tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מלחמות אלו יכולות לגרום למותם של עשרות אלפי פרטים תוך מספר שעות, אצל נמלי עץ מהסוג פורמיקה, יש באופן קבוע 10,000 נפגעים ביום במהלך האביב.
עבור נמלים אלו, המלחמה מסתיימת כאשר המושבה היריבה מושמדת או כאשר הטרף הזמין מספיק שוב לצורכי המושבות, שאיבדו אז אלפים מהנמלים שלהן.
הערכות משנת 2016 על מיני נמלים מסוימים מראות אובדן של כשליש מכלל אוכלוסיית המושבה במקרי ניצחון.
עבור מינים מסוימים, כמו אצל נמלים מסוג מימוזה קרמטוגאסטר (Crematogaster mimosae), ניצחון על מושבה יריבה מביא בדרך כלל למותה או לבריחתה של מלכת הנמלים של הקבוצה היריבה,
המושבה המנצחת מאמצת לעיתים קרובות את הנמלים השורדות מהמושבה המפסידה, ככל הנראה בכדי להימנע או להפחית את אובדן המשאבים המשמעותי שנגרם בעקבות המלחמה.
במקרים נדירים, מלכת המושבה המפסידה מאומצת בעצמה על ידי המושבה המנצחת, והשתיים מתמזגות.
עם התפתחותן של מושבות-על של נמלים, לאזורים חדשים, קבוצות של עשרות, מאות או אפילו אלפי מושבות נקלעות לסכסוכים בקנה מידה גדול נגד מינים אחרים.
למשל בשנות ה-2010 מסביב העיר סן דייגו מתו מדי חודש, מיליוני נמלים בקרבות משמעותיים בין מושבת-העל שנוצרה על ידי נמלים ארגנטינאיות לבין שלוש מושבות-על אחרות שהיו קיימות כבר באזור.
מיום הקמתה נלחמה מדינת ישראל בתשע מלחמות, עברה שתי אינתיפאדות וגלי טרור פלסטיני והייתה מעורבת במספר רב של מבצעים צבאיים, פעולות תגמול, עימותים צבאיים וסבבי לחימה, שאינם מוגדרים כמלחמות.
כל אלה מהווים את ההיבט הצבאי במכלול המורכב של יחסי החוץ של ישראל.
העימותים הבאים הוכרו בישראל רשמית כמלחמות ישראל:
מלחמת העצמאות (30 בנובמבר 1947 – 20 ביולי 1949), הידועה גם בשם "מלחמת השחרור", "מלחמת הקוממיות" או "מלחמת תש"ח".
הייתה מלחמה יזומה על ידי מדינות ערב וערביי ארץ ישראל לסיכולה של תוכנית החלוקה ומניעת הקמתה של מדינת ישראל.
בסיומה נקבע קו שביתת הנשק המכונה "הקו הירוק".
ראש הממשלה ושר הביטחון: דוד בן-גוריון, הרמטכ"ל: יעקב דורי.
מלחמת סיני (29 באוקטובר 1956 – 5 בנובמבר 1956), הידועה גם בשמה הרשמי "מבצע קדש", הייתה מלחמה יזומה של ישראל, בשיתוף המעצמות האירופיות הממלכה המאוחדת וצרפת, לכיבוש חצי-האי סיני והשתלטות על תעלת סואץ.
ראש הממשלה ושר הביטחון: דוד בן-גוריון, הרמטכ"ל: משה דיין.
מלחמת ששת הימים (5 ביוני 1967 – 10 ביוני 1967), שבעקבותיה התרחב בכמה מונים השטח שבשליטת מדינת ישראל ("הקו הסגול"): יהודה ושומרון, רמת הגולן וסיני נכבשו מידי ירדן, סוריה ומצרים, בהתאמה.
רה"מ: לוי אשכול, שר הביטחון: משה דיין, הרמטכ"ל: יצחק רבין.
מלחמת ההתשה (11 ביוני 1967 – 7 באוגוסט 1970) הייתה מאמץ מצרי בעיקרו לשחוק את רצון הלחימה של כוחות צה"ל בחצי-האי סיני ובתעלת סואץ, ולעורר התנגדות בעורף הישראלי להמשך הכיבוש של סיני – זאת, לא עלה בידי המצרים לעשות.
ראש הממשלה: לוי אשכול ואחר כך גולדה מאיר.
מלחמת יום הכיפורים (6 באוקטובר 1973 – 24 באוקטובר 1973), הידועה בפי הערבים כמלחמת אוקטובר הגדולה או מלחמת הרמאדן, בה ניסו מצרים וסוריה להחזיר לעצמן חלק מהשטחים שאיבדו במלחמת ששת הימים, ובסופה היו בירותיהן מאוימות על ידי כוחות צה"ל.
מלחמת לבנון הראשונה (6 ביוני 1982 – 29 בספטמבר 1982), או בשמה הרשמי מבצע שלום הגליל; החלה כ"מבצע שלום הגליל", שנועד להרחיק את איומי הקטיושות מלבנון ולסלק ממנה את ארגוני הטרור.
המערכה ברצועת הביטחון (30 בספטמבר 1982 – 24 במאי 2000) מערכה צבאית שהחלה ב-30 בספטמבר 1982, עם סיום מבצע שלום הגליל, והסתיימה ב-24 במאי 2000, עם יציאת צה"ל מלבנון.
במערכה נלחמה ישראל לצד צד"ל בארגונים השיעים אמל וחזבאללה, שנהנו מתמיכת סוריה ואיראן.
המערכה הסתיימה עם נסיגת ישראל מרצועת הביטחון.
ראש הממשלה: מנחם בגין (בתחילתה), אהוד ברק (בתומה).
שר הביטחון: אריאל שרון (בתחילתה), אהוד ברק (בתומה).
הרמטכ"ל: רפאל איתן (בתחילתה), שאול מופז (בתומה).
מלחמת לבנון השנייה (12 ביולי 2006 – 14 באוגוסט 2006), התחילה כמבצע צבאי מוגבל בתגובה לחטיפת שני חיילי מילואים על ידי חזבאללה, אך בהדרגה התעצמה לעימות רחב יותר.
מלחמת חרבות ברזל (7 באוקטובר 2023 – הווה) הידועה גם כ"מלחמת התקומה", מלחמת "שבעה באוקטובר" או "מלחמת שמחת תורה".
נפתחה בעקבות מתקפת פתע שארגן חמאס, ארגון הטרור השולט ברצועת עזה מאז השתלט עליה בשנת 2007. במתקפה נרצחו ונהרגו 1,182 ישראלים ונחטפו 250 חטופים לעזה.
בתגובה, ישראל פתחה במלחמה כנגד חמאס ושלטונו ברצועת עזה בתמיכת ארצות הברית ומדינות נוספות, במהלך המלחמה הצטרפו ארגוני טרור נוספים ללחימה נגד ישראל כמו חזבאללה, החות'ים ואף הרפובליקה האיסלאמית של איראן.
שר הביטחון: יואב גלנט ואחר כך ישראל כץ.
הרמטכ"ל: הרצי הלוי, אייל זמיר.
מלחמה שנים צד ראשון צד שני ראש הממשלה שר הביטחון רמטכ"ל אבדות למדינת ישראל תוצאה כוחות צה"ל אזרחים מלחמת העצמאות היישוב ואחר כך ישראל ממלכת עיראק דוד בן-גוריון יעקב דורי כ-4,000 חיילים נהרגו 2,373 אזרחים נהרגוניצחון צבאי ישראלי
כישלון טקטי ואסטרטגי של מדינות ערב
הסכמי שביתת הנשק של 1949 מלחמת סיני 1956 הממלכה המאוחדת מצרים משה דיין 231 חיילים נהרגו;4 נשבו;899 חיילים נפצעו לא נהרגו אזרחיםניצחון צבאי ישראלי
כיבוש ישראלי של סיני (עד 1957)
כוח חירום של האו"ם מתפרס בסיני מלחמת ששת הימים 1967 לוי אשכול משה דיין יצחק רבין 779 חיילים נהרגו;15 נשבו;2,593 חיילים נפצעו 20 הרוגיםניצחון צבאי ישראלי
ישראל כבשה את רצועת עזה וסיני ממצרים
ישראל כבשה את הגדה המערבית (כולל מזרח ירושלים) מירדן
ישראל כבשה את רמת הגולן מסוריה מלחמת ההתשה מצרים גולדה מאיר חיים בר-לב 721 חיילים נהרגו;8 נשבו; 705 חיילים נפצעו מעל 100 אזרחים נהרגו;מעל 700 אזרחים נפצעו;2 נשבו שני הצדדים טענו לניצחון
התחזקות ארגון ספטמבר השחור בירדן מלחמת יום הכיפורים 1973 מצרים דוד אלעזר 2,689 חיילים נהרגו;314 נשבו;7300 חיילים נפצעו 17 אזרחים הרוגים בהפצצות חיל האוויר הסורי על רמת הגולןניצחון צבאי ישראלי בחזית הסורית, בחזית המצרית שני הצדדים טענו לניצחון
האומות המאוחדות מחילות הפסקת אש
חתימת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים ולאחריו הסכם הביניים בין ישראל למצרים מלחמת לבנון הראשונה(מבצע שלום הגליל) 1982
החזית הלבנוניתצד"ל (צבא דרום לבנון הכוחות הלבנוניים הארגון לשחרור פלסטין
אמל מנחם בגין אריאל שרון רפאל איתן 675 חיילים נהרגו;לפחות 4,000 חיילים נפצעו 2–3ניצחון צבאי ישראלי
פריסת צבא לבנון בדרום לבנון והצבת כוח יוניפי"ל ליד הגבול בדרום לבנוןמלחמת חרבות ברזל2023– הווה חדר המבצעים הפלסטיני המשותף
מיליציות פרו-איראניות סוריה בתקופת משטר אל-אסדבנימין נתניהויואב גלנט, ישראל כץהרצי הלוי, אייל זמיר חיילים נהרגו, נפצעו אזרחים נהרגו, כ- נפצעוהמלחמה טרם הסתיימה
הזירה העזתית-הסכם הפסקת אש אך טרם הושלמו שלבי הסכם.
הזירה הלבנונית-ניצחון ישראלי אך טרם הושלמו כל הסדרי הפסקת האש.
הזירת הסורית-ישראל שולטת על חלקים מדרום סוריה וטרם הגיעה להסכם עם סוריה.
הזירה החות'ית-ישראל אומנם הנחיתה מכות קשות על החות'ים אבל החות'ים לא נכנעו והפסיקו את התקיפות רק אחרי שנחתמה הפסקת אש בעזה.
הזירה ביהודה ושומרון-ישראל הראתה עליונות וחיסלה תאי טרור בעיקר בצפון שומרון וסיכלה המון מפגעים ופיגועים המבצע בזירה עדיין מתנהל.
הזירה האיראנית-ניצחון צבאי ישראלי וסיכול התוכנית הגרעינית לטווח הארוך ופגיעה משמעותית בציר התנגדות שבנתה איראן.
מפקדי המטה הכללי צה"ל במלחמות ישראל
במלחמת העצמאות טרם התגבשו תפקידי המטה הכללי.
רמטכ"ל: יעקב דורי, ס.: צבי איילון, ראש אג"ם: יגאל ידין, ראש שירות מודיעין: איסר בארי, חיים הרצוג, ראש אכ"א: משה צדוק, אפסנאות: יוסף אבידר, מ.
חזית הצפון: משה כרמל, מ.
חזית תיכון: דן אבן, שלמה שמיר, מ.
חזית מרכז: צבי איילון, מ.
חזית ירושלים: דוד מרכוס, מ.
שירות אוויר: יהושע אשל, ישראל עמיר, אהרן רמז, מ.
שירות ים: גרשון זק, נחמן (פול) שולמן, שלמה שמיר, מ.
שירות משוריינים: יצחק שדה, ראש אגף הדרכה: אליהו בן חור
שלומי בינדר ראש אכ"א משה צדוק גדעון שוקן שמואל איל שמואל אילשלמה להט הרצל שפיר משה נתיב אלעזר שטרןיניב עשור,
דדו בר כליפא ראש אגף אפסנאות/אט"ל יוסף אבידר מאיר אילן מתתיהו פלד מתתיהו פלדעמוס חורב נחמיה קין יוחנן גור אבי מזרחימישל ינקו,
רמי אבודרהם אלוף פיקוד הצפון משה כרמל יצחק רבין דוד אלעזר דוד אלעזרמרדכי גור יצחק חופי אמיר דרורי אודי אדםאורי גורדין,
רפי מילוא אלוף פיקוד המרכז צבי איילון צבי צור עוזי נרקיס רחבעם זאבי יונה אפרת אורי אור יאיר נוהיהודה פוקס,
אבי בלוט אלוף פיקוד הדרום יגאל אלון אסף שמחוני ישעיהו גביש ישעיהו גבישאריאל שרון שמואל גונןחיים בר-לב חיים ארז יואב גלנטירון פינקלמן,
נדב לוטן ראש מחלקת ההדרכה אליהו בן חור חיים בר-לב אריאל שרון אריאל שרוןיצחק חופי מנחם מרון אורי שמחוני - - ראש אג"ת - - - - - אהוד ברק יצחק הראלאייל הראלאלוף פיקוד העורף - - - - - - יצחק גרשוןרפי מילוא
שי קלפר ראש אגף התקשוב - - - - - - אודי שניערן ניב,
עימותים בולטים שלא הוכרו כמלחמות ישראל
מבצע ליטני (14 במרץ 1978 – 21 במרץ 1978) שלושה ימים לאחר פיגוע כביש החוף פלש צה"ל לחלקה הדרומי של לבנון עד לנהר הליטני, והחזיק בשטח זה במשך כשלושה חודשים.
מבצע ענבי זעם (11 באפריל 1996 – 27 באפריל 1996) מבצע צבאי שביצע צה"ל בדרום לבנון במשך 17 יום בין 11 באפריל ו-27 באפריל 1996, בעקבות ירי רקטות של ארגון חזבאללה ליישובים בגבול הצפון.
מבצע חומת מגן (29 במרץ 2002 – 10 במאי 2002) מבצע רחב היקף של צה"ל והשב"כ בשטחי יהודה ושומרון לפגיעה בתשתיות הטרור הפלסטיני, בעקבות הפיגוע במלון פארק בנתניה.
המבצע היה נקודת המפנה באינתיפאדה השנייה, שלאחריה פחתו מאוד פיגועי הטרור.
מבצע עופרת יצוקה (27 בדצמבר 2008 – 18 בינואר 2009) היה מבצע צבאי של צה"ל שהחל בתגובה לשיגור רקטות מרצועת עזה לישראל, והוא כלל תקיפות אוויריות וכניסה קרקעית.
המבצע הסתיים לאחר 22 ימי לחימה, לאחר שישראל הכריזה על הפסקת אש חד-צדדית.
מבצע צוק איתן (8 ביולי 2014 – 26 באוגוסט 2014), מבצע צבאי נגד חמאס בעזה שהחל לנוכח ירי הרקטות המתגבר מאז תחילת "מבצע שובו אחים" שהחל לאחר ששלושה נערים ישראלים נחטפו ונרצחו.
בתחילה נערך על ידי כוחות חיל האוויר וחיל הים ובהמשך הצטרפו גם כוחות היבשה.
מבין המבצעים שהוזכרו ברשימה זו, מבצע זה היה היחיד שנוצר עבורו אות מערכה.
מבצע שומר החומות (10 במאי 2021 – 21 במאי 2021), מבצע צבאי של צה"ל ברצועת עזה, שהחל ביום ירושלים, כ"ח באייר ה'תשפ"א, 10 במאי 2021, לאחר שארגוני הטרור הפלסטינים בהובלת חמאס החלו בירי רקטות מסיבי לעבר אזור ירושלים ועוטף עזה (ובהמשך גם למרכז ולצפון הארץ) בעקבות המהומות בישראל (2021).
מבצעים ומלחמות בין-לאומיות בהם ישראל התערבה
מלחמת האזרחים של צפון תימן (26 בספטמבר 1962 – 1 בדצמבר 1970) – מעורבות מוגבלת שהתבטאה בהצנחת סיוע לממלכת תימן במסגרת מבצע רוטב ודורבן.
מלחמת האזרחים בלבנון (13 באפריל 1975 – 13 באוקטובר 1990) – לחמה לצד החזית הלבנונית נגד חזבאללה (בתמיכת איראן), נגד אש"ף ונגד צבא סוריה ששלט בחלקים גדולים בלבנון.
ישראל השתלבה במלחמות אלו במבצע ליטאני, מלחמת שלום הגליל והמערכה ברצועת הביטחון.
מבצע המאמץ הפעיל (4 באוקטובר 2001 – 9 בנובמבר 2016) – הייתה חלק מהקואליציה שסייעה למדינות נאט"ו באחת ממבצעי הארגון למלחמה בטרור.
המבצע נועד למנוע תנועת מחבלים או הברחת נשק להשמדה המונית.
מלחמת האזרחים בסוריה (15 במרץ 2011 – הווה) – במהלך המלחמה אירעו תקריות בקרבת הגבול וישראל הרבתה לתקוף כוחות איראנים שהוצבו במדינה.
בנוסף היו דיווחים שישראל חימשה קבוצות מורדים מתונות, בעיקר את ארגון פורסאן אל-ג'ולאן.
המלחמה בטרור בסיני (14 באוגוסט 2011 – 25 בינואר 2023) – חיל האוויר הישראלי תקף יעדים של פעילי טרור בצפון סיני, באישור נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי.
לכל אחת מהמלחמות מאפיינים משלה, ואין מלחמה דומה לרעותה.
בכל זאת יש מקום לבחינה משווה של המלחמות לפי קטגוריות שונות:
מלחמת ברירה: האם הייתה בידי ישראל היכולת להימנע ממלחמה זו, או שהמלחמה נכפתה עליה על ידי אויביה?
"מלחמת שלום הגליל" היא המלחמה הראשונה שעליה נאמר שהיא מלחמת "יש ברירה", אך משנטבע מונח זה, קל לטעון שגם "מבצע קדש" נכלל בקטגוריה זו, שהרי החל ביוזמת ישראל.
בשני המקרים עמדה מדינת ישראל בפני בעיה קשה שהציבו בפניה אויביה, אך גדול הספק, בהתאם לנתונים שהיו ידועים לפני המלחמה, ועוד יותר מכך לפי תוצאותיה, האם יציאה למלחמה הייתה הצעד ההכרחי לפתרון בעיות אלה.
יש הטוענים שאף מלחמת יום הכיפורים הייתה מלחמת "יש ברירה", משום שישראל לא התקדמה במסלול של שיחות שלום שהוצע לה בשנים שקדמו למלחמה, ובכך בחרה במודע במסלול המלחמה.
מידת הפגיעה באוכלוסייה האזרחית: מלחמת חרבות ברזל בולטת יותר מכל קודמותיה בהיקף הפגיעה באוכלוסייה האזרחית.
האסטרטגיה של חמאס במלחמה זו היא לפגוע באוכלוסייה האזרחית בישראל, ומרבית הקורבנות הישראלים במלחמה זו הם אזרחים.
גם במלחמת העצמאות, שבה ניסו שני הצדדים לכבוש יישובים אזרחיים, הייתה פגיעה ניכרת באוכלוסייה אזרחית; ונהרגו מעל ל-2,400 אזרחים ישראלים, כך, כמה יישובים יהודיים חרבו ותושביהם גורשו (כפר עציון, בית הערבה, הרובע היהודי ועוד), וגורל דומה פקד כארבע-מאות יישובים פלסטינים שחרבו.
הישגים טריטוריאליים: במרבית המלחמות כבשה ישראל שטחים נרחבים, מהם שנותרו בידה עד היום, ומהם שהוחזרו לאחר זמן קצר או ממושך.
מלחמת ההתשה ומלחמת לבנון השנייה הן המלחמות היחידות שבהן לא היו לישראל יעדים טריטוריאליים (מעבר ליעד של שמירת הקיים).
מלחמות השושנים שהיו ידועות כמאה שנים לאחרי סיומן כ'מלחמות האזרחים' הן שורה של מלחמות אזרחים בהן נאבקו הצדדים על השליטה בכס מלכי אנגליה באמצע המאה ה-15. המאבק ניטש בין צאצאים יריבים לבית פלנטג'נט – בית לנקסטר ובית יורק.
השושלת הגברית בשני הבתים נכחדה, והובילה לשלטון בית טיודור, שהיה יורש לתביעת בית לנקסטר לכתר.
בעקבות המלחמה אוחדו הבתים היריבים, לנקסטר ויורק, והשושלת החדשה, טיודור, יישבה את כל התביעות הסותרות לכתר.
המאבק ארך כשלושים שנה, בין 1455 ל-1487, בעוצמה משתנה של סכסוך אלים בין תובעים שונים לכתר.
ההיסטוריונים חלוקים בשאלה איזה מגורמים אלו היווה את הזרז העיקרי למלחמה.
המלחמה הייתה גם מלחמה בין שלוחים של צרפת ובורגונדי.
המלחמות החלו בשנת 1455 כשריצ'רד דוכס יורק הביס את כוחות לנקסטר ותפס את המלך בקרב סנט אולבנס הראשון, ומונה על ידי הפרלמנט האנגלי לעוצר של הממלכה, דבר שהוביל לתקופת שלום לא יציבה.
הלחימה החלה שוב ארבע שנים לאחר מכן בקרב בלור הית'.
בית יורק, שהובל על ידי ריצ'רד נוויל, הרוזן מווריק, שכונה בספרות ובמסורת 'ווריק ממליך המלכים' תפס שוב את הנרי בקרב נורת'האמפטון ב-1460. ריצ'רד מיורק ניסה לטעון לכתר, אך נהרג בסמוך לאחר מכן בקרב וייקפילד.
בנו אדוארד ירש את תביעתו לכס.
בית יורק איבד את השליטה בהנרי לאחר קרב סנט אולבנס השני אך השמיד את צבא לנקסטר בקרב טאוטון.
ביוני 1461 הוכתר אדוארד, וכונה אדוארד הרביעי.
ההתנגדות לשלטונו נמשכה, אך המתנגדים הובסו בקרב הקסהאם ב-1464 וכך החלה הפוגה של שלום יחסי.
ב-1464 נישא אדוארד לאליזבת וודוויל, אלמנתו של אציל לנקסטרי, והחל לגלות העדפה למשפחתה.
הוא גם הפך את מדיניותו של ווריק שהעדיפה ברית עם צרפת.
ווריק, שנעלב והוסט אל הצד, פנה כנגד המלך אדוארד.
ב-1469 הביסו תומכיו את צבאו של אדוארד בקרב אדג'קוט.
אדוארד נתפס ונכלא זמן מה לאחר מכן.
אך ניסיונו של ווריק להעלות אל הכס את ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס לא זכה לאהדה, ואדוארד הורשה לשוב לכס המלוכה, תוך שהוא מתפייס לכאורה עם ווריק.
בתוך שנה האשים אדוארד את ווריק וקלרנס בבגידה, והשניים יצאו לגלות.
בצרפת איחד קלרנס את כוחותיו עם אשתו של המלך המודח הנרי, מרגרט מאנז'ו ושב ופלש לאנגליה.
אדוארד נאלץ לנוס לפלנדריה, ווריק שב והושיב את הנרי השישי על כס המלוכה.
מלוכתו המחודשת של הנרי הייתה קצרת ימים.
אדוארד הסתייע בדוכסות בורגונדי רבת העוצמה, ופלש שוב לאנגליה.
הנרי נשלח אל הכלא, וווריק הובס ונהרג בקרב בארנט.
או אז הביס אדוארד את צבא לנקסטר בקרב טיוקסברי.
יורשו של הנרי אדוארד מווסטמינסטר הוצא להורג, והנרי עצמו נרצח, ייתכן שבפקודת אדוארד.
כך שב אדוארד ומלך ללא עוררין במשך שתים עשרה שנים של שלום יחסי עד מותו בטרם עת ב-1483.
בנו של אדוארד, אדוארד החמישי מלך במשך שבעים ושמונה ימים עד שהודח בידי דודו, ריצ'רד.
עלייתו של ריצ'רד לשלטון הייתה שנויה במחלוקת, במיוחד לאור העלמות שני בניו של אדוארד הרביעי.
הדבר נתן הזדמנות לצאצא רחוק לבית לנקסטר ופלנטג'נט, הנרי טיודור לפלוש לאנגליה בראשות צבא אנגלי, צרפתי וברטוני.
בקרב בוסוורת' ב-1485 הובס ריצ'רד, והנרי טיודור עלה על כס המלוכה.
הוא נישא לאליזבת מיורק בתו של אדוארד הרביעי, ובכך יישב את התביעות הסותרות לכתר ושם קץ למלחמה.
במשך מספר שנים לאחר מכן העלו מתחזים שונים תביעות כביכול בשם אדוארד החמישי, אך כולם הובסו והדבר לא הביא לחידוש משמעותי של הלחימה.
כתוצאה מהמלחמה הושמדו רוב בתי האצולה הגדולים באנגליה, לשלטון עלה בית טיודור הריכוזי והחזק, והסתיימו מאות שנות סכסוכים בין המלך לבין האצילים באנגליה.
את המלחמה היטיב לתאר ויליאם שייקספיר, במיוחד במחזות "הנרי השישי" ו"ריצ'רד השלישי", הנחשבים לשניים מהחשובים שבמחזותיו.
הדחת ריצ'רד השני והכתרת לנקסטר
בשנת 1377 מת אדוארד השלישי, אחד מגדולי מלכי אנגליה, לאחר תקופת מלוכה ארוכה ויציבה.
לכס השלטון עלה נכדו, ריצ'רד השני, שהיה דמות יוצאת דופן בהיסטוריה האנגלית.
עריץ קטנוני, אך גם שליט המחובר אל העם, אשר עשוי היה לשמש כקולם של בני העם הפשוט אל מול המעמד האריסטוקרטי.
שילוב זה הביא להסכמה כללית בקרב האצולה על הצורך בהחלפתו.
בשנת 1399 מרד במלך בן דודו, הנרי בולינגברוק, דוכס לנקסטר, ובתמיכת בתי האצולה הגדולים הפך בולינגברוק למלך הנרי הרביעי.
המלך ריצ'רד הועלם בטירה רחוקה, וכעבור חודשים מספר הוכרז על מותו הטבעי (ככל הנראה נמנע ממנו מזון עד שגווע ברעב, כדי שעל גווייתו לא ייראו סימני עינויים).
הנרי הרביעי היה אף הוא נכדו של המלך אדוארד השלישי, אך לאדוארד היו ילדים חוקיים רבים.
ריצ'רד השני היה בן בנו הבכור של אדוארד השלישי, ולא היו לו בנים.
בנו השני של אדוארד השלישי מת בינקותו, ולכן יורש העצר החוקי אחרי ריצ'רד היה ילד בן שמונה בשם אדמונד מורטימר , רוזן מרץ' ואלסטר, שהיה נינו של ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס, בנו השלישי של אדוארד השלישי.
הנרי הרביעי היה בנו של ג'ון מגונט, בנו הרביעי של אדוארד השלישי.
דודו של מורטימר ניסה למרוד בהנרי הרביעי בשם אחיינו הילד, אך המרד כשל, ומורטימר עצמו ישב כמה שנים בכלא, אך שוחרר ובבגרותו היה לתומך בבית לנקסטר.
ריצ'רד השני היה אחרון המלכים האנגלים שלא היו עוררין על זכותם לכתר.
הנרי הרביעי השתלט על השלטון בכוח, ובמשך כל ימי מלכותו ובמהלך מלכותם של יורשיו, ידוע היה על קיומם של יורשים בעלי זכות עדיפה לכס המלוכה, וזכותו של בית לנקסטר נשענה לא על המסורת והחוק, כי אם על כוח הזרוע.
הנרי החמישי ומלחמת מאה השנים
הנרי הרביעי, ויותר מכך בנו, הנרי החמישי, היו מלכים רבי עוצמה שמלכו בחוכמה.
הנרי החמישי היה מהמוכשרים שבמלכי אנגליה, שהביא לניצחון בקרב אז'נקור (1415), מהניצחונות הגדולים במלחמת מאה השנים.
קרב זה ביסס את אחיזתה של אנגליה בנחלות צרפתיות ואת שליטתה בצרפת, ובכך לראשונה הפכה אנגליה לאימפריה ולגורם משמעותי בזירה המדינית האירופית.
הנרי החמישי נישא לקתרין, מלכת צרפת, והשניים הולידו ילד, הנרי השישי.
בהיותו בשיא כוחו, שליט בלתי מעורער על אנגליה וצרפת, לקה הנרי החמישי במחלה זיהומית קשה, ומת בשנת 1422. לכס השלטון עלה בנו, שעדיין לא מלאה לו שנה.
עם מותו של הנרי החמישי חל שינוי במצבה של אנגליה.
השלטון הוחזק בידי שורה של עוצרים, שעיסוקם העיקרי היה תככים זה כנגד זה.
באותה עת עלתה על בימת ההיסטוריה ז'אן ד'ארק, שהצליחה לאחד את העם הצרפתי ולהמרידו נגד הכובש האנגלי.
כתוצאה, איבדה אנגליה תוך שנים ספורות את מרבית נחלותיה בצרפת, שהושגו במאמץ, בעמל ובדמם של הקשתים האנגלים בקרבות קראסי, פואטייה ואז'ינקור.
בשנת 1453 נותרה לאנגליה רק נחלה אחת קטנה מכל כיבושיו של הנרי החמישי, העיר קאלה.
הנרי השישי מול ריצ'רד דוכס יורק
הנרי השישי, שבתקופתו איבדה אנגליה את נחלותיה ביבשת, היה האדם הפחות מתאים למלוכה מבין כל האצולה האנגלית בתקופה סוערת זו.
התקופה שיוועה לאדם שיוכל לפשר בין האצילים היריבים מבית, ולנהל מלחמה מוצלחת כנגד הצרפתים מבחוץ.
הנרי, שסבל ממחלת נפש שגרמה לו לתקופות ארוכות של אובדן יכולתו המנטלית ושל חוסר התמצאות, לא ניחן מלכתחילה בכישרון לשלוט או לנהל מלחמה.
במשך כל תקופת שלטונו הארוכה (באופן לא רציף בין 1422 ל-1461 ומ-1470 עד 1471) היה הנרי בובה בידי הסובבים אותו.
בילדותו – בידי האצילים ששימשו לו כעוצרים, ולאחר מכן – בידי כל מי שיכול היה להשפיע עליו, ובמיוחד אשתו, מרגרט מאנז'ו.
בנסיבות אלו התרכזו המתנגדים לכתר סביב ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק.
ריצ'רד היה בן אחותו של אדמונד מורטימר, וכן היה בן בנו של אדמונד מלאנגלי, דוכס יורק, בנו החמישי של אדוארד השלישי.
באישיותו היה ריצ'רד ההפך הגמור מהנרי השישי: איש פעולה ומעש, חזק וכריזמטי.
ריצ'רד שימש במספר משרות רמות-דרג, לרבות הממונה על נחלות המלך באירלנד, ובכולן נחל הצלחה.
כך עמדה אנגליה אל מול הדילמה שבין זכותו של מלך חולה נפש וחסר אונים, אשר זכותו אינה מבוססת על החוק והמסורת, אלא על תפיסת השלטון בכוח על ידי סבו, ומולו בעל הזכות החוקית למלוך, שמבחינת תכונותיו אין מתאים ממנו למלוכה.
כך התגבשה החזית הראשונית במלחמת השושנים – אנשי המלך הנרי נקראו "בית לנקסטר", שאימצו להם כסמל את השושנה האדומה, וכנגדם אנשי הדוכס ריצ'רד שנקראו "בית יורק", אשר אימצו להם כסמל את השושנה הלבנה.
אין קשר בין האזורים הגאוגרפיים "לנקסטר" ו"יורק" ובין השושלות היריבות.
בית יורק הסתמכו בעיקר על תומכים בדרום אנגליה ומערבה, בעוד שבית לנקסטר היה חזק בצפון אנגליה ובמזרחה.
בשלב הראשוני נראה היה כי השושנה הלבנה של בית יורק הקדימה לפרוח.
בשנת 1453 סבל הנרי מהתקף חמור מאוד של מחלת הרוח שלו, ואיבד קשר עם המציאות.
ריצ'רד מונה כעוצר, ונראה היה כי דרכו אל המלוכה סלולה.
אך הייתה זו אשליה, שכן לא חלפו ימים רבים והמלכה מרגרט ילדה בן זכר למלך, וניתן לו השם אדוארד.
בחג המולד בשנת 1454 חזרה למלך לפתע שפיותו, לאחר חמישה עשר חודשים.
מבחינה חוקית לא היה עוד תוקף לאפוטרופסותו של ריצ'רד, והשלטון חזר רשמית לידי המלך הנרי מבית לנקסטר, ומעשית לידי אשתו מרגרט, שעתידה הייתה לעשות הכל כדי שבנה אדוארד יהיה למלך אחריו.
התנאים היו בשלים לעימות מזוין.
עם החלמתו של הנרי השישי, לא עשה ריצ'רד כל מאמץ להמשיך בשלטונו כעוצר.
עם זאת, כשהתברר כי מרגרט מאנז'ו, המלכה, מתכוונת לשמור בידיה את השלטון ולסלק את המתנגדים, החל ריצ'רד חושש לחייו.
מרגרט נטלה מריצ'רד את אחרון תפקידיו – מושל העיר קאלה, ולא הזמינה אותו עוד לישיבות מועצת המלך.
אך משהוזמן פתאום לישיבה בעיר לסטר, חשד ריצ'רד כי המטרה היא לאסרו, לשפוט אותו שם ולהורגו.
בפעולת מנע, ב-22 במאי 1455, תקף בראש כוח של כשלושת אלפים איש את צבא תומכיו של המלך בדרכם ללסטר, בעיר סנט אולבנס, והביס אותו.
היה זה העימות המזוין הראשון במלחמות השושנים.
מטרתו הרשמית של ריצ'רד לא הייתה הדחת המלך הנרי, אלא להסיר מעליו את "יועציו הרעים".
הקרב היה קצר ועז; בסך הכול נהרגו בקרב סנט אולבנס פחות מ-200 איש.
עם זאת, כפי שאופייני למלחמות השושנים, היו רוב ההרוגים אצילים, ורבים מהם היו מתומכיו העיקריים של המלך.
מלחמות השושנים היו, ככלל, עניין פנימי בין האצילים.
פשוטי העם אמנם השתתפו בלחימה, אך לא עשו זאת באותה התלהבות והקרבה אישית כפי שלחמו האצילים, שמעמדם וזכויותיהם היו תלויים בהישגים.
כתוצאה מכך נלחמו אצילים אלו זה בזה עד מוות.
לאחר קרב סנט אולבנס היה השלטון בידי ריצ'רד, ורבים מתומכי המלך הנרי היו בין ההרוגים.
ריצ'רד נהג במתינות בניצחונו: הוא לא פגע במלך, באשתו או בבנו.
מבחינה פורמלית נותר הנרי השישי על כס המלוכה, אך ריצ'רד שב וקיבל את תפקידו כאפוטרופוס על המלך.
עם זאת הכריז על עצמו כיורש, תוך שהוא מדיח מתואר זה את הנסיך אדוארד, בנה של המלכה מרגרט.
ייתכן שהייתה זו פשרה ראויה, אך הדבר לא היה מקובל על הלנקסטרים, שלא חדלו מלתכנן קשר במטרה להשיב לידם את רסן השלטון.
עד 1460 שררה שביתת נשק שנראתה כזמנית, וכהעמדת פנים של ידידות ושלום.
מתחת לפני השטח המשיכו שני הצדדים בצבירת תומכים ונשק, והמלכה מרגרט הכריזה על גיוס חובה, לראשונה בתולדות אנגליה.
הרוזן מווריק היה אחד האנשים העשירים ורבי העוצמה שבאנגליה, אך לא השתייך למשפחת המלוכה.
תמיכתו בדוכס מיורק הביאה לאנשי יורק מימון, ואת אחד המנהיגים הצבאיים והפוליטיים הגדולים בתקופתו.
בקרב נורת'האמפטון, שהתקיים ב-10 ביולי 1460, נחלו תומכי המלך מפלה ניצחת, כתוצאה מבגידה של אחד מהלנקסטרים, הלורד גריי, שפיקד על אחד מאגפי החזית, והורה על פריצת הדרך לחילות יורק, וכך גרם להתמוטטות הפיקוד ולבהלה בקרב הלנקסטרים.
בהמולה שנוצרה נתפס המלך, אך המלכה מרגרט ויורש העצר אדוארד הצליחו להימלט.
שוב נלקח המלך ברוב כבוד והדר אל ארמון וסטמינסטר בלונדון.
שוב הובטח לו כי ימשיך למשול, ושוב הכריז ריצ'רד על עצמו כיורש וכאפוטרופוס למלך.
המלכה מרגרט לא שקטה על שמריה.
לאחר שהצליחה להימלט עם בנה לוויילס ומאוחר יותר לצפון אנגליה, אספה שם צבא רב וקראה תיגר על אנשי יורק.
ריצ'רד דוכס יורק, זחוח ובטוח ביכולתו הצבאית, עלה לקראתה בראש חילותיו.
ב-30 בדצמבר 1460 נפגשו שני הצבאות בווייקפילד, והתחולל הקרב הקשה הראשון במלחמה.
אנשי לנקסטר הפתיעו את אנשי יורק וטבחו בהם.
בפעם זאת לא הייתה כל חמלה כלפי המנהיגים: ריצ'רד דוכס יורק נהרג, וכן בנו, הרוזן מראטלנד, שנהרג בשעה שהיה במנוסה וביקש רחמים על חייו; הרוזן מסולסברי, אחד מגדולי התומכים ביורק, נתפס והוצא להורג.
ראשיהם של שלושת האצילים הללו נערפו, הוכתרו בכתרי נייר, ושופדו על חניתות שהוצבו על חומת העיר יורק.
אם עד אז שמר המאבק על גבולות מסוימים, הרי שעם הריגתם של יורק, סולסברי וראטלנד, ובמיוחד באופן שבו נהרגו, נפרצו גבולות אלו.
בקרב השני בסנט אולבנס, שהתקיים ב-17 בפברואר 1461, הביסה מרגרט את כוחותיו של הרוזן מווריק (אשר לאחר מותו של ריצ'רד היה למנהיג הסיעה היורקית והוביל עמו את המלך הנרי השבוי בכל אשר ילך).
מרגרט השמידה חלק ניכר מחילות יורק, והרוזן מווריק נס על נפשו.
שוב היה המלך הנרי בידי "יועצים" מתומכיו מסיעת לנקסטר.
ספק אם הוא היה מסוגל להבין בכלל מיהו שמחזיק בו ומדוע, אך עדיין היה הכתר על ראשו, ועתה השלטון היה לחלוטין בידי אשתו מרגרט.
ניצחונם של הלנקסטרים בווייקפילד לא הביא לסיום המלחמה, אלא להחרפתה.
את מקומו של ריצ'רד דוכס יורק תפס בנו אדוארד (לימים אדוארד הרביעי), תוצר טיפוסי של שנות המלחמה – מנהיג צבאי מוכשר, אכזר וחסר רחמים, המונע על ידי רגשות נקם עזים.
לצדו פעלו אחיו, ג'ורג' – הדוכס מקלארנס, וריצ'רד (לימים ריצ'רד השלישי), שניהם נודעו כחסרי מעצורים, אכזריים ותככניים.
אדוארד לא בזבז זמן, ומיד לאחר תבוסת וייקפילד אסף את חילותיו ועלה על לונדון, בהגיעו לשם לפני המלכה מרגרט.
תושבי לונדון הריעו לו בהתלהבות.
לאדוארד לא היו מעצורים כמו לאביו; הוא לא הכריז שהוא פועל בשם המלך הנרי השישי.
המסכה הוסרה, ואדוארד תבע את כס המלוכה לעצמו בקול רם.
ב-4 במרץ 1461 הוכתר אדוארד בכנסיית וסטמינסטר, ומאותו רגע הכריז כל צד על הצד השני שהוא בוגד במלכות, ומכאן שדינו מיתה.
לאחר היערכות קצרה עלה אדוארד עם צבאו צפונה, על מנת לסיים סופית את הפרשה עם הלנקסטרים.
הצדדים התעמתו ליד העיירה טאוטון, ב-29 במרץ 1461. היה זה חג "יום ראשון של התמרים" (יום ראשון שלפני חג הפסחא, שבו לפי המסורת הנוצרית נכנס ישו לירושלים כשלרגליו שטחו כפות תמרים).
יש אומדנים שונים לגבי מספר הלוחמים משני הצדדים, הנעים בין 50,000 ל-100,000 איש, ביחס של 60:40 לטובת אנשי לנקסטר.
היה זה אחד הקרבות העזים בהיסטוריה האנגלית.
פעמים רבות נאלצו הצדדים להפסיק את הלחימה ולפנות את גופות ההרוגים כדי שיוכלו ליצור מגע זה עם זה.
בשלב מסוים ירד ווריק מסוסו והרג אותו על מנת להוכיח לאנשיו שלא יעזבם.
בסופו של היום היה הניצחון לבית יורק.
כשלושים אלף לנקסטרים נהרגו בקרב, וגורלם של אלו שנתפסו בשבי לא שפר עליהם.
מעשהו הראשון של אדוארד היה לתפוס את העיר יורק, להסיר מעל חומתה את ראשי אביו ואחיו שניתלו שם מאז קרב וייקפילד, ולקבוע במקומם את ראשיהם של האצילים שניצח.
נראה היה כי המערכה הוכרעה סופית בידי סיעת יורק.
מרגרט ויורש העצר אדוארד, ועמם המלך הנרי, נמלטו לסקוטלנד, ומשם לצרפת.
מרגרט המשיכה בניסיונותיה לחזור לשלטון, ובתמיכה צרפתית ניסתה פעמיים בשנת 1464 להתמרד כנגד המלך אדוארד הרביעי לבית יורק.
שני ניסיונות אלו דוכאו על ידי הדוכס ממונטגיו, אחיו של ווריק, ושלטון בית יורק נראה בטוח.
המלך הנרי נתפס והובל ללונדון, שם הוצג ברחובות כשכובע קש על ראשו, אך לא הוצא להורג, ובמקום זאת נשמר במעצר במצודת לונדון.
ב-1468 נכנע אחרון מבצרי הלנקסטרים לכוחות יורק.
בתקופה שלאחר 1464 היה השלטון נתון להלכה בידי המלך אדוארד, ולמעשה בידי ווריק ואחיו מונטגיו.
אדוארד היה לאחר תקופה קשה של לחימה, ועתה רצה לנוח וליהנות מפירות ניצחונו.
ווריק, איש המעשה, נטל לידיו בפועל את מוסרות השלטון, ושימש כשליט.
בשנת 1464 נשא המלך אדוארד בסתר את אליזבת וודוויל, אצילה ממשפחה של תומכי לנקסטר.
היו אלו נישואים שערורייתיים, והם הוסתרו מעיני כל (לרבות מווריק) במשך תקופה ארוכה.
משנתגלה העניין הסתבר כי על הממלכה השתלטו אצילים חדשים – אחיה המרובים של אליזבת וודוויל ובני ביתם, שמנעו מאנשים כווריק, אשר נלחמו למען שלטון יורק, את פירות הניצחון.
כלפי חוץ תמך ווריק במלך צרפת בריבו עם הדוכס מבורגונדי.
אדוארד סבר אחרת, ואף השיא את אחותו מרגרט לדוכס בורגונדי, שארל "האמיץ".
הייתה זו מהלומה שווריק לא יכול עוד לשאת.
ווריק קשר עם ג'ורג', אחיו של המלך, דוכס קלרנס, להשתלט על כס המלוכה.
קלרנס אף הוא לא היה מרוצה מקרובי משפחתו החדשים מבית וודוויל וראה בהם איום של ממש למעמדו.
הוא נישא לבתו של ווריק, והשניים מרדו במלך אדוארד.
בקרב ביצת הדג'קוט, ב-26 ביולי 1469, הובס אדוארד בידי ווריק וקלרנס.
השניים הביאו אותו לטירתו של ווריק, ושם הונחה לשתף פעולה עם ווריק.
בשלב זה החזיק ווריק בשני מלכים כשבויים במעצר – אדוארד הרביעי והנרי השישי.
לכאורה הסכים אדוארד עם שלטונו של ווריק, ואף חתם על חנינה לכל אלו שלחמו כנגדו בהדג'קוט.
אז שחרר אותו ווריק מן המעצר, והוא נותר על כס המלוכה, כאשר ווריק מושך בחוטים.
פתרון מסוג זה אולי התאים להנרי השישי, חדל האישים, אך לא ללוחם עז כאדוארד הרביעי.
במרץ 1470 השיג אדוארד שוב פיקוד על צבא, ויצא, לכאורה, להביס מורדים לנקסטרים בצפון.
מיד לאחר שהתרחק מווריק מרחק מספיק, הודיע כי הוא המלך, ואילו ווריק וקלרנס הם בוגדים.
די היה בכך כדי לשמוט את הבסיס מתחת לשלטונו של ווריק, אשר נאלץ לגלות לצרפת.
בצרפת שהו באותו זמן, כזכור, המלכה מרגרט ובנה אדוארד.
אלו נפגשו עם ווריק, ועתה כרתו ביניהם ברית.
שני אישים אלו, מרגרט ווריק, שאין ספור קורבנות נהרגו במלחמות שביניהם, מצאו עתה אינטרס משותף – לחתור תחת כסאו של מלך אנגליה.
בספטמבר 1470 נחתו ווריק וג'ורג', דוכס קלרנס בראש צבאם בחוף דרטמות', כשהם מניפים את דגל השושנה האדומה של לנקסטר.
תוך זמן קצר היה ווריק בלונדון, הוציא מכלאו את הנרי השישי, והכתירו שוב כמלך אנגליה.
מרגרט נותרה עם בנה, לעת עתה, במרחק בטוח בצרפת.
ווריק היה שוב לשליטה של אנגליה, הפעם בשם המלך הנרי השישי, שקיבל את המאורעות בשוויון הנפש האופייני לו.
מעצרו, כמו גם הכתרתו, לא היו בעלי משמעות עבורו.
ב-14 באפריל 1471 נלחמו צבאות המלך אדוארד בצבאותיו של ווריק בקרב בארנט, כאשר ג'ורג', דוכס קלרנס חזר ללחום לצד אחיו.
באותו יום עצמו הגיעה המלכה מרגרט לאנגליה עם בנה.
ב-4 במאי 1471 נלחם בית לנקסטר את הקרב האחרון שלו במלחמת השושנים, בטיוקסברי.
יורש העצר אדוארד, בנו של הנרי השישי, נהרג, ומרגרט נפלה בשבי (ומתה 11 שנים לאחר מכן בעוני ובגלות).
ב-21 במאי 1471 ביקר ריצ'רד, אחיו של אדוארד הרביעי, את הנרי השישי בשביו במצודת לונדון.
זו הפעם לא שרד הנרי את הביקור, ולתקופת מלכותו הארוכה והסוערת הושם סוף.
ג'ורג', דוכס קלרנס, מונה לתפקיד "המושל הכללי של אירלנד" לאחר סיום הקרבות, אך ב-1477 ניסה שוב לקשור קשר נגד אחיו.
הוא נכלא במצודת לונדון, והוצא להורג בשנת 1478. לפי שייקספיר הומת קלרנס באמצעות הטבעה בחבית יין.
ריצ'רד נישא לאן, בתו של ווריק, בנישואים של אינטרס ומעמד.
נראה היה כי המלוכה נתונה לבטח בידי בית יורק, וכן היה עד מותו של אדוארד הרביעי, כפי הנראה מדלקת התוספתן, בשנת 1483.
עם מותו של אדוארד הרביעי הובטח הכס לבנו, אדוארד החמישי, שהיה ילד בן 12. אדוארד החמישי, ואחיו בן התשע, המכונה "הדוכס מיורק", היו ילדיה של אליזבת וודוויל השנואה.
מולם עמד ריצ'רד, הדוכס מגלוסטר, אחיו של המלך.
ריצ'רד הוכיח כבר את נחישותו ואת אופיו האכזרי בכל שנות הלחימה, וברציחתו של הנרי השישי.
שייקספיר מתאר אותו כגיבן, בעל יד משותקת, מכוער ומרושע.
אך זהו תיאור שניתן מפי משורר החצר של נכדתו של הנרי טיודור, אויבו המר של ריצ'רד.
כפי הנראה, מדובר היה באדם מוכשר ביותר, ובעל טענה לגיטימית לכס המלוכה.
היה זה שלטונם של ילדים, עוצרים למיניהם ומלכי בובה שגרר את אנגליה לשנים של מלחמות שושלתיות.
ריצ'רד היה תוצר טיפוסי של התקופה – אכזר, נחוש, ואינו בוחל באמצעים.
בטרם הוכתר המלך הצעיר, קרא לו ריצ'רד לבקרו בלונדון, ביחד עם אחיו הדוכס, ואז עצר אותם ריצ'רד "להגנתם" במצודת לונדון.
איש אינו יודע מה אירע לנסיכים הצעירים, ויש אומרים ששני שלדים שנתגלו מאות שנים לאחר מכן בעת שיפוצים בתקופת המלך צ'ארלס השני הם שלדיהם.
עד היום ישנו ויכוח היסטורי אם היה זה ריצ'רד שהרג אותם, אם לאו.
מכל מקום, משנעצרו הנסיכים הצעירים, הכריז עליהם ריצ'רד כממזרים, ועל אמם כזונה וכמכשפה, והכתיר עצמו ברוב עם כמלך ריצ'רד השלישי.
שלטונו של ריצ'רד החל באופן מוצלח, והוא היה מקובל על הבריות כאחד מהמצביאים המוצלחים ביותר במלחמת השושנים, וכמושל ראוי.
עם זאת אופיו האכזרי הרחיק מעליו את תומכיו, והעם האנגלי סירב לקבל את המלוכה שהחלה ברצח אכזרי של שני ילדים.
אחרון הלנקסטרים, הנרי טיודור (לימים הנרי השביעי), שאביו היה אחיו למחצה הבלתי חוקי של הנרי השישי, ואימו הייתה נכדתו של ג'ון מגונט (וכך בעל טענה מסוימת לכתר, ככל צאצאיו של אדוארד השלישי), הניף את נס המרד.
בקרב בוסוורת' ב-1485 הביס הנרי את ריצ'רד.
הקרב ידוע בשל תיאורו הדרמטי של שיקספיר במחזה "ריצ'רד השלישי", כיצד ריצ'רד זועק "סוס!
מלכותי תמורת סוס!" סוס זה לא נמצא לו, והוא נהרג בקרב.
הנרי טיודור הכתיר עצמו כהנרי השביעי, והתחתן עם בתו של אדוארד הרביעי, אליזבת', בחתונה ששילבה את שושנת יורק הלבנה עם שושנת לנקסטר האדומה, לכלל הסמל המשולב של השושנים האדומות והלבנות של הבית החדש – "בית טיודור".
בזאת הושם קץ למלחמות השושנים.
מלחמות הקודש של דלפי הן שמן של ארבע מלחמות שנערכו ביוון העתיקה, על אדמת פוקיס, חבל ארץ במרכז יוון, בין החברות השונות באגודה הדתית של דלפי.
המלחמות פרצו כתוצאה של הפרות הסכמים דתיים בתוך האגודה, ומאבקי כוח ושליטה על המקומות הקדושים בדלפי: האורקל מדלפי, שהיה האורקל החשוב ביותר ביוון הקלאסית, והמקדשים הפאן הלנים של דמטר ואפולו.
סביב מקדש דמטר באנתלה וסביב מקדש אפולו בדלפי התפתחה אגודה דתית (האמפיקטיונה) של שבטים יוונים שונים, שדאגו לצורכי שני המקדשים.
האגודה האנהתלית-דלפתית כללה עוד מימיה הקדומים לפחות 12 שבטים שונים, בין השאר שבטים תסאלים, בויאוטים, דורים, יוניים, לוקרים, ופוקים.
האגודה נשלטת על ידי מועצה שהורכבה מהנציגים השונים של החברות בה.
כל החברות באגודה היו מחויבות בשבועה למספר חוקים: איסור לחלל את המקדש, איסור להחריב עיר שחברה באגודה, איסור לנתק את מקורות המים של העיר (אפילו בעת מלחמה), איסור גביית מכס מן העולים לרגל למקדש דלפי ואיסור להילחם בימי החג של אפולו בדלפי.
כאשר אחת החברות הייתה מפירה אחת מהחוקים, שאר החברות בברית היו מחויבות להתאחד ולערוך מלחמת קודש נגד העיר הפושעת ולהחריבה.
למעשה רק כאשר החברה שהפרה את הברית הייתה חלשה, ננקטו נגדה צעדים, חברות חזקות באגודה התחמקו מהעונש ואף לפעמים סירבו בגלוי למלא אחר ההחלטות של האמפיקטיונה.
מלחמת הקודש הראשונה (595 לפנה"ס - 585 לפנה"ס) נערכה כנגד הפוליס קריסה, ששכנה במישור שלרגלי דלפוי.
את המלחמה יזמו התסלים, בטענה כי בני קריסה התעללו בעולי הרגל למקדש וסחטו מהם כספים.
הפוליס סיקיון תמכה בתסלים על רקע סכסוך קודם עם אנשי קריסה, וגם אתונה, ביוזמת סולון, הצטרפה ללחימה.
בראש הכוח האתונאי עמד אלקמאיון.
קריסה, שהייתה מבוצרת למדי, שלטה על הכניסה למקדש בדלפי מכיוון מפרץ קורינתיה.
אנשי קריסה ניצלו את המיקום האסטרטגי כדי לגבות מס מעולי הרגל, ולעיתים אף לשדוד אותם.
בנוסף סיפחה לעצמה קריסה חלק מאדמות המקדש, שהיו מוקדשות לאל אפולו.
התנהגות זו הביאה חלק מערי המדינה האחרות ביוון ליצור ברית צבאית במטרה להגן על הגישה למקדש.
הברית הוקמה בסביבות 600 לפנה"ס.
כששלחו החברות בברית שליחים למקדש בדלפי כדי לברר כיצד לנהוג בקריסה, הם נענו כי על הברית להכריז מלחמה כוללת על קריסה.
תשובה זו של כוהני המקדש עשויה להעיד על האינטרס שהיה להם בהחלשת קריסה, ואולי אף בהריסתה.
בראש הכוח התוקף עמד הטיראן קלייסתנס מסיקיון, שניצל את הכוח הצבאי הימי של הברית כדי לחסום את נמלי העיר, לפני שהטיל מצור כולל על חומותיה.
בנוגע להמשך המערכה קיימות סברות שונות.
המקור הקדום ביותר, ולפיכך האמין ביותר, הם כתביו של איש הרפואה תסאלוס.
לפי עדות זו, שנכתבה במאה ה-5 לפנה"ס, התוקפים גילו דרך סודית לתעלות המים של קריסה, והרעילו את מי השתייה באמצעות פרח היחנון .
המגנים נתקפו בשלשול עז ולא יכלו להתמיד בהתנגדותם.
לפי גרסה אחרת, שמופיעה אצל ההיסטוריון בן המאה ה-1 לספירה סקסטוס יוליוס פרונטינוס, לאחר שגילו את הכניסה לתעלות המים, התוקפים חסמו אותן וגרמו למחסור במי שתייה בעיר.
לאחר כמה זמן הם אפשרו למים לזרום בחזרה לעיר, ואנשי קריסה, שהיו צמאים למדי, שתו בכמויות עצומות את המים שהורעלו ביחנון.
לפי המסורת, המצור על קריסה נמשך כ-10 שנים, והסתיים בהריסתה והשמדתה המוחלטת של העיר.
אדמת העיר הוקדשה לאל, וחל איסור לעבד אותה.
בסביבות אמצע המאה החמישית לפנה"ס תפסו הפוקיים את המקדש בדלפי בכוח ובכך הפרו את המוסכמות הדתיות וחוקי האמפיקטיונה האנתהלית דלפתית.
ספרטה התערבה ובשנת 449 לפנה"ס הדפה את הפולשים, והחזירה את המקדש לידי תושבי דלפי.
שנה לאחר מכן החזיר פריקלס מאתונה את הפיקוח על המקדש לידי הפוקים.
מלחמת הקודש השלישית התרחשה גם היא בשל תפיסת המקדש בדלפי על ידי הפוקים בשנת 359 לפנה"ס.
הפוקים נדרשו לשלם קנס על ידי מועצת האמפיקטיונה, והם סירבו לכך.
פעולות אלה גרמו לחברות באגודה הדלפית, בראשותם של תבאי ותסליה, להכריז מלחמה על הפוקים בשנת 355 או 356 לפנה"ס.
במהלך המלחמה בזזו הפוקים את אוצר המקדש לצורכי המלחמה, והקימו צבא שכירים שמומן על ידיו.
ידם של הפוקים הייתה כנראה על העליונה, תסליה נוצחה, וכוחה של תבאי נחלש.
אולם, עם כניסת מוקדון אל המלחמה, בהנהגתו של פיליפוס השני, שונה מהלך המלחמה לרעתה של פוקיס, שכוחותיה נשחקו במאבק התמשך.
בשנת 346 לפנה"ס הסתיימה המלחמה, הערים של הפוקיים פורקו לכפרים, חומותיהן נהרסו, הם חויבו להשיב בתשלומים את הכסף שלקחו מהמקדש ווגורשו סופית מן האמפיקטיונה האנתהלית דלפתית.
המוקדונים ניצלו את ניצחונם, נכנסו לברית הדלפית ותפסו את מושביהם של הפוקים.
מלחמת הקודש השלישית הייתה הארוכה והקשה במלחמות הקודש.
השליטה על האגודה הדלפתית נחלשה וחשיבותה ירדה, המוקדונים ולאחריהם האיטולים שלטו באגודה ובמקדש בדלפי וחוקי האגודה נעשו חסרי משמעות.
מלחמת הקודש הרביעית הייתה קצרה מ-339 לפנה"ס עד 338 לפנה"ס.
במהלכה ניצבה ממלכת מוקדון, שעדיין הייתה תחת שלטונו של פיליפוס נגד קואליציה חזקה של פולייס יווניות בהנהגת אתונה ותבאי.
הקרב המכריע היה בכירונאה שבו ניצח פיליפוס.
התוצאה הייתה השתלטותו דה-פקטו של פיליפוס כמעט על כל יוון (פרט לספרטה) וכינון הליגה הקורינתית.
מלחמות יוון–פרס הוא הכינוי לסדרה של עימותים בין מספר פולייס (ערי-מדינה) ביוון הקלאסית לאימפריית פרס האחמנית, אשר החלו בשנת 500 לפנה"ס ונמשכו אל תוך אמצע המאה החמישית לפנה"ס.
העימותים המרכזיים היו שתי הפלישות של הפרסים ליוון, הראשונה הקטנה יותר - בימי דריווש הראשון ב-490 לפנה"ס, והשנייה הגדולה יותר - בימי חשיארש הראשון (כסרכסס בפי היוונים) ובהנהגתו ב-479 - 480 לפנה"ס.
היוונים הדפו את הפרסים בשתי הפלישות, אף על פי שלא כל ערי המדינה השתתפו בברית הלוחמת, וחלקן אף תמכו בפרסים.
המקור העיקרי על מלחמות אלה ועל תקופה זו, הוא הרודוטוס מהליקרנאסוס, היסטוריון יווני שחי במאה ה-5 לפנה"ס.
היישובים היוונים לאורך החוף המערבי של אסיה הקטנה התנהלו כערי מדינה עצמאיות, מאז היווסדם במהלך הקולוניזציה היוונית ועד אמצע המאה השישית לפנה"ס, כאשר נכבשו על ידי קרויסוס מלך לידיה (בשנת 560 לפנה"ס), ונכבשו שוב על ידי כורש שהביס את הלידים בשנת 546 לפנה"ס.
למראית עין נשמר השלטון האוטונומי של הערים.
בפועל, תושבי הערים העלו מיסים לאוצר הפרסי וסיפקו לאימפריה חיילים ואוניות מלחמה, ונשלטו על ידי טיראנים (שליט יחיד) מנאמני האימפריה הפרסית.
התסיסה כנגד הטיראנים שנתמכו על ידי הפרסים (כשביוון הופלו באותה תקופה שלטונות הטיראנים), בתוספת ההתנגדות לשלטון זר, למיסים ולשירות הצבאי שנכפה מטעמו, היו הגורמים העיקריים למרד הערים האיוניות שפרץ בשנת 500 לפנה"ס.
פנייתם של המורדים לעזרת ערי יוון נדחתה על ידי ספרטה בגלל המרחק (הספרטנים מיעטו להתרחק מעירם, מפחד התמרדות ההלוטים), אך נענתה על ידי אתונה וארטריה.
בתגובתן השונה של ספרטה ואתונה לבקשת המורדים מופיע לראשונה הדפוס שיחזור על עצמו בהמשך הקרבות עם הפרסים.
המרד התפשט לאורך כל חופי אסיה הקטנה - ממצר ההלספונטוס (דרדנלים) בצפון ועד לקפריסין בדרום - אך דוכא על ידי הפרסים, שכבשו שנית את ערי האיונים המתמרדות.
המרד הסתיים סופית בשרפת מילטוס מנהיגת המרד לאחר קרב ימי באי לאדה, הסמוך בשנת 494 לפנה"ס.
הפרסים לא הענישו את הערים המורדות, אלא להפך, הרגיעו את התסיסה שגרמה למרד על ידי הדחת שליטיהן הטיראנים וכינון משטר דמוקרטי בחלק מהערים.
את הפולייס מיוון שסייעו למורדים, ואתונה בראשן, לעומת זאת, לא פטרו הפרסים ללא עונש.
הם השתמשו בעזרה זו כאמתלה לפלישה ליוון כהמשך מגמת התפשטות האימפריה הפרסית מערבה, מגמה שהסתמנה בבירור כבר עם סיפוח תראקיה.
דריווש הראשון שלח צבא למסע עונשין, אשר כבש והרס את ארטריה אך נעצר על ידי האתונאים בקרב מרתון.
כסרכסס, שהיה מלך חדש עם שאיפות להוסיף את חלקו לאימפריה הפרסית, הגיע עשר שנים לאחר מכן, בראש כל צבאו, בכוונה לכבוש את יוון כולה.
המלחמה התנהלה כולה בחלקו הדרומי של חבל הבלקן ובים האגאי, מקום שבו שוכנת יוון המודרנית.
זהו חבל ארץ הררי עם שטחים מישוריים לא גדולים בין ההרים.
השטח מתאים יותר ללוחמת חיל רגלים מאשר פרשים, למעט המישורים שבהם ניתן להפעיל מסות גדולות של פרשים.
גם הים האגאי משופע באיים שיכולים לאפשר מעגן נוח ומוגן.
הים האגאי, שהוא חלק מהים התיכון, נוח בדרך כלל בקיץ, אך יכול להיות סוער בחורף.
הרודוטוס אף מספר על סופה גדולה שהטביעה חלק גדול מהצי הפרסי.
הלוחמה במלחמה זו, בדומה למלחמות אחרות בעת העתיקה, הייתה עונתית והתנהלה בעיקר בחודשי הקיץ.
הצבא הפרסי הורכב משלושה יסודות עיקריים.
היסוד החשוב ביותר והאיכותי ביותר בצבא הפרסי במלחמה היו בני פרס ומדי שמהם גויסו הפרשים הכבדים ובני האלמוות, יחידת חיל הרגלים הכבדים של הפרסים.
היסוד החשוב האחר היו בני עמים שנכבשו בדורות הקודמים על ידי האימפריה הפרסית.
החשובים ביניהם היו הפיניקים שתרמו את הצי שלהם למלחמה.
החלק האחר היו בעלי ברית ושכירי חרב.
חלק ניכר מבעלי הברית הפרסים למלחמה זו היו היוונים עצמם.
חלק גדול מהפולייס היווניות הצטרפו דווקא לצד הפרסי ולא לברית ההלנית.
הפוליס החשובה ביותר שהצטרפה לצד הפרסי הייתה תבאי.
ציודם של כוחות החי"ר הפרסיים היה בדרך כלל דל והם לא זכו לאימון מסודר כלשהו.
לרוב הם צוידו בקשתות וכידוני הטלה ורק בני האלמוות, שמספרם עמד על 10,000 לוחמים, היו חמושים בצורה טובה.
לעומת חיל הרגלים היה חיל הפרשים הפרסי איכותי וכלל מגוון רחב מאוד של יחידות, מפרשים כבדים המוגנים בשריון עד קשתים רכובים ויחידות נוספות.
חיל הפרשים היה החיל הדומיננטי בצבא הפרסי והוא זה שהכריע את מלחמותיה.
במלחמתם נגד היוונים השתמשו הפרסים בחיל הפרשים העדיף שלהם על מנת לשלוט על השטחים המישוריים ובעזרתו הצליחו להגיע כל הדרך מהצפון עד אתונה ולשרוף אותה עד היסוד.
בקרב נהגו הפרסים להשתמש הרבה בטקטיקות איגוף וירי מטווח רחוק על ידי קשתים רכובים.
החי"ר גם הוא הרבה להשתמש בקשתות בתור נשקו העיקרי.
חיל הים הפרסי היה מורכב כולו מבעלי ברית פיניקים ויוונים מאסיה הקטנה.
הפיניקים היו החלק המהימן יותר בחיל זה, בין היתר, בגלל היריבות המסחרית העתיקה בין היוונים לפיניקים.
ספינת המלחמה הסטנדרטית של הצי הפרסי הייתה תלת חתרית והטקטיקה העיקרית הייתה ניגוח הספינה היריבה עד להטבעתה.
פשיטה על הסיפון לא הייתה מקובלת כשיטת לוחמה עיקרית.
הפיקוד העליון בשדה הקרב נמסר לידיו של המלך, חשיארש הראשון (כסרכסס) ולאחר עזיבתו לאציל בשם מרדוניוס, שנהרג בראש צבאותיו בקרב פלטאיה.
בתקופה זו לא הייתה קיימת מדינה יוונית מאוחדת אחת, וכל אחת מהפולייס שהרכיבה את הברית תרמה את צבאותיה לכוח המשותף.
שתי הפולייס החשובות ביותר היו אתונה, שתרמה הן צבא יבשה וצי וספרטה שתרמה בעיקר צבא יבשה.
כוחותיהם הרכיבו כמחצית מכלל הצבא היווני המאוחד.
צבא היבשה היווני התבסס בעיקר על הופליטים, חיל הרגלים הכבד של יוון העתיקה.
ההופליטים נהגו להסתדר בפלנקס צפופה בעומק של כמה שורות והקרב התנהל על ידי דחיפת היריב בכח המשקל של הפלנקס.
הצבא הספרטני היה ידוע בכל רחבי יוון בעדיפותו על כוחות יבשתיים של פולייס אחרות והוא תרם רבות לניצחון היווני.
חיל הפרשים היווני היה מועט ולא אפקטיבי יחסית לחיל הפרשים הפרסי.
הצי היווני היה בעל מבנה דומה לצי הפרסי וספינותיו היו מדגם דומה.
גם הטקטיקות היו דומות בעיקרו של דבר.
ליוונים לא היה פיקוד עליון מסודר והדברים נקבעו אד הוק על ידי הברית, אם כי הפיקוד נמסר באופן כללי לספרטנים, כולל בהתנגשות הימית ליד סלמיס.
לא רק שלא היה פיקוד מסודר לברית, לפעמים חלקי הברית נלחמו בנפרד משאר חבריה.
מרדוניוס, חתנו של דריווש, יצא בשליחות המלכות להסדיר את השלטון הפרסי בתראקיה, בראש כוח משולב של ים ויבשה.
הוא איבד חלק גדול מהצי שלו, בסערה גדולה ליד הר אתוס, נפצע וחזר עם צבאו לפרס.
לפי הרודוטוס, היה מסעו של מרדוניוס, צעד ראשון בהכנות למסע נגד אתונה, ובעקבות תוצאות מסעו, נבחרה דרך הים כדרך המתוכננת למסע העונשין.
בקיץ 490 לפנה"ס יצא מסע של הצבא הפרסי בראשות המצביא דאטיס ליוון.
לפי הערכות מודרניות, כלל הכוח כ-25,000 חיילים ו-120 ספינות.
הכוח הפרסי לא נתקל בהתנגדות ימית ורוב האיים האגאיים נכנעו בפניו.
כשהגיע הצי הפרסי לאטיקה נחת הצבא במישור מרתון.
הצבא היווני היה קטן יותר וכלל כ-11,000 חיילים.
בקרב שהתחולל במרתון ניגף הצבא הפרסי ונסוג תוך אבדות כבדות והמסע לעבר אתונה נזנח.
מיד לאחר חזרת משלחתו של דאטיס החל דריווש להתכונן לתקיפה שנייה וכוללת של יוון.
ההכנות התעכבו בגלל מרידות במצרים ובבבל; בינתיים נפטר דריווש והוריש את ממלכתו ואת המלחמה ביוונים לבנו ויורשו חשיארש הראשון, הידוע יותר בכינויו היווני - כסרכסס, או בכינויו התנכי - אחשוורוש.
לאחר כארבע שנות הכנות ועוד דחייה בשל מרידה נוספת, אסף חשיארש צבא גדול מאוד באסיה הקטנה, בקיץ ובסתיו של שנת 481 לפנה"ס.
לפי הרודוטוס, שנטה מאוד להפריז בכל הנוגע לאומדן כמויות, גויס צבאו של חשיארש מ-46 לאומים ברחבי האימפריה וגודלו היה חסר תקדים: מיליון ושבע מאות אלף רגלים, שמונים אלף פרשים, למעלה מחצי מיליון אנשי צי, ובסך-הכל כחמישה מיליון משתתפים, כמחצית מהם לוחמים.
הללו נספרו על ידי הידחסות למבנה מגודר, שמנה כעשרת אלפים "מקומות עמידה".
ובתיאור ציורי מסופר כיצד ייבשו הכוחות הפרסיים מקורות מים שונים בעוברם ביוון, בגלל מספרם הרב.
חוקרים מודרניים נוקבים במספרים צנועים בהרבה.
עם זאת, החוקרים המודרניים חלוקים בדעותיהם ומציינים מספרים שונים מ-60 ועד 400 אלף חיילים בצבא היבשה הפרסי.
נוכח הפלישה הצפויה, הקימו הפולייס היווניות ברית צבאית הידועה בשם הליגה ההלנית.
בסך הכל הצליחו היוונים לגייס ככל הנראה בין 100,000 ל-110,000 חיילי יבשה וכ-400 תלת טוריות.
ארטמיסיון ותרמופילאי - ים ויבשה
הכוח הפרסי התקדם במקביל – רגלי וימי, מה שהאריך מאוד את זמן המעבר ליוון, אלא שהצי יכול היה להבטיח הגנה על הרגלים מפני מתקפה דרך הים ואיפשר מתיחה של קווי אספקה ארוכים וסדירים.
בבוא הרגלים למצר הלספונטוס נבנו עבורם שני גשרים מאוניות וכך פסעו לאורך דרומה של תרקיה, בואכה יוון.
בשלב זה הבינו היוונים כי הצבא הפרסי אינו מתכוון הפעם לבצע מסע ענישה נקודתי, כמו אז, עשר שנים לפני, מול אתונה וארטריה.
חלק מהערים בצפון יוון, למשל אקנתוס, קיבלו את הפרסים ללא התנגדות.
לאור הפלישה המתקדמת נערך כינוס מיוחד במצר קורינתוס, בין חברי הליגה ההלנית, כדי לגבש אסטרטגיה כוללת וצעדים טקטיים מול הפרסים.
היה ברור לכולם כי הפרסים נעים במישור החוף ועל כן באים בחשבון מספר מעברים קלאסיים דרכם עשויים הפרסים לחדור לעומק יוון: האחד – מעבר טמפה בצפון תסאליה ליד הר אולימפוס, השני – מעבר תרמופילאי, צפונית לדוריס, השלישי - מעבר קיתאירון בין בויאוטיה לבין אטיקה והרביעי – מעבר האיסתמוס שבחבל קורינתוס.
כניעת התסאליים לפרסים, פסלה את האפשרות הראשונה וקידמה את האופציה השנייה – עיבוי מעבר תרמופילאי.
למעבר הצר בין צוקי ההרים והים נשלחו כמה אלפי חיילים, ובכללם כ-300 ספרטנים מובחרים ובראש מלכם לאונידס הראשון.
צפונית-מערבית לו, בארטמיסיון התמקם לו הצי המשותף של בעלות הברית.
מדובר, אפוא, על כוח קטן יחסית, מול הצבא הפרסי האדיר, ואשר על כן כלל לא חלמו לבלום אותו ולהניסו.
מטרת העמידה בתרמופילאי הייתה לעכב את קצב התקדמותו של הצבא הפרסי ובמקביל לנהל מערכה ימית נגד הצי שלו, ושם, האמינו האתונאים, יש להם יתרון על פני צי האויב.
המערכה שהתנהלה בארטמיסיון החלה ב"מעורבות האלים": סערה נוראה שפרצה בים הסבה נזקים כבדים לספינות הפרסיות ולבנות בריתם, ואת הנזק הכבד ביותר הסבו תלת הטוריות, ספינות המלחמה האתונאיות.
היום השלישי לקרבות היה שקול בין הכוחות והאבדות היו קשות לשני הצדדים.
הצי הפרסי נסוג לים הפתוח והצי האתונאי הדרים לעבר דרום-מערב אטיקה.
המערכה היבשתית, שנועדה לעכב את החיל הפרסי, התנהלה, כמתוכנן, במעבר תרמופילאי.
הגל הפרסי הראשון נבלם על ידי בני ספרטה, וכך היה גם גורלו של גל המתקפה השני.
אחר-כך הכניס חשיארש אל תוך המערכה את "בני האלמוות" שלו, כוח מובחר, לבוש שחור, ששמו יצא לו למרחוק, אך גם הוא נבלם ונהדף על ידי הכוח האתונאי והספרטני.
כפי שמסופר אצל הרודוטוס, גילה רועה יווני בשם אפיאלטס לפרסים מעבר צר, שביל עוקף את המעבר, ובלילה נשלחו "בני האלמוות" לבחון את השביל, נתקלו במארב של בני הפוקים (פוקיס שוכנת מערבית משם), אשר נסוגו מערבה מתוך שיקול לבלום את הפרסים, אלא שהאחרונים פנו מזרחה, אל מעבר למעבר תרמופילאי.
לאונידס הבין כי אין טעם בהגנה עיקשת על המעבר, שלח את רוב הכוח דרומה, ונשאר במקום עם 300 חיילים, ובכללם היחידה המובחרת שלו.
עם הנץ השחר נערך קרב פנים אל פנים קשה ומתיש.
בנפול לאונידס הגנו הספרטנים בחירוף נפש על גופת מלכם הנערץ עד שנהרגו כולם.
בהיוודע תוצאות הקרב בתרמופילאי, נסוגו כוחות הרגלים של הצבא היווני המשותף לרצועת האיסתמוס, ואילו הצי עקף את כף סוניון שמדרום-מזרח לאטיקה והחל להתכנס לעבר מצר סלמיס.
תושבי אתונה החליטו, בשכנועו של מנהיגם תמיסטוקלס, לנטוש את העיר למקום מבטחים ולמקד את המאמץ המלחמתי בפרסים - בים, במקום לבזבז אותו על הגנת העיר בקרב יבשתי אבוד מראש.
היה ברור כי עיקר משקל המלחמה מונח היה עכשיו על כתפי הצי.
החלטת אספת העם האתונאי מופיעה בכתובת טרויזן משנת 480 לפנה"ס.
האורקל מדלפי ניבא ש"רק חומות עץ יגנו על אתונה".
לפי פרשנותו של תמיסטוקלס, "חומות העץ" שיגנו על אתונה הן אוניות הצי, וכך שכנע את בני אתונה לעזוב את העיר.
נטישת העיר, לא נתפשה כתבוסה צבאית או ככניעה, היות שמהות העיר, לפי התפיסה היוונית, טמונה בקהיליית אזרחיה ולא בקרקע שבין חומותיה, הפוליס הם האתונאים ולא אתונה הגאוגרפית.
תושבי אתונה פונו מהעיר על ידי הצי היווני.
מיעוט התושבים שפירשו את נבואת האורקל כלשונה וסירבו להתפנות, התבצרו באקרופוליס מעבר לחומות העץ של העיר, והוצאו להורג על ידי הפרסים שנכנסו לעיר, הרסו אותה והעלו אותה באש.
הכוחות היוונים והפרסים עמדו זה מול זה ללא פעילות.
אוניות היוונים במצר סלמיס, ואוניות הפרסים במספרן העדיף, במעגן הפתוח של פלרון.
לפי הרודוטוס, הצי היווני מנה 378 ספינות, והצי הפרסי הגדול ממנו בהרבה, מנה כ-1,200 ספינות, אך מחקרים מודרניים מעריכים את הצי הפרסי כלא גדול מ-650–800 ספינות.
הספרטנים, כמו תמיד, רצו להילחם קרוב לבית והציעו להתבצר במעבר האיסתמוס.
תמיסטוקלס טען שחייבים להילחם מול הפרסים בים, בסלמיס, כי בכל מקום קרב אחר, הצי הפרסי יצייד ויגבה את הצבא בלי תלות במספר הביצורים שיקימו הספרטנים.
הוא נתמך על ידי האתונאים, בני מגארה ואייגינה.
תמיסטוקלס, שרצה לגרור את הצי הפרסי לתוך מצרי סלמיס הצרים ולהימנע מקרב בים הפתוח, שלח שליח למלך חשיארש, לשכנעו שהיוונים, אשר לא הצליחו להגיע להסכמה ביניהם על מקום הקרב, עומדים לחמוק בספינותיהם בלילה.
גרסת הרודוטוס טוענת שהוא העביר את המידע למלך הפרסי כדי למנוע מהפלופונסים לפרוש ליבשה.
מכל מקום, חשיארש האמין לשליח, ושלח את השייטת המצרית מהצי שלו, לחסום את המעבר המערבי של המצרים כדי למנוע את יציאת הספינות היווניות.
במשך הלילה חיפשו הספינות הפרסיות במפרץ את היוונים הנמלטים, בזמן שאלו ישנו בספינותיהם.
הקרב הגורלי התחולל בראשית סתיו 480 לפנה"ס.
חשיארש היה ישוב על כיסא מוזהב בראש אחד ההרים הצופים לעבר המצר, והתבונן בתנועות הקרב.
הצי היווני התגרה בפרסי ועשה עצמו נסוג, כשהוא מושך אליו את הספינות הפרסיות הכבדות, אל תוך המצר.
אז סבו הטריירות - ספינות המלחמה האתונאיות הקלות, לאחור, תוך תמרונים מהירים, ואליהן הצטרפו כוחות צי נוספים שהתחבאו מאחורי סלעי המצר, והחלה ההתכתשות הימית, שסופה מפלה פרסית נחרצת.
בקרב זה הבקיעו טריירות רבות את בטנן של האוניות הפרסיות ושברו את משוטי האחרות על-ידי המבנה המחודד ה"כרישי" שבחרטומן.
לפחות 200 ספינות פרסיות הוטבעו ומפקד הצי הפרסי נהרג בקרב.
שארית הצי הפרסי נסוגה לים הפתוח, ואילו היוונים לא הסתכנו במרדף ושבו לארצם.
המלך הפרסי ומשפחתו עזבו את יוון לכיוון פרס, ואילו מרבית הצבא, תחת פיקודו של מרדוניוס, יצא לצפון יוון, לבויאוטיה ולתסאליה בנות בריתו להיערך להתקפה הבאה.
הצי הפרסי התפרק; היחידות המובחרות של הצי הפיניקי חזרו הביתה מחשש לעונשו של חשיארש, וביחידות שנשארו, הצי של הערים האיוניות ושל ערים יווניות באסיה הקטנה, הפרסים לא בטחו כשותפים לקרב.
באביב שלחו הפרסים לאתונה את אלכסנדר הראשון, מלך מוקדון, להציע ברית בין פרס לאתונה, אשר תכלול פיצוי פרסי על הנזקים שנגרמו לעיר על ידי הפלישה הפרסית וכן את הרחבת גבולותיה של אתונה.
האתונאים סירבו, אך ההצעה טלטלה את הספרטנים שהתמהמהו עד אז, וגרמה להם להבטיח להצטרף לאתונה למלחמה בפרסים.
מכיוון שהמערכה אמורה הייתה להתנהל ביבשה, הייתה חשיבות רבה לצבא הספרטני, שכוחו היה ביבשה, לעומת האתונאים שכוחם היה בים.
בפועל, כאשר הצבא הפרסי התחיל לנוע לעבר אתיקה, הספרטנים, כמו בערבי הקרבות הקודמים, היו עסוקים בחגיגות פולחניות ולא זזו, כמו כן הסתבכו במסע ימי מיותר לאסיה הקטנה.
מרדוניוס, המצביא הפרסי, הציע שוב לבני אתונה לכרות ברית אך הם סירבו ונאלצו שוב לפנות את עירם ולהתמקם בסלמיס.
הפעם הם הבהירו לספרטנים שאם אינם מצטרפים לקרב, הם יישארו לבדם מול הפרסים כי האתונאים יפרשו.
נוכח האיום, התעשתו בני ספרטה ושיגרו את צבאם - כ-45,000 לוחמים.
הפרסים, לאחר שכילו זעמם בבנייני אתונה, עזבו את אטיקה והתכוננו להתעמתות הצפויה בבויאוטיה שמצפון-מערב לאתונה.
על צבא הברית היוונית פיקד פאוסניאס, בן אחיו של המלך לאונידס, גיבור קרב תרמופילאי, מצביא חסר ניסיון, חסר דמיון וכריזמה.
על הצבא הפרסי פיקד מרדוניוס, שנחשב מצביא מוכשר נבון ובעל ניסיון.
שני הצבאות נערכו ליד פלטאיה, בסמוך למעבר קיתאירון באוגוסט 479 לפנה"ס.
כל צד ביקש לנצל את יתרונו הטקטי: היוונים העדיפו להילחם בגבעות בגלל לוחמי הרגלים שלהם, והפרסים העדיפו את המישור בגלל הפרשים.
אחרי עשרה ימי המתנה תקפו הפרסים ראשונים, ובמיקום הגאוגרפי הנחות מבחינתם - הגבעות.
הקרב, שאין לגביו הרבה מידע, הסתיים במפלה קשה של הפרסים ובמות מנהיגם, מרדוניוס.
הפעם, כנראה על יסוד נקמני, לא לקחו היוונים שבויים, אלא המיתו את החיילים הפרסיים שהצליחו לשרוד.
במקביל התנהלה מערכה גם בים, כשהצי היווני מוכן להתמודד עם הצי הפרסי ליד מילטוס שבאסיה הקטנה.
בסופו של דבר התנהל הקרב על היבשה בכף מיקאלה והסתיים אף הוא בכישלון פרסי.
שני הקרבות התנהלו באותם ימים בסוף חודש אוגוסט.
ברור היה שערי יוון אשר שיתפו פעולה עם הפרסים, כגון בתסאליה ובבויאוטיה, תענשנה קשות, וכך היה בשנת 479 לפנה"ס.
בשנה זו השלימו היוונים את סילוק ההשפעה הפרסית מתחום יוון היבשתית.
המעוז הפרסי האחרון בתראקיה היה איון שעל הנהר סטרימון, ובשנת 471 לפנה"ס הוא נפל בידי המצביא האתונאי קימון בן מילטיאדס.
משמעות המלחמות והשפעתן בתולדות יוון
המלחמות עם הפרסים הסתיימו אפוא בניצחון הלני.