tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתילדה, נסיכת סקסוניה (1936–2018), התחתנה עם יוהנס היינריך, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה.
אליזבת גריי ויינינג הייתה סופרת ילדים אמריקאית וספרנית מקצועית בעלת הסמכה אקדמאית.
בין השנים 1946–1950 שימשה מורה לאנגלית ומחנכת של נסיך הכתר היפני, הנסיך אקיהיטו, לימים קיסר יפן.
בשנת 1943 זכתה במדליית ניוברי לספרות ילדים עבור ספרה Adam of the Road .
אליזבת ג'נט גריי נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית, להוריה, ג'ון גורדון גריי (1850–1926), ואנה מור (1861–1943).
היא בוגרת תיכון ג'רמנטאון פרנדס (Germantown Friends School) בפילדלפיה בשנת 1919. בשנת 1923 סיימה תואר ראשון במכללת הנשים ברין מאר הסמוכה לפילדלפיה.
החלה לעסוק בכתיבה ובהוראה, ולמדה לתואר שני לימודי ספרנות באוניברסיטת דרקסל (Drexel University) בה הוסמכה בשנת 1926. עם תום לימודיה החלה לעבוד כספרנית באוניברסיטת צפון קרולינה.
בשנת 1929 נישאה למורגן פישר ויינינג, חבר הנהלה באחת משלוחות האוניברסיטה (נולד בשנת 1889, שירת בדרגת סרן בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה).
מורגן ויינינג נהרג, ואליזבת נפצעה קשה בתאונת דרכים בעיר ניו-יורק בשנת 1933. אליזבת חזרה לפילדלפיה (ג'רמנטאון) לצורך החלמה, ובתקופה זאת המירה את אמונתה הנוצרית והצטרפה בשנת 1934 אל "אגודת הידידים" – הקווייקרים (Quakers) בג'רמנטאון.
כתבה 11 ספרים עד תום מלחמת העולם השנייה, ביניהם, בשנת 1942, את ספר הילדים הפופולרי Adam of the Road.
בשנת 1943 הוענקה לה מדליית ניוברי לספרות ילדים עבור ספרה זה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עבדה בארגון הקווייקרי AFSC) American Friends Service Committee ).
באביב 1946 ביקרה ביפן משלחת אמריקאית שנועדה לבדוק את מערכת החינוך במדינה הכבושה, ולהמליץ על רפורמות על מנת להתאימה לעידן החדש שלאחר המלחמה.
במסגרת הביקור התקבל ראש המשלחת, פרופסור ג'ורג' סטודרד לשיחה אצל קיסר יפן הירוהיטו.
בפגישה ביקש הקיסר מפרופ' סטודרד לאתר בארצות הברית מחנכת אמריקאית לבנו – נסיך הכתר אקיהיטו.
זו הייתה יוזמתו העצמאית של הקיסר, אשר ננקטה ללא התייעצות עם מחנכיו היפנים של הנסיך, ובניגוד לטענה מאוחרת יותר, כאילו הייתה זו דרישה אמריקאית שנכפתה על היפנים.
היפנים הכתיבו את קווי המתאר לדמות המחנכת הרצויה להם: עליה להיות אישה בגיל 50, נוצרית (אך לא באורח קיצוני מדי), ללא ניסיון עבר ביפן וללא ידיעת השפה היפנית.
פרופ' סטודרד שכנע את היפנים לקבל את מועמדותן של מורות בגיל צעיר יותר, והגיע להבנות בנוגע לתנאי עבודתה של המחנכת המיועדת.
יועמדו לרשותה בית, מכונית, מזכירה ומשרתים והיא תקבל שכר של 2,000 דולר לשנה.
החוזה אמור היה להיות לשנת עבודה אחת עם אפשרות להארכה.
בעת שהחלו בארצות הברית החיפושים אחר מועמדת מתאימה הועסקה ויינינג בכתיבת דו"חות ומאמרים בארגון הקווייקרי AFSC.
היא ראתה ידיעה בעיתון על מאמצי איתור החונכת לנסיך הכתר היפני, אך האפשרות שהיא תקבל משרה זו לא עלתה על דעתה.
להפתעתה, במאי 1946 היא נשאלה אם תסכים להיות מועמדת לתפקיד.
נשיא מכללה שהייתה בקשר עם ארגון ה-AFSC הציע אותה כמועמדת אפשרית.
היא זומנה לראיון שארך כשעה ולאחריו נשלחו ליפן, ביוני 1946, נתוניה ביחד עם פרטים על מועמדת נוספת.
כעבור מספר שבועות, בראשית אוגוסט, התקבל מברק מיפן: "חצר הקיסר החליט על ויינינג.
ויינינג הפליגה בראשית אוקטובר בספינה שהביאה חזרה ליפן מסיונריים וכ-1,200 יפנים ששבו לארצם מארצות הברית ומקנדה.
היא הגיעה לנמל יוקוהמה ב-15 באוקטובר 1946 ונלקחה ישירות לטוקיו.
אנשי החצר הבהירו לויינינג את רשימת המטלות שלה, ביניהן, שיעור פרטי שבועי באנגלית לנסיך בלבד, והוראת אנגלית לשאר ילדי המשפחה הקיסרית בכיתה (לקיסר הירוהיטו נולדו שבעה ילדים, חמש בנות ושני בנים).
יומיים לאחר בואה ליפן היא פגשה לראשונה את נסיך הכתר, אקיהיטו, שהיה אז נער צעיר כבן 13. במשך זמן שהותה ביפן נוספו נושאים נוספים לתוכנית הלימודים והיא התבקשה "לפתוח לנסיך הכתר חלון לעולם שמחוץ ליפן".
על פי המסורת ביפן, נסיך הכתר מתחנך במוסד חינוכי ייעודי, הרחק מהארמון וממשפחתו, תחת השגחה קרובה של אנשי חינוך מחצר הקיסר.
הנסיך אקיהיטו נשלח לחטיבת ביניים רגילה בפרבר קוגאניי המרוחק כ-25 ק"מ מערבית לארמון הקיסר.
בית הספר כלל שיעורים מיוחדים עבורו בהיסטוריה, שירה, תרבות המזרח, הפילוסופיה של קונפוציוס, אנגלית מוגברת ואף בספורט הקשתות.
הכיתה של נסיך הכתר מנתה 20 תלמידים.
ויינינג שהתקשתה בתחילה לבטא את השמות היפנים של תלמידיה החליטה להעניק לכולם שמות באנגלית.
לאקיהיטו הוצמד השם ג'ימי (Jimmy).
לנוכח התנגדותו לכינוי האנגלי בטענה שהוא נסיך, ענתה ויינינג "...כן אתה הנסיך אקיהיטו, אבל בכיתה הזאת אתה ג'ימי".
בספרה מציינת ויינינג שהעניין נשמר בסוד ולא דלף לעיתונות המערבית במשך שנים רבות.
ויינינג טרחה רבות להעשיר את שיעוריהם של נסיך הכתר ושאר בני משפחת הקיסר.
היא דאגה להביא עבורם ספרי לימוד וקריאה לילדים מארצות הברית, שכן ספרי הלימוד היפנים עברו עריכה מחדש משמעותית לאחר המלחמה, ובשל המחסור בנייר הודפסו המהדורות החדשות באיכות ירודה.
בנוסף ללימודי האנגלית נזקף לזכות ויינינג המאמץ שהקדישה לשיפור תדמיתו העצמית וחינוכו לעצמאות ולאינדיבידואליזם.
במהלך שהותה ביפן נפגשה פעמים רבות עם הקיסר ורעייתו אשר קשרו איתה קשרי ידידות אמיצים.
היא סיירה ביפן בלוויית הנסיך ובלוויית אחותה, ויולט שהגיעה להתגורר איתה, וכן עם מזכירתה היפנית, טאנה טאקאהשי (Tane Takahashi).
משנת 1949 שיתפה פעולה עם המחנך הראשי של נסיך הכתר, דר' שינזו קואיזומי (Shinzo Koizumi).
בשנת 1950, כאשר סיים אקיהיטו את לימודיו בחטיבת הביניים, הסתיימה שליחותה של ויינינג והיא שבה לארצות הברית.
באותה שנה החליטה ממשלת יפן להעניק לויינינג את אות "מסדר הכתר היקר" מהדרגה השלישית - עיטור המוענק על הישגים בתחומי מחקר, בעסקים, ברפואה ובתרומה לחברה.
היא אחת האמריקאיות הבודדות שעוטרה באות זה.
ב-1952 פרסמה את ספרה Windows for the Crown Prince ובו סיפור המפגש עם נסיך הכתר ומשפחת הקיסר וכן חוויותיה מיפן של אחרי המלחמה.
היה זה גם הספר הראשון עליו חתמה בשם הנישואים שלה – אליזבת ויינינג - שלא כמו בספרי הילדים המוקדמים שלה עליהם חתמה בשם נעוריה – אליזבת גריי.
התרשמויות נוספות מיפן הופיעו גם בכתביה המאוחרים: בספרה Return to Japan ב-1960, ובקובץ המאמרים A Quest There Is משנת 1982. היא המשיכה לשמור על קשר עם נסיך הכתר גם כששבה לארצות הברית.
כאשר ביקר הנסיך בארצות הברית בשנת 1953 הוא התארח בביתה בפילדלפיה ואף נשאר ללון אצלה (אחת הפעמים הנדירות שנסיך הכתר לן בבית פרטי כלשהו).
אליזבת ויינינג שבה לביקורים ביפן ב-1957 וב-1959 והייתה הזרה היחידה שהשתתפה בחתונת הנסיך.
ויינינג המשיכה לכתוב ספרי ילדים, ספרים למבוגרים וכתבים אחרים העוסקים בחוויית אמונתה הקווייקרית.
בתקופה שלאחר שובה מיפן פרסמה עוד כ-60 ספרים.
בין השנים 1952–1971 הייתה סגנית יו"ר חבר הנאמנים וסגנית יו"ר מועצת המנהלים של מכללת ברין מאר.
במהלך שנות עבודתה הוענקו לה תוארי דוקטור לשם כבוד באוניברסיטאות ומכללות רבות ברחבי ארצות הברית ביניהן, האוניברסיטה הנוצרית הבין-לאומית בטוקיו (ב-1950), האוניברסיטאות דרקסל (ב-1951), טאפטס מסצ'וסטס (ב-1952), ראטגרס ניו-ג'רזי (ב-1953), אוניברסיטת קרוליינה הצפונית (ב-1968), והמכללות לאפאייט פנסילבניה (ב-1956), הוורפורד פנסילבניה (ב-1958), וסטרן אוהיו (ב-1959) ועוד.
ספרי הילדים של ויינינג מרבים לעסוק בדמויות היסטוריות כמו ויליאם פן, וולטר סקוט, פלורה מקדונלד, או שיקספיר.
כתיבתה מאובחנת בהקפדה על דיוק בפרטים היסטוריים ופרשנות מהימנה של האירועים.
בספרה "פן" היא עוסקת בהמרת אמונתו של ויליאם פן לדת הקווייקרית ובקונפליקט שהתפתח מכך עם אביו.
היא מפתחת את אישיותו של פן ומסייעת בכך להאיר את תפקידו החשוב בהיסטוריה האמריקאית המוקדמת.
פלורה מקדונלד, דמות נוספת מראשית מלחמת העצמאות האמריקאית מהווה בסיס לגיבורת הספר "מגי מקינטוש".
הספר מבוסס על יומניה של מקדונלד.
גיבורה אחרת של ויינינג בספר "ג'יין הופ" מספרת את סיפור מלחמת האזרחים מנקודת ראות דרומית.
הספר שזיכה אותה במדליית ניוברי -Adam of the road - עוסק בחיי נער אנגלי בתקופתו של צ'וסר.
דמותו של הגיבור משמשת כאמצעי בידי ויינינג לפענח ולפרש תקופה היסטורית זו באנגליה.
הביקורת הספרותית שיבחה את סגנונה ושפתה המיוחדים של ויינינג, את האמינות שבכתיבתה, ויכולתה הגבוהה להזדהות עם גיבוריה.
אליזבת הבליק-לינדמן הייתה אומנית מעצבת בדים ואורגת תמונות.
מגיל 18 עד 21 למדה בבית ספר לציור בדרזדן וקיבלה הכשרה כשרטטת.
1900/01 למדה בסטודיו הפרטי של פריץ קליינמפל, ואז עבדה שנה בסטודיו לעיצוב עבודות יד בחברת אנה קון.
לאחר מכן היא חזרה לעיר הולדתה ועברה משם לשוודיה.
כאן למדה בבית הספר לאריגה "Handarbetets vänner" בניהולה של אנייס בראנטינג (1862–1930).
בשנת 1902 הקימה לינדמן בית מלאכה לאריגה ומוזיאון במלדורף, שאותם היא ניהלה בעצמה עד 1907. ב -10 ביוני אותה שנה היא התחתנה עם האמן ונצל הבליק, איתו נולדה לה שתי בנות.
לאחר מכן עברה לאיצהו, שם היא גרה עם משפחתה ועבדה.
היא ניהלה שם את עסקיה כ"מפעל האריגה הידנית הבליק-לינדמן ".
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה זו חברה קטנה שזכתה במהרה לתהילה בינלאומית.
בשנת 1912 הצטרפה הבליק-לינדמן ל- Werkbund הגרמני.
בתור אורגת, היא ניסתה לקרב את טכניקות האריגה המסורתיות לטעמים של זמנה באמצעות דוגמאות ודפוסי צבע לא שגרתיים ולייצר בדים שעומדים בסטנדרטים הגבוהים ביותר.
היא הצליחה לעבוד באופן יצירתי ולשלב זאת עם תחושה של הכיוון המעשי.
הסדנה שלך מילאה תפקיד מכריע בכך שמסחר האריגה הגרמני צבר מוניטין חדש.
היא נחשבה "אם אריגת היד" בחוגי מומחים.
אליזבת הבריק-לינדמן נפטרה ב -15 באוגוסט 1960 באיצהו ונקברה עם בעלה בבית העלמין הפרטי של משפחתה בנורדהסטדט.
מוזיאון ונצל הבריק, על שם בעלה, הקדיש לה תערוכה בשנת 2009.
בתה הביאה את ציוד הסדנה לאשראם סרי אורובינדו בפודוצ'רי, הודו.
שם המשיכה לייצר את העיצובים של אליזבת הבריק-לינדמן בעבודת יד.
אליזבת וונטוורת' רוברטס הייתה ציירת אמריקאית שחיה ועבדה בפילדלפיה, פנסילבניה, פריז וקונקורד, מסצ'וסטס.
אליזבת וונטוורת' רוברטס, הידועה גם בשם אלסי, נולדה כבת יחידה ב-10 ביוני 1871 בפילדלפיה שבפנסילבניה.
אביה היה ג'ורג' תיאודור רוברטס.
סבה מצד אביה עזר להקים את חברת הרכבות של פנסילבניה והרוויח הון בתעשיית הרכבות והפחם.
היא ידעה שהיא רוצה לצייר כשהייתה בת 15. אמה, שרה קזנובה רוברטס, רצתה שהיא תהיה אישה צעירה ואופנתית בפילדלפיה ובחברת המעמד הגבוה בניו יורק.
רוברטס למדה אמנות בפילדלפיה אצל אליזבת בונסאל (1861-1956) והנרי ר.
היא זכתה בפרס מרי סמית' בשנת 1889 בתערוכת האקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה על ציור שתואר כמקורי ושבוצע במיומנות ועדינות.
היא גם זכתה במלגה לנסיעה, ויצאה לפריז ללמוד באקדמיה ז'וליאן ולאחר מכן התגוררה בעיר עוד שמונה שנים.
רוברטס למדה אצל ז'ול ג'וזף לפבר, רוברט פלורי, מסייה בוג'רו ומרסון.
בשיעורים בבית הספר הפרידו בין גברים לנשים, רוברטס חשה את נושא האפליה המיגדרית, ואמרה, "אני יכולה לצייר כמו כל גבר."
לרוברטס היה סטודיו ליד פארק מונסו.
בתחילה, היא ציירה ציורים של בעלי חיים, בדחיפה של לפבר.
בזמן שהותה בפריז, היא החלה לצייר נושאים דתיים ויצירות פיגורטיביות.
היא הציגה ציור של שתי אלמנות בוכות בכנסייה, בסלון פאלה דה שאנז אליזה באביב 1892 וקיבלה ציון מכובד.
כתבת פילדלפיה אוונט טלגרף, לוסי הופר, שהייתה אז בפריז, אמרה כי "היצירה העוצמתית במיוחד נוצרה על ידי נערה בת עשרים".
בשנת 1897 הציגה מספר עבודות דתיות בסלון פריז, מדונה של סן מרקו ומדונה של הוורד, שהוצגו באיטליה.
רוברטס נסעה לפירנצה בשנת 1898, שם הקדישה עוד שנתיים נוספות ללימודים.
היא למדה והעתיקה ציורים של בוטיצ'לי ולמדה את הטכניקות של המאסטרים הגדולים.
היה לה סגנון מהיר ואקספרסיבי כמו ג'ון סינגר סרג'נט והיא הייתה ידועה בציורי נוף הים שלה.
עבודותיה נמכרו ביותר -44,000 דולר.
רוברטס הציגה את עבודותיה בארצות הברית ובפריז.
עם זאת, היא הייתה מיואשת מכך שעבודותיה לא התקבלו לתערוכה בגלריות גדולות.
מעטים מציוריה נמכרו, והיא לא התקבלה כחברה באגודת ציירי בוסטון.
בשנת 1899 או 1900 היא חזרה לארצות הברית.
רוברטס עבדה על ציורי הנוף מנורמנדי, צרפת או ציורים עם נושאים דתיים, בדירת המשפחה בניו יורק או בבית בפילדלפיה.
היא הציגה ציורים שיצרה באירופה באקדמיה של פנסילבניה, שם זכתה בפרס על ציור הנוף שלה, ובגלריית לינדזי בפילדלפיה בשנת 1899.
רוברטס שלחה את יצירותיה לגלריות ומוזיאונים בערים הגדולות בארצות הברית.
בשנת 1908 ערך המכון לאמנויות בדטרויט תערוכה של 30 מנופי הים של רוברט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, רוברטס תמכה במאמץ המלחמתי בכך שתרמה כמה מציוריה, כולל אלה שציירה נשים שנאספו לתפירת בגדים בכנסיית קונקורד.
הנשים ייצרו בגדים לפליטים שנמלטו מבתיהם מבלגיה לאנגליה.
אמבולנס שדה נרכש מכספים שגייסה.
בשל מצבה הגופני לא הצליחה להצטרף לצלב האדום כרצונה.
רוברטס הקימה ומימנה את איגוד האמנות של קונקורד בשנת 1917 ובמשך 10 שנים ניהלה את תערוכותיו.
מטרת הארגון הייתה לקדם ולעודד אמנות ולקיים תערוכות אמנות בקונקורד.
היא רכשה את בית ג'ון בול ב-1922 ושכרה את האדריכלית לויס האו כדי לשפץ את הבניין לשימוש כמרכז האמנות קונקורד.
הקומות השנייה והשלישית של הבית שנבנה בשנת 1750 שופצו לחלל גלריה ולאולם.
סודרה תאורה טבעית כדי לספק אור לגלריה.
הפתיחה החגיגית נערכה ב-6 במאי 1923, בהשתתפות שישים ציירים ושמונה עשר פסלים מאירופה וארצות הברית.
בין האמנים המפורסמים היו קלוד מונה, רוברט אנרי, מרי קסאט וג'ון סינגר סרג'נט.
רוברטס ירשה את מגורי משפחתה, כולל בית קיץ בהופקינטון, ניו המפשייר ודירה בניו יורק.
גרייס קייס, שחקנית גולף שהייתה בשנת 1900 אלופת הגולף לנשים במסצ'וסטס, הפכה לחברת לחיים של רוברטס.
שתי הנשים החלו לחיות יחד בשנת 1900 בבית בקונקורד, מסצ'וסטס, שרוברטס קנתה ברחוב אסטאבוק.
רוברטס התקבלה בברכה במשפחת קייס.
היא לא הייתה בקשר עם אביה.
רוברטס ציירה דיוקנאות של השופט ג'ון ס.
היו לה גם תקופות של דיכאון.
בשנת 1926 אובחנה שרוברטס סובלת מפסיכונאורוזיס ואושפזה בבית החולים הכללי במסצ'וסטס.
היא תלתה את עצמה ב-12 במרץ 1927, באותו יום שבו מת אביה, בביתה בקונקורד.
גרייס קייס הייתה יורשת העזבון של רוברטס.
היא נפטרה בשנת 1950, אז קיבלה האגודה לסיוע לילדים את האחוזה.
אליזבת וורצל הייתה סופרת, עיתונאית ועורכת דין אמריקאית, מחברת הספר דור הפרוזאק.
וורצל נולדה וגדלה בניו יורק שבארצות הברית, למשפחה יהודית.
הוריה התגרשו כשהייתה בת שנתיים.
בשנת 2016 גילתה וורצל כי הצלם האמריקני-יהודי בוב אדלמן , שהיה ידיד קרוב של המשפחה, הוא אביה-הביולוגי.
וורצל גילתה עובדה זו מעט לאחר פטירתו של אדלמן.
בילדותה למדה בבית הספר היהודי היוקרתי "רמז" במנהטן.
התמודדותה עם דיכאון החלה בשנות ההתבגרות המוקדמות, בגיל 11 עברה ניסיון אובדני ראשון, והתמודדה עם פגיעה עצמית.
למדה לתואר ראשון בספרות השוואתית באוניברסיטת הרווארד.
במהלך לימודיה בהרווארד עבדה ככתבת במספר עיתונים, וזכתה בפרס לעיתונאות סטודנטים של "רולינג סטון".
למדה משפטים באוניברסיטת ייל ועברה את מבחני לשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק בשנת 2010.
בשנת 2015 חשפה כי היא מתמודדת עם סרטן השד ופרסמה מספר כתבות אודות התמודדותה עם המחלה.
נפטרה בינואר 2020 מסיבוך של מחלת הסרטן, והיא בת 52.
במהלך לימודיה באוניברסיטת הרווארד החלה לכתוב בעיתון הסטודנטים של האוניברסיטה וכן בעיתון "The Dallas Morning News".
לאחר סיום לימודיה עברה להתגורר בגריניץ' וילג' ועבדה ככתבת ומבקרת מוזיקה בעיתונים "ניו יורקר" ו-"ניו יורק מגזין".
לאורך השנים פרסמה כתבות בעיתונים שונים ובהם "וול סטריט ג'ורנל", הגרדיאן ו"אל".
ספר הביכורים של וורצל, "דור הפרוזק" (Prozac Nation) יצא לאור בשנת 1994 כשהייתה בת 27. זהו רומן אוטוביוגרפי שבו מתארת וורצל את התמודדותה עם דיכאון ואת הטיפול בתרופה נוגדת הדיכאון פרוזק.
הספר תורגם לעברית בשנת 2002.
בצאתו היו המבקרים חלוקים בדעתם לגבי הספר, היו ששיבחו את כתיבתה וכן השוו אותה ליוצרים אחרים כגון סילביה פלאת', בוב דילן וג'ואן דידיון, והיו מבקרים שכינו את כתיבתה מלאה ברחמים עצמיים ומרוכזת בעצמה.
בשנת 1998 יצא לאור ספרה השני, "כלבה: בשבחן של נשים בעייתיות" (Bitch: In Praise of Difficult Women).
בספר עוסקת וורצל בסוגיות בפמיניזם וחברה ומתייחסת לנשים שאינן פועלות לפי תכתיבים מקובלים.
בין הנשים שבהן מתמקדת וורצל בספרה נכללות הילרי קלינטון, אליזבת טיילור, איימי פישר, מרגו המינגוויי וניקול בראון סימפסון.
הספר זכה לתגובות מעורבות ממבקרים.
הממואר הבא שכתבה וורצל הוא "עוד, עכשיו, שוב" (More, Now, Again) משנת 2001. בספר זה מתמקדת וורצל בהתמכרותה לסמים, בעיקר ריטלין.
היא מתארת כיצד החלה להשתמש בריטלין במרשם במהלך כתיבת ספרה השני, והשימוש התגלגל עד מהרה להתמכרות.
בהמשך מתואר תהליך הגמילה מסמים אותו עברה.
ספרה הבא של וורצל, משנת 2004, "The Secret of Life: Common sense Advice for Uncommon Women" (בתרגום חופשי- סוד החיים: עצות לנשים לא שגרתיות).
בספר חולקת וורצל עצות לחיים מספקים ועוסקת בנושאים כגון התמודדות עם ביקורת, זוגיות והתמכרויות.
בשנת 2008 פרסמה כתבה על הסופר דייוויד פוסטר וולאס, לאחר התאבדותו.
בכתבה תיארה את היכרותה הקצרה עם הסופר והתייחסה לדיכאון ממנו סבל.
קיימות השערות כי סיפורו של וואלאס "הנפש הדיכאונית" (The Depressed Person) נכתב בהשארת וורצל ומתאר את דמותה.
בשנת 2012 תבעה ההוצאה לאור "פינגווין" את וורצל, בדרישה שתחזיר מקדמה בגובה כ-33,000 דולרים ששולמה לה לצורך כתיבת ספר כחלק מהסכם שנתחם עם ההוצאה.
לפי ההסכם, וורצל הייתה אמורה לסיים את כתיבת הספר בנושא התמודדות עם דיכאון, בהיקף של כ-250 עמודים, עד שנת 2004. וורצל לא השלימה את הספר ולא השיבה את כספי המקדמה.
בשנת 2015 יצא לאור ספרה "Creatocracy: How the Constitution Invented Hollywood" שבו היא מתמקדת בנושאים בקניין רוחני ותרבות אמריקאית.
דור הפרוזק, 2002, הוצאת פן, מתרגמת: ענת רז, עורך: אורי לוטן.
אליזבת דריימאקר (בהולנדית: Elisabeth Dereymaeker; 23 ביולי 1893 – 30 באוקטובר 1969) הייתה אישה בלגית, אשר החביאה בביתה שתי ילדות יהודיות במהלך הכיבוש הגרמני של בלגיה במלחמת העולם השנייה ועל ידי כך הצילה את חייהן.
היא הוכרה כחסידת אומות העולם.
אליזבת דריימאקר, גרמניה במקור, הייתה נשואה לדוור בלגי וילדה לו תשעה ילדים.
המשפחה, שהתפרנסה בדוחק, גרה באנדרלכט, פרוור של העיר בריסל.
בין שכניה הייתה משפחת אילזיצר (Ilzycer) היהודית, שמוצאה היה מפולין.
המשפחה התגוררה בעליית גג של בית לאחר שאולצה לעזוב את ביתה המקורי ועסקו של האב נסגר.
באפריל 1943, במהלך הכיבוש הגרמני של בלגיה, הגיעו אנשי הגסטאפו לעצור את בנות המשפחה היהודית, לאחר שאבי המשפחה יצחק כבר נעצר מוקדם יותר באותו יום במפעל שבו עבד.
שתי בנות המשפחה הצעירות, ג'ני ופרנסין (בנות 11 ושנתיים) שיחקו מחוץ לבית ביחד עם אחת מבנותיה של דריימאקר.
כשראתה דריימאקר את מכונית הגסטאפו, הורתה מיד לילדות להתרחק כדי שהן לא יחזרו לביתן וייתפסו.
היא עצמה מחתה בקול נגד מאסר המשפחה היהודית, אך ללא הועיל.
אנשי הגסטאפו עצרו את אם המשפחה פסיה חיה ואת בתה הגדולה מינה, בת 15. הן ויצחק נאסרו במחנה המעבר מכלן ובהמשך שולחו למחנה אושוויץ, שם נרצחו.
לאחר שהסתלקו הגרמנים לקחה דריימאקר את שתי הילדות היהודיות אל ביתה והעבירה הודעה לדודתן רוזה דמברובסקה על אשר קרה.
שני בניה הגדולים טיפסו אל דירת עליית הגג החתומה של משפחת אילזיצר כדי להביא בגדים לילדות.
דריימאקר הסתירה אותן בביתה ביחד עם ילדיה במשך מספר ימים עד שהגיעה הדודה ולקחה אותן למקומות מסתור אחרים (ג'ני השתכנה עם בני הזוג אופלט).
שתי הילדות נשארו בחיים לאחר השואה.
בחודש נובמבר 2013 הכיר מוסד יד ושם באליזבת דריימאקר כחסידת אומות העולם.
טקס ההכרה נערך בבלגיה במעמד בני משפחתה.
בשנת 2020 החל נכדה של דריימאקר, ז'אן לוק בודסון (Jean-Luc Bodson), בכהונתו כשגריר בלגיה בישראל.
אליזבת דילר (ידועה גם בשם ליז דילר, באנגלית: Elizabeth Diller; נולדה ב-1954), היא אדריכלית יהודיה אמריקאית ילידת פולין.
שותפה בסטודיו לאדריכלות בשם Diller Scofidio + Renfro, אותו ייסדה ב-1979. דילר היא פרופסור לאדריכלות באוניברסיטת פרינסטון.
היא מתמחה בתכנון מבני תרבות וחללים ציבוריים גדולים.
בין השאר היא תכננה את פארק ההיי ליין בניו יורק ואת בניין Blur בנשאטל שבשווייץ.
דילר נולדה להורים יהודים בלודז', פולין.
בגיל שש משפחתה היגרה לארצות הברית ב-1960. דילר קיבלה את התואר הראשון בשנת 1979 מבית הספר לארכיטקטורה של קופר יוניון.
אליזבת דקרס היא שחיינית אוסטרלית, סגנית אלופת העולם (פוקואוקה 2023), זוכת מדליית ארד באליפות עולם (סינגפור 2025), זוכת מדליית ארד באליפות העולם בבריכת 25 מטר (מלבורן 2022) ואלופת חבר העמים (ברמינגהאם 2022) במשחה ל-200 מטר פרפר.
דקרס נולדה וגדלה בדרום בריזביין, קווינסלנד.
במשחקי חבר העמים שנערכו בברמינגהאם בתחילת אוגוסט 2022 היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.26 דקות, לפני לורה סטיבנס מאנגליה (2:07.90 דקות) ובת ארצה בריאנה תרוסל (2:08.32 דקות).
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה במלבורן, בדצמבר היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 2:03.94 דקות, אחרי האמריקאיות דקוטה לותר (2:03.37 דקות) והאלי פליקינר (2:03.78 דקות).
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:05.46 דקות, אחרי סאמר מקינטוש מקנדה (2:04.06 דקות) ולפני רגן סמית' מארצות הברית (2:06.78 דקות).
באולימפיאדת פריז היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.11 דקות.
באליפות העולם שנערכה בסינגפור בסוף יולי תחילת אוגוסט 2025 היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.12 דקות, אחרי סאמר מקינטוש שקבעה שיא אליפות ושיא קנדה חדש של 2:01.99 דקות ורגן סמית' (2:04.99 דקות).
אליזבת (לילי), הברונית דה רוטשילד, לבית פלטייר דה שאמבר (Pelletier de Chambure); (9 במרץ 1902 – 23 במרץ 1945) הייתה חברה בענף ייצור היין של משפחת רוטשילד .
לילי נולדה בפריז בשם אליזבת פלטייר דה שאמבר, למשפחה קתולית עשירה ששורשיה היו באזור בורגונדי.
היא צאצאית בין היתר של לורן אוגוסטין פלטייר דה שאמבר, גנרל בצבא נפוליאון.
היא הייתה הידועה בשם לילי, והייתה בתם של אוגוסט פלטייר דה שאמבור, ראש עיריית אסקרנול, ואשתו, לבית קמיל מארי קורטואה דסקייב.
בשנת 1923, נישאה אליזבת לג'ונכר, אריסטוקרט בלגי.
הבן, אדואר ז'אק מארי אוגוסטין (1924-1984), ובת, פיליפין מתילד קמיל (1933-2014), אביה הביולוגי של פיליפין היה הברון הצרפתי פיליפ דה רוטשילד שהיה בן למשפחת הבנקאות הבולטת והבעלים של אחד הכרמים המפורסמים בצרפת, שאטו מוטון רוטשילד בפאילאק שבמדוק.
ב-22 בינואר 1934, מיד לאחר גירושיה, נישאה אליזבת לפיליפ דה רוטשילד.
היא התגיירה, ואת הטקס הדתי ניהל ז'וליאן וייל, הרב הראשי של פריז.
בנוסף לבתם, היה לבני הזוג רוטשילד בן, שארל אנרי שנולד ב-1938 ומת בהיותו תינוק בן פחות משנה.
זיכרונותיו של פיליפ מתארים את נישואיו לאליזבת כנישואים של תשוקה גדולה אך גם תקופות סוערות וייאוש עצומים.
קשייהם של בני הזוג גברו לאחר מות בנם.
בסופו של דבר הם נפרדו בזעף, ובשנת 1939 חזרה הברונית להשתמש בשם הנעורים שלה, פלטייר דה שאמבר.
לאחר הכיבוש הגרמני של צרפת במלחמת העולם השנייה, היא ובעלה לשעבר נעצרו על ידי ממשלת וישי והכרם הוחרם.
לאחר מכן הם שוחררו, ופיליפ עזב את צרפת, עבר לאנגליה, כדי להצטרף לכוחות צרפת החופשית ולתמוך בשארל דה גול.
בשנת 1941, הגסטפו עצר את אליזבת באשמת ניסיון לחצות את קו הגזרה עם אישור מזויף ושלח אותה למחנה הריכוז רוונסבריק, הממוקם כ-50 מייל צפונית לברלין.
עם שובו לצרפת לאחר שחרור בעלות הברית, נודע לפיליפ דה רוטשילד כי הגסטפו גירש את אשתו לשעבר באשמת ניסיון לחצות גבול באמצעות אישור מזויף ושלח אותה למחנה הריכוז רוונסבריק שם מתה.
נסיבות מותה נותרו בלתי פתורים אך קרו ככל הנראה ב-23 במרץ 1945.
על פי הדיווחים, אליזבת נפטרה ממגפת טיפוס ברוונסבריק, אם כי זכרונותיו של פיליפ מציינים שהיא הושלכה לתוך תנור מחנה ריכוז, בחיים.
היא הייתה היחידה ממשפחת רוטשילד שנרצחה בשואה או במהלך מלחמת העולם השנייה.
אליזבת ולטר וילסון הייתה שחקנית אמריקאית בעלת קריירה אשר התפרשה על כשישה עשורים.
וילסון זכתה בפרס טוני לביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית משנה במחזה על תפקידה במחזה "Sticks and Bones".
כמו כן, נכנסה להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי .
וילסון נולדה בגרנד ראפידס, מישיגן, להנרי דונינג וילסון, סוכן ביטוח, ולמארי אתל (לבית ולטר) וילסון.
למדה בבית הספר השכונתי לתיאטרון בעיר ניו יורק.
היא ביצעה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי בשנת 1927 כחברה באנסמבל של המחזמר "הנסיכה שלי", אשר הועלתה בתיאטרון סם שוברט.
בשנת 1953, וילסון גילמה את כריסטין שונוולדר בהפקה המקורית של המחזה "פיקניק" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון מיוזיק בוקס.
היא הופיעה עם ההפקה, לצד קים סטנלי, פול ניומן ואיילין הקרט, עד לירידתה בשנת 1954.
בשנת 1955 שבה לגלם את דמותה של כריסטין שונוולדר בסרט "פיקניק", המבוסס על המחזה.
בין השנים 1955–1956 גילמה את גברת וורינר בהפקה המקורית של המחזה "The Desk Set" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון ברודהרסט, לצד שירלי בות ודוריס רוברטס.
בשנת 1956 השתתפה בתפקיד מארג' פלמינג בסרט "Patterns".
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס באפט"א לקולנוע לשחקן החדש המבטיח ביותר.
בין השנים 1957–1958, היא גילמה את גברת מקרקן בהפקה המקורית של המחזה הקומי "מנהרת האהבה" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון רויאל.
בשנת 1958 שבה לגלם את גברת מקרקן בסרט "מנהרת האהבה", המבוסס על המחזה.
בשנת 1961, ויסלון גילמה את הילדה רוז בהפקה המקורית של המחזה "Big Fish, Little Fish" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון אנטה.
בשנת 1963 גילמה את קונסטנס בהפקת המחזה "Yes Is For A Very Young Man" באוף ברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון פליירס.
באותה שנה הופיעה בתפקיד הלן קרטר בסרט "הציפורים", שבוים על ידי אלפרד היצ'קוק.
בין השנים 1963–1964 השתתפה בתפקיד פרידה הכלינגר בעשרים ושישה פרקים בסדרת הטלוויזיה "וסט סייד/ איסט סייד".
בשנת 1967 גילמה את גברת בראדוק בסרט "הבוגר", לצד דסטין הופמן, אן בנקרופט וקתרין רוס.
בין השנים 1967–1968, היא שימשה כשחקנית מחליפה לדמויותיהן של בירדי הברד ורג'ינה גידנס בהפקה המחודשת של המחזה "השועלים הקטנים" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון אתל ברימור.
בין השנים 1968–1970 שימשה כשחקנית מחליפה לדמויותיהן של קארן נאש, מיוריאל טייט ונורמה הבלי בהפקה המקורית של המחזה הקומי "מלון פלאזה" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון פליימות.
בשנת 1969 גילמה את מרג'ורי ניוקוויסט בהפקת המחזה "רציחות קטנות" באוף ברודוויי, אשר הועלתה בבית הספר לתיאטרון Circle in the Square.
בשנת 1970, וילסון גילמה את מרתה וילקינס בהפקה המקורית של המחזה "כבשה על המסלול" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון הלן הייס.
באותה שנה גילמה את גברת שין בהפקה המחודשת של המחזה "הנפש הטובה מסצ'ואן" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון ויויאן באומונט.
בשנת 1971 גילמה את הרייט בהפקת המחזה "Sticks and Bones" באוף ברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון אנספאצ'ר.
על הופעה זו זכתה בפרס אובי לביצועים נכבדים.
באותה שנה שבה לגלם את מרג'ורי ניוקוויסט בסרט "רציחות קטנות", המבוסס על המחזה.
בשנת 1972 שבה לגלם את הרייט בהפקה המקורית של המחזה "Sticks and Bones" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון ג'ון גולדן.
על תפקיד זה זכתה בפרס טוני לביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית משנה במחזה.
באותה שנה גילמה את הלן ויילד בהפקה המקורית של המחזה הקומי "The Secret Affairs of Mildred Wild" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון אמבסדור.
בשנת 1973 גילמה את סופיה אלכסנדרובנה (סוניה) בהפקה המחודשת של המחזה "הדוד וניה" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון Circle in the Square.
בשנת 1975 גילמה את פאולין בסרט "האסיר מהשדרה השנייה", בכיכובם של ג'ק למון ואן בנקרופט.
באותה שנה השתתפה בתפקיד אמליה בפרק "Amelia's Divorce" בסדרת הטלוויזיה "הכל נשאר במשפחה".
בין השנים 1975–1976, היא השתתפה בתפקיד אנני בוגרט בעשרים וארבעה פרקים בסדרת הטלוויזיה "דוק".
בין השנים 1976–1977 גילמה את גברת פיצ'ם בהפקה המחודשת של המחזמר "אופרה בגרוש" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון ויויאן באומונט.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס דרמה דסק לשחקנית ראשית יוצאת מהכלל במחזמר.
בשנת 1977 גילמה את ליידי בראקנל בהפקה המחודשת של המחזה הקומי "חשיבותה של רצינות" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון Circle in the Square.
בשנת 1978 גילמה את הרוזנת רוזילון בהפקת המחזה "סוף טוב הכול טוב" באוף ברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון דלקורט.
בשנת 1979 גילמה את הדודה הלן בהפקת המחזה "Taken in Marriage" באוף ברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון ניומן, לצד מריל סטריפ וקת'לין קווינלן.
על תפקיד זה זכתה בפרס אובי לביצועים נכבדים.
בשנת 1980, וילסון הופיעה בתפקיד רוז בסרט "9 עד 5", בכיכובן של ג'יין פונדה, לילי טומלין ודולי פרטון.
באותה שנה השתתפה בתפקיד השופטת נורמה סולומון בסרט הטלוויזיה "Once Upon a Family".
בין השנים 1980–1981 גילמה את אהרוניטה גיבס בהפקה המחודשת של המחזה הקומי "בוקר בשבע" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון ליסיום.
על תפקיד זה זכתה בפרס מיוחד מטעם פרסי דרמה דסק, ובפרס מעגל המבקרים החיצוני לביצועים נכבדים, לצד ננסי מרשנד ותרזה רייט.
בשנת 1981 גילמה את ד"ר רות בסרט "האישה המכווצת המדהימה", בכיכובה של לילי טומלין.
בשנת 1982 שבה לגלם את אהרוניטה גיבס בסרט הטלוויזיה "בוקר בשבע", המבוסס על המחזה.
בשנת 1983, היא גילמה את פנלופה סיקמור בהפקה המחודשת של המחזה הקומי "הן לא תקחהו עמך" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון פליימות.
בשנת 1985 גילמה את אניד בהפקת המחזה "סלוניקה" באוף ברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון אנספאצ'ר.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס דרמה דסק לשחקנית ראשית יוצאת מהכלל במחזה.
בשנת 1986, היא השתתפה בתפקיד קאתי קלי בשבעה פרקים בסדרת הטלוויזיה "Morningstar/Eveningstar".
בשנת 1987 הופיעה בתפקיד קייט מאסלו בסרט "המאמינים", בכיכובו של מרטין שין.
באותה שנה השתתפה בתפקיד ברניס בראדשו בשלושה פרקים במיני סדרה "Nutcracker: Money, Madness & Murder".
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה מצטיינת במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה.
בשנת 1988 גילמה את לי מילר בהפקה המחודשת של המחזה "Ah, Wilderness!" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון ניל סיימון.
בשנת 1991, וילסון גילמה את המזכירה ג'סיקה בסרט "בנוגע להנרי", בכיכובם של האריסון פורד ואנט בנינג.
כמו כן, גילמה את אביגיל קרייבן בסרט "משפחת אדמס".
בשנת 1994 גילמה את דורותי ואן דורן בסרט "חידון האשליות".
באותה שנה הופיעה בתפקיד ורה בסרט "לא פראייר של אף אחד".
בנוסף, השתתפה בתפקיד גברת פירסון בסרט הטלוויזיה "אביב מתעורר".
בשנת 1995 הופיעה בתפקיד סרנה היינס בפרק "Home Care" בסדרת הטלוויזיה "רצח במשיכת קולמוס".
בשנת 1996 גילמה את עדנה בהפקה המחודשת של המחזה "איזון עדין" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון פליימות.
כמו כן, השתתפה בתפקיד מארי פרמוס בסרט הטלוויזיה "The Boys Next Door", לצד נייתן ליין.
בשנת 1999, היא גילמה את זופיה בהפקת המחזה "Tongue of a Bird" באוף ברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון מרטינסון.
באותה שנה השתתפה בתפקיד סבתו של אדי בהפקת המחזה "Ancestral Voices" באוף ברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון מיצי אי.
בין השנים 1999–2000 גילמה את בוניטה בלגרייב בהפקה המקורית של המחזה "Waiting in the Wings" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון וולטר קר.
בשנת 2002 השתתפה בתפקיד לוסיל מובריי בפרק "Chinoiserie" בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר: כוונה פלילית".
בשנת 2012 גילמה את דמותה של גברת רוזוולט בסרט "הייד פארק על ההדסון", בכיכובם של ביל מארי ולורה ליני.
נפטרה בגיל 94 בניו הייבן, קונטיקט.
היא לא נישאה ולא הותירה אחריה ילדים.
ניוהאוס1999–2000Waiting in the Wingsבוניטה בלגרייבתיאטרון וולטר קר
אליזבת וולמן הייתה מיקרוביולוגית במכון פסטר בפריז.
נולדה במינסק במשפחה יהודית, היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת ליאז' עם תואר בפיזיקה ומתמטיקה.
היא נישאה לבן של חברי משפחה, יוג'ין וולמן, ועברה עמו לפריז, שם הוא התחיל את הקריירה שלו במכון פסטר.
כחלוצים בתחום הגנטיקה המולקולרית, עבדו הזוג וולמן במשך שני עשורים על פרויקטים שהניחו את הבסיס להבנת הווירוסים, הסרטן וה-HIV.
בדצמבר 1943, בני הזוג גורשו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם מתו זמן קצר לאחר הגעתם, ככל הנראה נרצחו בתאי גזים.
סטודנט לשעבר שלהם, אנדרה לבוף, המשיך את עבודתם לאחר המלחמה, מה שהוביל לזכייתו בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ב-1965. בנם, אלי וולמן, היה חלק מצוות המחקר.
הוא ובנו, פרנסיס-אנדרה וולמן, עשו קריירות בולטות במדע.
אחת מבנותיהם של הזוג וולמן, נדין מרטי, הפכה לפרופסור לפיזיקה, והשנייה, אליס, הפכה לרופאה.
אליזבת, יוג'ין ואלי וולמן מונצחים בזכות תרומתם לביולוגיה על לוח זיכרון במכון פסטר.
אליזבת וולמן (בשמה המקורי מיכליס) נולדה במינסק, אז באימפריה הרוסית.
בעלה לעתיד, יוג'ין וולמן, היה בנו של חבר משפחה ותיק.
שניהם היו יהודים, ועברו לבלגיה לצורך לימודים, כאשר מיכליס סיימה תואר בפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת לייז'.
הזוג התחתן לאחר שיוג'ין סיים את לימודיו כרופא ב-1909. הוא קיבל מלגה ללימודים במכון פסטר, שם עבד בתור עוזר לאיליה מצ'ניקוב.
אליזבת ליוותה אותו לשם, ועבדה כעוזרת מתנדבת לפיזיקאי, ביולוג וכימאי ז'אק דוקלו בין השנים 1910 ל-1920. במהלך התקופה הזאת היא ילדה שלושה ילדים: אליס, אלי ונדין.
אֵלי וולמן היה הילד השני של הזוג, שנולד ב-1917, ונקרא על שמו של מטשניקוֹף.
הוא הפך למיקרוביולוג ולמדען בולט.
נדין מרטי הפכה לפיזיקאית ולפרופסור, ושימשה כמנהלת מחלקה במכון לפיזיקה גרעינית של אוניברסיטת פריז-סוד.
בנו של אלי, פרנסיס-אנדרה וולמן, גם הפך לביולוג, ולמנהל מחקר במרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS).
במהלך מלחמת העולם הראשונה, יוג'ין התנדב כרופא.
הוא שירת בפריז, בחזית המזרחית ובאפריקה, וזכה במדליה צבאית.
ב-1922, הוא קיבל אזרחות צרפתית כהכרה בשירותו הצבאי.
בשנת 1919, יוג'ין קודם לתפקיד ראש מעבדה במכון פסטר, ואליזבת עבדה איתו, שוב בהתנדבות, בין השנים 1923 ל-1943. בין השנים 1929 ל-1932, המשפחה חייתה בצ'ילה, כאשר יוג'ין שימש כמנהל המכון סאניטס בסנטיאגו.
הוולמנים כתבו במשותף את רוב פרסומי העבודה שלהם.
אליזבת גם כתבה פרסום יחד עם יוג'ין בשנת 1915. בשנת 1933, היא פרסמה מאמר ללא שותפותו של יוג'ין, ומאוחר יותר, בשנת 1935, פורסם פרסום משותף בנושא, דבר המעיד על התפקיד המרכזי שהיה לה בעבודתם הניסויית המשותפת.
בין השנים 1920 ל-1943, הזוג ערך ניסויים בחיידקים כדי לחקור בקטריופאג'ים וליזוגניה, מחזור ההדבקות בחיידקים.
הם היו בין הראשונים שהכירו בהעברת זיהום על ידי בקטריופאגים, תופעה שתחילה כינו "פארהירדיות".
הוולמנים זיהו שלבים מחזוריים של הדבקה ולא הדבקה.
מחקריהם בהדבקות בחיידקים עשו אותם חלוצים בתחום גנטיקה מולקולרית.
העבודות של הזוג הוגבלו תחילה, ולאחר מכן פסקו, בעקבות הכיבוש הנאצי של צרפת, שהחל בשנת 1940. למרות שלא יכלו לפרסם את עבודתם, ויוג'ין לא יכול היה להמשיך בתפקידו המוביל, הזוג המשיך את מחקריהם במכון.
במרץ 1943, המשטרה הגיעה למכון פסטר כדי לעצור את יוג'ין, אך המנהל של המכון קיבלו לבית החולים ואמר למשטרה שהוא חולה מדי כדי להיות מועבר.
וולמן ישן אז בבית החולים בכל לילה.
ב-4 בדצמבר, המשטרה עצרה את אליזבת ונדין בבית משפחת וולמן, ויוג'ין נעצר ב-10 בדצמבר.
נדין התחתנה עד אז עם פיזיקאי נוסף, קלוד מרטי, והזוג עבד עם פרדריק ז'וליו-קירי (חתן מרי קירי).
ז'וליו-קירי הצליח להבטיח את שחרור נדין על ידי פנייה לשגרירות היפנית.
אילי וולמן חי תחת שם בדוי בדרום-מערב צרפת והיה פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
הוא חזר לפריז בניסיון לשחרר את הוריו.
עם זאת, הוולמנים נשארו בכלא במחנה הריכוז דראנסי.
אליזבת ויוג'ין וולמן נשלחו לאושוויץ בקרון 63, ויצאו מפריז ברכבת ב-17 בדצמבר.
יותר מחצי מקבוצת 900 האנשים נבחרו לחדרי הגזים עם הגעתם, ורק 22 מתוך השאר שרדו עד 1945. מאחר שוולמן ובעלה נפטרו במחנה ההשמדה אושוויץ ב-22 בדצמבר 1943, מניחים שהם היו בין אלו שנרצחו בחדרי הגזים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עמיתים, שהצטרף אליהם בנם, המשיכו את עבודת הוולמנים.
תלמיד לשעבר במכון פסטר, אנדרה לבוף, ביקש להראות את חשיבות הממצאים של הוולמנים.
הוא המשיך מהמקום שבו הם הפסיקו, כולל עבודה מתוך כתב יד לא פורסם.
בעזרת ציוד חדש ומיוחד שלא היה זמין לוולמנים, היה לווף מסוגל להתבונן בתהליכים שהוולמנים העלו כחשד.
הוא פיתח השערה קריטית להבנת וירוסים, ווירוסים וסרטן.
בשנת 1965, הוענק לו פרס פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה עבור עבודה זו, והכיר בעבודת הוולמנים בנאום הנובל שלו.
אחד מקבלי פרס נובל עמו, פרנסואה ז'קוב, שיתף פעולה במחקרי הליזוגניה עם בנו של הוולמנים, אילי.
עבודתו של לווף הובילה להבנה של רטרו-וירוסים, דבר שאפשר את גילוי סיבת מחלת HIV, כמו גם הבנת הסרטן.
לוח זיכרון לזכר אליזבת, יוג'ין ואלי וולמן הוצג במבנה אמיל-רו של מכון פסטר בפריז בשנת 2009. ארכיון של אליזבת וולמן נשמר במכון פסטר, הכולל התכתבויות אישיות ורשומות מנהלתיות, כמו גם מחברת מדעית.
תמונות שלה כתלמידה בלייז' בשנת 1908, וכאחר מכן עם בעלה, זמינות גם באתר של מכון פסטר.
אליזבת הראשונה כנסיכה הוא דיוקן שמן על לוח עץ, המתוארך לסביבות שנת 1546 ומיוחס לצייר ההולנדי ויליאם סקרוטס , שפעל באנגליה בתקופת שלטונו של הנרי השמיני.
היצירה נחשבת לדיוקן המרשים והמהותי ביותר של אליזבת הראשונה טרם עלייתה לשלטון, ומתארת אותה בצעירותה, בזמן שמעמדה הפוליטי היה עדיין מורכב.
הציור נמצא כיום באוסף המלכותי של בריטניה, ומוצג בחדר הציור של המלכה בטירת וינדזור.
הדיוקן מתאר את אליזבת עומדת בתנוחה פשוטה ומאופקת, כאשר בידה ספרים – ספר קטן, שמזוהה ככל הנראה עם הברית החדשה, וספר גדול יותר, המזוהה עם הברית הישנה.
שיבוץ הספרים בציור מבטא את ה"אופי הפנימי" של אליזבת, מונח שהיא עצמה השתמשה בו במכתב לאחיה, בו כתבה כי הדיוקן הוא "הצל החיצוני של הגוף" והביעה רצון כי "מחשבותיה הפנימיות" יהיו יותר בקרבתו.
בציור כלולים שני ספרים: ספר קטן, אשר ככל הנראה מתייחס לברית החדשה, וספר גדול יותר, אשר מתייחס לברית הישנה.
הפשטות בתנוחתה של אליזבת מועשרת על ידי נוכחות הספרים.
הציור מצויר בקפידה ומבליט את פאר הבגד והתכשיטים.
לבושה של אליזבת מצויר בקפדנות יוצאת דופן.
שמלתה עשויה ממשי ארגמן בדוגמת רימונים, ובה קווים עדינים של זהב, המעידים כי היא נארגה גם בחוטי מתכת יקרה.
חלקי הלבוש הקדמיים והתחתונים עשויים מבד יקר עוד יותר – בד כסף משובץ בזהב – שבו מופיעים דגמים צפופים של לולאות זהב בדוגמת רימון, על רקע בצבע כסף חיוור.
מדובר בבד נדיר שהיה מותר לשימוש רק למלך ולבני משפחתו הקרובים ביותר לפי חוקי חצר המלכות האנגליים.
עיצוב זה נתפס כרמז למוצאה המלכותי, בייחוד על רקע העובדה שהציור נוצר שלוש שנים בלבד לאחר שהוחזרה לקו הירושה בחוק הירושה השלישי, בעוד שמעמדה הפורמלי נותר לא לגיטימי.
הציור נחשב כי צויר עבור אביה של אליזבת, המלך הנרי השמיני, אך תועד לראשונה בשנת 1547 ברשימת האוסף של אחיה החורג, אדוארד השישי, שם תואר כ"the picture of the Ladye Elizabeth her grace with a booke in her hande her gowne like crymsen clothe".
בשנת 1547 שלחה הנסיכה אליזבת דיוקן של עצמה לאחיה, בצירוף מכתב בו כינתה את הדיוקן "the outwarde shadow of the body", והביעה משאלה כי ה"מחשבה הפנימית" שלה תוכל להיות בנוכחותו לעיתים קרובות יותר.
בציור יש מאפיינים סגנוניים דומים לדיוקן של אדוארד השישי (RCIN 404441), ושני הלוחות צוירו על עץ שמקורו באותו עץ.
על כן הועלתה השערה כי שני הציורים נוצרו על ידי אותו אמן, ויליאם סקרוטס, שהיה צייר הולנדי שהועסק על ידי הנרי השמיני משנת 1545 ונשאר בשירות המלוכה עד עליית מרי הראשונה לשלטון בשנת 1553.
הציור הופיע בספרו של פיין (Pyne) משנת 1819, כתלוי בחדר השינה המלכותי הישן בטירת וינדזור.
הדיוקן נחשב כי צויר במקור עבור המלך הנרי השמיני.
הוא מופיע לראשונה ברשימת האוסף של אדוארד השישי משנת 1547, שם תואר כ"תמונתה של העלמה אליזבת, עם ספר בידה, לבושה בגדי ארגמן".
במהלך המאות הבאות עבר הציור גלגולים שונים: הוא נמצא באולם הפרטי של ארמון וייטהול בשנת 1639, נמכר בשנת 1651 בזמן הרפובליקה האנגלית, והושב לאוסף המלכותי עם השבת המלוכה.
בשנת 1819 הופיע בספרו של פיין, שבו תועד כשהוא תלוי בחדר השינה המלכותי הישן בטירת וינדזור.
בביתה התקיימו מפגשים קבועים של אנשי רוח, מדינאים ואנשי החברה הגבוהה, והם היוו מוקד חשוב בחיי הציבור של פילדלפיה.
בשנת 1774, בתקופת הקונגרס הקונטיננטלי הראשון, פתחה פאוול את דלתות ביתה בפני הצירים ומשפחותיהם, ואירחה קבלות פנים, סעודות וערבי חברה שהפכו לזירה חשובה של חילופי דעות והיכרות בין נציגי שלוש עשרה המושבות.
בתום מלחמת העצמאות האמריקאית שבה למעמדה כנכבדה מבין נשות החברה של פילדלפיה, והקימה סלון אינטלקטואלי במסגרת "החצר הרפובליקנית", חוג מובחר של אנשי רוח, הוגים ופוליטיקאים שנטלו חלק בעיצוב החיים האזרחיים של הרפובליקה הצעירה.
פאוול ניהלה חליפת מכתבים ענפה עם דמויות מפתח בזירה הפוליטית של זמנה, ובהן ג'ורג' וושינגטון, שהיה מידידיה הקרובים והקשיב לעצתה בעניינים מדיניים.
על פי המסורת, הייתה זו פאוול ששאלה את בנג'מין פרנקלין, בצאתו מוועידת החוקה, "מה השגנו, רפובליקה או מונרכיה?", והוא השיב: "רפובליקה, אם תוכלו לשמרה".
האמרה, שתועדה לראשונה ביומנו של ג'יימס מקהנרי מיום 18 בספטמבר 1787, נודעה ברבות השנים כאחת האמרות המזוהות ביותר עם רעיון החוקה האמריקאית.
בגרסאות מאוחרות של הסיפור, בעיקר במאה ה-20, הוסרה דמותה של פאוול מן התיאור ההיסטורי והוחלפה ב"אישה אלמונית" או ב"אזרחית מודאגת", והמקום שבו התרחש הדיאלוג הועבר מביתה של פאוול למדרגות היכל העצמאות.
בעלה, סמואל פאוול, היה מבין האישים האמידים והמשפיעים בעיר ונבחר פעמיים לכהונת ראש העירייה.
עם פטירתו בשנת 1793 הוריש לה את עיקר רכושו, ופאוול נטלה על עצמה את ניהול עסקי המשפחה וענייניה הכלכליים.
היא הקימה בית לאחיינה, ג'ון הייר פאוול, באחוזה הכפרית שירשה מבעלה, בעוד שאת בית המשפחה שבמרכז העיר מכרה.
את שנותיה המאוחרות העבירה ברחוב צ'סנאט הסמוך להיכל העצמאות, שם התגוררה עד פטירתה ב-17 בינואר 1830. היא הובאה למנוחות לצד בעלה בבית הקברות של כנסיית כריסט צ'רץ'.
למעלה ממאה שנה לאחר מותה נרכש בית פאוול בידי החברה לשימור אתרי ציון של פילדלפיה, שופץ ונפתח לציבור בשנת 1938 כמוזיאון היסטורי.
שניים מחדריו שוחזרו במוזיאונים בפילדלפיה ובניו יורק, ואילו אחוזת המשפחה הכפרית שולבה לימים בשטח שכונת פאוולטון וילג' בעיר.
אליזבת נולדה בפילדלפיה ב-21 בפברואר 1743, לצ'ארלס וילינג ולאן לבית שיפן.
המשפחה התגוררה בבית רחב-מידות בפינת רחובות ת'רד סטריט ו"סמטת וילינג".
אביה, צ'ארלס, היגר לאמריקה מאנגליה בגיל שמונה-עשרה, ועסק במסחר בין-לאומי חובק-עולם.
בזכות מעמדו הכלכלי והחברתי הבולט נבחר לשמש כראש עיריית פילדלפיה בשנים 1748 ו-1754. אמה, אן, השתייכה למשפחת סוחרים קווייקרית מבוססת, שהשתקעה במושבות האמריקאיות שלושה דורות קודם לכן אחר המעבר מאנגליה.
אף שפרטי השכלתה של אליזבת לא נשתמרו, ההיסטוריון דייוויד ו.
מקסי ציין בספרו כי רמת החיים הגבוהה של משפחתה אפשרה לה לגדול במסגרת חינוך פרטי, והיקף כתיבתה ואיכות לשונה מלמדים על השכלה רחבה ומעמיקה.
אליזבת הייתה אחת מבין אחת-עשרה צאצאי המשפחה: חמישה אחים ואחיות בכורים, תומאס, אן, דורותי, צ'ארלס ומרי, וחמישה צעירים ממנה, ריצ'רד, אביגייל, ג'וזף, ג'יימס ומרגרט.
דורותי נישאה לוולטר סטרלינג בשנת 1753, מרי לוויליאם בירד השלישי בשנת 1761, ואן לטנץ' פרנסיס ג'וניור בשנת 1762. תומאס, הבכור, ירש את בית המשפחה לאחר מות אביהם בשנת 1754, כשנה לאחר לידת האחות הצעירה מרגרט.
הוא הלך בדרכו של אביו, נבחר לכהונת ראש העירייה ונישא לאן מקול בשנת 1763. עם התרחבות משפחתו והולדת הילדים גברה הצפיפות בבית, והתגברו הלחצים החברתיים על אליזבת, הבכורה מבין האחיות שטרם נישאו, למצוא לה בן-זוג ולהקים בית משלה.
בשנת 1768 נפוצו שמועות על אירוסיה לג'ון דיקינסון, מבוגר ממנה בעשור ומחבר החיבור המדיני רב-התפוצה "מכתבים של חוואי מפנסילבניה".
במכתביה לאחותה מרי הכחישה אליזבת כל קשר עמו, והדגישה כי לו היה בדברים ממש, הייתה מרי נמנית עם הראשונות לדעת על כך.
אליזבת נישאה לסמואל פאוול (נולד בשנת 1738), בן למשפחה קווייקרית רמת-מעמד ומי שנמנה עם עשירי פילדלפיה ובני האליטה החברתית שלה.
בגיל שמונה-עשרה ירש את הונו הרב מסבו, סמואל פאוול, שהיה מן המתיישבים הראשונים בפרובינציית פנסילבניה וממקימי החברה הקולוניאלית בעיר.
אביו, שנשא אף הוא את השם סמואל, נפטר בשנת 1747 לאחר שזכה להצלחה ניכרת בעסקי המסחר, ובאותה תקופה קיצר את שם משפחתו לצורתו המעודנת, "פאוול".
סמואל הצעיר השלים את לימודיו בקולג' של פילדלפיה בשנת 1759, ולאחר מכן יצא למסע לימודים ממושך בן שבע שנים ברחבי אירופה, במטרה להרחיב את השכלתו באמנויות ובתרבות.
במהלך מסעו שהה ברומא, שם צויר דיוקנו בידי הציירת אנג'ליקה קאופמן, ונפגש עם האפיפיור קלמנס השלושה עשר.
בהמשך ביקר באנגליה, שם הוטבל לנצרות האנגליקנית בעקבות חברו למסע, הרופא ג'ון מורגן.
נישואיהם של בני הזוג איחדו בין שתי משפחות סוחרים מן המעמד העליון בעיר, ויצרו ברית חברתית ותרבותית בין שניים ממוקדי ההשפעה המרכזיים בפילדלפיה.
טקס הנישואין נערך ב-7 באוגוסט 1769 בכנסיית כריסט צ'רץ', ונוהל בידי הכומר ג'ייקוב דושה.
חמישה ימים טרם החתונה רכש סמואל את הבית אשר נודע לימים בשם "בית פאוול", אחד מבתי המגורים המפוארים בעיר באותה עת.
הבית נבנה בשנת 1765 בעבור צ'ארלס סטדמן, אשר לא התגורר בו מעולם, ונמצא ברחוב ת'רד הדרומי, במרחק קצר מבית ילדותה של פאוול.
מצפון לביתם ניצב בית אחותה מרי, ובכך נוצר ריכוז משפחתי צפוף וקרוב.
לזוג פאוול נולדו ארבעה ילדים, וכולם מתו בגיל רך.
הבן הבכור, סמואל הבן, נולד ב-29 ביוני 1770, והוטבל בכנסייה זמן קצר לפני מותו מאבעבועות שחורות ב-14 ביולי 1771. ב-6 באוגוסט 1771 עברה אליזבת לידה שקטה עם בת, שלפי מכתביה "בקושי הספיקה לנשום".
לידה שקטה נוספת של הזוג נרשמה ב-2 באפריל 1772, ואילו הבן הרביעי, סמואל סי., נפטר בגיל שבועיים בלבד, ב-11 ביולי 1775. מות ילדיה הותיר בה צלקת רגשית עמוקה, ובמכתביה ניכרים צער, מלנכוליה ותחושת ריקנות מתמדת.
היא שמרה קווצות שיער משני בניה שנקראו סמואל, ושבה והעלתה במכתביה את געגועיה לשאיפה שלא מומשה להיות אם.
בשנת 1774, עם כינוס הקונגרס הקונטיננטלי הראשון בפילדלפיה, פתחה פאוול את ביתה בפני הצירים ומשפחותיהם, ואירחה מסיבות ערב, קבלות פנים ומפגשים חברתיים שהיו למוקד של חיי החברה והפוליטיקה בעיר.
בתקופה שבה נשים הוחרגו כמעט לחלוטין ממוסדות השלטון ומהדיון הציבורי, שימש ביתה של פאוול, זירה ייחודית שבה יכלו להשמיע את קולן ולהשפיע בעקיפין על השיח המדיני.
המפגשים בבית פאוול, שנערכו לפי כללי הנימוס והעידון של הסלונים הפריזאיים בני התקופה, הפכו עד מהרה לאחד ממוסדות החברה המרכזיים בפילדלפיה.
פאוול עודדה שיח חופשי בענייני פילוסופיה ופוליטיקה, ולעיתים קרובות הביעה עמדות עצמאיות בענייני ממשל.
אחותה, אן פרנסיס, כתבה לאחותן מרי בירד על "השליטה יוצאת הדופן [שיש לה] בלשון ועל שטף מחשבותיה".
האציל הצרפתי פרנסואה-ז'אן דה שאסטליו ציין, כי "שלא כמקובל באמריקה", לא הבעל היה המנהיג האינטלקטואלי של הבית, אלא פאוול עצמה, "האישה התופסת את המקום המרכזי במשפחה".
עוד הוסיף כי הייתה "משכילה ונבונה, אולם יתרונה הבולט הוא טעמה לשיחה והאופן האירופי המעודן שבו ידעה להשתמש בידיעותיה ובתבונתה".
יחד עם בעלה ייסדה פאוול בביתם שבשכונת סוסייטי היל מסורת של כינוסים מדיניים וחברתיים, שבהם נדונו סוגיות עקרוניות לעיצוב מוסדות השלטון של הרפובליקה החדשה.
בין אורחיהם נמנו אישים מן השורה הראשונה של התקופה, ובהם בנג'מין ראש, המרקיז דה לה פאייט וג'ון אדמס.
באחד ממכתביו תיאר אדמס כיצד השתתף בביתם ב"משתה חוטא למדי", כהגדרתו הפוריטנית, ופירט ביומנו את שפע המטעמים שהוגשו לשולחן: "גבינות וקרמים, ג'לי, מיני מתיקה למכביר, עשרים סוגי טארטים, כמהין, פודינגים מוקצפים ועוד מכל טוב.
כל מה שיכול לשמח את העין ולפתות את החיך".
משם, לאחר לגימה נמרצת של "פונץ', יין, פורטר, בירה וכיוצא באלה", טיפסו אדמס וחבריו למגדל כנסייה סמוכה כדי להשקיף על נוף העיר.
אשתו, אביגייל אדמס, תיארה את פאוול כ"אישה רחבת דעת, רהוטה ונעימת שיח, אדיבה ונעימה הליכות, רבת קסם אישי וידידותית מאין כמוה".
עם פרוץ מלחמת העצמאות האמריקאית בשנת 1775 נותרו פאוול ובעלה בפילדלפיה, העיר שהייתה אז מוקדה המדיני של שלוש עשרה המושבות.
באותה שנה נבחר סמואל לכהונת ראש העירייה והחל את תפקידו ב-3 באוקטובר 1775. לאחר חתימת הכרזת העצמאות של ארצות הברית ביולי 1776, פורקו מוסדות השלטון הקולוניאליים, והוא נותר אחרון ראשי העיר שמונו בידי המונרכיה הבריטית.
נאמנותו המדינית של סמואל נחשבה מעורפלת, ונראה כי נקט זהירות רבה ולא ביטא עמדות נחרצות באשר לתוצאות המאבק.
גם עמדתה של פאוול עצמה בימי המלחמה נותרה לוטה בערפל.
היא הביעה דאגה של ממש לגורלה של פילדלפיה, ובזמן השריפות הגדולות שפרצו בעיר ניסתה לשווא להציל את רהיטי ביתה של אחותה אן.
במהלך מערכת פילדלפיה הופקע בית פאוול בידי הכוחות הבריטיים, ששימש להם מפקדה בעת הכיבוש.
פרדריק הווארד, הרוזן החמישי של קרלייל, קבע בו את מושבו בשעה שעמד בראש ועדת השלום הבריטית, אשר כשלה במאמציה להביא לסיום הסכסוך.
הווארד ואנשיו שהו בבית כעשרה ימים ביוני 1778, והדבר אילץ את בני הזוג לעבור להתגורר באגף השירות ששימש את המשרתים.
אף על פי כן שררו בין הצדדים יחסי נימוס והבנה; הווארד ציין ביומנו כי הסבו לארוחות משותפות ושוחחו בענייני מדינה, וכי ראה בבני הזוג "אנשים נעימים, בעלי תבונה רבה ואדיבות טבעית".
עם נסיגת הבריטים מן העיר נודעה פאוול כאחת מנשות החברה הבולטות של תקופת השיקום שלאחר המהפכה.
היא הקימה בפילדלפיה את "החצר הרפובליקנית", סלון אינטלקטואלי שבו התקבצו מיטב אנשי הרוח והפוליטיקה של הדור המהפכני, לשעבר בני האליטה הקולוניאלית.
במוסד זה, שהיה מראשוני הביטויים לחיי חברה פוליטיים ברפובליקה החדשה, נרקמו קשרים חברתיים ואידאולוגיים בין דמויות מפתח בעיצוב האומה האמריקאית.
מעבר לחשיבותו הפוליטית, שימש הסלון של פאוול מוקד לעיצוב זהותה התרבותית של שכבת העילית החדשה, אליטה שידעה לשמר את מעמדה ולהתאימו לרוח הדמוקרטית המתהווה של ארצות הברית בראשית דרכה.
פאוול נמנתה עם מקורביו הקרובים והנאמנים של ג'ורג' וושינגטון, מפקד הצבא הקונטיננטלי ולימים נשיאה הראשון של ארצות הברית.
היא הייתה גם בת לווייתה וידידתה של מרתה, רעייתו.
ראשית היכרותם של בני הזוג פאוול עם משפחת וושינגטון התרחשה בשנת 1774, בהיות וושינגטון ציר בקונגרס הקונטיננטלי הראשון, עת סעדו יחד בבתי נכבדים בפילדלפיה ובהם בית פאוול.
היכרותם הרשמית נערכה חמש שנים לאחר מכן, בשנת 1779, בנשף חגיגי לרגל חג "הלילה השנים-עשר" שאירחו הזוג פאוול, ובו השתתפו גם בני הזוג וושינגטון לציון יום נישואיהם העשרים.
עם שובו של וושינגטון לפילדלפיה במאי 1787 לשם השתתפותו בוועידת החוקה, חודשו קשרי הידידות ביניהם ביתר שאת.
מכתביו ויומניו של וושינגטון מלמדים כי ביקר בבית פאוול תכופות, שתה עמה תה בבקרים וסעד עמה ועם בעלה בערבים.
הוא פקד את ביתם לפחות שלוש-עשרה פעמים, יותר מכל בית אחר בעיר, והקשר ביניהם היה מהאינטימיים ביותר שידע בתקופה זו.
באוקטובר אותה שנה השיבו הפאוולים ביקור בביתו שבמאונט ורנון.
הידידות בין פאוול לוושינגטון התאפיינה בקרבה נדירה ובהערכה הדדית שנשענה על שוויון רוחני ואינטלקטואלי.
בנובמבר 1792 גילה וושינגטון לפאוול את החלטתו לפרוש מתפקידו עם תום כהונתו הראשונה כנשיא.
פאוול כתבה כי "רוחה הוטלה למערבולת של הרהורים", וראתה כי אין זה הולם את עומק ידידותם שתשמור את מחשבותיה לעצמה.
כדי לשכנעו לחזור בו מהחלטתו, חיברה איגרת רחבת יריעה רוויית ניתוחים פוליטיים והשוואות היסטוריות, שבה שילבה את הגותה שלה עם מובאות מתוך החיבור המדיני "ההיסטוריה הסודית של חצר ברלין" מאת ההוגה והאציל הצרפתי אונורה מירבו.
באיגרתה אל וושינגטון כתבה פאוול, בין היתר:
לאחר תיקונים קלים שערך בעלה בנוסח, נשלחה האיגרת ב-17 בנובמבר 1792. כעבור חודש בלבד נבחר וושינגטון מחדש לכהונה שנייה.
אף שלא השיב לה ישירות, נראה כי לא נעלב מסגנונה הנחרץ של פאוול, שכן שמר את מכתבה באוסף המסמכים האישי שלו.
לדברי הביוגרף רון צ'רנאו, ייתכן כי איגרת זו הייתה ה"מכה המכרעת" שהניעה את וושינגטון להיענות לבקשות הציבור ולכהן קדנציה נוספת.
היחסים בין השניים נותרו חמים ובלתי מעורערים, ובחלוף חודשים אחדים הזמין וושינגטון שיר מן המשוררת אליזבת גרהם פרגוסון, אשר חיברה אותו במיוחד לכבוד יום הולדתה החמישים של פאוול, והוא נמסר לה כשי אישי מאתו.
וושינגטון ופאוול קיימו חליפת מכתבים תדירה לאורך שנות השמונים והתשעים של המאה ה-18, והחליפו דברי ידידות, הערכה ועצה.
וושינגטון נהג לחתום את מכתביו במילים "With the greatest respect and affection" ("בכבוד ובהערכה העמוקים ביותר"), ביטוי המעיד על כבוד והערכה עמוקה.
פאוול מצדה פתחה את דבריה בפנייה "My dear Sir" ("אדוני היקר") וחתמה "Your sincere affectionate friend" ("ידידתך הנאמנה והאוהבת").
ידידותם נמשכה באורח קבוע עד לפטירת וושינגטון בשנת 1799. קשרי חברות מעין אלה, בין גברים ונשים מקרב מעמדות החברה הגבוהים, היו מקובלים ונפוצים בתקופה, והידידות בין השניים הקיפה גם את בני-זוגם, סמואל ומרתה, במסגרת חוג חברתי ותרבותי רחב.
בשנת 1789 נבחר סמואל לכהונה שנייה כראש עיריית פילדלפיה.
שנה לאחר מכן נבחר ל.
בשנת 1793 פקדה את פילדלפיה מגפת קדחת צהובה קשה, שבעקבותיה הזמינו בני הזוג וושינגטון את אליזבת וסמואל למצוא מקלט באחוזת מאונט ורנון.
פאוול, לעומת זאת, בחרה להישאר בעיר, אשר הפכה מוקד אסון: עשירית מתושביה, כ-5,000 מתוך 50,000 נפש, מתו במגפה, ובהם סמואל, שהלך לעולמו בחודש ספטמבר אותה שנה.
מאז נותרה פאוול האלמנה לבדה, ולא נישאה בשנית בשלושת העשורים שחלפו עד מותה.
עם מותו של וושינגטון בדצמבר 1799, נמנתה עם הראשונים ששלחו דברי תנחומים לאלמנתו.
קשריה עם משפחת וושינגטון נמשכו גם לאחר מכן, והיא התכתבה עם אחיינו, השופט בושרוד וושינגטון, שלכבוד מינויו לבית המשפט העליון של ארצות הברית באפריל 1799 רכשה עבורו גלימות סאטן שחורות במתנה.
בהתאם לצוואתו הוריש סמואל את כל הונו לאשתו, פרט למתנות סמליות אחדות לקרוביו, ומינה אותה למנהלת עיזבונו.
היא ניהלה את הנכסים ביד תקיפה, ועסקה באמצעות קרוביה הגברים במסחר באיגרות חוב, מניות ונכסי מקרקעין.
נושאים אלו עלו תכופות ביומניה, המלמדות על בקיאותה בענייני כספים וניהול רכוש.
בשנת 1798 מכרה את בית פאוול לוויליאם בינגהם, בעלה של אחייניתה אן וילינג בינגהם.
את שנותיה האחרונות בילתה באחוזתה שברחוב צ'סנאט, לא הרחק מהיכל העצמאות.
בשנת 1800 החלה בהקמת בית כפרי חדש באחוזת פאוולטון, אותה רכש בעלה בשנת 1775.
בחודש האחרון לחייה דווח כי נראתה במשתה ערב בביתה "נסערת וטרודה ברוחה", כאשר שאלה בקול רם: "האם עשיתי טוב כלשהו בחיי?
האם ניתן לעלות השמיימה מבלי שעושים טוב?".
היא נפטרה ב-17 בינואר 1830. הלווייתה, שנערכה חמישה ימים לאחר מכן, תוארה על ידי ההיסטוריון דייוויד מקסי כ"מאורע חברתי ורוחני גם יחד", והובלה בידי הבישוף ויליאם וייט, בישוף פנסילבניה.
בהספדה תוארה כאישה ש"מוחה עוצב בתבנית נדירה של עוצמה ואיזון".
גופתה נטמנה לצד בעלה בבית העלמין של כנסיית כריסט צ'רץ' בפילדלפיה.
על מצבתה נחקקה הכתובת: "נודעה בשכלה הישר ובמעשיה הטובים".
בהמלצת אחותה מרגרט ובעלה רוברט הייר אימצה פאוול את בנם הצעיר, ג'ון פאוול הייר, אשר שינה מאוחר יותר את שמו לג'ון הייר פאוול, כיורשה.
הקשר ביניהם נרקם עוד בילדותו, כאשר שהה התינוק בביתה בניסיון להימנע מהידבקות במחלת השנית; הוא חלה, אך פאוול טיפלה בו במסירות עד החלמתו.
בבגרותו מימנה את מסעו לאירופה, המשיכה לפקח על חינוכו וראתה בו את בנה לכל דבר.
לאחר מותה ירש ג'ון את עיקר רכושה, ובכלל זה את אחוזת פאוולטון.
הנחלה שבתחום בלוקלי טאון כללה בית אחוזה כפרי מפואר בסגנון נאו-קלאסי, אותו בנתה פאוול בראשית המאה ה-19, וג'ון הרחיבו בשנים 1824–1825 לפי תוכניותיו של האדריכל ויליאם סטריקלנד.
פאוול ניהלה תכתובות רבות עם בני שיחה רמי-מעלה מקרב אנשי ההגות, המדע והמדינאות של תקופתה.
באיגרותיה דנה בענייני ממשל ומדיניות, בחינוכן של נשים ובמעמדן החברתי, החליפה שירים וקטעי מחשבה, המליצה על ספרים ודנה בתגליות מדעיות חדשות, ובייחוד בתחום הרפואה.
עניינה המתמשך בשאלות של בריאות הגוף והנפש הוביל אותה לכתיבה עיונית ומעשית גם יחד, אשר העידה על עומק הבנתה ועל נטייתה לשלב בין השכלה מדעית לתבונה מוסרית.
אליזבת' המילטון, שהייתה מקרובותיה וממיודדותיה, הזכירה אותה לימים באומרה: "זכרי את גברת פאוול בשיחתה על יתרונות הבריאות ועל חסרונות העדרה".
כאשר פרסם ד"ר בנג'מין רוש את חיבורו "הגיגים על חינוך האישה" בשנת 1787, הקדישו לפאוול כאות הוקרה להגותה השיטתית ולעמידתה האיתנה למען השכלת נשים ולקידום מעמדן האינטלקטואלי בחברה האמריקאית הנאורה.