tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1831 כ-6,000 מבני שבט הצ'וקטאו אולצו ללכת ממיסיסיפי עד אוקלהומה בצעדת מוות, כאשר רק כ-4,000 מהם הגיעו לאוקלהומה בשנת 1832.
בשנת 1836, לאחר מלחמת קריק, גירש צבא ארצות הברית 2,500 מבני שבט המוסקוגי מאלבמה לאוקלהומה בשלשלאות כאסירי מלחמה.
שאר בני השבט (12,000 אנשים) גורשו גם הם על ידי הצבא.
עם הגעתם לאוקלהומה, 3,500 מתו מזיהומים.
בשנת 1838 נאלצה מדינת צ'ירוקי, בהוראת הנשיא אנדרו ג'קסון, לצעוד מערבה לעבר אוקלהומה.
צעדה זו נודעה בשם "שביל הדמעות".
על פי ההערכות, 4,000 גברים, נשים וילדים מתו במהלך הצעדה.
במסגרת רצח העם הצ'רקסי בו האימפריה הרוסית ביצעה טיהור אתני וגירוש של רוב הצ'רקסים ממולדתם ההיסטורית צ'רקסיה בצפון חבל הקווקז והחוף הצפון מזרחי של הים השחור, העקורים הועברו בעיקר לאימפריה העות'מאנית.
מספר לא ידוע של מגורשים נספה במהלך התהליך.
המלך ליאופולד השני אישר את הקמתן של "מושבות ילדים" במדינת קונגו החופשית כאשר ילדים יתומים מקונגו נחטפו ונשלחו לבתי ספר שהופעלו על ידי מיסיונרים קתולים, על מנת שהילדים ילמדו או יוכשרו להיות חיילים.
מעל ל-50% מהילדים שנשלחו לבתי הספר מתו ממחלות, ואלפים נוספים מתו בצעדות הכפייה למושבות.
רצח העם הארמני הביא למותם של עד 1,500,000 ארמנים בין השנים 1915 עד 1918. בחסות מלחמת העולם הראשונה, הטורקים הצעירים חתרו לבצע טיהור אתני ברחבי טורקיה לאוכלוסייה הארמנית.
כתוצאה מכך, חלק גדול מהאוכלוסייה הארמנית הוגלתה מאזור ארמניה המערבית ונאלץ לצעוד לכיוון המדבר הסורי.
ארמנים רבים נאנסו, עונו, ונהרגו לאורך הדרך אל 25 מחנות הריכוז שהוקמו במדבר הסורי.
במהלך מלחמת העולם השנייה אירעו צעדות מוות של שבויי מלחמה הן במדינות אירופה שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית והן באימפריה היפנית.
צעדות מוות של יהודים היו נפוצות במיוחד בשלבים המאוחרים יותר של השואה כאשר בעלות הברית התקדמו לעבר מחנות ריכוז באירופה הכבושה.
במהלך מבצע ברברוסה, ובמיוחד במהלך השנים 1941 עד 1942, כאשר מספר גדול של אסירים סובייטים נתפסו, צעדות מוות היו בין הצורות בה הנאצים בחרו לההתעלל בשבויי המלחמה הסובייטים .
לאחר קרב סטלינגרד בפברואר 1943 שבויי מלחמה גרמנים רבים הוצעדו בצעדות מוות.
לאחר השבי הראשוני ליד סטלינגרד, הם נשלחו ל"-צעדת מוות מעבר לערבה הקפואה" למחנות עבודה במקומות אחרים בברית המועצות.
במסגרת המערכה באוקיינוס השקט ערך צבא יפן הקיסרי צעדות מוות של שבויי מלחמה של בעלות הברית, כולל צעדת המוות בבטאן (1942) וצעדות המוות בסנדקאן (1945).
בצעדת המוות בבטאן הוצעדו בין 60,000 עד 80,000 שבויי מלחמה לבאלנגה, כאשר במהלך התהליך מתו בסביבות 2,500 עד 10,000 פיליפינים וכ־100 עד 650 אמריקאים.
במהלך צעדות המוות בסנדקאן מתו כ-2,345 אוסטרלים ובריטים, ורק 6 אנשים שרדו.
המונח "צעדת מוות" מתייחס בהקשר של מלחמת העולם השנייה בעיקר לצעדות המוות הכפויות שבוצעו בין סתיו 1944 עד אפריל 1945 על ידי גרמניה הנאצית לאלפי אסירים ממחנות הריכוז וההשמדה של גרמניה הנאצית באזורים בהם כוחות בעלות הברית החלו להתקדם לעבר מחנות הריכוז וההשמדה.
צעדת מוות ידועה במיוחד לשמצה התרחשה בינואר 1945, כאשר הצבא האדום הסובייטי התקדם לעבר פולין הכבושה.
תשעה ימים לפני שהסובייטים הגיעו למחנה ההשמדה אושוויץ, כוחות האס אס הצעידו קרוב ל-60,000 אסירים אל מחוץ למחנה לעבר וודז'יסלאב שלזיה, אשר הייתה ממוקמת במרחק 35 קילומטרים משם, ושם הם הועלו על רכבות משא למחנות אחרים.
כ-15,000 אסירים מתו בצעדה לאורך הדרך.
צעדת המוות של ברנו במהלך הגירוש של האוכלוסייה הגרמנית מצ'כוסלובקיה במאי 1945.
בחורף 1951, במהלך מלחמת קוריאה, כ-200,000 מחיילי קוריאה הדרומית הוצעדו על ידי מפקדיהם, כאשר בין 50,000 עד 90,000 חיילים גוועו ברעב או מתו ממחלות במהלך הצעדה או במחנות האימונים.
במהלך מלחמת קוריאה קוריאה הצפונית ביצעה צעדת מוות לאסירים בהם החזיקה אשר זכתה לכינוי "Tiger Death March".
צעדת הכפייה שבוצעה על ידי פנום פן בקמבודיה בשנת 1975 על ידי הקמר רוז'.
מכבי כפר כנא (מוכרת גם כמועדון ספורט צעירי כפר כנא) היא קבוצת כדורגל מהישוב כפר כנא, ששיחקה בשיאה בליגה הלאומית.
הקבוצה התפרקה בתום עונת 2013/2014 והוקמה מחדש בעונת 2014/2015 בליגה ג' מחוז גליל תחתון, תחת השם מועדון ספורט צעירי כפר כנא.
הקבוצה עורכת את משחקיה הביתיים ב"אצטדיון על שם עזמי נסאר בכפר כנא, המכיל 2,500 מקומות.
הקבוצה נוסדה בשנת 1971 בליגה ד' על ידי פייסל חטיב, קבלן מהכפר, שלאורך השנים תפקד במועדון כשחקן, מאמן, נהג, מנהל, ויושב ראש.
המועדון שיחק בעבר בליגה השנייה בשנות התשעים בתקופה שהליגה הארצית הייתה הליגה השנייה.
לאחר השינוי במבנה הליגות הצליחה הקבוצה להעפיל לליגה לאומית בשנת 2001, שם שיחקה הקבוצה במשך שנתיים, שבסופן נשרה חזרה לליגה הארצית.
בשנת 2009 סיימה הקבוצה במקום השמיני, והתמודדה בפלייאוף מול עירוני רמת השרון, בו ניצחון היה מעלה את הקבוצה לליגה הלאומית, אך הקבוצה הפסידה פעמיים בתוצאות: 2–1 ו 0–1, ועל כן נשרה הקבוצה לליגה א', שחזרה להיות הליגה השלישית.
(באותה שנה חל שינוי במבנה הליגות, שכלל את ביטול הליגה הארצית).
ההישגים הבולטים של הקבוצה היו העפלה לרבע גמר גביע המדינה, וזכייה בגביע הטוטו לליגה השלישית בעונת 2000/2001, לאחר שניצחה את מכבי אשקלון בתוצאה 0–2 במשחק הגמר שנערך באצטדיון העירוני בבת ים ב־7 בנובמבר 2000.
מכבי כפר כנא שמשה כדוגמה וסמל לדו קיום בין הערבים ליהודים, ובשנת 1996 הפכה לקבוצה הראשונה בתולדות המדינה שחצתה את הגבול עם ירדן ונסעה לשחק שם.
בירדן קיימה הקבוצה שרשרת של משחקים, כאשר שיחקה נגד אלופת ירדן (אלויחדאת), כאשר לא פחות מארבעה שחקנים יהודים נמצאים בסגל של כפר-כנא והם: פביאן גרימברג, משה נחמני, אבי ליברטי וצבי מנשקו, ודניאל בריילובסקי שאימן את מכבי חיפה בעבר.
בסיום עונת המשחקים 2013/2014 התפרקה הקבוצה עקב חובות כבדים, ובתחילת עונת 2014/2015 הוקמה מחדש תחת השם "מועדון ספורט צעירי כפר כנא" בליגה ג' מחוז גליל תחתון.
בסיום עונת המשחקים 2014/15 העפילה הקבוצה לליגה ב'.
בסיום עונת המשחקים 2015/16 העפילה הקבוצה לליגה א'
בסיום עונת המשחקים 2016/17 נשרה הקבוצה לליגה ב' לאחר שסימה במקום האחרון באותה שנה.
בסיום עונת המשחקים 2020/2021 העפילה הקבוצה לליגה א'.
צעירי תל אביב היא להקת נוער ישראלית אשר הוקמה בשנת 1984 על ידי אגף התרבות, המחלקה למופעים בעיריית תל אביב-יפו במסגרתו היא פועלת עד היום.
הבמאי הראשון של הלהקה היה דני ליטאי ממובילי הלהקות הצבאיות בעבר, ומנהלה המוזיקלי היה צביקה כספי, המנהל המוזיקלי של להקת הגבעתרון באותה עת.
תחילה עבדה הלהקה על שירים ברוח התרנגולים מתוך כוונה לצאת מהר ככל האפשר להופעות ייצוגיות באירועים (תוכנית ב'), ובמקביל להתחיל לעבוד על הצגה מקורית לנוער באורך מלא.
בנסיבות אישיות נאלץ ליטאי לקטוע את החזרות, ואת מקומו של המנהל המוזיקלי כספי תפס אילן גלבוע שגם הלחין את שירי המופע הראשון.
תמלילי השירים לאותו מופע נכתבו בידי מרדכי (מוטי) גלזר.
המופע הראשון של הלהקה נקרא "כיתה י"א 2" והועלה במאי 1984 בבימויו של שוקי ווגנר.
גם את הצגתם השנייה, "קם ב-7" ב-1986 ביים ווגנר, ובחודש יוני באותה השנה התחלף הבמאי לאורי פסטר.
לאחר מכן במשך שלוש שנים, הלהקה הופיעה בפינה קבועה בתוכנית "זהו זה!" שנקראה "בראש פתוח".
ב-1989 עלתה לאוויר סדרת טלוויזיה בהשתתפות חברי הלהקה שנקראה "החופש האחרון", אשר כללה שמונה פרקים.
אחריה הופקו שלוש סדרות טלוויזיה נוספות בהשתתפות חברי הלהקה שנקראו: "לא כולל שירות", "תלויים באוויר" ו"צעירים בדרך".
הסדרה שזכתה לפופולריות הרבה ביותר מבין אותן ארבע הסדרות היא הסדרה "לא כולל שירות" ששודרה במשך שלוש עונות בין השנים 1990- 1993, וכן הובילה גם למופע של הלהקה שנוצר בעקבות הצלחת הסדרה ב-1991 ולסיבובי הופעות שנמשכו עד 1993. הסדרה הפכה לקאלט ונחשבה לסדרה הפופולרית והמצליחה ביותר באותן השנים.
חברי הלהקה שהשתתפו בסדרה בניהם בטי כהן, סער פין, אלינור אהרון, שיר גוטליב, ניר גבע, טל זייברט, עדי עמרני, יריב יפת וטל מוסרי זכו להצלחה והתמודדו עם הערצה אינטנסיבית בקרב הקהל.
רבים מחברי הלהקה התגייסו ללהקות צבאיות וחלקם התפרסמו, בהם: בטי כהן, ניר פרידמן, אסף פריינטא, שי פלד, עידו מוסרי, ליאת אחירון, אלינור אהרון, יעל פוליאקוב, דורון אורן, אוהד חיטמן, אורלי ויינרמן, אורן שבו, איריס מרטינז, אורי בנאי, שרית וינו-אלעד, טל מוסרי, תומר גוטליב ודנה דבורין.
הלהקה קיימת בהרכב שונה וממשיכה להופיע במסגרת עירונית באירועי תל אביב-יפו השונים.
כיום מנהל הלהקה הוא יותם חוטא, המנהל המוזיקלי הוא אילן גלבוע, ובמאי הלהקה הוא מיקי יוסף.
הלהקה ממומנת חלקית על ידי אגף התרבות בעיריית תל אביב-יפו.
במרץ 2025, להקת "צעירי תל אביב" ערכה מופע איחוד לאחר כ-30 שנה מאז שידור הסדרה "לא כולל שירות".
ההופעה התקיימה בהיכל התרבות בתל אביב וכללה את חברי הלהקה המקוריים: בטי כהן, טל מוסרי, סער פין, אלינור אהרון, שיר גוטליב, עדי עמרני, טל זייברט, יריב יפת, אביבית צמח, ניר גבע, ליאת אחירון, תומר גוטליב ורווית הראל.
במערכון בתוכנית "טלוויזיה מהעתיד" יש להקה בשם "יזיזי רמת גן", להקה המהווה פרודיה לצעירי תל אביב
צעירי עמי היא תנועת נוער יהודית-ציונית בצ'ילה שנוסדה בשנת 1979.
התנועה פועלת בחסות בית הספר העברי על שם חיים ויצמן בבירה סנטיאגו.
התנועה פועלת בימי שבת בין כותלי בית הספר, לפעילות התנועה מגיעים מדי שבת כ-500 חניכים מגילאי הגן ועד גיל 22.
התנועה מקיימת קשר עם תנועת הנוער הציוני.
קורס ההדרכה נמשך שנתיים וכל חניכי התנועה בכיתות ט' וי' משתתפים בקורס.
לאחר סיום קורס ההדרכה, נשארים בתנועה 5 שנים שבמהלכן הם משמשים בתפקידים שונים: מדריכי קבוצות, ראשי שכבות, חברי ועדות, ראשי ועדות (הנהגת התנועה).
בתחילת כל שנה (חודש מרץ), נבחרת הנהגה חדשה בתהליך בחירות מסודר ששותפים בו כל המדריכים וההנהגה שמסיימת את כהונתה.
שליח - שליח הסוכנות היהודית שמסייע לתנועה בכל התחומים.
ארגון צעירי אגודת חב"ד המרכזית (או: צא"ח) הוא ארגון חב"די הפועל מקראון הייטס שבניו יורק ומאגד ואחראי על השליחים, בתי חב"ד ועשרת המבצעים במדינת ניו יורק.
הארגון הוקם על ידי הרבי מליובאוויטש בב' באייר ה'תשט"ו.
דרך ארגון זה מסר הרבי לחסידיו בכל רחבי העולם את הוראותיו והדרכותיו בפעילות החגים ועשרת המבצעים שלו.
מדי יום שישי מפעיל צא"ח צוותי בחורים למבצע תפילין וחלוקת נרות שבת ליהודים העוברים ושבים בחנויות ודוכנים בעיר ניו יורק.
החל משנת ה'תשל"ו (בערך) מפעיל ספריית השאלה של ספרים תורניים הנמצאת ברחוב קינגסטון שבשכונת קראון הייטס, הנקראת בשם ספריית לוי יצחק, על שם רבי לוי יצחק שניאורסון.
החל משנת ה'תשמ"ח מוציא לאור מדי שבוע עלון שבועי, הנקרא בשם "לחיים" המופץ בימי שישי.
בסביבות החגים מוציא לאור עלוני הסברה על החגים היהודיים בשפה האנגלית.
ובחג סוכות עוסק בהקמת סוכות ניידות, בחג החנוכה בהצבת והדלקת חנוכיות ציבוריות.
צעירי חב"ד מפעילים גם מדי יום מימי החנוכה את החנוכיה הגדולה בעולם הממוקמת במנהטן, אותה מדליקים במנוף, בהדלקות אלו משתתפים בדרך כלל אישי ציבור.
כמו כן אחראי הארגון על הדלקת החנוכיה המרכזית בבית הלבן, אותה מדליק נשיא ארצות הברית.
בחג הפורים עוסק הארגון בחלוקת משלוחי מנות, ובפסח בחלוקת מצות.
יו"ר הארגון הרב דוד רסקין הלך לעולמו בשנת 2011, ומאז ניהל הארגון הרב שמואל בוטמן , עד לפטירתו ב־2024.
במשך כמה שנים (עד שנת תשכ"ח - 1968), היה ארגון הכנסת אורחים (עבור האורחים שהגיעו להתארח במרכז חב"ד העולמי אצל הרבי) בהנהלת צעירי אגודת חב"ד בניו יורק.
צעירי ציון הייתה תנועה עממית של יהודים ציונים צעירים שהדגישה ציונות מעשית של עלייה, חלוציות ועבריות.
רוב חברי התנועה גם נשאו שאיפות סוציאליסטיות.
התנועה נוסדה ברוסיה ב-1903 על סמך תאים שהחלו להתארגן בבסרביה כבר ב-1898 (תוצאה של קריאת הקונגרס הציוני להקמת אגודות).
התנועה הקימה סניפים גם בגליציה, פולין ורומניה.
לאחר פיצול בו פרשו ממנה חלק ניכר מן החברים על מנת להקים את המפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס) ב-1920, חברה התנועה למפלגת הפועל הצעיר ובשורה של איחודים התמזגה לאיחוד העולמי של המפלגות הציוניות סוציאליסטיות.
התנועה הייתה גורם פעיל בתנועת החלוץ, תמכה בתנועת הנוער גורדוניה ופעלה להתחדשות החיים היהודיים בגולה בשיתוף עם רשת החינוך "תרבות".
ראשיתה של "צעירי ציון" בהתארגנויות מקומיות של צעירים ציוניים שפעלו יחדיו ללא מצע מיוחד.
ישנם המייחסים את האגודה המקומית הראשונה לקישינב בשנת 1898, בעוד אחרים מציינים את שנת 1901 כשנת התחלת אגודות צעירי ציון.
ישראל ריטוב מציין את שנת ייסוד התנועה כ-1903 עת צצו אגודות רבות של צעירי ציון ברחבי רוסיה ופולין.
אגודות אלו הוקמו במקביל לאגודות דומות שהתארגנו תחת השם התחיה.
ניסיונות לאחד בין התנועות לא צלחו, ובשנת 1907 הצטמקה התחיה עד שנעלמה והשאירה את צעירי ציון לבדה.
התנועה איגדה אגודות שונות של צעירים בעלי רצון לפעולה ציונית מעשית כעלייה לארץ ישראל ורובם היו מבין עולי העלייה השנייה והעלייה השלישית אשר הקימו לצורך ההכשרה לעלייה את תנועת החלוץ.
האגודות היו בעלות הדגשים שונים בנושאי עלייה לעומת ארגון חיים יהודיים בגולה, עברית מול יידיש וכן במידת הזיקה לסוציאליזם ובפרט לתנועה העולמית של הסוציאליזם.
הקו האידאולוגי המוצהר היה סוציאליזם מתון, שהתנגד למרקסיזם דוגמטי ולקומוניזם.
התנועה לא פעלה כמפלגה אלא כתנועת נוער ותנועה עממית.
בארץ ישראל היו חלק גדול מחבריה לחברים במפלגת הפועל הצעיר.
עם זאת, חלק מחברי התנועה דגלו דווקא בארגון חיים יהודיים עצמאיים בגולה על ידי יצירת אגודות פועלים יהודיות מקומיות.
הם עודדו פעילות ויצירה בשפת היידיש, ולא ראו בעברית שפה לניהול חיים מודרניים.
ב-1916 התאחד סניף התנועה בווינה עם תנועת "השומר" ויצר את השומר הצעיר.
החלק הלא-סוציאליסטי ברוסיה ובפולין התארגן כ"צעירי ציון העמלנים" או "הפרקציה הציונית העממית צעירי ציון" בברית המועצות חדל לפעול כמסגרת חוקית והחל לפעול כתנועה בלתי לגאלית.
בוועידה שהתקיימה בפראג ב-26 במרץ 1920 הוחלט על איחוד בין צעירי ציון (החלק שלא פרש לצ"ס) ומפלגת הפועל הצעיר בארץ ישראל לתנועה בשם "התאחדות עולמית של 'הפועל הצעיר' ו'צעירי ציון'".
גם במסגרת ההתאחדות נוצרו קרעים בין צעירי ציון שביקשו להתארגן בגולה לפתרון בעיות מיידיות של פועלים יהודים, לבין אנשי הפועל הצעיר מארץ ישראל שהאתגרים שלהם היו שונים ועמדו בסימן התיישבות וחינוך בעברית.
החלטות הוועידה העולמית השלישית של "התאחדות", שהתקיימה בברלין באוגוסט 1922 מדגימות את שתי הפנים של המפלגה, שנקראה אז "מפלגת העבודה הציונית - התאחדות":
"התאחדות" פעלה ליישום ההחלטות על חיים יהודיים בגולה במסגרת שיתוף פעולה עם רשת החינוך "תרבות" ותמיכה בתנועת הנוער גורדוניה.
בנוסף שיתפה פעולה עם "החלוץ" לארגון העלייה לארץ ישראל.
בשנת 1930, לאחר שאחדות העבודה והפועל הצעיר בארץ ישראל התאחדו ויצרו את מפא"י, נוצר לחץ על "התאחדות" מצד המוסדות להתאחד עם "הברית העולמית של פועלי ציון - צ"ס" (המפלגה המאוחדת של פועלי ציון מארץ ישראל ומפלגת הציונים סוציאליסטים שפעלה בעיקר בברית המועצות).
בשל ויכוחים על מידת הסוציאליזם או קומוניזם באיחוד ומעמדה היחסי של העברית אל מול היידיש, התארכו הוויכוחים במשך כשנתיים.
באוגוסט 1932 הוקם בדנציג "האיחוד העולמי פועלי ציון - צ"ס - התאחדות", שנקרא בקיצור "האיחוד העולמי".
צעירים בליבם הוא סרט דרמה רומנטית מוזיקלית שהופקה באולפני האחים וורנר.
את הסרט ביים גורדון דאגלס והוא היה גרסה מחדשת לסרט "ארבע האחיות" משנת 1938. בסרט זה משתפים פעולה בפעם היחידה שניים מגדולי כוכבי המוזיקה של אותן השנים, פרנק סינטרה ודוריס דיי.
במדינת קונטיקט שבארצות הברית, מתגורר הפרופסור למוזיקה האלמן גראוגרי טאטל (רוברט קית') עם שלוש בנותיו, החולקות עמו את אהבתו למוזיקת מקהלה.
פראן (דורותי מלון) בתו הבכורה, מתארסת לאחר שבעה מפגשים בלבד לרוברט נרי (אלן האלה הבן) השמנמן והמצליח.
אמי (אליזבת פרסר), הלא החלטית לגבי מעריצה ארנסט ניקולס (לוני צ'פמן), לא ממהרת להתחתן בקרוב.
לבת הצעירה לורי (דוריס דיי) אין מחזר ולדעתה הבעיה עם רוב הזוגות הצעירים היא שאין הם צוחקים מספיק, כי ברגע שהם מתחתנים הם הופכים לרציניים מידי.
לורי מציעה בבדיחות הדעת לאמי הצעה של "כפול או כלום", או שהן יתחתנו יחדיו או שהן יישארו רווקות מזדקנות.
זמן קצר לאחר מכן, אלכס ברוק (גיג יאנג), מלחין בעל ביטחון עצמי רב ואוהב כלבים, מציג את עצמו לגאורגי כבנו של חבר ותיק.
בעזרת שטף דיבורו וביטחונו העצמי הוא מצליח לתמרן את גאורגי כך שיזמינו להתגורר באחד החדרים בבית משפחת טוטל.
בזמן שהוא מלחין מחזמר שאותו הוא הוזמן לכתוב לברודוויי.
אלכס מקסים את שלוש בנותיו של גאורגי, אך מתאהב בבתו הצעירה לורי ואף מעניק לה צמיד בעת בילוי משותף בחוף הים.
לא חולף זמן רב וברני סלואן (פרנק סינטרה) מגיע העירה כדי לעבוד עם אלכס על המחזמר, ולמרות התנהגותו הקודרת לורי ודודתה מסבירות לו פנים.
לורי, לאחר שהקשיבה לברני מונה את חוסר מזלו ומתלונן על כך שהגורל פנה נגדו, מנסה לשפר את גישתו כלפי החיים.
היא מכירה בכישרונו הבלתי מנוצל ומעודדת אותו להשלים שיר שכתב ולא סיימו.
אף על פי שהוא מסתיר את הרגשתו האמיתית מאחורי מחוות ציניות, מאמציה נוגעים לליבו.
זמן קצר לאחר מכן כאשר אלכס מציע אירוסים ללורי היא מסכימה באומרה, "זה יכול להיות כיף", השניים מודיעים על כך במסיבת יום ההולדת של גאורגי.
מופתעת מההודעה מחליטה פראן להקדים את תאריך חתונתה.
אמי, שהתאהבה בחשאי באלכס, נכנסת למצוקה רגשית, אך לורי טועה ולא מבינה את הסיבה לדמעותיה.
לאחר מכן מתחיל ברני להימנע מלפגוש את המשפחה, אך לורי מחפשת אותו ביום חתונתה.
לאחר שהיא מוצאת אותו הוא מודה באהבתו אליה, ואף מגלה ללורי כי אחותה, אמי, מאוהבת בסתר באלכס, בעלה לעתיד.
על אף שהיא מסרבת להאמין לו בתחילה, לורי מבינה במהירות כי ברני צודק בדבריו לגבי אמי.
בחושבה כי היא עושה את הדבר הנכון לגבי כולם, היא שולחת מברק למשפחתה ובו היא מודיעה כי היא בורחת להתחתן עם ברני, המברק מגיע כאשר החברים והמשפחה מתאספים לטקס החתונה.
ארנסט, חברה של אמי, מבין כי המשפחה נמצאת בשיתוק ולוקח שליטה על האירוע, ומודיע לקהל האורחים כי החתונה מבוטלת.
כמה חודשים לאחר מכן, ארני ולורי חיים בצורה חסכונית בעיר ניו יורק מהכסף שברני מרוויח כנגן פסנתר בברים.
על אף שפרסם כמה שירים שלא הצליחו, לורי ממשיכה לעודד אותו לסיים את השיר אותו החל לכתוב בתקופה בה רק הכירו.
בגלל מחסור בכסף לממן את הנסיעה, מחמיץ ברני הזדמנות להרוויח כסף רב בסיבוב הופעות עם להקה בדרום אמריקה.
למרות בעיותיהם הכספיות ודיכאונו המתגבר של ברני, מבינה לורי כי היא באמת ובתמים אוהבת אותו, אפילו לאחר שתבע ממנה בהתקף קנאות כי תמשכן את הצמיד, אותו נתן לה אלכס בפגישתם בחוף הים.
בחג המולד, פודה ברני את הצמיד והם נוסעים לבית משפחתה של לורי לחג.
אלכס, שהמחזמר שכתב הפך להצלחה, מצטרף גם הוא אל המשפחה בחג.
כאשר לורי ואלכס מוצאים רגע לבד, היא מחזירה לאלכס את הצמיד, אך ברני, שצפה בהם, חושב בטעות כי לורי עדיין מאוהבת באלכס.
אלכס שצריך להגיע אל תחנת הרכבת, מוסע לשם בידי ברני במכוניתו של רוברט, בעלה של פראן.
רוברט נוסע עימם ויורד בבית המרקחת וברני ואלכס ממשיכים אל תחנת הרכבת.
בדרכו חזרה אל בית משפחת טאטל בסופת שלגים עזה, גורם ברני בכוונה לתאונה, לאחר שנסע ללא אורות ונגד כיוון התנועה.
בינתיים אימי, שעתה היא מאורסת לארנסט, מתוודה בפני לורי כי בעבר היא אהבה את אלכס, אך רגשותיה השתנו כאשר ראתה איך ארנסט טיפל במשפחה המזועזעת לאחר שהיא וברני ברחו כדי להתחתן.
כאשר לורי מתחילה לבכות על כך שהיא אינה יכולה לגרום לברני להאמין כי היא אוהבת אותו, מודיעים לבני משפחה על התאונה בה מעורבת מכוניתו של רוברט.
בהאמינה כי רוברט נפצע באופן קשה, בוכה פראן על כך שהיא לקחה את בעלה רוברט כמובן מאליו.
אך כאשר המשפחה מגיעה אל בית החולים, הם מבינים כי ברני הוא זה שנפצע קשה.
לורי, הבוכייה מספרת לברני, מחוסר ההכרה, כי היא נושאת את ילדם.
על אף שהרופאים נותנים תקווה מועטה להצלתו, נלקח ברני אל חדר הניתוח.
שנה לאחר מכן, לאחר שהתאושש, בזמן שהוא, לורי והתינוק חוגגים את חג הפסחא בבית המשפחה, מנגן ברני את השיר שסוף סוף הצליח לסיים.
שירים מפסקול הסרט ראו אור באלבום משותף של דוריס דיי ופרנק סינטרה, שנקרא גם הוא "Young at Heart".
האלבום הגיע אל המקום ה-11 במצעד הבילבורד והסינגל של האלבום הגיע אל המקום השני במצעד.
האלבום נחשב לאלבום בו חזר סינטרה אל פסגת המוזיקה לאחר סדרה לא מוצלחת של אלבומים.
השיר, "Young at Heart", היה כל כך מוצלח עד שהסרט נקרא על שמו ולא ההפך, כפי שבדרך כלל נהוג, עד לאותו הזמן הסרט שנמצא בשלבי עריכה מתקדמים, עדיין היה ללא שם.
פרנק סינטרה - ברני סלואן
דוריס דיי - לורי טאטל
גיג יאנג - אלכס ברוק
דורותי מלון - פראן ברוק
אליזבת פראסר - אמי טאטל
רורסט קית' - גאורגי טאטל
לוני צ'אפמן - ארנסט ניקולס
צעיף הוא פריט לבוש הנכרך סביב הצוואר הכתפיים הגב והראש למטרות חימום בחורף, ניקיון, אופנה, או מסיבות דתיות.
צעיפים קיימים בצורות ובמידות שונות, המאפשרות אופני כריכה שונים.
במזג אוויר קר, בעיקר באזורי אקלים בהם החורף מושלג והטמפרטורות נמוכות, רבים כורכים סביב צווארם צעיף לשמירה על חום הגוף.
צעיף יכול להיות סרוג או ארוג, מחומרים שונים: הוא יכול להיות מצמר, מכותנה, ממשי או מחוט מעשה ידי אדם.
פרטי לבוש אופייניים נוספים לשהייה בחוץ במזג אוויר כזה הם מעיל כבד וכובע חם.
מאז התפתחות מיזוג האוויר יש אנשים המתעטפים בצעיף גם בקיץ באולמות או בתחבורה ציבורית ממוזגת.
אזורי אקלים מדברי, מאובק או אזורים בהם זיהום האוויר רב, יש הכורכים צעיף דק מעל ראשם לשמירה על ניקיון השיער.
כאפיה היא דוגמה לכיסוי ראש כזה, המשמש גם להגנה על אזור הפה והעיניים מאבק ומחול.
הכאפיה נכרכת לעיתים גם סביב הצוואר.
לעיתים משתמשים לשם כך במטפחת ראש, בנדנה וכיסויים דומים.
במהלך הזמן פריטים כאלו, שבמקורם שימשו לצרכים מעשיים, הפכו לאביזרי אופנה.
צעיף של קבוצות הזדהות משמש כפריט אשר מראה תמיכה באותה קבוצה, מצב כזה נפוץ בעיקר בתחום הספורט כאשר אוהדים של קבוצה רואים בצעיף של קבוצתם כפריט מרכזי אשר מראה את תמיכתם קבוצתם כאשר הם משתמשים בו.
צעיף יכול גם לשמש כקישוט לבגד, להדגשת אחד הצבעים של בגד רב צבעים או כתוספת צבעונית לבגד בצבע אחד.
רדיד הוא מטפחת גדולה עשויה אריג או סריג שעוטפים בה את הכתפיים.
המילה רדיד נזכרת בתנ"ך פעמיים –בספר ישעיהו בתוך רשימה ארוכה של תכשיטים ופריטי לבוש של נשים: "וְהַגִּלְיֹנִים וְהַסְּדִינִים וְהַצְּנִיפוֹת וְהָרְדִידִים" ; ובשיר השירים: "נָשְׂאוּ אֶת רְדִידִי מֵעָלַי שֹׁמְרֵי הַחֹמוֹת"
הסודר הוא סוג של מטפחת המשמשת לכיסוי הראש, הצוואר או הכתפיים והוא נגזרת של המילה היוונית מגבת (sudarion) והמילה הלטינית מטפחת (sudariom).
הסודר מופיע בספרות התלמודית הן כמכסה כתפיים: "רבי אלעזר בן הורקנוס שיצא בסודר שעל כתפו בשבת" והן כמכסה צוואר: " וחגור שבמותניו וכובע שבראשו וסודר בצווארו".
שימוש נוסף לסודר נמצא בקניין חליפין בו המוכר מגביה את סודרו של הקונה ובכך חל קניין.
את הסודר נמצא גם בשירה של רחל המשווה את עצמה לרחל אמנו ומזכירה את סודרה של רחל המתנופף לרוחות מדבר.
של היא מילה נרדפת לרדיד, סודר והינומה - צעיף ארוך וגדול המכסה את הכתפיים ומגיע עד לגב.
מקור המילה מן השפה הפרסית shawl בהרבה שפות המבוססות על הלטינית זהו השם לצעיף.
צעיפים משמשים גם לצרכים דתיים-טקסיים.
צעיפים כאלו הם טלית גדול ביהדות וצעיף כמרים בנצרות.
בדתות בהן נהוג קוד צניעות קיימים מנהגי כיסוי ראש או צוואר בהתאם למצוות הדת.
נשים יהודיות הנוהגות על פי ההלכה ומקיימות את דיני הצניעות ומנהגי כיסוי ראש לנשים ביהדות עשויות להשתמש בצעיף או מטפחת ראש לקיום המנהג.
נשים מוסלמיות הנוהגות על פי החג'אב עשויות ללבוש צעיף המכסה את הראש והצוואר.
מנהגי חג'אב מחמירים יותר מכתיבים פרטי לבוש כגון רעלה ובורקה.
נשים רבות סורגות צעיפים לעצמן,למשפחתן וחברותיהן, ויש גם נשים שסורגות 'צעיפי נחמה' לנשים חולות או לאנשים בודדים במוסדות.
ההבנה שצעיף סרוג מועיל לא רק לשמירת חום הגוף אלא גם מביא תחושות של נחמה לחולים והרגשת בית במקום בלתי מוכר, הביא לכך שבמכללה להוראת מקצוע האחיות בארצות הברית הקימו קורס לסריגת צעיפי - נחמה.
את התוכנית הקים פרופסור טוני גלובר [Toni Glover] לאחר שקרא על תוכנית כזו באוניברסיטת אוקלהומה.
האגודה למלחמה בסרטן הישראלית מארגנת מבצע שנתישבו היא מבקשת שאנשים יסרגו צעיפים וכובעים עבור חולי ומחלימי סרטן.
תפקידו של הצעיף בחברה הקדומה
מן התיעוד האשורי מתברר כי אישה מן המעמדות העליונים, שהייתה נתונה לחסותו של גבר, הייתה חייבת בכיסוי ראש בפרהסיה.
נשים מן המעמד הנמוך, כמו זונה ושפחה, אינן רשאיות לכסות את ראשן בפרהסיה.
בחוקי אשור התיכונה, סעיף 40, נאמר:
אם נשות אנשים, או אלמנות, או נשים אשוריות יוצאות לרחוב, יכולות הן לגלות את ראשן, בנות איש...
אם צעיף הוא זה, או מלבוש או גלימה, את עצמן חייבות הן לכסות, אינן יכולות לגלות את ראשן, אך...
אך כאשר הן יוצאות לבדן לרחוב חייבות הן לעטוף עצמן.
פילגש אשר תהלך ברחוב עם גבירתה מכוסה תהיה.
קדשה בעולת בעל בלכתה ברחוב תתעטף, ואשר אינה בעולת בעל, בלכתה ברחוב ראשה מגולה יהיה, לא תתעטף.
זונה אל תתכסה, ראשה מגולה יהיה.
הרואה זונה מתכסה בצעיף יתפוש אותה, עדים יעידו בה ואל פתח ההיכל אותה יוליך.
את כל עדייה לא ייקחו.
את לבושה תופשה ייקח ..."
החוק האשורי מלמד כי אישה המהלכת בפומבי ואינה מכסה את פניה כראוי מזמינה עונש, אך אישה המכסה פניה בניגוד לחוק, מזמינה עונש ציבורי חמור עוד יותר.
כיסוי הראש מציין את מעמדה של האישה השייכת לאיש מן המעמדות הגבוהים בחברה.
היא אשתו, בתו או פילגשו.
הצעיף מהווה בגד וקישוט בעולם הקדום ודבר זה חלחל גם בקרב נשות המעמדות הגבוהים בחברה היהודית כפי שעולה מדברי ישעיהו המגנה את הידורן של בנות ציון.
הצעיף כהינומה והקשר לחופה ונישואין בעולם הקדום
מחוקי אשור התיכונה, סעיף 41, מתברר כי כיסוי בצעיף מלמד על הליך מקובל בטקסי חתונה:
ממכתב ממארי אפשר ללמוד כי אישה נשואה כיסתה בדרך כלל את ראשה.
מחוקי המזרח הקדום מתברר גם שאם אישה נאפה ובעלה החליט להמשיך לחיות עמה, הוא יכול לכסות אותה בצעיף ובזאת לסמן בפומבי כי הוא מתקף מחדש את נישואיו עמה.
הצעיף כהינומה והקשר לחופה ונישואין ביהדות
סיפור רבקה ויצחק הוא סיפור מכונן וההשראה לחופה היהודית הראשונה ומנהגיה השונים.
הצעיף בו מתכסה רבקה הופך להיות ההינומה בה מתכסה הכלה ביום חופתה.
עוד בטרם התגבש ביוון המושג המנון (HYMNOS) כשיר תהילה לאלים ולגיבורים, הוא שימש לציון שיר חתונה "HYMENAIOS" שיר שהושר ביוון הקדומה, עת הובלת הכלה לבית החתן ככל הנראה הדבר קשור ל-Hymen (או Hymenaios) - שמו של אל הנישואין, ומכאן קצרה הדרך גם להינומא, נשואת דיוננו, על ידי שיכול אותיות.
כך גם מפרש אבן שושן במילונו, כאחת ממשמעויות המילה, וכציון מקור מביא את דברי המשנה במסכת כתובות (פרק ב, א).
משנה זו עוסקת באישה הטוענת שנישאה כרווקה בתולה בניגוד לטענת בעלה.
אחת הראיות שהיא יכולה להביא, כסיוע לטענתה, היא עדות שראוה, בעת החתונה, יוצאת בהינומא וראשה פרוע.
בתלמוד ישנו דיון על המילה הינומא:
סורחב בר פפא משמיה דזעירי אמר: תנורא דאסא,
רבי יוחנן אמר: קריתא דמנמנה בה כלתא"
רש"י מסביר: "תנורא דאסא – כמין חופה של הדס עגולה, קריתא – צעיף על ראשה, משורבב על עיניה כמו שעושין במקומינו, ופעמים שמנמנמת בתוכו, מתוך שאין עיניה מגולין, ולכך נקראת הינומא – על שם תנומה".
כך או כך המילה הינומה שכנראה השתרשה בעברית מהשפה היוונית משמעותה קשורה בהכרח לחופה ונישואין והיא או החופה עצמה או הצעיף בו מתכסה הכלה.
הצעיף במקרא בסיפור רבקה ויצחק ובסיפור תמר ויהודה
לאחר סיום הסכם האירוסין בין אליעזר עבדו של אברהם לבין משפחתה של רבקה, רוכבת רבקה אחרי העבד עם נערותיה בדרך לכנען.
כשרואה רבקה את יצחק והיא נופלת מעל הגמל היא שואלת את העבד ומבררת את זהותו של ההלך.
העבד משיב לה כי הוא בעליו ואז מתכסה רבקה בצעיף: "ותיקח הצעיף ותתכס"
רבקה מתכסה בצעיף כשהיא מזהה את מי שעתיד להיות בעלה.
היא נשארת מכוסה עד שתיכנס לאוהלו ותהיה לאשתו.
הצעיף מסמל את המהפך שחל בחיי רבקה – מהיותה בתולה, כלה, עד להיותה אישה נשואה בחסות בעלה.
בסיפור יהודה ותמר נזכר הצעיף פעמיים, לראשונה כאשר תמר מכסה עצמה בצעיף ואחר כך כשהיא מסירה את צעיפה.
יהודה לא מקבל על עצמו את הייבום לאחר מות אונן, וגם לאחר שניחם על מות אשתו אין הוא מציע עצמו ליבמה; ואם לא די בכך, אף ששלה בָּגר, גם אותו לא נתן לה יהודה להיות לה יבם.
תמר מחליטה לעזוב את המתחם המוגן, את מרחב הבית.
היא עוברת מבית הוריה, מקום פרטי, למקום ציבורי.
לפני המעבר דואגת תמר להוריד את כסות האלמנה והיא מתכסה בצעיף.
היא יושבת במקום פומבי וממתינה ליהודה.
בגדי האלמנוּת היו ככל הנראה בגדים פשוטים וגסים שסימנו למרחוק את מצבה המשפחתי של האישה שנותרה בלי הגנה בחברה הפטריארכלית.
תמר פושטת את בגדי האלמנוּת שלבשה ימים רבים, עבורה ועבור הסביבה שבה חיה.
בגדים אלו סימלו יותר מכול את היותה אלמנה הממתינה ליבמהּ.
בהסרת הבגדים היא מסירה מעליה את עברה ומציינת שלב חדש בחייה.
המהפך המתרחש בחיי תמר ניכר באמצעות שינוי הבגד, כשהצעיף מסמל את הערמומיות שבמעשה.
היא נוהגת בכפילות פנים – היא רואה ואינה נראית.
לבושה החדש מאפשר לה לחשוף פן אחר באישיותה.
תמר הופכת מאישה פסיבית לאישה אקטיבית, כשריבוי הפעלים: ותסר, ותכס, ותתעלף, ותשב, מצביעים יותר מכל על שינוי זה.
תמר, שהייתה מובלת ומנוהלת על ידי יהודה, נחושה להגשים את רצונה, ויהודה נעשה מכשיר שבאמצעותו היא מגשימה את אימהותה.
גם רבקה וגם תמר מצליחות להוציא את תוכניתן אל הפועל.
לשתיהן תוכנית הקשורה בצאצאים והורשה.
גם המדרש מתייחס למשותף בין רבקה לתמר: "שתיים הן שנתכסו בצעיף וילדו תאומים רבקה ותמר" (בראשית רבה פ"ה)
הצעיף משמש בתיאורים אלה לחפץ נשי.
הוא מופיע ככסות המעידה על מצבה החברתי של האישה החיה במשטר פטריארכלי כפי שמשתקף גם בחוקי הסביבה.
הצעיף משמש כסות בטקס הנישואין כפי שאפשר להבין את מעשה רבקה, ובפרהסיה נועד הצעיף להצניע את האישה השייכת לפטרונה.
שני סיפורים אלו מראים כי לצעיף שימושים מגוונים ולפעמים דו משמעיים – הוא חושף ומגלה.
הוא מצניע מפני פיתוי אך גם מאוד מפתה.
"צעיף שנותנים על הצוואר בימות החורף, אף-על-פי שיש לו ד' כנפות ויש בו שיעור טלית, פטור מציצית.
וירא שמים יעשה קרן אחת בעיגול"
היות שכל בגד העשוי מצמר או פשתים מחויב בציצית עולה השאלה לגבי הצעיף.
באופן עקרוני פוטרת ההלכה את המתעטף בצעיף בגודל של טלית מציצית אך מציעים לעגל את אחת מארבע כנפות הבגד על מנת לפסול את הצעיף מלהיות בגד של ארבע כנפות.
צעירי חיפה היא תנועה חיפאית שהוקמה בשנת 2006. כיום היא מכהנת כסיעה במועצת העיר חיפה.
התנועה הוקמה בשנת 2006, כחלק מפעילות עמותת קצ"ב (קידום צעירים בצפון - ר"ת) שביקשה לקדם מטרות ויעדים הנוגעים לאוכלוסייה הצעירה בחלקה הצפוני של מדינת ישראל.
באוגוסט 2008 הכריז יו"ר התנועה, שי אבוחצירה, על התמודדותה בבחירות לרשויות המקומיות.
בבחירות אלו, שהתקיימו ב-11 בנובמבר 2008, זכתה התנועה בשני מנדטים.
בהמשך נכנסה התנועה לקואליציה תוך קבלת התחייבות למתן תקציבים עירוניים לטובת האוכלוסייה הצעירה, ולקבלת תפקיד סגן ראש עיר בשכר במחצית השנייה של הכהונה.
במהלך שנת 2012 חברה התנועה למפלגת יש עתיד בראשות יאיר לפיד.
בבחירות המקומיות של 2013 זכתה הרשימה המשותפת "יש עתיד צעירי חיפה" ב-3 מנדטים.
לקראת הבחירות בשנת 2018, צעירי חיפה התנתקה מיש עתיד שניסתה להציג רשימה בכוחות עצמה, אך ללא הצלחה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018, חברה הסיעה לסיעתו של יונה יהב והתמודדה ביחד איתו ברשימת "יונה יהב וצעירי חיפה".
הרשימה המשותפת זכתה ל-4 מנדטים ונשארה מחוץ לקואליציה של ראש העיר, עינת קליש-רותם.
צעירי מזרחי היה ארגון של צעירים חברי המזרחי שנוסד בפולין בשנת 1918.
ארגון צעירי מזרחי קם בלודז' ביוזמת יצחק רבקינדר עבור צעירים-דתיים שלא מצאו מקום במסגרות התנועה הציונית, וחשו התמרמרות כלפי מנהיגות "המזרחי", שפעילותה התרכזה בשדה הפוליטי, בעוד שהם שאפו לעלייה לארץ ישראל.
כינוס היסוד של צעירי מזרחי התקיים בלודז' בי"ח-י"ט אייר תרע"ח (1918).
בכינוס השתתפו בין השאר, הרב יהודה ליב זלוטניק, אברהם מברך, חיים וולנר ולוי יונגסטר.
בכינוס הוחלט למנות שנים עשר "נציבים" אשר כל אחד מהם ינהל בהתנדבות במשך חודש בשנה את העבודה הארגונית של צעירי מזרחי בלודז'.
אגודות מקומיות של צעירי מזרחי הוקמו ברחבי פולין.
הראשון שבהם הוקם בשדליץ עוד לפני הכינוס בלודז', על ידי הרב קלמן אליעזר פרנקל.
בהמשך הוקמו אגודות בקרקוב, זוויירצ'ה, סוסנוביץ, בנדין, צ'נסטוחובה וורשה.
כן הצטרפו אגודות "תבונה" לצעירי המזרחי.
צעירי מזרחי היו לארגון ארצי בוועידת אנשי אמונים בוורשה בי"ז טבת תרפ"א, בה הוחלט על ייסוד ועד מרכזי זמני של צעירי מזרחי בפולין, שמושבו בוורשה.
בוועד היו חברים: אברהם מברך, כתריאל פישל טכורש, לוי יונסטר, שמואל חיים לנדוי, פנחס נייהויז, אלימלך נייפלד, יעקב לסלוי, אריה פריד ויחזקאל בנט
הוחלט אז לייסד בכל עיירה קבוצת חלוצים של צעירי מזרחי כהכנה לעלייה, להשקיע בעידוד לימוד תורה וכן לפרסם קבצים ספרותיים שיעסקו בענייני צעירי המזרחי, ולכן הקימו הוצאת ספרים עצמאית.
צעיר עירום יושב על שפת הים הוא ציור שמן מאת ז'אן-איפוליט פלנדרן שצויר בין שנת 1835 ל-1836 המוצג במוזיאון הלובר בצרפת.
בשנת 1832 זכה פלנדרן בפרס רומא, מענק שנלווה אליו טיול לרומא.
הוא שהה בעיר חמש שנים ובה צייר פלנדרן את 'צעיר עירום יושב על שפת הים' שנשלח חזרה לפריז בשנת 1837. הציור נרכש על ידי נפוליאון השלישי.
עם פרסומו זכה הציור לתשומת-לב רבה של מבקרי אמנות, והוא נחשב לאחד מציוריו המפורסמים ביותר למרות שנעשה בשלב מוקדם יחסית של הקריירה שלו.
בציור נראית דמות גבר צעיר, יושב עירום על סלע כאשר זרועותיו שלובות סביב ברכיו, ראשו רכון ועיניו עצומות.
ברקע נראה ים בלבד, ללא אלמנט נוסף העשוי לרמוז על מיקום.
המסתורין האופף את הציור לא מספק הסבר לתנוחה בה יושב הנער: תאופיל גוטייה (1811–1872) ביקר את הציור ואמר שנראה כי מדובר בנער שנסחף לאי בודד, או ברועה צאן שאיבד את העדר שלו.
בסופו של דבר הפרשנות נתונה למביט בציור, והדבר מביא להשוואה שלו לסגנון מאוחר יותר - הסוריאליזם של המאה ה-20.
היסטוריונית ומבקרת האמנות אליזבת פרטג'ון (Prettejohn) בחנה את השפעת תאוריית האסתטיקה הגרמנית על האמנות הצרפתית.
ב'צעיר עירום יושב על שפת הים' היא בחנה את הרקע שבציור ואת גופו "חסר הפגמים" של הנער, ומצאה כי אלה מתיישבים עם הגדרת מושג היופי של יוהאן יואכים וינקלמן, היסטוריון גרמני בתחום תולדות האמנות.
את תנוחתו העגולה של המודל השוותה פרטג'ון לרישום האדם הוויטרובי של לאונרדו דה וינצ'י.
אחד הדברים שהשפיעו באופן ניכר על תפוצתו של הציור הייתה אדפטציה שלו בדמות תחריט שיצר ז'אן-בטיסט דנגֶן (Danguin), שהוזמנה באופן רשמי על ידי המדינה.
ככל שהמוּדעות לציור גדלה, נעשו לו אדפטציות נוספות והוא הפך לאייקון הומוסקסואלי - למרות שלא הייתה כוונה כזו בציור המקורי.
הצלמים מרסל מור וקלוד קהון עשו לו אדפטציות, כמו גם וילהלם פון גלודן, פרד הולנד דיי, ורוברט מייפלת'ורפ.
צעירי אגודת ישראל (צא"י) הוא שמן של תנועות צעירים אורתודוקסיות (חרדיות) שנוסדו בארצות שונות כתנועות-בת של אגודת ישראל.
צא"י בפולין (צעירי אמוני ישראל) וצא"י (צעירי אגודת ישראל) בארץ-ישראל, בשני גלגוליה, היו התנועות הדומיננטיות והגדולות ביותר ביניהן.
תנועת צעירי אגודת ישראל בפולין
צא"י בפולין נוסדה ב-1921 על בסיסה של תנועת האורתודוקסים הצעירים "תבונה" שהפסיקה לפעול.
אלכסנדר זושא פרידמן (1943-1897) הנהיגה בתחילת דרכה וייסד את ירחונה העברי - "דגלנו, מוסף ספרותי מוקדש לענייני הצעירים החרדים והסתדרותם".
עם פרישתו מהנהגת התנועה בא על מקומו ירוחם נטע ברלינר (1945-1897) שכתב את המנון התנועה - "הקבצו אחים צעירי יהודה".
ההמנון הולחן בידי החזן והמלחין יוסל'ה רוזנלבט.
ברלינר הנהיג ב-1925 מהפך בתנועה כדי להשיג עצמאות ארגונית ולהינתק מחיקה של אגודת ישראל בפולין (שלומי אמוני ישראל).
ב-1928 בא על מקומו, כמנהיג התנועה,אברהם מאיר קראנגראד (1942-1902) שייסד ירחון נוסף לתנועה - "ארטאדאקסישע יוגענד בלעטער".
בשנות השלושים התנועה כללה כ-440 סניפים בערי פולין.
בסניפים פעלו ספריות ואולמות קריאה ובילוי חברתי.
הנהלות הסניפים נבחרו באספת חברים שהתקיימה אחת לשנה.
ההנהגה הארצית עודדה קיום כינוסים אזוריים וארגנה ועידות ארציות בהן נבחרה הנהגת התנועה.
הוועידה הארצית הרביעית, האחרונה, התקיימה בלובלין ביולי 1928.
צא"י בפולין התקמדה בחינוך תורני ובהקניית מקצוע לחבריה.
היא פעלה להקמת מערכת חינוך ציבורית לילדים ולהכשרת מורים בעלי כישורים פדגוגיים בסמינר, כדוגמת רשת בית יעקב לבנות.
הנהגת התנועה הציגה את עצמה כמובילת הפעילות הארצישראלית של המחנה האגודאי בפולין.
היא הקימה עשרות "הכשרות" לקראת עלייה לארץ-ישראל ונאבקה להגדלת מכסת רישיונות העלייה (סרטיפיקטים) שהוקצו לה.
תנועת צא"י בארץ-ישראל בשני גלגוליה
צא"י בארץ-ישראל הוקמה בראשית תקופת המנדט.
חבריה באו מהשכבה הקנאית של היישוב הישן בירושלים.
ראשיה היו עמרם בלוי ואהרן קצנלבויגן.
הייתה זו קבוצה קנאית שביקשה להתבדל מהיישוב העברי החדש וממוסדותיו.
הם ארגנו הפגנות אלימות נגד חילול שבת במרחב הציבורי בירושלים ובנושאים דתיים אחרים.
ב-1922 הם ייסדו את השבועון "קול ישראל" ועמרם בלוי היה עורכו.
הם הקימו ארגונים לשכבות הגיל הצעירות, בדגם של "חברות לימוד": "חנוך לנוער" - לילדים, ו"תורה ויראה" לנערים.עליית צעירים אגודאיים מפולין ומגרמניה, שהסתייגו מקנאותם, החלישה את כוחם ובאמצע שנות השלושים הם הפסיקו את פעילות צא"י והקימו את "חברת חיים" שכונתה "נטורי קרתא".
"קול ישראל" היה לעיתון אגודת ישראל הארץ-ישראלית ועורכו היה הרב משה בלוי.
צא"י הארצישראלית בגלגולה השני נוסדה ב-1939 כשהמרכיב הדומיננטי בה היו העולים האגודאיים מאירופה.
הם ייסדו עיתון חדש לתנועה "דגלנו - בטאון הנוער החרדי בארץ-ישראל" שגיליונו הראשון הופיע בערב פסח תרצ"ט.
במקביל התארגן ב-1940 ארגון ילדים אגודאי מבני היישוב החדש בשם "הנוער האגודתי בארץ-ישראל".
בחול המועד פסח תש"ג התקיימה הוועידה השלישית של הנוער האגודתי, אליה הוזמנו ראשי צא"י.
הוחלט שתנועת הנוער תחבור אל תנועת הצעירים ותפעל בעזרתה.
שמה של צא"י הארצישראלית הומר ל"צעירי אגודת ישראל בארץ-ישראל - הנוער האגודתי".
בראש התנועה עמדו שלושה אישים - שלמה לורנץ, שמעון סירוקה ואברהם ריין שהנהיגו את התנועה גם לאחר קום המדינה.
ערב קום המדינה צא"י השתלבה במערכת הפוליטית והביטחונית, הנהגתה קראה לחבריה להתגייס לכוחות הביטחון ובמלחמת העצמאות התנועה ייסדה שני עיתונים - "דגלנו למגויסים" ו"אגרת לחייל".
לאחר הקמת המדינה הייתה צא"י לסיעה במפלגת אגודת ישראל ושלמה לורנץ ייצג אותה מהכנסת השנייה.
לקראת הוועידה השישית של אגודת ישראל התקיימו בחירות פנימיות, ביולי 1976 ובהן צא"י גיבשה גוש בשם "סיעת ציות והגשמה" שזכה, בתמיכת הרב ישראל יעקב קנייבסקי, בכשליש מהקולות.
בסוף שנות השמונים, עם התגבשות "הליטאים" (שאינם חסידים) במפלגה משלהם, "דגל התורה", הצטרפה צא"י למפלגה חדשה זו וחיים ברילנט היה מועמדה ברשימתה לכנסת.
ברילנט לא הצליח להיכנס לכנסת וניסיונות צא"י לחזור ולהיכלל ברשימה האגודאית נדחו.
התנועה הייתה שותפה בייסוד כמה יישובים, בהם קוממיות וחזון יחזקאל.
היא הקימה כשלושים בתי כנסת צא"י כבברמת אהרן, דברי שיר בבני ברק ששימשו כמרכזים קהילתיים לחברי התנועה, ומשנות התשעים התמקדה בפעילות קהילתית.
צעירי קריית מלאכי (נקראה גם: "דור שני") הייתה להקה ישראלית, שפעלה בין השנים 1987–2011. הלהקה נחשבה ללהקה שונה בנוף הישראלי של שנות ה-80 ויש שראו בשיריה תוכן מחאתי.
הלהקה הוקמה בשנת 1987 על ידי יאיר רוזנבלום, אליו הצטרף גדי ענבר כבמאי וכותב השירים, כלהקה העירונית של העיר קריית מלאכי.
הרעיון להקמת הלהקה עלה בעקבות הצלחת להקת הנוער צעירי תל אביב.
לאורך השנים, התבססה הלהקה על מחזורים של בני נוער שהתחלפו מדי שנה.
לפיכך נערכו אודישנים לחברי המחזור הראשון של הלהקה על ידי יאיר רוזנבלום ובסיומם נבחרו 16 בני ובנות נוער שהפכו לחברי הלהקה.
בני הנוער שנבחרו סיפרו לימים כי את הרעיונות לשיריהם היו מעלים יחד עם הצוות המוזיקלי בישיבות משותפות.
לאחר הקמתה, החלה הלהקה להופיע על מגוון במות בארץ ומחוץ לה, במסגרת זאת ביצעה הלהקה את ההופעה הפותחת של פסטיבל ערד כאשר היה בשיא הפופולריות שלו.
הפריצה הגדולה של הלהקה התרחשה בשנת 1989, כאשר להקת "צעירי תל אביב" עזבה את פינתה המוזיקלית הקבועה בתוכנית "זהו זה!" ולהקת צעירי קריית מלאכי (שהוצגה בשם "דור שני") נקראה להחליפה.
מקור שמה נבע מכך שרוב חברי הלהקה היו דור שני להורים שעלו ארצה בעיקר ממדינות צפון אפריקה.
לעומת להקת "צעירי תל אביב" שעסקה בעיקר בתוכן צעיר ובידורי, להקת "דור שני" עסקה בנושאים הנחשבים "כבדים" יותר כמו אפליה, קיפוח, עדתיות, פריפריה ואבטלה.
בין שיריהם ניתן למצוא מספר להיטים שעוסקים בנושאים הללו כמו "אמא שלי ממרוקו", "אבא מובטל", "פושע צעצוע" ו"סינדרלה".
שירי הלהקה נחשפו רבות בתוכנית "זהו זה!", ובהתאם הוזמנה הלהקה להופעות רבות בעקבות התוכנית.
יתר על כן נושאי השירים שלא היו נושא שיח מקובל קיבלו לפתע מקום בשיח ובתרבות השירה העברית.
לאחר עונה אחת סיימה הלהקה את ההשתתפות בתוכנית בעיקר משום שרוב חברי המחזור הראשון התגייסו, ונותרו בה נערות בלבד.
באותה העת לתפקיד מנהל הלהקה נכנס רוני אבירם, בעת שניהל אבירם את הלהקה השתנו מעט נושאי השירים והתמקדות בפריפריה ועדתיות התחלפה בנושאי נוער כלל ישראלים.
הופעה נוספת של הלהקה בטלוויזיה הייתה עם הקמתו של ערוץ 2 בסדרת הנעורים "דור חדש" בגילומם של חברי הלהקה.
לרגל חגיגות החמישים להקמת קריית מלאכי התאחדו ותיקי הלהקה למופע חד פעמי.
אבירם ניהל את הלהקה עד לשנת 2011, אז החליט ראש העירייה מוטי מלכה לסגור את הלהקה.
במהלך השנים חלק מבוגרי המחזורים של הלהקה ניסו להמשיך בתחום השירה והבידור בין היתר בלהקות צבאיות ומחוץ להן.
צעירה מדי לנשיקה הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1951 בצבעי טכניקולור של מטרו גולדווין מאייר עם ג'ון אליסון, ואן הפלין וגיג יאנג בתפקידים הראשיים.
ג'ון אליסון זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
אריק ויינרייט (ואן הפלין) הוא אמרגן ניו יורקי מוצלח ועשיר.
רבים מתדפקים על דלתו אך הוא דוחה אותם.
אחת מהם היא סינתיה פוטר (ג'ון אליסון), פסנתרנית בשנות העשרים שלה שלא מצליחה להתקבל אליו לראיון.
כשהיא חוזרת מדוכאת לדירתה היא רואה בעיתון מודעה על תחרות נגינה לכישרונות צעירים עד גיל 14 בה ישפוט אריק.
היא מחליטה להתחפש לבת 14, שמה גשר בשיניים, גורבת גרבים לבנות, מסרקת שיער וחובשת כובע ונראית כבת 14. היא אומרת למארגני התחרות ששמה מולי פוטר וכאשר הם מסרבים להכניס אותה היא פורצת בצעקות ובבכי ומתקבלת לתחרות.
אריק כבר עייף אבל נשאר להאזין לה.
היא מנגנת בכישרון את אטיוד המהפכה של שופן ואריק מרגיש שיש לו ילדת פלא שיוכל להפיק ממנה רווח גדול.
הוא פורש עליה את חסותו.
היא אומרת לו שהיא גרה עם אחותה הגדולה סינתיה ולא מגלה לו שיש לה חבר עיתונאי בשם ג'ון (גיג יאנג).
אריק לוקח אותה למסעדה, שם פוגש אותם במקרה ג'ון והיא מציגה אותו כדודה.
כאשר אריק יוצא לרגע ומבחין שהם מתנשקים הוא חובט בסנטרו ולוקח את "מולי" לביתו, שם תוכל להתכונן להופעות.
עם הזמן היא מתחילה להתאהב בו ופעם אחת הוא נושק לה אך נרתע.
ג'ון לוחץ עליה להפסיק את ההתחזות ולהתחתן אתו.
הוא מחליט לפרסם סקופ על התרמית שלה.
לפני הקונצרט הגדול מתלבטת "מולי" אך לבסוף מופיעה.
בינתיים מתפרסת הידיעה בכל העיתונים.
אריק הנדהם מודיע לקהל כי הוא מצטער על התרמית ומציע להם בכל זאת להאזין לנגינתה של הפסנתרנית המחוננת סינתיה פוטר.
סינתיה מנגנת את הקונצ'רטו לפסנתר של אדוורד גריג וזוכה לתשואות הקהל.
היא ממהרת לפגוש את ג'ון כדי לנסוע ברכבת להתחתן.
אריק מגיע במהירות, עוצר את הרכבת וסינתיה מחליטה לבחור בו במקום ג'ון.
אז היא מתנשקת עם אריק כאישה בוגרת.
צעירי פילדלפיה הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1959 בבימויו של וינסנט שרמן, עם פול ניומן, ברברה ראש, בריאן קית' ורוברט ווהן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרמן " The Philadelphian" של ריצ'רד פ.
רוברט ווהן היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר ולפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
ביום נישואיהם של קייט (דיאן ברוסטר) וביל (אדם וסט) לורנס, כשהזוג מתכונן לשכב, מתפרץ ויליאם ואומר שאינו יכול יותר (אין אונות?
הומוסקסואליות?) בורח מהמקום ומצא את מותו בתאונת דרכים (מכוונת?) קייט הנסערת מוצאת באותו לילה ניחומים אצל חבר הילדות שלה, מייק פאלאגאן (בריאן קית') שהוריה לא הסכמה שתתחתן איתו בגלל מצבו הכלכלי הנמוך.
מיחסים אלה נולד בנה טוני (פול ניומן) שנושא את השם לורנס שייאפשר לו להתקדם בחברה השמרנית של פילדלפיה.
מייק תומך בקייט ומעסיק את טוני בחברת הקבלנות שלו.
קייט לא מעוניינת להתחתן איתו כי זה יזיק לדעתה לקריה של טוני.
טוני נפגש במקרה עם ג'ואן דיקינסון, בת למשפטן עשיר ומתחיל לחזר אחריה.
טוני לומד משפטים באוניברסיטת פרינסטון ואחר כך באוניברסיטת פנסילבניה.
חברו לחדר הוא צ'סטר גווין (רוברט ווהן).
היחסים עם ג'ואן מתהדקים והם מחליטים להתחתן אבל האב, גילברט דיקינסון (ג'ון ויליאמס) לא מרוצה ומציע לטוני שימתין עד לסיום הלימודים ואז יתקבל למרדו ותיפתח לפניו אפשרות קידום.
טוני מסכים לכך בלית ברירה וג'ואן המאוכזבת ממנו, נוסעת לפריז ומתחתנת שם עם החבר הנעשיר שלה, קרטר הנרי (אנטוני איסלי)..
טוני המאוכזב ממשיך בלימודיו ועוזר למשפטן ג'ון וורטון בכתיבת ספר על משפטים.
באותה תקופה מתאהבת בו אשתו של וורטון (אלכסיס סמית') ומתחיל ביניהם רומן אבל הוא נקטע כשטוני מבקש ממנה להתגרש.
פורצת מלחמת קוריאה, טוני מקבל תפקיד ניהולי אבל קרטר וצ'סטר נלחמים.
צ'סטר מאבד יד וקרטר נהרג.
טוני חוסר ומתחיל להתראות עם ג'ואן.
טוני מתחיל לעברו במשרדו של וורטון ומתמחה בענייני מיסים.
מגיעה אליו לקוחה מיליונרית בשם גב' אלן שטוני מצליח להפחית את המיסים הנגבים ממנה.
היא מרוצה ועוזבת את מרדו של דיקינסון שזועם אך ג'ואן מבהירה לאביה שהוא אינו מתמצא בענייני מיסים כמו טוני.
בינתיים מידרדר מצבו של צ'סטר.
מורטון סטרן (רוברט דאגלס) מתמנה מטעם המשפחה על נכסי לורנס ומתפתח ויכוח בינו לצ'סטר שבסופו נמצא מורון ירויו בראשו.
צ'סטר מואשם ברצח ורוצה שרק טוני ייצג אותו וטוני מסכים בלית ברירה למרות שאין לו ניסיון במשפטים פליליים.
המשפחה רוצה לשכור עורכי דין שימליצו על אשפוזו של צ'סטר במוסד לחולי נפש רחוק מעיני הציבור.
מייק וקייט מגלים לטוני כי מייק הוא אביו האמיתי וכי המשפחה מסוגלת לגלות זאת לציבור אבל הוא לא נרתע.
במשפט הוא מצליח להוכיח כי מורטון היה חולה בגידול מוח סופני וכי קרוב לוודאי שהתאבד.
המושבעים מזכים את צ'סטר וטוני וג'ואן מתחבקים והולכים לעבר עתיד מבטיח.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותפול ניומןטוני לורנסעורך דיןברברה ראשג'ואן דיקינסוןחברתו של טוניבריאן קית'מייק פאלאגןאביו הביולוגי של טונידיאן ברוסטרקייט לורנסאימו של טונירוברט ווהןצ'סטר גוויןחבר של טוניאדם וסטויליאם לורנסג'ון ויליאמסגילברט דיקינסוןאביה של ג'ואןאלכסיס סמית'קרול וורטוןאמא של מריםאוטו קרוגרג'ון וורטוןעורך דיןבילי ברקגב' אלןלקוחה עשירהאנטוני איסליקרטר הנריבעלה של ג'ואן
צעירים וצעירות בסיכון הם אנשים בתחילת תקופת הבגרות , בני 18–25 החיים בסביבה המסכנת אותם, ואשר מתמודדים עם קשיים שונים כגון: קושי בהשתייכות למשפחה, היעדר תעסוקה והשכלה, קשיים בסיפוק קיום פיזי וחוסר מגורים.
בהרבה מן המקרים, מי שנחשבו בגילאים צעירים יותר כנוער בסיכון, סביר שיהפכו לצעירים בסיכון.
כשבגיל מבוגר יותר כצעיר; אם הבעיות בגיל הנוער לא טופלו, אלו רק יחמירו ויתווספו ואף יביאו להתפרצות בעיות נוספות גם בתחום בריאות הנפש.
מצבים העלולים להביא צעירים וצעירות למצבי סיכון קשורים לרוב במשברים משפחתיים, התעללות, הגירה, עוני, שימוש קבוע בסמים ואלכוהול ועבריינות.
ההכרה בשלב התפתחותי זה, אשר נקרא שלב הבגרות הצעירה, ואופייני לגילאי 18–25, היא הכרה יחסית חדשה הנובעת מתוך ההבנה כי קבוצת גילאים זו זקוקה להתייחסות שמותאמת למאפייניהם הייחודיים.
ברחבי העולם קיימת הכרה בבגרות הצעירה כשלב התפתחותי מובחן.
ישנם 1.2 מיליארד צעירים בעולם, כאשר 87% מהם חיים במדינות מתפתחות.
ב-96% ממדינות העולם המפותח יש יוזמות מאורגנות ליצירת אסטרטגיות רחבות שמטרתן סיוע, קידום ותמיכה בצעירים.
ברחבי העולם, בגרות מאופיינת באופן שונה ותלויה בתרבות.
בעוד שבישראל בגרות מושגת באמצעות סיום לימודים גבוהים, נישואין או השתלבות בעבודה, בסין הדגש הוא על דאגה להורים והיכולת לעזור להם מבחינה פיננסית.
לעומת זאת, בארצות הברית הסממן לבגרות הוא היכולת לקבל החלטות באופן עצמאי ועצמאות כלכלית.
בארצות הברית כ-14% מהאוכלוסייה מורכבת מצעירים, אך אין נתונים מדויקים לגבי מספר הצעירים הנמצאים בסיכון, מכיוון שרובם לא מוכרים לרשויות הרווחה.
עם זאת, נמצאו מספר מאפיינים עיקריים של צעירים אלו כגון: נשירה מהתיכון, חברות בכנופיה, אימהות לפני גיל 18 ועוני.
צעירים בסיכון הם אנשים בגילאי 18–25, המגיעים מהפריפריה החברתית (ולעיתים גם הגאוגרפית) של מדינת ישראל.
כיום חיים בישראל כמיליון וחצי צעירים, אשר מהווים כחמישית מהאוכלוסייה בישראל.
על פי נתוני משרד הרווחה, כ-200,000 צעירים מוגדרים במצבי סיכון.
צעירים בסיכון הם כאלו אשר מתקשים להשתלב באופן מלא בחיים הבוגרים בתחומים כגון: השכלה, תעסוקה, דיור, זוגיות ומשפחה, מעורבות חברתית, בריאות ורווחה.
בנוסף, צעירים וצעירות רבים הם בעלי ליקויים קוגניטיביים, בעיות נפשיות שלא מצריכות אשפוז או מקצובות ממעמד סוציו-אקונומי נמוך.
צעירים אלו עשויים להיות ברמה התפתחותית נמוכה ביחס לממוצע בקבוצת גילם, דבר המקשה עליהם להשתלב בחיים הבוגרים באופן מלא.
לצעירים וצעירות בסיכון ישנם מספר מאפיינים עיקריים כגון: חוסר יציבות, התמקדות בעצמי וקושי בחקירה פנימית על מנת להבין את צורכיהם, נטיותיהם ויכולותיהם.
גם פסימיות וחוסר שאיפות לעתיד מאפיינים צעירים וצעירות בסיכון.
צעירים וצעירות בסיכון לרוב מגיעים ממשפחות עם מצוקה כלכלית, ממשפחות עולים ומשפחות שבהן יש בן משפחה עם מוגבלות או מחלה קשה, מאפיינים אשר מקשים על התפקוד המשפחתי.
בהרבה מן המקרים צעירים אלו גדלו במסגרות חוץ ביתיות או שהם חסרי עורף משפחתי.
ישנם גורמי סיכון אשר מתחילים בתקופת הנערות, וממשיכים להיות כאלה גם בבגרות.
גורמי הסיכון הם: השכלה נמוכה, אבטלה, נשירה ממסגרות לימודיות, שכר נמוך, היתמכות ברשויות הרווחה, היסטוריה של עבריינות ואלימות או קורבנות לאלימות, שימוש בסמים ואלכוהול, חוסר בעורף משפחתי, עוני ועוד.
ישנם גם גורמי סיכון שההתמודדות עימם מאתגרת במיוחד לאור היותם חיצוניים וקבועים מראש, כגון, השתייכות לקבוצת מיעוט, היסטוריה של אלכוהוליזם במשפחה, גנטיקה, עישון טבק, סמים ואלכוהול במהלך ההיריון, מעמד סוציו-אקונומי נמוך ועוד.
מחקרים מראים כי קיימת אפליה בשוק העבודה כחסם תעסוקתי כלפי צעירים, גם אם הגיעו ורכשו השכלה.
ניכר שוני רב בין צעירות לצעירים ברמת ההשתלבות בעולם התעסוקה, כשני שלישים (68%) מהצעירות שאינן מועסקות ואינן לומדות במסגרות על-תיכוניות הן אימהות.
כמחציתן (48%) דיווחו כי האימהות מהווה עבורן מכשול ליציאה לעבודה.
כלומר, בהשוואה לצעירים, צעירות בעולם המודרני עסוקות יותר בשאלה כיצד יצליחו לעמוד בכל הדרישות של תפקידי החיים השונים וזאת מבלי לפגוע בגידול הילדים או בזוגיות.
בקרב הצעירות העובדות, המהוות 20% מכלל הצעירים העובדים, דיווחו יותר נשים מגברים על קשיים בכיסוי הוצאות בסיסיות.
כמו כן, נמצא כי באופן עקבי צעירות מרוויחות פחות מצעירים.
הפערים הקיימים משליכים על יכולתן של צעירות להגיע למצב של עצמאות כלכלית, לדאוג לעצמן לדיור הולם ולהתפתחות אישית הכוללת רכישת השכלה ופיתוח קריירה.
דוח ההשפעה של עמותת עלם לשנת 2018, מראה כי בישראל ישנם כ-160 צעירים וצעירות בסיכון מחוסרי בית בירושלים ותל אביב.
הרבה מן הצעירים הללו עוסקים בזנות ומשתמשים בסמים ואלכוהול באינטנסיביות.
צעירים רבים הופכים לחסרי בית עוד בהיותם נערים, זאת בעיקר עקב הזנחה והתעללות.
יציאה מהבית עלולה להתרחש בשל קונפליקטים עם ההורים, שימוש בסמים, שליחה לפנימייה, התעללות פיזית, רגשית או מינית, קשיים חברתיים או בבית הספר, עוני, עבריינות וקשיי היטמעות בעקבות הגירה ופליטות.
אחוז מתמודדי הנפש גבוה יותר בקרב צעירים חסרי בית מאשר בשאר האוכלוסייה.
צעירים חסרי בית רבים סובלים מתת-תזונה, מחלות מידבקות, צהבת, איידס ומחלות מין אחרות.
בנוסף, חזותם של דרי הרחוב הצעירים פחות מוזנחת משל המבוגרים, והם שונים מהם בכך שנתפסים כפחות מאיימים וביכולת להשתקמות.
צעירים ברחוב, מאמצים לעצמם אסטרטגיות התמודדות המתאפיינות בהתנהגויות מסכנות כגון: מעורבות בעבריינות, סמים, זנות, גניבה וקיבוץ נדבות.
צעירים אלה זקוקים לתמיכה בריאותית וסוציאלית אך מתקשים לסמוך על רשויות הרווחה.
צעירים אלה, זקוקים לשירותים המאפשרים זמני קבלה גמישים ומותאמים לצורכיהם הייחודיים.
בנוגע לצעירות בסיכון, הגעה לרחוב היא לרוב תוצאה של קשיים עם ההורים על רקע התנהגות ונטייה מינית, בעיות בלימודים, שימוש בסמים, עוני, אלימות וגילוי עריות.
קיימת טענה כי צעירות בסיכון נמצאות בעמדה חברתית מוחלשת ברחוב עקב הצורך בגברים לטובת הגנה, סמים ואף קורת גג.
הדבר מביא פעמים רבות ליחסי תלות בין גברים לנשים ברחוב.
צעירות נמצאות בסיכוי גבוה יותר מאשר צעירים לחוות מקרי אונס והתעללות מינית וחשופות יותר למעשי שוד.
בעקבות ההכרה באוכלוסיית הצעירים והצעירות בסיכון, עלה הצורך לספק מסגרות טיפול ומענים ייעודיים אשר יהיו מותאמים לצרכיהם הייחודיים.
הטיפול בצעירים בישראל מתחלק בין רשויות ממשלתיות ומקומיות, כ-300 ארגונים ציבוריים, קרנות השייכים למגזר השלישי ומשרדי ממשלה שונים כגון: רווחה, חינוך ובריאות.
בדומה לטיפול בנוער בסיכון, גם בעשייה הטיפולית עם צעירים בסיכון קיים אלמנט של "חיזור" אחרי הצעירים.
המענים הניתנים לצעירים כוללים תחומים שונים כגון תעסוקה, השכלה, שירות צבאי ושירות לאומי, מסגרות חברתיות וטיפוליות, מסגרות דיור, מקלטי חירום ועוד.
בנוסף, קיימים מספר עמותות וארגונים ללא מטרות רווח המספקים מענים נוספים.
ארגונים אלו פועלים בעזרת תרומות או סבסוד חלקי מטעם המדינה.
להלן דוגמאות לגופים המספקים מענה ומסגרת טיפול לצעירים וצעירות בסיכון:
תוכנית יתד - תוכנית שהוקמה על ידי "אשלים" ג'וינט ומשרד הרווחה והשירותים החברתיים.
מדובר בתוכנית לאומית לקידום צעירים וצעירות במצבי סיכון.
התוכנית שמה לה למטרה לסייע לצעירים וצעירות הנמצאים במצבי סיכון לממש את זכויותיהם, לסייע בסיפוק צורכיהם הייחודיים ולשילוב מתאים ונכון עבורם בחברה ובקהילה, תוך השגת עתיד בטוח ברמה האישית, המשפחתית והתעסוקתית.
התוכנית פועלת לקידום הצעירים בארבעה תחומים מרכזיים: 1) השכלה, תעסוקה ומיומנויות, 2) קיום פיזי, בריאות ומוגנות 3) רווחה ובריאות רגשית 4) השתייכות משפחתית וחברתית.
דירת מעבר לנערות וצעירות - דירת מעבר היא מסגרת מגורים זמנית לצעירות במצבי סיכון ומצוקה הזקוקות לליווי לתקופת מעבר, לפני שהן מסוגלות לתפקד באופן עצמאי בקהילה.
בית החוט המשולש לבנים - הוסטל שיקומי לצעירים חסרי קורת גג - הוסטל שיקומי לצעירים חסרי קורת גג הפועל בירושלים ומעניק לצעירים אלו מענה דיורי, תמיכה אישית וחברתית והכנה להשתלבות בתעסוקה.
ההוסטל מופעל על ידי עמותת בית החוט המשולש בשיתוף עם משרד העבודה והמשרד לשירותים חברתיים וניתן לצעירים ללא תשלום.
צעירים רווקים בסיכון מקבלים מענה עד גיל 25 באמצעות תוכניות ייעודיות המתמקדות בנושאי תעסוקה, השכלה ומיצוי זכויות, רווחה ובריאות נפשית, לצד סיוע בקיום הפיזי הבסיסי.
עם נישואיהם, הופכים בני הזוג ל"משפחה בסיכון" ועליהם לפנות לקבלת מענים באמצעות המחלקה לשירותים חברתיים.
המציאות מראה כי לרוב, צעירים אלו ממעטים ליזום פניה למחלקה בשלב זה של חייהם.
ישנו אחוז נמוך של זוגות צעירים בסיכון המוכר למחלקות לשירותים חברתיים ומשתתף בתוכניות ההתערבות הייעודיות.
היעדר מערכת תמיכה ועורף משפחתי, היעדר מודל הורי ראוי לחיקוי, חוסר בידע וכלים להורות מיטיבה לצד טראומות עבר ואתגרי הווה - עלולים להביא להעברה בין דורית של הקושי ולהפוך את הילד כבר מינקותו, לילד בסיכון.
תוכנית "אורים" המשותפת לקרנות הביטוח הלאומי וקרן ידידות טורונטו, מפתחת ומפעילה מודלים חדשניים להתערבות בקרב הורים צעירים המצויים במצב סיכון.
התכנית פועלת באמצעות 11 מודלים של הפעלה ברשויות מקומיות שונות.
הבדלים מגדריים בטיפול בצעירים וצעירות בסיכון
מתוך ההבנה כי קיים אי-שוויון מגדרי אשר מחוזק על ידי הבניות חברתיות, קיימים הבדלים בטיפול בין צעירים לצעירות בשל צורכיהם השונים.
בטיפול בצעירים חשוב להתמקד באבחון ומיפוי נכון של מוקדי ומאפייני הסיכון של הצעירים ובבחירת אסטרטגיית ההתערבות הנכונה.
הגישה העיקרית לטיפול בצעירים וצעירות בסיכון היא הגישה הפמיניסטית.
הגישה עושה שימוש בניתוח מגדרי-חברתי, אשר תופס את הפגיעּות של צעירים ובפרט צעירות כתוצר של היעדר שוויון מגדרי בחברה הפטריארכלית.
כמו כן, הגישה שמה דגש על יחסי הכוחות בחברה ושואפת להעצים את האוטונומיה של הפרט, על ידי צמצום יחסי הכוחות בין הצעיר לבין הצוות הטיפולי.
הדבר בא לידי ביטוי בשיתוף הצעירים בטיפול וכן בחיזור אחריהם.