tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבחירות היו הפעם הראשונה שמישהו נבחר מחדש לנשיאות מזרח טימור (אם כי לכהונה לא רצופה), כמו גם הפעם השנייה שנשיא מכהן הובס - לאחר הבחירות ב-2012, אז הודח רמוס-הורטה בסיבוב הראשון.
כתוצאה מהוראות החוקה המגבילות את כהונת הנשיא לשתי קדנציות של חמש שנים לכל החיים, רמוס-הורטה לא יהיה כשיר להתמודד בבחירות עתידיות לנשיאות.
רשמית, מועמדים לנשיאות מתמודדים כעצמאיים.
עם זאת, הם בדרך כלל זוכים לגיבוי של מפלגות פוליטיות.
בבחירות הללו, רמוס-הורטה נתמך על ידי (CNRT), וגוטרש על ידי פרטילין.
מכיוון שאף מועמד לא קיבל בסיבוב הראשון יותר מ-50% מהקולות, נערך סיבוב שני, חודש לאחר הראשון, עם שני המועמדים המובילים.
הקמפיין תואר כ"שליו ותחרותי ברובו" על ידי משקיף הבחירות של האיחוד האירופי.
מצביעים צעירים יותר, להם השתייכות מפלגתית רעועה, נחשבו לגוש מצביעים מרכזי במהלך הבחירות, ונתפסו כתורמים להגעתה למקום השלישי של מועמדת מפלגת .
הנשיא המכהן פרנסיסקו גוטרש נתמך על ידי ראש הממשלה לשעבר , ואילו רמוס-הורטה נתמך על ידי ראש הממשלה , שזכה לכינוי "ממליך המלכים של מזרח טימור".
כך, הקמפיין בין השניים נתפס גם כעימות בין אלקטירי לגוסמאו.
מפלגת פרטילין ניהלה קמפיין בו נטען כי רמוס-הורטה אינו כשיר להיות נשיא, משום שהוא האשם באלימות הפוליטית וב שהתרחש במהלך כהונתו כראש ממשלה.
רמוס-הורטה חזר מפרישה לאחר שהצהיר כי הנשיא המכהן גוטרש הפר את החוקה.
גוטרש סירב בעבר להשביע כמה שרים ממפלגתו של רמוס-הורטה בטענה שהם נתונים בחקירות על שחיתות.
רמוס-הורטה הצהיר כי במקרה של ניצחון בבחירות לנשיאות, הוא עשוי לפזר את ולקרוא לבחירות חדשות.
כך, תמיכתה של מפלגת CNRT במועמדותו הושגה בין היתר על בסיס העובדה שאם ייבחר, הוא הבטיח להחזיר את הסדר החוקתי, להפעיל את סמכויותיו לפזר את הפרלמנט ולהכריז על בחירות מוקדמות.
רמוס-הורטה התמודד עם מצע ששם דגש על צמצום העוני, הרחבת שירותי הבריאות לאימהות וילדים ויצירת מקומות עבודה.
הוא גם הצהיר כי הוא רוצה לנסות ולשפר את הקשר בין מפלגות השלטון להגברת היציבות הפוליטית.
אנדרו ג'ייקובס, נציג האיחוד האירופי במזרח טימור, אמר כי משלחת של האיחוד תהיה מעורבת בתהליך הפיקוח לקראת הבחירות.
נציג שגרירות ארצות הברית בדילי, טום דיילי, אמר כי ארצות הברית תשלח משקיפים לפקח על תהליך הבחירות.
הוא הוסיף כי ארצות הברית "תומכת במזרח-טימור בפיתוח הדמוקרטיה מאז עצמאותה" וכי לארצות הברית יש תוכניות לשלוח משקיפים כדי להבטיח את שקיפות הבחירות ואת חופש הבוחרים כדי שיוכלו "לבחור את המועמדים לנשיאות ללא פחד מאף מפלגה".
בנאום בפני תומכיו הכריז רמוס-הורטה: "קיבלתי את המנדט הזה מהעם שלנו, בהפגנה מוחצת של מחויבות עמנו לדמוקרטיה".
הוא הוסיף כי לא שוחח עם גוטרש באופן אישי לאחר הניצחון, אך קיבל הזמנה ממשרדו לדון בהעברת השלטון לאחר הבחירות.
מחלקת המדינה של ארצות הברית בירכה את רמוס-הורטה על בחירתו וציינה: "אנו משבחים את הרשויות הטימוריות, כולל המזכירות הטכנית לניהול הבחירות וועדת הבחירות הלאומית, על ניהול בחירות חופשיות, הוגנות ושקופות, ואת מאות אלפי המצביעים הטימורים שהצביעו בדרכי שלום.
בחירתה של מזרח-טימור משמשת השראה לדמוקרטיה בדרום מזרח אסיה, באזור האינדו-פסיפי ובעולם.
הישג זה מייצג אבן דרך נוספת בעבודה האדירה של מזרח-טימור לבנות ולחזק את הדמוקרטיה החזקה והתוססת שלה לאורך כמעט 20 שנות ההיסטוריה שלה כאומה עצמאית".
נשיא פורטוגל מרסלו רבלו דה סוזה שלח למנצח "ברכות חמות ביותר על בחירתו לנשיא הרפובליקה של מזרח טימור".
לאחר הבחירות, CNRT שינתה את האסטרטגיה שלה בשאלה אם לדרוש פיזור של הפרלמנט ולהכריז על בחירות מוקדמות.
גוסמאו החליט, בין השאר כדי לסתור את התפיסה של הקהילה הבין-לאומית שמזרח-טימור אינה יציבה מבחינה פוליטית, לא לאכוף את ההתעקשות הקודמת של CNRT על פיזור הפרלמנט.
על שינוי האסטרטגיה הודיע מזכ"ל CNRT, , בישיבת המפלגה שהתקיימה ביוני 2022.
הבחירות לנשיאות בבלארוס נערכו ב-26 בינואר 2025. הנשיא נבחר ישירות לכהונה של חמש שנים.
הנשיא המכהן אלכסנדר לוקשנקו ניצח בכל מערכות הבחירות לנשיאות מאז 1994, כאשר כולן, מלבד הראשונה, נחשבות על ידי משקיפים בינלאומיים כלא חופשיות ולא הוגנות.
לפני הבחירות, כלי תקשורת עצמאיים נסגרו או אולצו לפעול מחוץ למדינה.
מלבד לוקשנקו, היו ארבעה מועמדים בקלפי.
שלושה מהם ייצגו מפלגות פרו-ממשלתיות.
המועמדת הרביעית, , הייתה המועמדת העצמאית הרשמית היחידה, אך באופוזיציה האשימו אותה בהיותה שלוחה של השלטון, דבר שתומכיה הכחישו.
הבחירות תוארו כזיוף על ידי המבקרים.
לוקשנקו לא התמודד עם אתגר רציני וקיבל יותר מ-87% מהקולות.
הפגנות המוניות בטענה לזיופים נרחבים פרצו לאחר שלוקשנקו הוכרז כמנצח בבחירות לנשיאות ב-2020. הוא ניצח בכל הבחירות לנשיאות מאז 1994, וכולן, מלבד הראשונה, נחשבו על ידי משקיפים בינלאומיים כלא חופשיות ולא הוגנות.
אשת האופוזיציה סבטלנה טיכאנובסקאיה, שטענה כי ניצחה בבחירות, יצאה לגלות והקימה ממשלה גולה.
ב-17 באוגוסט 2020 הצהיר לוקשנקו כי הבחירות הבאות לנשיאות עשויות להתקיים מוקדם יותר מ-2025 אם תתקבל חוקה חדשה, וכי הוא יתפטר בכזה מקרה.
טיכאנובסקאיה הצהירה כי היא מוכנה להוביל ממשלת מעבר ולקיים בחירות מוקדמות תחת פיקוח בינלאומי.
ב-23 באוקטובר 2024 הודיעה כי הבחירות יתקיימו ב-26 בינואר 2025, ובמקרה של סיבוב שני הוא ייערך ב-12 בפברואר.
ב-6 בנובמבר 2024, דיווח כי הרשויות בבלארוס החלו בגל מעצרים, עם למעלה ממאה אנשים שנעצרו בשבוע, רבים מהם קשורים לצ'אטים מקוונים, בתקופה שבה בתי הכלא בבלארוס כבר היו צפופים.
ב-23 באוקטובר 2024, באותו יום שבו הכריזה ועדת הבחירות המרכזית על הבחירות, טיכאנובסקאיה והממשלה הגולה הצהירו כי הם יראו בהן בחירות פסולות, אלא אם כן ישוחררו כל האסירים הפוליטיים, השתתפות כל הבלארוסים - ללא קשר למקום מגוריהם תתאפשר, ויתקיימו תנאים אחרים כמו חופש ההתכנסות וגישה שווה לתקשורת.
בהמשך, טיכאנובסקאיה כינתה את ההצבעה "פארסה" וקראה להחרים אותן אך המליצה שלא להפגין "עד לרגע האפשרי האמיתי".
בנובמבר הצהיר שר החוץ האסטוני כי הבחירות לא יוכרו על ידי אסטוניה, ואמר כי הן לא עומדות בסטנדרטים דמוקרטיים.
ב-9 בינואר 2025 הצהירה , נשיאת הסנאט הפולני, כי הפרלמנט לא יכיר בבחירות.
ב-22 בינואר, הפרלמנט האירופי קרא לאיחוד האירופי ולמדינות החברות באיחוד לסרב להכיר בלוקשנקו כנשיא לאחר ההצבעה.
מזכיר המדינה היוצא של ארצות הברית אנתוני בלינקן אמר כי הבחירות לא יכולות להיות חופשיות או הוגנות "בסביבה שבה הצנזורה נמצאת בכל מקום וכלי תקשורת עצמאיים אינם קיימים עוד".
הנציבות האירופית כינתה את ההצבעה "זיוף מוחלט".
ב-25 בינואר, שרת החוץ של האיחוד האירופי, קאיה קאלאס, כינתה גם היא את הבחירות "זיוף".
הצהרה משותפת של האיחוד האירופי הדוחה את הלגיטימיות של הבחירות נחסמה על ידי הונגריה.
ב-25 בפברואר 2024, יום הבחירות לפרלמנט, הודיע לוקשנקו על כוונתו להתמודד לכהונה שביעית ב-2025. מועמדותו התקבלה על ידי ועדת הבחירות המרכזית ב-29 באוקטובר.
באותו יום, ועדת הבחירות המרכזית דחתה את מועמד תנועת "למען החופש", יורי גוברביץ', בטענה ל"הפרה של נוהל הגשת מסמכים", ומועמד אופוזיציה נוסף שנדחה.
ב-4 בנובמבר נדחו שני מועמדים נוספים, דיאנה קובלבה וויקטור קולש, בעוד ששלושה מועמדים אחרים הורשו להתחיל לאסוף חתימות לתמיכה במועמדותם, ובכך העלו את מספר המועמדים לשבעה.
כולל מועמד המפלגה הקומוניסטית של בלארוס ומועמד המפלגה הליברל-דמוקרטית של בלארוס, ודוברת משרד הפנים לשעבר אולגה צ'מודנובה.
ב-12 בנובמבר, צ'מודנובה ומועמד נוסף הסירו את מועמדותם והודיעו על תמיכה בלוקשנקו.
בתחילת דצמבר, לאחר המועד האחרון להשגת 100,000 חתימות, הודיעה ועדת הבחירות המרכזית כי חמישה מועמדים אושרו להתמודד.
על פי סקר ששודר בטלוויזיה הממלכתית, לוקשנקו ניצח עם 88% מהקולות, עם 82% אחוזי הצבעה.
שרת החוץ של האיחוד האירופי, קאיה קאלאס, כינתה את הבחירות "עלבון בוטה לדמוקרטיה".
מנהיגת האופוזיציה הגולה בבלארוס, סבטלנה טיכאנובסקאיה, כינתה את הבחירות "פארסה חסרת טעם, טקס לוקשנקו".
ועדת הבחירות המרכזית לא ערכה הצבעה מחוץ למדינה, בשל ירידה במספרם של חברי הסגל הדיפלומטי.
ההחלטה שללה את זכותם של מבקרים גולים רבים ואחרים שעזבו את המדינה מאז 2020 להצביע.
ההצבעה המוקדמת החלה ב-21 בינואר ושיעור ההצבעה הגיע ל-41.81% ב-26 בינואר.
ארגוני אופוזיציה אמרו כי הקלפיות המשמשות להצבעה המוקדמת נותרו ללא שמירה עד ליום הבחירות, מה שאפשר אי סדרים.
ממשלת בלארוס הזמינה את הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה לפקח על ההצבעה, אך האחרון לא הצליח לשלוח משקיפים, מכיוון שההזמנה פורסמה רק עשרה ימים לפני הבחירות.
ב-25 במרץ 2025 הושבע אלכסנדר לוקשנקו לכהונה שביעית כנשיא בלארוס לאחר שזכה ב-85.7% מהקולות בבחירות.
הבחירות הנשיאותיות ברפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית ב-12 ביוני 1991 היו הבחירות הנשיאותיות הראשונות ברוסיה שבמסגרתן נבחר לראשונה בתולדות המדינה נשיא המדינה.
לנשיא הראשון נבחר בוריס ילצין, כאשר לצדו התמודד אלכסנדר רוצקוי כסגן הנשיא.
לאחר הבחירות, בוריס ילצין היה נשיא הרפובליקה הרוסית שהייתה חלק של ברית המועצות.
רק לאחר התפרקות ברית המועצות בדצמבר 1991 הוא נעשה נשיא המדינה העצמאית החדשה.
שני המועמדים המובילים לבחירות הנשיאותיות היו יו"ר הסובייט העליון של רוסיה, בוריס ילצין עם ידידו אלכסנדר רוצקוי כמועמד לתפקיד סגן הנשיא וניקולאי ריז'קוב, ראש ממשלת ברית המועצות לשעבר, שהתמודד עם בוריס גרומוב כמועמד לתפקיד סגן נשיא המדינה.
ולדימיר ז'ירינובסקי התמודד לתפקיד לצד אנדריי זאבידיה, ידידו למפלגה - המפלגה הליברל דמוקרטית של רוסיה.
הבחירות לנשיאות רוסיה ב-1996 נערכו ב-16 ביוני 1996 ואף שהתמודדו בהן 11 מועמדים שונים, מרבית המירוץ לנשיאות היה בין הנשיא המכהן בוריס ילצין שביקש קדנציה שנייה רצופה, לבין המועמד שנתמך על ידי הקומוניסטים, גנאדי זיוגאנוב, שהפסיד לבסוף בסיבוב השני.
בין הסיבוב הראשון לסיבוב השני התרחשה פרשת זירוקס שהשפיעה על הקמפיין של ילצין והובילה להדחתם של השמרנים שניהלו את הקמפיין מקודם לכן.
הבחירות לנשיאות רוסיה בשנת 2000 התקיימו ב-26 במרץ 2000 והיוו למעשה אשרור של מינויו של ולדימיר פוטין לתפקיד הנשיא, כאשר מונה ב-31 בדצמבר 1999 לנשיא המדינה, מתוקף היותו ראש ממשלת רוסיה וממלא מקום הנשיא, כיוון שהנשיא המכהן בוריס ילצין התפטר במפתיע, זמן קצר לפני כניסת השנה והמאה החדשה.
באותו היום שבו נערכו הבחירות לנשיא המדינה, נערכו בחירות בארבעה מחוזות ורפובליקות רוסיות, לבחירת ראשיהן - כך נערכו בחירות לראש מחוז אלטאי, למושל מחוז מורמנסק, ולראש המחוז היהודי האוטונומי כמו גם בחירות למושלות המחוז האוטונומי חנטי ומנסי.
מבחינות רבות קמפיין הבחירות הזה היה היסטורי, משום שלראשונה בתולדות רוסיה, התמודדה אישה לתפקיד הנשיא, לאחר שכבר עמדו נשים בראש המדינה ברוסיה, אך כקיסריות.
משקיפי ה-OSCE חשו כי הבחירות, באופן כללי, הותאמו להתחייבויותיה של רוסיה כחברה ב-OSCE וכחברה משקיפה במועצת אירופה.
המשקיפים טענו כי היה לחץ על התקשורת (שבשליטת האוליגרכים) להציג את המועמד ולדימיר פוטין באור חיובי יותר משאר המועמדים.
הבחירות לנשיא רוסיה ב-2008 התקיימו ב-2 במרץ אותה שנה, כאשר ארבעת המועמדים הוכרזו כבר בדצמבר 2007, על ידי המפלגות הגדולות במדינה.
מבין ארבעת המועמדים, נבחר דמיטרי מדבדב, שנחשב לפוליטיקאי ליברלי אשר זכה לתמיכתו המלאה של הנשיא ולדימיר פוטין, גורם שהיווה משקל מכריע שהביא לניצחונו בבחירות.
אלכסנדר דונסקוי הודיע על רצונו להשתתף בבחירות ונעצר זמן קצר לאחר ההורעה.
אנדריי בוגדנוב, מטעם המפלגה הדמוקרטית הרוסית
ולדימיר ז'ירינובסקי, מטעם המפלגה הליברל דמוקרטית של רוסיה
גנאדי זיוגאנוב, מטעם המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית
דמיטרי מדבדב מטעם רוסיה המאוחדת ובתמיכת רוסיה הוגנת, מפלגת החקלאות הרוסית, הירוקים, ו"תנועת הכוח האזרחי"
לדברי משקיפי האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה, התוצאה בבחירות אכן משקפת את רצון העם.
משקיפי מועצת אירופה ציינו מספר אי-סדרים במהלך הבחירות: המשקיפים תהו בדבר רישום המועמדים, הפנו את תשומת הלב לעובדה כי למועמדים לא ניתנה גישה שווה לאמצעי התקשורת, השימוש במשאבים מינהליים כדי להבטיח את שיעור ההצבעה הגבוה.
לדברי משקיפים, כל זה מטיל ספק בהגינות הבחירות.
עם זאת, משקיפים הגיעו למסקנה, גם אם פגמים אלה היו מבוטלים, תוצאות ההצבעה לא היו משתנות.
משקיפים חבר המדינות הכירו בבחירות לנשיאות כחופשיות, פתוחות ושקופות ומשלחת משקיפי ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה סברה כי הבחירות נערכו על פי החוקה, החוק פדרלי על הבחירות לנשיאות וסעיפי חקיקה אחרים.
הבחירות לנשיא רוסיה בשנת 2004 נערכו ב-14 במרץ והיוו חיזוק לשלטונו של פוטין ולמעשה הבטחת קדנציה שנייה רצופה.
בבחירות לנשיאות, אף אחד מהמועמדים לא היווה איום רציני על הנשיא ולדימיר פוטין.
פוטין היה המועמד היחיד אשר בעבר השתתף בבחירות לנשיאות.
המשתתפים בבחירות הקודמות לא התמודדו מסיבות שונות: המדינאי הקומוניסטי המוביל גנאדי זיוגאנוב לא התמודד כלל בבחירות, לאחר ארבע פעמים רצופות שעשה כן, מנהיג המפלגה הליברל דמוקרטית של רוסיה, ולדימיר ז'ירינובסקי, גם הוא לא התמודד בבחירות.
פוטין נבחר לכהונה שנייה וטקס ההשבעה נערך ב-7 במאי, בדיוק ביום השנה הרביעי לכניסתו לתפקיד לראשונה.
בדו"ח הסופי משל OSCE נמצא כי "באותו זמן, הן מבחינת טכנית, הבחירות נערכו באופן מיומן מאוד, על ידי ועדת הבחירות המרכזית של רוסיה, ובאופן כללי, העקרונות הנדרשים בבחירות דמוקרטיות נורמליות לא מצאו ביטוי מתאים בתהליך הבחירות.
במהלך הליך הבחירות לא התקיימו מאבקים ותחרויות טלוויזיוניות".
לעומת זאת - כצפוי - משקיפי חבר המדינות חשו כי "הבחירות לנשיאות נערכו בצורה מסודרת.
נצפה כמה פערים וחולשות לקראת הבחירות, וההצבעה לא השפיעה על הרצון החופשי של הבוחרים ותוצאות ההצבעה משקפות את רצון העם.
משקיפים בינלאומיים ממדינות חבר העמים סברו כי בחירתו של נשיא הפדרציה הרוסית ב-14 במרץ 2004 נערכו בהתאם לחוק הפדרלי "יום הבחירות של נשיא הפדרציה הרוסית" והכירו בבחירות כבחירות חופשיות, דמוקרטיות והוגנות.
הבחירות לנשיאות הפדרציה הרוסית בשנת 2012 התקיימו ב-4 במרץ 2012, וניצח בהן ראש הממשלה ולדימיר פוטין.
לראשונה, הנשיא נבחר לתקופת כהונה בת 6 שנים, ולא 4 שנים, זאת בשל שינויים לחוקה שהוכנסו בשנת 2010. נוסף לכך, לראשונה - מאז 2003 - התמודד אוליגרך לתפקיד נשיא רוסיה, עם הכרזתו של מיכאיל פרוכורוב לרוץ לנשיאות, בדצמבר 2011.
מערכות הבחירות של המועמדים התחילו באופן רשמי ב-5 בפברואר 2012, כשהלכה למעשה הניסיון לזכות בחיבת העם יצא לדרך כבר בתחילת מאי 2011 כאשר ארבעה מועמדים שכבר הודיעו רשמית על התמודדותם בבחירות פתחו במסעות הסברה ברחבי רוסיה.
אף שפוטין לא זכה בניצחון מוחץ וזכה בנתון נמוך לעומת הקמפיינים הקודמים שלו לבחירות, הוא ניצח בבחירות עם אחוזי תמיכה של 63% והושבע לתפקיד הנשיא במאי 2012 לתקופת כהונה בת 6 שנים.
גריגורי יאבלינסקי - מנהיג המפלגה הליברל-דמוקרטית מפלגת יאבלוקו.
דמיטרי מזנצב - מושל מחוז אירקוטסק
השתתפותם של דמיטרי מדבדב ו/או ולדימיר פוטין
על פי החוק הרוסי הנוכחי, גם לנשיא הנוכחי דמיטרי מדבדב וגם לראש הממשלה ולדימיר פוטין הייתה יכולת להתמודד בבחירות.
שניהם אמרו כל הזמן שהם ינהלו משא ומתן בינם לבין עצמם לפני שיחליטו מי מהם ילכו להתמודד על התפקיד.
בקונגרס המפלגה ה-11 שנערך ב-24 בספטמבר 2011, לקראת הבחירות לדומה הוכרז פוטין כמועמד רשמי לנשיאות מטעם מפלגת השלטון.
זמן רב לפני הבחירות, בשנת 2005, אמר פוטין כי ההחלטה לצאת לקלפיות לא סותרת את החוקה הרוסית, אך הוא לא בטוח שהוא רוצה להסתכל קדימה.
ב-3 בדצמבר 2009 בערוץ הטלוויזיה "רוסיה", הוא הצהיר כי השתתפותו בבחירות תלויה במצב החברתי והכלכלי במדינה.
עם זאת, בתקופה האחרונה ראש הממשלה, נעשה מעורב ופעיל יותר ויותר בהכנות לבחירות.
דוגמה אחת של הכנותיו לבחירות היא הוועידה אזורית של "רוסיה המאוחדת", שפוטין עצמו היה ממארגניה ובמסגרתה הכריז על הקמת החזית העממית הכל-רוסית, גוש על-מפלגתי שנועד לחזק את מפלגת השלטון, רוסיה המאוחדת.
אך לדברי מיכאיל קסיאנוב, ראש הממשלה בקדנציה הראשונה של פוטין, ולדימיר פוטין נחוש ללכת לקלפיות.
מידע זה אושר על ידי "מקורות בכירים" עלומים ומדינאים רוסים בכירים מקרבתו של פוטין וביולי 2011 מפלגת "רוסיה המאוחדת" (שפוטין עומד בראשה) אף הצהירה רשמית כי היא תומכת במועמדותו של פוטין לתפקיד הנשיא.
למחרת יום הבחירות, פרסמו משקיפים מטעם הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה הודעה, לפיה בשליש מן הקלפיות התגלו אי סדרים בספירת הקולות.
כמו כן הצביעו המשקיפים על כך שלא התקיימה תחרות אמיתית, ומשאבי הממשלה נוצלו לטובת המתמודד פוטין.
הבחירות הנשיאותיות היוו עילה נוספת לארגוני האופוזיציה הרוסית להתאסף ולהפגין נגד פוטין, שהחלו להפגין ביתר שאת מאז היוודע גודל הזיופים בבחירות לפרלמנט בדצמבר 2011.
בחלק מהאזורים הספירה נעשתה על ידי מערך עיבוד פתקי הצבעה אלקטרוני ללא שקיפות.
הבחירות לנשיאות רוסיה נערכו שמונה פעמים (1991, 1996, 2000, 2004, 2008, 2012, 2018, 2024), כאשר את ההחלטה הראשונה לערוך בחירות נשיאותיות ברוסיה, קיבל הסובייט העליון של רוסיה ב-17 במרץ 1991, שהחליט כי הנשיא ייבחר לתקופת כהונה בת 5 שנים.
מעמד הבחירות הישירות לנשיא המדינה אושרר וחוזק בסעיף נפרד בחוקת הפדרציה הרוסית שאומצה ב-1993, אלא שתקופת הכהונה קוצרה ל-4 שנים.
ב-2008 הוכנסו שינויים לחוקה, לפיהן הנשיא מכהן תקופת כהונה בת 6 שנים, שינוי שנכנס לתוקפו בבחירות 2012.
מאז שנת 2000 ועד 2012, מספר המועמדים לנשיאות רוסיה ירד בהדרגה.
הבחירות הבאות לנשיאות עתידות להתקיים בשנת 2030.
בשנת 1991, בבחירות לנשיאות ברוסיה הייתה מערכת בחירות שנקבעה על פי הרוב המוחלט, לפיו על מנת שהנשיא ייבחר בבחירות הכלליות (כבר בסיבוב הראשון של ההצבעה) עליו להיבחר על ידי רוב הבוחרים (כדי לקיים את הבחירות נדרש כי יותר ממחצית מהבוחרים הרשומים אכן ילכו להצביע בקלפיות).
אם בבחירות הכלליות הנשיא לא נבחר, נערכת הצבעה שנייה (סיבוב שני) בין שני המועמדים שקיבלו את המספר הגבוה ביותר של קולות המצביעים.
הבחירות לנשיאות רוסיה מוסדרים על ידי החוקה והחוק הפדרלי "אודות יום הבחירות של נשיא הפדרציה הרוסית".
על פי חוקי הבחירות לנשיאות נערכו מערכות הבחירות בשנים 1991, 1995, 1999 ו-2003. אף שתקנות הבחירות התפתחו, הבסיס של שיטת הבחירות נותר ללא שינוי.
הבחירות לנשיאות מתקיימות על פי הוראת מועצת הפדרציה.
על פי החוק, החלטת הבחירות תיעשה לא לפני 100 ימים ולא יאוחר מ-90 יום לפני יום ההצבעה.
בהתאם לסעיף 5 לחוק הפדרלי "אודות יום הבחירות של נשיא הפדרציה הרוסית", יום ההצבעה בבחירות לנשיאות הוא יום ראשון השני של החודש שבו ההצבעה אמורה להתקיים.
המועמדים לנשיאות יכולים להיות מועמדים מטעם מפלגות פוליטיות (המפלגה הפוליטית עשויה למנות רק מועמד אחד לנשיאות), מועמד עצמאי (כשבמקרה זה, מועמדותו חייבת להיות נתמכת על ידי קבוצה של לפחות 500 מצביעים רשומים, כך על פי ועדת הבחירות המרכזית של רוסיה).
בשני המקרים, על המועמד לאסוף לפחות 2,000,000 חתימות תמיכה, ולא יותר מ-50 אלף חתימות צריכות לעבור את אישור מועצת הפדרציה של רוסיה.
רישום המועמדים לנשיאות נעשה בסניף ועדת הבחירות המרכזית של הפדרציה הרוסית.
כדי להירשם כמועמד, על האזרח להגיש את המסמכים הבאים:
עתירות עם חתימות של מצביעים לטובת המועמד (מועמד לנשיאות חייב לאסוף את תמיכתם של לפחות 2,000,000 חתימות - דרישה זו פוטרת את המועמד מלתור אחר תמיכת המפלגות הפוליטיות);
מסמך המאשר את התשלום המימון למערכת הבחירות;
מידע על שינויים הנתונים של המועמד;
דו"ח הכנסות כספיות של המועמד.
על ועדת הבחירות המרכזית, לא יאוחר מ-10 ימים לאחר קבלת המסמכים האמורים, לקבל החלטה על רישום מועמד או במידה וסירבה לכך עליה לנמק מדוע סירבה לרשום אותו כמועמד.
הנשיא הרוסי נבחר על ידי אזרחי הפדרציה הרוסית על בסיס זכות ההצבעה הכללית, בחירות ישירות ובהצבעה חשאית.
הזכות לבחור את נשיא רוסיה נתון לכל אזרח הפדרציה הרוסית, שמלאו לו 18 ביום הבחירות (למעט אלה שנשללה מהם הזכות לבחור, מטעמים שונים).
ועדת הבחירות המרכזית, לא יאוחר מעשרה ימים לאחר ההצבעה, קובעת את תוצאות הבחירות ומכריזה על הנשיא החדש.
הבחירות לנשיאות רוסיה, 12 ביוני 1991
הנשיא נבחר לכהונה בת 5 שנים.
בוריס ילצין - בהצבעה פופולרית רחבה הוא נבחר למנהיג הרוסי הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות חופשיות.
הבחירות לנשיאות רוסיה, 16 ביוני - 3 יולי 1996
הנשיא נבחר לארבע שנים והבחירות נערכו בשני סבבים.
בוריס ילצין - בסיבוב השני של הבחירות, שנערך ב-3 ביולי 1996, בין ילצין לזיוגנוב, ניצח ילצין.
הבחירות לנשיאות רוסיה, 26 במרץ 2000
הנשיא נבחר לכהונה בת ארבע שנים.
בשנת 2000, לתפקיד נשיא רוסיה בפעם הראשונה התמודדה אישה.
ולדימיר פוטין - נתמך על ידי ילצין והביס את כל המועמדים בדרך למשרת נשיא המדינה.
הבחירות לנשיאות רוסיה, 14 במרץ 2004
ולדימיר פוטין - ניצח וזכה בקדנציה שנייה רצופה
הבחירות לנשיאות רוסיה, 2 במרץ 2008
כיוון שלנשיא פוטין לא הייתה כל זכות להתמודד לבחירות בשל המגבלות שהטילה חוקת רוסיה על מספר הקדנצית הרצופות שיכול נשיא להיבחר, הוא העמיד מועמד אחר מטעמו, דמיטרי מדבדב.
דמיטרי מדבדב - נתמך על ידי פוטין וזכה ברוב מובהק.
הבחירות לנשיאות רוסיה, 4 מרץ 2012
לאחר שמילא דמיטרי מדבדב עד תום את תקופת נשיאותו, התקיימה ברוסיה מערכת הבחירות הנשיאותית השישית ברציפות מאז 1990. על פי התיקונים לחוקה, הנשיא נבחר לכהונה בת 6 שנים.
ולדימיר פוטין - זכה בבחירות.
הבחירות לנשיאות רוסיה, 18 במרץ 2018
לאחר שפוטין סיים את כהונתו השלישית בתפקיד, התקיימה ברוסיה מערכת הבחירות הנשיאותית השביעית במספר מאז 1990. על פי התיקונים לחוקה, הנשיא נבחר לכהונה בת 6 שנים.
ולדימיר פוטין - זכה בבחירות
הבחירות לנשיאות רוסיה, 15–17 במרץ 2024
לאחר שפוטין סיים את כהונתו הרביעית בתפקיד, התקיימה ברוסיה מערכת הבחירות הנשיאותית השמינית במספר מאז 1990.
הבחירות לנשיאות מצרים בשנת 2012 הן הבחירות החופשיות הראשונות לנשיאות מצרים.
הבחירות התקיימו בעקבות נפילת השלטון במדינה.
הסיבוב הראשון של הבחירות התקיים ב-23–24 במאי 2012 והתמודדו בו 12 מועמדים; הסיבוב השני של הבחירות, בו ניצח המתמודד מוחמד מורסי את אחמד שפיק, נערך ב-16–17 ביוני לאחר שלא הושגה הכרעה בסיבוב הראשון.
זו מערכת הבחירות השנייה בתולדות מצרים בה התמודדו יותר ממועמד אחד; (הפעם הקודמת הייתה בבחירות 2005).
וכן היו אלו הבחירות הראשונות לנשיאות לאחר ההפיכה במדינה.
כללי הבחירות פורסמו ב-30 בינואר 2012. נקבע כי מועמד חייב להיוולד במצרים להורים מצרים, אסור שיחזיק באזרחות כפולה ואסור שיהיה נשוי למי שאינו אזרח מצרי.
כדי להיות מועמד דרוש תמיכה של 30 חברי פרלמנט או חתימות של 30,000 בעלי זכות בחירה.
על פי ועדת הבחירות המצרית, הליך הרישום החל ב-10 במרץ 2012 והסתיים ב-7 באפריל.
לפני הסיבוב הראשון, 23 מועמדים נרשמו רשמית למרוץ, חלק מהמועמדים פרשו בטרם ההרשמה ועשרה מועמדים נפסלו סופית בפני ועדת הבחירות המצרית, לאחר שניתן להם אפשרות ערעור בפני הוועדה עצמה.
ביניהם ניתן למצוא שלושה מועמדים מרכזיים.
החלטתה של ועדת הבחירות המצרית היא סופית ולא ניתן לערער עליה.
החוק והפסילה החדשה אושרו גם על ידי ועדת הבחירות המצרית .
החוק החדש לא הוחל על מועמדותו של עמר מוסא שכן אינו חל על דרגים ברמת שר , הדרג בו כיהן מוסא בממשלו של מובראק .
ב-26 באפריל הכריזה ועדת הבחירות על רשימת המועמדים הסופית .
ב-16 במאי 2012 פרש מהמרוץ מועמד פחות מרכזי בשם מוחמד פאוזי עיסא, לטובת המועמד עמר מוסא, כשהוא משאיר בכך את רשימת המועמדים הסופית על סך 12 מועמדים .
יומיים לפני הסיבוב השני, אליו העפילו מוחמד מורסי ואחמד שפיק, "חוק הצינון" נידון בפני בית המשפט החוקתי שקבע שהחוק אינו חוקתי ומפר את עקרון השוויון ובכך בית המשפט הסיר סופית כל מכשול בפני מועמדותו של שפיק במרוץ לנשיאות, אך זה האחרון הפסיד בסיבוב השני למתחרהו מוחמד מורסי.
תמונה שם מועמד הערות אידאולוגיה מפלגה+ מועמדים כשרים מרכזיים עבד אל-מונעם אבו אל-פתוח מזכ"ל האיגוד הרפואי הערבי ולשעבר חבר לשכת ההדרכה של האחים המוסלמים איסלמיסט ושמרן המשלב אלמנטים ליברלים עצמאי
(מפלגת א-נור הסלפית, מפלגת אל-וסט האיסלמית-מתונה ומפלגת הזרם המצרי המרכזי הודיעו על תמיכה באל-פתוח ) חאלד עלי עורך דין ופעיל למען עובדים.
לשעבר ראש המרכז המצרי לזכויות כלכליות וחברתיות (ECESR), ממייסדי "מרכז החוק הישאם מובארק"(HMLC)
ליברליזם חברתי, זכויות האדם, שמאלעצמאי מוחמד סלים אל עווא לשעבר המזכיר הכללי של "האיחוד הבינלאומי של חכמי הדת המוסלמים" וראש "האגודה המצרית לתרבות ודיאלוג"שמרנותעצמאי הישאם בסטאוויסי שופט מצרי וסגן נשיא בית המשפט המצרי לערעורים.
מועמד מפלגת האיגוד המקצועי הלאומית הפרוגרסיבית (טגאמו) .
ליברליזם חברתימפלגת האיגוד המקצועי הלאומית הפרוגרסיבית (טגאמו) אבו אל עז אל חרירי חבר פרלמנט מטעם מפלגת "המהפכה ממשיכה", ומועמד מפלגת "הברית העממית הסוציאליסטית".
שמאלהברית העממית הסוציאליסטית מוחמד מורסי יו"ר מפלגת החירות והצדק.
מועמד מחליף לאחים המוסלמים, במקום חירת א-שאטר.איסלמיסט, שמרן ומועמד האחים המוסלמיםמפלגת החירות והצדק עמר מוסא בעבר כיהן כמזכ"ל הליגה הערבית וכשר החוץ של מצרים.מרכז עצמאי חמדין סבאחי מנהיג המפלגה הנאצריסטית "כבוד".
סוציאליזם, נאצריזםמפלגת כבוד אחמד שפיק לשעבר מפקד חיל האוויר המצרי וראש הממשלה האחרון תחת הממשל הקודם של חוסני מובארכ.
עבדאללה אל-אשעל - עוזר שר החוץ הקודם, שגריר בדימוס.
מחמוד חוסאם - כעצמאי קיבל חתימות של 30,000 בעלי זכות בחירה.
חוסאם חייר עללא - מועמד "מפלגת השלום הדמוקרטי" ומראשי המודיעין המצרי לשעבר
תמונה שם מועמד הערות אידאולוגיה מפלגה+מועמדים מרכזיים שנפסלו חאזם סלאח אבו איסמעיל סלאפי.
דמות שמרנית ביותר ומגיש טלוויזיה.סלפיה, שמרנותמפלגת א-נור איימן נור מייסד המפלגה הליברלית אל-ע'ד ומנהיג מפלגת אל-ע'ד ת'ורה.ליברליזםמפלגת אל-ע'ד ת'ורה ח'יירת א-שאטר איש עסקים וסגן המדריך העליון של האחים המוסלמים במצרים.
שמרנות, האחים המוסלמיםמפלגת החירות והצדק עומר סולימאן גנרל וראש המודיעין המצרי תחת חוסני מובראכמרכז, לאומיותעצמאי
אחמד עוואד אל סעידי - מועמד המפלגה הלאומית של מצרים
אבראהים אלג'ריב - כעצמאי קיבל חתימות של 30,000 בעלי זכות בחירה.
אשראף בראמה - נשיא מפלגת "מצר אל-קננה".
חוסאם חיירת - מועמד "המפלגה הסוציאליסטית הערבית מצרית"
ממדוח קוטב - לשעבר מזכ"ל המודיעין הכללי של מצרים, מועמד "מפלגת הציוויליזציה".
מורתדא מנסור - לשעבר יו"ר מועדון הספורט א-זמאלכ.
מועמד "המפלגה הלאומי של מצרים".
אל הסיבוב השני העפילו שני המועמדים שזכו במספר הקולות הרב ביותר, מוחמד מורסי ואחמד שפיק.
ב-30 ביוני 2012 הושבע הנשיא הנבחר מוחמד מורסי לתפקידו.
סמכויותיו של הנשיא, כמו גם חוקה קבועה למצרים, טרם נקבעו.
הבחירות לנשיאות צרפת 2012 הן הבחירות העשיריות לנשיאות צרפת בתקופת הרפובליקה החמישית והן נערכו בשני סבבים.
הסיבוב הראשון של הבחירות נערך ב-22 באפריל והסיבוב השני נערך ב-6 במאי 2012. בסיבוב הראשון התמודדו 10 מועמדים ובסיבוב השני התמודדו ניקולא סרקוזי ופרנסואה הולנד, שקיבלו את מרב הקולות בסיבוב הראשון.
בסיבוב השני ניצח המועמד פרנסואה הולנד שקיבל כ-52% מקולות המצביעים.
לפי חוקי צרפת, נשיא המדינה חייב להיות בעל אזרחות צרפתית, מעל גיל 18 וללא עבר פלילי.
על כל מתמודד להצהיר על הונו ולפתוח חשבון בנק ייעודי להתמודדות.
החל מ-2008 נשיא יכול לכהן במשך שתי קדנציות של חמש שנים בלבד, בבחירות אלו כלל זה לא מגביל אף אחד מפני שהנשיא המכהן ניקולא סרקוזי מכהן בקדנציה הראשונה שלו.
על כל מתמודד להחתים 500 פוליטיקאים מכהנים (מכונים parrainages) ולאשרם במועצת החוקה (Conseil constitutionnel).
על כל מתמודד היה להגיש את 500 החתימות המאושרות עד יום שישי, 16 במרץ 2012.
לאחר מכן, נבדקו כל המועמדים כי הם עומדים בתנאים ורשימה סופית של מועמדים פורסמה בצורה רשמית ב-20 במרץ כאשר סדר המתמודדים אקראי, וסדר זה נשמר במשך כל תקופת הבחירות.
ב-7 במרץ הגישה נטלי ארטו (Nathalie Arthaud) רשימה של 521 חתימות והייתה למועמדת הראשונה (מלבד הנשיא המכהן ניקולא סרקוזי ויושב ראש המפלגה הסוציאלית פרנסואה הולנד) שהגישה מועמדות.
ב-8 במרץ הגיש ז'אק שמינאד (Jacques Cheminade) רשימה של 538 חתימות.
ב-13 במרץ הגישה מארין לה פן את הרשימה שלה וכן פיליפ פוטו (Philippe Poutou) הגיש רשימה של כ-520 חתימות אך כנראה בגלל בעיות ברשימה הוא הגיש רשימה חדשה של 572 חתימות ב-16 במרץ.
ב-14 במרץ הגיש את רשימתו, למחרת הגישה מועמדות אווה ג'ולי (Eva Joly) את רשימה ואחרון הגיש את רשימתו ז'אן לוק מלנשון ביום האחרון האפשרי.
ב-19 במרץ פורסמו שמות 10 המתמודדים שהגישו מועמדות וב-31 במאי פורסמו 500 שמות אקראיים של כל מועמד.
הקמפיין הרשמי החל ב-20 במרץ, כאשר עד 9 באפריל לכל מועמד הוקצה זמן מסך זהה בכל אמצעי התקשורת.
מ-9 באפריל ועד 20 באפריל בחצות, סוף מועד תעמולת הבחירות לסיבוב הראשון, לכל המועמדים היה זמן שידור ומועד שידור זהה בכל כלי התקשורת יחד.
בעקבות פיגוע הירי בטולוז, החליטו המתמודדים על הקפאת הקמפיין במשך שבוע.
למרות שמספר המצביעים לא השתנה מהבחירות של 2007, מספר הקלפיות ירד.
זאת בעקבות המעבר לקלפיות אלקטרוניות שפעלו במספר ערים גבוהה יותר וכן האפשרות שניתנה להצביע דרך האינטרנט (ברישום מוקדם ורק לתושבי צרפת).
בגלל שבצרפת, כל אזרחי צרפת רשאים להצביע לנשיאות, הקלפיות ברחבי העולם פתוחות במועדים שונים כאשר כל המדינות שבמזרח קו הזמן של צרפת מצביעות ב-22 באפריל בין 8:00 ל-18:00 לפי שעון מקומי.
המדינות שממערב לקו הזמן של צרפת (מלבד פורטוגל, ספרד ובריטניה) מצביעות ב-21 באפריל לפי שעון מקומי.
כך שהבחירות בכל העולם יסתיימו עד ל-22 באפריל בשעה 18:00 לפי שעון פריז.
תוצאות האמת כפי שפורסמו על ידי משרד הפנים.
בעקבות התוצאות הנשיא המכהן ניקולא סרקוזי ומועמד המפלגה הסוציאליסטית פרנסואה הולנד יתמודדו בסיבוב השני.
בגלל שבסיבוב הראשון שום מתמודד לא הגיע ל-50%, נערך סיבוב שני ב-6 במאי בין שני המועמדים שקבלו את מספר הקולות הרב ביותר, הנשיא המכהן ניקולא סרקוזי והמועמד מטעם המפלגה הסוציאלית פרנסואה הולנד.
בין שני הסיבובים קיימו כל אחד מהמועמדים עצרות ברחבי צרפת כאשר לכל עצרת הגיעו רבבות אנשים.
בנוסף התקיים עימות טלוויזיוני מסורתי ביום חמישי ה-3 במאי.
רוב המועמדים שהפסידו בסיבוב הראשון הודיעו על העברת תמיכתם לאחד המועמדים בסיבוב השני.
כל מועמדי השמאל העבירו את תמיכתם לפרנסואה הולנד.
מועמד המרכז-ימין ביירו העביר את תמיכתו לפרנסואה הולנד ומועמדת הימין הקיצוני לה פן הודיע כי היא תשים פתק לבן וקראה לתומכיה לעשות כמוה.
כך שלמרות תמיכה של 55% למועמדי הימין בסיבוב הראשון, בכל הסקרים שנעשו בין שני הסיבובים הוביל פרנסואה הולנד בסקרים בפער של 7%-10%.
פער זה ירד לפער של 4%-5% לאחר העימות הטלוויזיוני.
תוצאות האמת כפי שפורסם על ידי משרד הפנים.
בעקבות ההצבעה נבחר פרנסואה הולנד לנשיא צרפת.
הבחירות נקבעו בעקבות ההפיכה במצרים בשנת 2013, שבה הדיח צבא מצרים את נשיא מצרים מוחמד מורסי, ולאחר שבינואר 2014 אושרה חוקה חדשה במשאל עם ברוב גדול.
בינואר השנה הודיע הנשיא הזמני עדלי מנסור כי הבחירות לנשיאות ייערכו לפני הבחירות לפרלמנט המצרי.
עם סגירת ההרשמה, ב-20 באפריל, הוגשו לוועדת הבחירות העליונה שני מועמדים בלבד, ובכך התייתר הצורך בסיבוב השני, שתוכנן במידת הצורך ל-16–17 ביוני.
ב-27 באפריל, אישרה ועדת הבחירות באופן רשמי את מועמדותם של עבד אל-פתאח א-סיסי וחמדין סבאחי כשני המועמדים למרוץ לנשיאות.
תנועת "האחים המוסלמים" ותומכיה, כמו גם תנועת הנוער של ה-6 באפריל החילונית (שהיו שותפים להפגנות והמהפכה כנגד מובארק), החרימו את ההצבעה, והדבר הפחית את שיעורי ההצבעה.
אחוזי ההצבעה הנמוכים גררו ביקורת כנגד א-סיסי מצד מתנגדיו בדבר הלגיטימיות של הבחירות.
לעומתם, תומכיו של א-סיסי יצאו לרחובות לחגוג עוד ברגע שהחלו להתפרסם התוצאות הראשוניות והלא-רשמיות.
יום לאחר הבחירות, הודה המועמד סבאחי בתבוסתו, אם כי העביר בקורת על מהלך הבחירות והתנהלותם באומרו כי הדיווח על שיעורי ההצבעה "היו עלבון לאינטליגנציה של המצרים", ואף הגיש לאחר מכן ערעור על תוצאות הבחירות, אפילו לפני שפורסמו התוצאות הרשמיות, אך ערעורו נדחה על ידי ועדת הבחירות
בבחירות התמודדו שני מתמודדים, שר ההגנה עבד אל-פתאח א-סיסי וחמדין סבאחי.
גם עורך הדין מורטדה מנסור ובות'יינה כאמל הכריזו על כוונתם להתמודד בבחירות, אך הם לא הצליחו לספק את מספר החתימות הנדרש לוועדת הבחירות העליונה.
בינואר 2014 אישרה המועצה הצבאית העליונה במצרים לשר ההגנה א-סיסי להתמודד בבחירות לנשיאות, בטרם הודיע הוא עצמו, רשמית וחד-משמעית, כי יתמודד בבחירות לנשיאות.
באותה עת מיהר נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לברך אותו בפגישתם במילים: "החלטתך לרוץ לנשיאות היא אחראית".
דוברת מחלקת המדינה בארצות הברית הגיבה כי : "לא מתפקידו של פוטין להחליט מי ישלוט במצרים".
ב-26 במרץ הודיע על התפטרותו מתפקיד שר ההגנה, ועל כוונתו להתמודד בבחירות לנשיאות מצרים.
ב-14 באפריל 2014, היה הראשון להגיש את מועמדותו בפני ועדת הבחירות העליונה.
הוא הגיש לוועדת הבחירות כ-190,000 חתימות, לעומת כ-500,000 שנאספו בפועל ולעומת כ-25,000 שנדרשו לאישור מועמדותו.
המועמד הנאצריסטי חמדין סבאחי, שהגיע למקום השלישי בבחירות הקודמות ב-2012, הודיע בפברואר 2014 שהחליט להתמודד בבחירות לנשיאות, אך יתייעץ עם שותפיו לפני שתתקבל החלטה סופית.
יום לפני סגירת ההרשמה, ב-19 באפריל 2014, הגיש את מועמדותו לוועדת הבחירות העליונה.
הוא הצליח לאסוף 30,000 חתימות, לעומת ה-25,000 שנדרשו לאישור מועמדותו.
ב-21 במאי הודיעה ועדת הבחירות לנשיאות כי ספירת הקולות הסופית של המצרים בקלפיות בחו"ל, מראה על ניצחון של א-סיסי עם 94.5% מהקולות (296,628 קולות מתוך 318,033).
מדגם של מכון מחקר דעת קהל, "בסירה", שהיה המכון המרכזי שסקר את הבחירות הראה על תוצאות של 95.3% לשר ההגנה לשעבר א-סיסי, ו-4.7% למועמד השמאל הנאצריסטי חמדין סבאחי
ההכרזה הרשמית תוכננה תחילה ל-5 ביוני, לזכר המהלומה של מלחמת ששת הימים, אך עוד קודם לכן, ב-3 ביוני הכריזה ועדת הבחירות במסיבת עיתונאים על הנתונים הרשמיים הבאים: 25,578,233 הצביעו בבחירות, 47.5% אחוזי הצבעה.
הקולות הפסולים עלו על מספר הקולות שקיבל המועמד המובס סבאחי, עם 1,040,608 קולות פסולים.
מועמד מפלגה קולות % עבד אל-פתאח א-סיסי עצמאי חמדין סבאחי הזרם העממי המצרי סה"כ קולות כשרים קולות פסולים אחוזי הצבעה לא הצביעו בעלי זכות בחירה מקור: אל-אהראם
הבחירות לנשיאות צרפת 2007 היו מערכת הבחירות התשיעית בתקופת הרפובליקה הצרפתית החמישית ובמהלכן נבחר מחליף לנשיא ז'אק שיראק לתקופה של חמש שנים.
המנצח היה ניקולא סרקוזי, שזכה בסיבוב השני שנערך ב-5 וב-6 במאי 2007.
הסיבוב הראשון התקיים ביום שבת, ה-21 באפריל 2007 (בטריטוריות הצרפתיות באמריקה ובמזרח האוקיינוס השקט) וביום ראשון, ה-22 באפריל 2007 (בטריטוריות במערב האוקיינוס השקט, באוקיינוס ההודי ובצרפת עצמה).
לאחר שאף אחד מהמועמדים לא השיג את הרוב הנדרש (מעל 50%), נקבע סיבוב שני בין שני המועמדים המובילים, סרקוזי וסגולן רויאל, שהתקיים כאמור ב-5 וב-6 במאי 2007.
שני המועמדים הסופיים שיקפו את הדור החדש בפוליטיקה הצרפתית.
שניהם היו הנשיאים הפוטנציאליים הראשונים של צרפת שנולדו אחרי מלחמת העולם השנייה, הראשונים שגדלו תחת שלטון הרפובליקה החמישית והראשונים שלא היו חלק מהפוליטיקה בתקופת שלטונו של שארל דה-גול.
הבחירות לנשיאות רוסיה 2018 הן מערכת הבחירות לתפקיד נשיא רוסיה שנערכו ב-18 במרץ 2018.
תחילה תוכנן שהסיבוב הראשון יתקיים ב-11 במרץ 2018, אך בהצבעת הפרלמנט הוחלט להזיז את הסיבוב ל-18 במרץ.
על פי חוק הבחירות הנשיאותיות, אם אף מועמד לא היה מקבל רוב מוחלט בהצבעות (50% + קול אחד), היה נערך סיבוב שני ב-1 באפריל 2018.
הנשיא המכהן ולדימיר פוטין, התמודד שוב לנשיאות והוא אכן הודיע על כך רשמית.
קמפיין הבחירות החל ב-18 בדצמבר 2017. ועדת הבחירות המרכזית אישרה ל-16 מועמדים להתמודד לתפקיד נשיא רוסיה, מתוכם רק 8 נכנסו לרשימת המועמדים הסופית.
לפי נתוני ועדת הבחירות המרכזית שיעור ההצבעה עמד על 67.54%.
כצפוי, פוטין נבחר לקדנציה רביעית.
במאמר בעיתון "ודומוסטי", העיתונאי יבגני גונטמאחר הציע שינויים שיוכנסו לחוק הבחירות ויאפשרו לקיים לצד הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2016 גם את הבחירות לנשיאות.
בעת נאומו ביוני 2015 בפורום הכלכלי הבינלאומי בסנקט פטרבורג, ראש הוועדה למיזמים אזרחיים ושר האוצר לשעבר אלכסיי קודרין הציע לקיים את הבחירות לנשיאות במרץ 2016, אך הצעה זו ספגה ביקורת מכל המפלגות בדומה הממלכתית ולא יושמה.
לפי החוק הפדרלי "אודות הבחירות לנשיא רוסיה", לנשיא יכול להיבחר כל אזרח רוסי לא פחות מבן 35, שחי ברצף בעשור שקדם לבחירות.
היו שתי אפשרויות להגשת מועמדות:
מועמד שמקבל תמיכת מפלגה רשומה שאינה מיוצגת בפרלמנט צריך לאסוף לא פחות ממאה אלף חתימות, לא יותר מ-2,500 חתימות מאותו מחוז.
לוח הזמנים של הבחירות הוא כדלהלן:
17 בדצמבר 2017 מועצת הפדרציה מכריזה רשמית על עריכת הבחירות לנשיאות 1 עד 10 בינואר 2018 רישום מועמדים עד סוף ינואר 2018 משוחררים פרטי המועמדים ועמדות הבחירה 19 בפברואר עד 17 במרץ תקופת פרסומי מודעות הבחירות יוצאת לדרך.
מסעות הבחירות יוצאים לדרך יחד עם תעמולת הבחירות בטלוויזיה 17 במרץ 2018 היום האחרון לרישום מצביעים.
נאסר על תעמולת בחירות 18 במרץ 2018 יום הבחירות – עמדות הבחירה וקלפי נפתחות.
מפורסמות תוצאות מדגם ראשוניות 1 באפריל 2018 הכרזת התוצאות הרשמיות
נכון ל-21 בדצמבר 2017, 34 איש – 18 עצמאיים ו-16 מטעם מפלגות פוליטיות – יידעו את ועדת הבחירות המרכזית בדבר רצונם להשתתף כמועמדים בבחירות.
עד 7 בינואר 2018 הוועדה אישרה את רשימת המועמדים העצמאיים וב-8 בפברואר 2018 פורסמה רשימת המועמדים הסופית.
מועמד, גיל, מפלגה משרות פוליטיות קמפיין תאריך רישוםסרגיי באבורין(59)הברית הרוסית הכלליתחבר פרלמנט(1990—1993)חבר הדומה הממלכתית(1993—2000, 2003—2007)
מועמדים שלא הצליחו להגיש חתימות
מיכאיל חודורקובסקי - איש עסקים ופעיל פוליטי (חי מחוץ לרוסיה ולא הכריז על שאיפותיו לרוץ כמועמד לנשיאות ואף הצהיר כי תסריט ריאלי הוא שפוטין יזכה בבחירות הנשיאותיות בשנת 2018)
אלכסיי נבלני, עורך דין ובלוגר, מנהיג האופוזיציה החוץ ממסדית וממובילי ההפגנות נגד משטרו של הנשיא פוטין, יו"ר מפלגת התהליך.
ועדת הבחירות לא התירה לו להתמודד בבחירות בשל הרשעתו בפלילים, לאחר שנבלני ושותפו העסקי הורשעו ב-2013 במעילה בסך 16 מיליון רובל (חצי מיליון דולר) שהוציאו במרמה מחברה ממשלתית ונגזרו עליו 5 שנות מאסר על תנאי.
ועדת הבחירות לא אישרה לו להשתתף בבחירות הנשיאותיות, בשל אי עמידה בכמות החתימות הנדרשות לצורך אישור מועמדותו.
ועדת הבחירות לא אישרה לו להשתתף בבחירות הנשיאותיות, בשל אישומים פליליים העומדים נגדו.
ב-14 בפברואר 2018, ועדת הבחירות פרסמה את מועדי שידור העימותים הטלוויזיוניים.
אלה שודרו בערוצי הטלוויזיה הפדרליים: רוסיה-1, רוסיה-24, ערוץ 1, TV Center והטלוויזיה הציבורית הרוסית.
השידור הועבר גם בתחנות הרדיו: רדיו רוסיה, רדיו מאיאק ותחנת הטלוויזיה Vesti FM.
בדומה למערכות הבחירות הקודמות, הנשיא המכהן ולדימיר פוטין סירב לקחת חלק בעימותים הטלוויזיוניים.
העימותים שודרו גם בערוצי טלוויזיה אזוריים ובתחנות רדיו מקומיות.
ב-26 בדצמבר 2017 שירות החוץ האירופי ביקר את החלטת ועדת הבחירות המרכזית שלא להתיר לאלכסיי נבלני להתמודד בבחירות לנשיאות (בטענה כי עומד נגדו פסק דין משנת 2013 בעניין אשמתו בפלילים).
לדברי שירות החוץ האירופי הסירוב לאפשר לו להתמודד מטיל ספק בפלורליזם הפוליטי ובהליך התקין של בחירות דמוקרטיות ברוסיה.
בית הדין האירופי לזכויות אדם כבר הצהיר כי פסיקת בית הדין בנוגע לנבלני משנת 2013 אינה חוקתית.
משרד החוץ הרוסי דחה בתוקף את טענות שירות החוץ האירופי וטען כי בעניינו של נבלני נפסקו פסקי דין חדשים מאז 2013 המוכיחים את אי עמידתו בתנאים המחייבים מועמדים להתמודדות לנשיאות.
דוברת מחלקת המדינה האמריקאית הביעה את דאגתה מהסירוב לרשום את נבלני כמועמד וקראה לממשלת רוסיה לערוך בחירות הוגנות.
דוברת משרד החוץ הרוסי, מריה זכארובה קראה להצהרת מחלקת המדינה האמריקאית "התערבות בענייניה הפנימיים של רוסיה ובהליך הבחירות".
הבחירות נערכו ב-97 אלף קלפיות ברוסיה וב-401 קלפיות מחוץ לרוסיה.
מועמדשיוך מפלגתיקולותאחוזים ולדימיר פוטיןמועמד עצמאי56,206,51476.69 פאבל גרודיניןהמפלגה הקומוניסטית8,648,14711.77 ולדימיר ז'ירינובסקיהמפלגה הליברל-דמוקרטית4,151,0635.65 קסניה סובצ'קמפלגת היוזמה האזרחית1,226,1451.68 גריגורי יאבלינסקייאבלוקו765,1221.05 בוריס טיטובמפלגת הצמיחה555,1890.76 מקסים סוראיקיןהקומוניסטים של רוסיה498,5750.68 סרגיי באבוריןהברית הרוסית הכללית477,9030.65קולות פסולים791,2581.08בעלי זכות בחירה ברוסיה108,968,86998.30%בעלי זכות בחירה מחוץ לרוסיה483,9570.44%בעלי זכות בחירה בבייקונור14,5750.01%סך הכול109,008,428100.00%מקור: ועדת הבחירות המרכזית, פורטל RBC (99.94% מהקולות נספרו)
נשיא הרפובליקה הצרפתית נבחר לתקופת כהונה בת 5 שנים בבחירות שיכולות להתפתח לשני סיבובים.
על פי סעיף 7 בחוקת צרפת: אם אף מועמד לא השיג רוב מוחלט בהצבעת הסיבוב הראשון, נערך סיבוב שני שבועיים לאחר מכן בין 2 המועמדים שקיבלו את מרב הקולות.
ב-2017, הסיבוב הראשון נערך ב-23 באפריל והסיבוב השני נערך ב-7 במאי.
על מנת להירשם כמועמדים לנשיאות, על כל מועמד היה לאסוף 500 חתימות.
על פי החוק כל מועמד זכאי לזמן מסך דומה בכל רשתות השידור הטלוויזיוניות.
תוצאות הסיבוב הראשון של הבחירות יוכרזו על ידי המועצה החוקתית בין 24 ל-26 באפריל.
נשיא צרפת הנבחר הוכרז לאחר הסיבוב השני, ב-11 במאי וטקס ההשבעה נערך ב-14 במאי 2017.
בשונה מהצבעות קודמות, הפעם אזרחי צרפת תושבי חוץ לא יכלו להצביע באמצעות האינטרנט, אלא פיזית בנציגויות.
עם הכרזתו של הולנד שלא יתמודד לכהונה שנייה, הוא הפך לנשיא הראשון בתולדות הרפובליקה הצרפתית החמישית שלא התמודד לקדנציה שנייה.
היו אלה גם הבחירות הראשונות בהן מועמדי מפלגות המרכז-שמאל והמרכז-ימין נבחרו בפריימריז פתוחים.
לאחר הבחירות לנשיאות נערכו גם בחירות לאספה הלאומית ב-11 וב-18 ביוני 2017.
בבחירות השתתפו 11 מועמדים, מתוכם חמישה מועמדים שקיבלו בסקרי דעת הקהל מעל 5% מהקולות וסומנו על ידי התקשורת כבעלי סיכוי לעלות לסיבוב השני.
והם אלו שהגיעו לחמשת המקומות הראשונים.
מארין לה פןהחזית הלאומית (FN) נשיאת מפלגת החזית הלאומית(מאז 2011)חברת הפרלמנט האירופי מטעם צפון-מערב צרפת(מאז 2004) כאשר לה פן, עורכת דין במקצועה, התמודדה בבחירות לנשיאות צרפת 2012 היא הגיעה למקום השלישי עם 17.90% מהקולות ולאחר פרישת אביה ז'אן-מארי לה פן החליפה אותו בראשות "החזית הלאומית".
לה פן תומכת ביציאת צרפת מהאיחוד האירופי ובהוצאה לפועל של הליך דומה לברקזיט, ביציאה מנאט"ו והתקרבות לרוסיה, בהפחתת המעורבות הצבאית בעולם, ובהגברת הביטחון ומאבק עיקש בהגירה בלתי חוקית.
תומכת בהגבלת הסחר עם אירופה ומדינות העולם.
(EM) נשיא מפלגת קדימה!(מאז 2016)השר לעניינים דיגיטליים, כלכלה ואוצר(2014–2016) המועמד הצעיר ביותר מבין המועמדים ושר האוצר לשעבר.
ממוקם במרכז הפוליטי ודוגל ב"דרך השלישית"; בליברליזם חברתי ותומך בחזקה באיחוד האירופי ובנאט"ו.
היה יועץ בכיר בארמון האליזה ב-2012 תחת הנשיא פרנסואה הולנד ומונה לשר הכלכלה ב-2014 תחת ממשלתו של מנואל ואלס, והוביל צמיחה כלכלית בארצו.
באפריל 2016 עזב את המפלגה הסוציאליסטית והקים את תנועת קדימה!.
התפטר מתפקידו בממשלה באוגוסט 2016. שואף לבצע רפורמות בכלכלה וזוכה לתמיכת המרכז בצרפת משני צדיו.
בנואה אמוןהמפלגה הסוציאליסטית (PS) חבר האספה הלאומית מטעם מחוז איוולין(2012 ומאז 2014)
שר החינוך הלאומי, המחקר וההשכלה הגבוהה (2014)
סגן שר הכלכלה והאוצר לעניינים חברתיים (2012–2014)
סגן שר האוצר ומסחר החוץ (2012)
חבר הפרלמנט האירופי מטעם מזרח צרפת (2004–2009) אמון היה מבקר חריף של הנשיא פרנסואה הולנד ממחנה השמאל, זכה במפתיע בפריימריז לראשות המפלגה הסוציאליסטית וגבר על המועמד המועדף ראש הממשלה מנואל ואלס.
נטלי ארטומאבק הפועלים (Lutte Ouvrière, LO) דוברת תנועת מאבק הפועלים(מאז 2008) התמודדה לראשונה בבחירות לנשיאות צרפת 2012 ללא הצלחה משמעותית.
פרופסור לכלכלה הטוענת להיות למועמדת הקומוניסטית היחידה במרוץ לנשיאות.
פיליפ פוטו המפלגה האנטי-קפיטליסטית החדשה דובר המפלגה האנטי-קפיטליסטית החדשה(מאז 2009) מועמד ממחנה השמאל הקיצוני.
התמודד בעבר גם בבחירות 2012. היה פעיל בתנועת מאבק הפועלים והצטרף לאחר מכן לליגה הקומוניסטית המהפכנית (LCR) שהפכה ב-2009 למפלגה האנטי קפיטליסטית החדשה.
בעל השקפות מרקסיסטיות ואנרכיסטיות ומתנגד חריף לקפיטליזם בארצו.
ז'אק שמינאד סולידריות ותהליך (S&P) נשיא תנועת סולידריות ותהליך(מאז 1996) עומד בראש תנועת "סולידריות ותהליך" אותה הקים ב-1996. מתנגד לברית נאט"ו והאיחוד האירופי, מוביל את תנועת לה-רוש ותומך באיוש מאדים וקרא להשיב את הפרנק צרפתי כהלך חוקי בצרפת.
התמודד בעבר בבחירות לנשיאות 1995 ובבחירות 2012 אך לא הגיע להישגים של ממש.
ז'אן לאסל תנועת Résistons !
חבר האספה הלאומית(מאז 2002)ראש עיריית לורדיוס-איצ'רה(מאז 1977)
| חבר לשעבר בתנועה הדמוקרטית.
| חבר הפרלמנט האירופי מטעם דרום-מערב צרפת(מאז 2009)
נשיא וסגן נשיא מפלגת השמאל של צרפת (2009–2014)
| מלנשון עזב את המפלגה הסוציאליסטית ב-2008 בשל היותה מתונה מדי וחבר למחנה השמאל הקיצוני.
ניסה להתמודד בבחירות לנשיאות ב-2012 מטעם המפלגה הקומוניסטית וסיים במקום הרביעי עם 11.10% מהקולות.
גם בבחירות לנשיאות 2017 הוא נתמך על ידי המפלגה הקומוניסטית.
מתנגד לאיחוד האירופי ולנאט"ו ותומך בחיזוק היחסים עם רוסיה.
ידוע כמשתמש נלהב ברשתות החברתיות ובטכנולוגיות חדשניות כמו קיום כמה עצרות בחירות במקביל באמצעות שימוש בהולוגרמה שלו.
| style="background-color:lavender;" | פרנסואה אסלינו האיחוד הרפובליקני העממי (UPR)
| חבר לשעבר בתנועת הרפובליקנים.
הקים את האיחוד הרפובליקני העממי ב-2007 וקורא ליציאת צרפת מהאיחוד האירופי ומברית נאט"ו.
סגן נשיא תנועת האיחוד לתנועה עממית (2014)
נשיא תנועת האיחוד למען תנועה עממית באספה הלאומית (2012–2013)
שר התחבורה ואיכות הסביבה, שר השיכון (2012)
השר לעבודה ועניינים חברתיים (2002–2004)
נשיא המועצה האזורית של פאי דה לה לואר (1998–2002)
שר טכנולוגיית המידע והדואר (1995)
שר החינוך (1993–1995) גבר במפתיע על ניקולא סרקוזי ואלן ז'ופה בפריימריז הרפובליקנים.
מעריץ את מרגרט תאצ'ר, והציע תוכנית כלכלית ליברלית לסיום תוכנית שעות עבודה של 35 שעות, פיטורי 500,000 עובדי מדינה וביטול מס העושר והובלת רפורמה במערך ביטוח הבריאות.
דוגל בשמרנות חברתית ומתנגד לנישואים חד-מיניים ולהפלות.
תומך ביחסים קרובים עם רוסיה ובהסרת הסנקציות שהוטלה עליה בשל הסיפוח הלא-חוקי של קרים.
בינואר 2017 הואשם בשחיתות ובעיקר בניגוד אינטרסים על כך שמינה את רעייתו לעוזרת פרלמנטרית מבלי שביצעה עבודות עבורה וכך למעשה קיבלה משכורת ממשלתית לחינם בשווי מאות אלפי אירו, ובמרץ זומן לשופט לפני העמדה לדין.
מועמד מפלגה סיבוב ראשון סיבוב שני קולות % קולות % עמנואל מקרון קדימה!
בסיבוב הראשון של הבחירות נטלו חלק 11 מועמדים אך באופן מפתיע ניצחו 2 מועמדים שלא מהמפלגות המסורתיות והגדולות ביותר בצרפת: עמנואל מקרון (מועמד עצמאי שהקים את תנועת קדימה!) ומארין לה פן (מהחזית הלאומית) הם אלה שהעפילו לסיבוב השני והתמודדו ביניהם על משרת נשיא צרפת.
פרנסואה פיון (מועמד מפלגת הרפובליקנים), ז'אן לוק מלנשון (מועמד עצמאי שהקים את תנועת צרפת בלתי-כנועה) ובנואה אמון (מועמד המפלגה הסוציאליסטית) סיימו במקומות השלישי, הרביעי והחמישי, בהתאמה.
עמנואל מקרון ומארין לה פן העפילו לסיבוב השני של הבחירות.
הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות הרפובליקה החמישית (שנוסדה ב-1958) ששתי מפלגות השלטון המסורתיות לא העפילו לסיבוב השני והפעם השנייה שמועמד החזית הלאומית התמודד בסיבוב השני, בפעם הראשונה ז'אן מארי לה פן העפילה לסיבוב השני בבחירות 2002 והפסיד לז'אק שיראק.
בסיבוב השני עמנואל מקרון זכה בניצחון סוחף של 66.01% מקולות הבוחרים, ב-99 מחוזות צרפת מתוך 101 המחוזות ובכך התמנה לנשיא צרפת.
על אף הפסדה הגדול, לה-פן רשמה הישג עבור הימין הקיצוני בצרפת, היא גרפה 33% מקולות הבוחרים והגדילה למעשה את כוחו של הימין הקיצוני בצרפת.
הבחירות לנשיאות מצרים 2018 הן בחירות לתפקיד נשיא מצרים, שהתקיימו ב-26–28 במרץ 2018. הנשיא המכהן עבד אל-פתאח א-סיסי התמודד בבחירות אלה מול מוסא מוסטפא מוסא.
תוצאות הבחירות פורסמו באפריל 2018, והנשיא המכהן עבד אל-פתאח א-סיסי ניצח בבחירות, עם רוב מוחץ של 97.11% מהקולות הכשרים.
אחוז ההצבעה עמד על 41% מכלל בעלי זכות ההצבעה במצרים.
החל מה-8 ביוני 2014, מכהן עבד אל-פתאח א-סיסי כנשיא מצרים.
כהונת הנשיא הקצובה בחוק היא ארבע שנים.
ב-7 במאי 2017, קרא יריבו של א-סיסי בבחירות לנשיאות מצרים (2014) חמדין סבאחי, למפלגות האופוזיציה להתאחד מאחורי מועמד אחד.
החוקה מצרית קובעת כי הליכי הבחירות לא יחלו מוקדם מ-120 ימים, לפני סיום כהונת הנשיא הנוכחית, ב-8 ביוני 2018. כמו כן, קובעת החוקה כי תוצאות הבחירות לא יפורסמו מאוחר מ-30 ימים לאחר הבחירות.
עבד אל-פתאח א-סיסי - נשיא מצרים המכהן.
מוסא מוסטפא מוסא - יו"ר מפלגת אל-ע'ד, נחשב לפוליטיקאי פרו-סיסי.
למרבה האבסורד, דף הפייסבוק שלו מלא בהלל לפעליו של סיסי.
במצעו הוא כותב שנשיאותו של סיסי מלאה בהצלחות והוא מעוניין רק "להמשיך את ההצלחות הללו".
אנואר אסמט סאדאת - חבר הפרלמנט המצרי המגורש, יו"ר המפלגה הרפורמית והפיתוחית, לשעבר יו"ר ועדת זכויות האדם של בית הנבחרים המצרי, אחיינו של נשיא מצרים לשעבר אנואר סאדאת.
אחמד שפיק - ראש ממשלת מצרים לשעבר, מנהיג התנועה הפטריוטית המצרית ומועמד בבחירות לנשיאות מצרים 2012. מאז שהפסיד באחוזים בודדים ב-2012, הוא ברח לאיחוד האמירויות הערביות וחי שם בגלות, עד שהכריז על מועמדותו בבחירות 2018, ואז מסיבה עלומה, גירשו אותו האמירויות חזרה למצרים.
ברגע שנחת שם הוא נעצר, וקיבל איומים שיוגש נגדו כתב אישום באשמת שחיתות, אם לא יסיר את מועמדותו, אך הוא לא ויתר ולא פרש מהבחירות.
לבסוף, פסלו הרשויות את מועמדותו.
סאמי ענאן - רמטכ"ל צבא מצרים לשעבר.
נאלץ לפרוש ב-24 בינואר 2018, בעקבות מעצרו בחשד למרמה והסתה.
ח'אלד עלי - עורך דין לזכויות האדם, וראש המרכז המצרי לזכויות כלכליות וחברתיות לשעבר.
פרש ב-24 בינואר 2018. בהודעת הפרישה הוא מסר: "התנאים במירוץ לנשיאות לא אפשרו תחרות שווה".
מורתדא מנסור - עורך דין ויושב ראש קבוצת הכדורגל המצרית א-זמאלכ.
ב-21 בינואר 2018, חמדין סבאחי שהתמודד בבחירות לנשיאות מצרים 2014, הכריז על תמיכה במועמד ח'אלד עלי, אשר פרש כשלושה ימים לאחר מכן.
התנועה הדמוקרטית האזרחית הודיעה ב-30 בינואר 2018 כי תחרים את הבחירות.
מנגד, אוניברסיטת אל אזהר הוציאה פתווה בידי מספר פוסקים בכירים במוסד הפוסקת שהחרמת הבחירות היא לא פחות מכפירה.
ב-2 באפריל 2018 פרסמה ועדת הבחירות במצרים את התוצאות הסופיות בבחירות, לפיהן זכה הנשיא המכהן עבד אל-פתאח א-סיסי ב-97 אחוזים מהקולות.
41 אחוזים מהציבור במצרים הצביעו בבחירות.
מועמדמפלגהקולות%עבד אל-פתאח א-סיסיעצמאי21,835,38797.08מוסא מוסטפא מוסאמפלגת אל-ע'ד656,5342.92קולות פסולים/פתקים לבנים 1,762,231–סה"כ24,254,152100מצביעים רשומים/אחוזי הצבעה 59,078,13841.05מקור: ועדת הבחירות המרכזית של מצריים
הבחירות לנשיאות הפדרציה הרוסית התקיימו בחודש מרץ 2024. בהתאם להוראות חוק הבחירות, במשך שלושה ימים, עד ל-17 במרץ 2024.
עד 2020, מגבלת מספר הכהונות הרצופות האפשריות שנקבעה בפרק 81 לחוקת רוסיה מנעה מהנשיא המכהן, ולדימיר פוטין, להיבחר לכהונה נוספת ובחירות 2024 היו אמורות לקבוע איפוא את זהות הנשיא החמישי של רוסיה.
ברם, לאחר משאל העם על התיקונים לחוקת רוסיה הותר לפוטין להתמודד בבחירות אלה.
טקס ההשבעה מתוכנן להיערך ב-7 במאי 2024.
הבחירות נערכו על רקע הפלישה הרוסית לאוקראינה, כאשר ועדת הבחירות המרכזית אישרה רק לארבעה מועמדים להתמודד בבחירות, תוך שהיא פוסלת מועמדים רבים מהאופוזיציה כמו בוריס נאדז'דין ויקטרינה דונצובה, שנתמכו על ידי מפלגות אופוזיציה חוץ-ממסדית ונקטו בעמדה גלויה נגד המלחמה.
בנוסף לפוטין, בקלפי נכללו רק דמויות שסוכמו עם השלטונות: ניקולאי חאריטונוב הקומוניסט, ליאוניד סלוצקי הלאומן והמועמד הפרוגרסיבי ולדיסלב דבנקוב.
כצפוי, פוטין זכה בקדנציה חמישית, ללא מתחרים, כאשר היה ידוע מראש שפוטין ינצח בבחירות, כיוון שמערכות הבחירות בפדרציה הרוסית נשלטות במידה רבה על ידי חוגי השלטון.
לפי נתוני ועדת הבחירות המרכזית שיעור ההצבעה עמד על 77.49%.
טקס ההשבעה של פוטין התקיים ב-7 במאי 2024.
ביום השלישי של ההצבעה, 17 במרץ 2024, האופוזיציה הרוסית קיימה מפגן מחאה המוני, במהלכו רבים מהם התייצבו בקלפיות בחצות היום להביע את מחאתם נגד פוטין.
עד 2020, על פי סעיף 3 בפרק 81 בחוקת רוסיה, אדם אחד לא יכול היה להחזיק במשרת נשיא הפדרציה הרוסית יותר משתי קדנציות ברציפות.
ב-25 במאי 2018, במהלך פורום סנקט פטרבורג לכלכלה, פוטין שב ואמר כי הוא לא מתכוון להחזיק בתפקיד הנשיא יותר משתי קדנציות ברציפות.
בינואר 2020 לאחר נאום לאספה הפדרלית ציין כי לא יהיה זה נכון לכהן בקדנציה נוספת כנשיא, ברם התיקונים לחוקה שהציע עודדו פרשנים לטעון כי השינוי בחוקה מאפשר לו להמשיך לכהן בראשות המדינה גם לאחר 2024. בדצמבר 2023, הכריז רשמית כי יתמודד לנשיאות.
לאוניד סלוצקי, חבר פרלמנט, יו"ר המפלגה הליברל-דמוקרטית של רוסיה (LDPR).
ניקולאי חאריטונוב, חבר פרלמנט, יו"ר הוועדה לפיתוח ארקטיקה והמזרח הרחוק.
זו הפעם השנייה שהוא מתמודד לנשיאות, לאחר שהתמודד גם בבחירות 2004 (אז סיים במקום השני).
ברית הכוחות הפרוגרסיביים הפוליטיים (מפלגת האנשים החדשים ומפלגת הצמיחה)
ולדיסלב דוואנקוב, סגן יושב ראש הדומה הממלכתית מאז אוקטובר 2021 וחבר פרלמנט
בוריס נאדז'דין, מורה וחבר פרלמנט, מייסד המכון לחקיקה ופרויקטים אזוריים.
נפסל על ידי ועדת הבחירות המרכזית בטענה שמספר אלפי חתימות שאסף היו פיקטיביות, לאחר עתירה לבית המשפט החוקתי, קיבל יומיים כדי לספק הוכחות לכך שהחתימות אכן מאומתות אך הצליח לספק הוכחות רק לארבע חתימות ועתר שוב כדי לקבל הארכה נוספת ונענה בשלילה.
בדיון בוועדת הבחירות המרכזית אמר שאינו טוען שום דבר בנוגע לעבודת הוועדה וכל טעויותיו מופנות למחוקקים הרוסים שחוקקו את התקנות בדבר ההתמודדות, לטענה זהו הגיב סגן יושבת ראש הוועדה, ניקולאי לביצ'ב והזכיר שנארז'דין עצמו הוא זה שחוקק את החוק בשנות ה-90.
סרגיי מלינקוביץ', יושב ראש מפלגת "הקומוניסטים של רוסיה"
קסניה סובצ'ק, מנחת טלוויזיה, פעילת אופוזיציה ממפלגת השינויים ועיתונאית, הייתה מועמדת בבחירות לנשיאות בשנת 2018.
אלכסיי נבלני, עורך דין ובלוגר, מנהיג האופוזיציה החוץ ממסדית וממובילי ההפגנות נגד משטרו של הנשיא פוטין, יו"ר מפלגת רוסיה של העתיד.
לא הותר לו להתמודד בשל הרשעתו בפלילים.
בשנת 2022 נגזרו עליו 9 שנות מאסר, ולאחר מכן נגזרו עליו על עבירות שונות עוד 30 שנות מאסר, דבר ששלל ממנו את היכולת להתמודד שוב בבחירות, בפברואר 2024 מת נבלני בכלא הרוסי.
מועמדשיוך מפלגתיקולותאחוזים ולדימיר פוטין|| align="right" |מועמד עצמאי74,640,56587.34% ניקולאי חאריטונובהמפלגה הקומוניסטית3,685,6284.31% ולדיסלב דבאנקובהאנשים החדשים3,245,6583.79% לאוניד סלוצקיהמפלגה הליברל-דמוקרטית2,732,9733.19%בסך הכל מצביעים84,304,824100.00%בעלי זכות בחירה ברוסיה114,212,734—
הבחירות לנשיאות צרפת 2002 היו מערכת הבחירות לנשיאות צרפת השמינית בתקופת הרפובליקה הצרפתית החמישית, ובמהלכן התמודדו בסיבוב השני הנשיא המכהן ז'אק שיראק כנגד ז'אן-מארי לה פן.
המנצח היה הנשיא שיראק, שזכה בסיבוב השני שנערך ב-5 במאי 2002. מערכת בחירות זו משכה תשומת לב ציבורית בינלאומית בולטת, לאור התמודדותו של לה-פן, אשר נחשב למועמד קיצוני במיוחד.
אלו היו הבחירות הראשונות בצרפת בהן הנשיא נבחר לקדנציה של חמש שנים במקום שבע שנים.
16 מועמדים התחרו בסיבוב הראשון.
זה היה מספר שיא של מועמדים, מספר השיא הקודם של מועמדים היה 12, בשנת 1974, כאשר ואלרי ז'יסקר ד'אסטן זכה בתפקיד.
בפברואר 2002 הודיע ראש ממשלת צרפת הפופולרי ליונל ז'וספן, מהמפלגה הסוציאליסטית, שיציג את מועמדותו לנשיאות.
הציפיות בתחילת מערכת הבחירות היו כי שיראק (שזכה ב-19.88% מהקולות) יתמודד בסיבוב השני אל מול ליונל ז'וספן.
במפתיע ובניגוד למרבית הסקרים, סיים ז'וספן רק במקום השלישי בסיבוב הראשון אחרי לה-פן שזכה ב-16.86% מהקולות.
התמיכה בז'וספן הסתכמה ב-16.18%, ו-33% ממצביעי השמאל העדיפו לפזר את קולותיהם בין מועמדים שונים.
בעקבות עליית ז'אן-מארי לה פן לסיבוב השני, עורר סערה רוז'ה קוקרמן נשיא קריף, ארגון הגג של יהדות צרפת, שאמר בריאיון לעיתון הארץ: "צריך להודות שיש כרגע אינטרס משותף ליהודים ולימין הקיצוני".
ושבהצלחת לה פן יש "מסר למוסלמים שיישבו בשקט".
שבוע אחר כך חזר בו ואמר לעיתון "לה מונד" שדבריו סולפו, וייחס זאת לבעיות תרגום.
הקמפיין של שיראק התמקד בעיקר בכלכלה החזקה בצרפת.
בתחילת מערכת הבחירות השיח הציבורי סבב סביב הפשיעה בקרב צעירים, במיוחד בקרב מהגרים.
לבסוף שיראק ניצח ברוב של כ-82% בסיבוב השני על מול 18% תמיכה בלה-פן - הפער הגדול ביותר מבין כל מערכות הבחירות בצרפת.