tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1969 אייר את עטיפת האלבום של הרולינג סטונז "Let It Bleed".
בראונג'ון מעולם לא הצליח להיגמל מהסמים שצרך ומת בלונדון בגיל 44 בלבד.
רוברט פוליניי ברוסארד היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם לואיזיאנה.
ברוסארד נולד ב-17 באוגוסט 1864 במטע מרי לואיז ליד ניו איבריה שבלואיזיאנה, לז'אן דורוויל ברוסארד ולאנסטזי אליזאדי גונסולין ברוסארד.
ברוסארד למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון די.
בין השנים 1879–1882. בין 1885 ל־1888 שירת כמפקח לילה במכס בניו אורלינס, ובשנת 1888 מונה לעוזר שקילה וסטטיסטיקאי, תפקיד שבו החזיק עד 1889. ב־1889 סיים את לימודי המשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טוליין, הוסמך לעריכת דין באותה שנה והחל לעסוק במקצוע בניו איבריה.
נבחר לתובע מחוזי של המחוז השיפוטי התשיעי ושירת בתפקיד בין 1892 ל־1897.
ברוסארד נבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־55 וכיהן בתפקיד בשמונה הקונגרסים הבאים, מ-4 במרץ 1897 עד 3 במרץ 1915. במהלך כהונתו בבית הנבחרים שימש כיו"ר ועדת ההוצאות של משרד המשפטים (הקונגרס ה־63).
ב־1914 לא התמודד שוב לבית הנבחרים, אלא התמודד על מושב בסנאט.
ב־21 במאי 1912 נבחר לסנאט וכיהן משנת 1915 עד מותו כשלוש שנים מאוחר יותר, ב-12 באפריל 1918, בניו איבריה.
בסנאט כיהן כיו"ר ועדת הבנקים הלאומיים (הקונגרסים ה־64 וה־65).
ב־1910 הציע ברוסארד את "חוק ההיפופוטם האמריקאי" (H.R.
23261), שהציע תקציב של 250,000 דולר מהממשלה הפדרלית לייבא היפופוטמים מאפריקה, במטרה לפתור שתי בעיות בו-זמנית: חוסר בבשר בארצות הברית והצמח הפולש "סחלב המים" שפולש למי התעלות בלואיזיאנה.
ברוסארד היה חבר במועדון הבוסטון בניו אורלינס.
רוברט ברודנקס גלן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית בשנים 1899–1900, וכמושל קרוליינה הצפונית ה-51 בשנים 1905–1909.
רוברט ברודנקס גלן נולד במחוז רוקינגהאם שבקרוליינה הצפונית, כבנם של צ'אלמרס לנייר גלן ושל אנני שרה "אן" (לבית דודג') גלן.
ב-1862, כשהיה בן שמונה, נהרג אביו במלחמת האזרחים האמריקאית, והוא גדל אצל קרוב משפחתו, דר' אדוארד ברודנקס.
הוא התחנך בבית ספר מקומיים במחוז רוקינגהאם, ולמד במכללת דייווידסון.
לאחר מכן הוא למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת וירג'יניה במשך שנה אחת, ולאחר מכן המשיך ללמד משפטים בהדרכת נשיא בית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית, השופט ריצ'מונד ממפורד פירסון .
גלן החל לעסוק בעריכת דין במחוז סטוקס, ולאחר מכן עבר לווינסטון סיילם, שם הוא הצטרף למשרד עורכי הדין שנקרא "גלן, מנלי והנדרסון", קודמו של המשרד המודרני "וומבל, בונד, דיקינסון" .
ב-1885 היה גלן לתובע של המחוז השיפוטי התשיעי של קרוליינה הצפונית.
ב-1898 נבחר גלן כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית, וכיהן בו בשנים 1899–1900. ב-1900 הוא שימש כעוזרו האישי של המושל צ'ארלס ברנטלי אייקוק, וסייע לו בהעברת התיקונים לחוקת קרוליינה הצפונית שמטרתם הייתה שלילת זכות הבחירה מהאפרו-אמריקאים.
בוועידת המפלגה הדמוקרטית בקרוליינה הצפונית של 1904 זכה גלן במועמדות לתפקיד מושל קרוליינה הצפונית, בה הוא הביס את צ'ארלס מ.
סטדמן, וילפריד טרנר ותאודור דייווידסון.
בבחירות הכלליות הוא ניצח את מועמד המפלגה הרפובליקנית צ'ארלס ג'וזף האריס ביחס קולות של 128,761 מול 79,505, וב-11 בינואר 1905 הוא הושבע כמושל.
כמושל תמך גלן בחקיקה נוקשה יותר בנוגע לאיסור על צריכת אלכוהול, ובחוקי גירושים מגבילים יותר.
כמו קודמיו הוא המשיך לשים דגש על החינוך הציבורי, וקידם את נושא אורך שנת הלימודים המינימלי, ואת חוק חינוך חובה.
הוא גם דאג לסידורים פיננסיים כדי לאפשר את החזר החובות מאיגרות החוב של תקופת השיקום, זאת על פי הוראת בית המשפט העליון.
ב-1905 הוא שאף להגדיל את המימון לבית החולים של המדינה ולבתי החולים לחולי נפש, ובשנה שלאחר מכן הוא פעל בתקיפות כדי לבלום את התפרצות מעשי הלינץ'.
גלן קרא למחלקת ההגירה לתמוך בפיתוח קרקעות המדינה, וב-1908 הוביל קמפיין מדינתי לאיסור על צריכת אלכוהול.
הוא תמך בהצעת חוק של בית המחוקקים לצמצום תעריפי הרכבות, הצעה שאליה התנגדו חברות הרכבות, ובסופו של דבר הושגה פשרה לאחר התערבות הממשל הפדרלי.
ב-1906 ביצע המון בעיר סולסברי מעשה לינץ' בחמישה גברים שחורים שהואשמו ברצח משפחה לבנה.
גלן הורה לשלוש פלוגות של המיליציה של המדינה לחוש למקום, אך היה זה מאוחר יותר, והחמישה כבר נרצחו.
ביום המחרת, לבקשת השריף המקומי, שלח גלן פלוגות צבאיות לעיר כדי לאבטח את בית הכלא שבו היה עצור אחד ממבצעי הלינץ'.
יומיים לאחר מכן הגיע גלן בעצמו לסולסברי כדי להעיד במשפט שבו הורשע מוביל מעשה הלינץ', ג'ורג' הול.
בסופו של דבר נשפט הול ל-15 שנות מאסר, ההרשעה הראשונה מסוג כזה בקרוליינה הצפונית, אך הוא קיבל חנינה מהמושל הבא ויליאם וולטון קיצ'ין לפני שסיים לרצות את מלוא תקופת מאסרו.
גלן גם גילה עניין בשימור הסביבה, ובסוגיה זו הוא נשא דברים בכינוס של אגודת המושלים הלאומית ב-1908: "היערות שלנו נחרבים...
כישלונם של האנשים ברחבי ארצות הברית להגן על תעשיית היערות הגדולה של ארצנו...
הוא אחד המקורות העיקריים, אם לא המקור הגדול ביותר, לכל [בזבוז משאבי הטבע]...
עמנו, ללא קשר לעתיד, חי רק למען ההווה, חושב על עצמו ולא על ילדיו וילדי ילדיו".
בתום תקופת כהונתו כמושל, פרש גלן מהחיים הפוליטיים, ושב לווינסטון סיילם.
בהמשך הוא שימש כיועץ המשפטי של חברת הרכבות הדרומית ושל וסטרן יוניון.
ב-1920 הוא היה חבר בוועדת הגבול הבינלאומית של הנשיא וודרו וילסון.
ב-1878 נשא גלן לאישה את קורנליה "נינה" דדריק, ולשניים נולדו שתי בנות ובן.
רוברט ברודנקס גלן נפטר בווינפג שבקנדה ב-16 במאי 1920. הוא נטמן בבית הקברות סיילם שבוינסטון-סיילם.
על שמו נקרא בית ספר תיכון.
בית ילדותו, אחוזת סאורטאון תחתית , הוכנס ב-1984 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
רוברט בראון היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת פנסילבניה.
בראון נולד ב-25 בדצמבר 1744 בוויברסוויל שבעיירה איסט אלן בפרובינציית פנסילבניה, למד בבתי ספר ציבוריים והוכשר כשוליה במקצוע הנפחות.
עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית מונה בראון לדרגת לוטננט משנה ב"מחנה הנייד" של פנסילבניה.
ב-10 בספטמבר 1776 נפל בשבי, עם כניעת פורט וושינגטון ב-16 בנובמבר 1776, ובמהלך שביו עבד במקצוע הנפחות.
בהמשך הועבר לאוניית הכלא "Judith" ולאחר מכן נכלא בבית העירייה הישן של ניו יורק.
הוא שוחרר בערבות (parole) על סיפון אונייה ב-10 בדצמבר 1777.
בראון היה חבר הסנאט של פנסילבניה בשנים 1783–1787, ולאחר מכן נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לקונגרס החמישי כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של סמואל סיטגריבס.
הוא נבחר מחדש לקונגרס השישי ולשבעה קונגרסים נוספים אחריו, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית ברציפות מ-4 בדצמבר 1798 ועד 3 במרץ 1815. בשנת 1814 בחר שלא להתמודד על מינוי מחדש, פרש מהחיים הציבוריים וחי בחוותו.
ב-26 בפברואר 1823 נפטר בראון סמוך לאזור ויברסוויל שבעיירה איסט אלן של ימינו, פנסילבניה.
הוא נקבר בבית העלמין הורנר, הסמוך לכנסיית God's Missionary של נורת'האמפטון, בעיירה איסט אלן שבמחוז נורת'האמפטון, פנסילבניה.
רוברט ג'ונסון היה מוזיקאי, זמר בלוז וגיטריסט אמריקני.
בתקופת חייו הקצרה הקליט ג'ונסון מעט מאוד, אך הוא הותיר חותם משמעותי ונמנה עם הידועים שבזמרי הדלתא בלוז.
רוברט ג'ונסון הקליט בסך הכל 29 שירים במהלך הקריירה שלו, בשתי תקופות.
התקופה הראשונה שבה הקליט הייתה נובמבר 1936, בעת שהותו בסן אנטוניו, טקסס, וביוני 1937 הקליט עוד, בדאלאס, טקסס.
בשנת 1961 ליקט ג'ון האמונד את שיריו מחדש באלבום King of the Delta Blues Singers, והשיב את העניין הציבורי כלפי ג'ונסון.
נושאי שירתו היו ייאוש, בדידות, חברות ונדודים.
באותן שנים של משבר כלכלי וחברתי (שנות השפל הגדול), האוכלוסייה האפרו אמריקאית הושפעה רבות מהנצרות (בעיקר מהבפטיזם).
בשירו Hellhound on My Trail מתאר ג'ונסון מפגש בדרכים עם השטן, נושא שלקוח מההוויה הדתית.
השפל הגדול לווה בקרב הקהילה האפרו-אמריקאית בנדודים ובחיפוש אחר עבודה.
השיר I Am a Steady Rollin Man מתאר את הנדודים בדרכים על הציר מהמיסיסיפי לשיקגו.
אחד המאפיינים הבולטים במוזיקה של ג'ונסון, ומאפיוניה הייחודיים, הוא הדינמיות שלה.
אריק קלפטון, שמנה את ג'ונסון עם מקורות ההשפעה המוזיקליים העיקריים שלו, והקליט את אלבום המחווה לשיריו של ג'ונסון, Me And Mr.
Johnson, ציין בראיון כי בשביל לנגן את המוזיקה של ג'ונסון נדרשים שני נגנים.
לפי אגדה שנפוצה על ג'ונסון, בצעירותו בכפרי מיסיסיפי, הוא שאף בכל מאודו להיות מוזיקאי בלוז גדול.
בתחילת הקריירה שלו הוא לא הצליח לכבוש את לב הקהל ולכן הוא "הודרך" בידי כוח על טבעי ללכת עם הגיטרה שלו לצומת דרכים מסוים בחצות.
שם, לפי האגדה, פגש באדם שחור גדול ממדים (השטן), שעשה עמו עסקה.
לאחר שג'ונסון הסכים השטן לקח את הגיטרה שלו וכיוון אותה.
השטן ניגן כמה שירים ואז החזיר את הגיטרה לג'ונסון, ובכך העניק לו את שליטתו בנגינה בכלי.
אגדה זו היא למעשה וריאציה של סיפור העסקה עם השטן מפאוסט של גתה, בתמורה לנשמתו, רכש ג'ונסון את כישרונו הווירטואוזי בבלוז.
צומת הדרכים מזוהה עם הצומת של Highway 61 ו-Highway 49 בעיר קלארקסדייל, מיסיסיפי.
המקום הפך אתר עלייה לרגל לחובבי בלוז.
לפי פרשנויות נוספות, שירו "Me and the Devil Blues" ו-"Cross Road Blues" קשורים בסיטואציה אגדית זו.
האגדה זכתה לאזכור בסרט "אחי, איפה אתה?", בדמותו של נגן הגיטרה טומי ג'ונסון המוכר את נשמתו לשטן, וכן בסדרה על טבעי שגם בה על פי העלילה ג'ונסון חותם על עסקה עם "שד צומת" שהופך אותו לזמר הטוב בעולם אך כעבור עשור הוא משלם בנשמתו, ונלקח לגהנום.
העניין הרב בדמותו נובע בין היתר מנסיבות מותו.
נפוצה שמועה כי הורעל על ידי בעל קנאי, אולם גם לאחר מותו היו שמועות על כך שהוא עוד חי בטקסס.
בעקבות זאת הוא צורף, באופן אנכרוניסטי, למועדון 27 והוא נחשב לחבר המפורסם הראשון במועדון.
ג'ונסון הוא מנציגיו הבולטים של זרם הדלתא בלוז, וסגנונו הייחודי השפיע על זמרים אחרים בדלתא של המיסיסיפי.
בשנות השישים ביצעו הרולינג סטונז גרסאות לכמה משיריו של ג'ונסון.
בנוסף הייתה ליצירתו של ג'ונסון השפעה על להקת לד זפלין, בפן הרית'ם אנד בלוז שממנו התפתח הצליל המחוספס שלה.
גם להקת קרים ביצעה כמה משיריו של ג'ונסון, כאשר הביצוע המוכר ביותר שלה לאחד משיריו הוא זה של השיר 'Crossroads' מהאלבום 'Wheels of Fire', אותו הם ביצעו בהופעה חיה.
אריק קלפטון הקליט אלבום שלם משיריו של ג'ונסון, בשם 'Me and Mr.
Johnson', והוא ציין את השפעתו של ג'ונסון על סגנונו כמכרעת.
האגדה על העסקה שחתם עם השטן היוותה השראה לפרק 8 בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "על טבעי".
במרכז פרק זה עומד שד עם עיניים אדומות שמציע עסקאות והמחיר הוא נשמתו של האדם לאחר עשר שנים.
ג'ונסון עצמו מופיע בפרק כראשון שחתם עסקה עם השד הזה.
כמו כן מוקדש לו פרק ב"timeless" בעונה שנייה פרק שישי
רוברט ג'ון בּרֵייְדְווּד היה ארכאולוג אמריקאי.
מהמשפיעים והמעצבים במחקר העידן הפרה-היסטורי והמהפכה הנאוליתית.
בריידווד, בן למשפחה ממוצא סקוטי, נולד בדטרויט, מישיגן.
את נעוריו העביר בלימודים ועבודה במספר בתי עסק, בהם בית המרקחת של אביו ונגריה.
בשנת 1929 סיים מסלול אקדמי בנושא אדריכלות באוניברסיטת מישיגן.
הוא חזר לאוניברסיטה כדי ללמוד אנתרופולוגיה והיסטוריה עתיקה, וסיים את לימודיו עם תואר שני בשנת 1933. בזמן לימודיו הצטרף למשלחת לתל עוּמָר, וכאשר סיים את לימודיו חבר למשלחת המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו לעמק אמוק שבסביבת אנטיוכיה.
הוא עבד באזור ביסודיות רבה ובחדשנות ניכרת לאורך השנים 1933–1938. עם התלים שנחפרו על ידיו נמנים צָ'טַלהויוּק, קוּרְדוּ, תל טאיינאט ודָחַבּ.
בשנים הללו גם פגש מחדש את לינדה שרייבר, עמה למד באוניברסיטת מישיגן, ונישא לה בשנת 1937. בני הזוג עבדו יחדיו שנים רבות.
בשנות מלחמת העולם השנייה עבד בתוכנית מיפוי מטאורולוגי עבור חיל האוויר האמריקני.
בשנת 1942 סיים דוקטורט בספרות ומזרחנות באוניברסיטת שיקגו, ולאחר שלוש שנים הפך לחבר פקולטה מן המניין במחלקה לאנתרופולוגיה ובמכון האוריינטלי.
השפעה ניכרת על בריידווד הייתה לוויר גורדון צ'יילד ועיסוקו במעבר מחברת ציידים-לקטים לתרבות מבוססת חקלאות, המהפכה הנאוליתית.
בשנת 1947 החל בריידווד את החפירות באתר העיראקי ג'רמו בחיפוש אחר עדות ארכאולוגית להיסטוריה של ייצור המזון והמעבר לחברות חקלאיות.
בריידווד היה חלוץ בתחום, והראשון לנסות למלא את הפער התאורטי שהותיר צ'יילד בממצאים מהשטח.
החפירה בג'רמו הייתה ממומנת היטב ונערכה באופן מקצועי ביותר; בריידווד היה מהראשונים לשלב מחקר ארכאובוטני, ארכאוזואולוגי וגאוארכאולוגי בחפירות.
נוסף לכל אלה עמד לרשותו של בריידווד כלי חדיש בעולם הארכאולוגיה: תיארוך פחמן-14.
בג'רמו נערכו שלוש עונות חפירה: 1948, 1950–1951, 1954–1955. עונות חפירה עתידיות בוטלו, למורת רוחו של בריידווד, בשל מהפכת 14 ביולי 1958 אשר הדיחה את שלטון השושלת ההאשמית במדינה.
אף על פי כן, המחקר באתר הניב מידע שמושי, ואף זיכה את זוג הבריידוודים במענק מחקר מטעם הקרן הלאומית למדע (NSF) - אחת המענקים הראשונים שהוענקו בתחום מחקרם.
יתרה מזאת, החפירות באתר אשר החלו על בסיס "תאוריית נווה המדבר" של צ'יילד, הובילו את בריידווד לניסוח "תאוריית אזור הגלעין" שגרסה כי ראשית הביות אירעה במדרונות ההרריים של הסהר הפורה.
הזוג חקר מספר אתרים פוטנציאליים באיראן, אולם הצעה לניהול החקר הפרהיסטורי הטורקי משכה את תשומת לבם.
הבריידוודים, יחד עם הארכאולוג הטורקי חָלֶתּ צָ'מְבָּל, ניהלו את הפרויקט המשותף אוניברסיטת שיקגו ואוניברסיטת איסטנבול באתר צ'איאונו.
האתר נחפר לראשונה בשנת 1964 והתגלה כעתיק מג'רמו.
יושבי האתר זוהו כקדומים שבחקלאי אנטוליה וחקירתם סייעה למילוי הפער התאורטי שיצרו מבשרי חקר התקופה.
החפירות באתר נוהלו בשיתוף פעולה בין ארכאולוגים רבים, מומחים שונים וחופרים ממדינות רבות.
הבריידוודים חדלו מלחפור באתר בשנת 1988.
הזוג פרסם מספר מאמרים שדנו במעבר לחקלאות והתופעות הנלוות לתהליך זה.
תרומתו של בריידווד לארכאולוגיה בכלל, והמעבר לחקלאות בפרט, עצומה.
בריידווד סמל את תחילתו של עידן חדש ומקצועי בתחום הארכאולוגי.
הוא קבע רבים מהסטנדרטים לשיתוף פעולה בינלאומי ומחקר רב-תחומי בחפירה ארכאולוגית.
תרומתו זיכתה אותו, בשנת 1971, במדליית זהב מטעם המכון האמריקני לארכאולוגיה ותואר המרצה הנכבד מטעם המכון האמריקני לאנתרופולוגיה; בשנת 1995 זכה במדליה מטעם החברה לארכאולוגיה אמריקנית.
רוברט ג'ון בריידווד, פרופסור אמריטוס ותושב להפורטה, אינדיאנה, נפטר ביום רביעי 15 בינואר 2003 בבית החולים של אוניברסיטת שיקגו, והוא בן 95; אשתו, לינדה שרייבר בריידווד, נפטרה שעות ספורות אחריו, בגיל 93.
רוברט הצ'ינגס גודארד היה מחלוצי מדע הטילים המודרני.
דרך עבודתו בתחום הייתה מהפכנית, ולעיתים קרובות לעגו לו על הרעיונות שהגה שהקדימו את זמנם.
גודארד זכה להכרה מועטת במהלך חייו, אך לבסוף זכה להקרא אחד מ"אבות מדע הטילים המודרניים" הודות לעבודתו.
הוא החל להתעניין במדעי החלל כשהיה בן 16, כאשר קרא את ספר המדע הבדיוני מלחמת העולמות של ה.
לאחר שסיים תואר ראשון מהמכון הפוליטכני ווסטר בשנת 1908, היה לחבר האקדמיה לפיזיקה באוניברסיטת קלרק, וקיבל תואר שני ב-1910 ודוקטורט ב-1911. בשנת 1914 תכנן גודארד מנועי טילים, בסיוע כספי מהסמית'סוניאן.
ב-1919 כתב על דרכים להגעת האדם לירח.
באותה שנה הוא פרסם מאמר בו ניתח מה שנקרא היום "בעיית גודארד".
כבר בשלב זה זכה גודארד לחשיפה עיתונאית, אם כי בלתי אוהדת.
ב-12 בינואר 1920 פרסם הניו יורק טיימס כתבה בעמוד הראשי תחת הכותרת "מאמין שטיל יכול להגיע לירח" בה דווח (בעקבות פרסום של הסמית'סוניאן) על עבודתו של גודארד בתחום הטילים הרב-שלביים, ועל אפשרות לשלוח טיל כזה שיגיע עד לירח.
למחרת התפרסם מאמר-מערכת בלתי-חתום תחת הכותרת "בעיית אמינות חמורה" שניתח את הפרסום ואת היישומיות של שיגור טיל לגובה רב.
במאמר נטען כי אם הטיל יצא מחוץ לאטמוספירה הוא ימשיך בתנועה ללא אפשרות להאיץ או לשנות את מסלולו, וכי מי שחושב אחרת "מתעלם מחוק בסיסי של תנועה, ורק ד"ר איינשטיין ומספר אנשים מוכשרים סביבו מורשים לעשות זאת".
בהמשך המאמר נכתב על גודארד כי "נראה שחסר לו ידע שאותו חולקים מדי יום בבתי הספר התיכוניים" (ביקורת זו הייתה מבוססת על ההנחה השגויה שהכוח המניע את הטיל נוצר מהלחץ של גזי הפליטה על האוויר; למעשה גזי הפליטה של הטיל מפעילים עליו את הכוח, בהתאם לחוק השלישי של ניוטון).
שנים מאוחר יותר, לאחר נחיתת אפולו 11 על הירח, פרסם הניו יורק טיימס התנצלות על מאמר זה.
הפרסום בניו יורק טיימס עורר עניין רב.
גודארד פרסם תגובה למאמר בניסיון להצדיק את מחקריו בלי קשר לטיסה לחלל, ובהמשך פרסם מאמר בעיתון Popular Science בו הסביר את העקרונות הפיזיקליים ואת ניסוייו בהנעה בריק שהוכיחו את נכונות רעיונותיו, אולם תדמיתו בציבור התקבעה כ"איש הירח" והוא תואר בלגלוג.
לאחר אחד מניסויו ב-1929, עיתון מקומי בווסטר נשא את הכותרת "טיל ירח החמיץ את מטרתו ב-238,799.5 מיילים" (המרחק מכדור הארץ אל הירח).
ב-16 במרץ 1926 שיגר גודארד את טיל הדלק הנוזלי הראשון, באוברון שבמסצ'וסטס.
רישום האירוע ביומנו נודע בלשון הלאקונית: "הטיסה הראשונה עם רקטה שמשתמשת בהנעת דלק נוזלי בוצעה אתמול בחווה של דודה אפי".
הרקטה, שכונתה "נל", הייתה בערך בגודל של זרוע אדם, עלתה לגובה של 12.5 מטרים בלבד בטיסה שארכה 2.5 שניות והסתיימה בהתרסקות בשדה, אולם היא היוותה הוכחה חשובה לכך שניתן להניע טיל בדלק נוזלי - שיטה שבה השתמשו בהמשך בטילים ארוכי טווח ובכל תוכניות החלל.
לא כל עבודתו המוקדמת של גודארד כוונה לכיוון מסע בחלל.
גודארד פיתח את הרעיון הבסיסי של משגר היורה רקטה מתוך צינור פתוח ללא רתע.
את ההדגמה ביצע בזירת המבחן אברדין, תוך שימוש בשני עמודי תווים להחזקת המשגר, יומיים לפני שביתת הנשק שסיימה את מלחמת העולם הראשונה.
חוקר נוסף מאוניברסיטת קלרק המשיך את עבודתו של גודארד, שהובילה לפיתוח כלי נשק שימושיים כמו הבזוקה בה השתמשו בחזית הקרבות במלחמת העולם השנייה.
גודארד היה חשדני כלפי אחרים ומיעט לשתף פעולה, עובדה שהגבילה את ההשפעה של עבודתו.
הייתה זו ככל הנראה תוצאה של הביקורת שלה זכה מהתקשורת וממדענים אחרים, שהטילו ספק באפשרות המעשית של מסע רקטי בחלל.
כמו כן, נראה כי היה מודע ליישומים הצבאיים של עבודתו.
גודארד עבר לרוזוול שבניו מקסיקו, ושם עבד כמעט לבדו לגמרי במשך שנים.
אף על פי שהביא את עבודתו במדע הטילים לידיעת הצבא האמריקני, הוא נדחה, כשהצבא כשל בהבנת היכולת הטמונה ביישום צבאי של טילים.
באופן אירוני, הייתה זו גרמניה הנאצית שהתעניינה במחקרו והבינה את הפוטנציאל הצבאי הגלום בטילים.
ורנר פון בראון הסתמך על תוכניותיו של גודארד כשפיתח את טילי ה-V-2 במהלך מלחמת העולם השנייה.
לפני שנת 1939, מדענים גרמנים אף עמדו בקשר עם גודארד באופן ישיר בקשר לבעיות טכניות.
גודארד עמד במרכזו של מבצע ריגול של סוכנות הביון הגרמנית אבווהר.
ניקולאוס ריטר כראש המבצעים האמריקנים של הסוכנות, גייס מקור שחדר למעגל סביב גודארד, והדליף תגליות לגרמנים.
לאחר שנדחתה הצעתו לפתח טילים בשביל הצבא, ויתר גודארד באופן זמני על תחומו המועדף כדי לעבוד על כלי טיס ניסיוני בעבור צי ארצות הברית.
לאחר שהמלחמה נסתיימה, התאפשר לגודארד לבחון טילי V-2 שנתפסו, שרכיבים רבים בהם הכיר.
למרות זאת, גודארד לא שב לתכנן עוד טילים בעצמו.
גודארד סבל מסרטן הגרון, ומת ב-10 באוגוסט 1945 בבולטימור שבמרילנד.
הוא נקבר בבית קברות בעיר מולדתו, ווסטר.
ב-17 ביולי 1969, יום לאחר שיגור החללית אפולו 11, פרסם הניו יורק טיימס ידיעת "תיקון", בה התנצל העיתון על הלעג ב-1920.
גודארד רשם 214 פטנטים על עבודתו, ועל שמו קרויים מוסדות ואתרים שונים:
ב-1 במאי 1959 נוסד מרכז טיסות החלל גודארד, הסמוך לוושינגטון די.
במרכז מעבדות מחקר של נאס"א, המרכז הראשון מסוגו.
ספקטרוגרף בעל רזולוציה גבוהה על שם גודארד בטלסקופ החלל האבל.
בטרילוגיית "להב החרמש" מאת ניל שוסטרמן דמות האנטגוניסט הראשית, החרמש גודארד, נקרא על שמו.
רוברט ג'ורדן הוא שם העט של ג'יימס אוליבר ריגני ג'וניור (James Oliver Rigney Jr.).
בשם עט זה הפך מוכר ברחבי העולם כמחברה של סדרת הפנטזיה המונומנטלית מחזור כישור הזמן ("The Wheel of Time"), יצירה רחבת יריעה הכוללת 14 ספרים ונחשבת לאחת הסדרות המצליחות והמשפיעות ביותר בז'אנר.
בעברית, הכרכים פוצלו לשניים מפאת גודלם, כך שקיימים 28 ספרים.
בנוסף ליצירתו המרכזית, ג'ורדן כתב גם תחת שמות עט נוספים: כרייגן אוניל פרסם רומנים היסטוריים, כג'קסון אוריילי כתב מערבון, וכצ'אנג לונג פרסם ביקורת מחול.
הוא תרם גם לעולם של קונאן הברברי וכתב שבעה ספרים בסדרה, הנחשבים בעיני מעריצים רבים לטובים ביותר שלא נכתבו על ידי יוצר הדמות, רוברט אי.
ג'ורדן נולד בצ'ארלסטון, דרום קרוליינה שבארצות הברית.
שירת שתי תקופות במלחמת וייטנאם בצבא ארצות הברית וזכה במספר עיטורי גבורה.
לאחר מכן השלים תואר ראשון בפיזיקה בקולג' הצבאי של דרום קרולינה והועסק על ידי הצי האמריקני כמהנדס גרעין.
הוא חיבב היסטוריה ונהנה מציד, דיג, שיט, פוקר, שח, סנוקר ואיסוף מקטרות.
הוא התגורר באזור הולדתו עם רעיתו הרייט מק'דוגל, עורכת ספרים במקצועה.
במרץ 2006 דיווח ג'ורדן כי נתגלתה אצלו מחלה זיהומית בשריר הלב שזמן החיים הממוצע של החולים בה הוא כארבע שנים, הוא החל לקבל טיפול במאיו קליניק, לקח תרופות ונראה היה שמצבו השתפר, אך ב-16 בספטמבר 2007, הוא נפטר מהמחלה.
כתיבה מוקדמת וספרי קונאן הברברי
ספרו הראשון של ג'ורדן, "Warriors of the Altaii", נכתב ב-13 יום בלבד אך לא פורסם בזמנו.
מהירות הכתיבה הזו היא שהרשימה את המו"ל טום דוהרטי, ובהמלצת רעייתו הרייט, נשכר ג'ורדן לכתוב במהירות רומן בעולמו של קונאן הברברי.
בין השנים 1982 ל-1984 הוא כתב שבעה ספרים בסדרה, ביניהם "קונאן הבלתי מנוצח" ועיבוד לסרט "קונאן המשמיד".
לימים סיפר ג'ורדן שהכתיבה בעולם קיים עם דמות מבוססת הייתה עבורו תרגיל מצוין במשמעת יצירתית.
"מחזור כישור הזמן" – היצירה המרכזית
בשנת 1990 יצא לאור הספר הראשון בסדרת "מחזור כישור הזמן", "העין של העולם" ("The Eye of the World").
הסדרה הפכה לתופעה עולמית, ונודעה בזכות בניית העולם המורכבת והמפורטת שלה, מערכת הקסם המקורית, והיריעה הרחבה של הדמויות והעלילות.
לאורך השנים, צברה הסדרה קהל מעריצים עצום, אך גם ספגה ביקורת על כך שבספרים המאוחרים יותר קצב התקדמות העלילה הואט.
בנוסף לספרים הראשיים, יצאו לאור שני ספרי עולם (Companions) המרחיבים את הידע על העולם של "כישור הזמן".
ב-23 במרץ 2006, ג'ורדן הודיע באופן פומבי בבלוג שלו שאובחן עם עמילואידוזיס לבבית, מחלה נדירה וקשה, וכי תוחלת חייו החציונית היא כארבע שנים.
הוא הצהיר על כוונתו להילחם במחלה ולהשלים את הסדרה, והחל לקבל טיפול ניסיוני במאיו קליניק.
למרות הטיפולים, רוברט ג'ורדן נפטר ב-16 בספטמבר 2007. לפני מותו, הוא הספיק לתאר בפירוט את עלילות הספר האחרון והשאיר אחריו אלפי דפי הערות, הקלטות וטיוטות כדי להבטיח שהסדרה תושלם.
לאחר מותו, בחרה אלמנתו, הרייט מק'דוגל, בסופר הפנטזיה המצליח ברנדון סנדרסון להשלים את המלאכה.
סנדרסון, שהיה מעריץ של ג'ורדן, נבחר לאחר שהרייט קראה את ספרו "הערפילאים: האימפריה האחרונה" והתרשמה מיכולתו לבנות עולמות ומערכות קסם מורכבות.
לאנג הוא מדען ואמן אוריגמי בולט.
לאנג נולד ב-4 במאי 1961 באוהיו וגדל באטלנטה.
הוא למד לדוקטורט בפיזיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה, התמחה בלייזרים ומוליכים למחצה וחתום על עשרות פטנטים ומאמרים בתחום.
מגיל שש עסק לאנג באוריגמי ובבגרותו החל לחקור את המתמטיקה של קיפול משטחים.
הוא פיתח אלגוריתמים לתכנון דגמי אוריגמי מורכבים ותכנן, על בסיס מחקרו זה, מאות דגמי אוריגמי מהמורכבים שנוצרו אי-פעם.
כמו כן, פיתח קיפול בטיחותי יותר עבור כריות אוויר לרכב ואף סייע בתכנון טלסקופ חלל בעל עדשה מתקפלת עצומה בקוטר 100 מטר עבור משרד האנרגיה האמריקני.
רוברט מייקל גייטס הוא פוליטיקאי אמריקאי ששימש מזכיר ההגנה האמריקני ה-22 בשנים 2006–2011, בממשליהם של ג'ורג' בוש הבן וברק אובמה.
לפני כן, גייטס שירת במשך 26 שנים ב-CIA ובמועצה לביטחון לאומי, ולבסוף שימש כראש ה-CIA תחת הנשיא ג'ורג' בוש האב.
לאחר שעזב את ה-CIA, גייטס הפך לנשיא אוניברסיטת טקסס A&M, ושימש כחבר במספר דירקטוריונים של חברות מסחריות.
גייטס היה גם חבר בוועדת בייקר-המילטון, שחקרה את המצב בעיראק במהלך 2006.
הוא היה הבחירה הראשונה לעמוד בראש המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית עם היווסדה לאור פיגועי 11 בספטמבר, אולם מיאן לקבל את המשרה והעדיף להמשיך לשמש כנשיא אוניברסיטת טקסס A&M.
בשנים 2014–2016 היה נשיא מועצת תנועת הצופים של ארצות הברית.
משנת 2012 מכהן כנגיד מכללת ויליאם ומרי בווירג'יניה.
גייטס נולד בוויצ'יטה שבקנזס, והשתתף בפעילות ארגון הצופים האמריקני, בו הגיע לדרגה הגבוהה ביותר "צופה הנשר", וזכה ל"פרס צופה הנשר המוערך" לאחר חברות של עשרות שנים בארגון.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בתיכון בוויצ'יטה ב-1961. לאחר מכן זכה במלגה כדי ללמוד בקולג' "ויליאם ומרי", אותו הוא סיים בתואר ראשון בהיסטוריה אירופית.
במהלך ארבע שנות לימודיו באוניברסיטה, גייטס היה חבר פעיל ולאחר מכן נשיא אחוות הסטודנטים אלפה פאי אומגה (ΑΦΩ), שחבריה עסקו בהתנדבות חברתית, ובקבוצה "רפובליקנים צעירים"; בנוסף הוא שימש כמנהל הכלכלי במגזין אומנותי של האוניברסיטה.
בטקס סיום הלימודים, גייטס זכה לפרס על שם אלג'רנון סידני סאליבן בתור הבוגר ש"העניק את התרומה הגדולה ביותר לזולת".
את התואר השני שלו בהיסטוריה קיבל מאוניברסיטת אינדיאנה ב-1966, את תואר הדוקטור על היסטוריה רוסית וסובייטית קיבל מאוניברסיטת ג'ורג'טאון ב-1974.
במהלך לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה, גייטס גויס ל-CIA.
אולם הסוכנות לא העניקה פטור משירות במהלך מלחמת וייטנאם, ועל כן בין השנים 1967–1969 גייטס שירת כקצין בחיל האוויר האמריקני בפיקוד האווירי האסטרטגי, לפני שהצטרף ל-CIA במשרה מלאה.
גייטס עזב את ה-CIA כדי לשרת בצוות המועצה לביטחון לאומי ב-1974. הוא חזר ל-CIA בשלהי 1979, ושירת כחוקר ברית המועצות ביחידת המחקר בסוכנות.
ב-1981 הוא מונה לראש לשכת מנהל יחידת המחקר של הסוכנות, ב-1982 קוּדם לתפקיד סגן מנהל יחידת המחקר של הסוכנות, והחל מה-18 באפריל 1986 שימש כסגן מנהל ה-CIA עד ה-20 במרץ 1989.
בשל עמדתו הבכירה בסוכנות הביון המרכזית, גייטס היה קרוב לגורמים שונים שלקחו חלק משמעותי בפרשת איראן-קונטראס, והוא היה במעמד בו צריך היה לדעת על פעילותם של גורמים אלו.
ב-1984 כסגן מנהל הסוכנות, גייטס תמך בהפצצת ניקרגואה והפעלת כל דרך, למעט פלישה רגלית, כדי למוטט את הממשלה הסאנדיסטית הקומוניסטית.
הפרקליט העצמאי שחקר את הפרשה לא המליץ על העמדת גייטס לדין בשל מעורבות אפשרית שלו בפרשת איראן-קונטראס, או תשובותיו לחוקרים ולקונגרס.
בשלביה הראשונים של החקירה, גייטס היה בין הנחקרים הראשונים על מעורבותו בפרשה, עם התמקדות צוות החוקרים העצמאי בפעילות ה-CIA בפרשה באביב 1991, שבו החוקרים לעסוק בפעולותיו של גייטס.
במאי 1991, כשהנשיא בוש האב מינה את גייטס לתפקיד ראש ה-CIA, בהתאם לדרישת ועדת המודיעין של הסנאט (שצריך היה לאשר או לפסול את מינויו של גייטס), התמקדה החקירה במעורבותו של גייטס בפרשה השערורייתית.
גייטס העיד לאורך כל חקירתו, כי שמע מקצין מודיעין ב-1 באוקטובר 1986 שרווחים ממכירות אמצעי לחימה לאיראן ייתכן והופנו למימון המיליציה האנטי-קומוניסטית בניקרגואה הקונטראס.
ב-3 בספטמבר 1991 קבע הפרקליט העצמאי כי פעולותיו ותשובותיו לחוקרים של גייטס, לא הצדיקו הגשת כתב אישום.
גייטס מונה לתפקיד מנהל ה-CIA על ידי הנשיא רונלד רייגן עוד בתחילת 1987. הוא משך מועמדותו, כשהיה ברור שהסנאט לא יאשר את מינויו, בשל המחלוקת סביב מעורבותו בפרשת איראן-קונטראס.
גייטס שימש כעוזר לנשיא לענייני ביטחון לאומי ממרס עד אוגוסט של 1989, והוא היה יועץ לנשיא וסגן היועץ לביטחון לאומי מאוגוסט 1989 עד נובמבר 1991.
הנשיא ג'ורג' בוש האב מינה (בפעם השנייה) את גייטס לתפקיד מנהל ה-CIA ב-14 במאי 1991, לאחר שורת שימועים מפרכים, בהם הסנאטורים חקרו את גייטס על מעורבותו בפרשת איראן-קונטראס, ועל חשדות כי העביר לעיראק מודיעין במהלך מלחמת איראן–עיראק, מינויו אושר על ידי הסנאט ב-5 בנובמבר והוא הושבע לתפקידו יום לאחר מכן.
גייטס היה מנהל ה-CIA היחיד בהיסטוריה שהחל את דרכו בסוכנות מחוקר זוטר ועד למנהל.
הוא שימש בתפקיד בכיר זה עד ה-20 בינואר 1993.
לאחר שפרש מסוכנות הביון המרכזית ב-1993, גייטס עבד באקדמיה, בין השאר כמרצה.
הוא בדק תזות של סטודנטים בתחום יחסים בינלאומיים באוניברסיטת וושינגטון.
הוא הרצה בהרווארד, ייל, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת ג'ורג'טאון, אוניברסיטת אוקלהומה, קולג' ויליאם ומרי ועוד.
ב-1996 הוא פרסם אוטוביוגרפיה בשם "מהצללים: הסיפור מבפנים על חמישה נשיאים ואיך הם נצחו את המלחמה הקרה".
גייטס כתב מספר רב של מאמרים בנוגע לממשל ומדיניות חוץ, והיה תורם תכוף בעמוד מאמרי הדעה של הניו יורק טיימס.
גייטס שימש כדיקן הזמני של הפקולטה למנהל ציבורי על שם ג'ורג' בוש (האב) באוניברסיטת טקסס A&M בין השנים 1999–2001. ב-1 באוגוסט 2002 הוא הפך לנשיא האוניברסיטה.
במהלך תקופת נשיאותו גייטס פעל לקידום האוניברסיטה בארבעה תחומים: הגדלת הגיוון בקרב הסטודנטים, הגדלת גודל הפקולטה, בניית בניינים חדשים לאוניברסיטה והעשרת תוכניות הלימודים לתואר ראשון ושני.
במהלך כהונתו, גייטס עודד את יצירתן של 440 משרות חדשות בסגל האוניברסיטה, וחלה עלייה דרמטית בהרשמות של סטודנטים מהמיעוטים.
גייטס היה חבר במספר רב של דירקטוריונים של חברות עסקים, ביניהם חברות השקעות, חברות קידוחי נפט וחברת מסעדות.
דובר הבית הלבן הודיע כי גייטס מתכנן למכור את כל מניותיו של החברות השונות ולנתק את קשריו על חברות עסקיות אלו כשיהפוך למזכיר ההגנה (כדי שלא ייווצר החשד כי הוא ישרת את האינטרסים של חברות אלו בתפקידו הרם החדש).
דחיית תפקיד מנהל המודיעין הלאומי
בפברואר 2005 גייטס אישר כי דחה את תפקיד המנהל למודיעין לאומי (Director of National Intelligence) שנוצר כחלק מהרפורמה הממשלתית לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001. גייטס היה מעוניין להישאר בתפקידו באוניברסיטה בטקסס, וחש כי לאוחז בתפקיד החדש לא תהיה השפעה משמעותית.
הנשיא בוש הציע את התפקיד לאחר מכן לג'ון נגרפונטה, שהסכים לקבלו.
גייטס כיהן כנשיא "איגוד צופי הנשר הלאומי", בשנים 2014–2016 כיהן כנשיא צופי אמריקה.
בינואר 2004, גייטס היה אחד מראשי כוח משימה (אינטלקטואלי) במכון המחקר הנודע "המועצה ליחסי חוץ" בנוגע ליחסי ארצות הברית-איראן.
בין המלצות המרכזיות של כוח המשימה היה קיום מגעים עם המשטר בטהראן בנוגע לתוכנית הגרעין שלו וסוגיות אזוריות אחרות - בייחוד תמיכת טהראן בארגוני טרור והסיוע שיכולה להעניק איראן לייצוב עיראק ואפגניסטן בה מצויים חיילים אמריקניים.
כוח המשימה טען כי משטר האייתולות יציב, ואין טעם לנסות לחתור להפלתו, ועל כן עדיף להידבר עמו, לבנות איתו יחסי מסחר ותרבות שיסייעו למיתון המשטר.
בנוסף, הסיקו החוקרים בכוח המשימה כי אין תועלת בתקיפה אמריקנית את מתקני הגרעין באיראן, בין השאר בשל הנזק הרב שעלול להיגרם לכך לכוחות האמריקנים הנמצאים במדינות בקרבת איראן.
בשימועו בסנאט בסוף 2006 גייטס הבהיר כי כיום המשטר באיראן שונה (עם עליית הנשיא הקיצוני מחמוד אחמדינז'אד וכיום לא היה ממליץ על דיאלוג זה.
בעת מינויו לתפקיד מזכיר ההגנה, גייטס היה חבר בוועדת בייקר-המילטון, אולם עזב אותה לטובת לורנס איגלברגר.
ועדת בייקר המילטון המליצה על העברת אחריות מהירה יותר לממשלה העיראקית וכוחות הביטחון על המצב במדינה, כך שתתאפשר הסגתם של מרבית הכוחות הלוחמים האמריקניים עד תחילת 2008. מעבר לכך, הוועדה המליצה על פתיחת דיאלוג עם שכנותיה של עיראק (ביניהן איראן וסוריה) בניסיון לייצב את עיראק.
מלבד זאת, המלצות הוועדה כללו מאמץ אמריקני לפתרון הסכסוך הישראלי-ערבי, על ידי דחיפת ישראל לניהול משא ומתן עם סוריה (בו תיסוג מכל רמת הגולן) ולבנון ועם הפלסטינים (אלו המכירים בזכויות קיומה של מדינת ישראל).
שרת החוץ האמריקנית קונדוליזה רייס והיועץ האמריקני לביטחון לאומי סטיבן האדלי המליצו על גייטס בפני הנשיא בוש, שלאחר שיחה עמו בה שאל אותו על ראיית העולם שלו, נעתר ללחצי הציבור להחליף את דונלד רמספלד, מזכיר ההגנה הקודם.
ב-8 בנובמבר 2006, יום לאחר בחירות האמצע בארצות הברית, בהן איבדו הרפובליקנים את הרוב בשני בתי הקונגרס (לראשונה מאז המהפך של ניוט גינגריץ' ב-1994), הנשיא ג'ורג' בוש הודיע על כוונתו למנות את רוברט גייטס במקום מזכיר ההגנה הקודם דונלד ראמספלד.
סקרי הבוחרים לאחר הבחירות הראו כי מרבית המצביעים העניקו את קולם למפלגה הדמוקרטית בשל התנהלות הממשל במלחמה בעיראק.
בדיון הציבורי בארצות הברית יוחס העדר הניצחון בעיראק להתנהלות ראמספלד, ושמועות על החלפתו נשמעו עוד בחודשי המלחמה הראשונים.
מינויו של גייטס אושר פה אחד בוועדת הכוחות המזוינים בסנאט ב-5 בדצמבר 2006. במהלך שימועו בפני הוועדה באותו היום, טען גייטס כי ארצות הברית אינה מנצחת בעיראק (אם כי גם אינה מפסידה).
יום לאחר מכן מינויו של גייטס אושר גם על ידי מליאת הסנאט ברוב של 2–95 (3 סנאטורים לא הצביעו).
ב-18 בדצמבר 2006 גייטס הושבע לתפקידו כמזכיר ההגנה בבית הלבן.
תפישת עולמו של גייטס ניצית הרבה פחות מזו של קודמו, ומינויו כמזכיר ההגנה חיזק עוד יותר את המחנה הריאליסטי בממשל, שהובל על ידי שרת החוץ רייס.
לאחר היבחרו של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית הוא הציע לגייטס להמשיך בתפקידו תחת הממשל החדש שיקים, גייטס נענה לבקשתו של אובמה.
ב-2011 ביקש לפרוש וב-1 ביולי 2011 התפטר מתפקיד מזכיר ההגנה.
וייט היה מנתח אמריקני, שעיקר פרסומו נובע מהצלחתו בהשתלת ראשים בקופים.
אמו ודודתו של וייט גידלו אותו בדולות', מינוסוטה, אביו נהרג במלחמת העולם השנייה.
בשנות השבעים, לאחר סדרת ניסויים ארוכה, הצליח וייט להשתיל ראש קוף אחד על גופו של קוף אחר, כשהראש המושתל תפקד במשך מספר שעות לאחר הניתוח.
בנוסף, וייט היה חלוץ בתחום (המקובל היום) של קירור המוח ועמוד השדרה, המאפשר כיום פרוצדורות רפואיות אותן לא ניתן היה לממש בעבר.
הוא שימש במשך 40 שנה כפרופסור לניתוחי מוח באוניברסיטת Case Western Reserve, עד לפרישתו.
וייט היה גם יועצו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני בתחום האתיקה הרפואית.
רוברט ברנס (נכתב גם ברנז; אנגלית וסקוטית: Robert Burns; 25 בינואר 1759 – 21 ביולי 1796) היה משורר ופזמונאי סקוטי, מחלוצי התנועה הרומנטית.
כתב בשפות אנגלית וסקוטית ולעיתים בשילוב של שתיהן.
השפעתו נודעה הן במולדתו סקוטלנד והן מחוצה לה.
בסקוטלנד הוא נחשב למשורר הלאומי ויום הולדתו הוא מעין חג לאומי סקוטי - Burns supper, אשר מצוין במפגשים בהם מוקראות יצירותיו ומוגשים מאכלים סקוטיים לאומיים.
בנוסף לכתיבה מקורית עסק ברנס גם באיסוף ורישום של יצירות סקוטיות עממיות.
אחד משיריו הידועים, Auld Lang Syne ("לפני זמן רב"), המבוסס על שיר סקוטי עממי על ידידות, הפך לשיר המסורתי של Hogmanay, חגיגת ראש השנה האזרחית של סקוטלנד.
שיר אחר, Scots Wha Hae (כתיב סקוטי ל-Scots Who Have, "הסקוטים אשר להם"), המבוסס על נאום של רוברט הראשון, מלך סקוטלנד, היה המנון לאומי בלתי רשמי של סקוטלנד במאה ה-19, וכיום הוא משמש בתור ההמנון של המפלגה הסקוטית הלאומית (Scottish National Party).
ברנס נולד בכפר אלוואי (Alloway) באזור איירשייר (Ayrshire) בסקוטלנד.
אביו, ויליאם ברנס (William Burnes), ואימו, אגנס בראון (Agnes Broun), התפרנסו מעבודה בחוות ששכרו.
ברנס קיבל חינוך פורמלי בבית ספר, אך אביו, שהיה משכיל למרות עוניו, לימד אותו מדעים שונים; כמו כן קיבל שיעורי מתמטיקה, לטינית וצרפתית ממורה פרטי בשם ג'ון מרדוק (John Murdoch).
בגיל 21 עבר ברנס לעיירה הסמוכה אירווין (Irvine) ועבד שם בחנות פשתן, אך במהלך חגיגות שנה אזרחית חדשה החנות נשרפה והוא נאלץ לשוב אל משפחתו בחווה.
ברנס ניהל פרשיות אהבים עם נשים רבות.
ילדו הראשון נולד ממשרתת של אימו ב-1785. ב-1786 נולדו לו תאומים מג'ין ארמור (Jean Armour), שאיתה התחתן ב-1788. היא ילדה לו בסך הכול תשעה ילדים, מתוכם רק שלושה הגיעו לבגרות.
ב-1786 פרסם את ספרו הראשון "שירים, בעיקר בניב הסקוטי" (Poems, Chiefly in the Scottish dialect), הידוע גם בשם "מהדורת קילמרנוק" (Kilmarnock volume).
הספר זכה להצלחה ויצא לאור גם בלונדון וכן באירלנד ובארצות הברית.
ב-1787 הוא חבר לג'יימס ג'ונסון (James Johnson) לחיבור "המוזיאון המוזיקלי הסקוטי" (Scots Musical Museum), ספר בחמישה כרכים המאגד שירי עם סקוטיים.
הכרך האחרון יצא בשנת 1804, לאחר מותו של ברנס.
מ-1791, במקביל לעבודתו הספרותית, הוא עבד כפקיד מכס.
רוברט גאנט (גונזלס לשעבר) הוא שחקן אמריקאי, שנודע בשל תפקידו בסדרת הדרמה הטלוויזיונית הפופולרית "הכי גאים שיש" בתור בן ברוקנר.
הוא התחיל לשחק בפרסומות טלוויזיה והצטרף לארגון השחקנים SAG בגיל 10 בפלורידה.
הוא למד לתואר ראשון בספרות אנגלית מאוניברסיטת פנסילבניה ולמד משפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בזמן שהוא למד משפטים הוא מעולם לא ויתר על התשוקה האמיתית שלו, משחק, והופיעה בכמה הופעות תיאטרון.
קריירת המשפטים שלו הייתה שהביאה אותו ללוס אנג'לס.
כשהוא התקבל לעבודה בחברת עורכי הדין הגדולה בעולם "Clifford Chance".
השלוחה בלוס אנג'לס נסגרה תוך מספר חודשים ולכן גאנט החליט להקדיש את כל זמנו למשחק.
בשנת 2001 החל גאנט להופיע בטלוויזיה בסדרת הדרמה "הכי גאים שיש" בתפקיד בן ברוקנר, התפקיד הידוע ביותר שלו עד כה.
לפני "הכי גאים שיש" הוא הופיע בסדרה "פופולרי" של "NBC" וב"קרוליין בעיר" של "NBC".
גאנט הופיע כשחקן אורח בסדרות שונות כמו "חברים", "הארון של וורוניקה", "מלרוז פלייס", "אלן", "השגחה" ו"Becker".
הוא הופיע גם בסרטים עצמאיים כמו "הקונצרט", "Fits and Starts", ו-"מריה וברוס" בכיכובם של ג'וליאן מור ומתיו ברודריק.
ביוני 2004, גאנט ביחד עם חברו השחקן קדי הופמן (השחקן הראשי של המחזמר "המפיקים") צילמו את הסרט הקצר "Billy's Dad is a Fudgepacker", במחווה לסרטים החינוכיים של שנות ה-50.
בשנים 2015–2016 שיחק בשתי עונותיה הראשונות של סדרת גיבורי העל "סופרגירל" בדמותו של זור-אל (אנ').
בשנת 2018 השתתף בתפקיד משני בסדרת הדרמה "13 סיבות" מבית נטפליקס.
בשנת 2003, גאנט קיבל פרס מיוחד בנוגע לזכויות האדם במעמד היכל העיר ניו יורק.
מקבלים אחרים היו שרון גלס וגייל הרולד, שחקנים נוספים מהסדרה "הכי גאים שיש" וגם רוב מרשל, שירלי מקליין וסטיב דלדרי, הבמאים של המחזמר "שיקגו".
בשנת 2003, גאנט יחד עם חברי קאסט נוספים של "הכי גאים שיש" התכבדו לקבל אות כבוד מטעם "The National Stonewall Democrats" על יצירה והצגה של משפחות גייז אוהבות ושמחות מכל הווריאציות.
במאי באותה השנה ה-"National Gay and Lesbian Task Force" (NGLTF) כיבד את גאנט בטקס השנתי שלהם בפרס המנהיגות בוושינגטון הבירה.
בשנת 2006 העניק ארגון הלהט"ב "הקמפיין לזכויות אדם" לגאנט את פרס השוויון בארוחת הערב השנתית של הארגון.
הזמן של גאנט בהוליווד לא מוקדש כולו למשחק.
בנוסף עם השותפים שלו צ'אד אלן וכריסטופר רקסטאר הם הקימו חברת הפקות לסרטים ולטלוויזיה בשם "Mythgarden".
הם עובדים על מספר פרויקטים שלכולם יש התמקדות כלשהי בנושא הגייז והם מפתחים מספר פרויקטים לקולנוע ולטלוויזיה.
בזמן שגאנט תורם מזמנו למספר ארגונים פוליטיים וארגוני התנדבות, "נושא התורן" שלו הוא הזדקנותם של בני הקהילה הגאה.
הוא תומך בארגונים כמו "SAGE" (שמעניק שירותי הגנה לאוכלוסיית הלהט"ב המבוגרת) וה-"GLEH" (בית אבות לאוכלוסיית להט"ב המבוגרת).
הוא גם מפתח אתר שקשור כולו לאוכלוסיית להט"ב המבוגרת ובנושאים שקשורים ומשפיעים עליהם.
נכון לשנת 2007, גאנט מתגורר בלוס אנג'לס.
משלוח מיוחד (2008) - סרט טלוויזיה
מסכת הנינג'ה (2009) - סרט טלוויזיה
אהבה זה כל מה שאתה צריך (2016)
מפת הדברים הקטנים והמושלמים (2021)
טרייסי אולמן - מצב האומה (2009)
של מי החיים האלו בכלל?
רוברט ברנשטיין (5 בינואר 1923 - 27 במאי 2019) היה מו"ל ופעיל זכויות האדם אמריקאי.
ברנשטיין החל כנער שליח בהוצאת סיימון את שוסטר ב-1946, עבר לרנדום האוס ב-1956, והחליף את בנט סרף כנשיא ומנכ"ל ב-1966. הוא ניהל את "רנדום האוס" במשך 25 שנה.
כותבים אמריקאים רבים עברו תחת ידיו, בהם ויליאם פוקנר, ג'יימס מיצ'נר, ד"ר סוס, טוני מוריסון וויליאם סטיירון.
לאחר הזמנתו לברית המועצות כחלק ממשלחת התאחדות המו"לים האמריקאית, הוא החל להתעניין בסופרים שלא יכלו להוציא את כתביהם בארצותיהם.
בהתחילו עם אנדריי סחרוב וילנה בונר, הוא הבטיח שיצירותיהם של כותבים כמו ואצלב האוול, חקובו טימרמן ווואי ג'ינגשנג יוצאו לאור סביב העולם.
ברנשטיין היה גם בין הפעילים המרכזיים במסע הציבורי לשחרורו של יורי אורלוב, מייסד קבוצת הלסינקי.
לאחר החוויה במוסקבה ב-1973, ברנשטיין חזר לארצות הברית והקים את "הקרן לדיבור חופשי", שהפכה לאחר מכן למשמר זכויות האדם (HRW).
כיום, ארגון זה מונה יותר מ-200 עובדים ומכסה כ-70 מדינות.
עם משרדים ביותר מעשרה אתרים, הארגון ידוע בפעילות למען תחום רחב של נושאים, הכוללים זכויות האישה, זכויות הילד, צדק בינלאומי, אחריות של חברות על זכויות אדם, פליטים, משלוחי נשק וזכות הדיבור בכל העולם.
ברנשטיין שימש כיו"ר הארגון במשך 20 שנה.
הוא משמש גם יו"ר של כבוד לארגון זכויות האדם הסיני הגדול ביותר "זכויות אדם בסין", בעל משרדים בניו יורק, הונג קונג ובריסל.
באוקטובר 2009 כתב ברנשטיין מאמר מערכת בניו יורק טיימס המבקר את ארגון משמר זכויות האדם על טיפול לא הוגן במדינת ישראל.
הוא טען שהארגון שהוא הקים "איבד את ההבחנה בעימות בו ישראל מותקפת באופן חוזר ונשנה על ידי החמאס והחזבאללה, ארגונים הפוגעים במכוון באזרחים ישראליים ומשתמשים באזרחיהם כמגן אנושי".
הוא גם טען שישראל היא המדינה החופשית היחידה באזור, ולמרות זאת, היא זאת שמותקפת ביותר על ידי הארגון.
בעקבות הביקורת הקים ב-2011 ארגון חדש לשמירת זכויות האדם בשם Advancing Human Rights (AHR).
ברנשטיין זכה לפרסים ותוארי כבוד רבים, ביניהם:
פרס פלורינה לאסקר מאיחוד זכויות האזרח של ניו יורק.
פרס זכויות האדם ממועצת עורכי הדין למען זכויות האדם.
פרס רוח החרות מארגון "אנשים למען הדרך האמריקאית".
פרס קרטיס בנג'מין להוצאה לאור מוערכת מארגון המו"לים האמריקאי.
פרס אלינור רוזוולט לזכויות אדם - ניתן לו לראשונה ב-1998 על ידי הנשיא ביל קלינטון.
הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות רבות בהן סוורתמור קולג, בית הספר החדש אוניברסיטת הוספטרה, בייטס קולג', טוגלו קולג ואוניברסיטת ייל.
באוניברסיטת ייל זכה ברנשטיין להערכה של חברים ועמיתים על ידי הקמת קרן המלגות לזכויות האדם הבינלאומיות ע"ש רוברט ברנשטיין בבית הספר למשפטים של ייל.
המלגות מוענקות לשניים או שלושה בוגרים המתמסרים לקידום הגנת זכויות האדם בעולם.
לדברי הקרן "הוא הקדיש את חייו להגנה הפעילה על זכות הדיבור ועל קרבנות של אי צדק והתעללות בכל העולם.
כאחד מהקולות המשפיעים במו"לות האמריקאית לאורך עשרות שנים, הוא מהווה גם כוח מוביל בהתפתחות תנועת זכויות האדם העולמית".
קרן דומה הוקמה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק, המעניקה הזדמנות לבוגר בית הספר אחד בשנה לעסוק במשרה מלאה בזכויות האדם בסין.
ברנשטיין נפטר במנהטן ב-27 במאי 2019.
רוברט ג'רוש הוא פיזיקאי-תאורטי אמריקאי ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת שיקגו.
הוא סיים דוקטורט מאוניברסיטת פרינסטון בשנת 1967 בהנחיית ג'ון וילר.
מחקריו עוסקים במבנה משוואות דיפרנציאליות חלקיות בפיזיקה, בתורת היחסות ובנושאים שונים בפיזיקה מתמטית.
רוברט גיום היה זמר, שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון אמריקאי, זוכה שני פרסי אמי, עם קריירה שהשתרעה על פני יותר מחמישה עשורים.
נודע בעיקר בזכות גילום דמותו של בנסון דובואה בסדרת הטלוויזיה "בועות" ובסדרת הספין אוף שלה "בנסון".
גיום נולד בשם רוברט פיטר ויליאמס בסנט לואיס, מיזורי.
הוא למד באוניברסיטת סנט לואיס ובאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ושירת בצבא ארצות הברית, בטרם פנה לקריירת משחק.
לאחר סיום לימודיו האקדמיים, גיום הצטרף לקבוצת שחקני תיאטרון בקליבלנד והופיע עמם במספר מחזות זמר קומיים ואופרות.
ב-1961 ערך את הופעת הבכורה שלו על במות ברודוויי, בהצגה "קוואמינה", ולאחר מכן המשיך להופיע במחזות רבים, חלקם מחזות זמר, לרבות בהפקה של "פנטום האופרה" בלוס אנג'לס ובמחזמר "ברנשים וחתיכות", בתפקיד שזיכה אותו במועמדות לפרס טוני.
הוא התארח כזמר סולו בתוכנית האירוח הפופולרית "The Tonight Show", והוציא אלבום בשם "Just Arrived" כחלק משלישיית פולק בשם "The Pilgrims" ("הצליינים").
הקריירה הטלוויזיונית של גיום החלה באמצע שנות השבעים, בהופעות אורח בסדרות המצליחות "הכל נשאר במשפחה" ו"משפחת ג'פרסון".
ב-1977 קיבל לראשונה תפקיד קבוע, בסדרה "בועות" של רשת ABC.
גיום גילם את דמותו של בנסון דובואה, שעבד כמשרת בביתה של משפחת טייט, וב-1979 זכה בפרס אמי בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרה קומית.
דמותו של בנסון זכתה לאהדה רבה, שהובילה את רשת ABC להעניק לה סדרת ספין אוף משלה, שבה בנסון עזב את בית משפחת טייט ונשכר על ידי המושל יוג'ין גטלינג, אלמן מפוזר, לנהל את משק הבית.
הסדרה "בנסון" זכתה להצלחה ושודרה במשך שבע עונות, בשנים 1986–1979, במהלכן הייתה מועמדת ל-17 פרסי אמי וזכתה בשניים, אחד מהם הוענק לגיום ב-1985, בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר בסדרה קומית.
בכך היה לשחקן האפרו-אמריקאי הראשון והיחיד עד היום (2012) שזכה בפרס אמי בקטגוריה זו.
ב-1989 גילם את דמותו של יועץ הנישואים אדוארד סוייר בסדרה שנקראה על שמו, "המופע של רוברט גיום", ושודרה אף היא ברשת ABC.
הסדרה לא האריכה ימים וירדה מהמרקע לאחר עונה אחת בלבד.
בשנים 1992–1991 גילם את דמותו של הבלש בוב באלארד בסדרה "תחנת פסיפיק".
תפקידו הקבוע האחרון בסדרה היה בשנים 2000–1998, ב"Sports Night" של אהרן סורקין.
לאורך השנים הופיע גיום גם במספר סרטי קולנוע, דוגמת "איש המטאור" (1993), "המרגל מת מצחוק" (1996) ו-"סיפורי דגים" (2003, וכן דיבב את דמותו של רפיקי בסרט "מלך האריות" (1994) ובסרטי ההמשך שלו.
ב-2004 נתן את קולו לדמותו של אלי ואנס במשחק הווידאו "Half-Life 2", ובמשחקי ההמשך של הסדרה שיצאו לאחר מכן.
גיום היה נשוי למרלן ויליאמס משנת 1955 ועד לגירושיהם בשנת 1984. נולדו להם שני בנים: האחד נפטר מאיידס ב-1990, והשני, קווין גיום, הוא שחקן ומלחין, שהתארח במספר פרקים בסדרה "בנסון" והלחין את המוזיקה למספר פרקים בסדרה "המופע של רוברט גיום".
ב-1984 נשא גיום לאישה את דונה בראון גיום, לה הוא נותר נשוי עד יום מותו.
לשניים נולדה ב-1990 בת בשם רייצ'ל.
ב-14 בינואר 1999, בעת ששהה בצילומי הסדרה "Sports Night" בכיכובו, קיבל שבץ מוחי, ממנו החלים לאחר מספר שבועות.
נפטר ב-24 באוקטובר 2017, בגיל 89 בביתו שבלוס-אנג'לס, כתוצאה מסרטן הערמונית.
המופע של רוברט גיום (1989)
הכל נשאר במשפחה (פרק אחד, 1975)
פרקליטי אל איי (פרק אחד, 1992)
הצלצול הגואל: שנות הקולג' (פרק אחד, 1993)
הנסיך המדליק מבל אייר (פרק אחד, 1994)
מלך האריות 2: מלכות סימבה (1998, דיבוב)
מלך האריות 3: האקונה מאטאטה (2004, דיבוב)
רוברט ברנס וודוורד היה כימאי אורגני אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1965 על הישגיו הרבים בתחום הבנת המבנה המולקולרי האורגני והסינתזה האורגנית ובכללם ניסוח חוקי וודוורד.
בנוסף לפרס נובל בו זכה, זכו בפרס נובל שתי עבודות נוספות להן היה שותף מרכזי, סינתזה של הפרוצן (Ferrocene) עם ג'פרי וילקינסון (Geoffrey Wilkinson שזכה בפרס ב-1973) וניסוח חוקי וודוורד-הופמן עם רואלד הופמן (שזכה בפרס ב-1981, שנתיים לאחר מותו של וודוורד).
כמו כן נודע וודוורד כמי שגילה את התהליך המלא לסינתוזה של ויטמין B12. וודוורד הנחיל לעולם הכימיה האורגנית שיטות חשיבה.
ניתוח וגישה מתוכננת לסינתזה הכימית.
וודוורד נולד בבוסטון, בהיותו בן שנה מת אביו ממגפת השפעת הספרדית.
וודוורד הצעיר גילה התעניינות רבה בכימיה ותשוקה לנושא.
עוד כנער קרא בגרמנית את אחד מהמאמרים המדעיים החשובים בתחום, אודות תגובת דילס-אלדר.
בשנת 1936, והוא בן 19 בלבד קיבל וודוורד תואר דוקטור לכימיה מן המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בסינתוז ההורמון אסטרוגן.
ב-1939 הגיע וודוורד לאוניברסיטת הרווארד, שם עבד רוב ימיו.
תרומתו העיקרית בשנות הארבעים היא בתחום הספקטרוסקופיה בתחום העל-סגול עבור אנליזה כימית של חומרים אורגניים.
וודוורד גיבש תחילה מספר גדול של ממצאים אמפיריים וניסח את חוקי וודוורד לניתוח מבנים מולקולריים.
ב-1944 הצליח לסנתז כינין אלקלואידי, עבור טיפול במלריה.
התהליך לא היה יעיל מספיק לשם ייצור תרופה, אך היווה ציון דרך בתחום הסינתזה הכימית, כיוון שנערך מתוך חקירה והבנה של מבנים וחוקים ברמה המולקולרית ולא בדרך של ניסוי וטעיה, דרכה של הכימיה האורגנית עד אז.
בהמשך סינתז וודוורד חומרים כגון כולסטרול, קורטיזון, סטריכנין, כלורופיל, צפלוספורין, קולכיצין ועוד, שלפני כן נחשבו בלתי אפשריים לייצור סינתטי.
במחקריו התמיד וודוורד לחפש ולהשתמש בכל חידוש שיוכל לשפוך אור על מבנה החומר ואימץ טכנולוגיות חדשניות כגון תהודה מגנטית גרעינית.
וודוורד תפס את חשיבותה של הסטריאוכימיה, כלומר הבנת הייצוג התלת-ממדי של המולקולות והקשרים והנחיל לעולם הכימיה המולקולרית את החשיבה התלת־ממדית כאחד המפתחות החיוניים לסינתזה נכונה.
ב-1965 קיבל וודוורד את פרס נובל על שורת הסינתזות של חומרים אורגניים שביצע ועל הצבת השיטות והתהליכים על בסיס מדעי איתן.
בעת מלחמת העולם השנייה שימש וודוורד כיועץ למועצת הייצור המלחמתית בנושא הפניצילין.
עיקר נסיונותיו בתקופה זו היו פיצוח מבנה מולקולת הפניצילין, על מנת שניתן יהיה לייצרה בכמויות גדולות.
באותה עת נדרשו טונות של הפטריה Penicillium chrysogenum על מנת לייצר מיליגרמים ספורים של התרופה.
וודוורד לא הצליח במשימתו והמבנה המולקולרי של הפניצילין פוענח לבסוף ב-1945 על ידי דורותי קרופוט הודג'קין.
בשנות החמישים הצליחו וודוורד ועמיתו הבריטי ג'פרי וילקינסון, ששהה אז בהרוורד, לסנתז פרוצן (Ferrocene), מולקולה אורגנית בשילוב ברזל (נוסחה כימית: Fe(C5H5)2), תרומה פורצת-דרך לכימיה אורגנומתכתית.
וילקינסון זכה עבור עבודתו בתחום זה בפרס נובל ב-1973 יחד עם ארנסט אוטו פישר.
וודוורד עצמו, כמו גם אחרים, סבר שהיה עליו לקבל את הפרס יחד עם וילקינסון.
בשנות השישים קיבל דרגת פרופסור למחקר, ששחרר אותו מכל חובות ההוראה.
בראשית שנות השישים שיתף וודוורד פעולה עם עמיתו השווייצרי אלברט אשנמוזר (Albert Eschenmoser) וצוות של למעלה ממאה סטודנטים ועוזרי מחקר כדי לסנתז ויטמין B12. העבודה שפורסמה ב-1973 היא פאר של עבודת מחקר, תכנון וייצור דקדקני בעל מעל מאה שלבים שכולם מעוגנים בחוקים ובכללים כימיים.
באותה שנה ערך וודוורד חישובים, המבוססים על חוקי הסימטריה והתכונות הכימיות של אורביטלים מולקולריים, להבהרת המבנה התלת-ממדי של תוצרי תגובות כימיות.
הופמן אימת את ממצאיו של וודוורד והם התפרסמו כחוקי וודוורד-הופמן (Woodward-Hoffmann rules).
ב-1963 הקים וודוורד מכון מחקר על שמו בבזל, שווייץ.
בנוסף כיהן כחבר בחבר הנאמנים של MIT ושל מכון ויצמן למדע.
1959 - מדליית האמפרי דייווי מאת החברה המלכותית הבריטית
1964 - המדליה הלאומית למדעים
1968 - מדליית אנטואן לבואזיה מאת החברה הכימית הצרפתית
1970 - חבר מסדר השמש העולה מאת קיסר יפן
בין תוארי הדוקטור לשם כבוד הרבים שקיבל, הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטכניון בחיפה בשנת 1966.
רוברט ג'נקינסון, הרוזן השני מליברפול היה מדינאי בריטי מהמפלגה השמרנית (טורית) שכיהן כראש ממשלת בריטניה בין השנים 1812–1827. הוא היה בן 42 כאשר מונה לתפקידו, ובכך היה לצעיר ביותר מבין ראשי הממשלה שבאו אחריו, עד לרישי סונאק.
כראש ממשלה היה ליברפול ידוע בנקיטת מדיניות הנחשבת לדכאנית יחסית, על מנת לשמור על הסדר הציבורי, אך גם הנהיג את המדינה במשך תקופה המאופיינת ברדיקליזם ואי-שקט שהתפתחו בעקבות המלחמות הנפוליאוניות.
הוא קיבל את התארים לורד הוקסברי (Lord Hawkesbury) ב-1796, ברון הוקסברי (Baron Hawkesbury) מ-1803, ורוזן ליברפול (Earl of Liverpool) לאחר מות אביו בשנת 1806.
במהלך כהונתו כראש ממשלה התרחשו מלחמת 1812, הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית, סיומן של המלחמות הנפוליאוניות בקונגרס וינה, חוקי הדגן, טבח פיטרלו, חוק טריניטי ותחילת הדיון בשוויון הזכויות לקתולים.
רוברט ג'נקינסון היה בנם של צ'ארלס ג'נקינסון, הרוזן הראשון מליברפול, שהיה יועצו הקרוב של המלך ג'ורג' השלישי, ושל אשתו הראשונה אמיליה.
הוא הוטבל ב-29 ביוני 1770 בכנסיית סנט מרגרט.
אמו בת ה-19 מתה כתוצאה מסיבוך הקשור ללידתו בהיותו בן חודש.
ג'נקינסון התחנך בבית הספר צ'ארטרהאוס (Charterhouse) שבמחוז סארי ובקולג' כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד.
בקיץ 1789 בילה ארבעה חודשים בפריז כדי לשפר את הצרפתית שלו וכדי להעשיר את ניסיונו החברתי.
הוא שב לאוקספורד כדי להשלים את חובות לימודיו, ובמאי 1790 קיבל את התואר השני שלו.
באותה שנה נבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של ריי (Rye), והחזיק במושב בפרלמנט עד ל-1803. באותה עת היה עדיין מתחת לגיל המתאים לכניסה לפרלמנט ולכן בילה את החורף הבא ואת ראשית האביב בטיול גדול באיטליה ובהולנד, שנמשך עד שהגיע לגיל המתאים לאייש את כיסאו בפרלמנט.
לא ברור מתי נכנס בסופו של דבר לפרלמנט, שכן יום הולדתו ה-21 לא חל לפני סוף המושב של 1791 וככל הנראה המתין עד לשנה הבאה.
בזכות השפעתו של אביו ובזכות כישרונו הפוליטי, התקדם באופן די מהיר יחסית בממשלה הטורית.
בפברואר 1792 השיב בשם הממשלה לביקורת של סמואל וויטברד (Whitbread) בנוגע למדינות הממשלה כלפי רוסיה.
הוא נשא כמה נאומים נוספים במהלך אותו מושב, כולל נאום כנגד איסור סחר העבדים, ששיקף את התנגדותו הנחרצת של אביו למערכה שניהל ויליאם וילברפורס.
במסגרת תנועת ההתגוננות שבאה בעקבות מעשיי האיבה מצידה של צרפת, היה ג'נקינסון אחד משרי הממשלה הראשונים שהתגייסו למיליציות שקמו אז.
ב-1794 הועלה לדרגת קולונל ותפקידיו הצבאיים אילצו אותו להיעדר תכופות מישיבות בית הנבחרים.
ב-1796 נשלח הרגימנט שלו לסקוטלנד והוא בילה זמן מה בעיר דומפריס (Dumfries).
נוכחותו בישיבות הפרלמנט הייתה מועטה גם עקב תגובתו להתנגדות של אביו לנישואיו עם ליידי לואיזה הארווי.
לאחר שויליאם פיט הצעיר והמלך התערבו לטובתו, נערכה לבסוף החתונה ב-25 במרץ 1795 בווימבלדון.
במאי 1796, כאשר אביו קיבל את התואר הרוזן מליברפול, הוא קיבל את התואר לורד האוקסברי (Hawkesbury) ונשאר בבית הנבחרים.
בנובמבר 1803 קיבל את התואר הברון האוקסברי בזכות עצמו ועבר לבית הלורדים כאות הכרה על פעילותו כשר החוץ.
בממשלתו של הנרי אדינגטון נכנס ג'נקינסון לקבינט כמזכיר המדינה לענייני חוץ ובתפקידו זה ניהל את המשא ומתן עם הצרפתים על הסכם אמיין ב-1802. במשך רוב זמנו בתפקיד עסק במגעים עם צרפת ועם ארצות הברית.
הוא המשיך לכהן כשר הפנים בממשלתו השנייה של ויליאם פיט הצעיר, בזמן מחלתו של פיט, היה אחראי על הקבינט וניסח את הנאום מן הכס שנשא המלך בטקס פתיחת הפרלמנט.
עם מותו של פיט ב-1806, הציע המלך לג'נקינסון לקבל את תפקיד ראש הממשלה, אך הוא סירב בהאמינו שאין לו את הרוב המתאים בבית הנבחרים.
במהלך כהונתו של ויליאם גרנוויל כראש ממשלה הנהיג את האופוזיציה והייתה זו התקופה היחידה בשנים שבין 1793 ועד לפרישתו מהחיים הפוליטיים שלא מילא תפקיד בממשלה.
ב-1807 התמנה כשר הפנים בממשלתו של הדוכס מפורטלנד.
עם מות אביו בדצמבר 1808 קיבל ג'נקינסון את התואר לורד ליברפול.
בשנה שלאחר מכן קיבל את תפקיד מזכיר המדינה לענייני מלחמה ולמושבות בממשלתו של ספנסר פרסיבל.
צעדו הראשון של ליברפול כאשר נכנס לתפקידו היה להשפיע על הדוכס מוולינגטון להצהיר הצהרה נחרצת מספיק על יכולתו להתנגד להתקפה צרפתית, כדי שחברי הקבינט ישתכנעו להחליט על תגבור הכוח הקטן שהוא החזיק בפורטוגל.
כאשר נרצח ספנסר פרסיבל במאי 1812 ירש ליברפול אותו בתפקידו.
הקבינט הציע לו שלורד קסלרי ימלא את מקומו כמנהיג בית הנבחרים.
אך לאחר הצבעה בלתי מוצלחת בבית התחתון, הם התפטרו שניהם.
הנסיך העוצר לא הצליח לגייס קואליציה חלופית ומינה מחדש את ליברפול כראש ממשלה ב-8 ביוני.
ממשלתו של ליברפול כללה רבים ממנהיגיה הגדולים של בריטניה בשנים הבאות, כמו לורד קסלרי, ג'ורג' קנינג, הדוכס מוולינגטון, רוברט פיל וויליאם הסקינסון (Huskisson).
ליברפול נחשב לפוליטיקאי מוכשר וידע לאחד את האגפים הליברליים והראקציונרים של המפלגה הטורית שיורשיו בתפקיד, קנינג, גודריץ' ווולינגטון, התקשו להתמודד איתם.
תקופת כהונתו של ליברפול כראש ממשלה הייתה ארוכה ורבת מאורעות.
מלחמת 1812 עם ארצות הברית והשלבים האחרונים של המלחמות הנפוליאוניות התנהלו במהלך כהונתו.
בתקופת כהונתו התנהלה גם מלחמת חצי האי בפיקודו של וולינגטון.
עם תבוסתה של צרפת במלחמות הנפוליאוניות הוענק לזה האחרון תואר אביר מסדר הבירית.
בשיחות השלום שהתנהלו לאחר מכן הייתה דאגתו העיקרית של ליברפול להבטיח את קיומו של הסדר מדיני ביבשת שבמסגרתו ישמרו הולנד, ספרד ופורטוגל על עצמאותן וצרפת תשוב לגבולותיה שלפני המלחמות, מבלי שכבודה הלאומי יפגע.
כדי להשיג מטרות אלו, היה מוכן ליברפול לוותר על כל הכיבושים הקולוניאליים של בריטניה.
ברוח דברים אלה הנחה את קסלרי שהיה הנציג הבריטי בקונגרס וינה, שהיה האירוע החשוב הבא בתקופת כהונתו של ליברפול כראש ממשלה.
במהלך דיוני הקונגרס נתן אישור מידי ליוזמתו של קסלרי לכרות ברית הגנה עם אוסטריה ועם צרפת בינואר 1815. צעד זה הבטיח שלום לשנים רבות.