tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מת בנסיבות לא ידועות בשנת 54 לפנה"ס.גלבה (Galba) מלך השבט הגאלי הסאוסונים (Suessiones) קרב אקסונהמלך גאלי שנבחר להנהיג את הצבא של הבלגים המשותף נגד קיסר נעלם מהרישום ההיסטורי לאחר הפסדו בקרב אקסונה.בודואוגנטוס (Boduognatos)נרווים (שבט של הבלגים)קרב סאביסידוע שהיה מפקד הנרווים משנת 57 לפנה"ס והפסיד בקרב סאביס.
מת שנה לאחר מכן.וירידוביקס (Viridovix)אונליםמנהיג שבט האונלים שלקח חלק במערכה בראש קואליציית השבטים המקומית נגד סאבינוס בעת פלישתו של יוליוס קיסר לארצם של הוונטים.קסיוולאונוס (Cassivellaunus)ככל הנראה שבט הקטובלאונים (Catuvellauni)מפקד הקואליציה הבריטונית בעת פלישתו השנייה של יוליוס קיסר לאי הבריטי.
לא הרבה ידוע על תולדותיו חוץ מאירועי השנה הזאת, אך אגדות רבות נקשרו בשמו.
דמותו הופיעה בספרות האנגלית והוולשית בימי הביניים.אינדוטיומארוס (Indutiomarus)טרווריםמצור על מחנהו של לאביינוסמנהיג שבט הטרוורים.
חתר נגד הרומאים עוד בשנת 54 לפנה"ס, אך כשצבאות רומאים הגיעו לאזורו, בחר לנהל משא ומתן.
במהלך המשא ומתן נשללה ממנו משרתו ונמסרה לקינגטוריקס (Cingetorix).
כתוצאה מכך, נטר טינה לרומאים והצטרף למרידתו של אמביוריקס.
נהרג בעת המצור על מחנהו של לאביינוס בשנת 53 לפנה"ס.אמביוריקס (Ambiorix)אבורונים (Eburones)קרב אטואטוקה (Atuatuca)אחד משני מלכי שבט האבורונים ממנהיגי המרד של הבלגים נגד יוליוס קיסר בשנים 54–53 לפנה"ס.
ניצח את הרומאים בקרב אטואטוקה, אך הפסיד בסופו של דבר במערכה והמרד דוכא.
לאחר דיכוי המרד ברח לגדה המזרחית של הריין ונעלם.קאטיבולקוס (Cativolcus)אבורוניםאחד משני מלכי שבט האבורונים.
שיתף פעולה עם אמביוריקס בקרב אטוואוטוקה.
התאבד בשנת 53 לפנה"ס, כאשר הכוחות הרומאים התחילו לסגור עליו.אקו (Acco)סנוניםקרא לבני שבטו להתנגד ליוליוס קיסר, נתפס והוצלף עד מוות בפומבי בשנת 53 לפנה"ס.
מותו היה הניצוץ שהצית את מרד ורקינגטוריקס.קומיוס (Commius)אטרבטים (Atrebates)המצור על אלסיהבהתחלה שיתף פעולה עם קיסר ואף מונה על ידו למלך שבט האטרבטים.
בהמשך, התלווה אליו בעת פלישתו לאי הבריטי.
נאמנותו לקיסר לא האריכה ימים והצטרף למרידתו של ורקינגטוריקס והשתתף במצור על אלסיה.
בסופו של דבר, נכנע לרומאים והצליח להבטיח לעצמו מעבר בטוח לאי הבריטי, שם ביסס את עצמו בראש חלק משבט האטרבטים אשר התגוררו באי הבריטי.
הונצח בסיפורו של חתן פרס נובל לספרות אנטול פראנס ובסרט הצרפתי "ורקינגטוריקס" משנת 2001.ורקינגטוריקסארוורנים (Arverni) מצור גרגוביה
המצור על אלסיהמנהיג המרד הגדול של שנת 52 לפנה"ס נגד יוליוס קיסר.
זכה בכמה הצלחות ראשוניות, אך הובס בסופו של דבר באלסיה.
נפל בשבי ונחנק למוות בשנת 46 לפנה"ס בעת מסע הטריומף של יוליוס קיסר ברומא.
בנוסף, הוקמו לזכרו פסלים בצרפת.
ליטוויקוס (Litaviccus) איידואיםמצור גרגוביהאריסטוקרט גאלי שהצית את אש המרד בצבא שנשלח על ידי האיידואים לסייע לקיסר בעת מצור גרגוביה.
אפורידוריקס (Eporedorix)מצור על אלסיה שלושה מתוך ארבעת מפקדי כח התגבורת (הרביעי היה קומיוס) שאספו צבא בכל רחביה גאליה להצלתו של ורקינגטוריקס הנצור באלסיה.
בגלל היעדר סמכות מדינית אחת, גייס כל שבט את צבאו בנפרד והיה לו מפקד משלו.
לחלק מהשבטים הגדולים היו שבטים קטנים יותר שהיו בני חסותם, ובעתות מצוקה איחדו את כוחותיהם.
פעמים אחדות במהלך מלחמת גאליה יצרו מספר שבטים קואליציה שבחרה פיקוד משותף.
היעדרה של סמכות מדינית אחת ופיקוד מאוחד אילצו את יוליוס קיסר להכניע את השבטים בזה אחר זה.
תבוסתו של שבט מסוים לאו דווקא גררה אחריו כניעה של שבטים אחרים.
בשלב מאוחר יותר של המלחמה, בשנת 52 לפנה"ס, התאחדו שבטים גאלים רבים תחת מנהיגותו הכריזמטית של אריסטוקרט משבט הארוורנים (Arverni), ורקינגטוריקס.
היעדר הקצינים המקצועיים מנע מהגאלים יצירת טקטיקה גמישה.
בקרב עצמו, הייתה הטקטיקה העיקרית הסתערות במהירות גבוהה בניסיון לשבור את שורות האויב.
שיטת לחימה זו לא הייתה גמישה, אך היה בכוחה לזרוע פחד ובמקרה של אויב לא נחוש הייתה בה עוצמה מספיקה כדי לשבור את שורותיו.
טקטיקה זו שימשה את צאצאי הקלטים, הסקוטים, עד המאה ה-18 וסופה בהסתערות בקרב קלודן (1746).
לא היה נהוג להקים מבצרים בגאליה, אך חלק ניכר מהערים שקיסר מכנה אותן אופידה – היו מוקפות חומה.
ערים אלה היו מרכזי מינהל של סביבתן הכפרית, אך לא עלו לדרגת החשיבות של הערים בעולם היווני-רומי.
היעדר סמכות מדינית מרכזית לא אפשר לקיים מערכת לוגיסטית מפותחת.
לכן, היה על הצבא שכונס להתעמת תוך זמן קצר עם האויב.
אם העימות לא התרחש, לא הייתה ברירה אלא לפזר את הצבא, משום שלא הייתה דרך לספק לו מזון.
כאשר היה הצבא מסיים את המסע לאותו יום, נמנעו הגאלים מהקמת מחנה מבוצר והסתפקו בהקפת המחנה בעגלות משא.
לקראת סוף המלחמה, בעת המרד של ורקינגטוריקס, הבינו הגאלים שאין ביכולתם להתנגד לצבא הרומי הממושמע והמצויד היטב במערכה בשדה הפתוח ופנו לאסטרטגיה של אדמה חרוכה.
טקטיקה זו נחלה הצלחה, אך הייתה כרוכה במחיר כבד.
עם זאת, כשוורקינגטוריקס בחר להתבצר באלסיה ולא נסוג ממנה הצליח קיסר ללכוד אותו וכך הביא למפלתו.
עמים גרמאנים חיו בגדה המזרחית של הריין.
שבטים אלה לחצו מדי פעם על השבטים הגאליים ומדי פעם היו פורצים סכסוכי גבול ביניהם.
במהלך מלחמת גאליה נאלץ יוליוס קיסר להתמודד עם שתי קבוצות שבטים גרמאניים.
הראשונה הייתה חלק מקואליציית הסואבים החזקה שהיגרו לאזור מספר שנים לפני שיוליוס קיסר פלש לגאליה והקבוצה הגדולה השנייה ניסתה להגר לשטחה של גאליה ויוליוס קיסר נאלץ להתמודד עמם.
בדומה לגאלים, גם הגרמאנים לא היו מאורגנים בישות מדינית מסודרת אחת.
השבטים השונים נלחמו האחד בשני ולא הקימו צבא מאוחד.
הלוחמים הגרמאנים היו פראיים יותר מהגאלים וקשריהם עם התרבויות הים תיכוניות היו מצומצמים הרבה יותר.
הגרמאנים נהגו להתיישב בכפרים ולא בנו ערים בצורות.
בדומה לגאלים לא הייתה להם מסגרת צבאית מסודרת והלוחמים ציידו את עצמם בכלי הנשק.
בדרך כלל לא השתמשו בשריון כלשהו מלבד מגן.
הלוחמים השתמשו במגוון כלי נשק: חניתות, חרבות וגם אלות וגרזנים.
גם הפרשים לא היו מוגנים בדרך כלל בשריון, אך שיתפו פעולה עם חיל רגלים קל ובכך שיפרו את יעילותם.
במהלך המלחמה הצליח בדרך כלל חיל הפרשים הגרמאני להתגבר על חיל הפרשים הגאלי.
מבחינה חיצונית היו גדולים יותר בממדי גופם מהגאלים והרומאים.
בניגוד לבני תרבויות הים התיכון נהגו ללבוש בגדי צמר, מפני שפשתן היה מוצר מותרות באזורם.
הבריטונים הם קבוצת עמים קלטים שיישבו בחלקו הדרומי והמרכזי של האי הבריטי.
תרבותם הקלטית הייתה דומה לתרבותם של הגאלים.
בדומה לגאלים, היו גם הבריטונים מחולקים לשבטים רבים ללא הנהגה מרכזית.
עם זאת, במהלך שתי פלישותיו של יוליוס קיסר לבריטניה שיתפו פעולה ביניהם, ובמהלך הפלישה השנייה אף בחרו מפקד עליון משותף שפיקד על כוחותיהם.
כלי נשקם והטקטיקה של הבריטונים היו דומים לאלה של הגאלים מלבד השימוש בקרב במרכבות.
המרכבה שימשה את האריסטוקרטים הבריטונים לתנועה בשדה הקרב.
בעת יצירת המגע עם האויב, היה האריסטוקרט קופץ מן המרכבה ונלחם רגלית.
אם היה נקלע לצרה, היה יכול לזנק בחזרה למרכבתו והרכב היה מוציא אותו מאזור הסכנה.
בעת מלחמת גאליה שירתו בריטונים בצבאות גאלים והדבר היווה עילה נוחה לפלישה לאי הבריטי.
המלחמה החלה עם הגירת ההלווטים במרץ 58 לפנה"ס ממרכז אירופה לאזור גאליה, שהיה עשיר יותר ורחב יותר מהאזור בו שהו עד אותו זמן.
ההלווטים היו שבט גאלי גדול אשר שלט בארבעה שבטים שהיו חלק מהקונפדרציה ההלווטית [ההלווטים עצמם (Helvetii), טולינגים (Tulingi), לאטובריגים (Latobrigi), בויים (Boii) ורורקים (Rauraci)].
שבטים אלה ישבו באזור שווייץ המודרנית.
ההלווטים תכננו את הגירתם מערבה זה כמה שנים, והדבר היה ידוע לרומאים.
האיידואים (Aedui), בעלי בריתם הוותיקים של הרומאים, אף ביקשו את עזרת הרומאים בשנת 60 לפנה"ס כדי להתמודד עם ההגירה.
הסנאט הבטיח לעזור, אך לא נקף אצבע.
כשההגירה אכן יצאה לפועל בשנת 58 לפנה"ס, מיהר קיסר לנצל את ההזדמנות.
הוא נענה בשמחה לבקשות האיידואים ויצא בראש צבאו להתמודד עם האיום.
מלבד הבקשה של האיידואים היו לו סיבות כבדות משקל להתערב בנעשה: ההלווטים היו חלק מהקואליציה שהביסה את הצבא הרומי בקרב בורדיגלה בעת מלחמת הקימברים והטווטונים, והרומאים חששו מנוכחות הלווטית באזורם.
בנוסף לכך, היה חשש שהחלל שהשאירו ההלווטים ייתפס על ידי שבטים עוינים שיהוו איום על רומא.
יוליוס קיסר פגש בהלווטים על גדות הנהר רון ליד אגם ז'נבה בראש הלגיון העשירי אקווסטריס.
ההלווטים ניסו לשאת ולתת עם קיסר על מעבר בטוח בשטחו, אך קיסר חיפש עימות והערים קשיים ואף ביצר את הגדה שלו כדי להקשות על חציית הנהר.
חבורות קטנות של הלווטים שהתייאשו מהמשא ומתן העקר ניסו לפרוץ דרך הביצורים הרומיים על הגדה המערבית של הרון, אך נהדפו בקלות.
כשראו ההלווטים שאינם מסוגלים לחצות את הנהר, שינו את הנתיב ופנו צפונה בנתיב קשה יותר דרך הרי היורה לעבר ארצם של הסקוואנים.
קיסר חזר לפרובינקיה שלו, גייס את יתר כוחותיו והוסיף עליהם עוד שני לגיונות, ויצא למרדף אחרי ההלווטים.
לאחר שבועות אחדים הצליח להדביק אותם בעת שחצו את הנהר אראר (סון של ימינו).
עד שהשיג קיסר את ההלווטים כבר עברו שלושה רבעים מאנשיהם לגדה השנייה, אך שבט הטיגורינים, שהיו חלק משבט ההלווטים, טרם עבר וקיסר הצליח להדביק אותם.
התפתח קרב, הטיגורינים לא היו ערוכים וקיסר הצליח לטבוח רבים מהם ואחרים פוזרו לכל עבר.
ההלווטים האחרים המשיכו צפונה, תוך שהם מביסים את הפרשים הגאלים של קיסר בהתכתשות קטנה.
למרות התבוסה, המשיך קיסר לעקוב אחרי ההלווטים.
קיסר היה זקוק להכרעה מהירה כי המערכה החלה באביב, הדגן עדיין לא הבשיל בשדות ומצב האספקה שלו היה לא טוב.
פניותיו לשבטים גאלים ידידותיים נענו בהתחלה בשלילה, אך הוא הצליח להשיג את הדגן החסר משבט האיידואים הידידותי.
עם זאת, היה ברור שהוא זקוק לניצחון דחוף ובלעדיו הידידות של האיידואים לא תימשך זמן רב.
סיירים גילו לו את מיקום ההלווטים והוא החליט לאסור עליהם קרב ליד ביבראקטה, העיר המרכזית של האיידואים.
בקרב ביבראקטה הצליח לתמרן את הגאלים כדי שיתקפו את צבאו במעלה גבעה תלולה.
ההתקפה הגאלית נבלמה בעזרת המדרון.
הגאלים ניסו לאגף את הכוח הרומי, אך קיסר השתמש היטב בעתודותיו ובהתקפת נגד רומית הצליחו הרומאים לנצח את ההלווטים.
קיסר מסר שמתוך 338,000 הלווטים (כולל אזרחים) שלקחו חלק בהגירה רק כ-130,000 שרדו את הקרבות.
קיסר הורה להלווטים לחזור לארצם, מלבד שבט הבויים, שהותר לו להתיישב בגאליה.
קשה להעריך כמה מתוך אותם 228,000 אנשים שלא שרדו את הקרבות אכן נהרגו בהם וכמה מהם פשוט נפוצו לכל עבר.
ההערכה היא שאבדות ההלווטים הגיעו לכל הפחות לכמה עשרות אלפי בני אדם.
תבוסת ההלווטים פתחה אפשרויות נוספות בפני יוליוס קיסר.
מצד אחד הגאלים שראו את מפלת ההלווטים, שניסו להגר לשטחם, מיהרו לנצל את האירוע לטובתם.
משלחות גאליות רבות ממרכז גאליה הגיעו למחנהו של קיסר ורבים מהם ביקשו ממנו להדוף את הגרמאנים שהגיעו לגאליה לפני שנים אחדות תחת הנהגתו של אריוביסטוס.
הקולניים ביותר היו בעלי בריתו האיידואים שהפסידו לאריוביסטוס בקרב ונאלצו להפקיד בידיו בני ערובה.
מצד שני, קיסר רצה להמשיך את המלחמה כדי להאדיר את שמו ולמלא את קופתו שהתרוקנה בעת שהותו ברומא.
אומנם אריוביסטוס מופיע במקורות כבעל ברית רומי, אך הדבר לא הפריע לקיסר.
על כן, לקח על עצמו בשמחה את המשימה.
חלק מהגרמאנים בני קואליציית שבטי הסואבים וגורמים מכמה שבטים גרמאנים נוספים שתחת הנהגתו של אריוביסטוס היגרו לגדה המערבית של הריין התיישבו בין נהר המוזל לנהר הריין (באזור אלזס של צרפת המודרנית), בשטחו של שבט הסקוואנים.
גרמאנים אלה הוזמנו על ידי הגאלים כדי לתמוך בהם במלחמה פנימית ביניהם, אך לאחר שהגיעו, נותרו בגאליה ולא חזרו לארצם.
מספרם היה משמעותי למדי והגיע לפי עדותו של יוליוס קיסר לכדי 120,000 בני אדם.
יוליוס קיסר פתח במהלכים דיפלומטיים כדי לשכנע את הגרמאנים לעזוב את המקום ללא מאבק, אך אלה היו עקרים.
בינתיים החלו הגרמאנים להתארגן לקרב והתקדמו לעבר וסונטיו (Vesontio; בזאנסון המודרנית), שהייתה העיר הראשית של הסקוואנים.
קיסר לא רצה להפקיר את העיר לגורלה ומיהר לאזור בראש צבאו כדי ליירט את הצבא הגרמאני לפני שיגיע לעיר.
לאחר מנוחה קצרה בעיר יצא הצבא הרומי צפונה ופגש את הגרמאנים במישור אוכסנפלד (Ochsenfeld) שבאו-רן (Haut-Rhin) של צרפת המודרנית, בקרבת הרי ווֹז' (Vosges) כ-130 ק"מ מווסונטיו.
מגעים דיפלומטיים נוספים שנוהלו במקום כשלו.
בקרב שהתלקח במקום הצליח קיסר להביס את האגף השמאלי של הגרמאנים, אך אלה הצליחו ללחוץ באמצעות אגפם הימני את האגף הרומי הניצב מולם.
הפעלה יעילה של העתודות והפרשים באגפם השמאלי הביאה את הניצחון לצבא הרומי.
לאחר הקרבות נגד הגרמאנים חזר הצבא הרומי למגורי חורף.
בזמן זה דאג קיסר לאמן את הלגיונרים החדשים שגייס במהלך שנת 58 לפנה"ס, הוסיף אליהם עוד שני לגיונות ובכך הביא את כוחו לכדי שמונה לגיונות שלמים.
השבטים הגאלים חשו אי נחת מכך שהחליפו פולש אחד באחר.
במקום הגרמאנים, חנה כעת הצבא הרומי באדמותיהם.
השבטים הבלגים היו מוטרדים יותר מכולם והחלו בהכנות לקראת הדיפת הפלישה הרומית.
קיסר לא עשה דבר כדי להרגיע את הגאלים.
להפך, הוא החליט להרחיב את תחום ההשפעה הרומי מעבר לגבולות הפרובינקיה שלו ועסק באופן נמרץ ביותר בהכנות לקראת השנה הקרובה.
יוליוס קיסר יצא לעבר הבלגים בשלהי האביב, כשהתבואה הספיקה לאספקת צבאו, ותוך שבועיים הגיע לאזורם של שבט הרמים באזור צפון-שמפאן המודרנית בין נהרות המז והמארן.
הוא פלש לשטח הרמים ובנה מחנה על גדות הנהר אקסונה (אָן של ימינו) כשמונה ק"מ מביבראקס (ככל הנראה לאן המודרנית), אחת הערים החשובות ביותר של הרמים.
הרמים נאלצו לבחור במי לצדד: מצד אחד שהה יוליוס קיסר עם לגיונותיו על אדמותיהם ומצד שני התקרב לאזור צבא הקואליציה של הבלגים עם בעלי בריתם ממוצא גרמאני.
הרמים העדיפו משא ומתן עם קיסר על פני עימות גלוי עמו, נכנעו וכרתו ברית עם רומא.
הרמים נותרו נאמנים לקיסר עד סוף המלחמה.
כמו כן, מסרו כי הצבא של הבלגים, יחד עם בעלי בריתם ממוצא גרמאני מונה כ-300,000 לוחמים, מהם כ-40,000 ממוצא גרמאני.
מרבית הלוחמים הבלגים הגיעו משבטי הנרווים, הבלובאקים והמורינים (Morini).
גם אם הגזים קיסר בהערכות שמסרו לו הרמים, ללא ספק היה הצבא של הבלגים שניצב מולו גדול בהרבה מצבאו שלו.
הקואליציה של הבלגים עם בעלי בריתם ממוצא גרמאני התקרבה לביבראקס במטרה לכבוש אותה בסערה וקיסר החליט לשלוח את חיל הרגלים הקל כדי לעזור לרמים להדוף את התוקפים.
לאחר הדיפת ההתקפה החלו בלגים לבזוז את האזור כשהצבא הרומי חנה במחנה מבוצר ומדי פעם פרצו להתכתשויות קטנות בין פרשי הצדדים.
בסופו של דבר התפתח קרב בין הצדדים.
בקרב אקסונה הצליח קיסר להביס את הבלגים, תוך כדי שהוא מסב להם אבדות.
הבלגים נסוגו לעיר נוביודונום (Noviodunum; כיום ליד סואסון) המבוצרת בשטחם של הסאוסיונים (Suessiones).
ניסיון רומאי לכבוש את העיר בסערה כשל וקיסר החל להקים מכונות מצור כדי לכבוש את העיר.
מראה מכונות המצור היה מבעית והסאוסיונים מיהרו להיכנע כי ידעו שהתנגדות כושלת פירושה השמדה.
העיר הבאה שעמדה בדרכו הייתה בראטוספאנטיום (Bratuspantium; מיקומה המודרני איננו ידוע), בירתם של שבט הבלובאקים.
גם אלה נכנעו בלי קרב ומסרו בני ערובה.
גם שבט האמביאנים (Ambiani) הקטן העדיף כניעה על פני התנגדות מזוינת.
לאחר הכנעת האמביאנים הגיע רצף הניצחונות הקלים של הרומאים לקיצו.
על גדות נהר הסל (Selle) (סאביס בלטינית; Sabis), יובלו של נהר הסכלדה, הפתיע בודואוגנטוס (Boduognatus) את הצבא הרומי.
בקרב סאביס שניטש בארצם של הנרווים, היו הבלגים קרובים להנחיל תבוסה לרומאים, אך הגנה נחושה והגעת תגבורות מנעה זאת.
לפי המידע שמסרו לקיסר הרמים, הגיע מספר הלוחמים הנרווים יחד עם בני בריתם לכ-75,000 חיילים, אך סביר שהמספר שמופיע אצל קיסר גבוה מהעוצמה האמיתית של הבלגים ומספר לוחמיהם היה קטן יותר, אם כי ככל הנראה היה לכל הפחות שווה למספר החיילים הרומאים.
על פי קיסר, שרדו את הקרב רק 500 מתוך 60,000 לוחמים נרווים.
נראה שגם הפעם המספרים מנופחים ומספר האבדות היה קטן יותר, אם כי ללא ספק משמעותי.
לאחר הניצחון בקרב סאביס, המשיך קיסר מערבה במטרה לכבוש את יתר שטחי הבלגים.
שבט הבלגים הגדול האחרון שנשאר עצמאי היה האדוואטוקי (Aduatuci).
הם נסוגו לאופידום מבוצר ששמו לא נמסר והתבצרו בו.
קיסר הטיל מצור על האופידום והאדוואטוקים ביקשו הפסקת אש, אך הפרו אותה בלילה וקיסר הצליח להביסם.
כתוצאה מכך, נפלו בקרב כ-4,000 אדוואטוקים, והיתר, כ-53,000 בני אדם, נמכרו לעבדות כעונש על ההתנגדות שהפגינו.
האופידום נהרס בפקודתו של יוליוס קיסר.
מסעות המלחמה של הלגאטים של יוליוס קיסר
לאחר כיבוש שבטי הבלגים שלח קיסר שני לגיונות מתוך צבאו למשימות עצמאיות.
הלגיון השביעי נשלח תחת פיקודו של פובליוס קראסוס לעבר חצי האי ברטאן.
המסע התברר כמוצלח והלגיון הצליח לכבוש את השטח ללא קרב.
השבטים נכנעו ואף הסכימו לכרות ברית עם רומא.
הלגיון ה-12, תחת פיקודו של סרוויוס סולפיקיוס גלבה, נשלח לדכא התקוממות מסוכנת שהייתה בגבולות הפרובינקיה גאליה טרנסאלפינה ליד האופידום אוקטודורוס (Octodurus; מרטיני (Martigny) של ימינו) ליד אגם ז'נבה.
מטרה חשובה נוספת הייתה לאבטח את מעבר סן ברנאר האסטרטגי, שהיה בשטחו של שבט הוורגרים (Veragri) והסוחרים והרומים היו צריכים לשלם מס לוורגרים על השימוש במעבר.
קיסר דיווח על ניצחון בספרו, אך לאמיתו של דבר, נכשלו הרומאים במשימתם לאבטח את המעבר וניצחונם בקרב אוקטודורוס היה חלקי בלבד.
הרומאים הצליחו להשתלט על אוקטודורוס, אך מעבר סן ברנאר נותר בידיים גאליות.
בשנת 56 לפנה"ס, התרכזה עיקר הפעילות בידי הלגאטים של יוליוס קיסר.
הצבא הרומי חולק לשלושה חלקים: פולביוס קראסוס, בראש לגיון אחד (ככל הנראה השביעי) שתוגבר בשתי קוהרטות נוספות, נשלח לאזור אקוויטן כדי להמשיך בכיבוש האזור.
קראסוס הגיע לשטחם של הסוטיאטים, שניסו לארוב לרומאים, אך בקרב שנערך במקום הצליח קראסוס לנצח אותם.
קראסוס המשיך במסעו דרומה וכבש את האופידום העיקרי של הסוטיאטים לאחר מצור.
תושבי אקוויטן ניסו להתאגד, אך קראסוס פעל במהירות והצליח לנצח אותם לפני שהספיק הצבא המאוחד של האקוויטנים להתאגד כנגדו.
לאביינוס הושאר להשגיח על שבטי הבלגים שנכבשו שנה קודם לכן.
הבלגים שהוכו מכה קשה בשנה שעברה לא העזו להתנגד לנוכחות הצבא הרומי שבשטחם.
הלגאטוס קווינטוס טיטוריוס סבינוס נשלח בראש שלושה לגיונות נגד הלקסובים (Lexovii), האונלים והקוריוסוליטים (Curiosolitae) שהתגוררו באזור נורמנדי של ימינו, במטרה לכבוש את שטחיהם.
באזור זה ניסה וירידוביקס (Viridovix) למרוד ברומאים ואסף צבא גדול לשם כך.
כשהגיע סאבינוס לאזור, בלם וירידוביקס את התקדמותו והרומאים בנו מחנה מבוצר.
הגאלים נערכו מדי יום מול המחנה, אך סאבינוס שלא רצה להתעמת עם הצבא הגדול בתנאים נחותים נותר סגור בין החומות ופנה לתחבולות.
הוא הצליח לשכנע את הגאלים שמצבו קשה והצבא הרומי עומד על סף תבוסה ובכך גרם להם לתקוף את המחנה המבוצר.
ידם של הרומאים הייתה על העליונה והמרד דוכא.
קיסר עצמו בראש יתרת הצבא יצא כנגד האיום הגדול ביותר – הוונטים, אשר היו עם של יורדי ים מדרום מרכז חצי האי ברטאן שעסק רבות במסחר ימי.
הם החליטו לפרוש מהברית שכרתו עם הרומאים בשנה הקודמת כי ככל הנראה נודע להם על תוכניותיו של קיסר לפלוש לאי הבריטי והם חששו מפגיעה בסחר שלהם עם תושביו.
הרומאים ראו בפרישה מהברית בגידה ופעלו בהתאם.
קיסר לא התקשה לכבוש את עריהם, אך הוונטים השתמשו בשליטתם בים ונסוגו בכל פעם שהיה איום על חייהם.
כדי להתגבר עליהם הורה קיסר לדקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס לבנות צי ולהתעמת עם הוונטים בים.
בקרב מפרץ קיברון הצליחו הרומים לחבל במפרשי הספינות הוונטיות ואלה נותרו חסרות תנועה כי לא היו מצוידות במשוטים.
כתוצאה מכך, הייתה ידו של הצי הרומי על העליונה והוונטים נאלצו להיכנע לאחר שתקוותם לניצחון אבדה בעקבות תבוסת הצי.
קיסר טוען שהוציא להורג את האליטה השלטונית ומכר לעבדות את היתר, אך סביר להניח שלא כל התושבים נמכרו לעבדות.
כך או כך הייתה זו מכה קשה לוונטים והם נעלמו מהרישום ההיסטורי לאחר מכן.
בשלהי הקיץ, לאחר הניצחון על הוונטים, יצא קיסר נגד המנפים והמורינים (Morini).
התקפה זו נערכה ללא התגרות כלשהי מצדם של שני השבטים האלה, אך קיסר לא ראה בעין יפה את העובדה שהם לא שלחו אליו צירים ולא הביעו נכונות יזומה לכרות ברית עם רומא, ודי היה בעובדה זו כדי לצאת למסע כיבושים כנגדם.
השבטים נסוגו לאזור ביצות שבו הרומאים התקשו לפעול וקיסר הסתפק בתפיסתן של חבורות מבודדות ושריפת הכפרים.
השנה נפתחה בהגירה של שני שבטים גרמאנים גדולים, האוסיפטים (Usipetes) והטנקטרים (Tencteri), שנסוגו מפני הלחץ של קואליציית שבטי הסואבים (Suebi) החזקה, אל עבר הגדה המערבית של הריין (כיום בשטחה של הולנד).
קיסר טוען שמספר המהגרים הגיע לכדי 430,000 בני אדם, מהם 100,000 לוחמים.
גם במקרה זה לא ניתן לסמוך על מספריו של יוליוס קיסר וסביר להניח שההגירה התרחשה על פני שטח רחב בקבוצות רבות ולא בקבוצה ענקית אחת של מאות אלפי בני אדם.
כך או כך, אין ספק שמדובר בהגירתה של קבוצה גדולה.
המהגרים פרצו את המחסום שהציבו המנפים על גדות הריין והמשיכו לעבר שטחם של השבטים הבלגים, שהוכנעו בשנת 57, וכעת היו בעלות הברית הרומאיות האבורונים (Eburones) והקונדרוסים (Condrusi).
אומנם גאליה נכבשה הלכה למעשה (למעט החלק הדרום מזרחי) על ידי קיסר, אך עדיין לא הוכרה כפרובינקיה רומית רשמית.
יתרה מכך, חלק מהשבטים, דוגמת המנפים, טרם קיבלו על עצמם את השלטון הרומי.
עם זאת, קיסר פעל בדומה לפעולותיו נגד ההלווטים בשנת 58 לפנה"ס: הוא יצא בראש צבאו להתעמת עם המהגרים.
פעולותיו נבעו הן מהרצון לזכות בתהילה אישית והן כדי לבסס את השלטון הרומאי ולהגן על בעלות בריתו האבורונים והקונדרוסים מפני הגרמאנים.
הצבא הרומאי פגש את המהגרים הגרמאנים בסמוך לריין ומנע מהם את ההתקדמות דרומה.
הגרמאנים ניסו לנהל משא ומתן עם יוליוס קיסר על מעבר בטוח לגאליה.
קיסר סירב והציע במקום לעזור להם להתיישב בשטחים של האובים (Ubii) בגדה המזרחית של הריין.
המשא ומתן נמשך ללא תוצאות, אך בינתיים קבוצה של כמה מאות פרשים גרמאנים תקפה קבוצה גדולה יותר של פרשים גאלים מצבאו של קיסר והצליחה לנצח אותם תוך גרימת אבדות לגאלים.
קיסר, שחשש ששמועות על התבוסה בהתכתשות קטנה זו יצמיחו כנפיים ויגרמו למהומה בגאליה גופה, החליט על התקפה כוללת על הגרמאנים למחרת.
הגרמאנים לא ידעו על הכוונה הרומאית ושלחו משלחת שכללה את ראשי השבטים לפגוש את קיסר יום לאחר התגרה.
כך קרה שהשליחים פגשו את הצבא הרומי כשהוא התקדם לעבר המחנה הגרמאני.
קיסר הורה לאסור את ראשי השבטים והמשיך בהתקדמותו.
הגרמאנים שלא היו מוכנים לקרב הופתעו מהופעת הצבא הרומי וללא מנהיגיהם לא הצליחו להתארגן בצורה יעילה.
הצבא הרומי הצליח להתגבר בקלות על ההתנגדות הגרמאנית וטבח בחלק מהם והחלק האחר נס לגדה המזרחית של הריין.
הטבח שנערך בשבטים הגרמאנים היה גדול.
קברים עם חללים רבים התגלו בשטחה של הולנד בשנת 2015 עם שרידי גופות ההרוגים.
קיסר לא הסתפק בתבוסה שהנחיל למהגרים הגרמאנים, אלא החליט להראות את הנוכחות הרומאית גם בגדה המזרחית של הריין.
כדי להראות לגרמאנים את עוצמת הצבא הרומי ואת כושרו ההנדסי החליט לבנות גשר גדול מעץ ולא להעביר את צבאו בסירות דרך הריין.
הגשר העצום נבנה בזמן שיא של עשרה ימים.
הצבא הרומי חצה את הריין אך לא מצא צבא גרמאני בגדה המזרחית, שברח מפניו.
קיסר לא רצה להתקדם לעומק השטח הגרמאני והסתפק בשריפת כמה כפרים במשך שבועיים וחצי.
לאחר הפגנת כוח זו חזר קיסר על עקבותיו ושרף את הגשר.
בסוף הקיץ הגיעה העת לפלוש לאי הבריטי.
קיסר טען שבריטונים שלחו סיוע לגאלים ביבשת ולכן היה הכרח, כביכול, להעניש אותם.
עם זאת, נראה שהתוכנית לפלוש לאי הבריטי נרקמה במוחו לפני כן, והסיבה האמיתית לפלישה לא הייתה הנוכחות של הלוחמים הבריטונים בגאליה, אלא הרצון לבזוז את אוצרותיו של האי הבריטי, ובעיקר ליהנות ממרבצי המתכות היקרות הגדולים שלו.
שיקול חשוב נוסף שהיה לקיסר הוא היוקרה שנלוותה לפלישה לארץ זו שהייתה אפופת אגדות מבחינת הרומאים.
הצלחה בתחום זה הייתה מביאה לו את הערצת ההמונים ברומא.
לצורך הפלישה ארגן קיסר צי שכלל 100 ספינות סוחר ועוד ספינות מלחמה שנותרו לו מקרב מפרץ קיברון.
צי הפלישה רוכז בשטחם של המורינים באזור פה-דה-קאלה המודרני.
בסך הכול כלל כוח הפלישה שני לגיונות (השביעי והעשירי) וכמה מאות פרשים.
יתר הצבא נשאר בגאליה תחת פיקוד הלגאטים כדי להמשיך במסע הכיבוש בשטחי המנפים והמורינים שטרם נכנעו לרומא.
הפלישה החלה באופן לא מוצלח.
ניסיונות לאסוף מודיעין מהסוחרים הגאלים עלה בתוהו אחרי שאלה לא רצו לשתף פעולה עם מתחרה כלכלי פוטנציאלי על הסחר עם האי הבריטי.
גם סיור שביצע אחד מקציניו של קיסר בספינה קלה ליד החוף הבריטי לא העלה ממצאים רבים.
קיסר, שהיה רגיל לתנאיו של הים התיכון, לא היה מודע לאופיו הסוער של האוקיינוס האטלנטי.
כתוצאה מכך, העמסת הסוסים על ספינות המטען כשלה.
ספינות הסוחר שהובילו את חלק הארי של צבאו לא התאימו לנחיתת סער.
גם ספינות הקרב שהתאימו ללחימה במימי הים התיכון התאימו במידה מוגבלת מאוד לנחיתת סער.
גרוע מכך, ניסיונותיו של יוליוס קיסר לאסוף מודיעין נודעו לבריטונים, ואלה התארגנו להגנה באזור המיועד לנחיתה.
כשצי הפלישה הרומאי הגיע לחוף הבריטי באזור הצוקים הלבנים של דובר, הוא נתקל בהתנגדות עזה.
הספינות הרומאיות עמוקות השוקע לא הצליחו להתקרב לחוף והלגיונרים נאלצו לרדת מהספינות במרחק ניכר מהחוף.
כתוצאה מכך התקשו להסתער על הבריטונים שהמטירו עליהם חצים וכידונים.
קיסר העתיק את מקום הנחיתה וכך הצליח לנתק את הפרשים והמרכבות הבריטונים מחיל הרגלים, שלא הצליח להדביק את הספינות המהירות.
למרות שינוי המיקום, הנחיתה עדיין התנהלה בקושי רב.
קיסר נאלץ לפרוס את ספינות הקרב כדי לירות על המגנים מהבליסטראות המוצבות על הסיפון, אך גם זה הועיל רק במעט.
רק בעמל רב הצליחו הרומאים להתגבר על המגנים הבריטונים ולנחות באי.
הרומאים הקימו מחנה מבוצר, אך סופה גדולה השמידה חלק מצי הפלישה וניתקה אותם מהיבשת.
הבריטונים חידשו את התקפותיהם, במיוחד נגד חיילים רומאים שניסו לאסוף אספקה מהסביבה.
הרומאים היו במצב קשה בגלל הים הסוער שמנע אספקה מהיבשת, ומצד שני פעילות הפרשים הבריטונים ומרכבותיהם לא אפשרו איסוף אספקה מהסביבה.
הבריטונים, מעודדים מהצלחתם, תקפו את המחנה הרומי עצמו, אך נהדפו.
קיסר לא רצה להמשיך את המערכה בתנאים אלה והסכים לנהל משא ומתן עם הבריטונים שחששו מהמשך הנוכחות הרומאית באי.
כתוצאה מהמשא ומתן נסוגו הרומאים בחזרה ליבשת ללא קרב.
למרות כישלון הפלישה, עצם קיומה היה הצלחה תעמולתית גדולה ברומא, שבה צוין האירוע בחגיגות נרחבות.
לאחר חזרתו ליבשת המשיך קיסר את כיבוש גאליה.
טיטוס לאביינוס נשלח בראש צבא שחזר מבריטניה למערכה נגד המורינים.
סאבינוס וקוטה נשלחו לכבוש את המנפים.
הקיץ היה יבש והמקומיים לא יכלו לסגת לביצות כמו שעשו שנה קודם לכן.
כתוצאה מכך היה מסע המלחמה נגדם מוצלח מאוד מבחינת הרומאים.
בשנת 54 לפנה"ס תכנן יוליוס קיסר פלישה חדשה לאי הבריטי.
כדי להבטיח את הצלחת הפלישה הוא הקדיש מאמץ ניכר לבניית צי פלישה גדול יותר ואסף צבא גדול יותר.
כוח הפלישה נאסף בפורטוס איטיוס (ככל הנראה בולון המודרנית).
בסך הכול נבנו 600 ספינות משא ועוד 28 ספינות קרב.
הצבא שנאסף לקראת הפלישה כלל הפעם 5 לגיונות ועוד 2,000 פרשים.
כדי לשמור על השקט בגאליה נותרו בה שלושה לגיונות ו-2,000 פרשים.
לאחר הסדרת עניינים פוליטיים דחופים שדרשו את מעורבותו בשבט הנרווים יצא קיסר בראש צבאו לעבר האי הבריטי.
כוח הפלישה נחת בחוף ללא התנגדות.
קיסר החליט לנצל את שארית שעות האור ולקח את מרבית הצבא לפנים האי.
על החוף השאיר, במחנה מבוצר שנבנה במקום, 10 קוהורטות וכ-300 פרשים (סדר גודל של לגיון אחד).
עם שחר נתקל בכוח בריטוני גדול על גבעה מבוצרת על הגדה הרחוקה של הנהר (ככל הנראה סטאור (Stour)).
הרומאים תקפו וכבשו את הגבעה בסערה.
קיסר רצה להמשיך במרדף אחרי הבריטונים הנסוגים, אך סערה פגעה בצי שעגן בחוף והתערבותו נדרשה לשם תיקון הנזקים.
הבריטונים, שזכו ברגיעה זמנית, התארגנו מחדש ובחרו בקסיוולאונוס (Cassivellaunus) למנהיגם הצבאי.
שבטו לא מצוין על ידי יוליוס קיסר, אלא רק מיקומו "צפונית לתמזה" מה שחופף לשטחו של שבט הקטובלאונים (Catuvellauni), כך שסביר להניח שהיה מנהיג השבט הזה.
הבריטונים שהפסידו בכמה התנגשויות, פנו לטקטיקה של מלחמת גרילה ופגעו ביחידות רומאיות קטנות שיצאו לחפש אספקה.
קיסר הצליח לכרות ברית עם שבט הטרינובנטים (Trinovantes) שהיו יריביהם של הקטובלאונים ואלה גילו לו את מיקום האופידום שלהם.
יוליוס קיסר כבש את היישוב וטבח ברבים מתושביו.
בנוסף שבטים בריטונים נוספים פרשו מהברית ונכנעו לקיסר.
קסיוולאונוס ניסה לתקוף את המחנה הרומאי שעל החוף, אך נהדף.
לאחר שתי תבוסות אלה ועריקת כמה שבטים ביקש קסיוולאונוס להפסיק את מעשי האיבה.
הסתיו עמד בפתח וקיסר, שחשש מסערות החורף, מיהר להסכים לתנאי השלום המוצעים.
לקראת חורף 54–53 לפנה"ס חילק יוליוס קיסר את צבאו לחלקים קטנים יותר ופיזר אותו ברחבי גאליה במחנות חורף במקום לרכזו בנקודה אחת.
תבואת השדות של אותה שנה הייתה דלה וקיסר לא רצה להעיק על האוכלוסייה בריכוז כל הצבא במקום אחד.
כדי לשמור על השקט בחבלי הארץ הבלגים, שהוכנעו בשנת 57 לפנה"ס והיו מפורסמים באופיים הלוחמני, הוצב חלק ניכר מהיחידות בשטחיהם.
החשש הרומאי מפני מרידה בלגית התאמת.
הבלגים השתמשו בעונת השנה הלא רגילה ופתחו במרידה רבתי.
לא הייתה זו מרידה מאורגנת של כל הבלגים תחת פיקוד והנהגה מרכזיים, אלא התקוממות כללית של הבלגים שפעלו בלי תיאום האחד עם השני.
חוסר התיאום והאחדות ביניהם החלישו את עוצמת המרד.
הראשונים למרוד היו האבורונים (Eburones) שבחרו בשני מפקדים: אמביוריקס (Ambiorix) וקאטיבולקוס (Cativolcus).
שני אלה טמנו מלכודת לחיל הרומי הגדול שחנה בשטחם.
החיל הורכב מהלגיון ה-14 ו-5 קוהורטות נוספות (סדר גודל של לגיון וחצי) ייתכן שכוחות נוספים שהו יחד עם הלגיון, נראה שבסך הכול מנה הכוח כ-6,000 עד 8,000 חיילים תחת פיקודם של שני הלגאטים קווינטוס טיטוריוס סבינוס (Quintus Titurius Sabinus) ולוקיוס אורונקוליוס קוטה (Lucius Aurunculeius Cotta).
האבורונים טמנו מלכודת לסבינוס ולקוטה: בהתחלה תקפו את מחנם המבוצר.
התקפה זו נהדפה בקלות על ידי הרומאים ואז אמביוריקס הגיע למחנה הרומאי והציע להם עסקה: הוא אמר שהוא יודע שהאבורונים מתכננים התקפה רבתי למחרת והציע להם להתלוות אליו כדי שהוא יעביר אותם דרך מעבר בטוח לעבר לגיונות אחרים שחנו במרחק מה מהמחנה שלהם.
לאחר התייעצות ביניהם, הלגאטים הסכימו.
אמביוריקס הוביל אותם דרך גיא צר שבו טמנו האבורונים מארב לרומאים.
בקרב שהתפתח במקום הפתיעו האבורונים את הרומאים וטבחו כמעט בכולם.
השמועה על התבוסה הרומאית עשתה לה כנפיים ושבט בלגים נוסף – הנרווים, תקפו את המחנה הרומי שנמצא בשטחם.
המפקד בשטח היה הלגאטוס קווינטוס טוליוס קיקרו (Quintus Tullius Cicero), אחיו של מרקוס טוליוס קיקרו, הנואם הידוע.
קיקרו פעל היטב והדף שתי התקפות של הנרווים.
לאחר שהתקפותיהם נהדפו, הטילו הנרווים מצור על המחנה.
לאחר שבוע של מצור הצליח אחד השליחים של קיקרו לחמוק דרך טבעת הכיתור ולהודיע לקיסר על מצבו הנואש.
יוליוס קיסר, שחנה עם לגיון אחד, היה עמוס במטען רב שלא יכול היה להפקיר ולכן הורה לקווסטור שלו, מרקוס קראסוס לצאת מיד לכיוונו בראש הלגיון שתחת פיקודו, כדי לשמור על המטען יקר הערך, ואילו הוא עצמו יצא בראש הלגיון שלו לעזרתו של קיקרו.
עד שקיסר הגיע למחנהו של קיקרו התאסף תחת פיקודו צבא שכלל שני לגיונות, כמה מאות חיילים מחיל העזר ופרשים, סך הכול למעלה מ-7,000 חיילים.
כוח זה היה קטן באופן משמעותי מצבא הנרווים, אך יוליוס קיסר הצליח לפתות את הנרווים לתקוף אותו במחנה מבוצר שהקים והצליח להביסם.
בכך תמה הלחימה באותו חורף, מלבד התכתשות קטנה ליד המחנה של לאביינוס.
השנה החדשה עמדה בסימן מרידה רבתי בצפון – יוליוס קיסר לא יכול היה לעבור בשתיקה על השמדת הלגיון על ידי האבורונים.
כמו כן, על אף שקיסר הצליח להציל את קיקרו הנצור, המורדים לא הובסו באופן סופי, אלא רק נסוגו לבתיהם.
לצורך המערכה בשנה הזו גייס קיסר שני לגיונות חדשים: הלגיון ה-14 גמינה (תאום) במקום לגיון מספר 14 שהושמד והלגיון ה-15. כמו כן קיבל מפומפיוס את הלגיון מספר 1 שהיה מיועד במקור לצבאו בספרד.
עם כוחות אלה עלה צבאו של יוליוס קיסר לכדי 10 לגיונות, כמה אלפי פרשים וחיילים בחיל העזר, בסך הכול כ-50,000 חיילים.
הגאלים עדיין לא התאחדו לכדי צבא אחד ולא מינו מפקד עליון.
לכן, יכלו להציב מולו רק צבאות מבודדים.
העדר שלטון מרכזי אחד מנע מקיסר את האפשרות לפגוע בשלטון זה ועל ידי כך להביא לסיום מהיר של המרד.
הוא היה צריך להילחם בשבטים אחד אחד.
הדרך שלו לעשות את זה כללה טרור נגד האוכלוסייה האזרחית, שעבוד והשמדה טוטאלית של ערים וכפרים שלמים.
צבא המורדים החזק ביותר סר למרותו של אמביוריקס האבורוני.
לכן, קיסר החליט להחליש אותו בטרם יפנה לטפל בו.
המטען נשלח ללאביינוס, שפיקד בשלב זה על לגיון אחד, תחת שמירתם של שני לגיונות.
לאחר שליחת המטען יצא יוליוס קיסר נגד המנפים עם 5 לגיונות.
המנפים נסוגו כמנהגם לאזור הביצות, אך קיסר גילה עקשנות ורדף אחריהם.
למנפים לא נותרה ברירה והם נכנעו.
הטרוורים החליטו לתקוף את לאביינוס עם שלושת לגיונותיו (הלגיון המקורי שלו ועוד שניים שהגיעו עם המטען).
לאביינוס הצליח לתמרן את הטרוורים לעמדה לא נוחה וניצח אותם בקלות.
אמביוריקס ניסה לכרות ברית עם שבטים גרמאנים מהגדה המזרחית של הריין, אך ללא הועיל.
כדי לחזק את יראת השבטים הגרמאנים מפניו החליט יוליוס קיסר לחצות את הריין בפעם השנייה.
בדומה לפלישה הראשונה לגדה המזרחית של הריין, גם פלישה זו הסתיימה ללא קרבות של ממש.
האויבים מיהרו להבטיח לקיסר שנותרו נאמנים לרומא והוא הסתפק בכך.
לאחר הבטחת עורפו, פנה קיסר לטפל באובורונים שארצם שכנה בסביבות יער הארדנים.
פרשיו של קיסר הצליחו להפתיע את אמביוריקס ולשרוף את כפרו, אך הוא הצליח לחמוק.
שותפו לניצחון על הרומאים, קטיבולקוס, בחר להתאבד.
קיסר חילק את צבאו למספר שדרות והתחיל בהשמדה שיטתית של האבורונים.
בנוסף, הזמין שבטים נוספים לבזוז את האבורונים – הזמנה ששבטים אלה שמחו לנצל.
יתרת הקיץ עברה בחיפושים עקרים אחרי אמביוריקס, שהצליח לחמוק, והשמדת האבורונים ויישוביהם.
ההשמדה הייתה כה יעילה שהותירה את רישומה בממצאים ארכאולוגיים.
נראה כי תוצאות מסע הנקמה של יוליוס קיסר הותירו את חותמן למשך ימיו של דור שלם.
בתחילת שנת 52 לפנה"ס פרץ מרד רבתי בגאליה.
הפעם, לא רק אזור אחד לקח חלק במרד, אלא הוא התפשט לכל רחבי גאליה.
המרד החל דווקא בדרום גאליה, שהיה מאוכלס בבעלי בריתו של קיסר.
ארבעה שבטים חשובים לקחו חלק במרד: הארוורנים, האיידואים, הקארנוטים (Carnutes) והסנונים – כולם מדרום גאליה וממרכזה, אזור שלא הייתה בו התנגדות מזוינת גדולה לפני כן.
הסיבות לפרוץ המרד הן מגוונות.
הן הארוורנים והן האיידואים, שהיו חשופים להשפעה יוונית-רומית רבה דרך קשרי המסחר הענפים שלהם, שיתפו בהתחלה פעולה עם הכיבוש הרומי.
שבט הקארנוטים, שארצם הייתה מרכז הפעילות של הדרואידים, לעומתם חשו התמרמרות רבה מהנוכחות הרומית.
יתרה מכך, קיסר מינה עליהם שליט בובה, שנרצח על ידם.
הניצוץ המידי לפרוץ המרד היה הוצאתו להורג של אקו (Acco), מנהיג הסנונים, אשר ב-53 לפנה"ס הוצלף למוות בעת הכינוס בדורוקונטורום (Durocortorum; ריימס המודרנית).
בראש המרד עמד ורקינגטוריקס הנמרץ, מנהיג שבט הארוורנים.
שותפו הבכיר היה קומיוס (Commius), מלך שבט האטרבטים הבלגי.
עם זאת, הסיבות לפרוץ המרד היו עמוקות יותר.
ראשי השבטים הגאליים נכחו לדעת שקיסר אומנם הציג עצמו כבעל ברית שרק בא לסייע להם להדוף את הגירת ההלווטים והגרמאנים, אך למעשה, רואה בגאליה כחלק מהשטחים הרומיים.
הוצאתו להורג של אקו, שקרא לסילוקם של הרומים מגאליה, המחישה להם עובדה זו.
ראשי השבטים רצו לשמור על עצמאותם מהשלטון הזר והחליטו למרוד.
הם תקפו את הסוחרים הרומאים בעיר קנאבום (Cenabum; אורליאן המודרנית) וטבחו בכולם.
אחריהם הצטרף למרד אריסטוקרט ארוורני צעיר, ורקינגטוריקס.
ההיסטוריה המשפחתית של ורקינגטוריקס הייתה בעייתית – אביו ניסה לתפוס את השלטון ולהשתלט על גאליה, והיחס אליו היה חשדני.
הוא אפילו סולק מעיר מולדתו, גרגוביה (ככל הנראה קלרמון-פראן המודרנית).
האריסטוקרט הצעיר לא אמר נואש בגלל סילוקו מעירו ואסף תומכים רבים, שהכריזו עליו כמלך.
עד מהרה, כמעט כל השבטים מערבית לגרגוביה הצטרפו אליו.
בניגוד למקובל בצבאות הגאלים, הקפיד ורקינגטוריקס על משמעת נוקשה בצבאו, עניין שסייע לו רבות במאבקו.
בהתחלה תקף ורקינגטוריקס את השבטים שנותרו נאמנים לרומא.
לוקרטיוס (Lucterius), אחד מפקודיו של ורקינגטוריקס, יצא נגד הרוטנים (Ruteni) וורקינגטוריקס עצמו יצא עם עיקר הצבא נגד הביטוריגים (Bituriges), שהיו בני חסות של האיידואים.
האיידואים ביקשו הנחיות מאחד הלגאטים של קיסר, והלגאטוס, במקום לצאת מיד בראש צבאו נגד המורדים, הורה לאיידואים לצאת לעזרתם.
האיידואים התנהלו בעצלתיים ועד שהם הגיעו למקום, הביטוריגים החליטו להצטרף למורדים.
גם מסעו של לוקרטיוס נשא פרי – הרוטנים יחד עם שכניהם, הניטיובריגים (Nitiobriges) והגאבאלים (Gabali) הצטרפו למורדים.
קיסר ששהה, כהרגלו, בגאליה קיסאלפינה, לא יכול היה לצאת מיד נגד המורדים משום שהם תקפו את המושבה הרומית נארבו מארטיוס (Narbo Martius; נרבון המודרנית), שהייתה בירת הפרובינקיה של גאליה טרנסאלפינה.
קיסר יצא להגנת המושבה בראש כוחות דלילים שהיו תחת פיקודו (ייתכן שמדובר בכוחות שגויסו במהלך החורף כדי להוות בסיס ללגיון החמישי אלודאי).
הוא הצליח להפתיע את המורדים, שחשבו שהדרכים יהיו חסומות בגלל שלגי החורף.
קיסר הותיר את הכוח שהביא עמו תחת פיקודו של הלגטאוס דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס והוא עצמו יצא לעבר ויאן שבהרי האלפים כדי להצטרף לכוח פרשים שהמתין לו שם ויצא עם כוח זה לעבר שטחי הלינגונים (Lingones) והצטרף לשני הלגיונות שחנו שם.
בנוסף, הורה ליתר הלגיונות להתרכז באגדינקום (Agendicum סנס המודרנית, כ-120 ק"מ צפונית מזרחית לפריז).
ורקינגטוריקס העביר אף הוא את כוחותיו צפונה והטיל מצור על גורגובינה (Gorgobina) שהייתה בעבר תחת שליטת האיידואים, אך כעת הייתה נתונה לבויים (Boii), שהיו חלק מהפלישה ההלווטית וקיבלו אישור מקיסר להתיישב שם.
קיסר לא יכול היה להפקיר את הבויים היות שהם היו תחת חסות האיידואים ופגיעה בהם הייתה כמו פגיעה באיידואים עצמם.
האיידואים היו השבט החשוב ביותר בגאליה והצטרפותם למרד הייתה עשויה להטות את הכף לרעתו של קיסר.
לכן, יצא קיסר בראש שמונה או תשעה לגיונות דרומה כשהוא מותיר שניים לשמור על המטען באגנדיקום.
בשלב זה היה תחת פיקודו רק כוח פרשים קטן היות שטרם הספיק לגייס פרשים מבעלי בריתו.
לאחר צעדה של יום אחד הגיע לעירם של הסנונונים, ולאנאודונום (Vellaunodunum) והטיל עליה מצור.
התושבים בחרו להיכנע לאחר שלושה ימי מצור במקום להסתכן בעונש חמור על התנגדות.
מיד לאחר מכן פנה קיסר לעבר קנבום (Cenabum, אורליאן) והגיע אליה אחרי יומיים של צעידה מאומצת והפתיע את הגאלים שלא ציפו להגעתו המהירה.
כעונש על הטבח שביצעו בסוחרים הרומאים, הורה ללגיונותיו לבזוז את העיר עד היסוד ומכר את תושביה, שלא נטבחו במהלך הביזה, לעבדות.
לאחר שנקם את דם הסוחרים הרומאים פנה לטפל בביטוריגים והצליח לכבוש את נוביודונום (Noviodunum) ללא מאמץ.
כעת היה חופשי לפנות נגד מוקד המרד באוואריקום, (Avaricum; בורז' המודרנית) ייתכן שבשלב זה גויס לגיון נוסף, (הלגיון השישי פראטה), אם כי הוא לא הצטרף אליו באוואריקום.
ורקינגטוריקס חשש שלא יוכל לנצח את הלגיונות של קיסר בקרב פתוח והעדיף לנקוט בטקטיקות של מלחמת גרילה ואדמה חרוכה.
על כן, הורה לביטוריגים לשרוף את היבול ואת עריהם, אך לאחר שאלה שרפו כ-20 יישובים, התחננו שישאיר את אוואריקום, עירם החשובה ביותר, שלמה.
ורקינגטוריקס הסכים, אף על פי שלא היה בטוח שיוכל להגן עליה.
בינתיים הגיע יוליוס קיסר והטיל מצור על אוואריקום.
המצור היה קשה כי ורקינגטוריקס הצליח לחבל באספקה לצבאו של קיסר שצר על העיר, אם כי לא לנתקה לחלוטין.
חרף הקושי, המצור נמשך במשך חודש ימים עד אשר קיסר הצליח לכבוש את העיר.
כ-40,000 מתושבי העיר נטבחו לפי הוראתו של קיסר כעונש על התנגדותם.
לאחר השלמת המצור פנה קיסר לטפל בכמה עניינים דוחקים.
ראשית סידר את המחלוקת הפוליטית בשבט האיידואים, השבט הגדול האחרון שנותר נאמן לו וחילק את צבאו.
החלק הקטן בראשותו של לאביינוס צפונה לעבר לוטטיה (Lutetia; פריז המודרנית) ואילו הוא עצמו פנה לעבר גרגוביה שעל גדות הנהר אלייה בראש שישה לגיונות אחרים.
בגלל עונת השנה, אלייה היה מלא במים והחצייה הייתה קשה, אך קיסר הצליח בכל זאת לחצות את הנהר ליד גרגוביה.
הוא הטיל מצור על גרגוביה.
לרוע מזלו של קיסר, האיידואים החלו לפקפק בכדאיות הברית עמו וכוחות איידואים שגויסו בשנה זו החלו להראות סימני שבירה.
ליטאוויקוס (Litaviccus), שפיקד על החיילים של האיידואים שהתלוו לצבא הרומאי, ניצל את הרגע ובתחבולה גרם לחייליו להוציא להורג את הרומאים שהיו עמם.
קיסר הצליח להשיב את הסדר על כנו, אך בזמן שנאלץ לטפל במרד של ליטאוויקוס, ההתנגדות הגאלית בגרגוביה התעצמה והוא החליט לסגת מהעיר בלי לכבוש אותה, אך לפני כן רצה לזכות בניצחון כדי לשמור על כבודו.
לכן, תקף גבעה שוורקינגטוריקס התחיל לבצר.
קיסר רצה לזכות בניצחון קטן בלבד, אך חייליו נסחפו וניסו לכבוש את גרגוביה עצמה.
ההתקפה כשלה לחלוטין והרומאים נאלצו לסגת.
התבוסה של קיסר בגרגוביה הייתה הקש האחרון בעיני האיידואים והם החליטו להצטרף למורדים.
המצור על אלסיה וסוף המרד המאורגן
לאחר התבוסה בגרגוביה פנה קיסר צפונה כדי לחבור עם הלגיונות של לאביינוס, שהצליח לנצח את הגאלים בקרב לוטטיה והיה פנוי למשימות חדשות.
לאחר כינוס הצבא פנה דרומה.
כמו כן, גייס כוח פרשים גדול בקרב השבטים הגרמאנים.
ורקינגטוריקס ניסה להפריע לתמרון ותקף את הצבא הרומי כשהיה בתנועה, אך פרשיו הגרמאנים של קיסר הצליחו לנצחם.
בסופו של דבר, בחר ורקינגטוריקס להתבצר באלסיה עם 80,000 לוחמים.
קיסר ניצל את ההזדמנות לרתק את יריבו למקום אחד במקום לרדוף אחריו בכל רחבי גאליה והטיל מצור על אלסיה.
ייתכן שבשלב זה הצטרפו אליו שני לגיונות נוספים (ה-5 וה-6).
ורקינגטוריקס הגיב בשליחת פרשיו לגיוס תמיכה ואילו יוליוס קיסר פנה לבניית טבעת מצור כפולה – אחת מול חומות אלסיה והשנייה מול הצבא הגאלי המאוחד שהיה צפוי להגיע לאזור לעזרת ורקינגטוריקס.
לאחר זמן מה אכן נאסף צבא גאלי גדול והגיע לאזור.
לפי דיווחיו של קיסר כלל צבא התגבורת 8,000 פרשים ו-240,000 רגלים, אם כי סביר שהמספר לא עלה בהרבה על 100,000, כך שסך הכול היו לגאלים כ-180,000 איש מול כ-35,000–45,000 רומאים שהיו מאורגנים ב-10–12 לגיונות ויחידות של בעלי ברית.
חיל התגבורת הסתער מספר פעמים על החומה החיצונית של טבעת המצור, כשהכוחות הנצורים בראשות ורקינגטוריקס מנסים לסייע להם עם התקפות על החומה הפנימית.
הגאלים עשו כן מספר פעמים אך ללא הצלחה.
בסופו של דבר, ורקינגטוריקס נאלץ להיכנע כי המזון באלסיה התדלדל והמוראל בשורותיו התדרדר.
למרות בגידתם, היחס של קיסר לארוורנים והאיידואים המובסים היה רחום יחסית.
הוא היה זקוק לשני השבטים הגדולים האלה כדי לשמור על השלום לאחר הבסת המורדים.
גורלו של ורקינגטוריקס היה מר יותר.
הוא נשבה והוצא להורג בחנק כמה שנים לאחר מכן בטריומף שארגן קיסר.
התבוסה הגאלית באלסיה פגעה באופן אנוש במורדים והצבא הגאלי המאוחד התפרק.
עם זאת, כיסי התנגדות מבודדים עדיין נותרו ויוליוס קיסר היה צריך להדבירם.
קיסר בחר לנהל את המערכה גם בחודשי החורף, שהיו עונת לחימה לא מקובלת.
ב-31 בדצמבר 52 לפנה"ס לקח יוליוס קיסר שני לגיונות (11 ו-13) ויצא למערכה נגד הביטוריגים.
הביטוריגים מיהרו להיכנע וקיסר נהג בהם ברחמנות ואף הורה לחייליו לא לפגוע ברכושם.
שבועיים וחצי לאחר מכן יצא בראש הלגיון השישי וה-14 גמינה במסע עונשים נגד הקארנוטים (Carnutes).
הקארנוטים היו אחראים לטבח של הסוחרים הרומאים בקנבום וקיסר לא היה רחום כלפיהם.
יישוביהם נשרפו, מזונם הושמד ורבים מהם נמכרו לעבדות.
קיסר השאיר את טריבוניוס להשלים את המלאכה והוא עצמו יצא בראש ארבעה לגיונות (7, 8, 9, ו-11) נגד הבלובאקים (Bellovaci).
שבט זה שלח לוחמים מעטים בלבד לצבאו של ורקינגטוריקס והעדיף להילחם ברומאים בשטחו.
כעת הגיע הזמן של הנקמה הרומאית.
הוא פגש את הצבא הבלובאקי, אך אלה סירבו לצאת לקרב נגדו ונסוגו לשטח קשה לגישה.
קיסר החליט לחזק את צבאו בשלושה לגיונות נוספים (6, 13 ו-14).
בסוף גילו סיוריו של קיסר את מיקום הצבא הבלובאקי והצליח להדביק אותו.
בנוסף, נשלחו כוחות צבא לאזור האבורונים בניסיון לאתר את אמביוריקס, אך ללא הועיל.
גם חלק גדול מהפיקטונים, ששיתפו לפני כן פעולה עם הרומאים, החליטו להצטרף למרד.
הפיקטונים המורדים הטילו מצור על הפיקטונים שנותרו נאמנים לקיסר בלמונום (Lemonum; פואטיה המודרנית).
הלגאטוס גאיוס קניניוס רבילוס (Gaius Caninius Rebilus) נשלח לאזור כדי להשיב את הסדר על כנו.
המורדים ניסו לתקוף את הצבא הרומאי בדרכו ללמונום, אך הרומים הקימו מחנה מבוצר וההתקפה נהדפה באבדות כבדות למורדים.
בנוסף, הצטרף אליו הלגאטוס גאיוס פאביוס.
במאמצים משותפים הצליחו רבילוס ופאביוס לדכא את המרד.
מוקד גדול אחרון של המרד נותר באוקסלודונום (Uxellodunum; דורדון המודרנית).
הלגאטים של קיסר פעלו באזור, אך לא הצליחו להכניע את העיר בכוחות עצמם וקיסר הרגיש שנוכחותו נחוצה להשגת הניצחון הסופי.
המצור הרומי תחת פיקודו היה יעיל והעיר נכבשה.
בשנת 50 לפנה"ס לא היו מעשי איבה פעילים רציניים, אך קיסר עדיין נותר בגאליה והשגיח על הנעשה.
בתחילת 49 לפנה"ס יצא ממנה בראש צבאו ופנה דרומה לעבר רומא.
הסנאט דרש ממנו לוותר על כוחותיו, כמקובל על פי החוק הרומי, אך קיסר סירב וחצה את הרוביקון בלי לפזר את צבאו.
מעשה זה עבר באופן חמור על החוק הרומי ופתח הלכה למעשה את מלחמת האזרחים בין קיסר, לכוחות הסנאט שאליהם הצטרף פומפיוס, בן בריתו הוותיק.
קשה להעריך את מספר האבדות בקרבות.
המקור העיקרי אודות המלחמה, "מלחמת גאליה", נכתב על ידי יוליוס קיסר עצמו ושימש לא רק לתיאור מעלליו בשדה הקרב, אלא גם כמסמך תעמולתי בכל רחבי הרפובליקה הרומית.
לכן, מספר אבדותיו הוצנע פעמים רבות ואילו מספר האבדות של הגאלים נתון בהגזמה.
כך או כך נראה שכמה עשרות אלפי חיילים רומאים וכמה מאות סוחרים איבדו את חייהם וכנראה גם כמה מאות אלפי גאלים.
ערים שנכנעו ללא קרב זכו בדרך כלל לתנאי כניעה נוחים, אך אלה שהעזו להתנגד סבלו מאוד – העיר הייתה נבזזת עד היסוד ותושביה היו נטבחים או נמכרים לעבדות.
כתוצאה מכך, גאלים רבים מאוד נמכרו לעבדות.
עבדים אלה שימשו בעיקר ככוח עבודה בחקלאות, במחצבות ובמכרות.
אזרחים וחיילים שנפלו בשבי ונמכרו לעבדות היו רכושו של המצביא והיו למקור ההכנסה העיקרי שלו.
קיסר נהג לחלק ביד רחבה עבדים אלה לחייליו כדי שאלה יוכלו למכור אותם ובכך זכה בהערצתם ובנאמנותם.
מלבד האבדות בנפש בקרבות, וכן במעשי הרצח של הצבא הרומי ושל הגאלים עצמם שנלחמו בינם לבין עצמם במהלך הפלישה הרומית, נגרם גם הרס רב לרכוש.
חלק מהשבטים סבלו מהשמדה שיטתית של רכושם על ידי הצבא הרומי, במיוחד המנפים (Menapii) והמורינים (Morini) שנסוגו לאזור ביצתי שאליו הרומאים לא רצו להיכנס ופשוט השמידו את כל מה שיכלו.
גם הגאלים עצמם, במיוחד בשנת 52 לפנה"ס תחת הנהגתו של ורקינגטוריקס, פנו לאסטרטגיה של אדמה חרוכה ובניסיון למנוע מהרומאים את האפשרות לאסוף אספקה מהסביבה פשוט השמידו את כל הנקרה בדרכם.
בנוסף, הטיל קיסר מס על הגאלים, אם כי הוא לא היה כבד במיוחד ועמד על 40 מיליון ססטרטיוס (להשוואה סך המס שהתקבל ברפובליקה הרומית היה 540 מיליון ססטרטיוס).
כתוצאה מכל התלאות האלה סבלו הגאלים מפגיעה כלכלית קשה כתוצאה מיידית מהכיבוש.
המלחמה לא הסתיימה באירוע בודד אחד.
השתתפותו של קיסר במלחמת האזרחים נגד פומפיוס דרשה ממנו את הסגת צבאו, אך רוב הקרבות הסתיימו סביב שנת 51 לפנה"ס.
התנגשויות מקומיות קטנות המשיכו, אך לא הייתה להן השפעה כלשהי על האירועים.
הגאלים מרדו בשנת 21, אך המרד לא נחל הצלחה ולא צבר אהדה ציבורית נרחבת.
הרומאים לא נטרו טינה לגאלים ולא רדפו אותם לאחר השלמת הכיבוש.
הפוליטיקה המתונה של השליטים הרומאים גרמה לכך שהגאלים נטמעו תוך כמה דורות בתוך האימפריה הרומית ותוך 200 שנה איבדו את זהותם הקלטית.
הגאלים סיפקו חיילים ואפילו קיסרי רומא לשליטה באימפריה.
במאה ה-19, עם הבנייתה של לאומיות אֶתנית צרפתית, התעורר עניין מחודש רב בשבטים הקדומים ולספרי הלימוד הוכנס המשפט השכיח (Nos ancêtres les Gaulois).
היעדרה של מורשת תרבותית מוחשית ששרדה מהתקופה אילצה את הדוגלים בכך להזדקק רבות לדמיונם היצירתי.
זיכרון הגאלים אומנם תפס את מקומו כאבן יסוד בזהות הצרפתית, מהנחת הפסלים לכבוד ורקינגטוריקס ועד לסדרת הקומיקס הפופולרית "אסטריקס"; אך היא המשיכה מאליה להתנהל, כפי שכתב ז'אן-לואי קלווה, בשפה שהיא "לטינית וולגרית עם השפעות גרמאניות" ושכל השפעה גאלית עליה היא מושא להשערה.
אותה לאומיות צרפתית דיכאה בנוקשות את השפה הברטונית, שהיא אכן שריד קלטי אותנטי אך כזה שמקורו דווקא בבריטניה.
המלחמה זכתה לאזכורים רבים בתרבות ובאמנות של אירופה המערבית.
ההתייחסות למלחמה החלה עוד בתקופת חייו של יוליוס קיסר ובימי חייו של יורשו, אוגוסטוס, והמשיכה בימי הביניים ובעת החדשה.
המלחמה זכתה לתיאור מדוקדק פרי עטו של קיסר עצמו בספרו "מלחמת גאליה", שנחשב ליצירת מופת ספרותית עוד בעת העתיקה.
בנוסף, שרדו מקורות עתיקים נוספים מהתקופה.
הניצחון במלחמה נחגג ברומא לאחר ניצחונו של קיסר במלחמת האזרחים כמה שנים לאחר מכן.
מלבד ספרו של קיסר, הונצחה המלחמה בפסלים דוגמת הפסל המוצג משמאל שהוזמן על ידי קיסר עצמו.
המלחמה הונצחה גם במטבעות, כפי שניתן לראות במטבע המציג את ראשו של גאלי שבוי ומרכבה בריטונית.
פסל ללא ראש של חייל גאלי מאביניון שבצרפת.
לאחר מותו של יוליוס קיסר, הקים אוגוסטוס את שער הניצחון של אורנז', שהוקדש לחיילים ששירתו במלחמה זו.
פסלון מהמאה ה-2 לספירה המציג גאלי הרוג נמצא בחפירות באלסיה.
לאחר נפילת האימפריה הרומית, הוזכרה מלחמת גאליה בספרות ובאמנות הרנסאנס.
בצרפת הוצא לאור התרגום הצרפתי של הספר מלחמת גאליה מאת הבישוף פרנסואה דמולן דה רושפור (François Desmoulins de Rochefort) הידוע יותר בשמו המקוצר דמולן (Desmoulins) שהיה מורהו לשפה הלטינית של פרנסואה הראשון.
הספר ערוך בצורת דיאלוגים בין מלך צרפת ליוליוס קיסר.
בספר משולבים ציורים רבים ושתי מפות.
במאה ה-15, אראס הייתה אחד המרכזים החשובים ליצירת שטיחי קיר.
שטיחי קיר המציגים את כיבוש גאליה נפלו בידי השווייצרים לאחר שניצחו את שארל הראשון, דוכס בורגונדיה בקרב גרנסון (1476) ובקרב מוראט (1476).
כיום שטיחי קיר אלה מוצגים במוזיאון ההיסטורי של ברן.
סגנון שטיחי הקיר מיוחס לסגנון טורנה הפלמי.
האמן ההולנדי יוסטוס ואן אחמונט (Justus van Egmont), הידוע בשטיחי הקיר שלו, יצר שטיח קיר גדול בשנת 1680 המתרכז בפגישה בין יוליוס קיסר לקלאופטרה ומציג ברקע את אירועי מלחמת גאליה.
שטיח הקיר מוצג כיום במכון האמנות של שיקגו.
המלחמה זכתה להתייחסות של אמני הרנסאנס האיטלקי דוגמת הצייר הנודע אנדראה מנטניה, שצייר ציור הידוע בשם הטריומפים של קיסר.
גם אפולוניה די ג'ובאני (Apollonio di Giovanni), אמן מפירנצה מהמאה ה-15, צייר ציור המציג קרב בין פרשים רומאים לפרשים גאלים, כמקובל בתקופתו, כל הצדדים מוצגים עם כלי הנשק המקובלים בתקופת הרנסאנס.
מאז משמשת המלחמה רקע לספרים, סרטים וסדרות רבים.
דמותם של לוחמים גאלים רבים הונצחה בספרים, פסלים וציורים.
מורשתה של המלחמה ניכרת גם במאה ה-20 ותחילת המאה ה-21. ספרים עלילתיים רבים נכתבו אודות המלחמה, לדוגמה ספרה של קולין מקאלוג, "קיסר" (לא תורגם לעברית).
המלחמה הוקרנה גם על המסך ושימשה השראה לסדרת "רומא" וסרטים רבים, רובם בצרפתית ואיטלקית.
להקת פולק מטאל קלטי שווייצרית Eluveitie הקדישה את אלבומה Helvetios לנקודת המבט ההלווטית על המלחמה.
סדרת הקומיקס הצרפתית "אסטריקס" מבוססת על אירועי המלחמה, כאשר העלילה נסובה בעיקר סביב השנה האחרונה למעשי האיבה – 50 לפנה"ס.
למורשת המלחמה ישנו גם היבט פטריוטי-לאומי בקרב העמים היושבים בארצות גאליה ההיסטורית, ולכן זכו גם דמויותיהם של יריביו העיקריים של קיסר: ורקינגטוריקס הגאלי, קסיוולאונוס הבריטוני ואמביוריקס הבלגי, לחשיפה אמנותית וספרותית רבה.
כך, בצרפת מדגישים את חלקו של ורקינגטוריקס, שהפך לסמל הלאומיות הצרפתית והונצח ביצירות רבות.
אף שלצרפתים המודרניים אין קשר ישיר ל"אבותיהם" הגאלים, אלא הם ברובם צאצאי הפרנקים.
בבלגיה היה גורלו של אמביוריקס דומה, הוא הונצח ברחבי בלגיה ופסל לזכרו עומד בטונגרן.
בבריטניה זכה קסיוולאונוס, ששימש השראה לאגדות בריטיות וולשיות בימי הביניים, לעדנה.
הם מוכרים בארצותיהם ושמם מופיע באופן תדיר בשמות של בתי עסק שונים.
המלחמה שימשה גם השראה ליצירתם של משחקי מחשב רבים דוגמת חבילת ההרחבה ל-Total War: Rome II .
מלחמת בעלות הברית הייתה מלחמה שהתחוללה ביוון בין השנים 220–217 לפנה"ס, בין בעלות הברית בהנהגת מוקדון והליגה האכאית, לבין הליגה האיטולית.
המלחמה הסתיימה עם החתימה על שלום נאופקטוס.
בשנת 338 לפנה"ס הביס פיליפוס השני, מלך מוקדון את צבאות אתונה ותבאי בקרב כירונאה, מה שהבטיח למוקדון הגמוניה ביוון.
בנו של פיליפוס, אלכסנדר השלישי ("הגדול"), ביסס את העוצמה המוקדונית, אולם עם מותו של אלכסנדר בשנת 323 לפנה"ס, מלחמות הדיאדוכים שבאו בעקבותיו החלישו מאוד את השליטה המוקדונית ביוון.
בשנת 229 לפנה"ס מת מלך מוקדון דמטריוס השני, ובנו הינוקא פיליפוס החמישי עלה לשלטון.
בשל גילו הצעיר דודו של פיליפוס אנטיגונוס השלישי מונה כעוצר.
הבחירה התבררה כטובה מאוד, עד כדי כך שאנטיגונוס מונה כמלך באופן רשמי.
אנטיגונוס הצליח להדוף את התקפות השבטים הברבריים על מוקדון, ויתרה מכך, ניצל היטב את האיום שיצר קלאומנס השלישי, מלך ספרטה, על הליגה האכאית והחזיר לעצמו את השליטה בקורינתוס.
אנטיגונוס לקח חלק חשוב מאוד במהלך המלחמה הקלאומנית בין ספרטה לאכאים, וכתוצאה מכך הצליח לאחר הניצחון המוקדוני-אכאי במלחמה לחתום על ברית צבאית בין מוקדון לבין רבות מערי יוון והליגה האכאית בראשן.
מצב הדברים החדש הפריע מאוד לליגה האיטולית אויבתה המושבעת של הליגה האכאית שהצליחה להתבסס בשנות החולשה המוקדונית במרכז יוון ובצפונה-מערבה.
אולם בשנת 221 לפנה"ס מת אנטיגונוס, ופיליפוס בן ה-17 הוכתר כמלך מוקדון.
האיטולים שמחו על כך, משום שסברו שכאשר מולך על מוקדון מלך צעיר וחסר ניסיון יוכלו לנצל זאת כדי להשתלט על שטחים בפלופונסוס.
עם זאת, החזקתם בחבל ארץ זה דווקא החלה להיחלש, ובהדרגה הם החלו לאבד את בעלי בריתם בפלופונסוס.
מסניה החלה להתקרב אל האכאים יותר מדי לטעמם, והדבר הדאיג אותם מאוד.
הצטרפות של מסניה אל הליגה האכאית פירושה שאליס בלבד נותרת מחוץ לתחום שלטונם של האכאים בפלופונסוס, והם היו נחושים למנוע תרחיש זה בכל מחיר.
היה זה לכאורה הזמן המושלם למסע מלחמה כזה: מסניה הייתה למעשה מבודדת.
היא גילתה תוקפנות כלפי שליחים איטוליים, מה שלא ייתן לאכאים תירוץ להתערב.
לספרטנים היה סכסוך ישן עם המסינים, ואליס הייתה מקורבת מדי לאיטולים.
בסופו של דבר באביב של שנת 220 לפנה"ס, גייס סקופאס את כל צבא הליגה ברִיוֹן (Ρίων, Rhion) שבמפרץ הקורינתי, והחל להעביר אותו אל הפלופונסוס.
התוכנית הייתה לעבור דרך פַּטְרָאי פאראי וטריטאיה עד לאליס, ומשם לפיגאליאה, עיר שהייתה חברה בליגה האיטולית ושכנה בסמן למסיניה.
שלוש הערים הראשונות היו בשליטת האכאים, אולם סקופאס הבטיח שאין בכוונתו לפגוע ברכוש ובנפש, הבטחה שאותה לא קיים וחייליו כן בזזו ושדדו באזורים אלו.
במסניה כבר היו מוכנים להתקפה האיטולית, ולמעט ביזה לא היה באפשרות סקופאס לעשות דבר.
לתלונות נגד האיטולים הצטרפו גם אנשי פטראי ופאראי, שהתלוננו על הביזה בארצם.
טימוקסנוס הפסיד בבחירות שנערכו זמן קצר לפני כן לטובת אראטוס מסיקיון, שנודע כתוקפני ואנטי-איטולי.
אולם באופן רשמי עדיין החזיק טימוקסנוס בתפקיד, ולא שש להכריז מלחמה.
עם זאת, אראטוס ותומכיו הצליחו לבסוף לגרום לכך שהתקבלה במועצה ההחלטה "לעזור למסנים".
הספרטנים קיימו את התחייבותם לברית עם הליגה האכאית, ושלחו כוחות לגבול מגלופוליס.
עם זאת, הללו לא היו אמינים ושימשו בעיקר כעתודה.
המסנים הגישו בקשה רשמית להצטרף לברית הצבאית האכאית-מוקדונית, אולם האכאים השיבו להם שאין בסמכותם לעשות זאת ללא אישורו של מלך מוקדון.
עם זאת, הם הסכימו לסייע להם אם יעבירו בני ערובה מבני עירם אל ספרטה.
האכאים הודיעו לאיטולים שעליהם לפנות את שטחי מסניה במהירות האפשרית בלי לפגוע בשטחים אכאיים.
האיטולים נדהמו והודיעו שתוך יומיים יפנו את האזור.
הסטרטגוס האיטולי אריסטון שלח במהירות צי כזה, אולם אראטוס לא בטח באיטולים ועם 3,000 רגליים ו-300 פרשים עקב אחריהם ממרחק בטוח.
בסופו של דבר התנגש כוח איטולי תחת פיקודו של דורימאכוס בכוח של אראטוס באזור קאפיאי.
האכאים נחלו תבוסה ונמלטו למגלופוליס.
דורימאכוס שיכור ניצחון בזז את סיקיון, עיר מולדתו של אראטוס, ולאחר מכן נסוג דרך מצר קורינתוס חזרה לאיטוליה.
כשחזר אראטוס עם שאריות צבאו לאכאיה, הוטחה כנגדו ביקורת כבדה ונטען שפיזר את צבאו בפזיזות מתוך אמונה עיוורת שסקופאס ודורימאכוס כבר עזבו את הפלופונסוס.
אולם למרות זאת, מתוקף תפקידו הצליח אראטוס להעביר באספה הכרזה לזמן את נציגי מוקדון אפירוס, אקארנאניה, פוקיס ובויאוטיה, ולבקשם לצרף את המסנים לברית.
פיליפוס, מלך מוקדון הצעיר, הגיע לקורינתוס, ודרש משאר הנציגים להיפגש עמו שם.
אולם אז נאלץ לפנות לטיגיאה כדי להפסיק מלחמת אזרחים שפרצה בספרטה.