tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתו פייגא נישאה לרב יעקב יצחק רודרמן, ראש ישיבת נר ישראל בבולטימור וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית
בתו פשה נישאה לרב מרדכי שוחטוביץ, מנהיג רוחני בארצות הברית.
בתם רחל מלכה נישאה לרב נחום אליעזר רבינוביץ'
בתו יהודית נישאה לרב הרמן נפתלי נויברגר נשיא ישיבת נר ישראל בבולטימור
שפטיצקי (אוקראינית: Шептицький) (שמה של העיר עד 2024 צֶ'רְבוֹנוֹהְרַאד באוקראינית: Червоноград, בפולנית: Czerwonogród, ביידיש: קריסניפאָליע; שמה של העיר עד 1951 קריסטינופול (אוקראינית: Кристинопіль, Кристинополь)) היא עיר במחוז לבוב אוקראינה.
העיר הוקמה ב-1692 בשם קריסטינופול על ידי פליקס-קאזימיר פוטוצקי, הוא קרא לה כך על שם אשתו קריסטינה.
ב-1772 עברה קריסטינופול, יחד עם כל גליציה אחרי חלוקת פולין, לידיה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אחרי זמן קצר משפחת פוטוצקי עזבה את העיר והיא עברה לבעלות מלאה של האימפריה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה חזרה העיר לידיה של פולין.
ב-15 בפברואר 1951 פולין מסרה את קריסטינופול וסביבתה לברית המועצות, אז שונה שמה לצ'רבונוהראד.
בתמורה קיבלה פולין את אוסצ'יקי דולנה וסביבתה.
מהלך זה נעשה כתוצאה מהימצאות מצבורי פחם בסביבת צ'רבונוהראד ונפט בסביבת אוסצ'יקי.
ב-1990 הפכה צ'רבונוהראד לעיר הראשונה בברית המועצות שבה הרסו את פסלו של ולדימיר לנין.
בשנת 2024 הוחלט לשנות את שמה של העיר לשפטיצקי, על שמו של אנדריי שפטיצקי שהיה הארכיבישוף המטרופוליטני של הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית בלבוב.
יהודים ישבו בעיר עם היווסדה, ובאמצע המאה ה-18 נמנו בה 759 משלמי מס יהודים.
בשנת 1880 נמנו בעיר 2,747 יהודים, רוב מוחלט בקרב תושביה.
רוב יהודי העיר נמנו בתקופה זו על חסידות בלז.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה ערכו הקוזקים פוגרום ביהודי העיר, תוך רצח 5 יהודים, הרס וביזת רכוש רב ואונס של כ-30 נשים.
לאחר מכן, הוצא צו גירוש לגברים היהודים מהעיר.
מאורעות המלחמה, כמו גם השפל הכלכלי שנלווה לה, הביאו רבים מיהודי העיר לעזוב אותה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר 2,086 יהודים מתוך 2,805 תושבים, והתקיימה בה פעילות ציונית.
בתחילת מלחמת העולם השנייה עברה העיר מיד ליד בין הפולנים, הרוסים והגרמנים, ובזמן זה נרצחו בה כ-20 יהודים.
בהתאם להסכם ריבנטרופ מולטוב נקבעה העיר בתחום הכיבוש הגרמני בפולין, וכמעט כל יהודיה נמלטו ממנה בשלב זה לשטח השליטה הסובייטי.
יעקב אייכנבוים - היה איש תנועת ההשכלה ומחלוצי החינוך המודרני בקרב יהודי רוסיה.
שפי רכלין פז (נולדה ב-18 ביוני 1952) היא פעילה חברתית ישראלית ומתרגמת מאנגלית לעברית, המתגוררת בשכונת שפירא בדרום תל אביב.
בעברה הייתה פעילה במרצ, אך שינתה את דעותיה ופנתה ימינה.
החל מ-2013 היא נמנית עם מובילי המאבק נגד אוכלוסיית המסתננים האפריקאים והמהגרים הבלתי חוקיים האחרים בשכונות דרום תל אביב ובישראל למען גירושם מישראל.
פז נולדה בלודז' שבפולין להורים ניצולי השואה.
ב-1956, בגיל 4, עלתה לארץ עם משפחתה, שהתיישבה תחילה במעברה בקריית אתא.
אביה, שהיה מנהל חשבונות, החליף מקומות עבודה, והמשפחה עברה דירה כמה פעמים.
בצבא שירתה בחיל החימוש, ולדבריה, "עשיתי קצת שטויות, קצת נפקדויות ובסוף הוצאתי אישור לימודים ונרשמתי לאוניברסיטה".
אמהּ נהרגה בתאונת דרכים כשפז הייתה בת 21. לפז תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב.
במקצועה היא מתרגמת, עורכת לשון, ומעמדת.
ב-1974, בגיל 22, יצאה מהארון והצהירה על עצמה כלסבית.
בגיל 29 הכירה את בת זוגה טלי רכלין-פז.
הן הקימו יחד עסק לעימוד ולטיפוגרפיה.
השתיים הסדירו אפוטרופסות משותפת על בן שילדה טלי.
בגיל 38 חלתה בלימפומת הודג'קין והבריאה.
בגיל 65 חלתה בשנית בסרטן השד ועברה כריתת שד מלאה.
בנעוריה הייתה חברה בשומר הצעיר.
לאחר היציאה מהארון חברה לחברות הכנסת שולמית אלוני ויעל דיין ולמפלגת רצ, שפעלו לקידום זכויות קהילת הלהט"ב, והייתה חברת מרצ עשרות שנים.
הייתה פעילה במאבק לזכויות הלהט"בים, במסגרתו הייתה חברה בקל"ף.
היא התייצבה למשמרות מחאה מול בית הנשיא עזר ויצמן, לאחר שהתבטא באמירות הומופוביות ושוביניסטיות ועמדה לצד הטרנסג'נדרים והדראג קווינס במהומות ויגסטוק 1998. גיבורות נעוריה הן שולמית אלוני וגאולה כהן.
ב-1995 עברו פז ובת זוגה טלי להתגורר בשכונת שפירא בדרום תל אביב, לדבריה גם בשל הרב־תרבותיות והגיוון האנושי בשכונה (אז כבר היו שם קהילות קטנות של אנשים ממגוון מוצאים).
על פי תיאורה ניהלה קשרי שכנות וחברות קרובים גם עם קהילת המהגרים בשכונתה ובפרט בבניין מגוריה, בה התגוררו שתי משפחות של ניגרים שהפכו לחבריה הטובים.
בשנת 2002, במהלך תקופת גירושי המסתננים שיזם אריאל שרון, היא אף הסתירה בביתה שכן מהגר עבודה לא חוקי מניגריה בעת פשיטה של יחידת עוז.
אך עם הגידול העצום במספר המסתננים, בעיקר מאריתריאה, היא החלה להתנגד לשהייתם בשכונות דרום תל אביב.
בקיץ 2011 הייתה פעילה במחאה החברתית.
בבחירות המוניציפליות למועצת העיר תל אביב שנערכו בשנת 2013, שובצה פז במקום השישי ברשימת "סיעת דרום העיר".
הרשימה זכתה במושב אחד במועצה והיא לא נכנסה למועצת העיר.
החזית לשחרור דרום תל אביב
משנת 2013 לקחה פז חלק משמעותי במאבק נגד מגוריהם של מסתננים בשכונות דרום תל אביב, במסגרת עמותת "עוטף תחנה מרכזית".
פז מובילה את האגף המיליטנטי בעמותה, הקורא לעצמו "החזית לשחרור דרום תל אביב".
היא מתעדת בווידאו את הנעשה בשכונות, מעשי ונדליזם תופעות של הומלסים ועבירות מין ורכוש.
שפי פז מתראיינת בתקשורת, מארגנת הפגנות ותולה כרזות, במטרה להגביר את מודעות הציבור לקשיים שחווים תושבי שכונות דרום תל אביב בגלל ריכוז השוהים הבלתי-חוקיים בהן.
היא מוחה על השימוש במשאבים העירוניים כגינות, מבני ציבור ובתי ספר לטובת אוכלוסיות המהגרים, ומרבה להתעמת עם פעילי זכויות אדם, המסייעים למסתננים, בטענה כי הם פוגעים בזכויות האדם והאזרח של תושבי השכונות הוותיקים, תושבים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך שנזנחו על ידי הממשלה והעירייה.
הפעילות הראשונה שהובילה פז, הייתה נגד טקסי אבלות שהתקיימו בגינה הציבורית בשכונה.
בעקבות העימותים הרבים עם אנשי השמאל הישראלי היא שינתה את דעותיה הפוליטיות.
פז התפקדה לליכוד, ומעידה על עצמה כמי שרותמת את זיהויה בעבר עם השמאל לטובת המאבק הנוכחי שהיא מובילה.
לדבריה "יש קבוצה הולכת וגדלה של שמאלנים לשעבר, שמביאים רוח חדשה לימין.
יכול להיות שנבנה פה גרעין של ימין חדש, שיחזיר לתודעה את הימין החילוני".
החל מאוגוסט 2017 עמדה פז בראש הפגנות המחאה השבועיות כנגד נשיאת בית המשפט העליון לשעבר, מרים נאור, מול ביתה בשכונת רחביה שבירושלים, ומול בית נשיאת העליון אסתר חיות בשכונת צהלה בצפון תל אביב.
בנובמבר 2017 נעצרה פז פעמיים במהלך הפגנות שהובילה מול ביתה של נשיאת בית המשפט העליון.
לדברי פז, בעולם אידיאלי היא בעד ביטול גבולות, לאומים ודתות, אך לדבריה "זה בלתי אפשרי, צריך לשרוד, ואני ציונית במובן הבסיסי של המילה.
חייבים מדינה משלנו וברגע שלא תהיה, זה נגמר.
יש פה מיעוטים, אז שנייצר עוד?".
באוקטובר 2017 גייסה פז כ-500 אלף ש"ח בקמפיין מימון המונים לצורך הפעילות כנגד מסתננים.
פז נבחרה על ידי מגזין "פורבס" כאחת מ-50 הנשים המשפיעות בישראל לשנת 2018.
מנובמבר 2017 עד דצמבר 2018 נעצרה שפי פז תשע פעמים על ידי שוטרים בתל אביב במהלך פעולות מחאה, כמו הפגנות, חסימת כבישים, ריסוס גרפיטי והפרעה לאירועים.
ב-24 בדצמבר באותה שנה, בעקבות סירובה לחתום על תנאים מגבילים לשם שחרורה על ידי שופט מעצרים, זומנה לדיון בבית המשפט המחוזי.
השופטת שרית זמיר קבעה שאין להשתמש בשחרור בתנאים מגבילים לצורך דיכוי הפגנות.
באוגוסט 2017 עמדה לצידו של ראש הממשלה בנימין נתניהו כאשר הגיע לביקור בדרום תל אביב והצהיר על כוונתו לטפל בבעיית המסתננים בעקבות הביקור הודיעה הממשלה על תוכנית ההרחקה למדינות שלישיות, וארגוני זכויות אדם יצאו במאבק נגד הגירוש.
פז הצהירה על תמיכה בתוכנית ויזמה סדרה של הפגנות תמיכה בגירוש.
באפריל 2018 קרסה תוכנית הגירוש וממשלת ישראל הציגה מתווה חדש שגובש עם נציבות הפליטים של האו"ם ולפיו חלק מהמסתננים ייצאו מישראל והנותרים יישארו במעמד של תושבים ארעיים.
פז התנגדה נחרצות למתווה והוא בוטל לבסוף.
במרץ 2019, כחודש לפני הבחירות, חשפה פז באתר ynet את המגעים שניהלו עימה משרד ראש הממשלה ומנכ"ל רשות ההגירה, במטרה לשכנע אותה לקבל את מתווה האו"ם המשופר, וסיפרה איך הצליחה למנוע בשנית את אישורו של המתווה.
החשיפה כללה הדלפת שיחות והקלטות, שלטענתה נעשו מתוך חשש שהמתווה יאושר מיד לאחר הבחירות.
בספטמבר 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, חתמה "החזית לשחרור דרום תל אביב" הסכם עם רשימת ימינה, שלפיו הרשימה תתחייב לשנות את חוק הכניסה לישראל, כך שתיחסם אפשרות של מתן מעמד למסתננים ולשוהים בלתי חוקיים שלא מכוח החלטה מפורשת של הממשלה או של בית המשפט לעניינים מנהליים.
בספטמבר הוגש נגדה כתב אישום על השחתת פני מקרקעין בשל ריסוס המילים "גירוש" ו"חולדאי טרוריסט" על עמודים ומתקנים בגינת לווינסקי בנווה שאנן.
ב-15 בספטמבר 2019 ריססה, יחד עם מירב חג'אג', אם שבתה נרצחה בפיגוע הדריסה בטיילת ארמון הנציב, כתובות גרפיטי בכניסה לשגרירות האיחוד האירופי ברמת גן, כמחאה לדבריה כנגד התערבותו של האיחוד בענייניה הפנימיים של ישראל.
ההשחתה גונתה על ידי שר החוץ ישראל כץ.
נגד פז וחג'אג' הוגש כתב אישום על קשירת קשר, השחתת פני מקרקעין והיזק לרכוש בשל מעשיהן אלה.
ביולי 2020 נעדרה מהקראת כתב האישום ושלחה עם פרקליטה הצהרה שלפיה המדינה הפרה את חובתה כלפיה כתושבת דרום תל אביב ולפיכך היא פטורה מציות להוראות החוק ומבקשת מבית המשפט למחוק את כתב האישום, כנהוג בכחמישים אחוז מכתבי האישום שמוגשים נגד חסרי המעמד.
השופט עלאא מסראווה הוציא נגדה צו הבאה.
יומיים לאחר מכן עוכבה פז עם שניים נוספים כאשר ריססה כתובות בגנותה של נשיאת בית המשפט העליון מול ביתה בצהלה.
המשטרה הפעילה נגדה את הצו.
למחרת התחייבה בפני בית המשפט להגיע לדיונים הבאים ושוחררה בערבות.
ב-13 במאי 2025 בית משפט השלום בתל אביב ביטל את כתב האישום נגד שפי פז, וכן נגד דורון אברהמי ומירב חגאג', שהואשמו בהשחתת משרדי האיחוד האירופי, בשל הגנה מן הצדק.
במאי 2020 פסק בית משפט השלום בתל אביב שעל העיתונאי אסף רונאל לפצות את פז ב-20,000 ש"ח על שכינה אותה "יודו-נאצית".
בדצמבר 2020 פרצה עם אדם נוסף לגן של ילדי נתינים זרים בתל אביב והתעמתה עם העובדים לעיני הפעוטות.
היא נעצרה, נשלחה למעצר בית של 7 ימים שהוארך בהמשך, והוצא נגדה צו הרחקה מגני ילדים של הקהילה הזרה ל-30 יום.
במקביל להגשת כתב האישום הומר מעצר הבית במעצר תחת פיקוח עד תום ההליכים.
במאי 2023 הורשעה בעסקת טיעון בהתנהגות העלולה להפר את שלום הציבור, השחתת פני מקרקעין, קשירת קשר לעשות עוון והסגת גבול פלילית.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 פרסמה פז סרטון ובו קראה לתמוך במפלגת הציונות הדתית.
בנוסף נפגשו היא ודורון אברהמי עם יצחק וסרלאוף מועמד מפלגת עוצמה יהודית, שרצה ברשימה משותפת עם הציונות הדתית, והצהירו על תמיכה של "החזית לשחרור דרום תל אביב" במפלגה.
באוגוסט 2021, חברת הכנסת גבי לסקי כתבה כי קליטת פליטים בישראל הוא "המעשה האנושי וההומניטרי לעשות", ופז הגיבה לה כי "המעשה הכי אנושי והומניטרי שאפשר לעשות זה להעמיד אותך ואת החברים שלך מול כיתת ירי".
בעקבות תגובה זו הורה יו"ר הכנסת, מיקי לוי לאסור את כניסתה של פז למשכן הכנסת.
בשנת 2022 פעילותה תוארה בסרט "40 צעדים".
בספטמבר 2023 הפגינה יחד עם מירב חג'אג' בכניסה לבית משפט השלום בתל אביב בטענה לאכיפה בררנית.
השתיים סירבו להתייצב לדיון בעניינן והשופטת יעל פרדלסקי הוציאה נגדן צו הבאה.
ב-21 בפברואר 2024 זוכתה בבית המשפט בתל אביב על ידי השופטת ענת יהב מאשמת השחתת פני מקרקעין והפרת הוראה חוקית בגין כתובת גרפיטי שרוססה על שלט פח.
באוגוסט 2024 הורשעה בעבירה של איומים, ובהמשך נגזר עונשה: קנס בסך 500 ש"ח והתחייבות בסך של 5,000 ש"ח למקרה שתעבור עבירה של איומים בשלוש שנים הבאות.
ב-30 במאי 2023 הורשעה בשישה אישומים, בהם השחתת פני מקרקעין, קשירת קשר לביצוע עוון, הסגת גבול (בגין כניסה ללא רשות לתוך גן ילדים של הקהילה הזרה), והתנהגות העלולה לסכן את שלום הציבור.
לאחר שסירבה להביע חרטה על מעשיה ולבצע עבודות שירות, נגזרו עליה, בספטמבר 2024, 45 ימי מאסר בפועל.
בנוסף נגזרו עליה קנס של 2,000 ש"ח, חודשיים מאסר על תנאי למשך שנתיים מיום שחרורה מהמאסר, והתראה כי במשך שנתיים עליה להימנע מהעבירות שבהן הורשעה.
ב-14 בנובמבר התייצבה לריצוי מאסרה בנווה תרצה כאשר חברי כנסת ועשרות פעילים מלווים אותה.
ב-6 בדצמבר, לאחר כמחצית מזמן הכליאה, אושר לה שחרור מנהלי עקב צפיפות בכלא.
נואל אל-סעדאוי, נשים בעולם הערבי, גבעתיים, מסדה, 1980
אייזק אסימוב, פאתי המוסד, גבעתיים, מסדה, 1984
לורנס סנדרס, פרשת לוסי בנדינג, תל אביב, זמורה-ביתן, 1987
רוג'ר זילזני, אדון החלומות, תל אביב, זמורה-ביתן, 1987
לורנס לימר, אינגריד: חייה של אינגריד ברגמן, גבעתיים, מסדה, 1987
דרק לאוולין-ג'ונס, בריאות האישה מאלף ועד תו, גבעתיים, מסדה, 1987
מייקל קרייטון, כדור, תל אביב, ספרית מעריב, 1988
אמי טאן, חוג שמחת המזל, תל אביב, מחברות לספרות, 1990
מיוריאל ספרק, ממנטו מורי, תל אביב, ספרית מעריב, 1992
יאן מו, בלדות השום, אור יהודה, ספרית מעריב, 1996
חגי ארליך, ניצחונה של אתיופיה: ראס אלולה הגיבור הלאומי, תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, 2016
שפייכרשטאדט הוא אזור אחסנה הנמצא בעיר המבורג שבגרמניה והוא אזור האחסנה הגדול בעולם שבנייניו ניצבים על יסודות עץ, במקרה זה עצי אלון.
האזור שוכן בנמל המבורג שברובע האפנסיטי (HafenCity) ונבנה בין השנים 1883–1927. אורכו של השפייכרשטאדט הוא 1.5 ק"מ והוא שזור בתעלות הטענה.
האזור נבנה כאזור סחר חופשי להעברת מטענים ללא תשלום מכס.
החל משנת 2009 נמצא אזור האחסנה וסביבתו בתנופת שיפוצים.
ב-5 ביולי 2015 הוכרז האזור כאתר מורשת עולמי על ידי אונסק"ו.
מאז 1815 הייתה העיר העצמאית והריבונית של המבורג חברה בקונפדרציה הגרמנית, איחוד של ארצות מרכז אירופה שנוצר במסגרת קונגרס וינה, אך לא חברה באיחוד המכס הגרמני.
עם הקמתה של הקיסרות הגרמנית ב-1871, לא יכלה המבורג עוד להיות גם אזור סחר חופשי וגם חלק מהקיסרות הגרמנית.
על פי ההסכמים של 1888 הפכה המבורג להיות חלק מאזור המכס הגרמני והוקם בה נמל חופשי.
ב-1883 החלה הריסתו של אזור קרוויידר והיה צורך לפנות יותר מ-20,000 איש ממקום מגוריהם.
בין השנים 1885 – 1888 החל להיבנות החלק הראשון של אזור האחסנה והבנייה נוהלה על ידי "חברת האחסנה של הנמל החופשי" (Freihafen-Lagerhaus-Gesellschaft), שקדמה ל"חברת הנמל והלוגיסטיקה של המבורג" (Hamburger Hafen und Logistik AG – HHLA).
במלחמת העולם השנייה נהרס כ-50% משטח השפייכרשטאדט בהפצצות בעלות הברית.
כמה מהמבנים שנחרבו לחלוטין לא נבנו מחדש וכיום הם מהווים את שטחו של "מרכז הסחר ההנזאי" (HTC).
ב-1991 הוכנס האזור לרשימת אתרי המורשת המוגנים של המבורג ומאז 2008 הוא מהווה חלק מרובע האפנסיטי.
בניסיון להחיות מחדש את אזור העיר הפנימית, יזמה ממשלת המבורג את פיתוחו של אזור האפנסיטי, כמו למשל בניית "האולם הפילהרמוני של האלבה" (Elbphilharmonie).
המחסנים נבנו עם מבני תמך שונים, אך המהנדס אנדריאס מאייר יצר שכבה חיצונית של לבנים אדומות בסגנון התחייה הגותית, שזורה במגדלים, גומחות ועיטורי טרקוטה מזוגגים.
המחסנים מצויים בבניינים בני 7–10 קומות, עם כניסות מהיבשה ומתעלות שירות.
אחד מהמחסנים הישנים ביותר הוא ה-Kaispeicher B, המשמש כיום כמשכן למוזיאון הימי הבינלאומי של המבורג.
השפייכרשטאדט מהווה כיום אטרקציה תיירותית בהמבורג.
במקום פועלים כמה מוזיאונים, כגון מוזיאון המכס הגרמני, ארץ הפלאות המיניאטורית (Miniatur Wunderland, דגם רכבת), "הצינוק של המבורג" (Hamburg Dungeon), והמוזיאון האפגני.
נכון ל-2005 עברו בשפייכרשטאדט שליש מתוצרת השטיחים העולמית, וסחורות נוספות, כגון קקאו, קפה, תה, תבלינים, ציוד ימי, ומוצרי אלקטרוניקה.
שפטיה הוא דמות מקראית, בנו החמישי של דוד, מאשתו אביטל.
נולד בעת שאביו מלך בחברון, לאחר אמנון, כלאב, אבשלום ואדוניה.
במקרא לא מסופר על שפטיה דבר מלבד עובדת היוולדו לאמו:
בגמרא מובאת מסורת על פיה: , דהיינו שרבי יהודה הנשיא היה מצאצאיו, ומדרש רבה מוסיף שהלל היה מצאצאיו, כלומר שכל בני שושלת הנשיאות הם מבני בניו של שפטיה.
מסורת אחרת גורסת שרבי חייא הוא מצאצאי אביטל: "אמר רבי לוי: מגילת יוחסין מצאו בירושלים, וכתוב בה: הלל - מדוד, רבי חייא רבה - משפטיה בן אביטל."
עם זאת, מסורת זו יוצרת קושי עם עובדת השמדת כל זרע המלוכה בידי עתליה, כפי המתואר בספר מלכים, ומסורת לפיה צאצאי מלך יהודה יואש הם היחידים שנותרו מזרע דוד המלך, והם היו מבניה של בת שבע ולא מבני אביטל.
חלק מהאחרונים, לדוגמה יפה עיניים ויעב"ץ, מסבירים על פי הירושלמי שרבי היה צאצא של שפטיה דרך הנקבות.
שפיכה נשית היא שחרורו של נוזל (שונה מנוזל סיכוך הנרתיק) על ידי בלוטות סקין דרך וליד השופכה לפני האורגזמה של האישה או במהלכה.
המקור המדויק של הנוזל ממשיך להיות נושא דיון בקרב רופאים, וקשור גם לספקות בנוגע לקיומה של נקודת הג'י.
פליטת הנוזל נפוצה אצל רוב הנשים בכמות נמוכה בעוד שהפרשה מוגברת מאפיינת שפיכה נשית.
על פי מחקר שפורסם ב-2013, המקור לשפיכה נשית מורכב משני יסודות:
הפרשה של בלוטת סקין - הנוזל המיוצר מונפק על ידי שני פתחים קטנים על ימין ועל שמאל של פתח השופכה, השונה מכל שאר ההפרשות הנפלטות על ידי הנרתיק או הפות, לרבות הפרשות של בלוטות ברטולין.
נוזל זה נפלט החוצה מהגוף על ידי רפלקס הנגרם כתוצאה מעוררות מינית חזקה מאוד.
המקבילה של השפיכה הנשית היא השפיכה הזכרית, אשר מופרשת על ידי בלוטת קאופר.
ידועה כבריחת שתן ביחסי מין - הפרשה גדולה באופן חריג שמורכבת משתן מדולל - גירוי ארוטי גורם למילוי חריג ומהיר של שלפוחית השתן, אשר מתנקז ומתמלא מחדש על ידי הפרשות מבלוטות הסקין.
במהלך התפרצות רגשות עזה כמו אורגזמה (שמתרחשת גם במהלך פרץ צחוק בלתי נשלט או פחד עז), יש עלייה בפעילות של מעכבים במוח המשפיעים על מערכת השתן וגורמים לחוסר שליטה על ההפרשות.
אם אישה רוקנה את שלפוחית השתן לפני הגירוי, השתן יהיה מאוד מדולל וחסר צבע וריח.
קשיים במחקר על מקור השפיכה
המקור הכפול של שפיכה זו הביא לכך שתוצאות רבות של מחקרים נתפסו כסותרות.
מחקרים רבים בוצעו כדי להוכיח שהנוזל אינו שתן, על ידי מדידת כמויות של אוריאה, קריאטינין, חומצת פוספטאז, גלוקוז ופרוקטוז המוכלות בו.
גארי שובאך, למשל, גייס נשים שפולטות בכמויות גדולות, ואז הכניס קטטר בתוך השופכה עד שלפוחית השתן.
כאשר נשים אלה הגיעו לאורגזמה באמצעות אוננות, בכל המקרים, נפח גדול של נוזל שוחרר דרך הקטטר, ובמקרים מעטים קצת חומר פניני פלט מחוץ לקטטר.
המסקנה מניסיון זה היא שהשפיכה הנשית היא בעיקר שתן, לפעמים בתוספת הפרשה נמוכה של בלוטות סקין.
מחקרים אחרים העריכו כי "בלוטת הערמונית הנשית", הממוקמת בין הנרתיק לשופכה, היא המקור האפשרי לתופעה.
כמה מומחים אמרו כי לפליטה ישנם כל מאפייני הזרע, למעט נוכחות של זרע.
ד"ר קאבל סנטה מריה, שחקר תופעה זו, מצא כי 75% מהנשים שנחקרו על ידו פלטו נוזל בזמן האורגזמה; עם זאת, הכמות הייתה מועטה מכדי לראות אותה בצורה מוחשית.
עם זאת הניסויים שלו הוכיחו כי הפרשות בלוטות סקין כלולות בהרכב של סיכת הנרתיק, דבר שלא היה ידוע עד אז.
בסקר שנערך בקרב מדגם גדול של נשים אשר עובדות במערכת הבריאות, 39.5% מהנשים הודו כי הן מרגישות שפיכה בזמן האורגזמה.
במקרים מסוימים, שפיכה לא ניתנת לזיהוי, בעוד שבמקרים אחרים, שפיכה מלווה בסילון עז, שיכול להגיע לנפח של 300 מ"ל (ממוצע הקיבולת של שלפוחית שתן מלאה).
התופעה יכולה להתרחש מספר פעמים במהלך קיום יחסי מין.
עבור נשים אשר לא רגילות או לא מודעות, ההתפרצות עלולה להיות מורגשת כמו דחף פתאומי של שתן.
שפיכה יכולה להתרחש בצורה של זרימה איטית או מאוד עוצמתית.
תופעה מיוחדת זו עלולה להתקבל כהפרעה וסיבה לדאגה אצל נשים אשר לא מודעות לדבר, בעוד שאצל אחרות הדבר יכול להתקבל כתענוג נוסף.
התפקיד של שרירי רצפת האגן
בזכות סדרת תרגילי הרפיה שונים, זיהוי אנטומי ולמידה של תחושות, כמעט כל הנשים יכולות להגיע לשליטה מלאה בשפיכה.
רב שפטיה בן אמיתי (או רבנא שפטיה בן אמיתי) היה מחכמי היהודים בקהילת אוריה (באיטלקית: Oria, בספרות הרבנית: אוֹיְרִי), במחוז פוליה שבדרום איטליה.
חי ופעל במאה התשיעית ונפטר בתשרי שנת ד'תרמ"ז - ספטמבר 886. רב שפטיה פעל כפייטן וכרופא.
מסופר עליו כי ריפא את בתו של בסיליוס הראשון (קיסר האימפריה הביזנטית), ובכך הצליח לבטל גזירתו על קהילות יהודיות שונות בתפוצות.
בנו היה הפייטן הגדול רבי אמיתי בן שפטיה.
ידוע לנו על פיוט אחד שכתב, הסליחה "ישראל נושע בה' תשועת עולמים", הנאמרת בקרב האשכנזים במספר מועדים.
רבי שפטיה הוא חלק ממשפחת אחימעץ האיטלקית, שקורותיה מסופרים במגילת אחימעץ.
על פי המגילה, אחיו היו ר' חננאל בן אמיתי וכן אלעזר בן אמיתי.
בנו של רבי שפטיה הוא הפייטן האיטלקי אמיתי, מגדולי פייטני איטליה.
בנוסף, הייתה לו בת בשם כסיאה שנישאה לחסדיה בן אחיו חננאל.
רפואת בתו של בסיליוס הראשון
במגילת אחימעץ מסופר כי המלך שלח לו איגרת שיבוא אל קונסטנטינופול לרפא את בתו החולה, וכן עשה.
תמורת עבודתו ביקש מהקיסר לבטל גזירתו מעל יהודי איטליה, ועל כל פנים מאזור מגוריו אוריה שבדרום איטליה, הקיסר נענה לבקשתו, והגזרות בוטלו בחמש ערים במחוז אפוליה.
לפי מגילת אחימעץ, רב שפטיה נפטר אחרי תקיעת שופר, זמן קצר אחרי בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, בשנת ד'תרמ"ז במניין השנים בלוח העברי.
שפיטל אן דר דראו היא עיירה בחלקה המערבי של מדינת קרינתיה שבאוסטריה.
העיירה משמשת כמרכז המנהלי של מחוז שפיטל אן דר דראו, המחוז השני בשטחו בכל אוסטריה.
שפיטל אן דר דראו שוכנת על המורדות הדרומיים של רכס גרוקטל (Gurktaler Alpen) של האלפים המרכז-מזרחיים, בין אגן לורנפלד (Lurnfeld) לבין עמק נהר דראווה התחתון.
על אף שמה המרמז על מיקומה על נהר דראו, הגרעין ההיסטורי של העיירה שוכן על גדות היובל הקטן, לייזר, שנשפך אל הדראו למרגלות הר גולדק, פסגה של רכס הרי גאיטל (Gailtaler Alpen) מדרום לעיירה, שאליו ניתן להגיע באמצעות רכבל.
קיומה של שפיטל מוזכר לראשונה במסמך משנת 1191 שהוצא על ידי הארכיבישוף אדלברט מזלצבורג, כאשר הרוזנים הקרינתים המקומיים, הרמן הראשון ואוטו השני מאורטנבורג החזיקו בבית חולים ובו קפלה שנבנתה במקום בו עברה הדרך העתיקה שהובילה למעבר קטשברג ולזלצבורג וחצתה את נהר הלייזר.
היישוב הסמוך קיבל ב-1242 זכויות של עיירת שוק.
ב-1418 ירש הרמן השני, רוזן סילי את נחלות רוזנות אורטנבורג ואת שפיטל.
ב-1436 הועלו רוזני סילי לדרגת רוזנים קיסריים, אך ב-1456 עם מותו של הרוזן אולריך השני, שנהרג בידי הוסאל שלו, לסלו יונידאי, נכחדה השושלת, ופרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהיה גם דוכס קרינתיה, סיפח אליו את נחלתו.
פרידריך העניק לאזרחי העיירה את הזכות לבחור את שופטיהם ואת המועצה שלהם.
ב-1478 הוחרבו שפיטל וסביבתה על ידי האימפריה העות'מאנית וזמן קצר לאחר היא נכבשה על ידי כוחות ממלכת הונגריה בהנהגתו של מתיאש הראשון, מלך הונגריה, יריבו משכבר הימים של פרידריך.
בעקבות חורבן שהומט עליה כנקמה על מרידת איכרים ושתי שריפות שהתחוללו ב-1522 וב-1729, המשיכה שקיעתה של שפיטל.
ב-1524 הפקיד פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את רוזנות אורטנבורג לשעבר בידיו של שר האוצר שלו, גבריאל פון סלמנקה-אורטנבורג.
החל מ-1533 הקימו רוזני סלמנקה-אורטנבורג את טירת פורסיה (Schloss Porcia) על הכיכר המרכזית של שפיטל כמקום מגוריהם.
הבניין, שנבנה בסגנון של ארמון איטלקי, נחשב לאחד מטירות הרנסאנס החשובות ביותר באוסטריה.
הם גם בנו מחדש את בית החולים מעברו השני של נהר הלייזר ואת כנסיית מריה של הבשורה הקתולית בסגנון גותי מאוחר על יסודות הכנסייה מהמאה ה-13 שנבנתה בסגנון רומנסקי.
ב-1662 עברה שפיטל לידיהם של רוזני בית גוריציה, בעליהם של טירת פורסיה עד שנת 1918. כיום מתקיים בטירה מדי שנה פסטיבל תיאטרון קומדי קלאסי ובה שוכן גם המוזיאון להיסטוריה מקומית.
ב-1537 בנתה משפחת האצולה קיוונהילר את מעונה מול הטירה, שכיום משמש כבניין העירייה המקומי.
ב-1797 נכבשה שפיטל על ידי כוחות הרפובליקה הצרפתית הראשונה במהלך המלחמות הנפוליאוניות של הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה.
ב-1809 היא סופחה יחד עם קרינתיה העלית אל המחוזות האיליריים הצרפתים על פי הסכם שנברון.
לאחר שהאזור הוחזר לידי האימפריה האוסטרית בעקבות קונגרס וינה, החלה הכלכלה המקומית להתפתח במהירות וב-1871 היא חוברה אל מסילת הברזל האוסטרית הדרומית.
במהלך המאבקים האלימים נגד הכוחות היוגסלבים לפני משאל העם בקרינתיה שנערך ב-1920, הייתה שפיטל לזמן קצר מקום המושב הזמני של ממשלת קרינתיה, שנמלטה מקלגנפורט.
ב-1930 הוענקו לשפיטל זכויות רשמיות של עיירה.
החל מ-1995 שוכנת בשפיטל האוניברסיטה למדעים שימושיים של קרינתיה.
רותם שפי (נולדה ב-21 בספטמבר 1984) המוכרת בשם הבמה שֵׁפִיטָה היא זמרת ומדבבת ישראלית.
שפי התפרסמה כשפיטה, דמות של דיווה ערבייה, בזכות ביצוע קאברים המושפעים מהמוזיקה הערבית, לשירי רוק ידועים דוגמת "Karma Police" של רדיוהד ו-"Lithium" של נירוונה.
שפי נולדה בכרמיאל, ולאחר מכן עברה עם משפחתה לפרדסיה.
בבית הספר התיכון היא למדה במגמת תיאטרון וקולנוע.
בשנת 2002 התגייסה לצה"ל ושירתה בלהקת חיל האוויר.
לאחר שחרורה מצה"ל למדה ברימון בית ספר לג'אז ולמוזיקה בת זמננו במגמת קול והלחנה.
שפי למדה קורס דיבוב באולפני נ.ל.ס, ודיבבה בסדרות "קיד וקאט" ו"פוקימון" ובאולפני אלרום בסרטי ההנפשה "גשם של פלאפל".
בשנת 2011 החלה להופיע בליווי להקה עם חומרים מקוריים שלה.
בשנת 2021 השתתפה בעונה השנייה של "הזמר במסכה" בתור השיבולת, הגיעה לגמר וסיימה במקום השלישי.
בשנת 2025 השתתפה בסדרה "רצח בים המלח" בתפקיד גלי בתה של דליה (בגילומה של ענת עצמון).
דמותה של שפיטה משלבת מאפיינים רבים של דיווה: היא נוהגת להתאפר בכבדות, ללבוש שמלות ערב ססגוניות, לענוד תכשיטים נוצצים ולעיתים בצירוף מקל הליכה מעוטר.
היא נולדה כביכול ב"דומבאי", שכונה מפוארת בעיר דובאי.
היא טוענת שקורט קוביין היה המאהב שלה, והשביע אותה לשיר קאבר לאחד משיריו, בטרם מת בזרועותיה.
באפריל 2013 הוציאה גרסת כיסוי לשיר "Karma Police" של רדיוהד.
ביולי 2015 הוציאה גרסת כיסוי לשיר "Lithium" של נירוונה.
באוגוסט 2015, ערב תחילת שנת הלימודים, הוציאה גרסת קאבר לשיר "אָלֶף בֵּית" של נעמי שמר.
במרץ 2016, הוציאה גרסת כיסוי לשיר "אצא לי השוקה".
בנובמבר 2016, נבחרה לבצע את השיר והקליפ הרשמיים של אירועי הגאווה מטעם עיריית תל אביב-יפו עם פינק של להקת אירוסמית'.
בנובמבר 2016, הוציאה קאבר לשיר "You Oughta Know" של אלאניס מוריסט, אשר הגיבה לביצוע בחשבון הטוויטר שלה במילה "!Beautiful".
בדצמבר 2016, אירחה שפיטה במסגרת פסטיבל ג'אז תל אביב את יוסי פיין ושלמה גרוניך.
בינואר 2017, כיכבה לצד השף אבי לוי, בפרסומת ל"חומוסטחינה" של "צָבָּר", אׂסם.
בנובמבר 2018, החלה את השתתפותה בעונה השישית של תוכנית המציאות "הכוכב הבא לאירוויזיון", בה העפילה לגמר וסיימה במקום השלישי.
בינואר 2019, זכתה שפיטה לחיקוי בתוכנית הסאטירה ארץ נהדרת על ידי השחקנית שני כהן.
באוקטובר 2020, השתתפה בפרויקט צו השעה, וביצעה גרסת כיסוי לשיר "מה חשוב היום" יחד עם מוטי טקה.
ביוני 2023 הוציאה ביחד עם שחר חסון את שיר הגאווה "סבתא בישלה דייסה", בליווי וידאו קליפ.
לדברי עינב שיף, שפיטה מהווה זיוף תרבותי אוריינטליסטי ומתנשא.
לדבריו, בדמות זו אין אירוניה, ביקורתיות, מודעות, מקוריות או תוכן מהותי, אלא מדובר בתחפושת מושקעת.
כמו כן, השווה האופן בו היא מדגישה את העיצורים חי"ת ועי"ן ל"בלאקפייס" האמריקאי.
גם בקרב אמנים ערביים-ישראלים נמתחה ביקורת כנגד שפיטה.
המוזיקאית והשחקנית מירה עווד טענה, שדמותה של שפיטה צוחקת באופן סטריאוטיפי ומתנשא על אוכלוסייה מוחלשת.
לדברי הזמר והשחקן בסאם בירומי, לשעבר סולן להקת "חלאס", שפיטה אינה מביאה בשורה מבחינה אמנותית.
לדבריו, היא מנסה לצחוק על החברה הערבית, ומזלזלת בפופ האוריינטלי ובאמניו.
הזמר והמוזיקאי ג'ואן ספדי הלין על ביצועיה המזויפים והמוגזמים לדעתו.
כמו כן, הזמרת והשחקנית אמל מורקוס טענה שיש בדמותה של שפיטה אלמנט גזעני.
לצד הביקורות השליליות על דמותה, ההופעות של שפיטה בתוכנית הכוכב הבא לאירוויזיון זוכות גם לביקורות חיוביות מצד השופטים.
השופט אסף אמדורסקי שיבח את שפיטה וטען שהיא "עושה כבוד למוזיקה הערבית".
בן זוגה הוא המוזיקאי דקל דביר, המתופף של להקת לולה מארש, שגם מסייע לה בהפקה מוזיקלית של שיריה.
בנובמבר 2021 נולדה בתם הבכורה.
שפי מרציאנו (אריאל שפיק מרציאנו, נולד ב-7 בינואר 1989) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי.
מרציאנו נולד וגדל ברמלה כבן יחיד.
למד בתיכון "רמלוד" במגמות תיאטרון וכימיה, ושירת בחיל המודיעין בשנים 2007 - 2010. הוא למד משחק בסטודיו של יורם לווינשטיין וסיים את הלימודים ב-2013. הופיע בהצגת הסטודיו "מופע הקולנוע של רוקי", ובתפקיד ראשי בהצגת המחזור של הסטודיו "הנאהבים והנעימים" על פי יצחק בשביס-זינגר.
מנהלת המחלקה האמנותית של תיאטרון הבימה, רותי טון-מנדלסון, צפתה בהצגה והזמינה אותו לאודישן לתפקיד נעים, המוסכניק הערבי ב"המאהב" על פי א.
הוא התקבל, וכעבור שנה זכה על תפקיד זה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקן המבטיח.
ב-2024, מרציאנו התחתן עם יניב פורטמן.
ב-2013 השתתף בהצגת "הכיתה המעופפת" על פי אריך קסטנר שעלתה בתיאטרון המדיטק בשיתוף עם יורם לוינשטיין.
ב-2014 הופיע במחזה טופלה טוטוריטו בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
ב-2015 הופיע בפסטיבל עכו במחזה התעוררות האביב בבימויו של ברק בן דוד.
ב-2016 גילם את דמותו של יהורם גאון במחזמר "אני ירושלמי" של ירון כפכפי בתיאטרון גושן.
בתיאטרון הבימה גילם לרוב תפקידים דרמטיים.
"המאהב" לפי ספרו של א.ב.
יהושע בתפקיד הנער הערבי נעים
"חיזור גורלי" על פי הסרט בשם זה
"יחסים מסוכנים" בתור אזולן משרתו של הרוזן דה ואלמון
"סיפור פשוט" בתור הגיבור הראשי הירשל הורביץ
"מאחורי הגדר" על פי ביאליק בתור הכלב שקוריפין - תפקיד שזיכה אותו בתשואות
"גבעת חלפון אינה עונה" על פי הסרט בשם זה
"אביב מתעורר", תפקיד ראשי בדמות מוריץ שטיפל
המלט 2021 - עיבוד חדש של מאור זגורי למחזה הקלאסי, בתפקיד גילדרשטיין
קזבלן 2022 - בתפקיד אחד מהחבורה של קזבלן
אביבה אהובתי 2023 - בתפקיד אלון כהן
הערת שוליים 2025 - בתפקיד המאבטח ,תומר
הסוחר מוונציה 2025 - נסיך מרוקו
2014 - "מתים לרגע" - סדרת טלוויזיה של גל זייד, ורוני ידור
2017 - "הצפה" - סרט ביכורים קצר של אושרי זיתוני שזכה בפרס הקהל בפסטיבל מינכן
בשנת 2020 התיאטראות בישראל נסגרו בהשפעת מגפת הקורונה ושחקנים היו בחופשה ללא תשלום ארוכה.
מרציאנו התחיל להעלות סרטוני ליפ סינק קצרצרים לאפליקציית טיקטוק, שהפכו ויראליים.
עוד קודם נהג להקליט סרטוני טיקטוק עם חבריו טל קלאי ("טלולה בונט") ואור סולטני, וחברים אחרים מאחורי הקלעים של תיאטרון הבימה.
הוא הקליט ליפ סינק עם אודיו מסרטונים שהורים צילמו בהם את ילדיהם בשיחות משעשעות.
הסרטונים הופצו בקבוצת הפייסבוק מאמאצחיק ובאמצעותן קיבל חשיפה ברשת.
2013 - זכייה בפרס השחקן הראשי הטוב ביותר בפסטיבל בינלאומי "ITSelF" בוורשה על ה"נאהבים והנעימים".
2014 - זוכה פרס השחקן הצעיר מהקרן על שם אהלה הלוי על הופעתו ב"המאהב" בהבימה
2015 - זוכה פרס התיאטרון הישראלי "השחקן המבטיח לשנת 2015.
2017 - זכייה בפרס על שם אלה דן לשחקנים מצטיינים על גילום הירשל ב"סיפור פשוט" בתיאטרון הבימה.
שפיכה אחורית היא מצב רפואי בו נוזל הזרע שאמור להיפלט דרך השופכה אל מחוץ לפין מנותב במקום זאת לשלפוחית השתן.
שפיכה אחורית נגרמת כתוצאה מסוגר שלפוחית שאינו מתפקד כראוי או עקב חסימת צינור השופכה.
במצב תקין, סוגר שלפוחית השתן מתכווץ טרם השפיכה ומונע מעבר של נוזל הזרע לתוך שלפוחית השתן.
עם זאת, במצבים בהם סוגר השלפוחית אינו מתפקד כראוי, נוזל הזרע עלול להיפלט לשלפוחית השתן ובכך להיווצר שפיכה אחורית.
הזרע שנפלט לשלפוחית השתן מופרש במהלך ההשתנה הבאה.
שפיכה אחורית מכונה לעיתים גם "אורגזמה יבשה" או "שפיכה רטרוגרידית".
שפיכה אחורית היא אחד הגורמים לאי-פוריות גברית.
בתרבויות מסוימות, כמו בקהילת אונידה, שפיכה אחורית שומשה כאמצעי מניעה ובפילוסופיית הדאואיזם, שפיכה אחורית שומשה על מנת "לשמור את האנרגיות בתוך הגוף".
לעיתים קרובות, גברים מבחינים במצב זה במהלך אוננות בכך שהם מבחינים בכך שאין להם שחרור זרע, אך הם חשים אורגזמה.
אבחון שפיכה אחורית מתבצע בדרך כלל באמצעות דגימת שתן המתקבלת זמן קצר לאחר השפיכה, כשבדיקה של נבדק עם שפיכה אחורית תכיל רמה לא תקינה של זרע.
בדיקה זו משמשת להבחין בין שפיכה אחורית לבין מצבי חוסר שפיכה.
סיבות אפשריות לפגיעה בסוגר שלפוחית השתן כוללות פגיעה עצבית המכונה דיסאוטונומיה, סיבוך של ניתוח בפרוסטטה או באשכים, תופעת לוואי של תרופות מסוימות כמו טמסולוסין ותרופות נוגדות דיכאון וסיבוך של סוכרת.
הטיפול בשפיכה תלוי בסיבה העומדת בבסיס ההפרעה.
תרופות כמו אימיפראמין, כלורפנירמין, אפדירין ופנילאפרין עשויות לעזור במקרים הכוללים נזק עצבי קל שנגרם כתוצאה מסוכרת, טרשת נפוצה או פגיעה קלה בעמוד השדרה.
עם זאת, בשאר המקרים התרופות לרוב פחות יעילות ובמקרים אלו ניתן לבצע ניתוח לתיקון הסוגר.
בנוסף, באשר לאי-פוריות שנגרמת עקב מצב רפואי זה ניתן לבצע הפריה באמצעות הזרעה או הפריה חוץ גופית.
שפיטל שבפיהרן (בבווארית: Spital am Pyhrn) היא עיירה במחוז קירכדורף אן דר קרמס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
העיירה שפיטל שבפיהרן שוכנת באזור המנהלי טראונפירטל.
כ-48% מאדמות העיירה מיוערים, ו-19% הם אדמות חקלאיות.
בעיירה ישנן מספר אטרקציות המושכות תיירות ענפה ביחס לגודל העיירה.
בין האטרקציות בעיירה, ישנה הכנסייה קולגיאלית של פיהרן, אגם ברונשטיינר ובית העיירה.
שפי בלייר (נולדה ב-1964) היא צלמת ישראלית.
שפי בלייר נולדה בתל אביב.
בעלת תואר ראשון באמנות מהמדרשה בבית ברל ותואר שני בתוכנית הבינתחומית בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב.
משנת 2001 מלמדת בבית הספר לאמנות בבית ברל ובין השנים 2004 ל-2007 לימדה במרכז האקדמי לעיצוב וחינוך ויצו חיפה.
כיהנה כאוצרת הגלריה לצילום במדרשה לאמנות בבית ברל.
בשנת 1997 זכתה בפרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית ממשרד התרבות והספורט.
בגיל שמונה עשרה נישאה לבמאי והתסריטאי רני בלייר, נישואין שארכו תשע עשרה שנים, ובמהלכם נולד בנם.
כבוגרת טרייה של המדרשה, הציגה בלייר בשנת 1994 בגלריה לימבוס את התערוכה "צילומים 1994" צילומים של עצמה ושל בני משפחתה, שהעלו תחושות גופניות טורדות של מגע בעור והפרשות.
תערוכה נוספת באותה גלריה בשנת 1999 הייתה "חזיות, כריות וקונדומים משומשים (תחליפים רגשיים)" .
בתערוכה זו העלתה את שאלת החילופין בין גוף, פנטזיה וחפץ.
בלייר צלמה חפצים אישיים הקשורים לחייה האינטימיים כמו כריות שינה ללא ציפיות ספוגות כתמים וקמטים, קונדומים שהיו בשימוש ביחסים בינה לבין בעלה שהוקפאו והופשרו לצילום, וצלחות עם שאריות אוכל מארוחותיו של בנה הקטן.
בשנת 2005 הציגה את התערוכה "אמא, אבא, אחי, אחותי הקטנה, אני והבן שלי" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית - תערוכה זו הוצגה כחלק מסדרת תערוכות 'אניהו: אוטו/ביוגרפיה באמנות ישראלית עכשווית".
בתערוכה זו הציגה בלייר שלוש סדרות של רגלי בני משפחתה: המוקדמת משנת 1997, השנייה משנת 2002, והשלישית משנת 2005. התצלומים סימלו את השינויים שעברו על מבנה הגרעין המשפחתי של שפי.
מסדר הזיהוי שהעמידה בלייר, העיד על שינויי הזמן, ו"דרך הרגליים" הוצגה ביוגרפיה משפחתית
במהלך 2009–2010 הציגה בלייר את תערוכת היחיד "גוף אהבה" במוזיאון הפתוח לצילום בתל-חי.
התערוכה הייתה סיומו של פרויקט שארך בן 9 שנים.
בלייר החלה לצלם איברים פנימיים ב-2002, לאחר שבמקרה ראתה קיבת פרה אצל הקצב, הסתקרנה ונמשכה למראה הלא מוכר שנגלה בפניה.
בתערוכה הציגה בלייר בתצלומים גדולים איברים פנימיים של בקר – קיבה, רחם, מעיים, עטינים, אשכים.
האיברים הנקיים נתלו על גבי אנקולים או בעזרת חוטים, כטבע דומם.
בסדרה זו נכללו גם דיוקן עצמי של בלייר ערומה ותלויה במהופך בעזרת חבלים; תמונת זוג ערום שכוב על שטיח; תמונת בנה עטוף בסדין התלוי גם הוא על אנקול אך בניגוד לאברי הבקר, כאן בלייר בחרה להציגו מוגן עטוף כברחם.
בעבודתה ביקשה בלייר להרחיב את הראיה, להתבונן בלא מוכר, להציג את מה שנחשב לזר ודחוי באופן אחר, כנושא יופי ואסתטיקה.
1997 - "אמא אבא, אחי, אחותי הקטנה, אני בעלי והבן שלי..." מוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
1999 - "חזיות, כריות וקונדומים משומשים (תחליפים רגשיים)", גלריית לימבוס, תל אביב
2005 - "אמא ואבא, אחי, אחותי הקטנה, אני והבן שלי...", מוזאון הרצליה לאמנות עכשווית
1998 - דו"ח מצב: צילום בישראל היום, מוזיאון ישראל, ירושלים
2001- "תיבות תהודה" מוזאון ראובן רובין, תל אביב.
2002 - לעשות את המוות, הגלריה החדשה, מכון אבני, תל אביב-יפו
2008- "Meat After Meat Joy", באוצרות היידה הטרי , גלריה דניאל מחמוד, ניו יורק
2011 - "פוטופואטיקה", הגלריה החברתית, מוסררה בית הספר לצילום, מדיה ומוזיקה חדשה, ירושלים
2011- "נוף אנושי" בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב
2012 - "חדרי הפלאות באמנות עכשווית", מוזיאון הרצליה
2015 - "פינפוינט" עם הילה בן ארי, פיינברג פרוג'קטס - גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב
2020 - "מרחבים במשבר" מוזיאון חיפה לאמנות.
1989 - מלגת קרן שרת, קרן התרבות אמריקה-ישראל.
1997 - פרס עידוד היצירה בתחומי האמנות הפלסטית, משרד התרבות והספורט, מנהל התרבות.
2009 - קרן רבינוביץ לאמנויות.
2010 - מפעל הפיס לאמנות ע"ש לנדאו.
שפיטל אן דר דראו הוא מחוז בצפון-מערב מדינת קרינתיה שבאוסטריה.
שפיפון (שם מדעי: Pseudocerastes) הוא סוג של נחש ארסי ממשפחת הצפעיים.
בעבר היה ידוע כי השפיפון הוא מין יחיד בסוג וכולל שני תת-מינים: שפיפון הנגב (Pseudocerastes p.
persicus), אשר בהמשך הופרדו למינים עצמאיים.
מין זה אנדמי למערב איראן, והייחודיות שלו שהוא משתמש בזנב בתור פיתיון על מנת לפתות ציפורים, התנהגות שלא נצפתה בשפיפונים עד אז.
על פי פירוש רש"י לתורה מקור שמו של השפיפון הוא בשל נשיפתו לפני הכשתו (ספר בראשית מט יז וכן בבראשית ג' ט"ו) משורש נש"ף.
על פי הרמב"ן (שם) שמו נגזר מכך שהוא ישוף וינשוך את עקבו של האדם משורש שו"פ, המהר"ל סובר שם (גור אריה על רש"י שם) שמקור השם המדויק יותר הוא משורש שפ"ף, שהשפיפון הוא שפוף וזוחל נמוך על האדמה.
שבט דן בברכת יעקב מדומה לשפיפון, המסווה את עצמו בדרך, ומכיש בהפתעה את הסוס בעקביו:
קיים רמז לשפיפון כבר בפרשת גן עדן שם כתוב על הנחש .
השפיפון הוא נחש עבה ומגושם, בעל ראש משולש ושטוח, וצבעו הכללי צהוב.
צבע גבו חום אפור עם פס מפותל כהה לאורכו וכן שורות כתמים בצידי הגב.
בטנו אפורה-לבנה או כתומה, קצה זנבו שחור.
בפיו של השפיפון שיני ארס חלולות בצורת וו, הנמצאות בלסת העליונה.
מעל עיניו ישנן מעין זוג "קרניים", אשר בניגוד לעכן החרטומים, לשפיפון קרניים אלו עשויות ממספר קשקשים, ולא קשקש אחד, והן קצרות ועבות יותר.
אורכו נע בין 40-70 ס"מ ואורכו המרבי מגיע ל-1.2 מטר.
נחש זה כבד יחסית לאורכו ופריטים מסוגלים להגיע למשקל של 500 גרם ויותר.
השפיפון הפרסי נבדל משפיפון הנגב במספר הקשקשים שלו ובסוג הארס שלו.
יש חוקרים הרואים בשני תת-המינים מינים נפרדים.
נחשים אלו אנדמיים לאזור המזרח התיכון.
השפיפון פעיל בלילה ובשעות היום בדרך כלל חבוי.
הוא נמצא לרוב בין שיחים, בעיקר בתוואי ואדיות במדבר וסמוך אליהם, אך בניגוד לעכן אינו מסוגל להתחפר בחול.
את טרפו, מכרסמים, זוחלים וציפורים, הוא בולע בשלמותו בהכניסו תחילה את ראשה של החיה אל תוך פיו.
בשעת זחילתו המפותלת, נשמעת מעין נשיפה (שיפה), הנובעת מחיכוך הקשקשים אלה באלה.
הנקבה מטילה בין 11-20 ביצים במקומות לחים.
הביצים בוקעות כעבור כמה שבועות.
הארס החודר לגוף כתוצאה מהכשה, מתערבב בנוזל הלימפה ובהמשך גורם לשטפי דם קשים, המלווים בכאבים עזים.
הארס קטלני ועלול לגרום לאי ספיקת לב.
ארס השפיפון נחשב כמסוכן לאדם, אך עד כה לא דווח על מקרי מוות עקב הכשתו.
לא קיים נוגדן לארס לאף אחד מהמינים.
שַׁפִּירָאִים (שם מדעי: Odonata) היא סדרה של חרקים פרימיטיביים בעלי גלגול חסר.
שמם העברי מקורו בשורש שפ"ר שפירושו: יפה או מרשים, עקב גוני כנפיהם וגופם.
השפיריות מצויות לאורך מקווי מים מתוקים, לרוב סביב האזורים הטרופיים והסובטרופיים.
לשפירית זוג עיניים מורכבות וגדולות מאוד ביחס לראשה, ומכאן גם חוש ראייה מפותח.
יש לה זוג מחושים דקים וקצרים.
בטנה גלילית, ארוכה ודקה, וצבעיה שונים על פי המינים.
מחלקה הקדמי העליון יוצאים שני זוגות כנפיים, שקופות ומרושתות.
לחלקה התחתון מחוברים שלושה זוגות רגליים מכוסות זיפים.
גם פתח המין מצוי בתחתית הבטן.
השפיריות נמצאות מרבית הזמן בתעופה מעל פני המים וכך הן משיגות את טרפן – חרקים מעופפים.
ההפריה היא פנימית ומתבצעת על עלה או ענף הנמצאים מעל המים.
הזכר שהפרה את הנקבה, ממשיך להיצמד אליה, כדי למנוע מזכר אחר לנסות גם כן להפרותה.
הטלת הביצים נעשית אל תוך המים, ואלה מתפתחות לזחלים הניזונים מיצורי מים זעירים.
בסיום גדילתם הם יוצאים לאוויר הפתוח כבוגרים.
תת-סדרה שפריריות (Zygoptera; באנגלית: Damselflies) – שווי כנפיים, ארבע כנפיהן זהות בגודלן, צרות בבסיסן, וצמודות זו לזו בעת מנוחה.
תת-סדרה Epiprocta - שוני כנפיים, כנפיהן האחוריות גדולות יותר, רחבות יותר במקום חיבורן לגוף, ובעת מנוחה הן פרושות.
אינפרא-סדרה שפיריות (Anisoptera; באנגלית: Dragonflies)
אינפרא-סדרה Anisozygoptera - בתוכה קיימת משפחה אחת - Epiophlebiidae.
קבוצה קטנה בה שלושה מינים בלבד בעלי מאפייני ביניים הן של שפיריות והן של שפריריות.
ב-2015 חידשה האקדמיה ללשון העברית (על פי מילון בעלי חיים: שפיראים, תשע"ה) את שמות המשפחות:
שפיק אסעד היה פוליטיקאי דרוזי-ישראלי, חבר הכנסת בכנסת התשיעית וראש המועצה המקומית בית ג'ן.
למד בבית ספר תיכון רמה.
אסעד היה מזכיר ההסתדרות בבית ג'ן בשנים 1967-1961 ולאחר מכן כיהן כראש המועצה המקומית בית ג'ן בשנים 1969-1967. בשנת 1976 הוא הפסיד בבחירות לראשות המועצה, לרג'א קבלן.
הצטרף לתנועת ד"ש (התנועה הדמוקרטית לשינוי) ופקד יותר מ-1000 דרוזים לתנועה.
בבחירות הפנימיות הצביעו החברים אותם פקד עבור יגאל ידין, מאיר עמית ועבורו, בשנת 1977 נבחר מטעם ד"ש לכנסת התשיעית.
לאחר פיצול ד"ש השתייך לתנועה הדמוקרטית יחד עם יגאל ידין ואחרים.
במחצית הראשונה של 1980 ניהל יחד עם שלמה אליהו מגעים על חבירה לליכוד ולעבודה, וביוני 1980 השניים פרשו מהתנועה הדמוקרטית והקימו את סיעת אחווה.
המגעים עם מפלגות שונות נמשכו ולבסוף חבר לתנועה להתחדשות ממלכתית.
בשנות ה-80 שימש שוב ראש המועצה המקומית בית ג'ן, והוביל את המאבק על הרחבת היישוב, הממוקם בלב שמורת הר מירון, מול רשות שמורות הטבע.
בנוסף ניטש מאבק על הזכות לעבד חלקות אדמה שבבעלות תושבי הכפר שגם הוכרזו שמורת טבע.
בשנים 1998–2003 כיהן פעם נוספת כראש המועצה המקומית בית ג'ן.
שפיק אסעד נהרג בתאונת דרכים ב-6 ביוני 2004, בגיל 67.
מועדון הכדורגל שפילד ונסדיי היא קבוצת כדורגל אנגלית ואחד משני המועדונים הבכירים המייצגים את העיר שפילד, אנגליה.
הקבוצה משחקת בצ'מפיונשיפ, הליגה השנייה בחשיבותה באנגליה.
שפילד ונסדיי ידועה בכינוי "הינשופים" (Owls).
אצטדיונה הביתי של הקבוצה, הילסבורו, מונה 39,859 מושבים.
מדי הקבוצה כוללים חולצת פסים תכולה-לבנה ומכנסיים שחורים.
המועדון נוסד בעיר שפילד ביום רביעי (Wednesday), 4 בספטמבר 1867. ראשיתו של המועדון כקבוצת קריקט, כאשר ענף הכדורגל הוקם על מנת לשמור על סגל הקבוצה יחד במהלך חודשי החורף.
בהדרגה, עם זאת, הכדורגל הלך ודחק את הקריקט לשוליים והפך לעיקר פעילות המועדון; בקיץ 1882 התפצלו שתי הקבוצות, ואילו ב-1925 התפרקה קבוצת הקריקט כליל.
שפילד ונסדיי הייתה לקבוצת כדורגל מקצוענית ב-22 באפריל 1887 בעקבות לחץ שהפעילו כמה משחקני המפתח בקבוצה.
המשכורות הראשונות היו חמישה שילינג למשחקי בית ושבעה וחצי שילינג למשחקי חוץ.
בשנת 1889, לאחר שבקשתה הראשונית להצטרף לליגת הכדורגל האנגלית נדחתה, כוננה שפילד ונסדיי, יחד עם קבוצות נוספות, ליגה חלופית תחת השם "ברית הכדורגל" (Football Alliance).
שפילד זכתה באליפות הראשונה בברית והמשיכה להשתתף בה עד אשר התקבלה בסופו של דבר לליגת הכדורגל הראשית ב-1892.
שפילד ונסדיי זכתה באליפות הרשמית הראשונה שלה בשנת 1930 ולא זכו בגביע ה-FA מאז 1935. התואר הרשמי האחרון של הינשופים נקטף בשנת 1991 לאחר שזכו בגביע הפוטבול ליג.
שנות השמונים: השיבה למרכז הבמה
תחת שרביטו של המאמן הווארד וילקינסון, שפילד ונסדיי עלתה לליגה הראשונה (First Division) בסוף עונת 1984/1983 והוסיפה לשחק בליגה הבכירה בשש-עשרה העונות שלאחר מכן, למעט עונה אחת.
וילקינסון הציל את הינשופים מירידה לאורך שנות השמונים עד שעזב בשנת 1988 כדי להתמנות למאמנה של לידס יונייטד, אז בליגה השנייה.
ארבע שנים בלבד לאחר מכן זכתה לידס באליפות אנגליה.
עוזרו של וילקינסון, פיטר יוסטאס, מונה למאמנה הראשי של שפילד ונסדיי, מינוי שלא הוכיח עצמו כלל.
כהונתו של יוסטאס הופסקה בתום ארבעה חודשים בלבד, ובמקומו מונה מאמנה של וסט ברומיץ' אלביון, רון אטקינסון, אשר זכה זה מכבר להניף את גביע ה-FA פעמיים עם מנצ'סטר יונייטד.
בעונת הכדורגל הראשונה לכהונתו של אטקינסון כמאמן, 1989-90, סיימה שפילד ונסדיי במקום ה-18 בליגה הראשונה וכתוצאה מכך ירדה לליגה השנייה.
בעונה שלאחר מכן הצליחה ונסדיי לשוב ולהעפיל לליגה הראשונה, ואולם שיאה של עונה זו היה הניצחון בגמר גביע הפוטבול ליג נגד קבוצתו הקודמת של אטקינסון, מנצ'סטר יונייטד.
הקשר האירי ג'ון שרידן כבש את השער היחיד במשחק, אשר העניק למועדון את התואר הראשון שלו מזה 56 שנים.
בתום העונה עזב אטקינסון לאסטון וילה, כשהוא מותיר את המושכות בידיו של חלוצה הוותיק של הקבוצה, טרבור פרנסיס בן ה-37.
תחת הדרכתו של פרנסיס סיימה שפילד ונסדיי את עונת 1991/1992 במקום השלישי בליגה הראשונה, עובדה שהקנתה לה מקום בגביע אופ"א בעונה הבאה.
חשוב מכך, בזכות מיקומה הגבוה הורשתה ונסדיי לקחת חלק בליגת הכדורגל הבכירה שנוסדה בשנת 1992, היא הפרמייר ליג האנגלית.
עונת הייתה אחת המשמעותיות בתולדותיה של שפילד ונסדיי.
הקבוצה סיימה במקום השביעי בפרמייר ליג והגיעה למשחקי הגמר הן בגביע ה-FA והן בגביע הפוטבול ליג, אף שבשניהם נוצחה על ידי ארסנל.
פירוש הדבר שנבצר מוונסדיי לשחק בתחרויות היבשתיות בעונה הבאה.
ולמרות זאת, די היה בהישגי עונת 1992/1993 כדי לבסס את מעמדה של שפילד ונסדיי כמועדון צמרת.
קשר הקבוצה כריס וודל נבחר לשחקן העונה, ואילו צמד החלוצים דייוויד הירסט ומארק ברייט נחשב למסוכן בליגה.
פרנסיס לא הצליח לשחזר את ההישגים בעונות הבאות, ופוטר כעבור שנתיים.
דייוויד פליט, מאמנן לשעבר של לוטון טאון, לסטר סיטי וטוטנהאם הוטספר, הוחתם כמחליפו.
העונה הראשונה של פליט במועדון תסכלה רבים, שכן הקבוצה סיימה במקום ה-15 בפרמייר ליג אף שבסגל הקבוצה הופיעו כדורגלנים יקרים כגון מארק דגרייסה, דז'אן סטפנוביץ' ודרקו קובצ'ביץ'.
עונת נפתחה בסערה כאשר בתום ארבעת המשחקים הראשונים ניצבה ונסדיי בראש הטבלה.
ואולם הינשופים לא היוו איום משמעותי על התואר, יכולתם דעכה בהמשך העונה ובסיומה ניצבו במקום השביעי בטבלה.
פליט פוטר בנובמבר 1997 לאחר שהמועדון דשדש בחלק התחתון של הטבלה, ורון אטקינסון שב והוזעק כדי להציל את המועדון מירידה.
חוזהו של אטקינסון לא הוארך בסוף עונת , ושפילד ונסדיי פנתה לדני וילסון בתור המאמן החדש.
שיפור מסוים חל ביכולתה של הקבוצה במהלך העונה הראשונה לכהונתו של וילסון, והינשופים סיימו במקום ה-12 בטבלה הסופית.
אף על פי שהחזיק בסגל יקר הכולל את צמד הכוכבים האיטלקיים פאולו די קאניו ובניטו קרבונה, כמו גם את הקשר ההולנדי וים יונק, כשל וילסון להצעיד את הקבוצה קדימה.
עדות לשפל בו הייתה שרויה הקבוצה ניתנה בעיצומה של עונת כאשר די קאניו דחף את השופט בתגובה לכרטיס אדום שנשלף מולו.
בעקבות התבוסה 0–8 מידי ניוקאסל יונייטד במרץ 1999, פוטר דני וילסון.
הירידה לליגת המשנה הלכה ונראתה ממשית עבור הקבוצה מהילסבורו.
עוזר המאמן פיטר שריבס התמנה לאחראי על הקבוצה, ואולם גם הוא לא יכול היה להציל את הקבוצה מירידה.
פיטר שריבס נותר בשפילד ונסדיי במהלך עונת כעוזרו של המאמן החדש, פול ג'ול.
אלא שג'ול כשל במשימתו להעלות את הקבוצה חזרה לפרמייר ליג, והוא פוטר בפברואר 2001 כאשר הקבוצה דשדשה בחלקה התחתון של ליגת המשנה.
שריבס מונה בשנית למאמן ראשי, ובסוף העונה סיימה הקבוצה במקום ה-17, מקומות ספורים לפני הקו האדום.
לאחר פתיחה גרועה נוספת לעונת , נאלץ להעביר את שרביט האימון לידיו של עוזרו, טרי יוראת'.
הפעם סיימה ונסדיי רק שני מקומות מעל הקו האדום; נקודת האור היחידה במהלך העונה הזו הייתה ההגעה לשלב חצי הגמר של גביע הפוטבול ליג.
יוראת' פוטר באוקטובר 2002 בעקבות פתיחה מזעזעת של ונסדיי לעונת .
מאמן הרטלפול יונייטד ושוער שפילד ונסדיי לשעבר, כריס טרנר, הוזעק כמחליף.
טרנר פעל נמרצות על מנת להצעיר את הקבוצה ובמחזורי הסיום של העונה השיגה ונסדיי תוצאות מרשימות.
אלא שבשל אובדן הנקודות במחזור הנעילה של העונה מול ברייטון, נידונה שפילד ונסדיי לירידה נוספת בתוך ארבע שנים, הפעם לליגה השלישית.
טרנר היה משוכנע שביכולתו להשיב את הקבוצה לליגת המשנה במהרה, אולם תקוותיו נופצו במהרה.
ונסדיי סיימה את עונת במקום ה-16 בליגה השלישית, עם מספר הכיבושים הדל בליגה - 48 בלבד.
פתיחה גרועה לעונת הביאה לפיטוריו של טרנר.
פול סטארוק, לשעבר שחקן נבחרת סקוטלנד בכדורגל ומאמן פלימות' וסאות'המפטון, היה למאמנה השישי של שפילד ונסדיי בשש השנים האחרונות.
בעונת 2009/10 הקבוצה ירדה לליגה השלישית לאחר שגמרה מקום שלישי מהסוף.
שנתיים מאוחר יותר שבה הקבוצה לליגת המשנה לאחר שהקבוצה סיימה במקום השני בליג 1.
סטארוק החיה את הקבוצה ובסיומה של עונת 2004/2005 ניצבה שפילד ונסדיי במקום החמישי בליגה, לאחר שפציעות מרובות דרדרו אותה מהמקום הראשון.
המקום החמישי הקנה לה מקום במשחקי ההצלבה בין ארבע הקבוצות שסיימו במקומות 3–6. בחצי הגמר ניצחה את ברנטפורד 3-1 במאזן הכללי.
משחק גמר הפלייאוף מול הרטלפול יונייטד, שנערך לעיני יותר מ-40,000 אוהדי ונסדיי ב-29 במאי 2005 באצטדיון המילניום, קארדיף, היה אחד המשחקים הגדולים של המועדון ב-12 השנים האחרונות.
ונסדיי עלתה ליתרון משער של ג'ון-פול מקגוברן לקראת סיום המחצית הראשונה.
ואולם הרטלפול השיבה מלחמה, ועשרים דקות לסיום המשחק הובילה 1–2. סטארוק ביצע חילוף משולש הכולל את החלוץ הצעיר דרו טאלבוט וכן את מלך שערי הקבוצה באותה עונה, סטיבן מקלין.
עשר דקות לסיום המשחק נדחף טלבוט ברחבה, ומקלין מימש בהצלחה את בעיטת העונשין, במה שכפה הארכה.
שערים מרגליהם של גלן ווילן ודרו טאלבוט בזמן ההארכה העניקו לוונסדיי ניצחון 2–4 משכנע, ואת כרטיס העלייה לליגת המשנה.
הקבוצה שיחקה חמש עונות בליגת המשנה ובסיום עונת 10–2009 ירדה לליגת הפוטבול ליג הראשונה, הליגה השלישית.
שנתיים מאוחר יותר שבה הקבוצה לליגת המשנה לאחר שסיימה במקום השני.
בסיום עונת 2020/2021 סיימה הקבוצה במקום האחרון בצ'מפיונשיפ, לאחר שפתחה את העונה עם עונש של מינוס שמונה נקודות, וירדה לפוטבול ליג הראשונה.
היא שבה לצ'מפיונשיפ בסיום עונת 2022/2023 לאחר שגברה בגמר הפלייאוף 0–1 על בארנסלי בדקה ה-120 של הארכה.
מקובל להניח ששמו הרשמי של המועדון היה "מועדון הכדורגל ונסדיי" (או בפי האוהדים: The Wednesday) עד שנת 1929, או אז שונה שמו ל"שפילד ונסדיי" על ידי המאמן בוב בראון.
עם זאת, ישנן עדויות המצביעות על כך שהמועדון נקרא "שפילד ונסדיי" עוד ב-1883: על אחד מיציעי אצטדיונה לשעבר של הקבוצה, אוליב גרוב, התנוססה הכתובת "שפילד ונסדיי".
בנוסף, על שני גביעי ה-FA בהם זכתה הקבוצה לפני 1929 (1867 ו-1907) נחרט השם "שפילד ונסדיי".
זוהי קבוצת הכדורגל המקצוענית היחידה באנגליה ששמה כולל יום בשבוע.
שם המועדון נגזר מזה של קודמו, "מועדון הקריקט של יום רביעי" (The Wednesday Cricket Club), שפגישותיו נערכו ביום רביעי.
באופן מסורתי, יום רביעי היה היום שבו עבדו הפועלים המקומיים חצי-משרה על מנת להשתתף בפעילויות ספורט.
כאמור, ב-1882 התפצלו קבוצות הקריקט והכדורגל וב-1929 התפרקה קבוצת הקריקט.
הכינוי המקורי של הקבוצה היה "הלהבים" ("The Blades"), כיום כינויה של היריבה המרה שפילד יונייטד.
בראשית המאה ה-20, כנראה לרגל בניית האצטדיון החדש "הילסבורו" באוולרטון (Owlerton), הוצג ינשוף כקמע הקבוצה.
מאז, הקבוצה נודעה תחת הכינוי "הינשופים" ("the Owls").
הקבוצה נעדרה מגרש ביתי קבוע בראשיתה, ועד 1887 אירחה את משחקי הבית שלה במגרשים שונים ברחבי שפילד (כולל ברמאל ליין, אצטדיונה הביתי הנוכחי של שפילד יונייטד).
המגרש הביתי הקבוע הראשון של שפילד ונסדיי היה באוליב גרוב (Olive Grove), שטח שהוחכר מדוכס נורפוק.
משחקה הרשמי הראשון של ונסדיי במגרש זה, שנערך בשנת 1887, הסתיים בתיקו 4-4 מול בלקברן רוברס בעקבות עבודות על תשתית מסילות הרכבת באזור בשנת 1899 נאלץ המועדון לעזוב את אוליב גרוב.
באותה שנה החלו העבודות לבניית אצטדיון הילסבורו באוולרטון, צפון-מערבית לשפילד.
המשחק הרשמי הראשון של הינשופים בהילסבורו הסתיים בניצחון 1–5 על צ'סטרפילד.
בין השחקנים המפורסמים ששיחקו בשורות שפילד ונסדיי נכללים:
מועדון כדורגל שפילד יונייטד הוא קבוצת כדורגל בריטית ואחד משני המועדונים הבכירים המייצגים את העיר שפילד, בריטניה.
יונייטד נוסדה בשנת 1889 ומוכרת בכינוי "הלהבים" (Blades), המופיעים גם בסמל המועדון.
הקבוצה משחקת באצטדיון בראמל ליין (30,936 מקומות ישיבה), ומדיה כוללים חולצת פסים אדומה-לבנה ומכנסים שחורות.
בדומה ליריבתה המושבעת שפילד ונסדיי, ראשיתה של הקבוצה הייתה כמועדון קריקט.
מועדון הקריקט שפילד יונייטד נוסד בשנת 1854, והיה לקבוצת הספורט הראשונה בעולם המתקראת "יונייטד".
כבר אז שיחקה הקבוצה בהיכל הספורט בברמאל ליין, שהוחכר לה מידי דוכס נורפוק.
בעקבות פגישה שנערכה ב-22 במרץ 1889, הוחלט על הקמתה של קבוצת כדורגל שתתקיים לצד קבוצת הקריקט.
תוך מספר חודשים התגבשה הקבוצה, שהייתה מקצוענית מראשיתה, ואת משחקה הראשון – הופעתה הראשונה אי פעם בגביע ה-FA – ערכה באוגוסט 1889.
שפילד יונייטד העפילה לליגת המשנה של הפוטבול ליג בשנת 1892. לליגה הבכירה העפילה הקבוצה כבר בשנת 1893, ונשארה שם עד 1934, פרק זמן שאין שני לו באורכו.
בראשית המאה ה-20 הייתה שפילד יונייטד מהחזקות שבקבוצות הליגה, וב-1903 שיחקו בה לא פחות מ-12 שחקני נבחרת אנגליה בכדורגל.
תקופה זו עמדה בסימן ההצלחות הגדולות ביותר של הקבוצה מאז ומעולם: בשנת 1898 זכתה באליפות הליגה האנגלית (היחידה בתולדותיה).
בגביע ה-FA זכתה בשנים 1899, 1902, 1915 ו-1925. לגמר הגביע הגיעו בשנים 1901 ו-1936. ירידתה של הקבוצה לליגת המשנה נבעה במידה רבה ממכירתו של כוכבה האירי ג'ימי דאן, אשר כבש 140 שערים עבור הקבוצה בשש עונות.
בשנת 1939, חמש שנים לאחר הירידה לליגת המשנה, שבה יונייטד לליגה הבכירה, אך זו הופסקה למספר שנים בעקבות מלחמת העולם השנייה.
עם חידוש משחקי הליגה באמצע שנות הארבעים, הקבוצה נהנתה מכישוריו של ג'ימי האגן, מהגדולים שבשחקניה מאז ומעולם.
עם זאת, האגן לא הצליח להוביל את חבריו לשחזור הצלחות העבר, ובין השנים 1945 ו-1976 הקבוצה התנדנדה בין הליגה הבכירה וליגת המשנה לא פחות משבע פעמים.
הקבוצה ידעה מספר מאמנים בתקופה זו, ביניהם טדי דייווידסון, רג פרימן, ג'ו מרסר וג'ון האריס.
הקבוצה הוסיפה להדרדר בשנים הבאות, ולמרות הבלחות בראשית שנות השבעים, עד שנת 1976 ירדה לליגה האנגלית השלישית.
מצבה הוחמר ב-1982, או אז הידרדרה לליגה האנגלית הרביעית כתוצאה מהחמצת פנדל במשחק העונה.
היה זה השפל הגדול בתולדות הקבוצה מאז ומעולם.
יונייטד התאוששה בשנתיים שלאחר מכן והצליחה לשוב לליגת המשנה האנגלית עד 1984. עם זאת, ב-1988 ירדה לליגה האנגלית השלישית.
זמן מה לפני כן, באפריל 1988, החתימה הקבוצה את דייב באסט, מאמנה המפורסם ביותר של שפילד יונייטד בעשרים השנים האחרונות.
תוך שתי עונות בלבד הצליח באסט להשיב את הקבוצה לליגה הבכירה, שם שיחקה בעונת 1990/91 לאחר היעדרות בת 14 שנים.
שחקן המפתח של הקבוצה בשנים הללו היה החלוץ בריאן דין, אשר שיחק מאוחר יותר בלידס יונייטד, בנפיקה ליסבון ולסטר סיטי כמו גם בנבחרת אנגליה.
דייב באסט התפטר מאימון הקבוצה בנובמבר 1995 והוחלף על ידי מאמן אברטון לשעבר, הווארד קנדל.
קנדל הדריך את שפילד יונייטד עד למשחק גמר פלייאוף העלייה לפרמייר ליג בעונת 1996/97 (בו הפסידה 0–1 לקריסטל פאלאס), אולם שבועות אחדים לאחר מכן התפטר ושב לאברטון.
בשנתיים וחצי הבאות סבלה הקבוצה מסדרת מאמנים כושלים – נייג'ל ספקמן, סטיב ברוס ואדריאן הית' – אף שהגיעה לחצי גמר גביע ה-FA בשנת 1998. בדצמבר 1999 פנה המועדון לניל וורנוק (אשר רשם לזכותו חמש עליות ליגה בקריירה) בבקשה לשקם את המועדון ולעלות לפרמייר ליג.
נוכח חובותיו הגדולים של המועדון בתקופה זו, וורנוק סיים את שלוש עונותיו הראשונות במועדון במרכז הטבלה.
בעונת 2002/03 הגיעו הבליידז לחצי גמר גביע ה-FA וכן גביע הפוטבול ליג, הישגם הגדול ביותר אי פעם במפעל זה.
באותה עונה שבו והעפילו לגמר פלייאוף העלייה לפרמייר ליג, אך הובסו 0–3 על ידי וולבס באצטדיון המילניום.
וורנוק הצליח לבסס את מעמדה של הקבוצה כאחת החזקות בליגת המשנה.
בעונות 2003/04 ו-2004/05 סיימה הקבוצה בחלקה העליון של הטבלה ופספסה אך במעט מקום במשחקי ההצלבה.
בשנת 2009 הייתה קרובה שפילד לחזור לפרמייר ליג הקבוצה העפילה לגמר הפלייאוף על העפלה לפרמייר ליג אך הפסידה לברנלי, בחלוף שנתיים נשרה שפילד יונייטד אל הפוטבול ליג הראשונה הליגה השלישית באנגליה לראשונה מזה 22 שנים.