tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראשיתה של ממלכת הבסבורג נעוץ במותו של לאיוש השני, מלך הונגריה במהלך קרב מוהאץ' נגד צבא האימפריה העות'מאנית.
הארכידוכס פרדיננד הראשון מבית הבסבורג הפך למלך בוהמיה ובהמשך לאחר חלוקת שטחי ממלכת הונגריה, זכה גם בשטחי מערב וצפון הונגריה וזאת בתמיכתו של אחיו קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ראשית ימיה של האימפריה לוותה במאבקי חוץ לבלימת כוחה של האימפריה העות'מאנית ומאבקי פנים בין קתולים לפרוטסטנטים.
במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1591–1606) הצליחו האוסטרים לבלום את התקדמות העות'מאנים במרכז אירופה וחזרו ובלמו את העות'מאנים מהגעה לווינה.
מלחמת שלושים השנים שהחלה כמלחמת דת בין פרוטסטנטים מורדים לשלטון הקתולי והסתיימה בחתימת שלום וסטפאליה, מיצבה עוד יותר את הפיאודליזם בתוך האימפריה הרומית הקדושה והבליטה את חולשתו של השלטון המרכזי אל מול אוסף נסיכויות וממלכות.
ממלכת הבסבורג מיצבה עצמה כגורם הדומיננטי באימפריה.
במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1663–1664) צרו העות'מאנים בשנית על וינה, אך צבא ממלכת הבסבורג הצליח להדוף אותם.
במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) הנחיל צבא הממלכה בפיקודו של הנסיך אויגן מסבויה תבוסה מוחצת לעות'מאנים, הם איבדו שטחים נרחבים במרכז אירופה ואולצו לחתום על הסכם קרלוביץ.
מספר שנים מאוחר יותר ניצחו ההבסבורגים שוב במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718) והעות'מאנים נאלצו לחתום על הסכם שלום פוז'ארוואץ תוך אובדן שטחים נוסף בסרביה, בבוסניה ובהרצגובינה.
בתקופה זו הגיעה ממלכת הבסבורג לשיא עוצמתה.
שנות השפל ופירוק האימפריה הרומית הקדושה
בשנים 1740–1748 התחוללה מלחמת הירושה האוסטרית ובמרכזה העימות האישי בין פרידריך השני, מלך פרוסיה מבית הוהנצולרן לבין מריה תרזה מבית הבסבורג.
הסכסוך הפך למלחמה אזורית ובסיומה, שלזיה נותרה בידי הפרוסים לאחר שנכבשה על ידי פרידריך השני, ואוסטריה מסרה כמה דוכסויות בצפון איטליה לאויבתה, ממלכת ספרד, ולבעלת בריתה, סרדיניה.
הסכסוך פגע ביציבותה וחוזקה של האימפריה הרומית הקדושה.
בשלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 החלישו מאוד המלחמות הנפוליאוניות את כוחה של האימפריה הרומית הקדושה וממלכת הבסבורג בתוכה.
הצטרפותם לקואליציה האנטי-צרפתית השלישית ותבוסתם הקשה בקרב אולם ובקרב אוסטרליץ הובילו לחתימת חוזה פרסבורג.
ב-6 באוגוסט 1806 התפרקה האימפריה הרומית הקדושה, הקיסר פרנץ השני ויתר על תוארו והכריז על עצמו קיסר אוסטריה.
מלון אירוס המדבר הוא בית מלון הממוקם ביישוב ירוחם, והראשון שהוקם בו.
מנכ"לית המלון היא רוזי פרץ.
המלון הוקם ביוזמת קרן ירוחם כ"מלון חברתי", כאשר מרבית רווחיו מועברים לטובת חינוך ורווחה בעיר.
המלון, אשר נחנך בדצמבר 2014, ממוקם בלב ירוחם, ברחוב צבי בורנשטיין ובקרבת המכתש הגדול ואטרקציות תיירותיות נוספות, כמו אגם ירוחם, חוות בודדים ואתרי תיירות נוספים.
המלון הוקם בהשקעה של למעלה מ-24 מיליון ש"ח על השטח, שבעבר שירת את משרדי חברת רותם אמפרט נגב, אשר תרמה את הקרקע לקרן ירוחם לטובת הקמת המלון.
את המהלך הוביל יו"ר הוועדה הקרואה בירוחם דאז, עמרם מצנע.
65% מהבעלות על המלון נמצאת בידי קרן ירוחם, קרן עצמאית, שהכנסותיה מוקדשות למערכת החינוך בעיר, ו-35% בבעלות המשקיעים סם וג'ימי פינטו.
המלון משתרע על שטח של 11 דונם, וכולל 47 סוויטות עם גינות פרטיות, מדשאות, טרקלין עסקים, אולם כנסים, חדר אוכל, לובי-בר, בריכת שחייה וספא.
עיצוב המלון משתלב עם הנוף המדברי המאפיין את האזור.
מלומיס קי ברמבל (שם מדעי: Melomys rubicola; קרוי גם חולדת זנב-פסיפס קי ברמבל), הוא מין נכחד של מכרסם קטן בסוג מלומיס שבמשפחת העכבריים, אשר הוכרז כנכחד בשנת 2016 כתוצאה מההתחממות הגלובלית.
מלומיס זה היה אחד היונקים המבודדים ביותר בעולם, והוא היה אנדמי לקי (אי נמוך וקטן) בשונית ברמבל אשר ממוקמת במצר טורס שבצפון שונית המחסום הגדולה.
הכחדת המין היא ההכחדה המתועדת הראשונה בעולם של יונק בעקבות שינוי אקלים אנתרופוגני.
אורך ראשו וגופו של המלומיס היה 140–160 מילימטרים, אורך זנבו היה 145–180 מילימטרים ומשקלו: כ-100 גרם.
החלק העליון של גופו היה בצבע חום מוצק או אפור חום מעומעם, בעוד שהחלק התחתון היה בצבע לבנבן - כולל הרגליים, הלחיים והלסת התחתונה.
הגפיים והרגליים שלו היו קצרות ודקיקות.
הזנב של המין היה ארוך ודק והאוזניים היו קטנטנות.
באופן כללי מלומיס קי ברמבל היה די דומה לקרובו מלומיס כף יורק (Melomys capensis) להוציא מולקולות חלבון שונות בדם והבדלים מורפולוגיים בזנבו המחוספס שהיה מאופיין בקשקשים בולטים.
תפוצתו של המלומיס הייתה מוגבלת לאי אלמוגים מבודד במצר טורס באורך 340 מטרים וברוחב של 150 מטרים אשר מהווה חלק משונית ברמבל הקרויה גם "מאיזב קאור" ו"באראמאקי" ומהווה חלק מאיי מצר טורס; מתוך שטחו של האי, כ-2.2 דונם בלבד היו מכוסים בצמחייה.
גובהו של האי הוא 3 מטר בלבד מעל פני הים.
אי זה ממוקם צפונית לשונית המחסום הגדולה סמוך יחסית לפפואה גינאה החדשה, אם כי הוא שייך מבחינה מדינית ומנהלית למדינת קווינסלנד שבאוסטרליה.
למרות חיפושים אינטנסיביים, המין לא נמצא מעולם באיים אחרים.
המלומיס היה היונק היחיד באי וחי בכתמי הצמחייה הקטנים באי בחברת עופות ימיים וצבי ים רבים.
כאשר המין התגלה לראשונה על ידי האירופאים ב-1845, הוא היה בצפיפות גבוהה על האי, ומלחים דיווחו שירו ב"חולדות גדולות" בעזרת חץ וקשת.
המלומיס תואר מדעית לראשונה בשנת 1926 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס.
בשנת 1978 הוערך שיש באי כמה מאות פרטים.
אורח החיים של המין לא היה ידוע.
הוא היה פעיל לילה, בעוד שאת שעות היום בילה במחילות מוגנות בבטן האדמה שאותן חפר.
הוא ניזון מצמחיית העשב שבאי, ולעיתים קרובות תר אחר מקורות מזון בחוף.
ארגון השימור IUCN סיווג את מלומיס קי ברמבל בקטגוריה של סכנת הכחדה חמורה (CR), וב-2008 האוכלוסייה באי הוערכה בפחות מ-100 פרטים - מתוכם כ-50 בוגרים בלבד.
הערכה זו התבססה על חיפושים ב-2002 ו-2004 שבהם המין עדיין נצפה.
שנת 2009 הייתה השנה האחרונה שבה המין נתפס בחיים.
בשנת 2011 משלחת החיפוש שביקרה באי במהלך עונת הרבייה של צבי הים לא מצאה שום פרט חי.
חיפוש נוסף שנעשה באביב של שנת 2014 לא צלח שוב.
בשנת 2012 נרשם מלומיס קי ברמבל על ידי חוק שימור המגוון הביולוגי של אוסטרליה כמין בסכנת הכחדה "ואולי נכחד".
על פי IUCN, היה גורם הסיכון העיקרי באי השחיקה המתמדת שלו בעקבות עליית גובה הים, ו"אין זה מן הנמנע כי האי יספוג סערה אימתנית שתהרוס את בית הגידול כליל".
צמחים פולשים, יבוא טורפים לא מקומיים והתפשטות מחלות גם הם יכולים להוות איומים משמעותיים, על פי הארגון.
בחודש יוני 2016 דיווחו במשותף חוקרים מאוניברסיטת קווינסלנד והמחלקה לאיכות הסביבה והגנת המורשת של קווינסלנד, שמלומיס קי ברמבל הוכרז כיונק נכחד.
זאת בעקבות סקר באי שכלל הנחת 150 מלכודות במשך שישה לילות וכלל מדידות מקיפות של האי והצמחייה שבו.
החוקרים גם ציינו ש"זהו המקרה הראשון בהיסטוריה של הכחדה מתועדת של יונק בעקבות שינויי אקלים אנתרופוגניים".
הצמחייה באי נעלמה באופן דרמטי ורק שני מינים מתוך 11 מיני צמחים באי נמצאו עדיין על האי בשנת 2014.
עם זאת, לורן סמית מהאוסטרליה ג'יאוגרפיק ציינה כי "מחברי הדו"ח ציינו כי קיים סיכוי קטן שישנה אוכלוסייה עדיין לא ידועה של המין בפפואה גינאה החדשה סביב דלתת נהר פלי, וכי עד שהאזור לא יסרק כראוי המין צריך להיחשב כ"ייתכן שנכחד".
ממשלת קווינסלנד מעוניינת לחקור איים אחרים באזור כדי למצוא אוכלוסייה שרידה של המין, אך לא סביר שמאמצים אלו יצליחו.
ג'ון וייט, אקולוג מאוניברסיטת דיקין באוסטרליה שלא היה מעורב במחקר, אמר כי הכחדה זו היא רק קצה הקרחון, וכי אין לו שום ספק שמינים רבים עומדים להיכחד בעקבות שינויי האקלים העולמיים.
לדעתו "מינים קטנים, שוכני איים ואזורים מוגבלים, או כאלה עם דרישות סביבתיות חזקות - צפויים להיות הראשונים להיכחד".
מלומיס (שם מדעי: Melomys), הוא סוג של מכרסמים קטנים ממשפחת העכבריים החיים בדרום-מזרח אסיה ובאוסטרליה ואיי האוקיינוס השקט.
אחד המינים, מלומיס קי ברמבל (Melomys rubicola) הוא היונק הראשון שנכחד משונית ברמבל, כתוצאה מההתחממות העולמית.
מלומיס קי ברמבל (Melomys rubicola) - נכחד
ה"מלוכתיים" התגבשו סביב מנהיגם, ז'אן ז'וזף מונייה, שופט מדופינה.
ערב פרוץ המהפכה היה מונייה הרוח החיה בכינוס אספת המעמדות של מחוזו, בה הוכפל ייצוגם של בני המעמד השלישי, פשוטי העם.
הוא הטיף נגד "עריצות" השרים והכתר, קרא לתיקון עמוק של משטר זכויות-היתר והיה בין ראשי הפטריוטים, שתביעתם אז התמצתה בביטול החלוקה המעמדית באספה הארצית ובהצבעה לפי ראש.
כשהמלך כינס את אספת המעמדות של 1789, התקבצו סביב מונייה כמעט כל נבחרי דופינה, למעט חריגים בולטים כמו אנטואן ברנאב.
במהלך הדיונים הסוערים סביב פרישת המעמד השלישי וכינון האספה הלאומית ביוני, קרא איש השמאל עמנואל-ז'וזף סיאייס להכרזה על עצמם כנציגיה היחידים של האומה כולה, בעוד הימין האריסטוקרטי (המלוכנים ממש) היה מוכן לקבל רק את מה שהמלך יאשר במפורש.
מונייה מצא עצמו בתווך: גם הוא רצה בביטול ההפרדות באספה, אך בניגוד לסיאס לא דיבר במונחים של הכרעת שני המעמדות האחרים אלא של השגת הסכמה רחבה.
העיקרון השני שהציג בעקביות היה שמירה קפדנית על שלטון החוק, וכבר אז ראה במלוכה החוקתית לפי דוגמת הכתר הבריטי משהו שיש לשאוף אליו, בעוד שסיאס ויתר השמאל העלו על נס את רצון העם ורעיונות פופוליסטיים ודמוקרטיים.
כשהמאורעות התקדמו במהירות, נאסף למונייה גרעין התומכים שהיווה את ליבת ה"מלוכתיים." הבולטים שבהם מנו את הברון פייר-ויקטור מַלוּאֶה, ניקולא בֶּרְזַ'אס, הרוזן סטניסלאס קלרמון-טונר והמרקיז ז'ראר לַלִי-טולֶנְדָל.
כמו כל הסיעות במהלך המהפכה, הם לא היוו מפלגה מסודרת אלא גוש תומכים רופף.
המשותף להם היה חשש מפנייה להמון והתערערות שלטון החוק והיציבות, דבקות במסורת ובדת הקתולית ולצד זאת דרישה מהכתר לוותר על סמכויותיו האבסולוטיות ולכונן מלוכה חוקתית.
תוכניתם הייתה, במידה רבה לפי המודל הבריטי, להפריד בנוקשות בין הסמכויות הביצועיות של הכתר והממשלה שימנה לבין הרשות המחוקקת, שנועדה בחזונם להיות מורכבת מבית תחתון שיגיש חוקים ובית עליון שיבקר אותם.
כל רכיב בתוכנית זו היה אמור לאזן את רעהו בדייקנות, כשהמלך מונע מהמחוקקים להפריז ביוזמות חוקתיות ואלו מגבילים אותו בתורם בהפעלת סמכויותיו.
ה"מלוכתיים" הרבו להזדעק בכל פעם שגורמים שמאליים יותר, דוגמת אונורה מירבו, מגישים הצעות שיערערו את ההפרדה במשטר החוקתי המתוכנן או יפגעו בעצמאות של כל זרוע ממשלתית.
מונייה ואנשיו חשדו עמוקות במירבו האופורטוניסט וניסו לקרב אליהם את המרקיז לה פאייט, האיש החזק במדינה בשנה הראשונה לאחר המהפכה, שעמדותיו היו מתונות מעט פחות משלהם.
רוב אנשיהם היו הליברלים שבין בני המעמדות המיוחסים, האצולה והכמורה.
בניגוד לאויביהם הגדולים, "קואליציית פאלה רויאל" השמאלנית ממנה התפתח המועדון היעקוביני, ה"מלוכתיים" היו מאורגנים היטב והקימו ועדה מרכזית שהתכנסה בכל פעם באחד ממשכנות מנהיגיהם.
משם נשלחו הוראות כתובות לכל תומכיהם הפוטנציאליים, שמנו בערך 300 צירים בשיאם.
בסוף יולי התארגנו ה"מלוכתיים" לבלום את השמאל הפעלתני באספה, ובמהלך החודשיים הבאים הארגון העדיף שלהם אפשר להם לנצח בכל הבחירות.
הם השתלטו על הנשיאות, על הוועדה החשובה לענייני חוקה ועל ועדות אחרות.
אנשי "פאלה רויאל" צפו בחרדה במה שנראה להם כברית אריסטוקרטית השומטת את הקרקע תחת הישגיהם.
ב-15 באוגוסט פרסם מונייה את ".
France" ("שיקולים על הממשלה ובעיקר על זו המתאימה לצרפת"), מנשרם החשוב ביותר.
אבל העליונות של ה"מלוכתיים" קרסה במהירות עקב חוסר תחכומם הפוליטי של ראשיהם.
כחלק מחזון הפרדת הרשויות, רצו מונייה, מלואה והאחרים בהענקת וטו מוחלט למלך על חקיקה ובבית עליון.
הווטו קומם רבים במחנה הפטריוטי שחששו מעריצות המלך, ורעיון הבית העליון לא היה מקובל אף על רוב האצולה, שדאגה מכך שאצילי החצר העשירים יהוו בו את הכח העיקרי.
אפילו ראש השרים ז'אק נקר, שהעדיף באופן אישי וטו מוחלט, נמנע מלקדם אותו בזירה הפוליטית כשנתקל בהתנגדות העזה בדעת הקהל.
ראשי ה"מלוכתיים", שהיו בעלי גישה משפטנית ונוקשה וסלדו תמיד מחנופה להמונים, לא משו מעמדתם.
התמיכה החזקה שזכו לה באוגוסט נמוגה כשתוכניתם הועמדה במבחן האספה.
ב-10 בספטמבר הופל רעיון הבית העליון ברוב של 849 נגד, 122 נמנעים ורק 89 בעד.
למחרת הופל הווטו המוחלט ונתקבל וטו מעכב בלבד, שוב ברוב מוחץ של 673 נגד 325 ו-11 נמנעים.
מנהיגי ה"מלוכתיים" הזדעזעו מהפגנת אי-האמון הבוטה, ונאמנים לחוסר-ניסיונם וסלידתם בענייני ציבור הם התפטרו מתפקידיהם באספה זמן קצר לאחר מכן.
מצעד הנשים על ורסאי, בו ליבו אנשי השמאל בפריז אספסוף אלים שהרג שני שומרים והחזיר את המלך לבירה באיומים, נראה להם כמאשר את תחזיותיהם הקודרות ביותר; כפי שכתב רן הלוי, המהפכה התרחקה מהאידיאלים של שלטון חוק דקדקני והפכה לעניין של להט פוליטי עממי, יותר ויותר יצרי ואלים.
מונייה השבור פרש מתפקידו כיו"ר האספה ב-8 באוקטובר והתפטר ממנה בכלל ב-15 בנובמבר.
הוא חזר לדופינה, משם התריע על הסכנה שבהתנהלות כזו.
הוועידה המנהלת של ה"מלוכתיים" התפרקה אז, והיה זה סופם ככח של ממש.
חלק מראשי הסיעה נותרו פעילים בזירה.
מלואה וקלרמון-טונר הקימו זמן מה לאחר המצעד את "מועדון חסרי הפניות" (Club des Impartiaux), שניסה להוסיף ולקדם את עמדותיהם.
בסוף 1790 התמזגו "חסרי הפניות" עם האגף הימני ביותר ב"חברת 1789" שפרשה מן היעקובינים והקימו את "מועדון ידידי החוקה המלוכנית" (Amis de la Constitution Monarchique).
רק ב-1791 החלו לקרוא להם יריביהם בכינוי "מלוכתיים", Monarchiens, מונח שאומץ לבסוף בידי היסטוריונים כשם קיבוצי לסיעת ז'אן ז'וזף מונייה.
"ידידי החוקה" נמוג בפועל מיד לאחר מנוסת המלך לווארן, וחדל לפרסם את ביטאונו ב-18 ביוני 1791. הם נסגרו סופית בהפיכת ה-10 באוגוסט 1792 שהפילה את המלוכה.
המונרכיה בגרמניה, בוטלה ב-1918 כתוצאה מהתפטרותו של וילהלם השני, קיסר גרמניה, פירוק הקיסרות הגרמנית והקמת רפובליקת וויימאר.
התפטרותו של הקיסר הביאה להדחה סימולטנית של המלכים והנסיכים ששלטו בארצות הפדרליות שהרכיבו את הקיסרות, וחלקם יצאו לגלות.
אולם בגרמניה נותרו מלוכנים רבים, אשר התחלקו בין אנשים שסלדו מדמוקרטיה לבני אצולה שאיבדו זכויות יתר בשל המהפכה.
התנועה המלוכנית בגרמניה נחלשה מאוד במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20. כיום מרבית המלוכנים אינם חפצים בהפיכת גרמניה למונרכיה אבסולוטית כפי שהייתה לפני 1918, אלא בהפיכתה למונרכיה חוקתית כמו מדינות רבות באירופה.
מרבית המלוכנים כיום מתרכזים במסגרת עמותת "מסורת וחיים".
עמותות מלוכניות קטנות יותר פועלות להשבת בתי המלוכה באזורים ספציפיים יותר כמו בית ויטלסבאך בבוואריה או בית וטין בסקסוניה.
בעקבות איחוד גרמניה ב-1871, הוכפפו כל השליטים במדינות השונות שהרכיבו את הקונפדרציה הצפון-גרמנית למלך פרוסיה אשר הוכתר במקביל כ"קיסר גרמניה".
חרף העובדה שבגרמניה היה רייכסטאג שנבחרו אליו בבחירות דמוקרטיות, הרי שקיסר גרמניה היה בפועל מונרך אבסולוטי.
הרייכסטאג אמנם שלט בענייני התקציב, אולם בפועל הקיסר הצליח בדרך כלל להוציא את הכספים שדרש.
מיד עם הקמת הרפובליקה, קמו מתנגדים לצורת השלטון החדשה אשר הורכבו בחלקם מכאלו שפשוט התנגדו לדמוקרטיה והתגעגעו לזוהר של בית המלוכה, ובחלקם מאריסטוקרטים שאיבדו זכויות יתר עקב ביטול מעמד האצולה.
הבעיה שניצבה בפני המלוכנים הייתה בחירת מונרך מתאים, מכיוון שהקיסר ובנו נסיך הכתר וילהלם ויתרו על כל זכויותיהם.
על הקיסר נאסר לשוב לגרמניה, אולם בהדרגה שבו אליה בניו.
מרבית המלוכנים ראו בנכדו של הקיסר, וילהלם, נסיך פרוסיה את התובע לכתר האידיאלי.
עם זאת, וילהלם ויתר על כל זכויותיו כדי להינשא לאישה שאהב בנישואים מורגנטיים.
התואר עבר איפה ללואי פרדיננד, נסיך פרוסיה, אם כי מלוכנים רבים התקבצו סביב דודו אייטל פרידריך, נסיך פרוסיה אשר היה פופולרי מאוד.
הארגון המלוכני הגדול ביותר באותה תקופה היה "האיחוד לחוק וסדר", אשר הוקם מיד עם פירוק הקיסרות.
מקים הארגון היה הסופר ארנסט פייפר (Ernst Pfeiffer), אחד ממטיפי החצר האנטישמיים של אדולף שטקר.
הארגון הפך בהדרגה לחזק מאוד, והממשל הרפובליקני נאלץ להוציא חוקים כדי לרסן את פעילותו.
צעדים אלו הוחרפו עקב העובדה שרוצחיו של ולטר רתנאו היו קשורים אליו (חרף ניסיונותיו להתנער מהם).
ארגון בולט נוסף היה "קייזר יוגנד" ((Kaisertreue Jugend (KJ - נוער הקייזר), ארגון שהיה מורכב בעיקרו מבני נוער אשר נפגשו במועדון בברלין ונהגו לבקר בקביעות אצל הקיסר הגולה.
ב-1920 ביצע וולפגנג קאפ ניסיון הפיכה כושל ברפובליקה בתמיכת ארגוני הימין הקיצוני.
קאפ הכריז על עצמו כקנצלר, אולם תכנן בפועל להחזיר את המלוכה.
מקובל להניח שהתנועה המלוכנית ברפובליקת וויימאר הייתה חזקה מאוד.
מלכתחילה היו המלוכנים קשורים עם ארגונים לאומניים ומיליטנטיים כמו קסדת הפלדה והפרייקור, ובתחילה אף עם המפלגה הנאצית.
היטלר היה מיודד עם וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, ואף ביקר אותו שלוש פעמים בארמון צציליינהוף.
הקיסר הגולה אירח במקום גלותו בהולנד את הרמן גרינג.
אחד מבניו, אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה היה נאצי מובהק ושרת באס אה בדרגת אוברגרופנפיהרר.
יחסים אלו התקררו כאשר המלוכנים הבינו שלנאצים אין שום כוונות להחזיר אותם לשלטון.
בעקבות ליל הסכינים הארוכות וליל הבדולח אמר הקיסר: "לראשונה, אני מתבייש בהיותי גרמני".
עם זאת, היטלר שימר מספר מסורות מלוכניות כמו יום פוטסדאם.
ב-1934 אסרו הנאצים כל התכנסות מלוכנית, וב-1935 אסרו את הנפת הדגל הקיסרי.
ב-1940 נהרג וילהלם, נסיך פרוסיה, אשר שרת בוורמאכט, במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
בהלווייתו של וילהלם השתתפו השתתפו למעלה מ-50,000 איש, מה שהבהיר להיטלר שהמלוכנות עוד זוכה לתמיכה בגרמניה.
היטלר מיהר לפרסם בתגובה את "צו הנסיכים" (Prinzenerlass), אשר אסר על בני משפחות המלוכה לשעבר לשרת בצבא.
מרבית המלוכנים הפכו למתנגדים נלהבים לנאציזם, ורבים מקושרי קשר העשרים ביולי היו מלוכנים.
לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה, אמנם לא השתתף בו באופן פעיל, אולם מכיוון שהיה מתנגד ידוע לנאציזם נחקר על ידי הגסטפו מיד לאחר הקשר ונכלא במחנה הריכוז דכאו.
לאחר מלחמת העולם השנייה רוכזו המלוכנים מחדש בידי היינריך פרייהר פון משנבאך (Heinrich Freiherr von Massenbach), וב-1948 הוקמה עמותת "מסורת וחיים" על הריסותיו של האיחוד לחוק וסדר.
ב-1947 הוקמה "המפלגה הגרמנית" (Deutsche Partei (DP)) אשר כללה במצעה גם רעיונות מונרכיסטים.
המפלגה התאחדה מאוחר יותר עם המפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה.
ב-1950 נידון רעיון החזרת המלוכה בגלוי, וזכה לתמיכה של כשליש מתושבי גרמניה המערבית.
ברוח זו, ב-1951 הכין הנס יואכים שפס, פרופסור יהודי שמרן, תוכנית מפורטת לשחזור המלוכה ושיקומה של פרוסיה.
תוכנית זו זכתה לסיקור נרחב בדר שפיגל, ולא הגיעה לשלבים מעשיים.
ב-1969 הוזכר שמו של לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה כמועמד אפשרי לנשיאות.
לואי פרדיננד עצמו הצהיר "אם אנשים קוראים לי, אני זמין".
עם זאת, בתחילת שנות ה-70 פחתה באופן ניכר התמיכה ברעיון המלוכה.
הסיבות לכך היו ההצלחה הכלכלית והפוליטית של החוק המערב-גרמני, היעלמות הדור הישן של לפני 1918, והחילון המתקדם של האוכלוסייה אשר גרם לאנשים להתרשם פחות משליט מלידה "בחסד האל".
בגרמניה המזרחית מלכתחילה הוקעו המלוכנים כשייכים ל"זוועות ההיסטוריה הגרמנית".
שינוי מסוים בגישה החל בשנת 1981, עת נציגים מזרח-גרמניים נפגשו עם לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה, ובפנותם אליו בתואר "הוד מעלתך" הציעו לו להחזיר לקברם המקורי בפוטסדאם (שאז הייתה שייכת לגרמניה המזרחית) את ארונותיהם של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה ופרידריך הגדול.
לואי פרדיננד השיב "הרעיון מדהים, יש לי רק תנאי אחד, גרמניה חייבת להתאחד לפני כן." הארונות אכן הועברו רק לאחר איחוד גרמניה מחדש ב-1991. בעקבות האיחוד מחדש, הוקמה ועדה אשר מטרתה הייתה לבחון מחדש את החוקה.
עמותת מסורת וחיים שלחה לוועדה תוכנית לחידוש המלוכה ושינוי הדגל, אולם הוועדה כלל לא טרחה לענות.
התמיכה במונרכיה בגרמניה כיום היא חלשה.
מסורת וחיים היא כיום העמותה המלוכנית הגדולה ביותר.
פרט אליה קיימת גם עמותה צעירה יחסית הנקראת "עמותת משפחת המלוכה".
מרבית המלוכנים בגרמניה כיום אינם חפצים בהחזרה מוחלטת של המונרכיה האבסולוטית של לפני 1918, אלא בייסוד מונרכיה חוקתית על פי המודלים של מדינות רבות באירופה, והחלפת המשרה של נשיא גרמניה במשרת "קיסר גרמניה".
המועמד לתפקיד כיום הוא גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה, נכד נכדו של וילהלם השני.
חרף זאת, גאורג פרידריך אינו תובע את הכתר, ומאמציו מתמקדים בהחזרת נכסי בית הוהנצולרן.
הוא מגדיר את עצמו כיזם העוסק בטיפול בעסק משפחתי ותיק.
בעקבות חתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון ב-2011 מכון המחקר הגרמני TNS Emnid ערך סקר מטעם המגזין הגרמני Focus, בו נשאלו הנשאלים האם ברצונם "מלך או מלכה, כמו בבריטניה".
כתשעה אחוזים מהנשאלים השיבו תשובה חיובית.
מרבית המלוכנים משתמשים בתור דגל בטריקולור הקיסרי השחור-אדום-לבן, העובדה שדגל צלב קרס נאסר להנפה על פי החוק הגרמני, גרמה לכך שהדגל הקיסרי נמצא בשימוש גם בידי קבוצות ימין נאו-נאציות, ומזוהה בכלל עם הנאצים.
למרבה האירוניה, הנאצים עצמם אסרו את השימוש בדגל.
מרבית הצגתו של הדגל האימפריאלי בידי אותן קבוצות ימין קיצוניות והניסיון לקשר בין דגל זה לבין התנועות האנטי-דמוקרטיות הדוגלות ברעיונות אנטישמיים ושנאת זרים הוא נושא אשר מלוכנים רבים דוחים אותו.
יש לציין שהחזרת המלוכה באופן התואם את החוק תדרוש שינוי של החוקה הגרמנית, כיוון שעל פי סעיף 79 לחוקה, עיקרון הרפובליקה לא ניתן לשינוי לנצח.
עם זאת, חוק היסוד של החוקה המערב-גרמנית קבע שהחוק יאבד את תוקפו ביום שבו "העם הגרמני מאוחד במדינה אחת", מה שלא קרה לאחר איחוד גרמניה מחדש.
מלון "רדיסון רויאל מוסקבה", לשעבר מלון אוקראינה — הוא מלון חמישה כוכבים במוסקבה.
המלון שוכן בגורד שחקים בסגנון סטליניסטי שידוע כאחד משבע האחיות של מוסקבה.
הבניין הוקם בשנת 1957 ומאז הקמתו היה מלון יוקרה.
המלון ממוקם במרכז מוסקבה מול הבית הלבן של רוסיה והוא כולל 34 קומות ומגיע לגובה של 206 מטר.
בשנת 2005 המלון עבר הפרטה.
לאחר השיפוץ הוא כולל 505 חדרים ו-38 סוויטות.
בקומה 33 של המלון קיימת תצפית שפתוחה רק לאורחי המלון ומסעדותיו.
בלובי של מלון הותקנה דיורמה של עיר מוסקבה בקנה מידה 1:75 בהתאם למצב העיר בשנת 1977. שטחה כ-300 מ"ר.
סוכנות רולס-רויס ממוקמת בבניין מלון אוקראינה.
בשנת 2010 אירח המלון שגרירי רצון טוב של האו"ם, בהם השחקנית האמריקאית מיה פארו והשחקן המצרי מחמוד קביל.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, הופצץ המלון על ידי כוחות צה"ל ונהרס.
מלומשוק (בהונגרית: Malomsok) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
מלומשוק הוקם בשנת 1950 מאיחוד של שני הכפרים אומלומשוק (Ómalomsok) ואוימלומשוק (Újmalomsok)
כמו יישובים רבים באירופה גם במלומשוק מספר התושבים נמצא בירידה.
באומלומשוק חיו שלושה יהודים בשנת 1910.
ובאוימלומשוק חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
מלון אוקראינה (באוקראינית: Готель Україна) הוא מלון ארבעה כוכבים בן 16 קומות השוכן במאידאן נזאלז'נוסטי במרכז קייב.
המלון החל להיבנות בשנת 1955, כחלק מהשיקום של הרחוב הראשי בעיר, חרשצ'אטיק, לאחר מלחמת העולם השנייה.
הפתיחה הרשמית של המלון התקיימה ב-28 בספטמבר 1961.
במקום בו נבנה המלון, שכן בשנים 1912–1941, "גורד השחקים גינזבורג" – בניין דירות רב קומות של "מלך הקבלנים" לב גינזבורג, שעד 1928 היה הבניין הגבוה ביותר בשטחה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
בשנת 1953 הוצא צו של מועצת השרים של ברית המועצות, לפיו החלו עבודות התכנון של המבנה.
הפתיחה הרשמית התקיימה ב-28 בספטמבר 1961, והמלון קיבל את השם "מוסקבה".
בשנת 2001 החליף המלון את שמו ל"אוקראינה".
מלון Loews רג'נסי הוא מלון יוקרה הממוקם בלב פארק אווניו, בשכונת אפר איסט סייד של רובע מנהטן בעיר ניו יורק.
הקו האדריכלי של המלון הוא עיצוב אומנותי מסוג הארט דקו האייקוני עם מודרניות.
המלון כולל 379 חדרי אירוח, 58 סוויטות, ו-4 חדרי פגישות ואולמות כנסים.
למלון יש מסעדת בר וגריל בשרים יוקרתית, בית קפה אמריקאי, ומכון ספא.
המלון בבעלות וניהול רשת Loews.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו התארח מספר פעמים במלון בעת ביקורו בניו יורק לקראת אירוע פתיחת העצרת הכללית של האו"ם המתרחש מדי שנה בספטמבר,כולל בלילה בו נתן את האישור לחיסולו של חסן נסראללה.
ביולי 2017 פורסם כי ב-2012 ערך במלון ראש הממשלה בנימין נתניהו פגישה חשאית עם שר החוץ של איחוד האמירויות הערביות עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן.
בעת ביקורו בפסגת העצרת השנתית.
מלון היא חנות מוזיקה מקוונת ושירות הזרמת מוזיקה דרום קוריאנית שהוקמה ב-16 בנובמבר 2004 על ידי SK טלקום.
ב-2017, שירות המוזיקה מוזג עם מלון.
מלון מהווה שירות מנויי המוזיקה הגדול והפופולרי ביותר בקוריאה הדרומית, עם למעלה מ-28 מיליון משתמשים.
סקר שנערך בקרב משתמשי סמארטפונים מצא שהיא היישומון הנפוץ ביותר בקוריאה הדרומית.
משתמשי מלון יכולים להזרים ולהוריד מוזיקה וסרטוני מוזיקה וליצור רינגטונים מותאמים אישית.
מלון אחראית גם על פרסום מצעדי מוזיקה וכן על הענקת .
השם "Melon" הוא הלחם של הביטוי "melody on".
מלון נוסדה ב-16 בנובמבר 2004 בדרום קוריאה על ידי SK טלקום, הספק הסלולרי הגדול ביותר בקוריאה הדרומית.
בימים הראשונים נרשמו למעלה מ-10,000 מנויים בממוצע, ובסך הכל מעל ל-310,000 בחודשים הראשונים שלה.
באוקטובר 2008 העבירה SK טלקום את רוב המניות של מלון לבעל המניות שלה לואן אנטרטיינמנט תמורת כ-24.3 מיליארד וון.
ביולי 2013, SK פלנט, חברת בת של SK טלקום, מכרה 52.56% ממניותיה בלואן אנטרטיינמנט לסטאר אינווסט הולדינגס לימיטד, חברת בת של , שבסיסה בהונג קונג.
מאוחר יותר בינואר 2016, רכשה 76.4% ממניות החברה תמורת 1.87 טריליון וון (כ-1.64 מיליארד דולר).
בשנת 2018, קקאו M נפרדה מקקאו אנטרטיינמנט, אבל מלון נשארה תחת קקאו M.
בשנת 2021, מלון התמזגה עם קקאו אנטרטיינמנט ומיתגה את עצמה מחדש בשם "מלון M".
שיתוף הפעולה הזה נועד להבטיח הובלה בתעשיית השואוביז.
לי ג'ה-ווק מוביל את המיזוג.
באותה תקופה, פלטפורמת הסטרימינג התגאתה ב-33 מיליון משתמשים וכ-5 מיליון משתמשים בתשלום.
בשנת 2010, מלון הושקה על ידי SK טלקום באינדונזיה, בשיתוף עם טלקום אינדונזיה.
בשנת 2016, טלקום אינדונזיה רכשה את כל המניות שהיו בעבר בבעלות SK טלקום בעקבות ביטול ההשקעות של SK טלקום מכל עסקי מלון, ובכך הפכה את מלון אינדונזיה לחברה אינדונזית.
מלון היא נותנת החסות הראשית של תוכניות המוזיקה הבאות:
בשנת 2009, לואן אנטרטיינמנט השיקה את פרסי המוזיקה של מלון (MMA), גוף המעניק פרסים לפי מכירות דיגיטליות והצבעות מקוונות.
השירים ששהו הכי הרבה שבועות במקום הראשון
השירים שהופיעו הכי הרבה זמן במצעד השבועי
השירים שקיבלו הכי הרבה לייקים
האמן המושמע ביותר: BTS (13.18 מיליארד השמעות)
השיר המושמע ביותר: "Spring Day" –
השיר עם הכי הרבה "unique" מאזינים: – "" (8.6 מיליון)
השיר ששהה הכי הרבה זמן במקום הראשון במצעד זמן אמת: – ניו-ג'ינס (2344 שעות)
השיר ששהה הכי הרבה זמן במקום הראשון במצעד היומי: "Ditto" – ניו-ג'ינס (99 ימים)
השיר ששהה הכי הרבה זמן במקום הראשון במצעד השבועי: אספה – "Supernova" (15 שבועות)
השיר ששהה הכי הרבה זמן במקום הראשון במצעד החודשי: "Dynamite" – , – , "Ditto" – ניו-ג'ינס,, אספה - "Supernova" (3 חודשים)
השיר שהופיע הכי הרבה פעמים בעשירייה הראשונה במצעד השבועי: – ניו-ג'ינס (49 שבועות)
השיר שהופיע הכי הרבה פעמים בעשירייה הראשונה במצעד השנתי:"Every Day, Every Moment" – , "Boy with Luv" – (בהשתתפות הלסי) (שנתיים)
השיר שהופיע הכי הרבה פעמים במאה השירים הראשונים במצעד היומי: "Spring Day" –
השיר שהופיע הכי הרבה פעמים במאה השירים הראשונים במצעד השבועי:"Spring Day" – (397 שבועות)
השיר שהופיע הכי הרבה פעמים במאה השירים הראשונים במצעד השנתי: "Spring Day" – (7 שנים)
הכי הרבה "unique" מאזינים לשיר ב-24 השעות הראשונה: –
בשנת 2011 נכנסה מלון לרשימת 25 האפליקציות הטובות ביותר בקוריאה בטקס פרסי האפליקציות הקוריאני.
בשנת 2012, הוכרה מלון בטקס פרסי המותג המהימן.
באותה שנה, זכתה ב"פרס הגדול לתוכן דיגיטלי" בטקס פרסי החדשנות הקוריאני בניהול דיגיטלי והוכרה במדד כוח המותג.
בנובמבר 2013 דירג את מלון כגורם השלישי הכי משפיע בתעשיית הקיי-פופ לפי סקר שערך.
מלון W עמאן הוא מלון חמישה כוכבים בגובה 150 מטרים ברובע עבדאלי החדש בעמאן, בירת ירדן.
המלון נפתח באפריל 2018 ובעליה חברת Eagle Hills Properties, חברת פיתוח נדל"ן שבסיסה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות.
המלון כולל עיצוב בהשראת העיר פטרה וכולל 280 חדרים ו-44 סוויטות נכון לספטמבר 2020.
עסקת זיכיון עם מפתחת הנדל"ן Saraya Holdings הוכרזה בסוף 2007. בדצמבר 2012 הזמינה Saraya Holdings את חברת הקבלנות של דובאי לבנות מגרש של 78,000 מ"ר למטרות מגדל עם שימוש מעורב בעבדאלי.
העיצוב, שהועלה על ידי חברת האדריכלות פרקינס אנד וויל נוצר בהשראת תצורות הסלע של העיר הנבטית פטרה המהווה האטרקציה התיירותית הידועה והחשובה ביותר בממלכת ירדן.
הפרויקט בשווי 200 מיליון דולר כולל פודיום בן שמונה מפלסים המכיל יחידות קמעונאיות יוקרתיות, שטחי משרדים, חלל ישיבות, טרקלין, בר בבריכה, ספא אקסקלוסיבי בשירות מלא, מרכז כושר, מועדון בריאות בו ספא וסאונה.
שש הקומות העליונות של מגדל W עמאן מכילות 41 יחידות דיור, הממותגות כמגורי יוקרה עליונים.
המגורים בדירות אלו החלו בסתיו 2017.
מלון דיסנילנד הוא שמם של שלושה מלונות של חברת וולט דיסני המצויים באתרי הנופש של החברה.
מלון דיסנילנד שבאנהיים בקליפורניה תוכנן על ידי משרד האדריכלים Pereira & Luckman (פריירה ולאקמן) והחל לפעול בשנת 1955. עד שנת 1988 לא היה המלון בבעלות חברת וולט דיסני.
כאשר הקים וולט דיסני את פארק השעשועים דיסנילנד, עלויות בניית הפארק עלו על 17 מיליון דולרים, לחברת וולט דיסני לא נותר די כסף להקים את המלון שאמור היה להיבנות בסמוך.
דיסני וג'ק ורת'ר חתמו על הסכם לפיו ורת'ר יקים וינהל את המלון.
על פי החוזה ורת'ר יכול להשתמש בשם "מלון דיסנילנד" על כל מלון שיקים בקליפורניה עד שנת 2054.
כאשר מייקל איזנר הפך מנכ"ל חברת וולט דיסני בשנת 1984 הוא רצה לבטל את ההסכם, אולם ורת'ר סירב.
רק לאחר מותו של ורת'ר רכשה חברת וולט דיסני את חברתו של ורת'ר במטרה לבטל את החוזה.
במסגרת רכישה זו הפכה חברת וולט דיסני לבעלים של ספינת הוד מלכותה המלכה מרי שעגנה בלונג ביץ'.
המלון מורכב משלושה מגדלים ומקושר באמצעות מערכת המונורייל של דיסנילנד לדאונטאון דיסני ולדיסנילנד.
מלון דיסנילנד שנבנה באתר הנופש דיסנילנד פריז במרנה לה ול שבפריז בנוי בסגנון ויקטוריאני.
המלון, שנבנה בשנת 1991 נמצא בכניסה לפארק השעשועים דיסנילנד פריז, והמבקרים בפארק נכנסים אליו בעוברם מתחת למבנה המלון.
המלון הוא המפואר והיקר במלונות אתר הנופש.
אתר הנופש דיסנילנד הונג קונג
מלון דיסנילנד השלישי שנפתח היה המלון באתר הנופש דיסנילנד הונג קונג שבמפרץ פני באי לנטאו שבהונג קונג.
התמה שבבסיס המלון היא מטע כותנה טרופי.
המלון ממוקם בסמוך לנמל דיסנילנד על אדמה שיובשה מן הים.
המלון נפתח ב-12 בספטמבר 2005. המלון תוכנן ונבנה, בדומה ליתר מבני אתר הנופש, בהקפדה על שיטות וכללי הפנג שווי, והוא דומה לאתר הנופש והספא הפלורידיאני הגדול של דיסני בדיסניוורלד.
מלון דיסנילנד באתר הנופש טוקיו דיסני נפתח בשמיני ביולי 2008. מלון זה, שאינו בבעלות חברת וולט דיסני נבנה על ידי הבעלים של האתר - חברת ארצות המזרח.
המלון נבנה בסגנון המלונות בדיסנילנד פריז ובדיסנילנד הונג קונג, והוא ממוקם בכניסה לפארק.
מלון אשל השומרון הוא בית מלון, השוכן בצומת אריאל שבשומרון.
זהו בית המלון היחיד בשומרון המופעל על ידי צוות ישראלי.
במלון כ-94 חדרי אירוח וארבע סוויטות, וכן בריכת שחייה, גן ואולמות כנסים.
שירות ייחודי שמציע מלון "אשל השומרון" הוא מטווח וחנות לנשק ותחמושת.
את המלון תכננו האדריכלים טומס לייטרסדורף ודודי גלוסקין.
יזמי המלון והבעלים הם בני הזוג טובה ומנחם גלבוע מאריאל.
עד היום פעילים הבעלים בניהול המלון יחד עם טוביה גלברד.
המלון נחנך בשנת 1991, אך עקב פריצת האינתיפאדה הראשונה נרתעו ישראלים רבים מלהתארח במלון והוא עמד על סף סגירה.
עם דעיכת האינתיפאדה הראשונה החל המלון להתאושש, והפך פופולרי בקרב בני הציונות הדתית וכן בקרב נוצרים פרו-ישראלים.
בחודש מרץ 2002 אירע פיגוע התאבדות בלובי המלון, ובו נפצעו 14 אנשים.
לאחר הפיגוע עבר המלון שיפוץ נרחב.
ב-27 באוקטובר 2002 מחבל פלסטיני ביצע פיגוע התאבדות בתחנת דלק הסמוכה למלון, אשר גרם למותם של שלושה חיילי צה"ל.
בפיגוע במלון במרץ 2002 נפצעה טובה גלבוע ובפיגוע בתחנת הדלק באוקטובר 2002 נפצע קשה מנחם גלבוע.
בפיגוע ביצע מנחם גלבוע פעולת גבורה וסייע בניטרול המחבל ובכך מנע מותם של חיילים רבים.
על מעשה גבורה זה קיבל האזרח גלבוע אות הוקרה מיוחד מאלוף פיקוד המרכז.
במרץ 2007 עתר המלון לבג"ץ בדרישה לנתקו מאריאל ולהעניק לו מעמד של רובע אוטונומי, בנימוק שאינו זוכה להסדרי ביטחון נאותים, ואינו מקבל מהעירייה פתרונות בתחום המוניציפלי.
במקביל הוגשה תביעת נזיקין נגד העירייה בה היא נדרשת לשלם הוצאות עבור פעולות שהייתה אמורה לבצע על פי חוק ולא ביצעה.
אשל השומרון משמש כיום בעיקר כמרכז אירוח לאנשי אקדמיה ואינטלקטואלים מהימין.
המלון הוא מרכז הכנסים של מועצת יש"ע ושל מכונים המזוהים עם הימין, דוגמת מרכז שלם.
כמו כן נערכות במלון שבתות אירוח וסמינרים, הן פרטיים והן ציבוריים.
זוגות צעירים רבים מהתנחלויות ובני הציונות הדתית עורכים את חופותיהם במלון, סביב הבריכה.
המלון פופולרי גם בקרב קבוצות תיירים נוצריות פרו ישראליות, המזוהות ברובן עם האוונגליזם, בעיקר מארצות הברית ובמידה פחותה גם מסקנדינביה וממדינות בנלוקס, המבקרות בשומרון.
במאי 2017 החליטה הנהלת המלון לעבור להשגחת כשרות פרטית במקום השגחת הכשרות של הרבנות.
משמעות ההחלטה היא שהמלון אינו יכול לפרסם עצמו ככשר משום שעל פי החוק, ופסיקת בג"ץ בעניין, יכולה רק כשרות מטעם הרבנות להציג עסק ככשר.
מלון "דן ירושלים" (בעבר נקרא בשמות מלון "הייאט" ומלון "רג'נסי ירושלים") שוכן על מדרונות הר הצופים, בשכונת הגבעה הצרפתית בסמיכות לאוניברסיטה העברית והמרכז הרפואי הדסה, ומשקיף לעבר העיר העתיקה ושכונת שייח ג'ראח.
המלון כולל 505 חדרים וסוויטות, והוא המלון הגדול ביותר בירושלים.
הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בירושלים אישרה את תוכנית המלון ביוני 1971, תוכנית שקודמה ביוזמת משפחת פריצקר בעלת רשת המלונות "הייאט", אך התוכנית נתקלה בהתנגדויות עקב גודלה והפגיעה הצפויה בקו הנוף של צפון ירושלים, מאחר ש"הייאט" ביקשה לבנות מגדל בן 24 קומות ובו 700 חדרים.
התוכנית אף הגיע לדיון בוועדת הפנים של הכנסת.
עתירות לבג"ץ נגד צמצום התוכנית ונגד אישור התוכנית המצומצמת נדחו על ידי בג"ץ בנימוק של אי מיצוי ההליכים בפני הוועדה המחוזית.
המלון קיבל מעמד של "מפעל מאושר" על פי החוק לעידוד השקעות הון וזכה במענק ממשלתי שכיסה כשליש מעלות ההקמה.
המלון נבנה בחלקו על קרקע שהופקעה מפלסטינים תושבי שכונת "הר הצופים" הצמודה למבנה המלון מצפון לו.
בניית המלון התעכבה במשך שנים רבות עקב המחלוקת על גודל המבנה שהוצע.
האדריכל דוד רזניק הכין תוכנית חדשה בה צומצם גודל המבנה (מכ-700 לכ-500 חדרים) ובמקום מגדל תוכנן מבנה מדורג שמשתרע על המדרון, עם זאת, גם לאחר צומצם התוכנית המלון הוא אחד מהמלונות הגדולים ביותר
המבנה מחולק לסדרה של אגפים ריבועיים השזורים זה בזה ומקיפים כל אחד חצר פתוחה או מקורה.
בנוסף חלק ניכר מהמבנה (מסגרות וקשתות סביב החלונות) לא חופה באבן ירושלמית כנדרש בירושלים, אלא באלמנטים טרומיים מבטון.
משפחת פריצקר יצאה מהפרויקט ויזמים יהודים ממקסיקו הובילו אותו במקומה.
היזמים הקימו ב-1977 חברה בשם "רג'נסי הר הצופים בע"מ" למטרת ניהול והקמת המלון (ב-1985 שונה שם החברה ל"מלון רג'נסי ירושלים בע"מ.").
ב-1993 החברה גייסה הון באמצעות הנפקת מניות שנסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בניית המלון נמשכה כ-7 שנים בהשקעה של כ-60 מיליון דולר (מתוכם 20 מיליון דולר היו מענק ממשלתי), והוא נפתח בקיץ 1987 בניהולה של רשת הייאט העולמית תחת השם "הייאט רג'נסי ירושלים".
המלון נפתח מספר שבועות לפני פרוץ האינתיפאדה הראשונה, סבל מיד מהירידה בכמות התיירים שהגיעו לישראל, ושיעורי התפוסה בו היו אפסיים.
ואף היה חשש שהוא ייסגר.
במאי 1988 הזמנו שגרירים מאירופה וארצות הברית לאירוע במלון בהשתתפות נשיא המדינה חיים הרצוג, אך הם סירבו להשתתף בטענה שהוא ממוקם במזרח ירושלים ולא בשטח ריבוני מוסכם של ישראל.
בתקופת האינתיפאדה השנייה סבל המלון, כיתר בתי המלון בישראל, מהתמעטות לינות תיירים ונשען בעיקר על תיירות פנים לירושלים.
ב-17 באוקטובר 2001, במהלך האינתיפאדה, נרצח השר רחבעם זאבי במלון בידי מחבל פלסטיני.
השר זאבי נהג ללון במלון כאקט סמלי של עידוד התיירות לישראל בתקופת השפל של האינתיפאדה מתוקף היותו שר התיירות.
לאחר הרצח נסגרו שתי קומות ה"קלאב" היוקרתיות של המלון לתקופה קצרה.
בעקבות אירועי הטרור והימשכות השפל תפוסת המלון ב-2002 הייתה 18.1% בלבד, ורשת הייאט יצאה מניהול המלון ושמו שונה לרג'נסי ירושלים.
המלון סיים את השנה עם הפסד של 21 מיליון שקל על הכנסות של 23 מיליון שקל.
בשנת 2002 עתר המלון לבית המשפט לעניינים מינהליים בירושלים, ואחר כך גם לבג"ץ נגד התוכנית להקים מול המלון, כחלק ממתחם המטה הארצי, בית מעצר חדש למחוז ירושלים של משטרת ישראל, שיחליף את בית המעצר הוותיק במגרש הרוסים.
בג"ץ דחה את העתירה אך בית המעצר מעולם לא הוקם.
במסגרת תוכנית ההתנתקות, שוכנו תושבי נווה דקלים במלונות בירושלים באופן ארעי.
קבוצה של 20 משפחות ממפוני היישוב נשלחה למלון רג'נסי ירושלים והתגוררה במלון במשך שמונה חודשים.
לאחר פינוי מפוני נווה דקלים מהמלון, נערך בו שיפוץ יסודי והוא נפתח מחדש לקהל באביב 2006 ומוצב שוב כמלון מהשורה הראשונה במלונות ירושלים.
במאי 2008 בעלי השליטה בחברת "מלון רג'נסי ירושלים בע"מ" מכרו 44% מהחברה תמורת 15 מיליון דולר לפי שווי חברה של כ-34 מיליון דולר.
במאי 2010 נרכש המלון תמורת 47 מיליון דולר על ידי רשת מלונות דן, אשר החליטה לשפצו בשנית עד סופה של אותה שנה.
בשנת 2011 השלימה קבוצת חג'ג' את רכישת השלד הבורסאי של "חברת מלון רג'נסי".
במלון הוקם בית הכנסת ובית המדרש משוכלל ומפואר הנקרא בשם בית אברהם על שמו של הרב אברהם פתאל הלוי מחכמי ארם צובא חאלב ודמשק שבסוריה ועלה והתגורר בירושלים בישראל ולימד בה תשב"ר עד לפטירתו (הרבנית מרגלית יוסף היא בתו, וחתנו הוא הרב עובדיה יוסף).
מלון אספלנדה היה מלון שעמד בעבר בכיכר פוטסדאם שבברלין בירת גרמניה.
תולדות המבנה מסמלות את תולדותיה של ברלין במהלך המאה ה-20 - החל מבנייתו בראשית המאה ה-20, ההרס המבנה במלחמת העולם השנייה ובשל היותו בסמוך לחומת ברלין במהלך המלחמה הקרה, ושיקומו לאחר איחוד ברלין.
כיום מהווים שרידי המלון חלק ממרכז סוני.
המלון נבנה בין השנים 1907–1908 על פי תוכניותיו של האדריכל אוטו רניג (אשר תכנן גם את מלון אקסלסיור שעמד בסמוך) בעלות של 23 מיליון מארקים גרמניים.
המלון נפתח בשנת 1908. חזית המבנה עוטרה באן חול בסגנון הבל אפוק ופנים המבנה נבנה בסגנון נאו - בארוק ונאו - רוקוקו.
במבנה היו מספר אולמות נשפים מפוארים בהם אולם הקייזר (Kaisersaal) בו ערך הקייזר וילהלם השני אירועים.
מבנה המלון כלל גן ששטחו 1,600 מ"ר.
הגן, ששכן בחצר פנימית של המבנה, תוכנן על ידי אדריכל הנוף וילי וונדט.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה המלון אתר פופולרי של חיי החברה בברלין.
במלון נערכו מסיבות תה בשעות אחר הצהריים ומסיבות ריקודים אשר שודרו ברדיו.
במלון התארחו בין היתר צ'ארלי צ'פלין וגרטה גרבו.
במהלך חורף 1944–1945 נהרס 90% מהמלון בהפצצות בעלות הברית.
שרידי המלון שנותרו עומדים כללו את אולם הקייזר ואולם ארוחת הבוקר של המלון.
לאחר תום מלחמת העולם שוקמו חדרים אלה, ושוקמו מספר אולמות נוספים של המלון - והאולמות שימשו כמסעדות וכאתרי כנסים ותצוגות אופנה בברלין (אף שיתר המלון, כמו גם יתר מבני כיכר פוטסדאם נותר הרוסים).
בשנת 1961 הוקמה חומת ברלין מטרים ספורים משרידי המלון והשימוש בו פסק (אף שצולמו בו מספר סרטים ובהם הסרט קברט משנת 1972 והסרט מלאכים בשמי ברלין משנת 1987.
לאחר נפילת חומת ברלין בשנת 1989 הוכרז המבנה כאתר היסטורי לשימור, אולם בעת שהוחלט על שיקום כיכר פוטסדאם לא נלקח בחשבון שיקום המבנה, וכאשר תוכנן מרכז סוני הוחלט להרוס את המבנה.
בשל התנגדות ציבורית הוחלט בשנת 1993 להזיז את אולם הקייזר ואולם ארוחת הבוקר למרחק של 75 מטרים ולשלב אותם בתוך מרכז סוני.
עלות הזזת שרידי המבנה הסתכמה ב-75 מיליון מרקים.
מלון אקסצלזיור (גרמנית: Hotel Excelsior) היה בית מלון שפעל בברלין בראשית המאה ה-20.
המלון היה ממוקם ברחוב קניגרץ (Königgrätzer Straße) מס' 112 - 113 בסמוך לכיכר אסקאנישר פלאץ (Askanischer Platz) ברובע קרויצברג, והיה אחד המלונות הגדולים והמפוארים באירופה.
המלון נהרס בהפצצות בעלות הברית בשלהי מלחמת העולם השנייה.
המלון תוכנן על ידי האדריכל אוטו רניג (אשר תכנן את מלון אספלנדה - שגורלו היה דומה לגורל מלון זה).
המלון הוקם למול תחנת הרכבת אנהאלט הסמוכה, בשל מספר הנוסעים הרב שהגיע לתחנה זו.
הקמת המלון נמשכה שנתיים, והמלון פתח את שעריו ב-2 באפריל 1908. באותה עת היו במלון 200 חדרים, אולם בשל הצלחתו נבנה אגף נוסף בין השנים 1912–1913 ומספר החדרים הוכפל.
הכפלת גודלו של המלון ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה ומיעוט המבקרים במלון במזמן המלחמה הביאה את המלון לסף פשיטת רגל.
ישנה סברה לפיה ב-11 בנובמבר 1918 נפגשו במלון קארל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג והקימו בו את "ליגת ספרטקוס".
בשנת 1919 נרכש המלון על ידי איש העסקים קורט אלשנר ( Curt Elschner), אשר שיפץ את המלון והפך אותו לאחד המלונות הגדולים והמפוארים באירופה.
בתום שיפוץ המלון שיזם אלזכנר, שטחי המלון הגיעו ל-7,500 מ"ר.
במלון הותקנו מערכות מים חמים וחימום באמצעות גז, והותקנו מטבחים חדשים ומערכות חשמל במבנה.
בין השנים 1925–1926 הורחב המלון בתכנונם של האדריכלים היינדריך ומיכל (Heidenreich und Michel).
בין השנים 1927–1928 הורחב המלון בשנית בתכנון האדריכל יוהאן אמיל שאודט אשר בנה במרתפי המלון ספא בשטח של 1,800 מ"ר.
המלון עוטר בשיש ובעיטורים על ידי האמן הברלינאי קארל לאנגהאמר.
בשנת 1929 נבנתה מנהרה המקשרת את המלון לתחנת הרכבת שמעברו השני של הרחוב.
עלות הקמת מנהרה זו, שאורכה היה 80 מטרים, רוחבה 3 מטרים וגובהה 3 מטרים הגיע ל-1.2 מיליון מארקים.
אורחי המלון יכלו להיכנס למלון מבלי לחצות את הרחוב, ודוכן מכירת כרטיסים בתוך המלון אפשר לאורחים לרכוש כרטיסים עוד בטרם עזיבת המלון והגעה ישירות לקרון הרכבת.
בסיום השיפוצים וההרחבות היו במלון 600 חדרים, 250 חדרי רחצה, 9 מסעדות, ספריה, וכן פעלו במלון חייטים, אופים וקצבים רבים.
המלון החזיק 200 עיתונים יומיים מרחבי העולם עבור אורחיו.
המלון אמנם לא היה ידוע כמו מלון אדלון או מלון אספלנדה, אולם באותה עת היה הגדול במלונות אירופה.
בראשית שנות ה-30 שאפה המפלגה הנאצית להפוך את המלון לבסיסה בברלין.
אלשנר דחה את ההצעה, ואדולף היטלר נאלץ לבסס את משכנו בברלין במלון קייזרהוף שבכיכר וילהלם.
המפלגה הנאצית לא שכחה דחייה זו, והטילה חרם על המלון.
מאוחר יותר, דרשה המפלגה הנאצית כי יוסרו עיטורי "אולם המחשבה החופשית" של המלון (Saal des freien Denkens).
באולם זה היו ויטראז'ים עליהם הופיע פילוספים יהודים ויווניים.
לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון דרשה המפלגה כי דיוקנים אלה יוסרו, ואלה הוחלפו בדיוקנאות של ראשי המפלגה הנאצית.
בראשית מלחמת העולם השנייה נמלט אלשנר מגרמניה, והמלון הולאם, ושימש את חיילי צבא גרמניה הנאצית.
באפריל 1945 נהרס המלון בהפצצות בעלות הברית.
בשנת 1954 נהרסו שרידי המלון ובשנת 1960 נהרסו שרידי תחנת הרכבת.
לא ידוע אם המנהרה נהרסה.
בין השנים 1967–1972 הוקם באתר המלון מבנה מגורים, חנויות ומשרדים ובו 500 דירות מגורים בתכנון קבוצת האדריכלים ג.
המלון היווה השראה לרומן "Menschen im Hotel" (תורגם בשם "גרנד הוטל") מאת הסופרת האוסטרית ויקי באום, אשר בעצמו היווה השראה לסרט זוכה האוסקר "גרנד הוטל".
מלון אמדורסקי (בפרסומים שונים נקרא גם מלון מרכזי, מלון מרכז, מלון המרכז ומלון צנטרל) היה בית מלון בירושלים בבעלותו של ירחמיאל אמדורסקי.
בית המלון, שהתקיים בין 1903 ל-1948, היה השני בעיר בבעלות יהודית, לאחר "מלון קאמיניץ" של מנחם מנדל מקאמיניץ.
בין השנים 1903 ועד 1930 שכן המלון ברחבת שער יפו (כיכר עומר אבן אל ח'טאב), מול מגדל דוד.
באתרו ההיסטורי של המלון ברחבת שער יפו ניצב כיום מלון פטרה.
מבנה המלון מול מגדל דוד (המבנה הראשון משמאל ברחוב דוד, השוק המרכזי של העיר העתיקה, לבאים משער יפו) נבנה בסוף שנות ה-40 של המאה ה-19 על ידי יוסף אמזלג (אביו של חיים אמזלאג), סוחר יהודי אמיד שעלה מגיברלטר.
המבנה בן שלוש הקומות (קומת חנויות ומעליה שתי קומות מגורים) נבנה בסגנון אירופאי.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 הושכר המקום לידיים זרות.
ובשנות ה-70 של המאה ה-19, הושכר המבנה על ידי משה הורנשטיין שייסד במקום את מלון מדיטרניאן.
ב-1866 עבר המלון לבית ויטנברג, שליד שער שכם (הידוע כביתו של אריאל שרון), שם התארחו בו, בין השאר, מארק טוויין וצ'ארלס וורן.
בין אורחיו בתקופה זו היה יוליסס ס.
ירחמיאל אמדורסקי (1876–1966) היה בנו הצעיר של יוסף אמדורסקי שעלה לירושלים עם משפחתו מהעיירה אמדור על-נהר דנייפר שבפלך מוהילב ולכן כונה בירושלים ר' יושקה (יוסף) מוהליבר.
מוהליבר ניהל ברובע היהודי בית תמחוי ומסעדה זולה בה סעדו גם יהודים שביקרו בירושלים.
ירחמיאל אמדורסקי קיבל על עצמו את הנהלת המוסד לאחר מות אביו ב-1895, והוא בן 19 בלבד.
המלון, שנקרא בלשון הימים ההם "אש"ל" (אכילה, שתייה, לוויה), עבר מספר מקומות עד שב-1903 התמקם במבנה שברחבת שער יפו, מול מגדל דוד ונקרא מלון מרכזי - י.
הזוג איתמר בן-אב"י ולאה אבושדיד התחתן במלון ודוד בן-גוריון ערך בו את חגיגת בר המצווה של בנו.
אחד מיתרונותיו של המלון ושל המבנה עד היום, הוא הנוף הנשקף מחלונות הקומות הגבוהות ומן הגג מהם ניתן לראות היטב את בריכת חזקיהו, כנסיית הקבר, כיפת הסלע, הר הזיתים, הר הצופים, כיפת ה"חורבה" ועוד.
שבחי הנוף מצוינים במודעה שהתפרסמה ביום 18 באפריל 1909 ב"הצבי".
אמדורסקי היה ידידו של פנחס גרייבסקי ואף מימן את הוצאת "המדריך לארץ ישראל" שלו ב-1909. לפיכך שילב גרייבסקי בסקירתו על מלונות ירושלים סקירה אוהדת במיוחד למלון "צנטראל" של אמדורסקי.
בשל קשריו עם השלטונות הצליח לשחד שומרים לשחרר יהודים, בעיקר כאלו שנתפסו לעבודת הצבא בעת מלחמת העולם הראשונה, ולהביא לעצורים ארוחות ממטבחו הכשר של המלון.
ב-11 במאי 1931 התפרסמה מודעה מאת סופר "דבר" בירושלים:
ב-20 במרץ 1935 (שושן פורים תרצ"ה) עבר בית המלון למשכנו ברחוב בן יהודה, בו שכן במשך כ-13 שנה עד שנפגע בהתפוצצות מכונית תופת ברחוב ב-22 בפברואר 1948. לאחר מכן לא חזר מלון אמדורסקי לפעול עוד.
מבנה המלון בעיר העתיקה לאחר עזיבת אמדורסקי
עם עזיבתו של אמדורסקי את הבניין ברחבת שער יפו ב-1931, הוחכר המלון לגרמני ששמו לא ידוע, לאחר מכן עבר לידיו של ערבי נוצרי בשם יעקוב סואחלי ונקרא "מלון קונטיננטל".
ב-1942 חכר את המלון מהפטריארכיה מוסלמי בשם סעיד קרש ושם המלון שונה לפטרה, שמו עד היום.
לפי דיווח של הש"י (שירות הידיעות של ההגנה) מ-1947 היו במלון פטרה 50 מיטות ב-22 חדרים ואורחיו היו מוסלמים כפריים וסוחרים זעירים מכפרי וערי הסביבה ואף מלבנון, סוריה ועיראק.
המכירה לעטרת הכהנים והסכסוך המשפטי
ב-2005 רכשה עמותת עטרת כהנים, בסיוע יהודים מחוץ לישראל, את המבנה (יחד עם מלון ניו אימפריאל) מידי הפטריארכיה היוונית אורתודוקסית.
הפטריארך, אירינאוס הראשון, הסכים לעסקה ומשנודע הדבר, הודח לאחר סדרת הפגנות נגדו.
הפטריאכיה טענה כי המכירה לא אושרה על ידי הסינוד הקדוש ובמקביל ביקשה להטיל חיסיון על כל מסמכי הסינוד בטענה שאלו "נכתבו ברוח הקודש".
בית המשפט דחה את בקשת החיסיון ובתגובה זנחה הפטריאכיה את טענתה זו.
הפטריארכיה היוונית אורתודוקסית הגישה תביעה לביטול העסקה.
בשנת 2017, לאחר דיונים משפטיים ארוכים, אישר בית המשפט המחוזי בירושלים את חוקיות הרכישה.
ערעור כנגד פסק הדין נדחה על ידי בג"ץ ביוני 2019. ערעור נוסף ובקשה לפתיחת משפט אזרחי נדחה על ידי בג"ץ ביוני 2022.
כיום משמש מלון פטרה בעיקר כאכסניה (הוסטל) לתרמילאים ומתגאה בעובדה שהמבנה הוא בית המלון העתיק ביותר בעיר הפעיל כיום.
מלון בוורלי הילס הוא מלון בשדרות סנסט, בוורלי הילס, קליפורניה.
מלון בוורלי הילס נפתח ב-12 במאי 1912 בידי מרגרט אנדרסון ובנה סטנלי אנדרסון, שניהלו את מלון הוליווד.
הבניין הראשי המקורי של מלון בוורלי הילס עוצב בידי האדריכל מפסדינה אלמר גריי.
הגנים רחבי הידיים בשטח המלון תוכננו בידי אדריכל הנוף וילבור דייוויד קוק.
היה זה הבניין הראשון בשטח הרחב, שקדם ליצירתה של העיר הסובבת אותו, ותכופות מתייחסת אליו האוכלוסייה המקומית (ואחרים כמו נהגי מוניות) פשוט כ"המלון" (The Hotel).
מאז ראשיתה של העיר, היווה המלון מקום מפגש מרכזי למקומיים ולאוכלוסייה העסקית, במיוחד מתעשיית הסרטים של לוס אנג'לס ותעשיית הטלוויזיה.
המלון שייך ומנוהל בידי דורצ'סטר קולקשן (Dorchester Collection) שבבעלותה שבעה מלונות יוקרה בבריטניה, ארצות הברית, צרפת ואיטליה והיא הוקמה ב-1996 על מנת לנהל את ענייני המלונאות של סוכנות ההשקעות של ברוניי (Brunei Investment Agency).
Svend Petersen, מנהל הבריכה הדני-אמריקני במשך 42 שנים, נעשה שגריר המלון ב-2002. זכור במיוחד שהוא פתח את הבריכה בשעות שאחרי פעילותה עבור הביטלס ושלימד את פיי דאנאוויי לשחות בסגנון חתירה עבור הסרט Mommie Dearest.
הוא גם ידוע על כך שהזהיר את מבקרים לדרום קליפורניה בשפה חריפה מפני סכנותיה של השמש הצורבת.
המלון הוא גם משכנו של מגרש הפולו המפורסם, וחזית המלון הוצגה בעטיפת האלבום "מלון קליפורניה" של להקת האיגלס משנת 1976.
הבעלים שלו מ-1954 ועד למותו ב-1979 היה בן סילברשטיין (Ben L.
Silberstein), איל הון העוסק בנדל"ן מדטרויט,
שרכש את המלון מידי הרננדו קרטרייט, מאוחר יותר בעליו של מלון בוורלי וילשייר.
כמה מבעלי המלון היו ידוענים: אירן דון, לורטה יאנג וכעת (כפי שמצוין להלן) סולטאן ברוניי.
מרווין דייוויס רכש את המלון תמורת 54 מיליון דולר מידי ברט סלטקין, ואיוון בוסקי.
בסקי קנה 5% ממניות תמורת הון עצום והחליט למכור אותו, למרות רצונו של סלטקין לשמור את המלון.
בתוך פחות משנה אחרי כן מכר דייוויס את המלון לסולטאן חסנאל בלקיה עבור 110 מיליון דולר.
מלון בבילון היא סדרת טלוויזיה בריטית שמבוססת על ספר בעל אותו שם מאת הסופרת אימוג'ן אדוארדס-ג'ונס ומשודרת ברשת BBC.
הסדרה עקבה אחר חייהם של עובדים במלון יוקרתי של חמישה כוכבים.
הסדרה בוטלה לאחר סיום עונתה הרביעית מאחר שחלה ירידה באחוזי הצפייה.
בתחילת העונה רבקה (טמזין אאותווייט), מנהלת המלון מראיינת את צ'רלי (מקס ביזלי) למשרת הסגן שלה.
לאחר קבלתו לתפקיד צ'רלי מגלה שעמיתתו לעבודה היא אנה (אמה פירסון), איתה ניהל קשר בעבר.
השניים מנהלים תחרות על התפקיד ולבסוף היא מתמנה למנהלת הקבלה.
צ'רלי אף מנהל קשר עם מנהלת משק החדרים ג'קי והשניים נפגשים מדי פעם באחד החדרים למפגש מיני.
טוני השוער מתחבר לצ'רלי ונהיה ידידו.
רבקה חווה בעיות בנישואיה ונמנעת מלשוב לביתה.
אדם מסתורי סוחט מצ'רלי כספים ומאיים עליו שהוא יודע סוד מסתורי מעברו.
אנה פוגשת עורך דין עשיר ומשוכנעת שעליה להיות איתו על מנת להשיג את סגנון החיים שעליו חלמה תמיד.
היחיד שמצליח לרסן אותה הוא בן, פקיד קבלה שעובד לצידה.
ג'ינו הברמן מנסה להגדיל את רווחיו בכך שמתחזה להומוסקסואל.
בין היתר עסוקים עובדי המלון בלארגן מסיבת נישואים לעובדת לשעבר של המלון, שמירה על אורח אובדני וארגון מסיבה לקבלת ויזה במלון.
ארגון המסיבה גורם לצ'רלי להרוויח הרבה כסף מה שגורם לרבקה לחשוד.
במהלך פשיטה על המלון בחיפוש אחר עובדים זרים ג'קי שגם לה אין ויזה מצליחה להינצל.
רבקה מגלה את עברו של צ'רלי ועקב תקרית עם אורחת כמעט מפטרת אותו אך הוא מצליח להחזיק במשרתו.
דרק השוער מעסיק את בנו במלון אך הוא מפוטר בגלל אי יעילותו.
מפקח מטיל על המלון ביקורת איומה ובמקביל מתרחשת גנבה במלון.
דרק מתגלה כגנב ומפוטר מהמלון לאחר 45 שנות עבודה.
בסוף העונה צ'רלי מתמנה להשגיח על אורח שהיה אסיר מסוכן ובזמן שרבקה נאלצת להחליט בין עבודתה לחיי הנישואים שלה נשמעות יריות מחדרו של צ'רלי והאסיר.
החלה את שידוריה ב-15 בפברואר 2007 והסתיימה ב-12 באפריל 2007.
העונה נפתחת בכך שהמלון נמצא ביריבות מתוחה עם מלון אחר.
קבוצת כדורגלנים מצליחה להרגיז את צוות המלון המתכננים נקמה.
אנה מצליחה להציל כת של אנשים שסבורים שסוף העולם הגיע ומנסים להתאבד.
ג'קי חושדת שג'יימס, מנהל המסעדה הומוסקסואל.
צ'רלי מציע לרוברט שכמעט והתאבד את המשרה של נער השליחויות.
ג'קי נפגשת עם הסופר האהוב עליה ומצטערת על כך.
טוני מפסיד את פרס השוער הטוב ביותר.
רבקה מבטלת את מסיבת חג המולד השנתית והעובדים מבצעים מרד.
רבקה וצ'רלי מתחילים לפתח מערכת יחסים וג'קי מתחילה לקנא.
בסוף העונה המלון נקנה על ידי דונובון קרדו והעובדים חוששים להמשכיותם בחברה.
לאחר שרבקה וצ'רלי נשארים רק טוני יכול להישאר והשאר מפוטרים אחד אחרי השני.
מסתבר שזה היה רק תרגיל למשיכת זמן כדי שהמלון ימצא קונה אחר ואכן איש עסקים יפני קונה את המלון וכל העובדים נשארים בעבודתם.
העובדים מרגישים נבגדים ורבקה מתפטרת מתפקידה ועוזבת את הסדרה.
צ'רלי מגלה כי בהמלצתה של רבקה הוא מתמנה למנהל המלון החדש.
החלה את שידוריה ב-19 בפברואר 2008 והסתיימה ב-8 באפריל 2008.
העונה נפתחת שצ'רלי מנסה למלא את מקומה של רבקה בזמן שאנה חושפת שערורייה שקשורה לחברת
בגדים ידועה, טוני חוגג את יום הולדתו הארבעים ועיתונאית חטטנית בשם אמילי ג'יימס שואלת שאלות על המלון.
לאחר שהיא חושפת מקרים מביכים על המלון צ'רלי מחליט להעסיק אותה בתור אשת יחסי הציבור החדשה.
מסעדת המלון מקבלת ביקורת גרועה.
אנה וצ'רלי מפתחים קשר שנית.
אמילי ואנה נאלצות לארגן חתונה לבדם.
במלון נערכים אודישנים למחזמר של ילדים וביתו של טוני היא אחת מהתמודדות למרבית הפתעתו.
ג'ינלי אחיו של ג'ינו מופיע במלון ומתחיל לעבוד יחד איתו בבר אך לאחר שהשניים לא מסתדרים הוא עוזב.
אנה פוגשת את גבר חלומותיה אך נתקלת בקשיים.
מפקחת מגיעה למלון ומודיעה לצ'רלי שהרווחים ירדו.
בסוף העונה צ'רלי פונה לידיד מפוקפק מהעבר לעזרה אך שמתברר שאין לו איך להחזיר את הכסף הוא מסתבך בצרות ומצליח לצאת מהם ברגע האחרון.
צ'רלי מקבל לעבודה את ג'ייק האריסון שמשמש כסגנו החדש.
לאחר מכן צ'רלי מחליט לפרוש מתפקידו ועוזב את הסדרה, ג'ייק מתמנה למנהל המלון החדש.
במלון מתקיימים צילומים לסרט ואנה לא מצליחה לעמוד בקצב גם בעבודה וגם בחייה האישיים עם נד.
נד מציע נישואין לאנה אך החגיגות נאלצות להיפסק במהרה מכיוון שנד ואמילי מוחזקים כבני ערובה באחד החדרים במלון וכל הצוות יוצא למסע על מנת להצילם.
העונה הרביעית והאחרונה של הסדרה נפתחת עם סגירתו של המלון, עקב ירידה במניות בבורסה של טוקיו.
ג'ולייט הופכת למנהלת המלון החדשה.
בעלה לשעבר של ג'ולייט קונה את המלון.
אנה בהיריון ואינה יודעת מי האב.
סאם הבעלים החדש של המלון לומד שקשה לנהל אותו כאשר הוא מארח שני מתאגרפים יריבים בזמן שמפקח מגיע ומטיל ביקורת חמורה על המלון.
ג'ינו מסומם על ידי אחד מהאורחים.
אנה מחליטה החלטה משמעותית וצ'רלי חוזר לחייה וסוחף אותה יחד איתו וזוהי הופעתם האחרונה של השניים בסדרה.
אביה של אמילי, דמיאן עורך טורניר פוקר במלון והיא מסרבת לראותו.
סאם שנסחף למשחק פוקר מהמר על כל כספו ואף על המלון ומפסיד לאביה של אמילי.
דמיאן מחליט לוותר על המלון על מנת להתקרב לביתו.
חתונה יוקרתית שהייתה אמורה להיערך במלון מתבטלת אך סאם מנסה משהו אחר שהוא סבור שיכניס כסף.
בסוף העונה ג'יימס וג'ינו מתבקשים לפקח על הלוויה מכובדת של אחד מהאורחים.
ג'ולייט מבטיחה לג'יימס קידום אם האירוע יצליח והוא מרגיש שג'ינו מפריע בדרכו והוא מפטר אותו.
סאם שוכב עם אחת מאורחות המלון.
אישה בשם איזבל נבחנת לתפקיד פקידת הקבלה אך נאלצת לוותר על התפקיד בשכנועה של אמילי.
סאם וג'ולייט מתחילים להתאהב מחדש אך יש מה שמפריע לאיחודם.
ידידה לשעבר של ג'ולייט מתארחת במלון אך האירוע הופך לאסון לאחר שמתברר שג'ולייט הפילה את התינוק שהיא הרתה עם סאם.
ארמון האמירויות הוא מלון פאר הממוקם באיחוד האמירויות הערביות בעיר אבו דאבי.
הבניין תוכנן בידי וימברלי, ויזננד, אליסון, טונג אנד גו (Wimberly, Whisenand, Allison, Tong and Goo).
הוא נפתח בנובמבר 2005 אבל מסעדות וספא מסוימים לא החלו לפעול עד 2006. המלון נבנה בידי ממשלת אבו דאבי והוא בבעלותה.
החל משנת 2020 הוא מנוהל על ידי קבוצת המלונות מנדרין אוריינטל, ולפני כן נוהל על ידי קבוצת קמפינסקי.
עלות בנייתו של המלון הייתה 1.9 מיליארד לירות שטרלינג או 11.02 AED דירהם האמירות הערבית.
סך השטח הבנוי הוא 850,000 מטר רבוע.
החניה התת-קרקעית יכולה להכיל 2,500 כלי רכב.
יש שתי בריכות שחייה וספא.
למלון יש מעגן סירות ומנחת מסוקים משלו.
לפי הניו יורק טיימס, ארמון האמירויות הוא המלון היקר ביותר שנבנה אי-פעם בעולם.
על המלון נבנו 114 כיפות שכל אחת מהן בגובה 60 מטרים.
רבות מהסוויטות מרוהטות בזהב ושיש.
המבנה הפנימי מרוצף ברצפת ומרפסת משיש, ומקושט בדוגמאות של כיפות מעליו בצבע זהב.
הקומה העליונה מכילה שש סוויטות שליטים (rulers' suites) שמוצעות רק לפקידי ממשל רמי דרג המבקרים באיחוד האמירויות הערביות.
המלון גם מכיל אולם ועידות גדול.
בסך הכול מכיל המלון 302 חדרים ו-92 סוויטות.