tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה מרצה לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בשנים 1964–1972, אחר כך כיהן כראש החוג לאמנות.
בשנת 1979 הקים את המרכז לאמנות יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים, ועמד בראשו משנת 1979 עד שנת 1990. כמו כן עמד שנים רבות בראש הקתדרה לאמנות באוניברסיטה העברית.
משנת 1975 שימש כיועץ לאמנות למוזיאון בית התפוצות בתל אביב, היה חבר הנהלת מוזיאון ישראל וראש המדור לאמנויות פלסטיות ואיכות הסביבה במועצה הציבורית לתרבות ואמנות שליד משרד החינוך.
בשנת 1999 זכה בפרס ישראל על מפעל חייו בחקר האמנות בכלל והיהודית בפרט.
נפטר ב-2008 בירושלים, עד יומו האחרון שקד על כתביו ועל מחקר חייו.
לזוג נולדו שני ילדים, ולהם ארבע נכדות.
סדר הגדה של פסח ונציה שס"ט, מעוטרת בחיתוכי עץ מעשי אמן, בלשון הקודש ופתרונו בלשון איטליאנו, מבוא מאת בצלאל נרקיס, ירושלים, 1974.
סדר הגדה של פסח, אמשטרדם תע"ב, עם פירוש וציורים מהאותות והמופתים, ונוסף על זה כל המסעות במדבר עד חלוקת הארץ לכל שבטיה ישראל וצורת בית המקדש, חרות על לוחות נחושת על ידי אומן, מבוא מאת בצלאל נרקיס, ירושלים, 1972.
מרדכי נרקיס ז"ל, כתבי מרדכי נרקיס, רשימה ביבליוגרפית, מאת בצלאל נרקיס, ירושלים, 1960.
כתבי-יד עבריים מצוירים, מאת בצלאל נרקיס, מבוא מאת ססיל רות, עברית - דליה שחק, ירושלים, 1984.
איורי תנ"ך עבריים מלנינגרד, מוסד ביאליק, ירושלים, 1989.
בצלאל לונדון (7 באפריל 1900 – 7 בנובמבר 1971) היה שחקן תיאטרון ישראלי.
נולד בפרילוקי שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) לאסתר לבית קזרנוביץ ולמאיר יעקב לונדון.
אביו, היה סוחר עצים ציוני מצליח שגדל בהשפעת התרבות הגרמנית, נסע לישיבת סלבודקה כדי ללמוד תורה והוכשר לרבנות ואף שימש תקופה כרב מטעם השלטונות.
שם משפחתו אינו מעיד על שורשים בריטיים, אלא מקורו בכך שפקידי הרישום טעו והפכו את שם המשפחה המקורי "למדן" ל"לונדון".
לונדון למד בגימנסיה ובבית ספר טכני גבוה באודסה.
הוא למד הנדסת אוניות כדי לרצות את אביו ובקורסי ערב למד בבית ספר לתיאטרון בשאיפה להפוך לאמן קרקס.
בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה נשא אישה, אך עזב אותה כשנחלץ מרוסיה בגיל 23 ושם פעמיו להוליווד.
הוא הגיע לקובה ו"נתקע" למעלה משנתיים, כיוון שלא השיג אשרה לארצות הברית.
בשהייתו שם שיחק בקבוצת תיאטרון יהודית.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל, שם חיכתה לו אחותו, רות, שנישאה לעסקן הפוליטי אפרים תבורי ועלתה מעט לפניו.
תחילה הצטרף לונדון לתיאטרון הקומקום, ולאחר התפרקותו, עבר לשחק בתיאטרון הסאטירי "המטאטא"
בין השנים 1928–1954, הפך לאחד מכוכביו ושימש בוועדה האומנותית בו, יחד עם יעקב טימן ויוסף אוקסנברג.
לונדון נעצר על ידי הבריטים ב בקיץ 1946.
הוא עזב את המטאטא כחצי שנה לפני סגירתו והצטרף לתיאטרון "האהל", כי רצה לשחק בתפקידים דרמטיים.
בשנת 1935 הופיע בסרט הארצישראלי הראשון "זאת היא הארץ", ואחר כך הופיע בסרטים נוספים.
לונדון ניחן בקול רדיופוני, ושימש כקריין בתסכיתים רבים.
בסוף ימיו הופיע כשחקן אורח בסדרת הדרמה הראשונה של הטלוויזיה הישראלית, "חדוה ושלומיק".
רעייתו השנייה, מתיה לבית פלדמן, נישאה בגיל צעיר ונולדה לה ילדה (באמצע שנות ה-20).
בגיל 20 כבר הייתה גרושה.
כיוון שלא יכלה לכלכל את בתה, העבירה אותה לקיבוץ ומצאה משרה כטבחית בביתו הירושלמי של ארתור רופין.
בהמשך הוכשרה להוראה באחד המחזורים הראשונים במכון להכשרת עובדים סוציאליים בירושלים.
לונדון ופלדמן נישאו בסוף שנות ה-30.
לבני הזוג נולד בן יחיד בסוף 1940, לימים העיתונאי ואיש הטלוויזיה ירון לונדון.
בין נכדיו, הסופרת והמאיירת דניאלה לונדון דקל והעיתונאי יואב זהבי.
עיריית תל אביב קראה רחוב על שמו בשכונת עג'מי.
הרב יעקב בצלאל ז'ולטי (י"ד בתמוז תר"ף, 30 ביוני 1920 – ל' בחשוון תשמ"ג, 16 בנובמבר 1982) היה רב ישראלי שכיהן כרב העיר ירושלים ולפני כן כדיין בבית הדין הגדול לערעורים.
נולד בפולין למשה אריה ז'ולטי ולשרה רחל לבית בלדקובסקי (בתו של הרב אלחנן בלדקובסקי מהעיירה סטביסק בפלך לומז'ה בפולין).
בשנת 1926, בגיל שש, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והם התיישבו בירושלים.
בילדותו למד בישיבת עץ חיים, לאחר מכן בישיבת חברון ונחשב לעילוי.
בשנת תשט"ז (1956) החל לכהן כחבר בית הדין הרבני בירושלים, וכעבור מספר שנים, בהיותו כבן 35 בלבד, התמנה כחבר בית הדין הגדול.
זכה פעמיים בפרס הרב קוק לספרות תורנית – לשנת תשי"ד ולשנת תשכ"ד.
הרב ז'ולטי יצא חוצץ נגד פסק דין האח והאחות של הרב שלמה גורן.
בשנת 1973 כשל בניסיון להיבחר למועצת הרבנות הראשית, אל מול מומלצי הרב גורן.
בשנת תשכ"א נפטר הרב צבי פסח פרנק, רבה האשכנזי של ירושלים.
בשל חילוקי דעות במערכות הציבוריות בעיר לא התקדמו תהליכי בחירת ממלא מקומו.
בחלוף למעלה מעשור, בחנוכה ה'תשל"ב (1971), הכתירו רבנים חרדים בולטים בירושלים, ואנשי אגודת ישראל, את הרב ז'ולטי באורח לא רשמי כרב העיר ירושלים.
בנובמבר 1977 נבחר הרב ז'ולטי באופן רשמי לרבה האשכנזי של ירושלים, לאחר שתדלנות רבה של הרב עובדיה יוסף ונציגי אגודת ישראל, אשר הובילו את מפלגת המערך לתמוך ברב ז'ולטי.
מולו התמודד הרב דוב ליאור, שכיהן בזמנו כראש ישיבת ניר קריית ארבע ונציג הציבור הדתי לאומי, ונתמך בידי הרב גורן.
לצדו נבחר הרב הספרדי שלום משאש.
הרב ז'ולטי כיהן כנשיא ישיבת יד אהרן בראשות חתנו הרב יהושע אייכנשטיין.
זכרו מונצח ברחוב על שמו בשכונת רמת שלמה בירושלים.
היה נשוי לאסתר (לבית וקסלר).
הרב אריה - חתנו של יצחק חברוני, מנהל ישיבת חברון (בנו של הרב משה חברוני).
חנה בת שחר - סופרת חרדית, נשואה לרב יהושע אייכנשטיין ראש ישיבת יד אהרן בירושלים.
מרים - נשואה לרב דוד וילמובסקי ראש ישיבה בישיבת יד אהרן בירושלים.
אחיו הרב יצחק מיכל, שימש כדיין.
חלק אורח חיים; הלכות מועדים
בצלאל שץ, שנודע בכינויו "ליליק", נולד בירושלים לבוריס שץ, מייסד "בצלאל", ולד"ר אולגה פבזנר-שץ, מבקרת אמנות.
כבר מגיל צעיר הפגין ליליק כישרון רב בהתעמלות ובמוזיקה, אך בעיקר באמנות.
הוא גדל בבית שאמנים ואמנות נכחו בו, זכה להתרועע עם המנהיגים הגדולים בארץ, וכבר בחגיגת בר המצווה שלו הוצגה תערוכתו הראשונה.
הוא למד בגימנסיה העברית בירושלים, ובגיל 14 סיים את לימודיו ב"בצלאל".
ב-1930 הצטרף בצלאל למסע עם אביו לאירופה ולארצות הברית, שם הציגו עבודות אמנות שלהם ושל תלמידי בצלאל למטרת גיוס כספים.
לאחר מות אביו ב-1932 עזב בצלאל את ארץ ישראל לתקופה של כעשרים שנה.
הוא התחיל את דרכו בפריז ב"גרנד שומייר", ושהה שם ארבע שנים.
ב-1937 נסע לארצות הברית שם התגורר 14 שנה.
בסוף מלחמת העולם השנייה, במהלך עבודתו במספנה, פגש את אשתו לעתיד, לואיז.
בקליפורניה פגש גם את הנרי מילר, ונרקמה ביניהם חברות על בסיס יצירה משותפת.
בצלאל יצר סדרת עבודות בהדפס משי עבור ספרו של הנרי מילר "אל תוך חיי הלילה", שהיה בו חידוש הן מצד האמנות והן מצד מלאכת עשיית הספרים.
(במשך כמה שנים היה מילר נשוי לאיב מקקלור, אחותה של לואיז, אשת בצלאל) בצלאל הציג תערוכות יחיד וקבוצתיות בפירנצה, ניו מקסיקו, ניו יורק, סן פרנסיסקו ועוד.
הוא הציג לצד גדולי האמנים בני דורו: פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס, מארק שאגאל, אוסקר קוקושקה.
הצלחתו זו בעולם לא נודעה בישראל, עם חזרתו בשלב מאוחר יותר.
ב-1948 נישאו בצלאל ולואיז, וכעבור שלוש שנים עברו לישראל והשתכנו בבית שץ בירושלים.
על אף הנתק הארוך מהארץ והמחלוקות בינו לבין גישות הרווחות בזירת האמנות המקומית, הציג בצלאל תערוכות רבות וייצג את ישראל בגרמניה ובאיטליה, בין היתר בתערוכת הביאנלה של ונציה (1954).
בירושלים הקים יחד עם אשתו, אחותו זהרה שץ ואמנים נוספים, את "קבוצת יעד" לעבודות אמנות שימושית.
הקבוצה יצרה עבודות שהוצגו ונמכרו בביתן הקטן בחצר ביתם ברחוב בצלאל.
עם הקמת כפר האמנים עין הוד ב-1953, עברו בצלאל ולואיז להתגורר בבית שתכנן עבורם האדריכל דוד רזניק.
בעין הוד הם השתלבו באווירה האמנותית הבוהמית, שדמתה במקצת לאופן חייהם בקליפורניה.
בצלאל יצר תוך שימוש במגוון של טכניקות.
בתחילת דרכו היה נאמן לציור הריאליסטי-אקדמי כפי שהיה נהוג ב"בצלאל" של אותן השנים, והוא התפתח כאמן יוצר תוך ההשפעה של האמנות המופשטת בתקופתו.
הוא עבד ברישום, ציור שמן ואקריליק, הדפס, תבליט, ריקוע נחושת, אמנות שימושית, גרפיקה, קרמיקה, עבודות יודאיקה ועוד.
בעשור האחרון לחייו התמקד בעיצוב סביבתי.
בין עבודותיו הציבוריות נמנות: עיצוב אוניות של חברת "צים", היה שותף עם זהרה ולואיז בעבודות מגוונות עבור צים שלום, גדר במשכן נשיאי ישראל, גדר ברחבת הכותל, שערים ואביזרים לבתי כנסת, פסל הכניסה ליד לבנים בירושלים, ועוד.
שץ נפטר בירושלים ב-1978, במהלך ניתוח לב.
רשימת תערוכות בצלאל שץ מקור בצלאל שץ רטרוספקטיבה, גדעון עפרת הוצאת בית האמנים ירושלים 2006
1925 – תערוכת ציורים לכבוד יום-הולדת ה-13 בגלריה "שץ", ירושלים
1930 – מצטרף לאביו למשך שנתיים למסע שראשיתו באירופה (סופיה, בודפשט, רומא, וינה, פראג, פריז ועד) והמשכו תערוכות של האב והבן בארצות הברית: ניו-יורק, בולטימור, מילווקי, ניו ג'רזי ועוד
1933 – נוסע לפריז לארבע שנים, מצייר ולומד ב"גרנד שומייר".
מייצג את פלשתינה בשני ציורים בתערוכת הציור הבינלאומית בשיקגו
1935 – מציג תערוכת ציורים בלונדון.
1936 – מציג תערוכת ציורים מפירנצה ומירושלים בגלריה "ריב גוֹש" (הגדה השמאלית) בפריז
1937 – מעצב תלבושות למחול בארץ-ישראל
1939 – מציג תערוכת ציורים בסנטה-פֶה, ניו-מקסיקו
1941 – מציג 13 ציורים בתערוכת יחיד בגלריה "קארול קארסטֵיירס", ניו-יורק
1942 – משתתף בתערוכה קבוצתית בינלאומית – "אקספרסיוניזם" – במוזיאון סינסינטי
1942 – תערוכה משותפת עם מאנה כ"ץ ב"ארט אלאיינס", פילדלפיה
1943 – מציג תערוכת יחיד של ציוריו במוזיאון לאמנות של סן-פרנציסקו
1946 – תערוכת יחיד בגלריה "המעגל", ברקלי, קליפורניה
1947 – יוצר את סדרת הדפסי המשי, "לתוך חשכת החיים", לפי ספרו של הנרי מילר.
מציג את ההדפסים במוזיאון לאמנות של סן-פרנציסקו, ב"ספריה הלאומית" בפריז, ב"גלריה הלאומית" בלונדון, במינכן ובבריסל
1947 – מציג תערוכות יחיד של ציורי שמן בגלריה "פּאט ווֹל" במונטריי שבקליפורניה ובמוזיאון סנטה-פֶה, ומשתתף בתערוכה קבוצתית (עם זוהרה שץ ואמנים נוספים) בגלריה "דֶליאֶלס", ברקלי, קליפורניה
1949 – תערוכת יחיד של ציורים במוזיאון לאמנות של סן-פרנציסקו
1950 – תערוכת יחיד של ציורים בגלריה "בּודלי", ניו-יורק
1953 – תערוכת יחיד בבית הנכות הלאומי "בצלאל", ירושלים
1953 – משתתף בתערוכה קבוצתית של אמנות נחושת בגלריה "מקרא סטודיו", תל אביב (ביחד עם ז'אן דוד, נחום גוטמן, מרסל ינקו, זהרה ולואיז שץ)
1954 – מציג תערוכה משותפת – "3 הש"צים" – עם לואיז וזוהרה שץ במוזיאון תל אביב ובבית-האמנים, ירושלים.
בתערוכה – ציור, פיסול וחפצים דקורטיביים שימושיים
1954 – משתתף בבייאנלה בוונציה, הביתן הישראלי (אחד משבעה ציירים ישראליים.
משתתף בטריאנלה העשירית לאמנות שימושית במילאנו (לצד בתערוכות קבוצתיות ב"פיטסבורג אינטרנשיונל", ב"קרנגי", במוזיאון ריברסייד, בבית-אמני עין-הוד ועוד
1955 – משתתף בתערוכה הקבוצתית, "ציורים אבסטרקטיים וסוריאליסטיים", מוזיאון תל אביב (אוצר: אויגן קולב)
1957 – תערוכת 11 רישומים לספר סיפוריו של הנרי מילר, "חצות וחצי", גלריה "מקרא סטודיו", תל אביב
1958 – משתתף בבייאנלה בוונציה, הביתן הישראלי (בין 30 אמנים ישראליים, בהם לואיז וזוהרה שץ.
1958 – משתתף בתערוכה הקבוצתית, "אמנות בת זמננו בישראל", מוזיאון גוטבורג, גרמניה
1959 – בין מארגני ומשתתפי תערוכת "אמנות ישראלית מודרנית 1959", המוצגת בבתי האמנים של ירושלים, תל אביב וחיפה
1959 – משתתף בתערוכת "צורות מישראל", תערוכה קבוצתית של אמנות שימושית, הנודדת במשך שנתיים ברחבי ארצות הברית
1960 – תערוכת "צורות מישראל" מוצגת במינכן, גרמניה
1960 – משתתף בתערוכה קבוצתית בינלאומית של אמנות שימושית (לצדו, יוצגת ישראל על ידי יוליה קיינר, גדולה שווייג, זוהרה שץ וקורט פפרמן), מוצגת בשטוטגרט, גרמניה
1960 – משתתף בתערוכת "אמנות עכשווית מישראל", "גלרי פרנסז", מילאנו, איטליה (ביחד עם אהרון כהנא, ז'אן דוד, ישראל פלדי, לואיז וזוהרה שץ)
1965 – משתתף ב"תערוכת ציירי ישראל", מס' 4 (אוצרת: מירה פרידמן), תערוכה נודדת בישראל
1967 – פעיל בהתחדשותו של בית-האמנים, ירושלים.
1967 – חפצי נחושת מעשה-ידיו מוצגים ומופצים ברחבי ארצות הברית על ידי חברת "בת-שבע"
1968 – משתתף בתערוכת "ציירים ישראליים באמנות הגובלן", בית-האמנים, ירושלים
1969 – משתתף בתערוכה הקבוצתית, "עצור!
1975 – מציג תערוכת יחיד בבית האמנים בירושלים
1977 – מעצב מטבעות ל"בנק ישראל"
בצלאל יפה (27 ביוני 1868, ז' בתמוז תרכ"ח – 4 בדצמבר 1925, י"ז בכסלו תרפ"ו) היה חלוץ ציוני בתחומי רכש קרקעות תל אביב, תעשייה והשקיה וכן בתחום ההתארגנות הפוליטית של היישוב.
יפה נולד בעיר גרודנו שברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), נצר למשפחת רבנים ידועה, ובן בנו של הרב מרדכי גימפל יפה מרוז'ינוי.
יחד עם אחיו, אריה לייב יפה, היה בין חובבי ציון הראשונים בעיר ועסק במסחר ובחינוך, בין היתר הקים את החדר המתוקן הראשון בעיר והיה ציר לקונגרסים הציוניים הראשונים.
ב-1903 הוזמן על ידי מנחם אוסישקין להשתתף בכנסייה הארצישראלית הראשונה (והיחידה שהתקיימה) בזכרון יעקב.
ב-1909 עלה לארץ ישראל בעצמו.
בארץ ישראל היה מנכ"ל חברת "גאולה" (שהוקמה על ידי מאיר דיזנגוף) לשם גאולת קרקעות (רכישתן מבעליהן הערבים ומכירתן ליהודים); הקרקעות שרכשה החברה הרחיבו את תחום העיר תל אביב דרומה.
ב-1911 ייסד יחד עם מרדכי וייסר, עקיבא אריה ויס ויעקב שרתוק את חברת "חברה חדשה" אשר רכשה קרקעות מערבים ומכרה אותן ליהודים, על קרקעות "חברה חדשה" הוקם רחוב אלנבי.
כמו כן יזם את הקמת מפלגת הסתדרות האזרח.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והצהרת בלפור דחף להקמת גוף שיהווה סמכות ייצוגית מול שלטון המנדט הבריטי.
בכינוס זה, ב-1918, הוחלט על בחירת ועד מייצג – "הוועד הזמני ליהודי ארץ ישראל" אך מחלוקות מנעו את פעילותו הסדירה.
לבסוף הוקמו ב-1920 מסגרות אספת הנבחרים והוועד הלאומי (הרשות המבצעת של האספה).
יפה היה חבר אספת הנבחרים הראשונה והוועד הלאומי מטעם מפלגת הסתדרות האזרח עד מותו.
כמו כן היה חבר הנהלת חברת הכשרת היישוב, ראש הוועד הראשון של מגן דוד אדום וראש ועד קהילת יהודי תל אביב-יפו.
אשתו, אנה (חנה; נפטרה ב-1938), הייתה מהפעילות הראשונות של ויצו בארץ ישראל ומנהלת בית הספר לחקלאות ומשק בית לנערות, ששכן בשכונת צ'לנוב בתל אביב (במקומו נבנה בהמשך שוק העלייה).
בית הספר עבר בהמשך למשכנו החדש בנחלת יצחק, ולאחר מותה נקרא על שמה: "בית הספר התיכון המקצועי של ויצו על שם חנה יפה".
נפטר ב-1925 בתל אביב ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בעיר.
על שמו רחוב במרכז תל אביב.
סמוך לעלייתו ארצה החליט להתמחות בנושא ההשקיה.
הוא הקים חברה בשם "פלשתינה" שהנפיקה איגרות חוב לטובת גיוס כספים להקמת מכון שאיבה של מי הירקון עבור השקיית פרדסי פתח תקווה.
את האגרות מכר בקרב יהודיה העשירים של מצרים, אליה נסע כדי לרכוש ידע בתחום ההשקיה וטכנולוגיות חדישות.
ב-1911 חתם הסכם עם ועד פתח תקווה להקמת מכון ההשקיה בזיכיון לשלושים שנה, שבתומן יעבור המכון לרשות המושבה.
הוא התחייב להשקות 1,500 דונם בתוך שנתיים.
על מנת לעמוד ביעד זה רכש את המשאבות הצנטריפוגליות הראשונות בארץ ישראל ואת מנועי הדיזל הראשונים לשם הפעלתן.
המכון שוכן בבית עשוי בטון מזוין, הראשון שהוקם בארץ ישראל ונקרא "בית הבטון".
בית הבטון נמצא על-גדות הירקון, סמוך מאוד לכביש 5 (קרוב לשלט המודיע על הירידה לכוון ראש-העין בעוד 1000 מ') והוא נראה מהכביש.
הכניסה אליו בדרך-עפר המתחילה סמוך לכפר הבפטיסטים, והמובילה לירקון.
בצלאל "צאל" יונגרייז (נולד בשנת 1941) הוא זמר וגיטריסט ישראלי, שנחשב לאחד מחלוצי מוזיקת הרוק בישראל.
ב-1963 פרסם יונגרייז, תחת השם "צל יונגרייז ולהקת ההדים" את השיר "הו ילדונת" הנחשב לשיר הרוק הישראלי הראשון.
יונגרייז נולד בישראל ליעקב ורבקה יונגרייז.
שירת בלהקת חיל האוויר והיה נגן הגיטרה החשמלית הראשון בארץ.
לאחר שחרורו ב-1962 הקים את "ההדים".
יחד איתו היו חברים בלהקה גם דייב ברייטמן (גיטרה), דורון כהן ואחר כך אורי סעדה (סקסופון), גדעון ליפשיץ-סיוון (פסנתר וגיטרה), אלי מזרחי (תופים) ועמי פרנקל (בס).
יונגרייז כינה את עצמו "צל", מכיוון שסבר שהשם "בצלאל" אינו הולם כוכב רוק (וייתכן גם כמחווה ללהקת הצלליות).
הלהקה התפרקה ב-1964 והוציאה רק תקליט שדרים בן ארבעה שירים: "הו ילדונת", וגרסאות כיסוי בעיבוד רוק לשירים הידועים "צאנה צאנה", "כשנמות" ו"ערב בא".
באמצע שנות ה-60 נסע יונגרייז לארצות הברית ולמד שם כימיה.
במהלך לימודיו הקים להקת רוק נוספת: "The Sabras" שכללה גם את מיכאל גלייטר (גיטרה), עזרא זהבי (מתופף), וג'ף סמולר האמריקאי.
ב-1967–1968 הוציאה הלהקה שלושה תקליטים בלייבל אמריקאי בשם "תקווה", שהתמחה במוזיקה יהודית.
יונגרייז המשיך ללימודי רפואת שיניים והוא כיום אורתודנט
ב-1998 הופיע יונגרייז בפרק הראשון של הסדרה "סוף עונת התפוזים - סיפורו של הרוק הישראלי" שיצר יואב קוטנר.
ב-2006 החל להופיע שוב עם להקת "ההדים", תחת השם "ד"ר בצלאל יונגרייז ולהקת ההדים".
כל רווחי ההופעות נתרמים למען ילדים במצוקה.
רבי בצלאל ישעיה ברנשטיין (כונה: ר' בצלאל דיין; נפטר ב-כ' בתמוז תרע"ז, 1917) היה דיין בבד"ץ כוללות החסידים בירושלים.
נולד בירושלים לרבי בנימין יהודה לייב ברנשטיין, ראש ישיבת חיי עולם, ולברכה עלקא בת רבי יצחק דוד בידרמן בנו של רבי משה בידרמן מלעלוב.
למד אצל אביו, סבו ואח סבו, האדמו"ר רבי אלעזר מנדל בידרמן מלעלוב.
בגיל שלוש עשרה נישא לביילה בת רבי ירוחם טייטלבוים מטורנא, נכדו של רבי אריה לייב ליפשיץ מווישניצא, מחבר הספר "אריה דבי עילאי".
בדצמבר 1910, בעקבות פטירתו של הרב יוסף יהודה שטרזברג הוא מונה להיות חבר בבד"ץ כוללות החסידים בירושלים.
כדיין בבית הדין הוא היה מעורב בכל הפרשות שהסעירו את ירושלים באותה תקופה.
הוא חתום על המודעות האוסרות על שליחת ילדים לבתי ספר, על המודעות נגד נשף מסכות לפורים ועל מודעות שחשפו רמאויות בגיוס כספים.
עמד בקשר עם רבי נפתלי חיים מדז'יקוב ורבי שלמה הלברשטאם מבאבוב.
נפטר בכ' בתמוז תרע"ז ונטמן בהר הזיתים, ולו היו שני בנים ושלוש בנות.
רבי ירוחם פישל יהושע ברנשטיין (אחיינו, בן אחיו רבי משה ישראל)
רבי גרשון לפידות, רבה של שכונת בית ישראל בירושלים
ר' שלום בצלאל צָדיקוֹב (כונה: המגיד צדיקוב; בכתיב יידי: צדיקאָוו; תרי"ג, 1853 - תרע"ח, 1918) היה מגיד בליטא ובארץ ישראל, שהטיף לחיבת ציון ולעלייה לארץ ישראל.
שלום בצלאל צדיקוב נולד בעיירה הקטנה פושלאט, במחוז פוניבז' שבפלך קובנה בליטא (בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), לחיים צבי צדיקוב.
בצעירותו קיבל חינוך תורני והתחנך בישיבות ליטא.
לאחר נישואיו היה מלמד דרדקי, וכן מסר שיעורי תורה ל'בעלי בתים'.
עם הזמן גילה את כושר הנאום והחל לדרוש ברבים בבתי כנסת בקהילות שונות, כשהוא מתמקד בהטפה לחיבת ציון.
לאחר יסוד "המזרחי" נשלח על ידי הרב יצחק יעקב ריינס לשאת דרשות תעמולה בערי תחום המושב למען הציונות הדתית.
בשנת 1906, בהיותו כבן 53, עלה לארץ ישראל, ויחד עמו הביא גם את בניו הבוגרים.
בהיותו בארץ ישראל המשיך לדרוש ברבים ולהטיף לחלוציות וליישוב הארץ.
את דרשותיו נשא בבית המדרש של בעלי המלאכה בנוה שלום שביפו (משם צמח ארגון מרכז בעלי מלאכה).
כשנודע לו שמת בנו החלוץ, אליעזר, שעבד בשמירה בגליל העליון, כינס את הקהל בבית הכנסת ודרש בפניהם בהתלהבות על מיתת בנו למען הארץ, ולבסוף בירך ברכת "שהחיינו".
לפני מלחמת העולם הראשונה נסע לרוסיה לסבב של דרשות על עלייה לארץ ישראל וחיבת ציון, אך בשל המלחמה נבצר ממנו לשוב ארצה.
נפטר במינסק בשנת תרע"ח (1918).
היה נשוי לעדה, בת נתן סגל (נפטרה בתל אביב בשנת 1921).
בנו חיים צדיקוב היה ממייסדי דגניה א' (ובנו שלו, בצלאל אמיר, היה קצין חינוך ראשי בצה"ל).
בתו רבקה נישאה לנתן שיפריס, ממתיישבי עין גנים וממייסדי "הפועל הצעיר".
צדה לדרך: יכלכל שני דרושים ...
לחג הנרות ולחג המצות, בולטימור: דפוס מ' זילבערמאן, תרנ"ו.
ספר מהות היהדות, וילנה: ש"פ גארבער, תרע"ג 1913. (הגיונותיו והטפותיו במשך 30 שנה)
רבי בצלאל יאיר דנציגר (כ"ה באדר תרכ"ה, 1865 - כ"ה באדר תרצ"ד, 1934) כיהן כמנהיג לחלק מחסידי אלכסנדר בלודז'.
היה בנו של רבי יחיאל דנציגר ואחיהם של רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר ורבי שמואל צבי דנציגר וחותנו של רבי יהודה משה דנציגר אדמו"רי אלכסנדר.
נולד בעיירה טורצ'ין שבווהלין (כיום אוקראינה) לרבי יחיאל דנציגר, ממלא מקומו של רבי דב בעריש מביאלה שהיה ממלא מקומם של רבי מנחם מנדל מוורקא ורבי יצחק מוורקא.
נישא לבתו של הרב צבי הירש טיברג מפלאוונה.
לאחר פטירת אביו חלק מהחסידים רצו למנותו לאדמו"ר אך הוא סירב ודבק באחיו הגדול רבי ירחמיאל ישראל יצחק בעל ה"ישמח ישראל".
לאחר פטירת אחיו בשנת תר"ע שוב באו אליו חסידים אך סירב לקבלם ודבק באחיו השני, רבי שמואל צבי ה"תפארת שמואל".
בזמן מלחמת העולם הראשונה שהה בלודז' ובהסכמת אחיו (ששהה אף הוא בלודז') החל לקבל חסידים.
לאחר סיום המלחמה נשאר בלודז' שם היה לו בית מדרש וחלק מחסידי אלכסנדר נקשרו אליו.
היה נוהג לומר את דברי תורתו ממה ששמע מפי אחיו ה"ישמח ישראל".
אחרי השואה, בה נרצח אחיינו רבי יצחק מנחם (בנו של אחיו רבי שמואל צבי) שהיה האדמו"ר הרביעי בשושלת אלכסנדר, מינו שרידי החסידים את חתנו-אחיינו רבי יהודה משה דנציגר לאדמו"ר מאלכסנדר.
חתנים נוספים שלו היו רבי מרדכי מנחם קאליש מוורקא (נכדו של רבי שמחה בונם קאליש), רבי יצחק חיים דוד דמבינסקי בן אחיינו הרב פייבל שלום, אדמו"ר במקוב (נרצח בשואה) ורבי ישראל אלימלך פרומר מראדום.
בצלאל רביב (נולד: 21 ביולי 1979 בטבריה), הוא זמר פופ-אתני, פזמונאי, ומלחין, אשר שירו "תוניסיה", זכה להערכה בעולם הערבי, והגרסה באנגלית של השיר, הפכה להמנון צעירי המהפכה בתוניסיה.
בצלאל נולד להורים עולי תוניסיה, כבן זקונים, אח ל-11 אחים ואחיות.
התחנך בטבריה, ראשית בבית הספר היסודי תחכמוני שבשכונת קריית שמואל שבעיר, ולאחר מכן בישיבה התיכונית טבריה (המשתייכת כיום לרשת אורט).
בשנת 1989, כאשר היה בצלאל בן 10, הגיעה לבית הספר נציגה מטעם מקהלת פרחי ירושלים, במטרה לאתר כישרונות חדשים למקהלה, הילד בצלאל, עמד בבחינות ונבחר לשיר במקהלה.
המקהלה שרה באירועים שונים (כגון: חידון התנ"ך), ואף נסעה להופיע בפני קהילות יהודיות בחו"ל.
הקהל הפגין חיבה לזמרים הצעירים, דבר שגרם לבצלאל להתאהב בבימה ובקהל, ולראות בעצמו זמר.
בגיל די צעיר, התחלף קולו של בצלאל, והוא נאלץ לעזוב את המקהלה.
מאחר שלמד אנגלית באמצעות האזנה לשירים, והושפע מזמרים אמריקאים, התמסר מאז, לכתיבת שירים (מילים ומנגינה) בשפה זאת.
חלומו מאז היותו נער צעיר, היה לפתח קריירה של זמר בארצות הברית, ובאפריל 2001 בגיל 21, לאחר שירותו הצבאי, נסע לחפש את מזלו בניו יורק.
כמעט ללא מזומנים, כשהוא לבוש בגדים שאינם הולמים את מזג האוויר בניו יורק בעונה, הגיע לצ'לסי שבמנהטן, וכדי לממן את שהותו באכסניה מקומית זולה, הצטרף כחופף שיער, לצוות העובדים במספרת לימיטון שבשדרה השביעית.
הרב בצלאל כהן (נולד בכ"ד באדר תשל"ה, 7 במרץ 1975) הוא ראש בית המדרש אנשי חיל למנהיגות תורנית, איש חינוך ויזם חברתי חרדי, היה פעיל בתחום השתלבות צעירים חרדים בשוק העבודה ובלימודים אקדמיים בין השנים 2003–2010, הקים את הישיבה התיכונית החרדית חכמי לב ועמד בראשה בין השנים 2013–2019.
בצלאל כהן נולד ב-1975. למד בישיבת קול תורה בירושלים ובישיבת פוניבז' בבני ברק.
ב-1995 השתתף בחיזוקה של ישיבת קהילות יעקב, שהוקמה באותה שנה ביישוב חזון יחזקאל.
לאחר נישואיו בסוף שנת 1996 למד בישיבת מיר, בישיבת שערי שמחה ובישיבת איתרי.
בתקופת לימודיו בישיבת איתרי, החל לפרסם מאמרי ביקורת בנוגע להתנהלותה של החברה החרדית שבהם טען שהיא עלולה לגרום לצעירים לנטוש את הדת.
את מאמריו פרסם בעיתונות החרדית (בעיקר ב"בקהילה"), בפרסומים של מכוני מחקר (מכון פלורסהיימר למחקר מדיניות, מכון ירושלים לחקר ישראל והמכון הישראלי לדמוקרטיה).
דעות דומות הביע הרב כהן בפורומים חרדיים באינטרנט (בפרט בפורומים "בחדרי חרדים" ו"אגודה אחת").
כיום מרוכזים מאמריו בבלוג האינטרנטי "בתוך עמי".
בין השנים 2003–2010 היה פעיל בתחום השתלבות צעירים חרדים בשוק העבודה, בלימודים אקדמיים ובצה"ל.
הוא הצטרף לארגון הג'וינט ועסק בפיתוח וניהול תוכניות תעסוקה לציבור החרדי, בין השאר באמצעות המערך הצבאי ולימודים אקדמיים.
במקביל היה שותף, יחד עם עו"ד יחזקאל רוזנבלום, להקמת קרן ק.מ.ח (2007), המסייעת לאלפי חרדים לרכוש מקצוע, בעזרת מלגה ליזמות חברתית של קרן IVN לשנים 2006–2007.
בשנת 2005 גייס יחד עם פרופ' עמירם גונן את הפילנתרופ דב פרידברג מטורונטו לתרום מלגות לסטודנטים חרדים המעוניינים לרכוש השכלה גבוהה באוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2010 החל הרב כהן ללמוד כעמית ב"בית הספר מנדל למנהיגות חינוכית" למשך שנתיים.
במהלך תקופה זו הוא השלים תואר ראשון בחינוך ובהוראה ב"מכללה ירושלים".
עם סיום לימודיו הצטרף ל"אגודה לקידום החינוך" בירושלים על מנת להקים את הישיבה התיכונית החרדית "חכמי לב", שנפתחה בירושלים בשנת הלימודים תשע"ד (אוגוסט 2013) ומאז הוא עמד בראשה עד סוף שנת הלימודים תשע"ט.
הישיבה שהקים גררה ביקורת קשה כלפי הרב כהן בקרב חלק מן הציבור הליטאי.
נציגי סיעת דגל התורה בירושלים פעלו למניעת מתן מבנה לישיבה בכמה שכונות חרדיות, כונסו אספות רבנים נגדה ופורסמו מכתבים וכרוזים כנגדה.
העיתון יתד נאמן הוביל קמפיין נגד הרב כהן וכינה אותו במאמר מערכת: "מניח מטעני חבלה רוחניים".
הישיבה נמצאת כיום במבנה של מוסדות "אריאל" בשכונת בית וגן.
משנת 2004 הוא היה חבר מערכת בכתב העת "ארץ אחרת" שהקימה במבי שלג עד לסגירתו.
הוא פתח ומנהל את הפורום האינטרנטי "אגודה אחת".
משנת 2013 משמש כיו"ר ועד מנהל של מכון שחרית.
בשנת 2017 הצטרף לתנועת "פנימה".
בשנת 2019 החל הרב כהן לכתוב טור שבועי בעיתון יום ליום.
בשנת 2022 השתתף הרב כהן במיזם הקמת ישיבה גדולה לתלמידים ממשפחות של חרדים מודרניים.
ביומון הפלס, נמתחה ביקורת באריכות נגד היוזמה להקמת הישיבה.
בשנת 2023 עם ההתקדמות בחקיקת הרפורמה המשפטית בישראל (2023) יוזם הרב כהן הקמת מכון חרדי לדמוקרטיה – שאמור לטפח בקרב המגזר החרדי ערכים דמוקרטיים וליברליים.
בשנת 2024, בעקבות מלחמת חרבות ברזל הקים הרב כהן את ישיבת "תפארת בחורים" ישיבת הסדר חרדית שמיועדת לצעירים חרדיים המעוניינים לשרת שירות קרבי וממוקמת באשדוד.
הרב כהן נשוי לפייגי כהן, מפקחת כוללת במחוז החרדי במשרד החינוך על בתי ספר יסודיים לבנות בירושלים.
היא בתו של הרב גיורא דרקסלר.
לזוג שישה ילדים והם גרים בשכונת רמות בירושלים.
פעל רוב שנות חייו בעיר בקאו שבחבל מולדובה.
נולד בשנת 1867 לר' חנוך הניך שפרן ולאלטה רבקה, בפמורן (Pomorzany) שבגליציה, באותה תקופה חלק של האימפריה האוסטרית.
בילדותו למד בבית המדרש של אביו ובקלויז שבעיירתו בהתמדה רבה.
נשלח בבחרותו על ידי אביו ללמוד תורה בלבוב, שם למד אצל רבי יצחק אהרן איטינגא ואצל רבי יעקב ווידנפלד, ובגיל שבע עשרה נסמך לרבנות על ידי רבותיו.
בה'תרמ"ז (1887, בהיותו בן עשרים) כיהן למשך שנתיים ברבנות בסקולן שברומניה, ובתרמ"ט (1887) התמנה לרב העיר שטפנשט, בה למד מהאדמו"ר משטפנשט, הרב אברהם מתתיהו פרידמן.
משנת תרס"ה (1905) החל לשמש כרב בבקאו, שם שימש כרב עד לפטירתו, וממנה קיבל את תוארו "הגאון מבקאו".
בארבעים שנות כהונתו ברומניה, נחשב לאחד מגדולי הרבנים שבה, ורוב הרבנים האורתודוקסיים במדינה זו עשו אצלו שימוש חכמים והוסמכו על ידו.
ענה לתשובות הלכתיות רבות שהופנו אליו מרחבי המדינה ומחוצה לה, בכתב ובעל פה.
דחה מספר הצעות לרבנות: הצעה להתמנות לרב ראשי של יהודי צ'רנוביץ, הצעה להתמנות לרב העיר סאטמר, והעדיף להישאר כרב בבקאו.
בימי מלחמת העולם הראשונה נחשב ברומניה לנתין של מדינה עוינת (כיון שנולד וגדל בגליציה), ובני קהילתו נתנו שוחד למפקד המשטרה בעירם כדי שיפטור את הרב"ז מהימצאות במחנה הסגר.
היה ממייסדי אגודת הרבנים ברומניה.
אהד את הציונות בכלל ואת הציונות הדתית בפרט.
נלחם בהתבוללות ובעזיבת הדת של הדור הצעיר.
תשובותיו שבכתב שנשתמרו נאספו בכרכי "שו"ת הרב"ז" בשלשה כרכים.
הכרך הראשון יצא בוורשה בשנת תר"ץ, מיד לאחר פטירתו.
שני כרכים נוספים יצאו לאור על ידי בניו בישראל.
בתשובותיו ענה לשאלות הלכתיות רבות שהופנו אליו מרחבי המדינה ומחוצה לה.
עסק רבות גם בהתרת עגונות שבעליהן נעדרו עקב מלחמת העולם הראשונה, ותשובותיו בנושא זה מהוות מקור הלכתי לפוסקים ולבתי דין שעוסקים בהיתרי עגונות.
בין העגונות שנזקק הרב"ז להתיר הייתה גם בתו של הרב מאיר אריק, שביקש את הסכמת הרב"ז להיתר שקיבלה מהרב חיים מרדכי רולר.
נפטר בבקאו ממחלה בשנת 1929. בהלווייה הספידו הרב הראשי של רומניה, יעקב יצחק נימירובר.
נטמן בבית העלמין הישן שבבקאו.
אשתו הראשונה הייתה שרה מינה, בתו של הרב דוד מרמור (מאראן) מטרנופול, והיא נפטרה בגיל 41. ולהם שבעה ילדים:
רבי חנוך הניך – רב ואב"ד בבוקרשט - עלה לישראל.
עלקא דרברמדיקר (שמה מנישואיה האחרונים).
בעלה הראשון היה ר' געצל בוימן.
היא נותרה עגונה למשך שמונה שנים, ולבסוף כשהגיעה עדות על הירצחו של בעלה, נמנע הרב"ז מלהתירה בעצמו משום שראה עצמו נוגע בדבר, והיא קיבלה היתר מחכמים אחרים.
בעלה השני היה ר' אלטר חיים ביריברייער, שנספה בטרנסניסטריה.
לפני שנספה נולדה להם בת בשם מלה.
אשתו השנייה הייתה פינקל לבית ריינהרץ.
נפטרה בישראל ב-1955, ונטמנה בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
הרב אלכסנדר יהודה שפרן – מילא מקום אביו בבקאו.
כיהן כרב הראשי ליהודי רומניה, ולאחר מכן שימש כרב בז'נבה
הרב יוסף שפרן – רב ביאסי במשך שמונה שנים.
בהמשך כיהן כרב בניו יורק וכפרופסור לחינוך בישיבה יוניברסיטי
הרב ד"ר מנחם קווה דב – רב בפלוישט.
שנים מבניו הם הרב יגאל שפרן והאלוף במיל' עמי שפרן
אחיו, הרב יצחק שפרן, היה רב העיר הוסיאטין.
אח נוסף שלהם כיהן כרב העיירה פמורן.
שו"ת הרב"ז - הכרך הראשון יצא בוורשה בשנת תר"ץ, מיד לאחר פטירתו.
שני כרכים נוספים יצאו לאור על ידי בניו בישראל
משנת הרב"ז - הערותיו על סדר השולחן ערוך ונושאי כליו, חלק א', מכון מרחבים, ירושלים תשפ"ג
דורש לציון, מאמר בשבח הציונות, בתוך "מנחת אזכרה", סאין, תרצ"ג
בי"ד בכסלו ה'תשע"ז יום השנה ה-87 לפטירתו, נקרא על שמו רחוב הרב שפרן בירושלים.
בצלאל טרייבר (נולד ב-1952) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף.
עד ראשית שנת 2018, אז פרש לגמלאות, שימש סמנכ"ל משרד הביטחון, כראש אמו"ן - האגף למבצעים לוגיסטיים ונכסים, וראש רח"ל.
טרייבר נולד וגדל בבית יהושע, אחד משלושה בנים של מנחם ומינה טרייבר, ממייסדי היישוב.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לסיירת שקד.
בסיירת עבר טרייבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס סיור.
בהמשך עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום קורס הקצינים שב לסיירת ושימש כמפקד צוות.
במלחמת יום הכיפורים שימש כקצין המבצעים של הסיירת ולחם בחזית הדרום.
במהלך המלחמה נפצע, אולם התאושש מפציעתו ושב לשירות.
בהמשך שימש כסגן מפקד הסיירת וכמפקד גדוד 17.
ב־1984 שימש כראש לשכת הרמטכ"ל בדרגת סא"ל.
בתפקידו האחרון בצה"ל שימש כסגן קחצ"ר בדרגת אל"ם.
בשירות המילואים שימש בין היתר כחונך למפקדי חטיבת גולני.
לאחר פרישתו מצה"ל שימש סמנכ"ל לארגון ומינהל ברשות שדות התעופה.
ב-2005 מונה לראש מנהלת המעברים היבשתיים.
מונה לסמנכ"ל משרד ביטחון וראש אמו"ן (אגף מבצעים לוגיסטיים ונכסים), בתפקיד זה היה אמון על בניית בסיסי צה"ל, על בניית הגדר כנגד המסתננים בגבול ישראל מצרים, ועל פריקת אמצעי הלחימה מאוניית הנשק "קלוס סי".
ביוני 2014 מונה טרייבר לממלא מקום ראש רח"ל.
בנובמבר 2015 אישרה ממשלת ישראל את מינויו לראש רח"ל, לתקופת כהונה בת ארבע שנים.
טרייבר שימש כראש רח"ל עד ינואר 2018, אז הודיע לשר הביטחון על רצונו לפרוש מהתפקיד.
בצלאל חזקיהו מעייני (תש"ה, 1945 – י"ח באלול תשס"ט, 7 בספטמבר 2009) היה רבה של מגדיאל-הוד השרון.
נולד במושבה מגדיאל לרב דב מעייני רבה של המושבה (כיום הוד השרון) ולפריידל (בת הרב יואל ברנצ'יק, מייסד רשת החינוך "תורה ודרך וארץ" בריגה) שהייתה מורה לתנ"ך ועברית.
בתקופת מלחמת העצמאות שהה אביו בארצות הברית בשליחות ציבורית ובעקבות המצב הביטחוני במגדיאל עזבו בני המשפחה את המושבה למשך תקופה ושהו בבני ברק בביתו של השופט ד"ר יצחק קיסטר.
לאחר שוך הקרבות שבה המשפחה למגדיאל והוא למד בתלמוד תורה המקומי שהקים אביו.
בשנת 1952, בהיותו בן שבע, התייתם מאביו.
למד בישיבת קול תורה, ישיבת תפארת ציון, ישיבת פוניבז' ובמכון הארי פישל.
בשנת 1992, לאחר פטירת הרב פרץ אריאל, התמנה לרבה של הוד השרון וכיהן בתפקיד זה עד לפטירתו כעבור שבע עשרה שנה.
עמד בראש מכון רש"י השלם, לצד הרב שאר ישוב כהן.
המכון הוציא לאור חומש רש"י השלם אותו כתב וערך הרב מעייני.
עסק בשירה יהודית וישיבתית, והוציא דיסק ובו שר מלחני אביו.
כמה שנים לפני פטירתו חלה בסרטן, ונוסף לו השם "חזקיהו".
נפטר בשנת 2009 ולפי בקשתו נקבר בצמוד לאוהל של אביו במגדיאל.
בתחילת שנות ה-70 נישא לרבקה (לבית בלוי מירושלים), ולהם חמישה ילדים.
אחותו היא רבקה מנוביץ - במאית ומחזאית, אמו של הרב יואל מנוביץ, ראש ישיבת הגולן.
בצלאל לנדוי (י"ד בטבת תרפ"ד, 22 בדצמבר 1923 – ט"ז באייר תשנ"ו, 5 במאי 1996) היה סופר והיסטוריוגרף חרדי ירושלמי פורה.
נולד ללוי יצחק לנדא, חי ונפטר בירושלים.
הוא אחיו הצעיר של הלמדן הירושלמי הרב משה יהושע לנדא, מתלמידי החזון איש.
חיבר עשרות ספרים ומאמרים, והיה בעל טור קבוע בעיתון "המודיע" במשך עשרות שנים.
בנו יעקב אהרן לנדוי מילא את מקומו בכתיבת טורים ב"המודיע".
ספריו נושאים בדרך כלל אופי היסטוריוגרפי; מלבדם כתב גם מבואות רבים לספרים, שהיה שותף לעריכתם.
הבעש"ט ובני היכלו: דרך חייו ופעלו לדורו ולדורות.
הרבי רבי אלימלך מליזענסק: דרך חייו ופעלו לדורו ולדורות.
הגאון החסיד מווילנא: זה ספר תולדות רבינו אליהו זצ"ל, הוא הגר"א.
דרך חייו ופעלו לדורו ולדורות.
הגאון מטשעבין: רישומי זיכרון לדרך חייו ופעלו, בתוספת אגרות קודש וחידושי תורה מכת"י שלא נדפסו.
בן שלוש עשרה למצוות, ירושלים, תשנ"ו.
מסע מירון, שירי בר יוחאי ואסופת מאמרים בענייני ל"ג בעומר והילולא דרשב"י במירון.
שער השמים, תולדות המקומות הקדושים, ב"כ
הרב הקדוש מבעלזא, על תולדותיו של הרה"ק רבי אהרן רוקח מבעלזא
מבוא לילקוט שמעוני במהדורת ח.
מבוא לספר שערי קדושה מרבי חיים ויטאל, ראשי פרקים לתולדות המקובל רבי חיים ויטאל, בני ברק, תשכ"ז
מלחמת בר כוכבא בראי הדורות, בתוך מחניים (כתב עת), נט
רבי בְּצַלְאֵל רנשבורג (תקכ"ב, 1762 - י"ח בתשרי תקפ"א, 26 בספטמבר 1820) היה למדן ופרשן התלמוד מן האחרונים, מחכמי פראג.
נולד בשנת תקכ"ב לרב יואל ולריקל רנשבורג.
רב יואל היה תלמידו של רבי מאיר פישלס.
אמו ריקל מתה עליו בעודו ילד ואביו אז נישא בשנית לאישה בשם חנה והוא גדל אצל אמו החורגת.
בהיותו בן שתים עשרה נשלח לשוואבך לישיבתו של הרב המקומי, הרב אהרן בן משה, (מחבר הגהות "מנחת אהרן" על ספר "הארוך מש"ך"), ולמד שם במשך שלוש שנים.
מגיל 15 למד בישיבת פיורדא אצל הדיין רבי יוסף הס, לימים רבה של קאסל ומדינת הסן ומחבר הספר "בן פורת יוסף" על ההפטרות.
בשלהי ימיו בפיורדא, הגיע לכהן כרבה של העיר רבי צבי הירש חריף, חתנו של רבי רפאל הכהן כ"ץ, שכיהן עד אז כרבה של פוזנא, וגם אצלו למד רבי בצלאל תקופה קצרה.
מפיורדא נסע לפראג, ובה למד אצל הרב ליב פישלס בנו של רבי מאיר פישלס, שהיו ראשי ישיבה גדולה בפראג.
רבו זה היה נחשב אצלו כרבו המובהק והוא מצטט פסקי הלכה מפיו מאות פעמים בספריו.
לדבריו, גם רבו קבע חידושים שלו בכתביו.
בתקופה זו היה תלמידו ומקורבו של רבי יחזקאל לנדא מפראג, אותו כינה "גדול האחרונים".
התארס עם פרומט קליניבורג, בת העיר פראג; לפי סיכום עם ארוסתו נסע לאחר אירוסיו לעיר קולין ובה היה תלמידו של רב העיר הרב אלעזר קאליר, מחבר "אור חדש", להשלמת לימודיו.
שם השתהה כשנתיים, ולאחריהן עוד שנה בעיר איגר.
עם סיום שנות לימודים אלו, שב לפראג ונישא לארוסתו, אביה פרנס אותם במשך עשר השנים שלאחר נישואיהם.
בשנים אלו כתב וסידר לדפוס את חיבוריו "עמק סוכות", "פתחי נדה" ו"טהרת חולין".
בשהותו בפראג לאחר נישואיו, היה גם תלמידו של רבי בנימין זאב וולף בוסקוביץ'.
מידידיו בתקופת פראג: רבי אלעזר פלקלס, מחבר "תשובה מאהבה"; ורבי שמואל ליב קוידר, מחבר "עולת שמואל".
את ידידו רבי אלעזר פלקלס, קיבל על עצמו כרב, לאחר פטירת רבותיו, הנודע ביהודה ורבי ליב פישלס.
הוא היה איש חסד והרבה לתת צדקה לעניים, בספרייתו הגדולה התארחו רבים מחכמי פראג, ולמחברי ספרים שבאו לבקש את הסכמתו, נהג להעניק גם סיוע כספי.
נפטר בפתאומיות בחול המועד סוכות, י"ח בתשרי תקפ"א, 26 בספטמבר 1820, בטרם מלאו לו ששים שנה, ולא הותיר אחריו ילדים.
מכל ספריו הספיק להדפיס רק את ספרו "הורה גבר" על מסכת הוריות (פראג תקס"ב); שנים מחיבוריו אבדו: "עמק סוכות" על שתי מהדורותיו, ו"טהרת חולין" על מסכת חולין, שלפי עדותו נכתב במשך שבע שנים.
ספרו "חכמת בצלאל - פתחי נדה" שרד בכתב יד, ונדפס בירושלים (מוסד הרב קוק, תשי"ז).
הערותיו והגהותיו על גיליון הש"ס שלו נדפסו בשתי מהדורות, אחת בספר מעשה רב על ידי גיסו הרב יהודה קליניבורג (פראג 1823) והשנייה בסוף ש"ס דפוס פראג שיצא לאור בשנת תר"ד ולאחר מכן על גיליון דפי התלמוד בש"ס וילנא תחת השם "הגהות ר"ב רנשבורג".
חיבורו "שדה צופים" על פסקי הרא"ש, שבו הוא מציין את הלכות הרא"ש הנובעות מסוגיות הגמרא בכל מסכת שמובאות בדבריו במסכת אחרת, נדפס בסוף כרכי התלמוד הבבלי, ובמהדורת עוז והדר בדפי הרא"ש.
תשובותיו מכתבי יד ומספרי רבני דורו, נדפסו בספר שו"ת וחידושי רבינו בצלאל רנשבורג זצ"ל, ירושלים: מכון ירושלים, תש"מ.
בְּצַלְאֵל יוֹאֵל סְמוֹטְרִיץ' (נולד ב-י' באדר ה'תש"ם, 27 בפברואר 1980) הוא פוליטיקאי ישראלי המכהן כשר האוצר ה־27 של ישראל, כשר במשרד הביטחון האחראי על מנהלת ההתיישבות (יו"ש), וכיושב-ראש סיעת "הציונות הדתית".
כיהן כשר התחבורה והבטיחות בדרכים, וכן במשך כשבע שנים כחבר הכנסת.
בטרם כניסתו לתפקידיו בממשלות ובכנסות השונות, שימש כמנהל הפעילות של תנועת "רגבים", וכן כמנהל ישיבת קדומים.
סמוטריץ' נולד בחיספין שברמת הגולן.
אביו הוא הרב חיים ירוחם סמוטריץ', ששימש גם כרב של מושב בית יתיר ומשמש כר"מ בישיבת ניר קריית ארבע; אמו היא יוכבד (לבית מנזון), המשמשת כמורה.
התחנך בחטיבת הביניים של ישיבת שעלבים ובישיבה התיכונית 'ירושלים לצעירים', הסמוכה לישיבת מרכז הרב.
לאחר מכן למד בישיבת קדומים.
לדבריו, מורי דרכו הם הרב יצחק בן שחר ואביו.
במקביל, למד גם לתואר ראשון במשפטים במכללת הקריה האקדמית אונו.
לאחר מכן, החל בלימודים לתואר שני במשפט ציבורי ובין-לאומי ב, אך לא השלים אותו.
בגיל 28, התגייס סמוטריץ' ושירת בצה"ל במשך כשנה וארבעה חודשים כסמב"ץ בזירת מרכז בחטיבת המבצעים של מפקדת המטכ"ל.
מקור שם משפחתו נובע משם העיירה, סמוטריץ', שבה חיו אבות אבותיו.
בתמוז התשס"ה (יולי 2005), בעת המחאה נגד תוכנית ההתנתקות, נעצר סמוטריץ' על-ידי השב"כ יחד עם ארבעה פעילי ימין בחשד שארגנו חסימות כבישים שאירעו באותה תקופה.
סמוטריץ' הוחזק בכלא שקמה במשך שלושה שבועות ובמעצר בית שלושה שבועות נוספים, לאחריהם שוחרר ללא שהוגש נגדו כתב אישום.
לדבריו, מטרת המעצר והחקירות הייתה למנוע צעדת מחאה של המונים לעבר אזור גוש קטיף "שישתקו את החיים במדינה".
בעת המעצר נמצאו בביתו של אחד העצורים חומר דליק ושמן, שלאחר המעצר פורסם שלפי החשד שימשו לארגון הפרות הסדר וחסימות הכבישים.
ב-2015, לאחר שהוצב ברשימת הבית היהודי לקראת הבחירות לכנסת העשרים, נכתב בתקשורת שהחומר שנתפס היה "700 ליטרים של דלק ושמן".
במהלך השנים הבאות עלו מספר פעמים טענות לפיהן סמוטריץ' היה זה שנתפס עם החומר הדליק, וכן שתכנן לבצע בעזרתו פיגוע.
ב-2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, אמר יצחק אילן, שהיה ראש אגף החקירות בשב"כ בזמן המעצר וחבר רשימת כחול לבן בעת הריאיון, שסמוטריץ' "רצה לפוצץ מכוניות נוסעות בכביש איילון" ונתפס "עם 700 ליטר של חומר".
סמוטריץ' שלח מכתב התראה לאילן, אך לא תבע אותו.
ב-2022 פורסם ריאיון עם פעיל ימין אנונימי, שנטען שהיה מעורב בפרשה, ולפיו הרעיון היה "לשפוך שמן על הכביש לאחר שחוסמים אותו", ותוכנן ללא ידיעתו של סמוטריץ'.
בחשון התשס"ז (נובמבר 2006) נמנה עם מארגני מצעד הבהמות, שבו צעדו כ-200 איש בלוויית בהמות וכלבים כמחאה על מצעד הגאווה בירושלים.
כשנשאל על הנושא ב-2015 אמר שהוא מתחרט על המצעד.
בשיחה עם תלמידי תיכון בגבעתיים בשנת התשע"ה (2015) בתגובה לקריאה של תלמיד מהקהל בשיחה בנושא הקהילה הגאה אמר סמוטריץ' "אני הומופוב גאה".
סמוטריץ' נמנה עם מייסדי עמותת "רגבים" ב-2006, ושימש כמנהל הפעילות שלה.
התמנה למנהל ישיבת קדומים ונמנה עם מייסדי איגוד הישיבות הגבוהות.
שימש נציג ציבור במליאת מועצת העיתונות, חבר הנהלה בישיבת בני חיל ובתנועת קוממיות בגרעין החינוכי בנתניה.
התמודדותו הראשונה של סמוטריץ' לכנסת הייתה בבחירות לכנסת השמונה עשרה ב-2009. אז הוצב במקום התשיעי ברשימת האיחוד הלאומי, ובהתאם לחוק הבחירות לכנסת שוחרר לשלושה חודשים משירותו בצה"ל, לאחריהם חזר להשלים את שירותו.
המפלגה זכתה בארבעה מנדטים, וסמוטריץ' לא נכנס לכנסת.
לימים סיפר אחד ממכריו שסמוטריץ' לא רצה לרוץ לכנסת ועשה זאת רק בלחץ חבריו, ובעקבות הוראת רבותיו ובראשם הרב חיים דרוקמן שקבעו שמדובר ברעיון טוב.
בשנת 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הוצב במקום התשיעי ברשימת הבית היהודי, לאחר שנבחר על ידי מרכז האיחוד הלאומי – תקומה למקום השני שהוקצה לה ברשימה.
בעקבות פטירתו של השר אורי אורבך, קודם סמוטריץ' למקום השמיני ברשימה ונבחר לכנסת.
הוא מונה לסגן יושב ראש הכנסת ולחבר בוועדת הכספים ובוועדת הפנים והגנת הסביבה.
במהלך הכנסת העשרים העביר סמוטריץ' כיוזם ראשון שתים עשרה הצעות חוק.
הצעות החוק הבולטות ביותר היו:
תיקון ל"חוק החטיבה להתיישבות" שיזם סמוטריץ' ואושר בכנסת ב-23 בדצמבר 2015. החוק קובע שממשלת ישראל רשאית להאציל מסמכויותיה בתחום ההתיישבות ובתחומים נוספים לחטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית.
ב-2016 הגיש סמוטריץ' הצעה ל"חוק השקיפות" שלפיה תוטל חובת גילוי על עמותות שמקבלות מימון מישות מדינית זרה.
ההצעה מוזגה לתוך הצעת חוק ממשלתית שאושרה ב-11 ביולי.
ב-7 בנובמבר 2016 אישרה הכנסת את חוק שירות הציבור (הצהרת הון) שיזם סמוטריץ, המחייב בכירים בשירות המדינה למלא הצהרת הון לקראת מינוים.
יזם עם חבר הכנסת יואב קיש את חוק ההסדרה שמטרתו הייתה לאפשר הפקעת מקרקעין ביהודה ושומרון שנבנתה עליהם התיישבות בתום לב, ולהעניק לבעלים קרקע חלופית או פיצוי.
החוק אושר בכנסת ב-6 בפברואר 2017. ביוני 2020 פסל בג"ץ את החוק בנימוק שהוא אינו חוקתי.
במרץ 2017 נכתב ב"הארץ" וחדשות 2 כי בקידום חוק ההסדרה נמצא סמוטריץ' בניגוד עניינים, מכיוון שביתו שבשכונת גבעת רש"י נבנה באופן בלתי חוקי, שכן חלקת הקרקע שעליה נבנה אינה כלולה בתוכנית המתאר של קדומים.
עוד פורסם כי הקרקע לא הוכרזה כאדמת מדינה על ידי צוות קו כחול של המנהל האזרחי שמיפה את השטח ב־2012, וכי צילומי אוויר הראו כי היו עצים בחלקה עד שנת 2002. סמוטריץ' הכחיש את הטענות ואמר ש"הדברים נעשו כנדרש".
בח' שבט התשע"ט (14 בינואר 2019), לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, גבר סמוטריץ' על השר אורי אריאל, ונבחר במרכז מפלגת האיחוד הלאומי – תקומה ליו"ר המפלגה.
לקראת אותן בחירות הגיעה מפלגת האיחוד הלאומי – תקומה להסכם על ריצה משותפת עם הבית היהודי ועם עוצמה יהודית במסגרת איחוד מפלגות הימין.
על פי ההסכם הוצב סמוטריץ' במקום השני ברשימה לכנסת, אחרי יו"ר הבית היהודי הרב רפי פרץ.
עוד הוסכם כי תינתן לו הזכות לבחור ראשון מבין התפקידים שיתקבלו במסגרת ההסכם הקואליציוני, ושאם תקבל הסיעה רק תפקיד שר אחד, יכהנו בו שניהם ברוטציה.
הסכם זה נשמר גם לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, אז רצו הבית היהודי והאיחוד הלאומי עם הימין החדש במסגרת רשימת ימינה.
בכ' סיון התשע"ט (23 ביוני 2019) מונה לשר התחבורה ולחבר הקבינט המדיני ביטחוני, במסגרת ממשלת המעבר.
במהלך כהונתו כשר התחבורה החל את מיזם נתיב פלוס שבמסגרתו הוקצו בכביש החוף ובנתיבי איילון נתיבי נסיעה לתחבורה ציבורית ולכלי רכב פרטיים עם לפחות נוסע אחד או שניים מלבד הנהג.
כמו כן האיץ סמוטריץ' את חשמול הרכבת בקו המהיר בין ירושלים לתל אביב, וכן החל בבניית מסילת ראשון לציון – מודיעין.
ביולי 2022, כשנשאל על יחסו לערבים, העיד על עצמו כי "אני כשר תחבורה יהודי, דתי, מתנחל, ימני – כנראה לא ימין רך כל כך – ידעתי לדאוג לצרכים שלהם.
ותשאל אותם, הם מודים בזה".
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע התפצל מרשימת "ימינה".
לדבריו, על רקע נכונותו של בנט להיכנס לממשלה בשיתוף מפלגות שמאל.
סמוטריץ' התמודד בראש רשימת "הציונות הדתית", בבלוק טכני של המפלגות "האיחוד הלאומי – תקומה", "עוצמה יהודית" ו"נעם".
הרשימה קיבלה בבחירות 6 מנדטים, מתוכם 4 למפלגתו של סמוטריץ'.
סמוטריץ' הרבה לתקוף את ממשלת ישראל השלושים ושש, ובפרט את ראש הממשלה נפתלי בנט ושר הדתות מתן כהנא.
באפריל 2022 אמר עליהם בריאיון: "מי ששותף לממשלה הזו לא צריך להכניס אותו לבית הכנסת.
זה הדבר הכי לגיטימי בעולם.
[...] אני חושב שאנשים שהפנו עורף לציבור, אמורים להרגיש לא רצויים בציבור".
בסוף שנת 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל אמר סמוטריץ' בהתייחס לאמירה זו שהיה לו חלק בהסלמת השיח והוא מתנצל על כך.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25 חתם סמוטריץ' פעם נוספת על הסכם ריצה משותפת בבלוק טכני עם עוצמה יהודית ומפלגת נעם.
סמוטריץ' ניסה לשמר את יחסי הכוחות בין מפלגתו לבין עוצמה יהודית כבמערכות הבחירות הקודמות, אך לבסוף נכנע לדרישתו של איתמר בן גביר שהסקרים נתנו לו יותר קולות מלמפלגתו של סמוטריץ' והסכים לחלוקה שווה של המקומות ברשימה.
הרשימה זכתה ב-14 מנדטים, מהם 7 לאיחוד הלאומי – תקומה.
לאחר הבחירות נכנס לממשלת ישראל השלושים ושבע והתמנה לשר האוצר ולשר במשרד הביטחון הממונה על יחידות מתאם פעולות הממשלה בשטחים והמנהל האזרחי.
ב-7 בפברואר 2023 התפטר מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי.
ב-2 במרץ 2023, חתם סמוטריץ עם יו"ר ההסתדרות החדשה ארנון בר־דוד על הסכם שכר חדש במגזר הציבורי, שהתפרס על פני ארבע שנים.
ההסכם כלל תוספות שכר לעובדים, קיצור שבוע העבודה ומענקים חד־פעמיים בשווי 6,000 ש"ח לכל עובד.
במסגרת חוק ההסדרים בשנת 2023, קידם סמוטריץ' את הקמת קרן הארנונה, שייעודה הוא העברת כספים מרשויות מקומיות שבונות שטחים לעסקים לרשויות מקומיות שיאשרו בנייה של יחידות דיור.
הקמת הקרן לוותה בהתנגדות של מרכז השלטון המקומי בישראל ובשביתות של רשויות מקומיות.
באוגוסט 2023 מנע סמוטריץ' העברה של כ-300 מיליון שקלים שהובטחו לרשויות מקומיות ערביות במסגרת הכספים הקואליציוניים בזמן הממשלה הקודמת, בטענה שמדובר בתקציב פוליטי שאין לו הצדקה מקצועית וכן שהתקציב עלול לזלוג לארגוני פשיעה, כפי שקרה במקרים דומים בעבר.
כמו כן סירב לאשר תקציב של 200 מיליון שקלים למכינות לשילוב סטודנטים ערבים באקדמיה, והתנה את אישור התקציב ב"יצירת מנגנונים שיטפלו בהקצנה הלאומנית באוניברסיטאות וימנעו אותה".
במאי 2024, עצר סמוטריץ' העברת תקציב של כ-6 מיליארד ש"ח לרכש ביטחוני.
סמוטריץ' התנה את העברת הסכום בהקמת ועדה ציבורית לבחינת תקציב הביטחון.
הוועדה הוקמה באוגוסט 2024 ובראשה עומד יעקב נגל, מ"מ ראש המטה לביטחון לאומי לשעבר.
בתחום המיסוי, ביטל סמוטריץ' את המס על כלים חד־פעמיים ואת מס הקנייה על משקאות ממותקים, יזם הארכת הוראת שעה שהעניקה תוספת נקודת זיכוי להורים על כל ילד בגיל 6–12, וקידם את השוואת סכום מענק העבודה שגבר מקבל לזה שאישה מקבלת.
ב-11 בספטמבר 2024, ועדת הכספים של הכנסת אישרה את הצעתו של סמוטריץ' להטיל מס פחמן על דלקים שאינם לתחבורה באופן הדרגתי מ-2025 עד 2030.
אף על פי כן, הטיל טראמפ מכס בגובה 17% על סחורות ישראליות.
הורדת דירוג האשראי של ישראל
באפריל 2023, במהלך כהונתו כשר האוצר על רקע הרפורמה המשפטית, הורידה חברת דירוג האשראי מודי'ס את תחזית הדירוג של ישראל מ"חיובית" ל"יציבה" בטענה כי "הרשות המחוקקת והרשות המבצעת הפכו פחות צפויות ויותר מוכנות לייצר סיכונים משמעותיים ליציבות הכלכלית והחברתית".
בפברואר 2024, בזמן מלחמת חרבות ברזל, הורידה מודי'ס את דירוג האשראי של ישראל מ-A1 ל-A2 עם תחזית דירוג שלילית, בין היתר בנימוק שהיעדר תוכניות לסיום המלחמה ולחיזוק ביטחונה של ישראל אחריה מגדילים את הסיכונים הפוליטיים ומחלישים את הרשות המבצעת והמחוקקת וכן את החוסן החברתי והפיסקלי של המדינה.
הייתה זו הורדת הדירוג הראשונה מאז החלה החברה לדרג את ישראל בשנת 1988. באפריל 2024, הצטרפה אליה סוכנות S&P ובאוגוסט גם סוכנות הדירוג פיץ'.
בספטמבר 2024, באופן חריג, הודיעה חברת הדירוג מודי'ס על הורדת דירוג כפולה לישראל, לדירוג Baa1 עם תחזית שלילית, הנמוך ביותר מעולם.
בהחלטה נכתב כי "הסיכון הגאופוליטי התגבר באופן משמעותי, הכלכלה הישראלית לא תתאושש במהירות".
באותם ימים לא תמה המלחמה בעזה והתגברה הלחימה מול חזבאללה בלבנון.
נכתב כי ישנה "ירידה באיכות המוסדות והממשל של ישראל, אשר לא היו אפקטיביים בצורה מלאה במניעת פעולות הפוגעות במדדי האשראי".
לצד ההתפתחויות בזירה הצבאית, בסוכנות הדירוג עקבו כיצד הממשלה אישרה את פריצת מסגרת תקציב 2024 והתעכבה בקידום תקציב 2025 – חרף אזהרות בכירי משרד האוצר ובנק ישראל.
בעקבות פרוץ מלחמת חרבות ברזל, נדרש סמוטריץ' לדאוג למימון המלחמה ולצורך כך העביר תקציבים מתוקנים לשנים 2023 ו-2024 עם הרחבה משמעותית לתקציב הביטחון ובתקציב 2025 הכניס העלאות מיסים וקיצוצים נרחבים.
יעד הגירעון כאחוז מהתמ"ג עמד בתקציב 2024 על 6.6% לפני שישראל יצאה ללחימה עצימה בלבנון.
סמוטריץ' הביא מתווה פיצויים לעסקים אותו הוא כינה "מרחיב"., לטענתו בניגוד לעמדת אנשי אגף התקציבים, קבע שמפוני הצפון יועברו לבתי מלון ולא לפתרונות זמניים כפי שתוכנן בעבר והביא מתווה תגמול מרחיב לחיילי המילואים.
למרות זאת, סמוטריץ' דחה את הדרישה לביטול הכספים הקואליציוניים והסטתם לטובת המאמץ המלחמתי – למרות המלצת הדרגים המקצועיים במשרד האוצר ובבנק ישראל.
סמוטריץ אישר הסטה קטנה יחסית, של 860 מיליון שקל בתקציב 2023, מתוך 10.5 מיליארד ש"ח שטרם נוצלו.
בתקציב 2024 המתוקן, מתוך תקציב מתוכנן של 7.9 מיליארד ש"ח הסכים סמוטריץ' לקצץ 2.4 מיליארד (30%).
הכספים הקואליציוניים ב-2024 כוללים תוספות שכר למורים בבתי ספר חרדיים.
העלאות המיסים כללו העלאה של המע"מ מ-17% ל-18% בשנת 2025. ב-3 במרץ 2024, אישרה הכנסת את החוק שיזם סמוטריץ' לגביית תשלום חד פעמי מכלל הבנקים הגדולים במשק בשנים 2024–2025, לשם השגת יעדי תקציב המדינה במסגרת המלחמה.
כן הוקפאו מדרגות מס הכנסה (צעד שמשעותו שחיקת המדרגות ב-3.43%), הועלו דמי ביטוח לאומי לשנתיים, והוטל מס על רווחים כלואים.
בישיבת הממשלה שהתקיימה לאחר טבח שבעה באוקטובר, צוטט סמוטריץ' כאומר "צריך להיות עכשיו אכזריים לא להתחשב יותר מדי בשבויים".
באפריל, לאחר שקבינט המלחמה הנחה להרחיב את המעברים לרצועת עזה, סירב לתקצב את ההרחבה בנימוק שההנחיה "חסרת תוקף, מנוגדת לחוק ולהחלטת הקבינט".
ב-16 במאי 2024, הצהיר סמוטריץ' על כוונתו להטיל מכס של 100% על יבוא מוצרים מטורקיה, זאת עד לסיום כהונתו של רג'פ טאיפ ארדואן כנשיא טורקיה.
ההחלטה ספגה ביקורת מאיגוד לשכות המסחר ומחלק ממפלגות האופוזיציה.
לאורך המלחמה הביע סמוטריץ' התנגדות לעסקה לשחרור חטופים הכוללת שחרור מחבלים.
עם זאת, הוא תמך בעסקת שחרור החטופים של נובמבר 2023.
בהתאם להסכם הקואליציוני להקמת הממשלה ה-25 נקבע שסמוטריץ' ימונה לשר במשרד הביטחון האחראי על המנהל האזרחי.
בתחילה התגלעו חילוקי דעות בין סמוטריץ לשר הביטחון גלנט על הסמכויות שיוענקו לסמוטריץ', אך ב-23 בפברואר 2023 נחתם הסכם ביניהם.
על פי ההסכם הוקם במשרד הביטחון גוף ממשלתי חדש בשם "מנהלת ההתיישבות (יו"ש)" שנועד לנהל את כל היבטי החיים של ההתנחלויות בשטחי יהודה ושומרון שכפוף לסמוטריץ'.
מנהלת זו היא גוף ממשלתי אזרחי, בניגוד למנהל האזרחי ולמתאם פעולות הממשלה בשטחים, שהם גופים צבאיים.
בנוסף להתנחלויות ניתנו למנהלת ההתיישבות גם סמכויות הנוגעות ישירות לחיי הפלסטינים, בהן אכיפת חוק התכנון והבנייה כלפי הבנייה הפלסטינית בשטחי C, סמכות להפקעת מקרקעין וסמכות להכרזה על אדמות מדינה.
בתפקידו במשרד הביטחון פעל סמוטריץ' לבנייה בהיקפים גדולים בהתנחלויות ביהודה ושומרון, להכשרת מאחזים, להקמת יישובים חדשים, להשקעה בתשתיות של כבישים ולהכרזה על אדמות מדינה.
כמו כן פעל סמוטריץ' לצמצום האכיפה נגד בנייה בלתי חוקית של יהודים ולהגברת האכיפה נגד ערבים, באופן שעורר ביקורת מצד מפקד פיקוד המרכז דאז, יהודה פוקס.
בנובמבר 2024, לאחר זכייתו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית, אמר סמוטריץ' כי הנחה את המנהלת להתחיל בעבודת מטה להכנת התשתית הנדרשת להחלת ריבונות.
בספטמבר 2025, לקראת הכרזתן של מדינות רבות על הכרה במדינה פלסטינית, קרא להחיל ריבונות על 82% מיהודה ושומרון (לא כולל שטחם של הערים הערביות הגדולות), כך שיחולו רק על 80,000 פלסטינים.
לטענתו, יש לדבר קונזנוס רחב בקרב העם, בייחוד לאחר טבח שמחת תורה ותמיכה מצד הממשל בארצות הברית.
לפי התוכנית, לא תינתן לפלסטינים בשטחים אלה זכות בחירה לכנסת.
ההצהרה גונתה על ידי הרשות הפלסטינית ועל ידי איחוד האמירויות הערביות, שהזהירה כי צעד כזה "יפגע קשות ברוח הסכמי אברהם".
בנובמבר 2025 פורסם דוח מבקר המדינה על פיו סמוטריץ' שהוסמך לנהל את הקבינט החברתי-כלכלי במלחמת חרבות ברזל, להוביל אותו, לקבוע את סדר היום שלו ולנהל את דיוניו שמטרתם קבלת החלטות, לא מימש את סמכויותיו אלה.
כתוצאה הקבינט לא מילא את התפקידים שהוקצו לו ונמנע ממתן מענה מערכתי ליישובי קו העימות בצפון ותושביהם.
סמוטריץ' מאמין שהתנועה הלאומית הפלסטינית התגבשה כהתנגדות לציונות תוך שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית.
הוא סבור כי אין אפשרות לקיום שלום בין שתי התנועות הלאומיות, ולכן, לדבריו, דחו הפלסטינים הצעות שלום ישראליות.
הוא תומך במדיניות "מאזן אימה" הכוללת סנקציות כמו הריסת בתי מחבלים וגירוש משפחות מחבלים.
הוא הדגיש את הצורך באפס סובלנות מול אירועים המערערים את ההרתעה, כולל מקרים כמו פרשת עהד תמימי.
סמוטריץ' מתנגד לעסקאות חטופים ושבויים שנעשו בשנים האחרונות, בטענה שזה מעודד חטיפות נוספות על ידי ארגוני הטרור השונים בעולם.
הוא תומך בעיגון בחוק של המלצות ועדת שמגר, וזאת בכדי לצמצם את "מרחב התמרון" לעסקאות מסוכנות, לשיטתו.
בעת כהונתו כשר אוצר ב-2023, לאחר פיגוע הירי בחווארה, שבעקבותיו פרצו מהומות בכפר, אמר סמוטריץ' שעל מדינת ישראל "למחוק את חווארה".
דבריו ספגו גינויים ברחבי העולם, וכל גורמי הממשל האמריקאי סירבו להיפגש עמו.
בהמשך הבהיר שהתכוון לפינוי ללא פגיעה בנפש.
בינואר 2025, לאחר פיגוע הירי באל-פונדוק ובזמן שבו מתקיים קרב ג'באליה השלישי שבו נהרגו תושבים רבים ואחרים פונו בכוח תוך גרימת הרס רב, אמר סמוטריץ' כי "פונדוק, שכם וג'נין צריכות להיראות כמו ג'באליה, כדי שכפר סבא לא תהיה כפר עזה".
סמוטריץ' התבטא מספר פעמים באופנים שונים ביחס לשאלת המצור ההומניטרי על עזה.
מחד באפריל ובמאי 2025 אמר כי "אף גרגר לא יכנס לעזה באופן שיגיע לחמאס".
ומאידך אמר באוגוסט 2024 וביולי 2025 כי אף אחד בעולם לא ייתן לנו להרעיב 2 מיליון אזרחים בעזה עד מוות.
בפעם הראשונה שאמר זאת הוא הוסיף שאולי זה היה "צודק ומוסרי" לבצע הרעבה כזו עד שיוחזרו החטופים.
דבריו אלו ספגו גינוי ממדינות הנחשבות לפרו-ישראליות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, קרא מספר פעמים לחידוש ההתיישבות היהודית ברצועת עזה, ולעידוד הגירה מרצון מרצועת עזה.
בספטמבר 2025 אמר כי יש בעזה "בוננזה של נדל"ן" וטען כי הוא דן עם ממשל טראמפ כיצד לחלק את הקרקע שם בין ישראל וארצות הברית, על מנת לכסות את עלויות המלחמה.
גם לאחר הסכם חמאס–ישראל (אוקטובר 2025), בו נסוגה ישראל לגבולות מוסכמים בתוך הרצועה ועצרה את הלחימה, המשיך סמוטריץ' לדבוק בהקמת התיישבות יהודית בעזה.
באוקטובר 2025 אמר סמוטריץ' כי יש לוותר על נורמליזציה עם סעודיה אם היא תתבע בתמורה לכך הקמת מדינה פלסטינית, ובמקרה כזה יש לומר לסעודים "תמשיכו לרכוב על גמלים על החול במדבר ואנחנו נמשיך לפתח מעצמה טכנולוגית".
לאחר מכן התנצל על דבריו.
בסוף 2014, בעת שהרשות הפלסטינית פעלה מדינית נגד ישראל, הציע סמוטריץ' לשקול לאפשר את עליית שלטון חמאס ביהודה ושומרון, מתוך הנחה ש"חמאס הוא נכס" מבחינת הלגיטימציה הבין-לאומית ושצה"ל השולט בשטח מאז מבצע חומת מגן ידע לטפל באיומים מבחינה ביטחונית.
בריאיון ב-2015 חזר על טענה זו באומרו שבזירה המדינית, שהיא הזירה המרכזית שאיתה ישראל מתמודדת: "הרשות הפלסטינית היא נטל, וחמאס הוא נכס", כיוון שלדעתו הוא לא יזכה להכרה, או מעמד בבית הדין הפלילי הבין-לאומי, עקב פעילותו כארגון טרור.
משנת 2018 טען סמוטריץ' שוב ושוב שיש לכבוש באופן מלא את רצועת עזה ולפרק את החמאס מנשקו וביקר את נתניהו על שהוא מסרב לעשות זאת.
באפריל 2022 אמר שישראל עתידה לשלם מחיר כבד על חוסר הטיפול בהתעצמות חמאס ברצועת עזה.
במאי 2023, במהלך מבצע מגן וחץ, אמר שבסופו של דבר לא תהייה ברירה אלא לכבוש את רצועת עזה ולפרז אותה, אבל שבאותה עת הדבר לא רלוונטי.
ביולי 2025 סמוטריץ' אמר כי אינו רוצה לחזור לגוש קטיף במתכונתו הקודמת משום שהיה קטן וצפוף, וכי כיום עזה מאפשרת "לחשוב בגדול" מבחינת שטח ושליטה והביע תמיכה בכיבוש רצועת עזה, עידוד הגירה מרצון, והשמדת חמאס, בטענה כי שליטה על הקרקע היא הדרך לגבות מחיר מארגוני טרור.
הוא התנגד לגישה שלפיה אין לישראל מה לחפש בעזה, וטען שהימנעות משליטה בה תגרום להמשך איומים על ישראל.
בספטמבר 2017 הציג את "תוכנית ההכרעה", תוכנית חד־צדדית שאמור להביא לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני.