tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משטלסדורף עבר רבי אברהם לכהן כרב בקוברסדורף, אחת משבע הקהילות שבחבל בורגנלנד שבהונגריה.
שם כיהן ברבנות במשך עשרים וחמש שנה.
כבר בשטלסדורף באו בחורים רבים ללמוד בישיבתו.
מסופר כי היה עומד ומרצה שש שעות רצופות את שיעורו לפני תלמידיו, ואף לעת זקנותו כשגופו נחלש, היה מקפיד לומר את שיעורו בעמידה.
אחרי השיעור היה מגיע לאפיסת כוחות ממש, עד שלא יכול היה לעמוד על רגליו.
יחד עם רבנים בהונגריה תמך בחובת הפילוג מהנאולוגים, ולאחר מכן הצטרף לחרם נגד אלה שלא הסכימו לכך, קהילות הסטטוס קוו אנטה.
במהלך הקרע ביהדות הונגריה דרש כינוס אספה מייצגת ומחה על יומרת מפלגת "שומרי הדת" ליטול תפקיד זה על עצמה.
ביום כ"ב אייר שנת ה'תרל"ג (1873), בגיל 72, עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתיישב בירושלים.
ב"המגיד" מפרשבורג מאותה שנה מסופר, כי בעיר באדן התאספו אלפי אנשים, ובתוכם רבני הקהילות, להפרד ממנו.
מבין הנאספים נשמעו קולות בכי, אך הוא אמר להם: "בני ורעי האהובים, למה אתם בוכים, הלוא בן שבעים ושתיים שנה אנכי היום, לא אוכל עוד לצאת ולבוא וללחום מלחמת ה' נגד המהרסים.
ה' הטוב חנן עמי, והוסיף לי על ימי שתי שנים.
הלא גם פה צריך אני ואתם להיות מוכנים בכל יום אל הקול הקורא אלי ממרום, צו אל ביתך, ולך שוב אל מקורך".
יחד עמו עלה גם תלמידו הרב יוסף חיים זוננפלד, שהיה אז אברך צעיר.
בירושלים היה ממנהיגי המתנגדים להקמת בתי הספר החדשים ונגד הספרייה (לימים הספרייה הלאומית).
נפטר בירושלים בכ"ט באדר ה'תרל"ו, (1876), ונקבר בחלקת הפרושים בבית הקברות בהר הזיתים.
הוא ציווה שלא לכתוב על מצבתו שום תואר, מלבד שבסוף ימיו עלה לארץ ישראל.
גדולי ירושלים ספדו לו וחלקם אמרו שהיה בעל רוח הקודש.
רבה של ירושלים, רבי שמואל סלנט, הורה לא לערוך שום מסיבה של שמחה בירושלים עד שלושים יום לפטירתו.
מסיבה, שנקבעה לחול המועד פסח, בוטלה בגלל אבלו.
בפנקס ה"חברא קדישא" הירושלמית רשום: "ונפטר על ידי סיבה, כי ביום עש"ק הסיקו את הבית לחמם, ובלילה התפללו מנין כנהוג.
וגם הוא אכל סעודת לילה, ומחמת רוב החום בעת השינה נתעלף הוא וזוגתו.
ולמחר בבקר באו בניו להתפלל, וצעקו לפתוח הדלת, ואין קול ואין עונה.
והם פתחו הדלת, ומצאו שניהם כמתים.
והביאו רופאים, היא נתרפאה, והוא שבק חיים לכל חי".
וראה תיאור מדויק: חיים המבורגר, שלשה עולמות חלק ג, עמ' סד.
לדבריו, הזוג נפגע משאיפת עשן, של כירת הבישול.
החת"ם סופר אמר עליו כי "עשרים פרסאות מסביב לפרשבורג אין ת"ח גדול כמותו, וצדיק כמותו - אין בכל המדינה".
פעם אחת נפגש רבי אברהם עם החת"ם סופר וחותנו רבי עקיבא איגר.
רבי עקיבא איגר שוחח איתו רגעים מספר, ואחר כך הפטיר לבעל החת"ם סופר: "רואה אני שאתה יודע במי להתפאר".
בספר "חוט המשולש" של הגאון רבי שלמה סופר, נכד החת"ס כתוב:"...פעם אחת היה אצל זקני החת"ס תלמידו המובהק הגאון הגדול מו"ה אברהם שאג זצ"ל...
עוד קודם שהיה רב בקהילה...
ובאותה מסיבה היה גם גדול אחד.
וכאשר הלך רבי אברהם, ליווהו החת"ס כברת דרך ארוכה, ויחר הדבר לגדול ההוא, ואמר: "כבוד כזה ראוי לאדם גדול, ואינו מכבוד החת"ס ומכבוד קהילתו לעשות כבוד כה רב לאברך הזה".
כשמוע החת"ס דברים אלו קרא בחזרה לתלמידו הגר"א שאג ושאלו איזה עניין בגמרא...
וכשמוע הגדול ההוא את לימודו שנה ואמר: "אכן כדין עשה החת"ס, שליווהו בכבוד כזה לו יאה ולו נאה"..."
לרבי אברהם שאג היו חמישה בנים ובנות: יהודה לייב צוובנר, מרים, יששכר בער, הינדל ואהרון.
נינו, אברהם-חיים שאג, הקרוי על שמו, כיהן כחבר הכנסת בכנסת הראשונה, ובנו , היה חובש ב"מחלקת ההר" של הפלמ"ח ומנופלי מחלקת הל"ה.
אהל אברהם- שו"ת, ירושלים, תרמ"א
אהל אברהם על מסכת חולין, הוצאת הרב ולדמן, תשנ"א
דרשות הרא"ש, חלק א' ירושלים תרס"ד, עם חלק נוסף שם תש"ם, מהדורה חדשה של שני החלקים עם הערות ומפתחות, בשני כרכים, שם תשס"ו
חידושי רבינו אברהם שאג, ג' כרכים, נדפס מחדש בהוצאת מכון זיכרון אהרן, ירושלים תשע"ג
אברהם ריבוצקי (1886–1946) היה פוליטיקאי, עיתונאי וסופר.
פרסם ספרים ומאמרים בעברית על ארץ ישראל, העם היהודי ובעיות השעה.
אחד מספריו נקרא:"מהצהרת בלפור עד הצהרת סמואל" בהוצאת "עבודה" משנת 1921 עד שנת 1917 הנהיג מפלגת העבודה הדמוקרטית היהודית חברתית (פועלי ציון).
ריבוצקי עלה לארץ ישראל במהלך העלייה השלישית.
בשנת 1919 עמד בראש 'מפלגת פועלים סוציאליסטית עברית בארץ ישראל' (מפס"ע).
בשנת 1920 מונה למנהל הראשון של חברת הספנות העברית הראשונה של היישוב, 'החברה לאסדות וספנות חופית בע"מ'.
מינויו של ריבוצקי למנהל החברה, נתמך על ידי נציגי ועד הצירים, הקפא"י, חברי ועדת המים כסניף הימים של 'תנועת העבודה המאוגדת', ובתמיכת אנשי תנועת פועלי ציון ותנועת החלוץ והפועל הצעיר.
הוא ניהלה במשך כשנה, ובשנת 1921 סיים תפקידו שלא מרצונו.
היה זה עקב הפסקת פעילות החברה מחוסר תקציב, שהיה אמור להגיע מוועד פועלי ציון, האחראי על מכירת מניות החברה בניו יורק.
משלא הגיע ההון הדרוש, הביא הדבר לביטול חוזה החכירה.
למרות ההשקעה הגדולה באונייה "החלוץ" וחיוניותה ליישוב, הוחזרת החלוץ לבעליה הקודמים, מר ליפשיץ ושות'.
לימים יצא ריבוצקי לארצות הברית וחי בעיר ניו יורק, שם עסק בכתיבה.
בחודש נובמבר 1931, ביקשה הגברת ריבוצקי לרדת מאונייה בנמל יפו לבקר בארץ ישראל ו'סורבה כניסתה' בשל חשד שלטונות המנדט הבריטי בבעלה אברהם ריבוצקי.
הוא נחשד עקב פעילותו הפוליטית במעורבות בפעילות נגד המנדט.
חיים ארלוזורוב מראשי הסוכנות היהודית בארץ ישראל, התערב אצל הפקידות ביפו, ואף נאלץ להפגש עם ממלא מקומו של הנציב העליון, עד שלבסוף הסדיר זאת משנאלץ לערוב לה.
משך ביקורה הוקצב לשלושה חודשים כחוק.
ארלוזורוב רשם זאת ביומנו "יומן ירושלים", מיום ד', 4 נובמבר 1931, כתב המאיר מעט על מעמד משפחת אברהם ריבוצקי בעיני ראשי היישוב
אברהם רונאי (בהונגרית: Rónai András, 14 בספטמבר 1932 – 28 באפריל 2005) היה שחקן תיאטרון "הבימה" ושחקן קולנוע ישראלי.
הוא נולד בשם אנדראש רונאי (András Rónai) בבודפשט שבהונגריה.
בגיל 9 התקבל לתיאטרון הילדים של הדוד לאקנר של הסופר התסריטאי והבמאי ארתור לאקנר ומגיל 10 החל להופיע שם בתפקידים ראשיים.
התיאטרון נסגר בעקבות פלישת גרמניה להונגריה במרץ 1944 ורונאי הוסתר מן הנאצים על ידי הונגרים-נוצרים.
שימש כקשר בין קבוצות אנשי בית"ר במחתרת.
מאוחר יותר ניצל בזכות פועלו של האיטלקי ג'ורג'ו פרלסקה (שהתחזה למיופה הכוח הספרדי בבודפשט).
התיאטרון נפתח שוב ב-1945, לאחר שחרור הונגריה בידי הצבא האדום ורונאי שב להופיע בו.
שם גם קיבל הכשרה דרמטית.
בשנת 1946 נמנה עם השחקנים הראשיים בסרט הקולנוע המצליח "אי שם באירופה" (Valahol Európában) בבימויו של גזה רדבאני (Géza Radványi).
הוא הופיע בעוד כמה סרטים, כשהבולט ביניהם היה "הדרך לחופש", ובמקביל המשיך להופיע גם בתיאטרון ובאופרטה.
ב-1949 עלה ארצה והתקבל לכפר החורש.
כשהתגייס לצה"ל שירת בלהקת הכרמל, ובהמשך שימש כקצין תרבות בקצין העיר תל אביב.
לאחר שחרורו שיחק בתיאטרון הקאמרי במשך שנה.
ב-1951 עבר לתיאטרון "האוהל" שם שיחק במשך עשר שנים.
ב-1961 עבר לתיאטרון הבימה שם שיחק עד שנת 1994. בשנתיים האחרונות לפני יציאתו לגמלאות, בשנת 1996, שיחק בתיאטרון חיפה.
תפקידו האחרון בתיאטרון היה בהצגה "12 המושבעים".
רונאי גם תרגם מספר מחזות והופיע בהצגות בהונגרית.
במלחמת יום הכיפורים התנדב לצה"ל וצורף לצוות בידור מתנייע בו היו גם ריקי גל, מני בגר ויוני נמרי.
בתחום הציבורי נמנה רונאי על הנהלת תיאטרון האהל בשנים 1960–1963, היה חבר בנאמנות תיאטרון הבימה מ-1978 ועד 1994 וכן ייסד את אגודת הידידות ישראל-הונגריה ושימש בה כמזכ"ל.
אברהם רונאי נפטר ב-2005 בביתו ברמת גן לאחר מחלה ונטמן בבית העלמין ירקון.
הוא הותיר אחריו את רעייתו ליה, ששימשה כמזכירת תיאטרון הבימה.
פרס נורדאו לשחקן המצטיין מקרב עולי הונגריה, 1963
שחקן השנה מטעם המועצה לתרבות ואמנות (משרד החינוך), 1972
פרו קולטורה - אות הוקרה מטעם ממשלת הונגריה, 1992
אברהם (אלן) שוורצבאום (1940–2007) היה סוציולוג יהודי-אמריקאי שעלה לישראל.
שוורצבאום היה ראש המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת קורנל, ארצות הברית.
שוורצבאום נולד בניו יורק להורים חילוניים.
למד סוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת ניו יורק, ושם עשה דוקטורט ולאחר מכן אף מונה לפרופסור.
לאחר שנות מחקר בטאיוואן, שמומנו על ידי תוכנית פולברייט, שב לארצות הברית ומונה לראש המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת קורנל.
בטאיוואן הוא גילה תינוקת נטושה ואימצה לו לבת.
בשובו לארצות הברית חפץ לגיירה ועקב כך נחשף ליהדות וחזר בתשובה.
על המאורע הזה הוא חיבר את ספרו "עריסת הבמבוק ".
ספר זה היה לרב-מכר בציבור הדתי, ומשמש רבות את המצדדים בעד הגיור האורתודוקסי.
אברהם שוורצבאום, מסין לסיני: עריסת הבמבוק, ירושלים: פלדהיים, (תשמ"ט, 1988).
אברהם אלכסנדר ריביקוף היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית.
ריביקוף שירת כחבר בית הנבחרים האמריקאי וכסנאטור מטעם מדינת קונטיקט, וכן כמושל המדינה.
בנוסף, כיהן כמזכיר הבריאות, החינוך והרווחה בממשלו של ג'ון פיצג'רלד קנדי.
ריביקוף הוא המושל היהודי הראשון, ונכון להיום גם היחיד, בהיסטוריה של קונטיקט.
ריביקוף נולד בניו בריטיין שבקונטיקט לאברהם ריביקוף, שהיה פועל, ואשתו רוז, זוג מהגרים יהודים-פולנים.
הוריו, שלא נהנו מממון רב, שמו דגש על חינוך והתעקשו שכל רווחיו של ריביקוף מעבודותיו כנער ייחסכו ללימודיו העתידיים.
לאחר שסיים תיכון, עבד כשנה במפעל במטרה להרוויח סכום כסף נוסף למימון לימודיו בקולג'.
ב-1928 נרשם ריביקוף לאוניברסיטת ניו יורק, אך לאחר שמונה למנהל אזורי בשיקגו, במסגרת החברה בה עבד, עבר ללמוד משפטים באוניברסיטת שיקגו, שם עבד גם כעורך מגזין המשפטים של האוניברסיטה.
ב-1933 סיים בהצלחה לימודי תואר ראשון והתמחה במשרד בהרטפורד.
לאחר מכן פתח משרד משלו, תחילה בעיירה קנזיגטון שבקונטיקט, ומשם בחזרה להרטפורד.
ב-28 ביוני 1931 נישא ריביקוף לרות לבית סיגל, ממנה נולדו לו לימים שני ילדים.
בסוף שנות ה-30 החל ריביקוף להתעניין בפוליטיקה, ובתחילת הקריירה שלו נחשב לבן חסותו של יו"ר המפלגה הדמוקרטית, ג'ון מורן ביילי.
הוא כיהן מטעם המפלגה הדמוקרטית בקונגרס ה-81 ובקונגרס ה-82, מ-1949 עד 1953. במהלך כהונתו ישב בוועדת החוץ של הקונגרס, ובאופן כללי תמך במדיניות הפנים והחוץ של ממשל טרומן.
על אף היותו ליברלי, באחת ההצבעות התנגד ריביקוף להקצבת 32 מיליון דולר לבניית סכר באנפילד שבקונטיקט, בטענה כי עדיף להעביר את הכסף לצבא או ליוזמות כמו תוכנית מרשל.
ב-1952 ניסה ריביקוף להיבחר לסנאט אך הפסיד לפרסקוט בוש הרפובליקני.
בעקבות ההפסד וסוף כהונתו בבית הנבחרים חזר לעבודתו המשפטית, אולם לאחר שנתיים החליט לחזור לפוליטיקה ורץ למשרת מושל קונטיקט בהתמודדות מול ג'ון דייוויס לודג'.
ריביקוף ניצח במעט יותר מ-3000 קולות וכיהן כמושל מ-1955 עד 1961. בתחילת כהונתו כמושל היה עליו למעשה לבנות את המדינה מחדש לאחר גל שיטפונות שאירע ב-1955 והיה נושא הדגל של המאמץ הדו-מפלגתי לשיקום האזורים הפגועים.
בעקבות הטיפול המוצלח במשבר הגדיל ריביקוף את תקציב החינוך והרווחה של המדינה.
בנוסף, תמך בשינוי בחוקת קונטיקט לפיו הרשויות העירוניות יקבלו סמכויות מורחבות.
מכשעמד לבחירה מחודשת ב-1958 נבחר בקלות לקדנציה שנייה והחל להיות מעורב גם בפוליטיקה ברמה הארצית.
ריביקוף היה חבר קרוב של ג'ון פיצג'רלד קנדי ותמך במועמדתו לסגן הנשיא בוועידת המפלגה הדמוקרטית ב-1956, והיה אחד הראשונים לתמוך במועמדותו לנשיאות ב-1960. כשנבחר קנדי לנשיא, הוא הציע לריביקוף מגוון של עמדות מפתח בממשלו.
ריביקוף דחה את תפקיד התובע הכללי ובחר בתפקיד מזכיר הבריאות, החינוך והרווחה.
בתפקיד זה הוביל ריביקוף רפורמה בחוק הביטוח הלאומי משנת 1935, שהקלה הדרישות ממשפחות בעלות ילדים מוגבלים לקבל מימון מהקונגרס.
מנגד, נכשל ריביקוף בניסיונו להעביר חוקים בעד הרחבת התמיכה בבתי ספר ובתי חולים.
לדעתו של ריביקוף גודלו של המשרד הפך אותו בלתי אפשרי לניהול, וב-13 ביולי 1962 התפטר מתפקידו.
באותה שנה נבחר ריביקוף לסנאט של ארצות הברית, כשלאחר פרישתו של פרסקוט בוש ניצח את המועמד הרפובליקני הוראס סילי-בראון בהתמודדות על המושב בסנאט כשזכה ב-51% מהקולות.
בספטמבר 1963 פנה ריביקוף, במשותף עם הסנאטור יעקב יעבץ והשופט העליון ארתור גולדברג, לנשיא קנדי בבקשה לבחון אפשרות של התערבות דיפלומטית אמריקנית למען יהדות ברית המועצות .
בסוף השנה נרצח הנשיא קנדי ותחתיו הושבע לינדון ג'ונסון לנשיא.
בתחילה תמך בתוכניותיו של ג'ונסון, ובראשותן "החברה הגדולה".
אך עם ההסלמה במלחמת וייטנאם תקף את הנשיא ואת האופן בו ניהל את המלחמה.
ריביקוף האמין כי הכסף שהוקצב למלחמה מונע מימוש תוכניות פנים-ארציות חשובות.
בוועידת המפלגה הדמוקרטית בשנת 1968, במהלך נאום בנוגע לסנאטור ג'ורג' מקגוברן, שרצה לזכות במועמדות המפלגה לנשיאות, אמר ריביקוף כי "אם מקגוברן יהיה נשיא, לא ישתמשו יותר בטקטיקות של הגסטאפו ברחובות שיקגו", ובתגובה זכה למחיאות כפיים סוערות.
מיד לאחר מכן התמקדו מצלמות הטלוויזיה בראש עיריית שיקגו, ריצ'רד דיילי, ועל-פי קריאת שפתיו נטען כי אמר "לך תזדיין, יהודי בן זונה".
בשנת 1972 היה ריביקוף אחד מהמדינאים אליהם פנה המועמד הדמוקרטי לנשיאות ג'ורג' מקגוברן בבקשה להחליף את תומאס איגלטון כמועמד לתפקיד סגן הנשיא, לאחר פרישתו של האחרון.
ריביקוף סירב בטענה כי אין לו שאיפות לתפקיד חשוב יותר.
לבסוף בחר מקגוברן בסרג'נט שריבר.
באותה שנה נישא ריביקוף ללואיס מל מאת'רס, בעקבות מותה של אשתו.
בשנת 1977 יזם ריביקוף תוספת לרפורמה במס הכנסה Tax Reform Act of 1976, שלפיה נאסר על חברות אמריקאיות להשתתף בחרם של מדינה זרה על מדינה אחרת, אלא אם ארצות הברית משתתפת אף היא בחרם זה.
בתקופתו בנסאט כיהן ריביקוף כיו"ר ועדת הסנאט למבצעים ממשלתיים בקונגרסים ה-94 וה-95, ובמחליפתה, ועדת הסנאט לעניינים ממשלתיים, בקונגרסים ה-95 וה-96.
ג'ו ליברמן, סנאטור מטעם קונטיקט, התמחה במשרדו של ריביקוף, וריצ'רד בלומנטל, אף הוא סנאטור מטעם קונטיקט היה עוזרו.
בשנותיו האחרונות סבל ממחלת אלצהיימר וב-1998 נפטר בבית האבות העברי בריברדייל שבברונקס.
הוא נקבר בבית הקברות קורנוול.
1972 - "אמריקה יכולה לעשות זאת!" (America Can Make it!)
אברהם רונן (4 ביולי 1935 – 15 בדצמבר 2018) היה ארכאולוג ישראלי ופרופסור בחוג לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה.
רונן נולד בירושלים בשנת 1935. הוא למד ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ובצרפת.
עם חזרתו לארץ החל ללמד באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1975 הקים את המכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה.
הוא ניהל הסקר הארכאולוגי של אזור הכרמל יחד עם יעקב עולמי בשנים 1964–1968.
במערה התגלו ממצאים מתקופות פרהיסטוריות שונות, בין היתר המוסטרית, הכבארית, הנאטופית, הנאוליתית והכלקוליתית.
בנוסף נמצאו גם ממצאים המעידים על שימוש שנעשה במערה גם בתקופות היסטוריות מאוחרות יותר.
פרהיסטוריה מהי?, הוצאת כתר, 1979
מדריך למבקר במערות הכרמל, המועצה האזורית חוף הכרמל, 1976
מפת חיפה מערב (22), סקר ארכאולוגי של ישראל, רשות העתיקות, 2003
אברהם רזניק (1909 - שנות ה-90) היה כדורגלן ישראלי והקפטן הראשון של נבחרת ארץ ישראל בכדורגל.
רזניק שיחק במכבי תל אביב בשנות ה-20 וה-30 כמגן ימני, ושימש גם כקפטן הקבוצה.
רזניק נודע כבעל שליטה טובה בכדור, ונחשב למגן הימני הארצישראלי הטוב ביותר בתקופה שבה שיחק במכבי.
רזניק הוא גם מראשוני שחקניה של נבחרת ארץ ישראל/פלשתינה.
הוא נטל חלק במסע המשחקים הראשון בתולדות הנבחרת, לקהיר ולאלכסנדריה, ביחד עם חמישה שחקנים יהודים נוספים, שחקנים ערבים ושחקנים בריטים, בהם נחלה הנבחרת שלושה הפסדים.
לרשותו של רזניק שתי הופעות רשמיות במדי הנבחרת.
הוא נטל חלק בתבוסה 1–7 ל במוקדמות מונדיאל 1934, ובעקבות התוצאה הודח על ידי המאמן שמעון רוטנר לקראת הגומלין.
הוא השתתף במשחק החוץ נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 1938, בו נחלה ארץ ישראל/פלשתינה הפסד.
רזניק השתתף במסעות המשחקים של מכבי לארצות הברית ב-1936 ולאוסטרליה ב-1939, בסיומו החליט להשתקע באוסטרליה ביחד עם עוד שני שחקני מכבי ולא חזרו עם הקבוצה לארץ.
מיד עם פרוץ מלחמת העולם השנייה השלושה התגייסו לצבא אוסטרליה ויצאו להילחם עם צבא אוסטרליה במלחמה נגד הנאצים.
רק רזניק חזר בחיים מבין השלושה לאוסטרליה.
לאחר המלחמה ועקב תרומתו, זכה באזרחות אוסטרלית.
לאחר מכן עבר לארצות הברית ושם נפטר בשנות התשעים.
אברהם ריין (אוקטובר 1913 – ינואר 1997) היה עסקן חרדי, מראשי צעירי אגודת ישראל (צא"י).
ריין היה מראשי הציבור החרדי בפתח תקווה, נציג אגודת ישראל במועצת העיר וסגן ראש העיר.
נולד בווילנה לנחום ולאה-מלכה ריין.
למד בצעירותו בישיבת רמיילס בווילנה אצל הרב שלמה היימן, יחד עם הרב מיכל יהודה ליפקוביץ והרב חיים שאול קרליץ.
לאחר מכן, בעצת שכנו החזון איש, עבר ללמוד אצל הרב אלחנן וסרמן בישיבת אוהל תורה בברנוביץ'.
כמו כן למד כשנה וחצי בישיבת קמניץ בראשות הרב ברוך בער לייבוביץ.
בשנת 1938 עלה לישראל ולמד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה במשך ארבע שנים.
עמד בראש הנוער האגודתי והיה פעיל מרכזי במסגרת צעירי אגודת ישראל.
שהה שנתיים בארצות הברית בשליחות תנועתו.
היה ביחסים הדוקים עם חבר הכנסת שלמה לורנץ ופעל עמו במסגרת תנועת צא"י.
בשנות ה-40 ייסד וניהל את ישיבת חפץ חיים בכפר סבא, ובעצת החזון איש מינה כראש ישיבה את הרב אהרן לייב שטיינמן.
בסוף שנות ה-50 היה ממייסדי ישיבת נחלת יהודה בכפר הנוער שדה חמד.
היה ממייסדי תיכון בית יעקב בפתח תקווה.
היה חבר מועצת עיריית פתח תקווה שנים רבות ובמהלכן אף כיהן כסגן ראש העיר.
בשנת 1990 נבחר ליקיר העיר פתח תקווה.
חתנו הרב שרגא פלדמן, משמש משגיח בישיבת נחלת דוד.
לאחר פטירתו נקרא על שמו רחוב בעיר ונבנה בית כנסת בשם "אוהל אברהם" בשכונת הדר גנים בעיר.
הרב אברהם יהושע ריבלין (נולד בשנת 1946) הוא רב ואיש מחשבה ישראלי, כיהן כמשגיח הרוחני בישיבת כרם ביבנה.
נולד וגדל בירושלים לרחל והלל ריבלין.
בצעירותו למד בישיבת כרם ביבנה במסגרת מסלול ההסדר ולאחר מכן בכולל.
נסמך לרבנות על ידי הרבנים הראשיים לישראל, הרב שלמה גורן והרב עובדיה יוסף, וכן על ידי ראש ישיבת כרם ביבנה, הרב חיים יעקב גולדוויכט.
סיים את המכון להכשרת מורים שליד הישיבה.
בתקופת לימודיו בכולל שימש כרב לתלמידי חו"ל בישיבה.
בשנת 1971 (תשל"א) יצא עם משפחתו לשליחות חינוכית ביוהנסבורג שבדרום אפריקה.
שם שימש כר"מ בישיבה קולג' ורב למניין הצעירים בקהילת גלנהזל.
כעבור ארבע שנים שב לישיבת כרם ביבנה, ומונה למשגיח הרוחני של הישיבה.
השפעתו של הרב ריבלין ניכרת בישיבת כרם ביבנה.
הוא מוסר שיחות שבועיות בפרשת השבוע, וכן שיחות מוסר וחיזוק כלליות במשך השנה.
כמו כן, הרב ריבלין מעביר שיעורים קבועים בתנ"ך בישיבה קטנה מורשה, בישיבת ירושלים לצעירים, בישיבת תורת החיים, הגבוהה והקטנה, ובישיבת הכותל.
בשיחותיו הרב ריבלין מחזק את חשיבות המוסר והדרך ארץ כרכיב קריטי לבניין אישיותו של בן תורה.
בשיעורי התנ"ך שלו הוא מערב את השומעים ומדגים כיצד פירושי חז"ל נבעו ישירות מתוך קריאה עמוקה ומדוקדקת של הטקסט והבנה מספקת של הדמויות המעורבות.
הוא אומר שיש לדקדק בכל מילה מהתנ"ך ושהתנ"ך לא כותב מילים סתם כשאר ספרי הקריאה, הוא מרבה להשתמש בדימוי 'תנ"ך זה לא חסמב"ה'.
שיעוריו של הרב ריבלין מלווים בתנועות ידיים ובהצגות חזותיות, פעמים רבות הרב ריבלין קורא את פסוקי התנ"ך בשגיאות לשוניות כדי להבהיר לשומעים את השאלות העולות מהפסוקים.
הרב ריבלין מרבה להדגיש שכאשר יש פרשיה חדשה (פתוחה או סתומה), פירושה הוא שתיקה ובקריאת התנ"ך יש לקרוא את השתיקה הזו, הוא מדגיש את העניין בפרט כאשר זו פסקה באמצע פסוק.
הסתרים באסתר - עיונים במגילת אסתר ובזיקה שבין פורים, ארץ ישראל ועמלק.
יונה: נבואה ותוכחה - על ספר יונה.
עיוני הפטרה - עיונים בהפטרות, שני כרכים.
עיוני פרשה - עיונים על סדר פרשת השבוע, חמישה כרכים.
רות דוד ומשיח - על מגילת רות.
עיוני מקרא - שני ספרי שאלות ותשובות בתנ"ך.
עיוני מועדים - כרך ראשון: שיחות לראש השנה ויום הכיפורים, תשרי ה'תשע"ח, כרך שני: שיחות לחג הסוכות, לשמחת תורה ולמגילת קהלת, כרך שלישי: מאמרים להגדה של פסח, כרך רביעי: שיחות לפסח, ספירת העומר ושבועות, כרך חמישי: שיחות לחנוכה ופורים.
הרב נתנאל - מלמד בישיבה לצעירים.
הרב הראל - מלמד בישיבה לצעירים.
אברהם רז (רוזנברג) (ראש השנה תרצ"ח, 6/7 בספטמבר 1937 – 29 ביוני 1971) היה מורה לדרמה, סופר ומחזאי ישראלי.
אברהם רז (רוזנברג) נולד בשנת 1937 בקיבוץ גבעת השלושה.
סיים את לימודיו התיכוניים בפתח תקווה.
בשירותו הצבאי השתתף במבצע קדש בצניחה בא-טור ונפצע בקרב בעינו.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים, בה סיים תוארי בוגר ומוסמך בספרות עברית בהנחיית גרשון שקד.
לאחר מכן התמנה למרצה לספרות בסמינר ע"ש אליעזר שיין בפתח תקווה ומרצה לדרמה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 זכה במלגה מטעם המועצה הבריטית ויצא להשתלמות בת שנתיים בתיאטרון בבריטניה.
ראשית ההשתלמות התקיימה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת הול, שם ביים את המחזה "פרשת המשפט של רודולף קיפו" בתיאטרון במרכז גולבנקיאן (Gulbenkian Centre; הצגת בכורה: מרץ 1970).
בהמשך עבר לתיאטרון רויאל קורט שבלונדון.
עם שובו מבריטניה התגלתה בגופו מחלת הלוקמיה, ובתוך זמן קצר הוא הלך לעולמו, בגיל 33. נקבר בפתח תקווה.
הותיר אישה, ד"ר אביביה רז-דובשני (פסיכולוגית קלינית, בתו של המחנך מנשה דובשני), ובת פעוטה, ענבל.
החל מ-1963 התפרסמו סיפורים פרי עטו ב"משא", "הארץ" ו"קשת".
ב-1968 ראה אור ספרו "חוף הלטאות".
מחזהו "פרשת המשפט של רודולף קיפו" הועלה על הבמה ב-1968, ובהמשך הועלו מחזותיו "לא ביום ולא בלילה" (צוותא, 1968), "ליל העצמאות של מר ישראל שפי" (הבימה, 1972) ו"אינה גורפינקל חוזרת" (צוותא, 1972).
המחזות שיקפו את השבר של דמות ה"צבר" במציאות שלאחר מלחמת ששת הימים.
כן כתב את המחזה "אצל מיקולינסקי".
המחזה "ליל העצמאות של מר ישראל שפי" הוא אלגוריה למדינת ישראל.
משפחת שפי חוגגת את יום העצמאות, אבי המשפחה, ישראל, מייצג את דור החלוצים והבונים של "ארץ ישראל היפה", בנו, אלישע, הוא אנטי-גיבור שאינו רוצה ואינו יכול לממש את האידיאלים של אביו ונופל בקרב, האם, חנה, שואפת לחיים נורמליים, לעושר ולזוהר.
חוויית יום העצמאות איננה חגיגה אלא חוויה טראגית וגרוטסקית.
בשנת 1972, לאחר מותו, הופק סרט הקולנוע "לא ביום ולא בלילה" על פי המחזה הנושא אותו שם, קו-פרודוקציה ישראלית-אמריקאית, בבימויו של סטיבן שטרן, שייצג את ישראל בפסטיבל ברלין וזכה שם לציון לשבח.
המחזה הועלה לראשונה בצוותא והוצג יותר מ-400 פעם עם מרים ברנשטיין-כהן בתפקיד הראשי כשליא קניג מחליפה אותה מדי פעם.
ב-2011 הוא הועלה שוב בהבימה עם ליא קניג בתפקיד הראשי.
פרס למחזה המקורי מטעם המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות ופרס גיורא גודיק על "פרשת המשפט של רודולף קיפו"
מלגה מטעם קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב על "ליל העצמאות של מר ישראל שפי"
פרס המחזה המקורי על שם דוד פינסקי מטעם עיריית חיפה עבור "לא ביום ולא בלילה"
לא ביום ולא בלילה: מחזה בחמש תמונות, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב – מפעל השכפול, תשכ"ט, 1968.
פרשת המשפט של רודולף קיפו: מחזה, ירושלים: המועצה הציבורית לתרבות ואמנות (ספרית מחזות עבריים מקוריים), [1969?].
ליל העצמאות של מר ישראל שפי: מחזות (כתבי אברהם רז, א: מחזות); ערך חיים שוהם; אחרית דבר: גרשון שקד, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ו 1976. (המחזות: "פרשת המשפט של רודולף קיפו", "לא ביום ולא בלילה", "ליל העצמאות של מר ישראל שפי", "אינה גורפינקל חוזרת", "אצל מיקולינסקי")
פרשת המלחמה של עודד ירקוני: סיפורים (כתבי אברהם רז, ב: מחזות); ערך והוסיף אחרית דבר חיים שוהם, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1977. (הסיפורים: "חוף הלטאות", "סוקולובה", "כאבן המתגלגלת בהר", "פרשת המלחמה של עודד ירקוני", "רק לא בולדוג", "שעת הקבלה של פרופ' ק.נ.
זליגמן", "מוטלה בנגלוביץ", "המקל המגולף", "סיניורה בוטנרו", "הדרך לשיקגו", "פוטו זינגר")
הרב אברהם רפופורט (תרס"ט, 1908 – ח' בתשרי תשל"ד, 1973) היה דיין בבית הדין של ק"ק כנסת ישראל, הקהילה האורתודוקסית בלונדון, ורב חרדי בלונדון.
נולד באוקראינה למאיר זאב ולאה רפופורט.
סבו מצד אביו היה הרב בצלאל אלתר רפופורט שהיה רב באורזיטשוב .
למד אצל סבו זה ובישיבת נובהרדוק בקייב, אוקראינה ואחר כך נמלט עם שאר תלמידי הישיבה למזריץ, פולין, בקיץ 1922.
בשנת תרצ"א (1931) השתקע בלונדון והתמנה לרב קהילת חב"ד.
בשנת תש"ו (1946) התמנה לר"מ בישיבת עץ חיים שבראשה עמד הרב אליהו לופיאן ובשנת תשי"ג (1953) התמנה לדיין בבית הדין הרבני.
נפטר בלונדון ב-1973, ונקבר בישראל, הר הזיתים.
בזמן כהונתו בבית הדין הרבני פסק בנושאים הלכתיים סבוכים כעגינות וממזרות.
חלק מהשאלות מופיעות בספרו שו"ת באר אברהם.
הוא דאג לשמירת שבת בקרב יהודי לונדון, והיה מסתובב בין החנויות בערבי שבתות כדי לבקש אישית מבעלי החנויות לסגור את החנויות לשבת.
רוב משפחתו נרצחה בידי הגרמנים והאוקראינים בבאבי יאר.
שנים מאחיו, יחיאל מיכל רפופורט וחנוך העניך רפופורט, חסידי חב"ד מפורסמים, נשלחו למחנה עבודה בסיביר בעוון לימוד תורה.
בסוף ימיהם הצליחו לעלות לישראל.
הרב בצלאל רפופורט, מתגורר בירושלים
הרב ברוך רפופורט, דיין בבית הדין הרבני ביוהנסבורג;
הרב יעקב מרדכי רפופורט, ראש ישיבת "לב אריה" בירושלים;
חתנו, הרב יהושע קרלינסקי, ראש כולל "באר אברהם" ע"ש הגר"א רפופורט וראש ישיבת "נחלת אשר" בירושלים.
קונטרס באר אברהם : בענייני דרוש ואגדה
קונטרס באר אברהם : בירור הלכתי בעניין דזשלטינה הנעשה מחתיכת עורות שכבר עובדו בבורסקיות
אברהם שאנן (3 בנובמבר 1919 – 10 במאי 1998) היה פרופסור לספרות באוניברסיטת בר-אילן, שליח "דבר" בלונדון ועורך "משא", המוסף לספרות "דבר".
נולד בשנת 1919 בוולדיש, גליציה המזרחית, בן ליוסף ושרה פרידפרטיג.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים, בין השאר אצל פרופ' יוסף קלויזנר ופרופ' פישל לחובר.
למד ספרות צרפתית באוניברסיטת סורבון בפריז.
הוא קיבל תואר דוקטור בשנת 1952. הדוקטורט שלו נשא את הכותרת "הספרות הצרפתית במאות הי"ז והי"ח והשפעתה על הספרות העברית החדשה".
במלחמת העצמאות היה קצין התרבות של חיל האוויר.
בשנים 1953–1957 היה שליח העיתון "דבר" בלונדון וב-1957 מונה לעורך המוסף הספרותי של העיתון.
בשנים 1961-1957 היה מרצה לספרות השוואתית באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1966-1963 שימש נספח תרבות בשגרירות ישראל בצרפת, וקשר קשרי ידידות עם הסופר אנדרה מאלרו.
באותן שנים השלים את ספרו מילון הספרות העברית החדשה (מסדה 1952) העוסק הן בלקסיקוגרפיה של הספרות העברית והכללית וכן של מונחי היסוד בפואטיקה תיאורית.
היה מבכירי המחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן, והקים את המחלקה לספרות משווה.
היה מעורכי כתב העת "בקורת ופרשנות".
נישא למינה שנפטרה ב-1962. בנם נפטר במהלך שירותו בצה"ל.
עיונים בספרות ההשכלה (ספרית פועלים, 1952).
מלון הספרות החדשה, העברית והכללית (הוצאת יבנה, במהדורות אחדות)
השפעות הספרות הצרפתית על הספרות העברית של המאה התשע-עשרה (עם א' פקובסקי: אוניברסיטת תל אביב, 1958).
הספרות העברית החדשה לזרמיה (הוצאת מסדה, 1977-1962), בחמישה כרכים:
הריאקציה נגד ההשכלה וגבוש העקרונות האסתטיים.
ספרות המאבק – גורל ומרד: מן העולם האסתטי אל העולם האנושי (ספרית דבר, 1976) על השפעותיהם של האקזיסטנציאליזם הצרפתי וספרות האבסורד על הספרות העברית.
שאול טשרניחובסקי – מונוגרפיה (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1984)
העולם של מחר (הוצאת טברסקי, 1952) - קובץ סיפורים על מסע באירופה שלאחר השואה.
הלל קורין (הוצאת עם עובד, 1955) - רומן על מגויסי חו"ל במלחמת העצמאות.
אברהם רייף (מאי 1930 – 15 בנובמבר 2017) היה סוכן ביטוח ישראלי, נשיא לשכת סוכני הביטוח בישראל בשנים 1988–1992.
אברהם רייף נולד בשנת 1930 בקרסנוברוד שבפולין, עלה לארץ ישראל בשנת 1943 במסגרת עליית ילדי טהראן.
בשנת 1970 הקים את רכש סוכנות שירותי ביטוח בע"מ העוסקת בשיווק ביטוח חיים.
בסוף אותה שנה הוכרז על ידי חברת הביטוח "מנופקטשוררס לייף" כסוכן המצליח ביותר שלה בישראל, בזכות מכירת פוליסות ביטוח חיים בסך 3,500,000 ל"י.
בשנים 1988–1992 כיהן כיו"ר לשכת סוכני הביטוח בישראל.
במהלך כהונתו וגם לאחר מכן, כחבר בוועדות הלשכה, נאבק למען שמירה על מעמד הסוכן בתקופה בה נכנסו הבנקים וחברות ביטוח לשיווק ישיר מול הלקוחות.
על פעילותו רבת השנים זכה להערכת הלשכה בתואר נשיא כבוד ולנטיעת חורשה הנושאת את שמו ביער עופר שבהר הכרמל, בסמוך לעיר מגוריו, חיפה.
בענף ביטוח הרכב התמקד בהסדרת תעריפים אחידים לביטוח רכב ופעל לביטול הנחות לקולקטיבים אשר גרמו לאפליית מחירים.
במהלך כהונתו כנשיא הלשכה החלו חברות הביטוח בשיווק פוליסות ביטוח ריסק באמצעות הבנקים, פעולה שיצרה תחרות לסוכני הביטוח, אשר חששו כי הבנקים יפעילו לחץ על לקוחותיהם לרכוש פוליסות ביטוח באמצעותם.
בדצמבר 1991 הודיע רייף על כוונתו להתפטר מתפקידו כנשיא הלשכה וזאת לאור המשבר שהתגלה בינו לבין הרוב במועצת הלשכה לגבי האופן בו יש להתמודד עם חברות הביטוח בנוגע לשיווק תוכניות ביטוח באמצעות הבנקים.
בעוד שמועצת הלשכה קבלה החלטה להחרים את חברת "מגדל" על רקע כוונתה לשווק את קרן הפנסיה "יוזמה" בסניפי בנק לאומי, דרש רייף להרחיב את המאבק לכל חברות הביטוח, שהחלו במהלכים לשיווק תוכניות ביטוח ריסק באמצעות הבנקים.
הוא דרש מאבק כולל, ולא רק נגד חברת ביטוח אחת, משום שצפה כי שיווק תוכניות ריסק יתרחב לתחומי ביטוח נוספים ויפגע בענף סוכני הביטוח.
בשנת 2004 התרחבה התחרות מצד הבנקים במסגרת רפורמת בכר, שהביאה להפחתת הריכוזיות של המערכת הבנקאית בשוק ההון ונתנה לבנקים אפשרות לשווק תוכניות ביטוח פנסיוני, איום חדש על פעילות סוכני הביטוח.
בתפקידו כיו"ר צוות החשיבה בנושא, פעל לצמצום איום זה.
בדיעבד הייתה הפגיעה בסוכני הביטוח, כתוצאה מהתחרות עם הבנקים, מצומצמת, והתחרות העיקרית באה בתחום הביטוח אלמנטרי מכיוון חברות הביטוח אשר הקימו פעילות של ביטוח ישיר.
אברהם רונן (קאושנסקי) (2 באפריל 1929 – 4 ביוני 2014) היה חוקר ומבקר אמנות ישראלי, פרופסור לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב ודקאן הפקולטה לאמנויות בה.
רונן נולד במושבה ראשון לציון, בן ליצחק ושרה קאושנסקי מטיגינה (בנדרי; כיום במולדובה).
בשנת 1948 התגייס לפלמ"ח והשתתף בקרבות מלחמת העצמאות.
לאחר מכן הצטרף לקיבוץ ארז.
בשנת 1949 עזב את הקיבוץ ועבר לירושלים, שם למד באוניברסיטה העברית פילוסופיה והיסטוריה כללית, תוך כדי עבודה במשרד מבקר המדינה והוראת תולדות האמנות בבית הספר לאמנות בצלאל.
בשנים 1958–1959 למד תולדות האמנות באוניברסיטת פירנצה.
בשנים 1957–1963 כיהן כמנהל ארכיון בית הנכות בצלאל בירושלים.
בשנים 1963–1967 היה הנספח לתרבות בשגרירות ישראל ברומא.
באותה תקופה השלים את לימודיו בתולדות האמנות וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת רומא.
בשנים 1964–1976 היה הממונה לענייני אמנות של הביתן הישראלי בביאנלה של ונציה.
בשנת 1968 הצטרף לסגל החוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב כמרצה.
ב-1971 הועלה לדרגת מרצה בכיר, וביולי 1978 הועלה לדרגת פרופסור חבר.
בשנים 1972–1976 כיהן כראש החוג לתולדות האמנות.
בשנים 1980–1983 כיהן כדקאן הפקולטה לאמנויות, ולאחר מכן שהה סמסטר אחד במכון למחקר מתקדם שליד אוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית.
בשנת 1997 פרש כפרופסור אמריטוס.
נפטר ב-2014 ותרם את גופתו למדע.
החל משנת 1978 היה חבר באקדמיה פטררקה, בארצו, איטליה.
משנת 1976 חבר במועצת המנהלים של מוזיאון תל אביב, בוועדה לרכישות ותערוכות.
ארבע פעמים שימש יושב ראש בוועדות למתן פרס ישראל לאמנים והיסטוריונים של האמנות.
באוקטובר 2013 אצר תערוכה וכתב קטלוג לתערוכה רטרוספקטיבית של האמנית רות צרפתי, במוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית.
רונן כתב את כל הערכים שנושאם אמנות ואדריכלות באנציקלופדיה העברית בין השנים 1957–1963.
כתב מאמרי ביקורת אמנות בעיתון "הארץ".
פרסם מאמרים וביקורת ספרי אמנות בחשובי העיתונים המקצועיים מחוץ לישראל, כגון Kunst Chronik.
פרסם את הספר: אברהם אופק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1989.
פרסם את המאמר: ציורי הקיר בכפר אוריה, מועצה אזורית מטה יהודה, ירושלים, 1971. נכתב על יצירתו של הצייר אברהם אופק.
בשנת 1954 נישא לשרה גרינשטיין ונולדו לו שני בנים, יובל ואיתמר.
שרה נפטרה בשנת 1977, וב-1979 נישא בשנית לחיה מולד.
רבי אברהם בן יעקב רומנו (המכונה מרקאדו כ"ג בניסן תרי"ג, 1 במאי 1853 – ליל י' באב תרצ"ז, 17 ביולי 1937) היה רב בוסני, רב בסרייבו במשך עשרות שנים, ובסוף ימיו בירושלים.
נולד בסרייבו, בוסניה והרצגובינה, ליעקב רומאנו.
למד אצל רבני יהדות סרייבו, הרב יהושע יצחק מאג'ורו, הרב בכור לוי, הרב בן ציון פינטו והרב אליעזר פאפו, מחבר "דמשק אליעזר".
לאחר הסמכתו לרבנות, עמד בראש הישיבה הספרדית "דגל התורה" בה למדו מאות תלמידים מיהודי סרייבו.
ב-1902 לאחר פטירתו של הרב הראשי אברהם אבינון אשר כיהן במשרתו מ-1887 סירבו חכמי ודייני הקהילה להצעות להתמנות לתפקיד רב ראשי.
ראשי הקהילה הקימו בית דין רבני ומינו את אברהם רומנו לראשו.
לצידו כיהנו הדיינים הרב משה מאסטרו ("חם בוכור"), והרב יהושע סלומו.
הרב רומנו נודע כרב תקיף ושמרן.
גאון כתב כי בהיותו נער "שמעו הטוב הגיע לאוזני, ואחרד לחריפות שכלו ולתקיפותו הדתית".
חיבר קונטרסי פיוט ושירת חול.
כנציג הקהילה היהודית קיבל מאת פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, חותם עם סמל האימפריה האוסטרו-הונגרית.
עם הגיע רוחות ההשכלה לבוסניה, נודע לו על כוונת בני הקהילה למנות תחתיו דיין צעיר, בוגר בית המדרש לרבנים בווינה.
משלא הצליח למנוע את המינוי החליט לפרוש לגמלאות ולעלות לארץ ישראל.
בית הדין הרבני בסרייבו המשיך בפעילותו עד 1917, עת מונה לרב הראשי ד"ר מוריץ לוי.
בשנת תרע"ג (1913) עלה רומנו והתיישב בירושלים.
הוא לא נשא שם במשרה כלשהי והתמסר לטיפול בכתביו ונמנה עם למדני ישיבת המקובלים בית אל ובהמשך ישיבת פורת יוסף.
במשך עשרים וארבע שנותיו בירושלים העתיקה לא ביקר כלל בכותל המערבי, משום שחשש לדעת הרדב"ז שהכותל המערבי הוא כותל העזרה, ולכן סבר שרחבת הכותל המערבי היא חלק מהר הבית שנאסר להיכנס אליו בטומאה.
הוא נפטר בשנת תרצ"ז בליל צום תשעה באב, שחל באותה שנה בי' באב, 17 ביולי 1937, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
נשא לאישה את בלנקה (1852–1930) לבית מאנדולפו, משפחה שמוצאה במגורשי ספרד.
בתם הצעירה שמחה (1893–1977), עלתה עם הוריה לארץ ישראל, ונישאה לאברהם אלברט מזרחי, עסקן וסוכן נדל"ן, בנם של דוד ורוזה מזרחי, ממייסדי "אחוזת בית".
בנם, הרב מנחם רומנו (1882–1968) כיהן כרב בזאגרב ולאחר מכן כיהן כרב בקהילה הספרדית בסרייבו, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הוא ניצל בעזרת בניו הרופאים שלחמו עם הפרטיזנים של טיטו כנגד הכובשים הגרמנים.
לאחר השואה שב הרב מנחם לתפקידו כרב הראשי של העיר.
נכדו יאשה רומנו (1908–1987) היה היסטוריון נודע ביוגוסלביה אשר חקר את שואת יהודי יוגוסלביה.
עוד בהיותו בסרייבו הדפיס ספרי תפילות: "תפילות לדרך" ו"תפילות למקומות הקדושים".
אברהם אברהם ח"א, ירושלים, תרפ"ז.
חלקו השני של הספר, אברהם שנית נדפס בירושלים, תרצ"ב
שלחנו של אברהם: זכרונות, פרורים, דינים ומנהגים.
אברהם רותם הוא מבכירי השב"כ לשעבר, שירת כראש אגף האבטחה.
רותם החל את דרכו בשירות הביטחון הכללי כמאבטח ביחידה הממלכתית לאבטחת אישים.
רותם היה אמון על גיבוש מתודת האבטחה בכלל ואבטחת אישים בפרט בשירות וממקימי מערך האבטחה באל על, בספנות ובשגרירויות ישראל ברחבי העולם.
בשנים 1982 - 1986 שימש כקצין הביטחון הראשי של השב"כ באירופה.
בתפקידו האחרון שימש כראש אגף האבטחה.
רותם פרש מן השב"כ בשנת 1990. לאחר רצח רבין פרסם את ספרו הראשון, "האמת, חבר", אודות כשלי מערך האבטחה באירוע.
נולד לרב רפאל ריס בהגנטל-לה-בה שבאלזס, בסביבות שנת ה'תקכ"ד.
בשנת ה'תקנ"ג (1793) התמנה למשרה רבנית ראשונה במיהרינגן .
ובין השנים ה'תקנ"ז-ה'תקע"ב כיהן כרבו הראשי של המחוז.
בשנת ה'תקע"ב התמנה כרב באנדינגן שהייתה אחת הערים היחידות שבהן הותר ליהודי שווייץ להתגורר עד האמנסיפציה של 1866. בתקע"ט מונה כרב הראשי של אנדינגן, והחזיק במשרתו זו עד פטירתו בי' בניסן ה'תקצ"ד, 19 באפריל 1834.
רבי אברהם ריס עמד בקשר מכתבים עם החת"ם סופר, תשובות הלכתיות אליו נדפסו בספרו "שו"ת חת"ם סופר" והוא גם מזכיר אותו במקומות אחרים בספרו.
בנו, הרב רפאל ריס שנקרא על שם אביו, מילא את מקומו בכהונת הרב הראשי לאנדינגן.
רבי אברהם שרנצל הכהן רפפורט (לעיתים: אברהם שרענצל או שרענצלס; ד' בטבת ה'שמ"ה, 6 בדצמבר 1584 - י"ח בסיוון ה'תי"א, 7 ביוני 1651) היה רב וראש ישיבה.
רבה של לבוב, ומחבר ספר השו"ת איתן האזרחי.
נולד לרב ישראל יחיאל הכהן רפפורט, מחכמי קראקא (נפטר 1614 או 1617) ובנו של הרב אריה ליב רפפורט אב"ד פראג; צאצא למשפחת הכהנים רפפורט.
אחותו בריינדל נישא לפרנס קהילת קראקא רבי אייזיק יעקלס.
אמו נפטרה בהיותו בן חמש.
בילדותו התפרסם כעילוי ודרשת בר המצווה שלו נדפסה בשל חשיבותה בעיני בני דורו תחת השם "נקי כפים ובר מצווה" (קראקא ה'שנ"ח).
נישא בגיל צעיר לבתו של הרב מרדכי שרנצל בנו של רבי יצחק אב"ד לבוב, ונקרא מאז על שמו: שרנצל או שרנצל'ס (=של שרנצל).
בהיותו בן 15 בלבד נולד לו בנו הבכור יצחק, ודרשתו לרגל ברית המילה נדפסה לאחר פטירתו בספרו.
בילדותו למד אצל אביו ואצל ר' משולם פייבש רבה של קראקא.
בהמשך היה מתלמידי רבי יהושע פלק כץ בעל הסמ"ע על שולחן ערוך.
כיהן כ"פרנס ונשיא הארץ הקדושה" והיה בעל עמדה בוועד ארבע ארצות.
בסביבות 1613–1615 כבר גר בלבוב ובשל מה שראה כפגיעה בכבוד רבו, הביא לסיום כהונתו של מהר"ם מלובלין שעמדה אז לדיון בשל פרשת הגט מווינה.
בעקבות זאת עבר המהר"ם לכהן כרב בלובלין.
הוא הקים בביתו ישיבה ועמד בראשה במשך ארבעים וחמש שנים.
נפטר בי"ח בסיוון ה'תי"א, 7 ביוני 1651 ונקבר בלבוב.
לאחר פטירתו השאיר אחריו מאות תשובות הלכתיות ומאות דרשות ומסמכים בענייני גיטין, אך הם נלקחו מביתו בידי מי שהתכוונו לסחור בהם.
חלק מהכתבים נרכשו בחזרה בידי בני משפחתו.
כתבי היד שנרכשו, הוכנו לדפוס אך הדפסתם התעכבה במשך שנים, בין היתר בשל הירצחם של כמה מהמעורבים בהכנתם בטבח אומן (1768), והספר נדפס בשנת ה'תקנ"ו, 1796.
מלבד ערכו ההלכתי, משמש הספר כמקור היסטורי חשוב; הוא כולל במסגרת הדיונים ההלכתיים, עדויות מפרעות ת"ח ת"ט שנגבו לצורך התרת עגונות, וחומר ביוגרפי לתולדות רבני התקופה והקהילות שנחרבו במהלך הפרעות כמו: נמירוב, טולצ'ין, פולנאה וקוסטנטין.
הרב אברהם ריניק (ה'תרנ"ח, 1898 - כ"ו בתשרי ה'תשכ"ח, 30 באוקטובר 1967) היה רבה השני של כפר סבא, משרה בה נשא במשך ארבעים שנה.
נולד בווילנה, למד בישיבת חברון בעיר חברון, והיה ממקורביו של הסבא מסלבודקה בשנות חייו האחרונות.
נישא לרחל גיטל בתו הצעירה של הרב המנוח יעקב דוב רפפורט, רבה הראשון של כפר סבא, והתמנה מיד עם אירוסיו כרבה של כפר סבא על מקום חמיו.
הוא היה מן הראשונים שעסקו בשאלת מילוי המקוואות בגבישי קרח בימות הקיץ, ובעקבות פנייתו כתב הרב הראשי דאז, הרב אברהם יצחק הכהן קוק את פסק ההלכה המתיר זאת.
בשנות השלושים ייסד את ישיבת "עזרא" בכפר סבא ועמד בראשה.
הוא נפטר בכ"ו בתשרי ה'תשכ"ח, 30 באוקטובר 1967 בגיל 69, ונקבר בבית הקברות בכפר סבא.
הניח אחריו אשה וארבע בנות.
שנתיים לאחר פטירתו התמודדו אחד עשר רבנים על משרת הרב הראשי האשכנזי לכפר סבא, בה זכה הרב יעקב פנחס שיר, רבה של נשר.
הרב אברהם רזניק (רעזניק) (י"ב בסיוון ה'תרכ"ו, 26 במאי 1866 דרויא – י"ח באייר ה'תש"ב, 5 במאי 1942 ברוצ'סטר) היה רב במספר ערים בארצות הברית, דרשן וסופר פורה.
התפרסם בכינוי רבי עזריקם ספרא.
נולד בהעיירה דרויא במחוז ויטבסק שבבלארוס לאביו רבי מאיר שאול.
גדל בעיירה ווארניץ הסמוכה לפולאצק.
בהיותו בן עשר הובא לישיבתו של הרב אברהם צדוק באגין בעיר מולדתו דרויא, ולמד בישיבות נוספות.
שימש ברבנות בקוקנד ובאשגבאט ברוסיה (כיום באוזבקיסטן ובטורקמניסטן, בהתאמה), ועם פרוץ המהפכה הבולשביקית נאסר, שוחרר לאחר שאשתו סייעה בידו ונמלט למוסקבה.
משם היגר בשנת תרפ"ד לארצות הברית.
בארצות הברית סבל מחרפת רעב בשל המשבר הכלכלי שפקד את ארצות הברית וחוסר יכולתו למצוא משרה רבנית שתתאים לו.
בהמשך כיהן ברבנות בניו יורק, בקווינס, בלוול (מסצ'וסטס), ובסוף ימיו ברוצ'סטר עד פטירתו הפתאומית.
הרב רזניק פרסם מאמרים רבים בכתבי העת הרבניים בתקופתו, תחת שם העט "הרב א"נ עזריקם", ו"הרב עזריקם ספרא".
רוב מאמריו כונסו בספריו השונים.
בתו מנישואיו הראשונים היא רחל בתיה שחר, מחברת הספר בעיות ופתרונן: מרשימותיה של מחנכת, ואמו של עמנואל שחר, מייסד חיל ההנדסה הישראלי.
טללי אורות - ביאור על ספר תהילים, חלק א, ברדיצ'ב תרס"ז; חלקים א-ב, דעווא תר"פ; ח"ג בכתב יד.
למען אחי ורעי - הצעה להרמת קרן התורה, וילנא תרע"ב.
דלותי ולי יהושיע - נאום לראש השנה, ניו יורק תרפ"ה.
הגיונות והשתפכות הנפש - פירוש על תפילת "אבינו מלכנו", ניו יורק תרפ"ד.
הנותן אמרי שפר - חלק הפילטונים, דעווא תרפ"ט; חלק המשלים, דעווא תרצ"ב.
אבני שהם חידושים על התלמוד הבבלי, שלושה חלקים.
בילגורייא תרצ"ט: לסריקה של חלק א (קטוע).
אבני מילואים - חידושים על התורה, חלקו נדפס בספר "אבני שהם".
דרך אמונה - בענייני אמונה, שתי מהדורות בכתב יד.
בנוסף כתב מאמרים רבים, שירים, אגרות, רשימות ודרשות שנותרו בכתב יד.
רפאל אברהם כלפון (1820, ה'תק"ף – 1886, ה'תרמ"ו) היה שד"ר, רב בתטואן שבמרוקו, רב בטבריה ואב בית דין וראש ישיבה בחיפה.
נולד ליעקב כלפון בתטואן שבמרוקו.
בילדותו התחנך במוסדות מקומיים, וכשבגר נישא לאסתר לבית סלאמה וכיהן במשרה רבנית בעיר.
בשנת 1860 (ה'תר"ך) עלה לארץ ישראל יחד עם בני משפחתו, והשתכן בטבריה, שם מונה לשמש כרב.
בשלב מסוים עבר להתגורר בחיפה, ולאחר פטירת הרב חיים יהושע אלעזר הכהן חמצי בשנת 1881 (ה'תרמ"א) מונה לשמש תחתיו כאב בית הדין המקומי וכראש ישיבה.
במסגרת פעילותו הציבורית נסע כשד"ר לביירות שבלבנון ולאיזמיר שבטורקיה, ונמנה עם ראשי פעילי העלייה של יהודי מרוקו לארץ ישראל.
התכתב עם רבנים שונים, בהם הרב מנשה סתהון, שאף נפגש עמו כשנסע לביירות, הרב יעקב שאול אלישר, הרב יוסף שמואל אבולעפיה, הרב ישועה בסיס והרב יצחק חי טייב.
כן חיבר מספר פיוטים, בהם פיוט לברית מילה ופיוט לכבוד רבי מאיר בעל הנס, שכתב לרגל חנוכת המבנה שעל הקבר בשנת 1868 (ה'תרכ"ח).
הלך לעולמו בחיפה ב-9 באפריל 1886 (ד' בניסן ה'תרמ"ו) ונקבר בסמוך לקברו של רבי אבדימי דמן חיפה בבית הקברות היהודי העתיק בחיפה.
בתפקידו ברבנות החליפו הרב מסעוד התשואל.
נהג להוסיף לאחר שמו את המילים מעט אכ"ל (ר"ת "אברהם כלפון).
בנו שמואל כלפון היה סוחר, ראש החברה קדישא בחיפה וחבר ועד ההורים של בית הספר של חברת כל ישראל חברים.
ילדיו: יוסף, היה סוחר ומורה לערבית בבית הספר של חברת כל ישראל חברים בחיפה.
בנו הרב משה כלפון היה איש ציבור, מייסד בית כנסת וישיבה בחיפה.
נישא לבתו של הרב משה בן נאים, שהיה רבה הראשי של גיברלטר.
ילדיו הם אברהם כלפון (סבה של העיתונאית נרי ליבנה), ופלור, שנישאה לשמואל בן-שבת.
בנו הרב דוד כלפון היה מורה לעברית בבית הספר של חברת כל ישראל חברים, ונמנה עם מייסדי שכונת ארד אל יהוד בחיפה.
ילדיו: שלמה, היה מורה בבית ספר בקהיר, חיים, היה פקיד בכיר במחלקת ההנדסה של עיריית חיפה, ומתתיהו, היה פקיד בחברת הנפט העיראקית בחיפה.
ביתו סתי אשר התחתנה עם רבי נפתלי לרדו
פדה את אברהם - שו"ת, חידושים, דרשות ופיוטים, כתב יד
מעט אכ"ל - על ספר משלי, כתב יד
אכל וחי לעולם - על ספר תהילים, כתב יד
הרב אברהם שהרבני (כ"ו באלול תרצ"ו, 13 בספטמבר 1936 - י"א באייר תשע"ח, 26 באפריל 2018) היה רב ודיין ישראלי.
כיהן כרבה של הקהילה הספרדית של העיר רחובות.
נולד בשנת 1936 (ה'תרצ"ו) בעיר בגדאד שבעיראק לג'ורג'יה ולרב גבריאל שהרבני, שכיהן לימים כרב וחזן קהילות יוצאי עיראק בחולון וברחובות.
בהיותו בן שש היה נוהג ללכת מדי יום ראשון עם אביו לבית המדרש בית זלכה ולא לשוב לביתו עד יום שישי.
סדר הלימוד החל כשעתיים לפני הנץ החמה והסתיים לאחר תפילת ערבית.
סדר זה ליווה אותו כל חייו, והוא נודע כשקדן וכמתמיד גדול, שהספר לא זז מתחת ידיו.
בשנת 1950 (ה'תש"י), בהיותו בן ארבע עשרה, עלה עם הוריו ושאר בני משפחתו ארצה במסגרת העלייה הגדולה של יהודי עיראק, ושוכנו במעברת זרנוגה הסמוכה לעיר רחובות.
בהמשך למד בישיבת קלצק ברחובות, בראשות הרב צבי יהודה מלצר, בנו של הרב איסר זלמן מלצר.
בהיותו כבן עשרים ושתיים, עוד בטרם נישואיו, שלח אותו הרב אלימלך בר-שאול, בהסכמת הרב הראשי והראשון לציון הרב יצחק נסים, לכהן כרב מושב העובדים בן זכאי הסמוך ליבנה.
בשנת 1959 (ה'תשי"ט) נישא לאורה, ובני הזוג התגוררו במושב בן זכאי עד שנת 1969 (ה'תשכ"ט).
באותן שנים שימש גם כראש ישיבת "רבנו יוסף חיים" בתל אביב.
לאחר מכן ביקש ממנו הרב חיים דוד הלוי – רבה של ראשון לציון באותה עת – לכהן כרב שיכון המזרח בראשון לציון.
בשנת 1974 (ה'תשל"ד), לאחר פטירת רבה של רחובות, הרב יחזקאל כהן, מונה הרב שהרבני למלא את מקומו, בהתאם לצוואתו של הרב כהן.
בשנת 1994 (ה'תשנ"ד) הקים את כולל האברכים "עטרת גבריאל" על שם אביו.
כחודשיים לפני פטירתו עבר ניתוח לב פתוח, שלאחריו נאבק על חייו במשך תשעה שבועות.
לרב שהרבני ארבע בנות ושלשה בנים.
בנו הבכור, הרב יצחק שהרבני, כיהן כרב מושב אחיסמך ולאחר מכן כרב האזורי חבל מודיעין.
הרב אברהם שדמי (פשדמייסקי) (כ"ד בכסלו ה'תרע"א, 25 בדצמבר 1910 - י"ג בתמוז ה'תשל"א, 6 ביולי 1971) היה ראש ישיבת בית זבול בירושלים, מחבר ספרים, תלמידו וחתנו של הרב יעקב משה חרל"פ.
נולד במינסק לרב אריה לייב שדמי ולבתיה לאה.
למד בישיבת "שואבי המים" במינסק אצל ר' יהושע הורדנר (צימבליסט) מתוך מסירות נפש מפני רדיפת המשטר הסובייטי.
בתקופה זו למד בחברותא עם הרב דוד סלומון, לימים רב שכונת כפר אברהם שבפתח תקווה ועם הרב שאול ישראלי, לימים ראש ישיבת "מרכז הרב" בירושלים.
ברצותם לעלות לארץ ישראל ובשל הסיכון הרב הכרוך בבריחה מהמדינה, פנו שלושת הבחורים לרב יעקב קלמס ממוסקבה (לימים חבר מועצת הרבנות הראשית) על מנת שיכריע בעניין.
הרב קלמס התחבט בשאלה והחליט לערוך עבורם "גורל הגר"א".
בכ"ג בשבט ה'תרצ"ג (1933) יצאו באישון ליל כשהם מכוסים בסדינים לבנים וחצו את נהר פרוט הקפוא הגובל עם פולין.
הם נתפסו על ידי משמר הגבול הפולני והובאו למעצר.
בתחילה רצו הפולנים למסור אותם לידי הרוסים, אולם לאחר מכן הסכימו לבקשת העצורים לסרטיפיקטים – אישורי כניסה לארץ.
הם פנו במכתב לרב אברהם יצחק הכהן קוק רב יפו והמושבות וראש ישיבת מרכז הרב, שינסה להשיג להם את האישורים הנצרכים.
הרב קוק נענה לפנייתם וביקש מהנציב הבריטי העליון את האישורים.
לאחר קבלת הסרטיפיקטים לארץ ישראל הם שוחררו.
עם עלייתו לארץ החל ללמוד בישיבת מרכז הרב ונעשה תלמידו של הרב יעקב משה חרל"פ, עמו למד רבות בחברותא.
כמו כן סייע לרבו בסידור כתביו ומאמריו.
בשנים 1964 ו-1971 הוענק לו פרס ירושלים לספרות תורנית ע"ש הרב קוק על ספרו "דברי אברהם"
הרב שדמי הוציא לאור כמה ספרים, ולאחר פטירתו הקים בנו רבי אהרן שדמי מכון בשם 'יד אברהם' להוצאת ספרי אביו וכתבי ידו שלו והן תשובותיו בהלכה וכן חידושים שנשא ונתן עם חמיו הרב חרל"פ.
בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל היה הרב אברהם שדמי חבר בצוות שגיבש הרב הראשי יצחק הרצוג ליצירת חוקה לישראל על פי התורה.
נישא לבתו של הרב חרל"פ, מרים דבורה, ולזוג נולדו חמישה ילדים.
הרב אהרן שדמי שהמשיך את מפעל חייו בראשות הישיבה בית זבול בירושלים.
הרב זבולון שדמי, היה חבר הרבנות בתל אביב וראש מחלקת כשרות אולמות בעיר.
גיסו הוא הרב יוסף הרטמן.
דברי אברהם - ארבעה כרכים, חידושים על התלמוד בהלכה ואגדה.
שיחות על פרשיות השבוע: שנאמרו בסעודה שלישית בשעת רעוא דרעוין / מאת מרן יעקב משה חרל"פ - ירושלים תשכ"ט, מוסד הרב קוק.
אברהם במחזה (תשל"ח) - חידושים מהתכתבויות של הרב שדמי עם תלמידי חכמים מגדולי דורו.
אברהם רפאל קורייאט (1730 – ספטמבר 1805) היה דיין במוגדור שבמרוקו ובליבורנו שבאיטליה, מחבר הספר "זכות אבות".
אברהם קורייאט נולד בטיטואן שבמרוקו לרבי יהודה, מדייני המקום ונצר לשושלת רבנים שפעלה במרוקו.
למד מאביו תורה ואף החשיב אותו למורו ורבו.
נשא לאישה את בתו של רבי משה הכהן, חתנו של רבי כליפא בן מלכא.
בשנת ה'תקמ"ז (1787) עבר עם משפחתו אל העיר מוגדור וכיהן שם כדיין.
בשנת ה'תקנ"ו (1796) אנו מוצאים אותו בליבורנו שבאיטליה כאחד מדייני ורבני המקום.
אחיו יצחק קורייאט כיהן אף הוא כדיין במקום.
בליבורנו פגש בו רבי אברהם כלפון והביא בספרו פסקים ודברי תורה ששמע מפיו.
סופר עליו ששקד בתורה אף על פי שהיה עני.
רבי אברהם חיבר את הספר "זכות אבות" הכולל: שו"ת בענייני חושן משפט - פרי פעילתו המשפטית כדיין, מעט מחידושי אביו, הערות על ביאורי רבי אליהו מזרחי לרש"י על התורה, ודרשות.
רבי שמואל הכהן, אחי אשתו ודיין ומשורר בליבורנו, הגיה את ספרו "זכות אבות" ובראש הספר כתב הקדמה אודות המחבר.
בין שאר התארים הוא כינה אותו, כפי שכינוהו גם רבני ליבורנו המסכימים, בתואר "המקובל האלהי", ואף צירף שיר לכבודו.
הספר יצא לאור בפיזה תקע"ב.
העידו עליו שהיה מתוודה כל לילה בקול בכיה ובדמע.
כשנה לפני מותו חווה צער כפול בפטירת בנו רבי משה ואחיו רבי יצחק.
רבי אברהם נפטר ב-י"א בחשון ה'תקס"ו (ספטמבר 1805).
לרבי אברהם נולדו שני בנים ובת:
רבי יהודה - מקובל ומחבר הספר "מאור ושמש" (ליבורנו, תקצ"ט).
היה רבו המובהק של אחיינו רבי אליהו בן אמוזג.
רבי משה - נפטר צעיר לימים.
קלרה - אשת רבי אברהם בן אמוזג, בנם הוא רבי אליהו בן אמוזג.
אברהם רינת (3 ביוני 1929 – 21 בספטמבר 2025) היה פיזיקאי ישראלי ופרופסור בפקולטה לפיזיקה במכון ויצמן למדע.
אברהם רינת נולד בשם אברהם שמואל ריינר באמסטרדם, הולנד.
בנם של יוסף ריינר ולאה לבית גולדברג, ילידי קרקוב שהיגרו להולנד, והוא אח בכור למרקו (מרקוס).
אביו היה בעלים של בית חרושת לנעלי בית בשם "ריינקו".
אברהם נקרא על שם סבו.
אברהם למד בבית הספר מונטסורי השישי.
הוא ובן-דודו סול (סאלי) קימל, יחד עם חנה גוסלר, היו חברי ילדות של אנה פרנק עוד מתקופת הגן, וחבריה לספסל הלימודים בבית הספר היסודי.
אנה פרנק הזכירה את אברהם (אַפִּי) ביומנה:
ב-1942, כשנתיים לאחר כיבוש הולנד בידי הנאצים, נמלטה משפחת ריינר מאמסטרדם לחווה בכפר הולנדסוולד , אצל הזוג יו ויאן ואן-דר-הֶלְם.
זאת בזכות אזהרה שקיבלו מפי שכנם, הרופא ד"ר יוליוס דה-קלרק זובלי.
המשפחה הועברה בהדרגה להולנדסוולד בסיועו של יוהנס פוסט, לוחם המחתרת ההולנדית שהציל יהודים רבים.
בשהותם במסתור, קיבלו אברהם וסול ספרים שהוברחו, ולמדו בעזרתם מתמטיקה.
בפברואר 1945 התגלה אביו על ידי חיילים נאצים הולנדים וגרמנים, והספיק להחביא את משפחתו במרתף.
בעוד אברהם ובני המשפחה האחרים מסתתרים במרתף, האב נחקר בעינויים במשך שעות ארוכות מבלי להיכנע, ולבסוף נורה למוות.
אברהם ובני המשפחה שנותרו התגלו מיד, הוצאו בכוח מהמרתף ואברהם נפצע מירי ברגלו.
הם הועברו למחנה המעבר וסטרבורק.
אברהם שהה בבית החולים של המחנה, בנפרד ממשפחתו, עד לשחרורו על ידי חיילים קנדים באפריל 1945.
אברהם, אמו, אחיו וסול שרדו, אולם קרובי משפחה רבים נספו ונרצחו לאורך שנות המלחמה.
לאחר השחרור, התברר להם כי בעלי החווה, יאן ואן-דר-הלם, נתפס ונרצח אף הוא, באותו היום שבו נרצח אב המשפחה.
הזוג ואן-דר-הלם, כמו גם יוהנס פוסט וד"ר דה-קלרק זובלי, הוכרו לימים כחסידי אומות העולם.
לאחר המלחמה השלים אברהם את לימודיו התיכוניים והיה חבר בתנועת נוער ציונית מקומית שהייתה קרובה לתנועת הבונים.
בראשית שנות ה-50 החל ריינר את לימודי הפיזיקה באוניברסיטת אמסטרדם והמשיך ללימודים מתקדמים במוסד זה.
עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופ' יאן דה-בור, הוגשה ב-1958 ונשאה את הכותרת "אפקטי מבנה באינטראקציה בין גרעינים ואלקטרונים באטום".
בסוף שנות ה-50 פגש בכנס בהולנד את הפיזיקאים יגאל תלמי ועמוס דה-שליט, שהתרשמו משליטתו בשפה העברית ומרצונו לעלות לישראל.
בזכות מפגש זה, עלה לישראל עם משפחתו, עברת את שם המשפחה לרינת והצטרף כחבר סגל במחלקה לפיזיקה גרעינית במכון ויצמן.
ב-1963 הועלה לדרגת מדען בכיר, ב-1970 היה לפרופסור חבר ובהמשך לפרופסור מן המניין.
ב-1981 נבחר כחבר באקדמיה המלכותית ההולנדית לאמנויות ומדעים וב-1997 יצא לגמלאות.
מחקרו של רינת עסק בפיזור כוללני (Inclusive Scattering) על פני חומר בהקשרים של פיזיקת חלקיקים.
זהו סוג מסוים של פיזור אי-אלסטי, שבו כמויות גדולות של תנע ואנרגיה מועברות מהמקור אל המטרה ובכך מתאפשר עירור של אופני תנודה רבים, מבלי שקיים מידע לגבי אופן תנודה נבחר כלשהו.
המידע החבוי בתהליך הפיזור הוא רב מאוד, ולמרות זאת בניסויים נמדד רק חלק קטן ממנו.
מחקרו של רינת ביקש לפתח כלים וניסויים לחישוב תכונות החומר על בסיס הבנת תהליך הפיזור הכוללני.
לאורך השנים פרסם רינת כ-110 מאמרים והיה חוקר אורח במוסדות רבים, ביניהם CERN, המעבדה הלאומית לוס אלמוס, אוניברסיטת פריז-סאקלה והמעבדה הלאומית הקנדית לפיזיקת חלקיקים וגרעין (TRIUMF).
בין תלמידיו לדוקטורט, פרופ' ישי אבישי מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
משנת 1952 ועד לפטירתו היה נשוי לנעמי (לבית טל), פסיכולוגית.
הם הורים לחמישה וסבים לנכדים ולנינים.
נפטר בגיל 96 ונטמן בבית הקברות ברחובות.
אברהם רינת, לאבא, לא הספקתי לומר לך.
זיכרונות, הוצאת דוקוסטורי בע"מ, 2020.
נולד ברוסיה לרב יצחק ולאה הלפרין.
אביו היה מצאצאי רבי חיים מוולוז'ין, והמנהל הראשון של ישיבת היישוב החדש.
עלה ארצה בגיל חמש עם הוריו.
הוא גדל ולמד בתל אביב בבית הספר תחכמוני, בישיבת היישוב החדש ובבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה אותו סיים בהצטיינות בשנת 1941.
בשנת 1951 מונה כמפקח חינוכי על בתי ספר של החינוך ממלכתי דתי בירושלים, ולאחר מכן באזור הנגב.
בשנת 1956 ניהל את בית המדרש למורות אפרתה.
בשנת 1957 עבר לעזתה ולימד וביסס את הישיבה ללימודי תורה ומלאכה לנערים עולים חדשים - בה למדו נגרות, שרטוט טכני, חשבון ועוד לצד לימודי יהדות.
ב-1962 נתמנה למפקח ארצי על בתי הספר היסודיים והמוסדות להכשרת מורים של החינוך ממלכתי דתי, במקומו של יהודה קיל.
לאחר מכן מונה לסגן מנהל האגף לחינוך דתי.
בשנת 1977 נתמנה לעמוד בראש החינוך ממלכתי דתי.
הודות להשכלתו הרחבה ולידיעותיו בתחום התורני, החינוכי והפילוסופי, פיתח ושילב במהלך שנות עבודתו את מחשבת החינוך הממלכתי דתי.
בתקופתו התמודד עם אתגרים לחינוך הדתי: האתגר הראשון מצד האוכלוסייה המבוססת שהפגינה הישגים לימודיים אך אמונתה הדתית לא הייתה מבוססת, והאתגר השני מצד אוכלוסיית טעוני הטיפוח היציבה באמונתה אך טעונה השקעה בתחום הלימודי.
בנוסף, עמדו לעיניו מטרות ואתגרים נוספים, אותם מונה יעקב הדני בדברי הפתיחה לספר "פרקים במשנת החמ"ד" מאת אברהם רון:
התמודדות עם הדיכוטומיה הרווחת בעולמו של היהודי המודרני וחתירה לעיצוב זהות דתית הוליסטית.
התמודדות עם הפילוג והבדלנות בציבור הדתי לאומי והצבת מטרת על – לראות בחמ"ד קורת גג חינוכית למנעד הרחב של הזרמים.
גיבוש אמות מידה לעיצוב דמותו המוסרית של בוגר מערכת החמ"ד מול הלכי רוח קיצוניים.
בתקופת כהונתו כראש החמ"ד החל למנות לראשונה רבני בית ספר.
בשנת 1984 סיים את תפקידו כראש החמ"ד.
בשנת ה'תשמ"ז (1987) קיבל תעודת הוקרה בטקס פרס החינוך הדתי.
בשנת 1977 פרסם מאמר בשם: "על מורה שחקן ומורה במאי".
במטאפורה זו השתמש כדי להגדיר שני סוגי מורים: מורה שחקן, המרוכז בעצמו: בקולו, בתנועותיו, ובחוויותיו; לעומת מורה במאי המרוכז בשחקנים-התלמידים: בקולם, בתנועותיהם, ובחוויותיהם.
את תפישותיו בעניין תפקידיו החינוכיים הייחודיים של החמ"ד העלה על הכתב בחוברת "עיונים במחשבת החינוך הדתי", שיצאה לאור על ידי האגף לחינוך דתי בשנת 1978. בחוברת דן רון במתח הקיים לכאורה בין חופש ובין סמכות בחינוך הדתי.
בשנת 1985, לאחר פרסום פרשת המחתרת היהודית, פרסם את המאמר "כנגע נראה לי בבית", בו הוא קורא לחינוך לחשיבה רב כיוונית וניתוח מעמיק, השקפה דתית הבנויה על יסודות מוצקים, ומוסר יהודי אנושי.
היה נשוי לצילה והם התגוררו בירושלים.
למדנו לקרוא: מיומנו של מורה (עורך: יצחק רפאל עציון), תל אביב: אברהם ציוני, הוצאת הספרייה הפדגוגית להורים ומורים שעל יד המרכז לחינוך דתי בישראל, 1959
עיונים במחשבת החינוך הדתי – חופש וסמכות, ירושלים: משרד החינוך, האגף לחינוך דתי, ה'תשל"ז 1978
פרקים במחשבת חמ"ד, ספריית המורה הדתי, ה'תשנ"ו, 242 עמ'
רון פרסם למעלה מ-60 מאמרים.
כתבי עת מדעיים ואחרים, ספרי מאמרים ועוד
מידות הלכה: בירור השיטות של הרב משה אביגדור עמיאל בדבר ההגיון התלמודי, "היסוד" ת"א, ו' בכסלו התש"א
הוראת האנגלית בבית הספר היסודי, החינוך א-ב, חשון ה'תשי"ט
החזרת עטרתה של הישיבה, אור המזרח, טבת ה'תשי"ט
על "כתבי הקודש ואינפורמציה מדעית" (תגובה למאמר בשם זה מאת ישעיהו ליבוביץ), דעות כד, ה'תשכ"ד
הערות במסכת יום טוב, אפיקים נחלים, הוצאת ישיבת נחלים, ה'תשכ"ה
על ברירה בדיני תחומים, ניב המדרשיה, ה'תש"ל
על הזכות לחנך לערכים דתיים, מגמות יז (2) ה'תש"ל
מה מוסר המקרא ליהודי (חליפת מכתבים עם ישעיהו ליבוביץ), דעות מב
משהו על המוכנות לקריאה, מגמות, יט (3) ה'תשל"ג
האינפורמציה במקרא, דעות מג, ה'תשל"ג (עמ' 218 ואילך.
יסודות המחשבה החינוכית של החמ"ד, בתוך: חיים אורמיאן (עורך), החינוך בישראל, משרד החינוך והתרבות, ירושלים ה'תשל"ג (עמ' 110–111)
על המתירנות, חוזר מנהל האגף לחינוך דתי, ט"ו בסיון התשל"ד
נדפס גם במחשבת כב, בני ברק: אל המקורות, סיון-תמוז ה'תשל"ד
האדם הנקודתי והאדם הקוי, חוזר מנהל האגף לחינוך דתי, י' באלול התשל"ד
נדפס גם בהצופה, כ"ח בתשרי ה'תשל"ה
נדפס גם במחשבת כד, ה'תשל"ה
על דברי הצומות וזעקתם, דעות מד, ה'תשל"ה
המחנך הדתי ותאוריית האבולוציה, עלון למורי הביולוגיה 45, המרכז הישראלי להוראת מדעים, ה'תשל"ה