tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרעיון העומד בבסיס טיפול זה בנפגעות ובנפגעי טראומה הוא שלפעילות גופנית ישנה השפעה נרחבת על מצב הרוח; הפעילות מגבירה רגש חיובי ומפחיתה רגש שלילי הנובע מהיעדר פעילות, אשמה, כבדות וחרדה.
מכיוון שספורט הוא פעילות חברתית נורמטיבית, שנעשית בסביבה בריאה, מתפקדת וטבעית, הטיפול יכול לייצר עבור המטופלת תחושת יציבות, חוויה של נרמול של הקושי והפחתת תחושת נזקקות.
המסורתית לעמדה כנועה ומפייסת מצד נשים.
פגיעה מינית היא אירוע טראומטי אשר השלכותיו על הגוף והנפש נמשכות לאורך כל החיים, ויכול להוביל להתפתחות של בעיות בריאותיות ופסיכו-פיזיולוגיות, ביניהן בעיות במערכת העיכול, כאב כרוני, סוכרת, מחלות כרוניות, סרטן, בעיות בתחום הגינקולוגיה, מצוקות במהלך ההיריון והלידה ובעיות בתפקוד המיני ובעיות פוריות.
נפגעות ונפגעי פגיעה מינית בילדות מדווחות על בעיות רפואיות שונות המתקיימות ללא ממצאים אורגניים ובניהן התקפים אפילפטיים, רגישות לריחות ולטעמים, כאבים בזמן מתן שתן ועוד.
השלכות הפגיעה המינית ניכרות גם בתחום של הפרעות אכילה: ידוע ששיעור ניכר מהנשים הסובלות מהפרעות אכילה עברו פגיעות מיניות בילדות, כאשר מחקרים מסוימים מצאו ששיעורן מגיע ל-80%.
הרעבה עצמית ובולימיה נרבוזה משמשות נפגעות כביטוי למצוקה וכאסטרטגיית התמודדות עם חוויות העבר הטראומטיות.
אוכלוסיית הנפגעות והנפגעים זקוקה לתמיכת מערכת הבריאות בהיקף נרחב ומשמעותי ביותר.
מנגד, בדיקה, אשפוז או ניתוח עלולים ליצור מצבים המשחזרים עבור הנפגעת את חוויית גזילת השליטה ממנה על גופה ותחושת חוסר האונים, מה שעלול לעכב את תהליך ההחלמה ולגרום לאשפוזים ממושכים ולא אפקטיביים.
אי לכך, קיימת חשיבות רבה בהכרה של צוותים רפואיים בכך שמצבים מסוימים עשויים להוות טריגר להצפת זיכרונות הפגיעה ולהביא להחרפת תסמיניה של הנפגעת.
חוויה זו, לצד תחושות של בושה ופחד לחוות יחס שלילי, מובילה במקרים רבים להימנעות מטיפול רפואי, אשר יכולה להתבטא בסירוב ליטול תרופות, קושי לבצע בדיקה עצמית לגילוי גוש בשד, הימנעות מבדיקות גינקולוגיות וכדומה.
בישראל מוגדרות עבירות המין בסעיפים 345–355 לחוק העונשין, התשל"ז- 1977, ובחוק למניעת הטרדה מינית, התשנ"ח-1998. בהתאם לחוקים אלה, ניתן לפתוח בהליכים משפטיים ופליליים במקרים של פגיעה מינית.
הליך זה, נפתח בהגשת תלונה במשטרה, כל מי שעברה פגיעה מינית זכאית להגיש תלונה, בתחנת המשטרה שבאזור בו התרחשה הפגיעה.
מרגע הגשת התלונה נחשבת הנפגעת כמתלוננת אם מוגש כתב אישום במהלך ההליך המשפטי, משתנה מעמדה למעמד "עדה".
השלב הבא בהליך הוא חקירה של המתלוננת ושל המואשם בפגיעה, ופעמים רבות גם כולל שלב של עימות, בשלב זה רשאית המתלוננת לסרב.
מרגע השלמת החקירה במשטרה, מועבר התיק לפרקליטות המחוז ושם מתקבלת ההחלטה אם להגיש כתב אישום.
אם מוגש, זכאית הנפגע/ת לקבל סיוע משפטי ללא עלות וללא תלות במצבה הכלכלי.
חובתה של המשטרה לעדכן את המתלוננת על כל שלבי החקירה ועל מצב תיקה, זכותה לבחור את המגדר של החוקר/ת וכמו כן להיחקר בנוכחות מלווה מטעמה, אם רוצה בכך.
בנוסף, המתלוננת אינה אמורה להיחקר על עברה המיני אלא אם הדבר חיוני לצורך החקירה.
בינואר 2021 פרסמה נשיאת בית המשפט העליון נהלים חדשים שנועדו להסדיר את התנהלותם של בתי המשפט בדיון בתיקי עבירות מי.
הנוהל קובע כי על הדיון להתנהל מול הרכב שופטים מעורב מבחינה מגדרית וכי על בית המשפט לספק הגנה למתלוננת בעת המשפט הכוללת הפרדה בינה לבין הפוגע.
כמו כן, מוגדרים בו נהלים ביחס לעדות של הנפגעת במטרה להקל עליה את התהליך.
מאפיינים ייחודים של ההליך המשפטי-פלילי
רבות מהנפגעות כלל לא מגישות תלונה במשטרה, ומרבית התלונות שמוגשות בדבר פגיעות מיניות אינן מגיעות לכדי כתב אישום, ומרביתם של התיקים נסגרים.
היבטים שונים מקשים על קיומו של הליך משפטי-פלילי במקרים של עבירות מין.
עבירות מין הן עבירות ייחודיות, הן במבנה המשפטי שלהן והן בקשיים הראייתיים הקשורים בהן.
העובדה כי פגיעה מינית היא לרוב עבירה הנעשית בין שני אנשים, ללא עדים, מקשה מאוד על האפשרות לייצר את הרף הראייתי הגבוה הדרוש לצורך ניהול הליך פלילי.
בהמשך לכך, היבט נוסף אשר מקשה על קיומו של ההליך המשפטי-הפלילי הוא המתח הקיים בין העקרונות הבסיסיים של ההליך, שבבסיסו צורך בעובדות ברורות, וחד משמעיות, לבין אופיין של העדויות של הנפגעות והנפגעים, אשר לרוב אינן קוהרנטיות ובהירות, בגלל אופייה של הטראומה המינית והשלכותיה על הזיכרון.
לכך מצטרפת החוויה של נפגעות ונפגעים במהלך ההליך הפלילי שפעמים רבות נחוות כפוגענית ומשפילה.
עם זאת, ניכר כי החל תהליך של שיפור והתאמה של ההליך המשפטי-פלילי לטיפול בעבירות מין, וכי מתפתחת במערכת המשפט הכרה במורכבות העדות של נפגעות.
כאשר בית המשפט אינו מכיר בסיפורן, הדבר מביא להגברת תחושות קשות של אשמה, השפלה ובדידות בקרב נפגעות.
לעומת זאת, במקרים בהם חוויותיהן זוכות להכרה ההליך המשפטי-פלילי עשוי להיחוות כתהליך מעצים עבור הנפגעות, ועשוי לסייע לנפגעות להחזיר את האמון שלהן בעצמן ובעולם, כמו גם את תחושת השליטה, הביטחון והכבוד העצמי.
טיפול הורמונלי חליפי (בלועזית: Hormone replacement therapy או בקיצור HRT) הוא סוג של טיפול הורמונלי, המשמש לטיפול בסימפטומים הקשורים לגיל המעבר הנשי.
תסמינים אלו כוללים בין השאר גלי חום, ניוון נרתיקי, הזדקנות עור מואצת, יובש בנרתיק, ירידה במסת השריר, הפרעות בתפקוד המיני ואובדן עצם והם קשורים במידה רבה לרמות ההורמונים המיניים הנמוכות המופיעות בגיל המעבר.
התרופות ההורמונליות העיקריות המשמשות לטיפול הורמונלי חליפי לתופעות גיל המעבר כוללות אסטרוגנים ופרוגסטוגנים (ביניהם הורמון הפרוגסטרון).
אף על פי שלשניהם יכולות להפחתת התסמינים, פרוגסטוגן מתווסף בעיקר למשטרי הטיפול באסטרוגן כאשר הרחם עדיין קיים.
טיפול באסטרוגן בלבד, ללא הוספה של פרוגסטרון, מעודד את עיבוי רירית הרחם ועל כן עלול להגדיל את הסיכון לסרטן רירית הרחם.
האינדיקציות הנוכחיות לשימוש בטיפול הורמונלי חליפי לפי מינהל המזון והתרופות האמריקני (ה-FDA) כוללות טיפול קצר מועד בתסמיני גיל המעבר, כמו גלי חום בכלי הדם או ניוון בנרתיק, ומניעת אוסטאופורוזיס.
בנשים צעירות בעלות בעיה בתפקוד השחלות, או לאחר ניתוח להסרתן, טיפול הורמונלי חליפי ניתן למשך זמן רב.
ההשפעות ארוכות הטווח של טיפול הורמונלי חליפי על מרבית מערכות האיברים משתנות לפי הגיל והזמן שחלף מאז החשיפה הפיזיולוגית האחרונה להורמונים הטבעיים, וייתכנו הבדלים משמעותיים במשטרי הטיפול, גורמים שמקשים על הערכת ההשפעות של טיפול הורמונלי חליפי.
בנוסף לטיפול בהורמונים הסינתטיים, קיימים גם טיפולים בהורמונים הנקראים "טבעיים" או ביו-זהים (bioidentical).
טיפול בהורמונים טבעיים ניתן בדרך כלל בעזרת מריחה על העור של קרם או ג'ל ובכך מופחתים הסיכונים להתמרה סרטנית (כמו בטיפול באסטרוגן) או סיכונים נוספים הנפוצים בטיפול דרך הפה.
כמו כן בנטילת כדורים ההורמונים הטבעיים אינם מגיעים לזמינות ביולוגית מספקת לאחר מעבר בקיבה.
החיסרון של ההורמונים הטבעיים הוא שאינם מהווים תרופות מאושרות על ידי ה-FDA.
טיפול דינאמי דקונסטרוקטיבי היא שיטת טיפול פסיכולוגי מבוססת ראיות.
השיטה פותחה במקור להפרעת אישיות גבולית אך נעשה בה גם שימוש לטיפול במגוון רחב יותר של הפרעות, לרבות דיכאון וחרדה כרוניים, אובדנות, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, הפרעות אכילה, הפרעות דיסוציאטיביות ושימוש לרעה בסמים.
מחקרים מצביעים על כך שלמטופלים עם התסמונות הללו יש קושי בעיבוד מצבים טעונים רגשית, קושי בפיתוח תחושת עצמי חיובית וקושי לכונן מערכות יחסים אותנטיות ומספקות.
בשנים האחרונות הצטברו ראיות אמפיריות לכך שטיפול DDP משפר סימפטומים של הפרעת אישיות גבולית, דיסוציאציה ודיכאון, מפחית אובדנות והתנהגויות פגיעה עצמית וכן מקטין תלות בסמים ואלכוהול.
המטרות של טיפול DDP הן: (1) חיבור לחוויות הרגשיות של המטופל/ת במטרה לפתח תחושת עצמי לכידה.
(2) תקשורת אותנטית יותר עם הזולת במטרה לשפר קשרים בין-אישיים.
בפגישות הטיפוליות מוקדשת תשומת לב רבה למפגשים בין אישיים שהתרחשו לאחרונה בחיי המטופל תוך שימוש בשלוש קבוצות עיקריות של טכניקות טיפוליות: קישור, ייחוס ואחרוּת.
בעזרת טכניקות הקישור המטופל מפתח רצף נרטיבי לגבי מפגש בין אישי שהתרחש לאחרונה.
כמו כן המטופל מזהה רגשות שהרגיש במהלך מפגש זה.
טכניקות הקישור הן פשוטות ויעילות בהפחתת רמת העוררות הרגשית ובאמצעותן מתאפשר עיבוד של חוויות וחיבור לרגשות.
בעזרת הקבוצה השנייה של הטכניקות, טכניקות הייחוס, המטפל עוזר למטופל לבחון פרשנויות חלופיות למה שאירע במפגש, במטרה להחליף ייחוסים נוקשים ומפוצלים של ה'עצמי' והאחר בייחוסים מורכבים יותר.
באמצעות טכניקות האחרוּת מתאפשרת נפרדוּת בקשר הטיפולי התומכת באינדוידואליזציה של המטופל.
טיפול DDP כולל מפגשים מדי שבוע שאורכם בין 45–50 דקות.
בין המפגשים מומלץ למטופלים לעבוד על חיבור רגשי באמצעות מילוי גליונות חיבור יומִיים.
מטרתם של גליונות החיבור היומִיים הוא לקדם נפרדוּות ואותנטיות רבות יותר במערכות יחסים מחוץ למפגשי הטיפול.
טיפול DDP נמשך שנה ומחולק לארבעה שלבים עוקבים.
הציפייה אינה לריפוי מלא בתום 12 חודשי הטיפול, אלא לכך שמצב המטופל ישתפר במידה שתאפשר את המשך התהליך ללא הפגישות השבועיות.
מחקרים בתחום מדעי המוח מאששים את הטענה שאנשים הלוקים בהפרעת אישיות גבולית מעבדים חוויות תוך שימוש מופחת באזורי מח האחראים לתפקודים גבוהים כדוגמת זיכרון אפיזודי, אינטגרציה, ורבליזציה, ויסות רגשי והקניית פרספקטיבה.
מאידך, נצפה שימוש רב יותר במסלולים עצביים הקשורים אל המערכת הלימבית האחראית על תגובות פחד, חרדה ואימפולסיביות.
זיהוי רגשות ושיוּמם מפחיתים את רמת ההפעלה של המערכת הלימבית ומפחיתים את העוררות הפיזיולוגית.
בטיפול DDP מתבצעת הבניה מחדש של מפגשים בינאישיים שקרו לאחרונה תוך כדי שיום רגשות.
מטרתה להפעיל מחדש אזורי מח האחראים לתפקודים גבוהים על מנת לחזקם.
ניתן להמשיל זאת לאופן בו פיזיותרפיה לאחר שבץ מוחי מפעילה מחדש נוירונים מוטוריים במוח במטרה לשפר את השליטה של במח בפעילות השריר.
במחקרים שונים, DDP הראה שיפור בסימפטומים הפרעת אישיות גבולית, דיכאון ודיסוציאציה, וכן הפחתה באשפוזים, באובדנות, בפגיעה עצמית ובשימוש לרעה בסמים.
במחקר סמיות כפולה בהיקף קטן במטופלים עם תחלואה כפולה של הפרעת אישיות גבולית ותלות באלכוהול, מטופלים שטופלו ב-DDP הראו שיפור משמעותי בסימפטומים הפרעת אישיות גבולית, דיכאון ותפקוד חברתי לעומת מטופלים שקיבלו טיפול בקהילה בתדירות זהה.
כ-90% מהמטופלים שהשלימו 12 חודשים של DDP הראו הפחתה משמעותית מבחינה קלינית בסימפטומים הפרעת אישיות גבולית.
מרבית המטופלים המשיכו להשתפר לאחר שהטיפול הסתיים.
בייחוד נמדד בשלב זה שיפור במדדי פגיעה עצמית, שתיית אלכהל כבדה ושימוש בחומרים.
במחקר שבדק מנגנוני שינוי נמצא שדבקות של מטפלים בטכניקות DDP הייתה במתאם מובהק לשיפור בסימפטומים דבר המצביע על השפעה טיפולית ספציפית של טכניקות ה- DDP.
בסקירת סדרת מקרים של שילוב בין הפרעת אישיות גבולית ושל הפרעת זהות דיסוציאטיבית נצפה שיפור משמעותי בסימפטומים הדיסוציאטיביים לאחר 12 חודשים.
במחקר תצפיתי שהשווה תוצאות טיפול DDP עם טיפול דיאלקטי התנהגותי בקרב מטופלים מרפאתיים נצפה שיפר משמעותי במטופלי DDP לעומת קבוצת הטיפול הדיאלקטי ההתנהגותי בקרב טווח רחב של תוצאות, לרבות סימפטומי הפרעת אישיות גבולית, דיכאון, פגיעה בתפקוד והתנהגויות פגיעה עצמית.
לאחר סקירה של הספרות המקצעית נכנס טיפול DDP לרשימת הטיפולים מבוססי ראיות באתר הסוכנות להתמכרויות ובריאות הנפש (Substance Abuse and Mental Health Services Administration) הכפופה לממשלת ארצות הברית.
טיפול בעיבוד קוגניטיבי הוא טיפול מבוסס מחקר בו משתמשים קלינאים בפרוטוקול סדור לטיפול בהפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) והפרעות קשורות .
טיפול זה כולל אלמנטים של טיפול קוגניטיבי התנהגותי (CBT) אחת משיטות הטיפול המבוססות בעולם.
טיפול טיפוסי ב־CPT כולל 12 מפגשים והוא הוכח כיעיל בטיפול בהפרעת דחק פוסט-טראומטית במגוון אוכלוסיות, כגון חיילים משוחררים , קורבנות תקיפה מינית ופליטים .
טיפול זה מועבר הן בטיפול אישי והן במסגרת טיפול קבוצתי והוא נחשב לאחד הטיפולים היעילים ביותר להפרעת דחק פוסט-טראומטית .
התיאוריה מאחורי הטיפול בעיבוד קוגניטיבי ממשיגה הפרעת דחק פוסט-טראומטית כקושי בהחלמה שבה אמונותיו של הסובל לגבי הסיבות וההשלכות של אירועים טראומטיים מייצרות רגשות שליליים חזקים, המונעים עיבוד מדויק של הזיכרון הטראומטי ושל הרגשות הנובעים מהאירועים.
הקושי בהתמודדות עם הרגשות השליליים דוחף את הלוקים הפרעת דחק פוסט-טראומטית להימנעות מטריגרים טראומטיים כאסטרטגיה לתפקוד בחיי היום יום.
דרך התמודדות טבעית זו מגבילה ההזדמנויות לעיבוד החוויה הטראומטית.
טיפול בעיבוד קוגניטיבי משלב טכניקות קוגניטיביות כדי לסייע להעריך בצורה מדויקת יותר את ההימנעויות הללו ולהתקדם לקראת החלמה .
בטיפול בעיבוד קוגניטיבי ישנם ארבעה חלקים חיוניים
העברת מידע למטופל בנוגע לסימפטומים הספציפיים של הפרעת דחק פוסט טראומטית (PTSD) והדרך שבה הטיפול יעזור להם.
לאפשר למטופל מגע עם מחשבותיו ורגשותיו.
סיוע למטופל בפיתוח מיומנויות לאתגור או הטלת ספק במחשבות הפוגעות בו.
עזרה למטופל לזהות שינויים באמונות שלו שקרו לאחר שעבר את האירוע הטראומטי תוך התמקדות בחמישה תחומים הנפגעים בשל חוויות טראומטיות: תחושבת ביטחון, אמון, אוטונומיה, הערכה עצמית ואינטימיות.
השיטה פותחה החל מ־1988 על ידי פטרישיה רזיק.
טיפול בהפרעת דחק פוסט־טראומטית הוא טיפול שנועד לסייע לאנשים הסובלים מהפרעת דחק פוסט טראומטית (או פוסט־טראומה, או PTSD).
אנשים רבים הסובלים מ-PTSD חווים גם תחושת ניתוק או ריחוק מחבריהם ובני משפחתם.
לעיתים קרובות, אנשים עם PTSD סובלים גם ממחלות פסיכיאטריות נלוות כמו הפרעת חרדה, דיכאון ושימוש לרעה בסמים.
זיהוי המחלות הנלוות חשובה לשם מציאת הטיפול המתאים ביותר עבור המטופל.
עלה גם כי תרופות מסוג SSRI הן האפקטיביות ביותר בטיפול בהפרעה.
מבין שיטות הטיפול, היא המליצה על תרפיית עיבוד קוגניטיבי , EMDR ותרפיית חשיפה ממושכת.
מטא-אנליזה שהשוותה בין טיפול תרופתי לבין טיפול פסיכולוגי מצאה שבסיום הטיפול לא היה הבדל ביעילותם של שני הטיפולים, אך במועד המעקב האחרון (כלומר משך זמן מסוים לאחר שהטיפול הסתיים), הייתה עדיפות לטיפול הפסיכולוגי על פני הטיפול התרופתי.
אין יתרון לטיפול משולב על פני טיפול פסיכולוגי בלבד, אך טיפול משולב כן עדיף על פני טיפול תרופתי בלבד.
אופי מחלת ה־PTSD והתגובה לטיפול משתנים מאדם לאדם, לכן צריך לנסות טיפולים ושילובים שונים על מנת למצוא את הטיפול המתאים.
מומלץ לפנות למטפלים ומטפלות המתמחים בטיפול בפוסט-טראומה.
איגוד החרדה והדיכאון של אמריקה ממליץ לפנות לעזרה מקצועית למי שסובל כמה שבועות או יותר מתסמינים המפריעים לתפקוד היומיומי.
רוב הטיפולים הנפשיים עבור PTSD מבוססים על הגישה הקוגניטיבית, הגישה ההתנהגותית, או שתיהן יחד.
הגישה הקוגניטיבית עובדת על שינוי דרכי חשיבה, הגישה ההתנהגותית עובדת על חשיפה למצב המלחיץ.
הטיפולים הנפשיים נחלקים לכאלה המתמקדים בטראומה, ודורשים מהמטופל להיזכר באירוע הטראומטי לכאלה שאינם מתמקדים בטראומה, ובמקום זאת מסייעים למטופל להתמודד עם מצבו בהווה.
חלק מהטיפולים מבוצעים בהנחיה של מדריך טיפולי כתוב וקבוע.
טיפולים פסיכולוגיים נמצאו יעילים לאוכלוסיות שונות כמו נפגעות אלימות מבני זוג.
הטיפול הפסיכותרפויטי לבעלי פוסט־טראומה אינו פשוט, ו-16% מהמטופלים נושרים מהטיפול.
הנשירה גבוהה במיוחד כאשר הטיפול הנפשי מתמקד בטראומה, ודורש מהמטופל להיזכר באירועים הקשים שחווה.
טיפול קוגניטיבי-התנהגותי (CBT) מתמקד במחשבות ובהתנהגויות של הפרט בניסיון לסייע לו.
CBT משלב בדרך־כלל חשיפה מבוקרת לאירוע הטראומטי, הסברים ביחס להפרעה וטכניקות להפחתת דחק.
כמה טכניקות CBT נפוצות הן:
הבנייה קוגניטיבית: החלפת מחשבות שליליות בחיוביות.
טיפול בחשיפה: חשיפה לגורמי הלחץ, במציאות או בדמיון.
טיפול בעיבוד קוגניטיבי: עידוד המטופלים לבחון את הבסיס העובדתי של מחשבותיהם.
טכניקות הרפיה: הקניית כלים כמו עבודת נשימה או הרפיית שרירים הדרגתית .
EMDR: הזזת עיניים מצד לצד תוך כדי שיחזור האירוע הטראומטי.
טיפול קוגניטיבי־התנהגותי יכול להתבצע גם מבלי להתמקד בטראומה.
גם במקרים אלה, הטיפולים יעילים.
טיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה (TF-CBT) פותח על ידי אנתוני מנרינו, ג'ודית כהן ואסתר דבלינגר באמצע שנות ה-90 כדי לעזור לילדים ולמתבגרים עם PTSD.
מטרת הטיפול לזהות ולשנות דפוסי חשיבה והתנהגות בעיתיים המתמקד באירוע הטראומטי.
בטיפול זה, המטופל עובד על הזכרונות שלו ביחס למאורע הטראומטי בסביבה בטוחה ומובנית.
במהלך הטיפול, המטפלת מנסה לתקן תפיסות ומחשבות שליליות וכן חושפת את המטופל לטריגרים באופן הדרגתי.
בקרב ילדים ומתבגרים, הטיפול נמשך 8 עד 25 מפגשים.
מטא-אנליזה שכללה 13 מחקרים מצאה שהאפקט הטיפולי של טיפול קוגניטיבי־התנהגותי ממוקד בטראומה נמשך לאורך זמן, גם לאחר שנה והוא בעל אפקט גדול (Hedges-g = 1.71), במיוחד בטיפולים קבוצתיים.
יש ניסיונות לפתח גרסאות מותאמות תרבות של TF-CBT על מנת לשפר את הצלחת הטיפול.
מחקרי מטא־אנליזה מצאו ששיטת טיפול זו אפקטיבית בטיפול במבוגרים.
מספר גופים כמו המרכז האוסטרלי לבריאות נפשית פוסט-טראומטית, והאגודה הפסיכולוגית האוסטרלית רואות ב־TF-CBT שיטת טיפול עם עדות חזקה ביותר לאפקטיביות.
האגודה הפסיכולוגית האמריקאית מעניקה המלצה חזקה לשיטה, ומתייחסת אליה כאל טיפול קו ראשון.
טיפול בחשיפה הוא טיפול התנהגותי שנועד לטפל בהפרעות חרדה.
במהלך הטיפול, המטופל נחשף באופן בטוח לגורם של החרדה (טריגר), או להקשרים המעוררים חרדה.
מטרת הטיפול היא להחליש את הקשרים העצביים בין טריגרים סביבתיים (כמו צלילים או ריחות) לבין זיכרונות טראומטיים.
הטיפול יכול לכלול טכניקות כמו:
הצפה - חשיפה של המטופל ישירות לגירוי מעורר החרדה, ובמקביל הרגעה להפחתת תחושת הפחד
הקהייה שיטתית (או חשיפה מדורגת) - חשיפה הדרגתית של המטופל לגירויים הקרובים יותר ויותר לטראומה
חשיפה עשויה לכלול טריגר בחיים האמיתיים (in vivo), טריגר דמיוני, או תחושה המופעלת באופן פיזי אך בלתי מזיק (אינטרוספטיבי).
חוקרים החלו להתנסות בטיפול במציאות מדומה בטיפול בחשיפה ל-PTSD בשנת 1997, עם הופעתו של תרחיש "וייטנאם וירטואלי".
התרחיש שימש ככלי לטיפול חשיפה מדורג עבור יוצאי וייטנאם עם PTSD.
טיפול בחשיפה ממושכת (Prolonged exposure therapy; PE) היא סוג של טיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה.
הטיפול משלב חינוך, חשיפה למאורע הטראומטי בדמיון וחשיפה במציאות לגירויים המזכירים את המאורע.
תרפיית חשיפה ממושכת מורכבת בדרך כלל מ-8 עד 15 מפגשים שבועיים של 90 דקות.
המטופלים נחשפים תחילה בדמיונם לזיכרון טראומטי בעבר, מיד לאחר מכן הם דנים בזיכרון הטראומטי ואז נחשפים למצבים בטוחים, אך קשורים לטראומה, שהמטופל חושש מהם ונמנע מהם.
במפגשים עוסקים גם בטכניקות נשימה מואטת ובהדרכה פסיכולוגית.
PE מבוססת תאורטית בתאוריית העיבוד הרגשי.
למרות שהשיטה הטיפולית של PE קיבלה תמיכה אמפירית משמעותית ביחס לאפקטיביות שלה, (אם כי שיעורי הנשירה בה היו גבוהים), תאוריית העיבוד הרגשי, עליה הטיפול מבוסס, קיבלה תמיכה מעורבת.
טיפול בעיבוד קוגניטיבי (Cognitive processing therapy; CPT) פותח על ידי פטרישיה רזיק משנת 1988. הטיפול הוא טיפול מבוסס עדויות המכוון לאנשים שאובחנו עם PTSD.
טיפול זה מהווה סוג נוסף של טיפול קוגניטיבי התנהגותי.
לפי המודל הטיפולי, אנשים יכולים להתאושש בהדרגה מאירועים טראומטיים לאורך זמן, אך אצל אלו המאובחנים עם PTSD, מסלול ההחלמה הזה נפגע.
בטיפול, המטופלים כותבים ומדקלמים קטעים כתובים הקשורים לסיבה שהם חושבים שהם נחשפו לאירוע הטראומטי, או תיאורים מפורטים של האירוע הטראומטי.
CPT נמשך בדרך כלל 12 פגישות שבועיות של שעה אחת.
השלב הראשון של הטיפול הוא פסיכו-חינוכי.
בשלב זה המטופלים לומדים על הקשר בין מחשבות ורגשות, והם מחפשים "מחשבות אוטומטיות" שפוגעות בהחלמתם.
שלב ראשוני זה מסתיים כשהמטופלים כותבים מה לפי הבנתם גרם לאירוע הטראומטי ולהשפעותיו.
השלב השני עוסק בעיבוד הטראומה.
בשלב זה, המטפלת מנסה לזהות ולתקן מחשבות ותפיסות שליליות שעלולות להוביל להמשך תסמיני PTSD.
השלב האחרון מסייע למטופל בחיזוק אמונות, מיומנויות ואסטרטגיות להתמודדים אם תסמיני הטראומה כשהם מתעוררים.
בשנת 2000, בני הזוג אנקה אהלרז ודייוויד קלארק פיתחו מודל קוגניטיבי המסביר מה מונע מאנשים להתאושש מחוויות טראומטיות, וכתוצאה מכך לפתח PTSD.
המודל טוען ש-PTSD מתפתח כאשר אנשים מעבדים את האירוע הטראומטי באופן שגורם להם להרגיש שיש איום חמור.
תפיסה זו של איום גוררת אחריה חוויה חוזרת של תסמיני עוררות, ורגשות שליליים מתמשכים כמו כעס ועצב.
תפיסות שליליות ביחס לאירוע כמו: "אני לא יכול לסמוך על אף אחד יותר" או "הייתי צריך למנוע את מה שקרה", וכן כשלים באינטגרציה של הזכרונות הקשים גורמים לעיוות תפיסתי.
אלרז, קלארק ואחרים פיתחו טיפול קוגניטיבי המבוסס על מודל זה, שהתפרסם לראשונה בשנת 2005. זהו סוג של טיפול קוגניטיבי התנהגותי המעודד יצירת דפוסי חשיבה חדשים חדש ופחות מאיימים של החוויה הטראומטית.
את הטיפול מניעות שלוש מטרות:
שינוי הערכות שליליות ביחס לטראומה
צמצום תסמינים של חוויה מחדש בעזרת דיבור על הזיכרונות הטראומטיים, ולימוד איך להבחין בין טריגרים שונים של הטראומה
צמצום התנהגויות ומחשבות התורמות לשימורה של תחושת איום נוכחי
תרגול ספציפי אחד הוא תיאור מחדש של דימויים שבו המטפלת מנחה את המטופל לדמיין מחדש את הזיכרון הטראומטי שלו באופן שנותן לו שליטה, כך שיוכל לייצר תוצאות חדשות.
לדוגמה, לעודד אנשים שחוו טראומת ילדות לדמיין את הטראומה שלהם מנקודת המבט של מבוגר המציל ומגן על הילד הפגיע.
האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה מתייחסת לטיפול זה כאל טיפול קו שני, ומעניקה לו המלצה על תנאי.
כלומר, הוא עדיף על פני הימצאות ברשימת המתנה אך העדויות ליעילותו חזקות פחות מאשר אלה של טיפול בעיבוד קוגניטיבי, טיפול בחשיפה או טיפול קוגניטיבי־התנהגותי ממוקד בטראומה.
טיפול מטה-קוגניטיבי (MCT) פותח על ידי אדריאן וולס ומבוסס על מודל עיבוד מידע של וולס וג'רלד מתיוס.
מטרת הטיפול לשנות אמונות מטה-קוגניטיביות המתמקדות במצבי דאגה, רומינציה וקשב מקובע.
במהלך הטיפול המטופלים מזהים תחילה את האמונות המטה-קוגניטיביות שלהם, לאחר מכן מראים להם כיצד האמונות האלו מובילות לתגובות לא מועילות, ולבסוף מלמדים אותם כיצד להגיב אליהן בצורה פרודוקטיבית.
MCT נמשך בדרך כלל כ-8–12 מפגשים.
הטיפול לא מחייב התמקדות בטראומה.
האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה משייכת את הטיפול לקבוצת הטיפולים שאין להם עדויות מספקות, נכון לשנת 2025.
הפחתת מתחים באמצעות מודעות קשובה (MBSR)
הפחתת מתחים באמצעות מודעות קשובה (MBSR) היא תוכנית של שמונה שבועות המאמנת אנשים להתמודד עם הלחץ, החרדה, הדיכאון והכאב שלהם.
התוכנית פותחה על ידי ג'ון קבט-זין בשנות ה-70. היא משלבת מדיטציית מיינדפולנס, מודעות לגוף, יוגה וחקר דפוסי התנהגות, חשיבה, תחושה ופעולה.
אחד הרעיונות המרכזיים במיינדפולנס הוא קבלה של האדם ושל אחרים, והפחתת שיפוטיות.
במקביל מתקיים פיתוח ויסות רגשי מוגבר.
טיפול זה ניתן בתוכנית מובנית, אך ניתן גם לתרגל מדיטציית מיינפולנס באופן עצמאי.
EMDR (Eye Movement Desensitization and Reprocessing - הקהיה ועיבוד מחדש באמצעות תנועות עיניים) הוא טיפול בו משחזרים את האירוע הטראומטי תוך כדי הזזת עיניים מהירה מצד לצד.
בזמן הטיפול, המטופל מספר על מחשבותיו המטרידות, והמטפלת מחזקת מחשבות ותפיסות חיוביות.
המפגשים מתקיימים בדרך־כלל פעם או פעמיים בשבוע למשך כ-6 עד 12 שבועות.
שיטת הטיפול נמצא כאפקטיבית בטיפול במבוגרים.
עם זאת, הטיפול סווג גם כטיפול כובע סגול , כלומר, טיפול המשלב טיפול מקובל (טיפול קוגניטיבי) עם מרכיב חדשני (הכובע הסגול, כלומר הזזת העיינים).
טיפול חשיפה נרטיבי מעודד את המטופלים לספר בכתב על החוויות הטראומטיות שלהם, כאדם או כקבוצה, באופן שיחזיר להם את הכבוד העצמי ואת ההכרה בערכם.
הטיפול נפוץ בעיקר בעבודה עם קבוצות פליטים.
המטופלים מתבקשים לספר את סיפור חייהם תוך שהם שוהים ברגע הנוכחי.
בסוף הטיפול הם מקבלים אוטוביוגרפיה מהמטפלת שלהם תוך עידוד להשלים את סיפורם.
פסיכותרפיה אקלקטית קצרה (BEP) עבור PTSD פותחה על ידי ברתנולד גרשונס ואינגריד קרלייר בשנת 1994. הטיפול מדגיש את הפרספקטיבה הפסיכודינמית של בושה ואשמה בנוסף לעקרונות של טיפול קוגניטיבי התנהגותי.
ב-16 מפגשים, המטופלים יוצרים תיאור מפורט של חווית הטראומה, בוחנים את התגובות הרגשיות הקשורות אליה, ושוקלים כיצד להתקדם.
המפגשים הראשונים עוסקים בחוויה הטראומטית וכן בשחזור האירוע בהווה באמצעות חפצים או זיכרונות ליבה.
בתהליך זה, המטופל מעלה תחושות ורגשות מטרידים כאשר המטפלת עוזרת לו לעבד את האירוע.
המטופל גם כותב מכתב (שלא יישלח) לאדם או לקבוצה שלדעתו אחראים לטראומה.
לאחר מכן, המטפלת מסייעת לאדם להעריך את ההשפעות של הטראומה עליו, כדי לעזור לו ללמוד ולצמוח מהאירוע במקום להימנע מהשפעותיו ולפחד מהן.
לבסוף, המטפלת עוזרת לפתח שיטות שימנעו חזרה של תסמינים.
טיפול התנהגותי דיאלקטי (DBT) הוא סוג של טיפול התנהגותי קוגניטיבי שמטרתו לעזור למטופלים "לקבל את מציאות חייהם".
המטפלים בשיטה זו משתמשים בטכניקות של טיפול התנהגותי וקשיבות כדי לעזור למטופלים לווסת ולשנות מחשבות והתנהגויות.
שיטה זו משמשת בעיקר לטיפול באנשים עם הפרעת אישיות גבולית.
טיפול ממוקד רגש (EFT) פותח על ידי לס גרינברג בשנות ה-80. הטיפול דוגל בכך ששינוי רגשי הוא הכרחי להשגת שיפור מתמשך בבריאותם הנפשית של המטופלים.
הנחת היסוד של EFT היא שהרגשות מהווים בסיס לבנייה וארגון של העצמי .
טיפול בחשיפה למצבי לחץ פותח על ידי דונלד מייכנבאום בשנת 1985, כדי להפחית חרדה אצל רופאים בתקופות של מתח עז.
הטיפול ב־PTSD בשיטה זו משלב טכניקות של הרפיה, דיכוי מחשבות שליליות וחשיפה בחיים האמיתיים (in vivo) למצבים מאיימים.
הטיפול מחולק לארבעה שלבים ומתבסס על עקרונות הטיפול הקוגניטיבי התנהגותי.
בשלב הראשון מזהים את האופן בו המטופל מגיב לגורמי לחץ ואת התסמינים המתעוררים בעקבות זאת.
בשלב השני מלמדים את המטופל טכניקות הרפיה לוויסות התסמינים.
בשלב השלישי עובדים על אסטרטגיות התמודדות וחשיבה חיובית.
לבסוף, בשלב הרביעי חושפים את המטופל למצבים הקשורים לאירוע הטראומטי, בדמיון ובמציאות.
מחקר מטא-אנליזה משנת 2013 מצא שלטיפול קבוצתי קוגניטיבי־התנהגותי יש אפקטיביות גבוהה (d של כהן = 1.13).
הטיפול לא מחייב התמקדות בטראומה ולא נמצא הבדל באפקטיביות בין קבוצות ששילבו חשיפה לבין כאלה שלא.
טיפול קבוצתי יכול לסייע למטופלים ליצור קשרים משמעותיים ולשפר את יכולת התקשורת שלהם.
הטיפול בקבוצה מראה למטופלים שהם לא לבד, ונותן להם קהילה תומכת.
טיפול ממוקד בהווה מתמקד בשינוי התנהגויות לא רצויות, הדרכה פסיכולוגית ביחס להשפעת הטראומה על החיים הנוכחיים והקנייה של אסטרטגיות לפתרון בעיות.
הטיפול לא מתמקד בטראומה, אלא במצבו של המטופל בהווה.
טיפולים ממוקד בהווה דומה באפקטיביות שלו לטיפול ממוקד בטראומה, אך אחוז הנשירה ממנו נמוך יותר (14% לעומת 31%).
שני המפגשים הראשונים בטיפול כוללים סקירה של השיטה וחינוך לגבי תסמיני PTSD ותגובות לטראומה.
שאר המפגשים מתנהלים בצורה חופשית יותר, על סמך הנושאים שמעלים המטופלים.
המטופלים מתבקשים גם לנהל יומן ולציין בעיות העולות במהלך השבוע.
טיפול בעזרת בעלי חיים מערב בעיקר כלבים וסוסים.
כלבים יכולים להשרות תחושת ביטחון בבעליהם.
הם יכולים גם לשמש כחבר מלווה עבור אנשים החווים ניתוק ובדידות.
מחקרים וסיפורי מקרה הראו שהשימוש בכלי שירות והטיפול בכלבים יכולים להפחית תסמינים של PTSD, כולל עוררות וחרדה, אך רמת המחקרים לא הייתה גבוהה.
טיפול באמנות משמש ככלי לטיפול בחיילים משוחררים, משנת 1945. הטיפול לא מחייב התמקדות בטראומה.
קיימים ממצאים ראשוניים המעידים על כך שלטיפול באמנות יש פוטנציאל טיפולי.)
טיפול במוזיקה כולל התערבויות כמו האזנה למוזיקה, יצירת מוזיקה, נגינה, שירה ואימפרוביזציה.
סיכום של 9 ניסויים עם הקצאה רנדומלית הראה שטיפול במוזיקה מפחית סימפטומים של פוסט־טראומה.
האפקט הטיפולי היה גדול (d של כהן = 1.64).
עם זאת, איכות המחקרים הללו לא הייתה גבוהה.
לא נמצא הבדל בין האפקטיביות של טיפול במוזיקה לבין הטיפול הסטנדרטי בתרופות או פסיכותרפיה.
במקום להיפגש עם מטפלת פנים אל פנים, ניתן להסתייע בהתערבויות דיגיטליות.
התערבויות כאלה משפרות את הנגישות לטיפולים.
טיפול דיגיטלי יכול לסייע במקרים בהם יש חסמים לפנייה לטיפול, כמו חשש מפני סטיגמה, קשיים בקביעת מועד לפגישה, רשימת המתנה ארוכה ומשאבים מוגבלים לבריאות הנפש.
טיפולים דיגיטליים כוללים טיפולים מרחוק - טלרפואה, טיפולים מקוונים וטיפולים עם עזרים טכנולוגיים.
מאמר סקירה בחן ניסויים עם הקצאה רנדומלית (RCTs) שבדקו טיפולים טלפוניים, באינטרנט, בעזרת אפלקיציות ובעזרת מציאות מדומה ל-PTSD.
התערבויות מבוססות אינטרנט (IBIs) כוללות תוכנות מחשב מבוססות קורסים המספקות אימון קוגניטיבי, פסיכוחינוך ותרגילים אינטראקטיביים.
טיפול פסיכולוגי יכול להינתן מרחוק, דרך שיחת וידאו.
קיימת תמיכה חזקה בטיפול מרחוק בתרפיית חשיפה ממושכת ובתרפיית עיבוד קוגניטיבי .
קיימת גם תמיכה ראשונית בטיפול מרחוק בעזרת שיטות נוספות כמו טיפול חשיפה בכתיבה וטיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה .
מאמר סקירה מצא ראיות ליעילות של טיפול קוגניטיבי התנהגותי דיגיטלי בהשוואה להתערבויות אחרות (כגון תשומת לב, כתיבה אקספרסיבית ומשימות קוגניטיביות).
נראה שהפער בין טיפול פסיכולוגי מרחוק לעומת טיפול פסיכולוגי פנים אל פנים עבור אנשים עם פוסט־טראומה הוא קטן מאוד (Cohen's d = 0.06).
טיפולים כאלה נעשים בעזרת תוכנות ואפליקציות המשלבות אימון קוגניטיבי, הדרכה פסיכולוגית, תרגילים אינטראקטיביים ותמיכה.
טיפולים כאלה מראים תוצאות ראשוניות מבטיחות להפחתת תסמיני PTSD.
מאמן PTSD הוא אפליקציה שפותחה על ידי המחלקה האמריקאית לענייני ותיקים ומרכז משרד ההגנה האמריקאי לטכנולוגיית טלרפואה.
מאמן PTSD תוכנן עבור חיילים פעילים ומשוחררים, וכמשאב ציבורי.
קיימות עדויות להיתכנות וליעילות של האפליקציה לטיפול עצמי בתסמיני פוסט-טראומה..
מציאות מדומה (VR) היא סביבה מדומה תלת־ממדית שנוצרה על ידי מחשב.
השימוש הנפוץ בטיפול ב-VR הוא טיפול בחשיפה (VRET), המאפשר למטפל לשלוט בקצב החשיפה לפני שהאדם יתמודד עם מצבים בעולם האמיתי.
מציאות מדומה יכולה לעזור למשתמשים להרגיש בנוח יותר להתמודד עם מצבי לחץ בסביבה וירטואלית כדי ללמוד התנהגויות חדשות עבור מצבים אמיתיים.
שילוב מציאות מדומה בטיפולי חשיפה שניתנים לחולי פוסט־טראומה משיגה תוצאות טובות ביחס להימצאות ברשימת המתנה (כלומר למצב בו לא מקבלים טיפול).
נוירופידבק , הוא סוג של ביופידבק בו נמדדת הפעילות העצבית של האדם, והוא מקבל עליה משוב בזמן אמת.
המשוב יכול להיות ויזואלי, אודיטורי או אחר, והוא מאפשר לאדם לווסת באופן עצמי את הרשתות העצביות הקשורות להתנהגות אותה הוא שואף לשנות.
טיפול בנויורפידבק לסובלים מפוסט-טראומה קיים מתחילת שנות ה־90. עם זאת, האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה משייכת את הטיפול לקבוצת הטיפולים שאין להם עדויות מספקות, נכון לשנת 2025.
מחקרי הדמיה מוחית מצביעים על כך שבקרב אנשים עם פוסט־טראומה (PTSD) יש הפרעות ברשתות עצביות התורמות לביטויים של סימפטומים של ההפרעה.
אלה כוללים קשיי חשיבה רשת הניהול המרכזית , בעיות בקשב (רשת הבולטות) ושינוי בתחושת האני (רשת ברירת המחדל).
העלייה בגלי הבטא נקשרה לעוררות יתר כללית, הפרעות שינה, או חסרים בגמישות קוגניטיבית.
מטא־אנליזה משנת 2023 סיכמה את תוצאותיהם של שבעה ניסויים עם הקצאה רנדומלית שבדקו את האפקטיביות של נוירופידבק בעזרת EEG בקרב אנשים הסובלים מפוסט־טראומה.
האפקט הטיפולי הכללי היה גדול (d של כהן = 1.76), אך הוודאות בעדויות הייתה נמוכה מאוד.
ריפוי בעיסוק (OT) מסייע לאנשים לבצע פעילויות יומיומיות משמעותיות.
ריפוי בעיסוק מסייע לאנשים בתגובתם לפגיעה בתפקוד הנגרמת ממחלה, נכות, או הפרעה נפשית.
מרפאים בעיסוק יכולים לסייע לסובלים מקשיי שינה בשל PTSD באמצעות היגיינת שינה.
כמה דוגמאות לטכניקה זו הן צמצום זמן מסך, בנייה של שגרת לילה ויצירת סביבה בטוחה ושקטה בחדר השינה.
מרפאים בעיסוק מספקים גם הדרכה ביחס לטיפול עצמי היכול לשמור על עצמאות המטופל ולמנוע טריגרים שעלולים לגרום לפלאשבקים.
מרפאים בעיסוק מסייעים גם בבניית רשת חברתית תומכת של בני משפחה וחברים שיכולים לסייע בהפחתת המצוקה הרגשית של המטופל.
התערבויות בריפוי בעיסוק כוללות התמודדות עם לחץ וטכניקות הרפיה כגון נשימה עמוקה, קשיבות, מדיטציה, הרפיית שרירים הדרגתית וביופידבק.
מטרת כל הטיפולים הללו היא לעזור למטופלים להסתגל לדרישות של חיי היומיום.
אנשים המבצעים פעילות אירובית לומדים עם הזמן להסתגל לעוררות הגופנית הזו, והדבר מקל עליהם את ההתמודדות עם עוררות הקשורה לפוסט־טראומה.
פעילות גופנית יוצרת גם שינויים פיזיולוגיים נוספים היכולים לסייע לחולי פוסט־טראומה.
היא מגבירה פלסטיות עצבית, מנרמלת את פעילות ציר ה־HPA ומפחיתה סמנים דלקתיים בגוף.
הטיפול התרופתי לפוסט־טראומה כולל תרופות נוגדות דיכאון מסוג SSRI, כמו פרוזק ואפקסור.
המחלקה המליצה באופן חזק נגד השימוש בתרופות מרגיעות (בנזודיאזפינים).
מחקר מטא-אנליזה בחן את האפקטיביות של תרופות שונות לטיפול בהפרעות שינה בפוסט-טראומה.
נמצא שפראזוסין יכולה להיות יעילה בטיפול בנדודי שינה, סיוטים ושיפור איכות השינה.
למירטאזאפין, בנזודיאזפינים ותרופות Z חסרות עדויות מחקריות, וייתכן כי הן אינן יעילות.
לריספרידון וקווטיאפין קיים סיכון גבוה לגרימת ישנוניות, וייתכן שהן אינן יעילות.
תרופות נוגדות דיכאון נמצאות בשימוש נרחב בטיפול ב-PTSD.
תרופות SSRI (מעכבי ספיגה חוזרת של סרוטונין סלקטיביים) ו-SNRI (מעכבי ספיגה חוזרת של סרוטונין-נוראפינפרין) מומלצות כבחירה התרופתית הראשונה לאנשים עם PTSD הן על ידי המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית והן על-ידי האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (APA).
למרות זאת, ההערכה היא שכ-40-60% מהחולים עם PTSD אינם מגיבים ל-SSRI.
שתי התרופות היחידות ל-PTSD המאושרות על ידי ה-FDA הן sertraline ו־paroxetine, שתיהן תרופות נוגדות דיכאון מקבוצת ה-SSRI.
בנזודיאזפינים אינם מומלצים לטיפול ב-PTSD עקב היעדר ראיות לתועלת וסיכון להחמרת תסמיני PTSD.
בנזודיאזפינים הם קבוצה של תרופות נוגדות חרדה שגורמות לאנשים להרגיש רגועים, נינוחים או ישנוניים.
עבור אלה שכבר יש להם PTSD, בנזודיאזפינים עשויים להחמיר ולהאריך את מהלך המחלה, ולגרום או להחמיר תוקפנות, דיכאון, אובדנות ושימוש בסמים.
בנזודיאזפינים הם סמים ממכרים וצריכה שלהם עלול לגרום לתלות, סבילות, ותסמונת גמילה.
יתרה מכך, לאנשים עם PTSD יש סיכון מוגבר להתמכר לבנזודיאזפינים.
פראזוסין הוא חוסם אלפא שניתן למטופלים לעיתים קרובות, במיוחד עבור תסמינים הקשורים לשינה.
מטא־אנליזה של 6 ניסויים עם הקצאה רנדומלית מצאה שהתרופה מפחיתה סיוטים ומשפרת את איכות השינה עם גודל אפקט בינוני.
המחלקה לטיפול בחיילים משוחררים בארצות הברית המליצה באופן חזק נגד השימוש בקנאביס או תוצרי קנאביס לטיפול בפוסט־טראומה.
טיפול פסיכדלי הוא שימוש בחומרים פסיכדליים כגון MDMA, פסילוסיבין, LSD ואיהוואסקה לטיפול במחלות נפש.
רוב החומרים הפסיכדליים אינם חוקיים, והם משמשים בעיקר בניסויים קליניים.
תרופות פסיכדליות ניתנות לרוב בפגישות בודדות או בכמה פגישות שלאחריהן המטופל לובש מסכה ומאזין למוזיקה כדי שיוכל להתמקד בחוויה הפסיכדלית יש עדויות ראשוניות לכך שטיפול בסמים פסיכדליים כמו MDMA וקטמין יכול לסייע לבעלי פוסט־טראומה.
תופעת הלוואי השכיחה ביותר בשימוש בחומרים פסיכדליים היא כאב ראש.
בשנת 2018, מינהל המזון והתרופות והתרופות האמריקני העניק תואר "טיפול פורץ דרך" לניסיונות פסיכותרפיה בסיוע MDMA.
מטא-אנליזה של 12 מחקרים מצאה ש־MDMA מסייע במידה רבה בהפחתה של תסמיני פוסט־טראומה (Hedge's g = - 1.30).
נראה ש־MDMA מפחית את החרדה הקשורה להיזכרות בחוויה הטראומטית.
דבר זה מאפשר למטופל לקיים פגישות טיפוליות פרודוקטיביות מבלי לעורר חרדה יתרה.
הטיפול בסיוע MDMA עוזר למטופלים לעבד ביתר קלות את הזיכרונות שלהם ומשנה את השקפתם על החיים.
הפחתת תסמינים של PTSD מתחילה כבר אחרי 2–3 מפגשים.
MDMA נחשב לסם בעל השפעה מתונה יותר, בהשוואה לחומרים פסיכדליים קלאסיים כמו פסילוסיבין ו-LSD.
קטמין יכול להפחית במהירות תסמיני PTSD על ידי שינוי תהליכי זיכרון, כמו התהליך של הכחדת הפחד.
קיימות תוצאות מבטיחות לטיפול בקטמין בשילוב עם טיפול בחשיפה.
מחקר מטא-אנליזה מצא שקטמין מפחית במידה צנועה תסמינים של פוסט-טראומה ודיכאון החל מטיפול של יום אחד.
עם זאת, מסקנת החוקרים הייתה כי יש עדיין לחקור את משך הפעילות.
תופעות הלוואי השכיחות היו יובש בפה, סחרחורת וטשטוש בראייה.
מכיוון שניתן להגיע לאפקט טיפולי דומה בעזרת תרופות SSRI (מעכבי ספיגה חוזרת של סרוטונין סלקטיביים), נכון לשנת 2024 לא נראית עדיפות לטיפול בקטאמין.
גרייה מגנטית למוח היא שיטת טיפול פחות שכיחה לפוסט־טראומה.
בשיטה נעזרים בשדה מגנטי כדי ליצור זרם חשמלי באזור מסוים במוח.
נראה שהשיטה יעילה, ושהאפקט הטיפולי שלה בינוני-גדול (Hedge's g = 0.88), אבל לא נעשו מספיק מחקרים כדי להגיע למסקנות ברורות.
חסימה עצבית של הגנגליון דמוי כוכב
חסימה עצבית של הגנגליון דמוי כוכב (Stellate ganglion block; SGB) היא טיפול פולשני ל-PTSD שהוצע ב-2008. בטיפול מוזרק חומר הרדמה מקומי כדי לחסום את העצבים הסימפתטיים הממוקמים משני צידי תיבת הקול בצוואר.
החסימה נועדה להפחית את רמת העוררות של המטופל.
במקרים מיוחדים של פוסט־טראומה, הנקראים פוסט־טראומה מורכבת, הנפגעים נחשפים לאירוע קיצוני במיוחד או מתמשך, ממנו הם אינם יכולים להימלט (למשל, מקרים חוזרים של התעללות בתוך המשפחה, אלימות מינית או פיזית, שבי, מלחמה).
פסיכותרפיית הורה-ילד, שחרור רגשי ומדיטציה היו גם יעילות וגם הראו תוצאות חיוביות, אך מכיוון שמעט מחקרים בדקו אותן, קשה לקבוע אם הן אכן מועילות.
טיפול בפוסט־טראומה על רקע צבאי
טיפול המרה הוא שם כולל לטכניקות פסאודו-מדעיות המתיימרות לשנות את הנטייה המינית, הזהות המגדרית או הביטוי המגדרי של אנשים בקהילת הלהט"ב כדי להתאים אותם עם נורמות הטרוסקסואליות וסיסג'נדריות.
שיטות טיפולי המרה כוללות טיפולים המידמים לטיפולים נפשיים, היפנוזה, אימון אישי, התערבויות רוחניות, הדמיה, ניתוחי מוח, סירוס בניתוח או בהורמונים, טיפולי סלידה כגון הכאה עצמית או מכות חשמל, תרופות המעוררות בחילות ועוד.
קיים קונצנזוס מדעי כי טיפולי המרה אינם יעילים בשינוי הנטייה המינית או המגדרית וכי לעיתים קרובות הם גורמים למטופלים נזק נפשי משמעותי וארוך טווח.
מזה מספר עשורים מומחי רפואה ובריאות הנפש מתנגדים לטיפולי המרה בגלל שאלו עלולים לגרום נזקים כמו מתח נפשי קיצוני, חרדה, דיכאון, אלכוהוליזם, התמכרות לסמים, חיים ברחוב, פגיעה-עצמית והתאבדות.
נזקים אפשריים נוספים כוללים בידוד ונסיגה חברתית, קושי בקשירת קשרים אינטימיים וביחסי מין, כעס וריחוק כלפי ההורים.
ילדים ובני נוער חשופים במיוחד לסיכונים שונים בטיפולים אלה.
גופים רפואיים מזהירים כי השיטות בטיפולי המרה אינן יעילות ועלולות לפגוע במטופל.
ארגונים רפואיים, מדעיים וממשלתיים בארצות הברית ובבריטניה הביעו דאגה מטיפולי המרה ומפגיעה שעלולה להיגרם למטופל.
בישראל הזהיר משרד הבריאות מפני קבלת או הצעת טיפול המרה.
משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם מגדיר את טיפולי ההמרה כבלתי אתיים, כבלתי מדעיים, כבלתי יעילים וכפרקטיקה שעשויה להגיע לכדי התעללות ועינויים, ולכן ממליץ למדינות לאסור בחוק טיפולי המרה.
באתר האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה נטען: "אף על פי שהקונצנזוס של ארגוני הבריאות ובריאות הנפש הגדולים הוא שהטרוסקסואליות והומוסקסואליות כאחת הן ביטויים נורמליים של המיניות האנושית, מאמצים לשינוי הנטייה המינית באמצעות תרפיה אומצו על ידי כמה ארגונים פוליטיים ודתיים ושווקו לציבור באגרסיביות.
עם זאת, מאמצים אלו טומנים בחובם פוטנציאל להזיק לאנשים צעירים, מאחר שהם מציגים את ההשקפה שנטייתם המינית של להט"בים היא מחלת נפש או הפרעה נפשית, ולעיתים קרובות הם מציגים את חוסר היכולת לשינוי הנטייה המינית ככישלון אישי ומוסרי".
במהלך המאה ה-21 העבירו מדינות רבות, בעיקר באירופה ובאמריקה, חוקים ותקנות האוסרים טיפולי המרה.
מחקר משנת 2022 העריך כי הנזק הכלכלי הישיר של טיפולי המרה ללהט"בים צעירים בארצות הברית היה 650 מיליון דולר בשנה.
לפי המחקר הטיפולים הובילו גם לנזקים שונים כמו מתח נפשי, דיכאון, אלכוהוליזם, התמכרות לסמים, והתאבדות, כך שהנזק הכלכלי הכולל מטיפולי המרה בארצות הברית הוערך ב־9.2 מיליארד דולר בשנה.
בספרות המחקרית והמקצועית טיפולי המרה לא תמיד מכונים "טיפולים".
בחלק מהפרסומים מתייחסים אליהם כאל מאמצי שינוי נטייה מינית ושינוי זהות מגדרית (SOGICE).
אלו נחלקים ל"מאמצי שינוי נטייה מינית".
ול - "מאמצי שינוי זהות מגדרית".
מאמצי שינוי נטייה מינית (SOCE - Sexual Orientation Change Efforts) כוללים מגוון של טכניקות המשמשות הן אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש והן אנשים לא מקצועיים, במטרה לשנות נטייה מינית,
המונח SOCE פותח בשנת 2009 על ידי כוח המשימה של האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (APA) בנושא תגובות טיפוליות מתאימות לנטייה מינית, כדי לתאר מאמצים אלה, שיכולים להופיע במגוון צורות ועשויים להיות מכונים במגוון שמות.
המונח "מאמצי שינוי נטייה מינית" נמנע במכוון משימוש במילה "טיפול" (therapy) ומכאן בצורה משתמעת כי יש הפרעה כלשהי שצריך לטפל בה.
הוא מונח מקביל המתייחס לטכניקות שנועדו לשנות זהות מגדרית, ביטוי מגדרי, או מרכיבים נלווים של אלה, כך שיהיו בהתאמה לתפקידי מגדר שמקושרים באופן סטריאוטיפי למין שנקבע בלידה.
לעיתים מאמץ לשינוי זהות מגדרית הוא חלק במאמץ שינוי נטייה מינית.
במחקרים, פרסומים וניירות עמדה, אנשי מקצוע מתייחסים למאמצים אלה הן בנפרד והן כתופעה משותפת.
הנחת היסוד שמצויה בבסיס טיפולי המרה, היא שנטייה מינית או זהות מגדרית של אדם מהווה בעיה רפואית גופנית או נפשית המצריכה התערבות או טיפול.
הנחה זו משותפת לשני התחומים ואינה מקובלת על גופי רפואה מרכזיים.
גם תומכים בטיפול המרה לא בהכרח משתמשים במונח זה, אלא יכולים להשתמש בביטויים כמו "ריפוי משבר מיני" או "מאבק עם משיכה חד מינית" או "התמודדות עם נטייה מינית הפוכה".
כינוי נוסף לטיפולי המרה הוא "טיפול רפרטיבי" (מתקן), היכול לתאר טיפולי המרה ככלל או טכניקות מסוימות להמרה.
את ההיסטוריה של טיפולי המרה ניתן לחלק באופן רחב לשלוש תקופות: תקופה פרוידיאנית מוקדמת, תקופה של אישור מיינסטרימי של טיפולי המרה, כאשר המוסד לבריאות הנפש הפך ל-"מפקח העיקרי" על מיניות ותקופה שבאה לאחר מהומות סטונוול, בה הרפואה החלה להתנער מהנוהג.
בתרבויות שונות, ובהן החברה היהודית, הנוצרית והמוסלמית, נחשב משכב זכר לחטא חמור כנגד רצון האל, שדרש עונש מוות והוביל להומופוביה.
בשנת 529 נעשתה "הרפורמה בקודקס החוקים של הביזנטי" על ידי הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, שהיה נוצרי אדוק.
הרפורמה קבעה עונשי מוות ועונשי סירוס לכל מי שעסק ביחסים חד-מיניים, ללא אבחנה כלשהי.
יוסטיניאנוס קשר לראשונה את הביטוי מעשה סדום - שהיה במקור כינוי לפעילות לא מוסרית של אנשי העיר סדום - לקיום יחסי מין בין גברים או אף התשוקה להם.
הוא גם קבע כי "פשעים אלה" מביאים לרעב המוני, לרעידות אדמה ולמגפות.
יוסטיניאנוס הקפיד על עונש מוות על ידי עריפת ראש כעונש על הומוסקסואליות או ניאוף.
דבר זה היווה רקע לרדיפה והוצאות להורג במדינות רבות למשך מאות שנים.
ב-1750 ז'אן דיוט וברונו לנואר היו שני האנשים האחרונים שהוצאו להורג בצרפת באישום של "מעשה סדום".
ב-1835 ג'יימס פראט וג'ון סמית' היו שני האנשים האחרונים שנתלו באנגליה בגלל מעשה סדום רדיפת להט"בים נמשכה אך היחס להומוסקסואליות הפך מתון יותר.
במקום חטא דתי החלו, במיוחד במדינות מערביות, להגדיר את ההומוסקסואליות כהפרעה נפשית או מחלה לצד תיאורה כחטא מוסרי או פגם באישיות (שהיה כרוך בעונשי מאסר, אלימות מצד שוטרים ועוד עד למחצית השנייה של המאה ה-20).
בשנת 1869 טבע העיתונאי האוסטרי קרל מריה קרטבני את המונח הומוסקסואליות.
בשנת 1886 שיער הפסיכיאטר והסקסולוג האוסטרי ריכרד פון קראפט-אבינג שמדובר בגברים שנולדו עם נפש נשית, ולראשונה הגדיר הומוסקסואליות כהפרעה נפשית.
בתקופה זו ניסו סקסולוגים רבים למצוא דרך לשנות נטייה מינית של אדם, בעוד אחרים הטילו בכך ספק.
הידוע בהם היה זיגמונד פרויד, אבי הפסיכואנליזה.
פרויד ראה בהומוסקסואליות סוג של התפתחות מינית עצורה, צורה של "חוסר בגרות", שבה האינסטינקטים המיניים הרגילים של הילדות נמשכים בבגרות.
תאוריה אחת שלו היא כי הומוסקסואליות נגרמת בגלל עימותים אדיפלים לא פתורים או מהזדהות יתר עם ההורה מהמין השני.
עם זאת פרויד התנגד לסיווג הומוסקסואליות כמחלה.
עם זאת, טיפולי המרה היו דבר נפוץ למדי.
הפרקטיקות בהן ניסו סקסולוגים, פסיכיאטרים ואנשי דת לשנות נטייה מינית כללו טיפול באמצעות קיום יחסי מין עם זונות, הקזת דם, סירוס, התנזרות, היפנוזה, טיפול בקרני רנטגן, גירוש שדים, טיפול בנזעי חשמל כתגובה אברסיבית לגירוי מיני ממקור הומוסקסואלי, טיפול הורמונלי ולובוטומיה (ניתוח מוח).
רבות משיטות אלו יושמו עד שנות ה-50 של המאה העשרים וחלקן מיושמות גם היום במדינות שונות.
עד אמצע המאה העשרים קודמו השקפות מתחרות על הומוסקסואליות בדיסציפלינות שונות, במיוחד בין הפסיכואנליזה לעומת הסקסולוגיה האקדמית.
פסיכואנליטיקאים לאחר פרויד עקבו אחר הפסיכולוג ממוצא הונגרי שאנדור ראדו, שטען כי הומוסקסואליות היא "הימנעות פובית מהטרוסקסואליות הנגרמת עקב הורות מוקדמת לא מספקת".
מודלים אלה התבססו על מדגם לא מייצג של הומוסקסואלים שנבדקו בכלא או הומוסקסואלים שביקשו טיפולים.
בשנות ה־40 ושנות ה-50 של המאה ה-20 הוביל הנוירולוג וולטר פרימן לכך שלובוטומיה עם דקר דמוי דקר קרח הוצעה כטיפול נפוץ לבעיות נפשיות כמו סכיזופרניה בארצות הברית.
פרימן עצמו ביצע מעל 3,400 ניתוחי מוח כאלה ב־23 מדינות, למרות שלא הייתה לו הכשרה פורמלית כמנתח.
מוערך כי בערך 40% מהמטופלים של פרימן היו גברים הומוסקסואלים.
בנוסף לכך הוא ביצע את הניתוח גם בנשים עם "בעיות מין" שלא רצו לקיים יחסי מין עם בני זוגן.
ב־1967 ביצע פרימן את הניתוח האחרון שלו.
המטופלת הלן מורטנסן מתה מדימום מוחי, ולכן נאסר על פרימן לבצע ניתוחים נוספים.
עוד כ־100 ממטופליו האחרים מתו מדימום מוחי וסה"כ 15% מהמטופלים מתו מההליך.
לעומתם גישה זו, היו חוקרים של אמצע המאה העשרים שראו בהומוסקואליות תופעה נורמלית ולא מחלת נפש.
הזואולוג אלפרד קינסי נחשב למייסד ענף הסקסולוגיה במדעי האדם במחקריו פורצי הדרך.
הוא ניסה להבין את ההתנהגות המינית האנושית על ידי חקר אוכלוסיות כלליות.
הוא קיים מחקר בשטח, וגייס מספר רב של נבדקים שלרובם לא היה רקע של בעיות נפשיות או עבריינות.
ב-1956 פרסמה הפסיכולוגית האמריקאית אוולין הוקר מאמר בשם "ההסתגלות של ההומוסקסואל הגלוי של זכר" שבו ערכה מבחנים פסיכולוגיים לכמה קבוצות, שכללו קבוצות של גברים הטרוסקסואלים והומוסקסואלים שהיו מוכנית לזהות את עצמם ככאלה.
היא ביקשה ממומחים לזהות את ההומוסקסואלים ולדרג את בריאותם הנפשית.
המתאם היה תוצאה של חוקרים קודמים שחקרו קבוצות מדגם שהכילו גברים הומוסקסואלים עם היסטוריה של טיפול במחלות נפש.
עבודתם של קינסי והוקר העניקה תמיכה לתפיסה מדעית הולכת וגוברת לפיה הומוסקסואליות, כמו הטרוסקסואליות, היא וריאציה נורמלית של ביטוי מיני אנושי.
בשנת 1970, פעילים חברתיים דאגו לעמת את האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית (APA) עם תוצאות המחקר הסקסולוגי.
פעילים הומואים ולסביות מאורגנים, שהיו משוכנעים שהעמדות הפסיכיאטריה לגבי הומוסקסואליות כתופעה פתולוגית תרמו באופן ניכר לדעות קדומות שליליות, שיבשו את המפגשים השנתיים של ה-APA בשנים 1970 ו-1971. כתוצאה מכך, APA החלה בתהליך של לימוד השאלה המדעית האם הומוסקסואליות צריכה להיחשב כהפרעה פסיכיאטרית.
לאחר סקירה מקיפה של הספרות, חבר הנאמנים של ה-APA הצביע ב-11 בצדמבר 1973 בעד הסרת הומוסקסואליות מספר האבחנות הפסיכיאטריות, ה-DSM ומאז אין היא מוגדרת כהפרעה או כמחלה, מה שתרם לשינוי איטי בדעת הקהל על הומוסקסואליות.
בשנת 1992 ארגון הבריאות העולמי הסיר את האבחנה של ההומוסקסואליות מהסיווג הבין-לאומי של מחלות ה-ICD.
מאז הומוסקסואליות נחשבת כווריאציה נורמטיבית של המיניות.
ארגוני הבריאות שינו את היחס שלהם לטרנסג'נדריות לאורך השנים, בדומה לשינוי שביצעו ביחס להומוסקסואליות.
בשנת 1968 תייג ה-DSM את הטרנסג'נדריות בקטגוריה של "סטיות מיניות".
ההגדרה שונתה בהדרגה במהלך השנים להגדרות קלות יותר ב-2013, במסגרת DSM-5, שונתה ההגדרה בצורה משמעותית לדיספוריה מגדרית.
אי-נוחות מגדרית, אינה מוגדרת בפני עצמה כהפרעה נפשית.
קטלוג ICD-11, של ארגון הבריאות העולמי, שפורסם ביוני 2018, הסיר את הטרנסג'נדריות מסעיף הבעיות הנפשיות.
בשנת 2015 נקבע במשפט שהיווה ציון דרך כי הטענות של ארגון JONAH היהודי בדבר היכולת לשינוי נטייה מינית היוו הונאה צרכנית.
בינואר 2022 אישרה האספה הלאומית של צרפת הצעת חוק הקובעת כי ניסיון לשכנע את חברי קהילת הלהט"ב לעבור טיפולי המרה, או ביצוע של טיפולי המרה בפועל, יהוו עבירה פלילית שבגינה יוטל קנס של עד 30 אלף יורו או שנתיים של מאסר בפועל.
הצעת החוק עברה פה אחד.
החוק מאפשר לארגוני זכויות להט"ב להגיש תביעות אזרחיות כנגד מי שמבקשים לבצע טיפולי המרה.
סקר ספרות מחקרית שבוצע בארצות הברית בשנת 2022 מצא 28 מחקרים מהימנים שבדקו 190 אלף להט"בים.
בממוצע, 12% מתוך המשתתפים במחקרים ניסו טיפולי המרה, שכללו טיפולים פסיכותרפיים אישיים או קבוצתיים, טיפולים שכללו אשפוזים וכן טיפולים שהומלצו על ידי מנהיגים דתיים.
הגיל הממוצע לטיפולים היה 25 (הטווח כלל אנשים בגילאי 5–58).
המטופלים עברו 118 מפגשים בממוצע, במשך תקופה ממוצעת של 26 חודשים.
הספרות לא סיפקה הערכה ברורה לאחוז האנשים שהחלו את הטיפול כקטינים.
מתוך האנשים שעברו טיפולים, 43% עברו לפחות שני סוגים של טיפולי המרה ו־15% מהם עברו לפחות שלושה סוגי טיפולים.
אוכלוסיית היעד במחקרים הייתה בני נוער להט"בים בגילאי 13–17 במדינות שבהן אין איסור בחוק על טיפולי המרה לקטינים וכן להט"בים בגילאי 18–24 בכל רחבי ארצות הברית.
כ־10% מהלהט"בים באוכלוסיית היעד היו בסיכון לקבלת טיפולי המרה.
מחקר משנת 2019 מצא כי 698 להט"ב מבוגרים בארצות הברית עברו טיפולי המרה.
מתוכם 350 עברו טיפולי המרה כבני נוער.
קיימות מגוון גדול של שיטות המשמשות כיום בניסיון לשנות נטייה מינית או מגדרית.
כאמור, הנחת היסוד שמצויה בבסיס טיפולי המרה, היא שנטייה מינית או זהות מגדרית של אדם מהווה בעיה רפואית גופנית או נפשית המצריכה התערבות או טיפול, או בניסיון "לנרמל" התנהגות או ביטויים שלה.
מאמצי שינוי נטייה מינית (SOCE) מתייחסים למגוון רחב של מאמצים במגוון צורות כגון פגישות אחד על אחד, מפגשי קבוצה, תוכניות במקום המגורים, כנסים וקבוצות מקוונות.
הנימוקים ל-SOCE כללו הצהרות כי משיכה מינית הומוסקסואליות נגרמת בגלל טיפול הורות גרועה, התעללות מצד בני קבוצת הגיל, טראומה מינית, "נחיתות" מגדרית, או צרכים רגשיים שלא נענו.
התרפיה הרפראטיבית מבוססת בעיקרה על שיחות בין המטפל למטופל, בהן מנסה המטפל לרפא פצעים נפשיים מהילדות, לעזור לזכר המטופל לבנות קשרים רגשיים ולא מיניים עם גברים, ולחזק את "תחושת הגבריות" שלו.
המטפל מנחה את המטופל להימנע ממחשבות מיניות על בני מינו.
השיטה קיבלה השראה לשמה מהספר "הומוסקסואליות: אתיקה נוצרית חדשה" אותו פרסמה התאולוגית והפסיכולוגית הבריטית, ד"ר אליזבת מוֹבּרלי , בשנות ה-80. בספרה טוענת ד"ר מוֹבּרלי שנטייה מינית הומוסקסואלית היא ביטוי לדחף מתקן, "רפראטיבי", באמצעותו מנסה האדם להתמודד עם מערכת יחסים לא תקינה עם אביו בילדות.
הפסיכולוגים ג'וזף ניקולוסי וצ'ארלס סוקרידס פיתחו שיטת טיפול שנועדה לתת מענה לאותו דחף מתקן, והם מתארים אותה בספר "תרפיה רפראטיבית להומוסקסואליות בגברים – גישה קלינית חדשה" ("Reparative Therapy of Male Homosexuality: A New Clinical Approach"), אותו פרסמו בשנת 1991 ובספרים נוספים.
תומכי טיפולי המרה גורסים, בדרך כלל, שהנטייה המינית מתעצבת ועשויה להשתנות במהלך חייו של האדם.
כמו כן, רובם גורסים שבמקרים רבים ניתן לשנותה בעזרת תרפיה רפראטיבית בגישה פסיכואנליטית (בעלת מוטיבים פסיכואנליטיים קלאסיים) כל שהיא, או כזו המשולבת עם גישה ביהביוריסטית.
מדובר בעיקר במקרה בו המטופל ביסקסואל, ואז מוצעים באמצעות סרוגייט טיפולים סקסולוגיים לחיזוק המשיכה המינית ההטרוסקסואלית.
הטיפולים הפסיכואנליטיים מתבססים על התאוריה שמשיכה הומוסקסואליות היא דחף רפראטיבי (תיקוני), שנגרם כתוצאה מהתפתחות פסיכולוגית בלתי תקינה, אשר נגרמה ממצבים או מאירועים חריגים בגיל צעיר מאוד, ולכל אחד מהם מוצע טיפול ייעודי.
טראומה נפשית כלשהי מבני אותו המין
ניקולוסי סבר שהגורם הכי שכיח להומוסקסואליות בקרב גברים הוא הפרעת זהות מגדרית בילדות (ככינוייה במהדורה הרביעית של ה-DSM).
נון קונפורמיות מגדרית בילדות היא מצב, שבו ילד או ילדה מביעים רצון עקבי לשחק במשחקים של המין ההפוך (למשל, בנים המפגינים רצון עקבי, אפשר שגם יום יומי, לשחק בבובות או לשחק דמויות נשיות במשחקי הדמיון) ואף להזדהות כבן המין האחר.
כמות רבה של מחקרים מצאה מתאם מובהק בין התנהגות נון-קונפורמית מגדרית בילדות לבין זהות הומוסקסואלית או טרנסקסואלית בגיל מאוחר יותר.
חוקר המגדר קנת' צוקר גורס, כי קיימת הסכמה רבה בקרב פסיכולוגים וחוקרים דומים שאכן נון-קונפורמיות מגדרית היא גורם מנבא משמעותי (אך לא מוחלט) להומוסקסואליות ואף לטרנסקסואליות בבגרותו של אותו אדם.
לטענת תומכי טיפולי המרה כיום, ישנו מתאם נסיבתי בין הומוסקסואליות ובין נון-קונפורמיות מגדרית בילדות.
משכך, מטפלי ההמרה ינסו לזהות טראומות או חסכים מהילדות ולפתח את גרעין הזהות המגדרית הגברית שלהבנתם דוכא.
רוב הדוגלים בטיפולי המרה סבורים, כי התנהגות הנון קונפורמית מגדרית מתפתחת עד סביבת גיל 7, ובפרט ב-3 השנים הראשונות לחיים.
לטענתם, זה קורה בטווחי זמן אלה בגלל אחת משְׁלוש הסיבות להלן הקשורות לנוכחות ההורית בילדות (אין בהכרח הסכמת כלל בקרבם על אחד המודלים).
הדוגמאות מציגות בנים אך על פי הגישות המיושנות ניתן "להפוך" את זהות המגדר של הדמויות אם רוצים לדבר על בנות:
אם שתלטנית (Overbearing\Protective mother), שמגוננת יתר על המידה על בנה בשנותיו הראשונות לחיים, וגורמת באופן ישיר להזדהותו עימה.
את הגרסה הראשונה של רעיון זה העלה לכאורה זיגמונד פרויד, אך לאורך הזמן התפתחה גרסה מצומצמת יותר של הרעיון, שהסירה רעיונות פרוידיאנים קלאסיים (כמו תסביך אדיפוס) וטענה שרק "ההיקשרות היתרה" לאם גורמת לכך.
יחס בין מידתיות גבוהה של שתלטנות מצד האם, לבין מידתיות נמוכה של דומיננטיות מצד דמות האב בשנים הראשונות לחיים.
על פי רעיון זה שני ההורים משחקים תפקיד פעיל בהתפתחות הנטייה המינית, ויש לטפל בקונפליקטים שנוצרו מצד שניהם.
גם רעיון זה נזנח במידה רבה בעולם המדע, וגם בקרב חלק מהמציעים טיפולי המרה, בפרט כי הוא מזכיר דמות אם שתלטנית, טענה שלא אוששה דיה.
העדר דמות היקשרות אבהית דומיננטית (Absent father figure), לפחות בשנים הראשונות לחיים, כמגדילה את הסיכוי להתפתחות נטייה הומוסקסואלית.
קיימת הסכמה כללית בקרב פסיכואנליטיקנים כי דמות האב, בשנים הראשונות לחיים, היא גורם מעצב, לפחות של אספקטים משניים של זהות המגדר, כלומר של ההתנהגות בהקשרה, אולם השפעתה על התפתחות הנטייה המינית לא זכתה לאישוש חד משמעי.
כדי לפתור את הטענה הנגדית, מדוע אנשים שגדלו ללא אב לא בהכרח מפגינים נון-קונפורמיות מגדרית, טוענים מצדדי התיאוריה, שהילד 'ינק' את מגדרו הגברי מבני קבוצת השווים, וכן שמדובר בגורם תורם בלבד ולא בתלות חד-ערכית.
יצוין, כי גישות מקובלות ומודרניות יותר להתפתחות המגדר הן אינטגרטיביות (כלומר משלבות גורמים שונים, כולל ביולוגיים), ואינן לוקחות בחשבון רק גורם אחד (ביולוגי-גנטי, ביולוגי-סביבתי, או פסיכוסוציאלי-סביבתי).
גישות אלה דוחות רעיונות הנוגעים לאם שתלטנית תוך התייחסות אליהם כפסאודו-מדעיים (ולכן לכאורה שומטות את הקרקע מאותם טיפולים המבוססים על רעיון זה).
הגישות המודרניות מדגישות גם גורמים ביולוגיים (גנטיים וביוכימיים), בפרט לגבי התפתחות זהות המגדר בבנות, כמו גם את קבוצת השווים, ונשענות רק באופן חלקי, אם בכלל, על מודל ההיקשרות לאב כגורם משפיע על התפתחות הזהות המגדרית.
חלק מתומכי הטיפולים, רואים בהם אמצעי לשינוי אותם צדדים באופי המטופל אשר סובייקטיבית גורמים לו סבל.
תומכי טיפולי המרה אחרים סבורים, שלאורח חיים הטרוסקסואלי יש יתרונות אובייקטיביים על פני אורח חיים הומוסקסואלי.
תומכי טיפולי המרה טוענים, כי הם מציעים אפשרות חלופית לסגנון החיים ההומוסקסואלי למי שמעוניין בכך, וכי מניעתו פוגעת הן בחוק יסוד: חופש העיסוק של המטפל והן בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו של המטופל.
חלקם מוסיפים לטעון כי הדה-לגיטימציה של הטיפולים מונעת מגישה אנטי-מדעית שמטרתה לדכא את הסקרנות האנושית ואת המחקר החופשי של נושאי מיניות ומגדר.
לא מדובר על מפגשים ומעקב אצל קלינאי, כי אם על תדרוך התנהגותי מוקדם, של ההורים.
הגישה בוקרה בטענה שהיא הומופובית ושהיא עשויה להעכיר את היחסים בין הורים לילדיהם.
חלוץ גישה זו הוא הכומר והחוקר ג'ורג' אלן רקרס אשר תיאר בספרו משנת 1982 "לעצב את הזהות המינית של ילדך".
רקרס, שהוא הומוסקסואל, או לחלופין דו מיני בעצמו הפך לשנוי במחלוקת לאחר שמטופל שלו התאבד בבגרותו ורקרס נחשד על ידי העיתונאי ההומוסקסואל אנדרסון קופר כאשם בכך.