tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנובמבר 2012 התמודד בבחירות המקדימות בליכוד לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, ונדחק למקום לא ריאלי.
בינואר 2015 חזר לפעילות במפלגת הליכוד ונבחר ל, לאחר ששוריין במקום ה-11 ברשימת הליכוד לבחירות על ידי יושב ראש הליכוד בנימין נתניהו.
עם הקמת ממשלת ישראל ה-34 במאי 2015 מונה לשר בלי תיק, אך התפטר מהתפקיד כעבור כשבועיים, לאחר חזרתו של גלעד ארדן לממשלה, וחזר לכהן כחבר הכנסת.
בגין היה זקן חברי הכנסת בכנסת ה-20.
היה חבר בוועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת ובוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי.
היה חבר גם בוועדת הפנים והגנת הסביבה, אך הודח ממנה בנובמבר 2017, עקב התנגדותו להחלת הצעת חוק שהגיש יו"ר הוועדה, דודי אמסלם, לאסור על המשטרה לפרסם המלצות בדבר הגשת כתבי אישום בתום חקירת אישי ציבור, גם על ראש ממשלה שכבר נתון לחקירות.
בגין התנגד בתוקף לחוק להסדרת ההתיישבות ביהודה והשומרון, ואמר כי הוא מנוגד לחוק הבינלאומי, הוא יזיק למעמדה של ישראל בעולם, ויסכן את ההתיישבות ביהודה ושומרון.
בגין היה אחד מבין שני חברי הקואליציה שהצביעו נגד החוק.
בגין נמנע בהצבעה על חוק הלאום, וטען כי הוא "מבזה את עיקרון השוויון ואת מדינת היהודים".
בגין ניסה לקדם נוסח אחר של החוק, בו תמכה גם מפלגת יש עתיד, שיבטיח גם שוויון זכויות לאזרחי ישראל הערבים.
לאחר שהתקבל החוק הגיש לכנסת הצעת תיקון לחוק שלא התקבלה.
בבחירות לכנסת ה-21, לא התמודד בפריימריז ולא שובץ ברשימת הליכוד.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 והכנסת ה-23 הודיע כי לא יצביע לליכוד.
ב-21 בינואר 2021, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הצטרף בגין למפלגת תקווה חדשה בראשותו של גדעון סער, שובץ במקום השישי ברשימתה ונבחר לכנסת.
בכנסת ה-24, כמו בכנסת ה-20, היה בגין זקן חברי הכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25, הודיע בגין כי הוא פורש מהחיים הפוליטיים.
בבחירות לכנסת ה-25 הוא שובץ במקום ה-120 והסמלי ברשימת "המחנה הממלכתי".
במרץ 2025 מתח ביקורת על בנימין נתניהו וממשלתו, וקרא להליכה לבחירות.
בגין הוא בנם של מנחם בגין, ראש הממשלה ה-6, ושל עליזה בגין.
בגין נשוי לרות לבית שוער, אותה הכיר בעת שירותו הצבאי, ואב לשישה ילדים.
אחד מהם, רב-סרן , טייס F-16 בחיל האוויר, נהרג בתאונת אימונים ב-27 במרץ 2000. בן אחר, אבינדב בגין, הוא אמן, סופר ופעיל חברתי, פעיל במאבק נגד גדר ההפרדה.אבינדב פעיל החל משנת2023, במחאה נגד הרפורמה המשפטית.
הוא מתגורר בשכונת יפה נוף בירושלים, בה התגורר גם אביו, מנחם בגין, מאז פרישתו מראשות הממשלה.
קווי עימות הוצאת ידיעות אחרונות 1993 – אוסף מאמרים שפרסם בין השנים 1988–1992. הוצא לקראת התמודדותו על ראשות הליכוד.
סיפור עצוב הוצאת ידיעות אחרונות 2000 – אוסף מאמרים שפרסם בין השנים 1993–1999.
כי לא נראה את עזקה הוצאת יד יצחק בן-צבי 2000 – על מכתבי לכיש.
הרב זאב וולף גולד (כ"ח בשבט ה'תרמ"ט, 30 בינואר 1889 – כ"ז בניסן ה'תשט"ז, 8 באפריל 1956) היה רב ומנהיג יהודי במספר קהילות בארצות הברית.
ממנהיגי תנועת המזרחי ומחותמי מגילת העצמאות.
נולד בשצוצין שבפולין לרב יעקב מאיר בן הרב אברהם מרדכי קרבצ'ינסקי, שהיה רבן של איזבלין שפלך גרודנו, קאפולי שבפלך מינסק, ובסוף ימיו של העיר מריאמפולה הסמוכה לקובנה.
בצעירותו היה חבר קרוב של הרב חיים עוזר גרודזנסקי, והקפיד לשמור עמו על קשרי ידידות ולימוד.
בגיל 18 נשא לאישה את יוכבד בת הרב משה רייכלר, וישב על כיסא הרבנות של חותנו בעיר יוטיקה.
היגר לארצות הברית בגיל 18 ובכניסה לשם שינה את שמו ל"גולד" (שם המשפחה של אמו היה גולדואסר).
בארצות הברית חי ופעל שנים רבות.
שימש כרב הקהילה בשיקגו, סן פרנסיסקו, בורו פארק בניו יורק ועוד.
היה ממייסדי בית הספר תלמוד תורה בויליאמסבורג וממייסדי ישיבת תורה ודעת, בה שימש מספר שנים כנשיא הישיבה.
הוא שבחר את שמה: "ישיבת תורה ודעת", כשם ישיבתו של הרב יצחק יעקב ריינס בלידא, שבה למד בצעירותו.
בפעילותו הציונית היה חבר הנהלת הקונגרס היהודי העולמי ויו"ר כבוד של הקרן הקיימת לישראל באמריקה.
השתתף בקונגרסים ציוניים החל בקונגרס הי"ג והיה חבר הוועד הפועל הציוני.
בשנת ה'תרע"ג הופיע באספה של אגודת "תפארת מזרחי" בניו-יורק, אחת מהאגודות שהיוו את הניצנים הראשונים של "המזרחי" בארצות הברית, ומאז קשר את חייו בתנועה.
בחורף ה'תרע"ד, חדשים מספר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הזמין את הרב מאיר בר-אילן, שהיה אז מזכיר המזרחי העולמי בברלין, לבוא לניו-יורק ולארגן את עבודת המזרחי בארצות הברית.
בוועידת המזרחי הראשונה בארצות הברית קיבל על עצמו לעבור בארצות הברית "מחוף אל חוף" לשם ארגון סניפים ועריכת מגביות.
עלה לארץ ישראל בשנת ה'תרפ"ד ומונה על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק לרב נודד להעביר נאומים במושבות ובקיבוצים.
היה ממייסדי הישיבה בכפר הרואה.
מאוחר יותר היה חבר הנהלת הסוכנות היהודית וישב במשלחת היהודית לעצרת ארגון האו"ם בשנת 1946. בתפקידו בסוכנות עמד בראש המחלקה לפיתוח ירושלים.
נקרא לחזור לארצות הברית מטעם תנועת המזרחי, ובשנת ה'תרצ"ב נבחר לנשיא הסתדרות המזרחי באמריקה.
בתקופת נשיאותו יסד את סניפי המזרחי באמריקה הדרומית.
שימש בתפקיד עד ה'תרצ"ה, בה חזר לארץ ישראל, ושימש כיו"ר המרכז העולמי של המזרחי.
בשנות מלחמת העולם השנייה שהה באמריקה.
לאחר גמר המלחמה כיהן מטעם המזרחי בהנהלת הסוכנות היהודית, בהתאם להחלטת הכינוס הציוני העולמי בלונדון, ה'תש"ה.
היה חבר המשלחת היהודית לעצרת האו"ם בשנת ה'תש"ו.
הופיע בפני ועדת החוץ של בית הנבחרים האמריקני, והצהיר על ההכרח להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
היה נציג התנועה במועצת המדינה הזמנית ונמנה עם חותמי מגילת העצמאות.
נפטר בירושלים בכ"ז בניסן ה'תשט"ז, ונקבר בבית הקברות סנהדריה ליד חברו לתנועת המזרחי, הרב מאיר בר-אילן.
חתנו הרב דב כ"ץ היה מנהל בתי הדין הרבניים וכתב את סדרת הספרים "תנועת המוסר".
הרב יוסף דב סולובייצ'יק נשא עליו הספד שנקרא 'בסתר ובגלוי' שהודפס בספר 'דברי הגות והערכה'.
ב-1958 הוקם בירושלים מכללה להכשרת מורים "", שנקרא על-שמו.
"מה היה עזרא אומר"- קול קורא לאספת הרבנים הקונסרבטיבים לגבי עמדתם היהודית-דתית-לאומית
שובה ישראל- על הנזק הכרוך בארץ ישראל חילונית
ניבי זהב- עיונים בתורה ובעיות ישראל והעולם
זאב דוד (זאביק) בוים (30 באפריל 1943 – 18 במרץ 2011) היה חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
בוים נולד ב-1943 בירושלים לחנה ויוסף בוים ונקרא על שם זאב ז'בוטינסקי ודוד רזיאל.
משפחתו הייתה מראשוני המושב נחלת ז'בוטינסקי (כיום חלק מבנימינה).
בילדותו היה חבר של אהוד אולמרט שגם גדל בנחלת ז'בוטינסקי.
בצעירותו היה חניך ומדריך במעו"ז בית"ר.
הוא היה ספורטאי מצטיין ששיחק כדורגל בקבוצת בית"ר בנימינה בליגה ב' וטניס שולחן וכן השתתף בתחרויות קפיצה לגובה וקפיצה לרוחק.
שירת בנח"ל והיה מ"פ בשריון.
למד היסטוריה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית.
בשנת 1970 קיבל תעודת הוראה.
בשנת 1967 עבר לקריית גת לשמש מורה אחר כך סגן מנהל, מנהל בפועל לפחות משנת 1972 ומנהל בבית ספר המקיף בעיר.
בשנים 1980–1982 יצא עם משפחתו בשליחות והיה מנהל בית הספר היהודי-ספרדי במקסיקו.
בשנת 1983 נכנס לפעילות פוליטית בקריית גת, לקראת הבחירות לרשויות המקומיות כאשר ראש העירייה דוד מגן הזמין אותו לשמש ראש מטה הליכוד, והוא הוצב במקום השני ברשימת הליכוד למועצת העיר.
לאחר הבחירות מונה לסגן ראש העירייה.
במקביל המשיך לשמש מורה בבית ספר המקיף.
בנוסף חיבר יחד עם ישראל זינגרוב ספר על תולדות הציונות ("להיות עם חופשי") וספר על תולדות המלחמה הקרה ("ההיסטוריה של ארצות הברית בשנות המלחמה הקרה", 1998).
בספטמבר 1986 מונה לראש העירייה, בעקבות פרישתו של דוד מגן.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-1989 זכה ב-55% מהקולות.
הוא שימש ראש העירייה של קריית גת ועמד בראשה כעשר שנים, עד בחירתו לכנסת.
בשנת 1996 נבחר לראשונה לכנסת ה-14 מטעם סיעת הליכוד והיה מצליף הסיעה.
לכנסת ה-15 נכנס לאחר בחירתו של משה קצב לכהונת נשיא מדינת ישראל וכיהן כיושב ראש הסיעה ויושב ראש הקואליציה.
ב-5 במרץ 2003 לאחר הקמת ממשלת שרון השנייה, מונה לכהן בתפקיד סגן שר הביטחון.
עם הקמתה של מפלגת קדימה, בסוף נובמבר 2005, פרש מהליכוד והצטרף למפלגה החדשה.
ב-18 בינואר 2006 מונה בוים לשר הבינוי והשיכון ולשר החקלאות, וזאת לאחר שב-7 בנובמבר 2005 כשל ניסיון למנותו לשר בממשלת ישראל השלושים לאחר שהכנסת דחתה את הודעה הממשלה על צירוף השרים, וזאת בשל הפילוג בליכוד.
בשנת 2007 נטען בעיתונות כי קורות החיים של בוים, שהוצגו באתר האינטרנט של הכנסת ובאתרים נוספים, כללו תואר שני שלא היה לו, ומיד לאחר חשיפת התואר הכוזב של אסתרינה טרטמן הוסר מהאתרים גם התואר של בוים.
בדיעבד הודתה יושבת ראש הכנסת דליה איציק כי נפלה טעות ברישום באתר הכנסת ואין מדובר בהטעיה מצד בוים.
נבחר מטעם קדימה לכנסת ה-17 במקום ה-15 ברשימתה, ומונה לתפקיד השר לקליטת עלייה.
ב-4 ביולי 2007, במסגרת סבב תיקים בממשלה, מונה לתפקיד שר הבינוי והשיכון, הממונה על מינהל מקרקעי ישראל.
לאחר שזכה במקום הרביעי בפריימריז שובץ בוים במקום ה-6 ברשימת קדימה לכנסת ה-18. בכהונה זו היה חבר ועדת החוץ והביטחון ויושב-ראש ועדת המשנה לבחינת מוכנות העורף במצבי חירום.
זמן קצר לפני שנפטר, נענה בוים להצעתו של צבי אבישר, מו"ל ועורך הספר "שרון חמש שנים קדימה", וחיבר ממיטת חוליו בבית החולים את מאמרו האחרון בו ביקר בחריפות את מפלגתו קדימה והעומדת בראשה באותה העת, ציפי לבני, על כך שהפקירו, לדבריו, את חבר ילדותו אהוד אולמרט בפרשת מעטפות הכסף.
בוים נפטר ב-18 במרץ 2011 ממחלת הסרטן בבית חולים בעיר מילווקי שבארצות הברית.
בנו התאבד במאי 1992, במהלך שירותו הצבאי.
זאב גלר נולד בסטניסלבוב (שהייתה אז בפולין) ב-1922 ובגיל 14 עלה לארץ ישראל עם הוריו, אחיו ואחיותיו.
כשהיה זאב בן 15, נרצח אחיו הבכור, , על ידי ערבים (היישוב משמר השלושה נקרא על שמו ועל שם שניים מחבריו שנרצחו).
בשנת 1939 החל לעבוד במועצת כפר סבא כעובד זוטר.
בגיל 18 התגייס לצבא הבריטי, בו שירת חמש שנים.
הוא הוצב במצרים ובאיטליה, שירת בבריגדה היהודית, נפגש עם פליטי שואה באירופה ובין היתר פעל בארגון הבריחה בברלין .
בהמשך, הוא פעל לקליטתם בארץ ישראל.
בשנת 1945, עם סיום שירותו בבריגדה, חזר לארץ ישראל ולעבודתו במועצה המקומית של המושבה כפר סבא.
במלחמת העצמאות שירת בחטיבת עודד ולאחר המלחמה נתמנה למזכיר המועצה, תפקיד בו כיהן במשך 17 שנה.
בשנת 1961 יצא לבקשת משרד הפנים להדריך את פקידי המועצה בירוחם.
במשך מספר שנים מילא גם את תפקיד מנהל מחלקת החינוך בהתנדבות, תוך סירוב לקבל תשלום על העבודה הנוספת.
בשנת 1965, כאשר פרש ראש העירייה, מרדכי סורקיס, ממפא"י ועבר לרפ"י, נבחר זאב גלר להיות מועמד מפא"י לראשות העירייה.
בבחירות זכה המערך בראשותו ל-6 מתוך 13 מנדטים, והפך לראש העירייה השני של כפר סבא, בראש קואליציה של המערך עם נציג מפ"ם.
גלר כיהן בתפקיד ראש העיר במשך 17 שנה, עד יומו האחרון בשנת 1982, בהיותו בן 60, עת לקה בדום לב במהלך ישיבה של העירייה.
נוסף על תפקידו כראש עיר כיהן כיו"ר אגודת לב אל לב לקידום מכון הלב של בית החולים מאיר וכיו"ר קרן שושנה ספיר.
גלר דאג לתכנון ארוך טווח.
בשנת פטירתו, 1982, היו מונחות במגירות העירייה תוכניות אב עד לשנת 2000. בחזונו ראה כיצד העיר הולכת ומתפתחת מזרחה, ועשה רבות לביזורה של העיר ולאינטגרציה חברתית.
במהלך כהונתו כראש עיר הטביע גלר את חותמו בחינוך ילדי העיר - בשנים אלו הוקמו פנימיות תיכוניות, חטיבות ביניים ושורה של בתי ספר בכל אזורי העיר.
בתקופת כהונתו כראש עיר, נבנה היכל התרבות ויד לבנים, שתוכנן על ידי קודמו - מרדכי סורקיס והוא נחנך על ידי גלר, בתחילת שנות השבעים.
גלר הקים את המרכזים הקהילתיים בשכונות יוספטל וקפלן, תכנן את שדרות בן-יהודה, ופעל להקמת תשתית רחבה למערכת חינוך וכן להקמת אזור תעשייה מתקדם.
גלר נודע כמי ששילב חזון ויכולת ביצועית עם אנושיות חמה, מסירות ודאגה רבה.
דלתו תמיד הייתה פתוחה לכל תושב, והוא דאג לפתור את בעיות התושבים הן ברמת הכלל והן ברמת הפרט.
זאב גלר נהג להיפגש עם תושבים חדשים לשיחת היכרות, מדי שבוע ביקר את המאושפזים במחלקות השונות של בית חולים מאיר, התנדב במשמר האזרחי, והקדיש זמן רב לביקור במוסדות העירייה כגון מתנ"סים, סיפריות, גני ילדים ובתי ספר.
במהלך מלחמת ששת הימים שלח גלר את עובדי עירית כפר סבא לסייע לפליטי קלקיליה ששהו בוואדי ליד טולכרם.
עם זאת, הוא פעל למנוע את חזרת התושבים אל קלקיליה בגלל הבעייתיות הביטחונית.
לאחר שדעתו לא נתקבלה, פעל ליצירת קשרים עם עיריית קלקיליה ואלו נמשכו עד שנת 1976, עת נבחר בקלקיליה ראש עיר לאומני.
על שמו בכפר סבא, מתנ"ס, גן ציבורי, רחוב (מולדת ששמו הוסב לרחוב גלר), קריית חינוך, אשר כוללת 3 מתוך 5 חטיבות הביניים בכפר סבא, בית ספר יסודי ומספר גני ילדים.
רעייתו, טובה גלר הקימה לזכרו קרן לעידוד ההתנדבות בקהילה, המעניקה מדי שנה את "פרס גלר" למתנדבים במסגרות שונות בעיר.
זאב בן-חיים (28 בדצמבר 1907 – 6 באוגוסט 2013) היה מחשובי הבלשנים העבריים, חתן פרס ישראל, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ונשיא האקדמיה ללשון העברית.
נולד בשם זאב וולף גולדמן בעיירה מוֹשְצִ'יסְקָה (Mościska) שבגליציה (אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית, לאחר המלחמה בתחומי המדינה הפולנית החדשה).
בהיותו נער למד במקביל לימודי יהדות ולימודים כלליים.
לאחר סיום התיכון עבר ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
במקביל למד לתואר דוקטור לבלשנות שמית באוניברסיטת לייפציג.
בין מוריו היו החוקרים הידועים קרל ברוקלמן וארתור אונגנד.
בשנת תרצ"א (1931) שהה בארץ ישראל שנה אחת, ולמד במכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1932 הגיש את עבודת הדוקטורט, בנושא השמות הפרטיים בכתובות הנבטיות.
בשנת תרצ"ג (1933) הוסמך לרבנות בבית המדרש בברסלאו, וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בבלשנות שמית באוניברסיטת ברסלאו.
בסוף שנת תרצ"ג (1933) עלה לארץ ישראל, ושנה מאוחר יותר מונה למזכיר בוועד הלשון העברית.
החל בשנת 1948 שימש מרצה ללשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים (ב-1955 הפך פרופסור מן המניין).
היה חבר באקדמיה ללשון העברית מראשיתהּ.
ב-1953 פרסם את מאמרו הידוע "לשון עתיקה במציאות חדשה (שיחות על בעיות בלשון העברית החיה)", שזכה לשלושה קונטרסים ב"לשוננו לעם", אחד מכתבי-העת של האקדמיה ללשון העברית.
במאמר עסק בן-חיים בנושאי הבלשנות ומטרותיה, במשמעותה של תחיית העברית, בגלגולי העברית הספרותית כיסוד להתחדשות הדיבור ובעברית החיה וטיפוחה.
בין 1955 ל-1965 היה העורך של "לשוננו", כתב-עת אחר של האקדמיה.
ב-1957 יצא לאור הכרך הראשון מתוך מחקרו המונומנטלי "עברית וארמית נוסח שומרון".
המחקר הושלם ב-1975 וב-1977 הסתיימה הוצאתם לאור של חמשת כרכיו.
במסגרת מחקריו על לשונות העדה השומרונית ההדיר בן חיים את החיבור השומרוני החשוב תיבת מרקה.
מחקרים אלה נחשבים עד היום כמקור החשוב והמקיף ביותר בנושא העברית והארמית המשמשים את עדת השומרונים בקריאת התורה ובתפילותיהם.
ב-1961 הפך סגן נשיא האקדמיה ללשון העברית.
באותה שנה גם מונה לעמוד בראש מפעל המילון ההיסטורי ללשון העברית, ושימש בתפקיד זה עד 1992. זמן קצר לאחר מינויו עבר המילון למתכונת ממוחשבת – צעד חלוצי באותם ימים, שכן עתיד המחשבים ותפוצתם לא היו ברורים.
בשנת 1964 זכה בפרס ישראל במדעי היהדות.
שנתיים מאוחר יותר נעשה חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ב-1973, עם מותו של פרופ' נפתלי הרץ טור-סיני, מונה בן-חיים לנשיא האקדמיה ללשון העברית.
הוא שימש בתפקיד זה עד 1981, אז הוחלף על ידי פרופ' יהושע בלאו.
בשנת 1990 השיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
לאורך השנים ערך בן-חיים ספרי לשון רבים ופרסם מאות מאמרים במקומות שונים.
בשנת 1992 כונסו כמה מהמאמרים הללו בספר "במלחמתה של לשון", בהוצאת האקדמיה ללשון העברית.
בן-חיים התגורר בירושלים עד יום מותו כשהוא בן 105. הוא נחשב לאחד מחוקרי העברית החשובים והמוערכים ביותר בעולם.
היה נשוי לציפורה ואב לשתי בנות, אחת מהן היא פרופ' גוזל בן-חיים, מומחית לפיזיולוגיה של הצמח ממכון וולקני והאוניברסיטה העברית בירושלים.
משה בר-אשר, אהרן דותן, דוד טנא וגד בן-עמי צרפתי (עורכים), מחקרי לשון: מוגשים לזאב בן-חיים בהגיעו לשיבה, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשמ"ג.
החל משנת תשע"ד, נקרא פרס האקדמיה ללשון העברית (לשעבר: פרס מישל ורוברט אסרף) על שמו.
בשנה העוקבת, נוסף גם שמה של אשתו ציפורה, ושמו המלא הוא פרס האקדמיה ללשון העברית על שם ציפורה וזאב בן-חיים.
בשנת 2021 נחנך על שמו של בן-חיים רחוב בשכונת משכנות האומה בירושלים.
זאב גלילי (נולד בא' בסיון ה'תרצ"ו, מאי 1936) הוא עיתונאי ישראלי.
גלילי עבד כ-30 שנה ב"ידיעות אחרונות" כמשכתב ראשי בדסק החדשות, ראש כתבים, מרכז מערכת וממלא מקום העורך.
הוא מלמד כתיבה עיתונאית, מחבר ספרי ילדים ומשמש כסופר צללים.
היה בעל טור בעיתון "מקור ראשון" מ-1996 עד 2007. כיום מפרסם את טורו באתר האינטרנט שלו.
נולד בצפת, דור שביעי בארץ ישראל למשפחה שנמנתה על אנשי היישוב הישן (והייתה בין מקימי ראש פינה).
עד גיל 7 למד ב"חדר" ולאחר מכן במסגרות חינוך ממלכתי-דתי בצפת, בנתניה ובתל אביב.
למד בתיכון שליד סמינר לוינסקי בתל אביב ולאחר מכן בשורה של חוגים באקדמיה.
נשוי משנת 1958 ליסמין (לבית מרכזי) ואב לארבעה ילדים (בהם ד"ר ענבר גלילי-שכטר, מנהלת מכון כרם; ושוקי וטל גלילי, עיתונאי רשת ומפעילי הבלוג "חומוס להמונים").
החל את עבודתו העיתונאית בגיל 14 בעיתוני ילדים ונוער ("הצופה לילדים", "חרות לנוער", "אנחנו" "הטכנאי הצעיר").
בשנת 1954, עוד במהלך לימודיו בתיכון, החל לעבוד בעיתון "חרות", בעריכת יוסף וינצקי (ולאחר מכן אייזיק רמבה).
היה במשך שנה כתב בתל אביב ולאחר מכן בירושלים, כולל סיקור הכנסת.
בתום שרותו הצבאי ב-1958 חזר לעיתון "חרות" כעורך חדשות ובעל טור לענייני מדע.
במקביל מילא אותם תפקידים בעיתון הבוקר, בעריכת גבריאל צפרוני.
באותה תקופה חיבר סדרת ספרי הרפתקאות לילדים ("דן טרזן") שזכתה לתפוצה ניכרת.
(במסגרת סדרה בדיונית זו עקף גלילי את מגבלות הצנזורה הצבאית, ופרסם לראשונה פרטים, כסיפור בדיוני אודות "רודולף טייכמן", על נסיבות חטיפתו של אדולף אייכמן והבאתו למשפט בישראל).
עבודת דוקטור שנעשתה על ידי ד"ר חיים גרוסמן באוניברסיטת תל אביב העלתה השערה כי לסיפורים אלו הייתה השפעה על הדור שבגר למלחמת ששת הימים.
עם סגירת "חרות" ו"הבוקר", עבד שנה בעיתון הכלכלי "שער", שהוקם על ידי אורי סלע, ובשנת 1966 הצטרף ל"ידיעות אחרונות".
החל כעורך חדשות זוטר וכעוזר עורך למוספים והתקדם לתפקיד משכתב ראשי בדסק החדשות.
ב-1985 מונה לראש הכתבים ושנה לאחר מכן למרכז מערכת (יחד עם 5 מרכזים אחרים – משה ורדי, אדם ברוך, צבי קסלר, רם אורן, דב עצמון).
כשפרש משה ורדי מ"ידיעות אחרונות" בשנת 1986 ועבר ל"הארץ", בגלל סכסוכיו עם דב יודקובסקי, מונה גלילי לממלא מקום קבוע של יודקובסקי.
בתפקידים אלה ניהל את ההתמודדות מול העיתון "חדשות", שהסתיימה בסגירתו של "חדשות".
לאחר פרישת דב יודקובסקי מעריכת "ידיעות אחרונות" ומינוי משה ורדי לעורך ב-1989, נשאר גלילי בתפקיד ראש כתבים בלבד.
ב-1991 הודח מתפקידו ונענה להצעה להקים סדנה להכשרת עורכי חדשות לעיתון.
במהלך השנתיים הבאות פיתח שיטה להדרכת כתיבה עיתונאית, כמה מבוגרי הקורסים שניהל הגיעו לתפקידים בכירים בעיתונות, ביניהם שילה דה-בר (שהיה לראש דסק החדשות ב"ידיעות אחרונות") ורון ירון (שמונה לעורך החדשות ומאוחר יותר לסגנו של העורך משה ורדי).
בשנת 2007 מונה שילה דה-בר לעורך "ידיעות אחרונות" ורון ירון מונה לסגנו.
השניים הזמינו את זאב גלילי לישיבת המערכת הראשונה שקיימו כדי להביע בדרך זו את הוקרתם על תרומתו לקידומם המקצועי.
בהמשך מונה ירון לעורך העיתון, וכיום הוא עורך התוכנית אולפן שישי בערוץ 12. בתקופת הביניים כיהן דה בר כראש מערכת החדשות של ערוץ 10.
בשנת 1994 פרש גלילי מ"ידיעות אחרונות" במסגרת תוכנית פרישה.
התמסר לפיתוח נושא הדרכת הכתיבה העיתונאית ולימד באוניברסיטת בר-אילן, בבית הספר לעיתונאות "כותרת", באוניברסיטה הפתוחה, במכללת תל אביב ובמכללת אורות.
במקביל התאים את השיטה שפיתח בהדרכת כתיבה עיתונאית להדרכת כתיבה עסקית.
הדריך עשרות מפעלים ומוסדות ציבור: מבקר המדינה, המוסד לביטוח לאומי, בנק ישראל, כל הבנקים המסחריים, מיקרוסופט ישראל, פלאפון, מפעלי היי-טק, ועוד.
עם הקמת העיתון "מקור ראשון" בשנת 1997 נענה להצעת העורך המייסד, מאיר עוזיאל, והחל בכתיבת טור אישי שנשא את השם "היגיון בשיגעון".
הטור שינה את אופיו במהלך השנים מטור פובליציסטי לטור העוסק בענייני תרבות, ביקורת התקשורת, חידושי מדע וטכנולוגיה.
הטור מראיין אישים מן האקדמיה ומביא סיפורים אנושיים ותחקירים בנושאים חברתיים.
טור זה היה הטור שהופיע ברציפות בעיתון במשך הזמן הארוך ביותר.
בדצמבר 2007, עזב את מקור ראשון, ועבר לכתוב באתר האינטרנט שלו, שאליו מוסיפים בהדרגה את כל המאמרים שפרסם ב"מקור ראשון" וכן ספרים שכתב.
במהלך עבודתו העיתונאית למד כלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית, מדע המדינה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, ספרות והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, פילוסופיה יהודית וכללית בבר-אילן (תואר ראשון ושני) ובמסלול ישיר לעבודת דוקטור באוניברסיטה העברית, בהדרכת פרופסור רבקה ש"ץ (העבודה לא הגיעה לידי גמר בשל פטירתה של המנחה).
חיבר שורה של ספרי ילדים: "סיפורי התנ"ך" (ב-15 כרכים), "ירושלים שלי", "תל אביב שלי", "איכות הסביבה זה אנחנו", "הג'ינג'י מכדורי", "ספר הדינוזאורים", סדרת ספרי רגשות (יחד עם ירון לונדון) וסדרה על חגי ישראל.
הפיק וערך שורה של ספרים, ביניהם "א-ב" של יהודה אטלס, אלבום יצחק רבין, קרע בין הכיפות (של הרב מנחם הכהן).
כתב כסופר צללים שורה של ספרים ביניהם: "על החתום" של איש העסקים אפרים אילין ו"עדות" של אשר ידלין.
ט"ו בשבט: ראש השנה לאילנות, כתיבה זאב גלילי, תל אביב, תשנ"ב 1992
קרע בין הכיפות, חשבון נפש של דור הכיפות הסרוגות, משתתפים - אורי אליצור ואחרים, מנחה ישראל הראל, עורך זאב גלילי, ירושלים, תשנ"ג 1993
תל אביב שלי בסיפור ובאגדה, תל אביב, תשנ"ד 1994
הג'ינג'י מכדורי שהיה לראש ממשלה, חייו ומותו של יצחק רבין, זאב גלילי, יהודה שיף, תל אביב, תשנ"ו 1996
איכות הסביבה זה אנחנו, זאב גלילי, יהודה שיף, ציורים - אלכס גליקין, תשנ"ג 1993
זאב בן-צבי (קוּיַבסקי; 30 במרץ 1904 – 16 באוקטובר 1952) היה פסל ישראלי יליד האימפריה הרוסית.
יצירתו הפיסולית נחשבת לאחת מהדוגמאות הראשונות של מודרניזם בפיסול הארץ-ישראלי.
על יצירתו זכה לאחר מותו, בשנת 1953, בפרס ישראל לפיסול לשנת תשי"ג (השנה הראשונה שבה חולק הפרס).
זאב בן-צבי נולד בשנת 1904 בעיירה ריקי (Ryki) שבמזרח פולין, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ברחה משפחתו לרוסיה, השתקעה בעיר יקטרינוסלב והתגוררה בה כארבע שנים.
בשנת 1921 שב בן-צבי לוורשה והשתתף בשיעורי אמנות בבית הספר לאמנות בעיר.
בין מוריו היה בוריס שץ.
בן-צבי אף הפך למורה לפיסול במוסד.
בשנת 1928 נסע ללימודים בצרפת, שם נחשף לקוביזם של פיקאסו וז'ורז' בראק.
בשנים הבאות פיסל בן-צבי דיוקנאות (פרוטומות) ריאליסטיים רבים, המעוצבים עם נטייה לסגנון קוביסטי בעיצוב תווי הפנים.
עיצוב זה, בצירוף עם מידתם הגדולה של הדמויות שפיסל, יצרו תחושה של מונומנטליות.
בשנת 1932 הציג בן-צבי את תערוכתו הראשונה בבית-הנכות הלאומי "בצלאל", ושנה מאוחר יותר הציג תערוכה במוזיאון תל אביב.
פסלו של בן-צבי "החלוץ הזורע" הוצג ב"יריד המזרח" בתל אביב בשנת 1934.
בשנת 1935 הוצג פסלו "דיוקן שמריהו לוין" ב"בצלאל".
הנציב העליון ארתור ווקופ, שביקר במקום הביע את התפעלותו מן הפסל.
עם מותו של ווקפ נתרם הפסל מעזבונו למוזיאון תל אביב.
בשנים 1937–1938 שהה בן-צבי בפריז ובלונדון ואף השתתף בתערוכה ב"רויאל אקדמי" בלונדון ובמכון לאמנות יפה בגלאזגו.
עם שובו לארץ ישראל, בשנת 1939, הוא פיסל מצבה לזכר בת קיבוץ קריית ענבים, ויצר סדרה של מסכות בטכניקה של ריקוע.
בשנת 1945 עיצב בן-צבי אנדרטה גדולה שנייה – "יד לילדי הגולה" בקיבוץ משמר העמק, שנבנתה כמצבת זיכרון לילדים שנרצחו בשואה.
האנדרטה נוצרה בשיתוף פעולה עם תלמידי המוסד החינוכי בקיבוץ.
בתהליך העבודה החינוכי ביקש בן-צבי להפוך את תהליך העבודה לאקט חינוכי של עיצוב הזיכרון הפרטי והקולקטיבי של חברי הקבוצה.
תהליך בעל רוח חינוכית דומה יצר בן-צבי ביחד עם קבוצה של כ-50 מעפילים שגורשו למחנות המעצר בקפריסין.
בן-צבי הקים במחנה סדנת פיסול וריקוע נחושת, שבה יצרו המעפילים יצירות ששיקפו את חוויית הפליטות והעקירה שעברו.
תלמידיו של בן-צבי יצרו דגמי אנדרטאות להנצחת משפחותיהם, ויצירות אחרות שנועדו לעורר יסודות נפשיים מודחקים בתוך מסגרת אמנותית.
בין תלמידיו במחנה היה גם שלמה שוורץ.
לצד בן-צבי פעל במקום גם האמן נפתלי בזם, שיצר עם המגורשים אלבום הדפסים ובו דימויים מחיי המחנה.
החל משנת 1949 שימש בן-צבי כמורה ב"בצלאל החדש".
בין תלמידיו היה דוד פלומבו.
בשנת 1952 היה מנהל בצלאל, ובאותה שנה נפטר בירושלים לאחר מחלה קצרה.
נקבר בבית העלמין בגבעת שאול.
הותיר אישה, אסתר לבית צוקרבלאט, ובת, רות.
בשנת תשי"ג (1953), לאחר מותו, הוענק לו פרס ישראל לפיסול (שחולק לראשונה באותה שנה) על האנדרטה "יד לילדי הגולה" שבקיבוץ משמר העמק.
זאב בונן (29 באוקטובר 1926 - 2 במאי 2010) היה מהנדס וממציא ישראלי, מחלוצי הטילאות בישראל וממעצבי התעשייה הביטחונית במדינה זו, מנכ"ל רפא"ל בשנים 1970–1978, ו-1982–1987.
בונן נולד בירושלים כזאב בוכבינדר.
למד בבית הספר הריאלי בחיפה, שירת בנוטרות ובצה"ל, במלחמת העצמאות לחם במסגרת חטיבת כרמלי.
בשנת 1950 סיים את לימודיו בהנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
כעבור כעשור (1961) סיים דוקטורט בתחום בקרה אוטומטית באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה.
עבד שנה וחצי במעבדות ג'נרל אלקטריק.
הצטרף לרשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל) בסוף 1952, ב-1968 החליף את יבגני רטנר כראש יחידת החימוש הכללי, ובמרץ 1970 מונה למנכ"ל החברה.
בתקופת כהונתו הראשונה כמנכ"ל הפכה הרשות לארגון המחקר והפיתוח הגדול והמורכב במדינה, שפיתח וייצר אמצעי לחימה רבים ומתוחכמים, הוקמו חטיבות ההנחיה (טילים), אווירו-מכניקה, אלקטרוניקה וטכנולוגיות.
בונן פרש ב-1978 וחזר לתפקיד המנכ"ל ב-1982, בתקופת המנכ"לות השנייה שלו התאפיינה הרשות בגידול מרשים בכוח האדם ובפיתוח קווי מוצרים חדשים שכללו טילים, מערכות לוחמה אלקטרונית, מודיעין אלקטרוני, אלקטרו-אופטיקה, חימוש מתוחכם ומיגון מתקדם.
בונן היה מהדוחפים הגדולים למעבר לייצור ולא רק פיתוח, וכן תרם רבות לייצוא מוצרי הרשות למדינות רבות בעולם.
משנת 1994 שימש בונן כחוקר בכיר במרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת בר-אילן.
במקביל כיהן במועצה המייעצת של רפאל.
פרסם את הספר "רפא"ל - ממעבדה למערכה", בו הוא מתאר תהליכי עבודה, מחקר ופיתוח שנערכו ברפא"ל.
בונן נפטר בשנת 2010 והובא למנוחות בבית העלמין גן עדן בקיבוץ עין כרמל.
הוא השאיר אחריו אישה, שוש, שני ילדים, אורי וגדי, ושישה נכדים, גיא, תומר, עומר, נוגה, שירי ומתן.
בשנת 1970 זכה בפרס ביטחון ישראל על פיתוח טיל אוויר-אוויר שפריר.
בשנת 2004 הוענקה לד"ר בונן חברות כבוד באגודה הישראלית למדעי התעופה והחלל, על "תרומתו הייחודית לקידום הטילאות בישראל, התרומה לביטחון ישראל בפיתוח דורות טילי אוויר אוויר, וחינוך טילאי דור ההמשך".
במרץ 2007 הוענקה לבונן חברות כבוד באגוד הישראלי להנדסת מערכות "על גיבוש והטמעת מתודולוגיות הנדסת מערכת ברפא"ל, בתעשייה הביטחונית ובישראל".
דר' זאב בונן ודן ארקין, "רפא"ל ממעבדה למערכה", הוצאת נ.ד.ד.
זאב גליקמן (נולד ב-1958) הוא אלוף פאראלימפי ישראלי, שחקן ומאמן נבחרת ישראל בטניס שולחן לנכים.
גליקמן היה בנעוריו אלוף ישראל לנוער בטניס שולחן.
בעת גיוסו לצה"ל דחה אפשרות לשרת כספורטאי מצטיין והתנדב לסיירת שקד.
בשנת 1979 נפצע במהלך פעילות מבצעית ונותר מוגבל בידו הימנית.
לאחר תקופת שיקום חזר לשחק בטניס שולחן בבית הלוחם תל אביב, שם היה למאמן החוג לטניס שולחן.
כמאמן הוא משמש גם בנבחרת ישראל בטניס שולחן לנכים.
משנת 1992 ועד 2008 השתתף גליקמן בכל תחרויות המשחקים הפאראלימפיים וזכה ב במדליית זהב בתחרות יחידים וב במדליית כסף בתחרות יחידים.
שינוי דרגות הסיווג בתחרויות הבינלאומיות בשנת 2002 הביא לדירוגו בדרגת סיווג קשה יותר, אך גליקמן נותר שחקן פעיל ונותר ברמה המאפשרת את המשך השתתפותו במשחקים הפאראלימפיים.
בשנת 2008 הוא אף דורג במקום השני בעולם בין שחקני טניס שולחן בדרגת הנכות שלו.
סך זכיותיו ברמה הבינלאומית עומד נכון ל-2016 על 43 מדליות - מהן 11 הושגו בתחרויות אליפות אירופה, אליפות עולם והמשחקים הפאראלימפיים.
מלבד שתי המדליות האולימפיות, גליקמן זכה בשנת 1991 בתואר אלוף אירופה בטניס שולחן ובשנת 2002 בתואר אלוף עולם בטניס שולחן.
זאב אשור (21 בנובמבר 1883. - 14 באפריל 1956) היה פועל דפוס, ממציא, מראשוני מארגני איגודי העובדים בארץ ישראל ומראשוני פועלי ציון.
אשור נולד בשם וולף פוברזקין בעיר בילה צרקבה שבאוקראינה.
כבר מגיל 15 החל לעסוק בדפוס ולמד את המקצוע כשוליה ועד מהרה החל להתקין שיפורים במכונות הדפוס.
בד בבד היה מבין ראשוני סניף מפלגת "פועלי ציון" בעיר וגיבש עמדה בלתי מתפשרת של פועל בעל תודעה מעמדית-סוציאליסטית מפותחת וציוני נלהב.
עם עלייתו לארץ ישראל בשבט תרס"ב (ינואר 1906) התקבל לעבודה בירושלים אצל בעל בית דפוס בשם ג'ורג' חביב חנאניא והכיר את בוריס שץ, שהיה ראש סניף "פועלי ציון" בעיר וניסה לגבש איגודי פועלים-אומנים, במיוחד פועלי דפוס עבריים.
כך הכיר פוברזקין-אשור את חברי הקומונה שליד בית הספר לאמנות בצלאל, "ירושלים החדשה", ובהם יצחק בן-צבי, שהפך לחברו הקרוב.
בשנת 1908 היה כבר אשור מזכיר סניף פועלי ציון בירושלים ומזכיר אגודת פועלי הדפוס בעיר, ויחד עם בן צבי ורחל ינאית בן-צבי הנהיג את השביתה הראשונה של פועלים עברים בארץ ישראל, שביתה שלוותה בהפגנות סוערות נגד בעלי בתי דפוס ערבים ויהודים כאחד שניצלו פועלים והשפילו אותם.
אשור היה בין הנושאים ונותנים עם מרדכי בן הלל הכהן, זלמן דוד ליבונטין ויהושע ברזילי, ששימשו כמתווכים בין הפועלים לבעלי הבתים.
סופו של המאבק היה בכישלון הפועלים.
עוד ב-1908 הקים אשור בית דפוס בלתי-מורשה ביפו, לצורך הדפסת ביטאון פועלי ציון "דער אנפאנג" ("ההתחלה").
העיתון נכתב ביידיש כדי שרבים יבינו אותו, למרות התנגדותם של בן-גוריון וישראל שוחט שרצו שיודפס בעברית.
את האותיות העבריות גנבו רחל ינאית בן-צבי ואחרים מבתי דפוס בהם הועסקו.
אשור בנה מכונת דפוס פרי המצאתו (כיון שרכישת מכונת דפוס חייבה רישום במשטרה), וכך הודפסו שני גליונות של העיתון וכן חוזרים פנימיים וכרוזים.
בית דפוס זה היה הבסיס לדפוס הקואופרטיבי "אחדות".
ב-1910 הובילו אשור ובן צבי את הוצאת "האחדות", ביטאון פועלי ציון בעברית בבית הדפוס הקואופרטיבי ששילב הן את עמל הכפיים של יצירת העיתון והן את כתיבת התכנים בעבודה משותפת.
בין חברי המערכת בלטו דוד בן-גוריון, יעקב זרובבל, אהרן ראובני ויוסף חיים ברנר.
כלפי השלטונות ייצג אשור את בית הדפוס כמו"ל אחראי, דבר שהוביל אותו למשפט וקנס של 15 לירות זהב, כאשר פרסם העיתון ב-דצמבר 1914 מאמר בגנות פקודת הגירוש של השלטונות העות'מאניים לכל יהודי הארץ שלא הייתה בידם אזרחות עות'מאנית, מיד לאחר כניסת טורקיה למלחמת העולם הראשונה.
באותה תקופה הקימה מפלגת פועלי ציון "ועדת הזדיינות" שמטרתה הייתה להוות גוף מפלגתי מפקח עליון על ארגון השומר ועל "אגודת ההתעמלות" "שמשון", ועדה זו מנתה, בנוסף לאשור את הזוג בן-צבי ואת יונה טאוב.
בשנת 1920 נבחר אשור מטעם רשימת "אחדות העבודה" לחבר באספת הנבחרים הראשונה.
כן נבחר בסוף שנת 1920 לחבר בוועד קהילת יהודי יפו ותל אביב.
בין שנות העשרים ושנות הארבעים ניהל בית הוצאה לאור בתל אביב בשם "ז.
בסוף 1921 הוא הועמד לדין על ידי שלטונות המנדט הבריטי באשמה של העלבת האומה הערבית, בגלל חוברת של אביגדור המאירי שהוא הוציא לאור, שכלל ביקורת סביב מאורעות תרפ"א.
אשור חיבר את המילון העברי למונחי הדפוס, יזם הוצאת ספרי עזר בעברית למקצוע הדפוס וכן יזם והקים את המגמה למקצועות הדפוס בבית הספר המקצועי על שם מקס פיין בתל אביב.
הוא אסף במהלך חייו ספרייה גדולה לתולדות הדפוס העברי ולטכניקות של דפוס וכן ארכיון גדול לתולדות האיגוד המקצועי של פועלי הדפוס.
עם מותו הוריש את הספרייה והארכיון לבית הספר.
נכדו של אשור (בן בתו) הוא דן שכטמן, חתן פרס נובל..
זאב אשור נפטר ב-14 באפריל 1956 ונקבר בקריית שאול בתל אביב-יפו.
זאב שמעון גְּרִיס (נולד ב-23 בספטמבר 1945) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון החוקר את תנועת החסידות, ספרות המוסר היהודית, ספרות ההשכלה, מחשבה יהודית מודרנית וביבליוגרפיה עברית.
גריס נולד ביבנאל, בנם של דוקטור מרדכי גריס ודוקטור שרה צימרמן-גריס, ואת מרבית ילדותו ונעוריו העביר ברחובות.
בין השנים 1968 ל-1972 השלים תואר ראשון בספרות עברית ופילוסופיה יהודית וקבלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1972 ל-1976 השלים תואר שני במחשבת ישראל.
נושא עבודת התזה שלו היה "צוואת הריב"ש וראשית ספרות ההנהגות החסידית", בהנחיית פרופ' רבקה שץ-אופנהיימר.
בין השנים 1976 ל-1980 השלים דוקטורט במחשבת ישראל באוניברסיטה העברית, שהיה גם בהנחיית שץ-אופנהיימר.
נושא עבודת הדוקטורט היה "ספרות ההנהגות החסידית כביטוי להנהגה ואתוס".
בשנות השמונים היה חבר מערכת של "מחקרי ירושלים במחשבת ישראל", ובשנים תשמ"ד-תשמ"ה ערך את כרכים ג' ו-ד' של כתב העת.
גריס לימד בסמינר אורנים, ובשנת 1988 החל ללמד באוניברסיטת בן-גוריון.
בין השנים 1988 ל-1989 היה פרופסור חבר במחלקה ללימודי דתות באוניברסיטת בוסטון, ובין 1989 ל-1990 לימד ב-Hebrew College במסצ'וסטס.
בשנת 1995 חזר ללמד באוניברסיטת בן-גוריון, ושנתיים מאוחר יותר, בשנת 1997, מונה לפרופסור חבר, ובשנת 2003 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1970 נפצע קשה בהיותו בשירות מילואים מהפגזה על הר דב.
נשוי לרותי (בתם של רבקה ונח פניאל) ומתגורר בירושלים.
גריס חיבר מעל לארבעים מאמרים, רובם בעברית וחלקם באנגלית.
כמו כן הופיעו מאמרים שלו גם בצרפתית וגרמנית.
בנוסף לדיסרטציה, הוא כתב שלושה ספרים בעברית ואחד מספריו תורגם לאנגלית, כמפורט דלקמן:
ספרות ההנהגות החסידית כבטוי להנהגה ואתוס, דיסרטציה, ירושלים: תשל"ט.
ספרות ההנהגות: תולדותיה ומקומה בחיי חסידי ר' ישראל בעל שם-טוב, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ן-1989.
ספר סופר וסיפור בראשית החסידות: מן הבעש"ט ועד מנחם מנדל מקוצק, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשנ"ב-1992.
הספר העברי - פרקים לתולדותיו, מוסד ביאליק, 2015
"בין ספרות להיסטוריה: הקדמות לדיון ועיון בשבחי הבעש"ט" (תדפיס מתוך: טורא ג', אסופת מאמרי הגות ומחקר במחשבת ישראל, אורנים - בית הספר לחינוך של התנועה הקיבוצית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1994, עמ' 153 - 181).
"התעוררות האינטליגנציה הרדומה, הדפסת ספרים במאה הי"ח בכלל ולקהל הקוראים במזרח אירופה בפרט כביטוי לתהליכי תמורה ושינוי בחינוך היהודי", ירושלים: חמו"ל, תשנ"ו (הופיע גם בספרו הספר כסוכן תרבות בשנים ת"ס-תר"ס, הנ"ל).
מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, כרך ג' (חוברת ד'), עורכים: ז.
מנדס-פלור, ירושלים: האוניברסיטה העברית, המכון למדעי היהדות, הוצאת ספרים מאגנס, תמוז תשמ"ד-1983/84.
מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, כרך ד' (חוברות ג' - ד') עורך: זאב גריס, ירושלים: האוניברסיטה העברית, הפקולטה למדעי הרוח, בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי והמרכז לחקר הקבלה ע"ש גרשם שלום, תמוז תשמ"ה-1984/85.
שפע טל, עיונים במחשבת ישראל ובתרבות יהודית, מוגשים לברכה זק, בעריכת זאב גריס, חיים קרייסל ובועז הוס, באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ד- 2004.
לכבודו יצא הספר "דרך ספר - שי לזאב גריס" בעריכת עודד ישראלי, אבריאל בר-לבב, אברהם (רמי) ריינר ויונתן מאיר, ירושלים 2021.
זאב בן אריה (נולד ב-1961) הוא מדריך טיולים ישראלי בארץ ובעולם, וסופר.
הוא דוקטור למדעי הדתות שהתמחה במקומות קדושים בישראל.
בן אריה נולד בירושלים (1961).
הוא בן לשרה ולפרופסור יהושע בן אריה.
אחיו הוא אשר בן אריה פרופסור לעבודה סוציאלית, ואחותו אורית ליבוביץ.
את הדוקטורט עשה באוניברסיטת חיפה בנושא: "מקומות קדושים בישראל".
הוא מדריך טיולים ישראלי החל מ-1994. כמו כן הוא סופר.
במהלך השנים שינה את אופי ההדרכה שהוא מעביר.
הוא עורך טיולים המבוססים על מחקר רוחני ומחקר בעקבותיהם של מורים רוחניים.
הוא מחברם של ספרים העוקבים אחר דתות שונות בעולם, תרבויותיהן, טקסיהן, ובעיקר דרכן המיסטית להתחבר אל האלוהים.
הוא מכוון את טיוליו על מנת ללמוד מקרוב את המהלכים התנועתיים, הריקודים, הטקסיים, והמיסטיים, על סוגיהם ומהותם, תוך כדי שהות במקום עצמו שבו מתקיים האירוע.
הוא מכוון דרכו כך שהוא והתיירים המצטרפים אליו, יוכלו להשתלב באירועים עצמם, כחלק מהיחד הזה, מהאחדות של כלל המשתתפים.
דרכו זו מאפשרת לימוד ישיר ואנתרופולוגי, מתוך מגע קרוב ודיאלוג עם האנשים המבצעים את הטקסים.
תהליך זה מקרב אותו למשמעות המיסטית המכוונת והרלוונטית למטיילים שמצטרפים אליו.
החל משנת 2000 בן אריה מדריך סיורים בחו"ל בנושאים שבהם התמחה, במסגרת סיורים אלו מבקרים המשתתפים בפסטיבלים של סופים ברחבי העולם, ביישובים רוחניים, במקומות מקודשים וכך המשתתפים בסיוריו, מתעמקים בדתות ובתרבויות השונות בעולם.
זאב גם מרצה על מסעות אלו והופיע בתוכניות רבות בטלוויזיה וברדיו.
בשנת 2009 התחבר בן אריה לסופים בצורה אחרת.
הוא כותב עליהם לא רק ממבט גאוגרפי, או היסטורי, אלא מנסה לחדור לעובי הקורה של מהותם.
בספר אחר, ועל סמך דבריו של תומר פרסיקו, בן אריה חוקר מרכיבים אחרים בתהליכים הרוחניים של קבוצות העידן החדש:
זאב בן אריה הוא בנו של פרופסור יהושע בן אריה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ואחיו של אשר בן אריה.
זאב בן אריה מתגורר ביישוב הקהילתי לוטם.
הוא הקים בית הארחה הממוקם בהרי סופיה, לא הרחק ממקום ההתכנסות של האחווה הלבנה הבולגרית, בהרי רילה.
ניתן לראות זאת בתמונה של העטיפה האחורית, בספרו: "יופיו של הוורד - טיולי תרבות ורוח" שיצא לאור בשנת 2019.
מקדש אדם, אדריכלות מקודשת איטליה - ירושלים.
על משמעות מבנה המקדש של קהילת דמנהור.
אור מיסטי בבלקן, מסע בעקבות נצרות אחרת, 112 עמודים, אריאל (הוצאת ספרים) ירושלים 2011.
זאוויה, סיפורו של מסדר סופי שאזליה יאשרוטיה בישראל, 119 עמ', הוצאת אריאל י-ם 2011.
אור על גבי אור, מסע בעקבות הסופים, הספר נכתב בשיתוף עם ע'סאן מנסארה, 280 עמ', הוצאת "ענבר לינה כפרית", ד.
לאהוב יותר, מסע בעקבות הדרווישים המחוללים.
חיפוש אחר האמת, מסע באימן, הוצאת פראג, 288 עמודים, 2018
יופיו של הוורד - טיולי תרבות ורוח, הוצאת פראג, 2019
סופים בבלקן אלבניה קוסובו, בוסניה, טיולי תרבות ורוח, הוצאת פראג, 2019
מסתורין יווני טיולי תרבות ורוח ביוון, הוצאת פראג 2019
לב הבלקן סרביה, מקדוניה, מונטנגרו, הוצאת פראג 2019
מסתרי ארון הברית, טיולי תרבות ורוח באתיופיה הוצאת פראג 2019
הפלא השביעי - טיולי תרבות ורוח במצרים וירדן, הוצאת פראג 2019
מסתורי עבר הקווקז, הוצאת פראג, 2019
סופים במרכז אסיה, הוצאת פראג, 2019
הפלא השביעי, הוצאת פראג, 2020
איטליה המקודשת, הוצאת פראג 2020
אנגליה בעקבות הגביע הקדוש, הוצאת פראג, 2020
אמנות ורוחניות באלפים, הוצאת פראג, 2021
שניים שהם אחד, הסיפור על עומר רייס והזאויה בעכו, הוצאת פראג, 2021
תרבות האלה בישראל, גן העדן האבוד של הפרהיסטוריה, הוצאת פראג, 2021
האלים באים, תחילת ההיסטוריה בישראל, הוצאת פראג 2021
לגעת בקדושה, תפישה חדשה לגבי המשכן ובית המקדש, הוצאת פראג 2022
דרך הדקל, מסלול העלייה לרגל מעכו לירושלים, הוצאת פראג 2022
גבירתנו של ישראל, התגלויות מריה ומחרוזת הרוזרי, הוצאת פראג 2022
ברמן נולד בשנת 1862 בעיר מיטאבה שבפלך קוּרלנד, בצפון-מערב האימפריה הרוסית.
אביו אליעזר (לאזאר) ברמן היה מחנך משכיל (ולימים מו"ל ועורך השבועון היהודי-רוסי "רוסקי ייבריי).
ב-1861 ייסד אביו בעירו בית ספר יהודי, וב-1864 עבר לבירה סנקט פטרבורג, שם ייסד וניהל את בית הספר היהודי הראשון.
בהיותו נער כבן עשר לקח אביו את יהודה לייב קצנלסון להיות מורה בבית הספר היסודי שלו, וברמן למד אצלו.
ואחר-כך קיבל חינוך רוסי בגימנסיה השישית בפטרבורג, וב-1881 סיים בקבלו מדליית כסף.
המשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג, ועם תום לימודיו התבסס בעיר כעורך דין.
היה בין מייסדי אגודת חובבי ציון בפטרבורג: אחוות ציון.
השתתף בוועידה השנייה של חובבי ציון בדרוסקניק וייסד אגודות ליישוב ארץ ישראל בערים שונות ברחבי האימפריה הרוסית.
הוא סבר כי הגירה יהודית היא עניין ראשי שצריך להעסיק את יהדות רוסיה, ולפיכך תמך בפעולותיו של הברון הירש בעידוד ההגירה ההמונית של יהודים מרוסיה, שבה ראה חלק מתוכנית ליישוב ארץ ישראל.
עזר לחברי ביל"ו להיאחז בארץ ישראל, כמו כן פעל לייסוד הוועד האודסאי.
הוציא שתי חוברות ברוסית לשם הפצת הרעיון של חיבת ציון: "פלשתינה" (Палестина; 1884; עם אקים וולינסקי) ו-"ציון" (Сионъ; 1892).
כן פעל לכינון הספרייה חברת מרבי השכלה בישראל בפטרבורג.
ב-1894 חלה בשחפת, ונסע להתרפא במצרים.
נפטר בקהיר באביב 1896, בגיל 33. נקבר במצרים.
זאב ברלינסקי (30 בנובמבר 1911 – 28 בינואר 1990) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ומסעדן ישראלי.
ממייסדי התיאטרון הקאמרי ותיאטרון סמבטיון.
נולד בשם וולף ברלינסקי בלודז' שבפולין ועלה לארץ ישראל בשנת 1924.
בארץ למד משחק אצל צבי רפאל ואצל הבמאי יצחק משה דניאל.
בשנת 1925 נסע לברלין, שם למד משחק בבית הספר הדרמטי הממשלתי אצל פרופסור ליאופולד ייסנר.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 שב לארץ ישראל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי.
ב-1941 כחייל בצבא הבריטי בחיל החפרים נפל בשבי הגרמני ביוון יחד עם יצחק בן אהרון ויוסף אלמוגי.
הם ישבו במחנה שבויים בגרמניה כחמש שנים עד תום המלחמה.
הוא נמנה עם מקימי תיאטרון הקאמרי והיה בין שחקניו בתחילת שנות ה-50. בין ההצגות בהן השתתף: "קזבלן", "אהבתה של יובל אור", "משרתם של שני אדונים" ועוד.
בשנת 1957, הקים יחד עם השחקן מרדכי בן-זאב, את התיאטרון הסאטירי סמבטיון שפעל בתל אביב מספר שנים.
במקביל פעל ברלינסקי גם בתחום חיי הלילה בתל אביב והיה בעליהם של בית הקפה "אלדין" ביפו ושל המועדון "עומר כיאם", אותו פתח ב-1958 עם שלמה צפריר.
ברלינסקי השתתף במספר סרטי קולנוע ישראליים: "הם היו עשרה", "איי לייק מייק", "חור בלבנה", "מבצע קהיר", "חצי חצי", "יהיה טוב סלומוניקו", "קוני למל בתל אביב", "סרט וארוחת בוקר", "ספר נשים" ו"קומפוט נעליים".
כמו כן, השתתף בתחילת שנות ה-60 במספר סרטים גרמניים וב-1974 שיחק במערבון האמריקאי שצולם בישראל, "בילי שני כובעים".
בתחילת שנות ה-50 נשא לאישה את זהבה לבית רבין (1927–2011), מקובל לראותה כמושא שירו של אברהם חלפי "עטור מצחך", כאשר בשיר ישנם מספר רמזים לאופייה ולדמותה של זהבה.
ב־7 בספטמבר 2011, למחרת הלווייתה של זהבה בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא, חשף ברוך אסקרוב, איש רשת א', את המידע בתוכניתה היומית של ענת דולב ברשת ב' ולאחר מכן בחדשות ערוץ 10. על מצבתה של זהבה חרותות מילות השיר.
ברלינסקי נפטר ב-28 בינואר 1990 בגיל 78. נטמן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
זאב ועלוול גרין (5 ביולי 1928 - 21 בנובמבר 2011) היה פרופסור וראש המחלקה לאפידמיולוגיה ובריאות הציבור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומנהל מרכז יעקובוביץ לאתיקה רפואית ביהדות.
גרין נולד בויניפג שבקנדה בשנת 1928, בן למשפחה חילונית ציונית שבה שתי אחיות מבוגרות ממנו.
למד לתואר ראשון בחקלאות באוניברסיטת מניטובה.
המשיך באותה אוניברסיטה לתואר שני בבקטריולוגיה וקיבל תואר דוקטור לבקטריולוגיה מאוניברסיטת מינסוטה.
הוא הצטרף לסגל אוניברסיטת מינסוטה בשנת 1959. לאחר שנתיים קיבל פניה להצטרף לצוות המחקרי של נאס"א, לצורך כך לקח חופשה מהאקדמיה.
לאחר חמש שנים החלה אוניברסיטת מינסוטה בשיתוף-פעולה עם נאס"א, ופרופ' גרין חזר לאקדמיה ומונה למנהל המחקרים המשותפים.
בשנת 1963 הצטרף לקהילת חב"ד במיניאפוליס, והתקרב לרבי מנחם מנדל שניאורסון, ואף קיים אתו קשרי מכתבים.
בשנותיו האחרונות הרצה בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב והתגורר בבאר שבע.
גרין נפטר מהתקף לב בגיל 83, בדרך להרצאה.
הובא למנוחות בבית העלמין החדש בבאר שבע.
השאיר אחריו את אשתו, גייל, וחמישה ילדים.
זאב גלוּסקין (ט' באלול תרי"ט, 8 בספטמבר 1859 – ה' בניסן תש"ט, 4 באפריל 1949, תל אביב) היה פעיל ציוני, סוחר ויזם תרבות עברית במזרח אירופה וארץ ישראל.
גלוסקין נולד בסלוצק שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה), בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, למשפחת רבנים מהעיר הלוסק.
התחנך כרגיל ב"חדר", ואחר כך, בהנחיית אביו אליעזר, ששהה מרבית ימי השנה בעיר קניגסברג לשם מסחר ונחשף להשכלה, למד עברית ולימודים כלליים אצל מורים פרטיים.
בגיל 13 החל ללמוד בבית הספר המחוזי.
לאחר שסיים את לימודיו נסע עם אביו לקניגסברג, שם השתלם במלאכת המסחר ובשפות זרות.
בגיל 21 מת אביו, וגלוסקין נסע בשנת תר"מ מערבה לעיר ורשה לעבוד בבית מסחר גדול.
שם נתוודע לחוג משכילי ורשה, והתיידד בפרט עם הסופר והעסקן ש"פ רבינוביץ (שפ"ר), ובהשפעתו נחשף לפעילות הציונית של "חובבי ציון" ולקח חלק בפעילותם.
כשנוסדה אגודת "בני משה" בשנת 1889, היה גלוסקין ממייסדי הלשכה הוורשאית שלה.
בשנת 1905 עלה לארץ ישראל.
בארץ היה ממייסדי חברת "כרמל", אשר הוקמה במימון הברון רוטשילד בשנת 1896, למטרת שיווק מוצרי היין של המושבות העבריות שהוקמו בארץ ישראל מאז העלייה הראשונה, והיה למנהלה הראשון.
בהמשך נבחר ליושב ראש "אגודת הכורמים".
מיוזמותיו הנוספות יחד עם חברים נוספים: "חברת "מנוחה ונחלה", אשר ייסדה את המושבה רחובות, "הכנסייה הגדולה" שהתקיימה בזכרון יעקב, וחברת "גאולה" לרכישת קרקעות בארץ ישראל, שבשנים 1925–1946 כיהן כמנהלה.
כמו כן, נבחר כציר למספר קונגרסים ציוניים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה יצא מהארץ למצרים והיה שותף להקמת הגדודים העבריים.
באמצע שנות ה-30 תרם גלוסקין לעיריית תל אביב את ביתו ברח' מונטיפיורי 8, כדי שישמש את ספריית שער ציון (הבניין נהרס ביחד עם גימנסיה הרצליה).
נבחר כאזרח כבוד בראשון לציון ובתל אביב.
בשנת 1946 פרסם את זיכרונותיו.
זאב גלוסקין נפטר באביב 1949, בגיל 89. נקבר בבית הקברות טרומפלדור לצד אשתו וועלה, שנפטרה בסוף שנת 1930, ובין קבריהם של ד"ר חיים חיסין ומאיר וצינה דיזנגוף.
בשנת 1949 נמסר ארכיונו לרשות הארכיון הציוני המרכזי.
על שמו רחובות בערים רחובות, ראשון לציון ותל אביב.
זכרונות, תל אביב: אגודת הכורמים הקואופרטיבית של יקבי ראשון לציון וזכרון יעקב, תש"ו.
זאב בּירגֶר (1 ביוני 1926 – 6 ביוני 2011) היה ממקימי תנועת ארגון בני ציון (אב"צ) שפעלה לשימור התרבות והשפה העברית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
היה פעיל במוסד לעלייה ב' להעלאת ניצולי השואה מאירופה לישראל.
ממייסדי אגף המכס ובלו, ומשנה למנכ"ל משרד המסחר והתעשייה.
כעוזר מיוחד לראש עיריית ירושלים טדי קולק, עסק בפיתוח התרבות הכלכלה והתיירות בעיר.
כן כיהן כמנהל יריד הספרים הבינלאומי בירושלים.
ממפתחי תעשיית הקולנוע בישראל וממייסדי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
זאב בירגר נולד בקובנה בירת ליטא, בנם של פייגה צפורה לבית קפלן ופנחס בירגר, מהנדס בניין, ואח צעיר למרדכי (1923).
הוריו היו בעלי השקפות ציוניות ואמונה בצורך להקים בית לאומי יהודי בארץ ישראל, והם הנחילו זאת לילדיהם.
למד, כאחיו, בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה.
בספטמבר 1940 סופחה ליטא לברית המועצות, אז נאסרה פעילותם של הארגונים הציוניים והחלו החרמות רכוש ורדיפה אחרי הבורגנות הליטאית עליה נמנו רבים מהיהודים.
ביוני 1941 נכבשה ליטא בידי הנאצים, וביולי עברה משפחת בירגר, כמו כל היהודים, להתגורר בחדר קטן בגטו קובנה שבפרבר סלובודקה.
בתחילת המלחמה, בשנת 1940, היה בירגר ממקימי תנועת ארגון בני ציון (אב"צ), שדאגה לחינוך ציוני בקרב בני הנוער היהודי ואחת ממטרותיה הייתה המאבק לשימור השפה העברית שנאסרה על ידי השלטון הסובייטי.
בירגר היה שותף להוצאתו לאור של ביטאון התנועה 'ניצוץ', שנכתב בעברית בכתב יד.
הביטאון יצא בשנות המחתרת בליטא ואחר כך גם בגטו ואף במחנה, שם יצאו לאור בכתב ידו של העורך, שלמה פרנקל, חמישה גיליונות עד לשחרור.
הפעילות של תנועת אב"צ כללה גם בניית בונקרים שבהם נאגרו מזון ומים.
ב-8 ביולי 1944, הוחלט על פינוי הגטו מכל תושביו.
בירגר ומשפחתו הסתתרו בבונקר חמישה ימים, עד שנמצאו ב-13 ביולי על ידי הגרמנים והוצעדו לכיוון תחנת הרכבת לצד כ-300 יהודים.
אימו של בירגר נשלחה עם הזקנים והחולים לצד שמאל במהלך המיון של הגרמנים, וזו הייתה הפעם האחרונה שבה ראה אותה.
הוא הועלה עם אביו ואחיו לרכבת משא שנסעה לגרמניה, למחנה שטוטהוף.
לאחר ימים אחדים הועברו לדכאו ומשם למחנה קאופרינג מספר 4, שם עבדו בכפייה בתעשיית הנשק הגרמנית במפעל התת-קרקעי לייצור מטוסים.
אביו של בירגר מת במחנה כתוצאה מזיהום קשה, ואחיו נשלח למחנה עבודה אחר ומת שם.
בירגר הועבר ל"מחנה 5" ול"מחנה 7".
ב-27 באפריל 1945 שוחרר המחנה על ידי חיילים אמריקאים ובירגר הועבר לבית חולים בבאד ווריסהופן, שם נרפא בהדרגה ממצבו הגופני הקשה ומלא המורסות.
הוא הפך למתורגמן של האמריקאים, ולבש מדים של הצבא האמריקאי.
מפקד היחידה אליה הועבר הפציר בו לחזור עם חייליו לארצות הברית ולקבל אזרחות אמריקאית, אך בירגר העדיף להתכונן לעלייה לארץ ישראל כחלק מהמאבק לבניית מדינה לעם היהודי, כדי שאירוע דומה לא יישנה.
משם נסע בירגר לפרנקפורט ובמסגרת המוסד לעלייה ב' פעל להעלאת ניצולי השואה לארץ ישראל.
בפרנקפורט פגש את טרודי לבית סימון וביולי 1946 השניים נישאו.
ב-20 בנובמבר 1947 הם הגיעו לחופי חיפה יחד עם אמה של טרודי.
עם פרוץ מלחמת העצמאות גויס לצבא והשתתף בקרבות לשחרור חיפה.
היה ממקימי אגף המכס והבלו במשרד האוצר והשתתף בעיצוב מערכת המיסים בישראל.
ב-1957 הוטל על בירגר להעביר את משרדי המכס לירושלים, והוא עבר יחד עם משפחתו להתגורר בה.
ב-1967 עבר ממשרד האוצר למשרד התעשייה והמסחר.
במסגרת תפקידיו חילק את המשרד בהתאם לעיסוקי המשרד.
תחילה כיהן כסמנכ"ל לאמרכלות במשרד, והיה אחראי לשלושה חידושים מהותיים: רה-אורגניזציה במבנה המשרד וחלוקתו, לחטיבות מקצועיות, קביעת תוכנית עבודה שנתית מראש לכל יחידה ופישוט תהליכי הייבוא והייצוא.
ב-1968 סיים את תפקידו כסמנכ"ל והיה למנהל חטיבת נייר, עץ ותעשיות אחרות, תפקיד שאותו מילא עד אז בפועל.
הוא הפך חטיבה זו לחטיבת התעשיות הקלות ועמד בראשה, ובמקביל הקים את מרכז הסרטים הישראלי ועמד בראשו.
במסגרת תפקיד זה קבע יעדים חדשים לקידום וסיוע בענף המו"לות, העיצוב והאלקטרוניקה, עסק רבות בקידום ענף הקולנוע והיה ממייסדי בית הספר לקולנוע "סם שפיגל" בירושלים.
ב-1974 היה למשנה למנכ"ל המשרד, וכעבור זמן קצר התמנה לממונה על המחירים במשרד.
בקיץ 1977 פרש מעבודתו בשירות המדינה, לאחר 32 שנה.
לאחר פרישתו ניהל בפריז את חברת האמרגנות הגדולה בעולם, icm.
בשנת 1980, בירגר סייע לאשתו טרודי להקים מרפאת שיניים חינם לילדים מעוטי יכולת בשכונת מקור חיים בירושלים - ארגון רופאי שיניים מתנדבים לישראל DVI, שממשיך לספק טיפול עבור אלפי ילדים בסיכון ובני נוער בכל שנה, הודות לרופאי שיניים מתנדבים מכל רחבי העולם.
הבנים של זאב וטרודי, דורון, עודד, וגילי בירגר, מכהנים במועצת המנהלים של DVI.
בשנת 1982 נתבקש בירגר על ידי טדי קולק, ראש עיריית ירושלים, לעזור לו בפיתוח תעשייה ותיירות בירושלים.
בירגר ראה בכך הזדמנות להפוך את ירושלים לנקודת מפגש בינ"ל שיתקיים בה דיאלוג תרבותי שיפלס דרך לסובלנות ושלום.
כחלק מתפיסת עולם זו הוא הפך את יריד הספרים הבינלאומי בירושלים, שהוא מונה למנהלו, לאחד מירידי הספרים החשובים בעולם.
היריד תחת ניהולו הפך למוסד יוקרתי בו נפגשים סופרים, עורכים ומו"לים מכל העולם.
בירגר שימש בתפקיד זה עד מותו.
בשנת 2000 קיבל את עיטור 'יקיר ירושלים' לאות הוקרה על פעילותו רבת השנים לקידום התרבות, הכלכלה והתיירות בירושלים.
קיבל אותות כבוד מממשלת גרמניה ומממשלת ליטא.
בשנת 2001 פרסם ספר זיכרונות, "אין זמן לסבלנות".
הספר תורגם למספר שפות ויצא לאור בשש מדינות.
בראשית חודש יוני 2011 נפטר בירגר לאחר ששכב עשרה ימים בבית החולים ללא הכרה כתוצאה מפגיעה בראשו בתאונת דרכים בירושלים.
הוא הותיר אחריו שלושה בנים: דורון, עודד וגיל, ונכדים.
הוא התאלמן מאשתו תשע שנים קודם לכן.
לאחר מותו יסדה משפחת בירגר את "מלגת זאב בירגר" על שמו, מלגת שכר לימוד שנתית לתלמידי בית הספר "סם שפיגל".
אין זמן לסבלנות: דרכי מקובנה לירושלים: זיכרונותיו של ניצול השואה; מבוא מאת שמעון פרס, תל אביב: קמ"י – קבוצת מו"לים ישראלית, תשס"א 2001.
זאב בָּרָבָּן (10 באוקטובר 1897 – 9 בספטמבר 1974) היה שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי וחבר בהנהלת תיאטרון האוהל.
ברבן נולד בסתיו 1897 ברוהטין שבגליציה המזרחית (אוסטריה), בנם של לאה לבית סמואל ויעקב ברבן, פקיד דואר.
למד בבית ספר עברי אצל רפאל סופרמן ואחר-כך בגימנסיה ממשלתית פולנית.
בסתיו 1914, עם הפלישה הרוסית במלחמת העולם הראשונה, נמלטה המשפחה לבירה וינה.
שם סיים את לימודיו בגימנסיה גרמנית, והצטרף לתנועת "השומר הצעיר".
ב-1917 גויס לצבא האוסטרי ושירת בו בדרגת מועמד-לקצונה.
בתום המלחמה שב מזרחה לעירו רוהטין, ושם ייסד את קן השומר הצעיר ועמד בראשו.
למד באוניברסיטת וינה ובסטודיו לדרמה.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל כחלוץ עם גרעין תנועתו.
תחילה עבד בייבוש ביצות, נגרות, עבודות בנין וסלילת כבישים, תחילה כחבר בקבוצה העירונית, ולאחר מכן כחבר "קבוצת הבניין" של שחקני "האוהל".
כן נמנה עם מייסדי קיבוץ מרחביה.
נישא לשחקנית "האוהל" דבורה קסטלניץ.
התקבל לתיאטרון "האוהל" עם היווסדו בשנת 1925, היה חבר הנהלתו עד סגירתו ב-1969.
משנת 1929 היה חבר ארגון "ההגנה".
הוא זכה להצלחה בקריינות, והופיע בערבי קריאה ומערכונים יחד עם רעייתו בארץ ובארצות הברית.
ברבן הדריך בחוגי דרמה וביים הצגות בתנועות נוער ובתי ספר, ובראשית שנות ה-50 נשלח להשתלמות בבימוי בארצות הברית מטעם תיאטרון האהל.
עם שובו התרכז בבימוי וזנח את פעילותו כשחקן, בשנת 1953 נבחר לחבר מועצת האיגוד הארצי של אמני הבמה, המוזיקה והמחול.
ברבן שיחק בהצגות: "יעקב ורחל", "ירמיהו", "ר.או.אר", "בשפל", "הרופא על פרשת דרכים", "אהבה ומרמה", "שורשים עמוקים", "יוהנה הקדושה", "בר כוכבא", "בנימין ד'יזרעאלי", "האחים אשכנזי", "דרך במדבר", "המלך ליר", "שבתי צבי" ועוד.
בעקבות עזיבתו של הבמאי, פרידריך לובה, לאוסטריה, ב-1950, נשלח ברבן לארצות הברית להשתלמות בבימוי שארכה כשנה ומחצה.
לאחר שובו לא שימש יותר כשחקן.
ברבן נפטר בשנת 1974 בגיל 77. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
בתם היחידה, יעל (1932-1992), נישאה למלחין הצרפתי מישל קולומבייה (Colombier), והייתה אם לשניים.
זאב בלהות (שם מדעי: Aenocyon dirus) הוא מין של טורף נכחד שהיה קרוב לזאב המצוי, והיה נפוץ בתקופתו לאורך אמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית בתקופת הפלייסטוקן, לפני 125,000 עד 10,000 שנים.
בעבר נחשב למין נכחד של כלב אך חלק מהחוקרים משייכים אותו לסוג יחידי – Aenocyon.
המין נתגלה בעיירה במדינת אינדיאנה בקיץ 1854, כאשר הנהר אוהיו היה בשפל.
העצמות שנתגלו הועברו לפלאונטולוג ג'וזף ליידי (Leidy), שקבע ב-1858 כי זהו מין חדש של זאב שנכחד.
זאב הבלהות ידוע בעיקר בשל נוכחותו המרובה בבורות הזפת בלה בריאה שבקליפורניה.
נמצאו שם למעלה מ-3,600 מאובנים של זאבים, יותר מכל יונק אחר.
המספר הגבוה מרמז שזאב הבלהות, כמו זאבים מודרניים וכלבים, צדו ככל הנראה בלהקות.
הדבר גם נותן תובנה על הלחצים שהיו על המין קרוב לזמן היכחדותו.
זאב הבלהות היה גדול יותר מהזאב המצוי, והגיע לאורך ממוצע של 1.5 מטרים ולמשקל שנע בין 50 קילוגרם ל-79 קילוגרם.
למרות מאפיינים דומים לזאב המצוי, היו הבדלים מהותיים בין שני המינים הללו.
הרגליים של זאב הבלהות היו מוצקות יותר וקצרות יותר ביחס לגופו מאלו של הזאב המצוי.
כמו כן מעטפת המוח שלו הייתה קטנה יותר מזה של זאב מצוי באותו הגודל.
השיניים שלו היו דומות לאלו של הזאב המצוי, אך גדולות במקצת.
פלאונטולוגים רבים העריכו כי השיניים הגדולות יחסית נועדו למחוץ עצמות.
אולם, מדענים אחרים הצביעו על כך שכוח הנשיכה שלהם היה זהה לזה של כלביים אחרים כמו זאב ערבות או זאב טלוא, דבר המצביע על אותה התזונה.
שיני זאב הבלהות היו חסרות את ההתאמות הנדרשות לריסוק עצמות, כמו אצל צבועים לדוגמה.
הסברה הקיימת היא שהם הרגו, בדומה לקרוביהם הקטנים יותר, על ידי רצף של נשיכות לא עמוקות, דבר המצביע גם על התנהגות חברתית ברורה.
תיעוד מאובנים מצביע על כך שהסוג כלב התפתח באמריקה הצפונית מהסוג הקטן, הדומה לשועל, לפטוקיון (Leptocyon) בנקודת זמן כלשהי בסוף תקופת המיוקן לפני כ-9–10 מיליוני שנים, ביחד עם שני הסוגים, שועל אפור ושועל.
הכלביים התפשטו במהרה לאסיה ואירופה והפכו לאבותיהם של הזאבים, שועלים, תנים ושועלי-רקון.
לאחר מכן הם התפשטו גם לאפריקה ואמריקה הדרומית.
במהלך 9 מיליון שנה חלו התפתחות וגיוון רב בזאבים של אמריקה הצפונית, כשבערך אמצע תקופת הפלייסטוקן המין כלב ארמברוסטרי (Canis armbrusteri) הופיע, וקיימות הוכחות שזאב הבלהות התפתח ממין זה.
בהדרגה זאב הבלהות החליף אותו ותחום תפוצתו קטן רק לאזורים של דרום-מזרח ארצות הברית ובפרט לפלורידה.
בזמן הזה, תחום תפוצתו של זאב הבלהות התפשט והוא גם היגר לאמריקה המרכזית והדרומית, שם מאובנים שלו מתועדים לסוף תקופת הפליסטוקן.
למרות קרבתו הקרובה לזאב המצוי ולמינים אחרים, זאב זה אינו אב קדמון לאף מין הקיים כיום.
בשונה מהזאב המצוי, שמקורו מאירואסיה, זאב הבלהות התפתח ביבשת אמריקה הצפונית, ביחד עם זאב הערבות.
שני המינים התקיימו זה לצד זה באמריקה הצפונית לפני כ-100,000 שנה.
זאב הבלהות היה נפוץ מאוד בתקופת הפליסטוקן.
בערך לפני 10,000 שנים הוא נכחד ביחד עם מרבית החי באמריקה הצפונית.