tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם גם מאמינים שבזכות כישוריהם המקצועיים בוגרי מסלולים אלה נהנים מיתרונות כלכליים בשוק העבודה.
אחרים טוענים שהמסלולים המקצועיים מונעים למעשה מתלמידיהם השכלה גבוהה ומייעדים אותם בכך למשלחי יד מיעוטי יוקרה והכנסה.
בישראל הוויכוח הזה משיק גם לשאלת אי השוויון העדתי.
חוקרים שונים טענו שההסללה בחינוך העל-יסודי בישראל מרובדת מבחינה עדתית כך שהמזרחיים מופנים למסלולים המקצועיים ואילו האשכנזים לומדים במסלולים העיוניים.
שביט חקר את התופעה מהיבטים שונים
ומצא שאכן, בשנות השישים היה פער עדתי בולט בהפניית תלמידים למסלולים השונים.
רוב תלמידי החינוך העל-יסודי שמוצאם מזרחי למדו בחינוך המקצועי אך גם כמחצית האשכנזים למדו בו.
ההבדלים העדתיים בהפניה למסלולים השונים נבעה במידה רבה מהבדלים בין העדות בהישגים לימודיים קודמים שמקורם בהבדלים בהשכלת ההורים.
עם זאת, הייתה גם אפליה עדתית בהפניית ילדים למסלולים השונים.
להבדלים הללו היו השלכות ניכרות ביחס לאי השוויון העדתי בהשכלה גבוהה, תעסוקה והכנסה.
מחקר זה נולד בשלהי שנות השמונים בעקבות ההתרחבות הדרמטית של מערכות החינוך במדינות רבות ברחבי תבל.
ההתרחבות התרחשה בחינוך היסודי והתיכוני, ובמדינות רבות, גם בחינוך העל-תיכוני.
חוקרים החלו לכתוב מחקרים על ההשלכות של התרחבות ההשכלה על אי-שוויון בכלל וכל אי שוויון השכלתי בפרט.
שביט ושותפו הנס-פטר בלוספלד (H-P Blossfeld) גייסו את טובי החוקרים מ-13 ארצות וביקשו מהם לאמוד את מידת השינוי באי-השוויון ההשכלתי בארצותיהם לאורך זמן.
שביט ובלוספלד ניתחו את תוצאות המחקרים הללו והראו שאי-השוויון ההשכלתי בין מעמדות חברתיים נותר יציב למדי לאורך השנים חרף ההתרחבות העצומה בהשכלה.
זאת, למעט מדינות המפעילות מדינת רווחה אגרסיבית, כגון שוודיה.
בעקבות מחקר זה נערכו מחקרים רבים שניסו לאתגר את תוצאותיו ולהסביר את ממצאיו.
פרויקט שני בסדרת המחקרים ההשוואתיים של שביט נערך בשיתוף עם וואלטר מולר (Walter Müller) והתפרסם תחת הכותרת From School to Work (1997) בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
שביט ומולר חקרו את ההבדלים בין ארצות באופי הקשר שבין השכלה לתעסוקה.
קיימים הבדלים ניכרים בין מדינות במידה בה ההשכלה מוכרת ומתוגמלת בשוק העבודה.
בחלק מהארצות האנשים עובדים לעיתים במשלחי יד שאינם קשורים לתחום אותו למדו.
לעומתן יש ארצות בהן הקשר בין השכלה לתעסוקה הדוק - דוגמה לכך היא גרמניה, בה תעודות ההשכלה מבטיחות לעובד תעסוקה בתחום לימודיו.
החוקרים מצאו שהסיבה לכך נעוצה באופיה של מערכת ההכשרה המקצועית בארצות השונות.
בארצות מהסוג הראשון מערכת ההכשרה המקצועית אינה מוערכת.
היא נתפסת כהשכלה סוג ב' ולמעסיקים אין מעורבות בעיצובה.
לעומת זאת בארצות מהסוג השני, ההפך הוא הנכון – להכשרה מקצועית יש מעמד מכובד.
מערכת ההכשרה המקצועית בארצות הללו מתנהלת תוך שיתוף פעולה בין ארגוני העובדים, המעסיקים והמדינה ומותאמת לצורכי החברות המעסיקות.
זה השלישי בסדרת מחקריו ההשוואתיים של שביט התמקד בהשכלה הגבוהה.
המחקר נערך בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, מיד לאחר התרחבות המכללות הציבוריות והפרטיות בישראל.
הוא רצה לדעת אלו לקחים אפשר להסיק מניסיונן של מדינות אחרות שעברו תהליכי התרחבות, הפרטה וגיוון מוסדי (בדומה להבחנה בין מכללות לאוניברסיטאות).
המחקר, נערך בשיתוף עם ריצ'רד ארום (Richard Arum), אדם גמוראן (Adam Gamoran) וגילה מנחם והתפרסם בהוצאת אוניברסיטת סטנפורד.
הוא בדק את השינוי באי השוויון בזמינות השכלה גבוהה ב-15 ארצות בעלות מגוון הסדרים מוסדיים בתחום ההשכלה הגבוהה.
בין ממצאיו הרבים אנו למדים שהתרחבות ההשכלה הגבוהה שיפרה את נגישותה לכלל שכבות האוכלוסייה ושאי השוויון בין שכבות בנגישות הצטמצם לעיתים, אך אי השוויון באשר לסיכויי הסיום המוצלח של לימודים גבוהים לא השתנה בדרך כלל.
הפרטה לא פוגעת בהכרח במידת השוויון המעמדי בנגישות להשכלה גבוהה וגיוון מוסדי לא מצמצם אותו בהכרח.
שביט חוקר את הקשר שבין שינויים דמוגרפיים ומערכת החינוך ושוויון הזדמנויות בה.
נושא חשוב בתחום זה הוא הקשר בין גודל המשפחה להישגי ילדים.
המשפחות בישראל גדולות יותר כמעט מכל מדינה בOECD ומחקרים מלמדים שילדים הגדלים במשפחות גדולות מגיעים להישגים נמוכים בממוצע מאלה הגדלים במשפחות קטנות.
הדבר נכון גם בישראל אולם באוכלוסיות החרדית והערבית, ההשפעה השלילית של גודל המשפחה על הישגים דווקא קטן יותר.
ישנה טענה שהדבר מסתייע בגין התמיכה החברתית הרבה לה זוכות משפחות גדולות בקהילות אלו.
שביט ניסה לברר ביחד עם ד"ר יריב פניגר באיזו מידה ריבוי הילדים בישראל משפיע על ההישגים היחסיים של תלמידי ישראל בהשוואה למדינות הOECD.
מחקרים בינלאומיים מראים שהישגי התלמידים בישראל נמוכים בהשוואה למדינות מפותחות.
כמו כן, בישראל כאמור, שיעורי ילודה גבוהים מאוד לעומת אלה של רוב המדינות המפותחות.
כתוצאה מכך, המשפחות הישראליות גדולות יחסית, והצפיפות בכיתות גבוהה.
שני משתנים אלו מוכרים בספרות המחקר כגורמים המגבילים הישגים לימודיים.
פניגר ושביט ניתחו את נתוני פיז"ה והראו ששיעורי הילודה הגבוהים מסבירים את רוב הפער בין ציוני התלמידים הישראלים ובין הממוצע הבינלאומי.
ההשפעה שיש לגודל האוכלוסייה הצעירה על ציוני התלמידים נמצאה קשורה הן לגודל המשפחות והן לצפיפות בכיתות.
בעוד מחקרים רבים מחפשים את ההסבר לרמת ההישגים הנמוכה במשתני מערכת החינוך עצמה, המחקר של פניגר ושביט הראה שלהקשר החברתי והדמוגרפי שבו פועלת מערכת החינוך תרומה חשובה להבנת הישגי התלמידים.
מחקרו הנוכחי של שביט עוסק בשילוב בין ערבים ליהודים בבתי ספר בישראל.
מידת הסגרגציה בין יהודים לערבים בישראל גבוהה מאוד.
רוב הערבים גרים ביישובים שאוכלוסייתם היא על טהרת הערבים, ורוב היהודים גרים בשכונות שהן על טהרת היהודים.
גם במערכת החינוך ההפרדה בין הלאומים די קיצונית.
עם זאת פועלים בישראל כמה עשרות בתי ספר בהם מתקיים עירוב בין יהודים לערבים.
חלקם הם בתי ספר המחויבים אידאולוגית לדו-קיום שוויוני, כגון בתי ספר המאוגדים בעמותת "יד ביד" לחינוך דו-לשוני, אך הרוב הם בתי ספר שבהם העירוב הוא נסיבתי ולא אידאולוגי.
הללו שוכנים בשכונות מעורבות, הם מוגדרים כבתי ספר עבריים, אך חלק מהאוכלוסייה הערבית בשכונה בוחרים לשלוח אליהם את ילדיהם.
הדוגמה הבולטת לכך היא יפו, שכל בתי הספר העבריים הלא-דתיים שבה הם בתי ספר מעורבים.
כך גם ברמלה, לוד ובמקומות אחרים.
המחקר הנערך בשיתוף עם דר' אורי שויד ובמימון קרן יאקובס מברר מהם התהליכים החברתיים המתרחשים בבתי הספר המעורבים הללו.
למשל האם מתעוררים מתחים בין ההורים מהקבוצות השונות, האם התלמידים בני הקבוצות השונות מתרועעים זה עם זה, האם יש הבדלים בין בתי הספר מהסוג האידאולוגי לבתי הספר שבהם האינטגרציה היא נסיבתית, האם הרכב האוכלוסייה היהודית במקום (למשל שיעור המהגרים האתיופים והרוסים) משפיע על יחסי הקהילה היהודית כלפי הערבית ולהפך.
יוסף (יוסי) קאנץ (נולד ב-17 במרץ 1942) הוא שחקן, מדבב וצלם ישראלי.
קאנץ נולד לסופר היידי שמעון קאנץ בסמיפלטינסק שבקזחסטן.
ב-1946 עברה המשפחה לגור בעיר ורוצלב שבפולין.
בשנת 1957, כשהיה בן 15, עלה לישראל, והיה חבר קיבוץ רוחמה.
בוגר בית הספר הגבוה לקולנוע "IDHEC" בפריז.
ב-1973 היה ממקימי תיאטרון באר שבע.
לצד עבודתו כשחקן, קאנץ כותב מדורי צילום בעיתונים.
בתיאטרון בית ליסין: ב-1986 שיחק בהצגה "נטושים" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
ב-2010 שיחק בהצגה "מכולת" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
בתיאטרון הבימה: ב-1990 גילם את האב בהצגה "חתונת הדמים" מאת פדריקו גארסיה לורקה שעיבד וביים חנן שניר, וב-1991 גילם מפקח משטרה ראשי בהצגה "הפיזיקאים" מאת פרידריך דירנמאט שביים היי קיילוס.
בתיאטרון הקיבוץ: ב-2001 שיחק בהצגה "דממה" מאת רועי רשקס שביים אבי מלכה.
מופיע בהצגת יחיד "אבר זר" שכתב יחד עם איציק סיידוף והועלתה לראשונה בפסטיבל תיאטרונטו 1991.
גילם את גולדברג בהצגה "מסיבת יום הולדת" מאת הרולד פינטר שביים חנן שניר בתיאטרון באר שבע.
ב-1973 שיחק בהצגה "עושה הנפלאות" מאת ויליאם גיבסון.
ב-1973 שיחק בהצגה "הרופא בעל כרחו" מאת מולייר שביים דן רונן, ושיחק בהצגה "מילקווד" מאת דילן תומאס שביים דן רונן.
ב-1975 שיחק במחזמר "עלי כינור" שכתבה עדה בן-נחום (ע"פ סיפור מאת שלום עליכם) וביים חנן שניר, ושיחק בהצגה "אנדורה" מאת מקס פריש שביים תום לוי.
ב-1976 גילם את סר טובי בהצגה "הלילה השנים-עשר" מאת שייקספיר שביים חנן שניר.
ב-1977 גילם את פיצ'ם בהצגה "אופרה בגרוש" מאת ברטולט ברכט שביים אפרים סטן.
ב-1978 גילם את הנזיר לורנצו בהצגה "רומיאו ויוליה" מאת שייקספיר שביים יורם פאלק; גילם את ביציה בהצגה "שידוכין" מאת ניקולאי גוגול שביימה סופי מוסקוביץ' וגילם את פייטרו בהצגה "הצל" מאת יבגני שוורץ שביים יוסף מילוא.
ב-1979 גילם את קרוקסטאד בהצגה "בית הבובות" מאת הנריק איבסן שביים יורם פאלק; שיחק בהצגה "שחטתי את דודתי" שהיה קברט על פי פרנק ודקינד שביים יורם פאלק וגילם מורה בהצגה "האביב מתעורר" מאת פרנק ודקינד שביים חנן שניר.
ב-1980 שיחק בהצגה "העולם בו אנו חיים" מאת קארל צ'אפק שעיבד וביים יוסף מילוא.
באותה שנה שיחק בהצגה "חבל שהיא זונה" מאת ג'ון פורד שביים מלקולם מק'קיי.
ב-1983 שיחק בהצגה "ליר" מאת אדוארד בונד.
ב-1984 גילם שריף ב"כותרת ראשית" מאת בן הכט וצ'ארלס מק'ארתור שביים מיכה לבינסון, וגילם את שאמראייב בהצגה "השחף" מאת צ'כוב שביים חנן שניר.
ב-1986: שיחק בהצגה "חוות החיות" מאת ג'ורג' אורוול שביים גדי רול בתיאטרון הקאמרי; שיחק בהצגה מיכאל קולהאס מאת היינריך פון קלייסט שביים אילן רונן ושיחק בהצגה "החילוני האחרון" שכתב וביים שמואל הספרי.
ב-1988 שיחק בהצגה "נוצות" שעיבד וביים שמואל הספרי (ע"פ ספר בעל אותו שם מאת חיים באר); שיחק בהצגה "אמא קוראז'" מאת ברטולט ברכט שביים אילן רונן וגילם פועל של משרד החקלאות בהצגה "גשם" מאת גלעד עברון שביים רמי דנון.
ב-1989 שיחק בהצגה "אחרי החגים" שכתב שמואל הספרי (ע"פ ספר מאת יהושע קנז) וביים אהרון אלמוג, וגילם את תנחום בהצגה "הגולם" מאת ה.
ב-1991 שיחק בהצגה "השחף" מאת צ'כוב שביים בוריס מורוזוב.
ב-1992 שיחק בהצגה "ריצ'רד השלישי" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן.
ב-1993 שיחק בהצגה "ענבי זעם" מאת פרנק גלאטי המבוסס על רומן באותו שם מאת ג'ון סטיינבק שביים אילן רונן; שיחק בהצגה "גורודיש" שכתב וביים הלל מיטלפונקט; גילם עורך דין בהצגה "פליישר" מאת יגאל אבן אור שביים עמית גזית ושיחק בהצגה "שיינדלה" שכתבו אמנון לוי ורמי דנון שגם ביים.
ב-1994 גילם שוטר בהצגה "ביקור הגברת הזקנה" מאת פרידריך דירנמאט שביים עמרי ניצן והייתה קופרודוקציה של תיאטרון הבימה ותיאטרון הקאמרי, וגילם את בלתזר בהצגה "הסוחר מוונציה" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן.
ב-1995 שיחק בהצגה "הקמצן" מאת מולייר שביים גאבור ז'אמבקי, וגילם את רפי איתן בהצגה "פולארד" מאת מוטי לרנר שביים אילן רונן.
ב-1996 שיחק בהצגה "קומדיה של טעויות" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן; השתתף בהצגה לילדים "מסע הניסים והנפלאות" שכתבו יורם טהרלב ויוסף כרמון שגם ביים; גילם את רודה בהצגה "המנצח" מאת רונלד הארווד שביים מיכה לבינסון ושיחק בהצגה "סיפור משפחתי" מאת עדנה מזי"א שביים עמרי ניצן.
ב-1997 שיחק בהצגה "אבא של החתן" מאת יוסף בר-יוסף שביים מיכאל גורביץ'.
ב-1998 גילם את קלמן בהצגה "השחקן" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
ב-1999 שיחק בהצגה "אויב העם" מאת הנריק איבסן שביים עמרי ניצן, ובהצגה "אשכבה" שכתב וביים חנוך לוין.
ב-2000 שיחק בהצגה "דבורה בארון" מאת יהודית קציר שביימה זהרירה חריפאי.
ב-2001 שיחק בהצגה "אטום" מאת מתי גולן שביים עודד קוטלר.
ב-2002 שיחק בהצגה "טובים השניים" מאת ריי קוני שביים לסלי לוטון.
ב-2003 שיחק בהצגה "אישה, בעל, בית" שכת בוביים שמואל הספרי, ועל משחקו בהצגה זו זכה במלגת-פרס על שם שבתאי קונורטי.
ב-2006 גילם את אחד מזקני תבי בהצגה "אנטיגונה" מאת סופוקלס שביים חנן שניר; שיחק בהצגה "המפיקים" שביים מיכה לבינסון וגילם את הכומר בהצגה "האב" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג שביים יוסי פולק.
ב-2008 שיחק לצד נסים זוהר בהצגה "השיבה לחיפה" שעיבד בעז גאון על פי נובלה מאת ע'סאן כנפאני שביים סיני פתר, ושיחק בהצגה "שמו הולך לפניו" מאת אפרים קישון שביים משה נאור.
ב-2013 שיחק בהצגה "אמא קוראז'" מאת ברטולט ברכט שביים אודי בן-משה, ובהצגה "ריצ'רד השלישי" מאת שייקספיר שביים ארתור קוגן.
ב-2014 שיחק בהצגה "הסלבריטאים" מאת טוביה ציפין שביים שלמה וישינסקי.
ב-2014 שיחק את האומֱן באלקטרה.
ב-2015 גילם את אבינעם במחזה "על האש" שכתב וביים דרור קרן.
ב-2016 גילם את עמידור במחזה "הזאבים" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
ב-2017 גילם את פרפונט במחזה "שלוש אחיות" מאת אנטון צ'כוב שביים חנן שניר וגילם גם את השופט האת'ורן במחזה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר שביים גלעד קמחי.
ב-2020 שיחק במחזה "מתאבל ללא קץ" מאת חנוך לוין.
ב-1971 שיחק בסרט "הסיקריקי" שביים מנחם בינצקי.
הסרט עסק בתקופת ימי בית שני והמרד הגדול, והתקציב הנמוך שעמד לרשות הבמאי מנע ממנו להציג את התקופה בצורה משכנעת כלשהי.
בגלל איכותו הירודה של הסרט בינצקי לא הצליח למצוא מפיץ לסרטו, ובעקבות כך הסרט הוקרן רק פעם אחת בסינמטק ונגנז.
ב-1978 שיחק בסרטו של זאב רווח "שרגא קטן".
ב-1981 גילם אסיר עם מקטרת בסרטו "מסג'יסט הצמרת" שכתבה מרגלית צבי וביים אלפרד שטיינהארדט.
ב-1987 שיחק בסרטו של נדב לויתן "ילדי סטלין".
ב-1988 גילם שכן בסרט "הקיץ של אביה" שביים אלי כהן.
ב-1994 גילם את התובע אמנון טל בסדרת הטלוויזיה "משפט קסטנר" שכתב מוטי לרנר וביים אורי ברבש.
ב-1997 גילם את יצחק שמיר בסדרת הטלוויזיה "קו 300" שכתב מוטי לרנר וביים אורי ברבש.
ב-1998 גילם את פרופסור לב מינסקי בסדרת הטלוויזיה "בנדנה ג'ונס" שביים איתן דותן בערוץ הילדים.
באותה שנה גילם את אבא של רונה (נעמי פרומוביץ') בסדרת הטלוויזיה "טירונות" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש.
ב-2002 שיחק בסדרת הטלוויזיה "דום לב".
ב-2002 שיחק בסדרת הטלוויזיה "טיפול נמרץ" שביים רוני קיי, ושיחק בסדרת הטלוויזיה "מיי פירסט סוני" של האחים ברבש.
ב-2003 גילם את ד"ר זריצקי בסדרת הטלוויזיה "החצר" שביים אבי כהן.
ב-2004 גילם את אביגדור בסרט "משהו מתוק" שכתב אופיר בביוף וביים דן תורג'מן.
בין השנים 2004–2005 גילם את צביקה בסדרת הטלוויזיה "ראש גדול".
ב-2005 גילם את דוד בן-גוריון בסרט הטלוויזיה "עכשיו או לעולם לא" שביים איתן לונדנר.
ב-2008 שוב גילם את דוד בן-גוריון בסרט "אלטלנה" - עיבוד קולנועי של פרשת אלטלנה שכתב מוטי לרנר וביים אלי כהן.
ב-2011 גילם את דגניה בסדרת הטלוויזיה "החיים זה לא הכל" שביים עדי בנימינוב.
ב-1999 דיבב את המפקח שרמן בסרט "סטיוארט ליטל".
ב-2005 דיבב את וינקול בסרט "מרי פופינס".
ב-2007 דיבב את מונטגומרי בסרט "כוורת בסרט".
ב-2009 דיבב את קארל פרדריקסון, הדמות הראשית בסרט "למעלה", אותה דיבב גם בסרט "המשימה המיוחדת של דוג"; ואת טים לוקווד בסרט "גשם של פלאפל".
ב-2011 דיבב את מר מרימק בסרט "רנגו", ואת קרבטרי בסרט "הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן".
ב-2012 דיבב את הלורקס בסרט "הלורקס".
ב-2013 דיבב את טים לוקווד בסרט "גשם של פלאפל 2" ואת המלך הנרי בסרט "מליפיסנט".
הדיבוב האחרון שעשה יוסי קאנץ היה הגמד רגזני בסרט שלגיה עם גל גדות.
יוסף (יוסי) פוני (נולד ב-1960) הוא קצין במשטרת ישראל בדרגת תת-ניצב, בתפקידו האחרון כיהן כסגן מפקד משמר הגבול.
פוני משרת בשירות קבע במשמר הגבול מ-1980. ב-1992 מונה למפקד פלוגה ח' במג"ב עזה, ב-1994 מונה למפקד פלוגה ג' במג"ב ירושלים וב-1995 לקצין אג"ם מג"ב ירושלים.
בשנים 1998 עד 2003 שירת כראש ענף מבצעים במג"ב ירושלים ולאחר מכן כיהן כסגן מפקד מג"ב ירושלים.
ביוני 2011 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מג"ב ירושלים, ב-2012 מונה לסגן מפקד מג"ב ושירת בתפקיד עד יולי 2016.
בעל תואר ראשון במזרחנות ותואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון.
יוסי פינטו (נולד ב-12 באפריל 1975) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה במילואים, המשמש מפקד יחידת החילוץ וההצלה הארצית.
קודם לכן שימש כנספח צבאי ביוון, מפקד חטיבת החילוץ, קצין אג"ם של פיקוד העורף, מפקד המרכז לאימונים באש במל"י ומפקד חטיבת בנימין.
פינטו נולד במצפה רמון להוריו שהיו בשירות קבע בבסיס רמון.
התגייס לצה"ל באוגוסט 1993, ושובץ בגדוד דוכיפת.
לאחר קורס קציני חי"ר שב לגדוד דוכיפת, ומונה למפקד מחלקת מסלול.
במהלך התפקיד נפצע במהומות מנהרת הכותל.
בהמשך שימש כמפקד מחלקה בגדוד.
לאחר מכן מונה למפקד פלוגה בגדוד דוכיפת.
בשנת 2000 מונה לסגן מפקד גדוד דוכיפת.
בשנת 2004 מונה לקצין אג"ם של חטיבת בנימין.
באוגוסט 2007 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד דוכיפת, בכך היה למפקד הגדוד הראשון בחטיבת כפיר שצמח לאורך כל שירותו בגדודי החטיבה.
את תפקידו סיים במאי 2009. בהמשך מונה לסגן מפקד חטיבת כפיר בין השנים 2009–2010. לאחר מכן שימש כקצין אג"ם של עוצבת האש בין השנים 2010–2012.
ב-10 ביולי 2012 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת בנימין, ושימש בתפקיד בין היתר במהלך מבצע שובו אחים.
את תפקידו סיים בספטמבר 2014. בשנת 2014 מונה למפקד המרכז לאימונים באש במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 2015. בהמשך מונה לקצין אג"ם של פיקוד העורף, בין השנים 2015–2017. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ה (2018-2017).
ב-25 ביולי 2018 מונה למפקד חטיבת החילוץ, הוא שימש בתפקיד עד 9 ביוני 2020.
באוגוסט 2020 מונה לנספח צה"ל ביוון ושימש בתפקיד עד לשחרורו מצה"ל בשנת 2023.
בינואר 2024 מונה למפקד יחידת החילוץ וההצלה הארצית, יחידת מילואים הכפופה ישירות למפקד פיקוד העורף.
פינטו הוא בוגר אוניברסיטת חיפה במדע המדינה.
יוסי פלדמן (4 באפריל 1932 – 4 בנובמבר 2020) היה המייסד, המקים והמנהל של בית ספר שדה הראשון בעין גדי.
בשנת 1984 ייסד את המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועמד בראשה כמנכ"ל במשך כ-26 שנים.
פלדמן נולד ב-1932 בתל אביב לעליזה ואברהם פלדמן.
הוריו הם יליד העיירה גרוסולובה שבאוקראינה, אביו עלה לארץ ישראל בשנת 1919 באוניה רוסלן, האניה שפתחה את העלייה השלישית, השתקע בתל אביב ועבד בקרן הקיימת לישראל.
יוסי היה מנעוריו חבר תנועת "מחנות העולים".
למד ב"בית חינוך לילדי עובדים" בתל אביב (ששכן מול גן מאיר) ואחר כך בבית הספר מקוה ישראל בו סיים את לימודיו בשנת 1949. זמן קצר לאחר מכן הצטרף לגרעין נח"ל של תנועת "מחנות העולים" שיצא לקיבוץ רביבים.
במקביל לעבודתו במשק רביבים הרבה לסייר ברחבי הנגב והשתתף בסיורים ומחקרים ארכאולוגיים באזור.
בין השנים 1952-1951 השתתף כסייר במשלחתו של הארכאולוג נלסון גליק שהגיע מארצות הברית לחשוף עתיקות בנגב.
בין השנים 1957-1954 עמד בראש פרויקט שיחזור ושיקום העיר הנבטית בשבטה שכלל כ-100 עובדים.
כן עסק באותה תקופה בשחזור ושיקום חווה חקלאית קדומה בשבטה.
בשנת 1958 הקים סמוך לקיבוץ עין גדי את בית ספר השדה הראשון בישראל, אשר שימש בשנות ה-60 ובשנות ה-70 של המאה הקודמת מרכז לטיולי בתי ספר ותנועות נוער באזור הנגב ובמדבר יהודה.
בנוסף להיותו מקום לינה למטיילים שימש בית הספר מרכז מחקר ולימוד של החי והצומח בסביבתו, כשהתלמידים נוטלים חלק פעיל בסיורי מחקר, תצפיות בטבע ועוד - וכך לומדים להכיר את החי, הצומח והסביבה באזור.
במסגרת פעילות בית ספר שדה עין גדי בוצע לראשונה בארץ סימון שבילים במדבר יהודה, והוצאה לאור של מפת סימון שבילים על ידי ועדה ציבורית לסימון שבילים, בראשה עמד יוסי פלדמן.
עם סיום תפקידו כראש הוועדה החליף אותו אורי דביר.
לימים הורחב פרויקט סימון השבילים לכל רחבי הארץ.
בשנת 1961 החל פלדמן לפעול במסגרת החברה להגנת הטבע שאימצה דרך פעילותו החינוכית של בית ספר שדה עין גדי והקימה באותה מתכונת בתי ספר שדה דומים במקומות נוספים ברחבי הארץ.
באפריל 1965 נישא יוסי פלדמן לפנינה לבית אליאש.
החתונה נערכה ליד מעיין עין גדי סביב מדורה.
בשנת 1977 הצטרף למושב בית נקופה, בו היה חבר עד פטירתו.
בין השנים 1979-1976 למד גאוגרפיה וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים והוא בוגר האוניברסיטה במקצועות אלה.
ב-1980 שימש רכז מערכת האנציקלופדיה החי והצומח של ארץ ישראל.
בתחילת שנות ה-80 מונה מטעם החברה להגנת הטבע לרכז הטיפול בנושא שמירת אתרים היסטוריים.
בתחילה פעל כמעט לבדו וכמעט ללא תקציב.
הוא ניהל וארגן מאבקים והפגנות נגד פגיעה באתרים היסטוריים בזכרון יעקב, בנווה צדק ובמקומות נוספים ורתם למאבק אישי ציבור, אנשי אקדמיה, עיתונאים ועוד, במטרה להגביר המודעות הציבורית לנושא.
בשנת 1984 יסד והקים את המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל וכיהן בתפקיד מנכ"ל המועצה ברציפות במשך כ-26 שנים משנת 1984 עד 2010. ב-1991 יזם את חוק שימור אתרים שהתקבל בכנסת בהובלתה של חברת הכנסת עדנה סולודר.
כאות הוקרה על פעילותו רבת השנים, הן בחברה להגנת הטבע והן במועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, התכבד פלדמן בשנת 2010 בהדלקת משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-62 למדינת ישראל.
ב-2014 יזם והקים אנדרטה בעיירה וליקה מיצ'איליווקה (עד 1945 נודעה בשם גרוסלובה) באוקראינה, לזכר קורבנות הפוגרום שנערך ביהודי העיירה ב-1919 ובהם סבו יוסף פלדמן, ושני דודיו, אחיו של אביו.
פלדמן נפטר ב-4 בנובמבר 2020 בגיל 88, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב בית נקופה בו התגורר.
יוסף (יוסי) צברי (נולד ב-1972) הוא שחקן תיאטרון, סטנדאפיסט, אמן ספוקן וורד, מדבב ורקדן ישראלי.
צברי נולד ב-1972 בפתח תקווה, בן הזקונים של שולה ודוד צברי, שעלו מתימן בהיותם בני 10. שירת כקצין בחיל הרפואה כמפקד קורס חובשים.
לקראת שחרורו מצה"ל נפטר אביו.
בין השנים 1996–1998 השלים לימודי משחק בבית צבי.
בעת לימודיו השתתף בין היתר בהצגות "מעגל הגיר הקווקזי" (על פי ברטולט ברכט) ו"שד היער", וזכה במלגות רבות מטעם קרן שרת, מטעם סנו, וכן במלגות מטעם בית צבי על שם משה זעירי, שמואל סגל, גיורא גודיק ועוד.
בשנת 1996 השתתף בקלטת הילדים "גומות החן של זוהר".
בשנת 1998 הופיע בפסטיבל עכו עם מופע היחיד שיצר, "יום הולדת שמח".
בהמשך השתתף במספר הצגות ילדים במגזר הפרטי.
את דרכו בתיאטרון הרפרטוארי החל בתיאטרון הקאמרי כשהשתתף בהצגות "רצח" (מאת חנוך לוין) ו"הורדוס" (מאת עדנה מזי"א).
בשנת 2000 השתתף בקלטת הילדים "דוד פומפה" בה דיבב את דמותו של רחמים השרפרץ.
בשנים 2001–2003 למד צברי בבית הספר למחול ברודוויי (Broadway Dance School) שבניו יורק.
עם חזרתו ארצה השתתף בעיקר בהפקות מסחריות, מופעי מחול וכן בהצגות תיאטרון שוליים.
החל לגלם את פרעה במחזמר "משה", מאת דודו טופז בבימויו של משה קפטן (לימים מנהלו האמנותי של תיאטרון הבימה) והשתתף גם בהצגת הילדים "פינוקיו" (על פי ספרו של קרלו קולודי) בתיאטרון המדיטק בבימויו של קפטן.
בנוסף, השתתף בתפקיד הראשי במופע המחול "חלום בקצות האצבעות" (המבוסס על הסרט "בילי אליוט"), ב"החתונה", פרויקט מחול בזירה הבין-תחומית.
לאחר מכן, הצטרף ללהקת שחקני תיאטרון נוצר והשתתף ב"ארץ בושת", קברט סאטירי בבימויה של דלית מילשטיין.
בפסטיבל תיאטרון קצר בתיאטרון צוותא השתתף גם באופרטה הקצרה "הג'ילגול" מאת יוני להב ובבימויה של טל ברנר.
בתפקיד התליין באופרטה "המיקאדו" מאת גילברט וסאליבן במרכז לאופרה פרינג' בבימויו של יובל זמיר.
ובתיאטרון הסימטה גילם את וינסטון במחזה "האי" מאת את'ול פוגארד בבימויו של אלון טיראן.
ב-2013 חזר ללהקת שחקני התיאטרון הקאמרי.
השתתף בהצגות "איש קטן, מה עכשיו?" (מחזה לפי הנס פאלאדה בבימויו של איתי טיראן), "סיראנו דה ברז'ראק" מאת אדמון רוסטאן בבימויו של גלעד קמחי, "איבנוב" מאת אנטון צ'כוב בבימויו של ארתור קוגן, "חולה אהבה בשיכון ג'" מאת שבי גביזון בבימויה של עדנה מזי"א.
השתתף גם בפרויקט הבינלאומי "זוז, אתה מסתיר לי את השמש" בבימויה של אופירה הניג, שכלל צוות יוצרים ישראלי-ערבי, והופיע בישראל, בגרמניה, בשווייץ, בליכטנשטיין ועוד.
ב-2016 החל לשחק בתיאטרון בית ליסין במחזה "קוראים לו מלך" מאת סביון ליברכט ובבימויו של אלון אופיר.
ב-2016 השתתף בהצגת פרינג' "בית ההבראה של הזמן" המבוססת על סיפורים קצרים מאת ברונו שולץ בבימויו של יפים קוצ'ר.
במרוצת הזמן יצר צברי מספר מופעי יחיד, בהם "יוסי צברי.
מופעים אלו שילבו מונולוגים קצרים, קטעי מחול ושירה מחורזת, ונגעו, בין השאר, בחוויות אישיות של צברי במהלך חייו.
בטלוויזיה שיחק צברי בסיטקום "משפחת עזאני" בערוץ 2 בתפקיד הראשי, הנחה תוכנית מוזיקה ישראלית ביס והשתתף בתפקידי אורח בתוכניות שונות בערוץ הילדים וכן בתפקידי אורח בסדרות "מסודרים", "רמזור", "נפלת חזק" ב"פרויקט ביפ" ובסדרה קיבוצניקים בהוט.
משנת 2018 משתתף בסדרת הרשת "שרופים" בערוץ טדי.
בשנת 2019 השתתף בסרט הקומי "בזמק".
נוסף לעבודתו כשחקן, צברי משמש כמורה מן המניין בבית הספר למשחק בית צבי.
במסגרתו עבד כבמאי במסגרת תיאטרון הספרייה בהפקותיו השונות.
בין היתר בהצגות "צורה לאהבה" מאת ניל לביוט (2006) ו-"39 המדרגות" מאת ג'ון באקן על פי אלפרד היצ'קוק (2016).
בנוסף, מרצה לסטודנטים בישראל ובעולם בנושא תרבות ישראלית.
צברי הוא הומו, נשוי לניר ייני (בעל סטודיו לעיצוב גרפי) ומתגורר בתל אביב.
בני הזוג הם הורים לבן (נולד ב-2020).
צברי תומך ומתנדב בארגון שוברים שתיקה.
יוסי קרמר (נולד ב-9 באפריל 1957) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן ולעיתים כבלם וכקשר.
קרמר היה משחקניה הבולטים של מכבי חיפה בשנות ה-80, ובמשך רוב הקריירה שיחק עם הספרה 7.
קרמר גדל בשכונת קריית שפרינצק, ולמד בבית הספר "עין הים" ו"בתיכון שפרינצק".
הוא החל את דרכו בגיל 11 במחלקת הנוער של מכבי חיפה, ובעונת 1973/1974 הועלה לקבוצה הבוגרת על ידי המאמן אברהם מנצ'ל, מחמת היעדר מספר שחקנים בקבוצה הבוגרת עקב מלחמת יום הכיפורים.
את הופעת הבכורה שלו ערך באצטדיון בלומפילד.
בעונה זו שיחק קרמר שני משחקים ועלה כמחליף פעם אחת ואף הספיק להבקיע שער בכורה.
בתום העונה ירד עם מכבי חיפה לליגה א', ובליגה זו שיחק כ-14 משחקים ועלה עם הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית.
באותה העונה הוסט קרמר על ידי מאמן הקבוצה, אורי ויינברג, מקיצוני ימני למגן ימני, עמדה בה המשיך לשחק ברוב הקריירה שלו.
את הפריצה הגדולה עשה קרמר בחמשת המשחקים האחרונים של הקבוצה בעונת 1983/1984, בה זכתה מכבי חיפה באליפות הראשונה בתולדותיה.
בעונה זו גם שיחק רק כ-14 משחקים, אך בסוף העונה כאשר הבלם הקבוע ירון פרסלני נפצע, הציג קרמר יכולת גבוהה כמחליפו.
שנה לאחר מכן, בעונת 1984/1985, זכה עם הקבוצה באליפות נוספת, והפעם כבר היה שותף מלא כאשר פתח ב-23 משחקים, נכנס 5 פעמים כמחליף ואף הספיק לבשל 2 שערים.
בגיל 27 עזב קרמר את מכבי חיפה למורת רוחו של מאמן הקבוצה דאז שלמה שרף.
לאחר התקופה במכבי תל אביב חזר קרמר למכבי חיפה, ולאחר תקופה נוספת בה ישב רבות על הספסל החליט לנסות את מזלו שוב בקבוצה אחרת והושאל להפועל חיפה אשר שיחקה בליגה הארצית, שם שיחק כמגן וקשר.
כעבור שנה חזר שוב למכבי חיפה ואף חזר להיות שחקן הרכב קבוע תחת המאמן אמציה לבקוביץ', באותה עונה זכה באליפותו השלישית בקבוצה (1988/1989) ונבחר בסוף השנה בכלי תקשורת שונים כבלם העונה.
בשנת 1990 הגיע שוב שלמה שרף לאמן את מכבי חיפה, והחליט לבנות קבוצה אשר מושתתת על שחקנים צעירים.
קרמר בן ה-31 נפרד בעקבות זאת מהקבוצה ועבר שוב להפועל חיפה.
כעבור שנה עבר לבית"ר ירושלים, עמה עלה לליגה הבכירה בתום העונה, ובהמשך שיחק גם בעירוני אשדוד ועלה עמה גם כן לליגה הבכירה.
בגיל 37 פרש ממשחק והחל לאמן בדלית אל-כרמל, ואחר כך עבר לאמן במחלקת הנוער של מכבי חיפה, שם אימן 4 שנים.
קרמר הוא הבכור מבין חמישה אחים.
הוא נולד לאמא ילידת רומניה ואבא יליד פולין, שהיה כדורגלן לפני שעלה לישראל.
הוא נשוי בשנית, ויש לו שני ילדים מאשתו הראשונה ושניים מאשתו השנייה.
לאחר שפרש מתחום הכדורגל, עבר לעבוד בתפקיד ניהולי בחברת הספנות "צים", בה עבד גם כשהיה שחקן פעיל.
כיום הוא פנסיונר של החברה.
יוסי רחמני (נולד ב-29 באוגוסט 1964) הוא שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי.
יוסי רחמני גדל בעיר קורדובה שבארגנטינה ועלה לישראל בשנת 1987. סיים את לימודיו בסטודיו למשחק ניסן נתיב בשנת 1992. בהמשך למד ליצנות רפואית והחל לעסוק בתחום בבתי חולים.
בשנים 1996 - 2000 היה חבר בלהקת "תיאטרון נוצר" בה השתתף בהצגות "תיאטרון זה להפך" ו"פנטיסילאה".
בשנת 1999 היה מועמד לפרס התיאטרון הישראלי על תפקידו כשחקן המשנה במחזה אשכבה מאת חנוך לוין.
רחמני זכה בפרס "קיפוד הזהב" לשנת 2008 הניתן להצגות פרינג' בישראל, על עיבוד יצירתו "המנהרה".
רחמני משתתף במופע הרחוב "פיקוח אירוני" יחד עם שותפו דוד (דוש) בראשי, בו הם מחופשים לפקחים עירוניים ומבצעים אלתורים קומיים.
תיאטרון הבימה - "הדיבוק", "ביקור הגברת הזקנה".
אנסמבל תיאטרון תמונע - "ג'ודי יקירתי", "השיטה", "רביזור" "מקס ומוריץ", הצגת היחיד "המנהרה" (בימוי ומשחק), "האישה מן הים"
הצגות ילדים - "יער האגוזים", "סיפורו של עורב", "החיים של גלילאו גליליי" (2003), "וכולנו חברים" (2004), "בן סנדלר" (2005), המתנות של לאה" - בימוי ומשחק, הצגה משירי לאה גולדברג
יוסי פיאמנטה (ל' בחשוון תשי"ב, 29 בנובמבר 1951 – ח' באלול תשע"ה, 23 באוגוסט 2015) היה גיטריסט ישראלי שפעל בישראל ובארצות הברית.
יחד עם אחיו החלילן אבי פיאמנטה, הרכיבו את להקת פיאמנטה.
נולד בירושלים לגני' וליהודה פיאמנטה, ששימש כאיש כוחות הביטחון ביחידת 101 ובשב"כ, המשפחה הייתה ממוצא סורי וספרדי מסורתי ובגיל 12, עברה משפחתו לתל אביב.
לבר המצווה שלו קיבל גיטרה כמתנה מדודו, המוזיקאי אלברט פיאמנטה והחל לנגן בה בדרך של לימוד עצמי.
את שירותו הצבאי עשה בלהקת חיל התותחנים בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים, יחד עם יוני רכטר, שלישיית אף אוזן גרון ואחרים.
בתקופת מלחמת יום הכיפורים כבר היה משוחרר והחל להופיע יחד עם אחיו הצעיר אבי, בן ה-15, שניגן על חליל ואורגן בהופעות מול החיילים המגויסים.
לאחר מכן, בסוף 1974, הקימו השניים את להקת פיאמנטה.
פיאמנטה הופיע לעיתים בבית ליסין גם ללא הלהקה בערבים שהוקדשו לג'ימי הנדריקס.
באחת מהופעותיו שנערכה בנהריה בליל שבת, קיבל מכת חשמל שהעיפה אותו מהבמה וכמעט הביאה למותו.
עם התפתחותו המוזיקלית החל לשתף פעולה עם המוזיקאי סטן גץ ובעקבות זה עבר לארצות הברית שם התוודע והכיר את בת דודתו בת ה-16 וויויאן, לאחר נישואיו החל בתהליך איטי של חזרה בתשובה.
אחיו ואחיותיו השתקעו גם הם בארצות הברית.
בהמשך העמיקו יוסי ואבי את חזרתם בתשובה, אחיו אבי התקרב לחסידות חב"ד והשניים הוזמנו פעמים רבות לנגן לפני הרבי מנחם מנדל שניאורסון.
הבסיסט בלהקתם ג'ו ריד נישא לאחותם והשלים לימודי רפואה בארצות הברית.
ב-2005 התגרש יוסי פיאמנטה, ולבקשת אביו, חזר לישראל.
הוא הופיע בישראל ובמקביל, שמר על הפופולריות שלו בקרב יהודי ארצות הברית, ובפרט בקרב הקהל החסידי-מזרחי.
ב-23 באוגוסט 2015, נפטר פיאמנטה ממחלת הסרטן בניו יורק, ונקבר בחלקת חב"ד בהר הזיתים בירושלים.
פיאמנטה היה נשוי לבת דודתו וויויאן ולהם שישה ילדים.
הזוג התגרש בשנת 2005, והוא נישא בשנית.
נמנה עם צוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית (לימים - "הערוץ הראשון").
צמח ביים תוכניות טלוויזיה ובעיקר תוכניות בידור רבות משתתפים ושימש מאוחר יותר כראש חטיבת התוכניות בעברית בטלוויזיה הישראלית.
את שירותו הצבאי עשה כזמר ושחקן בלהקת גייסות השריון.
לאחר השירות הצבאי היה חבר בלהקת התרנגולים ושימש במאי של להקות צבאיות, בהן; להקת פיקוד צפון, להקת פיקוד המרכז ולהקת גייסות השריון.
בין התוכניות אותן ביים בטלוויזיה: אירוויזיון 1979, תחרות האירוויזיון הראשונה ששודרה מישראל בהשתתפות 19 מדינות.
התוכנית ,"כל העולם במה", שהפיקה אמ"י בשנת 1985 והתוכנית "יהורם גאון שר משירי זעירא" בה מספר יהורם גאון על מרדכי זעירא ושר משיריו.
יוסי ריבלין (נולד ב-18 ביוני 1961) הוא סופר, מרצה שואה ביוגרף וקריין.
בשנת 2025 ראה אור רומן חדש פרי עטו "מעטפה לבנה".
נולד בירושלים, בשכונת קטמון, למשה ורחל ריבלין.
האב משה נפל בשבי הירדני בגיל 17.5 במהלך קרבות גוש עציון, ערב הקמת המדינה.
סיפורו של האב משה, מופיע בסיפור "לחם" (קרואסונים, כתב 2019).
אמו, רחל, היא שורדת שואה בת העיר שדלץ שבפולין.
ביסודי למד יוסי בבית הספר ע"ש הנרייטה סאלד בשכונת קוממיות (טלביה), בתיכון למד בבית חינוך, ונשר משם בשלב מסוים.
על נסיבות נשירתו מסופר בסיפורו "היינו לרגע נערי חוף" בקובץ הסיפורים "קרואסונים".
בצבא שירת בגולני בתפקידי פיקוד שונים, והשתתף במלחמת לבנון הראשונה.
לצד התפקידים הקרביים עסק בתיעוד ההוויה הגולנצ'יקית במסגרות פנימיות של החטיבה.
היה בין כותבי העצרת החטיבתית השנתית בשנים הללו כעוזרו של המפיק צבי (ציצי) גרא.
בתום מלחמת לבנון, צורף בפקודת מפקדת החטיבה לצוות שתיעד את מהלכי חטיבת גולני במלחמה והחל בתחקיר ראשוני ואיסוף חומרים לקראת הקמת מוזיאון גולני שבצומת גולני.
בהמשך שירותו במילואים היה לחובש קרבי, ובתפקיד זה שירת למעלה מעשרים שנות מילואים בחטיבת ירושלים והשתתף במבצע חומת מגן (2002).
אחרי השירות הסדיר החליט לפנות לעיסוק בעיתונות.
הכתבה הראשונה בחייו הייתה עבור עיתון הסטודנטים "פי האתון", סיפורו של הר הצופים בתקופה שבין 48–67. הכתבה כללה ראיון בשטח ההר עם מי שהיה המפקד המיתולוגי של הר הצופים מנחם שרפמן, שכונה "מלך ההר".
לאחר מכן התקבל לעבודה במקומון "כל העיר" ככתב לענייני צרכנות ונושאים כללים.
הכתבה הראשונה שלו הייתה מעין "סקופ", שלא היה ידוע אז לציבור הרחב: דיווח על פיתוח תוכנה חדישה בתחום המחשבים האישיים – מעבד התמלילים.
הכתבה השנייה שלו חשפה פרטים דרמטיים על רצח נהג מונית פלשתינאי בידי צעירים ישראלים בני טובים כפעולת נקם לאומנית.
בשנת 1986 במקביל ללימודיו בפקולטה למדעי החברה והרוח, באוניברסיטה העברית, סיים קורס מגישים בקול ישראל, והשתלב בתומו במחלקת החדשות של התחנה ככתב.
בהמשך מונה לכתב לענייני פלילים בתל אביב (החליף את כרמלה מנשה שמונתה לכתבת הצבאית) ושדרן מוטס.
בשנת 1990 החל יוסי ריבלין לעבוד בעיתון "חדשות", ככתב לענייני רכב, תעופה וחקלאות.
בשנת 1993 עבר לתחום יחסי ציבור.
בהתחלה כשכיר במשרד תל אביבי מוביל, ומשנת 1996 כעצמאי בעל משרד משל עצמו "ריבלין תקשורת המונים".
משרדו של ריבלין, "ריבלין תקשורת המונים" זכה בפרס האריה השואג על הצטיינות בתחום יחסי הציבור, בקטגוריה קמפיין שנתי, עבור קמפיין יחסי הציבור שניהל המשרד בשנת 2009, לכנס משפחת ריבלין לדורותיה במלאת 200 שנה לעליית המשפחה לישראל.
במסגרת הקמפיין יזם ריבלין הענקת תעודת הוקרה לצאצא ה-20,000 במספר של משפחת ריבלין, על ידי יושב ראש הכנסת ראובן רובי ריבלין.
במהלך הקמפיין, פרסם ריבלין שיר אלמוני לא מוכר על משפחת ריבלין שכתב המשורר יהודה עמיחי ועד אותו זמן היה אלמוני.
לאור הצלחתו התבקש ריבלין גם להעניק שירותי יחסי ציבור לכנס של משפחת סולומון לדורותיה, בשנת 2011. לאור הצלחת קמפיין זה ניתן לאמר שהסתיים "הדם רע" ששרר במשך כ־120 שנה בין שתי המשפחות, ריבלין וסולומון סביב השאלה מי היה לראשון לבנות בית מחוץ לחומות העיר העתיקה.
בין הפירמות והארגונים המובילים שייעץ להם תקשורתית: אוניברסיטת תל אביב, מרכזי טיפוח יזמות (מט"י), פז, פזקר, קרן הון סיכון אינפיניטי, איגוד המוסכים בישראל, איגוד קציני הבטיחות בישראל, הוצאת ספרים כרמל, הוצאת ספרים "כתב", חברת התוכנה הבינלאומית workgroup-spl, יצרנית השבבים שלקייס, עיריית קריית גת, אפיקים רכב חשמלי, ועוד.
בין היתר היה אמון על עריכה וכתיבת עיתוני פירמה עבור פיז'ו-סיטרואן, מאזדה, שטראוס, בנק טפחות, ארגון סע-שא, בריכת כרמי-יוסף, קרן מכבים, לתמיכה בעולי איראן ואתיופיה ועוד.
בין השנים 2003–2005 הרצה יוסי ריבלין בתוכנית ללימודי דוברות ויחסי ציבור באוניברסיטת בר-אילן על חשיבה יצירתית וטיפול במצבי משבר.
בתקופה זו פורסמו עשרות רבות של מאמרים פרי עטו על יחסי-ציבור ושיווק בעיתון דה מרקר, news1, אותות ועוד.
כמו כן בשנים 2004–2006 הגיש ריבלין תוכנית רדיו על מוזיקת המזרח ב־106 אפ-אם ובהמשך תוכנית אקטואליה ומוזיקה אישית ברדיו דרום.
בין השנים 2018–2019 הגיש את התוכנית מועדון ספרות בתחנת הרדיו "ארץ" שהוקמה בידי יוצאי רשות השידור בראשות יוסי הדר.
בשנת 2007 החל בכתיבת פרוזה.
בתוך זמן קצר החלו סיפורים קצרים פרי עטו, לראות אור במסגרות ספרותיות שונות.
הוא זכה בתחרויות כתיבה באתר תפוז (מקום ראשון על סיפורו "לחם" המספר על אביו משה, ו"חצות במנהטן", מקום ראשון בתחרות סיפורים בגל"צ ומקום שני בתחרות הסיפורים של ynet, עם הסיפור "סימטת גיטלי" ועוד).
בשנת 2009 ראה אור קובץ סיפורים פרי עטו "42.2, סיפורים קצרים ומסלולים ארוכים על ריצה ואהבה" (קוראים).
קובץ סיפורים המספר על אהבתו של יוסי ריבלין לריצות למרחק.
הספר זכה להצלחה נאה והיה לרב מכר בין חובבי הריצה בישראל.
ריבלין השתתף בשורה של מרתונים, חצאי מרתונים, טריאתלונים וכיוצא בזה.
הספר הוקדש לטייסת מעיין-אליאב ארבל, בת משפחה קרובה, שנספתה בתאונת מטוס באוקטובר 2008.
החל משנת 2012 מופיעים סיפוריו של יוסי ריבלין במפעל האנתלוגיות השנתי של הוצאת "כתב".
ביוני 2017 ראה אור רומן הביכורים של יוסי ריבלין "לשיר סיפור אהבה" בהוצאת פרדס.
למרות שזהו רומן ביכורים הספר התקבל לפרסום במימון מלא של ההוצאה.
עלילת הספר מספרת על מועדון ירושלמי של שירה בציבור.
בחודש ספטמבר 2017 התקיימה השקת הספר בבית הסופר בתל אביב בהשתתפות הסופר ישראל ויסלר (פוצ'ו), השחקנית אדוה בולה, הזמרת נוי דקל, עורכת הספר ניצן ריבלין ועוד.
הנחה המשורר עו"ד עצמון יניב.
יומיים אחר כך נערך לכבוד הספר מופע צהריים של שירה בציבור בקיבוץ יפעת שבליבו של עמק יזרעאל בהשתתפות חובבי זמר רבים שהספר מוקדש להם.
ביוני 2018 ראה אור רומן שני פרי עטו "דרך בורמה שלי" ספר מסע וחיפוש המתכתב עם פרשיה עלומה ממלחמת העולם השנייה במשולב עם סיפור משפחתי המתקשר למותו במלחמה של יליד הארץ גדעון בן כהן דוד של עופיק, רעייתו של יוסי.
ביוני 2019 ראה אור קובץ הסיפורים "קרואסונים" (כתב 2019).
בקובץ זה אוגדו 16 סיפורים קצרים פרי עטו של יוסי ריבלין שראו אור במסגרת מפעל האנתולוגיות השנתי של הוצאת כתב ביו השנים 2012–2019.
במהלך שנת 2021 עתיד לראות רומן חדש פרי עטו.
פרסים: יוסי ריבלין זכה בשורת פרסים בתחרויות סיפורים ("אגדתא", "תפוז", "שוונג" ועוד) וכן פרס היצירתיות מטעם הוצאת כתב לכבוד עשר שנות קיום מפעל האנתלוגיות של ההוצאה.
ביוני 2021 ראתה אור נובלה קצרה שלו בהוצאת כתב: "תמיד תהיה לנו פורוס (קארפה דיאם)".
שלושה סופרים, כתב רדיו וסקיפר יוצאים לים הפתוח להפלגה בת כשבוע על מנת לבדוק את גבולות ההשראה.
את הנובלה הקצרה כתב יוסי ריבלין, לאור החלטתו בשנת 2019 להוציא רישיון להשטת יאכטות וובתום קורס מפרך היה לסקיפר, אוהב ים והפלגות, הנובלה נכתבה בעקבות הפלגה חלומית במפרץ הסארוני ביוון.
אגב, הודות לאהבתו זאת רכשה המשפחה בית כפרי במורדות הטרודוס בקפריסין וריבלין אף החל ללמוד את השפה המקומית.
כמובטח ביוני 2022 ראה אור בהוצאת "כתב" רומן חדש פרי עטו של יוסי ריבלין "מסע ברדיו".
שדרן הרדיו ארי סתווי מתחקה לראשונה בגיל מתקדם אחר מקורותיו של אביו כניצול טרנספר הילדים "הקינדרטרנספורט" ערב השואה ללונדון.
בחודש יוני 2023 ראה אור מחזה ראשון פרי עטו "אישה גדולה מהחיים, וטשולנט" מחזה המבוסס על סיפור קצר שמופיע בקובץ "קרואסונים" (כתב 2019).
בספטמבר 2025 יצא לאור ספרו " מעטפה לבנה" רומן שמציב מראה לחברה הישראלית.
בשנת 2014 נכנס לתחום הכתיבה הביוגרפית בדגש על שורדי שואה.
הספר הראשון שלו שראה אור בסוגה זו הוא "אשד חיי" (הוצאת יוסי אשד, 2015) סיפור חייו של יצחק אשד ניצול שואת יהודי הונגריה, יליד העיר דברצן.
במהלך הכתיבה יצא ריבלין עם בנו של יצחק עו"ד יוסי אשד למסע שורשים בעקבות סיפור חייו של האב, במהלך המסע גאלו השניים מאלמוניות, לראשונה מאז השואה, את האתר ממנו נשלחו כ-7,000 יהודי העיר דברצן והסביבה אל מחנות המוות, בית החרושת ללבנים, סרלי, בפאתי העיר.
מסע זה תועד הן בספר והן בסרט "מסע מהסרטים".
בשנת 2016 ראתה אור מפרי עטו של ריבלין, הביוגרפיה של שמואל צוקרמן, ניצול שואת יהודי רומניה, וממחוללי ההתיישבות בערבה.
בקרוב עתיד לראות אור ספר נוסף פרי עטו בסוגה זו המתקשר לפרשת קלאדובו-שאבאץ.
כמו כן כתב את הביוגרפיה של נגיד בנק ישראל לשעבר פרופ' משה מנדלבאום, של המסעדן המהולל משה כרובי (על סטייק, חומוס וקרם בוואריה); "חבר שכמותך" סיפורו של יורם דודאי.
בשנת 2016 החל את לימודיו בקורס מדריכי יד ושם וסיימו בהצלחה.
לאחריו השתלב כמדריך במוזיאון ההיסטורי ובאתריו.
במהלך שבוע הספר 2017 הגה והוביל הדרכה במוזיאון לקהל הרחב המוקדשת לספרות השואה הנוכחת במוזיאון.
ובהמשך הדריך על כך קהלים נוספים.
יוסי ריבלין השתתף בסמינרי שואה בחו"ל מטעם יד ושם- סמינר וילנה וסמינר ברלין וסמינר הולנד.
בכתיבתו הספרותית נוגע לא מעט בשואה והשיא של כתיבה בסוגה זו בא עד כה לביטוי בסיפור "צ'ולנט אחרון וריקוד", (קרואסונים 2019) שנכתב אחר כך גם כמחזה "אישה גדולה מהחיים, וצ'ולנט.
ריבלין מתגורר מאז 1993 ביישוב כרמי יוסף שבשפלת יהודה.
הוא סקיפר פעיל ומתופף חובב (אהבתו לתופים באה לידי ביטוי ברומן פרי עטו "מעטפה לבנה").
החל מ-2022 עובד כקריין חדשות בתחנת רדיו ארצית וכן קריין-מתנדב באולפן הספרייה המרכזית לעיוורים בתל אביב.
בחודש יולי 2025 הפך לסב.
הוציא לאור את כתב העת "פרוזה" במשך שנים ארוכות.
יוסי קריים נולד באלכסנדריה, שבמצרים, למשפחה אמידה.
אביו, טופיק, היה בן למשפחת סוחרי טקסטיל מסוריה, שהגיע למצרים לאחר לימודי כלכלה באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
אימו, אירן ביאנקו, הייתה בת למשפחת בנקאים במצרים.
יוסי ואחיו אלי למדו צרפתית וערבית.
לאחר מות האב בשנת 1949 עלתה האם עם שני ילדיה לישראל.
תחילה גרו בשכונת התקווה, ומאוחר יותר רכשה אירן דירה ברחוב המגיד בתל אביב, בה גרה עד מותה.
יוסי קריים למד בגימנסיה בלפור, בפנימיית ניצנים ובמגדיאל, והיה חניך בתנועת הנוער "המכבי הצעיר".
לאחר השירות הצבאי עבד בתנועת מכבי העולמית כמדריך נוער בתפקידים שונים, ותקופת מה היה שליח התנועה באורוגוואי.
עם שובו לישראל הקים חברה להפקת הצגות ילדים, שהעלתה בשנת 1969 הצגה המבוססת על הספר "עזית הכלבה הצנחנית" של מרדכי גור, בעיבודו של אוריאל אופק.
כמו כן עבד במחלקת ההסברה של מפלגת העבודה, וכיועץ במחלקה לנוער שוליים במשרד החינוך.
בשנת 1974 הקים את "במעגל" - סדנאות לקדרות, ציור, פיסול, כתיבה יוצרת ועוד, במרתף ברחוב דיזנגוף 202 בתל אביב.
סדנאות אלה פעלו במשך מספר שנים.
יעקב בסר ניהל בתחילה את החוג לשירה, ואחריו ניהל את החוג אשר רייך.
בינואר 1976 הקים קריים את העיתון לספרות "פרוזה", ואת הגיליונות הראשונים ערך יעקב בסר.
בגיליון הראשון התפרסמו שני שירים של יונה וולך.
הגיליון השני נפתח בשני שירים שכתב המשורר הפלסטיני אנטון שמאס על יונה וולך.
תקופה זו, לפני הבחירות לכנסת התשיעית המכונות "מהפך 1977", הייתה סוערת מבחינה פוליטית.
בסר רצה להבליט בכתב העת מעורבות פוליטית וחברתית, והגדיר את "פרוזה" כ"עיתון מעורב שיעודד ויתמוך במעורבותו האישית והמוסרית של היוצר בחיי החברה שלנו".
לעומתו, קריים התעניין פחות בפוליטיקה ושאף יותר לשירה וספרות אמנותית.
על רקע חילוקי דעות אלה פרש בסר מעריכת כתב העת באפריל 1976, וקריים היה לעורך הראשי.
לאחר זמן מה בסר ייסד את כתב העת הספרותי "עתון 77", שהיה פוליטי יותר באופיו, וערך אותו במשך כ-30 שנה.
על פי איתמר לוי, הדבר שאפיין את קריים כעורך יותר מכל היה רצונו לקבל הכרה ואהבה מקהל הקוראים, מכיוון שחלק גדול מהסופרים והמבקרים לא העריכו אותו משום שלא הגיע מרקע ספרותי.
הוא נהג לקיים מפגשים עם קוראי העיתון פעם בשבוע, וניסה לבנות בסיס קוראים רחב ככל האפשר, שימשוך גם מפרסמים.
באוגוסט 1984 פרסם דן בן אמוץ בעיתון "חדשות" ריאיון עם יוסי קריים ובנו יואב, חולה בשיתוק מוחין, שהיה אז בן 8. האב ובנו רואיינו מאוחר יותר גם בתוכנית של דן מרגלית בטלוויזיה החינוכית.
בראיון התלבט יוסי קריים בשאלה אם היה מן הצדק להשאיר את בנו בחיים מתוך ידיעה שהוא עתיד לחיות חיים של מוגבלות, וביטא בגילוי לב עמדות התומכות בהמתת חסד.
הריאיון עורר סערה ציבורית ודיונים רבים בנושא זה.
קריים המשיך לערוך ולהוציא לאור את גיליונות "פרוזה" עד לתחילת שנת 1988, אז פרש מהעריכה ומינה את עליזה ציגלר לעורכת.
במהלך 1990 התדרדר מצבו הבריאותי והוא עבר ארבעה ניתוחי מעקפים בלב.
הוא רכש סוס ועגלה וב-26 באוגוסט 1990 יצא למסע ברחבי ישראל, שהחל בקיבוץ דן.
כוונתו הייתה להכיר אנשים ומקומות חדשים.
"אני רוצה לפגוש בני אדם לאורך כל הארץ, מ"דן" כנקודה הצפון-מזרחית ובאלכסונים (כולל מטולה), עד אילת וחזרה לראש הניקרה, בלי השטחים.
אני רוצה לעבור בכל המקומות שאותם חרשתי בנעוריי ברגל."
יוסי קריים נפטר ב-18 במאי 1991 ממחלת לב, מותיר את משפחתו עם החובות של "פרוזה" שנקלע לקשיים.
אשתו נעמי, גננת במקצועה, נאלצה לשלם סכומים גבוהים לנושים במשך שנים ארוכות.
קריים נקבר בבית העלמין קריית שאול.
בנו, יואב קריים, הוא פעיל חברתי למען זכויות הנכים בישראל, והיה מועמד מטעם מפלגת מרצ בבחירות לכנסת.
בינואר 1992 ראה אור גיליון אחרון של "פרוזה", לזכרו של יוסי קריים, בעריכתו של רינו צרור.
יוסי רוזן (נולד ב-13 באוקטובר 1979) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
רוזן התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של הפועל פתח תקווה.
ב-22 באוגוסט 1997 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1–3 לבני יהודה במסגרת גביע הטוטו.
ב-4 באפריל 1998, ערך רוזן את הופעת הבכורה שלו במסגרת הליגה בהפסד 1–2 להפועל כפר סבא.
ב-1 במאי 1999, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 2-2 נגד כפר סבא.
ב-30 ביולי 2003 חתם בהפועל תל אביב.
ב-14 באוגוסט 2003, ערך רוזן את הופעת הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד בננטס ירוואן הארמנית, בה גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
בעונתו הראשונה בהפועל היה אחד משחקני המפתח של הקבוצה, בה רשם 29 הופעות וכבש שני שערים.
בעונתו השנייה רשם רק 12 הופעות, ובסיומה שוחרר מהקבוצה.
בקיץ , חתם בהכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית.
בסיום העונה, העפיל עם הכח לליגת העל לראשונה מזה 21 שנים.
ב-12 ביולי 2007 חתם רוזן בבני יהודה.
בינואר חזר להפועל פתח תקווה, ששיחקה אז בליגה הלאומית.
בסיום העונה, חזרה פתח תקווה לליגת העל אחרי שנה בלאומית.
ב-15 ביולי 2009 חתם בהפועל אשקלון.
ב-15 בדצמבר 2009, חתם במכבי הרצליה.
בקיץ חתם בהפועל מחנה יהודה מליגה ב', ובסיום העונה פרש מכדורגל.
לזכותו של רוזן, שתי הופעות בנבחרת ישראל, אותם ערך בשנת בהפסד 1–7 ל ובהפסד 1–4 ל.
יוסי קשת (נולד ב-28 בפברואר 1973) הוא פרופסור חבר בפקולטה להנדסת חשמל ומחשבים בטכניון.
קודם לכן היה פרופסור חבר במחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן, ראש המעבדה ללמידה עמוקה, שפה ודיבור במחלקה.
יוסי קשת נולד בתל אביב, בן לרוני ועו"ד משה קשת.
למד בתיכון עמל ליידי דייוויס תל אביב.
בשנים 1991–1994 למד לתואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה-מערכות באוניברסיטת תל אביב וסיים בהצטיינות.
התגייס בשנת 1995 ושירת ביחידה 8200. במהלך שירותו פיקד על מדור חקר הדיבור ביחידה.
על פעילותו זכה בפרס ראש מפא"ת.
בשנת 1994 סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2002 עם תום שירותו הצבאי סיים גם את לימודי התואר השני בהנדסת אלקטרוניקה בהנחיית ד"ר דן חזן ממעבדת המחקר של IBM בחיפה.
את עבודת הדוקטורט כתב בהנחייתו של פרופ' יורם זינגר בבית הספר למדעי המחשב והנדסה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בעבודת הדוקטורט הציע מודל אקוסטי למערכות לזיהוי דיבור המבוסס על אלגוריתמים עם שוליים רחבים.
המודל המוצע נתן בפעם הראשונה חלופה אפשרית למודל המרקובי החבוי, אשר התבסס על הנחות שגויות בהקשר לסיגנל הדיבור.
בשנת 2008, עם קבלת תואר דוקטור, והחל את הפוסט-דוקטורט במכון IDIAP שבשווייץ.
בשנת 2009 התמנה לפרופסור משנה מחקר במכון Toyota Technological Institute at Chicago (TTIC) ובמחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת שיקגו, ארצות הברית.
הוא שב לישראל בשנת 2013, הצטרף לסגל המחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן, הקים בה את המעבדה ללמידה עמוקה, שפה ודיבור, וכיהן במחלקה בדרגת פרופסור חבר.
בשנת 2022 הצטרף קשת לסגל הפקולטה להנדסת חשמל ומחשבים בטכניון.
קשת נשוי לליטל ואב לשלושה ילדים.
פרופ' קשת עוסק בלמידת מכונה ובמחקר ממוחשב של השפה והדיבור.
מחקריו בתחום הדיבור והשפה עוסקים בעיבוד דיבור, זיהוי דיבור, פונטיקה אקוסטית ובפתולוגיה של הדיבור.
בתחום למידת המכונה עוסק קשת בעיקר בלמידה עמוקה ובבעיות מורכבות ומובנות הקשורות לייצוג שפה.
המערכות והתוכנות שפותחו במעבדה ללמידה עמוקה, שפה ודיבור, מסוגלות בין השאר לאבחן בעיות רפואיות במיתרי הקול ובגרון, כמו יבלת על מיתרי הקול או גידול שפיר, על סמך ניתוח הדיבור בלבד.
מערכות אחרות מצליחות להפיק מקולו של הדובר מידע פיזי ואישי עליו.
מחקר אחר של קשת הראה כי ניתן להונות מערכות לומדות מורכבות ובפרט את מערכת הזיהוי הקולי של גוגל באמצעות שינוי שהאוזן האנושית אינה יכולה לזהות.
2002 - חבר באגודה הבינלאומית לדיבור ותקשורת ISCA
2010 - מייסד ויו"ר קבוצת למידת המכונה (Machine learning special interest group) SIGML באגודה הבינלאומית לדיבור ותקשורת (ISCA)
קשת פרסם כ-70 מאמרים אקדמיים, וערך ספר אחד.
יוסף "יוסי" עמרני (נולד ב-1 בדצמבר 1958) הוא דיפלומט ישראלי, ראש המערך המדיני במשרד החוץ.
כיהן כראש מטה שר החוץ.
הוא בעל תואר ראשון בהצטיינות בהיסטוריה כללית והיסטוריה של העם היהודי מאוניברסיטת חיפה (1983) ובעל תואר שני בהצטיינות (עמית קרן רוטשילד) בהיסטוריה ולימודי אמריקה מהאוניברסיטה העברית (1986).
ב-1983 סיים את קורס הצוערים של משרד החוץ, והחל לעבוד כעוזר מנכ"ל המשרד.
ב-1988 שובץ בשגרירות ישראל בוושינגטון.
ב-1994 שימש יועץ מדיני לנשיא המדינה.
בשנים 1995 ו-1996 שימש חבר צוות המשא ומתן לעניין הסכם הביניים הישראלי-פלסטיני שידוע כ"הסכם אוסלו".
לאחר מכן שימש מנהל מחלקה באגף התיאום במשרד החוץ וכותב נאומים לשר החוץ.
ב-1998 מונה לנספח מדיני בשגרירות ישראל בוושינגטון.
בשנת 2000 מונה לקונסול ישראל בסן פרנסיסקו.
במהלך כהונתו הואשם בהטרדה מינית של עובד הקונסוליה עמו היה ביחסים אישיים.
התביעה האזרחית שהגיש העובד נגדו נדחתה.
הוא הורשע בדין משמעתי במספר סעיפים: ניצול מעמד, התנכלות לעובד, פגיעה במשמעת שירות המדינה, הפרת הוראות החוק לכללי אתיקה לעובדי מדינה והתנהגות שאינה הולמת את תפקידו כעובד מדינה.
בית הדין שלל ממנו את משכורתו למשך חודש אחד, והקפיא את דרגתו הדיפלומטית למשך תשעה חודשים.
באופן זמני שימש קונסול ישראל ביוסטון.
ב-2007 מונה לנציג בכיר בוועדת המטה הבין-משרדית להכנת תוכנית ההתכנסות.
ב-2009 מונה לשגריר ישראל בקרואטיה.
במקביל שימש מ-2012 גם כשגריר לא תושב ברפובליקת מקדוניה הצפונית.
ב-2014 מונה לראש אגף תכנון המדיניות במשרד החוץ.
ב-2016 מונה לשגריר ישראל בהונגריה.
ב-2019 מונה לשגריר ישראל ביוון וב-2022 סיים את תפקידו.
כיהן כראש מטה שר החוץ בממשלת ישראל ה-37. בנובמבר 2023 עזב את תפקידו בשל מחלוקות עם שר החוץ אלי כהן ועם מנכ"ל משרד החוץ רונן לוי הנוגעות לאופן הפעילות במשרד.
בחודש יוני 2025 מונה לראש המערך המדיני במשרד החוץ, לאחר שמילא את התפקיד בפועל מאז פברואר.
יוסי רונן (נולד ב-27 במרץ 1947) הוא במאי טלוויזיה, עורך, מפיק ואיש רדיו ישראלי זוכה פרס כינור דוד ומרצה בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל בשומרון.
יוסי רונן נולד ב-27 במרץ 1947 בישראל להורים ניצולי השואה.
את שירותו הצבאי עשה בלהקות צבאיות, והשתתף בהצגה על אנה פרנק, שהעלה תיאטרון צה"ל.
בגיל 20 הגיע לגלי צה"ל, שם שירת ככתב צבאי.
שובץ תחילה לצוות היומן, שניהל אז דודו דיין, ושידר את הפריצה לעיר העתיקה ב-1967.
השתחרר מצה"ל בנובמבר 1968 והצטרף לטלוויזיה החינוכית.
בין היתר, בשנת 1973 ביים את הסדרה "עברית בסימן טוב" שכתבה רות בונדי, בשנת 1977 ביים את התוכנית "מצב משפחתי" וביולי 1978 היה הבמאי המייסד של התוכנית "זהו זה!", בשנת 1978 זכה בפרס כינור דוד ליוצרים בתרבות הישראלית.
כמנהל מחלקת האקטואליה של הטלוויזיה החינוכית היה רונן אחראי לתוכניות "תיק תקשורת", "מוסף המוספים" ו"חדש בעיניים".
נמנה עם מקימי התוכנית "ערב חדש", ביוני 1982, בתחילת מלחמת לבנון הראשונה.
שמה הראשון היה "שלום הגליל" ושונה ל"ערב חדש" כשלושה חודשים לאחר עלייתה לאוויר.
שימש כעורך הראשי של התוכנית לסירוגין, כ-13 שנה.
בשנת 1991 הפיק וביים את השידור החי הראשון של "מצעד החיים" מפולין.
בשנים 1993–1994 היה סמנכ"ל בחברת החדשות של ערוץ 2.
בשנת 1996 היה בין המייסדים של רדיו אקו 99FM וכיהן בו כמנכ"ל.
בין השנים 1999 ל-2000 ערך את התוכנית "הכול פוליטי" ו"דן בעניינים", שתיהן בהנחיית דן מרגלית ב"קשת 12".
בשנים 2001–2002 היה חבר בצוות ההקמה של ערוץ 10, בתפקיד של מנהל תוכניות.
שימש כבמאי בעימותים בין ראשי המפלגות הגדולות, בחמש מערכות בחירות.
שיחק בתפקיד עצמו בתוכניות "במדינת היהודים" בשנת 2004 וב"זה הסוד שלי" בשנת 2016.
רונן הוא בוגר החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
רונן הוא מרצה בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל בשומרון, נשוי למיקה ואב לשלושה.
יוסי רוזן (רג'ואן) (נולד ב-18 ביולי 1939) הוא מנהל ודירקטור ישראלי.
יו"ר המכון הישראלי לאנרגיה ולסביבה, מכהן כדירקטור בקבוצת XT וחברות הבת שלה ונשיא קבוצת XT אחזקות בע"מ, חבר בחבר הנאמנים של המרכז האקדמי רופין, דירקטור בשטראוס אחזקות, דירקטור בעופר השקעות ויו"ר מחשב לכל ילד.
רוזן נולד בבגדאד שבעיראק וגדל בעיראק ובאיראן.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1949 והגיע עם משפחתו למעברת פרדסיה, שם התגוררו כשנה, ולאחר מכן עברו למושב עין שריד.
רוזן הוא בוגר בית הספר החקלאי בנהלל.
בסיום לימודיו התגייס לצה"ל ועם שחרורו, בשנת 1961, החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים.
רוזן הוא בעל תואר ראשון (BA) בכלכלה ומדעי המדינה (1965), ותואר שני (MA) במנהל עסקים (1972), שני התארים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
עם סיום הלימודים, בשנת 1965, החל רוזן את דרכו ככלכלן במשרד החקלאות, בו קודם לתפקיד מנהל המחלקה לתכנון עבודה ותקצוב.
משם עבר בשנת 1970 לחברת אגרקסקו, בה שימש במספר תפקידים, ביניהם, ניהול סניף החברה בבריטניה וסמנכ"ל השיווק של החברה.
בשנת 1984 מונה למנכ"ל חברת התעופה ארקיע.
בשנת 1988 מונה רוזן למנכ"ל קו-אופ הריבוע הכחול, ובכהונתו בתפקיד זה הוא נבחר בשנת 1989 ליו"ר איגוד רשתות השיווק.
בשנים 1993–1998 כיהן כמנכ"ל חברת משאב ייזום ופיתוח בע"מ ובה שימש גם כיו"ר נשר מפעלי מלט ישראליים, יו"ר גרנית הכרמל השקעות בע"מ ויו"ר קבוצת תעבורה.
בשנים 1998–2007 כיהן כמנכ"ל החברה לישראל, ובה שימש גם כיו"ר דירקטוריון איי.סי.אל גרופ (לשעבר: כימיקלים לישראל בע"מ), ודירקטור בחברות הבת שלה, חבר בדירקטוריון של חברת צים שירותי ספנות משולבים בע"מ ודירקטור בחברת טאואר סמיקונדקטור.
בשנים 2005–2009 כיהן כדירקטור בבנק מזרחי טפחות.
בשנים 2008–2019 כיהן כיו"ר רשת מדיה בע"מ, זכיינית ערוץ 2 לשעבר.
יוסי רוזן זכה בפרסים הבאים:
פרס התעשייה מייסודה של התאחדות התעשיינים בישראל (1998).
אות הוקרה על פעילות בקהילה – התאחדות התעשיינים בישראל (2000).
בינואר 2001 מונה רוזן לתפקיד קונסול כבוד של פינלנד בתל אביב.
בשנים 2003–2009 כיהן כיו"ר אגודת הידידים של המרכז הרפואי "ספיר"–בית חולים מאיר.
בשנים 2007–2010 כיהן כיו"ר דירקטוריון המי"ל (המרכז הישראלי לניהול).
בשנים 2010–2011 כיהן כיו"ר דירקטוריון המרכז הרפואי הדסה.
בשנים 2010–2013 כיהן כיו"ר עמותת ידידי איל"ן.
משנת 2012 מכהן כיו"ר המכון הישראלי לאנרגיה ולסביבה.
משנת 2013 מכהן כחבר הוועד המנהל של המרכז האקדמי רופין.
משנת 2020 מכהן כיו"ר "מחשב לכל ילד".
רוזן נשוי לרבקה, אב לשלושה וסב לשמונה.
יוסי ערבליך (נולד ב-1977) הוא יועץ רפואי, מייסד ויו"ר עמותת "למענכם" העוסקת בייעוץ רפואי.
ערבליך נולד באנטוורפן (בלגיה) לאיש העסקים שמעון ערבליך.
בצעירותו עלה לישראל, וגר בתל אביב.
למד בישיבות בית התלמוד ופוניבז'.
בשנת תשנ"ו החל את פעילותו בתחום הרפואה לאחר שנתקל בבעיות בטיפול הרפואי שניתן לדודו, רבי אהרון רוזנפלד האדמו"ר מפינסק-קרלין.
ערבליך בעל קשרים בפוליטיקה הכללית והחרדית, נחשב למקורבו של מנהיג הציבור החרדי-ליטאי המנוח הרב שטיינמן ולמנהיגים הבאים אחריו.
ב-2017 הקים את עמותת "למענכם".
למרות שלא רכש השכלה רפואית פורמלית, הוא מעניק ידע רפואי שצבר מניסיונו ומקשריו עם רופאים בישראל ומחוצה לה.
במסגרת קשריו תיווך בין תורמים לבין מרכזים רפואיים בישראל עבור עזרה ברכישת ציוד רפואי.
ב־2018 הקים קורס יועצים רפואיים.
בהמשך הקים את מיזם "רופאים למען הקהילה", במטרה להרחיב את שיתוף הפעולה בין היועצים לרופאים.
באוקטובר 2019, בעקבות הסערה אודות ערב ההתרמה לעמותת עזרה למרפא של היועץ הרב אלימלך פירר, יצא ערבליך במכתב פתוח לרב פירר וגיבה את צעדיו.
ב-2017 הקים את עמותת "למענכם", מוסד ללא כוונת רווח, המספקת ייעוץ רפואי.
העמותה מקבלת מאות פניות ביום, בנושאים רפואיים שונים.
מטרתו העיקרית של הארגון היא הגשת סיוע ואבחון רפואי: הנגשת ופישוט נבכי הביורוקרטיה של מערכת הרפואה הציבורית; מתן חוות דעת נוספת או אבחון מקיף יותר ללא תשלום למטופלים הסבורים כי לא אובחנו כראוי על ידי הרופאים שטיפלו בהם.
בין הרופאים הפעילים בעמותה ניתן למנות את פרופסור בני דוידזון, מנהל המערך הרפואי של הארגון, לשעבר מנהל האגף לשעת חירום במשרד הבריאות, המשמש כראש מערך הרופאים בארגון, פרופסור מרדכי וייס, פנימאי מומחה, המשמש יועץ בכיר בארגון, סגן נשיא הארגון ד"ר גדי נוימן, סגן מנהל בית החולים בילינסון, ועוד.
כמו כן, פועלים בהתנדבות בין השאר פרופסור יוסף פרס, מנהל מרכז שניידר לרפואת ילדים (משמש כנשיא הארגון), ד"ר אבירם ניסן, מנהל המחלקה לכירורגיה כללית ואונקולוגיה בתל השומר, ואחרים.
במסגרת מיזם "רופאים במילואים" פעילים כ-200 רופאים מרחבי העולם המייעצים ומסייעים בשאלות רפואיות שונות.
מלבד ייעוץ רפואי על ידי מערך של רופאים מתנדבים, עוסקים בעמותה גם בהכשרת "יועצים רפואיים".