tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראסקין קשר את הבריאות המוסרית והחברתית של אומה לאיכויות האדריכלות שלה ולאופי עבודתה.
ראסקין ראה את הסוג של הייצור הממוכן וחלוקת עבודה שנוצרה במהפכה התעשייתית כ"עבודה משרתת", וחשב שחברה בריאה ומוסרית דורשת עובדים עצמאיים שיעצבו את הדברים שהם מייצרים.
הוא האמין שיצירות מפעל הן "לא הגונות", וכי עבודת יד ואומנות ממזגות כבוד עם עבודה.
חסידיו העדיפו ייצור ידני על פני ייצור תעשייתי ודאגו לגבי אובדן הכישורים המסורתיים, אך יותר מכך, הם היו מוטרדים מהשפעות מערכת המפעל מאשר מהמכונות עצמן.
הרעיון של ויליאם מוריס לגבי "מלאכת יד" היה בעצם עבודה ללא כל חלוקת עבודה במקום עבודה ללא כל סוג של מכונות.
רעיונות אלה התקשרו באופן ישיר עם רעיונות סוציאליסטיים שמתחו ביקורת דומה על העבודה בקווי הייצור ובמפעלים.
ויליאם מוריס (1834–1896) היה המעצב הרם והנישא בעיצוב של סוף המאה ה-19 ובעל ההשפעה העיקרית על תנועת האמנויות והאומנויות.
החזון האסתטי והחברתי של התנועה צמח מתוך רעיונות שפיתח בשנות ה-50 של המאה ה-19 עם קבוצת ברמינגהם - קבוצת סטודנטים באוניברסיטת אוקספורד שכללה את אדוארד ברן-ג'ונס, ששילב אהבה לספרות רומנטית עם מחויבות לרפורמה חברתית.
ג'ון ויליאם מקייל מציין כי "ספר "העבר וההווה" של קרלייל עמד לצד "ציירים מודרניים" [של ראסקין] כאמת מלאת השראה ומוחלטת".
מות ארתור מימי הביניים של מלורי קבע את הרף לסגנונם המוקדם.
במילים של ברן-ג'ונס, הם התכוונו "לצאת למלחמת קודש נגד העידן".
מוריס החל להתנסות במלאכות שונות, כמו עיצוב פנים ויצור רהיטים.
הוא היה מעורב באופן אישי בייצור כמו גם בעיצוב, שהיה לסימן ההיכר של תנועת האמנויות והאומנויות.
ראסקין טען שההפרדה בין המעשה האינטלקטואלי של העיצוב לבין המעשה הידני של היצירה הפיזית מזיקה הן מבחינה חברתית והן מבחינה אסתטית.
מוריס פיתח עוד את רעיון זה, והתעקש שאסור לאומן לבצע עבודה בסדנתו לפני שהוא שולט באופן אישי בטכניקות ובחומרים המתאימים, בטענה ש"ללא עיסוק אנושי מכובד ויצירתי אנשים יתנתקו מהחיים".
בשנת 1861, החל מוריס לייצר רהיטים וחפצי נוי באופן מסחרי, תוך הדגמת עיצוביו על סגנונות מימי הביניים ושימוש בצורות נועזות ובצבעים חזקים.
הדפוסים שלו התבססו על החי והצומח, והמוצרים שלו נוצרו בהשראת המסורת העממית או הביתית של הכפר הבריטי.
חלקם הושארו בכוונה לא גמורים על מנת להציג את יופי החומרים ואת עבודתו של בעל המלאכה, וכך ליצור מראה כפרי.
מוריס שאף לאחד את כל האמנויות בתוך הקישוטיות של הבית, תוך שימת דגש על הטבע ופשטות הצורה.
ויליאם מוריס היה שותף לביקורת של ראסקין על החברה התעשייתית ובזמן זה או אחר תקף את המפעל המודרני, השימוש במכונות, חלוקת העבודה, הקפיטליזם ואובדן שיטות המלאכה המסורתיות.
תחילה טען שייצור על ידי מכונות הוא "מזיק לגמרי", אך במקרים אחרים הוא היה מוכן להזמין עבודות מיצרנים שהיו מסוגלים לעמוד בסטנדרטים שלו בעזרת מכונות.
מוריס אמר כי ב"חברה אמיתית", שבה לא מייצרים לא מותרות ולא שטויות זולות, ניתן לשפר את המכונות ולרתום אותן כדי לצמצם את שעות העבודה.
פיונה מקארתי אומרת ש"בניגוד לקנאים מאוחרים יותר כמו גנדי, לוויליאם מוריס לא היו התנגדויות מעשיות לשימוש במכונות כשלעצמן כל עוד המכונות ייצרו את האיכות הדרושה לו".
מוריס עמד על כך שהאמן צריך להיות אומן-מעצב שעובד בעבודת יד ותמך בחברה של בעלי מלאכה חופשיים, כמו שהוא האמין שהתקיימה בימי הביניים.
"מכיוון שבעלי מלאכה נהנו מעבודתם", כתב, "ימי הביניים היו תקופה של גדלות באמנות של פשוטי העם...
האוצרות במוזיאונים שלנו כיום הם רק הכלים הנפוצים ששימשו במשקי בית של אותה עת, כאשר מאות כנסיות מימי הביניים - כל אחת מיצירות המופת - נבנו על ידי איכרים לא מתוחכמים".
אמנות ימי הביניים הייתה המודל לחלק גדול מהעיצוב של תנועת האמנויות ואומנויות, וחיי ימי הביניים, הספרות והבניין נראו כאידיאליים על ידי התנועה.
חסידיו של מוריס התבטאו גם הם לגבי מכונות ומפעלים.
לדוגמה, צ'ארלס רוברט אשבי, דמות מרכזית בתנועת האמנויות והאומנויות, אמר בשנת 1888, כי, "איננו דוחים את המכונה, אנו מברכים אותה.
אך היינו רוצים לראות אותה מתמקצעת".
לוויליאם ארתור סמית' בנסון, לעומת זאת, לא היו שום נקיפות מצפון לגבי התאמת האמנויות והאומנויות לסגנון עבודות מתכת המיוצרות בתנאים תעשייתיים.
בניגוד למקביליהם בארצות הברית, לרוב מעצבי האמנויות והאומנויות בבריטניה היו רגשות שליליים חזקים, מעט לא קוהרנטיים לגבי מכונות.
הם חשבו על "האוּמן" כחופשי, יצירתי ועובד עם הידיים, ועל "המכונה" כחסרת נשמה, חוזרת על עצמה ובלתי אנושית.
דימויים מנוגדים אלה נובעים בחלקם מהספר "האבנים של ונציה" מאת ג'ון ראסקין (1819–1900), היסטוריה אדריכלית של ונציה המכילה גינוי רב עוצמה של התעשייתיות המודרנית שאליה חזרו מעצבי אמנויות ואומנויות.
חוסר האמון במכונה היה מאחורי בתי המלאכה הקטנים הרבים שהפנו עורף לעולם התעשייתי בסביבות שנת 1900, תוך שימוש בטכניקות קדם-תעשייתיות כדי ליצור את מה שהם כינו "אוּמנות".
– אלן קרופורד, "ויליאם ארתור סמית' בנסון, מיכון, ותנועת האמנויות והאוּמנויות בבריטניה"
מוריס וחסידיו האמינו שחלוקת העבודה שבה תלויה התעשייה המודרנית אינה רצויה, אך המידה שבה כל עיצוב צריך להתבצע על ידי המעצב היא עניין לדיון.
מעטים ממייסדי אגודת התערוכות לאמנויות ואומנויות התעקשו שהמעצב צריך להיות גם היוצר.
לא כל אמני התנועה ביצעו כל שלב בייצור הסחורה בעצמם, ורק במאה העשרים זה הפך חיוני להגדרת אוּמנות.
למרות שמוריס היה מפורסם בכך שהתנסה בעצמו במלאכות רבות (כולל אריגה, צביעה, הדפסה, קליגרפיה ורקמה), הוא לא ראה בעיה בהפרדה בין המעצב והמבצע במפעל.
וולטר קריין, שותף פוליטי קרוב של מוריס, החזיק בהשקפה של חלוקת העבודה על בסיס מוסרי ואמנותי כאחד, וטען בתוקף שעיצוב ויצירה צריכים לבוא מאותה יד.
לדעה זו התנגד בתוקף לואיס פורמן דיי, חברו של קריין, שהיה אף הוא מחסידיו של מוריס.
הוא חשב שההפרדה בין עיצוב לביצוע אינה רק בלתי נמנעת בעולם המודרני, אלא גם שרק סוג זה של התמחות מאפשר את הטוב ביותר בעיצוב ואת הטוב ביותר ביצור.
פיטר פלוד, שכתב בשנות החמישים של המאה העשרים, אמר כי "מייסדי האגודה...
מעולם לא ביצעו את העיצובים שלהם, אלא תמיד העבירו אותם לחברות מסחריות".
הרעיון שהמעצב צריך להיות היוצר והיוצר המעצב נגזר "לא מהוראה מוקדמת של מוריס או אמנויות ואומנויות, אלא מדוקטרינת העיבוד של הדור השני שגובשה בעשור הראשון של המאה [העשרים] על ידי אנשים כמו ויליאם לת'אבי".
רבים ממעצבי תנועת האמנויות והאומנויות היו סוציאליסטים, כולל מוריס, תומאס ג'יימס קובדן-סנדרסון , וולטר קריין, צ'ארלס רוברט אשבי, פיליפ וב , צ'ארלס פוקנר וארתור מקמורדו .
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, מוריס השקיע יותר מזמנו בקידום סוציאליזם מאשר בעיצוב וייצור.
אשבי הקים במזרח לונדון קהילה של בעלי מלאכה בשם "גילדת מלאכת היד" Guild) of Handicraft), לאחר מכן עבר לעיירה האנגלית, צ'יפינג קמפדן .
אותם חסידים שלא היו סוציאליסטים, כמו אלפרד הור פאוול , דגלו ביחסים אנושיים ואישיים יותר בין מעסיק לעובד.
לואיס פורמן דיי היה מעצב אמנויות ואומנויות מצליח ומשפיע שלא היה סוציאליסט, למרות ידידותו הארוכה עם קריין.
התאחדות עם תנועות רפורמיות אחרות
בבריטניה, התנועה הייתה קשורה לרפורמת לבוש , כפריות, תנועת עיר גנים ותחיית שירי העם .
כולם היו קשורים, במידה מסוימת, על ידי האידיאל של "החיים הפשוטים".
ביבשת אירופה התנועה הייתה קשורה לשימור מסורות לאומיות בבנייה, באמנות שימושית, בעיצוב ביתי ובתלבושות.
העיצובים של מוריס הפכו עד מהרה לפופולריים, ומשכו עניין כאשר עבודות החברה שלו הוצגו בתערוכה העולמית של לונדון ב-1862. רוב העבודות המוקדמות של מוריס ושות' היו עבור כנסיות, ומוריס זכה בוועדות עיצוב פנים חשובות בארמון סנט ג'יימס ובמוזיאון סאות' קנסינגטון (כיום מוזיאון ויקטוריה ואלברט).
מאוחר יותר הפכה עבודתו לפופולרית בקרב המעמד הבינוני והגבוה, למרות רצונו ליצור אמנות דמוקרטית, ועד סוף המאה ה-19, עיצוב אמנויות ואומנויות בבתים (עיצוב פנים וחוץ) היה הסגנון השולט בבריטניה, שהועתק במוצרים שנעשו בשיטות תעשייתיות קונבנציונליות.
התפשטות רעיונות האמנויות והאומנויות במהלך סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הביאה להקמתן של אגודות וקהילות מלאכה רבות, אם מוריס עצמו לא השתתף בהקמתם בשל עיסוקו בסוציאליזם באותה תקופה.
מאה ושלושים ארגוני אמנויות ואומנויות הוקמו בבריטניה, רובם בין 1895 ל-1905.
בשנת 1881, אגלנטיין לואיזה ג'ב , מרי פרייזר טייטלר ואחרות יזמו את הקמת האגודה לאמנויות ותעשיות הבית כדי לעודד את מעמדות הפועלים, במיוחד אלו באזורים הכפריים, לעסוק במלאכת יד תחת פיקוח, לא למטרות רווח, אלא כדי לספק להם אפשרויות לעיסוק מועיל ולשפר את טעמם בעיצוב.
בשנת 1882, האדריכל ארתור מקמורדו הקים את גילדת המאה , שותפות של מעצבים ביניהם סלווין אימג' , הרברט הורן , קלמנט היטון ובנג'מין קרסוויק .
בשנת 1884 הוקמה גילדת עובדי האמנות על ידי חמישה אדריכלים צעירים, ויליאם לת'אבי , אדוארד פריור , ארנסט ניוטון , מרווין מקרטני וג'רלד הורסלי , מתוך מטרה להפגיש בין אמנויות יפות ויישומיות ולהעלות את מעמדה של האחרונה.
את מהלך זה הוביל, במקור, ג'ורג' בלקאול סיימונס .
עד 1890 היו בגילדה 150 חברים, שייצגו את המספר ההולך וגדל של העוסקים בסגנון אמנויות ואומנויות.
חנות הכלבו הלונדונית ליברטי ושות' , שנוסדה ב-1875, הייתה קמעונאית בולטת של סחורות במגמות האופנה העדכניות וה"שמלה האמנותית" המועדפת על חסידי תנועת האמנויות והאומנויות.
אדוארד ברן-ג'ונס ציין, "כאן בפעם הראשונה אפשר למדוד קצת את השינוי שקרה בעשרים השנים האחרונות".
החברה עדיין קיימת כאגודת בעלי מלאכה מעצבים.
בשנת 1888, צ'ארלס רוברט אשבי שלא נמנה עם דור המייסדים, הקים את הגילדה ובית הספר למלאכת יד באיסט אנד של לונדון.
הגילדה הייתה קואופרטיב למלאכה לפי דגם הגילדות של ימי הביניים ונועדה להעניק לעובדים סיפוק במלאכתם.
בעלי מלאכה מיומנים, שעבדו על עקרונותיהם של ראסקין ומוריס, היו אמורים לייצר סחורה בעבודת יד ולנהל בית ספר לחניכים.
הרעיון התקבל בהתלהבות על ידי כמעט כולם מלבד מוריס.
בשנת 1902 העביר אשבי את הגילדה מלונדון כדי להתחיל בקידום קהילה ניסיונית בצ'יפינג קמפדן בקוטסוולדס.
עבודת הגילדה אופיינה במשטחים פשוטים של כסף מרוקע, חוטי תיל בצורות זורמות ואבנים צבעוניות בהגדרות פשוטות.
אשבי עיצב תכשיטים וכלי שולחן מכסף.
הגילדה גדלה בצ'יפינג קמדן אך לא שגשגה מעבר לכך ונסגרה בשנת 1908. מספר אומנים נשארו ותרמו למסורת האומנות המודרנית באזור.
צ'ארלס פרנסיס אנסלי וויסי (1857–1941) היה אדריכל בתנועת האמנויות והאומנויות שעיצב גם בדים, אריחים, קרמיקה, רהיטים ועבודות מתכת.
הסגנון שלו שילב פשטות עם תחכום.
הטפטים והטקסטיל שלו, הכוללים צורות מסוגננות של ציפורים וצמחים בקווי מתאר מודגשים עם צבעים שטוחים, היו בשימוש נרחב.
הגותו של מוריס השפיעה על ההפצה של ג.
עד סוף המאה התשע-עשרה, האידיאלים של תנועת האמנויות והאומנויות השפיעו על אדריכלות, ציור, פיסול, גרפיקה, איור, יצירת ספרים וצילום, עיצוב ביתי ואמנויות דקורטיביות, כולל רהיטים ועבודות עץ, ויטראז', עבודת עור, יצירת תחרה, רקמה, ייצור ואריגה של שטיחים, תכשיטים ומתכת, אמייל וקרמיקה.
עד 1910, הייתה אופנה ל"אמנויות ואומנויות" ולכל הדברים שנעשו בעבודת יד.
תופעה של ריבוי של עבודות יד חובבות באיכות משתנה ושל חקיינים חסרי כישורים, גרמו לציבור להתייחס לאמנויות ואומנויות כ"דבר פחות, במקום נעלה, כשיר ומתאים למטרה מפריט רגיל בייצור המוני."
אגודת התערוכות לאמנויות ואומנויות קיימה אחת עשרה תערוכות בין השנים 1888 ו-1916. עם פרוץ המלחמה ב-1914 החלה לדעוך והגיעה למשבר.
התערוכה של 1912 הייתה כישלון כלכלי.
ניקולאוס פבזנר בספרו "חלוצי העיצוב המודרני" (Pioneers of Modern Design) מציג את תנועת האמנויות והאומנויות כרדיקלית בעיצוב שהשפיעה על התנועה המודרנית, אך לא הצליחה לשנותה, ולבסוף הוחלפה על ידה.
האמן והקדר הבריטי, ברנרד ליץ' , הביא לאנגליה רעיונות רבים שפיתח ביפן יחד עם המבקר החברתי יאנאגי סוטסו לגבי הערך המוסרי והחברתי של מלאכות פשוטות; שניהם היו קוראים נלהבים של ראסקין.
ליץ' היה פעיל תעמולה לרעיונות אלה, אשר תפסו את העוסקים במלאכות בשנים שבין המלחמות, והוא פרש אותם בספר "ספר פוטר" שיצא לאור ב-1940, אשר גינה את החברה התעשייתית במונחים חריפים כמו אלו של ראסקין ומוריס.
כך הונצחה פילוסופיית האמנויות והאומנויות בקרב פועלי מלאכה בריטיים בשנות ה-50 וה-60, זמן רב לאחר היעלמותה של התנועה ובשפל של המודרניזם.
רהיטי שירות הבריטיים של שנות ה-40 נגזרו אף הם מעקרונות האמנויות והאומנויות.
אחד היזמים העיקריים שלה, גורדון ראסל , יושב ראש הפאנל לעיצוב רהיטי שירות, היה חדור רעיונות לאמנויות ואומנויות.
הוא ייצר רהיטים בקוסטוולד הילס (Cotswold Hills), אזור של ייצור רהיטים בסגנון התנועה מאז אשבי, והוא היה חבר באגודת התערוכות של אמנויות ואומנויות.
הביוגרפית של ויליאם מוריס, פיונה מקרתרתי , זיהתה את פילוסופיית האמנויות והאומנויות שמאחורי פסטיבל בריטניה (1951), עבודתו של המעצב טרנס קונראן (נולד 1931) וייסוד מועצת האמנות הבריטית בשנות ה-70.
רבים ממנהיגי תנועת האמנויות והאומנויות הוכשרו כאדריכלים (למשל ויליאם מוריס, א.ה.
לטהבי) והייתה לתנועה השפעה גלויה ומתמשכת על הבנייה.
הבית האדום , בבקסליהית' , לונדון, שתוכנן עבור מוריס בשנת 1859 על ידי האדריכל פיליפ וב , מדגים את סגנון האמנויות והאומנויות המוקדם, עם צורות מוצקות בפרופורציות טובות שלו, מרפסות רחבות, גג תלול, חלונות בעלי קשתות מחודדות, קמינים לבנים ואביזרים מעץ.
וב דחה את הסגנון הקלאסי ותחייה של סגנונות היסטוריים אחרים המבוססים על מבנים מפוארים, וביסס את עיצובו על אדריכלות עממית בריטית, המבטאת את הטקסטורה של חומרים זמינים, כגון אבן ואריחים, עם הרכב בניין א-סימטרי וציורי.
בפרבר של לונדון, בדפורד פארק , שנבנה בעיקר בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19, קיימים כ-360 בתים בסגנון האמנויות והאומנויות והתפרסם בעבר בזכות תושביו שדגלו בסגנון התנועה האסתטית.
מספר בתים ופרברים נבנו בסגנון האמנויות והאומנויות, לדוגמה, ויטלי וילג' , סארי, שנבנה בין 1914 ל-1917, עם יותר מ-280 מבנים, ו-Dyers Almshouses , סאסקס, שנבנו בין 1939 ל-1971. Letchworth עיר גנים , הגן הראשון בעיר, נוצר בהשראת האידיאלים של תנועת האמנויות והאומנויות.
הבתים הראשונים עוצבו על ידי בארי פרקר וריימונד אונווין בסגנון עממי שזכה לפופולריות של התנועה והעיירה הפכה להיות מזוהה עם רוח גבית וחיים פשוטים.
הסדנה לייצור סנדלים שהקים אדוארד קרפנטר עברה מיורקשייר ללצ'וורת' גארדן סיטי וג'ורג' אורוול על "כל שותה מיצי פירות, נודיסט, חובש סנדלים, סקס מניאק, קוויקר, 'טבע קיור' קוואק, פציפיסט, ופמיניסט באנגליה" הלך לוועידה סוציאליסטית בלצ'וורת' והפך למפורסם.
גרטרוד ג'קיל יישמה את עקרונות תנועת האמנויות ואומנויות בעיצוב גינות.
היא עבדה עם האדריכל האנגלי, סר אדווין לאצ'נס , שלמען הפרויקטים שלו היא יצרה נופים רבים, ועיצבה את ביתה מאנסטיד ווד , ליד Godalming בסארי.
ג'קיל יצרה את הגנים עבור Bishopsbarns, ביתו של האדריכל וולטר ברירלי , אוהד של תנועת האמנויות והאומנויות ביורק, מ"הלוטיאנים של הצפון".
הגן בפרויקט הגמר של ברירלי, גודארדס ביורק, היה פרי עבודתו של ג'ורג' דיליסטון, גנן שעבד עם לאצ'נס וג'קיל בטירת דרוגו .
הגן בגודארדס שילב מספר מאפיינים ששיקפו את סגנון האמנויות והאומנויות של הבית, כגון שימוש בגדר חיה ובגבולות עשביים כדי לחלק את הגן לסדרה של חדרים חיצוניים.
גן בולט נוסף של הסגנון הוא Hidcote Manor Garden שתוכנן על ידי לורנס ג'ונסטון שגם הוא פרוש בסדרה של חדרים חיצוניים ושם, כמו גודארדס, הגינון הופך פחות רשמי ככל שמתרחקים מהבית.
דוגמאות נוספות לגני הסגנון כוללות את גני הסטרקומב , גני אחוזת לייטס קארי והגנים של מספר מהדוגמאות האדריכליות של מבני האמנויות והאומנויות.
רעיונותיו של מוריס אומצו על ידי תנועת החינוך החדש בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, ושילבו בתוכם הוראת מלאכת יד בבתי ספר באבוטשולמה (1889) ובדילס (1892), והשפעתם צוינה בניסויים החברתיים של דארטינגטון הול במהלך אמצע המאה ה-20.
אנשי אמנויות ואומנויות בבריטניה מתחו ביקורת על המערכת הממשלתית של חינוך לאמנות שהתבססה על עיצוב בצורה מופשטת עם מעט הוראה של עבודת מלאכה מעשית.
חוסר הכשרה זה במלאכה עורר דאגה גם בחוגים תעשייתיים ורשמיים, ובשנת 1884 המליצה ועדה מלכותית (שקיבלה את עצתו של ויליאם מוריס) שחינוך לאמנות צריך לשים לב יותר להתאמת העיצוב לחומר שבו הוא נעשה.
בית הספר הראשון שעשה את השינוי הזה היה בית הספר לאמנויות ואומנויות בברמינגהם , ש"הוביל את הדרך בהכנסת עיצוב מעשי להוראת אמנות ועיצוב באופן ארצי (עבודה בחומר שעבורו נועד העיצוב ולא בעיצוב על נייר).
בדו"ח הבוחן החיצוני שלו משנת 1889, שיבח וולטר קריין את בית הספר לאמנות בברמינגהם בכך שהוא 'שקול בעיצוב ביחס לחומרים ושימוש'." בהנחיית אדוארד טיילור, המנהל שלו מ-1877 עד 1903, ובעזרתם של הנרי פיין וג'וזף סאות'הול , הפך בית הספר של בירמינגהם למרכז מוביל לאמנויות ואומנויות.
בתי ספר נוספים ברשויות המקומיות החלו להכניס גם הוראה מעשית יותר של מלאכת יד, ועד שנות ה-90 של המאה ה-19 הופצו אידיאלים לאמנויות ומלאכות על ידי חברי גילדת פועלי האמנות בבתי ספר לאמנות ברחבי אנגליה.
חברי הגילדה החזיקו בתפקידים משפיעים: וולטר קריין היה מנהל בית הספר לאמנות של מנצ'סטר ולאחר מכן הקולג' המלכותי לאמנות; פ.מ.
עד להיווצרות הבאוהאוס בגרמניה, בית הספר המרכזי נחשב לבית הספר לאמנות המתקדם ביותר באירופה.
זמן קצר לאחר הקמתו, בית הספר לאמנויות ואומנויות קמברוול הוקם על בסיס והשראת תנועת האמנויות והאומנויות על ידי מועצת הרובע המקומית.
כראש המכללה המלכותית לאמנות ב-1898, קריין ניסה לקדם בה רפורמה בקווים מעשיים יותר, אך התפטר לאחר שנה, מובס על ידי הבירוקרטיה של מועצת החינוך, אשר מינתה אז את אוגוסטוס ספנסר ליישם את תוכניתו.
ספנסר מינה את לת'אבי לעמוד בראש בית הספר לעיצוב שלו וכמה מחברי גילדת עובדי האמנות כמורים.
עשר שנים לאחר הרפורמה, ועדת חקירה בחנה את ה-RCA ומצאה שהיא עדיין לא הכשירה סטודנטים לתעשייה.
בדיון שלאחר פרסום דו"ח הוועדה, פרסם צ'ארלס רוברט אשבי חיבור ביקורתי ביותר, האם עלינו להפסיק ללמד אמנות, בו קרא לפרק לחלוטין את מערכת החינוך לאמנות וללמוד את המלאכות במדינה - במקום סדנאות מסובסדות.
לואיס פורמן דיי , דמות חשובה בתנועת האמנויות והאומנויות, נקט דעה אחרת בדוח הנגד שלו לוועדת החקירה, וטען לדגש רב יותר על עקרונות העיצוב כנגד האורתודוקסיה הגוברת של הוראת עיצוב על ידי עבודה ישירה עם חומרים.
אף על פי כן, אתוס האמנויות והאומנויות פשט ביסודיות בבתי הספר הבריטיים לאמנות ונמשך, לדעת ההיסטוריון של החינוך לאמנות, סטיוארט מקדונלד, עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
תנועת החירות הנציונל-סוציאליסטית הייתה מפלגה לאומנית בגרמניה שפעלה באפריל 1924 – 27 בפברואר 1925.
לאחר כישלון הפוטש במרתף הבירה נלכד אדולף היטלר מנהיג המפלגה הנאצית שהוביל את הפושט ומנהיגים אחרים כהרמן גרינג וארנסט רהם, ראש האס אה יצאו לגלות.
הרשויות ברפובליקת ויימאר החליטו להוציא את המפלגה הנאצית מחוץ לחוק.
בעוד היטלר יושב בכלא מפלגתו התפרקה לכמה חלקים: חלק הצטרפו לארגון-גג רדיקלי בצפון גרמניה וחלק אחר חבר לאגודה פאן-גרמנית קטנה במדינת בוואריה.
החלק הראשון ייסד את מפלגת החירות הנציונל-סוציאליסטית ובראשה הועמד הגנרל אריך לודנדורף מפקד הצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
שני מנהיגים בולטים נוספים של המפלגה היו אלפרד רוזנברג והרוקח הצעיר והשאפתן גרגור שטראסר.
המפלגה החליטה לרוץ לבחירות לרייכסטאג שנקבעו לתחילת שנת 1924. בבחירות המפלגה זכתה לשלושים ושנים מושבים בפרלמנט.
בסוף שנת 1924 הרייכסטאג פוזר בשל התפרקות הקואליציה והמפלגה רצה לבחירות נוספות בדצמבר של אותה שנה.
בבחירות אלו המפלגה ספגה מפלה וזכתה בארבעה-עשר מושבים בלבד, אולם לודנדורף, רוזנברג ושטרסר נכנסו בכל זאת לפרלמנט.
כשהיטלר סיים לרצות את עונשו בכלא המפלגה חדלה להתקיים - שטרסר ורוזנברג חזרו למפלגה הנאצית ולודנדורף, שבתחילה סירב, ויתר לבסוף וחבר גם הוא להיטלר.
תנועת היצירה ידועה גם כ"יצירה" או "כנסיית היוצר" היא תנועה גזענית נונתאיסטית אמריקאית.
המאמינים ב"יצירה" סוגדים לישות המכונה "היוצר" שמסמלת למעשה את חברי התנועה בעצמה.
תנועת היצירה דוגלת בטוהר הגזע הלבן, בהכחשת השואה וביצירת מדינה ללא יהודים וללא "לא לבנים".
פרסומה של תנועת היצירה, בא לה בעיקר בגלל מעורבות חבריה בפעולות אלימות כולל מספר מעשי רצח.
התנועה הוקמה בשנת 1973 תחת השם כנסיית היוצר.
שם זה היה כינוי של ארגון נוצרי אמריקאי שכלל לא היה קשור לפעילות "היצירה" ולאחר שנתיים של דיונים משפטיים, נאלצה התנועה בשנת 2002 להחליף את שמה ל"תנועת היצירה".
תנועת הכוח השלישי הייתה תנועת שמאל רדיקלי טרוצקיסטית שפעלה בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ובמדינת ישראל בשנותיה הראשונות.
התנועה הייתה יצירתו של עורך הדין מרדכי שטיין (1894–1969), שהעיתונאי נתן דונביץ' שרטט את דיוקנו במילים הבאות: .
בראשיתה היה לתנועה קשר בינלאומי לתנועת המיעוט הטרוצקיסטית של מקס שכטמן, שהתפלגה בשנות השלושים של המאה העשרים מהתנועה הטרוצקיסטית משום שלא הייתה אנטי סובייטית מספיק לטעמם.
כשתנועת שכטמן חדלה מלהתקיים נותק הקשר הבינלאומי והקבוצה התייחדה כתנועה מקומית, קיצונית ביחסה לתנועה הציונית ולמדינת ישראל.
בין השאר תמכה בראשית שנות המדינה בהחזרת כל הפליטים הערבים לבתיהם במדינת ישראל.
תנועתו של שטיין הייתה תמיד תנועה של בודדים.
כשנתבקש על ידי עיתונאי בשנת 1965 לגלות את שמות חברי תנועתו, השיב כי אין הוא יכול לגלותם מפאת הסכנה הנשקפת להם אם ייחשף הקשר שלהם לתנועתו.
לדבריו שתי קבוצות נרדפות ברחוב הערבי, קבוצתו וקבוצת אל ארד, אך הסכים לומר כי "יש לנו פחות חברים משהיינו רוצים".
במענה לשאלות נוספות הודה כי מספר חברי תנועתו היהודים קטן יותר מאשר בתנועת מצפן, אך לתנועה יש אהדה רבה בציבור הערבי.
כלי הביטוי לרעיונות התנועה היה "העיתון הדמוקרטי".
עיתון זה, שהחל להופיע בראשית שנות הארבעים והמשיך להופיע בתקופת מדינת ישראל, לא היה ביטאונו היחיד של שטיין, וקדם לו הביטאון "האור".
מאחר שבתקופת המנדט הבריטי נאסרה הפצה של חומר קומוניסטי, היו פעילי השמאל הקיצוני משתמשים בתחבולות שונות כדי להתגבר על הצנזורה.
כך עשה שטיין, כשהוציא בשנת 1925 רישיון לעיתון לענייני חינוך והשכלה וקרא לו בשם "האור".
למעשה לא עסק העיתון בענייני חינוך והשכלה, אלא בענייני עבודה ועובדים.
הוא יצא כחוברת קטנה, ואחרי מספר מועט של גיליונות נאסרו עורכיו בעוון הפרת תנאי הרישיון והושמו במעצר.
ביולי 1930 חודש "האור", והפעם ניחן בקו אנטי ציוני ופרו ערבי מובהק.
ערב מלחמת העולם השנייה, באוגוסט 1939, דנו שלטונות המנדט את שטיין לשנת מעצר על פי תקנות ההגנה המנדטורית, אך הוא שוחרר לאחר זמו קצר בשל מצב בריאותו הרעוע.
עם פרוץ המלחמה נקט שטיין בעמדה טרוצקיסטית ותקף את סטלין, אותו הוקיע כתומכו של היטלר לא רק במלחמה זו, אלא מראשית שלטונו של היטלר.
שטיין הוקיע את סטלין כמי שגרם לכך שיהודי פולין יפלו בכפו של הרודן הנאצי.
בשנות המדינה הראשונות היו סרבני גיוס ופציפיסטים בישראל מנודים בחברה הישראלית, והסניף הישראלי של התנועה הבינלאומית לסרבנות מלחמה מטעמי מצפון היחידי, יחד עם תנועת הכח השלישי, תמכו בסרבנים והעניקו להם ייעוץ משפטי.
נעמו וירמיהו שטיין, ילדיו של מרדכי שטיין שהיו חברים ב"תנועת הכוח השלישי", הועמדו לדין במאי 1948 בפני בית הדין העליון של מרכז המפקד לשרות העם, על סרבנות לשרת בצה"ל מטעמי מצפון.
הפציפיסטים אמנון זכרוני וישעיהו תומא שי"ק פעלו כפציפיסטים במסגרת תנועת הכוח השלישי של שטיין.
שטיין היה עורך דינו של אמנון זכרוני בעת שהתנהלו נגדו בשנת 1954 הליכים משפטיים בשל סירובו לשרת בצה"ל.
שי"ק ראה בשטיין את אביו הרוחני ושטיין הוא שערך את נשואיו האזרחיים של שי"ק, זאת במסגרת מאבקו של שטיין בבתי הדין הרבניים ולהנהגת נישואין אזרחיים.
תנועת הכוח השלישי הפעילה לחץ רב בסוף שנת 1956 על מנת שיפורסם סיפור טבח כפר קאסם.
תנועת הכוח השלישי החליטה לרוץ בבחירות לכנסת הרביעית ב-1959, וכשלה לחלוטין כשקיבלה 600 קולות בלבד.
העיתון הדמוקרטי המשיך להופיע כביטאונה הרשמי עד אמצע שנות השישים.
לאורך הדרך יצאו לו מהדורות ביידיש, באנגלית ובערבית.
בעקבות מלחמת ששת הימים שינה אמנון זכרוני, מפעילי התנועה, את עמדותיו האידאולוגיות, התגייס לצה"ל ועשה את שירותו בפרקליטות הצבאית.
המהפך של אמנון זכרוני לא השפיע על התנועה וזו המשיכה לגנות את המלחמה הציונית והאימפריאליזם הישראלי, לטענתה.
עם מותו של מרדכי שטיין בשנת 1969 בא גם הקץ לתנועה, ולא נודע על כל פעילות נוספת שלה לאחר מכן.
תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה (בפולנית: Polski ruch oporu w czasie II wojny światowej) הידועה גם בשם "המחתרת הפולנית" הייתה שם כולל לקבוצות לוחמות שונות אשר פעלו בפולין בתקופת מלחמת העולם השנייה כנגד כוחות הצבא הגרמניים.
ההתנגדות המחתרתית הפולנית במלחמת העולם השנייה פעלה ממועד התמוטטות הצבא הפולני הסדיר בשנת 1939 ועד ינואר 1945 עת הייתה פולין נתונה לכיבושו של הצבא האדום.
הארגון הלוחם הגדול ביותר במחתרת הפולנית היה הארמייה קריובה ("צבא המולדת"), ארגון ששיקף את הלך הרוח המרכזי בציבור הפולני ונטה אחר הממשלה הפולנית הגולה.
לצד הארמייה קריובה פעלו תנועות נוספות: ארמייה לודובה ("צבא העם") ופ.א.ל.
שהיו בעלת גוון קומוניסטי, ו-נ.ס.ז., שהייתה בעלת גוון ימני לאומני קיצוני (וכן התנועות היהודיות שלחמו במרד גטו ורשה - הארגון היהודי הלוחם וארגונים נוספים).
ארגון ארמייה קריובה הנאמן לממשלה הפולנית הגולה בלונדון, נוצר כתוצאה מאיחודן של כמה קבוצות קטנות יותר בשנת 1942. בשנה זו נוצר אף הארגון השמאלי "גבארדיה לודובה" ("משמר העם") אשר הפך בתחילת שנת 1944 לארמייה לודובה.
בשנת 1944 היו לפחות 200,000 פולנים חברים בארמייה קריובה, ולא יותר מ-30,000 בארמייה לודובה.
בפעולות המחתרת הפולנית נהרגו כמאה וחמישים אלף גרמנים.
במהלך 1943, עם התקרבותו של הצבא האדום לגבולות פולין והחשש כי מטרתו של סטלין היא להקים משטר בובות קומוניסטי (כפי שאכן קרה בלובלין אשר נכבשה על ידי הרוסים ביולי 1944), בנתה הארמייה קריובה את כוחותיה לקראת התקוממות כללית ברחבי פולין.
תוכניתם של אנשי הארמייה קריובה הייתה להכות בגרמנים הנסוגים, ועם בוא הצבא האדום לקבלו לא כצבא משחרר, אלא ככוח סיוע.
במסגרת המבצע החלו בשנת 1944 אנשי המחתרת הפולנית במלחמה בגרמנים בערים שונות, אליהן התקרבו כוחות הצבא האדום.
גם תוך כדי הלחימה בגרמנים יחס זה לא השתנה.
חלק קטן מתוך חברי המחתרות סייעו ליהודים.
מחתרת ז'גוטה הייתה ארגון יהודי-פולני שקם ב-1942 וסייע למעט היהודים שנותרו בחיים בשלב זה להסתתר.
אלפי יהודים שרדו בזכות פעילות הארגון שכללה מתן תמיכה כספית, זיוף מסמכים ועוד.
ארמייה לודובה סייעה לרוב ליהודים, אם כי גם מבין שורתיה היו חברי מחתרת שרצחו יהודים.
לעומת זאת רוב תנועת ההתנגדות שהשתייכה לארמייה קריובה הייתה בעלת אופי לאומני וחלק משמעותי ממנה היה עם אופי אנטישמי.
ביולי 1944 התקרב הצבא האדום לוורשה, וחנה על גדת הוויסלה.
מפקד הארמייה קריובה, הגנרל תדיאוש בור קומורובסקי הורה לאנשיו, ב-1 באוגוסט 1944 לתקוף את כוחות הצבא הגרמנים.
לאחר 63 ימי לחימה ב־2 באוקטובר דוכא המרד על ידי הגרמנים.
בהסכם הכניעה נקבע כי לוחמי המחתרת שייכנעו יקבלו מעמד של שבויי מלחמה.
למרות הסכם הכניעה, הגרמנים פגעו בצורה קשה באוכלוסייה האזרחית והחריבו את העיר כליל.
מאות אלפים מתושבי ורשה נרצחו ורבים נשלחו למחנות עבודה.
בעיתונות המחתרת הפולנית הופיעו לעיתים מאמרים אנטישמיים.
כך למשל, נכתב בעיתון "פולסקה" (Polska) ב-2 בינואר 1943:
תמיד עמלו לרעת המולדת שלנו, ושנאו אותה ואותנו.
על כן, עם גמר מלחמה זו, ניאלץ לנקוט כלפי היהודים עמדה ברורה, גם אם מספרם יוקטן במידה ניכרת.
יהודים לא יוכלו להחזיק באדמות; הוא הדין לגבי התעשייה, אמצעי התקשורת...
במסחר ובמקצועות החופשיים צריך להנהיג את חובת ה'נומרוס קלאוזוס'.
אם הדבר לא ימצא חן בעיני היהודים, הדרך לפלשתינה פתוחה".
בינואר 1945 נכבשה פולין כולה על ידי הצבא האדום וההתנגדות הפולנית המאורגנת כבר לא הייתה קיימת.
במועד זה לערך התאחדה הארמייה לודובה עם הצבא הסדיר הקומוניסטי הפולני שלחם כיחידה פולנית בתוך הצבא האדום.
תנועת הלאומיים הערבים הייתה תנועה ערבית לאומנית, אשר פעלה ברחבי העולם הערבי בתקופה שלאחר מלחמת העצמאות.
תנועת הלאומיים הערבים נוסדה בביירות בשנות ה-20 של המאה ה-20, על ידי תלמידיו של הוגה הדעות הערבי הלאומי קונסטנטין זוריק , אשר פעל אף הוא בלבנון.
חברי התנועה, אשר ברובם היו חברי המעמד העירוני המשכיל אשר החל לצמוח בסופה של המאה ה-19 בשטחי האימפריה העות'מאנית, ראו עצמם כנושאי לפיד רעיון הלאומיות הערבית, אשר תפוצתו החלה אף היא בסופה של המאה ה-19 בשטחי האימפריה העות'מאנית.
חברי התנועה התייחסו לאידיאל הלאומיות הערבית, ולמאבק למען ריבונות ערבית וכנגד הדיכוי האימפריאליסטי, כ"ביטוי לשאיפת הערבים להשתחרר מהאימפריאליזם, העריצות, העוני ושאר ביטויי החולשה".
כמו כן לפי חברי התנועה, נועדה התנועה להקמתה של מדינה ערבית מודרנית, אשר תאפשר להגן על ריבונותו וכוחו של העם הערבי, בכל מקום ובכל אזור.
מבחינת העולם הערבי, התקופה שלאחר סיום מלחמת העולם הראשונה היוותה חממה לדעות לאומניות בכל רחבי השטחים אשר שוחררו מאחיזתה של האימפריה העות'מאנית.
בתקופה זו קמו מספר רב של אגודות לאומיות מקומיות אשר תמכו באידיאל הלאומיות הערבית.
בין אחד מהדוגלים באידיאל זה היה בן המשפחה ההאשמי ומנהיג הממלכה הערבית של סוריה לתקופה קצרה, המלך פייסל (לימים נשיא עיראק).
בעבור הלאומיים הערבית, היה מדובר בקרקע נוחה להפצת דעותיהם.
במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה פעלו חברי התנועה להפצת מטרותיה ברחבי העולם הערבי.
רבים מחברי התנועה בראשיתה היו מקרב בני הלאום הערבי בארץ ישראל, ביניהם ניתן למנות את פריד זין אל-דין, אשר מונה בהמשך לנשיא מכללת אל-נג'אח בשכם.
במהלך השנים הבאות ייסדו חברי התנועה מספר רב של תאים לאומיים מקומיים ברחבי העולם הערבי, לרבות בשטח ארץ ישראל, שם שיתפו חברי התנועה פעולה עם המופתי של ירושלים חאג' אמין אל-חוסייני במהלך המרד הערבי הגדול.
כמו כן חברי התנועה בעיראק פעלו כנגד השלטון העיראקי הריאקציונרי במסגרת מרד רשיד עאלי אל-כילאני בשנת 1941, ובעקבות כישלון המרד נעצרו מרבית פעילי התנועה בעיראק, דבר שפגע קשות ביכולת פעולתה באזור להבא.
סניפה הירדני של התנועה הוקם בתחילת שנות ה-50, כאשר אחד ממנהיגיה הראשונים, וייתכן כי אף אחד ממייסדיה, היה ד"ר ג'ורג' חבש, לימים פעיל פוליטי פלסטיני בולט.
סופו של שיתוף הפעולה בין התנועה לבין השלטון הירדני, אשר נבע מהקריאות להפלת השלטון הירדני הקיים, הוביל להוצאת התנועה מחוץ לחוק בשנת 1954, ולמעצר פעילים בולטים בתנועה, ביניהם ג'ורג' חבש.
עם זאת, אף לאחר הכרזת התנועה כארגון בלתי חוקי על ידי השלטון הירדני, המשיכו פעילי התנועה בפעילות מחתרתית בשטח ירדן ויהודה ושומרון.
ניתן לראות, כי פעיליה של התנועה, כדוגמת ג'ורג' חבש וע'סאן כנפאני, עתידים למלא תפקיד חשוב בצמיחתה של המנהיגות הפלסטינית בתקופה שלאחר מלחמת 1967.
בשנת 1962 הסניף הסורי, אשר עד אז הורכב מקבוצה קטנה של אינטלקטואלים שכמעט כולם היו ממוצא פלסטיני, הגיב להתפרקותה של
הרפובליקה הערבית המאוחדת על ידי הקמת תנועה המונית אשר קראה לאיחוד מחדש עם מצרים באופן מיידי.
מספר החברים בתנועה זינק באופן מיידי, ובעקבות עליית כוחה השתתפה התנועה בממשלת הבעת' הראשונה שהוקמה לאחר ההפיכה של 8 במרץ 1963, אם כי לא על בסיס מפלגתי.
בעקבות ההפיכה הצבאית בעיראק שהובילה לנפילתו של עבד אל-כרים קאסם בשנת 1963, הוקמה בעיראק ממשלה חדשה, אשר הונהגה על ידי מפלגת הבעת' העיראקית, אך זו נפלה בחודש נובמבר באותה שנה והוחלפה על ידי ממשלה בעלת ציביון פאן-ערבי בהנהגתו של עבדול סלאם עריף.
בעקבות הקמת הממשלה, הסניף העיראקי של תנועת הלאומיים הערבים זכה ליוקרה מחודשת, ויחד עם גורמים נאצריסטים בקרב חברי הממשלה, שיתף פעולה על ניסיונו של עריף לייצב את ממשלתו החדשה.
בסופו של דבר, בשנת 1964, הסניף העיראקי של התנועה נטמע בקרב המפלגה הערבית הסוציאליסטית המאוחדת, אשר הוקמה באותה שנה.
תנועת הבוגרים של השומר הצעיר היא תנועה חברתית המונה כיום מאות חברים וחברות, פרושים בעשרות נקודות ברחבי ישראל.
התנועה פועלת למען חברה ישראלית צודקת, שוחרת שלום ובעלת אופי יהודי ודמוקרטי, ברוח הציונות הסוציאליזם ואחוות העמים.
חברי וחברות התנועה חברים בקבוצות ובקיבוצים, שואפים להגשים אורח חיים שיתופי ורואות בשוויון ערך האדם בסיס לחיים בהם יכול כל איש ואישה לבטא את עצמם מתוך מחויבות לאושר של הזולת.
חברות וחברי התנועה מתגוררים במגוון קהילות ברחבי הארץ, במקומות בהם זיהתה התנועה צורך חברתי.
קהילות חברי התנועה הן חלק ממארג חברתי מקומי, ואינן מתבדלות מהשכונות והקיבוצים בהן הם ממוקמות.
החברים עוסקים בחינוך ובמקצועות נוספים בתחום השינוי החברתי.
חברי התנועה לומדים לימודים גבוהים במסגרות אישיות או קבוצתיות.
חידוש תהליך ההגשמה בתנועת השומר הצעיר והקמת תנועת הבוגרים
בסוף שנות ה-90 החל בתנועת הנוער של השומר הצעיר תהליך פנימי של חידוש מסלול ההגשמה.
הגרעינים הבוגרים, שבעבר הופנו להשלמה בקיבוצים, ביקשו עכשיו דרך חדשה והקימו קומונות שיתופיות בעלות אופי שיתופי-משימתי.
הוועידה סימלה את תחילת היציאה של התנועה מהמשבר הערכי שפקד אותה ובה הוגדר מחדש חזונה בנוגע לשלושת ערכי הליבה – ציונות, סוציאליזם ואחוות עמים.
הוועידה גם הגדירה את עצמה מחדש כתנועה מגשימה והחליטה על חידוש מסלולי ההגשמה.
"תנועת השומר הצעיר רואה ברעיונותיה ובהווייתה דרך חיים.
על כן, עלינו לבטא את הערכים לאורם אנו מחנכים ומתחנכים בתנועת הנוער בחיינו הבוגרים.
התנועה תקיים מסגרות שיאפשרו לבוגריה להגשים את הערכים שספגו במהלך שנות חניכותם, ותפעל ליצירת מסגרות נוספות ומגוונות"
(מתוך החלטות הוועידה הארצית ה-10 של תנועת השומר הצעיר)
הוועידה החליטה על הקמת תהליך 'קבוצות המשך', אשר מטרתו לארגן מתוך תנועת הנוער גרעינים שיתופיים-משימתיים ולהוציאם לשנת שירות במסגרת השומר הצעיר.
השכבה הראשונה שנכנסה לתהליך קבוצות המשך הייתה שכבת 'ביתניה' (ילידי שנת 1984).
שמה של השכבה, שנבחר בהשראת קבוצת ביתניה מ-1921, סימל את הקשר בין חידוש ההגשמה בימינו, לבין ראשית ההגשמה השומרית בימי העלייה השלישית.
תהליך ההגשמה בשומר הצעיר מתחיל בשנת י"ב, כשהחניכים מתארגנים לקבוצות המשך.
לאורך שנה זו עוברים החניכים סמינרים בנושאים שונים המכשירים אותם לשנת השירות במסגרת חוות הכשרה.
עם סיום שלב זה יוצאים חברי התנועה לחוות ההכשרה בתור גרעינים שיתופיים-משימתיים.
לציון היציאה לחוות ההכשרה מוענק להם סמל הבוגרים של התנועה המסמל את יציאתם להגשמה.
חוות ההכשרה היא גולת הכותרת של תהליך ההתחנכות בתנועת הנוער.
במהלכה חיים חברי שנת השירות בשיתוף ושוויון, מנהלים את חייהם בצורה עצמאית, תוך פיתוח תרבות, כלכלה והווי ייחודיים לגרעין.
מרכיב מרכזי מאוד בשנה זו, הוא המרכיב המשימתי.
חברי שנת השירות פועלים בקני התנועה ברחבי הארץ והם למעשה אלה המפעילים אותם לאורך השנה כולה.
עם סיום פרק חוות ההכשרה יוצאים חברי התנועה אשר בחרו בכך לשירות צבאי במסלול הנח"ל במסגרת גרעין.
מסלול זה משלב שמירה על ביטחונה הפיזי של המדינה יחד עם חוסנה החברתי.
עם סיום מסלול הנח"ל והשחרור מהצבא נכנסים חברי וחברות השכבה אל תוך תהליך הצטרפות אל תנועת הבוגרים.
ההגשמה בפלך החלה כפועל יוצא מהחלטות הוועידה ה-10 של תנועת השומר הצעיר בראשית שנות ה-2000.
כיום חיים בקיבוץ כ-70 מבוגרים, כמחציתם, חברי תנועת הבוגרים של השומר הצעיר בשלוש קבוצות - חמה, רוח ונמרוד.
נכון לינואר 2016 לחברי הקבוצות יש 14 ילדים.
באוגוסט 2013 החליטו חברי התנועה מפלך להקים את הזרם השומרי במעגל הקבוצות השיתופיות.
קהילת רעות, שחייתה בעבר בקמפוס חברת הנעורים רעות שליד עין השופט, מונה כ-25 חברים, מרביתם חיים בקבוצות.
בקיץ 2015 העתיקה הקהילה את מגוריה לשכונת הדר בחיפה, מתוך מטרה להקים בה קיבוץ עירוני, ורצון להרחיב את מעגל שותפיה.
חברי הקהילה לוקחים חלק במסגרות מגוונות: המרכז החינוכי "פרדס", חברת הנעורים רעות, תנועת החלוץ ובית יגאל אלון, גרעיני הקיבוצים של התנועה הקיבוצית, ועוד.
הקיבוץ פועל להקמת קיבוצי מחנכים בתנועת הבוגרים של השומר הצעיר.
קיבוץ מחנכים הוא מודל קיבוצי חדש, שעיקריו - מגורים בתוך קהילות קיימות, משימה חינוכית משותפת לכלל חברי הקיבוץ, וחיבור רעיוני ולא דווקא גאוגרפי.
חברי קיבוץ אמיתי מתגוררים, נכון ל-2019, בעיר רחובות ובסמינר גבעת חביבה, ומקיימים בשני המוקדים האלו פעילות חינוכית.
כמו כן, הקיבוץ פעיל בתנועת הבוגרים של השומר הצעיר בתפקידי הנהגה.
קיבוץ רות הוא קיבוץ מחנכים רעיוני שהוקם בשבועות תשע"ו - 2016. הקיבוץ פועל בכל רחבי הארץ בתחומי החינוך, והקואופרציה.
נכון ל-2019 הקיבוץ עוד לא עבר לנקודת הקבע שלו.
חברי הקיבוץ הקימו את בית הספר לשלום באי לסבוס.
קיבוץ נבו הוא קיבוץ מחנכים שהוקם בתחילתה של 2022. חברי וחברות הקיבוץ עוסקות בחינוך, ורובן לוקחות תפקידים בתנועת הנוער.
חברי הקיבוץ מפוצלים לשני מוקדים; רמת גן וחיפה.
מעגלי משימה מרכזיים של חברי תנועת הבוגרים
כלל חברי תנועת הבוגרים רואים בשינוי החברתי יעד מרכזי בפעילותם.
רבים מהם פעלו ופועלים כמדריכים ומרכזים בתנועת הנוער השומר הצעיר.
נוסף על כך, לצורך העמקת הפעילות החברתית, הוקמו בתנועת הבוגרים מספר מעגלים משימתיים - מיזמים חינוכיים עליהם לוקחים אחריות חברי התנועה.
פרדס – מרכז לחינוך ערכי
שהוקם על ידי בוגרי התנועה בשנת 2003 במטרה להעצים את החינוך הערכי חברתי במערכות החינוך הפורמליות והבלתי פורמליות.
מדריכי "פרדס" פוגשים בכל שנה אלפי בני-נוער ומאות מחנכים, הורים, מורים, מדריכים ומוסדות חינוכיים, במגוון של תחומי-תוכן.
תנועת הבוגרים מפעילה בתי נוער במתכונת של מועדון נוער \ מועדונית.
בבתי הנוער מתחנכים כ-1000 ילדים ובני נוער עולה ובסביבת סיכון.
בתי הנוער פועלים בשיתוף פעולה עם מחלקות הרווחה ברשויות, המחנכים בבתי הספר ובשיתוף הורי החניכים.
מטרת הבתים היא לתת מקום לאותם נערים ונערות לפתח כישורי חיים, לחוות חוויה ערכית מעשירה ולפתח מנהיגות אישית וקהילתית כדרך להשתלבות בחברה.
חברי התנועה פועלים ב"מורשת – בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ" שפועל בגבעת חביבה ומקיים סדנאות, סמינרים, הכנות למסעות לפולין והדרכות תוכן לבתי ספר בנושא.
חברי תנועת הבוגרים שותפים במאבקים חברתיים רבים, במאבק כנגד הפרטת קרקעות המדינה, במאבק למען מדינת רווחה במסגרת "הפורום לצדק חברתי", במאבק כנגד תופעת הגזענות ועוד.
בית הספר הוקם בשנת 2017, והוא פרי של שיתוף פעולה בין תנועת השומר הצעיר ואג'יאל - חטיבה ערבית בשומר הצעיר.
מטרת בית הספר היא לפתח יכולת עצמאות אצל פליטים המשוכנים במחנות באי, זאת על מנת לתת כתף בהתמודדות עם משבר הפליטים העולמי.
בית הספר פועל דרך הכשרת מורים מקרב הפליטים, כך שבעתיד יוכלו גם המורים וגם התלמידים להיות עצמאיים ובעלי יכולת השתלבות במדינות בהן הם ייקלטו.
תנועת שטח ארצית, הפועלת באמצעות רשת של מרכזים עירוניים, שמטרתה קריאה לפעולה אזרחית ומוניציפלית לקידום צדק חברתי ושוויון ערך האדם לכל הקבוצות בחברה הישראלית.
המרכזים לצדק חברתי קמו ב-2016 במקביל למחאה נגד מתווה הגז, על ידי חברים וחברות בתנועת הבוגרים של השומר הצעיר.
נכון לשנת 2022 פועלים 7 מרכזים ביישובים הבאים: ברחובות, ראשון לציון, חיפה, חריש, מודיעין, לוד וראש העין.
בשנים הקרובות צפויים לקום מרכזים חדשים ברחבי הארץ.
עד 2022 השתתפו מעל 80,000 אזרחים ב-150 תוכניות הכשרה של המרכזים, במאות אירועים קהילתיים ובקמפיינים שונים שהובלו על ידי המרכזים.
תוכנית הדגל של המרכזים היא תוכנית ההכשרה לשינוי חברתי, הפתוחה לקהל הרחב, ובה נרכשים כלים פרקטיים ורעיוניים לעשיית שינוי חברתי.
לאחר סיום ההכשרה המעשית משתתפי ומשתתפות הקבוצה יוצאים לפרויקט גמר במסגרתו הם מארגנים אירוע שולחנות עגולים עירוני שמתוכו מקימים קבוצות פעולה לשינוי מדיניות בתחומים שונים.
חלק מקבוצות הפעולה עוסקות בעשייה ברמה העירונית וחלקן פועלות גם ברמה הארצית.
בשנים האחרונות המרכזים הובילו מגוון רחב של פעילויות, יוזמות ומאבקים בתחומי כלכלה וחברה, סביבה, שקיפות, תכנון ובנייה, וכן אירועי תרבות וקהילה.
עשרות פעילים ופעילות שעברו עד כה בתוכניות המרכזים ממלאים תפקידים משמעותיים בשירות הציבורי, מועצות הערים, ועדי שכונות והורים.
בהגדרה המרכזים אינם מפלגתיים או מזוהים עם מפלגה מסוימת אך פועלים לקידום ערכיהם בזירה הציבורית.
המרכזים הובילו בשנים האחרונות קמפיינים שונים וביניהם קמפיינים לעידוד הצבעה (בין אלו קמפיין "5 דקות 5 שנים" לעידוד הצבעה בבחירות המקומיות ברחובות באוקטובר 2018 וקמפיין "אנחנו משנים.
בוחרים חברתי" בבחירות לכנסת בספטמבר 2019), קמפיין להגדלת תקציב מערכת הבריאות ויוזמה לחיזוק מורי הדרך שנפגעו בעקבות משבר הקורונה באמצעות הצטרפות לסיורים ברחבי הארץ.
לכל מרכז יש מקום פיזי הפתוח לקהל הרחב, לרוב במרכזי הערים, שם מתקיימות ההכשרות, פועלות קבוצות הפעולה של תושבים ומתקיימים לאורך השנה אירועי תרבות שונים.
לכל מרכז יש רכז/ת או שניים אשר משתייכים לצוות הארצי של המרכזים המורכב ממטה, רכזי שטח וצוות ניו מדיה.
הצוות יושב במשרדי תנועת הבוגרים של השומר הצעיר באזור.
לכל מרכז יש צוות מוביל המורכב מהפעילים והפעילות הבולטים המובילים בשגרה את קבוצות הפעולה המקומיות.
הצוותים המובילים מעצבים יחד את אופן הפעולה של המרכז לאורך השנה ובוחרים את הקמפיינים אליהם יוצאים המרכזים.
בשנת 2019 הוקם הקוד השומרי - סטודיו תוכנה חברתי, מתוך הרצון לשנות את העולם לטובה ומתוך ניסיון חינוכי עשיר, במטרה לתת מענה טכנולוגי חדשני לבעיות עולם החינוך.
לקוד השומרי מגוון פרויקטים, ביניהם אפליקציית המטה לניהול כוח אדם ומעקב אחרי נוכחות של חניכים, אתר תדמית לתנועת המרד בהכחדה הישראלית, אתרי מרכז הדרכה לתנועת השומר הצעיר ולתנועת אג'יאל, מערכת ליצירה וניהול של טיולים, ועוד.
פעילות בשורה של ארגונים לצדק חברתי.
מהמרכזים שביניהם ניתן למנות את:
כוח לעובדים – ארגון עובדים דמוקרטי
חברות במרכזי המפלגות מרצ והעבודה.
תום דרומי-חכים חבר הזרם עמד במקום ה-12 ברשימת מרצ לכנסת ה-19.
הוראה והדרכה בבתי ספר ומוסדות חינוך בצפון.
הקמה וקידום של קואופרטיבים שונים – ליווי והקמה של קואופרטיבים במסגרת המרכז לקידום קואופרציה בצפון שבקיבוץ פלך ושותפות ביוזמות קיימות כמו אופק היוזמה להקמת בנק קואופרטיבי.
שומעים חזק הוא קואופרטיב הגברה ותאורה שהוקם על ידי בוגרי השומר הצעיר, במטרה ליצור חברת הגברה שתפרנס את חבריה ושתיישם יחד דמוקרטיה ארגונית תוך מקצועיות בתחום הסאונד והתאורה.
נכון לשנת 2013 שומעים חזק הוא קואופרטיב העובדים היחיד בתחום עיסוקו בישראל.
הוא מספק שירותי הגברה ותאורה לאירועים, שירותי מוזיקה (DJ), קורסים מקצועיים, התקנות הגברה ותאורה והשכרת ציוד.
שומעים חזק הוקם בשנת 2009 ושנת הפעילות הראשונה שלו הייתה "שנת פיילוט", שבה נבדקה ההיתכנות של פעילות בשוק ההגברה והתאורה.
בשנת 2010 נרשם הקואופרטיב כאגודה שיתופית בע"מ במסגרת מרכז הקואופרציה.
החל מינואר 2011 הקואופרטיב התחיל לפעול באופן שוטף, רכש מערכת הגברה ראשונה והחל להעסיק עובדים במשרה קבועה.
כיום (2013) ישנם 15 חברים בשומעים חזק.
הקואופרטיב מקפיד על עקרון העבודה העצמית ואינו מעסיק עובדים שכירים.
מקור השם שומעים חזק הוא פרפרזה על סיסמת השומר הצעיר "שומרים חזק".
חברי התנועה לוקחים חלק בתואר הראשון בבית המדרש למורי עם במכללת בית ברל.
בית המדרש במכללת בית ברל הוקם לפני מספר שנים על ידי תנועת הבוגרים של הנוער העובד והלומד.
בשנת 2011 הצטרפו גם בוגרי השומר הצעיר למסלול.
המסלול מעוצב בשיתוף הסטודנטים והלימודים מתקיימים בחברותות קטנות.
הלימודים הם לתואר ראשון בהוראת היסטוריה והוראה של נושא נוסף.
במסלול לומדים כמה עשרות סטודנטים והוא מיועד לבוגרי השומר הצעיר.
תנועת הבתים הקטנים , או תנועת הבתים הזעירים, היא תנועה או מגמה אדריכלית וחברתית, אשר מאמצת חיים פשוטים בבתים קטנים.
שטחו של בית זעיר טיפוסי הוא בין 10 מ"ר ל-40 מ"ר.
פעילים בתנועה הציגו כמטרה חזרה לבתים ששטחם עד 1,000 רגל רבוע (כ-93 מ"ר), בדומה לשטח הבית הממוצע בארצות הברית בשנת 1950. שטח זה גדול במידה רבה משטח הדירה הממוצע במדינות רבות בעולם, ביניהן בריטניה (85 מ"ר בשנת 2013).
ההסברים שהוצעו לתופעה זו הם שפע חומרי הולך וגדל, ויוקרתם של הבתים הגדולים יותר.
שרה סוסנקה נחשבת למייסדת התנועה, בעקבות ספרה The Not So Big House שפורסם ב-1997.
ג'יי שייפר וגרגורי ג'ונסון יסדו ב-2002 את "התאחדות הבתים הקטנים".
שייפר הקים את חברת טמבלוויד (Tumbleweed), אשר מציעה יותר מ-20 דגמים של בתים זעירים על גלגלים, בשטח של 12 מ"ר ומעלה.
במקומות רבים בארצות הברית, הצבת הבית על גלגלים מאפשרת לעקוף תקנות בניה אשר קובעות גודל מינימלי לבית.
דבי ריצ'מן הצטרפה בשנת 2011 לחברת טמבלוויד כמנהלת שיווק והחברה גם מציעה סדנאות להקמת בתים זעירים בשיטת "עשה זאת בעצמך".
ב-2005, בעקבות הוריקן קתרינה שפגע בדרום ארצות הברית, פיתחה מריאן קוסטו את "קוטג' קתרינה" בשטח של 28.6 מ"ר, כחלופה נעימה ומכובדת יותר לקרוואנים באותו גודל ש-FEMA (הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום) סיפקה לאנשים שבתיהם נהרסו.
הבתים עוררו עניין מעבר לייעודם המקורי באזורי אסון, ובארצות הברית נמכרות תוכניות וערכות להרכבה של דגמים מאוחרים יותר, בשטח גדול יותר.
כמענה לאנשים שאיבדו את בתיהם בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-2008, הציעה תנועת הבתים הקטנים צורת דיור זולה לבנייה ולתחזוקה, וידידותית לסביבה.
הבתים הזעירים לא קרצו רק לנפגעי המשבר הכלכלי, אלא גם, ואולי בעיקר, לבעלי אג'נדות סביבתיות המצויים בחיפוש מתמיד אחר צורות חיים המבוססות על עקרונות הקיימוּת.
וכשהטרנד הירוק פוגש אופציה פרקטית ובעיקר חסכונית - זה בדרך כלל תופס.
עקרונות תנועת הבתים הזעירים מבוססים על מוּדעות סביבתית וחברתית, מעבר לאורח חיים פשוט יותר, הסתפקות במועט ותכנון פיננסי ארוך טווח.
פרויקטים של בתים זעירים קיימים גם במדינות נוספות, בהן:
חברת האדריכלות FKDA, ממנצ'סטר שבבריטניה, הציעה למכירה בתים מוכנים מראש בשטח של 13 או 24 מ"ר.
הארכיטקט הבריטי ריצ'רד הורדן תכנן בית זעיר מוכן מראש, בצורת קובייה שצלעה באורך 2.65 מטר.
הבתים מיועדים למגורים לטווח קצר.
חברת NOMAD הקנדית מציעה בתים זעירים ששטחם 11 מ"ר.
עם זאת, יש הרואים בתנועה האחרונה התאגדות פמיניסטית לכל דבר ולכן פסולה כתנועת לזכויות גברים ואף חותרת נגד רעיון זכויות הגברים.
ישנן עמותות כמו לצדכם ואבות למען צדק שמציעות גם מענים טיפוליים או שירותי ייעוץ עבור גברים במצוקה.
השורשים האידאולוגיים של מרבית תנועות הגברים כיום נעוצים בתנועה הנקראת "התנועה לשחרור הגבר", שקמה בארצות הברית בשנות ה-70 במקביל לגל השני של הפמיניזם כדי לשחרר את הגבר מתפקידיו הפטריארכליים השמרניים.
כל תנועה התפשטה בעולם באופן עצמאי.
תנועת החסידות התפשטה בגליציה (מערב אוקראינה ודרום-מזרח פולין של היום) בדורותיה הראשונים.
מספר תלמידים של הבעל שם טוב והמגיד ממזריטש התגוררו ופעלו בגליציה, אך המפיץ הגדול של התנועה בגליציה היה רבי אלימלך מליז'ענסק, תלמידו של המגיד ממזריטש, תלמידו של הבעל שם טוב.
חצרו של רבי אלימלך מליז'ענסק משכה אליה רבים מיהודי גליציה, ותלמידים רבים של רבי אלימלך מליז'ענסק פתחו חצרות משלהם בעריהם.
לרבי אלימלך מליז'ענסק היו ארבעה תלמידים בולטים, מהם רק רבי מנחם מנדל מרימנוב התגורר בגליציה.
תלמיד נוסף של רבי אלימלך, "החוזה מלובלין", התגורר בפולין, אך תלמידיו פעלו בעיקר בגליציה, וכך מרבית חצרות החסידים בגליציה המערבית היו מתלמידי רבי אלימלך מליז'ענסק והחוזה מלובלין.
צדיק חסידי נוסף בגליציה שתרם להפצת החסידות בה היה רבי משה לייב מסאסוב, שגם לו מספר תלמידים שפתחו חצרות בגליציה.
בגליציה המזרחית פעלו גם שושלות שהושפעו מחצרות רוסיה ההיסטורית, כמו בית רוז'ין, בית זלוטשוב, שושלת פרמישלאן, שושלת קוסוב, חסידות סטרליסק ועוד, אך גם בגליציה המזרחית פעלו חצרות של תלמידי רבי אלימלך מליז'ענסק והחוזה מלובלין, הבולטת שבהן היא חסידות בעלז, שהשפעתה התפשטה גם לגליציה המערבית והונגריה.
בשנת תקל"ב הוחרמה החסידות בברודי ובשנת תקמ"ו הוחרמה החסידות על ידי בית הדין בקרקוב.
בדור מאוחר יותר כבר פסקה ההתנגדות, ואף הרבנים שלא נמנו על תנועת החסידות (כמו ה"נתיבות המשפט", ה"קצות החושן" ובהמשך ה"שואל ומשיב" ורבי יעקב אורנשטיין) לא פעלו נגדה, ואף שיתפו פעולה עם החסידים.
תנועת החסידות בגליציה התבלטה גם בלמדנות.
בין הבולטים באדמו"רי גליציה נודעו כלמדנים גדולים, כמו רבי נפתלי צבי מרופשיץ רבי אריה לייב ליפשיץ ה"אריה דבי עילאי", רבי אברהם דוד מבוטשאטש, רבי שלום מבעלז, רבי צבי אלימלך מדינוב, רבי חיים מצאנז ובנו רבי יחזקאל שרגא משינאווא ועוד.
רבים מאדמו"רי גליציה, בעיקר משושלות בעלז, רופשיץ, צאנז ודינוב כיהנו גם בתפקידי רבנות בעירם.
בחצרות אלו גם המוטו הרשמי היה לימוד התורה.
מהמחצית השנייה של המאה ה-19, התבלטו בגליציה מספר תלמידי חכמים מתנועת החסידות, כמו רבי יעקב צבי יאליש (המלא הרועים), ה"מנחת חינוך", מהר"ש אנגל, המהרש"ם מברז'אן, רבי מאיר אריק ורבי יעקב וידנפלד.
מאפיין נוסף היה לחסידות הגליציאנית והוא הקנאות והשמרנות.
רבי מנחם מנדל מרימנוב נודע כלוחם נגד המודרנה וההשכלה, ואחריו רבי נפתלי צבי מרופשיץ וצאצאיו, רבי צבי אלימלך מדינוב, רבי שלום מבעלז וצאצאיו ורבי חיים מצאנז וצאצאיו.
לחסידות הגליציאנית היה גם מאבק מר עם אנשי תנועת ההשכלה ובהמשך עם תנועת הציונות.
גם אגודת ישראל החרדית לא הצליחה לכבוש את גליציה (בשונה מפולין), ומספר מועט של רבנים ואדמו"רים הצטרפו אליה (מלבד אדמו"רי בית רוז'ין שהיו ממקימי אגודת ישראל ורבי אלטר מדז'יקוב), כאשר בין המתנגדים לאגודת ישראל היו חשובי אדמו"רי גליציה כמו האדמו"רים מבעלז, באבוב, צישינוב, קאלשיץ ועוד.
באופן כללי הנהגת אדמו"רי גליציה הייתה שונה מהנהגת אדמו"רי פולין ורוסיה.
מבחינת לבוש מרבית אדמו"רי גליציה נהגו ללבוש קפוטות צבעוניות ולבוש אדמו"רי מהודר.
רבים מאדמו"רי גליציה נהגו להתפלל "לפני העמוד" (חזנים) מדי שבת ואפילו באמצע השבוע, בטיש נהגו לשיר לבדם ולומר דברי תורה רבים.
תנועת החסידות בהונגריה הושפעה בעיקר מתנועת החסידות בגליציה, ומרבית חצרות הונגריה מקורן בתלמידי אדמו"רי גליציה.
כאמור, בדור החמישי לתנועת החסידות בלטו בגליציה תלמידי החוזה מלובלין ורבי מנחם מנדל מרימנוב, כמו רבי נפתלי צבי מרופשיץ, רבי שלום רוקח מבעלז, רבי צבי הירש מזידיטשוב, רבי צבי אלימלך מדינוב ועוד.
בדור מאוחר יותר, על אף שנוצרו חצרות רבות, בלטו שלוש החצרות בגליציה, חסידות בעלז וחסידות צאנז שמקימה היה רבי חיים הלברשטאם תלמידו של רבי נפתלי מרופשיץ.
חצרות אלו משכו אליהן מרחבי גליציה והונגריה, ולא רק חסידים אלא אף אדמו"רים ורבנים בולטים, ובמקביל אדמו"רי חצרות אלו היו בעלי השפעה על מינויים רבניים וכלי קודש ברחבי גליציה.
לאחר פטירתו של רבי ישראל מרוז'ין שהתגורר בבוקובינה, פתחו חלק מבניו חצרות בגליציה המזרחית.
במהלך השנים התרחבו חצרות אלו, והשפעת בית רוז'ין הייתה גדולה במזרח גליציה, כשלאחר מלחמת העולם הראשונה, הייתה חסידות צ'ורטקוב אחת החצרות הגדולות בגליציה המזרחית.
ערב מלחמת העולם השנייה התפשטה בגליציה המערבית חסידות באבוב והייתה לאחת החצרות הגדולות בגליציה המערבית, וזאת בשל הישיבות הרבות שפתח האדמו"ר רבי בן ציון הלברשטאם.
אדמו"רי גליציה עמדו בראשות כולל חבת ירושלים - קרן תמיכה ביהודי גליציה שעלו לארץ ישראל.
הכולל ממשיך להתקיים עד היום, ובראשו עומדים אדמו"רי שושלות גליציה.
לאחר השואה הוקמו מחדש מספר חצרות, וכן צאצאים של מרבית השושלות מכהנים באדמו"רות, ברובם ללא חצר של ממש.
החצרות הבולטות שמוצאן ממערב גליציה הן: חסידות צאנז קלויזנבורג על ענפיה, חסידות באבוב על ענפיה, חסידות פשעווארסק וחסידות סטוטשין, וממזרח גליציה: חסידות בעלז וחסידות מכנובקה בעלז.
בנוסף פעלו רבי ישראל שפירא, האדמו"ר מבלאז'וב בארצות הברית, ורבי יהודה הורוביץ מדז'יקוב בישראל.
בקוסוב פעל תלמידו של הבעל שם טוב, רבי נחמן מקוסוב.
בפרמישלן פעל תלמידו של הבעל שם טוב, רבי מנחם מנדל מפרמישלאן.
בהורודנקה פעל רבי נחמן מהורודנקה.
בדורות הבאים פעלו צדיקים נוספים, כמו רבי משה לייב מסאסוב, רבי ישכר בער מזלאטשוב וחתנו רבי אברהם חיים מזלאטשוב, רבי משה מפשבורסק, רבי צבי הירש מנדבורנה ועוד.
רבי שלמה מלוצק תלמידו של המגיד ממזריטש.
כיהן בסוף ימיו בסוקאל שבגליציה.
צאצאיו כיהנו גם באלעסק ובדובצק.
רבי צבי הירש מזידיטשוב, תלמידם של החוזה מלובלין רבי מנחם מענדל מרימינוב רבי ברך ממעזיבוז ורבי משה לייב מסאסוב, פעל בז'ידאצ'וב.
צאצאיו פעלו ברחבי גליציה המזרחית.
הוא העמיד תלמידים רבים שפתחו חצרות, מרביתן בהונגריה.
חצרו של אחיינו, רבי יצחק אייזיק ספרין, הוקמה בקומרנה, וגם צאצאיו פעלו ברחבי גליציה, בפלשטין, רודקי, בוריסלב, פשמישל ועוד.
רבי שלום רוקח, תלמידם של החוזה מלובלין, רבי אורי מסטרליסק ורבי שלמה מלוצק, התיישב בעיירה בעלז.
צאצאיו כיהנו ברחבי גליציה, כמו בסקאהל, פשמישל, לוביטש קרולבסקי, פרמישלן, וואניווטש, דוברומיל, רווה-רוסקה, לבוב, ריישא, לובטשוב, גריידונג, קוזלוב, נאווריה, מגרוב, ראדז'ייחוב, ראדום, הולשיץ.
צאצאים נוספים כיהנו אף בגליציה המערבית כמו בדינוב ובפולין הקונגרסאית כמו בהורבישוב, אוחאן, מיחוב, קארוב, חלם, ורשה, שיילץ ועוד.
בית אלעסק - סטניסלב - סאסוב
רבי חנוך הניך מייער, חתנו של רבי שלום מבעלז, כיהן באלעסק.
נודע כבעל מופת ו"פועל ישועות", אליו נהרו מרחבי גליציה.
צאצאיו כיהנו אחריו באלעסק, סאסוב, סטניסלב, טופורוב ולבוב.
רבי משולם פייבוש הלפרין מברז'אן, השתייך לחצרות רופשיץ-צאנז.
צאצאיו כיהנו בז'אביה, זאלין, ריישא, לבוב, דובשיץ, סקאלה, דמבניק, יאסלו ורדומישל.
רבי שמעון מירוסלב, תלמידם של רבי אלימלך מליז'נסק והחוזה מלובלין ורבי נפתלי צבי מרופשיץ פתח את חצרו בירוסלב באזור פשמישל.
צאצאיו פעלו בירוסלב עד השואה.
רבי יוסף גרין תלמידו של החוזה מלובלין פתח את חצרו ביאריטשוב.
בסוף ימיו עבר לטומשוב הפולנית שם כיהנו גם צאצאיו.
רבי שלום רוזנפלד תלמידו של החוזה מלובלין ושל רבי נפתלי צבי מרופשיץ כיהן בקמינקא.
צאצאיו פעלו בקמינקא, אושפיצין, לבוב, קשאנוב וריישא.
רבי אורי מסטרליסק, תלמידו של רבי שלמה מקרלין הקים את חצרו בסטרליסק שבמחוז לבוב.
מרבית חסידיו פנו לתלמידו רבי יהודה צבי מסטרטין אך גם צאצאיו כיהנו באדמו"רות בגליציה בסטרי, ווישנייווייץ, טרנופול, פשמישל ולבוב.
רבי יהודה צבי מסטרטין תלמידו המובהק של רבי אורי מסטרליסק פתח את חצרו בסטרטין שבמחוז לבוב.
צאצאיו כיהנו גם ברוהאטין, טורקא, אוזיפולי , בורשטין, אליק, סטאניסלב, קוזובה, קנייהניטש , ברודי ולבוב.
רבי אורי יאלס, תלמידם של רבי יהודה צבי מסטרטין ורבי שלום מבעלז כיהן בסמבור לאחר פטירת רבי יהודה צבי.
צאצאיו כיהנו גם בסטרי, בפשמישל ובטורקא.
בזלוטשוב פעל תלמידו של הבעל שם טוב, רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
הוא נמלט מגליציה עקב הרדיפות נגד החסידים, ועבר ליאמפולי שבווהלין.
בין צאצאיו היו שפעלו בגליציה, כמו בנו רבי זאב וולף מזברז', ורבי יחיאל מיכל מגלינא וצאצאיו.
רבי משולם פייבוש הלר תלמידו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב פעל בזברז'.
צאצאיו כיהנו באוזריאן, לשקביץ וסניאטין.
רבי מנחם מנדל מקוסוב, תלמידו של רבי משה לייב מסאסוב, פעל בקוסוב.
השושלת פעלה בקוסוב עד השואה.
צאצאים נוספים כיהנו בזבלוטוב, קולומיאה, פצ'ניז'ין ודאמיץ (פרבר של זבלטוב, אוקראנית:Демидче).
הענף הבולט של בית קוסוב היא חסידות ויז'ניץ שפעלה בבוקובינה ומרמורש.
רבי אברהם דוד מבוטשאטש היה תלמידו של רבי משה לייב מסאסוב.
התפרסם כפוסק הלכה וחידושיו נדפסו במהדורות השולחן ערוך הנפוצות אך כיהן בנוסף גם כאדמו"ר.
בנו וחתנו כיהנו אחריו בבוצ'אץ' שבמחוז טרנופול.
רבי מאיר הגדול מפרמישלאן, תלמידו של הבעל שם טוב, פעל בפרמישלאן.
צאצאים רבים שלו פעלו אף הם בגליציה המזרחית, כמו בנו רבי דוד מקאלוש ובנו רבי אהרן לייב מפרמישלאן.
כמו כן אדמו"רי גלינא נמנים עם צאצאיו.
ערשה של חסידות רוז'ין ברוסיה הצארית, אך עקב רדיפתו של רבי ישראל מרוז'ין על ידי הצאר, נמלט רבי ישראל לשטחי האימפריה האוסטרית.
הוא התיישב בסדיגורה הבוקובנית, והשפעתו הייתה גדולה ברחבי גליציה המזרחית.
צאצאיו המשיכו לכהן בסדיגורה, וכן בבויאן הסמוכה, ואף הם השפיעו רבות ברחבי גליציה המזרחית.
בנים וצאצאים נוספים פתחו חצרות בגליציה המזרחית, כמו בצ'ורטקוב, הוסיאטין, אוז'יראן, ברודי, קופיטשניץ, דרוהוביץ', גוואדז'יץ, פשמישל ועוד.
בשונה מגליציה המזרחית, בגליציה המערבית מספר מועט של שושלות, אך שושלות אלו התרחבו וערב השואה כיהנו מאות אדמו"רים משושלות אלו.
ראשוני החסידות בגליציה המערבית היו רבי אלימלך מליז'ענסק ותלמידו רבי מנחם מנדל מרימנוב.
בדור שאחריהם היו רבי צבי אלימלך מדינוב, רבי צבי הירש מרימנוב ורבי נפתלי מרופשיץ.
רבי אלימלך מליז'ענסק, מפיץ החסידות העיקרי בגליציה ובפולין.
את מקומו מילאו תלמידיו, אך גם חלק מצאצאיו כיהנו כאדמו"רים.
כמה מצאצאיו כיהנו אף בליז'ענסק עצמה.
אחרים כיהנו בסטאשוב, חמלניק, רודניק וריישא.
רבי מנחם מנדל מרימנוב פעל בפריסטיק ורימנוב.
אחריו מילא את מקומו תלמידו רבי צבי הירש.
שושלתו של רבי צבי הירש (שהתמזגה עם שושלת דז'יקוב-רופשיץ) פעלה ברימנוב עד השואה.
רבי צבי אלימלך מדינוב, תלמידם של החוזה מלובלין ורבי מנחם מנדל מרימנוב וכן של המגיד מקוז'ניץ והרב מאפטא.