tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סגנון האדריכלות המודרנית, נגזרת מתנועת המודרניזם ובאה לידי ביטוי בבנייה פשוטה, נקייה מקישוטים השמה את הפונקציונליות בראש סדר העדיפות התכנוני ומאופיינת בבתים בעלי גאומטריה פשוטה וברורה.
סגנון שלישי הוא הסגנון האקלקטי עיקרו הוא שילוב ומיזוג בין מאפיינים מן המזרח ומאפיינים מן המערב.
הסגנון הושפע בעיקר מהבנייה הערבית שהייתה קיימת בארץ ישראל, סגנון האר דקו והשפעה רבה של בנייה טמפלרית שהגיעה מגרמניה.
מרכז העיר החדשה נוצר ונבנה בתקופת המנדט הבריטי סביב רחוב יפו (ורחוב שלומציון המלכה המתפצל ממנו), רחוב המלך ג'ורג' החמישי ורחוב בן-יהודה היוצרים צורת משולש.
באזור זה הוקמו בנקים חברות ביטוח, בתי קולנוע ומרכזי קניות כבכל עיר אירופאית מודרנית.
בשנת 1922 רכשה חברת הכשרת היישוב מידי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית את השטחים החקלאיים שעליהם עמדו עצי זית ופרי שהיו ידועים כ: גן אנטימוס, כריזנטוס ובורה.
שטחים אלו גבלו בחלקות שבבעלות משפחות יהודיות אמידות ובהן משפחת ולירו, ומשפחת קוקיא.
רכישת הקרקעות לוותה במאבק קשה עם גופים לאומניים פלסטיניים והכנסייה הקתולית שהעלו טענות על חוקיות מכירת אדמות שהן בגדר הקדש, והן טענות פרוצדורליות על דרך המכירה של גושים גדולים שעלותם הגבוהה מנעה - לכאורה - מערבים מלרכוש אותם.
חברת הכשרת היישוב העבירה לידי האדריכל ריכרד קאופמן את התכנון של השטח, חלוקת החלקות, כבישים, מערכות מים, וביוב.
לאחר עיכובים נוספים שעיקרם חילוקי דעות עם העירייה המנדטורית על מימון עבודות הפיתוח, החלו עבודות בניית הבתים בשנת 1926 ונמשכו עד לשנת 1937 תוך שימוש בשיטות בנייה חדשות ושימוש בבטון וברזל - שלא היו בשימוש בירושלים העות'מאנית.
צורת המתחם - טורים של בניינים שנבנו לגובה של עד 8 קומות ובצפיפות יחסית, שחזיתם גובלת ברחוב והם יוצרים רחובות תחומים בבניינים.
סגנון זה מגדיר את חלל הרחוב ובו בחזיתות הבתים נפתחו חנויות ומעליהן קומות משרדים או מגורים.
בתים פינתיים בצמתי רחובות יצרו כמעיין שערי כניסת למתחם מרכז העיר, כמו בית המעלות המגדיר את הכניסה למשולש מכוון דרום.
שכונות הגנים הוקמו בשנות ה-20 במערב העיר ודרומה, בתכנונו של האדריכל ומתכנן הערים ריכרד קאופמן.
את התוכנית השתית קאופמן על רעיון עיר הגנים, שהומצא באנגליה במאה ה-19, ו"יובא" לישראל על ידי קאופמן.
העיקרון העומד בבסיס אידיאל זה הוא יצירת ערים, ואפילו שכונות, ירוקות ומרווחות, ששדרותיהן מתמזגות עם הטופוגרפיה הטבעית ומתעגלות בהתאם.
אזור המגורים מופרד מאזור הבילוי והתעשייה, וברוב החלקות גדול השטח הירוק מהשטח הבנוי.
מוטיב חשוב בעיר הגנים הוא "שדרת ירק" מרכזית וגינות ציבוריות.
שכונת תלפיות שבדרום העיר הייתה חלוצת שכונות הגנים, והוקמה בשנת 1921.
שכונת בית הכרם שבמערבה של העיר נבנתה מספר חודשים לאחר תלפיות, בשנת 1921.
שכונת בית וגן, שבזמנו נחשבה לגבולה המערבי של ירושלים, ואשר אופייה כשכונת גנים נשמר בשמה, הוקמה אף היא ב-1921.
שכונת רחביה, אחת משכונותיה היפות והיוקרתיות של העיר, הוקמה בשנת 1923.
שכונת קריית משה הסמוכה לגבעת שאול, הוקמה בשנת 1923.
שכונת מקור חיים בדרומה של העיר, אשר הייתה מבודדת משאר השכונות היהודיות בירושלים עד מלחמת העצמאות, הוקמה בשנת 1926.
ירושלים המנדטורית הייתה עיר בעלת רוב יהודי ובירת "המדינה היהודית שבדרך".
בדרך טבע, נתכנסו בה מוסדות לאומיים ומוסדות התנועה הציונית.
את ענייני היום יום של הקהילה היהודית ניהל ועד העיר ליהודי ירושלים שאיחד את פעילות העדה האשכנזית והעדה הספרדית ודאג לצורכי הדת והקהילה של האוכלוסייה היהודית.
השכונות היהודיות העיקריות שנבנו בתקופת המנדט
השכונות היוקרתיות בירושלים היו רחביה, טלביה, רחוב בן יהודה, המושבה האמריקאית, המושבה היונית והמושבה הגרמנית.
מרכז העיר ככלל נהנתה מדמי שכירות גבוהים ושכונות הפריפריה, כמו רמת רחל, יפה נוף, נווה שאנן, סנהדריה, בית וגן והעיר העתיקה היו בעלי שכירות נמוכה.
יוצאי דופן היו בית הכרם ותלפיות שנכללו בשכונות היקרות של ירושלים.
המוסדות הלאומיים הם המוסדות שהקימה התנועה הציונית בירושלים במהלך תקופת המנדט הבריטי, כתשתית לקראת הקמת המדינה, ולביצוע פעולות מדיניות לקידום הציונות.
עד כינון האספה הלאומית היה עיקר הפעילות הארגונית בידי ההנהלה הציונית
שקיימה מגעים עם השלטון המנדטורי בארץ ישראל ובבריטניה, ועם מוסדות חבר הלאומים.
מוקד שני, חלש יותר, היה בירושלים, שבה ישבו נציגי ההנהלה הציונית, כמו קולונל פרדריק קיש.
פעילות המוסדות הלאומיים הייתה מותנית אמנם בקבלת היתרים מהשלטון הבריטי, עם זאת, חיזקו המוסדות הלאומיים את התחושה של מעין מדינה ריבונית ויצרו בסיס משותף ליישוב למרות פיצולו האידאולוגי.
מבנה בשכונת רחביה שבירושלים, נבנה עבור המוסדות הלאומיים והפך לסמל של המדינה היהודית שבדרך עד הקמתה.
הפיגוע שנערך במבנה ב-11 במרץ 1948 היה החמור בפיגועי מלחמת העצמאות עד לאותה עת, והפך לציון דרך באירועי מלחמת העצמאות.
ממרפסת בניין זה הכריזו חברי מועצת העם, אשר שהו בירושלים הנצורה ולא יכלו להגיע להכרזת העצמאות, על קום מדינת ישראל, בו נערכו הישיבות הראשונות של הכנסת, ונשיא המדינה הראשון חיים ויצמן הושבע בו.
האדריכל, יוחנן רטנר תכנן ובנה את המבנים סביב חצר במטרה ליצור חזית ממלכתית למבנה תוך ניתוקו מהרעש של הרחוב, ושמירה על החזית המרשימה של המבנה בסגנון הבינלאומי.
אלמנטים אחרים הם מאפיינים ירושלמיים - למבנה חלקלקה הדומה לחלקלקת מגדל דוד, וחלונות המזכירים חרכי ירי בחומת ירושלים.
עבודות הבנייה החלו בשנת 1928, ובשל קשיים תקציביים הושלמה הבנייה בשלבים.
הקומה הראשונה של המבנה נחנכה בשנת 1930 ועבודות הקמת הקומה השנייה הסתיימו רק בשנת 1936.
הסוכנות היהודית שכנה באגף המרכזי, הקרן הקיימת לישראל קיבלה את אגפו הימני של המבנה ואילו קרן היסוד קיבלה את אגפו השמאלי.
עם עליית כוחה של הסוכנות היהודית והעברת מרכז כוחה מלונדון לירושלים, הפך הבניין למשכנה של "המדינה שבדרך".
המוסדות האוניברסיטאיים על הר הצופים
ביום 24 ביולי 1918 הונחה אבן הפינה לאוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר שנורתה אבן הפינה פנה חיים ויצמן למתכנן הערים הנודע פטריק גדס בבקשה שיכין תוכנית כוללת לאוניברסיטה.
כשבע שנים לאחר מכן, ב-1 באפריל 1925, נערך טקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית, בו נאמו הלורד בלפור, חיים ויצמן, הרב קוק, הרברט סמואל וחיים נחמן ביאליק.
בשנים הראשונות עסקה האוניברסיטה במחקר בלבד, והוראה פורמלית התחילה רק בשנת 1928, ולאורך כל תקופת המנדט הבריטי התקיימו לימודים לתואר שני ושלישי בלבד.
בשנת 1934 התיישב בארץ האדריכל אריך מנדלסון, ובשנת 1935 הוא הגיש לאוניברסיטה תוכנית אב כוללת בה הוא שילב את המבנים הקיימים עם מבנים מתוכננים - כגון בית החולים האוניברסיטאי - מבנים האמורים להיות קשורים אחד לשני על ידי מעברים מקורים ותכנון סביבתי קפדני.
במהלך שנות העשרים של המאה ה-20 התרחבה הפעילות של "הדסה" בעיר ירושלים והשתרעה על פני מספר אתרים בעיר, בשנת 1929 נבנה בית הבריאות שטראוס עבור "הדסה" ובסמוך לכך התחיל התכנון של מרכז רפואי מודרני שיוכל לשרת את צורכי העיר.
עובדות אלו, יוקרתו של מתכנן בית החולים, כמו ציודו החדיש, והצוות הגדול, הוסיפו ליוקרת בית החולים שעם פתיחתו הוכתר למתקדם במזרח התיכון.
שנותיו הראשונות של המנדט הבריטי היו גם השנים הראשונות להתגבשותה של התנועה הלאומית הפלסטינית.
ירושלים הייתה מקום מושבם של המוסדות הערביים החשובים ביותר: המועצה המוסלמית העליונה שהוקמה בשנת 1922 כגוף לניהול ענייני המוסלמים בארץ ישראל, ומשרדה שכן במדרסה אל-מנג'כיה סמוך לשער המשגיח בהר הבית; והוועד הערבי העליון שהוקם בשנת 1936 כגוף פוליטי עליון של כל הערבים הפלסטיניים - מוסלמים ונוצרים.
בראש שני גופים אלו עמד חאג' אמין אל-חוסייני, שב-1921 מונה בידי הנציב העליון הבריטי הרברט סמואל כ.
באותן שנים ביסס המופתי את כוחו באמצעות המועצה המוסלמית העליונה שעמד בראשה.
הוא גייס כספים רבים ממוסלמים בעולם לשיפוצים במסגד אל-אקצא ובמבנה כיפת הסלע בהר הבית.
התנועה הלאומית הפלסטינית פעלה נגד שני כוחות שונים - התנועה הציונית וההתיישבות היהודית בארץ, והשלטון המנדטורי הבריטי.
עם פרוץ המרד הערבי (אפריל 1936) כנגד הבריטים הוקם הוועד הערבי העליון, שהפך לגורם המשמעותי ביותר בתנועה הלאומית הפלסטינית עד 1949.
הבנייה הערבית בירושלים, מחוץ לחומות העיר העתיקה הייתה בעיקרה בניית רווחה, בתים מפוארים בשכונות הערביות שנוסדו עוד בסוף המאה ה-19 - בקעה, אבו טור, שייח ג'ראח, וקטמון.
לבנייה זו חשיבות בעיצוב דמותה של ירושלים ותרמה לעיצוב וגיבוש השפה הארכיטקטונית הן של הבית הבודד והן במבנה המרחב הציבורי.
שיטת הבנייה של שכונות אלו התבססה על חלוקת השטח למגרשים קטנים והגשת התוכנית לאישור גופי התכנון העירוניים.
לאחר מכן היו המגרשים מוצעים למכירה ובעליהם היו בונים בתים על פי יכולתם הכספית.
רוב הבתים היו בני קומה אחת או שתיים ונבנו על כרבע מהמגרש ששטחו הממוצע היה כחצי דונם, הבתים היו מוקפים בגינה ובה עצים שונים שהנפוצים בהם דקל, הדר, ברוש, רימון וזית.
המגרש הוקף גדר ובה שער.
השער שבדרך כלל היה מפואר והגדיר את המעבר מרשות הרבים אל המרחב הפרטי.
השכונה האופיינית לסגנון זה ולתקופת המנדט היא טלביה.
השכונה נוסדה בשנות העשרים בתקופת המנדט הבריטי ושימשה את נכבדיה ועשיריה הערבים של ירושלים.
אחת המשפחות הערביות המיוחסות בירושלים בתקופת המנדט, משפחת נשאשיבי, התגוררה בשכונה, ויש רחובות בשכונה הקרויים על שמות בני המשפחה.
גם בנים למשפחת חוסייני היריבה בנו בשכונה, הבולט בהם המופתי של ירושלים חאג' אמין אל-חוסייני שביתו עמד בקצה המזרחי של השכונה.
בסמוך לשכונה מצוי קבר שמעון הצדיק, ועד למלחמת העצמאות התקיימו בסמוך שתי שכונוה יהודית - נחלת שמעון, ושמעון הצדיק.
תכנון ובניית טלביה החלו בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20. ערבים נוצרים מירושלים, מבית לחם, מרמאללה ומבית ג'אלא רכשו קרקעות הישר מן הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, על מנת להקים לעצמם בתי מגורים או בתים להשכרה.
בתוכנית השכונה רחובות ראשיים - הרחובות בלפור, מרכוס וז'בוטינסקי - ולתוכם מתנקזת רשת רחובות משניים שמחלקת את השטח למלבנים קטנים ודומים.
עיקר הבנייה בתקופת המנדט נעשתה בשנים 1926–1937 ומיעוטה בשנים 1937–1948. על פי מפת העיר מראשית שנות השלושים ניתן ללמוד כי טלביה בראשיתה השתרעה מדרום לרחוב ז'בוטינסקי של היום בלבד.
השטח מצפון לרחוב ז'בוטינסקי, פרט לשטח בניין טרה סנטה, היה פנוי.
רוב המשפחות השתייכו לעדה הקתולית ומיעוטן לעדה הפרוטסטנטית או לעדה היוונית-אורתודוקסית.
בשכונה ניתן היה למצוא גם משפחות ארמניות, אך לא היו בשכונה משפחות מוסלמיות.
טלביה נחשבה השכונה הערבית היוקרתית ביותר בעיר.
תושביה היו ראשונים מבחינת הייחוס החברתי-כלכלי של השכונות הערביות בדרום ירושלים.
בטלביה התגוררו משפחות רופאים, עורכי דין, עסקנים, סוחרים ופקידי ממשל.
בטלביה שכנו מספר רב של קונסוליות, רובן ברחוב בלפור, שנקרא אז רחוב הקונסולים.
החל מאמצע שנות השלושים עברו להתגורר בטלביה משפחות יהודיות בבתים שכורים, בשל הרצון לגור בסמיכות לשכונת רחביה היהודית.
רשויות השלטון המנדטורי בארץ ישראל פעלו, מתוך שיקולים אסטרטגיים לפיתוח התשתיות בארץ ישראל - הם סללו כבישים, בנו מסילות
ברזל, פיתחו שירותי דואר, רשת טלפון וטלגרף, והקימו תחנות משטרה ושדות תעופה.
בנאום שנשא הרברט סמואל ביום 21 ביוני 1921 הוא הדגיש את רעיון פיתוח התשתיות:
איש עסקים יווני בעל אזרחות עות'מאנית, בשם אוריפידס מברומטיס, קיבל ב-1914, ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, זיכיון מהממשל הטורקי לבנות ולהפעיל תחנת כוח בירושלים.
לאחר כיבוש העיר וסכסוך משפטי שהגיע עד לבית המשפט הבינלאומי בהאג קיבל מברומיטיס בפברואר 1926 זיכיון מממשלת המנדט להקים תחנת כוח ורשת חשמל בירושלים וסביבתה, וב-1928 מכר את הזיכיון לחברה הבריטית בלפור-ביטי.
זו הקימה תחנת כוח ואת חברת החשמל המזרח ירושלמית.
הבריטים הביאו לסגירת בורות המים בירושלים, במטרה להפוך אותה לעיר מודרנית.
עוד בימי השלטון הצבאי בירושלים (1918–1920) חיפשו הבריטים פתרונות למצוקת המים בעיר, ומתחו בתחילה צינור מים ממעיינות נחל פרת לירושלים.
הבריטים ניצלו את שרידי אמות המים העתיקות, ומתחו צינורות ברזל לאורכן ממעיינות העָרוּבּ והבִּיאָר עד לירושלים.
בתוך חצי שנה הושמשו צינורות אלה, ולירושלים הוזרמו כאלף מטרים מעוקבים מים מדי יום, תוך שימוש במשאבות מודרניות.
בניגוד לאמות המים הקדומות, שהזרימו מים להר הבית, הצינורות הבריטיים הזרימו את המים לבריכות אגירה גדולות בנקודות גבוהות בעיר המורחבת, ומשם הם חולקו בין השכונות באמצעות מערכת צינורות מסועפת.
סקר מעיינות שערכו הבריטים בשלהי שנות ה-20 הביא לחיבורם של מעיינות ראש העין לצינור, ולהובלת מימיהם במעלה ההר לירושלים דרך שער הגיא, מרחק 60 קילומטרים.
משאבות רבות עוצמה נבנו לאורך הדרך, וליד אחת מהן הוקם לימים היישוב שואבה.
מעיינות ראש העין היו בתקופת המנדט הבריטי למקור המים העיקרי והחשוב ביותר של ירושלים.
שלטון המנדט הבריטי השקיע משאבים רבים בסלילה, שיפור והרחבה של דרכים המובילות לירושלים ובהם כביש ירושלים-תל אביב, על תוואי הדרך העות'מאנית שהורחב ונסלל וקישר את ירושלים באופן נוח ומהיר לערי מישור החוף.
מאמץ נוסף הושקע בסלילת דרכים בתוך ירושלים.
לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי הצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918 והחלפת השלטון הצבאי בממשל אזרחי, החליטו מוסדות המנדט להקים שדה תעופה באזור ירושלים.
עד אז עמדו לרשות חיל האוויר המלכותי והמוסדות האזרחיים בכל רחבי ארץ ישראל שלושה שדות תעופה עיקריים - צבאיים כולם ; בעזה, ברמלה ובצמח.
לאחר סריקה של השטח הוחלט להקים את שדה התעופה בסמוך לכפר הערבי קלנדיה - על האדמות החקלאיות השייכות למושב העובדים היהודי הקטן עטרות.
עם הקמת שדה התעופה הוא לא זכה למעמד של בכורה ולא שימש לקווי אוויר סדירים אלא רק לטיסות מיוחדות ובודדות, בעיקר של הפקידות הבכירה בארץ-ישראל.
בתחילתו היה המנחת לא יותר ממסלול עפר לא סלול הנושא את שמו של הכפר הערבי הסמוך קלנדיה.
ביום 8 במרץ 1927, נערך בשדה התעופה עטרות טקס מתן שם לאחד ממטוסי הנוסעים הפועלים באורח סדיר בקו לונדון-הודו דרך ארץ-ישראל.
השם שניתן לאווירון היה קריית ירושלים.
לטקס הגיעו הנציב העליון סר הרברט סמואל, ראשי ההנהלה הציונית, חברי הוועד הלאומי, נציגי עיריית ירושלים, אנשי המועצה המוסלמית העליונה ומוזמנים רבים נוספים.
מסילת יפו - ירושלים היא מסילה באורך 87 ק"מ אשר נבנתה במקור על ידי "חברת הרכבת העות'מאנית יפו-ירושלים והסתעפויותיה", והורחבה לרוחב תקני.
המסילה נרכשה על ידי הרכבת המנדטורית.
הקו נמתח בימי הבריטים עד קהיר שבדרום ועד ביירות שבצפון.
כך קושרה מסילת הרכבת יפו-ירושלים למסילת קהיר-ביירות ולמסילת רכבת העמק, שכולן הופעלו על ידי הרכבת המנדטורית.
בין השנים 1946–1947 ספגה המסילה פגיעות רבות כתוצאה מפעילות חבלנית, הן מצד כנופיות ערביות שפעלו במרחב פרוזדור ירושלים והן מצד חברי המחתרות שהתאגדו לתנועת המרי העברי.
מוזיאון רוקפלר, מבנה התרבות היחיד שנבנה על ידי ממשלת המנדט בארץ (במימון תורם אמריקני) הוא מוזיאון לארכאולוגיה - ונחשב לאחד היפים בירושלים ואחד היפים מתקופת המנדט הבריטי בכלל.
האדריכל הראשי של הפרויקט היה אוסטן סיינט בארב הריסון, מנהל מחלקת העבודות הציבוריות המנדטורית, שבמסגרת עבודתו תכנן, בין היתר, את ארמון הנציב, בניין הדואר המרכזי ובית המדפיס הממשלתי.
לצורך תכנון המוזיאון יצא הריסון לסיור לימודים במוזיאונים ברחבי העולם.
האלמנט מעורר המחלוקת בתוכנית היה המגדל המתומן המתנשא מעל הכניסה הראשית למוזיאון - הצורה המתומנת היא אלמנט אדריכלי מהתקופה הצלבנית, שמקורותיו נעוצים, ככל הנראה, בהשפעת המבנה המונומנטלי של כיפת הסלע, ובאים לידי ביטוי בכנסיית העלייה והמגדל של כנסיית הקבר.
אלמנט זה משתקף במגדלים המרכזיים של ארמון הנציב ומוזיאון רוקפלר - מבנים שהוקמו בתקופת המנדט על ידי השלטון הבריטי, שראה עצמו כממשיך דרכם הישיר של הצלבנים.
אבן הפינה נורתה ב-19 ביוני 1930, בנוכחות הנציב העליון סר ג'ון צ'נסלור.
וב-20 במאי 1935 עברה מחלקת העתיקות לבניין החדש והמוזיאון פתח את שעריו לקהל ב-13 בינואר 1938 ונקרא בשם המוזיאון הארכאולוגי של פלשתינה – א"י.
משהתקרב שלטון המנדט לקיצו ומתוך רצון לשמור על אופיו המיוחד של המוזיאון החליט הנציב העליון למנות מועצת נאמנים בינלאומית שבידיה הופקד ניהול המוזיאון, ובה היו חברים מאוניברסיטאות ואקדמיות למדעים מאירופה והמזרח התיכון.
למתחם מוזיאון רוקפלר עולים דרך רחבת הכניסה הראשית שצורתה אליפטית המשתרעת מול החזית המזרחית של הבניין שצורתו כמצודה אירופאית - צלבנית.
בניין המוזיאון בנוי על-פי תוכנית כמעט סימטרית.
צירו המרכזי של המבנה עובר משער הכניסה דרך חצר המרכזית, סביבה נבנו אולמות התצוגה המלבניים.
חצר זו שימשה השראה לחצר המרכזית בבניין בית המשפט העליון בירושלים.
משני צדי אולם הכניסה הראשי יוצאות שתי זרועות אלכסוניות: באחת נמצאת הספרייה ובשנייה - אולם הכנסים.
בנקודת המפגש של אולם הכניסה הראשית עם הזרועות האלכסוניות ואולמות התצוגה בנויים חללים מתומנים שבצלעותיהם גומחות לתצוגה של חפצים גדולים.
חדרי המנהלה והמשרדים נבנו לאורכם של מסדרונות צרים וארוכים.
אחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים.
בשנת 1917 הולאם מתחם אוגוסטה ויקטוריה והפך למפקדה הראשית של הצבא הבריטי בארץ ישראל.
כשהתחילה תקופת המנדט הבריטי בשנת 1920 אכלס המבנה את מוסדות השלטון, והנציב העליון, הרברט סמואל, עבר להתגורר בו למשך חמש שנים.
בין השנים 1925–1927 התגורר במבנה אוגוסטה ויקטוריה הנציב העליון, הפילדמרשל הרברט פלומר, אך אז פקדה רעידת אדמה קשה את ירושלים, וסדקה את המבנה.
בעקבות כך עבר הנציב העליון להתגורר באופן זמני בבית מחניים ברחוב הנביאים, ובמקביל החלה בנייתו של מבנה חדש שייועד לשמש כמגורים רשמיים ומרכז שלטוני, לאחר שנבדקו אתרים רבים ברחבי ירושלים הוחלט לרכוש אתר בג'בל מוכבר ממזרח לשכונת תלפיות.
במקום נבנה ארמון מפואר, מבנה המשדר רשמיות ופאר תוך שימוש מושכל באלמנטים עיצוביים ארכיטקטוניים אירופאים, ומזכיר מבני ציבור שנבנו ברחבי האימפריה בכלל ומבנים מנדטוריים בפרט כדוגמת מוזיאון רוקפלר.
טכנולוגיות בניה מודרניות וחומרים מודרניים כגון בטון שולבו עם טכנולוגיות מסורתיות האופייניות לאזור וחומרי בנין מסורתיים מקומיים כגון אבן ירושלמית.
למתבונן מקרוב מזכיר המבנה, בזכות שימוש באלמנטים מקומיים, מבנים ואופי של כפרים ערביים ומשקף את אופייה של העיר העתיקה עליה הוא צופה.
אחד האלמנטים המוסלמיים-ערבים הבולטים היא צורת המתומן המשולב בעיצובים רבים במבנה – החל מהמגדל והמזרקה וכלה בריצוף במרפסת המובילה לגינה המזרחית, עיצוב דלתות אולם הנשפים.
עם אישור סופי של תוכנית הבניין בשנת 1928 החלה מלאכת הבניה ובשנת 1933 נחנך הבניין בטקס מפואר.
בארמון התגוררו ארבעה נציבים עליונים שהשתמשו בארמון לניהול המנדט וניצלו את המבנה המפואר לקבלות פנים ומסיבות רשמיות ששמן יצא למרחוק.
ביומו האחרון של המנדט הבריטי, העבירו הבריטים את המבנה לארגון הצלב האדום והמבנה שימש כמטה הארגון במהלך מלחמת העצמאות.
המבנה, שתוכנן על ידי האדריכל קליפורד הולידיי, היה אחד מארבעה מבנים ממסדיים שהוקמו לאורכו של רחוב יפו, יחד עם בניין הדואר המרכזי, בניין בנק לאומי ובניין ג'נרלי.
אבן הפינה לבניין הונחה ביום 2 בספטמבר 1930 בידי סר סטיוארט ספנסר דייוויס, קצין המנהלה של ממשלת המנדט, בברכתם של מושל מחוז ירושלים אדוארד קית'-רוץ' וראש עיריית ירושלים ראג'ב נשאשיבי.
בשנת 1929 יזמו בני משפחת מוצרי, משפחה יהודית אמידה של אנשי עסקים ממצרים, הקמת מלון פאר בירושלים.
המשפחה ייסדה את "חברת מלונות ארץ ישראל" (Palestine Hotels Ltd), ולצורך ההשקעה בהקמת המלון החברה רכשה מהכנסייה היוונית אורתודוקסית בשנת 1929 שטח גדול של כ-18 דונמים הנמצא מול חומות העיר העתיקה ומגדל דוד, וכן למול הר ציון.
קרבתו של המלון למגדל דוד ולקבר דוד העניקה את ההשראה לשם שנבחר עבורו - "King David"- "המלך דוד".
כמה שנים לפני כן נבנה מרכז ימק"א ירושלים מעברו השני של הרחוב, ועם סיום הבנייה ניצבו שני המבנים המרשימים זה מול זה.
הבנייה הסתיימה בשנת 1931 והמלון נפתח לציבור.
עסקי המלון החלו לפרוח, ואף להביס את מלון פאלאס המתחרה שנבנה בסמוך בידי המועצה המוסלמית העליונה.
ימק"א ירושלים הוא מרכז תרבות וספורט הממוקם בליבה של ירושלים ומסונף לארגון ימק"א (איגוד הצעירים הנוצרים) בארצות הברית.
ב-1917 הארגון החל לפעול כדי לספק את צורכיהם של החיילים הבריטים בירושלים.
ב 1926 החלו בבניית הבניין בליבה של ירושלים ובאפריל 1933 נחנך הבניין על ידי הגנרל אלנבי.
בניין זה נחשב לבניין ימק"א היפה ביותר בעולם.
הבניין תוכנן בידי ארתור לומיס הרמון שהיה בין מתכנני האמפייר סטייט בילדינג ותכנן בניינים נוספים בירושלים.
הבניין מחולק לשלושה חלקים, המסמלים את השילוש הקדוש ובו פועלים בית מלון, אולמות כנסים ומתקני ספורט כמו בריכת שחייה, חדר כושר ועוד.
במבנה משולבים אלמנטים דקורטיביים המשקפים מוטיבים דתיים נוצריים, יהודיים ואיסלמיים.
מלון פאלאס הוא בניין שנבנה בירושלים בין השנים 1928 ו-1929 על פי תוכניות האדריכל נחאס ביי.
הבניין ממוקם בפינת הרחובות אגרון ודוד בן שמעון, אל מול בית הקברות ממילא ובריכת ממילא, בשולי גן העצמאות.
הבניין פעל כמלון פאר בשנותיו הראשונות, ולאחר מכן הוסב לבניין משרדים.
המועצה המוסלמית, שיזמה את הקמת המלון, השקיעה בבניין שבעים אלף לירות.
המבנה בן ארבע קומות מעוטר כולו בערבסקות מגולפות באבן.
באולם הכניסה בנו גרם מדרגות קולוסלי ועמודי שיש אדירים.
בחדרים היו שירותים צמודים עם מתקני אינסטלציה מודרניים, מעל המיטות הותקנו אפיריונים ולצדן העמידו מכשירי טלפון.
חנוכת הבניין נערכה ב-21 בדצמבר 1929. בטקס חנוכת הבית השתתפו פקידי שלטון בריטים ונכבדים יהודים וערבים.
המלון פעל כנראה עד שנת 1934 או 1935, אז נסגר בשל התחרות העזה עם מלון המלך דוד.
החאג' אמין אל-חוסייני המשיך להחזיק לשכה במבנה לשימושו, וב-1936 אירח בה את נציגו של היטלר, אדולף אייכמן.
לאחר סגירתו הוחכר המלון על ידי הממשל הבריטי לשמש כבניין משרדים.
התקופה הערבית הקדומה בירושלים נמשכה לאורך המחצית השנייה של האלף הראשון לספירה, משנת 638, עם כיבושה על ידי הפולשים הערבים-מוסלמים מידי הביזנטים.
שלטונם נמשך עד שנת 1099, שבה נכבשה העיר בידי הצלבנים במסע הצלב הראשון.
הייתה זו תקופה של מהפכות שבה נקבעה נוכחות האסלאם ככוח דתי ופוליטי בזירה העולמית, וחלו בה חילופי כוחות בזירה המזרח תיכונית בין האימפריה הביזנטית הוותיקה לאימפריה המוסלמית העולה.
שינויים מפליגים אלו לא פסחו על ירושלים, שהייתה עד אז עיר קדושה ליהדות ולנצרות בלבד.
עם הפיכתה לעיר הקדושה אף לאסלאם, הפכה ירושלים למקום מפגש בין הדתות לצד מוקד חיכוך ומחלוקת ביניהן.
לאורך התקופה המוסלמית המוקדמת נשלטה ארץ ישראל בידי שלוש שושלות של שליטים מוסלמים: הראשונה, שושלת בית אומיה, שמרכזה היה בדמשק.
בתקופה זו, שנמשכה משנת 661 עד שנת 750, עלתה חשיבות העיר, ומבנים רבים, שהחשובים שבהם הם המבנים שעל הר-הבית וקריית ארמונות שנבנו מדרום לו - הם עדות לכך.
השושלת השנייה הייתה שושלת בית עבאס, שמרכזה היה בבגדאד, שלטה עד שנת 969. בתקופה זו ירדה חשיבות העיר אך השליטים העבאסים דאגו לשפץ את מבני הדת המוסלמיים שבה.
האחרונים היו השליטים מהשושלת הפאטמית שמרכז שלטונם היה בקהיר.
תקופה זו אופיינה במלחמות אזרחים, במרידות, במלחמות נגד פולשים ובאסונות טבע שהביאו את ירושלים לשפל המדרגה.
עבור היהודים הייתה תקופה זו הזדמנות לחידוש הקשר עם ירושלים לאחר שלא הורשו לגור ואף לא לבקר בה במשך מאות שנים מאז מרד בר כוכבא.
הקהילה היהודית חידשה את ישיבתה בעיר, וירושלים הפכה שוב למרכז רוחני ותרבותי לתפוצות ישראל.
בשנת 614, בשלהי התקופה הביזנטית בארץ ישראל כבשה האימפריה הסאסאנית הפרסית בראשות ח'וסרו השני, את ירושלים והחזיקה בה עד לשנת 628 אז חזרה העיר לתקופה קצרה לידי הביזנטים.
אירוע זה מהדהד בסורת אל רום שבקוראן אזכור זה כמו העובדה כי בראשית האסלאם מוחמד הורה להתפלל לכיוון ירושלים, ומאוחר יותר שינה את כיוון התפילה אל הכעבה שבמכה מעידים כי מסיבות שונות היה מוחמד מודע לקיומה של ירושלים ויותר מכך למעמדה המיוחד כעיר קדושה.
אין משתמע מידיעה זו כי היה בכוונתו של מייסד האסלאם או עדת המאמינים שהקיפה אותו להכליל את ירושלים במערכת תפיסת העולם האיסלמית המתגבשת.
הצבא המוסלמי תקף משלושה כיוונים: כוח אחד נכנס לארץ ישראל דרך עזה בעוד שני כוחות אחרים נעו ממזרח אל תוך עבר הירדן, מנצלים את חולשת השלטון הביזנטי ונהנים משיתוף פעולה של השבטים הבדואים.
התקפות אלו נבלמו מול קווי ההגנה הביזנטיים.
השינוי הגיע כאשר צבא מוסלמי במהלך נועז ודרמטי חצה את המדבר, כבש את דמשק ולאחר מכן את מרבית שטחה של סוריה.
מכאן יצא הצבא המוסלמי המאוחד וב-1 ביולי 634, נפגש עם צבא ביזנטי באזור הנמצא גאוגרפית בין רמלה לבית גוברין וזכה לניצחון ראשון, לאחריו נכבשו ערי הארץ על ידי הערבים בזו אחר זו: לוד, שכם, עזה, ושומרון.
בסיכומו של דבר החזיקו הביזנטים בקיסריה, אשקלון וירושלים בלבד.
בשנת 636 התחולל הקרב המכריע של המערכה - קרב הירמוך שהיסטוריונים רבים רואים בו את אחד הקרבות המשמעותיים ביותר בהיסטוריה האנושית.
הקרב מסמל את תחילת גל הכיבושים המוסלמי מחוץ לחצי האי ערב ואת תחילת התקדמות האסלאם לתוך ארץ ישראל, סוריה וארם נהריים.
בקרב זה ניגף הצבא הביזנטי בפני הצבא המוסלמי והשליטה על אזור הסהר הפורה עברה לידי האימפריה החדשה - האימפריה המוסלמית.
מסופר כי כשהגיעו החדשות על האסון לאוזניו של הרקליוס באנטיוכיה הוא נפרד מסוריה לשלום במילים: ויצא לכיוון קונסטנטינופול.
תחילה פיקד על המצור עמר אבן אל-עאץ ושנה לאחר מכן משלא הוכרעה העיר הצטרף למצור המצביא אבו עוביידה בן אל-ג'ראח, מפקד הצבא המוסלמי בארץ ישראל ועימו תגבורות על מנת להחיש את נפילת ירושלים.
לא נותרו תיאורים על המצור הממושך אך המסורות המוסלמיות מתארות את המהלך שהוביל לכניעת העיר: לאחר מספר התקפות על חומות העיר נואשו תושבי ירושלים וביקשו להיכנע רק בפני הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב.
זה אכן הופיע בשערי העיר לקבל את כניעתה ונכנס אל ירושלים רכוב על גבי גמל ולובש בגדים פשוטים המאפיינים את נוודי המדבר.
לאנשיו, שחששו לפגיעה במעמדו בגין הופעתו הצנועה הוא הסביר:
סופרוניוס, הפטריארך של ירושלים בעת המצור אמר בראותו את הח'ליף:
בהיסטוריה המוסלמית נשמר נוסח חוזה הכניעה המוגדר כאמאן – כתב חסות, בצורת מכתב מאת הח'ליף לתושבי העיר הנקודות העיקריות בחוזה הן:
חופש הבחירה בין השארות בעיר לתושבים ולחיל המצב הביזנטי, ובין עזיבתה.
על פי המסורת, כשהגיע זמן התפילה הציע הפטריארך סופרוניוס לח'ליף להתפלל בכנסיית הקבר.
אולם עומר סירב, כדי שהמקום לא יהפוך למקום קדוש גם למוסלמים ויפתח פתח לסכסוכים ומלחמות על המקום, ויצא להתפלל בחוץ, במקום בו בנוי מסגד עומר.
המבנה המקורי הוקם כנראה במאה העשירית לספירה וממנו שרד רק בסיס הצריח הקיים.
תחילה קראו המוסלמים לירושלים איליא הד לשמה הלטיני - איליה קפיטולינה.
בהמשך קיבלה ירושלים שמות נוספים המשקפים את עברה היהודי של העיר -בית אל מקדס (ערבית: بيت المقدس - בית המקדש), צהיון (ציון) ואל קודס (ערבית: القـُدْس - הקודש) שמות המתורגמים למעשה משמה העברי של העיר באותה תקופה כפי שמופיע במסמכים מגניזת קהיר.
המסורות המוסלמיות המתייחסות לכיבוש ארץ ישראל וירושלים המוצגות כהיסטוריה, הן בעלות אופי ספרותי וזיקה לסיפורי עם.
גויטין מבטל לחלוטין חשיבות סיפורים אלו ומסביר זאת באומרו שהשינוי ההיסטורי הביא ליצירת אגדות וסיפורים דמיוניים המתארים את כיבושה.
הוא מצטט מדבריו של מוג'יר א-דין, ההיסטוריון המוסלמי החשוב ביותר של ירושלים שכתב במאה ה-15 כי ההיסטוריוגרפיה המוסלמית המוקדמת היא בדיונית.
על פי מסורות אלו בנה עומר - כובש ירושלים - מסגד על הר הבית.
על פי הסיפור עומר סירב לקבל עצה מיהודי מומר לאסלאם לבנות את המסגד צפונית לאבן השתיה על מנת לאפשר למתפללים לפנות למכה ולסלע בו-זמנית.
עומר שסירב לחקות את היהדות דחה את ההצעה.
סיפור זה מאשש את ההנחה כי בראשית לא ייחסו המוסלמים כל חשיבות לירושלים כעיר קדושה, וקדושת העיר עבור דתות אחרות נראתה נוגדת את מסורת האסלאם.
החוקר קפל ארצ'יבלד קרסוול קובע כי מבנה צנוע באופיו נבנה על ידי הח'ליף עומר בהר הבית, קביעה זו מסתמכת על כתביו של נוסע צרפתי הבישוף ארקולף שביקר בירושלים בין השנים 679–682 – כשישים שנה לאחר הכיבוש, הוא תיאר את המסגד כבניין מרובע הבנוי מעץ שהוקם על יסוד שרידים עתיקים.
תיאור זה של מבנה פשוט תואם את המסגדים הראשונים שנבנו על פי התפיסה האיסלאמית המוקדמת שמסגד חייב להיות צנוע באופיו משום שאחרית הימים קרובה:
המקורות הערביים והמסורות המוסלמיות כמעט שאינם דנים בהיסטוריה של ירושלים בתקופה המוסלמית או בחיי העיר אך מפנים מקום נכבד לתיאור ביקורו של הח'ליף עומר על הר הבית.
על פי תיאורים אלו התלווה לעומר אדם בשם כעב אל אחבאר (עברית: פאר החכמים), יהודי תלמיד חכם שהתאסלם והיה ממלווי הח'ליף.
על פי המסופר, ציווה עומר על ניקוי הר הבית משפכים וזוהמה שנערמו בו במשך מאות שנים – פרי הזנחה מכוונת מצד הביזנטים שראו בהר את הסמל לירושלים היהודית ובהזנחתו – את השפלת היהדות.
על אירוע זה והשלכותיו כתב הסופר הקראי דניאל בן משה אלקומיסי בפירוש לספר דניאל:
על פי מסמכים מגניזת קהיר, היהודים ביקשו מעומר רשות להתיישב בעיר ולאחר התמקחות בין היהודים לפטריארך ירושלים החליט עומר על התיישבות 70 משפחות מטבריה שהתיישבו בירושלים.
במכתב שתוארך למאה ה-11 מצוין:
לפי מקורות מוסלמים, התמנו היהודים לנקות את הר הבית ולמסגד אל-אקצא היו 10 אנשי תחזוקה יהודים ומספרם עלה לאחר מכן לעשרים.
סידור זה הופסק במאה ה-8 ותחזוקת הר הבית עברה לעבדים של השלטון.
לאחר כיבוש ירושלים מתמעטות הידיעות ההיסטוריות על העיר.
בשנת 658 התחוללה רעידת אדמה שהחריבה מבנים בעיר, וברחבי הנפה.
באותה שנה נפגשו בירושלים מועאויה בן אבו ספיאן המפקד העליון של הצבא המוסלמי בארץ ישראל וסוריה ומושל מצריים עמר בן עאץ.
במשך כל תקופת שלטונו סבל שלטון בית אומיה מחוסר לגיטימיות דתית ואתנית.
מבחינה דתית, הח'ליף מעאויה אבן אבו סופיאן התאסלם, יחד עם אביו אבו סופיאן, רק אחרי כניעת מכה בפני הנביא מוחמד, כלומר זמן רב אחרי האליטות המוסלמיות הוותיקות.
גם העובדה שבית אומיה בחר בדמשק לבירתו יצרה מצב בו מסופוטמיה ופרס המאוכלסות הרבה יותר מסוריה ראו עצמן כמחוזות כבושים על ידי מיעוט, אי שביעות נחת זאת הציתה מרידות ברחבי האימפריה.
האתגר הגדול הראשון לבית אומיה הייתה ההתקוממות של בני שבט זובייר בראשות עבדאללה אבן א-זובייר, השבט הערבי שישב בארץ - שבט גד'אם תמך במורדים וגם לאחר דיכוי המרד המשיכו הרוחות לסעור.
מעמדה של ירושלים השתנה - לטובה- עם התבססות שלטון בית אומיה, הח'ליף עבד אל מאליכ אבן מרואן.
בסופו של דבר, התלכדו תומכי עלי (שיעת עלי, הסיעה של עלי) עם בית עבאס (ענף מבית האשם) והצליחו למגר את השלטון האומיי במזרח בשנת 750, בקרב הזב, בו נרצח מרבית השבט בידי העבאסים, ובית עבאס הפך לשושלת הח'ליפים החדשה.
תום שושלת בית אומיה, ועליית בית עבאס נקשר בירושלים כאמור בחדית' המיוחסת לנביא:
הלכה למעשה, ירדה ירושלים ממעמדה וח'ליפי בית עבאס שישבו בעיראק התנהלו לפי הפתגם "רחוק מהעין רחוק מהלב".
החליף השני בשושלת אל-מנסור ביקר בירושלים בשנת 758 וציווה להוריד את הצלבים מהכנסיות ולהעלות את גובה המיסים המשולמים על ידי הנוצרים.
בשנת 798 יצאה משלחת מארמון המלך שבעיר אאכן, אל ארמון הח'ליף בבגדאד, במשלחת שני אצילים – לאנטפריד וסיגיסמונד, ועמם יצחק בן יעקב, משימתם של השליחים הייתה להציע ברית מכוונת נגד בית אומיה השולטים בספרד והכרה באפוטרופסות של קרל הגדול על הנוצרים בארץ הקודש.
עם הכתרתו של קרל לקיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 800, יצאה המשלחת חזרה מירושלים, ולאחר תלאות הביא יצחק היהודי, היחיד ששרד מהמשלחת המקורית לקיסר, מתנות: מפתח של כנסיית הקבר ודגל של העיר.
קשרים בילטרליים אלו אפשרו לקרל ליזום בנייה רחבת היקף בירושלים ובמהלכה נבנו מנזרים, אכסניה, ספרייה ושוק.
הגאוגרף המוסלמי בן התקופה ובן ירושלים אל-מקדסי מתאר את העיר במאה העשירית:
כך נמצאו כתובות מימי הח'ליפים אבו אחמד עלי אל-מכתפי באללה (902–908), ואבו אלפדל ג'עפר אל-מקתדר באללה (908–932) על מבנים בעיר העתיקה.
במאה העשירית לספירה אימאם אסמאעילי בשם עבדאללה אל-מהדי הצליח לכבוש את תוניס ולבסס בה את שלטון השושלת הפאטמית.
יורשיו הצליחו לכבוש את מרבית צפון אפריקה והגיעו למצרים בשנת 972 והקימו את בירתם החדשה בקהיר.
הם המשיכו לכבוש את האזורים הסמוכים עד שביססו את שליטתם מתוניסיה עד לסוריה.
ערב הכיבוש הפאטאמי שלטו בירושלים האח'שידים המצריים ושלטונם קשה ומושחת.
בשנת 967 כבשו הקרמטים – כת מוסלמית שנוסדה במאה ה-9 לספירה על ידי מוסלמים פרסים – את ארץ ישראל ובשנת 970 כבשו הפטאימים את ארץ ישראל וסוריה, הנדנדה נמשכה עוד זמן מה וירושלים כמו כל ארץ ישראל עברה מיד ליד.
את אי היציבות ניצלו הביזנטים שחדרו אל תוך סוריה במטרה לשחרר את ירושלים.
ההסכם שהיה לטובת שני הצדדים הוארך מספר פעמים עד שמסיבות לא ברורות עלו היחסים על שרטון והח'ליפה הפטאמי אל-חאכם באמר אללה שנאלץ לעמוד מול תסיסה בתוך מצרים, וצבאו הפנה את הלחץ לכיוון הנוצרים והיהודים.
הקרבות הקשים הביאו את הקהילה היהודית של ירושלים לסף הרעב כפי שמתאר במכתב מירושלים למצרים שלמה הכהן גאון בן יהוסף:
גם בתקופה של יציבות יחסית בה שולטים הפאטמים בארץ ישראל וירושלים סבלה העיר מזעזועים.
ב-5 בדצמבר 1033 סבלה העיר מרעידת אדמה שהחריבה חלקים מחומת העיר וב-29 במאי 1068 חוותה העיר רעידה שנייה בה נפגעה כיפת הסלע.
בשנת 1056 הפקיע החליף מוסתנצר את אוצרות כנסיית הקבר כחלק מהצטננות היחסים בין הפאטמים לביזנטים, הח'ליף גם החליט לשקם את חומות ירושלים שהיו הרוסות בחלקן כתוצאה מרעידות האדמה והמלחמות שעברו על העיר והחליט להטיל את מימון המיזם על תושבי העיר שמצבם הכלכלי היה קשה ביותר.
הנוצרים פנו לקיסר הביזנטי והסכם הושג בתיווכו לפיו מימון בניית החומה סביב הרובע הנוצרי יעשה על ידי הקיסר ובתמורה לכך יורשו הנוצרים לגור לבד ברובע וכך יהיו מוגנים מנחת זרועם של מוסלמים החיים בעיר.
בשנת 1073 נכבשה ירושלים על ידי גדודים של סלג'וקים שחדרו לארץ מסוריה.
העיר ככל הנראה נכנעה ללא קרב והטורקמנים השליטו משטר של טרור ומעשים של רצח ושוד היו עניין שכיח, ניסיון התקוממות של תושבי העיר בשנת 1077 נכשל והסלג'וקים טבחו בנכבדי ירושלים, רבי שלמה הכהן גאון (השני) כתב פיוט על צער האבלות מה שסבלו היהודים מטבח זה.
ב-26 באוגוסט 1098 ניצלו הפאטמים את חולשת הסלג'וקים והאיום הברור מצד הצלבנים של מסע הצלב הראשון ולאחר מצור שנמשך כארבעים יום כבשו את העיר מידי שליטיה האחים ספמאן ואילגאזי בני אורתוק.
אחיזתם בעיר לא נמשכה זמן רב וב-15 ביולי 1099 נפלה העיר לידי הצלבנים לאחר מצור של כחודש.
האסלאם ותורותיו הושפעו רבות מהמסורות והרעיונות המרכזיים העומדים בבסיסם של היהדות והנצרות – האמונה באל אחד, תפקיד הנביאים ויום הדין וכך גם קדושתה של ירושלים.
סימן חשוב להשפעה זו מוצא ביטוי בכיוון התפילה המקורי קיבלה שפנה לירושלים שזכתה בשל כך בשם אולא אל-קיבלתין (עברית:הראשונה מבין שתי הקיבלות).
נקודת מחלוקת גם בתוך האסלאם יצרה סורת אל איסר – סורה (פרק) 17, איה (פסוק) 1 – בקוראן, המספר על ה"איסרא" מסעו הלילי של הנביא:
לדעת רוב החוקרים מדובר במסע אלגורי המתאר את התקדמות הנפש אל עבר הספירה העליונה.
עם זאת לסורה זו ניתנה פרשנות נוספת לפיה מוחמד נישא באורח פלא ממכה לירושלים וממנה עלה לשמיים.
סביב אירוע זה נרקמו אגדות ומסורות שהרחיבו את היריעה ולפיהן הגיע מוחמד לירושלים רכוב על סוסתו הפלאית והמכונפת – אל-בורק.
חשיבות סורא זו היא המסקנה התאולוגית, או האמונה, הנגזרת ממנה ולפיה הדרך ממכה לשערי שמיים עוברת בירושלים.
האירוע ששינה באחת את מעמדה של ירושלים באסלאם היה כיבושה בידי הח'ליף עומר שהכניס את העיר אל תוך המרחב הגאוגרפי המוסלמי והציב את האסלאם מול פאר הכנסיות הנוצריות – בנקודת עימות פיזית שסימלה יותר מכול את הקונפליקט בין שתי הדתות – והיה כתמריץ לפאר את ירושלים.
מאידך, ניסיונות לרומם את קדושתה של ירושלים באופן שהעמיד את העיר כשוות ערך למכה, גונו לא אחת, על ידי אנשי הדת המוסלמים המתנגדים לכך, כ"יהודיות", על פי עדויות היסטוריות – מוחמד מעולם לא ביקר בירושלים.
לאחר בניין כיפת הסלע הפך השם "בית המקדש" לאחד מכינוייה הערביים של ירושלים, לעיתים בתוספת הברכה "שרפהו אללה", "בניין ההיכל יפארו אללה".
בדרום הר הבית הוקם בניין נוסף הידוע כמסגד אל-אקצא, שם הקשור למסע הלילה של מוחמד.
זיהויו היום עם ה"מסגד הקיצון" המתואר בקוראן מקובל על כל זרמי האסלאם.
במשך זמן רב הייתה הדעה המקובלת בקרב החוקרים, כי התקדשותה של ירושלים באסלאם נבעה משיקולים פוליטיים של השליטים האומאיים, מתוך עניין להעלות את קדושתה של ירושלים, כדי ליצור משקל נגד לקדושתה של מכה, שהייתה נתונה לשלטונו של הח'ליף המורד איבן זוביר.
המחקר המודרני דוחה פרשנות זו ומעלה את הסברה כי העניין של ח'ליפי אומייה בעיר נובע משיקולים דתיים-פוליטיים שהביאו את הח'ליפות לעימות כולל עם הנצרות.
בתסריט זה ירושלים הפכה לשדה קרב תאולוגי מרכזי בין האסלאם לנצרות, שביטויו המרכזי בתחום הארכיטקטוני.
במאה ה-8 בעקבות פעילות מתגברת של סגפנים דרווישים סופיים שביקרו בירושלים, גרו בה זמנית או בקביעות והתפללו במקומותיה הקדושים, עלתה קרנה של ירושלים כעיר קדושה.
ספיאן אלת'ורי טען, שתענוגו הגדול בחיים הוא לאכול בננות בצל כיפת הסלע, אנשי דת אחרים הפיצו את הקריאה לעלות לרגל לעיר ולהשתקע בה, הקריאה משתקפת באמרות שנשמרו כחדית':
לאותה תקופה מיוחסת המסורת הגורסת כי ביום הדין יעמוד מלאך על אבן השתייה על פי החדית':
כל בני האדם יהיו חייבים לעבור על גשר זה (אל-צראט) אף על פי שהוא דק משערה, לגשר יהיו 7 קשתות, וליד כל קשת ישאלו בני אדם על מעשיהם.
הרשעים יפלו ממנו לגיהנום והצדיקים יעברו אותו בשלום.
מחלוקת על מעמד ירושלים בתוך האסלאם
מערכת היחסים בין היהדות לאסלאם הייתה מתחילתה מתוחה, תהליך אימוץ של מסורות שמקורן ביהדות נתקל בהתנגדות הולכת וגוברת ככל שהדוגמה המוסלמית התגבשה ונסגרה להשפעות מבחוץ שהחלו להיחשב כמזיקות.
העולמא, שהפכו לשומרי הסף של האסלאם מפני השפעות בלתי רצויות הכריזו מלחמה על רעיון קדושת ירושלים, ובעיקר מול הניסיון להשוות בינה לבין מכה ומדינה, ומאמונות שהכו שורש באסלאם ממקור הנזירי-נוצרי, ואמונות יהודיות מהם הסתייגו חכמי הדת המוסלמים מכל וכל.
הירידה במעמדה של ירושלים - מול מרכזי הקודש בערב המשיכה עם סיום שלטון בית אומיה.
השלטון החדש של בית עבאס ניצב לימינם של העולמא ובכך הותיר את מעמד ירושלים כעיר קדושה בגדר תפיסה המוגבלת לאזור סוריה - ארץ ישראל.
ספרות שבחי ירושלים התגבשה במהלך המאה השביעית ואילך בידי תושבי העיר וסביבותיה אך עלתה על הכתב בשלב מאוחר ביותר - במאה ה-11, עדות לעוצמת ההתנגדות למסורות ירושלמיות בקרב הממסד המוסלמי.
כך גם הידלדלה תנועת עולי הרגל המוסלמים לירושלים, רוב הצליינים אליה היו תושבי אל-שאם בעוד עיקר הזרם של הצליינים פנה לכיוון מכה.
הסוגה הספרותית של שבחי ערים וארצות מהווה חלק ממערכת כתבי הדת והאמונה המוסלמיים וידועה בשם פצ'אאל אלבלדאן ומרכזת בתוכה אגדות ומסורות המפארות את העיר.
החל מהמאה ה-9 הופיעו ספרים המפארים ערים בעולם האסלאם ובהן מכה, מדינה, בגדאד, חומס ואחרות אך לא את ירושלים.
רעיון קדושת ירושלים באסלאם הקדום משתקף בסדרת ספרים הידועים קולקטיבית כשבחי ירושלים (ערבית: פצ'אאל בית אלמקדס).
הספרים הראשונים שיוחדו לירושלים מתועדים למאה ה-11 אך חיבורים אלו הם למעשה קיבוץ של סיפורים ומסורות שנוצרו במהלך המאה ה-7 והמאה ה-8 ופורשות יריעה רחבה המתארת את מעמדה של ירושלים במסורת האסלאם.
החיבור הראשון של שבחי ירושלים נכתב על ידי אבו בכר אל-ואסטי – תושב ירושלים במאה ה-11, וייתכן כי נכתב על מנת לאסוף תרומות לשיפוץ כיפת הסלע.
החיבור בנוי כקובץ של מסורות עם ציון מקור המסורת.
כארבעים שנה לאחר מכן פורסם ספרו של אבו אל-מעאלי אלמשרף אבן אלמרג'א וחיבורו מקיף יותר ומכיל כמות גדולה יותר של מסורות והוא מחולק לפרקים המאגדים מסורות בעלות נושא משותף.
באמצע המאה ה-14 הופיע ספרו של שהאב אלדין בן אחמד אל-מקדסי שנשא את השם מעורר התשוקה לבקר בירושלים ודמשק.
על פי דברי כותבו ועל פי דעת החוקרים של המסורת המוסלמית הוא העידית של סוגה ספרותית זו, לפניו עמדו כל הספרים והוא מנתח את איכות המסורות המופיעות בהם.
על ההיררכיה בין ירושלים למכה - בשם עאישה אשתו של הנביא:
על חשיבותו של הסלע - אבן השתייה:
על קרבתה של ירושלים לגן עדן:
על הקרבה לשמיים בשם כעב אל-אחבאר:
על קרבתה של ירושלים אצל אללה:
בהשפעת חזון יוחנן פרק כא' מהברית החדשה:
התיאור הפיזי של ירושלים בתקופה המוסלמית לוקה מאוד בחסר, המקורות הכתובים מועטים ולא מדויקים ועיקר התמונה ההיסטורית מתייחסת לעיר ערב התקופה הצלבנית.
העיר שהחיים בה נמשכו ללא הפסקה מאז התקופה הרומית-ביזנטית שמרה על צורתה ואופייה האורבני ואתרים מרכזיים עברו גלגולים שונים במהלך התקופה בשינויים הנובעים מאילוצי הזמן והמקום.
מערך הרחובות של ירושלים נסמך על תוכנית העיר הביזנטית, תוך שינויים שעיקרם בצד הדרומי של העיר, דהיינו עיר דוד והר ציון.
אלה יצאו מתחום העיר עם התמוטטות חומותיה ברעידת אדמה במאה ה-11. תוואי זה נשאר זהה למדי לאורך התקופות ועד לימינו.
חומת ירושלים המוסלמית הייתה למעשה החומה הביזנטית שעמדה יפה מימיה של הקיסרית אאודוקיה במאה החמישית.
חומה זו חרבה לבסוף ברעידת אדמה בשנת 1033 ושוקמה בחופזה על ידי הפאטימים במטרה להגן על העיר מפני פלישות חוזרות ונשנות של שבטים מוסלמיים ואחרים.
בוני החומה השתמשו באבני כנסיות בשימוש משני, וכך נמחקו כנסיות ביזנטיות רבות שאבניהן שימשו כחומרי בניין לחומה החדשה.
עקב מיעוט משאבים, קוצר זמן ומחסור בפועלים ומגינים, קיצרו הפאטימים את אורך החומה והקטינו את שטח העיר מדרום, כך שהר ציון ועיר דוד הושארו מחוץ לחומה.
הייתה זו הפעם הראשונה שחלקים אלה נקרעו מעל העיר, ולמעשה לא חזרו להיות עוד חלק ממנה בשום תקופה עתידית אחרת.
מיעוט המזומנים אף הביא את הח'ליפה הפאטימי להציע לנוצרים המקומיים להשתתף במימון שיקום החומה סביב כנסיית הקבר ולזכות בכך בהיתר לשפץ אותה ולהתגורר בסביבתה.
הקיסר הביזנטי מונומכוס לקח על עצמו את המשימה ובכספי האימפריה מימן את השיפוץ הנרחב.
כך נוצר רובע מוגדר ומוגן שזכה לשם 'רובע הפטריארך', הוא הרובע הנוצרי של ימינו.
השער המערבי של העיר הידוע בשם שער יפו היה קרוי בשם באב מחראב דאוד שם הקשור למגדל דוד.
במפה ותיאורי העיר של ארקולף קרוי השער שער דויד – ובשם זה נקרא השער גם בתקופה הצלבנית.
השער הראשי של העיר היה ככל הנראה שער שכם ששמו בתקופה המוסלמית היה באב אלעמוד על שם עמוד ניצחון רומי, שניצב בסמוך לשער - כמופיע במפת מידבא.
ארקולף מציין את השער בשם שער סטפנוס הקדוש שם שניתן בתקופת הקיסרית אודוקיה שבנתה בסמוך לשער כנסייה על שם סטפן הקדוש, גם בתקופה הצלבנית נקרא השער בשם זה.
לכיוון מזרח נפתח שער העומד במקום בו עומד שער האריות וממנו נמתחה דרך אל יריחו ונקרא בתקופה המוסלמית באב אריחא (שער יריחו) ארקולף קורא לשער שער בנימין.
בחומת הקיסרית אודוקיה נקבעו שערים הפונים מזרחה ודרומה אך מיקומם משוער ושרידיהם לא נמצאו.
שערים אלו המוזכרים במקורות שונים כוללים את שער השילוח שפנה מזרחה לכיוון בריכת השילוח והוביל אל כיוון שכונת היהודים ששכנה באזור עיר דוד עד למאה ה-11. בדרום שכן שער ציון שהוביל אל מערכת המבנים הביזנטיים על הר ציון.
במשך כל התקופה המוסלמית עברה החומה הדרומית של איליה קפיטולינה בתוך העיר, בתוואי הזהה לתוואי החומה הטורקית המקיפה את העיר העתיקה של היום.
בחומה זו נבנה שער בשם שער הניאה שחיבר את כנסיית הניאה באמצעות הקרדו המערבי אל שער שכם.
קרדו נוסף – חיבר את שער שכם אל אזור הארמונות האומיים בדרום מזרח העיר – בסמוך להר הבית.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו לאורך השנים בקו החומה המערבית והמצודה הידועה בשם מגדל דוד נתגלו שרידי בנייה במצודה שמיוחסים לתקופה המוסלמית ובהם מגדל עגול ושרידי קיר.
החופר CN Johns שחפר במצודה מטעם מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי זיהה את השרידים עם ארמון אמיר המאמינים - מקום מושבו של שליט העיר, אך תוכנית המצודה בתקופה המוסלמית איננה ברורה.
מממצאי חפירה זו עולה כי השער המערבי של העיר הידוע בשם שער יפו היה ממוקם, בתקופה המוסלמית, מזרחית מהשער הנוכחי.
בתקופה המוסלמית החלה העיר להתפצל לרבעים שהתאפיינו במגורים של בני קבוצות אתניות ודתיות מגובשות.
הנוצרים התגוררו ברוב השטח של ירושלים בשכנות מעורבת עם מוסלמים וערבים עד לסוף התקופה המוסלמית בה תחמו הנוצרים את מושבם והמוסלמים יצאו מתחום זה לאזורים אחרים בעיר.
ברובע שלט אז הפטריארך היווני של ירושלים.
על פי ויליאם מצור היו גבולות הרובע כדלקמן: הגבול הצפוני נקבע על ידי חומת העיר הנמשכת ממגדל דוד דרך מגדל הפינה – מגדל טנקרד ומשם עד לשער שכם.
בתוך העיר נתחם הרובע על ידי הקרדו המערבי עד לאזור השווקים ומשם בזווית ישרה לכיוון שער יפו.
מתאר זה מקביל – בשינויים קלים – לרובע הנוצרי של היום.
ליבו של הרובע הייתה כנסיית הקבר ובסמוך לה עמד מסגד עומר.
בשנת 1898 נתגלתה בסמוך לכנסייה כתובת שתוארכה על ידי שארל קלרמון-גנו לשנת 970 ובה חקוקה הכתובת:
במאה ה-8 החלו בעיר פעולות בנייה של קרל הגדול - אליו פנו נוצרים תושבי ירושלים בבקשת חסות.
באזור המוריסטן נבנו אכסניות לעולי רגל ובהן אכסניה מפוארת לעולי רגל נוצרים, כנסייה על שם מרים הקדושה ושוק מרכזי (פורום) שהכנסותיו הקדש לכנסייה.
ממבנים אלו לא נותר כל זכר והם ככל הנראה נהרסו בשנת 1009 בהוראת הח'ליף הפאטמי אל-חאכם באמר אללה.
סוחרים מהעיר האיטלקית אמאלפי שקשרי מסחר עם האימפריה המוסלמית העניקו להם פריבילגיות קיבלו רשות ושטח מתאים להקים מנזר, אכסניה לעולי רגל שסעדו את לבם בשיירי מזונם של הנזירים ובית תפילה.
גם ממבנים אלו לא נמצא שריד אף על פי שהם נבנו - ככל הנראה - לאחר שלטונו של אל-חאכם באמר אללה.
הכיבוש המוסלמי של ירושלים הותיר את מבני הדת הנוצריים ללא פגע, אך החל מאירוע זה ועד תום התקופה התחולל תהליך של הרס ועזובה שהותיר את העיר ומוסדותיה הנוצריים במצב קשה.
כנסיות ומנזרים שנהרסו במהלך כיבוש ירושלים בידי הפרסים ולא נכללו במפעל השיקום של מתודיוס לא שוקמו.
עיקר ההרס והנזק נגרם לאורך התקופה כתוצאה מפעולות עוינות של מוסלמים שכללו מעשי שוד, הרס בידי השלטונות, ולעיתים מעשי רצח ופרעות.
עזובה של המוסדות הואצה על ידי מיסים כבדים שהוטלו על מוסדות הדת.
מנזרים ששכנו מחוץ להגנת חומות ירושלים הותקפו על ידי שבטי בדואים שלעיתים אף העזו לחדור אל תוך החומות.
כך ידוע על אירועים בהם הציתו מוסלמים חלקים מכנסיית הקבר בשנת 937 ובשנת 966 הוצתה שוב הכנסייה על מנת לאפשר ביזת חפצי הקודש.
נזקים אלו ונזקי רעידות האדמה הרבות שפקדו את ארץ ישראל הוחרפו על ידי החוק המוסלמי שאסר בנייה, שיפוץ או הקמה מחדש של כנסיות ומנזרים, מתוך שאיפה לא מוסתרת להביא לדיכוי הפולחן הנוצרי הענף בירושלים וסביבותיה.
שיקום נזקים מוגבל התאפשר רק בלחץ ולעיתים קרובות במתן שלמונים לשלטונות.
בעיר הביזנטית איליה קפיטולינה לא התגוררו יהודים על פי חוק.
במהלך התקופה הביזנטית ניתנה רשות ליהודים לבוא ולקונן מול הר הבית.
שינוי בסטטוס זה התרחש מיד עם כיבוש העיר בידי המוסלמים.
במסמכים מהגניזה של קהיר מסופר שהח'ליף עומר עודד יהודים, תושבי טבריה להתיישב בירושלים ולשאלתו "היכן תרצו לגור בעיר?" ענו – "בדרום העיר, וזהו שוק היהודים".
והייתה כוונת בקשתם קרבת המקדש ושעריו, וכן מי השילוח לטבילה.
מתעודה זו עולה, שבראשית ימי שלטונם של המוסלמים בירושלים התאפשר לקהילה יהודית של שבעים משפחות לגור בשכונה בדרום העיר ליד הר הבית ושעריו.
בשנות השבעים של המאה ה-20 נערכו חפירות ארכאולוגיות על ידי רשות העתיקות בשטחים שסמוכים לדרום הר הבית.
בחפירות אלה נחשפו, מתחת ליסודותיהם של הארמונות האומיים, מבני מגורים הבנויים בתוכנית דומה של חדרים מסביב לחצר מרכזית פנימית, ותוארכו לתקופה הביזנטית.
באחד ממבנים אלו, השוכן סמוך לפינה הדרומית-מזרחית של הר הבית נחשף משקוף דלת, מצופה בטיח לבן, ועליו מצוירים בצבע אדום שתי מנורות של שבעה קנים ולידם לולב ומחתה – סמלים יהודיים, האופייניים לאומנות היהודית של תקופת המשנה והתלמוד.
מנורות מצוירות נוספות נתגלו גם במקומות אחרים במבנה על גבי הטיח שחיפה את קירות הבניין.
במהלך ניקויו של משקוף המנורות נחשף צלב בתוך מסגרת עגולה חרוט באבן.
ממצא זה מעיד כי המשקוף בבית היהודי שימש קודם לכן כמשקוף בבית שתושביו היו נוצרים.
כמה עשרות שנים אחר כך נבחר המקום על ידי השליטים האומיים למפעל בנייה מונומנטלי ובזה בא הקץ על שכונת היהודים שליד הר הבית.
מרכז החיים ברובע היה בית הקהילה שנודע גם בשם המערה ובו פעל בית הכנסת, אך מקומו המדויק איננו ידוע.
לקראת תום התקופה עברו יהודי העיר להתגורר בחלק הצפון מזרחי של ירושלים, שם השתתפו בהגנת העיר בעת המצור הצלבני וספגו את מלוא עוצמת ההתקפה שהביאה לכיבוש העיר.
כיפת הסלע (ערבית: قبة الصخرة, תעתיק מדויק: קבת א-לצח'רה, הגייה: קוּבַת אַ-סַ'חְ'רַה; נקראת לעיתים "כיפת הזהב") הוא המבנה המוסלמי העתיק ביותר שנשתמר ללא שינויים מהותיים, ונחשב למופת אדריכלי ואמנותי, ולפינת יסוד בתולדות האמנות והאדריכלות האסלאמיים.
כיפת הסלע עצמה אינה מסגד, ולא נערכות בה תפילות בציבור, המבנה של כיפת הסלע הוא מהמפוארים במזרח התיכון.
המבנה מתומן ובמרכזו כיפה, בנוי במפלס העליון של הר הבית.
בדומה למספר מבני דת מועטים יחסית במזרח התיכון, למבנה אין כיוון מסוים, אלא הוא בנוי בקונצנטריות סביב העצם המקודש במרכזו.
בגג כיפת הסלע מצויה כתובת המתארכת את בנייתה לשנת 72 להג'רה, היא שנת 691/2, זמנו של הח'ליף עבד אל-מלכ מבית אומיה.
מקובל לראות זאת כשנת חנוכת המבנה, אם כי ייתכן כי מדובר דווקא בתחילת הבנייה.
במרכזה של כיפת הסלע מצויה אבן השתייה (הצח'רה).
פנים הכיפה עשוי סטוקו וערבסקות שצורתם מדליונים בעיטור פיתוחי צמחים ופרחים מרהיבים, אלפים במספר.
מתחת לכיפה מצוי התוף, המעוטר בפסיפס שבתחתיתו כתובת אדירת ממדים, הנמשכת משני עבריו של הקיר, ובעלת אורך כולל של 240 מטר, ובה כתובת ההקדשה:
הח'ליף העבאסי אל-מאמון (813–833) שיפץ את המבנה, והחליף את פסיפסי הקיר שציינו כי המבנה נבנה על ידי הח'ליף עבד אל-מלכ בפסיפסים הנושאים את שמו, אולם לא שינה את תאריך הבנייה המופיע עליהם.
מסגד אל-אקצא (ערבית: المسجد الأقصى, תעתיק מדויק: אלמסג'ד אל-אקצא) משמעות השם: "המסגד הרחוק ביותר" או "המסגד הקיצון".
המונח "מסגד אל-אקצא" נזכר בקוראן, והפרשנות המוסלמית המקובלת, מייחסת את הפסוק למסע לילי, שעל-פי המסורת המוסלמית, ערך מוחמד ממכה אל הר הבית בירושלים.
מסגד אל-אקצא נבנה תחילה מעץ, בתאריך לא ידוע.
על פי מסורות אחדות, הוא הוקם במצוותו של הח'ליף עומר עצמו.
בכל מקרה ידוע כי המסגד כבר עמד על תילו בשנת 679, כיוון שבן התקופה, הנזיר ארקולף, מעיד שראה את המבנה:
בשלב מאוחר יותר, נבנה במקום מבנה אבן.
מרבית ההיסטוריונים הערבים מימי הביניים מייחסים את בנייתו לעבד אל-מלכ, בונה כיפת הסלע, ומיעוטם מייחסים אותו לבנו, וליד הראשון.
המבנה הוקם מחדש לפחות חמש פעמים.
הוא נהרס לחלוטין לפחות פעם אחת ברעידת אדמה ("רעש שביעית", באמצע המאה השמינית).
הבניה המחודשת האחרונה הייתה ב-1035.
כיפת השלשלת (בערבית "קובת א סלסלה" או "מחכמת דאוד") היא מבנה הניצב במרכז הר הבית, מעט מזרחית לכיפת הסלע, בנייתה מיוחסת על ידי מרבית המקורות ההיסטוריים והחוקרים המודרניים לעבד אל-מלכ, שמלך בין השנים 685–705. המבנה, מהקדומים ביותר שעל הר הבית, הוא מבנה קונצנטרי המורכב משני חלקים.
המבנה הפנימי מורכב מכיפה שקוטרה 14 מטר הנסמכת על גבי תוף משושה העשוי מפנדנטיבים ומתחת לכל אחד מקדקודיו - עמוד.
המבנה החיצוני עשוי מצולע בעל 11 צדדים.
במקור, היה המבנה פתוח לגמרי, ללא כל קירות בינות לעמודים, אולם בתקופה מאוחרת יותר נסתמה אחת הצלעות החיצוניות ונהפכה למחראב.
הסיבה לבניית המבנה אינה ברורה.
המקורות ההיסטוריים מציעים מספר סיבות, ואף החוקרים המודרניים חלוקים ביניהם.
החוקרת מרים רוזן-איילון טוענת כי מבנה זה שימש כמבנה זיכרון בעל משמעות דתית.
בסמוך להר הבית חשף בנימין מזר בחפירותיו ארבעה ארמונות ענק, שתוארכו ויוחסו לח'ליפה וליד הראשון משושלת בית אומיה (705–715 לספירה).
תיאור מבנים אלו איננו מופיע בתעודות מהתקופה המוסלמית וחשיפתם הייתה הפתעה.
זיהוי מבנים אלו לא הושלם.
הקמת המתחם נעשתה על ידי יישור השטח ממבנים קדומים יותר והקמת הארמונות על שטח נקי.
ככל הנראה הוקמו הארמונות לאחר סיום תהליך שיקום הר הבית ולאחר בניית המסגדים שעליו.
הארמונות שימשו את בעליהם לתקופה קצרה בלבד, המתחם כולו נהרס ברעידת האדמה שפקדה את הארץ בשנת 747. בימי שלטון בית עבאס שוקמו הארמונות והמבנים שופצו אך באופן חלקי ובאיכות בנייה גרועה, כבר בשלב זה החלו להשתמש באבני הארמונות לבניית בתים אחרים בירושלים.
עם צמצום שטח העיר וזניחת חומות אודוקיה נזנחו הארמונות האומיים לחלוטין וחורבנם הסופי הגיע עם הכיבוש הסלג'וקי של שנת 1071 ובבוא הצלבנים לירושלים היה המתחם עזוב.
מבנים אלו שכונו ארמונות אך ייעודם המדויק לא ברור לא שימשו לצרכים דתיים וכללו מבנים אדמיניסטרטיביים, מחסנים, מרחצאות, ובתי מלאכה.
רוב אבני הארמונות שימשו כמה מאות שנים לאחר מכן לבניית קו ביצורים חדש, על ידי השליטים הפאטימים של ירושלים.
המבנה הגדול בקבוצת מבנים אלו סומן על ידי החופר במספר 2 והוא הקרוב ביותר אל מסגד אל-אקצא ונחשף מעבר מקורה מהמבנה אל המסגד וייתכן כי מבנה זה שימש כביתו של מושל ירושלים בתקופת ח'ליפות אומיה.
תושבי ירושלים המוסלמית הסתמכו על מערכות מים קדומות – מימי בית ראשון ובית שני – ששימשו במשך מאות שנים, ותוחזקו על ידי שליטי ירושלים הנוצרים והמוסלמים על מנת למלא את צורכי העיר במים למחיה.
בחלק מהמקרים פגעו חקלאים מקומיים באמה, כדי ליהנות ממימיה לטובת שדותיהם.
מקובלת במחקר הגישה כי הכיבוש היה אירוע שקט יחסית, שלא הותיר אחריו עקבות משמעותיים וכי האוכלוסייה הנכבשת בארץ-ישראל המשיכה לנהל את חייה במידה רבה כפי שהתנהלו קודם לכן.
בסוריה רבתי התפרשו השבטים במרחבים גדולים, רובם הגדול שמרו על האופי הנוודי שלהם.
בתקופה זו האוכלוסייה בארץ ישראל התדלדלה משמעותית.
הרס ערי החוף, פגעי הטבע וחוסר הביטחון ששרר בארץ במהלך השלטון המוסלמי הביאו לדלדול אוכלוסייתה ולחורבן חלקים גדולים ממנה.
הגאוגרף הירושלמי הערבי בן המאה העשירית, מוחמד בן אחמד שמס א-דין אל-מוקדסי ציין בכתביו כי באותה העת כמעט שלא היו מוסלמים בירושלים: "המסגדים ריקים וספרי הקודש המוסלמים לא נלמדים.
רוב אוכלוסיית ירושלים הם יהודים ונוצרים אשר מרגישים כמו האדונים של האזור ומתנהגים בחוצפה."
המהגרים שמדרך הטבע היו אלו שיכלו לשאת בעלות הכספית של הגירה ויישוב מחדש, בעוד שהנוצרים מעוטי היכולת ודוברי הארמית נותרו בירושלים ותחת עול השלטון המוסלמי.
תנועה ערה של עולי רגל שחלקם נותרו בירושלים לתקופות ארוכות, תגברו והשלימו את הקהילה הנוצרית אך לטווח הארוך הידלדלו מספרי הנוצרים.
תופעה זו קיבלה תנופה עם התגברות תופעת המוסתערבים – תופעה סוציולוגית המתארת אנשים שאינם ערבים אך חיים ומתנהגים כערבים לכל דבר.
במקביל לקהילה היוונית אורתודוקסית התגוררו בירושלים מאמינים של כנסיות קטנות רובן משתייכות לזרמים מונופיסטים.
לאורך התקופה המוסלמית, התגוררו היהודים בשכונה בדרום העיר.
יהודי ירושלים עסקו - לעיתים כמונופול - במספר מקצועות.
המלומד הירושלמי אבו אלמעאלי אלמשרף בן אלמרג'א בן אבראהים אל-מקדסי מציין כי חלפני הכספים, צובעי הבדים, והבורסקאים היו יהודים.
בירושלים היו אומנים יהודים שעסקו בטוויה - כך שיהודים עסקו בתחום הטקסטיל מייצור עד מכירה.
בירושלים היה שוק בשם שוק היהודים בו עסקו יהודים במסחר וערכו ירידים.
ענף נוסף שפירנס יהודים היה העתקת ספרי קודש – תנ"ך ומשנה.
מקור הכנסה נוסף עבור יהודי ירושלים הייתה תמיכה בעיקר כתרומות מיהדות התפוצות, כל התורם לירושלים נחשב כמי שקנה זכות לעולם הבא.
הקדשים מיוחדים בקהילות בתפוצות שימשו גם הם כמקור הכנסה, הכספים הוזרמו לירושלים באמצעות סוחרים יהודים שסחרו בין נמלי הים התיכון.
גמולם של אוספי הכספים היה – בין היתר – אזכור שמם בציבור בעצרת השנתית שעל הר הזיתים בעת הושענא רבה, אירוע זה – קריאת שם המיטיב קבל עם ועדה על ידי הגאון הייתה כבוד שאין למעלה ממנו.
על פי ההלכה המוסלמית ליהודים אסור היה לבנות בית כנסת אך במקורות מוסלמיים ונוצרים מוזכר בית כנסת גם כאזכור המקום בו נרצחו בני הקהילה על ידי הצלבנים.
המקום של בית הכנסת לא נמצא אך הוא מוזכר בכינוי המערה וייתכן ושכן במבנה תת-קרקעי.
הכיבוש המוסלמי הכניס את הקהילה היהודית לתוך ישות מדינית גדולה בה שכנו ופעלו הריכוזים הגדולים ביותר של העם היהודי.
במאות השנים הראשונות לאחר כיבושי האסלאם, מרכז הכובד של העולם היהודי כולו, היה יהדות בבל, יהדות פרס וארץ ישראל.
ישות מדינית זו איחדה את מרבית היהודים ונשמרה גם כאשר היו פילוגים מדיניים, כך שעד שלהי ימי הביניים, התקיימו קשרים מסחריים ותרבותיים פעילים בין המחוזות המרוחקים של העולם האסלאמי.
שינוי חשוב נוסף בחיי היהודים שהתרחש בעקבות כיבושי האסלאם הוא תהליך השיערוב, דהיינו החלפת הלשונות העתיקות כמו העברית והארמית בלשון הערבית (החלה להתפתח הערבית יהודית) למרבית הצרכים - לשון הדיבור היומיומי, כתוצאה מכך, במאות הראשונות לאחר כיבושי האסלאם, לשון הדיבור הייתה הערבית יהודית.
מהמאה ה-9 החלו תנועות הגירה נרחבות מארצות המזרח (פרס ועיראק) לארצות המערב (מצרים וארצות המגרב, כולל ספרד).