tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1964 עברו ספינות סיור אלו שדרוג רציני שכלל התקנת מכ"מים, מכשירי רדיו ומערכות חימוש מודרני.
עד לשנות ה-80 הן הוצאו משירות, והוחלפו בכעשר ספינות סיור קלות מדגם Patrouillenboot P-80, גם הוא מתוצרת שווייצרית.
הספינות החדשות כללו לצד עיצוב ומבנה מודרני חימוש של מקלע וכן אמצעי קשר מתקדמים.
תפקיד השייטת הוא להבטיח את ריבונותה הימית של שווייץ באמצעות סיורים תכופים באגמים המצויים בגבולותיה הבינלאומיים של המדינה, ובכלל זה אגם ז'נבה, אגם מאג'ורה, אגם לוגאנו וימת קונסטנץ.
נוסף על כך, השייטת עוסקת באופן נרחב גם בביצוע משימות חיפוש והצלה.
אמצעי לחימה כבדים של שייטת האגמים של שווייץ תמונה סוג שם שנות שירות ארץ ייצור ספינת סיור קלה Patr Boot 41 1944-1983 שווייץ ספינת סיור קלה Patrouillenboot P-80 החל משנות ה-80 שווייץ
חיל האוויר הוא הכוח האווירי של הצבא השווייצרי.
על חיל האוויר מפקד קצין בדרגת לוטננט גנרל, אשר כפוף ישירות למפקד העליון של צבא שווייץ.
מפקד חיל האוויר הנוכחי הוא אלדו שלנברג.
משימותיו הרשמיות של חיל האוויר הן הבטחת עליונות אווירית במרחב האווירי של שווייץ והגנה עליו, מתן תמיכה מהאוויר לכוחות צבא היבשה וכן איסוף מודיעין עבור הפיקוד הצבאי והדרג המדיני.
במשך שנים רבות היה חיל האוויר גדול יחסית ובראשית שנות ה-60 הוא כלל כ-550 כלי טיס שונים.
לאורך השנים המספר הזה ירד לכמאתיים, עקב תהליכי התייעלות וקיצוצים תקציביים, אשר הביאו להוצאת משירות של מטוסים ישנים.
עיקר הכוח האווירי של שווייץ מתבסס על 32 מטוסי קרב F-18 תוצרת ארצות הברית.
בנוסף מפעיל חיל האוויר גם 54 מטוסי F-5 מתוצרת אמריקנית.
בעוד מטוסי ה-F-18 מתופעלים גם בשגרה על ידי חיילי הסדיר, מטוסי ה-F-5 מופעלים על ידי חיילי המילואים, ונועדו לגבות בעת חירום את מטוסי ה-F-18. לצד מטוסי הקרב, שווייץ מחזיקה גם בכמה עשרות מסוקים מדגם יורוקופטר AS-332 סופר פומה ו-יורוקופטר EC635, ובשנים האחרונות קלט גם לשורותיו כטב"מים.
כיום הוא מחזיק ב-15 כטב"מים מדגם RUAG ריינג'ר, דגם פרי שיתוף פעולה ישראלי-שווייצרי.
כלי טיס אלו אמורים להיות מוחלפים ב-2019 בכטב"מים חדשים מדגם הרמס 900. לצד מטוסי הקרב כאמצעי להגנה על שווייץ מפני כלי טיס עוינים, חיל האוויר מחזיק גם בכוחות הגנה אווירית המחזיקים ב-16 סוללות מדגם אורליקון GDF ו-40 סוללות מדגם רפייר.
בנוסף להם ברשות חיל האוויר גם 96 משגרי טילי כתף מדגם FIM-92 סטינגר המיועדים גם הם נגד כלי טיס.
עד לשנת 2014, פעל חיל האוויר רק בשעות היום, בשעות העבודה המקובלות בשוק.
הסיבה לכך היא תקציבית ולכן החיל לא פעיל בכל שעות היממה.
סיבה נוספת לצמצום הפעילות של החיל בשנים האחרונות הייתה הנזק הסביבתי, הרעש והפגיעה בתיירות במדינה עקב טיסות כלי הטיס התדירות.
חוסר הפעילות של החיל בשעות הלילה התפרסם באירוע חטיפת מטוס של חברת אתיופיאן איירליינס ב-17 בפברואר 2014. הטייס שינה את מסלולו לשווייץ, ומכיוון שהאירוע התרחש בשעות הלילה, לא הוזנקו מטוסי קרב שווייצרים לעברו והמטוס לווה על ידי מטוסי קרב צרפתיים עד נחיתתו בשדה התעופה של ז'נבה.
החל מחודש דצמבר 2020, חיל האוויר של שווייץ פעיל ונמצא בכוננות של 24 שעות ביממה 7 ימים בשבוע.
לחיל מספר בסיסים לרבות בסיס חיל האוויר מאירינגן.
אגף ההכשרה המקצועית הגבוהה הוא הגוף הצבאי העוסק בהכשרה של קצינים ונגדים לתפקידי פיקוד ומטה בצבא השווייצרי.
לצד הכשרה סטנדרטית, הוא עוסק גם בתוכניות ייעודיות להכשרה למנהיגות צבאית, במחקר מדעי צבאי, וכן נמצא בקשר עם ארגונים חינוכיים אזרחיים בשווייץ.
על אגף ההכשרה המקצועית הגבוהה מפקד קצין בדרגת מייג'ור גנרל, אשר כפוף ישירות למפקד העליון של צבא שווייץ.
מפקד אגף ההכשרה המקצועית הגבוהה הנוכחי הוא דניאל ראובטיי.
האגף כולל ארבעה בתי ספר הממוקמים כולם בצפון מזרח שווייץ, אשר לכל אחד ייעוד שונה.
על כל אחד מבתי הספר מפקד קצין בדרגת בריגדיר גנרל, כאשר כל אלו כפופים ישירות למפקד אגף ההכשרה המקצועית הגבוהה.
אגף הלוגיסטיקה הוא הגוף הצבאי העוסק במתן תמיכה לוגיסטית לכוחות הצבא השווייצרי בתנאי שגרה וחירום.
בהתאם לצורכי הכוחות הלוחמים, האגף אחראי לספק עבורם תמיכה רפואית, תחזוקה של מערכות רכב ונשק, חימוש, ציוד אישי, מזון ודלק.
בעת משבר או עימות צבאי באחריות האגף גם לשנע את חיילי המילואים לבסיסיהם ולחזיתות השונות.
לאגף הלוגיסטיקה חמישה מרכזים הפזורים ברחבי שווייץ, אשר באמצעותן הוא תומך בחיילי הצבא ברחבי המדינה.
חמישה המרכזים שוכנים בגרולי (פריבור), באוטמארזינגן (ארגאו), בהינוויל (ציריך), במונטצנרי (טיצ'ינו) ובתון (ברן).
על אגף הלוגיסטיקה מפקד קצין בדרגת מייג'ור גנרל, אשר כפוף ישירות למפקד העליון של צבא שווייץ.
מפקד אגף הלוגיסטיקה הנוכחי הוא דניאל באומגרטנר.
אגף הפיקוד והתמיכה הוא הגוף הצבאי העוסק במתן תמיכה טכנולוגית לכוחות הצבא השווייצרי בתנאי שגרה וחירום.
בין תחומי עיסוקו נמצאים תחומי התקשוב, הלוחמה האלקטרונית, אבטחת המידע לרבות הגנה מפני מתקפות סייבר, הקריפטוגרפיה, ובכלל זה הוא גם אחראי על תחזוק מערכות הרדאר של שווייץ ופיקוח את המרחב האווירי שלה, וכן על הפעלה שוטפת של רשתות התקשורת של הצבא.
באגף מועסקים כ-19,000 עובדים בסה"כ, כאשר מתוכם 12,000 נמנים עם הזרוע הביצועית המרכזית של האגף - חטיבת התמיכה והפיקוד 41 .
חטיבה זו היא בסדר גודל אוגדתי, והיא כוללת שישה גדודי מפקדה, עשרה גדודי קשר, וחמישה גדודי לוחמה אלקטרונית.
מטה חטיבת התמיכה והפיקוד 41 נמצא בבולאך (ציריך).
על אגף הפיקוד והתמיכה מפקד קצין בדרגת מייג'ור גנרל, אשר כפוף ישירות למפקד העליון של צבא שווייץ.
מפקד אגף הפיקוד והתמיכה הנוכחי הוא ז'אן-פול תלר.
צבא צ'כיה (בצ'כית: Armáda České republiky) מורכב מכוחות היבשה, חיל האוויר הצ'כי ויחידות תומכות.
מסוף שנות ה-40 ועד 1989 היוו הכוחות המזוינים של צ'כוסלובקיה (כ-200,000 חיילים) את אחד מעמודי התווך של ברית ורשה.
לאחר פיצול צ'כוסלובקיה, החלה צ'כיה בתהליך רה-ארגון משמעותי ומקיף בצמצום הכוחות המזוינים, אשר התעצמו עם הצטרפותה לנאט"ו ב-12 במרץ 1999.
הכוחות המזוינים של צ'כוסלובקיה הוקמו ב-30 ביוני 1918 כאשר 6,000 חברים בלגיון הצ'כוסלובקי (שהוקם ב-1914), נשבעו אמונים וכארבעה חודשים לפני הכרזת העצמאות הרשמית של צ'כוסלובקיה.
הישגיו הצבאיים של הלגיון הצ'כוסלובקי בצרפת, איטליה ובמיוחד ברוסיה היו לאחד הטיעונים המרכזיים שבהם השתמשו מנהגים צ'כוסלובקיה אשר תמכו בעצמאותה במטרה לזכות בתמיכת העצמאות ממדינות ההסכמה.
בהמשך לנפילתה של צ'כוסלובקיה וחלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה על ידי גרמניה הנאצית ב-1939, שירתו מספר יחידות צ'כוסלובקיות בצבא הפולני, בצבא הצרפתי, חיל האוויר המלכותי, הצבא הבריטי ובצבא האדום.
בשנים 1954–1990 נודע הצבא בשם צבא העם הצ'כוסלובקי.
על אף שצבא העם כלל ציוד סובייטי ובריטי וחיילים מאומנים גולים, הוצאו החיילים ה"מערביים" מצבא העם לאחר ההפיכה של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית ב-1948. צבא העם לא התנגד לפלישה הסובייטית ב-1968 בתגובה ל, ואורגן מחדש על ידי הסובייטים.
בשנת 1987 מתוך כ-201,000 חיילים פעילים בשירות בצבא העם הצ'כוסלובקי, כ-145,000 מהם שירתו בכוחות היבשה.
כ-100,000 מתוכם היו חיילי חובה, המחולקים לשני מחוזות צבאיים, מערבי ומזרחי.
בשנת 1989 היו שתי ארמיות במערב, הראשונה עם חטיבת טנקים אחת, ושלוש חטיבות חיל רגלים ממונע, הארמייה השנייה הורכבה משתי חטיבות טנקים ושתי חטיבות חיל רגלים ממונע.
במחוז הצבאי המזרחי, היו שתי חטיבות טנקים, עם מפקדה בטרנצ'ין בחלק הסלובקי של המדינה.
במהלך המלחמה הקרה היה צבא העם הצ'כוסלובקי מצויד בעיקר בכלים מתוצרת סובייטית.
צבא צ'כיה הוקם לאחר שהכוחות המזוינים של צ'כוסלובקיה פוצלו בעקבות פירוק צ'כוסלובקיה ב-1 בינואר 1993. הכוחות הצ'כים עמדו על 90,000 חיילים ב-1993. הם צומצמו לכ-65,000 ב-1997, ל-63,600 ב-1999 ול-35,000 בשנת 2005. במקביל עבר הצבא תהליך מודרניזציה והמתכונת שלו שונתה למעבר למגננה.
ב-2004 הפך הצבא לצבא קבע מלא וגיוס החובה בוטל.
הצבא שומר על כוחות מילואים פעילים.
צ'כיה היא חברה באומות המאוחדות ובארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
מאז 1990 הכוחות המזוינים תרמו למספר משימות לשמירה על השלום ופעולות המוניטריות, כולל כוח האכיפה, כוח הייצוב, EUFOR Althea בבוסניה והרצגובינה, מלחמת המפרץ, אפגניסטן, קוסובו, אלבניה, טורקיה, פקיסטן ועם כוחות הקואליציה בעיראק.
בימינו סובל צבא צ'כיה מחוסר תקצוב כבד, עם מעט מדי כלי רכב משוריינים וכלי טיס, ואף במחסור בתחמושת לכלי נשק.
חלק מהציוד הצבאי לחיל הרגלים נרכש באופן עצמאי על ידי החיילים בחנויות פרטיות.
הכוחות המזוינים מורכבים משתי זרועות עיקריות ומטה:
המטה הכללי של הכוחות המזוינים (פראג)
שירות מילואים פעיל הוא חלק מהצבא המקצועי.
שירות המילואים נוצר במטרה לאפשר לאזרחים בעלי גישה חיובית לצבא להשתתף בו.
מתנדב צריך להשלים את גיוס החובה שלו (שהסתיים ב-2004) או להשתתף בשמונה שבועות אימון.
אז אנשי המילואים משרתים עד שלושה שבועות בשנה.
הם לא משרתים מחוץ לגבולות המדינה.
שםארץ ייצורכמותסוגתמונההערותטנקיםלאופרד 2גרמניה14טנק מערכה הוזמנו עוד 14T-72M4CZצ'כיה30טנק מערכהT-72M1ברית המועצות?טנק מערכהכמות לא ידועה בשימוש מילואים (חלק מהטנקים הועברו לאוקראינה)נגמ"שי לחימה ונגמ"שיםPandur IIאוסטריה126נגמ"ש לחימהBMP-2צ'כוסלובקיה?נגמ"ש לחימה כמות לא יודעה, אחרי שחלק מהנגמ"שים הועברו לאוקראינה.
במקומם הוזמנו נגמ"שים strf 90 משוודיה.BMP-1צ'כוסלובקיה?נגמ"ש לחימהכמות לא יודעה, אחרי שחלק מהנגמ"שים הועברו לאוקראינה.
61צ'כוסלובקיהתת-מקלעCZ Scorpion Evo 3צ'כיהתת-מקלעבשימוש משמר מצודת פראגMP5גרמניהתת-מקלעהקלר וקוך UMPגרמניהתת-מקלעבשימוש המשטרה הצבאיתWinchester 1200ארצות הבריתשוטגאןvz.
צבא קטר הוא הזרוע היבשתית של הכוחות המזוינים של קטר.
בשנת 2010 צבא קטר היה מורכב מ-8,500 חיילים אשר מתחלקים בין ארבעה גדודי חיל רגלים ממוכנים, גדוד שריון אחד, גדוד תותחנים אחד, גדוד סוללת הגנה אווירית אחת, גדוד הכוחות המיוחדים, ושלושה גדודי משמר מלכותי.
בעוד לקטר יש אוכלוסייה קטנה יחסית, צבאה הוא כוח מאוד מוכשר, צבאה יודע להגן מפני פעולות טרור בין השאר, הוא מתאמן אצל בעלות ברית מערביות אחרות דוגמת צרפת או ארצות הברית המוצב העיקרי של צבא קטר ממוקם בדוחה אך החיילים מרבים להתאמן בדוח'אן.
ישנו מחסור בכוח אדם קטרי בצבא, בו מהווים האזרחים הקטרים רק כ-30 אחוזים, דהיינו, 1990 מתוך 8,500. רבים מהקצינים הם ממשפחת המלוכה או ראשי שבט גדולים בקטר.
ישנם גם שבטים בדואים נודדים שמגויסים לצבא הקטרי.
פקיסטנים רבים משרתים ביחידות קרביות.
לאחרונה מספר הקטרים בצבא נמצא במגמת עלייה והוא עולה בהתמדה.
ברשות הצבא הקטרי יש 35 טנקי AMX-30 משופרים צרפתיים, 62 טנקי לאופרד 2 גרמניים, 24 תותחי Panzerhaubitze 2000 גרמניים, 12 G5 הוביצר דרום אפריקאים, ו-3 Astros II MLRS ברזילאים.
צבא קיצ'נר, הצבא החדש ולעיתים "האספסוף של קיצ'נר" היה כינויו של כוח מתנדבים לצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה, שגויס ואומן בחופזה החל מיולי 1914 ביוזמתו של שר המלחמה הורשיו קיצ'נר.
הכוחות המתנדבים פעלו במסגרת דיוויזיות חדשות, ולא סופחו ליחידות קיימות, הם הוטלו למערכה לראשונה במאי 1915 בעיצומו של קרב איפר השני ומאז הופעלו באופן אינטנסיבי בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה וחלקם השתתפו במערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה ובמערכת גליפולי.
חיילי צבא קיצ'נר נפלו בהמוניהם בקרב איפר השני, בקרב לוס, בקרב על הסום ובקרב פשנדל.
בניגוד לדעה שרווחה באירופה לפיה "המלחמה תיגמר עד חג המולד", צפה קיצ'נר מערכה ארוכה.
צבא היבשה הבריטי היה, באופן מסורתי, קטן ומשני לצי הבריטי המפואר.
יתר על כן, לרוב הופעלו כוחות צבא היבשה ברחבי האימפריה הבריטית ובבריטניה גופא לא היה כמעט כוח צבאי משמעותי ("צבא טריטוריאלי").
לפיכך, עם הכרזתה של בריטניה על שיגור חיל משלוח לעזרת צרפת ובלגיה, היה צורך לגייס ולאמן במהירות כוח צבאי.
בשלב זה ביקשו צעירים רבים להתגייס והגיוס היה התנדבותי באופן מלא.
כיתות שלמות של בוגרי בית ספר תיכון, עמיתים לעבודה וחברי ילדות בני אותו כפר או שכונה התגייסו יחדיו למה שכונה "גדודי חברים" (Pals' Battalions), תופעה שהפכה קטסטרופלית בעקבות קטלניותה של המלחמה שמחקה כך שכבות-גיל שלמות.
בנוסף גויסו חיילים ותיקים שפרשו משירות, בעיקר ככוח עזר וכמדריכים עבור הכשרת הטירונים הצעירים.
לשכות גיוס רבות נפתחו ברחבי הממלכה וכרעו תחת עומס המבקשים להתנדב לשירות, תחנות המשטרה שימשו פעמים רבות כלשכת גיוס מקומית.
לאחר 1916, כאשר נודעו מוראות המלחמה, שכך מאוד זרם המתנדבים.
באוגוסט 1914 לבדו גויסו 100,000 החיילים הראשונים, הם כונו "קבוצה K1" ( Army Group K1) ונשלחו לחזית החל ממאי 1915. עד דצמבר נוצרו עוד שלוש קבוצות של הצבא החדש (K2, K3, K4) עם שש דיוויזיות רגלים וכ-100,000 איש בכל אחת.
בדצמבר הוצאה פקודה ליצירת "הצבא החדש החמישי" (Fifth New Army), שהפכה את K4 לכוח מילואים.
עד ראשית 1916 נשלחו כולם לחזית בצרפת.
"הצבא החדש השישי" (Sixth New Army) הוכרז במאי 1915.
המתנדבים הועברו מלשכות הגיוס למחנות מאולתרים לצורך טירונות, אימונים והכשרה צבאית מקצועית.
לרוב המסגרות לא היה ציוד בסיסי, לא מדים ולא נעלי צבא והם נדרשו להביא עמם ביגוד ונעליים.
רבים צוידו בציוד מיושן ולא אחיד מימי מלחמת הבורים, כולל ביגוד בצבע כחול (שנודע בשם Kitchener Blue).
מגביות שנערכו בציבור גייסו מימון לציוד החיילים.
לצורך האימונים גויסו קצינים ותיקים ואנשי צבא הודו הבריטית.
חלק מהלוחמים הוכשרו כמקלענים, אנשי ארטילריה קלה, הנדסה קרבית ומקצועות תומכי לחימה אחרים.
עקב הגיוס ההתנדבותי וההכשרה החפוזה היה הצבא החדש עתיר מוטיבציה (ולפיכך כונו חייליו "אריות" - Lions) אך דל בכישרון ויכולת קרביים ולפיכך נתפס לעיתים כ"בשר תותחים".
צבא צרפת הוא המרכיב הקרקעי והגדול בכוחות המזוינים של צרפת יחד עם ארבעת המרכיבים האחרים: חיל הים, חיל האוויר, המשמר הלאומי והז'נדרמריה של הרפובליקה הצרפתית.
הוא אחראי על בניין הכוח: אימון, ארגון, תכנון, הצטיידות ורכש.
הוא כפוף לראש מטה הכוחות המזוינים (Chef d'État-Major des armées בקיצור: CEMA).
להגן על האוכלוסיות (בפרט האוכלוסייה הלאומית), על השטח, על האינטרסים החיוניים של המדינה ולספק את הכבוד לבריתות, לאמנות ולהסכמים בינלאומיים.
לעזור לאוכלוסיות ולהגיש סיוע בשטח הלאומי או מחוצה לו, להגן על שדות תעופה ומקומות ציבוריים אחרים מפני טרור.
לישב סכסוכים באמצעות יישום יכולות ביטחון וסיוע.
הצבא הצרפתי הוקם על ידי שארל השביעי ב־1455 לאחר מלחמת מאה השנים.
מלחמות לואי הארבעה עשר במאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18 הרחיבו את גבולות צרפת אך רוששו את קופתה.
מאוחר יותר, היריבות עם בריטניה הגדולה מובילה לאובדן הנכסים באמריקה הצפונית .
מלחמות נפוליאון בראשית המאה ה-19 הביאו לצרפת השפעה ללא תחרות וכמו אימפריות קולוניליסטיות אחרות היא התמקדה בשימור מושבותיה.
היריבות הצרפתית-גרמנית, שהתעוררה במהלך המאה ה-19 שבה במלחמת העולם הראשונה, והגיעה לשיאה עם מלחמת העולם השנייה, כאשר בעלות הברית התאחדו נגד ציר רומא-ברלין.
המלחמה הותירה מדינות מוחלשות פוליטית ונשלטות צבאית על ידי שתי מעצמות על: ארצות הברית וברית המועצות במהלך המלחמה הקרה.
שתי מלחמות העולם צמצמו את היריבות הצרפתית-גרמנית, והכינו את הקרקע לרעיון האיחוד האירופאי ואינטגרציה כלכלית, פוליטית וצבאית.
לצד נושאים אירופיים אלה מילא הצבא הצרפתי תפקיד חשוב ביצירת אימפריה קולוניאלית עצומה, ששרדה עד תום מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
ב-1996 צרפת עזבה את הפיקוד המשולב של נאט"ו ופיתחה כוח הרתעה גרעיני.
ב-2006 היא שבה לארגון וכיום רוב המבצעים הצבאיים מתנהלים במסגרת זו וכן במסגרת כוחות שמירת השלום במושבותיה לשעבר.
ארגון צבא היבשה מחדש נקבע ב"קוד ההגנה" מיום 21 ביוני 2000 והוא כולל:
ארגון טריטוריאלי בשישה אזורים צבאיים: איל-דה-פראנס, צפון-מערב, צפון-מזרח, דרום-מערב, דרום-מזרח ודרום)
הכשרת כוח אדם והשכלה צבאית גבוהה
חטיבת חי"ר ימי 9 (קומנדו)
מפקדת אימוני הקרב המשולבים ובתי ספר
צוות מבצעי חו"ל ויחסי חוץ
המערך המשולב לתחזוקת הציוד וכשירותו
מנהלת משאבי אנוש של הצבא (DRHAT)
זרוע 'הכוחות הימיים' (Troupes de Marine) – כוחות משלוח של הצבא שפעלו בעבר במושבות שמעבר לים.
כיום הם מתמחים בפריסה גלובלית.
הם מורכבים מכוחות "חי"ר ימי" (קומנדו), צנחנים (RPIMa), שריון (RICM), ארטילריה, הנדסה וקשר.
זרוע הכוחות המשוריינים (Arme Blindée Cavalerie)
זרוע חיל הרגלים (כולל יחידות המתמחות בלחומה הררית)
יחידות צנחנים קיימות בכמה מהזרועות.פיקוד לגיון הזרים הצרפתי ("Légion étrangère") מונה כ־7,000 חיילים.
הם אינם מאורגנים ככוח מאוחד אלא מצורפים בגדודים לזרועות הצבא השונות, בעיקר לחיל הרגלים ולזרוע (חיל) ההנדסה.
זרוע 'התעופה הקלה של הצבא' (Aviation Légère de l'Armée de Terre – ALAT) מפעילה מסוקים לתמיכה בצבא הצרפתי.
מסוק התקיפה העיקרי שלה הוא "טייגר HAD" של איירבוס.
מנהלת משאבי אנוש של הצבא (DRHAT) אחראית על ניהול משאבי אנוש (צבאיים ואזרחיים) של הצבא וכן על בתי הספר הצבאיים של הצבא ובכללם "המרכז לדוקטרינת הפעלת הכוח".
שירות התחזוקה התעשייתית של הצבא (SMITer) אחראי על תמיכה בניהול פרויקטים בכל הציוד היבשתי של הצבא הצרפתי.
הפיקוד היבשתי לטריטוריה הלאומית (COM TN) אחראי על ההגנה והביטחון בשבעת האזורים הצבאיים: איל-דה-פראנס (המפקדה בפריז), צפון (המפקדה בליל), מזרח (המפקדה ברן), דרום-מערב (המפקדה בבורדו), דרום (המפקדה במרסיי), דרום-מזרח (המפקדה בליון), מזרח (המפקדה בשטרסבורג).
בצבא היבשה של צרפת כ-114,500 משרתים סדירים:
חיילים – ישנם שני סוגי גיוס לחיילי הצבא הצרפתי: מתנדבים לצבא (כללי) (VDAT) החתומים לשנת שירות אחת, מתחדש.
ומתנדבים לכוחות הקרביים של הצבא (לוחמים) (EVAT), עם חוזה לשלוש או חמש שנים, מתחדש.
נגדים – נגדים משרתים בחוזים קבועים, או באופן חריג בחוזים מתחדשים לחמש שנים.
קצינים – קציני קבע משרתים בחוזים מתחדשים למשך 20 שנות שירות לכל היותר באחד משני המסלולים: קצינים קרביים וקצינים מומחים.
צְבָאוֹת (יש הנוהגים שלא לפרשו בשיחה בעלמא אלא בכינוי צְבָקוֹת) הוא אחד משמותיו של אלוהים ביהדות ובנצרות.
שם זה מופיע בנביאים ובכתובים החל מספר שמואל.
בכל הופעותיו במקרא, הוא לא מופיע בפני עצמו, אלא כתוספת לשמות יהוה, אלוהים או אדוני.
לפי פרשנויות דרשניות הכינוי מופיע גם בפני עצמו מספר פעמים.
הכינוי אינו מופיע כלל בחמישה חומשי תורה ובספרים יהושע ושופטים.
לדעת חוקר המקרא אלכסנדר רופא מדובר בתוצאה של מחיקה מגמתית של מאמינים שהסתייגו מהכינוי; לדעת יואל אליצור הסיבה היא התפתחות טבעית של האמונה והתאולוגיה היהודית.
חז"ל הבחינו בתופעה זו, וציינו כי את השם צבאות חידשה חנה: .
חז"ל נחלקו באשר למשמעות הכינוי.
לדעת רבי יוסי פירוש הכינוי צבאות הוא 'אלוהי צבאות ישראל' ולדבריו המילה צבאות נסבה על ישראל ולא על האלוהים.
ריש לקיש מפרש את המילה כהלחם של צבא-אות – אות הוא בצבא שלו, כלומר שהאלוהים מיוחד וניכר גם בין המלאכים.
יש שחילקו בין מקומות שמופיע בהם הכינוי בסמיכות כמו 'אלוהי צבאות' – שאז פירושו 'אלוהים של הצבאות' – לבין מקומות שבהם מוזכר בפני עצמו כמו 'אלוהים צבאות', שאז הוא כינוי לאלוהים.
גם בתרגום תהילים מתורגם אלוהי צבאות – 'אלהא על כל חיילי מרומא' – אלוהים על כל צבא השמיים, ו'אלוהים צבאות' אינו מתורגם.
במדרש רבה מבואר שאלוהים מכונה 'צבאות' כאשר הוא עושה מלחמה ברשעים.
באבות דרבי נתן מוצעים פירושים נוספים: "צבאות – שכל הצבאות לו.
צבאות – שלו כל הצביונות.
צבאות – שהוא צבא על כל צבאיו.
צבאות – שהכל צבויים בו.
צבאות – שכל המצוות בו.
הרד"ק כתב ש'צבאות' פירושו 'אדון צבא השמיים', יש שפירשו שהכוונה אדון על צבא המלאכים.
יש שפירשו צבאות מלשון 'רצון', (צבי בארמית = רוצה) ויש שפירשו מלשון הסתר.
לדעת רבי יוסי ש'צבאות' הוא כינוי לישראל אין בשם זה קדושה, ולכן מותר למוחקו, והנשבע או המקלל בו אינו נחשב כנשבע ומקלל בשם.
לדעת חכמים שם זה קדוש כשאר השמות, ואסור למוחקו.
בעל הלכות גדולות, רב סעדיה גאון והרשב"א פסקו כרבי יוסי.
רבינו חננאל, הרי"ף והרמב"ם פסקו כחכמים.
לדעת בעל ספר האשכול, גם לפוסקים כחכמים אין בשם קדושה כאשר הוא נזכר בסמיכות כמו 'אלוהי צבאות', כי שם משמעותו חולין.
משום כך, רבים כיום נוהגים שלא להזכיר שם זה כצורותו, אלא לשנות ל"צבקות" וכדומה, כדי לא להוציא שם שמים לבטלה.
אולם, בעבר לא היה נהוג להחמיר בכך כלל.
כדי להסביר מנהג זה, סבר הרב אברהם דוד הורביץ שאפילו לשיטת חכמים ישנו איסור רק במחיקת שם זה, אך מותר להזכירו אף שלא לצורך, והסכימו עמו הרב שלמה זלמן אוירבך, והרב שמואל הלוי ואזנר.
הרב מנשה קליין סבר כי יש לחלק בין מקרים שהשם נזכר לאחר שם אחר, כגון "ה' צבאות", שאז הוא ודאי שם קודש שאסור להזכירו לבטלה, לבין מקרים בהם הוא נזכר לבדו, שאז אם אינו מתכוון בפירוש להזכיר שם ה', אינו נחשב שם ומותר להזכירו לבטלה.
מאידך, יש סוברים שאכן אסור לומר צבאות ויש לשנות ל'צבקות' וכדומה.
צבא שחרור בלוצ'יסטן (בבלוצ'ית: بلۏچستان آجوییء لشکر), BLA (ראשי תיבות באנגלית של: Balochistan Liberation Army) או צבא השחרור הבלוצ'י, הוא מיליציה הפעילה בחבל הארץ בלוצ'יסטן המחולק בין המדינות אפגניסטן, פקיסטן ואיראן.
הארגון נחשב לארגון טרור בפקיסטן, הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
הארגון מנהל מ־2004 מאבק מזוין מלא להגדרה עצמית של הבלוצ'ים, ועצמאות מפקיסטן, ופעל לטיהור אתני של מיעוטים בבלוצ'יסטן, מקום פעילותו העיקרי, שם הוא גם מבצע פיגועים נגד הכוחות המזוינים של פקיסטן, ונגד אזרחים ונציגים של מדינות זרות באזור.
בשנת 2000 עלה הארגון לתודעה הבין-לאומית לאחר שלקח אחריות על סדרת פיגועים "מוצלחת" נגד הרשויות הפקיסטניות באזור.
ב-26 באפריל 2022, מחבלת מתאבדת המזוהה עם הארגון פוצצה את עצמה סמוך לטנדר בכניסה למכון קונפוציוס בקראצ'י.
במתקפה נהרגו ארבעה בני אדם, מהם שלושה בעלי אזרחות סינית.
בשנת 2025 בוצעה חטיפת רכבת שבמהלכה נהרגו עשרות אנשים.
צבא צ'כוסלובקיה (בצ'כית: Československá armáda, בסלובקית: Česko-slovenská armáda) היה צבאה של רפובליקת צ'כוסלובקיה בין 1918–1954, ושוב בין 1990–1993, כאשר בין 1954–1990, נקרא הצבא בשם "הצבא העממי הצ'כוסלובקי".
צבא צ'כוסלובקיה כלל שלוש זרועות: צבא יבשה, חיל אוויר וצי.
לאחר פירוק צ'כוסלובקיה, פוצל הצבא הצ'כוסלובקי לשני צבאות נפרדים: צבא צ'כיה וצבא סלובקיה.
ב-28 באוקטובר 1918 הכריזה צ'כוסלובקיה על עצמאותה מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
יומיים לאחר מכן, הוכרז על הקמתו של צבא צ'כוסלובקיה.
כוח האדם המיידי להקמת הצבא היו יחידות צ'כוסלובקיות של הצבא האוסטרו-הונגרי, ושדרת הפיקוד הבסיסית הורכבה מבוגרי הלגיונות הצ'כוסלובקיים שלחמו לצד מדינות ההסכמה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
כמפקדו הראשון של הצבא מונה הגנרל האוסטרו-הונגרי יאן דיביש.
הצבא האוסטרו-הונגרי שימש כמודל להקמת הצבא הצ'כוסלובקי, אולם ממשלת צ'כוסלובקיה פנתה אל צרפת בבקשה לקבל סיוע צבאי.
צרפת הקימה משלחת צבאית במטרה לסייע באימון הצבא הצ'כוסלובקי, והגיעה להסכם על פיו מפקד המשלחת שימש בו זמנית כמפקד הצבא הצ'כוסלובקי.
בהתאם לכך, שני הרמטכלי"ם הראשונים של הצבא הצ'כוסלובקי היו גנרלים צרפתים.
מיד עם הקמתה, נאלצה צ'כוסלובקיה להתמודד עם שלל איומים מבית ומחוץ.
שכנותיה, גרמניה, פולין והונגריה, חמדו שטחים ממנה, והיא הייתה מלאה בשלל מיעוטים שלא הכירו בשלטון הצ'כוסלובקי עליהם.
בנובמבר 1918 יצא הצבא הצ'כוסלובקי למבצע נרחב במטרה לאכוף את השלטון הצ'כוסלובקי על חבל הסודטים שתושביו הגרמים סירבו להכיר בו.
מבצע הכיבוש נמשך עד ינואר 1919. מיד לאחר מכן, נאלץ הצבא הצ'כוסלובקי להילחם בפולין שדרשה את טשן, ובהונגריה שדרשה חלקים מסלובקיה.
רק לקראת סוף השנה חלה רגיעה בסכסוכי הגבול, וצ'כוסלובקיה נכנסה לעידן שקט יחסית שבו יכל הצבא הצ'כוסלובקי להיבנות ולהתפתח.
בעקבות עלייתו לשלטון של היטלר בגרמניה, החמירו היחסים בין צ'כוסלובקיה לגרמניה.
היטלר דרש מהצ'כוסלובקים את חבל הסודטים, ולנוכח הרטוריקה המלחמתית שלו, גם הגרמנים הסודטים החלו בפעולות נגד השלטון הצ'כוסלובקי, שבספטמבר 1938 הגיעו לכדי מרד גלוי.
ממשלת צ'כוסלובקיה הכריזה על ממשל צבאי בחבל, ושלחה כוחות צבא לדכא אותו.
בעקבות כך, החריף היטלר את הרטוריקה שלו, ואיים במלחמה אם חבל הסודטים לא יעבור לידיו.
הרמטכ"ל הצ'כוסלובקי לודוביק קרייצ'י דרש מהממשלה להכריז על גיוס כללי, אולם היא נמנעה מלעשות זאת עד 23 בספטמבר.
ב-29 בספטמבר נערכה ועידת מינכן, שבסיומה החליטו צרפת, בריטניה גרמניה ואיטליה על העברת חבל הסודטים לידי גרמניה באמצעי שלום.
צ'כוסלובקיה לא הוזמנה לפסגה, אולם בלחץ המעצמות נכנעה לדרישה והעבירה לגרמנים את החבל.
גם לאחר סיפוח הסודטים, סירבו הגרמנים להניח לצ'כוסלובקיה לנפשה.
הם הסיתו את הסלובקים לדרוש עצמאות, ועוררו מרד של המיעוט האוקראיני בזקרפטיה.
פולין איימה במלחמה אם טשן לא תועבר לידיה, והצ'כוסלובקים נאלצו להיענות לדרישה.
ההונגרים זיהו את חולשתה של צ'כולסובקיה, וניצלו את המרד בזקרפטיה כדי להיכנס לקרבות מול הצבא הצ'כוסלובקי.
בשיאן של קרבות אלו, חדרו הצ'כוסלובקים למונקאץ' והסבו נזק רב למבני צבא הונגריים.
עם זאת, הצ'כוסלובקים נמנעו מהתערבות צבאית מקיפה כדי למנוע מהגרמנים תירוץ להתערב.
ב-15 במרץ הגרמנים פלשו לצ'כוסלובקיה במטרה לספח את בוהמיה ומורביה.
הצבא הצ'כוסלובקי לא התנגד, למעט במקרים בודדים.
תוך זמן קצר כבשו הגרמנים את השטחים שרצו.
האוקראינים בזקרפטיה הכריזו על עצמאותם, אולם ההונגרים ניצלו את ההזדמנות וכבשו את המחוז במהירות.
בשטחים שסופחו לגרמניה, הקימו הגרמנים את הפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה.
על בסיס הצבא הצ'כוסלובקי, הם הקימו את צבא הממשלה ששיתף פעולה עם הממשל הגרמני.
ממשלת צ'כוסלובקיה נמלטה לצרפת וניסתה לזכות להכרה בינלאומית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הקימה הממשלה הצ'כוסלובקית צבא גולה שלחם לצד בעלות הברית.
לאחר נפילת צרפת, עברה הממשלה הגולה יחד עם המטכ"ל לבריטניה.
יחידות צ'כוסלובקיות לחמו לצד בעלות הברית בקרב על בריטניה, המערכה בצפון אפריקה והחזית המערבית.
בשנותיה הראשונות של המלחמה, ברית המועצות הייתה בת ברית נאמנה של הגרמנים (מכח הסכם ריבנטרופ-מולוטוב).
בהתאם לכך, היא סרבה להכיר בממשלה הצ'כוסלובקית הגולה, וכלאה חיילים ופוליטיקאים צ'כוסלובקים שנמלטו לתחומה.
בעקבות מבצע ברברוסה, הקימו הסובייטים גדוד צ'כוסלובקי שלחם בחזית המזרחית.
הגדוד גדל בהדרגה, ועד סוף המלחמה הפך לגיס.
עם סיום המלחמה, הוקם הצבא הצ'כוסלובקי מחדש, כאשר הקורפוס ה-1 משמש כבסיס הראשוני שלו.
בפברואר 1948 השתלטו הקומוניסטים על צ'כוסלובקיה, וערכו טיהורים המוניים בפיקוד הצ'כוסלובקי.
הרמטכ"ל בוהומיל בוצ'ק הודח מהתפקיד ונידון למאסר.
הוא מת מהתנאים הירודים בכלא.
מחליפו שימון דרגאץ', שרד בתפקיד שנתיים, לפני שהודח ונשלח גם כן למאסר.
הוא הוחלף בידי ירוסלב פרוחזקה, גנרל פרו-סובייטי בעל ניסיון פיקודי מועט, שארגן מחדש את הצבא הצ'כוסלובקי על פי המודל של הצבא האדום.
ב-1 ביוני 1954 הפך הצבא הצ'כוסלובקי ל"צבא העממי הצ'כוסלובקי".
ב-1990 בוטל השלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה במהלך "מהפכת הקטיפה".
ב-14 במרץ של אותה שנה שונה מחדש שמו של הצבא הצ'כוסלובקי, והתואר "העממי" הוסר ממנו.
הצבא עבר ארגון מחדש, מצבא גדול הערוך למלחמה, לצבא קטן המותאם לימות שלום.
היחידה ללוחמה כימית של צבא צ'כוסלובקיה סייעה לכוחות הברית במהלך מלחמת המפרץ.
ב-1 בינואר 1993 פורקה צ'כוסלובקיה לשתי מדינות נפרדות: צ'כיה וסלובקיה, ובהתאם לכך פוצל גם הצבא הצ'כוסלובקי לשני צבאות נפרדים: צבא צ'כיה וצבא סלובקיה.
עם הקמתו ב-1918 גודלו של הצבא הצ'כוסלובקי נקבע על 150,000. כוחות אלו חולקו ל-12 דיוויזיות חי"ר, 2 דיוויזיות הרריות ו-3 דיוויזיות פרשים.
במצב מלחמה, נשיא צ'כוסלובקיה יכול היה להכריז על גיוס כללי.
בנוסף על צבא היבשה, הקימה צ'כוסלובקיה גם צי שנועד להגן על ביטחון נהרות המדינה (לצ'כוסלובקיה לא הייתה גישה לים).
הצי הורכב מספינות נהר שירשה צ'כוסלובקיה מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בהמשך חולק הצי בין שתי מחלקות נפרדות: מחלקת האלבה ומחלקת האודר.
בהמשך פורקה מחלקת האלבה, ובמקומה הוקמה מחלקת הדנובה.
במקביל, הוקם חיל האוויר הצ'כוסלובקי.
ב-1934, לנוכח האיומים מצד גרמניה הנאצית, אישרה ממשלת צ'כוסלובקיה את תוכניתו של הרמטכ"ל לודוביק קרייצ'י להגדיל באופן ניכר את הצבא.
הונהג גיוס חובה של שנתיים, והיחידות עברו ארגון מחדש.
ב-1938, כלל הצבא הצ'כוסלובקי 200,000 איש, מחולקים ל-7 קורפוסים, שכללו 17 דיוויזיות.
כאשר הוכרז על גיוס כללי בספטמבר של אותה שנה, התייצבו אל הדגל מיליון וחצי איש, שחולקו ל-42 דיוויזיות.
צבאות הברית באיטליה (AAI) היה התואר של מפקדת השדה הגבוהה ביותר של בעלות הברית באיטליה, במהלך החלק האמצעי של המערכה האיטלקית של מלחמת העולם השנייה.
בשלבים המוקדמים והמאוחרים של המערכה המפקדה נודעה כקבוצת הארמיות ה-15; היא הייתה כפופה למפקדת בעלות הברית המשותפת (AFHQ), פיקוד הזירה של זירת הים התיכון.
שמה של קבוצת הארמיות ה-15 שונה לכוחות בעלות הברית באיטליה ב-11 בינואר 1944, לאחר מכן לכוח הים התיכון המרכזי של בעלות הברית ב-18 בינואר 1944 ולבסוף לצבאות בעלות הברית באיטליה ב-9 במרץ 1944. על קבוצת הארמיות ה-15 פיקד הגנרל סר הרולד אלכסנדר עד 11 בדצמבר 1944. לוטננט גנרל מארק וו.
קלארק, לשעבר מפקד הארמייה האמריקאית החמישית, תפס אז את הפיקוד ותואר המפקדה שונה בחזרה לקבוצת הארמיות ה-15.
לפיכך, ה-AAI שלט בכוחות היבשה של בעלות הברית במשך כמה מתקופות הלחימה הקשה ביותר של המלחמה כולה.
הפעולות שבוצעו כללו: הקיפאון הארוך בקו גוסטב עם הקרבות הקשים של מונטה קאסינו; נחיתות אנציו; שחרור רומא; ההתקפה על הקו הגותי, מבצע אולייב; וכלה במבצע קלע אשכול, שבו קבוצת הארמיות ה-15 פגעה שוב ממש דרומית לעמק הפו.
במשך כל התקופה הורכב הפיקוד מהארמייה החמישית האמריקאית, בפיקודו של לוטננט גנרל מארק קלארק, ומדצמבר 1944, לוטננט גנרל לוסיאן טראסקוט, והארמייה השמינית הבריטית, בפיקודו של לוטננט גנרל סר אוליבר ליס, ומאוקטובר 1944, לוטננט גנרל.
צבא שוודיה (בשוודית: Svenska Armén) הוא צבא היבשה של הכוחות המזוינים של שוודיה, מדינה בסקנדינביה אשר בצפון אירופה, הגדולה מבין המדינות הנורדיות והחמישית בגודל שטחה באירופה.
צבא שוודיה הוקם ב-1521 והוא פועל מאז ברצף.
צבא שוודיה הוקם בשם Svea livgarde בשנת 1521. הצבא היה מורכב מאנשים בדלרנה.
המלחמה הראשונה שהצבא לחם בה היה המלחמה כנגד איחוד קאלמאר.
ב-1901, צבא שוודיה הטיל גיוס חובה.
צבא שוודיה מחולק לחטיבות שונות בתפקידים שונים.
מספר החטיבות הופחת משמעותית בסיום המלחמה הקרה לקראת סוף שנות ה-80, אך התרחב שוב בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2014 וב-2022. צבא שוודיה גם משתף פעולה עם ברית נאט"ו, ברית צבאית בין 32 מדינות צפון אמריקה ואירופה.
מאז 2014, יש בצבא שוודיה כ-50,000 חיילים שמשרתים באופן סדיר או באופן חלקי.
הצבא מחזיק ב-8 חיל רגלים משוריינים וב-71 גדודים אשר יכולים להתארגן בתוך כשבוע.
הצבא הסדיר מורכב מ-8 גדודי תמרון ממוכנים, 19 גדודי תמיכה הכוללים ארטילריה, נ"מ, חיל הנדסה וחיל רגלים קל, ו-40 חטיבות הגנה.
עד 1937, צבא שוודיה היה כפוף למלוכה השוודית.
ב-1937, הוחלט כי הצבא יהיה כפוף לראש הצבא השוודי.
ב-1994, מכיוון שראש הצבא השוודי חדל מלפעול כגוף עצמאי, הצבא היה כפוף למפקד העליון של הכוחות המזוינים של שוודיה.
צבועיים (שם מדעי: Hyaenidae) היא משפחה של יונקים טורפים מתת-הסדרה דמויי חתול שבסדרת הטורפים.
משפחת הצבועיים היא המשפחה הקטנה ביותר (בעלת יותר ממין יחיד) במשפחות סדרת הטורפים היונקים.
לצבוע פלג גוף קדמי הגבוה מפלג הגוף האחורי.
לצבוע מבנה זה כיוון שפלג גופו הקדמי מפותח ושרירי יותר מפלגו האחורי ונועד לתמוך בלסתות החזקות ביותר בין היונקים.
רגליו הקדמיות החזקות וכן ראשו החזק הכרחיים לתמיכה ולהפעלת הלסתות, וכן כדי לתפוס בחוזקה את טרפו.
רגליו האחוריות עוזרות לו בריצתו המהירה.
משקלם של הצבועים נע בין 10–80 ק"ג כשהגדול ביותר הוא הצבוע הנקוד, ראשם גדול ורחב.
הם בעלי אוזניים גדולות, פרווה גסה, צוואר שרירי ולסתות חזקות.
הגדול שבצבועים הוא הצבוע הנקוד והקטן מביניהם הוא צבועון הרעמה.
הצבועים חיים כפרטים יחידים, פרט לצבוע הנקוד, המוכר במשפחה, שחי בקבוצות (לרוב) כשבראשם עומדת נקבת אלפא, הצבועה השליטה, והיא זו שבוחרת את בן זוגה.
משך הריונה הוא כשלושה חודשים ובהמלטה אחת נולדים בין אחד לארבעה גורים.
הצאצאים שייוולדו למנהיגת הלהקה ישחקו זה עם זה, אך לא עם שאר גורי הלהקה, בשל "מעמדם".
הצבועים ידועים בכך שהם "מנקים" את סביבתם משיירי פגרים.
בשל לסתותיהם החזקות ומיצי הקיבה החזקים שלהם, הם מסוגלים לעכל את שאריות הפגר כגון העצמות והעור.
מכאן יצא שמם כאוכלי פגרים, אף שלרוב הם צדים טרף.
לעיתים מציקים הצבועים לאריות ולנמרים וגונבים מהם את טרפם, אף על פי שלעיתים תכופות יותר גונב האריה את טרפם שלהם.
עם זאת הצבועים חלשים מכדי להתמודד עם אריה זכר והם יעדיפו לגנוב ללביאות, דבר התלוי במספר הפרטים בלהקתם.
צבועון הרעמה הוא מין הניזון בעיקר מטרמיטים, בשונה ממרבית מיני הטורפים.
בתרבויות שונות התפתחו אמונות תפלות שליליות בנוגע לצבועים כאוכלי פגרים ובגלל "צחוקם" הקולני, ואלה מובילות לפגיעה ולציד.
הצבועים הגדולים ביותר אף תקפו וטרפו ילדים.
במספר ערים באפריקה כמו בהרר, נוהגים המקומיים לתת שאריות ממזונם לצבועים אשר לא פוגעים בהם.
כיום קיימים ארבעה מיני צבועים.
בישראל מצוי רק הצבוע המפוספס, אף שנתגלו בה גם מאובנים של הצבוע הנקוד
סוג נכחד Tongxinictis - חי בתקופת המיוקן
תת-משפחה Ictitheriinae - נכחדה בתקופות מיוקן - פליוקן.
מין צבוע מפוספס (Hyaena hyaena)
סוג כסמפורתטיס (Chasmaporthetes) - נכחד
סוג פכיקרוקוטה (Pachycrocuta) - נכחד
סוג אדקרוקוטה (Adcrocuta) - נכחד
סוג ומין יחיד צבוע נקוד (Crocuta crocuta)
סוג ומין יחיד צבועון הרעמה (Proteles cristata)
בעבר השתייכה משפחת הטורפים הנכחדים האינודונים (Hyaenodontidae) למשפחת הצבועיים אך מסווגת בימינו למשפחה עצמאית בסדרת הקראודונטים.
כמו כן, סווגה בה משפחת טורפים דומה מאוד לצבועים - פרקרוקוטיים, אשר נחשבת בימינו למשפחה בפני עצמה.
צבוע נקוד או צבוע מנומר (שם מדעי: Crocuta crocuta) הוא מין של יונק טורף ממשפחת הצבועיים והמין היחיד בסוגו.
זהו הגדול שבמיני משפחת הצבועיים והיונק בעל הלסתות העוצמתיות ביותר וכוח הנשיכה החזק ביותר, לאחר ההיפופוטם.
נקבות בוגרות של הצבוע שוקלות בדרך כלל עד 72 ק"ג והן כבדות מן הזכרים השוקלים לרוב כ-10 ק"ג פחות.
הצבוע הנקוד נפוץ בעיקר במדבריות, סוואנות, ערבות ואזורים הרריים באפריקה.
הוא פחות נפוץ באזורים מיוערים ובמדבר מאשר קרוביו, הצבוע המפוספס והצבוע החום.
הצבועים הנקודים אינם מתגוררים כלל בשטחי יער טרופי ויערות גשם.
ריכוזם הגבוה נמצא באתיופיה ובדרום אפריקה.
לפי ממצאים ארכאוזואולוגיים שהתגלו במערות רבות, היה הצבוע הנקוד מצוי גם באירופה (מתת-המין צבוע מערות שחי באקלימי קרח) ובארץ ישראל בתקופת הפליסטוקן, וככל הנראה נכחד מארץ ישראל לפני יותר מ-10,000 שנה.
הצבועים הנקודים חיים בלהקה ולרוב מגינים על שטחיהם ביחד.
גודל הטריטוריה משתנה, ונע בין 40 קמ"ר אצל להקות קטנות יותר, לבין 1,000 קמ"ר אצל להקות גדולות.
הם אומנם בעלי חיים טריטוריאליים, אבל מרבים לערוך מסעי ציד ארוכים אל עדרי הפרסתנים הקרובים ביותר, כדי להשיג מזון.
היא מאפשרת לצבועים לחיות בצפיפות גבוהה יותר מזו שהטריטוריה של הלהקה שלהם מסוגלת לתמוך בה.
הצבועים מסמנים את הטריטוריה בקולות, ובסימני ריח שמופרשים מבלוטות שנמצאות באחוריהם וברגליהם.
בנוסף, הם בדרך כלל מטילים את גלליהם במרחק של לפחות 20 מטרים מהמאורה, במעין "שירותים שיתופיים" שממלאים אף הם תפקיד בסימון הטריטוריה.
לצבוע הנקוד יש פרווה בצבע צהוב או אפור ועליה נקודות שחורות או חומות כהות.
צבע פרוותם של הצעירים כהה משל הבוגרים.
בפרטים זקנים הפרווה בעלת צבע בהיר וכמעט ולא ניתן להבחין בנקודות.
אורך גופם של הצבועים הנקודים מן הראש ועד לזנב נע בין 95 ל-150 סנטימטרים, וגובה הכתפיים נע בין 75 ל-85 סנטימטרים.
אורך הזנב הוא בין 30 ל-36 סנטימטרים, ובסופו ציצית שיער כהה.
כשני שלישים מהזנב נתמך על ידי עצם, והשליש האחרון עשוי משיער בלבד.
הנקבות עולות במשקלן על הזכרים בכ-10 קילוגרם.
משקל הזכרים נע בדרך כלל בין 45 ל-60 קילוגרמים, בעוד שמשקל הנקבות נע בין 55 ל-70 קילוגרמים.
הצבוע הנקוד, בעל צוואר חזק וראש גדול, ולו אוזניים מעוגלות בדומה לעכבר, בשונה משאר בני מינו.
האוזניים משמשות כראדארים ויכולות לקלוט קולות ממרחק של יותר מ-60 מטרים.
לסתותיו הן מהחזקות ביותר בקרב היונקים.
לגבו צורה עקומה מעט, זאת בשל העובדה כי רגליו הקדמיות ארוכות מרגליו האחוריות.
אצבעותיו בעלות טפרים שאינם מתכנסים, וכריות רגליים רחבות.
נקבות הצבוע חזקות וגדולות להפליא ואיבר מינן זהה כמעט לחלוטין לזה של הזכר.
בעבר נהגו לחשוב שכל הצבועים הנקודים נולדים כזכרים, ומאוחר יותר בחייהם הם משנים את מינם.
כיום ידוע כי זה לא נכון, מפני שצורת העטרה שונה.
הדגדגן הוא בולט ובר זקיפה כאיבר המין הזכרי.
בנוסף, לנקבות שני שקים בדומה לזכר, אלא ששקים אלה מלאים ברקמות סיביות.
שקי האשכים של הזכר, בשונה מאלה של הנקבה, לרוב אינם מכוסים בפרווה.
הצבוע הנקוד חי בלהקות שבהן 10 עד 80 פרטים.
להקות גדולות חיות במקומות עשירים במים וטרף, בעוד שלהקות קטנות יותר חיות במדבריות.
הלהקות נשלטות בשלטון מטריארכאלי, קרי הנקבות שולטות על הזכרים.
לכל פרט יש מעמד מסוים בלהקה שאותו הוא לומד מהר.
במעמד הגבוה ביותר נמצאות הנקבות, לאחריהן הגורים, ולבסוף הזכרים.
כאשר גור זכר מגיע לבגרות מינית הוא עוזב את הלהקה ומצטרף ללהקה אחרת, בעוד שהנקבות נשארות בלהקה בה נולדו עד סוף ימיהן.
כאשר זכרים נוספים מצטרפים ללהקה, והזכרים הזקנים יותר מתים, מעמדם של כל הזכרים עולה בהתאם.
לעומת זאת, מעמדן של הנקבות נשאר יציב לאורך חייהן, וגם עובר בירושה מאם לבת.
הזכרים מבלים זמן רב בפיתוח מערכות היחסים שלהם עם הנקבות.
הם עוקבים אחריהן במשך ימים, שבועות ולעיתים אף חודשים ובצורה זו מתחבבים עליהן.
אף כי הם חיים בלהקות גדולות, מתאחדים כל פרטי הלהקה בשלושה מצבים: בעת הריגה, בהגנה על הטריטוריה ובמאורות הקהילתיות.
לרוב, חיים פרטי הלהקה בקבוצות קטנות יותר בשטח הטריטוריה.
נקבות במעמד גבוה מתרועעות יותר עם קרובות משפחתן מאשר נקבות במעמד נמוך.
סידור זה עוזר להן כשהן נלחמות בצבועים במעמד נמוך, במלחמה משותפת על מזון, נניח.
כך, נקבות שמתרועעות יותר עם קרובות משפחתן מסוגלות להשיג מזון טוב יותר.
בנוסף, אם ברצונן לשמור על שארית משפחתן במעמד הגבוה, הקבוצות מסייעות בכך שהן עוזרות אחת לשנייה במלחמה נגד צבועים אחרים.
לבסוף, נקבות במעמד נמוך מעדיפות להתרועע עם נקבות במעמד גבוה.
הצבועים ניזונים מבשר, חי או מת, שאותו הם צדים בעצמם בכ-70% מהפעמים, אך לעיתים הם גם גוזלים מטורפים אחרים, כגון ברדלסים, נמרים, וזאבים טלואים.
משום שהם חיים בלהקות, הם מסוגלים לצוד טרף גדול, כגון זברות וגנואים, ואף תאואים, ג'ירפות ופילים צעירים.
הצבועים גם גוזלים טרף מלביאות, אך לשם כך הם צריכים שמספרם יעלה משמעותית על מספר הלביאות.
עם זאת, מדובר בצעד מסוכן, מפני שהלביאות לעיתים פוצעות אותם קשה, ואריה בוגר יכול להרוג צבוע בקלות.
לנקבות הצבוע הנקוד מערכת איברי מין ודרכי שתן ייחודית בקרב יונקים: הדגדגן ושפתי הערווה מאוחים לאיבר גדול דמוי פין המסוגל להזדקר – רק צורת העטרה מאפשרת להבחין בין המינים.
הנקבה משתינה, מזדווגת, ואף יולדת דרך דגדגן זה (הוא מתכווץ עבור הזדווגות, ונפתח ומתרחב להכנסת איבר המין הזכרי).
הזכרים הם אלה המחזרים אחר הנקבות.
חיזור זה יכול לקחת עד אפילו שנה, במהלכה הזכר נמצא לרוב סביב הנקבה.
הנקבות, שלא כנהוג, דווקא בוחרות בזכר הסובלני והנחמד ביותר, ולא באגרסיבי והחזק.
לזכרים אגרסיביים יש פחות סיכויים למצוא זיווג.
לפני ההזדווגות עצמה הזכר מציג לפני הנקבה מעין "טקס השתחוות".
הוא משפיל את חוטמו עד לאדמה, מתקרב במהירות, ומשתחווה שנית.
אם הנקבה מראה איזה שהם סימנים לכך שהיא לא רוצה בהזדווגות, הזכר מפסיק.
אם הנקבה אינה מראה שום אגרסיה, הזכר מחליק תחילה את מותניו תחת גוף הנקבה, ורק לאחר מכן עובר לתנוחה מסורתית יותר, בה כל גופו נשען על גבה של הנקבה.
הגורים הזכרים עוזבים את הלהקה כשהם מגיעים לבגרות מינית, ומצטרפים ללהקות חדשות, דבר שמפחית את הסיכוי לזיווגים בין קרובי משפחה.
כשזכר צעיר מצטרף ללהקה חדשה, הוא מתחיל במעמד החברתי הנמוך ביותר, אך מעמדו יכול לעלות בהמשך.
ההיריון אורך בדרך כלל 4 חודשים ובסופו נולדים 1 עד 4 גורים, כשבדרך כלל נולדים שניים.
כשהפתח מתרחב, נוצר גם פצע שלוקח לו מספר שבועות להחלים.
הגורים נולדים במשקל 1-1.6 ק"ג ויונקים עד גיל 14–18 חודשים.
נקבות יכולות להמליט כל 11 עד 21 חודשים.
אף כי כל הנקבות ממליטות גורים, נקבות אלפא נכנסות להריון בגיל צעיר יותר, ממליטות בתדירות גבוהה יותר, ושיעור גבוה יותר מצאצאיהן מגיעים לבגרות.
היתרונות הללו מועברים גם לבנותיהן.
ההצלחה המוגברת של נקבות האלפא בהעמדת צאצאים ובגידולם נובעת ככל הנראה מהמזון הרב יותר שעומד לרשותן.
בנוסף, נראה שצבוֹעות במעמד גבוה ממליטות יותר זכרים מנקבות.
צבוע נקוד חי בממוצע כ-20 שנה.
הפרט הידוע כזקן ביותר חי בשבי, והוא בן 41 שנים.
הגורים נולדים במשקל 1-1.6 קילוגרם כשעיניהם פקוחות ופרוותם כמעט שחורה לגמרי.
לאחר 2–6 שבועות מלידתם, מעבירה אותם האם מהמאורה הנטושה בה נולדו למאורה הקהילתית.
המאורה הקהילתית חשובה מאוד לצבועים, אך אין בה טיפול קהילתי.
גור לא יכול לינוק מצבועה שאינה אימו.
אף כי קיימים מקרים יוצאי דופן, כשהמצב נעשה קשה במיוחד.
חלב הצבועים מזין במיוחד, והגורים יונקים עד לשלב מאוחר מאוד בחייהם, דבר נדיר אצל יונקים.
דבר נדיר נוסף אצל הצבועים היא העובדה שהגור ממשיך לינוק גם כששיניו צומחות.
הגורים מגיעים לבגרות מינית בסביבות גיל שלוש, אך זכרים יכולים להגיע לבגרות גם בגיל שנתיים.
הנקבות מגוננות מאוד, ואינן מאפשרות לצבועים זרים להימצא בקרבת גוריהן בשנתם הראשונה.
כשהגורות הנקבות גדלות, האמהות מתערבות ועוזרות להן במלחמות עם צבועים אחרים, כדי לוודא שמעמדן יהיה בדיוק מתחת למעמד האם.
צבוע מפוספס (שם מדעי: Hyaena hyaena) הוא מין במשפחת הצבועיים המצוי בצפון ומזרח אפריקה, המזרח התיכון, קווקז, מרכז אסיה ותת היבשת ההודית.
צבוע מפוספס צוין על ידי IUCN כמין קרוב לסיכון כיוון שהאוכלוסייה העולמית מוערכת במתחת ל-10,000 פרטים, אשר חווים רדיפה ממושכת יחד עם ירידה בכמות הטרף, כך שהיא עשויה להצטמצם בכ-10% בשלושת הדורות הבאים.
צבוע זה הוא הגדול בטורפים שנותרו בישראל והגדול מבין שלושת המינים בסוג צבוע והוא מחזיק מאפייני גחניים רבים אשר אבדו במינים גדולים יותר במשפחה, כמו גולגולת קטנה יותר.
למרות שטרפו העיקרי הוא נבלות, ידוע כי פרטים גדולים גם הרגו את טרפם.
כמו כן, רק במקרים נדירים התרחשו התקפות של המין על בני אדם.
הצבוע המפוספס הוא חיה מונוגמית, והזכרים והנקבות כאחד מסייעים זה לזה בגידול גוריהם.
כחיה לילית, הצבוע מופיע בדרך כלל רק בחושך מוחלט, וממהר לחזור למאורתו לפני הזריחה.
למרות שלצבוע יש הרגל לזייף את מותו כאשר הוא מותקף, הוא גם עומד איתן נגד טורפים גדולים יותר במחלוקות על אוכל.
הצבוע המפוספס מופיע באופן בולט בפולקלור המזרח תיכוני והאסייתי.
באזורים מסוימים חלקי גופם נחשבים קסומים ומשמשים בכישופים או כקמעות.
בתנ"ך הצבוע מוזכר, אם כי נעדר בתרגומי תנ"ך לאנגלית.
כמו כן, היוונים הקדומים הכירו אותו מחוף הים האגאי של אסיה הקטנה.
לצבוע המפוספס יש פלג גוף עליון מסיבי למדי, אך קצר ובעל רגליים ארוכות.
הרגליים האחוריות קצרות בצורה משמעותית מהרגליים הקדמיות, ובכך גורמות לשיפוע כלפי מטה בגב.
רגליו דקות יחסית וחלשות, וכפות הרגליים הקדמיות כפופות באזור עצמות שורש כף היד.
צווארו עבה, ארוך ונטול תנועה במידה רבה, ואילו ראשו כבד ומסיבי עם פנים מקוצרות.
עיניו קטנות, אוזניו מחודדות מאוד, רחבות, ונמצאות מעל הראש.
כמו כל הצבועים, גם הצבוע המפוספס בעל כריות גדולות בכפותיו, כמו גם טפרים גדולים ועוצמתיים.
זנבו קצר והשיער הטרמינלי לא יורד מתחת לגיד האכילס.
לנקבות הצבוע המפוספס אין את הדגדגן המוגדל ושק האשכים המזויף שנמצא אצל נקבות הצבוע הנקוד, והן בעלות שלוש פטמות בלבד.
גולגולת הצבוע אופיינית לחלוטין לסוג, היא בעלת רכס של עצם גבוהה מאוד הקרויה Sagittal crest, פנים מקוצרות ועצם המצח בעלת נפח גדול.
גולגולת הצבוע המפוספס שונה מזו של הצבוע החום בגודל גולגולת קטן יותר ובמבנה מעט פחות מסיבי.
עם זאת, הגולגולת עדיין בעלת עוצמה ומותאמת היטב לשרירי לסת חזקים במיוחד המעניקים לו כוח נשיכה מספיק כדי לפצל עצם ירך של גמל.
אף כי רוב השיניים של הצבוע המפוספס קטנות מאלו של הצבוע המנומר, השיניים הטוחנות העליונות גדולות בהרבה משלו.
פרוות החורף ארוכה ואחידה בצורה יוצאת דופן עבור בעל חיים בגודלו, עם רעמה מפוארת של שערות קשוחות וארוכות לאורך הגב, מהצוואר לבסיס הזנב.
פרוות הצבוע בדרך כלל גסה ומבולגנת, אם כי היא משתנה בהתאם לעונה.
בחורף, הפרווה צפופה למדי, רכה ובעלת שורשים מפותחים.
בקיץ הפרווה הרבה יותר קצרה וגסה, אם כי הרעמה נשארת גדולה.
בחורף, הפרווה בדרך כלל בצבע אפור מלוכלך-חום או אפור מלוכלך.
שערות הרעמה בצבע אפור בהיר או לבן בבסיס וחום או חום כהה בקצוות.
הצוואר כהה, חום אפרפר, חום-אפור או שחור, ואילו החלק העליון של הראש והלחיים בצבעים בהירים יותר.
נקודה שחורה גדולה קיימת בקדמת הצוואר והיא מופרדת מהסנטר על ידי פרווה בהירה.
פרווה כהה עולה מהאגפים העולים לחלק האחורי של הלחיים.
המשטח הפנימי והחיצוני של הרגליים הקדמיות מכוסים בכתמים כהים קטנים ופסים רוחביים.
לאגפים ארבעה פסים אנכיים כהים ושורות של כתמים מפוזרים.
המשטח החיצוני של הירכיים כולל 3–4 רצועות כהות אנכיות או אלכסוניות מובחנות המתמזגות לפסים רוחביים בחלק התחתון של הרגליים.
קצה הזנב שחור עם גוון תחתון לבן.
בעבר הוצעו חמישה תת-מינים של הצבועים המפוספסים באפריקה ובאסיה:
hyaena), לינאוס, 1758 - (אזרבייג'ן, אפגניסטן, הודו, איראן, עיראק, קירגיזסטן, נפאל, פקיסטן, טג'יקיסטן, טורקיה, טורקמניסטן ואוזבקיסטן, נכחד בבנגלדש, קזחסטן וסין)
barbara), דה בליינוויל, 1844 - (אלג'יריה, בורקינה פאסו, קמרון, צ'אד, מאלי, מאוריטניה, מרוקו, לוב, ניגריה, ניז'ר ותוניסיה)
dubbah), מאייר, 1793 - (מצרים, אתיופיה, קניה, לוב, סומליה, דרום סודאן, סודאן, טנזניה ואוגנדה)
sultana), פוקוק, 1934 - (עומאן, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות ותימן)
syriaca), מאטצ'י, 1900 - (ישראל, עיראק, ירדן, לבנון, סוריה וטורקיה)
החל משנת 2005, לא מוכרים תת-מינים של הצבוע המפוספס.
עם זאת, הצבוע המפוספס הוא בכל זאת בעל חיים בעל תפוצה גאוגרפית נרחבת.
לצבועים בחצי האי ערב יש רעמה שחורה מודגשת בגב, כאשר שערות הגב האמצעיות מגיעות ל-20 ס"מ.
צבע הבסיס של צבועים ערביים הוא אפור עד אפור לבנבן, עם תעלות אפורות כהות וצהובות צבעוניות מתחת לעיניים.
לצבועים בישראל יש פרוות גב בצבע אפור ושחור מעורב, במקום להיות שחור בעיקר.
הצבועים המפוספסים הגדולים ביותר חיים במזרח התיכון, אסיה הקטנה, מרכז אסיה ותת היבשת ההודית, ואילו אלה של מזרח אפריקה וחצי האי ערב הם קטנים יותר.
התפוצה ההיסטורית של הצבוע המפוספס כוללת את אפריקה מצפון לאזור סאהל כולל האזור, מזרח אפריקה דרומה לטנזניה, חצי האי ערב והמזרח התיכון עד לחופי הים התיכון, טורקיה, עיראק, קווקז (אזרבייג'ן, ארמניה, גאורגיה), איראן, טורקמניסטן, אוזבקיסטן, טג'יקיסטן, אפגניסטן (למעט האזורים הגבוהים יותר של ההינדו-כוש) ותת-היבשת ההודית.
תפוצת המין כיום היא מטושטשת ברוב אזורי המחיה, מה שמצביע על כך שהוא מתקיים באוכלוסיות מבודדות רבות, בעיקר ברוב מערב אפריקה, רוב סהרה, באזורים במזרח התיכון, בקווקז ובמרכז אסיה.
עם זאת, לצבוע המפוספס יש תפוצה רציפה באזורים גדולים באתיופיה, קניה וטנזניה.
התפוצה המודרנית שלה בפקיסטן, איראן ואפגניסטן אינה ידועה, עם אוכלוסייה גדולה למדי בהודו באזורים פתוחים בחצי האי דקאן.
במהלך העימות האחרון באפגניסטן דווח על תצפיות תקופתיות במחוז קנדהאר אם כי לא היו מוחלטות.
נתוני האוכלוסיות במדינות שונות בעולם:
גורמים אחרים כוללים אובדן בתי גידול, ירידה באוכלוסיית אוכלי עשב ושינויים באוכלוסיית בעלי חייםלא ידועחוסר בנתונים1,000–2,000חוסר בנתוניםהצבועים אינם מוגנים בשום הגנה, והם ניצודים ומורעלים כמזיקים.
תאונות דרכים הן הגורם הנפוץ ביותר לתמותםלא ידועחוסר בנתוניםאוכלוסיות קטנות מבודדותמאוים100–500מאויםירידת האוכלוסייה נובעת בעיקר מציד, למרות שהצבוע מופיע בספר הנתונים האדום של טורקמניסטן0כנראה נכחד25–100מאויםאוכלוסיית הצבועים ירדה במשך עשרות שנים בגלל ציד פעיל ואובדן בתי גידול, אם כי היא מופיעה בספר הנתונים האדום של אוזבקיסטן ומוגנת בחוקלא ידועחוסר בנתוניםלא ידועחוסר בנתונים
הצבוע המפוספס הוא הטורף הגדול בארץ והמין היחיד בארץ ממשפחת הצבועיים (אם כי עד לפני יותר מ-10,000 שנה עוד חי בארץ הצבוע הנקוד).
אוכלוסייתו בישראל מונה כ-1000 פרטים בוגרים הנמצאים במצב מאוים וחיים בשטחים שאינם מיושבים, למעט מרומי החרמון ושטחי חולות נודדים.
אף על פי שהצבועים בישראל התאוששו ברובם ממסע הרעלות הסטריכנין בשנים 1918–1948, והם מוגנים על ידי החוק, שמורות הטבע הנוכחיות בהן חיים הצבועים קטנות מכדי להבטיח אוכלוסיות המתרבות באופן רציף וסדיר.
כמו כן, הצבוע המפוספס בישראל חווה מספר איומים, ביניהם: הרעלות, ירי, פינוי פגרים של בעלי חיים גדולים (הגורמים להפחתת כמות המזון הזמין לצבועים) ודריסות, כאשר הדריסות מהוות את האיום החמור ביותר על הצבועים בישראל.
בעקבות היותו של הצבוע אוכל כול, בארץ היו מספר תצפיות של צבועים שצדו בין השאר צבי, בכר גמלים, גורי כלבים ועוד.
בנוסף, לצבוע המפוספס יצא שם רע בארץ, למרות שמעולם לא אירע מקרה של תקיפת אדם על ידי צבוע בארץ.
צבועה מפוספסת מפורסמת החיה בישראל והתפרסמה עקב נוכחותה במודיעין היא רותי שנדרסה למוות על כביש 443 ב-2022.
ייתכן כי המין צבוע מפוספס התפתח מהמין hyenas namaquensis שחי באפריקה בתקופת הפלאוקן.
מאובני צבוע מפוספס נפוצים באפריקה, רובם מאמצע תקופת הפליסטוקן ואפילו עוד מתקופת ווילפרנצ'יאן.
מכיוון שמאובני צבוע מפוספס נעדרים מאזור הים התיכון, סביר להניח כי המין פלש מאוחר יחסית לאירואסיה, שככל הנראה התפשט מחוץ לאפריקה רק לאחר הכחדתם של הצבועים הנקודים מאסיה בסוף עידן הקרח האחרון.
הצבוע המפוספס חי זמן מה באירופה בתקופת הפליסטוקן לאחר שהיה נפוץ במיוחד בצרפת ובגרמניה.
הם חיו גם במונטמאורין, הולאברון בהונגריה, מערת פורנינה בפורטוגל ומערות ג'ניסטה בגיברלטר.
גוף הצבוע המפוספס שחי באירופה היה דומה במראהו לזה שחי כיום, אך היה גדול יותר והיה דומה למדי לצבוע החום.
הצבוע המפוספס הוא חיה לילית, אשר בדרך כלל עוזב את המאורה שלו עם תחילת החושך המוחלט, וחוזר לפני הזריחה.
צבועים מפוספסים חיים בדרך כלל לבד או בזוגות, אם כי ידועים קבוצות של עד שבעה פרטים בלוב.
בדרך כלל הם אינם בעלי חיים טריטוריאליים, כאשר טריטוריות של קבוצות שונות חופפות זה לזה לרוב.
טריטוריות בסרנגטי נרשמו כ-44–72 קמ"ר, ואילו צבוע אחד בנגב חי בטריטוריה של 61 קמ"ר.
כאשר הם מסמנים את הטריטוריה שלהם, הצבועים משתמשים בעיסה של הכיס האנאלי שלהם (המכונה חמאת צבוע) כדי לסמן בריח עשב, גבעולים, אבנים, גזעי עצים וחפצים אחרים.
במפגשים אגרסיביים אחד עם השני הצבועים מדגישים את הכתם השחור בסמוך לחוליות בית החזה והמותניים.
בזמן הלחימה הצבועים ינשכו בגרון וברגליים, אך נמנעים מנשיכת הרעמה המשמשת כאמצעי איתות.
כאשר הם מברכים זה את זה, הם מלקקים את האזור האמצעי האחורי, מרחרחים אחד את השני, מחליקים את הכיס האנאלי שלהם או מכחכחים זה את זה בגרונם.
המין אינו קולני כמו הצבוע הנקוד, וקולותיו מוגבלים לצחוק ויללות.
הצבוע המפוספס הוא בעל חיים מונוגמי, כאשר הזכר חי במאורה עם הנקבה, ועוזר לה לגדל ולהאכיל כאשר נולדים הגורים.
עונת הרבייה משתנה בהתאם למיקום; בקווקז, הצבועים מתרבים בינואר-פברואר ואילו אלה בדרום-טורקמניסטן מתרבים באוקטובר-נובמבר.
הזדווגות יכולה להתרחש בכל עת של היום, ובמהלכו הזכר אוחז בעור צוואר הנקבה.
תקופת ההיריון נמשכת 90–91 יום.
גורי הצבוע נולדים עם פסים, עיניים עצומות ואוזניים קטנות.
זאת בניגוד ניכר לגורי הצבוע הנקוד שנולדים כמעט מפותחים, אם כי עם פרוות שחורות ולא מנוקדות.
עיניהם נפקחות אחרי 7–8 ימים, והם יוצאים מהמאורה לאחר כחודש.
הגורים נגמלים בגיל חודשיים מההנקה ואז מוזנים על ידי בשר שמשיגים שני ההורים.
עד הסתיו הגורים בגודל של מחצית גודלם של הוריהם.
בנוסף, בטבע הצבועים יכולים לחיות במשך 12 שנים, ואילו בשבי ידוע שהם הגיעו ל-23.
הצבוע המפוספס עשוי לחפור את מאורתו, אך הוא גם חי במאורות הנמצאות בסדקי סלע, מערות, תעלות סחף ומאורות שנחפרו בעבר על ידי דורבנים, זאבים, חזירי יבלות מצויים, ושנבובים.
ניתן לזהות מאורות של צבוע על ידי נוכחות עצמות בכניסותיהן.
כמו כן, הצבוע מסתתר במערות, גומחות, בורות, סבך צפוף, קנים ועשבים במהלך היום כדי להתגונן מפני חום או קור חורפי.
גודל ומראה מאורות הצבוע משתנים בהתאם למיקום; בקאראקום פתחי המאורות בעלי אורך של 0.67-0.72 ס"מ והמאורות עצמן באורך של כ- 5-4.15 מטר, ללא הרחבות רוחביות או חללים מיוחדים.
לעומת זאת, מאורות הצבוע בישראל לדוגמה, הרבה יותר גדולות ורחבות ומגיעות לאורך של 27 מטר ומעלה.
הצבוע המפוספס הוא בעיקר אוכל נבלות הניזון בעיקר מפגרי חיות בשלבים שונים של פירוק, עצמות טריות, סחוסים, רצועות ומח עצם.
הצבוע מוחץ עצמות ארוכות לחתיכות קטנות ובולע אותן, אם כי לפעמים עצמות שלמות נאכלות בשלמותן.
הצבוע אינו בררן באוכל, אם כי הוא סולד מבשר נשרים.
מדי פעם הצבוע יתקוף ויהרוג כל בעל חיים שהוא יכול להתגבר עליו.
הוא צד את טרפו על ידי הורדתו למטה, תפיסת צלעותיו או מפשעותיו וגרימת פצעים אנושים על ידי קריעת הקרביים.
בטורקמניסטן, המין תועד כניזון מחזירי בר, פראים, דורבנים וצבים.
שפע עונתי של פירות היצהרוניים הוא מקור מזון חשוב מאוד לצבועים באוזבקיסטן ובטג'יקיסטן, ואילו בקווקז מדובר בחגבים.
בישראל הצבוע המפוספס ניזון מאשפה, גזר ופירות.
במזרח ירדן, מקורות המזון העיקריים שלו הם פגרי סוסים ותאואי מים ואשפת כפר.
הוצעה בעבר הטענה כי רק הצבועים הגדולים החיים במזרח התיכון, אסיה הקטנה, מרכז אסיה ותת היבשת ההודית תוקפים טרף גדול, ללא כל עדות לכך שקרוביהם הערבים והמזרח אפריקאיים הקטנים יותר עושים זאת.
בגלל התזונה מבוססת פגרים של הצבוע, הוא דורש יותר מים כדי לשרוד מאשר מרבית אוכלי הבשר.
הצבועים אוכלים עד אשר הם שבעים, אף כי צבועים עם גורים יעבירו מזון למאורות שלהם.
בגלל הכמות הרבה של סידן בתזונת הצבוע, צואתו הופכת ללבנה במהירות רבה ונראית לעין ממרחקים ארוכים.
הצבוע המפוספס מתחרה בזאב האפור במזרח התיכון ובמרכז אסיה.
עם זאת, במרכז אסיה חלק גדול מהמזון של הצבוע מגיע מפגרים שנהרגו על ידי זאבים.
צבוע מפוספס דומיננטי יותר מזאב אחד, אך להקת זאבים יכולה להרחיק צבוע בודד מפגרים.
בנוסף, ידוע כי שני המינים חולקים מאורות מדי פעם, ומקרים נדירים נצפים גם צבועים מפוספסים חיים בין להקות זאבים, כשכל אחד מהמינים איננה גורם לרעת השני.
שני הטורפים עשויים להפיק תועלת מברית יוצאת דופן זו, מכיוון שלצבועים יש חושי ריח טובים יותר וכוח רב יותר, והזאבים עשויים להיות טובים יותר במעקב אחר טרף גדול.
כמו כן, שועלים מצויים עשויים להתחרות בצבועים מפוספסים על נבלות גדולות.
שועלים אדומים מרבים לפנות את מקומם על מנת שהצבועים יפתחו את גופת הנבלה, שכן לסתותיהם החזקות יכולות בקלות לקרוע בשר פתוח שהוא קשה מדי לשועלים.
שועלים עשויים להטריד צבועים, בכך שהם משתמשים בגודלם הקטן יותר ובמהירותם הגדולה יותר כדי להימנע מהתקפות הצבוע.
לעיתים, נראה כי שועלים מייסרים צבוע במכוון גם כשאין אוכל על כף המאזניים.
לפעמים, שועלים מסוימים עשויים לטעות בהתקפותיהם, ונהרגים על ידי הצבועים.
הצבוע המפוספס נוהג לעיתים קרובות לאכול מפגרים של חיות שנהרגו על ידי טיגריסים, נמרים, ברדלסים וקרקלים.
קרקל יכול להבריח גור צבוע מנבלה.
צבוע בדרך כלל מנצח בקרבות אחד על אחד על פגרים נגד נמרים, קרקלים וגורי טיגריסים, אם כי מובס על ידי טיגריסים בוגרים.
בנוסף, הצבוע המפוספס סימפטרי עם אריה אסייתי בפארק הלאומי יער גיר ודובים שפתניים במקלט חיות בר במדינה ההודית גוג'ראט.
הצבוע המפוספס מעורב לעיתים בהרג בעלי חיים, בעיקר עיזים, כבשים, כלבים ועופות.
על פי הדיווחים ישנו מגוון מינים גדול יותר, אם כי ייתכן שמדובר במקרים של זיהוי נבלות שגוי.
למרות שרוב ההתקפות מתרחשות בתפוצה ותדירות נמוכה, מספר גדול של התקפות מתרחש במצרים, אתיופיה, הודו, עיראק, וייתכן כי גם מרוקו.
בטורקמניסטן הצבועים הורגים כלבים, בעוד שהם גם הורגים כבשים ובעלי חיים קטנים אחרים בקווקז, ועל פי דיווחים צבועים הרגו סוסים וחמורים בעיראק במהלך אמצע המאה העשרים.
כבשים, כלבים, סוסים ועיזים נטרפים גם בצפון אפריקה, בישראל, באיראן, בפקיסטן ובהודו.
צבועים מפוספסים אף גורמים נזק מדי פעם לשדות מלונים במטעי תמרים בישראל ובמצרים, ובמטעי מלון ודבש במזרח טורקמניסטן.
בנסיבות רגילות, צבועים מפוספסים הם ביישנים ביותר בסביבת בני אדם, אם כי הם עשויים להראות התנהגויות תוקפניות כלפי אנשים בלילה.
במקרים נדירים צבועים מפוספסים טרפו בני אדם.
תועדו מספר מקרים בהם צבועים מפוספסים תקפו בני אדם:
בשנות ה-80 של המאה ה-19 דווח כי צבוע תקף בני אדם, בעיקר ילדים ישנים, במשך תקופה של שלוש שנים בנפת אריבן שבקווקז, כאשר 25 ילדים ו-3 מבוגרים נפצעו בשנה אחת.