tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארנדט ביססה את דעותיה על מחקריו של ראול הילברג, חוקר שואה מהמשפיעים ביותר, ועם זאת שנוי במחלוקת, שמחקריו התבססו בעיקר על מסמכים גרמניים.
מחקרים מאוחרים, התומכים בדעותיה של ארנדט, מותקפים בטענה, שהם מתעלמים ממחקרים היסטוריים עדכניים, מחקרים המציגים את התמונה המורכבת של דרך היודנראטים.
תשובות מפורטות לטענותיה של ארנדט ניתנו על ידי המשפטן הבינלאומי, יעקב רבינסון, בספרו "העקוב למישור".
העמדת אנשי היודנראטים לדין הופסקה לחלוטין ב-1963 בעקבות פסק דינו של השופט משה לנדוי בעניין הירש ברנבלט, סגן מפקד המשטרה היהודית בגטו בנדז'ין, שפסק ש"אין על בית המשפט לפסוק בוויכוח הגדול הניטש".
ב-1964, בית המשפט העליון, בהרכב יצחק אולשן, נשיא ביהמ"ש העליון, לנדוי וכהן בסרבם לשפוט, בפלילים ובאופן מוסרי, את פעילות "משתפי הפעולה", כתבו:
מעת חקיקת החוק ב-1950 ועד לשינוי המדיניות המשפטית בנושא הואשמו סך הכל כ-30–40 איש, ורובם זוכו או שיצאו בעונשים קלים, יחסית למעשים שהואשמו בהם.
בשנת 1977 הוקדש הכינוס הבינלאומי השלישי של יד ושם לדמות ההנהגה היהודית בשואה.
קדם לכינוס פרסום מחקרו פורץ הדרך של ישעיהו טרונק אודות היודנראטים במזרח אירופה.
בכנס הוצגו מחקרים עדכניים של טרונק, וויס, לוין, ארד, יוסף מכמן ואחרים.
ההרצאות בכנס הדגישו את הרבגוניות של תגובות היודנראטים למהלכי הגרמנים, ואת הצורך בהימנעות ממבט הומוגני, אחיד על היודנראטים כמכלול אחד.
תפיסה חדשה זו הובלטה בשאלתו של גידעון האוזנר להילברג (שהשתתף בכנס):
בצורה אכזרית וחריפה כל כך, בלא ללמד זכות גם את אותם שהשתדלו לפעול כמיטב יכולתם למען הכלל, מדוע השיפוט המכליל והמרשיע הזה?".
בהרצאת הסיכום שלו הדגיש יהודה באואר מסקנה זו: "דומה שניתן להגיע כיום למסקנה אחת חד-משמעית לחלוטין.
והיא שאין מקום להכללה כלשהי ביחס למדיניות היודנראטים, לא בפעילותם בקרב היהודים ולא במגעיהם עם הגרמנים"
למרות המחקר ההיסטורי העדכני, שבו מוצגת תופעת היודנראטים על כל מורכבותה, כולל צדדיה ההירואיים והטרגיים, עדיין בקרב הציבור בישראל רווח השימוש במילה "יודנראט" כמילת גנאי פוליטית.
כך למשל כתב נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת, השופט בן דוד, בשנת 2008, בפסק דין בתביעת דיבה של אדם שכונה "יודנראט":
"השוואת מעשיו ודעותיו, לאלה של אנשי היודנראט, שפעלו באופן מודע ורציני לסייע בידי הנאצים, לא נועדה לטעמי לקדם כל תכלית פולמוסית אמיתית ...
כאן יש לזכור כי בתודעה הלאומית שלנו נחרת שמם של אנשי היודנראט לדראון עולם והם מהווים דוגמה צורבת לבוגדנות לאומית שפלה מדעת שאין לה אח ורע.
על חברי היודנראט ודומיהם נהוג לומר כי מכרו נפשם לשטן."
פסק דין זה ספג ביקורת על כך שהיודנראטים הפכו לכלי משחק בשדה הפוליטי העכשווי, ללא יכולת מענה:
"במסגרת רשימה זו, נרצה להתמקד ב"שחקן" נוסף, שחקן "פאסיבי" ששולב במסגרת ההליך המשפטי דנן – היודנראט.
שחקן רביעי זה, נרצה להראות, הושתק.
קולו של שחקן זה לא נשמע, לא על ידי מי מהצדדים לדיון, לא על ידי עדים – שלא העידו בעניינו - לא על ידי בית המשפט.
"שחקן" נוסף זה שולב כחלק מטיעון רטורי שנועד לבסס "קונטקסט היסטורי" לביקורתו הפוליטית של סטיבן פלאוט על עמדותיו ומעשיו של ניב גורדון ביחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני...פסיקתו של בית המשפט ביחס להשוואה זו, הניבה...
הכרעה משפטית הכוללת בחובה קביעות היסטוריות חד - משמעיות ביחס לחברי מועצות היהודים באירופה הכבושה על ידי הנאצים, ביחס לאופי ולמהות מעשיהם, ביחס לדרך בה נזכרים הם במסגרת הציבוריות הישראלית.
קביעות היסטוריות-פוליטיות נחרצות אלה היו תוצר מהלכיהם וקולם של שלושת ה"שחקנים" במשפט; קביעות אלה השתיקו את קולו של היודנראט והפכו את זכרונו ואת לקחו לחד-ממדי...
השתקה זו ראויה לעיון ולדיון הן בשל משמעותה המשפטית והן בשל משמעותה לזכרונה הקולקטיבי של השואה בישראל."
בארכיון היהודי ההיסטורי בוורשה [ZIH] שמורים שני אוספים של תכתובת ראשי היודנראטים עם ארגוני הג'וינט והיס"ס.
האוספים מונים אלפי מסמכים בהם מכתבים, דוחות תקציב ודוחות סוציאליים המעידים על תפקוד היודנראטים במאות גטאות ברחבי פולין בשנים 1940–1942. המכתבים כתובים בשפות הפולנית והאידית, חלקם מודפסים וחלקם כתובים בכתב יד.
מכתבים אלו טרם תורגמו לעברית או לשפה אחרת כל שהיא.
במרץ 2016, בעקבות שיתוף פעולה בין ארכיון הג'וינט והארכיון היהודי בוורשה, פורסם אוסף המכתבים עם הג'וינט באתר הארכיון של הג'וינט והוא נגיש לציבור.
אוסף המכתבים עם ארגון היס"ס טרם פורסם לציבור.
יוֹדְפַת הוא מושב שיתופי הנמצא בגליל התחתון, צפונית לאתר בו הייתה מצויה העיר הקדומה יודפת, 22 ק"מ דרום מזרחית לעכו ו־9 ק"מ צפונית לציפורי.
יודפת הוא היישוב המערבי ביותר ברכס יוטבת (יודפת), עליו מצויים גם היישובים אבטליון, יחד והררית.
בשנת 1958 נוסד גרעין, שחבריו כונו "שכטריסטים", בשל היותם מתלמידיו של ד"ר יוסף שכטר, המורה הרוחני מבית הספר הריאלי בחיפה, אשר הטיף לרוחניות יהודית הנוצרת על ידי עדה יוצרת.
הגרעין יועד להתיישב באזור יודפת בשטח של כ-2,700 דונם שנרכשו על ידי הקרן הקיימת.
בשנת 1960 עלתה למקום קבוצה ראשונה של כ-30 מחברי הגרעין שהתפרנסו מעבודות ייעור והכשרת אדמה.
בנובמבר 1961 יצאה למקום משלחת של המוסדות המיישבים לבחור את המיקום המדויק של היישוב.
היישוב שהוקם נתמך על ידי קק"ל והעומד בראש תחום ההתיישבות יוסף וויץ, ונקרא על שם היישוב הקדום המצוי כקילומטר דרומית לו.
המבנה הראשון ביודפת היה "המצפה", ומסביבו נבנו חומה וחדרי מגורים, במתכונת הדומה לטירה.
בשנים הראשונות עבדו החברים כשכירים של הקק"ל ביעור האזור ובהכשרת אדמות ההר לחקלאות שהפכה למקור הפרנסה הבלעדי של המושב השיתופי במשך שלושה עשורים.
בשנת 1968 נסלל כביש גישה חדש למקום.
מאמצע שנות ה-90 המושב מאמץ מאפיינים של יישוב קהילתי ופרנסת תושביו מגוונת.
חלק מחברי היישוב אימצו את תורתו הרוחנית של גאורג איבאנוביץ' גורדייף.
בעשור האחרון נבנתה ביודפת שכונת הרחבה שרבים ממשתכניה הם בני המושב.
נכון לשנת 2017 גרות ביודפת כ-300 משפחות.
לקהילה ביישוב ישנה זיקה לשיטת החינוך האנתרופוסופית, ותורה זו קנתה לה אחיזה בתחום החינוך של המושב.
בשנת 2003 נפתח במתחם המועצה האזורית משגב "בית ספר עודד", מוסד חינוכי (כיתות א'-ח') הפועל לפי שיטת "וולדורף" האנתרופוסופית בהנהלת גיורא אבידור, ובשנת 2011 עבר בית הספר למשכן קבע בכניסה ליודפת.
בשנת 2019 התחלפה ההנהלה כאשר עפרה מתן החליפה את גיורא בתפקיד מנהלת בית הספר.
תלמידי התיכון למדו בעבר בעיקר בתיכון וולדורף הרדוף ובתיכונים בקמפוס משגב.
ב-2020 הוקם תיכון חדש אשר נמצא כרגע במשכן זמני במבנים הישנים של בית הספר המקצועי של וורטהיימר שבמשגב, ועתיד לעבור למשכן קבע ביודפת.
את התיכון מנהלים ומקימים אילאיל מתן וגיורא אבידור.
לאחר שבעשורים הראשונים התגלו קשיים רבים בפיתוח אדמות ההר בגליל, מחסור במים ובשטחי עיבוד, נוספו למושב תחומי פרנסה אחרים מלבד חקלאות.
בתחומי המושב פעל מפעל גדול לטקסטיל, בעיקר לגרביים, אשר נסגר לאחר שחברת "דלתא" רכשה אותו.
במושב קיים "יער הקופים" - גן חיות הכולל גם שטח מגודר בו קופים מסוג קוף סנאי מסתובבים באופן חופשי, וניתן לצפות בהם בהתנהגותם הטבעית.
כן מצויים ביישוב עסקים קטנים ומשתלה.
בשנת 2015 נפתח בכניסה ליודפת מרכז מסחרי ותיירותי ייחודי הנקרא "בואכה יודפת".
המבנים נבנו מאבנים מקומיות ובהשתלבות בחורש הטבעי.
במרכז בתי עסק רבים וכן מרכז מבקרים יודפת העתיקה המופעל בידי מתנדבים מהמושב ומקהילת משגב.
יוֹדְסֶה ראט פור אמסטרדם (Joodsche raad voor Amsterdam) היה היודנראט אשר הוקם ופעל בהולנד בתקופת השואה וריכז בידיו את סמכויות הטיפול ביהודי העיר אמסטרדם.
בדצמבר 1940 הוקמה בהולנד "הוועדה המתאמת היהודית" שקדמה ליודסה ראט ועמד בראשה לודוויק ארנסט ויסר.
בוועד השתתפו נציגי הציונים בהולנד וכן נציגי הקהילות האשכנזית והספרדית.
לאחר מהומות אנטי־יהודיות שיזמו תומכי המשטר הנאצי בהולנד הכבושה, הוקם "יודסה ראט" (Joodsche Raad), בראשות אברהם אשר ופרופ' דוד כהן.
השניים האמינו כי שיתוף פעולה עם השלטונות הנאצים ניתן יהיה לעכב את גירוש היהודים.
היודסה ראט צמח במהירות למנגנון שלטוני גדול שהעסיק בשיאו כ־17,000 יהודים.
הוקמו דרכו מוסדות חינוך, טיפל בתברואה, עבודה סוציאלית, חלוקת מזון והנפקת אישורים שונים.
עם תחילת הגירושים ההמוניים ב־1942 הוטל עליו לארגן את המשלוחים למחנות, מה שעורר תחושת בגידה בקרב רבים.
במאי 1943 נדרשו גם אנשי היודסה ראט עצמם להישלח, ובעקבות התנגדות חלקם ערכו הגרמנים מצוד ותפסו כ־8,500 יהודים.
בספטמבר 1943 נשלחו גם אשר וכהן למחנות, אך שרדו את המלחמה.
לאחר כניעת גרמניה הנאצית נעצרו השניים, אך שוחררו לאחר שנמצא שאחריות השלטונות ההולנדיים הייתה משמעותית לא פחות.
הקהילה היהודית הקימה "בית דין של כבוד", שדן בשילוחם של כ־7,000 יהודים ועל נישולם מרכושם.
אשר לא הכיר בבית הדין וסירב להופיע, ואילו כהן נשפט בפניו.
פסק הדין אסר על שניהם למלא תפקידים ציבוריים בקהילה עד סוף חייהם.
יוהאן אדולף האסה (גרמנית: Johann Adolph Hasse; 25 במרץ 1699 – 23 בדצמבר 1783) היה מלחין גרמני.
האסה נולד בברגדורף, סמוך להמבורג וקיבל את שיעוריו הראשונים במוזיקה מאביו.
כיוון שהיה מחונן בקול טנור יפה, בחר בקריירה תיאטרלית והצטרף ללהקה אופראית בניצוח ריינהארד קייזר, שבתזמורתו ניגן הנדל כינור שני כמה שנים לפני כן.
הצלחתו של האסה הובילה למשרה בתיאטרון החצר של ברונשוויק-לינבורג ושם, בשנת 1723, התחילה הקריירה שלו כמלחין, בביצוע האופרה "אנטיגונוס".
הצלחת היצירה המריצה את הדוכס לשלוח את האסה לאיטליה להשלמת לימודיו ובשנת 1724 נסע לנאפולי והתייצב אצל ניקולא פורפורה.
יחסיו עם פורפורה עלו כנראה על שרטון, הן כאדם והן כאמן, לעומת זאת קשר ידידות עם אלסנדרו סקרלטי, שעזר לו להשיג את ההזמנה הראשונה שלו, סרנדה לשני קולות, ששרו, בחגיגה משפחתית אצל סוחר עשיר, שניים מגדולי הזמרים של איטליה בשנים ההן, פארינלי וסיניורה טסי.
אירוע זה ביסס את תהילתו של האסה; הוא נעשה פופולרי מאוד והאופרה שלו, "ססוסטראטו", שנכתבה לאופרה המלכותית בנאפולי בשנת 1726, פרסמה את שמו בכל רחבי איטליה.
בוונציה, לשם נסע בשנת 1727, התוודע אל הזמרת פאוסטינה בורדוני (ילידת ונציה ב-1693), שהייתה לאשתו בשנת 1730. שני האמנים נסעו לאחר זמן קצר לדרזדן, בהזמנת הנסיך הבוחר חובב הפאר של סקסוניה, אוגוסטוס השני.
האסה נשאר שם שנתיים ואז חזר לאיטליה.
בשנת 1733 יצא ללונדון וחבורת בני אצולה, ששטמה את הנדל, ניסתה לגייס אותו ליצירת יריבות עוינת למלחין נודע זה.
האסה דחה את הצעתם ונשאר בלונדון רק די הצורך לפקח על החזרות לאופרה שלו, "ארתחשסתא" (שהופקה לראשונה בוונציה ב-1730).
במשך כל הזמן הזה, נשארה פאוסטינה בדרזדן כחביבת הקהל וכן כחביבת הנסיך הבוחר; בעלה, שנשאר קשור אליה, לא הורשה לראותה אלא לעיתים רחוקות.
בשנת 1739, אחרי מות אוגוסטוס השני, השתקע האסה בקביעות בדרזדן שם נשאר עד 1763, כשהוא ואשתו פרשו משירות החצר, נהנים מקצבאות נכבדות.
האסה נסע עם משפחתו לווינה והוסיף עוד כמה אופרות למספר הרב של יצירות שכתב עד אז.
יצירתו האחרונה לבימה הייתה האופרה "רוג'רו" (1771), שנכתבה לכבוד חתונת הארכידוכס פרדיננד מאוסטריה-אסטה במילאנו.
באותה הזדמנות בוצעה גם אסקניו באלבה, אופרה של מוצרט, אז בן ארבע-עשרה, והאסה חיווה את דעתו: "הצעיר הזה עוד יעבור את כולנו." על פי תיאוריו של ליאופולד מוצרט ועיתונים מן התקופה, האפילה האופרה המוקדמת של מוצרט על האופרה הבשלה של בכיר מלחיני האופרה האוסטריים.
לבקשת אשתו, התיישב האסה בעיר הולדתה, ונציה, ושם מת.
יצירותיו כוללות הרבה מאוד אופרות, 120 במספר, ומלבדן גם אורטוריות, קנטטות ומוזיקה אינסטרומנטלית מסוגים והרכבים שונים.
במשך המצור הפרוסי על דרזדן בשנת 1760, עלו רוב כתבי היד שלו, שנאספו להכנת מהדורה מלאה, שנועדה לצאת במימון הנסיך הבוחר, באש.
כמה מיצירותיו, ביניהן האופרה "אלסיד אל ביביו" (1760) יצאו לאור ובספריות וינה ודרזדן שמורים כתבי יד מקוריים של יצירות אחרות.
כמו מלחינים אחרים מראשית עד אמצע המאה ה-18, כתב האסה לתזמורות קטנות, שרובן כלי מיתר.
בהרכבים שלו אין שום עניין מיוחד.
גם להט דרמטי לא היה הנקודה החזקה שלו, אבל היה לו מקור לא אכזב של מלודיה אמיתית ונעימה לאוזן, ונראה שזו הסיבה לפופולריות העצומה שלו במשך חייו.
שני השירים שפארינלי נדרש לזמר מדי יום ביומו במשך עשר שנים באוזני המלך המלנכולי של ספרד, פליפה החמישי, היו שניהם פרי עטו של האסה.
יודנשטרסה (באותיות לטיניות: Jüdenstraße – "יידנשטראסה", שם הרחוב במבטא העתיק של גרמנית מרכזית, בגרמנית הסטנדרטית השם יהיה Judenstraße – "יודנשטראסה" ,"רחוב היהודים") הוא רחוב במרכז ברלין, בשכונת מִיטֶה.
יודנשטרסה תחום בין הרחובות ראטהאוסשטרסה ושטראלאואר שטרסה.
בפינת יודנשטרסה וראטהאוסשטרסה נמצא בנין העירייה של ברלין.
יודנשטרסה הוא אחד הרחובות העתיקים של ברלין, הוא קיים מהמאה ה-13. פעם הייתה באזור זה שכונה יהודית, כפי שמשתמע משם הרחוב.
בצד המזרחי של הרחוב, בין רחובות גרונרשטראסה ופארוכיאלשטראסה היה מבוי סתום בשם "גרוסר יידנהוף" (באותיות לטיניות: Großer Jüdenhof – חצר־היהודים הגדולה) שבו היו בית הכנסת, מקווה ובית הספר היהודי של ברלין עד פרעות שנת 1510.
ברחוב זה התגוררה משפחתו של הורסט וסל, אחד מהפעילים הידועים של המפלגה הנאצית.
יוהאן אדם הילר היה מלחין גרמני ומחבר ספרות מוזיקלית, שנחשב ליוצר הזינגשפיל, צורה מוקדמת של אופרה גרמנית.
ברבות מן האופרות הללו עבד עם המשורר כריסטיאן פליקס וייסה.
נוסף על כך, הילר היה מורה, שעודד חינוך מוזיקלי לנשים.
בין תלמידותיו היו אליזבת מארה וקורונה שרטר.
הילר למד את יסודות המוזיקה אצל מורה בעיר הולדתו הסמוכה לגרליץ.
משנת 1740 עד 1745 היה תלמיד בגימנסיה בגרליץ וב-1746 יצא ללמוד בבית הספר למוזיקה, ה"קרויצשולה" המפורסם בדרזדן.
שם למד נגינה בכלי מקלדת וליווי בסו קונטינואו אצל גוטפריד אוגוסט הומיליוס.
בשנת 1751 עבר ללייפציג, שם נרשם באוניברסיטה ללימודי משפטים.
הילר שקע בשמחה בחיי המוזיקה העשירים של העיר והשתתף באופן פעיל ב-Grosse Concert ("הקונצרט הגדול"), סוג המופעים המוזיקליים הנפוץ ביותר בעיר.
במשך תקופת לימודיו בלייפציג כתב כמה סימפוניות, קנטטות כנסייתיות ואריות לצד קטעי זינגשפיל, שהכתיר בשם "האורקל".
הילר פרסם גם מסה על "חיקוי הטבע במוזיקה"(Abhandlung über die Nachahmung der Natur in der Musik) בשנת 1754, השנה שבה היה למשגיח בחצר הרוזן בריל בדרזדן.
במשרה זו נשאר עד 1760, כשבעיות בריאות (דיכאון) אילצו אותו לפרוש מעבודתו.
הילר חזר ללייפציג והתמנה למנהל ה"קונצרט הגדול", משרה שבה נשאר עד 1771. כעבור ארבע שנים ייסד הילר אגודת קונצרטים משלו, ה-Musikübende Gesellschaft עוד ייסד בלייפציג בית ספר, שבו הכשיר מוזיקאים צעירים בשירה ובנגינה.
שתיים מתלמידותיו המפורסמות ביותר היו קורונה שרטר וגרטרוד אליזבת מארה, לשעבר שמלינג, שתיהן זמרות מוכשרות.
ב-1788 התמנה הילר למנהל המוזיקה בכנסיית פאולינה שליד אוניברסיטת לייפציג.
בתקופה זו גם ארגן קונצרטים רוחניים לתענית שלפני הפסחא.
בשנות ה-80 של המאה ה-18 השיג משרות חדשות בלהיטות גדלה והולכת.
בשנת 1781 היה למנצח תזמורת הגוונדהאוס.
באותה שנה ביקר בחצר הדוכס מקורלנד במיטאו, נסיעה שהביאה למינוי הילר לקאפלמייסטר במיטאו כעבור ארבע שנים.
נוסף למשרותיו בגוונדהאוס ובכנסיית פאולינה, קיבל בשנת 1783 את משרת המנהל המוזיקלי של "הכנסייה החדשה", שהקנתה לו מעמד של סמכות מוזיקלית עליונה בלייפציג, ואולם, כאשר קיבל על עצמו את המשרה החדשה במיטאו, בשנת 1785, ויתר הילר על כל משרותיו בלייפציג.
מחמת המצב הפוליטי הרעוע בחצר של קורלנד, התפטר ממשרתו שם לאחר שנה אחת בלבד.
כיוון שלא הייתה לו עוד תעסוקה בלייפציג, היה עליו לארגן קונצרטים כדי להשתכר למחייתו, אבל למזלו הצליח לקבל בשנת 1787 את משרת המנהל המוזיקלי של עיריית ברסלאו.
הוא עשה שנתיים בברסלאו וחזר ללייפציג בשנת 1789 לשמש מנצח מקהלה בכנסיית תומאס, תפקידו משכבר הימים של יוהאן סבסטיאן באך.
הוא נשאר בעבודתו זו עד 1800 ואז התפטר מחמת גילו.
אין קרבה משפחתית בין יוהאן אדם הילר לבין המלחין והמנצח פרדיננד הילר.
הלך לעולמו בשנת 1804 בלייפציג.
תרומתו העיקרית של הילר בתחום זה כוללת את Wöchentliche Nachrichten, כתב עת מוזיקלי שבו פרסם סקירות של מופעים, פרסומי מוזיקה חדשים ומאמרים על נושאים שונים הקשורים למוזיקה.
מתוך מאמריו בכתב העת הזה אפשר לראות בבירור, שהילר היה פתוח לאופנות חדשות במוזיקה והעדיף את האסה על פני י.
כתביו האסתטיים של הילר כוללים את Abhandlung über die Nachahmung der Natur in der Musik משנת 1754 ואת Über die Musik und deren Wirkungen משנת 1781, שהוא תרגום מצרפתית של "הרהורים על מוזיקה" מאת שאבאנו.
בפרסומים אלה מתגלה הילר כמורה מוכשר, שראה בהכרת המוזיקה חלק חיוני בהשכלתו של כל אדם באשר הוא.
יוהאן העיוור או יאן העיוור (לוקסמבורגית: Jang de Blannen, גרמנית: Johann der Blinde von Luxemburg, צ'כית: Jan Lucemburský; 10 באוגוסט 1296 – 26 באוגוסט 1346) היה רוזן לוקסמבורג.
החל מ-1309 שימש כמלך בוהמיה, והיה גם המלך הטיטולארי של פולין החל מ-1310.
יוהאן היה בנם הבכור של היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומרגריט מבראבנט, בתם של יוהאן הראשון, דוכס בראבנט ומרגרט מפלנדריה, דוכסית בראבנט.
הוא גדל בפריז והתחנך במוסדות לימוד צרפתיים, אך במקביל היה מעורב בפוליטיקה הגרמנית.
ב-1310 נישא לאליזבת מבוהמיה, אחותו של וצלאב השלישי, מלך בוהמיה.
הוא הפך למלך בוהמיה, לאחד משבעת הנסיכים הבוחרים של האימפריה הרומית הקדושה, ולטוען על הכתר של הונגריה ופולין כיורשו של ונצל השלישי.
עם בחירתו של המלך לודוויג הרביעי ב-1314 הוא נכשל בניסיונו להפוך למלך הרומאים, בדומה לאביו.
יוהאן, שסבל מיחס עוין מצד האצולה הצ'כית, ויתר על השלטון בבוהמיה והחל לנדוד ברחבי אירופה.
ידוע כי הוא שהה בלוקסמבורג ובחצר המלוכה הצרפתית.
במסעותיו הגיע לשלזיה, פולין, ליטא, טירול, צפון איטליה, ואביניון האפיפיורית.
הוא היה יריבו של מלך פולין ולדיסלב הראשון, ותמך באבירים הטבטוניים במהלך מלחמתם בפולין בין 1326 ל-1332. בהמשך לחם שוב בפולין, אולם לאחר מכן שכנע את המלך קזימיר השלישי, יורשו של ולדיסלב, לוותר על תביעותיו בשלזיה בתמורה לכך שהוא יוותר על תביעתו לכתר הפולני.
ב-1336 איבד יוהאן את ראייתו כתוצאה מדלקת עיניים, עת שהה בליטא.
הוא טופל אצל הרופא גי דה שוליאק, אך הטיפול לא השפיע לטובה.
עם פרוץ מלחמת מאה השנים ב-1337 הצטרף לצדו של המלך הצרפתי פיליפ השישי, ואף כיהן כמושל חבל לנגדוק בין נובמבר 1338 לנובמבר 1340. הוא נהרג בזמן שלחם לצד הצרפתים מול האנגלים בקרב קרסי.
ההיסטוריון והמשורר הצרפתי ז'אן פרואסאר הותיר את התיעוד הבא של פעולותיו האחרונות של יוהאן:
לפי האגדה, לאחר הקרב, החליט אדוארד, הנסיך השחור, לאמץ את שלט האצולה האישי של יוהאן (זוג כנפיים שחורות) ואת המוטו האישי Ich dien ("אני משרת"), אך עם שינויים קלים.
השלט והמוטו משמשים מאז כחלק מנוצות נסיך ויילס.
יורשו של יוהאן בבוהמיה היה בנו הבכור וצלאב, שמאוחר יותר הפך לקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בלוקסמבורג ירש אותו בנו ונצל, שנולד לו מאשתו השנייה.
בתקופת שלטונו בלוקסמבורג החלה הבנייה של ביצורי העיר הראשונים.
בשנת 1310 התחתן יוהאן עם אליזבת מבוהמיה, בתם של וצלאב השני, מלך בוהמיה ויודית מהבסבורג, ממנה נולדו לו שבעה ילדים:
מרגרט מבוהמיה, דוכסית בוואריה (8 ביולי 1313 - 11 ביולי 1341 בפראג, התחתנה עם היינריך הארבעה עשר, דוכס בוואריה ב-12 באוגוסט 1328, בטקס שנערך בשטראובינג.
קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (14 במאי 1316 - 29 בנובמבר 1378, מלך בוהמיה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה
אנה מבוהמיה, דוכסית אוסטריה (1323 - 3 בספטמבר 1338), אחותה התאומה של אליזבת.
התחתנה ב-16 בפברואר 1335 עם אוטו "העליז", דוכס אוסטריה.
אליזבת מבוהמיה (1323–1324), אחותה התאומה של אנה.
בדצמבר 1334 התחתן יוהאן עם ביאטריס מבורבון, מלכת בוהמיה, בתם של לואי הראשון, דוכס בורבון ומארי מאברנה, ממנה נולד לו בן אחד:
ונצל הראשון, דוכס לוקסמבורג (25 בפברואר 1337 בפראג - 7 בדצמבר 1383 בלוקסמבורג), דוכס לוקסמבורג ובראבנט.
יודנבריסטראט (בהולנדית: Jodenbreestraat - "הרחוב היהודי הרחב") הוא רחוב במרכז אמסטרדם שבהולנד.
הרחוב מקשר בין רחוב אנתוניוס הקדוש (Sint Antoniesluis sluice) לכיכר ויסרפליין (Mr.
הרחוב זכה לפרסום בין היתר בשל העובדה שהצייר רמברנדט ואן ריין התגורר ברחוב בין השנים 1631–1635 בביתו של סוחר האמנות הנדריק ואן אוילנבורך, ובהמשך בין השנים 1639–1656 במבנה אשר רכש ברחוב, ואשר משמש כיום כמוזיאון לזכרו.
שם הרחוב, שהיה חלק מרחוב אנתוניוס הקדוש (Sint Antoniesbreestraat), שונה במהלך המאה ה-17 עת התיישבו ברחוב מהגרים יהודים מפורטוגל וספרד.
הרחוב שימש כשוק עבור הסוחרים היהודיים אשר הקימו בו דוכנים למכור את מרכולתם.
בשלטי המאה ה-19 הסדירו שלטונות העיר את המסחר ברחוב והעבירו את הסוחרים ודוכניהם לכיכר ווטרלו הסמוכה.
מרבית תושבי ה"רחוב היהודים" נרצחו בשואה על ידי גרמניה הנאצית בעת שזו כבשה את הולנד.
לאחר מלחמת העולם השנייה נותרו מרבית בתי הרחוב נטושים, ובהדרגה התדרדר מצבם.
בשנות ה-60 החליטה עיריית אמסטרדם להרוס את מרבית הבתים, ולנצל הזדמנות זו לבנות קו רכבת תחתית מתחת לרחוב.
הבתים בצידו הצפוני של הרחוב נהרסו, ונחפרה מנהרה עבור הרכבת התחתית של אמסטרדם.
בשנת 1971 נבנה לכל אורך בצידו הצפוני של הרחוב מבנה מגורים גדל מידות בשם בורחמייסטר טלחנהאויז (Burgemeester Tellegenhuis), הנחשב לאחד המכוערים במבני אמסטרדם.
מבנה זה נהרס בשנת 1994 ובמקמו נבנה בית ספר לתיאטרון ומבנה עבור משרדי העירייה.
למול מוזיאון בית רמברנדט ניצבת אנדרטה לזכרו של המשורר יעקב ישראל דה האן ועליו חקוקות מילים של אחד משיריו.
בקצהו הצפוני נמצא בית הכנסת הפורטוגזי, ובקצהו הדרומי של הרחוב נמצאת כנסיית משה ואהרון.
יוֹדְפַת (יוונית: Ἰωτάπατα, לטינית: Jotapata, תעתיק: יוֹטַפַּטַא) הייתה עיר יהודית חשובה בתקופת בית שני.
שרידיה נמצאו באתר בלב רכס הרי יודפת שבמרכז הגליל התחתון, דרומית מזרחית למושב יודפת המודרני, 22 ק"מ דרום מזרחית לעכו ו-9 ק"מ צפונית לציפורי.
העיר נבנתה על תל בגובה 419 מטר מעל פני הים, מוקפת בשרשרת פסגות הגבוהות ממנה.
אלו יוצרים מדרונות תלולים משלושת צדי הגבעה כך שזו נגישה רק מצד צפון, שם נמצא אוכף טופוגרפי המחבר אותה להר מימין.
יודפת מתוארת בהרחבה בספר תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים של יוסף בן מתתיהו, ומוזכרת גם במשנה.
יודפת נמנית ברשימת הערים שעל פי המשנה היו מוקפות חומה מימות יהושע בן נון.
יש ששיערו כי יוטבה המוזכרת בספר מלכים ב' כמולדתה של משלמת בת חרוץ, אמו של המלך אמון היא יודפת.
עם זאת, השרידים העתיקים ביותר שנמצאו במקום הם מן התקופה ההלניסטית המוקדמת, מן המאות ה-4 וה-3 לפנה"ס, ועל כן חוקרים אחדים דחו את הזיהוי יודפת-יוטבה.
על פי ממצאים אלו, בתקופה זו הייתה יודפת יישוב קטן שתושביו נוכריים ורק עם כיבוש הגליל על ידי מלכי בית חשמונאי החלה להתיישב במקום אוכלוסייה יהודית.
בעת המרד הגדול, בשנת 67 לספירה, עמדה העיר במצור בן ארבעים ושבעה יום כנגד כוחות הרומאים בראשות אספסיאנוס.
יודפת הייתה אחד מהיישובים שביצר יוסף בן מתתיהו כאשר מונה למפקד הגליל.
לאחר כניעתה של ציפורי ניסה בן מתתיהו להוביל את כוחותיו נגד התקדמות הצבא הרומי, אולם חייליו נמלטו לכל עבר.
בן מתתיהו עצמו ברח לטבריה, אך בתחילת יוני 67 עבר ליודפת.
משהגיעה לאוזניו של אספסיאנוס הידיעה כי מורדים יהודים רבים מתרכזים ביודפת, ו"כי המקום הוא משגב חזק לבני הגליל" הוא החליט להפנות את כוחותיו לכיבוש יעד זה.
במשך שישה שבועות עמדו לוחמי יודפת במצור הרומי, שכלל הקמת סוללות מעצים ואבנים על החומה הצפונית על מנת לעלות עליה ולהיכנס אל העיר, ירי אבנים מבליסטראות וחצים.
לאחר כל אלו המשיכו הרומאים להגביה את הסוללה הצפונית, ולנסות לפרוץ את החומה, אל מול התנגדות עזה של היהודים, שכללה שפיכת שמן רותח על המנסים לפרוץ את החומה.
בוגד יהודי שנמלט מן העיר ונתפס, מסר לרומאים כי היהודים בעיר תשושים ועייפים, ומגני העיר ישנים באשמורת האחרונה.
אספסיאנוס ניצל מידע רב ערך זה והעלה כוח רומי מובחר (בראשותו של בנו טיטוס) על החומה כאשר מגיני העיר ישנו.
כוח זה שיסף את גרונות השומרים ופתח את שערי העיר בפני יתר הצבא.
אז נכבשה העיר (יולי 67), לאחר מצור שנמשך 47 יום.
הרומאים הרסו את העיר עד היסוד והרגו את רוב התושבים.
בן מתתיהו ומקצת מאנשיו נמלטו והתחבאו במערה.
הנצורים במערה כרתו ברית התאבדות, כאשר כל פעם מי שעולה בגורל יומת על ידי חברו הבא אחריו.
כאשר נשארו רק בן מתתיהו ואדם אחר שכנע בן מתתיהו את האדם להיכנע לרומאים (על שמו של הסיפור הזה נקראת בעיית יוספוס).
אספסיאנוס קיבל את מנהיגו הצבאי של הגליל בסבר פנים יפות, לאחר שבדברי חלקות הצליח בן מתתיהו לשכנעו כי הוא נביא, וכי הוא מנבא את עלייתו של אספסיאנוס לשלטון ברומא.
לאחר המרד נבנתה יודפת מחדש, והיישוב היהודי המשיך להתקיים בה.
התלמוד מספר על רב מנחם יודפאה, שחי כמאתיים שנה לאחר המרד הגדול.
במקום התיישבה משמרת כהנים בשם "מִיָמִין", שמושבה ביודפת מוזכר במספר פיוטים מהתקופה הביזנטית (בגרסאות מאוחרות של הפיוטים השתבש השם יודפת ל"יוֹרָפַת" או "יוּרְפָת", וגם הגאוגרף יהוסף שוורץ ציין כי יש מתושבי הגליל שמכנים את המקום יורפת ברי"ש במקום בדל"ת).
זיהוי אתרה של יודפת נעשה לראשונה בשנת 1847 על ידי החוקר הגרמני בשם ארנסט גוסטב שולץ שכיהן כקונסול ראשון של פרוסיה בירושלים.
בחפירות במקום נמצאו כ-1600 ראשי חצים רומאים, אבנים שנורו מבליסטראות, חלקי שריון של חייל רומאי.
בהמנון תנועת בית"ר מופיעות השורות הבאות - "ביתר הנלכדה, יוֹדֶפֶת, מסדה, תרומנה בהוד והדר...
למות או לכבוש את ההר - יוֹדֶפֶת, מסדה, ביתר".
עד לשנת 1958 הייתה יודפת הקדומה יישוב עזוב שכונה "חירבת ג'פת".
במקום חיו בדואים, אשר לא הקימו יישוב של קבע.
בשנת 1960 הוקם המושב השיתופי יודפת הנמצא בגליל התחתון והממוקם כק"מ צפונית לאתר בו הייתה מצויה העיר הקדומה.
המושב שייך למועצה אזורית משגב.
המועצה האזורית נקראת על פי ציטוט מספר "תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים" של יוסף בן מתתיהו בתרגומו של יעקב נפתלי שמחוני, בתיאורו את כיבוש יודפת (שהייתה ליישוב הראשון במועצה בעידן המודרני): .
יודנסוואנה (בהולנדית: Jodensavanne, "סוואנת היהודים") הייתה טריטוריה יהודית שהוקמה בסורינאם, במחוז פארה, כ-50 קילומטר מבירת סורינאם פרמריבו, על הנהר סורינאם.
ב-2023 האתר הארכאולוגי של יודנסוואנה הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, ביחד עם בית הקברות היהודי קסיפורה הקרוב.
בשנת 1639 התיר הממשל הבריטי ליהודים ספרדים מהולנד, פורטוגל ואיטליה ליישב את האזור.
תחילה הם היגרו לעיר הבירה טוראריקה.
גל התיישבות נוסף הגיע לאזור בשנת 1652 תחת הנהגת הלורד ווילובי.
קבוצה אחרת של יהודים שגורשו מברזיל ומגיאנה הצרפתית יישבו את האזור בשנת 1664 בהנהגת דוד כהן נשיא.
הקהילה היהודית ביודנסוואנה זכתה לאוטונומיה, והקימה כלכלה מבוססת עבדות לגידול קני סוכר.
הקהילה שגשגה ופרחה במשך תקופה של כ-100 שנים, דבר שתרם להפוך את סורינאם לאחת מהמושבות העשירות ביותר ביבשת אמריקה .
בית הכנסת הראשון של הקהילה היהודית, "ברכה ושלום", נבנה ב-1685. הקהילה תמכה כלכלית בין היתר בקהילת שארית ישראל שבמנהטן, ניו יורק.
בשנת 1730 היו בכל סורינאם כ-400 מטעי סוכר בהם התקיימה עבדות, 115 מתוכם היו בבעלות יהודים.
היהודים הקימו מערך הגנה ומיליציה אזרחית בשביל לשמר את העבדות, אך התקשו להתמודד עם מתקפות נקמה ומארבים של עבדים נמלטים.
תופעות כמו מרד עבדים והתנקשויות בבעלי מטעים הלכו והתרבו.
במהלך המאה ה-18 סדרה של אירועים הובילו לפגיעה משמעותית בקהילת יודנסוואנה.
בשנת 1712 פלשו לסורינאם שודדי ים צרפתים ושדדו בעיקר את היהודים, כתוצאה מכך הקהילה איבדה את מרבית הונה.
ב-1773 קרס Dietz, אשר שימש כמרכז סחר-חליפין מרכזי לקני סוכר.
מרבית בעלי המטעים לא הצליחו להשתקם מזה כלכלית.
כל זאת בנוסף לירידה בערך קני סוכר בעקבות הפקת סוכר מסלק סוכר, והפגיעה בביטחון של אזרחי יודנסוואנה בשל התקפות חוזרות ונשנות מצד עבדים נמלטים, הובילו למצב שרוב האוכלוסייה עזבה את האזור לבירה פרמריבו.
חברי הקהילה ניסו לשמר את האזור אף על פי שעזבו, אך האזור נשרף כליל בספטמבר 1832 ביחד עם בית הכנסת 'ברכה ושלום' שהיה בן-147 שנים.
יצחק מרדכי יוסט תיאר את הקהילה בעיר בסביבות שנת 1845: "מספר קהל יהודי פורטיגיזים בסורינאם עלה בשנת 1836 ...
שמנת המשפהות בסאוואנה ירדו ודלו מאד ולהותם זאת הועילה ביותר התבערה אשר בערה שם בשנת 1832. בית הספר אשר היה להם מלפנים חדל להיות, וכל הקהל ירד מאד."
לאחר מכן המקום המקום נעזב מיהודים ושימש כמחנה לאסירים פוליטיים במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1970 המקום הוכרז כאתר מורשת.
מאז החלו מאמצים רבים לשקם את ההריסות ולהפוך את האזור לאתר תיירות היסטורי.
יודנלאגר, בקיצור יולאג היה מחנה ריכוז ארעי, שהוקם ליהודים על ידי הנאצים בתקופת מלחמת העולם השנייה, לרוב בסמוך לאתרי מגוריהם (בתחילת המלחמה) ואחר כך בסמוך לאתרי גטאות ולאחר שחוסלו, בדרך כלל בשטח מצומצם של אותו גטו.
להבדיל ממחנות העבודה הרגילים (Arbeitslager) שהעסיקו מיליוני בני אדם בשטח "הרייך השלישי", לא הוקמו היודנלאגרים לכתחילה מטרות תמיכה במאמץ המלחמתי הגרמני, אלא כפתרון זמני עד למימוש השמדת היהודים ("הפתרון הסופי") לאוכלוסיית המחנה.
עם זאת, המונח הגרמני Zwangsarbeitslager היה משותף למחנות הכפייה השונים וכלל בתוכו גם את היולאגים.
ביולאגים לא הייתה הנהלה יהודית עצמאית (יודנראט) כפי שהייתה בגטאות הגדולים, והמחנות התנהלו בפיקוח ופיקוד גרמניים ישירים, שנעזרו במשתפי פעולה מהאוכלוסייה המקומית.
מחנות עבודה אלו חוסלו במהלך השנים 1945-1943 ויושביהם נרצחו בדרכים שונות, או נשלחו למחנות השמדה.
מחנות מסוג זה היו בערי מזרח-אירופה, למשל:
מחנות בעלי אופי דומה התקיימו גם בגרמניה עצמה, שם נועד המחנה להיות שלב מעבר לפני השילוח מזרחה למחנות ההשמדה, ולרוב היה התפתחות של בתי היהודים (judenhäuser - הגטאות שהקימו הנאצים בגרמניה עצמה).
מילברטסהופן (Milbertshofen) - מחנה שהוקם במינכן, ותיפקד כמחנה עבודה מ-17 במרץ 1941 ועד 19 באוגוסט 1942.
מחנה הללרברג (Hellerberg) בדרזדן, פעל בין נובמבר 1942 עד מרץ 1943
הנסיך יוהאן פריסו, נסיך אוראניה-נסאו (Johan Friso van Oranje-Nassau; 25 בספטמבר 1968 – 12 באוגוסט 2013) היה בנם השני של ביאטריקס, מלכת הולנד לשעבר ובעלה הנסיך קלאוס, ואחיהם של מלך הולנד, וילם-אלכסנדר, ושל הנסיך קונסטנטין.
הוא נפטר בעקבות תאונת גלישה באתר סקי.
הנסיך יוהאן-פריסו נולד באוטרכט וסיים את לימודיו התיכוניים בעיר האג.
בשנים 1986–1988 למד הנדסת מכונות באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה, ארצות הברית.
מ-1988 ועד 1994 למד באוניברסיטה הטכנית של דלפט והשלים תואר בהנדסה אווירונאוטית.
כמו כן השלים תואר שני בכלכלה באוניברסיטת ארסמוס ברוטרדם.
מאוחר יותר השלים לימודי תואר שני במנהל עסקים בבית הספר INSEAD.
בשנים 1995–1996 עבד בסניף ההולנדי של תאגיד הייעוץ הבינלאומי מקינזי.
לאחר סיום לימודי התואר השני במנהל עסקים כיהן כסגן נשיא בסניף הבריטי של בנק ההשקעות גולדמן זקס (1998–2003).
לאחר מכן שימש כנשיא משותף של הארגון ההולנדי למחקר במדע יישומי.
מ-2006 היה מנכ"ל הסניף הבריטי של חברת ההשקעות והייעוץ וולפנזון ושות'.
כמו כן נמנה הנסיך עם בעלי המניות המייסדים של חברת התעופה ויז אייר.
בעת התאונה שעבר היה מנהל הכספים הראשי (CFO) של קבוצת אורנקו (URENCO), העוסקת בהעשרת אורניום לאספקת דלק לתחנות כוח גרעיניות.
ביחד עם אחיו הצעיר הנסיך קונסטנטין היה יוהאן-פריסו יושב ראש של כבוד של קרן הנסיך קלאוס לתרבות ופיתוח.
ב-2004 נשא הנסיך לאישה את מייבל ויס סמיט (Mabel Wisse Smit).
הנישואים היו כרוכים בשערורייה: לכלה הייתה בעבר מערכת יחסים עם סוחר סמים הולנדי, אף שלדבריה היא לא ידעה על עיסוקו הפלילי.
מאחר שהיא לא מסרה בתחילה מידע מלא עליה – ואולי בשל בקשת בני הזוג – החליטה ממשלת הולנד שלא לבקש מהפרלמנט לאשר את הנישואים, כנדרש בחוק.
בעקבות זאת איבד הנסיך את מקומו בתור הירושה לכס המלוכה ההולנדי.
לזוג נולדו שתי בנות – הנסיכה לואנה (ילידת 2005) והנסיכה זאריה (ילידת 2006).
המשפחה התגוררה בשכונת קיו בלונדון שבבריטניה.
ב-17 בפברואר 2012, במהלך חופשת סקי באתר לך אם ארלברג (Lech am Arlberg) באוסטריה, גלש הנסיך מחוץ למסלולי הסקי המסומנים (off piste), נקלע למפולת שלגים ונקבר תחתיה.
הוא חולץ לאחר כ-25 דקות, עבר החייאה שנמשכה 50 דקות והוטס לבית חולים באינסברוק.
עקב מחסור בחמצן נגרם לו נזק מוחי חמור והוא שקע בתרדמת.
במרץ 2012 הועבר לשיקום בבית החולים ולינגטון בלונדון.
לאחר שהגיע בהדרגה למצב הכרה מינימלי (minimally conscious state), הוחזר להולנד ביולי 2013 ושוכן בארמון המלכותי האוס טן בוש (Huis ten Bosch) בהאג.
ב-12 באוגוסט 2013 נפטר הנסיך בהאג עקב סיבוכים מהפגיעה שנגרמה לו.
הוא נקבר ב-16 באוגוסט בהלוויה פרטית בקרבת טירת דרקסטיין (Drakesteijn) מצפון-מזרח לאוטרכט.
במקום זה בילה את ילדותו והוא נבחר כמקום מגוריה של אמו, המלכה ביאטריקס, לאחר שוויתרה על כתרה.
טקס זיכרון לנסיך נערך ב-2 בנובמבר 2013 בכנסייה הישנה בדלפט.
יודסיטי היא חברה (למטרות רווח) העוסקת בחינוך וסוג ההוראה שהיא מציעה הוא "קורס פתוח מקוון מרובה משתתפים" (MOOC).
בעוד שבמקור התמקדה בקורסים בסגנון אוניברסיטאי, החברה הרחיבה את ההיצע לקורסים מקצועיים למומחים בתחום התוכנה וניתוח מידע, על פי הדרישות של חברות היי-טק בעמק הסיליקון בארצות הברית.
החברה הוקמה על ידי סבסטיאן טרן, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת סטנפורד, דייוויד סטבנס ומייק סקולסקי.
המניע להקמת יודסיטי היה הצלחתם של קורסים פתוחים במדעי המחשב שהוצעו בשנת 2011 על ידי אוניברסיטת סטנפורד.
לקורס בשם "מבוא לאינטליגנציה מלאכותית" שהוצע על ידי סטנפורד בשנת 2011 נרשמו כ-160,000 תלמידים (אם כי רק חלק קטן מהם סיים את הקורס) והדבר עורר עניין רב.
הקמתה של יודסיטי הוכרזה בכנס Digital Life Design בשנת 2012. יודסיטי מומנה בתחילה על ידי קרן הון הסיכון צ'ארלס ריבר ונטצ'רס ו-200,000 דולר מכספו הפרטי של טרן.
באוקטובר 2012 קרן ההון סיכון אנדריסן הורוביץ הובילה השקעה של עוד 15 מיליון דולר ביודסיטי.
בנובמבר 2013 הכריז טרן שליודסיטי יש "מוצר עלוב" ושמעתה ואילך יודסיטי תתמקד בקורסים המיועדים להכשרה מקצועית.
נכון ל-28/04/14 היו ליודסיטי 1.6 מיליון משתמשים ב-12 קורסים מלאים ו-26 קורסוויר.
שני הקורסים הראשונים שהושקו ביודסיטי נפתחו ב-20 בפברואר 2012,נקראו "CS101-Building a Search Engine" הועבר על ידי דייוויד אוונס מאוניברסיטת וירג'יניה ו- "CS373-Programming a Robotic Car" הועבר על ידי טרן.
שני הקורסים משתמשים בשפת התכנות פייתון.
ארבעה קורסים נוספים התחילו ב-16 באפריל 2012 ומשלבים טווח של יכולות ותחומי תוכן, עם מורים הכוללים את סטיב הופמן ופיטר נורביג.
חמישה קורסים נספים הוכרזו ב-31 במאי 2012 וכללו לראשונה קורסים מחוץ לתחום מדעי המחשב.
ב-23 באוגוסט 2012 קורס חדש ביזמות עסקית, EP245 הודרך על ידי היזם הפורש סטיב בלנק.
ארבעה קורסים בהתמחות מדעי המחשב הוכרזו בשיתוף פעולה עם חברת גוגל, אנבידיה, מיקרוסופט, Autodesk, Cadence Design Systems, and Wolfram Research.
ב-18 ביולי 2013 שיתוף הפעולה הושעה לאחר שחצי מהסטודנטים נכשלו במבחן.
ביוני 2014 הכריזו יודסיטי ו-AT&T על תוכנית ה-"Nanodegree" שעוצבה כדי ללמד מיומנויות תכנות הנדרשות כדי להתאים למשרת תכנות בסיסית ב-AT&T.
נאמר כי ניתן להשלים את מתווה הקורסים בפחות משנה, ומחירו 200 דולר לחודש.
הקורסים הם א-סינכרוניים באופיים וניתנים בשפה האנגלית.
הם אורכים 3–4 חודשים, עם השקעה של כשש שעות בשבוע.
כל קורס מכיל מספר יחידות המכילות הרצאות וידאו עם כתוביות ביחד עם שאלונים מובנים.
זאת כדי לעזור לסטודנטים להבין את התפישות, ולחזק את הרעיונות, ולעקוב אחרי שיעורי הבית, המקדמים את המודל של לימוד באמצעות עשייה.
קורסי תכנות משתמשים בשפת פייתון.
משימות תכנות מקבלות ציון באמצעות תוכנת ציונים אוטומטית בשרתים של יודסיטי.
במהלך החודשים הראשונים לקיומה של יודסיטי, רישום לקורסים הוגבל עד תאריך היעד להגשת שיעורי הבית הראשונים, והקורסים הוצעו מחדש בכל הסמסטר.
מאז אוגוסט 2012 כל הקורסים פתוחים לרישום כל הזמן.
כל ההרצאות ומקבצי התרגילים נפתחים לסטודנט לאחר הרישום, והסטודנט יכול להשלים אותם בקצב שלו.
נכון לקיץ 2012, היו ליודסיטי סטודנטים מ-203 מדינות.
ארבעים ושניים אחוז מהסטודנטים מארצות הברית, שבעה אחוז מהודו, חמישה אחוז מאנגליה, ארבעה אחוז מגרמניה.
בקורס CS101 של יודסיטי יש תלמידים מגיל 13 עד גיל 80.
בסיום קורס הסטודנטים מקבלים תעודה המציינת את רמת ההישגים שלהם, חתומה על ידי המדריך ללא עלות.
החל מ-24 באוגוסט 2012, באמצעות שיתוף פעולה עם חברת בדיקות אלקטרוניות Pearson VUE, סטודנטים בקורס CS101 יכולים לבחור להיבחן במבחן נוסף המוכר על ידי מעסיקים.
תוכניות נוספות להנגשת ההסמכה כוללים מבחני אונליין מאובטחים כאפשרות פחות יקרה מהמבחנים המאוישים.
הקמפוס הגלובלי של אוניברסיטת המדינה של קולורדו מציע הסבה של קרדיט לתלמידי הקורס CS101 של יודסיטי הנבחנים באמצעות אמצעים מאובטחים.
יודסיטי משתפת פעולה גם עם המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה, המציע קורסים לתואר שני במדעי המחשב.
בנובמבר 2012 זכה סבסטין טרן מייסד יודסיטי בפרס Smithsonian American Ingenuity בתחום החינוך על עבודתו ביודסיטי.
"נקי מיהודים" או "חופשי מיהודים" (יוּדֶנפרָיי - Judenfrei) היה מונח נאצי, שבא לציין במהלך השואה אזור ללא יהודים.
מפעלים, כפרים, ערים, ואזורים הוכרזו כ"נקיים מיהודים" לאחר שטוהרו אתנית מיהודים.
מספר דוגמאות למקומות שהוגדרו "נקיים מיהודים":
גלנהאוזן – קיבלה את התואר ב-1 בנובמבר 1938, על ידי העיתונות, לאחר שבית הכנסת בעיר נסגר והיהודים המקומיים נאלצו לעזוב את העיר.
בידגושץ' – דווחה בדצמבר 1939.
אלזס – דווחה ביולי 1940 על ידי רוברט היינריך וגנר
– דווחה על ידי העיתונות ב-17 באוקטובר 1941.
– דווחה בוועידת ואנזה ב-20 בינואר 1942.
בלגרד וסרביה – אוגוסט 1942.
וינה – דווחה על ידי אלויס ברונר ב-9 באוקטובר 1942.
גליציה - דווחה על ידי קצין האס אס פריץ קצמן בדוח למפקדו ב-30 ביוני 1943.
יוהאן, מלך סקסוניה , היה מלכה הרביעי של סקסוניה, בין השנים 1854–1873.
יוהאן נולד ב-12 בדצמבר 1801 בדרזדן שהייתה חלק מנסיכות הבוחר מסקסוניה, לנסיך מקסימיליאן, שהיה מאוחר יותר נסיך הכתר של סקסוניה, ולקרולינה, נסיכת פארמה, בתו של פרננדו, דוכס פארמה.
יוהאן הפך ליורש העצר של סקסוניה, לאחר עליית אחיו פרידריך אוגוסט לשלטון בשנת 1836.
ב-9 באוגוסט 1854 מת פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה ללא יורשים זכרים, ובמקומו עלה יוהאן לשלטון.
יוהאן פיתח מאוד את המדינה, הקים רשת מסילות ברזל והביא למסחר חופשי במדינה.
יוהאן פעל לקידום השליטה של אוסטריה בגרמניה, ובמלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866 שלח את צבאו להילחם לצד אוסטריה בבוהמיה ולא השאיר אותו להגן על שטח הממלכה.
מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871 הובילה לשיוך חברות הקונפדרציה אל האימפריה הגרמנית ויוהאן נותר בתפקידו והוכפף לקיסר האימפריה הגרמנית.
ב-29 באוקטובר 1873 מת יוהאן בדרזדן, ובמקומו עלה לשלטון בנו אלברט, מלך סקסוניה.
ב-10 בנובמבר 1822 התחתן יוהאן על ידי שליח עם אמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה וקרולינה מבאדן, וב-21 בנובמבר באותה שנה מומשו הנישואים בדרזדן.
יוהאן, הנסיך הבוחר מסקסוניה , היה הנסיך הבוחר מסקסוניה בין השנים 1525–1532.
יוהאן נולד במייסן ב-30 ביוני 1468, לארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה ואליזבת מבוואריה שהייתה בתו של אלברכט השלישי, דוכס בוואריה.
בשנת 1525 מת אחיו פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ויוהאן עלה לשלטון במקומו.
יוהאן המשיך בדרכו של אחיו ותמך ברפורמציה הפרוטסטנטית, ובשנת 1527 קיבל את הדת הלותרנית כדת המדינה.
בשנת 1531 היה יוהאן ממקימי ברית שמלקלדן, שהייתה ברית של הנסיכים הפרוטסטנטים, ונועדה להגן על הרפורמציה.
ב-16 באוגוסט 1532 מת יוהאן, ובנו יוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1500 התחתן יוהאן עם סופיה ממקלנבורג-שוורין, בתם של מגנוס השני, דוכס מקלנבורג-שוורין וגיסטרוב וסופיה מפומרניה-וולגשט, ממנה נולד לו בן אחד:
יוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1503–1554)
בשנת 1513 התחתן יוהאן עם מרגרטה מאנהלט-קתן, בתם של ולדמאר השישי, נסיך אנהלט-קתן ומרגרטה משוורצבורג-בלאנקנבורג, ממנה נולדו 4 ילדים:
מריה מסקסוניה, דוכסית פומרניה (1515–1583)
יוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-קובורג (1521–1553)
יוהאן אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ , היה דוכס הולשטיין-גוטורפ בין השנים 1590–1616.
יוהאן אדולף נולד ב-27 בפברואר 1575 בטירת גוטורפ, לאדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ ולכריסטינה מהסן, בתם של פיליפ הראשון, רוזן הסן וכריסטינה מסקסוניה.
בשנת 1586 מונה יוהאן אדולף לנסיך-ארכיבישוף של ליבק.
לאחר מותם של אחיו הגדולים, פרידריך ופיליפ, מונה יוהאן אדולף בשנת 1590 לדוכס הולשטיין-גוטורפ.
יוהאן אדולף פיתח את הדוכסות יחד עם גיסו כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, ובשנת 1607 מסר את ליבק לאחיו יוהאן פרידריך מהולשטיין-גוטורפ.
ב-31 במרץ 1616 מת יוהאן אדולף בשלזוויג, ובנו פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ עלה לשלטון במקומו.
ב-30 באוגוסט 1596 התחתן יוהאן אדולף עם אוגוסטה, נסיכת דנמרק, בתם של המלך פרדריק השני, מלך דנמרק וסופיה ממקלנבורג-גיסטרוב, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ (1597 – 1659).
אליזבת סופיה מהולשטיין-גוטורפ (1599 – 1627), התחתנה עם אוגוסט, דוכס סקסוניה-לאוונבורג.
דורותיאה אוגוסטה מהולשטיין-גוטורפ (1602 – 1682), התחתנה עם יואכים ארנסט, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן.
הדוויג מהולשטיין-גוטורפ (1603 – 1657), התחתנה עם אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך.
יוהא מאטי פלרבו קנקונן (בפינית: Juha Matti Pellervo Kankkunen; נולד ב-2 באפריל 1959 בלאוקה, פינלנד) הוא נהג ראלי פיני.
הקריירה שלו באליפות העולם בראלי נמשכה מ-1983 ועד 2002. הוא ניצח ב-23 מרוצים וזכה בתואר אלוף העולם ארבע פעמים.
שני הישגים אלו היו בזמנם שיאים באליפות זו.
מאז, טומי מקינן הפיני הצליח להשוות את השיא של זכייה בארבעה תארים והן סבסטיאן לב וסבסטיאן אוז'ייה הצרפתים הצליחו מאז לזכות במספר תארים גדול יותר.
הוא עדיין מחזיק בשיא של לקיחת תארים עם שלושה יצרנים שונים.
אוז'ייה הצליח להשוות את השיא של לקיחת שני תארים ברצף עם יצרנים שונים.
קנקונן חתם בטויוטה בשנת 1983 והשיג את הניצחון הראשון שלו באליפות העולם בשנתו השלישית בקבוצה.
ביצועיו הביאו את פיג'ו, אלופת היצרנים באותו הזמן, להחתימו לעונת 1986, וכבר באותה שנה הוכתר למה שהיה נכון לאותו הזמן כ"אלוף העולם הצעיר ביותר בהיסטוריה של האליפות".
כשפיג'ו פרשה מהאליפות עם ביטולה של קטגוריה B, עבר קנקונן ללנצ'יה והפך לנהג הראשון שהצליח להגן בהצלחה על תואר האליפות.
לאחר שנתיים בטויוטה חזר ללנצ'יה וזכה בתואר השלישי, שוב שיא באליפות עד לאותו הזמן, בשנת 1991.
בשנת 1993, הצטרף קנקונן מחדש לטויוטה וזכה בתואר הרביעי שלו.
בעקבות הפסילה של טויוטה ב-1995 והרחקה ל-12 חודשים לקח קנקונן הפסקה ולא חזר להשתתפות סדירה באליפות עד שהצטרף לפורד במחצית עונת 1997 כשהחליף את ארמין שוורץ.
לאחר שעבר לסובארו ב-1999, השיג קנקונן את הניצחון הראשון שלו אחרי חמש שנים.
לפני פרישתו בתום עונת 2002, הוא התחרה במשרה חלקית עבור קבוצת יונדאי.
הישגיו של קנקונן מחוץ לאליפות העולם בראלי כוללים את הזכייה בראלי דקר ב-1988 ואת הניצחונות במרוץ האלופים ב-1988 וב-1991. לאחר פרישתו מראלי, עבר לעבוד בתחומי העסקים והפוליטיקה.
בשנת 2007 קבע קנקונן שיא מהירות על קרח עם בנטלי קונטיננטל GT.
בשנת 2011, הוא קבע שיא נוסף של 330.695 קמ"ש בבנטלי קונטיננטל קבריולה.
קנקונן גדל בחווה המשפחתית באזור לאוקה במרכז פינלנד, ליד המסלול בו עובר ראלי פינלנד.
אביו נהג בראלי ובמרוצי קרח כתחביב ולימד את יוהא איך לנהוג על מסלולי קרח.
קנקונן החל לנהוג כשהיה בן שבע, וקיבל את המכונית הראשונה שלו בגיל 12. הוא השתתף לראשונה במרוץ ראלי ב-1978 ועשה את הופעת הבכורה שלו באליפות העולם בראלי פינלנד של 1979. קנקונן, שנהג בפורד אסקורט RS2000, סיים את המרוץ במקום ה-14. קנקונן אומן על ידי טימו מקינן, שהיה חבר של אביו.
באפשרותו היה להתחרות לעיתים קרובות ולצבור ניסיון גם בזכות סיוע כלכלי של טימו יוהקי, מנהל עתידי של נהגים פינים רבים כגון טומי מקינן ומיקו הרוונן.
תוצאות טובות שהשיג קנקונן עם טויוטה פינלנד באירועים מקומיים, הביאה את קבוצת טויוטה אירופה להחתימו ולשתפו באירועים של אליפות העולם.
בעונה הראשונה שלו חבר לאלוף העולם לשנת 1979, ביורן וולדגרד השוודי.
בשלושה אירועים עם הטויוטה סליקה בהם השתתף הגיע קנקונן למקום השישי בראלי אלף האגמים בפינלנד, מקום שביעי בראלי בריטניה ופרש בראלי חוף השנהב.
בשנה שלאחר מכן כבר התחרה בארבעה אירועים עם הנווט האירי פרד גאלאגר כשהוא פורש בשלושה מהם ומסיים חמישי באירוע הביתי שלו.
את עונת 1985 הוא החל עם ניצחון מפתיע בראלי ספארי והופך לנהג הראשון שזכה באירוע בניסיונו הראשון.
הוא המשיך והתחרה בארבעה אירועים נוספים ולקחת את הניצחון השני שלו באירוע הסיבולת השני של האליפות, ראלי חוף השנהב.
הופעותיו של קנקונן עם הסליקה הקנו לו את ההזדמנות להצטרף בעונת 1986 לקבוצה המובילה של פיג'ו, זו שזכתה עונה קודם לכן גם בתואר הנהגים עם טימו סלונן וגם בתואר היצרנים.
קנקונן החליף בפיג'ו את ארי וטנן שעדיין התאושש מתאונה כמעט קטלנית במהלך העונה הקודמת.
קנקונן ניצל את ההזדמנות שניתנה לו כשיחד עם הפיג'ו 205 T16 הוא משיג ניצחונות בראלי שוודיה, אקרופוליס וניו זילנד ומסיים על הדוכן בעוד שלושה אירועים.
בראלי סן-רמו נפסלה פיג'ו מלהשתתף בטענה שחצאיות המכונית רחבות מידי.
כשהגיע קנקונן לראלי האחרון, ראלי אולימפוס בארצות הברית שבאותו הזמן היה חלק מסבב האליפות, היה בפיגור של נקודה אחת אחרי מארקו אלן.
קנקונן למעשה סיים אחרי מארקו שהוכתר לאלוף, אך זה החזיק בתואר במשך 11 ימים בלבד עד שערעורה של פיג'ו על הפסילה בסן-רמו התקבלה ובעקבותיה ההחלטה לבטל את התוצאות של תוצאותיו.
בכך הפך קנקונן לאלוף העולם הצעיר בהיסטוריה של האליפות באותו הזמן.
בתום עונה זו, בעקבות התאונה הקטלנית של הנרי טויבנן בראלי קורסיקה ועוד מספר אירועים מצערים שקרו במהלך העונה, בוטלה קטגוריה B.
בעקבות החלטה זו, פרשה פיג'ו מאליפות העולם בראלי.
היא חזרה לסבב רק כעבור למעלה מעשור.
לאחר פרישת פיג'ו, עבר קנקונן לקבוצת לנצ'יה מרטיני לנהוג בדלתא HF 4WD.
כבר במירוץ הראשון במונטה קרלו הוביל עד לקטע האחרון, בו קיבל הוראה לסיים שני אחר חברו לקבוצה מיקי ביאסיון.
מאוחר יותר ניצח קנקונן את ביאסיון באולימפוס ראלי ארצות הברית בהפרש של 12 שניות בלבד.
במאבק צמוד על האליפות, גבר קנקונן על חבריו לקבוצה ביאסיון ואלן כשניצח בראלי האחרון בבריטניה ובכך לקח את אליפותו השנייה.
קנקונן בחר לחזור לטויוטה לעונת 1988. הוא סיים חמישי באירוע הראשון עם טויוטה סופרה טורבו בראלי ספארי.
בהמשך הציגה טויוטה את הסליקה GT-4 ST165 ועד מהרה התברר שהמכונית סובלת מבעיות אמינות מה שלא אפשר לקנקונן להגן על תוארו.
הוא פרש משלושה מרוצים ברצף בשל בעיות במנוע, עוד נעדר מאירועים נוספים ולבסוף סיים רק במקום ה-37 בדירוג הנהגים.
עם זאת, מחוץ לאליפות העולם בראלי היו לקנקונן הצלחות רבות.
עם הפיג'ו 205 T16 הוא ניצח את ראלי דקר כבר בניסיונו הראשון, אחרי שמכונית הפיג'ו פיג'ו 405 T16 של עמיתו ארי וטנן נגנבה בזמן שזה הוביל את האירוע.
קנקונן גם התחרה עם הפיג'ו במירוץ הפייקס פיק המפורסם בקולורדו וסיים שני אחרי וטנן.
קנקונן גם ניצח במרוץ האלופים הראשון אי פעם תוך כדי שהוא גובר בגמר על אלוף העולם בראלי של 1985, טימו סאלונן, וכך הפך לאלוף האלופים הראשון.
עונת 1989 הייתה בסימן שיפור כשקנקונן וה-GT-4 ניצחו לראשונה בראלי אוסטרליה וסיימו במקום השלישי בקורסיקה ובבריטניה.
התוצאות הביאו את קנקונן למקום השלישי באליפות הנהגים ואת טויוטה למקום השני.
כאשר קנקונן השיג את הניצחון המיוחל עבור טויוטה, הוא כבר היה חתום על חזרתו ללנצ'יה לעונת 1990. במחצית עונת זו, קנקונן מצא עצמו רק במקום הרביעי באליפות כשטויוטה בראש עם הנהג החדש שלהם קרלוס סאינס.
אף על פי שקנקונן חזר מאוחר יותר על הניצחון שלו באוסטרליה והוסיף סיום חמישי על הדוכן בסן-רמו, הוא לא הצליח להדביק את סאינס הדומיננטי וסיים את העונה במקום השלישי, ממוקם בין חבריו לקבוצה דידייה אוריול ואלוף העונה הקודמת מיקי ביאסיון.
לנצ'יה אם כן סיימה כאלופת היצרנים בפעם הרביעית ברציפות.
בעונת 1991, קנקונן ניצח בראלי ספארי, ראלי אקרופוליס, ראלי אלף האגמים הביתי בפעם הראשונה ובראלי אוסטרליה בפעם השלישית ברציפות.
כשהגיע לאירוע האחרון בבריטניה, היה בפיגור של נקודה אחת אחרי קרלוס סאינס בטויוטה.
ניצחון במרוץ לפני קנת' אריקסון וסאינס, הפך את קנקונן לראשון שחתום על שלוש אליפויות מאז שאליפות העולם בראלי הוקמה בשנת 1973. 150 הנקודות שלו במהלך העונה עדיין מהווים שיא עבור מספר הנקודות הרב ביותר בעונה אחת.
זו הייתה גם הפעם הראשונה ששני נהגים זכו כל אחד בחמישה ניצחונות במהלך עונה בודדת.
במרוץ האלופים, הפך לנהג השני שזוכה פעמיים לאחר שניצח את אוריול בגמר.
בשנת 1992, קנקונן עמד על הדוכן בכל אחד מתשעת האירועים בהם השתתף, אבל ניצח רק בפורטוגל.
הקרב שוב נמשך עד לרגע האחרון כשלפני הסיבוב האחרון הוביל על סאינס בשתי נקודות, ועל אוריול שהשיג מספר שיא של שישה ניצחונות, בשלוש נקודות.
ניצחונו של סאינס באירוע בבריטניה לפני ארי וטנן וקנקונן, יחד עם פרישתו של אוריול, הקנו את התואר לסאינס.
לאחר שלנצ'יה פרשה מהאליפות בתום עונת 1992, חזר קנקונן לטויוטה שכעת הריצה את הסליקה GT-4 ST185 שאיתה גבר עליו סאינס בעונה הקודמת.
אף על פי שבאמצע העונה היה צריך להחליף שני נווטים לאחר שהנווט הקבוע שלו יוהא פירונן סבל מדימום מוחי, הצליח קנקונן לזכות בתואר הרביעי שלו על ידי ניצחונות בחמישה מתוך עשרה אירועים בהם השתתף.
הוא ניצח בראלי ספארי עם פירונן, בראלי ארגנטינה, אוסטרליה ובריטניה עם הנווט ניקי גריסט, ובראלי פינלנד עם דניס ג'ירודה.
ניצחונו של קנקונן בבריטניה היה ניצחונו ה-20 בקריירה, ובכך שבר את שיאו של מרקו אלן כמחזיק בשיא מספר הניצחונות בסבב.
קנקונן, יחד עם אוריול שהגיע למקום השלישי באליפות הנהגים, הביאו לטויוטה את אליפות היצרנים, הראשון עבור יצרן יפני.
את עונת 1994, החל קנקונן בצורה טובה עם מקום שני במונטה קרלו וניצחון בפורטוגל.
בראלי ספארי הוא הוביל אבל התרסק לאחר שנתקל בבור ב-180 קמ"ש.
באמצע העונה, קנקונן הוביל את הטבלה יחד עם סאינס בסובארו אבל כמה תוצאות גרועות שהגיעו לאחר מכן, הוציאו אותו מההתמודדות.
את העונה סיים קנקונן אחרי אוריול וסאינס כשהראשון, בן קבוצתו, לוקח את האליפות.
ב-1995, כשנותרו שני אירועים לסיום העונה, היה קנקונן בראש הטבלה כשהוא מוביל ב-7 נקודות על קולין מקריי מסובארו.
באירועי בקטלוניה הוביל קנקונן בכמעט דקה שלמה על סאינס ומקריי והיה נראה שהוא בדרך לניצחון הראשון על אספלט ולקטוף את התואר החמישי שלו.
עם זאת, טעות שלו או של גריסט הנווט גרמה לתאונה ולפרישה מהאירוע.
לאחר האירוע, טויוטה נמצאו אשמים בשימוש בתצורה לא חוקית של מגביל הטורבו.
הקבוצה קיבלה הרחקה מאליפות העולם ל-12 חודשים.
מנהגי טויוטה, אוריול, קנקונן וארמין שוורץ נשללו כל הנקודות.
נשיא ה-FIA באותו זמן הצהיר שאין בצעד זה לרמוז שהנהגים ידעו על העבירה.
בעונה שלאחר מכן התחרה קנקונן עם קבוצות פרטיות של טויוטה בשלושה מרוצים בלבד וסיים רביעי בשוודיה, שלישי באינדונזיה ושני בפינלנד.
בעונה זו גם נפרדו דרכם של קנקונן וגריסט שהצטרף למקריי.
באמצע עונת 1997, הצטרף קאקנקונן לקבוצת אמ-ספורט המריצה את פורד באליפות העולם במקומו של ארמין שוורץ.
הצטרפותו באמצע העונה הייתה מאוחרת מידי מלאפשר התמודדות על אליפות הנהגים כך שהמהלך נועד בעיקר לתמוך בקבוצה ובסאינס במאבקם על האליפות.
כבר באירוע השני עם הקבוצה באקרופוליס, הוביל קנקונן את האירוע עד שקיבל הוראות קבוצתיות לפנות דרך לסאינס.
קנקונן המשיך וסיים רק שניות מאחורי סאינס גם באינדונזיה וניו זילנד.
באירועי הביתי בפינלנד, הפסיד את הניצחון לאלוף העולם ממיצובישי, טומי מקינן, בשבע שניות בלבד, ניצחון שעדיין נחשב לניצחון בהפרש הקטן ביותר.
גם את אירוע סיום העונה בבריטניה סיים במקם השני, לפני סאינס שכבר הפסיד את האליפות למקינן.
קנקונן נשאר עם פורד גם לעונת 1998 עם הנהג הבלגי ברונו ת'ירי לאחר שסאינס בחר לחזור לטויוטה.
פורד, שהחלה להשקיע משאבים בפיתוחה של הפוקוס WRC החדשה, נשארה לעונה זו עם האסקורט של השנה שעברה שכעת הייתה תחרותית פחות.
קנקונן סיים שבע פעמים על הדוכן והוא וקבוצתו סיימו שניהם את העונה במקום הרביעי.
לעונת 1999, פורד חתמה עם נהגה של סובארו קולין מקריי וקנקונן עבר להחליפו בסובארו.
בשנתו הראשונה של קנקונן עם קבוצת סובארו והאימפרזה WRC, הוא השיג ניצחונות בארגנטינה, ניצחון ראשון שהגיע לאחר חמש שנים כשהוא גובר על בן קבוצתו ריצ'רד ברנס ב-2.4 שניות בלבד, ובפינלנד, שוב לפני ברנס.
הניצחון בפינלנד התברר לבסוף כניצחונו האחרון של קנקונן באליפות העולם.
למרות סיום נוסף של מקומות 1 ו-2 לסובארו גם בבריטניה, איבדה סובארו את כתר אלופת היצרנים לטויוטה בארבע נקודות וזו גם הייתה העונה השלישית ברציפות בה סיים קנקונן במקום הרביעי בדירוג הנהגים בעוד טומי מקינן משווה את שיאו של קנקונן עם אליפות רביעית.
התוצאה הטובה ביותר של קנקונן הייתה מקום שני בראלי ספארי מאחורי ברנס.
עם רק עוד שני סיומים על הדוכן.
הוא סיים את עונת 2000 במקום השמיני בלבד.
קנקונן לא המשיך בסובארו ובעונת 2001 התחרה במירוץ אחד בלבד, בפינלנד, עם יונדאי.
הוא פרש מהמרוץ לאחר שהיונדאי אקסנט שלו סבלה מכמה בעיות טכניות.
לעונת 2002 קיבל הצעה מיונדאי להשתתף בעונה מלאה של 14 מרוצים, הצעה אותה דחה והיא שונתה כדי לכלול רק את 9 מרוצי העפר.
למרות שיונדאי הציגו דור מחודש של האקסנט, הקבוצה לא הצליחה לאתגר את הקבוצות המובילות: פיג'ו, פורד וסובארו.
המקום החמישי של קנקונן בראלי ניו זילנד היה הישגו הטוב ביותר בעונה.
עם זאת, קנקונן והנהגים במשרה מלאה, פרדי לואה וארמין שוורץ, הביאו ליונדאי את המקום הרביעי בדירוג היצרנים, המיקום הטוב ביותר אליה הגיעה יונדאי עד אותה תקופה.
קנקונן פרש מאליפות העולם בראלי בתום אותה עונה.
לאחר פרישתו, הודיע קנקונן על כוונתו להיכנס לפוליטיקה, בדומה לארי וטנן.
בשנת 2004 הוא רץ לפרלמנט האירופי כמועמד של מפלגת הקואליציה הלאומית השמרנית.
בעוד וטנן נבחר מחדש, 17,815 הקולות שקיבל קנקונן לא הספיקו לו כדי לקבל מושב.
קנקונן, "פיני מעופף" בעצמו, היה אחד מבעלי המניות של חברת התעופה פליינג פין שהייתה חברת הלואו קוסט הפינית הראשונה.
המטוס הראשון של החברה נקרא על שמו.
החברה פשטה רגל בשנת 2004.
בתחילת 2007, קבע קנקונן שיא מהירות עולמי חדש על קרח עם הבנטלי קונטיננטל GT האישית שלו במפרץ הבוטני הקפוא ליד העיר אואולו שבפינלנד.
השיא שקבע עמד על מהירות ממוצעת של 321.65 קמ"ש בשני הכיוונים של רצועת הקילומטר כשהוא מגיע למהירות מרבית של 331 קמ"ש כשהשיא הקודם עמד על 296.34 קמ"ש בלבד ונקבע עם בוגאטי EB110. קנקונן שיפר את השיא עוד קצת ב-2011 כשקבע מהירות ממוצעת של 330.695 קמ"ש עם בנטלי קונטיננטל סופרספורט.
בנטלי בתגובה ייצרה 100 קונטיננטל סופרספורט בגרסה מוגבלת (ISR - Ice Speed Record) כדי לחגוג את ההישג.
קנקונן השתתף בראלי פינלנד של 2010 לציון יובל השישים של האירוע.
יחד עם הנווט יהוא רפו, קנקונן, כעת בן 51, סיים את המרוץ במקום השמיני המרשים כשהוא נוהג בפורד פוקוס WRC של קבוצת אמ-ספורט.
קנקונן מתגורר כיום במונקו אבל מבלה לעיתים גם בחווה המשפחתית שלו בלאוקה הכוללת בית כפרי גדול ומאות דונם של קרקע.
יש לו אוסף מכוניות גדול, הכולל 6 מכוניות פרארי כגון F40 ו-288GTO, כמו גם את כל ארבע מכוניות הראלי איתן זכה באליפות העולם.
קנקונן ואשתו פיריו הגישו בקשה לגירושין בשנת 2008. יש להם שני בנים בשם טינו וניקו.
יודנפלאץ (במקור בגרמנית: Judenplatz, בעברית: כיכר היהודים) היא כיכר ברובע אינרה שטאדט שבוינה, שהייתה מרכז הקהילה היהודית של וינה בימי הביניים.
הכיכר משקפת את הקהילה היהודית בעיר לאורך הדורות.
ארכאולוגים מצאו מתחת לכיכר את בית הכנסת העתיק של העיר וניתן לראותו מתוך המוזיאון היהודי שבכיכר.
בכיכר אנדרטה מפורסמת לזכר נרצחי שואת יהודי אוסטריה בצורת ספריה.
יהודי וינה החלו להתיישב בעיר באזור שנת 1150 תחת שלטון בית באבנברג, והם התיישבו באזור זה של היודנפלאץ.
האזור מוזכר בכתב לראשונה בשנת 1294 בשם "שולהוף" (Schulhof), שם שניתן לאזור עד לפוגרום בשנת 1421. באזור היהודי היו כ-70 בתים וגרו בו כ-800 יהודים שהיו סוחרים, בנקאים ומלומדים.
הבתים נבנו בצורה צפופה ומרובעת כך שיהיו כמעין חומה, ושערים הושמו בפתחי האזור.
היודנפלאץ הייתה לב האזור ושכנו בה: בית חולים יהודי, בית כנסת, בית מרחץ, בית רב הקהילה ומוסדות הלימוד.
בית הכנסת שכן בפינה המזרחית של הכיכר, בצומת הרחובות יורדנגסה (Jordangasse) וקורנטגסה (Kurrentgasse).
בשנת 1420, תחת שלטונו של אלברכט החמישי, החלו פרעות ביהודי אוסטריה שהסתיימו בגירושם מהממלכה.
רכושם נבזז, בתיהם נמכרו או נלקחו, ובית הכנסת פורק ואבניו נלקחו לבניית אוניברסיטת וינה.
החל מפרעות אלו פסק להיות היודנפלאץ מרכז היישוב היהודי בעיר וגם לאחר חזרת היהודים לעיר הם התיישבו בגטו חדש בלאופולדשטאט.