tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר "מנחת עצמי" (touch-down), שאינו מקנה נקודות לאף קבוצה, הקבוצה המנחיתה (כל עוד היריבה הכניסה את הכדור למנחת) בועטת מאחורי קו 22 המטרים הקרוב למנחת שלה.
בעיטה זו אינה חייבת לעבור 10 מטרים אלא רק את קו 22 המטרים.
רוגבי, על אף אופיו האגרסיבי, מכיל לא מעט חוקים, שגוררים עבירות מסוגים שונים.
יש שלושה סוגים של עונשים:
כלוב - ניתן לקבוצה בשתי סיטואציות עיקריות:
הכדור נופל קדימה בגלל מגע של שחקן.
בחירת עונשין (פנדל) או בעיטה לא-ישירה (Free kick) - ניתנות על מגוון מצבים.
תיקול (Tackle) לא חוקי, כולל נגיעה בשחקן מעל גובה כתפיו (תיקול גבוה / תיקול חורג - High tackle), או כאשר הוא כבר אינו אוחז בכדור (תיקול ריק / תיקול סרק - Late tackle), הפלתו ללא ניסיון לאחוז בו, או השלכתו לפני הגעתו לקרקע (עונש: פנדל).
חסימת שחקן הגנה המנסה להפיל את נושא הכדור (עונש: פנדל).
אי-שחרור הכדור על ידי השחקן שנפל, או הפרעה לשחקן זה לשחרר את הכדור (עונש: פנדל).
נבדל, או הצטרפות לתל או אשכול שלא בכיוון ההתקפה (עונש: פנדל).
נגיעה בכדור באמצעות היד של שחקן בתוך התל (עונש: פנדל).
שחקן שלא עומד על שתי רגליו אינו עוזב את התל (עונש: פנדל).
שחקן התקפה נעזר ביותר משחקן אחד כמדחף (Latcher) על מנת לדחוף את שחקני ההגנה (עונש: פנדל).
גלגול לא-ישר של הכדור למנהרת הכלוב (עונש: בעיטה לא-ישירה), או זריקה לא-ישרה בין טורי החוץ (עונש: פנדל).
קבוצה מתחילה לדחוף את הכלוב לפני שנכנס הכדור (עונש: בעיטה לא-ישירה), או גורמת להתמוטטות הכלוב או האשכול בכוונה, או עוזבת את הכלוב לפני יציאת הכדור (עונש: פנדל).
בזבוז זמן (עונש: בעיטה לא-ישירה) או ויכוח עם השופט (עונש: פנדל).
מנחת עונשין - ניתן כאשר עבירה מנעה משחקן יריב להנחית בסבירות גבוהה.
מעניק לקבוצה היריבה 7 נקודות, ללא צורך בבעיטת המרה.
כאשר השופט מסמן לפנדל או בעיטה לא-ישירה הקבוצה יכולה לבחור:
במקרה שהכדור יצא החוצה, יערך טור חוץ לזכות הקבוצה שלזכותה נשרקה העבירה מנקודת היציאה.
להמשיך לשחק: שחקן יקפיץ או ייגע בכדור ברגלו ויתחיל את המשחק - הקבוצה היריבה חייבת לסגת 10 מטרים לאחור או עד לקו המנחת.
לבעוט לשער, באמצעות מעמד מיוחד או לאחר הטלת הכדור על הרצפה (האפשרות היחידה ברוגבי שביעיות).
כאשר הבעיטה לא-ישירה, ניתן לבעוט באותה הצורה אך לא ניתן להבקיע שער כתוצאה מהבעיטה.
בנוסף, הקבוצה שלזכותה השופט מסמן פנדל רשאית לבחור בכלוב לזכותה.
אם העבירה התבצעה במהלך טור חוץ או בזמן שהכדור יצא החוצה, הקבוצה רשאית לבחור בטור חוץ לזכותה.
כמו כן, השופט רשאי לשלוף כרטיס צהוב (הרחקה של 10 דקות מהמשחק), וכרטיס אדום - הרחקה עד סוף המשחק (או יום המשחקים בשביעיות).
שני צהובים באותו המשחק מקבילים לאדום.
כיבוש מנחת (טריי) - 5 נקודות.
הצלחה בבעיטת המרה - בעיטה הניתנת לאחר המנחת מקו האורך בו הונח הכדור ומקו רוחב לבחירת הקבוצה הבועטת - 2 נקודות.
בעיטת עונשין - 3 נקודות.
בעיטת הטלה במהלך המשחק השוטף - 3 נקודות.
הקבוצה המנצחת היא בעלת מספר הנקודות הגבוה יותר בסוף המשחק.
15 שחקני הקבוצה מחולקים לשניים על פי חוקי המשחק: שחקני קו קדמי (חלוצים, Forwards) ושחקני קו אחורי (שליחים, Backs).
החלוצים הם אלו המשתתפים במצבים הנייחים, ועל כן הם נוטים להיות גדולים וכבדים יותר, בעוד השליחים קלים וזריזים יותר.
שחקני ההרכב הפותח לובשים מספרים בהתאם לעמדותיהם, הנקבעות על פי ההיערכות במצב של כלוב.
שחקן ציר/פוטר (Prop) מספרי 1+3 - במצב של כלוב, שחקן הציר הימני (מספר 3) הוא זה אשר דוחף את ראשו בין ראשי שחקן הציר השמאלי והלוכד של הקבוצה היריבה, בעוד ראשו של שחקן הציר השמאלי (מספר 1) נשאר מחוץ לכלוב.
תפקידם הוא לפטור את הלוכד מהדחיפה ולאפשר לו להשתלט על הכדור, ועל כן הם כבדים וחזקים במיוחד.
הפוטר הימני כבד בדרך כלל ממקבילו השמאלי ובעל כוח רב בחגורת הכתפיים על מנת לעצור את שני השחקנים שמולו.
הפוטר השמאלי נמוך ואתלטי יותר ובעל שרירי ליבה חזקים על מנת לדחוף את הכלוב קדימה או לסובב אותו.
עקב חוזקם, הם בדרך כלל מרימים בלם בטורי החוץ.
לוכד (Hooker) מספר 2 - הלוכד הוא השחקן האמצעי בשורה הראשונה של הכלוב.
עליו בדרך כלל מוטל התפקיד להשתלט על הכדור באמצעות רגליו ולהכניס אותו אל הכלוב של קבוצתו.
לכן הוא בדרך כלל מוצק וחזק אך גם זריז ולרוב נמוך יחסית, ויש לו את הטכניקה ואת יכולת קריאת המשחק הכי טובה מבין החלוצים.
הלוכד של הקבוצה התוקפת הוא זה שבדרך כלל זורק את הכדור בטורי החוץ, בעוד הלוכד של הקבוצה המגנה שומר על חמשת המטרים שבין הטורים לבין קו החוץ.
בכלוב לטובת הקבוצה היריבה הלוכד עשוי לתפקד כשחקן ציר נוסף במקום להתחרות על הכדור.
בלם (Lock) מספרי 4+5 - הבלמים הם אלו אשר דוחפים את ראשיהם בין שחקני הציר והלוכד של קבוצתם ומרכיבים את מרכז הכלוב.
מטרתם, בנוסף להשתתפות בדחיפה, היא ליצב את הכלוב ולבלום גלגול שלו ימינה או שמאלה.
תפקיד זה אינו דורש זריזות רבה או מרכז כובד נמוך.
מסיבה זו הם בדרך כלל השחקנים הגבוהים ביותר בקבוצה, ולכן בדרך כלל קופצים במצב של טור חוץ, ובמקרים אלו נדרשים להיות אתלטיים.
יחד עם הפוטרים והלוכד הם נקראים "חלוצים כלואים" מכיוון שהם אינם משתחררים מהכלוב במהירות.
חלוץ כנף/כורך (Flanker) מספרי 6+7 - חלוצי הכנף אוחזים בבלמים מצדיהם בזמן הכלוב.
עקב מיקומם, הם פחות משמעותיים בדחיפה של הכלוב מרוב החלוצים, אך הם נדרשים להיות מהירים על מנת לנצל את יכולתם להשתחרר ממנו בקלות.
מרבית הקבוצות משתמשות בכורך פנימי (לרוב מספר 7), אשר אוחז בכלוב מהצד הרחוק יותר מקו החוץ הקרוב, ובכורך חיצוני (לרוב מספר 6), שאוחז בו מן הצד הקרוב יותר לקו החוץ.
לעומת זאת, במקרים רבים קבוצות שיחקו עם חלוצי כנף ימני ושמאלי קבועים.
הכורך הפנימי שומר בדרך כלל על הרכז-רץ היריב ביציאה מהכלוב והוא נדרש לרוץ ולהפיל אותו או לפחות לגרום לו להיחפז למסירה או בעיטה לא מדויקת אם היריב זכה בכלוב.
הכורך החיצוני נדרש לפקוח עין על המבדיל היריב אשר עשוי להרים את הכדור ולרוץ איתו מהצד החיצוני של הכלוב אשר פחות צפוף בשחקנים.
חלוצי הכנף הם אלו אשר מגיעים ראשונים פעמים רבות לתלים ולאשכולות, והם משחקים תפקיד חשוב בהם.
מבדיל (Number 8) - המבדיל דוחף את ראשו מאחור בין שני הבלמים בכלוב.
הוא החלוץ היחיד אשר מורשה על פי החוקים להרים את הכדור ולרוץ איתו במקום להוציא אותו לאחור לרכז הקדמי.
בדומה לחלוצי הכנף, גם הוא פחות משמעותי בדחיפת הכלוב אך נדרש לצאת ממנו במהירות, עם או בלי הכדור.
הוא בדרך כלל גבוה, מכיוון שהוא מבדיל בגופו בין הרכז הקדמי שלו לזה של היריב על פי חוק הנבדל, אך פחות מהבלמים מכיוון שהוא נדרש גם לזריזות.
המבדיל וחלוצי הכנף נקראים "חלוצים חופשיים".
רכז קדמי (Scrum half-back) מספר 9 - שחקן זה הוא השליח היחיד אשר מורשה לעמוד קרוב לחלוצים בזמן המצבים הנייחים.
תפקידו הוא למסור את הכדור לשליחים האחרים לאחר שחלוצי קבוצתו זכו בו.
הוא בדרך כלל זריז ובעל טכניקה טובה על מנת שיוכל להרים ולמסור את הכדור לפני ששחקני הקבוצה היריבה מספיקים להפיל אותו.
בדרך כלל מוטלת עליו המשימה לנסות להפיל את הרכז הקדמי של היריב כאשר זה זוכה בכלוב.
בנוסף, הוא משמש כ"עיניים" של החלוצים החופשיים ומורה להם מתי ולאן לרוץ.
רכז אחורי/רכז-רץ (Flying half-back) מספר 10 - שחקן זה הוא זה שמקבל בדרך כלל את המסירה הראשונה מהרכז הקדמי, כאשר כל האפשרויות פתוחות בפניו: ריצה עם הכדור, מסירה, ובעיטה לצורך הרחקה, שבירת קו ההגנה, או צבירת נקודות (שער מוטל).
הוא בדרך כלל זריז וטכני על מנת שיוכל לנצל את כל האפשרויות, ובעל קבלת החלטות טובה.
עקב מיומנותו בבעיטות, הרכז האחורי בדרך כלל בועט בעיטות המרה ופנדלים.
קשר (Center) מספרי 12+13 - שחקנים אלו נמצאים, בדרך כלל, בין הרכזים לבין אחד משחקני הכנף, והם האחראים המרכזיים לפריצת קו ההגנה.
הקשר הפנימי (מספר 12) עשוי להשתמש בגודלו הפיזי או בזריזותו על מנת למשוך אליו את ההגנה, או לשמש כרכז נוסף בצד החיצוני של הכלוב.
לעיתים קרובות הוא מחליף את הרכז-רץ כאשר זה מעורב בתל או אשכול.
הקשר החיצוני (מספר 13) זריז ובעל ראייה מרחבית טובה על מנת לנצל את השטח שפינה לו הקשר הפנימי.
שני הקשרים נדרשים ליכולת מסירה טובה.
שחקן כנף/לוויין (Wing) מספרי 11+14 - אלו בדרך כלל השחקנים המהירים ביותר בקבוצה, ומטרתם העיקרית היא לרוץ בשטחים שפינו להם השחקנים האחרים ולהנחית, אם כי גם יכולת במצבי אחד מול אחד היא מועילה.
נהוג להשתמש בשני לוויינים, ימני (מספר 14) ושמאלי (מספר 11).
לעיתים קרובות מוטל עליהם להתמודד עם בעיטות ההרחקה של היריב המגיעות לכנף שלהם, ובמקרים כאלו יכולות של תפיסה ובעיטה הן רצויות.
מאסף (Fullback) מספר 15 - שחקן זה עומד בהגנה מאחורי שאר השליחים, והוא מהווה את קו ההגנה האחרון, על כן הוא נדרש ליכולת הפלה טובה.
בנוסף, הוא צריך להיות מסוגל לתפוס את בעיטות ההרחקה של היריב ולהגיב בבעיטה משלו או להתחיל התקפה נגדית.
בהתקפה הוא עשוי לרוץ מאחורי הכדור ולהצטרף לפריצות, או להצטרף לקו האחורי כקשר נוסף.
אין הכרח להשתמש במאסף אחד בדיוק, אך זו השיטה היחידה אשר הוכיחה עצמה כיעילה, פרט למקרים יוצאי דופן.
ברוגבי שביעיות, האחריות המוטלת על 15 שחקנים ברוגבי-15 מתחלקת בין שבעה בלבד: שחקני הציר גבוהים וקלים יותר, והם קופצים או מרימים את הלוכד בטורי החוץ, כאשר הרכז הקדמי (מספר 4) זורק את הכדור.
הרכז-רץ (מספר 5) שומר בהגנה על המקביל לו בקבוצה היריבה, ויתר הקו האחורי מורכב מקשר אחד (מספר 6) ושחקן כנף אחד (מספר 7) המשחק בשני צדי המגרש.
בהגנה נהוג להציב שחקן אחד כ"יעה" או "מרית" (Sweeper) מאחורי קו ההגנה המרכזי.
המדינות המובילות ברוגבי יוניון בחצי הכדור הצפוני הן צרפת, אנגליה, ויילס, אירלנד, סקוטלנד ואיטליה, המקיימות מדי שנה את טורניר "שש האומות".
בחצי הכדור הדרומי אלה הן ניו זילנד, דרום אפריקה, אוסטרליה וארגנטינה שעורכות את הטורניר "אליפות הרוגבי" המקביל.
טורניר אזורי נוסף הוא גביע האומות מהפסיפיק שכולל נבחרות מיפן, סמואה, פיג'י, טונגה, קנדה, וארצות הברית.
בעבר התארחו בגביע הפסיפיק נבחרות מניו זילנד ואוסטרליה שפרשו.
בנוסף קיימים טורנירים אזוריים נוספים וטורנירים יבשתיים.
אחת לארבע שנים מתקיים "גביע העולם ברוגבי יוניון" וכמו כן מתקיים טורניר מקביל לנשים.
לאנגליה יש זכייה אחת ב-2003.
קיימים גם טורנירי רוגבי יוניון שנתיים לנוער המתקיימים בשתי רמות.
"אליפות העולם ברוגבי נוער" היא הנחשבת יותר ו"גביע העולם ברוגבי נוער" הנחשבת לנחותה יותר.
ברוגבי שביעיות מצטיינות מדינות נוספות, וביניהן רוסיה, ארצות הברית, קנדה, קניה, ספרד, פורטוגל, פיג'י וסמואה.
גביע העולם ברוגבי שביעיות (טורנירים נפרדים לגברים ונשים) היה אמור להתקיים בפעם האחרונה בשנת 2013, ואז להתבטל לטובת טורניר רוגבי השביעיות האולימפי שיתקיים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו ב-2016. אך בפועל הוחלט להמשיך לקיימו במקביל לטורניר האולימפי.
טורנירי רוגבי שביעיות התקיימו גם במסגרת משחקי אסיה ומשחקי חבר העמים (הבריטי).
עוד מתקיימות ברוגבי שביעיות אליפויות יבשתיות וכן טורניר שנתי במתכונת ליגה מחזורית בשם "סבב השביעיות העולמי" המורכב ממספר טורנירים נפרדים המתקיימים ברחבי העולם מדי שנה, לרוב עשרה סבבים ב-12 ערים בעולם (מתחלף משנה לשנה), ואז משוקללים הציונים מכל הטורנירים יחד להכתרת הנבחרת הלאומית הזוכה באותה עונה בסבב הליגה.
בעבר התקיים טורניר שנתי אחר לרוגבי שביעיות שנערך בהונג קונג מ-1976. בטורניר השתתפו 24 נבחרות שכל אחת מייצגת מדינה ושלב הבתים מחולק לשישה בתים.
מאז הונהגה אליפות "סבב השביעיות העולמי" החליפה הונג קונג את הטורניר הישן באירוח קבוע מדי שנה של אחד מהסבבים אך גם מזמינה נבחרות אורחות נוספות להשתתף בטורניר ולכן גם הוחלט כי הניקוד לכל חברות הסבב יוגדל במקרה של ניצחונות בטורניר ההונג קונגי.
בשנים האחרונות גדלו טורנירי "גביע העולם בליגת הרוגבי", (משוחק עם 13 שחקנים בקבוצה), שנוסד ב-1954 לגברים ל-14 נבחרות.
מלבד זאת מתקיים טורניר מקביל לנשים.
מלבד כל הטורנירים האלו המיועדים לנבחרות, קיימות גם ליגות רוגבי מקומיות לקבוצות וישנן ליגות חזקות בארצות הברית, בריטניה, קנדה, ניו זילנד, דרום אפריקה, צרפת, אוסטרליה ועוד.
בישראל קיימות ליגות רוגבי לגברים ולנשים, קבוצות נוער לגילאים עד 10, עד 12, עד 14, עד 16 ועד 18, ואף ליגת ותיקים.
הליגות לגברים פועלות באופן רציף משנת 1971, ואילו ליגת הנשים הוקמה בשנת 2001. הנבחרות משחקות רוגבי יוניון ורוגבי שביעיות.
נבחרת הגברים של ישראל עלתה מהמקום ה-94 והלפני-אחרון בעולם בשנת 2008 למקום ה-49 ב-2014. נכון למאי 2019 היא מדורגת במקום ה-61 בעולם.
נבחרת הגברים בשביעיות, נכון ל-2019, משחקת בדרג א' (השני באיכותו) באירופה.
נבחרת הנשים ברוגבי שביעיות הוקמה בשנת 2005, וב-2008 העפילה לטורניר הגמר של אליפות אירופה.
גם היא משחקת בדרג א' נכון ל-2019. נבחרת הקדטים (עד גיל 18) בשביעיות העפילה לדרג העליון באירופה ב-2015, אך נכון ל-2019 משחקת אף היא בדרג א'.
החל משנת 2009 שודרו משחקים של נבחרת ישראל בטלוויזיה הציבורית.
אצטדיון הבית של נבחרות הרוגבי הישראליות הוא אצטדיון וינגייט, הממוקם במכון וינגייט ומסוגל להכיל בין 1,000 ל-1,500 צופים ביציע בטון.
מלבד זאת בשטח המכון קיימים מספר מגרשים מחופי דשא המאפשרים לנבחרות ולשחקני האקדמיה למצוינות להתאמן.
גם במסגרת המכביה, שנערכת בישראל אחת לארבע שנים, נערכו טורנירי רוגבי יוניון החל מהמכביה האחת עשרה ב-1981.
בישראל קיימות קבוצות ממגוון מחוזות המדינה: עמק יזרעאל, גליל עליון, חיפה, תל אביב (אייבקס תל אביב), Jerusalem Lions RFC, אשקלון, מנשה ועוד קבוצות קטנות המגיעות ממע'אר, באר שבע ורחובות-ראשון לציון.
ב-2021 הוקמה "תל אביב היט רוגבי" במטרה לארגן קבוצה מקצועית שתתחרה בליגת Rugby Europe Super Cup.
רוּגָה או רוּאָה (Ruoa) או רוּאָס או יגבו רוילה הוא הראשון מבין שליטי ההונים במערב שעליו ידועים פרטים מסוימים בוודאות.
ידוע כי לפניו היו שליטי ההונים במשותף אחיו מונדזוק או מונדז'וק (בערך 390 עד 420) שהיה שליט ההונים במערב במקביל לשרטון (411 עד 420) ששלט בהונים המזרחיים באזור הים השחור.
אחרי מות מונדזוק ושרטון עלה רוגה לשלטון באזור המערב יחד עם אחיו אוקטר (420 עד 432) ואחרי מותו של זה שלט עד שנת 434 כשליט יחיד.
רוגה שמר על יחסים טובים עם רומא בזמן שלטונו ואף סייע לה מספר פעמים, כמו בהשאלת כוחות לדיכוי בגאודס בגאליה.
בנו, אטילה, אף בילה תקופה מסוימת בחצר ברומא.
אחרי מותו של רוגה עבר השלטון לבניו של מונדזוק, אטילה ובלדה, שקיבלו את השליטה ממערב וממזרח לנהר הדון.
רוג'רס והמרשטיין היו צמד כותבי שירים אמריקאים ממוצא יהודי, שהטביעו את חותמם בתולדות מחזות הזמר האמריקניים.
ריצ'רד רוג'רס (1902–1979) המלחין ואוסקר המרשטיין (1895–1960) הפזמונאי התפרסמו בזכות מחזות הזמר המצליחים שכתבו יחדיו ושהוצגו בברודוויי בשנות הארבעים והחמישים, מחזות שזכו להצלחה יוצאת דופן, ביניהם: "אוקלהומה!", "קרוסל", "דרום פסיפיק", "המלך ואני", "שירת הפרח והתוף" ו"צלילי המוסיקה".
שותפותם נמשכה למעלה מעשרים שנה, עד למותו של המרשטיין ב-1960.
ריצ'רד רוג'רס (בתעתיק מלא מאנגלית: רודג'רס) היה בתחילה שותפו של לורנץ הארט.
השניים כתבו מחזות זמר רבים ומצליחים בברודוויי.
כשהארט שקע יותר ויותר בבעיית אלכוהול, פנה רוג'רס לאוסקר המרשטיין, פזמונאי בעל קריירה מצליחה בברודוויי, על מנת שישקול עבודה משותפת איתו.
השניים סיכמו ביניהם בסודיות על שותפות, הסכם שנכנס לתוקף כאשר לורנז הארט לא היה מסוגל לעבוד על הפרויקט הבא שתוכנן: המחזמר "אוקלהומה!".
כשעבד עם הארט, היה רוג'רס כותב את המנגינה ולאחר מכן הארט היה כותב לה מילים; אך כשעבד עם המרשטיין היה כותב את המנגינה לאחר שהמרשטיין כתב את המילים.
מחזות זמר ידועים של הצמד
"אוקלהומה!" הופיע לראשונה במרץ 1943 תחת הכותרת "Away We Go".
לפני שעבר המחזמר לברודוויי, בהמשך אותו חודש, נעשו שני שינויים במחזמר, שלאחר מכן התגלו כשינויים משמעותיים: הוחלט להוסיף למחזמר את הקטע "אוקלהומה", וההחלטה לקרוא למחזמר על שם הקטע הנוסף.
במקום ללהק למחזמר בברודוויי שחקנים שיודעים לשיר, כפי שנעשה ברוב מחזות הזמר של התקופה, החליטו רוג'רס והמרשטיין ללהק זמרים שיודעים לשחק.
זו הסיבה שבמחזמר המקורי לא כיכבו שחקנים ידועים לקהל הרחב.
אף על פי כן, ההפקה רצה חמש שנים, והופיעה 2212 פעמים.
ב-1955 המחזמר הפך לסרט מוזיקלי.
המחזמר "קרוסל", עבודתם השלישית של רוג'רס והמרסטיין (לאחר "אוקלהומה!" והסרט המוזיקלי "לרקוד עם שחר"), הופיע לראשונה בברודוויי באפריל 1945, הפך ללהיט מיידי על ידי הקהל והמבקרים ורץ 890 הופעות.
גם כאן היו חידושים שנחשבו מהפכניים באותה תקופה: "קרוסל" היה אחד ממחזות הזמר הראשונים שעלילתו הייתה טראגית.
הסיפור סבב סביב כרוז קרוסלה והרומן שהוא מפתח עם פועלת במפעל, שעולה להם בעבודתם.
הוא מנסה לבצע שוד על מנת לספק פרנסה לאהובתו ולילדם ואחרי שזה משתבש, ניתנת לו הזדמנות לבצע את הדבר הנכון.
המופע כולל את השירים הידועים "אם אוהב אותך" ו"לעולם לא תצעד לבד".
ריצ'רד רוג'רס כתב מאוחר יותר ש"קרוסל" היה האהוב עליו ביותר מכל מחזות הזמר שלו.
"דרום פסיפיק" מספר את סיפור אהבתה של אחות בצבא האמריקני לבעל חווה צרפתי על אי בדרום האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה, שנאבקת לקבל את ילדיו המעורבים גזעית.
המחזמר הוצג לראשונה בברודוויי באפריל 1949 והופיע במשך יותר מחמש שנים עם 1,925 הופעות, ועלה עד היום מספר פעמים נוספות.
הוא מבוסס על הספר "עלילות מדרום פסיפיק" של הסופר ג'יימס מיצ'נר שזכה בפרס פוליצר ב-1948. רוג'רס והמרשטיין האמינו שהם יכולים לכתוב מחזמר המבוסס על עבודתו של מיצ'נר שיהיה גם מסחרי וגם שיעביר מסר חזק כנגד גזענות.
סיפורה האוטוביוגרפי של אנה ליאונואנס, שהייתה אומנת לילדיו של מלך סיאם בשנות 1860, סופר בספרה של מרגרט לנגדון, "אנה ומלך סיאם".
על בסיס ספר זה יצרו רוג'רס והמרשטיין את המחזמר "המלך ואני" במרס 1951. בתפקיד המלך הופיע יול ברינר.
ב-1956 המחזמר הפך לסרט מוזיקלי, עם ברינר בתפקיד המלך ודברה קר בתפקיד אנה.
ברינר וקר זכו בפרס האוסקר על תפקידיהם.
ברינר הופיע כמלך במחזמר בהפקות נוספות שהועלו ב-1977 וב-1985.
"שירת הפרח והתוף" הוא מחזמר שהועלה בברודוויי ב-1958 והופק לסרט קולנוע בשנת 1961.
המחזמר עוסק בקהילה הסינית בסן פרנסיסקו, ומעלה את בעיית פער הדורות בין המבוגרים והצעירים ואת הקושי של המבוגרים הרגילים לתרבות הסינית עם החוקים הנוקשים לקבל את השפעת התרבות האמריקאית החופשית.
"צלילי המוסיקה", שסיפר את סיפורה של משפחת פון-טראפ, הוא עבודתם המשותפת האחרונה של רוג'רס והמרשטיין.
הוא הוצג לראשונה בברודוויי בנובמבר 1956 בכיכובם של מארי מרטין כאומנת הילדים, מריה, ותיאודור ביקל בתפקיד קפטן פון-טראפ.
ב-1965 המחזמר הפך לסרט מוזיקלי בכיכובם של ג'ולי אנדרוז וכריסטופר פלאמר.
הסרט זכה בחמישה פרסי אוסקר, כולל פרס הסרט הטוב ביותר.
אוסקר המרשטיין, שנפטר ב-1960, לא זכה לראות את הסרט.
רוג'רס הוסיף לסרט שני שירים, שלהם כתב בעצמו את המילים.
רוג'רו ליאונקוואלו (באיטלקית: Ruggiero Leoncavallo; 23 באפריל 1857 – 9 באוגוסט 1919) היה מלחין אופרות איטלקי.
לאונקוואלו היה ממייצגי זרם הווריזמו באופרה.
אנשי זרם זה העדיפו לכתוב אופרות על נושאים ריאליים, השאובים מחיי היום-יום, מאשר עלילות המבוססות על אגדות, פיות, רוחות רפאים או אלים מיתולוגיים.
ליאונקאוואלו למד בקונסרבטוריון "סן פייטרו א מאייֶלָה" בעיר הולדתו, נאפולי.
לאחר כמה שנות הוראה וניסיונות כושלים לזכות בהפקה של כמה אופרות, חזה בהצלחה העצומה של אבירות כפרית (קבאלריה רוסטיקנה) מאת מסקאני בשנת 1890 והזדרז להוציא מתחת ידיו להיט וריזמו משל עצמו, ליצנים (פאליאצ'י).
עלילתה של האופרה מבוססת על מקרה אמיתי שאביו של לאונקוואלו, שהיה שופט, סיפר לו בילדותו.
"ליצנים" עלתה על הבמה במילאנו בשנת 1892 וזכתה בהצלחה מיידית; כיום זו היצירה היחידה של ליאונקוואלו ברפרטואר האופראי הסטנדרטי.
נהוג להציגה באותו ערב עם "אבירות כפרית".
האריה המפורסמת ביותר מתוכה, Vesti la giubba ("לבש את הגלימה"), נמצאת בסוף המערכה הראשונה.
הזמר אנריקו קארוזו הקליט אריה זו בתחילת המאה ה-20 והתקליט נמכר ביותר ממיליון עותקים, מספר שיא לאותה תקופה.
בשנה שלאחריה עלתה על הבמה במילאנו גם "אי מדיצ'י" שלו, אבל לא היא ולא "צ'אטרטון" (1896) - שתיהן יצירות מוקדמות - נשאו חן בעיני הקהל, ורק כאשר בוצעה "לה בוהם" בשנת 1897 בוונציה זכה כישרונו להכרת הציבור.
מאופרה זו אין עוד זכר כיום, אבל אריית הבריטון מזאזה עדיין מושרת כיום לעיתים קרובות.
ליאונקוואלו מת במונטקאטיני (טוסקאנה) בשנת 1919.
רוג'רו ליאונקוואלו כתב את הליבריות לכל האופרות שלו.
רבים רואים בו את גדול כותבי הליברית האיטלקים של תקופתו אחרי בויטו.
ליאונקוואלו הונצח ברומן "הר הקסמים" של תומאס מאן בדמותו של סטמבריני.
פאליאצ'י (21 במאי 1892, תאטרו דאל ורמה, מילאנו)
אי מדיצ'י (9 בנובמבר 1893, תאטרו דאל ורמה, מילאנו (חלק ראשון בטרילוגיה "קרפוסקולום" – לא הושלמה)
צ'אטרטון (10 במרץ 1896, תיאטרון ארג'נטינה, רומא), גרסה מתוקנת של יצירה מ-1876)
לה בוהם (6 במאי 1897, תיאטרו לה פניצ'ה, ונציה)
זאזה (10 בנובמבר 1900, תיאטרו ליריקו, מילאנו)
דר רולנד פון ברלין (13 בדצמבר 1904, דויטשה אופר ברלין
מאיה (15 בינואר 1910, תיאטרו קוסטנצי, רומא)
ל'י זינגארי (16 בספטמבר 1910, היפודרום, לונדון
מימי פינסון (1913 תיאטרו מאסימו, פלרמו (גרסה מתוקנת של לה בוהם)
אדיפו רה (13 בדצמבר 1920, תיאטרון אופרה, שיקגו)
נעורי פיגארו (1906, ארצות הברית)
מאלברוק (19 בינואר 1910, תיאטרו נאציונאלה, רומא)
La reginetta delle rose (יוני 1912, תיאטרו קוסטנצי, רומא)
(נובמבר 1913, תיאטרון הנסיך מוויילס, לונדון)
המועמדת (6 בפברואר 1915, תיאטרו נאציונאלה, רומא)
Prestami tua moglie (ספטמבר 1916, קאזינו דלה טרמה, מונטקאטיני)
גופרדו מאמלי (27 באפריל 1916, תיאטרו קארלו פליצ'ה, ג'נובה)
(אוקטובר 1919, תיאטרו אדריאנו, רומא)
Il primo bacio (אפריל 1923, סאלונה די קורה, מונטקאטיני)
La maschera nuda (יוני 1925, תיאטרו פוליטיאמה, נאפולי)
רוג'רו ג'ובאנלי (באיטלקית: Ruggiero Giovannelli; סביבות 1560 - 7 בינואר 1625) היה מלחין איטלקי בשלהי תקופת הרנסאנס ובשנותיה הראשונות של תקופת הבארוק.
ג'ובאנלי היה חבר באסכולה הרומאית וממשיכו של פלסטרינה בכנסיית פטרוס הקדוש.
ג'ובאנלי נולד בוואלטרי, סמוך לרומא.
יש הגורסים, שהיה תלמיד של פלסטרינה, אבל אין כל ראיה מתועדת לכך.
נקודות דמיון סגנוניות ביצירותיהם והיכרות קרובה בעליל במהלך הקריירה של שני המלחינים עושות הנחה זו להגיונית.
לא הרבה ידוע על חייו של ג'ובאנלי עד 1583, כאשר התמנה למאסטרו די קאפלה ב"סן לואיג'י דאי פראנצ'זי", משרה בה כיהן עד 1591, אז עבר אל הקולג' הגרמני.
נוסף למשרות אלה עבד כמאסטרו די קאפלה אצל הדוכס ג'ובאני אנג'לו מאלטמפס, בקאפלה הפרטית שלו, כנראה במקביל לשאר כהונותיו.
מינויו החשוב ביותר של ג'ובאנלי היה כמחליפו של פלסטרינה כמאסטרו די קאפלה בקאפלה היוליינית בכנסיית פטרוס הקדוש, ב-12 במרץ 1594, משרה בה נשאר עד 1599, כאשר היה לזמר בקאפלה הסיסטינית.
ב-1614 היה למאסטרו די קאפלה בקאפלה הסיסטינית, עד לפרישתו ב-1624.
ג'ובאנלי כתב מוזיקת קודש ומוזיקה חילונית.
כפי שאפשר לצפות ממלחין מן האסכולה הרומאית, מוזיקת הקודש שלו הייתה שמרנית ורובה בסגנון פלסטרינה בחלקה הראשון של הקריירה שלו.
עם זאת, משנת 1600 ואילך ניסה את ידו בכמה מחידושי הסגנון, שהגדירו את ראשית תקופת הבארוק, כגון עקרון הקונצ'רטאטן והבסו קונטינואו.
תפוקת המוזיקה הדתית שלו פחתה באופן דרמטי בשנותיו האחרונות ולפחות חוקרת אחת העלתה סברה, שהדבר נובע מאי הנוחות שחש בסגנון החדש.
ג'ובאנלי חיבר מיסות ומוטטים, הכתובים בחלקם ל-12 קולות ועושים לא פעם שימוש בטכניקות פוליכוראליות.
כמלחין מן האסכולה הרומאית וככומר, כתב ג'ובאנלי כמות מפתיעה של מוזיקה חילונית, בעיקר מדריגלים וקנצונטות, חלקם בסגנון קליל, שניכרת בהם השפעת מודלים צפון-איטלקיים, או של לוקה מארנציו, ששהה תקופת-מה ברומא.
ג'ובאנליכ כתב שלושה סרי מדריגלים לחמישה קולות ושני ספרים לארבעה קולות, נוסף לכמות גדולה של שירי חול אחרים, שלא יצאו לאור בקבצים; רובם תוארכו לשנות ה-80' וה-90' של המאה ה-16.
המוזיקה של ג'ובאנלי הודפסה מחדש במהדורות גדולות, הן באיטליה והן מחוצה לה, אות לפופולריות הרבה שלו.
רוג'רס והארט היו צמד כותבי שירים, שהטביעו את חותמם בתולדות מחזות הזמר האמריקניים וספר השירים האמריקאי הגדול.
ריצ'רד רוג'רס ולורנץ הארט התפרסמו בזכות 28 מחזות הזמר מצליחים שכתבו ושהוצגו בברודוויי וכ-500 שירים.
הזוג שיתף פעולה מ-1919 ועד מותו של הארט.
הם הכירו ב-1919 עת למדו באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
עד מהרה הפכו לזוג כותבי שירים מבוקש בסמטת טין פאן.
ב-1925 כתבו את המחזמר הראשון שלהם, The Garrick Gaieties בו הוצג להיטם "מנהטן".
בשנות השלושים, עקב המשבר אליו נקלעה ברודוויי עברו רוג'רס והארט להוליווד בה כתבו שירים לסרטים מוזיקליים.
סרטיהם החשובים מהתקופה הם "אהביני הלילה" (Love Me Tonight) מ-1932 שהציג את השיר Blue Moon, "נשיא הרפאים" (The Phantom President) מאותה שנה בכיכובו של ג'ורג' מ.
קוהאן, "הללויה, אני אידיוט" (Hallelujah, I'm a Bum) בכיכובו של אל ג'ולסון ו"מיסיסיפי" (Mississippi) בכיכובם של וו.
ב-1935 חזרו לברודוויי וכתבו מחזמר בכל שנה.
לפי שיטת העבודה שלהם לרוב היה רוג'רס כותב את המוזיקה לה היה מתאים הארט מילים.
הם ניסו להעלות את רמת מחזות הזמר וכך "ינקי מקונטיקט" שלהם (1927) מבוסס על הספר ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור של מארק טוויין ו"הנערים מסירקוז" (1938) מבוסס על קומדיה של טעויות מאת ויליאם שייקספיר.
בחלק מהמחזות הופקד על הכוריאוגרפיה ג'ורג' בלנשין.
שקיעתו של הארט לאלכוהוליזם הביאה לכך שרוג'רס לא יכול היה לשתף עמו פעולה עוד.
בראשית 1943 צירף אליו את חברם המשותף, אוסקר המרשטיין, בלי ידיעתו של הארט, לצורך כתיבת המחזמר "אוקלהומה!".
רוג'רו השני, מלך סיציליה (באיטלקית: Ruggero II di Sicilia, 1095–1154) היה מלך סיציליה שאיחד את הנחלות הנורמניות באיטליה וייסד את ממלכת סיציליה הנורמנית.
רוג'רו השני הוא בנו של רוג'רו הראשון, רוזן סיציליה, אחד משורה של אצילים נורמנים ששלטו באופן עצמאי בערים של דרום איטליה.
עם מותו של רוג'רו הראשון בשנת 1101 עלה בנו סימון דה הוטויל לכס הרוזנות אך נפטר בשנת 1105 ותואר הרוזנות עבר לרוג'רו תחת העוצרות של אימו , וכשליט יחיד משהגיע לבגרות בשנת 1112.
בשנת 1117 נישא רוג'רו לאשתו הראשונה, אלווירה מקסטילה.
בשנת 1122 הגיע רוג'רו להסכם עם הדוכס הנורמני של פוליה לפיו יוותר הדוכס על תביעותיו על סיציליה תמורת עזרתו של רוג'רו בהכנעת אחד מהוואסלים שלו.
ביום 30 באוקטובר נפגשו הצבאות האיטלקיים - נורמנים שמנה כ 1,500 אבירים עם הצבא הסיציליאני של רוג'רו שבו היו ככל הנראה 400 אבירים וחיילים מוסלמים בקרב ריגאנו בו הובס הצבא הסיציליאני ורוג'רו נמלט לסלרנו.
בשנת 1138 מת אנקלטוס השני, אך רוג'רו לא נרתע ממות בן בריתו וחזר להילחם באויביו בסדרת מצורים ומסעות שכוונו כנגד מבצרים ומתוך הימנעות מקרב מכריע.
בקיץ 1139 פלש צבא מדינת האפיפיור לממלכתו של רוג'רו השני, אך בקרב שנערך ביום 22 ביולי הובסו הפולשים והאפיפיור אינוקנטיוס השני נלכד על ידי רוג'רו.
שלושה ימים לאחר מכן הכריז אינוקנטיוס השני על רוג'רו כמלך סיציליה.
בשנת 1154 נפטר רוג'רו ונקבר בקתדרלת פלרמו.
רוגובה (בליטאית: Raguva; ביידיש: ראגאווא, ראָגעווע (רוֹגֶבֶה); ברוסית: Рогово (Rogovo); בפולנית: Rogów) היא עיירה קטנה במחוז פוניבז' בצפון ליטא.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך ב-2001 התגוררו בעיירה 610 תושבים.
עד מלחמת העולם השנייה התקיימה במקום קהילה יהודית שמנתה ערב השואה כ-600 נפשות.
אחד מרבניה הידועים של העיירה היה הרב משה מישל שמואל שפירא מחבר הספר "תבואות שמש".
על פי נתוני "איגוד יוצאי ליטא בישראל" נרצחו רבים מבני הקהילה בפיוסט באלול תש"א, אוגוסט 1941.
רוגבי נכים הוא ענף ספורט קבוצתי לאתלטים בעלי מוגבלות.
המשחק דומה למשחק רוגבי רגיל, אך הוא משוחק בידי שחקנים היושבים בכיסאות גלגלים (המעוצבים ייחודית לספורט זה) וחוקיו שונו מעט כך ששחקנים אלה יוכלו לשחק.
הספורט פעיל ביותר מ-20 מדינות בכל רחבי העולם ומתקיים גם במסגרת המשחקים הפאראלימפיים מאז המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000).
רוגבי הנכים פותח בקנדה ב-1977, ונקרא בתחילה Murderball, דהיינו "כדורצח".
בארצות הברית קיבל הענף שם חדש: Quad Rugby מכיוון שהשחקנים שמשחקים בענף חייבים להיות בעלי הפרעות חמורות בהנעתן של שלוש גפיים לפחות.
לרוב משחקים בענף אנשים בעלי הפרעות תנועה חמורות בארבעת גפיהם.
רבים מהשחקנים מורחים דבק על הכפפות כדי להצליח לאחוז בחישוקי ההנעה של כיסאות הגלגלים.
משחק רוגבי נכים מתקיים באולם סגור שרצפתו היא רצפת עץ קשיח.
חוקיי הענף כוללים אלמנטים רבים מחוקי כדורסל הנכים, מחוקי הוקי הקרח, מחוקי הכדוריד ומחוקי האיחוד הרוגבי.
למרות השם הכמעט זהה, לרוגבי נכים אין כמעט שום דבר משותף עם ענף הספורט שלכאורה מקביל לו, רוגבי.
הספורט נתמך על ידי פדרציית רוגבי הנכים העולמית , אשר הוקמה ב-1993.
רוג'רס קולה הוא כדורגלן זמבי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת זנאקו.
ערך 20 הופעות במדי נבחרת זמביה.
קולה גדל במחלקת הנוער של זנאקו בזמביה.
בשנת 2008 חתם בספרטק נלצ'יק הרוסית, אך נאלץ לחזור לזנאקו בשל בעיות אישור כניסה.
לאחר מכן שיחק עונה אחת בקבוצת גולדן ארוז מדרום אפריקה.
בשנת 2009 הגיע קולה לישראל וחתם בקבוצת הפועל בני לוד מהליגה הלאומית, לאחר שנה עבר לקבוצת הפועל ראשון לציון איתה העפיל לליגת העל אחרי שהייתה 8 שנים בליגות הנמוכות.
בקיץ 2011 עבר למועדון ספורט אשדוד והיה שותף לעונה הטובה של אשדוד כאשר סיים עם 7 שערים ב-31 משחקים.
בקיץ 2012 חתם קולה בגנט מליגת העל הבלגית, במדיה שיחק עונה וחצי, ובינואר 2014 חזר לישראל והושאל לעירוני קריית שמונה.
קולה כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה ב-28 בינואר, מול הפועל עכו בסיבוב ח' של גביע המדינה.
קולה כבש גם ברבע הגמר מול בית"ר ירושלים וגם בחצי הגמר מול הפועל באר שבע, וזכה עם עירוני קריית שמונה בגביע הראשון בתולדותיה, על אף שלא שותף במשחק הגמר מול מכבי נתניה.
קולה כבש את שערו הראשון במפעל אירופאי ב-31 ביולי 2014, במשחק חוץ בסיבוב המוקדמות השלישי של הליגה האירופית נגד דינמו מוסקבה הרוסית, אשר הסתיים בתוצאה 1-1. בעונת כבש 11 שערי ליגה והיה שותף לעונה מוצלחת של הקבוצה, אשר סיימה במקום השני בליגה.
לאחר עונה וחצי בקריית שמונה סיים קולה את דרכו במועדון, ולקראת עונת הושאל לקבוצת וריה מליגת העל היוונית.
באפריל קולה חזר לזמביה וחתם בזנאקו.
קולה החל את הקריירה הבינלאומית שלו בנבחרת זמביה עד גיל 20, ולקח חלק בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 כאשר סיים עם שני שערים.
החל משנת 2008 משחק קולה בנבחרת הבוגרת של זמביה.
רוגבי היה ענף במשחקים האולימפיים בארבע אולימפיאדות בין 1900 ל-1924, והוא חזר לתוכנית האולימפית החל באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
בעוד שבאולימפיאדות שנערכו בעבר, שיחקו גברים בלבד, ברוגבי יוניון, שבו משתתפים 15 שחקנים, החל באולימפיאדת ריו יהיה טורניר הן לנשים והן לגברים, במתכונת של רוגבי שביעיות, שבו משתתפים 7 שחקנים.
באולימפיאדת פריז (1900) השתתפו 3 נבחרות: בריטניה, גרמניה וצרפת.
למעשה, בריטניה וגרמניה לא יוצגו בידי נבחרות לאומיות, אלא בידי מועדונים מקומיים: מוזלי וונדררז ופרנקפורט 1880, בהתאמה.
צרפת גברה על שתיהן וזכתה במדליית הזהב, ובריטניה וגרמניה, שלא שיחקו זו מול זו, זכו במדליות כסף.
למשחק בין צרפת לבריטניה הגיעו 6,000 צופים, הקהל הגדול ביותר שהגיע לאירוע כלשהו במשחקים אלה.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) לא נערך טורניר רוגבי, ובאולימפיאדת לונדון (1908) השתתפו שתי נבחרות בלבד, לאחר שצרפת ויתרה על השתתפותה: בריטניה ואוסטרלאסיה.
אוסטרלאסיה הייתה משלחת שהורכבה מספורטאים מאוסטרליה ומניו זילנד, אך בענף הרוגבי השתתפה נבחרת אוסטרליה.
גם הפעם בריטניה לא יוצגה בידי נבחרת לאומית, אלא בידי נבחרת מחוז קורנוול.
במשחק היחיד שנערך ניצחה אוסטרלאסיה, וזכתה במדליית הזהב.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) שוב לא נערך טורניר רוגבי, והפעם הבאה הייתה באולימפיאדת אנטוורפן (1920).
גם אז השתתפו רק שתי נבחרות, ארצות הברית וצרפת.
נבחרת ארצות הברית הפתיעה וניצחה במשחק היחיד שנערך, וזכתה במדליית הזהב.
באולימפיאדת פריז (1924) הצטרפו לשתי נבחרות אלו גם נבחרת רומניה, וארצות הברית שמרה על תוארה.
במשחק הגמר בין צרפת לארצות הברית, שנערך באמטדיון איב-דו-מנואר, השליך הקהל הצרפתי בקבוקים ואבנים על השחקנים האמריקאים ועל השופטים, ופרץ למגרש לפני שריקת הסיום.
השחקנים הצרפתים נאלצו לגונן בגופם על השחקנים האמריקאים, והם חולצו בחסות המשטרה.
בעת חלוקת המדליות, כשנוגן המנון ארצות הברית, השמיע הקהל שריקות בוז.
הוצאת הענף מהמשחקים והחזרתו החל מ-2016
בעקבות האירועים במשחק הגמר והמיעוט העקבי של נבחרות משתתפות בטורניר, החליט הוועד האולימפי הבינלאומי שלא לכלול את הרוגבי במשחקים הבאים.
פרישתו של פייר דה קוברטן, חובב המשחק, מראשות הוועד האולימפי, הקלה על קבלת החלטה זו.
באולימפיאדת ברלין (1936) נערך טורניר ראווה בהשתתפות ארבע נבחרות (איטליה, גרמניה, צרפת ורומניה), ובמשחק הגמר ניצחה צרפת את גרמניה.
שלוש פעמים בהמשך ניסו מדינות שאירחו את המשחקים האולימפיים לכלול בהן גם טורניר רוגבי: איטליה (שאירחה את אולימפיאדת רומא (1960)), ברית המועצות (שאירחה את אולימפיאדת מוסקבה (1980)) וקוריאה הדרומית (שאירחה את אולימפיאדת סיאול (1988)).
בשנת 2005 בחן הוועד האולימפי הבינלאומי את האפשרות לכלול מספר ענפים חדשים, ובהם רוגבי, באולימפיאדת לונדון (2012), אך החליט שלא לעשות זאת.
בשנת 2009 התקבלה החלטה עקרונית להוסיף שני ענפים חדשים החל מאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
רוגבי וגולף היו שני הענפים שנבחרו, והועדפו על פני ענפים אחרים ובהם סקווש וקראטה.
משחקי הרוגבי באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) נערכו במתכונת של רוגבי שביעיות, וכללו לראשונה גם טורניר נשים.
הן בטורניר הגברים והן בטורניר הנשים השתתפו 12 נבחרות.
הן חולקו לשלושה בתים בני ארבע נבחרות.
שתי הראשונות מכל בית עלו לשלב רבע הגמר, כמו גם שתיים מתוך שלוש הנבחרות שדורגו במקום השלישי, במאזן הטוב ביותר.
החל משלב הגמר נמשך הטורניר בשיטת נוקאאוט.
שנהמארחתגמרמקומות 3-4מדליית זהבתוצאהמדליית כסףמדליית ארדתוצאהמקום רביעי1900פרטיםפריז3 מדינות השתתפו1908פרטיםלונדון32–32 מדינות השתתפו1920פרטיםאנטוורפן8–02 מדינות השתתפו1924פרטיםפריז17–33 מדינות השתתפו
שנהמארחתגמרמקומות 3-4מדליית זהבתוצאהמדליית כסףמדליית ארדתוצאהמקום רביעי2016פרטיםריו דה ז'ניירו43–754–142020פרטיםטוקיו27–1217–122024פרטיםפריז7-2819-24
שנהמארחתגמרמקומות 3-4מדליית זהבתוצאהמדליית כסףמדליית ארדתוצאהמקום רביעי2016פרטיםריו דה ז'ניירו24–1733–102020פרטיםטוקיו26–1221–122024פרטיםפריז19–1214–12
6 נבחרות השתתפו בטורנירי הרוגבי שנערכו עד 1924, ומאחר שבכל טורניר השתתפו 2 או 3 נבחרות, כולן זכו במדליות.
הנהר רוג זורם מערבה לאורך 346 קילומטרים מרכס קסקייד עד לאוקיינוס השקט בדרום-מערב מדינת אורגון בארצות הברית.
הנהר נודע בנופו הפראי, בנדידת הסלמון במעלה הנהר בעונת הרבייה, ובספורט הרפטינג במים סוערים, ולכן היה בין שמונה הנהרות הראשונים שנכללו בחוק הנהרות הפראיים והנופיים של 1968. מקורות הנהר מצויים בסמוך לקרייטר לייק, אגם השוכן בקלדרה שנוצרה לאחר ההתפרצות הגעשית של הר הגעש מזאמה.
הנהר זורם ממקורותיו מערבה דרך הרי הקסקייד הגבוהים, הצעירים מבחינה גאולוגית, והרי הקסקייד המערביים, העתיקים יותר.
מערבה משם, הנהר עובר דרך הרי קלאמת העתיקים יותר.
באוטר פוינט (Otter Point), בסמוך לשפך הנהר לאוקיינוס השקט, נמצאו שרידי המאובנים היחידים של דינוזאורים שנתגלו באורגון.
אנשים חיו לאורך נהר רוג ויובליו לפחות 8,500 שנים.
חוקרי ארצות אירופאים יצרו קשר לראשונה עם הילידים האינדיאנים לקראת סוף המאה ה-18 והחלו בציד בונים ופעילויות אחרות באזור.
עימותים, לעיתים קטלניים, התרחשו בין הילידים וציידי הפרוות ומאוחר יותר בין הילידים לכורים ולמתיישבים האירופאים.
עימותים אלו הגיעו לשיאם במלחמות הנהר רוג בשנים 1855–1856, והובילו לפינוים בכוח של מרבית התושבים הילידים לשמורות מחוץ לאגן הניקוז של הנהר.
עם סיום המלחמה התפשטו המתיישבים לאזורים המרוחקים של אגן הניקוז והקימו חוות קטנות לאורך הנהר בין גרייב קריק (Grave Creek) לבין הנקודה בה נשפך הנהר אילינוי (Illinois River) לנהר רוג.
חוות אלו היו מבודדות יחסית מהעולם החיצוני עד שנת 1895, כאשר מחלקת הדואר של ארצות הברית הוסיפה שירות של ספינת דואר לאורך חלקו התחתון של הנהר.
נכון ל-2010, הנהר רוג הוא אחד מבין שני נהרות בכל ארצות הברית שבו עדיין פועל שירות של ספינת דואר.
בניית סכרים והסרתם לאורך הנהר גרמה למחלוקת שנמשכה מעל למאה שנים.
סכר מוקדם שמנע מדגי הסלמון לעלות בנהר, סכר אמנט (Ament), אחד הסכרים הראשונים בנהר, פוצץ על ידי תושבים שלקחו את החוק לידיהם, בעיקר דייגי סלמון מתוסכלים.
עד 2009 הוסרו כל הסכרים למעט סכר אחד, שהוא חלק ממבנה גדול שנועד להתמודד עם שיטפונות, 253 קילומטרים מהשפך.
לסלמון אורבות סכנות נוספות מלבד הסכרים, כולל טמפרטורת מים גבוהה.
אף שלעיתים המים חמים מדי לסלמוניים, המים בענף העיקרי של נהר הרוג טהורים יחסית, כשהם מקבלים דירוג בין 85 ל-97 (בסולם של 100) במדד איכות המים של אורגון (Oregon Water Quality Index).
אף על פי שעמק רוג בסמוך למדפורד הוא עירוני בחלקו, צפיפות האוכלוסייה של אגן הניקוז של רוג היא רק 12 תושבים לקילומטר רבוע.
כמה גשרים היסטוריים חוצים את הנהר בסמוך לאזורים המאוכלסים יותר.
פארקים ציבוריים, שבילי טיולים וקמפינגים בסמוך לנהר, הזורם בעיקר דרך יערות כולל יערות לאומיים.
המגוון הביולוגי בחלקים רבים של האגן הוא גדול.
היער המחטני הממוזג קלאמת-סיסקיו, המתפרש לתוך החלק הדרום מערבי של אגן הניקוז, הוא בין ארבעת היערות המגוונים ביותר מסוגם בעולם.
הנהר רוג מתחיל בגובה 1,622 מטרים במעיינות באונדרי (Boundary Springs) על הגבול שבין המחוזות קלאמת ודאגלס בסמוך לקצה הצפוני של הפארק הלאומי קרייטר לייק.
אף שהוא משנה את מסלולו פעמים רבות, הוא זורם בכיוון כללי מערבה למשך 346 קילומטרים מרכס קסקייד דרך היער הלאומי הנהר רוג – סיסקיו והרי קלאמת עד שנשפך לאוקיינוס השקט בעיירה גולד ביץ' (Gold Beach).
בדרכו עובר הנהר בכמה יישובים דוגמת יוניון קריק, פרוספקט, וודרברן, גרנטס פאס ואגנס.
הנהר היה בין שמונה הנהרות הראשונים שנכללו בחוק הנהרות הלאומיים הפראיים והנופיים (National Wild and Scenic Rivers Act) של 1968, ספציפית קטע בן 135 קילומטרים שהתחיל 11 קילומטרים מערבית לגרנטס פאס (Grants Pass) ועד 18 קילומטרים מזרחית לשפך הנהר בגולד ביץ'.
ב-1988 נוספו לשמורה 64 קילומטרים של הנהר בין הפארק הלאומי קרייטר לייק ליישוב פרוספקט.
מתוך האורך בן 346 הקילומטרים של הנהר כ-58% מוגנים תחת החוק.
הנהר רוג הוא אחד מתוך שלושה נהרות בלבד שמוצאם בחלק המזרחי של רכס קסקייד והזורמים לאוקיינוס השקט.
שני האחרים הם אומפקווה וקלאמת.
שלושת נהרות אלו הזורמים בדרום אורגון מנקזים את ההרים דרומית לעמק וילאמט.
הנהר וילאמט ויובליו מנקזים את החלק צפונית לעמק ונשפכים לנהר קולומביה.
סוכנות הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) מפעילה חמש תחנות למדידת ספיקה לאורך הנהר.
בין 1960 ל-2007 הייתה הספיקה הממוצעת כפי שנמדדה בתחנת המדידה באגנס (Agness), 47.8 קילומטרים משפך הנהר, 188 מטרים מעוקבים בשנייה.
הספיקה המקסימלית במשך תקופה זו הייתה 8,200 מ"ק בשנייה (ב-23 בדצמבר 1964) והספיקה המינימלית הייתה 17 מ"ק לשנייה (ב-9 ביולי 1968).
תחנת מדידה זו מודדת ספיקה של אגן ניקוז בשטח של 10,202 קמ"ר, או כ-76% מכלל אגן הניקוז.
הספיקה המקסימלית התרחשה בין דצמבר 1964 לינואר 1965 במהלך שיטפון חג המולד של 1964, שדורג על ידי שירות מזג האוויר הלאומי כאחד מעשרת אירועי השיא של מזג האוויר במאה ה-20.
הנהר רוג מנקז שטח בן 13,350 קמ"ר המשתרע בשטחם של מחוזות ג'קסון, ג'וזפין, קרי, דאגלס וקלאמת בדרום-מערב אורגון והמחוזות סיסקיו ודל נורטה בצפון קליפורניה.
האגן התלול והמבותר משתרע מהמדרון המערבי של רכס קסקייד ועד למדרון הצפון מזרחי של הרי סיסקיו, וגובהו נע מ-2,891 מטרים מעל פני הים בפסגת הר מקלפלין (Mount McLoughlin) ועד אפס מטרים במפגש האגן עם האוקיינוס השקט.
האגן גובל באגני הניקוז של אגם קלאמת העליון ושל הנהרות ויליאמסון, וקלאמת במזרח, סמית וצ'טקו בדרום, אומפקווה, קוקיל וסיסקס בצפון והאוקיינוס השקט במערב.
בין היישובים הבולטים השוכנים באגן הניקוז אשלנד ומדפורד.
צפיפות האוכלוסין הממוצעת באגן היא 12.4 תושבים לקמ"ר.
כ-83% משטח אגן הניקוז מכוסה ביערות לאומיים ויערות אחרים, 6% הם ערבות דשא, 3% שיחים, כששטחים עירוניים מהווים מעט מעל לאחוז.
המשקעים באגן הניקוז משתנים במידה ניכרת ממקום למקום ומעונה לעונה.
בגולד ביץ' שעל שפת הים הממוצע הוא 2,000 מ"מ בשנה, בעוד שבאשלנד, השוכנת בתוך היבשת, הממוצע הוא 510 מ"מ בשנה.
הממוצע השנתי לכל אגן הניקוז הוא כ-970 מ"מ.
מרבית המשקעים יורדים בחורף ובאביב, כשהקיצים יבשים.
במקומות הגבוהים ברכס הקסקייד מרבית המשקעים מגיעים כשלג ומסתננים לקרקעות הגעשיות החדירות.
הפשרת השלגים תורמת לזרימת המים בחלק העליון של האגן בחודשים השחונים.
לאורך הנהר אילינוי באגן התחתון, מרבית המשקעים יורדים כגשמים על קרקעות רדודות.
הנגר המהיר מוביל לזרימות חזקות במהלך סערות החורף וזרמים חלשים במהלך הקיץ השחון.
הטמפרטורות החודשיות הממוצעות לכל האגן נעות מ-20°C באוגוסט ל-4°C בדצמבר.
בתוך האגן הטמפרטורות המקומיות יורדות עם העלייה בגובה.
אחרי שהוא בוקע ממעיינות סמוך לקרייטר לייק זורם הנהר רוג מהרי הקסקייד הגבוהים הצעירים מבחינה גאולוגית דרך הרי הקסקייד המערביים העתיקים במידה מה ואז דרך הרי קלאמת העתיקים ביותר.
הרי הקסקייד הגבוהים בנויים מסלע געשי שנוצר בהפסקות מלפני 7.6 מיליון שנים דרך מאורעות קרובים לזמננו כגון ההתפרצות העזה של הר מזאמה בשנת 5700 לפנה"ס לערך.
הר הגעש פלט בין 52 ל-63 קילומטרים מעוקבים של אפר געשי לאוויר, שכיסו את מרבית שטח מערב ארצות הברית וקנדה של ימינו.
לאחר שהר הגעש התמוטט נוצרה הקלדרה של קרייטר לייק.
מערבית לשם מתנשא רכס הרי הגעש העתיק והמבותר יותר של הקסקייד המערבי.
הם בנויים מסלע געשי שעבר התמרה חלקית שנוצר מלועות, כולל לבות, אפר וטוף שגילם נע בין 0 ל-40 מיליון שנים.
ככל שהרי הקסקייד התרוממו התמיד נהר הרוג במסלולו הודות להתחתרות לעומק שיצרה קניונים צרים ועמוקים ואשדות במקומות רבים.
בר קריק, יובל של הנהר הזורם מדרום לצפון מסמן את הגבול בין הקסקייד המערבי במזרח והרי קלאמת במערב.
עתיקים בהרבה מההרים שבמעלה הזרם הם פיסות היבשה האקזוטיות של הרי קלאמת ממערב.
כאשר טקטוניקת הלוחות הפרידה את אמריקה הצפונית מאירופה וצפון אפריקה ודחפה אותה מערבה צירפה אליה היבשת, חלק אחרי חלק, מה שיהיה אזור הפסיפיק נורת' וסט, כולל אורגון.
הרי קלאמת בנויים מכמה פיסות יבשה, איים געשיים ושוניות אלמוגים וחלקים מאזורי הפחתה, מעטפת כדור הארץ, וקרקעית הים – שהתלכדו מול החוף במשך תקופות ארוכות לפני שהתנגשו עם אמריקה הצפונית כגוש אחד לפני כ-150 עד 130 מיליון שנים.
מרבית אגן הניקוז של הנהר רוג, כולל קניון הנהר רוג, השטח הפתוח קלמיופסיס, אגן הנהר אילינוי והר אשלנד בנויים מפיסות יבשה אקזוטיות.
הסלעים בהרי קלאמת הם בין הסלעים העתיקים ביותר באורגון, חלק מהתצורות בפיסות יבשה אלו מתוארכות לטריאס, בין לפני 250 מיליון שנים ל-200 מיליון שנים.
ביורה, בין לפני 170 מיליון שנים ל-165 מיליון שנים, גיבשו העתקים את פיסות היבשת של קלאמת מול החוף במהלך האירוע המכונה האורוגנזה של סיסקיו.
במהלך אפיזודה בת שלושה עד חמישה מיליון שנים זו של פעילות טקטונית נמרצת נדחפו סלעי משקע עמוק לתוך המעטפת, הותכו ונדחפו על פני השטח כמחדרים פלוטוניים גרניטיים.
חגורות של סלעים פלוטוניים, המכילות זהב ומתכות יקרות אחרות, עוברת דרך הרי קלאמת וכולל את מחדר אשלנד, הבתולית של גרייבק (Grayback) מזרחית למונומנט הלאומי מערות אורגון, מחדר גרנטס פאס, מחדר גולד היל, מחדר ג'קסונוויל ואחרים.
כורים כרו את המרבצים העשירים של זהב, כסף, נחושת, ניקל ומתכות אחרות בכמה אזורים בהרי קלאמת.
חיפוש זהב באמצעות סינון מי נהרות באמצע המאה ה-19 הוביל במהרה לכרייה של המרבצים.
לבד ממכרה במזרח אורגון, מכרה גרינבק (Greenback) לאורך היובל גרייב קריק, היה מכרה הזהב הפורה ביותר באורגון.
במחוז קרי, עובר חלקו התחתון של הרוג דרך תצורת גליס (Galice Formation), פצלים מותמרים וסלעים אחרים נוצרו כאשר אגן אוקייני קטן בפיסות היבשת המתלכדות של קלאמת הוטח מעל סלעי קלאמת האחרים לפני כ-155 מיליון שנים.
החלק התחתון של קרקעית הים של אגן ג'וזפין (Josephine Basin), כפי שים קדום זה מכונה, נח על חלקו העליון של השטח הפתוח קלמיופסיס, שם הוא ידוע כאופיוליט ג'וזפין.
חלק מסלעים אלו הוא פרידוטיט, חום-אדמדם כשהוא נחשף לחמצן, אבל ירוק כהה מאוד בתוכו.
לדברי הגאולוג אלן מוריס בישופ (Ellen Morris Bishop), "פרידוטיט חומים-צהבהבים יוצאי דופן אלו בשטח הפתוח קלמיופסיס הם בין הדוגמאות הטובות בעולם של הסלעים המרכיבים את המעטפת".
פרידוטיט מותמר מופיע כסרפנטין לאורך הצד המערבי של נהר האילינוי.
הסרפנטיניט הנפוץ בהרי קלאמת אינו מתאים מבחינה כימית לתמוך בצמחייה, ובאזור זה הצמחייה דלה.
הפרידוטיט היה מקור למרבצי כרום, שנכרו בין 1917 ל-1960.
בשפך הנהר רוג, לאורך החוף של מחוז קרי, קיימת תצורת אוטר פוינט, תערובת של סלעי משקע מותמרים כדוגמת פצלים, אבני חול וצור.
אף שהסלעים נוצרו ביורה קיימות עדויות שהם חלק מפיסת היבשת גולד ביץ' לאחר שקלאמת התלכד עם אמריקה הצפונית.
המאובנים היחידים של דינוזאורים שנתגלו באורגון הם חלקים של הדרוזאור, או דינוזאור בעל מקור ברווז, שנתגלו באזור זה.
באמצע שנות ה-60 גילה גאולוג בתצורת אוטר פוינט גם את המקור והשיניים של איכתיוזאור.
ארכאולוגים משערים שהתושבים הראשונים באזור הנהר רוג היו ציידים-לקטים נוודים.
תיארוך פחמן-14 גילה כי הם הגיעו לדרום מערב אורגון לפני לפחות 8,500 שנים.
1,500 שנים לפני המפגש הראשון עם האדם הלבן הקימו הילידים כפרים קבועים לאורך הנהרות והנחלים.
לכפרי הבית של הקבוצות השונות היו יסודות תרבותיים משותפים רבים, כדוגמת סוג המזון, הביגוד וסוגי המבנים.
נישואים בין הקבוצות היו נפוצים, ורבים הבינו ניבים של יותר מאחת משלוש קבוצות השפות בהן דיברו תושבי האזור.
הילידים האינדיאנים כללו את בני הטוטוטני (Tututni) סמוך לחוף, ובמעלה הנהר, קבוצות של שסטה קוסטה (Shasta Costa), דקובטדה (Dakubetede), טקלמה (Takelma), שסטה ולטגאווה (Latgawa).
היו הבדלים בין הבתים בכפרים השונים, אבל בדרך כלל רוחבם היה כארבעה מטרים ואורכם בין 4.5 ל-6 מטרים, השלד נבנה ממוטות שהושקעו בקרקע, והם כוסו בפצלי אורן הסוכר או לוחות מארז אדום מערבי.
התושבים נהגו לעזוב את הכפרים במשך חצי שנה על מנת לאסוף פקעות של צמח הקמאסיה (Camassia quamash), קליפת אורן הסוכר, בלוטים ופירות יער, וצדו צבאים ואייל קנדי כהשלמה למזונם העיקרי, הסלמון.
המפגש המתועד הראשון בין לבנים לאינדיאנים בחוף הדרום מערבי של אורגון אירע ב-1792 כאשר חוקר הארצות הבריטי ג'ורג' ונקובר עגן מול כף בלנקו (Cape Blanco), כ-50 קילומטרים צפונית לשפך הנהר רוג, והאינדיאנים שטו לאונייתו בקאנו וביקרו בה.
ב-1826 הוביל אלכסנדר רודריק מקלאוד (Alexander Roderick McLeod; 1840-1872) משלחת יבשתית מטעם חברת מפרץ הדסון (בראשי תיבות HBC) שיצאה מהמטה האזורי של החברה בפורט ונקובר (כיום בדרום מדינת וושינגטון) והגיעה דרומה עד לנהר רוג.
ב-1827 התרחש המפגש הראשון בין לבנים לילידים שהתגוררו במעלה הנהר רוג כאשר משלחת ציידי פרוות מטעם חברת מפרץ הדסון בראשות סוחר הפרוות וחוקר הארצות פיטר אוגדן (Peter Skene Ogden; 1854-1790) חצתה את הרי סיסקיו בחיפוש אחרי בונים.
חיכוכים בין האינדיאנים ללבנים היו מועטים יחסית במהלך מפגשים מוקדמים אלו.
עם זאת ב-1834 דיווחה משלחת של HBC בראשות מישל לפרמבואה (Michel Laframboise; 1865-1793) שהרגה 11 מילידי הנהר רוג, וזמן קצר אחר כך קבוצה בראשות צייד הפרוות האמריקני יואינג יאנג (Ewing Young) ירתה למוות בלפחות שניים נוספים.
שם הנהר - רוג (Rogue באנגלית נבל) - החל ככל הנראה כתרגום לכינוי La Riviere aux Coquins (צרפתית "נהר הנבלים") שנתנו לנהר ציידי הפרוות הצרפתיים שהתייחסו לילידים כאל נבלים.
ב-1835 הרגו ילידי הנהר ארבעה לבנים מתוך קבוצה של שמונה שהיו בדרכם מאורגון לקליפורניה.
שנתיים מאוחר יותר, משלחת שהובילה בקר בראשות יאנג וכללה שניים מבין הניצולים הרגה את שני האינדיאנים הראשונים שפגשו צפונית לנהר קלאמת.
מספרם של הלבנים שחדרו לאגן הניקוז של הנהר רוג גדל משמעותית לאחר 1846, כשקבוצה של 15 איש בראשות ג'סי אפלגייט (Jesse Applegate) מצאה נתיב דרומי חלופי לשביל אורגון.
בנתיב החדש השתמשו מהגרים שפניהם לעמק וילאמט.
נתיב זה שכונה אחר-כך שביל אפלגייט, עבר דרך עמקי הנהר רוג ובר קריק וחצה את רכס קסקייד בין אשלנד ודרומית לאגם קלאמת העליון.
בין 90 ל-100 עגלות ובין 450 ל-500 מהגרים השתמשו בנתיב החדש מאוחר יותר ב-1846. הם עברו דרך אזור הכפרים של האינדיאנים של נהר הרוג, בין המקורות של בר קריק לאתר שלעתיד תוקם בו העיר גרנטס פאס, וחצו את הנהר כ-7 קילומטרים במורד הזרם משם.
למרות חששות משני הצדדים, האלימות באגן הניקוז בשנות השלושים והארבעים הייתה מוגבלת, "נראה שהאינדיאנים היו מעוניינים שהאדם הלבן יסתלק מאדמתם מהר ככל האפשר והלבנים היו מאושרים לעבור באזור מבלי שיותקפו".
ב-1847 עוררו טבח ויטמן (תקרית שבה רצחו אינדיאנים מבני קאיוסה את המיסיונר מרקוס ויטמן, אשתו ואחד עשר לבנים נוספים) ומלחמת קאיוסה (שבאה כתגובה ובה הובסו בני הקאיוסה) בדרום-מזרח מדינת וושינגטון חששות בקרב המתיישבים הלבנים ברחבי האזור, והובילו להקמת מיליציות מתנדבים גדולות שהתארגנו להילחם באינדיאנים.
לאורך הרוג התגברו המתחים ב-1848 בתחילת הבהלה לזהב בקליפורניה, כאשר מאות אנשים מטריטוריית אורגון עברו דרך עמק רוג בדרכם לאגן נהר הסקרמנטו.
לאחר שאינדיאנים תקפו קבוצה של כורים שחזרה לאורך הרוג ב-1850, ניהל ג'וזף ליין, המושל הטריטוריאלי לשעבר, משא ומתן על הסכם שלום עם אפסרקהר, מנהיג של האינדיאנים משבט טקלמה.
בהסכם הובטחו הגנה על זכויות האינדיאנים ומעבר בטוח דרך עמק רוג לכורים ומתיישבים לבנים.
כורים החלו לחפש זהב באגן הנהר, כולל יובל של בר קריק המכונה ג'קסון קריק, שבו הקימו מחנה כורים ב-1851, באתר שבעתיד יהפוך ליישוב ג'קסונוויל.
התקפות של אינדיאנים על הכורים הובילו להתערבותו של צבא ארצות הברית ולקרבות בסמוך לרמה הגעשית המכונה "סלע השולחן" (Table Rock) בין אינדיאנים לכוחות המשולבים של חיילים מקצועיים ומיליציות של כורים מתנדבים.
המושל החדש של הטריטוריה, ג'ון גיינס (John P.
Gaines), ניהל משא ומתן עם חלק מקבוצות האינדיאנים, אם כי לא עם כולם, שבו הם פונו מבר קריק ויובלים אחרים מהצד הדרומי של הנהר.
בערך באותו הזמן החלו להתיישב באזור מהגרים לבנים נוספים שכללו נשים וילדים.
ב-1852 הוגשו 28 תביעות לקרקע בעמק רוג.
עימותים נוספים ב-1853 הובילו לברית (Treaty with the Rogue River, 1853) שבה הוקמה שמורת אינדיאנים (Table Rock Indian Reservation) מעבר לנהר מפורט ליין.
ככל שהאוכלוסייה הלבנה גדלה והאינדיאנים הלכו ואיבדו אדמה, מקורות מזון וביטחון אישי, המשיכו להתרחש אירועים של אלימות במעלה ובמורד הנהר במהלך 1854–1855, ששיאם במלחמות הנהר רוג בשנים 1855–1856.
כשהם סובלים מקור, רעב ומחלות בשמורה שהוקצתה להם, חזרה באוקטובר 1855 קבוצה מבני טקלמה לכפר הישן שלהם בשפך היובל ליטל ביוט קריק (Little Butte Creek).
לאחר שהותקפו על ידי מיליציה של מתנדבים שהרגו 23 גברים, נשים וילדים, הם נמלטו במורד הנהר, כשהם תוקפים לבנים מגולד היל ועד גליס קריק.
מולם ניצבו מתנדבים וחיילים מהצבא.
בתחילה האינדיאנים הביסו את הכוחות שניסו לתקוף אותם בקרב הקרוי "הקרב על גבעת הרעב" (Battle of Hungry Hill), אבל לאחר שקרוב ל-200 מתנדבים יזמו התקפות במהלך כל היום על הילידים שנותרו, המלחמה הסתיימה בביג בנד (Big Bend).
במקביל הסתיימה הלחימה בסמוך לחוף, שם לפני שנסוגו במעלה הנהר, קבוצה נפרדת של ילידים הרגה קרוב ל-30 לבנים ושרפה את בקתותיהם סמוך למקום בו תקום בעתיד העיירה גולד ביץ'.
מרבית האינדיאנים של הנהר רוג הועברו ב-1856 לשמורות דרומה משם.
כ-1,400 נשלחו לשמורת החוף (Coast Reservation), ששמה שונה אחר כך לשמורת סילץ (Siletz Reservation).
על מנת להגן על כ-400 ילידים שעדיין היו בסכנת התקפה ב-Table Rock, הורה ג'ואל פלמר (Joel Palmer), הממונה על עניינים אינדיאניים באורגון על פינויים, כולל מסע רגלי כפוי בן 33 ימים לשמורת גרנד רונד (Grande Ronde Reservation) במחוז ימהיל.
לאחר סיום מלחמות הנהר רוג, החלו מספר קטן של מהגרים להתיישב לאורך קניון הנהר רוג או בקרבתו.
חלוצים אלו, חלקם כורי זהב לבנים שנשאו בנות משבט קארוק מאגן הנהר קלאמת, ייסדו גינות ומטעים, גידלו סוסים, פרות וחיות משק אחרות, וקיבלו אספקה מדי פעם של סחורות שהגיעו על גב פרדות משא מעבר להרים.
עד שנות ה-90 של המאה ה-19 היו מתיישבים אלו מבודדים יחסית מהעולם החיצוני.
ב-1883, אחד ממתיישבים אלו, אליג'ה פרייס (Elijah Huitt Price), הציע קו דואר קבוע באמצעות ספינה במעלה הנהר רוג מאלנסבורג (ששמה שונה אחר כך לגולד ביץ') ועד ביג בנד, כ-64 קילומטרים במעלה הנהר.
הקו, כך אמר פרייס לממשל, ישרת כ-11 משפחות ואף לא עיירה אחת.
מחלקת הדואר של ארצות הברית התנגדה לרעיון במשך שנים רבות, אבל ב-1895 הסכימה לנסות במשך שנה את הקו על הנהר.
המחלקה הקימה סניף דואר בבקתת העץ של פרייס בביג בנד, והוא מונה למנהל סניף הדואר.
העבודה של פרייס, שעבורה לא קיבל שכר בשנת הניסיון, כללה ניהול סניף הדואר והוא היה צריך לוודא שספינת הדואר תבצע שיט הלוך ושוב פעם בשבוע.
פרייס קרא למשרד הדואר אילהה (Illahe), מילה שמקורה בשפת הצ'ינוק שפירושה "אדמה" או "קרקע".
ספינת הדואר הונעה באמצעות חתירה במשוטים, דחיפה באמצעות נעיצת מוטות בקרקע, משיכה באמצעות סוסים ולעיתים שימוש במפרשים, ושינעה מכתבים וחבילות קטנות, כולל מצרכי מכולת מוודרברן (Wedderburn), שם הוקם סניף דואר ב-1895. ב-1897, הקימה המחלקה סניף דואר בסמוך לשפך הנהר אילינוי לנהר רוג, כ-12 קילומטרים במורד הנהר מאילהה.
מנהל הסניף כינה את הסניף "אגנס" (Agnes), על שם בתו, אבל טעות העתקה הוסיפה S נוסף לשם והמקום כונה Agness.
במעלה הנהר הוקם סניף דואר שלישי ב-1903, שכונה מריאל (Marial), על שם בתו של מנהל סניף דואר אחר.
מריאל שוכנת כ-12 קילומטרים במעלה הנהר מאילהה ו-34 קילומטרים מאגנס.
על מנת להימנע מהאשדות הקשים למעבר, נהגו להוביל את הדואר באמצעות פרדות בין אילהה למריאל, ואחרי 1908 מרבית הדואר שנשלחה מעבר לאגנס שונעה על פרדות.
סניף הדואר באילהה נסגר ב-1943, וכשסניף הדואר של מריאל נסגר ב-1954, "היה זה מתקן הדואר האחרון בארצות הברית שעדיין קיבל משלוחים בשיירת פרדות".
ספינת הדואר הראשונה הייתה ספינה עשויה מעץ ארז באורך 5.5 מטרים שמבנה ירכתיה וחרטומה היו זהים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 כלל צי ספינות הדואר 3 ספינות, מצוידות במנוע בן 60 כוחות סוס מתוצרת פורד שתוכננו לשאת עד עשרה נוסעים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלו ספינות חסרות הגה כיוון המונעות באמצעות שניים או שלושה מנועים בני 280 כוחות סוס היוצרים סילוני מים להחליף את הספינות המונעות באמצעות מדחף.
ספינות הסילון היו מסוגלות להתמודד עם אדוות רדודות, והגדולה שבהן הייתה יכולה לשאת קרוב ל-50 נוסעים.
טיולים על נהר הרוג באמצעות ספינות הדואר, שהחלו וצברו תאוצה החלו בשנות ה-70 וכללו מסעות רחוק במעלה הנהר עד בלוסום בר (Blossom Bar), 32 קילומטרים במעלה הנהר מאגנס.
נכון לשנת 2010, עדיין מובילות ספינות הסילון, הפועלות בעיקר כספינת טיולים, דואר בין גולד ביץ' ואגנס.
חברת ספינת הדואר של הנהר רוג היא "רק אחת משתי חברות משלוחי דואר המשנעים דואר באמצעות ספינות".
השנייה פועלת על הנהר סנייק במזרח אורגון.
במשך אלפי שנים היה דג הסלמון מקור מזון אמין לילידים שחיו לאורך הרוג.
להקות דגי הסלמון הנודדים היו כה עצומות שהמתיישבים הראשונים טענו כי יכלו לשמוע את הדגים שוחים במעלה הזרם.
תופעת נדידת להקות הסלמון הגדולות המשיכה גם במאה ה-20, למרות הנזק שנגרם לאתרי הטלת הביצים מכריית הזהב בשנות ה-50 של המאה ה-19 ודיג מסחרי בקנה מידה רחב שהתחיל זמן קצר אחר כך.
תעשיית הדיג סיפקה את הביקוש לסלמון בערים המתפתחות של פורטלנד וסן פרנסיסקו ולסלמון משומר באנגליה.
בשנות השמונים של המאה ה-19 קנה רוברט דניסטון יום (Robert Deniston Hume; 1908-1845) מהעיירה אסטוריה שבצפון אורגון את הקרקע משני צדי מורד הנהר רוג והקים תעשיית דיג כה גדולה עד שהוא כונה "מלך הסלמון של אורגון".
יום התייחס לעצמו כאל "מונופוליסט פיגמי" ("pygmy monopolist") באוטוביוגרפיה שלו, שהודפסה בעיתון רדיום (שהיה שייך לו) בוודרברן בין פברואר 1904 ליוני 1906. צי ספינות רשתות זימים שהיה בבעלותו שלט על מרבית אוכלוסיית הדגים הנודדים בנהר, ונהג לסרוק את 19 הקילומטרים הראשונים של הנהר מהשפך לאוקיינוס.
במהלך 32 שנות פעילות החברה בבעלותו של יום היא לכדה, עיבדה ושינעה מאות טונות של סלמון מהרוג.
דייגים שפעלו במעלה הנהר לכדו גם הם כמויות גדולות של דגים.
ביום אחד ב-1913 הצליחו צוותי דיג שהפעילו חמש סירות מצוידות ברשתות זימים באזור גרנטס פאס ללכוד 2,300 קילוגרם של סלמון.
ב-1877, כחלק מעסקי הדיג המסחרי שלו, בנה יום מדגרה באלנסבורג (גולד ביץ'), ששחררה דגים לנהר.