tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שעברה את בחינת הגמר שלה באוניברסיטת מאדרס, עשתה סרוג'יני נאידו הפסקה של ארבע שנים בלימודיה.
בשנת 1895, העניקה לה קרן הצדקה שנוסדה על ידי הניזאם השישי, מחבוב עלי חאן את ההזדמנות ללמוד באנגליה, תחילה בקינגס קולג', לונדון ואחר כך במכללת גירטון, קיימברידג'.
סרוג'יני פגשה את פאדיפטי גובינדאראג'ולו נאידו, רופא במקצועו, ובגיל 19, לאחר שסיימה את לימודיה, התחתנה איתו.
באותה תקופה, נישואין בין-קאסטות לא היו שכיחים כפי שהם היום, אך שתי משפחותיהם אישרו את נישואיהם.
בנוסף, באותה תקופה, נישואין בין-אזוריים לא היו שכיחים ונחשבו לנחותים.
מכיוון שסרוג'יני הייתה מבנגל, ואילו פאדיפטי נאידו היה מאנדרה פראדש, היו אלה נישואין בין אזוריים של מזרח הודו ודרום הודו, עם שתי תרבויות מנוגדות.
בתם פאדיפטי פדמאג'ה הצטרפה אף היא לתנועת השחרור והייתה חלק מתנועת "עזבו את הודו" שהוקמה על ידי גנדי.
היא מונתה למושלת מדינת אוטר פרדש זמן קצר לאחר העצמאות ההודית.
נאידו הצטרפה לתנועת העצמאות ההודית בעקבות חלוקת בנגל בשנת 1905. עד מהרה פגשה מנהיגים כמו גופל קרישנה גוקה'לה, המשורר רבינדרנת טאגור והמנהיג הפוליטי והרוחני מהטמה גנדי וקיבלה מהם השראה לפעול למען השחרור מהמשטר הקולוניאלי ולטובת רפורמה חברתית.
בין השנים 1915 - 1918 נסעה נאידו לאזורים שונים בהודו והרצתה בנושאי רווחה חברתית, שחרור נשים ולאומיות.
היא סייעה גם בהקמת האיגוד ההודי לנשים (WIA) בשנת 1917.
במהלך שנת 1917, ליוותה נאידו את עמיתתה, לוחמת זכויות הנשים הבריטית אני בסנט, שהייתה נשיאת מפלגת "שלטון הבית", ונושאת דגל נלהבת של רעיון שלטון הבית הן לאירלנד והן להודו, להצגת נושא זכות הבחירה האוניברסלית בפני הוועדה הנבחרת המשותפת בלונדון, בריטניה.
נאידו נסעה שוב ללונדון בשנת 1919 במסגרת פעילותה במפלגת שלטון הבית של הודו ומאבקה המתמשך לשחרור מהשלטון הבריטי.
כשחזרה להודו בשנת 1920, היא הצטרפה לתנועת הסאטיאגרהא של מהאטמה גנדי.
נשיאות הקונגרס והגברת המעורבות בתנועת השחרור
נאידו כיהנה כנשיאת המושב השנתי של הקונגרס הלאומי ההודי בקאנפור ב־1925. היא הייתה האישה ההודית הראשונה והאישה השנייה בסך הכל (אחרי אני בסנט) שנשאה בתפקיד זה.
בנאומה בפני באי הקונגרס אמרה נאידו "בקרב על החירות, הפחד הוא בגידה בלתי נסלחת והייאוש הוא חטא בלתי נסלח".
נאידו גם עמדה בראש מושב הקונגרס ההודי של מזרח אפריקה שהתקיים ב-1929 בדרום אפריקה.
נאידו נעצרה יחד עם מנהיגי הקונגרס האחרים ובכלל זה מהטמה גנדי, ג'ווהרלל נהרו, ומדן מוהן מאלוויה בגין השתתפותם בשנת 1930 בצעדת המלח.
במחאה על כך החרים הקונגרס הלאומי ההודי את הסבב הראשון של כנס השולחן שהתקיים בלונדון.
עם זאת, בשנת 1931 השתתפו נאידו ומנהיגים אחרים במפלגת הקונגרס בסבב השני של ועידת השולחן העגול בראשות המושל הכללי של הודו לורד ארווין בעקבות הסכם גנדי-ארווין.
נאידו הייתה אחת הדמויות המרכזיות שהובילו את צעדת המלח - מהלך אי הציות האזרחי ללא אלימות בראשות גנדי.
היא התמודדה עם מעצרים חוזרים ונשנים מצד הרשויות הבריטיות במהלך התקופה ואף שהתה מעל 21 חודשים בכלא.
בעקבות עצמאותה של הודו מהשלטון הבריטי בשנת 1947, מונתה נאידו למושלת הפרובינציות המאוחדות (אוטר פרדש של ימינו), מה שהפך אותה למושלת האישה הראשונה בהודו.
היא נותרה בתפקידה עד מותה בחודש מרץ 1949.
נאידו החלה לכתוב בגיל 12. המחזה שלה, מאהר מונר, שנכתב בפרסית, והרשים מאוד את אנשי עירה היידראבאד.
בשנת 1905 פורסם קובץ השירים הראשון שלה, שנקרא "סף הזהב".
הכרך נשא הקדמה מאת ארתור סימונס - משורר ומבקר ספרות בריטי.
שיריה זכו להערצתם של פוליטיקאים הודים בולטים כמו גופל קרישנה גוקה'לה.
שירה של נאידו "בבזארים של היידראבאד " פורסם כחלק מאוסף "ציפור הזמן" יחד עם שיריה האחרים בשנת 1912. "בבזארים של היידראבאד" התקבל באהדה רבה על ידי המבקרים, אשר ציינו את השימוש השונה מהמקובל שעושה נאידו בכתיבתה בתמונות חושיות עשירות.
נוצת השחר - אוסף שהכיל שירים שנכתבו על ידי נאידו בשנת 1927, נערך ופורסם לאחר מותה בשנת 1961 על ידי בתה פאדמג'ה נאידו.
נאידו נפטרה מדום לב בשעה 3:30 אחר הצהריים ( IST ) ב־2 במרץ 1949 בבית המושל בלאקנאו בו התגוררה בתוקף תפקידה.
עם חזרתה מניו דלהי ב־15 בפברואר, המליצו לה רופאיה על מנוחה, וכל פעילותה מחויבויותיה הרשמיות בוטלו.
מצבה הבריאותי התדרדר באופן משמעותי ובוצע בה טיפול של הקזת הדם בלילה של ה-1 במרץ לאחר שהתלוננה על כאב ראש חמור.
היא מתה לאחר שהתמוטטה בעקבות התקף שיעול.
מספרים כי נאידו ביקשה מהאחות המטפלת לשיר לה שיר בשעה 10:40 בבוקר (IST) שהרדים אותה.
הטקסים האחרונים נערכו בנהר גומטי.
בניתוח המורשת הפוליטית שלה, כתב הסופר והפילוסוף הבריטי אלדוס האקסלי, "זה היה מזלנו, בהיותנו בבומבי, לפגוש את גברת סרוג'יני נאידו, הנשיאה החדשה של קונגרס הודו ואישה שמשלבת בצורה המדהימה ביותר כוח אינטלקטואלי עצום עם קסם, מתיקות, אנרגיה אמיצה, תרבות רחבה עם מקוריות ושילוב של רצינות עם הומור.
אם כל הפוליטיקאים ההודים הם כמו גברת נאידו, אז המדינה היא אכן בת המזל.
סף הזהב הוא מתחם מחוץ לקמפוס של אוניברסיטת היידראבאד.
הבניין שימש כמקום מגוריו של אביה של נאידו, אגורנאת' צ'אטופאדיי, המנהל הראשון של מכללת היידראבאד.
המקום נקרא כך על שם קובץ השירה הראשון של נאידו.
סף הזהב מאכלס כיום את בית הספר לאמנויות ותקשורת על שם סרוג'יני נאידו של אוניברסיטת היידראבאד.
במהלך מגוריה של משפחת צ'טופדאיי בהיידראבאד היווה המקום מרכז לרעיונות רפורמיסטים רבים במגוון נושאים שנעו בין נישואין, חינוך, העצמת נשים, ספרות ואומנות.
באופן ספציפי, הרעיונות הרפורמיסטיים דגלו בהענקת יותר כוח לנשים בתקופה בה נשלטה הפוליטיקה בהודו, ובמיוחד הפוליטיקה האזורית, על ידי גברים.
זה כלל גם רעיונות למעורבות נשים בתחומי האומנויות.
היו גם מגבלות רבות על הנישואין באותה העת, שנמשכות עד היום, כמו נישואים בין אזוריים ובין קאסטות.
רעיונות אלה היו פרוגרסיביים בעת ההיא אך הביאו לשינויים איטיים בהודו לאורך זמן.
1905: סף הזהב, פורסם בבריטניה (טקסט זמין באינטרנט )
1912: ציפור הזמן: שירי חיים, מוות ואביב, שפורסמה בלונדון
1917: האגף השבור: שירי אהבה, מוות ואביב, כולל "מתנת הודו" (הוקרא לראשונה בציבור בשנת 1915)
1919: מוחמד ג'ינה: שגריר האחדות
1943: חליל שרביט: שירי הודו, אלהבד: קיטאביסטן, שפורסם לאחר מותה
1961: נוצת השחר, שפורסם לאחר מותה, בעריכת בתה פדמג'ה נאידו
נאידו קיבלה את מדליית קייזר אי הינד על ידי ממשלת בריטניה על עבודתה במהלך המגפה בהודו, אך בהמשך חזרה כמפגינה עקב טבח ג'ליאנוואלה באג (טבח אמריטסר) באפריל 1919.
על עבודתה בתחום כתיבת השירה קיבלה נאידו את התואר "הזמיר של הודו".
בשנת 2014, גוגל הודו הנציחה את יום הולדתה ה-135 של נאידו עם "שרבוט גוגל".
בשנת 2018 הוכללה נאידו ברשימת "150 הנשים המובילות" על ידי אוניברסיטת לונדון לציון מלאת 150 שנה מאז קיבלו נשים גישה להשכלה גבוהה בבריטניה.
אסטרואיד 5647 סרוג'יני נאידו, שהתגלה על ידי אלינור הלין במצפה הכוכבים פאלומר בשנת 1990, נקרא על שמה, לזכרה.
הענקת השם הרשמית פורסמה על ידי מרכז הכוכבים הקטנים ב־27 באוגוסט 2019 ( ).
סרוואן (או סרווק, סרווקסוי וסרוואקי בולו) היא מובלעת טג'יקית במחוז סוגד המוקפת כולה במדינה אוזבקיסטן, ואחת משלוש הטריטוריות של טג'יקיסטן המובלעות בתוך מדינה אחרת (השתיים האחרות, וורוך וקאירגאץ' , מובלעות בתוך שטח קירגיזסטן).
המובלעת ממוקמת בסביבות אזור פרגנה בו נפגשים גבולות המדינות קירגיזסטן, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן.
הכפר סרוואן ממוקם כ-1.4 ק"מ מהגבול עם אוזבקיסטן.
אוכלוסיית היישוב כ-150 איש, והענף העיקרי בכפר הוא חקלאות.
בגלל המגבלות הטריטוריאליות באזור, לעיתים קרובות פורצים עימותים אלימים בין תושבי המקום, הסיבה למקרים אלו הוא ככל הנראה גם הסיבוכים הלוגיסטיים באזור הצפוף אוכלוסין והעוני הולידו חשש כלכלי.
מעבר הגבול ליד סרוואן נסגר ב-2004 בעקבות גל פיגועי טרור בטשקנט.
סרוד הוא כלי מיתר ופריטה, המשמש בעיקר במוזיקה צפון הודית (הינדוסטאנית) בשטח תת היבשת ההודית.
יחד עם הסיטאר, הוא בין הכלים הפופולריים והבולטים ביותר.
הוא ידוע בסאונד עמוק, נמוך ועמום, בניגוד לאוברטון המתוק של הסיטאר, עם מיתרי תהודה המעניקים לו איכות מהדהדת.
הסרוד הוא כלי מיתר ללא סריג, הוא יכול לייצר את הגלישה הרציפה בין תווים המכונה גליסנדו או מינד החשובה במוזיקה ההודית.
חוקרים רבים במוזיקה ההודית הקלאסית סבורים כי סרוד הוא שילוב של הצ'יטרווינה העתיקה, הרבב ההודי מימי הביניים (המכונה גם סניא רבב) והסורסינגר המודרני.
יש חוקרים שטוענים כי מכשיר דומה יכול היה להתקיים לפני כאלפיים שנה בהודו העתיקה בתקופת מלכי גופטה.
למעשה, מטבע מתקופת גופטה מתאר את המלך הגדול סמודראגופטה מנגן בכלי וינה, שרבים סבורים שהוא כלי הנגינה המבשר את הסרוד.
את העקבות ההודיים הנוכחיים של כלים הדומים לרבב ניתן למצוא גם בדרום הודו, במיוחד במדינות טאמיל נאדו, קראלה וקרנאטקה, שם הסרוד ידוע בשם סווארבט.
לרבב העממי, כלי פופולרי בצפון הודו, היה צוואר עשוי עץ, מיתריו היו עשויים משי, כותנה או מעי, והוא נוגן בעזרת מפרט עשוי עץ.
בהיסטוריה מתייחסים גם לשראדיה וינא שממנה נגזר השם סרוד.
סביר להניח כי מקור הסרוד מהרבב האפגני, כלי פריטה דומה שמקורו במרכז אסיה ובאפגניסטן .
המילה סרוד מתורגמת ל"צליל יפה" או" לחן" מפרסית .
אף על פי שהסרוד מכונה "רבב בס" רוחב הפס הטונאלי שלו גדול באופן משמעותי מזה של הרבב, במיוחד במִשְלַבים (גבהי הטון) האמצעיים והגבוהים.
החוקר והמוזיקאי מני מיסרא סבר בספרו על כלי הנגינה ההודיים כי הסרוד הוא שילוב של הצ'יטרווינה העתיקה, הרבב מימי הביניים והסורסינגר המודרני.
ידוע כי קיים כלי פריטה אחר, סור-רבב, הדומה במאפייניו לדרופאד רבב / סניא רבב והן לסרוד.
לסור-רבאב יש מבנה של הרבאד דרופאד, אך יש לו שָחִיף עשוי מתכת, וכן מיתרי מתכת.
בין ההיסטוריות הרבות והמתנגשות של הסרוד, יש מי שמייחס את המצאתו לאבותיו של המאסטרו סרוד של ימינו, אמג'ד עלי ח'אן.
אביו של אמג'אד עלי ח'אן, מוחמד חשמי ח'אן בנגש, מוזיקאי וסוחר סוסים, הגיע להודו עם הרבב האפגני באמצע המאה ה-18, והפך למוזיקאי חצר של המהרג'ה מריווה (כיום במדיה פראדש).
היו אלה צאצאיו, בייחוד נכדו גולאם עלי חאן בנגש, מוזיקאי חצר ב-גוואליור, שהפך את הרבב לסרוד המוכר לנו כיום.
תיאוריה מקבילה מזכה את צאצאי מדר חאן, ניאמטוללה חאן בפרט, עם אותו החידוש סביב שנת 1820. הסרוד במתכונתו הנוכחית מתוארך לשנת 1820 לערך, אז התחיל להשיג הכרה ככלי רציני בערים ריווה, שאהג'אנחפור, גוואליור ולאקנאו.
במאה העשרים שופר הסרוד באופן משמעותי על ידי אלאודין חאן ואחיו איט עלי ח'אן.
הם הגדילו את מספר מיתרי הצ'יקארי והגדילו את מספר מיתרי הטארפדר.
עם זאת, כמו במקרה של רוב הכלים החדשים והמתפתחים, נותרה עבודה רבה בתחום אמנות ייצור הסרוד על מנת להשיג התאמה אישית מהימנה ועקביות בייצור כלי פריטה נעימים ומוצלחים.
זה משקף את המצב הכללי של אמנות יצירת הכלים ההודיים בימינו.
עיצוב הכלי תלוי בבית הספר (גראנה) לנגינה.
הסרוד הקונבנציונלי הוא כלי דמוי עוד בן 17 עד 25 מיתרים - ארבעה עד חמישה מיתרים עיקריים המשמשים לנגינת המנגינה, אוחד או שני מיתרי דרון, שני מיתרי צ'יקארי ותשעה עד אחת עשרה מיתרים רזוננטים (מהדהדים).
העיצוב של הדגם המוקדם הזה נזקף בדרך כלל לניאמטוללה חאן מגוואליור לוקנוב וכן לגולם עלי ח'אן מגאראנה גוואליור-בנגש.
בקרב נגני הסרוד העכשוויים, עיצובו של דגם בסיסי זה נשמר בשלמותו על ידי שני זרמי נגינה של סרוד.
אמג'ד עלי ח'אן ותלמידיו מנגנים בדגם הזה, כמו גם חסידיו של רדהיקה מוהאן מאיטרה.
גם אמג'אד עלי חאן וגם בודהאד דסגופטה הציגו שינויים קלים בכלי הנגינה שלהם, אשר הפכו לאבטיפוסים לתבניות העיצוב של חסידיהם.
שני הנגנים משתמשים בסרודים העשויים מעץ טיק, ובמקלדת עשויה עור עז אשר מתוחה מעל תיבת התהודה.
בודהאד דסגופטה מעדיף פינגרפבורד עשוי נירוסטה מלוטשת כדי להקל על התחזוקה ואילו אמג'אד עלי ח'אן משתמש בשָחִיף מפלדה מצופה בכרום או ניקל.
מבחינה ויזואלית, שתי הגרסאות דומות, עם שישה מפתחות כוונון בתושבת מפתחות הכיוון הראשית, שני מפתחות צ'יקארי מעוגלים ו-11 (אמג'אד) עד 15 (בודהאד) מיתרים רזוננטיים.
גם צאצאיו של ניאמטוללה חאן (כלומר אירפן חאן וגולפאם חאן) מנגנים על כלים דומים.
כמה מחסידי רדהיקה מוהאן מאיטרה עדיין נושאים מיתר הדהוד שני על הסרוד שלהם.
אמג'אד עלי ח'אן וחסידיו דחו לחלוטין את המיתר המהדהד.
מכשירים אלה מכוונים בדרך כלל למפתח סי (B), וזו הגדרת הכוונון המסורתית.
סוג אחר של סרוד הוא זה שתוכנן ועוצב על ידי אלאודין חאן ואחיו אייאת עלי ח'אן.
מכשיר זה, המכונה על ידי דייוויד טרסוף בשם אב הטיפוס של מאיהאר משנת 1934, גדול וארוך יותר מהכלי הקונבנציונלי, אם כי השָחִיף זהה לסרוד המסורתי.
כלי זה כולל 25 מיתרים בסך הכל.
אלה כוללים ארבעה מיתרים עיקריים, ארבעה מיתרי ג'וד (מכוונים ל-Ni או Dha, R / r, G / g ו-Sa בהתאמה), שני מיתרי צ'יקארי (מכוונים ל-Sa של האוקטבה העליונה) וחמישה עשר מיתרי טאראב .
המיתרים העיקריים מכוונים ל-Ma ("fa"), Sa ("do"), Pa נמוך יותר ("so") ו-Sa נמוך יותר, המעניקה לכלי הנגינה טווח של שלוש אוקטבות.
סרוד מאיהאר מותאם היטב לאלאפּ (ראגה איטית של פתיחה במסורת המוזיקה הצפון הודית) עם ארבע מיתרי הג'וד המהווים רקע לאווירת הראגה.
גרסה זו, לעומת זאת, אינה מתאימה לביצוע פריטה נקייה ביד ימין במיתרים בודדים.
המכשיר מכוון בדרך כלל למפתח דו (C).
מיתרי סרוד עשויים פלדה או ארד זרחני.
רוב נגני הסרוד העכשוויים משתמשים במיתרים גרמניים או אמריקאיים, כגון Roslau (גרמניה), Pyramid (גרמניה) ו-Precision (ארצות הברית).
המיתרים מנוגנים עם מַפרֵט משולש (Java) עשויים מקליפת קוקוס מלוטשת.
לעיתים מפרטים עשויים הבנה, קוקובולו, קרן חיה, עצם בקר, דלרין (פלסטי), או חומרים כלשהם.
נגני הסרוד המוקדמים השתמשו במפרטי ברזל מלופפים בדומה לסיטאר, שהניבו צליל רך ומצלצל.
היעדר הסריגים ומתח המיתרים הופכים את הסרוד לכלי תובעני מאוד לנגינה, מכיוון שחייבים ללחוץ על המיתרים חזק כנגד השָחִיף.
ישנן שתי גישות לעצירת מיתרי הסרוד.
האחד כרוך בשימוש בקצה הציפורניים כדי לעצור את המיתרים, והשני משתמש בשילוב של הציפורן וקצה האצבע כדי לקצר את אורך המיתרים כנגד השָחִיף.
טכניקות איצבוע ואופן לימודם תלויות במידה רבה בהעדפות האישיות של מוזיקאים ולא על בסיס השתייכות לבית הספר.
רדהיקה מוהאן מאיטרה, למשל, השתמש באצבע המורה, האמצעית ובאצבע הטבעת של ידו השמאלית כדי לקצר את אורך המיתר, בדיוק כמו שעושים חסידיו של אלאודין חאן.
מאיטרה, לעומת זאת, עשתה שימוש נרחב יותר בציפורן השלישית עבור סליידים ופטישים.
אמג'אד עלי ח'אן, בעודו חבר בבית ספר סגנוני זהה לזה של רדהיקה מוהאן, מעדיף להשתמש רק באצבע המורה ובאצבעות האמצעיות של ידו השמאלית.
עם זאת, אמג'אד עלי מתואר ב-1960 מנגן בכל שלוש האצבעות.
מוחמד אמיר חאן (1873–1934), מוזיקאי החצר של דרבנגה וראג'אשי
ביסווואג'ית רוי צ'ודורי (נ '1956)
סרוויור 1 הייתה חללית אמריקאית לחקר הירח, ששוגרה על ידי נאס"א בשנת 1966 במסגרת תוכנית סרוויור, במטרה לבצע נחיתה רכה על הירח ולחקור אותו.
המידע על ביצוע נחיתות רכות על הירח היה חיוני לתכנון הנחיתות הירחיות של תוכנית אפולו, שהיו אמורות להתבצע לפני תום שנות ה-60 (היעד שהציב ג'ון קנדי).
נחיתתה הרכה והמוצלחת של סרוויור 1 ב"אוקיינוס הסערות" הייתה הנחיתה הרכה האמריקאית הראשונה על הירח (ועל גרם שמים שאינו כדור הארץ בכלל), והיא התבצעה רק 4 חודשים לאחר נחיתתה הרכה של החללית הסובייטית לונה 9 על הירח, שהייתה הנחיתה הרכה הראשונה מעולם על גרם שמים שאינו כדור הארץ.
סרוויור 1 שוגרה ב-30 במאי 1966 מנמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה, על גבי המשגר אטלס-קנטאור, ונחתה על הירח ב-2 ביוני 1966. סרוויור 1 שידרה לכדור הארץ 11,237 תמונות סטילס של קרקע הירח באמצעות מצלמת טלוויזיה ומערכת משדרי רדיו מתוחכמת.
המשימה, ותוכנית סרוויור בכלל, נוהלה על ידי המעבדה להנעה סילונית (JPL) הממוקמת במחוז לוס אנג'לס, קליפורניה.
חלליות הסרוויור תוכננו ונבנו על ידי חברת יוז איירקראפט באל סגנדו, קליפורניה.
מטרת גשושיות הסרוויור הייתה לבצע נחיתות רכות על קרקע הירח, כהכנה לנחיתות שתוכננו במסגר תתוכנית אפולו.
החלליות לא נשאו עימם כלים מדעיים לביצוע ניסויים, אך עם זאת הושגו באמצעותן נתונים מדעיים רבים, וזאת על ידי מצלמות הטלוויזיה שהורכבו עליהן, ואשר שידרו לכדור הארץ באמצעות רשת החלל העמוק של נאס"א.
המבנה הבסיסי של חללית הסרוויור כלל בסיס, שהיה מעין חצובה, העשויה מגלילי אלומיניום דקים שביניהם הורכבו פלטות, ועליהם ניתן היה להרכיב מערכות שונות, כגון: כוח, תקשורת, הנעה, בקרה ומטען נוסף.
על חלקו הגבוה היותר של הבסיס הורכב "תורן" שהתנשא לגובה מטר אחד מעל לשיא החצובה.
שלוש רגלי נחיתה חוברו לקצותיו התחתונות של הבסיס.
הרגליים כללו בולמי זעזועים וכן מערכת פריסה ונעילה.
קצות הרגליים צופו בכריות מחומר פריך.
המרחק מקצה הרגל למרכז הבסיס היה 4.3 מטרים, וגובהה הכולל של החללית היה 3 מטרים.
בעת השיגור היו הרגליים מקופלות למעין חרוט.
לוח סולארי בגודל 0.855 מ"ר הורכב על מעמד בראש התורן, והפיק עד ל-85 ואט כוח, שאוחסנו בבטרייה נטענת .
מערכת התקשורת כללה אנטנה שטוחה לטווח רחוק, שהורכבה על צידו השני של התורן, ושימשה לשידור תמונות הטלוויזיה, שתי אנטנות חרוטיות רב-כיווניות, שהורכבו על קצותיהם של מוטות נפרשים, שני משדרים ושני מקלטים.
טמפרטורת החללית נשמרה על ידי שילוב של צבע לבן (צבע פולט חום), גימור דוחה אינפרא אדום ולוחות אלומינים מלוטשים.
שני תאים מבוקרים תרמית, שצוידו ב"שמיכות" מולטי-מבודדות, מעברים מוליכי חום ואמצעים נוספים, הורכבו על בסיס החללית והכילו בתוכם את מערכות הכוח, התקשורת ובקרת המידע.
מצלמת הטלוויזיה הורכבה קרוב לראש החצובה, וכלים הנדסיים שונים (חיישני טמפרטורה וכדומה) מוקמו במקומות שונים על גוף החללית.
סרוויור 1 שוגרה ב-30 במאי 1966, 14:41 UTC (כל השעות לפי זמן זה), מ-LC-36A בנמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה, על גבי משגר אטלס-קנטאור, היישר למסלול מעבר ירחי.
ב-31 במאי בשעה 06:45, הושלם בהצלחה תיקון מסלול.
63 לאחר השיגור הגיעה סרוויור 1 אל הירח, ובגובה 75.3 ק"מ מעל פניו, במהירות 2,612 מטרים לשנייה (9,403 קמ"ש) הופעל מנוע ההאטה הראשי, שקיבל הוראה לכך מהרדאר שנשאה החללית.
המנוע הראשי פעל למשך 40 שניות לאחריהן, בגובה כ-11 ק"מ מעל פני הירח, ולאחר שהאט את החללית ב-110 מטרים לשנייה, הושלך יחד עם הרדאר הראשי.
המשך ההנמכה בוצע באמצעות שלושה מנועים משניים, מדי גובה ומכ"מי דופלר.
כאשר הגיעה החללית לגובה 3.4 מטרים מעל פני הירח מהירותה התאפסה, המנועים כבו, והחללית נפלה נפילה חופשית אל הקרקע.
הפגיעה, שהייתה במהירות של כ-3 מטרים לשנייה, בוצעה ב-2 ביוני 1966, 06:17:36, ב-, אזור שטוח בתוך מכתש בקוטר 100 ק"מ בדרום-מערב "ים הסערות" הירחי.
במהלך שעתה הראשונה על הירח עברה החללית בדיקות הנדסיות, לאחריהם החלו הצילומים שנמשכו לכל אורך היום הירחי.
מערכת הטלוויזיה שידרה תמונות של כני הנחיתה של החללית, שהיו מוצבים על קרקע הירח, מוקפים בסלעים וחומרים ירחיים אחרים.
סרוויור 1 שידרה 10,338 תמונות לפני שנפל הלילה הירחי ב-14 ביוני.
בנוסף על כך שידרה החללית מידע על הרפלקטיבות הרדארית של קרקע הירח, חוזק פני קרקע הירח וטמפרטורות פני השטח.
סרוויור 1 הצליחה לשרוד את הלילה הירחי הראשון שעבר עליה (בו הטמפרטורות צונחות לעד מינוס 170 מעלות צלזיוס), ולקראת צהרי היום השני, ב-7 ביולי, החלה לשדר תמונות מחדש.
ב-13 ביולי בשעה 07:30, זמן קצר לאחר השקיעה הירחית ולאחר ששידרה 11,237 תמונות, הופסקה פעילות החללית בעקבות נפילת מתח דרמטית של בטריית החללית.
חקירות הנדסיות נמשכו עד 7 בינואר 1967, אז אבד הקשר עם החללית.
כל מטרות ומשימות החללית הושלמו בהצלחה.
סרוושקה (בהונגרית: Szarvaskő) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
האזור היה מיושב לסירוגין מהמאה ה-13 והטירה המרכזית בו הנקראת טירת סארוואסק נבנתה בשנת 1295, והכנסייה הרומית-קתולית של סרוושקה נבנתה בשנת 1840.
בשנת 1985 סופח הכפר לאגר ובשנת 2002 חזר הכפר להיות רשות עצמאית.
בשנת 1880 חיו בסרוושקה 6 יהודים ובשנת 1910 חיו בו 3 יהודים בלבד.
סרוואח הוא אתר ארכאולוגי במחוז מאריב בתימן.
סרוואח הייתה, אחרי העיר מאריב, המרכז הכלכלי והפוליטי החשוב ביותר של ממלכת סבא בתחילת המאה ה-1 לפני הספירה, בחצי האי ערב.
סרוואח הייתה מוקפת בחומה מבוצרת.
מתווה העיר בתוך נווה המדבר כלל מספר מבנים גדולים.
חורבות סרוואח נמצאות 40 קילומטרים מערבית למאריב, ו-140 קילומטרים ממזרח לבירה הנוכחית צנעא.
העיירה נבנתה על גבעה גבוהה מעל ואדי סירווה בגדתו המערבית.
היא הייתה מוגנת היטב על ידי מיקומה בהרים, אך במקביל הם הציבו מגבלות על התפתחותה.
כתוצאה מכך, איבדה סרוואח במהרה את מעמדה כבירה שעברה למאריב, שהייתה במרכז כלכלי חשוב מאחר ששכנה על תוואי דרך הבשמים.
העיירה נותרה בכל זאת מרכז חשוב עבור ממלכת סבא, כפי שהוכח במספר הרב של מבני המקדש.
זה היה גם האתר שנבחר על ידי המלך ידעיל דריה הראשון לבניית מקדש חשוב לאלמקה בערך בשנת 700 לפני הספירה.
ב-2023 סרוואח ואתרים נוספים באזור הקשורים לממלכת סבא הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
ארכאולוגים מ גילו והצילו מאז 2005 כתובת מממלכת סבא שאורכה למעלה משבעה מטרים.
גוש האבן הכבד הזה של שבעה טונות היה מאפיין בולט של מקדש אלמקה ונפל מבסיסו במהלך רעידת אדמה.
האפיגרף נורברט נבס מאוניברסיטת פרידריך שילר בינה תיאר את הכתובת כחשובה ביותר מהתקופה של המאה הראשונה לפני הספירה.
הכתובת כוללת דין וחשבון על קרבות סבא, שנערכו נגד שכניה המידיים בדרום-מזרח וצפון תימן.
כמה עבודות שיקום נעשו באתרים אלה לפני פרוץ מלחמת האזרחים בתימן.
במהלך עבודות אלו התגלה מקדש נוסף המתוארך למאה ה-7 לפני הספירה.
למקדש זה יש כניסה מונומנטלית, המעוטרת בעמודים.
הוא מכיל מספר חדרים, בנויים מעץ ואבן, ועם פריסה שייחודית לתימן בתקופה זו.
אחת הכתובות הארוכות ביותר שהורכבה מ-20 שורות והיא מתארת את הכיבושים והמסעות של המלך .
מאז פרוץ מלחמת האזרחים בתימן ב-2015, הייתה סרוואח קו חזית בין המורדים החות'ים וכוחות בעלי ברית עם הנשיא עבד רבו מנסור האדי, מה שהפך את החפירות לכמעט בלתי אפשריות.
לפני כן נערכו מספר חפירות גרמניות בסרוואח, אשר קיוו היה להרחיב את הידע על ימיה הראשונים של ממלכת סבא.
סרוויור 3 הייתה חללית אמריקאית לחקר הירח, ששוגרה על ידי נאס"א בשנת 1967 במסגרת תוכנית סרוויור, במטרה לנחות נחיתה רכה על הירח ולחקור אותו.
נחיתתה הרכה והמוצלחת של סרוויור 3 ב"אוקיינוס הסערות" הייתה הנחיתה הרכה האמריקאית השנייה על הירח.
סרוויור 3 שוגרה ב-17 באפריל 1967 מנמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה, על גבי המשגר אטלס-קנטאור, ונחתה על הירח ב-20 באפריל 1967.
מטרת גשושיות הסרוויור הייתה לנחות נחיתות רכות על קרקע הירח, כהכנה לנחיתות שתוכננו במסגר תתוכנית אפולו.
על הגשושית הותקנה מצלמת טלוויזיה שיכלה להסתובב ב-360 מעלות.
במהלך פעילותה מצלמה העבירה 6,315 תמונות שכללו גשושית עצמה והסביבה.
יחידת נחיתה של אפולו 12 נחתה בקרבת "סרוויור 3" בשנת 1969. אסטרונאוטים פירקו את המצלמה מהגשושית והחזירו אותה לכדור הארץ.
היא מוצגת היום במוזיאון האוויר והחלל הלאומי.
מכשיר נוסף היה זרוע ללקיחת דגימות קרקע.
דגימות קרקע נלקחו והועברו לקרבת המצלמה לצילום.
דגימות אלו הוחזרו לכדור הארץ על ידי צוות של "אפולו 12" ומוצגים כיום בתערוכה במעבדה להנעה סילונית.
ב-3 במאי 1967 עם תחילת לילה בירח המכשירים של הגשושית הופסקו.
לאחר 336 שעות עם סיום הלילה לא היה ניתן להפעיל אותם מחדש.
בשנת 2009 מקפת לסקר הירח צילמה אתר הנחיתה והיה ניתן להבחין עקבות של האסטרונאוטים שנשמרו משנת 1969.
סרוויור 5 הייתה חללית אמריקאית לחקר הירח, ששוגרה על ידי נאס"א בשנת 1967 במסגרת תוכנית סרוויור, במטרה לבצע נחיתה רכה על הירח ולחקור אותו.
נחיתתה הרכה והמוצלחת של סרוויור 5 ב"ים השלווה" הייתה הנחיתה הרכה האמריקאית השלישית על הירח (לאחר התרסקות של גשושית "סרוויור 4").
סרוויור 5 שוגרה ב-8 בספטמבר 1967 מנמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה, על גבי המשגר אטלס-קנטאור, ונחתה על הירח ב-18 בספטמבר 1967.
במהלך תמרון למעבר למסלול לירח התברר שקיימת דליפה של הליום שהיה נדרש להזנת מערכת מדחפים לנחיתה.
בעקבות כך בוצע עדכון של תהליך טיסה ונחיתה.
למרות הדליפה נחיתה עברה בהצלחה.
במהלך היום הירחי הראשון מצלמה העבירה 18,006 תמונות שכללו גשושית עצמה והסביבה.
לאחר הפסקה של כ-20 ימים מצלמה הופעלה מחדש והעבירה 1,048 תמונות.
64 תמונות נוספות הועברו במהלך יום ירחי הרביעי.
מכשיר נוסף היה זרוע ללקיחת דגימות קרקע וביצוע בדיקות קרקע על בסיס ניתוח קרינת אלפא.
ניתוח ממצאים הראה שדגימות קרקע שייכות לבזלת.
העברת נתונים בוצע במהלך יום ירחי הראשון, השני והרביעי.
קשר אחרון עם הגשושית התרחש ב-17 בדצמבר.
סרוויור 6 הייתה חללית אמריקאית לחקר הירח, ששוגרה על ידי נאס"א בשנת 1967 במסגרת תוכנית סרוויור, במטרה לבצע נחיתה רכה על הירח ולחקור אותו.
נחיתתה הרכה והמוצלחת של סרוויור 6 ב"ים השלווה" הייתה הנחיתה הרכה האמריקאית הרביעית על הירח.
סרוויור 6 שוגרה ב-7 בנובמבר 1967 מנמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה, על גבי המשגר אטלס-קנטאור, ונחתה על הירח ב-10 בנובמבר 1967.
ב-17 בנובמבר מדחפים של הגשושית הופעלו מחדש והיא הועברה כ-2.5 מ' מערבה.
הדבר נעשה לצורך בדיקות הפעלת המדחפים בירח.
מטרת גשושיות הסרוויור הייתה לבצע נחיתות רכות על קרקע הירח, כהכנה לנחיתות שתוכננו במסגרת תוכנית אפולו.
במהלך היום הירחי הראשון מצלמה העבירה 29,914 תמונות שכללו גשושית עצמה והסביבה.
לאחר העברת הגשושית למיקום החדש, סנסורים הוזזו ולא היה ניתן להפעיל אותם מחדש.
לאחר סיום לילה ירחי הקשר עם הגשושית חודשה אך לא ניתן היה לקבל נתונים ממנה.
סרוויור 7 הייתה חללית אמריקאית לחקר הירח, ששוגרה על ידי נאס"א בשנת 1967 במסגרת תוכנית סרוויור, במטרה לבצע נחיתה רכה על הירח ולחקור אותו.
נחיתתה הרכה והמוצלחת של סרוויור 7 ב"ים השלווה" הייתה הנחיתה הרכה האמריקאית החמישית על הירח.
זו הייתה משימת סיום של התוכנית.
סרוויור 7 שוגרה ב-7 בינואר 1968 מנמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה, על גבי המשגר אטלס-קנטאור, ונחתה על הירח ב-10 בינואר 1968 כ-25 ק"מ ממכתש טיכו.
ב-20 בינואר מכשירי הגשושית הבחינו בפעילות 2 לייזרים בשטח ארצות הברית.
ניסיון זה הוכיח יכולת תקשורת באמצעות טכניקה זו.
במהלך היום הירחי הראשון מצלמה העבירה 20,961 תמונות שכללו גשושית עצמה והסביבה.
לאחר חידוש הפעילות ביום ירחי השני הועברו 45 תמונות בלבד.
בגשושית הותקן מכשיר לביצוע בדיקות מכניות על דגימות קרקע ומגנטים.
במהלך פעילותו בוצעו מעל ל-20 בדיקות מכניות של הקרקע.
המכשיר הגיב לתקשורת ב-14 בפברואר, לאחר סיום לילה בירח אך לא היה ניתן להעביר אליו פקודות לביצוע בדיקות נוספות.
פעולות החללית ביום הירחי הראשון החלו זמן קצר לאחר הנחיתה הרכה והסתיימו ב-26 בינואר 1968, 80 שעות לאחר השקיעת השמש.
פעילות החללית ביום הירחי השני התרחשו בין ה-12 ל-21 בפברואר 1968. במהלך ליל הירח הראשון נגרם נזק לסוללה והקשר עם החללית היה ספורדי לאחר מכן.
הקשר עם סרוויור-7 אבד ב-21 בפברואר 1968.
סְרוּבִּ֫ין הוא כפר שיעי לבנוני השייך לנפת בינת ג'בייל שבמחוז א-נבטיה.
מספר מקורות אפשריים לשם הכפר:
על פי אדוארד פאלמר המקור הוא שם פרטי של אדם.
שם הכפר מגיע משורש בסורית (ص,ر,ب) שהוראתו צריבה, התכה.
שם הכפר קשור למילה הסורית צרבא (صربا) שפירושה מגדל.
כפר קטן, שוכן כ-10 קילומטרים צפונית לגבול ישראל (שתולה), כ-10 קילומטרים, בקו אווירי, צפונית-מערבית לבינת ג'בייל, כ-40 קילומטרים דרומית לא-נבטיה, בגובה ממוצע של 590 מטר מעל פני הים.
הכפר נמצא בעמק, בשכנות ליאטר (ממערב) ולכפרא (מצפון).
בשנת 1852, אדוארד רובינסון ציין את הכפר (Seribbin) בתיאור מסעו באזור.
בשנת 1881, משלחת סקר של הקרן לחקר ארץ ישראל תיארה את היישוב כ"כפר קטן עם בתי אבן, המאוכלס על ידי כ-80 מתואלים, ממוקם על ראש גבעה, מוקף בכרמי זיתים ושדות.
[אספקת מים מ]מעיינות קרובים, בורות מים ובריכות".
במהלך מלחמת חרבות ברזל תקפו כוחות צה"ל עמדות ונכסים של חזבאללה, בכפר ובסביבתו.
בשנת 2014 נמנו בכפר 971 בעלי זכות בחירה, אם כי חלק מהם לא גרו בכפר.
סרונו (Serono) הייתה חברת ביוטכנולוגיה שבסיסה היה בז'נבה, שווייץ.
החברה נוסדה בשם המכון הפרמקולוגי סרונו, על ידי צ'זארה סרונו, בשנת 1906 ברומא, איטליה.
אחר כך פעלה תחת חברת ההחזקות ".Ares-Serono S.A", ששינתה את שמה ל-".Serono S.A" בשנת 2000. היא נרכשה על ידי חברת התרופות הגרמנית "קבוצת מרק" בשנת 2006, ופעלה בשם "מרק סרונו" (Merck Serono) עד שנת 2015, אז מוזגה פעילותה באופן מלאה לתוך "קבוצת מרק".
"סרונו" פיתחה ושווקה תרופות בתחומי בריאות מינית ורבייה, טרשת נפוצה, גדילה וחילוף חומרים ודרמטולוגיה.
צעד מפתח בהתפתחותה היה גילוי שיטה להפקת גונדוטרופין משתן על ידי ד"ר פיירו דוניני, ופיתוח טיפול בטרשת נפוצה (המשווק תחת השם "רביף") על ידי חברת הבת הישראלית "אינטרפארם".
מייסד החברה צ'זארה סרונו סיים את לימודיו באוניברסיטת טורינו בכימיה, רפואה וכירורגיה בשנת 1897. הוא היה הראשון שחקר באופן מקיף את הפעולה הטיפולית והביולוגית של לציטין, חקר את הפעולה הטיפולית של כולסטרול ונגזרותיו, את הפעולה הביולוגית של ליפואידים ועוד.
עיקרון תגליותיו של צ'זארה סרונו התבססו על רפואה ביולוגית, כלומר, טיפול בפתולוגיות ובמצבים חולניים באמצעות מוצרים המופקים מאותם איברים של בעלי חיים בריאים, שטופלו מדעית.
בטורינו, הוא ייסד את החברה לייצור מוצרים ביולוגיים, תחת השם "ד"ר צ'זארה סרונו ושות'", אשר בשנת 1906 הפכה ל"מכון הרפואי הפרמקולוגי הלאומי סרונו".
בשנת 1935 מונה פייטרו ברטרלי למנכ"ל החברה והוא היה גם לבעל השליטה בה.
ב-1965 מונה בנו פאביו ברטרלי למנכ"ל וב-1996 מונה נכדו ארנסטו ברטרלי.
בשנת 1949 החלה החברה בפיתוח טיפול לאי-פוריות; פיירו דוניני, כימאי, הצליח להפיק ולטהר גונדוטרופין משתן של נשים לאחר גיל המעבר; באופן מסורתי הוא הושג מבלוטות יותרת המוח של בעלי חיים.
נוזלי גוף מנשים לאחר גיל המעבר הם אידיאליים מכיוון ששחלות מזדקנות מפסיקות לייצר הורמונים, מה שגורם לגוף להגיב על ידי הגברת ייצור ההורמונים המייצרים ביציות.
המוצר הראשון המכיל גונדוטרופין אנושי לגיל המעבר, "פרגונל 25 סרונו", נרשם באיטליה בשנת 1950. הילד הראשון שנולד עם תמיכה הורמונלית מפרגונל נולד בשנת 1962. החומר הפעיל של פרגונל מסווג כתקן בינלאומי על ידי ארגון הבריאות העולמי.
כדי לספק את הביקוש ההולך וגדל לגונדוטרופין אנושי, היה על החברה לפתור את בעיית מקור חומרי הגלם.
"סרונו" קיבלה בתחילה שתן מבתי אבות וממנזרים שונים ליד רומא, ולאחר מכן בנתה מערכות איסוף מקומיות ברחבי איטליה ומאוחר יותר במדינות אחרות.
תורמים פוטנציאליים עוברים בדיקות בריאות מחמירות.
התורמים לא מקבלים כסף, והמניע דומה לזו של תרומת דם.
בשנות ה-70 וה-80 גדלה פעילות החברה באופן משמעותי, תחת חברת ההחזקות "ארס-סרונו", היא פיתחה תרופות באונקולוגיות ולמחלות אוטואימוניות וייצרה ושיווקה ברחבי העולם גם ציוד דיאגנוסטיקה רפואי.
היו לה וכן חברות בת ומפעלים ב-20 מדינות ופעילות בארצות הברית שנוהלה מבוסטון.
בשנת 2000 הוקם הספין-אוף "Manteia Predictive Medicine" , שעסקה בטכנולוגיית ריצוף הגנום האנושי.
במאי 2000 נרשמו מניות החברה למסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
בשנת 1998 הושקה התרופה טיפול בטרשת נפוצה התקפית-הפוגתית, הצורה הנפוצה ביותר של המחלה הניוונית.
עד 1999 היא יצרה מכירות של 143 מיליון דולר, אך הוראות חוק התרופות אסרו עליה להיכנס לשוק האמריקאי, שם הטיפול של ביוג'ן, Avonex, היה בעל מעמד של תרופה יתומה.
סרונו השקיעה משאבים משמעותיים בניסויים קליניים כדי לנסות להדגים את העליונות שלה בטיפול שלה במחלה.
הניסוי הצליח והחברה נכנסה לשוק האמריקאי.
לפי העיתונאי הכלכלי גיא רולניק שוויה של "אינטרפארם" והפיתוחים שבוצעו בישראל מתוך העסקה היה כ-6 מיליארד דולר
, אך את רוב סכום המכירה קיבלה משפחת ברטרלי, שהפכה לאחת המשפחות העשירות באירופה.
הישות החדשה, הממזגת את "סרונו" עם חטיבת האתיקת של "מרק", נקראת "מרק סרונו".
המטה שלה היה בז'נבה, בתוך מתחם חדש שהקימה "סרונו".
הפעילות בארצות הברית נותרה ליד בוסטון ושמה שונה ל-"EMD Serono", עקב בעיות עם רישום הסימן המסחרי "מרק" בארצות הברית.
בשנת 2011 התקבלה החלטה לסגור את המטה בז'נבה ולהעביר את המטה לדרמשטט, גרמניה, מה שגרם לאובדן מקומות עבודה של רוב העובדים בז'נבה.
אינטרפארם - מרק סרונו ישראל
בשנת 1979 הוקמה בישראל חברת "אינטרפארם", כחברת בת של "סרונו", שהחזיקה ב-60% מחברת "אינטר-ידע", שהוקמה בשותפות עם "ידע חברה למחקר ופתוח", חברת מסחור הידע של מכון ויצמן שהחזיקה ב־40% מן המניות, והיו לה גם זכויות וטו על החלטות ההנהלה.
החברה הוקמה במטרה לפתח ולייצר תרופות על בסיס האינטרפרון, חלבון טבעי המיוצר על ידי מערכת החיסון של הגוף ומופרש כאמצעי־הגנה של תאים שהותקפו על־ידי וירוס.
הוא נתגלה כבר ב-1957, על ידי המדען היהודי-סקוטי אליק אייזקס, במכון הלאומי למחקר רפואי בלונדון, אך היה קשה לייצר אותו באופן מלאכותי.
בשנת 1975 קיבלו שלושה מדענים ממכון ויצמן, הפרופסורים מישל רבל, ארנסט וינוקור ונתן שרון מענק ממשלת מערב גרמניה המועצה הלאומית למחקר ופיתוח אזרחי לחקר תכונותיו ודרכי הפקתו של החלבון הטבעי אינטרפרון, על בסיס מחקרים אלו הוקמה ב-1979 חברת "אינטר-ידע" לייצור האינטרפרון כתרופה.
"סרונו" סיפקה את רוב המימון הראשוני למיזם.
מנהלה הראשון של החברה היה ישראל מקוב, שהוחלף ב-1985 בידד אהוד גלר, ששימש בתפקיד עד 1989.
ב-1980 הייתה פריצת־דרך בייצור אינטרפרון באופן מלאכותי באמצעות הנדסה גנטית, על ידי שטילת ה-RNA של האינטרפרון בחידקים והרבעתם, וב-1981 הונפקה החברה בבורסה מעבר לדלפק בניו יורק וגייסה 7 מיליון דולר.
"אינטרפארם", באמצעות "אינטר-ידע", פיתחה תהליך להפקת האינטרפרון מתרביות רקמה של עורלות תינוקות שעברו ברית מילה, אשר מודבקות בנגיף.
המוצר הראשון שפותח על בסיס האינטרפרון בשם "פרון", היה תכשיר לטיפול בהרפס והזיהומים שהוא גורם בעיניים, בעור ובאברי המין, שהוכיח את יעילותו בניסויים קליניים.
מוצר נוסף פותח לטיפול בקונדילומה.
בנוסף ייצרה הורמון גדילה וניסתה לפתח טיפול בסרטן.
ב-1986 החלה להקים מפעל ייצור בנס-ציונה בסיוע ממשלתי, לאחר שקיבלה אישור של משרד הבריאות האמריקאי לשימוש בתרופה לחולי לוקמיה של תאים שעירים.
מכירות החברה גדלו מ־3.6 מיליון דולר ב-1985 ל-18.1 מיליון דולר ב-1988, בעיקר לאור הצלחת שיווק "פרון" באירופה ואמריקה הלטינית.
בישראל יוצר רק חומר הגלם של המוצרים של החברה והעיבוד הסופי למוצר מדף נעשה בשווייץ.
במקביל הזרימה "סרונו" הון נוסף ל"אינטרפארם" להרחבת כושר הייצור.
במאי 1990 הגישה "סרונו" הצעת רכש למניות הציבור ב"אינטרפארם", שהייתה גבוה ב-50% ממחיר המניה באותה עת, על רקע תחילת ניסויים קילניים ב-אינטרפרון בטא 1a, אך 15 בעלי מניות ישראלים התנגדו למהלך.
מחיר המנייה עלה פי עשרה והחברה משכה את ההצעה.
ב-1998 התרחשה פריצת דרך נוסף עם השקת התרופה לטיפול בטרשת נפוצה "רביף" שהפכה לתרופה הנמכרת ביותר של החברה עם מכירות בהיקף של 550 מיליון דולר בשנת 2002. בספטמבר 2004 הודיעה "סרונו" על סגירת מפעל "אינטרפארם" בישראל, והעברת הייצור התרופה לשווייץ.
לאחר רכישת החברה בידי מרק, שם החברה בישראל שונה ל-"מרק סרונו בע"מ".
סרז' גינסבורג (2 באפריל 1928 – 2 במרץ 1991) היה זמר-יוצר, שאנסונר ומלחין יהודי-צרפתי.
גינסבורג נולד בצרפת בשם לוסיין גינזבורג (Lucien Ginzburg) לאולגה ויוסף גינסבורג, יהודים שהיגרו מרוסיה בעקבות מהפכת אוקטובר 1917.
האב, יליד 1898 בעיר חרקוב, היה פסנתרן שלמד באקדמיה למוזיקה בפטרוגרד ובמוסקבה.
הוא הכיר את אשתו, אולגה בסמן, זמרת מצו-סופרן, בעת שהייה בחצי האי קרים.
הזוג היגר לצרפת בשנת 1919 דרך איסטנבול ומרסיי, והשתקע בפריז, בה יוסף, כעת ז'וזף, ניגן בקברטים ובברים.
לוסיין היה ילדם הרביעי, ונולד בבית יולדות באיל דה לה סיטה עם אחות תאומה בשם ליליאן.
הבן הבכור של המשפחה נפטר בגיל רך ממחלה, והאחות ז'קלין נולדה בשנת 1926. משפחת גינסבורג התאזרחה בצרפת ביוני 1932.
גינסבורג הושפע עמוקות מהכיבוש הנאצי של צרפת שבמהלכו נאלץ עם משפחתו לשאת טלאי צהוב ולהסתתר.
לאחר המלחמה, בסוף שנות העשרים לחייו, התפרנס כפסנתרן בברים.
קריירת הסולו המוזיקלית שלו דשדשה בשנות החמישים והשישים, והוא העדיף להישאר מאחורי הקלעים ולעסוק בהפקה ובכתיבת שירים לאמנים אחרים.
כשאנסונר הרבה לגעת במוטיבים של מוזיקת ג'אז, מוזיקה אפריקאית, פופ וגם רוק.
ב-3 בנובמבר 1951 התחתן עם אליזבת לויצקי, והתגרש ממנה בשנת 1957.
ב-7 בינואר 1964 התחתן בשנית, הפעם עם פרנסואז אנטואנט שממנה נולדו שניים מילדיו.
ב-1965 זכה שירו "Poupée de cire, poupée de son" (בעברית: "בובת שעווה, בובת קש") בתחרות האירוויזיון בביצועה של הזמרת פראנס גל, אשר לה כתב להיטים רבים נוספים.
ב-1966 כתב לה את השיר "Les Sucettes" ("סוכריות על מקל") שמספר כביכול על ילדה שנהנית למצוץ סוכריות על מקל בטעם אניס.
גל בת ה-18 שרה את השיר בתמימות מבלי להבין את המילים הדו-משמעיות, המרמזות למין אוראלי.
השיר זכה להצלחה רבה, אך אחריו ניתקה גל את קשריה עם גינסבורג.
ב-1968 פגש בבריז'יט בארדו והיה למאהב שלה.
כשברדו ביקשה ממנו לכתוב לה את שיר האהבה הטוב ביותר שהוא יכול, הוא כתב בלילה אחד את "Bonnie and Clyde", ואת "Je t'aime...
moi non plus" (בעברית: אני אוהבת אותך ...
הם הקליטו ביחד את השירים, אבל בגלל דרישת בעלה של בארדו נגנזה ההקלטה של "Je t'aime / Moi non plus" (עד ששוחררה ב-1986).
לאחר שנפרדו כתב לה גינסבורג במיוחד את השיר "Initials BB" וביסס את מעמדו ככותב מוזיקה אירוטית המאופיינת בתחכום אירוני ומלודי.
ב-1969, במהלך צילומי הסרט "סלוגן", פגש גינסבורג בשחקנית האנגלייה ג'יין בירקין.
הם הקליטו יחד גרסה חדשה לשיר הפרובוקטיבי "Je t'aime / Moi non plus", שעוררה שערורייה אך זכתה להצלחה אדירה בכל העולם וגם את הלהיט "69 Année érotique".
על אף שבירקין הייתה בת זוגו של גינסבורג במשך 12 שנים הם מעולם לא נישאו.
בתם המשותפת היא הזמרת והשחקנית שארלוט גינסבורג.
בשנות ה-70 וה-80 נעשו אלבומיו של גינסבורג אפלים ושערורייתיים יותר ויותר.
לצד אלבומים מוערכים ומתוחכמים כמו "הסיפור של מלודי נלסון" (1971) הוציא גינסבורג ב-1975 את "Rock Around the Bunker", שכלל התייחסויות מודעות לנאצים ולהיטלר, וב-1984 הקליט יחד עם בתו שארלוט גינסבורג, את הדואט "Lemon Incest", שהביע גישה אוהדת לגילוי עריות.
גינסבורג, שכתב במשך חייו פסקולים למעל 40 סרטים, נחשב עד היום לאחד מגדולי המלחינים הצרפתיים, והשפעתו ניכרת גם מחוץ לצרפת אצל מוזיקאים אמריקאים ובריטים.
גינסבורג, שנהג לעשן חמש קופסאות סיגריות ג'יטאן ביום, נפטר מהתקף לב ב־2 במרץ 1991 והוא בן 62 במותו.
בישראל נכתבו מספר גרסאות עבריות לשיריו.
המפורסמות מביניהן: "אל תכעסי זה לא אסון" (הלחן של "בובת שעווה, בובת קש") בביצוע "שלישיית גשר הירקון" ו"סיירים" בביצוע להקת הנח"ל.
המילים העבריות לשני השירים נכתבו על ידי חיים חפר.
בשנת 2010 הוציא שחר אבן צור, מתופף להקת "מוניקה סקס", אלבום מחווה עם תרגומים לעברית של שיריו של גינסבורג, בתרגומם של ז'ראר וחוה בן חמו.
סרז'יפה (בפורטוגזית: Sergipe) היא המדינה הקטנה ביותר של ברזיל.
סרז'יפה ממוקמת בצפון־מזרח ברזיל בשכנות לבאהיה, הנמצאת ממערב לה ואלגואס הנמצאת בצפונה.
דרומית לה נמצא האוקיינוס האטלנטי.
משמעות השם סרז'יפה הוא סרטן בשפת הטופי של הברזילאים הילידים.
כרוב צפון־מזרח ברזיל, פנים המדינה הוא סוואנה, וקו החוף מלא בביצות, עצי מנגרובה וחופים חוליים.
רצועה צרה של יער גשם טרופי עוברת לאורך החוף.
נקודת ההתיישבות הראשונה של אירופאים בסרז'יפה הייתה ביישוב הפורטוגזי סאו קריסטובאו.
המקום נכבש מספר פעמים על ידי הולנדים וגם על ידי בקאנירים, שהיו שודדי ים צרפתים.
בשנות השלושים של המאה ה-20 נודעה סרז'יפה בכנופיות הפושעים ששרצו בה, וברגלינו פריירה דה סילבה שנודע כמלך הבנדיטים והפיל חיתתו על האזור עד שנתפס ב-1938 על ידי המשטרה הברזילאית.
כלכלת סרז'יפה מבוססת בראש ובראשונה על גידול קנה סוכר המתאים לאדמה הלחה של האזור.
שדות קנה הסוכר הענקיים של המדינה מייצרים יותר מ-1.4 מיליון טון של קנה סוכר בכל שנה.
בנוסף, מגדלים בסרז'יפה תפוזים וקסאווה בהיקף נרחב.
בסרז'יפה יש גם תעשיית עור וטקסטיל והמדינה מפתחת באזור תעשיית נפט וגז טבעי.
הכוכבים בדגל של סרז'יפה מייצגים את שפכי הנהר של המדינה.
הפסים הירוקים והצהובים של הדגל מייצגים את היותה של סרז'יפה חלק מברזיל.
הדגל אומץ באופן רשמי ב-19 באוקטובר 1920. ב-1951 הוחלט שבדגל יהיה כוכב לכל מועצה מקומית במדינה.
אולם ב-1952 הוחלט לחזור לחמישה כוכבים, כמספר שפכי הנהר במדינה.
סרז'יו קלאודיו דוס סאנטוס (בפורטוגזית: Sergio Claudio dos Santos; נולד ב-27 ביוני 1971 בריו דה ז'ניירו), הידוע בשם סרז'יניו הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק כקשר שמאלי וכמגן שמאלי.
הוא ידוע בעיקר על תקופתו במועדון הכדורגל האיטלקי מילאן.
סרז'יניו גם שיחק במדי נבחרת ברזיל.
סרז'יניו החל את קריירת הספורט שלו בברזיל במספר מועדונים בברזיל, ביניהם אינטפרונה ופלמנגו, אך החליף מועדון כל שנה.
לבסוף מצא את מקומו במועדון סאו פאולו, מהמועדונים הבכירים בברזיל.
סרז'יניו שיחק בסאו פאולו שלוש עונות ובעקבות הופעותיו שם אף זומן לנבחרת הכדורגל הברזילאית ב-1998.
ב-1999 עבר סרז'יניו לקבוצתו הנוכחית מילאן.
סרז'יניו לא הירבה לשחק במילאן, בה שיחק בעיקר כמחליף.
סרז'יניו זכה עם מילאן ב-2003 בליגת האלופות והיה אף הראשון להבקיע פנדל בבעיטות ההכרעה, לאחר שהמשחק הסתיים ללא הכרעה.
בגמר הטורניר ב-2005 היה שותף להפסדה של מילאן, כאשר המשחק הגיע פעם נוספת להכרעה בבעיטות עונשין.
באותו משחק סרז'יניו החמיץ את הבעיטה.
הופעתו הידועה ביותר הייתה בדרבי של מילאנו ב-2001 בו ניצחה קבוצתו מילאן את יריבתה אינטר 6-0.
בקיץ 2008, לאחר 9 שנים במועדון האיטלקי, הודיע סרז'יניו על פרישתו מכדורגל.
סרז' ליפר נולד באוקראינה בשם סרגיי ליפר, אך נודע בעיקר בשמו הצרפתי "סרז' ליפר" (Serge Lifar; 2 באפריל 1905, האימפריה הרוסית - 15 בדצמבר 1986, לוזאן) היה רקדן, מנהל בלט וכוריאוגרף צרפתי ממוצא רוסי ואוקראיני.
ליפר נולד בקייב במשפחה בעלת שורשים קוזקים.
ולמד בלט בבית הספר המקומי.
בשנת 1923 עזב את ברית המועצות בעקבות מורתו ברוניסלבה ניז'ינסקה ועבר לצרפת.
היה סולן וכוריאוגרף בלהקת הבלט רוס של סרגיי דיאגילב.
רקד בתפקיד הראשי בבלט "הבן האובד" של ז'ורז' בלנשין.
היה רקדן ראשי ומנהל חזרות באופרה של פריז במשך כ-30 שנים.
יצר את יצירות הבלט "רומיאו ויוליה", "הכושי מוונציה", וגרסה מאוחרת משלו ל"דפניס וכלואה" (עיצוב תפאורה: מארק שאגאל).
במהלך הכיבוש הנאצי של צרפת שיתף פעולה עם הנאצים.
לאחר המלחמה נשפט ובעקבות כך פוטר מהאופרה של פריז .
סרז' לאמה הוא זמר צרפתי.
נולד בשם סרז' שובייה, בבורדו.
ייצג את צרפת באירוויזיון 1971 עם השיר ("גן בארץ") וזכה במקום העשירי.
שירו המפורסם ביותר הוא ("אני חולה"), שהתפרסם בביצועו שלו עצמו (לחן: אליס דונה).
השיר זכה לגרסה עברית של משה בן-שאול בשם "בדידות", שבוצעה בעברית על ידי יזהר כהן ועל ידי הראל סקעת.
הגרסה העברית אינה תרגום של המילים הצרפתיות.
ב-12 באוגוסט 1965 היה מעורב בתאונת דרכים עת נסע ברכב בו נהג חברו, אחיו של הזמר אנריקו מסיאס.
הרכב התנגש בעץ ולאמה נפצע קשות.
חברתו של לאמה, הפסנתרנית ליליאן בנלי, נהרגה.
התפרסם בתחרות הזמר של האירוויזיון בשנת 1971 עם השיר "Un jardin sur la terre", ובשנות ה-80 כיכב במחזמר "נפוליאון", שזכה להצלחה.
מאז צאת תקליטו הראשון בשנת 1964, הוציא לאמה למעלה מ-30 תקליטים, והשתתף בסרט אחד (La courte-échelle).
סרז'י פמיאס (בקטלאנית: Sergi Pàmies; נולד ב-1960 בפריז) הוא סופר, עיתונאי, מתרגם ושדרן טלוויזיה ורדיו קטלאני שזכה במספר פרסים.
סגנונו משלב בין הומור ופרודיה לבין נושאים של ייאוש, כישלון ומוות.
בעבודתו בתקשורת הוא משתף פעולה עם קים מונזו.
פמיאס תרגם יצירות של גיום אפולינר, ז'אן-פיליפ טוסן, אגוטה קריסטוף ודניאל פנאק.
Si menges una llimona sense fer ganyotes, 2006 ("אם אתה אוכל לימון בלי לעשות פרצופים"; פרס Lletra d'Or, פרס העיר ברצלונה)
סרזיים (Cerezyme, שם גנרי: Imiglucerase) הוא תרופה לחולי מחלת גושה.
סרזיים הוא גרסה רקומביננטית של האנזים בטא-גלוקוצרברוזידאז (beta-glucocerebrosidase), הנמצא בחסר בחולים במחלת גושה.
האנזים הרקומביננטי פותח על ידי חברת ג'נזיים (Genzyme) והוא משמש כטיפול אנזימי חליפי בחולים במחלת גושה.
סרזיים הוא תרופה בצורת אבקה, אשר ניתנת בעירוי לאחר המסה ומיהול.
סרזיים מותווה לטיפול בחולים בהם אובחנה מחלת גושה מסוג 1 הסובלים מאחד מהתסמינים הבאים: אנמיה, טרומבוציטופניה, מחלת עצם, הגדלת טחול או הגדלת כבד.
לחולי גושה יש חסר בפעילות של האנזים גלוקוצרברוזידאז, האחראי על פירוק גלוקוצרברוזיד.
גלוקוצרברוזיד הוא חומר הנאגר בתוך אברונים תוך-תאיים הקרויים ליזוזומים ועל כן מחלת גושה מסווגת כמחלת אגירה ליזוזומלית.
חומר האגירה מצטבר בעיקר בתאים הבלענים של מערכת החיסון (מקרופאג').
בעקבות הצטברות חומר האגירה בתוכם, גדל נפח התאים ותפקודם נפגע.
תאים שכאלו נקראים תאי גושה.
הם מצטברים בעיקר בכבד ובטחול (אברי המערכת הרטיקולואנדותליאלית), במח העצם ובריאות וגורמים נזק לאיברים ורקמות אלה.
סרזיים הוא טיפול אנזימי חליפי לאנזים בטא-גלוקוצרברוזידאז אשר נמצא בחסר בחולי גושה.
הוא מסייע בפירוק חומר האגירה ובכך מאפשר את התפקוד התקין של הרקמות והאיברים בהם הצטבר חומר האגירה ומונע את המשך התדרדרות המחלה.
סרזיים, מיוצר בתאי CHO (Chinese Hamster Ovary) להם הוחדר מקטע DNA (פלסמיד) המקודד לגן האנושי ל- בטא-גלוקוצרברוזידאז.
סרזיים ניתן הישר לדם דרך הוריד, חודר למקרופאג'ים ולליזוזומים באופן יעיל וספציפי ומפרק את הגלוקוצרברוזיד שנאגר בתאים לשני חומרים - גלוקוז וצרמיד.
חומרים אלה משמשים בהמשך את הגוף בתהליכים ביולוגיים שונים.
ניסויים קליניים שונים וכן הניסיון הקליני רב השנים בחולי גושה בכל העולם הוכיחו כי לסרזיים יעילות גבוהה המתבטאת בשיפור בסימני המחלה (אנמיה, טרומבוציטופניה, מחלת העצם וגודל הטחול והכבד ובפירוק חומר האגירה שהצטבר.
כמו כן הוכח כי לתכשיר פרופיל בטיחות גבוה
בשנת 1991 אושר לראשונה (על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי), טיפול למחלת גושה.
טיפול זה נעשה באמצעות אנזים חליפי לאנזים בטא-גלוקוצרברוזידאז, בתרופה שפותחה גם כן על ידי ג'נזיים ונקראה סרדאז (Ceredase).
האנזים החליפי בסרדאז, הופק משליות אדם.
בשנת 1994 אושר לשיווק האנזים החליפי הרקומביננטי סרזיים.
אנזים זה מיוצר בשיטות של הנדסה גנטית בתאי CHO.
בארץ אושר הסרזיים לשיווק ב־1994. הטיפול בסרזיים נכלל בסל השירותים שנותנות קופות החולים ומתן הטיפול מותנה באישור של ועדה מטעם משרד הבריאות ("ועדת גושה").
לא קיימות התוויות נגד לסרזיים ופרופיל הבטיחות של תרופה זו הוא מאוד גבוה.
מדווחים לאורך השנים עולה כי כ 13.8% מהמטופלים מפתחים תופעות לוואי כלשהן, אשר חלקן מיוחסות לעצם מתן העירוי (חוסר נוחות בזמן מתן העירוי, גירוי בעור, תחושת צריבה או התנפחות של אזור ההזרקה).
תופעות אחרות שנצפו, כגון בחילה, כאבי בטן, שלשולים, עייפות, כאבי ראש, חום, סחרחורות, צמרמורות, כאבי גב ועליה בקצב הלב, הופיעו בכ 6.5% מהחולים.
סרזיים משווק בבקבוקונים המכילים 400 או 200 יחידות חומר פעיל.
המינון יקבע ע"פ הרופא ויותאם למשקל החולה.
סרזיים ניתן בעירוי במשך 1–2 שעות.
על פי החלטת הרופא המטפל ועל פי המלצתו ניתן לקבל את הטיפול גם בבית החולה במסגרת מערך טיפולי הבית.
במסגרת זו ניתן העירוי על ידי אנשי צוות רפואה (אחים ורופאים).
העמותה למען חולי גושה בישראל
שלמה (סרז') ברדוגו הוא נשיא קהילת יהודי מרוקו.
בשנות השמונים כיהן כשר התיירות של מרוקו, תפקיד בעל חשיבות במדינה הנשענת רבות על תיירות.
היה היהודי היחידי במדינות ערב באותה עת, והיהודי השני במרוקו המכהן בתפקיד שר (הראשון היה לאון בן זקן, שר הדואר ב-1956).
הוא מכהן כנשיא קהילת יהודי מרוקו מאז 1988, במקביל להיותו נשיא קהילת יהודי קזבלנקה, ועם עבר של איש ציבור ושר התיירות מכהן משנת 2006 גם כשגרירו האישי של המלך מוחמד השישי.
פעילותו העיקרית מתרכזת בקידום ענייניה של מרוקו בקפיטול.
מרוקו נשענת על הלובי היהודי, וסרז' ברדוגו כנציג המלך מוחמד השישי נהנה מתמיכה רחבה.
יוזמה נוספת של סרז' ברדוגו היא ניסיון להביא להכרה במלך מרוקו מוחמד החמישי (סבו של המלך הנוכחי) כחסיד אומות העולם, כהערכה על פועלו בהצלת יהודי מרוקו בזמן השואה.
ישנה מחלוקת האם אכן ניתן לתאר את המלך כמגן היהודים בזמן המלחמה; בעוד שהוא התנגד באופן הצהרתי לצעדים אנטי-יהודיים מצד משטר וישי, הוא עצמו חתם על הצווים שהכניסו אותם לתוקף.
באשר לסוגיית חסיד אומות העולם אנשי יד ושם קבעו כי המלך מוחמד החמישי אינו עומד בקריטוריונים של "פנייה רשמית של הנאצים להסגרת היהודים", וכי המלך לא "העמיד עצמו בסכנת חיים".
לטענת ברדוגו, המלך הציל חיים רבים ואף קיבל משלחת יהודים בעת המלחמה והבטיח להם את חסותו על הקהילה היהודית במרוקו.
למרות התנגדויות בקהילה היהודית, סרז' ברדוגו מכהן כנשיא הקהילה שנים ארוכות ובניגוד לתקנון הקהילה.
סרז'יו סנטוש מנדז (בפורטוגזית: Sérgio Santos Mendes; 11 בפברואר 1941 – 6 בספטמבר 2024) היה מוזיקאי ברזילאי.
הוא הוציא יותר מ-35 אלבומים וניגן בוסה נובה מעורבת בג'אז ופאנק, וזכה בפרס גראמי.
מנדז נישא לזמרת גרסיניה לפוראסה (Gracinha Leporace) ששרה עמו בחלק משיריו.
מנדז היה בנו של רופא מהעיר ניטרוי, בברזיל.
הוא למד בקונסרבטוריון המקומי בתקווה להיות פסנתרן קלאסי.
התעניינותו בג'אז גברה, והוא החל לנגן במועדוני לילה בסוף שנות ה-50 כשהבוסה נובה, נגזרת נגועת-ג'אז של הסמבה החלה להיות נפוצה.
מנדז ניגן עם אנטוניו קרלוס ז'ובים ועם מוזיקאים אמריקאים רבים בביקוריהם בברזיל.
מנדז הקים את שישיית הבוסה של ריו (Sexteto Bossa Rio) והקליט את "ריקוד מודרני" ב-1961. במסע הופעות באירופה וארצות הברית, מנדז הקליט אלבומים עם קנונבול אדרלי והרבי מאן והופיע בקרנגי הול.
מנדז עבר לגור בארצות הברית ב-1964 והוציא שני אלבומים עם להקתו ברזיל 65.
הלהקה המקורית של ברזיל 66 הייתה: מנדז (פסנתר), הזמרות לאני הול וג'אניס הנסן, בוב מתיוס (בס) ז'וזה סוארז (הקשה) וז'ואו פלמה (תופים).
ג'ון פיסאנו הופיע כאורח בגיטרה.
להקה זו הקליטה שלושה אלבומים מ 1966–1968 (כולל הלהיט הסתכל סביב) לפני השינוי בליהוק לתקליט הרביעי השוטה על הגבעה.
קארן פיליפ החליפה את הנסן כזמרת השנייה, והמתופף הוותיק דון אום רומאו הצטרף לרובנס בסיני לתפקידי ההקשה.
סבסטיאו נטו היה הבסיסט החדש ואוסקר קאסטרו-נבס הגיטריסט.
ללהקה זו היה צליל יותר תזמורתי ו"ביג-בנד"-י מקודמיהם.
בתחילת שנות ה-70 הול פיתחה קריירה עצמאית כסולנית ונישאה לאלפרט.
יש טוענים שמנדז שמר טינה לאלפרט ש"גנב" את הסולנית שלו.
ב-1981 הופיעה עם הלהקה בישראל, בין השאר הופיעו בבריכת הסולטן בירושלים.
בלאק אייד פיז ושיתופי פעולה נוספים
ב-2006 שיתף מנדז פעולה עם להקת הפופ\היפ-הופ בלאק אייד פיז (Black Eyed Peas) בביצוע מחודש של להיטו "מאס קה נאדה".
הביצוע, בו השתתפה בשירה גם אשתו גרסיניה, זכה להצלחה בינלאומית.
בישראל, השיר הגיע למקום ה-18 במצעד הפזמונים הבינלאומי לשנת 2006.
בשנת 2008 הקליט שיר במשותף עם הזמר הקולומביאני המצליח חואנס.
סרז' אזאטי סרקיסיאן או סרגסיאן (בארמנית: Սերժ Սարգսյան; נולד ב-30 ביוני 1954) הוא פוליטיקאי ארמני, נשיא ארמניה בשנים 2018-2008 וראש ממשלת ארמניה ב-23-17 באפריל 2018
סרקיסיאן נולד בסטפנקרט שבנגורנו קרבאך ב-1954. למד באוניברסיטת ירוואן ב-1971 ושירת בצבא האדום.
בשנים 2007–2008 כיהן כראש ממשלת ארמניה.
בבחירות הנשיאותיות ב-2008 זכה סרקיסיאן במעל 50% מהקולות ונבחר לנשיא ארמניה.
הושבע לתפקיד ב-9 באפריל 2008. זכה בבחירות בשנית ב-18 בפברואר 2013.
ב-17 באפריל 2018 מונה לכהן כראש ממשלת ארמניה, אך התפטר כעבור כמה ימים בשל מחאות נגד מינויו.
ב-4 בדצמבר 2019 הואשם בשחיתות ונאסר עליו לעזוב את המדינה.
משפטו התחיל ב-25 בפברואר 2020.
סרז' סרקיסיאן היה נשוי לריטה לבית דדיאן, מורה למוזיקה ולהם נולדו שתי בנות, אנוש וסטניק.
האישה נפטרה בגיל 58 בסוף שנת 2020 עקב סיבוכים של זיהום נגיף קורונה
סרז'יו ויירה דה מלו (בפורטוגזית: Sérgio Vieira de Mello; 15 במרץ 1948 – 19 באוגוסט 2003) היה בכיר באו"ם שעבד בארגון במשך 34 שנים, וזכה לכבוד ושבחים ברחבי תבל בשל פעילויותיו ההומניטריות והתוכניות הפוליטיות שהנהיג באו"ם.
הוא קיבל לאחר מותו את פרס האומות המאוחדות בתחום זכויות האדם ב-2003.
הוא נהרג בפיגוע במלון קאנאל בעיראק, ב-19 באוגוסט 2003, כשעבד כנציגו המיוחד של מזכיר האו"ם בעיראק.
בפיגוע נהרגו 21 אנשים נוספים מחברי צוותו.
לפני מותו נחשב כמועמד אפשרי לתפקיד מזכ"ל האו"ם.
ויירה דה מלו נולד בריו דה ז'ניירו לדיפלומט ארנלדו ויירה ואשתו גילדה, ב-15 במרץ 1948. אח צעיר לסוניה.
המשפחה נדדה בעקבות עבודותיו הדיפלומטיות של ארנלדו, כך שסרז'יו שהה בילדותו בבואנוס איירס, ג'נובה, מילאנו, ביירות ורומא.
ב-1965 הוא נרשם ללימודי פילוסופיה באוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו (Universidade Federal do Rio de Janeiro), אולם מאחר שהמהומות הפריעו לשיעורים, הוא החליט להמשיך את לימודיו באירופה.
הוא למד במשך שנה באוניברסיטת פריבור בשווייץ, ואחר-כך נרשם לסורבון בפריז, שם למד פילוסופיה אצל ולדימיר ינקלביץ' (Vladimir Jankélévitch).
הוא השתתף בשביתה במאי 1968 בפריז נגד שארל דה גול, ונפגע בראשו מאלת שוטר, שגרמה לו לצלקת תמידית מעל עינו הימנית.
הוא גם כתב מכתב שהתפרסם בביטאון הצרפתי השמאלני Combat בזכות המהומות, דבר שהפך את שיבתו לברזיל, בעידן של משטר צבאי, למסוכנת.
כן, בתום לימודיו בסורבון ב-1969, עבר לז'נבה והתגורר אצל משפחתו של חבר, ומצא את עבודתו הראשונה כעורך במשרדי נציבות האו"ם לפליטים.
בנציבות האו"ם לפליטים ויירה נשלח להשתתף בעבודת שדה בבנגלדש בזמן מלחמת השחרור של בנגלדש ב-1971 ובקפריסין לאחר פלישת טורקיה לקפריסין ב-1974. ב-1973, הוא נשא לאישה את אנני, צרפתייה שעבדה בנציבות האו"ם לפליטים, ממנה נולדו לו שני בנים, לורן ואדריאן.
בשנות עבודתו הראשונות בנציבות האו"ם לפליטים, הוא גם השלים תואר שני בפילוסופיה של המוסר ודוקטורט בהתכתבות מהסורבון.
ויירה דה מלו שהה שלוש שנים כאחראי על פעולות הנציבות האו"ם לפליטים במוזמביק בזמן מלחמת האזרחים במוזמביק אחרי שהיא קיבלה את עצמאותה מפורטוגל ב-1975, ושלוש שנים נוספות בפרו.
ויירה דה מלו שירת כשליח מיוחד מטעם הנציב העליון של האו"ם לפליטים בקמבודיה, והיה נציג האו"ם הראשון והיחידי שניהל שיחות עם הקמר רוז'.
הוא התמנה ליועץ פוליטי בכיר לכוח הרב-לאומי בלבנון בשנים 1981–1983.
בראשית שנות התשעים הוא השתתף בפינוי שדות מוקשים בקמבודיה, ואחר-כך ביוגוסלביה.
אחרי שעסק בפתרון בעיית הפליטים במרכז אפריקה, הוא התמנה לעוזר הנציב העליון של האו"ם לפליטים ב-1996 והתמנה לסגן מזכ"ל האו"ם לעניינים הומניטריים והטיפול במקרי חירום, שנתיים אחרי-כן.
הוא החזיק במשרה זו בעת ובעונה אחת עם אחרים עד ינואר 2001. הוא היה שליח האו"ם המיוחד בקוסובו בשלהי השליטה הסרבית על הפרובינציה היוגוסלבית לשעבר ב-1999. ויירה דה מלו לקח חלק חשוב בטיפול בבעיית הפליטים בהונג קונג.
באמצע שנת 2000 הוא ביקר בפיג'י ביחד עם דון מקינון, המזכיר הכללי של חבר העמים הבריטי, בניסיון למצוא פתרון לבעיית בני-הערובה, עת ראש ממשלת פיג'י וחברי פרלמנט אחרים נחטפו והוחזקו כבני-ערובה במהלך ההפיכה של שנת 2000 בפיג'י.
לפני שהתמנה לנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם ב-2002, הוא היה המנהל הזמני של האו"ם במזרח טימור מדצמבר 1999 עד למאי 2002, והוביל את הקולוניה הפורטוגזית לשעבר באינדונזיה לקראת עצמאות.
הוא גם היה נציג מיוחד בקוסובו במשך חודשיים והיה מתאם המאמצים ההומניטריים במטה האומות המאוחדות.
במהלך עבודתו במזרח טימור הכיר את קרולינה לריירה, שהפכה לזוגתו האזרחית.
במאי 2003 ויירה דה מלו התמנה לנציג המיוחד מטעם מזכ"ל האו"ם בעיראק, מינוי שהיה אמור לארוך בתחילה ארבעה חודשים בלבד.
לפי עיתונאי הניו יורק טיימס ג'יימס טראוב (Traub) בספרו The Best Intentions, ויירה דה מלו סירב בתחילה למינוי, אולם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש וקונדוליזה רייס שכנעו אותו.
הוא החזיק במשרה זו עד מותו בפיגוע במלון קאנאל.
אבו מוסעב א-זרקאווי, מנהיג בארגון הטרור אל-קאעידה, נטל אחריות על הפיצוץ.
בשדר תקשורת שהתקבל מאל-קאעידה נאמר שמלו נרצח מכיוון שהוא היה צלבני שהפקיע חלק מאדמה מוסלמית (מזרח טימור).
שמו הועלה בחוגים מסוימים כמועמד מתאים לתפקיד מזכ"ל האו"ם.
מותו גרם צער רב, בייחוד לאור השם הטוב שיצא לו כמשכין יעיל של שלום.
ויירה דה מלו נקבר בבית הקברות Rois בז'נבה, שווייץ.
ויירה דה מלו זכה לאחר מותו במספר פרסים ותוארי כבוד, בכללם 'פרס האו"ם לזכויות אדם' ב-2003. באפריל 2004, הוענק לסרז'יו ויירה דה מלו לאחר מותו 'פרס מדינאי השנה' מאת EastWest Institute.
ביוזמת ארגון 'וילה דסיוס' (Villa Decius) נחנך 'פרס סרז'יו ויירה דה מלו לזכויות אדם של האו"ם' לשנת 2003-2002 בשנת 2003 במטרה לקדם זכויות אדם, דמוקרטיה וסובלנות והוא הוענק לראשונה בשנת 2004. אמו של סרז'יו, גילדה ויירה דה מלו, נתנה את הרשות לייסד את הפרס.
'קרן סרז'יו ויירה דה מלו' נוסדה ב-2007 לזכרו, על-מנת לממש את האידיאלים של המשך שליחותו הבלתי גמורה.
הקרן נוסדה בז'נבה (שווייץ), ביוזמת שני בניו ואשתו, ביחד עם כמה מחבריו ועמיתיו.