tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספטמבר 2020 אישרה רשות התעופה האזרחית בבחריין את בקשת איחוד האמירויות הערביות לאפשר לכלל הטיסות המגיעות לאמירויות, ולאלה היוצאות ממנה לעבור במרחב האווירי של בחריין, כולל מישראל.
בספטמבר 2020 פורסם כי בחריין תחתום על הסכם כינון יחסים דיפלומטים מלאים עם ישראל.
המדינות חתמו על הסכם אברהם ועל הסכם שהוגדר כהצהרת שלום.
כמו כן, דווח שישראל הפעילה משרד אינטרסים במנאמה מאז חתימת הסכמי אוסלו, שעל בסיסו תוכננה לקום שגרירות.
ב-23 בספטמבר נחתה משלחת של צוותי ביטחון ואנשי עסקים ישראלים בטיסה ישירה של חברת ישראייר מנתב"ג לנמל התעופה הבינלאומי בחריין.
באותו היום, הודיע משרד התקשורת כי ממשלת בחריין הורתה למפעילות הסלולר במדינה להתיר קבלת שיחות טלפון מישראל.
למחרת נחתם מזכר הבנות לשיתוף פעולה עסקי בין איגוד לשכות המסחר בישראל לבין איגוד לשכות המסחר בבחריין.
ב-10 בנובמבר 2020 אושר ההסכם על ידי הכנסת ברוב של 62 תומכים מול 14 מתנגדים.
באוגוסט 2021 נפגש תת-שר החוץ הבחרייני, השייח' עבדאללה בן אחמד אל ח'ליפה, עם ראש אגף אסטרטגיה בצה"ל, האלוף טל קלמן.
תת-השר אף הצטלם עם האלוף וזאת בניגוד לעבר, בו במדינות ערביות הקפידו שלא להצטלם עם חיילי צה"ל.
ב-31 באוגוסט הגיע אל-ג'לאהמה לישראל לקראת הגשת כתב האמנתו.
ב-2 בספטמבר הודיעה ממשלת ישראל, כי איתן נאה יהיה שגריר ישראל הראשון בבחריין.
ב-14 בספטמבר הגיש אל-ג'לאהמה את כתב האמנתו לנשיא מדינת ישראל, יצחק הרצוג.
ב-30 בספטמבר, הגיע שר החוץ הישראלי יאיר לפיד לביקור מדיני בבחריין, שכלל את חניכת שגרירות ישראל במנאמה.
ב-28 בדצמבר 2021 הגיש איתן נאה, שגריר ישראל לבחריין את כתב האמנה שלו למלך בחריין חמד בן עיסא אאל ח'ליפה.
ב-14 בפברואר 2022 ביקר ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט בבחריין.
זהו ביקורו הראשון של ראש ממשלה ישראלי במדינה, במהלכו נפגש בנט עם שרי החוץ, התחבורה והתשתיות, והתעשייה המסחר והתיירות של בחריין, ראשי הקהילה היהודית בבחריין, כמו גם עם מלך בחריין, חאמד בן עיסא אאל חליפה, ויורש העצר של בחריין, סלמאן בן חאמד אאל חליפה.
ב-4 בדצמבר 2022 הגיע לבחריין לביקור מדיני נשיא מדינת ישראל, יצחק הרצוג, לביקור במסגרתו ניפגש עם שורת בכירים בממשלת בחריין, מלך בחריין, חמד בן עיסא אאל חליפה, ועם אנשי הקהילה היהודית בבחריין.
בנוסף, ביקר הרצוג ברשות לפיתוח כלכלי של בחריין.
על רקע מלחמת חרבות ברזל הצהירה ממלכת בחריין ב-2 בנובמבר 2023 כי שגריר ישראל עזב אותה, כי היא החזירה את שגרירה בישראל לבחריין, וכי היא השהתה את היחסים הכלכליים בינה לבין ישראל.
לפי הפרלמנט הבחרייני, הממשלה הבחריינית עשתה זאת "כדי לתמוך בעניין הפלסטיני, ועמדתו האיתנה והבלתי מעורערת, וזכותו של העם הפלסטיני להקים מדינה פלסטינית עצמאית שבירתה מזרח ירושלים, בהתאם להחלטות בינלאומיות."
ב-27 באוגוסט 2025, שר החוץ של בחריין, עבד א-לטיף א-זיאני, קיבל את כתב האמנה של שגריר ישראל החדש במדינה, שמואל ריבל.
ב-22 באוקטובר חתמו שתי המדינות על הסכם תעופה שיאפשר הפעלת 14 טיסות נוסעים שבועיות בין נתב"ג למנאמה והפעלת מספר טיסות לא מוגבל בין בחריין לנמל התעופה רמון.
בנובמבר 2020 דיווחה ישראייר כי בכוונתה להפעיל 2 טיסות שבועיות מנתב"ג לנמל התעופה הבינלאומי בחריין החל מ-31 בינואר 2021.
ב-2 בדצמבר 2020 חתמה שרת התיירות אורית פרקש-הכהן עם מקבילה מבחריין על הסכם לשיתוף פעולה בתחום התיירות.
ב-3 בדצמבר 2020, חתמה התעשייה האווירית עם חברת התעופה הלאומית של בחריין, גאלף אייר, על חוזה לתחזוקת מטוסיה שינחתו בארץ במסגרת הסכמי התעופה של ישראל ובחריין.
במרץ 2021, נחתם הסכם בין ממלכת בחריין לחברת מקורות, על פי ההסכם החברה צפויה לספק לאנשי הממלכה ייעוץ בתחומי המים, ההתפלה ובקרת מערכות לאספקת מים.
ביום השואה הבינלאומי ב-2021, פרסם הפרשן הבחרייני הפופולרי אמג'ד טהא מאמר בעיתון ישראל היום תחת הכותרת "בין כווית ותוניסיה – האנטישמיות הצבועה בשיאה", ובו הוקיע את האנטישמיות החדשה המתבטאת כשנאה לישראל.
ב-1 ביוני 2021, הודיעה חברת אשרא, חברה ממשלתית ישראלית לביטוח סיכוני חוץ, שהיא מתחילה לבטח יצואנים ישראלים לבחריין.
ב-8 באוגוסט 2021 נחתם הסכם שיתוף פעולה בין מכון דארסט הבחרייני למכון הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
ב-30 בספטמבר 2021 החלה חברת התעופה גאלף אייר להפעיל שתי טיסות שבועיות בקו תל אביב–מאנמה.
ב-15 בפברואר 2022 נחתם הסכם מחקר ופיתוח בין המדינות.
ב-28 בפברואר 2022 הוכרז על תוכנית משולבת להכשרת כוח אדם בהייטק שלה שותפות ישראל, איחוד האמירויות, בחריין, מרוקו, ירדן ומצרים, כך שלאחר ההכשרה, אותם אנשים שישתתפו בתוכנית יעברו סטאז' בחברות הייטק ישראליות, בעבודה מרחוק, וחלק יעבדו במשרדים של אותן חברות בישראל.
ב-10 במאי 2022 נחתם הסכם מחקר רפואי בין קופת חולים מכבי לבתי חולים בבחריין, במטרה לעודד מחקרים בתחום הבריאות ולטפח חדשנות רפואית משותפת בין שתי המדינות.
ב-3 באוגוסט נחתם הסכם שיתוף פעולה בין Bahrain FinTech Bay, אחד ממרכזי הפינטק המובילים באזור MENA (מזרח התיכון וצפון אפריקה) והאיגוד הישראלי לתעשיות מתקדמות IATI, ארגון הגג לתעשיית ההיי-טק בישראל.
במסגרת ההסכם שני הצדדים ישתפו פעולה בפרויקטים משותפים, אירועים קהילתיים ויקלו על תקשורת והיכרות בין גופים וחברות בתחום הפינטק וההון סיכון המעוניינים להתרחב בשתי המדינות.
ב-20 בספטמבר 2022 הצהיר משרד הכלכלה הישראלי והעומדת בראשו באותו הזמן, שרת הכלכלה אורנה ברביבאי, על פתיחת המשא ומתן בין ישראל לבחריין על הסכם סחר חופשי בין שתי המדינות.
בסוף חודש אוקטובר 2022 ביקרה בישראל משלחת כלכלית גדולה מבחריין עם כ-50 משתתפים, בראשות שר המסחר והתעשייה זאייד בן ראשיד אל זאיאני.
המשלחת התקבלה על ידי נשיא המדינה יצחק הרצוג ושרת הכלכלה.
ב-30 באוקטובר 2022 נחתמו בתל אביב, במעמד השר האורח, שני הסכמי שיתוף פעולה חדשים בין המדינות: על הראשון חתמו שמואל בן-טובים, נשיא מרכז הפינטק הישראלי ובאדר סאטר, מנכ"ל Fintech Bay מבחריין; על השני - מנכ"ל מכון היצוא נילי שלו ומנכ"ל Export Baharin סאפה עבדולחלי.
ב-2 בפברואר 2022, שר הביטחון הישראלי, בני גנץ, טס (מעל שמי ערב הסעודית) לביקור רשמי בבחריין למיסוד היחסים הביטחוניים בין המדינות וחתימה על הסכמי שיתוף פעולה ביטחוני.
ב-11 בפברואר 2022 פרסם משרד החוץ של בחריין כי קצין ישראלי יוצב במדינה בתפקיד של קצין קישור לקואליציה האזורית לאבטחת האזור מפני איומים שונים.
התקיים שיתוף פעולה מודיעיני בין המדינות.
ב-9 במרץ 2022 יצא הרמטכ"ל אביב כוכבי, לביקור רשמי ראשון בבחריין במסגרתו נפגש עם הצמרת הביטחונית של בחריין, בין היתר, בכדי לממש את ההסכמים הביטחוניים בין שתי המדינות.
יחסי בחריין–ערב הסעודית הם היחסים הדיפלומטיים בין ממלכת בחריין ובין הממלכה הערבית הסעודית.
סעודיה ובחריין שתיהן מדינות מוסלמיות בעלות משטר מונרכי.
המדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים מלאים, ושתיהן אף חברות בליגה הערבית, בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי ובמועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ.
היחסים ביניהן התחזקו במהלך האביב הערבי, כאשר שתיהן היו מדינות מרכזיות במזרח התיכון שלא עברו הפיכה, ועל רקע המתיחות בין שתיהן לבין איראן.
עם זאת על אף יחסי האיבה בין האיראנים לבחריין, האופוזיציה לממשל בבחריין (בבחריין הרוב שיעי נשלט על ידי המיעוט הסוני, דבר אשר נקרא לעיתים "שלטון המיעוט") בעלת אופי שיעי מובהק שמקבל תמיכה מצד האיראנים.
על מנת לסייע לממשל בבחריין, גורמים ביטחוניים סעודיים מסייעים לממשל בבחריין למנוע הפיכה או התמקמויות במדינה,כך נעצרו ההפגנות בבחריין בימי האביב הערבי) כאשר סעודיה שלח סיוע צבאי להרגיע את הרוחות באי השכן.
לאורך השנים נחשבה בחריין ל"שער הכניסה המזרחי" לסעודיה בגלל התלות של הכלכלה הבחריינית בכלכלה הסעודית וגם בגלל היותה מושפעת כלכלית מהמצב הכלכלי של חברתה.
עוד אירוע אשר מציין את הזיקה בין המדינות היה כאשר ח'אליד בן חמאד אל ח'ליפה, בנו החמישי של חמד בן עיסא אָאל ח'ליפה, מלך בחריין התחתן עם סאהאב בינט עבדאללה אל סעוד, בתו של עבדאללה בן עבד אל-עזיז אאל סעוד שהיה עד מותו מלך ערב הסעודית.
עם זאת הנישואים לא החזיקו מעמד והשניים התגרשו כמה שנים לאחר מכן.
בספטמבר 2019 מספר גורמים בכירים בממשל הסעודי וכן בממשל הבחרייני תמכו בממשלת ישראל וצה"ל על רקע מתיחות בגבול ישראל-לבנון ואף הודיעו כי הם מתנגדים לפעולות הטרור שחזבאללה מבצעים.
בספטמבר 2020 נעשה צעד נוסף של שתי המדינות כאשר הותר לטיסות ישראליות שטסות למזרח הרחוק וכן לאיחוד האמירויות הערביות לעבור בשטחן ולקצר את זמני הטיסה מישראל למספר יעדים בעולם.
בין המדינות מחבר גשר המלך פהד שבעזרתו ניתן להגיע ממדינה למדינה בתוך פחות מחצי שעה.
יחסי בחריין–יוון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין ממלכת בחריין ובין הרפובליקה ההלנית.
על פי משרד החוץ היווני "היו תמיד בין שתי המדינות יחסים ידידותיים וחמים בין היתר בשל השפעה הלניסטית קדומה בה.
אם כי רובם אתאיסטים ואין קהילה יוונית מאורגנת או כנסייה יוונית-אורתודוקסית במדינה.
היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1973, שנתיים לאחר קבלת העצמאות של בחריין מהממלכה המאוחדת והפיכתה ממדינת חסות למדינה עצמאית.
יוון לא מיוצגת בבחריין בדרג השגרירות אלא באמצעות השגרירות שהיא מחזיקה בכווית סיטי, בירת כווית.
בדרג הקונסולרי מיוצגת יוון בבחריין באמצעות קונסוליית כבוד שהיא מחזיקה במנאמה.
בחריין אינה מיוצגת ביוון כלל, לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסולרי.
בשנת 2015 ייצאה בחריין ליוון סחורה בסך 376 אלף דולר אמריקאי, הסחורה כללה בעיקר נחושת ונפט.
באותה השנה ייצאה יוון לבחריין סחורה בשווי 10 מיליון דולר אמריקאי, הסחורה הייתה מגוונת מאוד, הנתח הבולט ביותר בה הוא אבני בניין ונפט.
יחסי בחריין–סן מרינו הם מערכת היחסים המורכבת בין ממלכת בחריין ובין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
סן מרינו אינה מיוצגת בבחריין בשום דרג, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
בחריין אינה מיוצגת בסן מרינו בשום דרג, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
כאמור, לשתי המדינות אין יחסים דיפלומטיים רשמיים, אך דה פקטו, יכולים אזרחי סן מרינו לגשת לשגרירות הבחריינית באיטליה ולקבל שם שירותים קונסולריים.
סן מרינו ייצאה לבחריין בשנת 2015 סחורה בסך 89.3 אלף דולר אמריקאי.
בחריין ייצאה לסן מרינו בשנת 2010 סחורה בשווי 45.7 אלף דולר אמריקאי.
יחסי בחריין–הודו הם היחסים הבילטרליים בין ממלכת בחריין ובין הרפובליקה של הודו.
בחריין והודו כוננו יחסים דיפלומטיים ב-12 באוקטובר 1971.
הודו היא בעלת ברית קרובה של בחריין.
לדברי פקידים הודיים, פקידי בחריין הם בין התומכים הבולטים ביותר של הודו באשר למועמדותה במושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם.
פקידים בבחריין קראו להודו למלא תפקיד גדול יותר בעניינים בינלאומיים, כגון מעורבותה בתוכנית הגרעין האיראנית, כאשר נסיך בחריין ביקש מהודו שתמלא תפקיד בפתרון המשבר.
יחסים בין שתי המדינות מתוארכים כמה דורות אחורה.
דמויות בולטות מבחריין נודעו בשל קשריהן עם הודו, כמו המשורר איברהים אל-עריצ' אשר נולד וגדל בבומביי ושני התאולוגים מהמאה ה-17 – שיח' צלאח אל-קרזקאני ושיח' ג'אפר בן כמאל א-דין שהיו דמויות משפיעות במיוחד בממלכת גולקונדה ובהתפתחות החשיבה השיעית בתת-היבשת ההודית.
יחסי בחריין – הממלכה המאוחדת הם היחסים הדו-צדדיים בין ממלכת בחריין ובין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
לבחריין שגרירות בלונדון ולממלכה המאוחדת שגרירות במנאמה, והיא אחת מארבע מדינות אירופיות בלבד שמחזיקות בשגרירות במדינה.
עד שנת 1971 שלטה בריטניה בבחריין ומאז שומרות שתי המדינות על יחסים קרובים.
בראשית המאה ה-19 ניסתה בריטניה לשים קץ לתופעת שודדי הים במפרץ הפרסי, כדי לאבטח את נתיבי המסחר של חברת הודו המזרחית הבריטית.
בשנת 1805 הציע בית ח'ליפה הבחרייני לתמוך בבריטניה נגד הפרסים בתמורה לסיוע מספינות הקרב הבריטיות.
ההצעה נתמכה על ידי אזרחי בריטניה במסקט, אולם ממשלת הודו הבריטית דחתה אותה.
ב-1816 חתם ויליאם ברוס מטעם בריטניה על הסכם לא-רשמי עם בית ח'ליפה לפיו בריטניה תשמור על נייטרליות במלחמה בין עומאן לבחריין.
ארבע שנים מאוחר יותר, סירב ברוס לערוב להסכם שביתת נשק בין שתי המדינות.
ב-1820 חתמה בריטניה על הסכם ימי כללי עם ראשי השבטים במפרץ הפרסי, לרבות בית ח'ליפה, והכירה בהם כשליטי בחריין.
ב-1822 מנעה בריטניה בדרכי שלום מלחמה נוספת בין בחריין ועומאן.
בין השנים 1820–1850 עשה בית ח'ליפה מאמצים לשכנע את בריטניה להעניק הגנה לבחריין נגד איומים חיצוניים, אך לשווא; בריטניה רצתה להותיר את בחריין מדינה עצמאית.
הלך הרוח הבריטי השתנה בשנות ה-50 של המאה ה-19 כששליטי בחריין פנו לאימפריה העות'מאנית כדי שזו תספק להם הגנה, וב-1861 אף חסם את אל-חסה, נווה מדבר במזרח חצי האי ערב.
פעולה זו הניעה את הבריטים לחייב את בחריין לחתום על הסכם הפסקת אש נצחי; על פי התנאים, שליט בחריין לא יהיה מעורב ב"הכרזת מלחמה, פיראטיות ועבדות בים", ובתמורה לכך אמורה הייתה בריטניה לספק הגנה ימית למדינה.
ההסכם הכיר גם בשליט בחריין כ"שליט עצמאי".
שש שנים לאחר מכן, בשנים 1867–1868, הצי הבריטי היה מעורב צבאית באזור לאחר התקפת בחריין על קטר.
שנתיים מאוחר יותר התערבו הבריטית שוב כדי לסיים מאבק פנימי על השלטון במדינה, ומינו את שייח' עיסא בן עלי אל ח'ליפה לשליט בחריין.
בשנים שלאחר מכן הלכו הבריטים וחיזקו את שליטתם על ניהול יחסי החוץ של בחריין, בדגש על יחסי המדינה עם מעצמות זרות, ובראשן האימפריה העות'מאנית.
בשנים 1878–1880 נכשלו הבריטים בהגנתם על בחריין מפני פיראטים שטענו כי פועלים משטחי האימפריה העות'מאנית.
הם גם מנעו מהשייח' עיסא להגן על א-זובארה, עיר מסחר ודיג באמצע הדרך בין מצר הורמוז למערב המפרץ, כדי למנוע עימות עם העות'מאנים שתמכו באל-עבדאללה (אחד מבני משפחת ח'ליפה שגורש מבחריין).
במאמץ לבלום את ההשפעה ההולכת וגדלה של העות'מאנים באזור, החליטו הבריטים לחתום על הסכם חדש עם בחריין ב-22 בדצמבר 1880. בהסכם נאסר על שליט בחריין לשאת ולתת, לחתום על הסכמים ולקבל כל צורה של ייצוג דיפלומטי של מדינות זרות, ללא הסכמה בריטית, למעט "התכתבות ידידותית מקובלת...
ההסכם לא התייחס לשאלת עצמאותה של בחריין.
ההסכם שנחתם הוחלף ב-1892 בהסכם חדש שהגביל עוד יותר את עצמאות בחריין במדיניות החוץ שלה, ואסר על העברת שטחים לכל כוח זר למעט בריטניה.
הוא גם אסר כל סוג של תקשורת עם מדינות זרות, ובכך החמיר את האיסור מהסכם הקודם.
ההסכם וזה שקדם לו הפכו בפועל את בחריין למדינת חסות בריטית, והעניקו לבריטניה שליטה על ההגנה על המדינה ועל מדיניות החוץ.
השליט קיבל גם "ייעוץ" בריטי בענייני הפנים של המדינה.
לצד האיסורים, בתקופה זו הייתה בחריין מרכז הפעילות המסחרית הבריטית באזור, והבריטים במדינה עסקו בעיקר באינטרסים הכלכליים שלהם והקדישו תשומת לב מועטה בלבד לענייני הפנים.
בריטניה זוכה להערכה מצד ההיסטוריונים בזכות היציבות והצמיחה בבחריין במחצית השנייה של המאה ה-19.
ב-1903 ביקר לורד קרזון, המשנה לנציב הודו, בבחריין והדגיש את הצורך לתקן את המכסים על ידי מינוי אחראי בריטי.
כשהשייח' עיסא התנגד למה שהוא הגדיר כ"הפרעה", אמר לורד קרזון כי הבריטים מתמידים בדרישותיהם.
התלונות הבריטיות על המכס החלו לעלות כבר ב-1885 ונותרו בראש מעייניהם של פקידי הממשל הבריטים עד ליישום הרפורמות המנהליות בבחריין בשנות ה-20 של המאה ה-20. במהלך תקופה זו התמיד שייח' עיסא בהתנגדותו למעורבות בריטית במכסים, על מנת לשמור על עצמאות כלכלית.
ב-29 בספטמבר 1904 תקפו תומכיו של עלי בן אחמד אל ח'ליפה, אחיינו של השייח' עיסא, פקידים שעבדו בחברת סחר גרמנית.
עלי עצמו תקף סוחר גרמני.
ב-14 בנובמבר תקפו מספר מתומכיו כמה פרסים.
השליח הבריטי הפוליטי לבחריין דרש משייח' עיסא להעניש את התוקפים ולפצות את הקורבנות, אולם שליט בחריין סירב.
מחשש שמא תקריות אלו יאפשרו לכוחות זרים "להצדיק תקיפה של המשטר [הבריטי]", ביקר סרן פרסי קוקס, השליח המדיני הבריטי למפרץ הפרסי ב-30 בנובמבר.
הוא הסכים להעניש את מי שעמד מאחורי הפגיעה בגרמנים, אך לא את אלו שתקפו את הפרסים.
לאחר התייעצות עם גורמים בכירים יותר, חזר קוקס לבחריין בהפגנת כוח גדולה ב-23 בפברואר 1905, והוציא אולטימטום שהסתיים ב-25 בפברואר.
האולטימטום דרש לגרש את עלי, לפצות את הפרסים, לאסור על עבודת כפייה של זרים ולשמוע לעצותיו של השליח המדיני הבריטי.
האולטימטום כלל איום שאם בחריין לא תעמוד בדרישות אלו, תופגז עיר הבירה.
השייח' עיסא הסכים לדרישות ב-26 בפברואר, אחרי כמה יריות אזהרה לכיוון עיר הבירה.
עם זאת, בחשאי הזהיר את עלי מפני מעצר בלתי נמנע שלו.
לאחר שנמצא כי עלי נמלט, לקח קוקס את היורש, השייח' חמאד במעצר בית, הטיל מעצר בית על השייח' עיסא והחרים את נכסיו של עלי.
לאחר מכן הוא עצר את ג'סים אל-מיהא.
ביולי נכנע עלי וגורש למומבאי בספטמבר.
בינואר 1906 הרחיב קוקס את סמכויותיו של השליח הפוליטי הבריטי למפרץ הפרסי כשנתפס פרסי שניסה לגנוב מאנייה בריטית בבחריין.
באפריל הרחיבו הבריטים את סמכויותיהם, וכעת הן חלו גם על היהודים והנוצרים, וזאת לאחר שהיהודים בבחריין התלוננו על הטרדה מצד השייח' עיסא.
עד סוף שנת 1907 לא הכריזו הבריטים על בחריין כעל חסות פורמלית, אולם הם ראו את המדינה תחת חסותם.
למרות זאת, משרד החוץ הבריטי סירב להשתמש ב"תנאים מחמירים" כדי להגדיר את מעמדה של בחריין, אך בכתבים חשאיים בין פקידים בריטיים, עלה המונח "חסות" פעמים רבות החל מ-1890. ב-14 בנובמבר 1907 ביקשה ממשלת הודו להנפיק הזמנה למועצת בחריין לאור הגדלת הסמכויות של בריטניה בענייני הזרים בבחריין.
בהזמנה הודתה ממשלת הודו כי ההסכם שנחתם ב-1880 הפך את בחריין ל"סוג של מדינת חסות".
בפברואר 1908 שאל משרד החוץ הבריטי האם ניתן לבצע רפורמות מנהליות תוך הכרה רשמית בסמכות השיפוט הבריטית במדינה, על מנת שלא לגרור תגובות עוינות מצד מעצמות זרות.
במרץ הוקמה ועדה בראשות ג'ון מורלי, מזכיר המדינה להודו, שהפיקה דו"ח לפיו בחריין היא למעשה "מדינת חסות בריטית" (אך לא נמצא לנכון להכריז על כך בפומבי).
חודשים ספורים לפני מלחמת העולם הראשונה העניקה בחריין לבריטניה זיכיונות בלעדיים לחיפוש נפט.
במהלך המלחמה, רוב תושבי בחריין לא תמכו במדינות ההסכמה, אף על פי שהיו במלחמה עם העות'מאנים; מנגד חשבו הבריטים כי מדובר בחוסר תשומת לב בריטית לדיכוי הילידים בבחריין ולהשעיית הרפורמות במדינה.
המצב בבחריין היה יציב, אך הכלכלה הייתה במשבר; ההכנסה מהמכסים ירדה ב-80%, 5,000 מתו כתוצאה ממגפה, ורבים אחרים היגרו.
רבים הגיעו ל"סף רעב" בשל האיסור של הודו לייצא אורז ועליית מחירי הסחורות.
השלטונות הגיבו בגיוס כספים מהסוחרים, העלאת המכסים ונישול השיעים מרכושם.
בריטניה הגיבה לאיומים החיצוניים של הווהאבים, העות'מאנים והפרסים בהידוק אחיזתה בבחריין.
לאחר תום המלחמה פתחה התקשורת הפרסית בקמפיין הקורא להפסיק את עושק השיעים בבחריין.
כמו כן, עם תום המלחמה הפך המפרץ הפרסי ל"אגם בריטי", לאחר שכל אויבי בריטניה הובסו.
היה זה ציון דרך במדיניות הבריטית לגבי בחריין שהביא להגברת המעורבות בעניינים הפנימיים של האי.
זמן קצר לאחר תחילת הפקת נפט בקנה מידה גדול ב-1935 הועבר בסיס חיל הים הבריטי המרכזי לבחריין.
בשנת 1960 העמידה בריטניה את בחריין בפני בוררות בינלאומית וביקשה ממזכ"ל האו"ם שייטול את האחריות.
ב-1970 הודיעה איראן על תביעתה על בחריין ואיי המפרץ הפרסי.
ממשלת בריטניה הצליחה לשכנע את איראן לבטל את תביעותיה לגבי בחריין, ובהסכם נכתב כי איראן הסכימה "לא להמשיך" להציג את טענותיה על בחריין אם יתר דרישותיה יתממשו.
באותה שנה דיווח האו"ם כי "בחריין רוצה כמעט פה אחד מדינה עצמאית לחלוטין".
במשאל עם שנערך אישרו אזרחי בחריין את עצמאות המדינה מבריטניה.
בחריין הכריזה על עצמאות ב-14 באוגוסט 1971 וב-16 בדצמבר אותה שנה עזבו הבריטים את האמירות והפכו אותה לעצמאית לחלוטין.
7,000 בריטים עובדים בבחריין מה שהופך אותה לקהילה האירופית הגדולה ביותר של גולים בעולם הערבי.
יש גם יותר מ-2,000 תלמידים מבחריין אשר לומדים בבריטניה.
ב-2005 פרסמו ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר ומלך בחריין חמד בן עיסא אאל ח'ליפה הצהרה משותפת, לפיה לשתי המדינות "מערכת יחסים חזקה, חמה וממושכת, המושרשת בידידות שלנו לאורך השנים ובאמנת 1971".
יחסי בחריין–יפן הם היחסים הדו-צדדיים בין ממלכת בחריין ובין יפן.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1972, שנה אחרי שבחריין קיבלה עצמאות.
לשתי המדינות היסטוריה של שיתוף פעולה כלכלי מוצלח, כשיפן היא אחת משותפות הסחר הגדולות ביותר של הממלכה המפרצית.
אף על פי שהיחסים הדיפלומטיים נוסדו בשנת 1972, הסחר החל כבר בשנת 1934, עת הגיע המשלוח הראשון של נפט מבחריין לעיר הנמל יוקוהמה שביפן.
בשנת 2019 הסתכם היקף הסחר בין המדינות ב-660 מיליון דולר.
בין הסחורות שבחריין ייצאה ליפן בהיקף כולל של כ-630 מיליון דולר היו כלי רכב, מכונות וציוד אלקטרוני; בין הסחורות שיפן ייצאה לבחריין בסך כולל של 30 מיליון דולר היו אלומיניום, כימיקלים אנאורגניים ודגים.
כמו כן, מאז 2008 מתקיים שיתוף פעולה כלכלי בהיקף 17.37 מיליון דולר.
נערכו ביקורים רשמיים רבים מצד כוחות ההגנה של יפן בבחריין, במקביל לביקורים מצד כוחות ההגנה של בחריין.
יחסי בחריין–גרמניה הם יחסי החוץ בין ממלכת בחריין ובין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
היחסים בין המדינות טובים מאוד.
גרמניה נחשבת כשותפה למסחר אמינה, ונחשבת בשל תפקידה הפוליטי המאזן באזור.
בחריין מארגנת את "דיאלוג מנאמה" יחד עם המכון הבינלאומי ללימודים אסטרטגיים (IISS) בלונדון מאז 2004. גרמניה משתמשת בקביעות בפורום אזורי חשוב וביטחון מדיני אזורי, לצורך חילופי דברים עם בחריין ומדינות באזור.
גרמניה היא השותפה הכלכלית השלישית בחשיבותה של בחריין באיחוד האירופי.
הדימוי החיובי של גרמניה הוא בעיקר בשל הביצועים של התעשייה והטכנולוגיה הגרמנית.
בצד הגרמני, חברות בינוניות במיוחד מנצלות את תנאי ההשקעה הטובים בבחריין.
כיום יש כ-30 חברות גרמניות עם נציגויות או מטות בבחריין.
בערך 500 אזרחים גרמנים מתגוררים בבחריין.
בתחום התרבות המשרד האזורי של מכון גתה (GI) שבסיסו באבו דאבי באיחוד האמירויות הערביות אחראי לבחריין מאז 2006. אירועי התרבות שמציעה שגרירות גרמניה בשיתוף עם ארגונים שותפים בחריינים הם מעניינים מאוד.
שיעורי גרמנית מוצעים בקורסים באוניברסיטת בחריין ובבתי ספר בבחריין.
בחריין מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין בלבד, וגרמניה מחזיקה בבחריין שגרירות במנאמה בלבד.
יחסי בחריין–דנמרק הם היחסים הבילטרליים בין ממלכת בחריין ובין ממלכת דנמרק.
לבחריין שגרירות בבריסל שאמונה על היחסים עם דנמרק, ואילו לדנמרק שגרירות בריאד שבערב הסעודית שאחראית על הקשרים וכן קונסוליה כללית במנאמה, בחריין.
שתי המדינות ייסדו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-10 באוגוסט 1974.
ב-14 באוקטובר 2011 נחתם הסכם לשיתוף פעולה בתחום המיסים.
באוקטובר 2010 ביקרה בדנמרק משלחת מטעם משרד החוץ, משרד ההגנה ומשרד הביטחון הלאומי של מועצת השורא של בחריין.
בדצמבר 2010 ביקרה בבחריין אחותה של מלכת דנמרק מרגרטה השנייה, בנדיקטה, נסיכת דנמרק
בפברואר 2011 ביקרה בבחריין מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק.
בשנת 2018 הסתכם היקף הסחר בין המדינות בכ-30 מיליון דולר.
עיקר הייצוא מבחריין לדנמרק היה זכוכית, ואילו עיקר הייצוא מדנמרק לבחריין כלל מכונות ודגנים שונים.
יחסי בחריין–טורקיה הם יחסי החוץ בין ממלכת בחריין ובין הרפובליקה הטורקית.
על בסיס קשרים היסטוריים ותרבותיים משותפים, מתנהלים היחסים הפוליטיים בין טורקיה לבחריין בהתאם לעקרונות האינטרס והדיאלוג ההדדי.
טורקיה פתחה את שגרירותה בבחריין בשנת 1990 ואילו שגרירות ממלכת בחריין באנקרה פועלת מאז 2008.
בנוסף, שר החוץ של בחריין השייח' ח'אלד בן אחמד בן מוחמד אל-ח'ליפה השתתף בוועידת ה-OIC שהתקיימה ב-18 במאי 2018 באיסטנבול.
מנגד, הסיבוב השני של ההתייעצויות הפוליטיות בין משרדי החוץ של טורקיה ובחריין התקיים באנקרה ב-25 במרץ 2016.
בחריין מחזיקה בטורקיה שגרירות באנקרה וקונסוליה כללית באיסטנבול.
טורקיה מחזיקה בבחריין שגרירות במנמה.
יחסי בחריין–ירדן הם היחסים הדו-צדדיים בין מדינות אלה.
לירדן יש שגרירות במנאמה, ולבחריין יש שגרירות בעמאן.
בשנת 2018 סכום היצוא של ירדן לבחריין עמד על 65.7 מיליון דולר כאשר עגבניות, תרופות וכבשים הם המוצרים העיקריים.
לעומת זאת סך היצוא של בחריין לירדן בשנת 2018 עמד על 124 מיליון דולר כאשר נפט, אלומיניום ואוטובוסים הם המוצרים העיקריים.
יחסי בחריין–הפיליפינים הם היחסים הדו-צדדיים בין ממלכת בחריין לרפובליקת הפיליפינים.
היחסים הרשמיים בין ממלכת בחריין לרפובליקת הפיליפינים כוננו בשנת 1978.
ראש המדינה הפיליפיני הראשון שערך ביקור ממלכתי בבחריין היה אז הנשיא פידל ראמוס בין ה-10 ל-11 במרץ 1997. ראש ממשלת בחריין, ח'ליפה בן סלמאן אאל ח'ליפה, ערך ביקור ממלכתי בין ה-6 ל-8 בנובמבר 2001. לראש הממשלה הוענק מסדר סיקטונה בדרגת רג'ה ב-7 בנובמבר 2001 במהלך ביקורו.
מנהיג בחריין ערך שני ביקורים נוספים בשנת 2003 מ-25 בפברואר ל-3 במרץ וב-29 באוקטובר ל-1 בנובמבר.
ב-14–15 בדצמבר ערכה הנשיאה אז גלוריה מקאפגל ארויו ביקור ממלכתי בבחריין.
ראש הממשלה חליפה ערך ביקור עבודה נוסף בין 7 ל-13 באפריל 2005. ארויו ערכה ביקור ממלכתי נוסף בין 3 ל-4 בפברואר 2009.
בין 1,500–2,000 פיליפינים עבדו ברפואה בבחריין ב-2007. נכון לשנת 2014, היו יותר מ-67,000 פיליפינים בבחריין, חלקם עבדו בבחריין עם אשרת עבודה.
יחסי בחריין–הרשות הפלסטינית הם היחסים הדיפלומטיים בין הרשות הלאומית פלסטינית לבין ממלכת בחריין.
בחריין, בדומה לשאר מדינות ערב, תומכת בעצמאותה של הרשות הפלסטינית ובפתרון שתי המדינות.
בבחריין קיימת קהילה גדולה של מהגרים פלסטינים שהיגרו לבחריין לצורכי תעסוקה ומחייה.
ב-25 ביוני 2019, התקיימה בבחריין, "ועידת השלום הכלכלי של בחריין" בחסותה של ארצות הברית.
קיום הוועידה עורר מחלוקות בקרב מנהיגים פלסטינים, בשל העובדה שלא הוזמנה משלחת פלסטינית לוועידה.
ראש הרשות הפלסטינית, מוחמד אשתייה, קרא להחרים את הוועידה.
לאחר שהוכרז על חתימת הסכם בחריין–ישראל, הרשות הפלסטינית גינתה את ההסכם, ואף החזירה את הנציג שלה מבחריין לרשות הפלסטינית.
על רקע התפתחויות אלו וכן על רקע המשבר הכלכלי של מגפת הקורונה, צמצמה בחריין את תמיכתה באונר"א כמעט לחלוטין.
בחריין אינה מיוצגת ברשות הפלסטינית הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
הרשות הפלסטינית מיוצגת בבחריין בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמי שהיא מחזיקה במנאמה, בירת המדינה.
יחסי בחריין–קטר הם היחסים בין מדינת קטר ובין ממלכת בחריין, אשר כוננו כאשר שתי המדינות קיבלו את עצמאותן בשנת 1971. היחסים בין שתי המדינות נותקו ביוני 2017 כחלק מהמשבר הדיפלומטי הקטרי, וחודשו באפריל 2023 כשנתיים לאחר סיום המשבר.
החל משנת 1936, קטר ובחריין היו מעורבות בסכסוכים טריטוריאליים על מגוון שטחים כדוגמת איי חוואר, פאשת אל-עזאם, פאשת דיבאל, אל-ג'ארדה וא-זובארה.
בשנת 1996, בחריין החרימה את פסגת מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ שקטר אירחה, בטענה כי הפסגה האחרונה שהתקיימה בקטר בשנת 1990 שמשה כפלטפורמה לשוב ולהזכיר תביעותיה הטריטוריאליות של קטר למדינות מועצת שיתוף הפעולה האחרות.
עוד תירוץ לאי ההשתתפות הייתה הפלישה הקטרית לפאשת דיבאל בשנת 1986.
בחודש דצמבר 1996, שני האזרחים הקטרים, סלווה פח'רי ופהאד אאל בייקר, נעצרו באשמת ריגול לטובת בחריין.
במהלך המשפט בחריין הטיחה האשמות בשניים כי הם "ריגלו עבור קטר לפני שריגלו עבורנו" ו"יש להעניש את הקטרים בחומרה".
בחריין טענה כי הם הבינו שהשניים מרגלים לטובת קטר בשנת 1987.
בשנת 1997 חבר בית ח'ליפה ערק לקטר במטוס פרטי שנחת בנמל התעופה אל-ח'ור.
הסכסוכים הטריטוריאליים כולם נפתרו בשנת 2001 בהתערבותו של בית הדין הבינלאומי לצדק, כאשר הפשרה הייתה הענקת שטח שווה לשני הצדדים, אף על פי שלפני הכיבושים של שתי המדינות, קטר שלטה ביותר שטח.
בחריין קיבלה את איי חוואר, אל-ג'ארדה ופאשת אל-עזאם, וקטר קיבלה את א-זובארה, פאשת דיבאל והאי ג'נאן.
החל מן המאה ה-19 ואילך, שתי המדינות טענו מעת לעת בעלות על א-זובארה, עיירה נטושה על החוף הצפון מערבי של קטר.
הייתה כוננות מוגברת למלחמה, כאשר קטר בנתה מבצר באופן מחשיד, מעשה שנחשב בלתי חוקי בבחריין.
בשנת 1944 הושג הסדר במהלך פגישה בתיווך של הסעודים, שבו הוסכם כי קטר היא הבעלים הריבוניים והחוקיים של האזור.
ביוני 2017 הודיעה בחריין על ניתוק היחסים עם קטר בעקבות ניתוק היחסים בין קטר לערב הסעודית.
העילה הרשמית לניתוק היחסים הייתה טענה לתמיכה של קטר בטרור איסלאמיסטי קיצוני.
בינואר 2021, נחתם הסכם להסרת החרם על קטר על ידי המדינות המעורבות במשבר, וב-13 באפריל 2023 בחריין וקטר חידשו את היחסים הדיפלומטיים ביניהן.
לקטר יש שגרירות בבחריין, שממוקמת במנאמה, ואילו לבחריין יש שגרירות בקטר, שמוקמה בדוחה.
יחסי בחריין–כווית הם היחסים הבילטרליים בין ממלכת בחריין ובין מדינת כווית.
היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-19 באוגוסט 1971.
ב-5 ביולי 2011, יועץ התקשורת של מלך בחריין, נביל אל-אמיר, צוטט באומרו, כי יחסי בחריין-כווית "עמדו במבחן הזמן" ו"יש לבצע מחווה למען הקרבה בין שני העמים."
ב-7 בנובמבר 2014, האמיר הכוויתי, סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח, ביקר את מלך בחריין חמד בן עיסא אאל ח'ליפה.
שני המנהיגים דנו בנוגע לדרגים להגביר את האחדות והאחווה של מדינות ה-GCC ועל המצב הפוליטיקה העולמית והאזורית והסתגלותן של שתי המדינות אל המצב הקיים.
ב-2016, שר החוץ של בחריין, אמר כי היחסים בין בחריין לכווית הם נצחיים והוא מהווה דוגמה ליחסים הבילטרליים בכל הרמות.
יחסי בחריין–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין ממלכת בחריין ובין הרפובליקה הצרפתית.
בחריין מעוניינת ביחסים עם צרפת עקב יצירת קשריה החזקים עם המערב במסגרת הרצון שלה להציג את עצמה בתור ממלכה ליברלית ומקבלת.
בשנת 2012 קבעו מנהיגי שתי המדינות ועידות שיערכו באחת משתי המדינות כל פעם למען שותפות לטווח הארוך.
חלק מהוועידות המתוכננות התקיימו: אחת בנובמבר 2013 במנאמה ואחת בנובמבר 2015 בפריז.
מתוכננת ועידה נוספת בנובמבר-דצמבר 2017 במנאמה.
בחריין מנסה להעיד על עוצמת יחסיה עם צרפת בכך שהיא שולחת אנשים רמי דרג לכנסים בינלאומיים רבים שמארגנת צרפת.
כנסים אליהם שלחה בחריין רמי דרג הם למשל: הכנס על הפלישה למוסול, אחד ממעוזיה האחרונים של המדינה האסלאמית, באוקטובר 2016, או ועידת פריז לשלום במזרח התיכון, בינואר 2017.
צרפת מתערבת לעיתים קרובות מאוד בנושא זכויות האדם בבחריין לעיתים קרובות ומנסה להידבר עם הממשלה בנוגע אליו.
צרפת מיוצגת בבחריין בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בעיר הבירה מנאמה.
בחריין מיוצגת בצרפת בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בעיר הבירה פריז.
הנשיא ניקולא סרקוזי ערך ביקור רשמי במנאמה ב-11 בפברואר 2009, כאשר הוא הנשיא הצרפתי הראשון שמבקר בבחריין מאז שנת 1990. שר הסחר הצרפתי מתיאס פקל ביקר בבחריין ב-21 בינואר 2016.
מלך בחריין ביקר בצרפת שלוש פעמים: 2012, 2014 ו-2015, בכל אחת מהפעמים הנשיא התארח אצל נשיאי צרפת פרנסואה הולנד וניקולא סרקוזי בהתאמה בארמון האליזה.
יחסי בלארוס–גרמניה הם היחסים ההדדיים בין בלארוס ובין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בקרב טננברג (1410) לחמו אבירי המסדר הטבטוני נגד הכוחות המזוינים של ממלכת פולין והדוכסות הגדולה של ליטא, אשר כללו גם יחידות מאזור בלארוס המודרנית, וספגו מפלה מוחצת.
מאז חלוקת פולין היו שטחי בלארוס היו חלק מהאימפריה הרוסית, ובמלחמת העולם הראשונה הם היו חלק ממדינות ההסכמה.
ב-25 בפברואר 1918 נכנסו הגרמנים למינסק, וב-3 במרץ 1918 נחתם בעיר ברסט חוזה ברסט-ליטובסק, שסיים את הלחימה בין הקיסרות הגרמנית לרוסיה הסובייטית.
ב-25 במרץ 1918 הוקמה הרפובליקה העממית הבלארוסית, שהייתה תחת חסות גרמנית, אולם לאחר מהפכת נובמבר השתלטו הכוחות הקומוניסטים על מזרח המדינה, בעוד מערב המדינה סופח לרפובליקה הפולנית השנייה.
ב-17 בספטמבר 1939 נכבשה פולין המזרחית על ידי הצבא האדום.
בקיץ 1941 פלשו כוחות גרמניה הנאצית לברית המועצות, וכבשו את בלארוס בתוך מספר שבועות במהלך קרב ביאליסטוק-מינסק.
במהלך הפלישה, הצבא האדום פינה כ-20% מהאוכלוסייה הבלארוסית לרוסיה, והרס את מלאי המזון.
הפלישה הגרמנית הביאה להרס רב.
אמנם באזורים רבים של בלארוס בתחילה שמחו התושבים על התבוסה הסובייטית, אולם עד מהרה החלו הגרמנים בגל רציחות וטרור, ובין השנים 1941–1944 נרצחו על ידי הוורמאכט וה-SS כ-2.5 מיליון תושבי בלארוס - יותר מרבע מהאוכלוסייה.
החיילים הגרמנים ניהלו מלחמת השמדה נגד האוכלוסייה האזרחית, ויותר מ-200 ערים ו-9000 כפרים נהרסו.
לעיתים קרובות הסיעו החיילים הגרמנים את תושבי הכפרים לאסם ושרפו אותם, כמו בשנת 1943 בחאטין.
במינסק לבדה, כוחות הכיבוש הגרמני רצחו יותר מ-100 אלף תושבים.
האוכלוסייה היהודית של בלארוס כמעט חוסלה לחלוטין.
כ-8% -9% מכלל יהודי אירופה שנרצחו הגיעו מבלארוס.
כמעט כל ערי הארץ נהרסו כליל.
החברות התעשייתיות נפגעו בכ-85%, הייצור התעשייתי נפגע בכ-95%, וכמות בעלי החיים ירדו בכ-80%.
אחרי המלחמה היו שלושה מיליון חסרי בית, ו-25% מאוכלוסיית בלארוס נהרגו.
יתר על כן, חלק גדול מהפולנים האתניים (כ-300 אלף) הועברו לשטחים שסופחו לפולין במזרח גרמניה.
לפני מלחמת העולם השנייה חיו בבלארוס עשרה מיליון בני אדם, ורק לקראת סוף שנות ה-80 חזרה אוכלוסיית בלארוס לרמה שלפני המלחמה.
חלק מהבלארוסים שיתפו פעולה עם הגרמנים, ואף הקימו ממשלת בובות שהייתה תחת חסותם, וכמו כן משטרת העזר הבלארוסית סייעה לגרמנים ברצח היהודים.
מאידך, תנועת ההתנגדות החמושה בבלארוס הייתה אחת החזקות ביותר באירופה, ומנתה למעלה מ-1000 קבוצות פרטיזנים, שהיו בעיקר קומוניסטיות, אבל גם לאומניות.
בתחילת 1943 החלה החזרתם של כ-10,500 הגרמנים מאזור שהוחזק על ידי קבוצת ארמיות מרכז ומבלארוס החלה, ופולקסדויטשה אלו שוכנו מחדש בוורתגאו (בפולין הכבושה) וברייך הגרמני.
בסתיו 1943 כבש הצבא האדום את הקצה המזרחי של הארץ, ובקיץ 1944 כבש את שאר הארץ במהלך מבצע בגרטיון.
לאחר מלחמת העולם השנייה היגרו אלפי בלארוסים לגרמניה מסיבות שונות.
הוועדות הלאומיות של בלארוס הוקמו ברגנסבורג, במינכן ובבראונשווייג, ומחנות העקורים הבלארוסים היו בווטנשטט, אוסטרהופן ובפרבר גאנגהופר ברגנסבורג.
בין השנים 1946–1950 פתחו המהגרים במישלשדורף את בית הספר היסודי בשפה הבלארוסית, ובשנת 1949 הועבר בית הספר לבנקנאנג, שם התקיים עד פברואר 1950.
ב-29 בדצמבר 1947 בפגישה במחנה עקורים באוסטרהופן, הוחלט על חידוש הראדה של הרפובליקה העממית הבלארוסית בהנהגתו של מיקולה אברמצ'יק.
בשנת 1986 התרחש האסון הגרעיני בצ'רנוביל בצפון אוקראינה ליד הגבול עם בלארוס, וכתוצאה ממנה שטחים גדולים של בלארוס נפגעו מקרינה.
במהלך שנות ה-90 הוקמו בגרמניה מספר רב יותר של מועדוני סיוע לנפגעי צ'רנוביל, אולם, הנשיא הבלארוסי אלכסנדר לוקשנקו אסר שוב ושוב על יציאתם של ילדים בלארוסים פגועים לחופשה בגרמניה.
לאחר קריסת ברית המועצות היחסים בין בלארוס וגרמניה התפתחו באופן חיובי, ובשנת 1992 הם כוננו יחסים דיפלומטיים.
אולם בשנת 1994 הורעו היחסים, כאשר אלכסנדר לוקשנקו נבחר לנשיא.
הוא התנגד לעיתונות המערבית מבחינה פוליטית וכלכלית, ומנע שוב ושוב את ההעברות הכספיות של ארגונים פוליטיים - כולל קרן פרידריך אברט הגרמנית - לארגונים ולכלי תקשורת ידידותיים בבלארוס.
כתוצאה מהפרות של זכויות אדם ודיסוננס בנוגע לפתיחת הכלכלה כשוק חופשי, הטיל האיחוד האירופי בהשתתפות גרמניה בשנת 1997 איסור כניסה לשטחו עבור ממשלת בלארוס.
ב-18 במאי 2006 החליט האיחוד האירופי (כולל גרמניה) להקפיא את החשבונות של הנשיא לוקשנקו ו-35 פקידי ממשלה אחרים.
בין 2008 ל-2011 היה שיתוף פעולה ביטחוני בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ובלארוס, ובו הוכשרו כוחות הביטחון של לוקשנקו בגרמניה.
קרוב ל-400 שומרי גבול, אנשי מיליציה בכירים ופקידים משפטיים הוכשרו על ידי פקידים גרמנים ישירות בבלארוס.
עבור בלארוס, רק הסחר עם רוסיה ואוקראינה חשוב יותר, ובשנת 2014 הסתכם הסחר עם גרמניה בכ-4 מיליארד דולר.
בשנת 2015 גרמניה הייתה אחת מחמש שותפות הסחר החשובות ביותר של בלארוס, אשר הסתכם ב-2.47 מיליארד דולר.
בעבר עבר בבלארוס צינור הגז מרוסיה לגרמניה, אולם בשנת 2011 הושלם צינור חדש העובר בים הבלטי, ובעקבות כך פחתה חשיבותו של הצינור הבלארוסי.
כמה אלפי בלארוסים צעירים לומדים בגרמניה, ושלוש אוניברסיטאות בלארוסיות נתמכות על ידי קרן הסיוע הבינלאומית, שמקבלת תמיכה מהאיחוד האירופי ובכלל זה מגרמניה.
בשנת 1992 נוסדה האוניברסיטה הפרטית היחידה בבלארוס, "האוניברסיטה ההומניסטית האירופית", אולם היא נסגרה בלחץ ציבורי באוגוסט 2004. האוניברסיטה השקיעה בלימודי אירופה, שפות ומדע המדינה, וכללה גם את המכון ללימודי גרמניה.
האוניברסיטה הוקמה מחדש ביוני 2005 בווילנה (ליטא).
אירוע תרבותי בשם "שבועות גרמניים" מתקיים בבלארוס מאז שנות ה-2000, וכן קיימת שלוח של מכון גתה במינסק.
גרמניה מחזיקה בבלארוס שגרירות במינסק, ואילו בלארוס מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-3 קונסוליות בקוטבוס, המבורג ומינכן.
יחסי בחריין–מלזיה הם היחסים הדו-צדדיים בין ממלכת בחריין ובין פדרציית מלזיה.
מלזיה תמכה מאוד בדיאלוג לאומי בבחריין במהלך ההפגנות בבחריין שהתקיימו ב-2011 והייתה מוכנה לשלוח כוחות לשמירת שלום כדי לעזור למדינה.
יחסים הסחר בין שתי המדינות הולכים וגדלים כיום.
בחריין הזמינה את הקהילה העסקית של מלזיה להשקיע במדינה.
לכן, חברות מלזיות רבות היו מעורבות במשך השנים בפרויקטים גדולים בבחריין, כולל בניית "המעגל הבינלאומי בבחריין", בחריין סיטי סנטר, פרויקטים של תשתיות ועוד.
בין ינואר לאוקטובר 2007, היקף הסחר הבילטרלי בין שתי המדינות עמד על כ-191 מיליון דולר וכ-7,200 אזרחים מבחריין ביקרו במלזיה באותה השנה.
זאת, כחלק מהשאיפה של בחריין להפוך ליעד עסקי.
שתי המדינות מתחרות ביניהן גם בתחום הבנקאות האסלאמית.
שגרירות בחריין נמצאת בקואלה לומפור, ואילו שגרירות מלזיה בבחריין נמצאת במנאמה.
יחסי בחריין–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים בין ממלכת בחריין ובין הפדרציה הרוסית.
היחסים בין שתי המדינות החלו ב-29 בספטמבר 1990, כאשר בחריין הכירה את הפדרציה הרוסית כיורשת של ברית המועצות.
במהלך השנים התקיים דיאלוג פוליטי וחילופי משלחות בין שתי המדינות.
מלך בחריין, חמד בן עיסא אל ח'ליפה ביקר פעמים רבות ברוסיה, במהלך השנים 2008, 2014 ו-2016.
שר החוץ של רוסיה, סרגיי לברוב, ביקר בבחריין בשנת 2008 במסגרת סיור במדינות המפרץ הפרסי.
באוקטובר 2014, המלך חמד נפגש עם הנשיא ולדימיר פוטין ברוסיה.
בינואר 2016, יו"ר הדירקטוריון של גזפרום, ויקטור זובקוב, ביקר בחריין, שם נפגש עם מלך בחריין, ראש הממשלה, שר האנרגיה ושר החוץ.
במהלך השיחה, ראש הממשלה ציין כי הוא מעוניין להגביר את שיתוף הפעולה במשק הגז.
בסוף שנת 2016, הסתכם היקף הסחר בין המדינות ב-53.9 מיליון דולר לעומת שנת 2015 אז הסתכם היקף הסחר ההדדי בסך 12.2 מיליון דולר בלבד.
רוסיה מספקת לבחריין מוצרי מטלורגיה, ובחריין מספקת מוצרי נפט ומוצרי אלומיניום.
ב-2016, הוקמה הוועדה הבין ממשלתית הרוסית-בחריינית לדון בשיתוף הפעולה הכלכלי, מדעי וטכני.
בפברואר 2017, התקיימה הפגישה הראשונה של ועדה זו, המלך הפגישה הועלה הנושא של שיתוף הפעולה הכלכלי בין המדינות ושיתוף בתחומי החקלאות, גאולוגיה ובנקאות.
יחסי בלארוס-סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין בלארוס לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
בין המדינות נחתמו שלושה הסכמים דיפלומטיים:
הסכם בדבר כינון היחסים הקונסולריים הרשמיים בין המדינות - 14 בפברואר 1977
הסכם בדבר כינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות - 9 בפברואר 2009
בלארוס מיוצגת בסן מרינו על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בפלסינו.
סן מרינו אינה מיוצגת בבלארוס, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי בחריין–פקיסטן הם היחסים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים בין ממלכת בחריין ובין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
היחסים בין המדינות נחשבים לבביים וחזקים מאוד.
בחריין מחזיקה שגרירות באסלאמאבאד וקונסוליה כללית בקראצ'י בעוד שפקיסטן מחזיקה שגרירות במנאמה.
שתי המדינות חברות ב-OIC ובארגון G77. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-14 באוקטובר 1971.
בשנת 2005, ראש ממשלת פקיסטן, שאוקט עזיז, נפגש עם מוחמד בן עיסא אאל ח'ליפה, נסיך הכתר במהלך ביקורו בבחריין.
באותה השנה, עיסא בן סלמאן אאל ח'ליפה ביקר בפקיסטן וכינה את המדינה כביתו השני, ח'ליפה ציין כי דעתם של אנשי בחריין על פקיסטן היא חיובית והם תופסים אותה בהערכה רבה.
בשנת 2011, נשיא פקיסטן, אסיף עלי זרדרי, פגש את חמד בן עיסא אאל ח'ליפה במהלך ביקורו בממלכת בחריין.
שני המנהיגים הסכימו לחזק את היחסים הדו-צדדיים ולהגביר את שיתופי הפעולה בתחומי הכלכלה, המסחר והפוליטיקה לטובת שתי המדינות והעמים.
שני המנהיגים הביעו רצון לקדם את הקשרים הדו-צדדיים בכל התחומים.
בנוסף, המנהיגים דנו גם על ההתפתחויות הפוליטיות הבינלאומיות.
ח'ליפה בירך את הנשיא זרדרי והדגיש את חשיבות הביקור.
שני המנהיגים ניהלו דיאלוג פוליטיים והדגישו את חשיבות קידום האבטחה והיציבות האזורית על מנת להשיג יעדי פיתוח שונים.
בשנת 2014, חמד בן עיסא אאל ח'ליפה ביקר בפקיסטן וקיים מספר פגישות עם מנהיגות פקיסטניות במטרה לחזק את היחסים בין המדינות.
לאחר פגישתו עם ראש הממשלה, נאווז שריף, נחתמו שישה מזכרי הבנות.
בשנת 2015, ראש ממשלת פקיסטן, נאווז שריף, ביקר בממלכת בחריין על מנת לקיים מספר פגישות עם מנהיגי בחריין.
בנוסף לפגישותיו עם המלך, שריף נפגש עם ח'ליפה בן סלמאן אאל ח'ליפה, ראש ממשלת בחריין.
במהלך ביקורו נחתמו מספר מזכרי הבנות, שהועילו לחיזוק היחסים הדו-צדדיים בין המדינות.
ביולי 2016, פקיסטן ובחריין קיימו התייעצותם הבילטרלית הראשונה במשרד החוץ באסלאמאבאד, במטרה לקדם את היחסים בין המדינות ולהגביר את הקשרים ביניהם.
בשנת 2016, ייצאה בחריין לפקיסטן סחורה בשווי 76.6 מיליון דולר אמריקאי.
נתחים גדולים מהסחורה הם נפט מזוקק, גרוטאות ברזל, אלומיניום גולמי, מזגנים, מכסי פלסטיק, גבינה, מים וחלב מרוכז.
לעומתה, פקיסטן ייצאה לבחריין סחורה בשווי 83.5 מיליון דולר אמריקאי.
נתחים גדולים מהסחורה הם בשר בקר, מוצרי טקסטיל, בשר כבשים ועזים, סרטנים, דיו, מכסי פלסטיק, אורז, תפוחי אדמה, פירות טרופים, פרי הדר, מוצרי אפייה ובצל.
יחסי בלארוס–הממלכה המאוחדת, הן יחסי החוץ בין בלארוס והממלכה המאוחדת.
לאחר קריסת ברית המועצות ועצמאות בלארוס בשנת 1991, כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים בשנת 1992. בשנת 1994 פתחה בלארוס את שגרירותה בלונדון, ובשנת 1995 פתחה בריטניה את שגרירותה במינסק.
במשך השנים התנכרה בריטניה לבלארוס, בשל משטרו הקשוח של אלכסנדר לוקשנקו, אולם בשנת 2017 ביקר אלן דאנקן, שר זוטר בממשלת בריטניה, בבלארוס, וחתם שם על כמה הסכמים לשיתוף פעולה.
למרות הירידה הדרמטית בשנת 2016 (כ-63%) ביצוא הבלארוסי לבריטניה, האחרונה נותרה עדיין היעד השלישי בגודלו למוצרים הבלארוסים (השנייה בגודלה בשנת 2015), ושוק הייצוא הגדול ביותר מחוץ לחבר המדינות, והיא מהווה שותפת הסחר השישית בגודלה של בלארוס.
בשנת 2017 חלה היפוך מגמה, ובחודשים ינואר עד יולי, היצוא הבלארוסי לבריטניה יותר מאשר הוכפל לעומת התקופה המקבילה לו שנה קודם לכן, והגיע ל-1.38 מיליארד דולר, ובנוסף, היבוא גדל גם הוא ב-66%.
עם זאת, היצוא הבלארוסי לבריטניה מהסתמך בעיקר על מוצר אחד - שמן ומוצרי זפת מינרלים, ובמהלך השנים האחרונות, חלקם ביצוא הבלארוסנע בין 95 ל-98 אחוזים.
שאר הסחורות המיוצאות כללו דשנים, מוטות פלדה, עופרת, מעילי נשים ולייזרים.
היבוא הבלארוסי מבריטניה כולל בעיקר מנועים, מכונות ומשקאות חריפים.
בריטניה היא גם אחת מ-6 המשקיעות המובילות לכלכלת בלארוסיה.
נכון ל-1 בינואר 2015, ההשקעות הישירות של בריטניה הסתכמו ב-279.2 מיליון דולר, 144.9 מיליון דולר מהן היו השקעות ישירות, ו-134.3 מיליון דולר היו השקעות עקיפות.
עם זאת, חלק ניכר מההשקעות הללו קשור לחברת בלואיל- החברה הבלארוסית של מוצרי נפט - וחברת הבת הבריטית שלה, BNK (בריטניה) בע"מ.
בלארוס מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, וקונסוליה כללית בקארדיף.
מאידך, בריטניה מחזיקה בבלארוס שגרירות במינסק בלבד.
יחסי בלארוס–גאורגיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין רפובליקת בלארוס לבין גאורגיה.
לפני 1918 היו שתי המדינות חלק מהאימפריה הרוסית ועד שנת 1991 היו שתיהן חלק מברית המועצות ותפקדו כרפובליקות אוטונומיות סובייטיות סוציאליסטיות.
בשנת 1992, מיד לאחר קריסת ברית המועצות כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים.
לאחר פגישה של נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו עם שר החוץ הגאורגי איוואן מרבישווילי התחייב הנשיא הבלארוסי כי "בלארוס מתחייבת לשים את היחסים עם גאורגיה בראש מעייניה, להתחיל ולחדש אותם ואף להגביר אותם".
בשנת 2010 נפגש ראש ממשלת בלארוס אנדרי קוביאקוב עם נשיא גאורגיה מיכאיל סאקשווילי בבתומי.
בלארוס מיוצגת בגאורגיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטביליסי, בירת המדינה.
גאורגיה מיוצגת בבלארוס בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה במינסק, בירת המדינה.
יחסי בחריין–מולדובה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין ממלכת בחריין ובין רפובליקת מולדובה.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מולדובה לבין ממלכת בחריין כוננו ב-7 באפריל 2004. רפובליקת מולדובה האמינה את שגרירותה שבאנקרה, בירת טורקיה, על בחריין.
על פי המידע שהתקבל מהמטה הלאומי המולדובני לסטטיסטיקה, ב-2014 הייבוא הבחרייני ממולדובה הוערך ב-28,700 דולר אמריקאי, מבלי שום ייצוא.
מ-2015 לא נערך סחר רשמי בין שתי המדינות.
מולדובה אינה מיוצגת בבחריין, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
מולדובה האמינה את שגרירותה שבאנקרה, בירת טורקיה, על בחריין.
בחריין אינה מיוצגת במולדובה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי בחריין–ספרד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין ממלכת בחריין ובין ממלכת ספרד.
היחסים בין שתי המדינות הם יחסים ידידותיים וטובים המבוססים בעיקר על הקשרים הטובים שבין בית בורבון לבית ח'ליפה.
בהקשר זה, התקיימו מספר ביקורים פרטיים וחסויים על רקע חברי ככל הנראה של בכירים בחריינים בספרד ושל בכירים ספרדיים בבחריין.
היחסים הכלכליים בין שתי המדינות פורחים ומתבססים על הפעילות המוגברת של בחריין במגזר הנפט.
בתחילת העשור השני של המאה העשרים ואחת חתמו בחריין וספרד על מספר אמנות והסכמים בנושאים שונים כגון תרבות, אנרגיה, ביטחון לאומי וכלכלה.
בחריין אינה מיוצגת בספרד, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
בחריין האמינה את שגרירותה שבפריז, בירת צרפת הסמוכה, על ספרד.
ספרד אינה מיוצגת בבחריין בדרג השגרירות.
ספרד מיוצגת בבחריין בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה במנאמה, בירת המדינה.
ספרד האמינה את שגרירותה שבכווית סיטי, בירת כווית הסמוכה, על בחריין.
יחסי בחריין–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין ממלכת בחריין ובין הקונפדרציה השווייצרית.
בין ממלכת בחריין לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים הדיפלומטיים שבין ממלכת בחריין לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים וידידותיים בהם שיתופי פעולה רבים, בעיקר בתחומי הכלכלה, המסחר והגנה על זכויות האדם.
שווייץ הכירה בעצמאותה של המדינה מהממלכה המאוחדת באותה השנה בה זכתה בה, 1971. שווייץ כוננה עמה יחסים דיפלומטיים רשמיים באותה השנה.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בבחריין מאה ושישה אזרחים שווייצרים.
בחריין היא מרכז מסחר אזורי חשוב ומיקומו הגאוגרפי בלב המפרץ הפרסי הופך אותו גם למיקום אטרקטיבי לפעולות של מוסדות פיננסיים שווייצרים.
שווייץ ובחריין חתמו על הסכם בנושא תעופה אזרחית בשנת 1986, לאחר מכן בשנת 2004 חתמו על אמנה למניעת כפל מס בתחבורה אווירית וימית.
הסכם סחר חופשי בין איגוד הסחר החופשי האירופי לבין מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ נכנס לתוקפו בשנת 2014.
שווייץ אינה מיוצגת בבחריין בדרג השגרירות.
שווייץ מיוצגת בבחריין בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה במנאמה, בירת המדינה.
שווייץ האמינה את שגרירותה שבאבו דאבי, בירת איחוד האמירויות הערביות הסמוכה, על בחריין.
בחריין אינה מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות.
בחריין מיוצגת בשווייץ בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בעיר ז'נבה.
בחריין האמינה את שגרירותה שבפריז, בירת צרפת הסמוכה, על שווייץ.
יחסי בלארוס–דנמרק הם היחסים הדו-צדדיים בין בלארוס לבין דנמרק.
דנמרק, יחד עם נורווגיה הכירה וכוננה יחסים דיפלומטיים עם בלארוס ב-14 בינואר 1992. שתי המדינות הן חברות הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה ודנמרק היא חברה מלאה במועצת אירופה בזמן שבלארוס היא מועמדת רשמית לצירוף לארגון.
משנת 1990 עד 2003, דנמרק סייעה לבלארוס בסכום של 108 מיליון קרונה דנית.
דנמרק מסייעת לבלארוס בהתפתחות הדמוקרטיה, החברה האזרחית, והתקשורת החופשית, וכן במניעת סחר בבני אדם.
ב-28 בינואר 2009, התקיים מפגש של ארגון חוץ-ממשלתי בלארוסי-דני, ודן בהרחבת שיתוף הפעולה בין בלארוס ודנמרק.
בשנת 2008, הסחר בין בלארוס ודנמרק הסתכם בכ-116 מיליון דולר.
היצוא הבלארוסי הסתכם בכ-19 מיליון דולר.
היצוא הדני הסתכם ב-96 מיליון דולר.
בשנת 2009, המסחר הסתכם ב-118 מיליון דולר.
דנמרק השקיעה ב-21 חברות בלארוסיות.
ב-29 בינואר 2009, משלחת של שתי מדינות, דהו בסחר וביחסים הכלכליים בין שתי המדינות.
בלארוס מיוצגת בדנמרק, באמצעות שגרירותה בסטוקהולם, שוודיה.
דנמרק מיוצגת באמצעות שגרירותה במוסקבה, רוסיה.
יחסי בחריין–מונטנגרו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין ממלכת בחריין ובין רפובליקת מונטנגרו.
רפובליקת מונטנגרו וממלכת בחריין נהנות מיחסים דיפלומטיים חמים וידידותיים (על פי משרד החוץ המונטנגרי).
ממלכת בחריין הכירה לראשונה בעצמאותה של מונטנגרו ב-18 ביוני 2006. המגעים לכינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות ערכו שלוש שנים ויחסים דיפלומטיים רשמיים ביניהן כוננו לראשונה בתאריך 25 בספטמבר 2009.
ב-7 במאי 2013 הואמן לראשונה שגריר מונטנגרי על בחריין, הוא תושב אבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות.
שר החוץ של מונטנגרו נפגש עם שר החוץ של בחריין בחודש ספטמבר 2009 בשולי העצרת הכללית ה-64 של ארגון האומות המאוחדות בניו יורק שבארצות הברית.
הסחר בין שתי המדינות הוא זניח, ובייחוד הייצוא המונטנגרי לבחריין.
מונטנגרו אינה מיוצגת בבחריין, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
מונטנגרו האמינה את שגרירותה שבאבו דאבי, בירת איחוד האמירויות הערביות הסמוכה, על בחריין.
בחריין אינה מיוצגת במונטנגרו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי בחריין–תאילנד הם היחסים הדו-צדדיים בין ממלכת בחריין ובין ממלכת תאילנד.
לבחריין שגרירות בבנגקוק ואילו לתאילנד שגרירות במנאמה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-15 בינואר 1977.
יחסי בחריין–תאילנד עלו לכותרות בנובמבר 2018 כשהכדורגלן הבחרייני חכים אל-עראיבי שנשפט שלא בפניו ל-10 שנות מאסר על התפרעות בתחנת משטרה בתקרית שהתרחשה ב-2013, נעצר עם הגעתו לתאילנד לרגל ירח דבש עם אשתו.
הכדורגלן, שקיבל תעודת פליט מאוסטרליה ב-2014, הפציר ברשויות תאילנד שלא לשלוח אותו בחזרה לבחריין מאחר שעונה בעבר במדינה בשל הדעות הפוליטיות שלו.
הוא הוחזק במעצר בתאילנד שעה שארגונים רבים ובהם ממשלת אוסטרליה דרשו את שחרורו, עד שב-11 בפברואר 2019 משרד התובע הכללי בתאילנד הודיע כי בקשת ההסגרה בוטלה לבקשת בחריין, לא נמסרה סיבה מדוע.
במהלך התקרית אנשי אקדמיה וזכויות אדם רמזו על טיב היחסים בין בחריין לתאילנד הן מבחינה כלכלית והן מבחינת משפחות המלוכה.
מאז ייסוד היחסים הדיפלומטיים המדינות חתמו על מספר הסכמים ביניהן:
הסכם לשיתוף פעולה כלכלי, מסחרי וטכני
הסכם למניעת כפל מס והעלמות מס
21 במאי 2002 – הסכם לקידום השקעות בין שתי המדינות
11 ביוני 2002 – הסכם להקמת ועדה משותפת לשיתוף פעולה
29 בדצמבר 2002 – הסכם מסגרת לחיזוק היחסים הכלכליים בין המדינות
31 באוגוסט 2003 – הסכם לשיתוף פעולה בין לשכת הסחר והתעשייה של בחריין לבין פדרציית התעשיות התאילנדית
26 באפריל 2006 – הסכם תעופה שני אחרי ההסכם שנחתם ב-1980
25 בפברואר 2008 – הסכם לשיתוף פעולה בין חברת הנפט הבחריינית והחברה לחיפוש משאבי טבע בתאילנד
31 במרץ 2010 – הסכם לייסוד המועצה הבחריינית-תאילנדית המשותפת
25 באפריל 2017 – פרוטוקול לשינוי ההסכם הקודם בין המדינות בדבר מניעת כפל מס והעלמת מס
בשנת 2018 הסתכם היקף הסחר בין המדינות בכ-322 מיליון דולר.
עיקר הסחורות בהיקף כולל של 250 מיליון דולר שיוצאו מבחריין לתאילנד כללו ספינות, כלי רכב ופנינים; עיקר הסחורות שתאילנד ייצאה לבחריין בשווי כולל של 72 מיליון דולר כללו דגים, דשן וכימיקלים אורגניים.
יחסי בחריין–עיראק הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין ממלכת בחריין ובין רפובליקת עיראק.
בין ממלכת בחריין לבין רפובליקת עיראק מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
במהלך העשור השני של המאה העשרים ואחת התערערו מעט היחסים לאחר טענות מצד ממשלת בחריין להתערבות בענייניה הפנימיים מצד עיראק (לאחר ההפגנות במדינה).
מן הצד השני, שתי המדינות פועלות נגד ההשפעה האיראנית על שתיהן.
שתי המדינות מכילות אוכלוסייה לא מבוטלת של מוסלמים שיעים ושתיהן חלק מהליגה הערבית ומהארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
בחריין מיוצגת בעיראק בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בבגדד, בירת המדינה.
בחריין מיוצגת בעיראק גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בנג'ף.
עיראק מיוצגת בבחריין בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה במנאמה, בירת המדינה.
יחסי בחריין–מצרים הם היחסים הדו-צדדיים בין בחריין לבין הרפובליקה הערבית של מצרים.
מצרים תמכה באופן בולט על ידי משלוח מומחים בתחומי פיתוח שונים בבחריין במשך כמעט מאה שנה, שהבולט שבהם היה השתתפותם של המורים המצריים בהקמת בית הספר הפרטי הראשון בבחריין בשנת 1919. הנוכחות המצרית עדיין בולטת בממלכת בחריין, בעבודתם של מומחים ויועצים מצריים שונים במשרדים רבים, סוכנויות ממשלתיות ומוסדות פרטיים בממלכה.
במהלך המשבר הפנימי בממלכת בחריין מאז פברואר 2011, ההצהרות הרשמיות שפרסם משרד החוץ המצרי לתמיכה בבחריין, אשר בירכו בפברואר 2013 על תחילת הדיאלוג הלאומי שתיאם שר המשפטים והעניינים האסלאמיים עם מפלגות האופוזיציה בבחריין.
בחריין תמכה במצרים בכל תנועות השחרור הלאומיות של מצרים, ובמשך כל המשברים שעמדו בפני העם המצרי לאורך המאה ה-20. במהלך מהפכת הקצינים החופשיים ביולי 1952 תמכה בחריין ברפובליקת מצרים.
בחריין הייתה אחת המדינות הערביות הראשונות שחידשו באופן יזום את קשריהן עם קהיר בנובמבר 1987 לאחר תקופת ההחרמה הערבית שבאה בעקבות חתימת מצרים על הסכם השלום עם ישראל.
בחריין הייתה אחת המדינות הראשונות שתמכו במהפכת ה-30 ביוני 2013, שכן מנהיגי הממלכה אישרו את תמיכתם בכל ההחלטות התורמות לשמירה על ביטחון ויציבות מצרים.
ביולי 2011 ביקר ראש ממשלת מצרים ד"ר עיסאם שרף בבחריין ונפגש עם המלך, ראש הממשלה ונשיאי הפרלמנט ומועצת השורה בבחריין.
במהלך הביקור נאמר כי ביטחון בחריין הוא קו אדום עבור מצרים.
מלך בחריין חמד בן עיסא אאל ח'ליפה ביקר קהיר באוקטובר 2011, כדי להדגיש את עומק היחסים הרשמיים ההדוקים בין המדינות.
שר החוץ של בחריין השייח' חאלד בן אחמד אל ח'ליפה ומר גאנם אל בואאין, שר החוץ לענייני חוץ של בחריין בישיבות הליגה הערבית, הובילו את המשלחת של בחריין בעבודת הפסגה של ארגון הוועידה האסלאמית שהתקיימה בקהיר בפברואר 2013.
בחריין מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר.
מצרים מחזיקה בבחריין שגרירות במנאמה.
יחסי בחריין–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין מקסיקו לבחריין.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-5 באוגוסט 1975.
מקסיקו מוסמכת לבחריין משגרירותה בריאד, ערב הסעודית ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד במנאמה.
בחריין מוסמכת למקסיקו משגרירותה בוושינגטון די.
יחסי בחריין–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת בחריין לבין הרפובליקה של צ'ילה.
בשנת 2015 החל משא ומתן על מזכר הבנות בנושא התייעצויות פוליטיות בין צ'ילה לבחריין.
הסחר בין שתי המדינות הסתכם בשנת 2016 ב-52 מיליון דולר, המהווה צמיחה של 69% בחמש השנים האחרונות.
המוצרים העיקריים שמייצאת צ'ילה לבחריין היו עפרות ברזל, עץ אורן ותפוחים, ואילו בחריין מייצאת לצ'ילה בעיקר נפט, פלסטיק ומכנסיים.
צ'ילה מיוצגת בבחריין באמצעות שגרירותה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות.
בחריין מיוצגת בצ'ילה באמצעות שגרירותה בוושינגטון די.
יחסי בחריין–תימן הם היחסים הדיפלומטיים בין ממלכת בחריין לבין הרפובליקה התימנית.
בנובמבר 1999, נחתם בין שתי המדינות הסכם שיתוף פעולה בתחום הבריאות.
בספטמבר 2002, שתי המדינות חתמו על האמנה לחילופי מדיה בין שתי המדינות.
ב-24 במרץ 2019, יושבת ראש מועצת הנבחרים של בחריין, פאוזיה זינאל, ערכה ביקור רשמי עם שגריר תימן בבחריין, ודנה עמו על כניסת תימן לקואליציה הערבית בראשותו של ערב הסעודית, ועל הקטנת חוג ההשפעה של איראן במזרח התיכון.
טרם איחוד תימן היו קשרי המסחר בין שתי המדינות מוגבלים ודלים עקב סנקציות שהוטלו על תימן.
בשנת 1997, חלה עלייה בקשרי המסחר בין שתי המדינות, ובנובמבר 1998, נחתם הסכם פטור ממס בין שתי המדינות.
בחריין אינה מיוצגת בתימן הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
תימן מיוצגת בבחריין בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה במנאמה, בירת המדינה.
יחסי בחריין–סין הם יחסי החוץ בין בחריין לסין.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-18 באפריל 1989. לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים היחסים בין שתי המדינות התפתחו בצורה חלקה.
ראש ממשלת בחריין ח'ליפה ביקר בסין בשנת 2002.