tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 1729 ו-1747 פרסם קטסבי את ההיסטוריה הטבעית שחקר בקרולינה, פלורידה ואיי בהאמה, הדו"ח הראשון שפורסם על הצומח והחי של צפון אמריקה.
הוא כלל 220 ציורי ציפורים, זוחלים, דו-חיים, דגים, חרקים, יונקים וצמחים.
אביו, ג'ון קטסבי, היה פוליטיקאי מקומי ובעל אחוזה.
למשפחה הייתה חווה ובית, בסודברי, סאפוק, וכן נכס בלונדון.
היכרותו עם חוקר הטבע ג'ון ריי הובילה לכך שקטסבי התעניין בהיסטוריה של הטבע.
מותו של אביו הותיר לקטסבי מספיק נכסים ולכן בשנת 1712 ליווה את אחותו אליזבת לויליאמסבורג, וירג'יניה.
היא הייתה אשתו של ד"ר ויליאם קוק, שהיה חבר במועצה ומזכיר המדינה של המושבה וירג'יניה.
אליזבת נישאה לד"ר קוק בניגוד לרצון אביה.
קטסבי ביקר באיי הודו המערבית בשנת 1714, וחזר לווירג'יניה, ואז שב לביתו באנגליה בשנת 1719.
קטסבי אסף זרעים ודוגמאות בוטניות בווירג'יניה וג'מייקה.
הוא שלח את הדוגמאות לד"ר סמואל דייל מבריינטרי באסקס, ונתן זרעים מווירג'יניה לכמה אנשים וגם לבישוף של לונדון, ד"ר הנרי קומפטון.
צמחים שגדלו מהזרעים שהביא קטסבי, פרסמו את שמו בקרב מדענים באנגליה, ובשנת 1722 המליץ לו ויליאם שרארד לערוך משלחת איסוף צמחים לקרולינה בשם החברה המלכותית.
ממאי 1722 התגורר קטסבי בצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה ונסע לחלקים אחרים של המושבה ואסף צמחים ובעלי חיים.
הוא שלח דגימות להנס סלואן ולוויליאם שרארד, וזרעים לאנשי קשר שונים, ביניהם שרארד ופיטר קולינסון.
כתוצאה מכך, קטסבי היה אחראי על החדרת צמחים מסוימים לגידול באירופה.
קטסבי חזר לאנגליה בשנת 1726.
קטסבי בילה את עשרים השנים הבאות בהכנת ופרסום ממצאי המחקרים שלו.
הפרסום מומן על ידי מנויים וכן הלוואה ללא ריבית מאחד מחברי החברה המלכותית, הקווקר פיטר קולינסון.
קטסבי למד כיצד לחרוט את לוחות הנחושת בעצמו.
לשמונה הלוחות הראשונים לא היה רקע, אך מכאן ואילך כלל קטסבי צמחים עם בעלי החיים.
הוא השלים את החלק הראשון במאי 1729 והציג אותו בפני המלכה.
הכרך הראשון, המורכב מחמישה חלקים, הסתיים בנובמבר 1732.
מארק קטסבי נבחר לחבר של החברה המלכותית בפברואר 1733.
הכרך השני המכיל חמישה חלקים נוספים הושלם בדצמבר 1743, ובשנת 1747 הוא פרסם כרך מילואים מחומרים שנשלחו אליו על ידי חברים באמריקה, במיוחד ג'ון ברטרם, וגם אחיו הצעיר, ג'ון.
לא כל הציורים ב"היסטוריה של הטבע" הם של קטסבי: כמה מהם, כולל התמונה המפוארת והמפורסמת של מגנוליה גרנדיפלורה, היו של ג'אורג' ארת.
רישומי ההכנה המקוריים של קטסבי לספרו על תולדות הטבע של קרוליינה, פלורידה ואיי בהאמה נמצאים בספרייה המלכותית, טירת וינדזור.
ב־5 במרץ 1747 קרא קטסבי בחברה המלכותית בלונדון מאמר שכותרתו "נדידת ציפורים", מאמר זה נחשב לאחד הראשונים שתיארו נדידת ציפורים.
מארק קייטסבי התחתן עם אליזבת רולנד ב־8 באוקטובר 1747 בקפלה של סנט ג'ורג', הייד פארק קורנר.
הם היו זוג במשך כ-17 שנים, והיו להם לפחות שישה ילדים בין אפריל 1731 ליוני 1740.
חוקר הטבע השוודי קארולוס ליניאוס כלל מידע מתולדות הטבע של קטסבי במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו (1758).
שמו של קטסבי מונצח בשמות של צמחים ובעלי חיים בצפון אמריקה.
הוא נפטר לפני חג המולד 1749 ביום שבת ה-23 בדצמבר בביתו ונקבר בחצר הכנסייה שלו בלונדון.
מארק ראלף הוא מפיק מוזיקלי, רמיקסר ופזמונאי בריטי.
ראלף נולד בסטוק-און-טרנט, סטפורדשייר, אנגליה.
ראלף התחיל את הקריירה שלו כגיטריסט, מקליט ומנגן בלייב עם פט שופ בויז, רינגו סטאר, סליי אנד רובי , Screaming Lord Sutch , אדווין קולין , הולי ג'ונסון , רון ווד, ו-Fatback Band .
הוא חבר בלהקה Filthy Dukes , שהוציאה אלבום אולפן אחד.
הוא הפיק וכתב מספר שירים למספר אמנים, בין היתר לג'ס גלין, יירס אנד יירס, ג'קס ג'ונס, קרייג דייוויד, אליס צ'אטר, קלין בנדיט, אשר, טינשיי, רודימנטאל, בקי היל, ראג-אנ'-בון מאן, הוט צ'יפ, קייגו, טייק ד'את, סיגלה, ריי, טום ווקר, בלונד ולינדזי לוהן.
מארק קומפרנול (בהולנדית: Marc Compernol; נולד ב-8 באפריל 1957) הוא גנרל בלגי בדימוס.
קומפרנול נולד בברוז' ב-8 באפריל 1957. ב-1972 החל ללמוד בבית הספר המלכותי לצוערים בלאקן, וב-1975 החל ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית בבריסל.
לאחר סיום לימודיו החל לשרת בחיל התותחנים.
הוא השתתף במשימות בינלאומיות בקונגו ובסומליה וב-2002 הועלה לדרגת קולונל.
ב-2006 מונה למפקד כוחות היבשה הבלגיים.
ב-2009 הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
ב-2013 מונה לסגן ראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
ב-10 ביולי 2020 פרש מהצבא והוחלף בידי מישל הופמן.
מארק קמינס היה מפיק מוזיקלי, רמיקסר ודי ג'יי אמריקאי המפורסם בזכות פועליו בסצנת הדאנס בניו יורק.
הוא ידוע בעיקר בזכות זה שעזר למנף את הקריירה של הזמרת-יוצרת מדונה, ובכך שהביא אותה לסייר רקורדס.
בהמשך, הפיק את סינגל הבכורה שלה "Everybody" ב-1982.
קמינס למד בתיכון אליזבת ארווין בניו יורק.
הוא גדל עם הפזמונאי בוב ת'יל ג'וניור והם למדו בבית הספר עם מתופף הג'אז דנרדו קולמן והצלמת איימי ארבוס .
כנער, קמינס עבד בחנות התקליטים, רקורד קונקשיין, שם פגש די ג'יים שונים.
הדבר הוביל אותו לעסקו בתחום גם כן.
לאחר שקמינס סיים את לימודיו בקולג' ב-1977, הוא נסע ללונדון שם עבדה חברתו דאז בווירג'ין מגה-סטורס.
בחנות, הוא פגש מישהו שהציע לו עבודה ביוון.
כשחזר לניו יורק, הוא עבד במועדון רוק בשם טרקס.
ב-1979, כריס בלקוול, מייסד איילנד רקורדס, שכר אותו לעשות A&R עבור חברת התקליטים.
ב-14 בפברואר 2013, קמינס נפטר בגיל 57 לאחר שסבל מאוטם שריר הלב בגוודלחרה, מקסיקו, שם לימד.
מארק קוסטה (בהונגרית: Márk Koszta; נולד ב-26 בספטמבר 1996 במישקולץ שבהונגריה) הוא כדורגלן הונגרי המשחק בעמדת החלוץ בהפועל פתח תקווה.
קוסטה גדל במחלקות הנוער של פוטנוק, קזינצברציקה ובודפשט הונבד.
בשנת 2013 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של בודפשט הונבד במסגרת ליגת העל ההונגרית.
בסך הכל ערך 32 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ששה שערים.
ב-27 ביולי 2015 הושאל למשך עונה אחת לקישווארדה מליגת המשנה ההונגרית.
הוא ערך 27 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע תשעה שערים.
בהמשך שיחק בקבוצות מזקבשד, אויפשט וזלאגרסגי ט.א.
ב-23 במרץ 2022 חתם באולסן יונדאי מליגת הכדורגל של קוריאה הדרומית, אך לא ערך הופעות ליגה במדי המועדון.
הוא ערך חמש הופעות במדי המועדון במסגרת ליגת האלופות האסיאתית.
ב-4 בספטמבר 2022 חתם בטורפדו מוסקבה מליגת העל הרוסית.
ב-5 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–1 לרוסטוב במסגרת המחזור השמיני בליגה לעונת 2022/2023. בסך הכל ערך ארבע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-29 בינואר 2023 חתם במכבי בני ריינה מליגת העל הישראלית.
ב-6 במאי 2023 כבש פנדל במחזור ה-32 נגד בית"ר ירושלים והעניק לקבוצה ניצחון שהשאיר את הקבוצה בליגת העל.
בעונת 2024/2025 חתם בוולוס מהליגה היוונית.
בספטמבר 2025 חזר לישראל וחתם בהפועל פתח תקווה.
מארק קָסַאדוֹ טוראס (בספרדית: Marc Casadó Torras; נולד ב-14 בספטמבר 2003) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר ההגנתי בברצלונה מהלה ליגה ובנבחרת ספרד.
קסאדו נולד בסן פר דה וילמאחור שבמחוז ברצלונה, קטלוניה, ושיחק בקבוצות הנונער של CF וילמאחור, PB סן סלוני, גראנויירס ו-CF דאם.
ב-2016 עבר ללה מאסיה, אקדמיית הנוער של מועדון הכדורגל ברצלונה.
בעונת 2020/21 שימש כקפטן קבוצת הנוער א' של המועדון וזכה עימה באליפות ספרד, ובעונה הבאה זומן חמש פעמים לסגל ברצלונה אתלטיק.
בקיץ 2022 הועלה רשמית לקבוצת המילואים של ברצלונה, וב-5 ביולי האריך את חוזהו במועדון עד קיץ 2024.
ב-27 באוגוסט 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון 3–2 על קאסטיון במסגרת הפרימרה דיוויסיון RFEF, וב-1 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ובליגת האלופות בניצחון 4–2 על ויקטוריה פלזן במסגרת שלב הבתים של עונת .
בעונת כיהן קסאדו כקפטן ברצלונה אתלטיק וב-17 במרץ 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה כשהחליף את הקטור פורט בניצחון 3–0 על אתלטיקו מדריד.
קסאדו ייצג את ספרד בנבחרות עד גיל 16 ו-17 ב-2019. ב-15 בנובמבר 2024 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת בצחון 2-1 על .
מארק וינסנט פרקינסון הוא פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שכיהן כמושל ה-45 של מדינת קנזס בשנים 2009–2011 וכסגן מושל קנזס תחת קתלין סבליוס מטעם המפלגה הדמוקרטית, וכחבר בשני בית המחוקקים של המדינה מטעם המפלגה הרפובליקנית.
פרקינסון נולד ב-1957 בוויצ'יטה שבקנזס למשפחה ששורשיה נטועים בעיר סקוט סיטי, שם הוא בעלים של חווה חקלאית גם בהווה.
אביו, האנק פרקינסון, עבד בתחום הפרסום, יחסי הציבור והייעוץ הפוליטי.
בשנת 1983 נישא פרקינסון לסטייסי אבוט, ולהם שלושה ילדים.
את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר התיכון ויצ'יטה הייטס.
ב-1980 סיים בכבוד רב ביותר את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת המדינה ויצ'יטה, וב-1984 סיים במקום הראשון בכיתתו את לימודי המשפטים שלו בבית הספר למשפט של אוניברסיטת קנזס.
מיד לאחר סיום לימודיו הגבוהים החל פרקינסון להתמחות בעריכת דין פרטית.
הוא היה שותף מייסד של משרד עורכי הדין "Parkinson, Foth & Orrick" בשנת 1986. בשנת 1996, פרקינסון עזב את נתיבתו המקצועית בעריכת דין כדי לפתוח מתקני טיפול רפואיים עבור קשישים בקנזס ובמיזורי.
פרקינסון רעייתו, עורכת דין גם היא, מכרו בשנת 2006 שניים ממתקני טיפול שהיו בבעלותם בעיר שוני (Shawnee).
בין השנים 1991 ל-1993 ייצג פרקינסון את מחוז הבחירה ה-14 בבית הנבחרים של קנזס, ולאחר מכן היה חבר הסנאט של קנזס עד 1997. המחוזות שייצג כחבר המפלגה הרפובליקנית חלשו על אוליית'ה.
בתקופתו בבית המחוקקים סייע בניסוח חוק עונש המוות המדינתי, וקידם חקיקה לקידום האחדה של הרשות המבצעת במחוז ויינדוט.
פרקינסון התבלט בהתנגדותו להצעת חוק שאסרה על שריפת דגלים.
בבחירות 1996 מיאן להתמודד לתקופת כהונה נוספת בסנאט.
מינואר 1999 עד 2003 היה יושב ראש המפלגה הרפובליקנית בקנס.
הוא נבחר לתפקיד זה בעקבות תמיכה שקיבל מהמושל ביל גרייבס.
בשנת 2004 כיהן כיו"ר לשכת המסחר של שוני, וב-2005 ישב בראשות לשכות המסחר של מחוז ג'ונסון.
במאי 2006 הודיעה קתלין סבליוס, מושלת קנזס מהמפלגה הדמוקרטית, כי פרקינסון החליף מפלגות ועל כן יהיה עמיתה למירוץ בבחירות לתקופת כהונה שנייה כמושלת.
הוא נבחר לתפקיד סגן המושל במקומו של ג'ון א.
מור, גם הוא רפובליקני לשעבר שהחליף את שיוכו המפלגתי זמן קצר טרם הבחירות.
העבר של פרקינסון בעולם העסקים לצד המוניטין שלו כמי שנכון לשתף פעולה עם רפובליקנים ודמוקרטים כאחד נמנו בין הסיבות בגינן בחרה בו סבליוס כעמיתה למירוץ.
כסגן המושלת התמקד פרקינסון בענייני אנרגיה וכיהן כיו"ר-משותף של מועצת האנרגיה המדינתית.
בשנת 2008 היה חלק ממשלחת של סגני מושלים לסין שעסקה בסוגיות סחר.
במרץ 2009 הכריז נשיא ארצות הברית ברק אובמה על מינויה של המושלת סבליוס למזכירת הבריאות ושירותי האנוש בממשלו.
סבליוס התפטרה מתפקידה לאחר אישור מינויה ב-28 באפריל 2009 ופרקינסון התמנה למושל קנזס כבר באותו היום.
כבר בראשית כהונתו הודיע פרקינסון כי אין בכוונתו להתמודד לתקופת כהונה מלאה בבחירות 2010. בתקופתו כמושל נאלץ פרקינסון ליישם קיצוצים בהוצאות הממשל והעלאות מסים כדי לנהל גירעון תקציבי.
תחת הנהגתו אימצה קנזס מדיניות אנרגיה חדשה מסוג רשת מדודה (Net metering) ותוכנית בת 10 שנים לתחזוקת תשתיות תחבורה.
פרקינסון יישם איסור עישון במקומות ציבוריים, מוניות ולימוזינות, חללים משותפים בבניינים ציבוריים ופרטיים ובדיור ציבורי.
כהונתו תמה בראשית 2011 והוא הוחלף בתפקידו בידי סם בראונבק.
לאחר כהונתו כמושל נותר פרקינסון מעורב בחיים הציבוריים והיה לשדלן בגבעת הקפיטול במסגרת תפקידו כנשיא ומנכ"ל אגודת בריאות הציבור האמריקאית (American Health Care Association).
מארק קריין היה מתמטיקאי סובייטי ממוצא יהודי שפעל באוקראינה הסובייטית.
מארק קריין נולד בשנת 1907 בקייב למשפחה יהודית.
למשפחה היה עסק בתחום עיבוד עצים.
בתקופת ברית המועצות אב של קריין היה מנהל מפעל שהוקם על בסיס העסק המשפחתי.
מארק קריין סיים לימודי מתמטיקה באוניברסיטת אודסה.
בגיל 26 הוא מונה לפרופסור וראש קתדרה באוניברסיטה בה למד.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 הוא פרסם מחקר בתחום מטריצות שביצע ביחד עם פליקס גנטמכר.
בשנת 1940 קריין עבר לקייב ועבד במכון למחקר של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
לאחר מלחמת העולם השנייה קריין לא התקבל בחזרה לעבודה באוניברסיטת אודסה בגלל מוצאו היהודי.
מספר שנים הוא היה מלמד במוסדות להשכלה גבוהה אחרים בעיר ובקריבי ריה.
החל משנת 1954 הוא היה מלמד באקדמיה להנדסת בניין ואדריכלות באודסה.
הוא מונה לראש קתדרה למכניקה תאורטית וכיהן בתפקיד זה עד שסיים את הקריירה ופרש לגמלאות.
בשנת 1940 ביחד עם תלמידו דוד מילמן הוא הוכיח משפט קריין-מילמן ועם ויטולד שמוליאן משפט קריין-סמוליאן.
בשנת 1950 פרסם יחד עם שמחה זוכוביצקי מאמר על בעיית הקירוב של צ'בישב במרחבי בנך והילברט.
במשך קריירה המדעית קריין הנחה מעל ל-60 עבודות תואר שלישי.
החל משנת 1966 הוא פרסם מספר עבודות ביחד עם ישראל גוכברג תחת שם עט GoKra.
בשנת 1970 הוא התקבל לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 1978 קריין הוענקה פרמיית על שם קרילוב של אוקראינה הסובייטית ובשנת 1982 פרס וולף.
קריין נפטר בשנת 1989 ונטמן באודסה.
מארק קורצר הוא רופא ואיש עסקים יהודי סובייטי - רוסי, מתמחה בגינקולוגיה ומיילדות.
מארק קורצר נולד בשנת 1957 במוסקבה למשפחה יהודית.
אביו היה מהנדס וגם אמו לא עסקה ברפואה.
לאחר סיום בית ספר בשנת 1974 קורצר החל ללמוד רפואה באוניברסיטה רוסית לאומית לחקר מדעי הרפואה אותה סיים בשנת 1982. הוא המשיך ללימודי תואר שלישי.
בשנת 2001 הוא סיים פוסט-דוקטורט ובשנת 2003 מונה לפרופסור.
בשנת 2017 הוא מונה לראש קתדרה.
בשנת 2011 קורצר התקבל כחבר בהתכתבות באקדמיה רוסית למדעים ובשנת 2016 קודם לחבר בפועל.
קורצר כתב מספר ספרים וספרי לימוד בתחום התמחותו.
הוא פרסם מעל ל-200 מאמרים בכתבי עת מקצועיים.
עד לשנת 2013 קורצר כיהן בתפקיד בכיר במערכת הבריאות העירונית והיה "רופא-מיילד ראשי" של העיר.
בשנת 2001 קורצר החל להקים רשת מרפאות "העם והילד".
בשנת 2006 הוא לראשונה ברוסיה פתח בית יולדות פרטי.
עלות לידה במרכזי הרשת היא עד פי 10 יותר יקרה מלידה במוסד ממשלתי.
לאור רמת טיפול הביקוש הוא גבוה.
הונו של קורצר הוערך בכ-550 מיליון דולר.
על פעילותו בתחום הרפואה לקורצר הוענק עיטור ההצטיינות למען המולדת (3 פעמים), עיטורים ופרסים נוספים.
בשנת 2021 הוענק לקורצר פרס של פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה.
מארק קונסואלס (; נולד ב-1971) הוא שחקן אמריקאי.
קונסואלס נולד בספרד לאם איטלקייה ואב מקסיקני והוא הצעיר מבין שלושה ילדים, הוא גדל באיטליה ובארצות הברית, הוא למד תקופה באוניברסיטת נוטרדאם אך לאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת דרום פלורידה, שם סיים תואר בשיווק.
ב-2005 שיחק בסרט "שחרור בעורף האויב", ב-2006 גילם את חברה של אנה פריס בקומדיה הרומנטית "הסופר אקסית שלי", ב-2006 שיחק בקומדיה השחורה "Wedding Daze"
מארק ג'וזף קרני (באנגלית ובצרפתית: Mark Joseph Carney; נולד ב-16 במרץ 1965) הוא כלכלן ופוליטיקאי קנדי, המכהן כראש ממשלת קנדה וכמנהיג המפלגה הליברלית מאז 14 במרץ 2025. קרני החליף את ג'סטין טרודו בתפקיד ראש ממשלת קנדה, לאחר שהתמנה למנהיג מפלגת השלטון.
מארק קרני נולד ב-16 במרץ 1965 בעיר פורט סמית' , שב, קנדה.
הוא בנם של ורלי מרגרט (לבית קמפר), עקרת בית, ורוברט ג'יימס מרטין קרני, מנהל בית ספר תיכון.
סבו וסבתו מצד אביו היו ממוצא אירי, ממחוז מאיו.
כאשר היה בן שש, עברה משפחתו לאדמונטון, אלברטה.
אביו היה מועמד המפלגה הליברלית בבחירות הפדרליות של קנדה בשנת 1980 מטעם מחוז אדמונטון דרום, וסיים במקום השני.
אמו חזרה ללימודים אקדמיים כדי לפתח קריירה בתחום החינוך כאשר מארק היה בן עשר.
לקרני שלושה אחים – אח ואחות מבוגרים ממנו, שון וברנדה, ואח צעיר בשם בריאן.
קרני למד בבית הספר התיכון על שם פרנסיסקו חאווייר באדמונטון, ולאחר מכן התקבל לאוניברסיטת הרווארד במלגה חלקית וסיוע כלכלי.
במהלך לימודיו שם שימש כשוער מחליף בנבחרת ההוקי קרח של האוניברסיטה, וחלק חדר עם פיטר צ'יארלי, לימים מנכ"ל בליגת ה-NHL, ועם שחקן ההוקי מארק בנינג.
בשנת 1988 סיים את לימודיו בהרווארד עם תואר ראשון בכלכלה בהצטיינות יתרה.
המשיך ללימודים מתקדמים באוניברסיטת אוקספורד, שם למד בקולג' סנט פיטרס ובנאפילד קולג' .
הוא קיבל תואר שני בשנת 1993 ותואר דוקטור בשנת 1995 בתחום הכלכלה.
עבודת המאסטר שלו עסקה בניתוח תאורטי של יתרון תחרותי, למידה מתוך עשייה והשפעות חיצוניות (spillovers), ועבודת הדוקטורט שלו עסקה ביתרון הדינמי של תחרות.
מנחת הדוקטורט שלו הייתה מרגרט מאייר.
קרני היה שותף לקפטן קבוצת ההוקי של אוניברסיטת אוקספורד לצד הקנדי דייוויד למטי, לימים שר המשפטים והתובע הכללי של קנדה.
קרני עבד במשך 13 שנים בבנק ההשקעות גולדמן זקס, ושירת במשרדיו בבוסטון, בלונדון, בניו יורק, בטוקיו ובטורונטו.
הוא התקדם לתפקידים בכירים, בהם שותף לניהול תחום סיכון ריבוני, דירקטור בשוקי חוב מתעוררים ומנהל בכיר בבנקאות ההשקעות.
בין השאר, עבד על שילובה של דרום אפריקה בשוקי האג"ח הבין-לאומיים לאחר סיום האפרטהייד, וכן היה מעורב בטיפול במשבר הפיננסי ברוסיה ב-1998.
בשנת 2003 עזב קרני את גולדמן זקס והצטרף לבנק קנדה כסגן נגיד.
כעבור שנה גויס למשרד האוצר הקנדי, שם מונה ב-15 בנובמבר 2004 לסגן בכיר של שר האוצר.
בין 2004 ל-2007 שימש כסגן בכיר לשר האוצר וכנציג קנדה בארגון ה-G7. במהלך תקופה זו פיקח על החלטות כלכליות חשובות, כולל תוכנית שנויה במחלוקת למיסוי קרנות הכנסה בקנדה, והוביל את מכירת מניות הממשלה (19%) בחברת האנרגיה פטרו-קנדה , שהניבה רווח משמעותי למדינה.
באוקטובר 2007 מונה קרני לנגיד בנק קנדה, והחליף את דייוויד דודג' ב-1 בפברואר 2008. במינויו הפך לנגיד הצעיר ביותר בקרב מדינות ה-G7 וה-G20 באותה תקופה.
קרני נכנס לתפקידו בתקופת המשבר הפיננסי הגלובלי של 2008. כבר במרץ 2008, כחודש לאחר כניסתו לתפקיד, הוביל את הבנק להורדת הריבית הבין-בנקאית ב-50 נקודות בסיס, צעד שנחשב קריטי ליציבות הכלכלה הקנדית.
בניגוד לבנק המרכזי האירופי, שהעלה את הריבית ביולי 2008, קרני זיהה מוקדם את סכנת המשבר בשוקי האשראי והגיב בהתאם.
באפריל 2009, כאשר הריבית בקנדה הגיעה לרמה הנמוכה ביותר האפשרית, יישם הבנק מדיניות "התחייבות מותנית" – הצהרה רשמית כי לא יעלה את הריבית למשך שנה לפחות, מה שחיזק את האמון בשוקי האשראי והמריץ את הכלכלה.
כתוצאה מכך, התוצר והתעסוקה בקנדה החלו להתאושש באמצע 2009, והמדינה הייתה הראשונה מבין מדינות ה-G7 שהצליחה להחזיר את רמות ה-GDP והתעסוקה שלה לרמות שלפני המשבר.
בין יולי 2010 לינואר 2012 כיהן כיו"ר הוועדה למערכת הפיננסית העולמית בבנק להסדרי סליקה בין-לאומיים (BIS).
בנוסף, בשנת 2011 מונה ליו"ר המועצה ליציבות פיננסית (FSB) המפקחת על הרגולציה של המערכת הפיננסית הגלובלית.
ב-26 בנובמבר 2012 הודיע שר האוצר הבריטי, ג'ורג' אוסבורן, על מינויו של קרני לנגיד בנק אנגליה, תפקיד שבו החל ב-1 ביולי 2013. בכך הפך לראשון שאינו אזרח בריטי המתמנה לנגיד מאז הקמת הבנק בשנת 1694. במהלך כהונתו קיבל בנק אנגליה סמכויות נוספות, כמו היכולת לקבוע דרישות הון לבנקים פרטיים.
קרני גם ביצע שינויים מבניים בתהליך קבלת ההחלטות בבנק, והחליט להפחית את מספר פגישות קביעת הריבית השנתיות מ-12 ל-8, תוך פרסום הפרוטוקולים באופן שקוף יותר.
במרץ 2020, כאשר היה לקראת סיום כהונתו, נקט קרני בצעדי חירום והורה להפחית את הריבית ב-0.5% כדי להתמודד עם השפעות מגפת הקורונה על הכלכלה הבריטית.
לאחר כהונתו בבנקים מרכזיים (2020–2024)
באוקטובר 2020 הצטרף קרני לברוקפילד אסט מנג'מנט כסגן יו"ר, שם הוביל את אסטרטגיית ההשקעות של החברה בתחום הסביבה, החברה והממשל התאגידי (ESG) והשקעות אימפקט.
בשנת 2012, בעת שכיהן כנגיד בנק קנדה, פנה אליו ראש ממשלת קנדה, סטיבן הרפר, והציע לו להצטרף לממשלת השמרנים כשר האוצר.
קרני דחה את ההצעה, ובפברואר 2025 הסביר בריאיון כי הרגיש שזה לא יהיה ראוי לעבור ישירות מתפקיד נגיד בנק קנדה לפוליטיקה נבחרת.
במהלך הבחירות הפנימיות של המפלגה הליברלית של קנדה בשנת 2013, עלו השערות שקרני יתמודד על ההנהגה.
עם זאת, הוא בחר שלא להתמודד לבסוף.
לקראת סיום כהונתו כנגיד בנק אנגליה, מונה קרני במרץ 2020 לשליח המיוחד של האו"ם לפעילות אקלים ופיננסים.
בינואר 2020 מינה אותו ראש ממשלת בריטניה, בוריס ג'ונסון, ליועץ פיננסי של הנשיאות הבריטית לוועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים COP26 בגלאזגו, שנדחתה מנובמבר 2020 לנובמבר 2021.
במהלך מגפת הקורונה קרני שימש כיועץ בלתי פורמלי לראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו, וייעץ לו על תגובת הממשלה למשבר הכלכלי שנגרם עקב המגפה.
ב-9 בספטמבר 2024 מונה קרני על ידי ג'סטין טרודו ליו"ר כוח המשימה לצמיחה כלכלית של המפלגה הליברלית.
בעקבות התפטרותה של כריסטיה פרילנד עלו שמועות כי קרני עשוי להתמנות לשר האוצר, אך הדבר לא יצא לפועל.
ב-16 בינואר 2025 הודיע קרני רשמית כי יתמודד על הנהגת המפלגה הליברלית של קנדה.
במקביל, התפטר מכל תפקידיו הביצועיים, הדירקטוריים והיועצתיים כדי להתמקד בקמפיין.
עד 9 בפברואר 2025, קמפיין הבחירות שלו גייס יותר מ-1.9 מיליון דולר מתרומות של מעל 11,000 אנשים וזכה לתמיכה מצד 66 מחברי סיעת הליברלים בפרלמנט.
ב-9 במרץ 2025 ניצח קרני בבחירות הפנימיות בסיבוב הראשון עם 85.9% מהקולות, בכך הפך למנהיג המפלגה הליברלית.
ניצחונו היה גדול מזה של ג'סטין טרודו ב-2013, והוא זכה בכל 343 מחוזות הבחירה.
ב-14 במרץ 2025, נכנס קרני לתפקידו כראש ממשלת קנדה ה-24. תשעה ימים לאחר מכן, ב-23 במרץ, החליט קרני על פיזור הפרלמנט והכריז על בחירות בזק במועד המוקדם היותר האפשרי על פי החוק: ב-28 באפריל 2025. זאת לאחר, שאמר ש"נדרש מנדט חזק להתמודד עם איום המכסים של טראמפ על הכלכלה שלנו".
סיבות נוספות שניתנו לבחירות במועד זה היו החלשות התחרות מצד המפלגה השמרנית בסקרים, לאחר שהובילה במשך תקופה, והתמודדות עם איומו של דונלד טרמפ על הריבונות הקנדית.
ב-1 בנובמבר, קרני הודיע כי התנצל באופן אישי בפני נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בעקבות פרסומת פוליטית נגד מדיניות המכסים האמריקנית, שפרסומה הוביל קודם לכן לבית הלבן להודיע על הקפאת שיחות הסחר בין המדינות וכן על העלאת מכסים על סחורות קנדיות.
קרני נשוי לדיאנה פוקס, כלכלנית בריטית המתמחה במדינות מתפתחות.
הם הכירו באוניברסיטת אוקספורד ונישאו ב-1994. לזוג יש ארבעה ילדים, והם גרו בטורונטו, באוטווה, בלונדון, ושוב באוטווה לאחר עזיבתו את בנק אנגליה ב-2020.
מארק צל הוא עורך דין אמריקאי-ישראלי, יושב ראש המפלגה הרפובליקנית בישראל (Republicans Overseas Israel), וסגן נשיא של הארגון העולמי Republicans Overseas .
צל עוסק במשפט בינלאומי, פעיל פוליטי המזוהה עם המפלגה הרפובליקנית ותומך ותיק של דונלד טראמפ.
כיהן כיושב ראש הוועד המנהל של אוניברסיטת אריאל.
צל נולד וגדל בפרוורי וושינגטון די.
סי., הבכור מבין ארבעה אחים.
אביו היה שען ותכשיטן ואמו נולדה בקובה להורים שהיגרו מפולין.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים במרילנד, ובתיכון שימש כנשיא מועצת התלמידים ועסק במוזיקה, תיאטרון ופעילות בבית הכנסת הקונסרבטיבי.
ב־1974 סיים תואר ראשון בבלשנות ושפות גרמאניות באוניברסיטת פרינסטון, שם עמד בראש אגודת הסטודנטים היהודים, וכתב עבודת גמר על תולדות היידיש.
ב־1977 השלים תואר במשפטים באוניברסיטת מרילנד בהצטיינות יתרה.
במהלך לימודיו הכיר את רעייתו רובין, נישא לה ב־1975, ולזוג שמונה ילדים.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים, התמחה צל בבית המשפט לערעורים של מדינת מרילנד (1977–1978), ולאחר מכן עבד במשרד עורכי הדין Fried, Frank, Harris, Shriver & Kampelman (1978–1981).
בשנת 1986 ייסד עם דאגלס פיית' את משרד "Feith & Zell, P.C".
צל ואשתו פיתחו עניין בציונות בשנות ה־80. ב־1985 הגיעו עם ילדיהם לקיץ בשבי שומרון במסגרת פעילות של גוש אמונים.
באוגוסט 1986 עלו לישראל עם ששת ילדיהם הראשונים.
בתחילה התגוררו במבשרת ציון, ולאחר מכן עברו לאלון שבות, אפרת ואלעזר.
כיום הם מתגוררים בתקוע שבגוש עציון.
לאחר פרישתו של פיית' ב־2001 לטובת תפקיד בממשל בוש, הקים עם ברנל גולדברג את "Zell, Goldberg & Co.", שפעל בישראל, בארצות הברית ובאירופה.
בישראל היה שותף במשרד בלטר, גוט, אלוני עד לפרישתו ב־1998 בנסיבות שנויות במחלוקת.
ב־2003 השתתף בהקמת Iraqi International Law Group, המשרד הבינלאומי הראשון שפעל בעיראק לאחר נפילת משטר סדאם חוסיין.
כיום הוא שותף במשרד "Zell, Aron & Co.", שבסיסו בירושלים עם סניפים בארצות הברית, אירופה ואסיה.
צל פעיל במפלגה הרפובליקנית מאז ימי לימודיו בפרינסטון.
בשנת 1991 ייסד את סניף המפלגה בישראל, המייצגת כ־700 אלף אזרחים אמריקאים במדינה, שלדבריו כ־90% מהם מצביעים לרפובליקנים.
הוא מכהן כיו"ר "Republicans Overseas Israel" וכסגן נשיא "Republicans Overseas Inc.", ונמצא בקשר עם בכירים במפלגה בהם דייוויד פרידמן ומרקו רוביו.
בבחירות 2024 טען כי הצבעת האמריקאים מישראל הכריעה את המדינות פנסילבניה, מישיגן וג'ורג'יה, וסייעה לחזרתו של טראמפ לבית הלבן.
בינואר 2025 ציין כי טראמפ שואף להשמיד את היכולת האיראנית לפתח נשק גרעיני אך לא ישלח חיילים אמריקאים, אלא יתמוך במבצע ישראלי במידת הצורך.
הוא גם הזהיר מהשפעת גורמים אנטי־ישראליים במפלגה, בהם טאקר קארלסון וקנדיס אוונס.
במאי 2025 הגיב להצהרת טראמפ על הסרת הסנקציות על סוריה, הביע ביקורת מסוימת אך הרגיע את הציבור בישראל והדגיש שטראמפ לא יקבל איראן גרעינית, ואף יאיים בסנקציות כלכליות.
ביוני 2025, לאחר המתקפה האמריקאית על מתקני הגרעין באיראן הדגיש כי המהלך שידר מסר ברור של תמיכה בישראל.
במאי 2025 פנה השייח' מוואפק טריף אל צל בבקשה לסייע בגיוס תמיכה אמריקנית להגנת הדרוזים בדרום סוריה בעקבות טבח הדרוזים במחוז א-סווידא צל גינה את האירועים כ"טבח ממשי" והצהיר כי הוא פועל לקידום מעורבות בינלאומית צל אף פרסם מאמר בנושא.
ביולי 2025 נפגש עם השייח' טריף יחד עם בכירי המפלגה הרפובליקנית בישראל, ודיווח כי האחריות שלהם היא להעביר מידע רלוונטי לממשל ולקונגרס.
צל נשוי לרובין, לשעבר אלופת טניס בארצות הברית וסופרת.
הוא שימש כחזן בקהילה קונסרבטיבית בארצות הברית, ובישראל חזר לעסוק לעיתים בחזנות.
בזמנו החופשי הוא עוסק במוזיקה, אוהב מוזיקה קלאסית, קאנטרי ופולק, ואף השתתף בהפקות מוזיקליות.
מַארְק שָׁאגָאל (נולד משה סג"ל, בצרפתית: Marc Chagall, ברוסית: Марк Шага́л; 7 ביולי 1887 – 28 במרץ 1985) היה אמן סוריאליסטי צרפתי-בלארוסי-יהודי, מאסכולת פריז.
התגורר ופעל במספר מדינות, בעיקר ברוסיה ובצרפת.
שאגאל נולד ליחזקאל חצקל ולפייגה-איטה סג"ל, בעיירה ליוזנה הסמוכה לוויטבסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), הבכור מבין 9 ילדים במשפחה חסידית.
כילד למד בחדר, וב-1906 נרשם לאקדמיה לאמנות בסנקט פטרבורג.
היה מתלמידיו של הצייר יהודה פן.
ב-1910, לאחר שרכש מוניטין כאמן, עבר להתגורר בפריז, ברובע האמנים מונפארנס.
שם התיידד עם אמדאו מודיליאני, פרנן לז'ה ואחרים.
בשנת 1914 שגאל חזר לוויטבסק, ונשא לאישה את ארוסתו בלה רוזנפלד, שהכיר בשנת 1909. בשנת 1916 נולדה לזוג בת בשם אידה.
שאגאל היה מעורב במהפכה הרוסית של שנת 1917. משרד האמנות של השלטון המהפכני מינה אותו לקומיסר לענייני אמנות במחוז ויטבסק, והוא הקים שם בית ספר לאמנות בו היו מלמדים חבריו קזימיר מלביץ' וז'אן פוני.
בשנת 1920 עבר למוסקבה, עבד בעיצוב בתיאטרון היהודי, ולימד בבית היתומים היהודי במלחובקה.
בשנת 1922 עבר לליטא, ובשנת 1923 הוא שב לפריז.
בדרך חזרה שהה שמונה חודשים בברלין.
שם יצר סדרה של עשרים תחריטים בשם "חיי" העוסקת בזיכרונותיו מוויטבסק; וכן הציג מספר תערוכות.
ברבות הימים ועם עליית הנאצים לשלטון הוקעה יצירתו, והיא אף נכללה בתערוכה "אמנות מנוונת", שבאה להציג את כל מה שלדעת הנאצים מנוון וסוטה באמנות המודרנית.
האירועים בגרמניה הנאצית השפיעו על יצירתו של שאגאל, שהפכה לקודרת יותר, והציגה את סבלם של היהודים.
ב-1941 נמלט שאגאל מצרפת הכבושה בידי הנאצים לארצות הברית, בעזרתם של הוועד לסיוע לשעת חירום בראשות וריאן פריי והיירם בינגהאם הרביעי.
בשנת 1944 נפטרה אשתו בלה.
שאגאל נשא לאישה את וירג'יניה האגארד, ולזוג נולד בן.
הוא התגרש כעבור שנים ספורות ובשנת 1952 נישא לוולנטינה (ואוה) ברודסקי, בת של לזר ברודסקי.
בשנת 1949 חזר לצרפת והתיישב בכפר סן-פול-דה-ואנס בפרובאנס, שם חי עד מותו.
בשנת 1960 זכה בפרס ארסמוס.
את כספי הפרס הקדיש להענקת "פרס שאגאל", שמחולק אחת לשנה.
ב-8 באפריל 1971 הוענק לו אות לגיון הכבוד בדרגת עליונות שנייה בידי ראש ממשלת צרפת, ז'אק שבאן-דלמאס, וב-1981 זכה בפרס וולף לאמנות.
שאגאל ביקר בארץ ישראל כמה פעמים.
לראשונה ביקר בארץ עם אשתו בלה בשנת 1931. בביקור זה, התלווה אליו הסופר זלמן יצחק אנכי, שערך לו סיור בין המושבות בארץ.
בפעם האחרונה שביקר, בשנת 1977, הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
שאגאל נפטר ב-28 במרץ 1985 בגיל 97, ונקבר בכפר מגוריו, סן-פול-דה-ואנס, בפרובאנס שבצרפת.
על שמו קרוי רחוב בעיר נתניה בשכונת קריית השרון.
מארק שאגאל נחשב לצייר היהודי הגדול בכל הזמנים.
הוא הרבה לצייר ציורים מהווי עולם החסידות והעיירה היהודית במזרח אירופה, אך צייר גם בתחום התנ"ך.
מרבית יצירותיו מוצגות כיום במוזיאונים בצרפת, ארצות הברית, רוסיה, שווייץ, גרמניה והולנד, ורק מיעוטן נמצא בישראל.
יצירתו המפורסמת של שאגאל בישראל היא חלונות שאגאל בבית הכנסת בבית החולים "הדסה" בירושלים, עליהם צייר את שנים-עשר השבטים.
בנוסף עיצב שטיחי קיר המוצבים בטרקלין שאגאל במשכן הכנסת, ובהם אירועים מתולדות עם ישראל.
יצירות גדולות ממדים נוספות שלו הם ציורים בבניין האופרה של פריז ובבניין האופרה של ניו יורק, ויטראז'ים בקתדרלת מץ וחלונות כנסייה בציריך.
בנוסף לפעילותו כצייר עסק שאגאל באיור ספרים, פיסול בחרס ועיצוב תפאורה לתיאטרון.
סגנון וטכניקות אמנותיות אצל שאגאל
מבקרי האמנות סבורים ששאגאל שבה את הצופים במלאכתו באמצעות צבעיו.
צבעיו מעולם אינם מרוחים כלאחר יד, אלא תורמים באופן ממשי לפיסול הדמויות, נותנים חיות לנפחן של הצורות, ומוסיפות פרספקטיבות חדשות ופנטזיה.
כמו כן, אין הם מנסים לחקות את הטבע, כי אם רומזים לתנועה, משטחים וקצבים.
יחד עם זאת, שאגאל חסכוני בשימושו בצבעים; ויש והוא משתמש בשניים או בשלושה צבעים בלבד, בכדי לקבל את האפקטים והאווירה, שהוא מבקש ליצור.
בעזרת עולמו הפנימי, שאגאל בנה מציאות עשירה בפנטזיה.
בציוריו שאגאל מרבה לתאר את נוף ואת חוויות ילדותו בוויטבסק שבבלרוס – וכן ובמיוחד זמרים, אנשי קרקס וצמחים.
אלא שמעניין שלולייניו וליצניו נראה שכאילו הם מעטרים ציורים דתיים; או שמא הם בעצמם שייכים לעולם הצומח.
מכל מקום גם באמצעות הליצנים, הוא מבטא את החרדה שהוא חווה למול האירועים האיומים שהתרחשו באירופה במלחמות העולם וביניהן.
ציוריו הראשונים של שאגאל הם ריאליסטיים, ובאמצעים פשוטים, הם מעניקים את ההרגשה שהם לוכדים חוויה דרמטית, שמוגדרת בזמן ובמקום.
אחרי שהוא רכש טכניקות קוביסטיות ופוביסטיות, בהשפעתם של מצינגר וגלייזס, סגנונו הפך לפולקלוריסטי.
באופן כפייתי, הוא ציפה את חייהם העלובים של יהודים חסידים, במעטה רומנטי.
אתו הוא בנה עולם קסום, תוך שהוא אגב כך מתעד ציוויליזציה שלמעשה נעלמה.
בהשפעת מלחמת העולם השנייה הוא כתב שיר בשם 'לזכר האומנים שנשחטו: 1950'.
הוא כותב שם שהוא רואה את האש, העשן והגז מתמרים מעל ארובות מחנות הריכוז; וכן שיניהם ושערותיהם של הקורבנות עפים לכל עבר.
אלו משתלטים עליו ועל פלטת הצבעים שלו, בעודו אומר קדיש עליהם.
בעודו מצייר, דוד מתגלה אליו, כשנבלו בידיו; והוא מסייע בידו לבכות ולומר מזמורי תהילים.
מעניין כי למרות זיקתו החזקה במיוחד ליהדות ולשואה, שאגאל לא נמנע לעסוק בתמות נוצריות.
שאגאל צייר את תקרת האופרה של פריס וערך ציורי קיר ענקיים במטרופוליטן אופרה של ניו יורק.
שאגאל התבטא לא רק בציור, כי אם בתפאורות לתיאטרון וכן בחלונותיו הצבועים.
הוא גם צייר בקרמיקה וערך עבודות הציור שבבסיס ריקמת שטיחים, לרבות שטיח קיר שנמצא במשכנה של כנסת ישראל.
שאגל התפרסם במיוחד בזכות הויטרג'ים שלו.
ייתרונו של מדיום זה הוא במשחקים עם האור הטבעי, שהם מאפשרים אגב השינוי במיקומו של הצופה.
הויטרז'ים שלו מעטרים מספר מבנים וביניהם בית הכנסת של בית החולים הדסה, בניין האו"ם ('שלום'), ומכון האמנות של צ'יקגו.
הם גם מעטרים מספר לא קטן של כנסיות - לרבות הקתדרלה של מץ, כנסיית אסי, כנסיית פראומונסטר בציריך, כנסיית סטפנוס הקדוש, כנסיית כל הקדושים בטאדיליי, כנסיית צ'יצ'סטר ועוד.
מחווה למארק שאגאל: יצירות מארק שאגאל באוספי מוזיאון ישראל, ירושלים, מוזיאון תל אביב, בנין הכנסת ובית הכנסת של בית-החולים האוניברסיטאי הדסה, ירושלים, אוצרי התערוכה - יונה פישר, עדנה מושנזון, מוזיאון ישראל, ירושלים, תשל"ח, 1977.
מארקֶה (ֶאיטלקית: Marche) הוא מחוז באיטליה הגובל במחוז אמיליה-רומאניה בצפון, בטוסקנה וברפובליקת סן מרינו בצפון-מערב, באומבריה בדרום-מערב, באברוצו ובלאציו בדרום-מזרח, ובים האדריאטי במזרח.
בירת המחוז היא העיר אנקונה.
למעט רצועת חוף צרה ומספר עמקים בהם זורמים נהרות, המחוז ברובו גבעי והררי, דבר שגרם לו להיות מחוז מבודד ונידח לאורך ההיסטוריה.
בתחילת המאה ה-19 הונחה לאורך רצועת החוף של המחוז מסילת רכבת, בין בולוניה לבין ברינדיזי, אשר פתחה אפשרויות לפיתוח כלכלי של המחוז.
ה"מָארקַה" (ברבים מָארקֵה") הוא השם המקורי של המָארקֵה של העיר אנקונה בימי הביניים מארקה, במשמעות של אזור ספר מבוצר Marches.
במקביל, היו קיימות מָארקֵה של קאמרינה (Camerino) ושל פארמו (Fermo).
"מָארקַה אנקוניטנה" או ה"מָארקַה" של אנקונה, הוא שם של אחת מארבע פרובינציות שנוסדו בשנים 1198–1216 על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השלישי בשנת שלטונו הראשונה, בתור חלק ממדינת האפיפיור ונשלט בידי ממונה מטעמו – ה"רקטור".
נמצאו גם מסמכים המעידים על קיום "רקטור" כללי, אשר תאם את הפעילות של הרקטורים מהפרובינציות והיה בקשר ישיר עם האפיפיור.
בירת הפרובינציה לא הייתה אנקונה, אלא העיר מַצֶ'רַטָה היום עיירה ובירת נפת מצ'רטה במחוז מארקה באיטליה.
אנקונה באותה הימים הייתה רפובליקה ימית (Repubblica Marinara di Ancona), השנייה בגודלו, אחרי הרפובליקה של ונציה (Serenissima Repubblica di Venezia) בשליטה על הים האדריאטי.
תחום שלטונה היה העיר בלבד ואילו האזור היה ה"מָארקַה" של אנקונה כחלק ממדינת האפיפיור.
שמו של האזור שונה מה"מָארקַה" (ביחיד) ל"מָארקֵה" (ברבים) עם איחוד איטליה במאה ה-19 ואז הייתה למחוז של המדינה.
שטח המחוז הוא 9,694 קמ"ר והוא משתרע על פני המורדות המזרחיים של הרי האפנינים עד לשפת הים האדריאטי.
גובה ההרים אינו עולה על 2,000 מטר מעל פני הים, חוץ מהר ווטורה (Vettore) – בגובה של 2,476 מטר מעל פני הים.
האזור נחצה על ידי שלש בקעות מקבילות הנוצרות מהנהרות הבאים: פורלו (Furlo), רוסה (Rossa) וג'נגה (Genga).
אורך חוף הים הוא 173 קמ"ר, שטוח וצר, חוץ מאשר בצפון, בו ההרים הגיעו עד לשפת הים.
האקלים של האזור שונה, מצפון לאנקונה הוא יבשתי בחלקו: בקיץ אקלים חם, הנעשה מתון בשל הרוחות המגיעות מהים.
בחורף הטמפרטורה יורדת עד ל-3.8 מעלות צלזיוס, עם פיזור מקובל של ימי גשמים.
מדרום לאנקונה הוא נוטה להיות בעל אופי של אקלים ים תיכוני: בחורף הטמפרטורה יורדת רק עד 7.6 מעלות צלזיוס.
באזור ההרים הקיץ נעים ובחורף יש סיכוי לשלג.
בגבעות יש תקופות בעלות טמפרטורה נמוכה.
במחוז חמש נפות עם 246 רשויות מקומיות.
צפיפות אוכלוסיית מחוז מארקה, היא מתחת לממוצע הארצי: בשנת 2008 היו 161.5 תושבים לקמ"ר לעומת 198.8 – ממוצע ארצי.
בנפת אנקונה הצפיפות הגבוהה – 244.6 תושבים לקמ"ר ואילו בנפת מצ'רטה הנמוכה ביותר – 116.1 תושבים לקמ"ר.
בין השנים 1952–1967 הייתה הגירה שלילית מהמחוז – 4.9% עד 10% מהתושבים, הרבה מעל לממוצע הארצי.
החל משנת 1981 יש עלייה באוכלוסיית המחוז.
לפי אומדן שוהים באזור 115.299 ילידי ארצות זרות – 7.4% מאוכלוסיית מארקה.
המחוז היה אחד האזורים המועדפים על יהדות איטליה בימי הביניים.
נמל עמוק המים באנקונה משך התיישבות יהודית כבר במאה ה-10. החל מהמאה ה-15 חיו בה אחדים מחכמי ישראל הידועים כמו: רבי עובדיה מברטנורא, הרב יהודה מסר לאון, הרופא אמטוס לוזיטנוס והרב משה בסולה.
יהדות אנקונה הגיע לדרגת חשיבות אשר נפלה רק מיהדות רומא.
מאנקונה ומרומא התפשטו הבנקאיים היהודיים למרכז איטליה.
ברצועת החוף מסביב לאנקונה היו קהילות יהודיות עתיקות כמו בעיר הנמל פאנו שהיו בה יהודים כבר בשנת 1214. בעיר נוספת, בשנת 1334 הילוו לבעל העיר סכום גדול לקניית מבצר העיר.
בסניגליה התיישבו יהודים במאה ה-15 הן בשל הנמל וכן היריד המפורסם.
ריכוז יהודי גדול היה בעיר אורבינו אשר כלל ישיבה מפורסמת.
ברקנאטי הייתה ישיבה כבר במאה ה-13. בעיר אסקולי פיצ'נו נחתם הסכם עם יהודים כבר בשנת 1297 והיה זה אחד המקומות הראשונים שבהם הוקם בנק להלוואות.
המרכז היהודי החשוב היה של יהדות פזארו בו התיישבו יהודים כבר במאה ה-12.
לאחר העברת המחוז לשליטת מדינת האפיפיור, בשנת 1569, האפיפיור פיוס החמישי גזר שהיהודים במדינת האפיפיור יתרכזו רק בגטו אנקונה ובגטו רומא.
היהודים שגרו בצפון האזור, ולא עברו לגור בתחומי גטו אנקונה, עברו להתיישב בערים: פזארו ופאנו בתחומי השלטון של דוכסות מונטפלטרו (Ducato dei Montefeltro) ושל משפחת דלה רוברה (Della Rovere) בנסיכות אורבינו, שם נהנו מתנאים טובים יותר מאשר באנקונה.
מאז ירדה חשיבות יהדות מארקה עד היום הזה.
מארק רותקו היה צייר אנרכיסט יהודי-אמריקאי, יליד לטביה.
אביו, יעקב רוטקוביץ' היה יהודי ליטאי יליד מיכלישקי (Mikailiškės).
רותקו השתייך והיה ממייסדי זרם האקספרסיוניזם המופשט, שכונה גם "אסכולת ניו-יורק", והוא נחשב לאחד מגדולי ציירי שדות הצבע.
רותקו נולד בשם מרקוס רוטקוביץ' בדווינסק (דוגאבפילס) שבלטביה, אז חלק מאימפריה הרוסית, למשפחה יהודית.
בשנת 1913 היגרה משפחתו לפורטלנד שבאורגון, בצפון-מערב ארצות הברית, שם למד בבית הספר התיכון.
למד באוניברסיטת ייל במשך שנה בלבד.
בשנות התבגרותו התעניין רותקו בפוליטיקה.
בשנות רדיפות הסנטור ג'וזף מקארתי, לאחר תקופת רוזוולט, נמנע רותקו מלבטא את דעתו הפוליטית והשקפת עולמו החברתית ביצירתו האמנותית, כמו ציירים אמריקאים אחרים ובתוכם גם אמנים יהודיים רבים.
קל היה להם להתכנס בתחומי האמנות המופשטת, הציור הטהור והבלתי-פיגורטיבי.
רותקו נותר אלמוני למדי עד שנת 1960, והתקיים מהוראת האמנות.
רותקו, שהיה בין מייסדי אסכולת ניו יורק, התבלט בהתמקדותו ברגשות בסיסיים ונהג למלא את ציוריו על פי רוב במספר קטן של צבעים בולטים, כמעט ללא פרטים גלויים לעין.
בכך ניתן לראות בו סמן מקדים לאמנות שדות הצבע שמשתמשים במשטחי צבע נרחבים ככלי עיקרי להבעה.
יצירתו נחשבת לרוב אקספרסיוניסטית ומופשטת, למרות שרותקו לא הסכים להיכלל תחת תוויות.
הוא התעקש שאינו אמן אבסטרקט ושתיאור זה לא מדויק, בדיוק כמו תיאורו כאמן שדות צבע.
רותקו אמר- "המטרה היחידה שלי היא לבטא רגשות אנושיים בסיסיים...
והעובדה שהמון אנשים נשברים בבכי כשמציגים להם את התמונות שלי מראה שאני יכול להעביר את הרגשות האנושיים הבסיסיים האלה...
האנשים שבוכים לפני התמונות שלי חווים את אותה החוויה הרוחנית שהייתה לי, כשציירתי אותן.
ואם אתה, כמו שאתה אומר, מתרגש רק מהיחסים בין הצבעים- אז פספסת את הפואנטה."
בשביל רותקו, צבע הוא "רק כלי".
מטרת ציור שדות הצבע היא לבטא רגשות אנושיים ודתיים באופן טהור.
בתחילת דרכו בשנות ה-30 של המאה העשרים חבר עם האמנים אדולף גוטליב ובארנט ניומן לצייר מילטון אייברי.
הם הרבו לבקר את אייברי בביתו שבניו יורק ונסעו יחדיו בקיץ לטיולים לגלוסטר ולדרום וורמונט הרחק משאון העיר.
הם ציירו נופים ושם התוודעו לכל הנושא של שדות צבע.
החבורה נהגה להתחלק יחדיו בתשלום למודל אותה הרבו לרשום ולצייר.
רותקו הציג בציוריו אווירה עצובה המשקפת את הצד האפל של האנושות המודרנית לאחר מלחמת העולם השנייה.
ב-1935 הקים יחד עם הצייר אדולף גוטליב את קבוצת הציירים הידועים בשם "העשרה" (The Ten).
לפי קטלוג התערוכה בגלריה בה הציגו, המשימה של הקבוצה הייתה "להפגין כנגד האקוויוולנטיות היוקרתית של האמנות האמריקנית וכנגד ציור ליטרלי (literal, פשוטו כמשמעו)." הקבוצה ראתה עצמה כיורשים של האוונגרד האירופאי, שהונהג על ידי אמנים כמו מונדריאן.
יצירתו של רותקו מאופיינת ביצירת משטחים גדולים המחלקים את בד הציור לרצועות רוחב.
רצועות אלו, הנוצרות בעזרת צורות גאומטריות מלבניות, מצוירות כך ששוליהן מתמזגים זה בזה.
בין ציוריו המוקדמים ניתן אף למצוא מוטיבים גאולוגיים המאירים את יצירתו המופשטת והמאוחרת יותר.
רותקו היה סודי לגבי שיטת העבודה שלו, וסריקות של עבודתו הראו שהשתמש בדבק ובביצים שעורבבו יחד עם צבעי השמן.
יצירותיו מתאפיינות בשקיפות כתוצאה משימוש בשכבות ומצבע שמן מדולל בטרפנטין.
הם כמעט תמיד בעלי ממדים ענקיים מכיוון שרותקו רצה ליצור ציור שיעטוף את הצופה ויהווה עבורו חוויה חשובה.
בנוסף, הוא המליץ להתבונן בעבודותיו בקרבה המרבית שמאפשר המוזיאון למקסום החוויה הרוחנית והרגשית.
בתחילת שנות היצירה שלו בטכניקת שדות הצבע (שנות ה-60) הרבה להשתמש באדום וצהוב, וככל שהדיכאון שלו החמיר כך התרחק מצבעים אלו והשתמש בסגול, כחול ואף שחור.
בשנת 1958 הזמין האדריכל פיליפ ג'ונסון סדרה של ציורי קיר מרותקו, למסעדת "ארבע העונות" בניו יורק.
הפרויקט הושלם כעבור שנה, אך רותקו לא שבע נחת מהעובדה שציוריו ישמשו רקע לארוחות גורמה, ולא יזכו לתשומת הלב הראויה.
משום כך, בחר, כעבור שנים, להעביר תשע מתוך העבודות האלו לגלריית טייט בלונדון, שאותה העריך מאוד.
הציורים הגיעו לידי גלריית טייט ביום בו נודע על מותו של רותקו והוצגו בחלל מיוחד עם תאורה שעוצבה על ידיו.
מאוחר יותר, עם בניית הבניין החדש, הועברו הציורים אליו לחלל תצוגה דומה, שמאפשר למבקרים להתרשם מיצירתו של רותקו באופן שביקש.
בשנת 1967 שב רותקו לשתף פעולה עם ג'ונסון ב"קפלת רותקו" ביוסטון, טקסס, שבעבורה יצר 14 יצירות המרכיבות ביחד מיצב.
לאחר מאבק ארוך עם מחלת הדיכאון, בנוסף לבעיית השכרות, שאפיינה רבים מחבורת האמנים חברי "אסכולת ניו-יורק", שלח רותקו יד בנפשו על ידי שיסוף ורידי ידיו בסטודיו שלו בניו יורק, ב-25 בפברואר 1970.
בנובמבר 2005, שנים אחרי מותו, שבר ציור של רותקו משנת 1953, "מחווה למאטיס" (שמן על בד), את שיא המחיר לציור שלאחר מלחמת העולם, בהשיגו מחיר של 22.5 מיליון דולר.
במאי 2007 נמכר ציור אחר של רותקו, "מרכז לבן" משנת 1950, ב-72.8 מיליון דולר, במכירה פומבית של אמנות בת זמננו שקיים בית המכירות סותבי'ס בניו יורק, ובכך קבע שיא חדש במכירה פומבית, הן לעבודה של רותקו והן ליצירת אמנות עכשווית.
רוכש הציור הנחשב לאבן דרך בהתפתחותו של האמן, היה המיליארדר דייוויד רוקפלר, שרכש אותו ב-1960 ושילם עליו 10,000 דולר בלבד.
זרם האבסטרקט המופשט נחשב לתנועת האוונגרד האמריקאית הראשונה ושינה את פני האמנות האמריקאית.
רותקו היה לאמן משפיע וחשוב שהיווה השראה לאמנים רבים אחריו, ביניהם הציירת אגנס מרטין, ששיבחה אותו על "הגיעו לאפס המוחלט כך ששום דבר לא יכל לעמוד בדרכה של האמת".
כתב יד גנוז של רותקו על פילוסופיית האמנות שלו בכותרת "The Artist's Reality", הובא לדפוס בידי בנו כריסטופר וראה אור בהוצאת אוניברסיטת ייל במהלך 2006.
מארק אלן רָאפֶלוֹ הוא שחקן קולנוע אמריקאי, שהיה מועמד לארבעה פרסי אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר: לשנת 2010 על תפקידו בסרט "הילדים בסדר", לשנת 2014 על תפקידו בסרט "פוקס קצ'ר", לשנת 2015 על תפקידו בסרט "ספוטלייט" ולשנת 2023 על תפקידו בסרט "מסכנים שכאלה".
ידוע בנוסף בשל משחקו בסרטים "האשליה", "הנוסע", "זודיאק", פתאום 30", "זוג משמיים", השמועה אומרת ש...", "שאטר איילנד" ובתור הענק הירוק בסרטי היקום הקולנועי של מארוול.
ראפלו נולד בקנושה, ויסקונסין שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-קתולית ממוצא איטלקי וצרפתי.אמו, מריה רוז, היא מעצבת שיער וסטייליסטית, ואביו, פרנק לורנס ראפלו, הוא צבע בניין.
לו שתי אחיות, וב-1 בדצמבר 2008 אחיו של ראפלו נורה בראשו בבית הדירות שלו בבוורלי הילס.
אחיו מת מפצעיו ב-8 בדצמבר 2008. שני אנשים נלקחו למעצר.
דווח שאחד מהשניים סיפר שאחיו ירה בעצמו במהלך משחק רולטה רוסית, העדים שוחררו לאחר מכן והחקירה של המשטרה נמשכה שנים.
ראפלו התחנך הן בבתי ספר קתוליים והן בבתי ספר פרוגרסיביים, וגדל לצד קהילת הבהאים המקומית בה היה חבר אביו.
בנעוריו עברה משפחתו להתגורר בסן דייגו, קליפורניה, ומאוחר יותר להתגורר לוס אנג'לס, קליפורניה, כשלאחר מכן שמש כשותף בהקמת חברת תיאטרון אורפאוס (Orpheus Theatre Company).
במסגרת חברה זו הוא כתב, ביים ושיחק בכמה הצגות, כשבמקביל עסק במשך כ-9 שנים כברמן.
ראפלו החל את קריירת המשחק שלו עם תפקידים קטנים בסרטים כמו: "The Dentist" משנת 1996, Safe" Men" משנת 1998 ובסרטו של אנג לי "לרכוב עם השטן".
לאחר פגישה מקרית עם המחזאי קנת' לונרגן, החל ראפלו לשתף עמו פעולה, ואף הופיע בכמה מחזות שלו, מה שבסופו של דבר הוביל אותו לשחק בסרט מועמד פרס אוסקר "מישהו לסמוך עליו".
על משחקו בסרט קיבל ביקורות מעודדות, שבכמה מהן נערכו השוואות בינו לבין מרלון ברנדו הצעיר, ואף זכה בפרסים מטעם חוג מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס ומטעם פסטיבל מונטריאול.
בעקבות זאת ראפלו קיבל תפקידים גדולים בסרטים כמו "XX/XY" משנת 2002, בסרט "החיים בלעדיי" משנת 2003, בסרטו של מישל גונדרי "שמש נצחית בראש צלול" משנת 2004, ובסרטים "הנוסע" של מייקל מאן, "פתאום 30", "זוג משמיים" ו"השמועה אומרת ש..." .
ב-2006 הופיע במחזה "!Awake and Sing" של קליפורד אודטס, עליו היה מועמד לפרס טוני.
במרץ 2007 הופיע בסרט "זודיאק" של דייוויד פינצ'ר, ובאוקטובר 2007 הופיע בסרט "דרך לא שמורה".
בשנת 2008 גילם נוכל בסרט "הנוכלים בלום".
בשנת 2009 שיחק תפקיד קצר בתור החבר של אמא של מקס בסרט "ארץ יצורי הפרא".
ב-2010 שיחק במותחן "שאטר איילנד" של מרטין סקורסזה ובסרט "הילדים בסדר", בתפקיד פול הטפילד, בעל המסעדה ואביהם הביולוגי של שני הילדים ג'וני ולייזר.
על הופעתו בסרט זה היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
באותה שנה ביים והפיק את הסרט "סימפתיה למתוק", בו גם כיכב לצד ג'ולייט לואיס ולורה ליני.
בשנת 2012 השתתף בסרט גיבורי העל "הנוקמים", המבוסס על קומיקס באותו שם, שם גילם את דמותו של הענק הירוק ברוס באנר.
הוא שב לגלם את הדמות בסרטים "איירון מן 3", "הנוקמים: עידן אולטרון","תור: ראגנארוק" ו"הנוקמים: מלחמת האינסוף".
ב-2014 הופיע ראפלו בדרמת הפשע הביוגרפית של בנט מילר "פוקס קצ'ר" בתפקיד המתאבק זוכה מדליית הזהב האולימפי דייב שולץ, בעבור התפקיד היה ראפלו מועמד לפרס האוסקר לתפקיד המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
באותה שנה הופיע בתפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "הלב הרגיל".
על תפקידו בסרט זכה בפרס גילדת שחקני המסך.
ב-2017 שיחק בסרט האקשן "תור: ראגנארוק", בו גילם את הענק הירוק, זהו הסרט השלישי בטרילוגיית "תור" וגם הוא חלק מהיקום הקולנועי של מארוול.
ב-2020 שיחק בתפקיד הראשי בסדרה של HBO "שומר אחי".
על תפקידו בסדרה זכה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני סדרה.
ב-2023 שיחק בסרט "מסכנים שכאלה" בתפקיד דאנקן וודרבורן, לצדה של השחקנית אמה סטון.
על תפקיד זה היה מועמד בפעם הרביעית לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
במאי 2025 דווח כי ראפלו לוהק לצדה של נטלי פורטמן בסרט הקומדיה הרומנטית "Good Sex" של לינה דנהאם, עבור נטפליקס.
ב-11 ביוני 2000 נישא לשחקנית האמריקאית-צרפתייה סאנרייס קויגניי, ולהם שלושה ילדים.
בשנת 2002 ראפלו עבר בדיקה רפואית שבה הועלה חשד כי הוא סובל מנוירומה אקוסטית (סוג של גידול שפיר במוח) ועבר ניתוח.
הגידול אמנם היה שפיר בלבד, אך הניתוח גרם לשיתוק זמני בפניו.
הוא החלים מהשיתוק במלואו, וחזר לפעילויות הקודמות בהן עסק.
ראפלו מזדהה עם הצד השמאל-הפוליטי והוא דמוקרט.
ב-4 באוקטובר 2006 הופיע ראפלו בתוכנית של הדיילי ניוז "דמוקרטיה עכשיו!" ("Democracy Now!"), ומתח ביקורת כנגד מלחמת עיראק וכנגד הנשיא ג'ורג' וו.
ראפלו תרם למסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2008 של מייק גרייבל.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 תמך ראפלו בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית בברני סנדרס.
בנוסף, ראפלו תומך בתאוריית הקשר על פיגועי 11 בספטמבר.
ב-2014, במהלך מבצע צוק איתן ראפלו ביקר את התנהלות מדינת ישראל מול עזה ואמר כי טענת ישראל ש"חמאס משתמש בתושבי עזה כמגן אנושי" היא שקר.
בנוסף כתב ש"ישראל משמידה את בית חולים אל-וואפה בזמן שהצוות הרפואי מפנה את הפציינטים".
ראפלו גם שיתף כתבה של ישראלי שכתב בעד הצד הפלסטיני.
ב-2021 חזר על האשמותיו במהלך מבצע שומר החומות של מדינת ישראל, אולם מאוחר יותר חזר בו מדבריו.
באוקטובר 2023, עם פתיחת מלחמת חרבות ברזל של מדינת ישראל, ראפלו, יחד עם עוד קבוצה של 54 אמנים ואישים בתעשיית הבידור האמריקאית, חתם על מכתב פתוח לנשיא ארצות הברית ג'ו ביידן.
בספטמבר 2025 רפאלו היה בין יותר מ-1,200 אנשי תעשיית הקולנוע והטלוויזיה שחתמו על עצומה בה הם מתחייבים שלא לעבוד עם מוסדות וחברות קולנוע ישראליות שלטענתם "מעורבות בפשעי מלחמה, ג'נוסייד ואפרטהייד נגד העם הפלסטיני".
+שנהפרויקטתפקידהערות1998הודיניתאוסרט טלוויזיה2020שומר אחידומיניק בירדסי / תומאס בירדסי2021מה אם...?ברוס באנר / הענק הירוקדיבוב2022שי-האלק: עורכת דין בשירות החוקשדונתבארק וופאלודיבובניומן וודוורד: כוכבי הקולנוע האחרונים (אנ')מיד רוברטסדיבוב; פרק: "Chapter One: Cosmic Orphans"2023כל האור שאיננו רואיםדניאל לבלנקמיני-סדרה של נטפליקס2025משימהטום ברנדיס7 פרקים
גם מפיק בפועלTBAHal & Harperסדרה עתידית של אפל TV פלוס
מארקאנטוניו ממו (באיטלקית: Marcantonio Memmo; 11 בנובמבר 1536 - 31 באוקטובר 1615) היה הדוכס ה-91 של ונציה.
ממו כיהן כדוג'ה מאז מינויו ב-24 ביולי 1612 ועד פטירתו.
מארקאנטוניו ממו נולד בוונציה, למשפחת סוחרים אמידה והיה בנם של ג'ובאני ממו וביאנקה סאנודו.
בצעירותו היה סוחר זהיר אשר הצליח לעשות הון רב תוך לקיחת סיכונים מסחריים מועטים.
במהלך כהונת קודמו, לאונרדו דונאטו, פעל ממו מאחורי הקלעים בניסיון להשיג תמיכה של האצולה, ולאחר מותו של דונאטו, ב-16 ביולי 1612 המשיך בפעילות זו באופן גלוי על מנת להביא לבחירתו בבחירות שנערכו ב-24 ביולי 1612. בבחירות אלה ממו נבחר ברוב של 38 קולות מתוך 41 הקולות, בהצבעה הראשונה שנערכה.
בעקבות זכייתו ארגון ממו פסטיבל ממושך לחגוג את זכייתו, וזאת על מנת לזכות בפופולריות בקרב תושבי העיר (אשר למראית עין היו צריכים לאשר את הבחירה באירוע ציבורי).
תקופת כהונתו של ממו הייתה תקופה שלווה, למעט מתקפה של שודדי ים בשנת 1613 על אוניות סוחר וונציאניות.
ממו הלך לעולמו ב-31 באוקטובר 1615.
מארק שפיגלמן (נולד ב-4 בנובמבר 1940) הוא רופא, מנתח ומומחה ישראלי לארכי-אפידמיולוגיה (חקר מגפות ומחלות בעבר הקדום) ולחקר ממצאי אדם קדומים.
הוא פרופסור אורח במרכז קובין לחקר מחלות מידבקות וטרופיות בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית ובמחלקה למיקרוביולוגיה רפואית ביוניברסיטי קולג' לונדון.
שפיגלמן נולד בפולין בעיר בנדין.
אביו, מילוך (שלמה אלימלך) סיים שירות צבאי והיה מעורב בעסקי המשפחה.
אמו הייתה סטודנטית לשפה הגרמנית באוניברסיטה העברית, נישאה לאביו בשנת 1939. הוריו של שפיגלמן הצליחו להסתתר מהנאצים בזהות בדויה של גרמנים.
מכיוון שהיה נימול, היה מחופש שפיגלמן במהלך כל תקופת המלחמה כילדה כדי שלא יחשדו בו ויזהו אותו כיהודי.
באחת מהאקציות שנערכו בעיר נתפסה המשפחה והם נשלחו למיון שבו יוחלט אם הם יועברו לעבודת כפייה או שישלחו לאושוויץ.
אמו של שפיגלמן סירבה להוראות החיילים שפקדו עליה ללכת עם מארק לתור של מי שאינו כשיר לעבודה אשר מגיע לאושוויץ.
אולם קצין נאצי שהיה במקום החליט לחוס עליהם ולא לשלוח אותם לאושוויץ מכיוון ששפיגלמן, שהיה מחופש לילדה, הזכיר לו את בתו.
לאחר מכן הסתתר מרק בגטו ואחר כך אצל משפחה פולנית.
אביו, מילוך, היה בן דודו של ולדאק ספיגלמן, גיבור הרומן הגרפי עכבר - סיפורו של ניצול וגם מארק עצמו מופיע בספר.
בשנת 1949, אחרי המלחמה משפחתו היגרה לאוסטרליה.
בשנת 1965 סיים לימודי רפואה (MB-BS) אוניברסיטת סידני.
בשנת 1971 סיים לימודי תואר Fellowship of the Royal College of Surgeons בקולג' המלכותי של הכירורגים בלונדון.
במשך 25 לימד כירורגיה בסידני שבאוסטרליה ובשנת התשעים התפנה ללמוד ארכאולוגיה ולשלב את הדיסיפלינה יחד עם הידע שלו ברפואה וכך בשנת 1994 סיים לימודי תואר ראשון בארכאולוגיה בהצטיינות במכון לארכאולוגיה ביוניברסיטי קולג' לונדון.
בשנת 1967, ביום החמישי של מלחמת ששת הימים הגיע לישראל עם קבוצת רופאים מתנדבים.
עבד עם פרופסור אשכנזי במחלקה לנוירוכירוגיה.
בבית החולים פגש את שרה-רחל מרחובות, בת לניצולי שואה מאותו אזור בפולין שממנו הגיע.
הם התחתנו בלונדון, שם למד, ב-5 בינואר 1968. הוא אב לשלושה ילדים.
בשנת 1998, לאחר שעבד יותר משלושים שנה בלונדון וסידני, עלה ארצה.
יש לו שני אחים שנולדו אחרי המלחמה, ג'יימס - שופט, ואלן - פרופסור לרפואה.
בשנת 2007 ערך מחקר במומיות בנות חמש מאות שנה בקוריאה הדרומית.
הוא ניסה ללמוד מהן אודות המקור של דלקת כבד נגיפית מסוג הפטיטיס B.
בשנת 2008 ערך מחקר בשיתוף קבוצה גרמנית ופלסטינית על דגימות די־אן־איי שנמצאו בחפירה של קתלין קניון ביריחו בשנות ה-50 של המאה העשרים, ואשר אוחסנו בארכיון מוזיאון באוניברסיטת סידני במטרה למצוא את מקורותיהן של מחלות שונות, ביניהן שחפת.
בשנת 2010 הוביל יחד עם הרב ישראל לאו את מצעד החיים במחנה אושוויץ בפולין.
מארק דניאל רונסון הוא מפיק מוזיקלי, גיטריסט ו-DJ בריטי-אמריקאי-יהודי, זוכה פרס גראמי ופרס האוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
בעוד אלבום הבכורה שלו "Here Comes the Fuzz" כשל במצעדים, אלבומו השני "Version" (שכולו גרסאות כיסוי לשירים מוכרים) הכניס שלושה להיטים לעשיריות הפותחות של מצעדים ברחבי העולם, וזיכה את רונסון בפרס המוזיקה הבריטית עבור מוזיקאי השנה לשנת 2008. ב-2010 יצא אלבומו השלישי, "Record Collection", בו ביצע לראשונה בעצמו אחדים משיריו.
בשנת 2015 יצא לאור אלבומו הרביעי, Uptown Special.
רונסון נודע בשיתופי פעולה עם אמנים מוכרים אחרים, והפיק בין היתר אלבומים לאמני פופ והיפ הופ שונים ככריסטינה אגילרה, איימי ויינהאוס (עליו זכה בגראמי), ליידי גאגא, לילי אלן, נאז, רובי ויליאמס, דניאל מריווד'ר, מיילי סיירוס, ברונו מארס, דוראן דוראן ואף הפיק כמה שירים לפול מקרטני מלהקת הביטלס.
בדצמבר 2008 ערך רונסון שלוש הופעות במועדון הזאפה בתל אביב כחלק מסיבוב הופעות עולמי, ובאוגוסט 2011 שב להופעה בישראל, הפעם בפני כ-5,000 איש בגני התערוכה.
רונסון נולד בצפון לונדון למשפחה אמידה ממוצא יהודי (במקור אהרונסון), והתחנך על ברכי היהדות הקונסרבטיבית.
לאחר פרידת הוריו, נישאה אמו לגיטריסט להקת פורינר מיק ג'ונס, עובדה שתרמה לסביבה המוזיקלית בה גדל.
לרונסון זוג אחיות תאומות, מעצבת האופנה שרלוט רונסון והזמרת וה-DJ סמנתה רונסון.
בגיל 8 עבר עם אמו לניו יורק.
עוד בתקופת התיכון נהג רונסון לשהות בזירות היפ-הופ מוכרות בניו יורק, ועד שנת 1993 כבר בנה לעצמו שם כ-DJ בסצנת המועדונים של העיר.
סגנונו המגוון של רונסון הושפע מסצנת ההיפ הופ הניו יורקית, מהפאנק ומהרוק הבריטי, ותרם למשיכתו של קהל מאזינים רחב לתקלוטיו.
בחלוף זמן החל מתקלט גם באירועים סגורים לסלבריטאים בלבד.
הפקתו המוזיקלית הראשונה הייתה לשירה של ניקה קוסטה, "Everybody Got Their Something", וזמן קצר לאחר מכן חתם על חוזה בחברת התקליטים Elektra Records והחל מפיק קטעים בעבור פרסומות של טומי הילפיגר.
אלבומו הראשון יצא בשנת 2003 וזכה לביקורות חיוביות אך להצלחה מועטה במצעדים מוזיקליים.
שירי האלבום נכתבו בידי רונסון שגם יצר עבורו את הביטים, ניגן בגיטרה ובבס.
על השירה הופקדו אמנים שונים כמוס דף, שון פול, נייט דוג, ג'ק וייט ואחרים.
השיר המפורסם באלבום הוא "Ooh wee" המסמפל את גרסתם של בוני אם לשיר Sunny, ושהיה מאוחר יותר חלק מפסקולי הסרטים שחקי אותה מותק והיצ'.
לאחר צאת האלבום החל רונסון מפיק שירים לאלבומים של אמנים שונים כמייסי גריי, כריסטינה אגילרה, איימי ויינהאוס, לילי אלן ורובי ויליאמס.
כמו כן, החל מתקלט באופן קבוע במועדון הניו יורקי סוויד, שנהג לארח ידוענים רבים.
בשנת 2004 הקים רונסון בשיתוף עם מנהלו משכבר, לייבל עצמאי בשם Allido Records בחברת התקליטים של תאגיד Sony BMG.
אלבומו השני של רונסון יצא ב-14 באפריל 2007, כשהוא מופץ ראשית בחנות המקוונת iTunes, יומיים לפני צאתו לחנויות בבריטניה.
האלבום המורכב מגרסאות כיסוי לשירים מוכרים ושלושה קטעים אינסטרומנטליים שיצר רונסון, נחשב למצליח מבין אלבומיו וזכה לביקורות אוהדות למדי.
הוא נכנס למצעד הבילבורד 200 האמריקאי, שהה במשך 65 שבועות במצעד 75 הגדולים בבריטניה, 10 שבועות מתוכם בעשיריה הפותחת, וזכה למעמד אלבום פלטינה כפול בבריטניה (למעלה מ-600,000 עותקים).
השקתו של האלבום עלתה לא פחות מ-870,000 ₤, ובמהלכה יצאו חמישה סינגלים, הראשון מביניהם היה גרסת כיסוי לשירם של הסמית'ס Stop Me If You Think You've Heard This One Before, לו נוסף מלל משירם של הסופרימס You Keep Me Hangin' On.
הסינגל העפיל עד סגנות מצעד הלהיטים הבריטי והגיע לחמשת הגדולים במצעד הדאנס האמריקאי.
בפברואר 2008 זכה רונסון בפרס המוזיקה הבריטית למוזיקאי השנה לשנת 2008 והיה מועמד לזכייה בשתי קטגוריות נוספות.
בטקס עצמו ביצע מחרוזת של שלושה משיריו.
באותה שנה זכה אף בשלושה פרסי גראמי, שניים מהם במשותף עם איימי ויינהאוס ואחד בקטגוריית מפיק השנה.
במהלך שנת 2008 ערך רונסון סיבוב הופעות עולמי במהלכו הופיע גם בישראל.
במקור תוכננו שתי הופעות ל-3–4 בדצמבר במועדון הזאפה, אך לאור הביקוש החליט רונסון לקיים הופעה נוספת בערב ה-4 בדצמבר.