tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכמה מקרים החביא בביתו תלמידי ישיבות שהשתמטו מהצבא הרוסי.
החפץ חיים התאכסן במינסק והתגורר מול בית המדרש "שואבי מים".
בתקופה זו היו השניים בקשר הדוק.
כששב לראדין נהג החפץ חיים להזכיר בשיחותיו בפני תלמידיו בישיבה את "ר' יהושע הורודנר" כדוגמה ל"עובד ה'".
לאחר עליית השלטון הבולשביקי, שאסר על פעילות דתית, התפזרו מהעיר רוב רובם של הרבנים ותלמידי הישיבות.
הרב צימבליסט המשיך לקיים את ישיבתו בבית המדרש "שואבי מים" בתנאי מחתרת.
בתקופה זו היה זה המקום היחיד בעיר שהייתה בו פעילות דתית ותורנית.
הוא ריכז בישיבה כשבע מאות תלמידים בגילאים שונים וניהל מערכת ענפה של ר"מים ומשגיחים.
הוא אסף כסף בין יהודי העיר לצורך אחזקת הישיבה ורבניה.
נהג לשבת כשומר בפתח בית המדרש, וכשהיה רואה שוטר מתקרב מיהר להזהיר את יושבי בית המדרש.
תלמידים שנעצרו על ידי השלטונות שוחררו הודות למאמציו.
בתקופת פעילותו המחתרתית במינסק סייעו לו בנו מרדכי סנדר וחתנו הרב אשר קרשטיין (לימים הרב של עפולה).
בתקופת מגוריו במינסק חלתה אשתו ונפטרה.
בשנת 1928 היה בין 31 הרבנים שחתמו על הצהרה שבברית המועצות יש חופש דת, תחת כפייה של הג.פ.או..
לאחר שחיי הדת ברוסיה נעשו בלתי אפשריים החליט לעלות לארץ ישראל.
בשנת תרפ"ד (1924) סודרה לו אשרת עלייה, אך החפץ חיים הניא אותו מלעזוב את מינסק, וכתב לו: "אסור לגנרל לעזוב את החזית באמצע המערכה".
גם מחלת ופטירת רעייתו עיכבו את עלייתו.
רק כעבור כעשור, בשלהי שנת תרצ"ג (1933), מימש את אשרת העלייה שסידר לו בנו, שלמה, שהתגורר בארץ.
הוא עלה בסיועו של הראי"ה קוק, ועם בואו ארצה נפגש עמו בבית הרב.
בנו שלמה כתב: "בבואו לארץ בשנת תרצ"ג יצאתי לקבל את פניו ביפו, וכמעט שלא הכרתיו.
כשראיתיו מרחוק, נראה ישיש שחוח ורצוץ מעמל חייו ברוסיה.
הרב צימבליסט התיישב בשכונת זיכרון משה בירושלים.
התפלל בבית הכנסת השכונתי ומסר בו בקביעות שיעורי תורה בסדר קדשים.
הוא נישא בשנית לזלאטה הינדה.
עם עלותו החל בפעילות ענפה של עזרה וסיוע לנזקקים.
ביתו שימש מרכז לרבנים פליטים מרוסיה ומארצות אחרות.
כעבור זמן החל לפעול במסגרת "התאחדות הרבנים פליטי רוסיא ושאר ארצות" ושימש נשיא הכבוד של הארגון.
כל פעילותו הייתה בהתנדבות ולמחייתו קיבל סיוע כספי משני אחיו שהתגוררו בארצות הברית – הרב יחזקאל מושקוביץ, רב בית הכנסת עדת בני ישראל בברוקלין, ומאיר סילברמן מפנסילבניה.
הרב צימבליסט השתמש בחלק מועט מכספי התמיכה ששלחו אחיו ואת רובם חילק לצדקה לתלמידי חכמים נצרכים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון והחרפת המצב ברוסיה הבולשביקית התגבר גל העולים לארץ ישראל.
בעקבות זאת הגביר את פעילותו ב"התאחדות הרבנים פליטי רוסיא".
למרות חוליו וגילו המבוגר, פעל רבות להשגת תרומות מישראל ומחוצה לה וחלוקתן לרבנים, לתלמידי חכמים ולאלמנות רבנים.
בשנותיו האחרונות החל לפעול לחיזוק שמירת השבת במקומות הציבוריים בירושלים.
מדי יום שישי היה מסתובב בשכונות גאולה וכרם אברהם ומבקש מן החנוונים להזדרז ולסגור את חנויותיהם לפני שבת.
פרסם מאמרים על מעלת שמירת השבת בעיתון "קול ישראל", ושלחם לפרסום בכתב העת "הפרדס" בארצות הברית.
בז' בתשרי תש"ח עוד הספיק לפקוד את משרד "התאחדות הרבנים פליטי רוסיא" כדי לטפל במקרה של אלמנת אחד הרבנים.
מיד לאחר מכן חש ברע ונפטר.
נקבר בבית הקברות בהר הזיתים בלוויה רבת משתתפים.
בשנת תש"ט (1949) הוציאו בני משפחתו קובץ לזכרו בשם "רבי יהושע מהוראדנא" ובו תולדותיו, דברי תורה שלו וכן מאמרי הערכה עליו ועל פועלו.
ראש ישיבת חברון, הרב יחזקאל סרנא, קרוב משפחתו, כתב עליו שהיה "מאנשי הסגולה המעטים".
הרב יהושע זליג דיסקין, שביקר במינסק וראה מקרוב את פועלו של הרב צימבליסט, כינה אותו "רבי חייא של יהדות רוסיה, שעשה שלא תשתכח תורה מישראל".
הרב שלמה - עמד בראש ישיבת תפארת צבי,
מרדכי סנדר - (אביו של הדיין הרב חיים גדליה צימבליסט).
משה - שנפצע בפרעות תרפ"ט.
שרה - נישאה לרב יצחק ויינשטיין מנהל ישיבת וולוז'ין ורב העיירות הורודושיץ ווישנובה (בתם היחידה, עטיל, הייתה אשת הרב יוסף דב סולובייצ'יק מירושלים).
פרומה - נישאה לרב אשר קרשטיין רבה של עפולה.
שיינה - אשר נספתה בשואה בגטו ווילנה, עם בעלה הרב יעקב לוין ושני ילדיהם.
הסופר והמשורר בן ציון גרשוני
הרב שלמה גאבורין - ר"מ בישיבת תחכמוני בוורשה
יהושע (שוקי) רינסקי (נולד ב-26 בינואר 1962) הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, שירת כמפקד חטיבת הערבה (406) וכמפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר רינסקי מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ולחם במלחמת לבנון הראשונה.
בשנים 1990-1992 שימש כמפקד סיירת צנחנים, והוביל אותה בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון, בין היתר במבצע ברגל ימין.
באינתיפאדה השנייה שימש כסגן מפקד אוגדת עזה.
בין בשנים 2000-2002 פיקד על חטיבת הערבה 406. לאחר שנפצע אל"ם פנחס זוארץ שימש רינסקי כמפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה.
לאחר מכן רינסקי השתחרר מצה"ל.
אב לשישה ומתגורר בנווה דניאל.
יהושע צפריר נולד בקרקוב שבפולין בשנת 1927, והיה הבן השלישי מתוך שבעה ילדי המשפחה.
בשעה שפולין נכבשה על ידי גרמניה הנאצית היה יהושע בן 12. בעקבות הכיבוש עברה משפחתו בשנת 1941 להתגורר בגטו קרקוב.
עם חיסול הגטו, במרץ 1943, נשלח יהושע למחנה הריכוז אושוויץ, משם הועבר למחנה אושוויץ מונוביץ, ממנו נשלח בצעדת מוות לכיוון צ'כיה, ולבסוף למחנה בוכנוואלד, ממנו שוחרר על ידי הצבא האמריקני ב-11 באפריל 1945. יהושע איבד את כל משפחתו בשואה.
בתום מלחמת העולם השנייה שהה חודשים אחדים בצרפת וממנה עלה ארצה, באביב 1946, באניית המעפילים "תל-חי".
לאחר שנתפסה האנייה נכלא במחנה עתלית.
עם שחרורו מעתלית הצטרף לגרעין "מצודת בורכוב" בכפר סבא, שעלה להתיישבות במשמר הנגב במוצאי יום הכיפורים תש"ז, במבצע י"א הנקודות.
כשבועיים לאחר שעלו לקרקע, התנדב יהושע לעבוד מפעל המלח בסדום.
בגיל מאוחר יחסית השלים בכוחות עצמו את לימודיו התיכוניים ואחר כך למד באוניברסיטה העברית בחוגים: לשון עברית ולשון וספרות אנגלית.
במשמר הנגב הקים יהושוע את משפחתו ונולדו לו ארבעה ילדים: אורי, אסף, אורה ואיריס.
במרוצת שנות חברותו בקיבוץ עבד בחקלאות, בדיר, במסגריה, בהוראה, בזגגות, במכבסה והיה פעיל בחיי התרבות ביישובו.
היה מדריך ב"נוער העובד", כתב ב"למרחב" בדרום וחבר מערכת "הקיבוץ".
בחורף 2013 גילו ילדיו של יהושע כי שינדל אחותו לא נספתה בשואה כפי שחשב, היא ניצלה, עלתה לארץ וחיה בחיפה עד שנפטרה ב-1973. הם איתרו את ילדיה והמשפחה התאחדה שוב לאחר 70 שנים של נתק.
נפטר בשנת 2015, ונקבר בקיבוצו משמר הנגב לצד אשתו שרי, שנפטרה שש שנים לפניו.
יהושע כתב שירה עברית חדשה הדומה במאפייניה לשירת דור תש"ח.
קומץ משיריו ומסיפוריו פורסמו ב"משא", ב"מבפנים" וב"שדמות".
הוציא לאור שלושה ספרי שירה ותרגם ספרים לעברית.
שירתו של יהושע צפריר הולחנה על ידי כמה מגדולי המלחינים בישראל, ביניהם: אלכס כגן ודוד זהבי.
כך למשל שירו "ליל בא" שהולחן על ידי דוד זהבי, התפרסם והושמע ברדיו פעמים רבות ואף בוצע על ידי גבי ברלין בפסטיבל הראשון לשירי ילדים (1970).
שירו "הבית " נכנס לתוכנית הלימודים של גילאי יסודי במשרד החינוך.
אני חולם באר הוצאת הקבוץ המאוחד, 1984
אגל טל, הוצאת מועצה אזורית בני שמעון, 1996
כתוב גוויליך אייכה, הוצאת ירון גולן, 1999
כובעו של רמברנדט (1973, Rembrandt's Hat), ברנרד מלמוד, זמורה ביתן מודן, 1982
עופה עוף, דזמונד באגלי, זמורה ביתן מודן, 1983
רבי יהושע בן רבי אליהו רגולר (כונה רבינוביץ, בן הרב; ה'תקע"ח, 1818 - כ"ב באדר ה'תרמ"ז, 18 במרץ 1887) היה רב ליטאי, רבן של קלצק ונעשוויז.
נולד לרבי אליהו רגולר זמן קצר לאחר נישואיו ובטרם התמנה לרבנות העיירה שאט.
מילדותו היה שקדן ורכש ידיעה רחבה בתורה ובהלכה.
הוא כיהן במשך עשרות שנים כרב וכדיין בקהילות היהודיות החשובות בקלצק ובנעשוויז, והיה מקובל כבורר גם בקרב התושבים שאינם יהודים.
על מצבתו נחקקו מילותיו של יל"ג (האקרוסטיכון: יהושע בהרב אליהו מריגלה):
הרב יהושע אריה רוזן (ה'תרצ"א, יוני 1931 – ט"ו באדר א' ה'תשפ"ב, 16 בפברואר 2022) היה מראשוני תלמידיו של הרב צבי יהודה הכהן קוק.
שימש כר"מ בישיבות מרכז הרב ונחלים וכן בישיבת ירושלים לצעירים, ישיבה קטנה מורשה וישיבת בני צבי שהיה ממייסדיהן.
ממייסדי ישיבת ניר קריית ארבע ומי שעמד בראשותה בשנותיה הראשונות.
כן היה ממייסדי מכון הלכה ברורה וחבר צוות המכון.
נולד בפולין לחיים יונה ולרחל מרים.
עלה ארצה בשנת ה'תש"ג כפליט שואה לאחר נדודים בערבות סיביר בעת מלחמת העולם השנייה, שם שכל את אחותו, עם קבוצת ילדי טהראן.
הרב משה צבי נריה פגש אותו לאחר ירידתו מהרכבת והביאו לישיבת כפר הרא"ה.
בר"ח אייר תש"ט (1949) בעקבות הוראה של החזון איש עלה לירושלים עם קבוצה מחבריו בוגרי ישיבת כפר הרואה ללמוד בישיבת חברון.
אולם לבסוף הגיע דווקא לישיבת מרכז הרב בקבוצה בת 15 בחורים שהוביל הרב יעקב כלאב וחידשה את הישיבה.
שם הפך לתלמיד של הרב צבי יהודה קוק ויצר עימו קשרים הדוקים.
כן למד אצל הרב שלום נתן רענן ואת הכוזרי אצל הרב דוד כהן (הנזיר), שם היה 'המקריא' של הספר בפני הלומדים במשך 5 שנים.
לימים כתב מאמר מבוא כללי לספר הכוזרי על פי שיעורי רבו, אותו מסר הרב הנזיר לפרסום, ואף הכניסו לספרו על הכוזרי.
למד במשך שנתיים אצל הרב אפרים בורודיאנסקי בכולל 'שבט מיהודה' בתל אביב.
שירת בצה"ל ולחם במלחמת ששת הימים, ובמלחמת יום הכיפורים היה מגויס כ־8 חודשים.
בשנת תשט"ז התמנה לר"מ בישיבת נחלים ולימד בה מספר שנים.
בתשכ"ד היה שותף יחד עם מספר רבנים בראשות הרב יעקב פילבר להקמת ישיבת ירושלים לצעירים ומאז לימד בה שנים רבות.
בתשכ"ה היה ממייסדי מכון הלכה ברורה ומספר שנים היה חבר בצוותו.
בראשית שנות השבעים היה ממייסדי ישיבת ניר קריית ארבע ועמד בראשה עם הרב אליעזר ולדמן במשך שנתיים.
בתשל"ב נתבקש בידי הרצי"ה לשמש ר"מ גמרא ואמונה בישיבת מרכז הרב.
בתשנ"ז הוקמה בעידודו ישיבת בני צבי בבית אל.
הוא סירב להצעת הרב זלמן מלמד לעמוד בראשה ושימש בה מספר שנים כר"מ.
ראה חשיבות מיוחדת דווקא בחינוך נערים בשנותיהם הצעירות, בנימוק שכל שינוי קל בתקופה זו נעשה משמעותי ביותר ברבות הימים.
היה שותף גם בהקמת תלמוד תורה מורשה.
הקמת ישיבת חומש המתחדשת, וכן ייסוד היישוב חרשה בידי תלמידים ממרכז הרב נעשו בעידודו ובעצתו.
במשך עשרות שנים לימד בביתו שיעור בספרי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בספר שפת אמת ובפרשיות התורה עם פרשנים כמו אור החיים ועוד, לתלמידים ממרכז הרב ומישיבה קטנה "מורשה".
היה חבר הנהלה במכון ארץ חמדה.
תלמידו ראש ישיבת מרכז הרב הרב יעקב שפירא התייעץ עימו בענייני הישיבה.
היה נשוי לנעמי לבית אדלר, בת למייסדי המושב 'כפר אברהם' בפתח תקווה, ולו ארבעה ילדים: ברוך וישראל [שניהם חרדים], שרה ודבורה (הנשואה לרב צוריאל זון מרבני ישיבת עטרת נחמיה ומראשוני המתיישבים בעיר דוד).
התגורר בתחילה ברחוב פנים מאירות בשכונת רוממה, ומשנת תשמ"ו בשכונת גבעת שאול בירושלים.
נפטר ביום ט"ו אדר א ה'תשפ"ב, 16 בפברואר 2022, לאחר מחלה ממושכת.
מסע ההלוויה החל ברחבת ישיבת מרכז הרב והגיע להר הזיתים, שם נטמן.
הרב רוזן הביע התנגדות לשיטת הרבדים.
הצטרף לרבני שכונת רוממה בירושלים בזמן שהתגורר במקום למכתב מחאה והתנגדות לפתיחת בריכת שחיה בשכונה, צעד שעלול היה לפגוע באופיה החרדי של השכונה.
בשנת תשס"ה הצטרף לקריאתו של הרב הראשי לישראל לשעבר הרב אברהם אלקנה שפירא לסרב פקודה ולא לסייע בפינוי גוש קטיף.
הרב רוזן לא הסכים שידפיסו ספרים מתורתו.
רק אחרי שתלמידו של הרב שהם גנוט אברך במרכז הרב ומלמד במכון מאיר, לחץ עליו אישר להדפיס, אבל דווקא בכריכה רכה ובלי אזכור שמו.
הודפסו חמישה כרכים על חמישה חומשי תורה שנקראים בשם ליקוט מפרשים, ורק בגב עמוד השער נכתב שהמחבר הוא "י.א.ר.".
לאחר פטירתו הוציא הרב גנוט את סדרת הליקוט מפרשים בסדרה בת שלושה כרכים מהודרים בכריכה קשה וקרא להם בשם חדש - ליבנו בתורתו.
דברי תורה משמו על פורים הובאו לדפוס על ידי תלמידו הרב אוריאל ספז בחוברת "אהבת עולם תביא להם" (מצפה רמון, תשע"ג 2013).
לאחר פטירתו החלו חברי מכון מים חיים של תלמידי ישיבת מרכז הרב להוציא חוברות של שיעוריו ותורתו.
עד כה יצאו ארבע חוברות על המועדים, ששמו רמוז בשמן:
יאר פניו איתנו למועדי אייר וחג השבועות, אייר התשפ"ב.
באור פניך יהלכון לחודש אלול ומועדי תשרי, אלול התשפ"ב.
אורה ושמחה לפורים וארבע פרשיות, אדר התשפ"ג.
פני המנורה יאירו לימי החנוכה, מכון מים חיים כסליו התשפ"ה.
במלאת שנה לפטירתו הוציאו תלמידיו חוברת עם הספדים שנאמרו עליו וליקוט מתורתו.
הרב יעקב אלעזר כהנא שפירא – ראש ישיבת מרכז הרב וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
הרב חיים אביהוא שוורץ – ר"מ בישיבת מרכז הרב ומלמד בישיבת בית אל.
הרב שמואל אליהו - רב העיר צפת וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
הרב יועזר אריאל – דיין בית הדין הרבני בטבריה ובצפת, בית הדין לגיור בירושלים ובית הדין לממונות בקרית ארבע.
לשעבר ראש הכולל בישיבת ניר קריית ארבע.
הרב אריה קורן – ממייסדי תלמוד תורה מורשה.
הרב יאיר גזבר – ראש ישיבת ירושלים לצעירים (ישל"צ) ור"מ בישיבת מרכז הרב.
הרב איתמר אורבך – ר"מ בישיבת מרכז הרב.
הרב נריה גוטל – ראש מערך המחקר במרכז תורה ומדינה
הרב יורם אליהו – מחנך ותיק בתלמוד תורה מורשה ור"מ במכון מאיר.
הרב אליהו האיתן – מרבני מכון פוע"ה.
הרב אברהם שרייבר – רב היישוב שבי דרום.
הרב אלישמע כהן – ראש ישיבת חומש (בנו של הרב אורי כהן).
הרב אוריאל ספז – רב היישוב כוכב יעקב ורב בישיבת מדברה כעדן מצפה רמון.
בצלאל סמוטריץ – יו"ר מפלגת הציונות הדתית ושר האוצר.
עמנואל שילה – עורך העיתון בשבע.
הרב שהם גנוט – ר"מ במכון מאיר ועורך ספריו.
הרב חיים זק"ש – ר"מ בישיבה קטנה מורשה, ראש כולל הדרן ויועץ זוגי.
(נכדו של הרב ניסן זק"ש).
הרב עמית פנחס – מזכיר איחוד רבני תורת הארץ הטובה.
הרב משה פינטו – רב מושב נתיב השיירה.
הרב יונתן יעקובי – ר"מ בישיבת בני צבי
הרב מרדכי ויסרוזן - ר"מ בישיבת בני צבי
הרב יהושע קלעוואן (קרי: קְלֶבַן; א' באלול ה'תרמ"ד, 22 באוגוסט 1884 - ט"ז באב ה'תשי"ג, 28 ביולי 1953) היה רב ליטאי-אמריקאי, רבן של כמה עיירות בליטא רב ונשיא התאחדות הרבנים ואב"ד וושינגטון די.
נולד לרב בנימין קלעוואן בינישוק, בצעירותו למד אצל הרב אהרן וולקין מפינסק בישיבת גרוזד, ובגיל 17 נסע ללמוד בישיבת כנסת בית יצחק בסלובודקה שבה למד בתחילה אצל רבי חיים רבינוביץ, ועם הגעת רבי ברוך בר ליבוביץ לישיבה היה לתלמידו המובהק, הוא התפרסם בישיבות ליטא בכינויו "שייע יאנישוקר".
הוא נסמך לרבנות בידי רבו ר' ברוך בר ובידי רבי משה דנישבסקי מיד לאחר נישואיו בשנת ה'תרס"ז לפייגא דבורה בת ר' אברהם שמואל שופר מזזמיר.
לאחר נישואיו למד בכולל האברכים של ישיבת וולוז'ין ונסמך לרבנות גם בידי רבי רפאל שפירא.
בשנת ה'תרס"ט (1909) התמנה למשרת רבנות ראשונה בעיירה זסקוויץ שליד וילנה, בשל מלחמת העולם הראשונה נמלט עם משפחתו לרוסיה.
לאחר המלחמה התמנה לכהן כרבה של קהילת גילוואן שליד וילקומיר, לאחר הרב זלמן פינחס קפלן.
בשנת 1924 היגר לארצות הברית עם משפחתו, והתמנה כרב בברלינגטון שבוורמונט.
משנת 1935 ועד לפטירתו ב-1953 כיהן כרב אב"ד וושינגטון די.
הוא הרבה להתכתב בדברי תורה עם רבנים ברחבי ארצות הברית וחלק מחידושיו נדפסו בכתבי עת תורניים שונים.
ספר חידושיו על התלמוד ועל משנה תורה לרמב"ם עם אוסף מתשובותיו בהלכה, נדפס לאחר פטירתו בשם "דברי יהושע".
לאחר פטירתו התמנה תחתיו בנו הרב הלל קלעוואן כרב ונשיא התאחדות הרבנים בוושינגטון הבירה הוא החזיק בכהונתו במשך שישים שנה עד לפטירתו.
בנו הרב ישראל קלעוואן כיהן במשך עשרים וחמש שנה כיושב ראש הסתדרות הרבנים דאמריקה.
יהושע קלינג נולד בשטרסבורג ב-16 ביוני 1928 לגסטון ופאני לבית וייל.
בזמן מלחמת העולם השנייה, לאחר גיוסו של גסטון לצבא הצרפתי וגירושם של כמה מבני המשפחה, המשפחה עברה לעיר פו (הפירנאים האטלנטיים).
לאחר המלחמה, התנדב יהושע בתנועות נוער יהודיות ונסע ברחבי צרפת כדי לנסות להשיב ילדים יהודים שאומצו במהלך המלחמה על ידי משפחות קתוליות.
משפחת קלינג אירחה אצלה ילד כזה, אותו התקשה יהושע לשכנע לעזוב את משפחתו המאמצת.
היה מדריך בתנועת הצופים היהודיים ושימש כרב הנוער היהודי בפריז.
ב-1945, במקביל ללימודי המשפטים שלו באוניברסיטת הסורבון, יהושע התחיל את לימודיו בסמינר לרבנות בפריז.
בהתחלה לא הייתה לו כוונה להפוך לרב אלא לעבוד כעורך דין.
הוא למד בבית המדרש כדי למצוא תשובות לשאלות תאולוגיות שהטרידו אותו לאחר החורבן של השואה.
ב-1949 נישא לאסתר חקון, השנה שבה התחיל לכהן כרבה של קהילת לה-ווארן.
ב-1955, הרב הראשי לצרפת יעקב קפלן מינה אותו לרבה הראשי של העיר ליון.
עם הגעתו, יזם הרב קלינג מספר תקנות שנועדו לשקם את הקהילה של ליון.
ייסד שני בתי ספר יהודיים, אחד לבנים ואחד לבנות, וארגן מחנות נופש עבור הנוער היהודי.
ב-1974, החליט לעזוב את ליון.
לאחר ניסיון במץ שנדחה על ידי הרב קפלן, הוא בחר בניס.
בליון יחליף אותו עוזרו הצעיר הרב ריצ'רד וורטנשלאג, שמכהן בתפקיד עד היום.
הרב קלינג עמד בראש קהילת יהודי ניס במשך כשני עשורים.
שם יזם את ייסוד תחנת הרדיו היהודית רדיו שלום-ניצן.
היה אחראי על סדר היום של השידורים.
התחנה הפכה לאמצעי להפצת ענייני דת, קהילה, ופוליטיקה.
ב-1980, לאחר התפטרותו של הרב הראשי קפלן, וכן בשנת 1987, הועלה שמו של הרב קלינג בתור מועמד לעמוד בראשות יהדות צרפת.
בסופו של דבר נבחרו הרב שמואל סיראט ב-1980 והרב יוסף סיטרוק ב-1987.
ב-1993 יצא הרב קלינג לפנסיה ועלה לישראל, שם התגורר בכפר מימון.
הרב מרדכי בן-שושן החליף אותו בתפקיד רבה של ניס.
לאחר מספר מחלות, הרב יהושע קלינג נפטר ב-4 בנובמבר 2003 בבית החולים סורוקה באר שבע.
אשתו אסתר נפטרה בחודש מרץ 2017.
השפעתו בקהילות שבהן כיהן כרב ניכרת עד היום.
בנו של הרב קלינג, הרב אלי קלינג הוא מנהל של סמינר "חמדת הדרום" לעולות צעירות מצרפת שאותו ייסד בכפר מימון.
הרב קלינג היה ידוע בשל נקיטת עמדות נגד מדיניות החוץ של צרפת כלפי ישראל, אותה תיאר כאנטי-ישראלית באופן שרירותי.
היה בין יוזמי השינוי במשך כהונת הרב הראשי לצרפת מכהונה לחיים לכהונה של 7 שנים עם אפשרות להיבחר שוב.
המרכז הקהילתי היהודי של העיר ניס הפך למרכז ז'אן קלינג באוקטובר 2008.
אלי קלינג, Sous le Talith du Rabbin (תחת טליתו של הרב), 2012
הרב יהושע רוזנברגר (נולד בשנת תש"ה) הוא רב שכונת קריית הרמ"א בבית שמש וחבר בד"ץ העדה החרדית.
נולד לרב אברהם ברוך רוזנברגר, רב מושב גמזו, בן הרב יקותיאל יהודה, מחבר ספר שו"ת תורת יקותיאל.
נישא לבתו של הרב יוסף מאיר כהנא, האדמו"ר מספינקא-ירושלים.
במאבק נגד הבנייה במתחם גולובנציץ התייצב לצד הגאב"ד העדה הרב יצחק טוביה וייס, והתנגד לראב"ד, הרב משה שטרנבוך.
היה ממובילי המאבק נגד הרב אהרן יהודה ליב שטיינמן.
מוסדותיו בבית שמש כוללים: כולל אברכים, ישיבה קטנה, תלמוד תורה ובית ספר לבנות.
בבניין בית הכנסת נמצאים גם שטיבלאך ומקוה.
בנו הרב יצחק, רב קהילת סאטמר בשכונת לי גארדנס בניו יורק, נשוי לרחל אסתר בת הרב זלמן לייב טייטלבוים, אחד משני אדמו"רי סאטמר.
חתנו הרב אשר ישעיה רוזנבוים, האדמו"ר מנדבורנה בביתר עילית (בנו של רבי יעקב ישכר בער).
בנו הרב יוסף מאיר, חתן הרב לייבוש לייזר האדמו"ר מפשעווארסק.
יהושוע דוד קמפינסקי (נולד בז' באדר א' ה'תשי"א, 13 בפברואר 1951) הוא איש חינוך, ששימש בין השנים 1995–2020 מנהל אולפנת הרא"ה ברמת גן.
נולד בתל אביב לנתן ולהניה קמפינסקי, הבכור מבין ארבעה אחים.
למד בבית הספר הממלכתי־דתי "מוריה" בעיר, בהמשך במדרשית נעם שבפרדס חנה, ולאחר מכן בישיבת כרם ביבנה.
בשנת 1964, בהיותו בן 13, יצא תקליט חזנות בכותרת "נעים הזמירות" בהוצאת הד ארצי.
בשנה שלאחר מכן יצאה מהדורה שנייה מתוקנת בסטריאו, בהוצאת מקולית.
התגייס בשנת 1969 לצה"ל, ושירת בחיל הנדסה קרבית.
בשנת 1973 נישא לפנינה, והתגורר בתחילה בתל אביב.
לאחר מספר שנים עברו להתגורר בבני ברק.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה גויס קמפינסקי למילואים, ונלחם בדרום לבנון.
בשלהי שנות ה-80, הצטרף קמפינסקי לאולפנת הרא"ה ברמת גן, ושימש שם מורה וסגן המנהל.
בשנת 1995 מונה למנהל האולפנה, ושימש בתפקיד זה עד 2020.
קמפינסקי נחשב לחסיד מודז'יץ ומקורב לאדמו"ר רבי חיים שאול טאוב.
גם נחשב מקורב לאדמו"ר מבוהוש.
משנת 1979 עד 2020 נהג קמפינסקי לטוס לעיר מינכן שבגרמניה לימים הנוראים, והיה שם חזן בבית הכנסת הגדול.
עם התפרצות נגיף קורונה בישראל ובעולם, קמפינסקי הפסיק לטוס לגרמניה.
ב-5 ביוני 2019 קיבל קמפינסקי פרס מנהל מצטיין של עיריית רמת גן, ביחד עם עוד שני מורים, ולאחר מכן קיבל פרס איש החינוך המצטיין של עיריית רמת גן.
קמפינסקי נשוי לפנינה, בתם של ישראל וציפורה לבנון, ולהם חמישה ילדים.
גיסו הוא הרב דוד לבנון, אב"ד בבית הדין הרבני באשקלון.
יהושע רזניק (נולד ב-8 באוקטובר 1950) הוא עורך דין ישראלי.
שימש עד שנת 2000 המשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים.
הוא בנו של האדריכל דוד רזניק.
שירת בצה"ל בסיירת אגוז ולאחר מכן במחלקת להיסטוריה של המטה הכללי.
רזניק התמחה בפרקליטות המדינה בשנת 1975 ומאז נותר בה.
תחילה עבד במחלקת הבג"צים תחת עורך הדין רנאטו יאראק, ובהמשך עבר למחוז ירושלים והחל לשמש כתובע פלילי.
בין התפקידים בהם שימש: עוזר לפרקליט המדינה, עוזר לפרקליט מחוז ירושלים מיכאל קירש, סגן בכיר לפרקליט מחוז ירושלים, סגן בכיר לפרקליט המדינה, ועוד.
באוקטובר 1990 מונה למנהל המחלקה הפלילית בפרקליטות.
שימש ראש ועד הפרקליטים בפרקליטות המדינה.
במשך שנותיו בפרקליטות עסק רזניק בתיקים פליליים רבים, המפורסמים מביניהם הם תיקי אריה דרעי.
כן שימש כתובע של חברי הכנסת יאיר לוי ופלאטו שרון.
בין התיקים הנוספים היה מעורב כתובע פלילי: רצח אמיל גריצווייג, רצח חמיס טוטנג'י, רצח דוד כספי, רצח אבי ביאזי, רצח בני הזוג נסים ולאה כהן ושתי בנותיהם, ועוד.
בתפקידו האחרון בפרקליטות המדינה שימש רזניק כמשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים.
קודם לפרישתו מפרקליטות המדינה היה מועמד לתפקיד פרקליט המדינה.
בשנת 2000, לאחר כ-25 שנים בפרקליטות המדינה, פרש ממנה רזניק, פנה למגזר הפרטי והקים בתל אביב משרד עורכי דין משותף עם עורך הדין ז'ק חן, לצדו עבד קודם לכן בפרקליטות.
בשנת 2010 פורקה השותפות ורזניק הקים משרד עורכי דין פרטי הנושא את שמו.
רזניק עוסק בייצוג פלילי ונחשב כמומחה לעבירות צווארון לבן.
בין האישים אותם ייצג במשך שנים: משה קצב (לצד ציון אמיר), אתי אלון בפרשת המעילה בבנק למסחר, ליאורה גלט-ברקוביץ' בפרשת סיריל קרן, דורון כהן, עזרא סיידוף בפרשת המעונות, עופר גלזר, מיכאל צ'רנוי, משה טלנסקי, אביגדור יצחקי, יצחק יעקב, איתמר שמעוני, מנשה ארביב, ועוד.
החל מנובמבר 2020, לצד עורך הדין אביגדור פלדמן, ייצג את עמירם בן אוליאל, אשר הורשע בגרימת הפיגוע בדומא, בערעורו לבית המשפט העליון, אשר נדחה לבסוף.
בשנת 2013 הציג את מועמדותו לתפקיד פרקליט המדינה, במקומו של משה לדור, אולם שי ניצן זכה בתפקיד.
כן ביקר את החלטת בית המשפט לזכות את אלון חסן, ותקף את מינויו של דן אלדד לתפקיד ממלא מקום פרקליט המדינה.
בשנת 2007, על רקע תיקיו של ראש הממשלה אהוד אולמרט, הביע הסתייגות מקריאה לראש הממשלה להתפטר.
בהמשך פרסם מאמר בו תמך בחקיקת חוק המונע הגשת חקירת ראש ממשלה מכהן.
בשנת 2019, על רקע תיקי נתניהו, הביע ביקורת על עמימותה של עבירת מרמה והפרת אמונים.
הביע ביקורת על מעורבותו של היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט בתיקי נתניהו, בשל היותו מזכיר ממשלתו של נתניהו.
לאחר הגשת כתב האישום טען כי הוא לא צופה הרשעת נתניהו בתיקים 4000 ו-2000, והוסיף כי כישלון התביעה במשפט משמעו "מפלה קשה" ליועץ המשפטי ופרקליטות המדינה.
כמו כן, ביקר את בקשתה של הפרקליטות לתקן את כתב האישום בתיק 4000 בעניין פגישת ההנחיה.
לצד זאת, ביקר את נאומו של ראש הממשלה בנימין נתניהו בפתח משפטו.
רזניק נשוי לעדה ציפורה ואב לשלושה.
הרב יהושע מנחם קולפ (Joshua Kulp; נולד ב־16 ביולי 1970) הוא רב קונסרבטיבי וחוקר תלמוד אמריקאי-ישראלי.
קולפ נולד ב-16 ביולי 1970 בארצות הברית וגדל במרגייט, ניו ג'רזי.
הוא סיים את התואר הראשון שלו באוניברסיטת מישיגן ואת הדוקטורט שלו בתלמוד באוניברסיטת בר-אילן בשנת תשס"ד-2004, בהנחיית פרופ' שמא פרידמן.
נושא עבודת הדוקטורט היה - " מהדורה עם פירוש הסוגיות לפרק 'בתולה נשאת' : תלמוד בבלי, מסכת כתובות, פרק ראשון".
בשנת 2023 קיבל קולפ סמיכה מהרב ד"ר איתן טאקר, נשיא וראש ישיבת הדר, כחבר במחזור הראשון של תלמידי הרבנים של הדר.
קולפ חיבר יחד עם דוד גולינקין פירוש להגדה של פסח.
קולפ היה ממייסדי הישיבה הקונסרבטיבית בירושלים בה הוא מכהן כראש הישיבה, חבר סגל וחוקר בכיר.
הוא גם מרכז את הפרויקטים של "משנה יומית ודף שבועי" באמצעות הארגון הקהילתי ליהדות קונסרבטיבית, הן בצפון אמריקה והן בעולם.
יש לו שתי בנות ושני בנים והוא מתגורר במודיעין החל משנת 1998.
יהושע צבי (גרישה) טבצ'ניק (תבורי) (24 באוגוסט 1896 – פברואר 1971) היה אדריכל ישראלי-אמריקאי שפעל בארץ ישראל ובארצות הברית.
עבודתו הייתה משופעת במוטיבים מזרחיים ויהודיים.
תבליטים של מנורת שבעת הקנים, עיטורים של מגן דוד וויטראז'ים של עיטורי דקלים, עצי תמר, רימונים ומעקות גג דמויי קרנות המזבח שהיו בבית המקדש בירושלים.
טבצ'ניק נולד בעיירה דובובה במחוז אומן שבאוקראינה לרב קלמן טבצ'ניק, רב בעיר אודסה ולחוה בת הרב משה אהרון ברדיצבסקי ואחותו של הסופר מיכה יוסף ברדיצ'בסקי.
עד גיל 12 למד בישיבה ואחר כך למד בבית ספר לאומנות באודסה במשך שלוש שנים ועוד שלוש שנות התמחות.
ב-1912 הגיע לירושלים והשתלם בבצלאל, אדריכלות בסגנון עברי שיצר בוריס שץ.
חזר לרוסיה ועבד כאדריכל עצמאי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1919 עלה לארץ ישראל באוניה רוסלאן עם אשתו נדיה והם התגוררו בתל אביב.
הוא החל לתכנן בתים בתל אביב, במושבות הדרום ובירושלים.
ב-1921 תכנן את שכונת נורדיה ויעץ לוועד תושבי תל נורדוי.
בתל אביב נולדו שתי בנותיו תמרה ואסתר.
טבצ'ניק בחר לבנות ולעטר את הבניינים שתכנן עם מוטיבים יהודים מובהקים כמו תמר, ולכן הוסיף לשם משפחתו הלועזי שם עברי תבורי.
בשנת 1923 ניגש למכרז על תפקיד אדריכל העיר תל אביב אותו הפסיד ליהודה מגידוביץ.
במהלך בניית "בית דוד" ברחוב אלנבי 79, הסתכסך עם יהודה מגידוביץ', בשערורייה שלימים זכתה בכינוי "שביתת דוד", פועלי הבניין בתל אביב לא היססו במהלך השביתה אפילו לשגר אליו איומים אלימים, והוא חשש לחייו.
בשנת 1925, פחות משש שנים לאחר עלייתו לארץ, עבר להתגורר בברוקלין, ניו יורק ושם המשיך בעבודתו כאדריכל.
מבין הבתים שבנה שם ידוע מבנה בית כנסת שנבנה בסגנון עברי ויהודי, בסגנון שאפיין את הבתים שבנה בתל אביב.
קיים אוסף מאמרים, תרשימים ובעיות מתמטיות שכתב טבצ'ניק בין השנים 1938 ל-1967. המסמכים נקראים "על המטאפיזיקה של המציאות והתיאוריה המאוחדת של היקום שלנו".
התרשימים כוללים תרשימי יישור לאדריכלים ומהנדסים, משוואות למסלולים של כוכבים וכוכבי לכת, וזהויות של האלמנט הרביעי.
בית היתומים דיסקין – שכונת גבעת שאול במערב ירושלים
בית סקופסקי – רחוב נחלת בנימין 5, תל אביב
בית הדקל (בית איסר כהן) – רחוב נחלת בנימין 8, תל אביב
בית לייטס-סורוקה – רחוב נחלת בנימין 10, תל אביב
בית ולודבסקי – רחוב קלישר 15, תל אביב
בית אלכסנדר פרומקין – רחוב נחלת בנימין, תל אביב
בית עו"ד אלחנן קרבסרסקי – רחוב אלנבי 73, תל אביב
בית שמואל דוד – רחוב אלנבי 79, תל אביב
הבית הירוק – רחוב יהודה הלוי 2, תל אביב
הרב יהושע רבינוביץ' (ר' יהושעל'ה, התרל"א (1831) - ו' באייר תרס"ד (1904)) היה רב ברומניה ששימש בתפקיד רב ואב בית דין בעיירה ביבולאר במשך כ־50 שנה.
נולד בשנת 1831 לרב אשר אנטשל.
ע"פ עדות נכדו, בהיותו ילד ברח מרוסיה כדי להימנע מגיוס לצבא הרוסי במסגרת גיוס הקנטוניסטים.
הוא חצה את הגבול דרך ביבולאר ששימשה אז תחנת מכס לחבל בסרביה.
למד והתחנך אצל קרוב משפחתו הרב ישעיהו שור.
מתוקף מעמדו, הייתה לרב ישעיהו שור סמכות מטעם השלטונות לפיקוח על הגירת יהודים לאזור ולרדיפה אחר עבריינים על מצוות הדת.
הוא נאבק בפרנקיסטים שחדרו מפולין דרך בסרביה ונהר פרוט ליאשי ולערים אחרות במולדובה.
לשם כך, הוא מינה את הרב יהושע רבינוביץ' לרב העיירה ביבולאר הסמוכה ליאשי, והטיל עליו למנוע מאנשי הכת לעבור את הגבול.
הרב רבינוביץ' ומשפחתו חיו בעוני.
בנותיו לא זכו לחינוך פורמלי.
הרב רבינוביץ' נשא לאישה את שרה.
שפרה- נישאה לחיים נפתלי הרץ גלאדשטיין.
שלמה - נשא לאישה את צביה לבית ויסמן.
מחלה - נישאה למשה פרידמן.
צביה - נישאה לרב חנוך שפרן (בן הרב בצלאל זאב שפרן) רבה של ביבולאר ורב בבוקרשט.
ע"פ מקור נוסף הייתה בת נוספת בשם חיה רחל שנישאה למרדכי שוחט
יהושפט היה מלך יהודה הרביעי לפי המקרא.
החל משנת 870 לפנה"ס שימש כעוצר לאחר שאביו, המלך אסא, חלה ברגליו בשנתו ה-39. לאחר מות אביו בשנת 867 לפנה"ס, עלה על כס המלוכה ושימש כמלך יהודה עד לשנת 846 לפנה"ס.
במקביל עלה אחאב בן עמרי לכס המלוכה בממלכת ישראל השכנה בשנת 38 למלכות אסא.
יהושפט עשה הישר בעיני ה'.
נראה ששלט בארץ אדום, ואף ניסה לשלוח אוניות מעציון גבר לאופיר ארץ הזהב, אך האוניות נשברו.
בימיו הפכה יהודה לבת בריתה של ממלכת ישראל, והוא אף הצטרף אל אחאב למלחמה בארמים ברמות גלעד, אלא שאחאב נהרג בקרב זה.
בספר דברי הימים מסופר כי בימיו ניסתה מואב לפשוט על יהודה מדרום, אך הניסיון נכשל.
על פי התיעוד בספרי מלכים ודברי הימים, כבר בתחילת מלכותו נקט יהושפט במספר פעולות: מלחמה בפוליתאיזם היהודאי, הפצת "תורת ה'" והוראתה בעם, ארגון וחיזוק צבא ממלכת יהודה וביצור מנגנוני השלטון האזרחי של הממלכה.
מבצע זה היה בבחינת המשך לתנועת מפנה שהחלה בימי אסא () בהנהגת עודד הנביא להסרת הפולחנים הזרים והבמות מארץ יהודה.
יהושפט פעל גם להסרת הבמות שבהן הקריבו בני העם קרבנות מחוץ לבית המקדש (דברי הימים ב' י"ז ו'), כפי שפעל גם אביו אסא (), אם כי בפועל התנ"ך מספר שפעולה זו לא עלתה במלואה בידו: ().
מתיאור פעולותיו בספר דברי הימים נראה כי טיהור הפולחן בימי יהושפט היה רק חלק מרפורמה מקיפה יותר, שהמשכה היה בהפצת תורת ה' וברפורמה משפטית.
הפצת תורת ה' בקרב העם
יהושפט מלך יהודה נלחם ברמות גלעד לצד אחאב מלך ישראל שנפצע פצעי מוות באותו הקרב.
לאחר שובו מן המלחמה פנה יהושפט לחזק את מערכת משפט הצדק בממלכתו, בעקבות דברי התוכחה של הנביא יהוא בן חנני שהוכיחו על כך שהוא עוזר לרשעים ולשונאי ה':
ייתכן כי בתכנהּ של הרפורמה לא היה חידוש; החידוש היה, ככל הנראה, בעצם הדאגה שגילה עתה יהושפט לארגן מחדש את המוסדות המשפטיים, שייתכן כי הוזנחו במשך הדורות שקדמו לו.
בספר דברי הימים ב () נאמר: .
אין פרטים נוספים על חלוקת הנציבויות ביהודה בימי יהושפט, אך ייתכן כי פרטים נוספים על כך ניתן למצוא ברשימות ערי יהודה ובנימין ב; .
ייתכן שכבסיס לרפורמה המנהלית שמשו הכנסות המיסים הסדירות אותם קיבל מרחבי ממלכתו.
על כך ניתן ללמוד ממשפט קצר אך בולט בשל היותו הערה בלתי רגילה: ().
כהשלמה לכך מסופר שיהושפט הקים ברחבי ממלכתו מבצרים ומצודות: (שם, יב-יג), ומסתבר שהכוונה לערים מבוצרות (בירניות, וביחיד – בירה.
השוו אכדית – Birtu; ארמית – בירתא.
הכוונה למצודת העיר או מצודה בודדת), בהן היו מחסני המלך לאגירת המיסים החומריים ולשיכון חילות המצב ומנהלת המחוז.
בחפירות הארכאולוגיות התגלו מצודות כאלו, בהן רמת רחל, חורבת עוזה (במדבר יהודה) וקדש ברנע.
כך גם ביצורי ערים כגון עזקה (תל זכריא) והיישוב בח'רבת ע'ארה בנגב הצפוני ששמו עדיין לא זוהה.
המספרים של כוחו הצבאי של יהושפט נמנו ב: .
ספר מלכים מסכם את המפנה שחל בימי יהושפט ביחסים בין יהודה לישראל במשפט הקצר אך רב המשמעות: ().
נראה כי יהודה ויתרה על שאיפתה להשתלט על הממלכה המאוחדת והעדיפה יחסי ברית עם ממלכת ישראל, על כל היתרונות הכרוכים בכך.
ברית השלום חוזקה על ידי נישואים מדיניים בין בתי המלוכה, יהושפט לקח את עתליה בת אחאב לבנו יהורם לאשה: "כִּי בַּת אַחְאָב הָיְתָה לּוֹ לְאִשָּׁה" (; ) וכן: ().
לאור הברית הזו יש להבין את הביקור המלכותי שערך יהושפט אצל אחאב מלך ישראל, ביקור שהוליד את הצטרפותו של יהושפט למלחמה היזומה של אחאב נגד ארם ברמות גלעד.
ניתן לשער שכתוצאה מברית זו נכנסה יהודה גם לברית כלכלית עם צור, עקב קשריה ההדוקים של ישראל עם צור, קשרים שחוזקו בברית הנישואים של אחאב עם איזבל בת מלך צור.
בספר דברי הימים מסופר כי הנביא אליעזר בן דודוהו הוכיח את יהושפט על התחברותו עם מלכי ישראל- לפי דברי הנביא ההתחברות הכלכלית למלכות ישראל שהיו נגועים בחטא העבודה הזרה גרם שה' העניש את יהושפט, וזו הייתה הסיבה לכך שאוניותיו נשברו.
גם בהמשך, כאשר בנו של יהושפט חוטא אף יותר ממנו, התנ"ך מזכיר שזה מכיוון ש.
אפשר לראות בדברים אלה ביקורת על התנהלותו של יהושפט ביחס לממלכת ישראל.
ובעצם בזה יהושפט יצר את תחילת ההידרדרות של מלכות יהודה לעבודה זרה, הידרדרות שהשלכותיה המשיכו לתת את אותותיהן עד חורבן בית המקדש וגלות ישראל ויהודה.
אחת התוצאות החשובות של הברית בין ממלכת יהודה לממלכת ישראל הייתה חידוש סחר החליפין עם ערב וארצות ים סוף וניצולן של מכרות הנחושת בערבה, שהיו נתונות בימי יהושפט לשלטונה של יהודה, כמו גם ארץ אדום.
על כפיפותה של אדום ליהודה ניתן ללמוד מרמז ב: .
ניתן אולי להשלים: "ומלך [אדומי] אין באדום, [אלא] ניצב למלך [יהודה]".
חיזוק לכך שאדום אכן הייתה כפופה ליהודה נמצא בסיפור על המסע שערכו יהורם מלך ישראל ויהושפט מלך יהודה נגד מישע מלך מואב – מסע שהתנהל דרך ארץ אדום ושנציב אדום הצטרף בו אליהם.
החפירות שנערכו בתל אל ח'ליפה, סמוך לעקבה בתחומי ירדן (אולי עציון גבר) מלמדות כי בימי יהושפט הגיע יישוב מבוצר זה שעל חוף הים למידה רבה של שגשוג.
יישוב זה שמש כנקודת משמר לדרכי המסחר והוא מלמד על פריחתה של התנועה המסחרית דרכו.
מפסוקים ב וב עולה כי מאוחר יותר, בתקופת יהושפט, הקימו הוא ואחזיהו מלך ישראל, יורשו של אחאב, צי אוניות להפלגה לאופיר כדי להביא משם זהב.
הפרויקט נכשל ונפסק בעקבות סערה שהטביעה את הספינות; יהושפט ראה בכך סימן מבשר רעות וסירב להמשיך בפרויקט.
אולם עצם הניסיון מלמד הן על אחיזתה של יהודה בראש מפרץ אילת והן על התנופה המסחרית בימי יהושפט:
יהושפט הרחיב את גבולות יהודה בתחומי פלשת והנגב הרחוק, כנראה מתוך מגמה להביא לחידוש שלטונה של יהודה בערבה ולחוף ים-סוף: ().
יהושפט שקד גם על הקמת רשת ביצורים ומצודות שהבטיחו את דרכי הנגב.
ניתן לייחס לימיו של יהושפט את הקמת המצודה של חורבת עוזה שבמדבר יהודה, ואת המצודה שבקדש ברנע החולשת על הדרכים במרחבי הנגב.
יהושפט הצטרף אל אחאב למלחמה נגד ארם על רמות גלעד, וזו הסתיימה במותו של אחאב ובנסיגת ישראל ויהודה ללא הכרעה.
מאוחר יותר הצטרף יהושפט אל יהורם בן אחאב מלך ישראל לדיכוי מרד מישע מלך מואב, שמרד בישראל וכבש שטחים בערבות מואב.
מסע זה הסתיים בניצחונם של יהושפט ויהורם.
התערערות השליטה באדום ומערך ההגנה של יהודה
לא קיים כל מידע על אדום מהתקופה שלאחר ימי שלמה ועד ימי יהושפט.
הידיעה הראשונה במקרא אודות אדום בתקופת הממלכה המפולגת היא מימי יהושפט: ().
כלומר, חזר לשרור באדום המצב שהיה לפני כיבושהּ ביד דוד.
כנראה, בסוף ימי שלמה אבדה אדום ליהודה ורק בימי אסא חזרה ושועבדה מחדש לאחר שביצר את ממלכתו בגבולות הצפוניים עם ישראל () ולאחר שהביס את שבטי הנגב הדרומי וסיני ().
עד לימי יהושפט הייתה אדום מסופחת ליהודה והשלטון בה היה באמצעות נציב, אך בשלב מאוחר יותר בימי יהושפט, קרוב לסוף ימיו, בעת מסעו עם יהורם מלך ישראל נגד מישע מלך מואב, הצטרף אליהם גם מלך אדום (מ"ב ג, ד-כז).
שינוי זה מרמז לנסיגה בשליטתה של יהודה באדום.
כמו כן מדווח על פשיטה של בני מואב ועמון על יהודה: ().
מתגובתו של יהושפט המתוארת בהמשך, ניתן ללמוד על החרדה שהטילה פלישה זו על יהושפט, שכן הוא הכריז על צום בכל יהודה.
הפולשים (על פי , ו) הם בני עמון, מואב ואדום.
במלחמה זו יהודה הביסה את הפולשים, ויהושפט יצא מנצח, אך עצם קיומה מרמזת על התחלתו של שינוי לרעת יהודה באזור אדום ומואב, ועל התערערות מערכת ההגנה של יהודה מצד דרום ומזרח.
עם זאת, במקום אחר נאמר: ( וראו גם ).
מסתבר שעדיין בסוף ימי יהושפט או בתחילת שלטונו של בנו יהורם חזרה יהודה והטילה שלטון הדוק יותר על אדום.
מנוסח הפסוק הסיקו חז"ל שניתן לקנות מיטלטלין באופן אגבי עם קרקעות ("קנין אגב").
יהושפט הַרְכַּבִּי ("פטי"; י"ח באלול ה'תרפ"א, 21 בספטמבר 1921 – י"ט באלול ה'תשנ"ד, 26 באוגוסט 1994) היה איש צבא וסופר ישראלי, אשר כיהן כראש אמ"ן בשנים 1955–1959, ולאחר מכן היה פרופסור ליחסים בין-לאומיים באוניברסיטה העברית.
חתן פרס ישראל למדע המדינה לשנת 1992. הרכבי נחשב לאיש מודיעין מבריק, ובתקופתו כראש אמ"ן בוצעה ההתנקשות בקולונל מוסטפא חאפז, ראש המודיעין המצרי ברצועת עזה, שהנחה והפעיל את פעילות הפדאיון שביצעו פיגועים בישראל, אחת הסיבות לכך שצה"ל יצא למלחמת סיני.
הודח מתפקיד ראש אמ"ן בעקבות אחריותו לפרשת ליל הברווזים.
הרכבי נולד בחיפה, בנם של חיה (לבית שטמפפר) והשופט צדקיהו הרכבי.
סיים לימודיו בבית הספר הריאלי, ומיד עם סיום לימודיו בתיכון, החל ללמוד פילוסופיה ולימוד המזרח ב.
מגיל צעיר האמין שישראל צריכה להשתלב במרחב האזורי ולכן למד ערבית ותרבות ערבית.
ב-1939 עזב את לימודיו באוניברסיטה כדי להצטרף לאנשי ההגנה בקיבוץ חניתה.
ב-1943 התגייס ל של הצבא הבריטי, שירת בגדוד השני (שבשורותיו שירתו הרמטכ"לים לעתיד חיים לסקוב ומרדכי מקלף) והשתתף במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה חזר לאוניברסיטה וב-1947 השתתף בקורס הראשון שקיימה הסוכנות היהודית להכשרת דיפלומטים, בהדרכת ולטר איתן, שמשתתפיו יועדו להיות העתודה הדיפלומטית של המדינה בדרך.
במלחמת העצמאות לחם בגזרת ירושלים כמפקד פלוגת הסטודנטים בגדוד מוריה של חטיבת עציוני.
במלחמה שכל את אחיו הצעיר , שנפל בעת הניסיון לכבוש את גבעת הרדאר מידי הלגיון הירדני.
במהלך ההפוגה הראשונה מונה לשמש כקצין קישור ונפגש ארבע פעמים עם המלך עבדאללה במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה היה חבר המשלחת הישראלית לרודוס בשיחות על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות.
בינואר 1949 הצטרף לסגל משרד החוץ והיה קצין קישור בין המשרד לצה"ל וראש לשכת שר החוץ משה שרת.
ב-1950 חזר לשורות צה"ל ושרת כקצין מטה לוועדות שביתת הנשק בדרגת סגן אלוף.
בדצמבר 1953 מונה לסגן ראש אגף המודיעין במטכ"ל.
הרכבי שהה בצרפת לצורך לימודים, ובעקבות העסק הביש מונה לראש אגף המודיעין במטכ"ל במאי 1955. הרכבי הוביל את איסוף המודיעין והשתתף בתכנון מבצע קדש.
באוקטובר 1958 קודם לדרגת אלוף.
ב-1959 הודח מתפקידו בעקבות אחריותו לפרשת ליל הברווזים, ויצא לחופשת לימודים בארצות הברית.
הרכבי למד שנה וחצי באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית לתואר שני במדיניות ציבורית, וחזר לישראל בדצמבר 1960. ב-1961 הושאל למשרד החוץ, ובין היתר עמד בראש משלחת ישראלית לטנגניקה, שמטרתה הייתה לקשור קשרים דיפלומטיים עם המדינה שקיבלה את עצמאותה באותה עת.
בינואר 1962 מונה למשנה למנכ"ל משרד ראש הממשלה.
ב-1967 השלים את הדוקטורט באוניברסיטה העברית בנושא "העמדה הערבית בקונפליקט הערבי-ישראלי" בהנחייתם של יעקב טלמון וגבריאל בר.
בשנת 1969 צורף לסגל האוניברסיטה העברית כמרצה בכיר ובהמשך היה פרופסור בקתדרה על-שם מ' הקסטר ליחסים בינלאומיים וללימודי המזרח התיכון.
במהלך תקופה זו הוסיף לשמש לפרקים בשירות הציבורי.
בשנת 1964 היה הממונה על המחקרים האסטרטגיים במשרד החוץ.
היה יועץ אסטרטגי לשר הביטחון שמעון פרס בשנים 1974 עד 1975.
הרכבי הרבה להתריע שנים רבות על הסכנות הנשקפות למדינת ישראל מצד אש"ף, אך במרוצת השנים שינה את דעתו וצידד במשא ומתן עם ארגון זה.
בשנים 1976–1978 שימש כיועץ ראש הממשלה למודיעין, תחת ראשי הממשלה יצחק רבין ומנחם בגין.
יהושפט הרכבי נפטר בי"ט באלול ה'תשנ"ד, 26 באוגוסט 1994, לאחר שסבל במשך מספר שנים מגרורות בעצמות.
נקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל שבירושלים.
אופקיה של מדיניות ביטחון (עיונים באתמול ובמחר: קונטרס בענייני צבא וביטחון), מוזיאון צה"ל ומערכות, תשכ"ז
בין ישראל לערב - עיונים באתמול ובמחר (קובץ מאמרים), הוצאת משרד הביטחון/מערכות, תשכ"ט-1968
בתוקף המציאות: לקחים לאומיים וחינוכיים מירמיהו מהמרד הגדול וממרד בר כוכבא, ירושלים: מוסד ון ליר, תשמ"א-1981
האמנה הפלסטינית במבחן הזמן והמעשה: הסברים והשלכות (יהושפט הרכבי ומתי שטיינברג), ירושלים: שירות הפרסומים - מרכז ההסברה, תשמ"ח-1988
האמנה הפלסטינית ומשמעותה: הסברים והשלכות, ירושלים: מרכז ההסברה, שירות הפרסומים, תשל"ה-1974, תשל"ז-1977
האנטישמיות הערבית, תל אביב: קצין חינוך ראשי - ענף ההסברה, 1966
האסטרטגיה המדינית הערבית: שלוש תפיסות, ירושלים: מרכז ההסברה - שירות הפרסומים, תשל"ה
החלטות המועצות הלאומיות הפלסטיניות (עריכה והקדמה), תל אביב: עם עובד, תשל"ה-1975
הכרעות גורליות, תל אביב: עם עובד, תשמ"ו-1986
הסכסוך הישראלי-ערבי מנקודת ראותה של ישראל: האנטישמיות הערבית.
אשליותינו והאנטישמיות הערבית, מטכ"ל - קצין חינוך ראשי / ענף הסברה והשכלה, 1965
הפלסטינים - מתרדמה להתעוררות, ירושלים: י"ל מאגנס, תשל"ט
הרהורים על מדיניותנו בסכסוך, תל אביב: מוציא לאור לא ידוע, תש"ל
חזון, לא פנטזיה: לקחי מרד בר כוכבא וריאליזם במדיניות בימינו, ירושלים: דומינו, 1982
ימין מול שמאל - כיצד נכריע?, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים, 1994
יסודות בסכסוך ישראל-ערב, תל אביב: קצין חינוך ראשי, ענף הדרכה והסברה, תשל"א
ישראל מול מדיניות-השלבים הערבית, ירושלים: צוות העיון הבינאוניברסיטאי לענייני המזרח התיכון, תשל"ד
כיצד הוסברה העמדה הערבית נגד ישראל בצבא המצרי, מטכ"ל - קצין חינוך ראשי, ענף הדרכה והסברה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשכ"ח-1967
לקח הערבים מתבוסתם, קובץ תרגומים מערבית (עריכה והקדמה), ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, 1969
מלחמה גרעינית ושלום גרעיני, תל אביב: מערכות, תשכ"ד-1964
מלחמה ואסטרטגיה, תל אביב: מערכות, 1990. זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית
משמעויות חברתיות לתבוסת הערבים, תל אביב: צה"ל - ענף הסברה והשכלה, 1967
סכסוך ערב-ישראל בראי הספרות הערבית (יהושפט הרכבי, יהושע פורת ושמואל מורה), ירושלים: המכון למחקר ע"ש הרי ס' טרומן - האוניברסיטה העברית ומוסד ון ליר, 1975
עדות אישית: הפרשה מנקודת ראותי, תל אביב: רמות, תשנ"ד-1994
עיקרי הסכסוך בין ישראל לערב, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים - המכון ליחסים בינלאומיים על שם לאונרד דייוויס, 1988
על הגרילה (עריכה, אליקים רובינשטיין עורך משנה) תל אביב: מערכות, תשל"א, תשמ"ג-1983
עמדת הערבים בסכסוך ישראל-ערב, תל אביב: דביר, תשכ"ח-1968, תשכ"ט, תשל"א
עמדת ישראל בסכסוך ישראל-ערב, הוצאת דביר, תשכ"ז
ערב וישראל: קובץ תרגומים מערבית, (יהושפט הרכבי ועמנואל סיון), תל אביב: עם עובד, תשל"ד
פת"ח באסטרטגיה הערבית - עיונים באתמול ובמחר, הוצאת משרד הביטחון, 1969
תמורות בסכסוך הערבי ישראלי, תל אביב: המכללה לביטחון לאומי, 1967
תמורות בסכסוך ישראל-ערב, תל אביב: דביר, תשל"ט 1978
המודיעין כמוסד ממלכתי, תל אביב: הוצאת מערכות והמרכז למורשת המודיעין, 2015,
יַהֵל הוא קיבוץ בדרום הערבה, השייך למועצה אזורית חבל אילות.
הקיבוץ נמצא כ-60 ק"מ מצפון לאילת, לצד כביש הערבה.
הקיבוץ עלה על הקרקע בנובמבר 1976, והיה היישוב הראשון של היהדות הרפורמית.
הקיבוץ נוסד בידי גרעיני תלם וניר ויותר מאוחר הצטרפו אליו קבוצות עולים מארצות הברית, דרום אפריקה והולנד.
הקיבוץ מסמל את הפיכתה של התנועה הרפורמית לתנועה ציונית ולווה בסערות פוליטיות רבות בתנועה הרפורמית האמריקנית אשר יזמה בשיתוף התק"ם את הקמת הקיבוץ.
מקור השם הוא מספר ישעיהו שפירושו "יקים אוהל", על אף שרווחת הסברה השגויה שהמקור הוא בפסוק מספר איוב: .
זאת, בשל סמיכות הקיבוץ להרי אֱדוֹם ולארץ עוץ המקראית, מקום התרחשות ספר איוב.
ב-12 השנים הראשונות סבל הקיבוץ מבעיות מים קשות והחקלאות במקום לא צלחה.
בתחילת שנות ה-90 היה שיפור במצב ובמקביל בוצעה הפרטה חלקית בקיבוץ.
בשנת 2004 בוצע מהלך נוסף של הפרטה.
בשנת 2012 הוחל בהקמת הרחבה קהילתית שאמורה לכלול 57 משפחות.
בין השנים 2013–2015 פעל בכניסה ליהל "חאן צל תמרים" - מתחם תיירות הכולל מסעדות וחנויות.
יהושע שטַמפּפֶר (שטאמפּפֿער; ח' באב ה'תרי"ב, יולי 1852 – ה' בסיוון ה'תרס"ח, 4 ביוני 1908) היה ממייסדי העיר פתח תקווה.
שטמפפר נולד בשנת 1852 ב"קאמאראן" (קומארום) (לפי עדות אביו בנימין) אז בהונגריה, בימינו בסלובקיה, (לפי מקורות אחרים - בסומבטהיי בהונגריה).
בצעירותו השתלב בתנועת האמנציפציה וההשכלה, למורת רוחו של אביו בנימין, שהיה דיין בשטיינאמנגר (סומבטהיי).
לפיכך יהושע נשלח לבית דודו אלעזר ראב, אביו של יהודה ראב, שחי בכפר ועסק בחקלאות, וכך התוודע לעבודת האדמה.
לדוד היו קשרי מכתבים עם הרב צבי הירש קלישר, ממבשרי הציונות.
לאחר מכן למד בבית המדרש של הרב עזריאל הילדסהיימר באיזנשטט, ושם שמע דברים על ארץ ישראל.
לאחר אכזבה מרה מהאנטישמיות שהמשיכה להתקיים בהונגריה החליט, כדבריו, "לפנות קדמה אל ארץ אבותינו ולהקריב חיי על מזבחה".
בשנת 1869 עלה שטמפפר לארץ ישראל במסע רגלי שארך חמישה חודשים.
כשהגיע בסופו לירושלים פגש שם את הורי אמו, שלמה ואסתר (בת חזקיהו הכהן -ניימן) ראב, שעלו ארצה לפניו.
עם עלייתו הוא נשא את דייכה בת יצחק רוזנטל, מאנשי כולל הו"ד.
בשנת 1871 נפטרה אימו ואביו נשא לאשה את אחותה יהודית -איטל לבית ראב שטיפלה ביתומים.
בשנת 1872 עלתה המשפחה לארץ והתיישבה בירושלים.
שטמפפר היה מהוגי רעיון הקמת שכונות מחוץ לחומות העיר ירושלים והקמת יישוב חקלאי בארץ ישראל.
הוא היה מעורב בניסיונות לרכוש אדמות באזור יריחו, ליד רמלה ובין חברון לבית ג'וברין, לצורך כך.
בין השנים 1876–1879 התפרסמו 15 מכתבים ודיווחים של שטמפפר לעיתון "ג'ואיש כרוניקל" (Jewish Chronicle) שיצא לאור בלונדון, בענייני היישוב בכלל והניסיונות להקמת התיישבות יהודית חקלאית בפרט.
בשנת 1878, והוא בן 26 בלבד, היה שטמפפר אחד ממייסדי המושבה פתח תקווה והיה ממחדשי ישובה בשנת 1883. שטמפפר הוא שנתן את השם למושבה, על פי האמור בספר הושע פרק ב', י"ז: הניסיון הראשון לרכישת האדמות בארץ ישראל היה באזור יריחו- עמק עכור, אך הוא לא צלח.
מכאן הקשר בין עמק עכור לפתח תקווה.
שטמפפר היה עסקן פעיל במושבה והיה מזכיר המושבה עד יום מותו.
הוא היה הרוח החיה בחיבור תקנון המושבה אשר הניח תשתית לארגון חברתי, קהילתי ומוניציפלי, תקנון שהיווה בסיס לתקנוני כל שאר המושבות.
כך הוסדרו הבעלות על קרקעות המושבה, סידור המים וההשקיה, תיקון הריצוף ברחובות, המאור, הפיקוח הסניטרי ועוד.
בין התקנות קבע שטמפפר שמנהגי ירושלים בענייני מועדי כניסת השבת, מנהגי קבורה ועוד, יחייבו גם את אנשי פתח תקווה.
שטמפפר היה גם הרוח החיה בחפירת הבאר הראשונה במושבה.
הוא ארגן את השמירה על המושבה והפגין מנהיגות כאשר הותקפה המושבה ביום השבת ושטמפפר עזב את בית הכנסת, נטל רובה, עלה על סוסו וארגן את התושבים לצאת להגנתה.
שטמפפר ייצג את פתח-תקוה בוועד הפועל של "חובבי ציון" ביפו, היה בין היוזמים והמארגנים של הכנסייה הארצישראלית בתרס"ג, יזם ופעל להקמת אגודת פרדס ששיווקה פרי הדר מכל מושבות יהודה, וכן הקים עם דב ימיני את אגודת כורמי התקוה שיצרה ושיווקה יין בישראל ומחוצה לה.
שטמפפר נשלח בשליחות המושבה לאירופה ולארצות הברית לצורך גיוס כספים.
שטמפפר היה שומר מצוות ונמנה עם היסודות השמרניים במאבקים הפנימיים על דמות המושבה.
אך עם זאת פעל להשכנת שלום ולשיכוך הוויכוחים הפנימיים במושבה.
דגל בעבודה עברית ופעל לשילוב פועלים בני העלייה השנייה במשקי המושבה.
שטמפפר נפטר ב-1908 והוא בן 56 שנים.
רחובות מרכזיים בפתח תקווה ובנתניה, נושאים את שמו.
שטמפפר מוזכר בשיר "הבלדה על יואל משה סלומון", המספר את ייסוד פתח תקווה, שכתב יורם טהר-לב, וביצע במקור אריק איינשטיין.
בנו, שלמה יצחק שטמפפר, היה ראש ועד המושבה וראש העיר הראשון של פתח תקווה.
חתנו, מרדכי בן-ציון, היה מייסד בנק אמריקה-ארץ ישראל ומבוני חיפה.
אחד מצאצאיו הוא ההיסטוריון שאול שטמפפר.
יהושע (שוקי) שמר (נולד ב-7 בדצמבר 1947) הוא רופא ומנהל רפואי ישראלי, המכהן כיושב ראש מועצת המנהלים של חברת אסותא מרכזים רפואיים בע"מ.
עומד בראש המועצה המינהלית של בנק ישראל.
בעבר שימש בין היתר כקצין רפואה ראשי של צה"ל בדרגת תת-אלוף, כמנכ"ל מכבי שירותי בריאות וכמנכ"ל משרד הבריאות.
פרופסור מן המניין (אמריטוס) לרפואה פנימית בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב וחבר הוועדה לתכנון ולתקצוב.
יהושע שמר נולד וגדל בחולון.
בוגר בית ספר תיכון קוגל בעיר.
התגייס בשנת 1966 לצה"ל ויצא ללימודי רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית.
בתקופת הלימודים שירת במוצב המזח בזמן מלחמת ההתשה.
ב-1972 החל סטאז' בבית חולים סורוקה.
באפריל 1973 כיהן כרופא במוצב דרגש בתעלת סואץ ובמלחמת יום הכיפורים גויס לשירות סדיר בפלוגת רפואה קדמית של אוגדה 162, במערב תעלת סואץ.
את ניתוח השדה הראשון שלו עשה בשבוי מצרי.
בהמשך שירת כרופא גדודי ורופא חטיבתי בחיל השריון.
את התמחותו עשה ברפואה פנימית במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר ולאחר מכן השלים התמחות נוספת במנהל רפואי.
לאחר ההתמחות שירת כראש ענף רפואת אב"כ במפקדת קצין רפואה ראשי, יצא להתמחות במשך שלוש שנים בתחום הסוכרת במכון הלאומי לבריאות בבת'סדה שבארצות הברית.
עם שובו, מונה למפקד רפואה בפיקוד צפון בזמן כהונתו של יוסי פלד כאלוף הפיקוד.
בעת מלחמת המפרץ, שימש כסגן קצין רפואה ראשי והיה שותף לפיתוח הברדס הפסיבי שהוכנס לערכות המגן שחולקו לאזרחי ישראל, על פי רעיון של סגן הרמטכ"ל באותה עת, אהוד ברק.
לאחר מכן, הושאל למשרד הבריאות כמשנה למנכ"ל המשרד ובשנת 1994 חזר לשירות צבאי כקצין רפואה ראשי, בדרגת תת-אלוף.
בשנת 1997 סיים את שירותו.
בין הנושאים שקידם בזמן שפיקד על חיל הרפואה היו: העברת הטיפול בחיילים המשרתים בעורף למסגרות אזרחיות, הכנסת רופאות לתפקיד "רופא גדודי" ומתן אפשרות לחיילים בעלי מוגבלויות רפואיות לשרת בצה"ל.
מיד עם שחרורו מצה"ל מונה לתפקיד המשנה למנכ"ל משרד הבריאות והקים את המינהל להערכת טכנולוגיות ברפואה ולתשתיות.
משנת 1999 ועד שנת 2001 היה שמר מנכ"ל משרד הבריאות.
עם סיום תפקיד זה, מונה למנכ"ל "מכבי שירותי בריאות" (2002–2007).
כיום נמשכת פעילותו בקופת החולים "מכבי" כסגן וממלא מקום ליושב ראש ההנהלה, חבר ועדת הכספים ומשנת 2005, מכהן כיו"ר מועצת המנהלים של רשת בתי החולים "אסותא מרכזים רפואיים" שבבעלות הקופה.
במסגרת האקדמיה, מכהן שמר כפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, משמש כעורך משנה בכתבי העת הרפואיים "הרפואה" ו-IMAJ.
מ-1992, שימש כמרצה למינהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, עמד בראש בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת תל אביב ובראש החוג לטיפול במצבי אסון.
פרופ' שמר פרסם למעלה מ-250 מאמרים בספרות הרפואית המקצועית ו-7 ספרים.
במהלך השנים, החזיק בתפקידים נוספים במגזר הציבורי והפרטי.
וחזר לעמוד בראשה בשנת 2021 למשך שנה.
שמר חבר ומרצה בפורומים לאומיים ובינלאומיים בתחום זה.
כמו כן, היה חבר בדירקטוריונים ציבוריים בחברות גרנית הכרמל, אל על, תחנת הכוח דוראד, קומפיוג'ן, ושטראוס.
בשנת 2008 כיהן פרופ' שמר כיו"ר הוועדה להענקת פרס ישראל על מפעל חיים, תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה, בו זכו המוסדות: הסוכנות היהודית, התאחדות התעשיינים, עזר מציון, מועצת תנועת הנוער, פר"ח - פרויקט חונכות, ושלוש תנועות הנשים בישראל (נעמ"ת, ויצו ואמונ"ה).
מסוף 2017 עומד פרופ' שמר בראש המועצה המינהלית של בנק ישראל.
מ-2010 מוביל פרופ' שמר את הקמת בית החולים האוניברסיטאי אסותא אשדוד, אשר נפתח ביוני 2017 ושימש כיו"ר בית החולים עד 2019. לאחר מכן, המשיך להיות חבר במועצת המנהלים של בית החולים.
החל מה-1 בינואר 2024, משמש שמר גם כחבר בוועד המנהל של עמותת בית החולים.
בשנות הקורונה, היה מהמומחים המובילים בישראל בתחום ורואיין רבות על ידי התקשורת על משמעויות מגפת הקורונה, דרכי הטיפול בה ומצבי תחלואה שונים.
ביולי 2023 מונה כחבר בוועדה לתכנון ותקצוב (ות"ת) של המועצה להשכלה גבוהה.
בספטמבר 2025 נבחר על ידי ג'רוזלם פוסט לאחד מ-50 היהודים המשפיעים בעולם לשנת 2025.
שמר נשוי ואב לחמישה ילדים.
יהודה שיינפלד (עורך ראשי), י.
שמר וגד קרן (עורכי משנה), האנציקלופדיה הישראלית לרפואה (10 כרכים), 2007, הוצאת ידיעות אחרונות.
יהושע שמר, ברונו לביא, משה אקשטיין, "מחשבים ומחשבות בבית החולים", 2014, הוצאת רמות, אוניברסיטת תל אביב.
סיגל שפרן תקוה, יהושע שמר, יוסי וייס, "מפגשים בעולם הבריאות: מטפל, מטופל ומה שביניהם", 2019, הוצאת אקדמון ואסותא.
יהושע שמר, שמוליק בן יעקוב, יוסי וייס, "חוק זכויות החולה, המהפכה שטרם הושלמה", 2001, הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד.
יהושע שמר, ויטה בראל, "היפגעות בישראל", 2001, הוצאת מגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
יהושע שטיינברג (בכתיב יידי: שטיינבערג; ברוסית: Осий (Иошуа) Штейнберг; 1839, וילנה, האימפריה הרוסית – מרץ 1908) היה בלשן עברי, מילונאי ומדקדק נודע, משורר, סופר ומתרגם, מחנך, מפקח בסמינר למורים יהודיים בווילנה ופעיל בהקמת בתי ספר ממשלתיים יהודיים, רב מטעם הממשלה בביאליסטוק ובווילנה, וצנזור עברי מטעם שלטונות רוסיה.
מחבר מילון התנ"ך "משפט האורים".
נולד בוילנה בשנת 1839. בנערותו היה מתפלל ותיקין, ולמד תורה מפי הרב בצלאל הכהן.
למד בבית המדרש לרבנים בווילנה, ובאוניברסיטת וילנה בלשנות וספרות סלאבית.
בשנת 1860 נבחר לרב מטעם בעדת וילנה, לאחר שקודם לכן היה רב מטעם בביאליסטוק, ושימש בתפקיד עד לשנת 1866. בשנת 1863 נתמנה על ידי ממשלת האימפריה הרוסית לצנזור על כל הפרסומים היהודיים – משרה שבה החזיק עד קרוב למותו.
בשנים 1873-1866 לימד לשון עברית בבית המדרש לרבנים בווילנה.
היה מנהל הסמינר למורים יהודים עד לשנת 1904.
יהושע שטיינברג עסק בעיקר בחקר לשון המקרא.
ספרו על דקדוק הלשון העברית, "מערכי לשון עבר" (1884), עשה רושם ניכר, בשל סגנונו הבהיר ודרכי הסברתו הפשוטים וההגיוניים, ויצא בכמה מהדורות.
בספרו סתר שטיינברג את הדעה המקובלת מימות יהודה חיוג' על השורשים בני שלוש אותיות; ודגל בשורשים בני שני אותיות.
כן טען כי המבטא האשכנזי, ולא המבטא הספרדי, הוא הנכון.
חיבורו החשוב בתחום זה הוא המילון המקראי "משפט האורים", הכולל הבחנה מדוקדקת בין הוראות שונות של אותה מילה, ואטימולוגיות משוערות של מילים על פי שורשים בני שתי אותיות.
המילון יצא לאור ביותר מעשר מהדורות, ובמשך עשרות שנים שימש כמעט כל מורה או סופר עברי.
כתב על המילון יצחק אבינרי: "ואם ישאל השואל: מפעל גדול כזה בפרשנות המקראית, שהוא כמעט יחיד במינו, מדוע לא נעשתה לו הפומבי הראויה לו, ואילו מפעלים מפוקפקים - רעש ותכונה מעוררים עליהם והכל בפרסום מפרסמים?
אין כל תימה בדבר, שכבר אמרו חז"ל: אילני סרק קולם הולך, אומרים לאילני מאכל: למה אין קולכם הולך?
אמרו לו: אין אנו צריכים, פירותינו מעידים עלינו".
יהושע שטיינברג גם חיבר ספר משלים מקורי, בסגנון ספר משלי, בשם "משלי יהושע", או "אור לישרים", בו צירף למשלים בסגנון מקראי מאמרי חכמה ומוסר.
חיבר מילון עברי-רוסי-גרמני גדול, וכן מילון כיס שזכה למהדורות רבות.
מאמריו ומחקריו על הספרות הסלאבית העתיקה ועל הפולקלור הרוסי נדפסו בירחונים הרוסים כמו רוסקויא בוגאטסטוו, ויאסטניק יאברופי ועוד.
מילונו העברי-ארמי-רוסי זכה לפרס מטעם הסינוד הקדוש כפי שהוא מספר בהקדמתו למשפט האורים.
הוא הוציא לאור תרגומים לרוסית של חמשת חומשי התורה, ספר יהושע, ספר שופטים, ספר שמואל ספר ישעיהו.
יהושע שטיינברג נפטר בווילנה בחודש מרץ 1908, כ"ב באדר ב' תרס"ח.
הותיר אישה (בתו של המשורר אד"ם הכהן ואחות המשורר מיכ"ל) ושלושה בנים.
לשיטה השטיינברגית בלשון היו מעריצים רבים, וספרי דקדוק רבים יצאו לאור בעקבותיו.
וכתב יוסף קלוזנר: "אם היו בתוכנו אנשים "בעלי מלאכה אחת" בשנות המאה שעברה, היה האחד והמיוחד שביניהם יהושע שטיינברג.
כל עניין שכתב עליו ידע עד תכליתו, כל דבר שעסק בו היה רק מן הדברים שהיה מומחה להם.
ובספרותנו שהכל אוהבים לדבר בה דווקא על מה שאינם מבינים, קשה להעריך את על ערכה הגדול של מידה טובה זו, שהייתה מצויה בשטיינברג."
אור לישרים: כולל משלי חכמה ומוסר ממיטב דברי חכמי הקדם וחכמי זמננו [משלי יהושע] / חברו בלשון כתבי הקדש עם הערות מאת יהושע שטיינבערג, וילנה: דפוס פין וראזענקראנץ, תרכ"ו-1865.
מערכי לשון עבר / ערוכה בשטה חדשה מאת יהושע שטיינבערג, וילנה: האלמנה והאחים ראם, תרמ"ה.
משפט האורים / מילון התנ"ך עברית וארמית עם תרגום לרוסית וגרמנית, תרנ"ה.
שלשת הספרים נדפסו בהמשך במספר רב של מהדורות.
הרב יהושע נריה כהנא שפירא (נולד בכ"ב באב ה'תשכ"ג, 12 באוגוסט 1963), הוא ראש ישיבת ההסדר ברמת גן והוגה דעות בולט בציבור הדתי לאומי.
נולד בכפר פינס לרב משה שפירא ולרבנית רבקה שפירא, וגדל גם בירושלים.
כשהיה בן 12 עברו הוריו ליישוב עפרה, שם עמדו בראש מדרשת שובה.
עד אמצע כיתה י"א למד בישיבת ירושלים לצעירים, ולאחר מכן בישיבת קדומים.
בעקבות נישואיו, בהיותו כבן 18, עבר ללמוד בישיבת מרכז הרב.
בשנת תשמ"ד עבר אל ישיבת עוד יוסף חי בשכם, שבה למד ולימד כעשר שנים.
באותה תקופה התגורר ביישוב מעלה לבונה.
במקביל לעיסוקו התורני עסק במכירת בתים ביהודה ושומרון.
ב-29 במאי 1989 הגיע עם תלמידים נוספים מישיבת "עוד יוסף חי" לביקור בקבר יהושע בן נון בכפר כיפל חארת'.
הקבוצה הותקפה והגיבה בירי, שממנו נהרגה נערה בכפר.
נגד הרב שפירא ותלמידים נוספים הוגש כתב אישום.
הם טענו להגנה עצמית ובעסקת טיעון נגזרו עליהם 8 חודשי מאסר בפועל.
עם השנים התגבשה בו ההכרה כי עליו לעבור אל גוש דן, שבו היה באותן שנים מחסור בישיבות ומוסדות תורניים.
תחילה סבר להקים ישיבה בעיר תל אביב, אולם לאחר התייעצות עם הרב יעקב אריאל החליט להקים את המוסד ברמת גן.
בחודש אלול תשנ"ד הקים את ישיבת ההסדר ברמת גן – ישיבת ההסדר הראשונה בגוש דן, שבראשה הוא עומד עד היום.