tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, אלקוט עסק רבות בניסיונות לצמצם עוני, פשע ואבטלה בחברה האמריקאית.
פילוסופיה רפואית ותזונה מן הצומח
אלקוט דגל בשיטת הריפוי הטבעי לשיפור בריאות החולים: חשיפה לאוויר צח, אכילה של מזונות פשוטים (מזון לא מעובד מן הצומח, ללא תבלינים וללא סוכר) והימנעות מנטילת תרופות ככל האפשר.
ניסיונות שונים בחייו גרמו לו לוותר אט אט על תרופות, והוא למד הידרותרפיה על מנת לטפל במחלות.
אלקוט, כמו רפורמטורים רבים במאה ה-19, האמין כי בריאות הגוף ובריאות הנפש כרוכות זו בזו.
בשנת 1839, לאחר שנמנע זמן רב מאכילת בשר ודגים, החליט להימנע לחלוטין ממזון מן החי, ואימץ תזונה טבעונית (אולם המשיך להתייחס לתזונתו כצמחונית משום שהמושג 'טבעונות' נטבע באנגלית רק בשנת 1944, ועד אז, המושג 'צמחונות' הגדיר תזונה צמחונית וטבעונית גם יחד).
אלקוט סבר כי טבעונות מתאימה לכל בני האדם ומשפרת לא רק את בריאותו של הפרט, אלא משפרת את החברה בכללותה.
לתפיסתו, משום שטבעונים לא מפעילים אלימות נגד בעלי חיים, הם יצליחו לעמוד מול פיתויים אלימים אחרים ויימנעו מהם, ובכך טבעונות תוביל לחברה מוסרית ורוחנית יותר.
לטענתו, הימנעות מחלבון מן החי מאפשרת לבני האדם להיות נמרצים וחיוניים יותר, וכן מדכאת את התשוקות החייתיות, שהן אינהרנטיות באכילת בעל חיים אחר, ובכך מועילה לנפש.
בשנת 1843, הקים עמוס ברונסון אלקוט (דודנו וחברו הטוב של ויליאם אלקוט) את 'פרוטלנד' , קהילה טבעונית ניסיונית במסצ'וסטס, בה הוציא לפועל רבים מרעיונותיו, להם היה שותף גם ויליאם אלקוט (טבעונות, מלבוש פשוט ואורח חיים פשוט).
אלקוט אמנם לא הצטרף לקהילה שהקים דודנו, אולם עקב אחריה בעניין, והדודנים לבית אלקוט עקבו זה אחר הפרסומים של זה.
האגודה הצמחונית האמריקאית נוסדה בשנת 1850 בניו יורק.
רעיון הקמת האגודה הצמחונית היה של התזונאי סילבסטר גראהם ושל כומר הכנסייה הצמחונית של פילדלפיה, ויליאם מטקלף (William Metcalfe).
אלקוט השתתף בכינוס הראשון של האגודה הצמחונית האמריקאית ונבחר לכהן כנשיאה הראשון.
במסגרת הכינוס הראשון, הגדירה האגודה הצמחונית את מטרותיה לקדם אורח חיים צמחוני כאורח חיים המועיל לבריאות ולחברה.
הכינוס הראשון הוכתר בהצלחה והפרוטוקול שלו נשלח לחוגים צמחוניים אחרים ברחבי העולם.
אלקוט קידם במסגרת תפקידו את התזונה מן הצומח, והיה לדובר בולט של התנועה הצמחונית האמריקאית.
אלקוט התגורר במסצ'וסטס, אכל מזון מן הצומח ללא תבלינים והשתדל להימנע ככל האפשר מחבישת כובעים ומנעילת נעליים, וזאת כדי להתקרב יותר אל אורח החיים הטבעי כפי שתפס אותו.
בשנת 1859, בגיל 60, הוא נפטר משחפת ממנה סבל מילדות.
ויליאם אלן (William Allen; 25 בנובמבר 1792 – 23 בינואר 1864) היה קצין בצי המלכותי הבריטי ומגלה ארצות.
נחשב לאבי הרעיונות של תעלה ניתנת לשיט בנתיב הים התיכון–ים המלח–ים סוף.
ויליאם אלן נולד בעיר הנמל ויימות' במחוז דורסט, אנגליה.
התגייס לצי המלכותי ב-1805, וכצוער חובלים השתתף במצור על הדרדנלים ב-1807 .
אלן שירת על הפריגטה 'לֶדָה' ב-1811 בעת תפיסת ה'ג'אווה' מידי הצרפתים, וכן השתתף ביוני 1813 במתקפה על בסיס שודדי הים בבורנאו.
ב-1832 לקח חלק במשלחת הבריטית במעלה נהר ניז'ר במערב אפריקה וב-1836 הועלה לדרגת קומודור.
ב-1841 יצא שוב במשלחת לניז'ר שבה פיקד על ספינת הקיטור 'וילבֶּרפֿוֹרס' .
המשלחת הורכבה משלוש ספינות של הצי הבריטי והיא נועדה לקדם את השליטה הבריטית בנתיבי המסחר ולבלום סחר עבדים.
במהלך פעולתה חלו בקדחת כמעט כל אנשיה, כשליש מהם מתו בתוך זמן קצר והספינות הוחזרו לבסיסן במלאבו שבחוף האטלנטי.
אלן הועלה ב-1842 לדרגת קפטן, אך בשובו לאנגליה הוצב בשירות מילואים במשכורת מופחתת .
יחד עם עמיתו למשלחת של 1841 בניז'ר, הרופא וחוקר הטבע תר"ה תומסון , פרסם אלן ספר בן שני כרכים שבו תוארו קורותיה.
במהלך מסעותיו צייר אלן מראות שנקרו בדרכו.
ב-1835 פורסם ספר ציוריו של האי אסנשן, שהיה בסיס הצי הבריטי באוקיינוס האטלנטי.
ב-1840 פורסם ספר ציוריו ממסעו ב-1832 במערב אפריקה.
ב-1849 יצא אלן למסע למזרח שבמהלכו ביקר במלטה, באיי יוון, בדרום-מערב טורקיה, בסוריה ובארץ ישראל.
בדרכו עיין בהשמשת מעגנים עתיקים ובירר את האפשרויות למימוש החיבור בין הים התיכון לים סוף כדרך קיצור ימית להודו וחלופה לרעיון תעלת סואץ.
ויליאם אלן פרש משירותו בצי ב-1862 בדרגת אדמירל-משנה והלך לעולמו בעיר הולדתו שנתיים לאחר מכן.
הוא היה עמית בחברה הגאוגרפית המלכותית, בחברה הזואולוגית של לונדון ובחברה המלכותית של לונדון לשיפור הידע במדעי הטבע, וכן היה פעיל בתנועה לביטול העבדות.
ויליאם אלן היה הראשון שבדק היתכנות לחיבור הים התיכון וים סוף דרך ארץ ישראל.
הוא הציע כרייה של תעלות מתאימות לשיט ספינות בעמק זבולון ובעמק יזרעאל בצפון ובערבה בואכה עקבה בדרום, ובכך להביא להצפת שטחי בקע הירדן ושלוחותיו הנמוכים מפני הים.
לנתיב המים המוצע קרא בשם "תעלת ים המלח".
תוכניתו של אלן נועדה לשמש חלופה להצעה לכריית תעלה במצר סואץ.
אלן הסתמך בבירוריו על נתונים שהעלו חוקרי ים המלח בעבר, בעיקר על מחקריו של איש הצי האמריקאי ויליאם פרנסיס לינץ' ב-1847–1848, שבהם נמדדו לאשורם גובהי בקע ים המלח.
ב-1850 כבר הובהר לחלוטין שמפלס ים המלח נמוך בכ-400 מ' מתחת לפני הים.
אלן פרסם את הצעתו לחיבור שלושת הימים בהרצאות ובמאמרים בכתב העת של החברה הגאוגרפית המלכותית והרחיב בכך בספרו מ-1855, "ים המלח – נתיב חדש להודו".
הוא צירף להצעתו מפה של סוריה וארץ ישראל שבה סומנו האזורים המועדים להצפה, ובהם יישובים רבים, כולל העיר טבריה.
בשנת 1863 שיגרה ממשלת בריטניה משלחת לבדוק את הצעתו של אלן, וזו הגישה חוות דעת שלילית בשל אורך התעלה המוצעת וכן משום שתעלת סואץ הייתה על סף הפעלתה.
ספרו של אלן על ים המלח הושתת על היומן שניהל במסעו, ומלבד הפרקים המוקדשים לנושא תעלת הימים יש בו תיאורי אתרים היסטוריים וחוויות אישיות, כמקובל בספרות הנוסעים למיניה.
ויליאם באפין (William Baffin; בסביבות 1584 – 23 בינואר 1622) היה נווט ימי וחוקר ארצות אנגלי.
נודע במסעות לגילוי המעבר הצפון-מערבי בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט.
באחריתו עסק במיפוי חופי ים סוף והמפרץ הפרסי מטעם חברת הודו המזרחית הבריטית.
אין מידע מהימן על מוצאו ועל חינוכו של ויליאם באפין.
ככל הנראה נולד בלונדון למשפחה ממעמד נמוך.
הוא נזכר לראשונה במסמכים כאשר שירת ב-1612 כנווט הראשי במשלחת הרביעית של ג'יימס הול לגרינלנד.
אחרי שובו הועסק באפין בספינות ציד לווייתנים סמוך לשפיצברגן בשירות חברת הסחר המוסקבאית .
ב-1615 שימש באפין כנווט של ה"דיסקברי" , הספינה שתרה את מצר הדסון בחיפוש המעבר הצפון-מערבי מהאוקיינוס האטלנטי אל המזרח הרחוק.
המסע נערך מטעם "חברת הסוחרים של לונדון, מגלי המעבר הצפון-מערבי" שנוסדה ב-1612. במהלך ההפלגה ביצע באפין תצפיות אסטרונומיות ומדידות גאות ושפל שאושרו ברבות הימים, כאשר החוקר ויליאם פּארי עבר ב-1821 באותו נתיב.
המשלחת של 1615 הגיעה עד לפתח מפרץ הדסון אבל נאלצה לחזור על עקבותיה בשל הקרח שחסם את דרכה.
ב-1616 שוב הפליג באפין כנווט על סיפונה של ה"דיסקברי" שחדרה אל תוך הארכיפלג הארקטי הקנדי.
הספינה עברה בחופי מערב גרינלנד עד למצר דייוויס וכך התגלה הים השולי הגדול של האוקיינוס הארקטי, שייקרא בעתיד על שמו – מפרץ באפין.
בהפלגה זו הגיע באפין כ-480 ק"מ צפונה מעבר למה שהגיעו קודמיו באזור זה.
מכיוון שלא אותר נתיב ימי חופשי מקרח בצפון קנדה אל המזרח הרחוק, לא נמשכו הפעולות למציאתו במשך 200 השנים הבאות, וקו הרוחב שאליו הגיע באפין ('45 77°) בצפון קנדה לא נחצה אלא רק ב-1852, בתקופת החיפושים אחרי המשלחת האבודה של פרנקלין.
משנזנחו המיזמים לגילוי המעבר הצפון-מערבי, פנה באפין לשירות בחברת הודו המזרחית הבריטית, אולי מתוך כוונה להגיע למעבר הימי בצפון אמריקה מצדו השני, ממערב למזרח.
ב-1617 הפליג בדרגת רב-חובלים לסוראט שבהודו הבריטית, ובדרך הגיע למוח'א שבתימן ולנמלים אחרים בים סוף ובמפרץ הפרסי.
בשובו ללונדון בספטמבר 1619 זכה להערכה מיוחדת בשל המפות שיצר במהלך מסעו.
ב-22 בינואר 1622, במהלך העימותים של הבריטים והפרסים מול הפורטוגזים במפרץ הפרסי, נשלח באפין לחוף לביצוע מדידות של ביצורי קשם שבמצר הורמוז ונהרג מפגיעת כדור שנורה מידי חיל המצב הפורטוגזי הנצור באי שבמצר.
פרטי מסעותיו של ויליאם באפין מוכרים מתוך יומניו שלוקטו בידי הגאוגרף ריצ'רד האקלוט וראו אור בדפוס ב-1625 על ידי סמיואל פרצ'ס , אולם המפות והנתונים ההידרוגרפיים הושמטו ככל הנראה בשל יוקר ההפקה בדפוס.
היו שהטילו ספק במהימנות דיווחיו של באפין מן המסעות באזור הארקטי, אולם הם אושרו כמאתיים שנים אחרי מותו על ידי החוקר ג'ון רוס , מפקד המשלחת מטעם האדמירליות הבריטית שחידשה ב-1818 את החיפושים אחרי המעבר הצפון-מערבי.
הגאוגרף קלמנטס מרקהם פרסם ב-1881 בהוצאת אגודת האקלוט מהדורה מוערת של פרטי מסעותיו של באפין בשנים 1612–1622 המבוססת על מצאי יומניו וכוללת מסמכים שונים ומפתח נושאים.
מלבד הגילויים הגאוגרפיים, באפין מוערך בשל מדידותיו ותצפיותיו.
הוא נחשב לראשון שניסה לחשב קו אורך בלב ים לפי אקולטציה של כוכב לכת מאחרי הירח (26 באפריל 1615).
כמו כן ניסה לחשב את קו האורך לפי גובה הירח בשיאו (ב-8 ביולי 1612) ולפי המרחק בין הירח לבין השמש (21 ביוני 1615).
על שמו נקראים מפרץ באפין, האי באפין והרי באפין בטריטוריית נונאווט בקנדה.
ויליאם מורגן באטלר היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קהיליית מסצ'וסטס בשנים 1924–1926.
באטלר נולד בניו בדפורד, שם למד בבית הספר הציבורי ולמד משפטים.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מסצ'וסטס ב-1883. לאחר שסיים את לימודיו במחלקת המשפטים של אוניברסיטת בוסטון ב-1884, הוא עסק בעריכת דין בניו בדפורד עד 1895. הוא היה חבר בית הנבחרים של מסצ'וסטס בשנים 1890–1891, ואחר כך כיהן כחבר בסנאט של מסצ'וסטס מ-1892 עד 1895. בשנים 1894–1895 היה נשיא הסנאט.
באטלר עבר לבוסטון ב-1895, והמשיך לעסוק במשטים עד 1912, עת עבר לעסוק בייצור מוצרי כותנה.
הוא היה חבר הוועדה לעדכון חוקי מסצ'וסטס מ-1896 עד 1900, והיה יו"ר הוועדה הרפובליקנית הלאומית בשנים 1924–1928.
ב-13 בנובמבר 1924 מונה באטלר לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את שארית תקופת כהונתו של הסנאטור הנרי קבוט לודג'.
הוא כיהן בסנאט עד דצמבר 1926, עת נבחר יורשו החוקי בבחירות מיוחדות.
באטלר לא הצליח להעמיד את עצמו לתקופת כהונה מלאה בסנאט.
בטלר כיהן כיו"ר ועדת הפטנטים בקונגרס ה-69, ולאחר שעזב את הסנאט שב לענייני עסקים.
ב-1932 ביקש באטלר לחזור לראשות הוועדה הרפובליקנית הלאומית, אך הובס על ידי ג'ון ריצ'רדסון ברוב של 18 לעומת 15. באטלר הלך לעולמו בשלהי מרץ 1937 ונטמן בבית העלמין פורסט הילס.
ויליאם בואושופ וילסון היה פוליטיקאי אמריקאי ממוצא סקוטי מן המפלגה הדמוקרטית אשר כיהן כמזכיר העבודה של ארצות הברית הראשון בשנים 1913–1921, במהלך מלחמת העולם הראשונה תחת הנשיא וודרו וילסון (ללא קרבה משפחתית) וכחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת פנסילבניה בשנים 1907–1913.
וילסון נולד ב-2 באוקטובר 1862 במרכז סקוטלנד, שבממלכה המאוחדת.
היו לו כשני אחים מבוגרים שלא שרדו את הילדות.
כשהיה בן 8, היגר וילסון לארצות הברית.
כשנה לאחר מכן הוא עזב את בית הספר על מנת לעזור לאביו במכרה הפחם.
בשנים לאחר מכן היה וילסון פעיל למען זכויות עובדים באיגודים שונים.
בשנת 1907 נבחר לכהן בבית הנבחרים.
בשנת 1913 מונה למזכיר העבודה הראשון של המדינה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה פעל וילסון להשתלבותם של אפרו-אמריקאים בתעשייה.
בשנת 1926 ניסה וילסון ללא להצלחה להיבחר לסנאט.
נפטר ב-25 במאי 1934 בסמוך לעיר סוואנה שבג'ורג'יה.
ויליאם קראונינשילד אנדיקוט היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בתקופת כהונתו הראשונה של נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד.
ויליאם אנדיקוט נולד ב-19 בנובמבר 1826 בסיילם, מסצ'וסטס.
הוא היה בנם של פטנאם ומרי (לבית קראונינשילד) אנדיקוט.
הוא היה צאצא ישיר של מי שהיה מושל מסצ'וסטס במאה ה-17, ג'ון אנדיקוט, וקרוב משפחתו, אנדיקוט פיבודי, היה מושל מסצ'וסטס בשנות ה-60 של המאה ה-20.
ב-1847 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ובשנים 1849 – 1850 הוא למד בבית הספר הרווארד למשפטים.
הוא השתלם במשפטים עם נתניאל ג'.
לורד עד שהתקבל ללשכת עורכי הדין של מסצ'וסטס ב-1850.
ב-1852 נבחר אנדיקוט כחבר במועצת העיר סיילם וחמש שנים לאחר מכן הוא היה ליועץ המשפטי של העיר.
ב-1862 הוא נבחר כחבר ב"אגודת העתיקות האמריקאית .
ב-1853 הוא נכנס לשותפות במשרד עורכי דין עם ג'.
פרי, בשם "פרי ואנדיקוט", שהתפרק ב-1873 עם מינויו כשופט.
בין השנים 1857 – 1873 הוא גם שימש כנשיא בנק סיילם.
ב-1885 הוא התמנה על ידי הנשיא גרובר קליבלנד למזכיר המלחמה של ארצות הברית, תפקיד אותו הוא מילא עד 1889. בתפקיד זה דאג אנדיקוט לשינויים רבים וחשובים בארגון של צבא ארצות הברית, כולל הקמת מערכת בחינות לקביעת קידומם של קצינים.
אנדיקוט עמד בראש מועצת הביצורים שכונסה ב-1885 (ועדת אנדיקוט) ושהגישה המלצות ותכנונים מפורטים לדור שלם של ביצורי חוף בארצות הברית שנבנו בתקופת מלחמת ארצות הברית–ספרד.
ברבים מביצורים אלו נעשה שימוש בראשית מלחמת העולם השנייה.
ב-13 בדצמבר 1859 נשא אנדיקוט לאישה את אלן פיבודי.
אלן הייתה בתו של הפילנתרופ ג'ורג' פיבודי ושל קלריסה פיבודי מסיילם.
סבה היה ג'וזף פיבודי, בעל ספינות מסיילם שצבר את הונו מיבוא פלפל שחור מסומטרה ובעת פטירתו ב-1844 הוא היה אחד האנשים העשירים ביותר בארצות הברית.
לוויליאם ולאלן אנידקוט נולדו שני ילדים:
ויליאם קראונינשילד אנדיקוט הבן (1936-1860), עורך דין שנשא לאישה את מרי לואיז ת'ורון.
מרי קראונינשילד אנדיקוט, (1957-1864), שנישאה ב-1888 למדינאי הבריטי ג'וזף צ'מברלין ולאחר מותו ב-1914 נישאה ב-1916 לכומר אנגלי, ויליאם הרטלי קרנגי.
ויליאם אנדיקוט נפטר מדלקת ריאות חריפה בבוסטון ב-6 במאי 1900. רעייתו האריכה ימים 27 שנים לאחר פטירתו ונטמנה לצדו בבית הקברות הרמוני גרוב שבסיילם.
ויליאם ארמפילד הובדיי היה צייר פורטרטים ומיניאטוריות אנגלי, שבקהל לקוחותיו נכללו בני המלוכה ומשפחת רוטשילד.
הובדיי נולד בבירמינגהם, הבכור מבין 4 בניו של סמואל הובדיי (1746–1816), יצרן כלי אוכל עשיר בבירמינגהם.
כשהוא הראה יכולת ציור, הוא נשלח ללונדון כשהיה עדיין ילד, אל חרט בשם ויליאם בארני, שאיתו שהה שש שנים, ולמד במקביל בבית הספר של האקדמיה המלכותית לאמנויות.
לאחר מכן התבסס ברחוב צ'ארלס, ליד בית החולים מידלסקס, כצייר מיניאטורות ודיוקנאות בצבעי מים, והחל להציג באקדמיה המלכותית בשנת 1794. הוא היה בר מזל שמשך במהרה קהל לקוחות אופנתי.
הוא התחתן עם אליזבת' אייבורי (מווסטר) ובשנת 1800 עבר לכיכר קוונדיש, שם, בתמיכת אביו בעיקר, הוא חי תקופה קצרה בצורה בזבזנית וראוותנית.
בשנת 1804 הוא עזב את לונדון לבריסטול, שם עבד במשך כמה שנים בעיקר בציור דיוקנאות של קצינים שיצאו למלחמות בתקופת נפוליאון בספרד.
אף שהובדיי הרוויח סכומים גדולים, הוא המשיך לחיות בצורה בזבזנית ונקלע לקשיים כלכליים.
בשנת 1817, לאחר סיום המלחמה, חזר הובדיי ללונדון וקנה בית גדול ברחוב ברוד בתקווה לחדש את קשריו האמנותיים והחברתיים הקודמים.
אבל הוא התאכזב אף שנתמך על ידי רוטשילד, שעבורו צייר תמונה משפחתית במחיר של אלף גינאות .
בשנת 1821 הוא פתח מיזם ספקולטיבי בתערוכה פנורמית, שנקראה "פואסילורמה".
אף על פי שנתמך על ידי אמנים אנגלים וצרפתים מובילים רבים, המיזם נכשל באופן מוחלט, ובשנת 1820 הובדיי פשט את הרגל.
בשנת 1831 התחתן הובדיי עם מריה פירס אוסטונסון (נולדה כמריה פירס באקסטר בשנת 1784).
הובדיי נפטר ב־17 בפברואר באותה שנה.
אחד מבניו של הובדיי היה ג'ורג' ארמפילד סמית' (1808–1893) שהפך לצייר כלבים מהולל.
בתו, הרייט אליזה, נישאה למלחין האנגלי רוברט לוקאס דה פירסאל (1795–1856).
לאורך הקריירה המגוונת שלו הובדיי היה מציג באופן קבוע באקדמיה המלכותית, ותרם תמונות לעיתים קרובות אפילו במהלך מגוריו בבריסטול.
בשנת 1819 הציג דיוקן של הדוכס מסאסקס.
יצירתו הטובה ביותר הייתה תמונה של "קרולוס הנזיר מטונג" - שמקום הימצאה לא ידוע.
דיוקנו של ריצ'רד ריינולדס, הפילנתרופ של בריסטול, נחקק על ידי ויליאם שארפ.
הובדיי תמיד בלט היטב, והשיג מחירים טובים ליצירותיו, אך איכות עבודותיו סבלה מאוד מהרגליו חסרי המנוחה ואורח חייו הסוער.
הלקוחות החשובים ביותר של הובדי כללו את ד"ר אדוארד ג'נר (מפתח החיסון), המלך ג'ורג' הרביעי ומשפחת רוטשילד.
הובדיי היה גם חבר קרוב של האמן ג'ורג' מורלנד, וצייר את דיוקנו.
סר ויליאם אלמונד קודרינגטון גוד היה קצין קולוניאלי בריטי, ששימש כמושל ומזכיר קולוניאלי במושבות שונות במזרח הרחוק במאה העשרים.
גוד היה המושל האחרון של מושבת הכתר בסינגפור, והפרוטקטורט הבריטי של צפון בורניאו .
גוד נולד בטוויקנהאם, מידלסקס, ולמד בבית הספר אוקהם ובמכללת ווסטר, אוקספורד.
גוד הצטרף לשירות המדינה במלזיה בשנת 1931 ולמד משפטים בזמנו הפנוי.
הוא התקבל לבר על ידי Grey's Inn בשנת 1936. בשנים 1936–1939 שימש כקצין המחוז ראוב, ולאחר מכן כעוזר המזכיר הפיננסי של סינגפור בשנת 1939. הוא מונה לעוזר נציב ההגנה האזרחית, סינגפור בשנת 1940, וכיהן בחיל המתנדבים בסינגפור כרב-טוראי-משנה במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר קרב סינגפור בשנת 1942 הוא נלקח בשבי על ידי היפנים ונשלח לעבודה בסיאם ברכבת בורמה בין השנים 1943–1945 הוא נשאר במלזיה לאחר המלחמה, ובשנת 1948 הפך לסגן המזכיר הכלכלי בפדרציה.
בשנת 1949 הועמד לעדן כמזכיר ראשי, שם שימש גם כמושל בין השנים 1950–1951. הוא שב לסינגפור כמזכיר קולוניאלי בשנת 1953 והפך למושל הבריטי האחרון של המושבה בשנת 1957. בשנת 1959, כחלק מהסדרי המעבר, הוא מונה ליאנג די-פרטואן נגארה של סינגפור מיוני עד דצמבר, ולנציב בריטניה.
בין השנים 1959–1963 הוא היה המושל והמפקד האחרון של צפון בורנאו.
הוא קיבל את מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (CMG) בהצטיינות השנה החדשה בשנת 1952 מפקד האביר של מסדר סנט מייקל וסנט ג'ורג' (KCMG) בשנת 1957.
הוא קיבל תואר אביר עם מסדר בית החולים של סנט ג'ון מירושלים (KStJ) בשנת 1958.
הוא מונה למפקד הגדול של מסדר סנט מייקל וסנט ג'ורג' (GCMG) בהצטיינות השנה החדשה בשנת 1963 זמן קצר לפני פרישתו לברקשייר, אנגליה.
בשנת 1938 התחתן גוד עם מרי הרדינג.
היא נפטרה בשנת 1947 ושלוש שנים לאחר מכן התחתן עם אנה מרי מקלארן.
גוד נפטר בגורינג און תמזה בשנת 1986, בגיל 79.
ממלא מקום מושל סינגפור (1955)
יאנג די-פרטואן נגארה הראשון (ראש המדינה) של סינגפור (1959)
המושל האחרון של צפון בורנאו הבריטית (1959–1963)
ויליאם ארתור דה אוליביירה (בפורטוגזית: William Artur de Oliveira; נולד ב-20 באוקטובר 1982) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ועוזר מאמן במועדון זניט סנקט פטרבורג.
יליד סאו ברנרדו דו קמפו, ויליאם בילה את הקריירה המוקדמת שלו עם מועדון Associação Atlética Caldense איתו הוא זכה באליפות מדינת מיניירו 2002. לאחר מכן שיחק עם סרה נגרה בסאו פאולו, קסקבל קלוב רקראיטיבו ובמועדון נאסיונל דה רולנדיה.
הוא עבר למקסיקו כדי להצטרף לפואבלה פ.ל.
בשנת 2005. באותה שנה סיים המועדון בצמרת הפרימרה דיוויסיון A המקסיקנית וזכה באליפות האפרטורה בשנת 2005.
בשנת 2006 הוא חזר לברזיל כששיחק עם אספורטה קלוב אגיה נגרה, אך עד סוף השנה הוא עבר שוב מחוץ לברזיל, הפעם לשחק עם הקבוצה הסרבית "סרם".
התצוגות הטובות שלו הפנו את תשומת ליבו של מועדון הסופרליגה הסרבי OFK בלגרד שהביא אותו בינואר 2008.
הוא כבש שבעה שערי ליגה ב-22 משחקים בליגה הסרבית עם OFK ובפגרת החורף של עונת 2008/09 עבר לרוסיה כדי להצטרף למועדון ליגת העל, אמקר פרם.
הוא בילה גם כמה חודשים עם שיניק ירוסלב, לפני שהצטרף לדינמו בריאנסק בקיץ 2010. הוא שהה שנתיים בבריאנסק, במדיה הופיע 56 הופעות ליגה וכבש שער אחד.
ביולי 2012 הוא חתם על חוזה לשנתיים עם אופה הבשקירית.
הוא נותר לשחק באופה ולאחר פרישתו צורף לסגל האימון.
ב-15 בינואר 2019 הודיעה אופה כי ויליאם עזב את תפקיד האימון שלו כדי לשמש בתפקיד דומה אצל סרגיי סמאק בזניט סנקט פטרבורג.
הוא נשוי ולו בן אחד.
בדצמבר 2021 קיבל אזרחות רוסית.
ויליאם בארט "ביל" סקסבי היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסנאטור מטעם אוהיו, כתובע הכללי של ארצות הברית תחת הנשיאים ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד וכשגריר ארצות הברית בהודו.
ויליאם סקסבי נולד במקניקסברג, אוהיו לפיי הנרי "מגי" (לבית קריי) סקסבי ולבארט רוקוול סקסבי.
ב-1940 הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת המדינה של אוהיו, שם הוא היה חבר באחוות כי-פי.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת בחילות האוויר של צבא ארצות הברית בשנים 1940–1945.
עם שובו מהשירות במלחמת העולם השנייה הוא החל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת המדינה של אוהיו.
ב-1947 עוד במהלך לימודיו הוא התמודד על מושב בבית הנבחרים של אוהיו.
ב-1948, כאשר היה בתקופת כהונתו השנייה בבית הנבחרים, הוא קיבל תואר במשפטים.
סקסבי המשיך לשרת במשמר הלאומי של אוהיו והיה בשירות פעיל במהלך מלחמת קוריאה בשנים 1951–1952. ב-1963 הוא שוחרר משירות המילואים בדרגת קולונל.
סקסבי היה מנהיג הרוב בבית הנבחרים של אוהיו בשנים 1951 ו-1952 ובשנים 1953 ו-1954 הוא היה יושב ראש הבית.
ב-1957 נבחר סקסבי כתובע הכללי של אוהיו, לאחר שניצח בבחירות את הדמוקרט סטיבן יאנג.
הוא נבחר מחדש למשרה שלוש פעמים והחזיק בה עד 1968. במסגרת תפקידו זה הוא ייצג את התביעה בערעור על משפט הרצח שבו הועמד לדין הרופא סם שפרד, שיוצג על ידי עורך הדין פ.
לי ביילי בבית המשפט העליון של ארצות הברית, בעקבות פסק הדין בערעור זוכה שפרד במשפט חוזר.
בשנים 1967–1968 היה סקסבי חבר בוועדת הפשע של אוהיו.
ב-1968 הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית, לאחר שהביס את מועמד הדמוקרטים, לשעבר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אוהיו, ג'ון ג'יי גיליגן.
במהלך מסע הבחירות שלו, הוא היה לתומך בולט של מערכת הביטוח הבריאות הלאומית.
כאשר חידש הנשיא ריצ'רד ניקסון את ההפצצות על צפון וייטנאם בסוף 1972, הצהיר סקסבי שהנשיא "איבד את חושיו".
סקסבי כיהן כסנאטור עד ינואר 1974, כאשר מינה אותו ניקסון כתובע הכללי של ארצות הברית.
הוא מונה במקומו של אליוט ריצ'רדסון, שהודח ב-20 באוקטובר 1973 על ידי הנשיא במהלך "טבח מוצאי שבת" של פרשת ווטרגייט.
סקסבי החליף בתפקיד את פרקליט המדינה רוברט בורק ששימש כתובע הכללי בפועל לאחר פיטוריו של ריצ'רדסון.
בנוגע למינויו של סקסבי ובנוגע לסעיף חוסר הכשירות שבחוקה התגלעו מחלוקת שוליות.
סעיף זה קובע שמחוקק לא יכול להתמנות למשרה ברשות המבצעת במהלך אותה תקופה שבה הרשות המחוקקת הצביעה בעד הגדלת השכר המשולם לנושא המשרה המדוברת.
ניקסון טיפל בבעיה באמצעות פניה לקונגרס כדי שיצביע בעד הפחתת שכרו של סקסבי כתובע הכללי לרמת השכר שהייתה בעת תחילת כהונתו של הסנאט.
תמרון כזה התרחש רק פעם אחת קודם לכן, כאשר פילאנדר נוקס מונה כמזכיר המדינה ב-1909. לאחר שבוצע תמרון זה לטובת מינויו של סקסבי, הוא נודע כ"תיקון סקסבי" .
בשל העובדה שלא הייתה שום תחושה לביצוע צעדים מכוונים לתועלתו של סקסבי, התקבל העניין בחיוב.
ג'ון ג'יי גיליגן, שאותו הביס סקסבי בבחירות לסנאט ב-1968, ובשנים 1971–1975 כיהן כמושל אוהיו, מינה את הווארד מצנבאום לאייש את מושבו הפנוי של סקסבי.
בהמשך אותה שנה נבחר למושב זה באופן קבוע האסטרונאוט לשעבר ג'ון גלן, גם הוא חבר המפלגה הדמוקרטית.
כתובע הכללי בממשלו של ניקסון, פיקח סקסבי על תביעת ההגבלים העסקיים שבסופו של דבר שמה קץ למונופול של מערכת הטלפונים בל.
סקסבי המשיך לכהן כתובע הכללי בחודשים הראשונים לנשיאותו של ג'רלד פורד עד להתפטרותו בראשית 1975, כאשר הוא התמנה כשגריר ארצות הברית בהודו.
בתפקיד זה הוא שירת עד נובמבר 1976. לאחר מכן הוא שב למקניקסברג וחידש את עיסוקו בעריכת דין.
ב-1940 נשא סקסבי לאישה את ארדת' לואיז "דולי" קליינהנס.
לשניים נולדו שלושה ילדים: ויליאם בארט סקסבי הבן, ג'ולייט לואיז "ג'ולי" סקסבי ספיצר, וצ'ארלס רוקוול "רוקי" סקסבי, שכיהן ארבע תקופות כהונה בבית הנבחרים של אוהיו ובהמשך היה עורך דין במגזר הפרטי.
סקסבי נודע בשל שנינות לשונו.
כאשר הוא נשאל על הסנאטור בוב דול, הוא העיר שדול היה כל כך לא אהוד בקרב עמיתיו הסנאטורים עד שהוא "לא היה מסוגל למכור בירה בספינה של חיילים".
ויליאם סקסבי נפטר בעיירת הולדתו מקניקסברג ב-24 באוגוסט 2010 בגיל 94. לפני מותו הוא היה הסנאטור הרפובליקני לשעבר המבוגר ביותר שחי באותה עת והשני בגילו מקרב כלל הסנאטורים שלעבר שחיו באותה עת, לאחר הארי פ.
הוא נטמן בבית הקברות מייפל גרוב שבמקניקסברג.
ויליאם ארמסטרונג היה אמן קנדי ואחד האמנים המקצועיים המוקדמים בטורונטו, אונטריו.
ויליאם ארמסטרונג נולד בדבלין, אירלנד ב-28 ביולי 1822. הוא למד אומנות באירלנד, והשלים חניכות באנגליה כדי להיות מהנדס רכבות.
הוא היגר לקנדה בשנת 1851, התיישב בטורונטו והחל לעבוד ברכבת.
הוא מצא שוק ליצירות האמנות שלו עם פרסום החדשות המאוירות שסיקרו את האירועים במושבות.
ציורי המים שלו של אירועים וסצנות מקומיות שוחזרו כתחריטי עץ מונוכרום כדי שיוכלו להיכלל בעיתונים השבועיים האלה.
ארמסטרונג הוסיף צילום לכישוריו ובשנת 1855 ייסד את "ארמסטרונג ובאר" עם אחיינו דניאל מנדרס באר (1833–1909).
האמפרי לויד הימה (1833–1903) הצטרף אליהם כעבור שנתיים.
החברה הייתה אחראית על השלמת רצף פנורמה 360 מעלות של העיר טורונטו בשנים 1856–1857 כדי לתמוך בהצעה של העיר להפוך לבירת קנדה.
החברה הפסיקה את פעילותה בשנת 1861.
ארמסטרונג שיווק את כישוריו כשרטט לאלה שהיו מעוניינים להרחיב את קנדה מערבה.
החל משנת 1859 ערך ארמסטרונג מספר נסיעות מערבה בליווי משלחות סקר שונות.
רישומיו שימשו לדיווח על פעילויות המשלחות וכן על מאפייני השטח והפעילות האנושית שנצפתה.
בשנת 1870 ליווה ארמסטרונג את משלחת ולסלי לאזור רד ריבר, ותיעד את המאמץ הנדרש להעביר את הכוח הצבאי דרך השממה הקנדית.
אחת הקומפוזיציות שלו שוחזרה כחריטת עץ על כריכת העיתון "החדשות הקנדיות המאוירות" ב-9 ביולי 1870 כדי ללוות את סיקור התקדמות המשלחת.
הוא זכה בפרסים רבים כאמן בתערוכות בפרובינציות, ועבודותיו הוצגו בתערוכה העולמית בפריז בשנת 1855, ובתערוכה הבינלאומית בדבלין, 1865. הוא הציג עם אגודת האמנים אונטריו והיה חבר באקדמיה המלכותית לאמנויות בקנדה עד 1887, אז התפטר.
בשנת 1864 החל ארמסטרונג ללמד ציור בבית הספר בטורונטו.
הוא לימד באוניברסיטת טורונטו בין השנים 1872 - 1877. הוא פרש בשנת 1897 אך המשיך ללמד אמנות בביתו עד מותו.
הוא נפטר בטורונטו ב־9 ביוני 1914.
ניתן למצוא מספר נופים בצבעי מים של האגמים הגדולים באוספים כמו הגלריה לאמנות של אונטריו, הגלריה הלאומית של קנדה, המוזיאון הלאומי בקוויבק.
ארמסטרונג תיאר את תנאי העבודה העגומים במפעלי התעשייה בטורונטו בציור הפסטל שלו "טורונטו רולינג מילס" (1864), המהווה חלק מאוסף ג'יי רוס רוברטסון של הספרייה הציבורית בטורונטו.
ויליאם אשפורד היה צייר אנגלי שעבד באירלנד, שם התגורר מגיל 18, לאחר שנסע לשם כדי להיכנס לתפקיד במשרד המדידות הממשלתי.
ציוריו המוקדמים ביותר היו יצירות פרחים וטבע דומם, אך משנת 1772 הוא הציג נופים.
הוא הפך לנשיא אגודת האמנים האירית ב-1813, ונבחר לראשונה לנשיא האקדמיה המלכותית היברניאן.
עבודותיו כוללות אוסף של נופים שצוירו עבור הרוזן הרביעי פיצוויליאם.
אשפורד נולד בברמינגהאם, אנגליה ב-1746. הוא היה בנו של ריצ'רד אשפורד.
מעט ידוע על השכלתו, אך ההנחה היא שהוא קיבל הכשרה טכנית או אמנותית באנגליה.
הוא עבר לדבלין, אירלנד, בשנת 1764 בגיל שמונה עשרה לאחר שהשיג מינוי במשרד רישום קרקעות באמצעות השפעתו של המודד הכללי, ראלף וורד.
עבודתו, לפחות בשנים הראשונות, כללה בדיקת הנשק המאוחסן במבצרים ובמחנות ברחבי אירלנד.
אשפורד התחתן בסביבות 1775, אם כי שמה של אשתו אינו ידוע.
לזוג נולדו שני בנים ובת אחת.
גם בנו דניאל, הפך לאמן, אך לא זכה לאותה הערכה כמו אביו.
משנת 1792 ועד מותו התגורר אשפורד בבית בסנדימאונט, מחוז דבלין, שתוכנן עבורו על ידי האדריכל ג'יימס גנדון .
בתוך שלוש שנים מהגעתו לדבלין, אשפורד הציג עם אגודת האמנים.
בתחילה הוא עבד על ציורי פרחים וטבע דומם, ובשנת 1772 הוצג נוף שלו באיגוד האמנויות המלכותי של דבלין.
לאחר מותו של תומאס רוברטס, הפך אשפורד לצייר הנוף הבולט באירלנד.
הוא נבחר לנשיא אגודת האמנים האירית ב-1813, והיה חבר מייסד של האקדמיה המלכותית היברניאן, והפך לנשיא הנבחר הראשון שלה ב-1823.
אשפורד היה בין ציירי הנוף המוערכים ביותר של אירלנד בזמנו, בדומה לתומס רוברטס וג'ורג' בארט.
מוסדות כמו אגודת האמנים באירלנד, האקדמיה לאמנים בדבלין והאגודה קורק לקידום אמנויות יפות הציגו את עבודותיו.
הוא היה פורה ביותר בין השנים 1777–1813, ומכר ציורים רבים במכירות פומביות.
הוא גם הציג באנגליה, באקדמיה המלכותית בלונדון משנת 1775 ועם אגודת האמנים משנת 1777. אף שהפך לעמית האגודה בשנה שלאחר מכן, אשפורד הציג שם רק באופן ספורדי, יצירות שהוצגו שם כולל סט של תצוגות של צפון ויילס.
משנת 1806 הוא הופיע במוסד הבריטי החדש שהוקם.
חלק מהיצירות שלו שהוצגו שם, צוירו כמה שנים קודם לכן, כולל תמונות המציגות סצנות ממחזות שייקספיר.
אשפורד התגורר במספר כתובות בדבלין ובלונדון, ונסע הלוך ושוב והציג ככל שהקריירה שלו התקדמה.
בתחילת המאה ה-19 - כנראה בין 1804 ל-1806- הוא צייר עבור הלורד פיצוויליאם סט נופים בהר מריון וסביבתו.
עבודתו של אשפורד נתפסת כמושפעת מאוד מציירים כמו קלוד לורן וריצ'רד וילסון, במיוחד בשימוש שלו בפלטה צבעים חמה.
אמנים כמו ג'יימס ארתור אוקונור מציגים את השפעתו של אשפורד בז'אנר ציורי הנוף האירי.
בנוסף לציור הנוף שלו, אשפורד ידוע גם בציורי הפרחים שלו, כאשר עבודתו המוקדמת מצוירת בסגנון הולנדי .
אשפורד מת ב-17 באפריל 1824 בביתו.
ויליאם אלן היה צייר היסטורי סקוטי, הידוע בסצנות חיי העם הרוסי.
הוא הפך לנשיא האקדמיה המלכותית הסקוטית והיה חבר באקדמיה המלכותית לאמנויות.
אלן נולד באדינבורו, בנו של ויליאם אלן סניור, שופט.
הוא התחנך בבית הספר התיכון, אצל ויליאם ניקול, בן לווייתו של רוברט ברנס.
כשהוא מפגין כישרון לאמנות, הוא למד לצייר אצל ג'ון גרהם באקדמיית הנאמנים, עם דייוויד וילקי, ג'ון ברנט ואלכסנדר ג'ורג' פרייזר.
כאן הכיר את אלן ווילקי, והם למדו את אותם עיצובים ונקשרו בידידות לכל החיים.
לאחר כמה שנים הגיע ללונדון, ונכנס לבית הספר של האקדמיה המלכותית.
תמונתו הראשונה שהוצגה הייתה ילד צועני (1803), בסגנון ג'ון אופי.
הוא לא מצא הצלחה בלונדון, ובשנת 1805 הוא נסע לרוסיה, אך התעכב בדרך לשם גיוס כספים להמשך המסע, זאת על ידי ציור פורטרטים של הקונסול ההולנדי ודמויות אחרות.
לאחר מכן המשיך בדרך יבשתי לסנט פטרסבורג, ועבר דרך חלק גדול מהצבא הרוסי שהיה בדרכו לקרב אוסטרליץ.
בבירה הרוסית הוא מצא חבר - הרופא של המשפחה הקיסרית.
לאחר שלמד רוסית, הוא נסע לפנים הארץ, ובילה מספר שנים באוקראינה, עשה טיולים לטורקיה ולמקומות אחרים, למד את תרבות הקוזקים, הצ'רקסים והטטרים, ואסף נשק ושריון.
בשנת 1809 הוצגה באקדמיה המלכותית תמונתו של איכרים רוסים שומרים על חגם.
רצונו לחזור הביתה ב-1812 נידחה עקב פלישת נפוליאון לרוסיה, ורבות מהזוועות חזה בהן ממקור ראשון.
אלן הצליח לחזור לאדינבורו ב-1814, וב-1815, תמונתו של "השבויים הצ'רקסים" משכה תשומת לב באקדמיה המלכותית, אף שלא מצאה רוכש.
כל אחד, ואת התמונה הרוויח פרנסיס ומיס-צ'ארטריס.
אלן נשאר באדינבורו, ואף על פי שתמונותיו לא מצאו קונים בקרב בני ארצו, חלק מהן נקנו על ידי הדוכס הגדול ניקולס כשביקר באדינבורו, מה שהביא למהפך של האמן.
אלן צייר לאחר מכן כמה סצנות מההיסטוריה הסקוטית.
יש לציין גם את תמונת מרי מלכת הסקוטים שחתמה התפטרותה (1824) ואת מותו של יורש העצר מאריי (הוצגה ב-1825), שנרכשה על ידי הדוכס מבדפורד תמורת 800 גינאה, וזיכה את האמן בבחירתו כשותף באקדמיה המלכותית.
בשנת 1826 מונה אלן למנהל בית הספר באדינבורו, תפקיד בו כיהן עד שנים ספורות לפני מותו.
זמן קצר לאחר מכן בריאותו התדרדרה, והוא נפגע בעיוורון.
כדי להתאושש הוא נסע לרומא, ולאחר שבילה שם חורף, המשיך לנאפולי, קונסטנטינופול, אסיה הקטנה ויוון.
ב-1830 חזר לאדינבורו, כשהוא חזר לבריאותו.
תמונתו "שוק העבדים, קונסטנטינופול" נרכשה על ידי אלכסנדר היל.
ב-1834 ביקר בספרד ובמרוקו, ובאותה שנה הפיק את "היתומה", שייצג את בתו של סקוט אן שישבה ליד כיסא אביה המנוח.
ב-1835 הוא נבחר לאקדמאי מלכותי, וב-1838, עם מותו של סר ג'ורג' ווטסון, מונה לנשיא האקדמיה הסקוטית המלכותית.
בשנת 1841 הוא נסע לסנט פטרסבורג, ובאותה שנה ירש את וילקי בתפקיד יועץ למלכה בסקוטלנד, תפקיד שאחריו, כרגיל, (ב-1842) קיבל תואר אבירות .
שנותיו המאוחרות של ויליאם היו תפוסות בציור סצנות קרב.
ב-1843 הציג את "קרב ווטרלו מהצד האנגלי", שנרכש על ידי הדוכס מוולינגטון.
בשנה שלאחר מכן נסע שוב לסנט פטרסבורג, שם צייר, עבור הצאר, את פיוטר הגדול מלמד את מקצועותיו את אמנות בניית הספינות, שהוצגה מאוחר יותר בלונדון.
העבודה הגדולה האחרונה שסיים הייתה מבט שני על קרב ווטרלו, הפעם מהצד הצרפתי.
הוא הוצג באולם וסמיניסטר ב-1846, בתחרות על עיטורי בתי הפרלמנט.
הוא ביקר בגרמניה ובצרפת ב-1847.
ג'יימס ארצ'ר וארסקין ניקול היו בין תלמידיו.
הוא מת בביתו באדינבורו ב-23 בפברואר 1850.
ויליאם בב היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כמושל אוהיו ה-19 בשנים 1846–1849.
ויליאם בב נולד במחוז המילטון שבטריטוריה הצפון מערבית (כיום בתחומי מחוז באטלר שבאוהיו) לאדוארד בב ומרגרט רוברטס, זוג מהגרים ולשים.
הוריו של בב היו התושבים היחידים בפדי רן, כיום שנדון שבאוהיו.
ב-1826 הוקם בית הספר המקומי על פי חוק חדש של המדינה, הוקם מבנה חדש, וויליאם בב היה למורה הראשון של בית הספר.
ב-1824 נשא בב לאישה את שרה שאק.
ב-1828 פתחו בב ורעייתו פנימייה לנערים שנקראה "בית הספר חורשת השקמים".
בעת שלימד בבית הספר, למד בב משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין של אוהיו.
ב-1831 הוא החל לעבוד במשרד עורכי הדין של ג'ון וודס.
בב היה פעיל מסור במסע הבחירות של ויליאם הנרי הריסון בבחירות לנשיאות של 1840, ובזה של הנרי קליי בבחירות של 1844. ב-1844 הוא היה בחבר האלקטורים והצביע עבור קליי ופרלינגהויסן.
ב-1846 נבחר בב כמועמד המפלגה הוויגית למשרת מושל אוהיו.
הוא כיהן בתפקיד תקופת כהונה אחת החל מדצמבר אותה שנה.
תקופת כהונתו הסתיימה למעשה בדצמבר 1848, אך היא הוארכה עד ינואר 1849, בשל עיכובים בבחירות המדינתיות שגרמו לדחייה בהשבעת יורשו.
בב מונה על ידי הנשיא אברהם לינקולן לבדוק את משרד הפנסיות בוושינגטון הבירה.
ב-1868 הוא דחה הצעה למינוי דיפלומטי בטנג'יר, מרוקו.
ב-1857 ביצע בב ירי בכלי נשק וכתוצאה מכם נהרג אדם.
הוא הואשם בהריגה ונשפט במחוז וינבהגו שבאילינוי ב-1858. אחד מפרקליטיו סיכם את המקרה:
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, עברו בב ורעייתו לחוותם ברוקפורד, אילינוי.
ויליאם בב נפטר בביתו ב-23 באוקטובר 1873. הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שברוקפורד.
ויליאם אלן היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הדמוקרטית שייצג את מדינתו בסנאט של ארצות הברית ובבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן כמושל אוהיו ה-31.
ויליאם אלן נולד בעיירה אדנטון שבקרוליינה הצפונית, וב-1819, לאחר מות הוריו, הוא עבר לצ'יליקות'י, אוהיו.
אלן ואחותו מרי גרנברי אלן חיו יחדיו.
אחותו נישאה לכומר פלזנט תורמן, ובנם, אלן ג.
תורמן, הלך בדרכי דודו, וגם הוא היה לעורך דין ופוליטיקאי.
אלן למד באקדמיית צ'יליקות'י כהכנה ללימודי משפטים בהדרכתו של אדוארד קינג.
בגיל 21 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של אוהיו.
כבר בגיל צעיר הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו במפלגה הדמוקרטית.
בשנים 1833–1835 כיהן אלן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך בבחירות לכהונה שנייה הוא נוצח.
בשנים 1837–1849 הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית.
עמדה זו יצרה בסופו של דבר את סיסמת הבחירות "חמישים וארבע ארבעים או שנלחם" (!Fifty-four Forty or Fight), שניסוחה יוחס לאלן, אך למעשה היא נוסחה ב-1846 על ידי מתנגדי מדיניות זו ולא כפי שמקובל לחשוב כסיסמת בחירות.
בבחירות לנשיאות של 1848 תמך אלן במועמד הדמוקרטים לואיס קאס.
ב-1849 פרש אלן לחוותו "פרוט היל" ליד צ'יליקות'י, שהייתה שייכת לחמו, דנקן מקארתור, שגם הוא כיהן כמושל אוהיו.
בפרוץ מלחמת האזרחים זיהה אלן את עצמו עם סיעת מתנגדי המלחמה במפלגה הדמוקרטית.
במשך כמעט רבע מאה הוא לא שב לפעילות פוליטית, עד שב-1874 נבחר כמושל אוהיו וכיהן בתפקיד עד 1876. בבחירות לכהונה שנייה כמושל הוא נוצח.
לאחר סיום כהונתו כמושל פרש אלן לחוותו.
ויליאם אלן נפטר בחוותו ב-11 ביולי 1879. הוא נטמן בבית הקברות גרנדוויו שבצ'יליקות'י.
על שמו קרוי מחוז אלן שבקנזס.
ב-1887 תרמה אוהיו פסל בדמותו של אלן לאוסף היכל הפסלים הלאומי.
הפסל הוא מעשה ידיו של הפסל צ'ארלס הנרי ניוהאוס.
ב-2010 ערכה האגודה ההיסטורית של אוהיו משאל ברחבי המדינה על התאמתו של אלן כנציג מכובד של המדינה.
במשאל עלה שרבים מתושבי אוהיו התנגדו לאלן.
ב-26 באוגוסט אותה שנה הצביעה ועדת אוסף הפסלים של המדינה להחליף את פסלו של אלן בזה של הממציא יליד המדינה תומאס אדיסון.
האספה הכללית של אוהיו הסכימה לפעולת ההחלפה בין השאר בשל "עמדתו של אלן בעד העבדות והביקורת הגלויה שלו כלפי הנשיא אברהם לינקולן במהלך מלחמת האזרחים, שהפכה אותו לנציג בלתי ראוי של אוהיו בקפיטול של ארצות הברית".
בכל אופן, חוסר במימון להקמת פסלו של אדיסון גרמה לדחיית החלפת פסלו של אלן.
בסופו של דבר הושלמה יצירת פסלו של אדיסון באביב 2015 הוא הוצב באוסף הפסלים היכל הלאומי ב-20 בספטמבר 2016. פסלו של אלן הועבר למרכז למורשת מחוז רוס שבצ'יליקות'י.
ויליאם אקיו הוא כדורגלן דרום סודאני-קנדי המשחק בעמדת החלוץ בטיגרס.
אקיו נולד בניירובי בירת קניה להורים פליטים ממלחמת האזרחים הסודאנית השנייה שכעבור זמן מה היגרו לקלגרי, קנדה.
אקיו מנהל בנוסף ערוץ יוטיוב בו הוא מתעד את חוויות כשחקן כדורגל ומנויים בו כ-35 אלף משתמשים.
בשנת הצטרף לקבוצת הכדורגל של המכון הטכנולוגי של דרום אלברטה בה כבש 18 שערים ב-19 משחקי ליגה.
כעבור שנתיים הצטרף לאוניברסיטת ריו גרנדה ואלי.
בין לבין שיחק גם בקבוצת קלגרי פוטהילס מהליגה הרביעית של ארצות הברית במדיה כבש 13 שערים ב-29 משחקים, כאשר 11 מתוכם היו בעונת .
ב-5 במאי 2021 אקיו חתם בוואלור מליגת העל הקנדית.
ב-27 ביוני ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד פוגרה.
3 ימים לאחר מכן כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 0-3 נגד HFX וונדררס.
לזכותו של אקיו 10 שערים בקבוצה והוא סגן מלך שעריה בכל הזמנים אחרי מוזס דייר.
ביולי חתם לשלוש שנים ברוס קאונטי מליגת העל הסקוטית.
ב-23 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד איסט פייף במסגרת גביע הליגה הסקוטית.
במשחק זה, אקיו רשם שני בישולים תוך פחות משתי דקות.
ב-3 בספטמבר אקיו ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במשחק נגד אברדין בה גם כבש שער שוויון בדקה ה-95.
ב-28 בינואר 2023 הושאל לריית' רוברס מהפוטבול ליג הסקוטית.
ב-14 ביולי 2023 אקיו חתם בקבלרי מליגת העל הקנדית.
בשנת זומן לראשונה לסגל נבחרת דרום סודאן, אך דחה את ההצעה עקב החתימה בוואלור.
ב-27 בינואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 3-0 ל.
ויליאם אנדרסון היה אמן סקוטי שהתמחה בנושאים ימיים ופטריוטיים.
הוא זכה להערכה רבה בזכות ציוריו המפורטים והמדויקים של ספינות מפרש, והציג את יצירותיו מדי שנה בלונדון בין 1787 ל-1811 ולאחר מכן מדי פעם עד 1834. אנדרסון השפיע על אמנים אחרים, בעיקר ג'ון וורד (צייר) ואחרים.
ראשית חייו של אנדרסון לא ברורים, אבל ידוע שהוא התאמן כבונה ספינות לפני שעבר ללונדון כדי להיות צייר ימי כשהיה כבן 30. הכשרתו שימשה אותו כצייר, והעניקה לו "ידע ימי מעשי".
הוא זכה למוניטין עקב "הדיוק והעידון של הפרטים", וכן בצבעיו הבהירים והצלולים.
הוא עבד גם בצבעי שמן וגם בצבעי מים.
לאנדרסון ולאשתו שרה היו שני בנים, ויליאם וג'ורג'.
בנו של אנדרסון, ויליאם גווידו אנדרסון, שירת בצי המלכותי ונפצע אנושות בקרב קופנהגן ב-1801, כקצין בספינה ב-HMS Bellona.
בנו השני, ג'ורג' אנדרסון, היה צייר.
הוא ביסס את סגנונו על של ציירי ים הולנדים ידועים מהמאה ה-17. הוא הציג לראשונה באקדמיה המלכותית ב-1787 ובמוסד המלכותי ב-1810, והמשיך להציג מדי שנה עד 1811. לאחר מכן הציג לסירוגין עד 1834. עבודתו הטובה ביותר בוצעה בשנים 1790–1810, במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית ונפוליאון, אז הביקוש לציורים ימיים היה גבוה.
הציור שלו לא הוגבל לנושאים ימיים וכלל תערוכה ב-1822 של ציור המתאר את קרב ווטרלו.
כמו אמנים אחרים באותה תקופה, ציוריו של אנדרסון על תקריות ימיות התבססו לעיתים קרובות על סקיצות של משתתפים ונרכשו על ידי יחידים שעלו במעמד חברתי ובעושר במהלך המלחמות.
הזמנות עבודה החזירו את אנדרסון צפונה וקירבו אותו לאסכולת הציירים של האל.
הוא השפיע בעיקר על ג'ון וורד הצעיר (1798–1849), שהעתיק לפחות אחד מציוריו של אנדרסון.
הוא גם היה חבר ואולי משתף פעולה עם הצייר יוליוס קיסר איבטסון (1759–1817).
התערוכה האחרונה שלו הייתה של הצי של לורד האו בספיטהד באקדמיה המלכותית ב-1834, האחרון מבין 45 ציורים שהציג שם.
רוב התמונות של אנדרסון בוצעו בגודל קטן והראו סצנות של כלי שיט על נהרות.
ציורי ההיסטוריה שלו כוללים את קרב ווטרלו, לכידת פורט לואי, מרטיניק, 1794. הציור מציג את התקפת רוברט פוקנור מ-HMS Zebra על פורט סנט לואיס במרטיניק, הקרב על כף פינסטר, הקרב הראשון על גרואה וה - קרב הנילוס.
ציורים אחרים כוללים משלוח על התמזה בדפטפורד ונוף בשפך התמזה.
ויליאם ארל בראון הוא שחקן, תסריטאי, מפיק, מוזיקאי ופזמונאי אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידיו כקני בראון, בסרט "צעקה" (1996), וורן בסרט "משתגעים על מרי" (1998), דן דוריטי בסדרה של HBO, "דדווד" (2004–2006), והקול של ביל במשחק הווידאו "האחרון מבינינו" (2013).
הוא הופיע בסרטים כמו "מלכודת אש", "המאסטר", "להיות ג'ון מלקוביץ'", "מפגשים", "ונילה סקיי", "הפרש הבודד" ו"מחוזות הלילה" (שגם כתב והפיק), כמו כן גם בסדרות "סיינפלד", "NYPD Blue", "CSI", "CSI: מיאמי", "תיקים באפלה", "עמוק באדמה", "פריצ'ר", "בייטס מוטל", "בלש אמיתי", "אימה אמריקאית", "שיקגו FIRE", "בניחוש חוקר" ו"המנדלוריאן".
בראון נולד בגולדן פונד, קנטקי.
הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת מורי סטייט לפני שעבר לשיקגו, שם קיבל תואר MFA מבית הספר לתיאטרון של אוניברסיטת דפול ב-1989.
לאחר הופעתו המתפרצת בבימוי ההסברה של חברת תיאטרון סטפנוולף של "מראה מעל הגשר" של ארתור מילר, החל בראון לעבוד בטלוויזיה ובקולנוע.
בראון הופיע בסרטים "מלכודת אש", "The Babe", "כוח מוגזם" ו"טירון השנה".
ב-1993 הוא עבר ללוס אנג'לס ולוהק לסרט "הסיוט החדש של וס קרייבן".
היה לו גם תפקיד קטן בסרט "ערפד בברוקלין" של קרייבן, וגדול יותר כקני בראון, צלם חדשות שעבד עבור גייל ב"צעקה" של קרייבן.
הוא גילם את וורן בסרט הקומדיה "משתגעים על מרי" משנת 1998 ומאוחר יותר לקח תפקידים ב"להיות ג'ון מלקוביץ'", "ונילה סקיי", "סטריפטיז באיגואנה הכחולה", "האלאמו" ו"הלבן הגדול".
בשנת 2009, בראון כתב, הפיק והופיע בסרט "מחוזות הלילה".
הקרדיטים שלו לסרט משנות ה-2010 כוללים את "המאסטר", "מפגשים", "הפרש הבודד", "הרודפים", "שומר האח" ו"הולכת רחוק".
בטלוויזיה, הוא ידוע בעיקר בזכות גילום דן דוריטי בסדרה של HBO, "דדווד" (2004–2006).
הוא כיכב גם ב"בייטס מוטל", "התיקון", "לאק", "אימה אמריקאית", "צדק פרטי", "עמוק באדמה", "NYPD Blue", "תיקים באפלה", "המנטליסט", "CSI", "אלן", "סיינפלד", "בלש אמיתי" ואחרים.
הוא גם גילם את הזמר מיט לוף בסרט הטלוויזיה של VH1 "מיט לוף: לגיהנום ובחזרה".
בשנת 2013, הוא דיבב את ביל במשחק הווידאו שזכה לשבחי הביקורות "האחרון מבינינו".
בשנת 2023 גילם את פרד הגדול בסדרת המדע הבדיוני הקומית "שלום, מחר!" (אנ') מבית אפל TV פלוס.
בראון גם כותב ומופיע עם להקת מוזיקת הקאנטרי Sacred Cowboys.
ב-1989, בראון התחתן עם קארי פשאל, איתה הוא חי כיום בלוס אנג'לס עם בתם אנה.
ויליאם אנסטסי היה אמן חזותי אמריקאי שעבד במגוון רחב של מדיה כולל רישום, ציור, פיסול, עבודות צילום וטקסט.
הוא חי ופעל בעיר ניו יורק מתחילת שנות ה-60 ונודע כ"אחד האמנים הקונספטואליים המוערכים ביותר בדורו".
ויליאם אנסטסי נולד בפילדלפיה, פנסילבניה.
תערוכת היחיד הראשונה שלו התקיימה ב-1964 בגלריה בטי פרסונס בעקבות פגישה מקרית עם פיליפ גוסטון שהמליץ על עבודתו לפרסונס.
בעקבות זאת הציג מספר תערוכות בגלריה דואן בין השנים 1965 עד 1970.
עבודתו הייתה מופשטת ומושגית בעיקרה.
עבודות מוקדמות שלו כמו Relief (1961) ו־Issue (1966) משלבות שימוש בחומרי תעשייה ובנייה.
יצירותיו מוחזקות על ידי מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון גוגנהיים, מוזיאון וויטני, מרכז ווקר לאמנות, הגלריה הלאומית לאמנות והמכון לאמנות של שיקגו.
בשנת 2010 הוענק לאנסטסי בקרן לאמנויות עכשוויות, פרס ג'ון קייג', מענק בלתי מוגבל המוענק פעם בשנתיים.
עבודות המוצגות כעת של אנסטסי כוללות את "תשע תצלומי פולארויד של מראה" במוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
בשנת 2007, הוא לקח חלק בהופעה האמנותית "בליינד דייט" בגלריה ווייט בוקס בניו יורק.
בהופעה, הוא ועמיתו האמן לוסיו פוצי ציירו שניהם עשרות יצירות אמנותיות בעי ניים מכוסות, בדו-קרב אמנותי בן 8 שעות.
בתחילת הקריירה שלו, אנסטסי הושפע במידה רבה ממרסל דושאן, שהיווה השראה לתצוגות שלו בגלריה דואן מ-1965 עד 1970.
אנסטסי היה חבר קרוב של המלחין ג'ון קייג' אותו פגש לראשונה בשנת 1965 כאשר קייג' שמע כי אנסטסי מכין תערוכה בשם 'אובייקטים קוליים' והתעניין במידע נוסף בשנת 1977 החלו קייג' ואנסטסי לשחק שחמט מדי יום אנסטסי כתב את ספר הזיכרונות The Cage Dialogues על ידידותם.
ויליאם אנסטסי הלך לעולמו ב-27 בנובמבר 2023, בגיל 90.
ויליאם ארנולד אֶחֶר (בהולנדית: William Arnold Egger 24 בפברואר 1900 - 2 במרץ 1989) היה חבר ולוחם בתנועת ההתנגדות ההולנדית ממוצא סורינמי בהולנד במהלך מלחמת העולם השנייה.
אחר, יליד פרמריבו, היה נכדה של שפחה.
הוא עבר להולנד כדי ללמוד שם.
הוא התחתן עם אנגלינה יאס, יהודייה הולנדית מאמסטרדם.
לאחר סיום הלימודים הם חזרו לסורינאם, אולם בשנת 1935, בגלל המצב הכלכלי, החליטו בני הזוג לחזור להולנד, והתיישבו בהאג.
במהלך מלחמת העולם השנייה נעצר אביה של אנגלינה.
בני הזוג אחר החביאו 12 יהודים במרתף הבית.
לא ידוע מי בגד בבני הזוג ומסר אותם לשלטונות הנאציים.
הם נשלחו תחילה לכלא בסכוונינגן, ומשם נשלחו למחנות הריכוז אמרספורט ופוכט.
בני הזוג שרדו, אך היהודים שהסתירו נרצחו.
בשנת 2014 קיבל אחר לאחר מותו את אות חסיד אומות העולם מיד ושם.
ויליאם הנרי אפהם היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כראש עיריית מרשפילד בשנים 1886–1888 ובשנים 1891–1892, וכמושל ויסקונסין ה-18 בשנים 1895–1897.
ויליאם אפהם נולד בווסטמיניסטר שבמסצ'וסטס כבן הצעיר של אלווין ושרה (לבית דרבי) אפהם.
סבו, ג'ונתן אפהם, שירת כחייל בצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות של ארצות הברית, ונכח במעמד כניעת יורקטאון.
משפחת אפהם הייתה צאצאית ישירה של ג'ון אפהם, מתיישב אנגלי שהגיע למושבת מפרץ מסצ'וסטס ב-1635, והיה אחד המתיישבים הראשונים בוויימות', מסצ'וסטס.
לוויליאם אפהם היו כמה אחים ואחיות, שהיגרו גם הם לוויסקונסין, כולל קלווין ה.
ב-1852 עברה המשפחה לעיר ניילס שבמישיגן ובשנה שלאחר מכן לקנושה שבוויסקונסין.
את לימודיו בבית הספר התיכון הוא סיים בעיר רסין, בית הספר הציבורי הראשון בוויסקונסין.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית הצטרף אפהם ל"רובאי בל סיטי", פלוגת מיליציה מרסין, במסגרת שירות בצבא האיחוד.
הפלוגה גויסה כפלוגה F של רגימנט הרגלים השני של ויסקונסין.
חודשים ספורים לאחר תחילת שירותו, נפצע אפהם במהלך קרב בול ראן הראשון מקליע שעבר דרך רצועת הכתף ששימשה לנשיאת אשפת הכדורים שלו וחדרה לעצם השכם שלו.
לאחר שעבר לבית חולים שדה, הוא נפל בשבי כוחות צבא הקונפדרציה ונשלח לכלא ליבי, שהוסב ממבנה של אסם טבק, יחד עם אנשים נוספים בפלוגתו.
בכלא ליבי הוא טופל על ידי ד"ר לואיס, הרופא של הרגימנט השני.
משפחתו בוויסקונסין קיבלה הודעה שהוא נפל בקרב וקיימה עבורו טקס אשכבה ברסין.
ידיעה זו הגיעה לאחר שהקפטן של פלוגתו, ויליאם אי.
סטרונג, ראה את הפגיעה שלו בקרב וסבר שהוא נהרג.
ב-1862 שוחרר אפהם בעסקת חילופי שבויים והגיע לוושינגטון די.
סי., שם הוא נפגש עם הנשיא אברהם לינקולן בראיון בבית הלבן שאורגן על ידי הסנאטור מוויסקונסין ג'יימס רוד דוליטל.
זמן קצר לאחר מכן המליץ לינקולן על קבלתו של אפהם אל האקדמיה הצבאית של ארצות הברית, שאת הכשרתו בה הוא סיים ב-1866. לאחר סיום הכשרתו הוא הוצב לוטננט משנה בארטילריה ושירת בצבא ארצות הברית עד נובמבר 1869. במרץ אותה שנה הוא קודם לדרגת לוטננט ראשון.
בעת שהוצב בפורט מונרו, שימש אפהם כקצין משמר, שבאופן זמני שמר על המגורים הזמניים שבהם נכלא נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס.
בזיכרונותיו התייחס אפהם לדייוויס וציין ש"בדרך כלל...
הוא נשאר ער עד לאחר חצות" בשיחותיו, והוסיף, "מר דייוויס היה מאוד נעים וחברותי...
הכיר את רוב חלקיה של ויסקונסין, והיה מסוגל לספר לי על המשמעות של כל השמות האינדיאנים של [המדינה]".
בשלב מאוחר יותר של חייו היה אפהם קצין בדרגת מייג'ור ב.
לאחר שובו מהמלחמה, התגורר אפהם בקיואני שבוויסקונסין.
ב-1878 הוא עבר יחד עם אחיו צ'ארלס למרשפילד, שם הוא בנה את המנסרה הראשונה של העיר.
המשפחה הצליחה מאוד בעסקי תעשיית העץ, והחברה של אפהם הפכה לאחת מהבודדות באזור מרשפילד, כולל מפעל לרעפים, טחנה לטחינת גרעינים ומפעל לרהיטים.
ב-1880 בנה אפהם את בית המשפחה, שכיום ידוע כבית המושל ויליאם ה.
אפהם ורשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
אפהם היה לאחד התושבים הבולטים ביותר במרשפילד ובסביבה, ונבחר למשרת ראש העיר במשך שלוש פעמים ב-1886, 1887 וב-1891, בכל פעם לתקופת כהונה של שנה אחת.
ב-27 ביוני 1887 פרצה שריפה גדולה במפעל העץ של אפהם, שהתפשטה ברחבי העיר והחריבה 250 מבנים, רוב רובה של העיר.
אפהם הוביל את מאמצי השיקום ודאג לשובה של העיר לשגשוג.
ב-1894 נבחר אפהם כמועמד המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל ויסקונסין והתמודד בבחירות הכלליות מול המושל הדמוקרטי המכהן, ג'ורג' וילבור פק.
הוא ניצח בבחירות ובינואר 1895 הושבע כמושל ויסקונסין ה-18. הוא כיהן תקופת כהונה אחת, ובמערכת הבחירות של 1896 בחר שלא להתמודד על תקופת כהונה שנייה.
תחת זאת שב לעסקיו במרשפילד, כנשיא החברה שלו ושל חברת המים והחשמל המקומית.
כשנתיים לאחר מות אשתו הראשונה, מרי קלי, ב-1912, יצא אפהם, שהיה אז בן 73, למסע ימי לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי, והספינה שבה הפליג נאלצה עקב סערה להגיע לנמל בבופורט שבקרוליינה הצפונית.
שם הוא הכיר והתחתן עם אשתו השנייה, גרייס מייסון, ולשניים נולדו שני בנים.
ב-1919 פרש אפהם מניהול עסקיו, ואת רוב שנותיו האחרונות הוא בילה בפלורידה.
ויליאם אפהם נפטר במרשפילד ב-24 ביולי 1924 כתוצאה מדלקת ריאות.
הוא נטמן בבית הקברות הילסייד שבעיר.
על שמו קרויה העיירה אפהם שבוויסקונסין.
ויליאם ארוויס "דולר ביל" בלייקלי היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי ממדינת טקסס.
בלייקלי היה חלק מהאגף השמרני של המפלגה הדמוקרטית של טקסס.
הוא כיהן פעמיים כחבר הסנאט של ארצות הברית באופן זמני, שמונה על ידי המושל למלא מושב פנוי עד שייבחר יורשו כהלכה.
לראשונה כיהן ב-1957 לאחר התפטרותו של פרייס דניאל ושוב ב-1961 לאחר התפטרותו של לינדון ג'ונסון.
בלייקלי נכשל שני פעמים בניסיונו להיבחר לסנאט בזכות עצמו.
הוא הפסיד בבחירות המקדימות ב-1958 לדמוקרטי הליברלי המכהן ראלף יארבורו, ובבחירות 1961 שנערכו על מנת להשלים את כהונתו של ג'ונסון, הפסיד לג'ון טאוור, הרפובליקני הראשון שנבחר אי פעם מטקסס.
בלייקלי נולד ב-17 בנובמבר 1898 במיאמי סטיישן שבמיזורי, אך עבר זמן קצר לאחר מכן עם הוריו לאראפאו שבאוקלהומה.
כאדם צעיר עבד כבעל חווה, וזכה לכינוי "קאובוי ביל".
בלייקלי שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה; הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1933 והצטרף למשרד עורכי דין בדאלאס שבטקסס.
בשנים הבאות התרחבו תחומי העניין שלו לנדל"ן, חוות, בנקאות וביטוח.
ב-1957, הוערך הונו בשווי של 300 מיליון דולר.
ב-1956 בחר אלן שיברז שלא להתמודד על כהונה רביעית כמושל טקסס.
הסנאטור המכהן פרייס דניאל, נבחר למושל טקסס.
כמו שיברז ודניאל, היה בלייקלי "דמוקרט אייזנהאואר" שתמך בדווייט אייזנהאואר על פני מועמד המפלגה הדמוקרטית הלאומית עדלי סטיבנסון בבחירות 1952 ובבחירות 1956.
בלייקלי, שזכה למוניטין בפוליטיקה של טקסס בזכות הצלחותיו העסקיות, בנה מרכז קניות בשווי 125 מיליון דולר ומלון 1,000 חדרים בדאלאס.
המושל שיברז, ששקל למנות מועמד רפובליקני למושב הסנאט, מינה את בלייקלי לסנאט עד לבחירות מיוחדות.
בלחץ המפלגה הדמוקרטית לצנן את המתיחות מהבחירות למשרת המושל, לא ביקש בלייקלי להשלים את שארית הכהונה כסנאטור וכיהן במשך פחות מארבעה חודשים, מ-15 בינואר עד 28 באפריל.
ראלף יארבורו החליף אותו בבחירות המיוחדות, וזכה בריבוי הקולות, כאשר ת'אד האצ'סון הרפובליקני מיוסטון וחבר בית הנבחרים הדמוקרטי מרטין דיאז הבן, קיבלו ביחד ב-53% מהקולות.
לאחר מכן, שונה החוק בטקסס כדי לחייב סיבוב שני בין שני המועמדים המובילים בבחירות מיוחדות אם אף אחד לא השיג רוב בסיבוב הראשון.
בלייקלי עזב את הסנאט באומרו, "אני אחזור למגפיים והאוכף שלי וארכב לעבר השקיעה במערב".
כאשר נערכו בחירות נוספות על המושב לפי מחזור הבחירות הרגיל, התמודד בלייקלי בפריימריז מול יארבורו כמועמד השמרני של "שיברקראט".
בלייקלי התמודד עם גיבוי של פרייס דניאל, עמיתו של יארבורו בסנאט, לינדון ג'ונסון, והגוש הדרומי של סנאטורים שלא הסכימו עם המצע הפרוגרסיבי של יארבורו נגד הפרדה גזעית.
יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, סם רייברן, חבר טקסני, תמך ביארבורו בבחירות אף על פי שב-1957 תמך במינוי בלייקלי למושב הזמני בסנאט.
התמיכה של רייברן התגלתה קריטית.
בלייקלי הובס בפריימריז, ויארבורו שמר על מושב הסנאט שלו בהפרש קולות של 680,000 לעומת 486,000 של בלייקלי.
מינוי לסנאט והפסד לאחר מכן
ב-1961, עם מינויו של לינדון ג'ונסון לסגן נשיא ארצות הברית, מונה בלייקלי למלא את מושבו של ג'ונסון בסנאט.
שוב התעוררה מחלוקת בין האגפים הליברלים והשמרנים של המפלגה הדמוקרטית למועמדות בבחירות המיוחדות שיבואו לאחר מכן.
בלייקלי טען שהוא התנגד בתוקף לחקיקת "גבול חדש" של ג'ון פיצג'רלד קנדי, שלא הייתה פופולרית בקרב השמרנים בטקסס.
כתוצאה מכך, ראלף יארבורו לא תמך בבלייקלי מבין 71 המועמדים שהתמודדו ללא ייעוד מפלגתי.
בלייקלי הגיע למקום השני בפער ניכר, עם 191,818 קולות (18.1 אחוזים), לעומת המועמד הרפובליקני ג'ון טאוור, שקיבל 327,308 קולות (30.9 אחוזים).
שאר הקולות התחלקו בין חמישה מועמדים דמוקרטים מרכזיים נוספים, ביניהם יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית לעתיד, ג'ים רייט מפורט וורת', שקיבל 171,328 קולות (16.2 אחוזים).
בסיבוב השני של הבחירות המיוחדות, חלק מהליברלים בטקסס סירבו להצביע למועמד דמוקרטי שנתפס בעיניהם כשמרני כמו המועמד הרפובליקני, וחלק מהשמרנים בטקסס ראו בשמרנות של בלייקלי פושרת מדי.
בלייקלי, שהיה בן 62, היה מבוגר מיריבו הרפובליקני – טאוור, שהיה בן 35. טאוור ניצח בבחירות המיוחדות בסיבוב השני עם 448,217 קולות (50.6 אחוזים) מול 437,872 קולות (49.4 אחוזים) לבלייקלי – פער של 10,343 קולות.
בלייקלי היה הסנאטור הדמוקרטי הראשון שהפסיד למועמד רפובליקני בטקסס במשך יותר משמונים שנה
לאחר שהפסיד בבחירות לסנאט, בלייקלי עזב את הפוליטיקה וחזר לעסקיו.
הוא מת ב-5 בינואר 1976 בדאלאס שבטקסס ונקבר שם ב-Restland Memorial Park, לצד אשתו, וילה וו.
לבית דארנל, ילידת מחוז וואשיטה שבאוקלהומה.
ספרייה באוניברסיטת דאלאס נקראת על שמו כתוצאה מתמיכתו של מייסד ברניף והנשיא תומאס אלמר ברניף בבית הספר באמצעות הקדשות מקרן בלייקלי ברניף שלהם.
בלייקלי תרם 100 מיליון דולר לקרן.
לפני 1961, בלייקלי היה בעל המניות הגדול ביותר של ברניף אינטרנשיונל איירווייס.
ויליאם אנדרוז קלארק האב היה פוליטיקאי ויזם אמריקאי, שעסק בכרייה, בנקאות ומסילות ברזל.
ייצג את מדינת מונטנה בסנאט של ארצות הברית בשתי תקופות כהונה, אחת בשנים 1899–1900 ושנייה בין 1901–1907.
קלארק נולד ב-8 בינואר 1839 בקונלסוויל, פנסילבניה.
הוא עבר עם משפחתו לאיווה ב-1856, שם לימד בבית הספר ולמד משפטים ב־Iowa Wesleyan College.
ב-1862 נסע מערבה כדי לעבוד ככורה.
לאחר שעבד במכרות קוורץ בקולורדו, בשנת 1863 עשה קלארק את דרכו לשדות זהב חדשים כדי למצוא את מזלו בבהלה לזהב במונטנה.
הוא התיישב בבירה של טריטוריית מונטנה, באנאק, והחל לעבוד בכרייה.
קלארק השקיע את רווחיו בהפיכתו לסוחר, והסיע פרדות הלוך ושוב בין סולט לייק סיטי לעיירות הצומחות של מונטנה כדי להעביר ביצים ואספקה בסיסית אחרת.
עד מהרה הוא החליף שוב קריירה והפך לבנקאי בדיר לודג', מונטנה.
הוא השתלט על נכסי כרייה כאשר בעלים לא עמדו בהחזר ההלוואות שלהם, מה שהציב אותו בתעשיית הכרייה.
הוא הרוויח הון עם כריית נחושת, מפעלי היתוך קטנים, חברות חשמל, עיתונים, מסילות רכבת (קווי עגלות מסביב לביוט ומסילת הרכבת של סן פדרו, לוס אנג'לס וסולט לייק מסולט לייק סיטי, יוטה לסן פדרו ולוס אנג'לס, קליפורניה).
ועסקים אחרים, שהפכו אותו לאחד משלושת "מלכי הנחושת" של ביוט, מונטנה, יחד עם מרקוס דאלי ופ.
ב-1877 קלארק היה מייג'ור בגדוד שרדף אחרי הצ'יף ג'וזף ולהקתו בפלישה של נס פרס.
בין 1884 ל-1888, קלארק בנה בית בן 34 חדרים, מעוצב בטיפאני, המשלב את ההמצאות המודרניות ביותר שקיימות, בביוט, מונטנה.
בשנת 1899 בנה קלארק את גני קולומביה (פארק שעשועים) עבור ילדי ביוט.