tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדרך המשיכה בתוך מקוה ישראל לחולון ומשם לחוסמסה ולמולדת וממולדת דרך הפרדסים לכביש בית דג'ן-ראשון לציון ליד נחלת יהודה.
השמירה על הביטחון בדרך זו דרשה הקצאת כוחות רבים בעיקר בקטע מולדת-ראשון לציון שעבר בתוך פרדסים ערביים.
בתחילה הוטל תפקיד הבטחת הדרך על כוח פלמ"ח וממחצית פברואר 1948 הועבר תפקיד זה לפלוגה מחטיבת גבעתי שבסיסה היה במולדת וקיבל שם מחנה 88. בלילה נערכו מארבים וביום בוצעו סיורים לגילוי מוקשים.
המכוניות הורשו לעבור רק לאחר בדיקת הדרך.
לאורך הדרך היו מזקפי הגנה נייחים שאוישו כל שעות היום.
חסן סלאמה פקד על אנשיו לפגוע בתחבורה היהודית העושה דרכה בדרך הביטחון על ידי מיקוש.
ב-11 בפברואר 1948 הוטמנו מוקשים חשמליים בקטע הדרך המרוחק 300 מטר מהכביש הראשי.
המוקשים הופעלו מרחוק מתחת לאוטובוס גדוש נוסעים שהגיע מראשון לציון.
8 נוסעים נפגעו קשה ו-21 נפצעו קל.
הש"י גילה כי מניחי המוקשים יצאו מביתו של זוהדי אבו ג'אבן ליד צומת בית דגן.
הוחלט לפוצץ את הבית והפעולה הוטלה על מחלקה מפלוגה ב' בגדוד 52 בפיקודו של הסמ"פ שלמה להט.
הפעולה בוצעה ב-26 בפברואר 1948 בהצלחה.
הבית פוצץ ו-15 ערבים נהרגו.
מכיוון שהתברר ששליש מהבית נותר על כנו בוצעה פעולה חוזרת ב-8 במרץ 1948 ופיצוץ הבית הושלם.
במקום הפעולה יש אנדרטה קטנה ועליה סיפור הקרב.
ב-29 בפברואר 1948, לאחר שהבריטים פרקו את אנשי ההגנה מנשקם תקפו הערבים את העמדות "היוצק" ו"הספירט", כבשו אותם והרגו 10 לוחמים של ההגנה שהיו בנסיגה למקוה ישראל.
הסכם בין ההגנה לבריטים הוביל להשתלטות בריטית על העמדות, סילוק הכוח הערבי ונוכחות בריטית במקום עד פינויים מהארץ.
שתי לוחיות זיכרון ל"היוצק" ול"ספירט" הוצבו בצומת חולון.
עם כיבוש יאזור נתבטל הצורך בדרך הביטחון.
עיריית חולון והמוזיאון לתולדות העיר מפעילים תוכנית שימור, מתוך כוונה לשקם את הדרך בקטע מולדת - נחלת יהודה ולהופכה לאתר תיירות.
במסגרת פרויקט גן סיפור הוקם גן סיפור על דרך הביטחון ליד חוסמסה.
חלק קטן מהכביש המקורי נשמר ובמקום הוקמה תצוגה של שיירה שבראשה חוצבים וכלים כבדים הסוללים את הדרך לשיירת כלי רכב הנעה מאחוריהם.
במקום שלטי הסבר על דרך הביטחון.
דרך ה' הוא ספר שכתב רבי משה חיים לוצאטו (רמח"ל), אשר פעל במאה ה-18. נכתב לאחר פולמוס ציבורי סוער על הגותו, שבעקבותיה נגנזו כתביו הקבליים.
הספר עוסק בנושאים מרכזיים במחשבת ישראל בצורה שעל פניה היא פילוסופית ולא סודית (מיסטית), אך מושפעת עמוקות מתפיסת העולם הקבלית שלו.
הספר מחולק לארבעה חלקים, המסודרים בהדרגה משאלות מטאפיזיות כלליות ועד לשאלות הנוגעות בתפקידו ומחויבותו של האדם בעולם:
"על יסודות המציאות" – בחלק זה, המושפע בתכניו ובסגנונו מהלכות יסודי התורה של רמב"ם, עוסק רמח"ל בשאלות הנוגעות למציאותו של הבורא, לתכליתה של הבריאה בכלל, המין האנושי והאדם הפרטי.
"בהשגחת הבורא יתברך שמו" – כלל מערכת היחסים שבין הבורא ועולמו.
השגחה כללית ופרטית על כלל העולם והאדם בפרט, כולל סדרי ההשגחה והשתלשלותה לפי שיטתו.
"בנפש האדם ברוח הקודש והנבואה, ובפעולות שלא כדרך הטבע" – מתוך דיון בכוחות הנפש ובמהותה בא הרמח"ל לדון בקשריה עם מה שמעל לטבע – כישוף, נבואה ודבקות באל.
גם כאן הוא מושפע מדרכו של הרמב"ם, בהדגישו את ההבדל שבין נבואה רגילה לנבואתו של משה רבנו.
"בעבודת בוראנו" – בחלק זה דן רמח"ל בעבודה שהאדם מתחייב בה לאור החלקים הקודמים ומחלקה לחטיבות.
ראשית הוא מחלק אותה לתלמוד (לו מוקדש הפרק הראשון) ולמעשה, כאשר חלק המעשה מתחלק לארבעה – תמידי (אהבת ה' ויראתו, פרק ג'), יומי (קריאת שמע ותפילה, פרקים ד'-ו'), זמני (שבתות ומועדים, פרקים ז'-ח') ומקרי (דברים שהאדם מתחייב בהם רק במצבים מסוימים).
דרך ה' הפך לספר לימוד ישיבתי בהיר לענייני קבלה ופילוסופיה, ועל כן יש לו חשיבות כמתווה השקפת עולם אמונית עכשווית.
דרך הבשמים הייתה אחת מדרכי המסחר החשובות והידועות בעת העתיקה.
הדרך עברה מדרומו של חצי האי ערב אל חופי הים התיכון, והיוותה חלק מרשת של דרכי מסחר בין אירופה והמזרח, שבהן הובלו מוצרי מותרות (בדרך כלל בעלי ערך גבוה ונפח קטן), דוגמת בשמים, משי, תבלינים, אבנים טובות, צבע, בעלי חיים נדירים ועוד.
דרכי המסחר היו יבשתיות וימיות, ולאורכן הובלה סחורה שמקורה במזרח הרחוק, הודו, דרום ערב ומזרח אפריקה.
הדרך היבשתית החלה באזור הגידול של עצי הלבונה בוואדיות אזור זופאר, שבעומאן המודרנית, משם מערבה למאריב בתימן (שבא העתיקה), וצפונה לפטרה בירת הנבטים בדרום ירדן.
מכאן התפצלה הדרך לשני נתיבים - האחד נע צפונה בדרך המלך לדמשק, והאחר חצה את דרומה של ארץ ישראל עד לנמלי הים התיכון, בעיקר זה של עזה.
נתיב השיט הימי עבר דרך מפרץ עדן וים סוף עד לנמלי עקבה וסואץ, ומשם בדרך היבשה לנמל עזה או לנמלה של אלכסנדריה.
אורכה הכולל של הדרך הגיע לכ-2,000 ק"מ.
מנמלי הים התיכון נשלחה הסחורה בדרך הים לנמלי אירופה וצפון אפריקה.
תוואי הדרך בין מכתש רמון ועבדת, שנחשב במשך שנים כתוואי שאינו ידוע במדויק, התגלה בתחילת שנת 2018 על ידי צוות מבית ספר שדה שדה בוקר.
הראשונים שסחרו בדרך הבשמים הימית היו המצרים הקדמונים.
המצרים השתמשו בבשמים לצורכי דת ולצרכים אישיים.
הם בנו אוניות משוטים גדולות באלף השלישי לפסה"נ ובהן שטו דרומה בים סוף לארץ שהם כינו "ארץ פונת".
מארץ פונת הם הביאו בשמים (בעיקר מור, לבונה, קציעה, וקינמון), זהב, עצים מיוחדים, עורות, חיות אקזוטיות ותבלינים.
ארץ פונת מזוהה היום באזורי אריתריאה וצפון סומליה.
בעקבות סיפורי המצרים על ארץ פונת האגדית והופעת הסוחרים מדרום ערב החלו הפיניקים ושותפיהם מלכי יהודה להתעניין במסחר הימי עם דרום ערב במאות העשירית עד השמינית לפנה"ס.
לפי המקרא היו מלכי יהודה פעילים במסחר הימי והמלך שלמה זכה לביקור של מלכת שבא שבאה בדרך היבשתית.
מלכי יהודה בנו תחנות מסחר בנגב ואת עיר הנמל איילות עציון גבר.
הם התעניינו בעיקר בזהב שמופיע במכרות בארץ אופיר לא רחוק מחופי דרום הים האדום באתיופיה ותימן:
בתחילת האלף הראשון לפסה"נ החלה לפעול דרך הבשמים היבשתית מדרום ערב לדרום ירדן ולעזה.
תחילת התנועה בדרך קשורה כנראה לביות הגמל כבהמת משא להובלה במדבריות בסוף האלף השני לפסה"נ.
בתקופה זו (החל מהמאה השביעית-שמינית לפנה"ס) החלו להתפתח הממלכות העתיקות של דרום ערב שבא (סבא), קטבאן, מעין וחצרמוות.
במאות השביעית והשישית לפסה"נ התרחב המסחר בגלל הביקוש הגדול לבשמים באימפריות האשורית, הבבלית והפרסית.
המסחר בדרך הבשמים שהיה מונופול של הסוחרים מדרום ערב גרם להתעשרות גדולה של הממלכות שם ובמיוחד של ממלכות שבא ומעין.
המסחר זכה להתרחבות נוספת בתקופה היוונית - הלניסטית ובמיוחד במאות השלישית והשנייה לפסה"נ.
דרום ערב זכתה בספרות היוונית לשם 'ערב המאושרת' (Arabia Eudaemon) בגלל עושרה הרב.
בתקופה זו נכנסים לפעילות בדרך הנבטים שהיו שבטים ערבים מצפון ערב.
הנבטים ייסדו את בירתם בפטרה שבדרום ירדן והשתלטו על הדרך לעזה דרך הנגב.
באותה תקופה ביקשו התלמאים במצרים לפתח נתיב חלופי לדרך היבשתית שבשליטת הנבטים, והחלו לפתח נתיב ימי לדרום ערב ולהודו, דרך ים סוף.
הם גילו את הדרך הימית הישירה מדרום ערב להודו (בעזרת רוחות ההיפלוס - המונסון) ועקפו את השליטה הפרתית, ההודית והערבית על המסחר עם המזרח, הודו, דרום ערב ומזרח אפריקה.
שיא הפעילות בדרך הבשמים היה בתקופה הרומאית כאשר הביקוש ללבונה בעולם העתיק גבר, גדל גם נפח התנועה לאורך נתיבי הדרך, וסחר הבשמים לאורכה, ובעיקר לבונה ומור, העניקו לה את שמה.
בעולם ההלניסטי והרומאי נחשבה לבונה למוצר יקר ערך שערכו עלה אף על זה של זהב, והיא שימשה לפולחן ולצרכים רפואיים וקוסמטיים.
הביקוש הגדול לבשמים ומוצרי מותרות אחרים גרם לדעת היסטוריונים רומאיים (פליניוס הזקן) לאובדן הכנסות ניכר לאימפריה הרומית והעשיר את הממלכות בערב.
הרומאים קראו לאזור (כמו היוונים) 'ערב המאושרת' (Arabia Felix) והקיסר אוגוסטוס ניסה לפלוש לערב בסיוע הנבטים וגדוד יהודי ששלח לו הורדוס בשנת 29 לפסה"נ.
הפלישה נכשלה בגלל התנאים הקשים של מדבריות ערב.
הלבונה שימשה גם בפולחן הנוצרי, והיא בשימוש פרה-רפואי גם בעולם המודרני.
עוד הובלו לאורך הדרך תבלינים, אבנים יקרות, נחושת מהמכרות בערבה וכן אספלט מים המלח אשר שימש לחניטה ולאיטום אוניות.
לשיאה הגיעה הדרך בתקופה שבין אמצע המאה הראשונה לפסה"נ לאמצע המאה הראשונה לספירה.
בתקופה זו נעו אלפי גמלים בדרכי הבשמים במדבריות ערב ובנגב.
עשרות רבות של אוניות נעו בים סוף להודו וממנה והובילו כמויות גדולות של מוצרי מותרות לעזה, אלכסנדריה ורומא.
שקיעת הדרך קשורה לשקיעת האימפריה הרומית בשל גורמים פוליטיים, צבאיים, כלכליים וחברתיים.
הממשלה והצבא התקשו לשמור על אחדות האימפריה והעומס הכספי ערער את המצב הכלכלי.
היה מחסור בכוח אדם והצבא הפך לצבא של שכירי חרב.
היציבות הפוליטית נפגמה והיו חילופי שלטון תכופים.
בנוסף לכך שקיעת הדרך גם קשורה בהתגברות המסחר עם המזרח דרך מסופוטמיה והפיכת ממלכת הנבטים לפרובינציה רומאית.
הרומאים העבירו את בירת הממלכה הנבטית צפונה לבוסטרה בשנת 106 לספירה.
במאה השלישית לספירה הייתה עדנה למסלול הימי לדרום ערב והודו.
מסלול המסחר דרך מסופוטמיה נהפך מסוכן בגלל מלחמות הפרתים ואחר כך הפרסים עם הרומאים ואחר כך הביזנטים.
אוניות רומאיות, ביזנטיות, אתיופיות והודיות הובילו סחורות מדרום ערב והודו לעקבה (איילנה) וסואץ (קליסמה).
בדרום ערב עלתה ממלכה חדשה, חמיר, שכבשה חלקים מאתיופיה ושלטה במסחר במזרח אפריקה.
הכיבוש המוסלמי של חצי האי ערב גרם להתדרדרות נוספת בחשיבותה של הדרך, אם כי המסחר לאורכה המשיך בהיקף מצומצם בהרבה עד סביבות שנת 1450, עת הביאו פלישות האימפריה העות'מאנית וגילוי הדרך להודו על ידי הפורטוגזים לשקיעתה של דרך הבשמים ולאובדן חשיבותה.
קיצה המוחלט של דרך הבשמים בא לה במאה ה-16 כאשר נתיב התבלינים הימי דרך כף התקווה הטובה להודו תפס את מקומה.
דרך הבשמים מגיעה אל העיר פטרה וממשיכה מערבה אל עבר הערבה.
בערבה הדרך עושה דרך אל אתר מואה, מצד נקרות ועולה על רמת נקרות לכיוון מעלה דקלים ומצד סהרונים.
הדרך חוצה את מכתש רמון ועולה במעלה מחמל לכיוון עבדת.
בפברואר 2018 נערך מסע רגלי ראשון מסוגו לשחזור רציף של הצעידה בדרך הבשמים במקטע שאורכו כ-100 קילומטרים בין פטרה לעבדת.
במסע, בהובלת בית ספר שדה במדרשת שדה בוקר, השתתפו כ-50 ישראלים יחד עם כ-20 ירדנים.
במסגרת המסע גם התגלה המקטע האבוד של הדרך, בין מצד מחמל שעל שפת מכתש רמון לבין מצד גרפון.
בנובמבר 2021 הושק פיילוט שבמסגרתו יתאפשר הטיול בשניים מהמקטעים של דרך הבשמים שעד אז היו סגורים לציבור באמצעות מנגנון "אישורי מסע" (פרמיטים) בהרשמה דיגיטלית דרך אתר רשות הטבע וגנים.
מקורותיה של דרך הבשמים הוכרו בשנת 2005 כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו.
ההכרזה כוללת ארבעה אתרים בעומאן שזכו לשם הקיבוצי ארץ הלבונה.
חמש שנים לאחר מכן, הכיר ארגון אונסק"ו גם בארבע ערים נבטיות בנגב ובמספר אתרים נלווים, אשר הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשם "דרך הבשמים - ערי מדבר בנגב".
דרך בן-צבי היא דרך ראשית בדרום תל אביב, המחברת בין שדרות ירושלים ביפו למחלף חולון בנתיבי איילון.
הדרך, הקרויה על שמו של נשיאה השני של מדינת ישראל, יצחק בן-צבי, מהווה את ציר הרוחב הדרומי ביותר בתל אביב-יפו, במקביל לדרך קיבוץ גלויות.
הדרך עוברת בתוואי ההיסטורי של הדרך מיפו אל ירושלים, אשר נסללה לראשונה כדרך לכירכרות בשנות השישים של המאה ה-19. בדרך זו השתמשו עולי הרגל לירושלים אשר הגיעו לארץ ישראל דרך נמל יפו.
עד לסלילתו של כביש 1 בשנות ה-70 של המאה ה-20, שימשה, כחלק מכביש 44, כדרך הראשית לערים אלה.
עד שניתן לה השם "בן צבי" היא כונתה דרך ירושלים.
תוואי הדרך מתחיל בכיכר עיריית יפו, בפינה של שדרות ירושלים ביפו, שהוא מוביל ישירות לרחוב עולי ציון שבו שוכן שוק הפשפשים.
באזור זה של הרחוב מבני מגורים, שמתחלפים בהדרגה, ככל שנעים מזרחה, בתעשייה זעירה ומוסכים.
פנייה מצומת הסמוך מאוד לשדרות ירושלים מובילה דרך רחוב יהודה הימית מתחת לגשר ישירות לנמל יפו.
קטע הכביש לנמל דרך יהודה הימית ודרך בן צבי היה, עד לסגירת הנמל בשנת 1965, הכביש הראשי שהוביל לנמל יפו.
חלקה המרכזי של דרך בן צבי עובר באזור בו שכנה עד למלחמת העצמאות השכונה הערבית אבו כביר, שתושביה נטשו אותה במהלך המלחמה.
לאורך הדרך ניתן למצוא לא מעט שרידים של בנייה ערבית ועות'מאנית עד היום, כגון בית אל-עזה ששימש במשך שנים רבות את מועדון קליעה כביר.
בסוף שנות השישים הוקמה באזור שמדרום לדרך שכונת נווה עופר.
בקצה המזרחי של השכונה, בסמוך לרחוב תל גיבורים המוביל לשכונה בשם זה בחולון, שוכן בית מעצר תל אביב.
מצפון לדרך מספר אתרים: בסמוך לבניין מספר 49, בגן אבו נבוט, נמצא סביל אבו נבוט, מבנה סביל בעל שלוש כיפות שנבנה ב-1815 על ידי מושל יפו דאז.
מזרחית לו, בפינת רחוב הרצל שוכן המכון לרפואה משפטית.
המכון ממוקם בבניין מספר 67, וסרט תיעודי שהופק ב-1998 ועסק בפעילות המכון אף נקרא "דרך בן צבי 67".
מצפון למכון מצויים גן בוטני, גן זואולוגי, כנסיית פטרוס הקדוש ובית הספר לטבע.
חלקה המזרחי של דרך בן צבי מהווה את גבולה הדרומי של שכונת קריית שלום.
מדרום לדרך בן צבי נמצא בניין פנורמה, מבנה מסחרי המאכלס בתי עסק, בתי מלאכה ומחסנים עם חניון פנימי רב קומתי, תחנת כיבוי אש וכן מגרשי האימון של מועדון הכדורגל מכבי תל אביב.
מחלף חולון בנתיבי איילון מהווה את הקצה המזרחי של דרך בן צבי, כמו גם את קצה תחום השיפוט של עיריית תל אביב-יפו.
הכביש ממשיך לכיוון דרום-מזרח, ככביש 44, בשטח גלילי.
המשכה המזרחי של הדרך כחלק מאותו כביש נקרא "דרך השבעה" על שם שבעת הנוטרים שנפלו (על שמם גם משמר השבעה) בסמוך לכפר יאזור ששכן בעבר על אותה הדרך (כיום שוכנת במקומה אזור).
דרך דיפנבייקר (או דיפנבקר, כפי שמופיע על מספר שלטים בשטח) היא דרך עפר בין שער הגיא לנווה אילן, על הרכס המקביל לתוואי כביש ירושלים-תל אביב, בשטח פארק רבין.
הדרך נפרצה על ידי הקרן הקיימת לישראל בתחילת 1974, בתרומת יהדות קנדה, כחלק מפיתוח פארק קנדה, והיא נקראה של שמו של ראש ממשלת קנדה לשעבר, ג'ון דיפנבייקר, ידיד ישראל, אשר השתתף בטקס פריצת הדרך ב⁨-21 באפריל 1974⁩.
הדרך עוברת על "רכס המשלטים" ומקשרת בין משלטי מלחמת העצמאות שהגנו על קטע הכביש בתש"ח.
בחלקה היא עוברת על תוואי דרך רומית ומלווה את ערוץ נחל אילן.
בצד הדרך רוכזו מספר אבני מיל מן הדרך הרומית שעלתה מאמאוס לירושלים.
בצידי הדרך פזורים שלטי הסבר אודות משלטי הדרך, תנועת השיירות לירושלים ושלדי משוריינים מתקופת מלחמת העצמאות.
כמו כן ניתן לערוך ממנה תצפית מערבה, לכיוון השפלה, צפונה לכיוון נטף והרי בנימין, מזרחה, אל הקסטל ושמורת המסרק ודרומה אל שואבה, שער הגיא ורכס שיירות.
סמוך לנווה אילן, במקום התחברות הדרך אל כביש ירושלים-תל אביב מצויה אנדרטת פורצי הדרך לירושלים, מעל בסיס בטון המעוטר בכתובת "למען ציון לא אחשה ולמען ירושלים לא אשקוט" מזדקרים שישה מוטות כסופים המעוצבים בדמות אצבעות המצביעות לכיוון ירושלים ומסמלים את הפריצה אל העיר במלחמת העצמאות.
עוד לצד הדרך גן יפני לזכר האב אוצוקו, מייסד אגודת בית שלום היפנית ויער נטוע על שם זבולון המר.
דרך בית לחם הוא רחוב בירושלים שעובר דרך שכונת בקעה (גאולים) וכן דרך חלקים מן המושבה הגרמנית ומתלפיות.
תחילת הרחוב בהצטלבות עם רחוב דוד המלך באזור גן פעמון הדרור והוא ממשיך דרומה עד אזור בית צפאפא ותלפיות.
לכל אורכו הוא מקביל לדרך חברון, ממערב לו.
הרחוב נקרא על שם הדרך העתיקה לבית לחם, בדומה לרחובות אחרים בירושלים - דרך חברון, רחוב יפו, דרך יריחו, דרך שכם ורחוב עזה.
הדרך העתיקה נחשפה בחפירות ארכאולוגיות, ונמצא כי החלה בשער יפו בעיר העתיקה והמשיכה במתווה הנוכחי עד לעיר בית לחם.
משני צדי הדרך עומדים שרידי יסודות של חנויות עתיקות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שימשה כמעבר לדיוויזיה 53 של הצבא הבריטי בדרך לכיבוש ירושלים.
ב-10 בדצמבר 1917 עברה הדיוויזיה בנתיב בדרכה לתפיסת עמדות על הר הזיתים.
במהלך תקופת מלחמת העולם השנייה בנו הבריטים על דרך בית לחם את "בסיס אל-עלמיין".
ב-1948, במהלך מלחמת העצמאות, פונה המחנה והשתלטו עליו פלסטינים, שהשתמשו בו לתקיפת שכונות יהודיות באזור.
לאחר מלחמת העצמאות וחלוקת ירושלים על ידי הקו העירוני נותרה הדרך בשליטת ישראל.
מנגד, בית לחם עברה לשליטת ירדן ובסביבותיה הוקמו מספר מחנות פליטים לפלסטינים.
כדי לקשר בין חלקיה של ירושלים אשר היו בשליטת ירדן לבית לחם נסללה "דרך בית לחם ירדנית" דרך ג'בל מוכבר.
חלק מבתי הרחוב הם בתים לשימור - שנותרו מהתיישבות הטמפלרים במושבה הגרמנית או כבתי מידות של תושבי האזור לפני 1948. כיום קיימים בעיר גם בניינים שנבנו בשנים האחרונות על ידי אדריכלים מובילים, חלקם כהרחבות לבניינים הטמפלרים.
כמו כן נמצאים ברחוב מבנים בסגנון הבינלאומי הירושלמי, שהוקמו בתקופת המנדט הבריטי כבתי דירות ובתים פרטיים לתושבים ערבים אמידים (בעיקר נוצרים).
מן המושבה הטמפלרית נותרו מבנים רבים, וחלקים נרחבים ברחוב נחשבים ליעד נחשק לבילוים, מגורים ומסחר.
מדרום להצטלבות עם חר' רבקה, משתנה אופי הרחוב, רוב המבנים באזור זה הוקמו כשיכוני עולים בראשית ימי המדינה ומוסדות ציבור וחינוך.
בחלק מהמתחמים הללו מתוכננים מיזמי פינוי בינוי.
בית העם הטמפלרי ובתי הספר הטמפלריים (הישן, שנבנה ב-1877, וה"חדש", שנבנה ב-1882), בפינת דרך בית לחם עם הרחובות פטרסון ועמק רפאים.
מבנה בית העם שימש בתקופת ירושלים המחולקת את הקהילה הארמנית (לפני שיכלו לשוב ולהתפלל ברובע הארמני); מבנה בית הספר החדש שימש בעבר את מכון הסיבים.
כיום כלולים בנייני בית הספר במלון אוריינט, מרשת ישרוטל, מלון מפואר שהוקם על כל השטח.
מתחם תחנת הרכבת ירושלים, שעמדה בין דרך חברון ודרך בית לחם, משמש כיום חלקית לאירועי תרבות.
בשולי המתחם בלט (מבחינה ארכיטקטונית) קפה סילו - שהיה בית קפה שפעל בשנים 2019-2023 בשלוש ממגורות אכסון (סילו) גדולות, שמוגדרות כמבנים לשימור, בדרך בית לחם 7, על הגבול בין שכונת בקעה לבין מתחם התחנה הראשונה.
פינת אסתר המלכה - המדפיס הממשלתי ה"חדש" (החל משנות השישים), שהוקם כחלופה לבית המדפיס הממשלתי הסמוך לתחנת הרכבת.
בפינת דרך בית לחם עם רחוב לויד ג'ורג' (הקרוי על שם דייוויד לויד ג'ורג'), עומד מנזר האחיות הבורומאיות, על שם הקדוש קארולוס בורומיאוס (קארלו בורומיאו).
דרך בית לחם 52, מתחם בית דיור מוגן "בית מוזס".
כולל שילוב מבנה קדום (ייתכן שהוקם עוד לפני המאה ה-19) עם בנייה מודרנית.
במבנה זה התגורר מושל ירושלים אדוארד קית'-רואץ'.
המבנה המודרני במתחם הוקם על חורבות מפעל ברזל שהשתייך לאלפרד זלצמן (יהודי יוצא גרמניה), שפעל במקום משנות השלושים ועד הריסתו בשנות השישים ועל חורבות הווילה של זלצמן ששכנה גם היא על אותו מגרש ושקשת אחת ממנה שמורה בלובי הדיור המוגן.
ליד מס' 60 - שרידי קיר מבנה עות'מאני בעל שתי קשתות ואולי שרידי קמרונות במצב בליה מתקדם.
מקורו ותפקידו של המבנה המקורי לא ברורים.
על פי עבודת המאסטר של יגאל צרפתי ייתכן שהיה במקום תנור שכונתי משותף.
מול דרך בית לחם 150 ניצב גלעד לזכר 23 הרוגי אסון ורסאי, שהתרחש במקום.
ברחוב גם מכללת אמונה, מכללה דתית-אקדמית לנשים.
הרחוב כמרכז של מסעדות ובתי קפה
במאה ה-21 הרחוב משופע במסעדות ובבתי קפה, והוא מהווה יחד עם רחוב עמק רפאים הסמוך לו, את הריכוז השני הגדול ביותר של מסעדות ובתי קפה במערב-ירושלים (אחרי מרכז העיר ושוק מחנה יהודה).
ריכוז זה של מקומות אכילה ומשתה הופך את האזור גם למקום שבו ניתן למצוא אוכל אתני ממקומות רבים בעולם, וגם לנקודת מפגש חשובה מבחינה חברתית ותרבותית.
להלן המסעדות ובתי הקפה הבולטים בדרך בית לחם מצפון לדרום, על פי מספרי הבתים, קודם הצד המזרחי של הרחוב (מספרים אי-זוגיים), ואחר כך הצד המערבי של הרחוב (מספרים זוגיים):
בר מיצים מיץ-פטל, דרך בית לחם 7, ממוקם בבית מחסום הרכבת הישנה, במפגש בין פארק המסילה לדרך בית לחם.
מהווה נקודת רענון להולכי רגל ורוכבי אופנים המבלים בפארק.
הסנדוויץ' של רָשל, דרך בית לחם 17, מזנון המתמחה באוכל ביתי תוניסאי: חריימה, קוסקוס וסנדביץ' תוניסאי.
קומקום-בית תה, דרך בית לחם 23, בית תה בסגנון אנגלי לשתיית תה של אחר הצהרים.
בית התה מתמחה בהכנת סקונס והתה מוגש בספלי חרסינה בעלי עיצוב וינטאג'.
המקום בבעלות ד"ר מיכל ווזנר.
בְרַזַאוּלה, דרך בית לחם 27, נקניקרי-באר ומסעדת טאפס, דֶלי איטלקי עם תפריט נקניקיות בעבודת יד ונקניקים שונים.
ציגה, דרך בית לחם 31, גלידריה שכונתית ("ציגה" הוא הכינוי של סיגל, אחת ממנהלות הגלידריה).
קפה קאלו, דרך בית לחם 31, מגיש כריכים, מאפים וסלטים.
שם בית הקפה הוא דו-משמעי, ומתייחס הן לציירת המקסיקנית פרידה קאלו והן לכינויו של בעל המקום (ששמו הוא יעקב).
בית הקפה פועל משנת 1997.
המקום של איציק, דרך בית לחם 33, בית קפה שמגיש כריכים, סלטים, פסטות וקינוחים.
מהווה גם מקום מפגש לאוהדי הפועל ירושלים.
בית הקפה, שראשיתו הייתה כקיוסק, פועל במתכונתו הנוכחית משנת 2003.
קאסה לביא (Casa Lavi), דרך בית לחם 41, בית קפה, שהקפה מוגש בו, בכלי קרמיקה מעוצבים.
המקום בבעלות אלפונסו ומיטל חלפון שעלו ממקסיקו.
אמריקן פאי פיצה, דרך בית לחם 51, פיצרייה עם שירות משלוחים.
מעדני גָ'קוֹ קָנֵטִי, דרך בית לחם 51, מעדניה שהחלה כחנות מכולת בשוק מחנה יהודה.
הייתה בבעלותו של ג'קו קנטי, שעלה מאיסטנבול בשנת 1935. כיום יש למעדניה 3 סניפים באזור ירושלים.
סופר המזרח (KIRIN), דרך בית לחם 34, מסעדה אסייתית המדגישה שימוש בחומרי גלם מהמזרח הרחוק.
גרנד קפה, דרך בית לחם 70, מסעדה חלבית באווירה אירופית.
המקום חביב על היהודים-הצרפתים שהשתקעו בשכונה.
קפה בגינה, דרך בית לחם 74, המקום מתמחה באוכל כורדי ובאוכל צרפתי.
בית הקפה פועל משנת 1988.
פלאפל עובד, דרך בית לחם 78, דוכן הפלאפל השכונתי.
שַרוֹלֶה (Le Charolais), דרך בית לחם 84, מעדניית בשרים.
רֶנְדֶבוּ (Rendez-vous), דרך בית לחם 110, פיצות, פסטות ומאפים בסגנון צרפתי ואיטלקי.
דרך בית לחם והשכונה שסביבה ממלאות תפקיד חשוב בספרה של בתיה גור "רצח בדרך בית לחם".
ברקע לסיפור, גופת נרצחת המתגלה בבית האמור לעבור שיפוץ ולהימכר, בדרך בית לחם.
דרך החקירה נחשף מארג החיים בשכונה והג'נטריפיקציה שהיא עוברת.
דרך הבשור היא דרך נופית באורך של כ-18 ק"מ לאורך נחל בשור הנמשכת מקיבוץ צאלים בדרום עד לגן לאומי אשכול לאורך נופיו של נחל בשור.
הדרך חוצה שמורת טבע ששטחה כ-35 קמ"ר ובה נופי בתרונות, מעיינות הנובעים כל השנה, בריכות מים, צמחייה עשירה, מגוון בעלי חיים ואתרים ארכאולוגיים.
הדרך עוברת בין תחנות שונות המכילות אטרקציות מעשי ידי אדם, תצפיות נוף ואתרים היסטוריים.
רעיון הדרך הנופית לאורך הנחל נולד בשנת 1983 בעקבות פגישה בין שני סוקרי-שטח: אמנון ליבנה ("בּוּצי") מקיבוץ רביבים, שעסק באותם ימים בסקר-נוף מטעם רשות שמורות הטבע והמועצה האזורית אשכול, ודן גזית מקיבוץ גבולות, שעסק במקביל בסקר ארכאולוגי של האזור בתמיכת אגף העתיקות שלימים הפך לרשות העתיקות.
זוג הסוקרים חבר לעזרי אלון מרשות שמורות הטבע (לימים רשות הטבע והגנים) והשלישייה פרסמה בשנת 1983 תסריט ראשוני לחזון של דרך נופית שתאפשר לציבור גישה לנופיו של נחל הבשור שלימים שולב בתוכנית האב של המשרד להגנת הסביבה לשיקומו והנגשתו של הנחל.
לאחר פניה אל המוסדות : המועצות אשכול ומרחבים, מינהל מקרקעי ישראל, הוועדה המקומית "שמעונים", רשות הטבע והגנים, החברה להגנת הטבע, המשרד לאיכות הסביבה, רשות הניקוז, רשות העתיקות, מינהלת התיירות בנגב, הסוכנות היהודית וקק"ל, הוחלט על הקמת ועדת היגוי לקידום הרעיון.
במשך 5 שנים בוצעו מאות פגישות וסיורים עם הגורמים השונים כדי להגיע לפשרות בין הדרישות של "בעלי העניין", בין השטח הרגיש ובין החזון של יוזמי הדרך.
בשנת 1991 החלה הסלילה במימון ובביצוע קק"ל, תוך בעיות בלתי צפויות.
למשל, הנהלת פארק אשכול חזרה בה מהסכמתה הראשונית למעבר הדרך דרכו, אלתורים כמו ה"מחלף" ליד חוות היענים, והתנגדות פתאומית של "אדם, טבע ודין" למגדלי התצפית שהוסרה רק בהתערבות בית המשפט.
במהלך התכנון נוספו לדרך אטרקציות כגון "הגשר התלוי" בקרבת הכניסה הדרומית.
דרך הבשור כיום נמשכת לאורך כ-18 ק"מ מצאלים בדרום ועד לגן הלאומי פארק אשכול בצפון.
קיימות תוכניות להכשיר מקטע צפוני נוסף שיאריך את הדרך עד למרגלות תל ג'מה בואך קיבוץ רעים.
נקודות העניין העיקריות לאורך דרך הבשור
להלן תיאור נקודות העניין העיקריות בנסיעה מדרום לצפון לאורך דרך הבשור:
הכניסה הדרומית לדרך הבשור נמצאת מצפון מערב לצומת צאלים על כביש מספר 222 לכיוון גבולות.
כמאתיים מטרים אחרי הצומת יוצאת ימינה דרך עפר, העוברת לאורך הגדה המערבית של נחל בשור.
תיאור נקודות העניין העיקריות לאורך דרך הבשור, מדרום לצפון
(י) =בגדה הימנית; (ש) = בגדה השמאלית
(י)- אתרים כלקוליתיים על השלוחות; נביעת-מים באפיק.
(י)- מצוק שבו ניתן "לקרוא" את ההיסטוריה הגאולוגית של הנחל; אנדרטה; ביתרונות, גשר חבלים.
(י)- מכלול של חווה חקלאית רומית-ביזנטית: בארות, בורות-מים, סכרים בערוצים, מבנים, כבשנים, אמות-מים חצובות, מחצבות.
(י)- סכר בנחל, תעלת-איסוף למי הזרימות, מאגר-מים באפיק, מאגר עילי, באר עתיקה ליד אשלים זקנים.
(ש)- מצפור מוסדר, פינת תצפית מוצלת.
מאגר-מים עילי וגשר ברזל על-גבי צינור המחבר את שני המאגרים בשתי הגדות.
(ש)- באר עם מבנה-על מתקופת המנדט (באר רבובה).
(י) - מערת מגורים בדווית.
(י)- באר עתיקה (ביר קמלה), מוצב ושרידי מחנה צבאי ליד סוללת מסילת-ברזל מימי המלחמה העולמית הראשונה.
(י)- בית קברות עתיק רחב-ידיים, אתר כלקוליתי, אתר מתקופת הברזל 1ב', דרך החוצה את הנחל.
(ש)- אתר מתקופת הברזל 1ב' (תל סַוַּאוִּין), שרידי סוללת מסילת-ברזל מימי המלחמה העולמית הראשונה.
(ש)- אתר מתקופת האבן הקדומה, קוביית-בטון שהיא שריד מסייסמוגרף כהכנה ל"תעלת הימים" (שנות ה-80 של המאה ה-20).
(ש)- תל עתיק שהיה מיושב בין המאה ה-18 לפני הספירה עד המאה השנייה לספירה (תל שרוחן).
(י)- שרידי מחנה-צבא רומי, כבשני סיד ובאר עם מתקן-שאיבה ממתכת ולידו נביעה בנחל (עין שרוחן).
(י)- מצוקי-כורכר, מחצבות עתיקות, מחפורות של תעלות-קשר מימי המלחמה העולמית הראשונה.
(ש)- מחצבות-כורכר עתיקות, אתר כלקוליתי, מחצבות עתיקות בסלע-חוף.
(ש)- מצוק לס וחרסיות; שרידי חפירים וסוללות של מסילת-ברזל מימי המלחמה העולמית הראשונה.
(י)- שחזור חלקי של גשר הרכבת הנ"ל; (בתוך פארק אשכול).
(ש)- בתרונות צמודים לדרך הבשור; קטע "כביש הרעב" המקורי ביציאה מהדרך.
ומוליכה צפונה עד לפארק אשכול, אל כביש מספר 241 (כביש מגן- גילת).
ולחוות היענים התיירותית "אל היען".
"דרך גולים" היא סדרת הדפסים מאת האמן הישראלי פאול קונראד הניך.
בשנת 1943 פרסם פאול הניך חוברת של 13 חיתוכי-עץ המציגים דימויים מן ההיסטוריה היהודית, החל מהתקופה ההלניסטית והתקופה הרומית בארץ ישראל ועד לשנות ה-40 של המאה ה-20. ההדפסים נדפסו בדפוס נ' ורהפטיג בחיפה.
בחירת הנושאים של הניך מדגישה את גורלו הטראגי של העם היהודי, ששיאו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
עם זאת הניך בחר לסיים את הסדרה בתיאור אוניית מעפילים, בחירה המעניקה פרשנות ציונית לסדרה.
הניך, יליד צ'רנוביץ, היה מחובר אל התרבות האוסטרית והגרמנית, ואירועי השואה, שהגיעו בתקופה זו לארץ ישראל, השפיעו עליו.
סגנון ההדפסים הוא אקספרסיוניסטי ומושפע רבות מן האקספרסיוניזם הגרמני ומיצירתו של פרנץ מזרל (Masereel).
חלקים מן הסדרה הוצגו בתערוכה "שם מלחמה משתוללת, כאן שותלים ורוקדים" (2012) שהתקיימה בגלריה של האוניברסיטה הפתוחה ברעננה.
דרך האיילות היא דרך עפר המחברת את אזור לטרון לנקודה על כביש 38 מצפון למסילת ציון, סמוך לאנדרטה לזכר חללי המח"ל.
כחלק מהמערכה על ירושלים במלחמת העצמאות שימשה הדרך להעברת מספר שיירות אספקה לירושלים במהלך מבצע מכבי בחודש מאי 1948, לאחר שערביי הכפר דיר איוב פגעו בשיירה של חטיבת גבעתי ב-12 במאי 1948. הדרך עוברת מדרום לרכס ח'תולה, ולכן נסתרת מדיר איוב.
הדרך יצאה משימוש לאחר שהלגיון הירדני השתלט על רכס לטרון ב-18 במאי.
מקור שמה של הדרך - משורייני הליווי כונו בשם הקוד 'אַיִל' (מלשון 'אֵיל-ברזל').
נראה שהאלחוטנים והאלחוטניות של גבעתי כינו את השיירות 'איילות' (במקום 'אֵילִים') שכן היו בהן מספר משוריינים.
דרך גדעון הוא כביש מקומי בבנימין שנמצא בעמק שילה הסמוך לגוש שילה.
הכביש מתחיל בצומת הכניסה לעדי עד ומסתיים ב"צומת גדעון" על כביש 458 (דרך אלון), והוא חלק מכביש 5055. דרך גדעון מתחילה בסוף דרך נוף הכרמים, שגם היא חלק מכביש 5055.
הדרך נקראה על שמו של גדעון ליכטרמן, שנרצח בפיגוע ירי בדרך היורדת לכיוון דרך אלון.
האנדרטה לזכרו נמצאת בסמוך למקום הפיגוע בו נרצח, ליד צומת גדעון.
היישובים הסמוכים לדרך זו הם שילה, שבות רחל, עמיחי, יישוב הדעת, עדי עד, אחיה וקידה.
דרך זו משרתת בעיקר את תושבי צפון בנימין והאזור היהודים ומשמשת לנסיעה לכיוון בקעת הירדן.
הדרך נחסמה לתנועה פלסטינית בראשית האינתיפאדה השנייה.
דרך בלקפריירס הוא כביש בסאות'ווארק , לונדון.
הוא נמצא בין רחוב סיינט ג'ורג'ס סירקוס בקצה הדרומי וגשר בלקפריירס מעל נהר התמזה בקצה הצפוני.
באמצע הדרך בצד המערבי נמצאת תחנת הרכבת התחתית סאות'ווארק , בפינה עם כביש הקאט .
ממול לתחנת הרכבת, נמצא פלסטרה, בניין משרדים גדול וחדש שמאכלס את חטיבת התובלה השטחית של לונדון .
הכביש מהווה חלק מכביש A201 .
הכביש צמוד לרחוב סטמפורד ורחוב סאות'ווארק בקצה הצפוני.
הדרך, שנודעה במקור בשם רחוב סורי, הוקמה בשנות ה-60 של המאה ה-20 כשגישה דרומית לגשר בלקפריירס, והוצבה על ידי האדריכל הבריטי רוברט מילן .
החל מ-2010, מספר תוכניות פיתוח מרכזיות שינו את דרך בלקפריירס.
מלונות ובניינים למגורים חדשים החליפו את המשרדים שהוקמו לאחר מלחמת העולם השנייה, במיוחד בצומת עם רחוב סטמפורד .
דרך ברושים וכוכב (בהולנדית: Cypres bij sterrennacht) היא יצירה באמצעות צבע שמן משנת 1890 על ידי הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך.
זוהי יצירתו האחרונה של ואן גוך בסן רמי דה פרובאנס.
כיום, היצירה מוצגת במוזיאון קרולר-מילר, אוטרלו, הולנד.
היצירה נוצרה במאי 1890. ואן גוך כתב לאחיו, תיאו, שעצי ברוש העסיקו אותו הרבה, והוא ראה בהם כאובליסקים מצריים.
הוא התכוון לצייר יצירה של הברושים בסצנת לילה עוד בארל ב-1888.
יש הסוברים כי ואן גוך לקח את הרעיון ליצירה מהאלגוריה הנוצרית "מסעות ההלך".
זוהי אחת מכמה יצירותיו של ואן גוך שבהן נעשה שימוש בעצי ברוש, בדומה ל-"שדה חיטה עם ברושים" ול-"ליל כוכבים".
בנוסף, ואן גוך צייר את עץ הברוש כך שהוא משתרע מחוץ לקנבס, וזהו מוטיב חוזר ביצירותיו.
לאחר השלמת היצירה, ביוני 1890, ואן גוך כתב לחברו הצייר, פול גוגן, כי הוא שאב את רעיונותיו מציורו, "Christ in the Garden of Olives".
ייתכן כי ואן גוך צייר את השמיים המתוארים ביצירה בהשפעת חפיפת כוכבי הלכת מרקורי ונוגה ב-20 באפריל 1890. החפיפה יצרה שש דרגות של הפרדה, וביחד הם יצרו רקע מואר בהשוואה לכוכב סיריוס.
קט'לין פאוורס אריקסון סבורה כי ואן גוך המחיש את מותו הקרוב ביצירה.
היא מבססת את טענה זו על כך שבצד שמאל של היצירה ישנו כוכב חדש שמאיר ומימין מופיע ירח בצורת סהר, כלומר הוא עתיד להיעלם בקרוב.
בין הכוכב החדש לבין הירח המתמוגג חוצץ עץ ברוש, וחציצה זו נחשבת כ-"אובליסק של מוות".
היא מייחסת את זוג המטיילים על הדרך כסמל להשתוקקותו של ואן גוך לחברות.
דרך ארץ – ההופעה הוא אלבום הופעה הראשון של גידי גוב, שיצא בשנת 1988.
האלבום יצא אחרי שאלבומו האחרון של גוב "דרך ארץ" הצליח מאוד, מה שהוציא את גוב לסיבוב הופעות סולו הראשון בקריירה שלו.
את ההופעה הפיק מוזיקלית רמי קליינשטיין.
בנוסף לשירים מאלבום "דרך ארץ", שילב גוב בהופעה שירים של להקת כוורת שהיה חלק ממנה ובשלב זה הייתה מפורקת למעט מופעי איחודים פעם בכמה שנים.
אלון הלל – תופים, סימונס וקסיו 101
נאור דיין – קולות רקע, גיטרה
רמי קליינשטיין – פסנתר, סינתיסייזר, אורגן, קולות רקע, שירה, עיבודים
הוקלט במועדון "צוותא" – 20 במאי 1988, חג השבועות.
הקלטה, מיקסים דיגיטליים – יעקב מורנו
מנהל במה, טכנאי ראשי – מיכי גוב
טכנאי הופעה – אילן לזובסקי, אפיק פלג, דרור שאשא, יובל ליבליך, רובי אלסטר, רועי נגר
עוזר טכנאי – גילי אוריאל
הפקה מוזיקלית – רמי קליינשטיין
עוזרי הפקה – נורית פרידמן, גילי דיין-פרל
יחסי ציבור – מירי בן יוסף.
ניהול הפקה – דורית לנץ.
עוזרת הפקה – גילה חממי.
ניהול אישי והפקה – מיכאל תפוח – אתי אנטה, "המון הפקות".
דרך האמנות - לשלום והבנה הדדית הוא פרס המוענק לפעילי תרבות ואמנות, קולקטיבי יצירה, ארגונים אשר תרמו תרומה משמעותית לחיזוק שיתוף הפעולה התרבותי הבינלאומי, תעמולה של ההישגים והדוגמאות לתרבות האמנות העולמית על בסיס אידיאלים וערכים הומניסטיים.
הפרס מוענק על ידי נשיא בלארוס או גורם רשמי שהוסמך על ידו בטקס הפתיחה של הפסטיבל הבינלאומי "סלביאנסקי באזאר בויטבסק".
2010 - ולדימיר מוליאבין ופסניארי
2016 - מיכאיל פינברג והתזמורת הקונצרטית האקדמית הלאומית של בלארוס
שמותיהם של זוכי הפרס מונצחים ב"שדרת הכוכבים" שליד האמפיתיאטרון.
דרך האבנים הצהובות היא דרך דמיונית המשמשת כחלק ניכר מהאירועים המרכזיים בספר "הקוסם מארץ עוץ" של הסופר ליימן פרנק באום, ובחלק מספרי ההמשך בסדרת ספרי עוץ, ביניהם "ארץ עוץ המופלאה" ו"נערת-הטלאים מעוץ".
הדרך הונצחה באלבומו של אלטון ג'ון משנת 1973, "Goodbye Yellow Brick Road".
הדרך מתוארת כשביל שאבניו צבועות בצהוב, כאשר לפי פרשנים מסוימים הדרך מסמלת שמחה ותקווה ולכן היא צבועה בצבע זה.
ניכר שהדרך היא הדרך הראשית בארץ עוץ ונראה שמסלולה בנוי כך שהוא מגיע ליעד האולטימטיבי, "עיר הברקת", העיר הגדולה שבה גר הקוסם.
בספר "נערת-הטלאים מעוץ", הלוקח חלק בסדרת ספרי עוץ, מתגלה כי ישנה עוד דרך אבנים צהובות שמובילה לעיר הברקת ונראה שדורותי גייל הלכה במסוכנת מבין השתיים.
על פי תאוריה של קוראי סדרת הספרים, לכל ארץ יש דרך אבנים שמובילה אל עיר הברקת, וההבדל בין הדרכים הוא הצבע שלהן.
לתאוריה זו אין שום ביסוס בספרים עצמם, אבל בסדרת האנימה "הקוסם מארץ עוץ" היא מומשה, וכאשר דורותי הלכה לפגוש את הקוסמת מהדרום היא השתמשה בדרך האבנים האדומות.
הבדלים בין הדרך בספרים לדרך בעיבודים שונים
בספר, שלא כמו בעיבודים קולנועיים, דורותי גיבורת הספר נאלצת לחפש את הדרך עד שהיא מוצאת אותה.
בספר נראה שהדרך אינה סלולה לכל אורכה וישנם קטעים שבהם היא דקה, אבניה שבורות והיא עוברת על צוקים ועמקים.
לעומת רוב העיבודים הקולנועיים שבהם הדרך סלולה ומסודרת.
בסרט "הקוסם מארץ עוץ" משנת 1939, נראה שבאותו מקום שבו מתחילה דרך האבנים הצהובות מתחילה גם דרך על אבנים אדומות, מה שלא נזכר בספרים.
באותו עיבוד נראה שבהמשך הדרך ישנו פיצול בצורת מזלג שבו דורותי צריכה לבחור לאן היא ממשיכה.
היא בוחרת בדרך הנכונה, אך בספרים מתואר שאין שום פיצולים לאורך הדרך והדרך בנויה רק כמסלול אחד.
ההערכה היא שהדרך שבהשראתה יצר באום את "דרך האבנים הצהובות" היא דרך כזאת שהייתה קיימת בעיר ניו יורק, סמוך לאקדמיה הצבאית שבה למד.
על פי אגדה מקומית, דרך האבנים הצהובה נגזרה מכביש מרוצף בלבנים צהובות ליד הולנד, מישיגן, שם שהה באום בקיץ.
העיר אית'קה שבמדינת ניו יורק, טוענת גם היא שהיא מהווה השראתו של פרנק באום.
זאת מכיוון ששם הוא פגש את מי שהייתה בהמשך לאשתו, מוד גייג באום, בזמן שהיא למדה באוניברסיטת קורנל.
באותה תקופה, סללו כבישים מקומיים באמצעות לבנים צהובות.
דרכי אבנים צהובות ניתן למצוא גם באברדין, דקוטה הדרומית; אלבני, ניו יורק; רוסוויל (מחוז בולטימור), מרילנד; מונטקלייר, ניו ג'רזי (פארקהרסט פלייס ודרך אפטרלו); ברונקסוויל, ניו יורק (בכבישים של פרסקוט ועמק); שיקגו, אילינוי; ליברל, קנזס; סדאן, צ'יטנגנגו, ניו יורק, וכן בית ספר באבינגטון, פנסילבניה ומחוצה לה בסופיה, בולגריה.
בנוסף, חלקים מכביש 54 בארצות הברית במדינת קנזס הוגדרו כ"דרך האבנים הצהובות".
דרך האבנים הצהובות בתרבות ובאומנות
במאה ה-21, הביטוי "דרך האבנים הצהובות" משמש לעיתים קרובות כמטפורה לדרך רצופת תקווה, אשליה או יעד נכסף אך לא בהכרח מציאותי - כמו עיר הברקת בסיפור המקורי.
האלבום Goodbye Yellow Brick Road, שיצא בשנת 1973, נחשב לאחד מהישגיו הגדולים של אלטון ג'ון, עם מכירות של מעל ל-20 מיליון עותקים ברחבי העולם.
אחד השירים באלבום הנושא את אותו השם - Goodbye Yellow Brick Road, נכתב על ידי ברני טופין.
במילות השיר, "דרך האבנים הצהובות" מסמלת את הדרך המובילה לעולם הזוהר וההצלחה, בדומה למסע של דורותי לעיר הברקת בספר הקוסם מארץ עוץ.
השיר מתאר את הרצון של הדובר לחזור לשורשים - מוטיב חוזר בכתביו של ברני טופין.
במהלך מלחמת חרבות ברזל דרך האבנים הצהובות שימשה כמטפורה במגוון מיצבים למען שחרור החטופים.
בהקשר זה הצבע הצהוב התחבר למשמעות של סרט מודעות צהוב - סמל להזדהות עם שבויים וסולידריות עם לוחמים ותפילה לשובם לשלום.
למשל, מיצב שביל התקווה - דרך האבנים הצהובות, הוצג בכיכר החטופים אשר הוקמה בסמוך למוזיאון תל אביב לאמנות.
המיצב הוקדש לזכרו של דניאל אשר כהן ז"ל, אשר נרצח בשבעה באוקטובר בדרכו הביתה ממסיבת הפסיידאק.
דרך הבשורה: סיפורו של ישו (Gospel Road: A Story of Jesus) הוא סרט דרמה אמריקאי שצולם בישראל בבימויו של רוברט אלפסטרום, התסריט נכתב על ידי ג'וני קאש ולארי מארי.
בסרט מככבים ג'וני קאש, רוברט אלפסטרום, ג'ון קרטר קאש, לארי לי, פול ל.
הסרט יצא לאקרנים ב-31 במרץ 1973 והופק על ידי פוקס המאה ה-20 .
ג'וני קאש היה בין יוזמי הפקת הסרט, כנוצרי מאמין (זה היה ביקורו השני בישראל לאחר שביקר לראשונה ב-1968 לצורך הקלטת אלבום )
הסרט צולם כולו בישראל, בעיקר בגליל ובים כנרת.
ג'וני קאש וצוות השחקנים הגיעו לישראל בתחילת נובמבר 1971, בסך הכל בוצעו 24 ימי־צילום וכל שירותי ההפקה ניתנו על ידי אולפני הרצליה.
הסרט מתאר את סיפורו של ישו, חייו בגליל, פעילותו כמטיף, צליבתו ותחיית המתים שלו, כפי שמסופר על ידי קאש, תוך שילוב של שירים אותם הוא שר.
רוברט אלפסטרום בתפקיד ישוע המשיח
ג'ון קרטר קאש בתור מרי מגדלנה
לארי לי בתור ג'ון המטביל
רוברט אלפסטרום הבן בתור ישו הצעיר
טרנס ווינסטון מנוק בתפקיד מתיו
תומאס לוונטל בתפקיד יהודה איש קריות
ג'ון פול קיי בתפקיד ג'יימס האב
דרך ארץ קדמה לתורה הוא ביטוי שמשמעותו היא שחשיבותה של "דרך ארץ" (שהיא התנהגות במוסר המידות ובנימוס, או יישוב העולם, עיסוק ומסחר) קודמת והכרחית לפני חשיבות התורה.
כיום המשמעות המקובלת הרווחת מייחסת ל"דרך ארץ" משמעות של נימוסים טובים, ושלא ניתן ללמד תורה ומצוות למי שאין בו דרך ארץ, או שאין שווי לתורה ולמצוות שמקיים בלא שיש לו דרך ארץ.
במקורו, הביטוי הוא פתגם חז"לי שבא לתאר את הקדימה הכרונולוגית של "דרך ארץ" למתן תורה.
מקורו של ביטוי זה הוא במדרש רבה:
מקור פחות מובהק, אך זהה יותר לפתגם כפי שהוא מוכר, מופיע באוצר מדרשים של יהודה דוד אייזנשטיין, במדרש השכם (שמ"ספר הלקוטים" של אלעזר הלוי גרינהוט), בו נאמר: .
הביטוי כפי שהוא מוכר כיום, בשם: "דרך ארץ קדמה לתורה", מופיע רק בראשית תקופת האחרונים, והוא מתחיל להיקלט בצורה זו רק מאוחר יותר.
הוא מופיע לראשונה אצל המהר"ל מפראג, והחל מאמצע שנות ה'ת"ק-ה'ת"ר (שלהי המאה ה-18) הוא מופיע במספר מקורות מיהדות מזרח אירופה, וכמאה שנה לאחר מכן גם אצל יהדות ארצות האסלאם.
משמעות הפתגם בדברי חז"ל היא כי "דרך ארץ" קדמה כרונולוגית למתן תורה, שכן התורה ניתנה לדור המדבר רק לאחר 26 דורות מבריאת העולם, ולפני כן התנהל העולם על פי "דרך ארץ".
משמעות "דרך ארץ" בהקשר זה, כפי שעולה מדברי חז"ל אלו היא מוסר המידות והיושר, אולם יש שהתייחסו בזה גם לפרנסה, מלאכה ומסחר, ויש שציינו לשתי המשמעויות.
יש המבארים את דברי חז"ל באופן שאינם רק תיאור כרונולוגי, אלא שהפתגם בא לומר כי הדורות הראשונים, כמו האבות, מחמת מעלתם ידעו לנהוג בדרך הישרה עוד טרם מתן תורה.
בפירוש הביטוי "דרך ארץ קדמה לתורה", רווח הפירוש לפיו יש העדפה או הקדמה – לפחות מבחינה מסוימת – של "דרך ארץ" על פני התורה, או ש"דרך ארץ" הרי הוא תנאי הכרחי לחשיבות התורה.
גם בביטוי זה קיימים שני הפירושים לביאור "דרך ארץ", יש שפירשו זאת כמוסר המידות, ויש שפירשו זאת כמילוי צורכי הגוף ועיסוק על מנת להשׂתכר, שהוא נדרש כתנאי קיומי כדי שיהיה ניתן ללמוד תורה ולעבוד את ה', וכן ביישוב העולם בכלל.
לביטוי קיים ביאור חסידי מרבי צבי אלימלך שפירא מדינוב ובשם מחותנו רבי צבי הירש מזידיטשוב, לפיו "דרך ארץ" היא תפילה, שכן "תפִלה" בגימטריא "דרך ארץ" (515), והוא מבאר זאת על פי דעת רש"י שמתחילת זמן תפילה חל איסור עיסוק בעניינים אחרים עד התפילה, ואפילו לימוד תורה נאסר לפני התפילה.
ביאור חסידי נוסף מרבי צדוק הכהן מלובלין מזהה את "דרך ארץ" עם יראת שמיים, ועל פיו הביטוי הוא על משקל "כל שיראתו קודמת לחכמתו – חכמתו מתקיימת".
יש שמצאו בביטוי "דרך ארץ קדמה לתורה" רמז למנהג אמירת פרקי אבות בשבתות שבין חג הפסח לחג השבועות, ובכלל לעבודת המידות במהלך ימי ספירת העומר, הקודמים לחג מתן תורה.
דרך בייצ'י-ז'ילינסקי (בהונגרית: Bajcsy-Zsilinszky út) הוא אחד הכבישים החשובים ביותר במרכז העיר בודפשט, המהווה את קו הגבול של שני רבעים, רובע 5 ורובע 6. היא עוברת בין השדרה הקטנה בקטע של שדרת קארוי, נוגע הן בכיכר דיאק פרנץ הן בשדרת אנדראשי עד כיכר ניוגטי.
גבולותיה: רחוב פרנץ דיאק, כיכר ניוגטי.
הצד האי זוגי שלה הוא רובע 6 הצד הזוגי שלה ברובע 5.
שמותיה הקודמים: Waitznerstraße (דרך ואצי) משנת 1700 דרך ארצית, (Országút).
בשנות ה-50 של המאה ה-19 Kohl Markt (שוק הכרוב), משנת 1879 לכל אורכה נקראה שדרת ואצי (Váci körút) כהמשך לשדרה הקטנה שנוצרה באותה תקופה, משנת 1914 על שם הקיסר הגרמני וילהלם הראשון (Vilmos kaszár út), מ-17 באפריל 1945 נקרא על שם אנדרה בייצ'י-ז'ילינסקי.
כבר בשנת 1866 נסעה בדרך זו רכבת קרונית הסוסים לאויפשט מכיכר קאלווין, אז עדיין נקראה כיכר סֵנָה (Széna tér), אל היישוב השכן אויפשט (היום רובע 4 של בודפשט).
חשמליות פעלו על הכביש הזה מאז תחילת רשת החשמליות של פשט.
חשיבותו של המסלול מתבטאת בעובדה שבעשור הראשון של המאה ה-20 נסעו לאורכו אחד עשר קווי חשמלית.
מאמצע שנות ה-30 של המאה ה-20, לעומת זאת, פעלו שם רק שלוש או ארבע קווי חשמלית.
בשנת 1976, כסימן הראשון להפסקת תנועת החשמליות ברחוב בדרך בייצ'י-ז'ילינסקי, חשמליות 47 ו-49 נסעו רק עד כיכר דיאק פרנץ, ומתחת לרחוב עבר ועובר קו מטרו M3.
לפי האפשרויות, הבניינים נקראים על שם הבונה או הבעלים הראשון.
אם הבעלים הראשון לא ידוע, אז על שם אחד הבעלים המאוחרים או אולי הנוכחיים.
הבניינים בצד הזוגי של דרך בייצ'י-ז'ילינסקי פורקו בשנות ה-60, כך שאלה היו שייכים בחלקם לכיכר ארז'בט וחלקם לכיכר דיאק פרנץ.
תחנת האוטובוס הוכרז כאנדרטה לשימור, ולכן הוא נשאר בצד הפונה לכיכר ארז'בט.
דרך גוף המוכר גם בשם 'דרך הגוף' הוא מיזם שמנגיש את אמנויות הגוף והתנועה לקהל הרחב, באמצעות פלטפורמה שיתופית ברשת ופסטיבלים שנתיים.
מטרותיו הן לחבר בין אנשים באמצעות מגוון גישות של אמנויות תנועה וגוף, לסייע ליוצרים להתפתח כלכלית ומקצועית, ולעודד שיתופי פעולה ליצירה.
הפרויקט נוסד בשנת 2002 על ידי האדריכלית והיזמת ריבי נסים ועד היום פועל כפלטפורמה ליוזמות של יוצרים, מנחים ומטפלים.
הפרויקט הוקם בשנת 2002 על ידי נסים, בעת שרכשה ניסיון בתחום האינטרנט, כפלטפורמת מפגש ושיתוף וירטואלית.
משנת 2003 מקיים הפרויקט פעילויות ברחבי הארץ, ומשנת 2005 גם החל לערוך פסטיבלים שנתיים בשיתוף יוצרים מעולם המחול הישראלי, מנחים מתחומי התנועה והגוף ומטפלים.
הפסטיבלים של דרך גוף נמשכים כמספר ימים, ומכילים לרוב ריקוד חופשי, מופעים, מחול, סדנאות ואמנויות סומטיות שונות, ופתוחים לקהל הרחב.
האתר של דרך גוף נוצר בשנת 2002 (תחילת תקופת הווב-2) כלוח אירועים שיתופי המציג מידע לקהל הרחב ומציע לקהילה המקצועית היוצרת מתחם אישי בניהול עצמי, להעלאת תכנים כגון פעילויות, כתבות תוכן, ומאוחר יותר גם מקומות להשכרה, ולנהל פניות של משתמשים המתעניינים בקשר עם אותם יוצרים.
במהלך השנים תרמו אנשים ויוצרים רבים מרעיונותיהם ומיוזמתם לפיתוח האתר אשר התבסס כמרחב ליוזמות של הקהילה היוצרת במחול ובתנועה בישראל, וכפלטפורמה המקשרת בין משתתפים, יוצרים ומארחים.
עד שנת 2024 נרשמו לאתר כ-14 אלף גולשים וגולשות, כחמישית מהם פרסמו פעילויות דרך הפלטפורמה למפגשים פיזיים או מקוונים.
לצד הפעילות ברשת, המיזם מקיים הפקות תוכן משנת 2003. המפגשים האמנותיים הראשונים של המיזם היו אירועים יומיים שהכילו סדנאות, מופעים אמנותיים וריקוד חופשי.
העיקרון שעמד ועדיין עומד בבסיס האירועים הוא הצורך במפגש פיזי בין יוצרים לבין חובבים, ובין האמנות לבין הטבע.
לתפיסת יוצרי המיזם, במפגש פיזי בלתי אמצעי מהסוג הזה, ניתן לייצר ביטוי ויצירה משותפים לכל הנוכחים, באופן שנגיש לכל אדם ואישה.
בשנת 2005 התקיים הפסטיבל הראשון של המיזם, בשיתוף להקת אדמה במצפה רמון.
הפסטיבל נערך במשך חמישה ימים רצופים בההשתתפות מאות אורחים ועשרות יוצרים ויוצרות שמשתמשים באתר.
בשנת 2006 התקיים פסטיבל נוסף במצפה רמון ובשנת 2007 עבר הפסטיבל השנתי לשיטים.
בין השנים 2008–2010 נערך הפסטיבל בשיתוף להקת המחול ורטיגו עם הקמתו של כפר המחול האקולוגי של הלהקה בקיבוץ נתיב הל"ה.
בשנים 2012–2016 התקיים הפסטיבל בגבעת חביבה.
משנת 2016 ועד היום פסטיבל דרך גוף מתקיים בשיתוף להקת המחול הקיבוצית ונערך בכפר המחול הבינלאומי שבקיבוץ געתון.
עד שנת 2023 התקיימו 18 פסטיבלים שונים של דרך גוף.
משנת 2020 המיזם הוא פרויקט בעמותת הכוריאוגרפים.
המיזם בתקופת מלחמת חרבות ברזל
בתקופת המלחמה שפרצה בשבעה באוקטובר 2023, המיזם נרתם כדי לסייע ולהנגיש פעולות סיוע לאוכלוסיות שונות.
לטובת המטרה פותח BodyWays Aid, ממשק באפליקציית וואטסאפ שמחבר בין מטפלים ויוצרים לבין מקומות שמעוניינים לקיים פעילות תרפויטית או הפוגתית, בהתנדבות או בתשלום לאוכלוסיות שנפגעו.
הכלי הותאם במיוחד לארגונים ולעמותות המרכזות מספר רב של בקשות לסיוע, על מנת לסייע להם לתאם פעילויות מול מטפלים מומחי טראומה, מטפלי גוף ומגע, מנחי סדנאות או יוצרים.
דרך האש היא מסלול חינוכי והנצחתי בפארק יערות הכרמל, שנחנך באפריל 2024. זהו מסלול מעגלי באורך של כ-1.5 קילומטר.
הוא מיועד להעלות את המודעות הציבורית לנושאי אש, מניעת שריפות בשטחים פתוחים והתמודדות עימן, תוך הנצחת הנספים באסון השריפה בכרמל והארת תפקידם של לוחמי האש באותו אסון.
בדצמבר 2010 פרצה שריפת יער גדולה בהרי הכרמל, שגבתה את חייהם של 44 איש, כולל אנשי שירותי הביטחון, כיבוי והצלה.
השריפה כילתה שטחים נרחבים של יער טבעי ונטוע.
שיקום הכרמל ארך זמן ממושך ויארך עוד שנים.
דרך האש הוקמה כחלק מהפקת הלקחים בעקבות אסון השריפה בכרמל, ועשרות אירועי שריפות בשטחים פתוחים מדי שנה.
בשנת 2012 הוקם ברשות הטבע והגנים "ענף היער" – יחידה שמטרתה ליישם את המלצות הוועדה לשיקום המרחב שנפגע, ואת ההנחיות שיבואו בעקבותיה.
כחלק ממסקנות היחידה, תוכנן המסלול, בשיתוף פעולה של רשות הטבע והגנים עם כבאות והצלה לישראל.
המסלול נחנך בשנת 2024, ארבע עשרה שנה לאחר האסון, כאשר כבר יש שיקום ראשוני משמעותי בצמחייה ובטבע בהרי הכרמל.
זהו מסלול טיול ייחודי, ראשון מסוגו בעולם, בהיותו מסלול חינוכי להעלאת המודעות לסכנות השריפות ולתהליכי השיקום, בנוסף להנצחת הניספים באסון, ובפרט להנצחת לוחמי האש.
אסון השריפה בכרמל בשנת 2010 פגע קשות בצמחייה ובטבע שבהרי הכרמל.
השטח שהיה ירוק ומלא צמחיית עד, הפך בבת אחת לשטחים נרחבים של אדמה חרוכה.
בשנים הראשונות שלאחר השריפה נסגרו 17 מסלולי טיולים של רשות הטבע והגנים, שנפגעו קשות, למשך שנים.
ביניהם מסלולים פופולריים כמו הר אלון, נחל אורן, המסלול מחניון האגם אל חורבת רקית, נחל בוסתן, הר שוקף, מחצבות קדומים, נחל כלח-גלים, שביל הצנירים, נחל חיק, רכס אצבע וסובב משמר הכרמל.
השטח שנותר לאחר השריפה היה שממה של אדמה מפוחמת, מלאה בשרדי עצים וגדמים שרופים.
בשנים הראשונות נחשף לשמש כל השטח שנפגע, כולל מסלולי טיול אלה, שקודם היה בהם צל, צמחייה ירוקת עד, והיוו בית למגוון בעלי חיים, יונקים כדוגמת שפנים, חזירי בר ועוד, ציפורים, מכרסמים וזוחלים.
עולם החי נפגע קשות בשריפה, כאשר בעלי חיים רבים ניספו.
עם החשיפה של השטח לשמש והיעדר צל בשנים הראשונות, התקשה אף עולם החי להתאושש, בעלי החיים נעלמו למשל שנים, וההתאוששות ארכה זמן ממושך, ועוד לא הסתיימה.
רשות הטבע והגנים לא עסקה בנטיעות מלאכותיות, ואיפשרה לטבע לשקם את עצמו בקצב שלו.
לאחר תחילת שיקום החורש הטבעי.
מספר חודשים לאחר האסון החלו בהדרגה לנבוט ניצני שיחים, ובהמשך החלו אף העצים לנבוט מחדש.
עם זאת, השטח שהיה קודם חורש טבעי מגוון, התמלא קודם כל באורנים, שהתרבו בעקבות הפצת האצטרובלים במהלך השריפה, ותפסו שטח נרחב של חורש טבעי שהיה קודם במקום ונשרף.
בעלי החיים שבו למקום באיטיות עם שיקום הצומח, חידושו וחידוש הצל.
בשנת 2019 החלו להשיב יחמורים לכרמל, לראשונה מאז השריפה.
המטיילים כיום יכולים להבחין בצמחייה המתחדשת במרחב ולעיתים אף כזו שצומחת מבין גדמי עצים יבשים, המסמלים את האובדן שהיה ואת השיקום הטבעי.
תחילה הופיעו העשבוניים החד-שנתיים, ולידם החלו לפרוח פרחי הבצל והפקעת הרב-שנתיים.
בהמשך החלו להתחדש השיחים כמו אלת המסטיק והרתמה הקוצנית, שצומחת רק בכרמל.
העצים מתחדשים לאיטם לאורך שנים, הם צעירים והגיעו בינתיים לגודל קטן או בינוני.
ייקח עוד עשרות שנים עד שישובו לתפארתם מהתקופה שקדמה לשריפה.
המסלול ממוקם בתוך שמורת הר הכרמל, בסמוך לעוספיה.
נקודת המוצא הנפוצה היא חניון הטייסים של קק"ל, הסמוכה לאנדרטת הנספים בפארק הכרמל, שם מסתיים המסלול.
הדרך כוללת עשר תחנות הסברה, המסומנות באמצעות שלטים ועליהם הסברים, הממחישות ומנגישות לצבור את המידע על התפשטות שריפות במרחב, והדרכים לצמצומן, וכן על ידי מיצגים שונים של אמצעי כיבוי, וכן דמויות מנחושת המדמות את לוחמי האש.
השלטים והמיצגים בדרך ממחישים את:
השפעת הטופוגרפיה והרוח על התפשטות האש.
תהליכי שיקום הטבע לאחר שריפה.
המסלול הוא מעגלי וקל להליכה, מתאים למשפחות עם ילדים ולמטיילים בכל הגילאים.
נקודת המוצא והסיום באנדרטת אסון הכרמל יש נגישות גם לכיסאות גלגלים, ורוב המסלול הוא על דרך כורכר נוחה.
לאורך המסלול ישנם קטעים מוצלים וקטעים חשופים לשמש.
בנקודת המוצא קיימים שירותים ציבוריים וברז מים.
הכניסה למסלול מותרת גם לכלבים קשורים ברצועה.
דרך האמצע או דרך הביניים (פאלי: Majjhimāpaṭipadā; סנסקריט: Madhyamāpratipada) כמו גם "לימוד הדהרמה באמצע" (majjhena dhammaṃ deseti) הם מונחים בודהיסטיים נפוצים המשמשים להתייחסות לשני היבטים מרכזיים של הדהרמה, כלומר תורת הבודהה.
הביטוי הראשון, דרך האמצע, מתייחס לתרגול רוחני הנמנע מקיצוניות של הן מסיגוף והן מהתמכרות חושית.
הדרך הרוחנית הזו מוגדרת כדרך המתומנת הנאצלת המובילה להתעוררות.
הביטוי השני, "לימוד הדהרמה באמצע", מתייחס לאופן שבו הדהרמה (התורה) של הבודהה מתייחסת לנושאים אונטולוגיים של קיום וזהות אישית על ידי הימנעות מנצחיות (או אבסולוטיזם) והשמדיות (או ניהיליזם).
ההיבט המעשי - דרך האמצע
(dhammacakkappavattana-sutta) סוטה, הסוטה הראשונה שהבודהה לימד לאחר התעוררותו, הוא מגדיר את דרך האמצע כמסלול הנמנע משני קיצונים:
דרך הביניים אינה פשרה או מתינות בין הקיצונים, אלא דרך שלישית הנמנעת לחלוטין מכניסה לשני הקיצונים.
ההיבט המטאפיזי - לימוד באמצע
בקצ'אנגוטה-סוטה (kaccānagotta-sutta), הבודהה מלמד "בדרך האמצע" כדי להימנע משתי השקפות מטפיזיות קיצוניות:
נצחיות (sassatavāda) - האמונה בעצמי נצחי ובלתי ניתן להרס, בין אם אישי או אוניברסלי.
או בישות קבועה המתחזקת את העולם כמו אלוהים או ישות או דבר אבסולוטי אחר.
השמדיות (ucchedavāda) - הרעיון שהאדם מושמד לחלוטין במוות ואין דבר ששורד.
כשהבעיה העיקרית היא שהיא מובילה לניהיליזם, במיוחד לניהיליזם מוסרי.
הדרך האמצע מלמדת על התהוות מותנית (pratītyasamutpāda) - שהקיום מורכב מזרם תופעות מותנות ללא עצמי קבוע, אך הממשיך מלידה ללידה כל עוד הסיבות לכך קיימות.
נגרג'ונה פיתח את הפילוסופיה ("דרך האמצע") שמתמקדת בריקות (שונייטא) - הימנעות מהקיצונים של "קיום אמיתי" ו"אי-קיום מוחלט".
המדיאמקה טוענת שכל התופעות ריקות מטבע מובנה אך קיימות בצורה תלויה.
בזן, דרך האמצע מתארת חופש מחד-צדדיות ומאחיזה בקיצונים של כל דואליות, תוך הכרה שהמציאות מעבר לכל הקטגוריות המושגיות.
דרך האמצע מהווה עיקרון מרכזי בכל זרמי הבודהיזם, המדגיש גישה מאוזנת הן ברמה המעשית (בתרגול הרוחני) והן ברמה הפילוסופית (בהבנת המציאות).
היא מציעה דרך לחופש רוחני תוך הימנעות מנטיות קיצוניות שעלולות להוביל לסבל או לתפיסות שגויות של המציאות.
דרך בטהיטי הוא ציור שמן שיצר האמן הצרפתי פול גוגן בשנת 1891, בתקופת שהותו הראשונה באי טהיטי שבפולינזיה הצרפתית.
הציור שייך לקבוצת העבודות הראשונה שיצר האמן עם הגעתו לאי, והוא נחשב לנקודת פתיחה לסגנון הייחודי שפיתח במהלך שהותו באוקיינוס השקט.
דרך הציור הזה ניתן להבין את השינוי הדרמטי שחיפש גוגן, הן מבחינה אמנותית והן מבחינה רוחנית.
פול גוגן עזב את צרפת בשנת 1891 מתוך תחושת ניכור מהחיים המודרניים באירופה, וביקש למצוא תרבות פרימיטיבית ופשוטה שתהיה קרובה לטבע ותשמש לו מקור השראה אמנותית ורוחנית.
טהיטי, שנתפסה בעיניו כ"גן עדן אבוד", הייתה בעבורו יעד אידיאלי.
עם זאת, כשהגיע לאי, גילה כי התרבות המקומית כבר הושפעה עמוקות מהשלטון הקולוניאלי הצרפתי ומהשפעתם של מיסיונרים נוצרים.
האי לא היה עוד "טהור", אלא עבר תהליך של דיכוי תרבותי.
גוגן, שביקש לברוח מאירופה, נאלץ להמציא גרסה אסתטית של המקום ו"דרך בטהיטי" היא דוגמה מובהקת לכך.
במרכז הציור מופיעה דרך עפר כפרית החוצה נוף טרופי שופע.
מימין ניתן לראות בקתה קטנה המוקפת עצים גבוהים, אשר יוצרים קווים אנכיים חדים בצד אחד של הקומפוזיציה.
משמאל מופיעים שיחים צפופים, ושני שבילים צרים הנשחקים מרוב שימוש.
אדמת הדרך היא בגוון אדום עמוק, צבע שמעניק חום עז לכלל התמונה.
בציור מופיעות דמויות בודדות הצועדות לאורכה של הדרך, וכן חיה, ככל הנראה חמור או סוס, שנחה לצד הדרך.
ברקע ניתן להבחין בגבעות והרים הנשקפים למרחוק, ומתחת לשמיים כחולים מנוקדים בעננים לבנים.
הצבעוניות של היצירה עשירה וחמה, עם שימוש בצהובים, כתומים וירוקים.
הצורות שטוחות, הקווים ברורים, והקצב הקומפוזיציוני מדגיש מקצבים מעוגלים וחזרתיים.
"דרך בטהיטי" אינה מתעדת נאמנה את המציאות הטהיטית של סוף המאה ה-19, אלא משקפת את הפנטזיה האישית של גוגן לגבי מקום פרימיטיבי וטהור, שנותר מחוץ להשפעת הקִדמה.
על אף שהאי היה כבר קולוניאלי באופיו, גוגן הדחיק את המרכיבים המודרניים ויצר גרסה מתווכת של המציאות.
ביצירה ניכרת תחושת שלווה, אך יש בה גם רמזים למתח רגשי: אישה בודדת, שמיים כבדים, ותחושת ריחוק.
יש הרואים בכך ביטוי לבדידותו של האמן, שנמלט ממערב אירופה אך לא מצא מזור שלם במזרח הפראי שדמיין.
היום, חוקרי אמנות רבים מתייחסים ליצירה גם כעדות לפער התרבותי וליחסי הכוח שבהם גוגן עצמו היה שותף.
אמנם הוא ביקש לברוח מהקולוניאליזם, אך בפועל יצר עבודות שהנציחו מבט מערבי, ולעיתים רומנטי מדי, על התרבות המקומית.
הקשרים האישיים שלו עם נערות מקומיות ומעמדו כגבר לבן באי מעוררים ביקורת חריפה כיום, במיוחד בעידן הפוסט-קולוניאלי.
השוואה ליצירות אחרות של גוגן
"דרך בטהיטי" שייכת לסדרת יצירות שגוגן יצר במהלך שהותו באי, שבהן ניתן לזהות את הפיתוח של שפה אמנותית חדשה שהייתה פריצת דרך בסוף המאה ה-19. כמו ביצירות "מתי תינשאי?", "שתי נשים טהיטיות" ו-"נשים טהיטיות על החוף", גוגן משתמש בצבעים שטוחים, קומפוזיציה פשוטה, ודמויות מקומיות המצויות בשלווה מדומה.
כל היצירות הללו משקפות לא את טהיטי עצמה, אלא את מה שגוגן רצה שהיא תהיה: מקום טהור, פראי, על־זמני.
למעשה, הוא משתמש בילידים כמושאים אסתטיים יותר מאשר כנושאים אנושיים מלאים.
גם ביצירות מאוחרות יותר, מהפרק השני של שהותו בטהיטי ובאי הסמוך היבה־אואה, המשיך באותו קו אידאולוגי ואמנותי, כאשר הפולקלור, המיתולוגיה והדימוי של "הפרא האציל" נעשים אפילו בולטים יותר.
דרך הים היא דרך עתיקה עוד מתקופת הברונזה שחיברה בימי קדם את מצרים עם סוריה, אנטוליה ומסופוטמיה (איראן ועיראק של ימינו) כאשר חלק ממנה עבר בתחומה של ארץ ישראל.
חשיבות הדרך היא בחיבור בין שתי האימפריות של המזרח: מצרים מדרום, והאימפריה הצפונית או הצפון-מזרחית (בבל, אשור, פרס, עיראק, טורקיה, סוריה וכו').
דרך הים החלה בדלתה של הנילוס במצרים ופנתה צפונה לאורך חופי סיני דרך אל עריש ורפיח.
משם צפונה דרך חופה של ארץ כנען לעזה, אשקלון, אשדוד, תל אפק (ראש העין) ומשם מזרחה דרך מגידו ועמק יזרעאל עד לכנרת.
משם צפונה דרך מגדל, כפר נחום וחצור.
מחצור חצתה הדרך את רמת הגולן והגיעה לדמשק.
מכאן אפשר היה להמשיך בדרך המלך עד נהר הפרת וצפונה לאנטוליה.
תיאור דרך הים על סעיפיה השונים מופיע בפפירוס אנאסטאזי א מתקופת הממלכה החדשה במצרים העתיקה המתוארך למאות ה-13-14 לפנה"ס.
השם המודרני, "Via Maris" בלטינית פירושו "דרך הים".
השם מתבסס על פסקה מהוולגטה (התרגום הלטיני של התנ"ך, ישעיהו ח:23).
יחד עם דרך המלך, הייתה "דרך הים" אחת הדרכים הראשיות שחיברו את מצרים ללבנט, לאנטוליה ולארם-נהריים.
דרך הים נחצתה על ידי דרכי מסחר אחרות, שאיפשרו לנוע מאפריקה לאירופה ומאסיה לאפריקה.
משם צפונה דרך החוף של כנען לעזה, אשקלון ו-אשדוד ים.
בשל תנאי העבירות הטובים במישור התקיימו מספר נתיבים חלופיים באזור זה.
אולם כולם חלפו ליד עיר המפתח של השפלה.
אם זו גזר, רמלה או לוד, תלוי בתקופה.
כאן חוצה את דרך הים הדרך המחברת את יפו במערב לירושלים ומתחברת לדרך ההר.
הדרך לאורך הים, התוואי הטבעי כיום, הייתה קשה למעבר בגלל ביצות השרון, הכרמל הנושק לים וסולמה של צור, אשר מנע מעבר נוח ליד ראש הנקרה.
לכן עברה הדרך במיצר אפק (בסמוך לראש העין) כדי לעקוף את נחל הירקון.
כל עוד הדרך נעה במישור יחסי, היו לה מספר נתיבים חלופיים.