tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כדי להבטיח את החזרתה של עיר יקרת ערך זו, ספרד הסכימה לוותר על שטחה של לה פלורידה לבריטניה הגדולה המנצחת במסגרת הסכם פריז מ-1763. צרפת ויתרה על חלק גדול מצרפת החדשה לבריטניה הגדולה, כולל שטחה ממזרח לנהר המיסיסיפי למעט העיר ניו אורלינס.
הבריטים חילקו את האזור הדרומי הזה של יבשת צפון אמריקה לשתי מושבות נפרדות: מזרח פלורידה, עם בירתה בסיינט אוגוסטין ומערב פלורידה, עם פנסקולה כבירתה.
רבים מתושבי פלורידה הספרדים פונו לקובה, ומתיישבים בריטים חדשים הגיעו, כולל כמה משלוש עשרה המושבות.
על ידי הסכם נפרד, צרפת ויתרה על אדמותיה ממערב למיסיסיפי לספרד, שהקימה את לואיזיאנה הספרדית עם הבירה ניו אורלינס.
ב-1763 הגיעו כוחות בריטיים והשתלטו על פנסקולה.
ג'ורג' ג'ונסטון מונה למושל הבריטי הראשון, וב-1764 הוקמה אספה קולוניאלית.
מבנה המושבה עוצב על פי המושבות הבריטיות הקיימות באמריקה, בניגוד לקוויבק שהתבססה על מבנה אחר.
בניגוד למזרח פלורידה, בה היה מעט פיתוח וגידול אוכלוסין, מערב פלורידה החלה לפרוח בשנים שלאחר ההשתלטות הבריטית, ואלפי מהגרים חדשים הגיעו לנצל את התנאים הנוחים בה.
שרים שמונו לפלורידה עתרו לרשויות בלונדון לבנות כנסיות, בתי כמרים, אספקת ספרי תנ"ך וסידורי תפילה, ולעזור לשלם את מעברם למושבות.
מערב פלורידה הוזמנה לשלוח נציגים לקונגרס הקונטיננטלי הראשון שכונס כדי להציג בפני ג'ורג' השלישי תלונות קולוניאליות נגד הפרלמנט הבריטי, אך יחד עם מספר מושבות אחרות, כולל מזרח פלורידה, הם דחו את ההזמנה.
לאחר שפרצה מלחמת העצמאות האמריקנית, המתיישבים נותרו נאמנים באופן גורף לכתר.
בשנת 1778, משלחת וילינג המשיכה עם כוח קטן במורד המיסיסיפי, בזזו אחוזות ומטעים, עד שבסופו של דבר הובסו על ידי מיליציה מקומית.
בעקבות זאת קיבל האזור מספר קטן של תגבורת בריטית.
ההכרזה המלכותית שהקימה את מערב פלורידה שירתה מטרה דומה לחוקה, שתיארה כיצד המושבה אמורה לתפקד.
הממשל היה דומה למושבות בריטיות אחרות בצפון אמריקה, שכן המושבה הייתה אמורה להיות מנוהלת מקומית על ידי מושל, אשר מונה.
המושל אמור היה להסתייע בסגן מושל ובמועצה מייעצת שתים עשרה חברים, שמונו אף הם.
המועצה המייעצת שימשה כבית העליון של בית המחוקקים שלה (האספה הכללית), ואילו בית הנבחרים היה הבית התחתון, עם ארבעה עשר חברים נבחרים.
השפעתה בפועל של האספה הכללית הייתה מוגבלת למדי מכיוון שחסרה לה אוטונומיה רבה.
האספה הכללית יכלה להתכנס רק כאשר היא זומנה על ידי המושל.
כל הצעת חוק שנחקקה הייתה צריכה להיחתם על ידי המושל כדי להפוך לחוק, ולא ניתן היה להעביר חוקים באזורים שבהם למלך הבריטי הייתה הסמכות הבלעדית.
השופט העליון של מערב פלורידה, מזכיר המחוז והתובע הכללי של מערב פלורידה מונו על ידי הפרלמנט.
עם פרסום ההכרזה המלכותית של 1763, שקבעה גבול להתפשטות המערב, קיוו הבריטים שיצירת פלורידה וקוויבק תסיר את הלחץ מקו ההתיישבות.
במהלך פינוי פלורידה עזבו רוב הספרדים את פנסקולה וסביבתה, בעוד שרוב הצרפתים שגרו ליד מוביל החליטו להישאר.
נעשו מאמצים על ידי ממשלת בריטניה והמחוז לעודד מהגרים שאינם בריטים לחיות במערב פלורידה.
אחד המקרים הגדולים ביותר היה כאשר עיירה בשם קמפבלטאון נוסדה על ידי הוגנוטים צרפתים שהובאו למושבה על ידי לוטננט מושל מונפורט בראון ומועצת הסחר של המושבה.
קמפבלטאון נזקקה לסיוע מהמועצה והמושל מספר פעמים לפני שננטשה בסופו של דבר.
האקדים עודדו להתיישב במושבה וקבוצת גרמנים התיישבה באזור החוף מערבית למוביל ואפילו בשלב מסוים ניסתה הממשלה האימפריאלית הבריטית לעודד את הפלאטינים הגרמנים להגר למושבה.
המושל ג'ורג' ג'ונסטון, בתפקידו 1763–1767, העריך את אוכלוסיית מערב פלורידה הבריטית ב-1800 או 2000 אנשים לבנים, רובם מתגוררים בפנסקולה ובמוביל, או מתיישבים חדשים שהתיישבו לאורך חוף המפרץ ובארצות הפוריות יותר סביב נאצ'ז.
ניתוח גס של הרשומה מניב תוצאות מעניינות.
מתוך כחמש מאות שמות מוזרים ברשומה, נראה כי כארבע מאות הם ממוצא אנגלי, סקוטי או אירי.
מתוכם קצת פחות ממאה תופסים בבירור תפקידים רשמיים.
זה כנראה מסביר את נוכחותם במושבה.
כשבעים צרפתים מוזרים נרשמו כמקבלי מענקים.
נראה כי שבעה מקבלי מענקים הם ללא ספק יהודים, שלושה נראים גרמנים מפנסילבניה, שני גרמנים מקוט ד'אלמנד [כלומר, החוף ממערב למוביל], ושלושה מקבלי מענק אחרים עשויים להיות איטלקים או ספרדים.
למרות שעבדות וסחר עבדים היו קיימים במערב פלורידה הבריטית, היא מעולם לא הייתה מאוד נפוצה והעבדות נותרה כנראה מצומצמת.
במקום זאת, הממשלה הפרובינציאלית והאימפריאלית ניסתה לפתח מעמד המורכב מחקלאים קטנים ובעלי מלאכה במקום כזה שהתבסס על מטעים.
רוב אלה שגרו בפלורידה התפרנסו מהאדמה.
נעשו ניסיונות לנסות ולפתח יבול זמין אמין אך זה לא הצליח.
ייצור האינדיגו גדל באופן דרמטי בין שנות ה-60 לשנות ה-70 עם נשלח ממוביל ופנסקולה בשנת 1772, מה שהפך אותו לאחד ממאמצי החקלאות הנפוצים והמצליחים ביותר שנעשו במושבה.
פנסקולה טיפלה במסחר בינלאומי פי חמישה מאשר מוביל.
חלק ניכר מהמסחר של מערב פלורידה היה סחר בלתי חוקי בין מערב פלורידה ללואיזיאנה הספרדית.
קשה להעריך את המספרים המדויקים, אך הרשויות בפלורידה ובלואיזיאנה היו מודעות היטב לנושא זה אולם לא היו מצוידים היטב כדי לפקח על המצב.
רמות הסחר הגבוהות הללו הובילו לכך שמטבעות כסף ספרדיים הפכו למעשה למטבע של פלורידה.
בעקבות הסכם שנחתם בארנחואס, ספרד נכנסה למלחמת העצמאות האמריקנית לצד צרפת אך לא לצד שלוש עשרה המושבות.
כוחות ספרדים בפיקודו של ברנרדו דה גאלווס התקדמו ותפסו את באטון רוז' ומוביל.
בשנת 1781 כבשה ספרד את פנסקולה וחיל המצב שלה.
כחלק מהשלום של פריז ב-1783, ויתרה בריטניה על השטחים של מערב פלורידה ומזרח פלורידה בחזרה לספרד.
כאשר ספרד רכשה את מערב פלורידה ב-1783, הגבול המזרחי של בריטניה היה נהר האפלאצ'יקולה, אך ב-1785, ספרד העבירה אותו מזרחה לנהר סוואני.
"מערב ראשון" הוא סינגל של הזמר הישראלי איתי לוי, אותו הוציא לאור ב-26 במאי 2024, לצד סינגל נוסף בשם "חולה ירח".
את השיר כתבו מפיק השיר מאור שטרית, רון ביטון ועילאי אלמקייס.
במצעד "היטליסט" של מאקו, נכנס השיר למקום ה-46 ב-4 ביוני, וכשישה שבועות לאחר מכן, הגיע השיר למקום הראשון.
זהו שירו הראשון של איתי לוי שהגיע למקום הראשון במצעד.
גם בתחנות הרדיו זכה השיר להצלחה, כאשר נכנס למקום ה-19 במדיה פורסט, עם 55 השמעות בתחנות הרדיו, ומספר שבועות לאחר מכן הגיע בשיאו למקום השני, עם 188 השמעות.
במצעד הרשמי של גלגלצ, הגיע השיר בשיאו למקום השני גם כן, ובעשירייה של כאן גימל הגיע למקום הראשון.
מערב טקסס הוא אזור מוגדר באופן רופף במדינת טקסס בארצות הברית, והכולל בדרך כל את השטחים המדבריים והחצי-מדבריים ממערב לקו הנמתח בין הערים ויצ'יטה פולס, אבילין ודל ריו.
אין הסכמה כללית על הגבול בין מזרח טקסס למערב טקסס.
אף על פי שרוב תושבי טקסס מבינים את המונחים הללו, לא קיימים גבולות רשמיים, ואנשים שונים עשויים לתאר את גבולות האזורים הללו בצורה שונה.
ההיסטוריון והגאוגרף וולטר פרסקוט ווב הציע שקו האורך 98 מפריד בין מזרח ומערב טקסס; הסופר איי.סי.
גרין הציע שמערב טקסס משתרע ממערב לנהר הברזוס.
עם זאת, השימוש בקו אחד בלבד עלול לשלול את השימוש במפרידים נוספים, כמו אזור - מרכז טקסס.
טקסס היא חלק מדרום ארצות הברית ומדרום-מערב ארצות הברית באותו הזמן, בעוד שהאקלים החצי-מדברי והמדברי של מערב טקסס מאפיין בבירור את דרום-מערב ארצות הברית.
מערב טקסס מחולק לעיתים לאזורי משנה לפי מאפיינים פיזיוגרפיים נבדלים.
החלק של מערב טקסס שממערב לנהר הפקוס מכונה לעיתים "מערב טקסס הרחוק" או "הטרנס-פקוס", מונח שהוצג ב-1887 על ידי הגאולוג רוברט ט.
אזור הטרנס-פקוס נמצא בתוך מדבר צ'יוואווה והוא האזור היבש ביותר במדינה.
אזור נוסף במערב טקסס הוא לאנו אסטקדו, אזור עצום של מישורים גבוהים וישרים המשתרע עד מזרח ניו מקסיקו וטקסס פאנהנדל.
ממזרח ללאנו אסטקדו שוכן "אזור הקרקע האדומה" של המישורים הגליים (Rolling Plains), ודרומית ללאנו אסטקדו נמצא מישור אדוארדס.
אזורי המשנה של המישורים הגליים ומישור אדוארדס משמשים כאזורי מעבר בין מזרח ומערב טקסס.
מערבה נפקחת דרכה של האימפריה הוא ציור קיר רחב־היקף מאת האמן הגרמני־אמריקאי עמנואל לויצה.
היצירה, שנוצרה בשנים 1861–1862, מוצגת בגרם המדרגות המערבי של אגף בית הנבחרים של ארצות הברית בבניין הקפיטול של ארצות הברית.
הציור מתאר את התפשטות המתיישבים מערבה, ומציג את רעיון "הייעוד הגלוי" של ארצות הברית.
במרכז הקומפוזיציה מתוארת שיירת חלוצים אשר העפילו אל פסגת גבעה, מביטים מערבה אל עבר השקיעה והאוקיינוס השקט.
החלוצים מתוארים ברגע של מאמץ אך גם של תקווה, כאשר מאחוריהם נותר "עמק החושך" הסלעי והקר, ואילו לפניהם נפרשת הארץ החדשה באור זהוב.
בין הדמויות נראים מהגרים פצועים ההולכים בכבדות, נשים וילדים המלווים את המסע, ומנגד גברים הלוקחים על עצמם את תפקיד פורצי הדרך – חוטבי עצים הכורתים את הצמחייה ומפנים את השביל, כדי לאפשר לשיירת העגלות להתקדם אל יעדה.
בחזית הקומפוזיציה יושבת משפחה בת שלושה, הכוללת אב, אם וילד קטן, המתבוננת אל האופק.
דמות זו מהווה רמז חזותי למשפחה הקדושה מן המסורת הנוצרית, ומקשרת בין מסע החלוצים לבין דימוי של מסע גאולי.
סביבם מתוארים מתיישבים נוספים – חלקם מושלים בעגלות עץ כבדות הנמשכות בידי פרדות ועגלים מותשים, וחלקם מתקדמים ברגל בנחישות.
מתחת לסצנה המרכזית משולבים שני דיוקנאות עגולים: מימין נראה דניאל בון ומשמאל ויליאם קלארק, שניהם סמליים לדמויות החקר וההתיישבות במערב.
ביניהם מופיעה פנורמה של מפרץ סן פרנסיסקו, המשמשת יעד סופי למסע כולו.
מסגרת הציור כוללת וינייטות בעלות אופי מיתולוגי ותנכ"י, שמעניקות ליצירה רובד סמלי נוסף.
בין אלה ניתן למנות את יאסון המפליג בספינת הארגו כשעל מפרשה מתנוססת גיזת הזהב, ואת שלושת האמגושים מהברית החדשה המובלים בידי הכוכב אל מקום הולדת ישו.
בנוסף מופיעים דמותו של כריסטופר קולומבוס המתבונן בגלובוס ומודד אותו במחוגה, וכן יונה נושאת ענף זית כסמל לסיום המבול.
בחלקה העליון של המסגרת מצויר נשר אמריקאי הפורס את כנפיו לרווחה, ולצדו מתנוססת כרזה ירוקה שעליה חרוט שמה של היצירה.
משני עברי הנשר נראים אינדיאנים המפנים את מקומם לנוכח התקדמות המתיישבים, בעוד חוטב עצים וצייד מתוארים כמייצגים את הכוח המפנה והמתקדם.
שילובם של כל האלמנטים הללו – חלוצים, סמלים דתיים ומיתולוגיים, גיבורים היסטוריים ודימויים לאומיים – יוצר תמונה מקיפה של חזון ההתפשטות מערבה כמעשה נשגב, מונחה בידי שליחות היסטורית ואלוהית.
הציור משלב דימויים מקראיים ומיתיים כדי להעניק להתיישבות האמריקאית ממד של שליחות אלוהית.
היש שטענו כי לויצה צייר את החלוצים כלבושים בבגדים פשוטים, בחזות תמימה ונאצלת, וכי שולבו בו דמויות כגון חלוץ בלבוש דייווי קרוקט ומשפחה לבושה בצבעי מרים הבתולה.
שני גברים מניפים את דגל ארצות הברית כסמל לכיבוש ונאמנות לאיחוד, ולצדם מופיעה דמות של אפרו־אמריקאי משוחרר עם פרדו, רמז להבטחות של מתן אדמות לעבדים משוחררים.
האור הזהוב והקומפוזיציה הפנורמית מחזקים את הדימוי של הארץ החדשה כ"ארץ מובטחת".
לויצה יצר את הציור בשנים הראשונות של מלחמת האזרחים האמריקנית.
ההתרחבות מערבה עוררה מתחים חריפים סביב שאלת העבדות, והציור ביטא מסר של אחדות לאומית "מן האוקיינוס האטלנטי ועד האוקיינוס השקט".
המסמך החינוכי מציין כי באמצעות שילוב גיבורים היסטוריים, מיתולוגיים וביבליים, ביקש לויצה להעלות את מסע החלוצים לדרגת מיתוס לאומי.
מערב טוגולנד היא מדינה שהכריזה על עצמה, הנחשבת על ידי הקהילה הבינלאומית לחלק מגאנה.
ב-25 בספטמבר 2020 הכריזו הבדלנים במערב טוגולנד על עצמאות מרפובליקת גאנה.
טוגולנד המערבית היא מדינה חברה בארגון העמים ולאומים שאינם מיוצגים (UNPO) מאז 2017.
כ-4 מיליון איש חיים במערב טוגולנד.
השפות המדוברות במערב טוגולנד כוללות אנגלית, צרפתית, אווה, דאנגמה, אווטימה ועוד כמה.
הדתות העיקריות הן נצרות, אסלאם ווודו.
רוב תושבי האזור הם בני האתניה אווה.
ב-25 בספטמבר 2020, דרשו הבדלנים מכוחות הביטחון של גאנה לעזוב את האזור לאחר שתקפו מספר תחנות משטרה במחוז טונגו הצפוני.
בהודעה לעיתונות בה הכריזו על פרישתם מגאנה, קרן קבוצת המחקר לענייני המולדת בהנהגתו של צ'ארלס קורמי קודזורדז הכריזה על ריבונות על האזור.
ממשלת גאנה לא התייחסה להכרזה ברצינות, וראתה בה "בדיחה", אם כי מומחה הביטחון הבולט אדיב סאני קרא לממשלה להתייחס לנושא כסיכון ביטחוני לאומי.
היו פצועים והרוגים בעימותים לאחר הכרזת העצמאות אם כי הרפובליקה של גאנה טוענת כי צברה מידע מודיעיני על עימותים אלה לפני שהתרחשו.
מקורות בגאנה טוענים כי קבוצת הבדלנים העומדת בראש תנועת העצמאות, קבוצת המחקר לענייני המולדת, נמצאת תחת שליטה.
עם זאת, הבדלנים השתלטו על נשק והקימו מחסומי כבישים.
נשיא הרפובליקה של גאנה הכחיש שניהל משא ומתן עם הבדלנים.
מערבון ספגטי הוא כינוי לתת-סוגה של סרטי המערבונים שצצו בשנות ה-60 של המאה ה-20. כינוי זה נובע מהעובדה שרובם הופקו על ידי אולפנים איטלקיים.
בתחילה לרבים מהם היו משותפים השפה האיטלקית, התקציב הנמוך, וצילום מינימליסטי ושוטף ששבר את המוסכמות של מערבונים מוקדמים יותר – לעיתים בכוונה, כתוצאה מהרקע התרבותי השונה של יוצרי הסרט ומהתקציב המוגבל.
השימוש במונח נעשה בתחילת דרכה של הסוגה בזלזול, אך משנות השמונים התפתחה הערכה מחודשת לסרטים אלה.
היצירה המפורסמת ביותר של הסוגה היא טרילוגיית "האיש ללא שם" בבימויו של סרג'ו לאונה ובכיכובו של קלינט איסטווד.
היצירה כוללת את הסרטים "בעבור חופן דולרים" (1964), "בעבור חופן נוסף של דולרים" (1965) [שנקרא בישראל "הצלפים"], וכן את "הטוב, הרע והמכוער" (1966).
לשלושת הסרטים פסקול שהלחין אניו מוריקונה, שכל הנעימות שכתב לסרטים נעשו סימן היכר של מערבוני ספגטי.
"הטוב, הרע והמכוער" היה לאחד מסרטי המערבונים המפורסמים בכל הזמנים, ובאופן לא טיפוסי לסוגת מערבוני הספגטי, הוא הופק בתקציב גבוה יחסית של כמיליון דולר.
מערבון ספגטי אחר שהתפרסם מאוד היה הסרט ג'נגו (Django) בבימויו של סרג'ו קורבוצ'י ובכיכובו של פרנקו נרו.
גיבור הסרט, ג'נגו, גורר אחריו לאורך הסרט, ארון מתים ובו מכונת ירייה, שבעזרתה הוא קוטל עשרות מאויביו במכת אש אחת.
הצלחת הסרט הביאה גם להמשך שיתוף הפעולה הפורה של קורבוצ'י עם פרנקו נרו, וגם ליצירת סרטי ג'נגו נוספים, שבהם כיכבו שחקנים אחרים.
כוכבים איטלקיים מפורסמים נוספים בסרטים אלה היו ג'וליאנו ג'מה, שסרטו "Day of anger" נחשב לקלסיקה מהתקופה הזו, וטרנס היל ובאד ספנסר, שהתפרסמו במערבונים הקומיים שלהם כמו "קוראים לי טריניטי".
רבים מהסרטים צולמו באזור המדבר הספרדי של אלמריה (Almería), הדומה לנוף המצוי בקליפורניה.
בשל אזור הצילום המדברי ומלאי הניצבים דוברי הספרדית באזור, נושא מקובל במערבוני הספגטי היה המהפכה המקסיקנית, שודדים מקסיקנים ואזור הגבול בין מקסיקו לארצות הברית.
השם "מערבון ספגטי" הוביל לקשרים בין סרטים אחרים לאוכל:
לעיתים משתמשים בכינויים "מערבוני פאייה" או "מערבוני צ'וריסו" לסרטים דומים שהופקו על ידי אולפנים ספרדיים.
יחסי הציבור של הסרט היפני "טמפופו" קראו לו "מערבון הראמן" הראשון.
מערבוני רוברט רודריגז, "דספרדו", ו"היו זמנים במקסיקו", נקראים לעיתים "מערבוני בוריטו".
סרטי ויקינגים מסוימים נקראו "מערבוני בקלה".
טיים מגזין קרא לסדרה סמוראי ג'ק "מערבון סשימי".
בישראל היו נפוצות בשנות ה-60 וה-70 סוגות של "סרטי בורקס" ו"סרטי געפילטע פיש", שאינם מערבונים.
מערבל בטון הוא מכשיר שמטרתו לגבל (ללוש) את רכיבי הבטון עד ליצירת חומר במרקם הנכון.
ישנם מערבלי בטון המשמשים לשינוע התערובת המוכנה מהמפעל עד לאתר הבנייה.
ישנם שני סוגים עיקריים של מערבלי בטון:
מערבל בטון בעל נפח קטן, המשמש להכנת כמויות קטנות של בטון ומופעל בעזרת מנוע חשמלי.
לאחר הכנסת החומרים הדרושים אל הדוד, מופעל מנוע חשמלי הגורם לערבול של התערובת.
כאשר התערובת מוכנה, מטים את פתחו של הדוד, כך שהבטון נמזג למקום הדרוש (או לדליים וכדומה).
קיימים גם מערבלי בטון נייחים גדולים המותקנים לרוב בצורה אופקית (ציר הסיבוב אנכי).
מערבלים אלה נמצאים במפעלים לייצור בטון או מוצרי בטון.
באתרי בנייה בישראל נהוג לכנות מערבל בטון קטן מסוג זה בשם "טפ'לה" - שם הלקוח מהמילה "סיר" ביידיש.
הערה: כאשר נכתב 'מערבל בטון', הכוונה למערבל בטון נייד ולא נייח (אלא אם צוין אחרת).
מערבל בטון בעל נפח גדול (5–12 קוב) המורכב על גבי משאית.
החומרים מוכנסים אליו בצורה אוטומטית במפעל בטון.
שם הם מתערבלים לעיסה אחידה (יש מפעלים חדישים ששופכים את הבטון מוכן לתוך המערבל, ויש כאלה ששופכים את החומרים בנפרד).
בנוסף לתפקידו של המערבל לגבל את הבטון, תפקידו הנוסף הוא לשמור את התערובת בתנועה, כדי שלא תתייבש.
אבל, תערובת שתישאר זמן רב מדי בתנועה, תהפוך ל'בטון שרוף'.
כלומר, בטון שיתקשה במהירות ברגע שיונח ללא תנועה, בטון כזה לא עומד בתקן הדרוש מבטון.
דוד הדוד הוא מכל גדול בו התערובת מתערבלת.
כדי לגרום לחומרים להתערבל, יש בדוד ספירלות.
הספירלות בנויות כך, שאם הדוד יסתובב לכיוון אחד, התערובת תיצמד לצדו הפנימי של הדוד, ואם הדוד יסתובב לכיוון השני, התערובת 'תטפס' במעלה הספירלות, ותצא מהדוד (פועל בדומה לבורג ארכימדס).
לעיתים נראים מערבלי בטון בהם על הדוד מבחוץ ישנם סימני צבע בצורת ספירלות, סימנים אלו מעידים שהספירלות הקודמות נשחקו, ונאלצו לרתך ספירלות חדשות.
הצבע שרואים הוא צבע נגד שיתוך.הדוד מחובר למשאית, בדרך כלל, רק במנוע, ומצידו השני הוא מונח על גלילים.
ולכן, כאשר מערבל בטון מתהפך כתוצאה מתאונה, הדוד שלו עלול להינתק ולפגוע במכוניות אחרות.
מנוע תפקידו של המנוע לסובב את הדוד (לכיוונים השונים).
במערבלי בטון קטנים (נייחים), ההנעה מתבצעת על ידי מנוע חשמלי.
במערבלי בטון גדולים, המנוע הוא מנוע דיזל - יש המשתמשים במנוע נפרד, ויש המשתמשים במנוע המשאית.
שוקת תעלת מתכת המשמשת להכוונת המלט שיוצא מהדוד, לשוקת הרגילה (אורכה כחצי מטר), ניתן להצמיד עוד חלקים להארכה.
בדרך כלל, על מערבל הבטון מצויים עוד שני חלקים להארכה.
את גובהה של השוקת ניתן לשנות, כדי שתתאים למקום אליו רוצים לשפוך את הבטון (לדוגמה: סל של משאבת בטון).
מכל מים מכל מים בנפח של כמה מאות ליטרים, משמש כמאגר מים לשטיפה- פנימית או חיצונית או כמאגר מים לממטרה.
ממטרה צינור מים הנמצא בפתחו של הדוד ומכוון אל תוכו.
לעיתים התערובת סמיכה מדי ואינה מתפזרת היטב באתר הבנייה או שאינה נשאבת במשאבת הבטון וגורמת לסתימות.
לכן יש לדלל את התערובת במים.
ידיות שליטה במערבל בטון יש שתי ידיות שליטה: כיוון סיבוב הדוד ומצערת הגז של המנוע.
במספר מערבלים, נמצאות ידיות שליטה אלו גם בתא הנהג.
כמו כן יש כפתור לשליטה חשמלית על גובה השוקת וברז לממטרות.
במערכות מיושנות יותר, השליטה על גובה השוקת נעשית בעזרת ידית אותה יש להעלות ולהוריד מספר פעמים.
הידיות נמצאות בחלקה האחורי של המשאית.
במערבלים נייחים, השליטה נעשית על ידי כפתורים חשמליים, כאשר את זווית ההטיה של הדוד קובעים בעזרת 'הגה' מכני גדול.
סולם הסולם ממוקם ליד ידיות השליטה, ניתן לעלות בעזרתו ולעמוד ליד פתח הדוד.
בתחילה, יש למלא את הדוד דרך המשפך העליון.
המילוי מתבצע בנקודת ההעמסה שנמצאת במפעל הבטון (לכל חברה יש מפעלי בטון.
יש חברות שבבעלותן עשרות מפעלי בטון לתפוצה ארצית, ויש חברות עם מפעלים בודדים).
לאחר העמסת החומרים המערבל נוסע אל אתר הבנייה.
לאחר ערבול סופי של הבטון, שופכים אותו אל המקום המיועד בעזרת הכוונת השוקת.
במידה שצריך לשפוך את הבטון אל משאבת בטון, המערבל נעצר מספר מטרים לפני המשאבה, פועל משחרר את השוקת מהתפס שלה (ידית קטנה או שרשרת, שמבטיחות שהשוקת לא תיפתח במהלך הנסיעה).
לאחר מכן צריך להרים מעט את גובהה של השוקת.
כעת, צריך לכוון את נהג המערבל בדיוק של כמה עשרות סנטימטרים אל הסל.
אם הנהג ייסע פחות מדי, הבטון לא ישפך לסל, אם הנהג ייסע יותר מדי, המשאית תפגע בסל ותעקם אותו.
כדי להפעיל את הידיות בנוחות הנהג פותח את הסולם ומתיישב לידו.
הנהג צריך לשפוך את הבטון בקצב המתאים לקצב השאיבה של משאבת הבטון.
למערבל הבטון אין שעון שמראה על כמות הבטון שבדוד, אך כאשר בדוד נשארים ארבעה קוב, ישנו רעש של גרגירי חצץ.
ניתן לבדוק את כמות הבטון שבדוד גם בעזרת טפיחה על הדוד.
במידה שמתעורר צורך לדלל את הבטון, פועל הבניין מסמן זאת לנהג המערבל על ידי בוהן זקורה לכיוון הפה (הוספת המים תהיה מאושרת על ידי טכנולוג מפעל הבטון בלבד כדי לא לפגוע באיכות הבטון).
לאחר סיום העבודה, מנקים את המשאית על ידי זרנוק המים והממטרה מופעלת כדי לשטוף את הדוד.
לאחר שהדוד נשטף היטב, הנהג שופך את המים (על ידי סיבוב הדוד לכיוון השני) לצד.
אם נשאר בטון במערבל הבטון, צריך לשפוך אותו במקום מתאים (למשל, בור גדול במפעל הבטון).
ישנם מפעלי בטון שמסוגלים למחזר את הבטון שלא השתמשו בו (מפעל רדימיקס רמת גן, למשל).
אם שופכים את הבטון במקום שאינו מיועד לכך, עלולים לקבל קנס.
מערבל בטון עם משאבת בטון.
מערבל בטון עם פתח קדמי (פתח הדוד נמצא מעל תא הנהג).
ניתן להוריד את הדוד מהמשאית.
להעברת התערובת מהמשאית אל אתר הבנייה.
מערבל אותות או קונסולת מיקסינג הוא מכשיר שתפקידו הוא סיכום, ניתוב, ושינוי עוצמה של אותות קול.
מערבל אותות יכול לקבל אותות אנלוגיים וספרתיים, תלוי בסוג המכשיר.
בסופו של תהליך כל האותות מסוכמים ליציאה, או למספר יציאות.
במערבל אותות משתמשים בין היתר באולפני הקלטות, סטים של תקליטנים, הופעות, שידורי רדיו, הקלטת פסקולים לסרטים ועוד.
דוגמה פשוטה לשימוש במערבל אותות היא השמעת צלילים שמקורם במספר מיקרופונים דרך ערוץ שמע אחד.
מספר הערוצים הסטנדרטי למיקסר הוא בדרך כלל לפי חזקות של 2 (4 ערוצים, 8 ערוצים, 16 ערוצים, 32 ערוצים וכו').
מערבל אותות הוא מארז המכיל מספר משתנה של כניסות ויציאות.
הכניסות מאפשרות חיבור של מיקרופונים מכשירי עיבוד צליל ורמקולים.
כל אות שנכנס למערבל האותות, מגיע לערוץ נפרד.
קיימים גם מערבלים עם כניסות ויציאות סטריאופוניות.
מערבלי אותות לשוק המקצועי מצוידים בדרך כלל במחברים מסוג XLR ו/או PL.
לעיתים, במערבלי אותות חצי-מקצועיים, ישנם גם חיבורי RCA
לכל ערוץ יש מספר כלים המאפשרים לטכנאי קול לשלוט על האות שנכנס אליו:
מבנה הערוץ יכול להשתנות בתלות בייעודו במחיר וביצרנו של המכשיר.
להלן דוגמה למבנה ערוץ סטנדרטי:
כפתור ה-Gain - ווסת עוצמת כניסה, הוא שולט בעוצמת ההגברה של הקדם מגבר.
Gain ממוצע יכול לספק הגברה של 60-70dB, וזאת כדי להעלות את עוצמת האות החלש אשר הגיע, לעוצמת העבודה שנעה מ-10 עד 0dB או לעוצמה גבוהה יותר לפי הצורך.
קדם מגברים טובים - הם בעלי רעש עצמי נמוך.
איכותו של רכיב זה קובעת לרוב את איכותו הכוללת של מערבל האותות.
כפתור ה-Pad - כפתור המנחית את עוצמת הכניסה ב-20dB אם האות הנכנס חזק מדי.
כפתור ה-48V - שולח (מתח פנטום) 48V על גבי הערוץ, כאשר מחוברים מכשירים הדורשים מתח זה (לדוגמה מיקרופון קיבולי).
נקודת Insert- חיבור שדרכו ניתן לחבר מעבדי צליל טוריים.
כפתורי האקולייזר - מאפשרים הנחתה והגברה של קבוצת תדרים.
במכשירים שונים יחידת ה-EQ יכולה להימצא לפני או אחרי נקודת ה-Insert, תלוי ביעוד של המכשיר.
במערבלי צליל פשוטים יחסית ישנם שלושה כפתורים, המנמיכים או מגביהים שלושה תחומי תדרים (באס, מידל, וטרבל).
במערבלי צליל יותר מקצועיים ישנם 4 תחומי תדרים (באס, לוו מידל, היי מידל, וטרבל).
לעיתים ישנם כפתור\כפתורים נוספים, שתפקידם לשנות את תחום התדרים של הכפתור-כלומר, כפתור אחד שמגביה או מנמיך את תחום ה"מידל", וכפתור אחד שקובע היכן יתחיל ויסתיים תחום תדרים זה.
כפתור זה נקרא "פריקוונסי" - תדר באנגלית.
כפתור ה-PFL - כפתור זה, מנתב את האות ליציאה ישר לאחר מעברו דרך קדם המגבר, לפני השפעת הזחלן.
כפתור זה נועד לחיווי עוצמת הכניסה לפני שעבר שינוי כלשהו.
לכפתור זה שימוש רב במכשירי "די ג'יי מיקסר".
שליחות בעברית)- קבוצת מוליכים שחוצים את כל הערוצים במערבל אותות, שדרכם אפשר לשלוח את האות למוקדים שונים (כמו מעבדי צליל ומוניטורים).
בעזרת השליחות אפשר לחבר מעבדי צליל מקבילים, כגון מכשיר "רוורב" המוסיף הד לערוץ - בניגוד למעבדי צליל טוריים, שם נדרש מכשיר עיבוד צליל לכל ערוץ המחוברים לנקודות הInsert, במעבדי צליל מקבילים המחוברים לשליחות, אפשר להקצות מכשיר עיבוד צליל אחד שישמש את כל הערוצים.
שימוש נוסף הוא לחיבור רמקולי מוניטור - רמקולים הנמצאים על הבמה, המעניקים לזמרים ולנגנים את היכולת לשמוע בצורה טובה יותר את כל אותות הסאונד שנשלחים מהבמה.
באמצעות חיבור מוניטורים לשליחות, אפשר להקצות "מיקס" שונה לכל מוניטור - זמר לדוגמה, יעדיף לשמוע בעיקר את עצמו במוניטור שלו, אך גם את שאר חברי הלהקה.
באסיסט יעדיף לשמוע בעיקר את עצמו ואת מערכת התופים משום ששניהם נכללים בחטיבת הקצב.
כפתור ה-Panning - במצב פעולה סטריאופוני, שולט על חלוקת האות בין ערוץ ימין וערוץ שמאל.
זחלן Fader - בעזרתו ניתן לשנות את עוצמת היציאה.
תכונות נוספות של מערבל אותות
מעבר לערוצים ישנם עוד מספר כלי עבודה שנמצאים בסוגים מסוימים של מערבלי אותות, אך לא בכולם:
קבוצות (Groups) - מאפשר לשלוט על קבוצות של ערוצים על ידי צמד זחלנים (לדוגמה: תופים תופסים בדרך כלל בין 12–3 ערוצים, ניתן לרכז אותם על זוג זחלנים).
מערבל אותות ספרתי -מיקסר דיגיטלי- Digital mixer
מערבל ספרתי זהה חיצונית למערבל אותות אנלוגי אך שונה בעקרון פעולתו.
בכל ערוץ, במערבל אותות ספרתי, מובנה ממיר מאות אנלוגי לספרתי (A/D), מה שמאפשר הוספת מעבדי צליל ישר בתוך המכשיר.
במערבל אותות ספרתי ניתן לשלב כניסות ויציאות אנלוגיים וגם ספרתיים.
בעקבות המרת אות לספרתי, לא נוסף רעש במהלך מעבר האות בתוך המכשיר.
ניתן לשמור כיוון של כל המיקסר והתכנות - Presets / File/ Scene
בדרך כלל מגיע עם מעבדי צליל מובנים- אקולייזר גרפי ופרמטרי, קומפרסור, לימטר, גייט, אפקטים, אנלייזר.
חסכון במקום, בגודל, בהתקנה וחיווט
אין ירידה באיכות האות/צליל עקב חיווט/כבלים בין מעבדי הקול.
אפשרות לתקשורת לקופסת במה רחוקה, ברוב המקרים בתצורת CAT -Network מה שחוסך אורכי כבל אנלוגיים ופגיעה באיכות.
לרוב מגיע עם הרבה יותר אפשרויות מובנות מבחינת הפרמטרים, התכנות וההפעלה.
במהלך המרה, איכות הצליל יורדת.
הממירים המובנים, הם רכיבים אלקטרוניים יקרים מאוד.
אפילו כמות קטנה של ממירים אלו מעלה את מחירו של המכשיר באופן משמעותי.
לא כל תצוגת המיקסר נמצאת בטווח הראיה בזמן אמת מה שגורם גם להפעלה איטית יותר.
חומרה/תוכנה עדינה ביחס למיקסר אנלוגי הן בהפעלתה ובאמינותה.
במהלך ההמרה של האות מאנלוגי לדיגיטלי בכניסה למיקסר ומדיגיטלי לאנלוגי ביציאה מתרחש עיכוב (latency) של כמה מילישניות בודדות (לרוב שיהוי זה זניח מבחינת המאזין).
שיהוי זה לא מתרחש במיקסר אנלוגי.
בין סוגים שונים של מערבלי אותות קיים גם "די ג'יי מיקסר".
זאת היא צורה מפושטת של מערבל אותות רגיל.
כל ערוץ במכשיר זה מכיל Gain, יחידת האקולייזר וזחלן.
מכשיר זה מיועד במיוחד לתקליטנים, כיום נוספו עוד כפתורי אפקטים.
כיום המיקסרי DJ משולבים עם קונטרולר שהוא מן שלט השולט על פקודות ופעולות בתוכנת מוזיקה במחשב.
מערבון הוא סוגה קולנועית וטלוויזיונית הבנויה על סיפורי המערב הפרוע של ארצות הברית והוא מתאר לרוב מציאות של אקדוחן קשוח המסתובב ומשליט סדר ומוסר ברחבי הערבה.
במערבונים מופיע קאובוי (בוקר) או שריף כלוחם קשוח שחייו מלאי הרפתקאות ועניין, המסתובב במדבריות או בעיירות של מערב ארצות הברית ונלחם נגד אויבים כמו אינדיאנים, פושעים וכדומה.
הצגה זו של הדברים נוגדת את המציאות, בה הקאובוי היה אדם בעל חיים אפורים ומשעממים העובד את האדמה למחייתו.
מלבד האמור, מאופיינת סוגת המערבונים בדמותו הבודדה של הגיבור ובאייקונים ברורים דוגמת האקדח התופי, כובע הבוקרים, סוס הרכיבה, בית המרזח (Saloon) ונופי המערב שמופיעים בסרטי המערבונים.
לעיתים קרובות עוסק המערבון בשאלת חיפוש הצדק גם בדרכים שאינן חוקיות, כך שהגיבור לוקח את החוק לידיו ומשיג צדק במקום החברה ולמען החברה שאינה מסוגלת לדאוג לעצמה.
בשל כך ישנם הרואים בדמות הקאובוי והשריף את הנביא המודרני, בבדידותו ובקריאתו לשאוף לצדק ולא לקדש את המסגרות באשר הן.
אחד מסרטי המערבון שבולטת שם אמירה זו היא 'בצהרי היום' בכיכובו של גרי קופר.
סוג נוסף של המערבונים הוא מערבוני ספגטי, מערבונים אלו צולמו לרוב באיטליה ובספרד, בתקציב נמוך.
השם "מערבוני ספגטי" ניתן בתחילה כלגלוג על סרטים אלו המתיימרים להציג את המערב הפרוע מנקודת מבט אירופאית, עם זאת משנות ה-80 של המאה ה-20 ישנה הערכה מחודשת לסרטים אלו.
המייצגת הנאמנה של סוגת מערבוני הספגטי היא טרילוגיית האיש ללא שם בבימויו של סרג'יו לאונה ובכיכובו של קלינט איסטווד.
"שוד הרכבת הגדול" (1903) - נחשב למערבון הראשון
שחקנים בולטים: גרגורי פק, מילארד מיטשל, קארל מולדן.
שחקנים בולטים: ברברה סטנוויק, וולטר יוסטון.
"בצהרי היום" (1952) - מסרטי המערבונים מהמצליחים ביותר, כולל את השחקנים גרי קופר, תומאס מישל, לויד בריג'ידט, קטי ג'ורדו וגרייס קלי.
שחקנים בולטים: מרלן דיטריך, ארתור קנדי, מל פרר.
שחקנים בולטים: קירק דאגלס, אנתוני קווין, קרולין ג'ונס, ארל הולימן.
שחקנים בולטים: גרי קופר, ריטה הייוורת'.
"השקיעה האחרונה" (1961) - במאי: רוברט אולדריץ' .
שחקנים בולטים: רוק הדסון, קירק דאגלס, דורותי מלון, ג'וזף קוטן.
"האיש שירה בליברטי ואלנס" (1962)
טרילוגיית "האיש ללא שם" במאי: סרג'ו לאונה.
מככב: קלינט איסטווד, הפסקול של אניו מוריקונה (שכל הנעימות שכתב לסרטים, נעשו לסימן היכר של מערבוני ספגטי).
הטרילוגיה היא הנציגה המפורסמת ביותר של מערבון הספגטי.
"קט בלו" (1965) - מערבון קומי בכיכובה של ג'יין פונדה
בכיכובם של ראסל קרואו, כריסטיאן בייל, לוגן לרמן ודאלאס רוברטס.
"ההתנקשות בג'סי ג'יימס על ידי הפחדן רוברט פורד" (2007) - שחקנים בולטים: בראד פיט, קייסי אפלק, מרי-לואיז פרקר, סם רוקוול
עיבוד קולנועי מחודש לרומן שכתב צ'ארלס פורטיס בשנת 1968, שעובד בעבר לסרט "אומץ אמיתי" בכיכובו של ג'ון ויין בשנת 1969.
"ג'אנגו ללא מעצורים" (2012) - במאי: קוונטין טרנטינו.
שחקנים בולטים: ג'יימי פוקס, כריסטוף ואלץ ולאונרדו דיקפריו
"שמונת השנואים", (2015) - במאי: קוונטין טרנטינו.
"האיש שנולד מחדש", (2015) - במאי: אלחנדרו גונסלס איניאריטו.
"הבלדה על באסטר סקראגס", (2018) - במאים: האחים כהן.
"היו זמנים בהוליווד", (2019) - במאי: קוונטין טרנטינו.
זיין גריי - הקלאסי עם ספרים כמו "רוכבי המרווה הסגולה".
קרל מאי - כתב את עלילות "וינטו".
לואיס ל'אמור - כתב עשרות רבות של ספרים על המערב ודמויותיו והתבלט בסאגה על משפחת סאקט שהחלה באנגליה וסיימה כמתיישבים במערב הפרוע.
אלמור לנארד - התפרסם בסיפוריו הקצרים (3:10 ליומה לדוגמה) ואחר כך ככותב מוכשר בתחומים אחרים (תפוס את שורטי).
קליפטון אדמס - ספריו "הדספרדו" ו"הדספרדו מחוץ לחוק" היוו מודל לחיקוי לספרים רבים (רשימה עליו בעברית).
ארנסט הייקוקס - בין היתר כתב את "מרכבת הדואר" שהוסרט במספר גרסאות.
ג'ק שייפר - כתב את "שיין" (הוסרט לסרט מצליח בכיכובו של אלן לאד).
פרנק גרובר - כתב את "ג'והני הנוקם", "נתיב אורגון" ורבים אחרים (רשימה עליו בעברית).
לארי מקמרטרי כתב את יונה בודדה וספרים נוספים אודות שני גיבוריו, וודרו קול ואוגוסטוס "גאס" מקריי, קציני הטקסס ריינג'רס לשעבר.
ג'ון ויין, גרי קופר, ג'וליאנו ג'אמה, קלינט איסטווד, אלי וולך, צ'ארלס ברונסון, ברט לנקסטר, קירק דאגלס, גלן פורד, לי ואן-קליף, אלן לאד, הנרי פונדה, ג'יימס סטיוארט, יול ברינר, רוברט דובאל, רוברט מיצ'ם, ריצ'רד וידמארק, וולטר ברנן ועוד רבים אחרים.
המערבונים הושפעו החל משנות ה-50 מסרטי הסמוראי של אקירה קורוסאווה היפני, שהוא עצמו שאב את השראתו מספרי בלשים אמריקאיים.
כך, לדוגמה, סרטו המפורסם של קורוסאווה "יוג'ימבו" שהציג את טושירו מיפונה כסמוראי נודד הושפע מספרו של דשיאל האמט "קציר הדמים".
הסרט יוג'ימבו היווה השראה לסרטו של סרג'ו לאונה "בעבור חופן דולרים" בכיכובו של קלינט איסטווד.
המערבון המפורסם "שבעת המופלאים" הושפע אף הוא מסרטו של קורוסאווה "שבעת הסמוראים".
סדרות מערבונים פופולריות היו "בוננזה", "איש החוק", "הרובאי", "האיש מווירג'יניה", "רווהייד", "הצ'פראל הגבוה", "בית קטן בערבה", "ימי עמק המוות", "פרדייז".
למרות ירידה בפופולריות של הסוגה יש לה עדיין מעריצים נלהבים רבים.
במאה ה-21 ישנה תחייה מחודשת לנושא עם הקרנתם של מערבונים כ"רוקד עם זאבים" עם קווין קוסטנר, "אקדוחנים צעירים", "סילברדו", "מלאכים נופלים", ו-"3:10 ליומה" המחודש.
בתחום הספרות מתפרסמות יצירות חדשות מיוצרים רבים ולהן קהל קוראים נרחב.
ניתן לראות את השפעת המיתוס של האקדוחן הבודד הנלחם ללא פשרות על עקרונותיו בסרטים ובספרים עכשוויים רבים.
בשנים האחרונות מתפתחת מתוך סוגת המערבון סוגה אשר נקראת "המערבון החדש" והיא משתמשת בעיצוב ובאייקונים האופייניים לסוגת המערבון באופן ספקני יותר מסוגת המערבון הקלאסי ומערבון הספגטי.
דוגמאות בולטות לסוגה זו הן "ארץ קשוחה", "לוגן", "היו זמנים בהוליווד", ו"באש ובמים".
תופעה זו נובעת מהפרש הלחצים בין הזרימה מתחת לכנף ומעליה.
הפרש לחצים זה הוא הגורם לכוח עילוי, וככל שהפרש לחצים זה גדל, כך גדלה עוצמתן של מערבולות קצה הכנף.
הזרימה הנובעת ממערבולות קצה הכנף פוגשת את זרימת האוויר המגיעה לכנף עקב תנועתה באוויר ויוצרת מהירות זרימה שקולה, שכיוונה פונה כלפי מטה.
לפיכך, כוח העילוי, הניצב לכיוון מהירות שקולה זו, יהיה מוטה לאחור, ולמעשה יהיה לו רכיב של גרר ביחס לזרימת האוויר המקורית.
רכיב זה נקרא גרר מושרה והוא אחד מהמרכיבים העיקריים של כוח הגרר.
בשל היות התופעה קשורה לקצה הכנף, ככל שהיחס בין אורך הכנף לבין רוחב קצה הכנף גדל התופעה נחלשת.
מסיבה זו סובלים מטוסי נוסעים ותיקים, כדוגמת בואינג 707, ממערבולות קצה כנף קשות, שאף מונעות נחיתה רצופה של שני מטוסים אחד אחרי השני, אם הראשון מייצר מערבולות קצה כנף גדולות וחזקות.
אחד הפתרונות לבעיה זו הוא תכנון כנפיים בעלות קצה כנף העומד כמעט בניצב לכנף (כנפונים).
במטוסי תובלה כנפונים כאלה יכולים "לחסוך" עד כ-5% עילוי.
מערה היא חלל בתוך סלע שנפער בתהליך טבעי או באמצעות מעשה ידי אדם או בעלי חיים.
מדי שנה נחשפות מערות חדשות ברחבי העולם.
הן לרוב חשוכות באופן חלקי או מלא ונמצאות לעיתים קרובות מתחת לפני הקרקע, גם אם פתחן נמצא מעל פני הקרקע.
הענף בגאולוגיה החוקר את המערות קרוי ספלאולוגיה.
מערות טבעיות נוצרות במגוון תהליכים גאולוגיים:
מערות ראשוניות – מערות הנוצרות בד-בבד עם היווצרות הסלע התוחם אותן.
התפרצות הר געש היא הגורם העיקרי להיווצרות מערות ראשוניות.
הלבה הזורמת בתחילת ההתפרצות מתקררת, מתקשה ושכבתה החיצונית הופכת למוצקה.
הלבה הזורמת מתחת לשכבה החיצונית המוצקה מצויה עדיין במצב נוזלי.
כאשר היא זורמת אל מחוץ למעטפת, נותר חלל ריק מתחת לקרום המוצק והוא הופך למערה המכונה צינור לבה.
מערות שניוניות – מערות הנוצרות לאחר היווצרות הסלע.
מערות אלה נוצרות בכמה דרכים:
תהליכים קרסטיים – המסת סלעים רכים (למשל: אבן גיר וקירטון) על ידי גשמים ונחלים.
תהליך כזה יוצר אחת מתופעות הטבע היפות ביותר: מערות נטיפים.
גלי הים המלחכים את הסלעים הרכים וחופרים בהם יוצרים מערות אופייניות לאזורי חוף.
בדרך זו נוצרו נקרות ראש הנקרה.
מערות קרח, הנוצרות בקרחונים באזורים קפואים עקב המסה (לדוגמה: מערת אייסריזנוולט שבאלפים האוסטרים).
מפולת סלעים – המערה נוצרת בחלל שבין הסלעים הנערמים זה על זה.
עקב הגורמים שלעיל נפוצות המערות באזורים געשיים, באזור החוף, באזורים קפואים ובאזורים מרובי גשמים.
רוב המערות בעולם נוצרו בהמסה, בתהליכים קרסטיים.
הן מחולקות למערות אפיגניות ומערות היפוגניות.
מערות אפיגניות נוצרו על ידי מי משקעים שהגיעו אל המערה מלמעלה, תוך כדי המסת פחמן דו-חמצני שהפך את המים לחומציים.
מערות היפוגניות נוצרו על ידי מים שהגיעו ממרחק רב ועלו מהעומק.
מערות משמשות משכן קבוע או זמני של בעלי חיים רבים: עטלפים, דובים, נחשים, חרקים ועוד.
האדם הקדמון התגורר אף הוא במערות; ציורי קיר, כלים וחפצים שהשאיר האדם הקדמון במערות ברחבי העולם מהווים כלי מחקר ראשון במעלה לתרבותו ולאורח חייו.
עם התרבות האוכלוסייה בעולם החלו בני האדם לבנות בתים, המאפשרים לקבוצה גדולה של אנשים לגור יחדיו (באמצעות הקמת יישוב); לא תמיד ניתן למצוא קבוצת מערות סמוכות זו לזו המאפשרות מגורים של אנשים רבים יחדיו.
המערה הגדולה בעולם היא מערת מאמות' שבקנטקי, ארצות הברית, ואורכה עולה על זה של מדינת ישראל: 579 ק"מ.
המערה השנייה באורכה נמצאת באוקראינה: 214 ק"מ.
המערה העמוקה ביותר נמצאת בגאורגיה.
עומקה, מהפתח הגבוה ביותר שלה ועד לנקודה הנמוכה ביותר, הוא 2,140 מטרים.
המערה העמוקה ביותר בארץ ישראל, היא המערה שנחשפה בסמוך למושב שתולה, שעומקה 187 מטרים.
מערה זו התגלתה על ידי תושב מושב שתולה ביולי 2014.
"אייסריזנוולט", מערת הקרח הגדולה בעולם, נמצאת באוסטריה ואורכה כ-42 ק"מ.
בין המערות שנחשפו בעת האחרונה בולטת מערה שנחשפה במקסיקו בשנת 2000 ובה נמצאו גבישי ענק של המינרל סלניט.
ישנם מינים מכל הקבוצות החיים במערות ברחבי העולם.
לעיתים זהו מקום מגוריהם המרכזי או הבלבדי של מינים אלה, אך לעיתים הם משתמשים בו למטרות מחסה זמני, כשם שעשה האדם הקדמון ועשו כמה מינים נכחדים כמו דוב המערות, צבוע המערות ואריה המערות, שנכחדו מאירופה לפני 10,000 שנה.
ככלל, שוכני המערות מתחלקים לשלושה סוגים:
טרוגלוקסנים (מבקרי המערות): מינים של בעלי חיים שאינם שוכנים במערות באופן קבוע, מבקרים בהן מדי פעם לצורך חיפוש מזון או רבייה ואינם נכנסים לעומקן.
לדוגמה, כמה קבוצות של רקונים ושל בואשים נכנסים למערות בחיפוש אחר גורי עטלפים למאכל.
נחשי מערות מסוימים אורבים בכניסות למערות מאותה סיבה.
טרוגלופילים (שוכני המערות): בעלי חיים החיים ברחבי מערות באופן קבוע ומשלימים בהן את תהליך רבייתם, אך נוהגים גם לצאת מהן באופן תדיר.
הנפוצים בבעלי חיים אלו הם העטלפים וסיסי המערות (Aerodramus) ועוף הגואשרו.
עליהם מתווספים כמה מינים של חסרי חוליות, לרבות נדלים, עכבישים, עקרבים, קוצרים, עכשובאים, כינים, תיקנים, חיפושיות וצרצרים שונים.
באזורים ימיים ישנם סרטנים ודגים המתמחים בחיי מערות, אך גם יוצאים לים הפתוח.
הטרוגלוביטים (מתמחי המערות): בעלי חיים זעירים המצויים כל ימי חייהם בחלקים חשוכים של המערות.
החושים של "טרוגלוביטים" המאפשרים להם לחיות מתחת לאדמה מפותחים מהמקובל בבעלי חיים המצויים על פני האדמה: חוש הריח, חוש הטעם וההתמצאות בדרך הודות לרגישות לרעידות ותנודות בקרקע.
לעומת זאת התנוונו אצלם מנגנונים אנטומיים מסוימים שאין בהם תועלת במערה אפלה, כמו העיניים והפיגמנטציה.
ישנם כמה מינים של טרוגלוביטים: סלמנדרות עיוורות, הפרוטיאוס, דגי מערות שונים, סרטנים כמו סומית הגליל ופרוקי רגליים שונים.
תורת המערות, ספלאולוגיה, היא מדע רב תחומי העוסק בכל ההיבטים של המערות, דוגמת גאולוגיה, ביולוגיה וארכאולוגיה.
המחקר מתחיל לרוב בסקר ובמיפוי של המערה, שמאפשרים זיהוי התופעות המיוחדות בתוכה.
בישראל מרוכז המחקר הרב תחומי על ידי המרכז לחקר מערות (מלח"ם) הפועל באוניברסיטה העברית, ובנוסף עוסקים בכך חוקרים בתחומים מיוחדים במוסדות מחקר שונים.
המערות המפורסמות ביותר בישראל הן מערות קומראן בגלל מגילות מדבר יהודה שהתגלו בתוכן.
כמו כן התפרסמה מערת מלח"ם, שהיא המערה הארוכה ביותר בישראל ומערת המלח הארוכה בעולם.
התפרסמה גם מערת איילון בשל מקור המזון הייחודי ובעלי החיים האנדמיים שהתגלו בתוכה.
ישראל מפורסמת בריבוי מערות האדם הקדמון.
במאה העשרים ואחת התגלו ממצאים פלאוליתיים חשובים ובין השאר שרידי שלד אנושיים במערת מיסליה, מערת מנות ומערת קסם.
מערות אפקה הן ריכוז של מערות קבורה שומרוניות עתיקות, שנחצבו בסלע הכורכר בפארק אקולוגי גלילות, צמוד ממערב לנתיבי איילון, צפונית לשכונת רמת אביב ג', ודרומית-מזרחית למסוף חברת פי גלילות.
הן סמוכות, ומדרום, לנחל אחיה.
אתר המערות התגלה ב-1951 בעת עבודות הקמת מסילת החוף, ונחקר על ידי הארכאולוג יעקב קפלן.
המקום נחקר שוב במסגרת חפירות הצלה ב-1989 עם סלילת נתיבי איילון.
במקום יש גם ריכוז מרשים של גאופיטים, בין היתר אירוס הארגמן, כלנית מצויה, סתוונית היורה, עירית גדולה, צבעונים, חרציות ואחרים.
האתר נמצא על גבולן של תל אביב ורמת השרון, והוא היה מאוים על ידי תוכניות בנייה מזה שנים רבות, עד להקמת הפארק.
במקום שכן אתר קבורה שומרוני ששימש את חירבת אל-עורה, אתר ארכאולוגי מהתקופה הרומית והביזנטית השוכן בסמוך לכפר הירוק, כ-200 מטרים ממזרח לנתיבי איילון.
בית הקברות היה פעיל החל במאה ה-2, אך בעיקר מהמאה ה-4 ועד תחילת המאה ה-6. השימוש במקום פסק עם כישלון מרד השומרונים בהנהגת יוליאנוס בן צבר בשנת 529. יש הסבורים כי המקום שימש לקבורת נוצרים.
בחפירה הראשונות התגלו שבע מערות.
בכל אחת מהן מוליכות מדרגות אל חצר שלאורך קירותיה נחצבו ספסלי ישיבה.
מהחצר מוביל פתח אל אולם הקבורה העשוי מכוכים שבהם הונחו ארונות הקבורה.
בקברים נמצאו ממצאים רבים הכוללים כלים שונים ומטבעות מהמאה ה-4 ומהמאה ה-5. עוד נמצאו במקום אבנים ששימשו לחסימת פתחי הגישה אל הקברים וקמע מארד שעליו פסוקים בכתב שומרוני.
החפירות שנערכו ב-1989 חשפו שמונה מערות נוספות ובהן נרות, סירים וכלים נוספים, טבעות, ריכוז של מאה מטבעות וממצאים רבים נוספים.
ממצא ייחודי הוא מטבע מקיסריה הרומית מהמאה ה-3 אשר שימש כתליון.
במקום תעלות שנועדו לגלילת האבנים שחסמו את פתחי הכניסה לקברים.
עוד התגלה במקום בור ובו עצמות בהמות וחמורים, ונראה שזהו שריד לנוהג קדום לקבור בהמות בית בסמוך לבית קברות לבני אדם.
מערוך הוא כלי מטבח המשמש לעיבוד מזון, ובעיקר לרידוד בצק.
המערוך הוא מוט בעל צורה גלילית מוארכת, עוביו לרוב בין 7–10 ס"מ ובשני קצותיו ידיות להחזקתו.
קיימים מערוכים קטנים המשמשים לרידוד בצק באמצעות יד אחת.
עוביים של אלה בין 2–3 ס"מ ואין להם ידיות.
מקור המילה מערוך במשנה: "וכן המערוך טמא" (כלים טו, ב).
שם זה ניתן לו מכיוון שהכלי משמש לעריכת בצק, כלומר לסידורו על משטח כלשהו ולרידודו.
המערוכים עשויים לרוב מעץ, אך גם מזכוכית, פלדה, שיש, פלסטיק וסיליקון.
ישנם מערוכים חלולים - כאשר אל החלל במרכזם מכניסים מים חמים או קרים על מנת להקל על רידוד סוגי מזון שונים.
נהוג לשמור מערוכים העשויים שיש במקרר על מנת לשמור על טמפרטורה נמוכה של המערוך, דבר המקל על רידוד הבצק.
מערוכי פלסטיק או עץ קטנים משמשים לעבודות אומנות עם חרס, פלסטלינה ובצק משחק.
לרידוד חימר פולימרי (כמו פימו) משתמשים במערוך אקרילי, כיוון שמערוך פלסטיק או עץ נדבק לחומר.
בתרבות הפופולרית, משמש המערוך (בדומה למטאטא) כלי נשק של עקרות הבית וכן נעשה בו שימוש רב בסרטי הנפשה.
בתרגום לעברית של הסיפור "המאבד עצמו לדעת" של שלום עליכם, המערוך מופיע כ"מעגילה":
מערבל מזון או מיקסר (מאנגלית: mixer) הוא אביזר מטבח חשמלי המשמש להקצפה וערבול של מוצרי מזון.
ישנם שני סוגי מערבלים עיקריים - מערבל נייח ומערבל ידני.
מערבל המזון הידני הומצא בשנת 1870 על ידי טרנר ויליאמס ונועד במקור רק להקצפת ביצים.
מערבל המזון הידני מוחזק ביד באמצעות ידית המחוברת למכל ובו מנוע חשמלי המסובב שני מטרפים שיש להשקיע בתוך המזון אותו רוצים להקציף.
מערבל המזון הנייח דומה במהותו למערבל מזון ידני אך הוא כולל גם כן התומך במשקל המנוע והמטרפים ומאפשר למכשיר לעמוד יציב.
מערבל מזון זה הומצא והחל להימכר ב-1918 בארצות הברית.
במערבלי המזון המודרניים ישנה אפשרות לוויסות מהירות ההקצפה.
תפקידי מערבל המזון וסוגי המטרפים השונים
המטרף הקלאסי - דמוי מטרפה.
נועד להקצפת ביצים, אקוופאבה או שמנת מתוקה לקצפת ויכול לשמש גם לערבוב בלילות.
וו ערבול (נקרא בסלנג "וו גיטרה" או "וו K" עקב צורתו במערבלי מזון של חברת "קנווד") - נועד בעיקר לשם הקצפת מסות שומניות (מרגרינה, סוכר וביצים) ומשמש גם להכנת גם בהכנת בצק פריך.
שאריות שנותרו על גבי הוו מנוקות בעזרת כף היד או קלף בלבד.
ניתן לערבב בעזרת הוו מסות נוספות הדורשות עיבוד או ערבוב והן כבדות מדי לשם שימוש במטרפה ומכבידות על חוטיה (למשל בצק רבוך).
ניתן גם לערבב איתו בלילות כגון בלילות פנקייק, וופל בלגי, ועוגות בחושות.
וו לישה - וו (נקרא גם קרס) זה משמש להכנת בצקים ובעיקר כאלה הדורשים לישה מרובה כמו בצק שמרים או בצק פסטה.
נקרא "קפטן הוק" בפי הקונדיטורים, בשל צורתו המזכירה יד תותבת של שודדי ים.
מערג הוא כלי חקלאי, שמטרתו לסמן ערוגות בשדה חלק, למטרת שתילה או זריעה.
המערג הוא כלי הרתום לטרקטור והבנוי משני סכיני דיסק (או יותר) החודרים לקרקע ויוצרים תלמים שביניהם נוצרת גדודית (תלולית) של אדמה.
אל הגדודית מתייחסים כאל ערוגה.
במעבר הראשון המערג יוצר בין ערוגה אחת לשלוש ערוגות בכל מעבר לאורך השדה, במעבר הבא, מצמידים את המסגרת הנושאת של המערג לערוגה שנוצרה במעבר קודם ומסמנים ערוגה חדשה או שתי ערוגות חדשות.
בגידולי שדה רוחב כל ערוגה הוא בדרך כלל 1.93 מטר.
בכרמים ובמטעים גודל הערוגה שונה.
יש שני סוגי מערגים, האחד הוא בעל דיסקיות המסמן על רגל קשיחה.
השני, הנחשב כטוב יותר, הוא בעל כפות (מהמילה כף) ניתנות להחלפה המותקנות על רגל קפיצית ומותאמות לסוג הקרקע אותה מסמנים.
כהכנה לקראת זריעה או שתילה, ניתן "להשטיח" את הגדודיות (תלוליות) שנוצרו על ידי המערג, באמצעות מעגילה.
מְערבולת היא זרימה של חומר במעגל, בדרך כלל נוזל או גז.
הזרימה בדרך כלל אינה זרימה למינרית (חלקה) אלא טורבולנטית.
מהירות זרימת החומר ומהירותו הזוויתית גבוהות ביותר במרכז המערבולת וקטנות לקראת השוליים.
הלחץ במערבולת נמוך ביותר במרכז, במקום בו המהירות היא הגבוהה ביותר, וגדל בשוליים.
לעיתים רואים את מרכז המערבולת באוויר מכיוון שאדי מים מתעבים בלחץ הנמוך.
שדי אבק הם סוג של מערבולת באוויר שבמרכזה אבק שנשאב מעלה בלחץ הנמוך.
מרכזה של המערבולת יוצר קו, הנקרא קו המערבולת, וכל חלקיק חומר במערבולת מסתובב סביבו.
קווי מערבולת יכולים להתחיל ולהסתיים רק בגבולות החומר, או ליצור לולאה סגורה, הם לא יכולים להתחיל או להסתיים באמצע החומר.
מערבולות נוטות להתחבר אל משטחים מוצקים.
לדוגמה, בדרך כלל נוצרת מערבולת בקדמתו של מדחף או מנוע סילון שנע במהירות נמוכה.
קצה אחד של המערבולת מתחבר למשטח, והקצה השני נוטה להתחבר לאדמה כאשר המטוס נע על המסלול.
המערבולת במקרה זה עלולה לשאוב לתוכה מים ואבנים קטנות שנכנסים בהמשך למנוע.
שתי מערבולות שקוויהן מקבילים בקירוב, ומסתובבות באותו כיוון, יכולות להתלכד למערבולת אחת.
לדוגמה, מערבולות הנוצרות במדחף ובשפת הזרימה של כנף מתחברות למערבולת קצה כנף אחת, כאשר מהכנף השמאלית המערבולת נעה עם כיוון השעון (במבט מאחור) ומהימנית נגד כיוון השעון.
שתי המערבולות אינן מתחברות אלא נשארות נפרדות בשובל שמאחורי המטוס, תופעה אשר מסוכנת לכלי טיס אחר העובר באזור המערבולות הללו .
במערבולת אגורה אנרגיה רבה כתנע זוויתי, כלומר בתנועה הסיבובית של החומר.
אנרגיה זו לא מתפזרת במערבולת אידיאלית, אולם צמיגות החומר גורמת לאיבוד אנרגיה בצורת חום (כמו בחיכוך), כך שהאנרגיה של המערבולת דועכת, בעיקר ממרכז המערבולת.
צמיגות החומר גם גורמת לכך שקו המערבולת יכול להסתיים באמצע החומר ולא רק בגבול.
מערבולות נוצרות תדיר במעבר של נוזל או גז בצמוד למשטח מוצק.
החומר הצמוד למשטח אינו זורם, ולכן יוצר יחד עם החומר הזורם מערבולת.
מערבולת ים (whirlpool או maelstrom) - נוצרת כתוצאה מזרמים חזקים, בדרך כלל במצרי ים.
דוגמאות בולטות למערבולות בים הן המוסקסטראומן (Moskstraumen) והסלטסטראומן (Saltstraumen) בנורווגיה, מערבולת החזיר הזקן (Old Sow) והמערבולות במעבר סקוקומצ'ק (Skookumchuck) בקנדה, ומערבולות נארוטו (Naruto) ביפן.
מערבולות קצה כנף במטוס, ומערבולות היוצרות חיכוך על כנפי מטוסים ועל המפרשים של סירת מפרש.
טורנדו, ענן משפך, עלעול חול ונד מים הם מערבולות אוויר בעלות קוטר של מטרים ספורים עד מאות מטרים.
סופה טרופית (הוריקן, טייפון או ציקלון) היא מערבולת אוויר בקוטר של מאות קילומטרים הנוצרת כתוצאה מהתאדות מים במרכזה והתעבות האדים בגובה רב, ומושפעת מסיבוב כדור הארץ.
מערבולת הקוטב (Polar vortex) היא מערבולת יציבה אשר נוצרת בקטבים ונמשכת כל חודשי החורף.
באלקטרומגנטיות, זרמים חשמליים ושדות מגנטיים יכולים ליצור מערבולות בחומרים.
דיסקת ספיחה של חור שחור.
במוליך-על ובנוזל-על יכולות להיווצר מערבולות קוונטיות.
ערבוליות (Vorticity) היא מידה לעוצמת המערבולת.
הערבוליות היא הסיבוביות ליחידת שטח בנקודה מסוימת.
זהו וקטור שכיוונו מקביל בקירוב לכיוון קו המערבולת.
במדעי האטמוספירה תנועת האוויר היא אופקית ברובה (והערבוליות אנכית ברובה) כך שנהוג להשתמש ברכיב האנכי של הערבוליות כגודל סקלרי ולא וקטורי.
באופן מתמטי, ערבוליות מוגדרת כרוטור של מהירות הזרימה :
זרימה רוטציונית היא זרימה שבה הערבוליות שונה מ-0, והיא המאפיינת מערבולת.
סירקולציה (circulation) מוגדרת כאינטגרל קווי של מהירות הזרימה על לולאה סגורה , ביחידות של אורך בריבוע חלקי זמן:
ניתן לקשר סירקולציה לערבוליות באמצעות משפט סטוקס, המקשר בין אינטגרל קווי לאינטגרל כפול על פני המשטח אשר נתחם בלולאה הסגורה:
ומכאן נובע שהערבוליות בנקודה היא הסירקולציה ליחידת שטח על פני לולאה קטנה מאוד (אינפיניטסימלית) סביב הנקודה.
כוח העילוי ליחידת מוטה הפועל על גוף בשדה זרימה דו-ממדי ללא צמיגות, על פי משפט קוטה-יוקובסקי, הוא מכפלת הסירקולציה בצפיפות הזורם ובמהירות הגוף ביחס לזרם החופשי (free-stream) :
העילוי נוצר על פי המהירות היחסית בין הגוף לזורם, כלומר בין אם הזורם הוא בעל זרימה רוטציונית ובין אם הגוף עצמו מסתובב.
תופעת יצירת העילוי באמצעות גוף מסתובב נקראת אפקט מגנוס (Magnus effect).
הסירקולציה סביב כנף היא סופית, וקשורה לערבוליות של שכבת הגבול.
מחוץ לשכבת הגבול הערבוליות מתאפסת ולכן הסירקולציה קבועה.
משפט הסירקולציה של קלווין (Kelvin's circulation theorem) קובע שהסירקולציה של לולאה סגורה אשר נעה עם הזורם היא קבועה בזמן.
שני מצבי קצה של מערבולת אידיאלית הם: מערבולות חופשיות, שבהן הזרימה אינה רוטציונית, כלומר הערבוליות מתאפסת בכל נקודה מלבד במרכז, ומערבולות רוטציוניות או מאולצות, שבהן הערבוליות אינה מתאפסת.
מערבולת אמיתית נמצאת באחד משני מצבים אלו או במצב ביניים, כאשר נוספות לה בין היתר תופעות הנובעות מצמיגות החומר ומהקצוות של החומר.
במערבולת חופשית מהירות הזרימה (המהירות המשיקית, ) גבוהה יותר ככל שמתקרבים למרכז, והיא יחסית להיפוך המרחק מהמרכז :
התנע הזוויתי הוא קבוע, והערבוליות שווה לאפס בכל נקודה פרט למרכז, שם היא מתבדרת (ערכה שואף לאינסוף).
הסירקולציה בכל מסלול סביב המערבולת קבועה.
במערבולת על פני השטח (כמו בכיור ביתי או מערבולת בים), לקראת מרכז המערבולת פני החומר משתפלים מטה בחדות כמו היפוך ריבוע המרחק מהמרכז.
במערבולת מאולצת החומר זורם כגוף קשיח מסתובב עם מהירות זוויתית קבועה , ואין כוחות גזירה במערבולת.
הערבוליות שווה ל- בכל נקודה.
אם המערבולת על פני השטח, הם מקבלים צורת פרבולה.
המהירות המשיקית יחסית למרחק מהמרכז:
מערבון הוא כתב עת ישראלי לקולנוע שיוצא לאור מאז שנת 2006 בעריכת יהושע סימון.
מגיליונו השישי, הוא מופץ כעיתון עצמאי, לאחר שקודם לכן חולק כשהוא בתוך כתב העת מעין לשירה.
בגיליון השני של מערבון חשף דני רוזנברג מאמר שכתב בצעירותו עמוס גוטמן לעיתון התיכון על "סטיריקון" של פליני והוא מסביר את הקשר בין המאמר ליצירתו של גוטמן, ובגיליון השלישי, מתי שמואלוף כותב על הסטריאוטיפים בביקור התזמורת.
הגיליון נפתח במדור "ראיתי ש" שכולל סקירות קצרות של סרטים מהארץ ומהעולם שיצאו לאחרונה.
כתב העת פרסם מאמרים מתורגמים של הוגים מרכזיים כמו סלבוי ז'יז'ק (על ואלס עם באשיר) ופרדריק ג'יימסון.
כיום, בהקדמה לגיליון הראשון מצהירים חברי המערכת "העיתון רואה אור במסורת הכתיבה המנסה לא פחות מאשר לשנות ולשפר את הקולנוע".
בין הכותבים במערבון: דני רוזנברג, תום שובל, ד"ר צבי טל, בני בן-דוד, נועם יורן, ליאת סימון, אדם אבולעפיה, ארי ליבסקר, שמוליק דובדבני, אסי דיין, יוסף סידר ורועי רוזן.
בישראל פועלים לצד מערבון שני כתבי עת נוספים העוסקים בקולנוע – סינמטק היוצא על ידי סינמטק תל אביב, ומחברות דרום של מכללת ספיר.
בעבר פעל בארץ בתפוצה רחבה עולם הקולנוע.
כיום, מערבון הוא כתב העת היחיד בישראל לקולנוע שיוצא עצמאית ולא כחלק מגוף ציבורי.
כתב העת נתמך על ידי איגודי הבמאים והתסריטאים, וקשור למאבקים שלהם, וכן על ידי קרנות קולנוע שונות בנוסף למפרסמים.
מערוף אל-בח'ית היה פוליטיקאי ירדני שכיהן פעמיים כראש ממשלת ירדן.
כהונתו הראשונה של אל-בחית' הייתה בשנים 2005–2007, וכהונתו השנייה מפברואר עד אוקטובר 2011.
מערוף אל-בחית' נולד ב-18 במרץ 1947. הוא הצטרף לצבא הירדני ב-1964, למד במכללה הצבאית המלכותית וקיבל דרגת קצין ב-1966. הוא למד מנהל ומדעי המדינה באוניברסיטת ירדן, ולאחר מכן למד מנהל ציבורי באוניברסיטת דרום קרוליינה ב-1982. ב-1990 סיים לימודים לדוקטורט בלימודי מלחמה בקינגס קולג' לונדון.
אל-בחית' היה חבר במשלחת הירדנית שניסחה את הסכם השלום בין ישראל לירדן.
בשנת 1997 שימש כמרצה למדעי המדינה באוניברסיטת מוטה.
ב-1999 פרש מהצבא בדרגת מייג'ור גנרל.
לאחר שירותו הצבאי כיהן כשגריר בטורקיה ובישראל.
בנובמבר 2005, לאחר מתקפת הטרור בעמאן, מינה המלך עבדאללה את אל-בח'ית לראש ממשלת ירדן, תפקיד אותו מילא עד לפרישתו בנובמבר 2007 על רקע כישלון רפורמות אותן ניסה להעביר.
בפברואר 2011, בעקבות הפגנות מחאה בהשראת המהפכה בתוניסיה וההפגנות במצרים, פיטר המלך עבדאללה את ראש הממשלה סמיר זיד א-ריפאעי ומינה במקומו את אל-בח'ית, במטרה לפייס את המפגינים, ובאוקטובר 2011 פיטר אותו, ומינה במקומו את עון שווכת אל-ח'סאונה.
מערבנות או אוֹקְסִידֶנְטָלִיזְם היא אסכולה בה מתוארת באופן סטריאוטיפי תרבות המערב בעיקר זו של העת החדשה בידי הוגי דעות שאינם מערביים.
האסכולה אומצה ונפוצה באסלאם הפוליטי הנאו סלפי כתגובה לגישת האוריינטליזם.
התפישה נולדה מתוך שלילת האוריינטליזם ומתבססת על דה-הומניזציה של העולם המערבי תוך שימוש בסטריאוטיפים במסגרתם הוא מתואר כיישות אחת, ובני התרבות המערבית כשכלתנים, נטולי רוחניות ורגש, הפועלים אך ורק על פי אמות מידה כמיתות ותועלתניות.
בעוד שאדוארד סעיד התמקד בשלילת האוריינטליזם, מתמקדת אסכולה זו בחקר התרבות המערבית מנקודת מבטו של "הלא מערבי".
הגישה ממצבת את העולם המערבי כאויבן של הציוויליזציות המזרחיות, תוך קביעה שהוא שולט בהן באמצעות שלוחיו במדינות השונות.
תפישת האוקסידנטליזם קנתה לה אחיזה באסלאם הפוליטי הנאו סלפי של שלהי המאה ה-20 וראשית המאה ה-21.
באסלאם הפוליטי מציינת השקפה זו את העיר המערבית כמקום מנוון, מושחת ומנוכר, המהווה כר גידול לבן התרבות המערבית, שהוא למעשה טפיל תועלתן, בדרך כלל בורגני וללא כל זיקה ושרשים למקום מגוריו.
במסגרת גישה זו מוצגים היהודים המתגוררים בעיר המערבית כסטריאוטיפ לאדם הטפילי ותלוש השורשים.
בדומה לתפישה הסלפית הבסיסית, מכונה גם בגישה זו תרבות המערב "הג'אהיליה החדשה", היא מומשלת לתרבויות הנבערות, הברבריות ועובדות האלילים שקדמו לצמיחת האסלאם וכמו אותן תרבויות, יש להילחם בה ודינה להיכחד.
את אבני היסוד של התפישה ניתן לאתר הן בהגות המערב אירופית והן בזו של המזרח הרחוק.
לדוגמה, הפילוסוף היפני קייג'י נישיטאני (1900-1990) טען בהגותו כי התהליכים שעברו על אירופה המערבית החל מהרנסאנס ועד עידן הנאורות הובילו להרס התרבות הרוחנית האירופית.
הפילוסוף הגרמני מרטין היידגר תקף בכתביו את תהליך ה"אמריקניזציה" העובר על אירופה ומשנה את צביונה וההיסטוריון הגרמני ארתור מולר ואן דן ברוק (1876-1925), כינה את התהליך אמריקניזם וציין כי הוא יהפוך את החברה האירופית לממוכנת ויעילה הרבה יותר.
עוד ציין כי אין להתייחס למושג אמריקניזם בהיבט הגאוגרפי אלא האידאולוגי בלבד.
לשימוש בן ימינו בהשקפה המערבנית מספר פנים המותאמות למרחב הגאוגרפי והפוליטי, או האידאולוגי-דתי של ההוגים העושים בה שימוש.
הסופרת הסינית צ'ן שיאומי מתארת את ניצני מעברה של סין ממאואיזם לקפיטליזם, בעשור השנים שלאחר תקופת שלטונו של מאו דזה-דונג ומציינת כאוקסידנטליזם את אימוץ הסממנים המערביים בחברה ובכלכלה הסיניות.
שיאומי מציינת כי למערבנות גם פנים חיוביות מסוימות, בכך שאפשרה ניצני ליברליזציה בהגות, בחברה ובכלכלה הסיניות, אשר חלקן באו לידי ביטוי במהלך ובעיקר לאחר תום שלטונו של דנג שיאופינג.
את הגישה הלעומתית הבסיסית בהקשר האסלאמי טבע אדוארד סעיד בספרו אוריינטליזם, כאשר בידל בין ערכי המזרח – אוריינט לערכי תרבות המערב – אוקסידנט.
סעיד מתח ביקורת נוקבת על המזרחנות ובמיוחד על חקר העולם הערבי בעיניים מערביות, שנולד לשיטתו כהמשך ישיר לקולוניאליזם.
עוד ציין סעיד בספרו שחלק מבני המזרח אימצו את נקודת ההשקפה המערבית עליהם.
עם זאת, שלל סעיד בהמשך את האוקסידנטליזם כגישה מחקרית לגיטימית של העולם המערבי.
הוגה הדעות הסורי צאדק ג'לאל אל עט'ם כינה את האוקסידנטליזם "אוריינטליזם במהופך".
הפילוסוף המצרי פרופסור חסן חנפי אשר נמנה עם קבוצת אינטלקטואלים מוסלמים אנטי מערביים המתנגדים גם לגלובליזציה ובין חבריה נמנה גמאל אל-בנא, קרא בכתביו לגישה אל-אִסְתִעְ'רַאבּ.
חנפי טען כי תחיית התרבות הערבית תבוא רק על ידי הכחדת ההגות המערבית המפריעה לתחייה זו.
חנפי הוסיף וציין כי על הערבים ללמוד ולהכיר את תרבות המערב רק כדי להיזהר מהשפעותיה ההרסניות.
מערבולת פּוֹלארית (נקראת גם ציקלון מינוֹגנוֹ, ציקלון ארקטי וציקלון סאב-פולארי, באנגלית: Polar Vortex) היא ציקלון גדול, לרוב יציב (קיים לאורך השנה כולה), הממוקם קרוב לאחד או שני הקטבים הגאוגרפיים.
בכדור הארץ, המערבולות הפולאריות ממוקמות מאמצע הטרופוספירה ועד הסטרטוספירה.
הן מקיפות את הקוטב או נקודה באזור הקוטב ומכילות שטח עצום.