tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא בעל לסתות גדולות, סנפיר גבי גדול ופרוק היוצר רעמה עד סנפירי השת וסנפירי חזה קצרים ומעוגלים.
מין זה אורב לטרף של דגים אחרים, רכיכות כמו תמנוניים וסרטנים לאורך האלמוגים או השוניות וחוטף אותם במהירות בפיו.
הוא נידוג לאורך תחומי מחייתו למאכל.
דִּקְרִית (שם מדעי: Erythromma) היא סוג של שפריריות במשפחת רומחיתיים.
במרכז אירופה, שלושה מינים של הסוג מיוצגים עם אזורי תפוצה שונים.
מיני הסוג דקים מאוד ומגיעים לאורך מרבי של 36 מילימטרים.
לזכרים משני מינים יש עיניים מורכבות אדומות, דבר המתבטא בשמם העממי בעברית ובשפות נוספות.
לעומת זאת, לזכרים של דקרית תכלת (Erythromma lindenii), יש עיניים כחולות.
הכתמים על הראש מצומצמים או מפוספסים.
על החלק העליון של פרק הבטן השני יש סימון שחור מוארך.
התוספתנים העליונים של הזכרים ארוכים משמעותית מהתחתונים.
בניגוד לזכרים הכחולים-שחורים, הנקבות לרוב בצבע ירקרק וצבען פחות כחול.
בניגוד לנקבות רבות אחרות, אין להן צינור הטלה בולט.
+זכרנקבהמיןתפוצהדקרית תכלת - Erythromma lindenii (Selys, 1840)דרום ומערב אירופה, צפון אפריקה, דרך המזרח התיכון ועד מרכז אסיה (איראן).Erythromma najas (Hansemann, 1823)נפוצה למדי באירופה (נדירה בדרום אירופה), מזרחה דרך אסיה עד יפן.דקרית אדומת-עין – Erythromma viridulum Charpentier, 1840דרום ומערב אירופה דרך המזרח התיכון ועד למרכז אסיה.
דקרית תכלת (Erythromma lindenii) צורפה לסוג זה רק לאחר מחקרים ביולוגיים מולקולריים עדכניים.
לכן בספרות ישנה יותר המין סווג בסוגים אחרים וכונה Cercion lindenii או Coenagrion lindenii.
Deckers Outdoor, הוא תאגיד המוכר בשם דקרס ברנדס (Deckers Brands; מותגי דקרס), העוסק בעיצוב והפצה של נעליים שהמרכז שלו יושב בגולטה, קליפורניה שבארצות הברית.
בין המותגים של החברה כולל UGG, סנדלי טבע, הוקה וואן וואן וקולאבורה.
החברה נוסדה על ידי דאג אוטו וקארל פ.
ב-1973 החל קרל לופקר ייצור ומכירה של כפכפים בירידי מלאכת יד לאורך החוף המערבי של ארצות הברית.
בשנת 1975 ערך דאג אוטו ביקור עסקים בהוואי וגילה שהמקומיים התייחסו לסנדלים שלו כ"דקאס" (deckas), מילת סלנג המבוססת על מבניהם המפוספס והשכבתי, הדומה ל"סיפון" של עץ מוערם.
לופקר ואוטו, שאהבו את השם, קראו למותג שלהם דקרס.
בשנת 1985 נחתם הסכם רישיון לייצור והפצה של סנדלי טבע, וכך הרחיבה דקרס את מגוון הסנדלים שלה.
בשנת 2002 נרכשו על ידי דקרס הפטנטים, הסימנים המסחריים ונכסים אחרים של טבע.
בשנת 1993 הפכה החברה לחברה ציבורית, שמה שונה ל-Deckers Outdoor Corporation והיא הונפקה בנאסד"ק.
בנוסף רכשה דקרס את Simple Shoes .
ב-1995, נרכשה UGG Holdings על ידי החברה.
מגפי UGG התפרסמו לאחר שנכללו בפרק "הדברים האהובים" של התוכנית של אופרה ווינפרי בשנת 2003.
דקרס רכשה בשנת 2010 את מותג הנעליים לתעשיית הקולינריה, MOZO Shoes, שאותו מכרה ביולי 2015. ב-2011 רכשה החברה תמורת 120 מיליון דולר את נעלי סאנוק, שאותן מכרה מאוחר יותר לחברת בגדי הספורט הקנדית לולה.
בשנת 2013, רכשה דקרס את הוקה וואן וואן (Hoka One One).
ב-2015, רכשה דקרס את קולאבורה (Koolaburra) ומיקמה אותה תחת המותג UGG שלה.
מגפי המותג UGG מיועדים לכל המינים, יש בהם בחלק העליון עור כבש עם בטנה פנימית מצמר ומשטח חיצוני שזוף.
המגפיים נהנו מפופולריות מחוץ לאוסטרליה וניו זילנד הודות לגלישת גלים, כשב-1979 החל הגולש בריאן סמית' למכור את המגפיים בארצות הברית דרך UGG Holdings, Inc.
עקב הסתמכות רבה על מותג UGG שלה, שנחשב פריט יוקרה באופנה, דקרס היא ספקית בנישת שוק זו.
במיתון הכלכלי של 2008 המשיכה דקרס להציג צמיחה ברווחים ובמכירות.
מגפי UGG הם מקור ההכנסה העיקרי של דקרס.
בשנת 2009 נוסדה באנסי שבצרפת חברת בגדי הספורט הוקה שמעצבת ומשווקת נעלי ריצה.
ב-2013 נרכשה על ידי דקרס.
הוקה זכתה לראשונה לתשומת לב בתעשיית הריצה הודות לנעליים עם סוליות ביניים גדולות מדי, שכונו נעליים "מקסימליסטיות".
היא נתנה חסות למגוון רצים מקצועיים ותחרויות ריצה.
בזמן שעבד כמדריך רפטינג הבחין הגיאופיזיקאי מארק תאצ'ר בחוסר בנעליים מתאימות לפעילויות בנהר.
נעלי ספורט היו הופכות כבדות כשהן רטובות ולוקח להן ימים להתייבש, וכפכפים היו מחליקות מהרגליים בקלות.
ב-1982 המציא את סנדלי טבע.
תאצ'ר הוסיף רצועת קרסול מניילון לסנדל, ויצר את סנדל הספורט הראשון.
תאצ'ר רשם פטנט על המצאתו, וחתם על הסכם עם יצרנית הסנדלרים קליפורניה פסיפיק לייצור הנעליים.
הוא שיווק את "סנדלי השימוש האמפיביים" כאיש מכירות שלהם, ומכר 200 זוגות בשנה הראשונה.
אף על פי שמדובר בנעליים יעילות לספורט ימי, הן הוכחו כפחות יעילות לספורט רגיל, שכן הלקוחות הראשונים התלוננו לעיתים קרובות על שלפוחיות בין האצבע הראשונה לשנייה שנגרמו עקב מערכת הרצועות.
עם זאת, ב-1984 גבר הביקוש לסנדלי טבע כשהסנדל הפך לאופנתי בקרב אמריקאים צעירים.
לאחר מכן טענה קליפורניה פסיפיק לזכויות על השם והפטנט של טבע, ושתאצ'ר היה בסך הכל עובד שלה.
תאצ'ר תבע את קליפורניה פסיפיק, זכה בתיק שלו בשנה שלאחר מכן, וניתק את קשריו עם קליפורניה פסיפיק.
לאחר מכן הוא הקים את חברת טבע בפלגסטף, אריזונה .
בסוף 1985, נחתם הסכם רישוי בלעדי בין תאצ'ר לתאגיד דקרס לייצור והפצה של סנדלי טבע.
הסנדל עוצב מחדש, ויצר את "מערכת החגורה האוניברסלית".
מערכת הרצועות כוללת רצועת עקב שמקיפה את הקרסול כדי למנוע מהסנדל להחליק, ורצועה צדדית המונעת מהסנדל להימתח בתנוחות לא נעימות בהן עלולה להיגרם פציעה.
כל רצועה מחוברת לאחרות באמצעות "טבעות" משולשות.
הדגם הבסיסי מורכב מסוליה דו- שכבתית ; הסוליה הפנימית רכה יותר ומשמשת כמצע הרגליים, ורוב הדגמים מגיעים עם תמיכה לקשת כף הרגל ו-Microban Zinc, טכנולוגיה המפחיתה ריחות והורגת חיידקים.
ב-25 בנובמבר 2002 רכשה דקרס את הפטנטים, הסימנים המסחריים ונכסים נוספים של טבע ברחבי העולם ממארק תאצ'ר.
קולאבורה (Koolaburra) הייתה יבואנית אמריקאית של נעלי עור כבש שנוסדה בשנת 1991. מגפי ונעליים של קולאבורה, שבסיסן המקורי היה בסנטה ברברה, קליפורניה, מיוצרים כיום בווייטנאם, ובעבר יוצרו גם באוסטרליה, ספרד, פורטוגל וסין.
ב-2005 הפסידה בתביעה לדקרס בנוגע לשימוש במונח "ug" בהתייחס למגפי עור כבש אוסטרליים.
היא נרכשה בידי קרס בשנת 2015 שמיקמה אותה תחת המותג UGG שלה.
דִּקְרִית תְּכֵלֶת (שם מדעי: Erythromma lindenii) היא מין של שפרירית ממשפחת הרומחיתיים.
היא מצויה על פני מרבית מערב ומרכז אירופה וסביב אגן הים התיכון.
בישראל היא נדירה בצפון הארץ.
המין צורף לסוג דקרית (Erythromma) רק לאחר מחקרים ביולוגיים מולקולריים עדכניים, לכן בספרות ישנה יותר המין סווג בסוגים אחרים וכונה Cercion lindenii או Coenagrion lindenii.
zernyi, הנבדל מהטיפוסי בכך שהוא מעט קטן וחיוור יותר עם דוגמה שחורה מצומצמת יותר.
♂: הזכרים כחולים-שחורים עם גוף ארוך ודק ומזכירים מיני רומחית.
העיניים כחולות בולטות, וכתמי העין (Postocular spots) קטנים או חסרים.
הראש שחור עם שלושה פסי רוחב כחולים דקים.
החזה כחול-שחור, עם פסי כתף (Antehumeral stripes) רחבים.
על פרק הבטן השני S2 דוגמת "גביע", בעוד שלפרקים S3–S6 יש דוגמת יתדות שחורים.
פרקים S7–S8 בדרך כלל שחורים לחלוטין מצידם העליון, וקטעים S9–S10 כחולים בעיקרם.
התוספתנים העליונים מצוידים בשן צידית קצרה ומעוקלת פנימה והם ארוכים יותר מפרק הבטן S10.
♀: הנקבות תלת-גווניות - הראש, החזה, ותחילת הבטן בצבע צהבהב או ירקרק; צידי הפרקים S4–S6 בצבע כחול בהיר, ואילו קצה הבטן חום אפרפר.
עונת התעופה של הבוגרים היא בעיקר ממאי עד אוגוסט.
תפוצתה העיקרית היא במערב אירופה ובאגן מערב הים-התיכון.
יש לה תפוצה מפוזרת יותר בחלקים המזרחיים של הים התיכון והיא נדירה בחלקים נרחבים של חצי האי הבלקני וטורקיה, כאשר התיעוד המזרחי ביותר ידוע מדרום אוקראינה ועד הקווקז, עיראק ואיראן.
היא נפוצה בצפון המגרב וגבול התפוצה הדרומי הוא השוליים הצפוניים של הסהרה.
zernyi מופיע מדרום-מזרח טורקיה ועד הלבנט ואיראן.
התפשטות הנקשרה צפונה ומזרחה של המין נקשרה להתחממות האקלים.
לפיכך, כיום במקומות מסוימים היא אחת השפריריות הנפוצות ביותר.
דקרית התכלת מעדיפה מים צלולים ושטופי שמש, דלילים בצמחייה, עם זרימה איטית או ללא זרימה כלל.
המין זקוק לכל הפחות לצמחיית מים מועטה ואזור עם עלים צפים לאורך שפת המים.
הביצים מוטלות על צמחי מים או חלקי צמחים קרובים לפני המים.
לאחר ההזדווגות, הזכר אוחז בנקבה מאחורי ראשה.
הנקבה עשויה לצלול לחלוטין במהלך הטלת הביצים, ובנקודה זו הזכר עף למעלה ומחכה שהיא תעלה שוב אל פני השטח.
לזחל יש זימי-זנב מעוגלים קהים ושורה רוחבית של זיפים נוקשים על לוחית החזה הראשונה.
דִּקְרִית אֲדֻמַּת-עַיִן (שם מדעי: Erythromma viridulum) היא מין של שפרירית ממשפחת הרומחיתיים.
היא מצויה על פני מרבית אירופה.
בישראל היא נפוצה בצפון הארץ ומרכזה עד קו ירושלים.
זוהי שפרירית קטנה בגודל של חיצית הדורה, שחורה ברובה עם סימונים כחולים בולטים.
עיניה הגדולות בצבע אדום עמוק.
לשני הזוויגים חסרים כתמים בהירים מאחורי העיניים (Postocular spots), ויש להם פטרוסטיגמטה חומה בהירה.
לזכר חלק עליון בצבע שחור-ברונזה וצדדים כחולים.
צידי החזה של הנקבה צהובים, ירוקים או כחולים.
הקצה האחורי של הפרונוטום מעוגל.
במבט מהצד, פרקי הבטן S2 ו-S8 של הזכר בעיקר כחולים, מה שמבדיל אותו מהדקרית Erythromma najas הדומה לה, שם הם בעיקר שחורים.
לעיתים קרובות הזכר מחזיק את בטנו מכופפת מעט מעלה.
סכרית זו מתרבה בבריכות, אגמים ותעלות, וביבשת אירופה גם בנהרות איטיים.
נראה שהיא מסוגלת לסבול היטב מים מליחים.
נראה שהיא קשורה לצמחייה צפה כמו קרן-הורנית וצמחייה צמחית ( Myriophyllum ).
ביצים מוטלות יחד, לתוך גבעולים ועלים של צמחים צפים.
הזחלים חיים בין עשבי נוי וכנראה מגיחים לאחר שנה.
עונת התעופה של הבוגרים היא בעיקר ממאי עד ספטמבר.
תחום התפוצה העיקרי שלה הוא אירופה, שם היא במגמת התפשטות צפונה עד שהפכה לאחד המינים הנפוצים באזורים בהם לא נצפתה כלל בעבר.
בנוסף, היא מגיעה גם לאזורים הלחים יותר של מערב אסיה עם כיסי תפוצה נוספים באזור המגרב.
היא חובבת בתי גידול חשופים של מים עומדים או בעלי זרימה איטית ובעלי צמחיית מים עשירה, והיא יכולה לסבול גם מים מליחים.
דראג הוא כינוי סלנג ללבישת ביגוד בעל משמעות סמלית כלשהי, אך לרוב מתייחס ללבישת ביגוד המזוהה עם התפקיד המגדרי ההפוך למינו של המתלבש.
דראג נקשר לעיתים בהומוסקסואליות, אם כי קשר כזה אינו קיים בהכרח ובמקרים רבים לבישת הבגדים מתבצעת עקב רצון לביטוי עצמי כלשהו או לצורכי בידור, ולאו דווקא מטעמי זהות מינית או מגדרית.
בדרן גבר בלבוש דראג המגלם דמות דראג של אישה מכונה "דראג קווין".
בדרנית אישה בלבוש דראג המגלמת דמות דראג של גבר מכונה "דראג קינג".
המונח התפתח במקור מסלנג התיאטרון או מסלנג להט"בי של שנות ה-70 של המאה ה-19, בעוד המונח הרשמי לקרוס-דרסינג במסגרת הופעה על במה היה "travesti" .
השימוש במונח "דראג" התרחב ככל הנראה בקרב המשתמשים בז'רגון "פולאר", ז'רגון רחוב אשר היה נפוץ באנגליה בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. בניגוד למונחים אחרים אשר תיארו בגדים בלבד, המונח "דראג" התייחס לא רק לביגוד אלא לתופעה עצמה.
המונח "מלכת דראג" (או "דראג קווין", באנגלית: Drag Queen) הופיע לראשונה בדפוס בשנת 1941, כאשר הביטוי המדויק היה "לעשות דראג".
אטימולוגיה עממית אשר ניתן ללמוד ממנה על הדעות הקדומות בנושא הרווחות במאה ה-20, היא תפיסת המונח "דראג" כראשי תיבות של הביטוי באנגלית "dressed as girl" (תרגום לעברית: "לָבוש כמו בחורה") לתיאור פטישיזם טרנסווסטי.
בדומה, המונח "דראג קינג" מתייחס לאישה שמופיעה בלבוש או מבע גברי.
המונח נמצא לראשונה בדפוס בשנת 1972, למרות שיש היסטוריה ארוכה הרבה יותר בעולם התיאטרון של נשים המופיעות באופן הזה, שגם נכלל תחת המונח "en travesti".
ישנה היסטוריה ארוכה של דראג באמנות הבמה, והתופעה משתרעת על מגוון רחב של תרבויות וסגנונות אומנותיים.
בתיאטרון מתאר המונח דראג שתי תופעות: הראשונה היא הופעה שבה יש שימוש בקרוס-דרסריות על מנת לגלם את הדמות.
אמצעי מבע זו הוא חלק מההיסטוריה החברתית של התיאטרון.
השנייה היא תיאור דמות שהיא בעצמה מבצעת קרוס-דרסריות.
תמה זו היא חלק מההיסטוריה של הספרות והקולנוע, כמו למשל בסרטים מולאן וגברת דאוטפייר.
לרוב, ייעשה שימוש בדראג לצורך השגת אפקט קומי, כמו בסרט חמים וטעים, במופעי בנות פסיה או בסדרה הממלכה הקטנה.
מופעי דראג רבים כוללים חיקויים של ידועניות ומופעי שירה.
אלמנטים של לבישת ביגוד של המין השני בעת הופעה על במה הם תופעה תרבותית נרחבת.
באנגליה, שחקנים במחזותיו של ויליאם שייקספיר ובכל תיאטרון הרנסאנס האנגלי, גם בטרגדיות וגם בקומדיות, היו כולם גברים.
תפקידי נשים גולמו על ידי גברים צעירים בדראג.
שייקספיר השתמש במוסכמה זו על מנת להעשיר את הבלבול המגדרי במחזה "כטוב בעיניכם", ובן ג'ונסון עשה דבר דומה במחזה "Epicœne, or The silent woman" משנת 1609. עם עלייתו לשלטון של צ'ארלס השני הותר לנשים שחקניות להופיע על במות אנגליה, ומוסכמות ה-travesti הנוקשות נעלמו.
בעולם האופרה רווחת קונבנציה שבה מגלמת זמרת דמות גברית.
תפקיד כזה מכונה בעברית "תפקיד מכנסיים".
על פי רוב, נכתב תפקיד-מכנסיים אופראי לדמות נער צעיר או עלם חמודות.
פעמים שמדובר בילד ממש, לפני שקולו התחלף; פעמים בבחור בשנות העשרים לחייו, על מנת להבדילו משאר הדמויות הגבריות אשר בשיא כוחן.
מספר תפקידים בולטים נכתבו לנערי-חצר (פאז'); רבים אחרים נכתבו למאהבים צעירים ו/או בלתי מנוסים.
בעבר נכתבו תפקידי-מכנסיים רבים לאצילים ולמפקדי צבא.
זמרת המגלמת דמות גברית גם תלבש בגדי גבר, ובמובן זה מקורב תפקיד-המכנסיים לאומנויות הדראג השונות.
עם זאת, ובניגוד אליהן, לעיתים נדירות ייעשה שימוש בתפקיד-מכנסיים להדגשת נשיותה של הזמרת, וככלל אין לפרקטיקה זאת כוונות סאטיריות, גרוטסקיות או מיניות.
ישנן באופרה גם דמויות נשיות המתחפשות לגברים מסיבות עלילתיות שונות.
אולם דמות שכזאת איננה בגדר "תפקיד מכנסיים".
בעולם המוזיקה הפופולרית ישנה היסטוריה מכובדת של תרבות דראג.
מרלן דיטריך הייתה שחקנית קולנוע וזמרת גרמניה מוכרת אשר הופיעה מדי פעם לבושה כגבר.
בעידן הגלאם רוק נהגו אמנים רבים כגון דייוויד בואי או ניו יורק דולס להופיע בתלבושת דראג מלאה או חלקית.
מסורת זו אמנם דעכה מעט בשנות ה-70, אך התחדשה עם עליית הגל החדש של שנות ה-80 כאשר זמרים מובילים כמו בוי ג'ורג' (מלהקת Culture Club) או אנני לנוקס (מההרכב יורית'מיקס) בלטו בהופעה חיצונית בעלת מגדר מעומעם.
בנוסף, נכתבו המון שירים על חיי הדראג קווין.
בין הזמרים הבולטים אפשר למנות את הזמרת סינדי לאופר שכתבה ב-1997 את השיר "הבלדה על קלאו וג'ו" שמספר על החיים ההפוכים של מלכת דראג קווין, ואף הייתה הראשונה ששילבה דראג קווינס בקליפ ללהיט שלה משנת 1994 - "Hey Now".
ב-2013 היא כתבה מוזיקה למחזמר "קינקי בוטס" המצליח אשר מספר על מפעל נעליים שנקלע לקשיים ומחליט למכור נעליים גבוהות לדראג קווינס.
מוזיקאים גברים מזרם הגראנג' של שנות ה-90 לבשו לעיתים בהופעות שמלות מכוערות באופן מכוון, וזאת מבלי להתאפר או לנסות להראות נשיים כלל (למשל בוידאו-קליפ של השיר "In Bloom" של להקת נירוונה).
ככל הנראה, המוזיקאי המפורסם ביותר בהופעות הדראג שלו בשנות ה-90 הוא רופול.
ביפן, קיימות להקות רבות בזרם הויזואל קיי אשר נוהגות להופיע בדראג חלקי או מלא.
1937 - Upstairs, בבימויו של פייטרו ויזל, היה הסרט הראשון בסגנון דראג.
1953 - גלן או גלנדה, אחד הסרטים הקלאסיים של אד ווד, בו הוא כיכב בשני תפקידי הכותרת.
1959 - חמים וטעים, בכיכובם של מרילין מונרו, טוני קורטיס, וג'ק למון.
1967 - מילי המודרנית והמתוקה, סרט מוזיקלי בכיכובה של ג'ולי אנדרוז יחד עם מרי טיילר מור, קרול צ'אנינג, ועוד.
1972 - פינק פלמינגוס, בכיכובה של דיוויין
1975 - מופע הקולנוע של רוקי, עם טים קארי וסוזן סרנדון
בכיכובו של קרייג ראסל, בגרסה בדיונית של עצמו
1982 - טוטסי, בכיכובו של דסטין הופמן יחד עם טרי גאר וג'סיקה לאנג
1982 - ויקטור ויקטוריה, בכיכובה של ג'ולי אנדרוז
1983 - קוני למל בקהיר, סרט ישראלי בכיכובם של מייק בורשטיין ו-חנה לסלאו
1985 - Lust in the Dust, בכיכובה של דיוויין
1988 - היירספריי, בכיכובה של דיוויין
1988 - סיפור אהבה בשלושה פרקים של הארווי פירסטיין, בכיכובם של מתיו ברודריק ואן בנקרופט.
1990 - פריז בוערת בבימויה של ג'ני ליוויגנסון, תיעדה את סצנת הנשפים של קהילת הדראג והקהילה הטרנסג'נדרית בניו יורק.
1991 - Vegas in Space, בכיכובן של דוריס פיש, מיס X, ג'ינג' קווסט, ובהופעת הבכורה של טיפי
1993 - גברת דאוטפייר בכיכובם של רובין ויליאמס, סאלי פילד ופירס ברוסנן.
1994 - הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר, בכיכובם של טרנס סטמפ, הוגו ויבינג, וגאי פירס.
1995 - קאדילק של סופשבוע, בכיכובם של פטריק סווייזי, וסלי סנייפס וג'ון לגוויזאמו, עם הופעת קמאו של רופול
1995 - ויגסטוק: הסרט, סרט תיעודי על הפסטיבל השנתי שהתקיים בגריניץ' וילג' בשנות השמונים והתשעים.
1996 - כלוב הציפורים, בכיכובם של רובין ויליאמס, נייתן ליין, ג'ין הקמן ודיאן ויסט.
1997 - חצות בגן הטוב והרע, בכיכובם של קווין ספייסי, ג'ון קיוזאק וליידי שאבלי בתפקיד עצמה.
1999 - אנשים מושלמים, בכיכובם של פיליפ סימור הופמן ורוברט דה נירו
2001 - הדוויג והשארית העצבנית, בכיכובו של גון קמרון מיצ'ל
2003 - בנות (סרט) בכיכובן של מיס קוקו פרו, איבי האריס, ווארלה ג'ין מרמן.
2003 - !Die Momma Die, בהשתתפות נטשה ליון, ג'ייון פריסטלי, צ'ארלס בוש, ופיליפ בייקר הול.
2004 - קוני וקרלה, עם ניה ורדלוס, טוני קולט ודייוויד דוכובני
2005 - קינקי בוטס, עם ג'ואל אדג'רטון, ציווטל אג'יופור, שרה-ג'יין פוטס, וניק פרוסט.
2007 - A Shade Before Pink'', כלל ייצוגים של קרוס-דרס, מלכות דראג, ותהיות מגדריות.
עם קרי וודוורת', ורודה ג'ורדן.
Trinian's, בכיכובו של רופרט אוורט
2009 - תמיד אותו חלום, מיני-סדרה ישראלית על חיי הדראג בתל אביב, המבוסס על שיריו של צביקה פיק
גם בישראל נפוצו מופעי הדראג ואף פרצו מעבר לקהילת הלהט"ב הישראלית.
כך, לדוגמה, להקת מלכות הדראג בנות פסיה, אשר פעלה במחצית השנייה של שנות ה-90 זכתה לפינה קבועה במסגרת תוכנית האירוח של אמנון לוי בערוץ הראשון והוציאה מספר אלבומים ובהם שיתופי פעולה עם אמני מיינסטרים.
מלכות דראג ישראליות אחרות, כגון ההרכב "פאות קדושות", קיי לונג, רמה רימינג, מיס לילה קרי וציונה פטריוט זכו אף הם לפופולריות ולעיתים אף הופיעו במדינות שונות באירופה עם מופעיהן.
משנת 1995 ועד שנת 2002 התקיים בישראל פסטיבל הדראג "ויגסטוק ישראל" שהיה אירוע התרמה לארגון "בלה דואגת" שמטרתו העלאת המודעות למחלת האיידס, ורוכזו בו הופעות דראג יחד עם נוכחות רבה של דראג קווינס.
ההשראה לאירוע הייתה פסטיבל ויגסטוק המתקיים מדי שנה בניו יורק מאז שנות השמונים של המאה העשרים.
בשנת 2010 חזר הפסטיבל, והתקיים בגן מאיר בתל אביב בהשתתפות כ-30 אמנים.
בשנת 2018, פסטיבל הוויגסטוק התקיים בהנחיית ציונה פטריוט ורמה רימינג.
יש בישראל גם היסטוריה ענפה וסצנה חיה של מופעי דראג קינגס, במיוחד החל מאמצע העשור הראשון של המאה ה-21 בירושלים ובתל אביב.
ב-2007 נולדה תחרות "מלך הדראג הלבנטיני" הראשון, שפמים ונשיכות, וב-2009 הורחב האירוע לפסטיבל של שלושה ימים במרכז הגאה בתל אביב.
מופעי דראג קבועים מתקיימים בברים ומועדונים שונים, בעיקר בתל אביב, בחיפה, בירושלים ובבאר שבע.
מופעים מתקיימים גם באירועים אשר אינם מכוונים לקהילת הלהט"ב.
בסוף העשור השני של המאה ה-21 זינקה הפופולריות של אמנות הדראג בישראל, בין היתר בזכות תוכנית הטלוויזיה המרוץ לדראג של רו פול.
דֶר שטירמֶר (מגרמנית: Der Stürmer, "המסתער") היה שבועון שהיה חלק מהתעמולה הנאצית (אם כי לא השתייך רשמית למפלגה הנאצית).
תפוצת השיא של העיתון הגיעה לכ-800,000 עותקים.
העיתון נוסד באביב 1923 על ידי יוליוס שטרייכר, והופיע עד לסוף מלחמת העולם השנייה ב-1945. העיתון שימש במה להתקפות אנטישמיות ארסיות במיוחד.
בין דפי העיתון חיווה שטרייכר את דעתו כי היהודים אחראים למשבר הכלכלי, לאבטלה ולאינפלציה בגרמניה.
הוא טען כי היהודים מדיחים לזנות נערות אריות טהורות גזע, וכי הם אחראים ל-90% מהזונות ברחבי גרמניה, כמו כן הוא החיה עלילות דם ישנות.
בשנותיו הראשונות לא זכה העיתון לפופולריות רבה, אולם לאחר עליית הנאצים לשלטון נהפך בהדרגה לעיתון נפוץ.
התצוגות הוחלפו מדי שבוע, ו"משמרות שטירמר" שמרו עליהן מפני קורעים.
בבית הוצאת "דר שטירמר" הופיעו גם ספרי ילדים ונוער ומשחקי לוח, שסייעו להפיץ את ההסתה האנטישמית כבר מגיל הגן.
סגנון העיתון היה גס, תוקפני וקל להבנה.
המאמרים היו מורכבים ממשפטי תעמולה פשוטים, ברורים ובוטים, שחזרו על עצמם.
כחלק מן הקו האנטישמי התוקפני שנקט העיתון, הוא אימץ כמוטו את האמרה שטבע היינריך טרייצ'קה – "היהודים הם אסוננו!" .
סיסמה זו התנוססה בתחתיתו של שער העיתון בכל מהדורה למן שנת 1927, ושימשה את הנאצים גם בכנסים רשמיים.
הדבר הבולט ביותר בעיתון היו הקריקטורות האנטישמיות.
ב-19 בדצמבר 1925, הופיעה בעמוד השער הקריקטורה הראשונה מאת הקריקטוריסט והמאייר הראשי של העיתון, פיליפ רופרכט (Rupprecht), שנהג לצייר תחת שם העט "פיפס" (Fips).
פיפס, קריקטוריסט אנטישמי מוכשר, הפך בדרך של בוז ולעג את קורבנותיו למשוקצים.
הקריקטורות מלאות החיות שלו עוררו גועל, ודמות היהודי שצייר התאפיינה באף גדול ועקום, עיניים בולטות, ידיים וזרועות ארוכות ושעירות, פה רחב, רגליים קצרות ועקומות, זקנים בלתי מגולחים ופנים מכוערות.
הוא גם הציג את היהודי כסוטה מין, והצטיין בציור נשים אחוזות תאווה, דבר שתרם מאוד לכוח המשיכה של העיתון.
אחרי עליית הנאצים לשלטון ב-1933, פרסם השבועון תשע מהדורות בהוצאה מיוחדת, שיצאו בסמוך לכנסי המפלגה בנירנברג, והן הוקדשו לנושאים כמו רצח לצורכי פולחן בידי יהודים, פשיעה של יהודים, עולם הקשר היהודי ופשעי מין של יהודים.
ב-1 במאי 1934 פרסם העיתון גיליון מיוחד על רצח לצורכי פולחן בידי יהודים, שכותרתו הראשית: "נחשפה קנוניית הרצח היהודית נגד האנושות הלא־יהודית".
הכותרת קושטה באיור של חצי עמוד, בו נראים שני יהודים בעלי מראה נתעב, אוחזים בכד לאיסוף דם הזורם מגופותיהם הערומות של ילדים נוצרים מלאכיים ואחד היהודים אוחז סכין נוטפת דם, כשברקע ניצב צלב.
"הנציגות הארצית של יהודי גרמניה" שלחה למחרת מברק לבישוף הרייך לודוויג מילר, בו הפנתה את תשומת לבו לגיליון המיוחד ולכך שהארגון כבר שלח מברק מקביל לרייכסקאנצלר היטלר.
במברק הובעה מחאה חמורה וכן בקשה להזדהות: "משוכנעים אנו שאת זעמנו העמוק חש בלבו כל נוצרי".
לא היטלר ולא הבישוף השיבו על המברק.
בגיליון מספר 35, באוגוסט 1935, החל העיתון לעסוק בסיפור שפורסם קודם לכן ב"רויטלינגר טגבלט", על כימאי יהודי שהואשם בעינוי חתול למוות.
"דר שטירמר" טען שהיהודי קשר את החתול בשק, השליך אותו על המדרגה לפני דלתו ו"קפץ על החיה המסכנה בשתי רגליו ורקד עליה ריקוד כושים של ממש.
מאחר שלא הצליח להרוג את החיה...
לקח מוט והכה בחתול בקצהו עד שהרגו".
העיתון קשר את הריגת החתול ל"טבח 75,000 פרסים במגילת אסתר", כמו גם להריגת "מיליוני לא־יהודים" ברוסיה בהווה, וסיכם: "הבורגני השאנן ממעיט יותר מדי ממה שעלול לקרות בגרמניה אם יעלו היהודים לשלטון שוב".
בשנות ה-40 החל העיתון להתדרדר עקב קשיים כספיים וטכניים, כמחסור בנייר, שהמלחמה גרמה, אך גם עקב העובדה שיהודים כבר לא הילכו ברחובות גרמניה, ולא היו חלק מחייהם של הגרמנים כבעבר.
גיליונו האחרון של העיתון הודפס בפברואר 1945, כאשר בעלות הברית היו כבר עמוק בשטחי גרמניה, ודן בעיקר בהוקעתם והשמצתם.
עורך העיתון, יוליוס שטרייכר, נשפט במשפטי נירנברג על תפקידו בהסתת הגרמנים להשמדת היהודים, הורשע והוצא להורג.
פיליפ רופרכט נידון בסיום המלחמה לחמש שנות עבודת פרך, ומת במינכן בגיל 74.
"דר שטירמר" היה עיתון שנוי במחלוקת בקרב הפקידות הנאצית.
הוא נאסר לשימוש כאמצעי חינוכי בנוער ההיטלראי והרמן גרינג אסר להפיץ אותו במשרדיו.
הסלידה מה"דר שטירמר" נבעה בין השאר מאופיו הגס לעיתים פורנוגרפי ומהיותו אנטי-קתולי מובהק.
מספר פעמים פסלו הנאצים קריקטורות שבהן השוו את מנהגי היהודים למנהגי הכנסייה.
אך היו בין הנאצים כאלו שהעריכו מאוד את פועלו של העיתון, בהם היו היינריך הימלר ואף היטלר בעצמו.
היטלר הודה שהוא נהנה מקריאת העיתון והחשיב את האנטישמיות, גם אם היא מוצגת בצורה פרימיטיבית כמו ב"דר שטירמר", כנשק יעיל בהשפעה על האדם שברחוב.
בתקופות מסוימות הופסקה הופעתו של העיתון, או שעורכו, שטרייכר, הושעה מתפקידו, בין השאר בגלל תלונותיהם של נציגי גרמניה בארצות אחרות, על כי העיתון מזיק לדימויה של גרמניה.
היטלר הבין שעיתונו של שטרייכר עלול להזיק לשמה של המפלגה וב-12 ביוני 1936 כתב מרטין בורמן לשר המשפטים, שעל פי החלטת הפיהרר, "דר שטירמר אינו שופר של הנסדא"פ (המפלגה הנאצית)".
עד היום ממשיכה התעמולה האנטישמית ברחבי העולם להשתמש בחומרים מהעיתון, ובמיוחד בקריקטורות המראות את היהודי עטור הזקן ובעל האף הארוך.
האתר האנטישמי והניאו נאצי המוביל בארצות הברית, נקרא "הדיילי סטורמר", ועורכו הוא אנדרו אנגלין.
דראג קווין או מלכת דראג היא דמות דראג המגולמת על ידי גברים המתלבשים בלבוש דראג נשי ומאמצים התנהגות סטריאוטיפית של המגדר הנשי בהופעות, בין אם למטרות בידור או למטרות פוליטיות ומחאתיות, כמו באירועי גאווה.
לעיתים קרובות, מלכות דראג מדגישות באופן מוגזם היבטים שונים של הופעתן, לרוב בלבוש ובאיפור, לצרכים קומיים, דרמטיים או סאטיריים.
בעוד שמלכות דראג מזוהות עם גברים הומוסקסואלים ועם תרבות הלהט"ב, ישנם אמני דראג מכל הזהויות המיניות והמגדריות.
כשנשים מופיעות כדראג קווינס, מכונה הדבר "דראג FtF" או Female to Femme.
בעבר, היוותה תופעת ה'דראג' אמצעי עבור נשים טרנסג'נדריות לבטא את מגדרן בעידן שבו הפוליטיקה הטרנסג'נדרית והשיח המגדרי לגבי זהויות מגדריות התפתחו בקהילת הלהט"ב.
כיום ישנן נשים טרנסיות רבות שמופיעות בדראג כהקדמה לתהליך המעבר, במשך התהליך, ואף אחריו.
ישנן סיבות רבות לכך שאנשים מופיעים כמלכות דראג, בין השאר: הבניית תרבות להט"ב, העברת מסרים פוליטיים, ביטוי עצמי, נוחות, פטישיזם מסוג טרנסוויסטיזם, זהות מגדרית, כמו גם חשיפה תקשורתית.
דמות של דראג קווין יכולה לשמש אמצעי יצירתי לחקר עצמי, וכן דרך להצהיר הצהרות תרבותיות.
בעוד שהציבור הרחב מכיר בעיקר את מלכות הדראג מתרבות המועדונים, ישנה גם תרבות דראג מחוץ למופעים, ובמיוחד בקהילה הקווירית (להט"בים ולהט"ביות שלאו דווקא מזדהים על פי בינאריה מגדרית) ניתן למצוא גם נראות מבוססת דראג גם בחיי היומיום.
מופע דראג טיפוסי, על הבמה או ברחוב, עשוי לכלול קטעי ריקוד, משחק, סטנד-אפ, שירה חיה, שירה בליפ סינק לשירים מוקלטים מראש או הנחיה.
מלכות דראג משתתפות ומופיעות במצעדי גאווה, תחרויות למלכות דראג, מופעי קברט, דיסקוטקים, מסיבות ואירועים פרטיים.
בין הסוגים השונים של אמני דראג יש את האמנים המקצועיים, אלה שעושים דראג כחלק מתרבות מסיבות, שחקנים שעוטים דראג לצורך תפקידים בסרטי קולנוע, ועד לאנשים שפשוט ניסו זאת פעם אחת.
מלכות דראג יכולות להיות ממעמדות חברתיים ותרבותיים שונים.
בין אמני הדראג האחרים - דראג קינגז, נשים המופיעות בלבוש גברי ומגלמות תפקידים גבריים.
מבחינה אטימולוגית, מקורו של המונח "מלכת דראג" שנוי במחלוקת.
מקורו, ככל הנראה, הוא שפת הפולארי (Polari) – סלנג אנגלי שהיה פופולרי ושגור בקרב מספר קהילות גאות במחצית הראשונה של המאה ה-20. השימוש המתועד הראשון במילה "דראג" כהתייחסות לשחקן הלבוש בבגדי נשים הוא משנת 1870.
על פי אטימולוגיה עממית, המילה "דראג" היא ראשי תיבות של "לבוש כמו ילדה" (Dressed Resembling A Girl) ונועדה לתאר שחקני תיאטרון זכרים טרנסווסטים.
בסרט הקולנוע האמריקאי משנת 2004 "קוני וקרלה" (Connie and Carla) קיים אזכור למקור זה, אם כי ראשי התיבות היו מעט שונות - Dressed As Girls ("לבושים כמו ילדות").
המילה "קווין" (מלכה) עשויה להתייחס למילה "quean" או "cwene" באנגלית ישנה, שמשמעותה הוא "אישה".
מאוחר יותר, נעשה שימוש במילה זו על מנת להתייחס לנשים מופקרות ולגברים הומוסקסואלים (כך על פי המילון האנגלי של אוקספורד).
מקורה של המילה בשפה האנגלית, על פי מילון אוקספורד, הוא המילה "quene" ("אישה זקנה") בשפה הולנדית ישנה, שמקורה במילה "kwenǭ" ("אישה") בשפה גרמנית ישנה, שמקורה במילה "gʷḗn" ("אישה") בשפה אירופאית ישנה.
מינוח נוסף עבור דראג קווין הוא "חקייני נשים" (female impersonator).
אף על פי שעדיין נעשה שימוש במונח זה, הוא נחשב ללא מדויק, משום שלא כל השחקנים שמגלמים דמויות דראג מנסים להתחזות לנשים (במובן של: לגרום לצופים בהם לחשוב שהם אכן נשים, ולא גברים הלבושים כנשים).
במקומות מסוימים, התחזות של גברים לנשים עדיין נחשבת לבלתי חוקית.
הדראג קווין האמריקאית רופול אמרה פעם: "אני לא חקיין נשים.
כמה נשים אתה מכיר, שנועלות נעלי עקב בגובה שבעה סנטימטרים וחובשות פיאות באורך של מטר וחצי ולובשות שמלות צמודות?" הוא גם אמר ש: "אני לא מתלבש כמו אישה, אני מתלבש כמו מלכת דראג!".
יש המבחינים בין "חקיין נשים" לבין "דראג קווין" בכך שמי שמחקים נשים מעוניינים לחקות כוכבות או סלבריטאיות, בעוד מלכות דראג עוסקות בלייצר דמויות דראג ייחודיות משלהן.
מלכות דראג נקראות לעיתים טרנסווסטיטים, אם כי גם למונח זה יש קונוטציות רבות אחרות פרט ל-"מלכת דראג", ומלכות דראג רבות מסתייגות ממנו.
זאת בשל ההבדלים בין מלכות דראג לבין פטישיזם ללבישת בגדי נשים.
המונח "דראג קווין" מתייחס, בדרך כלל, לקרוס-דרסינג למטרות בידור וביטוי עצמי, ואין זו דרך מדויקת לתאר אנשים המתלבשים בבגדי נשים לשם הגשמה של פטישיזם בלבד, כלומר אנשים שמתלבשים בבגדי נשים כחלק מפעילות מינית.
אלה שהמניעים שלהם לטרנסווסטיזם אינם מיניים בראש ובראשונה, ומנהלים חיים נורמטיביים, בין אם בלבוש בגדי נשים ובין אם לא, אינם מאמצים מראה של מלכות דראג בשגרה.
אנשים אלה עשויים (או לא) להזדהות בעצמם כמלכות דראג.
ישנם אמנים המעדיפים להיות מוגדרים כ-"אמני אשליה מיגדרית" ("Gender illusionists") אשר מטשטשים את הגבול בין טרנסג'נדריות לבין דראג קווינז.
בדרך כלל שחקנים טרנסג'נדרים אינם רואים עצמם מלכות דראג, ומלכות דראג לא מחשיבות את עצמן כ-"אמני אשליה מיגדרית", אבל כמו בכל דבר, יש היוצאים מן הכלל.
לעיתים קרובות ההבחנות האלה משתנות בהתאם לקבוצת הגיל שאליה משתייכים האמנים, שכן עם השנים משתנים הן החוקים והן היחס של החברה כלפי האחר.
דראג קווינז רבות מעדיפות לדבר בלשון נקבה ושכך ידברו אליהן כאשר הן בלבוש דראג, על מנת "להישאר בדמות".
ישנן אלו שמתנגדות שידברו אליהן בלשון זכר או שיפנו אליהן בשמן האמיתי כאשר הן "בדמות".
אמן הדראג רופול הוא יוצא מן הכלל, מבחינה זו, שכן הוא טוען שהוא אדיש לחלוטין בנוגע לשמות הגוף בהם פונים אליו, לדבריו: "אתה יכול לקרוא לי 'הוא', אתה יכול לקרוא לי 'היא', אתה יכול לקרוא לי 'רג'יס וקאת'י לי', לא אכפת לי!"
המונח tranny אומץ על ידי כמה מבכירי הדראג, הבולט שבהם - רופול, ועל ידי קהילת ההומוסקסואלים בארצות הברית, אך הוא נחשב פוגעני בקרב רוב הטרנסג'נדרים והטרנססקסואליים.
בקהילת הטרנסג'נדרים, המילה נתפסת כמונח משפיל, באותה מידה כפי שמילים כמו "fag" או "faggot" נתפסות כפוגעניות בקהילות ההומוסקסואליות.
על פי המילים "פוגעות" ו"מהומה "בקהילות ההומוסקסואליות.
עקב כך, פחת השימוש במונח זה.
בסוף המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20, "גבירות הפאנטומימה" הפכו לצורה פופולרית של חקיינות נשים באירופה.
זו הייתה הפעם הראשונה שחקייני נשים באירופה הופיעו כחלק ממופעי קומדיה, בניגוד לטרגדיות שייקספיריות רציניות ולאופרות האיטלקיות.
ה-"גבירה" הפכה לדמות ארכיטיפית, עם טווח שנע בין עוזרת בית פשוטה ועד לגבירה ממעמד גבוה, שעיקר השימוש בה היה מאולתר.
גבירת הפאנטומימה המפורסמת והמצליחה ביותר הייתה בגילומו של דן לנו.
אחרי מלחמות העולם הראשונה והשנייה, סצנות התיאטרון והקולנוע השתנו, ועקב כך השימוש בפאנטומימה הלך ופחת.
תרבות מלכות הדראג התפתחה באמריקה עם התפתחות תופעת השחרת הפנים במופעי מינסטרל.
בתחילה, המבצעים חיקו רק גברים אפרו-אמריקאים, על מנת ללעוג להם; עם הזמן הם גילו שזה משעשע ללעוג גם לנשים אפרו-אמריקאיות.
הם הופיעו במערכונים קומיים, בריקודים ובשירים.
בשונה מהקידמה ומהליברליזם המאפיינים את הדראג הלהט"בי המודרני, מופעי מינסטרל שימשו את הגברים הלבנים על מנת ללעוג ולדכא את הגברים ואת הנשים האפרו-אמריקאים.
הסגנון הקומי הרחב של מופעי המינסטרל סלל את הדרך להתפתחות מופעי הוודוויל של סוף המאה ה-19 עד תחילת המאה ה-20. עם השינוי הזה, השחקנים הפכו ליותר אלגנטיים ומעודנים, תוך שמירה על האלמנטים הקומיים שלהם.
בעוד שהיצירות במופעי המינסטרל היו אמריקאיות בלבד בתוכנן, הוודוויל שאב את מקורותיו הן מהתרבות האמריקאית והן מהתרבות האירופאית, כגון שייקספיר וקסטרטו.
עם השינוי הדמוגרפי שחל בארצות הברית בתקופה זו (לרבות: המעבר מהכפר אל העיר, ההגירה הגדולה של אפרו-אמריקאים וכן זרם של מהגרים לארצות הברית), הקומדיה הרחבה והמוזיקה של וודוויל פנו לקהל רחב הרבה יותר מאשר זה של מופעי המינסטרל.
ככל שוודוויל הפך ליותר ויותר פופולרי, כך גם חקייני נשים הפכו ליותר ויותר פופולריים גם כן.
חקיינים רבים התחילו את דרכם עם קומדיה נמוכה בוודוויל ועשו את דרכם למעלה.
חקיין הנשים המפורסם ג'וליאן אלטינג', למשל, זכה להצלחה רבה בוודוויל ובסופו של דבר עשה את דרכו אל במות ברודוויי, שם הופיע כאישה.
בשלב זה, חקיינות נשים נחשבה כמשהו עבור גברים לבנים סטרייטים, וכל מי שסטה מכך - נענש.
הקשר עם מין והומוסקסואליות הוביל בסופו של דבר לדעיכה בפופולריות של וודוויל במהלך התקופה הפרוגסיבית.
חקייני הנשים - הן בתקופת מופעי המינסטרל והן בתקופת וודוויל - חיברו יחד מוזיקה, ריקודים וקומדיה, וחיבור זה נמשך עד היום.
במחצית הראשונה של העשור הראשון של המאה ה-20, חקייני נשים החלו להיות מזוהים עם הקהילה הגאה, ועל כן מופעים אלו נחשבו לשנויים במחלוקת ומפוקפקים, בשל כך נאלצו לשנות צורתם ומיקומם לעיתים קרובות.
מצורת בידור מיינסטרימית ופופולרית, הדראג נדחק והחל להיות מוצג רק באזורים מפוקפקים, כמו למשל שכונת העוני טנדרלוין שבסן פרנסיסקו.
במקומות כאלו חקיינות הנשים התפתחה בהדרגה אל התופעה שבהמשך החלה להיות מוכרת כ"דראג" וכ"מלכות דראג".
מלכות דראג כמו חוזה סיירה ואלשיה ברווארד הופיעו לראשונה במועדונים האלה.
אנשים הלכו למועדונים האלו כדי לשחק בגבולות המגדר והמיניות, והם הפכו למקומות מפגש ובילוי עבור הקהילה הגאה בכלל ועבור גברים הומוסקסואלים בפרט.
ככל שהתרבות הלהט"בית הפכה אט אט ליותר ויותר מקובלת בחברה האמריקאית, כך גם הדראג הפך (אם כי לא לחלוטין) ליותר מקובל בחברה של היום.
במאי 1959, מהומות פרצו בלוס אנג'לס בעקבות הטרדת שתי מלכות דראג על ידי שני שוטרים, בבית הקפה "Cooper Do-nuts" שבדרום העיר, מקום מפגש פופולרי בקרב טרנסג'נדרים.
במשך לילה שלם מלכות דראג, לסביות, נשים טרנסג'נדריות וגברים הומוסקסואלים התפרעו ברחובות הסמוכים, שבסופו של דבר נחסמו על ידי המשטרה.
הייתה זו אחת ההתקוממויות הראשונות של הקהילה הגאה בארצות הברית.
בשנת 1966, בסן פרנסיסקו, התרחשו מהומות קפיטריית קומפטון, בהן היו מעורבים מלכות דראג ואחרים.
אירוע זה סימן את תחילתו של 'אקטיביזם טרנסג'נדרי' בסן פרנסיסקו.
ב-17 במרץ 1968, בלוס אנג'לס, כמחאה על עיכובים והטרדות מצד שוטרי משטרת לוס אנג'לס, שתי מלכות דראג הידועות בשמות "הנסיכה" ו-"הדוכסית" ערכו מסיבה ביום פטריק הקדוש בפארק גריפית', אזור קרוזינג ידוע ופופולרי, ועל כן גם מטרה תכופה של פעילות משטרתית.
יותר מ-200 גברים הומוסקסואליים לקחו חלק באירוע זה במהלך אותו היום.
מלכות דראג היו מעורבות גם במהומות סטונוול, שהיו סדרה של הפגנות אלימות ספונטניות של חברי הקהילה הגאה בניו יורק נגד פשיטה משטרתית שהתרחשה בשעות הבוקר המוקדמות של ה-28 ביוני 1969, בגיי בר בשם "סטונוול אין" (Stonewall Inn) בגריניץ' וילג', מנהטן.
אירוע זה נחשב לאירוע מכונן והחשוב ביותר, שהוביל לתנועת שחרור ההומואים ולמאבק המודרני למען זכויות להט"ב באמריקה.
בקיץ 1976, מסעדה בפייר איילנד פיינס (כפריר בעיירה ברוקהייבן שבמחוז סאפוק, ניו יורק) מנעה כניסתה של מבקרת בלבוש דראג בשם טרי וורן.
כאשר שמעו על כך חבריו של וורן בצ'רי גרוב (כפריר אחר בברוקהייבן), הם לבשו לבוש דראג וב-4 ביולי 1976 הם הפליגו במונית נהר לפייר איילנד פיינס.
אירוע זה הפך להיות אירוע שנתי, שבו מלכות דראג מגיעות לפייר איינלד פיינס, ונקרא "Invasion of the Pines" ("הפלישה לפיינס").
בדצמבר 2015, Radar Productions (חברה אמריקאית להפקת אירועים) ומישל טי פיתחו את הרעיון של "שעת סיפור מלכות הדראג".
לאחר שנערך לראשונה בספרייה הציבורית של סן פרנסיסקו, האירוע אומץ על ידי הספרייה הציבורית של ברוקלין בקיץ 2016 ומאז המשיך לספריות, מוזיאונים, חנויות ספרים, מרכזי בילוי ופארקים שונים ברחבי ארצות הברית, קנדה ובריטניה.
מלכות דראג רבות מופיעות עם שם במה.
דוגמאות לשמות של דראג קווינס הן: רוקסן ראסל (שם הבמה של לוגאן קרטר) ו-ז'ה ז'ה שייקספיר (שם הבמה של כריסטר לינדראו).
מלכות דראג יכולות לבחור לעצמן את "שם הדראג" שלהן, או לקבל אותו מחברה, שלעיתים מכונה "אימא-דראג".
לעיתים, אימהות-דראג משמשות כמנטוריות של בנות-הדראג שלהן, ומערכת היחסים ביניהן היא למעשה חניכה.
"משפחות-דראג" היו חלק מתרבות הנשפים - תת-תרבות להט"בית מחתרתית שהייתה פופולרית בקרב קהילת הדראג בשנות ה-60.
שמות במה של מלכות דראג נוטים להכיל משחק מילים חבוי שאומר משהו על דמותה של מלכת הדראג, דוגמת שמה של מלכת הדראג האמריקאית פארה מון (Farrah Moan) ששמה מורכב משם השחקנית פארה פוסט והמילה האנגלית לגניחה, ובצירוף שני השמות נשמע כמו "פרומון".
התהליך של "להיכנס לדמות דראג" יכול לקחת מספר שעות, בין אם בשל בחירתה בסגנון מסוים, בחיקוי של סלבריטי מסוים או בהבעת עמדה על מנת להעביר מסר חברתי או פוליטי.
לשיער, לאיפור וללבוש חשיבות רבה עבור מלכות דראג.
מלכות דראג נוטות להתאפר בצורה מוגזמת הרבה יותר מכפי שאישה נשית אופיינית הייתה מתאפרת.
לעיתים קרובות, מלכות דראג יוצאות למועדונים ולברים (לרוב: גיי בר), שם הן בדרך כלל מופיעות במופע דראג.
מלכות דראג רבות מופיעות לפרנסתן במופעים שונים, אם כי ישנן מלכות דראג שמתלבשות בדראג כתחביב בלבד.
חלקים רבים ממופעי דראג אינם ניתנים להגנה על ידי חוקי קניין רוחני.
מופע דראג הוא מופע בידור המורכב ממגוון של שירים, מונולוגים או מערכונים המוצגים על ידי דראג קווין יחיד או קבוצה של דראג קווינז (שעשויים להופיע כל אחד בנפרד, או כולם יחדיו) במטרה לבדר את הקהל.
המופעים יכולים להיות מבוצעים על ידי חובבנים, בברים מקומיים קטנים ועד להפקה בימתית מורכבת באולם תיאטרון גדול.
מופעי דראג רבים מציגים גם שירים, שיכולים להיות מבוצעים בשירה חיה על הבמה או בליפ סינק לשירים מוקלטים, וכן קטעי משחק וריקוד.
לעיתים קרובות, המבצעים מופיעים בלבוש דראג ולפעמים מבצעים חיקויים של סלבריטאים (לרוב: של זמרות).
ישנם אירועים ציבוריים מסוימים המתמקדים סביב מופעי דראג, למשל Southern Decadence - אירוע רחוב שנתי שנערך בניו אורלינס במסגרתו נערך מצעד שבראשו, באופן מסורתי, נמצאת מלכת דראג.
להלן רשימה חלקית, של סרטי קולנוע בהן מופיעות דמויות דראג:
מרטין, וילסון ג'רמיה הרדיה, טיי דיגס, טרייסי תומאס 2011 אלברט נובס רודריגו גרסיה גלן קלוז, מיה וסיקובסקה, אהרון ג'ונסון, ג'נט מק'תיר, פולין קולינס, ג'ונתן ריס מאיירס, ברנדן גליסון, מריה דויל קנדי
ישנם זמרים הלובשים בגדי נשים בצורה מוגזמת כחלק מההופעה שלהם, אבל הם אינם בהכרח מלכות דראג.
לדוגמה, הזמר בוי ג'ורג' מתאפר ומתלבש בסגנון קאמפי של דראג קווינז, אבל הוא אומר שהוא איננו "דראג קווין" בעצמו.
לעומתו, רופול היא דמות דראג קווין מקצועית המופיעה כזמרת.
להלן רשימה חלקית, של שירים אשר מילותיהם מתייחסות לדראג קווינז:
שנה שם השיר שם המבצע/ת הערות2006"Todos Me Miran"גלוריה טרווי 2011 Born This Way ליידי גאגא 2014 Rise Like a Phoenix קונצ'יטה וורסט השיר הזוכה באירוויזיון 2014 מטעם אוסטריה
הדראג הפך להיות היבט חגיגי בחיי הקהילה הגאה המודרניים.
גיי ברים ומועדונים גאים רבים ברחבי העולם מציגים מופעי דראג כאירועים מיוחדים.
במקומות מסוימים ציינו אירועים כאלו כימי חג בינלאומיים, על מנת לקדם את המופעים.
בארצות הברית, חגיגות דראג נערכות בדרך כלל בתחילת חודש מרץ.
תוכנית תחרות הריאליטי "המירוץ לדראג של רו פול" היא תוכנית הטלוויזיה המצליחה ביותר ברשת הטלוויזיה לוגו.
בשנת 2016, זכה מנחה התוכנית רופול בפרס אמי עבור "המנחה הטוב ביותר של תוכנית ריאליטי או תוכנית תחרות ריאליטי".
עם זאת, המשתתפים והזוכים בתחרות זו עדיין לא מקבלים את אותה רמה של הכרה כמו משתתפי וזוכי תוכניות מציאות של המיינסטרים.
בקרב קהילת הלסביות, ההומואים, הביסקסואלים והטרנסג'נדרים (LGBT), לעיתים קרובות נמתחת ביקורת על השתתפותן של מלכות דראג במצעדי גאווה ואירועים ציבוריים אחרים, מתוך אמונה שמדובר בהצגת תדמית מוגבלת ומזיקה של אנשים הומוסקסואלים בקרב מי שמחוץ לקהילת הלהט"ב, ועל ידי כך נפגעת קבלה חברתית רחבה יותר.
על גישה זו עצמה נמתחה ביקורת, בשל הגבלת הביטוי העצמי ועידוד הרעיון שיש דרכים "נכונות" ו-"לא נכונות" להיות הומו.
בשנים האחרונות, מלכות דראג רבות השתתפו בצורה בולטת באירועים שכאלו.
לעיתים קרובות, מלכות דראג סופגות ביקורות בכך שהן מקדמות סטריאוטיפים שליליים כלפי נשים, תוך השוואה להשחרת פנים.
לעומת זאת, חלק מהפמיניסטיות מאמצות את הדראג כקריאת תיגר של תפקידים מגדריים מסורתיים, תוך התנגדות לנורמות החברתיות של המראה וההתנהגות המצופים מגברים ומנשים תוך הדגשה של המלאכותיות של הנשיות והגבריות.
לעיתים, מלכות דראג סופגות ביקורות גם מחברי הקהילה הטרנסג'נדרית - בעיקר, אך לא באופן בלעדי, מצד נשים טרנססקסואליות רבות, בשל חששות שסטריאוטיפים שליליים הקיימים כלפי מלכות דראג עלולים "להיבדק" גם בהן.
לדוגמה, סטאר מאריס המנוחה, פעילה טרנסג'נדרית קנדית, כתבה שיר ששמו "I'm Not A Fucking Drag Queen" (בעברית: "אני לא מלכת דראג מזוינת"), המבטא את תסכולה מהתפיסה השגויה כלפיה, כאילו היא מלכת דראג.
השיר הוצג בסרט הקולנוע "יותר טוב משוקולד", בביצועה של ג'ודי, אישה טרנסג'נדרית המגולמת על ידי פיטר אוטרברידג', בהופעה בגיי בר.
לאורך כל הסרט, דמותה של ג'ודי מנסה להשתלב עם נשים-סיסג'נדריות, ואת השיר היא מבצעת, בין השאר, כאקט של התרסה קרטרית והעצמה עצמית.
נשים טרנססקסואליות אחרות דוחות את הביקורת הזאת בהקשר הרחב יותר, ורואות במלכות דראג כבעלות-ברית במאבקן המשותף למען הכרה ושוויון.
בטלוויזיה הפקיסטנית עלי סלים הצליח לזכות לרמת רייטינג גבוהה במיוחד
דראגונפורס היא להקת פאוור מטאל שהוקמה בלונדון בשנת 1999 על ידי הרמן לי וסם טוטמן.
בתחילת הקריירה נקראו "דרגונהארט" (DragonHeart), אך לאחר שגילו שכבר קיימת להקה ברזילאית בשם זה שינו את השם לדראגונפורס.
חברי הלהקה מגיעים ממקומות שונים בעולם, כגון אוקראינה, סקוטלנד ואנגליה.
המוזיקה של הלהקה מתאפיינת בקצב מהיר של נגינה, סולואים ארוכים ומהירים ומילות השירים עוסקות בעיקר בפנטזיה ואגדות, אך לפעמים גם בנושאים יומיומיים.
בשמיני במרץ 2010, הודיעה הלהקה על עזיבתו של זמר הלהקה זיפי ת'ירט, עקב מחלוקות מוזיקליות.
כעבור כמה זמן הגיעו אל מארק האדסון מבריטניה והוא נמצא מתאים להחליף את זיפי ת'ירט.
הלהקה מצליחה בסצנת הפאוור מטאל.
ב-15 באפריל 2012 יצא האלבום "The Power Within".
מארק האדסון (יליד אנגליה) - שירה.
הרמן לי (יליד סין) - גיטרה וקולות רקע.
סאם טוטמן (יליד אנגליה) - גיטרה וקולות רקע.
כותב את רוב המילים והלחנים.
גי אנזלון (יליד איטליה ) - תופים וקולות רקע.
עושה שימוש רב בדאבל באס ומקצבים מהירים .
ואדים פרוז'אנוב (יליד אוקראינה) - קלידים, סינטיסייזר, טרמין וקולות רקע.
פרדריק לוקלר (יליד צרפת) - באס וקולות רקע.
היה שותף בהרכבי מטאל אחרים טרם הצטרפותו ללהקה.
בסוף 2006, לאחר סבב ההופעות של אלבומם השלישי, התעוררה מחלוקת לגבי דראגונפורס.
היו להם תקלות טכניות בגיטרות, ככל הנראה בשל כיוון לא נכון בגיטרות על ידי הטכנאי שלהם, וכתוצאה מכך לא יכלו חברי הלהקה לשמוע את צליל הגיטרות בצורה מיטבית.
בנוסף, סרטונים של ההופעות הועלו באיכות נמוכה לרשת, והופצו שמועות שחברי הלהקה מנגנים ומאיצים את קצב המוזיקה בסטודיו שלהם בגלל שהם לא יכולים לנגן במהירויות גבוהות.
דראגונפורס הוכיחו בהופעות שלאחר מכן שהם יכולים לנגן באותה מהירות את הסולואים כמו באלבומים, ובכך הפריכו את השמועות.
דראגובטה (Dragobete) הוא המקבילה הרומנית ליום ולנטיין והוא נחוג ביום 24 בפברואר.
לפי המיתולוגיה הרומנית דראגובטה היה גבר נאה, פוחז והולל, בנה של באבה דוכיה (Baba Dochia).
על פי המסורות שהועברו מהדאקים דראגובטה היה סנדק החיות ורק אצל הרומנים עבר שינוי למגן האוהבים הנפגשים ביום האהבה.
אהבת הנפגשים ביום דראגובטה דומה ל"אירוסי הציפורים" בתחילת העונה ואמורה להחזיק מעמד כל השנה.
יש אמונות עממיות רבות המתייחסות לדראגובטה ובהן האמונה שמי שלוקח חלק בחגיגות דראגובטה יהיה מוגן ממחלות (במיוחד מקדחת) במהלך השנה.
דראגובטה אמור לעזור לכך שתהיה שנת שפע.
ביום דראגובטה מתלבשים חגיגית, הצעירים והצעירות נפגשים לפני הכנסייה ויוצאים לחורשות ולשדות, כדי לאסוף פרחי אביב ראשונים.
במחוז מחדינצי היה מנהג שנקרא "המעופף" - הבנות חזרו לכפר בריצה, כשהבנים המעוניינים רודפים אחריהן.
אם הגבר השיג את הבחורה ומצא חן בעיניה, הייתה מנשקת אותו בפומבי.
יום דראגובטה היה הזדמנות לקהילה לראות איזה חתונות צפויות בסתיו.
ביום דראגובטה מקובל לדאוג לבעלי החיים, כולל בעלי הכנף ואין שוחטים בעלי חיים ביום זה.
נשים נהגו לנגוע בגבר מכפר אחר, כדי להיות מלאות תשוקה כל השנה.
הבתולות אספו מהערב את שאריות השלג, שאריות שנקראו "שלג הפיות" והמים שנוצרו מהמסת השלג שימש אותן במהלך השנה להתייפות ולמגיית אהבה.
דר שפיגל הוא שבועון חדשות גרמני רב השפעה ואחד הגדולים מסוגו באירופה.
"דר שפיגל" יוצא לאור בהמבורג ומדי שבוע מופצים 840,000 עותקים שלו.
אתר החדשות בשם "דר שפיגל" עלה לאינטרט באוקטובר 1994 ובו נכתבים מאמרים בגרמנית ואף באנגלית.
המהדורה הראשונה של המגזין של "דר שפיגל" יצאה לאור בהאנובר ב-4 בינואר 1947. קדמה לה הופעה של שבועון בשם Diese Woche ("השבוע הזה"), שמומן בידי כוחות הכיבוש הבריטיים בגרמניה הבתר מלחמתית.
כעבור כמה שבועות, ולאחר שהתגלעו סכסוכים עם הבריטים, נמסרה משרת העורך הראשי לרודולף אוגשטיין (שהוכר ב-2000 על ידי מכון העיתונות הבינלאומי כאחד מחמישים גיבורי חופש העיתונות העולמית), ושם העיתון שונה ל"דר שפיגל".
אוגשטיין החזיק במשרתו כעורך ראשי מן המהדורה הראשונה ועד למותו ב-7 בנובמבר 2002.
הבעלות על העיתון החליפה ידיים כמה פעמים במרוצת השנים, אך אוגשטיין החזיק בנתח שליטה בו במשך רוב קיומו.
בשנת 1974, הוא שינה את מבנה הנהלת העיתון והפך את עובדי העיתון לבעלי מניות בו.
עובדים בעלי ותק של שלוש שנים רשאים להפוך לשותפים בעיתון ולהשתתף בהנהלתו כמו גם ברווחיו.
מאז שנת 1952, למערכת העיתון בניין משלה בחלקה הישן של העיר המבורג.
ל"דר שפיגל" יצאו מוניטין כעיתון הפועל לחשיפת שחיתויות פוליטיות, כמו גם של מחולל שערוריות, שבזכותם כונה בשנותיו הראשונות: "רובה הסער של הדמוקרטיה".
כבר בשנת 1950 נאלץ הבונדסטג להורות על חקירה בעקבות כתבה ב"דר שפיגל" אשר חשפה כי כמה מחברי בית הנבחרים הסכימו, בתמורה לשוחד, לתמוך בהפיכת בון לבירת גרמניה המערבית (במקום פרנקפורט).
בשנת 1962 התפרסמה הפרשייה אשר ביססה את המוניטין של העיתון כלוחם למען הדמוקרטיה והידועה בשם "פרשיית דר שפיגל".
העיתון פרסם כתבה שתיארה את מצב המוכנות הרעוע של הבונדסוור.
לאחר הפרסום, הורה שר ההגנה השמרני פרנץ יוזף שטראוס על חקירה נגד מערכת "דר שפיגל", שבמסגרתה פשטה המשטרה על משרדי המערכת.
רודולף אוגשטיין, כמו גם עורכים אחרים של העיתון, נעצרו והואשמו בבגידה.
מחבר הכתבה קונראד אלרס נעצר בספרד.
במהרה התברר כי הניסיון להעמיד לדין את עיתונאי "דר שפיגל" היה ללא בסיס, והפרסום הביא בעקבותיו חילופי תפקידים נרחבים בממשלתו של הקנצלר קונראד אדנאואר.
שטראוס, שר ההגנה, נאלץ להתפטר.
הניסיון לנקוט בצעדים כנגד העיתונאים שפרסמו את הכתבה נתפס כמתקפה גסה על חופש העיתונות.
במהלך השנים המשיך העיתון לצבור מוניטין בחשיפת פרשיות פוליטיות נוספות, תוך מתן דגש על מלחמה בשחיתות שלטונית.
פרשה מרכזית נוספת הייתה פרשת פליק בה הייתה מעורבת משפחת פליק, אחת המשפחות בולטות בתחום הפחם והפלדה בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה הסתבכה וחלק מאנשיה נשפטו בחשד לביצוע פשעי מלחמה.
בשנת 2009 הגיש הסאטיריקן הישראלי גיל קופטש תביעה לפיצוי בסך מיליון שקל נגד העיתון, לאחר שהשבועון פרסם כתבה שבה שולב תצלום של קופטש כנאצי.
בדצמבר 2018 פיטר השבועון את קלאס רלוציוס, עיתונאי בכיר, לאחר שהתברר שב-14 כתבות שפרסם במהלך השנים נכללו פרטים שבדה.
"דר שפיגל" דומה בסגנונו ובצורתו לשבועוני חדשות אמריקנים כמו טיים וניוזוויק, אך מצטיין בכתבות ארוכות יותר ומעמיקות יותר, הדומות יותר לסגנון העיתונאות הבריטי.
הוא נודע בגרמניה בזכות שפתו הייחודית והאקדמית ובזכות אורכו, החריג בהשוואה לשבועונים אחרים.
מהדורה טיפוסית של "דר שפיגל" עשויה להקיף כמאתיים עמודים, ורק כשליש מהם פרסומות.
אחת מנקודות הביקורת המרכזיות כנגד "דר שפיגל" בעבר, הייתה כנגד השפה הגרמנית הייחודית בה נכתב.
הסופר הנס מגנוס אנצנסברגר פרסם בשנת 1957 את המאמר "שפת דר שפיגל", שבו ביקר את השפה המתיימרת להיות אובייקטיבית באופייה.
העיתונאי והמומחה לסגנון כתיבה, וולף שניידר קרא לשפיגל "המשחית הגדול ביותר של השפה הגרמנית" והשתמש בציטוטים מן העיתון להדגמת מה שנתפס בעיניו כסגנון כתיבה רע בגרמנית.
תפיסה זו לגבי איכותו הלשונית של המגזין השתנתה במהלך שנות התשעים, לאחר שלמערכת הצטרפו כמה מהכותבים המוכשרים בגרמניה, והעיתון התפרסם דווקא בזכות כתיבתו המשובחת, וכיום הוא אף מקדיש טורים מיוחדים לענייני טוהר השפה.
כמה מבקרים, ובמיוחד הביוגרף של אוגשטיין, אוטו קהלר, האשימו את המגזין בקשרים עם נאצים לשעבר ואף עם קצינים באס אס.
לפי ההאשמות, השפיגל, אשר נודע דווקא בחשיפת עברן הנאצי של דמויות ציבוריות שונות, שיתף פעולה עם נאצים לשעבר אשר נשכרו לכתוב על נושאים הקשורים ברייך השלישי.
דראגוש (ברומנית: Dragoş) הוא מייסד נסיכות מולדובה ושליטהּ הראשון.
דראגוש היה אציל ממחוז מרמורש, שלפי הכרוניקות הרומניות, יצא לציד בשנת 1352 וברדיפתו הארוכה אחרי ביזון הגיע לנהר מולדובה, שם נפל הביזון לידיהם.
הם עשו סעודה גדולה מבשר הביזון ולאחר מכן החליטו להישאר במקום, כי הוא מצא חן בעיניהם.
דראגוש כינה את הנחל בשם מולדובה (יש אומרים שעל שם כלבתו, מולדה) ומשם הנחל נגזר שם הארץ.
דראגוש הקים שלטון עצמאי, כפוף רק למלך הונגריה והביא מתיישבים רומנים ממחוז מרמורש.
בניגוד למה שכתוב בכרוניקות ההיסטוריונים טוענים שהארץ לא הייתה ריקה, היו במקום תושבים, כנראה רומנים, ויחד עם המתיישבים החדשים יצרו את הישות המדינית ששמה מולדובה.
דראגוש שלט שנתיים עד מותו ואת השלטון ירש בנו, סאס.
"דר פיינשמקר" הוא ירחון גרמני העוסק בבישול עילי, במסעדנות ובעניינים הקשורים לכך.
המו"ל מאז הגיליון הראשון הוא יוכן קרסטן (Jochen Karsten), והעורכת האחראית היא מדלן יקיץ (Madeleine Jakits).
במחצית השנייה של 2010 נמכרו 86,105 עותקים של כתב העת.
המדריך הופיע לראשונה באוקטובר 1975. כל גיליון מתמקד בנושא אחד מתחום הבישול וסגנון החיים.
בין הכותבים הבולטים בו אקארט ויציקמן (Eckart Witzigmann) ווולפראם זיבק (Wolfram Siebeck).
"דר פיינשמקר" בוחר מדי שנה את "שף השנה" ואת "השף המבטיח של השנה".
בנוסף לכך הוא מוציא לאור את Der Feinschmecker Guide, מדריך שנתי למסעדות ולבתי המלון הטובים ביותר בגרמניה.
דראגן קיריאקוב צאנקוב (בבולגרית: Драган Киряков Цанков; 9 בנובמבר 1828, סבישטוב, האימפריה העות'מאנית – 11 במרץ 1911, סופיה, ממלכת בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן פעמיים כראש ממשלת נסיכות בולגריה.
צאנקוב הועסק כפקיד ציבור במנגנון השלטון העות'מאני ונודע כתומך במאבק לעצמאותה הדתית של הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית.
פעילותו הציבורית הנרחבת בתחום, שזכתה למימון צרפתי, סייעה להקמת מוסדותיה המאוחדים של הכנסייה הבולגרית ב-1861. בהמשך הצטרף צאנקוב לתנועת המחתרת הבולגרית שפעלה לסילוק העות'מאנים מבולגריה.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) מונה לחבר מנגנון הממשל הצבאי הרוסי בסבישטוב, לאחר כיבוש העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית.
צאנקוב נתפש כבעל עמדות ליברליות, זכה לאהדה בציבוריות הבולגרית וב-1879 מונה לחבר פרלמנט.
באפריל 1880 מונה צאנקוב על ידי אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה לראש ממשלת הנסיכות.
הוא פעל ליישום רפורמות שכללו: מתן זכויות מסוימות למיעוט המוסלמי, הקמת משטרת ביטחון פנים וניסיון להגבלת כוחה הפוליטי של הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית.
פעולותיו של צאנקוב מול הכנסייה ובמקביל ניסיונו לנהל מדיניות חוץ עצמאית, הרתיעו את הנסיך בטנברג אשר חשש למעמדו ובדצמבר 1880 הוא פיטר את צאנקוב מתפקידו.
לאחר ניסיון כושל לביצוע הפיכה צבאית ב-1881 ומספר חודשי משטר צבאי בנסיכות שהובילו לאי שקט פוליטי, השיב הנסיך בטנברג את החיים הפוליטיים לסדרם ומינה שוב את צאנקוב לראש הממשלה.
בספטמבר 1883 הקים צאנקוב ממשלת קואליציה.
במקביל חל קרע במפלגה הליבראלית ופלג בראשות פטקו קרבלוב פרש ממנה והפך אופוזיציה לצאנקוב.
כפועל יוצא מכך התקשתה ממשלתו של צאנקוב לתפקד וב-1884 הוא פוטר שוב מתפקידו והוחלף ביריבו הפוליטי קרבלוב.
לאחר פיטוריו הקים צאנקוב מפלגה חדשה בשם "המפלגה הליבראלית הפרוגרסיבית", שהייתה כוח משמעותי בפוליטיקה הבולגרית ותמכה בהידוק היחסים עם האימפריה הרוסית.
באוגוסט 1886, לאחר הדחתו של הנסיך בטנברג בהפיכה צבאית, כיהן צאנקוב למשך מספר ימים בתפקיד שר הפנים בממשלתו השנייה של קלמנט טרנובסקי.
לאחר הפיכת הנגד, בשל עמדותיו הפרו רוסיות ומחשש לחייו, היגר לרוסיה.
הוא שב לבולגריה בראשית 1895 לאחר אובדן כוחו הפוליטי של סטפן סטאמבולוב שהיה ממובילי ההתנגדות למדיניות הרוסים.
לאחר שובו חידש את פעילות מפלגתו, אך ב-1897 פרש מהנהגתה מחמת מצב בריאותו.
סטויאן דאנב נבחר למחליפו וב-1902 נבחר לראש הממשלה, ובמקביל צאנקוב כיהן לתקופה קצרה כיושב ראש האספה הלאומית.
צאנקוב הלך לעולמו ב-1911 בסופיה והוא בן 83 שנים.
ב-1879 פורסמה בבולגריה חוקה חדשה שכונתה חוקת טרנובו.
החוקה נחשבה מתקדמת וליבראלית לזמנה וכללה זכויות רבות למיעוטים ובכלל זה לבני הקהילה היהודית.
הביטוי המעשי הראשון לזכויות אלו יושם ב"תקנון הזמני לניהול הקהילות הדתיות של הנוצרים, המוסלמים והיהודים", שערך ופרסם צאנקוב ב-1880 במסגרת תפקידו הנוסף כשר החוץ והדתות.
עוד הותר לנבחרי הקהילה לגבות מס קהילה ונקבע כי הרב הראשי של סופיה יהיה הרב הראשי ליהודי הנסיכות ויקבל משכורת שנתית מהמדינה בסך 1,000 לבות.
בכך, הפך תפקיד הרב הראשי לתפקיד רשמי בנסיכות הבולגרית.
בנוסף, קביעת בית הכנסת כאמת מידה להגדרת היחידה הדתית אפשרה לקהילות מרובות הקהלים להמשיך את מתכונת התנהלותן הקיימת ומנעה חיכוכים בתוכן.
עוד תרמה קביעה זו להאחדת בני הקהילה היהודית ביישובים קטנים, לכדי קהילה מאורגנת עם מוסדות נבחרים ופעילים.
בתיקון לחוק הנוהל האזרחי שפרסם צאנקוב נקבע שלבתי הדין הרבניים הסמכות הבלעדית לפסיקה בענייני נישואים וגירושים, אך לא בסוגיות ממון.
דראגן בלאטניאק (בבוסנית: Dragan Blatnjak; נולד ב-1 באוגוסט 1981 בסטודנצי שבבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן עבר בוסני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי, וכיום מאמן כדורגל.
את הקריירה שלו דראגן התחיל כחלוץ.
בליגה הבוסנית דראגן שיחק רק עונה אחת – במועדון ברוטניו שבעיר צ'יטלוק.
בשנת 2001 עבר לקרואטיה שם התחיל במועדון זאדר, ב-2 עונות הוא הבקיע 12 שערים וב-2003 עבר להיידוק ספליט.
ב-2 השנים הראשונות שלו בהיידוק הוא זכה באליפות קרואטיה פעמיים וגם הופיע לראשונה במדי נבחרת בוסניה והרצגובינה.
המאמן החדש של היידוק זורן ווליץ שהגיע לקבוצה ב-2004 ראה את בלאטניאק כקשר, לכן בשנותיו האחרונות במועדון הוא הבקיע רק 5 שערים.
ב-2007 חתם בלטניאק חוזה עם חימקי לשנתיים.
גם שם רוב הזמן הוא שיחק בעמדת הקשר.
בלטניאק היה המבשל הטוב ביותר בליגה בסיבוב הראשון של עונת 2009 עם 10 בישולים.
ב-26 בפברואר 2010 דראגן עבר לרוסטוב.
דראגומירשט (בהונגרית:Dragomirești, ביידיש:דראגאמירעשט) היא עיר קטנה במחוז מרמורש ברומניה.
הוכרזה כעיר בשנת 2004. במפקד של 2002 נקבע ש-99.5 אחוז מתושבי העיר הם רומנים.
על פי מפקדי האוכלוסין, מספר היהודים בדראגומירשט בשנת 1920 היה 756, והם היוו 28 אחוז מכלל האוכלוסייה.
בשנת 1941 היו בדראגומירשט 684 יהודים.
כיום (2013) אין יהודים במקום.
היהודים הראשונים הגיעו לדראגומירשט בשליש הראשון של המאה ה-18. בסוף המאה ה-18 התארגנה במקום קהילה שבהתבססה על חסידי קוסוב שבאו מגליציה ומפודוליה.
יהודי המקום עסקו במסחר תבואה וצאן, עבדו בתעשיית העץ ובחקלאות.
במקום הוקם בית כנסת ובית מדרש חסידי, מקווה טהרה ובית עלמין.
הרב הראשון של הקהילה היה משה שטרן.
מ-1903 כיהן כרב יצחק מאיר שוורץ שחיבר מספר חיבורים.
ב-1911 נתמנה כרב מנחם מנדל שפירא, והרב האחרון היה משה ישראל פלדמן שאף עמד בראש ישיבה שהייתה במקום.
בישיבה למדו כ-45 תלמידים והיא התקיימה עד ימי השואה.
עם תחילת שואת יהדות הונגריה באביב 1944, נבנה במרכז הכפר גטו בו רוכזו כל יהודי הכפר וכפרים אחרים מאזור.
ב-15 במאי החלו יהודי הגטו במסע מפרך בן 25 ק"מ לעיירה וישווה, שם עלו היהודים על רכבות שלקחו אותם למחנה אושוויץ, ושם נספו רובם.