tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב מובא שלפני פטירתו של עקביא בן מהללאל ביקש ממנו בנו שיצווה את חבריו לקרבו.
האב סירב, ושאלו בנו האם מצא בו איזה פגם, ועל כך השיב:
בשיר השירים רבה מובא שרבי עקיבא הסביר שמבין הארבעה שנכנסו לפרדס רק הוא נכנס בשלום ויצא בשלום לא בגלל גדלותו, אלא בגלל מעשיו:
בתנא דבי אליהו מוסבר ביטוי זה בעיקר ביחס ההשגחה אל האדם:
"מעשן הנרגילה" הוא מוטיב עיטורי שכיח ביצירות בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות מן השנים 1911–1929.
דמות "מעשן הנרגילה" עוצבה על ידי זאב רבן עבור מוצרי בית הספר "בצלאל".
זו היא דמות של ערבי היושב על כיסא נמוך ומעשן נרגילה.
הוא לבוש בבגד מזרחי ולראשו הוא חובש טורבן.
רבן מציב את הדמות בתוך חלל סגור, כשמעליו תלויה מנורה או מאחוריו מחיצת בד.
לרוב ממוסגרת הדמות בתוך מסגרת דמוית קשת מחודדת.
מוטיב זה הופיע בעיקר על קופסת גפרורים, מאפרות וצלחות עיטוריות.
חפצים אלו נעשו ברובם מכסף בטכניקה של באטיק או בפליז בטכניקה של ריקוע או הטבעה (שטאנץ) של תבנית על גבי פח-פליז.
בין העושים שימוש בדגם זה היו משה מורו או קבוצת שרא"ר.
בתערוכה "בצלאל של שץ" (1982) שהתקיימה במוזיאון ישראל, הוצגה צלחת עם דגם זה מאוסף המוזיאון היהודי של ניו יורק ומאפרה.
מפגע תעסוקתי מכונה גם סיכון תעסוקתי, הוא סיכון הנגרם במקומות עבודה, עקב אופי העבודה עצמה או עקב סביבת העבודה, גורמים סביבתיים, ארגונומיים או התנהגותיים.
סיכונים תעסוקתיים יכולים לכלול מגוון רחב של גורמים, כולל מפגעים פיזיים, כימיים, ביולוגיים, ארגונומיים ופסיכו-סוציאליים.
מפגע תעסוקתי, מתייחס לסיכוני הקשורים לסביבת העבודה הן בטווח הארוך והן לסיכונים קצרי טווח.
זהו תחום הנמצא במסגרת בטיחות וגיהות בתעסוקה, בריאות תעסוקתית ובריאות הציבור וגם בתחום המניעה.
סיכונים לטווח קצר עשויים לכלול פגיעה בגוף ואבריו, בעוד שסיכונים ארוכי טווח עלולים להוות סיכון מוגבר לפתח מחלות מקצוע, כגון סרטן או מחלות לב.
לרוב, השפעות בריאותיות שליליות הנגרמות מסיכונים קצרי טווח הן הפיכות, בעוד שאלו הנגרמות מסיכונים ארוכי טווח הן בלתי הפיכות.
מפגעים פיזיים – במקרים אלה מדובר בגורמים כמו רעש, רעידות, טמפרטורות קיצוניות, נפילות, דקירות, חפצים חדים והיחשפות לקרינה.
המפגעים הפיזיים עלולים בין היתר לגרום לפציעות בשרירים ובשלד, לאובדן ראיה, שמיעה או תפקודים אחרים.
המפגע עלול לגרות לתאונה או פציעה אך גם לנזק מצטבר.
מפגעים כימיים – במקרים אלה מדובר בחשיפה לחומרים מסוכנים במקום העבודה, לרבות גזים, אדים, נוזלים מסוכנים, אבק, חלקיקי אסבסט וחומרים ממיסים.
חשיפה לכימיקלים רעילים עלולה לגרום להשפעות חמורות על הבריאות של העובדים, החל מבעיות בנשימה ועד סרטן.
לדוגמה, לחקלאים אשר עושים שימוש תדיר בחומרי הדברה עלולים להתפתח בעיות בריאותיות ארוכות טווח עקב החשיפה הרבה לחומרי ההדברה.
מפגעים ביולוגיים – במקרים אלה מדובר בחשיפה לאורגניזמים חיים או לתוצרי הלוואי שלהם, כמו חיידקים, וירוסים, פטריות וטפילים.
עובדים בענף הבריאות, בחקלאות ועובדים העוסקים בפינוי פסולת מסתכנים במיוחד בחשיפה למפגעים ביולוגיים וביולוגיים סינתטיים.
לדוגמה, לעובדים במתקני בריאות, בגנים ובבתי ספר יש סיכון גדול יותר לחלות במחלות זיהומיות המועברות באמצעות מגע ישיר או עקיף עם אנשים נגועים או עם משטחים מזוהמים, וכתוצאה מכך לחלות במחלות כמו שפעת, שחפת, נורו-וירוס ומחלת הקורונה.
המפגע עלול לגרות למחלה או פגיעה מיידיים, אך לעיתים רחוקות גם לנזק מצטבר.
מפגעים פסיכו-סוציאליים – מקרים הללו מדובר בשחיקה או לחצים במקום העבודה, בגלל עומס מטלות, מחסור בכלי עבודה או עזר, דרישות עודפות, עבודה מונוטונית, תחרות, חשיפה לאלימות, הטרדה ובריונות במקום העבודה.
למפגעים הללו עלולה להיות השפעה על רווחתם הנפשית והרגשית של העובדים, כמו גם על הפרודוקטיביות ושביעות הרצון שלהם ממקום העבודה.
ההגדרות בתחום מפגעים תעסוקתיים משתנות עם הופעתם של סיכונים הקשורים לטכנולוגיות חדשות, ננוטכנולוגיה, רדיואקטיביות, חומרי הדברה, משבשים אנדוקריניים ועוד.
הם גם משתנים עם המעבר מגישה של רפואה תעסוקתית המתמקדת בעיקר במחלות ותאונות הקשורות לעבודה, לגישה רחבה ואינטגרטיבית יותר הכוללת בריאות תעסוקתית התנהגותית וסביבתית.
מקורות הסיכון עצמם השתנו גם הם במידה ניכרת, וכך גם התפיסה לגביהם.
שיעור הולך וגדל של מפגעים הכרוכים בחשיפה לחומרים או גזים מזוהמים או מזהמים, דם מזוהם, אוויר מזוהם, פריונים, רדיואקטיביות וכו'.
שאיפת אוויר רדיואקטיבי, התזת נוזל מזוהם על ידי חיידק שקרה בבית חולים, או זיהום על ידי וירוס מסוכן בעיניים, נחשבים היום למפגע תעסוקתי במובן שהרפואה התעסוקתית לא הבינה זאת בעבר.
הרשימה הראשונה של מחלות מקצוע הכירה ברעילות של כספית ובפגיעה בבריאות העובדים, אך הסתבר שהעובדים נחשפים יותר ויותר לקוקטיילים של מזהמים, כמו גם לצורות חדשות של לחץ המובילות למצבים רב-גורמיים שלא הייתה הכרה שלהם והכרה בהם.
מדובר בחשיפות לגלים ושדות אלקטרומגנטיים, ולמוצרים חדשים כמו חלקיקים ננומטריים, כימיקלים, משבשים אנדוקריניים סינתטיים ועוד.
אלה מעלים שאלות חדשות ובעלי עניין נוספים לתחום החקר, הטיפול והמניעה.
סוגיית נטל ההוכחה היא מורכבת ובמקרה של טכנולוגיות חדשות כמו ביוטכנולוגיה וננוטכנולוגיה, היא מקבלת גם מימד חדש.
סוגי סרטן, אשר נמצאים בעלייה חדה ובהתמדה במדינות מתועשות ועשירות, מופיעים לרוב רק לאחר מספר עשורים ולאחר עבודה במספר מקצועות שונים.
גם במקרים של סוגי סרטן המוכרים כקשורים לעבודה, קביעת קשר לסיבה אחת היא קשה, במיוחד מכיוון שרישומי סרטן המכסים אוכלוסייה גדולה לאורך תקופה ארוכה עדיין נדירים יחסית, וההתייחסות לתעסוקה בעבר כגורם למחלה, לא תמיד נבדק.
סיכון תעסוקתי הוא השילוב של ההסתברות וההשלכות של אירוע המסוכן לשלמותו הפיזית או הנפשית של אדם או קבוצת אנשים, במהלך עבודתם.
קיימות שתי גישות להפחתת סיכון תעסוקתי: נקיטה באמצעי מניעה בהתאם להסתברות התרחשות המפגע.
או יישום מערכות להגנה על העובד וסביבתו, בהתאם לחומרת הסיכון.
במניעה נדרש שלוב של הגופים הרגולטורים, המפקחים, המאתרים את הסיכונים, המציעים את הפתרונות, המעסיקים, והעובדים.
האחריות למלא אחר כללי הבטיחות בעבודה חלה הן על המעביד והן על העובד.
על המעביד לספק לעובדים סביבת עבודה בטוחה, בהתאם לחוקים ולתקנות.
על המעביד לוודא שהעובד הינו בעל הסמכה בתחום.
כמו עליו עליו להקפיד לקיים הדרכות בטיחות לעובדים חדשים והדרכת בטיחות שנתית לעובדים, בהתאם לתפקידם, ולוודא שהם הבינו את תוכן ההדרכה.
על המעביד להעסיק ממונה בטיחות בעבודה, שתפקידו להטמיע ולאכוף את נוהלי הבטיחות בעבודה.
על המעביד לספק לכל עובד, בהתאם לתפקידו ובהתאם לסיכונים שהוא חשוף אליהם במהלך עבודתו.
עליו לוודא שהעובד משתמש באמצעי הבטיחות וכן לתקן או להחליף אמצעים פגומים.
על העובד לציית לכללי הבטיחות.
על העובד להשתמש בציוד מגן אישי (צמ"א) שסיפק לו המעביד בהתאם לייעודו ולשמור על תקינותו.
במקרה שנתגלה פגם בצמ"א עליו להחזירו למעביד ולדרוש את החלפתו.
על העובד להשתתף בהדרכות הבטיחות שהמעביד מקיים.
על העובד לדווח למעביד על כל מפגע או סיכון שהוא נתקל בו במהלך עבודתו.
ארגון הממונים על הבטיחות וגיהות בישראל פועל כדי לאפשר לכל העובדים במשק באשר הם, לעבוד בתנאי עבודה בטיחותיים ובריאים.
לפיכך, הם פועלים בשיתופי פעולה להגברת המודעות לנושאי הבטיחות והבריאות התעסוקתית תוך מתן דגש ליצירת סביבת עבודה ותנאי עבודה בטוחים ובריאים.
מפגעי תעסוקה עלולים לגרום ל:
תאונות עבודה-מוגדרת כאירוע חד פעמי ופתאומי בו נפגע עובד תוך כדי ועקב עבודתו, לרבות בדרכו למקום העבודה או בחזרה ממנו.
מחלות מקצוע-הן מחלות הנגרמות כתוצאה מחשיפה לתנאים מסוימים במסגרת העבודה.
מחלת מקצוע מתפתחת בהדרגה ולאורך זמן בגופו של העובד כתוצאה מאופי העבודה, צורת הביצוע וסביבת עבודתו.
המוסד לביטוח לאומי מכיר במחלות אלו ומעניק פיצוי לנפגעים שהוכרו, בהתאם לתקנות.
רשימת מחלות המקצוע כוללת מחלות שונות הנגרמות מחשיפה לכימיקלים, אבק, קרינה, רעש, זיהומים ומאמץ פיזי.
כל עובד, זכאי לקבלת פיצויים מביטוח לאומי אם הוכח קשר סיבתי בין הבעיה הרפואית ממנה הוא סובל לבין עבודתו כלומר עליו להוכיח כי במהלך עבודתו ביצע פעולות מסוימות או נחשף לחומר מסוים שגרם למחלתו.
תביעת מחלת מקצוע או מיקרו-טראומה.
וההוכחה אינה קלה לביצוע והביטוח הלאומי בהחלט אינו מקל בעניין.
משרד העבודה הוא הגוף הסטטוטורי העוסק בפעילות של פיקוח ואכיפה של חוקי העבודה הנוגעים בבטיחות ובריאות תעסוקתית.
מינהל הבטיחות והבריאות התעסוקתית פועל מכח חוק ארגון הפיקוח על העבודה, 1954 התשי"ד ומכח פקודת הבטיחות בעבודה, 1970 התש"ל.
מטרותיו העיקריות של המינהל הן למנוע תאונות עבודה ולשמור על בריאותם של העובדים במדינת ישראל.
הסמכה ורישוי-המינהל קובע תנאים ודרישות להסמכה ורישוי של גורמים מקצועיים הפועלים בתחום הבטיחות והבריאות, ומבצע את ההסמכות ואת הרישוי.
היתרים ואישורים-המינהל נותן היתרים ואישורים לפעילויות שונות כגון: היתרים לשימוש בחומר נפץ ובזיקוקין די-נור, היתרים לאחסון דלק וגז, אישורים לרישוי עסקים.
עידוד פעילויות לקידום הבטיחות בעבודה-עידוד ומימון מחקרים ופעילויות המבוצעים על ידי גופים שונים במשק, שמטרתם קידום הבטיחות במקומות עבודה.
המוסד לבטיחות ולגהות-המוס"ל, הוא גוף המוביל בתחומי הידע בבטיחות בעבודה ובבריאות התעסוקתית ומהווה אכסניה לכלל הגופים העוסקים בקידום הבטיחות בעבודה והבריאות התעסוקתית.
המוסד הוא תאגיד סטטוטורי, מלכ"ר, שהוקם ב-1954 לפי סעיף 26 בחוק ארגון הפיקוח על העבודה 1954. מטרת המוסד היא לקדם תנאים ותרבות של בטיחות בעבודה ובריאות תעסוקתית, בכל ענפי המשק השונים: תעשייה, שירותים ומסחר, בנייה וחקלאות.
המוסד מקיים פעולות מחקר, אבחון סיכונים, חניכת מנהלים, מרכז לאומי לסימולטורים, מוקד לאומי קו החיים, הדרכה, הסברה, מידע, סקרים וניטורים.
המוסד אינו עוסק בפעילות של פיקוח ואכיפה, בדומה לזה הקיים ברוב מדינות העולם המערבי, שבהן קיימת הבחנה בין זרוע האכיפה לבין זרוע המניעה, ההסברה והמחקר.
חלק מתוכנית לאומית של משרד הבריאות לחיים פעילים ובריאים מוקדש גם חלק לתחום התעסוקה ונקרא אפשריבריא בעבודה.
הניסיון בארץ ובעולם מראה כי מעסיקים שמשקיעים בקידום בריאות, נהנים מגידול בתפוקת העבודה, מירידה במספר ימי ההיעדרויות של העובדים ומעלייה בשביעות הרצון של עובדיהם.
גופים נוספים בתחום הם: המוסד לביטוח לאומי, מכון התקנים הישראלי, התאחדות התעשיינים בישראל, ההסתדרות החדשה, לשכת ממוני הבטיחות בישראל, ארגון הממונים על הבטיחות והבריאות התעסוקתית בישראל.
ארגון הבריאות העולמי (WHO) מעריך כי 2.78 מיליון עובדים מתים מדי שנה מתאונות עבודה וממחלות הקשורות לעבודה, ועוד 374 מיליון עובדים סובלים מתאונות עבודה שאינן קטלניות.
נתון זה מקביל ל-7,500 מקרי מוות מדי יום כתוצאה מתנאי עבודה לא בטוחים ולא בריאים , מתוכם 6,500 ניתנים לייחוס למחלות הקשורות לעבודה ו-1,000 לתאונות עבודה.
זוהי הערכה מכיוון שמקרי מוות או פציעות רבים במקום העבודה לא תמיד מדווחים לרשויות הרלוונטיות.
בנוסף, מחלות או מוות ארוכי טווח הקשורים לעבודה כגון מחלות נשימה או סרטן החשודים כנגרמות מעבודה עם כימיקלים, עלולים גם הם לא להיות מדווחים, שכן המחלה או המוות עלולים להתרחש שנים רבות לאחר סיום ההעסקה.
עובדים רבים חווים גם בעיות בריאות נפש כגון חרדה או לחץ, שעלולות להחמיר או להיגרם על ידי העבודה וסביבת העבודה, ויכולות גם להוביל למחלה ארוכת טווח או ימי היעדרות מהעבודה עקב בריאות נפשית לקויה.
מחקרים של ארגון הבריאות העולמי מעריכים שעלות של למעלה מטריליון דולר לכלכלה העולמית נגרמת מדי שנה, מאובדן פרודוקטיביות עקב בעיות בריאות נפש.
בארצות הברית, למכון הלאומי לבטיחות ובריאות תעסוקתית (NIOSH) יש את המנדט להבטיח לכל גבר ואישה במדינה, תנאי עבודה בטוחים ובריאים ולשמר את משאבי האנוש.
במסגרת חוק הבטיחות והבריאות התעסוקתית משנת 1970 הוקם המכון הלאומי לבטיחות ובריאות תעסוקתית (NIOSH) כמכון מחקר המתמקד בחקר בטיחות ובריאות עובדים, ובדרבון והעצמת מעסיקים ועובדים כדי ליצור סביבות ומקומות עבודה בטוחים ובריאים.
המכון מעסיק יותר מ-1,300 עובדים הפרוסים ברחבי ארצות הברית.
העובדים במכון הם מתחומים מגוונים, כולל אפידמיולוגיה, רפואה, סיעוד, היגיינה תעשייתית, בטיחות.
הארגון המקביל באיחוד האירופי הוא EU-OSHA.
רפואה תעסוקתית היא תחום רפואי המתמקד בקשר בין עבודה לבריאות, שמטרתו למנוע מחלות, פציעות וסיכונים תעסוקתיים, לקדם בריאות ורווחה במקום העבודה, ולייעץ לגבי כשירות עובדים והתאמתם לתפקידים, באמצעות בדיקות תקופתיות, ייעוץ למעסיקים והתמודדות עם מצבים רפואיים הקשורים לעבודה.
כולל רפואה מונעת ,על ידי זיהוי גורמי סיכון (כימיים, פיזיים, נפשיים) והפחתת חשיפת העובדים אליהם.
התאמת עובד לתפקיד, קביעת כשירות רפואית לעבודה, במיוחד במקצועות הדורשים רישיונות (כמו נהגים, עובדים בגובה, מפעילי ציוד).אבחון וטיפול במחלות מקצוע (כמו מחלות ריאה מאבק, בעיות שמיעה מרעש) וטיפול בהן.
ייעוץ למעסיקים ולעובדים בנושאי בטיחות, בריאות תעסוקתית והטמעת תוכניות קידום בריאות.
ביצוע בדיקות תקופתיות חובה לעובדים החשופים לסיכונים על פי חוק.
ארגון העבודה הבינלאומי (ILO) וארגון הבריאות העולמי (WHO) חולקים הגדרה משותפת של בריאות תעסוקתית.
היא אומצה לראשונה על ידי ה-ILO המשותף.
המוקד העיקרי בבריאות תעסוקתית הוא על שלוש מטרות שונות: שמירה וקידום בריאות העובדים וכושר העבודה שלהם, שיפור סביבת העבודה כך שיהיו תורמים לבטיחות ולבריאות, ופיתוח ארגוני עבודה ותרבויות עבודה בכיוון התומך בבריאות ובטיחות בעבודה, ובכך גם מקדם אקלים חברתי חיובי המשפר את הפרודוקטיביות של המפעלים.
תרבות כזו באה לידי ביטוי בפועל במערכות הניהול, במדיניות כוח האדם, בעקרונות ההשתתפות, במדיניות ההכשרה ובניהול האיכות של מקום העבודה.
בריאות בתעסוקה הוא תחום בו פועלים אנשי בריאות ציבור בתחום של בריאות וגהות סביבתית תעסוקתית, גהותנים, אחיות תעסוקתיות ורופאים המתמחים ברפואה תעסוקתית.
הם משמשים כנאמני בריאות האוכלוסייה להערכת איכות סביבת העבודה או לפגיעה עקב תנאי התעסוקה של אוכלוסיות עובדים בכלל המקצועות וסביבות העבודה.
עבודתם מושתתת על הערכה והבנה אפידמיולוגית של גורמים אקטואליים בתחום הבריאות, הסביבה והעבודה, תוך דגש על מנגנונים, דרכי מניעה, גהות וקבלת החלטות בתחומים אלה.
ההערכה היא כי 2.2 מיליון בני אדם מתים מדי שנה מתאונות ומחלות הקשורות לעבודה, ועוד 270 מיליון עובדים נופלים קורבן לפגיעות תעסוקתיות שאינן קטלניות.
דבר זה גורם לעלויות אנושיות וכלכליות משמעותיות לעובדים ולמשפחותיהם, למעסיקים ולחברה.
תקני ארגון העבודה הבינלאומי בנושא בטיחות ובריאות תעסוקתית מספקים כלים חיוניים לממשלות, למעסיקים ולעובדים לבסס נהלים בטוחים למתן בטיחות מרבית בעבודה.
בשנת 2003 אימץ ארגון העבודה הבינלאומי אסטרטגיה עולמית לשיפור הבטיחות והבריאות התעסוקתית, אשר הדגישה את פיתוח תרבות בטיחות ובריאות מונעת.
פעילות הנגזרת מהוראות החוק והתקנות המיועדת ליצור סביבת עבודה בטוחה, למנוע תאונות עבודה ומחלות מקצוע.
מהווים גורם מנחה ומייעץ על מנת לסייע למנהלים ולעובדים לבצע את הפעילויות הנדרשות מהם, תוך שמירה על בטיחותם ובריאותם שלהם ודל העובדים עליהם ממונים.
התחומים העיקריים: בטיחות אש, חומרים מסוכנים, סיכונים ביולוגיים, בטיחות במעבדות, בטיחות בבנייה ובאחזקה, בטיחות חשמל, קרינה, ארגונומיה, בריאות תעסוקתית, סיכונים ומפגעים, מניעת תאונות ומחלות מקצוע והדרכות.
מעתק התנועות הגדול היה סדרה של שינויים בהגייה של השפה האנגלית שהתרחשה בעיקר בין השנים 1400 ל-1700, שהחלה בדרום אנגליה והשפיעה בסופו של דבר על כל הלהגים של השפה האנגלית.
באמצעות תהליך שינוי תנועות זה, הגיית כל התנועות הארוכות של האנגלית התיכונה שונתה.
כמה צלילי עיצוריים השתנו גם הם, במיוחד אלה שפסקו מלהישמע (אך יש להם ייצוג בכתיב); המונח האנגלי Great Vowel Shift משמש לפעמים כדי לכלול גם את שינויי העיצורים הללו.
מכיוון שהסטנדרטיזציה של האיות האנגלי החלה במאות ה-15 וה-16 השינוי הגדול בתנועות הוא הסיבה העיקרית לכך שהאיות באנגלית חורג במידה ניכרת מהאופן שבו הוא מייצג את ההגייה.
מעתק התנועות הגדול נחקר לראשונה על ידי אוטו ג'ספרסן (1860–1943), בלשן ואנגליסט דני, שטבע את המונח "Great Vowel Shift" לייצוג התופעה.
מפגע הוא דבר מה שגורם או שיכול לגרום נזק, הפרעה או סיכון.
היתכנות הנזק שעלול להיגרם בתקרית, בשילוב עם היקף הנזק הפוטנציאלי, יוצר את הסיכון.
ניתן לחלק מפגעים לפי גורם הנזק (לדוגמה טבעי או מלאכותי), אופי המפגע (ביולוגי, כימי) או לפי סוג המפגע (סביבתי, תברואתי, בטיחותי).
דוגמות למפגעים שנגרמים מאסונות טבע הן הצפה, צונאמי, רעידת אדמה, פגיעת ברק, התפרצות הר געש וכדומה.
מפגעים מלאכותיים או מעשה ידי אדם כוללים קריסת מבנים, תאונות דרכים, פיצוצים מכוונים או בשגגה ופליטת גזים רעילים.
המונח "מפגע אקלימי" מוצג בהקשר של משבר האקלים.
אלו מפגעים שנוצרים עקב אירועים שהתרחשו בשל שינויי האקלים, כמו שריפות, בצורות ועליית מפלס מי הים.
מפגעים אקלימיים יכולים להשתלב עם מפגעים אחרים.
לדוגמה - המפגע האקלימי של הצפה יכול להשתלב במפגע של איכות מים ירודה.
מפגע מוגדר כ"פוטנציאל ההתרחשות של אירוע או מגמה טבעית או מעשה אדם שיכול לגרום לאובדן חיים, פציעה, או השלכות בריאותיות אחרות, כמו גם נזק ואובדן רכוש, תשתיות, פרנסה, מתן שירותים, מערכות אקולוגיות ומשאבים סביבתיים."
מפגע קיים אך ורק אם ניתן להיחשף אליו.
לדוגמה, בליבת כדור הארץ חומרים בטמפרטורה גבוהה מאוד, שעלולה לגרום למפגע חמור אם היו נחשפים.
עם זאת, מכיוון שאין דרך להיחשף לחומרים אלה, הליבה אינה מהווה מפגע.
התדירות ורמת החומרה של המפגעים מהווים היבט חשוב בניהול סיכונים.
ניתן גם להעריך מפגעים על פי השפעת הנזק שהם עלולים לגרום.
בהגדרתו למפגעים, קית' סמית' טוען שמפגע הוא אכן כזה אך ורק אם הוא בנוכחות בני אדם.
בהקשר לזה, רגישות בני האדם למפגעים אקלימיים היא שילוב בין החשיפה הפיזית לבין רמת הפגיעות של בני האדם.
דוגמה להבחנה בין מפגע טבעי לאסון היא המפגע שהוביל לאסון שיצרה רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906.
אסון טבעי הוא ההשפעה ההרסנית על חברה או קהילה עקב אירוע מפגע טבעי.
המונח "אסון" מוגדר בצורה הבאה: "אסונות הם הפרעות משמעותיות לתפקוד קהילה ושעולים על יכולתה להתמודד איתם באמצעות המשאבים שברשותה.
אסונות יכולים להיגרם על ידי מפגעים טבעיים או מלאכותיים, כמו גם מספר גורמים שמשפיעים על החשיפה והפגיעות של הקהילה."
הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום של ארצות הברית (FEMA) מסבירה את הקשר בין אסונות טבע לבין מפגעי טבע באופן הבא: "מפגעי טבע ואסונות טבע קשורים זה לזה אך אינם זהים.
מפגע טבע הוא האיום של אירוע שסביר שתהיה לו השפעה שלילית.
אסון טבע הוא ההשפעה השלילית בעקבות התרחשות בפועל של מפגע טבע במקרה שהוא פוגע באופן משמעותי בקהילה.
אסון יכול לקבל צורות שונות, כולל הוריקן, התפרצות הר געש, צונאמי, רעידת אדמה, בצורת, רעב, מגפה, מחלה, תאונת רכבת, תאונת דרכים, טורנדו, כריתת יערות, שיטפונות, שחרור ודליפת רעלים (נפט, כימיקלים).
מפגע אסוני הוא אירוע גיאופיזי קיצוני המסוגל לגרום לאסון.
'קיצוני' במקרה זה פירושו שינוי מהותי בכיוון החיובי או השלילי מהמגמה הרגילה; אסונות שיטפון יכולים לנבוע ממשקעים גבוהים במיוחד וספיקת נהרות, ובצורת נגרמת מערכים נמוכים במיוחד.
הגורמים הבסיסיים למפגע ולסיכון להתרחשות מפגעים כאלה הם תזמון, מיקום, גודל ותדירות.
לדוגמה, גודלן של רעידות אדמה נמדד בסולם ריכטר מ-1 עד 10, כאשר כל תוספת של 1 מציינת עלייה פי עשרה בחומרה.
כלל גודל-תדירות קובע שבמשך תקופה משמעותית של זמן יתרחשו אירועים קטנים רבים ומעטים גדולים.
הוריקנים וטייפונים, לעומת זאת, מתרחשים בין 5 ל-25 מעלות צפון ודרום לקו המשווה, נוטים להיות תופעות עונתיות שחוזרות על עצמן במידה רבה בזמן וניתנות לחיזוי במיקום עקב משתני האקלים הספציפיים הדרושים להיווצרותם.
המונחים מפגע וסיכון משמשים לעיתים קרובות לסירוגין.
עם זאת, מבחינת הערכת סיכונים, אלו שני מונחים נפרדים.
מפגע הוא גורם שיכול לגרום נזק או פגיעה לבני אדם, רכוש או לסביבה.
סיכון הוא ההסתברות שחשיפה למפגע תוביל לתוצאה שלילית, או במילים פשוטות יותר, מפגע אינו מהווה סיכון אם אין חשיפה לאותו מפגע.
סיכון הוא שילוב של מפגע, חשיפה ופגיעות.
לדוגמה, מבחינת ביטחון מים: דוגמאות למפגעים הן בצורות, שיטפונות וירידה באיכות המים.
תשתיות גרועות וממשל גרוע מובילים לחשיפה גבוהה לסיכון.
ניתן להגדיר סיכון כסבירות או הסתברות שמפגע נתון ברמה נתונה יגרום לרמה מסוימת של אובדן או נזק.
מרכיבי הסיכון הם אוכלוסיות, קהילות, הסביבה הבנויה, הסביבה הטבעית, פעילויות ושירותים כלכליים הנמצאים תחת איום אסון באזור נתון.
הגדרה נוספת לסיכון היא "התדירות הסבירה והגודל הסביר של הפסדים עתידיים".
הגדרה זו מתמקדת גם בהסתברות לאובדן עתידי, לפיה מידת הפגיעות למפגע מייצגת את רמת הסיכון באוכלוסייה או בסביבה מסוימת.
מפגעים לבני אדם - מוות, פציעה, מחלה ולחץ
מפגעים לסחורות - נזק לרכוש ואובדן כלכלי
מפגעים לסביבה - אובדן צמחייה ובעלי חיים, זיהום ואובדן נוחות
ניתן לסווג מפגעים במספר דרכים.
קטגוריות אלו אינן סותרות זו את זו, מה שאומר שמפגע אחד יכול להשתייך למספר קטגוריות.
לדוגמה, זיהום מים עם כימיקלים רעילים הוא מפגע אנתרופוגני וגם מפגע סביבתי.
אחת משיטות הסיווג היא על ידי ציון מקור המפגע.
מושג מפתח בזיהוי מפגע הוא נוכחות של אנרגיה אגורה אשר, כאשר היא משתחררת, עלולה לגרום נזק.
האנרגיה האגורה יכולה להופיע בצורות רבות: כימית, מכנית, תרמית, רדיואקטיבית, חשמלית וכו'.
משרד האו"ם להפחתת סיכון מאסונות (UNDRR) מסביר ש"כל מפגע מאופיין במיקומו, עוצמתו או גודלו, תדירותו וההסתברות שלו".
ניתן גם להבדיל בין מפגעי טבע שמתפתחים במהירות, מפגעים טכנולוגיים ומפגעים חברתיים, המתוארים כהתרחשות פתאומית ומשך זמן קצר יחסית, לבין השלכות של פגיעה סביבתית ארוכת טווח כמו מדבור ובצורת.
ניתן לקבץ מפגעים לפי מאפייניהם.
גורמים אלו קשורים לאירועים גיאופיזיים, שאינם ספציפיים לתהליך:
ניהול סיכונים בהקשר של מפגעים הוא גישה פרואקטיבית, רב-תחומית ומבוססת-ידע, שמטרתה להפחית את הסיכון לפגיעה בחיי אדם, ברכוש ובסביבה כתוצאה ממגוון רחב של מפגעים פוטנציאליים.
ניהול סיכונים יעיל משלב זיהוי, הערכת סיכונים, הפחתת סיכונים ומוכנות לצורך התמודדות מיטבית עם השלכותיהם של מפגעים.
הערכת סיכונים היא אבן יסוד בתהליך ניהול הסיכונים.
תהליך זה כולל זיהוי המפגעים הרלוונטיים לאזור מסוים, הערכת ההסתברות להתרחשותם וחומרת השפעתם הפוטנציאלית.
הערכת הסיכונים מתבצעת לעיתים תוך שימוש במודלים סטטיסטיים, סימולציות ומערכות מידע גאוגרפיות (GIS), ומאפשרת ליצור מפות סיכונים מפורטות, לנתח פגיעוּת של אוכלוסיות ותשתיות ולבצע אנליזות "עלות-תועלת" לגבי החלופות השונות להפחתת הסיכון.
הפחתת סיכונים מתמקדת ביישום אסטרטגיות ופעולות שנועדו למנוע או לצמצם את הסבירות להתרחשות מפגע ואת חומרתו.
אסטרטגיות אלו כוללות תכנון עירוני ואזורי המותאם לסיכונים סביבתיים, חיזוק מבנים ותשתיות, הקמת מערכות התרעה מוקדמת, ניהול משאבי טבע (כגון יערות ומים) ופיתוח טכנולוגיות חדשניות להגנה מפני מפגעים.
מוכנות למפגעים כוללת הכנת תוכניות חירום, תרגול תגובה למפגעים, הקמת מערכי סיוע והצלה, והצטיידות בציוד חירום.
ניהול סיכונים יעיל משלב אסטרטגיות מניעה, היערכות, תגובה ושיקום, תוך הטמעת עקרונות של קיימות, חוסן קהילתי ושיתוף פעולה בין-מגזרי.
מפגעים לעיתים מתחלקים לפי הקטגוריות הבאות:
מפגע רדום - הכוונה היא שהסביבה מושפעת עכשיו.
לדוגמה, צלע הר יכולה להיות לא יציבה, וקיימת סכנה למפולת, אבל אין שום דבר מתחת או על המדרון שעלול להיות מושפע מהתממשות הסכנה.
מפגע טעון - אנשים, רכוש או הסביבה נמצאים בסיכון פוטנציאלי.
מפגע פעיל - תקרית אלימה בה המפגע היה מעורב התרחשה.
לרוב, ההתייחסות לאירוע היא אל אסון, תאונה, מצב חירום או תקרית.
מעשן המקטרת הוא פסל ברונזה שנוצר בשנת 1924 על ידי הפסלת חנה אורלוף.
היצירה מציגה דמות של גבר מבוגר, בעל זקן וקרחת, היושב בנינוחות ובעל הבעה משועשעת.
גופו העגלגל ותנוחתו הרפויה מעניקים לפסל תחושת חמימות אנושית בלתי אמצעית.
הפסל מוצב בכניסה לאגף הנוער במוזיאון ישראל.
הפסל מוצב בכניסה לאגף הנוער של מוזיאון ישראל בירושלים ונחשב לדמות מוכרת בקרב המבקרים הקבועים.
מיקומו האסטרטגי בפתח המחלקה חורג מהנורמות המוזיאליות של שמירה על "מרחק מהאמנות", ויוצר אינטראקציה בלתי פורמלית עם הקהל.
ליטופים חוזרים ונשנים בראשו של הפסל - שיצרו הברקה מובהקת בברונזה - משקפים את הקרבה והחיבה שהוא מעורר.
המפגש עם הפסל באגף הנוער משנה את אופן ההתבוננות המקובל ביצירה מוזיאלית.
בניגוד ל"תנוחת המוזיאון" הרגילה – רגל אחת מושטת קדימה וראש מוטה לעבר שלט המידע – המבקרים מתקרבים לפסל באופן שונה.
הם נוגעים בו, מלטפים את ראשו, ולעיתים אף משתהים לידו כאילו היה מכר ותיק.
הקרחת המבהיקה בברונזה מעידה על אינספור מגעים שהשאירו את חותמם הפיזי על פני היצירה.
לדבריה של מירה לפידות, האוצרת הראשית לאמנויות במוזיאון, מיקומו של הפסל נבחר בקפידה מתוך רצון לטפח קשר אינטימי, פיזי ומיידי בין הקהל לאמנות – יחס שנחשב חריג במוסדות תרבות מודרניים, בהם מקובלת הנחיה לשמור על מרחק.
באגף הנוער, המחיצה בין קרוב לרחוק – בין קהל ליצירה – נשברת במכוון.
התפיסה האוצרותית, כפי שמובילה אותה טלי גביש, ראש האגף, שמה לה למטרה לצמצם את הפער בין המבקרים לבין המוזיאון.
הקהל נתפס כאורח פעיל, שותף בחוויה המוזיאלית, והאינטראקציה עם הפסל מדגימה כיצד ניתן ליצור קשר רגשי, קוגניטיבי ואף גופני עם יצירת אמנות.
"מעשן המקטרת" מדגים כיצד הצבה חכמה של יצירה יכולה להשפיע על האופן שבו היא נחווית.
הוא אינו רק אובייקט תצוגה, אלא דמות "מקבלת פנים", גשר בין עולמה של האמנות לבין עולם היומיום של המבקר.
בפשטותו החיצונית ובאנושיותו, הוא מצליח לעורר תגובה רגשית וחושית, ולשמש דוגמה חיה לאחריות המוטלת על מוסדות תרבות לגשר בין יצירה לקהל באופן חווייתי ובלתי אמצעי.
מפה היא תיאור סימבולי של מרחב, מיקום מרכיבים שונים בתוך המרחב, וקשרים ביניהם.
בתחילה מפות היו עצמים דו-ממדים, שהיו לרוב מישוריים, שייעודם העיקרי היה ייצוג של עצמים תלת-ממדיים על פני המרחב האוקלידי.
תכלית המפה היה הצגה מופשטת של המרחב, והיא עזרה לניווט והתמצאות.
בעבר יצירת מפות הייתה אמנות, אך בעידן המודרני תחום זה הפך למדע המכונה קרטוגרפיה.
כיום משמשת המפה גם לייצוג נתונים מורכבים באופן מופשט, ניתוח ופילוח של נתונים מרחביים, חברתיים, אנושיים ופיזיים.
המפה לעולם לא תייצג את כלל הנתונים המרחביים ויצירתה מחייבת החלטה סובייקטיבית בדבר המידע המיוצג מתוך כלל המידע הקיים וירידה בקנה המידה.
המפה היא כלי עזר ראשון במעלה להתמצאות של האדם בסביבתו, ולמעשה ניתן להציג באמצעותו מתווה לתופעות ותהליכים מכל סוג: החל מהיעדים הקלאסיים של מדידה וניווט, עבור בתופעות פיזיקליות כגאולוגיה ואקלים, ועד לתהליכים דמוגרפיים, אפידמיולוגיים ותרבותיים.
כך למשל סקירה רפואית מסוימת של גוף האדם קרויה מיפוי עצמות, וההסכם בין ישראל לרשות הפלסטינית כונה "מפת הדרכים".
מפות כבישים ורחובות הן כנראה המפות שבשימוש הרחב ביותר היום, והן מהוות תת-סוג של מפות ניווט שכוללות גם מפות אווירונטיות וימיות, מפות של רשת הרכבות, ומפות טיולים.
מבחינה כמותית, המספר הגדול ביותר של מפות מיוצר, כנראה, בסקרים מקומיים, שמבוצעים על ידי רשויות עירוניות, רשויות שירותים, בוחני מס, ספקי שירותי חירום, וגופים מקומיים אחרים.
מבצעי סיקור לאומיים רבים מבוצעים על ידי הצבא.
עשיית מפות מתחילה כבר מתקופת האבן, ונראה כי היא הקדימה את השפה הכתובה בכמה אלפי שנים.
אחת המפות הקדומות ביותר ששרדו, מצוירת על קיר באתר צ'טלהויוק בדרום מרכז אנטוליה (היום טורקיה), ומתוארכת ל-6200 לפנה"ס.
מפה חרוטה על לוח חומר בגודל 7.6X6.8 ס"מ שנמצאה ליד כירכוכ תוארכה למאות ה-24 לפני הספירה עד ה-25 לפני הספירה מציגה ואדי בין שתי גבעות.
גבעות מיוצגות על ידי חצאי עיגול, ערוצי נחל בקווים וערים בעיגולים.
על המפה מצוינים גם הכיוונים.
כיתובים בכתב יתדות מציינים שמות מקומות ומשייכים שטח שגדלו 120 דונם לאדם בשם אַזַלַה.
מפה של העיר ניפור על לוח חומר בגודל 18X21 ס"מ, מתוארכת למאה ה-15 לפני הספירה, מציגה את החומות, השערים, המקדשים והבניינים המרכזיים לפי קנה מידה מדויק.
המפה מצוירת כך שצידה העליון הוא כיוון צפון מערב והצפון חופף את כיוון צפון מזרח.
במפות מודרניות גבולה הדרום-מערבי של המפה הוא נהר הפרת.
בעוד שאנו חושבים על מפות כתוצר של ראיית עולם רציונליסטית ומדעית, למפות יש גם איכות מיתית.
מפות פרה-מודרניות, ומסורות מיפוי שאינן מערביות, פעמים רבות ממזגות בין הגאוגרפיה לקוסמוגרפיה לא מדעית, כשהיא מראה את היחס בין האדם לבין היקום.
מפות מסוג אורביס טרארום מימי הביניים, לדוגמה, מראות את ירושלים במרכז העולם, ובמקרים מסוימים משייכת את "גוף" העולם ל"גופו" של ישו.
לעומת זאת, מפות ניווט מהים התיכון מאותה התקופה מדויקות להפליא.
גם היום, מפות עשויות להיות כלים רטוריים בעלי עוצמה, ודבר זה הביא לביקורת מפות רבה בעשרים שנה האחרונות, במיוחד בכתיבתם של ג'יי.
הארלי, מארק מונמונייר ודניס ווד, ומישל פוקו.
משום שמפות הן ייצוגים אבסטרקטיים של העולם, הן אינן מסמכים נייטרליים, ולכן יש לפרשן בזהירות.
אבסטרקציה זו היא שעושה אותן למועילות.
לואיס קרול ציין את הנקודה הזו בהומור ב"סילבי וברונו" כשדיבר על מפה בדיונית, שקנה המידה שלה הוא "מיל למיל".
ואחת מהדמויות מציינת את קשיי השימוש במפה כזו, ואומר כי "אנו משתמשים בארץ עצמה כמפה, ואני מבטיח לך שזה עובד לא רע בכלל".
אחד מסיפוריו הקצרים של חורחה לואיס בורחס, Del rigor en la ciencia (ספרדית: "על דיוק המדע"), מתאר אימפריה שבה יוצרה מפה כה מפורטת עד שהיא כיסתה את שטח האימפריה כולה.
בדרך כלל, ברוב המפות הגאוגרפיות, הצפון הוא בצד העליון של המפה כאשר היא ישרה, ולכן הצפון מקושר לצד העליון של הדף.
מפות שבהן הצפון אינו בצד העליון:
ישנן מפות המיוצרות באוסטרליה שבהן הקוטב הדרומי מוצג בצד העליון.
אלה משמשות בעיקר כמפות לתיירים וכמזכרות.
מפות ישנות של אדו (טוקיו העתיקה), מראות את הארמון היפני האימפריאלי ב"צד העליון", אך עם זאת גם באמצע המפה.
התוויות על המפה מסודרות כך שאי אפשר לקרוא אותן אלא אם כן הארמון נמצא מעל לראשך.
מפות העולם הימי ביניימיות (מפה מונדי) מסוג אורביס טרארום, כמו ה"מפת הרפורד" מורכזו על ירושלים, כאשר המזרח הוא בצד העליון.
מפות מהעת העתיקה כמו מפת מידבא שבהן המזרח הוא למעלה.
אם אדם נמצא בנקודה ידועה במפה כזו, אזי אפשר למקם את המפה כך שכל נקודה במפה נמצאת באותו הכיוון כמו הנקודה המקבילה במציאות.
רוב אך לא כל המפות משורטטות לפי קנה מידה, כך שהקורא יכול להבין את הגודל האמיתי של דברים ואת המרחקים ביניהם.
קנה מידה גדול יותר מראה פרטים רבים יותר, ולכן מצריך מפה גדולה יותר עבור אותו השטח.
לדוגמה, מפות טיולים בארץ הן בקנה מידה של 1:50,000, כלומר שכל יחידה במפה מקבילה ל-50,000 יחידות במציאות, בעוד שמפות כבישים הן בדרך כלל בקנה מידה של 1:100,000 או יותר.
מפות שמשתמשים בהן בקריטריון אחר חוץ מהשטח הממשי על מנת להחליט על הגודל היחסי, קרויות קרטוגרמות.
ישנן מפות ללא קנה מידה כגון מפות טופולוגיות אשר נועדו להצגת כיוונים ומידע מהיר למסתכל (לדוגמה, מפות תחנות רכבת).
מפה כזו אינה נחשבת לקרטוגרמה (כיוון שאין כל אמת מידה עקיבה של המרחק).
למעשה, רוב מפות הניווט הרגילות, כגון מפות כבישים וערים, מקריבות כמות מסוימת של דיוק על מנת להיות יעילות ושמישות יותר, לדוגמה בכך שמגזימים ברוחב הכבישים.
לכן גם לא תמיד יופיע כל פרט מהשטח, כדי לא לבלבל את הקורא.
לדוגמה, מפת כבישים עשויה שלא להראות פסי רכבת, ואם כן, היא תדגיש אותם פחות מאת הכבישים.
כל מפה מישורית של פני השטח העקומים של כדור הארץ משתמשת בהיטל כלשהו שנפטר מן העקמומיות.
"Theorema Egregium" שהוכחה על ידי קרל פרידריך גאוס, קובעת כי בכל היטל קיים עיוות, ולכן בוחרים היטל על פי הגדלים שמעדיפים שיתעוותו במפה: המרחקים, הזוויות או השטחים.
למשל היטל מרקטור יעיל לתכלית של ניווט (בעיקר ימי) אך אינו יעיל לתכלית של מדידות גאודטיות, מכיוון שהוא שומר על זוויות ומעוות שטח.
מפות של העולם או של אזורים גדולים אחרים הן בדרך כלל "מדיניות" או "פיזיות".
השימוש החשוב ביותר של מפה מדינית הוא להראות את הגבולות הטריטוריאליים; המטרה של המפות הפיזיות היא להראות פרטים גאוגרפיים כמו הרים, סוג קרקע או סוג השימוש בקרקע.
מפות גאולוגיות מראות לא רק את פני השטח הפיזיות, אלא גם את התכונות של הסלע, העתקים גאולוגיים ומבנים תת-קרקעיים אחרים.
מאז הרבע האחרון של המאה ה-20, המכשיר החשוב ביותר של הקרטוגרף הוא המחשב.
רוב עבודת הקרטוגרפיה, במיוחד עבודת איסוף הנתונים, מרוכזת כיום ב"מערכת מידע גאוגרפי" (GIS).
גם כאשר GIS לא מעורב, רוב הקרטוגרפים משתמשים במגוון של תוכנות מחשב גרפיות על מנת לייצר מפות חדשות.
כיום מפות אלקטרוניות ממוחשבות נגישות באינטרנט, ומאפשרות לקבל מידע רב המקוטלג וממופה באמצעות מפה.
יתרונן של מפות אלו שהן דינמיות, ומאפשרות לשנות את קנה המידה, בהקטנה והגדלה של המפה (zoom in ו-zoom out).
בפעולת המיקוד של מפות מסוג תמונה מוצגת לעיתים מפה אחרת בעלת פרטים נוספים, ולעיתים מתבצעת רק הגדלה חזותית של הפיקסלים.
במפות וקטוריות, פעולת המיקוד אכן מגדילה את אותה המפה, ומוסיפה פרטים לתצוגה אם אלו הוגדרו מראש כמתאימים להצגה בקנה המידה.
שימוש נפוץ במפות אלקטרוניות הוא במערכות ניווט לווייני מבוססות GPS המאפשרות תכנון מסלול וייעוץ בניווט.
מערכות אלו מנטרות את מיקומו של המשתמש בעזרת מערך לוויינים.
מפה אילמת היא סוג של מפה שמציינים בה רק קווי מתאר ונקודות בולטות באזור, ומטרתה בדרך כלל לבחון את הידע הגאוגרפי של תלמידים, שאמורים להוסיף את הנתונים החסרים.
מפה טופוגרפית היא מפה שיעודה לתת מידע ויזואלי לגבי צורתו החיצונית של השטח, באופן הקרוב ביותר למציאות, כאשר מושם בה דגש על תבליט השטח המיוצג באמצעות קווי גובה.
במפה טופוגרפית ביחד עם פרטי התבליט יופיעו פרטים נוספים כמו פרטי התכסית.
במפות צבאיות הקרויות מפות שליטה, יופיעו מתחמים וצירים בעלי שמות קוד.
המפה הטופוגרפית חייבת להיות ערוכה בקנה מידה.
משורטטים בה פרטים לגבי צורתו החיצונית של שטח מסוים, כמו נתוני תבליט, תכסית, גבהים ונקודות גובה אקראיות, תוך הקפדה על פרופורציה בין העצמים ותיאור גודל יחסי שלהם עד רמת פירוט של בניינים, תעלות מים, מערות, הרים ומעיינות וכדומה.
מפה בתימטרית היא מפה טופוגרפית של אזורים תת-מימיים.
מפה גאולוגית היא תיאור גרפי של תפוצת תוצרים ומבנים גאולוגיים על פני השטח של כדור הארץ.
המפה מציגה מידע שנאסף בשטח ומציינת יחידות סלע – סוגי הסלעים השונים הנחשפים על פני השטח, יחידות זמן גאולוגי – ייצוג לעידנים השונים בלוח הזמנים הגאולוגי, וכן מבנים המופיעים בשטח – דוגמת העתקים ומבני קימוט.
הצבעים והסמלים המופיעים במפה – המציינים יחידות סלע, זמן ומבנה – מפורשים באמצעות מקרא המצורף למפה.
הנתונים המופיעים במפות הגאולוגיות הן ביטויים תלת-ממדיים של סקרים גאולוגיים, ובאמצעותם ניתן לחשב את עומקן של שכבות המסלע – שהיערכותן מלמדות על המבנה הגאולוגי של האזור.
מפת כוכבים או מפת שמים היא מפה המתארת את מראה השמים בשעות הלילה תוך ציון מיקום הכוכבים המזלות והגלקסיות כפי שהם מופיעים בשמי הלילה.
מפה זו משמשת לצורכי ניווט.
מפה טופולוגית היא מפה ללא קנה מידה, שלרוב אינה מדויקת מבחינת השטח האמיתי, אך נותנת מידע באופן מהיר יותר למסתכל.
מפה כזו אינה נחשבת לקרטוגרמה (כיוון שאין כל אמת מידה עקיבה של המרחק), אלא נותנת אך ורק את הכיוונים הכלליים.
דוגמה למפות מסוג זה הן מפות תחנות מסילות ברזל.
מפה נושאית או מפה תמטית היא מפה המיועדת להדגים תמה מסוימת הקשורה לאזור גאוגרפי מסוים.
כך לדוגמה יכולה המפה להציג מאפיינים סוציאליים, כלכליים, פוליטיים, היסטוריים, תרבותיים, חקלאיים, אקלימיים של אזור גאוגרפי (יבשת, מדינה, מחוז או עיר).
הנתונים המצוינים במפה מאפשרים מציאת קירוב של המרחק בין שתי נקודות המופיעות במפה.
נקודת ציון (נ.צ.) של כל אחת משתי הנקודות.
מדידה זו מספקת קירוב מצוין של המרחק כאשר המפה בקנה מידה גדול (כלומר כאשר המפה מתארת שטח קטן יחסית), אך ככל שהשטח שהמפה מתארת גדול יותר, מדידה כזו מספקת תוצאות פחות מדויקות, משום שמפה מישורית לא יכולה לספק יצוג נאמן שומר מרחק ("איזומטרי") של פני כדור.
על מנת לדעת מה המרחק בין שתי נקודות במפה, אפשר למדוד את המרחק ביניהן על המפה ולפי קנה המידה להפוך אותו למרחק ממשי.
אמנים רבים יוצרים יצירות עם מפות, או על קטעי מפות או שהמפות מתוארות בהן.
בשנת 2018 הוצגה במוזיאון ארץ-ישראל בתל אביב, התערוכה 'המפה לקרוא בין הקווים', באצירת בתיה דונר בה הוצגו מעל 100 יצירות אמנות של 54 אמנים ואמניות.
המפלגה הדתית-לאומית (בראשי תיבות: מפד"ל) הייתה מפלגה ישראלית ציונית דתית.
המפד"ל ייצגה את הציונות הדתית והציבור הדתי-לאומי.
היא חרתה על דגלה את הציונות, יהדות, תורה, אהבת ישראל ובעשורים האחרונים גם את ארץ ישראל השלמה.
היא שויכה לצד הימני של הקשת הפוליטית.
עד המהפך ב-1977 ועליית הליכוד לשלטון הייתה המפד"ל מקורבת יותר לצד השמאלי של המפה, והצטרפה לרוב הממשלות בראשות מפא"י והמערך.
המפד"ל הוקמה ב-1956 כאיחוד של מפלגות "המזרחי" ו"הפועל המזרחי" ובשנת 2008 התמזגה למפלגת הבית היהודי, מפלגה שהייתה אמורה לאגד מספר מפלגות ימין, אך האיחוד נכשל ועם פרישת שאר מרכיביה הפכו מוסדות המפד"ל למוסדות הבית היהודי, גוף שלא נרשם ברשם המפלגות.
למעשה, הבית היהודי הייתה מפלגת המפד"ל בשינוי השם.
הקטע שפתח את מצע המפד"ל מעיד על עיקרי האידאולוגיה שלה:
המפד"ל הייתה ימנית בעמדותיה, תמכה במפעל התנחלויות והתנגדה למדינה פלסטינית.
המפד"ל האמינה בארץ ישראל השלמה ובכך שאסור להקים ישות ערבית מדינית ממערב לירדן.
למרות זאת, מפד"ל הייתה מוכנה להעניק אוטונומיה לפלסטינים, בתנאי שהשליטה המדינית-ביטחונית תישאר בידי ישראל והפלסטינים יחדלו מהטרור כנגד ישראל.
לרוב המפד"ל גילתה התנגדות חריפה לפגיעה בהתיישבות ביש"ע; עם זאת, לדעתה היה צורך להשפיע על הממשלה מבפנים ולא לעשות פעולות אשר אינן בקונצנזוס (לדוגמה: סרוב פקודה וחסימות כבישים).
שתיים ממטרותיה העיקריות של המפד"ל היו השמירה על הצביון היהודי של מדינת ישראל ועל מחויבותה של מדינת ישראל לערכי הציונות והיהדות.
כדי להשיג אותן פעלה המפלגה במספר דרכים עיקריות:
שכנוע והדברות עם הציבור המסורתי והציבור החילוני.
הקמת מסגרות חינוך יהודיות (ישיבות, ישיבות הסדר, תנועות נוער, גרעיני התיישבות) שישתלבו בכל מערכות המדינה (צבא, שלטון, מנהל ציבורי, ארגונים התנדבותיים, מערכת החינוך) וינסו להשפיע מבפנים.
המפד"ל הגדירה את עצמה כמפלגה חברתית ולכן פעלה להגנה על החלשים בחברה, בעיקר באמצעות חקיקה.
בלטו בתחום זה חברי כנסת דוגמת נחום לנגנטל, זבולון אורלב, שאול יהלום וגילה פינקלשטיין.
למפד"ל לא הייתה אידאולוגיה כלכלית שלמה ומגובשת אם כי היא תמכה ברעיון של מדינת רווחה והייתה למפלגה נטייה לפעול בכיוון הסוציאל-דמוקרטי.
בהיותה בממשלה, התיקים המועדפים על המפד"ל היו משרד החינוך, משרד הפנים, משרד הרווחה, משרד הדתות ומשרד השיכון.
מפד"ל ראתה במשרדים האלה את הכלים לקיים את היעדים ששמה לעצמה במצע.
בעשורים האחרונים לפעילותה, מפד"ל עודדה את בני הציונות הדתית להתגייס לשירות קרבי בצה"ל וראתה את השירות בו כחובה מוסרית ואף כמצווה.
לשם כך הוקמו עשרות מכינות צבאיות וישיבות הסדר המשלבות שירות צבאי עם לימוד תורני, וכן הכשרה של דור המפקדים הבא עם פוטנציאל לקצונה.
כיום יש ל"כיפות הסרוגות" נוכחות גבוהה ביחידות הקרביות של צה"ל ובשדרת הפיקוד הזוטר.
למרות התנגדותה לתוכנית ההתנתקות המפד"ל כמפלגה התנגדה לסרבנות.
המפד"ל הוקמה על ידי חיים משה שפירא כתוצאה מאיחוד תנועות המזרחי והפועל המזרחי.
בבחירות לכנסת השלישית התמודדו המפלגות ברשימה משותפת תחת השם "חזית דתית לאומית", וב-1956 התאחדו סופית והקימו את המפד"ל.
עד 1967 הייתה המפד"ל מפלגת מרכז-שמאל וישבה בקואליציה עם מפא"י ולאחר מכן עם המערך.
תנועת גוש אמונים השפיעה גם על המפד"ל שהחלה לנקוט בקו יותר דתי ויותר נצי, עקב ההתעוררות הלאומית במחנה הציונות הדתית.
באותה תקופה החל לעלות כוחם של הצעירים, בראשות זבולון המר.
אחרי הבחירות ב-1977 הצטרפה המפד"ל לממשלתו של מנחם בגין.
קשר אוסלו, או תרגיל אוסלו הוא כינוי לתרגיל פוליטי שנרקם בבית הקפה "אוסלו", (שהיה סמוך לבית "קסטל" ששימש כמשרדיה של תנועת המפד"ל) במהלכו הדיחו צעירים בסיעת המפד"ל את הוותיקים שבה במהלך הבחירות הפנימיות בתנועה שהתרחשו בשנת 1977. מהלך זה היווה אחד החלקים המשמעותיים של חילופי הדורות במפד"ל.
"חוגי הצעירים", בראשותם של זבולון המר ויהודה בן מאיר שהיו מזוהים עם גוש אמונים, חברו לשני חברים צעירים בסיעת "ליכוד ותמורה" של מנהיג התנועה יצחק רפאל – דוד גלס ואהרן אבוחצירא וניצלו את המתח שהיה בין רפאל ובין סיעת "למפנה" בראשותו של יוסף בורג.
תוצאות המהלך היו הדחתו של רפאל מהרשימה לכנסת, והחלשת כוחו של מנהיג ותיק נוסף – הרב זרח ורהפטיג.
שינויים אלו בהרכב הרשימה גרמו לכך שהמפד"ל הפכה מלשון מאזניים אשר לה "ברית היסטורית" עם מפא"י ההיסטורית, למפלגה המזוהה עם גוש הימין בראשות "חירות".
הבחירות לכנסת העשירית, שנערכו בשנת 1981, היוו נקודת מפנה במעמדה של המפד"ל, משום שמבחירות אלה ואילך הפכה ממפלגה גדולה יחסית, בת 12 מנדטים, למפלגה קטנה, בת 6 מנדטים.
תוצאה זו נובעת ממעבר של בוחרי המפד"ל לשלושה כיוונים:
לכיוון העדתי, שיוצג תחילה על ידי תמ"י, ולאחר מכן על ידי ש"ס.
לכיוון הלאומי, שיוצג על ידי "התחיה", אליה עבר ח"כ חנן פורת.
הדבר הזה נתן מספיק הצדקה למצביעי מפד"ל רבים.
עד לאותו פיצול, המפד"ל הייתה "דמוקרטיה זוטא", עם סיעות בתוך המפלגה פנימה, שניהלו ביניהן את כל המאבקים האידאולוגיים הללו.
הפרישה של פורת הייתה זעזוע משמעותי, והחלה רצף של שינויים, פיצולים ואיחודים שהובילו את המפלגה לימין המפה הפוליטית.
לכיוון החרדי, שהרי עד 1977 נהגו קבוצות קטנות של חרדים בעלי נטיות יותר לאומיות להצביע גם למפד"ל.
אחרי הבחירות, משצורפה אגודת ישראל לקואליציה, נטו אותם חרדים לכיוון קיצוני יותר ונטשו את המפד"ל למען אגודת ישראל ובהמשך למען דגל התורה וש"ס.
בשנות ה-80 ובשנות ה-90 של המאה ה-20 חלו גלי פרישות ופיצולים במפד"ל, הבולטים שבהם:
במאי 1981 פרש אהרן אבוחצירא והקים את סיעת תמ"י.
ב-1983 הרב חיים דרוקמן ופעילים מהמפד"ל הקימו את תנועת מצ"ד, אשר בהמשך חברה לפא"י בהקמת סיעת מורשה, שהתפרקה ב-1986. (אנשי מצ"ד חזרו למפד"ל)
ב-1999 פרשו חנן פורת וצבי הנדל מהמפד"ל והקימו את מפלגת תקומה, אשר היוותה את הבסיס למפלגת האיחוד הלאומי.
ב-2005 פרשו אפי איתם והרב יצחק לוי מהמפד"ל והקימו את סיעת ציונות דתית לאומית מתחדשת.
תמורות בהנהגה מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20
ב-1986 החליף זבולון המר את ד"ר יוסף בורג בהנהגת המפד"ל.
ב-1992 המפד"ל לראשונה ישבה באופוזיציה בעקבות הקו הניצי שלה שלא תאם את עמדות ממשלת רבין.
ב-1996 חזרה לקואליציה, בממשלת בנימין נתניהו.
מפד"ל ישבה בקואליציה גם במסגרת ממשלת אהוד ברק אך פרשה בעקבות פסגת קמפ דייוויד.
ב-1998 נפטר זבולון המר בעודו מכהן בתפקיד שר החינוך, החליף אותו בראשות המפלגה הרב יצחק לוי.
לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה העמידה לראשונה המפד"ל איש צבא בכיר לעמוד בראשה, עת נבחר אפי איתם לראשות המפלגה.
איתם, תא"ל במילואים, לוחם מעוטר ונץ מדיני בדעותיו, נתפס כשינוי מרענן בקרב עסקנות המפלגה הוותיקה, שיוכל להפיח רוח חיים בשורותיה.
ואולם מתנגדיו במפלגה ובציבור הכללי הצביעו על נטיות משיחיות לכאורה הטמונות בו, במיוחד על רקע ריאיון עמו ב"הארץ" שזכה להדים רבים.
בבחירות עצמן זכתה המפלגה לשישה מנדטים, שהיוו אכזבה לעומת הציפיות המוקדמות ממנהיגותו של איתם, אך עדיין בישרו על עלייה בכוחה של המפלגה.
לראשונה זה שנים רבות נכללה אישה בין נציגי המפלגה, עם היבחרה של גילה פינקלשטיין לכנסת.
המפד"ל בזמן ממשלת שרון ותוכנית ההתנתקות
המפד"ל הייתה חברה בממשלת שרון עד לחודש נובמבר 2004, והחזיקה בשני תיקים בממשלה: אפי איתם היה שר השיכון וזבולון אורלב היה שר הרווחה.
הרב יצחק לוי היה סגן שר במשרד ראש הממשלה והיה אחראי בפועל לתיק משרד הדתות.
בספטמבר 2004 התכנס מרכז המפלגה והעדיף את עמדתו של אורלב, שגרס כי יש להישאר כל עוד אפשר למנוע את תוכנית ההתנתקות ובתנאי שיערך משאל עם, על עמדתו של איתם, שדרש לפרוש ברגע שתחל החקיקה על הפיצויים.
ב-9 בנובמבר 2004 הגישה המפד"ל את התפטרותה מהממשלה, בגלל אישור תוכנית ההתנתקות בכנסת ודחיית בקשתם לביצוע משאל עם על ידי ראש הממשלה.
ב-14 בפברואר 2005 בעקבות המחלוקת האידאולוגית וקרע בין איתם לאורלב ומרכז המפלגה, ובעקבות החלטת בית הדין של המפד"ל להדיח את אפי איתם מתפקיד יושב ראש המפד"ל, פרשו אפי איתם והרב יצחק לוי מהמפד"ל והקימו את סיעת ציונות דתית לאומית מתחדשת שהתאחדה לקראת הבחירות לכנסת ה-17 עם סיעת האיחוד הלאומי.
ב-12 בינואר 2006 בחרה המפד"ל את מועמדיה לקראת הבחירות לכנסת ה-17. כראש הרשימה נבחר יו"ר המפד"ל, ח"כ זבולון אורלב.
שאול יהלום וגילה פינקלשטיין, מצטייני החקיקה של הכנסת ה-16, נדחקו למקומות לא ריאליים.
ב-9 בפברואר 2006 הכריזה המפד"ל על ריצה ברשימה משותפת לכנסת ה-17 ביחד עם סיעת האיחוד הלאומי.
המפד"ל קיבלה 7 מתוך 15 המקומות הראשונים ברשימה המשותפת, ואולם לבסוף זכתה בשלושה מנדטים בלבד, עקב הישגיה המאכזבים של הרשימה המשותפת, שזכתה לתשעה מנדטים.
ב-18 בנובמבר 2008 לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה במגמה לחדש ולרענן את המפלגה ולנסות לבטא את מטרתה שלא להיות ולא להצטייר כמפלגה סקטוריאלית בלבד, ייסדה המפלגה את עצמה מחדש בשם "הבית היהודי".
תוך כוונה למזג בה גם את סיעות מולדת ותקומה.
בראש מפלגה זו הוצב הרב פרופ' דניאל הרשקוביץ.
לקראת התאריך האחרון להגשת הרשימות המתמודדות בבחירות לכנסת השמונה עשרה, התרחש פילוג בבית היהודי, שהיה אמור לאחד את כל פלגי הציונות הדתית.
אורי אריאל, שהוצב במקום השלישי ברשימה המקורית, פרש מהרשימה יחד עם כמה מועמדים נוספים.
הקמתה מחדש של מפלגת האיחוד הלאומי הביאה להרכבת רשימה שהייתה מבוססת רק על אנשי המפד"ל תחת הכותרת "הבית היהודי-המפד"ל החדשה".
בבחירות לכנסת ה-18 זכה הבית היהודי ל-3 מנדטים, אחד פחות מרשימת האיחוד הלאומי, והמפלגה הצטרפה לממשלת נתניהו והרב הרשקוביץ התמנה לשר המדע והטכנולוגיה.
כנסת חברי כנסת הערות הכנסת השלישית (1955) 11 מנדטים:
הפועל המזרחי: חיים משה שפירא, יוסף בורג, יצחק רפאל, זרח ורהפטיג, משה אונא, אהרן-יעקב גרינברג, פריג'א זוארץ, משה קלמר, מיכאל חזני
המזרחי: ישראל שלמה בן-מאיר, מרדכי נורוק הרשימה התמודדה בבחירות תחת השם "חזית דתית לאומית", כרשימה מאוחדת למפלגות המזרחי והפועל המזרחי.
ב-31 באוקטובר 1955 שינתה הסיעה את שמה ל"הפועל המזרחי-המזרחי".
ב-22 בינואר 1957 שונה שוב שמה ל"מפלגה הדתית לאומית – המזרחי-הפועל המזרחי", בעקבות איחודן הסופי של המפלגות המזרחי והפועל המזרחי שהרכיבו את הסיעה.
החליף אותו שלום אברהם שאקי.
ב-2 באפריל 1963 נפטר אהרון יעקב גרינברג.
למצע המפלגה ראו כאןהכנסת השישית (1965) 11 מנדטים: חיים משה שפירא, יוסף בורג, זרח ורהפטיג, יצחק רפאל, ישראל שלמה בן-מאיר, משה אונא, דניאל יצחק לוי, בנימין שחור, מיכאל חזני, טובה סנהדראי, שבתי דון-יחייא, פריג'א זוארץ ב-1 בדצמבר 1965 פרש מהכנסת שבתאי דון יחיא.
ב-15 בדצמבר 1969 פרש זרח ורהפטיג מהכנסת.
ב-16 ביולי 1970 נפטר חיים משה שפירא.
החליף אותו אבנר חי שאקי.
ב-4 באפריל 1971 נפטר שלמה ישראל בן מאיר.
החליף אותו בנו, יהודה בן מאיר.
ב-22 במאי 1973 פרש אבנר חי שאקי מהמפד"ל והקים סיעת יחיד.הכנסת השמינית (1973) 10 מנדטים: יוסף בורג, זרח ורהפטיג, יצחק רפאל, מיכאל חזני, זבולון המר, אליעזר אבטבי, אהרן אבוחצירא, יהודה בן-מאיר, אברהם מלמד, פנחס שינמן, שמחה פרידמן ב-2 ביולי 1975 נפטר יעקב מיכאל חזני.
יהודה בן-מאיר וזבולון המר פרשו מהמפד"ל ב-29 במאי 1984 והקימו את סיעת גשר - מרכז ציוני דתי.
חזרו למפד"ל ב-12 ביוני 1984. הכנסת ה-11 (1984) 4 מנדטים: יוסף בורג, זבולון המר, אבנר חי שאקי, דוד דנינו חיים דרוקמן ב-29 ביולי 1986 עזב את סיעת מורשה והצטרף למפד"ל.
ב-20 בינואר 1998 נפטר זבולון המר.
צבי הנדל וחנן פורת פרשו מהמפד"ל ב-4 במרץ 1999 והקימו את סיעת אמונים (תקומה).
הכנסת ה-15 (1999) 5 מנדטים: יצחק לוי, חיים דרוקמן, שאול יהלום, יגאל ביבי, זבולון אורלב, נחום לנגנטל מועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: ניסן סלומיאנסקי, גילה פינקלשטיין, אליהו גבאי, שמריהו בן-צור (רשימת מועמדים מלאה ראו כאן).
ב-15 ביולי 1999 פרש יצחק לוי מהכנסת בעקבות מינויו לשר השיכון והבינוי.
הכנסת ה-16 (2003) 6 מנדטים: אפי איתם, זבולון אורלב, שאול יהלום, יצחק לוי, גילה פינקלשטיין, ניסן סלומינסקי מועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: אליהו גבאי, יגאל ביבי, שמריהו בן-צור (רשימת מועמדים מלאה ראו כאן).
אפי איתם ויצחק לוי פרשו מהסיעה ב-21 במרץ 2005 והקימו את סיעת התחברות (ציונות דתית לאומית מתחדשת).
הכנסת ה-17 (2006) במסגרת האיחוד הלאומי והמפד"ל 3 מנדטים (מתוך 9 לרשימה כולה): זבולון אורלב, ניסן סלומינסקי, אליהו גבאי מועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: גילה פינקלשטיין, שאול יהלום, מרדכי יוגב, שמריהו בן-צור (רשימת מועמדים מלאה, הכוללת את מועמדי האיחוד הלאומי, ראו כאן).
מס.מנהיגתחילת כהונהסיום כהונה1חיים משה שפירא
בשנת 2008 שינתה המפד"ל את שמה למפלגת הבית היהודי.
להקת מפגשים ברכס - הנוער הלאומי היא להקת הייצוג של העיר חיפה ותנועת הנוער הלאומי.
הלהקה היא תוצר של איחוד, שנעשה בשנת 2010, של שתי להקות נוער: מפגשים ברכס, הלהקה הייצוגית של עיריית חיפה; ולהקת הנוער הלאומי, להקת הייצוג של תנועת הנוער הלאומי.
במאי 2013 התפרק איחוד הלהקות, וכל להקה חזרה לפעול לחוד.
המנהל המוזיקלי של הלהקה ה"מאוחדת" הוא הלל שטרית.
להקת מפגשים ברכס הוא שמן של שלוש להקות הנוער הייצוגיות של העיר חיפה.
היא הוקמה בשנת 1986. הלהקה הבוגרת הופיעה במשך מספר עונות בתוכנית "זהו זה!" בטלוויזיה החינוכית.
הלהקה מורכבת משלוש קבוצות - הלהקה הבוגרת, כיתות י' עד יב'; הלהקה הצעירה, כיתות ז' עד ט'; ולהקת קטנטנים, כיתות ד' עד ו'.
מנהלה המוזיקלי הוא הלל שטרית.
להקת הנוער הלאומי היא הלהקה הייצוגית של תנועת הנוער הלאומי, העוסקת בשירה ומשחק.
הלהקה הוקמה בשנת 1989 על ידי שלמה (מומי הרצוג), ומאז פועלת בחיפה ובבאר שבע.
הלהקה נחשבת מהקמתה ועד היום לאחת מהלהקות המובילות והטובות בארץ, ומופיעה בכל רחבי הארץ באירועים וטקסים של תנועות הנוער.
ידוענים שפעלו בעבר הלהקה: שירי מימון, אילנית לוי, הדס מורנו וגיל ססובר.
מפגשיר היא תוכנית טלוויזיה מוזיקלית ששודרה בערוץ מוזיקה 24 בשנת 2005. שם התוכנית הוא הלחם של המילים "מפגש" ו"שיר".
בכל פרק בתוכנית מתועדת פגישה בין שני יוצרים מוזיקליים, לרוב מסגנונות מוזיקליים שונים, שבה הם מקליטים שיר מקורי וחדש.
שלומי סרנגה ויזהר אשדות – נערה מהצפון
דודי לוי ויסמין לוי – תפילה חילונית
רונה קינן וגידי גוב – הריקוד המוזר של הלב
קורין אלאל ו-MC קרולינה – ביד הבריאה
יגאל בשן ופיטר רוט – רק רוצה להתחתן
דניאל סלומון ורינת בר – סוף הקיץ
אבי מסיקה ויהלי סובול – כלב זקן
איזבו ושוטי הנבואה – הוא
יהודית רביץ ואהובה עוזרי – האיש ההוא
כנסיית השכל ואסטרל פרוג'קשן – השיר מהגן
יוסי בנאי ומיכה שטרית – תרנגול כפרות
השירים "הוא" של איזבו ושוטי הנבואה, "השיר מהגן" של כנסיית השכל ואסטרל פרוג'קשן ו"רק רוצה להתחתן" של יגאל בשן ופיטר רוט יצאו לרדיו ונהיו להיטים.
גם השירים "הריקוד המוזר של הלב" של רונה קינן וגידי גוב ו"האיש ההוא" של יהודית רביץ ואהובה עוזרי זכו להצלחה גדולה.
השיר "הוא" זכה בתואר שיר השנה בטקס פרסי ערוץ המוזיקה בשנת 2005. השיר "תרנגול כפרות" הוא השיר האחרון שהקליט יוסי בנאי.
מפה טופוגרפית היא מפה המתארת את תבליט השטח.
המפה הטופוגרפית הראשונה שייצגה הפרשי גובה בעזרת קווי-גובה שורטטה לראשונה בשנת 1774 כחלק מניסוי צ'יהליון למדידת מסת כדור הארץ בידי הקרטוגרף צ'ארלס הוטון (Charles Hutton).
מפה שהשתמשה בקווקוו לשם ייצוג כיוון ותלילות המדרונות, שורטטה בשנת 1799 בידי יוהאן גאורג להמאן .
השיטה השנייה הפכה למקובלת ביותר לאורך המאה ה-19. במאה ה-20, בעקבות פיתוח שיטות מדעיות לסקר גאוגרפי, חזרה שיטת קווי הגובה לשימוש עיקרי.
בעשורים האחרונים, עם המעבר למערכות GIS התרחב מאוד השימוש באפקטים נוספים, כדוגמת הצללה.
לשם כך מחושבת מידת ההצללה שתיווצר על פני התבליט, כאשר הוא מוטל עליו אור ממקור פיקטיבי, אחד או יותר.
באופן מסורתי, מקור אור יחיד מוצב בצפון-מערב המפה.
כיום, המפה הטופוגרפית משמשת לשימושים אזרחיים וצבאיים שונים, כמו התמצאות בשטח וניווט בו, וככלי עזר בהכנה של הנחת תשתיות.
שימושים אזרחיים ובהם תיור, איכון, התמצאות, וככלי עזר לפעילות צבאית ולהנדסה אזרחית.
התבליט מתייחס לצורתו הגאולוגית של כדור הארץ.
הר או גבעה – אזור שכל כיווניו הכלליים הם כלפי מטה.
יופיע במפה לרוב כקו סגור בעל צורה שקרובה לאליפסה או עיגול.
כיפה או פסגה – המקום העליון של ההר.
שלוחה – צלע ההר או הגבעה, (שטח שבו שלושה כיוונים יורדים וכיוון עולה אחד).
מיוצג במפה כרצף של קווים גליים.
מכתש – בקע, ההפך מכיפה, (תוואי שבו כל הכיוונים עולים).
יופיע במפה כעיגול או אליפסה.
גיא או ערוץ נחל ("ואדי", מערבית: وادي) – ההפך משלוחה, (שטח שבו שלושה כיוונים עולים וכיוון יורד אחד).
מיוצג במפה בדומה לשלוחה, כרצף של קווים גליים, אך בכיוון הפוך לשלוחה.
אוכף – חיבור בין שני הרים או גבעות, (שטח שבו שני כיוונים עולים ושני כיוונים יורדים).
כיפה סמויה – כיפה שלא מופיעה במפה, מכיוון שהיא חוסה בצילה של כיפה גבוהה ממנה, והפרש הגבהים ביניהן פחות מקו גובה, (במפה של 1:50,000 פחות מ־10 מטרים), מה שלא מייחד לה קו גובה משל עצמה.
אגן ניקוז – תחום המנקז לתוכו את כל הגאיות שבאזור.
קודקוד אגנים – כיפה ממנה ניתן לרדת לשלושה אגנים או יותר.
מזלג ואדיות – חיבור בין כמה ואדיות, בירידה מהם מגיעים לאותו מקום, אבל בעליה אפשר לטעות, ולהיכנס לוואדי הלא נכון ולהגיע למקום אחר מהמתוכנן.
תכסית מוגדרת כעצמים המכסים את פני השטח.
השינוי בעצמים אלו מהיר וקל יותר מאשר בתבליט.
תכסיתי שטח נפוצים הם: נחל, שדה, חורשה, בית, עמוד חשמל, שביל עיזים, כביש, פסי רכבת.
לעיתים תכסיתי שטח מפריעים בתנועה כמו נחלים, בתים או יערות עבותים.
בניווט מקובל להבחין בין תבליט לבין תכסית, ולהעדיף להסתמך על התבליט בבניית ציר ניווט.
זאת משום שמפה בלתי מעודכנת עשויה שלא לתאום את פני השטח מבחינת התכסית בהסתברות גבוהה יותר מאשר מבחינת התבליט.
קנה המידה של המפה ביחס לשטח, הוא גודל השרטוט במפה ביחס לגודלו האמיתי בשטח.
ככל שקנה המידה יותר גדול יחסית לשטח, המידע במפה יכול להיות מפורט יותר, דבר המקל על תיאור דקדקני יותר של השטח והעצמים שבו, וכן על ההתמצאות והניווט למשתמש במפה.
ישנם כמה גדלים מקובלים לקנה מידה של מפות טופוגרפיות.
בדרך כלל בניווט טופוגרפי רגיל מקובל להשתמש במפות של 50,000, שבהן ס"מ אחד במפה שווה ל־50,000 ס"מ בשטח (דהיינו 500 מטר).
אך ישנן מפות בקנה מידה של 1:25,000 ואף 1:10,000. לציבור הרחב מופצות מפות טופוגרפיות, בקנה מידה שונה (עד 1:25,000), וברמת פירוט שונה.
במדינות דיקטטוריות ובאזורים רגישים מבחינה ביטחונית יש הגבלות על קנה מידה (וכתוצאה מכך רמת הפירוט) ועל סימון של מתקנים ביטחוניים, במפות המופצות בציבור, וזאת על מנת להקשות על אנשים לא מורשים לבצע פעולות בשטח.
בישראל נעשה כיום שימוש במפות טופוגרפיות בשלוש רשתות של מערכות יחוס:
רשת ישראל הישנה (OID) (מופיעה במפות החדשות באדום),
רשת ישראל החדשה (NID) שנחשבת לחדשנית ומדויקת (מופיעה במפות החדשות בכחול).
מבחינה היסטורית רשת ישראל הישנה שהוקמה על ידי שלטונות המנדט הבריטי, חושבה על פי אליפסואיד CLARK ובהיטל קסיני סולדנר והגיעה רק עד מצפה רמון.
מחלקת המדידות הממשלתית (כיום מפ"י) הרחיבה את הרשת עד לאילת, אבל נמצאו ברשת זו פגמים רבים ולכן הוחלט לעבור לרשת חדשה שתהיה מדויקת יותר ואפשרויות הבלבול בה נמוכות.
רשת ישראל החדשה מבוססת על היטל מרקטור רוחבי המבוסס על מרידיאן העובר דרומית לירושלים.
לערכי ה־X וה־Y ניתנו ערכים חדשים, באופן שלא יהיה ניתן להחליף בין הצירים (Y מתחיל בין 1 ל־2 ו־X מ־3 עד 8) ולא יהיה ניתן להחליף בין ערכים של שתי הרשתות.
הבעיה העיקרית במעבר לרשת זו היא מאות אלפי נקודות טרינגואלציה שקיימות בשטח ומתאימות לרשת הישנה.
כיוון שלא ניתן ליצור מודל מתמטי פשוט להמרה בין שתי הרשתות בדיוק גבוה (מתחת ל-10 מ'), ההמרה המדויקת בין הרשתות אפשרית רק על ידי חישובי הפרשים.
תוכנה להמרה מדויקת כזו נכתבה על ידי המרכז למיפוי ישראל וניתנת לרכישה.
בכל מפה טופוגרפית יש מקרא של סימנים מוסכמים המסמלים עצמים במפה.
בדרך כלל רוב הסימולים דומים בכל המפות.
צבעים מוקצים לטיפוסי עצמים אופייניים, וסימנים מיוחדים מוקצים לעצמים שונים:
כביש ראשי – קווים שחורים במילוי אדום.
כביש סוג ב' – קווים שחורים במילוי אדום לבן לסירוגין.
דרך סלולה – שני קווים שחורים מקבילים, דרך עפר – שני קווים מקבילים ומקווקווים ושביל עיזים – בקו אחד מקווקו.
מסילת ברזל – קו שחור עבה.
תחנת רכבת – מלבן לבן במילוי שחור על גבי הפס.
קו מתח גבוה – קו שחור שמשולבים בו עיגולים לבנים.
באר – נקודה מוקפת עיגול.
אגם – צורה סגורה בתכלת.
קווי גובה – קווים חומים, מדרון תלול – קווים קצרים מקבילים.
מצוק – סמל של מצוק.
אדמת טרשים, אדמה חולית וסחף נחלים בסימולי חום שונים.