tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוגוסט 2023, יחד עם חברי הלהקה DK וג'ושוע, דינו השתתף ברמיקס של להקת ניו קידס און דה בלוק לשיר שלהם משנת 2008, "Dirty Dancing", שיצא לרגל חגיגות 15 שנה לאלבום The Block.
באוקטובר 2023, דינו הוציא לאור את שיר ה־OST הראשון שלו, "Icarus", כחלק מפסקול סדרת הדרמה Castaway Diva.
ב-17 בנובמבר, פלדיס הודיע שדינו יוציא לאור את שיר הסולו הראשון שלו בפלטפורמות הסטרימינג, בשם "Wait".
בינואר 2024, הוכרז כי דינו יהיה המנחה החדש של תוכנית הרדיו היפנית School of Lock בתחנת Tokyo FM – תפקיד בו החזיק בעבר חברו ללהקה ג'ונגהאן.
ביולי 2025, הוזמן דינו לבצע את ההמנון הרשמי של גביע העולם בספורט אלקטרוני 2025 (2025 Esports World Cup) לצד הראפר האמריקאי Duckwrth ולהקת המטאלקור האמריקאית The Word Alive.
השיר, "Til My Fingers Bleed", יצא ב־7 ביולי, והשלישייה ביצעה אותו יחד בטקס הפתיחה בריאד ב־10 ביולי.
בספטמבר 2022, דינו וחברו ללהקה ורנון נבחרו לשגרירים של חברת התרופות הצרפתית ביודרמה.
ההכרזה נעשתה שבעה חודשים לאחר שדינו עבד לראשונה עם המותג, כשהופיע ב-Elle וקידם את מוצרי טיפוח העור שלהם.
במרץ 2024, הוא הוזמן להשתתף בתצוגת סתיו/חורף 2024 של Off-White בשבוע האופנה בפריז.
בספטמבר 2024, דינו ו-S.Coups הופיעו בצילומים במגזין W Korea על מנת לקדם את מותג המזוודות הגרמני Rimowa.
דינו פריץ' (בקרואטית: Dino Perić; נולד ב-12 ביולי 1994) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הבלם בדינמו זאגרב.
פריץ' שיחק בנוער של נ.ק.
אוסייק ועבר לנוער של דינמו זאגרב ב-2013. באותה שנה הושאל לנ.ק.
ב-2014 עבר ללוקומוטיבה זאגרב מליגת העל הקרואטית.
בעונת 2016/2017 חזר פריץ' לדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית בהשאלה, וב-2017 חתם בקבוצה באופן קבוע.
פריץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה ב-16 בנובמבר 2019, כאשר פתח בהרכב בניצחון 3–1 על סלובקיה במסגרת מוקדמות יורו 2020, ניצחון שהבטיח לקרואטיה את העלייה לטורניר.
דינוזאורים (שם מדעי: Dinosauria, מיוונית: דינוס – אימה, זאורוס – לטאה) הוא השם שניתן לקבוצת מאובנים של יצורים דמויי-זוחלים שנמצאו משלהי המאה ה-18 ועל פי המחקר היו על-סדרה וענף של זוחלים או דמויי-זוחלים שהתקיימו בעידן המזוזואיקון.
הדינוזאורים שאינם עופות נכחדו על פי הערכת המדענים כ-66 מיליון שנים לפני זמננו (משל"ז), בסוף תור הקרטיקון, בהכחדת קרטיקון-פלאוגן (K-Pg).
קבוצה אחת של דינוזאורים לא נכחדה – העופות – ואלה עדיין חיים כיום במגוון רב של מינים.
השם "דינוזאור" (בלעז: "Dinosaur") נקבע לראשונה בשנת 1842 על ידי סר ריצ'רד אוון, פלאונטולוג וביולוג בריטי, ומקורו מהמילים היווניות "דינוס" (δεινός), שפירושה "נורא, עוצמתי, חזק, מופלא, גדול, מפחיד" ו"זאורוס" (σαῦρος), שפירושה "לטאה".
דהיינו לטאה נוראה, חזקה, מופלאה.
למרות התרגום הנפוץ "לטאה נוראה" הפירוש שאוון התכוון אליו היה "לטאה גדולה באופן מפחיד".
ישנם ספרים שמעדיפים לתרגם את "זאורוס" ל"זוחל" ולא ל"לטאה" מאחר שהדינוזאורים היו זוחלים אך הם לא היו לטאות.
מאובני דינוזאורים נתגלו ברחבי העולם מאז ראשית התרבות האנושית, אבל הם זוהו כ"דרקונים" או מפלצות אחרות דמויות תנין או נחש ונהפכו לחלק מהתרבות והמיתולוגיה המקומיות.
בשנת 1667 ניתח ניקולאוס סטנו שיני כריש שהתאבנו (glossopetrae) והסביר לראשונה שמאובנים הם שרידים של אורגניזמים חיים.
הוא גם הציע הסברים גאולוגיים שיטתיים שכללו עקרונות בסטרטיגרפיה.
מאובן הדינוזאור הראשון שנודע במערב נמצא בבריטניה בשנת 1676. שבר העצם היה חלק מעצם רגל, מקטע שמגיע עד הברך ולכן סווג כשבר עצם של "אדם ענק".
זיהוי המאובן כחלק מדינוזאור קרה מאות שנים לאחר מכן ב-1824.
במאה ה־18 חל שינוי משמעותי בחקר מאובנים: חוקרים החלו לזהות כי מאובנים אינם יצורים חיים בני זמנם, אלא עדויות למינים קדומים שנכחדו.
תפיסה זו התגבשה בעיקר בזכות עבודותיו של האנתרופולוג והאנטומיסט ההשוואתי הצרפתי ז'ורז' קיווייה, שזיהה שלדים מאובנים של בעלי חיים, דוגמת ממותות ומסטודונים, כמינים שנכחדו ולא כגרסאות חריגות של פילים בני זמנו.
במקביל, עלתה חשיבותם של מאובנים כ"אבני דרך" בתיארוך גאולוגי.
הגאולוג האנגלי ויליאם סמית יצר בתחילת המאה ה־19 את המפה הגאולוגית הראשונה של אנגליה, תוך שימוש במאובנים מנחים לזיהוי שכבות סלע זהות במקומות שונים.
עבודתו הניחה יסוד לסטרטיגרפיה המודרנית ולרעיון של רצף כרונולוגי המבוסס על מאובנים.
בסוף המאה ה-18 התגלו לראשונה מאובנים מגלוזאורוס בכפר הקטן סטונספילד , כ-15 קילומטרים צפונית לאוקספורד.
במהלך שני העשורים הבאים התגלו מספר עצמות ענק נוספות בסטונספילד.
בשנת 1818, הכומר והגאולוג האנגלי ויליאם באקלנד, מאוניברסיטת אוקספורד, הציג את האוסף לז'ורז' קיווייה.
השניים הבינו כי העצמות שייכות לחיה ענקית בדמות לטאה.
ב־1824 תיאר באקלנד את העצמות המאובנות במאמר ונתן להן את השם מגלוזאורוס (Megalosaurus), שפירושו "לטאה גדולה".
מגלוזאורוס נחשב לדינוזאור הראשון שתועד באופן מדעי.
באקלנד זיהה את המאובן משנת 1676 כחלק של מגלוזאורוס, לאחר שהחל משנת 1822 נתגלה גם חלק מלסתו של מין זה בבריטניה ובשנת 1824 שלד שלם יותר.
בשנים הבאות זוהו שלדים נוספים של דינוזאורים בבריטניה ובאירופה: ב־1825 זיהו גדעון מנטל ואשתו את השלד הראשון של איגואנודון, במכרה פחם, חלק ניכר מעצמות השלד נשתמרו.
ריצ'רד אוון גילה את ההיילאוזאורוס, ובשנת 1842 טבע את שמם, (פירוש השם ביוונית עתיקה: 'לטאות-אימים' אך הכוונה של אואן הייתה 'זוחלים גדולים באופן מעורר אימה').
אואן תרם רבות לעניין המדעי והתרבותי בדינוזאורים, ובין השאר יזם הצבת פסלי דינוזאורים בגודל טבעי (בהתאם למה שסבר לגבי המראה החיצוני שלהם, אך היום אנו יודעים ששחזורים אלה היו שגויים מאוד) בגני התערוכה הגדולה וארמון הבדולח.
גילויים אלו עוררו עניין ציבורי עצום, והדינוזאורים הפכו לנושא פופולרי במוזיאונים ובתקשורת, והמחישו את העבר הגאולוגי השונה מהעולם המוכר.
במקביל, התפתחו ההיבטים התאורטיים של חקר המאובנים: נמשכה המחלוקת בין קתסטרופיזם (ז'ורז' קיווייה) ליוניפורמיזם (צ'ארלס לייל), והמאובנים שימשו עדות חשובה להבנת האבולוציה, כפי שהדגים צ'ארלס דרווין ב־1859 בספרו מוצא המינים.
הפלאונטולוגיה בארצות הברית של המחצית השנייה של המאה ה-19 התאפיינה במירוץ קדחתני בין פלאונטולוגים וציידי מאובנים על גילוי כמה שיותר מיני דינוזאורים חדשים.
בולטת במיוחד הייתה "מלחמת העצמות" בין עותניאל צ'ארלס מארש ואדוארד דרינקר קופ שהתפתחה ליריבות מרה.
המירוץ אחר מינים חדשים גרם לשניהם לעשות שגיאות מדעיות ואתיות.
עם זאת, היריבות ביניהם תרמה לגילוי מינים רבים של דינוזאורים, בהם הדינוזאורים המפורסמים ביותר כגון האפטוזאורוס הגדול (שנודע גם כברונטוזאורוס במשך שנים רבות), האלוזאורוס הטורף, הסטגוזאורוס בעל הלוחיות המוזרות והטריצרטופס שהיה המצליח ביותר במשפחה המגוונת של הדינוזאורים בעלי הקרניים.
מבין ציידי המאובנים הנודעים של התקופה נמנו ג'ון בל האטצ'ר, משפחת שטרנברג (צ'ארלס הזליוס שטרנברג ובניו ג'ורג' פ.
שטרנברג, צ'ארלס מורטרם שטרנברג ולוי שטרנברג) וברנום בראון.
המאה ה־20 הייתה תקופה פורצת דרך בחקר הדינוזאורים, הן מבחינת כמות התגליות והן מבחינת עומק ההבנה המדעית.
חפירות נרחבות ברחבי העולם, שילוב שיטות מחקר חדשניות והקפדה על תיעוד מדעי אפשרו לשחזר שלדים כמעט מלאים וללמוד על אורח החיים, התזונה והאקולוגיה של הדינוזאורים.
ממצאים אלו גם תרמו לעניין הציבורי ולפופולריות של הדינוזאורים בתרבות.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 יצאו מספר משלחות מחקר למדבר גובי שבסין ומונגוליה וגילו מיני מספר דינוזאורים חדשים בהם הפרוטוצרטופס, הפסיטקוזאורוס, האובירפטור והוולוצירפטור.
התגליות אפשרו להבין את הגיוון הרב של הדינוזאורים ולהשוות בין מינים שונים שחיו באזורים מרוחקים.
בצפון אמריקה בוצעו חפירות משמעותיות בלארמייה, קולורדו ומונטנה.
פלאונטולוגים מרכזיים בתקופה זו כללו את רוברט בקר וברנום בראון, וכן את ג'ון באל האטצ'ר, שהמשיך את מסורת חקר המאובנים מתחילת המאה ה-20. חפירות אלו איפשרו שחזור שלדים מלאים והבנה של גדלים, צורות, תזונה ולעיתים אף התנהגות חברתית.
במשך שנים נחשבו הדינוזאורים ליצורים מגושמים בעלי "דם קר" שרוב הזמן רבצו בשמש חסרי מעשה.
דבר זה השתנה בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 בעקבות התגלית של הדיינוניכוס – דינוזאור טורף קטן-בינוני שלא היה ספק לגביו שניהל אורח חיים פעלתני והיה מסוגל לריצה מהירה וטריפה פעילה, וככל הנראה היה בעל "דם חם".
את נקודת המבט המהפכנית הזו קידם הפלאונטולוג המפורסם רוברט "בוב" בקר (Bakker).
הוא פרסם את מאמרו הראשון בנושא זה ב-1968. הוא היה מבין הראשונים שטענו שהדינוזאורים היו אנדותרמיים (בעלי דם חם) במאמר "Dinosaur Renaissance" שפורסם באפריל 1975 בסיינטיפיק אמריקן.
מאמר זה הוביל לתקופת "רנסאנס הדינוזאורים" בפלאונטולוגיה.
עבודתו החשובה "The Dinosaur Heresies" פורסמה ב-1986.
חקר הדינוזאורים בסין העממית החל רק בשנת 1972 כאשר מדען מקומי החל לקנות בכסף שלדי "דרקונים" שנחפרו על ידי מקומיים.
במשך אלפי שנים היו "שיני דרקונים" ו"עצמות דרקונים" חלק מהתרבות המקומית ורכיב ברפואה הסינית.
השלדים נטחנו כדי לעשות מהם שיקויים.
אחרי שהחל המדען במחקריו הודבק השם "קונגלונג" בסינית ל"דינוזאורוס", כאשר "לונג" משמעו "דרקון" בסינית.
בשנת 1979 נפתח מוזיאון הדינוזאורים הראשון בסין.
בסין נתגלו אתרים מלאי מאובנים בדזה-גונג ובדאשאנפו, והחל משנת 1996 החלו להתגלות בהילונגג'יאנג שרידיהם של לפחות 4 מיני דינוזאורים מנוצים שמגילוים השתכנעו המדענים באופן סופי באשר למוצאם הדינוזאורי של העופות, ולא נזקקו להתייחס בעניין זה רק אל ארכאופטריקס שכל מאובניו נתגלו בגרמניה.
התברר שדינוזאורים מנוצים היו יותר נפוצים מהמשוער קודם לכן.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נתגלו דינוזאורים רבים באמריקה הדרומית ובעיקר בפטגוניה שבארגנטינה.
הם כללו טורפים ענקיים כמו הגיגאנוטוזאורוס והמפוזאורוס וטיטאנוזאורים ענקיים ביותר כמו הארגנטינוזאורוס והפוארטזאורוס שהגיעו לממדי ענק של 30–40 מטר ומשקל של 50–100 טון.
לצידם נתגלו גם כמה מהדינוזאורים מן המוקדמים ביותר, שחיו לפני כ-240–230 מיליון שנה לפני זמננו.
חוקרים בפטגוניה שבדרום ארגנטינה גילו במאי 2014 מאובן בן 90 מיליון שנים של הדינוזאור שככל הנראה הוא אחד הגדולים ביותר שנמצאו.
ב-2017 הוא תואר מדעית וקיבל את השם פטגוטיטאן.
הוא היה לזאורופוד מהענף טיטאנוזאוריה.
לפי הערכות ראשוניות משקלו היה 77 טונות, אורכו כ-40 מטרים וגובהו כ-20 מטר, אך במאמר שבו הוגדר מדעית קטנו ההערכות במקצת ל- ומשקל של 69 טון מטרי.
הערכות אלו מציבות אותו כקטן במקצת מארגנטינוזאורוס אך באותו סדר גודל.
במהלך המאה ה־20 החלו חוקרים להשתמש בשיטות חדשניות, כולל סריקות CT, אנליזות מיקרו-מבניות של עצמות, סימולציות מחשב והשוואות עם עופות וזוחלים מודרניים.
ממצאים אלו תרמו להבנה של אבולוציית הדינוזאורים, הקשרים בין קבוצות שונות, התנהגויות כמו צייד קבוצתי, התרבות והגנה מפני טורפים.
במאה ה-21 נתגלו בסין מינים רבים של דינוזאורים מנוצים שנשתמרו היטב בתוך חול דק.
גילויים אלה הובילו להשערה שמינים רבים של תרופודים שתוארו בעבר כבעלי עור קשקשים היו גם הם מכוסים בפלומת נוצות, וביניהם נכלל כנראה גם הטירנוזאורוס הגדול והאימתני.
בעשור השני של המאה ה-21 זה גילו הפלאונטולוגים שרידים של פיגמנטים ומלנוזומים (צבענים ביולוגיים) במאובני דינוזאורים, דבר שאפשר להם לשחזר את הצבע של חלק ממיני הדינוזאורים בעת שהיו בחיים.
מאז נמצאו מאובנים של מינים רבים מאורך של 20 ס"מ עד 40 מטר וההערכה היא כי מדובר בכמה מאות סוגים שונים של דינוזאורים שהתקיימו בעבר.
חקר הדינוזאורים הוא רב תחומי ומשתתפים בו מדענים מדיסציפלינות שונות (פלאונטולוגים, גאולוגים וביולוגים בין השאר).
נתגלו קרוב ל-900 מיני דינוזאורים.
רוב המינים נקבעו על סמך מציאת עצם יחידה, או עצמות בודדות.
השוואה של העצמות, לעצמות מינים אחרים, ששלדם שלם יותר, מאפשרת לקבוע את שיוכו המיוני של הדינוזאור וכן את שחזור (אם כי לא תמיד באופן מדויק) מראהו של הדינוזאור.
ברוב המינים של הזאורופודים התגלו רק שלדים חלקיים, בין הזאורופודים הגדולים שידועים משלד שלם יחסית נכללים ג'ירפטיטאן, סופרזאורוס, פוטאלונגקוזאורוס ודרדנוטוס.
מאובנים של דינוזאורים, העתקים של שלדים או דגמים משוערים שלהם מוצגים לקהל הרחב במוזיאונים רבים וספרים ותסריטים רבים חוברו אודותיהם.
נורמן, מתיו בארון ופול בארט מאמר ב-Nature שמציע תזה חדשה לחלוקה הטקסונומית-סיסטמטית-פילוגנטית של הדינוזאורים.
לפי תזה זו, תת-הסדרה תרופודה איננה נכללת עוד ב-Saurischia (בעלי אגן דמוי לטאה), סדרה שכוללת כעת רק את ההררזאורוס ודמויי זאורופודים (Sauropodomorpha) הכוללים את הזאורופודים.
במקום, התרופודה וסדרת ה-Ornithischia (בעלי אגן דמוי עוף) מאוחדים לסדרה חדשה Ornithoscelida (אורניתוסקלידה).
אם הצעה זו תתקבל בקרב הקהילה המדעית היא תהווה שינוי משמעותי בחקר הפילוגנטיקה של הדינוזאורים.
רוב המאובנים שנתגלו כללו רק שלדים מאובנים ולעיתים טביעות עור ונוצות מאובנות.
עם זאת, נטען שבכמה מאובנים שרדו גם רקמות רכות וחומרים אורגניים.
אחד מהם כלל פיסת עור באורך של 6 ס"מ של עובר דינוזאורי בתוך ביצתו.
בדצמבר 2021, פורסם מחקר משותף לצוות מומחים מאוניברסיטת סין למדעי הגאוגרפיה בבייג'ינג ומאוניברסיטת ברמינגהם, שנמצאו שרידי ביצת דינוזאור בגאנג'ואו, עיר במחוז ג'יאנגשי שבדרום סין.
על פי ההערכות הביצה הוטלה לפני כ-72 מילון שנה, ובה מאובן שלם באורך של כ-27 ס"מ מהראש ועד הזנב.
פלאונטולוגים ידועים בני זמננו כוללים את רוברט בקר, ג'ון ר.
הורנר, שו שינג , תומאס ר.
נורמן, פיטר דודסון, דייוויד ר.
שווימר, גרגורי אריקסון, קריסטינה קארי רוג'רס , פיליפ קארי ומאט ודל .
רבים מהם עוסקים בנוסף למחקר גם בהנגשת תחום הפלאונטולוגיה לקהל הרחב וחלקם אף חיברו ספרי מדע פופולרי בנושא.
הדינוזאורים היו בעלי חיים יבשתיים, בעלי מאפיינים המזכירים זוחלים.
כולם היו, ככל הנראה, מטילי ביצים.
עם גילויים הייתה סברה כי היו בעלי דם קר, אך בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלה בהדרגה להתחזק תפיסה נגדית שהם הומיאותרמיים – תפיסה שאוששה בניסוי משנת 2020 שהראה שהם יכלו להעלות את טמפרטורת גופם באמצעות מטאבוליזם פנימי.
כמו כן, הטענה הרווחת כיום היא שהעופות הם צאצאיהם הישירים של הדינוזאורים, או אף יכולים להיחשב לדינוזאורים בעצמם.
הדינוזאורים תפסו גומחות אקולוגיות רבות על פני כדור הארץ, במשך כ-165 מיליון שנים.
הדינוזאורים הראשונים התפתחו כענף של ארכאוזאורים והחלו להופיע כבר לפני כ-243 מיליוני שנים, בתור הטריאס שבראשית עידן המזוזואיקון.
בין ראשוני הדינוזאורים ניתן למנות את האאורפטור, שעל פי מגלהו, פול סרנו, היה הקדום ביותר.
ב-27 בדצמבר 1994 דווח על גילוי דינוזאור קדום נוסף בפורטוגל, שיוחס לו גיל של 240 מיליון שנה.
גם ה-Asilisaurus התקיים בזמן זה הוא מוגדר כ"ארכוזאור" מן הקבוצה שהצמיחה את הדינוזאורים.
הדינוזאור הקדום ביותר הידוע הוא ניאסזאורוס מלפני 243 מיליון שנה.
הוא התגלה לראשונה בשנת 1930 אבל הערכת גילו היא ממחקר של השנים האחרונות.
שני מינים שהופיעו על-פי ההערכה כעשרה מיליון שנים מאוחר יותר, לפני 230 מיליון שנים, הם הררזאורוס ומין נוסף ששרץ במדגסקר.
ראשוני הדינוזאורים היו קטנים וזריזים, ונעו על זוג רגליהם האחוריות, בדומה לעופות הקרקע של ימינו.
רק כעבור מיליוני שנים הופיעו גם דינוזאורים שהילכו על ארבע גפיים.
עם הזמן, אכלסו הדינוזאורים את כל הסביבות היבשתיות: יערות, מדבריות, ערבות, הרים וכו'.
תוך כדי כך הם עברו אבולוציה שאפשרה להם להסתגל לסביבות השונות וגרמה להבדלים חיצוניים והתנהגותיים משמעותיים בין המינים.
חלק מהדינוזאורים חולקים תכונות דומות (כגון שריון או קרניים) אף שלא היו קרובים פילוגנטית, תופעה שידועה כאבולוציה מתכנסת (כלומר: תנאי סביבה דומים גרמו למינים שונים לפתח תכונות דומות).
נראה שעצמותיהם היו חלולות וברגליהם האחוריות היו שלוש אצבעות קדמיות ואצבע אחת אחורית.
זנבם היה בדרך כלל חזק וכבד וסייע להולכים על שתיים בהשגת שיווי משקל בעת תנועה.
לאלה היו גפיים אחוריות הגדולות בהרבה מאשר גפיהם הקדמיות והם נעזרו בידיהם כדי לאחוז בטרף או לעקור צמחים ממקומם.
חלק מן הטורפים הקטנים שהיו מראשוני הדינוזאורים, התפתחו אט-אט לצמחוניים ענקיים השונים מאוד במראם מאבותיהם הולכי השתיים.
אחרים התפתחו לצמחוניים ההולכים על שתיים, האורניתסקים – שבמהלך תור היורה והקרטיקון התפתחו למספר רב של משפחות וסוגים מגוונים, כולל הולכי על ארבע.
הדינוזאורים היו יצורים בגדלים שונים ונעו בין ענקים כמו זאורופודים שאורכם למעלה מ-30 מטר ומשקלם עשרות טונות, לתרופודים קטנים שגודלם היה כגודל תרנגולת.
חלק מהטורפים, כמו גיגאנוטוזאורוס, טירנוזאורוס ומגלוזאורוס, היו גדולים מכל טורף יבשתי שחי כיום, וטרפו דינוזאורים צמחוניים אחרים בכל הגדלים: קטנים, בינוניים וגדולים.
דינוזאורים צמחוניים רבים היו בגדלים של קרנף או פיל ואף למעלה מכך.
כיום ידועים מעל 500 סוגי דינוזאורים, ומעל 1,000 מינים (לא כולל עופות).
וכל שנה מתגלים מינים חדשים.
כמו כן, כיום חיים 10,000 מינים של עופות, דבר ההופך את הדינוזאורים לאחת מקבוצות החולייתנים המגוונות ביותר.
מבחינה טקסונומית שייכים הדינוזאורים לשתי סדרות נפרדות:
בעלי אגן דמוי לטאה (Saurischia, זאוריסקיה) – אגן ירכיים תלת קרני כשל הלטאיים.
בעלי אגן דמוי עוף (Ornithischia, אורניתיסקיה) – אגן ירכיים ארבע קרני כשל הציפורים.
במאה ה-21 פורסמו מחקרים שקראו תיגר על חלוקה זו.
בנוסף, עקב אבולוציה מתכנסת השתנתה צורת האגן בחלק מהקבוצות שבשתי סדרות אלה.
בעלי אגן הלטאה התחלקו לשתי קבוצות:
תרופודה (Theropoda): כללו את כל הדינוזאורים הטורפים (מאורך 30 ס"מ לאורך 18 מטרים) וכמה שלא היו טורפים.
קבוצה אחת, קלורוזאוריה, הולידה את העופות.
חלק מאותם צלורוזאורים היו עטויים בנוצות, דמויות פלומה או אף אברות מפותחות ששימשו לקישוט ולתעופה.
המפורסמים שבתרופודים הם הטירנוזאורוס רקס הענק והדיינוניכוס והוולוצירפטור הקטנים יחסית אך קטלניים.
הגדול שבהם היה הספינוזאורוס בעל המפרש הגבי שחי באפריקה.
המשפחות הבאות הן מבן התרופודים הבולטים:
צרטוזאורים: טורפים בינוניים בעלי כרבולות גרמיות על ראשם.
מגלוזאוריים: טורפים גדולים שחיו בתור היורה.
הידוע שבהם הוא המגלוזאורוס, מראשוני הדינוזאורים שנתגלו.
אלוזאוריים: טורפים גדולים שחיו בשלהי תור היורה.
הידוע שבהם הוא האלוזאורוס שהגיע לאורך של 12 מטר והיה טורף על בתחומי מחייתו.
קרכרודונטוזאוריים: משפחת טורפי ענק שחיו ביבשות הדרומיות (בעיקר אמריקה הדרומית ואפריקה).
כללו את הגיגאנוטוזאורוס והקרכרודונטוזאורוס הענקיים שהגיעו לאורך של מעל 13 מטר.
ספינוזאוריים: כללו טורפי ענק בעלי גולגולות עם לסתות מוארכות שהותאמו לציד דגים גדולים.
המפורסמים שבהם הם הספינוזאורוס הענקי ובעל המפרש הגבי והבריוניקס בעל הטופר הכבד.
טירנוזאוריים: משפחת טורפי ענק שחיה בקרטיקון עליון ביבשות הצפוניות.
הם מאופיינים בלסתות עוצמתיות וידיים קטנות בנות 2 אצבעות כל אחת.
המפורסם שבהם הוא הטירנוזאורוס רקס.
מינים ידועים נוספים: אלברטוזאורוס, גורגוזאורוס, דספלטוזאורוס וטרבוזאורוס.
תריזינוזאוריים: תרופודים גדולים עם טפרים דמויי חרמש שהיו צמחוניים.
הידוע שבהם הוא התריזינוזאורוס הגדול.
אורניתומימיים: דינוזאורים אוכלי-כל בעלי גוף דמוי יען ומקור חסר שיניים.
היו אצנים מעולים ודמו באורח חיים ליעניים אף שלא היו אבותיהם הגנטיים.
מינים ידועים כוללים את אורניתומימוס, סטרותיומימוס וגלימימוס.
מנירפטורים ודרומאוזאוריים: טורפים קטנים וחכמים שרובם כנראה היו בעלי נוצות.
כללו את דיינוניכוס, ולוצירפטור, דרומאוזאורוס, יוטרפטור, מיקרורפטור וסינאורניתוזאורוס.
אביאלאה – דינוזאורים מנוצים קטנים מהם התפתחו העופות.
פרוזאורופודים (Prosauropoda): היו אוכלי צמחים בינוניים (2–10 מטרים לאורך) ויכלו ללכת הן על ארבע רגליים והן על שתיים.
התפתחו בשלהי הטריאס ומהם התפתחו הזאורופודים.
ככל הנראה הפרוזאורופודה איננה קבוצה מונופליטית אלא שם המשמש לתאר קבוצה פוליפילטית של מספר ענפים של פרוזאורופודים.
זאורופודה (Sauropoda): היו הדינוזאורים הגדולים ביותר (מספר מטרים עד עשרות מטרים לאורך).
בעלי צוואר ארוך וזנב ארוך.
הם היו אוכלי צמחים וחיו לאורך כל עידן הדינוזאורים.
פריחת הקבוצה החלה בתור היורה, והם הגיעו לשיאם בשלהי היורה ואמצע הקרטיקון.
המפורסמים בין המינים הם האפטוזאורוס והברונטוזאורוס (בעבר נחשבו לאותו סוג), הדיפלודוקוס והברכיוזאורוס.
הדינוזאורים הגדולים ביותר נחשבים לארגנטינוזאורוס, פטגוטיטאן ופוארטזאורוס וכן זאורופוסידון והסופרזאורוס שאורכם למעלה מ-30 מטר ומשקלם עשרות טונות.
ממנצ'יזאוריים: זאורופודים אסייאתיים בעלי צוואר ארוך במיוחד ורב-חוליות.
דיפלודוקיים: מהדינוזאורים הארוכים ביותר שחיו אי-פעם.
התאפיינו בצוואר וזנב ארוכים ובמבנה גוף קל ורזה יחסית לגודלם.
זנבם היה ארוך במיוחד ודמה לשוט.
כללו בין השאר את הסופרזאורוס שאורכו הגיע כנראה ל-33–34 מטרים, את האפטוזאורוס הכבד שהיה מענקי היורה, את הדיפלודוקוס הארוך, הרזה והמפורסם ואת בארוזאורוס בעל הצוואר הארוך.
קמרזאוריים: דינוזאורים גדולים-בינוניים בעלי גולגולת דמוית קופסה ונחיריים גדולים.
כללו את הקמרזאורוס שהיה הדינוזאור הנפוץ ביותר בתקופתו (בשלהי היורה).
בעלי רגליים קדמיות הגדולות יותר מהאחוריות.
כללו את הברכיוזאורוס המפורסם והנפוץ ואת הזאורופוסידון שהתנשא לגובה של כ-17 מטר.
השלד של ג'ירפטיטאן שנמצא בקבוצה זו הוא אחד השלדים השלמים ביותר של זאורופודים שנתגלו.
טיטאנוזאוריה: קבוצת הזאורופודים המצליחה והמגוונת ביותר, שרדה עד לסוף הקרטיקון.
כוללת כמה מהדינוזאורים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם כמו ארגנטינוזאורוס, פוארטזאורוס, אלמוזאורוס ופרליטיטאן אך גם כמה זאורופודים קטנים יחסית.
כמו כן כללה את משפחת הסלטזאוריים שהיו בעלי שריון גרמי על גופם.
בעלי אגן העוף התחלקו למספר קבוצות עיקריות:
תיראופורה (Thyreophora): היו קבוצה של צמחוניים קטנים ובינוניים (1–10 מטרים לאורך) שרוב חבריה הלכו על ארבע.
הם נודעו בלוחות הגרמיים שגדלו על גבם, ביוצרם שריון, בכמה מינים, ובאחרים, רכס.
המפורסמים בין מיני הקבוצה הם הסטגוזאורוס בעל הלוחות על גבו והאנקילוזאורוס שגופו מכוסה במעטה שריון גרמי.
סטגוזאוריה (Stegosauria): היו קבוצה של צמחוניים בינוניים ומיעוטם גדולים (4–12 מטר לאורך) שחיו בתור היורה.
הם היו צמחוניים שאכלו צמחייה נמוכה ונודעו במוחם הקטן.
על גבם הזדקרו לוחיות עצם ודוקרניים שמטרתם שנויה במחלוקת בקרב החוקרים.
זנבם כלל דוקרני עצם ושימש להגנה מפני טורפים.
סטגוזאורוס וקנטרוזאורוס הם נציגים בולטים של קבוצה זו.
אנקילוזאוריה (Ankylosauria): הדינוזאורים המשוריינים, היו קבוצה של צמחוניים בינוניים וגדולים (4–10 מטר לאורך) שחיו בעיקר בתור הקרטיקון.
דינוזאורים אלה היו מכוסים בשריון גרמי של אוסטאודרמים מכוסי קרטין, ובחלקם אף בלטו דוקרני עצם.
באנקילוזאורים מאוחרים היה חמוש הזנב במעין אלת עצם כבדה ששימשה ככלי נשק להגנה מפני טורפים.
אנקילוזאורוס, אאופלוצפלוס ואדמונטוניה הם נציגים בולטים של קבוצה זו.
אורניתופודה (Ornithopoda): היו צמחוניים גדולים עד קטנים (1–15 מטרים לאורך).
נראה שכולם היו מסוגלים ללכת על רגליהם האחוריות, אם כי הגדולים שביניהם, נהגו ללכת רוב זמנם על ארבע (כמו הקנגורו האדום של ימינו).
מינים מפורסמים הם האיגואנודון וההיפסילופודון.
הדרוזאוריים (Hadrosauridae): דינוזאורים צמחוניים גדולים (8–15 מטרים לאורך) בעלי מקור דמוי-ברווז ובליטות שונות על ראשיהם.
היו אוכלי צמחים יעילים מאוד, בעלי סוללות שיניים מפותחות ולחיים המאפשרים את לעיסת המזון.
היו נפוצים מאוד בתור הקרטיקון.
פרזאורולופוס, קוריתוזאורוס, למבאוזאורוס, שאנטונגוזאורוס ואדמונטוזאורוס הם נציגים בולטים של קבוצה זו.
מרגינוצפליה (Marginocephalia): היו צמחוניים גדולים עד קטנים (1–9 מטרים לאורך).
הגדולים שביניהם הלכו על ארבע, בעוד הקטנים יותר, היו דו רגליים.
רוב המינים בקבוצה התהדרו בגידולים שונים על ראשיהם: קרניים, לוחות גרמיים, "כרבולות" (crest) ובליטות אחרות.
המפורסם שבמיניהם הוא הטריצרטופס בעל שלוש הקרניים.
פריחת הקבוצה הגיעה בעידן הקרטיקון.
פכיצפלוזאורים (Pachycephalosauria): דינוזאורים הולכים על שתי רגליים ומאופיינים בגולגולות עבות עם בליטות עצם עבות על פדחתן וחלקם גם היו חמושים בדוקרנים מסביב לכיפת עצם זו.
הידועים שבהם הם פכיצפלוזאורוס וסטיגימולוק.
צרטופסים (Ceratopsia): דינוזאורים בעלי מקור דמוי-תוכי, עטרה גרמית ולעיתים גם קרניים.
העטרה והקרניים שימשו ככל הנראה בעיקר לצרכים חברתיים אך אצל חלקם, כגון באאוטריצרטופס וטריצרטופס, היוו גם נשק יעיל להגנה מפני טורפים.
הם זכו להצלחה בשלהי הקרטיקון, בייחוד במזרח אסיה ואמריקה הצפונית.
טריצרטופס, כסמוזאורוס, פכיריינוזאורוס, סטירקוזאורוס, זוניצרטופס, פרוטוצרטופס, פסיטקוזאורוס ויינלונג (מסודרים בסדר כרונולוגי הפוך, מהמאוחר ביותר עד לקדום ביותר) הם נציגים בולטים של קבוצה זו.
לצידן היו מספר לא קטן של סוגי דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף, שנכון להיום, לא שייכים לאף אחת מהקבוצות הנ"ל.
בעלי חיים אחרים לצד הדינוזאורים
המונח דינוזאורים כולל מינים מקבוצת הארכוזאוריה להם ישנם רגליים המצויות מתחת לגופם.
רבים מיצורים אלה היו ענקיים ובולטים בתקופתם והיו טורפי-על גדולים.
לצידם בלטו זוחלי ענק נכחדים אחרים וחיו גם מינים רבים הקיימים היום כמו מרבית חסרי החוליות, הדגים והרבה זוחלים ודו-חיים מודרניים וכן ראשוני היונקים וכמה תראפסידים גדולים כמו הפלסירה.
חלק מהיצורים בעידן המזוזואיקון היו ענקיים כמו הקולסוכוס שהגיע לאורך 5 מטרים, הדג הענקי לידסיכתיס שהגיע לאורך 16 מטר וגם חלק מקרובי הנאוטילוסיים הגיעו לגודל רב.
לצד הדינוזאורים שלטו בעולם זוחלים קדומים אשר התקיימו באותה תקופה: בשמיים שלטו הפטרוזאורים – זוחלים מעופפים שהיו למעופפים הגדולים ביותר מעולם כמו הקוואצלקואטלוס.
בימים שלטו מיני פלזיוזאורים וזאורופטריגיים נוספים כמו ההנודוס אוכל הצדפות וכן מוזאזאוריים (לטאות ימיות בעלות לסתות ענקיות) לצד איכתיוזאורים שדמו בצורתם לדולפינים.
בתקופה זו שגשגו גם דמויי תנינאים, ארכוזאורים אף הם, שהיו אבות התנינאים המודרניים.
הם אכלסו מגוון גומחות אקולוגיות במים וביבשה.
הם כללו יצורים כמו הפוסטוסוכוס שיכלו לנוע על היבשה במהירות, המכימוזאורוס שחי בים וסרקוסוכוס הענק שחי בנהרות צפון אפריקה.
באמצע הקרטיקון התפתחו התנינאים המודרניים (ענף Crocodylia), כאשר הגדול שבהם היה הדיינוסוכוס, ואלה נראו כמעט זהים לתנינאים של ימינו ותפסו אותה גומחה אקולוגית: טורפי-על במקווי מים שצדו מהמארב.
חלק מהתנינים הקדומים הללו הגיעו לממדי ענק ואף טרפו דינוזאורים.
ישנן שתי הגדרות פילוגנטיות וקלדסטיות (כלומר, מבוססות על "עץ משפחה" וסיסטמטיקה) לקבוצת הדינוזאורים:
כל צאצא של האב הקדמון הצעיר ביותר המשותף למגלוזאורוס ואיגואנודון.
כל צאצא של האב הקדמון הצעיר ביותר המשותף לטריצרטופס ועופות בתראים.
אם מקבלים את התזה הפילוגנטית של בארון ודייוויד ב.
נורמן מ-2017 יש להוסיף להגדרות אלו גם את ההררזאורוס והדיפלודוקוס.
בפועל, כדי להבדיל בין הדינוזאורים לשאר הזוחלים הקדומים שחיו בעידן המזוזואיקון יש להסתכל על הסימנים האנטומיים הבאים בשלד:
יציבה זקופה, בה הרגליים נמצאות ישירות מתחת לגוף.
יציבה זו אפשרה הליכה מהירה יותר ותמיכה במשקל עצמי גבוה יותר.
באגן הירכיים, בין עצם הכסל לעצמות החיק והשית, במקום שבו משתלב מפרק עצם הירך, אין כיסוי עצם אלא רק רקמה סחוסית (שלא משתמרת במאובנים), בניגוד לזוחלים אחרים בני אותה תקופה.
תצורה זו נקראת לעיתים "אגן ירכיים פתוח".
בדינוזאורים הקדומים, הגפיים הקדמיות היו זרועות שבהן כף יד בעלת 5 אצבעות שאחת מהן – האגודל – נמצאת בכיוון נגדי לשאר האצבעות ומאפשרת סגירה ואחיזה (כמו ידיים של פרימטים).
ידיים אוחזות אלה אפשרו לדינוזאורים הראשונים לצוד טרף קטן ביעילות רבה יותר ולאוחזו בקלות.
בהמשך, עם התפתחות הדינוזאורים ותפיסת גומחות אקולוגיות נוספות, מאפיין זה השתנה באופן ניכר במינים רבים של דינוזאורים.
(למשל: ידיהם הקדמיות של זאורופודים וצרטופסיים שהלכו על 4 דמו יותר לעמודים עם אצבעות בעלי פרסות, שלא יכלו לאחוז בכלום.
או למשל: ידיהם של הטירנוזאוריים שהיו קצרות וכללו רק 2 אצבעות כל אחת.)
אחד המאפיינים הבולטים הוא היותם של הדינוזאורים דיאפסידים: כלומר, הגולגולת שלהם היא בעלת שני פתחי צדע מאחורי ארובת העין, פתח אחד גובל בעצם הקשקשת ובעצם הקודקוד.
מאפיין אחר הוא קיומה של עצם Quadratojugal (רבועה-לחי, QJ בתרשים שלמעלה) וסגירת הפרצה מאחורי הלסת העליונה בעצם.
קיום המבנה הזה הוא מהדברים המבדילים בין גולגולת של דינוזאור לבין גולגולת של לטאה.
הבדל נוסף נמצא בכך שלא הייתה לדינוזאורים עין הקודקוד הקיימת אצל חלק מן הלטאות ואצל מחודקי ראש.
עצם הרבועה אצל דינוזאורים הייתה קבועה במקומה.
אצל לפידוזאורים יש לעצם זאת יכולת תנועה.
Chevrons שלד של טריצרטופס עם שמות העצמות.
הדינוזאורים מפורסמים כנראה בעיקר בזכות גודלם הרב אך לא כל הדינוזאורים היו גדולים.
לצד ענקים כמו הזאורופודים וההדרוזאוריים היו גם דינוזאורים הקטנים מאדם.
בקרב המנירפטורים והאביאלאה (דמויי עופות) היו דינוזאורים רבים בגודל תרנגולת.
הדינוזאורים הגדולים ביותר היו גדולים מכל בעלי החיים היבשתיים שחיו פעם, וכיום משתווים להם בגודלם רק הלווייתנים.
הדינוזאורים הגדולים ביותר היו, כאמור, הזאורופודים שגודלם נע בין 10 ל-40 מטר ומשקלם היה עשרות טונות.
הדינוזאור הגדול ביותר שנתגלה, היה הטיטאנוזאור ארגנטינוזאורוס שאורכו נע בין ל- ומשקלו בין 70 ל-100 טון.
פטגוטיטאן שנתגלה ב-2014 היה בגודל דומה: אורכו ומשקלו כ-69 טון.
זאורופוסידון, פוארטזאורוס, פוטאלונגקוזאורוס, אלמוזאורוס ופרליטיטאן הגיעו לארכים של למעלה מ-30 מטר ומשקל של למעלה מ-50 טון.
מבין הזאורופודים של היורה היה הסופרזאורוס הארוך ביותר (34–42 מטר) והאפטוזאורוס הכבד ביותר (50–72 טונות), והברכיוזאורוס הגבוה ביותר (15 מטר גובה ומשקל של כ-50 טונות).
עם זאת, בגלל חומר מאובנים רעוע ביותר מעמדם והערכות גודלם מוטלים בספק גדול, שנויים במחלוקת ואינם חלק מהקונצנזוס המדעי.
מבין התרופודים הדינוזאור הגדול ביותר היה ספינוזאורוס, דינוזאור טורף שחי באפריקה ואכל בעיקר דגים גדולים.
אורכו היה ומשקלו מעל ל-9 טונות.
במשך שנים נחשב טירנוזאורוס רקס לטורף היבשתי הגדול ביותר, באורך של ומשקל של 6–9 טונות אך בעשורים האחרונים נתגלו טורפים גדולים יותר דוגמת קרכרודונטוזאורוס, גיגאנוטוזאורוס ומפוזאורוס רוסה שאורכם נע בין 13 ל-15 מטר ויכלו אף לתקוף זאורופודים בוגרים ענקיים דוגמת ארגנטינוזאורוס ופרליטיטאן.
בקרב סדרת בעלי אגן דמוי עוף היו דינוזאורים קטנים, בינוניים וגדולים.
האיגואנודון הגיע לאורך של 10 מטר ומשקל של 3 טונות.
ההדרוזאוריים היו כנראה הגדולים ביותר בסדרה זו ויכלו להגיע עד לאורכים של ומשקל של פיל או שניים.
שאנטונגוזאורוס הגיע לאורך של מעל 15 מטר ומשקל של עד 16 טונות.
בקרב תת-הסדרה תיראופורה הדינוזאורים הגדולים ביותר היו סטגוזאורוס באורך ומשקל של עד 5 טונות ואנקילוזאורוס שאורכו ומשקלו עד 6 טונות.
שאר בני התת-סדרה היו בינוניים ואורכם נע בין 3 ל-6 מטר.
הצרטופסים הפרימיטיביים היו קטנים-בינוניים, אורכם לא עלה על 2 מטר ומשקלם על כמה מאות ק"ג, אך הצרטופסיים המתקדמים היו בינוניים וגדולים ואורכם עלה על 4 מטר ומשקלם היה כשל קרנף או פיל אפריקאי בוגר.
הצרטופסים הגדולים ביותר היו אאוטריצרטופס, טריצרטופס, טיטאנוצרטופס, טורוזאורוס ופנטצרטופס – כולם באורך ומשקל של למעלה מ-6 טונות, וכנראה שהטריצרטופסים הגדולים ביותר שקלו אף כ-10–12 טונות.
לצרטופסיים בעלי הקרניים היו גולגולות הדינוזאורים הגדולות ביותר, שהגיעו לאורכים של 2–3 מטרים.
פלאונטולוגים חקרו את קצב הגדילה של הדינוזאורים באמצעות ניתוח העצמות שנשתמרו באמצעות מיקרוסקופ וכן באמצעות טבעות גדילה שגילו בעצמות אלה.
הפלאונטולוגים הסיקו שאסטרטגיית הגדילה של הדינוזאורים הייתה שונה מהזוחלים והיונקים של ימינו.
הם נולדו קטנים (מביצים שגודלן המקסימלי היה כשל כדורגל) וגדלו מהר בשנותיהם הראשונות.
כעבור מספר שנים מבקיעתם חלה תקופת גדילה מהירה במיוחד ותוך מספר שנים הגיעו לגודל כמעט מלא.
אחרי שהגיעו לבגרות קצב גדילתם הואט אך לא נעצר לגמרי.
לגודלם של הדינוזאורים היו יתרונות רבים.
ראשית, ככל שבעל החיים גדול יותר כך קשה יותר לטרוף אותו (כיום, למשל, היפופוטמים בוגרים כמעט חסינים מטריפה על ידי תנינים בשל גודלם הרב).
שנית, ככל שנפח הגוף גדול יותר ביחס לשטח הפנים אובדן החום לסביבה קטן יותר, ויחס זה גדל ככל שהיצור גדול יותר.
לכן יצורים גדולים יותר מאבדים פחות חום לסביבה ויכולים לשמור על טמפרטורת גוף יציבה יחסית.
דבר זה אפשר להם להיות מזותרמיים ולהתבסס פחות על דם חם לשמירת טמפרטורת הגוף גבוהה מספיק ובכך להסתפק בפחות מזון מאשר בעל-חיים בעל דם חם בגודל דומה.
יתרון נוסף קשור לתזונה והיכולת להתקיים על מזון מגוון.
זו טעות נפוצה לחשוב שכל הדינוזאורים היו יצורים גדולים או ענקיים במיוחד.
היו גם דינוזאורים לא-מנוצים קטנים: הקומפסוגנתוס הוא אחד הדינוזאורים הקטנים הידועים ביותר, שטרף בעיקר בעלי חיים קטנים כגון לטאות וחרקים.
נתגלה גם מאובן של דינוזאור צמחוני בשם מאוסזאורוס ("לטאת עכבר") שגודלו כ- אך נראה שהמאובן שנמצא היה של גור.
בשנת 2020 זוהה "אוכולודנתאביס כהאונגראא" Oculudentavis khaungraae כ"דינוזאור הקטן ביותר" בעל גולגולת שאורכה 1.4 ס"מ ומידות שמתחרות במידותיו של יונק הדבש.
הגולגולת נמצאה שמורה בתוך ענבר בן 99 מיליון שנה, שנמצא במיאנמאר בשנת 2020, יותר מאוחר זוהה Oculudentavis khaungraae כלטאה.
עם גילויים של הדינוזאורים הייתה סברה כי היו בעלי "דם קר".
גישה אחת לבדיקת השאלה היא בדיקת היחס בין טורפים לצמחוניים בפאונה של הדינוזאורים.
בעל-חיים בעל דם חם צריך הרבה יותר מזון מאשר בעל-חיים בעל דם קר, ולכן אוכלוסיית צמחוניים נתונה יכולה להחזיק הרבה פחות טורפים בעלי דם חם מאשר טורפים בעלי דם קר.
בדיקה בפאונות של הדינוזאורים הראה שהדינוזאורים היו יותר קרובים ליחס שמתקיים ביונקים, שבו רק 5% מהפאונה היא טורפים, מאשר ליחס שמתקיים עבור זוחלים (בעלי דם קר), שבו קרוב לשליש מהפאונה הם טורפים.
החוקרים גם דנו במבנה הלב של הדינוזאורים.
מאחר ששני הענפים הקרובים ביותר לדינוזאורים כיום הם התנינאים והעופות, שלשניהם לב עם מבנה של ארבעה חדרים, הסיקו הפלאונטולוגים שגם לדינוזאורים היה כנראה לב בעל ארבעה חדרים.
בשנת 2000 נטען כי נמצאו ראיות לקיום לב בעל מבנה ארבעה חדרים בדינוזאור (מבנה לבם של בעלי דם חם כיום: יונקים ועופות), אולם טענה זו שנויה במחלוקת.
מחקר שנערך ב-2014 טען שהדינוזאורים לא היו הומיאותרמיים כמו יונקים או הטרותרמיים כמו זוחלים אלא שילוב של השניים או משהו באמצע, דבר שלו החוקרים קראו "מזותרמיים".
באמצעות ניתוח קצב גדילה ופעילות מטבולית בחולייתנים רבים מצאו החוקרים שיש קשר בין קצב הגדילה לקצב חילוף החומרים.
קצב הגדילה של הדינוזאורים היה מהיר יותר מזה של זוחלים אך איטי מזה של יונקים.
מכך הסיקו החוקרים שהדינוזאורים יכלו לשנות את הפעילות האנרגטית וקצב חילוף החומרים בגופם כדי להעלות את טמפרטורת הגוף שלהם ולאפשר להם לנוע במהירות (לרדוף אחרי טרף או לברוח מטורף) ומנגד הם יכלו להוריד את קצב חילוף החומרים שלהם על מנת לחסוך באנרגיה ולהקטין את כמות המזון הנדרשת לקיומם התקין.
החוקרים סבורים שתכונה זו נתנה לדינוזאורים יתרון אבולוציוני שבזכותו שלטו בכדור הארץ במשך למעלה מ-150 מיליון שנה.
בשנת 2020 פורסם מחקר בהובלת החוקרת הישראלית פרופ' חגית אפק, ובו אישוש להנחה שמינים שונים של דינוזאורים היו בעלי דם חם.
המחקר השתמש בשיטת האיזוטופים המצומדים כדי להעריך באיזה טמפרטורת גוף נוצרו ביצי דינוזאורים שהכילו סידן פחמתי, ומצא שהיא עמדה על 35–40 מעלות צלזיוס.
מחקר שפורסם בכתב העת Nature בשנת 2022 ובדק קצב נשימה של חמצן לפי שרידים כימיים-מולקולריים שהשאירה הנשימה על עצמות והשתמרו במאובנים מצא שהדינוזאורים בעלי אגן דמוי לטאה (התרופודים ודמויי-זאורופודים) היו בעלי דם חם ואילו הדינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף היו בעלי דם קר.
הדינוזאורים התרבו כמו זוחלים ועופות על ידי הטלת ביצים.
הרגלי הקינון של הדינוזאורים משתנים ממין למין.
חלקם קיננו לבד וחלקם קיננו בעדרים באתרי קינון שנתיים.
ישנן עדויות לכך שדינוזאורים מסוימים דגרו על הביצים.
ככל הנראה חלק מהדינוזאורים היו הורים טובים וטיפלו בצאצאיהם.
עם זאת, גילוי מאובנים במדגסקר של תינוקות רפטוזאורוס (זאורופוד מקבוצת טיטאנוזאוריה), הראה שהם די מהר נהפכו לעצמאיים ויכלו ללכת בקלות.
עוד הראה המחקר שקצב הגדילה של התינוקות היה מהיר ביותר: בתוך כחודשיים אחד התינוקות גדל ממשקל 3.4 ק"ג למשקל של 40 ק"ג.
הדינוזאורים היו בעלי חיים מגוונים מאוד ומילאו גומחות אקולוגיות רבות.
כיום ידועים בין 700 ל-1,000 מיני דינוזאורים שאינם עופות, ועוד כ-10,000 מיני עופות.
רשימה של כמעט כל סוגי הדינוזאורים ניתן למצוא באתר של ד"ר תומאס ר.
הטבלה שלהן מציגה רשימה חלקית של דינוזאורים ידועים ומוכרים במיוחד או בעלי חשיבות בתולדות חקר הדינוזאורים.
הטבלה מציגה את המגוון הביולוגי הרב של הדינוזאורים ואת הקבוצות העיקריות שלהם.
היא כוללת מידע בסיסי וכן שתי תמונות לכל דינוזאור: תמונת המאובנים או השלד, ואיור המשחזר כיצד נראה הדינוזאור בחיים.
בטבלה שלהלן מובאים שיאים של דינוזאורים שאינם עופות.
שיאנים דינוזאורים שיא תמונה שם הערות הדינוזאור ובעל החיים היבשתי הגדול ביותר ארגנטינוזאורוס הזוחל הגדול ביותר שחי אי-פעם הוא כנראה הדינוזאור הזאורופוד ארגנטינוזאורוס: אורכו היה ככל הנראה כ- ומשקלו נע בין 70 ל-100 טונות.
מאחר שאין שלד שלם של הארגנטינוזאורוס, מדובר בהערכות.
זאורופודים אחרים כגון הפוארטזאורוס, הפטגוטיטאן, הפוטאלונגקוזאורוס, הסופרזאורוס, הזאורופוסידון, האלמוזאורוס והאפטוזאורוס מתמודדים אף הם על תואר זה, והערכות גודלם משתנות עם גילוי מאובנים חדשים.
ייתכן שישנם זאורופודים גדולים אף יותר כגון האמפיקוליאס מהמין Amphicoelias fragillimus והברוהאתקאיוזאורוס, אך בגלל מצב גרוע ביותר של המאובנים קיומם מוטל בספק והערכות גודלם מאוד לא מדויקות.
הדינוזאור והזוחל הארוך ביותר סופרזאורוס הדינוזאור הארוך ביותר שידוע מחומר מאובנים טוב הוא הסופרזאורוס, שלפי מאובנים שהתגלו ב-2021 אורכו המרבי הגיע ל-.
מחזיק השיא הקודם, הפטגוטיטאן, הגיע לאורך של 37 מטר והארגנטינוזאורוס הגדול והכבד היה כנראה באורך דומה לפטגוטיטאן אך הוא ידוע מחומר מאובנים חלקי המקשה על הערכה מדויקת.
הדינוזאור והזוחל הגבוה ביותר זאורופוסידון כשצווארו זקוף כלפי מעלה הגיע הזאורופוסידון לגובה של כ-, זהו גובהו של בניין בן 6 קומות.
הזאורופוסידון היה דינוזאור ענקי: אורכו ומשקלו 50–60 טונות.
הדינוזאור עם הצוואר הארוך ביותר ממנצ'יזאורוס לזאורופוד הסיני ממנצ'יזאורוס היה צוואר באורך של למעלה מ- ובו 19 חוליות, יותר מכל דינוזאור אחר.
הגולגולת הגדולה ביותר טורוזאורוס, אאוטריצרטופס, טריצרטופס, פנטצרטופס לבני משפחת הצרטופסיים, הדינוזאורים בעלי הקרניים, היו הגולגולות הגדולות ביותר בקרב הזוחלים היבשתיים.
אורכן הגדול של גולגולות הצרטופסיים נובע מהעטרה שצומחת באחורי הגולגולת ובולטת כמעין מניפת עצם סביב הצוואר.
במשך שנים החזיק בתואר הטורוזאורוס, אך ב-2004 נמצא גולגולת ארוכה יותר של פנטצרטופס, שאורכה למעלה מ-.
ב-2007 התגלה הצרטופסי הגדול ביותר: אאוטריצרטופס ולו גולגולת ענקית באורך של כ-.
לטריצרטופס הייתה גולגולת כבדה וחזקה, בגלל העטרה המוצקה, ואורכה הממוצע היה כ-2.2 מטר, כאשר הגולגולת הגדולה ביותר שתועדה הייתה באורך .
ב-2023 התגלתה גולגולת שמורה היטב של טורוזאורוס באורך , דבר שהופך אותה למחזיקת השיא הנוכחית.
הקרניים הגדולות ביותר טריצרטופס, קואווילצרטופס לטריצרטופס היו הקרניים הארוכות ביותר: למאובן MOR 3027 שכונה בשם Yoshi's Trike היו ליבות קרניים מעצם באורך וכשהיו מכוסות בקרטין אורכן הגיע ל-.
בניגוד לקרני האנטילופות של ימינו, קרניו של הטריצרטופס היו גם עבות וחסונות, ושימשו כנשק יעיל נגד טורפים.
לקואווילצרטופס היו קרניים עבות וגדולות מאוד, אורכן המרבי היה כנראה 90–122 ס"מ, אך מאחר שהן לא נשתמרו שלמות מדובר בהערכות.
הנשיכה החזקה ביותר בדינוזאורים טירנוזאורוס, טריצרטופס עוצמת הנשיכה של הטירנוזאורוס, דינוזאור טורף ענק שחי באמריקה הצפונית בשלהי הקרטיקון, הוערכה ב- ויכלה לרסק ולנפץ עצמות.
לשם השוואה, עוצמת הנשיכה של תנין היאור היא כ-22,400 ניוטון ושל הדיינוסוכוס היא כ-102,000 ניוטון.
לטריצרטופס הייתה נשיכה חזק מאוד בזכות שרירים גדולים המעוגנים לעטרה ולפי ההערכה עוצמת הנשיכה שלו הייתה באותו סדר גודל של הטירנוזאורוס וייתכן שאף גדולה יותר.
הטורף היבשתי הגדול ביותר ספינוזאורוס הספינוזאורוס, דינוזאור תרופוד שחי בצפון אפריקה, היה הטורף היבשתי הגדול ביותר: אורכו היה (לשם השוואה, אורכו של הטירנוזאורוס רקס לא עלה על 13 מטר) ומשקלו בין 7 ל-20 טונות.
למרות גודלו הרב ומלתעותיו המפחידות, נראה שניזון בעיקר מדגי ענק שחיו בנהרות האזור באותה תקופה.
הדינוזאור עם הכי הרבה מינים פסיטקוזאורוס בסוג פסיטקוזאורוס, שחי בקרטיקון במזרח אסיה, ידועים 9–11 מינים, יותר מכל דינוזאור אחר.
הפסיטקוזאורוס היה נציג מוקדם של ענף הצרטופסים.
מבחינה פילוגנטית הענף Dinosauria'' מוגדר להיות קבוצת כל בעלי-החיים שהם הצאצאים של האב הקדמון המשותף הצעיר ביותר של טריצרטופס ועופות בתראים.
רוב הדינוזאורים מחולקים לשתי סדרות:
בעלי אגן דמוי לטאה – Saurischia (זאוריסקיה)
בעלי אגן דמוי עוף – Ornithiscia (אורניתיסקיה)
חלוקה זו נעשית לפי צורת אגן הירכיים.
בעלי אגן הלטאה הופיעו קודם.
אצלם עצם החיק (pubis) פונה קדימה ויוצרת מעין צורת V הפוך עם עצם השת (ichium).
אצל בעלי האגן דמוי עוף, עצם החיק צמודה לעצם השת, אך יש לה בליטה שפונה קדימה.
בפועל, שמות אלה – זאורסיקיה ואורניתיסקיה – עשויים להטעות, כי העופות התפתחו מהתרופודה, תת-סדרה של דינוזאורים בעלי אגן דמוי לטאה, ולא מדינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף.
להלן מיון של קבוצות הדינוזאורים השונות.
המיון מכיל את הקבוצות העיקריות, אך לא את כל הקבוצות והמשפחות.
במאה ה-21 חלו שינויים בשיטת המיון הטקסונומית וסדרות, תת-סדרות, אינפרא-סדרות, על-משפחות ומשפחות דינוזאורים רבות שינו את מעמדן הטקסונומי.
הגישה של מיון באמצעות ענפים הפכה במאה ה-21 לנפוצה יותר.דינוזאוריהבעלי אגן דמוי לטאה (Saurischia)
תרופודה Theropoda (כולם הלכו על שתי רגליים, רובם היו טורפים)
הררזאוריים Herrerasauridae (טורפים דו-רגליים קדומים)
צלופיזיים Coelophysoidea (תרופודים קטנים וקדומים, כוללים את הצלופיזיס ואת קרוביו)
דילופוזאוריים Dilophosauridae (תרופודים טורפים עם בליטות וכרבולות על ראשם)
צרטוזאורים Ceratosauria (תרופודים בעלי בליטות מעין קרניים, היו נפוצים בקרטיקון)
טטנורים Tetanurae (בעלי "זנב קשיח", כוללים את רוב התרופודים)
מגלוזאורים Megalosauroidea (תרופודים גדולים הכוללים את המגלוזאוריים ואת הספינוזאוריים)
מגלוזאוריים Megalosauridae (תרופודים גדולים מוקדמים הכוללים את המגלוזאורוס)
ספינוזאוריים Spinosauridae (תרופודים גדולים הכוללים את הספינוזאורוס והבריוניקס, אכלו בעיקר דגים)
קרנוזאוריה Carnosauria (תרופודים גדולים, בהם האלוזאוריים והקרכרודונטוזאוריים)
אלוזאוריים Allosauridae (תרופודים טורפים גדולים מתור היורה)
קרכרודונטוזאוריים Carcharodontosauridae (תרופודים טורפים גדולים מאוד, חיו בתור הקרטיקון)
קלורוזאוריה Coelurosauria (משפחה מגוונת של תרופודים, חלקם בעלי נוצות, מהם כנראה התפתחו העופות)
קומפסוגנתוסיים Compsognathidae (קלורוזאורים קטנים, כגון הקומפסוגנתוס)
טירנוזאוריים Tyrannosauridae (טירנוזאורוס וקרוביו, בעלי ידיים קטנות בנות 2 אצבעות עם טפרים)
אורניתומימוזאוריה Ornithomimosauria ("מחקי יען", בהם האורניתומימיים, תרופודים חסרי שיניים דמויי יען)
אלברזאוריה Alvarezsauroidea (בעיקר טורפי חרקים, עם טפר מוגדל בגפיהם הקדמיות)
מנירפטורים Maniraptora (תרופודים בעלי זרועות ואצבעות ארוכות ורזות)
תריזינוזאוריה Therizinosauria (צמחוניים דו-רגליים בעלי טפרים ארוכים וראשים קטנים יחסית)
דיינוניכוזאוריה Deinonychosauria (ה"רפטורים", טורפים חכמים, קטנים עד בינוניים, בעלי טפר גדול על הבוהן)
ארכיאופטריקיים Archaeopterygidae (תרופודים קטנים בעלי נוצות, עופות קמאים)
אביאלאה Avialae (מהם התפתחו העופות וכללו את העופות הראשונים)
דמויי זאורופודים Sauropodomorph (צמחוניים, בעלי צווארים וזנבות ארוכים)
גואייבסזאוריים Guaibasauridae (דמויי זאורופודים פרימיטיביים, קטנים ואוכלי כל)
פלטאוזאוריים Plateosauridae (פרוזאורופודים פרימיטיביים, הולכים על שתי רגליים)
ריוחזאוריים Riojasauridae (דמויי זאורופודים פרימיטיביים וקטנים יחסית)
מסוספונדיליים Massospondylidae (דמויי זאורופודים פרימיטיביים וקטנים יחסית)
זאורופודה Sauropoda (דמויי זאורופודים גדולים וכבדים, הולכים על ארבע רגליים)
וולקנודוניים Vulcanodontidae (זאורופודים פרימיטיביים עם גפיים דמויות עמודים)
טוריאזאוריה Turiasauria (קבוצה של זאורופודים שחיו באירופה)
דמויי דיפלודוקיים Diplodocoidea (דינוזאורים בעלי צוואר וזנב ארוכים)
דיפלודוקיים Diplodocidae (זאורופודים ארוכים, בעלי זנב דמוי שוט, בעלי גולגולות קטנות ושיניים דמויי עפרונות) דיקראוזאוריים Dicraeosauridae (זאורופודים בעלי זיזי שדרה מפוצלים וארוכים, וכנראה מפרש כפול) רבאצ'יזאוריים (Rebbachisauridae) (זאורופודים בעלי סוללת שיניים בחזית פיהם)
מקרונריה Macronaria (גולגולות דמויות קופסה, שיניים דמויי כפיות או עפרונות)
ברכיוזאוריים Brachiosauridae (בעלי צוואר ארוך וגבוה, גפיים קדמיות גדולות)
טיטאנוזאוריה Titanosauria (קבוצה מגוונת, נפוצים בעיקר ביבשות הדרומיות, חיו בקרטיקון) טיטנוזאוריים (Titanosauridae)אנטרקטוזאוריים Antarctosauridae (כללו ענקים כמו ארגנטינוזאורוס ואלמוזאורוס)
סלטזאוריים (Saltasauridae) (זאורופודים בעלי שריון גרמי)
קמרזאוריים (Camarasauridae) (בעלי גולגולת דמוית קופסה)
בעלי אגן דמוי עוף Ornithischia
הטרודונטוזאוריים Heterodontosauridae (אורניתופודים קטנים, צמחוניים או אוכלי כל עם שיניים דמויי שיני כלב)
תיראופורה Thyreophora (דינוזאורים בעלי מעטה גרמי, רובם הלכו על ארבע רגליים)
סטגוזאוריה Stegosauria (בעלי בליטות עצם על גבם ודוקרניים על זנבם, סטגוזאורוס וקרוביו)
אנקילוזאוריה Ankylosauria (הדינוזאורים המשוריינים, בעלי מעטה גרמי וקוצני, ולעיתים מעין אלה בזנבם)
גנאזאוריה Genasauria (דינוזאורים קטנים, הולכים על הרגליים האחוריות)לסוטוזאוריים Lesothosaurus
צרפודה Cerapoda אורניתופודה Ornithopoda (מגוונים בגודלם, הולכים על 2 או 4 רגליים, בעלי מנגנון לעיסה מתקדם ולעיתים בליטות על ראשם)
הדרוזאוריים Hadrosauridae (דינוזאורים בעלי מקור דמוי ברווז וכרבולות על ראשיהם)
מרגינוצפליה Marginocephalia ("ראשים עם שוליים", בעלי גולגולות עבות ובליטות שונות על ראשם)
פכיצפלוזאורים Pachycephalosauria (דו-רגליים עם בליטה עבה דמוית כיפה על בראש הגולגולת שלהם)
צרטופסיה Ceratopsia (רובם הולכים על ארבע רגליים, עם מקור דמוי תוכי ובליטה גרמית על ראשם)
פסיטקוזאוריים Psittacosauridae (הדינוזאורים הפרימיטיביים ביותר בסדרה: קטנים, בעלי מקור תוכי, דו-רגליים)
פרוטוצרטופסיים Protoceratopsidae (קטנים, הולכים על ארבע רגליים, בעלי עטרה)
צרטופסיים Ceratopsidae (גדולים, הולכים על ארבע רגליים, בעלי עטרות גדולות וקרניים מפותחות)
עידן המזוזואיקון החל לפני כ-252 מיליון שנה.
תחילתו של עידן זה בהכחדת פרם-טריאס – הכחדה המונית גדולה, אשר הביאה לסיומו את העידן הקודם, עידן הפלאוזואיקון (הזמן מסוף עידן החיים הראשון, הפרקמבריון, שנמשך עד לפני 542 מיליון שנה ועד ההיכחדות הגדולה האמורה מעלה).
עם תחילת עידן המזוזואיקון, אוכלסה היבשה במינים רבים של זוחלים.
אף אחד מאלה לא היה דינוזאור.
שמו של התור הראשון בעידן המזוזואיקון היה תור הטריאס.
בזמנו, היה כדור הארץ מקום חם ויבש, באופן כללי.
הוא היה יבש בהרבה, יחסית לתור הפרם, שקדם לו.
בעלי חיים היו במירוץ להסתגלות לתנאים החדשים.
בין קבוצות בעלי החיים הרבות שאכלסו אותה עת את היבשה, בלטו שתיים: סינאפסידה וארכוזאוריה.
הראשונים, ששלטו במגוון צורות בעידן הפרם ובתחילת הטריאס, התמעטו עם הזמן, עקב תחרות עם הקבוצה השנייה, הארכוזאוריה.
הארכוזאוריה הוכיחה עצמה כקבוצה מאוד מוצלחת, מבחינה אבולוציונית.
הם פיתחו מינים רבים, מגוונים בגדלם וצורתם.
חלק מהארכוזאורים היותר פרימיטיביים היו גדולים ושוכני מים.
קבוצה אחת שלהם, התנינים, שרדה את מבחן הזמן.
ארכוזאורים אחרים, דמו לתנינים, אך שכנו על היבשה וצוידו ברגליים ארוכות וחזקות משל קרוביהם המימיים.
מהם גם היו קטנים, דו-רגליים.
חלק מהאחרונים הפכו לדינוזאורים, שתחילה נבדלו אך מעט (בעיקר במבנה השלד) מאבותיהם.
לקראת סוף הטריאס, תפסו הדינוזאורים גומחות אקולוגיות רבות שהיו שייכות לפני כן לסינאפסידה ולארכוזאוריה.
סדרת הזאוריסקיה הייתה הראשונה שהתפתחה.
התרפודים, הדינוזאורים הטורפים, שמרו תחילה על הצורה הבסיסית שירשו מהארכוזאורים, אך לקראת סוף הטריאס, התפתחו מהם הפרוזאורופודים ארוכי הצוואר, שלא דמו לשום חיה שהתקיימה לפניהם.
בשלהי הטריאס התפתחה גם סדרת האורניתיסקיה, ואלה התחילו כאוכלי צמחים דו-רגליים קטנים בעלי מקור בחזית הפה.
התור השני בעידן המזוזואי היה תור היורה.
הוא החל לפני כ-201 מיליון שנה, בשינוי אקלים נוסף.
כדור הארץ הפך למקום טרופי לח ומיוער.
ביורה הגיעו הזאורופודים לגדלים אליהם לא הגיע אף בעל חיים יבשתי אחר.
קבוצת האורניתיסקיה התפתחה והורכבה בעיקר מאוכלי צמחים קטנים וזריזים, לצד דינוזאורים בעלי שריון כגון הסטגוזאורים ואבות האנקילוזאורים.
בשלהי היורה שלטו הזאורופודים הענקיים ממשפחות הדיפלודוקיים, הקמרזאוריים והברכיוזאוריים, רבים מהם נתגלו בתצורת מוריסון שבארצות הברית.
הזאורופודים הגדולים הגיעו לאורכים של 26 עד למעלה מ-30 מטרים ומשקל של עשרות טונות (הדיפלודוקוס הרזה שקל כ-20 טונות, הסופרזאורוס הארוך שקל כ-35–40 טונות, הברכיוזאורוס הגבוה שקל למעלה מ-40 טונות ומשקלו של האפטוזאורוס המוצק והכבד נע בין 32 ל-73 טונות).
בנוסף לדינוזאורים, התפתחו היונקים, מסינפסידים קטנים.
היונקים עתידים להישאר קטנים ודמויי עכברים, כמעט עד סוף עידן הדינוזאורים.
קרוביהם של הדינוזאורים, הפטרוזאוריה, התפתחו גם הם מארכוזאורים קטנים, אך התמחו בתעופה ולא בריצה דו-רגלית.
בעלי חיים מעופפים אחרים שהופיעו בעידן היורה, היו העופות.
באותה עת, הם לא היו שונים ממינים אחרים של דינוזאורים בעלי נוצות קטנים.
הנוצות, שנועדו תחילה לשמירת חום הגוף ולתצוגה (בחיזור, קרבות וכדומה) אפשרו לקבוצה הזאת לגלוש באוויר.
זוחלים רבים, שלא היו דינוזאורים, אכלסו את הימים.
רובם המכריע נכחד בסוף עידן המזוזואיקון.
צבי הים, שהיו אחת מקבוצות הזוחלים האלה, שרדו.
התור השלישי במזוזואיקון היה תור הקרטיקון.
תחילתו לפני כ-145 מיליון שנה והוא היה הארוך ביותר, אם כי גם האחרון בעידני שלטון הדינוזאורים.
אפיונו היה אקלים חם ויבש למחצה, דומה יותר לאקלים של ימינו מאשר לזה של עידן היורה.
יערות דלילים, ערבות שיחים וחורש שלטו בנוף.
כמו כן, היו מדבריות רבים.
אמריקה הצפונית נחלקה לשני חצאים על ידי הים הפנימי המערבי ובחופים שגשגו תנינאי ענק דוגמת הדיינוסוכוס.
האורניתיסקיה הגיעה בתקופה זו לשיא גודלה ותפארתה.
בשונה מהזאורופודים, ששלטו בין הצמחוניים של תקופת היורה, הדינוזאורים באורניתיסקיה היו מסוגלים ללעוס את מזונם וכך להפיק ממנו יותר חומרים מזינים, בסביבת היערות המדוללים של הקרטיקון.
הדינוזאורים מהאורניתיסקיה מעולם לא הגיעו למערך הגדלים של הזאורופודים, אך הפכו למגוונים בהרבה.
לרבים מהם היו קרניים ובליטות גרמיות אחרות על ראשם.
עם זאת, בתקופה זו חיו הדינוזאורים הגדולים ביותר – זאורופודים מהענף טיטאנוזאוריה שהגיעו לאורכים של למעלה מ-30 מטר ומשקל של 50 עד 100 טונות.
בו זמנית, החלו להתפתח תרופודים (דינוזאורים טורפים) שהיו אינטליגנטיים במובהק מהאחרים.
נטען כי לולא נכחדו, יכול היה סוג יחיד שלהם (טרודון) להתפתח לדמוי אנוש.
התאוריה שהוצגה בשנת 1982 עוררה לעג.
בשלהי הקרטיקון שלטו בפאונה של אמריקה הצפונית ומזרח אסיה ההדרוזאוריים והצרטופסים.
בגיל הקמפן הגיעו קבוצות אלה לשיא מבחינת מגוון המינים.
בגיל האחרון של הקרטיקון, המאסטריכט חלה ירידה גדולה במגוון מיני הדינוזאורים, אך בתקופה זו חיו כמה מבעלי החיים המרשימים ביותר, בהם הטירנוזאורוס רקס האימתני והענק, והטריצרטופס החזק שהיה הדינוזאור הנפוץ ביותר באמריקה הצפונית עד להכחדת קרטיקון-פלאוגן בה נכחדו רוב הדינוזאורים.
בסופו של הקרטיקון נשמדו רוב בעלי החיים והצמחים שהיו קיימים.
מהדינוזאורים (כולל העופות), היונקים והארכוזאורים, שרדו מינים בודדים.
אז החל עידן הקנוזואיקון – "עידן החיים החדשים" – הוא עידן היונקים.
+ עידן הדינוזאורים תור תקופה (במיליון שנה לפני זמננו) מפה קבוצות דינוזאורים בולטות טריאס – Triassic 252–201 דינוזאורים קדומים, תרופודה, פרוזאורופודה יורה – Jurassic 201–145 זאורופודה (דיפלודוקיים), תרופודה, סטגוזאוריה, אורניתופודה קרטיקון – Cretaceous 145–66 תרופודה: קרכרודונטוזאוריים, טירנוזאוריים וקלורוזאוריה, טיטאנוזאוריה, צרטופסים, הדרוזאוריים
חלק מהתרופודים פיתחו סוגי נוצות שונים.
בין שימושי הנוצות היו בידוד, קישוט ותעופה.
שערות ונוצות היו פעם איברי מישוש, שתנועתם הפעילה חיישנים על העור, כנראה אצל הדינוזאורים, ורק לאחר מכן החלו לשמש גם לבידוד וכן תעופה.
חלק מהשערות האלה עדיין שומרות על התפקיד האבולוציוני הזה, למשל שפם החתול או הכלב.
לכל תרופוד היו מיני נוצות שונים, בעלות שימושים שונים.
רוב התרופודים היו מכוסים בנוצות.
לתרופודים הגדולים יותר היו פחות נוצות כי לא נזקקו לבידוד בשל גודל גופם אשר שמר על חום בעצמו.
תכונה זו נמצאת גם ביונקים גדולים בני ימינו, למשל פילים, שהם נטולי שיער ברוב גופם.
לעומת זאת תרופודים גדולים אשר חיו באזורים קרים יותר היו מכוסים בנוצות רבות יותר, בהם יוטירנוס, קרוב המשפחה של הטירנוזאורוס רקס שהיה מכוסה בנוצות פרימיטיביות דמויות פלומה.
בתרופודים הקטנים יותר נוצות כיסו את רוב הגוף.
נוצותיהם שמרו על חום גופם ושימשו לקישוט.
הנוצות של דינוזאורים היו צבעוניות וססגוניות.
מספר מאובנים נמצאו בסין אשר אפשרו לחוקרים לשחזר את צבעם של הדינוזאורים.
מדינוזאורים קטנים ומנוצים מקבוצת מנירפטורה שטיפסו על עצים התפתחו עופות בני ימינו.
היכולת לעוף לא מיוחדת לעופות.
תעופה התפתחה בדינוזאורים פעמים רבות.
לא תמיד הדינוזאורים השתמשו בנוצותיהם ליצירת כנפיים.
הדינוזאור יי (Yi) השתמש בקרום עורו דמוי הכנף ועף בעזרתו.
תרופודים רבים היו דומים לציפורים, בניגוד למראם בסרטים.
הדינוזאורים חיו בעולם במשך כ-177 מיליון שנה (מ-243 מיליון שנה לפני זמננו ועד כ-66 מיליון שנה לפני זמננו) ונפוצו בכל היבשות שהיו קיימות באותה עת.
מכאן שהם היו אחת הקבוצות המוצלחות ביותר על פני האדמה.
עובדה שעשתה את היעלמותם בהכחדת קרטיקון-פלאוגן למסתורית.
בעבר, כאשר הידע עליהם היה דל יותר, שיערו כי הכחדת הדינוזאורים נבעה מה"פרימיטיביות" שלהם.
חשבו כי הם לא היו "מפותחים" או "מותאמים" מספיק כדי לשרוד.
אף טענו שהיונקים הראשונים (שהיו קטנים ודמויי חולדה) אכלו את ביצי הדינוזאורים כולן.
תאוריות אלו נשללו והוצעו השערות אחרות לגבי נסיבות הכחדתם של הדינוזאורים.
הרווחת שבהן, שהעלו בשנת 1980 הפיזיקאי לואיס אלוורז ובנו הגאולוג וולטר אלוורז, היא פגיעת מטאוריט ענק, ככל הנראה שבר של כוכב שביט, בחצי האי יוקטן שבמקסיקו לפני כ-66 מיליון שנה, בסוף תקופת הקרטיקון ותחילת הפלאוגן.
הפגיעה גרמה לגל עצום של הדף, חום ואש, ואחריו להעלאת ענן אבק עצום לאוויר, ענן שכיסה את כדור הארץ וחסם את קרני השמש במשך חודשים.
להשערה זו תימוכין בגילוי המכתש בקרבת חצי האי יוקטן בשנת 1991 ובמציאת מתכות נדירות הנפוצות באסטרואידים, כגון אירידיום, בשכבות גאולוגיות המתוארכות כסמוך למועד היעלמותם של הדינוזאורים (גבול K-Pg).
במחקר של אוניברסיטת אדינבורו שפורסם ב-2014 הגיעו החוקרים למסקנה שהאסטרואיד הוא סיבת ההכחדה "כמעט בוודאות".
בעקבות פגיעת המטאוריט מתו מרבית הצמחים עקב מחסור באור, ותוך זמן קצר רוב היצורים בעלי חילוף החומרים הגבוה, אלו שנזקקו לכמויות גדולות של מזון, מתו מרעב.
לעומתם, יצורים בעלי חילוף חומרים נמוך (קרי דם, כגון זוחלים) היו מסוגלים לעבור את תקופת החושך הזאת עם מעט מאוד מזון.
בעלי חיים שהיו מסוגלים לחרוף, או כאלה בעלי כסות מחממת, היו בעלי סיכוי טוב יותר לשרוד.
משנגמרה תקופת החושך, רוב הדינוזאורים נעלמו מהעולם מבלי להותיר צאצאים, יחד עם כ-60% עד 85% מהמינים על כדור הארץ.
סביר להניח, כי מלבד העופות, עברו גם כמה דינוזאורים יבשתיים קטנים את המשבר, אך נכחדו מסיבות אחרות תוך מיליונים ספורים של שנים.
תאוריה נוספת, שמגובה בעדויות גאולוגיות ואינה סותרת את תאוריית המטאוריט, טוענת שפעילות געשית מוגברת בשלהי המאסטריכט (גיל בסוף הקרטיקון) תרמה גם היא להכחדה ההמונית ולדילול אוכלוסיות הדינוזאורים, ופגיעת המטאוריט בצ'יקשולוב הייתה נקודת מפנה שהכחידה את האוכלוסיות שנפגעו מהפעילות הגעשית.
בהכחדת קרטיקון-פלאוגן נכחדו רוב הדינוזאורים, כל הפטרוזאורים וכמעט כל הזוחלים הימיים.
החולייתנים ששרדו את ההכחדה כוללים מיני דגים רבים וכרישים, זוחלים קטנים, צבים ותנינאים, העופות (שהיו כאמור צאצאי הדינוזאורים) והיונקים.
את ההכחדה שרדו גם חסרי חוליות רבים בהם המדוזות, פרוקי-הרגליים (ובפרט החרקים) והרכיכות.