tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-14 בספטמבר 1938 השתתף דוד מוסינזון בסיור ברכב בעמק בית שאן, שמטרתו לאתר על אדמות הקרן הקיימת מקומות להקמת היישובים החדשים נוה איתן וכפר רופין, במסגרת חומה ומגדל.
במכוניתם הוא ישב מאחור ולידו ישבו חיים שטורמן מראשוני "השומר" וממקימי קיבוץ עין חרוד והאחראי בו על הביטחון, ואהרן אטקין ממייסדי קיבוץ גבע.
במושבים הקדמיים ישבו אברהם ברגמן, קצין המחוז מטעם שלטונות המנדט הבריטי, לימים הארכאולוג פרופסור אברהם בירן, שנהג ברכב, ולידו שוטר בריטי שנועד להגן עליהם.
אחרי מכוניתם נסע טנדר ליווי עם נוטרים עבריים.
ליד הכפר סמריה (כיום המושב שדי תרומות) עלתה מכוניתם על מוקש רב עוצמה שהתפוצץ, המכונית הועפה ונמעכה.
אברהם ברגמן והשוטר לקו בהלם בלבד, אך הספסל האחורי, שעליו ישבו דוד מוסינזון, חיים שטורמן ואהרן אטקין, התרסק.
אהרן אטקין ודוד מוסינזון נהרגו במקום.
חיים שטורמן נפצע קשה ומת לאחר מכן מפצעיו.
ארונו של דוד מוסינזון הועבר לבית הפועלים, בניין ההסתדרות בעפולה.
לצידיו ניצב משמר כבוד של נוטרים.
סניף "הפועל" בעפולה הכריז על שבוע אבל בו תושבת פעילותו.
בתי הקפה בעיר הודיעו על ביטול הנגינה והריקודים במוצאי שבת הקרובה.
למחרת, ב-15 בספטמבר, יצא הארון מעפולה לתל אביב והונח בגימנסיה הרצליה.
המחנך והסופר ד"ר חיים הררי נשא דברי הספד.
משם יצא מסע ההלוויה לבית הכנסת הגדול שם נשא דברי הספד הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, רבה הראשי של העיר.
אלפים ליוו את מסע ההלוויה.
דוד מוסינזון נקבר בחלקת ההגנה וההעפלה של בית הקברות נחלת יצחק.
ליד הקבר ספד לו אביו, ד"ר בן ציון מוסינזון, ואמר: "זכית לכך כי על במותיך נפלת, בני.
חינכנו אותך ברוח נאמנות ובהקרבה לעם.
כל אשר היה לנו, חלק גדול מחיינו ונשמתנו, הנחנו בקבר זה.
אילו היינו צריכים להתחיל מחדש, אילו ידענו מראש מה יהיה בסופו, היינו עושים כך שנית כי זוהי הדרך האמיתית".
שני הקורבנות האחרים של הפיגוע נקברו בקיבוציהם, חיים שטורמן בעין חרוד ואהרן אטקין בגבע.
שמם של דוד מוסינזון ושני חבריו מונצח במספר מקומות בעמק יזרעאל וסביבתו.
בעירו עפולה הוקם על ידי המועצה המקומית בשנת 1940, במלאת שנתיים למותו, גן עירוני במרכז העיר שנקרא בתחילה "גן דוד" וכיום "כיכר דוד".
הגן הלאומי, "גן השלושה" בעמק המעיינות, הוא הסח'נה, נקרא על שם שלושתם.
על שמו של חיים שטורמן נקראים קיבוץ מעוז חיים, המוזיאון האזורי של עמק יזרעאל, "בית שטורמן" בעין חרוד, שנוסד בשנת 1941, לוח זיכרון לזכרם הוצב בעמק המעיינות בסמוך למקום הפיגוע, ליד היישוב הקהילתי תל תאומים.
ב-14 באוגוסט 2018, במלאת 80 שנה לנפילתם נערך במקום טקס לזכרם בו נחשף הלוח שעבר חידוש.
לזכרו של אטקין נבנה בית טבע ובית כיתות בקיבוץ גבע "בית אתקין" (1940, אדריכל שמואל ביקלס)
דוד מגיד (י' באלול תרכ"ב, 1862 – 1942) היה סופר וחוקר תולדות ישראל ותרבות יהודית.
נולד בשְׁנִיפִּישׁוֹק, פרוור של העיר וילנה.
בנו של המלומד הלל נח מגיד שטיינשניידר.
עבודותיו הספרותיות של דוד מגיד בעברית, יידיש ורוסית מקיפות נושאים רבים ומגוונים, בתולדות עם ישראל ותרבותו: אמנות, פולקלור ואמונה, מוזיקה יהודית.
הוא התמקד בחקר העת העתיקה וימי הביניים.
דוד מגיד השלים את חוק לימודיו בסנט פטרבורג, ושם התגורר.
בין השנים 1890–1897 לימד שם בתיכון יהודי ושימש מורה לדת היהודית גם בתיכונים מטעם הממשלה הרוסית.
בשנת 1918 החל לעבוד כספרן ליהדות במדור לאוריינט בספריה הממשלתית של סנט פטרסבורג.
בשנת 1921 התמנה לפרופסור להיסטוריה של האמנות במכון הרוסי לעמי אסיה.
בשנת 1925 הפך לפרופסור היהודי הראשון לשפה העברית באוניברסיטת לנינגראד.
בצעירותו, שימש דוד מגיד אחד ממזכיריו של שמואל יוסף פין וסייע לו בהדפסת חיבוריו 'האוצר' (1903-1884) ו'כנסת ישראל' (1900-1886)- ביוגרפיה של מלומדים וסופרים יהודיים.
דוד מגיד פרסם מאמרים רבים בכתבי עת יהודיים, וכן תרם ערכים לאנציקלופדיה הרוסית (Yevreiskaya Entziklopedia).
הוא ערך לדפוס (1897) את החיבור 'צמח דוד' מאת דוד בן מרדכי כוכיזוב, וערך גם את 'לוח התחיה'.
שם העט העברי של דוד מגיד היה 'צפוני מערבי'.
פרסומיו העבריים כוללים גם את תולדות מרק אנטוקולסקי ('הפרופיסור מרדכי בן מתתיהו אנטוקולסקי :קצור תולדותיו ופרשת עבודתו בשדה מלאכת המחשבת עד היום הזה', ורשה 1897), ומונוגרפיה על מרדכי אהרן גינצבורג.
עבודה ביבליוגרפית שלו -רשימת פרסומיו של אברהם אליהו הרכבי - הושלמה ופורסמה בעזרתו של שמואל אברהם פוזננסקי (1909).
פרסומיו בשפה הרוסית עסקו בעיקרי האמונה היהודית ובליטורגיה, והיסטוריה של יהדות הקווקז.
הוא הכין מהדורה רב-לשונית של התנ"ך עם כ40 שפות ודיאלקטים שונים.
עבודה אחרת שלו עניינה זכרונותיו על חיי אביו ועל משכילי וילנה הראשונים, נתפרסמה ביידיש ב'פון נאענטן עבר' (1937).
הוא גם השלים והוציא לאור את חיבורו של אביו 'תולדות משפחות גינצבורג' (1899).
הפרופיסור מרדכי בן מתתיהו אנטוקולסקי: קצור תולדותיו ופרשת עבודתו בשדה מלאכת המחשבת עד היום הזה, ורשה: [חמו"ל], תרנ"ז.
"ר' מרדכי אהרן גינצבורג: תקנ"ו - תר"ז.
ספורי תולדותיו ופרשת עבודתו בשדה ספרות העברית", פטרבורג, תרנ"ז
תולדות משפחות גינצבורג, פטרבורג תרנ"ט
דוד מיכאלי הוא אמן, סופר וחוקר תנועה והתנהגות במרחב.
ממייסדי תחום טיפול באמצעות שטח בארץ.
בשנת 2003 זכה בתחרות הסיפור הקצר מטעם העיתון "הארץ" על הסיפור "הכותאב".
לימד (2010–2021) במכללת "סמינר הקיבוצים" את תחום טיפול שטח (Eco-encounter therapy).
מיכאלי גדל בעיר רמת גן.
למד עיצוב גרפי לתואר ראשון באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל
בירושלים, (1980-1976), ובתקופה זו גם החל לתרגל תנועה.
הוא פועל כאמן, מעצב, וכותב שירה ומסות (1980 - עד היום).
ספריו עוסקים בתנועה, מרחב וזיכרון.
התמחה בעיצוב ספרים, ובשנת 2002, הקים את "מדף בית הוצאה לאור" לספרות, שירה, אמנות ותפיסה.
התמחה במסעות טיפוליים במדבר (1993–2021).
בשנים 2009–2010, למד וקיבל תעודת מוסמך בריאות הציבור (MPH) במסלול "ניהול מצבי חירום ואסון", בבית הספר לבריאות הציבור בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר, באוניברסיטת תל אביב.
ממקימי "המכון ללימודי שטח" וחבר באגודת הסופרים.
דוד מיכאלי פעיל בתחומי אמנות, עיצוב, תנועה, שטח וכתיבה.
בתחום טיפול שטח במדבר פעל בשנים 1993–2007 עם מומחה השטח ניר גור.
בשנת 2008, החל לרכז את תחום "טיפול שטח" בעמותת "ענב".
ובשנת 2010, הקים בבית הספר ללימודי תעודה במכללת "סמינר הקיבוצים" את תחום טיפול שטח Eco-encounter therapy, עם יישומו כגישה של טיפול וחינוך הכוללת מרכיבים של שינוי מרחבי, התמודדות עם מצבים משתנים, שילוב תחומי ניהול וטיפול, ייזום פעולה מעמתת ופרדוקסלית שאינה שיפוטית ותמיכה בהבנה סביבתית כמפתח לבחירה.
מיכאלי הרצה על טיפול שטח ואוריינות סביבתית בשילוב עם שירת הייקו.
בתחום התנועה, למד בשוטוקאן קרטה ישראל אצל מאיר יהל והוסמך לדרגת דאן 2 על ידי (Tsutomu Ohsima) (1988-1977); מיכאלי הוא מראשוני מתרגלי טאי ג'י צ'ואן בארץ אצל ניצן מיכאלי (1984 - 2010), ובמשך כ-8 שנים, לימד טאי צ'י בתל אביב (1997-1990), עד היום הוא ממשיך בתרגול עצמי.
3 ספרים בתחום התנועה, כתובים בסגנון של שירה הוראתית:
הספר הראשון - "הערות זמניות על תנועה" (1997), הוא אסופת הערות שכתב בתקופה שלימד טאי ג'י צ'ואן בין השנים 1990–1997. בספר 12 רישומי פעולה שצייר.
הספר השני - "כתבי המופת - טאי ג'י צ'ואן ג'ינג" הוא תרגום מקור מהשפה הסינית.
העבודה עליו החלה בשנת 1992 ונמשכה עד שנת 2005. עבודת התרגום מסינית בוצעה בדומה לשיטת התרגום המילונית של המשורר עזרא פאונד.
הספר השלישי - "תשעת נקבי הפנינה", פורסם בשנת 2017, והוא המשך אסופת ההערות מהשנים 1997–2001.
5 ספרים בנושאים של מרחב והתנהגות:
5 ספרים בנושאים של מסע וזיכרון:
כמו כן, הוציא לאור את הספר "פסוקי ההשתוקקות", ספר שבו ערך את פסוקי מגילת שיר השירים במתכונת שירים בודדים.
בין מאמריו: "שביל מקום" (מגזין בלוק, 2005); "מה תופסות הצפרדעים" - סדרה בת 5 מאמרים בנושא זן (ניו-אייג', 2005,
Nrg); "מדריך הטרמפיסט לבדידות" סדרה בת 3 מאמרים (ניו אייג', nrg, 2005); "אה!" - הייקו - אומנות השירה הקצרה בעולם (ניו-אייג', 2008, nrg) ועוד.
תחום הטיפול באמצעות שטח ואתגר, החל להתמסד בישראל בשנות ה-90 של המאה הקודמת, והראשונים לכך היו ניר גור ודוד מיכאלי.
בשנת 2006 השתתף כמנהל שטח בסדנת שטח בת 42 יום ביוזמתו וניהולו של ניר גור.
במסע זה טבע והגדיר את המושג "טיפול שטח".
שנה לאחר מכן (2008), החל לנהל את תחום טיפול שטח, בעמותת "ענב" ופרסם את הספר "גלות, מסע, בחירה – טיפול דרך שטח".
פעילות זו הביאה אותו להכרה, כי יש להקים צוות מבוגרים רב-תחומי, במודל של MTS-Multi Team System שייפעל כצוות התערבות של טיפול שטח לאוכלוסיות בסיכון, וכך בשנת 2009, הקים את "צוות שביל" (2016-2009), עבור מסע בן 21 יום למעון נעול מהמגזר הערבי בניהולו של כאתם באחוס ובפיקוחו של בני פישר.
חברי "צוות שביל" הראשונים היו: עמית שריג, שי גטריידה, רון בן דור, פניאל קריצ'מן, יקירה לוי, אירית הרמן, דבי עשב, שאול לב ועמית שלוח.
במשך השנים הצטרפו לצוות בוגרים ומרצים מתוכנית הלימודים שנפתחה ב"סמינר הקיבוצים".
הצוות פעל במסגרת עמותת "ענב", שניהלה את המעונות הממשלתיים ("צופיה", "מסילה", "בית הנער", "נוה חורש" "מגן נוף הרים", "הוסטל טבריה", "מצפה ים", "גלי ים" ועוד).
והתמחה בעבודה טיפולית בשטח מדברי שכללה טיפול שטח רב-תרבותי, טיפול שטח עם נערות בסיכון, אבחון שטח ותיעוד מצולם למטרות עיבוד.
הצוות פעל גם במסגרות נוספות כמו בית אקשטיין.
במסגרת עמותת "ענב", עיקר עבודת הצוות הייתה בפרויקט ארצי לטיפול שטח, שפעל בכל אזורי הארץ עם שרות המבחן לנוער ושרות המבחן למבוגרים, כחלק ממערך הטיפול הקבוצתי, במטרה לאפשר לקבוצות טיפוליות להעשיר את התהליך הטיפולי באמצעות דרך פעולה, שתהיה בעלת עוצמה פיזית ועוצמה רגשית משמעותית.
מיכאלי פיתח וניהל את הפרויקט (2015-2009), בשיתוף שי שער ולימור שלח מעמותת "ענב" ובשיתוף חיים ליבנה, רחל ארזי, אסתי שדה ויוסי פולק משרותי המבחן.
בסיום הפרויקט הארצי, שהחל בשנת 2009 ונמשך כ-6 שנים, המשיך הצוות לפעול עם המעונות הממשלתיים שנוהלו על ידי עמותת "ענב" עד שנת 2017. בשנת 2016, הקים מיכאלי יחד עם שאול לב את "המכון ללימודי שטח".
שבמסגרתו המשיך "צוות שביל" את פעילותו בבתי ספר לחינוך מיוחד ובכיתות מחוננים (2015 - 2020).
חברות ותפקידים בפורומים ובארגונים מקצועיים
הערות זמניות על תנועה (שירה הוראתית), גבעתיים, תל אביב: הוצאת מדף, 1997.
זמן המדבר, גבעתיים, תל אביב: הוצאת מדף, 2000.
כתבי המופת, טאי ג'י צ'ואן ג'ינג (שירה הוראתית), (תרגום מוער מסינית), גבעתיים, תל אביב: הוצאת מדף, 2005.
סיפורים על גבריות וזיכרון, גבעתיים תל אביב: הוצאת מדף, 2006.
גלות, מסע, בחירה, טיפול דרך שטח, גבעתיים, תל אביב: הוצאת מדף, 2007.
מכת חום, גבעתיים, תל אביב: הוצאת מדף, 2010.
תשעת נקבי הפנינה (שירה הוראתית), גבעתיים, תל אביב: הוצאת מדף, 2017.
צעדים ומרחבים, גבעתיים, תל אביב: הוצאת מדף והמכון ללימודי שטח, 2017.
פסוקי ההשתוקקות, מגילת שיר השירים, גבעתיים, תל אביב: הוצאת מדף, 2018.
הדרך לשדה בוקר (שירה), גבעתיים, תל אביב: הוצאת מדף, 2020.
אבן מים (שירה), גבעתיים, תל אביב: הוצאת מדף, 2022.
הר, דרך, בית, זמן (ילדים), גבעתיים, תל אביב: הוצאת מדף, 2022.
מנהרות לילה (שירה), גבעתיים, תל אביב: הוצאת מדף, 2024.
אורי לוטן, יש חדש במערב, תולדות הניו-אייג', גבעתיים, תל אביב: הוצאת מדף, 2005.
אני הוא זה, שיחות עם שרי ניסרגדטה מהאראג', (תרגום), גבעתיים, תל אביב: הוצאת מדף, 2008.
עידו הרטוגזון, טכנומיסטיקה, גבעתיים, תל אביב: הוצאת מדף, 2009.
עמירם אורן, שטחים מגויסים, היווצרות ההגמוניה של צה"ל על מקרקעי המדינה ועל מרחביה בשנותיה הראשונות, גבעתיים, תל אביב: הוצאת מדף, 2009.
אלדוס לאונרד האקסלי, דלתות התודעה עדן ושאול, (תרגום), גבעתיים: הוצאת מדף ועולם חדש, 2016.
מוריה אברהם, נמר בהיר דרקון אפל, אמנויות לחימה סיניות בראי התרבות, גבעתיים: הוצאת מדף, 2018.
יעקב רז, שיחות מטורפות: מעשי זן, תל אביב: הוצאת מודן, 1995.
גואו-אן (מחבר), יעקב רז ודן דאור (תרגום), איש מחפש פר (באנגלית Taming the Bull) (), תל אביב: הוצאת מודן, 1996.
"מנהרות לילה - רקוויאם 710", יצירה מוזיקלית בליווי וידאו-ארט.
נושא היצירה הוא תחושות ומחשבות אפשריות של החטופים/ות בעזה.
ביצירה בת 80 הדקות 24 שירים, צילומים וציורים של המחבר.
היצירה המוזיקלית משלבת בינה מלאכותית והקלטות חיות.
2024. היצירה מבוססת על "מנהרות לילה" יומן לילות החטופים בעזה שנכתב כשורת שיר יומית בסגנון הייקו החל מערב יום השביעי לאוקטובר.
• דוד מיכאלי, "מחשבות על תפיסות אסטרטגיות בעיצוב המרחב בישראל" בתוך: עורכים: ש' חסון, ע' קוטוק, ד' דרוקמן, ד' רוטר ישראל 2048, חשיבה אסטרטגית לתכנון ופיתוח מרחבי, הוצאת מינהל התכנון, מרכז שאשא למחקרים אסטרטגיים אוניברסיטה עברית ירושלים, 2016, (193 עמ'), (נייר עמדה).
• דוד מיכאלי (MPH), פרופ' יובל חלד, שאול לב, "דו"ח הוועדה לקביעת מדדים ודרכי ניהול פעילות שטח בתנאי אקלים חריגים עבור אוכלוסיות משרד החינוך", אגף ביטחון ובטיחות משרד החינוך, המכון ללימודי שטח, הוד השרון, 2016, (52 עמ').
"כתוב" לאמנות וספרות – שירה, מאמרים ואמנות חזותית (2008 - עד היום), הבלוג כולל יצירות חזותיות וכתובות משנת 1978 - ואילך.
"השטח הפסיכו-אקטיבי" לטיפול וחינוך שטח – מאמרים, מצגות ועבודות בוגרים (2011 - עד היום)
דוד אלברט מזוז הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי-יהודי.
נודע בעיקר בזכות תפקידו הראשי כברוס ויין הצעיר בסדרה "גות'האם" של רשת FOX.
מזוז נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, שבארצות הברית, למשפחה יהודית-ספרדית.
אביו, מישל מזוז, הוא רופא מתוניסיה וצרפת, ואמו, רייצ'ל כהן, היא פסיכותרפיסטית שהוריה מיוון.
הוא היה תלמיד בתיכון שלהבת, בית ספר יהודי אורתודוקסי מודרני, בין השנים 2015–2019 והופיע בקליפ לקידום בית הספר.
טקס בר המצווה שלו נערך בבית הכנסת האורתודוקסי ישראל הצעיר (Young Israel).
מ-2019, הוא לומד כלכלה, פסיכולוגיה ומדעי המחשב באוניברסיטת סטנפורד.
מזוז התחיל את הקריירה שלו בפרסומות עם קיפר סאת'רלנד בגיל 8. בשנת 2012 הוא שיחק שוב לצד סאת'רלנד כשקיבל את התפקיד הראשי של ג'ייק בוהם בסדרה "Touch", עליה היה מועמד לפרס האמן הצעיר.
מזוז שיחק בכמה סדרות טלוויזיה, ביניהן "מייק ומולי", "המשרד" (שם הוא מגלם את בנו של רוברט קליפורניה, אותו משחק ג'יימס ספיידר) ו"מחשבות פליליות".
בנוסף, הוא הופיע בתוכנית "מרפאה פרטית" של רשת ABC כאחיו המאומץ של בטסי.
משנת 2014 עד 2019, מזוז גילם את גרסתו הצעירה של ברוס ויין, ובהמשך את גיבור העל באטמן, בסדרת הפשע-פעולה של פוקס, "גות'האם".
התוכנית חקרה את ימי צעירותו עד נעוריו ואת המעבר לבאטמן של הדמות המפורסמת של DC קומיקס, כמו גם את שורשיהם של נבליו ביניהם הפינגווין, איש החידות, פויזן אייבי והג'וקר.
בשנת 2016 שיחק בתפקידים ראשיים בסרטי האימה "החשיכה" (אנ'), בתפקיד מייקל טיילור, ו-"Incarnate", בתפקיד קמרון.
שנה סרט תפקיד הערות 2011Coming & Going טימי 2013בית הבראה סטיב מנסוורת' 2014יוצר המשחקים איוון דראגו 2016החשיכה (אנ') מייקל טיילורהתגלמות הרוע קמרון ספארו 2021 עוגת יום הולדת ג'יו הצעירTBAGeneration Angstראלף
מארי דוד מזעקי (ה'תקפ"ז – כ"ג בתשרי ה'תרפ"ח, 1827 – 19 באוקטובר 1927) היה רב ואב"ד בעיר בית עד'אקה בתימן.
נולד בעיר שבאם שבתימן בשנת ה'תקפ"ז (1827) לאביו יצחק מזעקי.
את תורתו למד אצל חכמי שבאם, וייתכן גם ממארי יחיא בדיחי, ששהה באותה העת בכוכבאן הסמוכה.
ניסה לעלות לארץ ישראל, אך בהגיעו לעדן לא קיבל אישור עלייה.
על כן חזר לתימן, והתיישב בעיר בית עד'אקה.
לפרנסתו לימד תורה ילדים, ומתלמידיו היו נכדו מארי ישראל עוזרי וחיים כסאר.
למרות כהונתו כראב"ד, לא התפרנס מתפקידו והיה עני מרוד.
חתנו העשיר שלום עוזרי עזר לו בפרנסתו.
עוד לפני שנת ה'תרנ"ט (1899) שימש כראב"ד, זאת מתוך מכתב שקיבל מבית דין צנעא, מאת מארי סלימאן צאלח, ובו נכתב: .
נפטר ביום שמחת תורה (כ"ג בתשרי) בשנת ה'תרפ"ח (1927).
רבי דוד מג'אר ( - ירושלים, כ' באדר ה'תק"ס), היה מקובל ומחבר ספרי קבלה, מחכמי ישיבת המקובלים בית אל.
אביו היה ר' אליעזר משה, שחי באחרית ימיו בירושלים.
שמו של רבי דוד נזכר בשנת תקי"ח בין חכמי ישיבת המקובלים בית אל.
היה שליח ציבור בישיבה זו בימי מהרי"ט אלגזי.
רבי יעקב שאלתיאל ניניו מציין שיש בידו סידור עם כוונות שסודר על פיו.
הרב ניניו גם הוציא לאור את חיבורו המפורסם של רבי דוד מג'אר, חסדי דוד, שהוא "קיצור חכמת האמת", ובנוי מ-120 סעיפים.
הרב מנחם מנכין היילפרין צירף חיבור זה למהדורת הספר עץ חיים שהוציא.
הרב יצחק גינצבורג פירש חיבור זה בסדרת שיעורים (שלאחר מכן יצאה לאור במספר כרכים), ולדבריו "חסדי דוד הוא הקיצור המוסמך, המתומצת והמדויק ביותר שנכתב על ידי אחד מגדולי תלמידי האריז"ל".
בתו נישאה לרבי יחיאל יעקב אליקים, בנו של רבי ישראל חיים יוסף אליקים, מחבר "שם יוסף" על הרמב"ם.
דוד לרון (נולד ב-20 בדצמבר 1962) הוא איש עסקים ישראלי ומנכ"ל דואר ישראל.
בשנת 1980 התגייס לשריון, השתתף במלחמת לבנון הראשונה, ושימש בהמשך כמ"פ טנקים במילואים.
לאחר שחרורו מצה"ל, החל בלימודי תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת חיפה.
עם סיום התואר ב-1980 התקבל לעבודה בשטראוס, שם עבד עד 2002 במגוון תפקידים, כולל בהנהלת הקבוצה וכמנכ"ל חברת הסלטים של שטראוס.
בשנת 2003 התמנה לסמנכ"ל וראש חטיבת הלקוחות בסלקום.
משנת 2007 שימש כמנכ"ל חברת ההסעדה "ISS נורקייט", בה הקים חטיבה חדשה המספקת פתרונות כוללים של כלל השירותים התפעוליים לארגונים גדולים.
בשנת 2007 עבר לתנובה, שם התמנה כיו"ר חברות הבת של הקבוצה והיה חלק בתהליך הפיכת החברות הללו לתשלובת אחת עם מטה וניהול משותף, אשר כללה בין השאר את סנפרוסט, מעדנות, מאמא עוף ומעדני טירת צבי.
בין השנים 2010–2014 שימש כמנכ"ל דלק קמעונאות במסגרת חברת דלק ישראל.
בשנת 2015, התמנה לתפקיד סמנכ"ל תפעול ושרשרת אספקה בשופרסל, בהמשך התמנה למשנה למנכ"ל הקבוצה.
החל מיוני 2022 משמש לרון כמנכ"ל דואר ישראל.
הוא נשוי ליעל, מנהלת קורסי הקיץ הבינלאומיים של להקת המחול הקיבוצית בגעתון.
דוד מאיר לובצקי (י"ח בחשון תרכ"ד, 1863 - י"א בכסלו תרצ"ח 1937) היה מהאבות המייסדים של גדרה.
נולד בניסוויז', פלך מינסק (רוסיה הלבנה) לאביו יהודה-ליב.
עסק בחקלאות והתמחה בגידול ירקות.
בהיותו בן חמישים החליט לעלות לארץ ישראל ולעבד את אדמתה.
בשנת תרע"א (1911) הגיע לראשונה לגדרה עם בנו הבכור שמואל שנשאר בגדרה.
דוד מאיר חזר לפולין למכור את רכושו כדי לשלם עבור הנחלה.
ב-1912 חזר לארץ עם אשתו גולדה וילדיו רינה ומשה, וקנה את נחלתו של משה מהרש"ק, ברחוב הראשי של גדרה (כיום רחוב הבילויים).
במשך השנים חלק ממשפחות הבילויים מכרו את נחלתם עקב תנאי מחיה קשים.
במקומם הגיעו למושבה מתיישבים חדשים ועזרו לבילויים שנשארו במושבה לחזק אותה ולעבוד בחקלאות.
אחד מהם היה דוד מאיר לובצקי שהצטרף עם עוד שבע משפחות לקבוצת הבילויים והם האבות המייסדים של גדרה.
דוד מאיר השתלב בגדרה והפך להיות חקלאי למופת.
משקו התפתח יפה ולכרמיו ולרפתו יצאו מוניטין בסביבה כולה.
במקביל לעבודתו בכרמים, הקדיש את עצמו לפעולה ציבורית.
דוד מאיר כיהן במשך שנים כחבר ועד המושבה.
הוא מילא את תפקיד הגזבר והיה גבאי בבית הכנסת ישורון.
דוד מאיר נקבר בגדרה בי"א כסלו תרצ"ח (1937), אשתו גולדה נקברה לצידו בט"ו טבת תשי"ז (1956).
הבית ברחוב הבילויים, בו חיו דוד מאיר וגולדה ואחריהם בנם הצעיר משה לובצקי שחי בו עד יום מותו, הוא בית לשימור.
דוד שמואל ליפשיץ (נולד בכ"ו בניסן ה'תשמ"ח, 13 באפריל 1988) הוא מוזיקאי, זמר, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי.
נולד בנחלאות לעודד ויסמין (בתה של רחל הדס) ליפשיץ וגדל שם, בגוש עציון ובירושלים.
במרוצת השנים הוריו התגרשו ואימו התחתנה בשנית עם רונן סימן טוב.
ליפשיץ הוא בעלים של אולפן הקלטות בתקוע בשם AB Vally.
ב-2013 השתתף בהלחנת חלק משירי האלבום, ניגן ועיבד מוזיקלית (לצד גיל סמטנה ועמית יצחק), את האלבום "הפרעות.
באותה שנה השתתף בנגינה וקולות באלבום "משכן" של ביני לנדאו.
ב-2015 הפיק מוזיקלית את האלבום "כמה אור" של יהודה לויכטר; את האלבום "כמה חומות" של מרדכי גרנביץ' ואת האלבום "אל תוך עצמך" של שירה מרים זיידמן.
באותה שנה השתתף בנגינת פסנתר וקולות באלבום "שפת היום" של ניגון ירושלמי.
ב-2016 עיבד מוזיקלית את השיר "הצליחנו" של רפאל ברכץ; עיבד, הפיק, ניגן והשתתף בכתיבת המילים בשיר "כל עוד הנר דולק" של יהודה לויכטר, וניגן עיבד והפיק את השיר "נחל" של לויכטר.
באותה שנה הופיע עם אביב גדג' ואליעזר בוצר ב"פסטיבליבא" בלדאק, הודו.
ב-2017 יצר את ההרמוניה הראשונית לשיר "הבית" של בוצר.
באותה שנה (לקראת חג השבועות ה'תשע"ז) עיבד את הביצוע של יהודה לויכטר וסיני תור, לחן חדש לשיר סלינו על כתפינו, והופיע בפסטיבל "ירח מלא אהבה" בתקוע.
ב-2018 השתתף בנגינה, עיבד מוזיקלית (לצד פורת נוב) והפיק מוזיקלית את האלבום "הנה עתה" של פורת נוב.
באותה שנה הפיק מוזיקלית את האלבום "געגועיי אל האינסוף" של רוני משה.
ב-2020 עיבד והפיק מוזיקלית את השיר יציאת מצרים של חיים סיטון, סולן להקת "משיב הרוח".
באותה שנה עיבד והפיק לצד רפאל ברכץ את השיר "פתח לנו" של ברכץ, ועיבד את השיר "עד מתי" של גילי גת (מהאחים גת), והופיע בפסטיבל "אמנים מבפנים" - מפגשים אינטימיים בחצרות אמני תקוע.
ב-2021 הפיק מוזיקלית את האלבום "מלווה מלכה" של נתן גזונדהייט, ועיבד והפיק מוזיקלית את השיר "בימים ובלילות", סינגל ראשון מתוך האלבום השני של מרדכי גרנביץ'.
באותה שנה עיבד (לצד חיים סיטון) את השיר "100 מעלות" ועיבד והפיק מוזיקלית את השיר "לוחות שניים" של חיים סיטון; עיבד והפיק מוזיקלית את השיר "דבר יפה מזה" של עוזי אונגר ועיבד מוזיקלית (לצד אריה ליפשיץ ויוחאי אליהו ניר) את השיר "בני העבדים" של יוחאי אליהו ניר.
בנוסף הפיק מוזיקלית והשתתף בעיבוד השיר "ילד" של אורי דוד שוק; עיבד והפיק מוזיקלית את השיר "הודו", "על הנסים", "נפשי ישובב", "בכל מאודך", "על הנסים" ועיבד והפיק מוזיקלית (לצד עמית יצחק ואריה ליפשיץ) את השיר "הכל לטובה" ואת השיר "יהי כבוד ה' לעולם" של ג'רמי גימפל.
באותה שנה השתתף במופע "שיר בדרך אליך" - מופע מחווה לרחל שפירא שהתקיים במרכז האמנים תקוע, והשתתף בפסטיבל בתקוע "אמנים מבפנים" - שיטוט אמנותי ברשות הרבים.
ב-2022 הפיק מוזיקלית והיה שותף בנגינה ובעיבוד מוזיקלי של האלבום "עונת מעבר" של אורי דוד שוק; ממנו יצאו הסינגלים "ילד", "עוד יום אחד", "אתה קורא" ו"מבט".
עיבד (לצד אורי דוד שוק, עמית יצחק, אורן צור, גיל סמטנה ואריה ליפשיץ) והפיק מוזיקלית את השיר "נר" (מילים: זלדה).
עיבד מוזיקלית את השיר "זוכר" - סינגל מתוך האלבום השני של יונתן שחר; ניגן הפיק ועיבד מוזיקלית את השירים "הנה זה בא", "מגיע לך", "הייתי רוצה" ו"נמוך" של יעקב פיקרד; ועיבד והפיק מוזיקלית את השירים "נפשי ישובב" ו"בכל מאודך" של ג'רמי גימפל.
באותה שנה השתתף בכתיבת המוזיקה לסדרה "ספר המדבר" שביים תמיר פלצמן בכאן 11, ואירח את שולי רנד בהופעה בפסטיבל אחרית הימים.
ב-2023 ניגן, עיבד לצד אחרים, והפיק מוזיקלית את "באביב אני חי" ועיבד (לצד עמית יצחק, רועי חרמון וחי אפיק) ניגן והפיק מוזיקלית את הסינגל "אם זו הגאולה" - סינגלים מתוך האלבום השני של חי אפיק.
באותה שנה ייעץ מוזיקלית לשיר "כי מלאכיו" של עזרא גטנו, ועיבד (לצד ביני לנדאו), הפיק מוזיקלית והשתתף בנגינה בשיר "התנערי" של ביני לנדאו.
באותה שנה הופיע יחד ארז לב ארי, אורן צור ונדב בכר בפסטיבל אחרית הימים.
ב-2024 עיבד והפיק מוזיקלית (לצד ביני לנדאו) והשתתף בנגינה ושירה בשיר "ארץ הקדושה" שהוקדש לזכר הראל שרביט שנהרג במלחמת חרבות ברזל.
ב-2020 יצא לאור אלבומו הראשון "פנים אל פנים".
הוציא גם את הסינגלים: "תוך כדי תנועה", "אמונה", "עד השמיים", "בלוז לחולמים" ועוד.
מ-2007 נשוי לאביגיל ולהם 3 ילדים, והם מתגוררים בתקוע.
דוד מיטלברג (נולד ב־14 במרץ 1947) הוא פרופסור ישראלי לסוציולוגיה, חוקר, סופר, מרצה וחבר הנהלת רשות המחקר במכללת אורנים.
כיהן כיו"ר ועדת ההיגוי של בית הספר הבינלאומי וכראש החוג לסוציולוגיה באורנים.
נולד בשנת 1947 בגרמניה, לזוג הורים ניצולי השואה מגטו ורשה, ריצ'רד (ישראל) ולאה מיטלברג.
בגיל שנה, עבר עם הוריו להתגורר במלבורן שבאוסטרליה.
לאחר נישואיו לשושנה קוטלר בשנת 1971, הזוג עלה לישראל ביחד עם חברי גרעין של תנועת הבונים לקיבוץ יזרעאל.
למד לתואר ראשון מאוניברסיטת מונאש, תואר שני מאוניברסיטת חיפה, ותואר שלישי באוניברסיטה העברית.
את עבודת הדוקטור, שעסקה במתנדבים בקיבוץ, כתב בהנחיית פרופ' אריק כהן (אנתרופולוג) ופרופ' מנחם רוזנר.
בשנת 1971 נבחר כציר מטעם תנועת העבודה הציונית של יהדות אוסטרליה ל, שהתקיים בירושלים בראשית 1972.
לאחר כשבע שנים בעבודות בפרדס הקיבוץ ובמשרה חלקית באקדמיה, שימש בשנים 1979–1980 כמזכיר העולמי של תנועת איחוד הבונים.
במהלך כהונתו קיבל את ההחלטה לאחד את תנועת איחוד הבונים עם תנועת דרור, ובכך ליצור את תנועת הבונים דרור – איחוד שמהלכו נמשך כשלוש שנים.
במסגרת תפקידו, כיהן כחבר מזכירות תנועת איחוד הקבוצות והקיבוצים, שהתמזגה מאוחר יותר עם הקיבוץ המאוחד לתנועת התק"ם.
בשנת 1975 הצטרף כעמית מחקר למכון לחקר הקיבוץ באוניברסיטת חיפה, וב-1985 נבחר לעמוד בראש המכון, תפקיד שמילא עד 1989.
החל משנת 1985 כיהן כמרצה בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת חיפה ובמכללת אורנים, במסגרת מינוי משותף.
בשנים 1989–1990 יצא לשנת שבתון באוניברסיטת הרווארד בבוסטון, שם השתתף בחוג לסוציולוגיה ובפרויקט לימודי הקיבוץ במכון ללימודי יהדות.
במהלך שנה זו יזם כנס מחקרי שעסק בחוויה הישראלית, בהשתתפות חוקרים מישראל ומארצות הברית.
בשנים 2006–2007 יצא לשבתון נוסף באוניברסיטת ברנדייס, ובשנים 2014–2015 שהה בשנת שבתון באוניברסיטת מונש שבאוסטרליה.
לאורך כל שנות השבתון הללו המשיך ללמד במכללת אורנים, ובשנים 2015–2019 כיהן כיו"ר ועדת ההיגוי של בית הספר הבינלאומי במכללת אורנים.
במהלך הקריירה שלו פרסם חמישה ספרים ומספר רב של מאמרים בנושאים כמו אתניות, הגירה, מגדר, תיירות, חינוך קיבוצי, חינוך לעמיות יהודית, והסוציולוגיה של יהדות התפוצות.
מיטלברג משמש גם כמרצה אורח באוניברסיטאות הרווארד, ברנדייס ומונאש.
מאז שנת 2018 מכהן כעמית מחקר וחבר הנהלת רשות המחקר של מכללת אורנים.
מיטלברג צמח בתנועת הבונים באוסטרליה, שבה שימש כמזכיר בין השנים 1967–1970 ובהמשך, היה חבר ההנהלה הציונית באוסטרליה.
כשעלה לארץ, כיהן בתפקיד המזכ"ל של איחוד הבונים העולמי בין השנים 1979–1980.
בין השנים 1985–1986, לקח חלק בהקמת הנהלת הפורום הישראלי וכיהן כחבר בהנהלה הראשונה.
מיטלברג שימש כחבר הנהלת הפורום עד שנת 1996, אז סיים בתפקיד ממלא מקום יו"ר הפורום.
במסגרת הפעילות, הפורום היה מעורב במספר פרויקטים עיקריים:
פרויקט עוצמה - מיטלברג לקח חלק בצוות ההקמה של פרויקט עוצמה ב-1986, שהוקם על ידי הפורום הישראלי, בשיתוף מועצת הפדרציות הציוניות (Council of Jewish Federations), תוכנית לסטודנטים יהודים ארצות הברית שהגיעו לישראל לשנת התנדבות.
הקמת פרויקט קהילות – מיטלברג היה יו"ר מייסד של פרויקט קהילות ב-1992, שמטרתו ליצור קשר יהודי ישיר בין קהילות יהודיות (כגון שותפות "בוסטון-חיפה").
הפרויקט החל באמצעות חשיבה משותפת ומשא ומתן בין הנהגת הפורום הישראלי והנהגת הקהילות היהודיות של צפון אמריקה, בכדי למצוא דרכים לבניית שותפות בין קהילות יהודיות בתפוצות ובישראל.
השקת התהליך הסופית הייתה ב-1993 בעצרת מוריה שהתקיימה בטבריה.
ביוני 1994, אישר חבר חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית את הקמת תוכנית שותפות 2000, וחלק מהחברים בה הצטרפו לוועדות ההיגוי הסמוכות ליישוביהם.
מיטלברג היה אחראי להקמת 'פרויקט' אורן במכללת אורנים (ביחד עם פרופ' משה כרם) - בין השנים 1986–1987, מיטלברג פעל להענקת חוויה יהודית ישראלית לנוער יהודי מהתפוצות על מנת להגביר את הזהות היהודית ואת הקשר שלהם לישראל.
הפרויקט הציע תוכניות מגוונות לחינוך יהודי לסטודנטים יהודים מגיל 18 ומעלה, מארצות דוברות אנגלית לטווח ארוך ב-6 קיבוצים שונים, 2 מחזורים בשנה אשר כללו אולפן עברית, עבודה בקיבוץ וסדנאות בשפת האם.
מיטלברג הוא אחד ממקימי בית ספר הבינלאומי באורנים אשר עסק במימוש תוכניות חינוכיות על הפלטפורמה של 'שותפות 2000' של הסוכנות היהודית, בעיקר בצפון הארץ .
כמו כן, יזם ולקח חלק בכנסים בינלאומיים בנושא עמיות יהודית עם משתתפים מהעולם היהודי, בין השנים 1999–2018.
כבן לניצולי שואה, הופיע בטקסי שואה קהילתיים ותנועתיים לרבות, כנציג הדור השני, בטקס בפני קהילת מלבורן בשנת 1971.
בהמשך, היה פעיל בכתיבה אקדמית על השפעת השואה על דור השני לניצולי שואה וכן בהוצאת ספר זיכרון משפחתי שחצה שלושה דורות.
פעילות זו המשיכה בכנס הבינלאומי לניצולי שואה בישראל בשנת 1981, בהרצאת אורח במוזיאון השואה במלבורן ב–2015 ובהנחיה, יחד עם ביתו, שולי מיטלברג-השלי, של מספר ערבי זיכרון בסלון, באירועי זום במהלך תקופת הקורונה וכן פנים מול פנים בקיבוץ יזרעאל בשנת 2023.
מתגורר בקיבוץ יזרעאל עם אשתו שושנה.
לזוג שלושה ילדים ומספר נכדים.
לאורך השנים התמקד מיטלברג בכמה תחומי מחקר:
המתנדבים בקיבוצים בישראל, עשור של מחקר, משנות ה־70 עד שנות ה־80, שראה אור בספרו Strangers In Paradise שיצא לאור בשנת 1988.
ירידה של בני קיבוץ מהארץ.
שני המחקרים עסקו בבעיות של זהות ובעיות של הגירה בשדה הגלובלי – מישראל לעולם ומרחבי העולם אל ישראל.
תוכניות חוויה ישראלית וחינוך לעמיות יהודית:
מחקר על שנת הפתיחה של 'פרויקט עוצמה' בשנים 87–1986 שעסק ב-53 משתתפים בגילאי אוניברסיטה מקרב יהודי ארצות הברית, שהגיעו לארץ לתוכנית שנתית לפיתוח מנהיגות צעירה והתנדבות בארץ וכן פעילות המשך בקהילה היהודית, בעת החזרה אל קהילות האם.
לאחר מכן, הוא הנהיג מחקר נוסף בקרב בוגרי פרויקט עוצמה בארצות הברית שפורסם בשנת 1999. פרויקט עוצמה פעל במשך 27 שנה, במהלכן היו מעורבים כ-1,500 בוגרים, עד שנסגר כפרויקט עצמאי תחת חסות האיגודים היהודיים של צפון אמריקה ב-2012 .
מחקר על תוכניות של 'פרויקט אורן' באוכלוסיות מגוונות כגון: סטודנטים מחו"ל, משפחות מחו"ל, דוברי רוסית מישראל ומחו"ל, תוכניות המפגש, תגלית, תלמידי בית ספר מישראל ומחו"ל, מחנכים מהארץ ומחו"ל .
מחבר הספר "The Israel Connection and American Jews" (1999) שעסק בתוכניות שונות של החוויה הישראלית ועמיות יהודית.
מגדר ומתמטיקה – מחקר בינלאומי, עם שותפים בארץ ובאוסטרליה העוסק בהבדלים בין בנים ובנות, יהודים וערבים בישראל ואוסטרליה והסיבות להבדלים האלה.
הכלה בחינוך – מחקר שיתופי המתמקד באסטרטגיות הכלה של מורים בבתי ספר ובתוכניות להכשרת מורים בישראל
דוד מוס (נולד ב-1946) הוא אמן מגזרות נייר ישראלי.
יוצר עבודות קליגרפיה ומיקרוגרפיה מעוטרות בציור.
יוצר כתובות, לוחות מזרח, שויתי, לוחות לבר מצווה, מזוזות ושעונים עבריים.
נולד בדייטון, אוהיו, ארצות הברית.
בין השנים 1980–1984 יצר את "הגדת המעלות" (בשמה המלא: "הגדת שיר המעלות לדוד").
זו הגדה אישית, עבור המיליונר הקנדי ריצ'רד לוי ואשתו ביאטריס.
בשנת 1986 הודפסה ההגדה, במהדורת פקסימיליה בוורונה שבאיטליה ב-550 עותקים ממוספרים, 500 שנים לאחר הדפסת ההגדה הראשונה, בוורונה (מאוד סימבולי) ומגזרות הנייר נעשו בעזרת קרני לייזר, בקליפורניה.
בשנת 1987 ניתנה במתנה מנשיא ארצות הברית, רונלד רייגן לנשיא מדינת ישראל, חיים הרצוג.
ההגדה נמכרה ב-18 אלף ש"ח.
בשנת 1985 הקים את הוצאת הספרים "בית אלפא" ביחד עם שרון וניל נורי בניו יורק.
דף הפתיחה של ההגדה - פריחה בשל האביב, עץ מלבלב עם שבעה ענפים היוצאים מהגזע המרכזי ושלושה שורשים כמו מנורת שבעת הקנים.
דף קידוש - "הנשר והארנבת" זכה לביקורת רבה בשל הסמלים, המטבעות, של הממלכות הזרות שרדפו את היהודים, כולן עם נשר האוחז בטפריו ארנבת ובעיגול התחתון משמאל הארנבת מצליח לברוח ושורדת ומגיעה לברכה "שהחיינו וקיימנו והגיענו לזמן הזה"
"עבדים היינו" - מוס צייר דמויות יהודיות מ"הגדת ראשי הציפורים" מסוף המאה ה-13. הדמויות מצוירות בלבוש יהודי-גרמני מסורתי של ימי הביניים, כולל כובע היהודים המחודד והבזוי.
פרצופי היהודים מצוירים כראשי ציפורים.
ייתכן כי הסיבה לכך טמונה בדיבר "לא תעשה לך פסל וכל תמונה".
הדמויות נראות כאילו הן חופשיות בגרמניה של ימי הביניים, אבל רק לשבריר שנייה, כי כאשר הופכים את מגזרת הדף הבא מעל התמונה, מתברר שהציפורים כלואות בתוך כלוב, ושהכלוב עצמו הוא השער הנודע של מחנות הריכוז - "Arbeit macht Frie".
"בכל דור ודור חייב אדם לראות את עצמו כאילו הוא יצא ממצרים" - מוס צייר דמויות של נשים וגברים מכל הדורות של ישראל, על תלבושותיהן המיוחדות, מהזמן העתיק עד ימינו, כל דמות בתוך אליפסה.
בין דמות לדמות הציב מראה.
כאשר סוגרים את הספר, רואות כל הדמויות את הדמויות כולן, אולם כאשר הספר פתוח רואה כל מתבונן את עצמו בין כל הדורות.
"בצאת ישראל ממצרים" הניגון מוצייר על ידי ציור 600 אנשים כמספר 600 אלף בני ישראל שיצאו ממצרים, אנשים כתווים של ניגון.
כל תו - גוף וראש.
עיצוב שער עיתון "ציונים" של קיבוץ עין הנצי"ב
דוד מוכמל (נולד ב-24 בדצמבר 1945) הוא פיזיקאי ישראלי ופרופסור אמריטוס בפקולטה לפיזיקה במכון ויצמן למדע.
ממובילי המחקר העולמי בפיזיקה סטטיסטית של מעברי פאזה ותופעות קריטיות במערכות בשיווי משקל תרמודינמי, וכן בחקר ההתנהגות של מערכות שאינן בשיווי משקל ובמכניקה סטטיסטית של מערכות עם אינטראקציות ארוכות טווח.
כיהן כדקאן הפקולטה לפיזיקה במכון, כיו"ר הוועדה לפיזיקה סטטיסטית של הארגון הבין לאומי לפיזיקה טהורה ויישומית (IUPAP) וכחבר המועצה להשכלה גבוהה.
דוד מוכמל נולד בבגדד, בנם של מרסל לבית שמש ומאיר מוכמל, אח לד"ר אלי מוכמל, גילה קליינר, ופרופ' שאול מוכמל .
עלה לישראל עם משפחתו ב-1951 והם השתקעו בתל אביב, שם למד בתיכון עירוני א'.
ב-1963 החל את לימודי התואר הראשון בפיזיקה באוניברסיטה העברית במסגרת העתודה האקדמית.
עם סיום לימודיו ב-1966 התגייס לצה"ל.
סיים תואר שני (ב-1970) ושלישי (ב-1973) בפיזיקה במכון ויצמן למדע, בהנחיית פרופ' שמואל שטריקמן וד"ר שמואל גושן.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה במעברי פאזה בחומרים מגנטיים, בהבהרה ויישום תורת לנדאו למעברי פאזה רציפים במערכות פיזיקליות שונות.
את מחקריו כבתר-דוקטורט החל במעבדות הלאומיות בברוקהייבן (1975–1973), שם עבד עם מרטין בלום, ולאחר מכן עם מייקל פישר כעמית מחקר באוניברסיטת קורנל (1975–1977).
שב למכון ויצמן ב-1977 כחוקר בכיר, ב-1979 התמנה לפרופסור חבר וב-1984 לפרופסור מן המניין.
בין 1995–2002 כיהן כדקאן הפקולטה לפיזיקה במכון, היה חבר המועצה להשכלה גבוהה (2002–1996) ונבחר ליו"ר הוועדה לפיזיקה סטטיסטית של הארגון הבין לאומי לפיזיקה טהורה ויישומית (2005–2008).
הוא פרופסור אמריטוס משנת 2016, וממשיך בפעילות מחקרית.
במרוצת השנים כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטאות ומכוני מחקר שונים: מרכז מחקר ע"ש תומאס ווטסון (יבמ) , המרכז לאנרגיה אטומית CEA Paris-Saclay , בית הספר הגבוה לפיזיקה תעשייתית וכימיה בעיר פריז (ESPCI), מכון אייזק ניוטון , אוניברסיטאות אדינבורו ופירנצה ועוד.
מחקרו של מוכמל מקיף את השטח הרחב של פיזיקה סטטיסטית, עם דגש על תופעות קולקטיביות במערכות רב-חלקיקיות.
התמחה בתורת לנדאו למעברי פאזה רציפים במערכות בשיווי משקל תרמודינמי והפעיל אותה על שורת מערכות פיזיקליות שונות.
שילב שיקולי סימטריה עם חבורת הרנורמליזציה, שילוב שהוביל להבנות עמוקות בתורת מעברי הפאזות ולהרחבה של כללי לנדאו לזיהוי מעברים מסדר ראשון.
ממצאים אלו היו משמעותיים עבור קשת רחבה של מערכות פיזיקליות.
סדרת עבודות בביופיזיקה הובילה להבנת מעבר הפאזה של ההיפרדות בין שני גדילי DNA בטמפרטורות גבוהות .
בהמשך עסק בחקר מערכות ששדות חיצוניים גורמים להיותם מחוץ לשיווי משקל, שעדיין לא קיימת מסגרת עיונית להבנתן.
פתר מודלים למערכות מסוג זה, שהובילו לגילוי קשר עמוק בינן לבין מערכות בעלות אינטראקציות ארוכות טווח בשיווי משקל תרמודינמי, ותרם להבנת מערכות מסוג זה.
מעברי פאזה ותופעות קריטיות: מערכות בשיווי משקל תרמודינמי
מוכמל השתמש בהבנתו העמוקה של תורת החבורות ויישומה על ידי לנדאו לאנליזה של מעברי פאזה במערכות פיזיקליות מגוונות: מגנטיות, גבישים נוזליים וחומרים פרואלקטרים.
בסדרת עבודות חשובות שילב בין תורת לנדאו וחבורת הרנורמליזציה .
הוא הראה כיצד ניתן לבנות על בסיס תכונות הסימטריה ושבירתה במעבר את ההמילטוניאן של לנדאו-גינזבורג המתאר נכונה מעבר במערכת פיזיקלית נתונה.
בהינתן ההמילטוניאן שנגזר משיקולי סימטריה, ניתן להשתמש בו כנקודת המוצא לטיפול באמצעות חבורת הרנורמליזציה (בפיתוח ב- ), ולאו דווקא בקירוב השדה הממוצע.
שתי התגליות המרכזיות של עבודות אלו היו גילוי קיומן של מערכות פיזיקליות עם פרמטר סדר בעל מרכיבים והצגת ההשערה לפיה להמילטוניאן מסוים אין נקודת שבת יציבה (תחת הפעלת חבורת הרנורמליזציה), אזי מעבר הפאזה יהיה מסדר ראשון.
תוצאות עיוניות אלו נבחנו מול ניסויים שנעשו במגוון רחב של מערכות פיזיקליות.
מוכמל זיהה, על בסיס שיקולי סימטריה, מערכות מגנטיות שתחת שינוי שדה חיצוני עוברות מעברי פאזה של מודל פוטס עם מרכיבים ב- ממדים.
בסדרת עבודות הראה שהפעלת שדה מגנטי יכול לשנות את מעבר הפאזה מסדר ראשון לרציף.
עבד על מעברי פאזה בגזים מסופחים ובמערכות של גלי צפיפות מטען, וכן במערכות פיזיקליות אקראיות, כולל פתרונות מדויקים עבור מודלים אקראיים בממד אחד.
חקר יציבות של חומרים קוואזי-גבישיים.
הראה שבשני ממדים מודלים עם סימטריה O(n) שקולים למודל של לולאות.
בסדרת מאמרים מוכמל הראה שמעבר הפאזה של היפרדות שני גדילי DNA זה מזה הוא מסדר ראשון .
מערכות מחוץ לשיווי משקל תרמודינמי
הפתיח לעבודותיו על מערכות שאינן בשיווי משקל היה פתרון מדויק של מודל TASEP.
זהו מודל של חלקיקים המאכלסים אתרים של שרשרת חד־ממדית המוגדר על ידי חוקי דינמיקה: החלקיקים יכולים לעבור בין אתרים שכנים, אך רק בכיוון אחד, נאמר שמאלה, כאשר חלקיקים מוזרקים לשרשרת מצד ימין ועוזבים אותה בצד שמאל, ואתר יכול להיות ריק או מאוכלס על ידי חלקיק יחיד .
זהו מודל בסיסי של מערכות תחת השפעת שדה חיצוני, שאינו בשיווי משקל (זורם בו זרם), ומגיע למצב יציב שאינו משתנה בזמן.
בשורת מאמרים הורחב הפתרון המדויק לשניים ושלושה סוגי חלקיקים, חושב מקדם הדיפוזיה, נחקרה הפרדה בין פאזות שונות ושבירת סימטריה במערכות אלו, ונחקרו תכונות נוספות.
בחינה של מודלים של מערכות רב חלקיקיות שאינן בשיווי משקל הובילה את מוכמל ושותפיו לתגלית מפתיעה: בניגוד למודלים בשיווי משקל, קיימת ההיתכנות של סדר ארוך טווח (או שבירה ספונטנית של סימטריה) במודלים חד־ממדיים כמו זה של תנועה בגשר צר ובהכללה של מודל מסוג TASEP לשלושה סוגי חלקיקים.
המודל האחרון סיפק תובנה נגישה לתופעה זו, שם נצפה כי בנקודה מיוחדת התפלגות המצבים המאפיינים את המצב היציב זהה להתפלגות של שיווי משקל תרמודינמי, אך עם המילטוניאן בעל אינטראקציות ארוכות טווח.
תופעות נוספות של מערכות רב גופיות שאינן בשיווי משקל שנחקרו כוללות זרימה של גופים בתעלות צרות וכן קורלציות ארוכות טווח המושרות על ידי הפרעה מקומית.
ההיתכנות של שבירה ספונטנית של סימטרית ההזזה בזמן המובילה למצבים מחזוריים בזמן, היא נושא מאתגר מבחינה תאורטית.
בסדרת עבודות על הנושא הראו מוכמל ושותפיו כי קיימות מגבלות תאורטיות המונעות את האפשרות לתופעה זו במגוון רחב של מצבים פיזיקליים.
מערכות עם אינטראקציות ארוכות טווח
התרמודינמיקה של מערכות בשיווי משקל עם אינטראקציות ארוכות טווח שונה בצורה ניכרת מזו של המערכות הנפוצות בהן האינטראקציה היא קצרת טווח.
מוכמל ושותפיו הראו שבמערכות עם אינטראקציות ארוכות טווח, טיפול באמצעות צברים שונים מוביל לתוצאות שונות במצב שיווי המשקל התרמודינמי.
מצב זה מאופיין לעיתים בחום סגולי שלילי בצבר המיקרו-קנוני.
הם גילו במערכות אלו שבירת ארגודיות המלווה בזמני רלקסציה ארוכים.
מוכמל הנחה 46 תלמידי מחקר: 11 לתואר דוקטור, 16 מוסמך ו-19 בתר-דוקטורנטים.
פרס קרן בת שבע דה רוטשילד (1977)
עמית האגודה האמריקאית לפיזיקה (1986)
הקתדרה על שם הארולד ומריון גרין (1992)
דוד מוכמל נשוי לחביבה (לבית בן מאיר) ואב לבן רועי (פרופ' באוניברסיטת תל אביב) ולבת לילי.
דוד מוריס (נולד ב-1936) הוא פסל וקדר ישראלי יליד ארצות הברית.
דוד מוריס נולד בשנת 1936 בברוקטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית.
כבר בנעוריו למד בתיכון לאמנויות, ובשנת 1952 בקירוב רכש לעצמו אובניים.
בין השנים 1958-1954 למד באוניברסיטת אלפרד.
בשנת 1962 עלה לישראל והצטרף לקיבוץ עין השופט.
לאחר כשנתיים קיבל מהקיבוץ יום ליצירת אמנות, אותו הקדיש בעיקר לרישום.
בשנת 1969 החל לעבוד בסטודיו של ג'ין מאיר בקיבוץ, ובשנת 1976 עבר לסטודיו משלו.
עיקר יצירתו של מוריס היא בתחום הפיסול הקרמי.
עבודותיו מכילות דמויות אנוש מסוגננות, בעלי חיים והיברידים הקרובות באופיין אל האמנות הסוריאליסטית והפרימיטיביסטית.
1967 פרס דבורה דוידזון לפיסול וציור
1975 פרס האמנות - מועצה אזורית מגידו
1988 ציון לשבח, אגודת האמנות הקרמית, יפן
דוד מונזון בוניס (נולד ב-3 ביוני 1952) הוא בלשן ישראלי המתמחה בשפת הלאדינו, פרופסור מן המניין בחוג לבלשנות ובחוג ללשון עברית ב.
חתן פרס יצחק בן-צבי לשנת ה'תשס"ו ופרס א.מ.ת לשנת 2013.
בוניס נולד ב-1952 בניו יורק ליעקב ומרשה בוניס-מונזון, נצר למשפחת מונזון הירושלמית וצאצא של אברהם לייב מונזון מייסד דפוס א.ל.
ב-1973 סיים בהצטיינות תואר ראשון בבלשנות בסיטי קולג' של ניו יורק.
ב-1975 סיים תואר שני באוניברסיטת קולומביה, בהתמחות בשפת הלאדינו.
ב-1981 קיבל תואר דוקטור לבלשנות מאוניברסיטת קולומביה, בעקבות עבודת דוקטורט שכתב בהנחיית פרופ' מרווין הרצוג בנושא "ניתוח פונולוגי ומורפולוגי של הרכיב העברי והארמי של הג'ודיזמו".
עלה לישראל בשנת 1980 והחל לשמש כמרצה אורח באוניברסיטה העברית בירושלים ובמחלקה לספרדית באוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1981 התמנה לעמית הוראה באוניברסיטה העברית וב-1982 למרצה.
בין 1982 ל-1984 ובין 1995 ל-1998 שימש מרצה אורח בחוג ללאדינו באוניברסיטת תל אביב.
ב-1985 התמנה למרצה בכיר בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית, בשנת 1993 התמנה לפרופסור חבר ובשנת 2006 לפרופסור מן המניין.
ב-1986 שימש מרצה אורח באוניברסיטת העיר ניו יורק.
חבר בוועדות ובמועצות שונות באוניברסיטה ומחוצה לה.
בין 1997 ל-2007 שימש יועץ ברשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
בין 2009 ל-2010 ערך את כתב העת "מסורות" לחקר לשונות היהודים.
ב-19 בינואר 2020 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו.
נשוי לד"ר מתת בוניס-אדר, לשעבר מרצה באוניברסיטה הפתוחה ומחברת הספר "משפחות בראייה סוציולוגית ואנתרופולוגית".
לזוג ארבעה ילדים, והם מתגוררים במעלה אדומים.
בשנת 2023 יצא לאור במדריד ספר יובל לכבודו בשם "מזמור לדוד: מחקרים בלשונות היהודים" (Mizmor Le-David: Studies in Jewish Languages) הכולל מאמרים באנגלית, בעברית ובספרדית, בעריכת קטיה שמיד, אורה (רודריג) שורצולד ועפרה תירוש-בקר.
לשון ג'ודזמו : מבוא ללשונם של היהודים הספרדים באימפריה העות'מאנית, הוצאת מאגנס, ירושלים תש"ס.
קולות משאלוניקי היהודית : קטעים מהסדרות ההיתוליות בג'ודזמו: טיאו איזרה אי סו מוז'יר בינוטה, וטיאו בוחור אי סו מוז'יר ג'אמילה מאת משה קאזיס, בהוצאת משגב ירושלים תש"ס (יצא לאור ב-1997 באנגלית בשם "Voices from Jewish Salonika").
ערך את הספר לשונות יהודי ספרד והמזרח וספרויותיהם : דברי הקונגרס הבינלאומי השישי לחקר מורשת יהדות ספרד והמזרח, בהוצאת מוסד ביאליק, ירושלים תשס"ט.
דוד מוסר את ראשו של גוליית למלך שאול הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר ההולנדי רמברנדט.
היצירה בוצעה בתבנית אופקית על גבי עץ אלון, ונראה כי נוצרה כסקיצה בצבעי שמן עבור יצירה גדולה יותר, אשר לא ידוע אם הושלמה.
הציור נוצר בשנת 1627 או מוקדם יותר.
הציור מאופיין במשיכות מכחול גסות ובסגנון סקיצתי.
במרכז היצירה מתואר שאול, מלכה הראשון של ממלכת ישראל.
הוא לובש בגד צהוב יוקרתי, המעוטר ברקמת ברוקד עשירה, ומעליו גלימה ארוכה מאותו חומר, אשר שוליה הארוכים מוחזקים על ידי שני נערי חצר.
מעל לבגדיו עוטה שאול חגורה לבנה עם דוגמה בצבעי כחול וצהוב, ועל ראשו טורבן לבן המעוטר באפליקציות בגווני צהוב ואדום, וכן בנוצה.
שאול מוצג בפרופיל, פונה ימינה, כאשר הוא מסיט מעט את גלימתו בידו הימנית ומניח את ידו השמאלית על זרועו של שמואל.
נראה כי הוא מנהל שיחה עם שמואל או דוד.
מול שאול כורע דוד, פונה אל המלך, כאשר ראשו של גוליית הכרות מונח בידיו.
דוד לובש בגד קצר בצבע כחול-אפור מעל חולצה לבנה, אשר שוליה מבצבצים באזור הצוואר ובזרוע השמאלית.
מעל לבגדיו הוא נושא תיק כתף בהיר, ככל הנראה תיק הרועה שבו נשא את האבנים ששימשו אותו בקרב נגד גוליית (על פי שמואל א', י"ז 37–40).
דוד מחזיק בידיו בד אפור, שעליו מונח ראשו של גוליית, אם כי הוא כמעט ואינו ניתן לזיהוי בציור.
מאחורי דוד, ומוסתר חלקית על ידו, ניצב גבר הכורע מעט קדימה ומביט בראשו של גוליית.
הוא לבוש בגלימה ורודה מפוארת המעוטרת ברקמת ברוקד, וראשו מכוסה בטורבן בהיר בעל דוגמאות צבעוניות ונוצה.
דמות זו מזוהה כאבנר בן נר, שר הצבא של שאול, האוחז בידו הימנית בחרבו הגדולה של גוליית, המתנשאת לגובה רב.
בין אבנר לשאול ניצב איש זקן, הרוכן קדימה באופן בולט.
הוא בעל עטרת שיער לבן דלילה וזקן ארוך ולבן.
הוא לבוש בגלימה תכולה בהירה עם דגם לבן ועם צווארון רחב ובהיר, אשר ייתכן כי מדובר בצווארון פרווה.
דמות זו מזוהה ככל הנראה עם הנביא שמואל.
הרבע השמאלי של הציור מוקדש לדמותו של פרש הרכוב על סוס אפור מוצק, המוצג מאחור בזווית ימנית.
הפרש לבוש בגלימה כחולה מעוטרת בדוגמאות צהובות וחומות, וראשו מכוסה בטורבן מנוצה התואם את צבעי בגדיו.
הוא נועל מגפי רכיבה מעור ונושא על גבו אשפת חיצים מלאה.
מצדו השמאלי נראה ניצב חרב, ואילו מלפני רגלו הימנית בולט קשת מתוך נרתיק אפור.
הפרש פונה מעט ימינה וצופה בסצנה המתרחשת לפניו.
זהותו אינה ודאית, אך ככל הנראה מדובר ביהונתן, בנו של שאול, אשר עתיד לקשור קשרי ידידות קרובים עם דוד.
בקצה הימני של הציור, בחזית, יושב חייל בצל, כשגבו מופנה אל הצופה.
חנית, ככל הנראה שייכת לו, מונחת על הקרקע וקצהּ מופנה לכיוון כלב הממוקם בקדמת הציור.
מאחורי החייל היושב ניצב, אף הוא בצל, חייל חמוש בשריון, חובש טורבן מנוצה ואוחז חנית, כשהוא פונה לעבר הסצנה המרכזית של שאול ודוד.
בציור מופיעות למעלה מ-15 דמויות משניות, אשר רבות מהן נראות בחלקן בלבד.
דיוקן נוסף, המופיע מימין לשאול, מזכיר באופן בולט דיוקנאות עצמיים שרמברנדט שילב בכמה מציוריו ההיסטוריים בסוף שנות ה-20 של המאה ה-17. חניתות רבות המתנשאות ברקע יוצרות את הרושם של קהל חיילים רב שהתקבץ במקום.
במרכז-ימין וברקע הימני של הציור מוצגות באופן חלקי שתי דמויות של סוסים אפורים נוספים.
בחזית השמאלית של הציור מופיעים מספר צמחים, ובמרכזו נובח כלב בינוני בגודלו, בעל פרווה לבנה עם כתמים כהים וקולר מוזהב, לעבר ראשו של שאול.
הרקע מורכב משמים מעוננים בגווני אפור שונים, ולפניהם אוהל צבאי כהה בצבעי כחול-אפור, שבראשו מבנה כדורי.
מימין לאוהל, ברקע, ניצב חייל עם חנית ליד עמוד, שעליו מותקן גג.
המבנה, שנראה כי נבנה על סלע, יוצר את הרושם של עמדת שמירה.
הסצנה כולה מוארת מכיוון ימין-מעלה, כאשר הדמויות המרכזיות מובלטות לעומת שאר הדמויות באמצעות התאורה ועושר הצבעים שלהן.
שכבת הצבע בציור השתמרה היטב, ורק באזורים לבנים בודדים ניתן להבחין בסדקים עדינים (Krakelee).
בצילום רנטגן של היצירה נראים שרידי ציור קודם על הלוח, אשר הוצב בזווית של 90 מעלות עם כיוון השעון.
ציור זה מציג דיוקן כתפיים של גבר צעיר החובש כיסוי ראש דמוי טורבן.
מאחר שלא ניתן לזהות בו משיכות מכחול, סביר להניח כי הציור המקורי הוחלק לחלוטין לפני שנמרחה שכבת יסוד חדשה או לפני שהציור הנוכחי נצבע עליו.
באזורים מסוימים בציור, כגון חלקיו הדקים של דמות החייל היושב בקדמת היצירה מימין, וכן באזורים נוספים, מופיעה שכבת צבע חום-צהבהב.
ייתכן כי מדובר בשכבת היסוד המקורית של הציור, החושפת את עצמה דרך שכבת הצבע הדקה של שתי היצירות.
לחלופין, ייתכן שמדובר בשכבת יסוד שנייה, אשר נמרחה על גבי הציור הראשון.
דיוקנאות עצמיים מוקדמים של רמברנדט
הציור "דוד מוסר את ראש גוליית למלך שאול" מאת רמברנדט, בגודל 27.4 × 39.7 ס"מ, צויר בצבעי שמן על לוח עץ אלון בעל סיבים אופקיים.
הלוח מורכב מלוח יחיד בעובי של כ-5 מילימטרים.
בקצה השמאלי, במרחק 12.8 ס"מ מהקצה התחתון, קיים סדק באורך של כ-9 ס"מ.
החלק האחורי של הלוח משופע בחלקו העליון ובשני הצדדים, בעוד שהחוסר בשיפוע בקצה התחתון, יחד עם גודל הלוח, מעידים על כך שהלוח הוקטן.
סביר להניח שהציור "דוד מוסר את ראש גוליית למלך שאול" נוצר על הלוח שכבר הוקטן.
שכבת הצבע שמורה היטב, ורק במקומות לבנים מעטים ניתן לראות סדקים עדינים.
בתצלום רנטגן ניתן לזהות ציור קודם על הלוח, המוצג בסיבוב של 90 מעלות בכיוון השעון, ומציג את כתפו של צעיר עם כיסוי ראש דמוי טורבן.
מכיוון שלא ניתן לזהות משיכות מכחול, סביר להניח שהציור הראשון הוחלק לפני שהונחה שכבת יסוד חדשה או לפני שהציור הנוכחי נצבע.
בחלקים הצבועים בדקיקות, כמו בדמות החייל היושב בקדמת הציור מצד ימין ובאזורים נוספים, מופיעה צבע חום-צהבהב.
ייתכן שזהו צבע שכבת היסוד המקורית, המופיע במקומות שבהם שכבות הצבע הדקות של שני הציורים חופפות.
עם זאת, ייתכן גם שמדובר בשכבת יסוד שנייה שהונחה על הציור הראשון.
הציור מתאר סצנה לאחר שדוד הביס את הפלשתי גוליית באמצעות קלע וערף את ראשו.
הוא חוזר לירושלים כשברשותו ראשו הכרות של גוליית, ומתקבל על ידי אבנר, שר צבאו של שאול.
דוד כורע ברך בפני שאול כשהוא אוחז בראש גוליית, ושאול שואל אותו על מוצאו.
דוד חושף את זהותו כבנו של ישי מבית לחם ().
נוכחותו של הנביא שמואל בסצנה המצוירת אינה תואמת את התיאור המקראי, לפיו לאחר שהרג שמואל את אגג, מלך העמלקים, לא שב לראות את שאול .
עם זאת, בתנ"ך ישנו אזכור נוסף למפגש בין שמואל לשאול בהקשר אחר ב.
הסצנה שצייר רמברנדט נבדלת מחזרתו הניצחון של דוד לירושלים, המתוארת בפרק הבא ב.
באמנות הנוצרית, מתוארת לרוב חזרתו של דוד, ופחות רגע מסירת ראשו של גוליית לשאול.
רמברנדט למד בין השנים 1620 ל-1624 אצל הצייר הלעדני יעקוב אייזקסזון ואן סוואננברוך (Jacob Isaacsz.
van Swanenburgh), שהתפרסם בציורי גיהנום.
ייתכן כי ממנו למד את השימוש הדרמטי באור וצל, המשתקף בציור דרך התאורה הבולטת של הדמויות הראשיות מול הצללים שמסביב.
בשנת 1624 עבר רמברנדט ללמוד במשך חצי שנה אצל פייטר לסטמן באמסטרדם.
בשנים 1625 ו-1626 צייר רמברנדט שני ציורים היסטוריים גדולים – סקילת סטפנוס הקדוש ו-הציור ההיסטורי של ליידן – הנושאים קווי דמיון רבים ליצירתו דוד מגיש את ראש גוליית למלך שאול.
בתקופה זו עבד רמברנדט עם הצייר יאן ליוונס (Jan Lievens) בסטודיו משותף בליידן.
הציור דוד מגיש את ראש גוליית למלך שאול הוא יוצא דופן ביצירתו המוקדמת של רמברנדט בשל אופיו הסקיצתי והגס יחסית.
רמברנדט שאף להפוך לצייר היסטוריה גדול, וכבר ביצירותיו המוקדמות ניתן לזהות את ההשפעות המרכזיות עליו.
חוקרי האמנות ההולנדים וילהלם מרטין (Wilhelm Martin) ובן ברוס (Ben Broos) הצביעו על הדמיון בין ציורו של קוריאולאנוס ואימות רומא (1622) מאת פייטר לסטמן, שהיה מורהו של רמברנדט, לבין דוד מגיש את ראש גוליית למלך שאול.
הדמיון ניכר בפרטים רבים, כמו האוהל הגדול ברקע משמאל, דמות הרוכב בקצה השמאלי, והחיילים המחזיקים רמחים רבים.
נוסף על כך, ניתן לזהות הקבלה בין הציור לבין תחריטו של לוקאס וורסטרמן האב (Lucas Vorsterman d.Ä.) השתחוות האמגושים (1621), שנעשה בהשראת ציור של פיטר פול רובנס.
קיימת גם גרסה אנונימית של תחריט זה, ששימשה את רמברנדט כמודל הן עבור דוד מגיש את ראש גוליית למלך שאול והן עבור דיוקן עצמי בלבוש מזרחי עם פודל (1631).
החוקר כריסטיאן טימפל (Christian Tümpel) הציע מקור השראה נוסף – תחריט מאת מרטן ואן המסקרק (Maarten van Heemskerck), שבו מופיעה ברקע סצנה משנית של ברית הידידות בין דוד ויהונתן.
חוקרי פרויקט המחקר של רמברנדט הרחיבו את פרשנות הציור מעבר לייצוג מסירת ראשו של גוליית בלבד.
הם טענו כי הופעתו של הנביא שמואל בציור אינה מקרית, אלא מסמלת את הכרתו בדוד כמלך העתידי של ישראל.
דמותו של יהונתן מופיעה לא כמשתתף פעיל, אלא כצופה, המסמל את תמיכתו העתידית בדוד נגד אביו שאול.
כך מתפקדת דמותו של דוד כמרכז הרעיוני של היצירה.
"דוד מוסר את ראשו של גוליית למלך שאול" פורסם לראשונה בשנת 1909 בכתב העת "The Burlington Magazine" על ידי ההיסטוריון והמבקר האמנותי האנגלי קלוד פיליפס, אשר ייחס את הציור לרמברנדט.
מאז פרסומו, לא הועלו ספקות באשר לאותנטיות היצירה.
כבר בקטלוג היצירות של קורנליס הופסטדה דה חרות נרשם הציור "דוד עם ראשו של גוליית" כמספר 34. בשנת 1935 העניק לו אברהם ברדיוס את המספר 488. בשנת 1966, בקטלוג הציורים שערך קורט באוך, הופיעה היצירה כערך מספר 3 והוכרה כיצירה מקורית של רמברנדט.
בהמשך, בשנת 1968, אישר הורסט גרסון את ממצאיו של באוך והעניק לציור את המספר 3 בקטלוג היצירות שלו.
כאשר עדכן גרסון את קטלוגו של ברדיוס, הוא השיב לציור את המספר 488. בשנת 1982 נכלל הציור בפרויקט המחקר של רמברנדט, שם קיבל את המספר A 9 בכרך הראשון של "Corpus of Rembrandt Paintings".
חוקרי הפרויקט תיארו את הציור כיצירה יוצאת דופן אך מקורית ללא עוררין של רמברנדט, המאופיינת בשימור טוב מאוד וחתימה אותנטית לצד תיארוך אמין.
ההיסטוריון כריסטיאן טימפל העניק לציור את המספר 3 ברשימת יצירותיו, ואילו בכרך השישי של "Corpus of Rembrandt Paintings" הציור מופיע תחת המספר 8.
לא ידועים עותקים ישירים של היצירה, אך קיימת סקיצת שמן על עץ שיוחסה לאמן בלתי מזוהה אשר חיקה את סגנונו של רמברנדט.
הציור, שגודלו 27.2 × 39.6 ס"מ, מצויר באופן מחוספס יותר ביחס לרישום השמן של רמברנדט.
אף על פי שממדיו כמעט זהים למקור, הוא כולל רק חלק מהקומפוזיציה, החל מהפרש שבשמאל ועד לדמותו הכורעת של דוד.
מצב הקצוות המשופעים בחלקם של לוח העץ מעיד כי ייתכן שהסקיצה הייתה במקור גדולה יותר.
עם זאת, גם בקטע שהשתמר חסרים אלמנטים מהיצירה המקורית של רמברנדט, כגון השומר שעומד מימין לאוהל וכידונים רבים המזדקרים אל על.
מוזיאון קונסטמוזיאום בבזל מזכיר את הסקיצה באתר האינטרנט שלו כטיוטה אפשרית מוקדמת של רמברנדט.
עם זאת, מחקר דנדרוכרונולוגי שנערך על ידי פטר קליין מצא כי שנת 1639 היא המועד המוקדם ביותר שבו ניתן היה להשתמש בלוח העץ.
בשל פער של 12 שנים מציורו של רמברנדט, ובשל סיבות סגנוניות, נשללה האפשרות כי מדובר ביצירה שלו או של עמיתו יאן ליוונס.
למרות זאת, איכות הציור מעידה על אמן מיומן ובעל שליטה טכנית, ולכן סביר להניח כי הציור נעשה לצורך לימוד או כשחזור מתוך עניין ביצירתו של רמברנדט.
הסקיצה תועדה לראשונה באוספו של ההיסטוריון והאספן הצרפתי אנדרה דה הבשי (1882–1955) בפריז.
בין השנים 1988–1989 היא הייתה בבעלותו של השחקן והסוחר השוודי לנארט לונד (1928–1997).
בשנת 1995 היא נרכשה על ידי היזם, האספן והפילנתרופ האוסטרי-קנדי אלפרד באדר.
קיים ציור נוסף בהשראת "דוד מוסר את ראשו של גוליית למלך שאול", שהוזכר על ידי קבוצת המחקר של רמברנדט.
מדובר בלוח עץ בגודל 52 × 84 ס"מ, השונה מהמקור בפרטים רבים.
הסצנה מורחבת וכוללת תהלוכת פרשים נוספת מימין.
עם זאת, מרכז ההרכב שבו נמצאות הדמויות הראשיות נאמן למדי למקור.
חרבו של גוליית מונחת באלכסון בחזית הציור על גבי אבן, ומתחתיה מופיעה חתימה מזויפת RHL f (1644).
תחת חתימה זו קיימת חתימה קודמת, כעת בלתי קריאה.
מכיוון שהציור נבחן רק באמצעות תצלום שחור-לבן, לא ניתן לתארך אותו באופן מדויק או לקבוע את זהות יוצרו.
עם זאת, על פי הסגנון, ייתכן שמדובר בעבודה של אמן בינוני שפעל במחצית השנייה של המאה ה-17 תחת השפעה רחוקה של רמברנדט.
הציור היה בבעלותם של ס.
גומפ בסן פרנסיסקו לפני שנת 1950. ככל הנראה, מדובר בחברת Gump's, חנות יוקרה לריהוט ולעיצוב פנים שהוקמה בשנת 1861 על ידי שלמה וגוסטב גומפ, ושבמהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 הייתה בבעלות אלפרד ל.
בשנת 1964 עבר הציור לאוסף "מרסמאייר" בעיר שוטורף שבסקסוניה התחתונה.
נכון להיום, מקום הימצאו אינו ידוע.
בצדו האחורי של לוח העץ נמצא חותם שעווה הנושא את סמל האצולה של משפחת ברונט אוקסנדן מדן שבמחוז קנט, אנגליה.
לפיכך, ייתכן כי הציור היה שייך למשפחה זו בתקופה לא ידועה.
מאוחר יותר היה בבעלותו של אייר האסי ממודפורד, בעיירה כרייסטצ'רץ' שבמחוז דורסט.
ב-18 בפברואר 1909 נמכר הציור יחד עם 46 ציורים נוספים מתוך אוסף אנגלי לא מזוהה במכירה פומבית של Robinson, Fisher & Co.
במכירה זו הוא זוהה בטעות כיצירה של חרבראנד ואן דן אקהאוט ונמכר תחת מספר הפריט 82. רוכשו היה סוחר האמנות הלונדוני פרנק ר.
ריצ'רדסון, אשר שילם עבורו תשע וחצי גינאות.
כבר ב-11 במאי 1909 נרכש הציור על ידי גלריית היינמן ממינכן תמורת 16,184.75 מארק.
בהמשך הוצג הציור בהשאלה בפינקוטק הישן במינכן.
ב-22 בינואר 1916 נמכר הציור לסוחרי האמנות פרדריק מולר ושות' באמסטרדם תמורת 50,000 גולדן הולנדי, סכום שהיה שווה ל-98,431.82 מארק (לפי רישומי הגלריה היינמן) או 118,623.95 מארק (לפי ספר המלאי שלה).
פרדריק מולר ושות' מכרו את הציור לתעשיין, אספן האמנות והפילנתרופ אוגוסט יאנסן (1864–1918) מאמסטרדם.
לאחר מותו עבר הציור לסוחר האמנות ז'אק גודסטיקר, אף הוא מאמסטרדם.
בין השנים 1919–1927 הוצג הציור פעמים רבות בתערוכות ביוזמתו של גודסטיקר.
ב-1928 נרכש הציור על ידי יצרן הנייר, אספן האמנות והפטרון פיטר סמיט ואן גלדר (1878–1956) מהעיירה בלומנדאל, והוא מוזכר כבעליו גם בקטלוג היצירות של אברהם ברדיוס משנת 1935.