tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על העיירה הזו מטיל אימים איש מאפיה מקומי בשם דון צ'יצ'ו.
ויטו ברח מסיציליה לאחר שכל משפחתו נרצחה על ידי דון צ'יצ'ו; תחילה אביו, אנטוניו, שהתחצף לדון צ'יצ'ו.
אחריו אחיו הגדול פאולו, שנשבע לנקום ומחוסל במהלך ההלוויה.
אימו מתחננת לדון צ'יצ'ו שירחם על בנה בן ה-9, ויטו ולא יחסל אותו כפי שחיסל את שאר משפחתה, אבל דון צ'יצ'ו טוען שכשיתבגר, ינסה ויטו להתנקש בו.
האם ניסתה לאיים עליו אך נורתה למוות וויטו בורח לעיר.
בקורליאונה משפחה אחת מפרה את כלליו של צ'יצ'ו ועוזרת לוויטו.
היא שמה אותו באוניה לניו יורק.
בניו יורק פקיד משנה את שם משפחה לשם העיר.
ויטו אנדוליני הוא מעתה ויטו קורליאונה.
ויטו גדל בניו יורק תחת חסותה של משפחת אבנדנדו.
ב-1917, ויטו וחברו ג'נקו אבנדנדו, עובדים יחד במכולת של אביו של ג'נקו.
לאחר שמאפיונר מקומי בשם דון פאנוצ'י מאיים על בעל המכולת ויטו מפוטר ומוחלף על ידי אחיינו של פאנוצ'י.
ויטו מתחיל לבצע את פשעיו הראשונים עם כמה מחבריו, סאל טסיו ופיטר קלמנצה.
בהמשך גם ג'נקו מצטרף אליהם.
לאחר ארבע שנים של פשיעה בצילו של פאנוצ'י, האחרון דורש סכום גדול יחסית מרווחיהם של ויטו וחבריו.
חבריו מסכימים, אך ויטו מתנגד.
ויטו פורץ לביתו של דון פאנוצ'י ויורה בו למוות בעזרת אקדח עטוף במגבת.
ויטו הופך להיות סנדק הפשע החדש.
לאחר כמה שנים הוא חוזר לקורליאונה, מחסל את דון צ'יצ'ו, (כפי שזה ניבא בעצמו) והופך להיות דון העיר.
לפני מעלליו כפושע הוא התחתן עם קרמלה, גם היא, כמו רוב אנשיו, סיציליאנית במקור.
נולד לו בנו הבכור סאנטינו "סאני", ואחריו נולדים לו בנו השני פרדריקו "פרד", בנו השלישי מייקל, ובתו היחידה קוני.
ויטו וקרמלה אימצו גם ילד יתום ממוצא אירי בשם טום הייגן שסאני הכיר כילד.
דון ויטו קורליאונה הפך לראש משפחת הפשע קורליאונה ומכונה על ידי מכריו בעולם הפשע "הסנדק".
הוא הקים את חברת הקש שלו, "שמן זית ג'נקו" בשנות ה-20. מלבד זאת הוא חולש בכמה אזורים בארצות הברית על מספר בתי קזינו ובתי בושת, שמופעלים על ידי כמה מאות אנשים.
ויטו עוסק גם לחימה בכוחות המתנגדים לו, כגון משפחות פשע אחרות ואנשי מאפיה נוספים.
מדי כמה שנים מתנהלת מלחמת מאפיה ביניהם.
הוא הקים מספר כנופיות, כוחות מזוינים שמפוזרים באזורי פשיעה.
ויטו הוא ראש המשפחה ומנהל את העסקים האלה.
תחתיו ישנם אנשים רבים אשר מסייעים לו לנהל את עבודתו.
ג'נקו אבנדנדו שימש כראש חברת "שמן זית ג'נקו" וכקונסיליירי, היועץ של המשפחה, ואחרי מותו טום הייגן היה הקונסיליירי.
סאני, קלמנצה, טסיו ואנשים נוספים שימשו כל אחד כראש הכנופיה, כ"קאפו".
אבי המשפחה וסנדק הפשע הוא דון ויטו קורליאונה, ראש משפחת הפשע קורליאונה.
שניים מהחשובים שבאנשי משפחת קורליאונה הם פיטר "השמן" קלמנזה וסאלבטורה "סאלי" טסיו, חברים ותיקים של ויטו שהקימו עמו את כלל עסקי המשפחה, המשמשים כ"מפקדי גדודים" במשפחה.
מבין חמשת ילדיהם של ויטו ואשתו ישנם שלושה העוזרים לו בניהול הארגון: בנו הבכור, סאני, אימפולסיבי ואלים, מעורב בכל עסקי המשפחה; בנו המאומץ, טום הייגן, עורך הדין והקונסיליירי של המשפחה; ופרדו, בנו הפחות מוצלח של ויטו.
בנוסף, לוויטו שני ילדים שאינם מעורבים בעסקי המשפחה: הבן הצעיר, מייקל, והאחות הקטנה קוני.
בשנת 1941, לאחר המתקפה על פרל הארבור, ביום הולדתו ה-50 של ויטו מתגלה למורת רוחו, מייקל התנדב למארינס, על אף צווי הפטור שהשיג לארבעת בניו.
אירוע זה יוצר קרע בן ויטו ומייקל.
לאחר המלחמה, ברון הסמים וירג'יל "הטורקי" סולוצו נפגש עם דון קורליאונה במטרה לסגור איתו עסקה - השקעה כספית של מיליון דולר בתמורה ל-30% מרווחי הסמים.
קורליאונה טוען שהעסקים יקלקלו לו את הקשרים ולכן מוותר על העסקה.
במסגרת סכסוך זה, אנשי טטאליה יורים, כמעט למוות בדון קורליאונה.
מייקל, שחושד שעומדים להתנקש באביו, מתייעץ עם סאני ולמרות הוראתו הוא הולך לנסות להציל את אביו קצין משטרה מושחת בשם מקלסקי הקשור לטטאליה וסולוצו מגרש את שומריו של ויטו, מכה את מייקל ומנסה לעצור אותו, אך טום הייגן מציל אותו.
סאני בעד מלחמת חרמה באנשי סולוצו וטטאליה, בניגוד לטום הייגן, שמעודד הגעה לפשרה וטוען שהתנקשויות נוספות יקלקלו את הפסקת האש בין המאפיה למשטרה.
למרות זאת, סאני מחליט לחסל את בנו של טטאליה.
כדי שלא יהיה חשד מצד המשטרה כי מדובר באחד מאנשיו של דון קורליאונה, הוחלט שמייקל, שלא היה מעורב עד אז בעסקי המשפחה, ייכנס לעבודת המאפייה.
מייקל מחסל את השוטר ואת סולוצו ונמלט לסיצילה.
במקביל לניהול מלחמת המאפיה, סאני מסובך ברומן עם זונה מאחורי גבה של אשתו ובקרבות מתמשכים עם גיסו קרלו, שמכה את קוני פעמים רבות.
דון קורליאונה שהבריא מקבל את הבשורה בעצב רב ומארגן במפגש פסגה בין ראשי המשפחות.
בפגישה זו הוא מאשר לאנשי טטאליה וסולוצו לסחור בסמים, ובתמורה לכך הם יסכימו להפסקת אש ויתנו למייקל לחזור בשלום.
בנוסף דון קורליאונה יעניק להם את ההגנה המשפטית של ידידיו בפוליטיקה.
לאחר חזרתו של מייקל, ויטו פורש למחצה וממנה את בנו שזה עתה חזר, תחתיו.
מספר שבועות לאחר מכן הוא נפטר בעת ששיחק עם אנטוני, בנו של מייקל.
לפני מותו אמר למייקל לקחת בערבון מוגבל את הבטחותיהם של טטאליה ובארציני לגבי הפסקת האש, משום שהם עדיין מלאי טינה כלפי המשפחה.
לטענתו, אחד מאנשי המשפחה יבגוד ויבקש ממייקל להגיע לפגישה שתאורגן על ידי טטאליה, ובה ירצחו את מייקל בתרגיל "כיפה אדומה", כפי שעשה מייקל עצמו למקלסקי וסולוצו.
ואכן, בעת הלווייתו, טסיו מציע הצעה ומייקל הסכים לה.
בעת טבילת בנם של קרלו וקוני, אנשיו מחסלים את דון טטאליה, שלושת ראשי המשפחות הנוספים, טסיו וקרלו ריצ'י.
ויטוס קויאוכיצוק (Vittus Qujaukitsoq; נולד ב-5 באוקטובר 1971 בקאנאק, גרינלנד, ממלכת דנמרק) הוא פוליטיקאי גרינלנדי.
בעבר היה חבר בסיומוט, וכיהן כשר לענייני עסקים, עבודה, סחר ויחסים בינלאומיים בממשלת קילסן.
הוא היה ממייסדי מפלגת נונאטה קיטורנאי בספטמבר 2017.
ויטולד זכרביץ' (בפולנית: Witold Zacharewicz; 26 באוגוסט 1914 – 16 בפברואר 1943) היה שחקן קולנוע פולני שהיה ידוע בשנות ה-30 של המאה ה-20. במהלך הכיבוש הגרמני של פולין הוא נעצר ונרצח במחנה ההשמדה אושוויץ בגיל 28.
בשנת 1938 קיבל ויטולד זכרביץ' הצעה לחתום על עסקה עם אולפני יונייטד ארטיסטס.
זכרביץ' שלט בכמה שפות כולל אנגלית, צרפתית וגרמנית.
באותה תקופה הוא כיכב בסרטו האחרון "Gehenna" וניסה לדחות את שירותו הצבאי כדי שיוכל להגיע להוליווד.
אף אחת מתוכניותיו לפתוח בקריירה קולנועית בארצות הברית לא התרחשה וב-1 בספטמבר 1938 הוא התגייס לצבא הפולני.
ב־1 באוקטובר 1942 נעצר זכרביץ' על ידי הגסטפו, בגין סיוע ליהודים.
עם 10 אנשים נוספים, כולל אמו, היה השחקן מעורב בהפקת מסמכים מזויפים ליהודים המסתתרים בוורשה.
בנובמבר 1942 גורש השחקן למחנה אושוויץ-בירקנאו, שם נרצח ב־16 בפברואר 1943. ישנם שני דיווחים על מותו, האחד קובע כי הוא נרצח בזריקת פנול ללב (על פי שני עדי ראייה) או שאולי הוצא להורג (כטענת שאר האסירים).
ויטור מנואל קרבאליו אוליביירה (בפורטוגזית: Vítor Manuel Carvalho Oliveira; נולד ב-15 במרץ 2000 בקבסייראס דה בסטו שבפורטוגל), הידוע בכינוי ויטיניה (בפורטוגזית: Vitinha), הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת החלוץ בגנואה מהסרייה א'.
ויטיניה גדל במחלקות הנוער של קאסה בנפיקה, אז'יאס אלביטה וספורטינג בראגה.
ב-18 בינואר 2021 חתם ויטיניה על חוזה מקצעוני ראשון בבראגה ל-3.5 שנים ב-28 בפברואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 2–1 על נסיונל מדיירה במסגרת המחזור ה-21 בעונת 2020/2021 בליגת העל הפורטוגלית.
זו הייתה הופעתו היחידה בליגה באותה עונה, אך הוא היה חלק מהקבוצה שזכתה בגביע באותה עונה כשהופיע פעם אחת במסגרת הגביע.
ואת רב המשך העונה הוא העביר בקבוצת המילואים של המועדון.
את הגול הראשון שלו במדי הקבוצה הבכירה הוא כבש רק בעונה שלאחר מכן ב-25 באוקטובר של אותה שנה, בניצחון 1–0 על ז'יל ויסנטה.
חודש לאחר מכן כבש ויטיניה רביעייה בניצחון 6–0 של בראגה על סנטה קלרה במסגרת הגביע.
ואת העונה הראשונה המלאה שלו בקבוצה הראשונה הוא סיים עם 7 שערים ב-24 הופעות בליגה ועם 14 שערים ב-38 הופעות הכוללות גם 9 הופעות במדי הקבוצה בליגה האירופית ושער אחד בניצחון 2–0 על מונקו במסגרת שמינית הגמר.
בעונת 2022/2023 הוא כבר הפך לבורג מרכזי בקבוצה, הוא כבש שלושער בתיקו 3–3 של בראגה עם סן-ז'ילואז הבלגית בליגה האירופית וסיים כמלך השערים של שלב הבתים עם 4 שערים יחד עם סנטיאגו חימנס מפיינורד.
בליגה הוא כבש 7 שערים ב-17 מחזורים, עד ינואר, מה שתפס את תשומת ליבם של מועדונים ברחבי אירופה.
ב-31 בינואר 2023 חתם ויטניה על חוזה ל-4.5 שנים תמורת 32 מיליון אירו באולימפיק מרסיי מהליג 1 הצרפתית.
בכך שבר את סכום השיא בו מכרה בראגה שחקן כשעבר את פרנסיסקו טרינקאו שנמכר לברצלונה בדיוק 3 שנים מוקדם יותר תמורת 31 מיליון אירו.
ב-5 בפברואר 2023 ערך ויטניה את הופעת הבכורה שלו במדי מרסיי בהפסד 1–3 לניס במסגרת המחזור ה-22 בליגה הצרפתית.
את שער הבכורה שלו כבש ויטינה ב-16 באפריל כאשר כבש צמד בניצחון 3–1 על טרואה.
וסיים את העונה עם שני שערים ב-14 הופעות בליגה.
בעונה שלאחר מכן עונת 2023/2024 כבש ויטיניה 3 שערים ב-18 הופעות ועוד שער אחד בליגה האירופית עד סוף ינואר.
ב-1 בפברואר 2024, עבר ויטיניה בהשאלה לגנואה מהסרייה א'.
יומיים לאחר מכן, הוא ערך את הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0–0 עם אמפולי.
ויטור הוגו רוקה פריירה (בפורטוגזית: Vitor Hugo Roque Ferreira; נולד ב-28 בפברואר 2005 בטימוטאו שבברזיל) המכונה "טיגריניו" (טיגריס קטן) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בפלמייראס מליגת העל הברזילאית ובנבחרת ברזיל.
ויטור רוקה גדל במחלקות הנוער של אמריקה מיניירו וקרוזיירו.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של קרוזיירו במסגרת ליגת המשנה הברזילאית.
הוא ערך 14 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-13 באפריל 2022 חתם על חוזה לחמש שנים באתלטיקו פרנאאנסה מליגת העל הברזילאית, שהפעילה את סעיף השחרור שלו בסך 24 מיליון ריאל ברזילאי, והפך לרכישה היקרה ביותר בהיסטוריה של המועדון.
הוא ערך 29 הופעות ליגה בעונת , בהן הבקיע חמישה שערים.
בנוסף, ערך שבע הופעות במסגרת גביע ליברטדורס לעונת 2022, בהן הבקיע שני שערים.
קבוצתו הפסידה בגמר הטורניר לפלמנגו.
ב-26 באוגוסט 2024 הושאל לריאל בטיס.
ב-13 בספטמבר כבש שער בכורה בניצחון 0–2 על לגאנס.
ב-28 בפברואר 2025 חתם בפלמיירס מליגת העל הברזילאית בתמורה ל-28 מיליון אירו.
נבחרת ברזיל זכתה בטורניר, ורוקה סיים כמלך השערים של הטורניר עם ששה שערים, בצוותא עם חברו לנבחרת אנדריי סנטוס.
ב-23 במרץ 2023 זומן רוקה לנבחרת הבוגרת בפעם הראשונה, ושיחק במשחק ידידות נגד מרוקו כשעלה בדקה ה־65 בהפסד 1–2.
וִיטוֹרֶה קַרְפַּצ'וֹ (באיטלקית: Vittore Carpaccio; בין 1460 ל-1465 – סביב 1525) היה צייר איטלקי מהאסכולה הוונציאנית שלמד אצל .
קרפצ'ו הושפע במידה רבה מהסגנון של צייר הרנסאנס האיטלקי המוקדם אנטונלו דה מסינה (בערך 1430–1479), כמו גם מ.
אף על פי שהושווה לעיתים קרובות למורהו ג'נטילה בליני, שליטתו של ויטורה קרפצ'ו בפרספקטיבה, תשומת לב מדויקת לפרטים אדריכליים, נושאים של מוות ושימוש בצבע עז הבדילו אותו מאמני הרנסאנס האיטלקיים האחרים.
רבות מיצירותיו מציגות את הנושאים הדתיים ומרכיבים בין-תרבותיים של האמנות באותה תקופה; תיאורו של "אוגוסטינוס הקדוש בחדר העבודה שלו" משנת 1502, משקף את הפופולריות של איסוף חפצים "אקזוטיים" ונחשקים מתרבויות שונות.
עבודותיו של קרפצ'ו נעו בין יצירות בודדות שצוירו על קנבס ועד ל ומחזורים ציוריים גדולים.
כמה מקישוטי המזבח, כולל "תומאס אקווינס הקדוש מוכתר" (1507), "הצגת ישו במקדש" (1510) ו"מות הקדושים של עשרת האלפים" (1515), הוזמנו על ידי כנסיות בוונציה, בעוד שהיצירות שלאחר שנת 1510 הוזמנו בעיקר על ידי פטרונים בודדים בוונציה.
אחת מסדרות הציור הגדולות שלו, , החלה ב-1490.
הוא אולי ידוע בעיקר בזכות הסצנות האורבניות הגדולות שלו, כמו .
יצירה זו מציגה כמה מהרשמים הטובים ביותר של ונציה בשיא כוחה ועושרה, וממחישה את תחושת הגאווה האזרחית החזקה בקרב אזרחיה.
בציורים אחרים הוא מפגין תחושה של פנטזיה שנראית כמסתכלת אחורה לרומנטיקה של ימי הביניים, במקום להיות שותפה לחזון הפסטורלי של הדור הבא.
בערך בשנת 1510, סגנונו של קרפצ'ו נתפס על ידי בני זמנו כשמרני מדי, והראה השפעה מועטה מהמגמות ההומניסטיות ששינו את ציור הרנסאנס האיטלקי במהלך חייו.
מחקרים באנגלית המוקדשים לביוגרפיה וליצירות שלו נותרו דלים בהשוואה למחקרים על בני דורו הוונציאניים, כמו ג'ובאני בליני או ג'ורג'ונה.
קרפצ'ו נולד בוונציה (בין 1460 ל-1465), בנו של פייטרו סקרפצה (Pietro Scarpaza), פרוון ונציאני בקהילה של ארקאנג'לו רפאלה.
אף על פי שתאריך הלידה המדויק של קרפצ'ו עדיין לא ידוע, מסמכים שונים מספקים רמזים על מנת לצמצם אותו לתחום מסוים של שנים.
בצוואה משנת 1472 רשם אותו דודו פרה אילריו כיורש.
פיטר האמפרי מציג את פיסות הראיות השונות בהן השתמשו חוקרים על מנת לקבוע את שנות הלידה של קרפצ'ו, כמו גם את תאריכי יצירותיו המוקדמות ביותר, ובאיזו סדנה הוא הוכשר בוונציה.
בסופו של דבר, המחקר העדכני ביותר טוען לתאריך לידה בין 1460 ל-1465; הוא מת בסביבות 1525 או 1526.
קרפצ'ו (או סקרפצה, או סקרפנצה או סקרפנצו, כפי שהשם נרשם בבכמה צורות בניב הוונציאני) הגיע ממשפחה שמקורה במצורבו, אי בדיוקסיה של טורצ'לו.
מסמכים ארכיוניים אודות המשפחה קיימים לפחות מהמאה השלוש-עשרה, וחבריה התפזרו והתבססו ברחבי ונציה.
עד שנת 1490, עם הציור "הגעה לקלן" (חלק ממחזור חיי הקדושה אורסולה; ראו להלן), הוא החל להשתמש בגרסאות מהלטינית של "קרפטיו" ו"קרפתיוס".
רק בפרסום משנת 1648, אחד מהביוגרפים שלו, קרלו רידוליפו (Carlo Ridolifu), התייחס לאמן כ"קרפצ'ו" השם שבזכותו הוא ידוע היום.
החוקרים של תחילת המאה העשרים מולמנטו ולודוויג טענו כי המורה הראשון של קרפצ'ו , אשר, כמו האחים בליני ו, עמד בראש אטלייה גדול בוונציה.
בסופו של דבר, נותרו פרטים מעטים על ראשית חייו, מה שמאלץ את החוקרים לחבר יחד את הכשרתו האמנותית המוקדמת והיווצרות סגנונו.
בקטלוג raisonné של 2022, מציג האמפרי את הטיעונים השונים מדוע קרפצ'ו אולי למד בסטודיו הוונציאני של משפחת בליני, ופיתח את האומנות שלו בהדרכתם של ג'נטילה בליני או ג'ובאני בליני.
היצירות המוקדמות ביותר של קרפצ'ו הן "הבתולה והילד" (בערך 1488 או 1489) במוזיאון קורר בוונציה ו"סלבטור מונדי עם ארבעה קדושים" (בערך 1490) בבעלות "קרן לוצ'אנו סורליני" (Fondazione Luciano Sorlini) בברשה.
"הבתולה והילד" משקפת את השפעתן של יצירות מסדנת בליני (ג'ובאני בליני וג'נטילה בליני) – במיוחד ידיה וכיסוי ראשה של הבתולה, יחד עם דמותו של ישו הילד.
ייתכן שקרפצ'ו הושפע גם מיצירותיהם של ו, ציירים ונציאנים מדור ישן יותר.
הרקע השחור של "סלבטור מונדי" (מושיע העולם) הושפע ככל הנראה מה"סלבטור מונדי" של אנטונלו דה מסינה (1475–76).
יתר על כן, השימוש של אנטונלו בצורות מעוגלות, יחד עם שלושת-רבעי המבטים של ארבעת הקדושים הסובבים כנראה השפיעו על הסגנון השאפתני, אם כי הבוסרי, של קרפצ'ו.
היצירה "המדונה והילד עם שני קדושים" של קרפצ'ו (1485–1510 לערך) הושמדה במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא אוחסנה במגדל נ"מ בברלין לשמירה בטוחה, אך במאי 1945 הוצת המגדל ורוב החפצים שבתוכו הושמדו.
יצירותיו העיקריות של קרפצ'ו צוירו בין 1490 ל-1519, והציבו אותו בין רבי-האומנים הראשונים של הציור הוונציאני בתקופת הרנסאנס.
עד 1490, קרפצ'ו צייר את "האגדה של אורסולה הקדושה", סדרת ציורים עבור אגודת הצדקה הנוצרית Scuola di Sant'Orsola (אסכולת אורסולה הקדושה), אחת מאגודות הצדקה הדתיות בוונציה .
סדרה זו פרסמה את קרפצ'ו בוונציה של תקופת הרנסאנס המוקדמת, וגרמה להכיר בו כצייר מוכשר ויצירתי המיומן בלספר סיפורים ובתאורה אמנותית.
בסביבות 1501–1507, הוא עבד עם ג'ובאני בליני, וצייר ב"אולם המועצה הגדולה" (Sala del Gran Consiglio) בארמון הדוג'ה.
כמו יצירות מרכזיות רבות אחרות, המחזור אבד לחלוטין בשריפה של 1577.
זמן קצר לאחר שנת 1502, צייר ויטורה קרפצ'ו את "אוגוסטינוס הקדוש בחדר עבודתו" וחתם בכתובת: VICTOR / CARPATHIVS / FINGEBAT.
האמן ממקם את הקדוש בחלל ביתי פנים אידיאלי, הרמז למנהגים בני זמנו באמנות של אספנות בתקופת הרנסאנס.
ציור זה מציג כיצד חפצים הקשורים לאספנות אמורים להתפזר בתוך חלל ובין חדרי הבית.
על הקיר השמאלי של הציור מוצגים על מדף פסלים, אגרטלים אטרוסקיים ופמוט מתכת ממלוכי, המתייחסים לחפצים שהיו מבוקשים מאוד באותה תקופה ומוערכים באיסוף אמנות ברנסאנס.
קרפצ'ו השלים מחזורים ספוריים נוספים והרחיב את יצירתו.
בין 1502 ל-1504, הוא תיאר פרקים מחייהם של הירונימוס הקדוש ומריה הבתולה.
האגדה על גאורגיוס הקדוש מוזכרת בציור שלו, "גאורגיוס הקדוש מטביל את הסלניטים" (1507).
על פי מקראת הזהב, גאורגיוס, אביר נוצרי, מציל נסיכה לובית שהוקרבה לדרקון.
מבועת מכך שמשפחתה הפגאנית תעשה דבר כזה, גאורגיוס החזיר את הדרקון לעיירה ואילץ אותם להיטבל.
האגדה על גאורגיוס הקדוש הייתה פופולרית מאוד בתקופת הרנסאנס, והעימות בין האביר לדרקון צויר מאוחר יותר על ידי אמנים רבים, כמו "גאורגיוס הקדוש והדרקון" של אלברכט אלטדורפר (Albrecht Altdorfer') (1510).
מ-1507 עד 1508, קרפצ'ו צייר את היצירה, "טריפוניוס הקדוש מגרש את השד".
בשנת 1508 הוא הצטרף לוועדה שהוקמה להערכת ציורי הקיר שצייר ג'ורג'ונה, שהוזמנו על ידי הפונדאקו דיי טדסקי, אכסניה לסוחרים גרמנים.
נראה כי קרפצ'ו הושפע מצ'ימה דה קונליאנו, כפי שאפשר להיווכח ב"מות הבתולה" משנת 1508, בפרארה.
בשנת 1510, קרפצ'ו הכין את לוחות "הקינה על ישו המת" ו"מדיטציה על הפסיון של ישו", כאשר תחושת הצער שנמצאה ביצירות דומות של מנטניה מגובה בשימוש נרחב בסימבוליזם.
נושא המוות ניכר ב"מדיטציה על הפסיון של ישו", מכיוון שגופו של ישו יושב על כס המלכות עם כתובות פסבדו-עבריות.
ברקע עצים חסרי עלים, מבנים מתפוררים ואדמה יבשה ומדברית - כולם מרמזים לנושא המוות.
במהלך אותה שנה, 1510, צייר קרפצ'ו את "אביר צעיר בנוף", שנמצא כעת באוסף מוזיאון תיסן בורנמיסה של מדריד.
בתחילת העשור השני של המאה ה-16, החל קרפצ'ו להתנסות בפורמטים אחרים, במיוחד יצירות קישוטי מזבח ויצירות דתיות אחרות בקנה מידה קטן יותר.
עם זאת, הוא חווה פחות הצלחה עם הופעתם של אמנים צעירים יותר, כגון טיציאן, ג'ורג'ונה ולורנצו לוטו, שסגנונותיהם החדשניים קראו תיגר על ערכיו השמרניים.
אף על פי כן, הוא עיצב קישוטי מזבח שונים עבור כנסיות ונציאניות, כולל "הכתרת תומאס אקווינס הקדוש" (1507), "הצגת ישו במקדש" (1510), ו"מות הקדושים של עשרת האלפים" (1515), תוך שהוא גם המשיך לצייר עבור הקהילה העשירה פחות של האצילים הקרתניים.
בין 1511 ל-1520 הוא סיים חמש תמונות על חייו של סטפנוס הקדוש עבור אגודת הצדקה הנוצרית, Scuola di Santo Stefano (אסכולת סטפנוס הקדוש).
אחד מאותם ציורים, "הסמכת סטפנוס הקדוש" (1511), שמן על בד, מוצג כיום בגמלדה-גאלרי בברלין.
"גאורגיוס הקדוש והדרקון" של קרפצ'ו (1516), ציור שמן על בד הממוקם במנזר סן ג'ורג'ו מג'ורה, בנדיקטי קלאוסטרה אונלוס (ונציה), מציב את גאורגיוס הקדוש בתור קוטל הדרקונים כדי לסמל את ניצחון הערכים הנוצריים על השטן (מיוצג כדרקון).
אף על פי שלא שכיח בתיאורים האיקונוגרפיים של גאורגיוס הקדוש, "גאורגיוס הקדוש מטביל את הסלניטים" מציע דוגמה טובה לסוג הנושאים המזרחיים שהיו פופולריים בוונציה באותה תקופה: הקפדה רבה ותשומת לב רבה ניתנת לתלבושות הזרות, וכובעים משמעותיים במיוחד בהצבעה על הבנייה האירופית של האקזוטי.
בסצנת "הטבילה", אחד מהמומרים האחרונים הניח את הטורבן האדום-לבן המשוכלל שלו, שבקצהו תכשיט, על הקרקע כדי לקבל את הסקרמנט.
פורטיני בראון (Fortini Brown) טוען שהעניין הגובר הזה בנושאים מזרחיים אקזוטיים היה תוצאה של החמרה ביחסים בין ונציה לטורקים העות'מאנים: "ככל שזה הפך לאיום גדול יותר, זה גם הפך ליותר אובססיה".
בשנת 1516, הוא צייר ציור של , בעיירה הוונציאנית קאפו ד'איסטריה (כיום קופר בסלובניה), התלויה ב.
קרפצ'ו יצר עוד כמה יצירות בקאפו ד'איסטריה, שם בילה את שנות חייו האחרונות ושם גם מת.
בשנת 1490 החל קרפצ'ו לצייר את , סדרה של ציורים שבוצעו עבור אגודת הצדקה הנוצרית Scuola di Sant'Orsola (אסכולת אורסולה הקדושה), אחת מאגודות הצדקה הדתיות בוונציה, המתארים את חייה של הקדושה הפטרונית של האגודה.
ה-Sculola di Sant'Orsola הייתה אגודת צדקה מבוססת שבה אנשים רבים על פני הקשת החברתית היו מתאחדים ועוסקים בעבודה אזרחית.
מחזור זה הוביל את החוקרים לתאר אותו כ"רב-אמן של סיפור סיפורים חזותיים", שכן הציורים בקנה מידה גדול הותקנו בחללים פתוחים גדולים, כמו אולם קבלת פנים, שאפשרו לצופים לחוות את הסצנות, בדומה ללוחות סיפורים של אנימציה.
נושא ציוריו של קרפצ'ו, המוצגים בגלריית האקדמיה, שאוב ממקראת הזהב של .
האגדה סובבת סביב וחברותיה בקלן, שם המסורת מספרת שבשנת 385 נטבחו אחד עשר אלף בתולות המצהירות על אמונתן בישו, עם אורסולה בראשן ועשרים אלף נוצרים לצידן על ידי הגרמנים עם הגעתם לקלן לאחר שהגיעו מהאי בריטניה.
קרפצ'ו קיבל השראה רבה מהאגדה, במיוחד נושאי הטבח והכרונולוגיה שהחיו את הסיפור.
מחזור הציורים מבטא גוון פנטסטי שמזכיר את ג'ובאני בליני ואת ג'נטילה בליני.
לקח לקרפצ'ו כשבע שנים להשלים את כל תשעת הציורים, ובמהלך שבע השנים הסגנון האמנותי שלו הבשיל.
השימוש של קרפצ'ו בפרספקטיבה, בעומק ובממד היו נקודות מפתח לשיפור לאורך הסדרה שלו, כפי שנצפו על ידי היסטוריונים שונים של אמנות.
אחד הציורים הבולטים בסדרת "האגדה של אורסולה הקדושה" הוא "הגעתה של אורסולה הקדושה לקלן" (1490), המזכיר את עבודתו של יאקופו בליני בטיפול היסודי שלו באור ובאווירה.
ב"חלומה של אורסולה הקדושה" (1490), קרפצ'ו מצייר את סיפור האהבה השמימית שבו אורסולה הקדושה זוכה לביקור של מלאך בחלומה המודיע לה שהיא תמות ותהפוך למרטירית קדושה של ישו.
ב-1495, ב"הפרידה של אורסולה הקדושה", הקנבס הגדול ביותר בסדרה, הטיפול שלו בצבע, בפרספקטיבה הגאומטרית ובקומפוזיציה הצורנית משקף את מחקרו והשליטה שלו בקפידה על צורת האמנות הסיפורית הוונציאנית.
היצירה משרטטת עיירה שופעת באנשים, ובו זמנית מתהדרת בפאר מנקר עיניים על ידי שילוב פסלי שיש, בדים יקרים ואדריכלות בהשראת מזרח הים התיכון.
בעשור הפותח של המאה השש עשרה, קרפצ'ו התחיל בעבודות שחוקרים טענו שהפכו אותו לאחד הציירים האוריינטליסטיים הבולטים בתקופתו.
משנת 1502 עד 1507 קרפצ'ו ביצע עוד מחזור בולט של לוחות עבור הסקוולה די סן ג'ורג'ו דלי סקיאבוני (the Scuola di San Giorgio degli Schiavoni), אשר שירת את אחת מקהילות המהגרים של ונציה (סקיאבוני פירושו "סלאבים" בניב הוונציאני).
שלא כמו השימוש ברצף סיפורי רציף שנמצא בסדרת אורסולה הקדושה, שבו הדמויות הראשיות מופיעות מספר פעמים בתוך כל קנבס, כל עבודה במחזור סקיאבוני מתרכזת בפרק בודד בחייהם של שלושת הקדושים הפטרונים של דלמטיה: הירונימוס הקדוש, גאורגיוס הקדוש וטריפונס הקדוש.
הציור "הירונימוס מוביל את האריה לתוך המנזר" (1509), מציג מצב רוח הומוריסטי ואינטימי.
יצירות אלה נחשבות כ"אוריינטליסטיות" משום שהן מציעות עדות למשיכה מהלבנט: נוף בעל מראה מזרח תיכוני מובהק לוקח תפקיד הולך וגובר בתמונות כרקע לסצנות הדתיות.
יתרה מכך, כמה מהסצנות עוסקות ישירות בנושאים בין-תרבותיים, כמו תרגום והמרת דת.
מחזור הציורים של "חיי הבתולה" עבור אגודת הצדקה "סקוולה דלי אלבנזי" (Scuola degli Albanesi) מתוארך לשנים 1504–1508 ובוצע ברובו על ידי עוזריו של קרפצ'ו.
התמונות מחולקות כעת בין אקדמיית קררה של ברגמו, במילאנו וקא' ד'אורו בוונציה.
בשנת 1491 השלים קרפצ'ו את יצירת של "תהילת אורסולה הקדושה", ציור קיר ניתן להסרה בקנה מידה גדול, שצויר לאולם של אחד מאגודת הצדקה הוונציאניות (סקוולה - Scuola).
שלוש שנים מאוחר יותר הוא לקח חלק בעיטור ה"סקוולה גרנדה די סן ג'ובאני אוונג'ליסטה" (Scuola Grande di San Giovanni Evangelista), בציור "נס שריד הצלב בפונטה די ריאלטו" (1496).
קישוטי מזבח אחרים שקרפצ'ו יצר, כמו "הכתרת תומאס אקווינס הקדוש" (1507), "הצגת ישו במקדש" (1510) ו"מות הקדושים של עשרת האלפים" (1515), הוזמנו על ידי כנסיות ונציה.
פטרון הכנסייה של תומאס אקווינס הקדוש (1507) נותר לא ידוע; עם זאת, "הצגת ישו במקדש" (1510) הוזמנה על ידי כנסיית סן ג'ובה, ו"מות הקדושים של עשרת האלפים" (1515) על ידי כנסיית סן ג'ורג'ו מג'ורה.
לאחר 1510, הוא צייר עבור פטרונים במחוז שלו, ושלח את קישוטי מזבחותיו לפטרונים בערים ברחבי הארץ.
נטען כי קישוטי המזבח שלו לא היו יצירותיו הטובות ביותר, כיוון שהן נראו לא טבעיות וחסרות נזילות בהשוואה לקישוטי המזבח המשפיעים ביותר באותה תקופה.
דעיכה אמנותית ומוות (שנות ה-20 של המאה ה-16)
לקראת סוף חייו, איכות האמנות שלו החלה להידרדר, במיוחד בעקבות יצירות הסקיאבוני.
על השינוי באיכות העירה הקהילה האמנותית אז והיום.
לעומת זאת, הצייר האיטלקי מתקופת הרנסאנס ג'ורג'ונה עשה חידושים בתחום שקרפצ'ו פשוט לא הצליח להשתוות אליהם.
הציפיות והדרישות האמנותיות השתנו, וכתוצאה מכך הסגנון של קרפצ'ו נראה מיושן בהשוואה.
הוא מעולם לא שינה את סגנונו כדי לעמוד בקצב החידושים החדשים הללו.
קרפצ'ו פנה יותר ויותר לעזרתם של בניו פייטרו ובנדטו, תלמידיו העיקריים.
עם זאת, הוא השלים באופן עצמאי את עבודתו הסופית, שכללה קישוט עוגב עבור הקתדרלה בקאפו ד'איסטריה ב-1523.
עבודותיו המאוחרות של קרפצ'ו נעשו בעיקר בשטחים בשליטה וונציאנית, ובשיתוף עם בניו בנדטו ופיירו.
את שנותיו האחרונות בילה בעיירה סלובנית זו, שם נפטר בין 1525 ל-1526.
קרפצ'ו היה אחד האומנים הראשונים שכלל בציוריו; הוא הכניס אותו לחלקים נבחרים באופן שגרם לו להיראות כאילו האמן השאיר אותו שם ללא מחשבה.
בהשוואה למנטור שלו ג'ובאני בליני, יצירותיו של קרפצ'ו באופן כללי פחות מוגדרות.
קרפצ'ו, שנחשב לא מסורתי באותה תקופה, צייר את קישוטי המזבח שלו על קנבס ולא על לוח עץ.
בנוסף, הכיסוי של צבע היסוד שביצע היה דק, שהביא למראה נועז יותר.
נצפה כי קרפצ'ו שיחק עם נקודת מגוז ביצירותיו.
לדוגמה, ב"אוגוסטינוס הקדוש בחדר עבודתו", נקודת המגוז נמצאת מימין למרכז.
אף על פי שהוא עדיין השתמש בשימוש המסורתי של נקודת המגוז במרכז, לעיתים הוסיף קרפצ'ו נקודת מגוז שנייה.
ב"מותו של הירונימוס הקדוש" (1502), נכללה נקודת מגוז שנייה מתחת לראשית בגוף הקדוש.
ההשפעה הייתה שנקודת המגוז העיקרית שידרה תמונות הרחק מהצופה, בעוד שנקודת המגוז למטה הביאה את הדימויים לעבר הצופה.
קרפצ'ו הקדיש תשומת לב מיוחדת לאדריכלות, כשהוא מתאר מבנים בצורה מדויקת כדי להבטיח שציוריו ישקפו את האלמנטים האדריכליים החדשים בוונציה.
קרפצ'ו הפך מבן למשפחת סוחרי פרוות קטנה להיות אמן בולט באיטליה, כאשר כמה חוקרים השוו אותו לג'נטילה בליני.
בניגוד לבליני, קרפצ'ו עבד בעיקר במה שתואר כסגנון ציור שמרני יותר, בניגוד לנטיות ההומניסטיות ההולכות וגוברות שהשפיעו באופן בולט על ציירים אחרים באיטליה במהלך חייו.
תיאורו של האדריכלות הוונציאנית וחיי היומיום תרם רבות לתפיסת ההיסטוריונים המודרניים את התרבות הוונציאנית של המאה החמש עשרה.
רוב העבודות של קרפצ'ו הועברו למקום אחר ומוצגות כעת בגלריית האקדמיה בוונציה.
רק אוסף שלם אחד של ציורים נותר שלם, אותו ניתן למצוא לאורך קירות הסקוולה די סן ג'ורג'ו דלי סקיאבוני (Scuola di San Giorgio degli Schiavoni).
אמנים מאוחרים יותר הפיקו יצירות שונות לאחר מותו של קרפצ'ו וקיבלו השראה מיצירתו.
לדוגמה, "הצגת הטבעת" של (1534), ציור שמן, שהדהד את הקומפוזיציות הרחבות של קרפצ'ו, ייצוג מדויק של טקסטיל ובדים, וייצוג של התכנסות של אגודת צדקה.
קרפצ'ו השפיע גם על תעשיית כלי הזכוכית של מוראנו של המאה השש-עשרה.
לדוגמה, אוספים של כוסות מזכוכית חלבית, במיוחד אלה שמתארות כלות החוגגות אירוסין, שאבו רבות מהציור שלו "שתי גברות ונציאניות" (בערך 1490).
קרפצ'ו זכה להערכה צנועה במהלך חייו, ורק מדי פעם יצר יצירות עבור האצולה הוונציאנית.
בעוד שתעסוקה רגילה הייתה מועטה, הוא שירת בעיקר מגוון פטרונים ממעמד הפועלים שהיו מורכבים ממלחים, אומנים ובעלי מלאכה השייכים לאגודות הצדקה של האלבינזי והסקיאבוני.
הוא הוזמן גם ליצור יצירות עבור כנסיית הקהילה של ברגמו, גרומלו דה דזאנקי (Grumello de' Zanchi) וכנסייה באודינה.
מחוץ לוונציה, הוא קיבל תמיכה מכמה משפחות מכובדות, כמו דלה רוברה מאורבינו.
על אף שההערכות בקרב היסטוריונים וחוקרים משתנות, רבים מזהים את קרפצ'ו כאחד מבני דורו המשמעותיים ביותר של ג'ובאני בליני.
אף על פי שהסתופף בצל המנטורים שלו, הוא זכה להכרה מחוקרים, סופרים ומבקרים בני זמנו.
בדיווחיו על פרספקטיבה, הדיפלומט והאדריכל האיטלקי, , התייחס לעבודותיו של קרפצ'ו.
באופן דומה, בסדרה של ג'ורג'ו וזארי משנת 1568 חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר, קרפצ'ו הופיע בחזית הרשימה שלה ציירים הוונציאנים.
החלטה זו הגדילה את המוניטין האמנותי שלו מציירים אחרים בצפון איטליה.
העניין בקרפצ'ו התעורר מחדש במאה התשע-עשרה כאשר הסופר ומבקר האמנות האנגלי ג'ון ראסקין התלהב מתשומת הלב של הצייר הוונציאני לפרטים.
ראסקין השווה את יצירותיו של קרפצ'ו ל"...מראת קסם המחזירה מיד את כל מה שהוא רואה מסודר להפליא...".
הצייר האיטלקי בן המאה התשע-עשרה החזיק בדעה משבחת באותה מידה, והתייחס לקרפצ'ו כ"...הכרוניקן האמיתי ביותר של אנשים שחי במצהר המלא של תהילתם".
במאה העשרים, ההכרה המוגברת בעבודותיו של קרפצ'ו הגיעה לשיאה בתערוכה הרטרוספקטיבית של 1963 שהתקיימה בארמון הדוג'ה בוונציה.
לדברי מספר חוקרים, התערוכה הזו בוונציה היא שבתורה העניקה השראה לשף מקומי, ג'וזפה צ'יפריאני (מייסד הארי'ז בר בוונציה), לקרוא למנה (בשר בקר נא פרוס דק) על שם הצייר והשימוש שלו בצבעים אדומים עזים.
במקביל יצא לאור פרסום מקיף באותו כותרת כמו התערוכה.
התערוכה ריכזה ארבעים וחמישה ציורים ושלושים רישומים שעשה קרפצ'ו, כולל "הבתולה קוראת" שבעלות הגלריה הלאומית לאמנות (בערך 1505), שעבר עבודות שימור.
עם סיום התערוכה היא עברה ל"פאלאצו דוקלה" (Palazzo Ducale – "ארמון הדוכסים") בוונציה, והוצגה שם מ-18 במרץ עד 18 ביוני 2023.
ויטגנשטיין הוא סרט דרמה-קומית ניסיוני משנת 1993 שנכתב ובוים על ידי דרק ג'רמן, והופק על ידי טאריק עלי, ומבוסס באופן רופף על סיפור חייו, ועל הפילוסופיה של הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין.
הסרט הוא קופרודוקציה בינלאומית של בריטניה ויפן.
את ויטגנשטיין הבוגר מגלם קרל ג'ונסון.
התסריט המקורי נכתב על ידי הפילוסוף ומבקר הספרות טרי איגלטון אך שוכתב במהלך ההפקה על ידי ג'רמן, תוך שינוי קיצוני של הסגנון והמבנה.
עם זאת, חלק ניכר מהדיאלוגים של איגלטון השתמרו.
תפאורת הסרט אינה שגרתית, אלא הסרט מצולם על רקע שחור שבתוכו מוצבים השחקנים והאביזרים, כאילו במסגרת תיאטרון.
הסרט היה במקור חלק מסדרה של 12 סרטים על חייהם ורעיונותיהם של פילוסופים, שהופק על ידי ערוץ 4. רק ארבעה מהתסריטים הוזמנו: 'סוקרטס' מאת הווארד ברנטון (אודות סוקרטס), 'שפינוזה' מאת עלי (אודות ברוך שפינוזה), 'לוק' מאת דייוויד אדגר (אודות ג'ון לוק), ו-'וויטגנשטיין' מאת איגלטון.
'שפינוזה' ביים על ידי כריס ספנסר תחת הכורת 'שפינוזה: שליח התבונה' (Spinoza: The Apostle of Reason).
ו-'האזרח לוק' (Citizen Locke) בוים על ידי אגניישקה פיוטרוסקה, שני אלו שודרו ב-1994 כסרטי טלוויזיה באורך 52 דקות.
הסרט בנוי מסדרה של קטעים קצרים.
הוא מתאר את חייו של ויטגנשטיין מימי ילדותו, דרך תקופת מלחמת העולם הראשונה ועד לפרופסורה שלו באוניברסיטת קיימברידג' והקשרים שלו עם ברטרנד ראסל וג'ון מיינרד קיינס.
הדגש הוא על הצגת רעיונותיו, אך משלב תיאור של אופיו כהוגה דעות אינטואיטיבי, הפכפך, גאוותן, פרפקציוניסטי וגאון, כמו גם עוסק בזהות ההומוסקסואלית שלו.
קלנסי צ'אסי – ויטגנשטיין הצעיר
קארל ג'ונסון – ויטגנשטיין המבוגר
מייקל גוף – ברטרנד ראסל
טילדה סווינטון – ליידי אוטוליין מורל
ג'ון קוונטין – ג'ון מיינרד קיינס
לין סימור – לידיה לופוקובה
פרס טדי לסרט העלילתי הטוב ביותר, 1993
קבלת הפנים הביקורתית לסרט הייתה חיובית ברובה.
הסרט מחזיק בדירוג של 86% ב-Rotten Tomatoes, על סמך שבע ביקורות.
ויטולד (ויטיה) פומיינקו (בפולנית: Witold Fomenko; 25 בדצמבר 1905 – 13 בפברואר 1961) היה ספר פולני שהציל יהודים בתקופת השואה, הוכר כחסיד אומות העולם וקשר את גורלו עם מדינת ישראל.
ויטולד פומיינקו היה יליד ורשה, בן למשפחה קתולית שגדל בחברת יהודים.
הוא נהג לנגן בחברת יהודים וחיבר מנגינות יהודיות בעבור חסידות סטולין.
פומיינקו למד את מקצוע הספרות מאחד מחבריו היהודים.
ב-25 ביוני 1941 כבשו הגרמנים את העיר בה גר, לוצק.
לאחר הכיבוש החלו רדיפות של יהודים והוטלו עליהם גזרות.
אף על פי שהדבר לא חל על פומיינקו הוא הרגיש צורך לעזור לחבריו היהודים.
הוא פתח מספרה גדולה שבה העסיק שישה ספרים, ביניהם יהודים, וכן דאג להעסקת יהודים נוספים במספרות נוצריות.
פומיינקו צפה בגירוש היהודים אל גטו לוצק והזדעזע עמוקות.
הוא החל לבצע בחשאי פעולות על מנת לעזור להם.
הוא קנה בכספו אוכל ותרופות למרות הסכנה לחייו.
פומיינקו שילם מכספו על מנת לזייף מסמכי זהות אוקראינים.
את המסמכים סיפק ליהודים שהגיעו לגטו לוצק, כתוצאה מכך, יהודים רבים חיו מחוץ לגטו.
פומיינקו ואביו נעצרו ועונו על ידי משטרת המדינה החשאית של גרמניה הנאצית.
הם שוחררו בזכות קצין גרמני שהיה לקוח במספרתו.
למרות כל העינויים שעבר, המשיך פומיינקו לעזור ולהציל יהודים.
גם לאחר חיסול גטו לוצק ב-3 בספטמבר 1942 הוא הסתיר יהודים רבים, סידר מקומות מסתור, והמשיך לספק מסמכים מזויפים שאפשרו להם לעבוד בגרמניה בזהויות בדויות.
פומיינקו פתח מספרה חדשה בעיר ורוצלב, לשם הוא עבר לאחר המלחמה ושם גם התחתן עם יהודיה שסייע בהצלתה.
פומיינקו עלה עם משפחתו ארצה לאחר שנפתחו שערי פולין להגירה יהודית, הוא התגורר בעיר אשקלון ורוב ניצוליו עלו גם הם לישראל במהלך השנים.
ב-13 בפברואר 1961 הלך פומיינקו לעולמו בגיל 55 מספר חודשים לאחר העלייה לארץ.
פומיינקו נקבר בעיר רמלה בבית העלמין הלטיני.
ב-12 בדצמבר 1967 התקיים טקס הנצחה לפומיינקו ביד ושם ושם וניטע עץ לזכרו בגן חסידי אומות העולם.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורו של פומיינקו.
קברו אותר בבית הקברות שערי חסד בחיפה ונקבעה עליו לוחית זיכרון.
ויטור דה אוליביירה נונס דוס רייס (בפורטוגזית: Vitor de Oliveira Nunes dos Reis; נולד ב-12 בינואר 2006 בסאו ז'וזה דוס קמפוס שבסאו פאולו, ברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בז'ירונה בהשאלה ממנצ'סטר סיטי.
רייס גדל באקדמיית R10 בניהולו של רוביניו בפאראיבה, ובשנת 2016 הצטרף למחלקת הנוער של פלמיירס.
ב-11 באוקטובר 2023 נבחר על-ידי הגרדיאן כאחד מהכדורגלנים הטובים ביותר שנולדו בשנת 2006, לצד חבריו לפלמיירס אנדריק ולואיס גילרמה.
ב-27 ביוני 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של פלמיירס, בהפסד 0–3 לפורטלזה במסגרת המחזור ה-12 בליגת העל הברזילאית לעונת .
ב-2 ביולי הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על קורינתיאנס במסגרת המחזור ה-13 בליגה.
ב-15 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע ליברטדורס, בהפסד 1–2 לבוטפוגו במסגרת שלב שמינית הגמר לעונת 2024. הוא ערך 18 הופעות ליגה בעונה זו, בה נכלל בקבוצת השנה של ליגת העל הברזילאית, והוסיף שתי הופעות בגביע ליברטדורס.
ב-8 באוגוסט 2025 הושאל לז'ירונה מהלה ליגה.
ויטולד פבלוביץ' פוֹקין (באוקראינית: Віто́льд Па́влович Фо́кін; 25 באוקטובר 1932 – 20 במרץ 2025) היה פוליטיקאי אוקראיני, שכיהן כראש ממשלת אוקראינה הראשון לאחר הכרזת העצמאות של אוקראינה ב-24 באוגוסט 1991, ועד 1 באוקטובר 1992. קודם לכן, כיהן כראש ממשלת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית מ-23 באוקטובר 1990 ועד 24 באוגוסט 1991.
לאחר שהתפטר ויטלי מסול מתפקידו, מונה פוקין לראש מועצת השרים של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית ב-17 באוקטובר 1990.
ויטולד פוקין נולד ב-25 באוקטובר 1932 בכפר נובומיקולאייבקה, במשפחת מורים.
בשנת 1954 סיים את לימודיו בפקולטה לכרייה במכון הכרייה של דניפרופטרובסק, בהתמחות ב"פיתוח מרבצי מחצבים", וקיבל מינוי לעבודה במכרות מחוז לוהנסק.
מאוגוסט 1954 עד אוגוסט 1963 עבד כעוזר מנהל וכמנהל מחלקה במכרה "צנטרלנה-בוקיבסקה" (1954–1957), כסגן מהנדס ראשי וכמהנדס ראשי של מכרה מס' 32–32 ביס, וכמנהל יחידת מכרות מס' 32 של חברת "בוקובואנטרציט" (1957–1963) בעיר בוקובו-אנטרציט שבמחוז לוהנסק.
בשנת 1967 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
ב-18 באפריל 1991 מונה פוקין לראש ממשלת אוקראינה.
ב-12 בספטמבר 1991 אימצה הוורכובנה ראדה Verhovna Rada (הפרלמנט של אוקראינה) החלטה בנושא "המשכיות אוקראינה", שבה הוצהר כי אוקראינה היא היורשת הישירה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
ב־22 באוגוסט 1992, במושב מליאה של הוורכובנה ראדה, קיבל הנשיא ליאוניד קרבצ'וק כתב ירושה מממשלתה הגולה של הרפובליקה העממית האוקראינית.
פוקין היה אחד מהמחברים והחותמים על הסכמי בלובז'סקה, אשר הביאו למעשה לסיום ברית המועצות ולהקמת חבר המדינות.
לפני מותו, היה החותם האחרון שנותר בחיים.
במהלך כהונתו כראש ממשלה, נמנע פוקין מביצוע רפורמות רדיקליות לעידוד כלכלת השוק.
עם זאת, מבקריו טענו כי חוסר הפעולה מצדו וכן הסובסידיות המופרזות למפעלי ייצור בלתי רווחיים תרמו להיפר-אינפלציה (בשיעור של 1,210% בשנת 1992) ולביצועיה הירודים של הכלכלה האוקראינית בכלל.
ב-8 באוקטובר 1992 התפטר מתפקידו תחת לחץ המועצה העליונה (ורחובנה ראדה) והציבור הרחב.
עד מאי 1994 כיהן כסגן יושב ראש המועצה העליונה.
לאחר מכן שימש כיושב ראש מועצת המנהלים של AOZT Devon.
בשנת 2020 פרסם ערוץ הטלוויזיה הפרו-רוסי 112 אוקראינה מידע על ראיון שהעניק פוקין בשנת 2017 לעיתונאי האוקראיני דמיטרי גורדון, בו ניסה להצדיק את סיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה.
הדברים עלו מחדש לאחר מינויו של פוקין לקבוצת הקשר המשולשת לאוקראינה – פורום משא ומתן הכולל נציגים מאוקראינה, רוסיה והארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, שנועד לקדם פתרון דיפלומטי למלחמה בדונבאס.
ב-30 בספטמבר 2020 חתם נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי, על צו המורה על הדחתו של פוקין מקבוצת הקשר המשולשת, בנימוק כי "לא פעל בהתאם לאינטרסים הלאומיים של אוקראינה" בהתבטאויותיו ובמעשיו.
פוקין הודח ימים ספורים לאחר שהצהיר כי "אין מלחמה בין רוסיה לאוקראינה בדונבאס".
ב-27 במרץ 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, פגע טיל רוסי בביתו של פוקין.
פוקין עצמו לא נפגע, שכן באותה עת שהה במולדובה.
פוקין מת בקייב ב-20 במרץ 2025, בגיל 92 ונקבר ליד אשתו בית העלמין באיקובה.
עיטור הנסיך יארוסלאב הנבון, דרגה רביעית (25 באוקטובר 2012) – על תרומתו האישית הבולטת לבניית המדינה, פעילות ציבורית רבת-שנים ובמלאת לו 80 שנה.
עיטור הנסיך יארוסלאב הנבון, דרגה חמישית (22 באוקטובר 2002) – על שירות אישי יוצא דופן לאוקראינה בתחום בניית המדינה ועבודה מסורה רבת-שנים.
שני עיטורי דגל העבודה האדום, עיטור אות הכבוד (ברית המועצות).
חתן פרס המדינה של אוקראינה בתחום המדע והטכנולוגיה.
מדליית יובל "25 שנות לעצמאות אוקראינה" – עיטור נשיא אוקראינה (2016).
אשתו, טמיל גריגורייב פוקין, הלכה לעולמה בשנת 2023. בנו, איגור, כיהן בעבר כסגן יושב-ראש הדירקטוריון של חברת המניות "דבון", הוביל פרויקטים בתחום הקשרים הכלכליים וההומניטריים בין אוקראינה לדאגסטן, ועסק גם בבנקאות ובהשקעות פיננסיות.
בנוסף הייתה לו בת בשם נטליה.
ויטוריו דה סיקה (באיטלקית: Vittorio De Sica; 7 ביולי 1901 או 1902 – 13 בנובמבר 1974) היה במאי ושחקן קולנוע איטלקי.
אחד מהמייסדים והבמאים הבולטים בזרם הנאו-ריאליזם האיטלקי.
הסרטים שביים זכו לפופולריות גדולה והביאו לתודעת הציבור ברחבי העולם את עולמם של אנשי מעמד הפועלים באיטליה.
נולד בסורה שבמרכז איטליה וגדל בעיר נאפולי במשפחה קשת יום.
כבר בנערותו יצא לעבודה כפקיד.
נמשך מגיל צעיר למשחק ובזכות מראהו הנאה זכה כבר בגיל 17 לשחק בסרט.
ב-1923 הצטרף לחבורת תיאטרון ובסוף שנות העשרים כבר נחשב כשחקן פופולרי מאוד בהצגות תיאטרון שרובן היו קומדיות קלילות.
הוא החל לשחק גם בסרטים בעלי אופי דומה וגם שם צבר הצלחה מרובה.
ב-1940 הוא החל לביים סרטים ושוב, בדרך כלל קומדיות קלילות.
ב-1943 חל מפנה כאשר בסרטו החמישי של דה סיקה "הילדים צופים בנו" הוא הראה בעבודת הבימוי שלו עמקות מפתיעה ומגע רגיש בעבודה עם שחקנים ובמיוחד עם ילדים.
זה היה גם הסרט הראשון שבו שיתף פעולה עם התסריטאי צ'זארה זאוואטיני שאיתו יצר מאוחר יותר את רוב סרטיו המפורסמים.
שני הסרטים שפרצו עבורו את הדרך לפרסום העולמי, היו ממבשרי זרם הנאו ריאליזם בקולנוע האיטלקי ועסקו במצוקות האדם העני והפשוט על רקע סיום מלחמת העולם השנייה.
הסרט הראשון היה "מצחצחי הנעליים" שיצא ב-1946 והשני, אולי סרטו המפורסם ביותר, "גונבי האופניים" יצא ב-1948. שני הסרטים זכו בפרס מיוחד מהאקדמיה האמריקאית (באותה תקופה עדיין לא הוענק פרס אוסקר ל"סרט הזר הטוב ביותר").
ב-1951 יצאו שני סרטים נוספים בבימויו.
"נס במילאנו" ו"אומברטו דה" שעסק בחייהם של הקשישים.
למרות אהדת הביקורת, הסרט נחל כישלון מסחרי ודה סיקה הפסיק לתקופה של חמש שנים לביים סרטים וחזר להופיע כשחקן.
אף על פי שבשנים הבאות הוא המשיך וביים מדי פעם סרטים, מקובל לחשוב שסרטיו החשובים ביותר של דה סיקה היו אלו שהוא ביים בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
הוא זכה בעוד שני פרסי אוסקר עבור שניים מסרטיו היותר מאוחרים.
"אתמול, היום ומחר" ב-1963 ו"הגן של פינצי קונטיני" (על פי ספרו של ג'ורג'ו באסאני) ב-1970. בסרטו זה הוא מותח ביקורת על הפאשיזם האיטלקי ומשרטט את קורותיה של משפחה יהודית עשירה באיטליה של מלחמת העולם השנייה.
ב-1965 שיחק בסרט מול פלנדרס בתפקיד הרוזן.
ב-1964 ביים את "נישואין נוסח איטליה" עם סופיה לורן ומרצ'לו מסטרויאני.
בשנת 2003 נטען על ידי עיתון איטלקי, כי דה סיקה פעל יחד עם הותיקן ב-1943, לעכב סיום עבודה על סרט בבימויו, שהופק על ידי הכנסייה, על מנת למנוע את גירושם למזרח של 300 פליטים (חלקם יהודים) ששיחקו כניצבים בסרט.
וזאת, עד אשר הגרמנים עזבו את רומא ב-1944.
כשנתבקש פעם דה סיקה, להגדיר את סרטיו בקיצור, הוא אמר שסרטיו הם מונומנט לאפשרות של סולידריות אנושית.
ואמנם, האנושיות בסרטיו היא זו שקוסמת יותר מכל לצופים.
דה סיקה החזיק בהשקפה מרקסיסטית וככזה משרתים סרטיו את השקפת עולמו.
בסרטיו הוא מראה את האדם הפשוט מהמעמד הנמוך העומד מול כוחות הגדולים ממנו.
כוחות אשר גורמים לאבטלה, עוני, פירוק התא המשפחתי, בדידות ויאוש.
יחד עם זאת, סרטיו אינם מטיפים לפתרון כלשהו ומתמקדים במצוקותיו של היחיד ולא של ההמון.
כאחד ממיסדי זרם הנאו ריאליזם, היה לדה סיקה חלק בפיתוח העקרונות הבאים:
שימוש בזירה הטבעית כתפאורה לצילומים כולל תאורה טבעית.
שימוש באנשים מהרחוב כשחקנים גם בתפקידים הראשיים ושימוש נרחב בדמויות ילדים בסרט.
תסריט אשר מתמקד בסיפור האישי של אנשים מן השורה ולרוב אינו מסתיים בהפי אנד.
ביקורת כלפי המוסדות הדתיים והממשלתיים.
מטרת הסרט היא לעורר את הצופה ולגרום לו לבחון את מצבו, בהבדל מסרטים שנעשו באותה תקופה שמטרתם הייתה לשמש מפלט לצופה ממצבו הקשה.
השפעת סרטיו של דה סיקה, ובמיוחד אלו שיצר בין השנים 1946–1952, ניכרת על דורות שלמים של במאים, במיוחד במאים שהראו בסרטיהם את חייהם של בני המעמדות הנמוכים, אך לא רק הם.
גם במאים מודרניים כמו קן לואץ' למשל, מצהירים בצורה גלויה על ההשפעות הללו.
במשאל שעורך מדי עשור המגזין הבריטי Sight & Sound בקרב מבקרי קולנוע ובקרב במאים לגבי עשרת הסרטים הטובים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע, הגיע בשנת 2002 הסרט "גונבי האופניים" למקום השישי אצל הבמאים בני זמננו ולמקום ה-45 בלבד אצל המבקרים.
בשנת 2012 דורג הסרט במקום ה-10 במשאל הבמאים.
גם בסרט הישראלי מ-1965, "הילד מעבר לרחוב", בבימויו של יוסף שלחין, שזכה לשבחים בפסטיבל הסרטים של ונציה וזכה להצלחה מסחרית בישראל, ניכרת השפעת סרטיו של דה סיקה.
הגן של פינצי קונטיני (1970)
ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה (באיטלקית: Vittorio Emanuele II, 14 במרץ 1820 – 9 בינואר 1878) היה מלך ממלכת סרדיניה ופיימונטה בין השנים 1849–1861. במהלך שנים אלו היה משתתף משמעותי בתנועה לאיחוד איטליה.
בשנת 1861 הכריז עליו פרלמנט כלל-איטלקי כעל מלכהּ הראשון של ממלכת איטליה המאוחדת, תואר שבו נשא עד מותו.
נולד בטורינו ב-14 במרץ 1820, כבנם הבכור של קרלו אלברטו, נסיך קריניאנו, ושל מריה תרזה מאוסטריה.
אביו היה למלך סרדיניה בשנת 1831. בצעירותו חי שנים מספר עם אביו בפירנצה, והתעניין בפוליטיקה, בצבא ובספורט.
לפני שהומלך על סרדיניה היה תוארו דוכס סבויה.
ויטוריו אמנואלה השתתף במלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה, ולחם בקו הקדמי בקרבות פסטרנגו (), סנטה לוצ'יה (), ג'ויטו () וקוסטוצה ().
בשנת 1849 ויתר אביו על כס המלוכה בעקבות הפסד לאוסטרים בקרב נובארה במלחמת העצמאות, ובנו החליפו בתור מלך סרדיניה.
באותה שנה הוא הצליח להשיג הסכם שביתת נשק נוח עם האוסטרים.
בית הנבחרים של פיימונטה לא אישר את ההסכם והוא פיטר את ראש ממשלתו.
לאחר שערך בחירות חדשות, אושר ההסכם עם אוסטריה על ידי בית הנבחרים החדש.
ויטוריו אמנואלה השני דיכא באכזריות מרד שפרץ בעיר ג'נובה וכינה את המורדים: "שפלים וגזע מזוהם של פחדנים".
בשנת 1852 הוא מינה לראש ממשלה את קמילו דה קאבור, מדינאי נבון אשר תרם רבות לאיחוד איטליה, וכך הפך ויטוריו אמנואלה השני במהרה לסמל התנועה לאיחוד איטליה.
הוא היה פופולרי במיוחד בממלכת סרדיניה בשל החוקה החדשה שהעניק ובזכות הרפורמות הליברליות שהנהיג.
ב-1842 נישא לבת דודתו - אדלהייד מאוסטריה מהענף האוסטרי של בית הבסבורג, בתו של ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ונינתו של קרלוס השלישי, מלך ספרד לבית בורבון.
ב-1869 נישא בנישואים מורגנטיים לפילגשו, היו להם שני צאצאים.
בנוסף על כך נולדו לו ילדים ממספר פילגשים.
לאחר מותו הוקמה ברומא אנדרטה לכבודו בפיאצה ונציה, שבה מוקמה מצבת החייל האלמוני.
כמו כן, במרכז מילאנו הוקמה מספר שנים לאחר מותו גלריה ויטוריו אמנואלה השני שהייתה אחד ממרכזי הקניות העירוניים הראשונים בהיסטוריה.
הוא נודע בעיקר כ"מלך הפשיסטי" שתמך וסייע לעליית מוסוליני, ובין השאר גם חתם על חוקי הגזע של 1938.
ויטוריו אמנואלה השלישי היה בנם היחיד של אומברטו הראשון, מלך איטליה, ומרגריטה מסבויה, בתו של דוכס ג'נובה.
עם מות אביו מידי מתנקש אנרכיסט בעת ביקור בעיר מונזה, ב-29 ביולי 1900, עלה ויטוריו אמנואלה לכס המלוכה.
מאביו קיבל את העצה כי "זכור שכל שאתה זקוק לו על מנת למלוך באיטליה הוא לדעת לחתום את שמך, לקרוא בעיתון, ולעלות על סוס".
שנותיו הראשונות בתפקידו הראו כי, על פי הסטנדרטים של בית סבויה לו היה שייך, היה ויטוריו אמנואלה מסור לרעיון המלוכה החוקתית, ועל אף הנסיבות הטראגיות בהן נרצח אביו, לא פגע בזכויות האזרח.
בינואר 1904 קיבל לפגישה ברומא את מנהיג התנועה הציונית תאודור הרצל.
המלך התפאר בשוויון הזכויות של יהודי איטליה והישגיהם ביחס למדינות אירופה האחרות, והביע אהדה ואופטימיות באשר להתיישבות היהודית בארץ ישראל.
הרצל ביקש מהמלך שיכתוב לסולטאן העות'מאני בקשה לבוא לקראת התנועה הציונית.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה שמרה איטליה בתחילה על נייטרליות, אולם בשנת 1915 חתמה איטליה על בריתות חשאיות בהן התחייבה להיכנס למלחמה לצד מדינות ההסכמה.
רוב העם האיטלקי התנגד לכניסה למלחמה, ובית הנבחרים האיטלקי הכריח את ראש הממשלה אנטוניו סלנדרה להתפטר.
ויטוריו אמנואלה סירב לקבל את התפטרות סלנדרה, והחליט בעצמו על הכניסה למלחמה, על פי זכותו החוקתית.
איטליה נכנסה למלחמה כשצבאה אינו מוכן, והמנגנון הממשלתי שלה נגוע בשחיתות.
על אף שהצטרפו לצד המנצח, סבלו מספר תבוסות, ותבוסה מכאיבה במיוחד בקרב קפורטו.
לאחר המלחמה נכנסה איטליה למשבר כלכלי.
הדעה הרווחת, בה נקט אף המלך, הייתה כי הממשלה האיטלקית היא מושחתת ואינה יעילה, וכי בכך נעוצה הסיבה להישגים הירודים במלחמה, כמו גם למשבר הכלכלי בעקבותיה.
המלך טען כי אין ביד הצבא למנוע את השתלטות הפשיסטים על רומא (על אף שעדויות מפקדי הצבא, וחומר ארכיוני ששרד סותרים טענה זו).
לבסוף הורה למפקד הצבא לאפשר את כניסת אנשי "החולצות השחורות" לרומא.
צעד זה הביא להתפטרותו של פקטה, ולמינויו של מוסוליני לראש הממשלה, ב-31 באוקטובר 1922.
ויטוריו אמנואלה, הפשיזם וחוקי הגזע
המלך, שמילא תפקיד מובהק בסיוע לעליית מוסוליני ומהפכת־הנגד הפשיסטית, נותר בתפקידו לאורך כל שנות המשטר הפשיסטי, אותו שירת בפועל.
מוסוליני הותיר את המלוכה על כנה, ותחת משטרו הטוטליטרי, שטיפח את פולחן האישיות של "הדוצ'ה" מוסוליני, נשמרה מראית העין לפיה מתקיימת החוקה ובה ראש הממשלה כפוף פורמלית למלך, ועדיין טופח יחס של כבוד למונרכיה בקרב החלקים בחברה האיטלקית שתמכו במשטר הפשיסטי.
עד לאמצע שנות הארבעים נפתחו יומני הקולנוע בתמונתם של ויטוריו אמנואלה ואשתו.
עם זאת, דווח כי ניסה לשכנע את מוסוליני לא להצטרף למלחמת העולם השנייה.
המלך שימש ככלל כחותמת גומי לפשעי המשטר.
הוא תמך ונמנע מלהתערב נגד הצעדים הטוטליטריים, לרבות מעורבות מוסוליני ברצח המנהיג השמאלי ג'אקומו מאטיאוטי בשנת 1924, שהביאה לסערה שהייתה קרובה להפלת המשטר הפשיסטי עוד בראשיתו.
אמנואלה חתם על חקיקה פשיסטית, ובכלל זה על חוקי הגזע (Leggi razziali) של 1938 נגד יהודי איטליה ותושבים ממוצא אפריקאי.
בעקבות הכיבושים האימפריאליסטיים של הפשיזם האיטלקי הוכתר אמנואלה כקיסר אתיופיה (1936–1941, ופורמלית החזיק בתואר עד 1943) וכמלך אלבניה (1939–1943).
במהלך כיבוש אתיופיה, נעשה בין השאר שימוש בנשק כימי, והמלך היילה סלאסי יצא לגלות.
ב-18 באפריל 1928 ביקר אמנואלה יחד עם אשתו אלנה ובנותיו מריה וג'ובאנה בטריפולי שבלוב.
בטריפולי קיבלו את פניו אזרחים רבים ותלמידי בתי הספר, ולכבודו נערך מסדר צבאי, שבסופו נפגש עם נכבדי העיר, ובהם גם נציגי הקהילה היהודית והרב יצחק חי בוכבזה.
בימים שלאחר מכן, ב-19 ועד ה-21 באפריל, סייר אמנואלה בעיירות הקטנות מסביב לטריפולי, שם נערכו לו גם כן קבלות פנים.
ב-22 באפריל אחר הצהריים, ביקר אמנואלה בטריפולי העתיקה, במסגדים ובכנסיות.
בביקורו בקהילה היהודית ובבית הכנסת המקומי, נערכה לכבודו קבלת פנים על ידי נכבדי הקהילה ובראשם הרב יצחק חי בוכבזה.
מלחמת העולם השנייה הביאה למפנה ביחסם של האיטלקים, והמלך בראשם, אל מוסוליני.
לאחר התבוסות שהביאו עמן השנים 1942 ו-1943, כאשר המלחמה הלכה והתקרבה אל אדמת איטליה, וכאשר בעלות הברית פלשו לסיציליה, במעשה שנראה כהכנה לפלישה לאיטליה עצמה, יזמה קבוצת מנהיגים פאשיסטים את הדחתו של מוסוליני.
שר החוץ לשעבר, דינו גראנדי, העלה במועצה הפאשיסטית העליונה הצעה לפיה יודח מוסוליני מכל תפקידיו.
לאחר דיון מרתוני התקבלה ההצעה, ב-25 ביולי 1943. למחרת היום זימן ויטוריו אמנואלה השלישי את "הדוצ'ה" לארמונו, הודיע לו כי הוא מפוטר מכל תפקידיו, והחליפו בתפקיד ראש הממשלה במרשל פייטרו באדוליו.
לאחר מכן הודיע כי הוא מסיר את הכינויים "קיסר אתיופיה" ו"מלך אלבניה".
הדחתו של מוסוליני פתחה סדרת אירועים שהובילה לאובדן עצמאותה של איטליה, ושלמותה כמדינה ריבונית.
הגרמנים פלשו לאיטליה מצפון, סיפחו חלקים ממנה, והקימו בצפונה ממשלת בובות בשם "הרפובליקה של סאלו" בה שלט מוסוליני.
אל הדרום פלשו בעלות הברית, שטיפחו אלמנטים איטלקיים אנטי פאשיסטיים, ובאופן פורמלי תמכו בממשלת באדוליו, אך לאחר זמן מה החליפו את באדוליו עצמו ואת שריו באנשים שהתנגדו לפאשיזם מלכתחילה.
הצבא האיטלקי פוזר, למעשה, ולא ניסה למנוע את פלישת הגרמנים מהצפון או את נחיתות בעלות הברית בדרום.
ב-8 בספטמבר 1943, עם התקרבות הגרמנים לרומא נמלט ויטוריו אמנואלה לברינדיזי, וביקש את חסות בנות הברית.
במצב שנוצר העדיף ויטוריו אמנואלה השלישי לוותר על סמכויותיו, והעבירן לבנו, אומברטו השני.
באפריל 1944, לאחר שחרורה של רומא בידי בעלות הברית, ויתר על שארית סמכויותיו ותאריו.
בינואר 1946 ערך ביקור פרטי בעילום שם בירושלים, לן במלון המלך דוד וביקר במקומות הקדושים לנצרות.
לאחר סיום המלחמה הוחלט על משאל עם שיקבע האם תישאר איטליה ממלכה, או שתהפוך לרפובליקה.
ב-9 במאי 1946 התפטר המלך באופן רשמי, על מנת לחזק את סיכויי בנו במשאל העם.
עם זאת 54% מן הבוחרים החליטו כי על איטליה להפוך לרפובליקה.
ובית סבויה נאלץ לעזוב לפורטוגל.
ויטוריו אמנואלה בחר במצרים כמקום מושבו.
ב-1947 מת באלכסנדריה, ונטמן שם.
בדצמבר 2017 הועברה גופתו לאיטליה וב־17 בדצמבר 2017 נקבר בכנסייה בויקופורטה בפיימונטה לצד אשתו אלנה שגופתה הועברה לשם יומיים לפני כן מצרפת.
נשיאת הקהילה היהודית האיטלקית נעמי די-סניי התייחסה להשבת גופתו לאיטליה כ"מטרידה מאד".
ב-1896 נישא ויטוריו אמנואלה לאלנה, נסיכת מונטנגרו, בתו של ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו.
הנישואין עם בת מלך מונטנגרו, שלא הייתה קתולית, אם כי המירה דתה אחרי נישואיה, נועדו למנוע ניוון הגזע שבאה לידי ביטוי בוויטוריו אמנואלה השלישי שנולד מנישואי קרובים.
הנסיכה יולנדה מרגריטה מסבויה (1901–1986) שנישאה לג'ורג'יו קרלו קאלבי, הרוזן מברגולו.
מפאלדה, נסיכת סבויה (1902–1944) שנישאה לפיליפ, רוזן הסן.
מצאה את מותה בהפצצת מחנה הריכוז בוכנוואלד בו שהתה במעצר.
ויטוריו אמנואלה היה ידוע גם בשל חיבתו לנומיסמטיקה והיה אחראי להוצאת קובץ שמנה את כל המטבעות שהוטבעו באיטליה מימי האימפריה הרומית ועד לימיו.
ויטוריו גואי (באיטלקית: Vittorio Gui, 14 בספטמבר 1885, רומא - 16 באוקטובר 1975, פירנצה) היה מנצח ומלחין איטלקי.
בשנת 1933 הזמין ברונו ולטר את גואי לפסטיבל זלצבורג כמנצח אורח.
באותה שנה ייסד גואי בפירנצה את מאג'ו מוזיקלה פיורנטינו, פסטיבל אופרות שנתי, שהיה פסטיבל המוזיקה הראשון באיטליה.
בחברת EMI קלאסיקס יצאה גם הקלטה ססגונית ומבריקה של נישואי פיגארו מפסטיבל גליינדבורן, עם הזמרת זנה יורינאק בתפקיד הרוזנת.
ויטורינו גבריאל פאשקו אנטונש (פורטוגזית: Vitorino Gabriel Pacheco Antunes; נולד ב-1 באפריל 1987 בפרימונדה) הידוע כוויטורינו אנטונש, הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
אנטונש החל את הקריירה שלו בפרימונדה.
במהלך הקריירה שלו קיבל הצעות ממספר קבוצות, וב-29 באוגוסט 2007 הושאל זמנית, עם אפשרות לקנייה, לקבוצת רומא, ונקנה על ידה לבסוף ב-2 באפריל 2008 עבור 1,200,000 אירו.
בקיץ של אותה שנה הושאל לקבוצת לצ'ה שם בילה את עונת 2008/2009. בשנת 2010 הושאל ללייקסוס וב-2011 הושאל לליבורנו.
בינואר 2013 הושאל למאלגה כמחליפו של נאצ'ו מונראל שעזב לארסנל.
ב-11 ביוני 2013 עזב את פאסוש די פריירה וחתם במלאגה ל-4 שנים.
ב-2 בפברואר 2015 חתם בדינמו קייב עבור דמי העברה על סך 6 מיליון אירו.
ב-2 ביולי 2018 חתם באופן קבוע בחטאפה.
ב-15 באוגוסט 2020 חזר לפורטוגל וחתם בספורטינג ליסבון לשנתיים.
לאנטונש 13 הופעות במדי נבחרת פורטוגל.
ויטוריו אמנואלה אורלנדו (באיטלקית: Vittorio Emanuele Orlando; 19 במאי 1860 – 1 בדצמבר 1952) היה מדינאי וסופר איטלקי.
כיהן כראש ממשלת איטליה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
אורלנדו נולד בעיר פלרמו שבאי סיציליה.
כיהן כפרופסור למשפטים בטרם החל את הקריירה הפוליטית שלו.
בשנת 1897 נבחר אורלנדו לפרלמנט האיטלקי.
אורלנדו נחשב לבן טיפוחיו הפוליטי של ג'ובאני ג'וליטי, אשר שימש בתפקיד ראש ממשלת איטליה חמש פעמים בין השנים 1892–1921. אורלנדו, אשר השתייך לצד הליברלי של המפה הפוליטית באיטליה, כיהן בתפקיד שר החינוך והמשפטים תחת ראשי הממשלה ג'ובאני ג'וליטי, אנטוניו סלנדרה ופאולו בוזלי.
לאחר תבוסת הכוחות האיטלקיים בקרב קפורטו באוקטובר 1917, אולץ ראש הממשלה בוזלי להתפטר מתפקידו, ואורלנדו התבקש על ידי מלך איטליה לכונן ממשלה חדשה בראשותו.
אורלנדו תמך בהמשך הלחימה האיטלקית לצד מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה, וזאת בעיקר עקב ההבטחה של מדינות ההסכמה להעניק לאיטליה את שטחי אזור דלמטיה בסיום המלחמה (הסכם לונדון 1915).
במהלך כהונתו כראש ממשלת איטליה ניצחו הכוחות האיטלקיים בקרב ויטוריו ונטו בנובמבר 1918, קרב שהביא לתבוסתו המכרעת של הצבא האוסטרו-הונגרי ולסיום חזית הלחימה באיטליה.
עם ניצחון מדינות ההסכמה כונה אורלנדו באיטליה "ראש ממשלת הניצחון".
כראש ממשלת איטליה הוזמן אורלנדו לעמוד בראש המשלחת האיטלקית לשיחות השלום שנערכו בפריס בשנת 1919 לצד כל המדינות המנצחות במלחמה.
במהלך הוועידה בפריס התגלעו חילוקי דעות קשים בין אורלנדו לשר החוץ שלו, סידני סונינו.
אורלנדו, שלא שלט בשפה האנגלית, נראה מנותק במהלך הדיונים כאשר סונינו הפך בהדרגה לראש המשלחת האיטלקית.
בעוד אורלנדו תמך בסיפוח עיר הנמל רייקה לממלכת איטליה בתמורה לאזור דלמטיה, התעקש סונינו שעל איטליה לקבל את מחוז דלמטיה.
אולם איטליה יצאה מוועידה זו ללא כל השגים טריטוריאליים, וזאת בשל התעקשותו של נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, על עיקרון הגדרה עצמית.
אורלנדו, שנוכח לדעת כי איטליה לא תזכה בשום הישג טריטוריאלי, עזב בכעס את הדיונים באפריל 1919. חודש ימים לאחר מכן אולץ אורלנדו להתפטר מתפקידו עקב הכעס הרב בדעת הקהל האיטלקית על כך שאיטליה לא הצליחה להגשים את האינטרסים הטריטוריאליים שלה לאחר המלחמה.
אורלנדו המשיך לכהן כחבר פרלמנט גם לאחר עלייתו לשלטון של בניטו מוסוליני בשנת 1922. אורלנדו בתחילה תמך במוסולני, אולם בעקבות רצח ג'אקומו מאטיאוטי החליט להסיר את תמיכתו במוסוליני.
לאחר כיבוש אתיופיה על ידי איטליה בשנת 1935 חזר אורלנדו והביע את תמיכתו במוסוליני ומשטרו הרודני.