tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הריאקטולוגיה לא זכתה לתמיכה בדיון הפסיכולוגי ב-1931 וספגה ביקורת חריפה, מה שאילץ את קורנילוב לנטוש את התפיסה שלו.
"המצב הנוכחי של הפסיכולוגיה בברית המועצות" - Современное состояние психологии в СССР (1927)
קונסטנטין פרבוכין היה צייר נוף, סופר וצלם אימפרסיוניסטי אוקראיני ורוסי קשור לתנועת הנודדים.
אביו היה מודד עבור השלטון המקומי.
הוא החל את לימודי האמנות שלו אצל האמן האוקראיני, דמיטרו בזפרצ'י.
בשנים 1884 עד 1885 למד ב"בית הספר לציור חרקוב" אצל מייסדה, מריה רייבסקיה-איבנובה.
לאחר 1885, הוא התגורר בסנט פטרסבורג, שם לקח שיעורים פרטיים מאיליה רפין.
מ-1886 עד 1887, הוא היה סטודנט מדי פעם באקדמיה האימפריאלית לאמנויות ועבד עם פרופסור פאבל צ'יסטיאקוב.
באותה שנה, הוא הפך לחבר בהנודדים ולאחר מכן מכר כמה ציורים לפאבל טרטיאקוב.
ב-1902 עבר למוסקבה ושימש כמורה באוניברסיטה הממלכתית לאמנויות ותעשייה של סטרוגנוב עד 1912. הוא התפטר הנודדים ב-1903 ויחד עם אפולינרי וסנצוב, אברם ארכיפוב, אלכסיי סטפנוב, איליה אוסטרוכוב ואחרים, הפך לאחד ממייסדי "איחוד האמנים הרוסים", שהתקיים עד 1923.
הוא גם עבד כמאייר עבור כתבי עת, ובשנת 1910, צילומיו זיכו אותו בחברות באגודה הרוסית לצילום.
קונסטנטין קריז'יצקי (באוקראינית: Константин Крижицкий; 17 במאי 1858 – 4 באפריל 1911. היה מורה רוסי לציור.
הוא נולד במשפחה ממוצא אוקראיני-פולני.
לאחר שסיים את לימודיו היסודיים, הוא למד בבית הספר לציור שהופעל על ידי מיקולה מורשקו.
בשנת 1877, הוא נכנס לאקדמיה הקיסרית לאמנויות של סנט פטרבורג, שם למד אצל מיכאיל קלודט.
הוא סיים את הקורסים שלו ב-1884, וקיבל את התואר "אמן מהשורה הראשונה" ומדליית זהב על ציורו "האלונים".[2] בשנים 1884 עד 1906 לימד רישום ב"מכון ניקולייבסקי" בגצ'ינה.
ב-1880 הוא הפך לאחד החברים הראשונים באגודת צבעי המים הרוסיים.
בשנת 1889, ציורו "יער ויסטה" נרכש על ידי הצאר אלכסנדר השלישי וקיבל תואר "אקדמי".[2] הוא ביקר בצרפת ובגרמניה בשנות התשעים של המאה ה-19 והציג בתערוכה העולמית (1900).
באותה שנה, הוא הפך לחבר מלא באקדמיה.
מאוחר יותר, הוא כיהן כיו"ר אגודת אמנות שנוצרה על ידי ארכיפ קוינג'י.
הוא חזר לעיתים קרובות לאזור סביב קייב כדי לצייר נופים בצבעי שמן ובצבעי מים.
ב-1910 הוא הואשם בפלגייטיות על ידי העיתונות, משום שאחד מציוריו היה דומה ליצירה של יעקב ברובר (1864–1941).
ככל הנראה, הדמיון נבע מתצלום שצולם ביער ביאלוביה, ששימש מאוחר יותר כמודל על ידי שני האמנים, וכלל עץ יחיד ומיוחד.
כאשר הצביע על כך, מבקריו הכריזו ששימוש בתצלום לציור הוא סוג של "רמאות".
בשל הפרסום השלילי והשפעתו על המוניטין שלו, הוא התאבד.
המשרתת שלו מצאה אותו במשרדו, שם תלה את עצמו והשאיר מכתב התאבדות.
קונסטנטין קוזנצוב, היה צייר רוסי שבילה את רוב הקריירה שלו בצרפת; ידוע בזכות נופיו, ונופי העיר הסימבוליסטים שלו.
הוא נולד למשפחת סוחרים אמידה שהייתה בעלת עסק מסחר שמרכזו באסטרחן.
הוא התחנך בבית, שם למד לנגן בפסנתר ובחליל.
התעניינותו בציור נוצרה בהשראת הזמן שבו בילה בכפר, ועבודותיו הראשונות היו בחיקוי של איוואן שישקין.
בסביבות 1892, הוא נכנס לאקדמיה לאמנות בסראטוב.
שם פגש את ויקטור בוריסוב-מוסטוב ובשנת 1895 ליווה אותו לפריז, שם עבדו שניהם באולפנים של פרננד קורמה.
בשנת 1899, הוא חזר הביתה כדי להתחתן, ואז חזר והתיישב בפריז בשנת 1900. באותה תקופה הוא הפך לעוזרו של פרדיננד הומבר.
אשתו, אלכסנדרה, למדה באקדמיה ז'וליאן.
באותה שנה, הוא החל לערוך נסיעות תכופות לבריטני ונורמנדי, שם הפיק למעלה מ-150 ציורי חוף, ונקשר לבית הספר ברביזון (שבה פגש לראשונה בסראטוב);[2] צייר לעיתים קרובות עם ז'אן פסקה, שהיה גם מהגר רוסי.
הוא המשיך להציג במוסקבה ובסנט פטרסבורג, ומשנת 1905 היה חבר ב"איגוד האמנים במוסקבה".
בשנת 1909, הוא עיצב תפאורה להפקה של האופרה-קומיק, אך מעולם לא נעשה בהם שימוש.
לאחר 1927, הוא מעולם לא עזב את פריז; עבד לאורך הסיין בקיץ ובסטודיו שלו בשאר ימות השנה.
במהלך תקופה זו, הסגנון שלו החל לעזוב את האימפרסיוניזם, עם פלטה צבעים כהה יותר וניגודים חדים יותר.
בשנות ה-30 פנה ליצירת איורים; במיוחד עבור מהדורה מיוחדת, ממוספרת בשפה הצרפתית של ספר מאת ניקולאי גוגול.
איוריו לכמה יצירות של פושקין מעולם לא פורסמו.
לאחר מותו של בנו הבכור ב-1933, בריאותו החלה להתדרדר והוא נפטר שלוש שנים לאחר מכן.
יצירותיו של קוזנצוב נמצאות באוספים מוזיאונים רבים, כולל גלריית טרטיאקוב הממלכתית והמוזיאון הרוסי, ומחוצה לה, במוזיאון ד'אורסה ובמוזיאון הקרנבל בפריז, בפונט-אוון ובמוזיאון העירוני של האג.
לאחר מותו של האמן נערכו בפריז תערוכות רטרוספקטיביות של עבודותיו בשנים 1937, 1964, 1965 ו-1966.
בשנת 2021 נערכה התערוכה בקנה מידה גדול של עבודותיו של קונסטנטין קוזנצוב ברוסיה בגלריה טרטיאקוב.
קונסטנטין תון, היה אדריכל רשמי של רוסיה הקיסרית בתקופת שלטונו של ניקולאי הראשון.
יצירותיו העיקריות כוללות את קתדרלת ישו המושיע.
ארמון הקרמלין הגדול והנשקייה של הקרמלין במוסקבה.
קונסטנטין, יליד סנט פטרסבורג למשפחת תכשיטן גרמני, והיה אחד משלושה אחים תון שכולם הפכו לאדריכלים מפורסמים.
הוא למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות (1803–15) אצל האדריכל בסגנון האימפריה אנדריי וורוניחין, הזכור בעיקר בזכות עבודתו על קתדרלת קאזאן, הממוקמת באמצע שדרת נייבסקי.
הוא למד אמנות איטלקית ברומא מ-1819 עד 1828, ובשובו הביתה התקבל לאקדמיה כחבר (1830) וכפרופסור (1833).
ב-1854 מונה לרקטור החטיבה האדריכלית של האקדמיה.
תון משך לראשונה תשומת לב ציבורית עם העיצוב המפואר שלו עבור חללי הפנים של בניין האקדמיה.
בשנת 1827, הוא הגיש לצאר את הפרויקט שלו לכנסיית סנט קתרין בתעלת אובוודוני בסנט פטרבורג, שהיה העיצוב הראשון אי פעם בסגנון התחייה הרוסית.
ניקולאי הראשון, שחש חוסר שביעות רצון מהנאו-קלאסיציזם העריץ של האדריכלות הרוסית, ציין כי "לרוסים יש מסורות אמנות נהדרות משלהם והם לא צריכים להתגמד לפני רומא".
הפרויקט של תון היה צריך להפוך למודל עבור כנסיות אחרות בסנט פטרסבורג וברחבי רוסיה.
ב-1830 השלים תון את העיצוב השאפתני ביותר שלו, של קתדרלת ישו המושיע במוסקבה.
סגנון התחייה הרוסי-ביזנטי אפיין את הפרויקט שלו, שנועד להדגיש את הדמיון של הכנסייה החדשה עם הקתדרלות הישנות של הקרמלין במוסקבה, לא מצא חן בעיני רבים מחבריו, שרצו לראות את הקתדרלה בנויה בסגנון נאו-קלאסי.
למרות זאת, הקיסר אישר באופן אישי את עיצובו.
תון ותלמידיו המשיכו לעבוד על הקתדרלה במשך 50 השנים הבאות, עד מותו של המאסטר ב-1881.בשנים 1836–1842 פיקח תון על בנייתה של כנסייה גדולה נוספת עם חלל פנים מרווח, שהייתה מוקדשת לגדוד סמנובסקי בסנט פטרבורג.
התכנון השפיע אחר כך על עשרות עיצובים נאו-רוסים-ביזנטיים לכנסיות וקתדרלות בעיירות פרובינציאליות, כולל סוויבורג, ילץ, טומסק, רוסטוב-על-דון ועוד.
כמה מפרויקטי ההחייאה שלו תועדו באלבום לעיצובי כנסיות (1836).
מ-1838 עד 1851 הועסק תון בבניית ארמון הקרמלין הגדול הנאו-רוסי ונשקיית הקרמלין במוסקבה.
הארמון הגרנדיוזי, המפורסם בזכות חללי הפנים המפוארים עם 700 החדרים והאולמות שלו, נועד לסמל את הפאר של המדינה הרוסית.
העיצוב היה נועז ושילב חלקים ממבנים קודמים שעמדו במקום.
הארמון שימש ברציפות כמעון רשמי של הצארים הרוסיים, השליטים הסובייטים ונשיאי הפדרציה הרוסית.
במקביל, שיקם תון את אחוזת איזמאילובו הנטושה לבית אבות לוותיקי מלחמות נפוליאון.
העבודות החשובות האחרונות של תון היו תחנות הרכבת ניקולייבסקי במוסקבה ובסנט פטרבורג (1849–51).
בתכנון שלו לתחנות, יישם האדריכל כמה מטכנולוגיות הבנייה החדשות ביותר.
למרות יצירות פלדה גדולות ששימשו לבנייה, היו להם חזיתות ונציאניות ומגדלי שעון חיקוי של ימי הביניים שהסתירו בתחכום את תפקידם המודרני.
שני המבנים, עדיין עומדים על תילם.
לאחר מותו של פטרונו, הקיסר, בריאותו הרופפת של תון מנעה ממנו לעבוד על פרויקטים אחרים מלבד הקתדרלה הגדולה במוסקבה.
הוא נפטר בסנט פטרבורג ב-1881.
גם במהלך חייו, רבים דחו את האדריכלות שלו כ"ביטוי ריאקציוני של שלטונו של העריץ".
לאחר המהפכה הקומוניסטית, השלטונות הסובייטיים, תייגו את כנסיותיו כמכוערות והרסו בשיטתיות רבות מהן, כולל כל הכנסיות שלו בסנט פטרסבורג ובסביבתה ואת עבודת חייו, קתדרלת ישו המושיע.
נפילת השלטון הסובייטי ב-1991 הביאה לעניין מחודש בעבודתו של המאסטר הנאו-רוסי-ביזנטי.
קונסטנטין פלביצקי היה צייר רוסי בסגנון הקלאסי.
קיבל חינוך לאמנות באקדמיה הקיסרית לאמנויות, והיה סטודנט של פרופסור פ.א.
הא זכה במדליות כסף מהאקדמיה עבור רישומים וציורים מהחיים.
בשנת 1854 הוענק לו מדליית זהב קטנה על ציורו "חצר שלמה".
הוא סיים את הלימוד האקדמי (1855), וקיבל את תואר האמן.
הוא קיבל מדליית זהב גדולה מהאקדמיה לאמנויות על הציור "ילדיו של יעקב מוכרים את אחיו יוסף".
הוא חזר לרוסיה בשנת 1862. בשנה שלאחר מכן, הוכר כחבר באקדמיה על הציור הגדול "קדושים אנוסים בקולוסיאום", שנעשה ברומא.
בתערוכה בשנת 1864, הציור "מותה של הנסיכה טרקנובה" הביא לו את התואר פרופסור באקדמיה לאמנויות ומשך את תשומת לבם של אוהבי האמנות והציבור.
הוא נדבק בשחפת ובריאותו התערערה קשות.
המחלה התפתחה במהירות עקב תנאי האקלים בסנט פטרבורג, והוא נפטר בסנט פטרבורג בגיל 35.
"באמנותו דבק קונסטנטין פלביצקי במסורות הקלאסיות, בעקרונות שנקבעו על ידי ק.פ.בריולוב.
מורשתו היצירתית אינה נרחבת והוא ידוע בעיקר כמחבר הציור הנסיכה טרקאנובה.
קונסטנטינאס ז'וקאס (בליטאית: Konstantinas Žukas; 17 בדצמבר 1884 – 23 בדצמבר 1962) היה איש צבא ופוליטיקאי ליטאי אשר שימש לזמן קצר כמפקד צבא ליטא, וכן כשר ההגנה.
ז'וקאס נולד בקובנה ב-17 בדצמבר 1884. לאחר סיום לימודיו החל לעבוד כטלגרף בתחנת רכבת.
ב-1899 עבר עם משפחתו לסיביר ושם החל לעבוד כטלגרף באחינסק ובקרסנויארסק.
ב-1906 הוא חזר לליטא והתגייס לצבא האימפריה הרוסית.
הוא לחם במלחמת העולם הראשונה בחזית גליציה.
עם סיום המלחמה הכריזה ליטא על עצמאותה מהאימפריה, וז'וקאס חזר אליה והתגייס לצבא ליטא.
ב-14 באפריל 1920 הוא נבחר לסיימאס (הפרלמנט הליטאי).
ב-19 ביוני של אותה שנה הוא מונה במקביל לשר ההגנה בממשלתו של קציוס גריניוס.
ב-7 ביולי נוסף לו התפקיד של מפקד הצבא הליטאי.
ב-7 באפריל 1921 הוא הוא התפטר מתפקיד שר ההגנה ומתפקיד מפקד הצבא.
ב-30 ביוני של אותה שנה הוא פרש גם מכהונתו בסיימאס.
הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-4 של הצבא הליטאי, ולאחר מכן הקים את משמר הגבול הליטאי ושימש כמפקדו.
ב-1926 הוא עזב את הצבא בדרגת גנרולס לייטננטס.
ב-1944 הוא עבר לגרמניה, וב-1949 לארצות הברית.
הוא נפטר בקליבלנד ב-23 בדצמבר 1962.
קונסטנטין קונסטנטינוביץ', נסיך רוסיה , היה נסיך מבית רומנוב ונין של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה.
קונסטנטין שכונה בפי המשפחה קוסטיה, נולד ב-1 בינואר 1891 בסנקט פטרבורג, והיה בנם השלישי והילד הרביעי של קונסטנטין קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואשתו הנסיכה הגדולה יליזבטה מאבריקיייבנה.
הנסיך היה אדם שקט וביישן שחבב תיאטרון והתחנך ב־Corps des Pages, אקדמיה צבאית בסנקט פטרבורג.
הוא שירת בצבא הקיסרי במלחמת העולם הראשונה.
כומר שפגש אותו בחזית, הגומן שרפים, כתב: "הוא היה קצין צנוע ביותר של משמר רגימנט איזמאילובסקי, אהוב מאוד על קצינים וחיילים כאחד; יחד איתם הוא היה חייל אמיץ שהצטיין.
אני זוכר באופן אישי שראיתי אותו בשוחות בין החיילים, מסכן את חייו".
לאחר שראה את האושר של שני אחיו הגדולים, יואן וטטיאנה, קונסטנטין היה להוט להקים משפחה משלו.
הוא התעניין בבתו הבכורה של הצאר, אולגה, אך נמשך גם לאליסאבטה, נסיכת רומניה.
סבתה של אליסאבטה, מריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, כתבה לבתה, מריה, נסיכת הכתר של רומניה בשנת 1911, ואמרה, "קוסטיה הצעירה נתפס כעת באימה שהיא תיחטף, כפי שהוא אומר, לפני שהוא אפילו ערך עימה היכרות.
האיש הצעיר נראה ממש נחמד, הוא מאוד אהוב ברגימנט שלו, והם באמת חונכו היטב.
אם אין לך שום דבר נגד הנוער הזה ביקור חולף, האם תטלגרף אליי." עם זאת, הבקשה נדחתה על רקע פוליטי, שכן הנסיך יואן היה נשוי לילנה, נסיכת סרביה, וקונסטנטין מעולם לא מצא את הנישואים שאליהם ייחל.
במרץ 1918 הוא הוגלה לאורל על ידי בבולשביקים ונרצח בפיר מכרה ליד אלפאייבסק, יחד עם אחיו הנסיך יואן קונסטנטינוביץ' והנסיך איגור קונסטנטינוביץ', בן דודו הנסיך ולדימיר פאבלוביץ' פיילי וקרובי משפחה וחברים נוספים.
גופתו נקברה בסופו של דבר בבית הקברות של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית בבייג'ינג, שנהרס ב-1986 כדי לבנות שם פארק.
קונסטנטין ואדימוביץ' קיסין הוא קומיקאי, מנחה תוכנית פודקאסט, סופר ופרשן פוליטי בריטי ממוצא יהודי-רוסי.
קיסין נודע במיוחד בשל היותו אחד מצמד המנחים של הפודקאסט "טריגרנומטרי" הכולל ראיונות מוקלטים מראש עם מגוון רחב של אורחים כולל אקדמאים, עיתונאים, סופרים ואישי ציבור שונים.
הפודקאסט עוסק בין היתר בפוליטיקה, סוגיות חברתיות, תרבות ואירועי אקטואליה.
קונסטנטין קיסין נולד ב-1982 במוסקבה, אשר הייתה באותה העת חלק מברית המועצות.
קיסין הוא ממוצא רוסי, יווני ויהודי.
סבו מצד אביו היה יהודי, וקיסין הזדהה בעבר כיהודי.
בגיל 11 קיסין עבר לבריטניה ובתחילה למד בפנימיית קליפטון קולג'.
בהמשך למד באוניברסיטת אדינבורו, אך בסופו של דבר הוא נשר מהאוניברסיטה מבלי להשלים את התואר.
קיסין החל להופיע במועדוני סטנד-אפ ברחבי בריטניה בתחילת העשור השני של המאה ה-21. בהופעותיו קיסין עסק לרוב בנושאים כמו חופש הביטוי, תקינות פוליטית ופרשנות חברתית.
בשנת 2018 זכה קיסין לחשיפה ניכרת בתקשורת לאחר שסירב לחתום על הסכם "Safe space" לפני הופעת צדקה שאורגנה על ידי UNICEF בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה באוניברסיטת לונדון.
ההסכם חייב את כל הקומיקאים שהיו אמורים להופיע להימנע מלעסוק בנושאים רגישים מסוימים, כמו גזענות, סקסיזם וטרנספוביה.
משנת 2018 ואילך קיסין מנחה את הפודקאסט "טריגרנומטרי" (Triggernometry) לצד הקומיקאי פרנסיס פוסטר.
הפודקאסט מכיל דיונים מעמיקים עם אורחים מגוונים ולעיתים רבות הראיונות מתעמקים בנושאים שנויים במחלוקת או רגישים מבחינה פוליטית.
לאורך השנים הפודקאסט זכה להצלחה רבה, בין היתר משום שהוא מספק פלטפורמה לנקודות מבט מגוונות, ובמיוחד נקודות מבט שנחשבות שנויות במחלוקת או מחוץ למיינסטרים.
סרטוני הפודקסט, אשר זמינים לצפייה בפלטפורמות מקוונות כמו יוטיוב, זכו לאורך השנים למיליוני צפיות.
לאורך השנים קיסין כתב גם מאמרים שונים שהתפרסמו בעיתונאות, כולל ב-Quillette, הספקטייטור, והדיילי טלגרף.
קיסין הופיע בעבר גם בפאנל של התוכנית הפוליטית "Question Time" של ה-BBC, והתראיין בין היתר לכלי חדשות מרכזיים, כולל ה-BBC, Sky News ו-GB News.
בשנת 2022 פרסם קיסין את ספרו הראשון "מכתב אהבה של מהגר למערב" , והספר הפך לרב מכר של הסאנדיי טיימס בשבוע הראשון לפרסומו.
הספר עוסק בין היתר בהערכתו של קיסין לערכי המערב, ובחששותיו של קיסין מפני השחיקה של הערכים הללו בחברה המערבית בת זמננו.
קיסין מרבה לדון בדעותיו הפוליטיות בתקשורת, ולטענתו עמדותיו הושפעו באופן ניכר מהחוויות שלו ושל משפחתו מתקופת מגוריהם בברית המועצות.
בינואר 2023, נאום של קיסין במפגש של ארגון הדיבייט "Oxford Union" , בשם "תרבות הווק הגזימה" ("Woke Culture HAS Gone Too Far"), הפך ויראלי, וזכה לאורך השנים במיליוני צפיות באינטרנט.
בנאומו טען קיסין כי אידאולוגיות ה"ווק" מאיימות על חופש הביטוי וחירויות הפרט.
באותה השנה קיסין נשא גם נאום מרכזי במפגש של הארגון "Alliance for Responsible Citizenship" בלונדון שבו הוא הדגיש את חשיבות השמירה על הערכים וההישגים של המערב, והזהיר מפני האיומים הנשקפים ממה שהוא תיאר כאידאולוגיות "ווק" אשר עלולות לטענתו לערער את היסודות של הציוויליזציה המערבית.
בזמן מלחמת אוקראינה–רוסיה הביע קיסין, במספר הזדמנויות ובאופן נחרץ, תמיכה בנשיא וולודימיר זלנסקי ובמאבקה של אוקראינה לעצמאות מפני האימפריאליזם הרוסי.
אף כי בתחילת מלחמת חרבות ברזל נזהר קיסין מלהביע אהדה לישראל או לפלסטינים, בשנת 2024 הוא הודיע באופן רשמי כי הוא חדֵל לשבת על הגדר ותומך באופן מלא בישראל, והסביר את הסיבות לכך בסרטון רשמי.
קונסטנטין פלדזר (12 באוקטובר 1909 - 29 בדצמבר 1988) היה טייס יהודי-צרפתי במלחמת העולם השנייה.
נולד בקייב (אז בתחומי האימפריה הרוסית וכיום באוקראינה) במשפחה יהודית אמידה, שני מתוך שלושה בנים.
אביו היה עורך דין ואימו בת למשפחת סוחרים ובנקאים.
בשנת 1920 הצליחה משפחתו לעזוב את רוסיה הסובייטית ולהגר לצרפת.
קונסטנטין סיים בית ספר תיכון וגויס לשירות חובה בצבא הצרפתי.
במהלך השירות קיבל הכשרה של טייס.
בשנת 1936 הוא נסע לספרד, שם השתתף במלחמת האזרחים מהצד הרפובליקני.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה גויס שוב לשירות הצבאי.
במהלך הקרבות במערכה על צרפת הפיל מטוס גרמני מסרשמידט 109. לאחר תבוסה של צרפת, ניסה עם כמה מחבריו ליחידה לעבור לצפון אפריקה.
הספינה, בה הם הפליגה, נקלעה לסערה ונסחפה לחוף הספרדי.
הבורחים נעצרו על ידי שוטרים ספרדים וגורשו חזרה לצרפת.
בסוף 1940 פלדזר שוב מנסה להגיע לצפון אפריקה.
הפעם הוא מצליח להגיע לאלג'יריה, אך שם הוא נכלא על ידי שלטונות שנאמנים למשטר וישי.
הוא ישב בכלא עד נובמבר 1942, אז שוחרר על ידי חיילי בעלות הברית שנחתו בצפון אפריקה.
בינואר 1943 הצטרף פלדזר אל הטייסת הצרפתית במסגר חיל האוויר המלכותי.
הוא ביצע 40 משימות קרביות כטייס מטוס ספיטפייר במהלך המערכה בתוניסיה.
לאחר תבוסה של הנאצים בצפון אפריקה ביצע משימות סיור כחלק מההכנה לנחיתת בעלות הברית בסיציליה.
ב-11 ביוני 1943 במהלך אחת המשימות הוא הפיל מפציץ גרמני יונקרס Ju 88. בנובמבר 1943 נשלח לברית המועצות כדי להצטרף ליחידת נורמנדי-ניימן.
היחידה ספגה לא מעט אבדות במהלך הלחימה והייתה זקוקה לתגבור.
ממאי 1944 נטל פלדזר חלק בלחימה בחזית המזרחית כטייס מטוס יאק-3. הוא ביצע כ-30 משימות קרביות.
ב-1 באוגוסט 1944 מטוסו הופעל מעל פרוסיה המזרחית, פלדזר הצליח להיחלץ מהמטוס הבוער ולצנוח.
פצוע קשה הוא נאסף על ידי חיילים גרמנים ונכלא במחנה שבויים.
כדובר רוסית, הצליח להסתיר את זהותו הצרפתית (זאת בשל הפקודה שהוציא וילהלם קייטל, לפיה כל טייס צרפתי שייפול בשבי בחזית המזרחית יוצא מיד להורג).
הוא עבר כמה מחנות שבויים.
ב-6 במרץ 1945 פלדזר עם עוד כמה שבויי מלחמה סובייטים הצליח לברוח ממחנה שבויים.
קבוצת הבורחים נעה מערבה, עד שב-26 במרץ הם הגיעו לעיר דרמשטאדט שהייתה כבר בשליטה אמריקאית.
משם נסע פלדזר לפריז אל מטה חיל האוויר הצרפתי.
לאחר המלחמה המשיך פלדזר לשרת בחיל האוויר הצרפתי, אך כעבור כשנה פרש מהשירות, כיוון שקידומו נחסם על ידי הממונים (בשל עמדתו כלפי הקצינים ששירתו את משטר וישי).
לאחר הפרישה הוא עבד במוזיאון התעופה בלה בורז'ה.
בשנים 1955–1974 עבד בחברה לכריעת פחם "Charbonnages de France".
לאחר מכן עבד בבנק סואץ.
בשנת 1987 הוציא לאור ספר זיכרונות.
קונסטנטין פלדזר נפטר ב־29 בדצמבר 1988 ונקבר בבית העלמין פר לשז.
קונסטנטין פלדזר עוטר בעיטורים צרפתים הבאים: אות לגיון הכבוד, מסדר השחרור, צלב המלחמה, מדליית הרזיסטנס.
כמו כן עוטר בשני עיטורי המלחמה הפטריוטית הגדולה של ברית המועצות
קוֹנְסְטַנְטִין פֶּטְרוֹבִיץ' פּוֹבֶּדוֹנוֹסְצֶב היה משפטן ומדינאי רוסי אנטישמי שכיהן כיועץ לשלושה קיסרים רוסים.
במהלך שלטונו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, נחשב פובדונוסצב לדובר הראשי של עמדות ריאקציונריות ול" (האיש מאחורי הקלעים) של הפוליטיקה האימפריאלית.
בין השנים 1880 ו-1905, הוא כיהן כ (обер-прокурор, "משגיח ראשי") של , מה שהפך אותו לפקיד הרוסי הלא-דתי (החילוני) שפיקח על הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
כתביו בנושאי פוליטיקה, משפט, אמנות ותרבות הדגישו את האלמנט החיובי של האיחוד הרוחני והחילוני של רוסיה עם קבלת הנצרות, ובמקביל גינו את האוכלוסייה היהודית.
הוא הזהיר מפני האלמנט השלילי ברוסיה, כשהוא מתאר תנועות דמוקרטיות וליברליות כאויבות האחדות הלאומית והדתית של העם הרוסי.
לדעתו, המשימה של השגת חברה הרמונית פירושה שישנה אחריות קולקטיבית לשמור על אחדות פוליטית ודתית, דבר שהצדיק את הפיקוח ההדוק על ההתנהגות והחשיבה הרוסית ככורח המציאות.
אביו של פובדונוסצב, פיוטר ואסילייביץ' פובדונוסצב, היה פרופסור לספרות באוניברסיטת מוסקבה.
ב-1841 הוא שלח את בנו, אז בן 14, ל בסנקט פטרבורג, שהוקם כדי להכשיר צעירים לשירות המדינה.
לאחר סיום לימודיו, הצטרף קונסטנטין פובדונוסצב לשירות הציבורי כפקיד במחלקה המוסקבאית השמינית של הסנאט.
תפקיד המחלקה היה ליישב תיקים אזרחיים מגוברניות הסובבות את מוסקבה.
הוא קודם במהירות בתוך המחלקה השמינית.
מ-1860 עד 1865, לימד משפט אזרחי באוניברסיטת מוסקבה.
ב-1861, הקיסר אלכסנדר השני הזמין אותו ללמד את בנו ויורשו, ניקולאי, את תורת המשפט והמנהל.
ב-1865 מת ניקולאי הצעיר, ופובדונוסצב הוזמן ללמד את אחיו של ניקולאי, אלכסנדר (לעתיד הקיסר אלכסנדר השלישי).
ב-1866 עבר פובדונוסצב למגורי קבע בסנקט פטרבורג.
פובדונוסצב והצארביץ' אלכסנדר נותרו קרובים מאוד במשך כמעט שלושים שנה, לאורך עלייתו של אלכסנדר לשלטון כקיסר ב-1881 ועד מותו ב-1894.
הוא הפך לחבר ב, וב-1880 ל (обер-прокурор, "משגיח ראשי") של .
בתפקיד זה, היה פובדונוסצב המנהל בפועל של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
בתקופת שלטונו של אלכסנדר השלישי, הוא היה אחד האנשים המשפיעים ביותר ב.
הוא היה המוח שמאחורי "" מ-29 באפריל 1881, שהכריז כי של הקיסר אינו ניתן לערעור, ובכך שם קץ למאמציו של מיכאיל לוריס מליקוב להקים גוף מייצג באימפריה.
התחזקות מעמדו של פובדונוסצב בימים הראשונים שלאחר רצח אלכסנדר השני הובילה להתפטרותם של לוריס-מליקוב ושרים אחרים ששאפו לרפורמות ליברליות.
הוא היה שמרן בלתי מתפשר ומעולם לא נרתע מלהביע באומץ את דעותיו הנחרצות.
הוא גם השתמש בביתו כמקום מפגש לטרוריסטים מונרכיסטים שקשרו קשר, ושם הוציא מניפסט, באישורו של אלכסנדר השני, שדרש את ביטול התנועה החוקתית: "בתוך יגוננו, קול האל מצווה עלינו לקחת בנחישות את השלטון לידינו...".
הוא נבחר להנהיג יד ברזל ולהשתלט על האוניברסיטאות לאחר .
כתוצאה מכך, בחוגים פרוגרסיביים הוקיעו אותו כנבער, טרחן ואויב הקידמה.
לאחר מותו של אלכסנדר השלישי, איבד רבות מהשפעתו.
הקיסר ניקולאי השני דבק במדיניות הרוסיפיקציה של אביו ואף הרחיב אותה לפינלנד, אך באופן כללי סלד מהרעיון של רדיפה דתית שיטתית, ולא התנגד לחלוטין לשחרור חלקי של הכנסייה מהשליטה האזרחית.
ב-8 במרץ 1901 ניסה ניקולאי לאגובסקי, עובד מדינה סוציאליסט וסטטיסטיקאי, לרצוח את פובדונוסצב, כשהוא יורה דרך חלון משרדו.
הוא ירה שש פעמים וכולן החטיאו את מטרתו.
לאגובסקי אמר כי פובדונוסצב "הפיץ אמונות טפלות ובורות בקרב העם באמצעות בתי ספר כנסייתיים." לאגובסקי נידון ל-6 שנות עבודת פרך ().
פובדונוסצב הורה על נידוי של טולסטוי ב-1901.
במהלך מהפכת 1905 שבאה בעקבות מלחמת רוסיה–יפן הרת האסון, פובדונוסצב, שהיה קרוב לגיל 80, פרש מענייני הציבור.
דמותו עובדה באופן ספרותי לדמות הסנאטור הזקן אבלאוחוב ברומן מאת אנדריי ביילי (1912).
נטען כי הוא תואר גם ברומן "אנה קארנינה" מאת לב טולסטוי כאלכסיי אלכסנדרוביץ' קארנין.
פיודור דוסטויבסקי, שהיה ידידו, תיאר אותו בתור "האינקוויזיטור הגדול" ברומן האחים קרמזוב.
אף על פי שפובדונוסצב ידוע בעיקר כמדינאי והוגה דעות, תרומתו למשפט האזרחי הרוסי משמעותית.
הוא נחשב בדרך כלל לאחד המשפטנים האירופיים המשכילים ביותר של המאה ה-19. עבודתו העיקרית הייתה שלושת הכרכים של "קורס במשפט אזרחי" (Курс гражданского права), שפורסמו בשנים 1868, 1871 ו-1880 בהתאמה.
לפני מהפכת 1905, ה"קורס" הודפס מחדש מספר פעמים בשינויים קלים.
ה"קורס" נחשב למדריך מעולה עבור עורכי דין פעילים.
דווח כי ציטוטים מה"קורס" שימשו בסיס להחלטות של המועצה האזרחית של הסנאט.
הידע העמוק של המחבר במשפט האזרחי הרוסי הוביל לתיאור של מוסדות רבים שנחקרו באופן לא מספק קודם לכן, כגון חוק הקרקעות הקהילתי.
בנוסף, פובדונוסצב פרסם ב-1865 בעיתון (Московские ведомости, "חדשות מוסקבה") מספר מאמרים אנונימיים על .
פובדונוסצב החזיק בדעה שטבע האדם חוטא, ודחה את האידיאלים של חופש ועצמאות כאשליות מסוכנות של נוער ניהיליסטי.
בספרו "קובץ מוסקבאי" (Московский сборник, 1896), שתורגם לאנגלית כ"הרהורים של מדינאי רוסי", הוא קידם אוטוקרטיה וגינה בחירות, ייצוג ודמוקרטיה, את שיטת חבר המושבעים, העיתונות, חינוך חינם, צדקה ורפורמות חברתיות.
הוא בז לממשל ייצוגי, והוקיע את הרעיון של פרלמנט כלל-רוסי.
הוא גם גינה את הדרוויניזם החברתי כהכללה שגויה של תורת האבולוציה של דרווין.
אף על פי ששמר מרחק מהסלאבופילים, פובדונוסצב טען בשנים הראשונות לשלטונו של אלכסנדר השני כי מוסדות מערביים הם רעים מיסודם ואינם ניתנים ליישום ברוסיה כלל, מכיוון שאין להם שורשים בהיסטוריה ובתרבות הרוסית, והם אינם תואמים את רוח העם הרוסי.
באותה תקופה, הוא תרם מספר מאמרים לכתב העת הרדיקלי של אלכסנדר הרצן "קולות מרוסיה" (Голоса из России).
הוא הוקיע את הדמוקרטיה כ"דיקטטורה בלתי נסבלת של המון וולגרי".
הוא טען כי פרלמנטים, , חופש העיתונות ו הם תרופות אליל זרות ולא רצויות.
הוא הכפיף את כולם לניתוח חמור בספרו "קובץ מוסקבאי" ("הרהורים של מדינאי רוסי").
פעם הוא הצהיר כי רוסיה צריכה להיות "קפואה בזמן", מה שמראה את מחויבותו הבלתי מסויגת לאוטוקרטיה.
לתוצרים מסוכנים אלה של המחשבה המערבית הוא מצא משקל נגד בעקרון ההתמדה העממי, ובכבוד של ההמונים למוסדות שהתפתחו לאט ובאופן אוטומטי במהלך המאות הקודמות של החיים הלאומיים.
לדעתו, החברה האנושית מתפתחת באופן טבעי, בדיוק כמו שעץ גדל.
המוח האנושי אינו מסוגל לתפוס את ההיגיון של ההתפתחות החברתית.
כל ניסיון לרפורמה בחברה הוא מעשה של אלימות ופשע.
בין המסקנות המעשיות שהוסקו מהנחות יסוד אלה הוא הצורך בשימור הכוח האוטוקרטי, ובטיפוח ההערצה המסורתית לטקס של הכנסייה הלאומית בקרב העם.
בתחום הפוליטיקה המעשית הפעיל פובדונוסצב השפעה ניכרת על מדיניות הרוסיפיקציה של אלכסנדר השלישי.
הדבר מצא ביטוי בתעמולה לאומנית.
פובדונוסצב ייעץ במיוחד לגבי הצעדים האנטי-יהודיים שננקטו במהלך ממשלו של אלכסנדר השלישי.
אלה החלו עם "חוקי מאי" הזמניים שאסרו על יהודים לגור באזורים כפריים ובשטעטלים אפילו בתוך תחום המושב.
חוקי מאי שאמורים היו להיות זמניים הפכו קבועים למשך שלושים שנים; מדיניות נוספת הובילה לגירוש יהודים מערים גדולות, מכסות רישום בחינוך הציבורי (נומרוס קלאוזוס), ואיסור על הצבעה בבחירות מקומיות.
עם זאת, הוא התנגד לפוגרומים מחשש מהפעילות העממית הספונטנית.
צעדיו האנטי-יהודיים, לפחות, עשויים היו לנבוע ממניע אישי.
הסופר הבריטי ארנולד וייט, שהתעניין בהתיישבות חקלאית יהודית בארגנטינה, ביקר אצל פובדונוסצב עם המלצות מהברון הירש; פובדונוסצב אמר לו: "המאפיינים של הגזע היהודי הם טפיליים; למחייתם הם דורשים נוכחות של גזע אחר כ'מארח' אף על פי שהם נשארים מרוחקים ומסתגרים.
קח אותם מהאורגניזם החי, שים אותם על סלע, והם ימותו.
הם אינם יכולים לעבד את האדמה".
עד 1894 יוחס לו גם (באופן מפוקפק) תיאור המטרה של צעדיו האנטי-יהודיים כגרימת מצב שבו "שליש מהיהודים ימותו, שליש יהגרו, ושליש ייטמעו ללא עקבות באוכלוסייה הסובבת" .
הוא תמך במאמציו של הברון מוריס דה הירש להתיישבות יהודית בארגנטינה תוך הגירת יהודים מהאימפריה הרוסית לשם כך.
פובדונוסצב לא תמיד היה ריאקציונר.
הוא קיבל בברכה בתחילה את שביצע אלכסנדר השני בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19. עם זאת, הוא נבהל במהרה מהיחלשות האחוזות הכפריות והבירוקרטיה הצארית.
הוא החליט שדרושה אחדות רוחנית עמוקה יותר של הצאר ועמו כדי להשיב את היציבות לרוסיה.
כשאלכסנדר השלישי עלה לכס המלוכה ב-1881, פובדונוסצב השיג במהירות השפעה רבה על ענייני הכנסייה והמדינה כאחד.
כדי להשליט סדר הוא דיכא את כל מאמצי הרפורמה.
הרפורמות של שנות ה-60 הכשירו את תפקידן של דתות פרוטסטנטיות ואחרות שאינן אורתודוקסיות.
פובדונוסצב אמר שרוסיה זקוקה למונופול אורתודוקסי.
עם זאת, הוא נכשל בניסיון לגייס לצידו את הרשויות האזרחיות, הרשויות השיפוטיות והמחלקה הדתית במאבקו נגד הלא-אורתודוקסים.
כתוצאה מכך, מדיניותו, שנועדה לאחד, יצרה למעשה מחלוקת ואלימות ובטווח הארוך תרמה לקריסת האימפריה הרוסית.
פובדונוסצב אכן פיתח תוכנית חברתית לכנסייה תוך הגבלת האוטונומיה שלה.
הוא כפה צעדי דיכוי נגד הלא-אורתודוקסים.
הוא ביצע רפורמות גדולות בכנסייה, אך הן הובילו לכנסייה שעד שנת 1900 הייתה מסובכת בבירוקרטיה, מנוכרת במובנים רבים מהחברה, ממורמרת על הרשויות החילוניות, ומפולגת מבפנים.
קיפאון במדיניות הכנסייה והמדינה שרר עד שפובדונוסצב פרש ב-1905. בטווח הארוך, טוען ההיסטוריון הרוסי אלכסנדר
פולונוב, ניסיונותיו של פובדונוסצב להציב מחסומים שמרניים בטוחים בפני רפורמה ועוינותו כלפי חדשנות שירתו רק את החלשת המדינה האוטוקרטית מבפנים.
גַּאיוּס פְלַאבְיוּס וַלֶרְיוּס אָוּרֶלְיוּס קוֹנְסְטַנְטִינוּס המוכר גם בשם קוֹנְסְטַנְטִינוּס הראשון או קונסטנטינוס הגדול (27 בפברואר 272–22 במאי 337), היה קיסר הקיסרות הרומית המערבית מ-312 עד 324, וקיסר האימפריה הרומית כולה מ-324 עד מותו ב-337.
בתקופת שלטונו שינה קונסטנטינוס את מהלך ההיסטוריה של הקיסרות הרומית בסדרת רפורמות מרחיקות לכת, העיקרית שבהן הייתה הפסקת רדיפת הנוצרים, והכרה בנצרות כדת חוקית ומוכרת ברחבי האימפריה.
בתהליך מדורג אך עקבי התנתק קונסטנטינוס, והקיסרות שבשליטתו, מדת האלילים הפגנית שהייתה חלק בלתי נפרד מתרבותה של רומא.
הוא אימץ את הנצרות תוך שכנוע עצמי שעליו מוטלת השליחות להצלת האימפריה על ידי הכנסתה תחת כנפי הדת החדשה.
רפורמות דתיות אלו נעשו בהדרגה וללא כפייה אגרסיבית, וכך הפכה לימים האימפריה הרומית למעצמה הנוצרית הראשונה בעולם.
מהלך זה השפיע עמוקות על ההיסטוריה של אירופה ושל העולם כולו.
לצד הרפורמה הדתית יזם קונסטנטינוס עוד רפורמות יסודיות, שנועדו להבטיח את קיומה ושגשוגה של האימפריה לדורות.
הרפורמות כללו שבירת מסורות רומאיות והתנתקות מעקרונות שהיו מקודשים לקיסרים הקודמים, ובכך נפתח עידן חדש בתולדות העמים והפרובינציות שלחופי הים התיכון.
הרפורמות שיזם שינו גם את המרקם החברתי באימפריה ויצרו מבנה חברתי המבוסס על קבוצות של בעלי תפקידים מוגדרים וקבועים, שהועברו בירושה מאב לבן.
הרפורמות הצבאיות שינו את הרכב הצבא הרומי וביססו אותו על יחידות-עילית מורכבות משכירי חרב, רובם פרשים בני שבטים ברברים שמוצאם מחוץ לגבולות רומא, במקום לגיונות חיל הרגלים הבנויים מרומאים.
קונסטנטינוס בנה עיר בירה חדשה במזרח, קונסטנטינופוליס, לצידה של רומא, שתוכננה כבירתה החדשה של האימפריה, וכונתה "רומא החדשה".
הוא העביר לקונסטנטינופוליס את מרכז השלטון של האימפריה והדיח את רומא ממעמדה ההיסטורי.
עמדת ההיסטוריונים המודרניים היא, שתקופת שלטונו של קונסטנטינוס הגדול מהווה קו פרשת מים היסטורי ברור ודרמטי – העולם הרומי שלפני קונסטנטינוס והעולם שאחרי מותו, שונים באופן כה מהותי זה מזה, שמדובר בשני עולמות שונים בתכלית.
מורשתו של קונסטנטינוס מכתיבה את מהלך ההיסטוריה האנושית, ומקרינה על האנושות עד ימינו.
במהלך המאה השלישית לספירה חוו שליטי האימפריה הרומית קשיים מתמשכים בקיום מערכת שלטון ריכוזית אחת לכל האימפריה, שהשתרעה בשלב זה מבריטניה וחצי האי האיברי במערב, ועד מסופוטמיה (עיראק של ימינו) במזרח.
גודלה של האימפריה הציב אתגרים רבים לניהולה, בהם מלחמות ופלישות רבות, ריבוי טוענים לכס הקיסרות ומשברים כלכליים שונים.
גם פיחות המתמשך בערך המטבע הרומי תרם לערעור היציבות באימפריה במהלך המאה השלישית לספירה.
גורמים אלה ועוד גורמים נוספים הובילו למשבר מתמשך באימפריה הרומית, שנמשך עד עלייתו לשלטון של דיוקלטיאנוס (284–305 לספירה), שניסה לפתור את משברי האימפריה באמצעות רפורמות משלו, המרכזית שבהן הייתה כינון מבנה שלטוני חדש בשם "טטררכיה", (שלטון הארבעה): בראשית שלטונו בשנת 285, צירף דיוקלטיאנוס אליו לשלטון את איש הצבא מקסימיאנוס.
דיוקלטיאנוס אימץ אותו כאח, ויש לשער כי שמו המלא של מקסימיאנוס, מרקוס אורליוס ולריוס מקסימיאנוס (Marcus Aurelius Valerius Maximianus) נקבע כשנהיה שותפו לשלטון של דיוקלטיאנוס.
קונסטנטיוס כלורוס, אביו של קונסטנטינוס, יוטרופיוס, נולד בפרובינציה דַּרְדָּנִיה, והיה ככל הנראה אציל מקומי; אמו קלאודיה הייתה כנראה אחייניתם של הקיסרים קלאודיוס השני גותיקוס וקווינטילוס.
מחקר מאוחר מטיל ספק בשושלת יוחסין זו, וישנה השערה כי קשר זה הומצא ונכתב בתקופה מאוחרת יותר, ונועד להדר ולפאר את מוצאו של קונסטנטינוס הגדול.
לפי השערה זו, מוצאו של קונסטנטיוס כלורוס היה פשוט וצנוע, ולא ראוי למי ששאף להנהיג את האימפריה.
הוא הצטרף לצבא הרומאי ובזכות כישוריו טיפס בסולם הדרגות וזכה להיות חלק מיחידת שומרי הראש של הקיסר אורליאנוס שנקראה "פרוטקטורס אוגוסטי נוסטרי" (לטינית: Protectores Augusti Nostri).
על פי הכתבים ההיסטוריים בני התקופה הוא נלחם במערכות הצבאיות כנגד האימפריה התדמורית שנערכו בשנות השבעים של המאה השלישית.
בתקופת שלטונו הקצרה של הקיסר קארוס הוא מונה למושל הפרובינציה דלמטיה.
בפרוץ המאבק על השלטון בין קארינוס לדיוקלטיאנוס הוא הימר על דיוקלטיאנוס, עובדה שאיפשרה לו להתבסס כדמות מפתח בממשל החדש.
בטקס שנערך ביולי 285 בעיר מילאנו הכתיר דיוקלטיאנוס את מקסימיאנוס כשותף לשלטון, שימלוך לצידו.
ב-286 הוא מינה את מקסימיאנוס לאוגוסטוס, במעמד שווה לשלו.
ההנחה הרווחת היא שבמהלך שנות שלטונו הראשונות של דיוקלטיאנוס, וכחלק מתוכנית שהתבססה על תקדימי העבר בהם חלקו קיסרים רומאיים את השלטון על האימפריה עם שותף, כדוגמת ולריאנוס עם בנו גליאנוס, חלקו מקסימיאנוס ודיוקלטיאנוס את השלטון תוך בניית מערכת שלטונית ייחודית - הטטררכיה, מיוונית: טטרא (ארבע) + ארכיה (שלטון).
לפי שיטת "שלטון הארבעה" אמורה הייתה האימפריה להיות מנוהלת על ידי ארבעה שליטים: שני שליטים ראשיים שאחזו בתואר "אוגוסטוס", ולצידם שני שליטים משניים שכונו בתואר "קיסר".
ב-293 לספירה נתמנו שני שליטים זוטרים ("קיסרים") תחת שני השליטים הבכירים המכהנים ("אוגוסטים"): קונסטנטיוס כלורוס תחת מקסימיאנוס בחלק המערבי של האימפריה, וגלריוס תחת דיוקלטיאנוס בחלק המזרחי של האימפריה.
ארבעת השליטים ששלטו במקביל באימפריה, כונו במעמדם תוך שימוש בתארים 'אוגוסטוס' ו'קיסר': התואר 'אוגוסטוס' שימש בתקופה זו לתיאור השליט הרם יותר בכל צמד, בעוד התואר 'קיסר' שימש לתיאור השליט הזוטר בכל צמד.
לצורך יצירת קשרי משפחה, למניעת תחרות עתידית על השלטון בין הקיסרים, שני ה"קיסרים" אומצו כבניהם של ה"אוגוסטים", ונשאו לנשים את בנותיהם של שני האוגוסטים.
על פי ציווי השליטים הבכירים גירש קונסטנטיוס את אשתו הראשונה פלוויה יוליה הלנה ונשא לאישה את פלאביה מקסימיאנה תיאודורה (Flavia Maximiana Theodora) בתו של מקסימיאנוס.
במקביל, נעלמה פלביה הלנה מדפי ההיסטוריה והופיעה שוב אחרי 30 שנה כיועצת ומלווה רוחנית-דתית, נוצרית, לקונסטנטינוס - עם מינויו לאוגוסטוס.
קורות חייו עד למינויו לקיסר
קונסטנטינוס נולד בנאיסוס ביום 27 בפברואר 272, לאביו קונסטנטיוס כלורוס, אז עדיין קצין צבא ולאימו פלוויה יוליה הלנה, שנתנו לו את השם פלביוס ולריוס קונסטנטינוס.
ביום 1 במרץ 293 קיבל קונסטנטיוס כלורוס את המינוי לקיסר והוסיף לשמו את השם פלאביוס.
הוא קיבל לשליטתו את הפרובינציות גאליה בריטניה והיספניה וקבע את מושב שלטונו בעיר אוגוסטה טרוורורום (טריר) בעמק נהר המוזל.
קונסטנטיוס קיבל לידיו נתח בעייתי מאוד של האימפריה.
מולו עמדו גנרלים רומאיים ששלטו ללא תמיכת הסנאט ושימשו קיסרים מורדים בחלקים מהפרובינציות, בעיקר בבריטניה, שנקרעה הלכה למעשה מגוף האימפריה הרומית ותפקדה כיישות מדינית עצמאית.
גנרלים אלו הסתמכו על תמיכת הלגיונות שהיו תחת פיקודם ועל מערכת בריתות מורכבת עם השבטים המקומיים.
ראשי שבטים אלו, שהיו בעלי שאיפות משלהם וראשי שבטים ששלטו באזורי הספר של הפרובינציות, השתמשו בשעות כושר על מנת לנסות ולמרוד בשלטון של האימפריה או לעסוק בפשיטות שוד וביזה על מרכזי שלטון ומסחר.
על פי ההיסטוריה הרומאית ולמעשה הנוצרית, הקיסר גלריוס, שהיה מקורב לדיוקלטיאנוס, החל לפעול בחצר האוגוסטוס על מנת לקדם את מעמדו ובעיקר להשפיע על סבב המינויים העתידי, שבו ייקבע זוג האוגוסטוסים והקיסרים המולכים על האימפריה.
על פי ההיסטוריה הנוצרית, ניצל גלריוס את העמדה האנטי נוצרית של דיוקלטיאנוס ואת הצווים האנטי נוצריים שלו מחד גיסא, ואת עמדתו הסובלנית לכאורה של קונסטנטיוס כלפי הנוצרים, על מנת לקדם את מעמדו ועמדותיו.
בשנת 304 נפגשו מקסימיאנוס וגלריוס ובהיעדרו של קונסטנטיוס קבעו כי תפקיד הקיסרים העתידיים יעבור למועמדים מוסכמים ולא בשושלת המשפחתית, לפיה קונסטנטינוס בנו של קונסטנטיוס אמור היה לרשת את מקומו.
כך נבחר מועמדו של גלריוס, פלביוס ולריוס סוורוס, לתפוס את מקום הקיסר המערבי ומקסימינוס דאיה נבחר לקיסר המזרחי של האימפריה.
מהלך זה, שחתר תחת רצונם ותוכניותיהם של קונסטנטיוס ומקסימיאנוס, הוביל בסיכומו של דבר לפירוק הטטררכיה השנייה.
ב-1 במאי 305 ויתרו האוגוסטוסים על הכיסא והעבירו את שרביט השלטון לקיסרים.
בטקס שנערך במילאנו, מול לגיונות הצבא, מינה מקסימיאנוס את סוורוס לקיסר והכריז על קונסטנטיוס כלורוס לאוגוסטוס.
במהלך תקופה זו שהה קונסטנטינוס בניקומדיה, מרכז השלטון של הטטררכיה, על מנת להתחנך באמנות השלטון והמלחמה וגם על מנת לשמש כבן ערובה לנאמנות של כלורוס, תחילה כלפי דיוקליאנוס ולאחר מכן כלפי גלריוס.
בשנת 306 פנה כלורוס לגלריוס וביקש שקונסטנטינוס יישלח אליו לגאליה על מנת לעזור בפיקוד על מסע מלחמה כנגד פלישות של שבטים ברברים בצפון בריטניה.
גלריוס לא יכול היה לסרב וקונסטנטינוס הצטרף לאביו למערכה שהסתיימה בניצחון מזהיר.
קונסטנטיוס כלורוס לא הספיק לנוח על זרי הדפנה ונפטר ממחלה ביום 25 ביוני 306, בעת שהצבא הרומאי חנה בעיר אבורקום (יורק).
הצבא שהיה תחת פיקודו הכריז על בנו קונסטנטינוס כאוגוסטוס ובכך נטרפו קלפי הפוליטיקה הרומאית, והחלה סדרת מאבקי כוח בין נושאי התארים "קיסר" ו"אוגוסטוס", שבסופם נותר קונסטנטינוס שליט יחיד.
הכתרתו של קונסטנטינוס לתפקיד אוגוסטוס הייתה מנוגדת לסדר העברת מושכות השלטון והתארים המלכותיים שקבע דיוקטליאנוס, והזכירה את תקופת האנרכיה, כאשר לגיונות מינו על דעת עצמם את המתמודדים על השלטון.
מהלך מסוג זה היה מלווה בדרך כלל במסע מלחמה כנגד השלטון המרכזי, אבל קונסטנטינוס נקט בצעד שונה ופנה לגלריוס שיאשר את מעמדו כאוגוסטוס, ובאותה נשימה החל לפעול כשליט של גאליה והפרובינציות המערביות, תוך שהוא יוצא למלחמה מול השבטים הפרנקיים.
גלריוס הבין שעימות גלוי מול קונסטנטינוס המבוסס בעמדתו עלול לפגוע בשיווי משקל העדין בטטררכיה, והסכים למנות אותו לקיסר תחת סוורוס.
קונסטנטינוס נאלץ מצדו להסכים למתווה, אך למעשה שלט בגאליה, ספרד ובריטניה.
שלטונו נשען על לגיונות נאמנים והוא התנהג כשליט עצמאי לכל דבר.
הטטרכיה התפוררה ויצרה מלחמת כל בכל: גלריוס, מקסימינוס דאיה ופלביוס ולריוס סוורוס מצד אחד ומקסימיאנוס ובנו מקסנטיוס מצד שני.
מהלכיו הצבאיים של גלריוס כנגד מקסנטיוס נחלו סדרת כישלונות, שבעקבותיהם יצא מקסימיאנוס לגאליה, למשא ומתן עם קונסטנטינוס.
תמורת תמיכתו בתביעות מקסנטיוס והבטחה לנייטרליות במקרה של מלחמה עם גלריוס, הובטח לקונסטנטינוס כי הוא ימונה לאוגוסטוס כיורשו של מקסנטיוס.
על מנת לחתום את העסקה התחתן קונסטנטינוס עם פאוסטה, בתו הצעירה של מקסימיאנוס.
מקסימיאנוס חזר לרומא בחורף של 307–308 וזמן קצר לאחר מכן ניסה להדיח את בנו מהשלטון, מול אספה של חיילי הלגיונות שבעבר היו נאמנים לו.
החיילים לא התרשמו מדבריו באספה והעבירו את תמיכתם למקסנטיוס, מקסימיאנוס נאלץ לעזוב את איטליה בבושת פנים.
ביום 11 בנובמבר 308 נפגשו גלריוס ומקסימיאנוס עם דיוקלטיאנוס בעיר קרנונטום, שם כפו המשתתפים על מקסימינוס לוותר על תארו המחודש כאוגוסטוס.
קונסטנטינוס הורד לדרגת קיסר ומקסימינוס דאיה לקיסר במזרח לִיקִינְיוּס (Licinius).
נאמנו של גלריוס התמנה לתפקיד אוגוסטוס של המערב.
בשיא המשבר נשלטה האימפריה הרומית על ידי 6 קיסרים ואוגוסטי, שבמקביל הקדישו את מיטב מרצם ומאמציהם - כל אחד לקידום שלטונו, ולמלחמה בשליטים האחרים.
בשנת 313, עם סילוקו של מקסימינוס דאיה ומותו של גלריוס הפך ליקיניוס לשליט יחיד בחלק המזרחי של האימפריה, הוא פעל במהירות בנחישות וללא רחמים להסיר כל התנגדות אפשרית לשלטונו.
על מנת ליצב ולחזק את מעמדו באימפריה המחולקת התחתן ליקיניוס במרץ 313 עם פלאביה יוליה קונסטנטיה , אחותו למחצה של קונסטנטינוס.
במהלך שנת 308 הצליח מקסנטיוס לשכנע את הלגיונות של ספרד להעביר את נאמנותם ואת השליטה על הפרובינציה מקונסטנטינוס אליו בכך באה הברית בין שני האוגוסטוסים לסופה, באותו זמן הסתכסכו מקסימיאנוס ומקסנטיוס ששלטו ביחד ברומא ומקסימיאנוס נמלט מאימת בנו לחצר של חתנו קונסטנטינוס בגאליה.
קונסטנטינוס ששמע על ניסיון ההפיכה פנה מידית לעצור את מקסימיאנוס והדביק אותו בעיר מרסיי, שם הסגירו אותו תושבי העיר לידי קונסטנטינוס, הוא נשפט והורשע בבגידה, ניתנה לו האפשרות להתאבד במקום להיות מוצא להורג ובחודש יולי 310 הוא תלה את עצמו.
המסע לרומא והתנצרותו של קונסטנטינוס
מקסנטיוס הכריז על מארס כעל בן לווייתו, ואף התפלל לרוחה של האלה רומא, פטרונית העיר, שתגן על עירו.
קונסטנטינוס אף הוא נעזר באל מארס.
הוא ראה בו את פטרונו האלוהי, אך כבן לווייה בחר באל השמש.
יחס המקורות לשני אישים אלו שונה בתכלית: מקסנטיוס הואשם על ידי דובר פגאני בן זמנו באמונה טפלה מרושעת (Superstitiosa maleficia) ומקורות פגאניים ונוצריים בני זמנו תיארו אותו כמחפש כל דרך-טקס, כישוף, פנייה לנבואה של האורקל (Sibylline) ועוד-כדי להטיל קללה על מסעו של קונסטנטינוס לרומא.
אותו דובר עצמו, שתיארו באורח שלילי את נוהגיו של מקסנטיוס, תיאר את קונסטנטינוס כהולך אחר "האמת האלוהית" (Divina Praecepta).
הן מקורות פאגניים והן מקורות נוצריים בני הזמן תיארו אותו כמחפש הדרכה מהאל העליון, או מ"ההכרה האלוהית" (Devine Mind) עבור המערכה על רומא.
אף על פי ששם מבטחו באל השמש, לא היה קונסטנטינוס יכול לשכוח את גורלו של גלריוס, שאף הוא שם מבטחו באל זה.
ייתכן כי עובדה זו, יחד עם נחיתותו, הן הצבאית והן הדתית מול מקסנטיוס שהתבצר ברומא ונסמך על דתה, גרמו לו להיפתח לסוג אחר של אלוהות.
קונסטנטינוס החל את מסעו בטרייר, גרמניה של ימינו, אל רומא.
בדרכו חצה את האלפים תוך כיבוש כמה ערים בשליטתו של מקסנטיוס, והמשיך דרומה עד לאלפים האפנינים בחצי האי האיטלקי עצמו.
מקסנטיוס נשאר בתוך חומותיה המאסיביות של העיר רומא והשאיר כחצי מכוחותיו בלאציו ושם מבטחו ביחס הכוחות שהיה כ-1:2 לטובתו.
מקסנטיוס בחר לפגוש את צבאו של קונסטנטינוס מחוץ לגבולות העיר רומא ולהימנע מהאפשרות של מצור על העיר, ועל כן יצא עם כוח צבאי לקראת קונסטנטינוס באזור "הסלעים האדומים" (Saxa Rubera), ליד אבן המיל התשיעית מהעיר רומא, בקרבת גשר מילביוס (Pons Mulvius) שעל נהר הטיבר.
ההיסטוריוגרפיה הנוצרית של התקופה טוותה מיתוסים סביב הקרב שמצויר כניצחון הנצרות על עבודת האלילים.
על פי הסיפורים של אבות הכנסייה, ערב הקרב שזכה לשם קרב גשר מילביוס זכה קונסטנטינוס לחזיונות, חלומות והתגלויות שניבאו על ניצחונו, מעטים מול רבים בתנאי שייקח על עצמו להילחם כשליט נוצרי, תחת סמל הצלב.
אב הכנסייה אוסביוס מקיסריה, שכתב את הביוגרפיה "חיי קונסטנטינוס", מספר שהקיסר נתן לו לראות את הצלב, וכך הוא מתארו: "הקיסר ראה לנכון להראות לי [את הצלב].
זה היה בנוי כך: מוט גבוה מצופה זהב, עם מוט שחוצה אותו ויוצר צורת צלב.
בקצהו העליון מוצמד זר קלוע עשוי אבנים טובות וזהב.
עליו שתי אותיות המכריזות על שם המשיח בעזרת שתי האותיות היווניות כי [X, מקביל ל-CH באנגלית] ורו [P, מקביל באנגלית ל-R] המשתלבות האחת בשנייה.
את אותיות אלו נהג הקיסר לשים על קסדתו מאוחר יותר [...] הסימן המושיע היה תמיד בשימוש הקיסר להגנה מפני כל התנגדות ומפני כל כוח עוין והוא ציווה שהעתקים ממנו יהיו בראש כל כוחותיו."
על פי לקטאנטיוס , סופר רומי שהיה יועצו של הקיסר קונסטנטינוס, נמסר לקונסטנטינוס בחלום, לילה לפני המלחמה, שיסמן את מגני חייליו בצלב הכי רו.
אוסביוס מתאר גרסה אחרת, לפיה קונסטנטינוס ראה סימן בשמים בצורת צלב הנובע מאור השמש נושאת את ההודעה "בסימן זה תנצח".
הצבאות התנגשו ב-28 באוקטובר 312 לספירה בקרב גשר מילביוס.
קונסטנטינוס וליקיניוס שלטו על האימפריה הרומית משנת 314 עד לשנת 324, קונסטנטינוס כאוגוסטוס של המערב וליקיניוס כאוגוסטוס של המזרח.
המחקר המודרני מנסה לפזר את ערפל המידע מכתבי ההיסטוריונים הרומאיים-נוצרים שמצדדים בכל מעשי קונסטנטינוס וקובעים כי המלחמות מול מתחריו נערכו ביוזמת קונסטנטינוס בעת שלפי חישוביו הקרים יכול היה להפיק את המרב מעימות.
ליקיניוס נסוג לאדריאנופול ושם חבר לגנרל רב השפעה במזרח ולריוס ולאנס ובעזרתו גייס צבא חדש וככל הנראה בתמורה ומתוך תקווה לגייס את נאמנותו העלה את ואלאנס לדרגת קיסר בדצמבר 316. בסוף שנת 316 נפגשו ליקיניוס וקונסטנטינוס שוב בעימות צבאי הידוע בשם קרב מרדיאה שהתחולל ליד חארמאנלי בבולגריה.
ושני האוגוסטוסים חתמו על הסכם שלום בסרדיקה במרץ 317. לאחר חתימת ההסכם הוציא ליקיניוס את ואלאנס להורג ונסוג מרוב חלקי אירופה מלבד תרקיה.
במהלך הפסקת מעשי האיבה בין שני האוגוסטי מינה קונסטנטינוס את בנו הבכור מנישואיו לאשתו הראשונה מינרווינה קריספוס ואת בנו הבכור מנישואיו לפאוסטה קונסטנטינוס השני לקיסרים.
במקביל מינה ליקיניוס את בנו לקיסר במפגן של שיתוף פעולה והבטחה להעברה מסודרת של השלטון בעתיד.
קונסטנטינוס המשיך לקדם ולבסס את בניו ומינה אותם לקונסולים מבלי לקבל, כמסוכם, את הסכמת ליקיניוס והמינויים לא הוכרו במזרח - עדות לקרע בין השליטים שהולך ומתרחב.
כל זאת נעשה בטענה שנוצרים חשודים בחוסר נאמנות לקיסרות ולליקיניוס.
הפגיעה בנצרות ודיכוי הפולחן הנוצרי איפשרו לקונסטנטינוס להפוך את העימות בינו לבין ליקיניוס למלחמת קודש של הנצרות כנגד עובדי האלילים, הוא קרא לבישופים להתכנס לעזרתו והקים במחנה הצבא אוהל ששימש ככנסייה ניידת והקפיד להתפלל בה לפני כל מהלך.
הוא הנהיג ביחידותיו לאבארום - ניסים ועליהם צלבים מוזהבים מקושטים באבנים יקרות ומעוטרים באותיות כי רו, מונוגרמה המצליבה את שתי האותיות הראשונות במילה "כריסטוֹס", או "משיח" ביוונית.
ובנוסף נתלו על הנס תמונות רקומות של קונסטנטינוס ובניו, הנס נשמר על ידי יחידה מיוחדת של 50 חיילים שנשאה את הנס בשדה הקרב על פי המומנטום של הלחימה.
חדירות אלו נתפסו על ידי ליקיניוס כערעור תחת מעמדו הנחות מלכתחילה, הוא העלה טענות כי אירועים אלו מהווים הפרה של ההסכם משנת 317. קונסטנטינוס פעל בנחישות על מנת למצות את ההזדמנות להסיר את המתחרה היחיד על השלטון באימפריה.
באביב של שנת 324 ריכזו הצדדים את הכוחות העומדים לרשותם: קונסטנטינוס גייס כ-120,000 חיילים כולם עם ניסיון קרבי עשיר במלחמות בלתי פוסקות על גבולות האימפריה שהיו תחת פיקודו של קונסטנטינוס וצי של כ-200 אוניות מלחמה ו-2000 אוניות סוחר לצורך אספקה והנחתת גייסות על חופי האויב שהיו תחת פיקודו של קריספוס.
במהלך הקרב נפצע קונסטנטינוס בירך.
לדברי אוסביוס, הלאבּארוּם שליווה את הצבא הנוצרי חולל ניסים בשדה הקרב ושינה את מאזן הכוחות לטובת קונסטנטינוס.
בינתיים הצי בפיקודו של קריספוס חדר לתוך ההלספונטוס והנחיל תבוסה לצי של ליקניוס.
בתום הקרבות הפך קונסטנטינוס לשליט היחיד של האימפריה הרומית, חודשיים לאחר הקרב מינה קונסטנטינוס את בנו השלישי קונסטנטיוס השני - ילד בן 7 לקיסר ומחק לחלוטין את עקרונות הטטררכיה של מינוי שליטים וקבע אוגוסטוס אחד מושל על כל האימפריה ולצידו 3 בניו שנועדו מילדות להיות היורשים לשלטון.
בשנת 326 יצא קונסטנטינוס לרומא על מנת לערוך בעיר הבירה של האימפריה הישנה חגיגות לציון 20 שנה לשלטונו.
בדרך הוא עצר בעיר פולה, שם ערך משפט בזק לבנו בכורו הקיסר קריספוס, חרץ את דינו למוות ופקד להוציאו להורג ללא דיחוי.
בעת הגיע הפמליה לרומא נרצחה האוגוסטה פאוסטה, על ידי הטבעתה באמבט מים רותחים.
הלכה למעשה אין מידע העשוי לשפוך אור על נסיבות של אירועים דרמטיים אלו ואין מידע של ממש העשוי לקשור בין האירועים.
היסטוריונים מאוחרים "מחברים את הנקודות" בין רציחת פאוסטה והוצאתו להורג של קריספוס.
לפיי גרסה אחת פאוסטה חיזרה אחרי קריספוס ומשהלה דחה את חיזוריה היא האשימה אותו בפגיעה בכבודה.
הוא נשפט והוצא להורג אך ברומא דרשה פלביה הלנה לערוך חקירה שהעלתה את שקרי פאוסטה והיא נענשה.
לפי גרסה אחרת פאוסטה האשימה את קריספוס בפגיעה בכבודה מאחר שרצתה להבטיח את עתידתם של ילדיה ולסלק את קריספוס מהתחרות על השלטון, ברומא נחשפה מזימתה והיא הומתה.
הביקור ברומא, הטקסים והחגיגות לא התפתחו טוב יותר עבור קונסטנטינוס הוא נכנס לעימות עם הסנאט ואזרחי העיר מאחר שסירב לעלות לגבעת הקפיטול, בסיכומו של דבר עזב קונסטנטינוס את רומא ולא חזר אליה יותר.
את השנים הבאות העביר קונסטנטינוס בלחימה בלתי פוסקת עם שבטים ברבריים לאורך הגבולות הצפוניים של האימפריה, המלחמה נוהלה באופן רשמי על ידי הקיסר קונסטנטינוס השני, ילד בן 12 שלאחר המערכה שנסתיימה בניצחון מכריע קיבל את התואר "אלמניקוס".
בשנת 333 עברה תשומת הלב של האימפריה הרומית ושל קונטנטינוס לגבול המזרחי של האימפריה, לאחר 36 שנים של שקט לאורך הגבול עם האימפריה הסאסאנית החליט שאפור השני שהגיע הזמן הנכון לעימות מול הרומאים.
על מנת לייצג את בית המלוכה והשלטון הקיסרי של קונסטנטינוס את בנו הקיסר קונסטנטיוס לאנטיוכיה לעמוד בראש הלגיונות במזרח ובנו הצעיר ביותר קונסטנס ילד כבן 13 הוכתר כקיסר ונשלח למשול בגליה.
בשנת 334 נפל טירן מלך ארמניה בידי הסאסאנים ושאפור השני כבש את ארמניה.
קונסטנטינוס מינה את אחיינו וחתנו חניבעליאנוס כמלך על ארמניה, בשנת 336 הצליח חניבעליאנוס לנצח את הסאסאנים אך המערכה לא נסתיימה ושני הצדדים התכוננו לעימות מכריע.
באפריל 337 חגג קונסטנטינוס את חג הפסחא בקונסטנטינופול ומיד לאחר מכן נפל למשכב, הוא יצא למעיינות מרפא ומשאלו לא הצליחו לשפר את מצבו הוא התכונן למסע עלייה לרגל לנהר הירדן לטבול בו בעקבות ישו.
מצב בריאותו החמיר והידרדר והוא ביקש מבישוף של ניקומדיה להטביל אותו לנצרות וזמן קצר לאחר מכן הוא נפטר בפנטקוסט, 22 במאי 337.
הלוויה הייתה אירוע גדול שנערך ברוב עם ובלווי גייסות צבא.
קונסטנטינוס היה האוגוסטוס הרומאי הראשון שנקבר בטקס נוצרי, הוא נקבר במאוזוליאום שנבנה מראש בצמוד לכנסיית השליחים הקדושים בקונסטנטינופול.
הטבלתו של קונסטנטינוס לפני מותו עוררה תמיהה בקרב חוקרים שחלקם קובעים כי הוא התנצר רשמית וסופית רק לפני מותו עם זאת קובע פרופסור משה עמית כי עד לסוף המאה הרביעית טקס הכניסה לכנפי האמונה הנוצרית כלל הצהרה על האמונה באלוהים וישוע, וקבלת עול הדת הנוצרית.
טקס הטבילה נועד לטהר אדם שקיבל עליו את הדת הנוצרית מכל חטאיו, לכן דחו נוצרים רבים את הטבילה לשעות האחרונות של חייהם על מנת לכפר על עוונותיהם ולהופיע טהורים בפני הבורא.
על פי ההיסטוריוגרפיה הנוצרית התייחסו קונסטנטינוס ואביו בסובלנות לנוצרים ולא ביצעו את גזירות דיוקטליאנוס כנגד הדת הנוצרית והכנסייה.
מובן שעדויות אלו נכתבו על ידי היסטוריונים שרצו להציג את קונסטנטינוס באור החיובי ביותר.
המחקר ההיסטורי והארכאולוגי מצביעים כי עד למסע לאיטליה אין כל עדות לקרבה בין קונסטנטינוס לנצרות: נהפוך הוא, בכתובות רשמיות ובעיקר במטבעות הוא מופיע כתומך ומאמין באלי רומא, עם הדגשה מיוחדת לקרבתו לסול אינוויקטוס, אל השמש, שהיה נערץ על ידי הקיסר אורליאנוס.
גם במהלך שלטונו הוא המשיך לשאת בתואר הכוהן הגדול (pontifex maximus) שהעניקה לו שליטה על הדת והפולחן הרומאי ברחבי האימפריה.
הוא המשיך לממן את תחזוקת המקדשים מתקופת הקיסר ולמעשה רק בתום תקופת שלטונו הוטלו הגבלות על טקסים פגאניים.
קונסטנטינוס קיבל עליו את ההכרה בדת הנוצרית במהלך ומיד אחרי ניצחונו על מקסנטיוס וכניסתו לרומא בשנת 312. אוסביוס מתאר בספרו את קונסטנטינוס כצדיק נוצרי שקיבל עליו מצווה משמיים.
מלומדים אחרים כמו אדוארד גיבון רואים בו מדינאי קר רוח חסר אמונה דתית של ממש שראה באימוץ הנצרות כדרך ליצור שינוי כולל באימפריה, שינוי שנשען על ארגון קיים ומנגנון יעיל
חוקרים אחרים מציירים תמונה שונה לחלוטין, את קונסטנטינוס כאדם מלא אמונה אך חסר תחכום מקיאווליסטי,
מחקרים נוספים מעלים שאלות נוספות לגבי המהלך של אימוץ הנצרות כצעד אופורטוניסטי, לפי מחקרים אלו מוקדי הכוח באימפריה של דיוקטליאנוס ויורשיו היו קשורים לפולחן הפאגאני, הצבא ככלל, הקצונה והפקידות הבכירה והאצולה של רומא היו נאמנים לפולחנים המסורתיים.
החוקר הישראלי פרופסור משה עמית קובע בספרו המקיף על תולדות האימפריה הרומית כי אימוץ הנצרות על ידי קונסטנטינוס לא היה תוצאה של חישוב קר רוח אלא מהלך שנבע מתוך דחף פנימי אותו הוא מיחס לחרדה מפני העתיד העת מבחן גדול כמו גם לחיפוש דרך.
פרופסור עמית קובע כי גורמים סביבתיים ונסיבתיים הביאו את קונסטנטינוס אל תחת הנצרות - קרבתם של אנשי דת נוצרים לחצר המלוכה כמו הוסיוס מקורדובה מחד ואירועים כגון מותו בייסורים של גליאנוס שרדף עד חורמה נוצרים אך לכאורה בעת מותו פנה אל הנצרות בבקשת עזרה ומחילה.
פרופסור עמית קובע כי קונסטנטינוס העמיד את עצמו ואת צבאו תחת כנפי הנצרות ולאחר הניצחון על מקסנטיוס הוא פעל מתוך מודעות מלאה לגבי השלכות הצעד אך לא ברור אם יכול היה לחזות את ההשלכות של המעשה על הדת הרומאית.
פרופסור זאב רובין מעלה הסבר אפשרי נוסף לבחירתו של קונסטנטינוס בדת הנוצרית.
לפיו, התבצרותו של יריבו מקסנטיוס בעיר רומא העניקה לו מעמד דתי בעיני העם, ככהן הגדול של הדת הרומאית הפגאנית.
בעקבות כך קונסטנטינוס חיפש משקל נגד דתי, שישרת אותו כדי לחזק את רוח חייליו, ומצא את האל הנוצרי כאל נוסף שנתפס כבעל כוח ויכול לסייע לו בקרב, אז הוא הוסיף אותו לתעמולתו הדתית.
החוקרת אנה וילסון (Anna Wilson) טוענת שחיבורו של אוסביוס "חיי קונסטנטינוס" הוא אמנם ביוגרפי, אך משלב מוטיבים דתיים.
סוגה (ז'אנר) זו מכונה "הגיוביוגרפיה", "ביוגרפיה קדושה".
היא כותבת כי אאוזביוס משווה את סיפורו של קונסטנטינוס לזה של משה.
לפי זה, החיזיון שחווה קונסטנטינוס מושווה לסיפור הסנה הבוער (שמות, ג').
אלוהים התגלה לשניהם: למשה דרך הסנה הבוער ולקוסטנטינוס דרך החיזיון השמיימי.
"בסימן זה תנצח" מקביל ל"ועתה לכה ואשלחך אל פרעה והוצא את עמי בני ישראל ממצרים (שמות, ג', י').
מקסנטיוס מושווה על ידי אאוזביוס לפרעה ותפקידו של קונסטנטינוס, כמו זה של משה, הוא לשחרר את העם משלטון העריצות.
המטה אשר ניתן בידי משה על ידי האלוהים הוא הצלב שבעזרתו מנצח קונסטנטינוס את אויבו.
הצלב יהיה גם מקביל בהמשך הדרך לעמוד האש ולעמוד הענן שהגנו על בני ישראל בצאתם ממצרים.
לאחר שקונסטנטינוס מתעורר מחלומו הוא מזמן אליו בעלי מלאכה מומחים ונותן להם הוראות כיצד לבנות את הצלב.
זה מזכיר את פרשת "תרומה" (שמות כה ואילך), בה משה ממנה את בצלאל ואליהב לבנות את המשכן, חושן המשפט, אך מעל לכל את ארון הקודש, שבו מצוי החוק האלוהי.
תחילת הסכסוך בשנת 303 בעת שהבישופים של קרתגו שיתפו פעולה לכאורה עם השלטונות הרומאיים ומסרו לידיהם ספרי קודש במסדרת הגזירות.
הוויכוח בין הבישופים על מידת הדבקות בדת של מי שכונו "המוסרים" התלהט עד שהפלגים בחרו שני בישופים נפרדים והקימו 2 כנסיות נפרדות, המחלוקת הידרדרה למעשי אלימות קשים.
על פי בקשת מושל הפרובינציה פסק קונסטנטינוס לטובת "המוסרים" שבראשם עמד הבישוף קייקיליאנוס כנגד המתנגדים שבראשם עמד הבישוף דונאטוס ודרש מהמושל לנשל את מתנגדיהם מנכסיהם ומעמדם ולנקוט בכל האמצעים הנדרשים להשיב את הסדר על כנו.
למרות הוראות מפורשות אלו נדרש קונסטנטינוס ל-2 מועצות של בישופים שקבעו כנגד הדונטיסטים אך גם במצב זה הסכסוך רק החמיר.
קונסטנטינוס קרא לראשי הפלגים להופיע לפניו ופסק שוב לטובת קייקיליאנוס והטיל צעדי עונשין על הדונטיסטים בתגובה החמירו המהומות באפריקה וקונסטנטינוס ציווה על המושל לנקוט יד קשה כנגד הממרים את הצו, מנהיגי הדונטיסטים נאסרו והוגלו והכנסיות הוחרמו.
הדונטיסטים לא השלימו עם רוע הגזירה והעונשים הוחמרו עד כדי כך שבפברואר 321 החלו הוצאות להורג כך התנהלה רדיפת הנוצרים בידי השלטון הנוצרי הראשון.
כעבור 3 חודשים של יד קשה נשבר קונסטנטינוס וציווה להפסיק את הרדיפה הוא ביטל את הגזירות והכריז שהוא מטיל את השיפוט והעונש בידי האלוהים.
הפילוג באפריקה נמשך עד לכיבוש המוסלמי במאה ה-7.
הפולמוס האריאני החל כאשר אריוס, החל להפיץ את תורתו ברבים, לפיה ישו בן האלוהים אינו נצחי אלא נברא על ידי האל האב, ולכן אינו בעל טבע אלוהי זהה לאל האב, אלא פחות ממנו.
קונסטנטינוס חשש לאחדות האימפריה, ושלח את הוסיוס בישוף קורדובה, כדי שילמד את המצב ויברור בין המחנות.
הוועידה התכנסה בשנת 325 לספירה בעיר ניקיאה שבאסיה הקטנה (בימינו העיר איזניק בטורקיה) כ-1,800 בישופים מכל רחבי האימפריה הרומית - 1000 מהמזרח ו-800 מהמערב; ברם, לוועידה עצמה הגיעו רק כ-300 איש (אוזביוס מקיסריה גורס 250, אוסטתיוס גורס 270, ואתנסיוס, הירונימוס ואחרים גורסים 318).
היה זה הכינוס הכללי הראשון של הכנסייה מאז כנס השליחים.
בתום הדיונים, ב-19 ביוני, התקבלה דעת מתנגדיו של אריוס ברוב קולות מוחץ.
לאחר יישוב סוגיה זו, הוועידה דנה בתאריך חג הפסחא.
כן נקבע כי הארגון הטריטוריאלי של הכנסייה יהיה חופף לארגון המנהלי של האימפריה.
השפעותיה ארוכות-הטווח של הוועידה היו חשובות ביותר, שכן היא קבעה את התקדים של קבלת החלטות מקיפות ומחייבות את כלל הכנסייה בוועידות אקומניות.
מתן הטבות לכנסיות וקביעת יום מנוחה