tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונתו החמישית ב-NBA, הוביל את קבוצתו למקום השביעי במזרח עם מאזן של 41-41. בפלייאוף, פילדלפיה התמודדה נגד אורלנדו מג'יק.
איגודלה שיחק היטב לאורך כל סדרת הפלייאוף, קלע 21.5 נקודות, אסף 6.3 ריבאונדים ומסר 6.7 אסיסטים בממוצע – תצוגת השיא שלו לסדרת פלייאוף.
אך לא הצליח להוביל את קבוצתו לסיבוב השני והסדרה הסתיימה לאחר 7 משחקים בניצחון אורלנדו.
בעונת 10–2009 בחרה פילדלפיה בדראפט את ג'רו הולידיי, שהחליף בהמשך את הרכז אנדרה מילר שעבר לפורטלנד טרייל בלייזרס.
בנוסף, הקבוצה שכרה את המאמן אדי ג'ורדן.
הייתה זו עונה מצוינת לאיגודלה, שהעמיד ממוצעים גבוהים, ביניהם שיאי קריירה בריבאונדים, אסיסטים וחסימות ושיא קריירה במספר העבירות הנמוך בעונה.
הוא סיים את העונה עם ממוצעים למשחק של 17.1 נקודות, 6.5 ריבאונדים, 5.8 אסיסטים ו-1.7 חטיפות.
פילדלפיה, לעומת זאת, סיימה את העונה עם מאזן של 27 ניצחונות מול 55 הפסדים.
בסוף העונה שכנע איגודלה את אלן אייברסון, כוכב העבר של הקבוצה, לחזור לפילדלפיה.
עם פתיחת העונה הבאה שחררה הקבוצה את המאמן אדי ג'ורדן והביאה במקומו את שחקן פילדלפיה בעבר דאג קולינס.
בנוסף, ערכה טרייד עם סקרמנטו קינגס שקיבלה את הסנטר סמואל דלמברט, תמורת הסנטר הצעיר ספנסר האווס, המתייחד בזכות היותו קלע, למרות גובהו, 2.16 מטרים.
בנוסף אליו, קיבלה פילדלפיה גם את הפורוורד אנרס נוצ'וני, ובדראפט בחרה בקלע אוואן טרנר.
פילדלפיה פתחו רע את העונה, אך לאט לאט שיפרו את מאזנם, עד שאיגודלה נפצע באכילס, פציעה שגרמה לשיאי שפל בקריירה, במשחקים שבהם שיחק, באחוזים מהשדה, באחוזים מקו העונשים ובחטיפות.
עם זאת, הוא השיג שיא קריירה באסיסטים למשחק, 6.3. בנוסף השיג שיא קריירה במספר הטריפל-דאבלים והיה שני ללברון ג'יימס בכל הליגה.
פילדלפיה סיימה את העונה עם מאזן של 41-41, והגיעה למקום השביעי במזרח, שם הודחה בחמישה משחקים מול מיאמי היט, כשלאיגודלה הייתה משימה קשה בשמירה על לברון ג'יימס ודוויין וייד.
בעונת 12–2011 נבחר איגודלה בפעם הראשונה למשחק האולסטאר בתור מחליף.
פילדלפיה סיימה את העונה במקום השמיני במזרח, ובסיבוב הראשון התמודדה מול שיקגו בולס.
במשחק השישי, כאשר פילדלפיה הובילה 2–3 בסדרה, קלע איגודלה שתי זריקות חופשיות שהובילו לניצחון במשחק, ובכך פילדלפיה עלתה לסיבוב השני בפעם הראשונה מאז 2003. בנוסף, זאת הייתה הפעם החמישית בהיסטוריה של ה-NBA שקבוצה מהמקום השמיני מנצחת את הקבוצה מהמקום הראשון ועולה סיבוב.
למרות זאת, פילדלפיה הודחה בידי בוסטון סלטיקס לאחר שבעה משחקים.
ב-10 באוגוסט 2012, הועבר איגודלה בטרייד לדנוור נאגטס, בטרייד שכלל גם את הלוס אנג'לס לייקרס, ואת אורלנדו מג'יק, במסגרתו דווייט הווארד עבר ללוס אנג'לס לייקרס, ואנדרו ביינום עבר לפילדלפיה.
דנוור העפילה לפלייאוף מהמקום השלישי במערב אך הודחה בסיבוב הראשון על ידי גולדן סטייט ווריורס.
בפלייאוף, איגודלה העמיד ממוצעים למשחק של כ-18 נקודות, 8 ריבאונדים, 5.3 אסיסטים ו-2 חטיפות.
ב-5 ביולי 2013, איגודלה חתם בגולדן סטייט ווריורס ל-4 שנים שבהן ישתכר בכ-48 מיליון דולר.
בסוף עונת 2013–2014 נבחר איגודלה לחמישיית ההגנה הראשונה, אבל בסיבוב הראשון הודחה גולדן סטייט מהפלייאוף בידי לוס אנג'לס קליפרס אחרי שבעה משחקים.
בעונת , עם כניסתו של סטיב קר לתפקיד המאמן הראשי, הוסט איגודלה מהחמישייה לתפקיד השחקן השישי, ובכך לראשונה לא פתח – אחרי רצף של 806 משחקים בחמישייה.
גולדן סטייט הגיעו לגמר ה-NBA, ושם שמר איגודלה על לברון ג'יימס, והגביל אותו ל-38% מהשדה בלבד.
בעקבות זאת, זכה איגודלה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר ב-NBA, והפך לראשון בהיסטוריה שזוכה בתואר זה כשהוא לא פותח בחמישייה פעם אחת, כשהוא מעמיד לאורך הסדרה ממוצע של 16.3 נק' ו-5.8 ריבאונדים למשחק.
בעונת , היה שותף לקביעת שיא NBA נוסף – הפתיחה הטובה בכל הזמנים, 24-0. במהלך העונה נפצע, והחמיץ 17 משחקים בעקבות זאת.
למרות זאת, גולדן סטייט שברה את שיאה של שיקגו בולס למאזן הטוב בהיסטוריה, עם 9–73. בעונה זו ירד ל-7.0 נקודות למשחק ב-26.6 דקות, הכי נמוך בקריירה.
קבוצתו הגיעה לגמר שוב מול קליבלנד קאבלירס וכבר הובילה 3-1 בסדרה אך קליבלנד כפתה מהפך מפתיע וזכתה באליפות.
בעונת הצטרף לקבוצתו קווין דוראנט ויחד עמו הקבוצה הגיעה לגמר נגד קליבלנד בפעם השלישית ברציפות, ניצחה בתוצאה 4–1 וזכתה באליפות.
בסוף עונה זו תם חוזהו בקבוצת גולדן סטייט אך היא החתימה אותו מחדש לשלוש שנים שבהן ירוויח 48 מיליון דולר.
בעונת זכה עם הווריורס באליפות שנייה ברציפות, ושלישית בסך הכול.
ביולי 2019, לאחר 6 עונות בגולדן סטייט, הועבר איגודלה בטרייד לממפיס גריזליס.
לאורך תקופתו בממפיס לא שותף באף משחק.
בפברואר 2020 הועבר יחד עם ג'יי קראודר וסולומון היל למיאמי היט, במסגרת טרייד משולש עם מינסוטה טימברוולבס.
בפלייאוף העפיל עם ההיט לגמר ה-NBA, בפעם השישית שלו ברציפות, אולם קבוצתו הפסידה מול לוס אנג'לס לייקרס, בתוצאה 2–4.
ב-6 באוגוסט 2021 חתם איגודלה בגולדן סטייט ווריורס וחזר אל הקבוצה לקדנציה שנייה, בעונה זו זכה עם הקבוצה באליפות ה-4 שלו במדי הקבוצה.
ב-20 באוקטובר 2023 הודיע על פרישה ממשחק
ב-28 בינואר 2025 הודיעה גולדן סטייס על הפרשת מספר גופייתו של איגודלה (9).
הגופייה הופרשה במשחק הבית נגד הדאלאס מאבריקס ב-23 בפברואר 2025.
איגודלה היה חלק מנבחרת ארצות הברית בכדורסל באליפות העולם בכדורסל 2010, שם זכה במדליית הזהב ביחד עם 11 שחקני NBA אחרים: קווין דוראנט, דריק רוז, טייסון צ'נדלר, ראסל וסטברוק, למאר אודום, צ'ונסי בילאפס, דני גריינג'ר, סטפן קרי, קווין לאב, רודי גיי ואריק גורדון.
בנוסף, הוא נבחר לייצג את נבחרת ארצות הברית בכדורסל באולימפיאדת לונדון 2012 בשל יכולת ההגנה המעולה והאתלטיות שלו המאפשרות לו לשחק בהגנה ולהטביע את הכדור בהתקפות מתפרצות.
הוא עזר לנבחרת לזכות במדליית הזהב לאחר ניצחון 100–107 על נבחרת ספרד בכדורסל בגמר.
בעבר היה סוכנו רוב פלינקה שייצג גם את כוכבי העבר של ה-NBA קובי בראיינט, ג'רלד וולאס וקרלוס בוזר.
כינוייו המוכרים ביותר הם "Iggy-איגי" ו-"DRE-דרה".
איגודלה ידוע בכך שהוא תורם לארגונים לנזקקים, בשל כך ב-2006 הוא הוכרז כ-"one of The Sporting News's good guys".
בזמנו החופשי איגודלה נהנה לשחק בסדרת משחקי הכדורסל של NBA 2K.
הוא אף השתתף בטורניר NBA 2K 2010 בניו-יורק בו התמודד נגד שחקני NBA כמו ראז'ון רונדו, ברוק לופז ונייט רובינסון, הוא ניצח את כולם והגיע לגמר מול אמן ההיפ הופ WALE, הוא ניצח וזכה בפרס כספי ותרם אותו.
כחלק מהסכם החסות עליו היה חתום לבש נעלי נייקי, אך בקדנציה האחרונה שלו בגודלן סטייט ווריורס לבש נעלי אנדר ארמור כהוקרה לחברו לקבוצה סטפן קרי.
ב-2009 היה בזוגיות עם קליאנה וורט'ן ונולדה להם בת, לונדון, ב-2015 הם נפרדו והתנהל ביניהם סכסוך שגלש לתביעות בבתי משפט.
ב-2015 נישא לכריסטינה גוטיירז ונולד להם בן בשם אנדרה ג'וניור.
אנדרה באזאן היה תאורטיקן ומבקר קולנוע צרפתי מהחשובים בהיסטוריה של הקולנוע.
ממייסדיו ועורכו הראשון של הירחון "מחברות הקולנוע", שהביא להתפתחות הגל החדש בקולנוע הצרפתי.
באזאן, שכונה לעיתים "אבי הגל החדש", נפטר בגיל 40 ממחלת הלוקמיה.
באזאן נולד באנז'ה בשלהי מלחמת העולם הראשונה.
ב-1943 החל לכתוב בנושאים קולנועיים ובשנת 1951 הקים יחד עם ז'אק דוניו-ולקרוז (Jacques Doniol-Valcroze) וז'וזף-מארי לו דוקה (Joseph-Marie Lo Duca) את הירחון "מחברות הקולנוע".
סביב כתיבת הירחון, קיבץ באזאן את מבקרי הקולנוע ז'אן-לוק גודאר, פרנסואה טריפו, קלוד שברול, אריק רוהמר וז'אק ריווט, שהפכו כעבור מספר שנים למבשרי "הגל החדש" בקולנוע הצרפתי והעולמי.
בנוסף, שקד באזאן על סדרה בת ארבעה ספרים שנקראה "מהו קולנוע?".
בחייו האישיים, היה באזאן מאמין אדוק באל, והדבר התבטא בהשקפותיו לגבי הקולנוע.
הוא נחשב לאחד מגדולי התומכים בריאליזם הקולנועי והתנגד לרעיונות הפורמליסטים שצמחו בקולנוע בשנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה העשרים בברית המועצות.
תפיסתו הריאליסטית מתבטאת ברצונו לתת למצלמה, כגורם אובייקטיבי וללא מגע אדם (בשונה מהציור למשל), לחשוף את "יופי העולם" כהגדרתו, יופי שהאל העניק לעולם וניתן לראותו רק כאשר המצלמה מנתקת אותו מהזמן והמרחב היומיומי שבו הוא שרוי.
באזאן טען שהמצלמה והקולנוע משחררים את האמנים מהמאבק הפסיכולוגי בין הצורך לשעתק את המציאות לבין הצורך ליצור אסתטיקה ביצירה, זאת משום שהמצלמה יוצרת תחושת ריאליזם בכל מקרה, ולאמן נותר להתעסק רק באסתטיקה.
הוא העריך את השימוש בעדשה רחבה, שוטים ארוכים וצילומים ש-"נותנים כבוד למרחב ולזמן" כהגדרתו, לצורך תחושת הריאליזם אצל הצופה.
באזאן האמין, כי רק מבקר שאוהב סרט מסוים צריך לכתוב עליו ביקורת, על מנת שזו לא תהיה ארסית, אלא בונה בלבד.
שניים ממאמריו החשובים ביותר הם "הוויתה של הדמות המצולמת" ו"התפתחות השפה הקולנועית".
באזאן נפטר בנובמבר 1958 בנוז'אן-סור-מארן, שבפריז.
טריפו, שלאחר הסתבכותו עם החוק בנעוריו, באזאן היה לאפוטרופוס שלו וקידם אותו בנושא הקולנוע, הקדיש לו את סרטו הארוך הראשון, "400 המלקות" שצילומיו החלו יום לפני מותו של באזאן.
אנדרה מורגן רמי איוּ הוא כדורגלן גנאי המשחק בלה האבר ובנבחרת גאנה.
איו הוא שיאן ההופעות של נבחרת גאנה.
איו התחיל לשחק בגיל 10 בקבוצת נניה בגאנה ב-1999. ב-2005 הוא עבר לשחק בקבוצת הנוער של אולימפיק מרסיי בצרפת, בה שיחק בעבר אביו.
ב-2007 איו עבר לקבוצה הבוגרת של מרסיי.
כעבור עונה אחת הוא הושאל ללוריאן וכעבור עוד עונה הוא הושאל לארל.
לאחר עונה בארל הוא חזר לשחק במרסיי.
ב-10 ביוני 2015 חתם בסוונסי סיטי מהפרמייר ליג בהעברה חופשית.
ב-8 באוגוסט 2016 חתם בווסטהאם יונייטד עבור 20 מיליון אירו.
ב-31 בינואר 2018 חזר איו לסוונסי סיטי וחתם לשלוש וחצי שנים.
ב-25 ביולי 2018 הושאל לפנרבחצ'ה לעונה אחת.
בסיום העונה חזר איו לסוונסי שירדה לצ'מפיונשיפ, ובעונת 2019/2020 כבש איו 15 שערים ב-44 הופעות בצ'מפיונשיפ כשבעונה לאחר מכן הוא כבש 16 שערים ב-43 הופעות בצ'מפיונשיפ.
ב-22 ביולי 2021 חתם איו על חוזה של שנתיים בא-סד מהליגה הקטרית.
ב-2 בפברואר 2023, 4 ימים לאחר ששוחרר מא-סד הקטרית, חתם איו בנוטינגהאם פורסט מהפרמייר ליג.
לאור העובדה שלאיו יש גם אזרחות צרפתית וגם אזרחות גנאית, הוא היה יכול לבחור אם ללכת לנבחרת צרפת או לנבחרת גאנה.
בסופו של דבר הוא החליט ללכת לנבחרת גאנה, בעקבות אביו.
הוא היה הקפטן של נבחרת הנוער של גאנה, ובזמנו הנבחרת ניצחה באליפות אפריקה לנוער ב-2009 ובגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 באותה שנה.
איו נכלל בסגל נבחרת גאנה למונדיאל 2010 ביחד עם אחיו עבדול רחים.
הוא גם נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2014 ביחד עם אחיו ג'ורדן.
איו הוא בנו של הכדורגלן עבדי פלה ואחיהם של הכדורגלנים ג'ורדן איו ועבדול רחים איו.
גביע העולם בכדורגל עד גיל 20: 2009
כדורגלן השנה באפריקה של ה-BBC: 2011
הכדורגלן הגנאי של השנה: 2011
אנדרה אמל היה פסיכיאטר וכומר פרוטסטנטי צרפתי, פעיל המחתרת הצרפתית במלחמת העולם השנייה.
על פועלו להצלת יהודים בתקופת השואה הוענק לו התואר חסיד אומות העולם.
אנדרה-אנרי-לואי אמל נולד בשנת 1894 בפריז כבנם של ז'ורז'-אנרי-אוגוסט אמל ושל אנרייט-אלפונסין-ז'רמן לבית איסטאש (Ustache).
אמל היה כומר פרוטסטנטי וכיהן בכנסיית "בית הנפש" (Foyer de l'Âme) בפריז בין השנים 1921–1931. בשנת 1930 הגיש עבודה לשם קבלת תואר דוקטור ברפואה הנושא פיזיולוגי-ביוכימי.
בשנת 1931 התיישב ביישוב הקטן מלאסיז ביער קומפייאן (Compiègne), בתחום העיירה סן-ז'אן-או-בואה (במחוז אואז (Oise) בחבל או-דה-פראנס שבצפון צרפת) ופתח בו את "בתאני" (Béthanie) - אחד מבתי החולים הפסיכיאטריים הפרטיים הראשונים בצרפת.
הוא היה בו זמנית פעיל חברתי ופוליטי, ונבחר לראשות העיירה סן-ז'אן-או-בואה.
על פועלו ואומץ לבו בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוענק לו אות לגיון הכבוד הצרפתי.
לאמל ולאשתו נולדו חמישה ילדים.
אחת מהן, אוולין סולרו , הייתה סוציולוגית וסופרת.
בן אחד, מוריס, היה לכומר, בן אחר, ז'אן-פייר, היה מלוחמי תנועת ההתנגדות הצרפתית נגד הנאצים, מעוזריו של אנדרה מאלרו שנודע באותם ימים כ"קולונל ברז'ה" ומאוחר יותר היה מנהל של בית הספר שנודע כ"בית הספר האלזסי" בפריז.
אחד מנכדיו של אנדרה אמל היה הספלאולוגי פרדריק אמל.
בין השנים 1942–1944 החביא אמל 11 יהודים בבית החולים שלו.
היהודים הועברו אליו על ידי רשת מחתרתית פרוטסטנטית צרפתית שכללה את הפסטורים מארק בגנר וטייס, את ז'אק מורי ואחרים.
אמל השיג עבור 11 היהודים - מגורשים מגרמניה וילד ממזרח אירופה - תעודות זהות מזויפות עם שמות נוצריים, והציגם כנוצרים פרוטסטנטים.
בעתות סכנה - למשל, כאשר ביקרו חיילים גרמנים בבית החולים, לצורכי חיפוש יהודים או אשפוז, או בעתות הפצצות - היה מחביא את היהודים במרתף הבניין.
אשתו של אמל, ז'ורז'ט לבית רוסטן (Roustain), בת של כומר שתמך בזמנו בדרייפוס, סייעה לו לטפל הן במטופלים האמיתיים והן ביהודים המסתתרים.
היא מתה בפתאומיות מהתקף אסתמה בגיל 44. אמל נותר לבדו והמשיך לגדל את חמשת ילדיהם.
למרות זאת לא נטש את המשימה שנטל על עצמו.
הוא הסתיר במוסד שלו גם כמה צנחנים מכוחות הברית.
אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת אביר
בשנת 1996 הוכר אמל על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
אשתו ז'ורז'ט הוכרה אף היא בתור חסידת אומות העולם.
אנדרה בוקורשלייב היה מלחין, פסנתרן ומוזיקולוג צרפתי ממוצא בולגרי.
הצטיין כנציג של מוזיקת האוונגרד הצרפתית.
אנדרה בוקורשלייב נולד בשנת 1925 בסופיה כאנדריי בוקורשטלייב, בן למשפחה של חובבי מוזיקה.
אביו היה המשפטן אטנאס בוקורשטלייב וסבו מצד האב, היה קצין שהצטיין במלחמות בולגריה.
דוד אביו, אנגל בוקורשטלייב, היה מלחין.
את שיעורי הפסנתר הראשונים קיבל בוקורשלייב מדודתו, דורה, שהייתה מורה למוזיקה, וקיבלה את חינוכה המוזיקלי בדרזדן.
למד בבית ספר יסודי קתולי צרפתי של "אחיות תרזה הקדושה" ואחר כך במכללה צרפתית בסופיה.
למד בהמשך למשך שנה גרמנית ורוסית במכללה לשפות.
לאחר מכן רכש בקלות שליטה גם בשפות אנגלית ואיטלקית.
סיים את בחינות הבגרות במסגרת גימנסיה ריאלית ממלכתית.
אחרי הפצצה אווירית כבדה על סופיה בידי ארצות הברית, שבה נהרס בית הסב שבו התגוררה המשפחה, הם נמלטו זמנית להרים, לבית נופש במתחם צ'מקוריה שביישוב בורובץ.
שם נהנה בוקורשלייב הצעיר בחברת ידידיו ממגוון פעילויות של ספורט ותרבות, לרבות קריאה ושמיעת הקלטות מיצירות של באך,
מלחינים רומנטיים גרמנים ושל גוסטב מאהלר.
בתום מלחמת העולם השנייה פקד יחד עם חבריו את אולמות הקונצרט בהם הופיעו באותם הימים ברסיטלים פסנתרנים ידועים כמו ארטורו בנדטי מיכלאנג'לי, מוניק דה לה ברישולרי ודינו ליפאטי שהרשים אותו במיוחד בנגינתו "דמוית הפנינים" שלו.
בשנים 1948-1946 למד בוקורשלייב תאוריית המוזיקה, הלחנה ובעיקר נגינת בפסנתר (אצל אנדריי סטויאנוב ופאנקה פלישק) באקדמיה הלאומית למוזיקה בסופיה (בימינו האקדמיה למוזיקה על שם פאנצ'ו ולדיגרוב).
בימי לימודיו הופיע בקונצרטים פומביים עם רפרטואר וירטואוזי שכלל יצירות של באך, שומן ("פרפרים","סצנות מהילדות"), סונאטות מאת בטהובן, גרנד פולונז בריליאנט מאת שופן, יצירות ליסט, תמונות בתערוכה של מוסורגסקי, יצירות מאת ראוול ומנואל דה פאיה.
בשני רסיטלים ניגן את ארבע הסונאטות האחרונות ואת הווריאציות דיאבלי של בטהובן.
ברוח התהפוכות הפוליטיות שחלו במולדתו עם השכנת השלטון הקומוניסטי יחד עם כמה עמיתים ארגן בוקורשלייב "בריגדה" לקונצרטים וביצעו מוזיקה קלאסית בפני פועלים במפעלים.
על פעילות זו קיבל מהשלטונות החדשים "מדליית מצטיין בעבודה" ("אודארניק"), דרגה א.
אולם כמו רבים מהכישרונות הצעירים חלם להמשיך בהשתלמויות בחו"ל.
בשנת 1948 התייצב בוקורשלייב בתחרות הלאומית למבצעי מוזיקה קלאסית.
בתחרות ניגן את החלק הראשון והשני(סינפוניה וקפריצ'ו) של הפרטיטה השנייה בדו מינור מאת באך, היצירה "פרנצסיסקוס הקדוש מפאולה הולך על הגלים" מאת ליסט, הסונאטה אופוס 31 מס.2 מאת בטהובן ובסוף, יחד עם התזמורת הפילהרמונית של סופיה - את הקונצ'רטו במי במול מז'ור מס.1 מאת ליסט.
באווירת התלהבות כללית הוכרז לזוכה התחרות.
בזכות הצלחה זו קיבל מלגה מהשגרירות הצרפתית על מנת ללמוד אצל איב נאט ב"אקול נורמל דה מוזיק" בפריז.
בהגיעו לפריז ברכבת "אוריינט אקספרס" חיכה לו ברציף ידידו הסופר רומן גארי שכיהן באותם הימים כקונסול של צרפת בסופיה.
בשבוע הראשון בפריז התארח בוקורשלייב בביתו של גארי בככר סן סולפיס.
בשנים 1949–1951 למד בוקורשלייב ב"אקול נורמל דה מוזיק" כתלמידו של איב נאט והחל מהסתיו 1949 בכיתתה של רן ז'יאנולי.
השתלם גם בהרמוניה אצל ז'ורז' דאנדלו וכן בקונטרפונקט אצל אנדרה ווראבור (Andrée Vaurabourg).
בשנת 1951 קיבל מידיו של אלפרד קורטו שהיה יושב ראש חבר השופטים את "הדיפלומה לאמנות הקונצרטית" עם הצטיינות.
זאת אחרי שניגן את הפנטזיה מס.17 מאת רוברט שומאן, את ה"זיכרונות לפי נושא מ"דון ג'ובאני"" מאת ליסט ואת הסונאטה מס.
הוא נשאר ללמד ב"אקול נורמל דה מוזיק" עד שנת 1958.
הפסיק כמה שנים להופיע בקונצרטים בפומביים עד שנת 1955. אז השתלם בכיתת אמן של ולטר גיזקינג בזארבריקן, כשנה לפני מותו של הפסנתרן הגרמני, ובהשראתו חזר בוקורשלייב להופיע ברסיטל פומבי, בחודש מרץ 1955 באולם גאבו בפריז.
הוא חבר לחברת "דומן מוזיקל" (Domaine musical) של פייר בולז שבמסגרתה בוצעו יצירותיו האלקטרו-אקוסטיות הראשונות.
בהמשך עבר בוקורשלייב לעבוד במילאנו, בה פגש את לוצ'יאנו בריו ואת ברונו מאדרנה.
אחר כך שב לצרפת ופעל במסגרת "קבוצת המחקרים המוזיקליים" של פייר שפר.
בשנים 1952–1960 לימד בוקרשלייב פסנתר בקונסרבטואר הלאומי בפריז כעוזרו של אוליבייה מסייאן וכהחל משנת 1976 למשך 7 שנים באוניברסיטת אקס-אן-פרובאנס
נסיונותיו הראשונים בהלחנה התחילו אחרי שנת 1954 כשהשתתף באירועים המפורסמים למוזיקה עכשווית בדרמשטאט.
הוא התחיל להלחין מספר יצירות אטונליות ואלקטרו-אקוסטיות.
פרט ליצירות הכליות - Musique à trois (מוזיקה לשלושה כלים, 1957) וסונאטה לפסנתר (1957), הלחין בוקורשלייב קטעים לסרט מגנטי
הוא שכלל את טכניקת ההלחנה שלו אחרי ביקורים בסטודיו לפונולוגיה של רשות השידור האיטלקית ואצל בריו ומאדרנה במילאנו.
כמו כן עבד במסגרת "הקבוצה למחקר מוזיקלי" GRM של רשות השידור הצרפתית (ORTF).
אחרי הצלחת הסונאטה שלו לפסנתר (1959) שבוצעה בבכורה במסגרת "דומן מוזיקל" וכתיבת יצירות נוספות שנועדו להשאיר למבצעים מקום לבחירה ולמקריות, שהה בוקורשלייב באמריקה, בה פגש את המלחינים ארלי בראון וג'ון קייג', את הכוראוגרף מרס קנינגהם ואת האמן הפלסטי רוברט ראושנברג.
בהשפעת מגעיו עם האוונגרד האמריקאי, את פסגת ניסוייו המוזיקליים לפי עקרונות החופשיות והמקריות בביצוע השיג בוקורשלייב על ידי יצירתו "ארכיפלגים" (Archipels, 1971-1967), המורכבת מ"ארכיפלג 1" לשני פסנתרים ולשני כלי הקשה (1967), "ארכיפלג 2" לרביעיית מיתרים (1968), "ארכיפלג 3" לפסנתר ו-6 כלי הקשה 1969)" "ארכיפלג 4" לפסנתר ומ"אנארכיפלג" ל-6 כלים (1970).
בהמשך הלחין את "צללים" (1970) הכוללת קטעים מרביעיות של בטהובן.
כמו כן עיבד קול אנושי ומודולציות מעוותות שלו תוך ערבוב שמע על סרט מגנטי ביצירה Thrène (1974), לפי שיר בלתי גמור מאת מלארמה.
בוקורשלייב הלחין גם כן את האופרה "שמו של אדיפוס" לפי לברית מאת הלן סיקסו, שהוצגה לראשונה ב-26 ביולי 1978 בפסטיבל אביניון.
במקביל לפעילותו כפסנתרן ואחר כך כמלחין בוקורשלייב נודע בהשתתפותו הערה והמעורבת בדיונים בין המוזיקאים בסוגיות כמו סריאליזם, אטונליות, מוזיקה אלקטרונית, צורות מוזיקה פתוחות או מקריות.
דיונים כאלה התקיימו למשל בדרמשטאט, בפסטיבלים בוונציה, ברואיאן ואחר כך בלה רושל.
הוא כתב שנואים אלה גם בכתבי העת הצרפתיים NRF, Preuves, Esprit.
בוקורשלייב נפטר בפריז בשנת 1997 בגיל 72.
בוקורשלייב היה החל משנת 1954 נשוי לז'אן באייה, בתו של ההלטיניסט ז'אן באייה, חבר באקדמיה הצרפתית לכתובות ולספרות, ואחות של הפילוסופית והיסטוריונית קלר סלומון-באייה.
בשנת 1956 קיבל את האזרחות הצרפתית.
1948 - הפרס הראשון בתחרות הלאומית של בולגריה למבצעי מוזיקה קלאסית
1976 - הפרס הגדול למוזיקה של עיריית פריז
1984 - הפרס הלאומי הגדול של צרפת למוזיקה
מסדר האמנויות והספרות של צרפת בדרגת מפקד
בוקורשלייב כתב ספרים בתחום המוזיקולוגיה, חלקם המוקדשים למלחינים חשובים, שפורסמו בסדרת "סופלז'" של הוצאה לספרים "Seuil" ובהוצאת "פאיאר"
1957: Musique à trois (Оp.1) לחלילות, קלרינט וצ'מבלו
1961 Signes ("סימנים") לשני כלי הקשה, חלילית ופסנתר.
ביצוע בכורה ב"דומן מוזיקל", ביצוע נוסף בקורסי הקיץ בדרמשטאט
1963: Grodek (Ор.5) לסופרן, חלילית ולשלושה כלי הקשה, על שירי גאורג טראקל - ביצוע בכורה ב"דומן מוזיקל", ביצוע נוסף בקורסי הקיץ בדרמשטאט
1967: Archipel 1 (Op.7) לשני פסנתרים ולשני כלי הקשה - (יצירה פתוחה);בוצע בבכורה בפסטיבל רואיאן;ב-1968 גרסה לשני פסנתרים
1969: Archipel II לרביעיית מיתרים.
1969: Archipel III לפסנתר ולכלי הקשה - בכורה בפריז
1971-1970: Anarchipel - ל-6 כלים קונצרטנטיים (נבל מוגבר, צ'מבלו מוגבר, עוגב, פסנתר ושני כלי הקשה).
1970: Ombres (Hommage à Beethoven) (Ор.12) - צללים (הוקרה לבטהובן) ל 11 כלי מיתרים
1975: Six Études d'après Piranèse (Ор.18) (שישה אטיודים לפי פיראנזה) לפסנתר
1978: Le nom d'Œdipe, (Ор.19) - אופרה "השם של אדיפוס" על לברית מאת הלן סיקסו.
בכורה קונצרטית באולפני "רדיו פראנס" ב-27 במאי 1978; בכורה על הבמה באביניון ב-26 ביולי 1978
אפריל 1981: Ulysse (Op.22) לחליליות ולכלי הקשה, מוקדש לפייר-איבו ארטו
1982: Orion II לפסנתר, שני כלי נשיפה ממתכת ושני כלי הקשה
1984: (Op.25) Nocturnes נוקטורנה לקלרינט ולפסנתר
1984: Lit de Neige (Op.26) (מיטת שלג) לסופרן ו-19 כלים, על שירים מאת פאול צלאן בתרגומו של אנדרה בושה
1987: Le Miroir, Sept répliques pour un opéra possible (Op.27) (הראי) - שבעה קטעים לאופרה אפשרית למצוסופרן ולתזמורת
1995: Trois fragments de Michel-Ange (Op.31) - שלושה קטעים של מיכלאנג'לו לסופרן, חליליות ופסנתר
אנדרה קית' בראואר היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
תפקידיו הידועים ביותר היו כבלש פרנק פמבלטון בסדרה "רצח מאדום לשחור", עליו זכה בפרס אמי, כקפטן ריימונד הולט בסדרה הקומית "ברוקלין תשע-תשע", וכעורך הדין הממולח והדתי רישארד ליין בסדרה 'הטובות לקרב'.
בקולנוע הופיע בראואר בעיקר בתפקידי משנה, בין היתר בסרטים "פחד ראשוני" (1996), "עיר המלאכים" (1998), "פוסידון" (2006), "הערפל" (2007) ו"ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף" (2007).
אנדרה, הצעיר מבין ארבעה ילדים, נולד ב-1 ביולי 1962 בשיקגו שבאילינוי, לסאלי ולפלויד בראואר.
הוא סיים לימודי תיאטרון באוניברסיטת סטנפורד ב-1984 ולאחר מכן למד בבית הספר ג'וליארד אותו סיים עם תואר שני באמנויות ב-1988.
תפקידו הקולנועי הראשון של בראואר היה בסרט התקופתי "גלורי" מ-1989, בו שיחק את תומאס סרלס - אדם שחור חופשי ומשכיל המצטרף לגדוד השחור הראשון בצבא האיחוד בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית.
לאחר הופעה כעוזרו הצעיר של קוז'אק (טלי סוואלס) בעונה האחרונה של סדרת הטלוויזיה בשם זה, המשיך בראואר לסדרה "רצח מאדום לשחור" בה גילם את הבלש פרנק פמבלטון, חם המזג והעקשן, לצד קייל סקור שגילם את שותפו, הבלש הצעיר והנאיבי טים בייליס.
פמבלטון היה תפקיד הפריצה של בראואר, הוא זכה בפרס איגוד מבקרי טלוויזיה ב-1997 וב-1998 והיה מועמד לפרס אמי לשחקן ראשי בסדרת דרמה בשנים 1996 ו-1998, בה אף זכה בפרס.
בשנת 2002 החל לשחק בסדרת הפשע "פריצה" בתפקיד הבלש מרסלוס וושינגטון, לצידו של דייוויד מורס.
ב-2004 שב לשחק בעונתה השנייה של הסדרה.
בראואר הופיע בסדרת הטלוויזיה "האוס" בתפקיד הפסיכיאטר ד"ר נולן העוזר להאוס להתאושש מהתמכרותו לוויקודין.
בשנים 2009–2011 שיחק בראואר בסדרה של רשת TNT "גברים בגיל הזה" למשך 2 עונות.
בתפקיד זה היה מועמד פעמיים לפרס אמי לשחקן משנה מצטיין בסדרת דרמה.
בראואר גם דיבב את הנבל דארקסייד בסרט האנימציה "סופרמן/באטמן: אפוקליפסה".
בראואר הופיע מספר פעמים בתפקיד הסנגור ביארד אליס בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד".
ב-2017 בראואר הופיע בתפקיד אורח חוזר בעונה הרביעית של הסדרה "בוג'ק הורסמן" כמושל קליפורניה וודצ'אק קודצ'אק ברקוביץ'.
משנת 2013–2021 שיחק בראואר בתפקיד מפקד המחלקה ריימונד הולט בסדרה הקומית "ברוקלין תשע-תשע", תפקיד עליו היה מועמד שלוש פעמים לפרס אמי לשחקן משנה מצטיין בסדרה קומית.
ב-2022 הצטרף כדמות ראשית בשם רישארד ליין, לעונה 6 בסדרה 'הטובות לקרב': רישארד, נוצרי-חדש בעל גינונים דתיים ומשפחה מרובת ילדים, מצטרף לחברת רדיק במטרה לעמוד בראשה ולהפוך אותה לחברת עורכי הדין השחורה הגדולה ביותר בעולם.
בראואר נישא ב-1991 לשחקנית אמי ברבסון, ששיחקה מאוחר יותר את מרי, אשתו של פרנק פמבלטון.
לזוג שלושה בנים והמשפחה משתייכת לזרם האוניברסליזם האוניטריאני.
בראואר נפטר ב-11 בדצמבר 2023 לאחר מאבק בסרטן הריאה.
ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף – 2007
ספיריט: לחופש נולד – 2021
אנדרה (סשה) בלונדל היה צייר יהודי ממוצא פולני שפעל בפריז במסגרת אסכולת פריז.
אנדרה בלונדל נולד ב-1909 בעיר צ'ורטקוב שבפולין בשם אלכסנדר (סשה) ישעיהו בלונדר (Aleksander (Sasza) Shaya Blonder).
ב-1928, עם השלמת בחינות הבגרות, נסע בלונדל לפריז שם שהה תקופה קצרה וחזר לפולין.
ב-1929 נסע שוב לפריז, שם למד אדריכלות, במשך שנתיים, בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (École nationale supérieure des beaux-arts) וזאת בעזרת מלגת לימודים שקיבל.
ב-1931 חזר בלונדל לפולין והחל ללמוד ציור באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב (Academy of Fine Arts in
בזמן שהותו בעיר יסד, יחד עם חברים אמנים, קבוצת אומנות בשם "הקבוצה הקרקובית" (Grupa Krakovska).
התערוכה הראשונה של הקבוצה נערכה ב-1933 בעיר לבוב.
ב-1935 החל לעבוד בתיאטרון הילדים היהודי "ביילסקו-ביאלה", שם יצר תפאורות להצגות.
ב-1937 הציג בלונדל בוורשה תערוכה אישית בגלריה מקומית בשם "סלון קוטרבי" (Salon Koterby).
ב-1937 קיבל בלונדל מלגה ויצא ללימודים בפריז, שם חי ברובע החמישה-עשר.
בתקופה זו התחבר לקהילה האמנים הרוסית בעיר ויצר קשרים עם אנשי אסכולת פריז וביניהם חיים סוטין, פנחס קרמניה , יצחק דוברינסקי, לודוויג קלימק (Ludwig Klimek) ועוד.
באותה שנה השתתף בתערוכה העולמית של פריז (1937).
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס בלונדל לצבא הפולני שפעל על אדמת צרפת.
ב-1940, עם כניסת הצבא הגרמני לפריז, נהדף הצבא הפולני דרומה לטולוז שם שוחרר בלונדל, בחודש יוני 1940, מהצבא ובסיוע המחתרת הצרפתית מצא מקלט באקס-אן-פרובאנס שם שהה כשנתיים.
בעיר זו פגש את אשתו לעתיד, לואיז בונפילס, והיא סייעה לו לעבור לקרקסון (בקרבת הגבול עם ספרד) שם שינה את שמו מבלונדר לבלונדל כדי לא להיות מזוהה כיהודי.
בתקופת שהותו בעיר, המשיך בלונדל ליצור ולפעול עם אמנים אחרים, שנמלטו אף הם מהנאצים.
עם סיום המלחמה היה פעיל במסגרת קבוצות אמנים שונות בערים סט (Sete), טולוז, מונפלייה, פרפיניאן ועוד.
ב-1948 חזר עם משפחתו לפריס שם המשיך ליצור.
ב-14 ביוני 1949, בעת שעסק בשיפוץ דירה בקומה שנייה, נפל מחלון הדירה ונהרג.
בלונדל יצר ללא הפסק למרות הקשיים של חייו והיה מאוד יצירתי.
הוא מערבב, בציוריו, אקספרסיוניזם ופוביזם (ציור פראי) ונוטה אף לקוביזם.
ציוריו מלאי צבע, תנועה וחיים והוא מרבה להשתמש בצבעים שחורים, סגולים, כחולים כהים המוארים באדום בוהק, צהוב או לבן וזאת בהשראת השמש של דרום צרפת.
הנושאים שבלונדל מטפל בהם נעים בין דיוקנאות עצמיים, דיוקנאות, עירום, נופים, דומם וקומפוזיציות.
בציוריו משתקף אדם שהחיים התעללו בו והוא נושא בתוכו פצע בלתי ניתן לריפוי וזה בא לידי ביטוי באופן כפול: אלימות ומוות מצד אחד ורוך מצד שני.
ב-5 ביולי 1943 נישא בלונדל, בכפר Cuxac - Cabardès (בקרבת העיר קרקסון), ללואיז בונפיס (ילידת העיר Sete שבצרפת.
בעלת תואר פרופסור לפיזיקה וכימיה) לה קרא בלונדל בשם החיבה "ליסו".
בלונדל הותיר אחריו כ-700 ציורים שחלקם נמצאים בידיים פרטיות וחלקם בבעלות גלריות ומוזיאונים (בעיקר בפולין ובצרפת).
1949: "ניסיון מבחן" (test bench), במוזיאון בקרקסון
1949: מחווה לאנדרה בלונדל, גלריה אספייס, רחוב מירומסניל, פריז
1959: מוזיאונים של נרבון וסטה
1964: גלריה אמבר, רחוב מזרין, פריז
1970: המוזיאון הלאומי של קרקוב
1977: המופע ה-20 של UFOLEA: מונפלייה, סטה, בז'יר
1979: מוזיאון פארי ואלרי, סטה
1980: מועצת העיר של קרקסון
1982: ארמון הקונגרס של פרפיניאן
2009: פול ולרי מוזיאון סטה
2009: ג'ו Bousquet בית, קרקסון
2010: תיאטרון של מלון דה ויל, לה האבר
2011: בית אומנויות ומלאכות של ספר מונטוליו
2012: גלריה ז'אן קלוד רנו, מונפלייה
2014: Espcace דומיניק Bagouet, מונפלייה
2015–2016: מוזיאון לאמנויות ומלאכות של הספר, מונטוליאו
מוזיאון פאול ואלרי של סטה
אנדרה בייצ'י-ז'ילינסקי (בהונגרית: Bajcsy-Zsilinszky Endre; 6 ביוני 1886 – 24 בדצמבר 1944) היה פוליטיקאי וחבר פרלמנט הונגרי רב-השפעה, חבר מפלגת החוואים ועובדי האדמה של הונגריה, אשר נודע בהתנגדותו לגרמניה הנאצית ובפעילותו הציבורית להפסקת הטבח בדרום באצ'קה.
בדצמבר 1944 הוצא להורג על ידי הגסטפו.
אנדרה בייצ'י-ז'ילינסקי נולד בעיירה סרווש שבמחוז בקש במשפחה לותרנית ממוצא סלובקי שהיגרה מהעיר בקשצ'בה.
ב-1904 החל בלימודי משפטים באוניברסיטה על שם "פרנץ יוזף" בקלוז'-נאפוקה.
בהמשך, ב-1908 רכש דוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת היידלברג.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בצבא האוסטרו-הונגרי בקרבות החזית האיטלקית ובהמשך בקרבות החזית המזרחית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התיישב בסגד והצטרף למפלגת האחדות בהנהגת גיולה גמבש וב-1922 נבחר מטעמה לפרלמנט.
ב-1923 הקים ביחד עם גיולה גמבש את מפלגת העצמאות הלאומית של הונגריה.
ב-1930 ייסד את המפלגה הלאומית-רדיקלית של הונגריה וב-1935 נבחר מטעמה לפרלמנט.
ב-1938 התאחדה המפלגה הלאומית-רדיקלית עם מפלגת החוואים ועובדי האדמה של הונגריה.
הוא נודע בהתנגדותו לתפישת מרחב המחיה של הנאציזם.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה התנגד בייצ'י-ז'ילינסקי להצטרפות כוחות צבא הונגריים לקרבות החזית המזרחית.
בינואר 1942 ביצע הצבא ההונגרי את הטבח בדרום באצ'קה.
משנודעו האירועים לבייצ'י-ז'ילינסקי, הוא הוביל גל מחאות מול הממשל ותבע להעמיד לדין את הקצינים האחראים לטבח.
בעקבות המחאות הורה הממשל ההונגרי להפסיק את הפעילות בבאצ'קה.
במרץ 1944, לאחר כיבוש הונגריה על ידי גרמניה הנאצית במסגרת מבצע מרגרטה, נעצר בייצ'י-ז'ילינסקי על ידי הגסטפו.
ב-11 באוקטובר 1944 שוחרר ממעצרו, ולאחר הפיכת צלב החץ בהונגריה ירד למחתרת.
בראשית נובמבר 1944 הוא נלכד ונעצר.
ב-24 בדצמבר 1944 הוא הוצא להורג בתלייה על ידי הגסטפו במתקן כליאה בכפר שופרונקהידה.
ב-27 במאי 1945 הובא לקבורה בהלוויה ממלכתית בכפר טרפה שבמחוז סבולץ'-סטמאר-ברג.
אנדרה בירלאנו (Andre Birleanu; נולד ב-7 באוגוסט 1982; תעתיק מדויק יותר:ברליאנו) הוא דוגמן אמריקאי ממוצא רוסי-רומני.
בירלאנו נולד במוסקבה לזוג הורים דיפלומטים, אמו- כרמן ברליאנו (Bîrleanu) היא רומנייה ואביו, ולדימיר סימונוב, הוא רוסי.
שמו בלידה היה אנדריי סימונוב.
עקב עבודת אביו בשירות החוץ הסובייטי הוא טייל רבות בעולם במהלך ילדותו, ב-1996 אמו החלה לעבוד במטה האו"ם בניו יורק והוא עבר עמה לשם, הוא למד באקדמיה על שם ג'ון ג'יי ובאותו זמן התגלה כדוגמן אך דחה הצעות עבודה מכיוון שהדוגמנות ברחבי העולם התנגשה עם לימודיו.
ב-2007 השתתף בתוכנית המציאות "הדוגמן החכם ביותר באמריקה" (America's Most Smartest Model) בה מתחרים המתמודדים הן על משימות דוגמנות ואופנה והן על חוכמה, ידע ויכולות אינטלקטואליות, לבסוף הגיע בתוכנית למקום השני.
ערוץ MTV הכתירו כאחד הבחורים השווים בטלוויזיה ונמנה על ידי מגזין פיפל כאחד הגברים הסקסיים.
הוא דגמן לבתי אופנה כמו דולצ'ה וגבאנה וספידו.
אנדרה אוננה הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת השוער בטרבזונספור, בהשאלה ממנצ'סטר יונייטד ובנבחרת קמרון.
אוננה הצטרף לברצלונה בשנת 2010, כשהיה בן 13, לאחר שהיה באקדמיה של סמואל אטו.
בתחילת ינואר 2015 פורסם כי בחודש יולי הוא יצטרף למועדון הכדורגל ההולנדי, אייאקס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של אייאקס, הנקראת יונג אייאקס, בפברואר 2015. במאי 2017 חתם על הארכת חוזה עד לשנת 2021, ובסיום אותו החודש פתח בשער הקבוצה בהפסד 0–2 למנצ'סטר יונייטד בגמר הליגה האירופית 2017.
ב-1 ביולי 2022 חתם באינטר מילאנו.
ב-20 ביולי 2023 חתם במנצ'סטר יונייטד.
ב-11 בספטמבר 2025 הושאל לעונה אחת לטרבזונספור.
ב- 22 בספטמבר 2025 זכה בפרס כדור הזהב
אוננה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון בניצחון 1–2 על נבחרת גבון במסגרת משחק ידידות בספטמבר 2016.
הוא נכלל בסגל ופתח בהרכב נבחרתו במשחקי גביע אפריקה לאומות 2019 ו-2021.
בפברואר 2021 הושעה אוננה על ידי פיפ"א למשך כשנה עקב שימוש בחומרים אסורים.
ב-10 ביוני 2021 קוצר עונשו לתשעה חודשים.
ב-9 בינואר חזר למגרשים כשעשה זאת במשחק הפתיחה של גביע אפריקה לאומות 2021 במשחק מול בורקינה פאסו.
בן דודו, פבריס אונדואה, משחק גם הוא כשוער.
אנדרה אלמיידה (בפורטוגזית: André Gomes Magalhães de Almeida; נולד ב-10 בספטמבר 1990) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת הבלם.
סגנות הליגה האירופית (2): , .
אנדרה אלבז הוא צייר ויוצר סרטים יהודי מרוקאי.
אלבז למד ציור ותיאטרון ברבט ופריז.
עד לגיל 21 הוא עסק בעיקר בתיאטרון.
בהמשך הוא פיתח שיטה לטיפול פסיכיאטרי שהתבססה על ציור ותיאטרון.
בשנת 1961 התקיימה תערוכת ציורים שלו בקזבלנקה ובעקבות הצלחתה הוא מונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות של העיר.
בשנת 1976 אנדרה אלבז הציג את הציורים של במוזיאון תל אביב.
במקביל לקריירה כצייר, אנדרה אלבז יצר מספר סרטים קצרים.
סרטו משנת 1971 על מרד ורשה משלב את ציוריו עם מלל של אלי ויזל ונעים קטן.
בשנת 1985 ציוריו בנושא השואה הוצגו ביד ושם.
בשנת 1990 התקיימה תערוכה המוקדשת לאנדרה אלבז במרכז ז'ורז' פומפידו.
אנדרה-גאסטון פרטלה היה גנרל בצבא הצרפתי במלחמת העולם השנייה.
פרטלה נולד ב-14 בנובמבר 1874 בווסי, שמפאן, ובשנת 1894 התגייס לצבא צרפת.
בין השנים 1910 עד 1912, הוא שירת כנספח צבאי בטנג'יר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היה ראש מטה הדיוויזיה ה-70 (1915) ואחר כך של הקורפוס ה-23 (1916), לפני שהפך למפקד הרגימנט ה-159 וסגן ראש מטה הארמייה הרביעית בפיקודו של אנרי גורו (1917) ולבסוף לראש מטה הארמייה הרביעית.
לאחר שביתת הנשק הוא הפך לראש מטה צבא אלזס (1918), כוחות הכיבוש באלזס-לורן (שסופחה על ידי צרפת מגרמניה).
לאחר המלחמה הוא חזר למושבות צרפת, ושימש כראש מטה בלבנט בשנים 1919–1923, אחר-כך שימש כראש מטהו של גורו במשך ארבע שנים משנת 1923. לאחר מכן פיקד על הדיוויזיה ה-1 (1927 עד 1930), האזור הצבאי ה-11 (1930) ולבסוף על האזור הצבאי פריז (המכונה גם האזור הצבאי השני, משנת 1930 עד 1934).
משנת 1934 לפרוץ מלחמת העולם השנייה היה חבר במועצת המלחמה העליונה.
בשנת 1938 הוא מונה למפקד של הארמייה השנייה, ובאותו תפקיד הוא ערך תרגילים באותה שנה שגילו כי הארדנים לא היו יכולים להגן מפני פלישה גרמנית, אך הואשם בפסימיות.
הוא ציין את חולשות הביטחון בביצור ההגנתי בגבול הצפון-מזרחי של צרפת בדצמבר 1938 וניסה לטפל בהן בשיפורים שתכנן באפריל 1939, אך כמעט שלא נעשו מאמצים בעניין זה עם תחילת המלחמה בספטמבר 1939.
פרטלה התנגד בגלוי לכניסה למלחמה עם גרמניה יחד עם חבר אחד נוסף במועצת המלחמה, אך עם זאת שלח את קבוצת הארמיות השנייה למתקפה נגד קו זיגפריד הגרמני בחבל הסאר ב-8 בספטמבר.
המתקפה הופסקה ארבעה ימים בלבד לאחר שהחלה בהוראת ראש המטה הצרפתי מוריס גמלאן, ופרטלה משך את קבוצת הארמיות השנייה אל מאחורי קו מאז'ינו, בגזרה הצפונית-מזרחית של החזית הצפונית הצרפתית, שם נשארו עד פרוץ המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ב-10 במאי 1940.
תחילה השמיט פרטלה את כוחותיו, שלא היו מספקים במספרם למשימה שעמדה לרשותה, אולם כבר בשבוע השני פרס פרטלה יחידות ישירות מול המתקפה הגרמנית בצפון-מערב עם 20 מתוך 30 הדיוויזיות שלו.
ב-26 במאי, מחשש שהכוחות הגרמניים יאגפו את כוחותיו מעורפם, ביקש פרטלה רשות לסגת אך לא קיבל אישור לכך.
כוחותיו נשארו על כנם עד שהקריסה של הכוחות החלה, וב-12 ביוני הצטווה לסגת.
כוחותיו הוקפו זמן קצר לאחר מכן על ידי חיילים גרמנים, אך הם המשיכו במאמציהם לזמן קצר גם לאחר הסכם הכניעה הצרפתית ב-22 ביוני 1940.
לאחר מכן פרש פרטלה מהצבא והתגורר בפריז, עד מותו ב-6 בדצמבר 1969.
אנדרה אבגלן היה כדורגלן שווייצרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
נחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים השווייצרים בכל הזמנים.
אבגלן נולד ב-7 במרץ 1909 בנשאטל שבשווייץ.
אחיו, מקס וז'אן אבגלן, היו גם כן לכדורגלנים.
את תחילת הקריירה עשה עם גראסהופרס ציריך ב-1926, שם שיחק עם אחיו מקס אבגלן וזכה באליפות בעונתו הראשונה.
אחרי עונה אחת עבר לשחק בקבוצות השווייצריות אטיולה קארוג' ונשאטל גזמאקס מעיר הולדתו לפני שחזר לגראסהופרס.
עם חזרתו אליה זכה עימה פעם נוספת באליפות ב-1931. לאחר ארבע שנים מחזרתו עבר לשחק מחוץ לארצו בסושו הצרפתית עימה זכה באליפות הראשונה בתולדות המועדון ב-1935, וסיים כמלך השערים באותה עונה עם 30 כיבושים.
ב-25 באוגוסט 1935 אבגלן כבש שבעה שערים נגד ולנסיינס, שיא אישי בליגה הצרפתית שנקבע רק פעם אחת נוספת על ידי ז'אן ניקולס.
בעונת 1936/37 סושו סיימה במקום השני אך ורק בגלל הפרש שערים עדיך למרסיי, אך זכתה בגביע הצרפתי ובאליפות נוספת עונה אחר כך.
אבגלן חזר לשווייץ לקבוצה סרבט ז'נבה אותה גם אימן בו זמנית, ועונה אחר כך הוביל אותה לאליפות.
בנבחרת שווייץ אבגלן ממוקם כיום במקום הרביעי בטבלת הכובשים בכל הזמנים עם 29 שערים.
במונדיאל 1934 כבש שער בניצחון 2–3 על הולנד בשמינית הגמר אך נבחרתו הודחה שלב אחרי זה על ידי גרמניה.
באותו טורניר ב-1938 כבש שער נגד גרמניה בשמינית הגמר במשחק שנגמר בתיקו 1–1, ובמשחק החוזר כבש צמד ובכך הדיחו אותה עם ניצחון 1–3. ברבע הגמר הפסידו פעם נוספת, הפעם להונגריה.
משחקו האחרון של אבגלן היה ב-14 ביוני 1943 והיה למשחקו ה-52 בסך הכל במדים הלאומיים.
בזמן ששיחק ואימן בלה-שונד-דה פונדס נהרג אבגלן ב-8 בנובמבר 1944 בגיל 35 בלבד עקב תאונת רכבת.
אנדרה באלינט (במקור בלום, בהונגרית: Bálint Endre; בודפשט, 27 באוקטובר 1914 – בודפשט, 3 במאי 1986) היה צייר ומעצב גרפי יהודי-הונגרי, אחת הדמויות המשמעותיות ביותר של האמנות ההונגרית המודרנית והאוונגרד.
אנדרה באלינט נולד במשפחה יהודית אינטלקטואלית.
אביו, אלדאר באלינט, היה מבקר אמנות ידוע של כתב העת הספרותי החשוב ניוגט.
אחותו, קלרה באלינט, הפכה לאשתו של הסופר והיסטוריון הספרות אנטאל סרב בשנת 1938. בנו אישטוואן באלינט היה משורר, שחקן ובמאי.
בגיל 16 באלינט התקבל למחלקה הגרפית בבית הספר המלכותי ההונגרי לאמנויות יישומיות, במגמת גרפיקה פרסומית, אך עד מהרה התברר שהוא נמשך מאוד גם לציור.
בגיל עשרים נסע לפריז לשלושה חודשים, ו"התחייב" לציור מודרני בקריירה המאוחרת שלו.
לאחר שובו, בשנת 1935 הוא הכיר את הצייר לאיוש ויידה בבית הספר הפרטי של יאנוש וסארי.
הוא קשר עם ויידה במהירה חברות אישית ואמנותית.
בשנת 1936 למד בבית הספר הפרטי של וילמוש אבא-נובאק.
בסנטאנדרה, ציירים צעירים רבים השתייכו לחוג שהתגבש סביב לאיוש ויידה ודז'ה קורניש משנת 1937 עד 1940, כולל אנדרה באלינט.
בשנת 1938 נערכה בגלריית טמאש תערוכת האוסף הראשונה שלו.
מאותו זמן ואילך באלינט ניצב בפני הביקורת של התפתחות האמנות ההונגרית המודרנית, בעיקר בגלל היסטוריון האמנות והמבקר המשמעותי, ארנה קאלאי שהעריך מאוד את באלינט בשים 1939–1942 כמבקר האמנות הקבוע של היומון נפסבה.
בשנת 1945 היה באלינט חבר מייסד של קבוצת אמנים של בית הספר האירופי ועד 1948 הוצג בתערוכת אוספים שנתית.
בשנת 1947 בילה יותר זמן בפריז, הכיר את אנדרה ברטון והשתתף בתערוכה העולמית הסוריאליסטית.
הוא לא יכול היה לארגן תערוכה בהונגריה עד 1956 כי שובץ ב"קטגוריה האסורה".
במשטר הקומוניסטי של הונגריה, האמנים דורגו לשלוש קטגוריות של ה-TTT המפורסם בהונגרית.
אמן אסור (Tiltott) אמן נסבל (Tűrt) ואמן נתמך (Támogatott).
שם נוצרו איורי התנ"ך המפורסמים שלו.
אחרי 1962, הוא עבר בהדרגה מקטגורית אמן נסבל לקטגוריה של אמן נתמך בהונגריה.
הוא השתתף בכמה תערוכות עם תמונותיו בחו"ל ואחר כך בהונגריה.
בעשור האחרון לחייו קיבל את כל הפרסים האפשריים, כולל פרס קושוט לפני מותו.
הוא נפטר מחלת ריאות (שחפת ?) בשנת 1986, לאחר מחלה ממושכת, עדיין במלוא עוצמת היצירתיות שלו.
התערוכה האחרונה של עבודותיו בשנת 2007 אורגנה על ידי ה-Home Galéria של בודפשט.
ציורו לקח כיוונים דאדאיסטים, קונסטרוקטיביסטים, סוריאליסטים ומופשטים, אך הוא שמר על הטון הבסיסי הלירי שלו גם בעיצומם של האסוציאציות החופשיות הנועזות ביותר.
מרבית עבודותיו נשמרות במוזיאון פרנצי בסנטנטרה, כ-10 יש לו מציוריו באוסף דיאק בסקשפהרוואר, אך רבות מיצירותיו נמצאות בבעלות פרטית.
דיוקן עצמי 1936 (צבעי מים, דיו, נייר, 455x293 מ"מ; מוזיאון פרנצי, סנטנדרה)
1937 החדר שלי אצל בינדרדורף (טמפרה, נייר, 33x60 ס"מ; באופן פרטי)
1946 טבע דומם עם דגים (פסטל, נייר, 420x550 מ"מ; מוזיאון יאנוס פאניוניוס, פץ')
1948 בית בסנטאנדרה (שמן, עץ, 21x25.5 ס"מ; מוזיאון פרנצי, סנטנדרה)
1965 לילה קסום בסנטאנדרה (שמן על בד, 79.8x100 ס"מ; מוזיאון פרנצי, סנטנדרה)
1969 הוצאת עשן (שמן על בד, 30x60 ס"מ; מוזיאון פרנצי, סנטנדרה)
1970 לידתו של פרומתאוס (שמן על בד, 30x65 ס"מ; מוזיאון פרנצי, סנטנדרה)
1973 בזיכרון ברטוק (שמן, עץ; בבעלות פרטית)
(ללא שנה) מוטיב חורף : לחמניות (שמן, קרשים; 12x67 ס"מ; באוסף הפרטי של מיקלוש נאג')
(ללא שנים) ישו מפח (מונוטיפ, קרטון, 18x48 ס"מ; באוסף הפרטי של מיקלוש נאג')
ערפילי זיכרון (ללא שנה) (מונוטיפ, קרטון, 41x35 ס"מ; באוסף הפרטי של מיקלוס נגי)
מסדר העבודה דרגת הזהב (1975)
אנדרה לורן בנג'מין , הידוע בשם הבמה אנדרה 3000 (André 3000), הוא ראפר, זמר-יוצר, שחקן, מפיק מוזיקלי, רקדן ויזם אמריקאי.
ידוע בעיקר כחבר הרכב ההיפ הופ אאוטקאסט, לצד הראפר אנטוואן "ביג בוי" פאטון.
בנם היחיד של שרון בנג'מין-הודו (נפטרה ב-2013), אם חד הורית שמכרה נדל"ן, ולורנס הארווי ווקר (נפטר ב-2014), סוכן אוספים.
כשגדל באטלנטה, איסט פוינט ובוקהד, למד בנג'מין בבית הספר היסודי שרה סמית', חטיבת הביניים סאטון, בית הספר התיכון נורת'סייד ותיכון טרי-סיטיס.
בנג'מין פגש את הראפר ביג בוי כשלמדו בתיכון.
השניים איחדו כוחות כהרכב ההיפ הופ אאוטקאסט בשנת 1992 וחתמו בחברת "לה-פייס רקורדס".
בשנת 1994 הוציאו את אלבום הבכורה שלהם, Southernplayalisticadillacmuzik, שצבר פופולריות לאחר שהסינגל "Player's Ball" הגיע למקום הראשון במצעד שירי הראפ של הבילבורד.
לאחר מכן, הוציא הצמד את האלבומים ATLiens בשנת 1996 ו-Aquemini בשנת 1998 ופיתח את הצליל שלו, התנסה במגוון סגנונות וזכה להצלחה מסחרית.
בשנת 2000 הוציא הצמד את האלבום Stankonia, שכלל את הסינגלים "Ms.
Jackson" ו-"B.O.B", והגיע למקום השני במצעד הבילבורד 200. האלבום זכה בפרס גראמי לאלבום הראפ הטוב ביותר והשיר "Ms.
Jackson" זכה בפרס גראמי לביצוע הראפ הטוב ביותר של צמד/להקה.
בשנת 2003 יצא אלבומם הכפול של אאוטקאסט, Speakerboxxx/The Love Below, המורכב משני אלבומי סולו של ביג בוי ואנדרה בהתאמה, כשחלקו של אנדרה נקרא The Love Below.
מתוך האלבום יצא הסינגל "Hey Ya!" של אנדרה שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. האלבום עצמו זכה להצלחה רבה, תוך שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200 וזכה בפרס גראמי לאלבום השנה.
בשנת 2023 הוציא אל אלבום הבכורה שלו, New Blue Sun.
הוא הגיע למקום ה-34 במצעד בילבורד 200.
כשחקן, בנג'מין הופיע בכמה סרטים וסדרות טלוויזיה, בהם Families, המגן, בי קול, אקדח, מקצוען סוג ב', ארבעה אחים ובתפקיד הראשי בסרט "בקצב פראי" משנת 2006, ובתפקיד הראשי של ג'ימי הנדריקס בסרט All Is by My Side.
בנוסף למוזיקה ומשחק, הוא היה גם יזם ודוגל בזכויות בעלי חיים.
באביב 2008 השיק קו בגדים בשם בנג'נמין ביקסבי.
הוא ידוע גם בעבודתו בסדרת האנימציה של ערוץ Cartoon Network, Class of 3000, ששודרה בין השנים 2006–2008.
בשנת 1995 החל לנהל זוגיות עם הזמרת אריקה באדו ולשניים נולד בן.
בשנת 2004, לצד אליסיה סילברסטון, נבחר בנג'מין על ידי אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים (PETA) לתואר "סלבריטאי הצמחונות הכי סקסי בעולם".
בנג'מין היה טבעוני במשך חמש עשרה שנים, אך בשנת 2014 ויתר על אורח חיים זה.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי2025אלבום השנהNew Blue Sunאלבום הג'אז האלטרנטיבי הטוב ביותרההרכב האינסטרומנטלי הטוב ביותר"I Swear, I Really Wanted to Make a 'Rap' Album but This Is Literally the Way the Wind Blew Me This Time"
אנדרה טרינדדה דה קוסטה נטו (בפורטוגזית: André Trindade da Costa Neto; נולד ב-16 במרץ 2001) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בוולברהמפטון וונדררס ובנבחרת ברזיל.
אנדרה גדל במחלקת הנוער של פלומיננסה, ולקראת עונת 2020 צורף לסגל הקבוצה הבוגרת.
ב-17 בספטמבר 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, בניצחון 1–0 על אתלטיקו גויאניינסה במסגרת הגביע הברזילאי.
ב-21 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הברזילאית, בהפסד 0–1 לרסיפה.
ב-4 ביולי 2021 כבש את שער הבכורה שלו בליגה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-86 במשחק נגד פלמנגו וכבש את שער הניצחון בדקה ה-91.
בעונת 2021 קיבל אנדרה יותר קרדיט ממאמניו, ואף שיחק עם הקבוצה במשחקי גביע הליברטדורס שלה.
ב-30 באוגוסט 2024 עבר אנדרה אל וולבס מהפרמייר ליג.
אנדרה בראט (בהונגרית: Barát Endre; נג'קאטה, 24 באפריל 1907 – בודפשט, 17 במרץ 1976) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי.
בתום בחינות הבגרות אנדרה בראט סיים קורסים בכלכלה.
הקריירה שלו החלה בתחילת שנות ה-30 ושיריו פורסמו בכתב העת ז'ידו יבה.
הוא היה גם לקטור, עורך ועובד ובשנות ה-50 של המאה ה-20 היה גם עובד כפיים מזדמן.
הוא התחיל כמשורר, אבל למעשה הפך לסופר ולעורך לאורך כל הדרך.
משנת 1938, היה עובד המערכת של "העיתון הטרי" (Friss Újság), יומון, ופרסם בעיתון זה את הרומנים והשירים שלו.
הוא שרד את השואה ולאחר השחרור הסובייטי שאחריו בא הכיבוש הסובייטי, עבד כעורך בעיתונים שבועיים ויומיים שונים.
הוא היה עמית בכיר ופרסם בקביעות גם ב"האומה ההונגרית" (Magyar Nemzet).
ביצירתו העשירה לאורך כ-35 שנים ראו אור כמעט ארבעים כרכים שלו וביניהם ניתן למצוא אוספי שירה, רומנים, סיפורים קצרים וספרי מסעות.
הוא ניסה כתבים בהשראת נושאים עממיים ובנושאי פועלים (מצאת החמה עד צאת הנשמה, 1939; ההיסטוריון, 1947; ברזל לוהט, 1954), הוא כתב רומני מלחמה לנוער (הפרלמנט, 1954; הם היו שבעה, 1955) ותיאורים היסטוריים בנוסף לביוגרפיות על אמנים (האקורד האחרון, 1938).
הוא שאב חלק מהנושאים שלו מניסיונו כעיתונאי-כתב, אבל הוא גם השתמש בכתביו באמפתיה ובידע הפסיכולוגי שלו.
לאחר עבודות די שבלוניות שכתב באמצע שנות ה-50 (הפמוט הדולק, 1954; זהב שחור, 1954; ברזל לוהט, 1954) שב ומצא את הכישרון שלו על ידי כמה מדריכים מרגשים (מגבעת גלרט עד הפירמידות, 1957; בחיזיון מבחצ'יסריי (Bakhchysarai), 1958 עם רעיתו קלרה ביהרי ביחד, פסלים מזמרים (1960) השטיח המעופף, (1966).
עבודתו כסופר מסתיימת במה שמכונה רומנים אמנותיים, שבהם הוא מנתח את הרבדים העמוקים ביותר של נפש האדם: הכוחות המניעים של הכישרון האמנותי, קונפליקטים של החיים והכישרון החריג עבור אדם הפשוט.
"הפמוט הדולק" הוא דרמה שלו שהוצגה על ידי התיאטרון הלאומי, "הזהב השחור" על ידי התיאטרון הלאומי של סגד.
אנדרה בלאטמן (André Blattmann; נולד ב-6 במרץ 1956) הוא איש צבא שווייצרי בדימוס, אשר שימש כראש הכוחות המזוינים (מקביל לרמטכ"ל) של צבא שווייץ בין השנים 2008–2016.
בשנת 1984 התגייס בלאטמן לצבא שווייץ ובמקביל החל ללמוד כלכלה באוניברסיטת ציריך.
בתפקידו הצבאי שימש כמדריך בכוחות הנ"מ, ובשנת 2001 קודם לדרגת בריגדיר ומונה לראש מטה הקורפוס ה-4. בשנת 2002 נשלח בלאטמן ללימודים בארצות הברית, ולאחר מכן שימש כמפקד בית הספר המרכזי של הצבא השווייצרי.
ב-1 בינואר 2008 מונה לסגן ראש הכוחות המזוינים (מקביל לרמטכ"ל).
ב-21 ביולי של אותה שנה התפטר ראש הכוחות המזוינים המכהן רולנד נף מתפקידו, ובלאטמן מונה לממלא מקומו וב-1 במרץ 2009 מונה לתפקיד באופן קבוע.
במרץ 2010 הציג בלאטמן מצגת בפני ועדת הביטחון של המועצה הלאומית, שמסבירה כי ספרד, צרפת, איטליה ופורטוגל עומדות בפני משבר לאומי חמור והזהיר מפני גלי הגירה שיגיעו עד שווייץ.
נטען שבלאטמן הציג איומים לא מציאותיים, ושחרג מתפקידו כאיש צבא כאשר הביע את דעתו בעניינים פוליטיים.
באפריל 2016 התפרסמה הקלטה שלו במהלך יום עיון לקציני מטכ"ל.
בהקלטה כינה בלאטמן את מגיש הטלוויזיה הפופולרי סנדרו ברוץ "סנדרו קוץ", ודרש לשלוח אלמוני שהדליף תיקים צבאיים לתקשורת "לבית המטבחיים".
ההקלטה עוררה זעם רב בשווייץ.
ב-1 בינואר 2017 פרש מתפקידו והוחלף על ידי פיליפ רבור.
אנדרה-פרנק זמבו אנגיסה הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת נאפולי מהסרייה א' ובנבחרת קמרון.
זמבו אנגיסה הצטרף לאולימפיק מרסיי מסטאד ריימס בשנת 2015. ב-17 בספטמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק במסגרת הליגה האירופית נגד חרונינגן.
שלושה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, במשחק נגד אולימפיק ליון.
ב-16 במאי 2018 שיחק בגמר הליגה האירופית 2018 נגד אתלטיקו מדריד, בו הפסידה אולימפיק מרסיי.
בחודש אוגוסט 2018 חתם בפולהאם מהפרמייר ליג.
בחודש יולי 2019, לאחר ירידתה של פולהאם לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, הושאל לוויאריאל מהלה ליגה.
ב-17 באוגוסט 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 4-4 נגד גרנדה.
ב-31 באוגוסט 2021 חתם על חוזה חדש לשלוש עונות בפולהאם, והושאל לנאפולי מהסרייה א' למשך עונת 2021/2022.
ב-24 במרץ 2017 ערך זמבו אנגיסה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון, בניצחון 0–1 על נבחרת תוניסיה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת קמרון בטורנירים גביע הקונפדרציות 2017, גביע אפריקה לאומות 2019 וגביע אפריקה לאומות 2021.
אנדרה בירו (במקור בכרוך, בהונגרית: Bíró Endre; בודפשט, 22 באפריל 1919 – ולם (מחוז ואש), 13 ביוני 1988) היה ביוכימאי יהודי-הונגרי, ניצול שואה, פרופסור באוניברסיטה דוקטור בביולוגיה (1955), דוקטורט במדעים (1967), זוכה פרס האקדמיה (1977).
אנדרה בכרוך נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט בירו (בכרוך) (1885–1933), תכשיטן ושל ד"ר אמה גראבר (1888–1973), מורה ופסיכולוגית.
הוא קיבל תעודת הוראה במגמה לפיזיקה וכימיה באוניברסיטת סגד.
ב-1941 זכתה עבודתו בפיזיקה ניסויית (קביעת מספר אבוגדרו מבדיקת אמולסיות) בתעודת הכרה על ידי האוניברסיטה.
ביוני 1942 קיבל את הדוקטורט בכימיה אורגנית ובפיזיקה ניסויית באוניברסיטה על שם מיקלוש הורטי בסגד (אוניברסיטת סגד של היום).
כיהודי הוא נלקח בשנים 1942–1944 למחנות של שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא נמלט מהחזית הטרנסילבנית בקיץ 1944, והצליח להגיע לבוקרשט שכבר שוחררה על ידי הצבא האדום והתגורר שם בשנים 1944–1945 עד לסיום המלחמה, ואז חזר להונגריה.
אנדרה בירו החל את הקריירה המדעית שלו למעשה ב-1945 במכון הביוכימיה של אוניברסיטת פטר פאזמאן (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
המכון נוסד באותה השנה על ידי חתן פרס נובל ההונגרי אלברט סנט-גיירגי.
אלברט סנט-גיירגי הקים את בית הספר ההונגרי הראשון לביוכימיה, שעבודתו זוכה למוניטין עולמי מאז.
עובדיו כללו: אילונה בנגה, אנדרה בירו, טמאש ארדש ואחרים.
בשנת 1950 שינו השלטונות הקומוניסטיים את שמה של אוניברסיטת פאזמאן פטר לאוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE), ושנה לאחר מכן הפרידו את הפקולטה לרפואה, שהפכה לעצמאית תחת השם אוניברסיטת זמלווייס.
בשנת 1953 הוזמן בירו לארגן את הקתדרה לביוכימיה של בעלי חיים ב-ELTE TTK.
הקתדרה בוטלה על ידי משרד התרבות לאחר מספר שנים ובמקומה הוקמה קבוצת ביוכימיה קטנה במסגרת המחלקה לגנאלוגיה ותורשה.
בהתחלה, לקבוצה היו רק שני עובדים במשרה מלאה: אנדרה בירו ובלה נאג' שזה עתה סיים את התואר.
לאחר עזיבתו של בלה נאג'י לארצות הברית ב-1957, הצטרף אנדראש מילרד לקבוצה.
הגידול בכוח האדם החל ב-1962. גבריאלה קלמן, מיקלוש באלינט, פרנץ פאביאן וג'רג' הג'י הצטרפו.
כושר ההמצאה של אנדרה בירו שיפר מאוד את הציוד שהיה גרוע מאוד באותה תקופה.
בהתבסס על תהליך הפטנט שלו, MOM החל לייצר את הפוטומטר ההונגרי הראשון שפעל גם בתחום האולטרה סגול, את ה-UVIFOT.
בשנת 1968, קבוצת הביוכימיה הפכה עצמאית מהמחלקה לגנאלוגיה ותורשה ועברה לרחוב פושקין 3, לקומת הקרקע ולחדרי המרתף למטה.
האירוע המיוחל נחגג בהתלהבות על ידי עובדי ותלמידי המחלקה דאז.
המחלקה לביוכימיה של ELTE TTK עסקה בביוכימיה של חלבוני השריר ובביולוגיה של התכווצות שרירים.
הקבוצה השיגה תוצאות משמעותיות מוכרות ברמה בינלאומית בחקירת מבנה המיוזין.
העבודה של קבוצת הביוכימיה, אז כבר מחלקה, אורגנה סביב מחקר ביוכימיה של השרירים של בירו.
אנדרה בירו פרסם את אחת התוצאות המדעיות הבולטות ביותר שלו יחד עם אנדראש סנט-ג'רג'י ב-1949. הם מצאו שניתן לשפר את פעילות Mg-ATPase של מיוזין על ידי אקטין.
אפילו לפי הסטנדרטים המחמירים של היום, אנדרה בירו והאסכולה שלו סיפקו ביצועים יוצאי דופן ותרמו באופן משמעותי למוניטין הטוב של המחקר הביוכימי בעולם.
אנדרה בירו הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
אנדרה בירו: תעשיית התרופות, בודפשט, המכון הלאומי לחינוך, 1949
אנדרה בירו, פרנץ גובה: Biochemistry, בודפשט, החברה הלאומית Tankönyvkiadó, 1950
אנדרה בירו: שאלות בסיסיות של ביוכימיה מודרנית, בודפשט, גונדולה, 1962
אנדרה בירו: Biokémia, בודפשט, Tankönyvkiadó, 1972, הערות האוניברסיטה, מהדורה 2. טוֹב לאחר
אנדרה בירו (עורך): ביוכימיה / מחברים: גבריאלה קלמן, בודפשט, Tankönyvkiadó, 1983, בשני כרכים, 882 עמודים
אנדרה בירו (עורך): תרגילי ביוכימיה / מחברים: גבריאלה קלמן, בודפשט, Tankönyvkiadó, 1983.
צוות FAE: הגנטיקה של קביעת מין, בודפשט, Gondolat Könyvkiadó, 1971, תרגום: אנדרה בירו
לקסיקון ביולוגי כרך 4 (עורך ראשי: ברונו פ.
שטראוב), Budapest, Akadémiai Kiadó, 1975, 1977, 1978, עורכים מומחים: אנדור באלינט, ארפאד ברציק, אנדרה בירו.
ג'ון סי קנדרו: חוט החיים: מבוא לביולוגיה מולקולרית, בודפשט, גונדולה קוניווקיאדו.
פרס הנשיאות של האקדמיה ההונגרית למדעים (1966)
מסדר הכוכב של הרפובליקה העממית ההונגרית (1988)
דומינגוש אנדרה ריביירו אלמיידה (בפורטוגזית: Domingos André Ribeiro Almeida; נולד ב-30 במאי 2000 בגימארייש שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ולנסיה מלה ליגה.
אלמיידה גדל במחלקת הנוער של ויטוריה דה גימארייש.
בשנת 2016 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
הוא ערך 72 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הפורטוגלית, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-25 באוגוסט 2022 חתם אלמיידה על חוזה לשש עונות בוולנסיה מלה ליגה.
ב-17 בספטמבר כבש שער בכורה, בניצחון 0–3 על סלטה ויגו.
אנדרה אנטואן או בשמו המלא לאונאר-אנדרה אנטואן היה שחקן, במאי, מנהל תיאטרון, במאי קולנוע ומבקר תיאטרון צרפתי.
הוא הקים ב-1887 את התיאטרון החופשי" בפריז - Théatre Libre.
חידש את עולם התיאטרון הצרפתי והבינלאומי בהשפעת התיאטרון הנטורליסטי של איפוליט טן ואמיל זולא.
אנטואן נחשב לממציא הבימוי המודרני בצרפת.
לפי שמו נקרא התיאטרון אנטואן בפריז.
לאונאר-אנדרה אנטואן נולד ב-1858 בעיר לימוז' כבן בכור בין ששת ילדיה משפחה דלת אמצעים, מחבל לימוזן.
אביו, פייר-פרנסואה אנטואן (יליד 1830) עבד כשכיר של חברת מסילות הברזל והאם, לואיז-פיליפין לבית ממוסי (ילידת 1838), הייתה עקרת בית.
אנטואן למד בבית הספר סן ז'וזף של "הפרר" בלימוז' ואחר כך בתיכון "קונדורסה" היוקרתי בפריז.
התחיל לעבוד מוקדם:בגיל 13 עבד כשוליה בחנות הספרים פירמן-דידו בפריז.
לאחר מכן שירת חמש שנים קשות בצבא הצרפתי בתוניסיה השתחרר בגיל 25 במצב בריאותו פגוע והתחיל לעבוד בחברה לגז, בה עבד 12–14 שעות ביום עבור משכורת זעומה.
מגיל ילדות התאהב בתיאטרון, רכש מנוי להצגות ושיחק לפעמים בתפקידים קטנים למשל ב"קומדי פראנסז" פקד ספריות ומוזיאונים, ובייחוד את תערוכות הציורים של בית הספר לאמנויות יפות, למד על האימפרסיוניזם, הנטורליזם וזרמים אחרים באמנויות.
הרצאותיו של איפוליט טן על תולדות האמנות.
הוא לא התקבל בקונסרבטואר הלאומי הגבוה למוזיקה ואמנות הדרמה והיה לשחקן בלהקת חובבים המכונה "Le Cercle Gaulois " ("החוג הגאלי").
החוג לא הסכים לשחק את המחזה במערכה אחת "ז'אק דאמור" לפי נובלה של אמיל זולא כהצעתו של אנטואן אבל השכיר לו את האולם תמורת מאה פרנק.
"ז'אק דאמור" שהוצג לראשונה בנוכחותם של זולא ושל מלארמה.
מאוחר יותר הקים אנטואן עם שחקנים חובבים את תיאטרון החופשי "תיאטרון ליבר" בבניין הישן של ה"קומדי פריזיאן" או "מני-פלזיר".
"התיאטרון החופשי" - Théatre Libre
התיאטרון החופשי היה תנועה תיאטרונית חדשנית שברוחו של אנטואן ביצעה מהפכה בתיאטרון הצרפתי..
התיאטרון החופשי לבש צביון של "סדנת תיאטרון" או "תיאטרון ניסויי (théâtre d'essai) שבו ההצגות
נבחרו ללא קשר לרווחיותם המשוערת.
היה קרוב לגישתו של הסופר אמיל זולא והטיף לתיאטרון עממי וחברתי, תוך יישום עקרונות הנטורליזם באמנות הבמה.
הלהקה הייתה נכונה לשמש כאכסניה למחזות שתוכנם או צורתם נדחתה על ידי תיאטראות אחרים.