tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך, למשל, ספר העיטור הוא הספר הקדום ביותר המצוי בידינו שמזכיר את ספר מתיבות, מתורתם של הגאונים.
מקור חשוב נוסף עליו מתבסס הספר הוא רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני, מחבר "ספר העתים".
חכם זה מכונה בעיטור באופן סתמי "הרב" או "הרב המחבר".
עוד מרבה המחבר לצטט את רבינו אפרים, תלמיד הרי"ף.
כאמור, רבי יצחק אף התכתב עם חכמי דורו, הראב"י אב"ד ורבינו תם, ותשובותיהם אליו משוקעות בספר.
רבי יצחק בן רבי אבא מארי חי בדורו של הרמב"ם, ורבי יצחק התוודע בהדרגה לכתבי הרמב"ם במהלך כתיבת חיבוריו שלו.
הוא מזכיר את הרמב"ם בעיקר בספרו המאוחר יותר, "עשרת הדברות" (9 מתוך 16 פעמים), ולרוב תוך הסתייגות מחידושיו.
מיוחד הוא כינויו של הרמב"ם בפי העיטור: "הבבלי" או "הרב הבבלי".
מהדיר ספר העיטור משער שהכינוי נובע מהתנגדותו של המחבר לישיבת הרמב"ם בארץ מצרים.
כמה וכמה מפסקי ההלכה בספר העיטור הם ייחודיים לו, והם נדונו בהרחבה בספרות ההלכה אחריו, כ"שיטת העיטור".
אמירה לגוי לצורך מצווה - מותר בשבת לבקש מגוי לעשות מלאכה האסורה ליהודי מדאורייתא, כאשר הדבר נעשה לצורך מצווה.
דעה זו אינה מקובלת, והדעה הרווחת בפוסקים היא שלצורך מצווה מותר לבקש לעשות דבר האסור רק מדרבנן; אם כי, מקובל לסמוך על שיטת ספר העיטור כאשר המצווה נוגעת לציבור, כגון הדלקת תאורה שכבתה בבית כנסת.
אופן ביצוע התרועה בתקיעת שופר - בתקיעת שופר, התרועה היא קול רצוף עולה ויורד כעין יללה, ללא רווח בין חלקיה.
שמיטת כספים בחוץ לארץ בזמן הגלות - שמיטת כספים נוהגת אף בחוץ לארץ בזמן הגלות.
נושא זה היה סלע מחלוקת בין בעל העיטור לבין רבי זרחיה הלוי.
גיל חינוך להנחת תפילין - הנחת תפילין נוהגת רק מגיל שלוש עשרה ומעלה.
זאת, בניגוד לשיטת רוב הראשונים, על פיה יש חובה מדרבנן להקדים את הנחת התפילין תקופה מסוימת לפני כן.
בעניין זה קיבלו רוב העדות את דעת היחיד של העיטור, "וכן נהגו ואין לשנות".
אכילת חמץ של גוי לאחר פסח - חמץ של גוי שעבר עליו הפסח אסור באכילה ומותר רק בהנאה, דבר המבטל חלק מהתועלת ממכירת חמץ.
חידוש זה נדון ב ונדחה על ידו.
ברכת שהחיינו על הלל ועל בדיקת חמץ - יש לברך ברכת שהחיינו על קריאת ההלל ועל בדיקת חמץ.
הדלקת נרות חנוכה בתוך הבית - הדלקת נרות חנוכה יכולה להעשות בתוך הבית, אף על פי שחלפה הסכנה שבגללה קבעו חכמים להדליק בתוך הבית ולא בפתח הבית.
קידושין בדבר המחובר לקרקע - אסור לקדש אישה בדבר המחובר לקרקע דומיא דגט דאיתקוש הויה ליציאה.
ראשונים אחרים (רשב"א ור"ן) חולקים עליו וסוברים כי אכן ניתן לקדש במחובר וכן נפסק להלכה.
למרות משקלו הרב של ספר העיטור בפסיקת ההלכה בטור ובשולחן ערוך - לא זכה הספר להדפסה נאותה.
הוא הודפס פעמים מעטות בלבד, בשיבושים קשים, וחלק ניכר ממנו היה ספון בכתבי יד במשך מאות שנים עד שיצא לאור בדפוס.
חלקו הראשון של הספר, העוסק בדיני אישות וממונות, נדפס בוונציה שס"ח (1608), קושטא תקט"ז (1756), וורשה תקס"א (1801).
במהדורת קושטא נוסף פירוש מאת הרב יעקב אברהם גירון, רבה של אדריאנופול, בשם "תיקון סופרים" ו"מקרא סופרים".
חלקו השני של הספר, העוסק בדיני כשרות והלכות יום יום, יצא לאור לראשונה מאוחר הרבה יותר, בלבוב תר"ך (1860) על ידי הרב שמואל שינבלום, בתוספת הגהות ותיקונים בשם "נתיבות שמואל".
כתוצאה מכך, גדולי האחרונים לא הכירו את הספר, וחידושיו של בעל ספר העיטור הגיעו אליהם מכלי שני, מה שגרם לעיתים לחוסר הבנה.
יש שאף לא ידעו שהספר "עשרת הדברות" התחבר על ידי מחבר "העיטור", ועם הדפסת הספר התברר באופן סופי הקשר בין החיבורים.
החיד"א מספר על ניסיונות שונים לכתוב פירוש על הספר, ומביא מסורת בקרב זקני ירושלים שלפיה -
מהדורה מתוקנת יותר נערכה על ידי הרב מאיר יונה ברנצקי, רבה של סוויסלוץ' שליד הורודנה ומחבר הספר "הר המוריה" על הרמב"ם.
הוא הדפיס את הערות המהדיר שקדם לו, "נתיבות שמואל", בתוספת פירוש נרחב בשם "שער החדש".
בפירושו הוא מתקן את שיבושי נוסח העיטור, מציין את מקורותיו ומסביר את דבריו ודרכו בפירוש הסוגיה, תוך השוואה לשיטות ראשונים אחרות.
בחלק "עשרת הדברות" נקרא הפירוש "פתח הדביר".
תחילה הדפיס את חלק ב (וילנה תרל"ד, 1874) ולאחריו את חלק א (חציו בורשה תרמ"ג, 1883, וחציו השני כעבור שנתיים, ורשה תרמ"ה, 1885).
המהדורה הראשונה של הספר נדפסה על פי כתב יד לקוי מאוד שזרועים בו אלפי שיבושים, ואף חסרו בו כמה פסקאות שלמות.
במהדורות הבאות עמלו המהדירים, כאמור, לתקן ולהגיה את הנוסח, ועדיין הספר נחשב למשובש מאוד.
כמה קטעים חסרים פורסמו לראשונה בשנת תרצ"ז.
כיום נפוצה מהדורת צילום של מהדורת ורשה-וילנה, כרוכה בכרך אחד, ובסופה הקטעים החסרים הנ"ל, בשם "תשלום העיטור".
כתבי יד של הספר מצויים בספריית הוותיקן ובספריית בית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק.
גם כאשר רבים מספרי הראשונים יוצאים לאור בהידור רב ובביקורת הנוסח על פי כתבי יד, רבים נמנעו מלההדיר מחדש את ספר העיטור.
רק ב-2021 יצאה לאור לראשונה מהדורה חדשה הקרויה "ספר העיטור המוגה", והיא הראשונה המוגהת על-פי כתבי-יד.
במהדורה זו חולק הספר לראשונה לסימנים, כדי להקל על הציון לדבריו.
העיטור האוסטרי למדע ואמנות הוא עיטור מטעם המדינה של הרפובליקה של אוסטריה ומהווה חלק ממערכת הכיבודים של מדינה זו.
"העיטור האוסטרי למדע ואמנות" נוסד על ידי המועצה הלאומית של אוסטריה כהוקרה על הישגים מדעיים או אמנותיים באמצעות חוק פדרלי ממאי 1955 (כתב העת החוק הפדרלי מס '96/1955, כפי שתוקן BGBl I מס' 128/2001).
במקביל, הקימה המועצה הלאומית גם את "צלב הכבוד האוסטרי למדע ואמנות", המוענק כ"צלב של כבוד, מחלקה ראשונה "(גרמנית: Ehrenkreuz 1. Klasse) ו"צלב של כבוד" (גרמנית: Ehrenkreuz).
אף על פי שהם לא נחשבים טכנית כמעמדות נמוכים יותר של העיטור למדע ואמנות, צלבים אלו קשורים אליו בכל זאת.
מספר המקבלים של עיטור המדע והאמנות מוגבל לכל היותר ל־72 אנשים חיים בכל פעם (36 מקבלים עיטור למדע ו-36 לאומנויות).
בכל אחת משתי הקבוצות הללו יש 18 אזרחים אוסטרים ו-18 אזרחים זרים.
צלב של כבוד למדע ואמנות, מחלקה ראשונה
אין מגבלה על מספר המקבלים.
צלב של כבוד למדע ואמנות
העידן הפרוגרסיבי היה תקופה של אקטיביזם חברתי נרחב ורפורמה פוליטית ברחבי ארצות הברית של אמריקה, שנפרשה על פני שנות ה-90 של המאה ה-19 ועד מלחמת העולם הראשונה (1896–1916).
פעילים בולטים בתנועה היו בדרך כלל נשים מהמעמד הבינוני בחברה או שרים נוצרים.
המטרות העיקריות של התנועה הפרוגרסיבית היו טיפול בבעיות שנגרמו מתיעוש, עיור, הגירה ושחיתות שלטונית.
הרפורמים החברתיים היו בעיקר אזרחים ממעמד הביניים שכוונו לקבלני קולות ולבוסים שלהם.
על ידי הורדת נציגים מושחתים אלו מתפקידם, יוקם אמצעי נוסף לדמוקרטיה ישירה.
הם גם קידמו רגולציה של מונופולים באמצעות שיטות כמו טראסטים ותאגידים באמצעות חוקי הגבלים עסקיים, אשר נתפסו כדרך לקדם תחרות שווה לטובת מתחרים לגיטימיים.
הם גם דגלו בתפקידים ותקנות ממשלתיות חדשות, וסוכנויות חדשות שיבצעו את התפקידים הללו, כמו מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA).
פרוגרסיבים רבים תמכו באיסור על משקאות אלכוהוליים, לכאורה כדי להרוס את כוחם הפוליטי של הבוסים המקומיים המבוססים בברים, אך אחרים מתוך הנעה דתית.
זכות בחירה לנשים קודמה כדי להביא לזירה הצבעה נשית "טהורה יותר".
נושא שלישי היה בניית תנועה יעילה בכל מגזר שאמורה הייתה לזהות דרכים ישנות שצריכות לעבור מודרניזציה ולהביא לידי ביטוי פתרונות מדעיים, רפואיים והנדסיים; חלק מרכזי בתנועת היעילות היה ניהול מדעי, או "טיילוריזם".
בספרו של מייקל מקגר, "חוסר שביעות רצון עזה", ג'יין אדמס מצהירה שהיא מאמינה בנחיצות ה"אסוציאציה" של פריצת הגבולות החברתיים של אמריקה התעשייתית.
פעילים רבים הצטרפו למאמצים לרפורמות בשלטון המקומי, בחינוך הציבורי, ברפואה, בפיננסים, בביטוח, בתעשייה, במסילות ברזל, בכנסיות ובתחומים רבים נוספים.
הפרוגרסיביים שינו, מיקצעו והפכו את מדעי החברה ל"מדעיים", במיוחד היסטוריה, כלכלה, ומדע המדינה.
בתחומים אקדמיים התפנה מקומו של הסופר החובב לפרופסור המחקרי, שפרסם בכתבי העת ובעיתונות המקצועית החדשה.
המנהיגים הפוליטיים הלאומיים כללו את הרפובליקנים תאודור רוזוולט, רוברט לה פולט וצ'ארלס אוונס יוז, והדמוקרטים ויליאם ג'נינגס ברייאן, וודרו וילסון ואל סמית'.
מנהיגי התנועה פעלו גם מחוץ לפוליטיקה הנשיאותית: ג'יין אדמס, גרייס אבוט, אדית אבוט וסופוניסבה ברקינרידג' היו בין הרפורמרים הלא-ממשלתיים המשפיעים ביותר בעידן הפרוגרסיבי.
בתחילה פעלה התנועה בעיקר ברמה המקומית, אך בהמשך התרחבה לרמה המדינית והלאומית.
הפרוגרסיביים קיבלו תמיכה ממעמד הביניים, והתומכים כללו עורכי דין, מורים, רופאים, שרים ואנשי עסקים רבים.
חלק מהפרוגרסיבים תמכו מאוד בשיטות מדעיות כפי שיושמו בכלכלה, ממשל, תעשייה, פיננסים, רפואה, השכלה, תאולוגיה, חינוך ואפילו המשפחה.
העידן המוזהב היא סדרת טלוויזיה דרמה היסטורית אמריקאית, שנוצרה על ידי ג'וליאן פלוז עבור HBO.
הדרמה מתרחשת בארצות הברית במהלך העידן המוזהב, תקופת השגשוג של שנות ה-80 של המאה ה-19 בניו יורק.
"העידן המוזהב" היא סדרת דרמה היסטורית המתרחשת בניו יורק של שנת 1882. הסדרה עוסקת במתח החברתי בין משפחות ה"כסף הישן" לבין משפחות ה"כסף החדש" באפר איסט סייד של מנהטן.
המתיחות הזאת באה לביטוי היסטורי במאבק בין האקדמיה למוזיקה של ניו יורק, הוותיקה והמיוחסת, לבין המטרופוליטן אופרה החדשה, המאיימת למשוך אליה את לקוחותיה עתירי הממון והייחוס של האקדמיה.
העלילה המרכזית מתמקדת במשפחת ראסל, המיוצגת על ידי ברת'ה (קארי קון) וג'ורג' (מורגן ספקטור) - משפחת "כסף חדש" שצברה את הונה מתעשיית הרכבות.
המשפחה מתמודדת עם ניסיונות השתלבות בחברה הגבוהה של ניו יורק, המורכבת ממשפחות ותיקות כמו משפחת ואן ריין-ברוק.
דמות מרכזית נוספת היא מריאן ברוק (לואיזה ג'ייקובסון), יתומה צעירה שעוברת להתגורר עם דודותיה לאחר מות אביה.
במקביל, הסדרה מציגה את סיפורה של פגי סקוט (דנה בנטון), בת למשפחה אפרו-אמריקאית אמידה, שבוחרת להתנתק ממשפחתה.
הסדרה מתארת את המארג החברתי המורכב של תקופת "תור הזהב" האמריקאי, תוך התמקדות ביחסים בין המעמדות השונים, כולל המעמד האפרו-אמריקאי הגבוה, משרתי הבית, והמתחים בין האליטות החברתיות השונות.
העלילה מתרחשת ברחוב 61, סמוך לשדרה החמישית, אזור שהיה מרכז החיים החברתיים של האליטה הניו-יורקית בתקופה זו.
קארי קון – ברת'ה ראסל, נחושה להשתמש בכסף ובמעמד שלה כדי לפרוץ לחברה סנובית סגורה, שמתנגדת לשינוי בכל צעד.
מורגן ספקטור – ג'ורג' ראסל, בעלה של ברטה וברון שודד קלאסי המייצג את "הכסף חדש".
לואיזה ג'ייקובסון – מריאן ברוק, חסרת פרוטה ונסיבותיה מאלצות אותה לחיות עם דודותיה, אגנס ואיידה.
אגנס מנוכרת, נוטרת למריאן על חטאו של אביה, שרושש את המשפחה, ומנסה לאכוף עליה כללי התנהגות מחמירים.
איידה שונה לגמרי מאחותה, נוחה וחביבה אל אחייניתה הצעירה.
דנה בנטון – פגי סקוט, סופרת אפרו-אמריקאית, צעירה שאפתנית שחוזרת הביתה לאחר שסיימה את לימודיה.
דמותה עוצבה בהשראת אידה ב' ולס ומספר נשים שחורות פורצות דרך בנות התקופה.
טאיסה פרמיגה – גלדיס ראסל.
הארי ריצ'רדסון – לארי ראסל, בוגר אוניברסיטת הרווארד, להוט לפלס את דרכו בעולם.
בלייק ריטסון – אוסקר ואן ריין, בנה האינטליגנטי והכריזמטי של אגנס המחפש יורשת עשירה, שתבטיח לו רמת חיים נאותה.
תומאס קוקרל – טום רייקס, עורך דין צעיר והגיוני, המום כשהוא פוגש את מריאן, בתו היתומה של הלקוח המנוח שלו.
סיימון ג'ונס – באניסטר, המשרת הראשי המתנשא של האחיות ואן-ריין, ששומר על שאר הצוות בשליטה.
ג'ק גילפין – צ'רץ', המשרת של משפחת ראסל, מתחמק מעברו על ידי הצטיינות בעבודתו.
סינת'יה ניקסון – איידה ברוק, אחותה של אגנס הנשענת על טוב ליבה וכספה.
כריסטין ברנסקי – אגנס ואן ריין, אשת חברה זקנה גאה ועקשנית, ראש בית ברוק.
אודרה מקדונלד – דורותי סקוט, אמה של פגי.
ג'ון דאגלס תומפסון – ארתור סקוט, אביה של פגי.
ג'ין טריפלהורן – סילביה צ'מברלין, אשת חברה שהודרה באופן מסתורי מהחברה הגבוהה.
בן אהלרס – ג'ק טריצ'ר משרת בבית ואן ריין.
אשלי אטקינסון – מאמי פיש, אשת חברה אמריקאית.
מייקל סרווריס – ווטסון, המשרת של ג'ורג'.
קלי קורן – טרנר, המשרתת האמריקנית השאפתנית של ברטה, שאינה מתכוונת להיות משרתת כל ימיה.
קלייבורן אלדר – ג'ון אדמס, מאהבו הסודי של אוסקר.
קייטי פינרן – אן מוריס, נחושה להרחיק כסף חדש מהמעגל שלה.
איימי פורסיית' – "קארי" אסטור, בתה היפה של גברת אסטור.
סיליה קינן-בולגר – גברת ברוס, עוזרת הבית החדשה של משפחת ראסל.
דברה מונק-ארמסטרונג – המשרתת של גברת ואן ריין.
דונה מרפי – קרוליין שרמרהורן אסטור, אשת חברה אמריקאית בולטת ומנהיגת קבוצת העילית של החברה הניו יורקית.
קריסטין נילסן – גברת באואר הטבחית, הלוקחת את ברידג'ט הצעירה תחת חסותה.
קלי אוהרה – אורורה פאן, אחייניתה של אגנס בנישואין, שעוזרת למריאן לפרוץ לחברה.
פטריק פייג' – ריצ'רד קליי, מזכירו הנאמן של ג'ורג'.
טיילור ריצ'רדסון – ברידג'ט, המשרתת בבית ברוק, מוטרדת מעבר פוגעני.
ג'ון סנדרס – סטנפורד ווייט, אדריכל אמריקאי.
דאגלס סילס – מסייה באודין, השף של משפחת ראסל.
מישל גיל – פטריק מוריס, בעלה של אן ואחד מפרנסי העיר.
לינדה אמונד – קלרה ברטון.
וורד הורטון – צ'ארלס פאן, בעלה של אורורה ואחד מפרנסי העיר.
סאליבן ג'ונס – טי תומאס פורצ'ן, מוציא לאור של השבועון ניו יורק גלוב.
ארין וילהלמי – אדלהייד, המשרתת של הגברת של גלדיס ראסל.
נייתן ליין – וורד מקאליסטר, מחוקק חוקים ופוסק בענייני סגנון וחברה בניו יורק הישנה.
ביל ארווין – קורנליוס אקהארד
טום בליית' – ארצ'י בולדווין.
אנדרו צ'יילד – האיכר דוילסטאון.
מיטשל ג'ונס – המשרת של מר ראסל.
כריסטופר היגינס – המשרת של מר ראסל.
בספטמבר 2012, דיווח עיתון הדיילי טלגרף כי ג'וליאן פלוז ציין שהוא עובד על ספין-אוף המשכי לסדרת הטלוויזיה המעוטרת "אחוזת דאונטון".
באותה תקופה, תכנן פלוז למקד את הסדרה סביב הרומן של לורד גרנתם וקורה ובסופו של דבר נישואיהם בתור הרוזן והרוזנת מגרנתם.
ההפקה והכתיבה של הסדרה עודכנו בינואר 2016. כשנשאל אם הוא כתב את התסריט, אמר פלוז, 'לא, לא, לא.
אני עושה את זה השנה', לפני שהוסיף: 'ואז אני מקווה לצלם בסוף השנה'".
לא יכולתי לשמוח ולהתרגש יותר.
האמת היא, שאמריקה היא מדינה נפלאה עם היסטוריה עשירה ומגוונת, ושום דבר לא יכול היה להעניק לי יותר הנאה מאשר להיות האדם שיביא את ההיסטוריה המרתקת הזו למסך."
במאי 2019, עברה הסדרה מ-NBC ל-HBO.
הסדרה עלתה לראשונה ב-24 בינואר 2022, והיא מורכבת מתשעה פרקים.
ב-14 בפברואר 2022, HBO חידשה את הסדרה לעונה שנייה.
בספטמבר 2019, ההפקה הכריזה על צוות שחקנים ראשוני המורכב מהשחקנים כריסטין ברנסקי, סינת'יה ניקסון, אמנדה פיט ומורגן ספקטור.
בנובמבר 2019, פורסם כי דנה בנטון, לואיזה ג'ייקובסון, טאיסה פרמיגה, בלייק ריטסון וסיימון ג'ונס יצטרפו לסדרה.
בינואר 2020, הארי ריצ'רדסון, תומאס קוקרל וג'ק גילפין לוהקו לתפקידים ראשיים, כאשר ג'ין טריפלהורן לוהקה לתפקיד משנה.
באפריל לוהקה קארי קון לתפקיד ברטה ראסל והחליפה את אמנדה פיט בגלל עיכובים, שנגרמו על ידי מגפת הקורונה.
מה שגרם למעצבי התלבושות לשנות את הגישה שלהם, תוך שימוש בדרך שבה קון מציגה את עצמה כהשראה לשמלות בצבע מטאלי שנועדו לעורר את עידן המהפכה התעשייתית המתפתחת.
בינואר 2021, נייתן ליין הצטרף לצוות השחקנים בתפקיד משנה.
בעקבות המעבר ל-HBO, הצילומים החלו במרץ 2020.
צילומי הסדרה החלו בניופורט רוד איילנד בפברואר 2021, באחוזות שאטו סור-מר אלמס והברייקרס.
פרסום הודעת ליהוק לתושבי רוד איילנד לשמש כניצבים בסדרה נעשה בדצמבר 2020 לפני הקמת ההפקה בעיר.
באפריל 2021, הצילומים נמשכו באחוזת לינדהרסט בטאריטאון, ניו יורק ובמוזיאון נהר ההדסון ביונקרס, ניו יורק.
במאי 2021, המשיכו הצילומים בטרויה, ניו יורק, ברובע ההיסטורי המרכזי של טרויה, שם שונו מספר גושי עיר כדי להידמות לרחוב מהתקופה הוויקטוריאנית.
ב-21 במאי 2021, הפדרציה האמריקנית של מוזיקאים של ארצות הברית וקנדה (AFM) הגישה כתב תביעה בגין נוהלי עבודה בלתי הוגנים נגד HBO והפקת הסדרה שלה.
האיגוד טען שמוזיקאים פוטרו לאחר שביקשו להיות מיוצגים על ידי הארגון.
יומיים לאחר מכן הסכימה HBO להעסיק את המוזיקאים על פי תנאי ובקשת הארגון.
באתר Rotten Tomatoes, הסדרה מחזיקה בדירוג "Certified Fresh" של 78% על סמך 65 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.1/10. באתר Metacritic, לסדרה יש ציון של 68 מתוך 100, על סמך 38 ביקורות, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
שנהפרסקטגוריהעבורתוצאהמקור2024פרס אמי אמנותי לבידור בפריים טייםעיצוב ההפקה הטוב ביותר לסדרת תקופית או לתוכנית פנטזיה (שעה אחת או יותר)בוב שו, לארי וו.
בראון וליסה קריבלי סקופההתחפושות התקופתיות הטובות ביותר בסדרהקאסיה וליקה מימונה, פטריק וויילי, איזבל סימון, דניס אנדרס ורבקה לוין לורהעיצוב השיער הטוב ביותר – תקופתי או פנטזיה/מדע בדיונישון פלניגן, כריסטין פנל-הרלן, ג'ונתן זיין-שארפלס, אהרון מארק קינצ'ן, טים הארווי וג'ניפר מ.
העידן המוזהב היה עידן בהיסטוריה של ארצות הברית, שנמשך בין השנים 1877–1900, ובא בין תקופת השיקום לעידן הפרוגרסיבי.
הייתה זו תקופה של צמיחה כלכלית מהירה, במיוחד בצפון ובמערב ארצות הברית.
כאשר השכר האמריקאי צמח במהירות רבה בהשוואה לאירופה, במיוחד עבור עובדים מיומנים, והתיעוש שדרש כוח עבודה בלתי מיומן באופן הולך וגדל, התקופה אופיינה בזרם של מיליוני מהגרים אירופיים.
בין 1860–1890 הביאה ההתרחבות המהירה בתיעוש לגידול של 60% בשכר הריאלי וחלחלה אל כוח העבודה ההולך וגדל.
השכר השנתי הממוצע לעובד תעשייתי (כולל גברים, נשים וילדים) עלה מ־380 דולר ב־1880 ל־564 דולר ב־1890, עלייה של 48%.
לעומת זאת, העידן המוזהב היה גם עידן של עוני מחפיר ואי שוויון, כאשר מיליוני מהגרים - רבים מאזורים עניים - זרמו לארצות הברית, והריכוז הגבוה של העושר הפך גלוי יותר ומעורר מחלוקת.
מסילות הברזל היוו את ענף הצמיחה העיקרי, עם חשיבותם של מערכת המפעלים, הכרייה והפיננסים.
ההגירה מאירופה, וממזרח ארצות הברית , הביאה לצמיחה המהירה של המערב, שהיה מבוסס על חקלאות, חוות וכרייה.
איגודי עובדים הפכו חשובים יותר ויותר בערים התעשייתיות שצמחו במהירות.
שני שפלים גדולים במדינה כולה - המשבר הפיננסי של 1873 והבהלה של 1893 - קטעו את הצמיחה וגרמו לטלטלות חברתיות ופוליטיות.
הדרום נותר הרוס כלכלית לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית; כלכלת האזור הפכה יותר ויותר קשורה לסחורות, כותנה וייצור טבק, שסבלו ממחירים נמוכים.
עם תום תקופת השיקום ב-1877, נשלל מאפרו-אמריקאים בדרום הכוח הפוליטי וזכויות ההצבעה והם נשארו מקופחים כלכלית.
הנוף הפוליטי אופיין בכך שלמרות שחיתות מסוימת, אחוז ההצבעה בבחירות היה גבוה מאוד ובבחירות הארציות היו שתי מפלגות שוות בכוחן.
הנושאים המדוברים היו תרבותיים (במיוחד בנוגע לחוק יובש, חינוך וקבוצות אתניות או גזעיות) וכלכליים (מכסים והיצע כסף).
עם הצמיחה המהירה של הערים, השתלטו יותר ויותר קבלני קולות על הפוליטיקה העירונית.
בעסקים נוצרו נאמנויות ארציות חזקות בתעשיות מסוימות.
איגודי עובדים נלחמו למען יום העבודה בן שמונה שעות, וביטול העסקת ילדים; הרפורמים ממעמד הביניים דרשו רפורמה בשירות המדינה , איסור על משקאות חריפים ובירה, וזכויות בחירה לנשים.
ממשלים מקומיים ברחבי הצפון והמערב החלו לבנות בתי ספר ציבוריים, בעיקר בתי ספר יסודיים ובתי ספר תיכוניים ציבוריים החלו להופיע.
הזרמים הדתיים הרבים גדלו במספר חבריהן ובעושרן, כשהקתולית הפכה לגדולה ביותר.
כולם הרחיבו את פעילותם המיסיונרית לזירה העולמית.
קתולים, לותרנים ואנגליקנים הקימו בתי ספר דתיים, כאשר הגדולים שבהם הקימו מכללות, בתי חולים וארגוני צדקה רבים.
רבות מהבעיות עמן התמודדו בחברה, במיוחד בעיית העוני, הולידו ניסיונות לרפורמות בעידן הפרוגרסיבי שבא לאחר מכן.
העזנו לחלום: מאחורי הקלעים של אירוויזיון 2019 היא סדרה תיעודית בשלושה חלקים מאת אורנה בן דור, שגם קריינה אותה.
הסדרה סוקרת בשלושה פרקים שכולם ביחד כ-123 דקות את כל מאחורי הקלעים של אירוויזיון 2019, מרגע הזכייה של נטע ברזילי באירוויזיון 2018 ועד לבחירת השיר של אירוויזיון 2020 ורגע הביטול שלו.
יובל כהן – במאי ועורך ראשי של אירוויזיון 2019.
נטע ברזילי – זוכת אירוויזיון 2018.
זיוית דוידוביץ – אשת תקשורת.
אילה מזרחי – מנהלת קשרי ממשל ורגולוציה באירוויזיון בתאגיד השידור הישראלי.
המנחים (אסי עזר, ארז טל, בר רפאלי ולוסי איוב) – מנחי אירוויזיון 2019.
קובי מרימי – נציג ישראל לאירוויזיון 2019.
דנה אינטרנשיונל – זוכת אירוויזיון 1998.
יזהר כהן – זוכה אירוויזיון 1978, והזוכה הראשון אי פעם של מדינת ישראל באירוויזיון.
כמובן שיש עוד מספר רב של משתתפים ומתראיינים, אך אלה הראשיים.
(בסדרה)שם הפרקתאריך שידור מקורי 11חולמים10 במאי 202022הבועה11 במאי 202033שלוש דקות של תהילה12 במאי 2020
העיט, העורב והרועה הוא משל העוסק בחקיינות והשלכותיה.
המשל לוקח מתוך קובץ משלי איזופוס, ומספרו 2 בסיווג פרי.
עורב ראה עיט צולל למטה וחוטף טלה.
מתוך רצון לחקות את העיט, ניסה גם העורב לתפוס איל.
אך האיל היה כבד מדי, וטפריו של העורב הסתבכו בצמר.
רועה שראה את המאבק תפס את העורב, גזר את כנפיו, ונתן אותו לילדיו לשעשוע.
כששאלו הילדים איזה עוף זה, ענה: "זה עורב שחושב שהוא עיט."
גרסה זו הופיעה גם אצל סמואל קרוקסול ומוסר ההשכל שלו הוא ש"לא כל תכונה מצוינת וראוויה לשבח צריכה להיות מודל החיקוי שלנו.
עלינו לספר את הסיפור שלנו ביושר ובהגינות, כדי שנוכל לראות מהן יכולותינו וכיצד עומדות הנסיבות שלנו: אחרת, אנו עלולים לא רק להפוך למגוחכים בעיני אחרים, אלא גם לפגוע בעצמנו, על ידי חיקוי מביך ובלתי שיפוטי כלשהו; אף על פי שזה קורה, להיות בהסמכה באמת ראויה לשבח ונהדרת."
העימות המתודולוגי או בשמו המוכר מתודנשטרייט הייתה מחלוקת חשובה בנוגע למתודה המדעית והאופי האפיסטמולוגי של הכלכלה.
העימות התנהל בשנות השמונים ותחילת שנות התשעים של המאה התשע עשרה בין אנשי האסכולה האוסטרית בכלכלה בראשות קרל מנגר וחסידי האסכולה ההיסטורית הגרמנית בראשות גוסטב פון שמולר.
הוויכוח התעורר בעקבות ספרו של קרל מנגר משנת 1883, "חקר שיטות מדעי החברה והכלכלה הפוליטית עם התייחסות מיוחדת לכלכלה".
הספר ספג ביקורת רוויית בוז של שמולר ובתגובה פרסם מנגר בשנת 1884 מאמר תגובה תחת השם "שגיאות ההיסטוריציזם בכלכלה הגרמנית" שהצית את הוויכוח במלוא עוזו.
הכוחות המתעמתים היו רחוקים מלהיות שקולים מבחינה מספרית.
האסכולה ההיסטורית אותה ייצג שמולר נהנתה משליטה כמעט בלעדית בעולם האקדמיה בגרמניה.
מן העבר השני, ניצבו בעיקר קרל מנגר ומאוחר יותר תלמידיו פרידריך פון ויזר ובהם-באוורק—קבוצת כלכלנים אותה כינה שמולר בלעג "האסכולה האוסטרית".
על-פי תפישתם של אנשי האסכולה ההיסטורית, הייתה הכלכלה מדע מדויק בהתהוות.
חקר ההיסטוריה הכלכלית של תקופות קודמות ושיפור הניתוח הסטטיסטי, גרסו, יובילו לפיתוח חוקים חברתיים חדשים וטובים יותר, המבוססים על לקח הניתוח המדעי.
אנשי האסכולה דחו את הרעיון שניתן לאתר חוקים כלליים כלשהם בכלכלה, ובמיוחד ביחס להתנהגותו והעדפותיו של הפרט.
במקום זאת, הם גרסו כי יש לחקור את החברה בכללה, כגושים קולקטיביים.
הכלכלן צריך לאסוף את כל הנתונים האפשריים בדקדקנות ולפתח מתוכם תיאור שיטתי של ההתרחשות.
כל מחקר אחר לבד מההיסטורי, גרסו, אינו אפשרי.
מנגר, מנקודת מבטם, ניסר את העץ שעליו ישבו אלפי חוקרים באוניברסיטאות.
הוא כפר בקיומו של ידע מוחלט ואובייקטיבי על המצב הכלכלי או באפשרות לפתח מתודה מדעית-ניסויית בנוסח מדעי-הטבע, כפי ששאפו אנשי האסכולה לפתח.
חמור מכל, הוא גרס כי לכלכלן אין למעשה אפשרות לנבא התפתחויות כלכליות עתידיות על בסיס החקר ההיסטורי, ולגלג ליומרתם של שמולר ועמיתיו להציע למונרך הפרוסי כלי מדיניות לעיצוב הכלכלה באופן מדעי.
הוויכוח עצמו הסתיים בניצחונם של אנשי האסכולה האוסטרית מן הטעם הפשוט שאנשי האסכולה ההיסטורית פרשו ממנו וסירבו להמשיכו.
הוויכוח עצמו, גם לדעת אנשי האסכולה האוסטרית (לדוגמה, לודוויג פון מיזס), היה במידה רבה חסר טעם, שכן הסוגיות שהועלו בו לא מוצו.
האסכולה ההיסטורית הגרמנית המשיכה למשול בכיפה, לפחות בזירה הגרמנית.
למרות זאת, הייתה לוויכוח תוצאה חשובה אחת—התגבשותה של קבוצת כלכלנים באוסטריה סביב רעיונותיו של קרל מנגר, שתוצאתה הייתה ייסודה של האסכולה האוסטרית.
עם זאת, הגישה השלטת במאה ה-20 בחקר הכלכלה הייתה גישה שלישית - כלכלה נאו-קלאסית
זהו שירו המפורסם ביותר של גבירטיג, כמו גם אחד השירים המזוהים ביותר עם זיכרון השואה.
במלחמה הוא הושר בגטאות ובמחתרות היהודיות, ולאחריה הפך לאחד השירים המושרים ביותר בטקסי זיכרון יהודיים לשואה, לצד המנון הפרטיזנים היהודים של הירש גליק.
בעברית הוא מוכר בעיקר בתרגומו של אברהם לוינסון, שהתפרסם ב-1945.
השיר "העיירה בוערת" חובר על רקע סדרת הפוגרומים שנערכו ביהודי פולין בשנים 1935–1937 בעשרות ערים ועיירות, ובפרט בפשיטיק, במינסק מזובייצקי ובבריסק.
איש התיאטרון והממואריסט יוֹנָס טורקוב סיפר שגבירטיג עבד על השיר במשך זמן רב.
גבירטיג עצמו העיד כי בכה כמו תינוק בעת כתיבת השיר.
השיר היה מוכר בקרב הקהילה היהודית בקרקוב עוד טרם המלחמה, על אף שהשלטונות הפולניים ראו בשיר פרובוקציה ואסרו על השמעתו.
יצחק טורקוב-גרוּדברג (אחיו הצעיר של יונס) סיפר בזיכרונותיו כי שמע את השיר בקרקוב באביב 1939 (מספר חודשים לפני פרוץ המלחמה), בבית הקפה הספרותי-אמנותי היהודי "שמאטֶה" (שמאַטע).
לדבריו, כל קהל בית הקפה – סופרים, אמנים ועסקני ציבור – כבר הכיר אז את השיר.
אלי ויזל, במבט לאחור, העיר כי השיר .
יונס טורקוב כתב כי בשירו זה היה גבירטיג , וחזה באופן נבואי כל כך את הכליה הממשמשת ובאה.
עם זאת, לדברי דוד לאזר, .
השיר – הקורא להתמרדות, להתקוממות, להתמודדות אקטיבית עם דיכוי וחורבן () – היה בתקופת המלחמה להמנון עממי יהודי בפולין ומחוצה לה, בגטאות ובמחנות הפרטיזנים במזרח אירופה.
גבירטיג נודע כמי שחזה את השואה (שבה נספה הוא עצמו באקציה של גטו קרקוב ביוני 1942).
השיר שימש כהמנון המחתרת היהודית בקרקוב, שלוחמיה שרו את השיר גם בהיותם בכלא הנאצי.
ברומניה הוא הושר בפי מקהלת הנוער הציוני (ששימשה כסות לפגישות חברי התנועה, באמתלה של "מקהלת בית כנסת") והיה ללהיט.
כיאה לשיר עם, הוא נודע בכמה גרסאות, אך בשינויים קלים ביותר; על פי משה פרגר, .
לדברי יצחק טורקוב-גרודברג, גבירטיג עצמו, בהיותו בגטו, ערך בשיר כמה שינויים קלים וחסרי חשיבות.
עוד בתקופת המלחמה, ב-5 בינואר 1945, קרא המשורר ה' לייוויק את השיר בפתיחת הוועידה השנתית ה-19 של ייִוואָ (YIVO, המכון המדעי היהודי) בניו יורק במסגרת "שירים מהגטו" (תחת הרושם המוטעה שהשיר נכתב בגטו קרקוב ב-1942) לצד שירו של אברהם סוצקבר מגטו וילנה "פֿרילינג" (אביב).
נוסח השיר, שאותו שלח לייִוואָ כתב השטח מאיר וייל מבית אלפא, נדפס בגיליון הראשון של "ייִוואָ בלעטער לשנת 1945. בחודש פברואר התקבל בייִוואָ נוסח נוסף, מאת כתבים אחרים מארץ ישראל, עוזר וגרשון פּיפּע (פִּיפֶּה), ששמעו אותו מפי שלושה נערים מקרקוב.
וכך, בגיליון הבא של כתב העת נדפס "נוסח מתוקן", שהותקן על פי שני הנוסחים (תוך ציון חילופי נוסחים), ותווים, שגם אותם שלחו האחים פיפע.
בי"א בטבת תש"ה (סוף דצמבר 1944) פרסם ב"יומן גבעת ברנר" שלמה יפה מבית אלפא נוסח של השיר ששמע מפי עולה צעירה מטרנסניסטריה; נוסח זה נדפס שוב בסוף שנת 1945, בגיליון הראשון של כתב העת המחודש לפולקלור ולאתנוגרפיה "רשומות" (שם הובא לצדו תרגום עברי מאת יוסף אחאי).
לאחר המלחמה נפוץ השיר ברחבי העולם היהודי כזכר לשואה.
כבר בשנת 1945, חודשים מספר לאחר תום המלחמה, הושר השיר בארץ ישראל, בקיבוץ אפיקים, בפי חברי "קיבוץ בוכנוואלד" – קבוצת ההכשרה הראשונה שקמה מבין שארית הפליטה בגרמניה לאחר השואה.
בשנת 1946 הוציאה הוועדה ההיסטורית היהודית המרכזית של יהודי פולין בקרקוב קובץ ובו השירים שחיבר גבירטיג בימי המלחמה – מ-1939 ועד הירצחו בגטו קרקוב ב-1942. הקובץ, שערכו מיכאל בּוֹרְביץ', נֶלָה רוסט ויוסף וולף, נקרא "ס'ברענט", כלל גם את השיר.
בשנת 1947 הופיע השיר בקובץ "אונדזער געזאַנג" (זמרתנו), שהוציא בוורשה הוועד המרכזי של יהודי פולין ואשר היה האנתולוגיה הראשונה של שירים יהודיים שפורסמה בפולין שלאחר המלחמה.
ב-1948 נדפס השיר באנתולוגיה "לידער פֿון די געטאָס און לאֲגערן" (שירים מן הגטאות והמחנות) שערכו שמֶרקֶה קצ'רגינסקי וה' לייוויק והופיעה בהוצאת ציקאָ (CYCO) בניו יורק.
בהמשך נדפס השיר, בגרסתו היידית והעברית, בקבצים רבים, ובפרט באנתולוגיות של שירי עם ושל שירי השואה.
"העיירה בוערת" מושמע רבות ברחבי העולם בעצרות הנצחת השואה.
בשנת 1970 כלל יצחק ארצי את השיר ברפרטואר של מקהלת ילדים שארגן בבוקרשט בירת רומניה הקומוניסטית, ועל מנת למנוע בעיות עם הצנזורה, נתן לשיר את השם "שיר מכבי האש".
בעת ביצוע השיר נעמד כל הקהל באופן ספונטני עד תומו.
השיר בן ארבעה בתים (בחלק מהגרסאות מושמט בית ב') זהֵי משקל הנחלקים ל-6 ו-4 טורים, שהאחרונים שבהם מהווים מעין פזמון חוזר.
בשיר שני תכנים עיקריים: תיאור השרפה וההרס (בית א') והעתיד הנורא, ההשמדה (בית ב'); וקריאה לעזרה (בסיפא של הבתים או ה"פזמון", ובבית האחרון).
הקריאה לעזרה שמפנה הדובר בשיר לאחיו לנוכח החורבן מתכתבת באופן מובהק עם הציווי המקראי "לא תעמוד על דם רעך".
כבר בשורה הראשונה מפנה הדובר את זעקתו לעזרה ל"אחים".
השיר מהווה מעין אזהרה נבואית; מובעת בו הרגשת אסון האורב ליישוב היהודי בפולין וקריאה לקדם את פניו.
השיר נכתב בסול מינור פריגיש (סולם מינור המאפיין את המוזיקה היהודית של מזרח אירופה, ואשר ניחן בביטוי סוער של רגשות – במקרה זה, עצב ומצוקה).
הוא כתוב במשקל זוגי ובמפעם איטי יחסית (Andante).
מבחינת הקו המלודי: השיר נפתח בקַדמה , בקפיצה מהדומיננטה לטוניקה, הנשמעת כקריאה ובכך מתאימה לפתיחת הבית: "ס'ברענט!" ("שרפה!").
הקריאה "ס'ברענט!" חוזרת בהמשך אותו טור שירי, ומותאמת לה שוב אותה קפיצה עצמה.
בשני המקרים הצליל השני מוארך, ובכך מעצים את הרגשת המתח.
על פי שרה רוזן, שתי התיבות הראשונות מדמות למעשה את צליל הסירנות של הכבאיות של קרקוב, שכל תושב קרקוב היה מזהה מיד.
חלקו הראשון של הבית מסתיים (בטור השישי) בדומיננטה (הדרגה בעלת המתח הרב ביותר בסולם), כלומר בהַמתנה הטעונה פתרון.
בסוף החלק הראשון, כמו בסוף הבית כולו (בטור העשירי), באה פֶרמָטָה (שהי), התורמת עוד לעוצמת הביטוי הרגשי.
הקו המלודי בשיר הוא קו עדין, פעמים רבות של צלילים עוקבים.
הוא עולה ויורד בצורה האופיינית למוזיקה היהודית, ומחדיר במאזין הרגשת תוגה ויגון.
השיר תורגם לעברית על ידי מספר מתרגמים.
התרגום המקובל ביותר הוא זה של אברהם לוינסון ("העיירה בוערת"), שהתפרסם כאמור כבר ב-1945.
תרגומים נוספים הם מאת יוסף אחאי (1945);
צבי ברמאיר ("עיירתנו בוערת", 1945; תרגום שאינו תואם למנגינה);
להלן כמה מתרגומי הבית הראשון של השיר:
השיר תורגם לפולנית עוד במהלך המלחמה על ידי גוסטה דוידזון-דרנגר, ממקימי המחתרת בגטו קרקוב, שנאסרה על ידי הגסטאפו וכתבה יומן בכלא.
אחרי המלחמה תורגם השיר שוב לפולנית, על ידי המשורר נתן גרוס, עבור אנתולוגיה בשפה הפולנית של שירים יהודיים שנכתבו תחת הכיבוש הגרמני בשם Pieśń ujdzie cało (השיר ישרוד ללא פגע), שערך של מיכאל בּוֹרְביץ' והתפרסמה ב-1947 בהוצאת הוועדה ההיסטורית היהודית המרכזית של יהודי פולין.
השיר תורגם לרוסית והתפרסם בסמיזדאט יהודי.
לאנגלית תורגם השיר מספר פעמים: על ידי ג'וזף לפטוויץ ("Our Town Is Burning"); על ידי רוזְלין ברֶזניק פֶּרי (Roslyn Bresnick Perry) ("It burns, brothers, it burns") על ידי גרטרוד שניידר ושרה רוזן ("It Burns") ועל ידי שמחה (סם) שמחוביץ ("Our Town Is Burning").
שירו של גבירטיג נכנס עד מהרה לקאנון של שירי העם היהודיים, והופיע כדרך קבע ברפרטואר של מבצעי השיר העממי היהודי ביידיש ובעברית, זמרים וחזנים, בעיקר במוקדים היהודיים הגדולים – ארצות הברית וישראל ואף ברית המועצות.
הוא היה לאחד השירים המושרים ביותר בטקסי זיכרון יהודיים לשואה, לצד "המנון הפרטיזנים היהודים" של הירש גליק ו"ופונאר" של אלכסנדר (אלק) וולקוביסקי (תמיר) ושמֶרקֶה קצ'רגינסקי.
ככזה, הוא זכה לביצועים רבים.
בין המבצעים שהקליטו את השיר בשנות ה-50:
המקהלה ותזמורת הקיבוץ הארצי – השומר הצעיר;
בשנת 1994 בוצע השיר בגרסתו העברית על ידי להקת המטאל הישראלית Salem.
השיר עובד בסגנון דום מטאל, ולוּוה בווידאו קליפ המורכב מסרטונים שצולמו במחנות השמדה.
השיר גרר אחריו בזמנו גל גדול של מחאה בשל העובדה שהלהקה שרה ומנגנת על השואה תוך שימוש בדיסטורשן ובצרחות.
הקליפ שודר בטלוויזיה וגרר אחריו כתבת מחאה בעיתון "הארץ".
יושב ראש הכנסת דב שילנסקי, ניצול השואה בעצמו, שקרא את הכתבה, התעמת בשידור חי במסגרת התוכנית "ערב חדש" מול חברי להקת Salem זאב טננבוים ואמיר נויבך.
הכנסת קראה לאסור על שידור הקליפ.
הנושא עלה בשנית לדיון ציבורי ושוב הוזמן דב שילנסקי לתוכנית הערב, הפעם לצדו של חבר הכנסת שבח וייס, אף הוא ניצול השואה, שבאופן מפתיע שיבח את השיר והוסיף כי "הקליפ מצוין והמוזיקה עושה צמרמורת".
יומיים לאחר מכן הוסר איסור ההקרנה והקליפ חזר להופיע על גבי המסכים.
השיר מופיע בשם "Ha'ayara Bo'eret" באלבום "קדיש", העוסק כולו בזכר השואה, בביצועו של אמיר נויבך וכן בגרסה מאוחרת יותר המשלבת שירה נשית נקייה של כריסטין וואלאס-נקב עם שירתו של טננבוים, בליווי רביעיית כלי המיתר הישראלית "הרביעייה העכשווית" באלבום "Strings Attached".
העין הוא סרט אימה על-טבעי בכיכובה של ג'סיקה אלבה.
הסרט יצא לאקרנים בפברואר 2008, והוא מבוסס על הסרט ההונג קונגי/סינגפורי עם אותו השם משנת 2002.
סידני ולס (ג'סיקה אלבה) היא כנרת מצליחה שהתעוורה בגיל חמש.
15 שנה מאוחר יותר היא עוברת השתלת קרנית מוצלחת אשר משיבה לה את מאור עיניה.
תחילה ראייתה מטושטשת, ובהמשך היא משתפרת עד לכדי ראייה מוחלטת, אך עד מהרה היא מתחילה לחוות חזיונות מפחידים, בעיקר על אש ואנשים מתים.
סידני מחליטה לצאת למסע בעקבות החזיונות ונוסעת למקסיקו, משם הגיעה תורמת הקרנית.
במקסיקו היא מוצאת את אמה של התורמת, שמגלה לה שהחזיונות הן תוצאה של תאונת עבודה שנחזתה על ידי בתה, ובשל העובדה שלא הצליחה למנוע אותה החליטה לשים קץ לחייה.
עם הידיעה הזו חוזרת סידני מהורהרת חזרה אל ביתה, ובזמן שהיא מחכה לחצות את הגבול ממקסיקו לארצות הברית חווה סידני חיזיון.
בחיזיון היא רואה מרדף משטרתי בו הנמלט מתרסק אל תוך מכלית מלאה בבנזין במחסום הגבול בו היא עומדת.
מבוהלת מהחיזיון, ולאחר המידע שהיה ברשותה על תורמת הקרנית, סידני המפוחדת מחליטה להזהיר את הסובבים אותה ומנסה להרחיק כמה שיותר מהם מזירת האסון בזמן שהחיזיון מתממש אל מול עיניה והמכלית אכן מתפוצצת.
כתוצאה מהפיצוץ עפה זכוכית אל פניה של סידני והיא מתעוורת בשנית.
לאחר שהיא מתאוששת בבית החולים והרופאים מבשרים לה על הבשורה, היא שבה אל חייה ככנרת עיוורת.
דמות שחקנ/ית סידני ג'סיקה אלבה אלן וולס פרקר פוזי פול פאולקנר אלסנדרו ניבולה סימון מקאלו רייד שרבדג'יה ד"ר הוקינס אובה בבטונדה גברת צ'אנג טמלין טומיטה אנה קריסטינה מרטינז פרננדה רומרו רוזה מרטינז רייצ'ל טיקוטין אליסיה מילסטון קלואי גרייס מורץ
העימות האווירי בין ישראל לסוריה ואיראן, התנהל בבוקר 10 בפברואר 2018, תוך סדרת קרבות בין חיל האוויר הישראלי לכוחות סוריים ואיראניים: כטב"ם איראני מסוג שאהד 141 שחדר לישראל יורט על ידי מסוק אפאצ'י ישראלי.
בעקבות זאת תקף חיל האוויר הישראלי 12 מטרות סוריות ואיראניות בסוריה ובתקיפות אלה בין 6 – 25 הרוגים, חלקם חיילים איראניים.
במהלך שנת 2017 החלה איראן במאמצים מתמשכים להתבסס בסוריה, בהמשך לתמיכתה במשטר אסד במלחמת האזרחים בסוריה.
גורמים ביטחוניים ישראליים העריכו כי איראן עלולה לנצל את נוכחותה סמוך לגבול הישראלי לאיסוף מודיעין ואף לביצוע פעולות התקפיות כנגד ישראל.
המתח גבר כאשר ב-2 בדצמבר 2017 הופצץ בסיס איראני בשלבי הקמה ליד דמשק, לכאורה על ידי חיל האוויר הישראלי.
ישראל הודתה כי היא ביצעה באותו החודש מספר תקיפות בסוריה, אשר לטענתה, נועדו למנוע את ההתבססות האיראנית המתמשכת בגבול.
ב-10 בפברואר 2018 לאחר השעה 4:00 לפנות בוקר זיהה מערך הבקרה בחיל האוויר הישראלי כטב"ם איראני מסוג שהאד 141 שחדר לשטח ישראל באזור בית שאן.
הכטב"ם שוגר מבסיס T-4 שבסוריה ויורט בהצלחה בשעה 4:30 על ידי מסוק קרב מדגם AH-64D אפאצ'י לונגבו "שרף".
שרידי הכטב"ם נתפסו בידי צה"ל והועברו לניתוח טכנולוגי.
בהמשך פורסם שהכטב"מ האיראני שהופל נשא עליו חומר נפץ מסוג TNT במטרה לבצע פיגוע טרור ("מל"ט מתאבד") או לשם העברתו לגורמי טרור באיו"ש.
תקיפת הנגד הראשונה והפלת ה-F-16I
בתגובה לכך, בשעה 5:30 שמונה מטוסי F-16I סופה שיגרו משמי הגליל חימוש מדויק אל עבר שדה התעופה T-4 שבסוריה.
בתקיפה הושמד קרון ההפעלה, כטב"מים אחדים וכמה מבנים של שדה התעופה.
במהלך התקיפה נורו לעבר המטוסים הישראלים למעלה מ-20 טילי נ"מ מסוג S-200 על ידי צבא סוריה.
הטילים הפעילו אזעקות ברמת הגולן ושרידים של אחדים מהם נפלו בשטח ישראל.
כמה טילים אף שייטו מעל מרכז הארץ והתרסקו בים התיכון.
אחד המטוסים התוקפים נפגע מטיל נ"מ מעל שטח ישראל והתרסק ליד קיבוץ הרדוף.
הטייס והנווט נטשו את המטוס, צנחו בשטח ישראל ופונו לבית החולים רמב"ם.
תחקיר של חיל האוויר הישראלי, שפורסם כעבור שבועיים, קבע כי .
בתגובה תקף חיל האוויר הישראלי 12 מטרות בשטח סוריה, בהן שלוש סוללות הגנה אווירית סוריות וארבע מטרות איראניות ליד דמשק.
ה"וול סטריט ג'ורנל" ציטט דיווחים סוריים שלפיהם נהרגו בתקיפות 25 בני אדם.
: פנתה לרוסיה בבקשה שתפעל למניעת הסלמה נוספת, וגם פנתה למועצת הביטחון של האומות המאוחדות בדרישה שתגנה את "הפרובוקציות האיראניות".
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו אמר: "איראן הפרה את הריבונות שלנו – נגן על עצמנו מפני כל התקפה".
: הצהירה כי "ישראל פתחה את שערי הגיהנום" ודחתה את הדיווחים על הפלת המל"ט האיראני.
: בתגובה לתקריות הוציאה הודעה רשמית בה היא קוראת "לכבד את ריבונות סוריה" ומצהירה כי "כל איום על אנשינו בלתי מקובל".
: משרד ההגנה מסר הודעה ובה נאמר שארצות הברית לא השתתפה בתקיפות אך היא תומכת בזכותה של ישראל להגן על עצמה מפני איומים על שטחה ועל תושביה.
: שר החוץ הבריטי בוריס ג'ונסון הביע דאגה מההסלמה ותמיכה בזכותה של ישראל להגן על עצמה.
הוא הביע דאגה מהפעולות של איראן וקרא לרוסיה ללחוץ על המשטר ותומכיו לרסן את עצמם ולמנוע הסלמה.
: מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש אמר כי הוא עוקב מקרוב אחר ההסלמה הצבאית "המבהילה" בסוריה, ובגלישה המסוכנת אל מעבר לגבולותיה, וקרא להפסקה מיידית של ההסלמה והאלימות ברחבי סוריה.
: הצהיר כי התגובה הסורית להתקפה הישראלית מסמנת "שלב אסטרטגי חדש", אשר שם קץ להפרת הריבונות הסורית.
ב־30 במרץ 2018 החלה סדרת עימותים, שכללו הפגנות המוניות ברצועת עזה, ליד הגבול הישראלי.
הפגנות ומהומות אלו, הנקראות בפי הפלסטינים "צעדת השיבה הגדולה" קראו להתיר לפליטים פלסטינים ולצאצאיהם לשוב לשטח ישראל.
ההפגנות נועדו להפגין גם נגד הסגר על רצועת עזה ומעבר שגרירות ארצות הברית בישראל מתל אביב לירושלים.
במסגרת ההפגנות התעמתו פעילים ומחבלים פלסטינים עם כוחות צה"ל בסמוך לגדר המערכת סביב רצועת עזה.
אלפי פלסטינים התקרבו לגדר, תוך שחלקם יידו אבנים, והשליכו בקבוקי תבערה ומטעני חבלה.
במקביל מעת לעת נערכו ניסיונות לחבל בגדר ולעבור אותה אל הצד הישראלי וכן ירי נגד כוחות צה"ל ששומרים על הגבול, בחסות האלימות.
יש הטוענים, שאחד הכשלים המרכזיים שהובילו לטבח שבעה באוקטובר נגע לשחיקת הפרימטר הביטחוני בגבול הרצועה שהחלה באירועי העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה (2018–2021).
האירוע הראשון במהלך העימותים היה ב־30 במרץ 2018 (יום האדמה).
צה"ל ומשמר הגבול נערכו בכוחות מתוגברים בציר הוברס סביב רצועת עזה ופעלו מול הפרות סדר אלימות וניסיונות לפגוע בהם.
האירועים נמשכו מאז, וכללו גם שיגור עפיפוני תבערה מרצועת עזה לישראל במטרה להצית שטחים ישראליים מעבר לגדר.
בנוסף לעימותים לאורך הגדר ושיגור בלוני תבערה, שהתקיימו לאורך כל התקופה, פרצו מפעם לפעם הסלמות קצרות, שהתבטאו בירי רקטות ופצמ"רים לעבר ישראל, ותקיפות של חיל האוויר ברחבי רצועת עזה.
היקף ההרוגים והפצועים הפלסטינים בהפגנות היה אז הגבוה ביותר בסכסוך הישראלי־פלסטיני מאז מבצע צוק איתן.
בעימותים נהרגו למעלה מ-300 פלסטינים.
מתוך ההרוגים כשליש הם אנשי זרועות צבאיות או מנגנוני ביטחון של ארגוני טרור וחצי בעלי זיקה לארגוני טרור, וכשישית אזרחים חסרי זיקה ארגונית.
כמו כן, נפצעו כ־17,000 פלסטינים, רובם משאיפת גז מדמיע ומיעוטם מאש חיה שנורתה על ידי חיילי צה"ל כאשר ניסו לעבור את גדר הגבול.
בצד הישראלי, לצה"ל שני חיילים הרוגים וחמישה אזרחים ישראלים נהרגו בהתקפות טרור פלסטיניות.
לאורך כל התקופה התקיימו מגעים עקיפים, בתיווכה של מצרים, בין ישראל לחמאס, במטרה להרגעה נקודתית במקרים של ירי רקטות והתקפות חיל האוויר, וכן להגיע להסדרה לטווח ארוך יותר.
כמו כן הייתה מעורבת במגעים קטר, שמימנה, באישור ישראל, אספקת דלק לרצועת עזה והעברת כספים למימון פעילות ממשל חמאס.
העימותים דעכו בתקופת מגפת הקורונה אך הסלימו מחדש באמצע 2021. מקובל לתחום את סדרת העימותים של השנים 2018–2021 במבצע שומר החומות, שהחל ב-10 במאי 2021 ונמשך כשבוע וחצי.
מ-1996 מתקיימת מדי שנה ביום העצמאות צעדה של פלסטינים ישראלים בגבולות ישראל בשם "צעדת השיבה".
צעדה זו נועדה לציין את הגירוש או הבריחה של מאות אלפי-פלסטינים במהלך מלחמת 1948, וקוראת לזכות השיבה.
בעקבות הטלת הסגר על רצועת עזה עלו חששות בדבר צעדה של תושבי עזה, המונים כ-2 מיליונים, לעבר הגדר שהוקמה מסביב לרצועה.
כבר ב-2011 הייתה התארגנות לקיום צעדות שיבה בעזה, בגדה המערבית, בגבולות ישראל הצפוניים עם סוריה ולבנון ובתוך ישראל עצמה.
בהפגנות אלו אלפי פלסטינים סורים קראו לזכות השיבה, מהם כ-4 נהרגו מירי צה"ל.
הפגנות התרחשו גם בבקה אל-גרביה, יפו, כפר קאסם וטייבה.
יש הזוקפים את יוזמת ההתארגנות בשנת 2018 לזכות פוסט בפייסבוק שכתב אחמד אבו ארתימה, פעיל חברתי ועיתונאי עזתי, שבו תהה מה יקרה אם אלפי עזתים, רבים מהם צאצאי פליטים, ינסו לחצות את הגבול ולהגיע לבתי אבות אבותיהם, כשהם אינם חמושים.
לפי חסן אל־כורד, ממארגני הפעילות, עומדת מאחורי היוזמה ועדה שבה חברים 20 איש, רובם אנשי שמאל אך גם נציגים המזוהים עם חמאס.
בראש הוועדה עומד ח'אלד בטש, איש הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
בפועל לאחר חילוקי דעות עם המארגנים המקוריים, השתלט שלטון חמאס על ההתארגנות לאחר התחלת העימותים, כדי ללחוץ על ישראל.
חמאס מימן את ההסעות ואת האוהלים, אך למרות זאת נמנע מלקחת אחריות מלאה על האירועים, שאף שבאירועים תהיה השתתפות של כל הפלגים והקפיד על כך שהסיסמאות יעסקו בשיבה ויונפו רק דגלי פלסטין ולא דגלי וסמלי חמאס.
בצמוד לגדר אשר מסביב לרצועת עזה, הוקמו מאהלים כמחאה על הסגר ובדרישה לזכות השיבה.
במאהלים אלו במהלך השבוע מתרחשות הפגנות, חתונות, ריקודים ומשחקי כדורגל וארוחות ציבוריות.
במאהל מונפים שלטים בעברית ובאנגלית כנגד פעילות צה"ל בתגובה להפגנות.
במהלך השבוע שקדם לאירועי "צעדת השיבה" היה גידול במספר החדירות מרצועת עזה לישראל.
להערכת המרכז למורשת המודיעין החדירות התבצעו בעידוד חמאס (או לכל הפחות בהעלמת עין מצדו), לשם העלאה מבוקרת של המתיחות עם ישראל".
חמאס ארגן נסיעות חינם באוטובוסים לאזור הגבול והעמיד לרשות המשתתפים אוהלים, מזון ושתייה, ואינטרנט אלחוטי.
מתאם פעולות הממשלה בשטחים הזהיר את בעלי חברות האוטובוסים העזתיים מהשתתפות באירועים, אך חמאס כפה על בעלי החברות להסיע מפרי סדר לגדר וזאת באמצעות איומים, מעצרים, ושליחת נהגים מטעם הארגון שהשתלטו על האוטובוסים.
על־פי דובר צה"ל, חמאס שילם לפלסטינים על־מנת שאלו יתקרבו לגדר בנוסף להשתתפות של מחבלים מוכרים.
במהלך העימותים והפרות הסדר הפלסטינים ביימו וזייפו פציעות ונפגעים, על מנת שאלה ישמשו כתעמולה נגד ישראל.
כוחות צה"ל בגזרה תוגברו באוגדה 162 ומספר יחידות מחיל הרגלים, בהן חטיבת גבעתי, וגדודי הנדסה קרבית.
מאחורי קו המגע של צה"ל נפרשו שוטרי מג"ב.
צה"ל פרש סביב מוקדי החיכוך עשרות צלפים, בהם צלפי יחידות מיוחדות, שמטרתם לנטרל באופן מדויק מחבלים פלסטינים שינסו לבצע ירי או הנחת מטעני חבלה בחסות ההפגנות, ומתפרעים פלסטינים שינסו לחבל בגדר או לחדור לשטח ישראל.
חלק מהצלפים צוותו עם מתעדים מבצעיים בעלי מצלמה עם עדשת זום טלסקופית, על מנת לתעד ולהפליל את המטרה לפני שמתבצע ירי לעברה.
מערך הצמ"ה חישף את השטחים בסמוך לגדר המערכת והציב גדר תיל נוספת מאחורי גדר הקבע.
כמו כן, הצטייד צה"ל באמצעים לפיזור הפגנות, בהם אלפי רימוני גז מדמיע ורחפנים המאפשרים לנטר את המהומות מלמעלה ובעת הצורך להטיל רימוני גז מדמיע על המתפרעים.
באמצע מאי החל צה"ל להפעיל גם רחפן שפיזר על המפגינים שקיות עם "מי בואש".
בבוקר 30 במרץ 2018 החלו עשרות אלפי פלסטינים להגיע לשישה מאהלים שהוכנו מראש לאורך גבול הרצועה עם ישראל.
במאהלים עצמם היו פעולות מחאה והפנינג משפחתי.
באחד המקרים תועד צעיר בן 18 שנורה בגבו ונהרג כאשר התרחק מהגדר.
בסוף היום דיווחו הפלסטינים על 16 הרוגים מירי בעימותים עם צה"ל בגבול וכ־1,400 נפגעים, בהם פצועים קשה.
הפלסטינים דיווחו שאחד מההרוגים הוא ג'יהאד אחמד פארינה, רב־סרן במשטרת עזה ומפקד בחטיבת עזה של החמאס.
גופות שניים מההרוגים נמצאות בידי צה"ל.
לאחר המהומות איתר צה"ל תיק מלא בבקבוקי תבערה בסמוך לגדר המערכת.
דוברים בהנהגה בישראל ובהנהגה הפלסטינית התייחסו לאירועים:
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, שר הביטחון אביגדור ליברמן ויו"ר האופוזיציה יצחק הרצוג גיבו את חיילי צה"ל, ואמרו שהם פעלו כראוי בטענה כי האשם בהרוגים הוא חמאס, שמנצל באופן ציני את האזרחים.
יו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן הטיל את האחריות על ישראל, וברשות הוכרז על שלושה ימי אבל לנוכח ריבוי ההרוגים.
אסמאעיל הנייה, ראש הלשכה המדינית של חמאס, אמר: "אנו אומרים לעולם שצעדת השיבה הייתה פעולה לא אלימה ותרבותית שהשתתפו בה נשים ונערים, פעוטות וקשישים.
על העולם החופשי לשאת באחריות להוביל את הנהגת הכיבוש אל בתי הדין הבין-לאומיים.
צעדת השיבה היא האירוע הגדול ביותר ויום מהולל בדברי ימי פלסטין והעמידה האיתנה והבלתי אלימה.
העם שלנו לא יכול לשאת בהימשכות המצור על עזה וביום שישי האחרון עצרנו על הגבול, בפעם הבאה איננו יודעים איפה הגבול יהיה".
שרת החוץ של האיחוד האירופי פדריקה מוגריני קראה לחקור את הרג המפגינים בעזה ולסיים את הסגר על הרצועה.
מועצת הביטחון של האו"ם התכנסה לכינוס חירום בליל יומה הראשון של הצעדה.
במהלך הכינוס הציעה כווית קריאה לחקירה עצמאית ושקופה של האלימות בעימותים והבעת צער על אובדן חייהם של פלסטינים חפים מפשע.
מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש, קרא גם כן ל"חקירה עצמאית ושקופה" לאירועים, אך ארצות הברית הביאה לדחיית הצעה זו.
חקירה שכזו התרחשה בידי מועצת זכויות האדם של האו"ם, והגיעה למסקנה כי יש בסיס להניח שצה"ל ביצע פשעי מלחמה, בדמות ירי מכוון בילדים, נכים, עיתונאים וחובשים.
במהלך חודשי אפריל ומאי המשיכו ההפגנות ברצועה מדי יום שישי, כאשר חמאס משתלט יותר ויותר על ההפגנות שהחלו כפעילות עממית, ותוך איומים להסלמה ביום הנכבה ב-15 במאי.
14 במאי – ערב יום הנכבה והעברת שגרירות ארצות הברית לירושלים
ב־14 במאי, ערב יום הנכבה, ויום העברת שגרירות ארצות הברית לירושלים קרא חמאס לאזרחי רצועת עזה להגיע להפגנות בגבול הרצועה.
בין 35,000 ל־40,000 פלסטינים הפגינו ב־12 מוקדים, תוך הבערת צמיגים, ויידוי אבנים.
אירעו גם הפרחת עפיפוני תבערה וניסיונות חבלה בגדר המערכת.
בצפון רצועת עזה ביצעה חוליית מחבלים פיגוע ירי.
כוח מגלן השיב אש והרג 8 מאנשי החוליה.
מול ההפגנות על הגדר השיב צה"ל בירי צלפים ותקף באמצעות מטוסי קרב וטנקים מספר חוליות מחבלים.
כתוצאה מהירי הישראלי נהרגו 61 פלסטינים, 50 מהם אנשי חמאס.
במהלך היום זומן ראש הלשכה המדינית של החמאס, אסמאעיל הנייה, למצרים ונדרש לפעול להרגעת הרוחות ולהפחתת עוצמת המחאה.
היה זה היום הקטלני ביותר ברצועת עזה מאז מבצע צוק איתן.
בריאיון לתחנת רדיו מקומית, הטיל ראש ממשלת אוסטרליה מלקולם טרנבול את האחריות למות המפגינים על חמאס, ואמר כי הארגון מחפש עימות ומתגרה בצה"ל.
בעצרת של הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי שנערכה באיסטנבול ב־18 במאי אמר ארדואן כי "אין כל הבדל בין הזוועות שעמן התמודד העם היהודי באירופה לפני 75 שנה לבין הברוטליות שבפניה עומדים אחינו בעזה".
בדיון במועצת הביטחון ב־15 במאי גיבתה שגרירת ארצות הברית ניקי היילי את ישראל וגינתה את חמאס ואת הצביעות האנטי־ישראלית של המגנים את ישראל.
ב־18 במאי החליטה מועצת זכויות האדם של האו"ם על הקמת ועדת חקירה שתחקור את "הפרות זכויות האדם והחוק הבין-לאומי בשטחים הפלסטיניים הכבושים" תוך התמקדות בעימותים בגבול רצועת עזה.
ב-28 במאי בשעה 19:50 נשמעה אזעקת צבע אדום בשדרות.
יום הסלמה ומטחי ירי תלול מסלול על עוטף עזה
בבוקר 29 במאי, בשעה 7:00, ירה הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני מטח של 25 פצצות מרגמה אל עבר יישובי עוטף עזה, בתגובה על מותם של שלושה מפעילי הארגון יומיים קודם לכן.
בצהריים (14:40) שוב ביצעו המחבלים הפלסטינים ירי תלול מסלול של רקטות (כולל רקטות ארטילריות תוצרת איראן) ופצמ"רים, כיפת ברזל יירטה ירי תלול מסלול מעל שדרות וחלקי יירוט נפלו מעל בית ספר בעיר.
החל מהשעה 16:00 בערך שוב נורו מטחים של רקטות ופצמ"רים, ואזעקות צבע אדום נשמעו במועצה אזורית אשכול, מועצה אזורית חוף אשקלון, שדרות ואופקים.
שישה ישראלים נפצעו קל־בינוני, חלקם בשל ריצה למחסה.
למעלה מ־80 רקטות ופצמ"רים נורו אל עבר ישראל.
בתגובה תקף צה"ל כ־40 מטרות טרור של חמאס והג'יהאד האסלאמי, בהן מנהרת טרור בדרום הרצועה ליד מעבר כרם שלום, שנחפרה במתווה ציר ה־ח', עברה דרך שטח מצרים וחדרה כ־900 מטר לתוך שטח ישראל.
בלילה שבין 29 במאי ל־30 במאי ירי הרקטות נמשך עד הבוקר שלמחרת.
רקטה ששיגרו הפלסטינים התפוצצה בנתיבות ללא נפגעים.
בתקיפות חיל האוויר במהלך אותו הלילה הופצצו 25 מטרות ותשתיות טרור נוספות למטרות שהופצצו במהלך היום של ארגון חמאס.
בסך הכול שוגרו לעבר ישראל כ־200 רקטות ארטילריות ופצצות מרגמה, כאשר רבות מהן יורטו בידי כיפת ברזל.
ב-13 ביולי נפצע קצין בצה"ל באורח בינוני מרימון יד שהושלך לעברו במהלך המהומות על גדר המערכת.
פלסטיני בן 15 שניסה לטפס על הגדר נורה למוות.
ב-14 ביולי, בתגובה לפציעת הקצין יום קודם לכן, הפציץ צה"ל שתי מנהרות טרור, אחת בצפון הרצועה (באזור בית חאנון) והשנייה בדרומה (באזור רפיח).
מאוחר בצהריים נורה כוח צה"ל, ללא נפגעים.
לטענת משרד הבריאות הפלסטיני, בהפצצה נפצעו 12 פלסטינים ו-2 קטינים נהרגו.
במהלך היום המשיכו הפלסטינים להפריח עפיפוני תבערה ובלוני תבערה ונפץ, ואלה גרמו למספר שריפות.
במהלך היום ירו כלי טיס של צה"ל מספר פעמים אל עבר חוליות מפריחי עפיפוני ובלוני תבערה, ללא דיווחים על הרוגים.
אחר הצהריים בוצע ירי צלפים על ידי כוח פלסטיני (עם רובה שטייר HS.50 בקליבר 0.5 אינץ') לעבר כוח צה"ל והרגו חייל – החלל הישראלי הראשון שנפל כתוצאה מאש עוינת באזור מאז מבצע צוק איתן.
לפי הדיווחים הפלסטיניים, נהרגו ארבעה ונפצעו כ-120 בתקיפות צה"ל.
בסביבות השעה 20:00 החל חיל האוויר הישראלי בתקיפה נרחבת ברצועת עזה.
בסך הכול הושמדו 60 מבני טרור.
בליל 9 באוגוסט נמשך ירי רקטות לעבר ישראל מיום קודם.
בחצות תקף כלי טיס של צה"ל כלי רכב פלסטיני ששימש לשיגור רקטות.
בתקיפה נהרג איש חמאס שהיה קרוב משפחה של מפקד בכיר בחמאס.
בהמשך הלילה תקף חיל האוויר הישראלי כ-140 מטרות של חמאס.
מוקדם יותר התפוצצה רקטה במפעל, באירוע יש פצועה קשה ופצוע קל.
בסך הכול בוצעו 180 שיגורים ביממה זו.
ב-17 באוקטובר בשעה 3:40 בלילה שוגרו מרצועת עזה שתי רקטות ארטילריות לעבר ישראל.
הילדים ניצלו הודות לתושיית האם שפינתה אותם לממ"ד.
ב-11 בנובמבר נערכה פעולת צה"ל בח'אן יונס, שבה נכנס כוח מיחידה מובחרת של צה"ל לאזור ח'אן יונס, ובהתקלות עם מחבלי חמאס נהרגו סגן-אלוף מחמוד ח'יר א-דין ושבעה מחבלים, בהם מפקד גדוד ח'אן יונס בגדודי עז א-דין אל-קסאם.
מטוסי חיל האוויר תקפו באזור לשם סיוע לכוח הקרקעי.
בעקבות התקרית נורו עשרות רקטות לעבר יישובי עוטף עזה.
כיפת ברזל יירטה כמה מהן, והירי הוביל לביטול הלימודים בעוטף עזה ולהשבתת הרכבת בקו אשקלון-באר שבע.
ב-12 בנובמבר בשעות אחר הצהריים החלו ארגוני הטרור הפלסטיניים בירי כבד של רקטות על עוטף עזה, שדרות, נתיבות, אשקלון, מועצה אזורית הר חברון, קריית גת ואזור ים המלח.
במשך היום ועד חצות ביצעו המחבלים כ-400 שיגורים של רקטות ופצמ"רים, עשרות מהם יורטו על ידי כיפת ברזל.
מירי הרקטות נפצעו למעלה מ-20 אזרחים ונגרם נזק למספר בתים.
כמו כן שיגרו מחבלי חמאס טיל נגד טנקים על אוטובוס ופצעו קשה חייל ישראלי.
בעקבות המשך הירי כבד בוטלו הלימודים גם באשקלון, אשדוד, באר שבע וחבל לכיש.
פגיעה בבניין באשקלון גרמה להרוג פלסטיני, פצועה אנוש ופצועה קשה.
במהלך הלילה תקף חיל האוויר 80 מטרות טרור נוספות, בהן: מנהרת טרור התקפית, מטה המודיעין הצבאי של חמאס ומטה לביטחון פנים של חמאס.
בבוקר השמיד חיל הים הישראלי מספר כלי שיט של הכוח הימי של חמאס, וכלי טיס ירה מהאוויר בחוליית משגרי רקטות והרג את אחד מאנשיה.
כמו כן, חיל האוויר השמיד 4 רבי-קומות בעזה.
ההסלמה החלה בעקבות ירי רקטות M-75 פלסטיניות, בשתי תקריות שונות, על מרכז ישראל.
בתגובה תקף צה"ל מטרות טרור רבות ברצועת עזה, בהם מנהרות תת-קרקעיות ובנייני מטה של חמאס.
בתקיפות נהרגו 5 מחבלים פלסטיניים.
מירי הרקטות הפלסטיני נפצעו מספר אזרחים ישראלים ונגרם נזק לרכוש.
בתחילת מאי 2019 התרחשה הסלמה נוספת, שכונתה "גן סגור".
במהלך ההסלמה שיגרו המחבלים הפלסטינים כ-690 רקטות, טילי נ"ט ופצצות מרגמה אל עבר ישראל, כאשר טווח הירי נע מבאר שבע בדרום, דרך עוטף עזה ועד לאשדוד ויבנה בצפון.
בתגובה תקף צה"ל מטרות טרור רבות, רובן של חמאס אך גם של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ברצועת עזה ובעיקר בלב העיר עזה.
בין המטרות שהושמדו היו מספר בניינים רבי-קומות ששימשו כמטות של הזרועות והיחידות השונות של חמאס.
בהסלמה נהרגו ארבעה אזרחים ישראלים וכ-25 פלסטינים, מתוכם לפחות 19 מחבלים.
איש הכספים של חמאס, שהיה פעיל בהברחת כספים מאיראן, חוסל בסיכול ממוקד.
ב-6 בספטמבר 2019, במהלך ההפגנות על הגדר, נורו למוות 2 מחבלים פלסטינים שהתפרעו על הגדר ואיימו על לוחמי צה"ל, אחד מהם בן 14. כתגובה נורו בלילה 5 רקטות כאשר אחת נפלה בשטח פתוח בשדרות.
כתגובה לירי צה"ל תקף מספר עמדות צבאיות ברצועת עזה.
יום לאחר מכן ב-7 בספטמבר רחפן חצה מרצועת עזה לשטח ישראל והטיל מטען על ג'יפ צה"לי ללא נפגעים.
בתגובה צה"ל תקף עמדה צבאית ברצועת עזה.
ב-8 בספטמבר נורו 2 רקטות, אחת מהם נפלה בשטח פתוח בישראל.
יומיים לאחר מכן, במהלך ביקורו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, באשדוד, נשמעו אזעקות צבע אדום בערים אשדוד ואשקלון.
במהלך אירוע זה נורו 2 רקטות שיורטו על ידי מערכת כיפת ברזל, וראש הממשלה בנימין נתניהו פונה בזמן נאומו באשדוד.
להלן נתוני ירי תלול מסלול מצד מחבלים פלסטינים מרצועת עזה נגד ישראל, מתחילת שנת 2018 ומפרוץ העימותים בסוף מרץ.
מאז 30 במרץ 2018 ועד אוגוסט 2019 נהרגו 308 פלסטינים ברצועת עזה, מהם 212 בהפגנות האלימות על גדר המערכת.
מעל 28,000 אלף עזתים נפצעו, כמחצית מהם מגז מדמיע וכ-7,400 מתוכם מירי צלפים.
על פי נתונים וניתוח של מרכז המידע למודיעין ולטרור שבדק את התפלגות ההרוגים במהומות על גדר המערכת, נכון ל-16 בינואר 2019 כ-50% מהם (97 הרוגים) מזוהים עם חמאס, כ-20% (39) עם פתח, כ-10% (15) עם ארגונים אחרים, וכ-20% (37) חסרי השתייכות ארגונית.
כ-30% מההרוגים (59) השתייכו לזרועות צבאיות של ארגוני הטרור, מתוכן 45 הרוגים הם פעילי הזרוע הצבאית של חמאס, 6 פעילי גדודי חללי אלאקצא של פתח ו-6 של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
מחבלים רבים נהרגו בניסיונות פיגוע ליד הגבול ובהפגזות צה"ל על עמדות חמאס.
מחבלים נהרגו גם בתקיפות אוויריות של צה"ל, שבאו בתגובה לסבבי הסלמה וירי רקטות על עוטף עזה.
במהלך העימותים ישראל איבדה חייל מירי צלף פלסטיני בעימותים על גדר המערכת.
בחודש מאי 2019 נהרגו 4 אזרחים ישראליים: 3 מהם מירי רקטות פלסטיניות ואחד מפגיעה ישירה של טיל נ"ט מדגם קורנט ברכבו.
אחת הנקודות שהיו נתונות לדיון ציבורי היא מדיניות הפתיחה באש של הצבא, לפיה ירי מוצדק לא רק כלפי מי שמהווה איום ישיר בעצמו, אלא גם על מי שמתפקד כ"מסית מרכזי".
ב־15 באפריל 2018 עתרו לבג"ץ מספר ארגונים ובהם האגודה לזכויות האזרח, יש דין, גישה, המוקד להגנת הפרט ועדאלה, בדרישה לבטל את הנוהל ולאסור ירי על מפגינים שאינם מסכנים חיי אדם באופן מיידי.
העותרים טענו שגם אם ניתן לסווג את האזור כאזור לחימה, אירועי צעדת השיבה הם אזרחיים במהותם ולכן הפרדיגמה הרלוונטית אינה דיני הלחימה אלא דיני אכיפת החוק.
בתשובתו לבג"ץ טען צה"ל שיש לדחות על הסף את העתירה הן משום שהירי חוקי לפי החוק הישראלי והדין הבין-לאומי, והן משום שהעותרים הציגו תמונת מצב מסולפת כאילו מדובר באירועים אזרחיים מובהקים, ולא במהומות אלימות שבחסותן מתבצעים פיגועי טרור מסכני חיים.
משכך, לטענת צה"ל המסגרת המשפטית הרלוונטית להוראות הפתיחה באש היא פרדיגמת דיני הלחימה.
דיון ציבורי התפתח גם סביב שאלת פירוש המושג "מסית מרכזי", משהיו שטענו שהחיילים בשטח אינם מבינים את המושג ומחילים את הגדרת המסית באופן שגוי.
נטען כי לא פעם ישראל נמנעת ממעצרים ומהקמת מכשולים גם במקום שהם אפשריים, ומעדיפה להתבסס על ירי, חרף היותו אמצעי פחות מידתי.
בג"ץ קיבל את עמדת צה"ל ודחה את העתירה פה אחד ובין השאר נימק:
פיצוי בהתאם לתקנות מס רכוש וקרן פיצויים
בגין הנזק הישיר (שריפת שדות, נזק לרכוש מירי רקטות ופצמ"רים) שנגרם ליישובי עוטף עזה ניתן, כמקובל, פיצוי בהתאם לתקנות מס רכוש וקרן פיצויים.