tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת סטריקלנד כתב כי אין לו כל ספק שהציפור שתוארה על ידו היא הדודו וכי הבלבול נוצר כפי הנראה מפני שקוש כתב את רשימתו מהזיכרון, זמן רב לאחר שביקר במאוריציוס, וכי קרוב לוודאי שתיאורו התמזג עם זה של ציפור הקסאוורי.
תקופת הדגירה נמשכה כ-49 ימים ושני ההורים חלקו ביניהם את הטיפול בגוזל מייד עם בקיעתו מהביצה.
במוזיאון מזרח לונדון בדרום אפריקה, שמורה ביצה שחלק מהחוקרים סבורים כי היא ביצת דודו.
ביצה זו ניתנה לאוצרת המוזיאון דר' מרג'ורי קורטניי לטימר (Marjorie Courtenay-Latimer) על ידי סבתה, שבתורה קיבלה אותה מידיד משפחה, קברניט שטען כי מצא אותה בבִיצה באחד ממסעותיו למאוריציוס.
מאז גילויה, מעוררת הביצה מחלוקת בקרב החוקרים.
חלקם סבורים כי זוהי ביצה אותנטית, וחלקם מביעים ספק באשר לאותנטיות שלה כביצת דודו.
קיצ'נר טען כי גודלה מרמז על היותה ביצת יען.
משנת 2010 ממתינים החוקרים לביצוע בדיקות דנ"א שישפכו אור על הזהות הגנטית שלה.
האזכור המתועד הראשון של הדודו נכתב על ידי מלחים הולנדים שהגיעו לראשונה לאי בשנת 1598. מהעת ההיא, שימש האי כמקום עגינה לספינות ההולנדיות ששטו בנתיב זה, ומשנת 1638 כמושב קבע של ההולנדים שרצו לנצל את עצי ההובנה היקרים שגדלו במקום לצורכי מסחר, ואת משאבי הטבע לגידול בקר ותבלינים.
בשנת 1601 הודפס לראשונה האזכור של הדודו משנת 1598, ולראשונה ליווה גם את התיעוד תחריט שבו נראה הדודו לצד ההולנדים העוסקים בפעילויות שונות בחוף מאוריציוס.
המלחים הראשונים שביקרו במאוריציוס לאחר ששהו זמן רב בים, התייחסו לדודו כאל חלק מהתפריט שלהם.
חלקם צדו אותו בגלל הקורקבן שנחשב כחלק הטעים ביותר שבו, חלקם תיארו את הבשר כקשה אך ראוי למאכל, וחלקם סברו כי בשר הדודו דוחה והעדיפו לאכול תוכים ויונים.
ביומן של ויליאם ואן וסט זאנן (Willem Van West-Zanen) מהאונייה בריין ויס (Bruin-Vis), צוין בשנת 1602 כי 24–25 ציפורי דודו ניצודו לצורכי מזון, וכי היה די והותר בשתי ציפורים בלבד כדי להשביע את רעבונם של הסועדים, ושאר הציפורים שניצודו הושרו במלח לצורכי שימור.
הציידים היו צריכים להיזהר מפני מקורו הארוך של הדודו שנשיכתו הייתה קשה.
ורסיה מודפסת משנת 1648 מראה כיצד הורגים את הדודו וציפורים נוספות כגון התוכי האפור.
לצד הרישום מופיע שיר בחרוזים בשפה ההולנדית, שבו מתואר ציד הדודו:
עבור מזון צדים הימאים את בשר העוף עטור הנוצות,
עצי תמר הם חולבים, וציפורי דודו בעלי עכוז מעוגל הם משמידים,
על חיי התוכי הם חסים כדי שיוכל לצייץ וליילל,
חלק מהמבקרים שהגיעו למאוריציוס גילו עניין בציפורי הדודו, וניסו להביאן בעודן בחיים לאירופה, להודו וליפן.
ציורי דודו החלו להיות אופנתיים והביקוש להם החל לצבור תאוצה.
כמו כן, אספנים עשירים החלו אף הם לגלות עניין בציפור המוזרה, וניסו לרכוש אותה כדי לגדלה כחיית מחמד.
מספר ציפורי הדודו שהצליחו לשרוד את המסע באוניות אינו ודאי.
ג'וליאן יום, שהסתמך על דיווחים שונים, ציורים ודגימות, שיער כי לפחות 11 ציפורים הגיעו ליעדן בחיים.
דיווחו של הסופר האנגלי סר האמון ל'אסטרנג', שראה בלונדון בשנת 1638 דודו בתוך כלוב, הוא הדוגמה היחידה שבה מוזכר במפורש כי באירופה נמצא דודו חי.
בשנת 1626, טען הצייר ההולנדי אדריאן ואן דה פנה (Adriaen van de Venne), כי צייר דודו שראה באמסטרדם, אך לא ציין אם הוא היה חי או מת.
שתי ציפורי דודו נראו על ידי הסוחר הבריטי פיטר מונדי בהודו בעיר סוראט בין השנים 1628–1634, וכנראה אחת מהן הייתה ציפור הדודו שצוירה על ידי אוסטד מנסור (Ustad Mansur) בשנת 1628 בערך.
בשנת 1628 ביקר הדיפלומט האנגלי עימנואל אלטהאם במאוריציוס, ושלח מכתב לאחיו שבו תיאר את המקום.
הוא כתב כי הגיע לאי ב-28 במאי וראה שם עיזים רבות, חזירים, פרות ועופות מוזרים בעלי נוצות שנקראו על ידי הפורטוגלים בשם דודו.
כמו כן ציין כי העופות הללו נדירים, כי הם חיים רק במאוריציוס וכי הוא שלח ציפור דודו עם מיסטר פרס (Perce) שהגיע לאי בספינה 'ויליאם' ב-10 ביוני.
כמו כן כתב כי הוא שולח עבור אחותו כד ממולא בג'ינג'ר, מספר חרוזים לאחייניותיו וכי הוא מקווה שציפור הדודו תגיע שלמה ובריאה ליעדה.
בשנת 1647 נשלחה ציפור דודו ממאוריציוס לאי דג'ימה השוכן מול חופי יפן, באונייה יונג פרינסנד (Jonge Prinsand) – והגיעה בחיים.
באי זה שכנו משרדי חברת הודו המזרחית ההולנדית.
באותה עת חיות אקזוטיות היו פופולריות בקרב בני אצולה ברחבי העולם, והדודו ששימש גם כחיית ראווה נשלח כמתנה לשוגון היפני.
ראיות לכך התגלו במחקר שנערך על ידי חוקרים מאוניברסיטת אמסטרדם, שהתחקו אחר הארכיונים של החברה, שבה נמצאו הרשומות היומיות שנוהלו על ידי רשמי החברה בדג'ימה.
בשטר המטען של האונייה, נרשמו בין השאר דודו וצבי לבן, וכשהגיעה האונייה ליעדה, נרשם שוב הדודו כחלק מהמלאי שהגיע למחסני החברה.
הדודו היה למעשה תוצאה אבולוציונית של חיי בידוד שנמשכו מיליוני שנים, בסביבה ללא טורפים משמעותיים.
אולם תכונות אלה, שהיו מועילות כל עוד הייתה הסביבה יציבה, הובילו לאי-התאמה אבולוציונית עם הופעת הימאים הראשונים במאוריציוס.
תמימותו כמו גם חוסר יכולתו לעוף, הפכו אותו לטרף קל בידי האדם ומאוחר יותר בידי בעלי החיים שהביאו עימם.
מדיווחים שונים כגון זה של ויליאם ואן וסט זאנן, ניתן ללמוד כי הדודו שימש לעיתים כמזון לתושבי המקום וכשימורי מזון עבור הספינות שעשו את דרכן חזרה למולדת האם.
בחקירות ארכאולוגיות נמצאו עצמותיהן של לפחות שתי ציפורי דודו בתוך מערות ב'בה דו קאפ' (Baie du Cap) ששימשו במאה ה-17 כמקום מסתור ומקלט לעבדים שנמלטו והורשעו בגין עריקתם ממעבידיהם.
מיקומו הגבוה של האתר ותנאי השטח הקשים שבו, לא אפשרו לציפורי הדודו להגיע לשם בכוחות עצמן.
זו הייתה הוכחה נוספת עבור החוקרים כי לאדם היה חלק מכריע בהכחדת הדודו, אף על פי שבמאה ה-17 לא שהו באי יותר מ-50 איש.
בשנת 1644, התיישבו ההולנדים במאוריציוס והביאו עימם עבדים ממדגסקר ובעלי חיים מבויתים כגון בקר ועזים, חתולים, כלבים, חזירים, ואף חולדות שהתגנבו לאניות והגיעו עמן לאי עם עגינתן.
בעלי החיים הללו פלשו לאזורי המחיה של ציפורי הדודו, חמסו את קיניהן, טרפו את ביציהן וגוזליהן, רמסו את הצמחייה הטרופית השבירה והתחרו עמן על מקורות המזון המוגבלים שהיו זמינים באי.
נמיות וקופי מקוק סרטנים יובאו כחיות מחמד מדרום-מזרח אסיה ושוחררו ליערות של מאוריציוס.
הם התפשטו בכל רחבי האי וארבו לציפורים המקומיות.
המתיישבים גדעו עצים וביראו שטחים נרחבים כדי להרחיב את מקום מושבם, וכך נהרסו גם בתי הגידול ששימשו עבור הדודו כמקומות קינון וכמקורות מזון.
אנתוני צ'יק (Anthony Cheke) גורס כי התאריך המכריע לקביעת הכחדתם הסופית של בעלי חיים הוא היום שבו נצפו לאחרונה.
עם זאת הוא מציין כי קיים קושי להוכיח את אמינות הדיווחים על התצפיות, שאינן מלוות בראיות חותכות כגון רישומים או צילומים.
לפיכך קיימות לדעתו מחלוקות באשר לתאריך המדויק של הכחדת הדודו.
עם זאת הוא מוסיף וטוען כי קיימת הסכמה רחבה באשר לתאריך האחרון שבו הוא נצפה.
הוא מציין את הדו"ח משנת 1662 שנכתב על ידי הימאי פולקרט אוורטס (Volkert Evertsz), שהיה בספינה ההולנדית ארנהם שנטרפה בים, כדו"ח האחרון האמין שנכתב על הדודו.
בדו"ח מתואר כיצד הצליחו הימאים לחלץ את עצמם מהאונייה, למצוא מחסה בחוף ולאחר מספר ימי הליכה, למצוא את עצמם (על פי הסברה כיום) באיון אמבר, הנמצא בחוף המזרחי של מאוריציוס.
אייברץ מתאר את המפגש עם ציפורי הדודו במילים הבאות:
הן הביטו בנו בדממה ונותרו נטועות במקומן בעודנו מתקרבים אליהן.
לא ידענו אם יש להן כנפיים כדי שיוכלו לעוף משם, או רגליים כדי שיוכלו לברוח משם.
הן פשוט הניחו לנו להתקרב אליהן ככל שחפצנו.
היו ביניהן ציפורים שההודים מכנים Dod-aersen (מעין סוג של אווז גדול).
הציפורים הללו אינן מסוגלות לעוף, ובמקום כנפיים יש להן כמה סיכות קטנות.
עם זאת הן מסוגלות לרוץ מהר.
גרמנו להן להצטופף במקום אחד, כך שיכולנו לתפוס אותן בידינו.
וכאשר החזקנו אחת מהן ברגלה, והיא השמיעה קול חזק, האחרות לפתע באו בריצה מהירה כדי לעזור לה, אך הפכו לאסירות בעצמן.
החוקרים דייוויד רוברט מהגנים הבוטניים המלכותיים באנגליה, ואנדרו סולו מהמכון האוקיינוגרפי במסצ'וסטס, פרסמו במגזין "טבע" "Nature" כי הם פיתחו שיטה סטטיסטית המאפשרת להעריך כמה זמן עשויים מינים לשרוד לאחר שנצפו בפעם האחרונה.
הם לקחו בחשבון את עשרת המקומות האחרונים שבהם נצפה הדודו, כדי לחשב מתי הוא נכחד.
על פי מסקנתם, הדודו האחרון נכחד לא בשנת 1662 אלא בשנת 1690.
ציפור הדודו הוזכרה לראשונה בשנת 1833 כסמל להכחדה, במגזין פני (Penny Magazine).
שני השרידים האחרונים זוהו שוב כציפור דודו באמצע המאה ה-19.
נמצאו דיווחים על מספר פוחלצים של ציפורי דודו ברשומות של מספר מוזיאונים, אך לא ידוע אם מי מהם שרד.
מלבד הממצאים הללו, ידוע על שריד נוסף של רגל יבשה שאבדה, שמקורה אינו ידוע, שהייתה שייכת לפרופסור לאנטומיה ההולנדי פיטר פאו.
שריד זה הוזכר על ידי הבוטנאי הפלמי, פרופסור קרולוס קלוסיוס בשנת 1605.
הרקמות הרכות היחידות והידועות ששרדו מהמאה ה-17, הן דגימות ראש אוקספורד (דגימה מס' OUM 11605) והרגל שהיו שייכות לדודו המפוחלץ האחרון שהוזכר לראשונה בשנת 1656, כחלק מאוסף טריידסקנט (Tradescant collection) שעבר בשנת 1659 למוזיאון אשמוליאן באוקספורד.
אחת הסברות היא, כי ממצא זה הוא למעשה שרידיו של הדודו שראה הסופר האנגלי סר האמון ל'אסטרנג' כאשר טייל ברחובות לונדון בשנת 1638, אם כי אין בנמצא תימוכין לסברה זו.
אחת האמונות שרווחו מזה זמן רב, הייתה כי המוזיאון שרף בשנת 1755 את פוחלץ הדודו בגלל ריקבון שפשה ברוב פלג גופו העליון שגרם להתכלות הכנפיים והנוצות, וכי רק הראש והרגל חולצו בשלום מהלהבות.
ג'יין פיקרינג, עוזרת האוצר של המוזיאון לזואולוגיה באוניברסיטת אוקספורד, כתבה רשימה שכותרתה "הדודו ושרפתו הוא מיתוס שהובא למנוחות".
לדבריה, הוורסיה המסורתית של סיפור השריפה הייתה כדלהלן: בשנת 1755, בעת ביקורם השנתי של נאמני המוזיאון למקום, ניתנה הוראה לשרוף את פוחלץ הדודו שהיה במצב של ריקבון, ורק הודות לתושייתו של אחד האוצרים שנכח במקום, ניצלו שרידיו מכליה לאחר שהלה הצליח לחלץ את הראש והרגל מהלהבות.
ברשימתה הוסיפה כי בשנת 1992 פרסם אובנל (Ovenell), הספרן הראשי של ספריית המוזיאון, כי הסרת הדודו מהתצוגה הייתה מטעמים מקצועיים גרידא, וזאת כדי לשמר טוב יותר את השרידים שהיו במצב ירוד מאוד וכי ההוראה ניתנה על ידי נאמני המוזיאון שאכן ביקרו במקום.
בשנת 1850 נשלחו שרידי הדודו למוזיאון לתולדות הטבע באוניברסיטת אוקספורד.
העיתונאי איאן פרקר שביקר במוזיאון, דיווח בין השאר בכתבה שפורסמה בחודש ינואר 2007 בניו יורקר, על המפגש שהיה לו עם מנהלת האוספים הזואולוגיים נובאק קמפ (Nowak-Kemp), שהציגה בפניו את שרידי הדודו המכונה אוקספורד.
השרידים נשמרו לדבריו בשתי קופסאות קרטון באחת המגירות במחסן המוזיאון, שבו אופסנו דגימות יקרות ערך וכאלו שניזוקו במהלך השנים.
בקופסה אחת אופסן ראש הדודו כשהוא מונח בשני חלקים על נייר טישיו, כתזכורת ל"ניתוח" שערכו בו סטריקלנד ומלוויל.
ניתן היה לראות את הגולגולת מכוסה בעור חנוט שהשחיר כמעט לחלוטין וכן מספר שערות שחורות שהזדקרו ממעלה הקרקפת ואת מסכת העור שקולפה מהראש.
בקופסה השנייה אופסנו עצמות הרגל של הדודו ומעין שרוול עור שהיה מונח לצדן.
לאורך הרגל נמצא חתך שמשם נטלה שפירו דגימת דנ"א בשנת 2001. כיוון שהרגל הייתה קטנה ב-11% מהרגל של דגימת לונדון, ואף רזה יותר, הסברה המקובלת היא כי אוקספורד דודו היא למעשה נקבה.
על התרשמותו מהביקור אמר פרקר כי לולא השרידים הללו, יש לשער כי הדודו היה חווה מעין הכחדה שנייה.
הרגל היבשה המכונה רגל לונדון שהוזכרה לראשונה בשנת 1665 והועברה למוזיאון הבריטי במאה ה-18, הוצגה עד שנת 1840 ליד הציור "הדודו של אדוארד" שצייר סאברי.
גם רגל זו נותחה על ידי סטריקלנד ומלוויל ולאחר מכן לא הוצגה עוד.
כיוון שהרגל לא כוסתה בשכבת הגנה, יש להניח כי רק עצמותיה השתמרו, אם כי לא ידוע היכן הן.
גולגולת קופנהגן (דגימה מס' ZMUC 90-806) הייתה חלק מהאוסף של הרופא ההולנדי ברנרדוס פלודנוס (Bernardus Paludanus).
לאחר מכן עברה בשנת 1651 לטירת גוטורף (Gottorf Castle) בשלזוויג-הולשטיין בגרמניה ומשם נטמעה בשנת 1702 עם חפצים נוספים, באוסף המוזיאון המלכותי הדני.
הגולגולת התגלתה שוב בשנת 1840 על ידי אוצר המוזיאון הזואולוגי בקופנהגן, יוהנס תיאודור ריינהרט.
כיוון שגולגולת זו קטנה ב-13 סנטימטר מגולגולת אוקספורד, מניחים כי אף היא גולגולת של נקבה.
חלק קדמי של גולגולת (דגימה מס' NMP P6V-004389) ומספר עצמות רגל נמצאים במוזיאון הלאומי של פראג.
הממצאים הללו התגלו במוזיאון בשנת 1850. ייתכן כי אלה שרידים של אחד מפוחלצי הדודו שהיו בגן החיות של הקיסר רודולף השני, אולי הפוחלץ ששימש מודל לצייר סאברי או יוריס הופנאחל.
עצמות אלה התערבבו עם עצמותיו של רודריגז סוליטר שנמצאו במערה בפטיט ריבייר (Petite Rivière), שנשלחו אליו אף הן באותה עת על ידי חוקר הטבע לואי בוטון (Louis Bouton).
על פי דיווחים מאוחרים יותר, טען איירס כי אואן אישר שחלק מהעצמות שנשלחו אליו היו שייכות לפחות לדודו אחד.
בשנת 1828 פרסם ג'ון דנקן, אוצר במוזיאון אשמוליאן באוקספורד, סקירה על הדיווחים והראיות שנמצאו עד אותה עת אודות הדודו.
הפרסום עורר עניין במאוריציוס, ותרם להקמתה של החברה להיסטוריה של הטבע, ששמה לה למטרה בין השאר להקדיש משאבים למציאת שרידי דודו באי.
32 שנים מאוחר יותר הציע ד"ר פיליפ איירס לג'ורג' קלארק להצטרף אליו ולחפש יחדיו עצמות דודו באתר פורט הנדריק, אך חיפושים אלה לא הניבו תוצאות.
קלארק היה אחד מהמורים שהגיעו בשנת 1838 למאוריציוס עם אשתו ועם קבוצה של מיסיונרים, בעקבות החלטה של הממשל הבריטי להקים בתי ספר וכנסיות במאוריציוס, במטרה להנחיל את השפה ואת התרבות הבריטית במקום.
הוא ניהל את בית הספר הממשלתי במָאהֶבּוּר (Mahébourg) (עיר קטנה בחוף הדרום מזרחי של האי מאוריציוס), והקדיש את רוב זמנו הפנוי ללימוד היסטוריה של הטבע ולעריכת חיפושים אחר שרידי דודו.
כישלונותיו וכישלונות החברה להיסטוריה של הטבע במציאת שרידי דודו, הובילו אותו למסקנה כי הקרקע באתרי החיפוש הייתה כנראה מכוסה בסלעים וולקניים ובחומרים קשים שלא אפשרו לעצמות להיטמע בה.
הוא סבר כי בעקבות גשמים כבדים שפקדו את האזור, נשטף כל מה שהיה מונח על הקרקע וזרם לנהרות.
לפיכך האמין כי המקומות שבהם ניתן יהיה למצוא עצמות דודו, הם באדמות הסחף הנמצאות בשפכי הנהרות.
במהלך שנת 1860 הונחו קווי הרכבת הראשונים במאוריציוס וקלארק קיווה כי ימצא שרידי עצמות באזור החפירות של המסילות.
במהלך החיפושים התוודע למהנדס בריטי צעיר בשם הארי היגינסון שהגיע למאוריציוס בשנת 1862 כדי לעבוד בפרויקט הרכבת.
מספר שנים מאוחר יותר תיאר היגינסון ביומנו את הממצאים הראשונים של עצמות דודו שראה בביצת מאר או סונז', באחד מהסיורים שערך באזור:
זמן קצר לפני השלמת הרכבת ב-19 אוקטובר 1865, הלכתי בוקר אחד לאורך הגדה והבחנתי במספר קולים מפנים אדמת כבול משטח ביצתי קטן וממיינים מתוך הפסולת עצמות מסוגים שונים שהונחו על הקרקע בערימות.
עצרתי ובחנתי את העצמות והגעתי למסקנה כי הן שייכות בחלקן לציפורים ובחלקן למיני זוחלים.
כיוון שהיינו תמיד על המשמר, בתקווה כי יבוא יום שבו ניתן יהיה למצוא את עצמות הדודו המיתי, מלאתי את כיסי בעצמות והבטחתי לעצמי לערוך בדיקה נוספת במקום.
אדון קלארק, מנהל בית הספר הממשלתי במָאהֶבּוּר החזיק את ספרו של פרופסור Owen's על הדודו, לפיכך לקחתי עמי אליו את העצמות כדי להשוותן עם האיורים שהופיעו בספר.
התוצאה הייתה חד משמעית, שכן עצמות רבות היו שייכות לדודו.
בשל התגלית החשובה, קיבל קלארק היתר להיעדר מבית הספר ולפקח באופן אישי אחר חיפוש ראיות נוספות בשטח הביצה.
כמו כן שלח קלארק כמות גדולה של עצמות למוזיאון הבריטי תמורת כמה מאות פאונדים.
כיוון שספרו של פרופסור Owen לא יצא לאור לפני חודש אוגוסט 1866, יש להניח כי היגינסון וקלארק השוו את העצמות לאיורים שהודפסו בספרו של סטריקלנד The dodo and its kindred (הדודו וקרובי משפחתו), שיצא לאור בשנת 1848.
לאחר חיפושים עקרים רבים באזור הביצה, החליט קלארק למקד את החיפושים באזור העמוק של הביצה ומצא שם עצם שוק של דודו.
בעקבות התגלית, הוא עקר מסה עצומה של עשב צף שכיסה את אזור החיפוש ומצא אוסף גדול של עצמות דודו: כף רגל, שוק, אגן הירכיים, לסת וחוליות של עמוד השדרה.
ביומנו תיאר את הביצה ואת הסיבות לכך שעצמות הדודו הצליחו להשתמר:
גודלה של ביצת מאר או סונז' הוא כ-5 דונם ומרחקה מהים הוא כ-250 מטרים המופרדים על ידי גבעות חול וסלעי בזלת נמוכים.
הסדקים שנחרצו בין שכבות הבזלת הרבות שאכלסו את שטח הביצה התמלאו באדמת סחף משופעת בשרכים ובגומא שהיוו מסה, שאפשרה הליכה של אדם במקום.
מסה זו היוותה מעטה מושלם לשימור העצמות שנמצאו בעומק הביצה.
עצמות הדודו נשלחו למוזיאונים רבים ברחבי העולם ושמשו בידי האורינתולוגים כחומר גלם לבניית צורת השלד של הדודו.
כיוון שהעצמות הללו הוצאו מן הביצה בתפזורת, רבים מהשלדים שנבנו, הורכבו מעצמות של ציפורים שונות.
ריצ'רד אוון שזכה לקבל מאות עצמות מקלארק חקר אותן והרצה בכל רחבי בריטניה על מסקנותיו, שעיקרן היה כי הדודו היה עוף מגודל עם כנפיים קטנות ממשפחת היונים, שניזון מפירות.
בשנת 1866 פרסם את ספרו "Memoir on the Dodo" (זכרונות על הדודו), המכיל סקירה היסטורית על מה שהיה ידוע על הדודו עד אותה עת ותיאורים של העצמות שהתגלו בביצת מאר או סונז' בשנת 1865.
גילוי עצמות הדודו עמד בצילה של מגפת מלריה שפקדה את מאוריציוס בין השנים 1865–1868, שבה מצאו את מותם כ-75,000 איש, כחמישית מאוכלוסיית מאוריציוס.
רק בשנת 1889 קידמה הממשלה הקולוניאלית של מאוריציוס, מחקר נוסף בביצת מאר או סונז', בראשות תיאודור סאוזייר (Théodore Sauzier), שמצא בין השנים 1891–1892 עצמות דודו נוספות
ומינים של ציפורים אחרות שנכחדו, שתואמים את תיאוריו של קפיטן וילם ואן ווסטסאנן שביקר במאוריציוס בשנת 1602.
בשנת 1904, מצא לואי אטיין טיריו (Louis Etienne Thirioux), חובב טבע מפורט לואיס, שלד שלם של דודו יחיד הכולל את פיקות הברכיים שהשתמרו, במערה במאוריציוס הנמצאת בקרבת הר Le Pouce.
הוא תרם אותו למוזיאון דז'ארדן (Desjardin), כיום המוזיאון לתולדות הטבע במאוריציוס, ושם הוא עדיין מוצג.
באוקטובר 2005 הגיע לביצת מאר או סונז' צוות חוקרים בינלאומי שערך חפירות במקום.
הצוות נאלץ להסיר את השכבה הקשה שכיסתה את הביצה, שאותה יצקו הבריטים בתקופת שלטונם במאוריציוס, כדי למנוע התפרצות נוספת של קדחת המלריה.
מתחת למעטה נמצאו שרידים רבים הכוללים 17 ציפורי דודו בשלבים שונים של בגרות (אך לא קטינים), ומספר עצמות משלד של דודו יחיד שנשתמרו במצב הטבעי שלהן.
הממצאים הללו פורסמו בדצמבר 2005 בנטורליס (Naturalis Biodiversity Center) – המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בליידן, הולנד, המשמש גם כמרכז מחקר ביולוגי.
63% מהמאובנים שנמצאו בביצה היו של צבים שנכחדו מהסוג Cylindraspis ו-7.1% של ציפורי דודו.
מניתוח הממצאים, הגיעו החוקרים למסקנה כי המערכת האקולוגית במאוריציוס הגיבה לבצורת קיצונית שהתרחשה לפני כ-4,200 שנים, שהובילה לתמותה המונית של בעלי חוליות ובהם צבים וציפורי דודו שניסו להגיע למקור מים באזור.
ביוני 2007 התגלה במערה במאוריציוס שלד של דודו, שנחשב כשלד השלם והשמור ביותר שנמצא אי פעם.
הדגימה כונתה "פְרֶד" על שם האדם שמצא אותה.
בת' שפירא, גנטיקאית מאוניברסיטת אוקספורד, הסבירה כי התנאים ששררו במערה וצורת השימור של הדודו, שעצמותיו לא נחשפו לאור ונשמרו בטמפרטורה יציבה, אפשרו למדענים להפיק DNA בתנאים טובים יותר מבעבר.
לדבריה, רוב עצמות הדודו שהוצאו מביצת מאר או סונז' ניזוקו מהחום, מהלחות ומהסביבה החומצית, שהשפיעו לרעה על ממצאי ה-DNA שהופקו משרידי הדודו עד אותה עת.
לכן היא סבורה כי זוהי פריצת דרך משמעותית שעשויה לשפוך אור נוסף על התנהגותו של הדודו ומראהו.
בשנת 2011 התגלתה מחדש מגירת עץ ובה עצמות דודו מהתקופה האדוארדית, במוזיאון הזואולוגי גרנט בלונדון, במהלך הכנות למעבר המוזיאון למשכנו החדש ב-Edwardian former medical library.
עצמות הדודו אוחסנו עד אז ביחד עם עצמות תנין, עקב טעות בזיהוי.
לדברי הגארדיאן, שדיווח על הגילוי, "החיים" שלאחר המוות שפקדו את הדודו במוזיאון, הם טרגיים כמעט כמו הכחדתו במאוריציוס במאה ה-17.
לאחר הצלחה בריצוף ה-DNA של ציפור הדודו, אחד הרעיונות שהציע צוות המחקר מאוניברסיטת קליפורניה שאחראי לריצוף, הוא שימוש בשיבוט לצורך החזרתה לטבע, זאת תוך שימוש ביונת הניקובר, לה יש את ה-DNA הדומה ביותר לדודו.
הדודו נחשב לאחד מבעלי החיים הידועים ביותר שנכחדו.
הוא תועד בציורים רבים החל מהמאה ה-17, בשל מראהו המיוחד ובשל הנסיבות שהובילו להכחדתו בידי האדם.
במהלך השנים הפך לדמות פופולרית בספרות ובתרבות, במיוחד לאחר שהופיע כדמות בספרו של לואיס קרול – הרפתקאות אליס בארץ הפלאות, שיצא לראשונה לאור בשנת 1865, בעת שג'ורג' קלארק החל לפרסם את הדיווחים הראשונים על מאובני הדודו שמצא בביצת מאר או סונז'.
לואיס קרול, ששם לידתו הוא צ'ארלס לוטווידג' דודג'סון, הכניס את דמות הדודו לספרו, בעיקר בגלל שהזדהה עם הדמות ועם שם הציפור המשקף את שמו וגמגומו: "Do-Do-Dodgson" (דו-דו-דודג'סון).
במשך השנים אומץ הביטוי "מת כדודו" ("dead as a dodo") כמטפורה לאובייקט מיושן, או לדבר מה שנכחד, שהפך לנחלת העבר.
במילון המקוון של אוניברסיטת קיימברידג', מוגדר הביטוי כ"לא להיות עוד חשוב או פופולרי" ("to not be important or popular any longer").
בשנת 1896, יצא לאור ספר שיריו של הילר בלוק (Hilaire Belloc) "ספר החיות של הילד הרע", שבו מופיע שיר על הדודו:
הדודו ציור הדודו מתוך ספר השירים של הילר בלוק <div style="direction: ltr;">The Dodo הדודו נהג להסתובב, ולקחת את השמש והאוויר.
השמש עדיין מחממת את אדמת מולדתו – הדודו אינו שם!
הקול שמשמש לציוץ ולצווחה עכשיו לנצח דומם – עם זאת, ייתכן שתראו את עצמותיו ומקורוכולם במו-זי-און.
טרם הכחדתו, זכה הדודו למוניטין של יצור טיפש, גרגרן ושמן, בשל איטיותו, גודל גופו וחוסר הפחד שהפגין כלפי האדם שצד אותו.
בשנת 1993 כתב אנדרו קיצ'נר מאמר שכותרתו "עשיית צדק עם הדודו".
בשנת 2002, כתבה הילרי מאייל (Hillary Mayell) עבור הנשיונל ג'יאוגרפיק, מאמר על הדודו שבסופו ציינה כי "350 שנה דבק בדודו כינוי הגנאי 'טיפש כמו דודו' (Dumb as a Dodo), וכי המדע החל אט אט לעצב מחדש את הבנתנו, ולהעניק לציפור שנכחדה מזה זמן רב קצת כבוד".
מבחר ספרים שנכתבו על הדודו ובהשראתו
דודו ארז (נולד ב-9 בספטמבר 1972 בשם דוד יעקב) הוא שוטר לשעבר ועורך דין לשעבר.
בגיל 30, מאז 2002, פעיל ארז כקומיקאי, שחקן, תסריטאי, מנחה, פרזנטור, שדרן רדיו, במאי טלוויזיה, נגן אקורדיון וסטנדאפיסט ישראלי.
ארז נחשב למייסד סוגת משאלי הרחוב הקומיים בישראל ככתב שטח, אותה שכלל בשלל תוכניות "קומי קומי", "ארץ נהדרת", "אחרי הכל עם טל ברמן", "אולפן ליגת האלופות", "שי בשידור", ברשתות החברתיות ובכנסים שונים.
ארז זכה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה (2018) על תוכניתו "החפרנים" (כאן 11), ובפרס אגודת העיתונאים בתל אביב (2021) על תוכניתו "שלושה שיודעים" (כאן תרבות).
ב-2002–2007 דודו ארז הופיע בעיקר בערוצים ג'טיקס ופוקס קידס.
ב-2014–2024 דודו ארז הופיע בעיקר בערוצים של תאגיד השידור הישראלי לשעבר רשות השידור (הערוץ הראשון, כאן חינוכית, כאן 11, כאן תרבות וכאן ארכיון).
נולד בשם דוד יעקב בנתניה לאב ממוצא עיראקי ואם ממוצא טריפוליטאי.
אחותו היא הזמרת הדר יעקב.
התחנך בבית הספר ביאליק שבעיר הולדתו, בבית הספר לאומנויות הבוסתן, ובבית הספר התיכון טשרניחובסקי במגמת פיזיקה.
את שירותו בצה"ל עשה ביחידת הפטריוט שבמערך ההגנה האווירית, ושימש כאחד מהחיילים הישראלים שנשלחו להביא את המערכת מארצות הברית, בעת מלחמת המפרץ הראשונה במהלך שנת 1991.
לאחר שהשתחרר בכבוד משירות חובה צבאי, שירת כשוטר במשטרת ישראל.
למד לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב, הוסמך כעורך דין והועסק בפרקליטות מחוז תל אביב.
על כן, הוא משרת במילואים בבית הספר למשפט צבאי שבפרקליטות הצבאית, כקצין בדרגת סרן.
ארז ביים את תוכנית המצלמה הנסתרת "קומי קומי" בערוץ ג'טיקס (אחד מגלגוליו של ערוץ פוקס קידס), השתתף בה כמותח מקצועי, וכן כשותף לכתיבת התכנית.
כתסריטאי, כתב ארז קומדיות ודרמות לילדים בערוץ ג'טיקס, "מינזרה", "נוף ירח", "מול כולם", "ההפסקה הנסתרת" ועוד, וכן הופיע בתוכנית הקומית לילדים "בלאגן" ששודרה אף היא בערוץ ג'טיקס, ובספין-אוף שלה "בלאגן ועד אילת" בתפקיד אלישי ובתפקיד עצמו.
בנוסף, השתתף בשידורי "אולפן ליגת האלופות" בערוץ הספורט, בעונה הראשונה של מגזין הבידור "Y בעשר" ששודר בערוץ yes Y, וב"אחרי הכל" עם טל ברמן בערוץ 2, שם הופיע בכינוי דודו מהטלוויזיה.
בשנים 2007–2009 הנחה את תוכנית ההומור והסאטירה "מהדורה מוגבלת" בערוץ ביפ, וכן היה שותף לכתיבת התכנית.
בשנת 2008 השתתף בסרט מוקומנטרי "זהירות, פורנו" על אודותיהם המפוברקים של סרטי הפורנוגרפיה המצולמים בישראל, ששודר אף הוא בערוץ ביפ, כשארז הוא המנחה המתעד את התופעה, לצדם של שחר חסון ושל אבי אטינגר.
הוא השתתף בכתיבת התסריט לסרט, כשההומור בסרט הוא תולדה של ההומור בתוכנית "מהדורה מוגבלת", וביטויים חוזרים רבים משותפים לשתי ההפקות.
בשנים 2009–2010 הנחה את תוכנית האירוח הלילית "לילה בכיף" בערוץ ביפ במשך 2 עונות.
במקביל שימש כתב שטח בעונה השישית של התכנית "ארץ נהדרת", במסגרת הפינה "ארץ שואלת", בה ערך משאלי רחוב הומוריסטיים, ברחבי ישראל, בפרט בנושא הבחירות.
החל מ-2010 ארז מופיע ברחבי ישראל גם במסגרת הופעות סטנדאפ.
כאמן סטנדאפ התארח בתוכניות "מחוץ לחוק" בערוץ הוט קומדי סנטרל בעונתה השלישית, ובתוכנית הבידור "מלחמת המינים" ששודרה בערוץ 2 בזכיינית רשת.
בליל השנה הלועזית החדשה של 2010, הגיש לצדו של אבי אטינגר את הספיישל "ביפ פארטי באס" בערוץ ביפ, שכלל שידור חי של ארבע שעות רצופות, מתוך אוטובוס נוסע.
בהמשך אותה שנה, הופיע גם בתוכניות "חומר טוב", "יאללה, נקסט!" ו"המעבדה של ביפ", אף הן בערוץ ביפ.
בינואר 2011 הנחה את התכנית הקומית "טלוויזיה במיטבה", ששודרה בזכיינית קשת בערוץ 2, ואף שימש כאחד הכותבים.
באותה שנה השתתף ושימש ככותב, במיני-סדרה הקומית "זהירות טלוויזיה", ששודרה בערוץ 2. כמו כן הוביל את קמפיין הפרסום של חברת מזגני טורנדו הישראלית.
בשנת 2012 הגיש את התכנית "זה מהטלוויזיה" בערוץ 2, השתתף בתוכנית הלייט-נייט היומית "איזה יום" ששודרה בערוץ 2 גם כן, ובסדרת האינטרנט הקומית "סנאי סנאי" לצדו של ירון ברלד.
בשנת 2013 יצר את תוכנית הלייט נייט "חיות לילה" בערוץ הוט קומדי סנטרל אותה גם הגיש, לצדו של ירון ברלד.
כן הגיש את התכנית "הורדה חוקית" בערוץ 24, לצדה של עדי נוימן.
בשנת 2014 השתתף בתוכנית המגזין "איטי ועצבני" ששודרה בערוץ זום, ושימש כפרזנטור בישראל של משקה מבית "דנונה".
לקראת הבחירות לכנסת העשרים, ערך משאלי רחוב הומוריסטיים ברחבי ישראל במסגרת התכנית "אנשים" בערוץ 2 בזכיינית קשת.
באותה השנה הגיש תוכנית רדיו אקטואלית-קומית לילית בגלי צה"ל, לצדו של אבי אטינגר.
משנת 2015 ועד אמצע שנת 2017 הוא ואבי אטינגר החלו להגיש תוכנית רדיו נוספת בגלי צה"ל, מדי יום חמישי בצהריים, בצורת משדר קומי לסיכום השבוע.
החל מספטמבר 2014 הגיש והיה שותף לכתיבת "החפרנים", תוכנית קומית לילדים העוסקת במדע בטלוויזיה החינוכית של רשות השידור (וכיום משודרת בתאגיד השידור), בהשתתפות מירב פלדמן, יובל סגל ורחלי רוטנר.
התכנית זכתה בשנת 2018 בתואר התכנית הטובה ביותר בקטגוריית מגזין ילדים ונוער בפרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
בשנת 2016 החל לשמש כמנחה פינת משימות במשחק הטלוויזיה "הטוב מכולם" בערוץ 2. לצדה של עדי שילון, הגיש גם את עונת הספיישל של השעשועון "פיצוחים" לציון יובל שנים לטלוויזיה החינוכית, לצדו של מיכאל הנגבי המשמש בתפקיד היועץ.
השתתף בתוכנית "רשות הדיבוב", ששודרה בערוץ הראשון.
ב-2019 ארז שיחק בסדרת דרמת הפשע "מטומטמת" בהוט בתפקיד בוארון, עורך הדין של מוריס, ושיחק בסדרת הנוער "כפולה" בכיכובה של נועה קירל, בתפקיד עצמו.
בנוסף, הצטרף לצוות כתבי השטח של תוכנית הבידור "שי בשידור" ברשת 13, ובדצמבר 2019 שודר ספיישל הסטנדאפ של דודו ארז "צוחקים אתכם" ברשת 13.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הצטרף ארז לצוות תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת", בה הגיש פינה בעבר, והוא נוהג לחקות בתוכנית את הפוליטיקאי גדעון סער.
במאי 2017, עם פתיחת שידורי תאגיד השידור הישראלי כאן, החל להגיש את תוכנית הבוקר היומית "שלושה שיודעים" בתחנת הרדיו כאן תרבות.
התכנית עוסקת בנושאי מדע, ידע ותרבות בנימה הומוריסטית.
התכנית זכתה בפרס אגודת העיתונאים בתל אביב לשנת 2021, בקטגוריית תוכניות המלל.
באותה השנה שיחק בסרט הקולנוע "ג'סטה" בבימויו של קובי מחט.
בשנת 2020 הגיש את ספיישל "החפרנים" ביום הבחירות, ששודר בכאן חינוכית.
בנוסף, השתתף כפאנליסט קומי בתוכנית "חכמים בלילה" שבכאן 11, ושיחק בסדרה הקומית "קופה ראשית" בכאן 11, והגיש את השעשועון "המרדף עד הבית" שהיא נגזרת "המרדף" לימי הקורונה ששודרה בכאן 11.
בשנת 2023 הצטרף לצוות כתבי השטח של תוכנית הבידור "ערב עם שי שטרן" שמשודרת בכאן 11, לטובת משאלי רחוב קומיים שערך במהלך מלחמת חרבות ברזל של מדינת ישראל.
בשלהי שנת 2024 גילם את דמותו של ד"ר סרור, בסדרה "הסדרתיים" שמשודרת בכאן חינוכית.
בגיל 46, בפברואר 2019, נולד בנו הבכור, מבת-זוגו ענת רחל עורי, אותה הכיר בצוות ההפקה של "שלושה שיודעים".
באפריל 2021 נולד בנו השני, ובפברואר 2025 נולד בנו השלישי.
ארז הצהיר על היותו צמחוני.
סיפר שבעבר סבל מדלקת קרום הלב.
תוכניות, סדרות וסרטים בהם השתתף
בלאגן ועד אילת (פוקס קידס/ג'טיקס)
אחרי הכל עם טל ברמן (ערוץ 2)
טלוויזיה במיטבה (ערוץ 2 בזכיינית קשת)
ארץ נהדרת (ערוץ 2 בזכיינית קשת)
חיות לילה (הוט קומדי סנטרל)
החפרנים (הטלוויזיה החינוכית ברשות השידור, כאן חינוכית בתאגיד השידור)
פיצוחים (שעשועון) (הטלוויזיה החינוכית ברשות השידור)
הטוב מכולם (ערוץ 2 בזכיינית רשת, KIDZ למנויי yes)
רשות הדיבוב (הערוץ הראשון ברשות השידור)
ערב עם שי שטרן (כאן 11 בתאגיד השידור)
הסדרתיים (כאן חינוכית בתאגיד השידור)
מלחמת המינים (ערוץ 2 בזכיינית רשת)
מחוץ לחוק (הוט קומדי סנטרל)
דוד (דודו) אוואט (נולד ב־17 באוקטובר 1977) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת השוער במספר מועדונים בליגה הישראלית ובספרד, והוא השוער שלזכותו מספר ההופעות הרב ביותר בנבחרת ישראל.
נולד בישראל לוויליאם אוואט, יליד אלג'יריה, ולאנה לבית אלחדד, ילידת מרוקו.
אוואט גדל והתחנך בנצרת עילית.
החל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של הפועל נצרת עילית ובגיל 15 עבר למחלקת הנוער של מכבי חיפה, אך בעקבות התחרות הקשה עם שוער מוכשר נוסף של מחלקת הנוער, ניר דוידוביץ', החליט אוואט לעזוב, ושימש כשוער המחליף בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב.
תחילה שימש כשוער המחליף של אבי פרץ, אך במהרה הפך לשוער הראשון ובעונתו השנייה בקבוצה זכה עמה באליפות ליגת העל, תחת הדרכתו של אלי גוטמן.
בשנת 2001, עם ההידרדרות במצבה הכלכלי של הפועל חיפה ולאחר שדוידוביץ' נפצע, עבר אוואט למכבי חיפה וזכה עמה באליפות בעונתו הראשונה.
בעונה שלאחר מכן היה שותף להופעה הראשונה של קבוצה ישראלית בשלב הבתים של ליגת האלופות.
בהמשך העונה חלה ירידה משמעותית ביכולתו, ובמחזורים האחרונים, בעיצומו של המאבק על האליפות, ירד אוואט לספסל ובמקומו שיחק דוידוביץ' שחזר מפציעה.
בסיום אותה עונה הפסידה חיפה את האליפות למכבי תל אביב בגלל הפרש שערים.
אחד השערים הזכורים ביותר שספג באותה עונה היה שער עצמי מרגלי שחקן קבוצתו אלון חרזי במהלך משחק מול בית"ר ירושלים, לאחר שאוואט כשל בעצירת כדור חלש שחרזי מסר לעברו.
השער הביא להפסדה של חיפה במשחק.
בעונת עבר לראסינג סנטנדר מהליגה הספרדית שבה שיחק יוסי בניון.
אוואט מחזיק בדרכון צרפתי ועל כן לא נחשב לשחקן זר, דבר אשר הקל את מעברו.
בעונת הפך אוואט לשוער הראשון של הקבוצה ולאחד השוערים המצטיינים בליגה.
בשתי העונות הראשונות בספרד זכה אוואט פעמיים ברציפות בתואר השחקן המצטיין של מחוז קנטבריה, כשביצועיו עזרו להישארותה של קבוצתו ראסינג סנטנדר בליגה הספרדית הראשונה.
אוואט אף מונה לקפטן הקבוצה.
ב-9 באוגוסט 2006 חתם בדפורטיבו לה קורוניה לארבע שנים.
בעונת הוא דורג שני בדירוג השוערים.
בינואר 2008 אירעה תקרית אלימה בין אוואט לשוער השני של לה קורוניה, גוסטבו מונואה, לאחר שאוואט אמר בתקשורת כי לדעתו הוא ראוי לשחק כשוער הראשון בקבוצה.
בתגובה שלח מנואה אגרוף לפניו של אוואט בסיום אימון הקבוצה, שבעקבותיו נזקק אוואט לתפרים מתחת לעינו.
לאחר האירוע הושעו שני השוערים, אך לאחר כחודש הורשו לשוב להתאמן עם הקבוצה.
בזמן השעייתם פתח בהרכב השוער הצעיר פבריסיו, שוערה של קבוצת המילואים של לה קורוניה.
בתקופה זו ספגה הקבוצה הפסדים שסיבכו אותה בתחתית הליגה הספרדית.
אוואט חזר לבסוף לשער והציג יכולת גבוהה שסייעה לקבוצה להישאר בליגה.
למרות היכולת הטובה, ביולי 2008 החליטה דפורטיבו לה קורוניה לנפות את אוואט מהסגל, ובעונת לא שותף באף משחק במדי לה קורוניה.
בינואר 2009 עבר אוואט למיורקה, בה חתם על חוזה עד לשנת 2012, וסייע לקבוצה לשרוד בליגה.
בעונת הגיעה מיורקה למקום החמישי בליגה הספרדית, כשאוואט היה מהשחקנים הבולטים בקבוצה, שספגה יותר שערים רק משלוש מובילות הליגה.
השתתפותה של מיורקה בליגה האירופית בעונה שלאחר מכן בוטלה בשל חובות הקבוצה שלא נפרעו.
בתום עונת ירד אוואט עם מיורקה לליגה השנייה בספרד, ובעונה שלאחר מכן שותף בשמונה משחקים בלבד בליגה השנייה, שכן את מקומו תפס רובן מיניו שהובא עוד לפני כן מברצלונה אתלטיק.
ב-8 באוגוסט 2014 הודיע אוואט על פרישה ממשחק פעיל, בגיל 36 ו-9 חודשים.
בראיון לעיתון "אס" הספרדי, בשנת 2006, נשאל אוואט על המשמעות של יום כיפור בתרבות היהודית, ושאלות כלליות לגבי איסורי החג.
הוא ציין כי הדת היהודית אוסרת משחק כדורגל בחג זה, אך ציין כי אם ייאלץ לשחק עם קבוצתו נגד ריאל סוסיאדד, במשחק בספטמבר 2006, הוא יעשה זאת.
הערותיו עוררו סערה בישראל, וחבר הכנסת יעקב מרגי מש"ס, אף קרא להרחיק את השחקן מהנבחרת.
יו"ר התאחדות הכדורגל יצא להגנתו.
עם זאת, בספטמבר 2010 החליט אוואט שלא לשחק מול אוססונה, מכיוון שהמשחק אמור היה להתחיל 18 דקות לפני סיום יום הצום היהודי.
במהלך הקריירה באירופה, עמד אוואט מספר פעמים מול אנטישמיות מצד אוהדים.
דוגמה ידועה היא במשחקה של קבוצתו מיורקה נגד אוססונה בשנת 2009, כאשר מיורקה ניצחה 0–1, בזכות בלימות רבות של השער על ידי השוער אוואט.
בכל בלימת שער ובכל נגיעה בכדור שרו אוהדי אוססונה "יהודי ממזר" לעברו, אף על פי שקיבלו אזהרות על כך לפני ובמהלך המשחק ולמרות קנס כספי שקיבלו בסופו.
קריאות דומות התקבלו אף במשחקים נוספים של אוססונה כנגד אוואט וקבוצתו.
לזכותו של אוואט 12 הופעות בנבחרת הצעירה של ישראל, וב-20 באוקטובר 1999 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל הבוגרת, במשחק מול נבחרת ספרד במסגרת מוקדמות יורו 2000.
בקמפיין מוקדמות מונדיאל 2006 שיחק אוואט ב-4 משחקים במדי הנבחרת (לאחר שניר דוידוביץ' נפצע) והפגין יכולת טובה.
בספטמבר 2005 חזר דוידוביץ' מפציעה ושניהם ראו את עצמם כראויים לאפודת השוער הראשון במשחק המכריע מול נבחרת שווייץ.
בסופו של דבר העדיף המאמן אברהם גרנט את דוידוביץ', ואוואט בתגובה עזב את מחנה הנבחרת לאחר המשחק וחזר לספרד, מותיר את הנבחרת רק עם דוידוביץ' כשוער מול נבחרת איי פארו (משחק שהתנהל 4 ימים מאוחר יותר).
בעוד העיתונות דיווחה שאוואט נטש את הנבחרת בזעם תוך הטחת קללות כנגד גרנט במחאה על כך שבחר בדוידוביץ', גרנט ואוואט הכחישו את הדברים ואמרו שאוואט ביקש מגרנט לשחררו כדי שלא יפגע מעמדו בסנטאנדר ושגרנט נתן לכך את אישורו.
ב-2014, לאחר פרישתו ממשחק פעיל, מונה לג'נרל מנג'ר במיורקה, ונכנס למשא ומתן על רכישת הקבוצה במשותף עם אנשי עסקים נוספים.
לבסוף לא נחתמה עסקת רכישת המועדון, וב-5 באוקטובר 2014 התפטר אוואט מתפקידו במיורקה.
מ-2016 הוא עוסק בנהול אישי ובייצוג שחקני כדורגל בסוכנות הכדורגל "Sports Player International", שהוא מבעליה.
נמנה בין מייסדי מפלגת "גשר" בראשות אורלי לוי-אבקסיס, אולם לאחר הבחירות לכנסת העשרים ושלוש, הרבה לתמוך בבנימין נתניהו ולבקר את המתנגדים לו.
אוואט גרוש ואב לשתי בנות ובן.
בסוף 2021 התארס לחברתו מזה ארבע שנים, אביגיל, אך הם נפרדו מעט מאוחר יותר.
אוואט הוא בן דודו של מאמן הכדורגל רוני אוואט.
אוואט השתתף בהישרדות VIP עונה 4, והיה למודח החמישה עשר ביום ה-34. בנוסף משמש כיום כפרשן בערוץ הספורט, בעיקר במשחקי ליגת האלופות.
ב-15 באוגוסט 2023 הצטרף אוואט לחבר הפאנליסטים בתוכנית הפטריוטים בערוץ 14.
דוד (דודו) אלהרר (נולד ב-1 בינואר 1945) הוא אמן ישראלי רב-תחומי: שחקן, זמר, מוזיקאי, מלחין, פזמונאי, צייר, שדרן רדיו, מנחה טלוויזיה, סופר, מספר, מסעדן ומפיק מוזיקלי, בעל קריירה ארוכת שנים בתחום ההפקה.
זוכה פרס תמוז (2007) של תעשיית המוזיקה הישראלית וזוכה פרס מפעל חיים על פועלו המוזיקלי.
דודו אלהרר נולד בעיר קזבלנקה במרוקו ובשנת 1950, בגיל 5, עלה לישראל עם משפחתו.
הוא למד בישיבת חב"ד ובבית ספר ממלכתי בבאר יעקב.
אחרי שירות צבאי בגולני הופיע כזמר באילת במועדוני לילה לתיירים, שם פגש את דני ליטני והצטרף אליו להופעות באילת וברחבי הארץ.
ליטני היה גם זה שהלחין שיר ראשון שאלהרר הקליט.
אלהרר פעיל ומופיע ברחבי הארץ, שר, מרצה, מנחה, כותב, מצייר מקליט, מלחין ומפיק.
מספריו: "חמישים וחמישה רסיסים" (1981), "סיפורים קטנטנים" (2010), ספר שמע "פרקים נבחרים בתנ"ך" (2012) כמו גם תערוכת ציורי האומנות "עיצוב הכתוב בשיר השירים" (גלריית אבא חושי חיפה, 2012).
ספרו "יהודי" (2017) עסק מקורות היהדות בעיני יהודי-ישראלי שאכפת לו.
מדריך רוחני לענייני השעה בסוגיות הרות גורל.
בעבר היו בבעלותו של אלהרר שלוש מסעדות בתל אביב וכן פתח בחיפה בית אוכל לשקשוקה.
לאלהרר ארבעה ילדים וארבעה נכדים.
אלהרר החל את דרכו בתחום המשחק בשנת 1968, בתיאטרון הקאמרי, שם שיחק בהצגות שונות, וביניהן "בוסתן ספרדי", "אלף לילה ולילה", "הרפתקה בקרקס", "המטאור", "הנסיכה והרועה" ו"אנריקו".
בשנת 2001 הועלה על בימת הבימה מחזה שעיבד בשם "אהבה בתענוגים".
בשנת 1997 החל להעלות מופע בתיאטרון הבימה, שנקרא "שירים וסיפורים".
בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת העלה ברחבי הארץ מופע בשם: "דודו אלהרר מספר ושר".
זהו ערב של סיפורים על הפולקלור הערבי, ספורי בדואים, סיפורי שוק, ירושלים וחוכמת חיים.
"נחמה פורתא" הוא מופע מוזיקלי משותף לדודו אלהרר ולמוזיקאי רונן לן-רידר, שהושק לראשונה ב-2016 במסגרת "פסטיבל צלילים וסיפורים בגליל התחתון".
את המופע מלווים שלושה נגנים – טל פדר בקונטרבס וגיטרה בס, עמית לורבר בתופים וכלי הקשה ועמירם גרנות בסקסופונים וחליל.
במופע, מספר אלהרר סיפורים שונים מזווית אישית על אמנים והפקות שעל הפקתם הוא חתום כמפיק, וכן ממופעים בהם היה שותף כשחקן ומספר סיפורים.
בין הסיפורים מבצעים אלהרר ורונן לן-רידר ביחד עם הקהל משיריהם הגדולים של האמנים עימם עבד אלהרר לאורך שנים.
שירי המופע הוקלטו באולפן המוזיקה של שי אבן במושב שדה יעקב.
בשנת 1970 הקליט את שירו הראשון, "מעין אחרית הימים" (מילים: יהודה עמיחי, לחן: דני ליטני), שהיה מחלוצי גל ביצוע שירי משוררים, באותה שנה היה גם הראשון שהקליט את "אגדת דשא" של מאיר אריאל ושלום חנוך.
בשנת 1974 הופיע עם הגיטריסט יוסי פיאמנטה, בשילוב של רוק ומוזיקה מזרחית, וב-1975 הופיע עם שלמה בר ויחזקאל מזגאוקר בהרכב בשם "טל ומטר".
בשנת 2007 זכה אלהרר בפרס תמוז של תעשיית המוזיקה הישראלית על פועלו.
ב-1984 הפיק את התקליט "בוא שיר עברי", שנועד להעלות את קרנו של הזמר העברי (וביצע בו את שיר הנושא, "בוא שיר עברי"), ובעקבותיו שימש כחבר ועדת המוזיקה בקול ישראל במשך שלוש שנים, ובסוף שנות התשעים ביצע תפקיד דומה למען הזמר המזרחי בגל"ץ.
אלהרר ערך אסופה מקוונת של "מלחיני משוררים ישראלים" (2013-2017) באתר שירה ותרבות באינטרנט - אסופה נבחרת של מלחינים ישראלים מתחומי המוזיקה הקלה הפופולריים בישראל.
בשנת 1971 הופיע אלהרר בסדרת הטלוויזיה "חדוה ושלומיק" שביים שמואל אימברמן.
בשנת 1972 הופיע בסרטו של משה מזרחי, "אני אוהב אותך רוזה".
בשנת 1976 הופיע בסרט האמריקאי "המרגל שמעולם לא היה", לצד גילה אלמגור ומייק בורשטיין.
פעילותו הטלוויזיונית הבולטת ביותר של אלהרר הייתה כאשר שימש אחד ממנחי תוכנית הילדים "טלפלא" בשנים 1975–1978. אלהרר הופיע בשנות השבעים והשמונים פעמים רבות הופעות מזדמנות בערבי זמר שהוקלטו לשידור טלוויזיוני.
אלהרר הגיש בשנים 1998–2008 את התוכנית "הפוגה" בגלי צה"ל, שכוונה "להכניס את המאזינים לאווירת שבת באמצעות קטעי מוזיקה, שירה, ותכנים רגועים המתאימים למשפחה כולה".
עם הזמן לבשה התוכנית אופי פוליטי יותר, ובשנת 2008 בוטלה.
בתוכנית האחרונה תקף אלהרר בחריפות את מפקד גלי צה"ל החדש, יצחק טוניק, על החלטתו זו, שהוצגה כחלק ממגמה לצמצם את מספר תוכניות האקטואליה בגלי צה"ל.
אלהרר עתר לבג"ץ נגד ההחלטה וטען כי הפסקת שידורה של תוכניתו היה קשור בעמדותיו הפוליטיות ה"יהודיות-ציוניות", כהגדרתו, אך עתירתו נדחתה, כאשר השופטים אינם מוצאים פסול בשיקול דעתם או באופן פעולתם של מפקדי גלי צה"ל.
בשנת 2019 עלתה לשידור סדרת הטלוויזיה "חמישים" בהשתתפותו.
אלהרר מופיע באירועים של גופים המזוהים עם הימין, וכותב מדי שלושה שבועות בעיתון הדתי בשבע.
אלהרר התבטא בחריפות כנגד אנשי שמאל.
בערב יום השואה בשנת 2012 פרסם בעמוד הפייסבוק שלו תפילה נגד פעילי ותומכי השמאל הישראלים העושים שימוש בסמלים נאציים, שהאלוהים יטעים אותם טעמים במחנות ההשמדה הנאציים.
בינואר 2018 אמר דודו אלהרר בתוכנית הרדיו של שי גולדשטיין ולאה לב, שהוא "מקווה לשבת על הגג בטרבלינקה ולראות את עמוס עוז מתפוגג בעשן הארובות", ובהמשך התנצל על דבריו.
באוגוסט 2017 הודיע אלהרר על עזיבתו את הליכוד והתפקדותו למפלגת זהות בראשות משה פייגלין.
בראיון בשנת 2019 טען אלהרר כי "הייתי חביב הברנז'ה והנה אני נשכח...
כשאתה אומר משהו שלא אוהבים לשמוע גודעים לך את מטה לחמך".
אלהרר פעל בהתנדבות בתחומים שונים למען הקהילה.
היה חבר הנהלת "אנוש" למען נפגעי נפש וכיהן כיו"ר אגודת בית החולים לחולי נפש בבאר יעקב.
סייע גם בתמיכה במשפחות שכולות, נפגעי סמים ואסירים.
ב-1980 ייסד את עמותת לה"ב (למען האסיר בישראל) וארגן פעילויות חברתיות מגוונות לאסירים.
באופן קבוע וחד פעמי (יהודית רביץ ויוני רכטר) - (1979)
זלמן יש לו מכנסיים (האחים והאחיות ולהקת ברוש)
קווים (מתי כספי, יוני רכטר, שלמה יידוב ויצחק קלפטר) - (1981)
שירים במיץ עגבניות (מתי כספי) - (1989)
דודו בּוּסִי (נולד ב-4 במאי 1963) הוא סופר ועיתונאי ישראלי.
בוסי נולד ב-1963 בשכונת התקווה בתל אביב, אותה ואת תושביה הוא מזכיר רבות ביצירתו.
הוא למד משחק במשך כשלוש שנים (1993-1996), והוא בוגר הסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.
במהלך 1998, בוסי פרש מתחום המשחק ובחר להתמקד בכתיבה.
במהלך שנת 2000 יצא לאור הרומן הראשון אותו כתב, "הירח ירוק בוואדי" בהוצאת עם עובד/ספרייה לעם.
הספר הפך לרב-מכר וזכה לביקורות טובות.
על הספר הוא אף זכה בפרס לסיפורת חדשה לשנת 2000. בשנה זו ובשנים שלאחריה, בוסי החל בכתיבת מאמרים וסיפורים קצרים בעיתונים: "הארץ", "ידיעות אחרונות", "מעריב, "מסע אחר", "תל אביב", "פנים" ו"העיר".
בשנת 2003 יצא לאור הרומן השני של בוסי, "פרא אציל" בהוצאת כתר.
הספר היה רב-מכר, ואף הוא זכה לביקורות משבחות.
הספר אף היה בין חמשת המועמדים האחרונים לפרס ספיר.
עבור שני הרומנים שכתב, הוענק לבוסי ב-2005 פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
החל מפברואר בשנה זו, בוסי החל לכתוב טור שבועי בעיתון "העיר".
במהלך שנה זו ובשנה שלאחריה, עובד ספרו של בוסי, "הירח ירוק בוואדי" לתסריט לסרט עלילתי באורך מלא, בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי.
"אמא מתגעגעת למילים" בהוצאת "כתר" הוא ספרו השלישי של דודו בוסי, כמו בספריו הקודמים, דודו בוסי משרטט, דרמה קומית משפחתית, באמצעות סיפורם של נזימה, רחמים ועובדיה הוא בוחן שאלות של זהות ואקסיומות חברתיות בישראל של העשורים האחרונים.
בשנת 2008 ראה אור ספרו הרביעי "בסמטאות" בהוצאת כתר ספרים, אשר מבוסס על טורו השבועי בעיתון העיר.
דודו בוסי היה אף אחד ממארגני וחותמי עצומת הסופרים הצעירים יחד עם ניר ברעם, שמעון אדף ואחרים שיצאו בקריאה להפסיק את הלחימה במהלך מלחמת לבנון השנייה.
אחת מהמטרות של העצומה הייתה לצאת כנגד מה שנתפס בעיניהם כסופרים השייכים לממסד ותומכים בהמשך הלחימה ולהשמיע קריאה רעננה של הדור הספרותי הצעיר.
ספרו החמישי, "חלומות מזכוכית", ראה אור בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
ב-2010 השתתף בוסי בסדרת הטלוויזיה התיעודית "מחוברים", העוקבת אחר חמישה גברים ישראליים המתעדים את עצמם במצלמת וידאו.
בוסי גרוש ואב לבת בשם קים.
הירח ירוק בוואדי (עם עובד, 2000)
אמא מתגעגעת למילים (הוצאת כתר, 2006)
חלומות מזכוכית (כנרת, זמורה-ביתן, 2011)
דודה הייתה להקת רוק ישראלית שהוקמה בשנת 1980 על ידי דני סנדרסון וגידי גוב והתפרקה בשנת 1981. הלהקה הוציאה אלבום אחד שנשא את שמה.
"דודה" הייתה הלהקה השלישית שבה שיתפו סנדרסון וגוב פעולה, אחרי "כוורת" ו"גזוז".
את הרעיון להקים להקת רוק העלו סנדרסון וגוב ב-1979, עוד בתקופת פעילותם ב"גזוז" (לאחר שביצעו באחת ההופעות את השיר "רוני" בעיבוד רוקיסטי יותר וקיבלו ביקורות טובות מהקהל).
סנדרסון וגוב היו שותפים כלכלית להפקת הלהקה.
הם צירפו אליהם את הגיטריסט יהודה עדר, שהיה מחליפו של סנדרסון בלהקת הנח"ל והתפרסם מאוחר יותר גם כחבר בלהקת "תמוז".
עדר חזר אז מלימודי מוזיקה במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון שבארצות הברית, ותכנן לעסוק בהלחנה קלאסית.
בעידודו של סנדרסון הוא הצטרף להרכב.
את ההרכב השלימו שניים מנגני המופע "קוראים לזה אושר" של יהונתן גפן ואסתר שמיר: הבסיסט אלון נדל והמתופף דובי קיזלשטיין.
בסוף 1980 הוציאה הלהקה אלבום אולפן הנושא את שם הלהקה.
לקראת סיבוב ההופעות שליווה את האלבום הקליטה הלהקה את השיר "אלף כבאים", שכתבו סנדרסון וגוב במשותף.
זהו אחד השירים הבודדים שבהם השתתף גוב בכתיבה.
את קטע הגיטרה המפורסם באמצע השיר עיבד יהודה עדר.
השיר הפך ללהיטה הגדול ביותר של הלהקה.
בהופעות שרו חברי הלהקה, לצד השירים מאלבומה, מעט שירים של "כוורת" ושל "גזוז", וכן מספר שירים חדשים שלא נכללו באלבום.
הופעות אלו לא זכו להצלחה, וקהל הצופים, שהיה רגיל לפופ הקליל יותר של להקותיהם הקודמות של סנדרסון וגוב, לא הצליח להתרגל לרוק שהציעה "דודה".
במהלך אחת ההופעות אף ביקש אחד מהצופים מגידי גוב להנמיך את הווליום.
במקרה אחר, ביקשו שניים מהצופים את כספם בחזרה, לאחר שהבינו איזה סגנון מוזיקה מנגנת הלהקה.
סנדרסון ניסה להגדיל בהופעות את כמות השירים של "כוורת" ו"גזוז" ולהוסיף קטעי הומור בין השירים, אך צעד זה הביא לחילוקי דעות בינו לבין גוב, ששאף להתרכז במוזיקה בלבד.
בשנת 1981, לאחר מספר חודשי הופעות עזב גוב את הלהקה, כדי להצטרף למחזה "התשה".
עזיבתו הביאה לפירוק הלהקה, שלא המשיכה להופיע בלעדיו.
הלהקה הקליטה שירים לאלבום שני, אך אלו נגנזו.
אחד מהם, "בשדה ירוק", הוקלט כעבור עשר שנים על ידי גוב עצמו לאלבומו "אין עוד יום".
מאחר שהלהקה הוקמה ופעלה בהשקעה כספית של חברי הלהקה עצמם, כישלון סיבוב ההופעות והפירוק המהיר של הלהקה גרמו להם להפסדים כספיים כבדים.
הקלטת האלבום נמשכה כחצי שנה, ונעשתה באולפני טריטון.
באוגוסט 1980 יצא תקליט שדרים ראשון של הלהקה, "נשר", שכתב והלחין סנדרסון.
השיר היה בן כמעט שבע דקות, ובסגנון כבד יותר משיריו של סנדרסון עד אז.
על התקליט המקורי נכתב ששם הלהקה הוא "קשר חם", אך לאחר שכבר הודפס הודבקה עליו מדבקה ועליו שמה החדש של הלהקה, "דודה", שנבחר על ידי סנדרסון.
סנדרסון כתב והלחין את כל שיריו, והעיבודים היו פרי עבודה משותפת של חברי הלהקה.
בין שיריו המצליחים של האלבום היו: "לידיה הלוהטת", "ערב אבוד", "שקט שקט", "גרעינים" ו"אלף כבאים" (שצורף למהדורות מאוחרות יותר של האלבום).
נכללו בו גם שלושה קטעים אינסטרומנטליים: "אושקה", "קופלה" ו"נערות בבל".
ב"נערות בבל" ניגן כל אחד מחברי הלהקה בכלי נגינה שונה מהמקובל, לרבות גוב, שניגן בגיטרה בס.
האלבום נמכר בכ-15,000 עותקים, מספר עותקים נמוך מאוד לעומת הצלחת להקותיהם הקודמות של סנדרסון וגוב (לאור העובדה ששני אלבומי הבכורה של הלהקות הקודמות, מכרו יותר מ-70,000 עותקים כל אחד).
הוצאות מחודשות של אלבום הלהקה
ב-1991 יצא האלבום על גבי תקליטור.
למהדורה זו צורף השיר "אלף כבאים", וכן שתי רצועות בונוס קצרות: "שקט שקט: הגרסה הפחות משודרת" ו"טכנאי הקול משתלטים על העולם".
עם זאת, השיר הקצר "אושקה" הושמט ממהדורה זו.
בשנת 2011 יצאה מהדורה נוספת של האלבום, שכללה את "אושקה" ואת "אלף כבאים", אך לא את שני הקטעים שצורפו למהדורה הקודמת.
למהדורה זו צורף תקליטור המתעד את הופעתה של הלהקה בבית החייל בתל אביב באפריל 1981, שהוקלטה על ידי גלי צה"ל.
בהופעה זו שרו חברי הלהקה, לצד השירים מהאלבום, שני שירים של "כוורת" ("האיש הכי מהיר" ו"שיר מלחים"), גרסה לשיר "Why Do Fools Fall in Love" של פרנקי ליימון וכן מספר שירים שנחשפו לראשונה רק עם הוצאת מהדורה זו, כ"קניתי לה", "המעיל" והקטע האינסטרומנטלי "בעקבות הציפור הכחולה".
עטיפת האלבום של המהדורה המחודשת הוחלפה בעטיפה עם תמונה דומה, אך על רקע שונה, ועם סגנון כתב שונה של שם הלהקה.
"דודה" פעלה בתקופה שבה לא פעלו להקות רוק רבות בישראל, ארבע שנים לאחר התפרקותן של הלהקות המצליחות "כוורת" ו"תמוז".
הלהקה הייתה אחת הראשונות שניגנו רוק בסגנון כבד יותר, וסללה את הדרך לסגנון שהפך למקובל יותר במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. אחריה זכו להצלחה גדולה יותר להקות רוק כ"תיסלם", "הקליק" ו"בנזין".
גם אמנים ותיקים יותר פנו לאחר מכן לרוק הכבד יותר, כמו שלום חנוך באלבומו "חתונה לבנה" ואפרים שמיר בלהקתו "חמסין".
אחדים משירי הלהקה הוקלטו בביצועים מחודשים על ידי אמנים שונים, לפעמים על ידי חברי הלהקה עצמם.
גידי גוב ביצע את השיר "לידיה הלוהטת" באלבום ההופעה שלו "דרך ארץ – ההופעה" שיצא ב-1988. גוב הקליט ב-1991 גם גרסה מחודשת ל"ערב אבוד", במסגרת המופע שליווה את אלבומו "אין עוד יום".
גרסה זו נכללה באלבומו "שירים שהתפזרו", והפכה לאחת המוכרות ביותר של השיר.
השיר בוצע על ידי אמנים נוספים רבים.
השיר "גרעינים" הוקלט בשנת 2007 בביצוע מחודש של ההרכב הקומי שלישיית מה קשור כחלק מרכזי מקידום תוכנית הטלוויזיה בהנחייתם, שעלתה באותה שנה בערוץ הוט 3. סנדרסון ביצע את השיר יחד עם השלישייה כאשר התארח בתוכנית.
דני סנדרסון – מילים ולחנים, שירה, גיטרה וקלידים
גידי גוב – שירה, בס ב"נערות בבל"
יהודה עדר – גיטרה וקולות
אלון נדל – בס וקולות
דובי קיזלשטיין – תופים וכלי הקשה
דודו אברהם (נולד ב-1 בדצמבר 1980) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
אברהם החל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, ואת הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים של המועדון ערך במחזור האחרון של עונת 1999/2000, נגד הפועל חיפה.
בשנת 2002 עבר למועדון ספורט אשדוד ובמדי הקבוצה שיחק שלוש שנים, ולאחר מכן שיחק שתי קדנציות בהפועל חיפה, וכן שיחק במכבי אחי נצרת, הפועל רעננה והפועל רמת השרון.
בשנת 2010 עבר לקבוצת הפועל ראשון לציון, ובעונתו השנייה במועדון סייע לה להעפיל לליגת העל.
בקיץ 2012 עבר אברהם למכבי יבנה, ובשנת 2013 פרש ממשחק פעיל, ומונה למאמן קבוצת הנוער של הפועל רעננה.
בקיץ 2016 מונה אברהם לעוזר המאמן של שרון מימר בהפועל כפר סבא.
במאי 2017, לאחר עזיבתו של חיים סילבס, מונה למאמן הפועל רעננה.
דודו אהרון (שמו הרשמי: דוד אהרוני, נולד ב-23 בדצמבר 1984) הוא זמר-יוצר ישראלי.
אהרון החל את דרכו המוזיקלית בילדותו בבית הכנסת "הדר יוסף" שבקריית עקרון.
אהרון עצמו חשף קטע וידאו מקלטת בר המצווה שלו בו נראה הזמר אייל גולן מעלה אותו לשיר יחד איתו ומתפלא מכישרונו.
כנהוג בעדה התימנית אהרון למד בילדותו לאחר שעות הלימודים אצל המורי את טעמי המקרא.
כאשר התבגר הפך לזמר הבית במועדון "האדום 6" בצומת כנות והחל להופיע במועדונים ובאירועים שונים ברחבי הארץ.
בין השאר השתתף בתוכנית "המלך הבא", ששודרה בערוץ בריזה של yes הטלוויזיה בלוויין, באותה עונה עם רפאל מירילא ונינט טייב.
אהרון זכה במקום השני בתחרות.
בשירותו הצבאי שירת אהרון בלהקת משמר הגבול, ובמקביל החל להופיע במועדון "האדום 6".
בשנת 2005 חתם אהרון עם האמרגן אייל מלכא, בעל המקום על חוזה עבודה מקצועי.
לאחר סיום השירות הצבאי הוציא אהרון סינגל ראשון בשם "היחידה שלי", שזכה להשמעות רבות והפך ללהיט בתוכניות הזמר המזרחי ברדיו.
לאחר מכן הוציא סינגלים נוספים - "מרגיש כמו מלך" ו"אהבה ראשונה", ובעקבות ההצלחה גדלה כמות הופעותיו במועדונים ובאירועים.
בשנת 2007 הוציא את אלבומו הראשון, "אהבה ראשונה", כחלק מרצון להגיע לקהל מאזינים גדול האלבום חולק בצורה חינמית בצמתים ובסמוך לבסיסי צה"ל לחיילים.
האלבום זכה להצלחה רבה ושיריו קיבלו חיבוק חם בתוכניות הרדיו.
ב-14 ביולי 2009 הוציא אהרון את אלבומו השני בשם "הכל זה מלמעלה", שהניב להיטים רבים, ביניהם: "הכל זה מלמעלה", "נוצה ברוח" ו"לא דומה".
בדצמבר הגיע האלבום למעמד אלבום זהב, על מכירות של למעלה מ-20 אלף עותקים.
אהרון קיבל מגן לציון 500 אלף שימושים סלולריים בשיריו במהלך הופעתו בהיכל התרבות בתל אביב-יפו.
ההופעה תועדה על דיסק ו-DVD בשם "דודו אהרון - הכל זה מלמעלה - בהיכל התרבות".
בחודש דצמבר 2009 הוציא את השיר "לא מוותר" שנכלל באלבומו השלישי.
בינואר 2010 חידש אהרון את השיר "אהבנו", כחלק מפרויקט "עבודה עברית", שהוקדש לזכרו של עוזי חיטמן.
במרץ אותה שנה הוציא אהרון את הסינגל "תגידו לה", שכתב ללחן של המוזיקאי הבולגרי קונסטנטינוס פנצ'יס.
השיר הגיע למקום הראשון בהשמעות ברדיו במשך מספר שבועות, וכן למקום הראשון במצעדי פזמונים שונים.
ב-30 במאי 2010 הוציא אהרון את הסינגל "כסף ואלכוהול", שכתב ללחן ארמני, וב-6 ביולי הוציא את הסינגל "מילים פשוטות" שכתב והלחין, וגם הוא הגיע למקום הראשון בהשמעות ברדיו.
ב-5 באוגוסט 2010 הוציא את הסינגל "אהבה ללא גבולות", שכתב לבדו והלחין יחד עם משה פרץ, הסינגל האחרון לפני שחרור האלבום השלישי.
בעקבות האלבום זכה אהרון בתואר "זמר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי שנערך בערוץ 24 ורשת ג'.
השיר "תגידו לה" זכה בתואר "שיר השנה".
ב-11 באוגוסט 2010 יצא אלבומו השלישי, "מילים פשוטות" שכולל את הסינגלים "לא מוותר", "תגידו לה", "כסף ואלכוהול", "מילים פשוטות", "אהבה ללא גבולות" ו-"בחור רגיש".
בתאריך זה הופיע אהרון לראשונה בחייו בקיסריה וקיבל מגן פלטינה מחומש על למעלה מ-200 אלף שימושים סלולריים לסינגלים של האלבום, ואחרי שנה הגיע האלבום למעמד אלבום פלטינה כפולה על מכירה של למעלה מ-80 אלף עותקים.
לאחר יומיים רצופים של הופעות יצא דיסק DVD בשם "דודו אהרון בקיסריה" ובו תיעוד ההופעה.
בנוסף, באלבום זה אירח אהרון את הזמרת זהבה בן וביצע עמה שני שירי דואט "הלב יודע" ו"פעם בחיים".
ב-21 בנובמבר 2010 הוציא לאור את הסינגל "לא יפרידו בינינו" מתוך אלבומו הרביעי.
ב־23 בדצמבר 2010 הופיע לראשונה בהיכל מנורה מבטחים ביום בו חל יום הולדתו ה-26.
ב-11 בינואר 2011 הוציא את השיר השני לאלבומו הרביעי "את אשתי", בלדה שקטה שכתבו והלחינו יעקב למאי וטל שגב.
בחודש מרץ הוציא את הסינגל השלישי לאלבומו הרביעי "ביוטיפול" ושר אותו בטקס מלכת היופי של אותה שנה.
ב-21 באפריל 2011 הוציא הזמר את הסינגל הרביעי מאלבומו הרביעי, "אמא יקרה", אשר כתב והלחין.
ב־25 במאי 2011 הוציא סינגל קצבי מתוך אלבומו הרביעי "כמה אושר" אשר כתב והלחין בעצמו.
ב-8 בדצמבר 2011 יצא אלבומו הרביעי, אין כמו אהבה אשר כלל בתוכו את הלהיטים "רומנטי או סימפתי", "אמא יקרה" "אין כמו אהבה", "בואי נדבר" ו"ביני לבינך".
בתוך מספר חודשים אחדים הגיע האלבום למעמד אלבום פלטינה.
ב-25 ביוני 2012 השיק את אלבומו החמישי, גיבור, הכולל 15 שירים, ובהם הסינגלים: "הנה היא נכנסת" ו"אל תסגרי לי תדלת".
את רוב שירי האלבום כתב והלחין בעצמו.
בשנת 2025 השיר "דובדבן" מתוך האלבום זכה להצלחה מחודשת והגיע למקום ה-46 במצעד היטליסט של מאקו.
באותה שנה השיק ביחד עם מנהלו האישי אייל מלכא את אולם האירועים Sense אשר קם על חוברת מועדון "אדום 6" - אותו המועדון שהיה בבעלותו של אמרגנו, ואהרון עצמו החל בו את דרכו.
במהלך שנת 2012 הופיע אהרון בתפקיד עצמו בפרק השני של סדרת הטלוויזיה "נשואים פלוס".
במהלך אותה שנה, הצטרף אהרון כשופט בעונה השלישית של תוכנית המציאות "אייל גולן קורא לך".
ב-11 בספטמבר 2013 יצא אלבומו השישי "ימים טובים" שכלל את הלהיטים "הלב", "כמוך לא אמצא", "אם רק תחזרי", "ביום שניפגש ואת שיר הנושא "ימים טובים".
באותה השנה, זכה בפרס אקו"ם למלחין השנה.
ב-7 ביוני 2015 יצא אלבומו השביעי במספר "טרמינל 3" שכלל בתוכו את שיר הנושא שהפך ללהיט גדול ובנוסף את השירים: "נתתי לך ללכת".
"עוברת מולי" "פריז או ארומה" "לעוף איתך".
ב-4 ביוני 2015 השיר "טרמינל 3" זכה בתואר השיר המושמע ביותר לשנת 2015 מטעם ארגון אקו"ם.
השיר "ואם היינו יחד" מתוך האלבום הגיע למקום השלישי במצעד השבועי של מדיה פורסט.
ב-14 באפריל 2016 דווח לראשונה כי אהרון יוציא שיר עבור מצעד הגאווה השנתי וגם עתיד להופיע בו.
השיר הנושא את השם "קצפת עם תות" יצא באופן רשמי בתאריך 15 במאי 2016.
ב-27 ביוני 2016 הוציא את השיר "שם טבעת עליה" כסינגל מתוך אלבומו השמיני.
בקליפ שנוצר לשיר נראים קטעים מתוך הצעת הנישואין לזוגתו שיר רוזנבלום.
ב-13 בספטמבר 2016 הוציא את השיר "ירוק ודבש", בלדה שקטה, כסינגל מתוך אלבומו השמיני.
בקליפ מצטלמת לצידו של אהרון זוגתו שיר רוזנבלום.
ב-14 בדצמבר 2016 הוציא את השיר אשר כתב והלחין "מזל מאזניים", כסינגל רביעי מתוך אלבומו השמיני.
הסינגל הגיע למקום ה-28 במצעד השנתי של רשת גימל לשנת תשע"ז.