tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחלקה, ובה שני הרמטכ"לים לעתיד דוד אלעזר ורפאל איתן, הגיעה לרמה גבוהה של חיילות ושדאות; אנשיה העריצו את פוזה וסמכו עליו בכל.
באוקטובר 1947 התמנה פוזה למפקד פלוגה בגדוד הרביעי (לימים גדוד הפורצים) של הפלמ"ח.
יוסף טבנקין, מפקד הגדוד, הטיל עליו פעולות רבות וביניהן פשיטה על מוסך האוטובוסים הערביים ברמלה, הפשיטה על מחנה הצבא הבריטי בתל ליטווינסקי והפעולה בכפר סלמה (מבצע יהושע), במבואות תל אביב.
לפני מבצע נחשון פוזה קיבל עליו את הפיקוד על פלוגה של טירונים ומפקדים חדשים ובלתי מנוסים, איתם השתתף במבצע נחשון ואחר יצא לקרבות בהרי ירושלים.
במרץ 1948 נהרג אחיו של חיים, , במארב בבית קשת אך פוזננסקי לא הסכים לעזוב את פלוגתו והמשיך לפקד עליה.
להוריו סיפר ששובץ בתפקיד עורפי של אפסנאי.
הוא נלחם בקרב על הכפר קאלוניה ובכיבוש הכפרים סאריס ובית סוריק במבצע הראל.
כיבוש נבי סמואל במבצע יבוסי תוכנן כמבצע לילי בהשתתפות ארבע פלוגות של הגדוד הרביעי (גדוד הפורצים) של חטיבת הראל של הפלמ"ח.
פלוגה ב' בפיקוד פוזננסקי יועדה לנוע ברגל מצפון ולכבוש את משלט נבי סמואל.
תנועת הכוח לנבי-סמואל ארכה זמן רב עקב ערפל ועקב טעות ניווט חל עיכוב בהגעת כח הגיבוי בפיקודו של אורי בן ארי.
לטענת בן ארי ומפקד הגדוד, יוסף טבנקין ניתנה פקודה לסגת, עקב עלות השחר, אולם פוזננסקי התעקש על הסתערות והתחמק מביצוע הפקודה.
הסתערות הפלוגה נתקלה באש עזה, פוזה, סגנו יוחאי בן נון ושני מפקדי מחלקות נפגעו, והתבצעה נסיגה לא מאורגנת באור מלא שבה נפגעה כל פלוגתו של פוזה (מלבד שלושה לוחמים) ולמעלה מעשרים מהם נהרגו.
פוזננסקי שנפצע אנושות, ביקש מחבריו לא לפנות אותו תחת אש, אולם אחד מפקודיו, רץ המ"פ יעקב זהבי, שהיה פצוע בעצמו, עזר לחלץ את גופתו.
המחלוקת על תפקידו בכישלון הקרב
על פי עדויותיהם של אורי בן ארי ויוסף טבנקין, דבקותו המוגזמת של פוזה במשימה, הפיזור הטקטי של הפלוגה והתעלמותו מפקודת טבנקין, גרמו לכישלון ההתקפה:
ההיסטוריון אורי מילשטיין מתעמת עם תיאור זה.
לטענתו לא הייתה פקודת נסיגה של טבנקין, פוזה נהרג מאש כוחות ישראלים, והעיכוב בתחילת הפעולה נגרם על ידי בן ארי במזיד כדי לגרום לביטול הפעולה.
מילשטיין מייחס לבן ארי ניסיון לטייח את אחריותו לכישלון.
פוזננסקי נקבר בבית הקברות הצבאי בקריית ענבים ואחרי מותו הועלה לדרגת סרן.
דמותו של פוזה מרבה להופיע בספרות על לחימת הפלמ"ח במלחמת העצמאות.
בספרו של מאיר שלו, יונה ונער, פגש הגיבור בקריית ענבים את פוזה.
סופרת הילדים גלילה רון פדר עמית הקדישה לו את הביוגרפיה פוזה - סיפורו של חיים פוזננסקי (הוצאת אדם)
שמואל אבן-אור אורנשטיין, כתב על מחלקת משמרות ועל פוזננסקי את הספר פוזה ואנשיו
בספרו ספורו של חייל מתאר רפאל איתן את פוזה כמפקד שהשפיע ביותר על ערכיו וחשיבתו הצבאית:
חיים עומר (נולד ב-20 ביוני 1949) הוא פסיכולוג ופרופסור אמריטוס בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
מפתח גישת "הסמכות החדשה" בתחום ההורות.
עומר נולד בברזיל, להורים ניצולי שואה.
בשנת 1967, בעקבות ההתעוררות הציונית שלאחר מלחמת ששת הימים, עלה לבדו לישראל.
תחילה התגורר בקיבוץ ברור חיל, ואחר כך עבר לירושלים, שם למד עברית באולפן.
בהמשך למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית.
במהלך מלחמת יום הכיפורים ב-1973 החל עומר לעבוד עם חיילים הלומי קרב.
הוא למד לתואר שני ולדוקטורט בפסיכולוגיה בירושלים ומאוחר יותר עבר לארצות הברית, שם עשה פוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
עומר פרסם מספר ספרים בתחום הפסיכותרפיה, הטיפול הנרטיבי וההורות, בהם ספרו הפופולרי "שיקום הסמכות ההורית".
על ספרו שכתב יחד עם ענת ברונשטיין קלומק עוגן לחיים: מניעת אובדנות בקרב צעירים במשפחה ובקהילה זכה בפרס בהט לשנת 2023.
מבוי סתום: יחסים טיפוליים במילכוד.
מעשה הסיפור הטיפולי (בשיתוף עם נחי אלון).
הוצאת מודן, 2000 (עריכה ותרגום מאנגלית דרור גרין)
המאבק באלימות ילדים: התנגדות לא אלימה.
השטן שבינינו: מדמוניזציה להידברות (בשיתוף עם נחי אלון).
ספרים הוצאה לאור, 2005 (עורך: דרור גרין)
פחדים של ילדים: איך לתמוך במקום לגונן (בשיתוף עם אלי ליבוביץ).
ספרים הוצאה לאור, 2007 (עורך: דרור גרין)
הסמכות החדשה: במשפחה בבית הספר ובקהילה.
עולם של פיתויים: איך נשמור על ילדינו בעידן השפע.
עוגן לחיים: מניעת אובדנות בקרב צעירים במשפחה ובקהילה (יחד עם ענת ברונשטיין קלומק), 2023
חיים סרברו (נולד ב-26 בפברואר 1947) הוא מהנדס מיפוי וגאואינפורמציה, מומחה בינלאומי לגבולות, שפועל מאז 1974 להתוויה, לסימון, לקביעה בקואורדינטות ולתיעוד גבולות הקבע והגבולות הזמניים של מדינת ישראל ביבשה ובים.
ראש ועדת המומחים המשותפת לגבול ישראל-ירדן.
בעברו מפקד יחידת המיפוי של צה"ל בדרגת אל"ם, ומנכ"ל המרכז למיפוי ישראל.
עלה לישראל בינואר 1950. משפחתו התגוררה תחילה במחנה ישראל, מחנה עולים ליד שדה תעופה לוד ואחר כך עברה לבת ים.
למד בבית ספר יסודי בבת ים ובתיכון עירוני ז' ביפו.
סיים לימודי הנדסה אזרחית בטכניון ב-1969 במסגרת העתודה האקדמית.
בעל תואר שני בגאודזיה מהטכניון ותואר שלישי מאוניברסיטת בר-אילן בתחום התוויית גבולות.
שרת בצה"ל עד שנת 2002 והשתחרר בדרגת אל"ם לאחר שפיקד על יחידת המיפוי הצבאית בחיל המודיעין למעלה מ-16 שנים (2002-1986).
לאחר פרישתו מצה"ל בשנת 2003 נבחר לשמש מנכ"ל המרכז למיפוי ישראל בכפיפות לשר הבינוי והשיכון.
בין השנים 2003 עד 2012 שימש מנכ"ל המרכז למיפוי ישראל (מפ"י).
לאחר גיוסו בשנת 1965 למד הנדסה בטכניון במסגרת העתודה האקדמית.
במהלך חופשות עבר הכשרות צבאיות.
בראשית דרכו המקצועית שימש בהוראה בטכניון ובאוניברסיטת תל אביב, בבית הספר למדידות ובבתי ספר להנדסאים.
שירות סדיר: במהלך חופשות הלימודים עבר הכשרות צבאיות במסגרת שירות מילואים וכן השתתף במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה.
לאחר חזרתו לשירות הצבאי הסדיר בשנת 1971 שירת כקצין ביחידת המיפוי הצבאית בחיל המודיעין במגוון תפקידים עד שקיבל פיקוד על היחידה בשנת 1986. בתפקיד זה שירת עד לפרישתו מצה"ל בראשית 2003 בדרגת אל"ם.
במהלך שירותו ביחידה השתתף במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון והיה מפקד היחידה מהלך מלחמת המפרץ.
בתקופתו התרחבה היחידה מאוד והפכה ליחידה חשובה במערך התמיכה המבצעית בפיקודים ובכל הזרועות.
מעורבות אישית בהתוויית גבולות הקבע והגבולות הזמניים של ישראל: השתתף בצורה פעילה בהתוויה ובסימון קווי ההפרדה הצבאיים אחרי מלחמת 1973 והיה גורם מוביל בהתוויית גבולות ישראל מאז.
במסגרת זו התווה גם את הגבול הימי עם ירדן בים סוף והוביל את קביעת הקואורדינטות לגבול הבינלאומי עם ירדן בים המלח ובנהר הירמוך.
בשנת 2000 היה אחראי על העבודה המקצועית מטעם ישראל מול צוות האו"ם בנושא התוויית הקו הכחול עם לבנון.
מאז 1994 עד היום הוא עומד, יחד עם עמיתו הירדני, בראש ועדת המומחים המשותפת ישראל-ירדן.
במהלך השנים היה חבר בצוותי המשא ומתן על הסכמי גבולות עם המדינות השכנות.
בשנת 2010 היה בצוות המשא ומתן עם קפריסין על קביעת הגבול הימי של האזור הכלכלי הבלעדי ואף חתם על התוויית הקו בהסכם בין המדינות.
לאורך השנים פעל ליצירת תשתית מידע רחבה בנוגע לגבולות ישראל שמשרתת את המדינה ואת הנושאים ונותנים מטעמה.
מאז שנת 2002 הוא פועל באופן שיטתי לתעד את כל גבולותיה המוסדרים של המדינה, מתוך מתן עדיפות להגדרתם בקואורדינטות מדויקות.
על בסיס לקחי סימון הגבול בין ישראל למצרים פיתח תורה להקמת גבולות בינלאומיים, להתווייתם בהסכמים, לסימונם, למדידתם ותיעודם ולתחזוקתם לאורך זמן.
תורה זו יושמה בהצלחה בגבול ישראל-ירדן ואף גובשה בעבודת הדוקטורט שלו.
בשנת 2013, בעת היותו יו"ר הוועדה לגבולות בינלאומיים, אותה הקים במסגרת בפדרציה העולמית של המודדים (FIG) פרסם את התורה בספר International Boundary Making שהוציא במסגרת הפדרציה.
ספר זה שעבר ביקורת האו"ם טרם פרסומו חולק לנציגי המדינות בכינוס האו"ם למנהלי גופי מיפוי לאומיים (UN-GGIM) שנערך בייג'ינג ב-2014. פרסם ארבעה ספרים ועשרות מאמרים בנושא גבולות בארץ ובעולם.
בנוסף לכך הוענקו פרסי הצטיינות ליחידת המיפוי הצבאית בפיקודו ולמרכז למיפוי ישראל בניהולו (מפ"י קיבל בין השאר פרסי הצטיינות על פיתוח מערכות מחשוב במגזר הממשלתי בישראל בשנים 2009 ו-2010 ופרס בינלאומי בשנת 2012.
בין השנים 2003–2012 שימש בתפקיד מנכ"ל המרכז למיפוי ישראל (תחת השרים אפרים איתם, ציפי לבני, יצחק הרצוג, זאב בוים, מאיר שיטרית ואריאל אטיאס).
עיקר הישגי המרכז למיפוי ישראל תחת ניהולו: מיסוד שרות מקוון מדויק מרשת תחנות הקבע למדידות מלוויינים, פרסום רשת בקרה חדשה מדויקת - רשת ישראל 2005 - מבוססת מדידות מלוויינים, גיבוש תקנות חדשות, פעילויות להאצת ביקורת תוכניות לצורכי רישום מקרקעין, לרבות פיתוח מערכת שליטה ומעקב ומינוי מודדים מבקרים חיצוניים.
בנושא פעילות לבניית תשתית כח אדם מקצועי לטווח ארוך יזם את פרויקט "עתידים לתעשייה" עבור משרדי הממשלה והתנעתו בפקולטה להנדסה אזרחית בטכניון, הרחיב קליטת משכילים בני מיעוטים ויזם פתיחת מסלול הכשרה גאודזיה לחרדים בפקולטה להנדסה אזרחית בטכניון בשיתוף עם מכללת מבח"ר החרדית בבני ברק.
יזם פעילות ליצירת תהליך אוטומטי לייצור פרויקט מפות מהממ"ג הלאומי.
בתחום הימי הושלמה הכנת סדרת מפות ימיות של ישראל בים התיכון ומפרץ אילת לבטיחות השיט, נקבעו קווי החוף הסטטוטוריים לצורך חוק שמירת הסביבה החופית והוכנו אטלסים לקו החוף בים התיכון, בים סוף ובכנרת.
הוא יזם פעילות לקביעת קווי הבסיס הימיים של מדינת ישראל ועמד בראש ועדה בין-משרדית לקביעתם.
כן הותנעה פעילות להרחבת הממ"ג הלאומי למרחב הימי.
הושלמה הכנת אטלס ישראל החדש - האטלס הלאומי שד"ר סרברו שימש יו"ר המערכת שלו לאחר פרופ' אריה שחר, והוא יצא לאור בעברית ובאנגלית.
כיו"ר הוועדה הבין-משרדית למאגרי מידע גאוגרפיים הרחיב והעמיק את פעילותה, לרבות ייזום הכנת תקנים לאומיים ושיתוף פעולה בעזרת איסוף חומר מתואם והפצתו באמצעות הפורטל הלאומי הגאוגרפי.
הורחב שיתוף הפעולה בין המרכז למיפוי ישראל לבין האקדמיה (הסכם שיתוף פעולה עם הטכניון) ועם גורמי מיפוי זרים, לרבות הסכם שיתוף פעולה עם בוואריה, הסכם עם האדמירליות הבריטית, הסכמי שיתוף פעולה עם גופי המיפוי הלאומיים בסין, בקוריאה ובקפריסין והורחב הקשר השוטף עם גופי מיפוי לאומיים נוספים.
כן נערך כינוס בינלאומי של מודדים באילת ב-2009, שד"ר סרברו היה מנהלו בהשתתפות כשש מאות נציגים מששים וחמש מדינות.
הכינוס הגדול מסוגו שנערך בארץ.
ד"ר סרברו יזם הוצאת ספרים ופרסומים מדעיים בתחומי הפעילות המקצועית של המרכז למיפוי ישראל, לרבות נושא הגבולות, הן לצורך התיעוד הן כדי להפוך את המידע לזמין לציבור המקצועי ולציבור הרחב.
לצורך כך אף אצר שתי תערוכות לרגל כינוסים בינלאומיים שהתקיימו בארץ: תערוכת מפות ותצלומי אוויר ממלחמת העולם הראשונה, שהתקיימה במוזיאון הפתוח לצילום בתל חי בשנת 2007 ותערוכת חיפה בראי הימים על התפתחות העיר במאה שנות מיפוי, שהתקיימה באוניברסיטת חיפה בשנת 2010.
בתוקף מומחיותו הייחודית בנושאי מיפוי וגבולות נשלח במהלך ביצוע תפקידיו הממלכתיים על ידי משרד החוץ ועל ידי גורמים מדיניים בכירים למשימות בינלאומיות שקשורות בתחומי מומחיותו.
1988 – שיטות קלט נתונים למודל ספרתי של הטופוגרפיה (DTM) ותהליכי ביקורת, הטכניון, חיבור על מחקר לתואר מגיסטר בהנחיית פרופ' ב.
2009 – 60 Years of Mapping Israel, מחבר (עם ד"ר רון אדלר וד"ר דב גביש), הוצאת המרכז למיפוי ישראל
2011 – מדידות ומיפוי ישראל, מחבר (עם ד"ר רון אדלר), הוצאת המרכז למיפוי ישראל
2012 – גבולות ישראל היום, מחבר, הוצאת המרכז למיפוי ישראל
2014 – גבולות בינלאומיים גבול ישראל-ירדן, מחבר, הוצאת המחבר.
1970 – שני ספרי עזר להוראת תחבורה ותעבורה, עורך, הוצאת הספרים של אגודת הסטודנטים בטכניון
2006 – אטלס קו החוף בים התיכון, עורך, הוצאת המרכז למיפוי ישראל
2008 – אטלס ישראל החדש – האטלס הלאומי – יו"ר המערכת (בהמשך לפרופ' אריה שחר), הוצאת המרכז למיפוי ישראל והאוניברסיטה העברית בירושלים
2011 – The New Atlas of Israel–The National Atlas – יו"ר המערכת, הוצאת המרכז למיפוי ישראל והאוניברסיטה העברית בירושלים
2011 – אטלס קו החוף בים סוף ובכנרת, עורך, הוצאת המרכז למיפוי ישראל
"התפתחות במחשוב סטראופלוטרים", פוטוגרמטריה בישראל 1984, עורך: דן שרני, הוצאת אגף המדידות, 1984.
"השימוש בתצלומים (אוויר ולוויין) בקרטוגרפיה המודרנית", קרטוגרפיה בישראל 1984, עורך: פנחס יואלי, הוצאת אגף המדידות, 1984.
"לסוגיית הלגיטימיות של התביעה הלבנונית ל'חוות שבעא' ביחס לגבול הבינלאומי" מחקרים בארץ ישראל – ספר אביאל רון, עורכים: י.
פלד, הוצאת אוניברסיטת חיפה, 2004.
"קוראים את המפה - המיפוי בשירות המודיעין", מלאכת מחשבת, 60 שנות מודיעין ישראלי – מבט מבפנים, עורכים: עמוס גלבוע ואפרים לפיד, הוצאת המרכז למורשת המודיעין וידיעות אחרונות, 2008.
"האטלס הלאומי והמיפוי העירוני, תרומתו של פרופ' אריה שחר" (עם תמר סופר), בתכנון ארצי, מחוזי ומטרופוליני בישראל, קובץ לזכרו של פרופ' אריה שחר, עורך ערן רזין, מחקרי פלורסהיימר, האוניברסיטה העברית ירושלים, 2010.
"סוגיות קרטוגרפיות בעלות משמעויות פוליטיות במפות", בשיח מפות בסכסוך הישראלי-פלסטיני, עורכים: יצחק שנל ואפרים לביא, אוניברסיטת תל אביב, 2012.
"גבול ישראל-ירדן בערבה", בערבה עין קץ, נוף טבע ואדם בערבה, עורך: יאיר גלעדי, הוצאת ערבה, 2012.
"הסכם הגיוני והגון", בערבה עין קץ, נוף טבע ואדם בערבה, עורך: יאיר גלעדי, הוצאת ערבה, 2012.
"אבן פינה – התוויית הגבול הבינלאומי ישראל-מצרים בעקבות הסכם השלום" (עם עזרא פימנטל), לניצנה והגבול המערבי, עורכים: יעקב עיני ועזרא אוריון, כנס החברה להגנת הטבע, מרס 1994,
"מגמות חדשות בממ"ג הלאומי", כנס העמותה הישראלית לפוטוגרמטריה וחישה מרחוק, 17 דצמבר 2004.
"חוות שבעא – המיפוי כמקור מודיעין ליישוב סכסוכים", מבט מל"מ כתב עת לענייני מודיעין וביטחון מבית המרכז למורשת המודיעין, גיליון 42, ספטמבר 2005.
"גאואינפורמציה בשירות ההנדסה האזרחית", הכנס הארצי הרביעי של איגוד המהנדסים לבנייה ותשתיות בישראל, 28 בנובמבר 2005.
"שירות גאוגרפי זמין למודדים ולציבור" בגאודזיה, מיפוי ומידע גאוגרפי, קובץ מאמרים בעריכת גלעד אבן צור, מרץ 2006.
"הגבול הבינלאומי בין ישראל למצרים 2006-1906", כנס העמותה למורשת מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל, מדרשת שדה בוקר, 1 בנובמבר 2006.
"למי שייכות חוות שבעא", הכנס השנתי של האגודה הגאוגרפית הישראלית, אוניברסיטת תל אביב, 18-17 דצמבר 2006.
"הפורטל הלאומי למידע גאוגרפי", הכנס השנתי של האגודה הגאוגרפית הישראלית, אוניברסיטת תל אביב, 18-17 דצמבר 2006.
"תיחום גבול ימי במפרץ שבו חופים סמוכים ונגדיים", גאודזיה, מיפוי ומידע גאוגרפי, קובץ מאמרים בעריכת גלעד אבן צור, 27 ינואר 2007
"גאוגרפיה של מלחמה", מכירה פומבית, כתב עת לאספנות ולאמנות, אוקטובר 2007.
"מפות ותצלומים במלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל", מבט מל"מ, כתב עת לענייני מודיעין וביטחון מבית המרכז למורשת המודיעין, גיליון 52, דצמבר 2008.
"גבולות ישראל", יום עיון למשפטנים ויועצים משפטיים, 25 במרץ 2010.
"קווי הגבול הימיים של ישראל בהתאם לכללי המשפט הבינלאומי הפומבי (דיני הים), יום עיון משפט בינלאומי פומבי, לשכת עורכי הדין, 3 בינואר 2011.
"הסדרת קווי הגבול הימיים של ישראל", סמינר גבולות, החוג לגאוגרפיה, אוניברסיטת תל אביב, 15 במרץ 2011.
"השירות המקוון כמוביל של שיפור השירות לצרכנים", גאודזיה, מיפוי ומידע גאוגרפי, קובץ מאמרים בעריכת שגיא פילין, 31 מרץ 2011.
"גאואינפורמציה כמנוף לפיתוח לאומי", הכנס השנתי ה-31 גאו-אינפורמציה כמנוף לפיתוח לאומי, קובץ מאמרים בעריכת שגיא פילין, 15 מרץ 2012.
"חשיבות האזור הימי והתוויית הגבול הימי בין ישראל לקפריסין", "קרקע", כתב עת של הקרן הקיימת לישראל (הוגש לפרסום).
"גדרות טובות עושות שכנים טובים?", הכנס ה-53 של האגודה הגאוגרפית הישראלית, אוניברסיטת בן-גוריון, 11-9 דצמבר 2012.
"תיחום, סימון ואחזקת גבולות – תמיכת מודיעין גאומרחבי", הכנס ה-54 של האגודה הגאוגרפית הישראלית, אוניברסיטת בר-אילן, 2-1 דצמבר 2013.
"ספר FIG על גבולות ישראל וגבול ישראל-ירדן בשנה ה-20 להסכם השלום", ניהול מקרקעין מודרני: תכנון, מדידה, ניהול הבניה ורישום הכנס ה-33, קובץ מאמרים בעריכת שגיא פילין וראומה ערב, 27 במרץ 2014.
פישמן א', סרברו ח' וא' פנקס, "יחידה 524 – סיפורה של יחידת המיפוי הארץ ישראלית במלחמת העולם השנייה", ניהול מקרקעין מודרני: תכנון, מדידה, ניהול הבניה ורישום הכנס ה-33, קובץ מאמרים בעריכת שגיא פילין וראומה ערב, 27 במרץ 2014.
עובר בביקורת הגבולות, "מודיעיון - מבט לעומק המודיעין" בעריכת עמוס גלבוע, מבט מל"מ, גיליון 69, יולי 2014.
"קדסטר ימי בישראל", מיפוי ומדידה בתחום העירוני הכנס ה-34, קובץ מאמרים, בעריכת שגיא פילין וראומה ערב, תל אביב, מרץ 2015.
"סוגיות בגבולות ישראל", סמינר מחלקתי במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת בר-אילן, 22 במרץ 2015.
"השפעת שינויים בתוואי הירדן והירמוך על גבולות המקרקעין והגבול הבינלאומי, כנס האגודה הגאוגרפית הישראלית ה-56, 14-13 בדצמבר 2015, האוניברסיטה העברית בירושלים."
"תיחום הגבול הימי בין ישראל לקפריסין", אופקים בגאוגרפיה, אוניברסיטת חיפה והאגודה הגאוגרפית הישראלית (הוגש לפרסום).
"הסכמי המפקדים ומפות ועדת שביתת הנשק", בתוך: ניר מן (עורך), עלי זית וחרב: 70 למדינה, כרך י"ח, בן-שמן: מודן, משרד הביטחון והמרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, 2018, עמ' 159–172.
פרסומים נוספים (שהופקדו באו"ם או שפורסמו בילקוט הפרסומים הממשלתי - רשומות):
נספח המפות בהסכם השלום ישראל-ירדן, 1994
תיעוד הגבול במפרץ אילת, 1998
תיעוד הגבול בים המלח, 1998
תיעוד הגבול בנהר הירמוך, 2000
הנספח הטכני של הסכם האזור הכלכלי הבלעדי בין ישראל לקפריסין, 2010
הנחיות המנהל למודדים, 2012-2005, לרבות הנחיות לקביעת קו החוף לצורך חוק שמירת הסביבה החופית בים התיכון, בים סוף ובכנרת
כן פרסם: מסמכי אפיון מערכות טכניות ופרויקטים, מפרטים ופרסומים אחרים בצה"ל; תקנים בתחום המיפוי בצה"ל.
תערוכות אוצר תערוכת מפות ותצלומי אוויר ממלחמת העולם הראשונה, המוזיאון הפתוח לצילום, גן התעשייה תל-חי, אוקטובר 2007, לרגל כינוס בינלאומי במכללה האקדמית תל חי במלאת 90 שנה למלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל.
אוצר תערוכת מפות ותצלומים "חיפה בראי הימים" – התפתחות העיר במאה שנות מיפוי, אוניברסיטת חיפה, לרגל כינוס בינלאומי ISPRS באוניברסיטת חיפה, מרס 2010.
(עמנואל) קוליץ (תרע"ט, 1919 – תשנ"ג, ינואר 1993) היה סופר, איש עסקים, והוגה דעות ישראלי.
נולד באליטא שבמחוז קובנה, ליטא, בנם של חנה פייגה והרב דוד נחמן קולידצקי, ששימש כרב העיר.
בהיותו בן שש התייתם מאביו.
באלול תרצ"ד (1934) עלה עם אמו וחלק ממשפחתו לארץ ישראל.
עם הגיעו נכנס ללמוד בישיבת חברון בירושלים ולמד בה עד נישואיו.
הוסמך לרבנות על ידי הרבנים איסר זלמן מלצר והרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
בשנת תש"ב (1942) נישא לזלדה זוננפלד, בת יפה ואליהו מרדכי, בנו של הרב יוסף חיים זוננפלד.
מאז 1947 היה איש אצ"ל, וחבר תנועת החרות מראשיתה.
במשך כארבעים שנה ניהל מירושלים פעילות תעשייתית ומסחרית בינלאומית ענפה בתחומי העורות, העצים והתיירות.
בסוף שנות ה-70 חיסל את עסקיו כדי להתרכז במחקר וכתיבה בנושאים עיוניים.
התמקד בתקופת התנאים, שאודותיה פרסם סדרת ספרים.
ביתו בירושלים שימש בית ועד לדיונים וויכוחים בנושאים פוליטיים, חברתיים ותרבותיים.
בין המשתתפים היה מנחם בגין.
נבחר כ"יקיר ירושלים" לשנת תשמ"ט (1989).
לאחר מותו, בינואר 1993, נקראה על שמו דרך מרכזית בדרום ירושלים.
אחיו הרב יצחק קוליץ היה הרב הראשי של ירושלים (1983–2002).
אחיו צבי קוליץ היה סופר, פובליציסט, מחזאי ומרצה בישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
אחיו, לואי קוליץ, היה טייס בחיל האוויר המלכותי הבריטי במלחמת העולם השנייה ונהרג בהפצצה מעל ברסט בשנת 1941. מקום קבורתו לא נודע.
אחותו רחל מרגליות הייתה מורה, סופרת וחוקרת המקרא.
בנו, דוד קוליץ, הוא איש עסקים, חתנו של אליהו סחרוב.
בנו, יוסף קוליץ, הוא מומחה בתחום האנרגיה.
נכדו, סמ"ר , נהרג באפריל 2001 בעת שירותו בצה"ל בהר חברון.
ראש לחכמים - רבי עקיבא בפולמוס בר כוכבא במשנת הגאולה וקידוש השם
בן העליה - רבי שמעון בן יוחאי בעל הקבלה ואב הסוד ה"ארי שבחבורה"
רבינו הקדוש - דן בחמש מאות שנות תנאות שנסתיימו עם חתימת המשנה בידי רבי יהודה הנשיא
שפירי ירושלים - לתולדות חכמי התלמוד הירושלמי
סרבני גאולה - הוגדר על ידו כחיבור "על המוצא של מחדל ואחריות מתוך שיקול דעת וסברות רציונליות" והוקדש על-ידו לירושלים
החוזה מליטא - תיאור חיי החזון איש, שהיה קרוב משפחתו ושמר על קשר הדוק עם משפחתו.
שלילה לשמה כלפי ישעיהו ליבוביץ: קובץ עיונים ורשימות - עורך חיים קוליץ (עם ח.
בן ירוחם), הוצאת אל השורשים, 1983. מתפלמס עם משנת פרופ' ישעיהו ליבוביץ, בספר שהשתתף בעריכתו
הרב יעקב חיים סרנא (ט' באדר א' תרפ"ט, 19 בפברואר 1929, חברון - ה' בתמוז ה'תשע"א, 7 ביולי 2011, ירושלים) היה ראש ישיבת חברון בגאולה ולאחר מכן בגבעת מרדכי שבירושלים.
נולד בחברון בשנת תרפ"ט, בנם היחיד של הרב יחזקאל סרנא ופעשא-מרים, בתו של הרב משה מרדכי אפשטיין.
סבו הרב אפשטיין היה ראש ישיבת סלבודקה בקובנה ועמד בראש הקבוצה שהקימה בחברון את ישיבת חברון, יחד עם אביו הרב יחזקאל סרנא שהיה יד ימינו ולימים ממלא מקומו.
בגיל חצי שנה פרצו פרעות תרפ"ט והישיבה עברה מחברון לשכונת גאולה בירושלים, שם גדל.
בצעירותו למד בישיבת תפארת צבי בירושלים, ששימשה מכינה לישיבת חברון.
אחת החברותות שלו ב"תפארת צבי" היה מנחם אלון.
כמו כן למד בצעירותו בישיבת מקור חיים בירושלים ובישיבת תפארת ציון בבני ברק, שם התקרב לחזון איש.
בהיותו כבן 14 עבר ללמוד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה, שם למד בחברותא עם הרב משה שמואל שפירא והרב יוסף רוזובסקי.
לאחר כמה שנים עבר ללמוד בישיבת חברון אצל אביו, ראש הישיבה, שם גידלו וטיפחו הרב ישעיהו גולדשמידט.
בשנות ה-50 נישא לרחל, בתו של מלכיאל פרידמן מממל, מתלמידי ה"סבא" מסלבודקה.
לאחר נישואיו למד כמה שנים בישיבת מיר בירושלים, ובין החברותות שלו באותה תקופה הרב משולם דוד סולובייצ'יק והרב אליעזר פלצינסקי.
עם הזמן נעשה יד ימינו של אביו בניהול ישיבת חברון, וכן עסק בהוצאתם לאור של כתבי אביו.
בשנת תשכ"ב (1962), בגיל 33, התמנה לראש ישיבה בישיבת חברון והחל באמירת שיעורים בישיבה, תחילה שיעור יומי, וכעבור שנתיים החל באמירת 'שיעור כללי'.
ב'שיעור הכללי' הראשון נכחו ראשי ישיבת מיר הרבנים אליעזר יהודה פינקל, חיים שמואלביץ ונחום פרצוביץ.
הקפיד למסור את שיעוריו בשפת היידיש, ועבור אלה שלא הבינו את השפה היה נוהג לחזור על שיעורו בביתו.
במקביל למסירת השיעורים סייע לאביו באחזקת הישיבה ולשם כך שהה מדי שנה פרקי זמן ארוכים בחו"ל.
לאחר פטירת אביו, בשנת תשכ"ט (1969), התרחבה סמכותו כראש ישיבה, לצד דודו הרב משה חברוני ועמיתיו הרב שמחה זיסל ברוידא וגיסו (בעל אחותו) הרב אברהם פרבשטיין.
בשנות ה-70, עם גלי העלייה מברית המועצות, נרתם יחד עם רעייתו לפעול למען העולים החדשים.
בשנת תשל"ד (1974) נסע יחד עם הרב פנחס מנחם אלתר, אז ראש ישיבת שפת אמת, לשליחות באנגליה כדי לרתום את יהודי אנגליה לסיוע לעולים החדשים.
באמצע שנות ה-70 עברה ישיבת חברון למשכנה החדש במבנים שהוקמו בשכונת גבעת מרדכי.
בתקופה הראשונה שהה הרב סרנא בישיבה בגפו במשך כל ימות השבוע, ומשפחתו הייתה מצטרפת אליו לשבת.
בשנת תשמ"ז (1987) עזב הרב סרנא את ישיבת חברון שבגבעת מרדכי והקים ישיבה במבנים הישנים של הישיבה שהקים אביו בשכונת גאולה, שאף היא נקראה בשם "ישיבת חברון".
אולם עם הזמן, כדי להבדילה מישיבת האם, היא מכונה "ישיבת חברון-גאולה", על שם מיקומה.
בתחילת שנות ה-90 חלה ונזקק לסדרת ניתוחי ראש.
נפטר בתמוז תשע"א, והובא לקבורה בהר המנוחות.
לרב סרנא בת יחידה, שרה-יהודית, הנשואה לרב ברוך סולובייצ'יק, ראש ישיבת תורת זאב בירושלים (בנו של הרב משה סולובייצ'יק מציריך).
גיסתו, אחות אשתו, הייתה נשואה לרב שניאור קוטלר, ראש ישיבת לייקווד בניו ג'רזי.
סדרת '''באר לחי רואי: מדע, אהבה, זמנים, משפטים שופטים, נזיקין, קנין, נשים, קדושה, הפלאה, זרעים, באתר hebrewbooks.
חיים סטיינבך הוא אמן, צייר ופסל אמריקאי יליד ישראל.
סטיינבך נולד ברחובות למשפחה של ניצולי שואה וגדל בתל אביב.
בשנת 1957 הוא היגר עם משפחתו לארצות הברית ומאז מתגורר בניו יורק.
הוא החל לצייר כבר בגיל 15. הוא למד ציור במכון פראט בברוקלין (1968-1962), באוניברסיטה אקס-מרסיי (1966-1965) ובשנת 1971, כשהיה בן 27 החל ללמוד לתואר שני באמנות באוניברסיטת ייל.
הרב חיים סופר (שם לועזי: Joachim Schreiber; ג' בתשרי ה'תקפ"ב, 29 בספטמבר 1821 - כ"ה בסיון ה'תרמ"ו, 28 ביוני 1886) היה רב ופוסק בהונגריה.
שימש ברבנות במספר קהילות בהן קהילות מונקאץ' ופשט.
היה מראשי הדוגלים בקו הקיצוני שדרש הפרדה בין הקהילות האורתודוקסיות לשאינן כאלה בעת הקרע ביהדות הונגריה.
חיים סופר נולד בצום גדליה בשנת ה'תקפ"ב (1821), בעיר פרשבורג שבהונגריה (כיום ברטיסלאבה, בירת סלובקיה), לאביו ר' מרדכי אפרים פישל סופר שהיה מתלמידי החתם סופר (ללא קרבה משפחתית).
האב היה מתנגד נחרץ לחסידות, וכתב בצוואתו: בהיותו בן אחת עשרה נכנס ללמוד בישיבתו של החתם סופר, שם למד עד פטירת החתם סופר.
לאחר מכן למד זמן קצר אצל בנו הכתב סופר.
משם נסע לאונגוואר שם למד אצל המהר"ם א"ש, ומשם נסע לעיר ווערבוי, שם למד אצל הרב בנימין וולף לעוו (מחבר הספרים "שערי תורה") אותו החשיב לרבו המובהק, וממנו קיבל סמיכה לרבנות.
בהמשך למד בעיר מטרסדורף, ובשנת תר"ד נשא לאשה את בריינדל דייטש.
בשנת תר"ח חזר לפרשבורג עיר הולדתו שם החל ללמד תורה את צעירי העיר.
בשנת תרי"א התמנה לרב קהילת יעמרינג (Gyömrő) ובשנת תרי"ח התמנה לרב בקהילה סענפעטער.
מאותו זמן התפרסם שמו כרב ופוסק גדול והוא קיבל הצעות לשבת על כיסא קהילות חשובות כמו למברג וקרקוב, שלכולן סירב.
משנת תרכ"ז שימש כרב קהילת מונקץ', מהקהילות הגדולות בהונגריה באותו זמן.
בקהילה זאת נתגלו חילוקי דעות בינו לבין אנשי הקהילה, שהייתה חסידית בחלקה הגדול, עקב הסתייגותו של הרב סופר ממנהגי תנועת החסידות.
אביו אפרים היה מתנגד נחרץ וגם היה אחד מגדולי הקנאים ויריב מושבע של האורתודוקסי המתון רבי עזריאל הילדסהיימר, בו ראה סכנה גדולה ביותר.
יחד עם מורו רבי הלל ליכטנשטיין ניסח את תקנות מיכאלוביץ, פסק דין שאסר על שינויים בסדרי בית-הכנסת.
הסעיף הראשון והבולט אסר על נשיאת דרשות בלשון האומות (דהיינו, בהונגרית) וכוון בבירור נגד הדוגלים בשיטת הילדסהיימר.
בשנת תרל"ט היה לרב הקהילה האורתודוקסית בבודפשט, והוא הראשון שנשא במשרה זו לאחר הפירוד בין הקהילות בהונגריה.
בתפקיד זה שימש עד פטירתו בכ"ה בסיוון תרמ"ו (1886).
הרב סופר היה פעיל חשוב וקיצוני של האורתודוקסיה, שהחלה באותה תקופה (תקופת תלמידי החת"ם סופר) להתגבש כקהילה עצמאית.
הוא השתתף בקונגרס שאורגן על ידי השלטונות בשנת 1868, והיה מן הדוגלים בצורך לפרוש מהגוף, שבו היה רוב לנאולוגים.
ב-22 בנובמבר 1869, כשהחל הממשל המרכזי ללחוץ על היהודים כולם להשתתף בבחירות ליצירת הארגון הקהילתי הארצי שגובש בקונגרס, יצא כרוז שנוסח על ידו ונחתם על ידי 27 רבנים, והטיל איסור על ההצבעה: המודעה עודנה מצוטטת לעיתים על ידי אנטי-ציוניים המתנגדים לבחירות לכנסת.
מספר תשובות שלו בספרו "מחנה חיים" נוגעים לאיסור להזיז את מקום הבימה בבית הכנסת, פרט קל ערך שנעשה מזוהה עם המחדשים, שכן אלה הציבו את הבימה בקדמת המבנה בדומה לעמדת הדרשן בכנסיות.
בתשובה נוספת הוא מחמיר עוד יותר במקום שהמחיצה בין הנשים לגברים אינה מכסה כי אם חלק מגוף הנשים.
במקרה כזה הוא אסר להתפלל בבית הכנסת אפילו אם לא ימצא לשואל מקום תפילה בימים נוראים.
גישתו בתחום, יחד עם זו של פוסקים אחרים כמהר"ם שיק, נעשתה לבסיס להתנגדות של קהילות יוצאי הונגריה בארצות הברית לקביעות המתירניות של הרב משה פיינשטיין בעניין המחיצה.
בעניין זכויות יוצרים כתב: "...
ולדעתי אם אחד מתלבש בתורת חברו ולא אמר בשם אומרו הוא גנב,
הגם שזה נהנה וזה לא חסר מכל מקום כיוון שיש הקפדה גזל הוא...
והוא הדין בכל איש השולח יד בחכמת תורת חברו
אשר זכה בחלקו מן השמיים הוא גזלן גמור".
רבים מבני משפחתו התפרסמו כרבנים בקהילות הונגריה, ובהם מספר אחים שלו.
המפורסם שבהם ר' אליעזר זוסמן סופר, מחבר הספר ילקוט אליעזר.
מבניו: ר' יעקב שלום - ממלא מקום אביו בבודפשט, ור' יוסף צבי רב קהילת שאמשאן.
בהקדמת ספרו של הרב חיים סופר "מחנה חיים", חלק ב: חושן משפט, שיצא לאור בשנת 1875, הזכיר המחבר את חמש בנותיו ואת בנו שנפטרו בחייו: לאה, שרה, ריזל, רבקה מלכה, צירל בלומה ומאיר שלמה.
רבים מגדולי הונגריה בדור שלאחריו היו תלמידיו ובהם:
אחיו רבי אליעזר זוסמן סופר,
רבי עקיבא יוסף שלזינגר שהיה גם שותפו במאבקים נגד הניאולוגים
רבי עמרם בלום מחבר "בית שערים"
הרב חיים סופר חיבר חמישה חיבורים אשר ראו אור בשנים שונות:
דברי שערי חיים - על התורה (הוצא לאור ה'תרמ"ז)
מחנה חיים - שו"ת בשמונה כרכים.
יצאו לאור משנת תרכ"ב עד תרל"ה
פלס חיים - על גיטין (הוצא לאור ה'תש"ך)
קול סופר - על משניות - חלק ראשון (הוצא לאור ה'תרמ"א - ה'תרמ"ב)
שערי חיים - על תהילים (הוצא לאור ה'תרנ"ז)
חיים על נייר זכוכית הוא ספר מאת יורם קניוק שיצא לאור בשנת 2003 והפך לרב-מכר.
הספר היה מועמד לפרס ספיר לשנת 2004.
"חיים על נייר זכוכית" הוא ספר אוטוביוגרפי בעיקרו, בו מספר קניוק על פרק בחייו, אחרי שהשתקם מפציעה במלחמת העצמאות.
הספר מגולל מעין יומן מסע רוחני רווי בתשוקה, רצונות וחוויות מעשור שנות החמישים בארצות הברית בכלל ומניו יורק בפרט.
הפרוזה מתחילה כסיפור משלים לתש"ח בתיאור קצר לטראומה של אחרי המלחמה.
"ציירתי על הקירות כי הרגתי אנשים לפני שנישקתי בחורה" (ציטוט מהחיים על נייר זכוכית).
העלילה מגוללת במקצב משפטים קצר ושוטף את חייו הבוגרים של קניוק כצעיר הרעב לתשוקה ולחיים שונים מזה שידע.
קניוק מתאר חוויות משנים סוערות ורוויות בתרבות, מוזיקה ואמנות.
הספר מוקדש בין היתר לצ'ארלי פארקר.
חיים זלמן סלומון (שלמון) (ח' באב תרל"ט, 28 ביולי 1879 – ה' בניסן תש"כ, 2 באפריל 1960) היה תעשיין ופעיל ציבור ארץ ישראלי.
כיהן כסגן ראש עיריית ירושלים וחבר הוועד הלאומי.
ממייסדי שכונות בית וגן, בית הכרם ורחביה.
נולד בירושלים לר' יואל משה סלומון, ממייסדי נחלת שבעה ופתח תקווה.
שנות ילדותו הראשונות עברו עליו בכפר יהודיה ליד פתח תקווה, בעת שאביו השתתף בפועל ביסוד המושבה פתח תקווה.
בגיל 18 חזר עם הוריו לירושלים, למד בישיבת עץ חיים, ובזמן זה גם השתלם בשפות ובהשכלה כללית.
בגיל עשרים החל לעסוק במסחר תרופות יחד עם גיסו משה גוטל לוין, ובהמשך היה אחד משלושת מייסדי מפעל התרופות "סלומון, לוין ואלשטיין" – לימים הבסיס לחברת הפרמצבטיקה "טבע".
במקביל סייע לאביו בענייניו הציבוריים.
עם פטירת אביו ואחיו יוחנן דוד בשנת תרע"ג, החליפם כחבר ועד בית החולים ביקור חולים והיה פעיל בבניית הבניין החדש, שבו שוכן המוסד עד היום.
כן היה פעיל בהקמת בניין בית הרב הראשי וביסוד בית הכנסת ישורון.
אחרי מלחמת העולם הראשונה התמסר לעסקנות צבורית של ההנהגה היהודית בעיר ירושלים.
ב-1924 נתמנה על ידי המושל סר רונלד סטורס לחבר עיריית ירושלים, ולאחר הבחירות לעירייה באפריל 1927 מונה לסגן ראש העירייה ראע'ב נשאשיבי.
סלומון התפטר ב־26 במרץ 1930 יחד עם שלושת חברי המועצה היהודים האחרים יצחק שמעיה אלישר, יצחק בן-צבי ואליהו יוסף שמאע במחאה לאחר שסגן ראש העירייה הנוצרי יעקב פראג' מונה לממלא מקומו של נשאשיבי ששהה בלונדון ולא סלומון היהודי, למרות הרוב היהודי בעיר.
היה פעיל בהקמת השכונות החדשות – בית וגן, בית הכרם ושכונת רחביה, בה בנה את ביתו ברחוב רמב"ן ונבחר לוועד השכונה.
כן הוא שימש כמה שנים חבר ועד הקהלת וזמן מסוים אף נשיא הוועד.
בשנים 32–1929 היה חבר הוועד הלאומי.
בזמן מאורעות תרפ"ט ייצג את היישוב יחד עם יצחק בן-צבי, וזאת בזמן שרוב חברי הנהגת היישוב היו בחו"ל לרגל כינוס הקונגרס הציוני.
כשפורסם הספר הלבן השני נסע ב–1930 ללונדון יחד עם פנחס רוטנברג ודוד רמז להביע את התנגדות היישוב לתוכן המסמך.
הופעת המשלחת הוסיפה להתנגדות היהודית למסמך, מה שהביא לפרסום איגרת מקדונלד, ששימשה נסיגת–מה מהספר הלבן.
סלומון נבחר פעם נוספת לעיריית ירושלים בבחירות ב־1934.
במלחמת העצמאות היה פעיל בהנהגת "ועדת המוסדות לענייני ירושלים" שדאג, לחלוקת המזון ולהפעלת משטר ומשמעת בעיר, שהייתה נתונה תחת מצור.
לאחר קום המדינה כיהן כחבר במועצת עיריית ירושלים העברית הראשונה.
סלומון נמנה עם שנים עשר מדליקי המשואות הראשונים בטקס פתיחת יום העצמאות ב-1952.
נפטר בירושלים בגיל 81 ונקבר בבית הקברות סנהדריה.
נחמן סלומון – מילא תפקידים שונים בניהול חברת התרופות המשפחתית, לימים היה מנכ"ל חברת טבע.
רות חשין, דירקטורית בטבע ונשיאת הקרן לירושלים, אשתו של השופט מישאל חשין.
דליה הורביץ – אשתו של אלי הורביץ, מנכ"ל טבע.
עו"ד יעקב סלומון – מבכירי הפרקליטים בישראל.
ייצג את נאשמי ההגנה בבתי המשפט המנדטוריים.
ממקימי משרד עורכי הדין "יעקב סלומון, ליפשיץ ושות'" שהוקם עוד בתקופת המנדט.
אברהם סלומון – שימש כמהנדס בחברת טבע.
עו"ד נעמי סלומון - עוזרת לשרי משפטים וליועצים משפטיים לממשלה.
חיים סוֹמפּוֹלינסקי (נולד ב-14 באוקטובר 1949) הוא פיזיקאי וחוקר מדעי המוח המתמחה ברשתות נוירונים.
כיהן כראש המרכז לחישוביות עצבית שבמרכז אדמונד ולילי ספרא למדעי המוח באוניברסיטה העברית בירושלים, וכיום במכון רקח לפיזיקה באוניברסיטה.
סומפולינסקי נולד לדוד ופרדי, למשפחה יוצאת דנמרק.
אביו, פרופ' דוד סומפולינסקי, שנמלט מידי הנאצים ועזר להבריח יהודים לשוודיה במהלך השואה, ייסד את המעבדה המיקרוביולוגית בבית החולים אסף הרופא, ניהל את המעבדה בבית החולים מעייני הישועה ועוד.
למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב ובישיבת פוניבז'.
לאחר מכן למד פיזיקה באוניברסיטת בר-אילן במסגרת העתודה האקדמית עד לסיום הדוקטורט ב-1980. בתקופת מלחמת יום הכיפורים שירת כלוחם בחזית המצרית.
בשנים 1980–1982 עבד על פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
כיום סומפולינסקי הוא חוקר במכון רקח לפיזיקה, חבר בהנהלת המרכז למדעי המוח ועומד בראש תוכנית שוורץ לחקר המדעים והמוח באוניברסיטת הרווארד.
זוכה פרס לנדאו למדעי המוח לשנת 2007
חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים משנת 2008.
זוכה פרס שוורץ למדעי מוח תאורטיים וחישוביים לשנת 2011, עבור "מחקריו החלוציים בפיתוח מודלים מתמטיים ומסגרת תאורטית להבנה של תהליכים ברשתות נוירונים".
בשנת 2010 דורג כאחד מ-100 האנשים המשפיעים בישראל.
באוקטובר 2013 זכה יחד עם פרופ' לארי אבוט בפרס עמותת "טכנולוגיות מוח לישראל", בגין תרומתו לקידום הבנה מתמטית ובניית מודלים תאורטיים להבנת המנגנונים העצביים, ההתנהגות והחשיבה.
בשנת 2022 זכה בפרס גרובר במדעי המוח, המוענק מטעם אוניברסיטת ייל.
במרץ 2024 זכה ב-פרס לונדבק, הפרס החשוב ביותר בעולם בתחום חקר המוח, המוענק על ידי קרן לונדבק הדנית.
סומפולינסקי גורס כי ממחקר מדעי המוח עולה שאין בחירה חופשית, וכי החלטות של בני-אדם מתקבלות באופן דטרמיניסטי.
נשוי לאלישבע (לבית קירשנבאום) ואב לחמישה.
בתו אביטל סומפולינסקי משמשת המשנה ליועץ המשפטי לממשלה למשפט חוקתי.
חיים סלָבִין (20 בפברואר 1902 – 6 ביולי 1980) היה תעשיין ישראלי, ממקימי תעשיית הנשק בארץ ישראל, מנהל התעשייה הצבאית בתקופת "ההגנה" ולאחר הקמת מדינת ישראל.
סלבין נולד בפרופויסק שבאימפריה הרוסית, בנם של אריה ופניה.
למד בתיכון בהומל והנדסת חשמל בבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה.
היה פעיל ציוני ונאסר על ידי הצ'קה מספר פעמים.
ביולי 1924 גורש מרוסיה ובחר לעלות לארץ ישראל.
לפני עלייתו נישא למניה (מרים) לייקין, שלמדה איתו הנדסת חשמל.
בארץ השתלב בצוות עובדי תחנת הכוח בטבריה שזה עתה הוקמה, ולאחר פגישה עם פנחס רוטנברג מונה למנהל חברת החשמל בחיפה.
סלבין שימש עוזרו הבכיר של רוטנברג ונשלח על ידו לעסוק במדידות ובהכנות לבניית תחנת הכוח בנהריים.
עבד בהקמה ובניהול תחנת הכוח והתגורר בתל אור.
במקביל היה פעיל בארגון "ההגנה" מ-1929 ועסק בתעשיית הנשק הבלתי-לגאלית ביישוב.
ב-1934 עבר לתל אביב ועבד בתחנת הכוח המקומית כמהנדס ראשי של חברת החשמל.
החל מ-1937 עסק בהקמת תחנת הכוח רדינג שבצפון תל אביב והיה חבר בהנהלתה.
בתקופה זו עמד בראש תעשיית הנשק של ההגנה שהוקמה בשטחי תחנת הכוח, ובשנים 1940-1944 עמד בראש התעשייה הצבאית והעביר אותה לפסים של ארגון תעשייתי מסודר.
לאחר מכן נסע לארצות הברית והקים יחד עם אליהו סחרוב רשת של רכש העברה והברחת ציוד, מכונות ליצור נשק וחומרי נפץ לארץ ישראל.
הוא שב לישראל ב-1946, עם פרוץ מלחמת העצמאות מונה שוב לעמוד בראש התעשייה הצבאית וניצח על הקמת מפעלים חדשים בהם התבצע ייצור סדרתי של תת-מקלע סטן, מקלע דרור, מחסניות, תחמושת קליעית, רימוני-יד, פגזים ואמצעי לחימה נוספים.
בשנים 1947-1952 ביחד עם איסר סנפירי הוא ניהל "מפעל S".
בתחילת שנות החמישים הקים מפעל לבנייה טרומית, לאחר מכן עסק בהקמת מפעל העץ "ספן" בעמק הירדן ובאמצע שנות החמישים הקים את מפעל ייצור הסוכר בעפולה.
ב-1958 העניק הטכניון לסלבין תואר דוקטור לשם כבוד.
אשתו, מרים סלבין, עבדה החל ב-1928 ובמשך עשרות שנים כמהנדסת תחנה בחברת החשמל.
על שמו של סלבין נקרא "מפעל סלבין" של תע"ש, העוסק בתחום הרק"ם.
חיים סוקניק (Chaim Sukenik) הוא פרופסור ישראלי-אמריקאי לכימיה אורגנית, הידוע בזכות מחקריו בתחומי ננוטכנולוגיה והנדסת חומרים.
בין השנים 2013 עד 2025 כיהן כנשיא המרכז האקדמי לב בירושלים.
חיים סוקניק נולד וגדל בארצות הברית.
אמו היא בתו של הרב יוסף סגל, רבה הראשון של נס ציונה.
בן דודו הוא העיתונאי ויועץ התקשורת שעיה סגל.
סיים את לימודי התואר הראשון בישיבה יוניברסיטי בשנת 1972 (בהצטיינות) וקיבל את התואר השלישי בכימיה במכון הטכנולוגי של קליפורניה בשנת 1976 (כימיה אורגנית עם רוברט ברגמן).
אחרי שנה כעמית מחקר פוסט-דוקטורנט של הקרן הלאומית למדע ב-UCLA (עם אורוויל צ'פמן), הצטרף לסגל אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בקליבלנד, אוהיו, ופעל בה בין השנים 1977-1995.
בשנת 1995 עלה לישראל עם אשתו וילדיו, והצטרף למחלקה לכימיה באוניברסיטת בר-אילן כפרופסור לכימיה.
הוא שימש בעבר כראש המחלקה לכימיה וכדקאן הפקולטה למדעים מדויקים וכן כמופקד הקתדרה לננוטכנולוגיה ע"ש אדוארד וג'ודי שטיינברג בבר-אילן.
סוקניק היה מהמייסדים של המכון לננוטכנולוגיה וחומרים מתקדמים באוניברסיטת בר-אילן, ושימש גם כמנהל המכון.
בשנת 2011 הקים בו מאיץ החלקיקים המתקדם מסוגו בארץ במסגרת המכון לננו-טכנולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2013 נבחר לנשיא המרכז האקדמי לב, (לשעבר בית הספר הגבוה לטכנולוגיה) והחל בכהונתו באותה שנה.
הוא סיים את כהונתו ב-2025 והוחלף על ידי פרופ' אבי דומב.
בעבר היה חבר פעיל בתנועת הנוער NCSY, בארגון "ישראל הצעיר" ובפדרציה היהודית.
סוקניק ואשתו שלי מתגוררים בירושלים.
מחקריו של פרופ' סוקניק עוסקים בכימיה אורגנית סינתטית, כימיה של פני שטח, ננוטכנולוגיה ומדע החומרים.
סוקניק חוקר ומפתח תהליכים כימיים בהן מתרחשות תגובות של הרכבה עצמית של חומרים על פני משטחים.
לפיתוח תהליכים אלו נודעת חשיבות גבוהה בתעשיית המיקרואלקטרוניקה, הפוטניקה ובתהליכי קטליזה כימית.
שירת בחטיבת גולני ושימש כמפקד סיירת אגוז וגדוד 12 (ברק).
סלע נולד ברמת גן כבנם של מלכה ואהרן סלע, שהיה המפכ"ל הרביעי של משטרת ישראל.
באוגוסט 1958 התגייס לצה"ל ושובץ בנח"ל.
עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר כחניך מצטיין.
בתום הקורס שב לנח"ל והיה למפקד מחלקה.
בשנת 1963 שימש כמפקד פלוגה בגדוד 51 של חטיבת גולני.
בשנת 1965 מונה למפקד סיירת אגוז, והוביל אותה במלחמת ששת הימים.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד גדוד 13 (גדעון).
במלחמת ההתשה לחם סלע כמפקד גדוד 12 (ברק).
לאחר מכן שימש כמדריך בבה"ד 1 וכמדריך בפו"ם.
במלחמת יום הכיפורים, לחם כקצין אג"ם באוגדה בחזית הדרום, ובמהלכה נתמנה למפקד כוח חטיבתי שכלל גדוד שריון ושני גדודי חרמ"ש.
לאחר מכן השלים הסבה לשריון ומונה למפקד חטיבה 8, חטיבת שריון במילואים.
בשנת 1975 שימש כקצין אג"ם פיקוד הדרום.
באותה שנה נהרגה בתו, הדס, בתאונת דרכים.
לאחר מכן מונה לנספח צה"ל בתאילנד.
בשנת 1979 מונה לסגן מפקד אוגדה.
לאחר שחרורו עבד בכלל סחר.
שישה ימים לאחר תחילת מבצע שלום הגליל סייר סגן הרמטכ"ל האלוף יקותיאל אדם עם סלע, בכפר דוחא, בפאתי העיירה דאמור.
בעת הסיור בכפר נפתחה לעברם אש מחבלים, והם פנו למצוא מסתור בבית שטרם טוהר.
באותו בית הסתתרה חוליית מחבלים והם ירו בהם למוות.
גיורא ענבר, שהיה בקרבת מקום והוביל כוח של יחידת שלדג, הוביל את הלוחמים, ובהם צוות בפיקוד טל ורדי ואת לוחמי חטיבת גולני להסתערות והמחבלים חוסלו.
סלע היה נשוי ואב לשלושה.
הוא היה בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מטעם אוניברסיטת תל אביב בהצטיינות.
חיים פזנר (22 בינואר 1899 – 14 במאי 1981) היה פעיל ציוני בשווייץ ומהראשונים להביא לידיעת אמצעי התקשורת את הידיעה על השמדתם של יהודי אירופה.
פזנר נולד בקובאל, עיירה במחוז קויאוויה-פומרניה שבפולין.
בצעירותו היה פזנר פעיל בתנועת החלוץ בוולוצלאווק וגם שימש כסגן מנהל בבית ספר התיכון העברי בעיר.
בשנים 1920–1922 היה מנהל ועדת הסעד לפליטים פולנים בדנציג.
בשנת 1921 נבחר לנציג בקונגרס הציוני העולמי ה-12 והיה לנציג בארגונים ציוניים נוספים.
בשנים 1931–1937 היה ראש תנועת הפועלים הציונית בדנציג.
בין השנים 1934–1938, שימש פנזר כמנהל הסניף המשרד הארצישראלי בדנציג, אך תפקידו הגיעו לסיום כשאולץ לעזוב את העיר.
פזנר היה מנהל שותף של המשרד הארצישראלי בז'נבה.
מעת פלישת גרמניה לצרפת במאי 1940 ניסה פזנר לחלץ יהודים מצרפת הכבושה ולהעבירם אל מעבר לגבול, לשווייץ.
בשנים 1942 ו-1943 שלח פזנר ליהודים שחיו בגטאות בפולין דרכונים עם ויזות מזויפות.
על סמך הדרכונים האלה התאפשרה יציאתם של יהודים אלה מהגטאות ומעברם למדינות שבתקופה זו עדיין לא נכבשו בידי הנאצים באירופה.
בסוף יולי 1942 שמע פזנר על תוכניות ההשמדה של הנאצים מפי הכלכלן היהודי-גרמני אדגר זאלין, שהתגורר בשווייץ.
זאלין קיבל את המידע מארתור זומר, כלכלן שישב במטה הצבא הגרמני בברלין וקרא את הפרוטוקולים של ועידת ואנזה.
פזנר העביר את הידיעה לאישים יהודים ולא-יהודים, בהם נציג דיפלומטי בריטי בז'נבה, על מנת שאלה יעבירו אותה לידיעת אמצעי תקשורת וגורמים מדיניים ברחבי העולם, כדי שאלה יתערבו במהלך השמדתם של היהודים.
מאוחר יותר במהלך המלחמה טיפל פזנר בחילופים בין גרמנים טמפלרים שהיו בארץ ישראל ליהודים הולנדים שנכלאו בבוכנוואלד.
כמו כן התכתב עם פעילים ציוניים בהונגריה כמשה קראוס וכן פנה לשליטי הונגריה בהעבירו להם ידיעות על השמדת היהודים, ידיעות שסייעו להם לגבש החלטה לעצור את הוצאת רכבות הגירוש של היהודים מהונגריה למחנות מוות ובהם אושוויץ.
לאחר המלחמה סייע פזנר לארגון "הבריחה" ולרכש הנשק עבור כוח המגן העברי והצבא שבדרך של היישוב לקראת מלחמת העצמאות.
ב-1953 עלה חיים פזנר עם משפחתו לישראל ומילא תפקידים בכירים במשרד האוצר וכנציג משרד החוץ בדרום אמריקה ובשוודיה.
מ-1966 היה חבר הנהלת יד ושם וסגן יושב ראש ההנהלה.
פזנר נישא לרלה (רגינה) לבית ארלנגר, נכדתו של אברהם ארלנגר.
על שמו של פזנר קרוי רחוב בירושלים.
רבי חיים סתהון (י"ח בשבט ה'תרל"א, 9 בפברואר 1871, צפת - ו' באייר תרע"ח 1918, צפת), היה מרבני העיר צפת, ולמשך תקופה כיהן כרב הראשי של העיר.
מחבר הספר ארץ חיים בעניין מנהגי ארץ ישראל.
נולד בצפת לרב מנשה סתהון, רבה לשעבר של ארם צובא.
אביו נישא בצפת לאישה ממוצא אשכנזי בשם חיה, לאחר שהתאלמן מאשתו הראשונה, ומנישואים אלו נולד רבי חיים.
בשנת תרל"ב, בהיותו בן שנה חזרה משפחתו לחלב.
בכ"ד אלול תרל"ו התייתם מאביו בעודו בן חמש שנים, ואמו שבה לצפת ונישאה בשנית לרב יצחק יעקב סאליצר.
בצפת חונך כמנהג האשכנזים, ולמד בישיבות רבני האשכנזים.
אחר כך המשיך ללמוד אצל רבני הספרדים: רבי אברהם חי שאקי ורבי יוסף חכים.
קיימת מסורת שאכל מצמח הבלדור הידוע בסגולתו כמחזק את הזיכרון, אך הוא ניזוק מכך.
נמנה עם חכמי צפת, יחד עם חביריו רבי ישועה ואעיש, רבי ישמעאל הכהן, רבי רחמים מזרחי, רבי חיים עזרא הכהן.
בשנת תרס"ב נתמנה לרב ראשי בצפת, אך עזב את התפקיד זמן קצר לאחר מכן.
באחרית ימיו חלה במחלת הטיפוס.
אודות מועד פטירתו לא נשמרו דברים ברורים.
בהקדמת ספרו במהדורה חדשה צוין שיום פטירתו הוא ו' באייר תרע"ו.
אולם בקובץ התורני "נזר התורה" התפרסמה איגרת של ר' חיים סתהון ששיגר לר' משה קליערס רבה של טבריה ותאריך כתיבתה הוא ו' באדר תרע"ח (1918).
גם בספרו של ר' שמואל הורביץ, "ימי שמואל" הוא מעיד שרבי חיים סתהון שהיה ידידו של אביו נפטר "אחרי פסח" בשנת תרע"ח.
בשעת פטירתו נכחה בביתו בת אחותו מרים שטרן (בנארי) שכתבה בספרה "אני מצפת" שנפל וטבע בבור המים עקב מחלת הטיפוס שסבל ממנה.
אחיו הגדול מצד אביו הוא הרב הלל דוד סתהון שהיה מפוסקי חלב ומחבר ספרים.
חיבר ספר מנהגים על מנהגי ארץ ישראל הנקרא "ארץ חיים".
הספר הוא אסופה של דינים ומנהגים הקשורים לארץ ממגוון רחב של פוסקים, שנאספו ונערכו בידי סתהון.
הספר כולל את הסכמותיהם של הרבנים הרב יעקב שאול אלישר, הרב יצחק משה אבולעפיא, הרידב"ז, הרב חיים ברלין והרב אליהו בכור חזן..
הוא סיים לכתוב את הספר ביום הולדתו ה-35 וכעבור שלוש שנים הביאו לדפוס.
חיים פיליבה (נולד ב-23 באוגוסט 1978) הוא שחקן ובמאי תיאטרון וטלוויזיה ישראלי.
חיים פיליבה נולד בתל אביב.
כשהיה בן 3 עברו הוריו לעיר ראשון לציון שם למד והתחנך.
עם תחילת לימודי המשחק והבימוי, חזר להתגורר בעיר הולדתו תל אביב.
את הופעותיו הראשונות כשחקן החל פיליבה בגיל 10 בפסטיבלי זמר רבים ובפסטיבלי ילדים כשחקן וזמר.
לאחר גיוסו שובץ ללהקת "הוואי ח.מ.צ", ביים, ערך וניהל אומנותית מופעים רבים של הלהקה בהם: "אנחנו ואתם" - מיטב שירי יורם טהר לב, "מר נרקיס" - מיטב שירי נעמי שמר וחבורת בימות ו"הרטיטי את ליבי" - מופע קברטי ממערכוניו של הבמאי והמחזאי חנוך לוין.
עם שחרורו מהלהקה הצבאית ביים וערך מופעים ללהקות רבות בעיר ראשון לציון ותל אביב.
בלהקות אלו ערך וביים ערבים רבים ובהם: ערבי שירי לוחמים מרכזיים, ערבי שירה ומופעים מכל הזמנים בהם "מצעד הפזמונים", שזכה להצלחה רבה.
בשנת 2004 סיים את לימודיו בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב, שם למד במסלול משחק במסגרת לימודי התואר הראשון.
כשחקן, שיחק פיליבה בהצגות רבות.
"מקבת" - מאת ויליאם שייקספיר, בבימויו של דוד זינדר
"האישה המופלאה שבתוכנו" - מאת חנוך לוין
"העתיד טמון בביצים" - מאת אז'ן יונסקו
"ארקדיה" - בבימויו של ארתור קוגן
"הרופא הטוב" - בבימויה של נולה צ'לטון
"מלכוד 44" - בבימויה של חוה אורטמן
"בדואים" - בבימויה של נולה צ'לטון
"דארפור בבית" - בבימויה של נולה צ'לטון
"מלך הילדים" - בבימויה של דניאלה מיכאלי - בתיאטרון הספרייה
"היירספריי" - בהפקת מאור מימון (החליף את השחקן עידן אלתרמן)
"סאלח שבתי" - מאור מיימון הפקות (החליף את השחקן יוסי סגל)
"אנני" - בבימויו של צדי צרפתי (החליף את השחקן דליק ווליניץ)
"סאלח שבתי" - בהפקת התיאטרון הארצי - בתפקיד נוימן מזכיר הקיבוץ
"אנני" גרסה חדשה - בתפקיד איש הרדיו ברט הילי - בהפקת טו-מיקס
כבמאי ביים פיליבה מספר רב של הצגות בבתי ספר שונים למשחק, הבולטות בהן:
"יחפים בפארק" מאת ניל סיימון.
"חלום ליל קיץ" מאת שייקספיר.
"חברות הכי טובות" מאת ענת גוב.
"מכתב לנועה" מאת גורן אגמון.
"נדל"ן" - מאת רוני קובן.
"אישה, בעל, בית" - מאת שמואל הספרי.
2022 - "נדלן" מאת רוני קובן - תיאטרון הקאמרי מסלולי משחק
החל מסוף שנות ה-90 מלמד פיליבה שחקנים חדשים.
לימים, בין תלמידיו נמנו גם השחקנים עוז זהבי, עידו רוזנברג, דניאל מורשת והזמרת מיי פיינגולד.
בשנת 2005 זכה בפרס השחקן בפסטיבל חיפה להצגות ילדים על משחקו בהצגה "סמיר ויהונתן על כוכב מאדים" בבימויה של נולה צ'לטון.
בשנת 2008 ערך וביים מופע הצדעה לבמאית נולה צ'לטון בו השתתפו רבים מאמני ישראל הבולטים ובהם מוני מושונוב, סנדרה שדה, שלמה בראבא, עודד קוטלר, דליק ווליניץ, שלמה בר, איציק ויינגרטן ועוד רבים אחרים.
בקולנוע שיחק פיליבה בסרטים רבים בתפקידים מגוונים ובהם כחייל מפקד ביחידה הפועלת בעזה עם השחקן ניר זליחובסקי בסרט "נגטיב" בבימוי לנה טוראל.
בשנת 2011 הגיש פיליבה את הבמאית נולה צ'לטון כמועמדת לפרס ישראל, פרס בו זכתה בשנה זו.
בשנת 2006 כתב פיליבה לבקשתו של אלוף פיקוד העורף דאז גבי אופיר את המנון פיקוד העורף.
בשנת 2003, לבקשתה של ציפי פינס, מנהלת תיאטרון בית ליסין, תרגם פיליבה במסגרת עבודה אקדמית את המחזה "IRON" (פלדה).
בשנת 2004 תרגם מאנגלית את המחזה "Dont Dress For Dinner" מאת המחזאי מארק קאמולטי, הצגה אותה גם ביים בהשתתפות תלמידי בית הספר למשחק.
בשנת 2007 כתב את המנון בית הספר העברי הראשון - בית ספר "חביב" בראשון לציון.
פיליבה משמש גם כעוזר הבמאי הראשי לבמאי צדי צרפתי, והשתתף בהעלאת ההפקות:
"שלגיה והצייד" - בכיכובם של יעל בר זוהר, גיא זוארץ וחנה לסלאו
"101 כלבים דלמטים" - בהשתתפות אורנה ומשה דץ, מיקי קם וחני נחמיאס
"המלך ואני" - בכיכובם של גלית גיאת ואיציק כהן
"היירספריי" - בהפקתו של מאור מימון
"מדגסקר" - בהפקתו של מאור מיימון
"אנני (מחזמר)" - בהפקתו של מאור מיימון
"זה אני" בתיאטרון הקאמרי - בבימוי מאור זגורי
"החיים הם קברט" בתיאטרון הקאמרי
מופע יחיד - מיה דגן - בבימויו של צדי צרפתי
"סאלח שבתי" - התיאטרון הארצי
"טלי אורן לא מתחתנת" - התיאטרון הארצי
"אידה" - התיאטרון הלאומי - הבימה
"מרי לו" - התיאטרון הארצי
"סוף העולם שמאלה" - התיאטרון הארצי בבימוי אודי גוטשלק
"אהבה ממבט ראשון" - התיאטרון הארצי, בבימויו של צדי צרפתי
"פרח השכונות" - התיאטרון הארצי, בבימויו של אודי גוטשלק
"שיקגו" - התיאטרון הארצי - בבימויו של אלדר גרויסמן
ניהל את הפקת המחזה "שלוש אחיות" בתיאטרון הקאמרי בשיתוף תיאטרון הבימה, בבימויו של חנן שניר.
הרב חיים פיינשטיין (נולד בשנת תשי"ד, 1954) הוא מראשי כולל בית יהודה בבני ברק וראש ישיבת עטרת שלמה.
נולד בתל אביב לרב יחיאל מיכל פיינשטיין ראש ישיבת בית יהודה ולליפשא בתו של הרב יצחק זאב סולובייצ'יק.
נישא לבתו של הרב שמעון ברייש מציריך - בנו של הרב מרדכי יעקב ברייש, אב"ד ציריך, בעל שו"ת "חלקת יעקב".
לאחר נישואיו התגורר בבני ברק ובשנת תשנ"ב החל למסור שיעורים בכולל האברכים 'ישיבת בית יהודה' בבני ברק שעמדה בראשות אביו.
לאחר פטירת אביו בשנת תשס"ג (2003) הועמד למלא את מקומו כאחד מראשי הכולל.
בתקופה זו הוציא לאור חלק מכתבי אביו על תלמוד בבלי.
מלפנים היה מוסר שיעורים בישיבת טשרנוביל.
כמו כן הוא חבר הנשיאות של מפעל הש"ס מוסר שיעורים קבועים בבית הכנסת זיכרון משה במודיעין עילית, שיעור בסוגיות החמורות במסכת טהרות מזה למעלה מעשרים שנה, כמו כן כמסורת בית זקנו מוסר שיעורים בפרשת השבוע בביתו לצד שיעורים קבועים בפרשות השבוע לתלמידיו בעטרת שלמה.
בתשע"ד (2014) נתמנה לעמוד בראשות ישיבת עטרת שלמה שבראשון לציון, לצד הרב חיים מרדכי אוזבנד.
בינואר 2026 פורסמה שיחה בה אמר בנוגע לחוק הפטור מגיוס: "יש את עצם ההשקפה ויש איך מתנהלים כלפי החילונים האלה שלפעמים צריך להגיד 'כן' ומתכוונים 'לא'.
גם כמה רבנים שמסכימים, הם גם לא חושבים שבאמת מותר ללכת [לצבא], הם רק סוברים שבדרך הזו אפשר למשוך עוד קצת זמן, זה הכול.
הם סוברים שאם יהיה חוק, בינתיים לא ייעצרו במעצרים,ובינתיים זה יידחה.
נכון שזה לא טוב, אבל אולי טוב להגיד ככה שהם יעזבו אותנו בזמן מסוים, במידה מסוימת".
מתגורר בשכונת רמת אהרן בבני ברק.
בנו הרב יצחק זאב משמש כראש ישיבת נר זרח (עוצם), בנו, הרב ברוך אברהם, משמש מדצמבר 2017 כר"מ בישיבת סלבודקה.
אחיו הרב דוד פיינשטיין משמש אף הוא בראשות כולל האברכים 'ישיבת בית יהודה' בבני ברק, כאשר 2 הכוללים שוכנים זה לצד זה באותו בית מדרש.
גיסו מצד אביו הוא הרב צבי קפלן ראש ישיבה לבני חו"ל בירושלים.
גיסיו מצד רעייתו הם: הרב אברהם יהושע סולובייצ'יק ראש ישיבת בריסק (שהוא גם בן-דודו) והרב משה ברזובסקי ראש ישיבת סלונים ובן האדמו"ר מסלונים.
חיים רמח מוניה סוקולינסקי (1896 – 19 ביוני 1961) היה פעיל ציוני, אדריכל, מחנך, מהנדס, ממקימי "חומה ומגדל".
סוקולינסקי נולד בניקולייב, שבאוקראינה, לזאב וטובה סוקלינסקי.
אביו עסק בהוראת השפה העברית כך שנספגה בו עוד מימי ילדותו השפה העברית, אווירת ציונות ואהבה למולדת וכבר בגיל צעיר הדריך את ילדי הפרברים העזובים והעניים.
בשנת 1917 לאחר סיום חוק-לימודיו בטכניקום שבניקולייב עבד כמהנדס אוניות ועם תום מלחמת העולם הראשונה, נשלח מטעם המשרד המקומי לחינוך ולוועידת מחנכים לנוער שנערכה במוסקבה.
כמו כן, היה פעיל בוועד צעירי ציון והיה מייסד הסתדרות הצופים העבריים שנקראה "המכבי", רבים מחניכיו עלו ארצה.
בשנת 1919, סוקלינסקי ורעייתו (חיה סולקין) לעלות לארץ ישראל, בשל מחלה פתאומית הם הפסידו את הפלגתם באונייה "רוסלן" ונסיעתם נדחתה.
מאז, במשך שלוש שנים חיפשו דרכים להגיע ארצה.
הדרך היחידה שנותרה לעלות ארצה באותם ימים הייתה גניבת גבול, שלוש ארבע פעמים ניסו הזוג את מזלם, אך נתפסו, הוחזרו ולבסוף אף נאסרו.
בין מאסר אחד לשני הספיקו שניהם לייסד מוסד נאה - בית לילדים עיוורים עזובים בעיר טירספול שעל הגבול בו עבדו במסירות.
במקביל, נולדה בתו הבכורה שנקראה הרצליה, ע"ש חוזה המדינה (הייתה מחנכת וסופרת לאחר נישואיה, הרצליה רז).
סוקולינסקי ואשתו נתפסו שוב בניסיון לעלות ארצה בפעם הזו נידונו שניהם למוות אך בנס הצליחו להתחמק ולהגיע לעיר קישינוב שברומניה, שם הם חיו כפליטים ונאלצו להחליף את שם משפחתם מפחד הלשנה.
שם גם נולדה בתם השנייה, מרים, שלימים הייתה חברה ומייסדת בקיבוץ מנרה שבצפון הארץ.
בשנת 1923 עלו לארץ ישראל חיים סוקולינסקי ומשפחתו.
בארץ השתכנו תחילה בצריף פח ובו חדר אחד בלבד ללא ריהוט.
בארץ ישראל החל סוקולינסקי לעבוד בעבודות שונות.
עבד תקופה קצרה כפועל בסולל בונה, משם עבר לסוכנות היהודית כמהנדס בניין, מים וכבישים, לאחר תקופה בת שנתיים במחלקת ההנדסה של הסוכנות היהודית, יצא ללימודי הנדסת מים בעיר קאן בצרפת בעידודו של ידידו, האדריכל זאב רכטר.
על מנת לממן את לימודיו ומחייתו בצרפת, חיה אשתו הייתה עובדת כעוזרת בית בשרונה ושכרה היה 5 לירות לשבוע, 3 לירות הייתה שולחת לסוקלינסקי לצרפת ומשפחתו הייתה מתקיימת משתי הלירות הנותרות.
עם שובו לארץ בראשית שנות ה-30 חזר לעבוד בסוכנות, הפעם כמהנדס בכיר.
בסוכנות היהודית עבד 23 שנים במהלכן קודם למהנדס ראשי, במסגרתו עבודתו תכנן מפעלי מים וארגן נקודות התיישבות בכל רחבי הארץ, במאורעות 1936 היה בין מקימי חומה ומגדל.
בינתיים נולד בן הזקונים רם, (היה לחבר בפלוגת הקיבוץ המאוחד שבאילת).
בשנת 1947 בעקבות השיפור הכלכלי בארץ החליט סוקלינסקי להתפטר מתפקידו ולפתוח משרד עצמאי.
במשרדו תכנן כ-20 פרויקטים במשך שש שנים בלבד, המשיך לשרת את ההתיישבות העובדת ותכנן מערכות מים לערי פיתוח עבור משרד השיכון והבינוי.
במקביל לפועלו (בכל הארץ) כאדריכל, מהנדס בניין ומהנדס מים, סוקלינסקי תרם רבות למוסדות המטפלים בילדים עם שיתוק מוחין (לאחר שנולדה לו נכדה עם שיתוק מוחין) והיה פעיל בארגון "ההגנה".
כאדריכל, תרם תרומה משמעותית לפריחה של הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל וקשר קשרי חברות עם אדריכלי התקופה הבולטים: זאב רכטר, אריה שרון ומהנדס עיריית תל אביב בשנות ה-30 וה-40 יעקב בן-סירה.
נוסף למבנים שבנה סוקולינסקי בפריפריה, כמה מיצירותיו הידועות נמצאות במרכז תל אביב.
על עבודותיו אומרת האדריכלית נעמי עשת "כמו אצל אדריכלים אחרים שפעלו באותה תקופה, גם בעבודתו של סוקולינסקי ניכרת השפעה של האדריכל היהודי-גרמני אריך מנדלסון".
כמהנדס, היה רב גוני בעבודותיו, תכנן חלקים נכבדים מהמוביל הארצי, כבישים, תשתיות ליישובים חדשים, עבודתו הנמרצת נגעה בתחומים ומוסדות רבים.
ב-19 ביוני 1961 במהלך נסיעה לאזור טבריה בנושא הנדסת מים והשקייה באזור, לקה בהתקף לב ונפטר כתוצאה מכך.
הותיר אחריו אישה, שלושה ילדים ונכדים.
לאחר מותו נתרמה גופתו למדע בהתאם לבקשתו ונפתחה קרן על שמו לתרומות לילדים נכים.
עם מותו של סוקולינסקי ב-1961 ספד לו בן סירה: "את עבודתו ראה כייעוד ולא כמקצוע כי דמות חלוצית היה.
בשנה האחרונה חש עייפות גדולה וכשפקד עליו הרופא להימנע ממאמץ יתר בעבודה אמר: 'את העבודה לא אפסיק ואם נגזר עלי למות - אמות על משמרתי' ".
שדרות רוטשילד 113–115, תל אביב
שדרות רוטשילד 67 פינת נחמני 33, תל אביב
בן יהודה 195 (סמינר למורות וגננות ע"ש אלחנן לייב לוינסקי), תל אביב
הרצל 61 פינת וולפסון 18, פסאז' "התור", תל אביב
מנחם בגין 21, תל אביב (לשעבר מפעל הפלדה "מגן")
זרובבל 10 (מעונות פועלים ע"ש יוסף לינדבוים) תל אביב
הרב חיים פוגל (נולד בשנת 1949) הוא יו"ר בית הרב קוק, יו"ר חבר הנאמנים של מכללת אורות ישראל, ויו"ר מרכז מורשת הרמב"ם.
בעבר היה רב מכללת אמונה ור"מ בישיבת ירושלים לצעירים.
זוכה אות הנשיא להתנדבות לשנת תשע"ד.
נולד ברומניה ועלה בגיל שנה לפרדס חנה.
למד בישיבה התיכונית אור עציון, בישיבת בני עקיבא נתניה, ובמרכז הרב אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
לאחר מכן החל לעסוק בחינוך.
בהקמת ההתיישבות ביהודה ושומרון היה שותף בגרעין אלון מורה.
שימש כר"מ בישיבת ירושלים לצעירים ובהמשך אף ניהל אותה.
כיהן גם ראש ישיבת B.M.T לבני חו"ל.
היה בין מייסדי רשת נעם-צביה.
ייסד (לצד הרב חיים סבן) ועומד בראש הגרעין התורני בשכונת אושיות ברחובות מיסודן של ישיבת ההסדר ומכללת מורשת יעקב (היום חלק ממכללת אורות ישראל) הפועלות בעיר, ועל כך קיבל את אות הנשיא להתנדבות לשנת תשע"ד.
כמו כן, ייסד את מדרשת נוגה ברחובות ואת מדרשת אורות הגליל בחצור הגלילית, מדרשה לטיולים באזורי גליל גולן וכרמל.
החל משנת תשע"ז מכהן כיו"ר בית הרב קוק.
החל מאמצע תשפ"א משמש כמנכ"ל מכללת אורות ישראל.
נשוי לרות ומתגורר בקריית משה בירושלים.