tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נולד בשאלוניקי לרבי מאיר בסוף המאה ה-16, והוא ככל הנראה צאצא של משפחת עבאסי, ממנה יצאו פייטנים ורבנים מפורסמים, כמו רבי יהודה בן שמואל אבן-עבאס, רבי משה עבאס, רבי יום טוב עבאס ועוד.
למד בישיבת חייא שבשאלוניקי אצל רבי מרדכי קלעי.
נדד לקושטא, שם גר בשכונת יאמבול ולמד בישיבתו של רבי יוסף מטראני.
בקושטא קיבל תורה גם מרבי יונה עדילה והרב יחיאל באסן.
נסע לוונציה, שם השיב תשובות לשואליו בנושאי דיני ממונות.
לאחר מכן עבר לרשיד שבמצרים, שם השתקע ונעשה לרב ולדיין.
נפטר ברשיד אחרי שנת ה'תל"ז.
כיסא כבוד - פירוש על מסכתות קטנות.
קול יהודה - שירים, אגרות ומכתבים בחרוזים.
תקון שבתות - אנתולוגיה של מבחר פיוטים (כת"י)
קובץ שירים ומליצות ששיגר משה יהודה עבאס למשוררי וחכמי דורו
רבי משה יהושע לנדא (ח' בניסן ה'תרפ"א, 16 באפריל 1921 – ה' באדר ה'תש"מ, 22 בפברואר 1980) היה מרבני חוג חזון איש, וראש ישיבת שאגת אריה.
חיבר ספר בשם ישועת משה, וכן ספר 'דת משה ויהודית' על ענייני פאה נכרית.
משה יהושע נולד בירושלים לרבי לוי יצחק חסיד צאנז.
בצעירותו למד בישיבת עץ חיים, ונישא למלכה דינה לבית פרוש (בתו של רבי עקיבה פרוש).
לאחר נישואיו התגורר בשכונת שערי חסד, כשהוא נמנה עם תלמידיו של הרב מטשעבין, וכן התיידד עם רבי שלמה זלמן אוירבך.
כמו כן היה מקורב לרבי יצחק זאב סולובייצ'יק, כשלאחר פטירת החזון איש, הרבה לפקוד אותו.
לנדא היה מתלמידיו הקרובים של החזון איש, והיה מקפיד לפקוד את ביתו אחת לשבוע, יחד עם תלמידים קרובים נוספים, דוגמת רבי חיים ברים, ורבי יהודה שפירא, תלמידים אלו נחשבו בעיני החזון איש שלא זכה לבנים, כבניו.
היה נוהג לחזור לביתו בשבת, כשבמשך כל השבוע היה לומד מחוץ לביתו.
תקופה מסוימת קבע לימודו בישיבת מיר, כשסביבו נוצרה חבורת לימוד.
נפטר ביום ה' באדר ה'תש"מ ונקבר בהר הזיתים.
כך תיאר רבי חיים ברים את יום פטירתו:
שימש כראש הכולל שבישיבת "שאגת אריה" בשכונת שערי חסד.
נבחר כאחד מחברי מועצת השבעים של העדה החרדית, ואף שימש כיו"ר נאמני העדה החרדית.
פרסם מעת לעת מאמרים ושירים בעיתון קול ישראל.
אחיו, הוא הסופר בצלאל לנדוי.
בנו, רבי יעקב אהרן לנדא (נפטר בי' בטבת ה'תשע"ט).
לאחר פטירתו יצאו לאור כתביו וחידושיו בספר שנקרא "ישועות משה".
משה יונגמן (ביידיש: יונגמאן; 4 בינואר 1922 – 30 בדצמבר 1982) היה משורר שכתב ביידיש ובעברית, עסק בתרגום מעברית ליידיש ולהפך ופעל במחצית השנייה של המאה ה-20.
משה יונגמן נולד בעיירה חודורוב שבגליציה (כיום אוקראינה) ליצחק ורחל (לבית לנדמן).
היו לו שתי אחיות גדולות, ברטה ולוצי (לוטי).
למד בבית ספר תיכון בלמברג (לבוב), אותו סיים בהצטיינות.
הוא החל לכתוב שירה בגיל 8. בסוף שנות השלושים, כשהגיעו לעיר סופרים סובייטים שכתבו ביידיש, פגש בדוד הופשטיין, שעודד אותו להמשיך בכתיבת שירה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה יונגמן, שנאלץ להפסיק את לימודיו האוניברסיטאיים בעקבות המלחמה, נמלט לברית המועצות והגיע לרוסטוב.
הוא נפצע קשה בידו ובבטן כשהעיר רוסטוב הופצצה, אושפז בבית חולים שדה ונדד עמו עד לסיביר.
לאחר מכן נאסר ועבד במחנות הסגר באזור מכרות כבול עד 1945. הוריו ואחותו הבכורה נספו בשואה בקבר אחים בטרנסניסטריה ביחד עם רוב יהודי בוקובינה.
כשהצבא הגרמני נסוג מתחומי ברית המועצות, ברח יונגמן דרך רומניה והונגריה והגיע אל מחנות העקורים באיטליה.
ברומא פעל בהנהגת תנועת הנוער "גורדוניה".
שם גם פגש את אשתו לעתיד, מרים (לבית סלונימצ'יק).
הם נישאו בבית הכנסת ברומא בשנת 1947.
עם הגיעם לארץ ישראל ב-2 ביולי 1947 בעלייה ד' התיישבו מרים ומשה בקריית טבעון לאחר ניסיון להיקלט בקיבוץ חניתה.
בתחילה עבד יונגמן כסבל ב"משביר המרכזי" אך לא התמיד בעבודה בשל פציעותיו מהמלחמה.
לפיכך החליט להשלים את לימודיו והתקבל ללימודי היסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא הספיק ללמוד שלושה חודשים לפני שפרצה מלמת השחרור, אז הלימודים נפסקו.
במהלך תקופה זו עבד בספרייתו של מרטין בובר.
הוא הצליח לרדת בשיירה האחרונה לתל אביב לפני שהחל המצור על ירושלים.
יונגמן גויס למלחמה והוצב בראש פינה אך לאחר מספר חודשים שוחרר מפאת מצבו הרפואי.
הוא התקבל לעבודה בבנק אנגלו-פלשתינה שם עבד כארכיבר, עד שהוצע לו לשמש מזכיר הסמינר "גורדון" בחיפה עם פתיחתו.
במקביל לעבודה זו למד בסמינר אותו סיים בהצטיינות.
משה יונגמן היה רב־לשוני ודיבר יידיש, אנגלית, איטלקית, צרפתית, גרמנית, רוסית ועברית.
משה יונגמן היה חבר בקבוצת "יונג ישראל" (ישראל הצעירה) אשר קיבצה את המשוררים והסופרים הידיים שעלו לארץ ישראל מהתפוצות.
בין חברי הקבוצה היו יוסל בירנשטיין ואברהם סוצקבר.
חלק ממפגשי הקבוצה התקיימו בביתו שבטבעון.
משה נפטר ב-30 בדצמבר 1982 מדום לב בביתו בטבעון, כחודש לאחר יציאתו לגמלאות ממשרד החינוך.
הוא חזר באותו היום ממפגש הוקרה בבית הספר היסודי "מוצקין" במושב השיתופי מולדת.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין בקריית טבעון .
למשה ומרים יונגמן נולדו שני ילדים: חיים יצחק (איציק) ושולמית (שולי) אבירן.
אחייניו הם הדיפלומט והשגריר לשעבר שמואל מירום (וסרמן) והאמנית רעיה ורסמן־סיני.
אחד מחבריו הטובים היה המשורר צבי אייזנמן.
חברו המשורר אברהם סוצקבר כתב את השיר "לזכר משה יונגמן", מתוכו כתב:
פרס ראשון לשירה מטעם מרכז ארגון הפליטים, רומא 1946.
פרס האקדמיה של הקונגרס היהודי העולמי, פריז 1956.
פרס קונגרס התרבות היהודית ומועדון פא"ן, ניו יורק 1965.
פרס על-שם יוסף אופאטושו, פריז 1967.
פרס על-שם גניה לוי גארפינקל, תל אביב 1973
פרס ראש הממשלה ליצירה ספרותית ביידיש, תל אביב 1974.
פרס עיריית חיפה על-שם דוד פינסקי, 1976.
פרס עיריית תל אביב על-שם מנדלי מוכר-ספרים, 1983.
על-פי הגדה של פסח, רומא: גורדוניה אין איטליא, 1946.
אין הינערפלעט, טארף-לידער (חלום בלהות, שירי כבול), רומא: גורדוניה אין איטליא, 1946.
אין שאטן פון מולד: לידער און פאעמען (בצל המולד), פריז: די גאלדענע פאווע, 1954.
ווייסע טויערן (שערים לבנים), תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, 1964.
שמייכלען פון ארץ הקודש (חיוכים מארץ הקודש), תל אביב: פארלאג "המנורה", תשכ"ט – 1969.
רעגן-בויגן צוקאפנס (למראשותיה של קשת-בענן), תל אביב: פארלאג ישראל-בוך, 1973.
אין לאנד פון אליהו הנביא (בארצו של אליהו הנביא), תל אביב: ישראל-בוך, 1977.
מיין טאטנס פרנסות (פרנסות של אבי), תל אביב: ישראך-בוך הילפספאנד פאר יידיש-שאפונג, 1981.
שטערן דערקענען דיך (כוכבים מזהים אותך), תל אביב: פארלאג י.ל.
שערים לבנים: שירים ופואמות, תרגם מיידיש: המחבר, ערך: ק.א.
בצל המולד: שירים, ערכה: מרים יונגמן, תל אביב: רשפים, תשמ"ח – 1988.
ברגנר, הרץ [ביידיש: בערגנער, הערץ], סיפורי ווארשה, מיידיש: משה יונגמן, תל אביב: קצין חינוך ראשי - ענף ההשכלה: משרד הביטחון, תשכ"ו - 1966.
פאלאטניק, רוזה, פרוכת הקטיפה: מבחר סיפורים, מיידיש: משה יונגמן, תל אביב: המנורה, תשל"ב - 1972.
ראם, מנוחה [שם בדוי], סיפור הסיפורים, מיידיש: משה יונגמן, תל אביב: מ' ניומן, תשל"ד - 1974.
ראוויטש, מלך, ספר המעשיות של חיי, מיידיש: משה יונגמן, תל אביב: החברה האמריקאית ישראלית למו"לות, תשל"ו - 1976.
קורלנד, ליב, על שפת הכנרת, מיידיש: משה יונגמן, ירושלים: מ' ניומן, תשל"ז - 1977.
וורזאגר [ווארזאגער], שלמה, תשעה סיפורים, מיידיש: משה יונגמן, תל אביב: מ' ניומן, תשל"ט - 1979.
שלווין [שלעווין], בנימין, סתיו פולני: ועוד 11 סיפורים, מיידיש: משה יונגמן, תל אביב: מ' ניומן, 1979.
מייזיל, נחמן, דפי זכרונות: הדרך מקיוב לבאבינצי, מיידיש: משה יונגמן, קיבוץ אלונים: בית מייזיל, תש"ם 1980.
וינברג [וויינבערג], יוסף, דמעה ותפילה, מיידיש: משה יונגמן, תל אביב: משרד הביטחון - ההוצאה לאור, תשמ"ב - 1981.
מייזיל, נחמן, דעם זיידנס פערד (דו שפתי), מיידיש: משה יונגמן, קיבוץ אלונים: מוציא לאור לא ידוע, 1981.
מייזיל, נחמן, מיין זיידנס פערד (דו שפתי), מיידיש: משה יונגמן, קיבוץ אלונים: מוציא לאור לא ידוע, 1982.
ראם, מנוחה [שם בדוי], בצל עץ הערבה: סיפורים, מיידיש: משה יונגמן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד - 1983.
רוס, רבקה, במחיצתו של איציק מאנגר: פגישות ומכתבים עם גדול משוררי שירת היידיש, מיידיש: משה יונגמן, תל אביב: אל"ף, תשמ"ג - 1983.
מייזיל, נחמן, אין דער קבוצה שייך אבריק (בקבוצת שייך אבריק) (דו שפתי), מיידיש: משה יונגמן, אלונים: מוציא לאור לא ידוע, תשנ"א - 1991.
בוקר טוב, ילדים: שירים וסיפורים, מיידיש: משה יונגמן, תל אביב: ישראל-בוך, תשנ"ג - 1993.
בלומה למפל, צבי אייזנמאן, א.
הופשטיין, דוד, מתוך זיכרון דמי הבאתי, (תרגום מיידיש: משה יונגמן את השירים: מוֹצָאֵנוּ מִסֶּלַע, הֲרֵינִי, לַפְּתִילָה הַחֲדָשָׁה, הַתְחָלָה), תל אביב: רשפים 1984.
יוסף קרלר, משה ואלדמאן, יוסף רובינשטיין, רבקה באסמאן, מאיר חרץ
לובעטקין, צביה, אין אומקום און אויפשטאנד (בימי כליון ומרד), פון עברית - משה יונגמאן, לוחמי הגיטאות: בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון והוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ם - 1980.
יצחק אורפז, אהרן אפלפלד, עמליה כהנא-כרמון, דוד שחר
דוד אבידן, אנדד אלדן, אהרן אמיר, חיים גורי, אמיר גלבוע, זרבבל גלעד, אורי צבי גרינברג, ע.
הלל, חיה ורד, נתן זך, זלדה, ש.
זמיר, איתמר יעוז-קסט, מירה מאיר, אהרן מאירוביץ, רבקה מרים, יחיאל מר, יהודה עמיחי, אבא קובנר, עוזר רבין, דליה רביקוביץ, פנחס שדה, ש.
הרב משה יוסף מילצקי (כ' בטבת ה'תרפ"ח, ינואר 1928 - כ"ה בתמוז ה'תש"ע, 7 ביולי 2010) היה דיין ישראלי, אב בית הדין בבית הדין הרבני בירושלים.
נולד בירושלים בשנת ה'תרפ"ח לאביו הרב חייקל מילצקי, ראש ישיבת חיי עולם.
למד בישיבת חיי עולם אצל הרב מטשבין והרב שלמה שרייבר.
כמו כן, היה מקורב לשכנם של הוריו, רבי אריה לוין.
במלחמת העצמאות היה מפקד מחלקה ב"גדוד טוביה" שהורכב מבני ישיבות.
בצעירותו השתתף בפעילות של ארגון "מזהירי שבת" בירושלים ובמאבקי השבת בעיר, וכן במאבק החרדי נגד גיוס בנות.
בשנת ה'תשט"ז החל ללמוד במכון הרי פישל.
עסק בהרבצת תורה בירושלים ובפרוזדור ירושלים, ולימד במדרשה למורים בקריית נוער.
כמו כן, לימד שיעורי ערב לילדים בבתי ברוידא.
היה ממייסדי בית הכנסת הר צבי בשכונת גאולה.
ב-1966 התמנה לדיין בבית הדין הרבני בבאר שבע.
בהמשך, עבר לבית הדין בירושלים.
בשנת 1984 התמנה לאב בית דין בירושלים, אך ויתר על המינוי לרב שמואל כהנא שפירא, בשל התערבות היועץ המשפטי לממשלה מכיוון שמונו שני הדיינים לתפקיד כאשר רק תקן אחד היה בלתי מאויש, והרב מילצקי היה בעל הוותק הנמוך מבין שניהם.
ברם, זמן לא-רב לאחר מכן כבר כיהן כאב בית דין.
בשעות אחר הצהריים שימש כמגיד שיעור וראש כולל אברכים בישיבת חיי עולם, ועסק באיסוף צדקה ומגביות שונות.
לאורך חייו היה פעיל בתנועת צעירי אגודת ישראל (צא"י).
בצעירותו הדריך בסניף הירושלמי של התנועה והעביר שיעורים במסגרתה, בין השאר לנוער חרדי נושר, ובהמשך חייו היה חבר הנהלת הסניף ונחשב לרבו, והיה מנהיגו הרוחני של הנח"ל החרדי של צא"י.
כמו כן, היה חבר הוועד הפועל של צא"י.
נפטר ב-7 ביולי 2010 (כ"ה בתמוז ה'תש"ע) ונקבר בהר המנוחות.
פסק בדעת מיעוט, כי נתבע לדין תורה שלא מוכן לחתום על נוסח כתב הבוררות "בין לדין בין לפשר" אלא רק "לדין", אינו נחשב כסרבן בשל כך, משום שפשרה היא לפנים משורת הדין.
קיבל טענת אישה שכרטיס המינוי של בעלה למכון עיסוי הוא כסות להיותו צרכן זנות, ולכן מהווה עילה לגירושין.
אב המרצה עונש מאסר חייב בתשלומי מזונות, משום שבמהלך ריצוי המאסר ישלם את המזונות ובתום תקופת המאסר ישיב הבעל את החוב לביטוח לאומי.
בשנת ה'תשי"ד נישא למתילדה (נפטרה ב-2022), בתו של הרב יהודה זונדל הגר, האדמו"ר מסאווראן (נכדת הרב שמואל אהרן שזורי).
הזוג התגורר בשכונת גאולה (שכונה) בירושלים, ולהם שבעה ילדים, בהם:
הרב חייקל מילצקי - ראש ישיבת רש"י בירושלים.
הדסה אוירבך (אלמנתו של הרב ברוך אוירבך בנו של הרב שלמה זלמן אוירבך, מהדיר הספר "מהרי"ט אלגאזי השלם") - מנהלת סמינר בנות אלישבע בירושלים.
הרב ראובן מילצקי - רב קהילת "מצפה רמות" בשכונת רמות אלון (חתן הרב אריה הורביץ).
חסיה יוכבד, אשת הרב יצחק לוקסנברג, רב קהילת 'נאות שמחה' במודיעין עילית ומשגיח בישיבת עטרת ישראל בעיר.
שושנה, אשת הרב שלמה שפיגל (בנו של ישראל שפיגל), ראש בית המדרש "שפיגל" בישיבת מיר.
אחיו אהרן נחום מילצקי היה גבאי בית הכנסת איצקוביץ' ועוזרו של הרב אלעזר מנחם מן שך.
גיסיו היו האדמו"רים מסאווראן רבי ישכר דב הגר ורבי יצחק מאיר הגר, האדמו"ר מזבלטוב רבי בן ציון הגר, ראש ישיבת תורת אמת ורב שכונת בית ישראל הרב שמואל אלעזר היילפרין, האדמו"ר מלעלוב רבי אברהם שלמה בידרמן.
אחותו היא אשת הרב צבי הירש שפירא (בן הרב ישראל איסר שפירא), מחבר הספר "צביון העמודים" על הסמ"ק וחתן פרס הרב קוק לספרות תורנית.
משה יוסטמן (נולד ב-22 בספטמבר 1948) הוא כלכלן, פרופסור אמריטוס במחלקה לכלכלה באוניברסיטת בן-גוריון, וחבר סגל ודקאן במרכז האקדמי רופין.
יוסטמן נולד בארצות הברית (1948).
הוא בעל תואר ראשון במתמטיקה וסטטיסטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני בסטטיסטיקה גם כן מהאוניברסיטה העברית.
ב-1979 החל ללמוד לתואר דוקטור במנהל עסקים מאוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, וקיבל את התואר ב-1982.
בשנת 1982 הצטרף כמרצה למחלקה לכלכלה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הוא קודם עד לדרגת פרופסור מן המניין, ופרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
הוא כיהן בתפקידים שונים באוניברסיטה.
בין היתר היה ראש המחלקה לכלכלה, חבר בוועד המנהל וועדת הכספים של האוניברסיטה ודקאן הפקולטה למדעי הרוח והחברה.
במהלך השנים היה פרופסור אורח במספר אוניברסיטאות בעולם: האוניברסיטה של ברצלונה בספרד, אוניברסיטת העם הסיני בפקין, ובאוניברסיטת קרנגי מלון בפנסילבניה בארצות הברית.
כמו כן היה עמית מחקר באוניברסיטת קייס וסטרן באוהיו בארצות הברית.
יוסטמן גם כיהן בתפקידים מחוץ לאוניברסיטת בן-גוריון.
הוא כיהן כחבר בוועדת ההיגוי הלאומית לתשתיות מדע וטכנולוגיה, כיהן מ-2007 כעמית בכיר במכון ון ליר בירושלים, ועמד בראש התכנית לחברה אזרחית במכון.
היה נשיא האגודה הישראלית לכלכלה.
יוסטמן גם ייעץ וערך מחקרים למשרדי ממשלה שונים.
מחוץ לישראל יעץ לוועדת המדע והטכנולוגיה של אוהיו ולמשרד החינוך של ויקטוריה באוסטרליה.
בישראל יעץ למשרד העבודה והרווחה, למשרד התעשייה והמסחר, למשרד הפנים ולמשרד החינוך.
בתחום החינוך היה חבר ועדת הקונצנזוס לרענון מערך האינדיקטורים לחינוך בישראל (2007–2010).
חבר בוועדת היגוי של היזמה למחקר יישומי בחינוך (2011–2013).
חבר בצוות המומחים בנושא אי-שוויון וחינוך: קשרים בין גידול באי-שוויון חברתי כלכלי לבין שוויון בהזדמנויות ובהישגים בחינוך (2013–2014).
כמו כן חבר בוועדות לניהול מיטבי של הפיתוח המקצועי וההדרכה במערכת החינוך (מ-2017).
לאחר פרישתו מאוניברסיטת בן-גוריון הצטרף כחבר סגל במרכז האקדמי רופין.
בין היתר כחבר סגל במרכז לחקר כלכלת נדל"ן ושמאות מקרקעין, ודקאן בית הספר לכלכלה ומנהל עסקים.
תחומי המחקר של יוסטמן מגוונים, הבולטים ביניהם הם צמיחה כלכלית, פיתוח אזורי, כלכלה טכנולוגית, כלכלת חדשנות, כלכלת חינוך וחלוקת הכנסות.
על פי IDEAS/RePEc נכון ליוני 2025, יוסטמן נכלל ברשימת 5% הכלכלנים המובילים, על פי קריטריונים שונים המתייחסים למספר דפים בכתבי עת משוקלל במספר מחברים ומדדים להשפעתם.
משה כחלוֹן (נולד ב-19 בנובמבר 1960, כ"ט בחשוון ה'תשכ"א) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כשר האוצר, חבר הכנסת מטעם מפלגות הליכוד וכולנו אותה הקים ועמד בראשה עד הבחירות לכנסת ה-22. כמו כן כיהן כשר התקשורת וכשר הרווחה.
כחלון נולד וגדל בשכונת גבעת אולגה שבחדרה.
הוא בן למשפחה בת שבעה ילדים.
הוריו, יהודה ומיסה כחלון, עלו לישראל מטריפולי שבלוב.
בגיל 14 עזב את לימודיו בבית הספר כדי ללמוד מקצוע מעשי, ועבד כמסגר בקיבוץ גן שמואל.
במקביל למד במסגרת חינוכית של "הדסה נעורים", וסיים עשר שנות לימוד.
ב־1978 התגייס לצה"ל, ובמהלך השירות השלים את לימודיו לתעודת בגרות.
הוא שירת עד 1986 בחיל החימוש.
בתפקידו האחרון בשירות הקבע היה מדריך ראשי במתקן אימונים עורף צפון, בדרגת רב-סמל.
אחרי שחרורו מצה"ל בשנת 1986, עסק במשך כחמש-עשרה שנה בייבוא מוצרי רכב, עד שנת 2001. במקביל, עסק בפעילות ציבורית בתחומים שונים.
בשנים 1990–2001 היה חבר המועצה וההנהלה המורחבת של האגודה למען החייל.
כחלון בעל תואר ראשון במדע המדינה ולימודים רב תחומיים מאוניברסיטת חיפה, סיים לימודי משפטים במכללה האקדמית נתניה, ולמד שמאות רכב במסגרת לימודי חוץ בטכניון.
את דרכו הפוליטית החל בסוף שנות ה־80 כשסייע לרמי דותן בהתמודדותו בבחירות לראשות עיריית חיפה.
בעקבות מערכת בחירות זו הכיר את עוזי לנדאו, שמינה אותו לראש לשכתו (בשנים 2001–2002) במשרד לביטחון הפנים.
בבחירות לכנסת השש עשרה נבחר לכנסת מטעם הליכוד, וכיהן כסגן יושב ראש הכנסת.
נמנה עם המתנגדים לתוכנית ההתנתקות במפלגת הליכוד.
בשנת 2005, ערב ביצוע תוכנית ההתנתקות, הוצע לו על ידי ראש הממשלה אריאל שרון תפקיד השר לקליטת עלייה, אך כחלון סירב.
בשנים 2005–2006 היה כחלון יו"ר אתו"ס – החברה לאמנות תרבות וספורט בחיפה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 ב-2006, דורג במפתיע במקום הראשון, והוצב במקום השלישי ברשימת המפלגה לכנסת (המקום השני שוריין לסילבן שלום).
עם עזיבת צחי הנגבי את הליכוד למפלגת קדימה מונה כחלון על ידי יו"ר המפלגה, בנימין נתניהו, ליו"ר מרכז הליכוד.
במאי 2008 נבחר רשמית לתפקיד כשגבר על גילה גמליאל בבחירות פנים-מפלגתיות.
לקראת הבחירות לכנסת ה־18 ב-2009, נבחר כחלון במקום החמישי בפריימריז בתנועת הליכוד, והוצב במקום השישי ברשימת התנועה לכנסת.
בכנסת ה־17 עמד בראש ועדת הכלכלה עד לאוקטובר 2007. בין החוקים שכחלון נמנה עם יוזמיהם:
תיקון לחוק הבנקאות (שירות ללקוח) הקובע הסדרים חדשים בדבר הפיקוח על עמלות הבנקים (יחד עם חברי הכנסת גלעד ארדן, חיים כץ ואמנון כהן).
חוק האוסר על העברת כלי רכב לשטחי הרשות הפלסטינית לשם תיקונם
חוק דם טבורי המסדיר את פעילותם של בנקים לדם טבורי.
חוק האוסר על מתן רישיון נהיגה למי שהורשע בעבירות סמים בשנה הראשונה שלאחר הרשעתו
חוק המקנה הנחה בתעריף החשמל לקשישים הנסמכים על קצבת הבטחת הכנסה (יחד עם סופה לנדבר ואמנון כהן).
חוק הרשות הלאומית למורשת יהדות לוב.
בחודש מרץ 2009 מונה כחלון לשר התקשורת בממשלת נתניהו השנייה.
בינואר 2011 מונה גם לשר הרווחה במקומו של יצחק הרצוג.
בתקופת כהונתו כשר התקשורת ביצע את רפורמת הסלולר, עליה הכריז קודמו בתפקיד, אריאל אטיאס מספר חודשים לפני בחירות 2009 אף כי דחה את ההחלטה על ביצועה.
הרפורמה כללה מתן רישיונות למפעילי רשתות סלולר וירטואליים ומתן זיכיון לכניסתו של מפעיל סלולרי נוסף, גולן טלקום.
רפורמה זו הובילה להגברת התחרות בשוק ולירידה חדה במחירים ובמקביל לירידה ברווחיות חברות התקשורת.
בשוק האינטרנט אישר כחלון כניסת חברת תשתיות סיבים אופטיים שלישית, Unlimited, על בסיס התשתית של חברת החשמל.
ביוני 2011, על רקע מחאת הקוטג', אמר ראש הממשלה נתניהו בישיבת הממשלה: "כחלון עשה דברים גדולים, תהיו כחלונים ותמצאו פתרונות".
כחלון מצידו, לקראת הבחירות, תלה את הצלחת הרפורמות שקידם, בשיתוף הפעולה המלא של נתניהו, ואמר שהוא (כחלון) הלך בדרכו.
בדצמבר 2011 קיבל כחלון את אות אביר איכות השלטון.
באוקטובר 2012 הודיע כחלון שהוא לוקח פסק זמן מהחיים הפוליטיים ולא יתמודד בבחירות המקדימות שיתקיימו בליכוד לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה.
בינואר 2013 הודיע שגם לא יכהן כשר בממשלה שתקום לאחר הבחירות.
יומיים לפני מועד הבחירות הודיע עם ראש הממשלה בנימין נתניהו כי מינהל מקרקעי ישראל יועבר ממשרד השיכון למשרד ראש הממשלה וכחלון ימונה לתפקיד יו"ר המנהל, כדי שיפעל להוזלת מחירי הדיור.
המינוי נכלל במסגרת ההסכם הקואליציוני עם מפלגת יש עתיד, אולם לבסוף נותר המנהל כפוף למשרד השיכון, ועמד בראשו שר השיכון אורי אריאל ממפלגת הבית היהודי.
במרץ 2013 הושבעה הממשלה החדשה והסתיימה כהונתו של כחלון כשר.
בסוף 2013 הקים את "המרכז לרפורמות ומנהיגות" במכללה האקדמית נתניה ועבד בו כמנהל.
פרסומי המכון עוסקים בכחלון והתבטאויותיו, והוא ממומן מתרומות של אנשי עסקים, שאת מרביתן גייס כחלון בעצמו.
באפריל 2014 הודיע כחלון כי בכוונתו לחזור לפוליטיקה, אך שיתקשה לשוב לליכוד, שלטענתו זנח את ההיבט החברתי ואת הפרגמטיות המדינית בשל השתלטות של גופי ימין קיצוני.
עוד טען, כי התוצאות שהשיגה הממשלה במאבק ביוקר המחיה ובבריחת המוחות אינן טובות, ושעמדותיו ותמיכתו במחאה החברתית בישראל 2011 התנגשו עם עמדותיו של ראש הליכוד נתניהו.
ב־20 באוקטובר באותה שנה הצהיר שיקים מפלגה חדשה לקראת הבחירות הבאות, ולמחרת עזב רשמית את הליכוד.
בדצמבר, בעקבות הקדמת הבחירות, חתם על הסכם עודפים עם "ישראל ביתנו", ורשם את המפלגה שהקים, "כולנו בראשות משה כחלון".
קמפיין המפלגה התמקד בכחלון ובסוגיות כלכליות חברתיות.
בבחירות זכתה המפלגה ב־10 מנדטים.
ביוני 2018 הוקרן לראשונה סרט דוקומנטרי בשם "המועמד" המציג את כחלון בימי הבחירות לכנסת.
בתקופת כהונתו של כחלון כשר אוצר נשמרה, ככלל, מגמת הצמיחה במשק.
כחלון הפנה חלק ניכר מתשומת לבו לנושא מחירי הדיור בעיקר באמצעות תוכנית "מחיר למשתכן".
במסגרת ההסכם הקואליציוני הוכפפו למשרד האוצר מנהל התכנון שהיה קודם לכן במשרד הפנים, ורשות מקרקעי ישראל.
לדברי כחלון צעדים אלו נועדו לאפשר לו להביא להורדה במחירי הדיור.
עם כניסתו לתפקיד מינה למנכ"ל משרדו את שי באב"ד שהיה אחד ממועמדי מפלגת כולנו לכנסת, במקומה של יעל אנדורן.
מתוקף תפקידו כשר האוצר הוא חבר הקבינט המדיני-ביטחוני ויו"ר הקבינט החברתי-כלכלי ויו"ר קבינט הדיור.
כחלון תומך בשימור כוחו של בג"ץ, ובהסכם הקואליציוני שערכה סיעתו עם הליכוד כלול סעיף המביע את התנגדות מפלגתו ל"פסקת ההתגברות" שנועדה לאפשר לכנסת, ברוב מיוחד ולפרק זמן מוגבל, לחוקק מחדש חוק שנפסל על ידי בג"ץ.
ההסכם פוטר אותה ממחויבות קואליציונית בעניינו, ובכך נמנע קידומו.
ההסכם גם מתנה חקיקת חוקי יסוד חדשים או שינוי הקיימים בהסכמת כל סיעות הקואליציה.
בדצמבר 2016, לקראת העלאת הצעת חוק ההסדרה לאישור בקריאה ראשונה בכנסת, נוסף לה לפי דרישת כחלון סעיף המחריג ממנה צווים שיפוטיים קיימים, ובכך נמנעה עקיפת פסק הדין המחייב את הרס המאחז עמונה.
עם זאת, ב-2018 הביע כחלון נכונות לחקיקה היפותטית שתגן מפני התערבות שיפוטית רק על חקיקה שתכליתה טיפול בבעיית המסתננים.
מספר שבועות לאחר מינויו הודיע שלא יעסוק בענייני משק הגז, בשל קשריו עם איש העסקים קובי מימון, זאת, אף על פי שבראיון ששודר בערוץ 2 לפני הבחירות, אמר שקשריו עם איש העסקים לא ישפיעו על פעולותיו בנושא.
משה כחלון ויואב גלנט (מס' 2 ברשימת כולנו) נמנעו מלהצביע בעניין מתווה הגז, בנימוק של ניגוד עניינים, אך כחלון עודד את סיעתו להצביע בעד המתווה.
בתחילת 2017 היה כחלון השר היחיד שהתנגד ליוזמתו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לבטל את הקמת תאגיד השידור הישראלי ובמקומו לשקם את רשות השידור.
לבסוף הושגה פשרה לפיה התאגיד יוקם, אולם גוף החדשות שלו יתבסס על עובדי החדשות של רשות השידור.
לבסוף בוטלה הצעת החוק לפיצול תאגיד השידור, עקב זכיית ישראל באירוויזיון.
תאגיד השידור האירופאי דורש כי הגוף שישדר את האירוויזיון יהיה בעל חטיבת חדשות, מה שלא היה מתקיים אם הצעת החוק לפיצול התאגיד הייתה עוברת.
במאי 2017 הועברו חלק מסמכויותיו של כחלון כשר אוצר הנוגעות לחוק התקשורת, לחוק משק הגז הטבעי ולחוק הנפט אל השר אלי כהן.
בשנים 2016 ו-2017 נמנע כחלון מלמסור לוועדת הכספים את המלצותיו בנוגע להעלאת גיל הפרישה לנשים, וכתוצאה מכך דחתה הוועדה את תחילתו של מהלך זה ביותר משנה.
בנובמבר 2017 מינה כחלון את שאול מרידור לראש אגף התקציבים באוצר.
קידם את החוק האוסר על שיווק אופציות בינאריות מישראל למדינות אחרות, ביוזמת יו"ר רשות ניירות ערך, שמואל האוזר.
ביוני 2017 מינה את ועדת קוצ'יק לבחינת סמכויות הנהלת משרד האוצר, עקב מחלוקות וביקורות הנוגעות לממשקים בין מנכ"ל המשרד ובין ראשי האגפים בו.
בשנת 2018, בשנה השלישית לכהונתו של כחלון, הועלה דירוג האשראי של ישראל לרמתו הגבוהה אי פעם.
מדיניות האוצר בתקופת כחלון, בתמיכתו של ראש הממשלה נתניהו, הייתה להפחית את נטל המיסים העיקריים, הפחתה שהסתכמה בכ-13 מיליארד ש"ח בשנה.
זאת בניגוד לעמדת נגידת בנק ישראל, קרנית פלוג, שטענה שההורדה עלולה להוביל לחריגה מיעד הגירעון.
כחלון סבר, כי הפחתת שיעורי המס לא תפגע בהכנסות המדינה: "תפיסת העולם שלי אומרת: כמה שאדרוש פחות מיסים, ההכנסה של המדינה תהיה גבוהה יותר".
בעקבות עודף בגביית המיסים הביא כחלון להורדת שיעור מס ערך מוסף מ־18% ל־17%, החל מ־1 באוקטובר 2015. כן הופחת במהלך כהונתו מס החברות מ-26.5% ל-23%, מדרגות מס ההכנסה רווחו, והוגדלו בהוראת שעה נקודות הזיכוי להורים לילדים עד גיל 5 שנים.
בסוף 2017 הורה להפחית משמעותית, בחלק מהמקרים לאפס, את שיעורי המכס על מוצרי תינוקות, מכשירי חשמל ביתיים, בגדים ומוצרים נוספים.
כעבור שנה נמצא כי עלות ההקלה לאוצר המדינה הייתה כ-1.5 מיליארד ש"ח, והמחיר לצרכן ירד במידה קטנה בהרבה מהפחתת המכס.
ניסיונו של כחלון להטיל מס ריבוי דירות על המחזיקים בשלוש דירות ומעלה נכשל, לאחר שבג"ץ פסק שנפל פגם יסודי בהליך חקיקתו.
הכנסות חד-פעמיות, כגון מיסים שהתקבלו מרווחי מכירתן של החברות מובילאיי וסודהסטרים, סייעו לאוצר לעמוד ביעדי הגירעון למרות הפחתות המיסים הניכרות, אך במרץ 2019, לקראת סוף כהונתה של הממשלה, התפרסם כי הגירעון בתקציב הממשלה עלה על החזוי, בעיקר כתוצאה מהורדת שיעורי המס בשנים הקודמות.
ביוני אותה שנה פורסם שהגירעון צפוי להגיע בסוף 2019 ל-51 מיליארד ש"ח, שהם 11 מיליארד ש"ח מעבר לתכנון, ובסוף 2020 צפויה החריגה להגיע ל-22.6 מיליארד ש"ח.
לטיפול מיידי בבעיה החליטה הממשלה על קיצוץ בהוצאותיה, ובהמשך צפויה העלאת מיסים.
בכהונתו כשר אוצר פוצל ממשרד האוצר אגף שוק ההון, ביטוח וחסכון והפך לרשות עצמאית.
בתקופתו אושר במסגרת חוק ההסדרים כלל הנומרטור אשר מחייב מציאת מקור תקציבי להצעות שאמורות להתקיים במהלך שלוש השנים הקרובות ומחייב את משרד האוצר להציג לממשלה את תחזיות הגירעון הממשלתי פעם בחצי שנה (יוני ודצמבר).
במסגרת חוק ההסדרים אושרו גם רפורמת התמרוקים ורפורמה במכון התקנים.
בנוסף, כשר אוצר עבר החוק לשינוי מבנה הבורסה בתל אביב והפיכתה לגוף למטרות רווח.
כחלון הגיע יחד עם שר האנרגיה יובל שטייניץ להסכמות עם חברת החשמל וההסתדרות על רפורמה במשק החשמל, במאי 2018. במסגרת הרפורמה תמכור חברת החשמל תחנות כוח ותוגבר התחרות במקטע הייצור, תופרד חברת ניהול המערכת מחברת החשמל, ויפרשו כ-4,000 עובדים.
עלות הרפורמה לפי ההערכות היא כ-7 מיליארד שקלים לאורך שנות הרפורמה, והיא תמומן מאי הורדת תעריף החשמל לציבור.
ביוני 2018 חתם על הסכם לרפורמה יחד עם שר התחבורה ישראל כץ בחברת אגד, שבו יועברו לחברה כמיליארד שקלים בשנה למשך 10 שנים.
במסגרת הרפורמה עד 2030 כל קווי התחבורה הציבורית של אגד יועמדו למכרז, 3,100 מהחברים והעובדים הוותיקים באגד יפרשו לגמלאות, אגד תהפוך מקואופרטיב לחברה בע"מ, וייכנס אליה משקיע אסטרטגי שיחזיק 50%.
במסגרת תפקידו נתן אישור להפרטת הדואר, תהליך אשר החל כבר מספר שנים לפני כן, במסגרתו ייכנס משקיע פרטי לחברת דואר ישראל.
הסכם שנחתם באוקטובר 2018 עם הרפתנים הישראלים, ובמסגרתו נקבע שיועברו אליהם 450 מיליון שקלים לאורך שנות הרפורמה, לעומת 400 מיליון שקלים שהיו בהסכם הקודם עם הרפתנים.
במסגרת ההסכם, עד שנת 2027 יופחתו המכסים על חלב.
עם זאת, ההסכם שומר על התכנון המרכזי של משק החלב בישראל.
באוקטובר 2018 אישר משה כחלון תוספת תקציבית רטרואקטיבית לשוטרי משטרת ישראל בגובה 20 מיליארד שקל לאורך השנים.
דבר אשר הביא לקיצוץ רוחבי בתקציב הממשלה מיד לאחר מכן לטובת מימון הרפורמה.
ההסכם גרר ביקורת רבה עקב ההוצאה התקציבית הגדולה, החריגה בגודלה ביחס לרפורמות והסכמים אחרים.
אחד מנושאי הדגל של מפלגת כולנו לפני הבחירות לכנסת היה קידום התחרות במערכת הבנקאית, וזאת על ידי הקמת ועדת שטרום וקידום החוק להגברת התחרות ולצמצום הריכוזיות בשוק הבנקאות בישראל.
המלצות ועדת שטרום עברו כחוק בכנסת, ובתוכן הדרישה להפרדת חברות כרטיסי האשראי ישראכרט ולאומי כארד מבנק הפועלים ובנק לאומי בהתאמה.
חברות כרטיסי האשראי כאל נותרה במסגרת החוק תחת בנק דיסקונט.
בנוסף דרש החוק מהבנקים למכור את החזקותיהם בחברת שב"א, כך שכל אחד לא יוכל להחזיק יותר מ-10%.
כחלון קידם ותמך בהעברת חוק תגמול לנושאי משרה בתאגידים פיננסיים המגביל את שכרם של בכירים בתאגידים פיננסיים ל-2.5 מיליון ש"ח בשנה.
בנוסף, במסגרת חוק ההסדרים לתקציב 2019 קידם את הקמת מערכת "עקוב אחרי" בבנקאות, אשר עתידה לאפשר מעבר חשבון בנק במהירות ולהגביר עוד יותר את התחרות בתחום הבנקאי.
תפקידים נוספים בתקופת כהונתו באוצר
כחלון הפסיק ב־27 בינואר 2016 את חברותו בכנסת העשרים, במסגרת סעיף 42ג לחוק יסוד: הכנסת ("החוק הנורווגי הקטן") ובמקומו נכנס לכנסת אכרם חסון.
כתוצאה מהתפטרויות שרים, כיהן לתקופות קצרות כממלא מקום שר במשרדי הגנת הסביבה (יוני-אוגוסט 2016) והשיכון (ינואר 2019).
בין אוגוסט 2017 לינואר 2018 כיהן גם כשר הכלכלה והתעשייה.
בשנת 2016 חתמו כחלון ומתאם פעולות הממשלה בשטחים, האלוף יואב מרדכי, על הסכם אנרגיה מול חוסיין א-שייח', השר לעניינים אזרחיים ברשות הפלסטינית.
ההסכם כלל החזר חוב עתק של הרשות לחברת החשמל לישראל, וכן הסדרת משק האנרגיה הפלסטיני והתקשרותו מול הצד הישראלי.
בבחירות לכנסת ה-21, שנערכו באפריל 2019, ירדה מפלגת "כולנו" לארבעה מנדטים בלבד.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 חזר כחלון ל"ליכוד", והוצב במקום החמישי ברשימתה לכנסת.
בינואר 2020, לקראת הבחירות לכנסת ה-23 שחלו באפריל אותה שנה, הודיע כחלון על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
עם זאת נשאר בתפקידו עד להקמת ממשלה חדשה.
ב-3 בפברואר 2020 חשפה העיתונאית שרון שפורר שבזמן בכהונתו כשר האוצר והיה גם נציג הממשלה בוועדה לבחירת שופטים, היה בקשר אישי עם השופטת אתי כרייף (החשודה גם בקשר אינטימי עם אפי נוה בפרשת מינויי שופטים תמורת שוחד) סביב התקופה שבה מונתה לשופטת.
כחלון מסר עדות במשטרה על קשר זה, אך לא נחקר באזהרה.
החל ממרץ 2020 ועד לפרישתו עסק גם בטיפול במשבר הכלכלי שגרמה מגפת הקורונה.
כחלון הקים קרן השקעות, יחד עם בכיר במשפחת המלוכה באבו דאבי.
והוא עומד בראש הקרן אשר תשקיע במיזמים, בעיקר בישראל.
במאי 2021, בתום תקופת הצינון שבה חויב מאז פרישתו מתפקיד שר האוצר, מונה ליו"ר הדירקטוריון של חברת האשראי החוץ-בנקאי יונט קרדיט בשכר שנתי של כ-8.3 מיליון שקל, שעיקרו 6.1 מיליון שקל בתשלום מבוסס מניות.
ביוני 2022 התפטר מתפקיד זה, לאחר שהחברה דיווחה לבורסה לניירות ערך בתל אביב כי "ייתכן וקיימת לחברה חשיפה בגין הלוואות שהעמידה, שהינה גבוהה יותר באופן משמעותי ביחס לאמור בדיווחים
לטענת כחלון, החשיפה נגרמה בגין אירועים שהתרחשו לפני הצטרפותו לחברה.
ביולי 2022 נחקר באזהרה ברשות ניירות ערך ושוחרר בתנאים מגבילים.
ב-17 בדצמבר 2023 הודיעה רשות ניירות ערך כי לפי ממצאי חקירתה כחלון חשוד בעבירות דיווח, מרמה והפרת אמונים והתיק הועבר לפרקליטות.
הפרקליטות החליט להעמיד את כחלון לדין, בכפוף לשימוע, על עבירות של הפרת אמונים בתאגיד ואי דיווח בפרשה זו.
כחלון מונה לדירקטור בחברת הפינטק Vital OP, באוקטובר 2021 ובנובמבר בחברת הנדל"ן נתנאל גרופ.
בדצמבר 2022 נקרא על שמו החלק העירוני של כביש 2411 (תחת עיריית אופקים), החלטה שעליה נמתחה ביקורת בעקבות הנצחתו של כחלון בעודו בחיים.
מתגורר בשכונת שמבור בחיפה, נשוי לליאורה כחלון אב לשלושה ילדים.
כחלון ידוע גם כאוהד הקבוצה מכבי חיפה
אחיו הבכור, קובי כחלון, קבלן לעבודות חשמל ואיש עסקים, שימש כסגן ראש עיריית ירושלים מטעם רשימתו של ראש העיר ניר ברקת בשנים 2008–2015. קובי כחלון מקורב מאוד למשה, ומילא תפקיד מרכזי בהקמת מפלגת כולנו, במסע הבחירות שלה ובמשא-ומתן להרכבת הממשלה.
בסוף 2018 העביר קובי כחלון, שלא נשא בתפקיד רשמי כלשהו, הנחיות לבכירי משרד השיכון, בפרק הזמן שבין התפטרות השר והמנכ"ל למינויה של שרה חדשה.
הוכתר על ידי ארגון בית כורש כרב הראשי של יהדות איראן בישראל והתפוצות.
חיבר ספרים בנושאי הגות, צמחי מרפא ועוד.
פעל בתחומי העלייה והקליטה החברתית.
שאולי הוא יקיר העיר אשדוד.
הוריו עלו משיראז שבפרס לירושלים ב-1907 ואביו ייסד בשכונת נווה שלום בירושלים את בית הכנסת שאולי וכאשי ליוצאי פרס.
היה בן יחיד לאחר ארבע בנות ונקרא על שם סבו משה.
למד בתלמוד תורה דורש ציון ובישיבת שערי רחמים, בית מדרשו של הרב רחמים מלמד כהן, רבה של העדה הפרסית בירושלים.
לאחר מכן למד בישיבת פורת יוסף והוסמך לרבנות על ידי ראש הישיבה הרב עזרא עטייה, חכם חוגי עבודי והרב צבי יהודה מלצר.
את תורת הקבלה למד מפי הרב מרדכי שרעבי וחכם יעקב ג'הרומי.
למד חינוך והוראה בסמינר למורים "מזרחי" ויהדות, פילוסופיה, מדעי החברה ומדעי הטבע באוניברסיטה העברית בירושלים.
שימש מורה למדעי הטבע ומתמטיקה בישיבת שערי ציון בירושלים בראשותו של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל והיה בן טיפוחיו.
בשנת תש"ב לימד בבית הספר "מזרחי" בעיר העתיקה בירושלים.
שימש מזכירו של הרב הראשי לישראל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג בפעולות נגד המיסיון בישראל.
היה חבר הנהלת חוג הנוער "בני עמי" וממחזיקי בית הכנסת "שאולי וכאשי" בשכונת נחלאות אותו ייסדה משפחתו.
בשנת תש"ד עבר עם משפחתו לרחובות ולימד בבית הספר "מזרחי" לבנים בעיר.
בתש"ח יסד וניהל את בית ספר "מוריה" לבנות.
בתש"י נקרא לנהל גם את בית הספר לבנים, ואיחד את שני בתי הספר.
ניהל את בית ספר תיכון לנערים עובדים בהתנדבות.
סייע לרב צבי יהודה מלצר בהקמת "ישיבת הדרום".
התלמידים הראשונים בישיבה היו תלמידיו.
הצטרף לגדוד גבעתי בצה"ל, השתתף בקרבות בנגב ונפצע קשה במבצע ניצנה בשערי עזה.
ברחובות ייסד את בית הכנסת הספרדי "מגן אברהם" וכן את בית הכנסת לעולי טורקיה ובולגריה על שם הרב עוזיאל.
היה פעיל בקליטת עולים ובמיוחד במבצע "מרבד הקסמים" לעולי תימן ובולגריה.
יסד וניהל את בית ספר "מוריה".
היה יו"ר ארגון המורים הדתיים באשדוד וחבר מועצת העיר בשנים 1974–1989. היה נשיא של כבוד בארגון "בני ברית" ובארגון כורש ליוצאי קהילות אירן.
עם עליית יהודי רוסיה ואתיופיה פעל לקליטתם הרוחנית, החברתית והחומרית.
בשנת תשל"א נספה בנו בנימין בתאונת דרכים והוא בן 28. לזכרו הקים הרב שאולי את מפעל חייו – מרכז רוחני קהילתי בית-כנסת ובית-המדרש "שאולי" באשדוד.
על פועלו בעיר אשדוד הוענק לו תואר "יקיר העיר אשדוד".
בתשמ"ז הוענק לו "יקיר החינוך הדתי בישראל".
בתשמ"ט קיבל את פרס שר הדתות.
בתש"ן זכה בפרס שפירא על פועלו למען עלייה, קליטה ומיזוג העדות ובתשנ"ב קיבל את מלגת היצירה התורנית משר הדתות אבנר חי שאקי.
דגל בשילוב העדות בישראל ללא טשטוש זהותן הייחודית.
נפטר בכ"ו בתשרי ה'תשנ"ה ונקבר בחלקת עולי פרס בבית הקברות הר המנוחות בירושלים.
עיריית אשדוד ומשרד החינוך קראו על שמו אולפנא תורנית מדעית לבנות באשדוד.
על שמו נקראו רחובות בערים ירושלים, רחובות ואשדוד.
הרב משה נישא לאסנת בכורה, מלבד בנו הבכור הרב בנימין כהן שאולי אשר נפטר בחייו, נולדו עו"ד יגאל כהן שאולי ונגה כהן שאולי.
בנו הרב גדעון כהן שאולי הוא יקיר החינוך הדתי ויקיר העיר אשדוד.
הרבנית אסנת האריכה ימים ונפטרה בשנת 2022.
סדרת ספרי הרב שאולי נקראת "סדרת הבשם", ראשי תיבות של שם בנו: "הרב בנימין כהן שאולי בן משה".
מרפא הבשם – על רפואה ביהדות תוך התמקדות ברפואת הרמב"ם.
הספר העוסק בבריאות וצמחי מרפא יצא לאור בשנת תשמ"ז (1987).
הספר תורגם לאנגלית, לצרפתית ולספרדית.
ערוגת הבשם – פרקי מחקר ומחשבה
ריח הבשם – הגיגים בחיי המשפחה
צרור הבשם – תשעה נושאים שונים
פרחי הבשם – האדם והצומח בישראל
שבילי הבשם – הגיגים והליכות במעגלי השנה
הגיגי הבשם – תוחלת ותכלית האדם, חלומות ופתרונם.
כסופי הבשם – ערכים בישראל ובעיקר נושא הגורלות כגורל הגר"א
הגדת הבשם – הגדה של פסח עם פירוש
רזי הבשם – קבלה, ושני פירושים לפתיחת אליהו הנביא.
מאור הבשם – על רבי שמעון בר יוחאי
נצח הבשם – ספרו האחרון, על ירושלים במדרשים
אהבת הבשם – על חיי הנישואין.
יצא לאור בגרסה מחודשת תחת השם ביחד – תשתית לחיי נישואין מאושרים.
אביב הבשם – במעגלות השנה
דרכי הבשם – במעגלות השנה
נתיבי הבשם – במעגלות השנה
לאחר פטירתו התגלו כתבי יד נוספים שלו שטרם הוציא לאור וביניהם: "זהר הבשם", "זיו הבשם", "חכמת הבשם", "ניחוחות הבשם", "שחר הבשם" ו"תורת הבשם".
משה כוכבי (1928 - מרץ 2008) היה ארכאולוג ישראלי, פרופסור מן המניין וראש המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
כוכבי נולד בבוקרשט, בירת רומניה.
אביו, ד"ר שמואל שטרן-כוכבי, ממנהיגי ציוני רומניה.
אמו, אגתה לבית אָבֶּלֶס, הייתה פעילה למען זכויות נשים.
עלה לארץ ישראל ב-1933. הצטרף להכשרת דפנה.
ב-1947 התגייס לפלמ"ח ולחם במלחמת העצמאות בחטיבת יפתח.
במסגרת הקרב לשחרור צפת נפצע קל, ובמסגרת מבצע יואב נפצע שנית (באופן חמור יותר): הוא למעשה נחשב למת, וחובשת הצילה את חייו, כשהוציאה אותו מערימת הגופות.
לבית החולים החיש אותו פרופ' יאיר פרג.
אחרי המלחמה, הצטרף לקיבוץ יראון.
בשנת 1954 נישא לנורה כוכבי, פסלת ואמנית קרמיקה ישראלית ילידת גרמניה.
ב-1967 השלים דוקטורט בארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים בנושא תקופת הברונזה התיכונה.
הצטרף לסגל האקדמי של החוג לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, שם חקר ולימד עד יציאתו לגמלאות 1998. במסגרת שנות שבתון לימד באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת טוקיו ואוניברסיטת אוקספורד.
היה יו"ר המועצה לארכאולוגיה שליד משרד החינוך וחבר בוועדת השמות הממשלתית.
היה נשוי לנורה ואב לשלושה.
משה יצחק מטלון (1872 - 1 בספטמבר 1959) היה מבוני תל אביב, נמנה עם יוזמי הקמת השכונות מרכז מסחרי ונווה שאנן בתל אביב, ושכונת קריית מטלון בפתח תקווה.
מטלון נולד ביפו, בן למשפחה היהודית הראשונה בעיר.
הוא למד במקווה ישראל והיה מראשוני הספרדים שסיימו בית ספר זה.
אחר כך למד משפטים ובשנת 1896 פתח משרד לעריכת דין ביפו ונמנה עם עורכי הדין הראשונים בעיר.
עסק בפעילות ציבורית והקים את אגודת "מגן", שפעלה להתקרבות בין יהודים לערבים ביפו.
אגודה זו פעלה כמעט עד מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1900 התכתב עם הרצל והוזמן כציר לקונגרס הציוני.
בשנת 1913 עבר לתל אביב.
קנה ב-5,400 פרנקים מגרש בן 100 אמות בתל אביב (לאחר הכרזת העצמאות קנתה ארצות הברית בית זה והוא היווה את השגרירות הראשונה בארץ).
בשנים 1917-1910 יצאה המשפחה לגלות במצרים ואחרי מלחמת העולם הראשונה השתכנה ביפו.
משה מטלון התקרב למאיר דיזנגוף ועזר לו לקנות אדמות לתל אביב, וכך קנה את אזור רחוב המלך ג'ורג', כיכר דיזנגוף, הבימה, רמת אביב ועוד.
בשנות ה-20 עבר משה מטלון להתעסק בבנייה ובנה את אזור המרכז המסחרי ולימים נקרא הרחוב על שמו וביתו הוקם בו (בפינת הרצל) ב-1913.
כיהן כחבר אספת הנבחרים הראשונה והשנייה.
בשנות ה-40 בנה את קריית מטלון בפתח תקווה.
נקבר בבית עלמין נחלת יצחק בתל אביב.
בניו אליעזר, עמנואל, נתנאל (סרטון במלאת 100 שנים להולדתו) ועוזיאל.
נכדו הוא עו"ד מוריאל מטלון
כהן נולד ביואנינה שביוון וזמן קצר לאחר לידתו עלה עם הוריו לארץ ישראל.
המשפחה התיישבה בירושלים, בה סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "טרה סנטה" (1935) עם הצטיינות במתמטיקה.
בשנת 1941, סיים את לימודיו בבית הספר המנדטורי למשפטים.
משנת 1935 ועד 1943 עבד כמזכיר בית המשפט המחוזי בעיר ועסק ברישום ובתרגום שותפויות.
לאחר מכן התמחה במשך שנה במשרד עורכי הדין של חיים כהן.
בשנת 1950 מונה כשופט בית משפט השלום וכיהן בו עד 1958. בשנים 1953–1954 שימש גם שופט במינוי זמני לבית המשפט המחוזי.
בשנים 1958–1960 שימש שופט שלום ראשי בירושלים, ובשנים 1960 - 1970 כיהן במינוי קבע בבית המשפט המחוזי.
לאחר מכן פרש מכס השיפוט ושב לעיסוק בעריכת דין.
בשנת 1976 מונה בשנית לבית המשפט המחוזי בירושלים ובינואר 1981 מונה לבית המשפט העליון.
ב-26 בינואר 1982 נפטר כהן בבית החולים ביקור חולים.
כהן נטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
כספי נולד בגרמניה, עלה לישראל בגיל ארבע וגדל בחיפה.
את ניסיונו בחינוך החל כמדריך בתנועת נוער ולאחר מכן כמדריך בפלמ"ח.
ב-1949 החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, בה השלים תואר בוגר בסוציולוגיה, חינוך ופסיכולוגיה, ותואר מוסמך בחינוך ובפילוסופיה.
ב-1961 סיים דוקטורט בפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטת לונדון, ושב לעבודה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית.
בעבודתו התמחה בתאוריה ובמחקר בתחומי החינוך, הסוציולוגיה, הפסיכולוגיה, הפילוסופיה ובגישות טרנס-דיסציפלינריות.
תחומים אלו נשזרו בעבודתו לתפיסה חינוכית הקרויה "הִתְבַּנּוּת".
משה כספי נפטר ב-14 באוקטובר 2016 בירושלים.
כספי היה בין יוזמי הקמתו של בית הספר לעובדי הוראה בכירים, ממקימי הוועדה הבין-אוניברסיטאית לקידום החינוך, יועץ לארגון המורים בישראל בנושאי תכנון מדיניות.
בשנת 1972 הקים את בית הספר הניסויי בירושלים, ובשנת 1976 הקים את מכון חפ"ן להכשרת מחנכים בבתי ספר ניסוייים, עם פרופ' צבי לם ופרופ' יוסף באשי.
במהלך השנים היה פרופסור אורח באוניברסיטאות רבות והיה יועץ חינוכי, אקדמי ומדעי למוסדות ולמכונים.
כספי טען כי החינוך הוא מערכת מורכבת מפעולות ומרעיונות, וששלובים בה כל שדות העשייה.
על החינוך להביא בחשבון את מכלול הממדים שבהם האדם פועל ומתפתח.
כספי טבע את המושג "התבנות" (מלשון בינה, הבנה, התבוננות, בנייה), שהיא פעולה מתמשכת ורפלקסיבית (שהאדם מבצע על עצמו).
האדם המִתְבַּנֶּה בונה את עצמו מחדש, מלמד את עצמו, מפתח ומשפר את עצמו והופך עצמו לאדם מלא יותר.
הכלים להתבנות אינם שיעורים פרונטליים, אלא בין השאר התנסויות מורכבות, משחקים, דרמטיזציה, דמיון ובדיחות.
ההתבנות אינה פועלת רק על פן אחד של אישיות התלמיד – כושר הקליטה וההבנה האינטלקטואלי שלו – אלא רואה את האדם כולו: צרכיו, רגשותיו, כישרונותיו וחולשותיו, עולמו הייחודי.
לגישתו, ההתבנות צריכה להיעשות ב"כל עתר" (בכל עת ובכל אתר): מרכז שכל חלל בו מכוון לגרום לאדם לפעול בתוכו ולפתח רגישויות וכשרים שיובילו אותו ליצירה.
"כל עתר" הוא מקום שיכול להיות מוחשי, במבנה פיזי כלשהו, אך הוא יכול להיות גם "מבנה וירטואלי" הממוקם במוחנו בלבד, ברשת האינטרנט או בכל מקום אחר.
ב"כל עתר" יש חללים שהכניסה אליהם מאפשרת לנו לפעול במרחבים בעלי אופי מסוים: מרחב אישי לעומת מרחב חברתי; מרחב דמיון לעומת עשייה בפועל, מרחב אִלתור לעומת תכנון, "תבונה טהורה" לעומת "אינטליגנציה רגשית", ועוד.
החינוך מחר (ניתוח נקודת הראות של חזון הפרט) (1979).
גישות המעבר להתחנכות יוצרת (מה"י) (1985)
משה כספי וצבי לם (ליקטו וערכו), תורת החינוך, תל אביב: אוצר המורה (מקראות פדגוגיות), תש"ך.
עבודתו זיכתה אותו בפרסים רבים, בהם פרס א.מ.ת לחינוך (2008), פרס ירושלים לחינוך ופרס מחקר של חברת אטארי.
הרב משה יעקב הכהן רביקוב (נודע בכינויו: "הסנדלר"; תרל"ג; 1873 - כ"ב בתשרי תשכ"ז; 6 באוקטובר 1966) היה מקובל וצדיק נסתר שהתגורר ביפו.
נולד ביז'יורי שבפלך גרודנו של האימפריה הרוסית, ברוסיה הלבנה (כיום בבלארוס), ליוסף ומרים רביקוב.
בצעירותו למד עם המקובל רבי שלמה אלישיב, בעל ה"לשם שבו ואחלמה" וגם בערוב ימי בעל הלש"ו, משעלו שניהם לארץ.
באלול תרע"ג (1913) עלה לארץ ישראל והתיישב בכפר אוריה.
הרב קוק, שהיה אז רבן של יפו והמושבות, שכנע אותו לעבור לעיר יפו.
הוא פתח סנדלריה ברחוב שבזי, בגבול שבין שכונת שבזי לשכונת נווה צדק, והתגורר ברחוב רב אשי פינת השחר, בגבול שבין שכונת נווה צדק לשכונת כרם ישראל.
תחילת פרסומו בארץ היה על ידי הרב קוק שהעיד עליו כי הוא מל"ו הצדיקים הנסתרים שבדור.
בעקבות זאת החלו לפקוד את ביתו יהודים שביקשו את ברכתו, בעיקר בענייני רפואה, עקרות ושידוכים.
השתייך לקבוצת מקובלים שלמדו יחד בשנות ה-60 וכונו על שם המקצוע שממנו התפרנסו.
על פי המסופר בתולדותיו שבראש הספר "לקוטי רבי משה יעקב", החזון איש והבית ישראל נהגו לפקוד את ביתו.
עוד מסופר שערב מבצע סיני צפה את המלחמה והודיע על כך למקורביו, והוסיף כי "היהודים ינצחו".
לפני מותו הותיר בקבוק יין סגור והורה לפותחו רק לאחר הניצחון על גמאל עבד אל נאצר.
חצי שנה לאחר פטירתו נערכה מלחמת ששת הימים ולאחריה נפתח בקבוק היין שלגימה ממנו נחשבה לסגולה.
מדי שבת נהג לדרוש ברבים ואת ראשי הפרקים היה מעלה על הכתב.
הרשימות יצאו בתשכ"ט בספר "ליקוטי רבי משה יעקב".
נפטר בשמחת תורה תשכ"ז ונקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
בנם יוסף רביקוב היה סופר ומתרגם.
יוסף ושלוש מאחיותיו - רחל, זהבה ורוחמה רביקוב לא נישאו מעולם.
משה כגן נולד בקרמניץ, בווהלין (אז בתחומי פולין וכיום באוקראינה).
כבר בגיל צעיר החל לצייר, כשהוא לומד בעיקר מהציירים הרבים שהגיעו לצייר את עירו היפה ונופיה.
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש עירו על ידי הסובייטים בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, הורע מצבה של משפחתו, והוא נאלץ לסייע בפרנסת המשפחה.
ב-1940 עזב את העיר ונסע לבאקו שבאזרבייג'ן, והתפרנס הן מציור והן כטכנאי שיניים.
התקפת גרמניה הנאצית על ברית המועצות הביאה להגלייתו של כגן לעיר קרסנובודסק שבטורקמניה, בהיותו "אלמנט לא בטוח".
ב-1942 ניסה כגן כחייל בצבא הפולני לברוח לפרס, ללא הצלחה.
עם הקמתו של הצבא הפולני הדמוקרטי הצטרף כגן לשורותיו.
השתתף בקרבות לשחרור פולין וגרמניה ובמהלך הקרבות הגיע עד לב ברלין.
אז נודע לו שמשפחתו נספתה בשואת העם היהודי.
ב-1946 השתחרר כגן משרותו בצבא הפולני, הצטרף לשורות "השומר הצעיר" וסייע בהקמת התנועה החינוכית בפולין, עד לעלייתו לארץ ישראל בשנת 1948.
עם עלייתו ארצה הצטרף לקיבוץ שמיר שבגליל העליון, הקים משפחה ועבד כרועה צאן של הקיבוץ.
מיקומו של הקיבוץ, נופו ועמק החולה הפרוס מתחתיו, עיצבו את סגנונו האישי הבא לידי ביטוי בציוריו.
בשנת 1967 התחיל כגן לצייר בשחור לבן כתוצאה מזכרונות העבר ובהשראת מלחמת ששת הימים.
בשנת 1972 נהרג בנו, שהיה אז בן 19, בעת הכנת טיול במסגרת השומר הצעיר בנחל יהודה.
כגן הציג כ-40 תערוכות יחיד במיטב הגלריות והמוזיאונים ברחבי הארץ ובחו"ל.
יצירותיו נמצאות במוזיאונים, גלריות ובאוספים פרטיים בישראל ומחוצה לה.
כמו כן, השתתף כגן ברוב התערוכות של אגודת הציירים ושל ארגון ציירי הקיבוץ הארצי בארץ וברחבי העולם: ארצות הברית, שווייץ, דרום אמריקה, דרום אפריקה, קנדה ועוד.
זכה במלגה ע"ש דבורה דוידזון.
כחובב ארכאולוגיה, הקים כגן בקיבוצו שמיר מוזיאון אזורי לעתיקות וכן גלריה לאמנות.
בשנים האחרונות החל כגן לעבוד במדיום נוסף - הפסיפס: הוא יוצר פסיפסים מרהיבים מאבנים צבעוניות קטנות שאותן הוא מסתת בעצמו.
פסיפסים אלו מתארים נושאים תנ"כיים, מוטיבים מהטבע, דמויות ועוד.
עד לפטירתו המשיך לעבוד בסטודיו שלו בקיבוץ שמיר.
ב-27 באפריל 2016 נפטר משה כגן כתוצאה מאירוע לבבי, והובא למנוחות בבית העלמין של קיבוצו שמיר.
משה כהן (נולד ב-16 בינואר 1973) הוא זמר ושחקן ישראלי ששר בסגנון ים-תיכוני ומזרחי.
שיחק בסרטים "חבר ואח", "מבט כואב", ו"מבט כואב 2".
בגיל 16 החל כהן להופיע במועדון ה"כדור הלבן" בחולון.
בשנת 1991, בעודו בן 19, הקליט כהן את שירו המקורי הראשון "נדרתי נדר".
כהן יצא לסיבוב הופעות במיאמי.
בשנת 1993 יצא אלבום הבכורה של כהן, "נדרתי נדר".
בין השאר הוא כלל את השירים "מילאת לי את חיי", "בליבי", שיר הנושא ו-"מחבק בקבוק".
שירי האלבום נכתבו על ידי דוד זיגמן ויוש גרנות - כולם ללחנים טורקיים (למעט שיר 1), ועובדו על ידי שי ראובני, יעקב למאי ורובי בן שמעון.
בשנת 1994 הוציא לאור את אלבומו השני "איזה גורל" שכלל את הלהיטים "טופזיו", "מסתובבת ברחובות","מבט כואב" והשיר "למה מה קרה?".
בשנת 1995 הוציא לאור את אלבומו השלישי "מבט כואב" שכלל את השירים: "יללי", "סם האהבה" "כמה, כמה", "קחי את הדמעות", "משחקי קלפים" ודואט עם זהבה בן בשם "אהבה אסורה" ושיר בשפה הערבית - "אלרמיש י'עיון".
בין הכותבים באלבום זה: ג'קי עובד, ארלט ספדיה, מרטין גל, אבי ביטר ועוד.
שי ראובני עיבד את שירי האלבום.
התקליט הגיע למעמד פלטינה ושיריו הפכו ללהיטים.
במקביל לאלבום, יצא הסרט "מבט כואב" שכתב ירמי קדושי וביים ימין מסיקה ומבוסס על שירי האלבום, ועל חייו האישיים של כהן.
בסרט מתאהבת הדמות הראשית, בגילום משה כהן עצמו, באהובה בשם טופזיו, כמו שם אחד מהשירים באלבום השני.
בזמן החתונה כהן נורה וטופזיו מרוב הפחד בורחת והחתן הופך לנכה.
לאחר מכן, ב-1996, יצא אלבום הנושא את השם "משה כהן בהופעה חיה בלוס אנג'לס" (שלמרות שמו, כמו במקרים רבים, הוקלט באולפן בישראל, וקולות הקהל ומחיאות הכפיים נוספו בעריכה)
האלבום הכיל להיטים של כהן מכל הזמנים, ביצוע מיוחד לשיר הטורקי "קמנג'ה" בקצב דאנס, מחרוזת שירים טורקיים וכן ביצוע לשיר "תגידי" של שלמה ארצי שזכה להצלחה בקרב מעריציו.
בשנת 1997, יצאו לאור הסרט והאלבום "מבט כואב 2" שכללו את השירים "בין יאוש לבין תקווה" ו"נסיכים ואגדות".
בין השנים 1997–1998 הוציא כהן יחד עם ליאת בנאי ואבי ביטר 2 אלבומים משותפים תחת השם "שלושת הגדולים" - שמהם הצליחו במיוחד מחרוזות של שירים ישראליים.
בשנת 2000 יצא לאור אלבומו הים-תיכוני האחרון "לא סולח לעצמי".
לאחר הוצאת האלבום, חזר כהן בתשובה והפסיק את קריירת השירה למשך מס' שנים.
בין השנים 2000–2003 הוציא מס' אלבומים על טהרת הקודש, ביניהם "עלינו לשבח" 2001, "ישתבח שמך" 2002. בדומה לזמר עופר לוי שהיה חרדי בשנים אלו.
לאחר מס' שנים הוציא כהן את האלבום "משה כהן - ההופעה" אשר מתעד אותו בהופעה חיה בה הוא שר את שיריו הישנים, המופע גם צולם בווידאו.
בשנת 2011, לאחר שחזר בשאלה, הקליט אלבום ובו השירים "רק בשבילך", "עלא עיני ועלא ראסי" (דואט עם ראובן המלאך), "הלב", "דמעה" ו"נדר החיים".
הסינגל "רק בשבילך" לווה בווידאו קליפ ובסיבוב הופעות בישראל.
בשנת 2014 פתח כהן מפעל לייצור סיגרים בקריית עקרון.
לאחר מכן שיתף פעולה עם אבי ביטר במשך מס' שנים, איתו הופיע והקליט מספר אלבומים בעבר.
בשנת 2023, התארח כהן במופע של ליאת בנאי שנערך בהאנגר 11, וביצע עמה מס' שירים.
בתחילת 2025 התראיין בפודקאסט של אבי שושן מבית מעריב.
הרב משה הכהן יצחקוף (ה'תרכ"ה, 1865 - כ"ה באייר ה'תש"ג, 1943) היה רבה הראשי של יהדות בוכרה בישראל, רבה של שכונת הבוכרים בירושלים וראש ישיבת "מדרש שלמה - צופיוף".
נולד בט"ז בניסן ה'תרכ"ה (1865) בעיר בוכרה, לרב יצחק הכהן ולמרת רחל תילאיוף.
בצעירותו עמד בראשו של בית המדרש המרכזי בבוכרה, וכן ניהל ועדי תורה שונים במרכז אסיה.
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19, נישא לאישה את מרת באנו.
מבין הילדים שנולדו לשניהם, נותרו רק הבן הגדול הרב אברהם חיים, והבן הצעיר הרב מנחם ציון.
לאחר מספר שנים התאלמן, כשאשתו נפטרה בשנות הארבעים המוקדמות לחייה.
בשנת 1913 עלה לארץ ישראל, ובמהלך ביקורו בירושלים נישא ליפה בת הרב ברוך גאולה.
בתום מסע בן שנה שערך בישראל, שב עם אשתו החדשה לבוכרה.
כוונתו הייתה לחזור ולהתארגן לקראת עזיבה לצמיתות לארץ ישראל בהקדם, אך מאורעות מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 עיכבו את התוכנית.
בינתיים, בשנים אלו נולדו לזוג ילדיהם יוסף וקציעה.
בשנת 1922 עלה עם משפחתו בשנית לארץ ישראל והשתקע בירושלים.
עם התיישבותו בירושלים נמנה עם ראשי ומנהיגי הקהילה הבוכרית בירושלים, וכיהן כראש ישיבת "מדרש שלמה - צופיוף".
בתקופה זו צורף הרב לכהן בוועד הכללי של הקהילה הבוכרית.
עסק בכלל ענייני השכונה ובייחוד בעניינים הרוחניים, מתוקף חברותו ב"וועד הרוחני" של הקהילה, שתפקידו היה לדאוג לפעילות בתי הכנסת, שמירת השבת, כשרות הבשר ופיקוח המידות והמשקולות בשוק, העמדת ממונים על הפרשת תרומות ומעשרות מן הנמכר בשוק, הקמת ישיבות, פיקוח על נכסי ההקדש בשכונה ועוד.
בנוסף פעל הוועד גם בטיפול בצרכי השכונה כדאגה למים לתושבים, בתחזוקת הדרכים ובסלילת דרכים חדשות, בהפעלת שירותי בריאות, בהצבת שומרים בשכונה, בהקמת שוק גדול ששימש מרכז כלכלי לתושבי השכונה ועוד.
רבה הראשי של עדת הבוכרים בישראל, ורבה של שכונת הבוכרים
בשנת 1939 מונה לשמש כרבה הראשי של עדת הבוכרים בארץ ישראל וכרבה של שכונת הבוכרים.
בתקופת זו שמר על קשרים טובים עם הרבנים הראשיים, רבני ירושלים, רבני עדות, ראשי היישוב בארץ ישראל מחד וגם עם הבריטים, אשר שלטו אז בארץ ישראל, מאידך.
מדי שנה בחג הסוכות, היו עולים לרגל לסוכתו, וביניהם נמנו הרבנים הראשיים, רבני ירושלים, הנציב העליון והמושל הבריטי אדוארד קית'-רוץ'.
רב בית הכנסת "בבא תמא"
בירושלים קבע את מקום תפילתו בבית הכנסת הגדול של קהילת הבוכרים "בבא תמא" וכיהן למעלה מעשרים שנה כרב בית הכנסת.
הרב יחיאל שלומוב סיפר עליו : "זכורני בהיותו חזן בבית הכנסת הגדול "בבא תמא" בשכונת הבוכרים, ירושלים, בימים הנוראים היה בית הכנסת מלא אורחים שבאו לשמוע את תפילותיו של רבינו זצ"ל שהייתה בדמעות ובהשתפכות הנפש וברושם אדיר על הקהל.
אמרותיו הנפלאות בזמן תקיעת שופר שהיו מתובלות בדברי הלכה ומוסר, היו משפיעים השפעה גדולה ועצומה וכשהיה שופך שיחו לפני קונו בתפילת מוסף של יום הכיפורים בסדר העבודה, נדמה היה כמראה הכהן הגדול ממש"
הלך לעולמו ב-30 במאי 1943 (כ"ה באייר ה'תש"ג) ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
במשך חייו העמיד אלפי תלמידים, ביניהם:
פינחס בן הרב שמעון חכם
יעקב חי פנחסוף (מולא נייאז)
משה (מוישה) כוגן, ידוע גם כ מויסיי כוגן או מואיז כוגן היה פסל ורשם צרפתי, יהודי יליד בסרביה, אז האימפריה הרוסית.
נחשב לנציג חשוב של האסכולה הנאו-קלאסית לפיסול בצרפת שלפני מלחמת העולם השנייה.
משה כוגן נולד ב-1879 במשפחה יהודית דתית בעיירה אורחיי בבסרביה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, כיום ברפובליקה מולדובה.
אביו, הרץ כהן או כוגן, היה סוחר בדגן וביין.
ייתכן כי המשפחה הגיעה לבסרביה מליטא.
כוגן גילה מוקדם כישורים אמנותיים ופיתח אותם כאוטודידקט.
הוא למד בחדר ואחרי שהמשפחה עברה לגור בקישינב, עבר ללמוד בבית ספר יסודי ובגימנסיה.
בשנת 1897 התחיל ללמוד כימיה באוניברסיטת אודסה ובשלב מסוים התכוון להמשיך במכון הפוליטכני בווינטרטור בשווייץ.
נראה שהעניין באמנות לא נתן לו מנוח וב-1898 וב-1899 נסע בימי הקיץ למושבה האומנותית בבאיה מארה (נאג'באניה) במרמורש, אז חלק מאוסטרו-הונגריה ולמד שם אצל האמן שימון הולושי.
ברשימת התלמידים של הולושי באותן השנים הוא מופיע כ"כוגן סיגיסמונד".
יחד איתו למדו תלמידים מאודסה, ורשה, קרקוב, מינכן, וינה, ליבק וכו'.
הסביבה הקלאסיציסטית האודסאית על בנייניה שתוכננו במאות ה-18–19 בהשפעה צרפתית והמוזיאון הארכאולוגי שבעיר יכלו להוות גרויים לנטיות האמנותיות של הצעיר.
גם אחיו הבכור, שנאור כוגן, שבחר בעצמו לעסוק באמנות, וייתכן שגם מורו הולושי, בוגר האקדמיה לאמנויות במינכן, עודדו אותו להרשם ללימודי אמנות במינכן.
לימודיו ופריצת הקריירה שלו בגרמניה
ב-13 במאי 1903 החל בלימודיו באקדמיה לאמנויות.
למשך 3 חדשים -היה תלמידו של הפסל וילהלם פון רימאן (Wilhelm von Rümann) (1906-1850).
לפרק זמן קצר למד, לפי הזמנתו של הנרי ואן דר ולדה בבית הספר לאמנויות Kunstgewerbeschule בויימאר.
לאחר מכן השתלם גם בבית הספר של אובריסט ודבשיץ, שנקרא "הסדנה הלימודית - מחקרית לאמנות חופשית וישומית".
בית ספר פרטי זה שם דגש על עידוד גישות אינדיבידואליות, הפשטה, השראה מן הטבע ומן החיים הפשוטים, וגם מאמנויות של עמי אפריקה, אמריקה ואוקיאניה ואמנות הילדים.
במינכן פקד גם את חוגי האמנים הרוסים, ובראשם וסילי קנדינסקי ואלכסיי יאוולנסקי, שקישרו איתו יחסי ידידות.
הוא ביקר גם בחוגים הספרותיים של שטפן גאורגה וקארל וולפסקהל.
הפסל הידוע הראשון שלו,"כאב" (Schmerz) - דמות מעוצבת בשיש של אישה שראשה זרוק לאחור ומעל כתפה השמאלית, בעוד היא נשענת על סלע מהוקצע בחספוס, עמד בסימן השפעת הרעיונות הנאו-קלאסיציסטים של אדולף פון הילדברנד, המנוגדים למגמה הנאו-בארוקית המופרזת הרווחת באימפריה הגרמנית באותה תקופה, גם בסימן השפעתו של רודן הצרפתי.
בשנת 1908 כבר הציג לראשונה בסלון הסתיו בפריז וב-1909 לקח חלק בהקמת קבוצת האמנים האקספרסיוניסטים איחוד האמנים החדש (Neue Künstlervereinigung München) (NKVM) שהתארגנה סביב קנדינסקי, יאוולנסקי ואחרים.
יצירותיו הוצגו במסגרת שלושה סיורי התערוכות של ארגון זה בשנים 1909–1910, 1911-1910ו 1911–1912, קודם בגלריה לאמנות מודרנית במינכן (Moderne Galerie) ואחר כך בערים אחרות בגרמניה.
האספן והמצנט קרל ארנסט אוסטהאוס, שתמך בו גם מאוחר יותר, מצא לו משרת מורה בבית הספר של המוזיאון שהקים - מוזיאון פולקוואנג בעיר האגן באזור הרוהר (מאוחר יותר המוזיאון עבר לעיר אסן).
אך כוגן לא נשאר שם הרבה, חזר למינכן ואחר כך נסע לפריז.
חסר מנוחה, החליף האמן ללא הרף את מקומות מגוריו, התגורר זמן מה גם בשווייץ ובברלין.
בבירת גרמניה, משך את תשומת לבו של היסטוריון האמנות מקס זאוארלאנדט (1934-1880), שהיה מסייע לאמנים במצוקה כלכלית.
משה כוגן הציג בברלין גם אחרי שעבר לצרפת, בתערוכות של NKVM ואמני ה"הזצסיון הברלינאי".
משה כוגן הצטרף לכמה ארגונים של אמנים פלסטיים, כגון "איגוד האמנים הגרמנים", "דויטשה וורקבונד" ("איגוד הגרמני לעבודה" שהוקם ב-1907) וה-"זונדרבונד" של דיסלדורף.
ב-1933 נידה אותו המשטר הנאצי והטיל חרם על יצירותיו כאמן יהודי.
כמה מהן הוצגו לראווה בתערוכה התעמולתית " האמנות המנוונת" במינכן בשנת 1938.
בשנת 1910 היגר משה כוגן לצרפת, שם הושפע על ידי אמנות הפיסול של מאיול ושל רודן, שהעריכו את כישרונו.
שכר סטודיו ב"לה רוש" (La Ruche) ("ההכוורת"), מעון מפורסם לאמנים ברובע החמישה-עשר.
אחרי שבשנת 1925 הציג מעבודותיו בסלון הסתיו, נבחר לסגן יושב ראש הוועד לפיסול של הסלון, מינוי שהיה יוצא דופן בשביל אמן זר.
בשנת 1924 הוזמן לראשונה להולנד על ידי הצייר אוטו ואן רס (1957-1884).
הוא התחיל לחלק את זמנו בין צרפת ובין הולנד.
פרט לואן רס, אחד מבאי הבית שנקשר אליו, היה הסופר, המשורר ומבקר האמנות יאן אנחלמן (1972-1900), שהקדיש לו מאמרים רבים.
בהולנד היו לכוגן קשרים גם עם האספן היהודי ג'ק הכט, בעצמו מארח סלון של אמנים בביתו במנהויזן, ועם האספן ג'ון רדקר.