tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למעשה, פסטיבל זה לראשונה הוקם ב-1970 על ידי אחד המלחינים החשובים ביותר של קולומביה, חוסה בררוס, ויחד איתו לקחו חלק מספר אנשים נוספים ביניהם חוזה דה לה פז ונגאס, ראש העיר של אותה תקופה.
משמעות הפסטיבל בין היתר על מנת לשמר את המקצבים המקוריים של הקומביה.
בהמשך, נוצרו צורות מודרניות של מוזיקת הקומביה, המשלבות גם ז'אנרים אחרים דוגמת מוזיקה אלקטרונית, וואלנטו או רוק.
שילוב זה של ז'אנרים נמצא במוזיקה של אמנים מודרניים, כגון קרלוס ויווס, בומבה אסטריאו, אנדרס קאבאס והומברטו פרנט ועוד.
מאפלה (Mapale) היינו ריקוד אפריקאי פופולרי שלמעשה מהווה סוג של הקומביה (Combia) בעלת מקצב מהיר הכוללת בתוכה שימוש תופים, שירה ומחיאות כפיים.
המאפלה התחיל כריקוד חגיגי של הדייגים בקולומביה בסיום יום העבודה שלהם המלווה על ידי תופים ושימוש מתמיד במחיאות כפיים.
המאפלה נטמע כחלק מהתרבות החוף הקריבי הקולומביאני על ידי העבדים שהובאו מגאנה.
תנועות הריקוד של המאפלה מושוות לתנועות הדג הזריזות והחזקות כאשר הוא נמצא מחוץ למים ומכאן מגיע גם מקור השם מאפלה, אשר למעשה היינו שמו של דג שפמנון הים (Cathorops mapale) הנמצא באזור הקריבי של קולומביה.
לריקוד המאפלה יש מספר מאפיינים:
הלבוש – בריקוד המאפלה נהוג כי הגבר יהיה ללא חולצה ועם מכנס צבעוני ואילו על לבוש האישה להיות קצר וצבעוני עם רפאיה (סוג של חוט קש), דבר המדגיש את צעדי הריקוד.
כמו כן, האישה נושאת על ראשה פרחים.
תנועתיות- מאחר שהמאפלה היינו ריקוד חושני בין גבר ואישה, תנועות הגוף במהלך הריקוד נעשות במהירות על פי מקצב התופים ומחיאות הכפיים.
הריקוד נעשה בשתי שורות של גברים ונשים זו מול זו לצורך צעדים של אחורה וקדימה (כבריקוד המסורתי של הקומביה).
בהמשך למוזכר לעיל, בעוד תנועות הגוף של הגבר מייצגות את הדג בהיותו מחוץ למים, תנועות הנשים מייצגות גלים של ים סוער.
צ'אמפטה (Champeta) מהווה חלק מהמוזיקה המסורתית בקולומביה, של מה שנחשב מוזיקת הפולק (מוזיקה אפריקאית המאופיינת בתופי קונגה).
הצ'אמפטה התחילה כז'אנר של מוזיקה המשלב סגנון קאריבי-קולומביאני וסגנון אפריקאי, אשר מקורו באזורי החוף האטלנטי של קולומביה.
המונח Champeta עצמו מגיע משם של סכין של דייגים המשמשת לביתור וניקוי הקרביים ולניקוי הקשקשים של הדג.
הסכין מהווה גם סמל של "אלימות" ו"פשיעה", ומכאן המונח champetúo, אשר נהוג לייחסו לתושבי השכונות העניות ומרובות הפשיעה, האפרו-קולומביאניות של קולומביה.
המקצבים וההשפעות על יצירת הז'אנר הגיעו על ידי המלחים ממערב אפריקה בשנות ה-60. בשנות ה-70 הצ'מפאטה הופיעה כריקוד, תחילה כמקצב של סלסה וז'יבארו ויותר מאוחר כרגאיי ורג'מופין.
הצ'אמפטה היינה בעלת מקצב הרמוני, מרגיע מצד אחד (דבר המאפשר לרקוד לצליליו) ומצד שני משלב סגנון אלקטרוני קיצבי.
בזמנו, צ'מפטה הייתה נפוצה בקרב צאצאים ליוצאי מדינות אפריקה אשר חיו בערים קולומביאניות דוגמת, קרטחנה וברנקיג'ה (אזורי עוני בקולומביה).
מוזיקה זו, אפשרה לקהילות אלה להביע את מחשבותיהם ואמונותיהם (השירים דנו לעיתים קרובות בעבדות ובהתעללות) ועם הזמן התפתחה והפכה למוזיקת מיינסטרים.
בקרב האנשים הפופולריים בז'אנר זה ניתן למצוא את ג'ון ג'אירו (בין שיריו המוכרים בז'אנר ניתן למצוא: פאולה, לה-ג'אמאדה ולה-סאגורה וולאדורה) וקבוצה נוספת של זמרים בהם בומבה אסטראו וקארלוס וויוואס, אשר בשיריהם המפורסמים נמצא סגנון הצ'אמפטה.
ישנם גם להקות דוגמת בהארו טרייב וסיסטאמה סולר אשר ממשיכים להפיץ את הצ'אמפטה בכל העולם.
מוזיקה מסורתית אשר נולדה באזור הכפרי הקאריבי של קולומביה וולדופאר.
מוזיקה זו משלבת ביטויים תרבותיים מצפון קולומביה, שירי רועי בקר של אזור מגדלנה, ומזמורים של עבדים אפריקאים עם מקצבי מחול מסורתיים של אנשי האינדיגוז של סיירה נבדה דה סנטה מרתה יחד עם שירה ספרדית.
זהו סגנון די שונה מהסלסה ולמרות היותו לא כל כך פופולרי ניתן לשמוע אותו באזור הברים והרחובות.
משמעות המילה ויאנאטו (vallenato) הגיעה מהביטוי "born in the valley" היות שבמקור המוזיקה הגיעה מהמעמד הנמוך של החקלאים באזור אשר היו מטיילים עם הכלי נגינה שלהם במהלך מסעם.
המוזיקה לרוב מבטאת שירי אהבה או שברון לב.
למעשה מוזיקת הווי'אנטו מורכבת מארבעה מקצבים, כאשר רק שניים מהם מאפשרים לרקוד לצידם; המקצבים אשר ניתן לרקוד לצלילם וקלים למעקב הם פויה ווריטיראס ואילו ווליסט סון ופאסאו הם המקצבים היותר איטיים אשר יוצרים תחושה מלנכולית.
פויה הוא הצורה הוותיקה של וי'אנטו ודומה למרנגוואה (מרנגוואה הוא צורה נרטיבית המשמשת בחגיגות) השונה ממנה בנפח המילים והסולו המופחת של כל אחד מהכלי נגינה העיקריים (גיטרת בס, קלידים, גיטרה).
הווי'אנאטו התחיל בהיותו מנוגן עם כלי נגינה בשם קאג'ה (תוף קטן אשר השתמשו בו העבדים האפריקאים), בונגו וגוצ'ארכה ובהמשך הצטרפו כלים נוספים דוגמת, גיטרה.
מוזיקת הווי'אנאטו המסורתית מצויה לרוב בפסטיבלי מוזיקה של וי'אנאטו ובערבי משפחה וחברים, לכן היא מהווה חלק חשוב, מכריע בבניית הזהות המשותפת.
בנוסף, מוזיקה זו מלומדת במוסדות אקדמיים פורמליים.
עם השנים מוזיקת הווי'אנאטו קצת השתנתה לפן יותר מודרני וחדשני, מה שהביא לדחיקתה של מוזיקת הווי'אנאטו המסורתית מעט הצידה.
בקרב מוזיקת הווי'אנטו ישנם מספר זמרים מובילים כגון, ג'ילברתו אלחנדרו דורן דיאז (אשר היינו אגדה מבחינת המוזיקה שלו אשר הייתה כה פופולרית מאז ועד היום, ואף נעשים לה קאברים), קלאט' מוראלס (הידוע כמוביל הגל החדש של הווי'אנטה), וכיום יש גם את הזמר הפופולרי קארלוס וויוואס.
סוגיות עכשוויות העומדות בפני אפרו-קולומביאנים
מאז שאפרו-קולומביאנים הגיעו לקולומביה בעשור הראשון של המאה ה-16, הם נחשבו קבוצת מיעוט על ידי הממשלה הקולומביאנית, אשר חשפה אותם לאי שוויון ואפליה.
קבוצות פעילים רבות, הכוללות את האיגוד הלאומי לאפרו-קולומביאנים עקורים (AFRODES) או Chao Racismo, ואף אקטיביסטים אפרו-קולומביאנים, התאחדו כדי להילחם עבור זכויותיה של קבוצה אתנית זו.
עם זאת, אפרו-קולומביאנים ממשיכים למחות על זכויותיהם ודורשים שוויון בינם לבין כל הלא אפרו-קולומביאנים בהיבטים חברתיים מסוימים.
סוגיות חברתיות הנוגעות לאפרו-קולומביאניים נעות בין אי שוויון כלכלי לבין אלימות פיזית וצורות שונות של אי שוויון או אפליה.
אפרו-קולומביאנים הם חלק משמעותי (מהווים קרוב לרבע) מתוך כלל האוכלוסייה של קולומביה, אך הם נחשבים לאחת מהקבוצות האתניות העניות ביותר במדינה.
בפרט, מחקרים מראים ש75% מתוך האוכלוסייה הקולומביאנית הנחשבת ל"ענייה", מורכבת מאפרו-קולומביאנים.
ניתן לראות זאת מתוך הסתכלות על חלק מההיבטים בחיי היום-יום שלהם, כמו השכר השנתי הממוצע של אפרו-קולומביאנים.
בעוד שאנשים מקבוצה אתנית זו מרוויחים בממוצע 500$ לשנה (או 1.5 מיליון פסוס), אנשים מקבוצות אתניות לבנות מרוויחים בממוצע 1500$ לשנה (או 4.5 מיליון פסוס).
כלומר, האפרו-קולומביאני הממוצע מרוויח שליש מהקולומביאני הלבן הממוצע.
מקור הבעיה בעובדה שבקולומביה לשחורים אין את אותה ההשכלה ואת אותן ההזדמנויות הכלכליות כמו לשאר האוכלוסייה.
הבנק הלאומי דיווח לאחרונה שאחוז האפרו-קולומביאנים שמקבלים השכלה ברמת בית ספר יסודי גבוה יותר משאר הקולומביאנים, 42% לעומת 32% בהתאמה.
עם זאת, אפרו-קולומביאנים רבים אינם מצליחים לקבל השכלה גבוהה יותר, מעבר להשכלה היסודית, זאת משום שהשכלה ברמת תיכון מוצעת רק לכ-62% מהאפרו-קולומביאנים, בעוד שהשכלה מסוג זה מוצעת ל-75% מכל שאר הקולומביאנים.
יתרה על כך, חוקרים מצאו שאיכות ההשכלה בבתי ספר הממוקמים בקהילות אפרו-קולומביאנים נמוכה בהרבה מאיכותה בשאר הקהילות, בעיקר משום שיש מעט מאוד תמיכה או השקעה של הממשלה באזורים אלו.
ממצא זה התבטא בתוצאות בחינת ה-ICFES (מבחן ארצי סטנדרטי), אשר הראו שהביצוע הממוצע של האפרו-קולומביאנים היה נמוך באופן מובהק מתוצאותיהם של שאר הקולומביאנים.
בהינתן שרק מספר מועט מאוד של אפרו-קולומביאנים מצליחים להגיע להשכלה ברמת מכללה/אוניברסיטה, טווח העבודות המוצעות לאפרו-קולומביאנים מצומצם מאוד, והם מתקשים להשיג עבודות ברמה גבוהה עם שכר מספק.
מלחמת האזרחים בקולומביה התחילה בשנת 1964 והסתיימה בשנת 2017, כאשר הסכם שלום נחתם בין תנועת הגרילה (FARC) לממשלה.
מלחמת אזרחים ארוכה זו השפיעה ועוד ממשיכה להשפיע על רוב הקולומביאנים, אך, על פי המדריך העולמי של מיעוטים וילידים (WDMIP), קהילות מסוימות הושפעו משמעותית יותר מאחרות.
לפי ה-WDMIP, אחת מקהילות אלו הן קהילות האפרו-קולומביאנים, אשר הושפעו מאוד ממלחמת האזרחים, בעיקר בגלל הפגיעות שלהם והמחסור שלהם בהגנה מצד הממשלה.
במשך שנים, גרילת ה-FARC חיפשה אחר אזורים לפלוש לתוכם במטרה לכבוש כמה שיותר משטחי קולומביה.
(7) שטחים המיושבים על ידי קבוצות מיעוט כמו קבוצות המקומיים והאפרו-קולומביאנים הם לרוב השטחים העניים ביותר ולכן נתפסים כפשוטים ביותר לפלישה.
למעשה, אזורים אפרו-קולומביאנים רבים "נתקפו" ונכבשו על ה-FARC, מה שהוביל לעקירתם של יותר מ-2 מיליון אפרו-קולומביאנים.
רובם נאצלו לעבור לערים גדולות יותר (כמו בוגוטה, קאלי או מדלין), מה שהחמיר את רמת העוני (עקב יוקר המחיה באזורים עירוניים אלו), והגביר את החשיפה שלהם לאפליה ואלימות.
אף על פי שחלה ירידה משמעותית בתרחישים אלו מאז חתימת הסכם השלום בשנה שעברה, האנשים שנעקרו מבתיהם ממשיכים להיות מושפעים מהמצב ומתקשים לשוב לעיירות מהן באו.
מצד שני, מלחמת האזרחים הפכה את האפרו-קולומביאנים לקורבנות של אלימות כי שטחים אפרו-קולומביאנים כמו אל צ'וקו נהפכו לאזורי הלחימה בין גרילת ה-FARC והממשלה הקולומביאנית.
באופן ספציפי יותר, המשמעות היא שהם היו חשופים לפצצות, יריות, ומקרים של מוות באופן משמעותי הרבה יותר מכל שאר הקולומביאנים.
עקב כך, אפרו-קולומביאנים רבים היו קורבנות לנזקים משניים ונהרגו בעקבות מלחמה זו, וזה בתורו נהפך לסיבה מרכזית נוספת לעקירה.
על פי מחקר שנערך על ידי אחת מתחנות הרדיו הרשמיות של קולומביה הנקראת רדיו קאראקול (Caracol Radio), יותר מ-25% מהאפרו-קולומביאנים עזבו את בתיהם כתוצאה ממקרי אלימות.
לבסוף, קונפליקט נוסף אשר נוצר בעקבות מלחמת האזרחים הוא סחר בסמים וזנות.
במשך שנים, גרילת ה-FARC חיפשה לגייס אנשים שיעסקו בתחומים אלו עבורם תמורת תשלום נמוך.
בהינתן שאחוז גבוה מהאפרו-קולומביאנים עניים מאוד, אנשים צעירים מהקהילות האלו מתפתים מהזדמנויות אלו משום שרואים בהן את דרך המפלט היחידה מהעוני בו הם חיים.
כתוצאה מכך, 40% מהאנשים בגרילה הם אפרו-קולומביאניים שעברו מניפולציות וכעת תומכים בצד הגרילה בקונפליקט.
מחקר שנערך לאחרונה בבית הספר לכלכלה בלונדון (London School of Economics) חשף שאפרו-קולומביאנים נמצאים בעמדת נחותה באופן משמעותי כאשר זה נוגע למצב הבריאותי שלהם ביחס לשאר אוכלוסיית קולומביה.
בנוסף, מחקר זה הראה שישנם גורמים סוציו-אקונומיים רבים שמעורבים בזה ואשר תורמים לפערים אלו.
למשל, העובדה שאפרו-קולומביאנים הם עניים הרבה יותר משאר האוכלוסייה הקולומביאנית מהווה סיבה מרכזית לכך שהם נמצאים בעמדת נחיתות כשזה נוגע לצריכת שירותי בריאות ולבריאות שלהם באופן כללי.
טענה זו נתמכת על ידי ממצאיהם המראים שלפחות מ-5% מהאפרו-קולומביאנים יש ביטוח בריאות, בהשוואה לכמעט 30% מכל הלא אפרו-קולומביאנים.
בנוסף, נמצא במחקרם שרוב האפרו-קולומביאנים חיים בתנאים לא סניטריים המגבירים את החשיפה שלהם למגוון רחב של מחלות ואף נמצאה מגמה שכיחה של אימהות ללא השכלה בקרב ילדים אפרו-קולומביאנים עם בעיות בריאותיות.
אדאן אריאגה אנדרידה (Arigga Andrade Addan) נולד ב־24 באוגוסט 1907 נפטר ב־13 ביוני 1994 ונחשב על ידי עמיתיו, בני זמנו ותלמידיו כאב חוק העבודה הקולומביאני.
הוא התחיל את הקריירה הפוליטית שלו במדיין שבקולומביה דבר שהוביל אותו לתפוס את משרד ראש העיר, מזכירות הממשלה, ומושב כסגן האספה של אנטיוכיה.
הוא היה המושל הראשון של צ'וקו ומונה על ידי עמיתיו מספר פעמים בתקופות שונות כמו כן, העם מינה אותו לשופט בית המשפט העליון.
אבל העובדה שסימנה את חייו, הייתה ההפיכה של פאסטו, ב־10 ביולי 1944, כאשר מונה על ידי הנשיא אלפונסו לופז פומארג'ו, כשר העבודה, ההיגיינה והרווחה החברתית.
בתור דיקן הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה הלאומית וכפרופסור אמריטוס של אותו מוסד ושל ראש עיריית קולגיו דה נואסטרה סניורה דל רוסאריו, היה זה הכיסא שבו הציג ד"ר אריאגה, את מלוא היקף הרפורמות שלו והצית בתלמידיו להבה שהיום, למרות הרוח הרפורמיסטית והאנטי-רפורמיסטית שמדמעות את המדינה, עדיין מאירה.
קרלוס ארתורו טרוק (Carlos Arturo Truque) נולד בקונדוטו, צ'וקו (1927), ומת בבואנוונטורה (1970).
אמו הייתה אפרו-קולומביאנית ואביו היה ממוצא גרמני.
התפרסם בזכות תשוקתו לספרות ופרסם את כתביו הראשונים במגזינים של סטודנטים, תחת שם בדוי של צ'ארלס בליין.
בשנת 1953 עם סיפורו "גרניזאדה" קיבל פרסום גדול וזכה בסדרה של פרסים ספרותיים.
הדמוית המפורסמות בספרו היו דמויות שהיו בטראומה וגורשו במלחמת אלף השנים כאשר המלחמה התנהלה עם לוחמי הגרילה ובשטחים הכבושים באוקיינוס השקט.
פדרו קאמג'ו (Pedro Comejo) ידוע יותר בכינוי "השחור הראשון".
בנקטס ביהוס (Benkos Biohos) -הקים את הקהילה הברזילאית בסן בסיליו
דייגו לואיס קורדובה (Diego Luis Cordoba) - סנטור מחברת צ'וקו
מנואל זאפאטה אוליבלה (Manuel Zapata Olivela) - רופא אנתרופולוג וסופר
חוזה פדייה (José Padilla) - אדמירל במלחמת העצמאות
ארנולו פלסיו (Arnoldo Palacio) - סופר ועיתונאי
דייגו גילברטו מורילו (Diego Luis Cordoba) - עורך דין ופוליטיקאי
רמיגיו מארקז (Remigio Márquez) - אלוף בצבא העצמאות, סנאטור מאוחר יותר בגראן קולומביה
טוטו לה מומספינה (Toto La Momposina) – זמר ממוצא אפרו-קולומביאני
ונסה מנדוזה (Vanessa Alexandra Mendoza) - שחקנית ודוגמנית ממוצא אפרו-קולומביאני
אפרים קנברה רומרו (Efraim Canavera Romero) - שירת במועצת העיר בוגוטה
Raúl Cuero) - מדען נאס"א, המציא מולקולה שמגינה על העור מפני קרינת UV.
אוכלוסיית האפרו-ארגנטינאים אשר מקורה בקבוצת עבדים אפריקאים שחורים שהובאו למלכות המשנה של ריו דה לה פלטה.
לאוכלוסייה זו היה תפקיד משמעותי בהתהוות ההיסטוריה הארגנטינאית.
במהלך המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-19, היוו האפרו-ארגנטינאים כמחצית מהתושבים במחוזות שונים ברחבי ארגנטינה.
לאחר מכן, חלה ירידה חדה במספרם במהלך המאה ה-19. על פי מפקד אוכלוסין שנערך בארגנטינה בשנת 2010, גרו בשנה זו במדינה 149,493 אפרו-ארגנטינאים, כ-0.4% מהאוכלוסייה הכללית.
137,583 מהם הגיעו מאפריקה בעוד ש-11,960 מהם הגיעו ממקומות שונים (מרביתם מארצות הברית).
באמצע המאה ה-19 החל גל הגירה גדול לארגנטינה במהלכו היגרו כ-6.6 מיליון אנשים מרחבי העולם, מה שהביא לירידה באחוז האפרו-ארגנטינאים מכלל אוכלוסיית ארגנטינה.
גל ההגירה לארגנטינה היה השני בגודלו בעולם בתקופה זו, כאשר הגדול ביותר היה לארצות הברית אליהן היגרו כ־27 מיליון אנשים.
סיבות נוספות לירידה באחוז האפרו-ארגנטינאים בארגנטינה היו אחוזי תמותה הגדולים של תינוקות, מלחמת הברית המשולשת, ומחלות מידבקות.
בתחילת המאה ה-20 הגיעו מהגרים מכף ורדה, כאשר על פי ההערכות גרים כ-10000 אנשים בארגנטינה אשר מוצאם מכף ורדה.
בשנת 2005 נערך מחקר שבו נבדק אחוז האנשים בעלי שורשים אפריקאים בשתי שכונות - מונסרט בבואנוס איירס, וסנטה רוזה במחוז סנטה פה.
על פי תוצאות הסקר, 3% מהאוכלוסייה הציגו עצמם כבעלי שורשים אפריקאים.
נתון דומה לזה הוערך על ידי המכון לחקר הגנטיקה, פילוסופיה ושפות של אוניברסיטת בואנוס איירס, שהעריכו כי ל-4.3% מהאוכלוסייה יש סממנים גנטיים אפריקאים.
מקור האפריקאים במהלך הקולוניה הספרדית
במהלך המאה ה-19 העבודות העיקריות באמריקה היו כריית מכרות פחם וחקלאות, שהתבצעו בעיקר על ידי עבדים.
לעבדים היה יתרון על פני המקומיים כיוון שהיו עמידים יותר בפני המחלות האירופיות כתוצאה מהקרבה הגאוגרפית בין שתי היבשות.
בנוסף, היו רגילים למזג האוויר המקומי מכיוון שהוא דומה למזג האוויר האפריקאי.
העבדים הראשונים נכנסו דרך נמל בואנוס איירס בשנת 1598 אך אלו הובאו בצורה מחתרתית בלי ידיעתן של שלטונות ספרד.
זרם העבדים שנכנסו ליבשת גדל כאשר מלכי ספרד החלו למכור רישיונות להחזקת עבדים מאפריקה (הרישיונות ניתנו בעיקר לחברות ספרדיות ופורטוגזיות).
ב-1713 לאחר ניצחון במלחמת הירושה הספרדית, קיבלה אנגליה מונופול על הבאת העבדים לאמריקה.
אלו חלק מהחברות אשר השתתפו בהעברת עבדים מאפריקה לאמריקה:
בתקופה שקדמה למאה ה-16 מעט עבדים הגיעו לארגנטינה, ומתוכם הרוב הגיעו מכף ורדה.
מהמאה ה-16 ואילך ריכוז העבדים בארגנטינה עלה, כאשר מרביתם הגיעו מטריטוריות שקרויות כיום: מדינות אנגולה קונגו וגינאה המשוונית.
כ-60 מיליון אפריקאים נשלחו לאמריקאים כעבדים, מתוכם כ-12 מיליון בלבד הגיעו אליהם בחיים.
מרביתם הגיעו ליבשת אמריקה לנמלים של בואנוס איירס, מונטווידאו, ולפראיסו וריו דה ז'ניירו.
העבדים עבדו בעיקר בעבודות החקלאות, עבודות הבית, גידול בעלי חיים ומעט עסקו באמנות.
העבדים שעסקו באמנות, מכרו את יצירותיהם בערים והעבירו לבעליהם את הכסף שקיבלו מהמכירה.
על פי סקר ארצי שנערך בשנת 1778, שחורים היוו חלק מרכזי מהאוכלוסייה וריכוז גבוה נצפה בעיקר במחוזות חקלאים.
הם היוו כ־54% מהאוכלוסייה במחוז סנטיאגו דל אסטרו, 52% במחוז קטמרקה, 46% במחוז סלטה, 44% במחוז קורדובה, 42% במחוז במחוז טוקומן, 24% במחוז מנדוזה, 20% במחוז לה ריוחה, 16% במחוז סאן חואן, 13% במחוז חוחוי ו-9% במחוז סאן לואיס.
בעיר בואנוס איירס נרשמו כ־15719 ספרדים, 1288 אינדיאנים ו-7268 שחורים.
השחורים בתהליך העצמאות של ארגנטינה
ב-1801 מיליציות של שחורים ומולאטים חופשיים התמקצעו והפכו לכוחות סדירים.
הם הוצבו בבואנוס איירס, מונטווידאו ואסונסיון.
בשנת 1806, לאחר הפלישה הבריטית, מיליציות אלו חוברו לכוחות אינדיאנים ויצרו את גדוד "דה קסטס".
בנוסף חוברה מיליציית עבדים להגנת בואנוס איירס במצב חירום אך הם לא קיבלו כלי נשק.
לאחר מהפכת מאי גדוד "דה קסטס" היווה חלק מהרגימנט "פארדוס ומורנוס" אשר נלחם ברוב הקרבות של מלחמת העצמאות של ארגנטינה.
במהלך הפלישה האנגלית לאמריקה החל מרד של השחורים כנגד המשטר בבואנוס איירס, שנעשה מתוך המחשבה כי האנגלים באים לשחררם.
עם זאת כשהגנרל ויליאם ברספורד האנגלי הודיע שמעמדם של העבדים לא ישתנה, העבדים השחורים פנו נגדו ועזרו להבסת הכוחות הפולשים האנגלים.
לאחר הבסת האנגלים החליט השלטון בבואנוס איירס כי צריך למצוא דרך להפסיק את העבדות בשטחו.
מיעוט מהעבדים שלחמו נגד האנגלים שוחרר מעבדות, זאת על ידי הגרלה או בחירה של הבעלים שלהם.
לקראת סוף "מהפכת מאי" השלטון שעלה החליט לגייס גיוס חובה את כלל העבדים.
כמו כן הוחלט שעבד ששירת מעל 5 שנים יקבל חופש.
גישת השלטון לעבדים הייתה גישה חיובית, אמנם עדיין היו פערים גדולים ומחלוקות בצבא:
החיילים השחורים קיבלו חצי מהשכר שקיבלו החיילים הספרדים.
השחורים לא הורשו לקחת חלק בחיל הפרשים.
הם לא קיבלו תפקידי פיקוד.
כאשר המהפכה הושלמה עלה שלטון דמוקרטי לחלוטין שהצליח לשפר את מעמד העבדים.
הרגימנט של "פרדוס ומורנוס" הפך למקצועי לחלוטין.
החיילים השחורים החלו לקבל תפקידי פיקוד.
חואן מנואל דה רוסס שלט בארגנטינה בין השנים 1829–1852. בתקופת כהונתו התמקד בהגנה על האוכלוסיות החלשות ובניהן אוכלוסיית האנשים השחורים שהיוו כ-30% מאוכלוסיית בואנוס איירס בתקופה זו.
יחסיו לשחורים היו שנויים במחלוקת, מצד אחד לא פעל להפסקת העבדות גם תקופה ארוכה לאחר עלייתו לשלטון, אך מנגד הוביל לשיפור במעמדם של העבדים.
ב-1840 הודיע דה רוסס על ביטול העבדות ושחרר את העבדים לחופשי.
בשנת 1853 החלטה זו קיבלה תוקף, זאת לאחר ששלטונות ארגנטינה הצביעו באופן סופי על ביטול העבדות בכל שטחה.
בשנת 1860 החלו ליישם את ההחלטה וגם בעלי עבדים בעלי אזרחות זרה הוכרחו לשחרר את העבדים שלהם.
בתקופת כהונתו של דומינגו סרמיאנטו התרחשו שני אירועים מרכזיים שגרמו לתמותה נרחבת בקרב השחורים בארגנטינה: "מלחמת הברית המשולשת" (1864-1870) והתפרצות של "קדחת צהובה" בבואנוס איירס (1871).
עם שחרור השחורים מעבדות, השחורים חוו הפליה גדולה ולא זכו לתנאים דומים כמו לשאר האזרחים במדינה.
רק 2 מתוך 14 בתי ספר בבואנוס איירס קיבלו אליהם ילדים שחורים, זאת אף על פי שהם היוו 15% מהאוכלוסייה.
מתחילת המאה ה-19 אוכלוסיית השחורים בארגנטינה החלה להידלל במהירות עד שכמעט נעלמה לחלוטין, כשאחת התאוריות שעלו הייתה רצח עם של אוכלוסיית האפריקאים השחורים על ידי הארגנטינאים הלבנים.
ב-1887 אחוז השחורים עמד על 1.7% מהאוכלוסייה.
מנקודה זו הפסיקו לספור את מספר השחורים בסקרים ארציים.
כיום, על פי מחקר שנערך בשתי שכונות בארגנטינה, 3% מהאוכלוסייה יודעים שהם בעלי שורשים אפריקאים.
על פי מחקרים ישנן כמה סיבות להידללות אוכלוסיית השחורים:
השחורים היוו חלק גדול מהכוחות הלוחמים ב"מלחמת הברית המשולשת", מלחמה זו גרמה לאבדות רבות.
מגפות, בעיקר מגפת הקדחת הצהובה בבואנוס איירס (1871) שגרמה תמותה נרחבת.
שחורים רבים היגרו לאורוגוואי, שם השלטון העניק יותר זכויות לשחורים.
הגירה לארגנטינה אחרי המאה ה-19
כיום חיים בארגנטינה בין 12,000 ל-15,000 צאצאים ממהגרים שהגיעו מכף ורדה, מתוכם כ-300 נולדו במדינה זו והיגרו.
ההגירה החלה בסוף המאה ה-19 והתעצמה במהלך המאה ה-20. הייתה משמעותית בעיקר בין השנים 1927–1933 ולאחר שנת 1946. הסיבה להגירה הייתה יובש גדול אשר שרר באזור כף ורדה.
מהגרים אלו היו ימאים ודייגים במקצועם לכן התיישבו ברובם באזורים עם נמל.
95% מהם עסקו במקצועות ימיים כגון דיג, ספינות משא וחלקם הצטרפו לחיל הים הארגנטינאי.
כיום אין מספרים רשמיים של מספר האפריקאים הגרים בארגנטינה אך מספרים לא רשמיים מצביעים על עלייה חדה במספר המהגרים.
בין השנים 2004–2012 נבחנו כ-100 אישורי תושבות ממהגרים סנגלים, ובין השנים 2013–2016 המספר עלה ל-1000. ההגירה לארגנטינה נעשתה גם ממדינות אחרות כמו ניגריה, חוף השנהב, גאנה, קמרון וגמביה.
רוב המהגרים הגיעו לארגנטינה עם השכלה תיכונית וחלקם אף היו בעלי תואר ראשון, אך התקשו במציאת עבודה מסודרת ומרביתם עבדו ברחוב.
בתחילת 1990 ועד למשבר הכלכלי של 2001, היה גל הגירה ראשון ממדינות עניות לארגנטינה.
מהגרים אלו באו לארגנטינה במטרה להרוויח כסף ולחזור למדינתם עם חסכונות.
בגל ההגירה בין היתר הגיעו נשים דומיניקניות עם שורשים אפריקאים, מרביתן במטרה לעסוק בזנות, אם בצורה רצונית או שנפלו ברשת של סחר בנשים.
גל הגירה שני התחיל בשנת 2008. מספר בקשות הוויזה של נשים דומיניקניות עלו מ-663 ב-2007, ל-1168 ב-2008. השלטונות החלו להילחם בתופעה ולכן ב-2009 כ-166 נשים גורשו בחזרה למדינתם.
חלוקה טריטוריאלית של אפריקאים בארגנטינה
על פי סקר ארצי שהתבצע בשנת 2010 ישנם כ 2738 אפריקאים בארגנטינה.
הטבלה הבאה מראה את חלוקת האפריקאים על פי מחוז.
על פי הסקר הארצי שהתבצע בשנת 2010 מתוך 2,738 האפרו-ארגנטינאים החיים בארגנטינה, 1825 מהם גברים ו-913 נשים.
ההשפעה הגדולה ביותר של המהגרים מאפריקה על המוזיקה הארגנטינאית היא, ככל הנראה, המוזיקה המאפיינת את ריקוד הטנגו.
מקורה במפגשים שערכו העבדים האפריקאים בבתי מפגש, שהתרחשו באישור בעליהם.
מקור השם מגיע מ"צ'אנגו", שמו של אלוהי הרעם, הברקים, האש והצדק בתרבות היורובה.
בארגנטינה, כמו בשאר המדינות באמריקה, הגזענות קיימת עוד מימי הקולוניה הספרדית.
באותה תקופה מעמדם של השחורים האפריקאים היה נמוך אפילו ביחס לאינדיאנים.
הגזענות קיימת גם באומנות הארגנטינאית כפי שניתן לראות בשירה אפית של מרטין פיירו.
שבה מתואר מצב שבו הדמות הראשית "פיירו" רוקדת כאשר נכנס זוג שחורים.
"פיירו" מקלל את האישה, והיא עונה לו בחזרה.
בתגובה עונה לה פיירו: "אלוהים ברא את הלבנים, פטר הקדוש את המולטים, השטן את השחורים, בשביל לבייש את הגיהנום"
השלטונות בסוף המאה ה-19 התנגדו לשחורים, כאשר הצהירו לאחר סקר ארצי שנערך בשנת 1895,
"בקרוב האוכלוסייה תהיה מאוחדת ותיצור אישיות לבנה ומדהימה".
ב-9 באוקטובר 2006, נוצר "הפורום של אפריקאים וצאצאים של אפריקאים בארגנטינה" במטרת לשמר את התרבות ולהילחם נגד גזענות והפליה כנגד האוכלוסייה האפריקאית.
כיום בסלנג הארגנטינאי משתמשים בביטויים "שחור", "ראש שחור", "שחורים" ככינוי לאוכלוסיות החלשות.
כיום משתמשים בשחור ככינוי גנאי שמתאר לא רק שחורים צאצאים לעבדים, אלא גם לאנשים בעלי שורשים אינדיאנים.
אפרו-קובנים הוא מונח המתייחס לקובנים, שמוצאם ממערב אפריקה, וכן אלמנטים היסטוריים או תרבותיים בקובה שמקורם כנראה בקהילה זו.
המונח יכול להתייחס לשילוב של ילידים אפריקאים ומרכיבים תרבותיים אחרים אשר נמצאו בחברה הקובנית כגון גזע, דת, מוזיקה, שפה, אמנות ותרבות מעמדית.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2002, אשר סקר 11.2 מיליון קובנים, 1.1 מיליון קובנים תיארו את עצמם כאפרו-קובנים או שחורים ואילו 5.8 מהם ראו את עצמם כמולאטים או כמסטיסים.
כלומר, חלק ניכר מתושבי קובה מאשרים שמוצאם אפריקני.
הנושא מורכב עוד יותר לאור העובדה שמספר לא מבוטל של אנשים עדיין מייחסים את מוצאם לקבוצות אתניות אפריקניות מסוימות או אזורים מסוימים, בעיקר יורובה, אקאן, אררה וקונגו, אבל גם איגבו, קרבאלי , מנדינקה, קיסי , פולה, מקאוה ואחרים.
מחקר משנת 2014 העריך את התפלגות אוכלוסיית קובה כ-70% מאירופה, 22% מאפריקה ו8% ילידים אמריקאים.
אף על פי שאת האפרו-קובנים ניתן למצוא בכל רחבי קובה, במזרח קובה יש את הריכוז הגבוה יותר של אפריקאים מאשר בשאר חלקי האי, ובהוואנה יש את האוכלוסייה הגדולה ביותר של אפריקאים מאשר בכל עיר אחרת בקובה.
לאחרונה, אפריקנים רבים מהגרים לקובה, במיוחד מאנגולה.
בנוסף, מהגרים מג'מייקה (Jamaica) והאיטי (Ayiti) מתיישבים בקובה, רובם התיישבו בחלק המזרחי של האי, בשל הקרבה למולדת שלהם, מה שתרם אף יותר לשיעור הגבוה גם ככה של אפריקאים בצד הזה של האי.
אחוז האפרו-קובנים על האי גדל לאחר המהפכה הקובנית ב-1959 בהנהגת פידל קסטרו בשל ההגירה ההמונית מהאי של המעמד הבורגני הלבן.
חלק קטן של אפרו-קובנים עזבו את קובה, בעיקר לארצות הברית (במיוחד לפלורידה), שם הם וילדיהם שנולדו בארצות הברית נקראים קובנים-אמריקנים, היספנים-אמריקנים ואפרו-אמריקנים.
רק מעטים מהם התגוררו במדינה דוברת ספרדית הסמוכה לרפובליקה הדומיניקנית ובטריטוריית ארצות הברית בפוארטו ריקו.
המוסד הנכחד של לימודי קובנים וקובנים-אמריקנים באוניברסיטת מיאמי העריכו את אחוז אוכלוסיית האפריקאים בקובה ב-62%.
קבוצת זכויות המיעוט הבינלאומית טוענת כי "הערכה אובייקטיבית של מצב האפרו-קובנים נותרה בעייתית עקב רישומים מועטים ומחסור במחקרים שיטתיים הן לפני והן אחרי המהפכה" .
מדינות כמו ניגריה (Nigeria) ביתם של תרבויות יורובה ואיגבו, וגינאה המשוונית (República de Guinea Ecuatorial) חוו זרם של עבדים לשעבר מקובה שהגיעו לשם כמשרתים מובטלים במאה ה-17, ושוב במהלך המאה ה-19. בגינאה המשוונית הם נהפכו לחלק מהאמנסיפדות; בניגריה הם נקראו "אמארוס" (Amaros).
למרות היותם חופשיים לחזור לקובה עם סיום תקופת עבודתם, הם נשארו במדינות אלה והתחתנו עם האוכלוסייה המקומית.
העבדים לשעבר הובאו לאפריקה על ידי הצווים המלכותיים של 13 בספטמבר 1845 ושל 20 ביוני 1861, הם גורשו מקובה עקב חוסר במתנדבים שרצו לעזוב.
אירועים עם נסיבות דומות התרחשו בעבר במאה ה-17 כאשר לעבדים לשעבר הן מקובה והן מברזיל הוצעו אותן הזדמנויות.
גם באנגולה יש קהילות של אפרו-קובנים, הנקראות "אמפארוס"(Amparos).
הם צאצאים של חיילים אפרו-קובניים שהובאו לשם בשנת 1975 כתוצאה של המעורבות הקובנית במלחמה הקרה.
פידל קסטרו פרס אלפי חיילים באנגולה במהלך מלחמת האזרחים.
כתוצאה מתקופה זו, ישנה קהילה אפרו-קובנית קטנה דוברת ספרדית באנגולה המונה כ-100,000 אנשים.
השפה הקריאולית והתרבות האיטית נכנסו לראשונה לקובה עם הגעתם של עולי האיטי בתחילת המאה ה-19. כתוצאה ממהפכת האיטי (1791-1804) בה התקוממו העבדים בהאיטי נגד השלטון הצרפתי, הגיע גל של נמלטים צרפתיים עם עבדיהם אל קובה.
העולים התיישבו בעיקר במזרח קובה ועד 1804 כ-30,000 צרפתים חיו במחוז גואנטנמו, במיוחד בערים בברקואה ובמאיסי, העיירות במיקום המזרחי ביותר במחוז, שם הנהיגו מאוחר יותר את עיבוד הסוכר, בנו בתי זיקוק לסוכר ופיתחו מטעי קפה.
תושבי האיטי המשיכו להגיע לקובה גם בשנים מאוחרות יותר כדי לעבוד כעובדי כפיים בשדות בחתיכת קני הסוכר.
תנאי מחייתם ועבודתם לא היו טובים מאלה של העבדים והם סבלו מאפליה.
אף על פי שרצו לחזור לארץ מולדתם, רבים מתושבי האיטי נשארו בקובה, ובסופו של דבר הם וצאצאיהם לא זיהו את עצמם כהאיטיים ולא דיברו יותר בשפה הקריאולית.
האפליה נפסקה רק לאחר עליית שלטון פידל קסטרו ב-1959, והשפה הקריאולית נהייתה השפה השנייה המדוברת בקובה, לאחר ספרדית.
נהייתה הכרה בשפה גם אצל קובניים שמעולם לא היו בהאיטי ולא היו ממוצא האיטי ואף הוקמה תחנת רדיו אשר משדרת בשפה זו.
על פי דבריהם של חוקרים אנתרופולוגים שנשלחו לקובה על ידי האיחוד האירופי, הגזענות כנגד האפרו-קובנים מושרשת בקובה.
אפרו-קובנים נדחקים במקרים רבים לדיור לקוי ולרוב אינם נכללים בעמדות ניהוליות של מוסדות המדינה הפורמליים.
אסטבן מוראלס דומינגז (Esteban Morales Domínguez) פרופ' באוניברסיטת הוואנה, גורס כי היעדר דיון בנושא הגזע מאיים על הפרויקט החברתי של "המהפכה הקובנית".
קרלוס מור (Carlos Moore), חוקר שכתב רבות אודות הנושא, גורס כי האיום של "פיצוץ" מצבם של האפרו-קובנים הוא איום חסר תוכן, שכן הם מפחדים להיכנס לכלא.
אך, למרות היד הקשה שבה נוקט השלטון, הממשלה עדיין מפחדת מהתפוצצות מצבם של האפרו- קובנים.
בשנים שבין ניצחון המהפכה הקובנית לניצחון בפלאיה ג'ירון (כישלון פלישת כוחות מתנגדי המהפכה בחסות האמריקאית), הייתה הממשלה הקובנית אחד המשטרים האקטיביים ביותר במאבק נגד אפליה.
היא השיגה הישגים בתחום שוויון הגזע באמצעות הסדרה של רפורמות שוויוניות בתחילת שנות השישים.
בתגובה לגודלה הרב של גזענות בשוק העבודה, הוציא קסטרו חוקים נגד אפליה.
בנוסף, הוא ניסה לסגור את הפער המעמדי בין קובנים לבנים עשירים לאפרו קובנים ממעמד נמוך יותר, באמצעות הנגשת אוריינות לכלל האוכלוסייה ורפורמות שוויוניות אחרות.
במחקר, שנערך על ידי מספר חוקרים מערביים בשנת 2003, טענו החוקרים (Yesilernis Peña, Jim Sidanius and Mark Sawyer), כי למרות ההצהרות לגבי צמצום האפליה בשנות ה-60, האפליה החברתית של אפרו-קובנים עדיין רווחת, למרות רמות נמוכות של אפליה כלכלית.
לאחר שהשלטון "פתר" את בעיית האפליה הגזעית, הממשלה עברה לגזענות, שהתבטאה באמצעות מסר אשר סימל שינוי בתפיסת החברה הגזענית של הקובנים, ונובעת מהשינוי במיקוד הממשלה.
כלומר, הכרזת הממשלה בנוגע לצמצום נגעי הגזענות אפשרה לציבור הקובני להתכחש לאפליה מבלי לתקן את הסטריאוטיפים שנותרו במוחם של אלו אשר גדלו בקובה, שהייתה מחולקת מבחינה גזענית וכלכלית.
רבים מהטוענים שאין גזענות בקובה, מבססים את טענותיהם על היסטוריה חברתית של נישואי תערובת וערבוב הגזעים בין הלבנים לאפריקאים.
קובנים רבים פירשו את ערבוב הגזעים כ"הרמוניה גזעית", אך אמונה זו היא איננה נכונה ורק מעכבת את הגשמת ה"הרמוניה הגזעית האמיתית" שתגיע לאחר סיום הגזענות והאפליה החברתית בקובה.
אלמנטים תרבותיים אחרים הנחשבים לאפרו-קובניים ניתן למצוא בשפה (כולל תחביר, אוצר מילים וסגנון דיבור).
השפה בקובה מבוססת על המיזוג בין השפה האפריקאית לבין הספרדית, החיבור הדמוגרפי שהתרחש בקובה בתקופה הקולוניאלית גרם לתוצר של שפה לשונית תרבותית שנמשכת עד היום.
השפה הקובנית מושפעת מהשפות האפריקאיות והדתות האפרו קובניות כולן שומרות על מידה מסוימת של שימוש בשפות האפריקאיות.
דתות הסנטריה (Santería)והאבוקה (Abakuá) שומרות שתיהן על מידה רבה של שימוש בשפות אפריקאיות ואילו פאלו (Palo) משתמשת בתערובת של ספרדית וקיקונגו (Kikongo) הידועה בשם האבלה קונגו (Habla Congo).
במהלך שנות ה-20 וה- 30 של המאה ה-20 קובה חוותה תנועה אשר יועדה לתרבות האפרו-קובנית ונקראה אפרו-קובניזם (Afrocubanismo).
לתנועה הייתה השפעה גדולה על הספרות הקובנית, שירה, מוזיקה ופיסול.
זה היה המבצע האמנותי הראשון בקובה שהתמקד בנושא מסוים: התרבות האפריקאית.
התנועה הדגישה את המאבק לעצמאות מספרד, את העבדות האפריקנית ואת בניית הזהות הלאומית הקובנית כטהורה.
אף על פי שהמטרה הייתה איחוד סיפורי עם ומקצבים אפריקנים עם צורות אמנות מסורתיות, האמנויות המרכזיות בתנועה היו המוזיקה והריקוד.
בניגוד לאמנויות המסורתיות – ציור, פיסול, ספרות ושירה - הריקוד והמוזיקה לא דרשו מהאמנים ללמוד לימודים פורמליים, הכשרה או אפילו ידע של קרוא וכתוב ובנוסף עלות החומרים שנדרשו להפקת המוזיקה או הריקוד לא היו גבוהים.
מאפיינים אלו הנגישו את האמנויות גם לשכבות הנמוכות בחברה ובכך נתנו לה קול ועזרו לאחד את העם ולהגדיר אותו בזהות לאומית קובנית הנבדלת מזהויות אחרות.
התנועה התפתחה מגילוי מחודש של המורשת האפריקאית.
היא התפתחה בשני שלבים שונים שהקבילו זה לזה.
הראשון הכיל אמנים ואינטלקטואלים אירופאים אשר התעניינו באמנות האפריקנית ובמוזיקה המסורתית.
שלב זה הקביל לרנסאנס של הארלם בניו יורק, נגרטיוד בצרפת הקריבית ולאוונגרד הסגנוני האירופאי (למשל הקוביזם וייצוג המסכות האפריקניות).
השלב התאפיין בהשתתפות אינטלקטואלים לבנים, ביניהם: הקובנים – אלג'ו קרפנטייה, פרננדו אורטיז ולידיה קבררה, פוארטו ריקו – לואיס פאלאס מאטוס וספרדים – פבלו פיקאסו ורוג'ר דה לוריה.
האמנים המושפעים מאפריקה נטו לייצג אפרו-קובנים בתיאורים נדושים כמו דמויות שחורות היושבות תחת עץ דקל עם סיגר.
שירים ומאמרים שנכתבו על ידי אפרו-קובנים התחילו להתפרסם בשנות ה-30 של המאה ה-20 בעיתונים, מגזינים ובספרים, שם הם דיברו על המורשת האישית שלהם.
אפרו-קובנים ואמני המורשת האפרו קובנים הדגישו את הגזע והתרבות האפריקנית שהייתה שולית פעם, וזה הפך לסמל של העצמה ואינדיבידואליות אפרו-קובנית בתוך התרבות של אמריקה ואירופה.
מגמה זו שימשה זרז עבור השלב השני אשר התאפיין באמנים אפרו-קובנים אשר יצרו אמנות המשקפת את הווייתם אפרו-קובני.
בתחילת 1930 השלב השני תיאר השקפה רצינית יותר של התרבות השחורה כמו דתות אפריקאיות ומאבקים הקשורים עם עבדות.
הדמות המובילה של התנועה בשלב השני היה ניקולס גיין.
המשכיות המוניטין של תנועת האפרו-קובניזם התקבלה מהקמת סגנון האמנות של העולם החדש, אשר שילב את האסתטיקה של התרבות האירופאית והאפריקנית גם יחד.
אף על פי שהתנועה עצמה נעלמה בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20, התרבות האפרו-קובנית המשיכה לשחק תפקיד חשוב בזהות קובה.
זו הייתה המהפכה הקובנית שפתחה פתח למחקרים מקיפים יותר על השורשים האתניים-אפריקאים בקובה.
הרטוריקה של המהפכה שילבה את ההיסטוריה השחורה ואת תרומתה לרובד החשוב בזהות הקובנית.
המהפכה מימנה פרויקטים רבים ששחזרו את עבודתם של אפרו-קובנים תוך מאמץ להתאים את הזהות האפריקאית המונעת בתוך החברה הקובנית האנטי-גזענית החדשה.
מוזיקה אפרו קובנית כוללת בתוכה שתי קטגוריות עיקריות של מוזיקה: דתית וחילונית.
מוזיקה דתית כוללת את המנגינות, המקצבים והכלים ששימשו בטקסים של הזרמים הדתיים (הנזכרים לעיל), בעוד שמוזיקה חילונית מתמקדת בעיקר ברומבה, גואגואנקו (Guaguancó) וקומפארסה (Comparsa) (מוזיקת קרנבל) כמו גם במספר מופחת של סגנונות כמו ה"טומבה פראנצ'סה" (Tumba francesa).
כמעט כל מוזיקה קובנית מושפעת ממקצבים אפריקאים.
למוזיקה הפופולרית הקובנית ולא מעט מהמוזיקה האמנותית יש מקורות מספרד ואפריקה השזורים באריג קובני ייחודי.
ה"סון" (son) הוא דוגמה אופיינית לכך.
בזמן שרוב המוזיקה לרוב מבוצעת בזמן חתוך.
אמנים לרוב מאופיינים בשימוש במערך של חתימות זמן כמו 6/8 עבור פעימות תיפוף.
הקלאווה, מנגד, משמש בחתימת זמן פולימטית של 7/8 פעימות + 5/8.
ג'אז אפרו קובני הוא הצורה המוקדמת ביותר של הג'אז הלטיני.
הוא משלב מקצבים אפרו-קובניים המבוססים על הקלאווה, עם הרמוניות ג'אז וטכניקות של אלתור.
הג'אז האפרו-קובני הופיע בשנות ה-40 המוקדמות עם המוזיקאים הקובניים מריו באוזה (Mario Bauzá) ופרנק גרילו "מאצ'יטו" (Machito) בלהקת מאצ'יטו והאפרו-קובניים בניו יורק.
בשנת 1947, שיתופי הפעולה עם חצוצרן הביבופ דיזי גילספי (Dizzy Gillespie) ונגן כלי ההקשה צ'אנו פוזו (Chano Pozo) הביאו מקצבים וכלים אפרו-קובניים כגון טומבדורה (Tumbadora) ואת הבונגו (Bongo drum) אל סצנת הג'אז החוף המזרחי.
שילובים מוקדמים של ג'אז עם מוזיקה קובנית כגון "Manteca" ו-"Mangó Mangüé" היו נפוצים תחת הכינוי קיובופ (Cubop) עבור הביבופ הקובני.
במהלך העשורים הראשונים, תנועת הג'אז האפרו-קובנית הייתה חזקה יותר בארצות הברית מאשר בקובה.
קני דורהאם (Kenny Dorham) סאבו מרטינז (Sabu Martinez), והאנק מובלי (Hank Mobley) ניגנו ג'אז אפרו קובני משנות ה-50 עד שנות ה-60. בתחילת שנות ה-70, "אורקסטרה קובנה דה מוזיקה מודרנה" ומאוחר יותר איראקרה (Irakere) הביאו את הג'אז האפרו-קובני לסצנת המוזיקה הקובנית והשפיעה על סגנונות חדשים כמו על הסונגו (songo) .
המילה רומבה בספרדית מסמלת אירוע חגיגי קולקטיבי, ארוחה חגיגית או מאורע שמח ומפגש חברתי חילוני עם מוזיקה וריקודים.
מקור המילה רומבה מגיע מהשפה האפריקאית ופירושה הוא מפגש חברתי ללא קשר לטקסים דתיים .
הרומבה התפתחה בשנות ה-50 וה60 של המאה ה-19 במקומות מפגש של אפריקאים חופשיים שאליהם הורשו להגיע ולהתפלל אחרי העבודה.
עם ביטול העבדות בשנת 1886 עברו אפרו- קובנים להתגורר באזורים עירוניים והצטרפו לקובניים הלבנים העניים על מנת לחפש עבודה.
באזור הנמלים היו יותר משרות מאשר באזורים הכפריים ועל כן הם התרכזו שם.
נוצרה מציאות של חיים משותפים בין אפריקאים ולבנים אשר הובילה לקיומם של אירועים קהילתיים כגון רומבה .
מלבד האירוע הקהילתי, הרומבה הוא גם שם של ריקוד, קצב וקבוצה של רקדנים.
הרומבה בקובה מבוססת על שירים וצעדים אפריקאים שהגיעו דרך קבוצות אתניות ממערב מרכז אפריקה.
ישנן סברות אחרות האומרות כי הרומבה הגיעה דווקא מאנשי הסארה בניגריה (Nigeria) הצפונית, שם הנערים רוקדים בשורות לפני שורות של בנות, מתקרבים ומתקרבים עד שהם נוגעים ואחר כך נפרדים זה מזה .
בזאיר (Zaire) ישנה היסטוריה דומה של צעדי ריקוד- ריקוד באקונגו מסורתי שנקרא "ואן סמבה" ומתייחס ישירות אל צעדי הרומבה.
בריקוד זה, נשים וגברים רוקדים במעגל עם רצועות בד שקשורות כחגורות סביב המותניים.
הרקדן בועט או ברגל וזורק את המטלית לאוויר במטרה לפגוע באדם מהמין השני.
הבד הוא הזמנה לבוא לרקוד במעגל .
הריקוד אשר מזכיר בצורה הכי קרובה את ריקוד הרומבה בקובה הוא ממערב- מרכז אפריקה או ממוצא קונגו- אנגולה, מה שנחשב היום זאיר ונקרא יוקה (Yuka) ומאקוטה.
הקובנים קוראים להם בשמות קונגו או בנטו.
תנועת ריקוד אופיינית היא כאשר גופם של שני בני הזוג נפגש או כמעט נפגש בטבור.
הקובנים השחורים יצרו מוזיקה וריקוד משלהם שלא הייתה אפריקאית ולא ספרדית, הם השתמשו בתיפוף, בשירה ובריקודים בתצורות שונות .סוג אחד התפתח באזורים העירוניים של הוואנה, מעורב בריקוד זוגות.
באזור אחר יש ריקוד סולו של גברים שהתפתח באזורים כפריים.
ריקוד הסולו נובע ככל הנראה מחוסר האיזון בין גברים לנשים במשך תקופת העבדות.
באזורים הכפריים של מאטאנזה (Matanza), במיוחד ליד טחנות הסוכר (Sugarcane mill), הצטברו אוכלוסיות גדולות של אפריקאים במהלך ואחרי העבדות.
סוג הסולו של הזכרים האפריקאים עשוי להיגרם מהשפעתן של חברות הקרב הסודיות של דרום קובה שהביאו מסורות של ריקודים גבריים לקובה .
את הדת האפרו קובנית ניתן לפרק לשלושה זרמים עיקריים: סנטריה (Santería), פאלו (Palo) ואבאקווה (Abakuá), אשר כל אחת מהן כוללת פרטים (אנשים) מכל גוני וסוגי האוכלוסייה האפרו-קובנית .
מכונה גם- "Regla de Ocha, La Regla de Ifa", הוא זרם אפרו-אמריקני אשר מושתת על דת היורובה (קבוצה אתנית באזור ניגריה של היום), שהתפתחה בקובה בקרב צאצאי מערב אפריקה.
זרם זה התאפיין באמונה מיתולוגית של בני היורובה באוריסה (Orisha), ביטוי של אלוהות מסוימת במערכת הרוחנית והדתית.
Santería היא מילה ספרדית שפירושה "תפילה של קדושים".
Santería מושפעת ומסונכרנת עם הקתוליות הרומית.
בנוסף לכך, Santeria, היא מערכת של אמונות המביאה מיזוג של היבטים דתיים מהיורובה, אשר הובאה לעולם החדש (שקובה היא חלק ממנו), על ידי אנשים משועבדים מאזור היורובה יחד עם הנצרות והדתות של עמים הילידים של אמריקה.
לזרם הנ"ל יש השפעה גדולה מאוד על מהות ה"רוחניות" הקובנית.
אנשי היורבה, שכאמור היוו את הבסיס לזרם הנ"ל נשאו עמם מנהגים דתיים שונים, הכוללים מערכת "תקשורת" עם אבותיהם והגורמים ה"אלוהיים" שלהם, הקרבת בעלי חיים, תופים וריקודים קדושים.
הצורך של המאמינים בזרם לשמר את מסורותיהם ומערכות האמונה שלהם בסביבה תרבותית עוינת, הניע אפרו-קובנים משועבדים לנסות ולמזג את זרם דת זה יחד עם היבטים של הקתוליות הרומית כבר בשנת 1515.
דת או זרם אפרו-קובני עתיק.
חסידיו מאמינים שהם יכולים להשתמש בחלקי גוף האדם כדי ליצור קשר ולשעבד את רוחות המתים.
הרוחות נאלצות לעשות "משימות" - כמעט אך ורק בשירות הרוע.
על מנת לגייס את הרוחות, ה"פלורס" (הישות שברצונה לגייס את הרוחות) חייבים ללמוד כללים מורכבים הקשורים גולגולות, חצים, צלבים וסמלים אחרים, כדי לגייס את הרוחות .
הזרם תיפקד כזרם סודי – ייעודי לגברים, בדומה לזרמים שאפיינו את הבונים החופשיים באירופה, זרם זה אינו היה מסונכרן עם הקתוליות הרומית ונשאר, בצורתו והווייתו, למוצאו המקורי – דרום מזרח ניגריה ודרום מערב קמרון.
למעשה, זרם זה הוא אחווה יזומה של גברים אפרו קובנים, אשר הקימו מאין "חברה סודית", שמקורה הוא מ"אגודת אחים" באזור נהר קרוס שנמצא בדרום מזרח ניגריה ודרום מערב קמרון.
על פי האמונה בזרם זה, המאמינים –"Ñáñigos" יכולים להפוך לנמרים וכך לעקוב אחרי אויביהם .
אפרהט (בסורית: ܐܦܪܗܛ; ביוונית עתיקה: Ἀφραάτης; בלטינית: Aphraates; 280 – 346) היה מחבר נוצרי סורי בן המאה השלישית מחדייב שבאימפריה הסאסאנית.
אפרהט חיבר סדרה של עשרים ושלוש דרשות על עיקרי הנצרות מנקודת השקפתו.
אפרהט הקדים במעט את זמנו של גדול ההוגים של הכנסייה הסורית – אפרים הסורי אך בניגוד לאפרים, אפרהט חי מחוץ לאימפריה הרומית.
אפרהט נולד בחדייב סמוך לגבול עם האימפריה הרומית בזמן שלטונו של הקיסר שאפור השני בסביבות שנת 280 לספירה.
אפרהט היה ידוע בתור "החכם הפרסי", ואולי הגיע ממשפחה פגאנית והיה בעצמו פאגאני שהתנצר (בדומה לאפרים הסורי).
אפרהט היה עד לרדיפת הנוצרים בתחילת שנות השלושים על ידי שפור השני.
הרדיפות נבעו ממתחים פוליטיים בין רומא לפרס, ובמיוחד ההכרזה על קונסטנטינוס הגדול שרומא צריכה להיות אימפריה נוצרית.
ייתכן ששאפור חשש שהנוצרים הסוריים והארמנים, בעיקר בתוך האימפריה שלו, יתמכו בחשאי ברומא.
יש אלמנטים בכתיבה של אפרהט, שמראים דאגה לעדה הנרדפת שלו.
בכתבים מאוחרים יותר של הכנסייה הוא מכונה "החכם הפרסי" וזוכה להערכה רבה בכתבים דתיים.
חוקרים מאוחרים הוכיחו שהוא שימש כנראה כבישוף.
כתביו של אפרהט השתמרו בשלושה כתבי יד מהמאות השישית והשביעית והמוחזקים בספריה הבריטית.
היצירות של אפרט נקראות דרשות על פי המילה הראשונה בכל דרשה (בסורית: ܬܚܘܝܬܐ, תחויתא) שפירושה "דרשה".
כל דרשה עוסקת בפרט אחר של האמונה או ציון דרך להגיע לאמונה.
לדברי פרנסיס קרופורד בורקיט , הן נועדו ליצור "תצוגה מלאה ומסודרת של האמונה הנוצרית" על פי נקודת המבט של הכנסייה הדוברת סורית.
הדרשות הן יצירות פרוזה, אך לעיתים קרובות משתמש אפרהט בדימויים פואטיים לכתיבתו.
כל אחת מעשרים ושתיים הדרשות הראשונות מתחילה בכל אות ברצף של האלף-בית הסורי (מתוכם יש עשרים ושניים במקביל לא"ב העברי).
הדרשות לא נכתבו בבת אחת, אלא בשלוש תקופות שונות.
העשירייה הראשונה, שנכתבה בשנת 337, נוגעת לחיים הנוצריים וסדר הכנסייה וקדמה לרדיפות.
הדרשות 11–22 נכתבו בעיצומן של הרדיפות, בשנת 344. חלק מהקבוצה הזו עוסקת בענייני הכנסייה כמו הדרשות הראשונות, ואחרות מתמקדות בנושאים אפוקליפטיים.
עם זאת, ארבע דרשות עוסקות ביהדות.
אפרהט נתן עמדתו בהסבר המשמעות של סמלי המילה, פסח ושבת.
על אף הקו הפולמוסי בדרשותיו במה שנוגע ליהדות, אין הן משקפות אופי אנטי-יהודי מובהק.
הדרשה העשרים ושלוש נופלת מחוץ למערכת האלפביתית של העבודות המוקדמות, ונראית מעט מאוחרת יותר, אולי קרוב לסיום חייו של אפרהט.
אפרהט כותב בצמוד לכתבי הקודש.
אופן הפרשנות המקראית של אפרהט דומה לזה של חכמי התלמוד הבבלי של ימיו.
עמדתו בתוך הכנסייה מצוינת בדרשה יד, שבה נראה כי אפרהט כותב מכתב מטעם הסינוד שלו לאנשי הכמורה של בירת פרס - קטסיפון על החידקל.
דרשה על המשיח שבן אלהים הוא
דרשה על המוות והימים האחרונים
דרשה על האשכול – זהו עיבוד מתומצת של הסיפור המקראי
דרשותיו של אפרהט נכתבו בסורית, אך עד מהרה הן תורגמו לשפות נוספות כמו יוונית, לטינית, ארמנית, גיאורגית, ערבית וגעז.
בתקופה המודרנית הדרשות ניתרגמו גם לאנגלית.
שלוש דרשות תורגמו לעברית ויצאו לאור בשנת 2018. דרשה יג "על השבת" תורגמה בידי בר בליניצקי ויקיר פז.
דרשה יז "על המשיח שבן אלוהים הוא" תורגמה בידי מנחם קיסטר.
דרשה יא "על המילה" תורגמה בידי מיכאל סוקולוף.
אפרו הוא המטבע המתוכנן של האיחוד האפריקאי - באופן אנלוגי עם האירו.
ההחלטה להנפקת "אפרו" התקבלה באבוג'ה בירת ניגריה, בעת חתימת ההסכם על מרחב כלכלי אחד באפריקה.
הצגת "אפרו" תוכננה לשנת 2025, אך הסיכויים לתוכנית זו מעורפלים למדי, מכיוון שמדינות רבות מתכננות להצטרף לאיגודים כספיים אחרים, למשל, כף ורדה מתכננת להצטרף לגוש האירו.
כמה איגודי מטבעות באפריקה, האיחוד הכלכלי והמוניטרי של מערב אפריקה והקהילה המוניטרית והכלכלית במרכז אפריקה, משתמשים בפרנק CFA.
הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה תכננה להכניס מטבע משותף בשנת 2009, הקהילייה המזרח-אפריקנית תכננה להציג שילינג מזרח אפריקאי עד 2015. בדרום אפריקה אפשרי גם איחוד מוניטרי המבוסס על ראנד דרום-אפריקאי.
אפרואווס (שם מדעי: Afroaves) הוא ענף של עופות בתראים, אשר הוגדר ב-2012. קבוצה זו כוללת את סדרות העופות המקורבים לכחלאים אך גם קרובים לעופות הדורסים (למעט הבזים).
מינים אלה ברובם הם אוכלי כל או אוכלי בשר, והם בעלי מקור חזק מעוצב לניקור מזון, אם כי אצל חלקם כמו הטוקנים והקלאויים הם חלולים ומיועדים לקישוט יותר.
הענף מחולק ל-3 ענפים: Accipitrimorphae, בו דורסי היום והקונדורים, סדרת דורסי הלילה ו-Coraciimorphae, בה הסדרות הקרובים לכחלאים, הנקראים, הקלאונאים והטרוגונאים.
זוהי אחת משתי הקבוצות של הענף אינופינאווס, בו נמצאים גם הקבוצה אוסטרלאווס שבה כלולים הקריאמאים, הבזאים, התוכאים וציפורי השיר.
אפרואינסקטיפילים (שם מדעי: Afroinsectiphilia; משמעות השם: "אוכלי חרקים אפריקנים") היא קבוצת יונקי שליה השייכת לקבוצת האפרותריה.
כיום כלולים בקבוצה זו שלוש סדרות הכוללות מיני יונקים החיים רק באפריקה ובאי הסמוך מדגסקר.
הם הניזונים מחרקים, ובמראם מזכירים מעט חדפיים או קיפודיים.
עם זאת, בדיקה פילוגנטית ומורפולגית לא מצאה אף קשר לאוכלי החרקים וקרוביהם העיקריים הם הפילאים והשפנאים.
הדמיון בינם לאוכלי החרקים הרגילים הוא כתוצאה מאבולוציה מתכנסת, עקב אורח חיים דומה.
יש המשייכים את השנבובאים ל-Pseudungulata, קבוצה נפרדת הקרובה לפיינונגולטה, אך חוקרים אחרים רואים בהם צאצאים לאבות דמויי-טנרקים ומשייכים אותה לקבוצה זו.
למיני הקבוצה ישנו גוף קטן יחסית, אורח חיים פעלתני, מבנה רגליים בעלי אצבעות עבות המזכירות מעט פרסות, ולרובם חוטם צר ומוארך ולסתות מוארכות בעלי מעט שיניים טוחנות.
סדרה שנבובאים (Tubulidentata) ובה סוג ומין יחיד: שנבוב
חלק מהחוקרים מוסיפים גם את הסדרה הנכחדת Bibymalagasia, בה נכלל הפלסיורקטרופוס או השנבוב המלגשי (Plesiorycteropus), אך כיום הוא נחשב לחלק מהטנרקאים.
אפרודיטה הוא שדה גז טבעי השוכן במים הכלכליים של קפריסין, בצמוד לשדה הגז ישי השוכן במים הכלכליים של ישראל.
הזיכיון לחיפושי גז באזור ניתן באוקטובר 2008 לחברת נובל אנרג'י.
החיפושים נערכו בשנת 2011 והסתיימו במציאת גז טבעי שרובו במים הכלכליים של קפריסין ומיעוטו (כ-10%) במים הכלכליים של ישראל.
ב-2015 הודיעו השותפות לקידוח, נובל אנרג'י, דלק קידוחים ואבנר חיפושי נפט שהשדה מסחרי ובכוונתן לפתח אותו.
בנובמבר 2015 רכשה מנובל אנרג'י 35% מהזכויות בבלוק 12, שאפרודיטה הוא חלק ממנו, תמורת 165 מיליון דולר.
פיתוח שדה הגז מתעכב עקב מחלוקת בין ישראל לקפריסין על חלוקת ההכנסות משדה הגז.
אפרוביט הוא ז'אנר מוזיקלי ניגרי, הכולל שילוב של סגנונות מוזיקליים מערב אפריקאיים, השפעות פאנק, ג'אז ומוזיקת נשמה, וכן התמקדות בשירה, מקצבים מצטלבים מורכבים וכלי הקשה.
הז'אנר נוצר לראשונה בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי המוזיקאי הניגרי, פלה קוטי.
הנגזרת של אפרוביט, היא הסוגה המוזיקלית אפרוביטס, סוגה מוזיקלית שמקורה ממערב אפריקה של המאה ה-21, המושפעת משילוב של הז'אנרים המוזיקליים היפ הופ בריטי , מוזיקת האוס, R&B עכשווי, מוזיקת ג'וג'ו , נדומבולו וסוקה.
אף על פי שלעיתים קרובות יש מיזוג בין שני הז'אנרים, הם אינם זהים.
אפרוביטס (Afrobeats) הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מוזיקה פופולרית ממערב אפריקה, שהתפתחה בתחילה בניגריה, גאנה והממלכה המאוחדת בשנות ה-2000 וה-2010.
על אף שאחת מהנגזרות של אפרוביטס הוא הז'אנר המוזיקלי אפרוביט, הם אינם דומים.
בניגוד לאפרוביט, שהוא ז'אנר מוגדר בבירור, אפרוביטס הוא מונח כללי שמתייחס למוזיקת פופ מערב אפריקאית עכשווית.
אפרוביטס מזוהה בעיקר על ידי מקצבי תופים פועמים, בדרך כלל בסגנון מערב אפריקאי מסורתי.
לשירים מהז'אנר מוזיקלי זה, בדרך כלל, יש חתימת זמן של 4/4, ומקצב של 3–2 או 2–3. שירים מז'אנר זה כוללים מילים וסלנגים מאנגלית במבטא מערב אפרקיאי, ומשפות מערב אפריקאיות.
אפרודיטידיאה (שם מדעי: Aphroditidae) היא משפחה של תולעים טבעתיות השייכת לסדרת הפילודוסידה (Phyllodocida).
אפרודיטה (Aphrodita), מיון לינאוס, 1758
אפרודיטה (Aphrodita) היא סוג של תולעת רב-זיפית ימית המצויה בים התיכון ובמזרח ובמערב האוקיינוס האטלנטי.
מספר פרטים בסוג זה ידועים בשם "עכברי ים".
שמו של הסוג נלקח מאפרודיטה, אלת האהבה היוונית העתיקה, בגלל דמיון כביכול לאיברי המין הנשיים.
השם האנגלי עשוי לנבוע מהדמיון לעכבר מצוי שאותו ראו אלה שזיהו אותו כאשר נשטף אל החוף.
גופה של האפרודיטה מכוסה במחצלת צפופה של פרפודיה (Parapodium) וסטיה (setae, מבנים דמויי שיער).
מבוגרים הם בדרך כלל בגודל 7.5–15 ס"מ.
חלקם גדלים עד 30 ס"מ.
לאפרודיטה שני זוגות של בליטות דמויות איברי מישוש שצמודות לפה.
היא נעה על ידי בליטות קטנות, זיפים דמויי משוט.
הם הרמאפרודיטיים: יש להם איברי רבייה מתפקדים של שני המינים.
הביציות של פרט אחד מופרות על ידי זרע של פרט אחר.
הקוצים, הסטה (setae) בגב הקשקש של האפרודיטה, הם תכונה ייחודית לסוג.
בדרך כלל, יש להם ברק אדום עמוק, המרתיע טורפים, אבל כשהאור מאיר עליהם בניצב, הם בצבע ירוק וכחול.
זו דוגמה להנדסה פוטונית אצל אורגניזם.
צבעוניות מבנית זו היא מנגנון הגנה ונותנת אות אזהרה לטורפים פוטנציאליים.
האפקט מופק על ידי גלילים משושים רבים בתוך הקוצים, ש"מתפקדים הרבה יותר ביעילות מסיבים אופטיים מעשה ידי אדם".
אפרודיטה היא בדרך כלל אוכלת נבלות.
עם זאת, המין עכבר ים בתוך הסוג אפרודיטה הוא טורף פעיל שניזון בעיקר מסרטנים קטנים, סרטנים נזירים ותולעים רב-זיפיות אחרות כמו Pectinaria.
מינים המוכרים על ידי הרישום העולמי של מינים ימיים:
אפרודיטה הגדולה הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1995 בכתיבה ובימויו של וודי אלן, שמגלם תפקיד ראשי יחד עם מירה סורבינו והלנה בונהם קרטר.
העלילה מתוארת כמו תיאטרון ביוון העתיקה שבו מקהלה בתוך תיאטרון שאנשיה עם שמות מהמיתולוגיה היוונית, מביעים דעתם על המתרחש בסרט.
מירה סורבינו זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע והייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
וודי אלן היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
לני וינרב (וודי אלן) הוא כתב ספורט בניו יורק ונשוי לאמנדה (הלנה בונהם קרטר), בעלת גלריה לאמנות.
אמנדה מתקשה להיכנס להיריון והם מחליטים לאמץ ילד ולקרוא לו בשם מקס.
מקס הוא ילד מחונן ולני רוצה לדעת מי אמו הביולוגית.
בדרך לא חוקית הוא משיג את שמה וכתובתה מלשכת האימוץ.
שמה הוא לינדה אש ולני מגיע לפגישה אתה.
לינדה היא יפהפייה שמתעסקת בזנות ומשחקת בסרטי פורנו.
לני לא מעוניין לשכב אתה אלא להחזירה למוטב.
הוא מסתכסך עם הסרסור שלה ומשלים אתו לאחר שהוא נותן לו כרטיסים למשחק כדורסל חשוב של ברוקלין נטס.
הוא מנסה לשדך לה את המתאגרף הצעיר קווין (מייקל רפפורט).
השידוך מתתקדם יפה אבל לאחר שקווין צופה בסרט פורנו בו היא מופיעה הוא מכה אותה וזורק אותה.
לני מגיע אליה, מרגיע אותה והם מקיימים יחסים.
בינתיים היחסים עם אמנדה מתערערים והיא חושבת להיפרד ממנו וללכת עם החבר שלה ג'רי (פיטר ולר).
במשך כל הזמן הזה נפגש לני עם אנשי המקהלה ובעיקר עם ראש המקהלה (פ.
מארי אברהם) שמדריך אותו מה לעשות ולעיתים נוזף בו.
הקבצן העיוור טירסיאס (ג'ק וורדן) מגלה לו כי ראה את אמנדה וג'רי מתנשקים.
לינדה המיואשת והחבולה נוסעת במכוניתה ופתאום כמו דאוס אקס מכינה, נוחת לידה הליקופטר נחיתת חרום ומתוכו יוצא הטייס, נכנס למכוניתה והם מתאהבים ומתחתנים כשהיא בהריון מלני.
לבסוף נפגשים לני ולינדה בחנות הצעצועים אף איי או שוורץ.
לינדה לא יודעת שמקס הוא בנה ולני לא יודע שהוא אבי התינוקת של לינדה שעובדת כעת במשרה מכובדת כספרית.
גם אנשי המקהלה שמחים והם שרים ורוקדים את השיר "When You're Smiling".
שם השחקן/יתשם הדמותהערותוודי אלןלני וינרבמירה סורבינולינדה אשהלנה בונהם קרטראמנדה וינרבמייקל רפפורטקוויןפיטר ולרג'ריפ.
מארי אברהםראש המקהלה היווניתקלייר בלוםאמא של אמנדהאולימפיה דוקאקיסיוקסטהג'ק וורדןטירסיאס
אפרול (באיטלקית: Aperol) הוא אפריטיף איטלקי מריר העשוי מגנציאנה, ריבס וצ'ינכונה, בין שאר המרכיבים.
שמו בא מהמילה אפרו (apero), מילת סלנג צרפתית לאפריטיף.
אפרול נוצר במקור בשנת 1919 על ידי לואיג'י וסילביו ברביארי לאחר שבע שנים של ניסויים.
המשקה לא זכה לפופולריות נרחבת עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
הוא הופק לראשונה על ידי חברת ברביארי (Barbieri), שבסיסה בפדובה, אך כעת מיוצר על ידי קבוצת קמפרי.
על אף שיש לו טעם וריח כמו לקמפרי, לאפרול יש אחוז אלכוהול של 11% - פחות ממחצית מזה של קמפרי (25% או 28.5%).
יש להם אותה תכולת סוכר, ואפרול פחות מר בטעמו.
צבעו של הקמפרי הוא הרבה יותר כהה.
לאפרול שנמכר בגרמניה היה אחוז אלכוהול של 15% במשך זמן מה, כדי להימנע מתקנות החקיקה הגרמנית לפיקדון על מכלים, אך מאז 2021, הוא נמכר עם אחוז אלכוהול של 11%.
השפריץ, קוקטייל האפריטיף, נעשה לעיתים קרובות באמצעות אפרול.
התוצאה ידועה בשם Aperol Spritz.
גרסה נוספת היא ה-Aperol Sour.
מאז אפריל 2010, אפרול נותן החסות הרשמי של מרוצי אופנועי גרנד פרי, הגרנד פרי של מרוצי האופנועים.
לאפרול הייתה שותפות עם מנצ'סטר יונייטד כשותפה רשמית של המועדון מינואר 2014 ועד סוף עונת 2016/2017.
אפרו-פלסטינים הם פלסטינים ממוצא אפריקאי.
מיעוט קטן של אפרו-פלסטינים, המוערך בכ-200–450 נפשות.
רובם הגדול מתגוררים במתחם רבאט אל מנצורי ברובע המוסלמי בירושלים.
חלקים נוספים מהקהילה מתגוררים באזורים אחרים בירושלים כמו בית חנינא וא-טור.
ישנן גם אוכלוסיות בדואיות מחוץ לירושלים שיש להן שורשים לאנשים ממוצא אפריקאי, למשל בעיר יריחו או ברצועת עזה.
גם בכפר ג'סר א-זרקא שבחוף הכרמל קיימת קהילה ממוצא סודאני (חמולת טוואטחה)
באופן היסטורי, ארץ ישראל הייתה פרובינציה תחת שלטון מעצמות זרות.
החל מח'ליפות ראשידון במאה ה-7 ואילך, הובאו לעיר עבדים אפריקאים ממצרים במסגרת הסכמי עבדות עם הח'ליפות.
במהלך ימי הביניים, הובלו עבדים אפריקאים לחליפות העבאסית דרך מסחר העבדים בים האדום.
במאה ה-9, מוערך כי כשלושה מיליון אפריקאים הועברו למזרח התיכון כעבדים, ועבדו כחיילים עבדים וכעובדי כפייה בכלכלות המבוססות על חוות חקלאיות לאורך נהרות.
עם הזמן, עלייה לרגל למכה על ידי מוסלמים מומרים מאפריקה הפכה לנוהג מקובל כפי שממחישים חייו של מאנסה מוסא, מלך ממלכת ימי הביניים של מאלי.
אם כי עלייה זו הפכה לנפוצה רק במאה ה-15, כאשר האסלאם התפשט בקרב האוכלוסייה הרחבה.
ישנן קהילות פלסטיניות הטוענות שמקורן בעולי רגל מסודאן ומרכז אפריקה (בעיקר צ'אד) שהגיעו לארץ ישראל כבר במאה ה-12. מטרתם המקורית הייתה להגיע למכה כחלק מהחאג', ולאחר מכן הם ביקרו בירושלים כדי לבקר במסגד אל-אקצא.
רוב הקהילה האפרו-פלסטינית מורכבת מצאצאים של אנשים שמקורם בניגריה, סודאן, סנגל וצ'אד, כאשר רבים מהם הגיעו לארץ ישראל במהלך המנדט הבריטי.
רבים מהם, לפי אברהם מיליגרם, הגיעו כעובדים מגויסים במהלך מסע המלחמה של הגנרל אדמונד אלנבי נגד הטורקים בשלביה המאוחרים של מלחמת העולם הראשונה.
קבוצה נוספת טוענת לייחוס לצבא ההצלה הערבי שנלחם בצד הערבי במלחמת העצמאות.
למרות ההיסטוריה המשותפת והקרבה הפיזית, הקהילה האפרו-פלסטינית בירושלים סבלה מאפליה גזענית מצד פלסטינים אחרים.
בשפה המדוברת הפלסטינית, משתמשים במונח "סומאר" (כהה עור) כדי לתאר אנשים כהי עור, במקום המונח "סאוד", הנחשב לבעל משמעות גסה.
בעקבות השלטון העות'מאני הפכו הריבטים לחלק מהאמון הדתי (ווקף).
המנהיג הפלסטיני והמופתי של ירושלים השייח' אמין אל-חוסייני השכיר את המתחמים הללו לפלסטינים ממוצא אפריקאי, כהכרת תודה על נאמנותם כמגיני מסגד אל-אקצא לאחר שאחד השומרים האפריקאים, ג'יבריל תחרורי, לקח כדור מכוון למופתי.
שכר הדירה נותר נומינלי ברובו.
אפרו-פלסטינים שהקשר שלהם לירושלים קדם ל-1947 מצאו עצמם באחד האזורים הבעייתיים ביותר באזור.
הם התאהבו בעיר ירושלים ובקשרים עמוקים לאסלאם, הם נישאו לפלסטינים וממשיכים להזדהות כפלסטינים.
לאחר סיום השלטון העות'מאני, הפכו המתחמים לחלק מוקף הדתי.