tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין אלה היו חסידי ספינקא בראשות רבי יוסף מאיר וייס ובנו יצחק ממונקץ' וחסידות סיגט סאטמר בראשות רבי יואל טייטלבאום.
הריב הנלהב ביותר התרחש בין הרב החזק ביותר באזור לזר שפירא ממונקץ' שנתמך על ידי העיתון יידישע ציטונג לבין הרב ישכר דב רוקח, פליט מלחמת העולם הראשונה מבעלז שבגליציה שהתיישב ב-1918 זמנית באזור קרפטורוס ועד מהרה משך אליו קהל רב.
ב-1922 הקים הרב חיים אלעזר שפירא את הישיבה הגדולה דרכי תשובה שמשכה אליה תלמידים רבים מכל רחבי הונגריה וצ'כוסלובקיה והייתה אחת הישיבות הגדולות בהונגריה כולה.
+מספר היהודים בזקרפטיה על פי מפקדי אוכלוסיןשנהעורכת המפקדמספר יהודים שנמנואחוז מכלל האוכלוסייה1910*אוסטרו-הונגריה129,00015.211921צ'כוסלובקיה93,023**15.281930צ'כוסלובקיה102,542כ-151941הונגריה146,19914.2
אזורים שנכללו במפקדים שונים במעט ממפקד למפקד בהתאם למדינה שבריבונותה היה המחוז.
חלוקת היהודים בזקרפטיה לאזורים על פי מפקד אוכלוסין משנת 1910
בשנת 1921 כ-27% מיהודי רוס התת-קרפטית חיו מחקלאות כך שאחוז האיכרים היהודים היה הגבוה ביותר בכל אירופה.
עם תום מלחמת העולם הראשונה חדרו השפעות חיצוניות ליהדות קרפטורוס המסוגרת עד אז.
חיילים יהודים שחזרו מהשבי הרוסי באו במגע עם פעילים ציוניים והושפעו מהם.
כמו כן התהדקו הקשרים עם יהודים מכל רחבי צ'כוסלובקיה וחשפו את יהודי קרפטורוס אל עולם מודרני.
האגודה הציונית הראשונה שהוקמה במונקאץ', בירת החבל הייתה התחיה והצטרפו אליה רבים מעסקני הציבור החשובים בקהילה.
האגודות הציוניות הקימו בקרפטורוס קורסים ללימוד עברית, פעילות שטופחה גם על ידי נשים ציוניות ובהמשך הוקמו גם בתי ספר עבריים.
ב-1920 הוקמה במונקאץ' ההסתדרות של בתי הספר העבריים בקרפטורוס ובאותה שנה הוקם בעיר בית ספר עברי עממי עם 45 תלמידים בכתה א'.
בשנת הלימודים 1923–1924 למדו בבית הספר 200 תלמידים עם שלושה מורים ומורה אחת.
גולת הכותרת של הפעילות הציונית החינוכית הייתה הקמת הגימנסיה העברית במונקאץ' שהחלה לפעול בשנת הלימודים 1924–1925 תחת ניהולו של ד"ר חיים קוגל.
עיקר הפעילות התרכזה בידי תנועות הנוער הרבות פעלו במונקאץ' ובכל קרפטורוס.
תנועת החלוץ שהתחילה לפעול בצ'כוסלובקיה ב-1920 שלחה שליחים גם למונקאץ'.
סמוך לשנת 1920 נוסדה אגודת המזרחי בעיר ושנה אחר כך אגודת 'צעירי מזרחי'.
תנועות נוער ציוניות נוספות שפעלו בעיר היו החלוץ הצעיר, בני עקיבא, כחול לבן והנוער הציוני וכן בית"ר והשומר-הצעיר.
עוד פעלה תנועת צופים שלא הייתה קשורה לציונות.
התנועות הציוניות, ובמיוחד התנועות הדתיות המזרחי ואגודת ישראל, היו נתונות למתקפות קשות מצד הציבור האורתודוקסי האדוק, המציית לרבניו ואדמו"ריו האנטי ציוניים.
אגודת ישראל למרות היותה אנטי ציונית נרדפה בשל תמיכתה בעלייה לארץ-ישראל ובהתיישבות בה.
בנוסף למתקפות מחוץ נפגעו התנועות הציוניות בעיר גם עקב סכסוכים מבית.
פלגנות בין הזרמים השונים ומיעוט האפשרויות לעלות לארץ-ישראל כרסמו בפעילות התוססת.
צעירים מבתים דתיים התקשו להסתגל לחיי קומונה בהכשרות הציוניות.
המפלגה הקומוניסטית החזקה הציעה חלופה להיחלצות מהעוני והמצוקות, ובכך פגעה גם היא בתנועה הציונית.
ב-1938 עם סיפוח קרפטורוס ומונקאץ' בכלל זה להונגריה פורקו הארגונים הציונים והפעילות ירדה למחתרת ובקיץ 1940 נאסרה הפעילות לגמרי.
אנשי תנועות הנוער החלוציות פעלו בנתיבי ההצלה והבריחה מהונגריה לאורך כל שנות המלחמה.
במסגרת המחתרת החלוצית בהונגריה בתקופת השואה בבודפשט הצליחו להציל יהודים רבים כולל כאלה מאזור קרפטורוס שנענו לקריאתם לברוח וכולל גם את בני המקום שהיו מגויסים לפלוגות העבודה והצליחו להימלט, הודות לתעודות המזויפות ונתיבי ההברחה שהוכנו עבורם.
בקרפטורוס לא הייתה תרבות או שפה של רוב דומיננטי ברור.
יהודים רבים למדו הונגרית בבתי ספר ממלכתיים וחלקם אף החלו לדבר בה בבית.
לרבים היה גם ידע בסיסי באוקראינית מה שאפשר להם לתקשר עם שכניהם ולקוחותיהם.
עם זאת רוב היהודים המשיכו לדבר יידיש גם בתקופה שבין המלחמות.
מי שרצה לשלוח את ילדיו לבתי ספר מודרניים במקום לחדר היהודי המסורתי יכול היה לבחור בין מערכות חינוך אוקראינית, צ'כית, הונגרית ועברית מודרנית.
כמה יהודים מהמעמד הבינוני והנמוך שלחו את ילדיהם לבתי ספר אוקראינים כדי שילמדו את השפה המקומית ובשנות ה-30 יהודים החלו לשלוח את ילדיהם לבתי ספר יהודיים ציבוריים בשפה הצ'כית.
כמה משפחות יהודיות המשיכו לחנך את ילדיהן בבתי ספר הונגריים, מורשת של התרבות שיהודים משכילים רבים ממעמד הביניים אימצו בהונגריה בתקופת שלטונם של המלכים ההבסבורגיים.
למרות שחלק מיהודי צ'כיה אפיינו את עצמם כיהודים לאומיים ואף ציונים, רובם נטמעו ביסודיות בתרבויות הצ'כיות והגרמניות.
בקרפטורוס הוקמו בתי ספר ציוניים בשפה העברית כולל גימנסיה אחת במונקץ'.
חיים קוגל מקים ומנהל הגימנסיה היה גם מנהיג המפלגה היהודית הצ'כוסלובקית ונבחר לפרלמנט הלאומי בשנת 1935. הממשלה הלאומית למרות שהייתה מחויבת רשמית לאוטונומיה תרבותית יהודית לא תמכה בתחילה בבתי הספר הציוניים.
אף על פי כן נשיא צ'כוסלובקיה טומס מסריק הפגין תמיכה על ידי תרומה אישית לבתי הספר הציוניים בסך 10,000 כתרים צ'כים.
בראשות הרב שפירא ממונקץ', מנהיגים אורתודוקסים בקרפטורוס ניסו ליצור לשכה יהודית מרכזית שתרכז את כל הקהילות הדתיות באזור.
זה היה מאפשר להם כוח רב של האוכלוסייה היהודית אך הייתה התנגדות להקמת הלשכה.
מונקץ' הפכה להיות המרכז הציוני של כל קרפטורוס ובתי הספר העבריים שלה היו המודל לאלה שנוסדו בערים אחרות באזור.
הארגון הציוני הלאומי בחר בקרפטורוס כאתר למחנות הקיץ שלו בשפה העברית.
הסכם מינכן שנחתם בספטמבר 1938, קבע שעל צ'כוסלובקיה למסור את חבל הסודטים לידיה של גרמניה ועל צ'כוסלובקיה לשאת ולתת עם הונגריה על פתרון המחלוקת הטריטוריאלית שביניהן.
ב-5 בנובמבר 1938 נכנס צבא הונגריה לטריטוריות אלה.
ב-30.9.1938 נחתם הסכם מינכן שבישר את סופה של הרפובליקה הצ'כוסלובקית.
ב-08.10.1938 הוכרזה קרפטורוס כשטח אוטונומי רותני עדיין תחת ריבונות צ'כית.
ב-02.11.1938 בעקבות הסכם וינה הראשון, סופח השליש הדרום-מערבי של החבל, ובתוכו הערים מונקץ' ואונגבר להונגריה ושטח האוטונומיה צומצם.
באמצע מרס 1939 באה לקיצה האוטונומיה הזו, כאשר נכבשה על ידי הונגריה שהשלימה את ההשתלטות על כלל החבל ובנוסף גם על חלקיה הצפוניים של רומניה-טרנסילבניה.
תגובתם של מרבית היהודים לשובו של השלטון ההונגרי הייתה בהתחלה נלהבת, בשל זיכרונותיהם מן התקופה האוסטרו-הונגרית.
אולם במהרה התברר שהכיבוש ההונגרי החדש הוא הרבה יותר בעייתי ושהיהודים סומנו לאפליה ורדיפה אלימה.
פרנסתם של יהודי החבל נפגעה קשות והחלה פגיעה בחינוך ובחיי הדת.
במהלך מלחמת העולם השנייה סבלו היהודים מקשיים כלכליים לאחר שנושלו מרכושם ולא הורשו לעסוק במקצועותיהם.
ממשלת הונגריה וגורמיה הפשיסטים מילאו תפקיד בולט ברדיפת והרג יהודים עוד מתחילת המלחמה.
החל משנת 1939 התקבלו חוקים דרקוניים שאסרו על יהודים ללכת לבית הספר או להפעיל את העסקים הקודמים שלהם.
בקיץ 1941 גירשו השלטונות ההונגרים כ-18,000 יהודים מקרפטורוס שלא יכלו להוכיח את אזרחותם, לקמינץ פודולסק שבגליציה, פולין.
זה נעשה במסווה של גירוש פליטים זרים אך בפועל רוב המגורשים היו ממשפחות יהודיות שחיו באזור במשך 50–100 השנים הקודמות.
רוב המגורשים נמסרו ליחידות האיינזצגרופן הגרמניות הנאציות בקמינץ פודולסק ונורו במכונות ירייה במהלך שלושה ימים בסוף 1941. כמה מאות הצליחו להמלט על נפשם אך נספו לאחר מכן בגטאות ובמחנות מוות יחד עם תושבים יהודים אחרים של האזור.
אותם יהודים שהתמזל מזלם להימנע מהגירושים של 1941 עמדו בפני מחסור נוסף תחת השלטון ההונגרי.
גברים בגיל העבודה גויסו למחנות עבודה בכפייה, שיעור גבוה מהם נספו בשל תנאים קשים, רעב, מחלת הטיפוס והתעללות.
חלקם הקטן הצליחו לחזור לבתיהם ואז גורשו יחד עם כל יהודי האזור למחנות ההשמדה תחת השלטון הנאצי ב־1944. חלקם נלקחו בשבי הרוסים למחנות באורל.
לאחר מספר חודשים בתנאים נוראיים התגייסו ללגיון הצ'כי שהקים הגנרל לודביג סבובודה כדי ללחום בחסות הצבא האדום ולשחרר את אוקראינה צ'כיה וסלובקיה.
מוצגים נתוני מפקד האוכלוסין שנערך בהונגריה בינואר 1941 כולל כל שמות העיירות והערים ומספרי התושבים היהודים בהן.
פלוגות העבודה - מחנות העבודה בכפייה
ב-17 במרס 1942 ערב שילוחה של הארמייה השנייה השל צבא הונגריה לחזית המזרחית יצאה הוראה לגיוס היהודים לפלוגות עבודה לצורכי תמיכה במלחמה ובין השאר נקבעה גם צורת הלבוש בבגדים אזרחיים, כובע צבאי וסרט צהוב.
חוליות של אנשי פלוגות העבודה הופעלו בשעות הלילה כדי לגלות מוקשים ולפרקם, מכשירי גילוי לא ניתנו להם.
עבודה זו נעשתה לא אחת תחת אש מהצד הרוסי.
בעלי מלאכה מסוימים כגון מכונאים ומסגרים הועסקו בסדנאות הצבא בעיר קייב וזכו לתנאים טובים יותר.
מצבם הפיזי של המגויסים הלך ורע עם התקרב החורף הרוסי.
מפקדים רבים השאירום בזדון בקיץ ובחורף תחת כיפת השמיים, שעות המנוחה שניתנו להם היו מעטות מדי.
הגורם העיקרי לחולשתם היה הרעב שכן המזון שהוקצב לפלוגות העבודה ניתן בידי המפקדים, שעשו בו כרצונם ואף מכרו אותו לפקודיהם תמורת סכומים מוגזמים ותכשיטים.
מפקדים אחדים עיכבו את חלוקת המזון ובכלל זה את מנת הלחם עד שהעלה עובש.
יותר מכל הציקו לאנשי פלוגות העבודה היחס האכזרי והעינויים שהיו מנת חלקם מידי המפקדים.
בדו"ח רשמי, שנשלח למיניסטריון ההגנה ההונגרי מתואר המצב בזו הלשון: אכזריות, אלימות ושחיתות היו לתופעות קבע לאורך קווי החזית.
בינואר 1943 עם פריצת קו החזית על-ידי הצבא האדום פוזרה הארמייה ההונגרית השנייה.
בחלקה הושמדה ובחלקה נסוגה בבהלה גמורה, תוך אבדות כבדות מאוד.
האכזריות ומעשי האלימות לא חדלו אף במצב זה והיהודים הותקפו בלי הרף גם על ידי חיילים גרמניים וגם על ידי המיליציה האוקראינית.
בתחנות לא ניתן להם ללון תחת קורת גג.
רבים מהחולים והחלשים מתו בעת העברתם לעורף.
כמה מאות מבין אנשי פלוגות העבודה וביניהם יהודים רבים, נפלו בשבי הרוסים.
הרוסים התאכזרו אליהם תוך ביצוע פשעי מלחמה.
הם ראו בהם חיילי אויב הונגריים, ולא היו מודעים לכך שלמעשה היו עבדים בשרות הצבא ההונגרי.
כשהושמו במחנות שבויים, היו מקומות שנכלאו יחד עם שבויים גרמנים והונגרים.
במחנות מעורבים אלה התגלו אירועי אלימות המונית בין בני המדינות היריבים.
רק כשמחו היהודים ששבויים אלה מתעמרים בהם, הועברו למחנה נפרד.
השבויים מאזור קרפטורוסיה נרשמו כצ'כוסלובקים על מנת לא להחשב כאויבים.
מספר עשרות מיהודי הקרפטים שנפלו בשבי הרוסים התנדבו מאוחר יותר, ממרץ 1944 לשרת בלגיון הצ'כוסלובקי בפיקודו של לודביק סבובודה.
הם השתתפו בקרבות נגד הגרמנים כחלק מהחזית האוקראינית הרביעית של הצבא האדום.
הם לקחו חלק בשחרור שטחים באוקראינה וצ'כוסלובקיה ואף זכו להשתתף במצעד הניצחון בפראג.
19 במרס 1944 - הצבא הגרמני כובש את הונגריה.
23 במרס 1944 - חובת נשיאת טלאי צהוב באזור קרפטורוס.
16 באפריל 1944 - יהודי קרפטורוס מרוכזים ב-17 גיטאות.
15 במאי 1944 - במהלך שלושה שבועות גורשו יהודי קרפטורוס וצפון טרנסילבניה למחנות ההשמדה.
ב-19 במרס 1944 פלש הצבא הגרמני להונגריה וכבש גם את חבל קרפטורוס.
לאחר נפילת השלטון ההונגרי החל שלב הפתרון הסופי של יהדות הונגריה באופן מהיר והורחב גם לקרפטורוס.
תוך פחות משלושה חודשים חוסלו הקהילות היהודיות בערי השדה ובכלל זה קהילות אזור קרפטורוס שתושביהן שולחו לאושוויץ.
באפריל 1944 הוקמו בערים בקרפטורוס 17 גטאות ראשיים בהם רוכזו 144,000 יהודים.
החל מ-15 במאי 1944 מדי יום נשלחו 14,000 יהודים מהגטאות לאושוויץ בירקנאו עד לגירוש האחרון ב-7 ביוני 1944. למגורשים נאמר שהם נשלחים לעבודה בתוך הונגריה ביעדים בדויים.
אנשי הז'נדרמריה ההונגרים נהגו בקרבנותיהם באכזריות רבה.
קשישים נשים וטף נדחסו לקרונות משא, 80 איש בכל קרון כשלרשותם דלי מים ודלי ריק.
הם הועברו לידי הגרמנים שקיבלו אותם במחנות המוות שם מיינו אותם לקבוצות.
מכונת ההשמדה פעלה ביעילות לאחר ששוכללה יכולת הקיבול לקראת מבצע הס.
באתר המצורף ניתן לראות את כל מקורות ותאריכי המשלוחים ומספר המשולחים
הטבלה הבאה מציגה את רכבות המוות שמקורן בארבעת המחוזות הללו שעברו דרך קושיצה.
יש לזכור שרבים מהגברים היהודים שהו במחנות לעבודות כפייה munkaszolgálat וכן שכמה רכבות לא עברו דרך קושיצה וכמה יהודים מהאזור עלו על רכבות שיצאו ממחוזות שכנים:
טבלת כל המשלוחים מהאזור בחלוקה לפי עיירות, תאריכים ומספרי המשולחים.
עד סוף יוני 1944 כלומר עד סיום מבצע הגרוש מרוב ערי השדה של הונגריה, לא עוררו המאורעות בהונגריה הד מיוחד בעולם החופשי.
הוכחה לכך מובאת במכתבו של וזנמאיר מיופה-כוח הרייך בבודפשט לממונה על העיתונות הגרמנית שמידט, בתשובה לחששותיו של האחרון מפני תגובות על גירוש יהודי בודפשט.
וזנמאיר הרגיע את שמידט: אין סיבה לדאגה יתרה עד היום 8 ביוני, לא הייתה תגובה פומבית ניכרת.
אומנם ידוע כי הקונגרס היהודי העולמי פנה בתחילת אפריל 1944 לכמה מוסדות בינלאומיים וביקש את עזרתם הדחופה.
אנשיו אף פעלו למען התערבותן המיידית של הארצות הנייטרליות ושל ארצות-הברית מתוך יותר מ-100,000 יהודים מקרפטורוס, כ-90,000 נרצחו.
מעטים הצליחו לברוח ומספר קטן של יהודים ניצלו על ידי רותנים שהסתירו אותם.
המספר המשוער של יהודים מהאזור ששרדו היה 15,000–20,000 איש.
רובם עזבו את קרפטורוס לפני סגירת הגבולות הסובייטיים החדשים בסתיו 1945 כך שנותרו רק 4,000 יהודים בחבל בשנת 1948. בזמן המפקד הראשון שלאחר מלחמת העולם השנייה בברית המועצות בשנת 1959, עמד מספר היהודים במחוז זקרפטיה על 12,569 רובם היו מהגרים מחלקים אחרים של ברית המועצות.
לאחר מלחמת העולם השנייה ומשהורד מסך הברזל על השטחים שנותרו בידי ברית המועצות נותרו בקרפטורוס שנקראת עכשיו זאקרפטיה יהודים בעיקר בערים הגדולות.
לאחר פתיחת מסך הברזל רבים מיהודי זאקרפטיה עזבו את האזור, כמה אלפי יהודים היגרו לארצות הברית ולישראל במהלך שנות ה-70 בעקבות תיקון ג'קסון-וניק בעוד שכמה מהם נסעו להונגריה.
במפקד הסובייטי האחרון ב-1989 נמצאו 2,700 יהודים באזור אך רובם עזבו את זאקרפטיה לישראל או לארצות הברית.
יוצאי הקהילות הקימו מצבות לזכר יהודי יישובם בבתי קברות רבים בארץ.
אזכרות שנתיות לזכר יהודי הערים וקבוצות יישובים התקיימו בארץ בשלושים השנים הראשונות למדינה.
מאז הוקם ארגון יוצאי רוסיה הקרפטית מתקיימות אזכרות שנתיות לכלל היישובים.
באתר יד ושם מצויה רשימת יהודי קרפטורוס שניספו בשואה
בבקעת הקהילות ביד ושם מונצחות רבות מקהילות קרפטורוס.
ביער בן שמן הוקם אתר לזכר יהודי קרפטורוס ובאותו יער הוקמה גם מצבת זיכרון למאה ועשרים יוצאי קרפטורוס שנפלו במלחמת העצמאות
אתר אינטרנט של הארגון העולמי של יהודים יוצאי זקרפטיה-טרנסקרפטיה.
בשנת 2023 נחנכה בקריית גת - כרמי גת, ככר להנצחת יהדות זאקרפטיה.
הקהילה היהודית בקובה היא הקהילה היהודית הוותיקה ביותר ביפן.
קובה היא עיר נמל באזור קנסאי ביפן על האי המרכזי הונשו.
יהודים הגיעו ראשונה ליפן בשנת 1860, לאחר שיפן פתחה את שעריה למסחר עם המערב.
הם היו בעיקר סוחרים והתיישבו בערי הנמל קובה, יוקוהמה ונגסאקי.
בתחילת המאה העשרים הייתה קיימת בקובה קהילה ספרדית קטנה המורכבת מיהודים שהגיעו מעיראק, מאיראן ומסוריה וקהילה אשכנזית קטנה שכללה בין היתר יהודים שברחו מרוסיה.
לאחר רעידת האדמה שהתרחשה ביוקוהמה בשנת 1923, רוב האוכלוסייה היהודית של העיר עברה לקובה.
לאחר מכן הגיעו גם יהודים שעזבו את נגסאקי עם החלשות קשרי המסחר עם רוסיה.
בשנת 1940 היו קיימים בקובה בית כנסת ספרדי ובית כנסת אשכנזי.
יהודי קובה במלחמת העולם השנייה
ביוני 1940 החליט צִ'יאוּנֶה (סֶמְפּוֹ) סוּגִיהַארַה, קונסול יפן בקובנה, ליטא, לסייע ליהודים הרבים שניסו להימלט מהאזור שעבר לשליטת ברית המועצות בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, על ידי הנפקה של אשרות מעבר ליפן עבור מי שהיו להם אישורי כניסה ליעד סופי אחר.
על פי התיעוד שנשמר, הקהילה היהודית בקובה (אשכנזית) הידוע גם בכינוי JEWCOM, בתמיכת ועד ההצלה והג'וינט, סייעה ליהודים אלה בתקופת שהותם בקובה בהשגת מזון ומגורים ואף במתן כספים שהיו דרושים להם להמשך המעבר לארצות היעד.
לחלק מהפליטים לא היו כלל ויזות מעבר ולחלקם היו ויזות מעבר מזויפות.
בין הפליטים היו גברים, נשים וילדים בכל הגילאים.
חלק מהפליטים היו תלמידי ישיבה ורבנים וחלקם בעלי מקצועות חופשיים כגון סוחרים, עורכי דין, סטודנטים, מהנדסים ועוד.
קבוצה של 300 תלמידי ישיבת מיר, שלא יכלו להמשיך ליעד נוסף, נשארה בקובה במשך תשעה חודשים עד לפינוי כל יהודי העיר לשנגחאי.
מרבית הפליטים (1964) המשיכו לארצות הברית, לדרום אמריקה (592) ולמרכז אמריקה (260).
262 פליטים המשיכו לארץ ישראל.
1098 היהודים שנותרו בקובנה בנובמבר 1941 נשלחו לגטו שנגחאי.
החיים היהודיים בקובה במאה ה-21
לאחר מלחמת העולם השנייה נשארו בקובה יהודים מעטים בלבד.
הקהילה היהודית במאה ה-21 מורכבת בעיקר מאנשים שנמצאים בעיר לתקופה מוגבלת לרגל עסקים.
בית הכנסת הספרדי בקובה הוקם בשנת 1912 ונהרס במלחמת העולם השנייה בהפצצות חיל האוויר האמריקאי.
בשנת 1970, הקהילה היהודית של קנסאי קובה, חנכה בית כנסת חדש, בית הכנסת אוהל שלמה, שנבנה במימון תרומות, על קרקע שנתרמה על ידי רחמו ששון ראש קהילת יהודי בגדד בקובה.
בית הכנסת מנוהל בשנת 2024 על ידי הרב שמואל וישצקי מטעם ארגון חב"ד ומשרת קהל אשכנזי וספרדי כאחד.
ב-19 בנובמבר 2020 נחנכה אנדרטה לזכר פעילותה של הקהילה היהודית בקובה.
השלט הנושא את ההסבר על פעילות הקהילה הוצב על הקיר החיצוני של הבניין בו שכנו בעבר משרדי הקהילה.
בבית הקברות הבינלאומי בקובה קיימת חלקה ששימשה את הקהילה היהודית.
יהדות קייפ קורל היא הקהילה היהודית בעיר קייפ קורל ובמטרופולין שסביבה, בפלורידה, ארצות הברית.
בקהילה נכללים כלל יהודי , ובהם יהודי .
הקהילה מנתה ב-2020 כ-16,400 איש, לפי הערכות, שהיוו כ-2% מכלל אוכלוסיית המחוז.
העיר פורט מאיירס נקראת על שם, , יהודי ששירת בצבא ארצות הברית בדרגת קולונל.
ישנם באזור תשעה בתי כנסת, שלושה בתי ספר יהודיים ופועלים בו מספר ארגונים יהודיים.
לא ידוע מתי החלה ההתיישבות היהודית באזור, אך ידוע שניתנו בו שירותי דת יהודיים מאז מלחמת העולם השנייה, עת התיישב בו רב יהודי.
בשנת 1952 החלה משפחת ליפמן, משפחה יהודית מהאזור, לארוז עגבניות במסגרת חברה שהקימה.
החברה התפתחה בכל התחום החקלאי, וכיום היא ככל הנראה אחת מחברות העגבניות הגדולות ביותר בפלורידה כולה, כאשר היא מעבדת מעל 15,000 דונם של קרקע ומפעילה שמונה בתי אריזה בשבע מדינות.
בשנת 1956 הוקם באזור בית קברות יהודי.
בשנת 1960 היה הרב מוריס קוסמן, רב עם קשרים ליהדות הרפורמית, למנהיג היהודים באזור, ושלוש שנים מאוחר יותר נבנה במקום בית כנסת.
ב-1966, חברה שהעסיקה יהודית רבים באזור תרמה כסף לבניית בית כנסת נוסף בשם "בית אל".
במהלך השנים הוקמו באזור עוד מספר בתי כנסת, והקהילה היהודית אף התרחבה ל שב, בה הוקם בית הכנסת הראשון בשנת 1961.
יהואחז או יואחז בן יהוא הוא דמות מקראית, לפי הכרונולוגיה המסורתית מלך על ממלכת ישראל בשנים 814 לפנה"ס עד 800 לפנה"ס.
רוב ההופעות של מלך זה במקרא הן בצורה "יהואחז", אך במקרה אחד () נכתב שמו "יואחז".
הממצא האפיגרפי מממלכת ישראל מראה שהרכיב התאופורי המכוון לשם יהוה היה בממלכת ישראל תמיד "יו" ולא "יהו" (שהיה נפוץ בממלכת יהודה).
לכן מקובל שמקור התערובת בין הרכיב "יו" ו"יהו" במקרא הוא בפעילותם של מתקני נוסח מאוחרים לתקופת בית ראשון.
על יואחז מלך ישראל מסופר במלכים ב יג, א-ט.
ימי יואחז הם ימי השפל הקשים ביותר בתולדות ממלכת ישראל.
מלכי ארם-דמשק – חזאל ובנו בן הדד השלישי – שלטו הלכה למעשה על רוב שטחי ממלכת ישראל, ויואחז היה בבחינת מלך חסות הכפוף לארמים.
ממחזור סיפורי אלישע הנביא (מלכים ב פרקים ה-ז) משתקפת גם-כן תקופת שפל זו.
אף על פי ששמו של יואחז לא נזכר במפורש, והסיפורים מופיעים בתוך ימי יורם, רבים פירשו שהתואר "מלך ישראל" מכוון דווקא אליו.
הוא זה שהצטווה לרפא את נעמן שר-צבא ארם מצרעתו, והוא גם זה שעמד אין אונים בפני מסעות השוד המרובים שערכו הארמים בארץ, ובימיו אף התרחש מצור ארמי על בירתו שומרון (מלכים ב ה, ו; ו, ח-כג).
חוקר המקרא יחזקאל קויפמן טוען כי תקופת השעבוד לארמים משתקפת בנבואות עמוס על הגויים ויש בהן הד לאכזריות הארמים: "כֹּה אָמַר ה' עַל שְׁלֹשָׁה פִּשְׁעֵי דַמֶּשֶׂק וְעַל אַרְבָּעָה לֹא אֲשִׁיבֶנּוּ עַל דּוּשָׁם בַּחֲרֻצוֹת הַבַּרְזֶל אֶת הַגִּלְעָד" ().
נבואות אלה זוכרות לעמים השכנים את מעלליהם שהשתדלו באותם ימי השפל הקשים של ממלכת ישראל לנשל את היישוב הישראלי מעבר הירדן המזרחי.
בימי בנו יואש החלה הממלכה להתאושש בעידוד הנביא אלישע, ובימי נכדו ירבעם השני הגיעה עצמתה של הממלכה לשיאה, וארם-דמשק נכבשה.
יֵהוּא בֶן יְהוֹשָׁפָט בֶּן נִמְשִׁי (גם יֵהוּא בֶן-נִמְשִׁי) היה מלך ישראל ולפי הכרונולוגיה המסורתית מלך על ממלכת ישראל בשנים 842 עד 814 לפנה"ס, לאחר שביצע הפיכה נגד קודמו, יורם.
על פי התיאור במקרא, ההפיכה של יהוא החלה ביוזמת הנביא אלישע, שמימש את ציווי ה' לאליהו הנביא, מורו הרוחני של אלישע ().
יהוא הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
לפי חז"ל ורבים ממפרשי המקרא, מוצאו של יהוא משבט מנשה.
יש משערים כי היה צאצא של משפחת המלוכה הקיימת, משפחתו של עמרי.
השערה זו עשויה להסביר הן את העובדה שיהוא מכונה "בן עמרי" בכתובות של שלמנאסר השלישי מלך אשור, הן את העובדה שבעת עלייתו לשלטון חיסל יהוא את בית אחאב בלבד, ולא את כל בית המלוכה.
דעה נוספת בחקר המקרא היא שיהוא לא היה ממשפחתו של עמרי.
הכינוי "בן פלוני" בכתובות האשוריות איננו מתייחס לאביו של השליט דווקא אלא למייסד השושלת.
ומאחר שהאשורים כינו את ממלכת ישראל בשם "בית עמרי", על שם מייסד השושלת החשובה, גם מלך שאיננו מצאצאיו יכול היה להתכנות "בן עמרי" (קרי מלך בית עמרי).
מרד יהוא הביא לידי שידוד מערכות מדיני, דתי וחברתי במלכות ישראל.
מבחינה מדינית הביא מרד זה לניתוק היחסים בין ממלכת ישראל לממלכת יהודה מחד, ולניתוק הקשרים עם צור וצידון מאידך.
תוצאות אלו הכניסו את ממלכת ישראל לתקופת שפל מדיני ולהשתעבדותה לאשור.
מבחינה דתית הביא מרד זה לחיסולה של עבודת הבעל בממלכת ישראל.
זו נעקרה כליל ולא שבה אליה עוד.
מרד יהוא נראה, לכאורה, כהפיכת חצר רגילה: יהוא שימש עוד בימי אחאב בשרות הממלכתי, וייתכן ששירת בחיל המשמר האישי של המלך.
אולי אף היה נוכח בעת נבואת המוות שניבא אליהו לאחאב, ביחד עם בִּדְקַר, שלישו).
בעת שהחל במרד, שימש יהוא כאחד משרי הצבא של יורם וחנה עם צבא ישראל ברמות גלעד, שם נמשח למלך על ידי אחד מבני הנביאים, שליחו של אלישע הנביא, והוכרז כמלך על ידי אנשי הצבא ועל ידי רעיו שרי הצבא.
יהוא מיהר ליזרעאל, שם שהה בחופשת החלמה המלך יורם שנפצע בקרב רמות גלעד נגד חזאל מלך ארם.
יהוא הרג את יורם וגם את אחזיהו, מלך יהודה שבא לבקר את יורם, דודו.
יהוא לא הסתפק בכך, והרג גם את איזבל, אמו של יורם, וכן ציווה לשרי יזרעאל להוציא להורג את כל בית אחאב, את הנאמנים והמקורבים לו.
התמונה העולה מן המרד היא כשל הפיכה צבאית טיפוסית – המהפכה הורכבה מקציני צבא והונהגה על ידי אחד הקצינים הבכירים.
כאשר הצליחו ראשי ההפיכה להרוג את המלך, הקפידו על השמדת כל הטוענים האפשריים לכתר, תוך העברת נאמנותם של כל פקידי המלך ושאר הצבא אל השלטון החדש.
מרד יהוא פרץ מחוגי הצבא.
ראשוני התומכים ביהוא היו .
ניתן להסביר תמיכה זו כתגובה על מדיניותו הצבאית הכושלת של יורם בן אחאב, שבראשית מלכותו לא הצליח לדכא את מרד מישע מלך מואב, ולאחר מספר שנים הוכה במלחמתו נגד חזאל הארמי ברמות גלעד.
הכישלונות הצבאיים הובילו לצמצום מקורות ההכנסה של ישראל מהשליטה על קווי המסחר בעבר הירדן (באותה מידה שיהודה איבדה הכנסות מהמסחר הערבי וממכרות הנחושת בעבר הערבה המזרחי, כתוצאה ממרד אדום).
גורם נוסף הוא הנביאים, אשר מתוארים כיריבים של איזבל, אשת אחאב ואמו של יורם.
בתחילת מלכות אחאב ביקשה איזבל להכרית את "נביאי ה'", אך עובדיהו "אֲשֶׁר עַל הַבָּיִת" (מבכירי שריו של אחאב) הסתיר מאה נביאים ().
לאחר רצח נבות היזרעאלי בידי אחאב ואיזבל, חזה אליהו הנביא לשניהם עונש מוות, נוסף להשמדה מוחלטת של בית המלוכה, בשל חטאיהם הדתיים בעבודה זרה.
מאוחר יותר, בתקופת אלישע, אשר המליך את יהוא, מוזכרים מספר פעמים בני הנביאים.
תיאורי מרד יהוא במקרא רצופים באזכורים לנבואת ההשמדה שניבא אליהו על בית אחאב, וניכר מהסיפור שיהוא פעל במודע בהשראת אליהו.
לדוגמה, אליהו ויהוא הם האישים היחידים בתנ"ך שהעידו על עצמם שקינאו לה'.
גורם אחר במרד היו בני רכב המוזכרים בספר ירמיהו, שם נכתב כי אביהם, יהונדב בן רכב, ציווה עליהם: .
יהונדב בן רכב מוזכר במרד יהוא, כמי שעמד לצד יהוא בהשמדת עובדי הבעל.
על פי תאורים אלה, זוהי קבוצה דתית-קיצונית, קנאית, שראשיתה בהשמדת פולחן הבעל על ידי יהוא, ופעילותה נמשכה לפחות עד תקופת ירמיהו (סוף ימי בית ראשון).
על אופיו הקיצוני של יהוא ועל מניעיו, מלמדות במידה מסוימת גם פעולותיו.
יהוא לא היסס להרוג את איזבל, בת מלך צור, ולנתק בכך את הקשרים הכלכליים עם צור, וייתכן גם עם ערי פיניקיה האחרות.
יהוא לא נרתע גם מלהרוג את אחזיה, מלך יהודה, ולנתק בכך את הקשרים ואת שיתוף הפעולה בין ישראל ויהודה.
יתר על כן, הוא לא הסתפק בהריגת כל בית אחאב בישראל, והרג גם את כל אחי אחזיה מלך יהודה, שהיו גם הם מצאצאי אחאב דרך עתליה בתו (אבל לא את צאצאיו של אחזיה מלך יהודה).
מפעולותיו אלו משתקפת שנאה עמוקה אל בית אחאב ואל כל מי שהיה קשור עמו בקשרי ידידות ומשפחה.
על המניעים הדתיים של יהוא ניתן ללמוד מהכרתת פולחן הבעל בישראל, שכתוצאה מכך עבודת הבעל הצורית נעקרה כליל מישראל ולא חזרה אליה עוד.
התוצאות המדיניות של מרד יהוא
תוצאותיו המדיניות של המרד היו: השמדת בית אחאב, המתת אחזיהו מלך יהודה, הריגת איזבל ומקורביה והשמדת פולחן הבעל ועובדיו – כל אלו הביאו לניתוק היחסים בין מלכות שומרון ליהודה (בה עלתה למלוכה עתליה בת אחאב), ולניתוק מצור וצידון.
ניתוק זה היה חייב להחליש את ישראל מבחינה כלכלית, צבאית ומדינית, וכך בלטה חולשתה של ישראל בהתמודדות מול ארם.
ייתכן שבשל כך מיהר יהוא לשלוח אל שלמנאסר השלישי משלחת כניעה בעת מסעו של שלמנאסר לאזור בשנת 841 לפנה"ס.
משלחת כניעה זו לא נזכרת במקרא, אך היא הונצחה על אסטלה המכונה 'האובליסק השחור' שנמצאה בכלח, עיראק.
כאמור, בתיאורים האשוריים נקרא המלך "יהוא בן עמרי"; יש לציין כי הדבר אינו מחייב את ההשערה שיהוא היה צאצא של עמרי, שכן מבחינת האשורים, נקראה ממלכת ישראל בשם "בית עמרי" עד לסיום קיומה, בלי להתחשב בתהפוכות השלטון שחלו בה בדורותיה האחרונים.
לאחר קרב קרקר (853 לפנה"ס) שבו לקח חלק אחאב, חזר שלמנאסר השלישי והתעמת עם ברית 'מלכי חוף הים' גם בשנים 849 לפנה"ס, 848 ו-845. בשנת 843 התחוללה מהפכת חצר בדמשק וחזאל תפס את כס השלטון, ב-842 לפנה"ס התחולל מרד יהוא.
שני אלו הביאו לפירוקה של הברית, או לפחות להסתלקותה של ישראל מברית זו.
בשנת 842 היה שלמנאסר טרוד בצפון סוריה (באזור הר אמנוס), ורק ב-841 לפנה"ס הוא חזר ופנה נגד דמשק, ופעם אחרונה בשנת 838. אלא שהצלחתו הייתה חלקית בלבד: הוא הצליח להכניע כמה מבעלי בריתה הקודמים של דמשק, אך לא עלה בידו להכניע את חזאל.
כל עוד נמשך הלחץ האשורי על ארם, בשנים 841 ו-838, לא הורגשה חולשת ישראל ביחסיה עם דמשק, אולם כאשר זנח שלמנאסר את ניסיונותיו להכניע את דמשק ופנה לטפל באזורים אחרים, חידשו הארמים את לחצם על ישראל (מל"ב י, לב-לג).
חזאל הכה את יהוא והשתלט על יישובי ישראל בעבר הירדן המזרחי – מן הבשן ועד ערוער שעל נחל ארנון.
ככל הנראה, בסוף ימי יהוא (בשנת 814, שנת 28 למלכו), חדר חזאל לגדה המערבית, עבר את ארץ שומרון, הגיע עד גת וקיבל מס מיהואש בן אחזיהו מלך יהודה ().
רק בימי יואש, נכדו של יהוא, החלה הממלכה להתאושש, ובימי בנו ירבעם השני היא הכניעה את ארם ועצמתה הגיעה לשיא חסר תקדים.
קריאה פשוטה בספר מלכים מציירת את דמותו של יהוא כממלא רצון האל באופן מידי ומהיר.
יהוא מצווה על ידי הנביאים ופועל מיד, "זריז ומקדים למצוות".
הוא איננו מתמהמה ואינו נרתע ממעשים נועזים וקשים ומיד לאחר משיחתו למלך יוצא להרוג את יהורם.
הוא פועל במודע להגשמת נבואת אליהו, ומצווה להשליך את גופת יהורם בכרם נבות היזרעאלי באופן שיממש אותה במלואה.
דמות זו של יהוא היא מהדמויות בממלכת ישראל שזכו ליחס החיובי ביותר בספר מלכים כפי שכתוב עליו: " וַיֹּאמֶר ה' אֶל יֵהוּא יַעַן אֲשֶׁר הֱטִיבֹתָ לַעֲשׂוֹת הַיָּשָׁר בְּעֵינַי כְּכֹל אֲשֶׁר בִּלְבָבִי עָשִׂיתָ לְבֵית אַחְאָב".
ייתכן שיהוא הסווה את ההפיכה השלטונית והפעולות הרצחניות שליוו אותה בנבואתו של אליהו (או בנבואה עצמאית או מומצאת) ועל כך מגנה אותו הושע.
אפשרות אחרת, התואמת את הערכתו החיובית בספר מלכים, תבאר שמעשיו הקיצוניים בהשמדת בית אחאב היו מוצדקים רק לתכליתם העליונה, אך לאחר שביתו שלו התדרדר לשחיתות וסיאוב בימי הושע ממילא אבדה למפרע ההצדקה לשפיכות הדמים הקשה שהעלתה אותו לשלטון בישראל.
למרות כל פעולותיו, הלך יהוא באחרית ימיו ונטה אחר עבודה זרה של עגלי הזהב שעשה ירבעם.
בשל כך נענש יהוא על דמי בית אחאב.
רבי יהודה הלוי רואה את ההבחנה שעשה יהוא בין עגלי הזהב לבין הבעל, בכך שעגלי הזהב נתפסו בעיניו כעבודת האלוקים בהגשמה, בשונה מעבודת הבעל שהייתה בעיניו עבודה זרה.
תיעוד חוץ-מקראי של יהוא התגלה בכמה ממצאים ארכאולוגיים.
שם משפחתו של יהוא (נמש) נתגלה על גבי חרסים בחפירות הארכאולוגיות בתל-רחוב, לצד מפעל עם עשרות כוורות עשויות טין לצורך מסחר בדבש.
כנראה שמוצא משפחתו של יהוא היה מהאזור הזה.
שם המשפחה נמש נתגלה גם על גבי חרס בתל עמל, 7 ק"מ מתל רחוב.
באובליסק השחור מוצגת תמונתו של יהוא מלך ישראל כשהוא כורע לרגלי שלמנאסר השלישי.
בשולי התמונה נמצאת הכתובת הבאה המפרשת את התמונה:
יהוא גם נזכר פעם נוספת באנלים של שלמנאסר השלישי שנמצאה בכלח:
באנגלית נעשה שמו של יהוא (Jehu, נהגה "גִ'יהוּ") כינוי לנהג מהיר או פרוע (בפרט נהגי אוטובוסים ומוניות), וזאת בגלל הפסוק שבו נאמר עליו "כי בשיגעון ינהג".
"יהוא" - מחזה מאת גלעד עברון, בבימוי חנן שניר, תל אביב: תיאטרון הבימה, 1992.
בשיר "איזבל" שכתב הפזמונאי וחבר הכנסת עקיבא נוף, בו הוא מתאר את רגעיה האחרונים של איזבל, הוא גם מתאר את יהוא הנוהג בשיגעון ומתקרב לבית המלוכה על מנת להרוג את איזבל.
רחובות על שם המלך יהוא יש בערים אשדוד ובאר שבע.
יהדות רקונסטרוקציוניסטית (או יהדות רקונסטרוקטיבית באנגלית: Reconstructionist Judaism) או התנועה ליהדות מתחדשת היא ענף ביהדות המודרנית, בייחוד ביהדות ארצות הברית.
הרקונסטרוקציוניסטים ממשיכים את מורשתו והגותו של מייסד הזרם, הרב מרדכי קפלן (1881–1983) ועירא אייזנשטיין.
הזרם צמח מתוך היהדות הקונסרבטיבית.
קפלן פרס את משנת הזרם בשורה ארוכה של חיבורים: זהו ניסיון להמשיך ולהחזיק ביהדות גם בהקשר מודרני, תוך ויתור מוצהר על כל אלמנט על-טבעי בתוכה.
אפילו האמונה באלוהים מתורגמת לאידאות המתקבלות על דעתו של כל אדם, ואפילו יהיה היהודי אתאיסט הכופר בקיומו האונטולוגי של האלוהים כישות עצמאית.
מאז 1990 הזרם שותף באיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, והוא הגוף היחיד הלא-רפורמי שחבר באיגוד.
בשנת 1968 נוסד הקולג' הרבני הרקונסטרוקציוניסטי.
התפיסה הרקונסטרוקציוניסטית הבסיסית דוחה את האמונה בסוג כלשהו של התגלות אלוהית, ויחד עמה את הרעיונות של בחירת עם ישראל, נסים ותאיזם.
לפי שיטה זו, האוטונומיה האישית של אדם גוברת על ההלכה, אך ראיית היהדות כציוויליזציה וכמורשת תרבותית מכתיבה התחשבות בדעת הקהילה ובעבר.
בשל כך, ההתנהלות בזרם ואופן שמירת המצוות מסורתיים לרוב יותר ממה שניתן למצוא ביהדות הרפורמית.
הרב מרדכי קפלן האמין, כי לאור ההתקדמויות בפילוסופיה, במדע ובהיסטוריה, יהודים מודרניים אינם יכולים להמשיך ולדבוק בהרבה מהטענות התאולוגיות המסורתיות של היהדות.
התאולוגיה הפילוסופית הנטורליסטית של קפלן נחשבת כווריאציה של הפילוסופיה של ג'ון דיואי – הנטורליזם של דיואי איחד בין אמונות אתאיסטיות לטרמינולוגיה דתית כדי לבנות פילוסופיה מספקת מבחינה דתית לאלה שאיבדו את אמונם באמונה המסורתית.
הרקונסטרוקציוניסטים נבדלים בכך מהיהדות החילונית-הומניסטית, המסרבת להכליל טקסטים עם נימה תאיסטית מכל סוג שהוא.
קפלן טען כי אלוהים אינו ישות אישית, וכי התיאורים האנתרופומורפיים של אלוהים הם, במקרה הטוב, מטפורות לא מושלמות.
התאולוגיה של קפלן אף טוענת כי האל הוא הסכום של כל התהליכים הטבעיים שמאפשרים לאדם למצות את עצמו.
קפלן כתב כי "להאמין באל פירושו לדעת בוודאות כי גורלו של האדם הוא להתעלות מעל לפרא, ולהסיר כל סוג של אלימות וניצול מהחברה האנושית".
לא כל כתביו של קפלן בנושא זה הם עקביים; העמדה שלו השתנתה במידה מסוימת במשך השנים, וניתן לחלק בין שתי תאולוגיות שונות בקריאה זהירה.
הראייה שבדרך כלל משויכת לקפלן היא זו של הנטורליזם הטהור, בדומה לדיואי, שספגה ביקורת על כך שהיא משתמשת בטרמינולוגיה דתית לכסות על עמדה בלתי-תאיסטית (אם לא אתאיסטית).
אולם קיים גם צד שני בתאולוגיה של קפלן, שמבהיר כי לעיתים הוא האמין שיש לאל קיום אונטולוגי, באופן עצמאי ואמיתי, בנפרד מאמונות בני האדם.
בתאולוגיה זו, קפלן עדיין דוחה חלק מהצורות הקלאסיות של התאיזם וכל אמונה בניסים, אך הוא מחזיק בעמדה שהיא במידה מסוימת נאו-אפלטונית.
רוב היהודים הרקונסטרוקציוניסטים דוחים צורות מסורתיות של תאיזם.
רבים מהם הם דאיסטים; מספר קטן מקבלים את הראייה הקבלית של האל.
אחרים, אף כי הם מקבלים הרבה מהרעיונות האחרים של קפלן, אינם מקבלים את התאולוגיה שלו, ובמקום זה הם תומכים בראייה תאיסטית של האל.
כמו הרפורמים, הרקונסטרוקציוניסטים חושבים כי לאוטונומיה האישית יש קדימות על ההלכה והתאולוגיה היהודית.
התנועה אינה דורשת מחבריה להחזיק באמונות כלשהן, והיא גם אינה מבקשת כי ההלכה תקוים.
בניגוד לרפורמה הקלאסית, הזרם טוען כי ברירת המחדל של האדם צריכה להיות של הנהגת מנהגים ומסורת יהודית בחייו, אלא אם כן יש לו סיבה מסוימת לנהוג אחרת.
ההבדל החשוב ביותר בין היהדות הרקונסטרוקציוניסטית וזו המסורתית היא כי הראשונה מגדירה את כל ההלכה כ"מנהג עממי", ולא כחוק שהוא פרי התגלות אלוהית.
הרקונסטרוקציוניסטים מקיימים מנהגים יהודיים מסורתיים רבים, אך על בסיס השקפת עולם לפיה לאוטונומיה האישית יש קדימות על ההלכה.
כך, המושג של תרי"ג מצוות הוחלף ב"מנהגים עממיים", מנהגים שאינם מחייבים ושניתן לקבל או לדחות אותם באופן דמוקרטי על ידי הקהילות.
מנהגים עממיים שנתקבלו כוללים שימוש בשפה העברית בתפילות, לימוד תורה, תפילה יומית, חבישת כיסוי ראש לגברים וכיסוי ראש לנשים, טליתות ותפילין בזמן התפילה, ושמירה על החגים היהודיים.
למעשה, ספריו של הרב קפלן, במיוחד "המשמעות של האל בדת היהודית המודרנית" ו"יהדות כתרבות" הם הצהרת עקרונות "דה פקטו".
ב־1986, אגודת הרבנים הרקונסטרוקציוניסטים (RRA), והפדרציה של הקהילות הרקונסטרוקציוניסטיות (FRC) קיבלו "מצע רשמי ליהדות הרקונסטרוקציוניסטית".
מסמך זה אינו מחייב, אלא מציג את הנושאים עליהם קיימת הסכמה רחבה.
נקודות מרכזיות במצע קובעות כי:
היהדות היא פרי של התפתחות אנושית טבעית.
היהדות היא תרבות דתית מתפתחת
הזרם מבוסס על קהילות דמוקרטיות שבהן כל אחד יכול להשתתף בהחלטות
התורה לא הגיעה מהאל, אלא היא התפתחות היסטורית וחברתית של העם היהודי
הראייה הקלאסית של האל אינה מקובלת.
האל מוגדר כסכום כל הכוחות או התהליכים שמאפשרים לאנושות להגיע למיצוי עצמי ולהתקדמות מוסרית.
הרעיון שהאל בחר בעם ישראל, בכל סיבה ובכל צורה, היא "לא מקובלת מוסרית", מכיוון שכל מי שמחזיק באמונה כזו "טוען ממילא לעליונותה של הקהילה הנבחרת ולדחייתם של האחרים".
הרקונסטרוקציוניסטים, בהשראת קפלן, אינם מאמינים כעקרון בהתגלות (כלומר, ברעיון שהאל, בצורה כלשהי, יכול לגלות את רצונו לבני אדם).
רעיון זה נחשב לעל טבעי, ולכן הוא נדחה.
מרדכי קפלן טוען במקום זה, כי "יש לקחת עמנו את האלמנטים בהתגלות שעונים לבעיות הגדולות של טבע האדם, ולמזג אותם באידאולוגיה שלנו...
את השאר אפשר להפנות לארכאולוגיה" ("משמעותו של האל בדת היהודית המודרנית").
כותבים רבים ביקרו את התפיסה העיקרית של התנועה, נטורליזם דתי.
כותבים כדוד ריי גריפין ולואיס ג'ייקובס התנגדו להגדרות מחדש של המושגים "התגלות" ו"אל" במשנת קפלן כחסרי כנות אינטלקטואלית וכעקירת משמעותם, וכסוג של "המרה על ידי הגדרות"; לדעתם, הגדרות אלה מצמידות אמונות לא-תאיסטיות למושגים תאיסטיים.
הזרם מתיר לרבנים שלו להחליט על המדיניות שלהם לגבי נישואים בין-דתיים (בני זוג מדתות שונות); בערך כחצי מסכימים לעשות זאת.
התנועה מקבלת גם את האם וגם את האב כמגדירי יהדות, כלומר אם אחד מההורים הוא יהודי, הילדים נחשבים כיהודים אף הם בתנאי שגודלו כיהודים.
תפקידם של גויים בקהילות הוא נושא לוויכוח כיום.
למעשה, יש הבדלים רבים בין הקהילות השונות.
רוב הקהילות מנסות להגיע לאיזון בין קבלה לדחייה.
ה־JRF הנפיק הצהרה לא מחייבת שמנסה לשרטט קווים לתהליך קבלת ההחלטות של הקהילות בנושאים אלה, ומציג הצעות לדוגמה.
נושאים אלה מוחלטים בסופו של דבר על ידי ההנהגה המקומית.
בספטמבר 2015 הכריעה ההנהגה כי יוסמכו לרבנות גם מועמדים הנשואים לנוכרים שלא התגיירו.
הדבר עורר מחאה מצד כמה רבנים ובית-כנסת אחד, אך במקביל רבנים צעירים מתנועות אחרות שטרם אימצו את החידוש הודיעו על הצטרפות לזרם.
הזרם הוא שוויוני מבחינה מגדרית וסובלני כלפי להט"ב.
בשנות השישים ייסד הרב יעקב כהן, שעלה לישראל ב-1961, וקבוצת חברים בירושלים את קהילת "מבקשי דרך" שזוהתה עם התנועה הרקונסטרוקציוניסטית, אך פעלה למשוך יהודים מכל הזרמים, בדגש על לימודי יהדות ברמה גבוהה.
יְהוֹאָחָז (גם יוֹאָחָז) היה בנו של יאשיהו, הראשון מבין ארבעת מלכי יהודה האחרונים שמלכו לאחר מות יאשיהו.
הוא מלך במשך שלושה חודשים.
שנת מלכותו מתוארכת לשנת 609 לפנה"ס.
מלכותו של יהואחז מתוארת בספר מלכים ב', פרק כ"ג, פסוקים ל-לד:
"וירכבהו (את יאשיהו) עבדיו מת ממגדו ויבאהו ירושלם ויקברהו בקברתו וייקח עם הארץ את יהואחז בן יאשיהו וימשחו אתו וימליכו אתו תחת אביו.
בן עשרים ושלש שנה יהואחז במלכו ושלשה חדשים מלך בירושלם ושם אמו חמוטל בת ירמיהו מלבנה.
ויעש הרע בעיני ה' ככל אשר עשו אבתיו.
ויאסרהו פרעה נכה ברבלה בארץ חמת ממלך בירושלם ויתן ענש על הארץ מאה ככר כסף וככר זהב.
וימלך פרעה נכה את אליקים בן יאשיהו תחת יאשיהו אביו ויסב את שמו יהויקים ואת יהואחז לקח ויבא מצרים וימת שם."
תיאור מאוד דומה מופיע בספר דברי הימים.
רמז ליהואחז, בלי להזכיר את שמו, מופיע בספר יחזקאל בנבואה על מלכי יהודה האחרונים:
"ואתה שא קינה אל נשיאי ישראל.
ואמרת מה אמך לביא בין אריות רבצה בתוך כפרים רבתה גוריה.
ותעל אחד מגריה כפיר היה וילמד לטרף טרף אדם אכל.
וישמעו אליו גוים בשחתם נתפש ויבאהו בחחים אל ארץ מצרים."
המפרשים הקלאסיים, רש"י, רד"ק והמצודות, והחדשים, אליה שמואל הרטום ויחיאל צבי מושקוביץ בדעת מקרא, תמימי דעים שמדובר ביהואחז.
השם יהואחז אינו מופיע ברשימת בני יאשיהו בתחילת ספר דברי הימים א':
"ובני יאשיהו הבכור יוחנן השני יהויקים השלשי צדקיהו הרביעי שלום"
המפרשים בקשו לזהות את יהואחז ברשימה זאת.
היו שהסבירו שברשימה מופיע שמו מלידה וש"יהואחז" היה שמו משהומלך.
אולם הדעות חלוקת לגבי הזיהוי של יהואחז ברשימה.
הגמרא מביאה את דברי רבי יוחנן: שיוחנן המוזכר בפסוק זה הוא יהואחז, וכך מפרשים רש"י, רד"ק והמצודות.
על פי פירוש זה, הציון "הבכור" ניתן ליוחנן = יהואחז, מכיוון שהיה הבן הגדול של חמוטל בת ירמיהו אשתו הראשית של יאשיהו.
אבן עזרא בפירושו לדניאל, פרק א, טוען שיהואחז הוא שלום בן יאשיהו.
אליה שמואל הרטום כותב שזוהי "ההשערה הקרובה ביותר".
שלום מופיע בספר ירמיהו בנבואה על מלכי יהודה:
יואחז הוא בנו של יאשיהו ושל אשתו חמוטל בת ירמיהו מלבנה.
בגיל 23 נבחר על ידי "עם הארץ" לרשת את כסאו של אביו שנהרג בקרב מגידו.
באותה עת היה אחיו אליקים, מבוגר ממנו בשנתיים והפרשנים מעלים השערות שונות על הסיבות לכך שעם הארץ בחרו בו ולא באחיו.
היו שטענו שעם הארץ בחרו ביהואחז כי נמנה עם הזרם הפרו בבלי, לעומת יהויקים שהיה פרו מצרי.
אפשרות נוספת היא שהעדפת יהואחז הייתה בגלל סיבות פנימיות, ובעניין זה מזכירים שיהואחז ויהויקים היו בני נשים שונות.
צדקיהו, אחיו של יהואחז מאותה אם, חמוטל בת ירמיהו, הומלך על יהודה על ידי הבבלים לאחר הגליית יהויכין בן יהויקים, אולי עדות לכך שמשפחת האם חמוטל הייתה פרו-בבלית.
הגמרא דנה בשאלה כיצד המליכו עם הארץ את יהואחז במקום יהויקים המבוגר ממנו ועונה שיהויקים לא היה ראוי להחליף את אביו: "יהויקים לאו ממלא מקום אבותיו הוה".
באותו מקום הגמרא גם מתייחסת למילים "וימשחו אתו" ומציינת שלא כל מלך נמשח בשמן ורק בגלל שיהואחז הומלך תחת העדפתו על פני יהויקים הוא נמשח.
על פי המסופר בתנ"ך, הוא כיהן רק שלושה חודשים במלוכה, לפני שהודח בידי פרעה נכו השני () ונלקח בשבי למצרים.
הכרוניקה הבבלית טוענת שהקרב בין המצרים והבבלים על חרן (שהייתה בידי הבבלים) נערך מתמוז (יולי-אוגוסט) עד אלול (אוגוסט-ספטמבר).
אם כך, יאשיהו נהרג בתמוז, 609 לפנה"ס או חודש לפני כן, כשהמצרים עשו את דרכם לעבר חרן.
יהואחז הומלך למלך בחודש תמוז, והודח שלושה חודשים מאוחר יותר, בחודש תשרי, כאשר פרעה נכה שב מהמלחמה בחרן.
תוך כדי ההתארגנות מחדש בסוריה נכו זימן את יהואחז להגיע לרבלה ואסר אותו.
נכו מינה את אחיו הבוגר, אליקים, למלך תחת השם יהויקים.
על יהודה הוטל קנס של 100 כיכרות כסף וככר זהב אחת.
יהואחז הובא למצרים כאסיר, ושם מת.
פרופ' בוסתנאי עודד מכנה את המלכתו של יהואחז ללא תיאום עם פרעה נכה צעד פזיז.
לדבריו: "נראה ש "עם הארץ" לא קרא כהלכה את המפה הפוליטית ותלה תקוות, שגם מסעו הנוכחי של נכה לחרן יסתיים במפלתו, ובכך חשף את עצמו ואת יהודה לנקמתו של פרעה."
על ימי מלכותו הקצרים לא נודע כמעט דבר.
מכך שבספר מלכים כתוב שהוא עשה "הרע בעיני ה'" היו שהסיקו שיהואחז ביטל את הרפורמה של אביו.
היהדות הרפורמית (מכונה גם יהדות ליברלית, יהדות מתקדמת, יהדות פרוגרסיבית; באנגלית: Reform Judaism, Liberal Judaism, Progressive Judaism) היא אחד משלושת הזרמים הגדולים הקיימים כיום ביהדות.
התנועה הרפורמית דוגלת בהשתנותה המתמדת של היהדות, במרכזיות ערכי המוסר שבה לעומת היבטיה הטקסיים והחוקיים, ובאמונה בהתגלות מתמשכת של רצון האלוהים בעולם, הקשורה הדוקות להתפתחות השכל האנושי, שאינה מוגבלת למעמד הר סיני.
התנועה מתאפיינת בדגש מופחת על קיום מצוות כלשהן ברמה האישית, ורואה את ההלכה כלא-מחייבת ואת הפרט היהודי כאוטונומי, ומגלה פתיחות רבה להשפעות וערכים חיצוניים.
שורשי הזרם הרפורמי הם בגרמניה של אמצע המאה ה-19, שם כונן בידי הרבנים אברהם גייגר, שמואל הולדהיים ואחרים.
המייסדים ביקשו לנסח יהדות המתאימה לעולם המודרני, מתוך חשיפה לפילוסופיה ולמחקר ההיסטורי-ביקורתי, שהביאו אותם להבין את תולדות היהדות במובנים של התפתחות היסטורית מגוונת, שהכשירה התפתחות דומה בהווה.
התנועה התנערה מיסודות רבים ממורשת העבר שנחשבו עתה למיושנים וכלא מבטאים עוד רגש דתי.
היא הכירה בהפסקת שמירת מצוות ההלכה ברמה האישית, וברמה הציבורית מחקה מן הסידור אזכורים לאמונות המסורתיות בתחיית המתים, ביאת המשיח, שיבת ציון ועוד, ודיללה את הרכיב העברי שבתפילה לטובת תרגום לגרמנית המדוברת.
הצטרפותם בשיעורים גדולים של בני מהגרים מסורתיים ממזרח אירופה הביאה להמתמנות ניכרת, וב-1937 תם העידן ה"קלאסי" כשהתנועה אימצה יחס חיובי יותר למורשת העבר, במסגרת התאורטית הקיימת ומבלי לראות בכך חיוב כלשהו.
החל משנות ה-70 אימץ הזרם מדיניות של הכלה וקבלה על פני נחרצות רעיונית, שהייתה כרוכה גם בעמימות ופלורליזם בענייני אמונה, כשהוא מזמין רבים ככל האפשר אל קהילותיו.
היהדות הרפורמית מזוהה מאוד עם עמדות ליברליות ופרוגרסיביות, תחת הסיסמה "תיקון עולם".
השם "יהדות רפורמית" משמש בצפון אמריקה, מרכזה הדמוגרפי הגדול של התנועה.
ברוב מדינות אירופה מוכר הזרם בשם "יהדות ליברלית" ולעיתים "פרוגרסיבית", ובמדינת ישראל הוא מכונה "יהדות מתקדמת".
הארגון הבין-לאומי המאחד אותם הוא "האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת".
ארגון הקהילות הרפורמיות בישראל נקרא "התנועה הרפורמית - יהדות מתקדמת בישראל".
הוגים רפורמים דבקו תמיד בגישה תאיסטית ובקיומו של אל פרסונלי.
עיקרים אלה בוטאו בכל ההצהרות הרשמיות, בימי התגבשות התנועה בגרמניה של אמצע המאה ה-19 ובמסמכים כמו מצע פיטסבורג מ-1885 שציין את שבחר בעם ישראל להיות לו ממלכת כהנים.
במאה ה-20 היה בתנועה מיעוט של קובעי השקפה שדגלו בהומניזם דתי, ובשוליים נשמעה אף תמיכה בהומניזם חילוני.
אך עמדות אלה נדחו על ידי התנועה ולא נכללו מעולם במצעים הרשמיים.
החלטות ועידת סן פרנסיסקו מ-1976, שנוסחו בתקופה של קיטוב חריף, ציינו במפורש את הכרזת העקרונות האחרונה של האיחוד ליהדות רפורמית בצפון אמריקה, שנוסחה בפיטסבורג ב-1999, חייבה אף היא את "מציאות ואחדות הבורא." גם רשימת העיקרים של היהדות הליברלית הבריטית מ-1992 מצהירה על אמונה ב"אל אחד ויחיד, טרנסצנדנטי ואימננטי, בורא ומקיים."
היסוד המרכזי של התפיסה הרפורמית הוא אמונה בהתגלות מתמדת של רצון האלוהים בעולם, שאינה מוגבלת למעמד הר סיני.
התורה, דברי הנביאים וכל כתבי הקודש חוברו בידי בני אדם שרוח האל אמנם שרתה עליהם אך הוא מעולם לא הכתיב להם במפורש את רצונו.
הטקסט משקף את חוויית ההתגלות אך גם את המגבלות והמאוויים של הסופרים ואת רוח זמנם.
עם ישראל כולו חולק את אותה היכולת ומסוגל להגיע לתובנות חדשות של האלוהי, ועל כן ניתן וצריך לחדש את הדת, לאו דווקא מתוך הסתמכות על תקדימי העבר.
תפיסה זו (ששותפות לה גם דתות ליברליות אחרות, בעיקר כנסיות פרוטסטנטית מסוימות) נוסחה ביהדות הרפורמית בעיקר על ידי הרב אברהם גייגר, הנחשב לאביו המייסד של הזרם.
במקביל לעיסוק בחקר התלמוד וביקורת המקרא, ראו הוא ועמיתיו את הכתבים כמשקפים תמורות היסטוריות ומאבקים בין סיעות.
כתחליף לאמונה במסורת רציפה עד מתן תורה, פיתח גייגר את רעיון הגילוי המתחולל ללא הרף מאז ראשית הזמן.
כך נוצר בסיס לעריכת התמורות הרצויות, כמו גם להתמודדות וקבלה של ממצאי הביקורת בתוך הדת כך שלא יערערו כליל את האמונה בהתגלות אלוהית.
במקורה, בתקופה המוקדמת וה"קלאסית", מושג הגילוי המתמיד שאב רבות מהפילוסופים של האידיאליזם הגרמני, בעיקר קאנט והגל; רצון הבורא נתפס כמתבטא בהתקדמות המוסרית של האנושות, הצועדת לקראת הבנה מלאה שלו.
ראייה רציונלית זו הותירה מרווח מועט בין השכל להשפעה האלוהית, וכמעט וזיהתה ביניהם.
גייגר ותלמידו קאופמן קוהלר כתבו על ה"גניוס" או "הבּוֹנְנוּת" המיוחדת של עם ישראל, וקלוד מונטיפיורי הרחיק עוד ותיאר "השראה" בלבד, לה ייחס חשיבות בשל תוכנה החיובי, בלי משים למקורה.
המשותף לכל התפיסות הללו היה הקביעה שלכל דור הבנה דתית עדיפה על דורות העבר, ומשכך רצוי ואף מתחייב לחרוג ולשנות מהמוסכמות שאלו קבעו לטובת השגות חדשות.
סביב מחצית המאה ה-20, במיוחד לנוכח הצל הכבד שהטילה מלחמת העולם השנייה על הביטחון בהשתפרות המין האנושי, ננטשה התפיסה הרציונליסטית והאופטימית.
ה"נאו-רפורמה" החליפה אותה בעיקר באקזיסטנציאליזם הדתי של פרנץ רוזנצווייג, מרטין בובר, הנשען על הבנה צנועה וקודרת יותר של העולם ועל מערכת יחסים מתמדת, שברירית עם הבורא, המתגלמת בפרטים קטנים ובמגע בין בני אדם.
במקום הרעיון של תבונה מצטברת, כשכל דור עולה על קודמו, רוזנצווייג ודומיו גרסו כי להתגלות אין שום תוכן ומסר מלבדה עצמה – בני כל דור חווים אותה ומעבדים אותה בהבנתם הסובייקטיבית, שאינה מבטיחה שום אמת.
גישה ענוותנית זו כיבדה יותר את העבר, אך גם מוביליה קבעו כי בשל טבעה המוגבל והמקוטע של ההבנה, לא ניתן לגזור ממנה שום "הצהרות סופיות" ובלתי-משתנות לגבי דרישות האל.
לכן, הנאו-רפורמה דבקה במסקנת הרפורמה הקלאסית, לפיה ההבנה אינה יכולה להוות בסיס למערכת חוקים מחייבת כלשהי.
התאולוג הרפורמי הבכיר ביותר לאחר מלחמת העולם השנייה, יחיאל (יוג'ין) בורוביץ, שלל נחרצות את הרציונליזם ה"קלאסי", וניסח את המגע עם הבורא במושגים פוסט-מודרניים, כשהוא מעגן אותו באורח החיים היומיומי ובהתמודדות האנושית.
במקביל, הדגיש כי אין הדבר סותר כלל אמונה בהתגלות רציפה הנחווית על ידי כל אדם.
תפיסה עקרונית אחרת שטבע גייגר הייתה בידול חד בין ההיבטים המוסריים והרוחניים של היהדות לאלו הטקסיים והמעשיים.
בעוד שהקודמים היו לדידו ולדעת עמיתיו הליבה האמיתית של הדת והמרכז שעליו נסובה, הרי שהריטואלים השונים לא היו אלא אמצעי להשגת התעלות רוחנית או שיפור מוסרי, בהתאם לזמנם.
לא היה להם ערך מובנה משל עצמם, ואמת המידה לקביעת הצורך בהם הייתה אם עוד שירתו את המטרה הגבוהה יותר.
את גישתו זו ביסס בעיקר על תוכחות הנביאים למעשי פולחן שנערכו על ידי המושחתים מוסרית וחסרו כוונה אמיתית.
גייגר הציב את הנביאים במרכז שיטתו, שאותה הוא עצמו כינה "יהדות נבואית" עוד ב-1838. בידול זה בין ערכים למעש לא חייב השמטה של טקסים, שהוגי הרפורמה ראו כאמצעי חשוב להשיג חוויה רוחנית וכקשר למורשת העבר, אלא אפשר להחזיק, לשנות או לבטל אותם לפי הרלוונטיות שלהם לציבור.
פן אחר, המשתלב עם הגישה לטקס, הוא ראיית היחיד כאוטונומי וכסמכות הקובעת עבור עצמו בענייני דת.
התנועה הרפורמית מתייחדת בכך שהאינדיבידואל, גם אם מתוך התחשבות כנה במסורת ובקהילה, הוא המכריע והמגבש את דעותיו בנושא מלכתחילה.
רעיון זה נשען על האופן בו התאולוגיה הרפורמית תופסת את ההתגלות האלוהית כנחווית אישית על ידי כל אדם שהוא – בהשלכה, במקור, ממרכזיות הרצון החופשי והשיפוט האישי אצל קאנט והוגים דומים.
בתקופה המוקדמת וה"קלאסית", רעיונות אלו התרגמו לזניחת מרבית המרכיבים המעשיים והטקסיים של היהדות.
אך הדגש הרב על אוטונומיה אישית התברר גם כאתגר וכמכשול, שכן להנהגה היו מעט כלים לנסח מה נתבקש מהציבור בקהילות וכך לקבוע למה נחשבה השתתפות בחיי הדת.
משנות ה־60 של המאה ה־20, הפכה פעילות קהילתית ל"תיקון עולם", בשירות מטרות חברתיות שונות, לאפיק הפעולה המרכזי של היהדות הרפורמית, באופן שגם ענה על צורך זה.
ה"נאו-רפורמה" אימצה גישה חיובית יותר כלפי הטקס, כאמצעי לספק לקהל אפיק פעילות מוחשי וביטוי ממשי לרגשותיו הדתיים, וקיבלה את הביקורת שהטיחו הוגים כרוזנצווייג באינדיבידואליזם הקיצוני ובהזנחת הזיקה לקהילה.
רעיון האוטונומיה תורגם עתה לעידוד הציבור לפתח טקסים ומנהגים משלו, מה שהוביל לגיוון רב.
התמיכה מהממסד בחיי קהילה מגובשים יותר, הנשענים על קיום טקסים סדיר, באה לידי ביטוי בביקורתיות בקרב רבים כלפי אוטונומיה מופרזת; בסיכום ועידת סן פרנסיסקו ב-1976, הוכרז ש.
עם זאת, הגישה הבסיסית נותרה על כנה, והרעיון של אל או סמכות מצווים נותר זר למחשבת הזרם.
הוגים רפורמים בני ימינו חותרים למציאת איזון נאות בין חירות אישית למחויבות ליתר הציבור ולמורשת העבר, בדגש על הדיאלקטיקה ביניהן, ועל טיעונים כמו שרק היחיד המשולב במרקם אנושי רחב יותר, הוא אוטונומי באמת.
בהשלכה מאלו, נגזר יחסה של הרפורמה להלכה.
על אף שמלכתחילה ננטשו האמונות העומדות ביסוד המערכת, התנועה מעולם לא זנחה כליל את השיח ההלכתי, הן מתוך הצורך לענות על התנגדות מבחוץ והן מתוך המשכיות עם העבר.
אבל באופן בסיסי, לשיקולים אתיים או לרוח התקופה יוחס משקל מכריע.
הרב שמואל הולדהיים ניסח במפורש עמדה קיצונית במיוחד, שעמדה בבסיס הגישה ה"קלאסית" להלכה: הוא קבע חלות כמעט מוחלטת לעקרון דינא דמלכותא דינא בכל שאלה שהיא, הכפיף את החוק הדתי לנוהג הרווח בארץ ואפשר לעקוף אותו מבלי שהיות או התייחסות.
אבל אפילו בשלהי המאה ה-19 באמריקה, השלב הרדיקלי ביותר בתולדות הזרם, הוסיף הרב דוד איינהורן לענות לשו"תים מהפונים אליו.
בגרמניה, שהרפורמה בה הוגבלה למצב של מגמה בתוך קהילות מאוחדות שהכילו גם גורמים שמרניים יותר מאשר זרם עצמאי, נאלצו רבניה לסגל מדיניות מתונה ולהידרש לטיעונים הלכתיים לעיתים מזומנות יחסית.
בחילופי העתים בין התקופה ה"קלאסית" ל"נאו-רפורמה" בארצות הברית, אומץ יחס חיובי יותר כלפי השיח ההלכתי, אם כי גם מוביליו של אלו בראשות הרב שלמה פריהוף ראו בכל סוג של הלכה כוללת כמערכת נוקשה מכדי להטילה על הציבור.
תחת זאת היה פריהוף חלוץ הגישה שקראה להתפתחות ספונטנית של מנהגים בקרב הקהל, בתהליך של ניסוי וטעייה, כשאלו שיהפכו לפופולריים יתקבלו מ"למטה".
הוא וממשיכיו, כוולטר יעקב ומשה זמר, הרבו לחבר תשובות ולעסוק בהלכה המשולבת בשיקולים אתיים בעלי מעמד מכריע.
הזרם מפעיל ועדת שו"ת סדירה, אם כי גם הדוגלים ב"הלכה פרוגרסיבית" מדגישים שתשובותיהם אינן מחייבות והשואלים רשאים בהחלט להתאים אותן כפי שהם רואים לנכון.
העמדה של היהדות הרפורמית כלפי בחירת עם ישראל הייתה מורכבת.
היא קמה גם מתוך התנגדות לגישות אוניברסליסטיות קיצוניות, כמו דאיזם, שחזו כי כל הדתות יתאחדו, והוסיפה במהלך השנים להיאבק באידאולוגיות אחרות (כמו התנועה האתית של פליקס אדלר) שקראו לוותר על הייחוד היהודי.
מאידך, דחו ראשיה גם את מה שתפסו כפרטיקולריזם מוגזם: התבדלות יתרה, מבנה קהילתי סגור וגילויי עוינות בתפילה כלפי הנכרים.
בהתאם לכך, הדרך שנבחרה על ידי ההוגים המרכזיים – כבכל נושא, היו שהעדיפו גישות קיצוניות יותר, לשני הצדדים – הייתה הדגשת היסודות האוניברסליים בתוך המורשת הדתית (גם כאן, נשענו רבות על הנביאים) ולצדם ההיבטים המוסריים של הייחוד, בנפרד מאלה הגשמיים שנחשבו "נחותים" יותר.
גייגר, נאמן לשיטתו ככלל, פעל לזקק את מה שהגדיר כמהות הרוחנית מתוך אזכורי בחירת העם בתפילה ובספרות הרבנית.
משמעויות שתפס כגשמיות טושטשו או נמחקו כליל.
אך הוא ועמיתיו אחזו בתוקף בכך שישראל הוא בחיר האל, קיים מכוח התערבות הבורא ונושא את שליחותו, גם אם במובן מרוכך ואוניברסלי יותר משהיה מקובל בעבר.
איינהורן, המנסח החשוב ביותר של רעיון הבחירה הרפורמי, הדגיש מאוד את מעמד היהודים כ"ממלכת כהנים וגוי קדוש" בקרב כל העמים, החייב לשמר את ייחודו כדי למלא את משימתו.
שליחותו, לפי איינהורן ושותפיו לדרך, הייתה להפיץ את האמונה באל אחד ואת המוסר והצדק בעולם, או "מונותאיזם אתי" כפי שהיה מקובל לכנות זאת.
"קלאסיקנים" מאוחרים יותר חלקו גישה זו, ואף מונטיפיורי הקיצוני החשיב מאוד את מושג העם הנבחר.
ה"נאו-רפורמה" התקשתה עם התפיסה ה"קלאסית" של העניין בשני היבטים.
מחד, רבים לא יכלו להאמין עוד במושג של בורא הבוחר לו עם; ומאידך, האופי האוניברסלי שהגביל את הזהות המשותפת לתחום הדת והרוח ועיגן אותה אך ורק בתאולוגיה הכביד אף הוא.
רוב הציבור היהודי כבר חשב על עצמו כאומה רגילה ככל האומות או קבוצה אתנית-גזעית, וביכר לבטא זאת גם בחיי הדת.
ההנהגה הסכימה שהדגש האוניברסליסטי החליש את הזיקה ההדדית בין היהודים עצמם.
טקסים וסממנים רבים שנחשבו פרימיטיביים בתקופה ה"קלאסית" ובוטלו, נתווספו שוב בין היתר כאמצעי לבטא זהות פרטיקולרית.
הרפורמה אחזה גם בפרשנות חדשה של המשיחיות המסורתית – למעשה, הייתה זו התפיסה הרפורמית הראשונה שנוסחה בבירור.
הציפייה למשיח שיחדש את עבודת הקרבנות בבית המקדש ויקבץ את ישראל לציון נשללה על כל מרכיביה.
היא הוחלפה באמונה בכך שבפעולתו להפצת מונותאיזם אתי וצדק מגשים העם את יעודו ומקרב את בואו של עידן משיחי עולמי, בו ישררו שלווה והרמוניה בין כל בני האדם.
איינהורן, ממפתחיה וחסיד קיצוני של גישה זו, ראה בישראל כולו כ"עם המשיחי" במקום המשיח הפרסונלי.
הוא אף התקין תפילות לתשעה באב שבהן הוקדש מקום לאבלות על החורבן אך כללו בעיקרן הודאה ושמחה על היציאה לגלות בין האומות, ומילוי הייעוד להפיץ ביניהן דעת אלוהים.
למרות המכה שספג הביטחון באדם במאה העשרים, ועל אף שה"נאו-רפורמה" דבקה בגישה אופטימית פחות, המשיחיות האוניברסלית נותרה על כנה כיסוד חשוב.
בנוסף, וכחלק מאותה נטייה לנפות חלקים שנחשבו כלא-רציונליים או אמונות תפלות, נדחתה האמונה בתחיית המתים לעתיד לבוא, שגונתה הן כבלתי הולמת והן כייבוא מאוחר מהדת הזורואסטרית.
מאותן סיבות, פרשנויות מרחיבות למושג השכר ועונש בעולם הבא נשללו לטובת תפיסה מינימליסטית: נשמת הצדיקים תדע שלווה לאחר המוות ובהנגדה, יחוו הרשעים חיבוטים וייסורי מצפון נצחיים.
מבין כל האמונות הנוגעות לחיים שלאחר המוות, נותרה ברפורמה רק זו בהישארות הנפש, אותה ראו אבות הזרם כרעיון נאצל ורציונלי.
כיום, הרוב הגדול של ההוגים הרפורמים עדיין אוחז בכך, אם כי לא כולם: כך, לדוגמה, בחר האיחוד ליהדות רפורמית באמריקה להשתמש בניסוח העמום "הרוח שבתוכנו היא נצחית" במצעו מ-1999. ב-42 העיקרים של הליברלים הבריטיים לא הוזכר הנושא כלל.
מושג אחר שנשלל בטיעון שהוא השפעה זורואסטרית ופרימיטיבי היה האמונה במלאכים, שדים וכיוצא בזה.
התחום הראשון בו התבטאה הרפורמה, לפני כל שדה פעילות אחר, הייתה עריכת הסידור מחדש.
מראשיתה, שאפו מנהיגיה להתאים את הטקסט עם מה שקהלם אכן האמין בו, עם רגישויותיו המודרניות וצרכיו ועם רעיונות תנועתם.
הרב יעקב יוסף פטוחובסקי, שחקר רבות את נוסחאות התפילה בזרם, מנה שורת עיקרים שהנחו את הגישה הרפורמית לאורך תולדותיה.
הרפורמה המוקדמת באירופה, שנצרכה לרוב לתפקד כמגמה בתוך קהילות מאוחדות יותר מאשר כתנועה עצמאית, נדרשה למתינות רבה בנושא (כמו בכל היתר) מחשש לעורר התנגדות יתרה מצד השמרנים.
ההשמטות נערכו בזהירות ולעיתים קרובות התבטאו השינויים רק בטקסט בלשון המדינה, כשקטעים שנויים במחלוקת בעברית נותרים כשהיו, אם כי תכופות בגופן קטן או כפרק לבחירת המתפלל ולא כחלק מהנוסח הנקרא על ידי הש"ץ.
בתקופה ה"קלאסית" בארצות הברית או בזרם הליברלי בבריטניה לא היו מגבלות כאלה: הסידור קוצר ונערך באופן גורף, אחוז גדול מהטקסט הוחלף לאנגלית ורעיונות שנראו למחברים בעייתיים הוצאו כליל.
ה"נאו-רפורמה" מאופיינת בהענקת חשיבות רבה יותר למסורת ולמורשת ובהפחתת הדגש על הצורך להתאים בין התפילה לאמונה ולהשקפה הנוכחיות, כמו גם בקירוב ופתיחות כלפי ציבורים רחבים.