חמש מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
בנט ברון ניצח במשחה ל-100 מטר גב ופר ארווידסון ניצח במשחה ל-100 מטר פרפר.
במשחה ל-100 מטר חופשי זכה פר הולמרץ במדליית כסף ופר יוהאנסון זכה במדליית ארד.
במשחה השליחות ל-100X4 מטר חופשי זכתה הנבחרת השוודית במדליית כסף.
במדליית הזהב השלישית זכה סייף הדקר יוהאן הרמנברג.
הקלע לארס-גראן קארלסון זכה במדליית כסף בסקיט וסוון יוהאנסון זכה במדליית ארד בירי באקדח.
שני מתאבקים זכו במדליות ארד, בני יונגבק ולארס-אריק סקיילד.
במדליות ארד נוספות זכו שייטי הטורנדו גראן מארסטרם ויגנר רגנרסון והנבחרת בקרב חמש מודרני.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) עלה מספר המדליות בהן זכו הספורטאים השוודים ל-19, אך רק שתיים מהן היו מדליות זהב.
חותרת הקיאק אגנטה אנדרסון הייתה הספורטאית המעוטרת במשלחת.
היא זכתה במדליות זהב במקצה היחידות ל-500 מטר ובמקצה הזוגות ל-500 מטר (עם אנה אולסון), וכן במדליית כסף במקצה הרביעיות ל-500 מטר.
לארס-אריק מוברג זכה בשלוש מדליות כסף, גם הוא בכל המקצים ל-500 מטר (שותפו בזוגות היה בנט-אינגה בנטסון).
ארבעה מתאבקים שוודים זכו במדליות: קנט-אולה יוהנסון ורוג'ר טאלרות זכו במדליות כסף, וסרן קלאסון ופרנק אנדרסון זכו במדליות ארד.
באתלטיקה זכה פטריק שברג במדליית כסף בקפיצה לגובה, בו גוסטפסון זכה במדליית כסף בהליכה ל-50 ק"מ וקנת אלדברינק זכה במדליית ארד בהטלת כידון.
הקלע רגנר סקנוקר זכה במדליית כסף בירי באקדח, 12 שנים אחרי שהיה האלוף האולימפי במינכן.
סייף הדקר ביירנה וגה זכה אף הוא במדליית כסף, וכך גם סוואנטה רסמוסון, בקרב חמש מודרני.
פר יוהנסון זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי והיה שותף לזכייתה של נבחרת השליחים השוודית במדליית ארד ב-100X4 חופשי.
נבחרת הרכיבה האמנותית זכתה אף היא במדליית ארד.
נבחרת הכדוריד סיימה במקום החמישי.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכו השוודים ב-11 מדליות בתשעה ענפים שונים, אך לראשונה מזה 84 שנים, אף שוודי לא זכה במדליית זהב.
המתאגרף ג'ורג' קראמנה זכה במדליית כסף, ולארס מירברג זכה במדליית ארד.
הקלע רגנר סקנוקר זכה במדליית כסף שנייה ברציפות בירי באקדח מ-50 מטר, ובמדליות כסף נוספות זכו השחיין אנדרס הולמרץ, במשחה ל-200 מטר חופשי ושייטות ה-470 מאריט סדרסטרם ובירגיטה בנגטסון.
הטניסאי סטפן אדברג זכה בשתי מדליות ארד, בטורניר היחידים (לאחר שהפסיד בחצי הגמר לצ'כוסלובקי מירוסלב מצ'יז') ובטורניר הזוגות, יחד עם אנדרס יוריד.
פטריק שברג זכה במדליה אולימפית שנייה ברציפות בקפיצה לגובה, מדליית ארד, וטניסאי השולחן אריק לינד זכה אף הוא במדליית ארד, הראשונה בענף זה.
במדליות ארד נוספות זכו המתאבק תומאס יוהאנסון ונבחרת רוכבי האופניים במרוץ נגד השעון.
נבחרת הכדוריד סיימה בפעם השנייה ברציפות במקום החמישי, נבחרת הכדורעף סיימה במקום השביעי, ונבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת איטליה, לאחר הפסד 1–2 בהארכה.
הסייפת קרסטין פאלם הייתה לאישה הראשונה שנוטלת חלק בשבע אולימפיאדות.
ההישג הגבוה ביותר אליו הגיעה היה במקסיקו סיטי, אז סיימה במקום החמישי.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכו השוודים ב-12 מדליות.
טניסאי השולחן יאן אובה ולדנר היה היחיד שזכה במדליית זהב.
אנדרס הולמרץ זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי, במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי, והיה שותף לזכיית השליחים במדליית הכסף במשחה ל-200X4 מטר חופשי.
הקיאקיסטיות אגנטה אנדרסון וסוסאנה גונארסון זכו במדליית כסף במקצה הזוגות ל-500 מטר, והיו שותפות לזכייה במדליית הארד במקצה הרביעיות לאותו המרחק.
גונאר אולסון וקאלה סונדקוויסט זכו במדליית כסף במקצה הזוגות ל-1,000 מטר.
המתאבק תומאס יוהאנסון שיפר את הישגו מסיאול וזכה במדליית כסף, וטורביירן קורנבאק זכה במדליית ארד.
פטריק שברג זכה במדליה אולימפית שלישית ברציפות בקפיצה לגובה, מדליית כסף, והקלע רגנר סקנקר בן ה-58 זכה במדליית ארד בירי באקדח, שהייתה המדליה האולימפית הרביעית שלו.
בענפי הכדור בלטה נבחרת הכדוריד, שזכתה במדליית הכסף, לאחר שגברה על נבחרת צרפת 22-25 בחצי הגמר, והפסידה לנבחרת המשלחת המאוחדת 22-20 במשחק הגמר.
נבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת אוסטרליה, לה הפסידה בתוצאה 1–2.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) השתתפו 177 ספורטאים שוודים.
הם זכו ב-8 מדליות, ב-7 ענפים שונים, בהן שתי מדליות זהב.
האתלטית לודמילה אנגקוויסט, שייצגה בשתי האולימפיאדות הקודמות את ברית המועצות ואת המשלחת המאוחדת, זכתה במדליית הזהב בריצת 100 מטר משוכות.
במדליית הזהב השנייה זכו חותרות הקיאק אגנטה אנדרסון וסוסאנה גונארסון, במקצה הזוגות ל-500 מטר.
הן היו שותפות גם לזכייה במדליית הארד במקצה הרביעיות.
נבחרת השליחים במשחה ל-200X4 מטר חופשי זכתה במדליית הכסף.
עבור אנדרס הולמרץ, שנמנה עמם, הייתה זו מדליה אולימפית חמישית.
הקשת מגנוס פטרסון זכה במדליית כסף, וכך גם שייטי הסטאר האנס ואלן ובובי לוהסה.
המתאבק מיקאל יונגברג זכה במדליית ארד.
נבחרת הכדוריד זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות, לאחר שגברה על ספרד 20-25 בחצי הגמר, והפסידה לקרואטיה 27-26 במשחק הגמר.
נבחרת הנשים בכדורגל סיימה במקום השישי.
באולימפיאדת סידני (2000) השתפרו הישגי המשלחת השוודית ל-12 מדליות, בהן 4 מדליות זהב.
שני קלעים זכו במדליות זהב, יונאס אדמן בירי בשכיבה ופיה האנסן בדאבל טראפ.
בבריכת השחייה בלטו לארס פרולאנדר ותרסה אלסהמר.
פרולאנדר זכה במדליית הזהב במשחה ל-100 מטר פרפר, ואילו אלסהמר זכתה בשתי מדליות כסף, במשחים ל-50 ול-100 מטר חופשי (בשניהם הייתה סגניתה של אינגה דה ברוין) ובמדליית ארד עם נבחרת השליחות ל-100X4 מטר חופשי.
במדליית הזהב הרביעית זכה המתאבק מיקאל יונגברג.
חותרי הקיאק הנריק נילסון ומרקוס אוסקרסון זכו במדליית כסף במקצה הזוגות ל-1,000 מטר, וכמותם גם טניסאי השולחן יאן-אובה ולדנר, שהיה האלוף האולימפי בברצלונה.
קייסה ברגקוויסט זכתה במדליית ארד בקפיצה לגובה, ולהישג דומה הגיע השייט פרדריק לף, בדגם פין.
נבחרת הכדוריד זכתה במדליית כסף שלישית ברציפות, לאחר שגברה על ספרד 25–32 בחצי הגמר והפסידה לרוסיה 28-26 במשחק הגמר.
נבחרת הנשים בכדורגל שוב סיימה במקום השישי.
115 ספורטאים שוודים השתתפו באולימפיאדת אתונה (2004).
הם זכו בשבע מדליות, בהן ארבע מדליות זהב.
שלוש ממדליות הזהב הושגו באתלטיקה: סטפן הולם בקפיצה לגובה, כריסטיאן אולסון בקפיצה משולשת וקרולינה קלופט בקרב שבע.
במדליית הזהב הרביעית זכו חותרי הקיאק נילסון ואוסקרסון, במקצה הזוגות ל-1,000 מטר.
המתאבק ארה אברהמיאן זכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל של עד 84 ק"ג, ולהישג דומה הגיע נבחרת רוכבי הסוסים בתחרות הקפיצות הקבוצתית.
השייטות ונדלה זכריסון ותרסה טורגרסון זכו במדליית ארד בדגם 470.
נבחרת הנשים בכדורגל סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת ברזיל 1-0 בחצי הגמר ולנבחרת גרמניה הפסידה באותה התוצאה במשחק על מדליית הארד.
לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) שלחה שוודיה 134 ספורטאים.
הייתה זו האולימפיאדה החלשה ביותר עבור השוודים מזה למעלה ממאה, לאחר שהמשלחת סיימה את המשחקים עם חמש מדליות בלבד, ואף לא מדליית זהב אחת.
שני רוכבי אופניים זכו במדליות כסף: אמה יוהנסון במרוץ הכביש וגוסטב לארסון במרוץ נגד השעון.
רוכב הסוסים רולף-גוראן בנטסון זכה אף הוא במדליית כסף, בתחרות הקפיצות ליחידים, וכמוהו גם הטניסאים תומאס יוהנסון וסימון אספלין, שהפסידו במשחק הגמר לרוג'ר פדרר וסטניסלס ואוורינקה.
השייט פרדריק לף זכה במדליית ארד שנייה ברציפות, הפעם בדגם סטאר, עם בן זוגו אנדרס אקסטרם.
הקופץ לגובה סטפן הולם, שאיבד את תוארו, סיים במקום הרביעי.
נבחרות הנשים בכדוריד ובכדורגל הודחו שתיהן ברבע הגמר, נבחרת הכדוריד בידי נבחרת נורווגיה, ונבחרת הכדורגל בידי נבחרת גרמניה, לאחר הארכה.