tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעומת זאת המקובלים שפרשו את מעשה מרכבה בצורה יחסית פשטנית יותר, שהמרכבה היא תיאור "המרכבה של האל"; פרשו את "מעשה בראשית" בצורה אלגורית, שאין כוונתו לראשית הבריאה, אלא להשתלשלות הבריאה מהאל, ולעשר הספירות.
מעשה גנז'י (יפנית: 源氏物語) הוא ספר שכתבה מורסקי שיקיבו, אצילה שחיה בתקופת הייאן.
הספר נכתב בשנים 1000-1008, והוא אחד מהרומנים המוקדמים ביותר שנכתבו אי פעם והראשון שנכתב ביפן.
הוא נכתב בכתב ההיראגאנה, כתב הנשים.
הוא מתאר את חיי האצולה בתקופת הייאן.
הרומן מספר על גנז'י, בנו של קיסר יפן מפילגש מהמעמד הנמוך, ומספר על אהבותיו במהלך חייו.
בסאגה הארוכה מופיעות כארבע מאות דמויות: הנסיך גנז'י, אהובותיו ונשותיו לאורך שלושה דורות, חבריו, ובניו.
אימו הייתה פילגשו האהובה של הקיסר, אך מתה בדמי ימיה עקב קנאת הנשים האחרות בארמון.
רוקוג'ו - הגברת מהרובע השישי.
מאהבתו הנשואה של גנז'י, בת 24. קנאתה לגנז'י הצעיר גורמת למותה של אשתו החוקית.
חרטתה וסיבלה מובילים אותה למנזר.
אוצוסמי - בתו של שליט המחוז.
גנז'י מנסה לפתות אותה בלא הצלחה.
אאוי - אשתו של גנג'י.
גרה עם הוריה, כמקובל באותה תקופה.
קורמיטסו - בנה של האומנת של גנז'י.
בתקופת הייאן היוותה האצולה ביפן כעשרה אחוזים מהאוכלוסייה בעיר.
הספר מתאר בעיקר את חייהם של בני שכבה זו.
מבחינה דתית, בתקופה זו היה הבודהיזם הדת העיקרית ביפן, אם כי בעיקר הכתות האזוטריות שלו.
הרוח הבודהיסטית מופגנת מאוד בספר, על אף ההתנהגות הבלתי מוסרית של הדמויות.
בתקופה זו ישנה פריחה תרבותית, ולאצולה יש זמן פנוי וכסף רב, ורבים מהם פונים לעיסוק בכתיבה ובאמנות.
מורכבויות הסגנון מקשות על הקריאה על ידי יפני ממוצע אלא אם כן חקר בקפידה את לשון הסיפור.
על כן תרגומים ליפנית של ימינו ולשפות אחרות עוזרים להתגבר על קשיים אלה על ידי מודרניזציה של השפה.
תוך כדי איבוד חלק מהמשמעויות, ועל ידי מתן שמות לגיבורים, בדרך כלל שמות מסורתיים היוצרים לפעמים אנכרוניזמים.
הרומן תורגם על ידי מלומדים וסופרים כאחד.
התרגום הראשון לשפה מודרנית נעשה על ידי המשורר יוסאנו אקיקו.
תרגומים ידועים אחרים נעשו על ידי הפרוזאיקנים ג'וניצ'ירו טניזאקי ופומיקו אנצ'י.
נהוגה הקריאה של מהדורות בקורתיות עם הערות.
מהדורות כאלה חיברו סופרים כמו סייקו טנאבה, אוסאמו השימוטו וג'קוצ'ו סטוצ'י.
על בסיס "מעשה גנז'י" נוצרו גם סדרות מנגה - לפחות ארבעה עיבודים - וכמה סדרות טלוויזיה.
הסדרה של ואקי יאמטו - Asakiyumemishi נפוצה מאוד בקרב הנוער היפני, בעוד שגרסה אחרת, מאת מיאקו מאקי, זכתה בפרס שוגאקוקאן מנגה בשנת 1989.
רוב תלמידי התיכון ביפן קוראים קטעי מקור מ"מעשה גנז'י" בבתי הספר במסגרת שיעורי יפנית.
בחוקיהן של מדינות שונות, מעשה מגונה הוא מעשה הפוגע מאוד במוסר השכיח במדינה באותה תקופה.
הוא מתייחס בדרך כלל למעשים הכרוכים בפעילות מינית.
הגדרתו של מעשה מגונה ב לחוק העונשין היא "מעשה לשם גירוי, סיפוק או ביזוי מיניים", שהופך להיות עבירת מין אם נעשה ללא הסכמה בוגרת של אחד מהצדדים – הגדרה המכסה מגוון רחב של מעשים, מנגיעה באיברים מוצנעים ועד לאוננות.
גם כפיית יחסי מין וגינאליים בידי אישה על גבר, נכנסת בישראל תחת הגדרת מעשה מגונה.
מקורה של עבירה זו במשפט הישראלי הוא בפקודת החוק הפלילי, 1936, שם נקראה Indecent Act.
מעשה מגונה שאין בו נגיעה בגופו של אדם אחר, כגון חשיפה של איברי המין, הוא עבירה הקרויה מעשה מגונה בפומבי, והיא חמורה פחות מעבירה של מעשה מגונה.
בגלל הקושי בהגדרת המושג, עסקו שופטים אחדים בהגדרתו:
המונח "מעשה מגונה" אינו נתון להגדרה ממצה ומדויקת.
דבר זה אין לך בו אלא מקומו ושעתו, והשקפות החברה בה מבוצע המעשה.
ברוב המכריע של המקרים - אך לא תמיד ממש - מצוי במעשה זה יסוד של יצרי מין.
השופט דב לוין ניסה להגדיר מושג זה:
מעשה, אשר יש בו על פניו אלמנט של מיניות גלויה, ואשר על-פי אמות מידה אובייקטיביות של מתבונן מן הצד, של האדם הממוצע, ייחשב לא הגון, לא מוסרי, לא צנוע.
השופטת אילה פרוקצ'יה עסקה במקורו ובחשיבותו של האיסור על עשיית מעשה מגונה:
מקור האיסור הפלילי לבצע מעשה מגונה בצורך להגן על שלמות גופו, צנעת פרטיותו וכבודו של האדם.
זכותו של אדם באשר הוא להגנה מפני פגיעה בגופו ובכבודו כמו גם זכותו לפרטיות ולצנעת חייו הוכרו כזכויות יסוד בסעיפים 2 ו-7 לחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו...
ערך ההגנה על זכותו של אדם לצנעת גופו עומד גם ברקע האיסור הפלילי על ביצוע מעשה מגונה והוא נושא מימד רב-משקל נוכח הפגיעה הכרוכה בו בזכות יסוד של הנפגע להגנה על גופו ועל כבודו.
השמירה על כבוד האדם ועל צנעת גופו היא ערך עליון המצדיק הגנה מפני פגיעה לא רק כאשר עושה המעשה התכוון להשיג את היעד האסור, אלא גם מקום שהוא צפה כאפשרות קרובה לוודאי את התממשות המטרה האסורה, ואפילו לא רצה בה.
החלה זו של הלכת הצפיות כתחליף לקיום מטרה להשיג את היעד האסור עולה בקנה אחד עם הערך החברתי החשוב המבקש להרחיב את ההגנה על זכות הפרט לשלמות גופו, לצנעת גופו, לשמירת כבודו כאדם, ואין ערך ציבורי העומד מנגד אשר עשוי להוות משקל שכנגד להרחבה זו.
וכך, אם ביצע אדם מעשה מגונה בזולתו בלא הסכמתו באופן שנלווה לו ביזוי מיני, הוא יישא באחריות פלילית לא רק אם עשה את מעשהו במטרה להביא ביזוי מיני על קרבנו, אלא גם אם צפה כאפשרות קרובה לוודאי את התממשותו של יעד זה.
מעשה מגונה הוא עבירה פלילית גם אם נעשה בהסכמת האדם, כאשר הסכמה זו הושגה במרמה לגבי מיהות העושה או מהות המעשה, או כאשר ההסכמה היא של קטין שטרם מלאו לו ארבע עשרה שנים.
העונש המרבי על מעשה מגונה הוא מאסר משנה אחת ועד עשר שנים, בהתאם לנסיבות שבהן נעשה המעשה.
דוגמות לדרגות ענישה על מעשה מגונה:
מעשה מגונה שלא בהסכמה: עונשו שלוש שנות מאסר.
מעשה מגונה שלא בהסכמה ותוך שימוש בכוח: עונשו שבע שנות מאסר.
מעשה מגונה בנסיבות מחמירות: עונשו עשר שנות מאסר.
מעשה מגונה בפומבי הוא עבירת מין המוגדרת בחוק הישראלי בסעיף 349 לחוק העונשין, שזו לשונו:
(א) העושה מעשה מגונה בפומבי בפני אדם אחר, ללא הסכמתו, או העושה מעשה כאמור בכל מקום שהוא תוך ניצול יחסי תלות, מרות, חינוך, השגחה, עבודה או שירות, דינו - מאסר שנה.
(ב) העושה, בכל מקום שהוא, מעשה מגונה בפני אדם שטרם מלאו לו שש עשרה שנים, דינו – מאסר שלוש שנים.
"מעשה מגונה" מוגדר בסעיף 348 לחוק העונשין ופירושו לעניין פרק י' לחוק (פגיעות בגוף), סימן ה' (עבירות מין): הוא "מעשה לשם גירוי, סיפוק או ביזוי מיניים"
"פומבי", לעניין מעשה זה פירושו:
מקום ציבורי, כשאדם יכול לראות את המעשה בכל מקום שהוא.
מקום שאינו ציבורי, ובלבד שאדם המצוי במקום ציבורי יכול לראות את המעשה.
מקום ציבורי מוגדר בחוק העונשין כ"דרך, בניין, מקום או אמצעי תעבורה שיש אותה שעה לציבור זכות או רשות של גישה אליהם, בלא תנאי או בתנאי של תשלום, וכל בניין או מקום המשמש אותה שעה להתקהלות ציבורית או דתית או לבית משפט היושב בפומבי."
המושג "מעשה מגונה בפומבי" כוונתו בדרך כלל לחשיפה של אברי המין או לאוננות לעיני אדם אחר.
מעשה במעשה הוא ספר ילדים שכתב הסופר הבריטי אלן אלכסנדר מילן.
הספר נכתב בשנת 1917 בעקבות השתתפותו של מילן במלחמת העולם הראשונה, שבה נפצע קשה.
לאחר פציעתו בצרפת, שהה בבית חולים בו חיבר את הספר שנועד להראות עד כמה מגוחכת ומיותרת היא המלחמה.
הספר כתוב בצורת אגדת ילדים, אולם מדובר בתיאור אירוני של הפוליטיקאים והמנהיגים של אירופה בראשית המאה ה-20. שמו של הספר הוא משחק מילים על המונח "Once Upon A Time" ("היה היה" או "לפני הרבה שנים"), הפותח באופן מסורתי אגדות ילדים בשפה האנגלית.
הספר עוקב אחר המלחמה בין ממלכת אורליה (בראשות המלך פֶּאָליז, במקור Merriwig) לבין ממלכת ברודיה הסמוכה, הפורצת משום שמלך ברודיה מנסה את מגפי הריחוף החדשים שלו וחולף מעל ראשו של פאליז בעוד זה אוכל ארוחת בוקר.
פאליז מורה לחייליו לירות במלך ברודיה, ופוגע בשפמו, דבר המביא להכרזת מלחמה.
הספר מסופר לכאורה על ידי המחבר, המשתמש (תוך ביקורת) בכתבי ההיסטוריון רוג'ר צפדינתשוק (במקור: Roger Scurvilegs).
במלך מאוהבת הרוזנת נָאוָרַעַל (במקור: Belvane), המנסה בהיעדרו של המלך להדיח את בתו, הנסיכה יקינתון.
יקינתון מזעיקה לעזרה את הנסיך אַתָתְצֶה מארץ קֶדֶם, המגיע בלוויית רעו, הדוכס כִּתרון.
הנסיך, טיפוס נפוח וזחוח, אכן מגיע - אולם הרוזנת נאורעל הופכת אותו ליצור שהוא מזיגה של ארנב, כבש ואריה.
הנסיכה מצליחה להדוף את מזימת הרוזנת בעזרת כתרון והמשרתת שלה כַּש, והמלך מנצח במלחמה בכך שהוא מגלח בלילה את שפמו של מלך ברודיה.
הספר תורגם לעברית בשנת 1970 על ידי ראובן בן יוסף והוצא לאור בהוצאת מסדה, בשנית בשנת 1998 בהוצאת מודן ובשלישית בשנת 2009 בתרגומה של כרמית גיא בהוצאת כתר בשם "היה היה פעם".
מעשה העז הוא מעשייה קצרה (מעט יותר משני עמודים) מאת ש"י עגנון.
זהו עיבוד למעשייה עממית, העוסקת בעז שמצאה מערה המאפשרת קפיצת הדרך מפולין לארץ ישראל.
חוקרת הספרות זיוה שמיר אפיינה את המעשייה: "סיפורו הקצר של עגנון 'מעשה העז' הוא סיפור ש'פני יאנוס' לו: מצד אחד לפנינו סיפור למבוגרים, שמסריו הפוליטיים דקים ומורכבים, ומצד שני, לפנינו אגדה לילדים שאינם מסוגלים להבין את הרעיונות המופשטים הטמונים בה."
על מכירת הסיפור ליחיאל היילפרין סיפר עגנון במכתב לאשתו:
"מעשה העז" פורסם זמן קצר לאחר עלייתו השנייה של עגנון לארץ ישראל, כך שיש בו סמליות אוטוביוגרפית.
ב"כל כתבי עגנון" נכללת המעשייה בכרך "אלו ואלו", במקבץ "פולין / סיפורי אגדות".
תרגום לאנגלית של הסיפור, בשם "The Fable of the Goat", הופיע בגיליון דצמבר 1966 של כתב העת "קומנטרי".
בתחילת המאה ה-21 נוצר סרטון אנימציה ביידיש, בשם "די מעשה פון די ציג", המבוסס על הסיפור "מעשה העז".
הקריקטוריסט שי צ'רקה צייר את המעשייה כקומיקס בעיתון "אותיות" במסגרת סדרת הקומיקס שצייר, "שי ועגנון".
מעשה בזקן חולה, הגר בפולין, שרשמו לו רופאיו שישתה חלב עיזים.
הוא קנה עז, וזו נהגה להיעלם מפעם לפעם, וכשחזרה "היו דדיה מלאים חלב מתוק מדבש וטעמו טעם גן עדן".
גילה הזקן לבנו את רצונו לדעת לאן הולכת העז.
קשר הבן משיחה (חבל דק) לזנבה של העז, וכאשר עמדה ללכת תפס את המשיחה בידיו והלך אחריה.
נכנסה העז למערה, והבן אחריה, "וכך היו הולכים שעה או שתים, ואולי יום או יומים" ויצאו מהמערה במקום הרים וגבעות.
שאל הבחור עוברי דרכים היכן הוא, ונענה שהוא סמוך לצפת.
נח הבחור מעט והתכוון לחזור לביתו כדי להביא את הוריו לארץ ישראל, אך התברר לו שהזמן הוא ערב שבת, ולכן, בשל קדושת השבת, אין מספיק זמן כדי לחזור.
לקח הבחור פתק ובו כתב: "מכנף הארץ זמירות אשמיע כי הגעתי בשלום לארץ ישראל והנה אנכי יושב סמוך לצפת עיר הקדושה ומתבשם מקדושתה.
ואל תשאלני איך הגעתי לכאן אלא אחוז במשיחה שקשורה בזנבה של העז וצא לך בעקבי העז אז תלך לבטח דרכך ותבוא לארץ ישראל".
את הפתק שם הבחור באוזנה של העז, בהניחו שכאשר תחזור העז אל אביו ילטף האב את ראשה, העז תנענע את אוזניה וייפול הפתק, האב יקרא את תוכנו ויקיים את הכתוב בו.
"חזרה העז אצל הזקן, אבל באזניה לא נענעה והפתק לא נפל".
הזקן הבין מחזרתה של העז לבדה שבנו נטרף, וכיוון שהעז הזכירה לו את האסון, הורה לשחוט אותה.
לאחר השחיטה פשטו את עורה, ונגלה הפתק.
קרא האב את הפתק, והבין את אשר עולל, ואמר "אוי לי שהייתי יכול לעלות לארץ ישראל בקפיצה אחת ועכשיו אקפח את ימי בגלות הזאת".
כדרכן של מעשיות רבות, המעשייה מסתיימת במילים "ואותו בחור אם לא מת, עוד ינוב בשיבה דשן ורענן, בארצות החיים שקט ושאנן".
גרשם שלום ציין כי .
דברים אלה יפים גם לסיפור שלפנינו.
הרעיון של חלב עיזים כמרפא למי שגונח מלבו מופיע בברייתא המופיעה בתלמוד הבבלי: .
פתיחת הסיפור "מעשה העז" נוטלת לא רק את הרעיון מהברייתא, אלא גם את המילים: "מעשה בזקן אחד שהיה גונח מלבו.
הרעיון של בהמה המאפשרת את קפיצת הדרך מופיע בתלמוד הירושלמי (), שם מסופר על רועה מארץ ישראל שרץ אחר שורו ומצא עצמו בבבל.
המוטיב של מערה או מחילה המובילה מהגולה לארץ ישראל מופיע בסיפורי עם יהודיים רבים.
בשלושה קובצי מעשיות נכללות מעשיות הקרובות לעלילתו של "מעשה העז".
הקבצים אומנם יצאו לאור לאחר "מעשה העז", אך הם מכילים מעשיות עממיות שמקורן קדום יותר:
בקובץ "יידישער פאָלקלאָר" (יידיש: "פולקלור יהודי") בעריכת י"ל כהן נכללת מעשייה המספרת על מערה המובילה מפולין לארץ ישראל.
בקובץ "סיפורי בעלי חיים בעדות ישראל" שבעריכת דב נוי נכללת מעשייה המספרת על פרה שידעה דרך סתרים לירושלים.
אנשי ירושלים שמו באוזנה מכתב המספר על סגולתה זו, אך המכתב התגלה רק לאחר שבעלי הפרה שחטו אותה.
בקובץ "Folktales of Israel" שבעריכת דב נוי נכללת מעשייה המספרת על זוג יהודים זקנים שלהם עז הנעלמת מפעם לפעם, ושבה עם חלב משובח.
הזקן הולך בעקבות העז, ודרך מערה מגיע בקפיצת הדרך לארץ ישראל.
הוא שולח איגרת לאשתו באוזנה של העז, אך האישה לא ראתה את האיגרת ושחטה את העז, ובעקבות זאת התגלתה האיגרת.
מכלול יצירתו של עגנון מתאפיין בקשרים אינטרטקסטואליים.
מאפיין זה בולט במעשייה הקצרה שלפנינו.
"לא היו ימים מרובים עד שנתעלמה העז, יצאו לבקשה ולא מצאוה" - על פי .
"נענע לו הזקן בראשו וקרא עליו, בני אם חכם לבך ישמח לבי גם אני" - הזקן ציטט כלשונו פסוק מספר משלי: .
"כיון שיצאו מן המערה ראה הרים רמים וגבעות עם פרי מגדים ובאר מים חיים נוזלים מן ההרים" והעז "שותה ממעיין גנים" - שני תיאורים אלה נסמכים על הפסוקים ו.
"עמד הבחור וקרא לעוברי דרכים, השבעתי אתכם אנשים טובים" מרמז לביטוי המופיע שלוש פעמים בשיר השירים: .
"אמר לעצמו, עד שיפוח היום ונסו הצללים" נלקח ישירות משיר השירים: .
"והעז עולה באילן ואוחזת בסנסניו." משיר השירים :.
קישור הרומז לעלייה לארץ ישראל: עליית אעלה בתמר - עליית יהודי תימן בשנת תרמ"ב (1882).
"וכתב מכתב לאביו, מכנף הארץ זמירות אשמיע" - בעקבות הפסוק .
הבחור כותב בפתק: "צא לך בעקבי העז, אז תלך לבטח דרכך" - חציו הראשון של המשפט הוא בעקבות , וחציו השני בעקבות .
הזקן המתאבל על בנו אומר "בני מי יתן מותי אני תחתיך, בני בני", בעקבות דוד המלך שאמר על אבשלום .
הזקן ממשיך ואומר: "חיה רעה אכלתהו, טרוף טורף בני", וכך אומר יעקב, כאשר בניו מביאים לו את כתונת יוסף הטבולה בדם: .
גם הביטוי "וימאן להנחם ויאמר, ארד אל בני אבל שאולה" לקוח מדברי יעקב: .
הסיום "עוד ינוב בשיבה דשן ורענן" נגזר מהפסוק .
המזמור שבו נכלל פסוק זה, "מזמור שיר ליום השבת", נכלל בקבלת שבת, שלה מקום מרכזי בהתפתחות המעשייה (בגלל התקרבות השבת שלח הבחור את העז לבדה).
על בחירתם של מקורות אלה מעירה פנינה שירב:
מירי ברוך מוצאת רמז אפי באזכור של קינת יעקב, .
"תלה הבחור עיניו למרום ואמר, ברוך המקום ברוך הוא שהביאני לארץ ישראל" - הנוסח "ברוך המקום ברוך הוא" מקורו בהגדה של פסח.
"שמע כרוז בואו ונצא לקראת שבת המלכה" - ב מסופר על רבי חנינא שהיה מתעטף ועומד בערב שבת ואומר: "בואו ונצא לקראת שבת המלכה".
הפיוט "לכה דודי", שחובר על ידי שלמה אלקבץ, ממקובלי צפת במאה ה-16, מבוסס על מנהג זה.
הזקן המתאבל על בנו אומר "אוי לו לאב שהגלה את בנו", בעקבות המסופר ב כי הקב"ה אומר "אוי לו לאב שהגלה את בניו".
"נענע לו הזקן בראשו" - שאוב מ שם מספר ישמעאל כהן גדול שאלהים נענע לו בראשו.
ל"מעשה העז" מאפיינים מקובלים של מעשייה:
היותו מבוסס על עלילה קיימת ומפורסמת (כאמור לעיל).
סיומו, המהווה גרסה "עגנונית" לסיום השגרתי של מעשיות רבות: "ואם לא מתו הם חיים בעושר ובאושר עד עצם היום הזה".
שילוב חריזה בטקסט, כדוגמת "כשכשה העז בזנבה וגעתה בפיה, והמערה לסופה הגיעה", וכן "מני אז פי המערה סמוי מן העין, ודרך קצרה עוד אין".
התבססות על פלאים: עז פלאים ומערת פלאים המאפשרות קפיצת הדרך.
הפלאים אינם מתרחשים לכל אחד, אלא רק למי שראוי לכך.
דבורה ברגמן רואה ב"מעשה העז" סיפור של שכר ועונש, ושואלת מדוע זכה הבן לנס שהביאו לארץ ישראל, ואילו האב לא זכה לכך.
היא רואה את הסיבה לכך בעובדה .
הבן תמים ואופטימי ופעולותיו ספונטניות ועל כן מאפשרות לו לנצל את שעת הכושר שהזדמנה לידו.
האב, לעומתו, הוא אדם הגיוני וחקרן.
פנינה שירב, לעומתה, רואה את האב והבן כמשלימים זה את זה:
את ההבדלים בין האב לבן היא מייחסת לעיצובם , ומבהירה:
הלל וייס מציג מסקנה מהסיפור:
דבורה ברגמן מוצאת בסיפור גם יסוד מיסטי, וכותבת: .
ברגמן מציגה במאמרה איתותים אחדים המבצבצים מהעלילה ונקשרים במיסטיקה היהודית.
בין השאר, היא מציגה זיקה הדוקה בין "מעשה העז" ובין אגדת רבי שמעון בר יוחאי שהסתתר במערה, כפי שהיא מופיעה בספר האגדה (סימן רכ"א).
המילה "משיחה", שפירושה חבל דק, מופיעה בסיפור קצר זה שמונה פעמים.
פנינה שירב רואה בכך רמז למשיח.
, מציינת שירב, ומוסיפה כי .
חוקר הקבלה משה חלמיש אף מוצא בסיפור מוטיבים קבליים שונים.
ברגמן רואה ב"מעשה העז" התייחסות למחלוקת המתקיימת ביהדות עד היום , האם שיבת ציון תבוא בדרך נס או בפעולה אנושית לא פלאית, וכותבת:
בסיפור אחר שלו, "בלבב ימים", מספר עגנון על חבורה של חסידים שקמה ועלתה לארץ ישראל, בלי להמתין לנס.
נס גלוי אירע לאחד מבני החבורה, חנניה, שאיחר להגיע לספינה, ולכן שט לארץ ישראל על גבי מטפחתו.
כאשר נחלצה ספינתם מסערה עזה שאליה נקלעה, מתאר המספר: "תפילתם עשתה מחצה ומשמשי הספינה עשו מחצה והקדוש ברוך הוא ברחמיו יתברך עשה הכל".
והיא מסכמת שהסיפור הוא משל שנמשלו:
פרשנות נוספת שניתנה למעשייה שלא בדרך הניתוח הביקורתית היא פרשנות אומנותית, באיורים המלווים את הסיפור ב'שי ועגנון', מאת שי צ'רקה.
בשלב המעבר במנהרה, הקומיקס נפרד מן הטקסט ובסדרת איורים מתואר המעבר במנהרה כהיסטוריית עם ישראל מתחילתה ועד ימינו, בדגש על הגלויות שפקדו את העם.
שני איורים התוחמים לפניה ואחריה את הסדרה ההיסטורית-סמלית של ציורים 'אילמים', ומלווים את מעט הטקסט של עגנון על ההליכה במנהרה, כוללים שני מוטיבים של ימים נוראים: שילוח השעיר לעזאזל (שבו העז עצמה היא המשולחת, והבחור עוקב אחריה כשהוא אוחז במשיחה.
צ'רקה צובע את המשיחה באדום, רמז ללשון של זהורית שהיו קושרים את חציה לשעיר וחציה לדלתות העזרה בבית המקדש, כדי לראות אם תלבין כשלג), ושופר - שנכרת מאחת מקרני העז על ידי הצורר הנאצי.
הפרשנות הזו של יצירה אמנותית מילולית, באמצעות יצירה אמנותית חזותית, אינה מפורשת וספציפית כביאורים אחרים של המעשיה.
בעקבות כך לפירוט שלה באופן מילולי תידרש פרשנות שניונית על טיבה.
מרבית הפרשנים מתייחסים ל"מעשה העז" כאל סיפור למבוגרים, ומנתחים אותו בהתאם.
כאמור לעיל, "מעשה העז" פורסם, באותו הנוסח אך בלוויית איורים, גם כמעשייה לילדים.
מירי ברוך בחנה את הסיפור מנקודת מבטו של הקורא הצעיר, ומנקודת מבט זו היא רואה בו סיפור חניכה, מעשיית התבגרות, שבמסגרתו רוצה הבן להיות עצמאי וליזום דברים חדשים.
הפרק "מסע למקומות נסתרים" ששודר ב"שלום סומסום" התבסס ברובו על האגדה.
שבפרק עצמו קיפי בן קיפוד ביחד עם יואב צפיר וג'רמי מילר יוצאים בעקבות עז המחמד של קיפי, שיבא (שבא באנגלית) שיש לה יכולת לפתוח מערות נסתרות ובעזרתה הם הגיעו למקומות כמו:בית גוברין והכותל המערבי בירושלים.
במשפט העברי, אין מועיל הסכמת שתי צדדים לעסקה בכדי שהעסקה תחייב את שתי הצדדים אלא נצרך גם מעשה קניין וכל עוד לא נעשה המעשה קניין, העסקה איננה מחייבת אף אם שני הצדדים הגיעו להסכמות ביניהם.
ישנם מספר קנינים ולכל סוג עסקה יש את הקניין או הקנינים המתאימים לו.
ההסבר הרווח בדבר הצורך המעשה הקניין הוא שבלא מעשה קניין אין גמירות דעת, ישנה מחלוקת בנוגע ליחס בין מעשה הקניין וגמירות הדעת.
יש מקורות מהם עולה שמעשה הקניין הוא סימן לקיומה של גמירות דעת.
לעומת זאת, יש מקורות מהם עולה שמעשה הקניין גורם ליצירת גמירות הדעת, כפי שכתב אביו של החזון איש:כלל גדול יהיה לך בקניינים, דעיקר הקנין הוא שיגמור בלבו להקנות הדבר לחבירו וחבירו יסמוך דעתו עליו.
שתי עמדות אלה מניחות שגמירות הדעת היא העיקר ומכאן שבאופן עקרוני ניתן להעביר בעלות כאשר ישנה גמירות דעת גם ללא מעשה קניין.
בניגוד לכך, יש הטוענים שמעשה הקניין הוא תנאי הכרחי להעברת הבעלות ולא משום שבמעשה קניין יש גמירות דעת, ולא ניתן להעביר בעלות ללא מעשה קניין, כפי שכתב הרב א"מ חברוני:נראה לכן דגדרי הקנינים הם, שהלכה למשה מסיני שאין המקח נקנה בדברים ובעי מעשה הקנין.
אף שניתן לקנות כל דבר, דבר שעוד לא קיים ורק ייווצר בהמשך, כגון פירות שעוד לא גדלו, אי אפשר לקנות.
בטעם הדבר ישנן כמה דעות הקשורות למחלוקת האמורה, רבי אלחנן וסרמן בספרו קובץ שעורים מסביר שלדעת המהר"ם מרוטנבורג הבעיתיות בדבר שלא בא לעולם היא חיסרון בגמירות דעת, כלומר, אדם לא סומך דעתו על קניין שכזה, וכוונתו לא מלאה.
ולדעת רבי יחיאל מפריז הבעיתיות היא באפשרות של מעשה קניין לחול על החפץ שאינו בעולם.
הליכים בהם אין צורך מעשה קניין
ישנם הליכים משפטיים שאין בהם צורך במעשה קניין כדי להחיל אותם.
התחייבות וקניין של חתן וכלה ומשפחותיהם (מועד קטן יח ע"ב, וכן נפסק בשו"ע אבן העזר סימן נא סעיף א): .
מעשי קניין השונים במשפט העברי
ישנם קניינים רבים ושונים לפי סוג הנכס:
קניית אישה - בכסף, בשטר, ובביאה.
קניית קרקע - בכסף, בשטר, וחזקה.
קניית מטלטלין - במשיכה, הגבהה, בחצר, ובאגב.
קניית בהמות - כשאר מטלטלין ונוסף עליהם מסירה ורכוב.
מכירת (המחאת) הלוואה - קניין מעמד שלשתן.
יצירת הסכם עבודה - בתחילת העבודה על ידי הפועל.
בנוסף, קניין סודר חל בכל הנכסים, וכן יש תוקף למעשה קניין המקובל בין הסוחרים - "סיטומתא".
הרב אשר וייס חילק את מעשי הקניין לארבע קבוצות:
הכנסה לרשות הקונה - קניין חצר, וקניין משיכה
יצירת ראייה עבור הקונה על הקניין - קניין שטר ואודיתא
מתן תמורה - כסף, חליפין (בארטר) וקניין סודר
הפגנת בעלות - נעל גדר ופרץ
מעשה מביש (מיוונית עתיקה: ἁμαρτία) הידוע גם כמעשה זוועה הוא מונח ספרותי, שפותח על ידי אריסטו במהלך כתיבת ספרו פואטיקה.
בטרגדיה הכוונה היא למעשה המחולל במישרין את החיזיון המרכזי במחזה, מעשים כמו בגידה, רצח, בעיקר של קרוב משפחה, ניאוף וגילוי עריות.
על מנת לעמוד בהגדרתו כמעשה מביש, הכרחי שיהיה זה מעשה אובייקטיבי, כלומר לא כזה הנובע ממצב רוח סובייקטיבי, כלומר מנטייה סבילה של מזג ושל אופי.
כדי להיות טרגי באמת, חייב המעשה המביש לייצג מעשה שכל אדם רגיל עלול לעשותו, מעשה המביע את הטבע האנושי היסודי או הנובע מגורלו היסודי של האדם.
מכאן שעל פי תפיסה זו, מעשה מביש הוא בהכרח אוניברסלים, כלומר בעלי תוקף ומשמעות כלליים.
בהלכה, מַעֲשֵׂה יָדֶיהָ הוא מונח המתאר את התוצרת של אישה נשואה.
על פי ההלכה, תוצרת זו ניתנת לבעל, תמורת חיוב המזונות שלו כלפי האישה.
כמו כן מעשה ידיה של בת קטנה מתחת לגיל 12 ניתנים לאביה.
תקנות אלו של חז"ל מטרתם למנוע איבה בין אב לבתו, ובין בני זוג שכן כשהאישה תתפרנס מבעלה ובמקביל תרוויח ותנהל קופה עצמאית סביר להניח שייווצרו חיכוכים ומריבות ביניהם.
תקנה זו נתקנה לטובתה של האישה ולכן במקרים שהאישה איננה מעוניינת להתפרנס מבעלה, לא קיימת תקנה זו.
לפי התקנה, יש שבע מלאכות שאישה עושה לבעלה, שש מהם לצורכי הבית, ואחת - עבודה כפי כוחה וכשרונותיה.
טחינת חיטים לצורכי הבית, אפייה, בישול, הנקת תינוקות המשותפים לשניהם, הצעת המיטה, מזיגת הכוס, רחיצת פניו ידיו ורגליו, ו"עושה בצמר" - עבודה.
במקרה רגיל לא קצבו חז"ל את שיעור העבודה, והוא לפי זמנה הפנוי וכוחותיה בזמן שהאישה אינה מתגוררת עם בעלה באופן תמידי, קבעו חז"ל סכום מסוים של צמר שהאישה חייבת לטוות ביום (חמישה סלעים שתי ביהודה), אך אין הכוונה שתעבוד במלאכה זו דווקא, אלא במלאכות הנהוגות בין בני העיר.
אם הכניסה לו האישה מכספה הפרטי (של לפני הנישואין) שפחות, היא יכולה להפטר משבע המלאכות כאשר השפחות עובדות במקומה, אך יש להתחשב גם בכמות העבודה העולה משום שיש אנשים נוספים בבית, השפחות עצמן שגם הן אוכלות ומתפרנסות מהבית, והאורחים המתרבים והולכים כפי כמות השפחות והעושר שמפגין הבית.
לפי רבי אליעזר אף אם הכניסה לו מאה שפחות, יכול הבעל לכפות את האישה לעבוד במלאכה קלה כדי שלא תבוא לידי שעמום (שגעון), וגם אם עוסקת במשחקים, כך שאין חשש תבוא לידי שגעון, קיימת דעה שיכול לכפות אותה כדי שלא תבוא לידי זימה וכך נפסקת ההלכה.
בנוסף, קובע רב הונא כי גם אם הכניסה לו בכספה מאה שפחות חייבת להגיש לפניו את "הכוס" (הכוונה למזיגת כוס היין שהייתה נהוגה בעבר והייתה מביאה לידי חיבה), להציע את מיטתו ולרחוץ פניו ידיו ורגליו, שכן דברים הללו מביאים לידי קרבת אישות.
כמו כן, מגישה לפניו אוכל ושתייה, וכל הדברים הנהוגים בין בני זוג.
לאישה ישנה אפשרות להתחמק מתקנה זו מכיוון שכל כולה לא תוקנה אלא לטובתה, ואם אמרה האישה לבעלה: "איני ניזונת ואיני עושה", שומרת אני את כספי לעצמי ומוותרת אני על זכות המזונות שתיקנו לי, הרשות בידה.
אין בכך עקירת תקנת חכמים, שהרי ביכולתה לחזור בה, כי המזונות של כל יום ויום הם תחת מעשה ידיה של כל יום ויום, כך שאם למחרת תחליט לחזור בה ולהסכים לתת את מעשה ידיה לבעל - יחזור על הבעל חיוב המזונות.
לדעת רבותינו האחרונים, יכולה לאמור "איני ניזונת ואיני עושה" ולחזור בה, פעם אחת בלבד בחיים, כדי שלא תערים עליו לכשתכניס כספים מרובים ותחזור בה כשתכניס כספים מועטים וחוזר חלילה.
כמו כן, במקרה שהאישה מרוויחה מספיק כדי פרנסתה, יכול הבעל לומר לאישה "צאי מעשה ידייך למזונותייך", כלומר במקום שאפרנס אותך, קחי את כספך שלך שאותו את מרוויחה ובו תקני אוכל לעצמך.
בכך אין הפקעה מחיוב המזונות, שכן מעשה ידייה של האישה שייך לבעלה, כך שעל ידי זאת שהיא לוקחת לעצמה את כספה הוא מקיים את חיוב המזונות, ותקנת חיוב המזונות נועדה בעיקר למקרה שבו האישה אינה מוכשרת דיה ואין בכוחה לפרנס את ביתה, שאז מוטל על הבעל לפרנס אותה מכספו.
נחלקו החכמים, בדין מורדת על בעלה, האם גם אישה שמורדת על בעלה ממלאכות כלולה בדין זה.
לפי רב הונא דין מורדת על בעלה שקונסים אותם בשבעה טרפעיקין (טרפיק = חצי זוז) בכל יום, הוא רק על אישה שמורדת על בעלה מתשמיש המיטה, אך לפי רבי יוסי בר חנינא גם אישה שמורדת על בעלה ממלאכה נחשבת למורדת.
ההלכה נפסקת כרב הונא שאין מורדת ממלאכות נחשבת למורדת על בעלה שדינה חמור ושקונסים אותה בשבעה טרפעיקין ליום שמקזזים מסכום כתובתה.
כמו שיש דין "מורדת על בעלה", מוזכר במשנה גם דין "מורד על אשתו", שהוא גבר המורד על אשתו, שמוסיפים לאישה על כתובה כל יום שלושה טרפעיקין, לפי רב הונא הכוונה היא שהוא מורד מתשמיש המיטה ולפי רבי יוסי בר חנינא גם המורד ממלאכה נחשב ל"מורד" שקונסים אותו.
הראשונים נחלקו בגדר חיוב מזונות, שהחורג ממנו נחשב ל"מורד", אם הוא רק בעבודה עצמאית, או גם חיוב לעבוד תחת אדם אחר, ולהשכיר את עצמו למלאכה.
רבינו תם אף הסביר כי אין להביא ראיה מלשון הכתובה, שכן הכתוב שם "ואנא אפלח" הוא בהקשר אחר - לעבוד בשדה המשפחה כדי להביא אוכל, אך אינו חייב להשכיר את עצמו למלאכה אצל אדם אחר כמו מלמד תינוקות או עבודה אחרת.
גם מותר מעשה ידיה של האישה שייך לבעלה, כלומר - שווי מעשה ידיה הגדול מהסכום שהיא חייבת לעבוד - חמישה סלעים.
הגישה הידועה היא שחיוב המזונות היא תחת מעשה ידיה, ותחת מותר מעשה ידיה חייב הבעל לתת לה מעט דמי כיס - מעה כסף בכל שבוע לצרכים קטנים, וכן היא דעת רב, ושמואל.
דעתו של רב אדא בר אהבה שונה, ולפיו חיוב מזונות של האישה הוא תחת מותר מעשה ידיה, ואילו המעה כסף שנותן לצרכיה הוא תחת מעשה ידיה.
"מעשה נסים" הוא אוסף של 25 אגדות וסיפורים עממיים יהודיים מהמאה ה-17 אשר ליקט ר' יפתח יוזפא מנצפך.
בספר ניתן למצוא הדים למאורעות היסטוריים בעיר ורמייזא (וורמס) שבגרמניה, ותיאורים של חיי החברה, הכלכלה, והדת בקהילה, שהייתה מן החשובות בקהילות אשכנז וקורותיה השפיעו על העולם היהודי הסובב אותה.
את סיפורי האוסף ליקט בשנת 1670 ר' יפתח יוזפא מנצפך (המכונה יוזפא השמש), שכיהן במשך כ-40 שנה כשמש (Schulklopfer) הקהילה היהודית בוורמס.
יוזפא נולד בשנת 1604 בפולדה, ולמד בה עד 1623 אצל ר' פינחס הורביץ.
באותה שנה נסע ללמוד בישיבה בוורמס אצל רבי אליהו לואנץ, מקובל נודע, וממנו שמע ככל הנראה כמה מהסיפורים אותם שיבץ מאוחר יותר בספרו.
הספר נכתב על ידו בעברית, אך תורגם ליידיש על ידי בנו אליעזר, שהוציאו לאור לראשונה לאחר פטירת אביו בשנת תנ"ו (1696) באמסטרדם.
בעמוד השער נכתב: "דען עש ווערין דרינן פאר צילט גרושי נסים ונפלאות אז גישעהן זיינן בק"ק ווירמש" (=כי מסופרים כאן נסים ונפלאות גדולים שאירעו בק"ק ווירמש).
הספר זכה להצלחה רבה, ועד לשנת 1788 יצאו לאור 9 מהדורות נוספות של הספר.
הסיפורים באוסף מתארים לרוב יחסים חמים בין היהודים לבין חברי מועצת העיר וורמס, מול יחסים מתוחים בין היהודים לבין האזרחים.
רוב הסיפורים אינם שאולים מספרות קודמת או מהתלמוד והמדרש, אך יחד עם זאת, שולבו בו אגדות קודמות מספר חסידים, מעשה בוך, שלשלת הקבלה ומגילת אחימעץ.
כמה מהסיפורים אף דומים לסיפורים שהיו נפוצים בסביבה הנוכרית, כגון הסיפור "מלכת שבא", שמכיל אלמנטים מהסיפור "הדייג ואשתו" ("Vom Fischer und seiner Frau"), בתוספת אלמנטים יהודיים ייחודיים.
חלק מהסיפורים שבו והופיעו בפולקלור היהודי לאורך השנים, כמו האגדה המספרת על אמו ההרה של רבי יהודה החסיד, שכמעט ונדרסה בידי גדוד חיילים שעבר בסמטה בוורמס עד שחמל עליה אחד מקירות הבתים ונבקע.
על אגדה זו כתב המשורר שאול טשרניחובסקי את הבלדה "קיר הפלא אשר בוורמייזה".
האגדה נחתמת בשורה "על הנס הזה נמצא כתוב בספר שלשלת הקבלה", על אף שבספר שלשלת הקבלה אין כל אזכור לאם הרה, אלא מסופר בו על רבי יהודה החסיד עצמו שניצל.
כיום מוכרת יותר גרסה נוספת ומאוחרת של האגדה, המייחסת את סיפור הנס לאמו של רש"י.
בהתבסס על ניתוח של סיפור רומנטי המובא בספר, אודות נערה יהודיה המתאהבת בנוכרי בוורמס, העלו החוקרים אדמיאל קוסמן ושלמה איידלברג סברה לפיה חלק מהסיפורים בספר היוו מעין תגובה לרעיונות מהסביבה הנוצרית שחדרו ללבם של צעירים יהודיים, כולל התייחסות למחזהו של ויליאם שייקספיר "הסוחר מוונציה".
מעשה השִׁפְחָה או סיפורה של שפחה הוא רומן דיסטופי ספקולטיבי מאת הסופרת הקנדית מרגרט אטווד, שראה אור בשנת 1985. העלילה מתרחשת בעתיד הלא-רחוק, בו חוללו אוונגליסטים קיצוניים הפיכה בארצות הברית והקימו תאוקרטיה טוטליטרית.
הספר עוסק בתמות של דיכוי נשים והדרכים שבאמצעותן יכולות נשים להשיג סוכנות אישית.
השם מתייחס ל"סיפורי קנטרברי" של ג'פרי צ'וסר.
"מעשה השפחה" זכה בפרס המושל הכללי לשנת 1985, וכן בפרס ארתור סי.
קלארק הראשון ב-1987. הספר גם היה מועמד לפרס נבולה, פרס בוקר ופרס פרומתאוס .
הוא עובד לקולנוע, לטלוויזיה, לרדיו, לאופרה ולתיאטרון.
מחאות על מעמד האישה ברחבי העולם השתמשו בדימוי השפחה ומלבושיה כפי שמתוארים בספר ובסדרת הטלוויזיה.
הסיפור מתרחש ב"רפובליקה הגלעדית", דיקטטורה צבאית-תאוקרטית המתקיימת באזור הספר של ארצות הברית-לשעבר.
הרפובליקה קמה כאשר תנועה בשם "בני יעקב" חוללה הפיכה באמצעות ביום מתקפת טרור בה נהרג נשיא ארצות הברית, ולאחר מכן טפילת האשמה על קיצונים מוסלמים.
בתוהו ובוהו שנוצר, מבצעי ההפיכה נטלו את הכוח לידיהם והשליטו סדר חדש שיצר חברה ברוח הברית הישנה וערכים אולטרה-שמרניים.
הסיפור מסופר מנקודת מבטה של אישה בשם שלפרד (תורגם גם כ"שֶלפרֶד"; נגזרת של "של פרד".
שלפרד היא אישה ממעמד חדש של שפחות שמשמשות כפילגשים למטרות רבייה של הגברים מהמעמד השולט, הסדר שהוחל בעקבות ירידה חדה בשיעורי הילודה, בגלל עקרות שהיא תוצאה של זיהום סביבתי ומחלות מין.
שלפרד מספרת על חייה בביתו של פרד (לו היא קוראת פשוט "המפקד").
היא משרתת אותו ואת אשתו, סרינה, זמרת גוספל לשעבר, המקדמת "ערכים מסורתיים".
כל חודש, ב'זמן המתאים' במחזורה החודשי, מתנהל טקס דתי מקודש במהלכו על שלפרד לקיים יחסי מין עם פרד בעוד שכרית ראשה מונחת בין חלציה של סרינה.
טקס המבוסס לדברי השלטון על דבריה של שרה לאברהם בבראשית:
כשתנוחת הנשים זו על זו נגזרת מדברי רחל:
חירותה של שלפרד מוגבלת עד מאוד – מותר לה לעזוב את הבית רק כדי לערוך קניות בחנות מסוימת כשלראשה כובע שמסתיר את פניה, אסור לה לסגור את דלת חדרה, והיא נתונה לפיקוח מתמיד של "העיניים", המשטרה החשאית של גלעד.
הספר מסתיים באפילוג מסוף המאה, לאחר נפילת המשטר הגלעדי, המוגש בצורת הרצאה של פרופסור פיישוטו, שיחד עם עמיתו, פרופסור נוטלי וייד, גילה את הקלטותיה של שלפרד ותמלל אותן, וכינה את אוסף הרשמים "מעשה השפחה".
דרך הניתוח האובייקטיבי כביכול של "התקופה הגלעדית" וחשיבות סיפורה של שלפרד, הפרק מבקר את העולם האקדמי.
בהרצאתו, הפרופסור אומר שהוא סבור שניק ארגן את מנוסתה של שלפרד, אך אינו יכול להיות בטוח מכיוון שאין יודע מה עלה בגורלה.
הוא גם מגלה לקוראים שעל הריסות הרפובליקה הגלעדית קמה מדינה שוויונית יותר, עם חופש דת וזכויות נשים.
אך ארצות הברית כפי שהייתה לא חזרה לתחייה.
אישה מהדור הראשון של הרפובליקה הגלעדית, שעדיין זוכרת את החיים שלפני רפובליקת גילעד בהם שמה היה ג'ון אוסבורן (June Osborne), היא הייתה נשואה ללוק בנקול והייתה אמה של חנה (האנה).
היא מקליטה את זיכרונותיה ברשמקול, ומספרת על חייה כשפחת מין שתפקידה ללדת תינוק עבור מפקד במשטר החדש ואשתו.
השם "שלפרד" הוא שם עבדים, שפירושו "של פרד", כאשר השם של הגבר הוא גבר המשפחה בה היא מוצבת ומתפקדת כשפחה בזמן הנתון.
בעת התרחשות העלילה, שלפרד מוצבת כשפחה במשפחה השלישית.
פרד: המפקד, חבר באליטה של המשטר הנוצרי הטוטליטרי של הרפובליקה הגלעדית.
הוא מנהל יחסים אישיים אסורים עם שלפרד, שמגלה שהוא עשה את אותו הדבר עם שפחתו הקודמת, וזו התאבדה כאשר סרינה, אשתו של המפקד, גילתה.
סרינה ג'וי: מטיפה אוונגליסטית לשעבר, ואשתו של פרד, המפקד.
היא נחשדת כעקרה, אף על פי שההיסטוריה המינית שלה ושל בעלה מרמזת שבעצם הוא העקר, המשטר - המקדש ילודה - מאפשר רק את ההנחה שנשים הן עקרות.
במצב זה, היא נאלצת לחיות עם הסידור שלמפקד יש שפחה ושהיא מוכרחה להיות נוכחת במשגל שלו איתה.
כדי להגיע למטרה של לידת תינוק, היא מעודדת את שלפרד לנהל יחסי מין עם ניק, הנהג.
שלגלן: שפחה של מפקד שכן, וחברה במחתרת שמטרתה להפיל את המשטר הגלעדי.
היא מתאבדת כאשר המשטרה החשאית, "העיניים", מגלה את מעשיה.
ניק: הנהג של המפקד, שמפתח יחסים עם שלפרד, בתחילה במצוותה של סרינה ג'וי, אך בהמשך מתוך חיבה אליה, ובניסיון להצילה מגלות קשה, במקרה שתתגלה כעקרה.
במהלך הסיפור, נאמנותו של ניק לא ברורה - אם הוא בעד המשטר הקיים או חלק מההתנגדות לו.
מוירה: חברה טובה של שלפרד מתקופת הלימודים הטרום-גילעד.
לסבית ופמיניסטית, היא מתנגדת למשטר הגלעדי הדכאני.
כשהיא נלקחת להכשרה כשפחה, היא בורחת לקנדה.
שלפרד מגלה אותה מאוחר יותר, עובדת כזונה בבית בושת של המשטר.
לוק: בן זוגה של ג'ון אוסבורן (שלפרד) בתקופה שלפני המהפכה הגלעדית.
מכיוון שהיה גרוש כשהכיר את ג'ון, נישואיו לג'ון נחשבים במשטר הדתי כלא-לגיטימיים, מה שבדיעבד הפך את ג'ון לנואפת, ואת בתה לממזרה.
כתוצאה מכך, ג'ון נלקחת כשפחה, וגורלו של לוק בספר לא ברור.
בתם חנה (האנה) נמסרה לאימוץ ברפובליקת גילעד למשפחה אחרת, למיטב ידיעתה של ג'ון (שלפרד).
פרופסור פיישוטו: גילה את הקלטותיה של שלפרד, ומגיש הרצאה היסטורית על התקופה הגלעדית בסוף המאה, לאחר שהרפובליקה נפלה.
העלילה מתרחשת בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, בעתיד לא ידוע, אך כנראה בין המאה ה-21 למאה ה-22, במדינה נוצרית פונדמנטליסטית שקמה על הריסות ארצות הברית.
בחברה זו, אנשים מופרדים על פי קריטריונים של מעמד ומגדר, ונדרשים להתלבש בבגדים המיועדים לתפקידם בחברה.
שלפרד, למשל, גיבורת הסיפור, לובשת בגדי שפחה - גלימה אדומה עם כנפיים לבנות המכסות את פניה.
תלבושות אחידות אלה משחקות תפקיד מרכזי בשליטה החברתית, ומסמנות בבירור את מקומם של אנשים בהיררכיית הזכויות על פי מגדר, עיסוק וקאסטה.
בגלעד, גופן של נשים הוא כלי שמשמש את המטרות הפוליטיות והאישיות של בעלי הכוח.
נשים בחברה הגלעדית מוגבלות למרחב הביתי, והן נטולות זכויות - אין להן זכות בחירה, אסור להן לעבוד במקצוע, אסור להן לקרוא ולכתוב, ואסור להן להחזיק רכוש.
מכיוון שהפוריות ושיעורי הילודה באוכלוסייה נפלו באופן חד בעקבות גורמים סביבתיים, הממשלה יצרה מעמד חדש של נשים הנקראות שפחות, שתפקידן ללדת ילדים עבור גברים בעלי מעמד בחברה.
אפילו שמותיהן של הנשים נגזלים מהן, והן מכונות בנגזרת של שם הגבר אותו הן משרתות באותה העת - שלפרד היא "של פרד", הוא המפקד אותו היא משמשת.
בספר, נדמה כי אפילו בני המעמד השולט אינם מאמינים באמת בדוקטרינות של המהפכה שלהם, אלא פשוט נהנים מהכוח שמעמדם מקנה להם.
פרד, המפקד של שלפרד, לוקח אותה למועדון סקס כדי לקיים איתה יחסי מין מחוץ לטקס המשגל הדתי שהם מחויבים לו.
בכל רובד של החברה, האנשים של החברה הגלעדית מגלים חוסר נחת - נשים וגברים כאחד מנסים להימלט לקנדה, או חולמים על כך, וגם בני המעמד הגבוה - כדוגמת סרינה, אשתו של המפקד - מחפשים מפלט מהיומיום, בין אם דרך מוצרים מהשוק השחור, או בדרכים אחרות.
יש מבקרים הגורסים שגלעד מסמל את ארצות הברית, ושהשפחה המדוכאת מסמלת את קנדה, סברה הנובעת מהיותה של אטווד בראשה של התנועה האנטי-אמריקאית הקנדית בשנות ה-60 וה-70.
אפרו-אמריקאים, המיעוט העיקרי המיוצג בחברה הגלעדית, נקראים "בני חם", והקוראים מגלים דרך שידור טלוויזיוני המתואר במהלך הסיפור שהם הוגלו ל"שמורות" במערב התיכון, מקבילה למדינות החסות של משטר האפרטהייד הדרום אפריקאי.
אף על פי שאין בספר התייחסות רבה לקתולים, כן מוזכר כי נזירות נחשבות ל"לא-נשים", ושרובן הוגלו למושבות, כי לא נחשבו למועמדות טובות לנישואים או רבייה.
יהודים בספר נקראים "בני יעקב", שהוא גם השם של הארגון הדתי-נוצרי שהנדס את ההפיכה הגלעדית.
בסיפור, ליהודים ניתנה הבחירה להתנצר או להגר לישראל, ורובם בחרו לעזוב.
באפילוג, פרופסור פיישוטו מספר כי חלק מהמהגרים היהודים נזרקו לים בדרך לישראל, בעקבות הפרטה של תוכנית "ההחזרה למולדת", וניסיונות הקפיטליסטים למקסם את רווחיהם.
מרשמיה של שלפרד ניתן להבין שיהודים רבים שנשארו בגלעד המשיכו לקיים את דתם בסתר, וכאשר נתפסו הם הוצאו להורג.
בגלעד הונהגה הפרדה מוחלטת בין גברים ונשים, כאשר הגברים שולטים והנשים נשלטות ונחשבות לפחותות מגברים מבחינה אינטלקטואלית ורגשית.
הפרדה נוספת בין נשים וגברים היא דרך לבוש: גברים ברובם לובשים מדים צבאיים או פארא-צבאיים, דבר המטשטש את האינדיבידואליזם שלהם, אך גם מקנה להם תחושת כוח; נשים מתלבשות על פי המעמד שלהן, כאשר החלוקה היא בעיקר על פי צבע.
לדוגמה, שפחות לובשות אדום, "לא-אנשים" שמוגלים למושבות לובשים אפור.
גברים בגלעד מחולקים לארבע קטגוריות עיקריות:
מפקדי המאמינים - המעמד השולט.
מי ששייך למעמד זה, זכותו להקים בית פטריארכלי עם אישה, שפחה לעת הצורך, משרתות ושומרים.
חובתם להביא ילדים, אף על פי שרבים מהם עקרים, דבר המוכחש מתוך תפישה שרק נשים "אשמות" בעקרות.
הם לובשים שחור, ומותר להם להחזיק כלי רכב.
הם חושפים את כל מי שאינו מתיישר עם דרישות המשטר.
מלאכים - חיילים שנלחמים במלחמות הרפובליקה.
לפעמים ניתנת להם הרשות להינשא.
שומרים (שומרי האמונה) - חיילים המתפקדים כפועלים בעבודות "שחורות" ומישטור פשוט.
הם נחשבים כלא ראויים לעבודה נחשבת יותר, בהיותם "טפשים, זקנים, נכים או צעירים מאוד".
הצעירים ביניהם יכולים להפוך למלאכים כאשר הם מגיעים לבגרותם.
גברים המקיימים יחסי מין הומוסקסואליים, או כל יחסים הנחשבים סטייה על פי הסטנדרטים של החברה הגלעדית, מוכרזים כ"בוגדי מגדר" והם מוצאים להורג או נשלחים למושבות כדי לחוות מוות איטי יותר.
הנשים בחברה הגלעדית מחולקות לשש קטגוריות עיקריות של "נשים לגיטימיות", ושתי קטגוריות של נשים "לא לגיטימיות" החיות מחוץ למיינסטרים החברתי:
רעיות הן בראש ההיררכיה הנשית.
הן נשואות למפקדים, ותמיד לובשות כחול, צבע המסמל את הייצוגים ההיסטוריים באמנות נוצרית של מרים הבתולה.
כשמפקד נפטר, אשתו הופכת לאלמנה, וחובתה ללבוש שחור.
בנות הן הילדות הטבעיות או המאומצות של בני המעמד השולט.
הן לובשות לבן עד שהן נישאות.
בתה של שלפרד אומצה על ידי מפקד ורעייתו שלא הצליחו להביא ילדים משלהם.
שפחות הן נשים פוריות שתפקידן החברתי הוא להרות וללדת ילדים עבור מפקדים, כממלאות מקום של רעיותיהם.
גם יחסי המין מתקיימים באופן שמסמל את מילוי המקום הזה - הרעיה נשענת בראש המיטה ומחזיקה בשפחה שנשענת עליה, כאשר המפקד רוכן מעליה ומבצע בה את מעשיו.
שפחות לובשות גלימות אדומות המכסות את גופן, כפפות המכסות את ידיהן, ומצנפות לבנות המאפילות על פניהן, כדי להגביל את שדה ראייתן כמו גם למנוע מאחרים לראותן.
שפחות הן בדרך כלל נשים שנחשבות לבוגדות במגדרן או במשטר, למשל כדוגמת שלפרד, דרך ניאוף, ואשר הוכשרו במרכז חינוך מחדש.
במהלך קיום הרפובליקה הגלעדית, מספר הפשעים המגדריים הלך וגדל, ככל שהביקוש לנשים פוריות עלה בקרב הקאסטה השולטת.
הבסיס האידאולוגי לשימוש בשפחות נבע מסיפורי התנ"ך - כמו יעקב שלקח את שפחותיהן של נשותיו, בלהה וזלפה, כדי שתלדנה עבורו ילדים.
השפחות חיות בבתיהם של המפקדים כל זמן שהן משמשות אותו.
שפחה שמצליחה ללדת ילד במסגרת תפקידה, לעולם לא תשלח למושבות, גם אם לא תלד שוב לעולם.
דודות הן הנשים שמכשירות ומנטרות את השפחות.
הן משמשות כמקדמות הדת והמשטר, ומטיפות לצדק של הסדר החברתי.
הן הנשים היחידות שמורשות לפעמים לקרוא, כנראה בעיקר כתבי דת.
תפקיד הדודה הוא התפקיד היחיד בחברה שאישה לא נשואה - בדרך כלל מבוגרת ולא פורייה - יכולה למלא בחברה כדי להימנע משליחה למושבות.
מרתות הן נשים לא פוריות שיש להן יכולת עבודה, ומתפקדות כמשרתות בבתי המפקדים.
השם "מרתא" נובע מסיפור מהבשורה על פי לוקאס, בו ישו מבקר את מרים מבית עניה אחות לזרוס, בזמן שמרתא שירתה אותו.
רעיות שימושיות - נשים הנישאות לגברים ממעמדות נמוכים יחסית, אלה שלא באליטה.
הן מצופות למלא את כל התפקידים הנשיים עבור בעליהן - לשמש להם לרעיות, לרבייה, ולעבודות הבית - ובהתאם, בגדיהן צבעוניים, בצבעי כחול, אדום וירוק.
חלוקת העבודה בין הנשים גורמת לטינה ביניהן - למשל, הרעיות והרעיות השימושיות רואות את השפחות כפרוצות.
שלפרד מבכה שהסדר החברתי נטל מנשים את היכולת להזדהות אחת עם השנייה.
לא-נשים הן נשים עקרות, אלמנות, פמיניסטיות, לסביות, נזירות, וכל אישה שמתנגדת למשטר או לסדר החברתי: כולן נשים שאינן מסוגלות להיטמע בחלוקה המגדרית הממושטרת של גלעד.
הן מוגלות למושבות - גם לאלה הרדיואקטיביות, וגם למרכזים חקלאיים.
גם שפחות שאינן מצליחות ללדת ילדות לאחר שלושה שיבוצים של שנתיים מצטרפות אליהן.
איזבליות הן נשים שנכפות לזנות ותפקידי בידור לגברים של האליטה.
הן בדרך כלל נשים מושכות ומשכילות, שאינן מצליחות להסתגל לתפקיד שפחה.
הן מעוקרות, דבר הנמנע מנשים אחרות.
הן עובדות בבתי בושת המנוהלים באופן לא רשמי על ידי הממשלה.
הן נקראות על שם המלכה איזבל, ומתלבשות במה שנשאר מתחפושות ומלבושים מיניים מתקופת קדם-המהפכה - כמו תלבושות מעודדות, ארנבות פלייבוי, וכדומה.
לאיזבליות מותר להתאפר, לשתות אלכוהול, ולהתרועע עם גברים.
גם הן מנוטרות על ידי הדודות, וכשהן כבר לא נחשקות על ידי הגברים, הן נשלחות למושבות.
בחברה זו, מומים מולדים הפכו לשכיחים יותר.
ישנן שתי קטגוריות של ילדים:
לא-תינוקות, הידועים גם כ"גרוסים", הם תינוקות שנולדים עם מום גלוי.
הם לא נשארים בשטח, אך שלפרד לא רוצה לדעת מה קורה להם.
שפחות חיות בפחד מפני הולדת תינוק בעל מום - בגלעד יש איסור מוחלט נגד הפלות, ולכן גם הוצאו מן הפרקטיקה כל סוגי הבדיקות העובריות.
נשמרים הם תינוקות שנולדים ללא מום.
"הטקס" הוא האקט המיני בין המפקד והשפחה, שנערך על פי דת למטרות רבייה.
הטקס דורש שהשפחה תשכב על הרעיה, בין חלציה, במהלך המשגל - כאילו אישה אחת הן.
הנשים נוטרות טינה וחשות השפלה בגין הטקס.
בחברה הגלעדית, המילה "עקר" הוצאה מהלקסיקון.
פוריות היא תחומן של נשים, והן או פוריות, או עקרות, ואז הן נחשבות ל"לא-נשים" ונשלחות למושבות, שם תוחלת החיים הממוצעת היא שלוש שנים.
אטווד חוזרת הרבה על המוטיב של הקשר - בגלעד אומרים הרבה את המשפט "ההקשר הוא הכל" - וכיצד הקשרים משתנים משנים בתורם את התפישות של אנשים.
למשל, המשחק "שבץ-נא" נחשב לפני המהפכה ל"משחק של נשים וזקנים", אך כאשר נאסר על נשים לשחקו, פתאום הוא נהיה משחק נחשק.
ואף על פי ששלפרד הייתה מתלבשת באופן חשוף יחסית לנורמות הגלעדיות לפני המהפכה, כשהיא נתקלת בתיירים יפנים, היא מוצאת שהנשים ביניהן נראות לה חשופות יתר על המידה, והיא נבהלת מכך שהן מאופרות, ושופטת אותן לרעה.
במהלך הספר מתקיימים גם טקסטים חתרניים, כדוגמת הפתגם "nolite te bastardes carborundorum" החרוט על הארון בחדרה של שלפרד, ואשר אין היא יודעת לתרגם.
אך הקורא יכול לגלות שפשר המילים הוא "אל תיתן לממזרים להביס אותך".
1985 – פרס המושל הכללי של קנדה למד"ב באנגלית (זכייה)
הסרט "סיפורה של שפחה" משנת 1990 מבוסס על תסריט של הרולד פינטר, וביים אותו פולקר שלונדורף.
נטשה ריצ'רדסון כיכבה בדמותה של שלפרד, פיי דאנאוויי גילמה את סרינה ג'וי, ורוברט דובאל שיחק את המפקד.
עיבוד לרדיו הופק עבור רדיו 4 של ה-BBC בשנת 2000.
פאול רודרס עיבד את הספר לאופרה שהוצגה לראשונה בקופנהגן בשנת 2000.
עיבוד לתיאטרון של ברנדון ברנס עשה סבב הופעות באנגליה ב-2002.
הספר עובד גם להופעת בלט, בכוריאוגרפיה של לילה יורק, והוצג בבלט המלכותי בוויניפג ב-2013.
ב-2014 הלהקה הקנדית "Lakes of Canada" הוציאה אלבום בשם "Transgressions" שהוא אלבום קונצפטואלי המבוסס על הספר.
הצגת יחיד בעיבודו של ג'וסף סטולנוורק, ובכיכובה של קורין מולנהוף, הוצגה לראשונה בארצות הברית ב-2015.
ב-2016 הכריזה רשת הולו בארצות הברית על סדרה המבוססת על הספר.
הסדרה עלתה לשידורב-2017. בספטמבר 2022 לקראת עלייתה של העונה החמישית של הסדרה הודיע יוצר הסדרה והמפיק בפועל, ברוס מילר, כי תהיה לסדרה עונה שישית ואחרונה, וכמו כן תעלה סדרת המשך על בסיס ספרה של מרגרט אטווד "העדויות".
אריוך, תל אביב: כרם ('ספרות מודרנית'), תשמ"ו 1986
מרגרט אטווד, סיפורה של שפחה, מאנגלית: סמדר מילוא, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, דביר, תשע"ב 2012
מעשה ידי טובעים בים ואתם אומרים שירה הוא מסר עיקרי במאמר חז"ל ידוע בנושא שירת המלאכים לאחר קריעת ים סוף.
לפי הפרשנות הרווחת, המסר הוא שאין לשמוח בנפול רשעים.
המאמר מופיע פעמיים בתלמוד בבלי:
"דאמר רבי שמואל בר נחמן אמר רבי יונתן: מאי דכתיב 'ולא קרב זה אל זה כל הלילה' ()?
באותה שעה בקשו מלאכי השרת לומר שירה לפני הקדוש ברוך הוא.
אמר להן הקדוש ברוך הוא: מעשה ידי טובעין בים ואתם אומרים שירה לפני?!".
במסכת מגילה מופיע נוסח מעט שונה:
"ואמר רבי יוחנן: מאי דכתיב 'ולא קרב זה אל זה כל הלילה' ()?
בקשו מלאכי השרת לומר שירה, אמר הקדוש ברוך הוא: מעשה ידי טובעין בים ואתם אומרים שירה?!".
פרשנות המאמר תלויה במספר שאלות.
למה בקשו מלאכי השרת לאמר שירה?
האם מדובר על שירה רגילה הנאמרת בכל לילה, או שמדובר על שירה מיוחדת לכבוד קריעת ים סוף שבתיאורה מופיע הפסוק "ולא קרב זה אל זה כל הלילה"?
האם אלו ישראל או המצרים?
האם הכוונה היא שכבר טבעו או שהם בסכנת טביעה?
המונח "מעשה ידי" מופיע בתנ"ך גם בהתייחס לעם ישראל וגם בהתייחס לאשור.
גם בדברי חז"ל מופיע המונח "מעשה ידי" גם בהתייחס לישראל וגם בהתייחס לגויים.
פרופ' דוד הנשקה טוען שהמלאכים בקשו לומר את שירתם הרגילה כמדי ערב ומביא ראיות לכך שבדברי חז"ל מופיעה גם שירת מלאכים בלילה.
אחרים העדיפו לטעון שמדובר על שירה מיוחדת, שכן השירה הרגילה של המלאכים, בדברי חז"ל, היא ביום, כמו בהתייחס למלאך שנאבק עם יעקב.
בדברי חז"ל מאמרים מקבילים שניכר בבירור שהם מתייחסים לישראל הנמצאים בצרה.
המאמר במדרש תנחומא: "ישראל היו נתונים בצרה בים, באו מלאכי השרת לקלס להקב"ה, נזף בהם; אמר להם הקב"ה: בניי נתונים בצרה, ואתם מקלסין לפני?!"
המאמר בשמות רבה: "אמר ר' יוחנן: בקשו המלאכים לומר שירה באותו הלילה שעברו ישראל את הים, ולא הניחם הקב"ה; אמר להם: לגיונותי נתונין בצרה, ואתם אומרים לפני שירה?!"
יש הטוענים, כמו הרב מנחם כשר, שהמאמר "מעשה ידי טובעים בים" מקביל, ובעל משמעות זהה, למאמרים מדרשיים אלו במדרש תנחומא ובשמות רבה.
בהתאם לכך, הם טוענים ש"מעשה ידי" הם ישראל ו"טובעין בים" משמעותו נמצאים בסכנת טביעה.
לעומתם טוען פרופ' שלום רוזנברג שהמאמר על מעשה ידי טובעים בים הוא אמנם דומה, אך שונה מהמאמרים בתנחומא ובשמות רבה ומשמעותו שונה.
רוזנברג מצביע על ההבדל בין "בניי" ו"לגיונותיי" ל"מעשה ידי" כהבדל מובהק שמעיד ש"מעשה ידי" אינם "בניי" אלא המצרים.
כך גם טוען רוזנברג שההבדל בין "טובעים בים" ל"נתונים בצרה" מעיד שהמאמר מתייחס למצרים שטבעו ולא לבני ישראל שהיו בצרה.
ישנם, כמו הרב בנדיקט והרב זייני, שטענו שלא ניתן לפרש את המאמר כנוגע למצרים שכן לדבריהם דברי חז"ל מלאים במאמרים האומרים שיש לשמוח על מפלתם של הרשעים.
לעומתם, טוענים פרופ' שלום רוזנברג ופרופ' דוד הנשקה שבדברי חז"ל יש גם מאמרים הומניסטיים לא מעטים ועל כן אין המסר יכול לשמש כהוכחה למשמעות.
לטענתו של פרופ' שלום רוזנברג המאמר הוא מאמר הומניסטי התואם מאמרים הומניסטים של חז"ל מאותה תקופה.
פרופ' דוד הנשקה טוען שהמסר של המאמר הוא שאין החיים בעולמות העליונים יכולים להמשך כרגיל כאשר בני ישראל נמצאים בסכנה.
הרב ד"ר אליהו זייני רואה את המאמר כמעביר את המסר שאין להקדים את ההודאה על ההצלה אלא יש לאמרה לאחר שההצלה הסתיימה.
המאמר מופיע במסכת מגילה בתלמוד בבלי, בתוך מאמר של רבי יהושע בן לוי המעמת את הפסוק "והיה כאשר שש ה' עליכם להיטיב אתכם ולהרבות אתכם כן ישיש ה' עליכם להאביד אתכם", ממנו עולה שה' שמח במפלת רשעים, עם מאמר של ר' יוחנן ממנו עולה שאין הקב"ה שמח במפלת רשעים.
המסקנה של המאמר היא שהקב"ה אינו שמח במפלתם של הרשעים, אבל הוא משמח את האחרים, במפלתם של הרשעים.
הדעות חלוקות לגבי המצאות המאמר של "מעשה ידי טובעים בים" בסוגיה במגילה.
פרופ' שלום רוזנברג טוען שמאמר "מעשה ידי טובעים בים" הוא מאמר שמשמעותו שהקב"ה אינו שמח אפילו במפלתם של רשעים, והוא מהווה חיזוק לתמיהה שמעלה רבי יהושע בן לוי - וכי הקב"ה שמח במפלתם של רשעים?
פרופ' דוד הנשקה טוען שמאמר "מעשה ידי טובעים בים" שולב בסוגיה בתקופה מאוחרת של סתם תלמוד, בניגוד למשמעותה המקורית.
הרב ד"ר אליהו זייני טען שמטרת הבאת המימרא של מעשה ידי במסכת מגילה היא המשך למשמעותו המקורית, לשיטתו, ובני ישראל הם ה"רשעים" הנמצאים בסכנה ביציאת מצרים בגלל שהם נידונים על חטאיהם.
כראיה לכך מביא הרב זייני את המאמר: "אמר הקדוש ברוך הוא כשם שששתי על המצרים לאבדם כך כמעט ששתי על ישראל לאבדם ומי גרם להם שינצלו מימינם ומשמאלם."
מאמר מעשה ידי טובעים בים, כמכוון לטביעת המצרים, הובא על ידי ראשונים ואחרונים כהסבר לכך שאין אומרים הלל שלם בשביעי של פסח.
הרב בנימין זאב בנדיקט כותב שטעם זה לאי אמירת הלל בשביעי של פסח נדחה על ידי רוב הפוסקים שהעדיפו את הטעם מהגמרא שהקרבנות אינם חלוקים.
"והנה המצרים נטבעו בים סוף ביום שביעי של פסח.
ואם היה אומר הש"ית שיעשו בשביעי מקרא קדש היה מדמה האדם שה' ציווה לעשות חג לשמוח במפלתן של רשעים, ובאמת הלא מצינו שלא אמרו לפניו שירה, שנאמר 'ולא קרב זה אל זה', שאין הקב"ה שמח במפלתן של רשעים.
לכן אמר בארץ מצרים שיעשו חג בשביעי ולהורות שאין החג מסיבת מפלת מצרים בים שציווה להן טרם שנטבעו בים..."
בנוסף, לפי מנהג אשכנז המערבי, אין אומרים אופן בשביעי (ואחרון) של פסח (חוץ מכשחלים בשבת, שאז אומרים את הפיוטים לשבת חול המועד).
הטעם הרשמי הוא משום שכתוב "ויסר את אופן", אך נראה שעמקות הדברים הוא שהאופן הוא שירת המלאכים, שיוצר בעיית "מעשה ידי טובעים בים ואתם אומרים שירה".
"למה כן ולמה לא או מַעשֶׂה בִּשנֵי גורו" הוא שיר מאת אברהם שלונסקי.
השיר נכלל בספר השירים אני וטלי בארץ הלמה, בהוצאת ספרית פועלים, 1974 (שיצא במהדורה מחודשת ומקוצרת ב-2003 עם איוריו של דני קרמן), ואחר כך, ב-2012, בספר כן-גוּרוּ ולא-גוּרוּ, מלווה באיוריו של אביאל בסיל.
השיר הוא סיפור משעשע, קצבי ומחורז בווירטואוזיות.
הצליל של המילה "לא" מופיע הרבה בשיר גם במילים אחרות: הבדלו, לסבלו, כהרגלו.
השיר מספר על כן-גורו, הגור הנחמד והצייתן, שאומר תמיד "כן", ועל לא-גורו, הגור השני, המרדן, שמתנהג באופן בלתי נסבל ואומר תמיד "לא".
בני המשפחה מסבירים ללא-גורו שהעולם מחבב את אומרי ה"כן", ולא-גורו משתכנע ומסכים.
מעשה בני האלוהים ובנות האדם הוא סיפור המופיע בספר בראשית פרק ו', פסוקים א'-ד'.
לפי הכתוב, "בְנֵי־הָֽאֱלֹהִים" לקחו להם נשים מ"בְּנוֹת הָאָדָם", באותה עת הופיעו בארץ "הנְּפִלִים" וה"גִּבֹּרִים", ואלוהים הגיב לכך במילים "לֹא יָדוֹן רוּחִי בָאָדָם לְעֹלָם".
הקטע הוא אחד הפרקים הסתומים והשנויים-במחלוקת ביותר במקרא, והניסוח הקצר והקטוע של הטקסט הקשה על בירור משמעותו.
בין היתר, נדונו טיבם של "בני האלוהים" ויתר הקבוצות הנזכרות, היחסים בין ארבעתן, והשאלה אם ישנו קשר למבול, המתרחש לאחר מכן.
הקונצנזוס האקדמי הנוכחי רואה בבראשית ו' א'-ד' שריד או עיבוד לסיפור קדום על אלוהויות בפנתיאון פוליתאיסטי שהזדווגו עם בנות-אדם והולידו צאצאים על-אנושיים, ושאין קשר של סיבתיות בינו לסיפור המבול.
בתקופת בית שני רווחה הפרשנות של ספר חנוך א', לפיה מדובר במלאכים שנאפו עם בנות-תמותה.
הנפילים המפלצתיים שנולדו להם הביאו רעה גדולה על פני הארץ, שהניעה את אלוהים להחריב אותה בשיטפון, אך רוחותיהם של הנפילים הוסיפו להתקיים כשדים.
במאות הראשונות לספירה דחו הן היהדות והן הנצרות פרשנות זו.
החטא שהוביל למבול הוחלף בעוולה אנושית.
בנצרות התקבע שמדובר בגזע בני שת הצדיק, שפותה והושחת על ידי נשים מגזע קין הרשע; ביהדות התקבל ש"בני האלוהים" היו בני שרים ושופטים שחטפו נשים בכח, אם כי בימי הביניים זכה הפירוש המלאכי לעדנה מחודשת.
ב, מוזכרת פרשיה בה "בני האלוהים" לקחו נשים מ"בנות האדם", הניצבת מבחינה כרונולוגית בין הולדת נח לבין המבול:
פסוקים א' וב' מתארים את האנושות פרה ורבה על פני הארץ, ונולדות בנות יפות-מראה.
"בני האלוהים" מתאווים אליהן, לוקחים אותן לנשים ומזדווגים אתן.
מבחינת הפעולות המתוארות בהן, פסוקים אלו פשוטים יחסית; עם זאת, זהותם ומהותם של "בני האלוהים" הנזכרים הטרידה את כל הפרשנים, העלתה השערות רבות, והיא הציר המרכזי עליו נסוב הדיון בקטע.
בפסוק ג' מגיב אלוהים למתרחש.
האמירה הפותחת "לא ידון רוחי באדם לעלם בשגם הוא בשר" היא סתומה ביותר, בשל כך ש"יָדוֹן" ו"שַׁגַּם" הן מילים יחידאיות, שאין להן כל אזכור נוסף ביתר המקרא.
ההסבר המקובל במחקר ל"יָדוֹן", המבוסס גם על ניתוח השוואתי, הוא שמשמעותה היא "להישאר, להיות נוכח ב-".
רוחו של האל לא "תנכח" עוד באדם.
ההסבר לאמירה "וְהָיוּ יָמָיו מֵאָה וְעֶשְׂרִים שָׁנָה", שעולה ישירות מהטקסט, הוא שמדובר בקיצור חיי האדם ללא יותר מתקופת הזמן האמורה.
כפי שאפשר לראות בהמשך, תוחלת משך חיי הדורות הנולדים מכאן ואילך (צאצאי נח) הולכת ומתקצרת בהדרגה.
המבנה הדקדוקי של פסוק ד' הוא עמום ומקשה על הפענוח.
הפסוקית "אֲשֶׁר יָבֹאוּ בְּנֵי הָאֱלֹהִים אֶל בְּנוֹת הָאָדָם וְיָלְדוּ לָהֶם" מופיעה באמצע הדיון אודות הופעת הנפילים והגיבורים.
היא לא מבהירה אם "נפילים" ו"גיבורים" הן מילים נרדפות לקבוצה אחת או שמדובר בטיפוסים שונים, ואם אלו ואלו נולדו לבני האלוהים ולבנות האדם או שהופיעו בנפרד.
ההסבר הנפוץ מזהה בין שתי הקבוצות, ומתוך קריאה סינכרונית של המקרא קושר את הנפילים בתורם עם "הַנְּפִילִים בְּנֵי עֲנָק מִן הַנְּפִלִים" מבמדבר י"ג.
"גבורים נפלים מעולם" מוזכרים גם ביחזקאל ל"ב כ"ז, לפי הנוסח (Vorlage) העולה מתרגום השבעים (בנוסח המסורה: "גִּבּוֹרִים נֹפְלִים מֵעֲרֵלִים").
הנפילים/גיבורים הם, אם כן, ענקים בעלי כוח פיזי רב וגודל על-אנושי שנולדו לבני האלוהים ולבנות האדם.
מספר חוקרים מזהים את המילה "גיבורים" כמילת הסבר נוחה ומוכרת, שתפקידה בטקסט הוא לספק פשר מובן למונח הארכאי "נפילים".
הזיהוי בין הנפילים לגיבורים הוא קדום ומופיע כבר בתרגום השבעים.
ניתוח אפשרי נוסף שהוצע על ידי מספר חוקרים, הרואים ב"אֲשֶׁר" בפסוק ד' כמתייחס למסגרת הזמן הנזכרת, הוא שה"נפילים" הם מילה נרדפת דווקא לבני האלוהים עצמם.
לבסוף, מבקרי מקרא כמו אנדריאס שילה מקפידים להפריד כליל בין שלוש הקבוצות הנזכרות, וכתבו שה"נפילים" מספקים מסגרת זמן לתקופה בה התקיימו ה"גיבורים" וששניהם לא קשורים ל"בני האלוהים".
בשל כך, הפסוק מתפקד למעשה כמעין הערה המחזירה את הקורא אל הפתיח בפסוק א' ומסכמת את הקטע כולו, כמעין פנייה אל הקהל.
מעשה בני האלוהים מצוי בתוך "ההיסטוריה הקדמונית", הנרטיב העוסק בקדמות העולם והאנושות בפרקים א'-י"א של בראשית.
ישנן מקבילות בין האפיזודה לבין הטקסט הרחב יותר; דייוויד קליינס ראה בנקודות משותפות אלה ראיה לכך שבראשית ו' א'-ד', ולו רק בגלל עריכה מאוחרת, הוא חלק אינטגרלי של "ההיסטוריה הקדמונית", ולא רכיב לא-קשור שהוכנס בשרירותיות.
קליינס, ולטר ביהרר ואחרים הצביעו על ערעור התיחום והצבת הגבול מחדש בין האלוהי לאנושי, כתמה המרכזית המשתקפת בבראשית ו' א'-ד'.
זהו נושא דינמי המשתקף שוב ושוב ב"היסטוריה הקדמונית" בפרקים א'-י"א, למן הנפש שאלוהים מפיח באדם ובריאת האדם בצלמו, עבור בגירוש מגן עדן עקב החשש שהאדם ידמה לבורא אם יאכל גם מפרי עץ החיים, וכלה בניסיון האנושות להגיע השמימה במגדל בבל שמסוכל על ידי בלבול הלשונות.
בין התחום האלוהי לתחום האנושי, שאין ביניהם בהכרח גבול קשיח, מתקיים מגע כלשהו.
הדבר כרוך לעיתים בשבירת התיחום שמשתמע שצריך להיות בין התחומים, ולכן צריך האלוהי להציב את הגבול מחדש; לחלופין, לעיתים הגבול איננו קיים או שהוא נזיל.
בבראשית ו' א'-ד', שבירת התיחום מתבטאת במגע המיני בין בני האלוהים לבנות האדם, מעשה שהוא כשלעצמו הפרת הסדר הקוסמי, ושיתרה מכן גם נולדים ממנו "גיבורים אנשי השם" או "נפילים", שהם בבירור לא בני-אדם רגילים אלא מהווים מעין בני כלאיים המגשרים על הפער בין הבורא לנברא.