tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1846–1852 הוא שימש בתפקידי התובע המחוזי ושופט, ונבחר לתקופות כהונה באספה המדינתית של ויסקונסין ובסנאט שלה.
הוא גם היה חבר בוועידת החוקה של ויסקונסין של 1847–1848, בה הוא ייצג את מחוז קולומביה.
לואיס היה חבר במסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן בקולומבוס, וכיהן כראש הסניף ב-1851. בשנים 1854–1856 כיהן לואיס כסגן מושל ויסקונסין, ובשנים 1862–1864 כמזכיר המדינה שלה.
לאחר שנבחר כמועמד מטעם הרפובליקנים תומכי האיחוד, נבחר לואיס כמושל ויסקונסין, תפקיד בו הוא כיהן מ-6 בינואר 1864 ועד 5 בינואר 1866. הוא היה אחרון מושלי המדינה שכיהנו במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, ובתקופה זו הוא דאג לגיוס הכוחות שנדרשו למאמץ המלחמתי ולסיוע עבורם ועבור משפחותיהם.
הוא ביקר את הכוחות בשדה המערכה, וסייע להקים בתי חולים בוויסקונסין למען הפצועים.
בבחירות של 1865 הוא בחר שלא להתמודד לתקופת כהונה שנייה.
הנשיא אברהם לינקולן הציע לו תפקיד דיפלומטי, אך תחת זאת הוא בחר לשוב לעיסוקו בעריכת דין בקולומבוס.
ב-1845 נשא לואיס לאישה את אורלינה מ.
ג'יימס לואיס נפטר בקולומבוס ב-4 באוגוסט 1904. הוא נטמן בבית הקברות הילסייד שבעיר.
ביתו לשעבר הוכנס ב-1982 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ג'יימס מילר טאנל היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור.
טאנל נולד ב-2 באוגוסט 1879 בקלרקסוויל, ליד מילוויל שבדלאוור.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובשנת 1900 השלים את לימודיו במכללת פרנקלין (נכון לשנת 2025 משולבת עם מכללת מוסקינגום בניו קונקורד, אוהיו).
טאנל לימד בבתי הספר הציבוריים, ובסופו של דבר מונה למנהל בתי הספר בפרנקפורד, סלביוויל ואושן וויו בדלאוור.
בינתיים למד משפטים, התקבל ב-1907 ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בג'ורג'טאון.
הוא כיהן כנשיא מועצת החינוך של ג'ורג'טאון מ-1919 עד 1932. בנוסף, היה טאנל בנקאי ואף הפעיל מספר חוות במחוז סאסקס.
טאנל התמודד לראשונה על מושב בסנאט של ארצות הברית ב-1924, אך הובס על ידי הרפובליקני תומאס קולמן דו פונט, סנאטור לשעבר.
ב-1940 נבחר לסנאט של ארצות הברית, לאחר שניצח את הסנאטור הרפובליקני המכהן ג'ון טאונסנד הבן במהלך קדנציה זו, כיהן עם סיעת הרוב הדמוקרטי בקונגרסים ה-77, ה-78 וה-79. הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לפנסיה בקונגרסים ה-78 וה-79. טאנל הפסיד בניסיונו להיבחר לקדנציה שנייה ב-1946 לרפובליקני ג'ון ג'יימס ויליאמס ממילסבורו שבדלאוור.
הוא כיהן מ-3 בינואר 1941 עד 3 בינואר 1947, בתקופת הממשל של נשיאי ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט והארי ס.
טאנל מת בגיל 78 ב-14 בנובמבר 1957 בפילדלפיה שבפנסילבניה.
הוא נקבר בבית הקברות בלקוואטר צ'רץ', ליד קלארקסוויל, מחוז סאסקס, דלאוור.
טאנל הבן היה המועמד הדמוקרטי למושב הסנאט מקבוצה 2 ב-1966, אך הפסיד לג'יימס קיילב בוגס.
ג'יימס יו רלף היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממיזורי.
רלף נולד ב-17 באוקטובר 1791 בווירג'יניה, עבר למחוז וושינגטון, מיזורי, בערך ב-1816 עם אביו, שהתיישב בקלדוניה וקיבל חינוך מוגבל.
הוא למד רפואה ועסק בכך בקלדוניה, מיזורי.
הוא מונה לחבר בוועדה להתאים את תביעות הקרקע הספרדיות כדי למלא את המקום שהתפנה בעקבות התפטרותו של גיסו, ד"ר לואיס לין.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של המדינה בשנים 1835–1844. הוא שירת במלחמת הבלאק הוק, ובהמשך מונה למרשל פדרלי עבור מחוז מיזורי ב-17 בפברואר 1841.
רלף נבחר כדמוקרטי לבית הנבחרים של ארצות הברית למושבי הקונגרס ה-28 וה-29, וכיהן מ-4 במרץ 1843 עד 3 במרץ 1847. הוא המשיך בעיסוק ברפואה בקלדוניה, מחוז וושינגטון, מיזורי, עד מותו שם ב-14 בספטמבר 1863. הוא נקבר בבית העלמין המתודיסטי.
ג'יימס יוברט פרייס היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1916–1930, לאחר מכן ועד 1938 כסגן מושל המדינה, ולאחר מכן ועד 1942 כמושל וירג'יניה ה-53.
כהונתו של פרייס כמושל אירעה במהלך השפל הגדול והוא נודע בווירג'יניה כ"מושל הניו דיל".
לנוכח התנגדותו של המנגנון הפוליטי של הארי פ.
בירד, פרייס, שהיה עורך דין ואיש עסקים, העביר תוכניות חברתיות רבות ויישם תוכניות רווחה פדרליות עבור תושבי וירג'יניה.
ג'יימס יוברט פרייס נולד במחוז גרינברייר שבווירג'יניה המערבית, כבנם של צ'ארלס ויליאם פרייס ושל ננסי סי.
בון, שניהם מלואיסבורג שבווירג'יניה המערבית.
המשפחה עברה לסטאונטון שבווירג'יניה, שם פרייס גדל, ושם חיו גם קרובי משפחתו בתקופה בה פרצה מלחמת העולם הראשונה.
פרייס למד בקולג' לעסקים דנסמור וקיבל תואר בעסקים ב-1898. לאחר מכן הוא לימד חשבונאות בקולג' והקים משרד משלו לחשבונאות.
ב-1907 הוא החל ללמוד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון ולי, שם סיים ב-1909.
באוקטובר 1918, כשהיה בן 37, כחודש לאחר שנרשם לגיוס לצבא, והיה יועץ משפטי של מועצות הגיוס המקומיות, נשא פרייס לאישה את ליליאן מרטין, ולשניים נולדו בן ובת.
פרייס היה פעיל מאוד בבונים החופשיים ובין שאר שימש בשנים 1922–1924 כנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של וירג'יניה.
עם קבלתו ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה, פתח פרייס משרד עורכי דין בסטאונטון, אך עד מהרה עבר ב-1910 לריצ'מונד, שם הוא עסק בעריכת דין בדיני תאגידים.
ב-1916 ניצח פרייס בראשונה מבין שבע מערכות הבחירות שלו לבית הנבחרים של וירג'יניה כאחד מתוך חמשת נציגי ריצ'מונד.
אותה שנה עמדה בסימן של מהפכה משמעותית במשלחת ריצ'מונד לבית הנבחרים.
פולר, שנבחר למלא את שארית תקופת כהונתו של דייוויד ל.
טוני שנפטר, נותר מבין משלחת העיר של 1914. פרייס שירת בבית הנבחרים לצד פולר עד 1928. במשך כמה תקופת כהונה הוא שירת לצד ג'יימס פ.
ג'ונס ואלברט אורלנדו בוסצ'ן, ולצד חברים נוספים.
ב-1929 נבחר פרייס כסגן מושל וירג'יניה ה-23 לאחר שגבר בבחירות על מועמד המפלגה הרפובליקנית קאלום ב.
ג'ונס בהפרש של 64 מול 36 אחוזים מקולות הבוחרים.
עם תחילת השפל הגדול ראה פרייס עד מהרה שהמושל ג'ון גרלנד פולארד, שהיה חבר במנגנון הפוליטי של המפלגה הדמוקרטית בראשותו של הארי פ.
בירד, קיצץ בשכר עובדי המדינה במקום לנצל את ההזדמנויות שהתגלמו בתוכניות של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, זאת על אף שהיה חבר מפלגתו.
ב-1933 לא עלה בידו של פרייס לזכות בתמיכתו של בירד להתמודדות על משרת המושל.
תחת זאת בחר בירד לתמוך במועמדותו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר ג'ורג' פירי, שהסכים עם מדיניות "שלם כשאתה עובר" (pay as you go) של בירד.
בבחירות אלו נבחר פרייס לתקופת כהונה שנייה כסגן המושל לאחר שגבר על מועמד הרפובליקנים ג'.
פאוול רויאול ועל המועמד הסוציאליסט ג'.
לותר קיבלר וזכה ב-75.73 אחוזים מקולות הבוחרים.
בבחירות של 1937 גמר פרייס אומר להתמודד על משרת מושל וירג'יניה עם תמיכת המנגנון של בירד או בלעדיה.
הוא הצליח לזכות במועמדות הדמוקרטים, ובבחירות הכלליות זכה ב-82.78 אחוזים מהקולות והביס את רויאול, יריבו בבחירות ארבע שנים קודם לכן, את מועמד המפלגה הקומוניסטית דונלד ברק ואת מועמד תומכי חוק היובש ג'יימס א.
כמושל, הבטיח פרייס את תמיכת סיעת מתנגדי בירד, כולל פרנסיס פיקנס מילר במושב בית המחוקקים של 1938 כדי להעביר חקיקה חברתית.
הוא גם יצר מיזמי עבודות ציבוריות, כולל בניינים חדשים לספריית וירג'יניה, לבית המשפט העליון של וירג'יניה ולקולג' לרפואה של וירג'יניה, יישם את חוק הביטוח הלאומי, ביקש מימון פדרלי לפיתוח עירוני, וקידם את גיוסם של אפרו-אמריקאים לכוחות המזוינים של ארצות הברית כחלק מהכנתה של וירג'יניה למלחמת העולם השנייה.
פרייס גם סייע בשינוי שמותיהם של שניים מבין הקולג'ים המדינתיים למורים, אוניברסיטת מרי וושינגטון ואוניברסיטת ג'יימס מדיסון.
פרייס פיטר את עוזרו הבכיר של בירד, אוורט ר.
קומבס, מתפקידו כמבקר המדינה וכיושב ראש מועצת הפיצויים, ובכך עורר את זעמו של בירד.
בעוד שההיסטוריון דאגלס סאותהול פרימן הגדיר את מושב בית המחוקקים שהוביל פרייס ב-1940 כאחד הטובים בהיסטוריה של המדינה, סירב המנגנון של בירד להעביר פרטי חקיקה אלו עד תום כהונתו של פרייס כמושל ב-1942, עקב הגבלת כהונה, והחלפתו במושל הבא, קולגייט דרדן.
לאחר תום כהונתו כמושל, המשיך פרייס להיות פעיל בבונים החופשיים, אך שנה לאחר מכן לקה בשבץ מוחי.
ג'יימס יוברט פרייס נפטר בריצ'מונד ב-22 בנובמבר 1943. הוא נטמן בבית הקברות תורנרוז שבסטאונטון לצד רעייתו שנפטרה ארבעה חודשים אחריו.
ג'יימס אפרים לאבלוק היה מדען אנגלי.
הוא התפרסם בעיקר בשל ההשערה שהעלה המכונה גם השערת גאיה, המניחה כי כדור הארץ מתפקד כמערכת בעלת ויסות עצמי.
עם דוקטורט בכימיה של חיטוי, לאבלוק החל את הקריירה שלו בביצוע ניסויי שימור בהקפאה קריוגנית על מכרסמים, כולל הפשרה והחייאת דגימות קפואות בהצלחה.
שיטותיו השפיעו על התיאוריות של הקריוניקה (שימור בהקפאה של בני אדם).
הוא המציא , ובאמצעותו הפך לראשון שזיהה את הנוכחות הנרחבת של באטמוספירה.
בזמן שתכנן מכשירים מדעיים עבור נאס"א, הוא פיתח את השערת גאיה.
בשנות ה-2000 הוא הציע שיטה של הנדסת אקלים לשיקום אצות הצורכות פחמן דו-חמצני.
הוא היה חבר ב, וטען כי בעלי אינטרסים של דלקי מאובנים עומדים מאחורי ההתנגדות לאנרגיה גרעינית.
הוא הבליט את השפעות הפחמן הדו-חמצני כמזיק לסביבה והזהיר מפני התחממות כדור הארץ עקב אפקט החממה.
הוא כתב מספר ספרי מדעי הסביבה המבוססים על השערת גאיה מסוף שנות ה-70.
לאבלוק עבד גם עבור ה-MI5, שירות הביטחון הבריטי, במשך עשרות שנים ופיתח עבורם ציוד מעקב.
בריאן אפליארד, שכתב בסאנדיי טיימס, תיאר אותו כ"בעצם Q בסרטי ג'יימס בונד".
ג'יימס לאבלוק נולד ב לטום ארתור לאבלוק ואשתו השנייה נלי.
אמו תוארה על ידי לאבלוק כסוציאליסטית וסופרג'יסטית, שהייתה גם מתנגדת לחיסונים, ולא אפשרה ללאבלוק לקבל את החיסון נגד אבעבועות שחורות בילדות.
אביו, טום, ריצה שישה חודשי עבודת פרך בגין ציד בלתי חוקי בנעוריו, והיה אנאלפביתי עד שלמד במכללה טכנית, ומאוחר יותר ניהל חנות ספרים.
לאבלוק גדל כקווייקר והפך בסופו של דבר ללא-דתי.
בילדותו עברה משפחתו ללונדון, שם סלידתו מסמכות הפכה אותו, על פי עדותו שלו, לתלמיד אומלל בבית הספר סטרנד ב, דרום לונדון.
הוריו לא יכלו לתמוך בבנם ללימודים באוניברסיטה, לכן הוא החל לעבוד כטכנאי מעבדה, ולמד לתואר ראשון בשיעורי ערב.
ב-1940 הוא הצטרף למכון הלאומי למחקר רפואי במיל היל, שם נשאר במשך 20 שנה.
לאחר שעזב את בית הספר עבד לאבלוק בחברת צילום, למד במכללת בירקבק בערבים, לפני שהתקבל ללימודי כימיה באוניברסיטת מנצ'סטר, שם היה תלמידו של חתן פרס נובל פרופסור אלכסנדר טוד.
לאבלוק עבד בחווה קווייקרית לפני שהמלצה של הפרופסור שלו הובילה אותו לקבל משרה במועצת המחקר הרפואי, שם הוא עבד על דרכים להגן על חיילים מכוויות.
לאבלוק סירב להשתמש בארנבים המגולחים והמורדמים ששימשו כחיות מעבדה, ובמקום זאת הוא חשף את עורו לקרינת חום, חוויה שהוא מתאר כ"כואבת להפליא".
מעמדו כסטודנט אפשר לו דחייה זמנית של השירות הצבאי במהלך מלחמת העולם השנייה, ובכל זאת, הוא בחר להירשם כסרבן מצפון.
מאוחר יותר הוא זנח את התנגדותו המצפונית לאור זוועות הנאצים וניסה להתגייס לכוחות המזוינים, אך נאמר לו שהמחקר הרפואי שלו חשוב מדי מכדי לגייס אותו ללחימה.
ב-1948 קיבל לאבלוק תואר דוקטור ב.
הוא בילה את שני העשורים הבאים בעבודה ב בלונדון.
בארצות הברית הוא ערך מחקר באוניברסיטת ייל, ובית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
באמצע שנות ה-50, לאבלוק ערך ניסויים בשימור בהקפאה של מכרסמים, וקבע שניתן להקפיא אוגרים ולהחיות אותם בהצלחה.
אוגרים הוקפאו כאשר 60% מהמים במוח התגבשו לקרח - ללא תופעות לוואי.
עם זאת, איברים אחרים נמצאו רגישים לנזק.
כממציא כל חייו, לאבלוק יצר ופיתח מכשירים מדעיים רבים, שחלקם תוכננו עבור נאס"א בתוכנית חקר כוכבי הלכת שלה.
בזמן שעבד כיועץ לנאס"א, לאבלוק גם פיתח את השערת גאיה.
בתחילת 1961, לאבלוק נשכר על ידי נאס"א לפתח מכשירים רגישים לניתוח אטמוספירות חוצניות ומשטחים פלנטריים.
תוכנית ויקינג הונעה בין היתר כדי לקבוע אם כוכב מאדים יכול לתמוך בקיומם של חיים, וחלק מהחיישנים והניסויים שנפרסו בסופו של דבר נועדו לפתור בעיה זו.
במהלך העבודה בתוכנית, לאבלוק החל להתעניין בהרכב האטמוספירה של מאדים, והסיק שצורות חיים רבות על מאדים ייאלצו לעשות בה שימוש (ובכך לשנות אותה).
עם זאת, האטמוספירה נמצאה במצב יציב קרוב לשיווי המשקל הכימי שלה, עם מעט מאוד חמצן, מתאן או מימן, אך עם שפע עצום של פחמן דו-חמצני.
בעיני לאבלוק, הניגוד המוחלט בין האטמוספירה של מאדים לתערובת הדינמית מבחינה כימית של הביוספירה של כדור הארץ מעיד בבירור על היעדר חיים על מאדים.
לאבלוק המציא גלאי לכידת אלקטרונים, שבסופו של דבר סייע לתגליות על התמדה של כלורו-פלואורו-פחמנים (CFC) ותפקידם בהידלדלות שכבת האוזון הסטרטוספרי.
לאחר שחקרו את פעולת מחזור הגופרית של כדור הארץ, לאבלוק ועמיתיו, , וסטיבן וורן פיתחו את כדוגמה אפשרית לבקרה ביולוגית על אקלים כדור הארץ.
כמדען, ממציא וסופר עצמאי, לאבלוק עבד מתוך אסם שהפך למעבדה שהוא כינה "תחנת הניסויים" שלו הממוקמת בעמק מיוער בגבול דבון-קורנוול בדרום מערב אנגליה.
בהסתמך על מחקרם של ו, ניסח לאבלוק לראשונה את השערת גאיה בשנות ה-60 של המאה ה-20. ההשערה מציעה שחלקים חיים ולא חיים של כדור הארץ יוצרים מערכת אינטראקציה מורכבת שניתן לחשוב עליה כאורגניזם יחיד.
ההשערה נקראת על שם האלה היוונית גאיה על פי הצעתו של הסופר ויליאם גולדינג, והיא מניחה כי לביוספרה יש השפעה רגולטורית על סביבת כדור הארץ.
בעוד שההשערה התקבלה על ידי רבים בקהילה הסביבתית, היא לא התקבלה באופן נרחב בקהילה המדעית.
בין מבקריה הבולטים ביותר היו הביולוגים האבולוציוניים ריצ'רד דוקינס, וסטיבן ג'יי גולד.
בתגובה לכך, לאבלוק, יחד עם , פרסם את מודל המחשב ב-1983, שהניח כוכב לכת היפותטי המקיף כוכב שאנרגיית הקרינה שלו גדלה או פוחתת לאט.
לאבלוק טען שדייזיוורלד, אף על פי שהוא משל, ממחיש כיצד הברירה הטבעית הקונבנציונלית הפועלת על אורגניזמים בודדים עדיין יכולה לייצר הומאוסטאזיס בקנה מידה פלנטרי.
בספרו של לאבלוק משנת 2006, , הוא טען כי חוסר הכבוד שבני האדם רוחשים לגאיה, באמצעות הנזק שנגרם ליערות הגשם והפחתת המגוון הביולוגי הפלנטרי, בוחן את יכולתה של גאיה למזער את ההשפעות של הוספת גזי חממה לאטמוספירה.
באופן דומה, התחממות האוקיינוסים מרחיבה את השכבה התרמוקלינה האוקיינית של האוקיינוסים הטרופיים למים הארקטיים והאנטארקטיים, מונעת את עלייתם של חומרי מזון אוקיינוסיים לתוך פני השטח של המים ומבטלת פריחת אצות של פיטופלנקטון ששרשראות המזון האוקייניות תלויות בהן.
מכיוון שפיטופלנקטון ויערות הם הדרכים העיקריות שבהן גאיה מושכת גזי חממה, במיוחד פחמן דו-חמצני, ומוציאה אותו מהאטמוספירה, חיסול החציצה הסביבתית הזו יגרום, לדברי לאבלוק, שרוב כדור הארץ יהפוך לבלתי ראוי למגורים עבור בני אדם וצורות חיים אחרות עד אמצע המאה הנוכחית, עם התרחבות מסיבית של מדבריות טרופיים.
ב-2012, לאבלוק הרחיק את עצמו מהמסקנות הללו, ואמר שהוא "הלך רחוק מדי" בתיאור ההשלכות של שינויי האקלים במאה הבאה בספר זה.
ב-2004 הצהיר לאבלוק כי "רק אנרגיה גרעינית יכולה כעת לעצור את ההתחממות הגלובלית".
לדעתו, אנרגיה גרעינית היא החלופה המציאותית היחידה לדלקי מאובנים, שיכולה גם למלא את צורכי האנרגיה בקנה מידה גדול של האנושות וגם להפחית את פליטת גזי החממה.
הוא היה חבר בארגון פעילי איכות הסביבה לאנרגיה גרעינית (EFN).
ב-2005, על רקע העניין המחודש של ממשלת בריטניה באנרגיה גרעינית, לאבלוק הכריז שוב בפומבי על תמיכתו באנרגיה גרעינית, באומרו: "אני ירוק, ואני מפציר בחבריי בתנועה להסיר את התנגדותם השגויה לאנרגיה גרעינית".
ב-2019 אמר לאבלוק כי הוא חושב שהקשיים בהחזרת השימוש הנרחב באנרגיה הגרעינית נובעים מתעמולה, ש"עסקי הפחם והנפט נלחמים כמו משוגעים כדי לספר סיפורים רעים על גרעין", וכי "הירוקים שיחקו עם זה.
בטח הייתה שם שחיתות מסוימת - אני בטוח שתנועות ירוקות שונות קיבלו סכומים מהצד כדי לעזור בתעמולה".
יתר על כן, רוב אירופה תהפוך למדבר ובריטניה תהפוך ל"רפסודת ההצלה" של אירופה בשל הטמפרטורה היציבה שלה הנגרמת מהיותה מוקפת באוקיינוס.
הוא צוטט בגרדיאן ב-2008 בטענה ש-80% מבני האדם ימותו עד 2100, וששינוי האקלים הזה יימשך 100,000 שנה.
בראיון לגרדיאן ב-2010 הוא אמר שייתכן שיהיה צורך "להשהות" את הדמוקרטיה כדי למנוע את שינויי האקלים.
הוא המשיך:אפילו הדמוקרטיות הטובות ביותר מסכימות שכאשר מתקרבת מלחמה גדולה, יש להשהות את הדמוקרטיה לעת עתה.
יש לי תחושה ששינוי האקלים עשוי להיות נושא חמור כמו מלחמה.
ייתכן שיהיה צורך להשהות את הדמוקרטיה לזמן מה.בראיון משנת 2012 ששודר ב-MSNBC, לאבלוק הצהיר שהוא היה "מבהיל", והשתמש במילים "בסדר, עשיתי טעות", לגבי העיתוי של שינויי האקלים.
לאבלוק עדיין האמין שהאקלים מתחמם, אם כי לא בקצב השינוי שחשב פעם, הוא הודה שהוא "הרחיק לכת מדי".
הוא האמין ששינויי האקלים עדיין מתרחשים, אך הם יורגשו עוד בעתיד.
הוא מתח ביקורת על פעילי איכות הסביבה על כך שהם מתייחסים להתחממות הגלובלית כאל דת ואמר כי "הדת הירוקה תופסת כעת את מקומה של הדת הנוצרית".
ב-2019 לאבלוק הציע כי אינטליגנציית על נדיבה עשויה להשתלט ולהציל את המערכת האקולוגית, הוא הצהיר כי המכונות יצטרכו לשמור על חיים אורגניים בסביבה כדי לשמור על טמפרטורת כדור הארץ ראויה למגורים עבור חיים אלקטרוניים.
לאבלוק נבחר לעמית בחברה המלכותית ב-1974. הוא זכה במספר פרסים יוקרתיים, ביניהם מדליית צווט לכרומטוגרפיה (1975), פרס האגודה האמריקנית לכימיה בכרומטוגרפיה (1980), פרס נורברט גרבייר (MUMM) של ארגון המטאורולוגיה העולמי (1988), פרס ד"ר א.ה.
הייניקן למדעי הסביבה (1990) ופרס של החברה הגאוגרפית המלכותית (2001).
ב-2006 הוא קיבל את , הפרס הגבוה ביותר של .
לאבלוק מונה למפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE) על שירותיו לחקר המדע והאטמוספירה, הוא חבר במסדר עמיתי הכבוד (CH) על שירותיו למדעי הסביבה הגלובליים.
לאבלוק נישא להלן היסלופ ב-1942. נולדו להם ארבעה ילדים והם נשארו נשואים עד מותה ב-1989 מטרשת נפוצה.
הוא פגש לראשונה את אשתו השנייה, סנדי, בגיל 69.
לאבלוק נפטר בביתו באבוטסברי, דורסט, ביום הולדתו ה-103 בשנת 2022, מסיבוכים הקשורים לנפילה.
ג'יימס דיימנט וסטקוט הבן היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור הראשון מטעם פלורידה בין השנים 1845–1849.
וסטקוט נולד ב-10 במאי 1802 בעיר אלכסנדריה שבמחוז קולומביה (כיום וירג'יניה), בתקופה שבה אביו, ג'יימס האב, עבר מעיסוקו כעיתונאי לפוליטיקה.
סבו היה קפטן בצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות האמריקאית.
בילדותו עברה משפחתו לניו ג'רזי, שם ביסס אביו קריירה פוליטית כחבר האספה המדינתית וכמזכיר המדינה (מדינות ארצות הברית) של ניו ג'רזי בין השנים 1830–1840.
ג'יימס הבן נישא לרבקה בייקון סיבלי ב־7 באוגוסט 1821. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בגיל צעיר, וב־1830 עבר לטריטוריית פלורידה.
הנשיא אנדרו ג'קסון מינה אותו למזכיר הטריטוריה — תפקיד שכלל לעיתים גם מילוי מקום המושל בהיעדרו, וכל זאת בעודו בן כ־30 בלבד.
בשנת 1832 הסתכסך וסטקוט עם עורך דין מקנטקי בשם תומאס בלטזל, שנודע בקוצר רוחו.
בלטזל אתגר את וסטקוט לדו-קרב, והשניים נפגשו סמוך לגבול עם אלבמה ב־25 בספטמבר.
לאחר חילופי האש, וסטקוט נפצע אך שרד, בעוד בלטזל יצא ללא פגע ואף הפך לימים לנשיא בית המשפט העליון של פלורידה.
סיבת הדו-קרב לא הוזכרה במסמכים הרשמיים.
וסטקוט כיהן כמזכיר הטריטוריה וכחבר במועצה המחוקקת של פלורידה עד 1834, ולאחר מכן כתובע הכללי של המחוז המרכזי בטריטוריה עד 1836. הוא שב לזירה הפוליטית כחבר בוועידה החוקתית שנועדה להכין את חוקת המדינה לקראת קבלתה לאיחוד.
כאשר נוסחה חוקת פלורידה הראשונה בשנת 1838, חתימתו של וסטקוט הופיעה עליה — לצד חתימתו של יריבו לשעבר, תומאס בלטזל.
שבע שנים מאוחר יותר, עם אישור החוקה, התקבלה פלורידה רשמית לארצות הברית.
עם הצטרפות פלורידה לאיחוד בשנת 1845, התמודד וסטקוט על מושב בסנאט של ארצות הברית ונבחר לתפקיד.
יחד עם הדמוקרטי דייוויד לוי יולי, הפך לאחד משני הסנאטורים הראשונים של המדינה.
בהגרלה שנערכה ביניהם נקבע כי וסטקוט ישויך לקבוצה 3 ויולי לקבוצה 1, כך שכהונתו של וסטקוט תהיה קצרה יותר — ארבע שנים בלבד.
במהלך כהונתו החזיק בתפקיד יושב ראש ועדת הטריטוריות ויו"ר ועדת הפטנטים ומשרד הפטנטים.
הוא לא התמודד לכהונה נוספת בבחירות 1848.
בשנת 2022 דווח בעיתון וושינגטון פוסט כי וסטקוט היה אחד מ־1,800 חברי הקונגרס של ארצות הברית שהיו בעלי עבדים במהלך חייהם.
כהונתו של וסטקוט הסתיימה בשנת 1849, וב־1850 עבר לניו יורק, שם עסק בעריכת דין עד 1862. באותה שנה עבר לקנדה, שם חי עד מותו במונטריאול ב-19 בינואר 1880.
שמו של וסטקוט נותר בולט בזירה הציבורית של פלורידה בזכות בנו, גם הוא בשם , שכיהן כחבר בית הנבחרים של פלורידה, התובע הכללי של המדינה, שופט בית המשפט העליון של פלורידה, וקפטן בצבא הקונפדרציה — כל זאת לפני מותו בגיל 47.
הבן הוריש את רוב רכושו למוסד שלימים הפך לאוניברסיטת המדינה של פלורידה, אשר קראה על שמו את בניין המנהל הראשי בקמפוס טלהאסי.
ג'יימס פייפר טליאפרו היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת פלורידה, בין השנים 1899–1911.
טליאפרו נולד ב-30 בספטמבר 1847 בעיר אורנג' שבווירג'יניה.
הוא למד בבתי ספר מקומיים ובבית הספר על שם ויליאם דינווידי שבגרינווד, וירג'יניה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, התגייס לצבא הקונפדרציה בשנת 1864 ושירת עד סיום המלחמה.
לאחר מכן חזר ללימודיו באוניברסיטה, ובשנת 1866 עבר לג'קסונוויל בפלורידה.
טליאפרו עסק בתחום העץ ובמיזמים מסחריים נוספים, וכן השתתף בבניית מסילות ברזל.
בהמשך כיהן כנשיא הבנק הלאומי הראשון של טמפה.
בשנת 1899 נבחר טליאפרו לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא מונה רשמית לסנאטור, נבחר מחדש בשנת 1905, וכיהן בתפקידו מ־20 באפריל 1899 ועד 3 במרץ 1911. עם זאת, בבחירות של 1910 לא הצליח להיבחר מחדש.
במהלך כהונתו שימש כיושב ראש ועדת התביעות מתקופת המהפכה (הקונגרס ה־60), וכיושב ראש ועדת החברות הפועלות במחוז קולומביה (הקונגרס ה־61).
לאחר שעזב את הסנאט חזר לעסוק בעסקיו ובמיזמיו המסחריים בג'קסונוויל שבפלורידה, עד שנת 1920, אז פרש מעיסוק פעיל בעסקים.
הוא מת בביתו בג'קסונוויל ב-6 באוקטובר 1934.
ג'יימס סטיוארט טולקן הוא שחקן אמריקאי.
ידוע בעיקר בזכות תפקידו כמר סטריקלנד בסרטים "בחזרה לעתיד" ו"בחזרה לעתיד 2", וכמרשל ג'יימס סטריקלנד בסרט "בחזרה לעתיד 3".
כן השתתף בסדרת הטלוויזיה המונפשת המבוססת על הסרטים.
בנוסף שיחק, בין היתר, בסרטים "אהבה ומלחמה", "אהבה בשחקים", "שליטי היקום", "דיק טרייסי" ו"מותק, הילד השתגע 2".
טולקן נולד במישיגן והתחנך בטוסון, שם סיים את לימודיו התיכוניים ב-1949. הוא שיחק בקבוצת הכדורגל בבית ספרו.
אחר כך למד, בין היתר, באוניברסיטת איווה ובאולפן השחקנים.
טולקן שירת בצי ארצות הברית אך בהמשך סבל מבעיה בלב; הוא שוחרר תוך שנה מסיבות רפואיות.
ב-1960 החל את דרכו בעולם המשחק.
הוא שיחק, בין היתר, גם בסרטים "סרפיקו", "משחקי מלחמה" ו"הנהר".
כמו כן השתתף במגוון סדרות טלוויזיה, בהן "בלוז לכחולי המדים", "רמינגטון סטיל", "מיאמי מחלק מוסר", "הנסיך המדליק מבל אייר", "אגדות מעולם המסתורין", "שנות הקסם", "מהדורה מוקדמת" ו"העוקץ".
ג'יימס פישר טרוטר היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיסיסיפי.
טרוטר נולד ב־5 בנובמבר 1802 במחוז ברונסוויק שבווירג'יניה.
הוא עבר למזרח טנסי, למד בבתי ספר פרטיים ולמד משפטים, ובשנת 1820 הוסמך כעורך דין.
בשנת 1823 החל לעסוק בעריכת דין בעיר המילטון שבמיסיסיפי.
בין השנים 1827–1829 כיהן כחבר בית הנבחרים של מיסיסיפי, ולאחר מכן כחבר הסנאט של מיסיסיפי בין השנים 1829–1833. בשנת 1833 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי של מיסיסיפי.
מאוחר יותר מונה לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, כדי למלא את מקומו של הסנאטור המתפטר ג'ון בלאק.
הוא כיהן בתפקידו מ־22 בינואר עד 10 ביולי 1838, אז התפטר.
בין השנים 1839–1842 כיהן טרוטר כשופט בבית המשפט העליון של מיסיסיפי, לאחר שמונה למלא את מקומו של השופט דניאל וו.
בשנת 1839 נבחר לקדנציה מלאה בת שש שנים, אך התפטר ב־1842 ועבר לעיר הולי ספרינגס, שם חזר לעסוק בעריכת דין.
בין השנים 1855–1857 שירת כסגן הקנצלר של המחוז הצפוני של מיסיסיפי, ובין 1860–1862 היה פרופסור למשפטים באוניברסיטת מיסיסיפי.
בשנת 1866 מונה שוב לשופט בבית המשפט המחוזי, וכיהן עד מותו באותה שנה.
טרוטר נפטר ב־9 במרץ 1866 בעיר הולי ספרינגס שבמיסיסיפי, ונקבר בבית העלמין הילקרסט.
ג'יימס קימבל ורדמן היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת מיסיסיפי.
הוא השתייך למפלגה הדמוקרטית, כיהן כמושל מיסיסיפי בין השנים 1904–1908, ולאחר מכן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מיסיסיפי בשנים 1913–1919.
הוא נודע בכינוי "הצ'יף הלבן הגדול", וזכה לתמיכה ציבורית רחבה בשל עמדותיו הפופוליסטיות והתומכות בעליונות הלבנה.
ורדמן הצהיר בגלוי: "אם יהיה צורך, כל כושי במדינה ייתלה; כך ייעשה כדי לשמור על עליונות הגזע הלבן."
ורדמן ייצג קו פופוליסטי שמאלי־כלכלי, שהתנגד לבנקים, למסילות הברזל ולמכסים, ותמך ברפורמות "פרוגרסיביות".
בכך משך אליו את תמיכתם של לבנים עניים, חקלאים קטנים ופועלי מפעלים.
תקופת כהונתו כמושל מיסיסיפי התאפיינה ברגולציה של תאגידים, חקיקת חוקי עבודה לילדים, הפרדה גזעית בתחבורה הציבורית, ביטול חינוך לשחורים – והגנה פומבית על מעשי לינץ'.
לאחר שסיים את כהונתו כמושל, הביס את הסנאטור הדמוקרטי המכהן לירוי פרסי, בן לאצולת בעלי המטעים, בבחירות המקדימות של 1912, ונבחר לסנאט ללא מתחרים בבחירות הכלליות.
ורדמן נולד ב-26 ביולי 1861 במחוז ג'קסון שבטקסס, בזמן שהאזור היה בשליטת הקונפדרציה – עובדה שנהג להזכיר בגאווה.
הוא עבר למיסיסיפי, למד משפטים והוסמך לעריכת דין.
בן דודו ושותפו הפוליטי היה הסנאטור הרננדו מאני.
הוא השתקע בעיר גרינווד, שם שימש כעורך העיתון The Greenwood Commonwealth.
ורדמן נבחר לבית הנבחרים של מיסיסיפי מטעם המפלגה הדמוקרטית בשנים 1890–1896, וב־1894 כיהן כיושב ראש הבית.
הוא נודע ביכולתו לפנות אל הלבנים הכפריים הפשוטים.
באותה תקופה, הדמוקרטים במיסיסיפי חתרו לבסס את שליטתם באמצעות דיכוי ההצבעה של שחורים, וב־1890 אישרו חוקה חדשה שכללה מסי הצבעה ומבחני אוריינות, שהובילו לשלילת זכות ההצבעה מרוב השחורים.
ורדמן הסביר את מטרת החוקה בגלוי:
במלחמת ארצות הברית–ספרד שירת ורדמן כקצין בדרגת מייג'ור בצבא ארצות הברית ושהה בפוארטו ריקו.
ורדמן התמודד פעמיים ללא הצלחה בבחירות המקדימות למשרת המושל בשנים 1895 ו־1899. אולם בשנת 1903 זכה בפריימריז ובבחירות הכלליות, וכיהן כמושל מ־1904 עד 1908. בבחירות הכריז:
בדצמבר 1906 נסע ורדמן לעיירה סקובה במחוז קמפר, שם פרצו מהומות דמים בין לבנים לשחורים.
הוא הגיע עם המשמר הלאומי כדי להשיב את הסדר; במהלך האירועים נהרגו שני לבנים ו־13 שחורים.
האירוע סוקר בעיתוני ארצות הברית, בהם "הניו יורק טיימס".
במהלך כהונתו הזעיק ורדמן את המשמר הלאומי 11 פעמים כדי למנוע לינצ'ים.
עד שנת 1910, תומכיו – בעיקר חקלאים ופועלים לבנים עניים – כינו עצמם בגאווה "רדנקס" ולבשו מטפחות אדומות באסיפות פוליטיות.
ורדמן המשיך לתמוך בלינצ'ים ולהטיף למדיניות גזענית ממסדית.
באותן שנים מיסיסיפי הייתה המדינה שבה התרחשו הכי הרבה מעשי לינץ' בארצות הברית.
לצד הגזענות החריפה, כהונתו כמושל כללה גם מספר רפורמות כלכליות וחברתיות מתקדמות, בעיקר לטובת מעמד העובדים.
בשנת 1912 נבחר ורדמן לסנאט, לאחר שהביס את לירוי פרסי בפריימריז – בבחירות הראשונות שבהן נבחרו סנאטורים בהצבעה ישירה על פי התיקון ה־17 לחוקה.
הוא רץ על מצע שכלל קריאה לביטול התיקונים ה־14 וה־15 לחוקה, שהעניקו זכויות אזרח וזכות הצבעה לשחורים.
בסנאט כיהן בשנים 1913–1919. הוא היה בין שישה סנאטורים בלבד שהתנגדו להכרזת המלחמה על גרמניה במלחמת העולם הראשונה.
בבחירות המקדימות של 1918 הפסיד לפט הריסון.
ב־1922 ניסה להתמודד שוב לסנאט אך הובס בהפרש של כ־9,000 קולות.
במהלך כהונתו קידם ורדמן רפורמות כלכליות פרוגרסיביות, ובהן מיסוי גבוה על בעלי הכנסות גבוהות, בעלות ממשלתית על מכרות פחם, מסילות ברזל, חברות ספנות וקווי טלפון, וכן אשראי לטווח ארוך לחקלאים ופנסיה ממשלתית לקשישים.
ורדמן היה ידוע בנאומיו החריפים והגזעניים.
הוא כינה את הנשיא תאודור רוזוולט "נשוא גאווה קטן, מרושע ובעל ניחוח של מיזוג גזעים עם כושים".
וושינגטון, נשיא אוניברסיטת טסקיגי, סעד עם הנשיא רוזוולט, אמר ורדמן כי "הבית הלבן ספוג כל כך בריח של הכושי עד שהעכברים נמלטו לאורווה."
על זכות ההצבעה לשחורים הצהיר:
ורדמן נישא לאנה ברלסון רובינסון.
ורדמן הבן, מונה בהמשך לחבר מועצת הנגידים של הבנק הפדרלי, וכיהן שם בשנים 1946–1958.
ורדמן נפטר ב־25 ביוני 1930 בבית חולים בברמינגהאם שבאלבמה, בגיל 68.
העיירה ורדמן במיסיסיפי נקראת על שמו, וכן בניין ורדמן באוניברסיטת מיסיסיפי, שנבנה ב־1929. בשנת 2017 הודיעה האוניברסיטה על כוונתה להסיר את שמו מהבניין – אך נכון לנובמבר 2025 הדבר טרם בוצע.
בספרו של ויליאם פוקנר "בעוד אני גוסס" (As I Lay Dying), אחד מבני משפחת באנדרן נקרא על שמו של ורדמן – ביטוי להזדהות עם משפחות לבנות עניות, שהיו הבסיס הפוליטי שלו.
גם ברומן "דגלים באבק" (Flags in the Dust) מוזכר ורדמן פעמיים; שתי הדמויות שמזכירות אותו מביעות הערכה לעמדותיו המוסריות והפוליטיות.
ג'יימס בידל יוסטיס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם לואיזיאנה, וכשגרירו של הנשיא גרובר קליבלנד בצרפת.
יוסטיס נולד ב-27 באוגוסט 1834 בניו אורלינס שבלואיזיאנה, והיה בנם של ג'ורג' יוסטיס (1796–1858) וקלריס (לבית אלן) יוסטיס.
אביו היה עורך דין שכיהן כנשיא בית המשפט העליון של לואיזיאנה.
אחיו, , היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם לואיזיאנה.
יוסטיס למד לימודים קלאסיים, השלים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד בשנת 1854, והוסמך לעריכת דין בשנת 1856.
לאחר שהוסמך לעורך דין, פתח משרד עורכי דין בניו אורלינס.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שירת כקצין משפטי בצבא הקונפדרציה, ולאחריה חזר לעיסוקו בעריכת דין בניו אורלינס.
הוא נבחר לבית הנבחרים של לואיזיאנה לפני תקופת השיקום, והיה חבר בוועדה שנשלחה לוושינגטון כדי לשוחח עם הנשיא אנדרו ג'ונסון על ענייני לואיזיאנה.
בשנת 1872 נבחר שוב לבית הנבחרים של המדינה, ובין השנים 1874–1878 כיהן כחבר הסנאט של לואיזיאנה.
יוסטיס נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית כדי למלא את המושב שהתפנה בתקופת הכהונה שהחלה ב־4 במרץ 1873, לאחר שהסנאט סירב להושיב את המועמדים היריבים ויליאם מקמילן ופינקני בנטון סטיוארט פינצ'בק.
הוא כיהן בסנאט מ־12 בינואר 1876 עד 3 במרץ 1879. לאחר שלא נבחר מחדש, שימש כפרופסור למשפט אזרחי בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טוליין (שנודעה אז כאוניברסיטת לואיזיאנה) בשנים 1877–1884.
בהמשך נבחר בשנית לסנאט וכיהן מ־4 במרץ 1885 עד 3 במרץ 1891. לאחר מכן לא התמודד שוב, והמשיך לעסוק בעריכת דין בוושינגטון הבירה.
הוא סיכם כי אם נגזר על השחורים להישאר במצב נחות, עליהם "לא לפנות עוד לחסדי הממשלה הפדרלית או לסימפתיות של הפילנתרופים הצפוניים", אלא להישען על "אצילות לבם של אזרחיהם הלבנים בדרום שיתייחסו אליהם בצדק ובנדיבות הראויים למצבם המצער".
מאמר זה עורר תגובות נמרצות מצד תומכי זכויות האזרח, בהם הסופר ג'ורג' וושינגטון קייבל, השופט והסופר אלביון טורג'י, והכומר אטיקוס גרין הייווד.
בין השנים 1893–1897 כיהן כשגריר ארצות הברית בצרפת (בתואר הרשמי "שגריר מיופה כוח ונציג מיוחד"), ולאחר מכן השתקע בניו יורק.
ג'יימס בידל יוסטיס נפטר בניופורט שברוד איילנד, ב־9 בספטמבר 1899, ונקבר בבית העלמין קייב היל בלואיוויל, קנטקי.
יוסטיס נישא בשנת 1856 לאלן באקנר (1836–1895), בתם של הנרי סאליבן באקנר, סוחר כותנה עשיר ואשתו קתרין (לבית אלן).
אלן הייתה דודתו של מורטימר באקנר, נשיא ויושב ראש חברת New York Trust Company.
דרך בתו סלסטין, היה סבו של הדיפלומט (1904–1974), שכיהן כשגריר ארצות הברית בברית המועצות, בפיליפינים ובצרפת.
ג'יימס טרנר היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כמושל קרוליינה הצפונית ה-12 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הצפונית.
ג'יימס טרנר נולד ב-20 בדצמבר 1766 במחוז סאות'המפטון שבמושבת וירג'יניה.
בשנת 1770 עברה משפחתו לפרובינציית קרוליינה הצפונית.
הוא גדל במשפחת חקלאים ושירת במיליציה של קרוליינה הצפונית במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית בשנת 1780, תחת פיקודו של נתנאל גרין לצד נתניאל מייקון, עמיתו לחיים ולפוליטיקה.
בשנת 1798 נבחר טרנר לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, וכיהן בו בין 1799 ל-1800. לאחר מכן כיהן בסנאט של צפון קרוליינה בין 1801 ל-1802.
בשנת 1802 נבחר ג'ון בפטיסט אש כמושל על ידי בית המחוקקים של המדינה, אך מת לפני שנכנס לתפקידו.
טרנר נבחר במקומו והושבע ב-5 בדצמבר 1802. הוא כיהן במלוא המגבלה החוקתית של שלוש קדנציות של שנה אחת כל אחת.
לאחר סיום כהונתו כמושל נבחר טרנר לסנאט של ארצות הברית.
טרנר כיהן בסנאט במשך 11 שנים, נבחר מחדש בשנת 1811, והתפטר בשנת 1816 בשל בעיות בריאות.
במהלך כהונתו תמך בממשלו של ג'יימס מדיסון במהלך מלחמת 1812. בסביבות 1805 הציע לסנאט חוק האוסר על יבוא עבדים.
טרנר נישא שלוש פעמים: למריאן אנדרסון ב-1793 (נולדו להם ארבעה ילדים), לאן קוקרן ב-1802 (ללא ילדים), ולאליזבת ג'ונסטון ב-1810 (נולדו להם שני ילדים).
טרנר נפטר ב-15 בינואר 1824 ונקבר במטעו "בלומסברי" שבמחוז וורן.
בנו כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בין 1827 ל-1829.
ג'יימס טאונסנד היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת ניו יורק.
בשנת 1776 שימש כציר בקונגרסים הפרובינציאליים השלישי והרביעי של ניו יורק.
הוא כיהן כחבר האספה המדינתית של ניו יורק בשנים 1784–1785, 1786 ו־1787. באפריל 1790 נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס השני, אך נפטר כחודש לאחר מכן, ב-24 במאי 1790 ביריחו, אז בקווינס וכיום במחוז נסאו, ניו יורק, לפני תחילת כהונתו.
ג'יימס מדיסון הבן היה פוליטיקאי אמריקאי, מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
כיהן כנשיא הרביעי של ארצות הברית בשנים 1809–1817 ונחשב לאבי חוקתה.
מדיסון היה חבר בבית הנבחרים של וירג'יניה וחבר בקונגרס הקונטיננטלי לפני כינוס ועידת החוקה.
לאחר הוועידה, הפך למנהיג התנועה לאישור החוקה, במדינתו וירג'יניה ובכל ארצות הברית.
יחד עם אלכסנדר המילטון וג'ון ג'יי כתב את כתבי הפדרליסט, שנחשבו לחיבור החשוב ביותר שהגן על החוקה.
עמדותיו הפוליטיות השתנו במהלך חייו.
בעת ניסוח החוקה, תמך בממשל מרכזי חזק, אולם לאחר מכן תמך בממשל מקומי חזק ומאוחר יותר בחייו נקט גישת ביניים.
ב-1789, הנהיג את בית הנבחרים של ארצות הברית והיה זה שניסח את עשרת התיקונים הראשונים לחוקה ולכן נחשב גם כאבי מגילת הזכויות של ארצות הברית.
בתור מזכיר המדינה במהלך כהונתו של ג'פרסון כנשיא (1801–1809), פיקח על העסקה בה נרכש שטח מדינת לואיזיאנה מצרפת, שהכפיל את שטחה של המדינה.
לאחר מכן ירש את ג'פרסון כנשיא ב-1809 ונבחר שוב ב-1813. כהונתו נודעה כתקופה של שגשוג, אף שמלחמת 1812 מול הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד הייתה אסון מנהלי, כיוון שלארצות הברית לא היו צבא חזק ומערכת פיננסית.
מדיסון נולד במחוז המלך ג'ורג' בווירג'יניה, ב-16 במרץ 1751 (5 במרץ לפי הלוח היוליאני).
הוריו, קולונל ג'יימס מדיסון ואלינור רוז קונוואי, היו בעלי מטע טבק משגשג במחוז אורנג' בווירג'יניה, שם בילה את ילדותו.
מדיסון היה הבכור מבין שנים עשר ילדים - שמונה בנים וארבע בנות.
שלושה מאחיו מתו כתינוקות, כולל אחד שמת בלידתו.
בקיץ 1775 מתו אחותו ואחיו מדיזנטריה.
הוריו של מדיסון היו בעלי עבדים והחזיקו באחוזה בשם מונטפילייר.
בין גיל אחת עשרה לשש עשרה, למד אצל מורה פרטי, מתמטיקה, גאוגרפיה, שפות קלאסיות ומודרניות.
מדיסון הצטיין במיוחד בלימודי לטינית.
בגיל שש עשרה חזר לאחוזה והחל ללמוד אצל כומר כהכנה לקולג'.
בניגוד לרוב תושבי וירג'יניה, לא למד בקולג' ויליאם ומרי, כיוון שחשש שהאקלים שם יפגע בבריאותו.
ב-1769 התחיל את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון (שנקראה אז "קולג' ניו ג'רזי"), וסיים את לימודיו, שהיו אמורים להימשך 4 שנים, בשנתיים בלבד, אך התיש את עצמו בתהליך.
הוא למד לטינית קלאסית, יוונית עתיקה, מדע, גאוגרפיה, מתמטיקה, רטוריקה ופילוסופיה.
לאחר שסיים את לימודיו, נשאר בפרינסטון כדי ללמוד מחשבה מדינית ואת השפה העברית.
מדיסון חזר אל מונטפילייר בקיץ 1772. מדיסון היה הנשיא האמריקאי היחיד שדיבר עברית באופן שוטף.
בנוסף, למד משפטים, עקב העניין שגילה במדיניות ציבורית.
בגובה 1.63 מטרים, ומשקל 45 קילוגרמים, היה לנשיא האמריקאי הזעיר ביותר.
אף על פי שלמד אצל כומר פרסביטריאני, מדיסון תמך בדאיזם.
כאדם בוגר לא עסק במיוחד בדת.
שירות צבאי וראשית הקריירה הפוליטית
לאחר סיום לימודיו, החל מדיסון להתעניין במערכת היחסים בין המושבות האמריקניות ובריטניה, שהחלה לתסוס בגלל המיסוי הבריטי.
ב-1774 הצטרף לקבוצה מהפכנית שפיקחה על המיליציה המקומית.
באוקטובר 1775 מונה לקולונל המיליציה המחוזית, אף על פי שלא לחם בגלל סיבות בריאותיות.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית, כיהן מדיסון במועצה המחוקקת של וירג'יניה (1776–1779), והתמנה לעוזרו של תומאס ג'פרסון.
הוא חזה בהוצאות להורג של כמרים שהטיפו ללא אישור מטעם הכנסייה האנגליקנית.
בתגובה החל לקדם חוקים לחופש דת בווירג'יניה, חוקים שיכנסו בעתיד לחוקה ולמגילת הזכויות.
מדיסון הפך לדמות משמעותית בפוליטיקה של מדינת וירג'יניה, ועזר לג'פרסון לנסח את הצהרת חופש הדת של המדינה, שעברה ב-1786. ההצהרה הגבילה את הכנסייה האנגליקנית וביטלה את כוחה של המדינה בנושאים דתיים.
הוא סירב להטיל מיסים על אזרחים לטובת מימון מוסדות דתיים.
בתור הציר הצעיר ביותר בקונגרס הקונטיננטלי (1780-1783), נחשב למחוקק פורה ולמומחה ביצירת קואליציות.
הוא תמך במסירת הטריטוריות הצפון מערביות של וירג'יניה (שכוללות את מרבית שטחן של אוהיו, קנטקי, וטנסי של היום) לידי הקונגרס, ויצירת הטריטוריה הצפון-מערבית ב-1783 בה נוצרו מדינות חדשות.
מצפון לנהר אוהיו בוטלה העבדות, אולם העבדות לא בוטלה לעבדים שכבר היו בבעלות מתיישבים באזור.
מדיסון נבחר בפעם השנייה לבית הנבחרים של וירג'יניה, בין 1784 ל-1786. בשנותיו האחרונות בבית, הוא החל להרגיש תסכול כלפי דמוקרטיה ישירה מדי.
הוא חש שהצירים החלו לתמוך באינטרסים מגזריים ולא באינטרסים לאומיים.
הוא בעיקר התנגד לחוק שמנע חסינות דיפלומטית לשגרירים זרים, ולחוק שהוביל להכנסת כסף מנייר למחזור.
הוא חשב שעל הצירים לפעול למען המדינה בלבד, אפילו אם יפגעו בבוחריהם.
הוא ואחרים (כוושינגטון) הרגישו שהידרדרות חברתית מתחילה להתרחש לאחר המהפכה - למשל, מרד שייז.
תקנון הקונפדרציה קבע שארצות הברית היא איגוד של מדינות ריבוניות עם ממשל מרכזי חלש.
לאחר המלחמה המודל נחשב לבלתי מוצלח.
לקונגרס לא הייתה היכולת להטיל מיסים ולשלם חובות מימי המהפכה, דבר שהדאיג את וושינגטון, מדיסון ואת אלכסנדר המילטון שחששו מפשיטת רגל לאומית ומפילוג.
מדיסון טען שהמשבר הוביל לשעה להחליט האם הניסוי האמריקני יהפוך לדוגמה רפובליקנית ברחבי העולם או לכישלון.
ב-1787 הוביל לכינוס ועידה לאומית.
הוא שכנע את וושינגטון להגיע לוועידה כדי לאפשר אחדות.
הוא עבר על ארגזי ספרים שג'פרסון שלח לו מצרפת בנוגע לסוגי ממשל שונים.
מדיסון הגיש תוכנית שנודעה כ"תוכנית וירג'יניה" והפכה לבסיס לחוקה.
אף על פי שהיא שונתה רבות, היותה הבסיס לחוקה גרם לכך שמדיסון נחשב בעיני רבים ל"אבי החוקה" האמריקנית.
במהלך הוועידה, נאם מדיסון מאתיים נאומים שהתקבלו בתשואות בקרב הצירים.
כתביו על הוועידה הן התיעוד הטוב ביותר שהשתמר לגבי הלך החשיבה בה.
תוכניתו של מדיסון לא הייתה חדשנית, היא התבססה על הממשל הבריטי והייתה בשימוש באמריקה מאז 1776. האלמנטים השנויים במחלוקת שבתוכנית בוטלו.
מדיסון קרא לממשל מרכזי חזק, בעל שני בתי מחוקקים.
כשעלה נושא ייצוגן של המדינות השונות, היה מהתומכים הבולטים בייצוג לפי גודל האוכלוסייה.
הוא האמין שהבעיה הייתה במועצות המחוקקות של המדינות, ושיש לרסן אותן.
מדיסון רצה להעביר את הריבונות לממשל המרכזי, ואילו אחרים רצו רק לתקן את תקנון הקונפדרציה.
רוב הצירים התנגדו לשינוי קיצוני במעמד המדינות.
המחלוקות היו לגבי ריבונות המדינות מול הממשל, מה שהוביל לריבונות משותפת בין הממשל המרכזי והמקומי.
לאחר הוועידה החוקתית, התחולל עימות בנוגע לאשרור החוקה.
כל מדינה נאלצה לכנס ועידה מיוחדת שתכריע האם היא מסכימה לחוקה.
כדי לגרום לתמיכה באישור החוקה על ידי מדינת ניו יורק, כתב יחד עם אלכסנדר המילטון וג'ון ג'יי את מסמכי הפדרליסט, סדרת מאמרי פרשנות והסברים על החוקה החדשה.
ג'ון ג'יי חלה לאחר כתיבת חמישה מאמרים, אולם מדיסון כתב עשרים ותשעה מאמרים והמילטון חמישים ואחד.
הם פורסמו כספר והפכו לתמיכה הבולטת ביותר בחוקה החדשה.
הפסקה המפורסמת ביותר שכתב מופיעה במאמר ה-51:
"אם בני אדם היו מלאכים, שום חוקה לא הייתה נחוצה.
אם מלאכים היו מושלים, שום פיקוח חיצוני או פנימי על הממשל לא היה דרוש.
ביצירת ממשלה שמנהלת בני אדם על ידי בני אדם, כאן מצוי הקושי הגדול.
עליך תחילה ליצור ממשלה שתוכל לשלוט בנשלטים, ובאותו הזמן לדאוג שתשלוט בעצמה".
היה ידוע שאם וירג'יניה, המדינה המאוכלסת ביותר דאז, לא תאשרר את החוקה, הממשל המרכזי לא יצליח.
ב-2 ביוני 1788, כשהחלה הוועידה בווירג'יניה בנוגע לחוקה, אמנם תשע מדינות כבר אשררו את החוקה, אך ניו יורק, מעוז האנטי-פדרליזם והמדינה השנייה בגודלה, לא הייתה מוכנה לאשרר את החוקה ללא וירג'יניה.
בנוסף, ג'ורג' וושינגטון היה מווירג'יניה, והימנעות מאשרור החוקה הייתה מונעת ממנו לשרת כנשיא.
הצירים מווירג'יניה האמינו שהיבחרו של וושינגטון היה תנאי לקבלת החוקה החדשה.
רוב הצירים האמינו שתושבי וירג'יניה התנגדו לחוקה.
מדיסון לא רצה להתערב בנושא, אולם נאלץ להתערב כשהמצב נראה היה חמור.
בקרב המדינות הייתה התנגדות לייצירת ממשל מרכזי חזק, ולכן אשרור החוקה היה קשה ומורכב.לאשרר אם זאת תיתפס כלוקחת סמכויות מהמדינות.
מדיסון, שלא היה נואם ציבורי מוצלח, נאם בוועידה של וירג'יניה לטובת החוקה, בטענה שהממשל יהיה מוגבל ושיהיו לו סמכויות מוגדרות כמו כן הבטיח העברת מגילת זכויות שתגביל את כוחה של הממשלה.
מדיסון הצליח לשכנע נכבדים לתמוך באשרור החוקה.
הוצע שלפני אשרור החוקה, תוגש למדינות רשימה של זכויותיהן.
לבסוף ההחלטה נפלה, והוחלט לאשרר את החוקה ב-28 ביוני.
בנוגע לנושא העבדות, אמר מדיסון שהשחורים הם "גזע חסר מזל" ושהאמין בטבעם האנושי.
מדיסון הציע פשרה כך שהעבדים יחשבו לשלוש חמישיות מאזרח רגיל בנוגע לייצוג בקונגרס.
הוא האמין שהממשלה ובעלי העבדים יגנו עליהם.
מדיסון כונה עוד בחייו "אבי החוקה", אולם הוא עצמו סירב לכך בטענה שהחוקה לא הייתה יציר מוחו בלבד, אלא תוצר של רבים.
לאחר אישור החוקה היה מדיסון לחבר בית הנבחרים מטעם מדינת וירג'יניה.
הוא רצה להיבחר בתחילה כסנאטור, אולם מתנגדיו רצו למנוע ממנו קידום.
מדיסון התמודד על המושב שלו מול עוד נשיא לעתיד, ג'יימס מונרו, אולם ניצח אותו והפך למנהיג חשוב בקונגרס.
הרעיון למגילת זכויות הוצע בסוף הוועידה החוקתית, אולם הצירים חשבו שההליך לא נחוץ.
מתנגדי הפדרליזם הצביעו על המחסור במגילת הזכויות כסיבה להתנגדות לחוקה החדשה.
אף מדינה לא התנתה את אשרור החוקה במגילת זכויות, אולם כמה מדינות רצו בכך.
גם לאחר אשרור החוקה המדינות דרשו זאת.
מדיסון התנגד למגילת זכויות ספציפיות מכמה סיבות: הוא חשב שהצעד אינו נחוץ, כיוון שמטרתה להגן מפני כוחות שלא הוענקו לממשל המרכזי.
הוא גם ידע שאישור זכויות מסוימות יוביל לכך שזכויות אחרות יעדרו מהמגילה.
בנוסף, מגילות זכויות מקומיות לא הצליחו לחסום את כוחה של הממשלה.
אף על פי שמעטים רצו לדון במגילת זכויות, לחץ מדיסון על הנושא.
הקונגרס רצה לחכות עד להקמת הממשלה החדשה לפני תיקון החוקה.
למרות זאת, חשש מדיסון מפילוג בנושא החוקה.
הוא האמין שהחוקה לא הגנה על הממשל באופן מספק, ושיש לתקן אותה.
היה זה הוא שהציע בהצלחה את עשרת התיקונים הראשונים לחוקה, הידועים בשם מגילת הזכויות, בהתבסס על עבודתו המוקדמת של ג'ורג' מייסון.
מדיסון תמך בתוקף בזכותם של האמריקנים למשפט בפני חבר מושבעים.
הוא הגיש בתחילה תיקון לחוקה שהבטיח לכל אזרח זכות למשפט מול חבר מושבעים במשפט אזרחי.
כשהתיקון נפל, הוא הגיש אל מגילת הזכויות את הזכות למשפט אזרחי בפני חבר מושבעים, בתור התיקון השביעי לחוקת ארצות הברית.
ביוני 1789, טען שסוג זה של משפט יבטיח את חירותם של האזרחים.
הסנאט שינה במקצת את התיקונים והגיש שנים עשר תיקונים לחוקה.
הצעתו של מדיסון להחיל חלקים ממגילת הזכויות על המדינות ועל הממשל המרכזי בוטלו.
ועדה מיוחדת הגישה ב-24 בספטמבר 1789 שנים עשר סעיפים, שאושרו למחרת היום.
הסעיפים השלישי עד השנים עשר אושרו כתיקונים לחוקה ב-15 בדצמבר 1791 והפכו למגילת הזכויות.
הסעיף השני הפך לחלק מהחוקה רק ב-1992, בתור התיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית.
הסעיף הראשון עדיין ניצב להחלטת המדינות - זהו סעיף שקובע את שינוי יחסי הכוחות בבית הנבחרים.
כשבריטניה וצרפת יצאו למלחמה ב-1793, ניצבה ארצות הברית באמצע.
הסכם הסחר עם צרפת מ-1778 עדיין היה תקף, ורוב הסחר של המדינה היה עם בריטניה.
ב-1794 התקרבה מלחמה מול הבריטים, שהחרימו ספינות אמריקניות שסחרו עם מושבות צרפתיות.
מדיסון האמין שארצות הברית חזקה יותר מבריטניה ושמלחמת סחר איתה תצליח ותבטיח עצמאות מלאה.
מדיסון טען שהמושבות הבריטיות זקוקות למזון אמריקני, בניגוד לאמריקנים שיכלו לספק את צורכיהם בעצמם.
וושינגטון סירב לכך ושמר על יחסי סחר ידידותיים עם בריטניה בעזרת הסכם ג'יי של 1794. מדיסון לחם בהסכם - וכך הוביל ליצירת מפלגות.
הוא נכשל בסנאט ובבית הנבחרים, וההסכם הוביל לעשור של סחר משגשג עם בריטניה (ולכעס צרפתי שהוביל למלחמה בלתי רשמית).
המאפיין העיקרי של כהונתו של מדיסון בקונגרס היה רצונו להגביל את כוחה של הממשלה הפדרלית למען סמכויותיהן של המדינות הנפרדות.
בארצות הברית, הבוחרים נחלקו בנושאים רבים, והדבר הוביל ליצירתן של שתי המפלגות הראשונות בארצות הברית: הפדרליסטים, שתמכו בהמילטון והאמינו בממשל מרכזי חזק, והדמוקרטים-רפובליקנים, שתמכו בג'פרסון, והאמינו בממשל מרכזי מוגבל.
לאחר אשרור החוקה ויצירת הקבינט הראשון, החלו שתי המפלגות להתארגן.
תומכיו של אלכסנדר המילטון תמכו בחיזוק הממשל המרכזי, ומתנגדיו תמכו בזכויות למדינות ובממשל מקומי.
כמזכיר האוצר, הקים המילטון מוסדות רבים כבנק הראשון של ארצות הברית.
מדיסון ניסה לחסום את הבנק ללא הצלחה, בטענה שהחוקה לא הרשתה לממשלה ליצור את הבנק.
המילטון טען שג'פרסון ומדיסון עוינים אותו.
ב-1798, תחת הנשיא ג'ון אדמס, החלו ארצות הברית וצרפת להילחם, במה שכונתה המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת, שכללה מלחמה ימית וקרבות על נתיבי מסחר.
הפדרליסטים יצרו צבא והעבירו את חוקי הזרים וההסתה, שכוונו כנגד פליטים צרפתים שהיו מעורבים בפוליטיקה וכנגד עורכי עיתונים רפובליקנים.
הם כתבו את החלטות וירג'יניה וקנטקי, שטענו שהחוקים היו לא חוקתיים, ושהמדינות יכולות וצריכות לחוקק חוקים כנגדם.
ההחלטות לא היו אהודות, כיוון שקראו להפרת החוק הפדרלי.
ג'פרסון דרש מהמדינות לפרוש אם הדבר יהיה נחוץ, אף על פי שמדיסון התנגד לכך.
עמדתו של מדיסון הייתה שינוי גדול מתקופתו ככותב החוקה, כשטען שעל חוקי הממשלה להיות עליונים על חוקי המדינות.
רק ב-1812, לאחר המלחמה והחולשה הממשלתית במהלכה, הבין מדיסון את הצורך בממשל מרכזי חזק.
באותה התקופה החל לתמוך בבנק לאומי, בצי חזק ובצבא קבע.
מדיסון ביקש להימנע מממשלה בסגנון האירופאי, ותמיד חשב שחרם על בריטניה היה מצליח.
מדיסון התחתן לראשונה בגיל 43, ב-15 בספטמבר 1794. הוא נישא לדולי פיין טוד, אלמנה בת עשרים ושש.
מדיסון אימץ את ילדה, ג'ון פיין, לאחר הנישואין.
דולי נולדה ב-20 במאי 1768, למשפחת קווייקרים מקרולינה הצפונית.
אחותה לוסי נישאה לאחיינו של ג'ורג' וושינגטון.
כחבר קונגרס, פגש מדיסון את דולי באירועים חברתיים בפילדלפיה, עיר הבירה דאז.
היא חיה שם עם בעלה.
במאי 1794, ביקש מדיסון מחברם המשותף, ארון בר, לארגן פגישה.
באוגוסט, היא הסכימה להתחתן אתו.
היא הוצאה מקהילתה בעקבות נישואין למדיסון, שלא היה קווייקר.
בנוסף, ב-1794, נבחר מדיסון לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
דולי מדיסון השתמשה בכישוריה החברתיים בוושינגטון, כשג'יימס היה מזכיר המדינה.
כשהבית הלבן היה בשיפוצים, היא ייעצה בנוגע לריהוט הבית וסייעה לתומאס ג'פרסון האלמן בטקסים.
כשבעלה הפך לנשיא, היא יצרה את תפקיד הגברת הראשונה, וקידמה את בעלה בעזרת כישוריה.
אביו של מדיסון מת ב-1801 ולאחר שכבר ניהל את נכסי אביו מ-1780 ירש מדיסון את מטע מונטפילייר ואת 108 עבדיו של אביו.
כשהחל ג'פרסון את כהונתו כנשיא ב-1801, הוא מינה את מדיסון לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית.
בתחילת כהונתו, עמד מול בית המשפט בפסק דין מרבורי נגד מדיסון, שקבע את עקרון הביקורת השיפוטית והדרישה שכל חוק שמתקבל בקונגרס חייב לעלות בקנה אחד עם החוקה.
הנושא המרכזי שעמד על הפרק היה השמירה על הנייטרליות בזמן המלחמות הנפוליאוניות.
רוב אירופה הייתה במלחמה, בהתחלה בין צרפת ואוסטריה.
לאחר קרב אוסטרליץ ב-1805, בו צרפת ניצחה בקלות את אוסטריה, בריטניה הצטרפה למלחמה.
מעט לפני היבחרו של ג'פרסון, נפוליאון הפך לשליט צרפת, ולאחר מרד העבדים בהאיטי שלח כ-20,000 חיילים להחזיר את העבדות לאי, כדי להגדיל את הכנסות צרפת ממכירת קני סוכר.
המלחמה השתבשה, ונפוליאון העדיף, במקום להתרכז בשטחים מחוץ למדינה, למכור את לואיזיאנה למדיסון ולג'פרסון ב-1803. הצרפתים נסוגו מהאיטי, שהפכה ב-1804 לרפובליקה השנייה בחצי הכדור המערבי.
רבים טענו שמדיסון וג'פרסון עקפו את החוקה כשרכשו את לואיזיאנה.
ג'פרסון ניסה לתקן את החוקה כדי לאפשר את הרכישה, אולם מפאת קוצר הזמן לא הצליח.
הסנאט אישר את ההסכם במהירות.
בית הנבחרים אשרר את ההסכם גם הוא.
במהלך המלחמות באירופה, מדיסון ניסה לשמור על נייטרליות, והתעקש על זכויותיה של ארצות הברית כמדינה נייטרלית.
הבריטים והצרפתים לא כיבדו את הנייטרליות האמריקנית, והמצב החמיר בכהונתו השנייה של ג'פרסון.
לאחר ניצחונו של נפוליאון באוסטרליץ, הוא הטיל מצור על בריטניה וניסה להכריע אותה.
מדיסון וג'פרסון החרימו את הסחר עם בריטניה וצרפת.
החרם נכשל וגרם למחאה פדרליסטית, שהובילה לביטול החרם.
כשכהונתו השנייה של ג'פרסון הסתיימה, מדיסון נבחר בידי המפלגה להיות המועמד לנשיאות.
הוא ניצח את ג'יימס מונרו, יורשו בתפקיד הנשיא, כדי להיות המועמד.
כיוון שהמפלגה הפדרליסטית כבר הייתה לא רלוונטית מחוץ לניו-אינגלנד, מדיסון זכה ברוב גדול בבחירות לנשיאות מול צ'ארלס קוטסוורת' פינקני.
לאחר שנכנס לתפקיד ב-1809, למדיסון היה קושי במינוי אלברט גלטין לתפקיד מזכיר המדינה, ולכן שמר עליו בתפקיד מזכיר האוצר.
גלטין השווייצרי היה היועץ המרכזי של מדיסון, איש סודו וקובע המדיניות שלו.
מדיסון מינה את רוברט סמית' לתפקיד מזכיר המדינה, ולתפקיד מזכיר הצי את פול המילטון.
הקבינט שלו הורכב מפשרות פוליטיות.
כשנכנס לתפקיד לממשלה היה עודף תקציבי של 9.5 מיליון דולרים, וב-1810 החוב הממשלתי פחת והמסים ירדו.
מדיסון נלחם כדי להמשיך במדיניות ג'פרסון - בעיקר לשנות את המדיניות הפדרליסטית מתקופת וושינגטון ואדמס.
אחד מהעניינים החשובים שעסק בהם היה הבנק הראשון של ארצות הברית.
לאחר הקמתו ב-1791, תקופת עשרים השנים שהוקצבה לו עמדה לפוג.
בעוד שגלטין טען שהבנק היה הכרחי, הקונגרס לא הצליח לאשר אותו מחדש.
היעדרו של בנק מרכזי הקשה על מימון המלחמה עם בריטניה, ולכן הקונגרס העביר ב-1814 חוק שהקים בנק מרכזי שני.
ב-1816, הקונגרס ניסה להעביר עוד חוק, ולאחר שמדיסון הבין את נחיצותו, הוא חתם על החוק ואישר הקמת בנק מרכזי שני.
ב-1809 המפלגה הפדרליסטית כבר לא הייתה משמעותית.
אנשים שהיו חברים בה, כג'ון קווינסי אדמס, שהפך לשגריר של מדיסון ברוסיה, הצטרפו למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
אף על פי שהמפלגה הייתה המפלגה היחידה, היא סבלה מפילוג קשה בתוכה, שיצר את המפלגות לעתיד.
כשהמלחמה מול בריטניה התחילה להתקרב, תומכי ומתנגדי המפלגה יצרו שדולות בקונגרס.
תומכי המלחמה הובלו בידי הנרי קליי, יושב ראש בית הנבחרים.
כשהמלחמה פרצה, קליי הוביל את הקו הלוחמני אף יותר ממדיסון.
נפוליאון ניצח בקרב אוסטרליץ ב-1805, ואירופה נשארה שלווה בשנים הבאות.
הקונגרס ביטל את החרם של ג'פרסון קצת לפני כניסתו של מדיסון לתפקיד.
המדיניות הנייטרלית של ארצות הברית הרשתה לה לסחור עם צרפת ועם בריטניה, כל עוד ההגבלות על משלוחי ספינות יבוטלו.
מדיסון ניסה לשאת ולתת עם בריטניה באפריל, אולם באוגוסט 1809, היחסים עם בריטניה הידרדרו.
מדיסון התנגד לקריאה למלחמה, כיוון שלטענתו, המלחמה הייתה אויב לחירות הציבור.
הוא התנגד לצבא, למיסים ולחוב שיבוא בעקבות המלחמה, וטען שאף מדינה לא תוכל לשמור על חירותה במהלך מלחמה ממושכת.
לאחר שהשגריר הבריטי העליב את מדיסון, מדיסון סילק אותו ממחלקת המדינה.
בנובמבר 1809, הוא נאם לראשונה את נאום מצב האומה, וביקש מהקונגרס עצה וחלופות למשבר הסחר האמריקני-בריטי, כשהוא מזהיר מפני מלחמה.
באביב 1810, מדיסון ביקש מהקונגרס לתגבר את הצבא ואת הצי.
הכלכלה האמריקנית כבר התחילה להתאושש בתקופתו של מדיסון כתוצאה מהשלום האירופאי.
לקראת היבחרו מחדש, מלחמת חצי האי התחילה בספרד, ובאותו הזמן, נפוליאון פלש לרוסיה, כשאירופה שוב נכנסה למלחמה.
ארצות הברית נכנסה למלחמת 1812, והפכה לחלק מהמלחמות הנפוליאוניות.
נפוליאון ניסה להכריח מדינות אחרות להצטרף לחרם שהטיל על בריטניה.
בתחילה החרם הצליח, אולם פורטוגל סירבה לשתף פעולה, והובילה למלחמת חצי האי.
אחיזתה של ספרד בדרום אמריקה התרופפה.
בריטניה הפכה לכוח המרכזי היחיד באוקיינוס האטלנטי.
בריטניה הגבירה את לחץ הצי שלה על נפוליאון, אולם גם פגעה בספינות אמריקניות.
בריטניה השתמשה בצי כדי למנוע מספינות אמריקניות לסחור עם צרפת, ועוררה את זעם האמריקנים.
ארצות הברית הנייטרלית ראתה בכך הפרת החוק הבינלאומי.
הצי המלכותי פשט על ספינות אמריקניות ואסר את המלחים שלהן.
ארצות הברית גרסה שזאת הייתה פגיעה בריבונותה.
בריטניה גם חימשה שבטים אינדיאניים בצפון-מערב המדינה ועודדה אותם לתקוף מתיישבים, אפילו שב-1783 וב-1794 בריטניה נתנה את השטח לארצות הברית.
האמריקנים קראו ל"מלחמת עצמאות שנייה" כדי להחזיר את הכבוד הלאומי.
הציבור הכועס בחר בקונגרס ניצי במיוחד, שהובל בידי הנרי קליי וג'ון קלהון.
מדיסון ביקש מהקונגרס להכריז על מלחמה, כשהפדרליסטים ואנשי צפון מזרח המדינה (שסבלו מהחרם הכלכלי של ג'פרסון) התנגדו.
מדיסון הצליח להגדיל את הצבא, סיים את בניית האקדמיה הצבאית, הכין תחמושת והרחיב את הצי.
המכשולים הגדולים שלו היו קבינט מפולג, מפלגה עוינת, התנגדות בקונגרס, מושלים שניסו להכשיל אותו וגנרלים לא מתאימים, יחד עם מיליציה שסירבה להילחם מחוץ למדינה שלה.
מדיסון לא זכה לתמיכה מאוחדת.
ניו אינגלנד איימה בפרישה מהאיחוד, הייתה מעורבת בהברחות מקנדה וסירבה לשלוח חיילים.
עוד בעיה הייתה פירוק המערכת שהמילטון והפדרליסטים בנו.
הצבא הוקטן, הבנק המרכזי נסגר, והמסים היו נמוכים.
ג'פרסון ומדיסון לא האמינו בבנקים ובצבאות, ופירוק מערכת המיסוי גרם לכך שלא יכלו לממן את הגיוס המהיר.
כשהמלחמה התחילה, הכוח הצבאי של מדיסון הכיל בעיקר חברי מיליציות לא מאומנים.
הדרג הפיקודי לא פעל טוב - הגנרל בדטרויט נכנע לכוח בריטי קטן יותר ממנו בלי קרב.
גלטין גילה שאי אפשר לממן את המלחמה ללא בנק מרכזי, וללא תמיכה מצפון מזרח המדינה.
מדיסון האמין שארצות הברית תוכל לכבוש את קנדה ולעצור את אספקת המזון לאינדיאנים במערב, ושיוכל לכפות הסכם לאחר מכן.
אולם הפלישה של ארצות הברית נכשלה.
מדיסון האמין שהמיליציות יסכימו לפלוש לקנדה, אולם המושלים מצפון מזרח המדינה סירבו.
הבריטים חימשו את האינדיאנים בצפון מערב המדינה, בעיקר את שבטיו של טקומסה.
לאחר שהפסידו בקרב על ימת אירי ב-1813, הבריטים נאלצו לסגת.
הגנרל ויליאם הנרי הריסון הדביק אותם וניהל קרב על התמז, שבמהלכו השמיד את הצבאות הבריטים והאינדיאנים, הרג את טקומסה, והשמיד את הכוח האינדיאני בכל אזור גרייט לייקס.
מדיסון היה הנשיא היחיד שהוביל את הצבא לקרב כשהיה בתפקיד, אף על פי שקרב פלטסברג ב-1814 לא היה טוב עבור האמריקנים.
הבריטים פשטו על וושינגטון, כשמדיסון הוביל את המיליציה המפורקת שלו.
דולי מדיסון חילצה פריטים יקרים ומסמכים מהבית הלבן מעט לפני שהבריטים שרפו את הבית הלבן, את בניין הקפיטול ועוד בנייני ציבור.
האגדה מספרת, שכאשר הגיעו הבריטים לבית הלבן, הם מצאו את ארוחת הערב של הנשיא ערוכה על השולחן, ועדיין חמה.
ב-1814, אנדרו ג'קסון והריסון השמידו את האיומים האינדיאניים בדרום ובמערב.
כחלק מהמאמץ המלחמתי, האמריקנים בנו שתים עשרה ספינות מלחמה.
בסוף 1814, מדיסון ומזכיר המדינה, ג'יימס מונרו, ניסו לגייס 40,000 איש.
הבריטים ניסו לכבוש את מבצר פורט מקהנרי, שחלש על דרך הים אל העיר.
ההגנה המוצלחת על המבצר, מול הפצצה של 24 שעות, הובילה את עורך הדין והמשורר החובב פרנסיס סקוט קי שראה את הדגל ממשיך להתנוסס מעל המבצר בבוקר לאחר ליל הפגזה, להתרגש ולהתלהב מן המחזה, ולכתוב את השיר "הדגל זרוע הכוכבים" (The Star-Spangled Banner), שהפך להמנון ארצות הברית.
אנדרו ג'קסון המשיך להילחם בניו אורלינס, אף על פי שהסכם שלום נוסח כבר שבועיים לפני כן (אך עוד לא נחתם).
האמריקנים הצליחו לעצור את הבריטים בניצחון גדול.
הסכם גנט סיים את המלחמה בפברואר 1815, ללא שינויים טריטוריאליים.
אמריקנים רבים הרגישו שניצחו ב"מלחמת העצמאות השנייה".