tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדוגמה, מכון וקטור שבקולצובו הוא אחד משני המקומות בעולם המחזיק במאגר רשמי של אבעבועות שחורות.
המאגר השני של אבעבועות שחורות שוכן במרכז לבקרת מחלות ומניעתן באטלנטה, ג'ורג'יה.
בקולצובו מפותח מחקר בתחום הווירוסים, בזכות מרכז וקטור המבוסס בו והיא מהווה למרכז חדשני בתחום.
לקולצובו יש גם מספר חברות הפעילות בייצור מזון פונקציונלי, כמו פרוביוטיקה נוזלית עם תכולת 100% של ביפידומבקטריה, מוצרים המבוססים על תמציות טהורות של אורן ואשוח, סוגים שונים של תוספי מזון.
לא רק וירולוגיה וביוטכנולוגיה בהיבטים שונים מושכים תשומת לב של חוקרים בעיר.
קולצובו היא ביתה של חברת טכנולוגיות מידע גדולה "המרכז טכנולוגיות פיננסיות", שמפתחת תוכנה למגזר הפיננסי, הבריאותי והציבורי, הידועה ביצירת מערכת התשלומים הרוסית "הכתר המוזהב".
לקולצובו תשתית לעסקים מדעיים, הכוללת:
מרכז החדשנות קולצובו, המהווה ארגון ללא כוונת רווח שהוקם בשנת 2000 במטרה לסייע לפתיחה ופיתוח של עסק חדשני מקומי
החממה העסקית קולצובו, שהוקמה בשנת 2006, המשכירה משרדים לסטארט-אפים בתנאים מועילים
הפארק הביוטכנולוגי של קולצובו, שנפתח בשנת 2011, הוא שטח של 114 דונם המיועד למיקום ייצור וחצרות מו"פ של חברות ביוטכנולוגיה.
בשנת 2013 המשרד לפיתוח כלכלי של רוסיה אימץ תוכנית להקמת פארק ביו-רפואי וטכנולוגיות מידע בפרברי נובוסיבירסק שבמרכזה קולצובו.
בשנת 2014, 35 חברות מקולצובו, כמו גם חברות ביוטכנולוגיה מאקדמגורודוק וברדסק הסמוכות, יצרו שותפות ללא מטרות רווח, חברת BioPharm, כמכשיר לטיפוח שיתוף פעולה והגנת האינטרסים שלהן בתחום.
ב-16 בספטמבר 2019 אירע פיצוץ בחדר טיהור בקומה החמישית בבניין בן שש קומות במתחם המעבדה בקולצובו.
באותה תקופה שופץ האזור, ולכאורה לא היו בחדר חומרים ביולוגיים מסוכנים.
החלונות התפוצצו וקבלן אחד נשלח לטיפול נמרץ בבית חולים עם כוויות קשות.
הנהלת המעבדה הבטיחה לארגון הבריאות העולמי כי המאגר לאבעבועות שחורות לא הושפע מהאירוע.
עם זאת, בתרחיש גרוע יותר, אין זה שולל את האפשרות שהפיצוץ עלול היה לפזר סוג כלשהם של פתוגנים.
קולצובו הוא הנאוקוגרד הכי פחות מאוכלס ברוסיה, אך הוא מוביל בקרב נאוקוגרדים אחרים בהכנסות ממסים, בהיקף מוצרי החדשנות המיוצרים, בבנייה למגורים ובשיעור הילודה.
קולצובו מוקפת בעצי מחט ועץ ליבנה.
בנייני הדירות מתחלפים במטעים ירוקים.
מיקומה של עיירת המדע, קרבתה לנובוסיבירסק ומרכז המדע הסמוך אקדמגורודוק, יוצרים אווירה ואנרגיה מיוחדים מחיי העסקים והחברה.
פארק קולצובו מציע סקי בחורף ודיג ורכיבה על סוסים בקיץ.
בקולצובו יש אצטדיון, ששופץ בשנת 2008, עם מסלולי ריצה, מגרש טניס, מגרשי כדורגל וכדורעף.
חיי החברה פורחים עם הופעות בתיאטראות וקונצרטים שמגיעים מנובוסיבירסק.
בנוסף פועל מה שמכונה "פרלמנט הנוער", המיישם פרויקטים חברתיים ואורגן על ידי סטודנטים החיים בקולצובו.
קולצובו מפתחת באופן פעיל שיתופי פעולה בינלאומיים.
לעיר המדע מגיעים לעיתים קרובות משלחות עסקיות ומדעיות ממדינות אירופה ואסיה, כמו פינלנד, גרמניה, הולנד, נורווגיה, סין, תאילנד ואחרות.
עסקיה של קולצובו מעורבות בפרויקטים לייצוא לחו"ל, למדינות כמו פינלנד, יוון, גרמניה ואחרות.
קולקנון הוא מאכל אירי מסורתי המורכב ממחית תפוחי אדמה עם כרוב עלים או כרוב.
המאכל מזוהה עם המטבח האירי והוא נחשב לאחד מהמאכלים המסמלים את החג ליל כל הקדושים.
לעיתים, הלחם מוגש כשהוא קלוי בתוספת של חמאה, יחד עם כוס תה אחר הצהריים.
קולקנון מיוצר לרוב מארבעה מרכיבים בלבד: מחית תפוחי אדמה, חמאה, חלב וכרוב.
ההיסטוריון האירי פטריק וסטון ג'ויס הגדיר אותו כמאכל "תפוחי אדמה מרוסקים בחמאה ובחלב, עם כרוב קצוץ ועשבי תיבול".
הוא יכול להכיל מרכיבים אחרים כמו בצל ירוק, כרישה, בצל ועירית.
בכמה מתכונים מחליפים כרוב גינה בכרוב על.
קיימות וריאציות אזוריות רבות למנה זו.
המנה נמכרת במחירים זולים ומצויה לאורך כל השנה ולא רק בליל כל הקדושים.
היא נאכלת לעיתים קרובות עם בשר חזיר מבושל או בייקון אירי.
יש שמוסיפים למנה בשר כבוש וכרוב.
קולצ'ה (בהינדי: कुल्चा; באורדו: کلچا; באנגלית: Kulcha) הוא לחם שטוח ועגול העשוי מקמח מיידה ונפוץ במדינות תת-היבשת ההודית.
לחם הקולצ'ה מורכב מקמח מיידה, מלח ומחמצת שאותם מערבבים יחד ומתפיחים כשעה ולאחר מכן מברישים את הלחם עם חמאה מזוקקת הנקראת גהי.
הקולצ'ה דומה בטעמו ללחם הנאן ונהוג לצרוך אותו לצד מאכל חומוס חריף שנקרא צ'ולה.
ללחם גרסאות שונות ומלבד הגרסה הרגילה קיימות גם גרסאות על בסיס חלב, צמחוניות ובמילוי תפוח אדמה ובשר כבש.
דודיה קולצ'ה (Doodhia Kulcha) - לחם המבוסס על בצק עם חלב ויוגורט.
עוואדי קולצ'ה (Awadhi Kulcha) - מנה המוגשת בליווי בשר כבש.
קאלאדי קולצ'ה (Kaladi Kulcha) - לחם במילוי גבינת קאלאדי מטוגנת.
אמיטצרי קולצ'ה (Amritsari Kulcha) - מנה המוגשת בליווי תבשיל חומוס ונפוצה בעיר אמריטסר.
בחבל הארץ פנג'אב, פקיסטן, נחשב לחם הקולצ'ה לארוחת בוקר פופולרית ונפוצה.
קולקה (בקצ'ואה: Qullqa, בתעתיק לספרדית: Colca, מילולית "מחסן") היה מבנה אחסון שנמצא לאורך דרכים וליד הערים והמרכזים הפוליטיים של אימפריית האינקה.
"במידה מופלאה חסרת תקדים בדברי הימים של הפרהיסטוריה העולמית" אחסנו בני האינקה מזון וסחורות אחרות שניתן היה לחלק לצבאותיהם, לפקידים, לפועלים המגויסים, ובעיתות צרה, לציבור.
חוסר הוודאות של החקלאות בגבהים הרבים שהיוו את רוב אימפריית האינקה היה בין הגורמים שגרמו כנראה לבניית מספר רב של מבני קולקה.
תרבויות האנדים הפרה-קולומביאניות, שאימפריית האינקה הייתה האחרונה שבהן, התמודדו עם אתגרים לא פשוטים בהזנת מיליוני האנשים שהיו נתיניהם.
ליבה של האימפריה וחלק גדול מהאדמה בשליטתה שניתן היה לעבד אותה היו בגובה שבין 3,000 מטר ליותר מ-4,000 מטר מעל גובה פני הים, ותחת סכנות של קיפאון, ברד ובצורת.
לא ניתן היה לגדל יבולים טרופיים בעונות הגידול הקצרות, ולא ניתן היה לגדל בדרך כלל את מוצר היסוד העיקרי, תירס, מעל גובה של 3,200 מטר.
האנשים בגבהים גבוהים יותר גידלו תפוחי אדמה, קינואה ועוד כמה גידולי שורשים ו אחרים.
מקור נוסף של מזון היה רעיית למות ואלפקות שבנוסף למקור לבשר, סיפקו צמר ושימשו כבהמות משא.
מתקני אחסון היו נחוצים גם מכיוון שלבני האינקה לא היו נהרות שאפשרו הובלה על סירות, כלי רכב על גלגלים או חיות משא גדולות, אם כי הלמות היו מסוגלות להעביר כמויות גדולות של סחורות גדולות.
לאינקה גם לא הייתה מערכת מסחר מפותחת או מערכות כספיות כדי לאפשר מסחר.
לפיכך, אוחסנו מזון ופריטים אחרים בסמוך למקום ייצורם והופצו על ידי המדינה בעת הצורך.
התשובה של בני האינקה לאתגרי הסביבה והטכנולוגיה שלהם הייתה מערכת ענקית ומאורגנת היטב של מבני קולקה לאיסוף ואחסנה של מזון ופריטים אחרים במהלך שנות קציר טובות לחלוקה בעת הצורך.
כמויות גדולות של קולקה נבנו ליד כל מרכז ממשלתי גדול, חווה בבעלות המדינה, מקדשים ואחוזות מלכותיות.
מבני קולקה נבנו בכל "טמבו", שהיו פונדקים הממוקמים בצעדה של יום, כ-22 קילומטרים זה מזה, לאורך רבים מ-40,000 הקילומטרים של הדרכים המלכותיות.
הקולקה שימשה בעיקר לאספקה לפקידי האינקה וצבאות האינקה בתנועה, שכן הם הסתמכו על מבני הקולקה למזון, בניגוד לשיטה של לחמוס מזון מהתושבים המקומיים – תוך פגיעה באוכלוסייה החקלאית - שהייתה האמצעי הנפוץ שבאמצעותו צבאות ברחבי העולם סיפקו את צורכיהם עד התקופה המודרנית.
שימוש נוסף לחפצים המאוחסנים, בעיקר מזון, היה לחגיגות הטקסיות שהיו חלק חשוב מהיחסים בין השליטים לנתיניהם.
מזון גם חולק לכלל האוכלוסייה במקרים של כישלונות ביבולים או מחסור במזון.
המוצרים המאוחסנים בקולקה השתנו מאזור לאזור באימפריית האינקה בהתאם לייצור באזור המקומי.
באתר הארכאולוגי של בצפון-מרכז פרו, אזור ניהול ואחסון מרכזי של האינקה, 50 עד 80 אחוזים ממבני הקולקה שימשו לאחסון תפוחי אדמה מיובשים וגידולי פקעות אחרים.
רק 5 עד 7 אחוזים ממבני הקולקה הוקדשו לאחסון תירס, כנראה משום שהגבהים והאקלים הקריר הגבילו את הייצור המקומי של תירס.
פקעות נעטפו בקש ונקשרו בחבילות לאחסון.
תירס קולף ואוחסן בכדים גדולים.
מוצרי חקלאות נוספים שאוחסנו במבני הקולקה כללו קינואה, שעועית, ירקות אחרים, בשר מיובש (צ'ארקי או ג'רקי) וזרעים.
סחורות לא חקלאיות שנאגרו כללו טקסטיל וביגוד, צמר, כותנה ונוצות (ששימשו בלבוש), כלים וכלי נשק וכלי זהב וכסף ופריטי יוקרה אחרים.
מלאי של פריטים שאוחסנו נרשם באמצעות שיטת הקיפו, חוטים עם קשרים שבהם השתמשו האינקה במקום שפה כתובה.
היקף המחויבות של האינקה לאחסון מתואר על ידי , הכרוניקן הספרדי הראשון שביקר בבירת האינקה קוסקו שאמר כי בעיר "[יש] מחסנים מלאים בשמיכות, צמר, כלי נשק, מתכות ובגדים.
ומכל מה שמגדלים ועושים בממלכה זו...
ויש בית שבו מחזיקים יותר מ-100,000 ציפורים מיובשות, כי מנוצותיהן יוצרים פריטי לבוש.
יש מגנים, קורות לתמיכת גגות בתים, סכינים וכלים אחרים; סנדלים ושריון לאנשי המלחמה בכמות כזו שאי אפשר לתאר".
כלכלת אימפריית האינקה הייתה מבוססת במידה רבה על חלוקה מחדש.
"נראה שמדינת האינקה מימנה את עצמה בעיקר באמצעות פיקוד ניהולי ישיר על מערכות קרקע, עבודה ואחסון, ולא באמצעות מערכת שוק".
על פי שיטת המיט'ה, האזרחים חויבו לתרום עבודה למדינה.
האימפריה והייצור שנוצר כתוצאה מכך של מזון, טקסטיל וסחורות אחרות אוחסנו על ידי המדינה כדי להיות מופצים לפי הצורך.
למוצרים חקלאיים כמו תירס וקינואה היו חיי מדף של שנה או שנתיים ולמוצרים מטופלים כמו תפוחי אדמה מיובשים בהקפאה ובשר מיובש היה חיי מדף של 2–4 שנים.
עם זאת, כרוניקנים ספרדים מוקדמים אמרו שחלק מהמוצרים נשמרו עד 10 שנים.
מבני הקולקה נבנו בדרך כלל מאבן בקבוצות מחוברות על גבעות יבשות כדי לנצל את הניקוז והרוחות.
גודלם ועיצובם השתנו מאזור לאזור, אך קולקות עגולות שימשו בדרך כלל לאחסון תירס וקולקות מלבניות שימשו לאחסון תפוחי אדמה מיובשים בהקפאה ("") וגידולי פקעות אחרים.
לקולקה הייתה מערכת אוורור המורכבת מתעלה מתחת לרצפה כדי לאפשר כניסת אוויר ופתח מתחת לגג כדי לאפשר לאוויר לצאת.
הקוטר הפנימי של קולקה קטנה ממוצעת היה 3.23 מטר; לקולקות גדולות היה קוטר של כ-3.5–4.0 מטרים.
קולקות קטנות יותר אלו יכלו להכיל 3.7 מטרים מעוקבים תירס, וקולקה גדולה יותר הייתה יכולה להכיל כ-5.5 מטרים מעוקבים תירס.
רוב השרידים של מבני הקולקה ליד קוסקו נעלמו עקב התרחבות ופיתוח עירוני במשך מאות שנים.
המספר הגדול ביותר שנותר של מבני הקולקה הוא ב בין הערים של ימינו ו בפרו.
העמק הרחב הזה, באורך של כ-60 קילומטרים מכיל כ-650,000 דונם של אדמות הניתנות לעיבוד בגבהים שבין 3,200 מטר ל-4,250 מטר, הגובה הגבוה ביותר שהיה אפשרי לעסוק בחקלאות באזור זה.
עמק מנטארו היה אחד מאזורי הגבוהים הגדולים והפוריים ביותר של אימפריית האינקה.
הארכאולוגים גילו בעמק 2,573 מבני קולקה.
מחציתם הוצבו במרכז אזור ייצור תבואה זה, מחצית נוספת מפוזרת בין 48 מתחמים לאורך תוואי הנהר.
בסך הכל, לקולקות של עמק מנטארו היה שטח אחסון של 170,000 מטרים רבועים, אולי מתקני האחסון הגדולים ביותר באימפריית האינקה ובאמריקה הפרה-קולומביאנית.
להמחשת כמות החפצים המאוחסנים, סיפקו קולקות אלו וציידו צבא של 35,000 חיילים במהלך הכיבוש הספרדי של שנות ה-30 של המאה ה-16.
קוצ'במבה בבוליביה של ימינו, בגובה נמוך יחסית של 2,500 מטר פותחה כחווה ממלכתית על ידי האינקה לייצור תירס.
על הגבעות שמדרום לאזור הגידול שמעל אגם קוטאפאצ'י היו 2,400 קולקות, כל אחד מעוצב בצורת חרוט, בגובה ובקוטר של כ-3 מטרים ומקובצים בקווים מקבילים בשטח של 610 דונם.
חלק מהתירס שהופק בקוצ'במבה הועבר על ידי שיירת של למות למרכז האזורי של , 100 קילומטרים מערבית לקוצ'במבה, ומשם הלאה לקוסקו.
בקמפו דה פוקרה (Campo de Pucara) בארגנטינה, 18 קילומטרים דרומית-מערבית לעיר סלטה, היו 1,717 קולקות בערך באותו גודל וככל הנראה באותו תפקיד כמו הקולקות בקוצ'במבה.
בכל שאר המרכזים הפרובינציאליים של האימפריה היו מספר גדול של קולקות שנבנו שורה אחר שורה על גבעות סמוכות.
קולקה הוא גם השם בשפת הקצ'ואה לקבוצת הכוכבים פליאדות.
אלת האינקה קולקה, שהתגלמה בפליאדות, הייתה הפטרון של אחסון ושימור הזרעים לעונה הבאה.
מכל פנתאון הכוכבים שהאינקה סגדו לו, קולקה הייתה ה"אמא", הבכירה מכל הפטרונים השמימיים של דברים ארציים.
קולפילד () הוא פרוור של מלבורן, השוכנת בויקטוריה שבאוסטרליה.
קולפילד שוכנת 12 קילומטרים דרומית מזרחית ממרכז העיר.
העירייה בה שוכן הפרוור, עיריית גלן איירה, ידועה כריכוז הגדול ביותר של יהודים וישראלים במלבורן, ובקרבתו שוכן בית הספר היהודי-רפורמי ביאליק קולג'.
בקולפילד ממוקם אחד ממסלולי מרוצי הסוסים הגדולים ביותר באוסטרליה, וקמפוס של אוניברסיטת מונש, האוניברסיטה האוסטרלית הגדולה ביותר.
מקור השם של הפרוור לא ידוע באופן ודאי, אך נהוג לקשר אותו לאציל ברון קולפילד האירי, או לג'ון קולפילד, אחד החלוצים והמקימים של מדינת ויקטוריה באוסטרליה.
השם קולפילד נמצא בשימוש לכל המאוחר משנת 1853, והוא ממוקם באזור הנוכחי בו הוא נמצא היום גם במפות המוקדמות.
האזור שבו שוכנת קולפילד היה ביתם של בני אומת הבונוורונג (Boonwurrung).
האבוריג'ינים המקומיים הסתמכו בעיקר על משאבי הים שמסביבם, הם ניזונו מאצות ומדגים החיים בפורט פיליפ, ולכן, לא ידוע על היסטוריה ארוכה של האבוריג'ינים בקולפילד.
אף על פי כן, כן זכורים קשרים מסוימים בין המתיישבים הבריטיים באזור לאבוריג'ינים מקומיים.
באמצע המאה התשע עשרה היה אזור קולפילד אזור ביצתי ומישורי ששימש בעיקר כשטח השקיה ומרעה עבור רועי צאן שנעו מכיוון דרום-מזרח ויקטוריה אל אזור מלבורן, ההתיישבות באזור החלה בשנות הארבעים של המאה התשע עשרה.
בשנת 2021 מנתה אוכלוסייתו של הפרוור 5,748 איש.
הפרוור ידוע כאחד מריכוזי היהודים הגדולים ביותר במלבורן, ובמפקד האוכלוסין של שנת 2021 הזדהו כיהודים 41.4 אחוזים מאוכלוסייתו, כשהדת השנייה בגודלה היא נצרות קתולית עם 10.2 אחוזים בלבד.
ארצות המוצא הנפוצות ביותר של תושבי קולפילד היו דרום אפריקה, ישראל, הרפובליקה העממית של סין והודו.
השפות המדוברות ביותר היו אנגלית, רוסית, עברית ויוונית.
בפרוור שוכנת תחנת הרכבת קולפילד, ממנה יוצאים רכבות אל מרכז העיר מלבורן, ולכיוון דרום-מזרח – לקרנבורן, פקנהאם ששוכנת למורדות הרי הדנדנונג ופרנקסטון בחצי האי מורנינגטון.
קולקטיביזם אוליגרכי להלכה ולמעשה הוא ספר בדיוני המתואר ברומן הדיסטופי 1984 שנכתב על ידי הסופר ג'ורג' אורוול.
הרומן מתאר את הספר "הקולקטיביזם האוליגרכי להלכה ולמעשה" שנכתב כביכול על ידי אחת הדמויות ששמה עמנואל גולדשטיין.
הרומן מתרחש במדינת אוקיאניה (אנ') שבה השלטון הקיים טוטליטרי ומדכא.
המדינה מטילה חוקים על האוכלוסייה האוסרים על מחשבות מסוימות.
הפרת חוקים אלה מכונה "פשעי מחשבה".
המונח קולקטיביזם אוליגרכי מתייחס לסוצאנג (סוציאליזם אנגלי), האידאולוגיה השלטת של אוקיאניה, ולאידאולוגיות של נאו-בולשביזם באירואסיה ופולחן המוות (מחיקת העצמי) באיסטאסיה.
וינסטון קורא שני קטעים ארוכים הספר הקובעים כיצד שלוש מדינות העל הטוטליטריות - איסטאסיה, אירואסיה, אוקיאניה - נולדו לאחר מלחמה עולמית, ובכך חיבר את העבר להווה שלו, שנת 1984. הספר מסביר את הפילוסופיה הפוליטית הבסיסית של הטוטליטריות שנבעה מהנטיות הפוליטיות האוטוריטריות שבאו לידי ביטוי במאה העשרים.
העובדה ששלוש האידאולוגיות, המנוגדות לכאורה, זהות מבחינה תפקודית היא הגילוי המרכזי של הספר.
עמנואל גולדשטיין מתואר ברומן 1984 כאויב העיקרי של מפלגת השלטון במדינת אוקיאניה.
מפלגת השלטון מציגה את גולדשטיין כחבר לשעבר ב-"מפלגה הפנימית", שפרש, ירד למחתרת, וכעת פועל נגד השלטון.
המפלגה הפנימית היא גוף בתוך מפלגת השלטון, אשר תפקידו למפקח על יתר האוכלוסייה ולדכא אותה.
מפלגת השלטון טוענת שגולדשטיין פועל במטרה להדיח את שליט המדינה ולהפיל את הממשלה.
שליט המדינה נקרא האח הגדול, שהוא שליטה של המדינה.
גיבור הרומן 1984, שמו וינסטון סמית', מנהל יומן שבו הוא מתוודה בפשעי מחשבה.
בנוסף, הוא מתאר ביומן את שנאתו למפלגה ולמנהיג ששם כינויו הוא 'האח הגדול'.
סמית' עובד למחייתו עבור מפלגת השלטון במשרד האמת.
וינסטון ניגש לאובריין, חבר במפלגה הפנימית (קבוצת האנשים במפלגה שתפקידו לדכא ולפקח על האוכלוסייה) מתוך מחשבה שהוא חלק מ-"האחים".
היא מחתרת קונספירטיבית הפועלת נגד המפלגה.
בתחילה, אובריאן מופיע ככזה, במיוחד מכיוון כאשר הוא נותן לווינסטון עותק של הספר, שהחזקתו היא פשע באוקיאניה.
בשיחה, אובריין מציין לווינסטון שהספר חושף את האופי האמיתי והטוטליטרי של החברה הדיסטופית שהמפלגה הקימה באוקיאניה, ושחברות מלאה ב-"האחים" מחייבת קריאת הספר.
באופן תאורטי, הקולקטיביזם האוליגרכי מזכיר את תאוריית הקולקטיביזם הביורוקרטי שהוצגו על ידי כמה טרוצקיסטים בסוף שנות ה-30 כתיאור של ברית המועצות תחת סטלין.
האויב העיקרי של העם באוקיאניה, עמנואל גולדשטיין, מעוצב על פי ליאון טרוצקי, חבר לשעבר במעגל הפנימי של המפלגה הבולשביקית, אשר עליו הכריז סטלין כאויב של אנשי ברית המועצות, המדינה הסוציאליסטית שטרוצקי עזר לה.
טרוצקי ביקר מהגלות את המערכת החברתית של ברית המועצות.
ב־1954 כתב איזאק דויטשר שהוא סובר כי ספרו של גולדשטיין הוא פרפרזה לספרו של טרוצקי, "המהפכה שנבגדה".
קולרבו (גם קוּלֶרְווֹ; בפינית: Kullervo, הגיית IPA: ) הוא דמות טרגית מוכת-יגון המופיעה בשישה מחזורים מתוך חמישים בקאלוואלה, האפוס הלאומי של פינלנד מאת אליאס לנרוט.
לאחר שנולד לאמו השפחה, ניצולה יחידה לכאורה משבטה, מגלה קולרבו כי הבעלים שהוא משרת כעבד, האדון אונטמו, הוא שטבח בשבטו והרג את אביו, קלרבו.
כילד, הוא נמכר לעבדות ומושפל בידי אדוניו החדשים, בני הזוג אילמרינן.
לאחר שהוא משסה חיות טרף באשת אילמרינן ובורח, מגלה קולרבו שורדים מבני שבטו, רק כדי לאבדם שוב.
הוא שוכב עם נערה במחשבה שאחותו מתה, אולם לבסוף מתברר כי זוהי אחותו.
כאשר מגלה אחותו כי אחיה הוא ששכב איתה, היא שולחת יד בנפשה.
קולרבו השבור שב לנחלת אונטמו ושבטו, הורג אותם בחרב הקסמים שלו ולאחר מכן מתאבד אף הוא.
בסוף ששת המחזורים מטיף המשורר הנודד ויינמיינן להורים לא להקשיח את לבם עם ילדיהם.
סיפורו של קולרבו אינו חלק אינטגרלי מהקאלוואלה, אך הוא התפרסם כאחד הסיפורים הידועים בה עקב אופיו הייחודי, הריאליסטיות שבו, והשפעתו הרבה על יוצרים כגון ג'.
טולקין, ז'אן סיבליוס ואקסלי גאלן-קאללה.
סיפורו של קולרבו נפרש על פני שישה מחזורים, מל"א עד ל"ו (31–36).
העלילה מתחילה באי הבנה בין שני האחים, אוּנְטַמוֹ וקָלֶרְבוֹ, שלימים נהפכת לסכסוך.
בהמשך מחריף הסכסוך ביניהם ותקריות קטנות מעמיקות אותו, עד שלבסוף טינת אונטמו מכריעה אותו: הוא ושבטו עולים על שבט קלרבו וטובחים בכולו, למעט אשת קלרבו ההרה, אותה הם לוקחים בשבי כשפחה: .
זמן מועט לאחר מכן נולד לשפחה ילד ושמו קולרבו.
מסופר כי קולרבו התינוק גדל והתחזק במהרה, עד שכבר בהיותו בן שלושה ימים קרע מעליו את חיתוליו, מעשה שסימל את גדולתו לעתיד.
בגיל שלושה חודשים כבר הגיע לברכיו של אדם בוגר.
באותו זמן נשבע קולרבו לנקום את מות אביו ואת יגונה של אמו: אונטמו, הירא ממילותיו ומכוחו של קולרבו, חושש כי זה יגדל ויהיה גדול כמו אביו, ולכן הוא מצווה להמיתו שלוש פעמים: בטביעה, בשריפה ובתלייה.
ראשית, כולאים אנשי אונטמו את קולרבו בחבית ומשליכים אותה למים העמוקים בתקווה שיטבע.
שלושה ימים לאחר מכן הם בודקים את החבית ומתפלאים לראות את הילד חי ושלם, אוכל דגים שדג באמצעות מטה נחושת וחוט משי.
אז אוספים אנשי אונטמו חומרי בעירה למדורה ענקית כדי לשרוף את קולרבו על המוקד.
אך מקץ שלושה ימים שהמדורה בוערת מתפלאים השליחים לראותו שלם ללא כוויות.
כאשר קולרבו נותר ללא פגע גם מהמדורה, מצווה אונטמו לתלות את הילד על עץ אלון ולצלוב אותו לענפיו.
לאחר שלושה ימים נוספים שולח אונטמו את שליחיו לבדוק אם הוא עודנו חי; אלה חוזרים אל אונטמו ומוסרים כי לא רק שהילד חי, הוא גם צייר וחרט ציורים ודמויות חיילים על כל גזע העץ.
כשרואה אונטמו שקולרבו ניצל מכל ניסיון הריגה כבדרך קסם, הוא נואש מלהורגו ולוקח אותו לעבד.
ברם קולרבו מתגלה כעבד חסר-תועלת, הן כמטפל בילדים והן כחוטב עצים, וגורם לאונטמו להתייאש ממנו לחלוטין.
זה משלח אותו הלאה אל אִילְמָרִינֶן הנפח, לעבוד אצלו בנפחייה בקרליה.
את קולרבו מעסיקה אשתו של אילמרינן, הבתולה מפוהיולה, ששולחת אותו לרעות את העדר.
היא אופה לו כיכר לחם גדולה כצידה לדרך, ומטמינה בה אבן גדולה ללא ידיעתו: .
אשת אילמרינן נושאת תפילה ארוכה לשלומו של העדר ושולחת את קולרבו לדרכו.
בדרך אל החורשות מתלונן קולרבו על מנת חלקו ועל מזונו הרע.
כשהוא נהיה רעב הוא פורס את לחמו, אבל כשהסכין פוגעת באבן, היא נשברת.
למראה הסכין השבורה פורץ קולרבו בבכי, כי סכין זו הייתה הירושה היחידה מאביו.
קולרבו מבין מיד שהאבן הוכנסה לכיכר בזדון, ונשבע לנקום באשת אילמרינן:
רגע לאחר שקולרבו צועק את נקמתו, קורא אליו עורב מענפי עץ ומציע לו לקבץ את העדר בביצה על מנת לפתות זאבים ודובים, וכאשר אלו יטרפו את העדר ויתלכלכו בבוץ, לא ניתן יהיה להבחין שהם חיות טרף.
את העדר החדש יוליך קולרבו חזרה אל אשת אילמרינן, ישסה בה את החיות, וכך ינקום את נקמתו.
הוא שומע בעצת העורב ומניס את הפרות לתוך ביצה, ואלה נטרפות בידי זאבים ודובים.
קולרבו מוביל את חיות הטרף המלוכלכות כעדר חדש אל בית אילמרינן.
כאשר הוא מגיע, הוא קורא לאשת אילמרינן לצאת ולחלוב אותן, וכאשר זו חולבת את עטין הזאב בפעם השלישית, החיות מתנפלות עליה.
רגע לפני מותה מתחננת אשת אילמרינן בפני קולרבו שירחיק מעליה את החיות, וכשהוא איננו שועה לבקשתה, היא מתפללת לאל האוויר, יומלה, שיכה בקולרבו ברק.
אולם במקום שהברק יכה בו, הוא מכה בה, והיא נופלת שדודה.
בתרגום שאול טשרניחובסקי מסתיים הסיפור על קולרבו באירוע זה, והוא מדלג על שלושת המחזורים הנותרים, ל"ד–ל"ו ישר למחזורי הסיפור הבא ל"ז–ל"ח: "אִלְמָרִינֶן עוֹשֶׂה לוֹ אִשָּׁה מִכֶּסֶף וּמִזָּהָב"; בו מסופר על נסיונותיו של אילמרינן האלמן לעשות לו אישה חדשה.
זהו גם השיר היחיד במחזור על קולרבו שיש לו השפעה על המשך הקאלוואלה.
למעט הקשר זה נחשב הסיפור לעצמאי.
ישנם חוקרי מיתולוגיה הטוענים כי זו עדות להיותו של קולרבו קוסם, שכישף את חיות הטרף כך שייראו כחיות משק.
מנגד, טוענים אחרים כי מוחה של אשת אילמרינן לא היה מסוגל לתפוס את המחזה.
קולרבו מוצא את בני שבטו
קולרבו בורח ליערות מחמת זעמו של אילמרינן, שמגלה כי אשתו מתה על סמך תקיעות השמחה לאיד שבקעו מקרנו של קולרבו.
הוא נודד ביערות זמן רב, מקונן ארוכות על גורלו המר, מקלל את אונטמו, ומבטיח לעשות לו את כל מה שזה עולל למשפחתו: .
אולם אז פוגש קולרבו גברת זקנה שמספרת לו כי משפחתו – אמו, אביו, אחיו ואחיותיו – חיים בכפר דייגים, מרחק שלושה ימי הליכה ממקום הימצאו.
בהגיעו לכפר, הוא מוצא את אמו, שמספרת לו שאחותו נעדרת מאז יצאה ללקט פירות יער ונחשבת מתה כבר שלוש שנים.
בתחילת המחזור מסופר שלמרות האיחוד מחדש עם משפחתו, טבעו של קולרבו אינו משתנה.
גם אצל אביו הוא נוחל כישלון בעבודות הבית: הוא מטביע את סירת הדיג, קורע את רשתות הדיג ומשחית את כל גופות הדגים.
לפיכך שולח אותו אביו לאסוף מיסים.
בדרכו הביתה על המזחלת פוגש קולרבו מספר בנות ומציע להן לבלות ולהתחמם עימו על המזחלת, אך נדחה על ידן ומתייאש.
את הנערה הבאה שהוא פוגש הוא מושיב בכוח על המזחלת למרות הפצרותיה, אולם היא נרגעת כשהוא מראה לה זהב ותכשיטים שאסף, והשניים מקיימים יחסי-מין.
בשחר היום השני שואלת הנערה למוצאו של קולרבו והוא עונה לה שהוא בן לקלרבו.
קולרבו שואל בתורו את הנערה למוצאה, והיא עונה כי גם היא בת לקלרבו, ושאיבדה את הדרך הביתה כשיצאה ללקט פירות יער.
לאחר מכן מתאבדת אחותו בקפיצה לנהר:
קולרבו השבור ממעשה גילוי העריות ומתוצאותיו מקלל את קיומו.
הוא חוזר לאמו ומספר לה על מה שקרה.
חלק זה של העלילה נחשב לשיא המחזור, ובהתאם לכך מצוין גם במקורות חיצוניים נוספים בגרסאות שונות עם גיבורים שונים.
קולרבו נחוש לצאת למלחמה מול אונטמו ובניו ומתחיל בהכנות, אך בני משפחתו מנסים לעצור בעדו.
אמו שואלת אותו מי ידאג לה ולאביו בזקנתם, מי ידאג לאחיו ולאחותו אם לא קולרבו.
הוא משיב שככל שהדבר נוגע לו, שידאגו הוריו לעצמם ומאחל מיתה לכל אחד מבני משפחתו בדרכים שונות.
עבור קולרבו, לא נותר דבר לעשות למעט לנקום ולהגשים את שבועתו.
מעט לפני עזיבתו, בא קולרבו אל אביו ושואל אותו אם יבכה את מותו כגיבור, אולם אביו עונה שלא יתעצב על בנו הרשע ויחליף אותו בגיבור אחר, שיהיה חכם ויעיל יותר.
כך עונים גם אחיו ואחותו הנותרים; כולם יחכו לאח חדש, טוב ומוצלח ממנו.
לבסוף בא קולרבו אל אמו ושואל אותה אם תתאבל על מותו, והיא משיבה בחיוב.
ביודעו שיבכו את מותו, צועד קולרבו באושר, שירה ותרועה למלחמה.
לא עובר זמן רב מתחילת המסע, כששליחים מביאים לקולרבו בשורות על מותם של בני משפחתו, שמתו כולם באותן דרכים שקולרבו ייחל להן.
אולם הוא כה נחוש בדעתו לנקום, שהוא מסרב לשוב על עקבותיו ולחלוק להם כבוד אחרון, למעט אמו, שאת מותה הוא מבכה במהלך צעדתו.
קולרבו נושא תפילה לאוקו, אל האוויר, שייתן לו חרב ראויה להילחם עמה, וזה נענה לתפילתו: .
בחרב זו הוא טובח בשבטו של אונטמו ושורף את בתיו עד אפר.
כאשר חוזר קולרבו לביתו, הוא מוצא אותו נטוש וקר, וכך גם את שאר הכפר.
בנקודה זו מפנים קולרבו לבסוף שמשפחתו אבדה ומקונן שלושה ימים.
רוחה של אמו מתגלה אליו ואומרת לו שיעקוב אחרי כלב לתוך החורשות, שם בנות-היער יתנו לו מזון ומחסה.
הוא עוקב אחרי הכלב אל החורשות, אך במקום להגיע אל בנות-היער, מוביל אותו הכלב למקום שבו שכב עם אחותו, ושם הוא מגלה שהקרקע והצמחייה עדיין בוכים בשל מעשיו המזוויעים.
אז פונה קולרבו אל חרבו ושואל אותה אם תרצה לשתות את דמו.
הלהב מדבר אליו ומשיב בשקיקה, ומציין שככלי נשק לא אכפת לו מדמו של מי הוא שותה – הוא שתה גם דם חף מפשע וגם דם אשם.
קולרבו ממקם את החרב על הקרקע כשקצה מכוון לליבו, משליך את עצמו עליה ומת.
כמו מעשה גילוי העריות, גם סיפור ההתאבדות והדרך בה נעשתה נחשבים למוכרים ביותר ונתנו השראה ליוצרים נוספים.
הבית האחרון במחזור השישי עוסק בדברי ויינמיינן כשהוא שומע על מותו ועל דרך חייו.
הוא מסביר איך ראוי לגדל ילדים.
זהו למעשה מוסר ההשכל של המחזורים, ואחד הפרטים שבגינם נחשב סיפורו ליוצא דופן:
כמו דמויות אחרות בנוף המיתולוגיה הפינית, קולרבו ניחן בכוחות קסם מלידה, ומבחינה זו הדמות אינה חריגה.
מנגד, סיפורו יוצא דופן בכך שחייו רצופים טרגדיות רבות.
הוא בעל פוטנציאל, אך מוזנח מילדות; וחייו הופכים אותו לבור, אומלל ונקמן.
אומללותו וזעמו הם מוטיבים החוזרים על עצמם שוב ושוב במהלך המחזור: ישנם בתים שלמים המוקדשים לקינתו של קולרבו על מעשיו ולתהיות חריפות וקשות על קיומו, בפרט ברגעים שלאחר התאבדותה של אחותו ובמהלך הדיאלוג בינו לבין בני משפחתו רגע לפני צאתו לנקום באונטמו.
חוקר הקאלוואלה יוהה פנטיקיינן כתב בספרו "Kalevala Mythology" שקולרבו נבדל מהמחזורים הקודמים בפסימיות המוחלטת שבו.
למעט אילמרינן, שהוא דמות איזוטרית, כל הדמויות המופיעות בסיפור מוצאות את מותן.
בכל פעם שהמוות מופיע - מופיעה דמותו של קולרבו, גם אם לא במישרין או במעשה ידיו.
לדוגמה, נסיבות לידתו קשורות במות שבטו, הניסיונות להרוג אותו כילד, התאבדות אחותו, ובמובנים אחרים אף מות בני משפחתו.
תחילת חייו מוכתמת במוות, וסיומם בהתאבדותו בטרם עת מהווים מעין סגירת מעגל והמחשה לעובדה שבמחזורים אף לא אחד נמלט מאחיזת המוות, גם לא הדמות הראשית.
אי לכך, כתב פנטקיינן על חייו כי "אלו הכילו יותר מוות מאשר חיים".
נושא נוסף שפנטקיינן מדגיש הוא הפטליזם המאפיין את השקפת העולם הפינית.
קולרבו נחשב למודל לחיקוי עבור הפינים, בשל דבקותו בפטליזם אפילו במחיר התאבדות.
למעשה, מאוחר יותר נתפסה התאבדותו כמודל ל"התאבדות אלטרואיסטית" – תופעה נפוצה בפינלנד, במיוחד בעת הדיכוי הרוסי ותחילת המאה ה-20. דוגמה נוספת לפטליזם מציג פנטקיינן במחזור גילוי העריות: כאמור, כאשר קולרבו יוצא לאסוף מיסים, פוגש בנות ומציע להן להתחמם איתו, הן דוחות אותו.
הראשונה דוחה אותו במשפט הבא: "מוות למזחלתך, מגפה למלבושיך"; בדומה לה עונה השנייה: "מוות למזחלתך, למנלה דרכך".
תשובותיהן של הבנות מצביעות על איזשהו אבדון.
וכאשר השלישית מסכימה לעלות למזחלת, היא מתגלה כאחת שאחריה לא היה צריך לחזר, שכן היא אחותו.
כאשר מתגלה החטא, חושפת אחותו כי כבר ניסתה להתאבד, אך ללא הצלחה.
רק אחרי אירוע הרה-גורל זה עולה בידיה להתאבד.
הסיפור רווי פטליזם: אפילו אחותו המסכנה אינה אלא כלי בידי הגורל שמוביל אל המוות.
בספרו "המיתולוגיה הפינית" מ-2002 כותב על קולרבו יובל בן-עמי:
סיפורו ייחודי לא רק בין דמויות המיתולוגיה הפינית, כי אם גם בין שאר המיתולוגיות של תרבויות העולם בכך שהוא מגולל רבדים ריאליסטיים ביותר על ההשלכות שיש להזנחת ילד.
תכונה זו מודגשת בעובדה שהמחזור האחרון מסתיים בדבריו הנוקבים של ויינמיינן על גידול ילדים.
אליאס לנרוט, הידוע בתור מחברו של האפוס, לא באמת היה המחבר, אלא שימש יותר בתפקיד העורך.
מקורה של הקאלוואלה בסיפורים ואגדות עם בני מאות שנים שעברו מפה לאוזן, ולנרוט ליקט אותם ברחבי פינלנד בין השנים 1827–1835. אולם במקרה של קולרבו, לא היה זה לנרוט שליקט את הסיפורים, כי אם דניאל אירופיאוס, איש אשכולות פיני.
בדומה ללנרוט, גם אירופיאוס ערך מסעות ליקוט לאזורי קרליה השונים, אינגריה ואסטוניה.
במסעות אלה אסף אף יותר חומר מאשר לנרוט.
קולרבו לא נכלל במהדורה הראשונה של הקאלוואלה משנת 1835, למעט אזכור שולי בהקשר של אשת אילמרינן.
הסיבה לכך היא שהחומרים המלאים לא היו בידיו של לנרוט עד שנת 1845, אז קיבל אותם מידי אירופיאוס: זמן מועט לאחר פרסום המהדורה הראשונה תכנן לנרוט מהדורה שנייה שתהיה נרחבת ומקיפה יותר.
אירופיאוס, שהכיר את לנרוט ממסעות ליקוט קודמים, כתב לו וטען שעליו לדחות את פרסום המהדורה כי לדעתו ישנם סיפורים נוספים שעדיין לא התגלו.
מאוחר יותר באותה השנה ערך אירופיאוס את טיולו הרביעי לאזור אינגריה, שם נתקל בסיפורים על קולרבו.
מאוחר יותר, הם הועברו לידי לנרוט ובסופו של דבר הוכנסו למהדורה השנייה, שיצאה לאור ב-1849.
הסיבה שקולרבו נכלל במהדורה השנייה אך אינו אינטגרלי בעלילה, טמונה בעובדה שהחומרים שמהם נבנתה דמותו היו פזורים ולא אחידים.
לנרוט התקשה למצוא פרצות דרכן יוכל לקשר את הדמות לשאר העלילה, או כפי שפנטיקיינן כותב בנושא: למרות המאמצים המתוארים לעיל ליצור חזות אחידה לעלילה, ניתן לראות שאריות לגרסאות אחרות שסותרות במידת מה את העלילה המרכזית, כגון הופעתם הלא צפויה של בני משפחת קולרבו לאחר שנספו לכאורה בתחילת הסיפור.
כאמור, החומרים לקולרבו ובכלל לרוב סיפורי הקאלוואלה לא נאספו במתכונת של סיפור יחיד, אלא כגרסאות רבות שנאספו בכמה מקומות, ובהתאם לכך נוצרו הבדלים בין הגרסאות השונות.
מציאות זו גרמה להופעתן של מחלוקות בנוגע לפרטים מסוימים: למרות העובדה שהסיפור נאסף באינגריה, במזרח פינלנד, דווקא אחת המחלוקות באשר לקולרבו היא על מקורו של הסיפור:
אמיל סטלה, בלשן ופרופסור ללשון ולספרות פינית, טען כי מקורם של ששת המחזורים על קולרבו בסיפורים מן המאה ה-13 הם ממערב פינלנד, קרי מפינים-שוודיים, ולפיכך קיימת בו השפעה סקנדינבית ובמיוחד שוודית ודנית.
בנוסף, סבר כי לשמות Kullervo ו-Untamo מקורות סקנדינביים, וכן שקיים קשר בין קולרבו ל'אמלט', גיבור המופיע בגסטה דנורום.
מקור עממי נוסף שעליו ביסס סטלה את השערתו הוא אגדה ממערב פינלנד על "הילד החזק", שמתואר כ"בנו של הענק" (Kalevan poika).
אולם לפי סטלה, התיאור המקורי של השם היה צריך להיות הכינוי הדומה "Kalervon poika" – "בנו של קלרבו".
האגדה מספרת על בנו של ענק, עצום בגודלו וחזק אך לא נבון במיוחד ודי חסר-תועלת.
מאפייניה של הדמות באגדה מזכירים את התנהגותו ומעשיו של קולרבו בביצוע המטלות שניתנו לו על ידי אונטמו, אותן הוא מבצע במין "יסודיות מוגזמת והרסנית".
כמו לברוא יער שלם כשהמטלה היא לכרות עצים להסקה, או להקים חומת עצים עצומה וגבוהה כשהמשימה הייתה להציב גדר.
למרות הכל, טענותיו של סטלה לכך שמקורו של קולרבו הוא במערב פינלנד נתקלו בהתנגדות.
מנגד, מציג בן-עמי דוגמאות לכך שמקורו של הסיפור בהכרח במזרח פינלנד, שם ליקט אירופאוס את רוב החומר לאפוס.
בן-עמי כותב כי בגרסאות אחרות שלא נכללו באפוס מסופר שהאחים אונטמו וקלרבו צמחו מתוך גדם עץ כרות - הד למיתוס פינו-אוגרי עתיק על בריאת האדם, לפיו צמחו בני האדם הראשונים מגדם עץ.
זאת בניגוד לגרסה המודפסת, בה פרחו האחים מגוזלי אפרוחים וברבורים.
כמו כן, הצגת האלימות והאומללות המאפיינים את קולרבו מתאימים לאופי של מסורות קרליות ואינגריות ייחודיות.
בדוגמה נוספת מציג בן-עמי השוואות בין מעשה גילוי העריות של קולרבו לבין נוספים שבוצעו בידי דמויות אחרות שמקורן בוודאות במזרח פינלנד.
לדברי בן-עמי, מן ההשוואה עולה כי רמת האחידות בפרטים מסוימים במעשה היא בדיוק החריג - דבר המעיד כי מקור סיפורו של קולרבו במזרח.
בקאלוואלה, לֶמִינְקֵיינֶן (Lemminkäinen) הוא דמות קוסם שמאניסט רודף הרפתקאות ונשים.
על פניו, במהדורת הקאלוואלה אין כל קשר בין השניים.
אולם בדומה לקולרבו, גם החומר של למינקיינן נארג מגרסאות רבות שבחלקן מתאחדת דמותו של למינקיינן עם קולרבו:
בשירה הפינית נפוצה בלדה בה פוגש אדם אישה על אם הדרך ומנסה לפתות אותה באמצעות כסף, רק כדי שיגלה בסופו של דבר שזו אחותו.
אולם רק בצפון קרליה מקושרת הבלדה בשמו של קולרבו, וגם אז לא בעקביות.
באחת מהגרסאות לבלדה זו, המפתה נקרא בשם למינקיינן.
בגרסאות נוספות, לאחר שהאחות מתאבדת, מניפים קולרבו/למינקיינן את ידיהם אל-על ומקללים את דברי הבנות הקודמות שניבאו את התאבדות האחות כ"דלתות לקבר".
דוגמה נוספת מצויה בגרסה אחרת (מקוטלגת כ-SKVR I:2 1000) לדברי קולרבו בקאלוואלה, כאשר אונטמו משים אותו לעבדות.
בגרסה זו מתחלף קולרבו בלמינקיינן כנושא הדברים:
תרגום טשרניחובסקי לקאלוואלה תרגום אנגלי של הקאלוואלה תרגום אנגלי של הפואמה SKVR I:2 1000 "נָפֹל יִפֹּל עֵץ הַיַּעַר,
כחלק מהקאלוואלה, קולרבו השפיע על יוצרים רבים מתחומים שונים, החל באמנים ובפסלים וכלה במוזיקאים ובתסריטאים.
הרשימה הבאה חלקית, והיא מציגה יוצרים ויצירות מפורסמות שהושפעו מדמותו:
"קולרבו" הוא שמו של מחזה משנת 1860 מאת הסופר הלאומי הפיני, אלכסיס קיווי.
למרות הצלחתו של קיווי כסופר, המחזה נחשב לירוד ביחס ליצירותיו האחרות.
המחזה תורגם מפינית לאנגלית בידי דאגלס רובינסון וראה אור ב-1993 בספר "Aleksis Kivi's Heath Cobblers and Kullervo".
במחזה, מצטיירת דמותו של קולרבו באופן שונה מכפי שהיא מתוארת בקאלוואלה.
בניגוד לפן המרושע המופיע בסיפור, במחזה הוא יותר מורכב מכך.
בפרשנות למחזה מתואר קולרבו כקורבן למאבק בין שני כוחות פנימיים, הוא מצטייר כנאור ובעל מוסר ויותר מכך, כבעל חוש להבחנה בין טוב ומושחת, מה שעומד בניגוד כמעט מוחלט להיותו בור בקאלוואלה.
15) הוא נושאה של פואמה סימפונית שהולחנה בשנת 1913 בידי לוי מדטויה.
מדטויה הוקסם גם הוא מהקאלוואלה, והיה מהראשונים שראו בקולרבו מקור להשראה.
מדטויה כתב יצירה המבוססת על דמותו.
היא הועלתה לראשונה ב-14 באוקטובר 1913 בביצועה של התזמורת הפילהרמונית של הלסינקי.
61) הוא נושאה של אופרה משנת 1988 משל המלחין הפיני אוליס סלינן.
האופרה הועלתה לראשונה ב-25 בפברואר 1992 במרכז המוזיקה של לוס אנג'לס לציון יום העצמאות ה-75 של פינלנד.
היא מיועדת עבור מגוון רחב של כלים, בהם כלי הקשה, נשיפה ומיתר.
סלינן העיד על האופרה: .
ב-1989 כתב הסופר הפיני פאבו האביקו תסריט בשם "Kullervon tarina" ("סיפורו של קולרבו") לטלוויזיה הפינית.
התסריט עקב אחרי אירועי האפוס, אולם הדמויות בו קיבלו פרשנויות חדשות ואופי שונה.
התסריט תורגם לאנגלית על ידי אנסלם הולו.
ב-2006 הוציאה להקת ההבי מטאל הפינית Amorphis אלבום בשם Eclipse, העוקב אחרי התסריט שכתב האביקו.
ביחס לכל אלה ראוי לציין שלושה אנשים שיצירותיהם זכו להצלחה ופרסום יוצאי דופן, ובין השאר בזכותם זכה קולרבו בהכרה: ז'אן סיבליוס, אקסלי גאלן-קאללה וג'.
את השפעתו של קולרבו על סיבליוס ניתן לראות באחת היצירות הראשונות המפורסמות שלו משנת 1892 ששמה "קולרבו".
בתקופה שקדמה ליצירה גברה אהבתו של סיבליוס לפינלנד ולתרבותה, שלפני כן נחשבו לוולגריות ונחותות בעיני משפחתו הפינו-שוודית האליטיסטית.
הזרעים ליצירה נזרעו בפגישה בין סיבליוס לזמר אינגרי בשם לארין פרסקה, בה שר פרסקה שירים אינגריים לסיבליוס.
פגישה זו הציתה את דמיונו של סיבליוס והובילה לתחילתה של עבודה אינטנסיבית; במכתביו של סיבליוס לאשתו נחשפה כמות המאמץ והכאב שהושקעה בכתיבה, במיוחד בדינמיקות שבין קולרבו לאחותו.
כתיבת הסימפוניה גרמה לכאב עז עבור סיבליוס, עד שאמר אחרי הופעת הבכורה כי אינו מוכן שינגנו אותה שנית במהלך ימי חייו.
ואכן, הפעם השנייה בה נוגנה היצירה הייתה שנה אחרי מותו, בשנת 1957. היצירה מורכבת מחמישה פרקים, בדומה לששת המחזורים, והיא מבטאת היטב את האינטנסיביות והאופל שבסיפור.
סיבליוס ייעד את הסימפוניה לתזמורת מלאה, לזוג סולנים ווקאליים ולמקהלת גברים.
זו היצירה השביעית של סיבליוס (Op.7) והראשונה העוסקת בקאלוואלה.
היצירה זכתה להצלחה, התקבלה בהתלהבות רבה במדינה, ומיצבה את סיבליוס כאחד מנושאי דברה העיקריים של הקאלוואלה.
יצירה זו ויצירות נוספות היוו מרכיב חשוב בתהליכי התהוות הזהות הפינית הלאומית שיבואו מספר עשורים לאחר מכן.
הטון והמילים התוקפניות המורגשים בשיר נבעו מהלך הרוח באותה תקופה.
בעת ההיא עברה פינלנד, אז הדוכסות הגדולה של פינלנד, תהליך רוסיפיקציה וניסתה ולזכות בעצמאות מהאימפריה הרוסית.
בשלב מאוחר יותר, ערב פרוץ מלחמת האזרחים הפינית, כאשר "הלבנים" בתמיכת הקיסרות הגרמנית לחמו ב"אדומים" הסוציאליסטים שזכו לתמיכת ברית המועצות, גויס השיר שוב לטובת הייגרים הלבנים כחלק ממגמה שבה שני הצדדים כתבו שירים כדי לעורר את ההמונים להילחם בעד מטרתם.
במקרה של קאללה, השפעתו של קולרבו הייתה ישירה, שכן קאללה לקח על עצמו כפרויקט את איור האפוס.
קאללה, שכבר בילדותו הוקסם מהסיפורים, החליט לאיירם בסוף 1888, אז היה בפריז.
שנתיים מאוחר יותר, ב-1890, נבחר למאייר הרשמי של האפוס בידי אגודת הסטודנטים הקרלית-סבונית.
כמאייר הרשמי צייר נראטיביים רבים של אירועים במחזורים.
הוא צייר מספר סקיצות של אירועים מרכזיים, שמתוכן חמש הושלמו כציורים.
אחד מהם, "Kullervon kirous" ("קללתו של קולרבו"), הפך לאחד המזוהים והמוכרים ביותר של קאללה ולמזוהה ביותר עם קולרבו.
את הפרסקו המפורסם "קולרבו יוצא למלחמה" יצר עבור אודיטוריום המוזיקה של איגוד הסטודנטים של הלסינקי.
השפעתו של קולרבו על טולקין איננה יחידנית, אלא רק היבט אחד מתוך מכלול ההשפעה הגדולה שהייתה למיתולוגיה הפינית ולפינלנד בכלל על טולקין.
בסביבות 1914 נחשף טולקין לראשונה למיתולוגיה הפינית כשקרא את הקאלוואלה.
היא הייתה למקור השראה עצום לשפה ראשונית שפיתח (קווניה) ואחר כך לשאר הלגנדריום (עולמו הספרותי של טולקין).
נראה כי בין הסיפורים שקרא דווקא סיפורו של קולרבו הוא ששבה את ליבו של טולקין, ייתכן שבשל הזדהותו של טולקין הצעיר עם הדמות - שניהם איבדו את הוריהם בגיל צעיר.
עדות להשפעה על טולקין ניתן לראות כבר ב-1915: ניסיון של טולקין (שאף היה הניסיון הראשוני שלו ליצור איזושהי מיתולוגיה) לשכתב מחדש את עלילת הסיפור לגרסה מקוצרת יותר.
הסיפור היה לעיסוקו המרכזי של טולקין למשך שנה, עד שזה ננטש לטובת הרעיון הגדול הבא שלו: קווניה, שפה עלפית שהתבססה בין היתר על השפה הפינית.
ב-2015, בדיוק מאה שנה לאחר מכן, הטקסטים שכתב טולקין בנושא אוגדו לספר בשם "The Story of Kullervo" ("הסיפור של קולרבו").
עם זאת, את ההיבט החשוב ביותר של קולרבו ניתן למצוא בסיפור "ילדי הורין", המהווה חלק חשוב מהסילמריליון ובעיקר בדמות הגיבור הפרוטגוניסט, טורין טורמבר.
טורין הוא בפער ניכר הדמות הטולקינאית שכתיבתה הושפעה יותר מכל מן הקאלוואלה.
כמו לקולרבו, גם לטורין עשו החיים עוול: חייו רצופים טרגדיות ואומללות, והוא אינו מוצא נחת, למעט רגעים מועטים (על כך יעיד גם שמו: טורין טורמבר, שפשרו "שר הגורל המר" בקווניה).
הטבלה הבאה מצביעה על אירועים זהים בחיי הדמויות:
הקאלוואלה תורגמה לעברית פעמיים (בן-עמי תרגם את הקאלוואלה באופן חלקי ביותר), אך שני התרגומים לא מכילים את סיפור קולרבו בשלמותו או בנוסחו המלא.
תרגומו של שאול טשרניחובסקי מכיל רק את שלושת המחזורים הראשונים, ואילו בתרגומה של טוביה שונו נוסח העלילה ותוכנה באופן ניכר כדי להתאים לקהל היעד, ילדים.
כתוצאה מכך, האלמנטים הקשים בסיפור שונו באופן משמעותי או הושמטו.
במאמר ביקורת על "המיתולוגיה הפינית" כתב המשורר והמתרגם רמי סערי כי .
קולקטיביות רעיונית מתייחסת לתופעה שבה קבוצה של אנשים מאמינה כי באמצעות שיתוף רעיונות, ידע, וחזונות ניתן להגיע להבנות ולפתרונות שאינם נגישים לפרט בודד.
היא נובעת מההנחה שלא רק שהידע הקולקטיבי עולה על סך חלקיו אלא שהתהליך המשותף של חשיבה, דיון ויצירה יכול לפתח רעיונות חדשים ולקדם את המטרות המשותפות בצורה יעילה ויצירתית יותר.
בבסיסה קולקטיביות רעיונית מחולקת לשני רכיבים עיקריים: הראשון הוא הקולקטיב - קבוצת אנשים עם מטרות משותפות או עם אינטרס לשתף פעולה והשני הוא הרעיונות - החידושים, הידע והתובנות שנוצרים מהשיתוף הזה.
המפתח לקולקטיביות רעיונית אינו רק באגרת הידע שכל חבר מביא עימו אלא באופן שבו רעיונות אלו נשלבים ומשולבים זה בזה כדי ליצור משהו חדש ועוצמתי יותר.
לקולקטיביות רעיונית יש תפקיד חשוב בחדשנות ובפתרון בעיות מורכבות, כאשר חברי הקבוצה מתמודדים עם אתגרים משותפים דרך דיאלוג שיתוף פעולה והזדהות עם המטרות הקולקטיביות.
היא מתבטאת במגוון רחב של פורמטים ומסגרות, כולל קבוצות חשיבה, קולקטיבים אמנותיים, קהילות מחקר, ואף בתוך ארגונים וחברות.
הקולקטיביות הרעיונית תלויה ביכולת לפתח תרבות של פתיחות, שיתוף ואמון הדדי, וביכולת לפתח תרבות של פתיחות, שיתוף ואמון הדדי, ומתמקדת ביכולת לעבד ולאמץ רעיונות חדשים בצורה גמישה ויצירתית.
הקולקטיביות התפתחה כתגובה לחולשות הכלכליות והחברתיות של הליברליזם הקלאסי, במיוחד בתקופות כמו המהפכה התעשייתית והשפל הגדול.
לדוגמה, בארצות הברית, הניו דיל של הנשיא פרנקלין רוזוולט היה מיזם קולקטיבי שנועד להתמודד עם השלכות השפל הגדול על ידי יצירת תוכניות ממשלתיות לקידום שיקום כלכלי, יצירת מקומות עבודה והשקעה בפרויקטים ציבוריים.
פרויקטים אלו התבססו על עקרונות קולקטיביסטיים כמו בעלות ציבורית, שוויון כלכלי ורגולציה ממשלתית.
קולקטיביות רעיונית הייתה חלק מהמרכיבים המרכזיים במהפכה הבולשביקית שהתרחשה ברוסיה ב-1917. הבולשביקים בראשותו של ולדימיר לנין נשענו על עקרונות מרקסיסטיים כדי לקדם רעיון של שוויון וקולקטיביזם בחברה הרוסית, שבמטרה לפתור את בעיות העניות, החוסר איזון החברתי והאפליה הכלכלית שהיו נפוצות באותה עת.
במהלך המהפכה, הבולשביקים הציעו להקים משטר שבו כלכלת המדינה תנוהל על ידי הפועלים והאיכרים, והבטיחו הבטחות של "שלום, לחם ואדמה" כדי לזכות בתמיכת ההמונים.
הרעיון היה שהמדינה תהיה זו שתנהל את המשאבים הכלכליים ותוודא חלוקה שוויונית של העושר וההזדמנויות בין כל האזרחים.
במובן זה, הבולשביקים קידמו קולקטיביות רעיונית שנועדה לבטל את הניצול הכלכלי והחברתי וליצור חברה צודקת יותר.
הקולקטיביות הרעיונית במהלך המהפכה הבולשביקית התבטאה בכמה דרכים:
הקמת סובייטים (מועצות שלטון מקומיות): הסובייטים שימשו כפלטפורמה לשיתוף רעיונות ולקבלת החלטות קולקטיביות.
הם נתנו ביטוי לאידאולוגיה הקולקטיביסטית על ידי הענקת כוח לעובדים ולחיילים.
קולקטיביזציה של הכלכלה: הבולשביקים קידמו רפורמות כלכליות שהתבססו על רעיון הקולקטיביזציה, כגון השתלטות על חברות וחלוקת קרקעות לחקלאים.
זה נועד לאפשר שיתוף ושוויון בתוצרת ובמשאבים.
פרופגנדה וחינוך: השימוש בפרופגנדה ובמערכות חינוך לקידום האידאולוגיה הקומוניסטית היה חלק בלתי נפרד מהניסיון לבנות חברה קולקטיביסטית.
המטרה הייתה ליצור קונצנזוס אידאולוגי ולחנך את האוכלוסייה לעקרונות הקומוניזם.
השאיפה לקולקטיביות רעיונית התגלתה ברצון להטמיע את העקרונות הקומוניסטיים בכל תחומי החיים, מה שהוביל לשינויים עמוקים במבנה החברתי והכלכלי של רוסיה.
עם זאת, ההתממשות המעשית של הקולקטיביות הרעיונית גם נתקלה באתגרים רבים, כולל התנגדות פנימית ובינלאומית, והביאה לפערים ולסכסוכים בתוך החברה הסובייטית.
קולקטיביות רעיונית בקיבוצים מהווה דוגמה מעניינת ליישום של עקרונות השיתוף והקהילתיות במישור החברתי והכלכלי.
הקיבוצים הוקמו על בסיס אידאולוגי של שוויון ושיתוף והביאו לידי ביטוי קולקטיביות רעיונית דרך קבלת החלטות משותפת, פיתוח פרויקטים קהילתיים, והדגשה על חשיבות הקבוצה מעל הפרט.
במרחב הקיבוצי, חברי הקיבוץ חילקו משאבים, עבודה, ואחריות כחלק ממודל חיים שתפקידו לשפר את הביטחון הכלכלי והחברתי של כולם.
קולקטיביות רעיונית בקיבוצים בולטת במיוחד באופן בו תושבי הקיבוץ מפתחים ומנהלים את המוסדות החינוכיים, התרבותיים, והכלכליים שלהם.
חשיבה משותפת ותכנון קהילתי מאפשרים פתרון בעיות ומענה על אתגרים בדרכים יצירתיות וחדשניות.
מתן דגש על חינוך לערכים של שיתוף וקהילתיות מטמיע את העקרונות הללו מגיל צעיר, ותורם ליצירת דורות של אנשים המאמינים בכוח השיתוף והקולקטיביות.
המודל הקיבוצי התמודד עם אתגרים רבים לאורך השנים כולל שינויים כלכליים וחברתיים שהביאו לפיתוח של גרסאות מתקדמות יותר של הקיבוץ המסורתי.
התפיסה המרכזית של חיים משותפים המבוססים על עקרונות מוסריים ואידאולוגיים משותפים כללו את הבחירות הפוליטיות והתרבותיות של הקיבוצים והן את הגישה החינוכית והחברתית שהם ניקטו.
בכך, הקיבוצים הביאו לידי ביטוי פרקטי את הרעיון של קולקטיביות רעיונית, תוך דגש על התאמה אידאולוגית והשגת שיתוף פעולה מרבי להשגת מטרות משותפות.
הדגש על האחידות האידאולוגית והתרבותית בקרב חברי הקיבוץ מעיד על המשקל שהושם על יצירת קהילה איתנה, אך גם מעורר שאלות לגבי גיוון דעות וחופש הבחירה האישי בתוך המבנה הקיבוצי.
הפסקה הזו תוכל לשמש כבסיס לדיון על המתחים והאתגרים שעמדו בפני הקיבוצים במהלך ההיסטוריה שלהם ועד היום, במיוחד בהקשר של מעבר לגמישות רעיונית וחברתית רחבה יותר.
viridis) הוא צמח עלים ירוק ממשפחת המצליבים ומקורו מיוחס לאזורי המזרח התיכון ומערב אסיה.
הקולרד הוא צמח חד-שנתי או דו-שנתי הגדל לגובה של עד מטר אחד, העלים שלו רחבים, חלקים ובעלי גוון ירוק כהה, הוא עמיד במיוחד לקור.
הקולרד מותאם לגידול בתנאי אקלים מגוונים, כולל אקלים ים-תיכוני, סובטרופי וממוזג.
הצמח עמיד לקור ויכול לגדול בתנאי עמידות לקור, עליו כהים, לרוב בצבע ירוק עד ירוק כהה, ולעיתים גם בצבע סגול.
הקולרד אינו יוצר ראש צפוף אלא מתאפיין בעלים נפרדים הגדלים לאורך גבעול מרכזי.
עלי קולרד עשירים בוויטמינים ומינרלים, במיוחד ויטמינים A, C ו-K, וכן בסידן, ברזל וסיבים תזונתיים, צריכתם תורמת לבריאות הלב, חיזוק העצמות ושיפור תפקוד מערכת העיכול.
הקולרד נפוץ בעיקר במטבח הדרום-אמריקאי, שם מבשלים אותו באיטיות עם תבלינים ולעיתים קרובות עם בשר מעושן, בישולו מסייע בריכוך המרקם ובהפחתת המרירות הטבעית שבו.
במטבחים ים-תיכוניים ואפריקאיים, הקולרד משמש במנות מבושלות, מוקפצות או כמילוי למאכלים ממולאים, אך ניתן לצרוך אותו גם טרי בסלטים.
קום הוק ארגו פרופטר הוק , המקוצרת לעיתים קרובות לקום הוק, או מתאם מצביע על סיבתיות, הוא כשל לוגי רטרודוקטיבי שבו מתייחסים לשני אירועים שהתרחשו בו-זמנית כאילו יש ביניהם יחסי סיבה ומסובב.
בפועל, העובדה שיש מתאם בין אירועים אינה מצביעה בהכרח על סיבתיות.
בסטטיסטיקה, משתנים סטטיסטיים רבים מחושבים במקביל למשתנים אחרים.
כאשר שני משתנים נמצאו קורלטיביים, ישנו פיתוי להניח כי זה מראה שמשתנה אחד הוא הגורם לשני.
הטיית "מתאם מוכיח סיבתיות", נחשבת להטייה לוגית כאשר שני אירועים המתרחשים יחד ובמקביל נדמים כבעלי מערכת יחסים של סיבה ותוצאה.
טעות הזו ידועה גם בשם "סיבה שקרית".
אשליה דומה היא אירוע שבא בעקבות אחר אירוע יהיה בהכרח תוצאה של האירוע הראשון, הוא פוסט הוק אֶרגו פרוּטר הוק .
כמו בכל הטיה לוגית, זיהוי העובדה שהסיבה מאחורי הטיעון היא פגומה עדיין אינה מעידה על כך שהמסקנה המתקבלת היא שקרית.
כשל "קום הוק" הוא דוגמה לכשל בסילוגיזם במבנה הבא:
או, עם איברים ממשיים יותר:
מעבורת החלל התרסקה באותו יום.
לכן, מעבורת החלל התרסקה היות שהירח היה במילואו.
כמובן, ייתכן בהחלט כי ישנם יחסי סיבה ומסובב בין א' ל-ב', אך היחסים הללו אינם נובעים מניתוח לוגי כלשהו, והמתאם עשוי באותה מידה להיות מקרי.
כמו כן, בכשל "קום הוק" יש התעלמות מהעובדה שתיתכן בהחלט סיבה שלישית הגורמת גם ל-א' וגם ל-ב' .
השימוש בתנורים במוסקבה התגבר ביום א'.
מספר אנשים קפאו למוות במוסקבה ביום א'.
לכן, השימוש בתנורים מוביל לקפיאתם של אנשים למוות.
כאן ברור כי הקישור הסיבתי מופרך, והסיבה להתגברות השימוש בתנורים ולקפיאה למוות של אנשים היא כנראה התגברות הקור במוסקבה.
במקרים אחרים, הכשל יכול להיות טמון בזיהוי שגוי של כיוון הסיבתיות.
הקור במוסקבה התגבר ביום א'.
לכן, השימוש בתנורים הוביל להתגברות הקור.
כאן, כפי שניתן להסיק על נקלה, יחסי סיבה ומסובב צריכים להיות דווקא הפוכים: הקור הוביל להתגברות השימוש בתנורים, ולא להפך.
קומארנו (באוקראינית: Комарно; ביידיש נכתב גם קאמארנא, קאמארני, קאמארנע, קומארנא) היא עיירה במערב אוקראינה במחוז לבוב, בנפת הורודוצקי.
מרחקה ממרכז המחוז כשלושים ק"מ.
היסטורית האזור ידוע בשם גליציה המזרחית.
לפי מפקד אוכלוסין משנת 2001, מונה אוכלוסייתה 3,994 איש.
עיר המקור של חצר חסידות קומרנא.
בחפירות ארכאולוגיות מ-1936 נמצאו באזור עדויות לבני אדם עוד מ-2000 לפנה"ס, אך ההתיישבויות המאורגנות הראשונה כנראה החלו בסביבות המאה ה-12 בצורת מספר חוות.
העדות הכתובה הראשונה ליישוב פעיל באזור היא משנת 1471 ושנתיים לאחר מכן קיבלה זכויות מגדבורג מהמלך הפולני קז'ימייז' הרביעי.
בתקופה זו נבנתה במקום כנסייה גדולה וטירה מבוצרת לצורכי הגנה.
ב-1524 הצליחו מגיני העיר להדוף את פלישת הצבא הטורקי וב-1621 את פלישת הטטרים אף על פי שהאחרונים שרפו את פרברי העיר.
במהלך המאה ה-17 טבחו הקוזקים במרבית ערי אוקראינה והמקום מוזכר בשנות הפרעות ת"ח ת"ט בספרו של נתן נטע הנובר "יוון מצולה" כאחת העיירות החזקות שם לא הצליחו הפורעים לפרוץ פנימה.
ב-1672 התכנסו כוחות צבא פולני ליד העיר ועצרו כ-10,000 חיילים טורקים שפלשו למדינה בעזרת הצפת העמק במים.
עד מלחמת העולם הראשונה הייתה העיר שייכת למחוז רודקי (Rudki), חלק מגליציה תחת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בין שתי מלחמות העולם השליטה באזור עברה לפולין והעיר שויכה למחוז לבוב.
לאחר מלחמת העולם השנייה עברה השליטה לברית המועצות עד התפרקות הגוש הסובייטי והמעבר לשליטה אוקראנית.
היהודים בזמן מלחמת העולם השנייה
עד לפני מלחמת העולם השנייה הייתה בעיר קהילה יהודית תוססת ואף קבוצת כדורגל בשם "Хуртовина" (סערה) שהייתה מורכבת מיהודים ופולנים.
במקום התקיימה גם פעילות של תנועת הסתדרות המזרחי ומרכז לחסידות קומרנא.
בספטמבר 1939 נכבשה קומרנו בידי הסובייטים בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
בתקופה זו הולאמו נכסים של יהודים אמידים ומאות פלטים שהיגרו לקומארנו ממערב פולין גורשו לפנים ברית-המועצות.
ב-29 ביוני 1941 במבצע ברברוסה כבשו הכוחות הנאצים את העיר.
ב-24 באוקטובר 1941 הגיעה בחצות קבוצת חיילי אס-אס ואספה בעזרת רשימה מוכנה את כל מכובדי העיר וראשי המשפחות בחצר בית הכלא.
ב-4 בבוקר, לאחר שכנראה לא עמדו במכסה, החלו לאסוף כל יהודי או יהודייה שנקלעו בדרכם עד שאספו 240 איש.
בבוקר הובילו אותם לחפירת קרישובקה ביער ברזניק הפשיטו אותם מבגדיהם וירו בהם עם מכונות ירייה.
ביום שלישי לאחר הרצח הגיעו אנשי הגסטפו ודרשו כופר בתמורה שלא ירצחו יהודים נוספים.
בקשתם מולאה וכך הם המשיכו להגיע כל יום שלישי ולאסוף את מבוקשם.
על היהודים שנשארו הוטלו גזרות רבות לרבות איסור הכנסת אוכל לשכונות היהודיות דבר שהוביל לרעב ומות כ-400 יהודים במשך השנה.
ב-6 בנובמבר 1942 הגיעו כ-40 אנשי גסטפו ומספר זהה של אוקראינים והעלו את כל היהודים הנותרים על רכבות השמדה.
החולים ויהודים שניסו לברוח נורו במקום.
משה נוידרפר - בלידתו ניידערפער (22 בספטמבר 1924 - 5 בינואר 1995) היה מראשי משרד האוצר, הממונה על הכנסות המדינה, מנכ"ל בנק מרכנתיל דיסקונט ועמד בראש מוסדות ציבור רבים.
פרובינציית קום (בפרסית: استان قم) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר קום.
שטחה 11,237 קמ"ר, פחות מאחוז משטח איראן, והיא נמצאת בצפון המדינה.
ב-2005 מנתה אוכלוסיית הפרובינציה כ-2,000,000 תושבים, מתוכם 91.2% עירוניים ו-8.8% הגרים באזורים כפריים.
בפרובינציה יש מחוז אחד, חמש נפות, ו-256 כפרים הנמצאים בתשעה אזורים כפריים.
כארבעים קילומטרים מצפון לעיר קום, בסמוך לכפר פורדו, הוקם מתקן תת-קרקעי גדול להעשרת אורניום באמצעות סרכזות.
רוב תושבי הפרובינציה דוברים פרסית בלהג הדומה לניב הטהראני הרשמי.
רבים גם דוברי אזרית וערבית בלהג העיראקי.
מיעוט דוברים טורקית ח'לגית וכורדית.
הדת השלטת בפרובינציה היא אסלאם שיעי, אך יש קהילות קטנות של זורואסטרים ונוצרים.
האקלים בפרובינציית קום נע בין מדברי לחצי-מדברי.
מכיוון שהפרובינציה ממוקמת ליד פרובינציות צחיחות ורחוקות מהים, היא מתאפיינת ברמת לחות נמוכה וכמות משקעים קטנה.
הפרובינציה כוללת אזורים הרריים, גבעות ומישורים ויש בה שני אגמים מלוחים.
פרובינציית קום גובלת עם הפרובינציות: טהראן, סמנאן, אספהאן ומרכזי.
אגם הוז-י סולטאן (בפרסית: دریاچه حوض سلطان) הוא אגם מלח המשתרע על פני כ-37 קמ"ר 40 קילומטרים צפונית לעיר קום, סמוך לכביש קום-טהראן.
מבנה האגם הוא מים רדודים המשתרעים על מישור רחב של מרבצי מלח והוא נמצא כ-720 מטר מעל פני הים.
האגם נחשב לאחד החלקים הנמוכים ביותר של הרמה האיראנית.
אגם הוז-י סולטאן מתחלק לשני אזורים עיקריים המחוברים זה לזה.
שמו של החלק המערבי הוא כשם האגם ושמו של החלק המזרחי הוא "הוז-י מורה" (Hoz-e Moreh).
הנהרות קרה- צ'אי (قرهچای), שור (Shour) וורמין (Varamin) זורמים לאגם ומסייעים בהאטת ייבושו.
בעונה הגשומה שלג נמס וגשמים מסייעים גם הם.
שאר הנהרות הנשפכים לאגם מגיעים מחלקים דרומיים של פרובינציית טהראן.
האגם מתמלא ומתרוקן לפי העונות השונות בשנה ולכן האטרקטיביות שלו משתנה מעת לעת.
העונה המומלצת לביקור באגם היא מאמצע הסתיו ועד תחילת האביב.
האזור הוא מקלט עבור כמה גזעים של ציפורים נודדות, רובם מגיעים מהמדינות שבצפון הים הכספי.
באגם אפשר למצוא את הציפורים הבאות: חוברה, יונה, אווז אפור, ברכייה, ברווז, קזרקה חלודית, פלמינגו, בז, אווז אפור, חסידה וסוגים שונים של נשרים.
באזור האגם חיים יונקים כמו ארנב, חולדה, שועל ולעיתים ניתן להבחין בצבי.
על פי מחקרים, באגם ישנם יותר מ-240 מינים של יצורים אירוביים יקרי ערך כגון אצות, חיידקים ופטריות.
האגם הוא מקום מתאים לגידול שרימפס, הנקרא ארמיטה.
הארגון למורשת תרבותית באיראן מונה 195 אתרים בעלי חשיבות היסטורית ותרבותית בקום.
ספריית מרעשי נג'פי, ובה למעלה מ-500,000 עותקים וכתבי יד
המסגד הגדול של קום (مسجد اعظم قم)
מקדש פאטמה מעצומה (حرم فاطمه معصومه)
קֹם () היא עיר במרכז-מערב איראן ובירת המחוז הקרוי על שמה.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2016 התגוררו בקום כ-1.2 מיליון בני אדם והיא העיר השביעית בגודלה במדינה.
קום נחשבת לעיר קדושה עבור האסלאם השיעי.
בעיר נמצא מקדש פאטמה מעצומה, אחותו של האימאם השיעי השמיני עלי א-רידא.
בעיר מספר המדרסות (בתי מדרש אסלאמיים) הגדול ביותר באיראן, שמשתוות במספרן אולי רק לאלו שבנג'ף (עיראק).
מאמינים מרחבי העולם השיעי מגיעים לעיר קום שהתיירות הפכה לאחד מענפי הכלכלה המרכזיים בה.
קום שומרת על אופי שמרני דתי ונחשבת לעיר הדתית ביותר באיראן.
רבים מאנשי הדת האיראנים מקבלים את הכשרתם הדתית בעיר.
בפברואר 2020, סוחר מהעיר קום, שנהג לטוס בקביעות לסין, נדבק שם בנגיף קורונה מזן "SARS-CoV-2", ובשובו לעירו גרם לשרשרת הדבקה שהובילה להתפשטות המגפה בכל רחבי הרפובליקה.
העיר שוכנת מזרחית למדבר המלח הגדול דאשת-א-כאוְיר כ-127 ק"מ דרום-מערבית לבירה טהראן והיא שוכנת על גדותיו של הנהר רוד-א-קום בגובה 928 מטרים מעל פני הים.
מדרום-מזרח לקום נמצאת העיר העתיקה כאשאן.
ישירות מדרום לקום נמצאות העיירות דליג'אן, מַחַלאת, נַראק, כַּהַכּ, וג'אסב.
בתחום המקיף את קום ממזרח נמצאות הערים תַפְרֵש, סאוֵה, ג'עפריה ואַשְתִיַאן.
בארגון התרבות הלאומי של איראן מופיעים 195 אתרים בעלי משמעות תרבותית היסטורית בקום.
העיר נחשבת לעיר קדושה עבור השיעים המוסלמים ויש בה מבני דת רבים, ביניהם מקדש פאטמה מעצומה ומסגדים רבים.
בקום נמצא גם המרכז הגדול ביותר של סוכנות החלל האיראנית, וכן מרכז שיגור גדול של טילי שֶהאב-3. לא הרחק מן העיר קום, בפורדו, נמצא מתקן פורדו להעשרה גרעינית, הפועל במסגרת תוכנית הגרעין האיראנית.
בקום שוכנת חווזה עלמיה מפורסמת, והיא אחד ממרכזי הלימוד השיעיים החשובים.
החווזה המודרנית הוקמה על ידי האייתוללה הגדול עבד אל-כרים חאירי יזדי בשנת 1922.
קומאסי היא בירת חבל אשנטי ואחת מהמטרופולינים הגדולות בגאנה.
קומאסי היא בירת המסחר, התעשייה והתרבות של בני שבט האשנטי.
העיר נמצאת כ-500 ק"מ מצפון לקו המשווה וכ-200 ק"מ צפונית למפרץ גינאה.
העיר ממוקמת בחגורת היער הטרופי וידועה גם בשם "עיר הגנים" בגלל המגוון העשיר של צמחייה באזור.
קומאסי היא העיר השנייה בגודלה בגאנה, אחרי הבירה אקרה.
רובע העסקים המרכזי של קומאסי כולל ריכוז של בנקים, בתי כלבו ומלונות.
הפעילות הכלכלית בקומאסי כוללת מגזרים פיננסיים ומסחריים וייצור של קרמיקה, ביגוד וטקסטיל.
קומאסי הוקמה ב-1680 כבירתה של עיר המדינה אשנטי, שנוסדה על ידי מלך האשנטי אוסי טוטו הראשון (Asantehene Osei Tutu I) בייעוצו של קומפו אנוקי (Komfo Anokye), שהיה הכהן הראשי שלו.
הבירה הוקמה בצומת הדרכים של שביל הסחר הטרנס-סהרי.
מיקומה האסטרטגי של העיר תרם משמעותית לצמיחתה הכלכלית.