tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עלי הפרחים קטנים ושונים משאר העלים.
הם צרים יותר, שפתם תמימה, ובסיס הפוטרת מוצר ועובר בהדרגה לפטוטרת קצרה.
התפרחות ערוכות בחצאי דורים דלילים, מסורגים.
בכל חצי דור שני פרחים, שפונים לאותו צד.
בגב השפה העליונה של הגביע מתפתחת בליטה מעוגלת, מעין שפה נוספת, שקערורית כקערה.
הגביע דמוי הקערה נראה היטב מעל לכותרת.
התוספת הקעורה של הגביע גדלה הרבה עם הבשלת הזרעים, אבל הגביע אינו נפוח בפרי (בשונה בשקערורית נאדית).
הגביע מכוסה בשערות פשוטות לא צפופות (בשונה בשקערורית נאדית) וגם בשערות בלוטיות ודביקות.
הכותרת שפתנית, אופיינית לסוג ולמשפחה (ראה לעיל).
צבעה סגול ולפעמים הוא הופך ללבן בהדרגה בכיוון הבסיס.
הכותרת בעלת שערות רכות ושערות בלוטיות.
צינור הכותרת ארוך במיוחד, עד 2 ס"מ.
הוא צומח מתוך הגביע אופקית, מתכופף מעט כלפי מעלה כקשת.
לוע הכותרת כהה יותר וחסום בבליטות.
פריחה מסוף מרץ עד סוף יולי קערורית סגולה מאכלסת סלעים בבתות ובחורשים בכל אזורי ישראל הים-תיכוניים.
מין זה מצוי בגליל העליון, בכרמל, בעמק יזרעאל, בשומרון, בשפלה, בהרי יהודה ובגלעד; נדיר בגולן, בגליל התחתון, בדרום שפלת החוף ובאדום; ונדיר מאוד בחרמון, בגלבוע, בחוף הגליל ובחוף הכרמל.
תפוצתה העולמית משתרעת רק לאורך מזרחו של הים התיכון, מטורקיה ועד אדום ואף בחצי האי-ערב.
מין זה מונה 4 תת-מינים: שניים גדלים בדרום טורקיה, השלישי באיים המזרחיים בים האגאי והרביעי האחרון הוא הנמצא בישראל (Scutellaria brevibracteata subsp.
שמו הנרדף בספרות הישראלית הוא Scutellaria subvelutina.
קַעֲרוּרִית שִׂיחָנִית (.Scutellaria tomentosa Bertol) - בן שיח מסועף (בן קיימא) גובהו כ-40 ס"מ נדיר שפרחיו צהובים ולעיתים דו-גוניים (צהוב וארגמן).
השפה התחתונה של הכותרת נוטה לארגמן.
העלים עגולים או סגלגלים מלבינים ובעלי פטוטרת ושפתם משוננת עמוק באופן רגולרי.
העלים המלווים את הפרחים יושבים ובעלי שפה תמימה.
הגביע דו-שפתני באופן ברור בעל שפות תמימות (ללא שיניים) וקעורות.
צינור הכותרת ארוך מאוד וכפוף החוצה וארוך מחלקה העליון הדו-שפתני של הכותרת.
צינור הכותרת יוצא בצורה אופקית מחיק העלה, מתקשת כלפי מעלה (בטנו פונה החוצה) כך שחלקו העליון אנכי.
מין זה גדל בבתות הספר, במורדות הרים היורדים כלפי בקעת הירדן משני צדדיה על קרקעות גיר (קריטון) התפוצה משתרעת במערב האזור האירני-טורני מאירן דרך מזרח טורקיה וסוריה עד ארץ ישראל בלבד.
לאחרונה נמצאה מחדש בחרמון רום 1850 מ'.
הפריחה בראשית הקיץ מסוף אפריל ועד תחילת יולי.
קערת השבעה היא סוג של חפץ מאגי או קמיע העשוי מקערת חרס עליה נכתב טקסט שלו מיוחסות סגולות שונות.
קערות השבעה היו טכניקה נפוצה למאבק בשדים במאות ה-4 עד ה-8, ובין היתר גם בקרב האוכלוסייה היהודית בבבל.
מטרת השימוש בקערות ההשבעה הייתה, על פי רוב, להגן על בעלי הקערות מפני שדים ומזיקים.
מטרות נוספות היו הגנה רפואית, מניעת הפלות, גרימת נזק לאדם אחר ועוד.
לא ברור מהו הטקס שבו נעשה שימוש בקערות ההשבעה, אך מעט הקערות שנמצאו בחפירות, נמצאו כך שהן קבורות עם פנים הקערה כלפי מטה.
קערות השבעה נתגלו במספר שפות, ביניהן מנדעית וסורית, אולם מרבית הקערות נכתבו בארמית בבלית ובכתב מרובע.
קערות בודדות נכתבו בפרסית אמצעית.
יש המשערים כי כתיבת הטקסט הייתה בעיקר מעשי ידי בעלי אומנות יהודיים.
קערות השבעה היו פרקטיקה מאגית שזכתה לעדנה במשך תקופה קצרה יחסית בהיסטוריה.
ישנו חוסר ודאות לגבי מועד הופעת קערות מאגיה לראשונה, אך על פי רוב מתוארכת הופעת הקערות במקביל לדעיכת התרבות המסופוטומית ואובדן הידע והאפשרות להשתמש בידע מאגי שנצבר בכתב יתדות על גבי לוחות חרס.
גם תיעוד להיעלמות קערות ההשבעה מן הנוף התרבותי לוקה בחסר, אולם, הסברה המקובלת היא שעם הופעת האסלאם במאה ה־7, ושינויי התרבות שהביאה אתה, פסו מן העולם קערות ההשבעה.
קערות המאגיה הן קערות חרס סטנדרטיות ביחס לזמנן ומקומן - גם בצורתן הפיזית וגם בהרכבן הכימי.
על כן ההשערה המקובלת היא שקערות אלה נוצרו בבתי מלאכה שהתמחו ביצירת כלי חרס ולאחר מכן נמכרו למומחי ההשבעות.
הטקסטים על גבי הקערות נכתבו בדיו באמצעות מכחול.
הכתיבה נעשה בצידה הקעור של הקערה, על פי רוב, מן המרכז כלפי חוץ בספירלה, אולם לעיתים גם מן החוץ פנימה.
הערות בודדות נכתבו על גב הקערה.
בקערות היהודיות, הטקסט החיצוני כלל לרוב הוראות שימוש והנחיות למיקום הקערות.
בקערות במנדעית, נכתב המשכו של הטקסט המאגי גם בצד החיצוני.
בניגוד לגופן של הקערות, בהחלט סביר להניח שהטקסטים עצמם נכתבו על ידי מומחים לדבר.
המומחים לעניין זה דורשים גם מיומנות של כתיבה על פני מצע תלת־ממדי ובנוסף גם יודעים ומסוגלים לכתוב את הטקסטים המאגיים עצמם.
כדי להעצים את נוסחת ההשבעה, בחלק מן הקערות נוספו לטקסטים המאגיים ציורים של שדים ולילית, כבולים בידיהם ורגליהם ואסורים בתוך מעגל מאגי.
הדמות המצוירת מהווה בבואה כללית ומייצגת של כל השדים המנודים בטקסט ההשבעה.
ציור דמותם של השדים ולילית על גבי הקערה, בתוספת מיקומם במעגל הקסמים, משמעותי מבחינת עיקור כוחם ומהווה תוספת מחזקת לשימוש בכינויים הטקסטואליים.
יש קערות שהן חסרות טקסט ויש בהן ציורים, סמלים ואותיות דומות לכתיבה אלפביתית.
הטקסטים הכתובים לוו, ככל הנראה גם במעשה פולחני מאגי שמטרתו הייתה לצקת יתר תוקף לפעולת ההשבעה.
ייתכן שהצד הפולחני היה חשוב ומורכב, אך ידיעתנו על היבט זה של פעולת ההשבעה לוקה בחסר ואין לנו ידיעות על האופן שבו הקערות מילאו את תפקידן.
חלק ניכר, כשני שלישים, מהממצא של קערות השבעה במסופוטמיה הן קערות השבעה שמזוהות עם האוכלוסייה היהודית בבבל.
זיהוי זה מבוסס בין היתר על כך שהן כתובות בכתב העברי-ארמי, והלשון שלהן היא ארמית-יהודית הקרובה ללשון התלמוד הבבלי המעורבת ביסודות של מילים עבריות.
במקרים אחדים ישנם אפילו טקסטים הכתובים בעברית טהורה.
קערות אלה משקפות, כך מסתמן, פעילות ערה של כותבי קמיעות יהודיים.
עדות נוספת לכך היא השימוש בפסוקי מקרא במקורם העברי ובתרגומם הארמי כחלק מהטקסט המאגי וכן למונחים יהודיים כמו גט ודמויות יהודיות כמו יהושע בן פרחיה, רבי חנינא בן דוסא וכן דמויות מן המקרא.
רבות מן הקערות אינן מתוארכות ועל פי רוב הן מיוחסות לשלהי תקופת התלמוד.
רק חלק קטן מן הקערות זכו לתארוך על פי מניין השטרות ובמקרים אלה הן מתוארכות למאה ה-6. בסך הכל ידוע על כ-1,500 קערות כאלה אשר רק כמה מאות מתוכן התפרסמו.
עיקר חשיבותו של הממצא הוא היותו החומר האפיגרפי היחיד שנותר מבבל בתקופה זו.
יצוין כי רבות מן הקערות הידועות כיום נמצאות בידיהם של אספנים פרטיים וסוחרי עתיקות ברחבי העולם.
רבות מן הקערות הקיימות נמצאו כשהן שבורות לחתיכות וסביר להניח שהממצא שנותר כיום הוא שריד קטן למצאי רחב בהרבה שממנו לא נותרו שרידים.
קערות ההשבעה היו מקבילותיהם של הקמעות שבדרך כלל נכתבו על ידי רבנים.
כאשר המאגיה הרבנית לא הביאה לתוצאות הרצויות, פנו הנזקקים לעזרת המאגיה והכישוף העממיים.
הנוסחאות המיוצגות בקערות ההשבעה מצביעות על אמונה בדת פופולרית החורגת מעבר לקונבנציות של הפרקטיקה הנהוגה בדת המוסדית.
הקערות מייצגות את כלי הנשק במלחמה נגד כוחות קוסמיים כדמונים, שדים, רוחות ולילית.
כל קערה נכתבה עם סוג דיו תמידי בלתי מחיק ו"נתפרה" על פי מידות הלקוח המסוים, בעיותיו ומחלותיו.
מיד לאחר הכתיבה והריטואל, היא נקברה באדמה.
השפה בה נכתבה הנוסחה המאגית על גבי קערת ההשבעה היא מעורבת ונובעת משלל מקורות של קבוצות תרבות שונות שחיו באותו אזור, כגון גנוסטים, פגנים ונוצרים.
בנוסף, טקסט ההשבעה בעיקר בקרב יהודים כלל מסורת מגוונת של מקורות השאובים מתוך דימויים תנ"כיים, אמונות יהודיות פופולריות ושאריות של דתות מסופוטמיות.
לטקסט יש קרבה ללחשים המאגיים; בשניהם קיים מעין גיבוב של מילים החוזרות על עצמן ורעיונות לא קוהרנטיים שלרוב אינם מובנים לקורא.
עם זאת, בקרב היהודים נערכה ההשבעה באוריינטציה יהודית ונכתבה בשפה שהייתה קרובה ללשון התלמוד הבבלי - ארמית בבלית.
הקערות המנדעיות מכילות נוסחאות שאופייניות לדת המנדעית כפי שגם הקערות היהודיות מכילות אלמנטים יהודיים.
על גבי הקערות המנדעיות כמעט שאין ציורים של דמויות.
אף על פי שברוב מוחלט של המקרים, הקערות הללו נכתבו על ידי סופרים בני הדת המנדעית, יש מספר קטן של קערות במנדעית המכילות טקסטים יהודיים מובהקים שכנראה תורגמו מארמית יהודית בבלית למנדעית.
מצד שני, ישנן כמה קערות בארמית יהודית שעושות שימוש בנוסחאות השבעה מנדעיות.
ארמית סורית הייתה, ככל הנראה, הניב הארמי המדובר ביותר בקרב האוכלוסייה המסופוטמית.
שפה זו נכתבה בשלושה סגנונות כתב נפרדים: הנסטוריאני, האסטרנגלו, והכתב הידוע בשם "המאניכאי." כל שלוש שיטות הכתב הסוריות מיוצגות בקערות ההשבעה שמקורן בבבל.
אולם, למרות התפוצה הגבוהה של סורית כלשון דיבור, מספר הקערות בסורית קטן יותר מאשר בארמית בבלית או במנדעית.
קערות סוריות שימשו הן את הנוצרים (אם כי ישנן רק קערות מועטות שיש להן מאפיינים נוצריים מובהקים), את המניכאים, וכן את בני הדתות המקומיות (אלה שאינם משתייכים לדתות הגדולות).
קערות ההשבעה הראשונות התפרסמו בשנת 1853 על ידי תומאס אליס (Thomas Ellis).
בשנת 1913 פרסם ג'יימס מונטגומרי (Montgomery) חיבור רחב יריעה שכלל נוסחאות של ארבעים קערות וסקירה של עולם קערות ההשבעה כפי שנתגלו בניפור.
יעקב נחום אפשטיין פרסם רשימת תיקונים לחיבור של מונטגומרי.
בשנת 1975 פרסם איזבל (Isbell) מהדורה של כל הקערות שהתפרסמו עד אז.
יוסף נוה ושאול שקד פרסמו בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 שני כרכים המכילים עוד עשרות טקסטים מתוך קערות השבעה.
אלפי קערות נתגלו בעיראק בזמן מלחמת המפרץ.
מאז תחילת שנות האלפיים, פורסמו עוד כמה מאות טקסטים מתוך קערות השבעה על ידי כמה חוקרים בתחום, ביניהם שאול שקד, יוסף נוה, דן לוין, סיאם בהיירו, משה מורגנשטרן, ג'יימס נתן פורד ואחרים.
פרסומן של הקערות משמש כר נרחב לפעולה בעיקר של בלשנים המתמחים בחקר הארמית, ובפרט, חקר הארמית הבבלית, כדי לזהות צורות לשוניות שלא נותר להן תיעוד במקורות מאוחרים.
קעקועים בע"מ היא תוכנית מציאות אמריקנית העוקבת אחר הנעשה במכון קעקועים הנמצא בחוף מיאמי בפלורידה.
לסדרה יש כמה סדרות בת.
לפני תחילת התוכנית מכון הקעקועים נקרא "305 דיו" (305 הוא אזור החיוג של מיאמי), ומאוחר יותר שינה את שמו ל"קעקועי אהבה-שנאה".
המכון בבעלות משותפת של עמי ג'יימס וכריס נונייז.
קַעַר (בלועזית: סִינְקְלִינָה) הוא מונח בגאולוגיה מבנית המתאר מבנה קעור – שקע, הנוצר בתהליך של מעוות וקימוט בעקבות מאמצי לחיצה עזים המופעלים על שכבות הסלעים.
בקער נשמר סדר השכבות כפי שהיה לפני הקימוט והוא תואם את עקרון הסופרפוזיציה הגאולוגי.
המונח הקרוב 'סינפורם' משמש לתיאור מבנה קעור שיחסי הגיל בין שכבותיו אינם ידועים, ולכן לא ידוע אם חלו בהן מעוות וקימוט.
מונח נוסף – קערוֹן (synclinorium) – משמש לתיאור קער נרחב המורכב מקמטים משניים, דוגמת אלה המרכיבים את אזור שכם, ג'נין והגלבוע ב.
קערים הם קמטים, ואלה נוצרים במגוון של תנאים ותהליכים הפועלים על מסלע שהיה במקורו מישורי.
שני תהליכי הקימוט הפעיל האחראים להיווצרות קערים נבדלים זה מזה בכיוון פעולתם: עיקום – הפועל במקביל למבנה השכבות, וכיפוף – הפועל בניצב או באלכסון למבנה השכבות.
תהליכים אלה עשויים להתרחש בקנה מידה גדול היוצר רכסי הרים או בקנה מידה קטן יותר היוצר קערים הנראים בשטח.
קערים נוטים להיווצר בקבוצות בהן מצוי קמר בין קער לקער, ולהרכיב שרשרת קערים דוגמת אלה המצויים בין קמרי הקשת הסורית.
בקבוצות כאלה נבדלים הקערים מן הקמרים בכך שעל קרקעיתם של קערים מצטברים משקעים חדשים רבים יותר מאשר על פסגתם של קמרים.
במקרים רבים ניתן לראות במחשופיהם אי התאמה זוויתית המתאפיינת בנטייה שונה של השכבות מעל ומתחת למישור אי ההתאמה, המלווה במקרים רבים גם באי התאמה סחיפתית המתבטאת בהימצאות תוצרי סחיפה במישור אי ההתאמה.
במקרים רבים ניתן לזהות קערים במפה גאולוגית באמצעות רצף של שכבות סלע: במרכז מצויות השכבות הצעירות, וסביבן – הוותיקות יותר.
חשיפה זו של השכבות העתיקות נובעת מתהליכי בליה וסחיפה, הפועלים בעוצמה רבה יותר על השכבות המצויות בשולי הקער מאשר בבסיסו.
המבנה הכללי של קערים מורכב מכמה יחידות:
ציר הקימוט – קו העובר במרכז החתך של הקער ומחלק אותו לשני חלקים הנוטים ממנו לכיוונים מנוגדים בדרך כלל
מישור הציר – מישור דו-ממדי המורכב מצירי הקימוט העוברים לאורך הקער
צלע – חלקי הקער הנוטים כלפי מעלה מבסיס הקער – הנקודה הנמוכה ביותר על ציר הקימוט
אופק הציר – בסיס הקער, האזור המציין את המעוות המרבי
נטיית הצלעות בקער מצוינת בשני אופנים:
סטרייק – הכיוון בשושנת הרוחות של נטיית מישור השיכוב של השכבות המרכיבות את הקער
קער הוא קמט קעור שאזור הציר בו נמוך מפסגת השכבות העליונות: כל קו המחבר בין שתי נקודות על חלקה החיצוני של השכבה העליונה יעבור מחוץ למבנה הקער.
קערים עשויים להיות סימטריים או אסימטריים בצורתם, חריפים וניכרים או עדינים – תלוי בטבעם ובחוזקם של הכוחות שפעלו על המסלע ובנטייתו של המסלע להתעוות.
בקער סימטרי נטיית הצלעות משני עברי מישור ציר הקימוט דומה, ואילו בקער אסימטרי נטיית הצלעות משני עברי מישור ציר הקימוט אינה דומה.
קערים סימטריים נוצרים ממאמץ לחיצה לא סיבובי, ואילו קערים אסימטריים נוצרים ממאמץ לחיצה סיבובי.
לאורכה של ישראל מצויים קערים, בעיקר בין קמרי הקשת הסורית.
נטייתם של הקערים המוארכים משתנה בהתאם לתנועתם של לוחות טקטוניים והיווצרות העתקים.
עמקי הגליל העליון בצפון ישראל הם קערים השייכים לקשת הסורית וכיוונם צפון-דרום.
הצפוני בהם הוא קער יראון הנמשך צפונה ללבנון, בו נחשף מסלע אאוקני.
קער רמות מנשה בצפון-מזרח השומרון מפריד בין המורדות הדרומיים של רכס הכרמל לבין רכס אמיר, והוא מהווה חלק מקער אלונים הנמשך מאזור קיסריה בדרום-מערב לשפרעם בצפון-מזרח.
אבן הגיר הנקבובית שהורבדה מעל חרסית אטומה יוצרת אקוויפר, שהפך את הגבול בין שני סוגי הסלעים לנתיב התחתרות נוח לנחלים.
קער שכם שוכן בין קמר תרצה במזרח השומרון ובין קמר ענבתא במערבו ומשתרע מאזור ג'נין בצפון ועד סמוך לסלפית בדרום.
לעיתים עשויה תבנית הנוף להצביע על קיומו של קער, אולם המבנה הטופוגרפי לא תמיד תואם למבנה הגאולוגי.
דוגמה להיפוך תבליט כזה נראה בשומרון: הר עיבל והר גריזים המצויים בקער שכם עולים בגובהם על הר כביר ורכס טמון המצויים בקמר תרצה (פריעה) הסמוך.
ההרים בקער נוצרו כנראה מתוצרי הסחיפה של הקמרים הסמוכים.
מצדו השני של קמר תרצה מצוי קער סרטבה ובצפון-מזרח השומרון מצוי קער גלבוע.
קערי הנגב מצויים בין קמרים וכיוונם מדרום-מערב לצפון-מזרח.
הקערים ממערב למזרח: משאבי שדה, ירוחם, אורון, אפעה וצין.
בכמה מן הקערים נחשפים סלעים צעירים יחסית, ובהם ריכוזים גדולים של פוספט.
קער אורון מפריד בין קמר חתירה לקמר חצרה, בהם נוצרו מכתשי חתירה (המכתש הגדול) וחצרה (המכתש הקטן).
קערי אפעה ודימונה מתנקזים לנחל חימר באמצעות יובליו: נחל אפעה ונחל דימונה, בהתאמה.
היפוך תבליט דומה לזה שהתרחש בשומרון אירע גם בנגב, וכתוצאה ממנו מתנשא הר ארדון מעל נחל ארדון במזרח מכתש רמון.
בהרי אילת משתנה כיוון הקערים לצפון–דרום, במקביל לשבר הסורי-אפריקאי.
תנועתם של המסיבים המרכיבים את הרכס גרמה לקימוט ולהיווצרות קערים דוגמת קער רחבעם וקער רחם.
קפ (בקמרית: កែប) הוא המחוז הקטן ביותר בקמבודיה, במרחק של כמה קילומטרים מהגבול עם וייטנאם.
שטחו הוא 336 קמ"ר, ואוכלוסייתו מונה 40,280 בני אדם.
הוא הוכר כמחוז עצמאי ב-22 בדצמבר 2008, לאחר שהופרד ממחוז קמפוט.
בירת המחוז היא העיר קפ.
הצרפתים הקימו את קפ סיטי בשנת 1908, בתקופה הקולוניאלית.
המחוז מחולק לשתי נפות: נפת דאנמק צ'נגואר ונפת קפ.
קפ מנסה יותר ויותר להתמקד במגזר התיירותי, מכיוון שיש הרבה מאוד עניין בקרב תושבים מקומיים ועל ידי זרים, שעדיין יכולים לגלות את קפ כמקום טבעי מאוד, נידח ושולט, על קו החוף של קמבודיה.
κ (קפא) בכלב גדול הוא כוכב הנמצא במרחק של 660 שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים כלב גדול עם בהירות נראית שמשתנה בין דרגה 3.97 לדרגה 3.4.
κ בכלב גדול מסווג כתת-ענק כחול מטיפוס B1.5IVne, כלומר קרינתו מכילה ספקטרום פליטה.
לכוכב רדיוס של 8.6 רדיוסי שמש, מסתו כ-12 מסות שמש וטמפרטורת פניו כ-24,000 קלווין.
הוא מאיר בעוצמה של פי 22,700 מעוצמת ההארה של השמש, אך חלק ניכר מקרינתו היא בתחום העל-סגול.
בין השנים 1963 ו 1978 בהירותו של הכוכב עלתה בקרוב ל-50%, ודרגת בהירותו עלתה מ-3.96 ל-3.5 וצבעו נעשה פחות כחול, כלומר טמפרטורת פני הכוכב ירדה מעט.
הכוכב מסתובב על צירו במהירות של כ-425 קילומטר בשנייה וכתוצאה מכך הוא מעיף מאזור קו המשווה שלו גז שיוצר דיסקה המקיפה אותו.
החומר בדיסקה מיונן מהקרינה העל-סגולה של הכוכב ופולט קווים ספקטרלים של מימן מיונן (H II).
השינויים בעוצמת ההארה של הכוכב מיוחסים לאירועי זריקת חומר מפני הכוכב אל הדיסקה כך שזהו כוכב משתנה מסוג γ בקסיופאה.
מכיוון שקשה להבדיל ביו הקרינה הנפלטת ישירות מהכוכב ובין הקרינה הנפלטת מהדיסקה המקיפה אותו, הערכים של מסתו, רדיוסו וטמפרטורת פניו אינם ודאיים.
אם מתייחסים לערכים הישנים, מלפני העלייה בבהירות והירידה בטמפרטורה, מדובר בכלל בכוכב הסדרה הראשית עם מסה של כ-10.5 מסות שמש ולא בתת-ענק.
עתידו של הכוכב תלוי בגודל המסה שתישאר לו לעומת המסה שהוא מאבד כתוצאה מסיבובו המהיר.
אם אובדן המסה יהיה נמוך הוא עתיד להתפוצץ כסופרנובה, אך אם יאבד את רוב מסתו הוא יסיים את חייו כננס לבן.
קערה טיבטית או קערה מזמרת היא סוג של פעמון הפוך, כלומר פעמון העומד על כרית (או כף היד) במקום להיות תלוי מלמעלה.
לרוב מפיקים צליל מפעמוני קערה באמצעות הקשה בפטיש או מוט עץ, אך ניתן גם לנגן עליהם על ידי חיכוך העץ בתנועה מעגלית סביב פתחן.
קערות פעמון משמשות בתרגולים בודהיסטים רבים בכל רחבי מזרח אסיה, ובמיוחד בהימלאיה, בסין וביפן, ומשמשות למדיטציה, מוזיקה, רפואה אלטרנטיבית והרגעה.
הן קשורות באופן הדוק לפעמונים דקורטיביים אשר נוצרו לאורך דרך המשי מהמזרח הקרוב ועד למערב אסיה .
כיום הן מיוצרות בעיקר בנפאל, הודו, יפן, סין וקוריאה.
החומר ממנו עשוי המוט (מתכת, עץ או עץ עטוף בקטיפה)
את צליל הקערה ניתן להפיק הן בהקשה והן באמצעות סיבוב של מוט על שפתי הקערה.
הדגמות צלילים טכניקת הצלצול תצלום קוטר הקערה (באינצ'ים) צליל (לשמיעה הקישו על החצים)הקשה 11 4.5 סיבוב מוט 4.5
κ בעקרב הוא כוכב כפול ומשתנה במרחק של כ-483 שנות אור ממערכת השמש בקבוצת הכוכבים עקרב.
למרות שהוא בהיר יחסית הוא לא קיבל שם בימי קדם, זאת ככל הנראה כתוצאה של מיקומו הדרומי שמקשה על הצפייה בו מאירופה והמזרח התיכון.
κ בעקרב מורכב מזוג ענקים כחולים המקיפים זה את זה בזמן הקפה של 195 ימים ו-15.6 שעות ובמרחק שנע בין 0.6 יחידה אסטרונומית ו-1.75 יחידות אסטרונומיות.
בשל המרחק הקטן ביניהם ובהירותם הגדולה לא ניתן להפריד ביניהם והבהירות נראית של כל אחד מבני הזוג לא ידועה במדויק.
κ בעקרב A הוא המסיבי והבהיר יותר מבין זוג הכוכבים.
מסתו מוערכת בכ-17 מסות שמש, רדיוסו כ-6.8 רדיוסי שמש וטמפרטורת פניו כ-23,400 קלווין, מה שנותן לו סיווג ספקטרלי של B1.5 III.
מהטמפרטורה והרדיוס ניתן להעריך שעוצמת ההארה הכוללת שלו היא פי 12,250 מעוצמת ההארה של השמש, אך כמעט כל הקרינה היא בתחום העל-סגול כך שבאור נראה עוצמת ההארה היא רק פי 1,500 מעוצמת ההארה של השמש, ששקולה לבהירות מוחלטת מדרגה 3.1- ולבהירות נראית מדרגה 2.75.
עוצמת ההארה של κ בעקרב A משתנה במידה קטנה מאוד במחזוריות שמורכבת ממספר מחזורים שונים.
המחזור הראשי הוא בתדירות של 4 שעות, 47.75 דקות וההשתנות היא של כ-5.5 אלפיות של דרגת בהירות.
בכל מחזורי המשנה השינוי בעוצמת ההארה היא סביב אלפית של דרגת בהירות.
בשל מחזורי השתנות אלה מסווג κ בעקרב A כמשתנה β בקפאוס.
κ בעקרב B הוא הקטן והעמום יותר מבין זוג הכוכבים.
מסתו מוערכת בכ-12 מסות שמש, רדיוסו כ-5.8 רדיוסי שמש וטמפרטורת פניו כ-18,800 קלווין, מה שנותן לו סיווג ספקטרלי של B3 III.
מהטמפרטורה והרדיוס ניתן להעריך שעוצמת ההארה הכוללת שלו היא פי 3,700 מעוצמת ההארה של השמש, אך כמעט כל הקרינה היא בתחום העל-סגול כך שבאור נראה עוצמת ההארה היא רק פי 500 מעוצמת ההארה של השמש, ששקולה לבהירות מוחלטת מדרגה 1.9- ולבהירות נראית מדרגה 3.9.
קפאלימה , היא עיר באזור הרמה ההררית של טוגו, במחוז פלאטו.
היא נמצאת 120 קילומטרים צפונית לעיר לומה, בירת טוגו ו־15 קילומטרים מהגבול עם גאנה.
קפאלימה היא הבירה המנהלית של אזור קלוטו .
נכון לשנת 2020 הייתה קפאלימה העיר הרביעית בגודלה בטוגו אחרי לומה, סוקודה וקארה, ואוכלוסייתה מנתה 89,700 תושבים.
בעיר יש קתדרלה, בית ספר מדעי וסניף דואר, כמה בנקים, מרכזים רפואיים, בתי מרקחת, רשת בתי קפה ותחנות דלק.
התקופה הטרום קולוניאלית (לפני 1890)
קפאלימה נקרא במקור Agomé-Kpalimé כשהייתה אחד הכפרים של אנשי אגומה.
את מקורם של אנשי אגומה ניתן לייחס לבני יורובה הנפוצים במדינות המודרניות של מערב אפריקה: בנין, ניגריה וטוגו, ובמיוחד בשתי הערים איפה (עיר בניגריה שבה נמצא המרכז הדתי של בני ירובה) ואויו-אויו (עיר בניגריה שבה נמצא המרכז הפוליטי ומנהלי של בני ירובה).
המהגרים עברו בהדרגה מערבה, התיישבו בקטו (בנין) ובטאדו (טוגו) ובסופו של דבר ייסדו את העיר נוסה .
המלך אגוקולי, ששלט בעיר נוסה בתחילת המאה ה־18, היה עריץ.
הדבר גרם לתושבים רבים לברוח ולחפש מקלט בגאמה.
בין הנמלטים היו שלוש קבוצות עיקריות.
אחת מהן מורכבת מאנשי אגומה, אגו, קפלה, דני, גבי, פקי, קפנדו, מאצ'ה וודסו.
הבריחה וההגירה של אותם בני שבטים הובילה אותם לאזור אנידי שבהר קלוטו (שמו של ההר אז היה Méléku), שמו המודרני של הר אגו , הממוקם 13 ק"מ צפונית־מערבית לקפאלימה.
בני האגומה כללו חמש חמולות שהונהגו על ידי צ'יף בשם צאלי.
בהרים הם היו חופשיים לעסוק בפעילויות כגון חקלאות, ציד, דיג, מלאכה ומסחר.
עם הזמן התפתחו מתחים בין בני השבטים שהתיישבו בהרים.
בעקבות זאת החליטו חלק מבני האגומה בהנהגת חלק מהזקנים לעזוב את אנידי ועברו לגור במישור.
הקבוצה הראשונה שעברה להתגורר במורדות ההר התחתונים, נקראו "יוטי", ומכאן השם אגומה־יו.
הקבוצה השנייה התיישבה למרגלות רמת קומה.
הקבוצה השלישית התיישבה במקום ששמו Agomé-Koussountou.
הקבוצה הרביעית חצתה את הנהר והקימה את אגומה־טומגבה.
הקבוצה החמישית עברה ל־"Mokpalipé", שמשמעו "צומת דרכים", והגיית השם התפתחה בהדרגה לשם העיר "קפאלימה Kpalime".
בחירת המיקום בצומת הדרכים, נעשתה בגלל הפוטנציאל המסחרי, אפשרויות ההתרחבות שבמקום ומקור המים מנהר קפגולו בדרך לאגומה־יו.
בסופו של דבר מצאו את עצמם בני המקום ממוקמים בתקופה המודרנית, על כביש לומה־קפאלימה.
מאוחר יותר, על מנת לשלוט כראוי בשטחם העצום, החליטו אנשי Agomé-Kpalimé לעבור למרכז האזור, בו הקימו כפר.
כפר זה הוא כיום הוא שכונה בשם דומה במרכז העיר המודרנית.
במקום מושבם החדש באו אנשי אגומה־קפאלימה במגע עם סוחרי האוסה שחצו את שטחם עם קרוונים מסלאגה בדרכם לעיר קטה שבגאנה ומהם למדו את מלאכת המסחר.
מנהיגי קפאלימה הם משושלת Apeto שהיו הראשונים להתיישב באזור.
עם זאת, המנהיג החשוב ביותר באגומה, המפקד של אגומה־יו, לא היה מבני אגומה־קפאלימה.
עד שנת 1880, קפאלימה הייתה כפר קטן בפנים הארץ, מוקף יער והרים.
ההתיישבות בכפרים סביב קפאלימה היא שהובילה עם הזמן לאיחודם עם העיר ולהפיכתה לעיר גדולה.
ההיסטוריה הקולוניאלית של קפאלימה יוצאת דופן משום שהיא הייתה אחד מהמקומות הבודדים באפריקה שעברו משליטה גרמנית (1890–1914) לשליטה בריטית (1914–1920) ולאחר מכן לשלטון הממשל הצרפתי (1920–1960).
המלריה ומחלות טרופיות אחרות גבו מחיר כבד מהמתיישבים הראשונים; אף אחד מהנקברים בבית הקברות הצבאי הגרמני לא עבר את גיל 35.
בשנת 1890 ייסד יסקו פון פוטקאמר , הנציב הקיסרי הגרמני של טוגולנד, את תחנת השדה הראשונה במיסהוהה (Misahohè), כ־9 קילומטרים מקפאלימה ובמרחק צעידה של חמישה ימים מהבירה לומה.
זה היה מיקום אסטרטגי בעבור "משלחת טוגו הינטרלנד" הגרמנית, והתחנה נחשבה כשער לצפון טוגו.
הנציב יסקו קרא לתחנה על שם אהובתו לשעבר, מיסה פון אסטרהאזי.
גודלה הקטן וריחוקה של מיסהוהה חייב את ממשלת גרמניה להשקיע בקפאלימה הסמוכה ולהקים משרדים, לספק שירותים מנהליים וליצור תשתית חברתית-כלכלית מינימלית.
קפאלימה משכה מהר את אור הזרקורים ממיסהוהה, והפכה לבירה האזורית.
מיקומה בצומת הדרכים משך אליה סוחרים רבים.
בשנת 1913 היו 39 עסקים בקפאלימה ובהם שמונה עובדים לבנים בלבד.
במקור, העיר כללה רק ארבעה רבעים: דומה (מרכז העיר), אבווין (ליד היער), דזיגבה (העיר העליונה) ואניגבה (העיר התחתונה).
רובע דומה הוא מרכז העיר.
רוב המבנים הקולוניאליים בעיר נמצאים באזור זה.
הגרמנים השקיעו גם בסלילת כבישים ופסי רכבת בין קפאלימה לחוף האוקיינוס, וחנכו את קו הרכבת לומה־קפאלימה (Lomé - Kpalimé) של רכבת טוגו בשנת 1907. תחנת הרכבת של הקו הייתה ברובע דומה.
קו רכבת זה חולל בזמנו מהפכה בעיר והפיח חיים חדשים במסחר ובחקלאות באזור.
עם זאת, קו רכבת זה לא פעל שנים רבות.
מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) סימנה את סיומה של השליטה הגרמנית בקפאלימה.
הבריטים, שהגיעו מחוף הזהב, כבשו את העיר והתיישבו בה.
הם לא תרמו דבר להתפתחות של קפאלימה, מאחר שבריטניה הייתה טרודה באותן השנים בענייני המלחמה.
בעקבות חוזה ורסאי (28 ביוני 1919) עברה העיר לשליטת הצרפתים בשנת 1920.
העיר קפאלימה שוכנת באזור כפרי פורה, במיקום אידיאלי לאחסון יבולים לפני ייצוא.
עובדה זו הייתה אחד הגורמים המרכזיים לצמיחתה.
בשנת 1939 העניקו המתיישבים הצרפתים לקפאלימה אוטונומיה רבה יותר ובשנת 1951 מעמדה השתנה מ"מחוז ילידי" ל"מחוז מעורב".
לבסוף, בשנת 1959, השתנה מעמדה ל"עיר מחוז".
קצב גידול האוכלוסייה בין השנים 1981–2020 עמד על 3.01% בממוצע בשנה.
התפלגות לפי ממוצע גיל התבגרות נערות, נשים וגברים: גיל נערות 20.4, גיל נשים 21.4 וגיל גברים 19.5.
קפאלימה היא איחוד של כפרים ושטחה העירוני משתרע על כ־35 קמ"ר.
היא ממוקמת בדרום מערב טוגו, כ־15 קילומטרים מהגבול עם גאנה, כ־110 ק"מ מצפון לבירת לומה ו־100 קילומטרים מאטקפאמה.
קפאלימה ממוקמת למרגלות שרשרת ההרים של טוגו, בקצה האזור המישורי המשתרע מחוף האוקיינוס האטלנטי ועד הרי טוגו/אגו שגובהו הממוצע הוא כ־200 מטרים מעל פני הים.
היא גובלת בהרי אגו הנמצאים מצפון-מערב לה (הר קלוטו המתנשא לגובה של 825 מ') וברמת קומה שמורדותיה מתנשאים כמו חומה מדרום־מערב לעיר, בגבעות Kpadapé מדרום (483 מ') ובהר אגו המזרחי לעיר (986 מ').
הנופים שסביבה ידועים כאחד היפים בטוגו.
העיר שוכנת בתוך אוכף המוקף בגבעות ירוקות.
העיר נמצאת בצומת דרכים המובילות לאזורים אחרים בטוגו ולגאנה השכנה.
האזור סביב קפאלימה מספק יותר מ־80% מהייצור הלאומי של קפה וקקאו.
נחלים רבים חוצים את העיר.
רובם מתנקזים לנהרות Hétoe ו־Wouto.
נחלי Agbassiandi ו־Hè / Ehè, שנפגשים במרכז העיר, כמו גם כמה נחלים קטנים יותר (Adedze, Bla, Danyi, Kpégolo) זורמים בשטח העירוני של קפאלימה.
הם זורמים דרומה, ומתאחדים לנהר Todzie.
העיר ממוקמת באזור ההתיישבות ההיסטורי של בני שבט הכבשה.
בשנת 2017 הוקמה העיר קלוטו בסמוך לקפאלימה ומנתה מאז שמונה קנטונים.
האקלים בקפאלימה הוא אקלים לח וטרופי עם ארבע עונות שונות (שתי עונות גשומות ושתי יבשות) וטמפרטורה ממוצעת של 28°C.
בקיץ יש הרבה גשמים, בעוד שבחורפים יש מעט מאוד.
האקלים מוגדר כאקלים סוואנה טרופי (Aw לפי שיטת קפן).
בקפאלימה, בעונה הרטובה השמיים מעוננים, ואילו בעונה היבשה השמיים מעוננים חלקית והחום מעיק כל השנה.
במהלך השנה, הטמפרטורה בדרך כלל משתנה בין 21°C ל־34°C והיא לעיתים רחוקות מתחת ל־17°C או מעל 36°C.
הזמן הטוב ביותר בשנה לבקר בקפאלימה לפעילויות במזג אוויר חם הוא מסוף נובמבר עד סוף ינואר.
העונה החמה נמשכת 2.8 חודשים, מה־21 בינואר עד ה־16 באפריל, עם טמפרטורה יומית גבוהה בממוצע מעל 33°C.
היום החם ביותר בשנה הוא ה־19 בפברואר, עם טמפרטורה ממוצעת של 34 מעלות צלזיוס ועם טמפרטורת לילה של 23 מעלות צלזיוס.
העונה הקרירה נמשכת 3.2 חודשים, מה-20 ביוני עד ה־27 בספטמבר, כשהטמפרטורה היומית הגבוהה בממוצע מתחת ל־30°C.
היום הקר ביותר בשנה הוא ה־30 בדצמבר, עם טמפרטורה ממוצע של 21 מעלות צלזיוס והטמפרטורה הגבוה מגיעה עד 32 מעלות צלזיוס.
יום רטוב הוא יום עם לפחות מילימטר של משקעים.
הסיכוי לימים רטובים בקפאלימה משתנה באופן משמעותי מאוד לאורך כל השנה.
העונה הרטובה נמשכת 6.5 חודשים, מה־10 באפריל עד ה־27 באוקטובר, עם סיכוי גדול מ־40% ליום נתון להיות יום רטוב.
הסיכוי ליום רטוב מגיע לשיא של 77% ב־23 בספטמבר.
העונה היבשה נמשכת 5.4 חודשים, מה־27 באוקטובר עד ה־10 באפריל.
הסיכוי הקטן ביותר ליום רטוב הוא 3% ב־25 בינואר.
קפאלימה היא יעד תיירותי בשל סביבתה הטבעית והאקלים הטרופי.
בעיר נמצא המרכז לחקר הר אגו הסמוך, הנקודה הגבוהה ביותר בהר אגו נקראת הר קלוטו, ממנה נשקפים נופים רחוקים של אגם וולטה ביום בהיר.
באזורים הכפריים שמסביב ישנם גם כמה מפלים (בטומגבה, קפואטה, וואטי, וומה, יקפה, אקלווה, קפימה ואמגאפה) הנשפכים מטה מהרמה, מטעי קפה וקקאו ושבילי יער לצפייה בציפורים ובפרפרים.
אטרקציות נוספות בקרבת מקום הן:
קתדרלת רוח הקודש של קפאלימה
בית המושל הקולוניאלי ובית הקברות הגרמני ב-Misahohé
בקבוקון שאטו , הטירה הנשיאותית ליד קומה קונדה
קפאלימה היא המרכז העיקרי של טוגו למלאכות כמו פיסול בעץ, אריגה, קליעת נצרים, דלועים (קלבסה) מיובשות מעוטרות, באטיקים (בדים צבועים), ציור, חרס, קרמיקה ופרפרים מיובשים.
יש בעיר 36 סדנאות אומנות וחנויות קמעונאיות, וגם מכללה להכשרת אומנים.
ההתמחויות המקומיות כוללות יין דקל ועוף או דגים על האש המוגשים עם פאפו (תבלינים מבושלים וחבוטים) ברוטב בוטנים.
כבשה היא השפה המקומית העיקרית, בהיותה לשון פרנקה לכל דרום טוגו.
עם זאת, שפות צפון כמו קבייה ,Nawdm וטם (Kotokoli) מדוברות גם הן רבות, שכן אוכלוסיות אלה נדדו דרומה.
צרפתית, השפה הרשמית של טוגו, מדוברת על ידי כל מי שלמד בבית הספר.
שמורת יער מיסהוהה נמצאת בהרים מצפון־מערב לקפאלימה, על הגבול עם גאנה.
השמורה מורכבת מגבעות תלולות ויער עצים חצי נשירים.
בשמורה ניתן למצוא את צפרדע העצים הירוקים האפריקאים .
שישים ושבעה מיני ציפורים נרשמו בשמורה.
לקפאלימה הסכמי ברית ערים תאומות עם:
קערת אסאי (פורטוגזית: Açaí na tigela) הוא מאכל מתוק מהמטבח הברזילאי, מהמדינות פארה ואמזונאס.
המנה עשויה ממחית קרמית קפואה של פרי דקל האסאי, שמרקמו גרגרי וטעמו חמצמץ עקב רמת חומציות גבוהה.
מחית האסאי מוגשת כשייק בקערה, בדרך כלל מעורבב עם סירופ גוארנה, ומוגש לרוב עם גרנולה ובננה.
למרות שקערת אסאי היא מנה המוגשת בכל רחבי ברזיל, היא אופיינית במיוחד לפארה, ריו דה ז'ניירו, פלוריאנופוליס, סאו פאולו, גויאס ולאורך החוף הצפון-מזרחי, שם היא נמכרת בקיוסקים לאורך טיילת החוף
פירות האסאי עשירים בנוגדי חמצון, העשויים להפחית תהליכים דלקתיים ולשפר את הבריאות הקרדיו-וסקולרית.
הם כוללים חומצות שומן חיוניות מסוג אומגה 6 ואומגה 9, התורמות לאיזון רמות הכולסטרול בגוף.
גרגרי האסאי מכילים סיבים תזונתיים רבים שיכולים לתרום לתחושת שובע ולהסדרת פעילות מערכת העיכול.
קיימים בהם גם ויטמינים מקבוצת B, וכן מינרלים כמו סידן, אשלגן וברזל.
תכולת הסוכר הגבוהה של קערות אסאי מוכנות עלולה להפוך אותן לפחות בריאות מהמצופה במיוחד כאשר הן כוללות תוספות כמו חמאת בוטנים, שוקולד, גרנולה מתוקה ופירות יבשים.
במנות מוכנות רבות מוסיפים רכזים או ממתיקים כך שתכולת הקלוריות עלולה לעלות על 400–600 קלוריות למנה.
היעדר בקרה על הכמויות עלול להוביל לצריכת עודף קלוריות, במיוחד כשנתפסת כקינוח "בריא".
קערת היגיאיה, היא אחד מסמלי הפרמקולוגיה, ויחד עם מוט אסקלפיוס, זהו אחד הסמלים העתיקים והחשובים ביותר הקשורים לרפואה במדינות המערב.
היגיאיה הייתה אלת הבריאות, ההיגיינה, הניקיון והתברואה היוונית, ובתו של אסקלפיוס, שלעיתים קרובות מוזכרת ביחד איתו, למשל בתפילות ובמזמורים.
סמלו של אסקלפיוס הוא החכה שלו, עם נחש שזורה סביבו; בהתאם, הסמל של היגיאיה הוא כוס או גביע עם נחש כרוך סביב הגבעול שלו.
היגיאיה מוזכרת גם יחד עם אביה אסקלפיוס, ופנקיאה בשבועת היפוקרטס המקורית.
שימוש בסמל על ידי איגודי תרופות
קערת היגיאיה שימשה כסמל למקצוע הרוקחות לפחות עד 1796, אז שימשה על מטבע שהוטבע עבור אגודת הרוקחות הפריזאית.
מאז הוא אומץ על ידי איגודי תרופות רבים נוספים ברחבי העולם, כמו איגוד הרוקחים האמריקאי, איגוד הרוקחים הקנדי, האגודה לתרופות אוסטרליה, ואיגוד הדוקטור לרוקחות, Conseil de l'Ordre des Pharmaciens בצרפת (שם מופיע גם סמל נוסף, הצלב היווני הירוק).
קערת היגיאיה היא סמל נפוץ שמופיע על שלטים בתי מרקחת ברחבי אירופה.
בארצות הברית נפוץ יותר סמל עם מכתש ועלי.
קַעְקָעִית אל-גִ'סֶר נקרא גם: קָאקָעִית אל-גִ'סֶר (قاقعية الجسر) הוא כפר שיעי לבנוני, בנפת א-נבטיה שבמחוז א-נבטיה, בדרום לבנון.
הכפר שוכן על רכס מצפון לליטני, בגובה ממוצע של כ-400 מטרים מעל פני הים, כ-9 קילומטרים דרומית מזרחית לא-נבטיה, ממזרח ובצמוד ל.
פירוש המילה הראשונה אינו ידוע.
תרגום המלה השנייה בשם הוא גשר והתושבים מייחסים אותה לקרבת היישוב לגשר על הליטני (כביש א-נבטיה – תבנין), שנקרא: .
הצמדת המילה הראשונה לגשר, נעשתה, ככל הנראה כדי להבדיל את שם היישוב מיישוב בעל שם דומה בנפת צידון ששמו: או קאקעית א-צנובר.
מצפון לכפר ישנן מספר מערות קבורה חצובות בסלע והן מתוארכות לתקופה הרומית.
בנוסף ישנם שרידים ארכאולוגיים בין הכפר לליטני, ובכלל זה שרידי גשר שהיה בנוי על שלוש קשתות מעל הנהר.
בשנת 2014 היו רשומים בכפר 3,231 תושבים בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
קָפֶה הוא שם כולל למספר משקאות חמים וקרים, המופקים מפולי צמח הקפה.
התמציות מופקות מן הפולים על ידי קלייתם וטחינתם של הפולים, וחליטה או בישול של האבקה המתקבלת במים.
משקאות הקפה ידועים כמעוררים, בעיקר בגלל הקפאין המצוי בפולים.
מקור צמח הקפה הוא באתיופיה, ומקור משקה הקפה הוא בתימן, והוא הופץ בשאר העולם במהלך המאה החמש עשרה והלאה על ידי התימנים, שהמשקה אצלם מהווה מסורת תרבותית וחברתית משמעותית.
הסברה המרכזית היא כי מקור השם קפה במילה הערבית קַהְוַה (قَهْوَة) אך קיימת דעה שמקור המילה הוא מהשורש "כהה" בעברית וממנו באה המילה הערבית קַהְוַה (قَهْوَة) בגלל צבעו הכהה של המשקה.
מילונאים ערביים סברו שהמשמעות המקורית של המילה היא "יין", והמשמעות החדשה נגזרת מקיצור השם קַהְוַת אלְבֻּן (قَهْوَة البُنّ) – יין הפול (פולי הקפה).
סברה אחרת היא כי מקורו של השם בממלכת קאפה שבאתיופיה שהיא כנראה מקורו של צמח הקפה.
בקאפה ובאתיופיה עצמה מכנים את הקפה "בון" או "בונה".
המיסיונר הישועי פדרו פאיש הוא ככל הנראה האירופאי הראשון שדיווח על "המשקה המוזר" שהגיש לו קיסר אתיופיה זה דנגל בשנת 1603.
קפה ערביקה (Coffea arabica), המין הנפוץ ביותר של צמח הקפה, הוא שיח ירוק עד שמקורו באתיופיה.
מינים אחרים של הצמח, קפה ליבריקה (Coffea liberica) וקפה רובוסטה (Coffea robusta), התגלו בטבע באזורים שונים של אפריקה.
הקפה הגיע דרך תימן לחצי האי ערב ומשם לערים הגדולות של העולם המוסלמי – קהיר, דמשק, בגדאד וקונסטנטינופול, משם לאירופה ולבסוף ליבשת אמריקה.
האזכור הקדום ביותר של קפה שציין סוחר הקפה הספרותי פיליפ סילבסטר דופור הוא התייחסות לעבודותיו של הרופא הפרסי מוחמד בן זכריה אל-ראזי מהמאה ה-11. מידע ברור יותר על עץ הקפה והכנת משקה מפירות הקפה הקלויים מתוארך לסוף המאה ה-15. ידוע שהאימאם הסופי מוחמד אבן סעיד אל-דהראני ייבא סחורות מאתיופיה לתימן.
קפה על ידי סוחרים סומליים שיצאו מהעיר מברברה.
הקפה נרכש מהעיר הרר שבאתיופיה.
לדברי קפטן היינס, שהיה המנהל הקולוניאלי של עדן (1839–1854), העיר מוקה ייבאה באופן היסטורי עד שני שלישים מהקפה שלהם מהסוחרים של העיר ברברה, לפני שסחר הקפה של מוקה נכבש על ידי עדן שהייתה בשליטה בריטית במאה התשע-עשרה.
לאחר מכן, חלק ניכר מהקפה האתיופי יוצא לעדן דרך העיר ברברה.
בתי קפה הוקמו במערב אירופה עד סוף המאה ה-17, במיוחד בהולנד, אנגליה וגרמניה.
אחד הגידולים המוקדמים ביותר של קפה בעולם החדש היה כאשר גבריאל דה קליאו הביא שתילי קפה למרטיניק ב-1720. הפולים הללו נבטו עם הזמן והניבו 18,680 עצי קפה שאפשרו את התפשטותו לאיים קריביים אחרים כמו סן דומינג וגם למקסיקו.
עד שנת 1788 סיפקה סן-דומינג מחצית מהקפה בעולם.
בשנת 1852 הפכה ברזיל ליצרנית הקפה הגדולה בעולם ומאז היא מחזיקה במעמד זה.
משנת 1950 הופיעו כמה יצרנים גדולים אחרים, בעיקר קולומביה, חוף השנהב, אתיופיה ווייטנאם אשר עקפה את קולומביה והפכה למפיקה השנייה בגודלה מאז 1999. טכניקות ייצור מודרניות יחד עם ייצור המוני של קפה הפכו את הקפה בהווה לפריט ביתי ונפוץ בימינו אלה.
אגדה אחת מספרת כי רועה עיזים אתיופי (או ערבי) בשם חאלדי (Kaldi) היה הראשון שגילה את תכונות פולי הקפה.
הוא הבחין שכאשר העיזים שלו אכלו מגרגרי יער אדומים בוהקים של שיח מסוים, הן הפכו לאנרגטיות.
חאלדי לעס את הפרי וחש את ההשפעה בעצמו.
הוא הביא את הגרגרים למקום התפילה הקרוב ביותר בכפר, והסביר לנזיר הראשי את שהתרחש.
הנזיר קבע שהגרגירים הם "עבודת השטן" והשליך אותם ללהבה הסמוכה.
זמן קצר לאחר מכן ארומה עוצמתית עלתה מן האש ומלאה את החדר, הנזיר הראשי הורה להוציא את הגרגירים מן האש ולהשליך עליהם מים על מנת לשמור על הארומה מה שיצר את כוס הקפה הראשונה בעולם.
עם שתיית התערובת הם חוו את התחושה השלווה, המחממת והמרגיעה שהעניקה להם כוס הקפה הראשונה.
אגדה אחרת דומה לשימוש בצמח הקפה מספרת על המיסטיקן הסופי התימני שייח א-שאדילי, שראה עיזים מתנהגות באופן חיוני במיוחד בעת שסייר באתיופיה.
קליית פולי קפה והכנת משקה הקפה הוזכרו לראשונה באמצע המאה ה-15 בכתביו של אחמד אל-ע'פר מתימן.
הסופים בתימן השתמשו במשקה כסיוע לריכוז וכסוג של שכרון חושים רוחני כאשר קראו את שם האל.
החשוב מבין המתעדים הראשונים על הקפה הוא עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי, שפרסם בשנת 1587 חיבור על ההיסטוריה והמחלוקות החוקיות סביב הקפה שנקרא "אומדת אל ספווא פי היל אל קהווה".
לדבריו, המופתי של עדן, ג'מאל א-דין א-דהבאני, היה הראשון שהחל להשתמש בקפה באופן המקובל היום סביב שנת 1454. אל-ג'זאירי מתאר את ההתפשטות של הקפה צפונה, מתימן למכה ולאל-מדינה, ומשם לערים הגדולות של העולם המוסלמי – קהיר, דמשק, בגדאד וקונסטנטינופול.
עד 1414 הצמח היה כבר ידוע בעיר מכה ובתחילת המאה ה-16 התפשט לסולטנות הממלוכית של מצרים וצפון אפריקה מנמל מוחא' בתימן.
באתיופיה היה נהוג בעבר לאכול את פולי הקפה, ולא להכין מהם משקה.
נזירים אתיופים נהגו ללעוס את הפולים כדי לשמור על ערנותם.
הקפה נדד עם סוחרים תימניים, שהביאו אותו לארצם והחלו לגדלו שם.
ייתכן שהרופא הפרסי אל ראזי התייחס לקפה באחד מכתביו עוד במאה התשיעית לספירה, אך ההתייחסות הראשונה להכנת משקה מפולים קלויים מתוארכת לכמה מאות לאחר מכן.
בשנת 1511 נאסרה שתיית הקפה במכה, ובשנת 1532 הצטרפה קהיר לאיסור, אך לאור הפופולריות העצומה של המשקה, בוטל האיסור במהרה.
בשנת 1554 נפתח בית הקפה הראשון בקונסטנטינופול על ידי שני סוחרים סורים.
מסופר כי סוחרים אלו הצליחו כל כך עד שאחד מהם צבר אחרי שלוש שנים סכום של חמשת אלפים מטבעות זהב.
בשנת 1633 אסר הסולטאן מורט הרביעי את הקפה ואת הטבק ואף הטיל עונשי מוות על שותי קפה, אך בשנת 1634 הוציא המופתי הגדול של האימפריה העות'מאנית מוחמד בהאי אפנדי פתווה המתירה עישון ושתיית קפה על סמך העיקרון שכל מה שאינו אסור במפורש במסורת האסלאמית – מותר.
המסחר הער בין ונציה לבין ארצות צפון אפריקה, והיבוא של מגוון סחורות אפריקאיות אליה, הביא לחדירת הקפה לוונציה, המקום הראשון בו שתו קפה באירופה.
בית הקפה הראשון בה נפתח ב-1647. לאזור הבלקן קפה הובא על ידי הטורקים ששלטו באזור.
כבר במאה ה-16 נפתח בית קפה בבלגרד.
כבר במאה ה-17 הביאו חברת הודו המזרחית הבריטית וחברת הודו המזרחית ההולנדית קפה לאנגליה, ובית הקפה הראשון בה נפתח בשנת 1650 באוקספורד על ידי יהודי טורקי בשם ג'ייקוב או ג'ייקובס.
הפופולריות של המשקה נסקה במהרה, ובשנת 1675 כבר היו באנגליה כ-3,000 בתי קפה.
לצרפת הגיע הקפה בשנת 1669, בעקבות ביקור של השגריר הטורקי שהביא עמו כמות נכבדה של אבקת קפה ואף מספר פולי קפה לחצר המלכותית, ובכך ביסס את שתיית הקפה בפריס.
לווינה הגיע הקפה כשלל בעקבות הניצחון מול הטורקים בקרב וינה (1683), ושם אף השתרש המנהג של שתייתו בליווי חלב וסוכר .
בחוגים מסוימים נחשבה שתית קפה למנהג נלוז (שלילי).
המלחין יוהאן סבסטיאן באך כתב והלחין בשנים 1732–1735 את הקנטטה לקפה.
זוהי אופרה קומית קצרה המתארת בציניות את ההתמכרות לקפה.
לעולם החדש הגיע הקפה בעקבות הקולוניזציה הצרפתית, ראשית למרטיניק ואיי הודו המערבית, בהם הקימו הצרפתים מטעי קפה.
בשנת 1787 הבריח סגן-אלוף פרנסיסקו דה מלו פאלטה פולי קפה מגינאה הצרפתית לברזיל, הברחה ששינתה את ההיסטוריה של הקפה.
השימוש הנרחב בכוח עבודה של עבדים במטעי הקפה של ברזיל הביא לעלייה ניכרת בתפוקת הקפה העולמית במהלך המאה ה-19, ולהפיכתו ממשקה של האצולה למשקה עממי.
במהלך רוב המאה ה-19 והמאה ה-20 הייתה ברזיל היצרנית העיקרית של קפה בעולם ומונופול-למעשה, אך מדיניותה, שגרסה שמירה על מחירים גבוהים, הביאה לכניסת יצרניות חדשות לשוק, ביניהן קולומביה, גואטמלה ואינדונזיה.
מכונת הקפה הראשונה הומצאה בשנת 1901. מכונת הקפה בשיטת הלחץ הומצאה בשנת 1938 ושיטת הפעלתה נהוגה עד היום.
היום, יצרנית הקפה הגדולה בעולם היא ברזיל.
הצרכנית הגדולה ביותר היא ארצות הברית הצורכת כמיליארד וחצי טון קפה בשנה.
ישנן מספר דרכים להפיק את תמצית הקפה מהפולים הטחונים, ובהתאם להן מספר דרכים להכנת משקאות המבוססים על קפה.
הדרך הבסיסית והעתיקה ביותר להכנת קפה, שמקורה במזרח התיכון.
שיטה זו מבוססת על כתישה ידנית של הפולים באמצעות מכתש ועלי, ובישול האבקה המתקבלת בצורה מבוקרת בקנקן קפה הנקרא ג'זווה.
הבעיה בשיטה זו היא שהשמנים האתריים נוטים להתנדף בעת הבישול ולכן נדרשים כלים מיוחדים ומידה רבה של מיומנות לביצוע נכון של התהליך.
עם זאת, הכנת משקה קפה בצורה זו ממצה מהאבקה את המידה הרבה ביותר של השמנים האתריים וכך מתקבל המשקה בעל הטעם והארומה החזקים ביותר.
באופן מסורתי, בתום שתיית קפה טורקי, הופך השותה את הכוס על הצלוחית כדי שהיא תתקרר, ולאחר מכאן קוראת המארחת את עתידו של השותה בשאריות הקפה שלא נמס והצטבר בתחתית הכוס.
לקפה זה יש צבע בהיר יחסית מפאת זמן קלייה קצר במיוחד.
טעמו וריחו של הקפה התימני הם חלשים יחסית מכיוון שנהוג להוסיף לו זרעי תירס או חיטה קלויים וטחונים, או שילוב של שניהם, וכן להוסיף תערובת תבלינים הנקראת חוויאג' המוסיפה חריפות לקפה.
את הפולים טוחנים בצורה דקה מאוד ושותים בדומה לקפה בוץ – כפית אבקת קפה חלוטה במים רותחים.
במרוקו נהוג להכין קפה שחור ולהוסיף מעט חלב.
בקרב תושבי לוב כמו גם בקרב היהודים יוצאי לוב, נהוגה הכנת קפה בבישול איטי הכולל תרכובת מסורתית מקומית, ושם דגש על תוספת של מספר צמחים ובפרט זה העטרה.
ועל כן לפעמים מכונה קפה זה על שם צמח זה "קפה עטרה".
בקרב קהילת יהודי לוב נהוג לחמם לצד החמין הנאכל בשבת קנקן של קפה זה.
אבל שלא כרבים המוסלמים המקומיים בלוב הנמנעים ממשקאות חריפים, נפוץ בקרב היהודים בהשראה הקפה קורטו הנהוג באיטליה להוסיף לקפה גם ערק.
דרך פשוטה יותר להכין משקה קפה היא לחלוט את הפולים הטחונים במים, בטמפרטורה של מעל 90 מעלות צלזיוס.
שיטה זו מבוססת על תהליך של דיפוזיה.
השמנים האתריים מפעפעים מתוך הקפה אל תוך המים, ובסופו של דבר האבקה, שנעשית כבדה יותר, שוקעת לתחתית הכלי.
יתרונה של שיטה זו הוא שהיא אינה דורשת כלים מיוחדים; ניתן לבצע את החליטה ישירות בכוס שממנה שותים.
עם זאת, התוצאה המתקבלת פחות ארומטית מאשר על ידי בישול מיומן של האבקה.
קפה פילטר / פרנץ' פרס / פלנג'ר
בעזרת מכשיר המורכב מכוס זכוכית ופילטר מתכתי הניתן לדחיסה מהמפתח ועד לתחתית הכוס ניתן לחלוט קפה.
שמים מנה אחת של קפה טחון וחולטים ב-250 מ"ל של מים רותחים.
לאחר שתי דקות של חליטה מרכיבים את הפילטר ודוחסים עד שהפילטר מפריד בין אבקת הקפה הטחון לקפה החלוט ואז מוזגים לכוס ושותים.
קפה פרקולטור היא שיטה משוכללת יותר לביצוע הדיפוזיה, המונעת את היווצרות משקע ה"בוץ", נעשית על ידי הנחת האבקה בכלי מיוחד שתחתיתו היא מעין פילטר (מסנן) עשוי נייר.
מניחים את הכלי על הכוס ומוזגים את המים החמים לתוכו, והטיפות של המים החמים עם השמנים האתריים שפעפעו לתוכם מטפטפים לתוך הכוס, כאשר המשקע נשאר בפילטר.
הוכח כי שימוש בפילטר נייר מונע נוכחות של קפסטול שהוא חומר שמעלה את הסיכוי להתקפי לב בעיקר אצל נשים.
הדרך המודרנית והמשוכללת ביותר להכנת קפה היא שימוש במכונת האספרסו.
למעשה, מדובר בשני תהליכים שונים במקצת המפיקים תוצאה דומה.
בשיטה המקובלת יותר שהומצאה בצרפת בשנת 1922, מזרימים קיטור בלחץ גבוה (כ-9 אטמוספירות), דרך קפה טחון ודחוס.
את האבקה מניחים בתוך מסננת המותאמת למנה אחת של אספרסו (כ-7 גרם) או לשתי מנות.
הקיטור מתעבה על האבקה ובתוך כך מתקרר מ-100 לכ-90 מעלות וממצה מהאבקה את השמנים האתריים.
לעומת זאת במכונת האספרסו שהומצאה על ידי אקילה גאג'ה האיטלקי (שרשם פטנט עליה בשנת 1938), הקיטור מעובה באמצעות בוכנת לחץ לפני המגע עם הקפה.
בשתי השיטות התוצאה היא תמצית חזקה וארומטית, המכוסה בשכבת קצף המכונה "קרמה".
את התמצית ניתן לשתות ישירות, או להשתמש בה כבסיס להכנת משקאות קפה אחרים, כמו קפוצ'ינו ולאטה.
אפשרות נוספת להכנת קפה היא "מקינטה".
המקינטה הומצאה בשנת 1993 על ידי המהנדס האיטלקי לואיג'י די פונטי מהעיר טורינו.
במקינטה חולטים משקה הנקרא "מוקה", על-שם עיר הנמל מוח'א שבדרום מערב תימן ממנה יצאו בעבר משלוחי הקפה בדרך הים (באירופה השם "מוח'א" שובש והפך ל"מוקה").
מקינטה היא קומקום המחולק לשלושה חלקים:
החלק התחתון הוא מכל לחץ, אליו מכניסים כמות מדודה של מים קרים (בצידו מצוי תמיד שסתום חרום לשחרור לחץ ולמניעת פיצוץ במקרה של סתימה).
החלק האמצעי הוא דמוי משפך, שבבסיסו מסננת, עליה שמים את הקפה.
הקפה צריך להיות טחון טחינה גסה יותר מלאספרסו, אך דקה יותר מלפילטר.
חשוב מאוד שלא לדחוס את הקפה שבמסנן.
החלק העליון הוא המכל אליו נשפך הקפה המוכן, ובמרכזו צינור המגיע אל רום הכלי ותחתיתו פתוחה אל פילטר הקפה (אל החלק האמצעי).
את המקינטה שופתים על הגז.
המים מתחממים והלחץ במכל התחתון עולה.
המים במקינטה רותחים בטמפרטורה גבוהה ממאה מעלות, דבר שיכול להתקיים בשל היותם כלואים בתא לחץ (בחלק התחתון).
כאשר לחץ האדים מספיק חזק כדי לחדור את שכבת הקפה שעל הפילטר (בחלק האמצעי) יעלו המים כאדים בלחץ, כלומר כקיטור בטמפרטורה גבוהה במיוחד ובכך נוצרת חליטה יעילה של השמנים האתריים של הקפה, ומתקבל משקה ארומטי במיוחד.
במקינטות מסוימות (למשל – בריקה) יש משקולת קטנה מעל הצינורית שמעבירה את הקפה לחלקו העליון, וכתוצאה מכך יש צורך בלחץ גדול יותר של הקיטור, והמשקה המתקבל הוא איכותי יותר.
קפה נמס הוא משקה קפה המוכן מערבוב של אבקה עם מים או חלב.
קפה נמס ידוע גם בשם "נס קפה", שנגזר משם המותג "נסקפה" של חברת נסטלה.
הקפה הנמס הומצא בשנת 1901 בשיקגו.
האבקה מיוצרת מפולי קפה קלויים.
הללו נגרסים או נטחנים עד דק ואחר כך עוברים תהליך של מיצוי וצמצום.
בעזרת לחץ נמוך וטמפרטורה גבוהה, מופרדים מן האבקה מרכיבי הקפה המסיסים, ונותר נוזל קפה בריכוז גבוה.
מכאן עשוי הנוזל לעבור אחד משני תהליכים שונים:
ייבוש בריסוס – הנוזל מרוסס לתוך מגדלי ייבוש ויוצר חלקיקים בגודל של 0.3 מ"מ.
ייבוש בהקפאה – הנוזל מוקפא לגבישים המיובשים בתוך ואקום.
שיטה זו יוצרת קפה נמס איכותי יותר מזו המתקבלת בשיטת הריסוס, אך היא איטית ויקרה יותר.
קנקן קפה ואקום הומצא בגרמניה בשנת 1930 על ידי לואף מברלין.
שיטה זו נקראת גם קפה סיפון.
בשיטה זו שמים גרגירי קפה טחון בחלק העליון, מים בחלק התחתון ושמים בחימום.
המים שמתאדים יוצרים לחץ רב ודוחפים את שאריות המים דרך צינורית אל החלק העליון.
לאחר הקירור נוצר ואקום ששואב את הקפה החלוט חזרה אל החלק התחתון.
לאחר מכן מפרקים את החלק העליון, וניתן למזוג את הקפה שיש לו מרקם חלק ורך.
גישר הוא משקה המיוצר מבישול וחליטת קליפות פולי הקפה, ובתוספת סוכר ולעיתים גם חוויאג' לקפה.
טעמו שונה לחלוטין מטעם הקפה ודומה לתה שחור אך בעל ארומה מיוחדת המזכירה את טעם פרי הקפה.
המשקה מקובל בעיקר בתימן, אך גם בחצי האי ערב לשם נדד עם הבדואים.
לסובלים מבריחת סידן מומלץ שלא להפריז בו, מפני שיש לו תכונה של ספיחת סידן.
בשיטה זו משתמשים בבוכנה ידנית על מנת להעביר מים בלחץ דרך מסנן הקפה.
בשיטה זו מערים מים על קפה במסננות מסוגים שונים.
כמות הקפה והמים וכן רמת הטחינה שלו נקבעים לפי מתכונים והעדפת החולט.
אמריקנו (Americano) (נקרא גם "לונג בלאק" - long black) 60 מ"ל אספרסו ו-120 מ"ל מים רותחים.
אפוגטו (Affogato) – כף גלידת וניל ועליה נשפך 60 מ"ל אספרסו.
אספרסו ארוך (Lungo) – כ-7 גרם קפה טחון שנחלט ב-90 מ"ל מים (פחות חזק).
אספרסו כפול (Doppio) – כ-14 גרם קפה טחון שנחלט ב-60 מ"ל מים.
אספרסו קצר (Ristretto) – כ-7 גרם קפה טחון שנחלט ב-22 מ"ל מים (חזק).
אספרסו רגיל (Solo) – כ-7 גרם קפה טחון שנחלט ב-30 מ"ל מים.
אספרסו רומנו – 30 מ"ל אספרסו בתוספת פרוסת לימון בצד.
מזגראן (Mazagran) – 5 גרם סוכר חום, 90 מ"ל קפה צרפתי לחוץ, 45 מ"ל מיץ לימון וקוביות קרח בודדות.
מקיאטו – 30 מ"ל אספרסו עם נגיעת קצף חלב (פירוש המילה מקיאה באיטלקית ("Macchia") הוא כתם, ומקיאטו – מוכתם).
נס על חלב – חלב מוקצף עליו מפוזרת כפית קפה נמס.
פלאט וייט (Flat whit) - שתי מנות אספרסו עם מיקרו קצף, מוגשת בכוס של 180 מ"ל, טעמו מרוכז יותר מקפוצ'ינו.
קון פנה (Con Panna) – 60 מ"ל אספרסו ו-90 מ"ל קצפת קרמית.
קורטדו או קורטדיטו (Cortado, Cortadito) – 30 מ"ל אספרסו, 30 מ"ל חלב פושר ומעט קצף חלב.
קפה בומבון (Café Bombón) – 60 מ"ל חלב מרוכז ממותק ו-60 מ"ל אספרסו.
קפה קובני (Café Cubano) – מוקה מוקצף עם סוכר חום, היוצרים יחדיו משקה המזכיר אספרסו.
קפה קון היילו (Café con hielo) – 60 מ"ל אספרסו בתוספת קוביות קרח בודדות.
קפה טורקי (בישראל נקרא גם "קפה שחור") - מבושל בג'זווה ומוגש בכוס קטנה הנקראת פינג'אן.
אייס אמריקנו/אספרסו – משקה המיוצר בעזרת אספרסו, מים וקרח.
לעיתים המשקה מגיע לאחר ערבול בבלנדר.
אייס קפוצ'ינו – משקה המיוצר בעזרת אספרסו, חלב וקרח.
גרניטה – משקה אשר הופך לברד במכונה מיוחדת.
אייריש קופי (Irish Coffee) - משקה קפה המבוסס על 80 מ"ל קפה, 40 מ"ל ויסקי אירי, שמנת וסוכר.
הוט שוט גליאנו - קוקטייל המוגש בכוס שוט ומורכב מגליאנו, אספרסו וחלב מוקצף.
קפה קורטו (באיטלקית Coretto, מלשון תיקון) - קפה איטלקי בתוספת אלכוהול.
באיטליה נהוג להכין קפה קורטו עם גראפה.
רוסי לבן - קוקטייל המוגש בכוס אולד פאשן ומורכב מוודקה, ליקר קפה ושמנת.
רוסי שחור - קוקטייל המוגש בכוס אולד פאשן ומורכב מוודקה וליקר קפה.
ארגון הבריאות העולמי ממליץ לנשים הרות ומניקות להגביל את שתיית הקפה לשלוש עד ארבע כוסות ביום בלבד, וכן לשתות אותו שלא בצמוד לארוחות, כדי לא לפגוע בספיגת ברזל בגוף.
הקפאין (מקפה וממוצרים אחרים המכילים אותו) עובר לחלב האם, ועשוי לגרום לתינוק קשיי שינה והיפר-אקטיביות.
ההמלצות להגבלה בקפה חלות גם על תקופת ההריון.
לקפה עשויות להיות תופעות לוואי לטווח קצר כמו עליה בלחץ הדם, הפרעה בשינה, הגברת חומציות הקיבה, מתן שתן מוגבר ועצירות עקב כך.
צריכת מינון גבוה של קפה עשויה לגרום לבעיות קצב בלב, רעד, עצבנות וחרדה, והפרעה במערכת העיכול.
צריכה מאוד מוגברת עשויה לגרום להרעלת קפאין.
עם זאת, הקפה בטוח לצריכה במינונים סבירים.
במחקרים מסוימים נמצא שצריכת קפה באופן קבוע לא רק שאיננה מזיקה, אלא עשויה להועיל בהקטנת הסיכון לכמה מחלות.
הקפה מכיל נוגדי חמצון (אנטי-אוקסידנטים), הפועלים נגד רדיקלים חופשיים.
ממחקר משנת 2017 עולה שיש מספיק הסכמה בין מחקרי תצפית כדי לאשר כי אנשים ששותים עד ארבע כוסות קפה ביום סובלים ממחלות פחות בהשוואה לאלו שאינם שותים.
מיצוי הקפאין מפולי קפה והכנת קפה נטול קפאין
בעבר יוצר קפה נטול קפאין מפולי קפה רגילים, שנטחנו והושרו במתילן כלוריד, החשוד כחומר מסרטן.
מתחילת שנות ה־90 החל השימוש בדו־תחמוצת הפחמן – CO2 לצורך המיצוי.
בלחץ אטמוספירי רגיל יכול דו־תחמוצת הפחמן להימצא כמוצק (קרח יבש) או כגז, ובלחצים גבוהים הוא עשוי להיות גם נוזל.
על ידי סגירה של CO2 בכלי אטום והבאת המערכת ללחץ שהוא פי 73 בערך מהלחץ האטמוספירי ולטמפרטורה של כ־30 מעלות, עובר החומר למצב צבירה הנקרא נוזל סופר־קריטי (Supercritical Fluid).
במצב זה החומר מתנהג כגז וממלא את כל נפח המכל, אבל שומר על תכונות של נוזל וניתן להמיס בו חומרים שונים.
כשמזרימים דו־תחמוצת הפחמן במצב צבירה "נוזל סופר־קריטי" למכל של פולי קפה ירוקים (לפני שלב הקלייה בתנור), החומר מתפשט כגז, חודר לתוך הפולים וממיס את הקפאין (שנמס מצוין ב־CO2 נוזלי).
על ידי הגדלת הלחץ עובר CO2 למצב צבירה נוזלי וניתן לנקז אותו ולמצות ממנו את הקפאין הנקי לשימוש במשקאות קלים.
לאחר התהליך, בלחץ רגיל CO2 הופך לגז ומתנדף מהמוצר ללא עקבות.
בפולי קפה קיים סם ממריץ בשם קפאין.
על אף ששתיית קפה נפוצה בארצות ערב, אסרו חכמי דת מוסלמים במשך מאות שנים את שתיית הקפה, משום שלהגדרתם הוא "חומר משכר".
גם באירופה הייתה שתיית הקפה אסורה בתקופות שונות.
היו שהאמינו כי זהו משקה רעיל וכל הלוגם ממנו עתיד למות בייסורים קשים.
איסור שתיית קפה בשוודיה נמשך עד שנת 1822. ההתנגדות לקפה לובתה על ידי סוחרי היין והשיכר, שראו בקפה תחרות לפרנסתם.
בשנת 1675 צ'ארלס השני, מלך אנגליה אסר בצו את שתיית "משקה הממזרים השחור" ולאחר 11 ימים ביטל את הצו בעקבות המהומה שעורר האיסור.
גוסטב השלישי, מלך שוודיה, היה בין שליטי אירופה שאסרו על עמם את שתיית הקפה.
הוא ערך ניסוי כדי לבדוק את השפעת הקפה: הוא אילץ שני תאומים זהים שנידונו למוות לשתות משקה יחיד עד מותם, אחד קפה ומשנהו תה.
הוא מינה את שני רופאיו הבכירים לעקוב אחר תוצאות הניסוי ולדווח לו מי מבין שני האסירים ימות ראשון.
שני הרופאים נפטרו לפני האסירים.
המלך נרצח בשנת 1792. כעבור שנים רבות מת האסיר ששתה תה בלבד.
שותה הקפה הגיע לגיל מופלג.
הפילוסוף הצרפתי שארל מונטסקייה, שנודע בהתנגדותו לשלטון מלוכני, טען כי ניסיונות בתי המלוכה השונים לאסור על שתיית הקפה נובעים מהיותו "משקה המעורר את השכל" ומתוך פחד שהוא יגרום לשינוי הסדר החברתי הקיים.
"לו אני הייתי המלך", טען מונטסקייה, "הייתי אוסר על המעמדות הנמוכים אפילו לגימת קפה אחת.
המשקה הזה מחדד את השכל ועלול לגרום ליצורים נמוכים לגלגל מחשבות מסוכנות נגד השליטים.
מוטב ששפלי המעמד ילכו לבתי היין ויסבאו לשוכרה, כדי שמוחם ישתבש, מחשבותיהם לא יהיו צלולות והם ידעו את מקומם הנכון והנחות בסדר הציבור".
הכנסייה המורמונית אוסרת לשתות קפה עד היום.
פוסקי ההלכה חלוקים בשאלה מהי הברכה שצריך לברך לפני שתיית קפה.
יש הסוברים שהמטרה העיקרית של שתיית הקפה היא קבלת טעמיהם וסגולותיהם של הפולים ולכן ברכתו היא כברכתם של פולי קפה "בורא פרי העץ" או "בורא פרי האדמה",.
אולם הדעה המקובלת היא שברכת הקפה היא "שהכל נהיה בדברו" כפי שמברכים על מים, מכיוון שהקפה מורכב בעיקר ממים, והפולים טפלים להם.
כמו במשקאות חמים אחרים, הפוסקים נחלקו האם לאחר שתיית קפה יש לברך ברכה אחרונה, מכיוון שחום המשקה לא מאפשר לשתות רביעית ממנו בבת אחת.
במאה ה-16, בעקבות התפשטות משקה הקפה ממרכז אפריקה צפונה, החלו הפוסקים לדון בשאלת שתיית קפה שנעשה על ידי גוי, ולמעשה לנסות להצדיק את המנהג הנפוץ לשתות קפה שהכנתו נעשתה על ידי גוי, למרות האיסור על בישולי גויים.
הראשון לדון בסוגיה היה כנראה הרדב"ז, שחי במצרים, וכעבור למעלה ממאה שנה הדיונים עברו גם לאירופה, עת התפשט הקפה גם שם.
הדיון ההלכתי בנידון מתפצל לשני נושאים: שתיית קפה שקלייתו נעשתה על ידי נוכרי, ושתיית קפה שבישולו במים נעשה על ידי גוי.
בנוגע לשתיית קפה שנקלה על ידי גוי, חלק מהמתירים טענו שפולי הקפה אינם עומדים בתנאי התלמוד לאיסור בישולי גויים, מכיוון שהקלייה לא משנה את ברייתם, או מכיוון שהם "לא עולים על שולחן מלכים".
לפי דעה אחרת פולי קפה נחשבים ל'קליות' שלא נאסרו בבישולי גויים לדעת הרמב"ם, ויש הסוברים שקליית הפולים אינה נחשבת לבישול כיוון שהיא אינה הופכת אותם לראויים לאכילה בפני עצמם, אלא יש צורך בהמתקה על ידי סוכר וכדומה.
בנוגע לשתיית קפה שבושל במים על ידי גוי, המתירים טענו שמשקה הקפה אינו עומד בתנאי התלמוד לאיסור בישולי גויים כיוון שלא שותים אותו יחד עם לחם, או מפני שאפשר לאכול את פולי הקפה החיים ללא בישול (באמצעות ציפוי בסוכר או חימום בכלי שני, שאינו נחשב לבישול).
נימוק נוסף להיתר הוא שאבקת הקפה מתבטלת כלפי המים ולכן האיסור לא חל על המשקה, ויש שהתירו על פי הכלל בהלכות שבת שחימום מאכל לאחר קלייתו אינה נחשבת לבישול.
בנוסף, ישנה דעה שאיסור בישולי גויים כלל לא חל על משקאות.
אחת השאלות ההלכתיות שהתעוררו בעקבות תפוצת הקפה היא האם בהכנת קפה בשבת יש איסור משום מלאכת מבשל.
ככלל, איסור בישול בשבת לא חל על מאכל שבושל כבר, כיוון ש"אין בישול אחר בישול".
פולי הקפה עברו קלייה לפני שנארזו ולכן, לכאורה, איסור בישול לא חל עליהם.
אך מכמה סיבות שאלה זו נתונה למחלוקת:
נחלקו הראשונים האם הכלל הזה נכון גם על מאכל שעבר קלייה או אפייה (ללא נוזלים).
לדעת הראבי"ה, רבי מרדכי בן הלל ועוד ראשונים, גם מאכל שנקלה או נאפה פקע ממנו איסור בישול.
בעוד לדעת רבי אליעזר ממיץ – רק מאכל שבושל במים אינו יכול להתבשל שוב.
לדעת הרבה מהאחרונים, יש להחמיר כשיטה זו.
לדעת המחמירים – פולי הקפה אינם נחשבים למבושלים, שכן לא בושלו במים קודם השימוש.
אמנם, גם לדעה זו קפה נמס נחשב למבושל, שכן הקפה עבר עיבוד במים רותחים לפני האריזה.