tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי השערתה, ייתכן כי תחריט דרושאוט התבסס על ציור דיוקן אבוד זה.
קופר טענה כי הציור הכושל ועיצוב צורת הדובלט (בגדו ההדוק של שייקספיר) והצווארון יכולים להצביע על כך שדרושאוט העתיק ציור אבוד כלשהו או ציור שהציג רק את פניו ואת כתפיו של שייקספיר; את שאר הגוף הוסיף החרט עצמו, כמנהג המקובל.
במאה ה-19 נמצא ציור שכונה בשם "דיוקן פלאוור" (Flower portrait), על שם אדגר פלאוור (Edgar Flower), שהציג את הציור, שלדבריו היה בבעלות משפחתו.
על הציור הופיע התאריך 1609 והוא צויר על לוח אותנטי מהמאה ה-17. באותו זמן הייתה הסכמה רחבה בין החוקרים שזוהי היצירה המקורית שעליה התבסס דרושאוט ושאותה העתיק לתחריטו.
אולם בשנת 1905 חוקר האמנות מריון שפילמן (Marion Spielmann) הראה שהציור מקביל למצב השני של תחריט דרושאוט.
כך טען, שאם אכן היה דיוקן פלאוור המקור לתחריט דרושאוט, אזי הגרסה הראשונה צריכה להיות דומה יותר אליו, אך מכיוון שאין זה כך, הוא הסיק שדיוקן פלאוור הוא העתקה של דיוקן דרושאוט.
ב-2005 הוכיחו בדיקות מעבדה כימיות כי דיוקן פלאוור הוא למעשה זיוף מהמאה ה-19, שצויר על גבי תמונה אותנטית מהמאה ה-17.
עיצוב הדמות הכושל והחיבור המגושם בין הראש לגוף, הביאו חוקרים ומבקרים רבים לכלל הערכה כי התחריט מציג ביצוע כושל בהצגת דמותו של שייקספיר.
חוקר הספרות ג'יי דובר וילסון (J.
Dover Wilson) כינה את דמותו של שייקספיר ביצירה "דמות בעלת פרצוף פודינג".
הביוגרף והחוקר סידני לי (Sidney Lee) כתב כי "הפרצוף מוארך והמצח מוגבה; האוזן האחת שנראית בדיוקן היא חסרת צורה; קצהו העליון של הראש קירח לגמרי, אך את האוזניים מכסה שיער שופע".
החוקר סמואל שונבאום (Samuel Schoenbaum) הפגין מידה דומה של בוז כלפי היצירה:
"בתחריט של שייקספיר ישנו ראש ענקי, שניצב כנגד צווארון מעומלן, המוטל כנגד טוניקה קטנה במידה אבסורדית, עם עיטורי כתף נפוחים יתר על המידה...
האור מגיע מכמה כיוונים בו-זמנית: הוא נופל על הבליטה הבולבוסית הזו של המצח – או כפי שהיא כבר כונתה, "בליטת ההידרוצפלוס הנוראה" – וכמו כן יוצר מין חצי-סהר משונה מתחת לעין הימנית וכן (בגרסה השנייה) מאיר את קווצת השיער שבצד ימין."
קופר העירה כי "אמנות ההדפס לא הייתה אמנות מפותחת באנגליה, והיו יחסית מעט חרטים מוכשרים.
עם זאת, גם לפי הסטנדרטים הפחות קפדניים שהיו באנגליה, תחריט דרושאוט מציג פרופורציות לא מוצלחות".
בנג'מין רולנד לואיס (Benjamin Roland Lewis) ציין כי "למעשה כל עבודתו של דרושאוט מאופיינת באותם פגמים אמנותיים.
הוא היה חרט במובן הפשוט, ולא אמן יוצר".
לא כל המבקרים התייחסו ליצירה בביקורתיות חריפה שכזו.
הסופר בן המאה ה-19 ג'יימס בואדן (James Boaden) כתב כי "בעיניי הדיוקן מציג נקודת מבט של טוב-לב רוגע והרהורים ענוגים, הבנה עמוקה ומעין תחושה מעורבת, שאוחזת בך כאשר העצבות נכנעת לנפתולי הדמיון".
הוא ציין גם כי ידידו, השחקן ג'ון פיליפ קמבל (John Philip Kemble), חשב ש"יצירה שנואה" זו מאפיינת את שייקספיר בצורה טובה יותר מכל דיוקן אחר שלו.
ב-1998 כתב חוקר הספרות פארק הונאן (Park Honan) כי "גם אם הדיוקן נעדר את ה"ניצוץ" שאמור לאפיין משורר מחונן, הוא מציע התבוננות פנימית לנפשו של מחבר בעל אינטליגנציה גבוהה, אדם עצמאי שאינו אדיש כלפי סבלם של אחרים".
בשאלת זהותו של מחבר מחזות שייקספיר, טענו אלו שתומכים בגישה כי אדם אחר, שאינו שייקספיר, היה המחבר האמיתי של מחזותיו, לקיומם של רמזים נסתרים בדיוקן המצביעים על הסוד-כביכול לגבי זהותו של מחבר המחזות.
ואכן דובר וילסון טען שהאיכות הירודה של דיוקן דרושאוט היא הסיבה הסמויה ל"קמפיין נגד 'האיש מסטרטפורד' ולניסיונות לנשל אותו מכתר המחזאי הלאומי ולאמץ במקומו דמויות כמו הלורד בייקון, הרוזן מדרבי, הרוזן מאוקספורד, או כל מתחזה אצילי אחר שנמצא באופנה באותה עת".
ב-1911 פרסם ויליאם סטון בות' (William Stone Booth) ספר שבו הדגים כביכול כי מאפיינים מסוימים בתחריט "זהים אנטומית" לאלו של פרנסיס בייקון, ועל כן מהווה הדבר הוכחה לכאורה שבייקון הוא מחבר יצירותיו של שייקספיר.
הוא הדגים זאת באמצעות צירוף של תמונות שונות של בייקון יחדיו, ולאחר מכן הנחתם על גבי התחריט והשוואתם.
ב-1995 טענה ליליאן שוורץ (Lillian Schwartz), באמצעות גרסה ממוחשבת של אותה טכניקה, כי הדיוקן מבוסס על דיוקנה של המלכה אליזבת הראשונה.
גישה שונה טוענת כי הדיוקן אכן מתאר את ויליאם שייקספיר, אך הוא עושה זאת באופן שנועד לשים אותו ללעג על ידי תיאורו כמכוער, או באופן שנועד לרמוז כי פניו הן בעצם מסכה שמאחוריה מסתתר סופר נעלם.
הקו הכפול שנוצר במרווח שבין קו מתאר הלסת התחתונה לבין אזור הצל שלצידו, תואר כרמז המצביע על כך שפני הדיוקן הן בעצם מסכה, וכך גם נטען לגבי צורתו של הדובלט, שנאמר עליו כי הוא מייצג גם את קדמת הגוף וגם את אחוריו.
חבר הפרלמנט הבריטי אדווין דרנינג-לורנס (Edwin Durning-Lawrence) העיר בעניין זה "אין כל ספק – אין מקום לשום צל של ספק – כי המדובר למעשה בתמונה מוצפנת באופן מתוחכם, שמציגה שתי זרועות שמאל ומסכה...
תשומת לב מיוחדת יש לתת לאוזן, שהיא אוזן של מסכה, ומסיבה עלומה כלשהי היא זקופה וישרה; שימו לב גם לקו הברור והניכר היטב שמציג את קצה המסכה".
אף אחת מגישות אלו אינה מקובלת על ידי הזרם המרכזי של ההיסטוריונים.
בנג'מין רולנד לואיס כתב כי מאפיינים אלו הם כולם אופייניים לתחריטי התקופה, ושאף אחד מהם אינו חריג.
כך למשל, תחריט של הסופר והמשורר ג'ון דייוויס מהרפורד (John Davies of Hereford) מתאפיין גם הוא במרבית ה"מוזרויות" האלו, לרבות המיקום הלא ברור של הראש ביחס לגוף ו"אותו הבדל מוזר בצורת הכתף הימנית לעומת הכתף השמאלית".
"דיוקן האמן כלוחם צעיר" הוא פסל מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין.
הפסל מציג דמות של לוחם קטוע גפיים.
הפסל הוא חלק מסדרה של עבודות, שנוצרה במחצית שנות השישים של המאה ה-20, העושות שימוש בחלקי נשק פגומים.
בין יצירות אלו בולטת הקרבה לפסל "דיוקן האמן כפילוקטטס צעיר" (1965-6).
דמות הלוחם מתוארת ביצירה כקטועת רגל.
היא יושבת זקופה ומבטנה מגיחה כף יד האוחזת באקדח, ואילו אל חזה צמוד תת מקלע.
ראשה של הדמות, ובמיוחד הכובע, מאזכר את הרליקוואריום של פואה הקדושה (Sainte Foy), מכנסיית סן פואה בקונק (Sainte Foy à Conques) בצרפת.
אביגדור פוסק מצא דמיון גם לכדי קבורה אטרוסקיים ולדיוקנאות נפטרים מפיום וליצירות אמנות נוספות מתרבויות שונות.
פניה של הדמות הם תווי פניו של האמן.
גם שמו של הפסל, המהווה פרפרזה על שם הספר "דיוקן האמן כאיש צעיר" מאת ג'יימס ג'ויס מעידה על תפיסה של הפסל כביטוי של הזדהות עצמית של תומרקין הפסל עם סבל ומחאה כנגד המלחמה.
פוסק קובע כי "מרמז על תלאותיו המוסריות של אמן הפועל בחברה השרויה דרך קבע בסכנה והנאבקת על עצם קיומה, ולפיכך מפגינה קוצר רוח כלפי האמנים".
העבודה נכללה בתערוכה הרטרוספקטיבית של תומרקין במוזיאון תל אביב לאמנות (1992) וכן בתערוכה "יגאל תומרקין - 50 שנות יצירה" (2009) שהוצגה בגלריות אופאל וזיסמן בתל אביב.
בשנת 2011 הוצגה בגלריה חזי כהן עבודה נוספת, מאוחרת יותר, של תומרקין תחת השם "דיוקן עצמי של האמן כלוחם".
דיוקן מיניאטורי הוא דיוקן בגודל מיניאטורי, בדרך כלל בצבעי גואש, מים, או אמייל.
דיוקנאות מיניאטוריים החלו לצבור פופולריות באירופה במהלך המאה ה-16, ובמהלך המאות ה17 וה-18. הם שימשו כאמצעי להכרות בין אנשים שאינם נמצאים בקרבה אחד לשני.
כך, אציל המציע את בתו לנישואין, היה שולח את דיוקנה עם שליח לבקר מחזרים פוטנציאליים.
וכן, חיילים וימאים נהגו לשאת מיניאטורות של יקיריהם בזמן מסע.
המיניאטורות הראשונות היו מנייר קלף מתוח ועליו ציירו בצבעי מים.
במחצית השנייה של המאה ה-17 זיגוג מאמייל על גבי נחושת הפך לפופולרי.
במאה ה-18 מיניאטורות צוירו בצבעי מים על גבי שנהב והגיעו לגודל של 4X3 ס"מ.
המיניאטורות שימשו לעיתים קרובות כמזכרות אישיות או כמכסה לקופסת טבק או תכשיטים.
מאמצע המאה ה-19, לאחר התפתחות הדאגרוטיפ והצילום, ירדה הפופולריות של המיניאטורות.
דיוקן מיניאטורי התפתח מכתב היד המאויר, שהוחלף, לצורך איור ספרים, על ידי טכניקות כגון דפוס עץ והדפסה על אבן.
עם ציירי מיניאטורות הדיוקן הראשונים נמנו ציירים כדוגמת ז'אן פוקה וסיימון בנינג, שבתו לוינה טירלינק ציירה מיניאטורות בעיקר דיוקנאות, ועברה לאנגליה, שם קודמה בתפקיד צייר חצר המלוכה, הנס הולביין, יצר מספר מיניטורות.
עם ציירי הדיוקנאות המיניאטוריים הראשונים היו ז'אן קלואה, ובנו פרנסואה קלואה, ז'אן פוקה ואחרים.
ומאוחר יותר גם ציירים כדוגמת פרנסואה בושה.
פרנסיסקו דה גויה הוא צייר ספרדי שידוע כי צייר מספר דיוקנאות מיניאטוריים.
הסגנון האנגלי של מיניאטורות דיוקן הגיע גם למושבות האמריקניות; בין ציירי המיניאטורות האמריקניות המוקדמות ביותר הייתה מרי רוברטס שגם הייתה האישה האמריקאית הראשונה שעבדה על מיניאטורות.
המיניאטוריסטית עמליה קיסנר קוּדֶר הייתה ידועה בדיוקנאות של אנשי המעמד הגבוה בניו יורק והאצולה האירופית בעשור האחרון של המאה ה-19. בין יצירותיה בצבעי מים על שנהב היו דיוקנותיהם של ניקולאי השני, קיסר רוסיה וססיל רודס.
אחד מציירי המיניאטורות המפורסם ביותר באמריקה במהלך המאה ה-18 היה רוברט פילד שהיה מוכר, בין היתר, בשל דיוקנו של ג'ורג' וושינגטון.
מיניאטורות דיוקן רבות צוירו בצבעי שמן, צבעי מים ואמייל, אך בעיקר בצבעי מים.
מיניאטורות הולנדיות וגרמניות רבות צוירו בשמן על נחושת.
טכניקה שיוחסה גם לרבים מהאמנים האיטלקים הגדולים, בעיקר אלה מבולוניה.
מ-1650 ואילך מיניאטורות נצבעו בזיגוג אמייל.
ז'אן פטיטו (1607–1691) היה מבולטי הציירים בחומר, וצייר דיוקן מיניאטורי של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
במהלך המאה ה-18, צבעי מים על השנהב הפך למדיום הסטנדרטי.
השימוש בשנהב אומץ לראשונה בסביבות 1700, בשלהיי שלטונו של ויליאם השלישי; מיניאטורות שקדמו להם צוירו על עור של עופות, קלף או קרטון, וחלקם על גבם של קלפי משחק או שכבה דקה של קלף על גבי קלף משחק.
"דיוקן האמן כפילוקטטס צעיר" הוא פסל מאת יגאל תומרקין, שנוצר בין השנים 1965–1966. אחד מעותקי הפסל נמצא באוסף מוזיאון ישראל, ירושלים.
שמו של הפסל "דיוקן האמן כפילוקטטס צעיר" מתייחס לספרו של ג'יימס ג'ויס "דיוקן האמן כאיש צעיר", המתאר את התגבשות תודעתו העצמית של הסופר.
הפסל דומה באיקונוגרפיה וקומפוזיציה שלו לפסל אחר של תומרקין מעותה עת - "דיוקן האמן כלוחם צעיר".
תומרקין בחר להציג את עצמו בדמותו של פילוקטטס, קשת מן המיתולוגיה היוונית שננטש על אי ומנהל מאבק ממושך בכוחות פנימיים וחיצוניים.
הפסל עשוי כאסמבלאז' שנוצק בברונזה.
דמותו של האמן מוצגת כדמות כחושה או כמעין בובה, המגיחה מתוך מבנה דמוי אבן או מצבה.
ייתכן כי מבנה זה מרמז על מבנה המערה שבה הסתתר פילוקטטס.
פני הדמות הן דיוקן עצמי של תומרקין.
פנים אלו ממורקות, תהליך המעניק להן צבע בהיר ומבריק.
במקום שבו היה אמור להימצא הגוף מגיחים כנים של כלי נשק שונים.
בעוד רגל ימין של הדמות קטועה, רגלו השמאלית מתוחה לפנים.
"דיוקן הרצל" הוא הדפס בטכניקה של שבלונה על בד, שנוצר בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות, ומתאר את דמותו של בנימין זאב הרצל.
דמותו של הרצל הייתה אחד מן הדימויים הרווחים ביצירות שנוצרו בבית הספר "בצלאל".
ייתכן כי העבודה נעשתה בידי קבוצת "תומר", או בבית-המלאכה של מיכאל פילמוס עסק ביצירת תמונות בטכניקה של הדפס סטנסיל על בד או על קטיפה שחורה.
בית-הספר ובבית-המלאכה נוצרו עוד דימויים של הרצל בטכניקה זו.
ביניהן ידועות עבודות של מאיר גור אריה ושל אריה מרדר.
הדיוקן נוצר בעזרת שתי שבלונות.
הראשונה, בצבע אפור, יצרה את תווי הפנים של הרצל על בד שחור.
הראש של הרצל מתואר כאן מן החזית והוא נתון בתוך מסגרת שחורה שראשה מעוגל.
שבלונה שנייה שימשה ליצור הבזקי אור (highlight) בצבע לבן.
אחד מן העותקים של העבודה הוצג בתערוכה "בצלאל של שץ" במוזיאון ישראל.
"דיוקן הרמן שטרוק" הוא פורטרט של הצייר היהודי הרמן שטרוק, שנוצר על ידי אליעזר שטריך בשנת 1923.
הפסל, העשוי גבס, נוצר בראשית תקופת מגוריו של שטריך בחיפה, לאחר שהתמנה למורה לציור בבית הספר הריאלי בחיפה.
הדיוקן עשוי כפרוטומה בגובה של 38 ס"מ, המציגה את ראשו של האמן.
העבודה היא דוגמה לדיוקנאות שיצר שטריך בתקופת מגוריו בארץ-ישראל, שהיו ברובם בסגנון אקדמי.
שטרוק מתואר כשמבטו מופנה למטה, תווי פניו וקווי המצח מודגשים ומעניקים לדמות מראה הבעתי.
"דיוקן הנישואין של איזק מאסה וביטריקס ואן דר לין" (1622) הוא ציור מאת הצייר ההולנדי פרנס הלס.
הציור מציג את איזק מאסה,אשר היה סוחר תבואה, נוסע ודיפלומט הולנדי ואת ביטריקס ואן דר לין, רעייתו.
הוא צויר, כנראה, לרגל נישואי הזוג בשנת 1622. תיאור זה הפך לקונבנציה של תיאורי זוגות, המתוארים על רקע נוף פתוח.
הזוג, שלתיאורו מוקדשים כשני שלישים מן הפורמט, מופיע ישוב על סלע, ומאחוריהם עץ גדול החוסם את הנוף.
ביטריקס לובשת שמלה שחורה ומעליה גלימה בגוון סגול כהה.
סביב צווארה צווארון תחרה גדול, ועל ראשה היא חובשת כובע מעוטר בסרט ורוד.
איזק מתואר חובש כובע לבד רחב שוליים.
הוא לובש בגד שחור המעוטר בתחרה לבנה.
ברקע התיאור מעין גן כפרי ובו מבנה בסגנון קלאסי ומזרקה גדולה.
דיוקן טוסקולום, הנקרא גם פסל טוסקולום, הוא אחד משני הדיוקנאות המפורסמים ביותר של יוליוס קיסר.
זהו פסל שיש שנמצא בעיר טוסקולום באיטליה.
הפסל מתוארך לתקופה שבה קיסר עדיין היה בחיים, ולכן הוא נחשב לאחד הדיוקנאות הריאליסטיים והאותנטיים ביותר של קיסר.
הדיוקן השני הוא דיוקן כיאראמונטי (Chiaramonti Caesar) המוצג במוזיאון הוותיקן ברומא.
תווי הפנים של הדיוקן תואמים את אלה שנמצאו על מטבעות שנטבעו זמן קצר לפני רצח קיסר, במיוחד על הדנאריוס שהונפק על ידי מרקוס מטיוס.
דיוקן טוסקולום מציג את יוליוס קיסר במבט רציני ומאופק.
הוא מתאר את קיסר עם תווי פנים ברורים, כולל מצח רחב ושיער דליל.
תווי הפנים שלו מדויקים ומפורטים, כולל הקמטים והצלקות.
הפנים שלו מוארכים, עם עצמות לחיים בולטות וקו לסת חד.
העיניים שלו שקועות מעט, והוא נראה מרוכז וחושב.
ייחודיות הפסל היא במידת הריאליזם והאובייקטיביות שבהם מתוארים פניו של קיסר, בניגוד לדיוקנאות אידיאליסטיים יותר שנעשו לאחר מותו.
הפסל התגלה בטוסקולום בשנת 1825, ומוצג במוזיאון העתיקות בטורינו (איט).
הדיוקן מייצג סגנון אמנותי שהיה מקובל ברומא של המאה הראשונה לפנה"ס, שבו הושם דגש על ריאליזם ואותנטיות.
מאז גילויו הפך דיוקן טוסקולום לאחד מהמקורות העיקריים לתווי דמותו האמיתיים של יוליוס קיסר, ולכן יש לו חשיבות היסטורית ואמנותית רבה.
הוא מאפשר לנו לראות את יוליוס קיסר כפי שהוא נראה בזמן חייו, ומשמש כמקור מידע חשוב על אמנות הפורטרטים הרומית.
בנוסף, הדיוקן משמש ככלי ללימוד ולמחקר על חיי היומיום, האסתטיקה והפוליטיקה של רומא העתיקה.
דיוקן ניקולאס ואן באמבק (בהולנדית: Portret van Nicolaes van Bambeeck; באנגלית: Portrait of Nicolaes van Bambeeck) הוא ציור שמן מאת האמן ההולנדי רמברנדט ואן ריין, המתוארך לשנת 1641. היצירה מתארת את ניקולאס ואן באמבק (1596–1661), סוחר צמר אמיד מאמסטרדם, ומוצגת כיום באוספי המוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות של בלגיה בבריסל.
הציור הוא חלק מצמד דיוקנאות שנוצרו במקביל: דיוקן של ניקולאס ואן באמבק ודיוקן רעייתו אגתה באס.
שני הדיוקנאות צוירו באותה שנה ונועדו להיות מוצגים יחד כ"דיוקנאות תואמים" (pendant portraits).
הציורים חולקים עקרונות קומפוזיציוניים משותפים כגון מסגרת מצוירת טרומפ-לויל המדמה עץ הובנה מלוטש, שממנה נראות הדמויות כמתקדמות לעבר הצופה.
רמברנדט שילב אשליה של עומק באמצעות פרטים החורגים מקו המסגרת – כדוגמת אצבעות, כפפה רפויה ושוליים של גלימה – תוך שימוש באור מוחזר המעניק תחושת חומריות ממשית למסגרת המדומה.
באמבק מתואר בלבוש בורגני רשמי – מעיל וכובע שחורים, צווארון לבן עמילן עם קפלים חדים ותחרה עדינה.
רקע בגוון חולי־זהוב ואור רך מעניקים לדמות זוהר בריא ואיפוק מכובד.
כפפה מעוכה בידו הימנית משמשת כסמל למעמדו – אדם שאינו עוסק בעבודת כפיים.
ידו השמאלית נראית אוחזת את המסגרת המדומה, והדמות כולה ניצבת מאחורי פרגוד מזויף שלכאורה בנוי מאבן כהה אך למעשה הוא חלק בלתי נפרד מהציור.
החתימה מופיעה בפינה הימנית העליונה, בסמוך לאזור מואר של תחרה מתעקלת – מחווה טכנית המעידה על שליטה חומרית גבוהה.
רמברנדט הדגים כאן את יכולתו ליצור אשליה של חומר מבריק באמצעות צבע בלבד, והמסגרת המצוירת משתלבת בתיאום מדויק עם מסגרת הציור האמיתית.
השוואה לדמויות אחרות ולדיוקנאות בני התקופה
ואן באמבק הופיע גם בציור הקבוצתי "החברה הכחושה" מאת פרנס הלס ופיטר קודה, המתאר את פלוגת המשמר האזרחי של קפטן ריינייר ריאל.
משפחת ואן באמבק הגיעה מפלנדריה והשתקעה באמסטרדם לאחר שסבו של ניקולאס הוצא להורג על ידי הדוכס מאלבה.
לאחר נישואיו לאגתה באס בשנת 1638, התגוררו בני הזוג בסמוך לביתו של רמברנדט.
באמבק אף הלווה כספים לרמברנדט ולסוחר האמנות חריט אולנבורך.
הקשרים האישיים והגאוגרפיים תרמו ככל הנראה להיווצרות ההזמנה לציור שני הדיוקנאות הזוגיים.
דיוקן האפיפיור פיוס השביעי הוא ציור שמן על בד מאת הצייר האנגלי סר תומאס לורנס, שנוצר בשנת 1819. הדיוקן מציג את פיוס השביעי (לואיג'י ברנבה קיארמונטי, 1742–1823), ונחשב לאחת היצירות המרכזיות בסדרת דיוקנאות של מנהיגי אירופה שהוזמנה על ידי ג'ורג' הרביעי, לציון תבוסת נפוליאון.
הציור מוצג כיום באולם ווטרלו בטירת וינדזור, חלל שהוקם במיוחד להצגת סדרה זו.
לאחר 1818 היה לורנס עסוק ברוב זמנו בהשלמת הזמנה מלכותית רחבת היקף: ציור דיוקנאותיהם של מנהיגי אירופה אשר חברו יחד להביס את נפוליאון.
בתחילה נועדה הסדרה להתלות בבית קרלטון, מעונו של ג'ורג' הרביעי, אך לאחר שינוי תוכניות עבור טירת וינדזור, הוחלט על הקמת חדר ייעודי – אולם ווטרלו – להצגת דיוקנאות אלו.
דיוקן זה נחשב לעיתים תכופות למרשים והמהודר ביותר בסדרה.
לואיג'י ברנבה קיארמונטי נבחר לאפיפיור בשנת 1800, תחת השם פיוס השביעי.
בשנת 1809 הוגלה על ידי נפוליאון בשל התנגדותו לתוכניותיו לסיפוח מדינות האפיפיור.
לאחר חמש שנות גלות, שב לרומא בשנת 1814 והפך לדמות סמלית בתהליך השיקום הרוחני והפוליטי של אירופה לאחר נפילת הקיסרות.
כאשר הגיע לורנס לרומא במאי 1819, הוא התארח בארמון הקווירינאלה, וזכה לתשעה מפגשי ציור עם האפיפיור.
לורנס התייחס לדיוקנאותיהם של אפיפיורים מן העבר, ובהם: יוליוס השני של רפאל (לונדון, הגלריה הלאומית), פאולוס השלישי של טיציאן (נאפולי, קאפודימונטה), ואינוקנטיוס העשירי של דייגו ולאסקס (רומא, גלריה דוריה-פמפילי).
בניגוד לדיוקנאות אלה, בחר לורנס להציג את פיוס השביעי בדמות מלאה.
דמותו, בעלת פנים חיוורות המודגשות על ידי שיער שחור, נראית פגיעה אך מלאת סמכות, בייחוד על רקע הניגוד בין הגלימות האדומות-לבנות לבין הכס האפיפיורי הנייד (sedia gestatoria).
לורנס יצר אפקטים מרהיבים של צבע ואור המבליטים את ממדיו הרוחניים והפוליטיים של האפיפיור, שנחשב בתקופתו כסמל לניצחון השלום על פני המלחמה.
בצדו השמאלי של הציור נראים פריטים מתוך אוסף הפיסול הקלאסי של הוותיקן, אשר הוצגו באגף ה"ברצ'ו נואובו" – חלל שהוקם במיוחד לתצוגה זו בפיקוחו של הפסל אנטוניו קנובה.
קנובה פעל להשבת האוסף מפריז לרומא לאחר נפוליאון.
האפיפיור אוחז במסמך הנושא את הכיתוב "Per Anto.
Canova" (למען אנטוניו קנובה), כהוקרה על תרומתו התרבותית.
דיוקן זה נחשב לאחת מיצירות השיא של לורנס, והוא מדגים את שליטתו בציור פורטרטים לא רק ברמה טכנית אלא גם ברמה ייצוגית-סמלית.
לורנס הצליח ללכוד את דמותו של פיוס השביעי כדמות מורכבת – רוחנית אך רבת סמכות, שלווה אך עוצמתית – ומיקם את הדיוקן בהקשר פוליטי, אמנותי ותרבותי עמוק.
הציור הוזמן בשנת 1819 עבור ג'ורג' הרביעי בתמורה ל־500 גיני, ונרשם ברשימת הפריטים של בית קרלטון באותה שנה (מספר 650).
הוא הועבר מאוחר יותר לאולם ווטרלו בטירת וינדזור, שם הוא מוצג עד היום.
תיעוד של הצגת הציור באולם מופיע באקוורל של ג'וזף נאש משנת 1844.
דיוקן דרנלי של אליזבת הראשונה הוא ציור פורטרט של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, שצויר ככל הנראה בשנת 1575 לערך.
זהות האמן אינה ידועה והציור נקרא על שם בעליו לשעבר, הלורד דרנלי.
כיום שמור הציור בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון.
דיוקן דרנלי הוא אחד מהדיוקנאות המובהקים והמשפיעים ביותר שנעשו למלכה אליזבת הראשונה.
מקור שמו הוא באחד מבעליו לשעבר, והציור מתוארך לסביבות שנת 1575. יש הסכמה רחבה בין החוקרים שהדיוקן צויר מתוך תצפית ישירה במלכה – דבר נדיר יחסית בתקופה ההיא – ודגם פניה כפי שצויר שימש בסיס לחיקויים וחזרות לאורך שלטונה.
שגרירים בני התקופה ציינו את הדמיון בין פניה של אליזבת לאביה, המלך הנרי השמיני.
המלכה מתוארת בציור מרוחקת, סמכותית וקרה.
היא לובשת דאבלט בעל סגנון גברי, צווארון תחרה רחב, ומחרוזת פנינים כפולה המסמלת טוהר.
בידה הימנית מניפת נוצת יען, וסביבה תכשיט חגורה ובו אבן רובי מוקפת בדמויותיהם של ארבעה אלים רומיים: מינרווה (חוכמה), יופיטר (ריבונות), ונוס (אהבה) ומרס (מלחמה).
יש המשערים שהתכשיטים או המניפה ניתנו לה כמתנות מאת החצרן שהזמין את הציור.
אחד המאפיינים הבולטים בציור הוא שימוש ב"מסכת הנעורים" – סגנון אידיאלי של ייצוג פני המלכה, אשר נשמר גם בדיוקנאות המאוחרים יותר.
דפוס זה קיבע את דמותה של אליזבת כאישה צעירה נצחית, חלק מדימוי "המלכה הבתולה".
מקומו של הדיוקן באבולוציה של דיוקנאות המלכה
למרות שנוצר מתוך תצפית ישירה, דיוקן דרנלי משקף את שלב המעבר בין דיוקנאות ריאליסטיים לבין הפיכתה של המלכה לדמות איקונית.
בשנים הראשונות לשלטונה אליזבת לא אהבה לדגמן לציורים, ורבים מהציורים המוקדמים מציגים אותה בפשטות או בחוסר דיוק.
רק בהמשך, בעקבות ביקורת של שליטים זרים ומטרות פוליטיות כמו נישואין, נוצרו דיוקנאות מדויקים יותר.
הציור שייך לשלב הזה – ריאליסטי, אך כבר ניכרת בו אידיאליזציה מתונה.
בדיקות טכניות שבוצעו לציור מראות כי צבעיו דהו עם השנים.
גוון עורה של המלכה, שבעבר היה ורדרד ובריא יותר, נראה כיום חיוור מאוד – תוצאה של התכלות הפיגמנטים האדומים.
הדגם המוזהב שעל שמלתה, שנראה כיום בגוון כתום-חום, היה במקור בצבעי ארגמן וזהב עזים.
בשנות שלטונה המאוחרות של אליזבת, ובעיקר לאחר פרוץ המלחמה עם ספרד בשנת 1585, עלה הביקוש בדיוקנאות של המלכה מצד הציבור האנגלי.
רוב הדיוקנאות מאותה תקופה הפכו להיות סמלים שלטוניים – דמותה הוצגה בגלימות טקסיות, והיא כמעט ואיבדה את פרטיה האישיים.
על רקע זה, דיוקן דרנלי בולט כציור שבו עדיין נשמרת תחושת אינדיבידואליות – המלכה מוצגת כאישה חיה ונושמת, ולא רק כאיקון.
דיוקן המלכה אלכסנדרה הוא דיוקן רשמי של המלכה אלכסנדרה, שצויר בשנת 1908 בידי האמן הצרפתי פרנסואה פלאמאן .
היצירה, בצבעי שמן על בד, מתנשאת לגובה של 254 ס"מ ורוחבה 132.1 ס"מ.
היא נחשבת לאחת מנקודות השיא של ציור הדיוקנאות המלכותיים בראשית המאה ה-20 ונמצאת באוסף המלכותי הבריטי.
הדיוקן הוזמן על ידי המלכה אלכסנדרה עצמה.
בציור נראית המלכה יושבת על מדרגת אבן ומביטה ישירות בצופה.
היא לובשת שמלת משי לבנה, כשאריג גזה שקוף מרפרף על זרועותיה וכתפיה.
לראשה מונח הכתר הקטן של המלכה ויקטוריה.
בנוסף, היא עונדת את סרט וכוכב מסדר הבירית, את שרשרת collier résille שעוצבה על ידי קרטייה בשנת 1904, וכן את יהלום קוה־א־נור כתליון.
ברקע נראה נוף מיוער עם רמז למבנה או טירה.
הציור הוזמן על ידי המלכה אלכסנדרה.
ישיבות הציור הראשונות עם פלאמאן נערכו בפברואר 1908. ב-9 באפריל פורסם בחוזר החצר כי נסיך ונסיכת ויילס – לעתיד המלך ג'ורג' החמישי והמלכה מרי – ביקרו בסטודיו של פלאמאן בפריז וצפו בדיוקן בהכנה.
הציור הוצג בתערוכה "מבחר דיוקנאות של נשים ידועות בחברה" בגלריית אגניו בלונדון בין יוני ליולי 1908. ישיבות נוספות עם המלכה התקיימו בארמון בקינגהאם בתאריכים 16, 17 ו-18 ביולי.
לאחר השלמתו, הוצג הדיוקן לראשונה בחדר הקטיפה (Crimson Drawing Room) בטירת וינדזור.
בשנת 1949 הועבר לארמון בקינגהאם.
פרנסואה פלאמאן נולד בפריז ב-6 בדצמבר 1856. הוא החל את הכשרתו האמנותית אצל אביו, לאופולד פלאמאן - צייר ומדפיס, ובהמשך למד באקול דה בוזאר אצל הציירים קאבאנל וז'אן-פול לורן.
פלאמאן היה צייר דיוקנאות מצליח, שקיבל הזמנות רבות מפריז, לונדון וניו יורק.
דיוקנאות נוספים שלו כוללים את דיוקנה של מריה פדורובנה (1894), אחותה הצעירה של המלכה אלכסנדרה, אשר נמצא כיום במוזיאון הארמיטאז', וכן דיוקן של ליידי דובין (1910) בגלריית פרנס, שבו נראית דמות לבושה בשמלת משי לבנה בתנוחה דומה, אך הפוכה, ועם רקע נופי דומה.
הציור מצויר בטכניקת ברוורה, הדומה לסגנונם של בני תקופתו של פלאמאן, כגון ג'ון סינגר סרג'נט ופיליפ דה לאסלו.
השילוב בין הרקע הפתוח והעיבוד המוקפד של שמלת המשי יוצר זיקה ברורה לציוריהם של אמנים בריטיים מהמאה ה-17 וה-18, כגון פיטר לילי ודיוקן מרי רובינסון מאת תומאס גיינסבורו.
דיוקן מרי רובינסון הוא ציור שמן על בד מאת האמן הבריטי תומאס גיינסבורו, שנוצר בסביבות שנת 1781. הציור מהווה סקיצה מוקדמת לפורטרט באורך מלא של מרי רובינסון, שחקנית בריטית ידועה ומאהבתו לשעבר של נסיך ויילס.
היצירה נמצאת כיום באוסף המלכותי הבריטי.
הציור, שגודלו 76 × 63.2 ס"מ, נרכש בשנת 1797 על ידי המלך ג'ורג' הרביעי, במסגרת מכירה שנערכה בסטודיו של גיינסבורו דופון – אחיינו ועוזרו של האמן.
באותה מכירה נכללו גם עבודות נוספות בלתי גמורות של גיינסבורו (מספרי קטלוג 405077 ו־405949).
הציור נוצר כהכנה לדיוקן באורך מלא שהוזמן בשנת 1781. הדיוקן השלם היה בבעלותה של רובינסון לפרק זמן קצר, ולאחר מכן נרכש שוב על ידי ג'ורג' הרביעי בשנת 1785. בשנת 1818 ניתן הדיוקן למרקיז השני מהרטפורד, וכיום הוא שמור באוסף וולאס שבלונדון.
מרי רובינסון (לבית דרבי; 1758–1800) הייתה שחקנית בריטית שהתפרסמה בגילום דמותה של פרדיטה במחזה אגדת חורף מאת ויליאם שייקספיר.
בעקבות פרסומה זכתה ליחסי אהבה קצרים עם נסיך ויילס (לימים ג'ורג' הרביעי), אשר הסתיימו בשנת 1781 – השנה שבה צויר הדיוקן.
הדמיון בין גורלה לבין דמותה של פרדיטה, נסיכה אבודה שמתאהבת בנסיך בתחפושת, הביא לכך שכונתה בפי הציבור "פרדיטה רובינסון".
בציור מתאר גיינסבורו את רובינסון בדמות מהורהרת המשתלבת בנוף טבעי, בין עצים, כשהיא אוחזת בדיוקן מיניאטורי של הנסיך ולצידה כלב – סמל לנאמנות.
האופן שבו היא מוצגת משקף את הדימוי הרומנטי והספרותי שדבק בדמותה בתקופה זו.
בשנת 1858 צוינה הימצאותו בטירת וינדזור, בחדר מספר 231.
דיוקן המלכה שארלוט הוא ציור שמן על קנבס מאת האמן האמריקאי-בריטי בנג'מין וסט, שנחתם ומתוארך לשנת 1779. הציור מציג את המלכה שארלוט, רעייתו של המלך ג'ורג' השלישי.
וסט יצר עבורם כזוג של דיוקנאות ממלכתיים תואמים.
שני הדיוקנים צוירו באותה שנה ותועדו לראשונה תלויים זה לצד זה באולם הקהל של המלך בארמון המפטון קורט.
בציור מתוארת המלכה כשהיא עומדת בחלל פנים דמיוני, שאינו מייצג מקום ממשי.
הבחירה בחלל אידיאלי זה מעניקה לדמות ממד טקסי ומרוחק, בהתאם לאופי הדיוקן הרשמי.
המלכה מתוארת בעמידה – ולא בישיבה – דבר שמחזק את תדמיתה כדמות סמכותית ובעלת נוכחות ציבורית.
כתרה מונח בצד ימין של הקומפוזיציה, באופן המאזן את כתרו של המלך, שמופיע בציורו התואם בצדו השמאלי.
הסידור הסימטרי הזה מדגיש את חשיבותה של המלכה בתפקידה הממלכתי ואת היותה שותפה ליציבות מוסד המלוכה.
ברקע הציור נראים שלושה עשר מילדי בני הזוג המלכותי, אשר נולדו עד לשנת 1779 (הנסיך אלפרד והנסיכה אמיליה נולדו לאחר מכן).
ייצוג הילדים מדגיש את אופיה הביתי של המלכה ואת תפקידה כאם, כחלק בלתי נפרד מתדמיתה הציבורית.
במרכז נראה ילדם הצעיר ביותר באותה עת, הנסיך אוקטבייוס, אשר נולד ב־23 בפברואר 1779. הופעתו בציור מעידה כי הציור הושלם רק לאחר תאריך זה, דבר המרמז על עדכניותו ועל תיאום הדוק בין האמן לבין בית המלוכה.
הנסיך אוקטבייוס רוכב בעגלת ילדים קטנה (פאייטון), הנמשכת על ידי הנסיך ארנסט ונדחפת על ידי הנסיך אדולפוס.
הנסיך אוגוסטוס שוכב על הקרקע ומשחק עם כלב.
מאחוריהם עומדות הנסיכות מרי וסופיה, ואילו שלוש הנסיכות הבכורות – שארלוט, אוגוסטה ואליזבת – ניצבות בשורה נוספת מאחור.
בצד ימין של הציור נראה הנסיך ויליאם במדי ימאי צעיר, עונד את הסרט והכוכב של מסדר הדרדר, ולצדו הנסיך אדוארד.
בצד שמאל ניצבים נסיך ויילס והנסיך פרידריק, כשהם לובשים מדי וינדזור עם הסרט והכוכב של מסדר הבירית.
תיאור הילדים על פי תפקידיהם, גילם ולבושם הממלכתי נועד לשלב בין דימוי משפחתי לבין סמלים ממלכתיים של נאמנות, מעמד וירושת שלטון.
בנוף הרקע של הציור נראית החזית הדרומית של טירת וינדזור.
בקדמת התמונה מופיע מבנה מוארך וצר – "לודג' המלכה" – שנבנה בשנות ה־70 של המאה ה־18 עבור המשפחה המלכותית, לאחר שהטירה הייתה מוזנחת במשך דורות קודמים.
הכללת המבנה בציור מעניקה להקשר ההיסטורי של המקום ממד ויזואלי, ומציגה את המעבר ממבנים ישנים ומוזנחים לבנייה חדשה, פרטית ומשפחתית.
הלודג' נהרס לימים על ידי המלך ג'ורג' הרביעי.
הציור חתום ומתוארך בפינה: Benj.
West / 1779. הוא הוזמן על ידי המלך ג'ורג' השלישי והמלכה שארלוט.
בשנת 1792 תועד הדיוקן בחדר השינה של המלכה בטירת וינדזור, ובהמשך הוצג בחדר הציור של המלכה בארמון המפטון קורט בשנים 1835 (מס' 417) ו־1861 (מס' 498), כחלק מאוספי הארמון.
דיוקן ההכתרה של ג'ורג' השלישי הוא ציור שמן מאת האמן הסקוטי אלן רמזי, אשר מציג את המלך ג'ורג' השלישי בלבוש ההכתרה המלכותי.
הציור נוצר בשנת 1761–1762 בעקבות הכתרתו של המלך, ומהווה את הגרסה המרכזית מבין סדרת דיוקנאות שנוצרו לשימוש רשמי ברחבי האימפריה הבריטית.
הדיוקן נשמר כיום באוסף המלכותי ונחשב לאחת מהיצירות החשובות שייצגו את דמותו הציבורית של המלך במאה ה־18.
זהו הדיוקן המרכזי מגרסת הכתר של דיוקן המדינה של ג'ורג' השלישי בלבוש ההכתרה.
הכתרתו של ג'ורג' השלישי התקיימה ב־22 בספטמבר 1761. הצייר הסקוטי אלן רמזי כבר צייר את המלך כנסיך ויילס בשנת 1758 עבור ג'ון סטיוארט, הרוזן מביוט - הפטרון החשוב ביותר של רמזי בלונדון, וכן יועצו ומורו של ג'ורג' השלישי.
הצלחת דיוקן זה, וכן דיוקן נוסף של ביוט (שניהם מוצגים במאונט סטיוארט, אי ביוט), הביאה להזמנה חשובה זו.
רמזי כתב בשנת 1766: "ציירתי, מן החיים, דיוקן גוף מלא שלו להנובר, פרופיל למטבע, ועוד דיוקן גוף מלא אשר לאחר ההכתרה הלבשתי אותו בלבוש הכתרה לפי פקודת הוד מלכותו.
זמן קצר לאחר הגעתה של הוד מלכותה (המלכה), היא גם הואילה לשבת עבורי; ושני הציורים הללו בלבוש ההכתרה הם המקור שממנו צוירו כל ההעתקים שהוזמנו על ידי הלורד צ'מברלין".
בדצמבר 1761 דיווח רמזי ללורד ביוט כי הוא עובד גם על גרסה בלבוש ההכתרה עבור הנובר, ואחת עבור לורד ביוט (מאונט סטיוארט).
הוראס וולפול דיווח כי ראה את הציור (כנראה את זה) במרץ 1762, "צויר בדיוק לפי הגלימות שהמלך לבש בהכתרה".
מעמדו של רמזי ותפקידו הרשמי
בשל טעות, ג'ון שקלטון (שנפטר בשנת 1767) מונה שוב לצייר המלך הראשי עם עלייתו של ג'ורג' השלישי.
עם זאת, רמזי קיבל את התואר "אחד מציירי הוד מלכותו בתפקיד רשמי" והשתלט על תפקיד צייר המלך.
הסטודיו שלו בכיכר סוהו תואר כעמוס בדיוקנאות של הוד מלכותו בכל שלבי הציור.
הביקוש לגרסאות של דיוקני המדינה הרשמיים היה עצום, וכלל הזמנות מבני משפחת המלוכה, שליטים, ראשי מדינות, מושלים קולוניאליים, שגרירים, גופים ציבוריים, מוסדות ואנשי חצר.
נרשמו הזמנות עבור 150 זוגות דיוקנאות, 26 של המלך בלבד, ו־9 של המלכה בלבד.
רמזי החליט "לתת את הצביעה הסופית לכולם במו ידי", אך נעזר בעוזרים, בהם דייוויד מרטין וּפיליפ ריינאגל.
ארבעה זוגות של דיוקנאות גוף מלא מאת רמזי מתועדים בארמונות המלוכה כבר בשלבים מוקדמים.
דיוקן זה לא הופיע ברשימת תליית הדיוקנאות של ארמון בקינגהאם משנת 1774, ולכן ייתכן שנתלה בעבר בארמון סנט ג'יימס או בקרלטון האוס.
אחד הזוגות צויר עבור אוגוסטה, נסיכת ויילס, והוכנס למסגרת בשנים 1767–1768 על ידי הנגרים המלכותיים ג'ון ברדבורן וויליאם פרנס.
לקראת תערוכה בגלריית המלך בשנת 2004 הוצא הציור ממסגרתו הקבועה (מהשנים 1830–1839), שנקבעה בקיר אולם האוכל המלכותי בארמון בקינגהאם, והועבר זמנית למסגרת שתוכננה במקור עבור ציור אחר שסופקה אף היא על ידי ברדבורן ופרנס.
התנוחה האלגנטית מדגישה את כבודו ואת הריסון של המלך הצעיר.
השפעות סגנון צרפתי עכשווי ניכרות, במיוחד מציוריהם של ז'אן־מארק נאטייה ולואי־מישל ואן לו.
בפניה של ג'ורג' בציורו של רמזי יש ביטחון, עם שימוש בציור תחתון אפור; העור מוקרן בעדינות על ידי נגיעות קטנות של ורמיליון.
עובי הבד והמרקמים מוצגים באפקטיביות, כולל אור משתקף מפרוות ההרמין.
השילוב בין הדר לאצילות הביא להמשך הזמנות ממשפחת המלוכה.
חוזקו של מעמד רמזי בחצר הודגם גם כאשר ג'ורג' סירב לבקשתו של הלורד אגלינטון לשבת לציור אצל ג'ושוע ריינולדס ואמר: "מר רמזי הוא הצייר שלי, מיילורד".
הדיוקן הוזמן על ידי ג'ורג' השלישי, נרשם בשנת 1767 בקרלטון האוס – מגוריה של אמו, הנסיכה אוגוסטה.
ככל הנראה הוצב בשנת 1813 באולם הנוכחות בטירת וינדזור; בוודאות שב לקרלטון האוס בשנים 1816 ו־1819, ונרשם בחדר הכס (מס' 15) כפי שתועד באיורים של Pyne על מגורי המלוכה.
בשנת 1841 הופיע באולם הכס של ארמון בקינגהאם (מס' 186).
זו גרסה מצומצמת של דיוקן ההכתרה הידוע שרמזי עבד עליו בדצמבר 1761 וסיים עד מרץ 1762. הוראס וולפול העיר כי היא "צוירה בדיוק מהגלימות שהמלך לבש בהכתרה.
האריג המוזהב ופרוות ההרמין מעובדים לעילא; אולי יותר מדי, שכן הראש אינו יוצא כפי שצריך".
הוא נחרט בשנת 1767 על ידי W.
גרסאות מוקדמות גוף־מלא באיכות טובה מצויות גם בארמון הארכיבישוף בארמה, במאונט סטיוארט, בסטרטפילד סיי ובגלריית האמנות גילדהול.
רמזי נדרש ליצור העתקים של דיוקני ההכתרה של המלך והמלכה במשך שארית חייו.
העותקים נדרשו על ידי לשכת ההוצאות הפרטיות של המלך עבור מגורי המלוכה, וכן על ידי הלורד צ'מברלין עבור "האצולה, שגרירים ומושלים בפרובינציות", ובכלל זה המושבות האמריקאיות.
תיעוד כולל מונה 170 דיוקנאות של המלך ו־150 של המלכה, מהם כמעט 100 קיימים בהווה.
אף שרמזי אמר ללורד ביוט בשנת 1762 כי בכוונתו "לתת את הצביעה האחרונה לכולם", בפועל הדבר לא היה מעשי.
הסטודיו שלו התמלא ב"דיוקנאות של הוד מלכותו בכל שלבי הציור", שהוזמנו בהתלהבות על ידי "גופים מרוחקים וקולוניות מעבר לים", עד כי "גם עם כל העזרה שעלה בידו להשיג, לא הצליח לעמוד בדרישות היומיומיות".
העוזרים העיקריים כללו את דייוויד מרטין, פיליפ ריינאגל הצעיר, ג'ורג' רות' וג'יי.
אקרדט, אך לא ניתן להבחין בבירור בין עבודת רמזי לזו של העוזרים.
הדיוקנאות NPG 223 (המלך) ו־NPG 224 (המלכה), שהם גרסאות מוקדמות טובות של הסדנה, ככל הנראה נגעו בהם גם ידי רמזי עצמו בגמר.
דיוקנאות של המלך מאת רמזי הופצו עד מותו בשנת 1784, כאשר גיל המלך הוכפל מ־23 ל־46. קיימים מקרים נדירים בהם שובץ ראש משנת 1771 שצייר יוהאן זופאני, על גוף של רמזי.
רמזי גם צייר שני דיוקני פרופיל חצי־גוף של המלך בלבוש חצר ובלבוש לא פורמלי.
דיוקן המלכה מרי השנייה הוא ציור מאת סר פיטר לילי, שנוצר בערך בשנת 1677 ונמצא כיום באוסף גלריית הדיוקנאות הלאומית.
הדיוקן צויר ככל הנראה בסמוך לזמן נישואיה של מרי בסתיו 1677, כאשר צבע שמלתה הכתום עשוי להתייחס לתוארה החדש – נסיכת אורנג'.
אף שהציור מיוחס בעיקר ללילי, ייתכן כי אגרטל הפרחים המופיע בו צויר על ידי הנרי לנקירק, שהיה ידוע כצייר פרחים ופרטים נוספים ביצירות של לילי שנועדו לזכות להערכה.
גרסה דומה של הדיוקן, הנמצאת באוסף המלכותי, מציגה את מרי יושבת בכיסא מגולף ולצידה עמוד מחורץ משמאל, והיא ככל הנראה חלק מזוג עם דיוקן של ויליאם המוצב באחוזת סיון האוס.
גרסה מוקדמת נוספת מצויה באוסף פרטי בהאג.
גרסאות נוספות כוללות דיוקן בלבוש כסוף שנמכר בסותבי'ס ב-9 באפריל 1977 (פריט מספר 23), גרסה שהייתה בבעלותו של קיר סטרלינג, גרסה במוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות של בלגיה (מספר 3514), וגרסה מוקטנת (49x41 ס"מ) המיוחסת ל-C.
Netscher ונמצאת במוזיאון של מדינת מיינץ.
דיוקן חצי-אורך נוסף נמצא באוסף של לורד מונטגיו מביוליו, ומיניאטורה באורך חזה שיוחסה לריצ'רד גיבסון נמכרה בסותבי'ס ב-20 ביולי 1981 (פריט מספר 5).
ג'יימס השני החזיק בארבעה דיוקנאות חצי-אורך בלתי גמורים של מרי מאת לילי, וכן באחד של נסיך אורנג'.
דיוקן מרי השנייה כאשר עוד הייתה נסיכת אורנז' הוא ציור שמן על בד מן השנים 1686–1687, המתאר את מרי השנייה, מלכת אנגליה לעתיד, בעת שהייתה נסיכת אורנז'.
היצירה נוצרה בידי הצייר ההולנדי וילם ויסינג ונמצאת כיום באוסף המלכותי הבריטי.
הציור הוא גרסה חתומה ואותנטית של דיוקן קודם שצויר בהולנד בשנת 1685, והוא משקף את שיטות הייצור הסדנאיות שהיו נהוגות בסטודיו של ויסינג בלונדון בשלהי המאה ה-17.
ויסינג הגיע ללונדון בשנת 1676 ולמד אצל הצייר סר פיטר לילי.
לאחר מותו של לילי בשנת 1680, ויסינג ירש למעשה את פעילות הסדנה, והיה פעיל כצייר פורטרטים מרכזי עד מותו בשנת 1687, בגיל שלושים ואחת.
כל היצירות של ויסינג באוסף המלכותי מתוארכות לתקופה זו שבין 1680 ל-1687.
הציור מתאר את מרי השנייה כשהיא לבושה שמלה כחולה עם שרוולים לבנים, מעוטרת בסיכות יהלום וענק סביב צווארה.
מעל שמלתה היא עטויה בגלימה אדומה מרופדת בפרוות ארמין.
ברקע מופיעים ארמון וטרסות בסגנון הבארוק, מימין.
הדיוקן מבוסס על ציור מוקדם יותר של ויסינג, ומתאפיין בשינויים בשיער וברקע, הממחישים את האופן שבו סטודיו של אמן באותה תקופה עשה שימוש חוזר בדמות המרכזית תוך התאמה לעדכונים אופנתיים או צורניים.
Wissing / fecit" ומסומן באוסף המלכותי תחת מספר RCIN 405643. הוא תועד לראשונה במחסן ארמון קנזינגטון בשנת 1710, ולאחר מכן הוצג בחדר האוכל שבארמון המפטון קורט בשנים 1720 ו-1750. בשנת 1819 מוקם בחדר האוכל של המלך בארמון בקינגהאם, ובשנת 1861 הועבר לארמון המפטון קורט.
הדיוקן משנת 1686–1687 מהווה וריאציה מאוחרת של דיוקן קודם של מרי השנייה, שצויר על ידי ויסינג בהולנד בשנת 1685 (RCIN 404449).
שתי היצירות חתומות על ידי האמן, אך הגרסה המאוחרת מעידה על גישה סדנאית ליצירת פורטרטים בתקופה זו: ויסינג שומר על הדמות המרכזית, אך משנה את הרקע, את עיצוב השיער ואת פרטי הלבוש.
בעוד שהדיוקן המוקדם מציג את מרי יושבת בנוף טבעי, אוחזת בצעיף ועטויה בגלימה ארגמנית, הגרסה המאוחרת ממקמת אותה מול ארמון בסגנון הבארוק, בשמלה כחולה עם שרוולים לבנים, תכשיטים שונים וגלימה מרופדת פרוות הרמין.
ההבדלים בין הגרסאות משקפים הן את האסתטיקה המשתנה והן את דרישות הלקוח או המקום שבו יוצג הציור – תופעה שכיחה בתרבות החזותית של חצרות אירופה במאה ה-17.
דיוקן מרי השנייה כאשר עוד הייתה נסיכת אורנז' הוא ציור שמן שנעשה בשנת 1685 ומתאר את מרי השנייה, מלכת אנגליה לעתיד, בעת היותה נסיכת אורנז'.
הדיוקן נוצר על ידי האמן ההולנדי וילם ויסינג, בהזמנת אביה של מרי, המלך ג'יימס השני.
הציור הוא חלק מצמד דיוקנאות רשמיים של בני הזוג המלכותי לעתיד, ונחשב לאחת מהיצירות המרכזיות של ויסינג מתקופת פעילותו הקצרה באנגליה.
היצירה שמורה באוסף המלכותי הבריטי תחת מספר RCIN 404449 ומוצגת כיום בגלריית המלכה בארמון קנזינגטון.
הציור, בגודל 125.9 על 101.9 ס"מ, מתאר את מרי השנייה כשהיא יושבת בנוף טבעי, מחזיקה בצעיף בידה הימנית.
היא לבושה שמלת משי כחולה מעוטרת, ועטויה בגלימה ארגמנית מרופדת בפרוות ארמין.
על חזה שמלתה מוצמדת סיכת תכשיט מורכבת.
הקומפוזיציה שומרת על מאפיינים טקסיים ובארוקיים, המבליטים את מעמדה האצילי.
היצירה חתומה בידי האמן, עם הכיתוב "W: Wissing / fecit".
וילם ויסינג (1687–1656) היה צייר הולנדי שהגיע ללונדון בשנת 1676 ולמד אצל סר פיטר לילי.
לאחר מותו של לילי ב-1680, המשיך ויסינג את פעילות הסדנה והפך לצייר מבוקש בקרב חוגי האצולה.
כל יצירותיו שבאוסף המלכותי הבריטי נוצרו בין השנים 1680–1687, עד מותו בגיל צעיר יחסית – שלושים ואחת.
את הדיוקן של מרי יצר ויסינג בשנת 1685 לאחר שנשלח להולנד בשליחות ג'יימס השני, ובמסגרת זו צייר גם את דיוקנו של ויליאם מאורנז'.
הציור של ויליאם מציג אותו לבוש שריון עם סמלי מסדר הבירית ומטה צבאי בידו – רמז למעמדו הצבאי והפוליטי, שלוש שנים בלבד לפני שיפיל את ג'יימס השני ויעלה לכס כוויליאם השלישי.
הדיוקן מ-1685 שימש בסיס לגרסה מאוחרת יותר של אותו נושא, הידועה בשם RCIN 405643, אשר נוצרה ככל הנראה בשנים 1686–1687. לפי תיעוד האוסף המלכותי, גרסה זו היא וריאציה חתומה של ויסינג עצמו, ובה בולט השימוש החוזר בדמות המרכזית – תוך שינויים בתסרוקת, בעיצוב הרקע ובפרטי הלבוש.
הרקע הנופי הוחלף בארמון בארוקי עם טרסות, והופיעו תכשיטים נוספים כמו ענק וסיכות חדשות.
שינויים אלו משקפים את שיטות הייצור ה"סדרתיות" שנהגו בסדנאות אמנים באותה תקופה – כאשר אותו ציור שימש בסיס לגרסאות מותאמות אישית לבקשת מזמינים שונים.
כך מתועד גם השימוש בציור זה כדוגמה ל"תעשיית הפורטרטים" של סוף המאה ה-17 באנגליה.
הציור תועד לראשונה בשנת 1688 ברשומות האוצר המלכותי של ג'יימס השני, בארמון וייטהול (מספרים 1194–5).
בשנת 1710 הופיע ברשומות האחסון של ארמון קנזינגטון (125–6), וב-1736 הוצג בחדר השינה הפרטי של המלכה.
בשנת 1816 מוקם יחד עם הדיוקן של ויליאם בחדרו הפרטי של המלך בטירת וינדזור, והם מופיעים גם ביצירתו המאוירת של ויליאם פיין Royal Residences שפורסמה בשנת 1819.
דיוקן ויליאם הרביעי הוא ציור שמן מאת האמן האירי סר מרטין ארצ'ר שי, המתוארך לשנים 1833–1834. היצירה מצויה באוסף המלכותי הבריטי ומוצגת בחדר הכתר בטירת וינדזור.
הציור מציג את המלך ויליאם הרביעי לבוש בגלימות מסדר הבירית, ידו הימנית מונחת על חרבו, ולצדו כתר אדוארד הקדוש והשרביט מונחים על כרית על שולחן מכוסה.
ברקע הימני נראית טירה ווינדזור.
מרטין ארצ'ר שי, צייר וסופר אירי, יצר קשר ראשון עם משפחת המלוכה בשנת 1800 כאשר הוזמן לצייר את דיוקן הדוכס מקלרנס, לימים ויליאם הרביעי.
בשנת 1830, עם עלייתו של ויליאם הרביעי לכס המלוכה, מונה שי לנשיא האקדמיה המלכותית לאמנויות ונשא בתואר אביר.
כל יצירותיו המקוריות של שי באוסף המלכותי נרכשו או הוזמנו על ידי המלך.
המלך התרשם מציורו של שי מ-1833 של ריצ'רד, לורד ולזלי, והסכים לשבת בעצמו לציור דיוקן שיועד להישלח לוולזלי באירלנד.
במהלך הישיבה שינה המלך את דעתו והחליט לשמור את הציור לעצמו ולהציבו בחדר הכתר בטירת וינדזור.
הציור נוצר עבור ויליאם הרביעי והיה תלוי בחדר הכתר בטירת וינדזור לפחות מאז שנת 1875.
דיוקן המלכה ויקטוריה הוא ציור שמן מאת האמן הגרמני פרנץ קסאבר וינטרהאלטר, המתוארך לשנת 1842. זהו דיוקן רשמי של המלכה ויקטוריה (1819–1901), שנוצר יחד עם דיוקן מקביל של בעלה, הנסיך אלברט.
היא שמורה כיום באוסף המלכותי הבריטי.
ההזמנה והקשר עם בית המלוכה
הדיוקן היה ההזמנה הראשונה של בני הזוג המלכותי מווינטרהלטר, אשר נהיה לצייר החצר המועדף עליהם והפיק עבורם מעל מאה יצירות בין השנים 1842–1871. לואיז, נסיכת בלגיה, רעייתו של דוד המלכה, לאופולד הראשון, מלך הבלגים, המליצה על וינטרהאלטר במכתב שבו תיארה אותו כאמן מוכשר, אדיב וצנוע.
הצייר הגיע ללונדון לראשונה במאי 1842 ושב לבקר מדי קיץ או סתיו למשך מספר שבועות מדי שנה.
הציור צויר כחלק מזוג דיוקנאות רשמיים של בני הזוג המלכותי – המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט – שהוזמנו יחד בשנת 1842. הדיוקן של אלברט (RCIN 401412) נוצר בתיאום עם זה של ויקטוריה, ונועד להציגם זה לצד זה במרחבים ייצוגיים.
שני הדיוקנאות הוזמנו על ידי בני הזוג, והם נחשבים לתחילת שיתוף הפעולה האמנותי בינם לבין וינטרהאלטר.
גרסאות מהדיוקנאות נשלחו כמתנה רשמית ללואי פיליפ, מלך הצרפתים, ועותקים בגודל מלא על גבי פורצלן הותקנו לאחר מכן בקירות חדר המועצה בבית אוסבורן.
בתמונה מופיעה המלכה ויקטוריה בשמלת ערב לבנה ממשי ותחרה, כשעליה תכשיטים בעלי ערך רגשי מיוחד.
סיכת הספיר והיהלומים שעל חזייתה הייתה מתנת חתונה מהנסיך אלברט.
הטיארה, העשויה גם היא מספירים ויהלומים, נענדת מאחור מעל תסרוקת קלועה.
עיצוב הטיארה מיוחס כהשראה ישירה לדיוקן של המלכה הנרייטה מריה, בציור מן המאה ה־17 בסגנונו של אנתוני ואן דייק, בגלריית הדיוקנאות הלאומית, בלונדון.
השרשרת ככל הנראה כוללת תליון המכיל שיער של הנסיך אלברט, מתנה מהמלכה לואיז מבלגיה.
המלכה אוחזת בזר ורדים, והקומפוזיציה הכללית מזכירה דיוקנאות אנגליים מן המאה ה־17, בעיקר בסגנונו של ואן דייק.
השימוש המודגש בתחרה, שיוצרה כנראה באזור הוניטון, משקף את שאיפתה של המלכה לעודד את תעשיית הטקסטיל הבריטית.
העתקים רבים ממנו הוזמנו לאחר מכן עבור בני משפחה וריבונים זרים.
גרסה רשמית שנשלחה כמתנה למלך לואי-פיליפ מציגה את המלכה גם עם עיטור מסדר הבירית.
בנוסף להעתקי הפורצלן מבית אוסבורן, הוכנו גרסאות זעירות של הציור באמייל, אשר שובצו בצמידים.
לדברי אנה ריינולדס, הדיוקן של ויקטוריה מהווה חלק מצמד דיוקנאות שנועדו להציג את בני הזוג כיחידה מלכותית מגובשת.
עם זאת, הוא כולל רכיבים בעלי משמעות אישית מובהקת, הנוגעים למערכת היחסים הזוגית ולמתנות אינטימיות שהוענקו בין בני המשפחה.
לדברי ג'קלין באנרג'י, הדיוקן מדגים את האופן שבו חיים פרטיים ותפקידים רשמיים שזורים זה בזה אצל ויקטוריה, והאופן שבו היא שילבה יוזמות לאומיות – כגון עידוד תעשייה מקומית – בתוך דימוי חזותי מלכותי.
דיוקן זה, אשר נחשב לדיוקן הרשמי הראשון של המלכה ויקטוריה מאת וינטרהלטר, מוזכר בהקשר ישיר לדיוקן אינטימי נוסף שצויר על ידי האמן בשנה העוקבת (1843, RCIN 406010).
בעוד הדיוקן מ־1842 מציג דמות ממלכתית ומעוטר בסמלים של ייצוג פומבי, מציג הדיוקן המאוחר את המלכה בתנוחה אישית, נשענת על כרית אדומה, כששיערה חצי פרום והיא לבושה בשמלה פשוטה במיוחד.
הציור הוזמן אישית על ידי ויקטוריה כהפתעה ליום הולדתו ה־24 של אלברט ותואר ביומנה כ"ציור הסודי", אשר נועד לעיניו בלבד.
בשני הדיוקנאות נראית שרשרת עם תליון זכוכית בצורת לב, המכיל קווצת שיער של הנסיך, שניתן לה כמתנה מהמלכה לואיז מבלגיה.
העובדה שתכשיט זה מופיע הן בדימוי הציבורי והן בפרטי, מדגישה את רציפות הסמליות האישית במגוון הדימויים שווינטרהלטר יצר עבורה.
הדיוקנאות של ויקטוריה ואלברט מ־1842 הוזמנו על ידי בני הזוג המלכותי (התשלום נרשם בספטמבר 1842, סך של £157 10s לכל ציור).
היצירה תועדה בחדר הציור הלבן בטירת וינדזור בשנת 1878.
הדיוקן האינטימי מ־1843 (RCIN 406010) הוזמן אישית על ידי המלכה ויקטוריה וניתן כמתנה לאלברט ביום הולדתו, 26 במאי 1843. הוא תועד תלוי בחדר העבודה של הנסיך (חדר מס' 210) בטירת וינדזור בשנת 1878.
דיוקן הנסיך אלברט הוא ציור שמן מאת האמן הגרמני פרנץ קסאבר וינטרהאלטר, המתוארך לשנת 1842. היצירה מתארת את אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה ובן זוגה של המלכה ויקטוריה.
הציור נחתם ותוארך על ידי האמן, ומידותיו הן 132.7 × 97.2 ס"מ (קנבס מתוח).
הדיוקן שמור כיום באוסף מלכותי הבריטי.
הדיוקן צויר לצד דיוקן מקביל של המלכה ויקטוריה, והם היו היצירות הראשונות שהוזמנו מווינטרהאלטר על ידי בני הזוג המלכותי.
וינטרהאלטר, שהפך במהרה לצייר החצר המועדף עליהם, הפיק עבורם למעלה ממאה ציורים בין השנים 1842 ל־1871. הוא הומלץ למלכה על ידי המלכה לואיז מבלגיה, רעייתו של דוד המלכה ליאופולד הראשון, שתיארה אותו במכתבה כ"אדם מצוין, מלא להט לאמנותו, טוב-לב, נעים הליכות ובעל ענווה אמיתית".
הצייר הגיע לראשונה ללונדון במאי 1842 והמשיך לבקר שם מדי קיץ או סתיו במשך שנים רבות.
הנסיך אלברט מופיע בדיוקן כשהוא לבוש במדי שרד של פילדמרשל.
הוא עונד את כוכב מסדר הבירית ואת עיטור מסדר גיזת הזהב, ומחזיק חרב בעלת ניצב ממלוכי.
באותה עת עדיין נלבשו אפולטים וקשקשי כתף כמקובל, אך כבר ב־1843 החלו להחליפם בשרוכי כתף מסוג aiguillette – ייתכן כי יוזמה זו הייתה של אלברט עצמו.
הציור הוכן על בסיס סדרת פגישות שצולמו ביוני ויולי 1842. ביומנה כתבה המלכה ויקטוריה ב־27 ביולי 1842 כי היא מרוצה מאוד מהדיוקן, אותו תיארה כ"ציור יפהפה במיוחד".
לאחר פטירתו של אלברט, ציינה המלכה כי זהו אחד משלושת הדיוקנאות של בעלה שהעריכה במיוחד.
הדיוקן שימש בעיניה גם כאובייקט הנצחה מרכזי, ונותר בעל ערך רגשי גבוה לאורך כל חייה.
הדיוקן נועד להיתלות לצד דיוקנה של המלכה ויקטוריה כאמצעי לייצוג חזותי של הזוג המלכותי.
השניים הוזמנו ונוצרו כתמונת זוג תואמת לשימוש ממלכתי וייצוגי, והם מדגימים את השאיפה להציג את בני הזוג כישות מלכותית מאוחדת.
בניגוד לדיוקנאות פרטיים מאוחרים יותר, ציור זה הוזמן במסגרת רשמית במשותף על ידי ויקטוריה ואלברט, ונועד להקשרים ציבוריים ופוליטיים.
שני הדיוקנאות הוצבו בחדר האירוח הלבן בטירת וינדזור.
גרסה רשמית של הדיוקנאות הוזמנה מיד לאחר השלמתם כמתנה מלכותית ללואי פיליפ, מלך הצרפתים.
בתגובה, שלח המלך הצרפתי בשנת 1846 עותקים בגודל מלא על גבי לוחות פורצלן של סוור, אשר שובצו בקירות חדר המועצה באחוזת אוסבורן, שם הם שוכנים עד היום.
ייתכן כי גרסאות מיניאטוריות של הדיוקן הופקו גם הן באמייל, בדומה לגרסה הידועה של דיוקן המלכה ויקטוריה.
הדיוקן הוזמן על ידי המלכה ויקטוריה (התשלום נרשם בספטמבר 1842, £157 10s).
דיוקן הרוזן השני מליברפול הוא ציור שמן מאת האמן הבריטי סר תומאס לורנס, המתאר את המדינאי רוברט ג'נקינסון, שכיהן כראש ממשלת בריטניה בשנים 1812–1827. הציור נוצר בין השנים 1818–1823 והוזמן על ידי המלך ג'ורג' הרביעי בעלות של 300 גיניאות.
הציור, שמידותיו 140.1 × 108.6 ס"מ, מוצג כיום באולם ווטרלו שבטירת וינדזור, ונמצא באוסף המלכותי הבריטי (RCIN 404930).
לורנס מתאר את ג'נקינסון עומד בתנוחה המזכירה עמידה ליד דוכן הנואמים, לבוש במעיל כהה ועליו הסרט והכוכב של מסדר הבירית – עיטור האבירות הגבוה ביותר בממלכה המאוחדת.
הדיוקן מתייחס לתפקידו המרכזי של ג'נקינסון בתקופת סיום המלחמות הנפוליאוניות ובקונגרסים המדיניים שבאו לאחריהן.
הציור נותר בסטודיו של לורנס עד מותו בשנת 1830, ולאחר מכן נשלח לאולם ווטרלו.
הוא מופיע באיור של ג'וזף נאש משנת 1844, המתעד את סידור האולם (RCIN 919785).
אולם ווטרלו הוא חלל מרכזי בטירת וינדזור, אשר הוקם ביוזמתו של ג'ורג' הרביעי בעקבות חתימת חוזה לונדון בשנת 1814, והוקדש להנצחתם של מלכים, חיילים ודיפלומטים שלקחו חלק בהבסת נפוליאון ובהשבת הסדר המלוכני באירופה.
לורנס מונה לצייר את דיוקנאות האישים הבולטים, חלקם במהלך קונגרסים מדיניים ברחבי אירופה וחלקם באמצעות נסיעות ייעודיות.
מרבית מ-28 הדיוקנאות שיועדו לאולם נמסרו לאחר מותו של לורנס.
באותן שנים נבנה האולם עצמו על ידי קירוי חצר פנימית בטירה בכיפת זכוכית מוארת.
השלמתו התרחשה בימי שלטונו של ויליאם הרביעי.
האיור של נאש מציג את סידור הדיוקנאות כפי שהוא נשמר עד היום – דיוקנאות באורך מלא של לוחמים מעל המרפסות ובצדי הקירות העליונים, ומתחתיהם דיוקנאות של מלכים, דיפלומטים ומדינאים.
הציור הוזמן על ידי המלך ג'ורג' הרביעי והופיע ברשימת הרכוש של בית קרלטון בשנת 1819 (מספר 661).
לאחר מכן הועבר לאולם ווטרלו בטירת וינדזור, שם הוא מוצג עד היום.
דיוקן הקיסרית אליזבת מאוסטריה הוא דיוקן שנוצר בשנת 1865 על ידי הצייר הגרמני פרנץ קסאבר וינטרהאלטר.
הדיוקן, שהוזמן על ידי הקיסר פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, מתאר את רעייתו, אליזבת, נסיכת בוואריה, בהופעתה החגיגית והזוהרת ביותר, והוא נחשב לדיוקן הידוע ביותר שלה.
וינטרהאלטר, מציירי הדיוקנאות הבולטים של האצולה האירופית במאה ה־19, צייר את הקיסרית אליזבת ארבע פעמים.
את דיוקן זה יצר בשנת 1865, כאשר אליזבת הייתה בת 28. זהו אחד הציורים האחרונים שיצר האמן לפני מותו שמונה שנים מאוחר יותר.
הדיוקן מציג את סגנונו הרומנטי המאוחר של וינטרהלטר, כפי שהוא בא לידי ביטוי במכחולו המשוחרר ובדגש על הדרת הנושא.
הדיוקן הוזמן על ידי הקיסר והוצב בארמון, לצד שני דיוקנאות אינטימיים יותר שצוירו באותה תקופה והוצגו בלשכתו, בהם נראית אליזבת בתלבושת בית עם שערה פזור.
בציור נראית הקיסרית לבושה בשמלת ערב עשויה סאטן לבן ועליה שכבת טול המעוטרת בכוכבי כסף מבריקים.
השמלה, שלפי הערכה עוצבה על ידי צ'ארלס פרדריק וורת', מייצגת את האופנה הגבוהה של התקופה ומותאמת למעמדה הרם של הקיסרית.
שמלתה רקומה גם באבני חן ופנינים, והיא בעלת מפתח כתפיים נמוך ומחוך הדוק.
הקומפוזיציה מדגישה את דמותה הזקופה של אליזבת, אשר ראשה מעוטר בצמות קלועות המעוצבות ככתר טבעי.
בין שיערה שובצו סיכות בצורת פרחי אדלוויס מיהלומים – סמל הרי האלפים האוסטריים.
בידה היא אוחזת מניפה, שהייתה אז אביזר אופנתי מקובל.
הדיוקן משקף את סגנון הלבוש הרווח בקרב האריסטוקרטיה האירופית במחצית השנייה של המאה ה־19: מחשופים עמוקים, שרוולים תפוחים, חצאית קְרִינוֹלִין כפולה ובדים קלילים ובהירים כגון טול, מוסלין וגזה.
ההתאמה בין קישוטי השמלה לקישוטי השיער תואמת מגמה אופנתית של שנות ה־60 של המאה ה־19. הצבע הלבן נחשב אז לשיא האלגנטיות, ונראה בקרב נשות אצולה רבות, אם כי שמלתה של סיסי נחשבה ייחודית באופייה.
הדיוקן שימש להפגנת מעמד חברתי.
בתקופה שבה לבוש הגברים היה אחיד ומינימלי, נשות החברה הגבוהה שימשו כ"מראה" למעמדם של בעליהן.
עושר הקישוטים והאביזרים ששולבו בתלבושתה של הקיסרית ביטאו את חשיבותה החברתית.
תסרוקתה – שנחשבה לסימן ההיכר שלה - הפכה למושא חיקוי, עד שניתן היה להשיג סיכות ותוספות שיער בהשראתה.
השפעת הדימוי התרחבה גם אל מחוץ לחצר האוסטרית, למשל לתיאטרון ולאיורי אופנה בני התקופה.
אליזבת נחשבה לאחת הנשים היפות במעמד המלכותי באירופה.
לפי עדויות מהתקופה, ביניהן זו של הקיסרית אז'ני מצרפת, נתפסה סיסי כ-"מלכה היפה ביותר באירופה".
הדיוקן של וינטרהאלטר תרם רבות לעיצוב דמותה הציבורית ולמיתוגה כמלכת יופי ואופנה, ונותר עד היום תיעוד חזותי אייקוני של דמותה.
דיוקן העיתונאית סילביה פון הארדן הוא ציור מאת הצייר הגרמני אוטו דיקס משנת 1927. היצירה, שבוצעה בצבעי שמן וטמפרה על לוח עץ בגובה 121 ס"מ ורוחב 89 ס"מ, מתארת את העיתונאית והמשוררת הגרמנייה סילביה פון הארדן.
הציור מוצג במוזיאון לאמנות מודרנית שבמרכז פומפידו בפריז.
הציור מתאר את דמותה של פון הארדן, אישה בוהמיינית, אינטלקטואלית ופורצת דרך, המייצגת את דמות "האישה החדשה" - ביטוי לדיונים חדשים סביב מיניות, שוויון וחברה עירונית המונית.
ב-1959 כתבה פון הארדן עצמה על נסיבות היצירה: דיקס פגש אותה ברחוב וקרא לעברה, "אני מוכרח לצייר אותך!
אוטו דיקס היה חבר בזרם "האובייקטיביות החדשה" - תנועה שהתנגדה לרומנטיקה ולאידיאליזם, ובחרה בתיאור ישיר, חד ולעיתים אכזרי של המציאות.
בריאיון מ-1965 אמר דיקס: "אנחנו רוצים לראות דברים עירומים לגמרי, ברורים, כמעט ללא אמנות.
אני המצאתי את האובייקטיביות החדשה." רבות מיצירותיו עוסקות בצד האפל של החברה – ספסרי מלחמה, נכים, זונות ונשים הרות במצוקה.
חוויותיו כתותחן במלחמת העולם הראשונה עיצבו את השקפת עולמו: "המלחמה כל כך חייתית: רעב, כינים, בוץ, רעשים מטורפים...
הרגשתי, כשבחנתי את ציוריי המוקדמים, שפספסתי את הצד המכוער של המציאות."
האלמנט הבולט ביצירה הוא הקונטרסט הצבעוני החריף: שמלת הדמות בצבע אדום-תות בדוגמת משבצות עומדת בניגוד חד לקיר הוורוד-פוקסיה מאחור.
גם פרטים אחרים בולטים - היד הפתוחה על הירך, גרביים מתחילים להידרדר, מונוקל בעין הימנית, הבעת פנים חמוצה ותנוחה זוויתית מעוותת.
קומפוזיציה זו - מסנטר מחודד ועד זרועות מסובבות - מבטאת את נטייתו של דיקס לשקף את עולמם הפנימי של מושאי ציוריו דרך גופם.
תנוחתה והלבוש של הדמות מוצגים בהגזמה כמעט סטריאוטיפית - כאילו הפכה לסמל ולא לדמות פרטית בלבד.
היצירה מציגה דמות נשית מודרנית אך רבת סתירות, באופן שאינו סנטימנטלי או מחמיא.
דיקס הצליח לתמצת את עולמה המורכב של "האישה החדשה" בתקופת רפובליקת ויימאר תוך תיעוד ישיר, כמעט קר, של הסביבה התרבותית והחברתית.
הציור מתאר את פון הארדן יושבת בבית קפה, שותה קוקטייל ומעשנת.
היא מוצגת כאנדרוגנית, לא מושכת, בעלת שיער כהה, מונוקל ועור פנים חסר חן.
אצבעותיה מתוארות כצבתות מפלצתיות והבעתה חדה.
סאלי ויטמן קולמן מציינת כי אף שהאישה במציאות לא הייתה יפה, דיקס בחר להקצין את חזותה לשם אמירה חזותית: לא יופי נשי אלא ייצוג חזותי של מצבה הנפשי והחברתי של תקופה.
כאמן שפעל תחת עקרונות "האובייקטיביות החדשה", דיקס ראה עצמו כמעין כתב חזותי - מצייר את המציאות באופן מודגש כדי להעביר שיפוט מוסרי.
הציור שימש כהשראה ישירה לסרט קברט (1972) בבימויו של בוב פוסי, אשר התרחש בברלין של 1931, אותה תקופה בה פעל דיקס.
דימויה של פון הארדן מופיע כבר בדקות הראשונות של הסרט, כאשר האזכור הישיר לציור מוסיף לאותנטיות האמנותית וההיסטורית של הסצנה.
בין היתר הוצגה בתערוכה שהתקיימה בין 16 בדצמבר 2023 ל־7 באפריל 2024 במוזיאון האמנות של שטוטגרט, תחת הכותרת: Sieh dir die Menschen an!
דיוקן טיפוסי באובייקטיביות החדשה של תקופת ויימאר").
התערוכה בחנה כיצד ציירים מהתקופה עיצבו דמויות כנציגות של טיפוסים חברתיים.
הציור של דיקס נתפס כדוגמה מובהקת לדמות ה"אישה החדשה", אישה עצמאית, אנדרוגינית ואינטלקטואלית, שתכונותיה - כמו אף מודגש, מונוקל והבעה חמורת סבר – הובלטו באורח סטריאוטיפי.
דיוקן המלך ג'ורג' השישי הוא ציור בצבעי שמן מאת הצייר הבריטי ג'רלד קלי שהוזמן בשנת 1938 והושלם במהלך שנות מלחמת העולם השנייה.
היצירה, שהוזמנה על ידי המלך עצמו, מתארת את ג'ורג' השישי בלבוש טקסי מלא ונחשבת לאחת מיצירות הפורטרט הרשמיות המרכזיות של תקופתו.
הציור בוצע בטכניקת שמן על בד בין השנים 1938–1943. עם פרוץ המלחמה הועבר הציור הלא-גמור מסטודיו האמן בלונדון אל טירת וינדזור, שם המשיך קלי בעבודתו במהלך חמש השנים הבאות.
הציור מציג את המלך ג'ורג' השישי בעמידה, בתנוחה רשמית, כשהוא ניצב בחלל פנים המבוסס על בניין המשנה למלך בדלהי.
המלך לובש את גלימת ההכתרה ועונד את הענק, הכוכב והסרט של מסדר הבירית.
ידו השמאלית מונחת על מותנו, ובידו הימנית הוא אוחז בשרביט המלכותי.