tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי הנוסח האירי של החוקה סמכויות אלה מופעלות על ידי הנשיא על פי התייעצות (chomhairle féin).
בכל מקרה החוקה מגדירה שהנוסח האירי הוא הקובע וסמכויות אלה נוגעות בעיקר לסמכותו של הנשיא לפזר את הפרלמנט ולהעביר את ההחלטה על חוקים בעלי חשיבות מסוימת למשאל עם.
הנשיא נבחר בבחירות ישירות, חשאיות המנוהלות בשיטת הקול היחיד הנייד.
על פי חוק הבחירות לנשיאות משנת 1993 (Presidential Elections Act, 1993) נערכות הבחירות במועד שיאפשר לנשיא הנבחר להיכנס לתפקידו יום לאחר סיום הכהונה בת שבע השנים של הנשיא היוצא.
במקרה של סיום תקופת הכהונה בטרם עת, על הבחירות להיערך תוך שישים יום.
רק אזרחים אירים מעל גיל 18 רשאים להצביע בבחירות לנשיאות.
על המועמד לנשיאות להיות אזרח אירי מעל גיל 35. הנשיא יכול לכהן בשתי תקופות כהונה, רצופות או לא רצופות.
המועמדים לתפקיד יכולים להגיש את מועמדותם באחת מהאפשרויות הבאות:
המלצת לפחות 20 חברים מתוך 226 חברי שני בתי הפרלמנט.
המלצת לפחות 4 מתוך 34 מועצות הערים או המחוזות.
במקרה של נשיא מכהן או נשיא לשעבר שרץ לכהונה שנייה, רשאי המועמד להציג את מועמדותו בעצמו.
במקרה שקיים רק מועמד אחד לתפקיד הנשיא, הוא נבחר למעשה באופן אוטומטי מבלי צורך לקיים בחירות.
מסיבה זו, כאשר קיים קונצנזוס בין המפלגות באירלנד בנוגע לצורך שלא לקיים מערכת בחירות, מעמידים מועמד בודד ללא צורך בבחירות.
מאז קיום משרת הנשיא, אירעו שישה מקרים בהם הופעל סעיף זה.
הבחירות האחרונות לנשיאות נערכו ב-26 באוקטובר 2018.
תפקיד סגן נשיא לא קיים באירלנד.
במקרה שנבצר מהנשיא למלא את תפקידו לפני תום כהונתו, על נשיא חדש להיבחר תוך 60 ימים.
בהיעדרו של הנשיא, תפקידיו וסמכויותיו מועברים למועצה נשיאותית, שבה חברים נשיא בית המשפט העליון, יושב ראש הבית התחתון של הפרלמנט ויושב ראש הבית העליון.
משימות שגרתיות, כמו חתימה על חוקים שאינם שנויים במחלוקת, ממולאות על ידי הוועדה הנשיאותית כאשר הנשיא שוהה מחוץ לאירלנד.
סמכותה של הממשלה לאשר לנשיא לצאת מחוץ למדינה מופעלת בהתאם ללוח הזמנים של אירועים הקשורים לחקיקה או לקבלת כתבי אמנה מאת שגרירים זרים.
מבחינה טכנית, מסתיימת כהונתו של כל נשיא בחצות הלילה שלפני יום ההשבעה של הנשיא הבא.
לפיכך, בזמן שבין חצות הלילה לבין מועד ההשבעה, ממלאת המועצה הנשיאותית את תפקידיו של הנשיא.
עד היום אירעו שלושה מקרים בהם הסתיימה כהונת הנשיא לפני זמנה: מותו של ארסקין המילטון צ'ילדרס ב-1974 והתפטרותם של קרול או'דלה ב-1976 ושל מרי רובינסון ב-1997.
מעונו הרשמי של נשיא אירלנד הוא מעון הנשיא (Áras an Uachtaráin) שבפניקס פארק שבדבלין.
הבניין בן 92 החדרים שימש בעבר כמעון קיץ ללורד לוטננט של אירלנד ולשניים מבין שלושת המושלים הכללים של אירלנד.
אל הנשיא פונים בכינוי "הנשיא" .
תרועת הכבוד של הנשיא לקוחה מהמנון אירלנד וכוללת את ארבע התיבות הראשונות וחמש האחרונות שלו, ללא המילים.
על פי חוקת אירלנד, עם כניסתו לתפקיד, על הנשיא להישבע אמונים באופן פומבי בנוכחות חברי שני בתי הפרלמנט, שופטי בית המשפט העליון ואישי ציבור אחרים.
טקס ההשבעה מתקיים באולם סט' פטריק שבטירת דבלין.
עד היום נשאו כל נשיאי אירלנד את שבועתם בשפה האירית.
ב-1993 הביעה ועדת האו"ם לזכויות אדם את דאגתה מההתניה הדתית של השבועה.
ועדה של הפרלמנט המליצה ב-1998 שהמרכיבים הדתיים של נוסח השבועה יהיו אופציונאליים.
את הנשיא ניתן להדיח מתפקידו באחת משתי אפשרויות, שעד היום אף אחת מהן לא התקיימה במציאות.
בית המשפט העליון בהרכב של לפחות חמישה שופטים, יכול להחליט שהנשיא לא יכול למלא את תפקידו מסיבה רפואית באופן קבוע.
כל אחד משני בתי הפרלמנט יכול להדיח את הנשיא מתפקידו בשל התנהגות בלתי ראויה כאשר את ההצעה להדחה צריכים להגיש לפחות 30 חברי פרלמנט ועליה לעבור ברוב מיוחס של שני שלישים לפחות.
לאחר החלטה כזאת מועברת החקירה בעניין לבית השני וגם פה שני שלישים מחברי הבית צריכים להצביע בעד ההדחה כדי שהיא תאושר.
כראש מדינה זוכה נשיא אירלנד לרמת האבטחה הגבוהה ביותר במדינה.
מעונו הרשמי של הנשיא נשמר בכל עת על ידי הגארדה שיכנה (משטרת אירלנד) ועל ידי כוחות ההגנה והוא מוקף בגדר ובמערכות אבטחה אלקטרוניות.
בכל עת הנשיא מלווה בנסיעותיו באירלנד ומחוצה לה על ידי חוליית אבטחה מטעם יחידת הבילוש המיוחדת של משטרת אירלנד.
רמת האבטחה על הנשיא גוברת במצבים בהם ידוע על איום פוטנציאלי.
רכב השרד של הנשיא היא לימוזינה מסוג מרצדס-בנץ S-קלאס – LWB.
הרכב הנשיאותי צבוע תמיד בצבע כחול נייבי ונושא את נס נשיא אירלנד על הכנף השמאלית הקדמית שלו ואת דגל אירלנד על הכנף הימנית הקדמית שלו.
רכב המדינה הרשמי של הנשיא הוא רולס-רויס סילבר ריית המשמש רק בטקסים.
הנשיא עושה גם שימוש בכלי טיס של חיל האוויר האירי.
משרת נשיא אירלנד הונהגה ב-1937 כתחליף חלקי לתפקיד המושל הכללי שהיה קיים בין השנים 1922–1937, בהם הייתה קיימת מדינת אירלנד החופשית.
הרעיון של תקופת כהונה בת שבע שנים הגיע מזו של נשיא רפובליקת ויימאר.
באותה תקופה הושמעו ביקורות שהתפקיד עלול להוביל לעלייתה של דיקטטורה.
עם זאת, חששות אלה לא התממשו עקב העובדה שנשיאי אירלנד לקחו חלק מוגבל, בלתי פוליטי ברובו, בחיי המדינה.
במהלך התקופה שבין השנים 1937–1949 לא היה ברור אם ראש המדינה של אירלנד היה הנשיא או ג'ורג' השישי שמלך גם כמלך אירלנד.
תקופה זו של מבוכה הסתיימה ב-1949, כאשר אירלנד הוכרזה כרפובליקה.
ב-1937 לא הזכירה החוקה את המלך, גם לא את העובדה שהנשיא הוא ראש המדינה, באומרה שהנשיא "הוא בעל סדר קדימות לפני כל האישים במדינה".
בידי הנשיא נתנו סמכויות מסוימות שבדרך כלל מחזיק בהם ראש מדינה, אך גם היו בידיהם של המושלים או המושלים הכלליים, כמו מינוי ממשלה או פרסום חוקים.
עם זאת, ב-1936 הוכרז ג'ורג' השישי כ"מלך אירלנד" ועל פי חוק היחסים הבין-לאומיים (External Relations Act 1936), היה זה המלך שייצג את המדינה ביחסיה הבין-לאומיים.
הסכמים בין-לאומיים נחתמו בשמו של מלך אירלנד, שגם קיבל את כתבי ההאמנה של שגרירים זרים.
מבחינה זו הוכר ג'ורג' השישי על ידי מדינות העולם כראש המדינה של אירלנד.
חוק הרפובליקה האירית (Republic of Ireland Act 1948), שנכנס לתוקף באפריל 1949, הכריז על אירלנד כעל רפובליקה והעביר את תפקידי הייצוג של המלך אל הנשיא.
בחוקה עצמה לא נעשו שינויים.
רוב הנשיאים עד היום הלכו בעקבות התפיסה התקדימית של הייד, שראה את הנשיאות כמוסד שמרני פחות-חשיבות ועשה שימוש מועט בסמכויותיו הטקסיות.
למעשה, תפקיד הנשיא היה כה שלו, עד כי הפוליטיקאים האירים שאפו להימנע ככל האפשר מקיום מערכות בחירות לנשיאות שנויות במחלוקת, מתוך הרגשה שמערכות בחירות כאלה ימשכו תשומת לב מיותרת לתפקיד הנשיא ושפוליטיקאים השואפים לקיצוץ בהוצאה הציבורית, עלולים להוביל מערכה לביטול המשרה מסיבות כלכליות.
למרות אופיו הצנוע של תפקיד הנשיא, הוא עמד במרכזן של מחלוקות רבות.
היה זה בעיקר הנשיא החמישי, קרול או'דלה, שהתמודד עם חילוקי דעות מתמשכים עם הממשלה ב-1976 על סוגיית ההכרזה על מצב חירום לאומי, ויכוח שהסתיים בהתפטרותו של הנשיא.
יורשו בתפקיד, פטריק הילרי, היה מעורב גם הוא בחילוקי דעות ב-1982 כאשר ראש הממשלה גארט פיצ'ג'רלד, ביקש שהבית התחתון יפוזר.
הילרי הוצף בשיחות טלפון מחברי האופוזיציה שהאיצו בו לסרב להצעה, תופעה שהילרי ראה בה התערבות בלתי ראויה בתפקידו החוקתי של הנשיא ועמד בלחצים.
מוסד הנשיאות עבר שינויים בשנות התשעים.
המחלוקת על פיזור הפרלמנט ב-1982, שנחשפה ב-1990, השרתה על מוסד הנשיאות אווירת כבוד ויציבות.
עם זאת, הייתה זו יורשתו של הילרי, הנשיאה השביעית, מרי רובינסון, שחוללה מהפכה במוסד הנשיאות.
כמנצחת במערכת בחירות שנויה במחלוקת, הייתה רובינסון מועמדת של מפלגת הליבור, הראשונה שהביסה את מפלגת פיאנה פול והאישה הראשונה בתפקיד.
עם בחירתה, נקטה רובינסון בצעדים לדה-פוליטיזציה של התפקיד.
היא גם שאפה להרחיב את היקף התפקיד, לפתח קשרים כלכליים, פוליטיים ותרבותיים חדשים בין אירלנד לבין מדינות ותרבויות אחרות, במיוחד עם הפזורה האירית ברחבי העולם.
רובינסון עשתה שימוש במוניטין של תפקיד הנשיאות כדי לשים דגש בתקופת נשיאותה על הצרכים של מדינות מתפתחות, לקשור את הזיקה ההיסטורית של רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד לנושאים תזונתיים, חברתיים ופוליטיים של היום, מתוך ניסיון ליצור גשר של שותפות בין מדינות מפותחות לבין מדינות מתפתחות.
תפקיד הנשיא ביחס לצפון אירלנד
נוסח החוקה של אירלנד, כפי שנכתב ב-1937 התייחס בסעיפים 2 ו-3 השנויים במחלוקת שלו, לשתי ישויות גאופוליטיות: "הטריטוריה הלאומית" הכוללת את 32 המחוזות, קרי – האי אירלנד בשלמותו וה"מדינה", שכללה את 26 המחוזות ובעבר נקראה מדינת אירלנד החופשית.
באופן מרומז התייחס התואר "נשיא אירלנד" לכך שהנשיא הוא ראש המדינה של כל אירלנד.
עם זאת, רמיזה זו אותגרה על ידי היוניוניסטים של אלסטר ועל ידי הממלכה המאוחדת, שהובילו הכרה בין-לאומית בשליטה של בריטניה על צפון אירלנד.
בסופו של דבר תוקנו סעיפים 2 ו-3 כתוצאה מהסכם יום שישי הטוב שנחתם ב-1998.
אירלנד, בתורה, העמידה באתגר את ההכרזה על אליזבת השנייה כ"מלכת הממלכה המאוחדת וצפון אירלנד".
ממשלת אירלנד סירבה לפיכך להשתתף באירועים מלכותיים.
לדוגמה, פטריק הילרי, בעצת הממשלה, דחה את ההזמנה להשתתף בטקס הנישואין של צ'ארלס, נסיך ויילס ושל הנסיכה דיאנה ב-1981, שאליה הוזמן על ידי המלכה.
באופן דומה, דחה הנשיא השני, שון או'קלי, בעצת הממשלה, את ההזמנה להשתתף במסיבת הגן בשגרירות הבריטית בדבלין לרגל הכתרתה של המלכה אליזבת השנייה ב-1953. בריטניה, בתורה, התעקשה לכנות את הנשיא בתואר "נשיא הרפובליקה של אירלנד".
כל כתבי האמנה של שגרירי בריטניה באירלנד לא מוענו ל"נשיא אירלנד", אלא לנשיא באופן אישי, לדוגמה, "הנשיא הילרי".
המחלוקת על תוארו של הנשיא והעדר הקשר בין ראשי שתי המדינות, החלו להפשיר מאז 1990. הנשיאה רובינסון בחרה לשבור באופן חד-צדדי את הטאבו על ידי קיום כמה ביקורים מדיניים בבריטניה, כולל ביקור בקהילת המהגרים האירים בממלכה.
בהזדמנות אחרת היא קיבלה הזמנה מאת המלכה לבקר בארמון בקינגהאם.
בפרסומים לעיתונות שהפיץ הארמון, הוגדר האירוע כ"ביקור נשיאת אירלנד".
בין השנים 1990–2010 הן רובינסון והן יורשתה מארי מקאליס, ביקרו בארמון בקינגהאם מספר פעמים ובמקביל ביקרו חברים בכירים במשפחת המלוכה, הנסיך מוויילס, הנסיך אנדרו, דוכס יורק, הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו והנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו את נשיאי אירלנד במעון הנשיאותי בדבלין.
הנשיאים השתתפו גם באירועים יחד עם אן, הנסיכה המלכותית.
הנשיאה רובינסון אירחה במשותף עם המלכה בארמון סנט ג'יימס בלונדון ב-1995, אירוע לציון 150 שנה להקמת הקולג'ים של המלכה (כיום, אוניברסיטת המלכה בבלפסט, הקולג' של אוניברסיטת קורק והאוניברסיטה הלאומית של אירלנד בגולוויי) בשנת 1845. אירועים אלו הובילו בסופו של דבר לביקור מלכותי של המלכה באירלנד ב-2011.
אף על פי שתוארו של הנשיא מרמז במובלע על סמכותו בצפון אירלנד, בפועל, חייב הנשיא לקבל את הסכמת הממשלה לבקר שם.
אישור כזה לא ניתן לאף אחד מהנשיאים עד לכהונתה של רובינסון.
עם זאת, מאז שנות התשעים, ובמיוחד מאז חתימתו של הסכם יום שישי הטוב ב-1998, ביקרו נשיאי אירלנד באופן קבוע בצפון אירלנד.
הנשיאה מקאליס, שהיא הראשונה מבין נשיאי אירלנד שנולדה בצפון אירלנד, המשיכה בשגרה זו.
עם חתימת ההסכם התקבלה מקאליס בחמימות אפילו על ידי רוב המנהיגים היוניוניסטים.
בהלווייתו של ילד שנרצח על ידי "הצבא האירי הרפובליקני האמיתי" (RIRA) בפיגוע באומה, היא צעדה באופן סמלי יד ביד עם דייוויד טרימבל, השר הראשון של צפון אירלנד ומנהיג המפלגה היוניוניסטית של אלסטר, לאורך המעבר המרכזי של הכנסייה.
בהזדמנויות אחרות, לעומת זאת, ספגה מקאליס ביקורת על התבטאויות מסוימות שלה, כמו הדברים שאמרה לאחר טקס לציון 60 שנה לשחרור מחנה ההשמדה אושוויץ שבו השתתפה והתקיים ב-27 בינואר 2005. מקאליס אמרה כי הילדים הפרוטסטנטים בצפון אירלנד חונכו לשנוא את הקתולים באותו אופן בו חונכו הילדים הגרמנים לשנוא את היהודים.
דברים אלה גרמו לזעם מצדם של פוליטיקאים יוניוניסטים בצפון אירלנד ומאוחר יותר התנצלה מקאליס על דבריה.
למרות השינויים בסעיפים 2 ו-3 לחוקה, כחלק מהסכם יום שישי הטוב, נותר התואר "נשיא אירלנד" על כנו, באותו אופן בו נקראת המדינה בחוקה בשם "אירלנד" והקידומת "הרפובליקה של" היא אך ורק תיאור המשטר, למרות שיש כיום ויכוח על כך שהנשיא שולט רק על הרפובליקה של אירלנד.
עם זאת, רבים מהלאומניים בצפון רואים בנשיא כנשיאם והושמעו דעות על הרחבת זכות ההצבעה בבחירות לנשיאות על כל האי.
במשך השנים הועלו הצעות רבות לשינוי במשרת הנשיא.
ב-1996 המליץ צוות לבחינה מחדש של החוקה שלא לבצע שינויים מהותיים בתפקיד הנשיא.
יחד עם זאת, הוצע שיוכנסו שינויים בחוקה שעל פיהם יוגדר במפורש שהנשיא הוא ראש המדינה (כיום מונח זה לא קיים בחוקה) ושתישקל הנהגתה של הצבעת אי-אמון קונסטרוקטיבית (הצבעת אי-אמון שתיכנס לתוקף רק אם קיים רוב לראש ממשלה חלופי).
הצעה כזאת, אם הייתה מתקבלת, הייתה הופכת את סמכות הנשיא לסרב לפזר את הפרלמנט, למיותרת מעיקרה ועלולה הייתה להתבטל כלל.
ועדה כלל מפלגתית של הפרלמנט, שדנה בשנת 1998 על הצעות על שינויים בחוקה, הגיעה למסקנות דומות.
בסקר מאוקטובר 2009 בנוגע לתמיכה של הציבור במועמדים לקראת מערכת הבחירות לנשיאות של שנת 2011, שיעור ניכר של הנשאלים הביעו את דעתם כי מוסד הנשיאות מהווה בזבוז של כספים וכי יש לבטלו.
נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית הוא האדם העומד בראש מערכת בתי המשפט הפדרליים של ארצות הברית (הרשות השופטת של הממשל הפדרלי האמריקאי).
הנשיא הוא אחד מתשעת השופטים בבית המשפט העליון של ארצות הברית, והאחרים הם השופטים העמיתים של בית המשפט.
באנגלית ידוע השם, בתרגום מילולי, "זקן השופטים של ארצות הברית", והיה קרוא מ-1789 ועד 1866 כ"נשיא בית המשפט העליון" (Chief Justice of the Supreme Court).
נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית הוא הדמות המשפטית הבכירה ביותר במדינה, ופועל כמנהל הבכיר ביותר של בתי המשפט הפדרליים.
הנשיא מנהל את הליכי בית המשפט העליון ומנהל את הדיונים בעל-פה המתנהלים תחת בית המשפט.
כאשר מתרחש משפט הדחה של נשיא ארצות הברית מכהן, מנהל נשיא בית המשפט העליון את המשפט בסנאט.
משנת 2005 מכהן ג'ון רוברטס כנשיא בית המשפט העליון.
המייסד הראשי של המשפט החוקתי בארצות הברית.
מת בעודו מכהן 5 רוג'ר טוני 28 במרץ 1836 12 באוקטובר 1864† אנדרו ג'קסון כיהן כשר המשפטים וכשר האוצר.
מת בעודו מכהן 6 סלמון צ'ייס 5 בדצמבר 1864 7 במאי 1873† אברהם לינקולן כיהן כסנאטור מטעם מדינת אוהיו, כמושל מדינת אוהיו וכשר האוצר.
מת בעודו מכהן 14 ארל וורן 5 באוקטובר 1953 23 ביוני 1969 דווייט אייזנהאואר כיהן כמושל מדינת קליפורניה.
נשיא אלבניה (באלבנית: Presidenti i Shqipërisë) הוא ראש המדינה, המפקד העליון של הצבא והנציג של אחדות העם האלבני.
לנשיא יש הכוח לקבוע את מועד הבחירות לפרלמנט, וכן לקבוע משאל עם, הענקת חנינה או פרסים.
במקרה של שנבצר מהנשיא למלא את תפקידו, יושב ראש האספה הלאומית יכהן בתפקידו של הנשיא בפועל עד שהנשיא יחזור לתפקידו, או עד לבחירת נשיא חדש.
הנשיא מחזיק בעיקר בסמכויות טקסיות וסמליות.
הוא נחשב למנהיג העליון של המדינה והמפקד העליון של הכוחות המזוינים של אלבניה, ולמייצגה הראשי שלה כלפי חוץ.
הנשיא נבחר בהצבעה חשאית וללא דיון על ידי הפרלמנט של אלבניה לאחר שהושג רוב של שלוש חמישיות של כל חברי האספה הלאומית, כל 5 שנים.
נשיא אלבניה הנוכחי הוא באירם בגאי .
מאז קום המדינה האלבנית ב-28 בנובמבר 1912, אלבניה נוהלה בצורות שונות של ממשל; מדינת חסות, מונרכיה ורפובליקה נשיאותית ודמוקרטיה פרלמנטרית.
במשך כל התקופה הזאת, משרת הנשיא מומשה באופן שונה וסמכויותיה השתנו עד להווה.
הנשיא נבחר לתקופת כהונה קצובה בת חמש שנים על ידי האספה הלאומית בהצבעה חשאית.
על מנת שהנשיא ייבחר, הוא זקוק לתמיכה של שני שלישים מכלל חברי האספה.
הנשיא בויאר נישני נבחר ב-1 ביוני 2012 ברוב של 73 מתוך 140 קולות, זאת לאחר שנכשל בשלושת הסיבובים הקודמים ולא הייתה הסכמה על מועמד.
הנשיא לא יכול להתמודד לכהונה שנייה, כך שנשיא באלבניה אינו יכול לכהן יותר מחמש שנים, אלא אם כן נערך שינוי מסוים בחוקה של אלבניה.
הנשיא אמון להבטיח את קיום החוקה האלבנית ולדאוג שכל החוקים מועברים כהלכה.
למעשה, הנשיא הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של אלבניה.
הנשיא מטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על מנהיג המפלגה הגדולה ביותר באספה הלאומית.
נשיאי אלבניה לדורותיהם מ-1991 (השנה בה המשטר באלבניה היה לדמוקרטי):
נשיא הרפובליקה של בולגריה (בבולגרית: Президент на Република България) הוא ראש המדינה של בולגריה והמפקד העליון של צבא בולגריה.
זוהי המשרה הרמה ביותר במערכת הפוליטית הבולגרית.
מקום מגוריו הרשמי של הנשיא הוא במעון בויאנה שבסופיה.
איליאנה יוטובה היא נשיאת בולגריה בפועל, החל מ-19 בינואר 2026.
עם השוק החדש והדמוקרטי בבולגריה, גם השלטון הפך לדמוקרטי עם אימוץ החוקה הבולגרית.
הנשיא הראשון של הרפובליקה הבולגרית היה ז'ליו ז'לב עם המפלגה איחוד הכוחות הדמוקרטיים, הנבחר לראשונה בבחירות דמוקרטיות.
הוא בחר את בלאגה דימיטרובה בתור סגנית הנשיא שלו.
בבחירות השניות בשנת 1996, נכנס לתפקיד פטר סטויאנוב, גם כן עם המפלגה איחוד הכוחות הדמוקרטיים.
הוא נכנס לתפקיד בשנת 1997.
נשיא בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת הוא האדם העומד בראש מערכת בתי המשפט של בריטניה.
המשרה שווה לתפקידו של סגן מנהיג בית הלורדים , הידוע גם בשם "לורדי המשפט", שהיה לבעל הדירוג הגבוה ביותר בין השופטים הרגילים (השופטים שהשתמשו בתפקידים השיפוטיים של בית הלורדים).
הנשיא הנוכחי של בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת הוא הברון רוברט ריד.
ב-1 באוקטובר 2009 הועברו התפקידים השיפוטיים של בית הלורדים לבית המשפט העליון החדש על פי הוראות חוק הרפורמות החוקתיות.
לורד ניקולס פיליפס הפך לנשיא והלורד השני בדרגתו בחוק, לורד דייוויד הופ לסגן נשיא בית המשפט החדש.
באותו יום, קבע צו המלכה מקום לנשיא בית המשפט העליון בסדר העדיפויות מיד לאחר היושב-ראש (הלורד יושב הראש).
נשיא ארצות הברית בפועל הוא אדם שמחזיק באופן לגיטימי את סמכויותיו וחובותיו של נשיא ארצות הברית, אף על פי שאינו ממלא את התפקיד באופן רשמי.
ישנו סדר ירושה קבוע בו מנהיגי הקונגרס של ארצות הברית וחברי הקבינט הנשיאותי נכנסים לתפקיד הנשיא אם וכאשר זה המכהן נבצר מלמלא את תפקידו, מודח, נפטר או מתפטר מתפקידו.
תפקיד "הנשיא בפועל" מאויש גם במקרה בו סדר הירושה יוצא לפועל כאשר הנשיא הנבחר אינו נכנס לתפקידו טרם יום השבעתו או במידה לא עלה בידו להגיע ליום זה (כתוצאה מוויתור על התפקיד, מוות או גורמים אחרים).
חוקת ארצות הברית מתייחסת אל סדר הירושה של הנשיא מספר פעמים – בתת-הסעיף השישי של סעיף 1 בפרק השני, וכן בתיקון ה-20 ובתיקון ה-25. סגן נשיא ארצות הברית הוא נושא המשרה היחיד שמוגדר כיורש נשיאותי בידי החוקה.
סעיף הירושה שמוגדר בפרק השני מסמיך את הקונגרס לקבוע אילו בעלי תפקידים פדרליים יחליפו את הנשיא במקרה בו נבצר מסגן הנשיא למלא את התפקיד, אירוע שטרם אירע.
חוק הירושה הנשיאותי הנוכחי אומץ בשנת 1947 ותוקן בפעם האחרונה בשנת 2006. סדר הירושה הוא כדלקמן: סגן הנשיא, יושב ראש בית הנבחרים, הנשיא הזמני של הסנאט ולאחר מכן חברי הקבינט של ארצות הברית כשהראשון בהם הוא מזכיר המדינה של ארצות הברית.
אם הנשיא נפטר, מתפטר או מודח מתפקידו, סגן הנשיא הופך אוטומטית לנשיא.
כמו כן, אם הנשיא הנבחר נפטר במהלך תקופת המעבר (Presidential Transition) או אם סירב להישבע אמונים, סגן הנשיא הנבחר יהיה לנשיא ביום ההשבעה.
סגן נשיא עשוי להיות הנשיא בפועל לו הנשיא הופך בלתי-כשיר לתפקידו, מבחינה בריאותית למשל.
עם זאת, במקרה בו הן משרת הנשיא והן משרת סגן הנשיא לא מאוישת, הבא בתור בסדר הנשיאות לא יהיה נשיא, אלא ממלא מקום הנשיא.
עד היום שלושה סגני נשיאים — ג'ורג' הרברט ווקר בוש (פעם אחת), דיק צ'ייני (פעמיים) וקמלה האריס (פעם אחת) — החזיקו בתואר "הנשיא בפועל".
אף אדם שנמוך מסגן הנשיא בסדר הירושה לא נקרא לכהן כנשיא בפועל.
הכשירות לתפקיד הנשיא בפועל זהים לאלה של נשיא ארצות הברית.
תת-סעיף 5 של סעיף 1 בפרק השני מציב שלוש הדרישות ההכרחיות למועמדים לתפקיד הנשיא: נולד כאזרח ארצות הברית או אזרח ארצות הברית בלידתו (במקור: natural born citizen), בן 35 לפחות, ותושב ארצות הברית במשך 14 שנים לפחות.
אדם העומד בדרישות אלה עדיין עלול להיפסל מבחינה חוקתית מלהחזיק בתפקיד הנשיא כאשר:
ביכולת הסנאט של ארצות הברית האפשרות לפסול אישים שהורשעו בהליך הדחה מכהונה עתידית בתפקיד פדרלי כלשהו.
סעיף 3 לתיקון ה-14 של החוקה אוסר על כל מי שנשא שבועה לתמוך בחוקה ובהמשך מרד בארצות הברית, להיות נשיא.
עם זאת, ניתן לבטל פסילה זו ברוב של שני שלישים בכל אחד מבתי הקונגרס של ארצות הברית.
התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית מגביל את כהונתו של הנשיא ואוסר על בחירתו של אדם לנשיאות יותר מפעמיים (או יותר מפעם אחת לו אותו אדם כיהן למעלה משנתיים כנשיא או כנשיא בפועל בתקופת כהונה אליה נבחר במקור אדם אחר).
במקור, החוקה קובעת כי סגן נשיא ארצות הברית הוא הראשון הבלעדי שמחליף את הנשיא כאשר מזה נבצר למלא את התפקיד.
נוסף על כך, החוקה מסמיכה את הקונגרס לקבוע באופן חוקי את זהותו של מי שיכהן כנשיא בפועל במקרה בו לא עלה ביד סגן הנשיא לכהן בתפקיד זה.
שני תיקונים חוקתיים נרחבים בנושא שרשרת הירושה של הנשיא ממלאים פערים שנחשפו לאורך זמן בהוראה המקורית:
סעיף 3 לתיקון ה-20 מגדיר כי אם הנשיא הנבחר נפטר טרם ראשית כהונתו, סגן הנשיא הנבחר – עמיתו למירוץ של הנשיא הנבחר – נהפך לנשיא ארצות הברית ביום השבעת הנשיא, 20 בינואר, והוא ימלא את תקופת כהונתו המלאה אליה נבחר הנשיא הנבחר.
כמו כן, אם בתאריך ההשבעה קרה ולא נבחר נשיא או שהנשיא הנבחר אינו כשיר למלא את התפקיד, סגן הנשיא הנבחר יכהן כנשיא עד שייבחר נשיא באופן חוקי או עד שהנשיא הנבחר יהא כשיר למלא תפקידו.
החוקה מוסיפה להסמיך את הקונגרס לקבוע את הצעדים הבאים כאשר גם הנשיא הנבחר וגם סגנו הנבחר אינם כשירים למלא את התפקיד.
במסגרת סמכות זה, הקונגרס שילב "אי-כשירות" כתנאי אפשרי לירושת הנשיא ב"חוק הירושה של הנשיאות" משנת 1947.
סעיפים 3 ו-4 לתיקון ה-25 לחוקה מגדירים מצבים בהם הנשיא אינו מסוגל באורח זמני או ללא הגבלת זמן לשחרר את סמכויותיו וחובותיו.
ב-4 באפריל 1841, חודש בלבד לאחר השבעתו, נפטר הנשיא ויליאם הנרי הריסון.
בכך נהיה לנשיא ארצות הברית הראשון שמת בתפקידו.
בעקבות זאת התחולל משבר חוקתי לאור ההוראות העמומות של החוקה בכל הנוגע לירושת הנשיא.
זמן קצר לאחר מותו של הריסון, התכנס הקבינט שלו והחליט שג'ון טיילר, סגנו של הריסון, יקבל על עצמו את תפקיד הנשיא בתואר "סגן נשיא-נשיא בפועל".
במקום להסכים לתואר זה שהוצע בידי הקבינט, טיילר גרס שהחוקה מעניקה לו סמכויות מלאות ובלתי מסווגות כנשיא ארצות הברית והשביע את עצמו לנשיאות.
פעולה זו הייתה תקדים קריטי בירושת הנשיא כתוצאה ממוות.
עם זאת, אחדים מחברי הקונגרס, כמו הנשיא לשעבר וחבר בית הנבחרים ג'ון קווינסי אדמס, חשו כי על טיילר להיות נשיא תחת התואר "הנשיא בפועל", או להישאר סגן הנשיא בשם בלבד.
הסנאטור הנרי קליי ראה את טיילר כ"סגן הנשיא" ואת נשיאותו כעוצרות.
טיילר נשאר נחרץ בתביעתו לתואר הנשיא ובנחישותו לממש את מלוא סמכויות הנשיאות.
התקדים שקבע ב-1841 נשבר לאחר מכן בשבע הזדמנויות שונות בהן נשיא מכהן נפטר, בטרם הירושה הנשיאותית עוגנה בסעיף 1 של התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית.
אף על פי שהתקדים לגבי ירושת הנשיא נקבע עם מותו של הריסון, שאלות הנוגעות ל"חוסר יכולת" (inability) נשיאותית נותרו ללא מענה.
שאלות כמו מגדיר חוקתית חוסר יכולת?
מי קובע את קיום חוסר היכולת?
האם סגן נשיא שנהפך לנשיא לשאר תקופת הכהונה של הנשיא בשל חוסר יכולת, או שהנשיא יתפקד כ"נשיא בפועל" בלבד?
בגלל עמימות זו, סגני הנשיאים הבאים היססו למלא תפקיד כלשהו במקרים של חוסר יכולת נשיאותית.
בשני מקרים ספציפיים הופרעה המשכיות הממשל הפדרלי בשל העובדה שלא היה בסיס חוקתי להצהיר כי הנשיא אינו מסוגל לתפקד:
במשך 80 יום בשנת 1881, בין ההתנקשות בנשיא ג'יימס גרפילד ביולי עד למותו בחודש ספטמבר.
מנהיגי הקונגרס דחקו בסגן הנשיא צ'סטר ארתור לנקוט צעדים ולהחזיק בסמכויות הנשיאותיות בזמן שנבצר מגרפילד למלא את תפקידו, אך ארתור סירב מחשש שייתפס כמי שתופס את השלטון שלא כחוק.
הוא היה מודע לכך שהוא נמצא במצב עדין ושכל מעשה שינקוט יעמוד לבחינה, על כן התבצר בביתו שבניו יורק במשך רוב עונת הקיץ.
בין החודשים אוקטובר 1919 למרץ 1921, כאשר וודרו וילסון סבל משבץ מוחי מתמשך.
כמעט עיוור ומשיתוק, הוא בילה את 17 החודשים האחרונים של נשיאותו תוך התבודדות בבית הלבן.
סגן הנשיא תומאס מרשל, הקבינט והעם האמריקאי כולו לטו בערפל בגלל חומרת מחלתו של הנשיא במשך חודשים אחדים.
מרשל חשש באופן חד משמעי לדרוש את בריאותו של וילסון או לנהל את ישיבות הקבינט, מחשש שייתפש כמי שנכסף לנשיאות.
התיקון ה-25 לחוקה, שהוצע על ידי הקונגרס ה-89 ואושרר לאחר מכן על ידי מדינות ארצות הברית ב-1967, קבע נהלים רשמיים לטיפול במקרים של חוסר יכולת נשיאותית וירושת הנשיא.
סעיף 3 לתיקון, המאפשר לנשיא להעביר מרצונו את סמכויותיו לסגן הנשיא, נרשם בשלוש הזדמנויות בידי שני נשיאים שונים (סעיף 4, העוסק במקרה בו אין במסוגלות הנשיא לפרסם הצהרת שחרור סמכויות מרצון, מעולם לא יצא לפועל מאז כניסת התיקון לתוקף).
הנשיא רונלד רייגן עשה זאת ב-13 ביולי 1985, כשעבר ניתוח להסרת סרטן המעי הגס תחת הרדמה מלאה.
סגן הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש נטל את סמכויות וחובות הנשיא כאשר רייגן היה נתון תחת הרדמה, וכיהן כנשיא בפועל עד מאוחר יותר באותו יום, אז החזיר לרייגן את סמכויותיו.
הבא לעשות כן היה הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, שעבר קולונוסקופיה ב-29 ביוני 2002 ושוב ב-21 ביולי 2007. סגן הנשיא דיק צ'ייני התמנה באופן זמני לנשיא בפועל בשני מקרים אלה.
ב-19 בנובמבר 2021, (מ-10:10 בבוקר עד 11:35 בבוקר לפי שעון החוף המזרחי), סגנית הנשיא קמלה האריס הייתה נשיאת ארצות הברית בפועל בשעה שהנשיא ג'ו ביידן עבר בדיקת קולונוסקופיה תחת סדציה, ובכך הפכה לאישה הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית שהחזיקה בסמכויות נשיאותיות.
נשיאי ארצות הברית בפועל תחת התיקון ה-25
+הנשיא בפועלתפקידו בסדר הירושהתקופת כהונהמפלגהנשיאג'ורג' הרברט ווקר בושסגן נשיא ארצות הברית13 ביולי 1985
נשיא האיטי הוא ראש המדינה של האיטי.
הכוח הביצועי בהאיטי מתחלק בין הנשיא לממשלה.
נכון לספטמבר 2021, אין נשיא מבחינה רשמית, אך אריאל אנרי מכהן כנשיא מבחינה רשמית, עד הבחירות.
הנשיא נבחר לקדנציה בת 5 שנים והוא רשאי עד 2 קדנציות, אך עם הפסקה של 5 שנים לפחות בין כל קדנציה.
אם אף מועמד לא מקבל רוב קולות, נערכות בחירות בין שני המועמדים שקיבלו הכי הרבה קולות.
כל כהונה לנשיאות בתפקיד מתחילה ומסתיימת ב-7 בפברואר הראשון לאחר קיום הבחירות לנשיאות, אך בשנת 2011, מישל מרטלי נתמנה לנשיא ב-11 במאי.
להיות אזרח ויליד האיטי שמעולם לא ויתר על אזרחותו.
להיות בן לפחות 35 שנה ביום הבחירות.
להיות בעל זכויות מלאות במדינה, ולא להיות תחת עבדות או אובדן זכויות בגין פשע על החוק.
להיות בעל קרקע ומקום מגורים בהאיטי.
להתגורר בהאיטי לפחות 5 שנים לפני יום הבחירות.
חוקת האיטי מחייבת את הנשיא לדאוג ל: כיבוד החוקה ואכיפתה, יציבות המוסדות, פעולות שוטפות של הרשויות הציבוריות, עצמאות המדינה ושלמות שטחה.
אם יש מפלגה בפרלמנט בעלת רוב בפרלמנט, ראש המפלגה מתמנה לראש הממשלה, אך אם אין מפלגה בעלת רוב, הנשיא מתייעץ עם הפרלמנט ובוחר ראש ממשלה.
בשני המקרים, צריך שהפרלמנט יאשר את הבחירה.
רק הנשיא יכול להכריז מלחמה ולחתום על הסכמי שלום.
הנשיא חותם על ההסכמים והאמנות הבינלאומיות, אך כל זאת רק באישור הפרלמנט.
באישור הסנאט, הנשיא ממנה את המפקד הראשי של הכוחות המזוינים של האיטי, כוחות משטרת האיטי, שגרירים וקונסולים במדינות זרות.
באישור הקבינט, נשיא הרפובליקה ממנה את מנכ"ל שירות המדינה.
הנשיא הוא גם ראש הכוחות המזוינים של האיטי.
הנשיא יכול היה לשאת עונש או לקבוע עונשים בכל תיקים משפטיים, למעט משפטים שנישאו על ידי שופטי בית המשפט העליון.
הנשיא, לעומת זאת, אינו יכול להעניק חנינה לאסירים שאינם פוליטיים.
הארמון הלאומי בבירת האיטי, פורט או פרנס, שימש כבית המגורים הרשמי של נשיא האיטי, אך הוא נפגע קשות ברעידת האדמה בהאיטי בשנת 2010, ונהרס לחלוטין בשנת 2012.
נשיא ברבדוס הוא ראש המדינה של ברבדוס והמפקד העליון של כוח ההגנה של ברבדוס.
התפקיד נוצר כאשר המדינה הפכה ב-30 בנובמבר 2021 לרפובליקה פרלמנטרית.
לפני כן ראשת המדינה הייתה אליזבת השנייה, מלכת ברבדוס, שיוצגה באי על ידי המושל הכללי של ברבדוס.
נשיאת ברבדוס הראשונה הייתה סנדרה מייסון, שכיהנה כמושלת הכללית האחרונה של ברבדוס.
ב-30 בנובמבר 2025 הושבע כנשיא ברבדוס השני ג'פרי בוסטיק.
ב-1979, הוקמה ועדת בדיקה, שנודעה בשם "ועדת קוקס", והוטל עליה לערוך בדיקת היתכנות של מעבר של ברבדוס למשטר רפובליקני.
הוועדה הגיעה למסקנה שהברבדוסים מעדיפים לשמור על כנה את המונרכיה החוקתית.
ההצעה לעבור למשטר רפובליקני לא עברה לפיכך לשלבים מעשיים.
המנשר של 1994 של עסק בסוגיית הרפובליקה, והציע להכריע אותה במשאל עם.
בהתאם להצעה זו, ב-29 באוקטובר 1996, ועדה לבדיקת החוקה, בראשותו של הנרי דה בוליי פורד, מונתה לבדוק את .
הוועדה הגישה את הדוח שלה ב-15 בדצמבר 1998 והמליצה שברבדוס תאמץ שיטת ממשל של רפובליקה פרלמנטרית.
ב-1999, הציע המנשר של מפלגה העבודה של ברבדוס שממצאי הוועדה והמלצתה שברבדוס תהפוך לרפובליקה יקבלו את תשומת לב הממשלה.
חוק למשאל עם הוגש לפרלמנט ועבר בקריאה ראשונה ב-10 באוקטובר 2000. עם פיזור הפרלמנט זמן קצר לפני הבחירות של 2003, לא הושלמה חקיקתו של חוק משאל העם.
ראש הממשלה אואן ארתור קרא לעריכת משאל עם על הפיכתה של ברבדוס לרפובליקה שיערך ב-2005. בהתאם לכך, ב-2005 הוגש חוק משאל עם שני, והוא התקבל באוקטובר אותה שנה.
משאל העם תוכנן להיערך במקביל לבחירות הכלליות של 2008. ב-2 בדצמבר 2007 עלו דיווחים שהצבעה זו תדחה בשל חששות שעלו על ידי ועדת הבחירות והגבולות.
לאחר הבחירות הוחלף ארתור על ידי דייוויד תומפסון, והתוכנית נזנחה.
ב-22 במרץ 2015 הכריז ראש הממשלה פרונדל סטיוארט שבכוונתו להעביר את המדינה לצורת ממשל רפובליקנית "בעתיד הקרוב ביותר".
המזכיר הכללי של מפלגת העבודה הדמוקרטית, ג'ורג' פילגרים, אישר את המהלך ואמר שהוא צפוי להתרחש ביום השנה ה-50 לעצמאות ברבדוס ב-2016.
בספטמבר 2020 הודיעה ראשת הממשלה מטעם מפלגת העבודה, מיה מוטלי בנאום הכתר שכתבה שברבדוס תהפוך לרפובליקה בנובמבר 2021, ואז יוחלפו המלכה והמושל הכללי בראש מדינה ייצוגי.
הצעה זו הייתה זו שבסופו של דבר התקבלה כחוק.
ב-20 בספטמבר 2021 הוגש לפרלמנט של ברבדוס התיקון לחוקת ברבדוס, וב-6 באוקטובר הוא התקבל.
מועמדותה של המיועדת הראשונה לתפקיד נשיאת ברבדוס, המושלת הכללית סנדרה מייסון, הוגשה במשותף על ידי ראש הממשלה ומנהיג האופוזיציה ב-12 באוקטובר 2021, וב-20 באוקטובר היא נבחרה לתפקידה.
מייסון הושבעה לתפקידה ב-30 בנובמבר 2021.
נשיא ברבדוס נבחר על ידי הפרלמנט של ברבדוס.
ראש הממשלה וראש האופוזיציה מגישים במשותף מועמד מוסכם 90 יום לפני שכהונתו של הנשיא המכהן עומדת להסתיים, ומועמד זה נבחר כמועמד יחיד ללא הצבעה, אלא אם כן מביע מי מחבר הפרלמנט את התנגדותו.
במקרה בו מוגשת ההתנגדות, הבחירה מושעת, ושני בתי הפרלמנט, הסנאט ובית האספה, מתכנסים כל אחד בנפרד ומצביעים בעד או נגד המועמד.
נדרש רוב של שני-שלישים לאשרור בחירת המועמד בכל אחד מסבבי ההצבעה.
במקרה בו לא מוגש שמו של מועמד מוסכם עד ליום ה-60 לפני תום כהונת הנשיא המכהן, נפתחות הבחירות למועמדים נוספים.
שמו של כל מועמד בבחירות פתוחות כאלה חייב להיות מוגש על ידי ראש הממשלה, ראש האופוזיציה, או לכל הפחות עשרה מחברי בית האספה.
בבחירות הפתוחות נדרש רוב של שני שלישים בכל אחד מבתי הפרלמנט.
משמעות הדבר שאם הוגשה מועמדותו של מועמד אחד בלבד, שיטת הבחירה זהה לזו שמתקיימת במקרה של מועמד מוסכם שהוגשה התנגדות למועמדותו.
עם זאת, במקרה בו הנשיא מושעה מכהונתו עקב הליך הדחה שמתנהל נגדו, נשיא הסנאט של ברבדוס משמש כנשיא בפועל.
סדר הירושה לתפקיד הנשיא לא מוגדר מעבר לכך.
חוקת ברבדוס מגדירה שהמדינה מתנהלת על פי שיטת וסטמינסטר המבוססת על זו של הממלכה המאוחדת, שעל פיה תפקיד ראש המדינה הוא הן חוקתי והן מעשי, אך לא פוליטי.
בדומה לרפובליקות פרלמנטריות אחרות בחבר העמים הבריטי, כמו הודו או טרינידד וטובגו, אך בניגוד למדינות פרלמנטריות אירופאיות כמו גרמניה או איטליה, לנשיא ברבדוס ניתנת סמכות חוקתית רחבה שנוגעת לכל שלוש זרועות הממשלה.
הנשיא הוא ראשה הפורמלי של הרשות המבצעת, אך מוגבל כמעט תמיד על ידי מוסכמה שעליו להפעיל את סמכויותיו על פי עצת ראש הממשלה והקבינט.
לפיכך, במצב נורמלי, כמו הריבון הבריטי (וראשי המדינה של שאר המדינות שפועלות על פי שיטת וסטמינסטר), הנשיא "מולך" אך אינו "מושל", והסמכות הביצועית מופעלת על ידי ראש הממשלה והקבינט בשמו של הנשיא.
הנשיא ממנה לתפקיד ראש הממשלה את האדם שסביר ביותר שיקבל את תמיכת בית האספה.
בדרך כלל זהו מנהיג המפלגה שמחזיקה ברוב בבית האספה, אך גם כאשר אף מפלגה או קואליציה מחזיקה ברוב, או במצבים אחרים שבהם מופעל שיקול דעתו של הנשיא בנוגע למועמד המתאים ביותר לתפקיד ראש הממשלה.
בנוסף, על הנשיא למנות, בהנחייתו של ראש הממשלה, לפחות חמישה שרים נוספים.
כל השרים אחראים כלפי בית האספה שנבחר באופן דמוקרטי, ודרכו כלפי העם.
הנשיא, יחד עם הסנאט ובית האספה, הוא אחד משלושת מרכיבי הפרלמנט.
בשל העובדה שהנשיא חייב כמעט תמיד לפעול על פי עצת הקבינט, תפקיד הנשיא בתהליך החקיקתי מוגבל למתן הסכמה להצעות החוק וחתימתם כחוקים.
עם זאת, לנשיא מוקנת הסמכות "להשעות את ההסכמה" על חוקים (במילים אחרות, להטיל עליהם וטו ללא עקיפת הפרלמנט).
יותר מכך, קיים גם סוג של "וטו כיס": החוקה לא מגדירה מסגרת זמן מדויקת לפעולה שנוקט הנשיא בנוגע להצעת חוק שנשלחה על ידי הפרלמנט, וכך הנשיא יכול באופן היפותטי להשעות את חתימתו על הצעת החוק ללא הגבלת זמן, ובכך למעשה להטיל עליו וטו.
בנוסף, החוקה מגדירה שהנשיא אחראי למינוי סנאטורים - 12 מהם ממונים בעצת ראש הממשלה, שניים בעצת מנהיג האופוזיציה, ושבעה על פי שיקול דעתו של הנשיא כך שייצגו מגוון של זרמים דתיים, חברתיים, כלכליים ואחרים של ברבדוס.
בנוסף, הנשיא מזמן ומפזר את הפרלמנט.
לאחר פיזור הפרלמנט מוצא על ידי הנשיא צו לעריכת בחירות.
בפועל, הפעולות הללו מבוצעות כמעט תמיד על פי עצת הקבינט.
לנשיא מוקנת הסמכות למנות שופטים בהמלצה משותפת של ראש הממשלה וראש האופוזיציה.
הוא גם מוסמך להעניק חנינות.
על פי החוקה המתוקנת של 2021, נוסח השבועה לתפקיד נשיא ברבדוס הוא:
מספר דיוקן שם תחילת כהונה סיום כהונה בחירות מפלגה ראש הממשלה 1 סנדרה מייסון 30 בנובמבר 2021 29 בנובמבר 2025 2021 עצמאית מיה מוטלי 2 ג'פרי בוסטיק 30 בנובמבר 2025 מכהן 2025 מפלגת העבודה של ברבדוס
נשיא אריתריאה הוא ראש המדינה וראש האספה הלאומית הנבחר של אריתריאה.
הנשיא עומד בראש האספה הלאומית, והוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של אריתריאה.
באפריל 1993 יזמו האומות המאוחדות משאל עם בדבר עצמאות אריתריאה, בעקבותיו הכריזה אריתריאה על עצמאות.
הנשיא הראשון, איסאייס אפוורקי נכנס לתפקידו מאז שאריתריאה קבלה את עצמאותה בשנת 1993, לפני מינויו לנשיא עמד בראש ארגון החזית העממית לשחרור אריתריאה.
איסאייס שינה את שם הארגון ל"חזית העממית לדמוקרטיה וצדק" (PFDJ) וקבע אותו כמפלגה החוקית היחידה באריתריאה ואת עצמו מינה כנשיא.
הנשיא מינה עצמו, באספה הלאומית הראשונה, בשנת 1993. איסאייס אפוורקי המכהן כנשיא, הוא ראש המדינה, ראש הממשלה והמפקד העליון של הצבא.
המפלגה היחידה במדינה היא "החזית העממית לדמוקרטיה וצדק" (PFDJ).
חל איסור על התאגדות פוליטית שאינה מטעם המפלגה.
מועד לבחירות נקבעו כל 5 שנים אך הבחירות בוטלו בטרם נערכו.
שמונה עשר משרדים יש בממשלה.
(תקופת חיים)מפלגהתקופת כהונהמערכות בחירותאירועים מרכזיים בתקופת הכהונההתחלהסיום1איסאייס אפוורקי
(1993)PFDJ24 במאי 1993מכהןמינה עצמו לנשיא המדינה, ראש המדינה והמפקד העליון של הצבא.
ב-1998 פרצה מלחמת גבול עם אתיופיה
ב-2008 נפתח סכסוך גבול בין אריתריאה לג'יבוטי.
ביולי 2018 חתמו ממשלות אתיופיה ואריתריאה על הסכם שלום
נשיא מועדון הכדורגל ברצלונה (בקטלאנית: Presidente del Futbol Club Barcelona) הוא נשיא מועדון כדורגל מברצלונה, קטלוניה, ספרד, המתחרה בלה ליגה, ליגת הכדורגל הבכירה בספרד.
מאז הקמתו ב-1899 היו למועדון 41 נשיאים שונים.
המועדון נמצא בבעלות חברי המועדון של הקבוצה, ובדומה לחברה בערבון מוגבל, הם בוחרים את הנשיא בהצבעה.
הנשיא מחזיק באחריות על הניהול הכולל של המועדון, לרבות חתימה רשמית על חוזים עם שחקנים ואנשי צוות.
בספרד נהוג שהנשיא צופה במשחקים בהם משתתפת הקבוצה יחד עם נשיא היריבה.
נשיא המועדון משמש כנשיא של כל מועדון הספורט ברצלונה, כלומר גם של קבוצת כדורגל הנשים, קבוצת הכדורסל וכו'.
ב-22 באוקטובר 1899 פרסם הספורטאי השווייצרי ז'ואן גאמפר מודעה בעיתון "לוס דפורטס" המצהיר על רצונו להקים מועדון כדורגל בעיר ברצלונה.
תגובה חיובית למודעה הביאה לפגישה בגימנסיו סולה ב-29 בנובמבר בה השתתפו אחד-עשר גברים, כולל וולטר ויילד, שהפך מאוחר יותר לנשיא הראשון של המועדון, וברתומאו טראדס, שהיה הנשיא השני.
כתוצאה מפגישה זו הוקם מועדון כדורגל ברצלונה.
בשנת 1908 הפך גאמפר לנשיא המועדון בפעם הראשונה כדי להציל את המועדון מפירוק.
המועדון לא זכה באף תואר מאז אליפות קטלוניה ב-1905, וכתוצאה מכך סבל מקשיים כלכליים קשים.
גאמפר היה לאחר מכן נשיא המועדון בחמש קדנציות נפרדות בין 1908 ל-1925 ובסך הכל היה 26 שנים במועדון.
אחד ההישגים העיקריים שלו היה לעזור לקבוצה לרכוש אצטדיון משלה ובכך דרך לייצר הכנסה יציבה.
תחרות קדם עונה שנתית, גביע ז'ואן גאמפר, מתקיימת לכבודו מאז 1966.
הקבוצה זכתה בשש אליפויות קטלוניה בין השנים 1930 ו-1938, אך ההצלחה ברמה הלאומית (למעט התואר השנוי במחלוקת ב-1937) חמקה ממנה.
מאז הקמתה של הלה ליגה ועד 1978, היו לברצלונה 20 נשיאים שונים, כלומר כל קדנציה נמשכה בממוצע כשנתיים וחצי.
בשנת 1978 הפך ז'וזפ ליואיס נונייס לנשיא הנבחר הראשון של ברצלונה, ומאז חברי המועדון בחרו בנשיא המועדון.
לתהליך בחירת הנשיא של ברצלונה היה קשר הדוק למעבר של ספרד לדמוקרטיה ב-1974 ולסיום הדיקטטורה של פרנקו.
המטרה העיקרית של נונייס הייתה לפתח את ברצלונה למועדון ברמה עולמית על ידי מתן יציבות על המגרש ומחוצה לו.
נשיאותו נמשכה 22 שנים, מה שהפך אותו לנשיא שמכהן בזמן הארוך ביותר.
לאחר עזיבתו של נונייס בשנת 2000, סגן הנשיא שלו במשך 22 שנים, ז'ואן גספרט, החליף אותו בתפקיד.
בתקופת נשיאותו במועדון, הקבוצה לא זכתה בתארים ולאחר שנתיים וחצי התפטר גספרט מתפקידו ב-12 בפברואר 2003 כשהקבוצה הייתה במקום ה-15 בליגה, שתי נקודות בלבד מעל הקו האדום.
אנריק ריינה נבחר לנשיא זמני עד 5 במאי 2003. לאחר מכן כיהנה ועדת ביניים עד לעריכת הבחירות.
ב-15 ביוני 2003 נכנס ז'ואן לאפורטה לתפקיד והיה הנשיא המצליח ביותר בליגת האלופות.
המועדון זכה בליגת האלופות פעמיים תוך שלוש שנים והשלים "סקסטופל" (זכייה ב-6 תארים בעונה אחת) חסר תקדים על ידי זכייה בלה ליגה 2008/09, גביע המלך 2008/09, הסופר קאפ הספרדי 2009, ליגת האלופות 2008/2009, הסופר קאפ האירופי 2009 וגביע העולם למועדונים 2009.
ב-13 ביוני 2010 נבחר סנדרו רוסיי לנשיא ברצלונה עם יותר מ-60% מהקולות של חברי המועדון, וקיבל את הנשיאות באופן רשמי ב-1 ביולי 2010. הוא התפטר ב-2014 כתוצאה מפרשת שחיתות שכללה את החתמתו של ניימאר.
ז'וזפ מריה ברתומאו החליף את רוסיי ב-23 בינואר 2014 לפני שהתפטר באוקטובר 2020. ועדת ניהול בראשות קרלס טוסקטס ניהלה את המועדון עד שז'ואן לאפורטה נבחר לקדנציה שנייה ב-7 במרץ 2021 עם למעלה מ-54% מהקולות.
להלן ההיסטוריה הנשיאותית הרשמית של ברצלונה, מאז תחילת כהונתו של וולטר ויילד ב-1899, ועד היום.
נשיא גבון הוא ראש המדינה של גבון.
מאז כינון המשרה בצורה רשמית ב-1960, כיהנו בגבון שלושה נשיאים (לא כולל 3 שכיהנו כנשיאים בפועל).
הנשיא הזמני הנוכחי, בריס קלוטר אוליגי נגמה, תפש את השלטון בהפיכה צבאית ב-30 באוגוסט 2023 והדיח את עלי בונגו.
הנשיא נבחר לכהונה בת 7 שנים, באמצעות בחירה ישירה.
הנשיא יכול להיבחר יותר מפעם אחת.
בעבר חוקת גבון הגבילה את מספר כהונות הנשיא לשתיים, אך מגבלה זו הוסרה עבור עומר בונגו בשנת 2003.
בבחירות מנצח המועמד שמקבל את מספר הקולות הגדול ביותר.
על תפקיד הנשיא יכולים להתמודד כל אזרחי גבון, זכר ונקבה, בני ארבעים לפחות, אשר התגוררו בגבון במשך שנים עשר חודשים לפחות.
בחירת הנשיא מתקיימת לפחות חודש ולכל היותר חודשיים לפני תום כהונתו של הנשיא המכהן.
הנשיא המכהן אינו רשאי לקצר את כהונתו על מנת להתמודד לכהונה נוספת.
השבועה הנשיאותית מסמנת את תחילת כהונת הנשיא.
השבועה נערכת בפני הפרלמנט ובית המשפט לחוקה תוך הנחת יד שמאל על החוקה, והנפת יד ימין לפני הדגל הלאומי.
נשיא הרפובליקה של בוטסואנה הוא ראש המדינה וראש ממשלת בוטסואנה, בנוסף מכהן בתור המפקד העליון של צבא ההגנה של בוטסואנה.
בשנת 1965 כיהן סרטסה קחאמה בתפקיד של ראש הממשלה, בשנת 1966 הפך לנשיא, מאז הפיכת התפקיד מראש ממשלה לנשיא לא כיהן בבוטסואנה ראש ממשלה.
הנשיא נבחר על ידי האספה הלאומית של בוטסואנה, אחרי בחירות הכלליות, כל מעומד להאספה צריך לפני הבחירות להודיע לאיזה מעומד הוא מצביע לתפקיד הנשיא, אחרי האספה הנשיא נבחר באופן אוטומטי.
במקרה שאין רוב לבחירה בנשיא הולכים לבחירה על פי רוב פשוט, אם אף מתמודד לנשיאות לא נבחר אחרי שלושה סבבים האספה הלאומית מתפזרת לבחירות מחדש.
לרוב הנשיא הוא מנהיג מפלגה הגדולה ביותר.
כהונת נשיא בוטסואנה היא 5 שנים, במקביל לכהונה של הממשלה.
משנת 1998 יש הגבלה לעשר שנים, שווה לשתי כהונת.
הראשון שחל עליו מגבלת הגילהוא פסטוס מוגאה ב־2008.
+תמונהשםהתחלה כהונהסיום כהונהסרטסה קחאמה30 בסמספטבר 196613 ביולי 1980קווט מאסירה18 ביולי 198031 במרץ 1998פסטוס מוגאה1 באפריל 19981 באפריל 2008יאן קחאמה1 באפריל 20081 באפריל 2018מוקגווצי מסיסי1 באפריל 20181 בנובמבר 2024דומה בוקו1 בנובמבר 2004מכהן
נשיא הרפובליקה של אל סלוודור (בספרדית: Presidente de la República de El Salvador) הוא ראש המדינה וראש הממשלה של אל סלוודור.
הנשיא הוא גם המפקד העליון של הכוחות המזוינים של אל סלוודור.
בשנת 1824, מדינת אל סלוודור ניסחה את החוקה הראשונה שלה שיצרה את משרד ראש המדינה, שהקדים את הנשיאות.
כאשר אל סלוודור הכריזה על עצמאות מהפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה בשנת 1841, החוקה החדשה שלה יצרה את משרת נשיא אל סלוודור.
מאז 1962, כהונת הנשיא נמשכת חמש שנים.
החוקה אסרה על בחירה חוזרת לנשיאות במשך רוב ההיסטוריה של אל סלוודור, למעט כמה חריגים באמצע המאה ה-19. מאז 1983 התירה החוקה פעם אחת בחירה חוזרת לא רצופה, ומאז 2021 בית המשפט העליון לצדק, פירש את החוקה כמאפשרת בחירה חוזרת מיידית פעם אחת; נשיאים רשאים לכהן רק עד שתי קדנציות.
בכל 1 ביוני, הנשיא אחראי להביא בפני האספה המחוקקת של אל סלוודור את כל התרומות והפיתוח הממשלתי שהנשיא, סגן הנשיא ומועצת השרים קידמו מתחילת הקדנציה הנשיאותית.
משרד נשיא אל סלוודור נוצר על ידי חוקת אל סלוודור בשנת 1841. נאיב בוקלה מכהן כנשיא אל סלוודור מאז 1 ביוני 2019.
מאז סבלה הרפובליקה, מסדרה מתמדת של ממשלות זמניות שהעלו מנהיגים רבים לשלטון.
בין השנים 1841 ו-1861, היו 42 חילופי שלטון נשיאותיים.
בשנת 1858, קפטן גנרל ז'ררדו באריוס הפך לנשיא, כאשר ממשלתו נתנה כניסה ל"לחם הצרפתי".
הוא התפטר מהשלטון ב-1863 ופרנסיסקו דונאס הפך לנשיא.
עד 1864, משך כהונת הנשיא היה שנתיים.
אימוץ חוקת 1864 הגדיל את משך כהונת הנשיא ל-4 שנים.
בין השנים 1861 ל-1899, היו 16 חילופי שלטון נשיאותיים.
משך כהונתו הממוצע של הנשיא בין השנים 1841 ל-1899 היה פחות משנה אחת.
בשנת 1913, לפני מותו של מנואל אנריקה אראוחו, החלה שושלת משפחתית.
שושלת מלנדז-קיוניונס הסתיימה בשנת 1927 כאשר פיו רומרו בוסקה הפך לנשיא.
בשנת 1931, הפיכה בהנהגת סגן הנשיא הגנרל מקסימיליאנו הרננדס מרטינס הפילה את ארטורו אראוחו.
ממשלה דיקטטורית זו הקימה את היסודות של אומה נוקשה וצבאית לחלוטין.
רק ב-1939 קרא הגנרל מרטינס לאספה מכוננת כדי לנסח חוקה חדשה שקבעה כי כהונת הנשיא תוגדל מ-4 ל-6 שנים ותתחיל ותסתיים ב-1 בינואר.
במהלך כהונתו, מרטינס הוביל את דיכוי המרד לה מטנזה שבו נרצחו 25,000 ילידים.
מרטינס הודח 12 שנים מאוחר יותר ב-1944 והגנרל אנדרס איגנסיו מננדס הפך לנשיא זמני.
מאותו רגע, שוב נוצרה חוסר יציבות דיקטטורית והחלה תקופה של ממשלות צבאיות, עד כדי יצירת רפובליקה עם סמכותיות צבאית שהסתיימה בשנת 1982. בשנת 1950, הפך לוטננט קולונל אוסקר אוסוריו לנשיא הרפובליקה.
חוקה חדשה נוסחה שבה כהונת הנשיא תהיה 6 שנים ותתחיל ותסתיים ב-14 בספטמבר.
אוסוריו היה ידוע כנשיא שיישם וייסד תוכניות חברתיות שונות כמו המכון לדיור עירוני (IVU), הוועדה המנהלת של הנמל האוטונומי (CEPA) ואחרות שהועילו לתושבי המדינה.
בשנת 1960 התקיימה הפיכה של הנשיא חוסה מריה למוס שהובילה להקמת חונטה שלטונית, אשר הופלה מאוחר יותר על ידי תנועת המדריך האזרחי-צבאי בשנת 1961. מצב זה נמשך עד שחוקה נוספת נוצרה בשנת 1962 אשר הביאה עימה רפורמות נשיאותיות משמעותיות.
מאותו רגע, כהונת הנשיא נמשכה 5 שנים והתחילה והסתיימה ב-1 ביולי.
החונטה בוטלה ב-1982 ואלווארו מגניה הפך לנשיא הרפובליקה.
האספה המכוננת של 1983 החליטה ליצור את חוקת אל סלוודור , אשר קבעה את כהונת הנשיא ל-5 שנים ותתחיל ותסתיים ב-1 ביוני.
מלחמת האזרחים השפיעה רבות על היציבות הפוליטית של המדינה.
הנשיא חוסה נפוליאון דוארטה הוביל את הממשלה נגד ה-FMLN מ-1984 עד 1989. ב-1989, הברית הרפובליקנית הלאומית (ARENA) ניצחה בבחירות לנשיאות.
אלפרדו כריסטיאני הפך לנשיא הראשון ממפלגת ARENA.
מפלגת ארנה ניצחה בבחירות לנשיאות ב-1989, 1994, 1999 ו-2004. נשיאיה היו אלפרדו כריסטיאני, ארמנדו קלדרון סול, פרנסיסקו פלורס ואנטוניו סאקה.
מלחמת האזרחים הסתיימה ב-1992 וה-FMLN הפכה למפלגה פוליטית חוקית בהתאם להסכמי השלום של צ'פולטפק .
ב-20 שנות השלטון, שבאו אחרי מלחמת האזרחים, אל סלוודור התאפיינה בהפרטה של שירותים לאומיים כמו קפה, תקשורת, מערכת הפנסיה, הבנק הלאומי, שירות החשמל ועוד.
בשנת 2001, בוצעה במדינה שיטת הדולריזציה הכלכלית, אימוץ הדולר האמריקאי כמטבע חוקי, צעד שאומץ על ידי הנשיא פרנסיסקו פלורס.
לצעד זה היו השלכות ארוכות טווח על כלכלת אל סלוודור.
מאוריסיו פונס ניצח בבחירות לנשיאות 2009 שסיימו את 20 שנות השלטון של ARENA וסימן את הנשיאות הראשונה של מפלגת FMLN.
סלוודור סאנצ'ז סרן הפך לנשיא ה-FMLN השני ב-2014 לאחר שניצח בדוחק את נורמן קיג'אנו .
בשנת 2019, נאיב בוקלה, ממפלגת הברית הגדולה לאחדות לאומית (GANA) , זכה בבחירות לנשיאות 2019 אחרי 10 שנות שלטון FMLN.
הוא היה הנשיא הראשון מאז דוארטה שלא היה חבר ב-ARENA או ב-FMLN והיה הנשיא השני ממוצא פלסטיני, אחרי סאקה.
על פי החוקה שנחקקה ב-1983 וחוק המפלגות הפוליטיות, מועמד לנשיאות חייב להיות בן 30 לפחות.
המועמד חייב להיות אזרח סלוודור מלידה או להיות בן להורה שהוא אזרח סלוודור.
זכויותיו של המועמד, כאזרח, לא הושעו ב-6 השנים שקדמו לבחירות, וכל המועמדים חייבים להיות מזוהים עם מפלגה פוליטית הרשומה בבית המשפט העליון לבחירות.
החוקה קובעת מי הם האנשים שנאסר עליהם במפורש להתמודד על תפקיד הנשיא.
נשיא האספה המחוקקת ונשיא בית המשפט העליון לצדק, אינם רשאים להתמודד לנשיאות "במהלך השנה שקדמה ליום תחילת כהונת הנשיאות".
כמו כן, חל איסור על שרי ממשלה, סגני שרים ומנהלי מוסדות ממשלתיים להתמודד על הנשיאות באותה מגבלה של שנה, וכך גם סגן הנשיא, כל מי שהוגדר על ידי האספה המחוקקת כמועמד נשיאותי וקרובי משפחה מדרגה רביעית של הנשיא המכהן.
אנשי צבא פעילים ואנשי צבא לשעבר שטרם יצאו לגמלאות אסור להתמודד במשך שלוש שנים.
על אנשי הדת נאסר להתמודד על הנשיאות.
במהלך שנות ה-1800 ותחילת המאה ה-19, מעט מאוד בחירות לנשיאות היו חופשיות והוגנות ואלימות פוליטית הייתה נפוצה.
במהלך שנות ה-50, הנשיא נבחר בהצבעה ראשונה.
לאחר מכן, במהלך שנות ה-60 וה-70, האספה המחוקקת בחרה את הנשיא אם אף מועמד לא קיבל רוב מוחלט.
מאז אשרור החוקה של 1983, מועמד לנשיאות חייב לקבל רוב מוחלט (50%+1) כדי לנצח בבחירות לנשיאות; אם אף מועמד לא יקבל רוב מוחלט, יתקיים סיבוב שני בין שני המועמדים בעלי הקולות הכשרים הרבים ביותר תוך חודש אחד מהסיבוב הראשון.
על פי חוקת 1983, הנשיא הוא חלק מהרשות המבצעת של ממשלת אל סלוודור יחד עם סגן הנשיא והקבינט.
הנשיא ממנה את שרי הקבינט שלו, סגני השרים והמושלים של 14 המחוזות של אל סלוודור.
הנשיא משמש כמפקד העליון של הכוחות המזוינים של אל סלוודור ואחראי על ענייני החוץ של אל סלוודור.
הנשיא רשאי להגיש הצעת חקיקה לאספה המחוקקת לאישור.
הנשיא רשאי גם להטיל וטו על כל חקיקה שהתקבלה על ידי האספה המחוקקת, אך בית המחוקקים יכול לעקוף וטו ברוב קולות של שני שלישים.
הנשיא יכול לערער על חוקתיות החוק בפני בית המשפט העליון לצדק, אך אם בית המשפט קובע שהחקיקה היא תקינה, הנשיא נדרש לחתום על החוק החדש.
האספה המחוקקת מגינה מפני כוחו של הנשיא כפי שנקבע בחוקה.
הנשיא נדרש לקבל את אישור האספה המחוקקת כדי לעזוב את אל סלוודור מכל סיבה שהיא.
הנשיא גם נדרש לדווח לאספה המחוקקת לפי דרישתה, למעט סודות צבאיים, וכן לנאום בפני האספה המחוקקת בתחילת כל שנה קלנדרית בנוגע לענייני הממשלה של השנה הקודמת.
האספה המחוקקת יכולה להדיח את הנשיא ברוב קולות של שני שלישים.
הנשיא אינו יכול לאשרר אמנות בינלאומיות ללא אישור האספה המחוקקת.
משך הקדנציות הנשיאותיות השתנה לאורך ההיסטוריה של סלוודור.
מ-1864 עד 1871 הוארכה כהונת הנשיא לארבע שנים.
תקופה של שנתיים שוחזרה לזמן קצר מ-1871 עד 1872 לפני שהוחזרה לטווח של ארבע שנים.
קדנציות נשיאותיות של ארבע שנים התקיימו (עם רווח קצר לשלוש שנים בין 1883 ל-1886) עד שהחוקה של 1939 האריכה את כהונת הנשיא לשש שנים.
משך התקופה הוחזר לארבע שנים ב-1946 לפני שהורחב לשש שנים ב-1950. מאז 1962, כהונת הנשיא נמשכת חמש שנים.
במשך רוב ההיסטוריה של אל סלוודור, בחירה חוזרת מייד עם סיום הכהונה או בחירה מחדש הייתה אסורה לחלוטין.
חוקת 1841 אפשרה לנשיאים להיבחר מחדש לאחר שעזבו את תפקידם למשך קדנציה מלאה אחת לפחות.
חוקת 1864 אפשרה לנשיא מכהן לבקש להיבחר מחדש באופן מיידי, אך חוקת 1871 החזירה את הדרישה מנשיאים להמתין קדנציה שלמה אחת לפני שיוכלו להיבחר מחדש.
שינוי זה היה קצר מועד שכן בשנת 1872 אסרו לחלוטין בחירה מחדש.
איסור זה על בחירה חוזרת נמשך עד 1983. חוקת 1983 אוסרת על יחידים לבקש להיבחר מחדש אם כיהנו כנשיא בששת החודשים "בתקופה הסמוכה לפני כן" או בששת החודשים האחרונים "לפני תחילת כהונת הנשיא".
החוקה אוסרת על נשיאים לכהן שלוש קדנציות או יותר.
החוקה מחייבת את הכוחות המזוינים של המדינה להתערב בפוליטיקה של המדינה אם נשיא יבקש להיבחר מחדש באופן לא חוקי.
במאי 2021, האספה המחוקקת החליפה את חמשת השופטים של הלשכה החוקתית של בית המשפט העליון לצדק.
בספטמבר 2021, השופטים החדשים קבעו כי החוקה למעשה מתירה בחירה חוזרת מיידית, בטענה כי בחוקה נכתב כי על אדם שכיהן כנשיא לפני כהונת הנשיא המכהן נאסר למעשה להיבחר מחדש ולא לנשיא המכהן.
פרשנות זו של החוקה זכתה לביקורת כלא חוקתית על ידי עורכי דין, פוליטיקאים ופעילים.
ששת הנשיאים היחידים בהיסטוריה של סלוודור שנבחרו מחדש בהצלחה: דורותאו ואסקונצ'לוס , פרנסיסקו דונאס, סנטיאגו גונזלס , רפאל זלדבר , מקסימיליאנו הרננדס מרטינס ונאיב בוקלה.
סגן נשיא אל סלוודור הוא ראשון בשורת הירושה הנשיאותית על פי חוקת אל סלוודור.
אחרי סגן הנשיא, כל מי שנקרא על ידי האספה המחוקקת כ"מיועד" () לרשת את סגן הנשיא, נמצא בתור לירושה.
האספה המחוקקת יכולה למנות עד שני מועמדים.
תמונהשםנבחר ב-קדנציהמפלגה פוליטיתסגן נשיאהערת שוליים התחלת התפקידסיום התפקידזמן בתפקיד המפקד הפוליטי של סן סלוודור (1821–1824) 1 דוקטורפדרו בריירה — 21 ספטמבר 1821 28 נובמבר 1821 68 ימים עצמאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים 2 דוקטור
חוסה מתיאס דלגדו — 28 נובמבר 1821 9 פברואר 1823 1 שנה, 73 ימים עצמאית תפקיד לא מאויש או לא קיים 3 בריגדיר גנרל
ויסנטה פיליסולה — 9 פברואר 1823 7 מאי 1823 87 ימים צבאית תפקיד לא מאויש או לא קיים 4 בריגדיר גנרל
פרנסיסקו מורזאןמושל זמני — 3 אפריל 1832 13 מאי 1832 40 יום ליברלית/צבאית קולונל
לורנצו גונזלס – בריגדיר גנרל
ניקולס אספינוזה 1835 10 אפריל 1835 15 נובמבר 1835 219 ימים ליברלית/צבאית חוסה מריה סילבה – קולונל
אנטוניו חוסה קניאסממלא מקום המושל — 23 מאי 1839 11 יולי 1839 49 ימים צבאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים 17 בריגדיר גנרל
חואן חוסה גוזמן — 12 אפריל 1842 30 יוני 1842 79 ימים שמרנית/צבאית פדרו חוסה ארסה – דיוניסיו וילקורטהנשיא בפועל — 30 יוני 1842 19 יולי 1842 19 ימים עצמאית – בריגדיר גנרלחוסה סקולסטיק מריןנשיא בפועל — 19 יולי 1842 26 ספטמבר 1842 69 ימים צבאית 20 בריגדיר
חואן חוסה גוזמן — 8 מרץ 1843 31 ינואר 1844 329 ימים שמרנית/צבאית – פרמין פאלאסיוממלא מקום הנשיא — 1 פברואר 1844 7 פברואר 1844 6 ימים עצמאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים 22 בריגדיר גנרל
פרנסיסקו מאלספין 1844 7 פברואר 1844 9 מאי 1844 92 ימים שמרנית/צבאית לואיס איילה בריגדיר גנרל
חואקין אופראסיו גוזמן – בריגדיר גנרל
חואקין אופראסיו גוזמןממלא מקום הנשיא — 9 מאי 1844 16 יוני 1844 38 ימים שמרנית 23 בריגדיר גנרל
פרנסיסקו מאלספין — 16 יוני 1844 25 אוקטובר 1844 131 ימים שמרנית/צבאית – בריגדיר גנרל
חואקין אופראסיו גוזמןממלא מקום הנשיא — 25 אוקטובר 1844 16 פברואר 1845 114 ימים שמרנית – פרמין פאלאסיוממלא מקום הנשיא — 16 פברואר 1845 25 אפריל 1845 68 ימים עצמאית – בריגדיר גנרל
חואקין אופראסיו גוזמןממלא מקום הנשיא — 25 אפריל 1845 1 פברואר 1846 282 ימים שמרנית – פרמין פאלאסיוממלא מקום הנשיא — 1 פברואר 1846 21 פברואר 1846 20 ימים עצמאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים 24 דוקטור
חוסה מריה סן מרטיןממלא מקום הנשיא — 30 ינואר 1852 1 פברואר 1852 2 ימים שמרנית/צבאית 28 פרנסיסקו דואניאס 1852 1 פברואר 1852 1 פברואר 1854 שנתיים, 0 ימים שמרנית תומאס מדינה – ויסנטה גומזממלא מקום הנשיא — 1 פברואר 1854 15 פברואר 1854 14 ימים עצמאית בריגדיר גנרל
חוסה מריאנו הרננדס 29 קולונל
חוסה מריאנו הרננדסממלא מקום הנשיא — 26 ספטמבר 1854 13 נובמבר 1854 48 ימים שמרנית/צבאית 30 קולונל
חואקין אופראסיו גוזמן – קפטן גנרל
ג'ררדו באריוסממלא מקום הנשיא — 24 יוני 1858 16 ספטמבר 1858 84 ימים ליברלית 34 בריגדיר גנרל
מיגל סאנטין דל קסטילו — 16 ספטמבר 1858 19 ינואר 1859 125 ימים שמרנית – בריגדיר גנרל
חואקין אופראסיו גוזמןממלא מקום הנשיא — 19 ינואר 1859 15 פברואר 1859 27 ימים שמרנית – חוסה מריה פרלטהממלא מקום הנשיא — 15 פברואר 1859 12 מרץ 1859 25 ימים עצמאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים – קפטן גנרל
ג'ררדו באריוסממלא מקום הנשיא — 12 מרץ 1859 1 פברואר 1860 326 ימים ליברליתתפקיד לא מאויש או לא קיים 35 קפטן גנרל
ג'ררדו באריוס 1859 1 פברואר 1860 16 דצמבר 1860 319 ימים ליברלית חוסה פליקס קווירוס – חוסה מריה פרלטהממלא מקום הנשיא — 16 דצמבר 1860 7 פברואר 1861 53 ימים עצמאית 36 קפטן גנרל
סנטיאגו גונזלסנשיא זמני — 12 אפריל 1871 1 פברואר 1872 295 ימים ליברלית/צבאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים 38 מרשל
סנטיאגו גונזלס — 9 יולי 1872 1 פברואר 1876 3 שנים, 145 ימים ליברלית/צבאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים 40 אנדרס דל ואלה ינואר 1876 1 פברואר 1876 1 מאי 1876 90 ימים ליברלית סנטיאגו גונזלס – דוקטור
רפאל זלדיברנשיא זמני — 1 מאי 1876 1 פברואר 1880 3 שנים, 276 ימים ליברליתתפקיד לא מאויש או לא קיים 41 דוקטור
רפאל זלדיבר יוני 1876 1 פברואר 1880 6 אפריל 1884 4 שנים, 65 ימים ליברליתתפקיד לא מאויש או לא קיים – אנחל גיורולהממלא מקום הנשיא — 6 אפריל 1884 21 August 1884 4 שנים, 202 ימים עצמאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים 42 דוקטור
רפאל זלדיבר — 21 August 1884 14 מאי 1885 266 ימים ליברליתתפקיד לא מאויש או לא קיים – גנרל אוגדה
פרננדו פיגרואה — 14 מאי 1885 18 יוני 1885 35 ימים ליברלית/צבאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים – חוסה רוזלס הרדורנשיא זמני — 18 יוני 1885 22 יוני 1885 4 ימים עצמאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים – בריגדיר גנרל
פרנסיסקו מננדסנשיא זמני — 22 יוני 1885 1 מרץ 1887 שנה אחת, 252 ימים ליברלית/צבאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים 43 בריגדיר גנרל
פרנסיסקו מננדס 1887 1 מרץ 1887 22 יוני 1890 3 שנים, 113 ימים ליברלית/צבאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים – בריגדיר גנרל
קרלוס אזטהנשיא זמני — 22 יוני 1890 1 מרץ 1891 252 ימים ליברלית/צבאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים 44 בריגדיר גנרל
אנטוניו אזטה – בריגדיר גנרל
רפאל אנטוניו גוטיירזנשיא זמני — 10 יוני 1894 1 מרץ 1895 264 ימים ליברלית/צבאיתתפקיד לא מאויש או לא קיים 45 בריגדיר גנרל
פדרו חוסה אסקלון 1903 1 מרץ 1903 1 מרץ 1907 4 שנים, 0 ימים שמרנית/צבאית קליקסטו ולאדו אדוארדו 48 גנרל אוגדה
פרננדו פיגרואה 1907 1 מרץ 1907 1 מרץ 1911 4 שנים, 0 ימים ליברלית/צבאיתמנואל אנריקה אראוחו 49 דוקטור
מנואל אנריקה אראוחו 1911 1 מרץ 1911 9 פברואר 1913 שנה אחת, 345 ימים ליברלית אונופר דוראן סנטיאנה – קרלוס מלנדזנשיא זמני — 9 פברואר 1913 29 August 1914 שנה אחת, 201 ימים ליברליתתפקיד לא מאויש או לא קיים – דוקטור