tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אה"מ "ונראבל" הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי, הראשונה בסדרת האוניות מדגם "לונדון", שנבנתה בסוף המאה ה-19. יש הרואים את אוניות הסדרה כתת-סדרה של סדרת פורמידבל, אך עם הגנת שריון שונה.
שדרית האונייה הונחה בינואר 1899, האונייה הושקה בנובמבר אותה שנה, והיא הוכנסה לשירות בנובמבר 1902. "ונראבל" שירתה בצי הים התיכון עד 1908 ולאחר מכן הועברה לצי התעלה.
לאחר שיפוץ גדול ב-1909 הוצבה בצי האטלנטי ובצי מימי המולדת.
ונראבל הונחה במספנת צ'טם ב-2 בינואר 1899, הושקה ב-2 בנובמבר 1899 והושלמה בנובמבר 1902. לאחר עיכובים רבים עקב קשיים עם קבלני המכונות שלה, היא נכנסה לשירות ב-12 בנובמבר 1902 תחת פיקודו של קפטן ג'ורג' אדווין פאטי לשירות כאוניית הדגל של סגן המפקד, אדמירל משנה, צי הים התיכון.
היא עזבה את צ'טם ב-20 בנובמבר, עצרה בשירנס כדי להתאים מצפנים, והגיעה לים התיכון בחודש שלאחר מכן.
בשנת 1903, ניתן לה מערכת בקרת אש ניסיונית להערכה.
במהלך שירותה בים התיכון, היא עלתה על שרטון מחוץ לנמל אלג'יר, ספגה נזק קל לגוף, ועברה שיפוץ במלטה בשנים 1906–1907. ב-12 באוגוסט 1907 היא הוחלפה כאוניית דגל על ידי אוניית המערכה פרינס אוף ויילס, ושירותה בים התיכון הסתיים ב-6 בינואר 1908, כאשר היא הושבתה במספנת צ'טם.
ונראבל הופעלה מחדש ב-7 בינואר 1908 לשירות צי התעלה.
היא הושבתה בצ'טם לשיפוץ מקיף בפברואר 1909, שבמהלכו הוסרו תותחי ה-3 פאונד שלה והותקן מד טווח על התורן הקדמי שלה.
השיפוץ הושלם, והיא הופעלה מחדש ב-19 באוקטובר 1909 לשירות בצי האטלנטי.
ב-13 במאי 1912 היא עברה לצי הבית השני בנור, ונכנסה למילואים עם צוות שלדי כחלק שייטת אוניות המערכה החמישית.
ב-1913 הוסרו הרשתות נגד טורפדו שלה וזוג זרקורים הותקן על הגשר הקדמי שלה.
כשחזרה לשירות מלא, סיירה ונראבל בתעלת למאנש, וב-25 באוגוסט 1914 חיפתה על תנועת גדוד הנחתים של פורטסמות' לאוסטנדה, בלגיה, באוקטובר 1914, ונראבל צורפה לסיירת דובר לצורך הגזות ותמיכה בכוחות מדינות ההסכמה הנלחמים בחזית.
היא הפגיזה עמדות גרמניות לאורך החוף הבלגי בין וסטנדה ללומברדסייד מ-26 עד 30 באוקטובר 1914 במהלך מתקפה גרמנית על הגנות בלגיות בקרב על האיזר; היא גם שימשה כאוניית הדגל של המפקד העליון, סיירת דובר, אדמירל משנה סר הוראס הוד, בין 27 ל-29 באוקטובר.
ב-27, תותחי השדה הגרמניים הוזזו קרוב לחוף, מה שאילץ את רוב כלי השיט הקלים לסגת, אם כי ונראבל המשוריינת בכבדות נשארה בעמדה עד שדיווחים על צוללת גרמנית באזור הניעו את הוד לסגת לדנקרק.
ונראבל חזרה לעמדה ב-28 באוקטובר, יחד עם סירת התותחים באסטנד ושלושה מוניטורים, כדי להקהות מתקפה גרמנית נוספת.
מאוחר יותר באותו יום, היא עלתה על שרטון על גדת חול לא ידועה, אך הייתה באותה עת מחוץ לטווח התותחים הגרמניים והצליחה להשתחרר בעזרת בריליאנט בשעת הגאות.
עד סוף החודש, ההצפות מהסכרים שנפתחו סביב ניופורט חסמו את ההתקדמות הגרמנית, והסיטו את ההתקפות הגרמניות יותר פנימה, מחוץ לטווח התותחים של ונראבל.
התותחים הגרמנים לאורך החוף הוסתרו עד כה, מה שהקשה בהרבה על השמדתם בירי ימי, ובעקבות כך חזרה וראבל לבסיסה.
השייטת חזרה לפורטלנד ב-30 בדצמבר 1914. ונראבל, יחד עם אוניית האספקה אקסלנט ובליווי משחתות ושולות מוקשים, הפגיזה שוב עמדות גרמניות ליד וסטנדה ב-11 במרץ 1915. ההפגזה נועדה להסיט את תשומת הלב הגרמנית במהלך המתקפה הבריטית בקרב נוב שאפל.
היא חזרה שוב ב-10 במאי בניסיון לדכא את הארטילריה הגרמנית שהפגיזה את דנקרק, אך אש נגד-סוללות גרמנית מנעה מונראבל להטיל עוגן או להשיג הצלחה כלשהי.
ב-12 במאי 1915, נצטוותה ונראבל להפליג לדרדנלים להחליף את אוניית המערכה קווין אליזבת במערכת הדרדנלים.
היא יצאה לים התיכון עם אוניית המערכה אקסמות'; הבריטים קיוו לנצל את הניסיון שצברו שני צוותי האוניות בהפגזת עמדות חוף בבלגיה.
מ-14 באוגוסט 1915 עד 21 באוגוסט 1915, היא תמכה בהתקפות של מדינות ההסכמה על עמדות עות'מאניות במפרץ סובלה.
עד 21 באוגוסט, תנאי מזג האוויר החמירו משמעותית, מה שמנע מהאוניות את היכולת לצפות במטרות.
באוקטובר, ונראבל הגיעה לגיברלטר לשיפוץ.
כשהיא יצאה מהשיפוץ בדצמבר 1915, היא עברה לים האדריאטי כדי לתגבר את הצי האיטלקי נגד הצי האוסטרו-הונגרי, ושירתה שם עד דצמבר 1916.
לאחר מכן חזרה ונראבל לבריטניה, והגיעה למספנת פורטסמות' ב-19 בדצמבר 1916, שם היא הושבתה.
בפברואר ובמרץ 1918 היא שוחזרה שם כספינת בסיס, והיא עברה לפורטלנד ב-27 במרץ 1918 כדי לשמש כספינת בסיס לספינות מכמורת ומקשות.
אה"מ ונג'נס הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי מסדרת קאנופוס.
ונג'נס ואחיותיה שנועדו לשירות באסיה, היו קטנות ומהירות יותר מאשר אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק, אך שמרו על אותה סוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים).
ונג'נס הונחה באוגוסט 1898, הושקה ביולי 1899 והוכנסה לשירות בצי באפריל 1902.
ב-1913 היא הועברה לשייטת אוניות המערכה השישית של הצי השני.
שחוקה מפעולות אלה, היא חזרה לבריטניה לשיפוץ.
היא הופעלה מחדש בדצמבר 1915 לשירות במזרח אפריקה, במהלכו תמכה בכיבוש דאר א-סלאם במזרח אפריקה הגרמנית.
היא חזרה לבריטניה שוב ב-1917 והוצאה משירות, ולאחר מכן כיהנה בתפקידים משניים עד 1921, אז נמכרה לגרוטאות.
ונג'נס נגרטה בשנה שלאחר מכן.
ונג'נס וחמש האחיות שלה תוכננו לשירות במזרח אסיה, שם המעצמה העולה החדשה יפן החלה לבנות צי רב עוצמה, אם כי תפקיד זה התייתר במהירות על ידי הברית האנגלו-יפנית של 1902. האוניות תוכננו להיות קטנות יותר, קלות יותר ומהירות יותר מקודמותיהן, אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק.
לוונג'נס הייתה סוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) / 35 קליבר המורכבים בצריחי תותחים מקדימה ומאחור; תותחים אלו היו מותקנים בברבטות עגולות שאפשרו טעינה מסביב, אם כי בגובה קבוע.
ונג'נס הונחה על ידי Vickers ב- בארו-אין-פארנס ב-23 באוגוסט 1898 והושקה ב-25 ביולי 1899. השלמתה התעכבה בגלל נזק לרציף האבזור, והיא הושלמה רק באפריל 1902. היא הייתה אוניית המערכה הבריטית הראשונה שנבנתה לחלוטין, חומשה והונעה על ידי חברה אחת.
ונג'נס נכנסה לשירות בפורטסמות' תחת פיקודו של קפטן לסלי קריי סטיוארט ב-8 באפריל 1902 לשירות עם צי הים התיכון.
היא עזבה את בריטניה בתחילת החודש לאחר מכן, והגיעה למלטה ב-12 במאי.
בספטמבר 1902 היא ביקרה בים האגאי עם אוניות אחרות של התחנה לתמרונים משולבים ליד נאפפליו, וכעבור חודשיים היא חזרה לביקור בפלטאה.
ביולי 1903 היא עברה לתחנת סין כדי להחליף את אוניית האחות שלה גוליית, ועברה שיפוץ בהונג קונג בשנים 1903–1904.
בשנת 1905, בריטניה ויפן אשררו הסכם ברית, והפחיתו את הדרישה לנוכחות בריטית גדולה בתחנת סין, ובעקבות כך הצי המלכותי החזיר את כל אוניות המערכה מהתחנה.
ונג'נס נקראה בחזרה ב-1 ביוני 1905 והמשיכה לסינגפור, שם היא ואוניית האחות שלה, אלביון נפגשו עם אוניית האחות שלהן אושן ואוניית המערכה סנטוריון.
ב-20 ביוני 1905 יצאו ארבע אוניות המערכה להפלגה לפלימות', לשם הגיעו ב-2 באוגוסט 1905. ונג'נס הושבתה בדבונפורט ב-23 באוגוסט 1905, ועברה שיפוץ שנמשך עד 1906 במהלכו תוקנו המכונות שלה.
ב-15 במאי 1906, הופעלה ונג'נס מחדש לשירות בצי התעלה.
היא עברה לצי הבית ב-6 במאי 1908, וב-13 ביוני 1908 נפגעה בהתנגשות עם אוניית הסוחר SS בגור ראש בפורטסמות'.
היא עברה לפלגת נור, צי הבית, בנור בפברואר 1909, שם הפכה לספינת אם לכלי שירות מיוחדים, ועלתה על שרטון בשפך התמזה ב-28 בפברואר 1909 ללא נזק.
באפריל 1909, היא הפכה לאוניית בסיס לבית הספר לתותחנים במספנת צ'טם, שם פעלה כספינת אימון תותחנים.
ב-29 בנובמבר 1910, ונג'נס ספגה תקלה נוספת כשהתנגשה בערפל עם אוניית הסוחר SS ביטר, וסבלה מנזק בצדה, ביתדות הרשתות וברשתות נגד טורפדו.
ונג'נס שירתה לאחר מכן בשייטת אוניות המערכה השישית שבסיסה בפורטלנד, ואז הפכה לספינת אימונים של תותחים בנור בינואר 1913. השייטת השישית, יחד עם שייטת וניות המערכה החמישית, היוו את הליבה של הצי השני.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הצי המלכותי התגייס לפגוש את צי הים הפתוח הגרמני.
ב-7 באוגוסט פורקה שייטת אוניות המערכה השישית, ואוניות המערכה מסדרת דאנקן המתקדמות יותר הועברו ל"גרנד פליט" ("הצי הגדול"); ונג'נס הוקצתה לשייטת אוניות המערכה השמינית, צי התעלה.
על השייטת השמינית הוטלו תפקידי סיור בתעלת למאנש ובאוקיינוס האטלנטי, אם כי ונג'נס הועברה במהירות לשייטת אוניות המערכה השביעית ב-15 באוגוסט 1914 כדי להחליף את אוניית המערכה פרינס ג'ורג' אוניית הדגל של השייטת.
זמן קצר לאחר מכן, פוזרו מחצית מאוניות המערכה של השייטת השביעית כדי לחזק את שייטות הסיירות המנותקות שסיירו אחר פושטות סחר גרמניות, והותירו רק את ונג'נס, פרינס ג'ורג', סיזאר וגוליית והסיירת הממוגנת פרוסרפיין.
היא חיפתה על נחיתתו של גדוד הנחתים פלימות' באוסטנדה, בלגיה, ב-25 באוגוסט 1914. לצורך מבצע זה, היא וחמש האוניות האחרות של השייטת, יחד עם שש משחתות ליוו את ספינות החיילים; במקביל, גורמים מה"גרנד פליט" תקפו את קו הסיור הגרמני מול הלגולנד כדי להעסיק את צי הים הפתוח הגרמני.
בנובמבר 1914, היא הועברה לאלכסנדריה כדי להחליף זוג אוניות צרפתיות ישנות יותר, אוניית המערכה בובה והסיירת המשוריינת אמירל שארנה, שבתורן החליפו את הסיירות המשוריינות בלאק פרינס וווריור כספינות שמירה לתעלת סואץ.
מאוחר יותר היא עברה לתחנת כף ורדה - האיים הקנריים כדי להחליף את אלביון כספינת שמירה בסנט וינסנט.
ב-22 בינואר 1915, ונג'נס נבחרה לקחת חלק במערכת הדרדנלים.
ונג'נס השתתפה בהפגזת הפתיחה של המבצרים העות'מאניים בכניסה למצרים ב-18 בפברואר וב-19 בפברואר 1915, אם כי תפקידה כאוניית הדגל של דה רובק הגביל אותה לתצפית באש של האוניות האחרות בשייטת.
אוניית המערכה קורנווליס פיתחה בעיות עם הכנן שלה ולכן לא יכלה לעגון בעמדת הירי שלה, מה שאילץ את ונג'נס לתפוס את מקומה.
היא הפגיזה את מבצר אורקני באש ישירה, אך סיור אווירי הוכיח שתותחי המבצר לא הושבתו.
אף על פי כן, קרדן הורה לוונג'נס ולמספר אוניות מערכה אחרות לצמצם טווח לעבר מטרותיהן ולירות בהן מטווח קצר.
אוניית המערכה הצרפתית סיפרן הצטרפה לוונג'נס בהפגזה על אורקני.
מאוחר יותר אחר הצהריים, שתי האוניות החלו לירות לעבר הסוללה בקומקאלה עם התותחים העיקריים שלהן, בעוד שהסוללה המשנית שלהן המשיכה לירות לעבר אורקני.
בשעה 16:10 הורה להם קרדן להפסיק את האש ולבדוק את הביצורים.
עם צמצום הטווח, ונג'נס ספגה אש כבדה מאורקני וסוללה בכף הלס.
קונטרה-אמירל (אדמירל משנה) אמיל גיפרטה, מפקד הפלגה הצרפתית, כתב מאוחר יותר כי "המתקפה הנועזת של ונג'נס בהטלת עצמה לעבר המבצרים כאשר האש שלהם לא פחתה בשום אופן הייתה אחד הפרקים הטובים ביותר של היום." היא ספגה נזק מסוים לתרניה ולציוד שלה מירי מהמבצרים, אך היא לא נפגעה ישירות.
כמה אוניות מערכה נוספות הגיעו לעזרתה, ובשעה 17:20 הורה קרדן לסגת.
ב-25 בפברואר, ונג'נס השתתפה בהתקפה נוספת על מבצרי הדרדנלים.
יחד עם קורנווליס ואוניות המערכה הצרפתיות סיפרן ושארלמאן, היא הובילה את ההסתערות, שנתמכה על ידי אאוניית מערכה צרפתית אחת ושלוש אוניות מערכה בריטיות.
לאחר שארבע אוניות המערכה התומכות תפסו את עמדותיהן והחלו לירות מטווח רחוק כדי לדכא את הסוללות העות'מאניות, ונג'נס וקורנווליס עשו את המעבר הראשון מטווח קרוב, בכוונה להשמיד את התותחים בפגיעה ישירה.
דה רובק לקח את ונג'נס למרחק של מהביצורים בקומקאלה וירה במשך עשר דקות, לפני שפנה כדי לאפשר לקורנווליס להפעיל את התותחים.
שתי האוניות הצרפתיות הגיעו בעקבותיהן, ועד השעה 15:00, התותחים העות'מאניים הושתקו למעשה, מה שאיפשר לשולות מוקשים להתקדם ולנסות לפנות את שדות המוקשים; רוב הצי נסוג בזמן ששולות המוקשים פעלו, אף על פי שוונג'נס ואוניות המערכה אלביון וטריומף נשארו מאחור כדי לחפות עליהן.
על ידי פינוי שדות אלה, ספינות מלחמה של מדינות ההסכמה יכלו כעת להיכנס לדרדנלים עצמם, ולפתוח את המסלול לתקוף ביצורים נוספים סביב העיירה דרדאנוס.
בזמן שאוניות אחרות הפגיזו את המבצרים שם, ונג'נס וספינת המערכה אירזיסטיבל שלחו נחתים לחוף כדי להשמיד סוללת ארטילריה נטושה ליד קומקאלה, כששתי האוניות נשארו ליד החוף כדי לתמוך בפשיטה.
הנחתים נחתו ללא התנגדות, אך הכוח מוונג'נס ספג במהירות אש מחיל הרגלים העות'מאני בצד הרחוק של קומקאלה.
לוטננט קומדר אריק גאסקוין רובינסון, שהוביל את פלוגת הנחיתה של ונג'נס, הלך קדימה בעצמו כדי להשמיד תותח נ"מ עות'מאני, ואז הוביל את המחלקה שלו להשמיד תותח נ"מ שני ואת התותח היחיד שנותר בסוללת אורקני.
על מעשיו הוענק לו צלב ויקטוריה.
ההתנגדות העות'מאנית מנעה כל פעולה נוספת, והנחתים חזרו לוונג'נס.
בסוף פברואר, ונג'נס הייתה זקוקה לתחזוקת דוודים, אז דה רובק העביר את דגלו לאירזיסטיבל בעוד שוונג'נס הפליגה למודרוס לתיקון.
היא חזרה עד 6 במרץ, בזמן להפגזה נוספת של ההגנות העות'מאניות; דה רובק שוב העביר את דגלו בחזרה לאונייה לצורך המבצע.
הפעם, התוכנית כללה שימוש באלביון כדי לחפות על הסופר-דרדנוט קווין אליזבת, שאמורה הייתה לירות בעקיפין בתקווה שתהיה מסוגלת לנטרל את התותחים העות'מאניים בטווח שבו הם לא יכלו להגיב.
ונג'נס ושלוש אוניות מערכה נוספות חיפו על אלביון בתוך המצרים.
האוניות שיתקו במהירות את התותחים העות'מאניים בדרדאנוס, אך סוללות ארטילריה ניידות אילצו ללא הרף גם את אלביון וגם את קווין אליזבת לשנות עמדה, ובמידה רבה מנעו מהאחרונה לירות ומהראשונה מלמסור תיקונים למעט היריות שקווין אליזבת הצליחה לבצע.
רדת הלילה וחוסר ההתקדמות הביאו לביטול המבצע.
יומיים לאחר מכן, קווין אליזבת נשלחה למצרים בניסיון להשמיד את התותחים באש ישירה, בעוד ונג'נס ושלוש אוניות מערכה נוספות חיפ עליה מהתותחים הניידים.
ראות לקויה הפריעה לתותחנים של קווין אליזבת, ובשעה 15:30 קרדן ביטל את המתקפה, לאחר שלא השיג דבר.
ונג'נס השתתפה גם בהתקפה העיקרית על מבצרי נארוס ב-18 במרץ 1915, אז חלה קרדן ונאלץ להתפטר, מה שהותיר את דה רובק לקבל את הפיקוד הכללי על הצי.
לכן הוא העביר את דגלו לקווין אליזבת, וונג'נס חזרה לפלגה השנייה כספינה פרטית.
ונג'נס לא העסיקה את העות'מאנים אלא מאוחר יותר אחר הצהריים, לאחר שבובה מוקשה והוטבעה.
ונג'נס תקפה את סוללת "חמידייה" העות'מאנית, אך רוב הפגזים שלה נפלו ללא פגע במרכז הביצור, הרחק מהתותחים.
כשהתברר שאי אפשר לשתק את המבצרים העות'מאניים בזמן כדי לאפשר לשולות המוקשים להתחיל לפנות את שדות המוקשים הלאה במצרים, הורה דה רובק לצי לסגת.
תוך כדי כך מוקשו וטבעו גם שתי אוניות מערכה בריטיות, וגם סיירת המערכה אינפלקסיבל פגעה במוקש, אם כי היא הצליחה לחזור למלטה לצורך תיקונים.
עד סוף אפריל, השייטת הראשונה כללה את ונג'נס, שבע אוניות מערכה נוספות וארבע סיירות, תחת פיקודו של אדמירל משנה רוסלין ומיס.
ונג'נס ואוניית המערכה לורד נלסון הוטלו תחילה לתמוך בנחיתה במפרץ מורטו, תפסו את עמדות הירי שלהם בשעה 05:00 ופתחו באש לעבר עמדות עות'מאניות ברמות מסביב למפרץ זמן קצר לאחר מכן.
לורד נלסון נשלחה מאוחר יותר לתמוך בחופי נחיתה אחרים דרומה יותר בחצי האי, ולוונג'נס הצטרפה פרינס ג'ורג'.
כאשר כוחות היבשה של מדינות ההסכמה התקדמו לעבר קריתיה, ונג'נס וכמה אוניות מערכה אחרות סיפקו תמיכה באש, אם כי העות'מאנים בלמו את המתקפה בקרב הראשון על קריתיה.
עד תחילת מאי, היא נשארה מחוץ לראש החוף, ותמכה באגף הימני של מדינות ההסכמה יחד עם לורד נלסון ואוניית המערכה הצרפתית ז'ורגיברי.
היא תמכה בכוחות היבשה במהלך המתקפה העות'מאנית על עמדות מדינות ההסכמה במפרץ אנזא"ק ב-19 במאי 1915, לפני שפרשה למודרוס כדי לחדש את הדלק והתחמושת שלה.
היא חזרה לגליפולי ב-25 במאי כדי להחליף את אוניית האחות שלה קאנופוס.
צוללת תקפה אותה באותו יום בזמן שהיא עלתה ממודרוס, אבל ונג'נס פנתה במהירות לכיוון הימני כדי להימנע מהטורפדו וירתה מספר יריות לעבר הפריסקופ של הצוללת, ואילצה אותה לסגת.
ביולי 1915, לוונג'נס היו פגמים בדוד שמנעו ממנה להמשיך בפעולות הקרב, והיא חזרה לבריטניה והושבתה באותו חודש.
היא הייתה בשיפוץ בדבונפורט עד דצמבר 1915.
ונג'נס הופעלה מחדש בדצמבר 1915 ועזבה את דבונפורט ב-30 בדצמבר 1915 לפריסה במזרח אפריקה.
הצי המלכותי החל לשלוח תגבורת לאזור בנובמבר כדי לתמוך במערכה במזרח אפריקה; עם הגעתה לשם, היא הצטרפה לשלושה מוניטורים, שתי סיירות, שתי ספינות סוחר חמושות ושתי סירות תותחים.
בהיותה שם, היא תמכה בפעולות שהובילו ללכידת דאר א-סלאם ב-1916. בפברואר 1917, ונג'נס חזרה לבריטניה והושבתה.
היא הושבתה עד פברואר 1918, אז הופעלה מחדש לשימוש בניסויים בציוד נגד רשף עבור תותחי הצי.
היא השלימה את הניסויים באפריל 1918, ולאחר מכן פורקה חלקית מנשקה, כאשר ארבעה תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) בקזמטים בסיפון הראשי הוסרו וארבעה תותחי 6 אינץ' הותקנו במגנים פתוחים על סיפון הסוללות.
היא הפכה לספינה לאחסון תחמושת במאי 1918. ונג'נס הוכנסה לרשימת המכירה בדבונפורט ב-9 ביולי 1920, ונמכרה לגריטה ב-1 בדצמבר 1921. לאחר שיצאה מדבונפורט בגרירה ב-27 בדצמבר 1921 בדרך לדובר, כבל הגרירה שלה התנתק בתעלת למאנש ב-29 בדצמבר 1921. גוררות צרפתיות איתרו אותה וגררו אותה לשרבור, צרפת.
משם היא נגררה לדובר, לשם הגיעה לבסוף לגריטה ב-9 בינואר 1922.
אה"מ ויקטוריוס הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי מסדרת מג'סטיק.
היא הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) וסוללה משנית של 12 תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים), ויכלה להגיע למהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש).
היא שירתה בעיקר במים הביתיים, והשתתפה בסקירת הצי לרגל יובל היהלום למלכה ויקטוריה ב-1897. היא שירתה זמן קצר בים התיכון ב-1898 לפני שהועברה לתחנת סין מאוחר יותר באותה שנה; ויקטוריוס נשארה במימי מזרח אסיה עד שנת 1900, אז שבה לים התיכון.
לאחר שחזרה לבריטניה ב-1904, ויקטוריוס שימשה כאוניית הדגל של סגן מפקד צי התעלה.
היא נשארה בשירות פעיל עם הצי ביחידות שונות עד 1908, אז עברה מודרניזציה ולאחר מכן הוכנסה למילואים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 היא גויסה עם שלוש מאחיותיה בשייטת אוניות המערכה התשיעית, אם כי בינואר 1915 היא שוב הוצאה משירות הקו הקדמי.
בספטמבר הוסרו התותחים העיקריים שלה כדי לחמש זוג מוניטורים.
ויקטוריוס שימשה לאחר מכן כספינת תיקון.
לאחר תום המלחמה שונה שמה לאינדוס II; התוכניות להשתמש בה כספינת נמל בוטלו, ובאפריל 1923 היא נמכרה לגרוטאות.
ויקטוריוס גם נשאה סוללה משנית של 12 תותחים QF 6 אינץ' (152 מ"מ)/40 קליבר.
לוויקטוריוס ולשאר האוניות בסדרה שלה הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ) מפלדת הארווי, שאפשר הגנה שווה עם עלות נמוכה יותר במשקל בהשוואה לסוגי שריון קודמים.
זה אפשר לוויקטוריוס ולאחיותיה חגורת שריון עמוקה וקלה יותר מאשר אוניות מערכה קודמות ללא אובדן הגנה.
ויקטוריוס הונחה במספנת צ'טם ב-28 במאי 1894, הושקה ב-19 באוקטובר 1895 - ולאחר מכן החלו עבודות האבזור.
היא נכנסה לשירות בצי המלכותי כשנה לאחר מכן, ב-4 בנובמבר 1896, לשירות בעתודת הצי במספנת צ'טם.
ב-8 ביוני 1897 היא נכנסה לשירות מלא בצי הים התיכון.
לפני שעזבה את בריטניה, היא נכחה בסקירת הצי בספיטהד לרגל יובל היהלום של המלכה ויקטוריה ב-26 ביוני 1897. היא עברה לים התיכון שם החליפה את אוניית המערכה אנסון.
בפברואר 1898 הוצאה ויקטוריוס מצי הים התיכון לשירות בתחנת סין.
ב-16 בפברואר היא עלתה על שרטון כשנכנסה לנמל בפורט סעיד בדרך לסין.
כמה גוררות ניסו לשחרר אותה אך לא הצליחו; נדרשו מחפרני משאבה כדי להעביר את המשקעים מסביב לגוף כדי לשחרר אותה.
היא שוחררה בהצלחה ב-18 בפברואר.
בשנת 1900, היא חזרה לים התיכון ועברה שיפוץ במלטה.
ב-14 ביולי 1904 סירת הטורפדו TB 113 נגחה אותה לעבר חמואזה, וגרמה לה נזק קל.
לאחר ארגון מחדש ב-1 בינואר 1905, צי התעלה הפך לצי האטלנטי החדש, וויקטוריוס הפכה ליחידה של הצי האטלנטי.
קפטן רוברט פלקון סקוט, חוקר אנטארקטיקה, שימש כקפטן שלה, ושימש כקפטן הדגל של אדמירל משנה ג'ורג' אגרטון שעל סיפונה, לתקופה ב-1906. שירות הצי האטלנטי שלה הסתיים כשהיא הושבתה בדבונפורט ב-31 בדצמבר 1906. ב-1 בינואר 1907 ויקטוריוס הופעלה מחדש לשרת בנור כחלק מפלגת נור של צי הבית החדש.
היא עברה שיפוץ בצ'טם ב-1908 שבו הוסבה לשריפת מזוט והותקנו עליה בקרת אש ורדיו של הסוללה הראשית.
היא צומצמה לצוות שלדי, בשירות מילואים, במרץ 1909. ויקטוריוס הועבר לפלגת דבונפורט, צי הבית, בינואר 1911, ולצי השלישי, במאי 1912. היא נפגעה בירכתיים שלה בהתנגשות עם אוניית האחות שלה מג'סטיק בערפל ב-14 ביולי 1912 והחלה בשיפוץ קצר בצ'טם בדצמבר 1913.
כחלק מכך, ויקטוריוס ואחיותיה האוניות הניבאל, מארס ומגניפיסנט, הקימו את שייטת אוניות המערכה התשיעית ב-27 ביולי 1914, שהוצבה בהאמבר כדי להגן על החוף הבריטי; ויקטוריוס נשארה שם כספינת שמירה לאחר ששייטת אוניות המערכה התשיעית פורקה ב-7 באוגוסט 1914. בדצמבר 1914 היא עברה לטיין כדי לשמש שם כספינת שמירה.
ב-4 בינואר 1915 ויקטוריוס הושבתה באלסוויק.
אוניות הסדרה מג'סטיק היו עד אז אוניות המערכה הוותיקות והפחות יעילות בשירות בצי המלכותי; ויקטוריוס הוצבה על הטיין פברואר עד ספטמבר 1915 ותותחי ה-12 אינץ' (305 מ"מ) שלה הוסרו לשימוש על גבי המוניטורים החדשים מסדרת לורד קלייב, פרינס רופרט וגנרל וולף.
בין ספטמבר 1915 לפברואר 1916, פאלמרס המירה אותה לספינת תיקון בג'ארו.
ויקטוריוס שהוסבה הוזמנה כספינת תיקון ב-22 בפברואר 1916 והגיעה לסקפה פלו כדי להחליף את ספינת הסוחר קריבאן שהוסבה, שאבדה בספטמבר 1915, כספינת תיקון של ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול").
ויקטוריוס ביצעה את התפקיד הזה שם עד מרץ 1920 אז שונה שמה לאינדוס II והועברה לדבונפורט לצורך שיפוץ כדי להכין אותה לשירות כספינת תיקון.
היא הגיעה לדבונפורט ב-28 במרץ 1920 והשתלמה למעמד טיפול ואחזקה בזמן שחיכתה לתחילת השיפוץ שלה.
אולם תוכניות השיפוץ בוטלו; החלו עבודות להסבתה לספינת מחסן נמל, אך באפריל 1922, הסבה זו בוטלה לפני השלמתה והיא הוכנסה לרשימת הפירוק באותו חודש.
אינדוס II נמכרה לגריטה ב-19 בדצמבר 1922, אך המכירה בוטלה ב-1 במרץ 1923. היא נמכרה שוב ב-9 באפריל 1923 ונגררה מדבונפורט לדובר כדי לגרוט אותה.
אה"מ מגניפיסנט הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי מסדרת מג'סטיק.
היא נכנסה לשירות בסוף 1895 עם צי התעלה, ונשארה עם הצי באמצעות התארגנותו מחדש לצי האטלנטי.
בשנת 1905, פיצוץ גרם למותם של 18 אנשי צוות אך היא נשארה בשירות עד 1906, ולאחר מכן עברה שיפוץ.
היא שירתה בצי הבית במשך רוב שירותה לפני המלחמה.
בין הוותיקות מבין אוניות המערכה של בריטניה באותה תקופה, מגניפיסנט הייתה ספינת שמירה על האמבר כשפרצה מלחמת העולם הראשונה.
היא שובצה אז, יחד עם האונייה האחות הניבאל, לסקפה פלו כספינת שמירה.
ב-1915 היא פורקה מהחימוש העיקרי שלה, ומאוחר יותר באותה שנה הוסבה לספינת תובלת חיילים לשימוש במערכת הדרדנלים.
כשחזרה לאנגליה ב-1916, היא לא הייתה פעילה עד סוף 1917, אז הוסבה לספינת תחמושת.
היא המשיכה לשרת בתפקיד זה עד שנת 1921, אז היא הושבתה לפני שפורקה בשנה שלאחר מכן.
למגניפיסנט ולשאר האוניות בסדרה שלה הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ) מפלדת הארווי, שאפשר הגנה שווה עם עלות נמוכה יותר במשקל בהשוואה לסוגי שריון קודמים.
זה אפשר למגניפיסנט ולאחיותיה חגורת שריון עמוקה וקלה יותר מאשר אוניות מערכה קודמות ללא אובדן הגנה.
מגניפיסנט הונחה במספנת צ'טם ב-18 בדצמבר 1893. היא הושקה שנה ויום לאחר מכן, ב-19 בדצמבר 1894, ולאחר מכן החלו עבודות ההתארגנות.
היא נכנסה לשירות בצי המלכותי שנה נוספת לאחר מכן, בדצמבר 1895, כדי להחליף את אוניית המערכה אמפרס אוף אינדיה כאוניית הדגל של סגן מפקד צי התעלה.
ב-26 ביוני 1897, היא נכחה בסקירת הצי בספיטהד לרגל יובל היהלום של המלכה ויקטוריה.
קפטן ג'ון פריס מונה למפקד האונייה בינואר 1899, ומפברואר 1900 היא הצטרפה לפלגה המזרחית של צי התעלה, כשהיא הניפה את דגל אדמירל משנה ארתור דאלרימפל פאנשאווה.
עם קבלת הידיעה על מותה של המלכה ויקטוריה ב-21 בינואר 1901 כשהיא מוצבת בפורטסמות', מגניפיסנט הורידה את הנס המלכותי לחצי התורן.
קפטן ארתור ג'ון הורסלי מונה לפיקוד באוקטובר 1900, וביוני בשנה שלאחר מכן היא הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה סר ויליאם אקלנד, סגן מפקד צי התעלה.
הוא ויתר על התפקיד שנה לאחר מכן, ובשקיעה ב-5 ביוני 1902 הוריד את דגלו מסיפון המגניפיסנט.
אדמירל משנה אשתון קרזון-האו, שירש את אקלנד, עבר לכלי השיט מאוחר יותר באותו החודש.
היא השתתפה בסקירת הצי שנערכה בספיטהד ב-16 באוגוסט 1902 להכתרת המלך אדוארד השביעי, וביקרה בים האגאי לתמרונים משולבים עם צי הים התיכון בחודש שלאחר מכן.
קפטן סאקוויל קרדן מונה לפיקוד ב-16 באוקטובר 1902, ולקח אותה לביקור בגיברלטר ובתטואן בשבוע שלאחר מכן.
בינואר 1904 הפכה האונייה לאוניית הדגל של צי התעלה.
כתוצאה מארגון מחדש בינואר 1905, צי התעלה הפך לצי האטלנטי, ומגניפיסנט הפכה בהתאם לחלק מהצי האטלנטי.
פיצוץ תותח על סיפון מגניפיסנט ב-14 ביוני 1905 הביא ל-18 נפגעים.
הפיצוץ נגרם מפגז פגום באחד מתותחי ה-6 אינץ'; הוא לא הצליח לירות, וכאשר המעמיס פתח את מכנס התותח, מגע עם האוויר הצח פוצץ את הפגז.
ב-15 בנובמבר 1906, היא סיימה את שירותה בצי האטלנטי שלה והושבתה בדבונפורט.
מגניפיסנט הוכנסה למילואים ב-16 בנובמבר 1906, והתבססה בצ'טם.
במהלך שירות המילואים שלה, היא צורפה לבית הספר לתותחנים בשירנס כספינת אימון לתותחנים בדצמבר 1906.
מגניפיסנט עזבה את צ'טם במרץ 1907 והוצבה בפלגת נור של צי הבית בנור.
במהלך שירות זה, היא הייתה זמנית אוניית הדגל של המפקד העליון בנובמבר 1907 ועברה שיפוץ בצ'טם ב-1908 שבמהלכו הותקנו לה מערכות בקרת אש חדשות והיא הוסבה לדוודים על בסיס מזוט.
היא שימשה כאוניית הדגל של סגן מפקד צי הבית מאוגוסט 1908 עד ינואר 1909. מגניפיסנט הצטמצמה לצוות שלדי בפברואר 1909 כחלק מצי המילואים.
ב-24 במרץ 1909, היא הפכה לאוניית הדגל של תת-אדמירל, הפלגות השלישית והרביעית, צי הבית, בנור.
היא הוחלפה כאוניית דגל ב-1 במרץ 1910 על ידי אוניית המערכה באלוורק.
ב-27 בספטמבר 1910, מגניפיסנט הוכנסה מחדש לצי הבית כדי לשמש כספינת אימון צריח וספינת אימונים של מסיקים בדבונפורט.
הירכתיים שלה ניזוקו בהתנגשות בדצמבר 1910. היא הפכה לספינת אספקה לספינת האימונים של הצריח ויויד בפברואר 1911 ולספינת אימונים של ירי ים בדבונפורט ב-14 במאי 1912. היא נפגעה קלות ב-16 ביוני 1913 כאשר עלתה על שרטון בערפל ליד מפרץ קאוסאנד.
היא הופעלה מחדש לשירות הצי השלישי ב-1 ביולי 1913.
כחלק מכך, מגניפיסנט ואחיותיה האוניות הניבאל, מארס וויקטוריוס, הקימו את שייטת אוניות המערכה התשיעית ב-27 ביולי 1914, שהוצבה בהאמבר כדי להגן על החוף הבריטי.
מגניפיסנט שימשה כספינת שמירה בהאמבר.
מלחמת העולם הראשונה החלה כשהיא מוצבת שם.
ב-7 באוגוסט 1914 פורקה שייטת אוניות המערכה התשיעית, ומגניפיסנט והניבאל הועברו לסקפה פלו כדי לחזק את ההגנות של המעגן של ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") שם, והפכו לספינת שמירה בסקפה פלו.
האוניות מסדרת מג'סטיק היו עד אז אוניות המערכה הוותיקות והפחות יעילות בשירות בצי המלכותי.
הסיירת הממוגנת מדרג א' קרסנט החליפה את מגניפיסנט מתפקיד ספינת השמירה ב-16 בפברואר 1915, ובשלב זה הושבתה מגניפיסנט.
מאוחר יותר בפברואר 1915 הגיעה מגניפיסנט לבלפסט כדי להתפרק מנשקה.
במרץ ובאפריל 1915, כל תותחי ה-12 אינץ' שלה וכל תותחי ה-6 אינץ' שלה למעט ארבעה הוסרו.
תותחי ה-12 אינץ' שלה נלקחו כדי לחמש את המוניטורים החדשים מסדרת לורד קלייב, גנרל קרופורד והנסיך פרינס יוג'ין.
לאחר שפורקה מנשקה, מגניפיסנט הונחה בלוך גויל באפריל 1915. ב-9 בספטמבר 1915, מגניפיסנט הופעלה מחדש לשרת יחד עם האוניות האחיות שלה שפורזו באופן דומה הניבאל ומארס כספינת תובלת כוחות למערכה בדרדנלים.
שלוש אוניות המערכה לשעבר יצאו מבריטניה בתפקיד זה ב-22 בספטמבר 1915, והגיעו למודרוס ב-7 באוקטובר 1915. ב-18 בדצמבר וב-19 בדצמבר 1915, מגניפיסנט לקחה חלק בפינוי כוחות מדינות ההסכמה ממפרץ סובלה.
היא עזבה את הדרדנלים בפברואר 1916 לאחר סיום המערכה וחזרה לאנגליה, שם הושבתה בדבונפורט ב-3 במרץ 1916.
מגניפיסנט נשארה בדבונפורט עד אוגוסט 1917, ושימשה כספינת הצפה.
באוגוסט 1917, היא החלה בשיפוץ בהרלנד אנד וולף בבלפסט לצורך הסבה לספינת תחמושת.
כשהסתיימה השיפוץ שלה באוקטובר 1918, היא הועברה לרוזית' לשירות כספינה למחסן תחמושת.
מגניפיסנט הוכנס לרשימת הפירוק ב-4 בפברואר 1920, אך המשיכה לשמש כספינה לאחסון תחמושת ברוזית' עד אפריל 1921. היא נמכרה לגריטה ב-9 במאי 1921. הגריטה החלה ב-Thos.
אה"מ מארס הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי מסדרת מג'סטיק, האונייה השביעית בסדרה שכללה תשע אוניות.
האונייה הונחה במספנת האחים ליירד ביוני 1894, היא הושקה במרץ 1896, והיא הוכנסה לשירות בצי ביוני 1897. היא הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) וסוללה משנית של 12 תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים), ויכלה להגיע למהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש).
מארס שירתה בצי התעלה לאחר כניסתה לשירות והייתה נוכחת בסקירת צי ההכתרה עבור אדוארד השביעי ב-1902. היא צומצמה זמנית למילואים במרץ 1906 לפני שחזרה לשירות בצי התעלה באוקטובר.
במרץ שלאחר מכן היא שובצה לצי הבית.
כאשר המתיחות באירופה עלתה באופן דרמטי בסוף יולי 1914, מארס גויסה עם שלוש מאחיותיה בשייטת אוניות המערכה התשיעית, שהתבססה כספינת שמירה בהאמבר.
בדצמבר היא הועברה לפטרול דובר, אם כי בפברואר 1915 היא הוצאה מכלל פעילותה בבלפסט ופורקה מנשקה.
מארס שימשה כספינת תובלת חיילים במהלך מערכת הדרדנלים לפני שהוסבה לספינת אם.
היא נשארה בשירות עד יולי 1920; האונייה הישנה נמכרה לגרוטאות במאי 1921 והתפרקה בנובמבר.
למארס ולשאר האוניות בסדרה שלה הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ) מפלדת הארווי, שאפשר הגנה שווה עם עלות נמוכה יותר במשקל בהשוואה לסוגי שריון קודמים.
זה אפשר למארס ולאחיותיה חגורת שריון עמוקה וקלה יותר מאשר אוניות מערכה קודמות ללא אובדן הגנה.
מארס הונחה במספנת האחים ליירד בבירקנהד ב-2 ביוני 1894. היא הושקה ב-30 במרץ 1896. היא נכנסה לשירות ב-8 ביוני 1897 לשירות בצי התעלה, שם שירתה בפלגת פורטסמות'.
ב-16 באוגוסט 1904, החלה מארס בשיפוץ בפורטסמות'.
במהלך חידושה, צי התעלה הפך לצי האטלנטי בארגון מחדש ב-1 בינואר 1905, והיא נשארה ביחידה ששמה שונה.
השיפוץ שלה הושלם במרץ 1905. שירותה בצי האטלנטי הסתיים ב-31 במרץ 1906, כשהיא נכנסה לעתודה בפורטסמות'.
מארס הופעלה מחדש בפורטסמות' לשירות בצי התעלה החדש ב-31 באוקטובר 1906. שירות זה הסתיים כאשר הושבתה בפורטסמות' ב-4 במרץ 1907. מארס הופעלה מחדש ב-5 במרץ 1907 לשירות בפלגת דבונפורט של צי הבית החדש שאורגן בינואר 1907, והתבסס בדבונפורט.
במהלך שירות זה, היא עברה שיפוצים בשנים 1908–1909 ו-1911–1912. ביולי 1914 החל הצי המלכותי בגיוס זהירות כשהמלחמה החלה להיראות קרובה.
כחלק מכך, מארס ואחיותיה האוניות הניבאל, ויקטוריוס ומגניפיסנט, הקימו את שייטת אוניות המערכה התשיעית ב-27 ביולי 1914, שהוצבה בהאמבר כדי להגן על החוף הבריטי; מארס נשארה שם כספינת שמירה לאחר ששייטת אוניות המערכה התשיעית פורקה ב-7 באוגוסט 1914.
מארס הועברה לפטרול דובר ב-9 בדצמבר 1914, והתבססה בדובר זמן קצר לפני שעברה לפורטלנד ב-11 בדצמבר 1914. היא התבססה בפורטלנד עד פברואר 1915. אוניות הסדרה מג'סטיק היו עד אז אוניות המערכה הוותיקות והפחות יעילות בשירות בצי המלכותי.
לאחר מכן, היא הוצבה בלוך גויל באפריל 1915.
בספטמבר 1915, מארס הופעלה מחדש לשרת כספינת תובלת חיילים במערכה בדרדנלים.
מארס חזרה לדבונפורט בפברואר 1916, ולאחר מכן הושבתה בצ'טם, שם עברה שיפוץ להסבה לספינת אם בנמל.
היא הוקמה מחדש כספינת אם בנמל ב-1 בספטמבר 1916, ושירתה בתפקיד זה באינברגורדון עד יולי 1920. מארס הוכנסה לרשימת המכירה באינברגורדון ב-7 ביולי 1920. היא נמכרה לגריטה ב-9 במאי 1921 ועזבה את אינברגורדון לצורך גריטה ב-Briton Ferry בנובמבר 1921.
אה"מ "טרינקומלי" היא פריגטת מפרשים מדגם "לֶדָה" של הצי המלכותי הבריטי, שהושקה ב-1817, זמן קצר לאחר המלחמות הנפוליאוניות.
היא השתמרה לימינו, שוחזרה למצבה המקורי ומשמשת כיום אוניית מוזיאון של הצי המלכותי בְּהַרְטְלִיפּוּל , אנגליה.
"טרינקומלי" היא אחת משתי פריגטות מפרשים בריטיות שהשתמרו לימינו.
אחותה-הקרובה "יוניקורן" (מדגם "לֶדָה" משופר) היא כיום אוניית מוזיאון בדנדי שבסקוטלנד.
ההחלטה לבנות את "טרינקומלי" התקבלה ב-30 באוקטובר 1812. האונייה נבנתה מעץ טיק במספנת משפחת ואדיה () בבומביי שבהודו.
הסיבה לכך הייתה מחסור בעצי אלון לבניית אוניות שנוצר בבריטניה במלחמות הנפוליאוניות.
"טרינקומלי" נקראה על שמו של הקרב הימי שניטש ב-1782 בין ציי בריטניה וצרפת מול נמל טרינקומלי, בחוף הצפון-מזרחי של ציילון (סרי לנקה).
בניית האונייה החלה במאי 1816 בטקס נעיצת מסמר כסף מגולף בשדרית האונייה על ידי בונה האוניות ומנהל המספנה ג'מסטג'י בומנג'י ואדיה, סימן למזל על פי המסורת הפארסית-זורואסטרית.
"טרינקומלי" הושקה ב-12 באוקטובר 1817 והושטה מהודו לבסיס הצי המלכותי בפורטסמות' על ידי קומנדר פיליפ הנרי בריג'ס (Bridges).
האונייה הגיעה ליעדה ב־12 באוקטובר 1817, והוצאות ההפלגה הסתכמו ב-6,600 ליש"ט.
במהלך הפלגת הבכורה שלה, ב-24 בינואר 1819, פקדה "טרינקומלי" את האי סנט הלנה.
היא שהתה בו 6 ימים, ועזבה עם נוסע נוסף, ג'ון סטוקו (Stokoe), הרופא שטיפל בנפוליאון בלונגווד האוז .
אחרי שיפוץ בעלות נוספת של 2,400 ליש"ט הושבתה האונייה והועברה לצי המילואים, בו נמצאה עד 1845. באותה שנה היא חומשה מחדש בתותחים מעטים יותר אך בעלי עוצמת אש גדולה יותר, ירכתיה עוצבו מחדש והיא סווגה כקורבטה מדרגה שישית בעלת סיפון משווה.
ב-1847 יצאה "טרינקומלי" מפורטסמות' והחלה את תקופת השירות הפעיל השנייה, שנמשכה עשר שנים, במהלכן שירתה בתחנת הצי של צפון אמריקה ואיי הודו המערבית .
בתקופה זו סייעה בדיכוי מרידות בהאיטי, בלמה סכנת פלישה לקובה ונטלה חלק בסיורים להדברת סחר העבדים.
ב-1849 נשלחה אל ניופאונדלנד ולברדור, וב-1850 שבה לבריטניה.
ב-1852 יצאה שוב לים והצטרפה לשייטת האוקיינוס השקט בחוף המערבי של אמריקה.
עם חזרתה לאנגליה, ב-4 בספטמבר 1857, הושבתה שוב והועברה לצי המילואים.
ב-1860 הוחזרה "טרינקומלי" לשירות, ובינואר 1861 נגררה אל סנדרלנד כדי לשמש אוניית בסיס לאוניית הלימודים אה"מ "קסטור" (1832).
באונייה זו למדו שוחרים בני 15 עד 16 שהתחייבו לשירות של 10 שנים בצי עם הגעתם לגיל 18. בתקופת שירותה זו נעשו שינויים בצורת אשנבי התותחים של "טרינקומלי", על מנת שניתן יהיה לירות דרכם בתותחים מסוגים שונים.
ב-1862 הועברה האונייה למעגנת יוניון (Union Dock) במערב הרטליפול, שהיה אז הנמל השלישי בגודלו בבריטניה, כדי לשמש אוניית לימודים בעצמה.
ב-1895 סיימה "טרינקומלי" את תפקידה כאוניית לימודים והושמה בעתודה, ושנתיים אחר כך, ב-19 במאי 1897 נמכרה לגריטה.
קנה אותה היזם ג'פרי ויטלי קוב (Geoffry Wheatly Cobb), שהחליף את שמה ל"פודרוינט" (Foudroyant), על שמה של אוניית לימוד קודמת שהתקין ונטרפה באותה שנה בסערה בנמל בלקפול.
"טרינקומלי" ואה"מ "אימפלייסבל" (1805) שימשו כאוניות מגורים ולימודים בפלמות' עד 1986. ביולי 1987 הועברה להרטליפול לידי Foudroyant Trust, לימים HMS Trincomalee Trust, לצורך שימור ושחזור והפיכתה לאוניית מוזיאון ואטרקציה תיירותית.
עבודות השימור והשחזור החלו בינואר 1990 והסתיימו ב-2001. שמה המקורי של האונייה הוחזר לה ב-1992.
"טרינקומלי" נמנית עם אוניות הצי הלאומי ההיסטורי של בריטניה, והיא התצוגה המרכזית של המוזיאון הלאומי של הצי המלכותי בהרטליפול.
היא גם אוניית המלחמה הבריטית הישנה ביותר שעודה צפה, כי אה"מ "ויקטורי", הוותיקה ממנה ב-52 שנים, נמצאת במבדוק יבש.
אה"מ פרינס אוף ויילס הייתה אוניית מערכה של הצי המלכותי הבריטי, מסדרת המלך ג'ורג' החמישי.
האונייה התפרסמה בזכות קריירה קצרה אך פעילה מאוד, שבמהלכה השתתפה בקרב ימי נגד אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק, והובילה את ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, למפגש היסטורי עם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, מפגש שהוליד את האמנה האטלנטית.
האונייה הוטבעה על ידי מפציצים יפניים, אירוע שסימל את שקיעתה של אוניית המערכה מול נושאת המטוסים, שעלתה לגדולה כאוניית הראשה החדשה.
ב-1922 חתמו חמש המעצמות הימיות הגדולות בעולם – ארצות הברית, בריטניה, הקיסרות היפנית, צרפת ואיטליה – על אמנת וושינגטון, שמטרתה הייתה להטיל מגבלות על בניית אוניות מלחמה חדשות.
זאת, כדי למנוע מרוץ חימוש ימי, כמו זה שהיה בין בריטניה וגרמניה לפני מלחמת העולם, והיה אחד הזרזים המשמעותיים לפריצת המלחמה.
על פי ההסכם, הוטלו מגבלות על מספר האוניות שמותר היה לכל מדינה לבנות, ונקבעה רף עליון להדחק של כל אונייה ורף עליון לסך כל ההדחק של כלל אוניות הצי של כל מדינה; בנוסף, הוטלו הגבלות על קוטר התותחים.
אמנת וושינגטון אושררה ב-1930 באמנת לונדון הראשונה, אך בתוך כמה שנים הודיעו יפן ואיטליה על פרישתן מן ההסכם, והחלו בבניית אוניות מערכה חדישות.
הדבר עורר דאגה בבריטניה, שאוניות המערכה שלה היו מיושנות יחסית.
בשל דאגה זו הזמינה האדמירליות הבריטית סדרה חדשה של אוניות מערכה, אוניות המערכה מסדרת המלך ג'ורג' החמישי.
האוניות הוזמנו בתקופה שבה מגבלות אמנת וושינגטון ואמנת לונדון עדיין היו בתוקף, ולכן הוגבל קוטר תותחי האוניות ל-14 אינץ' (356 מ"מ), כפי שקבעו ההסכמים.
אלו היו אוניות המערכה היחידות שנבנו על פי המגבלות שנקבעו, היות שתוך זמן קצר הסתבר לבריטים ששאר השותפות להסכם מתעלמות מתוכנו – אלא שבשלב זה כבר היה מאוחר מכדי שניתן יהיה לשנות את התכנון.
"פרינס אוף ויילס" נקראה בתחילה קינג אדוארד השמיני, על שם אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת.
ואולם, לאחר שזה האחרון ויתר על כסאו בדצמבר 1936, שונה שמה המיועד של האונייה, עוד לפני שהוחל בבנייתה.
בכך הפכה אוניית מערכה זו לאונייה השביעית בצי הבריטי הנושאת את השם "פרינס אוף ויילס".
העבודה עצמה החלה ב-1 בינואר 1937, והיא הושקה ב-3 במאי 1939. כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, ב-1 בספטמבר עדיין הייתה האונייה בשלבים אחרונים של התאמות.
פרוץ המלחמה הביא להאצת הבנייה של האונייה ושל אוניית האחות, אה"מ קינג ג'ורג' החמישי, אך עיכובים באספקת כנות התותחים עיכבו את השלמתה.
"פרינס אוף ויילס" הייתה בנמל ליברפול, בהשלמות אחרונות כאשר נפגעה בההפצצות הגרמניות על העיר, באוגוסט 1940. פצצה אחת נפלה בין האונייה לבין דופן המבדוק שבו שהתה האונייה, החטיאה עגורן 100 טון סמוך, והתפוצצה ליד אחד מהסנפירים שבתחתית גוף האונייה, עיקמה כמה מלוחות הפלדה שבדופנה.
האדמירליות הבריטית החליטה שהאונייה תהיה חיונית במקרה שאוניות המערכה הגרמניות, "ביסמרק" ו"טירפיץ" יופעלו על ידי הצי הגרמני.
השלמת בנייתה של האונייה הואצה, והיא נכנסה לשירות באופן רשמי ב-19 בינואר 1941. עם זאת, האונייה הושלמה רק כחודשיים וחצי לאחר מכן, ב-31 במרץ 1941.
ההדחק של פרינס אוף ויילס היה 37,300 טון בתפוסה סטנדרטית ו-44,500 טון במעמס מלא.
קיטור סופק על ידי שמונה דודי אדמירליות אשר בדרך כלל סיפקו 100,000 כוחות סוס (75,000 קילוואט), אך יכלו לספק 110,000 כוחות סוס (82,000 קילוואט) עם שוקע מאולץ.
זה העניק לפרינס אוף ויילס מהירות מרבית של 28 קשרים (52 קמ"ש).
האונייה נשאה 3,600 טון מזוט.
היא גם נשאה 200 טון של סולר, 300 טון של מי הזנה רזרביים ו-500 טון של מים מתוקים.
במהלך ניסויים בהספק מלא ב-31 במרץ 1941, פרינס אוף ויילס בתפוסה של 42,100 טון השיגה מהירות של 28 קשרים עם 111,600 כוחות סוס ב-228 סל"ד וצריכת דלק ספציפית של 0.73 ק"ג לכוח סוס.
פרינס אוף ויילס הרכיב 10 תותחי BL 14 אינץ' (356 מ"מ) Mk VII.
יחד עם הסוללות הראשיות והמשניות שלה, נשאה פרינס אוף ויילס 32 תותחי QF 2 פאונד (1.575 אינץ', 40 מ"מ) Mk.VIII "פום-פום" נגד מטוסים.
היא גם נשאה 80 מקרני UP, כלי נשק נגד מטוסים לירי רקטות קצרי טווח ששימשו את הצי המלכותי בראשית מלחמת העולם השנייה.
ב-18 במאי 1941 יצאה אוניית המערכת הגרמנית "ביסמרק", מנמל המבורג לכיוון האוקיינוס האטלנטי, כשאליה נלווית הסיירת הכבדה "פרינץ אויגן".
"ביסמרק" הייתה איום חמור מאוד על השיירות הבריטיות באוקיינוס האטלנטי, בשל חימושה, שריונה הכבד ומהירותה הרבה.
רק אוניות המערכה הבריטיות היו יכולות להוות איום עליה (אם כי הנזק המשמעותי שגרם לעצירתה נגרם בסופו של דבר על ידי מפציצי טורפדו).
בשל כך נשלחו האוניות "פרינס אוף ויילס" וסיירת המערכה הוּד (HMS Hood) צפונה, כדי ליירט את "ביסמרק", שהפליגה לנורווגיה ולאחר מכן הקיפה את איסלנד מצפון, ושייטה דרומה בים גרינלנד דרך מצר דנמרק אל לב האוקיינוס האטלנטי.
שתי האוניות הבריטיות פגשו את "ביסמרק" ו"פרינץ אויגן" בין גרינלנד לאיסלנד ב-24 במאי 1941. "הוּד" הייתה אונייה ישנה יחסית, ולעומתה "פרינס אוף ויילס" הייתה אונייה חדשה, עדיין בשלבי הייצור האחרונים (על סיפונה היו טכנאים אזרחיים, שהפליגו עמה כדי להשלים את עבודתם), ועם צוות לא מנוסה.
"הוּד" נפגעה באחד המטחים הראשונים מפגז שחדר באופן מקרי למחסן התחמושת שלה, וגרם להתפוצצותה ולטביעתה המידית על כל צוותה, למעט שלושה ניצולים.
"פרינס אוף ויילס" נפגעה משבעה פגזים שירו תותחיה הכבדים של "ביסמרק", ורוב החימוש שלה הוצא מכלל שימוש, כתוצאה מפגיעות שספגו או תקלות טכניות, והאונייה נסוגה תחת מסך עשן.
"פרינס אוף ויילס" הצליחה לפגוע שלוש פעמים ב"ביסמרק", אחת מהן במכל דלק קדמי.
הפגיעה אילצה את "ביסמרק" לפנות לצרפת לתיקונים, דבר שהביא בסופו של דבר להטבעתה בידי הצי הבריטי.
"פרינס אוף ויילס" הצטרפה לסיירות "ספוק" (Suffolk) ו"נורפוק" (Norfolk) שהמשיכו לעקוב אחרי "ביסמרק".
לאחר חצות הוחלפו מטחים נוספים בין הספינות.
12 שעות לאחר מכן נאלצה "פרינס אוף ויילס" לנתק מגע בשל מחסור בדלק, וחזרה לבסיסה לתיקונים שנמשכו שישה שבועות.
באוגוסט, הפליגה "פרינס אוף ויילס" למערב האוקיינוס האטלנטי, כשעל סיפונה ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל.
צ'רצ'יל היה בדרכו לפגישה סודית עם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, פגישה שהתקיימה בים, במפרץ ארג'נטייה, ליד האי ניופאונדלנד.
הפגישה נמשכה מ-10 עד 12 באוגוסט 1941, ובמהלכה חתמו שני המנהיגים על האמנה האטלנטית.
האמנה קבעה עקרונות כלליים משותפים לבריטניה ולארצות הברית, וסימלה את תחילת הדרך המשותפת במאבקן במדינות הציר.
לאחר מסע זה נשלחה "פרינס אוף ויילס" לים התיכון למשימת ליווי שיירות.
במהלך משימה זו, ב-27 בספטמבר 1941, הפילו תותחי הנ"מ של האונייה כמה מטוסים שתקפו את אחת השיירות.
האדמירליות הבריטית הייתה מודאגת מאוד מהתעצמותו של הצי הקיסרי היפני, וב-25 באוקטובר 1941 נשלחה "פרינס אוף ויילס", יחד עם שתי משחתות, לסינגפור, שם נועדה להיות אוניית הדגל בצי המזרח הרחוק, שנקרא כוח Z.
"פרינס אוף ויילס" הגיעה ליעדה בתחילת דצמבר, שם חברה לסיירת המערכה ריפאלס (Repulse).
נושאת המטוסים החדשה אינדומיטבל (Indomitable) הייתה אמורה להצטרף גם היא לכוח, אך היא עלתה על שרטון בהפלגת הבכורה שלה ליד ג'מייקה ונזקקה לתיקון.
התיקונים גרמו לעיכובה, עיכוב שהתברר כגורלי לכוח Z.
כוח Z היה אמור לשמש כהרתעה מול היפנים, אך היפנים לא נרתעו.
הקרב האחרון של "פרינס אוף ויילס"
אדמירל סר טום פיליפס, מפקד כוח Z, יצא בראש שתי אוניות המערכה שפיקודו, בליווי ארבע משחתות, אחת מהן של הצי האוסטרלי, בניסיון למצוא ולהשמיד את כוח הנחיתה היפני.
פיליפס ידע שלא יוכל לקבל סיוע של חיל האוויר המלכותי, בשל הלחץ היפני ביבשה ובשל נחיתותו המספרית והטכנולוגית, אך הוא העריך שמטוסים יפנים לא יוכלו לפעול כה רחוק מהחוף.
עד אז לא נחשבו מטוסים כאיום משמעותי על אוניות שטח עיקריות, כמו "פרינס אוף ויילס".
כוח Z יצא מסינגפור ב-8 בדצמבר 1941 בשעה 17:10 והפליג מזרחה.
למחרת בבוקר שינה הכוח את כיוון הפלגתו והחל להפליג צפונה.
בשעות הצהריים של אותו יום גילתה צוללת יפנית את הכוח ועקבה אחריו במשך כחמש שעות תוך שידור הודעות על מיקומו, אך הבריטים לא ידעו שהתגלו.
אדמירל אוזאווה, מפקד הכוחות הימיים היפניים, הורה לספינותיו ללוות את ספינות התובלה הריקות ולהתרחק מהשייטת הבריטית.
מאוחר יותר באותו יום, לקראת השקיעה, גילו גם מטוסי סיור יפניים את הכוח ועקבו אחריו.
אדמירל פיליפס החליט באותו ערב לבטל את המבצע והורה לכוח לחזור לסינגפור.
צוללת יפנית נוספת גילתה את הכוח מאוחר יותר ואף ירתה עליה כמה טורפדות, אך החטיאה.
הבריטים לא ידעו כלל על ירי זה.
למחרת, בבוקר 10 בדצמבר 1941, קיבל אדמירל פיליפס דיווח מודיעיני על נחיתה יפנית בקואנטאן, עיר בחוף המזרחי של מלאיה, בחצי הדרך בין סינגפור לבין מקום הנחיתה המקורי של היפנים.
הדיווח היה מוטעה אך אדמירל פיליפס לא ידע על כך והורה לכוח Z להפליג לכיוון הנחיתה המדווחת.
מטוס הסיור של "פרינס אוף ויילס" הוזנק לכיוון קואנטאן אך לא גילה דבר, דיווח על כך לאוניית האם וטס הלאה לסינגפור.
הכוח החל להפליג דרומה בדרכו חזרה לסינגפור.
בשעה 11:13 בבוקר הותקפה השייטת על ידי שלושה גלים של מטוסים יפניים.
תחילה הופצצו האוניות על ידי מפציצים יפניים מגביהי טוס שהשיגו רק פגיעה אחת באה"מ ריפאלס.
בשעה 11:40 הגיע גל שני של מטוסים, הפעם מפציצי טורפדו.
אלה השיגו פגיעה חשובה ב"פרינס אוף ויילס", כאשר טורפדו פגע במדחפי האונייה וגרם לאובדן יכולת היגוי ולאובדן כוח בכמה מצריחי התותחים.
גל התקיפה השלישי כלל 26 מפציצי טורפדו, שתקפו מכיוונים שונים.
"ריפאלס" ספגה ארבעה טורפדות ששיתקו את ההגה שלה.
הקפטן הורה על נטישת האונייה שהחלה לנטות לשמאל במשך מספר דקות, ולאחר מכן התהפכה וטבעה בשעה 12:23.
"פרינס אוף ויילס" הייתה אונייה מתקדמת בהרבה מ"ריפאלס", ששירתה עוד במלחמת העולם הראשונה, וניתן היה לצפות שתתמודד בהצלחה רבה יותר עם ההתקפה האווירית.
בפועל לא כך היו הדברים.
מכ"ם האונייה לא פעל ומיד בתחילת הקרב היא נפגעה בשש פצצות טורפדו לפחות, שאחת מהן גרמה, כאמור, לנזק קריטי.
הטורפדו פגע בציר המדחף, ועקר אותו ממקומו בעודו מסתובב במהירות גבוהה.
הציר המנותק התעופף בתוך המנהרה בה נמצא וגרם לנזק חמור בתוכה ולחדירת מים שהציפו את אחד מחדרי המנוע, את אחד מחדרי הדוודים, שניים מחדרי המכונות, ועוד תאים באחורי הספינה.
הספינה החלה לנטות שמאלה בזווית של 10 מעלות דבר שגרם לתותחים באותו צד להיות בזווית שבה לא היו יכולים לירות אל המטוסים התוקפים.
ייצור הכוח החשמלי באונייה נפגע חמורות וכן נפסקה התקשורת הפנימית והפסקה פעילותם של מערכות האוורור, ההיגוי והמערכת ההידראולית שסיפקה כוח לתותחי הנ"מ ולחימוש המשני.
בשל נטיית האונייה גם לא ניתן היה להפעיל את התותחים ידנית.
הפגיעה בציר המדחף גרמה לאובדן הכוח מהמנועים השמאליים כך שהאונייה הונעה רק בחלק ממנועיה והייתה יכולה להגיע למהירות 15 קשר בלבד.
ללא מערכת ההיגוי למעשה לא ניתן היה לשלוט על האונייה.
עדיין נורתה אש נ"מ על מטוסים מגביהי עוף, ופצצות נוספות פגעו בה אך לא הבקיעו את שריון הסיפון שלה.
מפקד האונייה פקד על נטישתה, והיא התהפכה שמאלה וטבעה בשעה 13:18.
בסך הכול תקפו את שתי האוניות 86 מטוסים יפניים, שבסיסם היה בסייגון שבווייטנאם.
מתוך 49 טורפדו שנורו על האונייה, פגעו בה 11. שלושה מטוסים יפניים הופלו במהלך התקיפה ומטוס נוסף נפגע קשות והתרסק בנחיתה.
סיוע אווירי שנשלח מסינגפור הגיע כאשר טבעה "פרינס אוף ויילס".
המשחתות שהיו עם הכוח אספו את הניצולים מאוניות השטח שטבעו.
סך הכול נספו 513 מלחים מ"ריפאלס" ו-327 מלחים מ"פרינס אוף ויילס", בהם אדמירל פיליפס והקפטן של "פרינס אוף ויילס", ג'ון ליץ'; הקפטן של "ריפאלס" נמשה על ידי המשחתות.
"ריפאלס" ו"פרינס אוף ויילס" היו שתי אוניות המערכה הראשונות שהוטבעו על ידי כוח אווירי בלבד.
אמנם, אוניות המערכה של צי ארצות הברית הוטבעו ימים ספורים לפני כן בנמל פרל הארבור, אך הן הופתעו ולא היו מוכנות; כאן היה מדובר בשתי אוניות שהיו בסיור קרבי, בכוננות מלאה, ובכל זאת לא הצליחו להתמודד מול ההתקפה האווירית.
מכאן ההלם שיצר קרב זה, שהיה מעין בשורה על שקיעתן של אוניות המערכה.
ייתכן שהקרב יכול היה להסתיים אחרת, לו היה המכ"ם של "פרינס אוף ויילס" תקין, ולו לא הייתה סופגת פגיעה קריטית בתחילת הקרב.
ייתכן והייתה יכולה להסב אבדות כבדות בהרבה לכוח האווירי ואף להדוף את המתקפה.
כך או אחרת, התפיסה שאוניית המערכה אינה יכולה לשרוד ללא חיפוי אווירי התקבעה היטב עד לסוף המלחמה.
תוצאות הקרב היו מקור עידוד עצום עבור יפן וגרמו להלם כבד אצל בעלות הברית.
כשקיבל צ'רצ'יל את הידיעה על טביעת האוניות, הוא אמר שבמשך כל המלחמה כולה מעולם לא קיבל הלם ישיר קשה יותר ("...In all the war, I never received a more direct shock").
היפנים הצליחו להשמיד את הצי של בעלות הברית מפרל הארבור ועד סינגפור, ובעלות הברית היו עתידות לעבור כמה שנים קשות עד שתוכלנה לשקם את הצי שלהן במזרח הרחוק ואת ביטחונן העצמי.
שרידי האונייה נמצאים במים בעומק של כ-50 מטרים.
במקום ישנו דגל בריטי על מצוף, המוחלף מעת לעת.
בשנת 2002 נמשה מן המים פעמון האונייה בברכת משרד ההגנה של בריטניה ואגודת ניצולי כוח Z.
אוניית הוד־מלכותו פרינסס שארלוט הייתה אוניית קו מדרגה ראשונה בעלת 104 תותחים, והרביעית שנשאה שם זה בצי המלכותי הבריטי.
היא הושקה ב-14 בספטמבר 1825 בפורטסמות'.
מ-1837 עד 1841 שירתה באוניית הדגל של צי הים התיכון בפיקודו של אדמירל משנה רוברט סטופפורד.
הייתה חלק מהשייטת הבריטית-אוסטרית-טורקית שפעלה ב-1840 לסילוק מוחמד עלי שליט מצרים מסוריה וארץ ישראל, והשתתפה בהפגזת העיר עכו ב-3 בנובמבר 1840.
בשנת 1843 הוצאה משירות פעיל, משנת 1858 שימשה כאוניית קליטה בהונג קונג, ובשנת 1875 נמכרה ופורקה.
אוניית הוד-מלכותו "פיניקס" הייתה סלופ קיטור של הצי המלכותי הבריטי, בעלת גוף עץ ומונעת על ידי משוטות, שהושקה ב-1832. ב-1845 הוסבה לסלופ קיטור מדחפי נושא 10 תותחים.
ב-1851 הותקנה לשירות כאוניית אספקה באוקיינוס הקרח הצפוני.
האונייה תוכננה על ידי רוברט ספינג , הארכיטקט הימי הראשי של הצי המלכותי ונבנתה במספנת הצי בצ'טם.
מנוע הקיטור שלה, מתוצרת Maudley, Sons & Field , היה בעל שני צילינדרים מסוג זרועות צדיות (side lever engine), בעל הספק נומינלי של 2230 כוחות סוס.
היא הייתה חמושה בתותח 10 אינץ' () אחד, בתותח 8 אינץ' () על חצובה סובבת וב-4 קרונדות 32 ליטראות ().
ב-22 במרץ 1831, עוד לפני שהחלה הבנייה, הוחלף שמה ל"כארון" (Charon), אך שבועיים לאחר מכן הוחזר לה שמה הקודם – "פיניקס".
"פיניקס" הוכנסה לשירות פעיל ב-6 בנובמבר 1833 בפיקודו של קומנדר רוברט אוליבר (Oliver), והוצבה בצי התעלה.
מ-9 בספטמבר 1835 עד יוני 1838 הייתה בפיקודו של קומנדר ויליאם הונימן הנדרסון (Henderson), ובמלחמה הקרליסטית הראשונה (1840-1833) ערכה הפלגות סיור לאורך חופי ספרד.
ביולי 1838 נמסר הפיקוד על האונייה לידי קומנדר אנתוני וו.
מילוורד (Milward), ומ-20 ביולי 1839 שירתה בצי הים התיכון בפיקודו של קומנדר רוברט ספנסר רובינסון; ב-1 במרץ 1840 נמסרה האונייה לקומנדר רוברט פנשואו סטופפורד .
תחת פיקודו של סטופפורד הייתה "פיניקס" חלק מהשייטת הבריטית-אוסטרית-טורקית שפעלה לסילוק מוחמד עלי שליט מצרים מסוריה וארץ ישראל, והשתתפה בהפגזת העיר עכו ב-3 בנובמבר 1840. מ-26 בדצמבר 1840 עד הוצאתה משירות פעיל ב-1 בינואר 1842 פיקד עליה קומנדר ג'ון ריצ'רדסון (Richardson).
באפריל 1844 הוסבה "פיניקס" לסלופ מדחפי במספנת Curling & Young בליימהאוס לפי תכנונו של אוליבר לנג (Lang).
הותקן בה מנוע קיטור מתוצרת John Penn & Son בעל הספק נומינלי של 260 כוחות סוס והספק אינדיקטורי של 489 כוחות סוס, שני צילינדרים, אנכי, חד-דרגתי.
העבודות הסתיימו בפברואר 1845. עלות ההסבה הייתה 18,663 ליש"ט.
פירוק גלגלי המשוטות בשני צדדיה של "פיניקס" פינה מקום לתותחים, ועל כן נוספו לה ארבע קרונדות והיא נשאה סך הכול 10 תותחים.
ב-1 באפריל 1844 נכנסה שוב למבדוק בדפטפורד, והותקן בה מדחף חדש (Mr Steinman patent submarine propeller).
בשנים 1847-1845 שרתה "פיניקס" בצי מימי המולדת ואחר כך בצי הים התיכון בפיקודו של קומנדר ג'יימס דניס.
ב-6 בפברואר 1846 הוכנסה למבדוק כדי להתקין בה שדרית מדומה (false keel), על מנת להקטין את טלטוליה הכבדים בים.
מ-1849 השתייכה לפלגת מערב אפריקה, תחילה בפיקודו של קומנדר ג'ורג' וודהאוז (Woodhause) ואחר כך בפיקודו של קומנדר תומאס לַייסֶת (Lysaght).
ב-15 באוגוסט 1851 הוצאה משירות פעיל.
עם שובה יועד לה תפקיד חדש, היא הוכשרה במספנת הצי בדפטפורד להפלגות באוקיינוס הקרח הצפוני, ובפברואר 1853 הוחזרה לשירות.
הפיקוד עליה נמסר לידיו של קפטן אדוארד אינגלפילד , והובילה אספקה אל בסיס המשלחת של חוקר הקוטב אדוארד בֶּלצֶ'ר בבּיצִ'י אַיילנד .
באוקטובר 1853 הביאה "פיניקס" ללונדון את הידיעה על גילוי המעבר הצפון-מערבי על ידי רוברט מקלור .
ב-21 בפברואר 1854 יצאה בפעם השנייה בפיקודו של אינגלפילד אל בסיס האספקה בביצ'י הד.
בשובה הביאה איתה את צוות אה"מ "אינווסטיגטור" , שיצאה לחפש את חברי המשלחת האבודה של פרנקלין אך נלכדה בקרח.
בשנת 1860 הושבתה, וב-1864 הוצאה משירות ונמכרה לגריטה.
אוניית הוד מלכותו "פאוורפול" (1826) הייתה אוניית קו דו-סיפונית בריטית מדרגה שנייה נושאת 84 תותחים, שהושקה ב 21 ביוני 1826 במספנת הצי בצ'טם.
מ-1 בינואר 1839 עד סוף 1840 פיקד עליה קפטן צ'ארלס נֵיפּיֶיר , בעיקר בים התיכון, ומרבית הזמן כאוניית הפיקוד (lead ship) של אסקדרון בפיקודו.
בערב 29 במאי 1839, בעודה עוגנת בקוב אוף קורק (Cove of Cork) באירלנד, קיבל ניפייר הוראה דחופה מהאדמירליות לצאת אל מלטה, מחשש להתלקחות מלחמה עם מצרים.
כמו כן נמסר לו, כי אוניות הקו אה"מ "גנגס" ואה"מ "אימפליסבל" כבר יצאו לדרכן מאנגליה.
מאחר שרצה להשיגן, יצא ניפייר לים בשתיים אחר חצות ב-30 בחודש אל גיברלטר.
"פאוורפול" הגיעה לגיברלטר ב-12 ביוני, שם נודע לניפייר כי שתי האוניות האחרות מקדימות אותו ביומיים.
למרות זאת ותוך הפגנת כישורי ימאות יוצאים מן הכלל הצליחה "פאוורפול" להיכנס לנמל ולטה בערב ה-24 ביוני, שתים עשרה שעות לפניהן.
ב-1840 הייתה "פאוורפול" חלק משייטת בריטית-אוסטרית-טורקית, שפעלה לסילוק מוחמד עלי שליט מצרים מסוריה וארץ ישראל, ולקחה חלק פעיל בהפגזת העיר עכו ב-3 בנובמבר 1840. במהלך הלחימה ספגה פגיעות אך איש מאנשי צוותה לא נפצע או נהרג.
אחר כך, מ-25 בנובמבר, שימשה "פאוורפול" שימשה כאוניית הדגל של השייטת הבריטית שהטילה הסגר ימי על אלכסנדריה מ-25 בנובמבר.
ב-1841 עבר הפיקוד על האונייה לידי קפטן ג'ורג' מנסל (Mansel).
מ-1841 עד הוצאתה משירות פעיל בפורטסמות פיקד עליה סר מייקל סימור .
האונייה הוחזרה לשירות ב-1848 בפיקודו של סר ריצ'רד סונדרס דאנדס ושבה לשרת בים התיכון.
ב-1860 שימשה אוניית מטרה וב-1864 נמחקה ממצבת הצי ונגרטה.
אוניית הוד־מלכותו "פַּנְדוֹרָה" (HMS Pandora) הייתה אוניית־מפרשים מלחמתית מדרגה שישית, בעלת 24 תותחים, של הצי המלכותי הבריטי.
היא נבנתה במספנת "אדמס אנד ברנרד" שבדֶפְּפוֹרד, אנגליה, והושקה ב-17 במאי 1779.
"פנדורה" זכתה לפרסום עולם על שום היותה האונייה שנשלחה ב-1790 לחפש את האונייה "באונטי", ללכוד את אנשי צוותה המורדים ולהביאם לדין באנגליה.
איתרע מזלה, ובדרכה חזרה לאנגליה, כשעל סיפונה מקצת מן המורדים שהצליחה לתפוס, עלתה אה"מ "פנדורה" על שרטון וטבעה.
שרידי האונייה התגלו בשנת 1977 על קרקעית הים במצר טוֹרֶס, ונחקרו בידי ארכאולוגים ימיים ממוזיאון קווינסלנד באוסטרליה.
"פנדורה" החלה את שירותה בשנת 1779 בתעלה האנגלית, בתקופה שבה הצי המאוחד של צרפת וספרד נערך להנחתת כוחות פלישה על אדמת אנגליה.
במלחמת העצמאות האמריקנית הוצבה בתחנת הצי בצפון אמריקה ועסקה בליווי שיירות של אוניות סוחר בין אנגליה לקוויבק.
באחת מהפלגות הסיור שלה הצליחה "פנדורה" ללכוד מספר פריבטירים אמריקנים.
בשנת 1783, עם סיום המלחמה, הוצאה משירות פעיל והועברה לעתודת הצי במספנת הצי בצ'טם.
ב-30 ביוני 1790, כשגברו הסיכויים להתלקחות מלחמה בין אנגליה וספרד בעקבות משבר נוטקה (Nootka crisis), הוחזרה "פנדורה" לשירות פעיל.
ואולם, בתחילת אוגוסט של אותה שנה – כחמישה חודשים לאחר שהידיעה על המרד ב"באונטי" הגיעה ללונדון – החליט ג'ון פיט, הלורד הראשון של האדמירליות, לשלוח את "פנדורה" לחפש אחר "באונטי", ללכוד את המורדים ולהביאם למשפט באנגליה.
לקראת המשימה שופצה "פנדורה" וחומשה מחדש: מספר תותחיה צומצם מ-20 ל-6, אך נוסף לה חימוש כבד יותר – ארבע קרונדות בנות 18 ליטראות כל אחת.
"פנדורה" יצאה להפלגתה מפורטסמות' ב-7 בנובמבר 1790, בפיקודו של קפטן אדוארד אדוארדס, עם צוות בן 134 איש.
בין אנשי הצוותה היה תומאס הייוורד, ששירת קודם לכן על ה"באונטי" בעת פרוץ המרד, והצטרף אז לקפטן בליי ולמלחים הנאמנים לו בהפלגה ההרואית בסירה הפתוחה אל האי טימור.
איש צוות נוסף היה ג'ון בראון – מלח שננטש בעבר על ידי אוניית סוחר בריטית באי טהיטי.
אדוארדס לא ידע כי באותה עת שבו כבר לטהיטי שנים-עשר מן המורדים, יחד עם ארבעה מלחים שנותרו נאמנים לבליי, אבל ניסיונם להקים מושבה בשם "פורט סנט ג'ורג'" תחת הנהגתו של פלצ'ר כריסטיאן באי טובואיי – אחד מאיי אוסטרל – נכשל.
הם חיו חופי טהיטי כנוודים, ורבים מהם קשרו קשרים עם תושבי המקום והולידו ילדים מנשים פולינזיות.
קבוצה אחרת, בהנהגתו של פלצ'ר כריסטיאן ובליווי בני בריתם הפולינזים, עזבה את האי והתיישבה לבסוף באי פיטקרן – אי נידח שלא היה מסומן במפות התקופה.
כאשר הגיעה "פנדורה" לטהיטי, נמצאו בו ארבעה-עשר מאנשי "באונטי" לשעבר.
אחד מהם, צ'ארלס צ'רצ'יל, נרצח קודם לכן בקטטה עם מתיו תומפסון, אשר הוא עצמו נהרג בידי פולינזים שראו בצ'רצ'יל מלך עליהם.
"פנדורה" הגיעה אל טהיטי ב-23 במרץ 1791, לאחר שהקיפה את כף הורן.