tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות תנאי החוזה נותרה אוסטריה מדינה עם אוכלוסייה בת 6.5 מיליון תושבים, כ-4 מיליון דוברי גרמנית נותרו מחוצה לה, מפוזרים במדינות השכנות.
הרוב המוחלט באוכלוסייה שאף לאיחוד פוליטי עם גרמניה (שנאסר ל-20 שנה לפחות) ולא לעצמאות מדינית כפויה.
לשלטון הדמוקרטי לא הייתה מסורת באוסטריה.
המלוכנים מימין והקומוניסטים משמאל היוו סכנה ליציבות המשטר.
השוק הכלכלי הרחב של האימפריה האוסטרו-הונגרית (עם אוכלוסייה של למעלה מ-50 מיליון תושבים) נעלם ובנוסף לכך העיק גם נטל פיצויי המלחמה שאותם התחייבה אוסטריה לשלם.
התוצאה הייתה משבר כלכלי עמוק, חוסר יציבות שלטונית ואנטישמיות בממדים מדאיגים.
נעשה בו שימוש בשירה ובפזמונאות העברית המודרנית.
בספר עמוס מסופר על הנביא עמוס שמנבא נבואות זעם נגד בית המלוכה ובני המעמד העשיר בממלכת ישראל.
נבואותיו מרגיזות את אמציה כהן בית אל, אשר לועג לנביא עמוס, שבא מממלכת יהודה, ומתרה בו להתרחק מהשומרון, והנביא עונה לו בנבואת זעם קשה על ביתו ועל עתיד ממלכת ישראל:
במאה ה-20 בשנת 1910, השתמש המשורר חיים נחמן ביאליק בביטוי התנ"כי ככותרת לשיר "חוזה לך ברח", הנחשב לאחת מיצירותיו החשובות.
השיר נכתב בתקופה של מצוקה אישית וציבורית, לאחר שביאליק חש כי פועלו הציבורי אינו זוכה לאהדה גדולה בקרב האנשים אליהם הוא פונה, והוא מבקש לפרוש לעולמו הפרטי.
בשיר, ביאליק מדמה את עצמו לעמוס, תוך שהוא רומז למקצועו של עמוס - בוקר ובולס שקמים: .
בתחילת שנות ה-70 כתב הפזמונאי יענקל'ה רוטבליט פזמון הנושא את השם "חוזה לך ברח".
הוא הולחן על ידי המלחין שלום חנוך ובוצע על ידי הזמר אושיק לוי.
להקת הגרובטרון ביצעה את שירם של רוטבליט וחנוך אך בשילוב עם פזמון בהשראת מוזיקת פלמנקו ספרדית.
התוצאה היא משחק מילים משעשע עם המילה "חוזה", שהיא גם שם נפוץ בספרדית ("José", התרגום הספרדי לשם העברי "יוסף").
חוזה נאנקינג הוא חוזה שבריטניה אילצה את סין לחתום עליו בעיר נאנג'ינג ב-29 באוגוסט 1842, לאחר שזו הפסידה במלחמת האופיום הראשונה.
החוזה כלל מספר תנאים בעבור חידוש תנאי המסחר עם בריטניה.
התנאים בחוזה, רובם ככולם, היו משפילים עבור סין והיטיבו בעיקר עם בריטניה.
בין סעיפי החוזה נקבע כי בריטניה תקבל לידה את הונג קונג כבסיס טריטוריאלי לצמיתות, וסין תשלם פיצויים של 21 מיליון דולר ויקבעו מכסים קבועים לסחורות.
הסינים אולצו לשלם בנוסף לכך פיצוי בסך של 6 מיליון דולר על סחורת האופיום אותה הם החרימו מסוחרים בריטיים ב-1839.
בנוסף, 5 נמלים נוספים נפתחו לסחר בריטי: שאנגחאי, גואנגג'ואו, טיינג'ין, פוג'ואו ואמוי (שְׂיָאמֵן).
בנמלים אלו, על פי ההסכם, לא יחולו החוקים הסינים על אזרחים בעלי נתינות זרה.
בעקבות הסכם נאנקינג החלה חדירת שאר המעצמות לסין.
חוזה סן סטפנו הוא חוזה כניעה שהכתיבה האימפריה הרוסית לאימפריה העות'מאנית בסיום המלחמה העות'מאנית-רוסית ואשר נחתם בבית בכפר סן סטפנו שליד איסטנבול (כיום ישילקיי , שכונה בעיר) ב-3 במרץ 1878. על ההסכם חתמו ניקולאי איגנאטייב ואלכסנדר נלידוב מטעם האימפריה הרוסית ומחמד סאוופט פאשה מטעם האימפריה העות'מאנית.
ההסכם סיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית שפרצה ב-24 באפריל 1877. ההסכם הוביל לירידה משמעותית של כוחה של האימפריה העות'מאנית באזור הבלקן לאחר שאלה שלטו בבלקן ב-500 השנים שלפני כן.
לפי העמדה הרשמית של רוסיה, מדובר היה בטיוטה זמנית במטרה להגיע להסדר סופי עם המעצמות האחרות באזור.
החוזה הביא להקמתה של נסיכות בולגריה, זאת לאחר כ-500 שנים של שליטה עות'מאנית בשטחים הבולגרים.
החוזה שנחתם ב-3 במרץ, הפך ליום העצמאות הבולגרי.
ההסכם ייסד את נסיכות בולגריה, בעלת ממשלה נוצרית והזכות לקיים צבא.
להלכה, האזור עדיין היה בשליטת העות'מאנים.
אך בפועל תיפקדה כאומה עצמאית.
השטחים של הנסיכות כללו את עמק הדנובה ורכס הרי הבלקן, חבלי סופיה, פירוט ווראניה שבעמק מורבה, תראקיה הצפונית, חלקים של תראקיה המזרחית וכמעט כל מקדוניה.
דבר זה נתן לבולגריה גישה לים התיכון, דבר שטמן בחובו את הפוטנציאל שרוסיה תשתמש בנמליה של בולגריה כבסיסים ימיים, דבר שהטריד את מעצמות האזור.
מנהיג הנסיכות עמד להיות נבחר על ידי העם הבולגרי, לקבל אישור מהאימפריה העות'מאנית ולזכות בהכרה של המעצמות.
קבוצה של אצילים בולגרים ניסחו את חוקת טרנובו, החוקה הבולגרית הראשונה.
הצבא העות'מאני יעזוב את בולגריה ויחליפו צבא רוסי, שישהה באזור זה שנתיים.
כחלק מההסכם, מונטנגרו זכתה להכרה עות'מאנית בעצמאותה ולהכפלת שטחה, כאשר היא קיבלה מהאימפריה העות'מאנית את ניקשיץ', פודגוריצה ובר.
סרביה זכתה בעצמאות ובסיפוח הערים ניש ולסקובאץ שבצפון-מזרח קוסובו.
רומניה קיבלה עצמאות מהאימפריה העות'מאנית, אך נאלצה לוותר לטובת האימפריה הרוסית על דרום בסרביה וקיבלה בתמורה את דוברוג'ה.
במקום לשלם פיצויי מלחמה, ממשלת האימפריה העות'מאנית החליטה כי שטחיה של ארמניה וגאורגיה בקווקז יועברו לאימפריה הרוסית, ביחד עם מספר רב של ערים.
בנוסף רוסיה מסרה את דוברוג'ה לרומניה וקיבלה בתמורה את דרום בסרביה.
האימפריה העות'מאנית תשלם פיצויים גבוהים ותשלוט באלבניה ובחלק האירופי של איסטנבול.
וילאייט בוסניה (בוסניה והרצגובינה) הייתה אמורה להפוך למחוז אוטונומי כמו סרביה; כרתים, אפירוס ותסליה היו אמורות לקבל צורה מוגבלת של ממשל עצמי מקומי והעות'מאנים ערבו להבטחותיהם הקודמות לטפל ברפורמות בארמניה כדי להגן על התושבים.
המעצמות האירופאיות לא קיבלו את ההסכם מפני שחששו מהגדלת כוחה של האימפריה הרוסית באזור הבלקן על חשבון האימפריה העות'מאנית, דבר שפגע באיזון הכוחות העדין של אירופה.
רומניה, שתרמה רבות להצלחת האימפריה הרוסית במלחמה, התאכזבה מההסכם והציבור הרומני תפס חלקים ממנו כהפרה של הסכמים שנחתמו בין שתי המדינות לפני המלחמה כדי לשמור על שלמותה של רומניה.
אוסטרו-הונגריה התאכזבה שההסכם לא הרחיב את שליטתה בבוסניה והרצגובינה.
האלבנים ששכנו באזורים שבשליטת האימפריה העות'מאנית, התנגדו להסכם בבחינת מה שהם ראו כאובדן משמעותי של שטחים לסרביה, בולגריה ומונטנגרו, הבינו שעליהם להתאגד מבחינה לאומית כדי למשוך את עזרת המעצמות ולנטרל את כוחה של האימפריה הרוסית באזור.
הדבר הביא להקמתה של הליגה של פריזרן.
סרביה חששה שהקמתה של נסיכות בולגריה תפגע באינטרסים שלה בשטחים של האימפריה העות'מאנית.
ב"חוזר סלסברי" מ-1 באפריל 1878, הבהיר שר החוץ הבריטי רוברט ססיל כי ממשלת בריטניה מתנגדת להסכם והשפעותיו החיוביות על האימפריה הרוסית.
כאשר שמע ראש-ממשלת בריטניה בנג'מין דיזראלי על ההסכם, דרש מרוסיה לבטלו אחרת יֵצא למלחמה, וכך נוצר משבר עולמי.
סיבות אלו הניעו את המעצמות להחליף את החוזה כאשר במצב זה התגלה ביסמרק כאיש החזק, ביוזמו את קונגרס ברלין, שנערך בין 13 ביוני ועד 13 ביולי 1878, שהוביל לשינויים בהסכם.
חוזה מילטוס הוא השם שניתן במחקר המודרני לברית אשר נכרתה ב-412 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית, בין ספרטה לבין מלך פרס.
החוזה מסדיר את יחסי פרס-ספרטה במלחמתם המשותפת באתונה ואת חלוקת השטחים שייכבשו מידיה.
הברית נחתמה בעקבות מפלתה הצבאית של אתונה בסיציליה שנה קודם לכן, אז התערער לזמן מה שלטונה על חברות הברית האתונאית.
נוסח ההסכם, שהיה הראשון להיחתם בין פרס לבין ספרטה, מובא על ידי תוקידידס.
חוזה ניי (בבולגרית: Ньойски договор; בצרפתית: Traité de Neuilly; בצרפתית מבטאים בערך נֶאִי ביוונית: Συνθήκη του Νεϊγύ; ברומנית: Tratatul de la Neuilly) היה הסכם שלום שנחתם בניי-סיר-סן שליד פריז, והסדיר את תנאי כניעתה של בולגריה בתום מלחמת העולם הראשונה.
ההסכם נחתם בין ממלכת בולגריה למדינות ההסכמה ב-27 בנובמבר 1919, במסגרת ועידת השלום בפריז.
לפי ההסכם צמצמה בולגריה את צבאה ל-20,000 איש בלבד, ואולצה לוותר על המוצא לים האגאי ועל שטח שעבר לידי יוון.
בולגריה מסרה את דרום דוברוג'ה לרומניה, ואולצה לשלם פיצויי מלחמה בסך 400 מיליון דולר (100 מיליון ליש"ט) לרומניה, לממלכת יוגוסלביה וליוון.
ההסכם התקבל בזעם רב על ידי הציבור והשלטון בבולגריה.
זעם זה והרצון לקבל חזרה נחלות שנגזלו הביא לכך שבשנת 1940 הצטרפה בולגריה לגרמניה הנאצית לאחר שזו הכריחה את רומניה למסור לרשותה את דרום דוברוג'ה.
חוזה סנקט פטרבורג היה חוזה שנחתם בין האימפריה הרוסית לאימפריה היפנית בעיר סנקט פטרבורג ב-7 במאי 1875, ולפיו יפן תוותר על כל תביעותיה בנוגע לאי סחלין בתמורה לריבונות בלתי מעורערת על כל האיים הקוריליים עד לחצי האי קמצ'טקה.
החוזה אושרר ביום 22 באוגוסט של אותה שנה.
חוזה שימודה משנת 1855 הגדיר את הגבול בין יפן לרוסיה במצר פריס, אשר מפריד בין האיים אורופ ואיטורופ, המשתייכים לקבוצת האיים הקוריליים, אולם הוא לא דן במצבו של האי סחלין.
בהיעדר גבולות מוגדרים היטב, התעוררו תקריות בין מתיישבים רוסים למתיישבים יפנים באי.
במטרה לפתור את המצב הזה ולהגדיר בבירור את הגבול, שלחה הממשלה היפנית את טקאקי אנומוטו, ממקימי הצי הקיסרי היפני, כשגריר לסנקט פטרבורג.
לאחר שנה של משא ומתן הסכימו היפנים לוותר על תביעותיהם בסחלין בתמורה לפיצוי התושבים היפנים באי, גישה של צי הדיג לים אוחוצק, שימוש חופשי לעשר שנים בנמלים הרוסיים באזור ובעלות על כל האיים הקוריליים.
חוזה מור נחתם ב-30 באוגוסט 1525 בין הנרי השמיני, מלך אנגליה והממשלה הצרפתית הזמנית בראשות לואיז, נסיכת סבויה.
חתימת ההסכם נחגגה על ידי הנרי והשגרירים הצרפתים במור, הרטפורדשייר, טירה שהייתה בבעלות ראש השרים של הנרי, הקרדינל וולזי.
אנגליה, שניהלה משא ומתן באמצעות וולזי, הסכימה לוותר על חלק מדרישותיה הטריטוריאליות בצרפת, בתמורה למענק שנתי בסך 20,000 פאונד מהצרפתים.
כמו כן, צרפת הסדירה את חובותיה לאחותו של הנרי השמיני, מרי טיודור, מלכת צרפת.
אנגליה גם הסכימה לפעול להבטחת שחרורו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת, שהיה אז שבוי בידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך ספרד.
אנגליה הייתה מוטרדת מחידוש האולד אליאנס בין צרפת וסקוטלנד, וצרפת הסכימה למנוע מג'ון סטיוארט, דוכס אולבני והעוצר הסקוטי לחזור לסקוטלנד.
חוזה למראית עין הוא חוזה שקיימת בו אי-התאמה בין הסכמתם הגלויה של הצדדים כפי שמגולמת בחוזה לבין רצונם וכוונתם האמיתיים.
על פי סעיף 13 לחוק החוזים (חלק כללי), חוזה שנערך למראית עין - בטל מעיקרו:
חוזה למראית עין נוצר במצב בו "מסכימים ביניהם הצדדים, כלפי חוץ, על הסדר משפטי מסוים, בעוד שכוונתם האמיתית שונה"
סעיף 13 לחוק החוזים, העוסק בחוזה למראית עין כלול בפרק ב' של חוק החוזים הנקרא "ביטול החוזה בשל פגם בכריתתו".
עם זאת, בשונה מסעיפים 14–18, סעיף 13 אינו יוצר עילות לביטול מאוחר של חוזה, אלא קובע שהחוזה מעולם לא התקיים.
לפיכך, סעיפים 19 (ביטול חלקי) ו-20 (דרך הביטול) לחוק אינם חלים במקרה של חוזה למראית עין.
על פי פרופ' גבריאלה שלו, ניתן ללמוד על חובת ההשבה של הצדדים לחוזה למראית עין על פי דיני עשיית עושר ולא במשפט.
חוזה למראית עין בחלק מהמקרים, יוצר שתי מערכות משפטיות בין הצדדים.
האחת, חיצונית וגלויה, קובעת הסכם מסוים בין הצדדים והשניה, פנימית ונסתרת, מבטלת בהסכמה את ההסדר הראשון החיצוני.
גישתו של המחוקק בסעיף 13 היא כי ההסדר החיצוני, למראית עין, בטל.
שאלת כוונתם המקורית, המובאת בחוזה הנסתר, של הצדדים היא שאלה שבעובדה ונלמדת ממכלול נסיבות המקרה.
בדומה לדין האנגלי, "נטל הראיה מוטל על שכמו של מי שמבקש להוכיח כי החוזה נכרת למראית עין."
במהלך השנים נעשתה בפסיקה הבחנה בין שני מצבים של חוזה למראית העין:
מראית עין מוחלטת - מצב בו מאחורי החוזה החיצוני הנחתם בין הצדדים אין ולא כלום.
במצב זה הצדדים אינם מתכוונים לשנות את המצב הקיים אך פועלים כלפי חוץ בצורה שונה.
תוצאת סיווג החוזה כמראית עין מוחלטת, מביאה לבטלותו על פי ס' 13 לחוק החוזים.
מאחר שאין חוזה נסתר מאחריו, ההתקשרות בין הצדדים מגיעה לסיומה ברגע ההכרזה.
מראית עין יחסית - מצב בו מסתתר חוזה נוסף, נסתר ופנימי מתחת לחוזה הגלוי, החיצוני.
השוני בין החוזים יכול להתבטא בשוני בפרט בחוזה ויכול גם להתבטא בזהות הצדדים.
מצב זה מוביל לקיומן של שתי מערכות משפטיות בין הצדדים.
חוזה מכר דירה, בו הצדדים מסכימים ביניהם על תשלום סכום X, כאשר החוזה החיצוני עליו חותמים החוזים הוא על סכום נמוך מ-X.
כוונת הצדדים היא לקיים החוזה הנסתר בסכום X המקורי, אך הצדדים חתמו על החוזה השונה מכך בשל רצונם לחמוק מתשלום מס שבח.
זוהי דוגמה למראית עין יחסית.
צד א' רצה להתחמק מנושיו ולכן העביר את כלל נכסיו אל צד ב'.
אין בכוונת הצדדים להעביר את החזקה בנכסים אלא רק את תואר הבעלות.
זוהי דוגמה למראית עין מוחלטת.
חוזה מכר דירה שנועד לצורך קבלת משכנתא כאשר אין כל כוונה למכור את הדירה.
תוקף החוזה הנסתר והחוזה הפסול
סעיף 13 לחוק החוזים דן רק בתוקפו של החוזה הגלוי וקובע כי החוזה בטל מעיקרו.
מאחר שהסעיף אינו דן בגורלו של החוזה הנסתר, נשאלה בספרות ובפסיקה הישראלית שאלת תוקפו והכיצד יש להתייחס לחוזה הנסתר, החוזה המשקף את כוונת הצדדים האמיתית.
פרופ' טדסקי במאמרו מציין כי - "אמנם סעיף 13...
אינו קובע מהו גורלו של חוזה מוסווה.
אך אין ספק כי חוזה מוסווה הוא תקף כל אימת שקיימות בו המידות הדרושות."
את גישתו של פרופ' טדסקי, מחזק השופט אהרן ברק בפס"ד ביטון נ' מזרחי באומרו - " לרצון אמיתי זה יש לתת, אפוא, תוקף לא רק במובן השלילי (ביטול החוזה למראית עין), אלא גם במובן החיובי (הכרה בחוזה הנסתר)."
אמנם השופט ברק בפסק הדין נותר בדעת מיעוט, אך אמרתו לגבי חוזים נסתרים, נקבעה כהלכה בפס"ד גרומט נ' סרוסי הניתן מפיו של נשיא ביהמ"ש העליון דאז יצחק כהן.
יש לציין כי בפס"ד גרומט נ' סרוסי, הושארה בצריך עיון שאלת תוקפו של חוזה פסול.
החוזה הנסתר מאחורי החוזה הגלוי, במקרים אחדים יכול לשרת מטרה אסורה.
דוגמה לכך ניתן לראות בפס"ד ביטון נ' מזרחי, שם עמד סכום העסקה בחוזה הגלוי על סכום נמוך מזה האמיתי, בניסיון של הצדדים להתחמק מתשלום מס.
במהלך השנים הוצגה מחלוקת בפסיקה הישראלית בשאלת סיווגו של החוזה הגלוי הכולל רישום כוזב על מנת לשרת מטרה אסורה.
בסיס המחלוקת הוא בשאלה- האם לסווג את החוזה כחוזה בלתי חוקי, אשר תוקפו יקבע על פי סעיפים 30 ו-31 לחוק החוזים (המאפשרים גם גמישות ושיקול דעת לבית המשפט בקביעת התוצאה) או על פי סעיף 13 שיתן לחוזה הנסתר תוקף מלא.
בין תומכי סיווג החוזה הפסול הגלוי תחת סעיף 13, מנויים פרופ' טדסקי והשופט אהרון ברק אשר קבעו כי במערכת יחסים כפולה בין הצדדים (גלויה ונסתרת) יסווג החוזה הגלוי תחת סעיף 13, גם אם מטרת עריכתו היא מטרה אסורה.
"הכרזת הפסלות על פי סעיף 30 מכוונת לשתק חוזה אשר אלמלא הכתמת הפסלות היה תקף, כלומר חוזה שהגיע לידי שכלול משום שקיימות בו המידות הדרושות לכך.
כאשר מדובר ב'צל של חוזה' או ב'גולם של חוזה" כל הכרזת פסלותו היא הכרזה בטלה.
לעומתם, טוען פרופ' דניאל פרידמן: "אין זה מתקבל על הדעת שניתן יהיה לעקוף כללים בדבר אי-חוקיות באמצעות "תכסיסי ניסוח".
כאשר מדובר בחוזה בלתי חוקי אין להחיל את תורת החוזה למראית עין, אלא את הכללים החלים על חוזה בלתי חוקי".
עד היום ניתן למצוא דעות חלוקות בקרב שופטי בית המשפט העליון ושאלת תוקפו של החוזה הפסול נשארה בלא הכרעה.
ניתן לחלק את סעיף 13 לשני חלקים הדנים כל אחד במערכת יחסים שונה.
ברישא של הסעיף נדונה מערכת היחסים בין הצדדים לחוזה ובסיפא הסעיף דן במערכת היחסים בין צדדים אלו לצד שלישי חיצוני לחוזה עצמו.
בטלות החוזה אשר נקבעה בתחילת הסעיף אינה גרידא כלפי הצדדים לחוזה והיא מכוונת כלפי כולי עלמא.
בסיפא של סעיף 13 נקבע כי - " אין בהוראה זו כדי לפגוע בזכות שרכש אדם שלישי בהסתמכו בתום לב על קיום החוזה." (אדם/צד שלישי הוא כל מי שלא צד לחוזה.)
נשאלת השאלה, הכיצד אדם יכול להסתמך על חוזה בטל?
פעמים רבות יהא הצד השלישי צד לעסקה נוספת עם אחד הצדדים.
בנוסף כאשר אדם מסתמך על מצג שווא שיצרו הצדדים ושינה את מצבו בהתאם לאותו מצג, רכש האדם זכות כאשר זה הסתמך בתום לב על קיום החוזה.
ישנם מקרים בהם הצדדים יוצרים את החוזה על מנת להערים על אותו אדם שלישי.
בפסק הדין בירס נ' משכן, נדון מקרה בו נעשה חוזה למראית עין למכר דירה בין צד א' (בעליו הרשומים אך לא המתגורר בפועל) לצד ב' על מנת שצד ב' יקבל הלוואה מהבנק לכאורה להשלמת העסקה.
כאשר עסקיו של צד ב' עלו בתוהו, רצה הבנק לגבות את סכום ההלוואה מנכסיו של ב', מהדירה עליה נחתם החוזה שהוצג לבנק.
הצדדים לחוזה טענו כי החוזה הוא למראית עין מוחלטת, והבעלות בדירה לא הועברה לצד ב' ולפיכך לא יוכל הבנק להסתמך על החוזה.
בית המשפט מפיו של השופט אנגלרד, דחה הטיעון וקבע כי - "הכלל הוא על פי סעיף 13 לחוק החוזים (חלק כללי), תשל"ג-1973, שחוזה למראית עין הוא בטל, למעט כלפי צד ג שהסתמך על החוזה בתום לב.
מאחר שלא מצא ראיה כלשהי שהסתמכות הבנק הייתה שלא בתום לב, מסקנתו הייתה, כאמור, כי כלפי הבנק החוזה שריר וקיים.".
חוזה מדריד נחתם ב-23 בספטמבר 1953 בין ארצות הברית לספרד.
ההסכם, שנחתם בתקופת המלחמה הקרה, סיים תקופה של בידוד ומתח בין בעלות הברית לספרד, אחרי שהרבה מבעלות הברית עדיין ראו את ספרד משטר פאשיסטי שתמך במדינות הציר.
לפי ההסכם קיבלה ארצות הברית זכות שימוש בבסיס רוטה בספרד וכן בשלושה שדות תעופה צבאיים במדינה בתמורה לסיוע צבאי וכלכלי נרחב שהעבירה לספרד.
אף על פי שלא נחתמה ברית צבאית מלאה, ארצות הברית חיזקה מאוד את הסיוע שלה לספרד בעקבות ההסכם.
בין השנים 1956–1961, סך הסכום הצבאי שארצות הברית השקיעה בספרד נאמד ב-500 מיליון בצורה של מענקים, ובין 1962 ל-1982 נאמד בסכום ב-1.238 מיליארד דולר, בצורת הלוואות (727 מיליון דולר) ומענקים (511 מיליון דולר).
בשנים 1983–1986, הסיוע הצבאי של ארצות הברית, הסתכם בממוצע ב-400 מיליון דולר בשנה, אך הוא ירד במעט ל-100 מיליון דולר בשנה ב-1987 וב-1988. המענקים שנחתמו כחלק מההסכם נגמרו ב-1989 בהתאם להתחזקות הצבא הספרדי.
יותר מ-200 קצינים ספרדים ומש"קים קיבלו הכשרה מיוחדת בארצות הברית בכל שנה במסגרת תוכנית מקבילה.
חוזה מרסן נחתם ב-8 באוגוסט 870 בכפר מרסן הסמוך למאסטריכט (בתחומי הולנד של ימינו), ובמסגרתו חולקה לותרינגיה, עם מותו של לותאר השני , בין דודיו, לודוויג הגרמני מפרנקיה המזרחית ושארל הקירח מפרנקיה המערבית.
בהתאם לתנאי חוזה ורדן, חולקה ב-843 האימפריה הקרולינגית, בה שלט לואי החסיד, בנו של קרל הגדול, לשלושה חלקים.
ככל הנראה, נועדה הדרך בה נחלקה האימפריה להבטיח לכל ממלכה גישה שווה לנכסים כלכליים, כגון המישורים לחוף הים הצפוני, אשר שימשו כשטחי מרעה וגידול סוסים, האזור המרכזי, ששימש לגידול דגנים, והחלקים הדרומיים, בהם ניתן היה לגדל עצים וגפנים לשמן זית וליין, ולכריית מלח בישול:
בנו הבכור, לותאר הראשון , קיבל את תואר הקיסר ואת פרנקיה התיכונה.
לודוויג הגרמני, בנו השני, קיבל את פרנקיה המזרחית (שתתפתח מאוחר יותר לממלכת גרמניה).
כפיצוי על היעדר גישה לחופי הים התיכון, קיבל לודוויג לידיו שטח ממערב לריין, בו גדלו גפנים.
שארל הקירח, אחיהם למחצה, קיבל את פרנקיה המערבית (שתתפתח מאוחר יותר לממלכת צרפת), אם כי פפין השני מאקיטן קרא תיגר על שלטונו ודרש לעצמו חלק ממנה, עד ללכידתו ב-852.
לואי השני, בנו הבכור, קיבל את תואר הקיסר ואת ממלכת איטליה
לותאר השני, בנו השני, קיבל את אזור אוסטרזיה (החלק המרכזי נשלט עדיין על ידי אביו גם לאחר חוזה ורדן), פריזיה ובורגונדיה עילית.
ממלכה זו נקראה לאחר מכן לותרינגיה
שארל, בנו הצעיר, הפך למלך פרובאנס (בורגונדיה התחתונה ופרובאנס עצמה), אשר חולקה מאוחר יותר בין לואי השני ללותאר השני
פרנקיה המזרחית ופרנקיה המערבית נותרו ללא שינוי:
לודוויג הגרמני שלט בפרנקיה המזרחית
שארל הקירח שלט בפרנקיה המערבית
לותאר השני ויתר על השליטה בחלקים הדרום-מזרחיים של בורגונדיה עילית לטובת אחיו, כאשר שארל מפרובאנס קיבל לחזקתו את הבישופויות של בֶּלֶה וטראנטז, ב-859, ולואי השני קיבל את הבישופויות של ז'נבה, לוזאן וסיון, בשנה שלאחר מכן.
שארל מפרובאנס סבל מאפילפסיה ומת ללא יורשים ב-863. ממלכתו חולקה בין אחיו; לותאר השני קיבל את חלקיה המערביים של בורגונדיה תחתית (בישופויות ליון, ויאן, ויווארה, ואיזס), בעוד לואי השני קיבל לחזקתו את ממלכת פרובאנס.
ב-869 מת לותאר השני ללא צאצאים חוקיים וליורשו הפך אחיו, הקיסר לואי השני מאיטליה.
מכיוון שבאותו הזמן ניהל לואי מערכה כנגד אמירות בארי, נטלו אחיו, לודוויג הגרמני ושארל הקירח, את ירושתו של לותאר לעצמם.
שארל הכתיר עצמו לקיסר במץ בהמשך אותה שנה, אך בלחצו של אחיו לודוויג נאלץ לחלוק עמו את ממלכת לותרינגיה קצרת הימים, יחד עם האדמות שקיבל לותאר עם מותו של שארל מפרובאנס, כפי שהוסכם על ידי השניים במץ עוד ב-868.
החוזה שנחתם במרסן החליף את זה שנחתם בוורדן, כאשר לאחריו חולקה שנית האימפריה הקרולינגית לשלושה חלקים.
באמצעות חלוקת שטחה הצפוני של פרנקיה התיכונה מעמק נהר הרון ועד לים הצפוני אוחדו למעשה הטריטוריות המתפוררות שהשתייכו לפרנקיה אל תוך שתי ישויות מדיניות של מזרח ומערב.
עם זאת, באותה תקופה היו מרבית אזורי החוף של פריזיה בשליטת הוויקינגים, כך שהחלוקה באזור זה הייתה "על הנייר" בלבד.
כללית, עבר קו הגבול לאורך הנהרות מז, אוּרט, מוזל, סון ורון.
בצפון, קיבל לודוויג לידיו את מרבית שטחה של אוסטרזיה שהייתה בשליטתו של לותאר, כאשר חלקה המזרחי כלל את אאכן, מץ ורוב פריזיה.
בדרום, בעוד לודוויג קיבל את מרבית שטחה של בורגונדיה עילית בה שלט לותאר (לאחר שוויתר על חלקה הדרומי לאיטליה), קיבל שארל את בורגונדיה תחתית (כולל ליון) וחלק קטן ממערב בורגונדיה עילית.
התוספת האחרונה פתחה בפני שארל את הדרך לאיטליה.
לודוויג צירף את השטח החדש של מרכז אוסטרזיה לתת-הממלכה בה שלט בנו, לודוויג הצעיר, במזרח אוסטרזיה, בעוד בנו הלא-חוקי של לותאר, איג, קיבל לידיו את דוכסות אלזס.
ההסכם לא החזיק מעמד יותר מעשר שנים.
עם מותו של לודוויג הגרמני ב-876, תקף שארל הקירח, שאז כבר שלט על איטליה והוכתר לקיסר, את מזרח לותרינגיה אך הובס על ידי לודוויג הצעיר בקרב אנדרנך .
עם מותו של שארל, בזמן שיורשיו נאבקו לגבש את שלטונם בפרנקיה המערבית, יצא לודוויג הצעיר למערכה לכיבוש מערב לותרנגיה.
נכדיו של שארל נאלצו לוותר ללודוויג על לותרנגיה כולה, שבמסגרת ההסכם שנחתם ב-880 בריבמון (במחוז אן של ימינו), הפכה לחלק אינטגרלי מפרנקיה המזרחית.
השינויים הטריטוריאליים בחוזה ורדן ובחוזה מרסן קבעו את זהותן העתידית של הישויות המדיניות של מערב אירופה.
פרנקיה המזרחית, שמרבית תושביה היו גרמאנים, התפתחה לגרמניה המודרנית.
פרנקיה המערבית, שתושביה היו ברובם ממוצא גאלי, התפתחה לצרפת המודרנית.
ממלכתו של לואי בחלקו הצפוני של חצי האי האיטלקי, שלתושביה לא הייתה אחידות אתנית או לשונית, נותרה מפוצלת במאות הבאות ושימשה שדה קרב בין שכנותיה החזקות.
חלק קטן מאזורי הגבול הפכו למדינות שווייץ, הולנד ובלגיה, ואזור נוסף, אלזס-לורן, נותר סלע מחלוקת בין גרמניה לצרפת, עד המאה ה-20.
חוזה סרגוסה (בספרדית: Tratado de Zaragoza, בפורטוגלית: Tratado de Saragoça; מכונה גם "הכניעה של סרגוסה") היה הסכם שלום בין ספרד לפורטוגל אשר נחתם ב-5 באפריל 1529 בין ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל, לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בעיר סרגוסה אשר באראגון.
ב-1494 חתמו ממלכת קסטיליה ופורטוגל על חוזה טורדסיאס, אשר חילק את העולם לשני אזורים לצורך גילוי וקולוניזציה: הקסטיליאני והפורטוגלי.
ב-1511 נכבשה מלאקה על ידי הפורטוגלי אפונסו דה אלבוקרקי.
"איי התבלינים", כפי שכונו איי באנדה שבארכיפלג איי מאלוקו, היו באותה תקופה המקור היחיד בעולם לאגוז מוסקט ולציפורן, ומטרתן העיקרית של משלחות החקר שהפליגו לאוקיינוס ההודי.
על מנת לגלות את מיקומם הנסתר של איי התבלינים שלח אלבוקרקי את אנטוניו דה אבראו (António de Abreu) בראש משלחת חיפוש, אשר הגיעה בתחילת 1512 לאיי באנדה תוך שהם מבקרים באיים הסמוכים בורו, אמבון וסראם.
לאחר מכן, בעקבות ספינה שעלתה על שרטון שגרם לפיצול המשלחת, הפליג פרנסיסקו סראו (Francisco Serrão) צפונה, אך ספינתו טבעה מול חופי טרנאטה, שם השיג רישיון לבניית מבצר ופייטוריה פורטוגליים שנוסדו ב-1522 וכונו "פורטה דה סאו ז'ואאו בפטיסטה דה טרנאטה" (Forte de São João Baptista de Ternate).
מכתב שנשלח מסראו לפרדיננד מגלן, שהיו ידידים וככל הנראה אף בני-דודים, אודות איי התבלינים, סייע לאחרון לשכנע את הכתר הספרדי לממן משלחת אשר בסופו של דבר הקיפה את כדור הארץ בפעם הראשונה.
סראו היה הפורטוגלי הראשון אשר סיפק מידע אודות מיקומם של האיים וככל הנראה היה המניע לפיו תכנן מגלן את מסע המשלחת שלו.
במכתב ששלח למגלן, הגזים סראו בתיאור המרחק שבין איי מאלוקו למאלאקה, ככל הנראה במטרה להתפאר בהשגי מסעו, ומיקם אותם הרחק יותר מזרחה ממיקומם האמיתי (וכתוצאה מכך נכללו האיים בתחום ההשפעה הספרדית).
התיאור שכנע את מגלן שהפלגה מערבה והגעה מצידם המזרחי של האיים תשמש כנתיב חלופי שיתרונו יהיה טמון בהימנעות מהפלגה סביב אפריקה.
ב-8 בנובמבר 1521 הגיע מה שנותר מציו של מגלן, כעת בפיקודו של חואן סבסטיאן אלקנו, אל איי התבלינים ממזרח בחסות הכתר הספרדי.
לפני שעלה בידם להפגש, מת סראו באי טראנטה, כאשר כמעט במקביל נהרג מגלן בקרב מקאטן בפיליפינים.
ועידת בדחוס-אלבאש וארגון משלחות נוספות
חזרתו של אלקנו לספרד, יחד עם המטען שהגיע ישירות לאירופה מאיי התבלינים בפעם הראשונה, גרם לתקרית דיפלומטית בין הממלכות.
ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל, דרש להעביר לחזקתו את מטען התבלינים וכן להעניש את אנשי המשלחת, בטענה שחצו את האזור שבתחומי השפעתו.
כתוצאה מכך ארגנו ב-1524 שתי הממלכות את "ועידת בדחוס-אלבאש" (Junta de Badajoz-Elvas) במטרה לפתור את הסכסוך.
כל מלך מינה שלושה אסטרונומים וקרטוגרפים, שלושה נווטים ושלושה מתמטיקאים, שיצרו ועדה משותפת כדי לקבוע את המיקום המדויק של צידו הנגדי של המרידיאן של חוזה טורדסיאס, כאשר הכוונה הייתה לחלק את כדור הארץ לשתי המיספירות שוות בגודלן.
הוועידה נפגשה מספר פעמים בערים בדחוס ואלבאש, אך לא הצליחו להגיע להסכמות.
הידע הגאוגרפי של אותה תקופה היה לא מספק לצורך הקביעה המדויקת של קווי האורך, וכל קבוצה בחרה גלובוסים או מפות אשר הציגו את האיים בהמיספירה שנועדה להם.
קרל החמישי וז'ואאו השלישי הסכימו ביניהם כי לא יוציאו משלחות נוספות לאזור איי מאלוקו, עד שייקבע סופית באיזו המיספירה הם ממוקמים.
עם זאת, המשיכו שני המלכים לארגן בסתר משלחות לאזור, והתייחסו לדיוני הוועידה כאמצעי למשיכת זמן והעמדת פנים.
לאחר משלחת מגלן, שלח קרל החמישי משלחת נוספת בפיקודו של גארסייה חופרה דה לואאיסה, במטרה ליישב את האיים, בהתבסס על ההנחה שהם ממוקמים באזור אשר הוענק לקסטיליה בהתאם לחוזה טורדסיאס.
לאחר קשיים רבים, הגיעה המשלחת לאיי מאלוקו ועגנה בטידורה, שם הקימו הספרדים מבצר.
סכסוך בלתי נמנע החל עם הפורטוגלים, אשר כבר התבססו בטראנטה.
לאחר שנה של לחימה הובסו הספרדים, אך על אף זאת, נמשכו התכתשויות על השליטה באיים במהלך העשור הבא.
בין השנים 1525 ל-1528 שלחה פורטוגל מספר משלחות לאזורים הסמוכים לאיי מאלוקו.
אנשי משלחות אלה הגיעו לסלבס וצפונה משם, והיו האירופים הראשונים שהגיעו לאיי קרוליין.
בנוסף גילו החוקרים את איי ארו ואת איי טנימבר.
ב-1526 הגיעו הפורטוגלים לחוף הצפון-מערבי של גינאה החדשה ונחתו בביאק שבארכיפלג איי שוטן הסמוכים לאינדונזיה.
מן הצד השני, שלחה ספרד משלחת שהפליגה דרך האוקיינוס השקט מספרד החדשה בפיקודו של אלברו דה סאבדרה סרון (1527–1529) במטרה להתחרות עם הפורטוגלים על השליטה באזור.
דה סאבדרה הגיע גם הוא לאיים, ובמהלך שני ניסיונות כושלים לשוב לספרד החדשה דרך האוקיינוס השקט גילה את איי מרשל וחקר חלקים ממערב ומצפון גינאה החדשה.
כמו כן, הגיע לאיי שוטן, לאיי אדמירלטי ולאיי קרוליין.
ב-10 בפברואר 1525 נישאה אחותו של קרל החמישי, קתרינה מאוסטריה, לז'ואאו השלישי, וב-11 במרץ 1526 נישא קרל החמישי לאחותו של ז'ואאו, איזבלה, נסיכת פורטוגל.
נישואין פוליטיים אלה חיזקו מאוד את הקשרים בין שתי הממלכות, ואפשרו את הסדרתו של הסכם לגבי איי מאלוקו.
היה זה אינטרס של הקיסר להימנע מעימות, כדי שיוכל להתמקד במדיניותו האירופית, ולספרדים חסר הידע כיצד להעביר את התבלינים ממאלוקו לאירופה דרך הנתיב המזרחי, היות שנתיב הגליאון של מנילה התגלה על ידי אנדרס דה אורדאנטה רק ב-1565.
בתמורה ל-350,000 דוקטים ששילם מלך פורטוגל, הוסכם כי הגבול המזרחי בין שתי ההמיספרות יהיה 297.5 ליגות (1,763 ק"מ, 952 מיילים ימיים), או קו האורך 19° מזרח, מאיי מאלוקו.
החוזה כלל סעיף לפיו יכול הקיסר לבטל את החוזה כרצונו בכל עת, כאשר הפורטוגלים יפוצו על הכסף ששילמו ולכל אומה "תהיה הזכות והפעולה כפי שהיא כעת".
סעיף זה לא הופעל מעולם, מכיוון שהקיסר נזקק לכסף ששילמו הפורטוגלים בתמורה לאיים על מנת לממן את מלחמותיו כנגד ברית הליגה של קוניאק (במסגרת המלחמות האיטלקיות) ואויבו המושבע, פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
עם זאת, בספרד נתפס החוזה ככניעה משפילה.
החוזה לא עיצב מחדש או הבהיר את קו הגבול שהותווה בחוזה טורדסיאס, ואף לא נתן תוקף לדרישה הספרדית להמיספירות שוות (של 180° לכל ממלכה), כך שכדור הארץ נחלק לשני חלקים בלתי שווים בגודלם.
חלקה של פורטוגל היה כ-187° בעוד החלק הספרדי כלל כ-173°.
שוליים של כ-4° נותרו ללא ודאות, בשל מגוון הדעות בנוגע למיקומו המדויק של קו הגבול מחוזה טורדסיאס.
על פי החוזה, זכתה פורטוגל בכל שטחי היבשה והים שממערב לקו, שכללו את יבשת אסיה כולה והאיים סביבה ש"נתגלו" עד אותה תקופה, ולספרד נותרה השליטה על רובו של האוקיינוס השקט.
אף על פי שאיי הפיליפינים לא צוינו בחוזה, ויתרה ספרד על שליטתה בהם מכיוון שהיו ממוקמים ממערב לקו עליו הוסכם באופן ברור.
עם זאת, החליט קרל החמישי ליישב את הפיליפינים ב-1542, מתוך הנחה שהפורטוגלים לא יביעו התנגדות לכך מכיוון שבארכיפלג עצמו לא היו תבלינים.
אף על פי שניסיון זה נכשל, הצליחה המשלחת ששלח יורשו של קרל החמישי, פליפה השני, להקים את ההתיישבות הספרדית הראשונה בסבו ב-1565, ולאחר מכן לייסד את תחנת המסחר הספרדית הראשונה במנילה.
כפי שצפה זאת קרל החמישי, הביעו לכך הפורטוגלים רק התנגדות מועטה.
חוזה סנקט פטרבורג, שנחתם ב-5 באוגוסט 1772, בין שלוש מעצמות אירופאיות, האימפריה הרוסית, פרוסיה והאימפריה האוסטרית, היה הבסיס לחלוקת פולין הראשונה.
החוזה כונה גם "חוזה שלושת הנשרים השחורים", שם המרמז לנשרים השחורים המופיעים בסמלי המדינות, להבדיל מהנשר הלבן המופיע בסמל של איחוד פולין-ליטא.
בלחץ השכנות כונס הסיים כדי לאשר הפיכת פולין לקונפדרציה בראשות אדם פונינסקי, שתאפשר למעשה את חלוקתה.
בישיבה הראשונה של הסיים ב-19 באפריל 1773, תדיאוש רייטן יחד עם שמואל קורסאק וסטניסלב בוהושביץ', התנגדו להקמת קונפדרציה, שתאפשר את אישור הסכם החלוקה הראשון של פולין.
ב-5 באוגוסט 1772 חתמו האימפריה האוסטרית, פרוסיה והאימפריה הרוסית על הסכם עם פולין-ליטא.
על פי ההסכם פולין-ליטא ויתרה על כחמישה מתוך ארבעה-עשר מיליון תושביה ושליש משטחה, כולל המחוזות העשירים ביותר שלה.
אוסטריה צברה 2.5 מיליון תושבים ביחידה המנהלית החדשה של גליציה ולודומריה בקצה הקרפטים.
פרוסיה קיבלה את פרוסיה הפולנית כפרוסיה המערבית ללא גליציה ולכן הייתה החלק הקטן ביותר מבחינה מרחבית, אך בעל הערך הרב ביותר מבחינה כלכלית ואסטרטגית שכלל את רוב האוכלוסייה הפרוטסטנטית.
רוסיה זכתה בחלק הגדול ביותר מבחינת השטח עם רוב האוכלוסייה האורתודוקסית.
חוזה פריז נחתם בפריז על ידי נציגיו של ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה הגדולה לבין נציגי ארצות הברית של אמריקה ב-3 בספטמבר 1783, וסיים רשמית את מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
החוזה קבע את קו הגבול בין שטחי האימפריה הבריטית באמריקה הצפונית לבין ארצות הברית, על בסיס תוואי "נדיב ביותר" כלפי האמריקאים.
בסעיפי ההסכם נכללו גם הסדרת זכויות דיג, השבת רכוש ושחרור שבויים.
חוזה זה, וחוזי שלום נפרדים בין בריטניה ובין האומות שתמכו באמריקאים, קרי, צרפת, ספרד והרפובליקה ההולנדית, נודעו באופן קולקטיבי כ.
מתוך כל סעיפי החוזה, רק סעיף 1, שמכיר בקיומה של ארצות הברית כמדינה חופשית, ריבונית ועצמאית, נותר בתוקף עד ימינו.
ב-30 בנובמבר 1782 נוסחה טיוטת ההסכם והוא נחתם בהוטל דה יורק שבפריז ב-3 בספטמבר 1783 על ידי אדמס, פרנקלין, ג'יי והרטלי.
בנוגע לחוזה עם ארצות הברית, אירועי המפתח התרחשו בספטמבר 1782, כאשר שר החוץ של צרפת, הציע פתרון שבעלת בריתו, ארצות הברית, התנגדה לו בתוקף.
ורג'ן העלה רעיון לעסקה שתהווה תחליף להעברת גיברלטר לספרד.
עם זאת, האמריקאים הבינו שהם יוכלו להשיג עסקה טובה יותר ישירות מבריטניה.
הגבול הצפוני של ארצות הברית כפי שהושג במגעים אלו נותר כמעט כמו גבול ארצות הברית–קנדה שקיים היום.
בריטניה חתמה על הסכמים נפרדים עם צרפת ועם ספרד, ובאופן זמני, גם עם הרפובליקה ההולנדית.
במסגרת החוזה עם ספרד, כל השטחים של מזרח פלורידה ומערב פלורידה הועברו לריבונותה (ללא התוויית גבול צפוני ברור, וכתוצאה מכך היה צורך ליישב את הסכסוך הזה בהסכם שנחתם במדריד ב-1795).
ספרד גם קיבלה את האי מנורקה, את איי בהאמה, את גרנדה ואת מונטסראט, שנכבשו על ידי הצרפתים והספרדים, והושבו לבריטניה.
ההסכם עם צרפת נגע בעיקר לחילופי השטחים הכבושים (צרפת הרוויחה בסופו של דבר רק את האי טובגו ואת סנגל שבאפריקה), אך גם נתן תוקף נוסף להסכמים קודמים, והבטיח את זכויות הדיג על חופי ניופאונדלנד.
נחלותיה של הולנד באיי הודו המזרחיים ההולנדיים, שנכבשו ב-1781, הושבו לה על ידי בריטניה בתמורה לזכויות סחר באיים, זאת על פי חוזה שנחתם רק ב-1784.
ההסכם וההסכמים הנפרדים בין בריטניה לבין האומות שתמכו באמריקאים, צרפת, ספרד והרפובליקה ההולנדית, ידוע בשם הקולקטיבי .
רק סעיף 1 לחוזה, שהכיר בקיומה של ארצות הברית כמדינה ריבונית ועצמאית, נותר בתוקף עד ימינו.
בשנים שלאחר מכן השתנו גבולות ארצות הברית, כך ששאר סעיפי החוזה, שדנו בגבולותיה של ארצות הברית, בוטלו הלכה למעשה.
במבוא לחוזה הוכרז ש"בשם השילוש הקדוש והבלתי ניתן לחלוקה" מוצהר בזאת על תום ליבם של החותמים עליו, ומכריז על כוונת שני הצדדים "לשים מאחוריהם את כל אי-ההבנות וחילוקי הדעות" ו"להבטיח לשניהם שלום נצחי והרמוני".
הכרה בגבולותיה של ארצות הברית, כולל, אך לא רק, אלו שבין ארצות הברית לבין צפון אמריקה הבריטית מנהר המיסיסיפי ועד למושבות הדרומיות.
הענקת זכויות דיג לדייגי ארצות הברית בגדות הגדולות של ניופאונדלנד , בחופי ניופאונדלנד ובמפרץ סנט לורנס.
הכרה בחובות על פי חוזים שישולמו לבעליהם בכל אחד מהצדדים.
הקונגרס הקונטיננטלי "ימליץ בכנות" לבתי המחוקקים של המדינות לזהות את כל הבעלים החוקיים של השטחים שהופקעו ו"לפעול להשבה לבעלים של כל אחוזה, זכויות ורכוש, שהוחרמו וששייכים לנתינים בריטים (לויאליסטים)".
שבויי מלחמה משני הצדדים ישוחררו.
כל הרכוש הבריטי שבתחומי ארצות הברית יישאר בתחומיה ויחולט.
לבריטניה ולארצות הברית תינתן גישה תמידית לשיט במימי נהר המיסיסיפי.
שטחים שייכבשו לאחר חתימת הסכם זה על ידי כל אחד מהצדדים יושבו ללא מתן פיצוי.
אשרור החוזה יתבצע תוך שישה חודשים מיום חתימתו.
פסקת הסיום: "נחתם בפריז, ביום השלישי של חודש ספטמבר בשנת האדון אלף שבע מאות שמונים ושלוש".
היסטוריונים ציינו שהחוזה היה נדיב מאוד כלפי ארצות הברית בכל הקשור לגבולותיה המורחבים.
חלקם הדגישו את העובדה שנדיבותה של בריטניה התבססה על חזון מדיני של קשרים כלכליים הדוקים בין בריטניה לבין ארצות הברית.
הוויתור על רוב האזור שמעבר להרי האפלאצ'ים נועד לאפשר את צמיחתה של האוכלוסייה האמריקאית וליצור שווקים מכניסים עבור הסוחרים הבריטיים, מבלי להוציא מכספי משלם המיסים הבריטי על צבא ומנהל.
נקודת המפתח החשובה בשיקול זה הייתה שארצות הברית תהפוך לשותפה מרכזית למסחר.
כפי שהגדיר זאת שר החוץ הצרפתי ורג'ן מאוחר יותר, "האנגלים קנו שלום במקום ליצור אותו".
ורמונט נכללה בתחומיה של ארצות הברית בשל התעקשותה של מדינת ניו יורק שוורמונט תהיה חלק משטחה, אף על פי שוורמונט הייתה אז רפובליקה עצמאית שלא נחשבה לחלק מארצות הברית.
הזכויות שתושבי המושבות קיבלו מבריטניה באופן אוטומטי כאשר הם היו תחת שלטונה (כולל הגנה מפני שודדי ים ברברים בים התיכון), בוטלו.
חלק מהמדינות התעלמו מהמלצות הממשל הפדרלי, על פי סעיף 5 לחוזה, להשיב רכוש שהוחרם מהלויאליסטים, והן גם התעלמו מסעיף 6 לחוזה, כלומר עיקלו רכוש של הלויאליסטים עבור חובות שלא שולמו.
חלק מהן, בעיקר וירג'יניה, גם סירבו למלא אחר דרישות סעיף 4 לחוזה וחוקקו חוקים נגד תשלום חובות לבעלי חובות בריטים.
חלק מהלויאליסטים ניסו להגיש תביעות להשבת רכושם באמצעות מערכת המשפט בארצות הברית לאחר המלחמה, אם כי ניסיונות אלו עלו לרוב בתוהו.
ציפיותיהם של הדיפלומטים האמריקאים לשאת ולתת על חוזה מסחרים עם בריטניה שיפתור כמה מהפרטים הבלתי גמורים שבחוזה פריז לא התגשמו ב-1784. ארצות הברית המתינה עשור עד לחתימת החוזה המסחרי הראשון שלה עם בריטניה במסגרת הסכם ג'יי.
ב-1794, במהלך מלחמת האינדיאנים הצפון-מערבית בנו הבריטים מוצב נוסף בשטח שבו שוכנת כיום מדינת אוהיו.
חוזה פרסבורג הוא חוזה שנחתם ב-26 בדצמבר 1805 בין צרפת ואוסטריה כתוצאה מתבוסתם של האוסטרים בקרב אולם (25 בספטמבר - 20 באוקטובר) ובקרב אוסטרליץ (2 בדצמבר).
ב-4 בדצמבר הוסכם על הפסקת אש והחלו מגעים לחוזה שלום.
החוזה נחתם בטירת הארכיבישוף בפרסבורג (כיום ברטיסלאבה) על ידי נפוליאון ועל ידי פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בהסכם עזבה אוסטריה את הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית, וויתרה על שטחים ניכרים באירופה.
ההישגים מהחוזים הקודמים חוזה קמפו פורמיו וחוזה לינוויל חזרו על עצמם, והשטחים בהם החזיקו האוסטרים באיטליה ובבווריה הועברו לצרפת.
נכסים אוסטרים מסוימים בגרמניה, הועברו לבעלי ברית של הצרפתים.
דרישות האוסטרים על מדינות גרמניות אלו ננטשו ללא יוצאי מן הכלל, כאשר בנוסף לכך נאלצה אוסטריה לוותר על שישית משטחה ו-2.5 מיליון תושבים מתוך אוכלוסייה של 24 מיליון.
כמו כן, אולצה אוסטריה לשלם פיצויים לצרפת בסך של 40 מיליון פרנק.
שר החוץ הצרפתי, טליראן, הפציר בנפוליאון להציע לאוסטרים שלום נדיב, ולפצותם על אובדן שטחים באיטליה באמצעות שטחים בבלקן ובמזרח אירופה, על חשבון רוסיה.
באופן זה קיווה טליראן ליצור ברית אינטרסים יציבה עם האוסטרים ולתקוע טריז בינם לבין רוסיה, שמצדה תידחק לעימות עם בריטניה במזרח הרחוק.
הקיסר לא קיבל את דעתו.
לאחר שהביס את הקואליציה השלישית בתוך שלושה חודשים, במבצע צבאי מן המזהירים בהיסטוריה, הוא היה בשיא ביטחונו העצמי.
התנאים הקשים והמשפילים של חוזה פרסבורג עוררו מרירות רבה וגרמו לאוסטריה המובסת להתחיל כמעט מיד להיערך, במישור הצבאי והדיפלומטי, למערכה נוספת נגד צרפת.
שלום פרסבורג הותיר אמנם את אוסטריה מחוץ לקואליציה האנטי צרפתית הרביעית, אך היא הצטרפה לקואליציה החמישית ב-1809.
חוזה פרסבורג סימן את סופה של האימפריה הרומית הקדושה, וב-1806 ויתר פרנץ השני על תוארו והוכתר כפרנץ הראשון, קיסר אוסטריה.
את החלל שהותירה האימפריה בגרמניה ניסה נפוליאון למלא באמצעות ישות פוליטית בחסות צרפת בשם הקונפדרציה של הריין.
חוזה עתידי (Futures contract) הוא מכשיר פיננסי הנסחר בבורסה (בורסה לניירות ערך או בורסה לסחורות).
החוזה העתידי הוא התחייבות לספק או לרכוש נכס כלשהו (סחורה, מטבע חוץ, נייר ערך וכו') במועד עתידי, כאשר המחיר (או שער חליפין במקרה של מטבע חוץ) נקבע מראש והתשלום מתבצע במועד מסירת הנכס או הסחורה.
השימוש בחוזה עתידי מאפשר לשני הצדדים להבטיח הוצאה או הכנסה כספית ברורה וידועה, מבלי להתחשב בגורמים החיצוניים, ובכך לצמצם את הסיכון הכרוך בכל מסחר.
צמצום הסיכון גורר במקביל את צמצום הסיכוי לרווח.
בחוזה עתידי קיים סיכון כי אחד הצדדים לא יעמוד בהתחייבויותיו בזמן בו הוא אמור לצאת לפועל, לדוגמה, אם המחיר שהוא התחייב לשלם גבוה משמעותית מהשווי הנוכחי של הסחורה.
לכן, במועד קניית או מכירת החוזה העתידי, סוחר הפועל מול גוף פיננסי נדרש להפקיד ביטחון כספי, הנקרא "מרג'ין" (Margin), ביטחון כספי זה, לרוב, מתעדכן תוך מהלך חיי החוזה, בהתאם למחיר ותנודתיות צפויה בנכס הבסיס (Mark to Market).
מצב בו סוחר נדרש להגדיל את ה"מרג'ין" נקרא "Margin Call", ואם הסוחר לא נענה לקריאה, הגוף הפיננסי, לרוב, יהיה רשאי לסגור את הפוזיציה בעצמו.
כאשר גופים פיננסיים שווי-משקל, בגודל וסיכון דומים, כמו בנק מול בנק, מתקשרים ביניהם בחוזה עתידי, גידור הסיכונים ההדדי מורכב יותר וסימטרי יותר ואינו חד-צדדי כפי שהוא ביחס לסוחר, שהוא קטן ביחס לבנק.
עם זאת, בנקים לרוב נדרשים להפקיד "מרג'ין" (Margin) כאשר הם פועלים מול מסלקת נגזרים, הסולקת סיכוני צד נגדי באופן מרוכז, כדוגמת מסלקת מעו"ף.
פיתוח של החוזה העתידי הוא האופציה, שהיא חוזה עתידי, המאפשר לצד הרוכש את האופציה לוותר על ההתחייבות לרכוש את נכס הבסיס – תמורת ויתור על הפרמיה, שהיא המחיר ששולם כדי לרכוש את האופציה.
באופציה, סוחרים נדרשים להפקיד "מרג'ין" (Margin) אם כותבים אופציה, קרי, עומדים בפני הפסד פוטנציאלי, אך אין צורך בהפקדה שכזו בקניה שכן חשיפת הסוחר מוגבלת לפרמיית האופציה המשולמת.
לרוב, ה"מרג'ין" מתעדכן בהתאם למחיר ותנודתיות נכס הבסיס במנגנון Mark to Market.
גם בחוזה עתידי ישנה פרמיה שהיא מעין מקדמה (לרוב 10% מנכס הבסיס) – אך בחוזה עתידי האפשרות לבטל את החוזה קיימת לרוב רק בחוזים עתידיים אקזוטיים שבהם ישנם פרטים ייחודיים מאוד, שהופכים אותם למורכבים ולמותאמים לשני הצדדים בלבד, ובכך לבלתי סחירים לחלוטין.
הופעה ראשונה של חוזה עתידי
העדות המוקדמת ביותר שיש בידינו לחוזה אופציה מופיעה בכתביו של אריסטו, אשר מספרים על הפילוסוף היווני תלס, הוגה דעות עני ממילטוס שביוון העתיקה.
הוא פיתח שיטה לחיזוי הצלחתו של מסיק הזיתים בסתיו הקרוב.
מלא ביטחון בתחזית זו, הגיע תלס לסיכום עם בעלי בתי הבד המקומיים בדבר זכות לשימוש בלעדי בבתי הבד שלהם בתקופת המסיק.
מאחר שבחורף לא היה ידוע מה יהיו תוצאות המסיק, שמחו בעלי הבד לקבל כבר בחורף סכום כסף השווה לרווחים ממסיק בינוני.
לכן, היו מוכנים לתת לתלס התחייבות לזכות שימוש בלעדית בבתי הבד במחיר הוגן.
משהגיע הסתיו, נסתבר כי תחזיתו של תלס התגשמה ויבול הזיתים היה רב במיוחד באותה שנה.
תלס התעשר במהירות בזכות החוזה אותו חתם עם בעלי בתי הבד כבר בחורף.
יש הטוענים כי האופציה המוקדמת ביותר הידועה לנו מופיעה בתנ"ך.
בסיפור המופיע בספר בראשית, פרק כ"ט, בו מתואר החוזה שכרת יעקב עם לבן הארמי, לפיו התחייב לעבוד שבע שנים תמורת הזכות להינשא עם רחל.
לגרסתם של אלו, יעקב רכש מלבן הארמי אופציה לנישואין עם רחל, אשר עלתה לו בשבע שנות עבודה.
גישה אחרת טוענת כי החוזה היה Forward דווקא, כיוון שיעקב היה מחויב להינשא לרחל בתום שבע שנות העבודה.
כמו כן, דיני החוזים העתידיים נידונים בתלמוד הבבלי בעיקר בהקשר של מה מותר ומה אסור במסגרתם בשל איסור ריבית וביטול עסקה בשל איסור מי שפרע: .
ביאור: סוחר שמשלם לספק על סחורה שיקבל בעתיד לפי שערה היום - חייב להיות נוכח בבית הספק ביום קבלת הסחורה או לפחות להצהיר בפניו שהוא מעוניין לממש את העסקה, אחרת הספק יכול לחזור מהעסקה.
הסיבה היא שהסוחר משלם פרמיה כזאת למספר גדול של ספקים ולבסוף לוקח את הסחורה ממי שמצא אצלו את התוצרת הטובה ביותר, ולכן כל שאר הספקים יכולים להסיק שהוא לא יבוא לממש אצלם.
שני הסוגים הנפוצים בחוזים עתידיים
חוזים מסוג פיוצ'ר (Futures) שהם חוזים סטנדרטיים – הנצמדים להגדרה המקורית של החוזה העתידי – ואין בהם סעיפים ותנאים ההופכים את החוזה העתידי למורכב.
עקב פשטותם הרבה נסחרים חוזים אלה בעיקר בבורסות השונות, בין שני צדדים שאינם מכירים זה את זה, בדומה לסחר בניירות ערך.
חוזים מסוג Futures קיימים בנכסים פיננסים, כגון: מדדי מניות, איגרות חוב, מטבעות חוץ וסחורות.
בהסכמים מסוג זה, חייבים שני הצדדים להפקיד ביטחונות (Margin) ובסוף כל יום מסחר נזקפים רווחים והפסדים לזכות כל לקוח או לחובתו (Mark to Market).
חוזים מסוג פורוורד (Forward contracts) הם חוזים ייחודיים, הנסחרים בין צדדים המכירים זה את זה (בדרך כלל בין לקוח לבנק).
חוזה הפורוורד מבטיח לרוכש מחיר לנכס בזמן עתידי, כך שביום פירעון החוזה תבוצע העברה של הנכס מהמוכר לקונה במחיר שסוכם.
עיקר חוזי הפורוורד בישראל נעשים בעיקר בחדרי העסקות של הבנקים, כנגד חשיפת שערי מט"ח של מטבעות זרים מול השקל.
באופן מסורתי אוכלוסיית המשתמשים בחוזים עתידיים מתחלקת לשתי קבוצות מרכזיות:
מגדרים (מלשון גידור) או מנטרלי הסיכונים (hedgers): הרצון שלהם הוא להגן על ההשקעות מפני התנודות בשוק.
הספקולנטים: (Speculators): הרצון שלהם הוא להפיק רווח על ידי חיזוי נכון של התנהגות השוק, כאשר אין להם שום עניין בנכס אותו מכיל הנייר שבו הם סוחרים.
בנוסף לשניים המרכזיים, קיימים גם ארביטרז'רס (Arbitrageurs) (מלשון ארביטראז') – משתתפים בשווקים הפיננסים המרויחים מאסטרטגיות ללא נטילת סיכון וללא השקעה.
מסחר בחוזים עתידיים נעשה בעשרות בורסות בעולם.
עם המרכזיות שבהן נמנות: CME בשיקגו, Euronext באירופה, LIFFE בלונדון, TOCOM ביפן.
המסחר בחוזים מתנהל כיום באופן אלקטרוני ומרכז מאות רבות של מוצרים, החל בסחורות, דרך מדדים וריביות, וכלה במטבעות.
בישראל מתנהל מסחר בחוזים עתידיים בשוק המעו"ף, כחלק מהבורסה לניירות ערך בתל אביב.
עם זאת, למסחר בחוזים עתידיים בתל אביב מחזור קטן, שכן הסוחרים נוהגים להשתמש בעיקר בחוזים עתידיים סינתטיים, על ידי קניית אופציות קול (CALL) ומכירת פוט (PUT) לאותו הסטרייק אשר יוצרים שיווי (Put-Call Parity), שהוא חוזה סינתטי השקול לחוזה עתידי.
חוזה פריז (ידוע גם כחוזה אלבוויל) נחתם ב-4 בדצמבר 1259 בין הנרי השלישי מלך אנגליה לבין לואי התשיעי מלך צרפת.
בחוזה זה הכיר הנרי באובדן רוב נחלותיו בצרפת - נורמנדי, מיין, פואטו ואנז'ו.
חבלי ארץ אלו אבדו לאנגליה בתקופת מלכותו של המלך ג'ון.
הנרי שמר בידיו חלקים מאקיטן ואת גסקוני, אך זאת רק בתור וסאל של לואי התשיעי.
בתמורה הסיר לואי את תמיכתו מהמורדים האנגלים.
חוזה ויסנטה פרר דה אוטרו וסינטרון (ספרדית: José Vicente Ferrer de Otero y Cintrón; 8 בינואר 1912 - 26 בינואר 1992) היה שחקן ובמאי קולנוע ותיאטרון פוארטו ריקני, זוכה פרס האוסקר ושלושה פרסי טוני.
פרר נולד בסן חואן, פוארטו ריקו, בנם של מריה פרובידנסיה סינטרון ורפאל פרר, עורך דין וסופר.
הוא נכדו של גבריאל פרר הרננדז, רופא ותובע משפטי בעצמאותה של פוארטו ריקו מספרד.
יש לו שתי אחיות צעירות, אלווירה ולטיסיה.
עבר עם משפחתו לניו יורק ב-1914 ולאחר מכן למד בבית הספר השווייצרי לה רוזי.
בשנת 1933 סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון עם תואר ראשון באדריכלות.
בשנת 1935, שנתיים לאחר סיים לימדיו בפרינסטון החל להתפרסם בברודוויי, שם, בין השאר, גילם את יאגו במחזה המפורסם "אותלו" ב-1943. ההצגה הועלתה על במות ברודוויי במשך הזמן הארוך ביותר אי פעם למחזה שייקספירי בברודוויי.
ואז ב-1946 הגיע הופעתו הגדולה ביותר על במות ברודוויי, במחזה של אדמון רוסטאן, "סיראנו דה ברז'ראק".
על תפקידו במחזה זכה בפרס הטוני בטקס הטוני הראשון.
את הופעת הבכורה הקולנועית שלו ערך פרר ב"ז'אן ד'ארק" (1948), כשבתפקיד הראשי כיכבה אינגריד ברגמן ושוויקטור פלמינג ביים.
פרר היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
כעבור שנתיים כיכב בעיבוד הקולנועי של "סיראנו דה ברז'ראק", וזכה על תפקידו בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, ובכך היה לאחד משמונה שחקנים בלבד שזכו בפרס האוסקר ובפרס הטוני על אותו תפקיד, בקולנוע ובתיאטרון.
ובנוסף היה לשחקן היחיד שקיבל מועמדות לפרס הטוני, האוסקר והאמי על אותו תפקיד, זאת לאחר שגילם את סיראנו דה ברז'ראק בסדרת הטלוויזיה "Producers' Showcase" בין השנים 1954 - 1957, עליה קיבל מועמדות לפרס אמי ב-1955. בין במאי הסדרה היו דלברט מאן וויליאם ויילר.
שנת 1952 הייתה טובה במיוחד עבור פרר: הוא זכה ב-2 פרסי טוני על הבמאי הטוב ביותר של מחזה, על שלושה מחזות שביים וזכה גם כשחקן הטוב ביותר במחזה על "The Shrike".
עוד בהמשך השנה כיכב פרר בקולנוע בסרטו הססגוני של ג'ון יוסטון "מולן רוז'", בתפקיד אנרי דה טולוז-לוטרק, עליו קיבל מועמדות נוספת לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
בנוסף גילם בסרט דמות נוספת (The Comte de Toulouse-Lautrec), ובכך היה לשחקן הראשון שמקבל מועמדות לאוסקר לקטגוריית 'השחקן הטוב ביותר' על גילום שתי דמויות באותו הסרט.
ב-1954 כיכב באחד הסרטים המצליחים של העשור, "המרד על הקיין", על פי ספרו של הרמן ווק, לצד המפרי בוגרט.
הסרט שגרף 7 מועמדויות לאוסקר, הביא לפרר דווקא מועמדות לפרס הבאפט"א.
שנה אחר כך ביים פרר את עצמו בגרסה הקולנועית למחזה "The Shrike", בה השתתף שלוש שנים קודם לכן.
בין עבודותיו בקולנוע המשיך פרר לככב בתיאטרון מפעם ולפעם, כשהבולט בתפקידיו משלב זה של הקריירה שלו היה במחזהו של מיגל דה סרוואנטס, במחזמר "איש למנשה", בו גילם את הדמות המפורסמת דון קישוט.
מסרטיו המאוחרים נמנים "תשע שעות לראמה", "לורנס איש ערב" (1962) (אותו מחשיב פרר כטוב בתפקידיו), האפוס של ג'ורג' סטיבנס "הסיפור הגדול ביותר" (1965), ב"ספינת השוטים" (1965), "מסע הארורים" (1976), "קומדיה סקסית של ליל קיץ", של וודי אלן בסרט המדע בדיוני "חולית" (1984) ובקומדיה של מל ברוקס "להיות או לא להיות".
ב-1985 גילם למספר פרקים את ארתור בסיטקום "ניוהארט" ב-CBS, בכיכובו של בוב ניוהארט.
לפרר היו חמישה ילדים עם הזמרת-שחקנית רוזמרי קלוני.
השניים התחתנו בשנת 1953 והתגרשו כעבור שמונה שנים (1961).
ב־1964 הם התחתנו שוב רק בשביל להתגרש מחדש, שלוש שנים אחר כך.
קלוני הייתה אשתו השלישית של פרר מתוך ארבע נשים להן היה נשוי עם השנים.
פרר היה הדוד של השחקן ג'ורג' קלוני ואביה החורג של הזמרת דבי בּוּן.
פרר נפטר בגיל 83 מסרטן המעי הגס, בשנת 1992, לאחר שעבד עד יומו האחרון.
ועידת השלום בפריז שנערכה בין 29 ביולי ל-15 באוקטובר 1946 הביאה לניסוחו של חוזה פריז, אשר נחתם ב-10 בפברואר 1947. בחוזה זה העניקו בעלות הברית לחמש ממדינות הציר "המשניות" – איטליה, רומניה, הונגריה, בולגריה ופינלנד את הזכות לחדש את ריבונותן בתחום יחסיהן הבינלאומיים ולהציע את מועמדותן לחברות באומות המאוחדות.
בחוזה נכללו הסדרים בדבר תשלומי פיצויים, התחייבות לשמירה על זכויות מיעוטים אתניים וזכויות הפרט; וכן שינויים טריטוריאליים שכללו את סיום שליטתה של איטליה במושבותיה באפריקה ושינויים בגבולות שבין הונגריה וצ'כוסלובקיה, רומניה והונגריה, ברית המועצות ורומניה, בולגריה ורומניה וברית המועצות ופינלנד.
חמש המדינות התחייבו לפעול נגד הופעתם של ארגונים פשיסטיים בתחומן, או כל ארגון אחר, פוליטי, צבאי או צבאי למחצה, שמטרתו לפגוע בזכויות דמוקרטיות.
עוד הוסכם כי אזרחי חמש המדינות לא יחויבו בתשלום פיצויים עבור נזקים בגין פעילות פרטיזנית לטובת בעלות הברית, וכי לא יועמדו לדין בגין מעשים אלה.
ההסכם קבע את סכומי הפיצויים בהם היה על חמש המדינות לשאת.
ברית המועצות פעלה להגדלת הסכומים למרב, למעט במקרה של בולגריה אשר נתפסה בעיני הסובייטים כ"אשמה פחות".
חובותיהן של הונגריה ורומניה כפי שנוסחו בהסכמי הכניעה שלהן הוכרו כמוגזמים, ותוקנו במסגרת ההסכם.
להלן סכומי הפיצויים במיליוני דולרים בערכי שנת 1938:
רוב ההסדרים הטריטוריאליים נגעו לאיטליה:
איטליה חויבה לוותר על איסטריה, זאדר, מרבית חבל הקראס, האי לסטובו בדרום הים האדריאטי וחלקו העליון של עמק נהר סוצ'ה אשר נמסרו כולם ליוגוסלביה.
איטליה מסרה את הריבונות במעבר סן ברנאר הקטן, מונז'נבר, הר תבור וחלקים מהריביירה האיטלקית המערבית לצרפת.
לוב וסומליה האיטלקית נמסרו לבריטים.
האיים הדודקאנסיים עברו לשליטת יוון.
רומניה ויתרה על בסרביה ובוקובינה הצפונית שסופחו על ידי ברית המועצות אך זכתה שוב בריבונות על טרנסילבניה שבתקופת המלחמה נשלטה על ידי הונגריה.
בנוסף קבע ההסכם כי דרום דוברוג'ה יישאר בחזקת בולגריה.
תנאי הסכם שביתת הנשק בין פינלנד לברית המועצות מ-19 בספטמבר 1944 אשר סיים את מלחמת ההמשך, ולפיו ויתרה פינלנד על חבל קרליה, סאלה, פטסמו מספר איים בים הבלטי (ביניהם סורסארי) אושררו.
הונגריה השיבה לצ'כוסלובקיה את השטחים שהוענקו לה בחסות גרמניה הנאצית ב-1938 כחלק מהסכם מינכן ואת אלה שכבשה במלחמה ההונגרית-סלובקית.
חוזה פריז מ-1763 הוא ההסכם אשר סיים פורמלית את העימות בין הבריטים לצרפתים בצפון אמריקה - מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
אף על פי שהמלחמה הסתיימה למעשה כבר באוגוסט 1760, הרי שהתארכותה של מלחמת שבע השנים באירופה מנעה חתימה על ההסכם קודם לכן.
על ההסכם חתמו בריטניה, צרפת וספרד (שהשתתפותה במלחמה הייתה מינורית).
החוזה, אשר נחתם ב-10 בפברואר 1763, כלל סדרה מורכבת של החלפת שטחים בין המעצמות.
לידי צרפת ניתנה זכות הבחירה לשמור בידיה את "צרפת החדשה" (קנדה של ימינו) או את מושבותיה בגוואדלופ ומרטיניק שבקריביים, שנכבשו על ידי הבריטים.
הצרפתים בחרו באפשרות השנייה, וזאת כדי לשמר את מקור ההכנסה הרווחי שהיווה הסחר בסוכר שמקורו באזור זה, וכן שני איים קטנים לחופי צפון אמריקה, לשירות ספינות הדיג שלהם.
בחירה זו תאמה את רצונם של הבריטים שנהנו מאספקת סוכר שוטפת ממושבותיהם בקריביים, ושליטתם בצרפת החדשה יצרה מצב בו הם שולטים בכל צפון אמריקה אשר ממזרח לנהר המיסיסיפי.
צרפת העבירה לספרד את שליטתה בלואיזיאנה הצרפתית, שטח ענק במרכז היבשת, וויתרה על נוכחותה ביבשת צפון אמריקה.
חלק מהצרפתים שהתגוררו בשטחים שכבשה בריטניה, בעיקר מאזור אקדיה (נובה סקוטיה של ימינו) גורשו עוד בתקופת המלחמה לאזור לואיזיאנה, לאחר שסירבו להישבע אמונים לכתר הבריטי.
לעומת זאת, בחבל קוויבק הביא חוזה פריז להעברתם של רבבות דוברי צרפתית קתולים לשליטתה של בריטניה, והיה בטווח הארוך אחד מהתורמים העיקריים לעיצובה של מפת צפון אמריקה ולהקמתן של ארצות הברית וקנדה.
חוזה פריז של 1815 נחתם ב-20 בנובמבר 1815, בעקבות תבוסתו והתפטרותו של נפוליאון בונפרטה.
נפוליאון חזר מגלותו באלבה בפברואר, הגיע לפריז ב-20 במרץ, והחל בשלטון מאה הימים.
ארבעה ימים לאחר תבוסתה של צרפת בקרב ווטרלו, ב-22 ביוני, נפוליאון השתכנע להתפטר פעם נוספת.
המלך לואי ה-18 חזר לשלטון ב-8 ביולי, לאחר שנמלט מהמדינה כאשר נפוליאון הגיע לפריז.
החוזה נכתב כולו בצרפתית, הלינגואה פרנקה של התקופה.
תנאי ההסכם היו קשים יותר עבור צרפת בהשוואה לחוזה 1814, שנחתם לאחר תבוסתו הראשונה של נפוליאון ונוסח לאחר תמרונים הפוליטיים של שארל-מוריס דה טליראן.
אחת הסיבות לכך הייתה התמיכה העממית הרחבה שזכה לה נפוליאון בשובו מאלבה.
צרפת נאלצה לסגת לגבולותיה משנת 1790; היא איבדה את הישגיה הטריטוריאליים שהושגו בשלב הראשון של מלחמות המהפכה הצרפתית, בין 1790 ל-1792, שלפי ההסכם הקודם היא שמרה ברשותה.
צרפת נאלצה גם לשלם פיצויים בסך 700 מיליון פרנקים בחמישה תשלומים שנתיים, ולממן מתקציבה למשך חמש שנים את 150,000 חיילי הצבאות המנצחים, שהוצבו בגבול המזרחי של הטריטוריות הצרפתיות, החל מתעלת למאנש ועד הגבול עם שווייץ.
המטרה הכפולה של הכיבוש הצבאי הובהרה בוועידה שהייתה בסמוך לחתימת ההסכם, שבה תוארו התנאים שבהם צרפת תוכל לנהל משא ומתן על קשרי מסחר למטרת תשלום הפיצויים: בנוסף לווידוא כי המדינות השכנות לא יאלצו לחשוש מתחייתה של המהפכה בצרפת, באמצעות הנוכחות הצבאית הובטח גם כי צרפת תעמוד בסעיפים הכלכליים של החוזה.
אף שחלק מבעלות הברית, ובייחוד פרוסיה, דרשו שצרפת תוותר על שטח גדול יותר במזרח, היריבויות בקרב המעצמות ורצון הכללי להחזיר את בית בורבון לשלטון הפכו את הסכם השלום לפחות מכביד ממה שהוא היה עשוי להיות.
במקרה הזה צרפת המובסת לא הייתה חתומה על המסמך: החוזה נחתם בין ארבע המעצמות המנצחות בריטניה, אוסטריה, רוסיה ופרוסיה.
החוזה הוכרז באופן רשמי "בשמו של השילוש הקדוש והבלתי מתחלק", כהקדמה לחזרתם של הישועים ולחידוש מעמדה הגבוה של הדת, בייחוד הקתולית, בתגובה לתקופתו של נפוליאון.
בנוסף ל"שמירה על צרפת ואירופה מפני התהפוכות שהומטו עליה על ידי נפוליאון בונפרטה", חותמי החוזה גם התנערו "מהמערכת המהפכנית שנוצרה בצרפת".
החוזה הוצג "מתוך רצון לאחד באמצעות שימור לא-אלים של הסמכות המלכותית, ובאמצעות השבת החוקה וסדר הדברים בצרפת על כנם".
החוקה שאליה התייחסו הייתה חוקת צרפת משנת 1791, שנקבעה על ידי השלטון הישן זמן קצר לפני פרוץ המהפכה הצרפתית.
הסעיפים שנגעו לפעילות הממשלה בצרפת הפכו במהרה לאות מתה: החוזה סייג את השינויים בסדרי הממשל בהסכמתו של מלך צרפת.
חוזה פריז הראשון, שנחתם ב-30 במאי 1814, והכינוס האחרון של קונגרס וינה ב-9 ביוני 1815, אושררו פעם נוספת.
הנסיכויות והערים החופשיות שלא היו חתומות על החוזה הוזמנו לקבל את תנאיו, כיוון שהוא היה אמור להפוך לחלק מהחוק הציבורי באירופה, מלבד האימפריה העות'מאנית, שלפיו "יתקיימו יחסים שמהם ניתן יהיה לגזור מערכת של שיווי משקל אמיתי וקבוע באירופה".
חוזה פסיכולוגי מייצג את האמונות, התפיסות והמחויבויות הלא רשמיות הקיימות בין מעסיק ועובד, המייצרות חוזה לא רשמי ליחסים ביניהם.
המושג מתייחס לציפיות הדדיות של כל אחד מהצדדים מעבר לחוזה העבודה הכתוב.
השינויים הרבים שחלו במישור הכלכלי, הפוליטי, החברתי והטכנולוגי הביאו בכנפם את השינויים שחלו לאורך השנים בתכני מושג "החוזה הפסיכולוגי".
לפיכך, משקפות ההגדרות השונות למושג אשר קיימות בספרות המחקרית את ההתמקדות בו ברוח התקופה, כמו גם את עיצובו לאורך הזמן.
כל ההגדרות מתייחסות להדדיות בין שני הצדדים (בהקשר הארגוני: מעסיק-מועסק), והמושגים העיקריים בכולן הם: ציפיות, אמונות והבטחות היוצרות מחויבויות.
Guest (1998) מתייחס למספר הגדרות: הראשונה, לטענתו, היא של Argiris (1960), שלפיה החוזה הפסיכולוגי הוא תפיסה של שני צדדים לגבי יחסי העבודה הן ברמת הארגון והן ברמת הפרט, וכן המחויבויות המובעות בעקיפין במסגרת יחסים אלו.
Levinson ועמיתיו (1962) מוצאים כי החוזה הפסיכולוגי הוא שורה של ציפיות הדדיות שלא פעם אין הצדדים מודעים להן, ולמרות זאת הם מקיימים מערכת יחסים אחד עם השני.
Kotter (1973) מגדיר זאת כהסכמה לא כתובה בין הפרט לארגון, שבמסגרתה מפרט כל צד את ציפיותיו לקבלה ולנתינה במערכת היחסים ביניהם.