tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא גורש מבית הספר לאמנות סלייד בשנת 1913, בהסכמה בין המורים הבכירים טונקס, פרדריק בראון ופיליפ וילסון סטיר, בגלל התעוזה של סטיה מהגישה המקובלת באותה תקופה.
בין אם בגלל אמונתו בעידן המכונה שהתנפצה בעקבות חוויותיו כחייל בתעלות ובין אם בגלל היחס הרטרוגרסיבי הנרחב למודרניזם בבריטניה, בומברג עבר לסגנון פיגורטיבי יותר בשנות העשרים ועבודתו נשלטה יותר ויותר על ידי דיוקנאות ונופים השאובים מהטבע.
בהדרגה פיתח טכניקה אקספרסיוניסטית יותר, הוא טייל רבות במזרח התיכון ובאירופה.
בומברג נולד באזור לי בנק בברמינגהם ב-5 בדצמבר 1890. הוא היה השביעי מתוך אחד עשר הילדים של עובד עור יהודי פולני, אברהם, ואשתו רבקה.
אביו היה אדם אורתודוקסי בשנת 1895 עברה משפחתו לוויטצ'אפל שבאיסט אנד לונדון שם היה אמור לבלות את שארית ילדותו.
הוא הספיק ללמוד אצל וולטר סיקרט בבית הספר לאמנות בווסטמינסטר בין השנים 1908 ל-1910. הדגש של סיקרט היה על לימוד הצורה וייצוג של החיים העירוניים, להם הייתה השפעה מוקדמת חשובה על בומברג, לצד תערוכתו של רוג'ר פריי, קלוד מונה והפוסט-אימפרסיוניסטים משנת 1910, שם ראה לראשונה את יצירתו של פול סזאן.
בשנת 1911, בעזרת ג'ון סינגר סרג'נט והחברה לסיוע לחינוך יהודי, הצליח להשיג מקום בבית הספר לאמנות סלייד.
בבית הספר לאמנות סלייד, בומברג היה בקבוצה חשובה של תלמידים שתוארה על ידי מאסטר הציורים שלהם הנרי טונקס כמחזור השני המבריק, שכלל את סטנלי ספנסר, פול נאש, בן ניקולסון, מארק גרטלר ואייזק רוזנברג.
(המחזור הראשון המבריק היה בשנות ה-90 של המאה ה-19, כלל את אוגוסטוס ג'ון, ויליאם אורפן ואחרים.) בומברג ורוזנברג, היו יהודים ובאו מרקע דומה, נפגשו כמה שנים קודם לכן והפכו לחברים קרובים כתוצאה מהאינטרסים ההדדיים שלהם.
הן הציגו את עבודותיהם של פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס והפאוביסטים לצד עבודותיהם של ווינדהאם לואיס, דאנקן גרנט וונסה בל.
סגנון זה הביא אותו לתשומת ליבם של ווינדהאם לואיס (שביקר אותו בשנת 1912) ופיליפו מרינטי.
בשנת 1913, הוא גורש מבית הספר סלייד בגלל הרדיקליות של גישתו, ונסע לצרפת עם ג'ייקוב אפשטיין, שם פגש בין השאר את אמדיאו מודיליאני, אנדרה דריין ופבלו פיקאסו.
בשנת 1914 הוא פגש את אשתו הראשונה אליס מייס, אישה בעלת תושייה ומעשית המבוגרת ממנו בעשר שנים שעבדה עם להקת הבלט של קוסלוב.
העניין ההדדי שלהם בריקוד ניסיוני ובבלט הרוסי אולי עזר לקרב אותם.
אליס עזרה לבומברג בתחילת דרכו, הן בתמיכה כספית והן בהשפעה על הופעתו ועל עבודתו.
שנת 1914 היא נקודת השיא של הקריירה המוקדמת שלו – תערוכת יחיד בגלריה Chenil בצ'לסי, שזכתה לביקורות חיוביות ומשכה תשומת לב חיובית של אמני אוונגרד בינלאומיים.
בתערוכה הוצגו כמה מיצירות המופת המוקדמות של בומברג, בעיקר אמבטיית הבוץ (1914), שנתלתה על קיר חיצוני מוקף בדגלי ברטניה.
בעזרת אוגוסטוס ג'ון מכר בומברג שני ציורים מתערוכה זו לאספן האמריקני ג'ון קווין.
אליס ודייוויד נהנו מנסיעה לפריז עם הכנסות ממכירת מספר תמונות בשנת 1914 שהובילה אותם להתחתן בשנת 1916 לאחר שבומברג התגייס לחיל ההנדסאים המלכותיים בנובמבר 1915 ונשלח לחזית המערבית.
מלחמת העולם הראשונה הביאה לשינוי עמוק בתודעתו של בומברג.
חוויותיו כחייל פשוט ומות אחיו בתעלות – כמו גם חברו הצייר אייזיק רוזנברג – הרסו לצמיתות את אמונתו באסתטיקה של עידן המכונה.
ניתן לראות זאת בצורה ברורה ביותר בעבודתו לאנדרטה לזכר חללי המלחמה הקנדיים, "פלסים בעבודה" (1918–1919): גרסתו הראשונה של הציור נדחתה, והתקבלה גרסה שנייה ייצוגית הרבה יותר.
בהתנגדות קיצונית לזרמים שנוצרו באמנות האוונגרדית, כמו אלה שהתלהבו מהמיכון בקונסטרוקטיביזם ברוסיה בעקבות המהפכה, נסע בומברג לצייר בארץ ישראל בין השנים 1923–1927, בסיוע ההסתדרות הציונית.
שם איחד את האנרגיות הגאומטריות של עבודתו לפני המלחמה עם המסורת של התבוננות פיגורטיבית בנוף האנגלי של טרנר, קונסטבל, גירטין וג'ון סל קוטמן.
משם התחילה תקופת הציור והרישום הגדולה של בומברג בנוף, בספרד בטולדו (1928), ברונדה (1934–1935 ובשנים 1954–1957) ובאסטוריאס (1935), בקפריסין (1948) ולסירוגין בבריטניה.
הוא היה שישה חודשים באודסה בברית המועצות במחצית השנייה של 1933. תפיסת השלטון של היטלר בגרמניה, הביאה את בומברג, בשובו ללונדון, להתפטרות מיידית מהמפלגה הקומוניסטית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא צייר את ה"ערב בעיר לונדון" (1944), והראה את העיר המבולבלת הנשקפת עולה אל ניצחון ושורדת.
קתדרלת סנט פול באופק, התמונה תוארה כ"מרגשת מבין כל הציורים של בריטניה בזמן המלחמה".
המשימה היחידה שלו כאמן מלחמה, הייתה סדרת ציורי הפצצות (1942) המבטאת את תחושתו של בומברג ממקור ראשון לכוחות ההרס של הטכנולוגיה המודרנית בלחימה.
הוא לא הצליח לקבל משרת הוראה לאחר מלחמת העולם השנייה באחד מבתי הספר היוקרתיים בלונדון, ועבד במשרה חלקית בבית ספר פוליטכניק בורו (אוניברסיטת לונדון סאות'בנק) ברובע הפועלים סאות'ווארק.
בין תלמידיו היה פרנק אאורבך.
אף על פי שתלמידיו לא קיבלו שום מענק ולא הוענקה להם תעודה, הוא משך אליו תלמידים מסורים ונמרצים ביותר, איתם הציג על בסיס שווה בלונדון, אוקספורד וקיימברידג'.
בומברג נפטר בלונדון בשנת 1957.
לאחר הצלחתו המוקדמת לפני מלחמת העולם הראשונה, הוא היה בחייו האמן המוחרג ביותר באנגליה.
לאחר שחי שנים על הכנסות אשתו השנייה, האמנית ליליאן הולט והעברות כספים מאחותו קיטי, הוא נפטר בעוני מוחלט.
שלושים שנה לאחר מותו, נערכה רטרוספקטיבה מרכזית של עבודתו של בומברג שאצר ריצ'רד קורק בגלריית טייט, לונדון, בשנת 1988.
ציורים מהאוספים הטובים ביותר הוצגה במלאת חמישים שנה למותו בתערוכה לזכר דייוויד בומברג 1890–1957 בגלריה דניאל כץ, רחוב אולד בונד, לונדון (30 במאי – 13 ביולי 2007).
אוניברסיטת לונדון סאות 'בנק, מקום ההוראה של בומברג בפוליטכניק בורו לשעבר, קיבלה מתנה של יותר מ-150 ציורים ורישומים של בומברג וסטודנטים שלו בקבוצת בורו – בעיקר דורותי מיד, קליף הולדן, מיילס ריצ'מונד ודניס קרפילד – מורשת דייוויד בומברג.
הגלריה, שהושקה רשמית ב־14 ביוני 2012, כדי להציג את יצירות האמנות שתרמו שרה רוז לאוניברסיטה התאפשרה על ידי קרן המורשת הלאומית.
בסדרת ה-BBC, "מאסטרס בריטניה", 2011, הוצג בומברג כאחד מגדולי הציירים של המאה העשרים.
הוא היה אחד מששת האמנים שנכללו בתערוכת קיץ 2013 של גלריית דאליוויץ', "נאש, נווינסון, ספנסר, גרטלר, קרינגטון, בומברג: משבר של גאונות, 1908-1922".
דייוויד באזוקי , הידוע גם בכינוי builderman, הוא יזם קנדי-אמריקאי, מהנדס, וממציא.
הוא מוכר בעיקר כמנכ"ל ואחד משני מייסדי רובלוקס.
בעבר, הקים ותפקד כמנכ"ל חברת Knowledge Revolution, אשר נרכשה על ידי חברת MSC Software בדצמבר 1998.
באזוקי נולד ב־20 בינואר 1963 בקנדה.
הוא למד בבית הספר התיכון "Eden Prairie" שבמינסוטה, שם היה קפטן צוות חידוני הטלוויזיה במהלך התיכון.
מאוחר יותר הנחה תוכנית רדיו משלו עבור רדיו KSCO סנטה קרוז מפברואר ועד יולי 2003. באזוקי למד הנדסה ומדעי המחשב באוניברסיטת סטנפורד.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1985.
בסוף שנות השמונים פיתח באזוקי יחד עם אחיו גרג סימולציה בשם "Interactive Physics" שתוכננה כתוסף חינוכי שיאפשר ליצור ניסויים בפיזיקה דו-ממדית.
בשנת 1989 הקים באזוקי יחד עם אחיו את חברת Knowledge Revolution, שהתבססה על התוסף שיצר באזוקי יחד עם אחיו.
התוכנה אשר הותאמה במקור למחשבי מקינטוש, זכתה בפרסים מרובים.
בדומה ל-Interactive Physics, גם תוכנת Working Model סיפקה סט של רכיבים מכניים וירטואליים, כמו קפיצים, חבלים ומנועים, אשר איפשרו יצירת הדמיות פיזיקה בסיסיות במרחב עבודה דו-ממדי.
בדצמבר 1998, Knowledge Revolution נרכשה על ידי MSC Software, חברת תוכנה הממוקמת בניופורט ביץ', קליפורניה, תמורת 20 מיליון דולר.
באזוקי מונה לסגן נשיא ומנהל כללי של MSC Software וכיהן בתפקידים אלו השנים 2000 - 2002. לאחר מכן עזב באזוקי את תפקידיו על מנת להקים את Baszucki & Associates, חברת השקעות אשר התמקדה בסטארט-אפים וחברות בתחילת דרכן.
באזוקי עמד בראש החברה בין השנים 2003-2004. באזוקי היה מהמשקיעים הראשונים בחברת Friendster.
בשנת 2004, באזוקי, יחד עם אריק קאסל, שעבד כסמנכ"ל ההנדסה של באזוקי ב-Interactive Physics, החלו לעבוד על אב טיפוס מוקדם של רובלוקס תחת הכותרת DynaBlocks.
בשנת 2005 שונה שמו לרובלוקס, הלחם בסיסים של "רובוטים" ו"בלוקים".
האתר הושק רשמית בשנת 2006. בראיון שפורסם בפורבס שנערך ביוני 2016, הצהיר באזוקי כי הרעיון לרובלוקס היה בהשראת הצלחת יישומי התוכנה Interactive Physics ו-Working Model, במיוחד בקרב סטודנטים צעירים.
בראיון שנערך בדצמבר 2016 עם VentureBeat אמר באזוקי, "אנו מאמינים שאנחנו מתחילים לראות אפקט רשת.
רמת שימור המשתמשים הולכת וגוברת ככל שיותר אנשים באים לשחק עם החברים שלהם וכך יש להם סיכוי טוב יותר למצוא חברים נוספים." באזוקי מאמין שרובלוקס מוביל קטגוריה חדשה של "חוויה אנושית משותפת" שתהפוך לגדולה יותר מעוד משחק וידאו.
בראיון שנערך עם פורבס בספטמבר 2018 אמר באזוקי, "ממש כשהתחלנו, דמיינו קטגוריה חדשה של אנשים שעושים דברים ביחד.
קטגוריה שכללה חברים, כמו רשת חברתית; קטגוריה שכוללת חוויה תלת-ממדית סוחפת, כמו משחקים; קטגוריה שכללה תוכן מגניב, כמו חברת מדיה; ולבסוף קטגוריה שהמכילה אפשרות אינסופית ליצירה בלתי מוגבלת, כמו צעצועי בנייה."
באזוקי מחזיק בכ- 13% ממניות חברת Roblox Corporation, אחזקה אשר מוערכת בשווי של כ-4.2 מיליארד דולר.
באזוקי נאם בכנס Disrupt בסן פרנסיסקו בשנת 2018. בשנת 2020 מימן באזוקי מחקר על השפעת Hydroxychloroquine על COVID-19, אשר הראה שאין שום הוכחה לכך שהתרופה מונעת או מטפלת בנגיף.
באזוקי זכה בפרסים ובהצטיינות הבאים:
באזוקי מתגורר באזור מפרץ סן פרנסיסקו עם אשתו ג'אן אליסון וארבעת ילדיהם.
בבלוג שפרסם ב־2020 לאחר הריגתו של ג'ורג' פלויד, הביע באזוקי את תמיכתו בתנועת Black Lives Matter.
דייוויד אלוורז הוא רקדן ושחקן קנדי, אשר התפרסם בשל גילום הדמות בילי אליוט במחזמר "בילי אליוט - המחזמר" בהפקת ברודוויי, והפך לאחד השחקנים הצעירים שזכו בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר (2009) על הופעתו במחזמר.
אלוורז נולד כדייוויד אלוורז-גונזלס במונטריאול, קנדה, להורים קובניים.
אביו, דייוויד אלוורז-קרבונל, הוא פרופסור לביולוגיה וכימיה, ואילו אמו יאנק היא שחקנית ומנהלת תיאטרון.
בנוסף לאנגלית הוא דובר צרפתית וספרדית.
הוא עבר לסן דייגו עם משפחתו כשאביו קיבל עבודה במכון סקריפס למחקר.
דייוויד החל להתייחס לבלט הקלאסי ברצינות רבה יותר.
בשנת 2005 קיבל אלוורז מלגת לימודים מלאה לבית הספר על שם ג'קלין קנדי-אונאסיס בתיאטרון הבלט האמריקאי (ABT) ומשפחתו עברה להתגורר בעיר ניו יורק.
בזמן לימודיו רקד אלווארז במופע הבלט "מפצח האגוזים", שהוצג בבית האופרה של קנדי סנטר ובמופע "היפהפייה הנרדמת" שהוצג בבית האופרה מטרופוליטן.
בשנת 2008 נבחר אלוורז כאחד מעשרת רקדני הבלט הצעירים שכדאי לצפות בהם על ידי מגזין "Dance Spirit".
כדי להשלים את כישורי הריקוד והמשחק שלו, התאמן אלוורז בנגינה על פסנתר בבית הספר למוזיקה "92nd Street Y", שם הוענקה לו מלגת רקנאטי-קפלן.
אלוורז הוא אחד משלושת השחקנים/רקדנים ששיחקו במקור את בילי אליוט בהפקת ברודוויי של המחזמר בילי אליוט, יחד עם טרנט קובליק וקיריל קוליש.
הוא היה צריך ללמוד סטפס, אקרובטיקה, לשיר ולשחק וההכנות לקראת התפקיד ארכו כ-10 חודשים.
הוא הופיע עם המחזמר בתוכניות ראיונות כמו, "The View", "The Today Show", CBC News", "Despierta America" ובטקס פרסי טוני ה-62.
אלוורז זכה בפרס טוני יחד עם קיריל קוליש וטרנט קובליק, בקטגוריית השחקן הטוב ביותר במחזמר.
המחזמר "בילי אליוט" היה מועמד ל-15 פרסי טוני, כולל המחזמר הטוב ביותר, וזכה בעשרה פרסים.
אלוורז עזב את התיאטרון כדי לשרת בצבא ארצות הברית.
לאחר שירות של שנתיים וחצי בחטיבת חי"ר 25 שב לברודוויי, והיה לשחקן מחליף בהפקה של המחזה המוזיקלי "יום בניו יורק".
במהלך לימודיו באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בקליבלנד, אוהיו, בסתיו 2018, הוא התגלה על ידי מנהל הליהוק של סיפור הפרברים של סטיבן ספילברג, וב־14 בינואר 2019 פורסם כי אלוורז יגלם את ברנרדו בעיבוד המחזמר לסרט של ספילברג.
+שנהסדרהתפקידהערות2021–2024American Rustאייזק אינגלישתפקיד ראשי (2 עונות); 19 פרקים2025אטואלגאל רודריגזתפקיד ראשי; 8 פרקים
דייוויד בארד היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ולאחר מכן גם המפלגה הרפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס העשירי, ולאחר מכן גם הרביעי והתשיעי של מדינת פנסילבניה.
בארד נולד במחוז אדמס שבפנסילבניה בשנת 1744. למד תואר ראשון בתאולוגיה באוניברסיטת פרינסטון שבניו ג'רזי, וסיים שם את לימודיו ב-1773. בשנת 1777 החל לעבוד כמטיף בכנסיית דונגל.
בשנת 1779 שינה את הזרם שהשתייך אליו מהנצרות הקתולית לנצרות הפרסביטריאנית.
הוא החל לעבוד בתור מטיף פרסביטריאני בווירג'יניה.
בין 1786 ל-1789 היה כומר בבדפורד שבפנסילבניה, ואחר כך בפרנקסטאון (כיום הולידייסבורג).
בארד נבחר לקונגרס הרביעי של ארצות הברית, ולאחר מכן גם לקונגרס החמישי, מטעם המפלגה הדמוקרטית-הרפובליקנית, וכיהן מ-4 במרץ 1795 עד 3 במרץ 1799 כאשר במקומו נבחר הנרי וודס.
הוא נבחר לקונגרס השמיני מטעם המפלגה הרפובליקנית, והמשיך לכהן גם בששת הקונגרסים שלאחר מכן.
הוא כיהן בקונגרס של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית מ-4 במרץ 1803 ועד מותו.
בארד נפטר ב-1815, בעודו מכהן בבית הנבחרים, בעיר אלכסנדריה שבפנסילבניה.
הוא נקבר בבית העלמין בעמק סינקינג.
סר דייוויד אנתוני אנדרו איימס היה פוליטיקאי בריטי מהמפלגה השמרנית.
כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי 38 שנים, תחילה מטעם מחוז בסילדון ולאחר מכן מטעם מחוז סאות'נד מערב, עד לרציחתו ב-15 באוקטובר 2021.
דייוויד אנתוני אנדרו איימס נולד ב-26 במרץ 1952 בפלייסטו, אסקס (כיום חלק מניוהאם, לונדון).
בן למשפחה ממעמד הפועלים, הוא היה הבן של ג'יימס איימס, חשמלאי, ואשתו, מוד מרטין, מעצבת שמלות.
ג'יימס חונך בתור רומי קתולי כמו אימו.
דייוויד אנטין היה אמן משורר יהודי-אמריקאי.
אנטין נולד בשנת 1932 בניו יורק וסיים בית הספר הטכני בברוקלין.
בהמשך הוא קיבל תואר שני מאוניברסיטת ניו יורק בשנת 1966. בשנים 1955–1964 אנטין עבד כמתרגם בעיקר מגרמנית עבור Pergamon Press.
בשנת 1959 דייוויד פרסם יצירת שירה הראשונה.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ביחד עם אשתו אלינור אנטין הוא עבר לקליפורניה.
הוא התחיל לעבוד באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו במחלקה לאמנויות החדשה.
בשנים 1971–1999 הוא כיהן באוניברסיטה במשרת פרופסור.
השפעתו על סטודנטים לצילום הייתה גבוהה במיוחד.
הוא קיבל מלגת גוגנהיים ומלגה של הקרן הלאומית למדעי הרוח.
בשנת 1984 הוא קיבל פרס על יצירות שירה שפרסם.
נילס דייוויד קספר בּוּ ויקלנדר הוא כדורגלן עבר שוודי ששיחק בעמדת הבלם.
בו ויקלנדר נולד בקולומביה, וגדל בשוודיה, בה שיחק בגטבורג, קווידינג, נורשפין והמארבי.
בעת שהיה בהמארבי נאלץ לעזוב את המועדון בשל מחלת בנו.
כאשר שיחק בנורשפין, במקביל לכדורגל עסק בו ויקלנדר בייעוץ לניהול נכסים.
דייוויד אלן היה צייר ומאייר סקוטי, הידוע בעיקר בזכות נושאים היסטוריים ויצירות ז'אנר.
הוא נולד באלואה שבמרכז סקוטלנד.
לאחר שעזב את האקדמיה לציור בגלאזגו (1762), הוא השיג את חסותם של צ'ארלס קתקרט, ושל ארסקין ממאר, שבאחוזתו הוא נולד.
בשנת 1764 אפשר ארסקין לאלן לנסוע לרומא.
הוא נשאר באיטליה עד 1777, למד אצל גאווין המילטון (אנ') והעתיק את המאסטרים הישנים.
בשנת 1771 שלח אלן שני ציורים היסטוריים, "פומפיוס הגדול לאחר תבוסתו" ו"קלאופטרה בוכה על אפרו של מארק אנטוני" (שני הציורים אבדו) לתערוכה של האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
בשנת 1773, הוא היה עדיין ברומא, זכה "פרידת הקטור מאנדרומדה" במדליית הזהב של האקדמיה די סן לוקא.
בין היצירות המקוריות שצייר היה ציור, המציג משרתת קורינתית המציירת את צלו של אהובה - יצירה הידועה היטב בזכות התחריט המצוין של דומניקו קונגו.
הציור זיכה אותו במדליית הזהב שניתנה על ידי האקדמיה די סן לוקא בשנת 1773 עבור היצירה הטובה ביותר של ציור היסטורי.
בהיותו באיטליה ביקר גם בממלכת נאפולי, שם התקבל היטב על ידי השגריר הבריטי סר ויליאם המילטון, שהיה גיסו של פטרונו של אלן, לורד קתקרט.
אלן צייר הרבה רישומים של חיי הרחוב ברומא ובנאפולי.
הוא חזר מרומא ב-1777, התגורר זמן מה בלונדון, והעסיק את עצמו בציור דיוקנאות.
ב-1780 הוא נסע לאדינבורו, שם, עם מותו של אלכסנדר רנצ'ימן ב-1786, הוא מונה למנהל ואמן האקדמיה לאמנויות.
שם הוא צייר וחרט באקווטינטה שלל יצירות, כולל כאלו שבהן הוא מוכר בעיקר, כמו "חתונה סקוטית", "ריקוד בהיילנד", ואיור "הרועה העדין" שלו (מבוסס על שירו של אלן רמזי הרועה העדין).
לפעמים הוא כונה "ויליאם הוגארת הסקוטי", אף שחסרו לו תכונות סאטיריות כמו של הוגארת'.
בין תלמידיו היה אלכסנדר קארס שעבודותיו המוקדמות מראות את השפעתו של אלן.
הוא גם הפיק איורים לגרסה של שירי ג'יימס מקפרסון.
דייוויד אלן נפטר באדינבורו ב-6 באוגוסט 1796. קברו נמצא במתחם הקבורה הישן של קלטון.
דייוויד אלפארו סיקירוס, באנגלית: David Alfaro Siqueiros (נולד 29 בדצמבר 1896 – 6 בינואר 1974) היה צייר ריאליסט סוציאלי מקסיקני, הידוע בעיקר בזכות ציורי הקיר הציבוריים הגדולים שלו תוך שימוש בציוד, בחומרים ובטכניקה מודרניים.
יחד עם דייגו ריברה וחוסה קלמנטה אורוזקו, הוא היה אחד המפורסמים מבין "ציירי הקיר המקסיקניים".
סיקירוס היה חבר במפלגה הקומוניסטית המקסיקנית.
הוא נסע לספרד כדי לתמוך ברפובליקה הספרדית נגד כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו באמנותו, הוא התנדב ושירת בלחימה בחזית כסגן קולונל בצבא הרפובליקה עד 1938 לפני שחזר למקסיקו סיטי.
ב-1940 הוא הוביל ניסיון התנקשות כושל בליאון טרוצקי בו נורה נכדו בן ה-14 של טרוצקי והקומוניסט האמריקני רוברט שלדון הארטה הוצא להורג.
לאחר שבילה מספר חודשים במנוסה מהרשויות המקסיקניות כשהוא מחופש לאיכר, סיקירוס נתפס בסופו של דבר בג'אליסקו, אף שלעולם לא הובא למשפט ושוחרר תוך זמן קצר.
לפי מנהגי השמות הספרדיים, שם משפחתו היה בדרך כלל אלפארו; עם זאת, כמו פיקאסו (פאבלו רואיז אי פיקאסו) ולורקה (פדריקו גרסיה לורקה), סיקירוס השתמש בשם המשפחה של אמו.
סיקירוס שינה את שמו הפרטי ל"דייוויד" לאחר שאשתו הראשונה קראה לו על ידי זה ברמיזה לפסל "דוד" של מיכלאנג'לו.
סיקירוס נולד בצ'יוואווה בשנת 1896, השני מבין שלושה ילדים.
אביו, ציפריאנו אלפארו, במקור מאיראפואטו, היה אמיד.
לסיקירוס היו שני אחים: אחות, לוז, המבוגרת בשלוש שנים, ואחיו "צ'וצ'ו" (ישו), הצעיר ממנו בשנה.
אמו של דייוויד נפטרה כשהיה בן ארבע ואביהם שלח את הילדים לגור אצל סבא וסבתא מצד אבא.
לסבו, היה תפקיד חזק במיוחד בגידולו.
בשנת 1902, סיקירוס התחיל ללמוד באיראפואטו, גואנאחואטו.
את מרדנותו הראשונה הוא זוקף לזכות אחותו, שהתנגדה לאורתודוקסיה הדתית של אביהם.
בנעוריו סיקירוס נחשף גם לרעיונות פוליטיים חדשים, בעיקר לנוסח האנרכו-סינדיקליזם.
התאורטיקן הפוליטי ד"ר אטל, פרסם מניפסט ב-1906 הקורא לאמנים מקסיקנים לפתח אמנות לאומית ולהסתכל על תרבויות ילידים עתיקות כדי לקבל השראה.
בשנת 1911, בהיותו בן חמש עשרה, סיקירוס היה מעורב בשביתת תלמידים באקדמיה סן קרלוס של האקדמיה הלאומית לאמנויות יפות.
השביתה מחתה על מתודולוגיית ההוראה של בית הספר וגינתה את הדחת מנהל בית הספר.
מחאותיהם הביאו בסופו של דבר להקמת "אקדמיה פתוחה" בסנטה אניטה.
בגיל שמונה עשרה, סיקירוס וכמה מעמיתיו מבית הספר לאמנויות יפות היו מעורבים בקרבות האזרחים בתוך מקסיקו.
לפיכך מסעותיו הצבאיים ברחבי הארץ חשפו אותו לתרבות המקסיקנית ולמאבקים היומיומיים הגולמיים של המעמדות העניים, העובדים והכפריים.
מאוחר יותר חזר סיקירוס לזמן קצר למקסיקו סיטי לצייר לפני שנסע לאירופה ב-1919. תחילה לפריז, שם התוודע לקוביזם, והסתקרן במיוחד בעבודתו של פול סזאן.
בהיותו שם, הוא גם פגש את דייגו ריברה, צייר מקסיקני נוסף מ"שלושת הגדולים" על סף קריירה בתחום ציורי הקיר, ונסע לאיטליה כדי ללמוד על ציירי הפרסקו הגדולים של הרנסאנס.
אף על פי שרבים אמרו כי המיזמים האמנותיים של סיקירוס "נקטעו" לעיתים קרובות על ידי מיזמים פוליטיים, סיקירוס עצמו האמין שהשניים שלובים זה בזה באופן סבוך.
ב-1921, כשכתב את המניפסט שלו כבר נחשף למרקסיזם וראה את חיי העובדים הכפריים והעניים בזמן שנסע עם הצבא.
"לדור החדש של ציירים ופסלים אמריקאים", הוא קרא ל"התחדשות רוחנית" כדי להחזיר בו-זמנית את מעלותיו של הציור הקלאסי תוך שילוב בסגנון זה "ערכים חדשים" שהכירו ב"מודרניות ובההיבטים העכשוויים של חיי היומיום".
באמצעות סגנון ריאלי זה, סיקירוס קיווה ליצור סגנון שיגשר בין אמנות לאומית ואוניברסלית.
ביצירתו, כמו גם בכתיבתו, חיפש סיקירוס ריאליזם חברתי המברך את עמי הפרולטריון של מקסיקו והעולם.
בשנת 1922, חזר סיקירוס למקסיקו סיטי כדי לעבוד כצייר קיר עבור הממשלה המהפכנית של אלווארו אוברגון.
שר החינוך היה חוסה ואסקונסלוס, קבע משימה של חינוך ההמונים באמצעות אמנות ציבורית, ושכר עשרות אמנים וסופרים כדי ליצור תרבות מקסיקנית מודרנית.
האמנים יצרו ציורי הקיר למבנים בולטים במקסיקו סיטי.
חלק מהאמנים הבינו שהרבה מיצירותיהם המוקדמות חסרות את האופי ה"ציבורי" שהשתקף באידאולוגיה שלהם.
בשנת 1923 סיקירוס עזר לייסד את הסינדיקט של הציירים, הפסלים והחרטים המקסיקנים המהפכניים, שטיפל בבעיית הגישה הציבורית לאמנות באמצעות העיתון "אל מצ'טה".
באותה שנה סיקירוס עזר לכתוב מניפסט בעיתון "למען הפרולטריון של העולם".
הוא התייחס לנחיצותה של אמנות "קולקטיבית", שתשמש "תעמולה אידאולוגית" כדי לחנך את ההמונים ולהתגבר על האמנות הבורגנית, האינדיבידואליסטית.
זמן קצר לאחר מכן, סיקירוס צייר את ציור הקיר המפורסם שלו "קבורת פועל" (1923) בחדר המדרגות של קולג'יו צ'יקו.
הפרסקו מציג קבוצה של פועלים בסגנון טרום-קולוניאלי במסע הלוויה הנושאים ארון קבורה גדול, מעוטר בפטיש ומגל.
ציור הקיר מעולם לא הושלם והושחת על ידי תלמידים בבית הספר שלא הסכימו עם הנושא הפוליטי.
לבסוף, ציור הקיר כולו סוייד על ידי הוראת שר החינוך החדש.
הסינדיקט נעשה ביקורתי כלפי הממשלה המהפכנית, עקב כישלונה של המדינה לקיים את הרפורמות שהובטחו.
כתוצאה מכך, חבריה התמודדו עם איומים חדשים לקצץ במימון האמנות שלהם.
סכסוך בתוך הסינדיקט הוביל לכך שסיקירוס עבר לחזית הארגון, כאשר ריברה עזב במחאה על ההחלטה לתעדף פוליטיקה על פני אמנות.
אף על פי שפוטר מתפקידו במחלקת החינוך ב-1925, סיקירוס נשאר מעורב עמוק בפעילות הסינדיקט כמו גם במפלגה הקומוניסטית המקסיקנית, עד שנכלא ולבסוף הוגלה בתחילת שנות ה-30.
לאחר שבילה שנים רבות במקסיקו והיה מעורב מאוד בפעילויות פוליטיות קיצוניות, סיקירוס נסע ללוס אנג'לס, קליפורניה ב-1932 כדי להמשיך את הקריירה שלו כצייר קיר.
סיקירוס וצוות העוזרים שלו ציירו שני ציורי קיר מרכזיים.
הציור הראשון, שנקרא "מפגש רחוב", הוזמן עבור בית הספר לאמנות צ'וינארד.
הוא מתאר קבוצת עובדים ממוצא אתני מעורב מאזינה לנאום מנהל עבודה זועם במהלך הפסקה ביום העבודה.
הציור הקיר ניזוק תוך שנה מרגע חשיפתו - בשל בעיות הקשורות למזג האוויר, ואולי התוכן הקומוניסטי של העבודה.
ציור קיר משמעותי אחר של סיקירוס בלוס אנג'לס, "אמריקה הטרופית" או "אמריקה הטרופית: המדוכאת שהושמדה על ידי האימפריאליזם", הוזמן זמן קצר לאחר חשיפת הציור הראשון, והיה לציור הקיר החיצוני של מרכז האמנות פלאזה שפונה לרחוב אולברה הסואן.
"אמריקה הטרופית" מתאר את האימפריאליזם האמריקאי של ארצות הברית במרחבי אמריקה הלטינית.
נושא הרבה יותר קיצוני ממה שהיה מיועד ליצירה המקורית.
אף על פי שקיבל ביקורת חיובית בדרך כלל, היו שראו בו תעמולה קומוניסטית, שהובילה לסיקור חלקי ב-1934. 80 שנה לאחר מכן, מכון השימור של גטי ביצע עבודות שחזור של ציור הקיר.
מכיוון שלא ידוע על קיומם של תצלומים צבעוניים של "אמריקה הטרופית", המשמרים השתמשו בניתוח מדעי ובשיטות עבודה מומלצות כדי להגיע לחזונו של האמן לגבי ציור הקיר.
הוא הפך נגיש לציבור ביום השנה ה-80 שלו, 9 באוקטובר 2012. המרכז התרבותי שנפתח בקרבת מקום מוקדש לחייו ולמורשתו של דייוויד אלפארו סיקירוס.
בתחילת שנות השלושים של המאה ה-20, כולל הזמן שבילה בכלא לקמבררי (לאחר שניסה להתנקש בטרוצקי) הפיק סיקירוס סדרה של ליטוגרפיות בנושא פוליטי, שרבות מהן הוצגו בארצות הברית.
הליטוגרפיה שלו הוצגה בתערוכה "אמנים מקסיקנים ואמני בית הספר המקסיקני" בשנת 1930 באולפני דלפי בניו יורק.
בשנת 1932, הוא הוביל תערוכה וכנס בשם "תיקונים על קירליזם מקסיקני" בגלריה של הקזינו הספרדי בטקסקו, גררו.
זמן קצר לאחר מכן נסע לניו יורק, שם השתתף בתערוכת "אמנות גרפית מקסיקנית" של גלריה Weyhe.
כמו כן, בשנת 1932, הזמין נלברט צ'ואינארד את סיקירוס ללוס אנג'לס כדי להעביר סדנאות ציורי קיר.
בתקופה זו, עם צוות סטודנטים, הוא גם השלים את אמריקה הטרופית ב-1932. בסופו של דבר, סיקירוס פיתח טכניקת ציור קיר הכוללת הקרנת דמויות על קיר באמצעות מקרן, של סקיצות מוקדמות.
הוא נעזר באקדחי ריסוס וכלים אחרים כדי להתאים את פני השטח של מבנים מודרניים ותנאי החוץ לציור עליהם.
הוא גורש ללא טקס מארצות הברית עקב פעילות פוליטית באותה שנה.
הוא חזר לניו יורק ב-1936, והיה אורח הכבוד בתערוכת "האמנויות העכשוויות" בגלריית רג'יס.
שם הוא גם ניהל סדנת אמנות פוליטית לקראת מצעד השביתה הכללית לשלום ב-1936 ולמצעד האחד במאי.
ג'קסון פולוק הצעיר השתתף בסדנה ועזר לבנות שלטים למצעד.
למעשה, סיקירוס לימד טכניקות טפטוף ומזיגה לפולוק, שהביאו מאוחר יותר להשפעה על ציוריו מ-1947 עד 1950, ואשר מהווים את ההישג הגדול ביותר של פולוק.
סדנת הניסויים של סיקירוס נמשכה רק קצת יותר משנה עד שיצא להילחם במלחמת האזרחים בספרד באפריל 1937.
סיקירוס המשיך להפיק כמה יצירות לאורך שנות ה-30 המאוחרות המצויות במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
אף על פי שנסע לספרד כדי לתמוך ברפובליקה הספרדית נגד הכוחות הפשיסטים של פרנסיסקו פרנקו.
הוא התנדב ושירת בלחימה חזיתית כסגן קולונל בצבא הרפובליקה עד 1938 לפני שחזר למקסיקו סיטי.
סיקירוס מת ב-Cuernavaca, Morelos, ב-6 בינואר 1974, בחברת אנג'ליקה ארנל בסטר, שהייתה בת זוגו מאז מלחמת האזרחים בספרד.
גופתו נקברה ברוטונדה של אנשים מפורסמים במקסיקו סיטי.
ימים ספורים לפני מותו תרם את ביתו בפולנקו למדינה המקסיקנית; מאז 1969, הוא שימש כמרכז אמנות ציבורי ומוזיאון לקומפוזיציה של ציורי קיר.
דייוויד פנרוז באקסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, שכיהן כסגן מושל דלאוור ה-15 בשנים 1957–1960, כמושל דלאוור ה-63 במשך 19 ימים מדצמבר 1960 ועד ינואר 1961, וכתובע הכללי ה-37 של דלאוור בשנים 1963–1971.
דייוויד באקסון נולד בעיירה טאונסנד שבדלאוור כבנם של ליאון ומרגרט האצ'ינסטון באקסון.
ב-1945 הוא נישא לראשונה לבטי סאבין, ולשניים נולדו שני ילדים.
ב-1962 הוא נישא בשנית לפטריסיה מאלוני, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
ב-1941 סיים באקסון את לימודיו באוניברסיטת דלאוור, ובמקביל קיבל מינוי של לוטננט משנה בצבא ארצות הברית.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת בזירת האוקיינוס השקט והתקדם עד לדרגת מייג'ור.
לאחר המלחמה הוא למד בבית הספר למשפטים של דיקינסון קולג' בקרלייל, פנסילבניה.
באקסון היה עורך הדין הראשון בדלאוור שהחזיק משרדים ביותר ממחוז אחד של המדינה.
הוא ייסד את דובר דאונס, מלון, קאזינו ומסלול מרוצים בדובר.
הוא היה כבאי מתנדב, ומפקד ביחידת המשמר הלאומי של דלאוור.
הוא גם היה בו-זמנית הפרקליט העירוני של ניוארק, מידלטאון, טאונסנד, סמירנה, קלייטון ודובר.
ב-1955 מונה באקסון כשופט בבית המשפט לפניות רגילות בדלאוור.
שנה לאחר מכן הוא נבחר כסגן מושל המדינה לאחר שהביס את ורנון דריקסון.
הוא כיהן בתפקיד תקופת כהונה אחת מ-15 בינואר 1957 ועד 30 בדצמבר 1960. לקראת תום כהונתו הוא שאף להיבחר כמועמד המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל דלאוור, אך נוצח על ידי ג'ון ו.
על כל פנים, כאשר התפטר מכהונתו המושל המכהן ג'יימס קיילב בוגס כדי להתחיל את כהונתו בסנאט של ארצות הברית, הושבע באקסון כמושל למשך 19 הימים האחרונים של תקופת כהונתו של בוגס.
ב-1962 נבחר באקסון כתובע הכללי של דלאוור, וכיהן בתפקיד שתי תקופות כהונה מ-15 בינואר 1963 ועד 19 בינואר 1971. ב-1964 הוא ניסה להתמודד שום על משרת המושל, אך נוצח על ידי צ'ארלס ל.
טרי הבן, לשעבר נשיא בית המשפט העליון של דלאוור.
ב-1972 הוא ניסה להתמודד שוב לתפקיד אך לא עלה בידו להיבחר כמועמד המפלגה הרפובליקנית.
בהמשך מונה באקסון על ידי המושל שרמן טריביט כשופט בבית המשפט לענייני משפחה של דלאוור.
דייוויד באקסון נפטר במילפורד ב-17 בינואר 2017. הוא נטמן בבית הקברות של וותיקי הצבא במילסבורו שבדלאוור.
במותו הוא היה זקן מושלי דלאוור לשעבר.
דווייט דייוויד אייזנהאואר השני הוא סופר אמריקאי, עמית למדיניות ציבורית, מרצה באוניברסיטת פנסילבניה, ועל שמו נקרא בית הנופש הנשיאותי של ארצות הברית קמפ דייוויד.
הוא נכדם של הנשיא דווייט ד' אייזנהאואר והגברת הראשונה מיימי אייזנהאואר, וחתנם של הנשיא ריצ'רד ניקסון והגברת הראשונה פט ניקסון.
דווייט דייוויד אייזנהאואר השני, הידוע יותר בשם דייוויד, נקרא על שמו של סבו, אייק.
דייוויד נולד ב-31 במרץ 1948 בווסט פוינט, ניו יורק, לברברה (תומפסון) וג'ון אייזנהאואר, הבן היחיד והבכור מבין ארבעה ילדים.
אביו היה קצין בצבא ארצות הברית, וסבו היה דווייט ד.
אייזנהאואר, נשיא ארצות הברית לעתיד, ומפקד בעלות הברית העליון לשעבר של כוחות המשלוח של בעלות הברית באירופה במהלך מלחמת העולם השנייה.
אביו מונה בהמשך לבריגדיר גנרל במילואים של צבא ארצות הברית, שגריר ארצות הברית בבלגיה (1969–1971), והיסטוריון צבאי נודע.
לאחר כניסתו לנשיאות ב-1953, שינה הנשיא אייזנהאואר את שמו של בית הנופש הנשיאותי, לשעבר מחנה שנגרי-לה, לקמפ דייוויד, על שם נכדו.
אייזנהאואר סיים את לימודיו באקדמיית פיליפס אקסטר ב-1966. הוא קיבל את התואר הראשון שלו באמנויות בהיסטוריה בהצטיינות ממכללת אמהרסט ב-1970. לאחר הקולג', הוא שירת במשך שלוש שנים כקצין בעתודת הצי של ארצות הברית .
במהלך תקופה זו, הוא הוצב ב-USS אלבני בים התיכון.
לאחר מכן זכה בתואר JD בהצטיינות מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ב-1976.
הוא היה מזוהה לפחות באופן רופף עם ממשל ניקסון, כאשר קיבל את הבקשה להשתתף בהלווייתו של דן מיטריונה ב-1970, הפעיל שפעילותו בהכשרת שוטרים באורוגוואי בטכניקות עינויים, כאשר פורסמה מאוחר יותר, עוררה מחלוקת עמוקה, למרות שלא הייתה שום טענה שלאייזנהאואר היה ידע כלשהו על פעילותו השנויה במחלוקת של מיטריונה.
כיום הוא איש הוראה ועמית למדיניות ציבורית בבית הספר אננברג לתקשורת באוניברסיטת פנסילבניה, מחבר, ויו"ר משותף של המכון להיסטוריה למורים של המכון לחקר מדיניות חוץ.
בין השנים 2001–2003 היה עורך אורביס, רבעון בהוצאת המכון.
אייזנהאואר היה פיינליסט לפרס פוליצר בהיסטוריה בשנת 1987 על עבודתו "אייזנהאואר במלחמה, 1943–1945" על הנהגת בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא מנחה סדרת טלוויזיה ציבורית בשם "האמת השלמה" עם דייוויד אייזנהאואר, המופצת על ידי הטלוויזיה הציבורית האמריקאית.
ב-22 בדצמבר 1968, אייזנהאואר התחתן עם ג'ולי ניקסון, בתו של הנשיא הנבחר ניקסון, ששימש כסגן הנשיא של דווייט אייזנהאואר.
בני הזוג הכירו זה את זה מאז שנפגשו בוועידה הלאומית הרפובליקנית ב-1956 ודייוויד אייזנהאואר ליווה את ג'ולי ניקסון כמלווה האזרחי שלה בנשף הבכורה הבינלאומי בומלון מולדורף-אסטוריה בניו יורק.
אייזנהאואר וג'ולי מתגוררים בברווין, פנסילבניה.
יש להם שלושה ילדים: השחקנית ג'ני אליזבת אייזנהאואר (נולדה ב-15 באוגוסט 1978); אלכסנדר ריצ'רד אייזנהאואר (נולד ב-1980); ומלאני קתרין אייזנהאואר (נולדה ב-1984).
יש להם גם שלושה נכדים.
בשל הקשר שלו עם ג'ולי והנשיא ניקסון, אייזנהאואר היה השראה לשיר "Fortunate Son" של קרידנס קלירווטר רבייבל, שיצא ב-1969. מחבר השיר והזמר, ג'ון פוגרטי, כתב:
בסרט הסאטירי משנת 1976, אייזנהאואר מזוהה כנשיא ארצות הברית בשנה העתידית אז 1985, כמחליף של אישה אפרו-אמריקאית בשם וושינגטון, שבתורה החליפה את ג'ורג' וולאס.
דייוויד כריסטי באטלר היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל הראשון של מדינת נברסקה בין השנים 1867–1871.
באטלר נולד סמוך ללינטון שבאינדיאנה, והיה הבן הבכור מבין עשרה ילדים.
השכלתו הוגבלה לבתי הספר הציבוריים באינדיאנה, והוא עבד בחקלאות ובמסחר במקנה.
הוא נישא פעמיים – אשתו הראשונה הייתה מרי פולין סמית' באטלר, והשנייה לידיה סטורי באטלר.
באטלר ולידיה נישאו ב-25 בינואר 1860, ונולדו להם שמונה ילדים.
בשנת 1856 התמודד באטלר אל הסנאט של אינדיאנה, אך הוא פרש לפני הבחירות.
שלוש שנים לאחר מכן עבר לפוני סיטי (Pawnee City) שבנברסקה, שם עסק סחר בחיות מקנה עד שנבחר בשנת 1861 לבית המחוקקים של טריטוריית נברסקה.
בשנת 1863 נבחר לסנאט של מדינת נברסקה, ובבחירות 1866 נבחר למושל הראשון של נברסקה.
במהלך כהונתו השנייה (1870–1869) העביר את בירת נברסקה מאומהה אל העיר לינקולן.
באביב 1871, זמן קצר לאחר תחילת כהונתו השלישית, הוגשו נגד באטלר 11 סעיפי הדחה.
הסעיף הראשון ייחס לו שימוש לרעה בכ-16,000 דולר אמריקאי מקרן בתי הספר של המדינה.
בסכום זה השתמש לכאורה לצרכיו האישיים כדי לרכוש מגרשים בעיר הבירה החדשה לינקולן.
בית המשפט העליון של נברסקה השעה אותו מתפקידו, והוא הועמד לדין בסנאט המדינתי.
במשפט ההדחה הורשע באטלר בסעיף הראשון, בעוד שעשרת הסעיפים האחרים בוטלו.
לאחר מכן הורה בית המשפט העליון על הדחתו מתפקיד ב-2 ביוני 1871.
בשנת 1877 בחן בית המחוקקים מחדש את החלטתו להדיח את באטלר, והצביע בעד מחיקת הליך ההדחה מהרישומים הפורמליים של המדינה.
לאחר עשור בגמלאות, בשנת 1882, נבחר באטלר לחבר הסנאט של נברסקה כפוליטיקאי עצמאי.
ב-1888 התמודד שוב על משרת המושל, הפעם מטעם "מפלגת העבודה המאוחדת", אם כי לא הצליח להיבחר מחדש.
לאחר תבוסתו פרש באטלר לביתו בעיר פוני, שם נפטר ב-25 במאי 1891. הוא נטמן בבית הקברות של פוני.
ייתכן שמחוז באטלר שבמזרח נברסקה נקרא על שמו, ברם עובדה זו שנויה במחלוקת, שכן לפי מקורות מסוימים המחוז נקרא בשם זה עוד לפני כהונתו של באטלר כמושל.
קיימת גם סברה לפיה העיר דייוויד סיטי נקראה על שמו, אך גם טענה זו נתונה במחלוקת.
דייוויד אליסון הוא מפיק סרטים אמריקאי, המכהן כיו"ר ומנכ"ל של פרמאונט סקיידאנס מאז אוגוסט 2025. הוא בנו של לארי אליסון, מייסד שותף של תאגיד אורקל.
בשנת 2006 אליסון ייסד את חברת ההפקה Skydance Media וכיהן בה כמנכ"ל עד 2025. בין הסרטים שהיה אחראי להפקתם נמנים "שליחות קטלנית: ג'נסיס" (2015), "משימה בלתי אפשרית – אומת הנוכלים" (2015), "סימן חיים" (2017) ו"אהבה בשחקים: מאווריק" (2022), כאשר האחרון היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
אליסון חבר בגילדת המפיקים של אמריקה ובאקדמיית הטלוויזיה.
אליסון נחשב לבן ברית של הנשיא דונלד טראמפ, והוא ביצע שינויים לטובת הקהל השמרני ב־CBS News לאחר שממשל טראמפ השני אישר את המיזוג של Skydance ו־Paramount Global בשנת 2025. מאוחר יותר באותה שנה, אליסון הציע הצעה של השתלטות עוינת עבור Warner Bros.
Discovery, תוך שהבטיח לנשיא טראמפ כי יבצע שינויים גורפים ב־CNN אם המיזוג יתקיים.
אליסון נולד ב-9 בינואר 1983 במחוז סנטה קלרה, קליפורניה.
הוא בנו של המיליארדר, מייסד שותף ויו"ר חברת אורקל, לארי אליסון, ושל גרושתו, ברברה בות' אליסון.
אביו הוא ממוצא איטלקי ויהודי.
אליסון גדל בוודסייד, קליפורניה, עם אמו, שטיפחה את אהבתו לקולנוע.
הוא למד באוניברסיטת פפרדין ובאוניברסיטת דרום קליפורניה, אך נשר מבית הספר לקולנוע בשנת 2005 כדי לשחק בסרט שמומן בכספי משפחתו, "פלייבויס", שנכשל מבחינה מסחרית.
אליסון הושפע מסטיב ג'ובס, שהיה חבר של אביו.
הוא הציג לג'ובס את הרעיון ההתחלתי שלו שלו עבור סקיידאנס מדיה, ולאחר מכן שינה אותו בעצת ג'ובס.
יש לו אחות אחת, מפיקת הסרטים מייגן אליסון, שייסדה את חברת ההפקות Annapurna Pictures.
הקריירה של דייוויד אליסון החלה כשחקן קולנוע.
אביו, לארי אליסון, מימן בהיקף נרחב את סרטו המשמעותי הראשון כשחקן, Flyboys (2006), שנחשב לכישלון מסחרי וביקורתי.
בהמשך הופיע אליסון גם בסרטים Little Fish, Strange Pond ו־Hole in One, לפני שזנח את שאיפותיו בתחום המשחק ופנה לצד העסקי של תעשיית הבידור.
לאחר המעבר להפקה, השקיע לארי אליסון סכומי כסף משמעותיים בחברת ההפקה שהקים בנו, Skydance Media.
בשנת 2010 נכלל אליסון ברשימת Dealmaker של מגזין Variety, וב־2011 נבחר לרשימת "30 מתחת לגיל 30" של המגזין פורבס.
בשנת 2013 הרחיבה סקיידאנס את פעילותה עם הקמת חטיבת טלוויזיה, שבמסגרתה שימש אליסון כמפיק בפועל של סדרות כגון Altered Carbon ו־Grace and Frankie.
בשנת 2014 השיק אליסון קו אופנת גברים בשם "LANAI Collection".
בשנת 2017 אליסון הקים חטיבת אנימציה בסקיידאנס בשיתוף אולפני האנימציה הספרדיים Ilion Animation Studios.
בשנת 2019 מינה את ג'ון לאסטר, לשעבר מנהל הקריאייטיב הראשי של פיקסאר, לעמוד בראש חטיבת האנימציה של החברה.
בינואר 2024 דווח כי דייוויד אליסון בוחן מהלך למיזוג חברת Skydance Media עם Paramount Global, וכן לרכישת חברת האם של האחרונה – National Amusements – מידי שרי רדסטון.
המיזוג קיבל את אישור רשות התקשורת הפדרלית של ארצות הברית (FCC) ביולי 2025, תחת ממשל טראמפ השני, והושלם באוגוסט 2025. בעקבות השלמת העסקה הוקם תאגיד Paramount Skydance, ואליסון מונה ליו"ר ולמנכ"ל החברה הממוזגת.
לאחר המיזוג יוחסו לאליסון שינויים במדיניות העריכה של CBS News, שנועדו, על פי דיווחים בתקשורת, להתאים את קו המערכת לקהלים שמרניים יותר.
במסגרת זו מונתה העיתונאית בארי וייס לעורכת הראשית של חטיבת החדשות.
זמן קצר לאחר מינויה ערכה וייס באופן שנוי במחלוקת כתבה בתוכנית 60 דקות שעסקה בגירושי מהגרים על ידי ממשל טראמפ לוונצואלה, אשר בסופו של דבר לא שודרה ברשת CBS.
המהלך עורר ביקורת ציבורית ודיון נרחב באשר להשפעת הבעלות החדשה על עצמאות מערכת החדשות.
בהמשך שנת 2025 פורסם כי אליסון היה מעורב בניסיון לקדם מהלך רכישה של Warner Bros.
Discovery, מהלך שלא יצא לפועל.
על פי דיווחים, במסגרת המגעים ניתנו הבטחות מצידו של אליסון לשינויים נרחבים ב־CNN, במקרה והעסקה תאושר.
בפברואר 2026 אליסון פרסם מכתב פתוח לקהילה היצירתית שבו התחייב כי גוף משולב עתידי יפיק לפחות 30 סרטי קולנוע בשנה.
לפי ההתחייבות, אולפני פרמאונט סקיידאנס ואולפני האחים וורנר יפיקו כל אחד לפחות 15 סרטים באורך מלא בשנה.
אליסון טען כי שוק בידור תחרותי עם מגוון רחב של יצירה קולנועית ותוכן משרת טוב יותר את הצופים מאשר שוק הנשלט על ידי גוף מונופוליסטי.
אליסון התחייב לשמור על פעילות HBO כיחידה עצמאית גם במקרה של מיזוג.
אליסון נחשב כבעל ברית של דונלד טראמפ.
טראמפ אף התרברב בחברותו עם דייוויד אליסון ואביו לארי אליסון.
אליסון נישא לשחקנית ולזמרת סנדרה לין מודיק ב־1 באוקטובר 2011, בטקס שנערך בפאלם ספרינגס שבקליפורניה.
הוא טייס מורשה למגוון סוגי מטוסים.
בשנת 2003, בגיל 20, נבחר להשתתף בצוות האווירובטיקה "כוכבי המחר" של שון ד' טאקר במסגרת אירוע EAA AirVenture Oshkosh.
אליסון ואביו נחשבים למקורבים לראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
דייוויד מייקל בלאט הוא כדורסלן ומאמן עבר ישראלי-אמריקאי.
שימש כיועץ מקצועי ויושב ראש הוועדה המקצועית במועדון הכדורסל מכבי תל אביב, עד עזיבתו באוגוסט 2023, מסיבה רפואית.
קודם לכן שימש כיועץ מקצועי בקבוצת ניו יורק ניקס מליגת ה-NBA.
בלאט, הנחשב לאחד מגדולי מאמני הכדורסל בישראל ובאירופה, אימן את קליבלנד קאבלירס מליגת ה-NBA במשך עונה וחצי, ובכך הפך למאמן האירופאי והישראלי הראשון שאימן קבוצה בליגה זו.
לפני כן נחל הצלחה גדולה כמאמן מכבי תל אביב, עמה זכה בגביע היורוליג, באליפות הליגה האדריאטית וב-5 אליפויות ו-6 גביעים.
בלאט היה גם מאמנה של נבחרת רוסיה בין השנים 2006–2012, והוביל אותה ב-2007 לזכייה היסטורית באליפות אירופה בכדורסל, ולזכיות במדליות ארד באליפות אירופה בכדורסל 2011 ובאולימפיאדת לונדון 2012.
ב-13 באפריל 2018 זכה עם קבוצתו דרושפאקה באליפות היורוקאפ, והפך למאמן השלישי אי פעם שזוכה בכל שלושת המפעלים הבכירים של הכדורסל האירופי.
כעוזר המאמן במכבי תל אביב, תחת פיני גרשון, זכה בגביע הסופרוליג, בגביע היורוליג, ב-4 אליפויות וב-4 גביעים.
בלאט גדל בעיירה פרמינגהאם, פרבר של בוסטון שבמסצ'וסטס, ארצות הברית.
הוא השלים תואר בספרות אנגלית באוניברסיטת פרינסטון.
במהלך לימודיו שיחק כרכז במגמת הכדורסל באוניברסיטה תחת המאמן הוותיק פיט קאריל ממנו שאב הרבה על תורת האימון.
בשנת 1981 סיים את לימודיו.
ב-1981 השתתף ב כשחקן נבחרת ארצות הברית והיה שותף לזכייתה במדליית הזהב.
הוא החליט לעלות לישראל והמשיך את הקריירה שלו ככדורסלן.
עד 1984 שיחק במכבי חיפה, לאחר מכן חזר לארצות הברית לשנתיים ושיחק באטלנטה פרו-אם.
בין השנים 1986–1993 שיחק בקבוצות הפועל ירושלים, אליצור נתניה (בה שימש תקופה מסוימת כמאמן-שחקן), הפועל גליל עליון, עירוני נהריה, ומכבי חדרה.
ב-1993 פרש בעקבות קרע בגיד האכילס.
בלאט החל בקריירה כמאמן כדורסל של קבוצות נערי מכבי חיפה, נשות אליצור נתניה עמן זכה בגביע האיגוד בכדורסל ובקבוצת הנוער של הפועל נהריה, במקביל להיותו שחקן בקבוצה הבוגרת.
בשנת 1990 שימש כמאמן קבוצת התיכונים של התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
בעונת 1994 שימש עוזר מאמן בהפועל גליל עליון ובמהלך העונה מונה למאמן במקומו של אריק שיבק.
עונה לאחר מכן היה עוזר מאמן בגליל עליון תחת פיני גרשון.
ב-1996 היה מאמן ראשי בגליל עליון ובתום העונה נבחר למאמן העונה לאחר שהקבוצה סיימה במקום השלישי.
הוא המשיך לאמן את גליל עליון עד שנת 2000.
בשנת 2000 מונה לעוזר מאמן במכבי תל אביב תחת פיני גרשון, בשנת 2002 מונה למאמן הקבוצה, זכה עמה בגביע המדינה ובאליפות ונבחר למאמן העונה.
בעונת 2004/2003 חזר גרשון למכבי תל אביב כמאמן ראשי ובלאט שימש עוזרו.
בעונה הבאה עבר לאמן ברוסיה דינמו סנקט פטרבורג ולאחר מכן אימן בבנטון טרוויזו האיטלקית, ב-2006 הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות איטליה בכדורסל, אחרי ניצחון בגמר על קלימאמיו בולוניה, עונה לאחר מכן זכה בגביע האיטלקי.
ב-2005 התמנה למאמן נבחרת ישראל בכדורסל, אך פרש כמה חודשים לאחר מכן, לאחר עתירה שהוגשה נגד מינויו בשל חוסר בהסמכה שלו באופן רשמי כמאמן.
ב-9 במרץ 2006 התמנה למאמנה של נבחרת רוסיה במטרה להוביל אותה להישגים באליפות אירופה ב-2007 ובאולימפיאדת בייג'ינג (2008).
ב-16 בספטמבר 2007, באליפות אירופה בכדורסל 2007, בגמר שנערך במדריד, הוביל בלאט את נבחרת רוסיה לזכייה היסטורית ראשונה באליפות אירופה בכדורסל לאחר ניצחון דחוק 60:59 נגד נבחרת ספרד בכדורסל, אלופת העולם ב-2006, והפך למאמן הישראלי היחיד בהיסטוריה שזוכה בתואר זה.
ב-18 בספטמבר 2011, באליפות אירופה בכדורסל 2011 שנערכה בליטא, המשיך בלאט להצעיד את נבחרת רוסיה להישגים כשזכה עימה במדליית הארד.
בעונת 2007/2008 היה מאמנה של אפס פילזן אך סיים את תפקידו בקבוצה ב-6 באפריל 2008 מסיבות מקצועיות, אך גם בשל שמועות על מגעים שניהל עם קבוצת צסק"א מוסקבה בנוגע לאימונה בעונה הבאה.
ב-2 ביוני 2008 חתם בלאט בקבוצת דינמו מוסקבה.
לאחר עונה אחת במועדון הרוסי, בתאריך 5 באפריל 2009, עזב דייוויד בלאט את המועדון, עקב מצוקה כלכלית אליה נקלע המועדון.
עם דינמו מוסקבה בלאט לא הגיע לתארים, אך הצליח להגיע לגמר הגביע, בו הקבוצה הפסידה.
ב-15 בינואר 2010 חתם בלאט בקבוצת אריס סלוניקי וב-11 ביוני 2010 מונה בשנית למאמנה של מכבי תל אביב לאחר שחתם על חוזה לשנתיים.
בעונת 2010/2011 הצעיד בלאט את מכבי לעונה מוצלחת במיוחד, בה זכה בגביע המדינה, השיב למכבי את אליפות ישראל ואף העפיל לגמר היורוליג, שם הפסידה קבוצתו לפנאתינייקוס בתוצאה 78:70. בעונת 2011/2012 זכה בלאט עם מכבי בגביע המדינה, באליפות ישראל ובאליפות הליגה האדריאטית.
ב-28 בפברואר 2012 סיכם בלאט לשנתיים נוספות במכבי תל אביב.
ב-30 באוקטובר 2012 בלאט הודיע על סיום תפקידו כמאמן נבחרת רוסיה מסיבות אישיות.
בעונת 2012/2013 בלאט המשיך לאמן את מכבי תל אביב.
בשלב הטופ 16 ביורוליג, לאחר שמכבי הייתה בפיגור של 5:2, הוא הצליח לשנות את דרכה אל עבר שישה ניצחונות רצופים שהעלו אותה להצלבה מול ריאל מדריד.
בסיום העונה הפסידה קבוצתו מכבי תל אביב בגמר הפלייאוף למכבי חיפה, שזכתה באליפות המדינה.
בלאט הוא המאמן הראשון במכבי תל אביב אשר לא התפטר אחרי אובדן אליפות.
ב-16 במאי 2014, העפיל עם מכבי תל אביב לגמר הפיינל פור של היורוליג בפעם ה-15 בתולדות המועדון וזכה בו.
זכייתה של מכבי תל אביב בגביע הייתה הפתעה גדולה, לאחר שמכבי הייתה האנדרדוג המובהק באירוע.
מכבי נחשבה לקבוצה הרביעית בטיבה מבין כל המתמודדות, ותקציב הקבוצה אף הוא היה פחות בהרבה משאר מתחרותיה.
בחצי הגמר ניצחה מכבי את צסק"א מוסקבה מסל ניצחון של טייריס רייס בשניות האחרונות, ובגמר ניצחה את ריאל מדריד לאחר הארכה.
שתי הקבוצות הללו התמודדו עם קבוצתו של בלאט כבר בשלב המוקדם וניצחו אותה פעמיים, אך בזמן החשוב השכילו בלאט וקבוצתו לנצח.
ב-12 ביוני 2014 הודיע שהוא עוזב את מכבי תל אביב ועובר ל-NBA.
ב-20 ביוני 2014 מונה בלאט למאמן קבוצת הכדורסל קליבלנד קאבלירס לתקופה של 4 שנים ובשכר של 20 מיליון דולר.
בלאט היה למאמן הישראלי הראשון בליגת ה-NBA והמאמן האירופי הראשון שעובר מאירופה ישירות למשרת אימון ב-NBA.
בעונתו הראשונה סיים במאזן של 53 ניצחונות ו-29 הפסדים.
הוא עלה עם קבוצתו לגמר ה-NBA, והיה לראשון מאז 1993 שמגיע לגמר ה-NBA כמאמן בשנתו הראשונה בליגה.
בסדרת הגמר הפסיד לגולדן סטייט ווריורס 2:4.
בלאט פוטר מאימון הקבוצה ב-22 בינואר 2016 לאחר סכסוך עם כוכב הקבוצה לברון ג'יימס, כאשר מאזנו ב-123 משחקיו כמאמן קליבלנד הוא 83 ניצחונות מול 40 הפסדים.
בלאט הוא המאמן שפוטר במאזן הכי טוב בתולדות ה־NBA.
במקומו מונה עוזר המאמן טיירון לו, בתום העונה זכתה קליבלנד לאחר שגברה 3:4 על גולדן סטייט בסדרת הגמר, ובלאט קיבל טבעת אליפות על אף פיטוריו במהלך העונה.
ב-1 ביוני 2016 חתם בלאט בדרושפאקה הטורקית לשנתיים.
בעונתו הראשונה במועדון הגיע לרבע גמר היורוליג.
ב-13 באפריל 2018 זכה עם דרושפאקה ביורוקאפ למרות קיצוצי תקציב נרחבים.
ב-27 ביוני 2018 חתם בלאט לשנתיים באולימפיאקוס היוונית.
בעונה הראשונה לא הצליח להעפיל לפלייאוף היורוליג, וירד לליגה השנייה ביוון לאחר שקבוצתו לא הופיעה למשחק רבע הגמר נגד פאנתנייקוס בשל תלונות על השיפוט.
ב-6 באוקטובר 2019 פוטר/התפטר בלאט מתפקידו.
במהלך קריירת האימון היה מעורב במספר פרשיות שנויות במחלוקת.
בין השאר בשנת 1999 בהיותו מאמן הפועל גליל עליון סייע לחברו פיני גרשון, מאמן מכבי תל אביב, כאשר דיווח טלפונית בזמן אמת על המתרחש בפסקי הזמן של הפועל ירושלים יריבתה של מכבי תל אביב בסדרת גמר הפלייאוף.
בעונה הבאה מונה בלאט לעוזרו של גרשון במכבי תל אביב.
בשנת 2018 כמאמן אולימפיאקוס ירדה קבוצתו מהמגרש במהלך דרבי סוער מול יריבתה פנאתינייקוס.
בלאט הצדיק את תגובת קבוצתו אף על פי שבעבר גינה התנהגות זהה מצד יריבותיו.
ב-18 בדצמבר 2019 הודיע בלאט על פרישה מאימון והתמנה ליועץ מקצועי בקבוצת ניו יורק ניקס מליגת ה-NBA, אך חוזהו לא הוארך לאחר חצי שנה.
ב-15 ביוני 2022 בלאט חזר למכבי תל אביב כיועץ מקצועי וכיושב ראש הוועדה המקצועית.
ב-25 באוגוסט 2023 הודיע בלאט על סיום תפקידו, בגלל סיבה רפואית.
ב-7 ביולי 2014 הוכרז כמאמן השנה ביורוליג.
בדצמבר 2015, זכה בפרס הספורט הישראלי מטעם משרד התרבות והספורט על הצטיינות בתחומו.
ב-2020 קיבל את פרס בוני ציון בתחום תרבות, אומנות וספורט.
בשנת 2023 נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל לרגל חגיגות שנת ה-75 למדינת ישראל.
ב-4 במאי 2023 נכנס ל"היכל המכבים", היכל התהילה של מכבי תל אביב, בטקס מרגש שנערך לכבודו בהיכל מנורה-מבטחים לפני המשחק מול מונקו.
בלאט נשוי לכנרת, ישראלית וד"ר למינהל עסקים.
השניים הכירו כשבלאט אימן בראשית דרכו את נשות אליצור נתניה, בה שיחקו כנרת ואחותה פנינה.
לבני הזוג ארבעה ילדים והם מתגוררים באבן יהודה.
בנם, תמיר בלאט, יליד 1997, הוא שחקן כדורסל במכבי תל אביב.
בתם, שני, משמשת מדי פעם כשדרנית קווים במשחקי כדורסל.
בלאט הוא גיסו של מאמן הכדורסל דני גוט (נשוי לפנינה, אחותה של כנרת), ודודו של הכדורסלן גולן גוט.
ב-19 באוגוסט 2019 פרסם כי הוא חולה בטרשת נפוצה מתקדמת ראשונית.
אולימפיאדת לונדון 2012 – מדליית ארד
אליפות אירופה, ספרד 2007 – מדליית זהב
אליפות אירופה, ליטא 2011 – מדליית ארד
דייוויד בלו (עד 2010: בלות'נטל; נולד ב-18 ביולי 1980 בלוס אנג'לס) הוא כדורסלן עבר אמריקאי-ישראלי ששיחק בעמדת הסמול פורוורד והפאוור פורוורד.
בלו, המתנשא לגובה 2.01 מטרים, הצטיין בקליעת שלשות ובזריקות "י" ומדורג במקום ה-9 ברשימת קלעי השלשות ביורוליג בכל הזמנים.
אמו של בלו יהודייה מלידה ואביו ראלף הוא אפרו אמריקאי שהתגייר.
ב-2010 שינה את שם משפחתו מבלות'נטל לבלו.
לאחר קריירת קולג' בינונית באוניברסיטת דרום קליפורניה, עבר לישראל ושיחק במכבי תל אביב במשך שנתיים.
במהלך השנה האחרונה זכה עם הקבוצה בגביע היורוליג לשנת 2004. לאחר שנה זו ניסה את מזלו בליגת ה-NBA ואף חתם בקבוצת הסקרמנטו קינגס, אבל שוחרר לפני שהחלה העונה.
לאחר מכן עבר בלו לקבוצת דינמו סנקט פטרסבורג הרוסית, שם שיתף פעולה עם המאמן דייוויד בלאט, שאימן אותו במכבי תל אביב.
לאחר כחודשיים בקבוצה הרוסית עזב בלו את רוסיה ועבר לווירטוס בולוניה האיטלקית שבה היה לקלעי המוביל בקבוצה עם ממוצע של 20.2 נקודות למשחק, אך הוא סיים את העונה ב-2 במאי 2006 לאחר שהיה מעורב בתאונה.
למרות שקיבל זימון לנבחרת, בלו סירב להשתתף בנבחרת ישראל במשחקי ההזדמנות האחרונה לאליפות אירופה 2005 כדי לא להחמיץ משחקים של קבוצתו באותה התקופה, וירטוס בולוניה.
בשנת 2006 חתם בקלימאמיו בולוניה, לאחר שחוזר על ידי מכבי תל אביב.
אולם, במהלך העונה הוא הודח על ידי מאמן הקבוצה ארגין עתמאן.
לקראת עונת חזר בלו למכבי תל אביב, עימה העפיל באותה עונה לפיינל פור היורוליג.
בעונת , שיחק בלו בלה מאן, קבוצת יורוליג מהליגה הבכירה בצרפת.
לאחר עונה אחת חזר למכבי תל אביב וחתם על חוזה לשנתיים.
באוגוסט 2010 שיחק בנבחרת ישראל והעפיל איתה בשנת 2011 לאליפות אירופה בכדורסל.
ביולי 2010, שינה דייוויד את שם משפחתו מ"בלות'נטל" ל"בלו".
בעונת 2010/2011 הוביל בלו את קבוצתו לגמר היורוליג, כאשר היה מהשחקנים הדומיננטיים ביותר בשלב ההצלבה, ביחד עם חברו לקבוצה ג'רמי פארגו.
בעונה זו זכה בלו ביחד עם מכבי באליפות ובגביע המדינה ואף הגיע לגמר היורוליג, שם הפסידה קבוצתו לפנאתינייקוס.
בלו נבחר ל-MVP של הפיינל פור של ליגת העל לאחר שקלע 19 נקודות במשחק הגמר.
ב-3 ביוני 2011 חתם דייוויד בלו על חוזה לעונה נוספת במכבי תל אביב, שבסיומו פרש ממשחק פעיל.
ב-2013 התחיל דייוויד את דרכו בתור מנהל אישי של שחקנים בליגת ה-NBA ללא הצלחה מרובה.
ב-20 בספטמבר 2013 הודיע בלו כי הוא חוזר מפרישה.
ב-11 באוקטובר 2013 חתם בלו ל-10 ימים במכבי תל אביב שלאחריהם חתם עד סוף העונה.
ב-18 במאי 2014 זכה בלו באליפות אירופה עם מכבי תל אביב.
באותה עונה זכה בפרס השחקן השישי בליגת העל בכדורסל, ובסיומה פרש מכדורסל בפעם השנייה והסופית.
ב-26 בפברואר נכנס בלו להיכל התהילה של מכבי תל אביב.
דייוויד בליין הוא אמן אשליות ואמן סיבולת יהודי-אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות פעלולי סיבולת (לעיתים נקראים גם "קסמי אקסטרים"), והוא עשה את שמו בתור אמן רחוב וקסמי קלוז-אפ.
הוא קבע ושבר מספר שיאי עולם.
"הניו יורק טיימס" כינה אותו "הודיני החדש".
בליין נולד ברובע ברוקלין שבניו יורק לאב פורטוריקני-איטלקי ולאם יהודיה ממוצא רוסי.
אמו פטריסה מורין ווייט (1946 - 1995), הייתה מורה בבית ספר בניו יורק, ואביו ויליאם פרז היה מוותיקי מלחמת וייטנאם.
כשהיה בן ארבע, ראה בליין קוסם מבצע קסמים ברכבת התחתית וזה מה שעורר בו עניין.
הוא גדל אצל אמו החד הורית ולמד בבתי ספר רבים בברוקלין.
כשהיה בן עשר, אמו נישאה לג'ון בוקאלו והם עברו לגור בליטל פולס, ניו ג'רזי, שם למד בתיכון אזורי.
יש לו אח חורג בשם מייקל ג'יימס בוקאלו.
כשהיה בן 17, עבר בליין למנהטן.
לבליין ולארוסתו אליזה גינושה יש בת אחת, שנולדה ב-27 בינואר 2011.
באוגוסט 2006, בזמן מלחמת לבנון השנייה, הגיע בליין לישראל לאות הזדהות עם תושבי הצפון.
במספר הימים שבהם שהה בליין בישראל, הוא הכיר את השחקנית הישראלית אגם רודברג, שלאחר מכן הייתה בת זוגו במשך שנתיים.
ב-19 במאי 1997, עלתה בטלוויזיה תוכנית הספיישל הראשונה של בליין, "דייוויד בליין: קסמי רחוב" ברשת ABC.
לפי "ניו יורק דיילי ניוז", כשנשאל על סגנון הופעתו, הסביר בליין, "טיים מגזין" ציין, הרעיון של התמקדות בתגובות הצופים שינה את הדרך שבה קסמים הוצגו בטלוויזיה.
"הניו יורק טיימס" כתב, פן ג'ילט, מ"פן וטלר", הצהיר,
ב"איש הקסמים", בליין מטייל ברחבי הארץ ומשעשע הולכי רגל תמימים בניו יורק, אטלנטיק סיטי, דאלאס, סן פרנסיסקו, קומפטון ומדבר מוהאבי שמצולמים על ידי צוות קטן עם מצלמות כף יד.
ג'ון ראצ'ובאמר כתב, עיתון USA Today קרא לבליין "השם החם ביותר בתעשיית הקסמים נכון לעכשיו".
אחד הפעלולים הראשונים שביצע בליין היה קבורה בארון זכוכית מספר מטרים מתחת לאדמה.
ב-5 באפריל 1999, נכנס בליין לתיבת פלסטיק במשך שבוע, כמעט בלי כל יכולת לזוז ומעליו מכל מלא ב-3 טון מים.
לפי CNN, במהלך פעלול הסיבולת, בליין לא אכל דבר ושתה רק 2 - 3 כפות מים ביום.
מעריכים כי 75,000 בני אדם ביקרו במקום, אחת מהם הייתה מארי בלוד, אחייניתו של הארי הודיני, שאמרה, ביום האחרון של הפעלול, ב-12 באפריל, הוצבו באתר מאות צוותי חדשות וחיכו לפתיחת-הארון.
לאחר שיצא, אמר בליין לקהל חדשות BBC קבעו, במהלך הכנת התרגיל, אמר ג'ונתן דמי ל-Time Out של ניו יורק,
ב-27 בנובמבר 2000, החל בליין את הפעלול "קפוא בזמן" , אשר כוסה בספיישל טלוויזיוני.
במסגרת הפעלול בליין עמד עטוף בתוך קוביית קרח ענקית בכיכר טיימס.
הוא היה לבוש באורח קל והוא נראה רועד מעט עוד לפני שגוש הקרח אטם את כולו.
צינור סיפק לו אוויר ומים וצינור נוסף שימש לו לעשיית צרכים.
הוא היה עטוף בקוביית קרח למשך 63 שעות, 42 דקות ו-15 שניות עד שמסורי שרשרת החלו להוציא אותו.
קוביית הקרח הייתה שקופה והיא הייתה מונחת על פלטפורמה מוגבהת בשביל להראות שהוא באמת נמצא בקרח כל הזמן.
CNN דיווחו כי הוא הוצא מהקרח המום לחלוטין ומבולבל, ובעודו מתעטף בשמיכות הוא נלקח מידית לבית חולים עקב חשש שהוא עלול להיכנס להלם.
"הניו יורק טיימס" כתב, בסרט תיעודי שעקב אחר האירוע אמר בליין שלקח לו חודש להסתגל ללכת שוב ושאין לו שום תוכניות לנסות אי פעם פעלולים בקושי כזה.
ב"קפוא בזמן" קבע בליין שיא עולמי שנשבר רק בשנת 2010, בידי הקוסם הישראלי חזי דין, שהצליח לשהות 64 שעות בתוך קוביית קרח בכיכר רבין.
ב-22 במאי 2002, עגורן נשא את בליין לעמוד צר בגובה 30 מטר, בבראיינט פארק, ניו יורק.
למרות שהוא לא היה רתום לעמוד, היו שם שתי ידיות בכל צד בשביל שייאחז בהן במקרה של מזג אוויר קשה.
ג'יימס לאנגטון מהחינמון הבריטי "Evening Standard" כתב, הוא נשאר על העמוד למשך 35 שעות.
עם רגליים חלשות מעמידה על העמוד במשך זמן כה רב, הוא סיים את הפעלול בכך שקפץ למטה לתוך פלטפורמת הנחיתה העשויה מערמת קרטונים בגובה 3.7 מטר.
לאחר מכן סבל בליין מזעזוע מוח קל.
ב-29 באוקטובר 2002, הוציא בליין את הספר "הזר מסתורי: ספר הקסמים" בהוצאת רנדום האוס.
הספר הוא בחלקו אוטוביוגרפי, חלקו על ההיסטוריה של הקסם, וחלקו סוג של משחק חפש את המטמון.
בנוסף, הספר מכיל גם הוראות כיצד לבצע קסמי קלפים ואשליות.
העורך הראשי, ברוס טרייסי, מסביר ש
את משחק חפש את המטמון, אתגר ה-100,000 דולר של בליין, יצר מעצב המשחקים קליף ג'ונסון, והוא נפתר על ידי שרי סקאנס ב-20 במרץ 2004, 16 חודשים לאחר שהספר יצא לאור.
ב-5 בספטמבר 2003, התחיל בליין את פעלול הסיבולת הבא שלו שנמשך 44 ימים, בהם הוא שהה בתיבת פלקסיגלס אטומה, שמחוזקת בגובה 9 מטרים באוויר ליד פוטרס פילדס פארק בגדה הדרומית של נהר התמזה, בשטח שבין בניין העירייה לטאוור ברידג' בלונדון.
התיבה הייתה בגודל 0.9 מטר רוחב, 2.1 מטר אורך ו-2.1 מטר גובה, והותקנה בה מצלמת אינטרנט כך שהצופים היו יכולים להתבונן בכל התהליך.
במהלך תקופת 44 הימים, בליין לא קיבל מזון או חומרים מזינים ושרד רק מ-4.5 ליטר מים ליום.
תרגיל הסיבולת משך תשומת לב תקשורתית רבה.
"הגארדיאן" כתב, "הטיימס" דיווח כי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש הזכיר את הפעלול בנאום שנשא בארמון וייטהול בלונדון,
מספר צופים היו עוינים כלפי אומן הסיבולת.
"הטיימס" דיווח שביצים, לימונים, נקניקיות, בייקון, בקבוקי מים, פחיות בירה, בלונים מלאים בצבע וכדורי גולף נזרקו לכיוון התיבה.
ה-"Evening Standard" דיווח שאיש אחד נעצר בניסיון להחליף את אספקת המים של בליין בשתן קופים.
על פי חדשות BBC, המבורגר הוטס לכיוון התיבה על ידי מסוק בשלט רחוק בשביל להתגרות.
ב-25 בספטמבר, חדשות BBC דיווחו שבליין הודיע באמצעות מצלמת הרשת כי הוא מרגיש טעם של אגס על הלשון.
ד"ר אדם קארי, האיש שהיה אחראי לבדיקות הרפואיות של בליין לפני שנכנס לתיבה, אמר שהטעם הופק מגופי קטון המיוצרים על ידי הגוף בשביל לשרוף חומצת שומן, ושהם בעצמם מופקים מעתודות שומן.
ב-19 באוקטובר כפי שנקבע בלוח הזמנים, יצא בליין בעודו ממלמל ונלקח במהירות לאשפוז בבית חולים.
כתב העת NEJM פרסם מאמר שתיעד את 44 ימי הצום שלו וקבע שהאכילה מחדש היא כנראה החלק המסוכן ביותר בפעלול.
המחקר דיווח, האירוע צולם על ידי הבמאי, וחברו הקרוב של בליין, הרמוני קוריין.