tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל פרסום נבדק על ידי עובדי המיזם, ותיאור הספרים רחב מאוד ומקיף יותר מאשר תאורם בקטלוג הספרייה הלאומית וכולל, לדוגמה: הסכמות לספרים, הקדמות שחוברו על ידי מחברים אחרים וכדומה.
נכון ל-2011 רשם המפעל ותיאר קרוב ל-90% ממצאי הספרים היהודי העולמי והוא מקוון באתר הספרייה הלאומית.
לרעיון כתיבת ביבליוגרפיה מלאה של הספר העברי היסטוריה ארוכה.
ראשון למכנסי הכותרים העבריים היה שבתי בס בספרו שפתי ישנים (נדפס באמסטרדם 1680).
במאה ה-19 פרסם הביבליוגרף משה שטיינשניידר סדרת הקטלוגים אודות אוצרות הספר העברי בספריות שונות באירופה, יצחק אייזיק בן יעקב פרסם את ספרו אוצר הספרים ב-1880 ובמאה ה-20, ספרו של חיים דב פרידברג בית עקד ספרים.
כל ניסיונות הקיבוץ הללו הם פרי מאמצים של מחברים יחידים שלמרות מאמציהם וכישרונם קצרה ידם מלהגיע לכל ספר עברי.
ההצעה לכתוב ביבליוגרפיה יהודית לאומית מקיפה עלתה ב-1953, על ידי ד"ר ישראל מהלמן.
ד"ר מהלמן ניסה במשך כמה שנים לעניין מוסדות אקדמיים שונים בהצעתו.
ב-1959 חתמו האוניברסיטה העברית, מוסד ביאליק, מוסד הרב קוק ומשרד החינוך על הסכם משותף שמכוחו הוקמה חברה בשם מפעל הביבליוגרפיה העברית.
ב-1960 הציע ד"ר מהלמן, יחד עם אברהם מאיר הברמן ואברהם יערי, תוכנית לביבליוגרפיה מקיפה של הספרים העבריים המודפסים.
הייתה גם הצעה אחרת של הספרייה הלאומית, שנציגה היה שלמה שונמי.
הצעה זאת הייתה מצומצמת בהיקפה בהשוואה להצעה הראשונה.
באפריל 1961 פרש מוסד הרב קוק ממפעל הביבליוגרפיה.
המייסדים הניחו שיידרשו שמונה עד עשר שנים להשלמת העבודה והניחו שהיא תכלול 12–13 כרכים.
למעשה העבודה לא הושלמה עד היום.
בשנת 1964 פורסמה חוברת לדוגמה נוספת שכללה אותם ערכים בתוספת הערך אחד העם ומבוא מאת גרשם שלום.
בקונגרס העולמי הרביעי למדעי היהדות 1965 פרסם גרשם שלום דו"ח על פעילות המפעל ובו מסר שהמפעל עובד ברצינות מאז 1962 בצוות מלא ורשם כבר 35,000 כרטיסים כשמתוכם 10,000 הם עיולים ראשיים.
בקונגרס העולמי החמישי למדעי היהדות ב-1969 דיווח בן מנחם שהצוות כולל כבר 10 עובדים ומספר הכרטיסים הגיע ל-72,000 ומתוכם 37,500 עיולים.
העבודה הגיעה עד האות מם, הכוללת, בין השאר, את הערכים: מחזור, מדרש, משה בן מימון.
מבין הבעיות שהציג בן מנחם בהרצאתו הייתה השאלה האם העיולים צריכים להיות בכתיב מלא או חסר.
הוחלט שהכתיב יהיה מלא, דבר שגרם לחוסר תיאום עם הקטלוגים של הספריות האקדמיות בארץ שנהגו לקטלג בכתיב חסר.
משנת 1991 ניהל את המפעל יצחק יודלוב.
ב-1994 העריך יודלוב שקוטלגו כ-70% מן הספרים העבריים וכי בסופו של דבר יהיו בו 120,000 כותרים ובתוכם 14,000 ביוגרפיות ו-40,000 הסכמות.
פרופ' ישראל שצמן מנהל הספרייה הלאומית מ-1990 קבע למפעל יעד חדש: ליצור מאגר מידע של ספרים עבריים הנמצא בתהליך עדכון ותיקון מתמיד.
לשם השגת מטרה זו הכניסו שני שותפים חיצוניים חדשים בכוונה ליצור תקליטור שיכיל את המידע שנאגר עד אז על כרטיסי קטלוג.
ב-1992 המו"ל EPI וחברת ההיי-טק הישראלית CDI שיתפו פעולה בייצור התקליטור.
תהליך יצירת מאגר המידע האלקטרוני מן הכרטיסים נעשה על ידי צילום כל הכרטיסים.
הכרטיסים המקוריים נשלחו לפיליפינים שם הם הוקלדו על ידי קלדנים (שלא יודעים עברית).
המפעל לא מומן בצורה סדירה על ידי הגופים שהתחייבו לתמוך בו, אלא קיבל מענקים שנתיים בלבד, ממספר גופים פרטיים.
התוצאה הייתה חוסר במימון להחזקת צוות עובדים קבוע לאורך זמן.
ב-2006 עבד במפעל רק יצחק יודלוב, מקטלג נוסף במשרה מלאה ומספר מקטלגים במשרות חלקיות.
ב-1 בספטמבר 1994 הציג יודלוב את התקליטור בשם "הביבליוגרפיה של הספר העברי רל"ג-תש"כ" בפעם הראשונה בפני הציבור.
התקליטור לא היה מלא משום שלא הכיל את האות תי"ו, בה נמצאים הערכים: תלמוד, תפילה, תנ"ך, המהווים חלק נכבד מן הספרים בעברית.
מפעל הביבליוגרפיה שונה מביבליוגרפיות עבריות אחרות בהיקף ובשיטה בה הוא עובד.
בשנת 2011 רכשה הספרייה הלאומית את הזכויות מחברת CDI, כדי להנגיש את המאגר כולו, דרך תוכנת "אלף" של הספרייה חינם לכל דורש.
מוסדות המפעל הורכבו מהנהלה, שכללה נציג מכל אחד מן המוסדות שתמכו בו: מוסד ביאליק (שמנהלו, משה גרדון, היה יו"ר), האוניברסיטה העברית (שנציגה היה ד"ר קורט דוד וורמן) ומשרד החינוך (שנציגו היה יוסף שוחט).
מערכת: שכללה את גרשם שלום – יושב ראש (מילא את מקומו פרופ' מלאכי בית אריה), נפתלי בן מנחם, ד"ר דניאל גולדשמידט, אברהם מאיר הברמן, ד"ר יששכר יואל וד"ר ישראל מהלמן.
מועצת המערכת, שבין חבריה נמנו פרופ' בן-ציון דינור – יו"ר, פרופ' אפרים אלימלך אורבך, פרופ' שמואל הוגו ברגמן, פרופ' יהושע ליבוביץ, הרב יהודה ליב הכהן מימון, פרופ' דב סדן ורבים אחרים.
המועצה התכנסה לשתי ישיבות ובישיבות אלה התנהל דיון מפורט על עקרונות והיקף המפעל ועל קווי היסוד בבעיות רישום הספרים.
הדיון התנהל על סמך שתי תוכניות מפורטות שהגישו אברהם יערי וד"ר מהלמן, שהציעו להרחיב את מסגרת מפעל הביבליוגרפיה ולהכליל בו את מרב הפרטים ההיסטוריים והביבליוגרפיים שבכל ספר.
זאת לעומת הצעתו של שלמה שונמי, לצמצם את המידע הביבליוגרפי המופיע בכל ספר, על מנת לגמור את המפעל תוך זמן קצוב.
ועדת מערכת שבראשה עמד גרשם שלום.
ועדת המערכת אחראית לפתירת בעיות שלא נפתרו במערכת: קביעת שאר כללי הרישום, פתרון בעיות שוטפות, פיקוח על העבודה השוטפת.
ועדת המערכת התכנסה לעשרים ישיבות, בשנים 1960–1963.
בחוברת שפורסמה על ידי המפעל ב-1962 פורטו העקרונות שקבעה המערכת ברישום הספרים:
רושמים ספרים שרואים אותם בעין, הנמצאים בספרייה הלאומית.
ספרים שאינם נמצאים בספרייה ישתדלו לחפש ולראות אותם במקומות בהם הם נמצאים.
הרישום נעשה לפי שמות המחברים.
אחרי שם המחבר בעברית ובלועזית תובא סקירה ביוגרפית קצרה על המחבר.
שיטה זו של רישום על פי שם הייתה מהפכנית.
עד אז רשמו את הספרים בכל הביבליוגרפיות הקודמות על פי הכותר.
היתרון ברישום לפי שם המחבר הוא בכך שכל ספריו של מחבר מסוים נמצאים מרוכזים במקום אחד.
רישום הספר: רושמים את השער בהשמטת המליצות.
משאירים את שם המחבר, שם אביו או אבותיו, מקומות מושבו, מקום הדפוס, שם המדפיס, שנת הדפוס והשנה הלועזית המתאימה.
אם יש בספר עוד חיבורים של מחברים אחרים או שאינם שייכים לחיבור הראשון יפורט תוכנם בתוך הערך או בהערה.
בנוסף נרשמות ההסכמות (וכן שמות מדויקים של המסכימים, העיר שבה ניתנה ההסכמה ותאריכה).
הערות ביבליוגרפיות, כגון קשר בין ספר זה לאחרים, שינויים במהדורות וכדומה.
ספרי אינקונבולה וספרים נדירים אחרים נרשמים ביתר פירוט.
ספרי סטנסיל ושכפול אינם נרשמים, אלא במקרים מיוחדים.
דפים בודדים (אפמרה) המכילים חומר ספרותי, תורני, היסטורי או מדעי נרשמים כמו כל ספר.
דפים בודדים המכילים חומר תעמולה אינם נרשמים.
הדיוק ברשומות מפעל הביבליוגרפיה עולה על הביבליוגרפיות הקודמות, משום שבו הרישום הוא רק על פי ספר קיים, אותו ראה הרושם, ולא מהעתקה של רישום ממקום אחר.
הרישום גם מלא יותר מזה הנמצא בקטלוגים של הספריות השונות.
הרישום נעשה על בסיס השוואה של עותקים נוספים של אותו ספר, שבמקרים רבים מתגלים בהם הבדלים מכל מיני סוגים.
בתחום השפות היהודיות שלא בעברית, נעשתה במפעל הביבליוגרפיה עבודה ראשונית, שכן עד למפעל הביבליוגרפיה לא היו ביבליוגרפיות מסודרות לספרות היהודית בלשונות אלו.
הרישום לפי מחבר הספר, ולא כפי שנהוג היה קודם לכן, לפי הכותר.
לאדינו - 3738 פרסומים - נרשם בעיקר על ידי ד"ר דב הכהן
ערבית יהודית - 2323 פרסומים - נרשם בעיקר על ידי ציון שורר
כפי שניתן לראות מרשימה זאת העבודה עדיין לא הושלמה.
אמנם בלאדינו קיים הרישום המלא ביותר עד עתה של פרסומים בשפה זו, אולם ביידיש העבודה רחוקה משלמות.
כמו כן טרם הושלם הרישום של הפרסומים בשפות היהודיות האחרות כמו איטלקית יהודית, פרסית יהודית, יוונית יהודית, בוכרית ואחרות.
נפתלי בן מנחם - ניהל את מפעל הביבליוגרפיה מייסודו עד לשנת תשל"ד.
ברוך מרדכי כהן - ניהל את המפעל בשנים תשל"ד - תשנ"א.
יצחק יודלוב - ניהל את המפעל בשנים תשנ"א - תשע"א.
בשנת תשנ"ז הוציא לאור מפעל הביבליוגרפיה את אוצר ההגדות: ביבליוגראפיה של הגדות פסח מראשית הדפוס העברי עד שנת תש"ך, בעריכת יצחק יודלוב
מפעל הכוכבים היא תוכנית מציאות רוסית, שעלתה לשידור בערוץ 1 הרוסי באוקטובר 2002, כאשר במרכזה תחרות שירה בין כישרונות צעירים וחדשים בתחום.
התוכנית מבוססת על הפורמט של התוכנית אמריקן איידול.
העונה החמישית של התוכנית הופקה על ידי הזמרת אלה פוגצ'ובה והעונה השביעית בהפקתם של קונסטנטין מלאדזה וולרי מלאדזה.
החל מהעונה השמינית שינתה התוכנית את שמה ל"מפעל הכוכבים - השיבה" (Фабрика звёзд.
Возвращение) ובתוכנית התמודדו גם משתתפים מהעונות הקודמות.
בתוכנית מתמודדים לא רק זמרים בודדים אלא גם להקות וזוכי העונה הראשונה היו חברי להקת הפופ "קורני".
בספטמבר 2017 עלתה העונה העשירית, בערוץ Muz-TV תחת השם "מפעל הכוכבים החדש" בהנחיית קסניה סובצ'ק.
התוכנית מבוססת על תוכנית המציאות "אקדמיית הכוכבים", ששודרה לראשונה בצרפת, ולאחר מכן בספרד.
רוסיה — פולינה גגארינה, ויקטוריה דאיינקו, דומיניק ג'וקר, דמיטרי קולדון, ולאד סוקולובסקי
מפעל הטרקטורים של העיר וולגוגרד הוא מפעל לייצור טרקטורים שנבנה בעיר וולגוגרד בשנת 1930. במהלך קרב סטלינגרד שטח המפעל היה במרכז הלחימה.
בשנת 2006 המפעל שולב בתשלובת "מפעלי הטרקטורים" שמרכזה בעיר צ'בוקסרי.
החלטה על הקמת המפעל התקבלה בשנת 1926 והוא היה בין פרויקטי הדגל של החומש הראשון.
האתר שנבחר להקמת המפעל היה ממוקם 14 ק"מ מהעיר והקמתו החלה ב-26 ביולי 1926. התכנון בוצע על ידי חברה אמריקאית ומומחים מחוץ לברית המועצות השתתפו באופן פעיל בהקמת המפעל החדש.
בעת הקמתו, נקרא המפעל "מפעל טרקטורים של סטלינגרד על שם דזרז'ינסקי", על שמו של המהפכן הסובייטי פליקס דזרז'ינסקי אשר נפטר באותה שנה, ושם זה נותר על כנו עד לשנת 1961. ב-17 ביוני 1930 החל לעבוד פס ייצור ראשי ומשערי המפעל יצא הטרקטור הראשון בעל הספק של 30 כוח סוס.
ב-20 באפריל 1932 המפעל הגיע ליכולת התכנונית - 144 טרקטורים ביום.
לקראת יוני 1940 המפעל כבר ייצר 232,700 טרקטורים - מעל לחצי מכל הטרקטורים שנבנו בברית המועצות.
עוד לפני תחילת מלחמת העולם השנייה המפעל התחיל לייצר טנקי T-34. במהלך אוגוסט 1942 החלו קרבות בשטח המפעל, כאשר להגנת המפעל נוצלו טנקים שנבנו אך טרם הועברו לידי הצבא.
פסי ייצור הופסקו ב-13 בספטמבר 1942 כאשר הקרבות באתר היו בעיצומן.
מייד לאחר נסיגת הנאצים החל שיקום המפעל וכבר ביוני 1943 המפעל העביר לצבא משלוח ראשון של טנקים משופצים.
לאחר סיום הקרבות ונסיגה הצבא הגרמנית המפעל שוקם ולאחר המלחמה חזר לייצור טרקטורים לחקלאות.
בסך הכול במהלך פעילותו המפעל ייצר מעל למיליון טרקטורים לחקלאות שבחלקו סופקו למדינות שונות.
בשנת 1963 הסתיימה הרחבת המפעל והוא עבר לייצור טרקטורים מדגם DТ-75. דגם זה עבר שינויים רבים ונמצא בבסיס התכנון של הדגם שמיוצר גם כיום.
בשנת 1994 המפעל עבר לייצור סדרה חדשה של טרקטורים בעלי הספק של עד 150 כוח סוס.
במקביל לייצור טרקטורים, עסק המפעל בייצור תוצרת צבאית.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נבנו בו טנקים מדגם T-26, ובשנות ה-60 החל ייצור טנקים מדגם PT-76. בנוסף לכך המפעל התמחה בייצור משוריינים ומשחיתי טנקים לחיל הנחתים הסובייטי והרוסי.
בשנת 2002 אורגן המפעל מחדש תוך חלוקתו למספר יחידות עצמאיות.
בשנת 2005 הוכרז על הליך פירוק של המפעל והוא הועבר לידי תשלובת בה מאוחדים מספר מפעלים רוסים בתחום.
בתקופה הסובייטית הוענקו למפעל: עיטור לנין (פעמיים), עיטור הדגל האדום של העמל ועיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה.
מפעל הטרקטורים של העיר צ'ליאבינסק הוא מפעל לייצור טרקטורים וציוד מכני כבד שנוסד בעיר צ'ליאבינסק בשנת 1933. בשנת 2011 המפעל שולב בתשלובת אורלוואגונזאבוד.
החלטה על הקמת המפעל התקבלה בשנת 1929 והוא היה בין פרויקטי הדגל של החומש הראשון.
התכנון בוצע על ידי חברה אמריקאית במקביל לתכנון מפעל הטרקטורים בוולגוגרד ומומחים מחוץ לברית המועצות השתתפו באופן פעיל בהקמת המפעל החדש.
התכנון היה מבוסס על טרקטורים מתוצרת קטרפילר.
בשנת 1936 הטרקטורים של המפעל היו מובילי מסע של כ-2000 ק"מ בשטח יקוטיה כאשר הם פעלו טמפרטורות של 50 מעלות מתחת לאפס ובשטחי הרי פמיר בגובה עד ל-4000 מטר.
בשנת 1939 המפעל החל בייצור מובילי תותחים ובדצמבר 1940 משערי המפעל יצאה טנק ראשון מתוצרת המפעל.
עוד לפני תחילת מלחמת העולם השנייה המפעל התחיל לייצור טנק T-34 באופן סדרתי.
בקרבת שטחי המפעל התמקמו מפעלים שפונו מלנינגרד ומחרקיב.
תוך זמן קצר המפעל התארגן לייצור תוצרת צבאית בלבד.
במהלך שנות המלחמה המפעל ייצר 18 אלף טנקים ותומ"תים, 48 אלף מנועי טנקים ותוצרת נוספת לצורכי הצבא האדום.
בהתאם לכך שמו של המפעל שונה ל"מפעל קירובסקי בצ'ליאבינסק של המשרד לבניית טנקים", זה היה שם המפעל עד לשנת 1958.
לאחר סיום הקרבות המפעל חזר לייצור טרקטורים וציוד מכני הנדסי.
במהלך שנות ה-60 המפעל החל בייצור טרקטורים מדגם T-100. טרקטורים מסדרה זו נהפכו למותג ידוע של המפעל ובמהלך התקופה נבנו מעל 400 אלף טרקטורים מסדרה זו (בסך הכול היו 22 דגמים).
בסוף שנות ה-60 נעשה שדרוג משמעותי של המפעל והוא התארגן לתחילת ייצור של סדרת טרקטורים חדשה - T-130. בשנת 1983 נבנה טרקטור מיוחד בעל הספק של 820 כוח סוס, הוא היה מיועד לביצוע עבודות בתנאים מיוחדים.
בשנת 1984 מספר הטרקטורים שנבנו במפעל הגיע למיליון.
בשנת 1986 המפעל הגיע לשיא הייצור השנתי - 31,500 טרקטורים בשנה.
לאחר התפרקות ברית המועצות היקף הייצור במפעל ירד.
בשנת 1992 המפעל הופרט ובשנת 1998 המפעל הכריז על פשיטת רגל.
עם הזמן הנהלת המפעל התארגנה והצליחה לחדש את הפעלתו ואף הרחיבה את הייצור, אך היא לא הגיעה לרמה של שנות ה-80.
בשנת 2011 המפעל שולב בתשלובת אורלוואגונזאבוד ומהווה עתה את הזרוע האזרחי לייצור טרקטורים וציוד מכני הנדסי של התשלובת.
מפעל התורה היה ארגון מיסודו של המזרחי לתמיכה בישיבות.
הארגון נוסד בתחילת 1941, ואיגד תחתיו עשרות ישיבות בשנות ה-50 וה-60. בשנות ה-70 היווה הארגון כיסוי להונאת פונזי שבוצעה כדי לממן את פעילותו.
הנהלת המזרחי הכריזה על הקמת "מפעל התורה" אל מול חורבן הישיבות באירופה, ובמטרה לאגד את התמיכה בכל הישיבות בארץ ישראל תחת קורת גג אחת, בדגם דומה לקרן היסוד ולקרן הקיימת.
את המפעל הוביל הרב מאיר בר-אילן ועיקר איסוף הכספים נעשה בהוראות קבע.
ראשי מפעל התורה הצהירו שהמפעל אינו פועל עבור ישיבות מסוימות אלא יסייע לכל ישיבה המעוניינת בכך.
אולם מתחילת דרכו היו שטענו נגדה שהוא זרוע של המזרחי להשתלט על הישיבות וכמה חודשים לאחר מכן נוסד בארץ ישראל ועד הישיבות, מטעם אגודת ישראל.
בשנת 1947 פרסם המפעל שעיקר תמיכתו הולכת לישיבת מרכז הרב, הישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים, ישיבת בני עקיבא כפר הרואה, מדרשית נעם, ישיבת היישוב החדש, ישיבת אור ישראל וישיבת תורה ומלאכה.
לאחר פטירתו של הרב מאיר בר-אילן, הפך המפעל לאיגוד של הישיבות של היישוב החדש בניגוד ליומרה הראשונית להימנע מקטלוג ישיבות כשייכות למפעל.
עם זאת, מפעל התורה דאג להענקת ביטוח רפואי לתלמידי כל הישיבות בישראל דרך קופת חולים לאומית, וזה היה לגולת הכותרת של פעילות המפעל.
בנוסף לביטוח הבריאות הבסיסי, קיים המפעל בירושלים מרפאות שיניים ועיניים עבור בני הישיבות.
סיוע נכבד קיבל מפעל התורה מהג'וינט.
בשנות ה-70 פעלו פעילים מרכזיים של מפעל התורה, המנהל גרשון פרוש ומגייס הלוואות בשם שמואל קפלן, להשגת הלוואות עבור מימון פעילות מפעל התורה בדרך של הונאת פונזי.
עלו טענות שהדבר נעשה בידיעת הנהלת המפעל, בעוד לפי גרסאות אחרות ההנהלה לא ידעה על הפעילות הזאת.
מפעל בטון הוא ציוד המשלב מרכיבים שונים על מנת לייצר בטון.
מרכיבים אלו כוללים חול, מים, אגרגטים (סלעים, חצץ וכו'), אפר פחם, צמנט ועוד.
קיימים שני סוגים של מפעלי בטון: מפעלי "תערובת מוכנה" (ready mix) ומפעלי "תערובת מרכזית" (central mix).
במפעל בטון יש מגוון סוגי ציוד וציוד משנה, ובהם: מערבל בטון ("מאוזנים" או "נוטים כלפי מעלה" או בחלק מהמקרים שניהם), מחלקי צמנט, מחלקי אגרגטים, סרטים נעים, ממגורות אגרגטים, ממגורות צמנט, תנורים, מצננים, פיקוד ובקרה וקולטי אבק (על מנת לצמצם את הזיהום הסביבתי).
לב מפעל הבטון הוא המערבל.
קיימים שלושה סוגים של מערבלים: רוכן (Tilt), מטלטל (pan) ובעל ציר כפול (twin shaft).
המערבל בעל הציר הכפול מפיק כמות גדולה יותר ותערובת הומוגנית של בטון, בעוד שהמערבל הרוכן מפיק תערובת עקבית כשהוא דורש פחות תחזוקה ולכן גם עלויות נמוכות יותר.
מפעל בטון של "תערובת מוכנה" משלב בין כל המרכיבים למעט מים.
תערובת זו משונעת לתוך מערבל בטון נייד.
לתערובת שבתוך המערבל מוסיפים מים והבטון עובר ערבול בדרכו לאתר הבנייה.
מפעל "תערובת מרכזית" משלב בין כל המרכיבים (כולל מים) באתר מרכזי.
התוצר הסופי משונע אז לאתר הבנייה.
מפעלי תערובת מרכזית שונים ממפעלי תערובת מוכנה בכך שהם מספקים למשתמש הקצה מוצר אחיד יותר, כיוון שערבוב כל המרכיבים נעשה באתר מרכזי ובסיוע מחשב על מנת להבטיח את אחידות המוצר.
באתר בנייה גדול בונים לעיתים "מפעל בטון זמני".
בתחילת המאה ה-21 פותח מפעל בטון נייד.
מפעל זה נועד לייצר את כל סוגי הבטון.
הוא כולל מכלים אחדים שבהם משנעים את כל הרכיבים הנדרשים לייצור בטון, או כל תערובת אחרת, לאתר בנייה מסוים.
בצורה זו יכול המפעיל לייצר בדיוק את מה שנדרש, היכן שנדרש ובכמות הנדרשת באמצעות השימוש במחשב שהוא חלק מהמפעל.
מהרגע שהייצור מתחיל המרכיבים מוכנסים למערבל בכמויות הנדרשות והתוצר המוגמר יוצא בצורה רציפה כשהוא מוכן מיידית לשימוש הסופי.
מפעל כזה מתאים גם לניצול של חומרים שנועדו למטמנה דוגמת הריסות בניין.
את מפעל הבטון הנייד ניתן לשנע על משאית, על משאית עם ארגז מתרומם או על פלטפורמה מתנתקת.
מפעלי בטון מודרניים (הן תערובת מוכנה והן תערובת מרכזית) משתמשים בבקרה ממוחשבת במטרה לסייע במדידה מהירה ומדויקת של החומרים, כמו גם לתאם בין כל סוגי הציוד במפעל להבטחת פעולה משולבת ובטוחה.
כיוון שאיכות הבטון תלויה מאוד במדידה מדויקת של כמות המים משתמשות המערכות בחיישני לחות על מנת למדוד את ריכוז המים באגרגטים (חול וחצץ) בזמן שהם נשקלים ואז אוטומטית הן מפצות (מוסיפות או מחסירות) על כמות המים המיועדת בתערובת.
מפעל ון נלה (בהולנדית Van Nellefabriek) הוא מבנה היסטורי ששימש כבית חרושת, השוכן בעיר רוטרדם שבהולנד.
המבנה שנבנה בין השנים 1925 ו-1931 בסגנון הבינלאומי, הוכרז בשנת 2014 כאתר מורשת עולמית.
מפעל ואן נלה מהווה דוגמה מוקדמת לתכנון תעשייתי מוצלח, הן מבחינה פונקציואלית והן באספקט הוויזואלי.
חברת ואן נלה נוסדה בשנת 1782 בידי יוהנס ואן נלה (Johannes van Nelle) בעיר רוטרדם, והתמחתה בסחר בטבק.
החברה נרכשה במאה ה-19 בידי משפחת ואן דר ליאו (van der Leeuw) אשר המשיכה וניהלה אותה באותו שם.
אחד מבניה של משפחה זו, קיס ואן דר ליאו (Kees Van der Leeuw), הגה את רעיון הקמת המפעל בפולדר ספאן (Spaanse Polder) סמוך לתעלת סכי (Schie).
באותה עת שכן הפולדר בעיבורי רוטרדם, אך כיום הוא נמצא בלב שטח בנוי, צפונית-מערבית למרכזה של העיר.
בהיותו גם פילוסוף ואמן, ביקש קיס כי מבנה המפעל יגלם במאפייניו רעיונות הומניים וסוציאליים, ויתרום לסביבת עבודה וליחסי עבודה בריאים.
בעשור השני של המאה ה-20 החל הפרויקט ללבוש צורה, ועבודות ההקמה החלו בשנת 1925. מטרתו של היזם ושל צוות האדריכלים - מיכיאל ברינקמן (Michiel Brinkman) עד מותו ב-1923, ובנו יאן ברינקמן (Jan Brinkman) - הייתה ליצור מכלול תעשייתי, שיכלול שטחי אחסון ושינוע תואמים.
ב-1925 הונחה על אדמת הפולדר הרכה, שכבת חול בעובי של שניים וחצי מטרים, ואליה הוחדרו עמודי בטון מזוין אשר נועדו לייצב את הקרקע, ואשר יוצרו באתר החל בשנת 1926. את המבנה נושאים עמודי בטון מזוין מאונכים בצורת פטריות, הנושאים קורות מאוזנות וכן את רצפת המבנה.
הקמת המבנה הסתיימה בשנת 1931, ובמקום יוצרו קפה, תה וטבק; ובהמשך גם גומי לעיסה, סיגריות, פודינג ואורז.
עם סיום הקמת המבנה, הוא זכה בתגובות אוהדות: צמד הצלמים רוברטסון וירבורי (Robertson and Yerbury) כינו אותו ("a poem in steel and glass"), והאדריכל הידוע לה קורבוזיה עמד על ה שלו ("purity and uncompromising clarity").
הייצור במקום פסק בשנת 1995, וב-1998 תכנן אריק חודה (Eric Gude), אדריכל הולנדי המתמחה בשימור מבני תעשייה, את התאמתו של המבנה לייעודו החדש.
העבודות החלו בשנת 2000, ומאז סיומן מוכר המבנה בשם "מפעל העיצוב ואן נלה" (Van Nelle Ontwerpfabriek).
במבנה פועלות חברות עיצוב ומדיה, וכן נערכים בו פגישות, אירועים וכנסים.
מכלול המבנים באתר משתרע על פני שטח של 100 דונם, אך רק חלקו המזרחי הסמוך לתעלה, ובו המבנים משנות ה-20 המאוחרות, נכלל בהכרזת אונסק"ו.
מבנים אלה, המשתרעים על פני שטח של 50 דונם, שמשו לעיבוד, אריזה ושיווק של תה, קפה וטבק.
המכלול העיקרי של האתר כולל שלושה מפעלים בממדים שונים, הניצבים זה בהמשכו של זה, לאורכו של רחוב פנימי.
הם נושאים גגות שטוחים רחבי ידיים במפלסים שונים: הגדול והגבוה מבין שלושת המפעלים שימש לייצור טבק והוקם באתר בין השנים 1926-1928; מצפון לו שוכן מפעל הקפה הנמוך ממנו מעט, אשר הוקם בשנים 1928-1930; ומצפון לאחרון ניצב מפעל התה מהשנים 1928-1929, וזהו הנמוך מבין שלושת המבנים.
מדרום למפעל הטבק, ממשיכה חזיתו אל מבנה משרדים, גם הוא מהשנים 1928-1930. אורכו הכולל של מסך הזכוכית והפלדה בחזית המזרחית של ארבעת המבנים הוא 220 מטרים, וזה נשלט על ידי קווים אנכיים ורצופים, הנפסקים רק במקומות בהם הותקנו שלושה גרמי מדרגות.
גרם המדרגות הדרומי (במפעל הטבק) והגבוה מכולם, מסתיים בקצהו העליון בחדר תה ומרפסת פנורמית בצורת רוטונדה.
ממזרח למכלול בתי החרושת (בינם לבין התעלה) ניצבים מספר מבנים פונקציונליים נוספים: בית הדוודים והארובה הצמודה אליו (1927-1929), אולם השילוח (1927-1929) המחובר אל המפעלים באמצעות חמישה גשרי פלדה וזכוכית, המחסנים המאוחרים יותר (1942-1943 ו-1967), ולבסוף בתי המלאכה הצמודים לתעלה (1929-1930).
הדוודים הופעלו תחילה באמצעות פחם], ובהמשך הוסבו לפעולה בנפט.
בגשרים הותקנו מסועים המובילים אל התעלה, מקום בו הוטענה הסחורה אל ספינות נהר באמצעות עגורנים.
בתוך המבנים, בעיקר באזורים שיועדו לשמש כמשרדים, נעשה שימוש נרחב במסכי זכוכית ופלדה, בדומה למעטפת המבנים החיצונית, ואלה מאפשרים חדירת אור יום אל חלל המבנים.
המבנים תוכננו כך שניתן יהיה להתאים את חלליהם הפנימיים במהירות לשינויים בצרכי הייצור.
העמודים המתומנים הפנימיים חזקים דיים כדי לשאת את קומות המבנה, על מכונות הייצור שניצבו בו.
מפעל המים כפר סבא הוא אגודה חקלאית שיתופית המזרימה מים לתושבי כפר סבא ומושב גן חיים.
מרכז מפעל המים ממוקם ברחוב ויצמן כפר סבא.
האגודה נוסדה בשנת 1931 ושואבת את מימיה משני מאגרים, "מאגר ההר" ו"מאגר החוף".
בפברואר 2020 מונה ועד מונה למפעל המים בראשות מוטי דלג'ו.
המתיישבים הראשונים הביאו מים מבאר שנחפרה בכפר מלל.
בתנאים כאלה אי אפשר היה לפתח יישוב חקלאי ולכן היישוב המקומי נעזב.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר כבר הייתה באר אחת בכפר סבא, חזרה ההתיישבות.
במשך שנות העשרים והשלושים נחפרו בכפר סבא בארות רבות.
חלקן נחפרו על ידי חקלאים, שהתיישבו באזור, וחלקן נחפרו על ידי גופים ציבוריים, אשר דאגו לאספקת המים לכל המתיישבים.
על רקע בארות המים בסוף שנות העשרים קם מפעל מים כפר סבא, ואיחד את אספקת המים לכל היישוב, מלבד לחלק מהחקלאים שהיו בעלי בארות פרטיות.
הבאר הראשונה נמצאת ברחוב ויצמן, ושימשה אז כ"ח'אן".
הבאר השנייה נחפרה ברחוב בן-גוריון (במקום בו היו מחסני מפעל המים עד שנת 1996), ולאחריה ברחוב סוקלוב בתוך גן גלר וכך הלאה.
קידוחים מאותו מאגר מים הנקרא גם "מאגר החוף" ("אקויפר") נמצאים גם בצד המזרחי של כביש 4 (כביש חיפה תל אביב הישן).
במשך שנים ארוכות שימשו קידוחים אלה לכל השימושים החקלאיים והעירוניים.
הקידוחים הראשונים, אשר נמצאו במרכז העיר, אינם פעילים עוד, ואינם משמשים לשאיבת מים.
בסוף שנות השלושים התברר כי כפר סבא יושבת על מאגר מים נוסף ועשיר במים.
פני המים במאגר זה הם עמוקים יותר (כ-400–500 מטר), ולכן נזקקו לטכנולוגיה מתקדמת ולכספים רבים להפקת מים.
בשנת 1936 התקבלה הלוואה ראשונה לקידוח עמוק מקרן אמריקנית ואז נחפרה הבאר העמוקה הראשונה של כפר סבא.
עם תחילת הפקת המים מבאר זו, ניתן היה להגדיל באופן ניכר את התפתחות המושבה ולהגדיל את שטחי החקלאות ואת מספר העוסקים בגידולים חקלאיים.
מאז נקדחו בארות נוספות מאותו "אקויפר".
מפעל המים בכפר סבא נוסד כאגודה שיתופית בשנת 1931, ומאז הוא מתפקד כגוף עצמאי מבחינה כלכלית, ואינו נסמך על תקציבים ממלכתיים או על תקציבים עירוניים.
ככזה, דואג המפעל להשקיע את כל הכספים המתקבלים מאספקת המים בשיפור אספקת המים לשיפור משק המים בעתיד.
עובדה זו יצרה מערכת עירונית הנחשבת לאחת המערכות המפותחות ביותר בישראל לטיפול ולחלוקת מי שתייה.
כמות המים ההולכת לאיבוד תוך כדי חלוקת המים היא נמוכה ביחס ליישובים אחרים.
המערכת המתקדמת מאפשרת לספק מים גם בעת תקלות והפסקות ברשת החשמל וכן בעתות חירום.
אופיו הציבורי של מפעל המים הובטח עם הקמתו על ידי שיטת בחירת הנהלתו על ידי כלל הציבור.
כפר סבא שואבת את מימיה משני מאגרים תת-קרקעיים: "מאגר החוף", אשר בו כמות המים הנשאבת בכל באר מים קטנה ואיכות המים הולכת ויורדת במשך השנים, ו"מאגר ההר" אשר מאופיין בכמויות גדולות ובאיכות מים טובה במיוחד.
הקידוחים של "מאגר החוף" נמצאים בצד המערבי של העיר והקידוחים של "מאגר ההר" נמצאים בצד המזרחי של העיר, באזור שכונת קפלן, שכונת הדרים וגני השרון.
מפעל המים כפר סבא משתמש במים הנשאבים מ"מאגר החוף" לצרכים חקלאיים בלבד, ולא לאספקת מי שתייה, בגלל איכותם הנמוכה.
את מי השתייה מספק המפעל אך ורק מבארות "מאגר ההר", שאיכות מימיו גבוהה יותר.
כפר סבא משתרעת בגבהים של כ-35 עד 80 מטר מעל פני הים.
בארות המים נמצאות בגובה ממוצע של כ-40 מטר מעל פני הים.
בארות מי השתייה נמצאות בצד המזרחי של העיר ואילו רוב האוכלוסייה מרוכזת במערב ובמרכז העיר.
נתונים אלו קבעו את תכנון מערכות המים בעיר.
העיר חולקה לשלושה אזורי אספקה:
אזור הלחץ הנמוך כולל את כל השטחים אשר גובה פני הקרקע שלהם אינו עולה על 50 מטר מעל פני הים.
אזור הלחץ הגבוה כולל את כל שטחי העיר שגובה פני הקרקע שלהם עולה על 50 מטר מעל פני הים.
הצרכנים באזור הלחץ הגבוה מקבלים את המים ממערכת בריכות אגירה ומשאבות נוספות העוזרות להעלות את מי השתייה לגובה הדרוש.
המפעל שואב מים מהבארות וממלא את בריכות האגירה ואת מגדל המים הנמצא בגובה של 110 מטר מעל פני הים.
באמצעות משאבות הנמצאות על יד בריכות האגירה, מים נדחפים לגובה, וכך נוצר לחץ המבטיח אספקת מים לצרכנים, גם אלה הגרים בדירות גבוהות.
האזור החקלאי הוא אזור סגור המקבל את מימיו מבארות המערב.
טיב מים אלה נופל מטיב מי השתייה, אך מתאים לגידולים חקלאיים.
לפני מספר שנים כאשר הסתמנה ירידה באיכות המים בבארות מאגר החוף, נערך מפעל המים להפנות מים אלה לשימושים חקלאיים בלבד והקים מערכת חדשה לאספקת מי שתייה מבארות המזרח –מאגר ההר.
המערכת פועלת בדרך אלחוטית, מפקדת על אספקת מים רצופה ואחידה במשך כל שעות היממה, מתריעה על תקלות בזמן אמת ומאפשרת גמישות בהפעלה תוך התחשבות בעונות השנה ובתעריפי חשמל משתנים.
בכפר סבא קיימת מערכת ממוחשבת לבקרת מתקני המים.
כל מכוני המים, בארות, בריכות אגירה ומשאבות עזר מחוברים אלחוטית למרכז הבקרה.
המערכת מאפשרת לספק מים בלחצים קבועים לאורך היממה ולאורך עונות השנה ללא תלות בשינוי צריכות המים.
קיימת בקרה רציפה של תת- מערכות שהן חלק בלתי נפרד ממערכת אספקת המים העירונית.
בכל באר המספקת מים לשתייה, קיימת מערכת חיטוי המוסיפה כלור למים.
המערכת משמשת גם כמדד לזיהום מי השתייה.
מפעל המים צורך הרבה חשמל.
במהלך היממה ועונות השנה השונות משתנה תעריף החשמל באופן משמעותי.
בשעות בהם תעריף החשמל גבוה, רוב אספקת המים היא מבריכות האגירה.
מפעל המים הקים מערכת זו בתהליך שנמשך מספר שנים.
היום מערכת הפיקוד ובקרה היא אחד הכלים החשובים והמרכזיים לאספקת מים לתושבי העיר.
בכפר סבא קיימים שני מגדלי מים, ושניהם נמצאים בנקודות הגבוהות ביותר בעיר.
האחד בין רחוב גלר 7 לרחוב אגרון.
המגדל ברחוב גלר אינו פעיל, לעומתו מגדל המים ברחוב אז"ר פעיל כיום.
מגדל המים משמש לאספקת מים סדירה ואחידה לתושבי האזורים הגבוהים של העיר.
מכל המים המכיל 500 מ"ק מתמלא ומשם זורמים המים אל הבתים הגבוהים.
מגובה של כ-35 מטר ומכל ארבע רוחות השמים ניתן לראות את כפר סבא ואת יישובי הסביבה הקרובה והרחוקה.
הנוף מוגדר על ידי שילוט המורה את הכיוון והמרחק אל כל ישוב.
בקומת התצפית ניצבת מפת העולם המראה את הבדלי השעות ברחבי העולם בזמן אמיתי.
מפעל טוויית המשי בטומיאוקה היא המפעל הוותיק ביותר ביפן לטווייה מודרנית של משי.
המטוואה נוסדה ב-1872 על ידי ממשלת יפן כדי להציג מכונת טוויית משי מודרנית מצרפת ולהפיץ טכנולוגיה זו ברחבי המדינה.
הממשלה הכריזה על המפעל כאתר היסטורי, וכל המבנים שלו נשארו במצב תקין.
המפעל שוכן בעיר טומיאוקה שבמחוז גונמה, כ-100 ק"מ צפון מערבית לטוקיו.
לאחר רסטורציית מייג'י במחצית השנייה של המאה ה-19, האיצה הממשלה היפנית את תהליכי המודרניזציה כדי להשלים את הפער ממדינות אירופה.
באותה עת היה משי גולמי יפני הייצוא החשוב ביותר, וכלכלת יפן התבססה על ענף זה.
תהליכי המודרניזציה הגבירו את קצב ייצור המשי, אך איכותו נפגעה בשל הייצור ההמוני, והדבר פגע במוניטין של המשי היפני.
לפיכך החליטה הממשלה להקים מפעל לטוויית משי בעל טכנולוגיות מתקדמות שנועדו לשמור על איכות הבד, על מנת שישמש דוגמה לשאר המפעלים במדינה.
ב-1870 חיפש פול ברונאט, עובד בחברת מסחר צרפתית ביוקוהמה, אתרים מתאימים להקמת המפעל באזור קאנטו, ובחר בעיר טומיאוקה.
הבנייה החלה ב-1871 והסתיימה ביולי 1872. שלושה חודשים לאחר מכן החל המפעל לפעול.
בתחילה היו במפעל 150 מכונות לטוויית משי, וכ-400 נשים תפעלו את המכונות.
אורח חיי העובדים תועד ביומנה של אחת העובדות, וואדה איי (和田 英, ).
המטוואה בטומיאוקה נודעה באיכות הגבוהה של מוצריה ביפן ומחוצה לה, אך המטוואה נתקלה בבעיות כלכליות.
על אף קיצוצים שוטפים בהוצאות, לא הפכה המטוואה לרווחית, וכתוצאה מכך החליטה הממשלה להפריטה, ומכרה אותה לזאיבצו "מיצואי" ב-1893. ב-1902 מכרה מיצואי את המטוואה לחברת "הארה".
ב-1939 רכשה את המטוואה "תעשיות קטקורה", חברת טוויית המשי הגדולה ביותר ביפן, והיא תרמה לצמיחה של כלכלת יפן בזמן ולאחר מלחמת העולם השנייה.
המטוואה נסגרה במרץ 1987, אך מבניה זכו לשימור.
ב-2005 הכריזה ממשלת יפן על מפעל טוויית המשי בטומיאוקה כאתר היסטורי, והיא נוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית ב-21 ביוני 2014.
יחידת מפעילות האמר קרבי (מכונה בקיצור "יחידת המפעילות") בצה"ל, היא יחידת נשים הממוקמת בבסיס צאלים ונמצאת תחת המרכז לאימונים טקטיים.
היחידה שנוסדה ב-1997, היא חלק ממערך האימונים הטקטיים של זרוע היבשה ומטרתה היא להכשיר את הלוחמים (בעיקר המפקדים) לשדה הקרב.
לחיילות היחידה שרוך בצבע תכלת, כומתה שחורה עם סיכת שריון או חיל רגלים (נתון לבחירתן) ונעליים שחורות.
תג היחידה הוא סמל הבסיס מל"י 500 (המרכז הלאומי לאימונים ביבשה - מחנה צאלים) שבעבר היה סמל חטיבה 500 בשריון.
תפקיד מפעילת האמר קרבי מיועד לנשים בלבד ותנאי הקבלה הם פרופיל 72 ומעלה ורישיון נהיגה אזרחי מכל סוג שהוא.
למועמדות לשרות ללא רישיון ניתנת האפשרות לעשות קורס נהיגה קדם-צבאי.
אורך הטירונות הוא כשלושה עד ארבעה שבועות (רובאי 02), אורך ההכשרה המלא, כולל הקורס, הוא 3 חודשים.
לאחר הכשרתן אשר יבצעו בבסיס "צאלים", פלוגת ההכשרה תחולק ל-2 פלוגות, אחת שתישאר בצאלים והשנייה שתעלה צפונה למחנה "צנובר".
מידי כחצי שנה הפלוגות יתחלפו במיקומן.
המפעילות יוציאו תרגילים בשטח, בשירות הסדיר, שמתפרסים על כל רחבי הארץ.
יחידת המפעילות, עוסקת באימונים ביבשה בשיתוף יחידות קרביות שונות.
היחידה משתמשת בהאמרים "מחופשים" המדמים רק"מים (רכב קרבי משוריין) לדוגמה טנק או נגמ"ש, ומבצעת אימונים טקטיים, ללא אש, המדמים לחימה בשדה קרב ולחימה במצבי אמת שונים.
את האימונים עם יחידת המפעילות מבצעים מפקדים בדרגות שונות, שבזמן אמת יהיו עתידים לפקד על הרקמ"ים ופקודותיהם יכריעו את גורל המערכה.
במהלך האימון המפעילה נוהגת בהאמר ומוכשרת לתפעל את המערכות השונות הקיימות בו.
כל אימון שונה באופיו, באורכו, ביחידות הלוחמות המשתתפות בו ומיקומו בארץ.
תנאי השירות ביחידה כוללים שהייה ממושכת בשטח, עבודה עם אנשים משתנים, אכילת מנות קרב והתמודדות עם תנאי מזג האוויר בכל עונות השנה.
אורך השירות הוא כ-24 חודשים.
יחידת המפעילות מורכבת משש פלוגות, פלוגת ההכשרות- ראם, שתי פלוגות סדירות - "יעל" ו"אלה" (בתוכן כ-200 חיילות סדירות) ושלוש פלוגות מילואים - "רותם", "דיה" ו"הדר".
ביחידה קיימים צירי התפתחות שונים בתחום הפיקוד (מ"כיות, קצינות) תחום הלוגיסטיקה (סרס"פ, ב.
קוד ועוד) ותחום ההדרכה (מדריכות ניוד, צפ"ה ומשקיות הסברה).
מפעל אופ-אר (קיצור של אופקים־ארגנטינה, באנגלית: Of-Ar) היה מפעל טקסטיל באופקים.
המפעל הוקם בשנת 1961 ונסגר בשנת 1986. מאז עומד המבנה נטוש באזור התעשייה של העיר.
אופקים הוקמה בשנת 1955 ושוכנו בה עולים ממדינות צפון אפריקה ומאסיה.
מפעל הטקסטיל הוקם בשנת 1961 על־ידי משקיעים יהודים מארגנטינה והעיירה אופקים נבחרה למקום שבו יוקם המפעל.
שם המפעל מורכב משילוב המילים אופקים-ארגנטינה (אופ-אר).
את המפעל תכננו האדריכלים אשר גליברמן, יצחק רפופורט וצבי פרנקל.
המפעל כלל מבנה משרדים ואולם יצור רחב בו הועסקו מרבית העובדים.
המפעל עסק בתחום הטקסטיל וכלל יצור חוטים מכותנה גולמית ויצור בדים.
המפעל פעל 24 שעות ביממה בשלוש משמרות והעסיק רבים מבני המקום.
בשיאו עבדו במקום כ-450 עובדים.
אופ-אר היה אחד ממפעלי התעשייה הראשונים בעיירה המתפתחת והייתה לו חשיבות רבה בפרנסת התושבים.
לאחר מלחמת ששת הימים הועסקו במפעל פועלים פלסטינים מרצועת עזה בשל השכר הנמוך יותר ששולם להם.
בשנות ה-80 נקלע המפעל לקשיים כלכליים, בדומה לענף הטקסטיל כולו בישראל, בעקבות ביטול מכסי המגן על ענף הטקסטיל ועלות היצור הגבוה בארץ ביחס למזרח הרחוק ולמקומות אחרים בעולם, ובעלי המפעל רצו לסגור אותו.
בינואר 1981 פתחו העובדים בשביתה בעקבות מכתבי פיטורים שנשלחו אליהם.
העובדים התבצרו במפעל, כביש הגישה אל העיירה נחסם ומספר מפעלים נוספים בעיירה שבתו לאות הזדהות.
ב-14 בינואר באותה שנה הפגינו כ-500 מעובדי המפעל ותושבי היישוב מול משכן הכנסת בירושלים בהפגנה סוערת בה נפגעו חמישה אנשים ומספר מפגינים נעצרו.
לבסוף הוסר איום הסגירה בעקבות תמיכה כלכלית מהמדינה אך היצור צומצם.
בסופו של דבר נסגר המפעל בשנת 1986 ועובדיו פוטרו.
מבנה המפעל ננטש ונותר שומם.
לאורך השנים הועלו מספר רעיונות לשימוש במבנה כמרכז תרבות ופנאי עבור תושבי העיר, אולם המקום נותר שומם.
נכון לספטמבר 2020 המפעל נטוש וחלקו משמש מחסן ומפעל חומרי ניקוי.
בשנת 2020 הועלתה תוכנית להקמת מתחם מסחר ותעסוקה במבנה, תוך שימור המבנה עם שינויים קלים בחזית.
מפעל הקרונות של טבר היא יצרנית קרונות רכבת הממוקמת בעיר טבר, רוסיה והיא מהווה חלק מחברת ההחזקות טרנסמאשהולדינג (Transmashholding).
מפעל הקרונות של טבר הוקם ב-25 באוגוסט 1898 בשם מפעל חומרי הרכבת וולגה העליונה.
הוא נבנה ביוזמתה של חברת המניות המשותפת הצרפתית-בלגית Dyle et Bacalan בשנת 1898. בתחילה ייצר המפעל קרונות שינה עם ארבעה צירים לחברת הרכבות הבינלאומית אקספרס, רכבות נוסעים מארבעה קרונות, רכבות עסקיות עם טרקליני לימוד ותאי שינה ורכבות נוסעים למדינות בעלות אקלים חם.
המפעל ייצר רכבות משא, פלטפורמות וטנדרים למקררים וייצרה גם רכבות חשמליות, רכיבים וחלקי חילוף לרכבת חשמלית.
חברת מפעל הקרונות של טבר ייצרה גם רכבות צבאיות.
החל משנת 1904 ייצר המפעל רכבות נוסעים עם סיפון כפול עבור מהגרים למזרח הרחוק וייצר טרקליני אוכל עם שישה צירים באורך של 26 מטרים עבור משפחת המלוכה.
במהלך ההלאמה שלאחר מהפכת אוקטובר, המפעל התמקד בייצור רכיבים עבור הצבא האדום.
המפעל נפגע קשה במהלך כיבוש העיר בשנת 1941 על ידי הוורמאכט.
לאחר השחרור החל שיפוץ המפעל.
במקביל החלו לייצר במפעל פגזי ארטילריה, מרגמות, פצצות, ורכבות רפואיות לשימוש הצבא.
באוקטובר 1943, על פי החלטת ועדת ההגנה הממלכתית, נכלל המפעל ברשימת מפעלי הביטחון הגדולים במדינה.
המפעל ייצר 18 מוצרים צבאיים.
הוא גם הפעיל בית מלאכה לתיקון טנקים.
בשנת 1944 התחיל המפעל המשוחזר בחלקו בייצור רכבות נוסעים אזרחיות.
מאז 1951 חזר המפעל להתמקד בייצור רכבות נוסעים.
בשנות השישים שך המאה העשרים, לראשונה בתחום הנדסת הרכבות במדינה, הוקם קו ייצור סיטוני במעבדות המפעל שהחל לייצר רכבות עם מערכות מיזוג אוויר ובעלי הנעה חשמלית.
רכבות ראשונות אלה שירתו במרכז אסיה ובין מוסקבה ללנינגרד.
משנת 1960 עד 1966 - ייצור סדרתי של קרונות לתחבורה בין-אזורית.
בשנת 1965 - רכבת האקספרס "אורורה" במהירות מרבית של 160–180 קמ"ש יצאה את שערי המפעל.
בשנת 1970 - נוצרו קרונות לרכבות דלוקס מדגם "אוליאנובסק", רוסיה.
באותה שנה הושקו רכבות בעלי הנעת סילון במהירות של עד 300 קמ"ש ושנה לאחר מכן החל ייצור סדרתי ראשון של רכבות דו-קומתיות.
בשנים 1972 - 1973 - נוצרה רכבת האקספרס "טרויקה רוסית" שנסעה במהירות של 200 קמ"ש.
בשנת 1993 המפעל עבר ארגון מחדש בעקבות התפרקות ברית המועצות, כאשר בוריס ילצין חתם על צו נשיאותי להפיכת המפעל הממשלתי לחברת מניות משותפת.
מאז התפרקות ברית המועצות המפעל המשיך לייצר רכבות נוסעים ומאז 1996 נמצא בחזית ייצור הרכבות במדינה וממשיך לייצר קרונות רכבת מודרניים ומהירים.
הפעילויות העיקריות של המפעל הן ייצור ומכירת רכבות נוסעים וסוגים אחרים של קרונות, רכיבים וחלקי חילוף לרכבות ומספק גם שירות תחזוקה ותיקון.
המפעל מוגדר כחברת מניות משותפת הנמצאת בבעלות חברת ההחזקות Transmashholding ומייצרת את המוצרים הבאים ומספקת את השירותים הבאים:
רכבות נוסעים חדשות הנישאות על ידי קטרים במהירות של עד 200 קמ"ש.
רכבות חשמליות (בעיקר מדגם איוולגה)
קרונות חשמלית (בשיתוף עם חברת PK Transportnye Sistemy המהווה יצרנית רוסית של תחבורה ציבורית)
ערכות גלגלים לרכבות נוסעים ורכבות משא
TagAZ הוא שמו של מפעל הרכבים של טאגאנרוג, מפעל הרכבה לרכב שהיה ממוקם בטאגאנרוג, רוסיה.
מפעל מסונף היה מפעל המשאיות של רוסטוב.
ב-21 בינואר 2014 הוכרזה החברה כפושטת רגל.
בנייתו של מפעל הרכב החלה באביב 1997, ברישיון ותוך שימוש בטכנולוגיה של דייהו-מוטורס הדרום קוריאנית, ומומנה במלואה על ידי קבוצת דונאינווסט פיננסים ותעשייה, כאשר היקפי ההשקעה הגיעו ל-260 מיליון דולר.
בשנת 1998 השיק המפעל את ייצור דגמי דייהו לאנוס ודייהו נובירה.
משנת 1999 עד 2002 הרכיבה החברה את דגם Citroën Berlingo Mk I בשם אוריון M.
בשנת 2001 החלה לייצר את היונדאי אקסנט (LC), ואחריו בשנת 2004 את יונדאי סונטה (EF), בשנת 2008 את היונדאי אלנטרה (XD), ובשנת 2005 את היונדאי פורטר.
בשנת 2008 החלה בייצור היונדאי סנטה פה (SM).
באביב 2012 הסתיים ייצורם של דגמי יונדאי במפעל.
ב-2008 החל להרכיב מערכות מכופפות למחצה של הורטקס אסטינה (Chery A5 ששופצה מחדש).
בשנת 2010 הכריזה TagAZ על הקמת מפעל ייצור שלישי לרכב בבנגלדש, בהשקעה ראשונית של שני מיליארד דולר.
לטענת גורמים ב-TagAZ, ההחלטה לבנות מכוניות בבנגלדש התקבלה בגלל עלויות העבודה הנמוכות שלה ויתרונות הייצוא שהיא נהנית עם מדינות שכנות ואירופה.
TagAZ כבר רכשה אדמות במחוז קישורג'אנג' ותכננה למכור את המכונית הראשונה שהורכבה שם עד 2012.
בחודש יוני 2011, החלה החברה בייצור רכב ה-Tagaz C10 (גרסה של Tojoy JAC).
באוקטובר 2011 ייצרה את רכב ה-Tagaz C190 (שהיווה גרסה מחודשת של ה-JAC Rein).
בשלב מסוים הגיעה החברה ליכולת לייצר בו זמנית עד 20 דגמים שונים במתקניה.
הבעלים של TagAZ היה היזם הרוסי מ.י.
פראמונוב, מנכ"ל קבוצת Doninvest הפיננסית-תעשייתית.
מפעל TagAZ בטאגאנרוג השתרע על שטח של 60,000 מטר רבוע.
קו המסוע הונח אנכית על ארבע קומות בבניין המפעל הראשי, עם רשת מעליות המחברות בין המפלסים השונים.
כל מפלס צויד במונוליאל כמו גם בציוד הרמה והובלה קומפקטי.
כל הרכבים שהושלמו עברו מבחן דרכים במסלול המורכב משטחי דרך מגוונים.
משטר הייצור השנתי עמד על 180,000 יחידות של שישה דגמי רכב שונים.
אחד הדגמים הידועים של החברה היה רכב הספורט TagAZ Aquila שיוצרו 200 יחידות שלו.
מפעל המתכות הלנינגרדי (Ленингра́дский металли́ческий заво́д, בעבר נקרא בשם - מפעל המתכות הלנינגרדי על שם יוסף.
סטלין) הוא מפעל רוסי בעיר סנקט פטרבורג לבניית מכונות אנרגיה, המתכנן ומייצר טורבינות קיטור, מערכות הידראוליות ומערכות גז שונות.
המפעל יזם את הקמתו של מועדון הכדורגל "בולשביק", שבהמשך הפך לזניט סנקט פטרבורג .
מפעל המתכות נוצר על בסיס מפעל המתכת של סנקט פטרבורג, שנוסד בשנת 1857 על ידי הסוחר סרגיי נפדיביץ' רסטריאייב.
תחילה בנה המפעל דוודים קטנים, מכשירי חימום וביצע עבודות מתכת שונות.
המפעל היה במקור בית מלאכה, אך עד מהרה הפך לחברת מניות משותפת בשם הרשמי "החברה של מפעל המתכות הפטרבורגי" .
בה עבדו מהנדסים מוסמכים שהוזמנו מגרמניה.
עד מהרה נלקחו כל עמדות הניהול על ידי מומחים גרמנים.
בשנת 1867 עמד בראש המפעל אוטו קרל.
תחת הנהגתו הוקמו קווי ייצור דודים, ייצור מכשירים לחימום ואוורור, ייצור מבני מתכת למטרות שונות, מנופים, מזחים צפים וגשרים.
בשנת 1886 המפעל ייצר לראשונה התקנים עבור אוניות מחופות שריון ומאוחר יותר נבנו מגדלים חשמליים.
בתחילת שנות התשעים של המאה התשע עשרה הופיע המהנדס הרוסי נ.
מהר מאוד הוא צבר מוניטין יציב כמעצב מכונות מוכשר.
לבקשת שר האוצר, סרגיי ויטה, שהיה גם אחראי על מחלקת המסחר והתעשייה ואשר פנה ל"רוסיפיקציה" של המפעל (דהיינו הפיכתו ל"רוסי יותר"), לסנקו מונה לסגן המנהל.
בהמשך, הוא נכנס לתפקיד מנהל המפעל.
המפעל החל לייצר טורבינות קיטור בשנת 1907, לאחר שחתם הסכם סיוע טכני עם חברה צרפתית שבנתה טורבינות של מערכת "ראטו".
נרכשו שרטוטים של הטורבינות הללו ומהנדסי המפעל החליטו לייצר מחדש את הטורבינה של ראטו, תוך החלפת הרכיבים הקריטיים ביותר (להבים, דיסקים, צילינדר).
כך נוצרה טורבינה רוסית חדשה "M-3".
בחדר הדודים של המפעל ייצרו דודי אדים של מערכות שונות.
בנוסף לייצור טורבינות ודוודים, במפעל שלפני המהפכה הייתה מחלקת ארטילריה גדולה, שעסקה בתכנון וייצור מתקני ארטילריה של ספינות ומגדלי החוף וצינורות טורפדו ושימשו את הצי הרוסי הקיסרי.
לאחר עליית המשטר הסובייטי יצר המפעל את הטורבינות ההידראוליות הראשונות (בשנת 1924) וטורבינות הגז (בשנת 1958) והבטיחו בכך יישום של כמעט שליש מתוכנית GOELRO.
בשנת יובל 50 לסטלין (1929) נקרא המפעל על שמו (כחלק מפולחן האישיות של סטלין).
בשנת 1930 נוצרה בחסות המפעל האוניברסיטה הטכנית הראשונה במדינה (כיום זהו המכון להנדסת מכונות בסנקט פטרבורג).
בהחלטה של מועצת השרים מיום 26 בינואר 1962, אישרה הנהלת המפעל את הסרת השם סטלין משמו של המפעל כתוצאה ממדיניות הדה-סטליניזציה וחשיפת פשעי סטלין בנאום הסודי בקונגרס ה-20 של המפלגה הקומוניסטית.
כיום המפעל מהווה סניף של חברת "מכונות הכוח".
תחרות העשרה היא תחרות שחייה ארצית בהשתתפות טובי שחייני "מכבי" מישראל, שנערכה אחת לשנה בבריכת גלי גיל ברמת גן.
משנת 1949 ועד לשנת 1979 היא נערכה באופן סדיר, ואחר כך עוד מספר פעמים.
משנת 1968 החלו להשתתף גם שחייני "הפועל".
התחרות נערכה לזכרם של עשרה משחייני ברית מכבים עתיד ומכבי שנפלו במלחמת העצמאות.
בתחרות נערכו עשרה משחים כולל משחק כדורמים, כל אחד מוקדש לזכרו של כל נופל, במשחה שבו הוא הצטיין.
נוסף לכך, נערך משחה שליחים 10x50 מטר.
לראשונה נערכה התחרות ב-21 באוגוסט 1949 בבריכת גלי גיל ברמת גן בניהולה של משפחת רוטשטיין שבנם עמנואל רוטשטיין נפל במלחמה.
100 מטר חופשי – גברים
100 מטר חזה – נשים (המשחה היחיד לנשים)
400 מטר חופשי – גברים
3x50 מטר שליחים מעורב – גברים
100 מטר חתירה לנשים וגברים
200 מטר חזה לנשים וגברים
100 מטר גב לנשים וגברים
100 מטר פרפר לנשים וגברים
200 מטר מעורב אישי לנשים וגברים
מספר תאריך מנצחות ומנצחי התחרות כדורמים הערות 1 1949 21 באוגוסט נשים
תל אביב (1:22.7 דקות), מחוץ לתחרות יורם שניידר, ה.
200 מעורב אישי: סמי הירשהורן, ה.
קריית טבעון (2:53.7 דקות) ברית מכבים עתיד 6 - 6 הפועל קריית טבעון 21 1969 9 בספטמבר נשים
200 מעורב אישי: דורית זלץ, ב.מ.ע.
מפעל המתכות אלקטרוסטאל הוא מפעל לייצור פלדות וסגסוגות למטרות מיוחדות לתעשיות היי-טק והוא מהמפעלים הגדולים ברוסיה והוותיק מסוגו.
הרעיון ליצור מפעל חשמלי לפלדות איכותיות ברוסיה הובא על ידי מטאלורגים ידועים כמהנדס-טכנולוג במפעל פוטילוב נ.
אבל הרעיון של לא מצא לו תומכים באותו זמן.
בשנת 1916, התעשיין ניקולאי וטורוב לקח על עצמו להוביל את הבנייה.
בליאייב מונה לנהל את הבנייה ולאחר מכן את המפעל, שהפך למפעל הרוסי הראשון לייצור פלדות סגסוגת באיכות גבוהה.
נוצרה חברת אלקטרוסטאל, באמצעותה וטורוב משך אליו בעלי הון גדולים כמו מיכאיל טרשצ'נקו (לימים שר החוץ ושר הפנים הזמני) וחבר הפרלמנט אלכסנדר ו.
בשנת 1923 הותכה הנירוסטה הראשונה במדינה, בשנת 1924 הושג ייצור הפלדה המגנטית.
באותן שנים שולט בהצלחה זיוף וגלגול של פלדת סגסוגת וייצור מטבעות כסף בדרגות שונות.
אלקטרוסטאל סיימה בהצלחה את בדיקות ועדת ההגנה הממלכתית במהלך המלחמה, בייצור פלדה לייצור קטיושות, טנקים T-34 ומטוסי איליושין Il-2. חלק לא מבוטל מהציוד שיובא מהמפעל למזרח המדינה והושאר שם שימש בסיס ליצירת מספר מפעלים ומתקני ייצור באורל וגם מילא תפקיד גדול בחיזוק ארסנל הצבא.
במרץ 1945 הוענק למפעל אות מסדר לנין על שירותים מצטיינים באספקת מתכת באיכות גבוהה וביצוע משימות מיוחדות של ועדת ההגנה הממלכתית.
בשנת 1971, זכה המפעל במסדר מהפכת אוקטובר.
בינואר 1993 הפך מפעל אלקטרוסטאל לחברת המניות המשותפת" אלקטרוסטאל".
המפעל לא הפסיק את הפעלת הציוד הטכני לייצור ומודרניזציה של ציוד קיים, תוך הפחתת עלויות ושיפור איכות המוצרים ונותר אחד ממפעלי הפלדה הגדולים במדינה.
מפעל הנשק הקל המלכותי הייתה חברת פיתוח וייצור של נשק קל, שפעלה כחברה ממשלתית מ-1816 ועד 1984 ולאחר מכן הופרטה ונרכשה על ידי בריטיש אירוספייס עד שנסגרה ב-1988.
המפעל החל את דרכו במפעל נשק קל שהוקם בלואישהם ב-1806, שבעצמו הוקם במפעלי חימוש ושריון היסטוריים שהתקיימו במקום מהמאה ה-14 ושימשו את הכס הבריטי מהמאה ה-16 לפחות.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות הביא הגידול המשמעותי בצורך לאספקת נשק לצבא הבריטי להקמת מפעל גדול בהרבה ובמיקום חדש, כאשר נבחר אזור אנפילד במיקום שכלל גישה למערכת תעלות המים לצורכי תובלה.
סביב המפעל החדש הוקמו בתים לעובדים כולל תחנת משטרה, כנסייה, בית ספר ושירותים נוספים.
לאחר סיום המלחמות הנפוליאוניות, המפעל נכנס לתקופה של תפוקה נמוכה בהרבה עקב ירידה בביקוש, אך פרוץ מלחמת קרים ב-1853 והמערכות שבאו אחריה במחצית השנייה של המאה ה-19 הצריכו גידול משמעותי של המפעל, כולל הקמה של פסי יצור חדשים וייעול הייצור ברחבי המפעל.
ב-1860 הגיע המפעל לתפוקה של 1,744 רובים בשבוע ממוצע, ב-1866 המפעל התרחב שוב עם מנועי קיטור נוספים לכדי 16 מנועים סך הכל וב-1887 מספר עובדי המפעל הגיע לכדי 2,400 עובדים.
במהלך מלחמות העולם במחצית הראשונה של המאה ה-20 שוב גדל המפעל באופן משמעותי כדי לעמוד בצרכי הצבא הבריטי, בתקופה זו המשיכה תנופת הפיתוח שסיפקה לצבא כלי נשק מתקדמים ומותאמים לצורכי הלחימה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נבנו שני אתרים נוספים, מרוחקים יותר ממוקדי ההפצצה האווירית של הלופטוואפה.
עם סיום המלחמה נסגרו אתרים אלה והמפעל החל שוב להצטמצם עד שב-1964 כמחצית ממנו נסגר.
ב-1984 המפעל הופרט והמשיך להתקיים כחברה פרטית שנרכשה על ידי בריטיש אירוספייס, אשר לבסוף סגרה אותו סופית ב-1988.
מפעל הטקסטיל בקישפשט (בהונגרית: Kispesti Textilgyár; בקיצור: KISTEXT) שנוסד ונוהל במשך עשרות שנים על ידי יהודים-הונגרים, היה מפעל טקסטיל מצליח שהיה בעבר משמעותי בבודפשט, נסגר ונחרב בתחילת שנות ה-2000. המפעל היה אחד ממפעלי תעשיית הטקסטיל שהוקמה ונשלטה בידי יהודים כמו למשל מפעל טקסטיל גולדברגר.
מפעל הטקסטיל בקישפשט נוסד ב-22 בינואר 1907 על ידי שלושה אחים: הוגו, אדולף וקארוי פופר על הגבול של קבניה (Kőbánya - כיום רובע 10 של בודפשט) ופשטסנטלרינץ (Pestszentlőrinc - כיום חלק מרובע 18 של בודפשט).
פשטסנטלרינץ השתייך מבחינה מנהלית לקישפשט מ-1874 עד 1910 וזו הסיבה שקישפשט מופיע בשם המפעל.
בשנת 1919 הצטרף לחברה חתנו של קארוי פופר, מנו אגושטון, שמומחיותו סייעה לחברה לצמוח למפעל טקסטיל משמעותי.
המפעל הגדול ייצר בד כותנה וממנו מפות שולחן, מצעי מיטה ושאר סוגי טקסטיל ביתי, בין השאר גם לייצוא.
מאנו אגושטון הפך לבעל המפעל Kistext, במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 וכבר מתחילת חקיקת החוקים האנטי יהודים בשנת 1938 ואילך לרבות החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי (שאסרו החזקת רכוש בידי יהודים) פעל אחרת מאשר רבים מחבריו התעשיינים היהודים.
עוד לפני הכיבוש הגרמני (21 במרץ 1944 - מבצע מרגרטה) שכר למפעל כמה שרי ממשלה הונגרית בכירים לשעבר, הן כדירקטורים בחברה והן כבעלי מניות קטנים שאותן העניק להם, ואלה בקשריהם הענפים הבטיחו את שלומו של המפעל ושלום משפחתו של אגושטון בתקופת השואה.
שוטרים עמדו ושמרו ליד שער החווילה של אגושטון ומשפחתו בגבעת השוואבים, במשך 24 שעות ביממה.
הם לא הירשו לפגוע בהם גם בזמן שלטון מפלגת צלב החץ.
מנו אגושטון ניצל, שרד ושוחרר יחד עם בני משפחתו ועבד זמן קצר בשיקום מפעל הטקסטיל בקישפשט.
עד מהרה הבין שהממשלה הקומוניסטית שעמדה לעלות לשלטון תלאים את רכושו והחליט להגר לארצות הברית.
לרוע המזל, הוא עבר התקף לב במטוס ורק גופתו הגיעה לאמריקה.
המפעל שהיה ממוקם די רחוק ממרכז בודפשט, לא סבל מנזק משמעותי עקב הפצצות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה ולכן הוא היה מסוגל לתפקד שוב לאחר המלחמה באמצעות השיקום הקצר על ידי מנו אגושטון.
הוא הולאם כאמור במרץ 1948. בשנת 1949 נוסף אליו המפעל Benkő Textilipari Rt.
החברה המשיכה את פעילותה מאז והלאה בשם "החברה הלאומית של מפעל הטקסטיל בקישפשט" (Kispest Textilgyár Nemzeti Vállalat) ואז בשנת 1950 שונה השם לשמו המוכר - Kispesti Textilgyár (בקיצור KISTEXT).
ב-1 ביולי 1963 ההנהלה התעשייתית הלאומית של הונגריה הקימה את "חברת הדפסת הכותנה" (PANYOVA) על ידי מיזוג מספר חברות בתעשיית הכותנה, כולל KISTEX.
עם זאת, KISTEXT מוזגה עם חברה בשם Soroksári Textilgyár) SORTEX) בשנת 1980 ונפרדה מ-PANYOVÁ בשנת 1981, כדי להמשיך לפעול כחברה עצמאית תחת השם SORTEX עד 1992, אז הוכנסה להליכי פשיטת רגל, אך לא חוסלה, אלא שוב תחת השם Kispesti Textilgyár הפכו אותה לחברת מניות פרטית.
משנת 1998, היא המשיכה בפעילותה בשם Printex Pamutipari Rt, אך פשטה רגל ונרכשה על ידי חברה מהעיר נירג'האזה בשנת 2000, שגם היא פשטה את הרגל ופורקה עקב חוסר יכולתו להתמודד עם היצרנים באסיה.
מפעל המקרא של האוניברסיטה העברית בירושלים הוקם במטרה להוציא לאור מהדורה מדעית שתתאר באופן מקיף את תהליכי ההשתלשלות של נוסח המקרא מעדי הנוסח הקדומים ביותר מהעת העתיקה ועד לימי הביניים המאוחרים.
המפעל נוסד בשנת 1956 על ידי פרופ' משה גושן־גוטשטיין, פרופ' חיים רבין ופרופ' שמריהו טלמון שהיו צוות העורכים הראשון (בהמשך הצטרף גם פרופ' עמנואל טוב), ובראשו עומד כיום פרופ' מיכאל סיגל.
סגל החוקרים של מפעל המקרא בעבר ובהווה מונה מומחים בתחומי נוסח המקרא, הלשון העברית, חקר המסורה, פילולוגיה מקראית, ספרות חז"ל ועוד.
לאורך הדורות הועתקו ספרי המקרא ונמסרו בכתב, תוך מתן שימת לב וטיפול זהיר בשימור הנוסח על פרטיו ופרטי פרטיו.
עם זאת, ככל שעדי הנוסח שהגיעו לידינו קדומים יותר, משתקפות מהם גרסאות שונות שמלמדות על גיבוש הקאנון המקראי ועל דרכי העריכה, ההעתקה והמסירה של כתבי הקודש.
כך למשל, השוואה בין נוסח המקרא המקובל – נוסח המסורה – לבין ספרי מקרא שהתגלו במגילות מדבר יהודה ולתרגומים העתיקים כמו תרגום השבעים מהמאות הראשונות לפני הספירה מגלה שיש ביניהם הבדלים מסוגים שונים המעידים שנוסח המקרא בעת העתיקה לא היה עדיין קבוע ומגובש.
ככלל נוסח המקרא של חז"ל מתאים לנוסח המסורה, אך ניתן למצוא מקרים שבהם נוסח המקרא בספרות חז"ל שונה ואף מתאים לנוסח המתועד בעדי הנוסח העתיקים.
גם לאחר שנוסח המסורה הפך לנוסח המקובל בתפוצות ישראל, הוא לא היה היחידי ובמקביל אליו התקיימו מסורות אחרות.
מסורות אלו שונות ממנו בפרטים שונים, שלעיתים שמרו על מסורות קדומות שנדחו מהנוסח המקובל.
בדיקת מגוון עדויות נוסח אלו והצגתן במהדורת מפעל המקרא מספקת לחוקרים וללומדים פריסה מלאה של השתלשלות נוסח המקרא ומסירתו מימי קדם ועד לתקופות מאוחרות יותר.
נוסח הפנים של מהדורת מפעל המקרא הוא נוסח המסורה ואליו מושווים שאר העדים.
מבין כתבי היד של המסורה, נבחר כתר ארם-צובה, שהוא כתב היד שמשקף בצורה הטובה ביותר את נוסח המסורה ואת מפעלם של בעלי המסורה.
את כתב היד העתיק אהרון בן אשר שחי במאה העשירית בטבריה.
על כתב יד זה הסתמך הרמב"ם בהלכות ספר תורה שכתב וכך גם סופרים ומעתיקים במהלך הדורות.
במשך שנים נשמר כתב היד על ידי יהודי חלב בסוריה, והוא הובא מסוריה לישראל עם תחילת הפרעות ביהודי חלב, בימי מלחמת העצמאות.
הכתר לא הגיע לידינו בשלמותו וכשליש ממנו אבד וגורלו אינו ידוע.
המקומות החסרים מושלמים במפעל המקרא על פי כתבי יד שונים, הקרובים במיוחד לנוסח זה.
שאר עדי הנוסח נבדקים במפעל המקרא על פי מהדורות מדעיות, כתבי יד ומאגרי מידע שונים.
כל אלו מוצגים במהדורת המפעל בליווי הערות והפניות ביבליוגרפיות.
הודות לכך, מהדורת מפעל המקרא היא המהדורה המדעית המקיפה ביותר הקיימת היום לנוסח המקרא, פרי עבודת מחקר של שנים רבות.
מלבד הוצאת כרכי המקרא, מפעל המקרא מוציא לאור סדרת פרסומים בשם: "כתבי מפעל המקרא של האוניברסיטה העברית".
הפרסומים מוקדשים בנוסח המקרא ותחומים קרובים .
ביניהם: כתר ארם צובה: ניקודו וטעמיו; המקרא בתרגום הסורי של ארץ ישראל וכתב העת טקסטוס (החל משנת 2017 בשיתוף הוצאת בריל).
נוסח הפנים של מהדורת מפעל המקרא משקף את כתר ארם צובה, כתב היד החשוב ביותר של נוסח המסורה הטברני במסורת בן אשר.
מתחת לו סדורים ארבעה אפראטים המביאים חילופי גרסאות מעדי הנוסח הקדומים:
התרגומים העתיקים – תרגום השבעים ליוונית, הוולגטה ללטינית, הפשיטתא לסורית ותרגום יונתן לארמית.
מגילות מדבר יהודה וציטוטי המקרא בספרות חז"ל.
מבחר קטעי גניזה וכתבי יד עבריים 'חוץ-מסורתיים'.
כתבי יד של אסכולות מסרנים שונות של נוסח המסורה עד למהדורת מקראות גדולות של יעקב בן חיים.
עד כה יצאו לאור הספרים ישעיהו, ירמיהו, יחזקאל ותרי עשר.
מפעל האמייל של אוסקר שינדלר הוא מפעל ייצור חלקי מתכת שפעל בעבר בקרקוב.
מה שהיה בעבר המפעל המפורסם של אוסקר שינדלר שהתפרסם בסרט "רשימת שינדלר" מאכלס כיום שני מוזיאונים: מוזיאון שואה העוסק בעיקר באימת החיים היהודים בקרקוב תחת הכיבוש הנאצי ובאופן כללי בכיבוש הנאצי של פולין וקרקוב, ומוזיאון אמנות.
המוזיאון ששוכן באזור ששימש בעבר כמשרדים ומתאר את חיי היהודים ותושבי קרקוב האחרים תחת הכיבוש הנאצי ואת פועלו של אוסקר שינדלר.
המוזיאון השני ממוקם בתוך מה שהיו בעבר אולמות הייצור הוא מוזיאון לאמנות בת זמננו.
מפעל האמייל של אוסקר שינדלר (בפולנית: Fabryka Emalia Oskara Schindlera) הוא מפעל ברזל לשעבר בקרקוב.
כיום הוא מארח שני מוזיאונים: מוזיאון קרקוב לאמנות מודרנית בפולין, הממוקם בבתי המלאכה הישנים, וסניף של המוזיאון לתולדות העיר קרקוב, הממוקם ברחוב Lipowa 4 ברובע זבלוסיה, בבניין המנהלי של מפעל האמייל לשעבר הידוע.
בתור Deutsche Emailwarenfabrik של אוסקר שינדלר (DEF), כפי שניתן לראות בסרט "רשימת שינדלר".
פעל כאן לפני DEF היה המפעל הראשון של Malopolska של כלי אמייל ומוצרי מתכת של חברה בע"מ, שנוסד במרץ 1937. בשנת 2007, הוחלט להעביר את הבניין המנהלי של מפעל כלי האמייל לשעבר למוזיאון ההיסטוריה של העיר קרקוב, שנבנה על מקל.
ליפובה 4 בקרקוב, סניף ליצירת תערוכת קבע המתעדת את תקופת הכיבוש הגרמני של העיר 1939–1945. התערוכה הקבועה בנושא זה המוצגת בסניף נקראת קרקוב - תקופת העבודה 1939–1945. מטרת המוזיאון היא להציג את ההיסטוריה של המפעל ב-ul.
ליפובה בהקשר היסטורי רחב יותר.
45 חדרי תצוגה מציגים את קרקוב ותושביה במהלך מלחמת העולם השנייה.
התערוכה מחולקת למספר חלקים המוקדשים לנושאים ספציפיים: מלחמת 1939, תפקידה של קרקוב כמרכז הכוח של הגנרל גנרל, חיי היומיום של התושבים, גורלם של יהודי קרקוב, האזור הסודי, כמו גם ההיסטוריה של עובדי המפעל וסיפורו של אוסקר שינדלר עצמו.
את תערוכות המוזיאון משלימים תצלומים עשירים ומסמכים ארכיוניים שנאספו מפולין ומחוצה לה.
הסניף נפתח רשמית ב-10 ביוני 2010. בבניין המפעל של שינדלר נבנה גם המוזיאון לאמנות מודרנית.
מפעל התחזוקה האווירית או מפעל מת"א (מכונה גם בית החולים למסוקים) הוא מתקן תעשייתי של התעשייה האווירית לישראל, המתמחה בתחזוקה, שיפוץ ובדיקות של מטוסים ומסוקים צבאיים.
המפעל שוכן באזור התעשייה עטרות, בצפון-מזרח ירושלים, בסמוך לשדה התעופה הנטוש עטרות (קלנדיה), מעבר לקו הירוק.
הוא משתרע על שטח של כ-215,000 מ"ר ומעסיק מאות עובדים, בעיקר בתחזוקת כלי טיס של חיל האוויר הישראלי ולקוחות בינלאומיים.
מפעל מת"א עסק גם בייצור רתמות למטוסים, ולטילים, וכן שיפוץ ממסרים ובדיקתם במתקן הרצה ייחודי, שיפוץ להבי מסוקים, והכיל מתקן איזון דינמי יחידי מסוגו בישראל.
המפעל זכה להסמכה מיוחדת מחברת סיקורסקי האמריקאית לתחזוקת מסוקי סיקורסקי.
הקמתו של המפעל החלה בשנת 1975 כחלק מרשת המתקנים של תע"א, ביוזמת ראש עיריית ירושלים טדי קולק ושר הביטחון שמעון פרס, במטרה לפתח מקורות תעסוקה יצרניים בירושלים.