tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקיץ תת"ט התחיל לכתוב ספר הלכה שנקרא "הלכאתא גבראתא", עליו אמר המאירי: "הוא חיבר ספר בכל התלמוד, והוא ראוי לסמוך עליו ברוב דבריו", לדבריו החיבור הקיף את כל התלמוד (סביר להניח: המעשי).
הספר לא השתמר בשלמותו, אם כי פסקי הלכה מובאים בשמו בספר הפסיקה הקאנוני "ארבעה טורים", וכן במקורות נוספים כגון בכתבי הרי"ף, הרמב"ן, המאירי, רבי יצחק אבן גיאת, ספר העתים, ספר האשכול ועוד.
ספרות ההלכה הספרדית הושפעה מכתביו.
ובעיקר ניכרת השפעתו על ספר העתים.
מרדכי מרגליות ליקט מכתבי יד וממובאות בספרי הראשונים את שרידי הספר ופרסמם.
בספר פרסם גם מספר כתבים הלכתיים שלדבריו אינם משוייכים לחיבור.
אברמסון חלק על דבריו וטען שהם חלק מהחיבור.
מבנה הספר הוא בעיקרו ליקוט מתשובות הגאונים בתוספת דיון נרחב בדבריהם.
הנגיד מביא את דעות הגאונים ושיטתם בלשונם, והוא נושא ונותן בהם, מקבל את דבריהם או דוחה אותם, ולבסוף הוא מכריע, משתדל לפרש את סוגיית התלמוד ולהגיע לפסק הלכה.
החיבור הוא הספר ההלכתי הראשון שנתחבר בספרד.
לאחר שעברו עליו יותר מחצי שנותיו רבי שמואל הנגיד חיבר שלושה ספרים בעקבות ספרי דוד ושלמה:
"בן תהלים" - ספר תפילות, עליו כתב רבי משה אבן עזרא: "ספרו 'בן תהלים' אינו כולל אלא תפילות ובקשות עם ניגונים ומשקלים מיוחדים שלא השתמש בהם משורר אחר לא לפניו ולא לאחריו.
הוא התמכר לעבודה זו באופן נפלא, ועמל הרבה לקשט את דבריו.
הוא הכניס לתוך הספר הזה הרבה ממשלי ערב ופרס וחכמת הפילוסופיה ופרחים של האומות שחלפו ופתגמים של חסידינו הקדמונים.
את כל הדברים הללו הלביש מליצות יפות וניבים ברורים.
והמשוררים של דורו שניסו לחקות את דבריו וללכת בעקבותיו, לא הגיעו עדיו".
כמה עשרות שירים מהדיוואן על מלחמות ומאורעות אחרים אשר כמעט בכולם יש שבח והודאה ליוצר, כולם או חלקם הם ככל הנראה מהספר "בן תהילים", אולם הספר כולו, ובכללו שירי קודש, אבד.
"בן משלי" - נערך על ידי בנו אליסף, 1199 שירים, משלים ופתגמים כהשלמה לספר משלי.
אסופה מדברי חז"ל, מלומדים ערבים, פרסים ויוונים.
ליקוט המשלים משקף את מצב רוחו של הנגיד בעת הכתיבה ולאו דווקא את הגותו, זוהי סיבת הסתירות בחיבור.
כמו כן דברי מוסר רבים בספר מהווים אידיאות ומוסכמות חברתיות מקובלות בתקופתו.
זיהוי אמירה כמאפיין להגותו ודרך חשיבתו תהיה אם האמירה חוזרת על עצמה ומובעת בצורה חזקה.
רבי יהודה אבן תיבון בצוואתו מצווה לבניו לשנן את ספר זה.
"בן קהלת" - שירים בסגנון מגילת קהלת, ככל הנראה נסדר על ידי הנגיד.
בספר פסימיות עמוקה ואימה מהמוות.
הדיואן, שבטעות נקרא בעבר "בן תהילים", הוא אוסף שירים שיהוסף הנגיד קיבל מאביו בזמנים שונים והעתיק אותם.
רובם שירי חול, והנושאים שלהם הם: מלחמה, ידידות ותהילה, פרידה, קינות ותנחומים, טבע, אהבה או חשק, יין, שנינה או לעג, ותלונות על הזמן.
לדברי חיים שירמן, הנגיד לפעמים הכניס לתוך שלושת ספריו שירים מן הדיואן המתאימים לפי רוחם לתוכן שלושת אוספים האלה.
בחברו את ספרי השירה "בן תהילים", "בן משלי" ו"בן קהלת", ובחברו מילון מקראי, רבי שמואל הנגיד קבע את המקרא בצחות לשונו כמקור העיקרי לשירה העברית.
השפעתו זו ניכרת במיוחד בפיוטי רבי יצחק אבן גיאת ובשירת רבי משה אבן עזרא (ספר התרשיש).
רבי משה אבן עזרא כתב על שירי הנגיד: "וכאשר עבר צוק העיתים והאנשים שאפו לרווחה, הופיעה קבוצה אחרת של משוררים שדבריהם עדינים וכוונותיהם ומטרותיהם היו ערבות.
הראש והראשון שבהם הוא ר' שמואל, שמוצאו ממארדה, מקום חינוכו בקורטובה, ושררתו בגרנדה.
שיריו הם כמעיין הנובע, מיוסדים במילים נעימות, מרובים גוונים, חזקים בתוכנם, יפים בבנייתם, מקורים ברעיונותיהם, ובהירים במליצותיהם.
הוא יצר הרבה רעיונות חדשים.
הוא היה היותר מעולה, המליץ היותר נשגב, והיותר זהיר שבמשוררים הללו." ורבי יהודה אלחריזי כתב: "וְהָיוּ שִׁירָיו נְגִידִים וְרָאשִׁים.
הנגיד בשירתו היה מעצב פניה של שירת החול בשירת תור הזהב, והראשון שכתב שירה לשם שירה ולא לשם פרנסה.
הנגיד יצר מאות מטבעות לשון לצורך שיריו, ובשיריו יש מעל 75 צורות משקלים.
בעושר המשקלים הוא עולה על כל גדולי שירת ספרד גם יחד.
בהיותו איש הלכה בשיריו מצויים מוטיבים מהתלמוד, מטבעות לשון הלכתיות, ומוטיבים דומים באופן חריג לשירת תור הזהב.
בשיריו שיבץ משלים ופתגמים ופרחים מספרות החכמה הערבית והפרסית ׁ(כגון משלים מספר "כלילה ודימנה" בהעתקת אבן קתייבה).
שמואל הנגיד חיבר שירי חשק בהשפעת שיר השירים והשירה הערבית.
כך גם יהוסף בנו כותב: "קצת (משיריו) היה כלל כוונתו ואמונתו בהם לכנות בם כנסת ישראל ...
כלומר, אין לפרש את השירים כפשוטם, אלא כמדרשם.
לא לאהבת בשרים התכוון המשורר, אלא לאהבת המקום.
כך כתב גם יהודה רצהבי, נחמיה אלוני כתב שיש לקבל את הדברים כפשוטם.
מתי הוס קיבל את הדברים לגבי חלק מהשירים.
בשיריו מצויים שירי אהבה בעלי אלמנטים לכאורה הומוארוטיים.
פרשנות זו אפשרית לחלק מהשירים אך מתעלמת משירים בהם מוזכר זקנו של מושא השיר או דמיונו לגבר מהמקרא.
יש להדגיש שבשירי החשק הנערה היא מושא לאהבה חושנית בשונה מהנער המושא לאהבה "רוחנית" (ללא תאווה).
חיים שירמן במחקר על נושא זה הסיק שכתיבת השירים האלו על ידי הנגיד הייתה כז'אנר פופולרי בספרד הערבית וללא תיאור של משיכה או אהבה אמיתית.
על אף שכתב מעל 1800 שירים, יש רק 250 היקרויות עם כתביו בגניזה הקהירית מה שמלמד שבמהלך הדורות (לאחר תור הזהב של יהדות ספרד) שירתו לא הייתה פופולרית במיוחד.במהדורות הראשונות נשמר הסדר המקורי, במהדורות של הברמן, אברמסון וירדן שונה הסדר לפי סוגה.
אברהם אליהו הרכבי, זיכרון לראשונים וגם לאחרונים זיכרון רב שמואל הנגיד בן יוסף הלוי.
דוד ילין, מבחר שירי שמואל בן יוסף הלוי הנגיד, הוצאת אמנות, 1931. באתר הספרייה הלאומית
אברהם מאיר הברמן, כל שירי רבי שמואל הנגיד, ספרים א-ג, תל אביב תש"ה-תש"ו.
שרגא אברמסון, כל שירי רבי שמואל הנגיד, ספרים ד-ה, תל אביב תש"ח-תשי"ג.
דב ירדן, דיואן שמואל הנגיד, ירושלים תשכ"ו.
טובה רוזן (עורכת), שמואל הנגיד – שירים, סדרת שירת תור הזהב, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2008.
יהונתן ורדי ומיכאל רנד, דיוואן שמואל הנגיד – קודקס מן הגניזה, הוצאת האקדמיה ללשון העברית, 2015
גם לאחר הדפסת המהדורות ממשיכים להתפרסם שירים מכתב יד.
כמדקדק, רבי שמואל הנגיד חיבר ספרי דקדוק רבים.
הוא חיבר בערבית ספר בתורת הלשון העברית "כִּתַאבּ אלְאִסְתִגְנַאא" המכונה בעברית "ספר העושר" – מילון מפורט ללשון המקרא.
החיבור שרד בקטע גניזה אחד, בהיקף של שבעה שורשים (אדון, אד"ר, אה"ב, אמ"ל, אמ"ן, אמ"ץ, אמ"ר) שבהם כארבעים ערכים בסך הכול.
לפי הקטע ששרד ניתן ללמוד שהחיבור היה מילון משוכלל המסודר על פי שורשים, מעין קונקורדנציה לתנ"ך.
לפי אהרן ממן הסיבה לאי שרידת החיבור היא הקיפו הגדול, פנייתו לקהל דובר ערבית, וחוסר האסתטיקה שלו.
המילון שימש מפרשי מקרא בדורות הסמוכים לזמנו של שמואל הנגיד.
רבי אברהם אבן עזרא כתב שלרבי שמואל הנגיד יש עשרים ושניים חיבורים בענייני לשון.
הכוונה לכ"ב השערים שבמילון "ספר העושר" כמניין אותיות האלפבית.
רבי שלמה פרחון מספר בראש חיבורו מחברת הערוך שלאחר פטירת רבי יהודה חיוג' כתב רבי יונה אבן ג'נאח חיבור ובו השגות על דברי חיוג', הנגיד קינא לרבי וכתב חיבור תשובה על ההשגות בשם "כתאב אלרפאק" מהחיבור נותרו שרידים ספורים.
במסגרת פולמוס זה נוצר פולמוס בין הנגיד לבין משפחת אבן ג'נאח.
הפולמוס התבטא גם בחליפת שירים עוקצנית בין הנגיד לרבי משה בין יצחק אבן אלתקאנה.
בעבר יוחס לו החיבור "מבוא התלמוד" אשר נדפס בתלמוד הבבלי כנספח למסכת ברכות, כך כתבו שי"ר, משה שטיינשניידר ועוד.
מרדכי מרגליות ואחרים הוכיחו שאינו לו.
לדבריהם ייתכן שהוא לרבי שמואל בן חנניה נגיד מצרים.
בין טענותיהם: סגנונו של הנגיד הוא ליקוט המידע הקיים ודיון בו בשונה מהחיבור, מבוא התלמוד בכתב יד מכיל חלק היסטורי המספר בין השאר גם על רבי שמואל הנגיד.
כך כתב גם רבי יוסף סמברי.
לפי רבי יששכר בן מרדכי אבן סוסאן, הוא חיבר ספר הלכה בשם "מכתצר אלתלמוד" (תלמוד קטן, כלומר קיצור התלמוד), אולי ספר כמתכונת הלכות הרי"ף.
לדעת מרדכי מרגליות, זהו ספר הכתוב ברובו בערבית שרבי שמואל הנגיד, כתלמידו של רבי חנוך, חיבר בצעירותו מבלי להסתמך על גאוני בבל להביע את עצמאותה הרוחנית של יהדות ספרד, ורוב הקטעים שהגיעו לידינו מספר זה נשתמרו בחיבורים מתקופתו, והייתה לספר השפעה גדולה בזמנו.
לדעת דוד סלימאן ששון, אי-אפשר להגיע לשום מסקנה בנדון מהות הספר הזה.
שרגא אברמסון דחה את קיומו של ספר הלכה נוסף מאת הנגיד, ושיער שרבי אבן סוסאן ראה את "הלכאתא גבראתא" על מסכת כתובות, הנקראת "תלמוד קטן", ועל כן כינהו כן.
אבן חזם אל-אנדלוסי כתב ספר בשם "אלרד עלא אבן אלנגרילה" – נגד שמואל שלדבריו כתב חיבור נגד הקוראן, בהקדמה לספר הוא תוקף את מלכי אנדלוסיה שמינו יהודי לתפקיד בחצר המלוכה.
ובמיוחד שאותו יהודי כתב חיבור נגד הקוראן.
אבן חזם מונה שמונה טענות של שמואל נגד הקוראן והוא משיב להשגותיו.
אבן חזם לא מצטט מספרו של שמואל על הקוראן אלא ממחבר מוסלמי המצטט ממנו.
לא סביר ששמואל אכן חיבר חיבור נגד הקוראן ובמיוחד במשרה כשלו, למרות כן היסטוריונים מוסלמים מעט אחרי התקופה מסכימים עם דברי אבן חזם כך גם אליהו אשתור ועוד.
חוקרים אחרים טוענים שהכותב המקורי הוא יהוסף הנגיד ואותו תקף אבן חזם.
שרה סטרומזה הציעה מתוך מקבילות שכותב החיבור הוא אבן א-רוואנדי.
הדעה הרווחת במחקר שהמחבר אינו הנגיד.
משה פרלמן הציע שתקיפת הנגיד הייתה על רקע פוליטי.
רבי יהודה משקוני מספר שהנגיד כתב קיצור לספר יוסיפון.
שמואל הלפרט (מכונה: שְׁמֶלְקִי או שמעלקא; נולד בט"ז בשבט ה'תרצ"ט, 5 בפברואר 1939) הוא איש ציבור ופוליטיקאי ישראלי-חרדי, איש חסידות ויז'ניץ, לשעבר חבר הכנסת מטעם אגודת ישראל ויהדות התורה, סגן שר במשרד העבודה והרווחה ובמשרד התחבורה וסגן יושב ראש הכנסת.
הלפרט נולד בעיר קלוז' ברומניה.
אביו, הרב לייבוש בר, היה הרב של העיר ואסלוי בפלך מולדובה.
אמו הייתה בתו של רבי שמואל שמעלקא מחוסט, נכדו של רבי מרדכי מנדבורנה.
בשנת 1960 עלה לישראל, ומשפחתו התיישבה בתל אביב.
התחנך בישיבת ויז'ניץ, שבה קיבל סמיכה לרבנות.
במקצועו הוא מחנך וניהל את בתי הספר הטכנולוגיים "תורה ומלאכה".
הלפרט הוא חבר מרכז אגודת ישראל וחבר הנהלת הוועד הפועל של אגודת ישראל.
הלפרט נבחר לראשונה לכנסת העשירית בשנת 1981. בבחירות לכנסת ה-11 לא נבחר, אך שב אליה בכנסת ה-12 ובשנים 1990–1991 כיהן כסגן שר במשרד ראש הממשלה ובמשרד העבודה והרווחה, בממשלתו הצרה של יצחק שמיר.
במחצית תקופת כהונתה של הכנסת ה-13, החליף אותו במסגרת הסכם רוטציה משה גפני, ולאחר מכן הוא היה בשתי קדנציות מלאות בכנסת ה-14 ובכנסת ה-15. בכנסת ה-15 כיהן כסגן יו"ר הכנסת, והחליף את אברהם רביץ מסיעתו, שמונה לתפקיד סגן שר.
לקראת הבחירות לכנסת ה-16 הוא פינה מקום לנציג חסידות בעלז ישראל אייכלר, במסגרת הסכם רוטציה, ונכנס לכנסת רק במחצית תקופת כהונתה של הכנסת ה-16 בשנת 2005. לאחר כניסתו לכנסת הוא כיהן כסגן שר התחבורה בממשלת שרון.
הלפרט חזר לכנסת לקדנציה מלאה בבחירות לכנסת ה-17. במאי 2008 הודיע כי אין בכוונתו להתמודד בבחירות לכנסת ה-18 ובמקומו נבחר מנחם אליעזר מוזס לייצג את החסידות.
הלפרט מונה בין הישגיו את הדאגה להגדלת קצבאות הילדים: החזרת קצבאות הילד הראשון והשני והגדלה ריאלית שלהן בתחילת שנות ה-90, והגדלת הקצבאות מהילד החמישי ומעלה במה שנודע כ"חוק הלפרט" בנובמבר 2000. החוק בוטל בשנת 2003. תחום נוסף בו פעל הלפרט היה דאגה להקמת דירות לחרדים, בין השאר קריות חרדיות באשדוד.
הלפרט גם פעל למתן קצבה לילדים אוטיסטים, ומניעת יבוא בשר טרף.
הלפרט גר בבני ברק, נשוי ואב לשישה.
גיסו היה אליעזר הגר, האדמו"ר מסרט ויז'ניץ.
אחיו, מאיר הלפרט, הוא חתנו של האדמו"ר מאלכסנדר.
בין חתניו של הלפרט: הרב שמחה רבינוביץ, מחבר סדרת הספרים פסקי תשובות; הרב אברהם רבינוביץ, בנו של רבי בן ציון רבינוביץ מביאלה.
שמואל (תומי) הופרט (16 ביולי 1936 – 31 באוקטובר 2006) היה סופר עברי, שדרן ועורך תוכניות רדיו.
נמלט עם משפחתו מצ'כיה לפולין, בתקווה שהנאצים לא יגיעו שמה.
נכלא עם משפחתו במחנות ריכוז, שהה בגטו ז'שוב, והגיע למחנה ברגן-בלזן.
הוא ואמו ניצלו מהשמדה בזכות סרטיפיקט (רישיון עלייה לארץ ישראל), ששלח אליהם אביו מארץ ישראל.
שמואל ואמו הגיעו ארצה בשנת 1945. את סיפור הצלתם המופלא ונדודיהם כתבה הִילְדֶה הופרט, האם, בספרה "יד ביד עם תומי", שנדפס בכמה מהדורות ותורגם לכמה לשונות.
סיים את לימודי התיכון שלו בחיפה, ולאחר השירות בצה"ל עלה לירושלים, שם השלים לימודיו באוניברסיטה העברית, והחל את עבודתו ברדיו.
היה עורך תוכניות ולימים מנהל המחלקה לספרות של קול ישראל.
במסגרת עבודתו ערך ראיונות עם גדולי סופרי העולם שבאו לירושלים.
אם לביקורים פרטיים, ואם כזוכים בפרס ירושלים.
ראיונות הרדיו הללו הם חומר רב ערך להבנת יצירתם.
בשנת תשל"ח סיים לימודיו באוניברסיטה העברית לתואר דוקטור בספרות עברית, בהנחייתו של פרופ' שמואל ורסס.
עבודתו נשאה את השם "גלות וגאולה, תפיסתן ודרכי עיצובן, בשירתו העברית של אורי צבי גרינברג".
כתב כמה ספרי ילדים ונוער, ובהם: "אריות בירושלים" שזכה בפרס זאב, "אל תספרו לסימה", "סיפורי דודים", שזכה בפרס ע"ש שרה כהן, ואחרים.
הספר "אריות בירושלים" אף הוסרט לטלוויזיה לכבוד יום ירושלים ולווה במנגינה מקורית.
בין השחקנים הופיעה גם רובי פורת-שובל.
בשנותיו האחרונות פרסם כמה ספרים אוטוביוגרפיים, שבהם פרש את סיפור חייו ומשפחתו, ואת סיפור הצלתו המופלא מידי הנאצים ועוזריהם.
ארכיונו האיש שמור בספרייה הלאומית.
אל תספרו לסימה, או, המסע לנוה-ירדן, לנוער, ציירה אראלה מנתיב-הל"ה, ספרית פועלים, 1970.
אריות בירושלים, לנוער, איורים - יוסי שטרן, הוצאת מסדה, רמת גן, 1973. זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
גלות וגאולה, תפיסתן ודרכי עיצובן בשירתו העברית של אורי צבי גרינברג, עבודת הדוקטורט, ירושלים, 1977.
סיפורי דודים, סיפורים לבני הנעורים, שמואל הופרט, איורים - יוני בן-שלום, ספרית פועלים, תל אביב, 1981.
אותי לא שאלו, לנוער, איורים - אבי כץ, ספרית פועלים, תל אביב, 1984.
יהודים יפים, ספרית פועלים, תל אביב, 1986.
הג'ירפה עפה , לילדים, ציורים - איתן קדמי, הוצאת כתר, ירושלים, 1988.
יד ביד עם תומי, פרקי עדות 1939 - 1945, הילדה הופרט, נוסח עברי - שמואל (תומי) הופרט, מורשת, ספרית פועלים, 1992.
האם ראיתי את אנה פרנק?, ספרית פועלים, 1997.
סבא מרחף כאנפה, הוצאת כרמל, ירושלים, 2000.
דוקטור ורוניקה, מאת הילדה הופרט, נוסח עברי - שמואל תומי הופרט, הוצאת כרמל, ירושלים, 2000. תרגום פולני Doktor Weronika, תרגם Tomasz Korzeniowski.לודז 2002.
החאג' והמהנדס בצל הצפצפה, רומן, הוצאת כרמל, ירושלים, 2005.
קודקוד-אש, במחיצתו של המשורר אורי צבי גרינברג, הוצאת כרמל, 2006.
"אבל אל לב הזמר נשברה העט", עיון בבלדה "נרות האלמונים" מאת שאול טשרניחובסקי, נדפס בהארץ, תשרי תשכ"ט, 1969.
גט-כריתות לאירופה הנוצרית, עיון בפואמה "אין מלכות פון צלם" לאורי צבי גרינברג, נדפס בידיעות אחרונות, אוקטובר 1978.
המרכז שאיבד את כוחו המלכד, עיון ברומן החדש של א"ב יהושע, "גירושים מאוחרים", נדפס בכתב העת זהות, 1983.
הספר שנגנז פעמיים, תחקיר על גלגוליו של "הספר השחור" - ספר העדות על השואה, מאת איליה ארנבורג ווסילי גרוסמן, נדפס בידיעות אחרונות, אוגוסט 1981.
שירי אורי צבי גרינברג בכתבי עת לבני הנעורים, נדפס בכתב העת ספרות ילדים ונוער, 1979.
רבי שמואל הלוי ואזנר (קרי: ווֹזנר; ב' באלול ה'תרע"ג, 4 בספטמבר 1913 – ט"ו בניסן ה'תשע"ה, 3 באפריל 2015) היה מחשובי פוסקי ההלכה האורתודוקסים במפנה המאה ה-21. מחבר שו"ת "שבט הלוי" וחידושי "שבט הלוי" על הש"ס ועל התורה.
כיהן כאב"ד ומרא דאתרא בשכונת זיכרון מאיר, וראש ישיבת חכמי לובלין בבני ברק.
כונה בפי רבים בציבור החסידי "פוסק הדור".
נולד בווינה ליוסף צבי ואזנר, יליד סרדאהלי, ולרחל לבית שיף שמשפחתה הגיעה לעיר מצעהלים.
אביו השתייך לקהילת בית הכנסת עדת ישראל המכונה בדרך כלל: "שיף-שול".
הוא עצמו סיפר כי אמו ניחנה בקול ערב במיוחד והוזמנה לשיר באירוע גדול.
אביה הלך בעניין לרבי יצחק מאיר מקופיטשניץ שהבטיח כי אם תימנע מכך ייוולד לה בן "שיהיה מורה הוראה של כל העולם".
בילדותו למד בחינוך הכללי האוסטרי, ולמרות שמשפחתו הייתה משפחה מודרנית והיה מקובל אצלם שבגיל ההתבגרות יוצאים לעבוד, הוא החליט להקדיש את חייו ללימוד התורה.
בגיל 13 החל את לימודיו בנייטרה בישיבתו של הרב שמואל דוד אונגר מנייטרא, ומאוחר יותר בגיל 16 עבר ללמוד בצהעלים בישיבתו של הרב יוסף אלימלך כהנא מאונגוואר.
בשנת תרצ"א עם פתיחת ישיבת חכמי לובלין בפולין נסע ללמוד שם אצל רבי מאיר שפירא והמשגיח רבי שמעון מזליחוב.
היות שאביו ירד מנכסיו מימן ארגון תפארת בחורים, מכספי צדקה, את שכר לימודו ביח"ל.
בשנת תרצ"ד אחרי פטירת רבי מאיר שפירא ועזיבת רבי שמעון מזליחוב את הישיבה, חזר לעירו וינה.
נישא לרבקה, בתו של מרדכי גלבר ראש הקהל בפרשבורג, ב-ל' בניסן תרצ"ז בפרשבורג.
מרדכי גלבר שהיה חסידו של רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש התייעץ עם רבו שנתן הסכמתו לשידוך.
בפרשבורג התקרב לרב עקיבא סופר - שרייבר רבה של פרשבורג, וכן עשה שימוש חכמים בבית הוראה בעיר אצל רבי דוד וועסעלי ראב"ד פרשבורג, ובהמשך הוא הוסמך על ידם להוראה ומונה למו"צ בבית ההוראה, כמו כן מסר שם שיעורים לתלמידים.
בנם הבכור רבי חיים מאיר ואזנר נולד בשנת תרצ"ח.
בשנת תרצ"ט, לאחר האנשלוס, עלו בני הזוג לארץ ישראל, בנם נשאר אצל הסבא באירופה.
הם הפליגו בספינה בשם ג'יפו (Chepo) שיצאה מטולצ'ה או קונסטנצה ברומניה והגיעה לחוף נתניה בכ"ה בכסלו תרצ"ט, (18 בדצמבר 1938), לאחר מסע מפרך לאורך הדנובה ובים התיכון.
הוא היה חוגג יום זה יחד עם תלמידיו כיום ההצלה.
לאחר ההגעה ארצה התגורר בתל אביב ולאחר זמן קצר עבר לגור בירושלים ברחוב הושע.
הרב ואזנר למד אצל הרב יוסף צבי דושינסקי, ועשה שימוש חכמים אצל הרב שמשון אהרן פולונסקי מטפליק.
למד בבית המדרש אוהל תורה בירושלים, שבו למדה קבוצת תלמידי חכמים בולטים.
לאחר זמן קצר מונה על ידי העדה החרדית והרב דושינסקי לדיין בבית הדין ורב מטעמה לשכונות כרם אברהם וגאולה.
כמו כן היה חבר בוועד הכשרות בוועד העירובין של העדה החרדית.
בנוסף שימש רבה של תנועת פאג"י בירושלים.
בשנת תש"ד הוציא לאור ספרו הראשון ספר הלקט על הרמב"ם, וכן עבד כעורך במכון אוצר הפוסקים.
בשנת תש"ז עבר לבני ברק, על פי הצעתו של החזון איש, והזמנתו של יעקב הלפרין מייסד שכונת זיכרון מאיר (שנקראה על שם רבו הרב שפירא), שישמש כרב השכונה.
בבני ברק היה מקורב לחזון איש וראה עצמו כתלמידו.
בעידודם של החזון איש, הרב דב בריש וידנפלד, והרב איסר זלמן מלצר, הקים בשכונה את "ישיבת חכמי לובלין", לזכר הישיבה שבה למד.
במבנה סמוך הקים את בית דין צדק זיכרון מאיר.
בשנותיו הראשונות בבני ברק כיהן גם כרבם של קהילות חוג חת"ם סופר בבני ברק ובפתח תקווה וכן שימש כרב ההכשר של חוג חתם סופר.
בשנות ה-80 אחרי שלקה בליבו פתח את בית ההוראה זיכרון מאיר שם מינה את תלמידיו הרב משה שאול קליין, את הרב יעקב מאיר שטרן ואת הרב שלמה זלמן אולמן, למורי הוראה בבית ההוראה.
נישא בשנית לחנה יוטא לבית קאהן (נפטרה כ"ה באלול ה'תשע"ז), אלמנת הרב יעקב שמריה דייטש, רב קהילת חוג חתם סופר פתח תקווה ואחותו של רבי אברהם יצחק קאהן מחסידות תולדות אהרון.
הרב ואזנר היה הפוסק הבולט ביותר בקרב הציבור החסידי, ואחד מן הפוסקים הבולטים בציבור החרדי בכלל.
חלק ניכר ממורי ההוראה בבני ברק בפרט ובארץ בכלל עשו שימוש חכמים אצלו.
בספריו, שאלות ותשובות שבט הלוי, הוא דן בשאלות רבות שהתעוררו עקב הקדמה הטכנולוגית, כגון עין אלקטרונית המצלמת או מדליקה אור בעת תזוזה בשבת וכן בעיית הקלנועית בשבת.
הוא התנגד לשימוש במעלית שבת, ובשל כך תיקן כי אין לבנות בנייני מגורים רבי קומות בבני ברק (מעל ל-7 קומות), תקנה הנאכפת על ידי העירייה.
סבר כי בנהיגת נשים במכונית יש בעיה של חוסר צניעות.
בפולמוס שהתעורר בשנת ה'תשי"ז עם צאתו לאור של הספר "נצר מטעי", מאת הרב נתן צבי פרידמן, רבו של שיכון ה' בבני ברק, ובו היתרים הלכתיים כגון היתר לכבות תנור גז ביום טוב, קרא הרב ואזנר שלא לקבל פסקים אלה.
הגם שראה עצמו תלמיד של החזון איש, בסוגיית היחס אל החילונים עמדתו ההלכתית נוקשה יותר מזו של החזון איש (הרואה אותם כתינוקות שנשבו).
תמך בהקמת מכון משמרת הסת"ם שמשתמשת בהגהת סת"ם על ידי בדיקת מחשב למרות התנגדות רבנים.
פסק שרק כשהלב מפסיק לפעום נחשב כמוות, והתנגד לחוק מוות מוחי-נשימתי המנוגד לדבריו לחוקי התורה.
התיר לוועדת מהדרין תנובה לסמוך על מצלמה אוטומטית במקום השגחה אנושית על תהליך החליבה, אך בהסכמתו לספר "שאילת משה" של הרב משה שאול קליין הסתייג מכך.
עם התפשטות האינטרנט יצא בפסק הלכה האוסר את השימוש באינטרנט בלי סינון, כמו כן פסק שהמחזיק אינטרנט לא מסונן פסול לעדות.
ואף השתמשות עם אינטרנט מסונן הוא רק לצורך פרנסה, בשנת תשע"ב אף הורה כי על מוסדות הלימוד לסלק משורותיהן ילד החשוף בביתו לאינטרנט.
אך לבסוף חזר בו והורה: אין חובה לסלק ילד החשוף בביתו לאינטרנט.
הוא נהג למסור שיעור הלכה מדי יום חמישי, שבו השתתפו תלמידי חכמים בולטים.
שיעורים אלו נדפסו לימים בספר "שיעורי שבט הלוי" על הלכות נדה ומקוואות.
מסר מדי שבת שיעור בספר החינוך,
בישיבתו היה מוסר מדי יום שיעור בהלכה ובמוסר, ומספר פעמים בשבוע גם שיעור עיוני בגמרא.
וביום שישי שיעור חומש ורש"י.
הרב ואזנר מסר שיעורים עד לשנתו האחרונה.
סידרי הישיבה היו כמסורת ישיבות הונגריה, סדר הבוקר התחיל בשעה 5:00 לפנות בוקר, כמו כן היה בוחן את הבחורים מדי שבוע, וכן הקפיד על סדר הלכה בישיבה, מבין הוראותיו היה איסור להחזיק פלאפון בישיבה.
בט"ו באדר התאשפז בבית החולים, וכחודש לאחר מכן נפטר בליל הסדר, ט"ו בניסן ה'תשע"ה, 3 באפריל 2015, בגיל 101. לפי הוראתו של רבי חיים קניבסקי נערכה ההלויה מיד במוצאי שבת.
בהלווייתו, שיצאה מישיבתו לבית הקברות שומרי שבת, השתתפו כמאה אלף איש מציבורים מגוונים.
במהלך ההלוויה, כשהוצאה המיטה מהיכל הישיבה דרך גרם מדרגות שעליו הצטופף קהל גדול, נפלו רבים במורד המדרגות.
רבים נפצעו, ושני צעירים מתו מפצעיהם.
בעקבות האסון נמתחה ביקורת על הרב קניבסקי על החלטתו שלא לדחות את ההלוויה ליום ראשון אף שהובהר לו כי יש בעיות בטיחותיות.
עם זאת, לדברי בני ביתו של הרב קניבסקי, "אילו היו מביאים לידיעתו כי המשטרה והעירייה ממליצות להמתין עם הלוויה לשעות הבוקר, כדי לאפשר להן היערכות טובה יותר ולצורך הצלת חיי אדם – היה הרב קובע כהמלצתן".
הרב ואזנר מיעט לעסוק בפומבי בנושאים פוליטיים והתמקד בפסיקת הלכה.
יחסו למדינת ישראל היה אמביוולנטי.
הוא לא השתתף בבחירות לכנסת, אך רבים מתלמידיו אינם מקפידים על כך.
בנוסף הוא לא היה הולך לכותל המערבי אך הורה שאפשר לכתחילה ללכת לשם, הוא הצביע בבחירות לעיריית בני ברק, ובבחירות לעיריית בית שמש בשנת תשע"ד הורה לבחור במועמד החרדי לראש עיריית בית שמש.
הוא, ובעיקר כמה מבני משפחתו, מקורבים לחוגי העדה החרדית וחסידות סאטמר.
היה בין הרבנים שרבי יואל טייטלבוים שלח להם את ספרו "ויואל משה" לפני הוצאתו, כדי שישלחו לו את הערות ולבקשתו השמיט הרבי מסאטמאר את שמות האנשים והקהילות שהוא כותב נגדם.
בספר "ילקוט אמרים ויואל משה" (קיצור של הספר) מופיעה הסכמתו.
בשל היותו קרוב להעדה החרדית אף עלה הרעיון שהוא ייטול את המשרה אחרי פטירת הרב יצחק יעקב וייס גאב"ד העדה החרדית בירושלים, אך הוא סירב וביקש להמשיך להיות עצמאי.
בשנת תשכ"ז אחרי מלחמת ששת הימים התנגד לקיום עצרת הודיה על הניצחון במלחמה וטען שזה יגרום להערצה לאישי הציונות החילוניים והורה לקרוא לזה עצרת התעוררות.
בשנים תשכ"ד ותשכ"ט בעקבות ניסיון של משרד הדתות להקים בבני ברק מועצה דתית התנגד נחרצות לרעיון יחד עם שאר רבני העיר תוך הטלת איסור על כל שיתוף פעולה או קבלת טובות הנאה מהמועצה.
לאחר פטירת רבה של בני ברק הרב יעקב לנדא, הועלתה הצעה על ידי הרב שך שהרב ואזנר יקבל את התפקיד כמועמד מוסכם הן על החסידים והן על הליטאים אך הוא תמך במינוי הרב משה יהודא ליב לנדא, בנו של הרב המנוח על אף התנגדותו של הרב שך לבחירתו.
בעקבות זאת הורה הרב שך לתלמידיו, ובראשם הרב משה מרדכי הלוי שולזינגר והרב מרדכי גרוס, שאף הוציא את ספרי השיעורים של הרב ואזנר, להפסיק להיכנס לשיעוריו של הרב ואזנר בהלכות טהרה.
לאחר מספר שנים יושרו ההדורים וגם תלמידי הרב שך חזרו להשתתף בשיעורים.
בשנת תשמ"ב יצא במכתב חריף נגד רבי ישכר דב רוקח מבעלז על דבריו נגד הרבי מסאטאמר ובמשך שנים הייתה מתיחות בינו לבין חסידות בעלזא אך בהמשך השלים עימו.
בשנת תשע"א יצא במחאה חריפה נגד הכשרת גיורי צה"ל ופעל רבות בנושא ואף הסביר לרבי עובדיה יוסף את עמדת העדה החרדית ואכן חתם הגר"ע יוסף על מכתב המבהיר כי התכוון להכשיר רק את מי שקיבלו על עצמם שמירת מצוות.
התנגד לחוק תרומת ביציות, בשל חששו ממצב שבו אח ואחות עלולים להינשא זה לזה בלא ידיעתם, ורק אחרי שסודר העניין נתן את הסכמתו.
היה בין היתר נשיא ועד הישיבות, יושב ראש ועדת הרבנים של מרכז רפואי מעיני הישועה, נשיא ומייסד קופות הצדקה קופת העיר וועד הרבנים לענייני צדקה, ונשיא ארגון הצלה גוש דן, כולל שומרי החומות ומכון אחיה.
ראשית הקהילה הייתה של בוגרי ישיבת חכמי לובלין, וכן רבים מיוצאי הונגריה ואנשי חוג חתם סופר שהתקרבו אליו וקיבלו אותו כמורה דרכם בעבודת השם.
תלמידיו התארגנו תחת הנהגתו במסגרת קהילות "שבט הלוי".
קהילות כאלה קיימות בבני ברק, ירושלים, אשדוד, אלעד, מודיעין עילית, ביתר עילית ובית שמש, וכן במספר מקומות בארצות הברית.
המוסדות כוללים בתי כנסת, כוללי אברכים וארגוני חסד.
במסגרת תפקידו כרב הקהילה היה מוסר שיחות, וכן היה עורך התוועדות עם תלמידיו מדי שבת וחג, כמו כן הייתה קבלת קהל לעצה ולברכה וגם היה נוהג לקרוא פתקאות כמנהג האדמו"רים.
בשנת תשס"ו הוקם איחוד אברכים של תלמידיו, בראשות נכדו הרב יוסף בנימין ואזנר.
הארגון איגד את קהילות שבט הלוי בישראל, פעל בתחומי צדקה, ארגן שיעורי תורה לבני הקהילה והוציא ביטאון חודשי בשם בית חיינו.
בנוסף פעל להפיכת הקהילה לחצר חסידית רגילה - תהליך שהושלם בהמשך עם הכתרת נכדו רבי יוסף בנימין וואזנר לאדמו"ר והגדרת הקהילה כחסידות שבט הלוי.
בהמשך נסגר ה"איחוד" ובמקומו הוקמה "התאחדות האברכים" מטעם הנהלת הישיבה.
הרב ואזנר הוציא ספרי שו"ת שלו.
בשנת תשנ"ט הוקם מכון "מעיינות הלוי", העומד בראשות הרב שלמה טרייטל והרב יהושע גרינפלד.
המכון הופקד על ההוצאה לאור של כל תורתו.
במכון גם ספריית קלטות ובה כחמשת אלפים שיעורים, וחומר מגוון בכתב יד.
הרב חיים מאיר ואזנר - ממלא מקומו של אביו ברבנות השכונה והקהילה ובראשות ישיבת חכמי לובלין.
הרב בן ציון יעקב - רב קהל שבט הלוי ברמת בית שמש.
חיבר ספר "בני יעקב" על עירובין.
יוסף צבי - איש עסקים, מתגורר בבורו פארק.
משה יהודה, ויליאמסבורג, ניו יורק.
בנו, הרב אברהם צבי, הוא רב קהילת סאטמר (פלג הרב אהרן טייטלבוים) במונסי.
נפטר בשנת תש"פ מנגיף הקורונה.
הרב מרדכי אלימלך - רב קהל שבט הלוי בבורו פארק.
הרב אברהם אליהו (נפטר בתשרי תשפ"ה) - רב קהל שבט הלוי במודיעין עילית.
חתן הרב אברהם שלמה כ"ץ, שהיה רב ברומניה ורב קהילת סאטמר בבני ברק.
חתנו הרב ישראל אונגר משיכון סקווירא, נפטר בשלהי ה'תשס"ט.
חתנו הרב אברהם יעקב איצקוביץ - רב קהל שבט הלוי בירושלים.
הרב ואזנר הסמיך רבנים רבים להוראה, ועמד בראשות בית הוראה מרכזי בבני ברק.
בין תלמידיו אשר כיהנו בבית ההוראה:
הרב משה שאול קליין, אב בית הדין של חסידות ויז'ניץ, רב שכונת אור החיים בבני ברק ורב המרכז הרפואי מעיני הישועה
הרב ישראל ברגר, רב ואב"ד בשכונת גני גאולה שבירושלים ומהדיינים בבית הדין של הרב ניסים קרליץ
הרב יקותיאל פרקש, מו"צ בקהילת חב"ד בירושלים
הרב שמואל אליעזר שטרן, רב אזור מערב בני ברק וראש רשת בתי ההוראה "שערי הוראה".
הרב יעקב מאיר שטרן, מכהן גם כדיין בבית הדין של חסידות ויז'ניץ וכרב שכונת קהילות יעקב בבני ברק
הרב שלמה זלמן אולמן, אב בית דין ב"בית הדין מודיעין עילית"
הרב משה שטיין רב קהל חסידים בקריית הרצוג ועורך סדרת פסקי רבו, "מבית לוי"
הרב משה הלברשטאם, כיהן כדיין בבית הדין של העדה החרדית בירושלים
רבי אברהם אלטר פולק האדמו"ר מברגסאז
הרב יצחק יחיאל עהרנפלד רב קריית מטרסדורף וראש ישיבת בית שמואל
הרב מרדכי גרוס, אב בית הדין "חניכי הישיבות"
הרב ישראל זושא הורוביץ, רב קהילות החסידים באלעד
הרב אברהם צבי הכהן, אב בית הדין "הוראה כהלכה" ורב קהל חסידים שיכון ה' בבני ברק
הרב יעקב יוסף זינגר, רב העיר גבעת שמואל
הרב שמואל הלר (העליר) (תקמ"ו, 1785 או תקס"ג, 1803 – כ"ב בטבת תרמ"ד, 1884) היה רבה ומנהיגה של הקהילה האשכנזית בצפת במשך למעלה מארבעים שנה, והצליח לשקם את צפת מהריסותיה ולשמרה כמרכז החסידות בארץ במאה התשע-עשרה.
נקבר בבית העלמין העתיק של צפת סמוך לרבני צפת האר"י ורבי משה קורדובירו.
במקביל להנהגתו הרבנית, היה מרפא הבקי בצמחיית הארץ ובאורחותיה.
נינו הוא הרב אברהם זיידה הלר, היה המנהיג הדתי של צפת בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20.
הרב הלר הוא נצר לרב יום-טוב ליפמן הלר.
הוא יליד אוחאן, הסמוכה ללובלין שבפולין.
טרם עלייתם ארצה, נחשב סבו, הרב אברהם פרץ, לאחד ממקורבי החוזה מלובלין ועובדה זו זימנה גם לנכדו מפגשים עם החוזה - רבי יעקב יצחק הורוביץ, אשר הטביעו בשמואל הלר הילד חותם עמוק.
משפחת הלר השתייכה לקבוצת חסידים שהיסוד האידאולוגי היה בין מניעיה המרכזיים לעלייה לארץ ישראל.
שלושה דורות של בני המשפחה המורחבת הגיעו והתיישבו בצפת ובטבריה, כנראה בתקע"ד - 1813. המשפחה נמנתה על העילית הלמדנית של מזרח אירופה, ובהגיעם לארץ הצטרפו לתשתית החברתית-כלכלית שגובשה על ידי הקבוצות המאורגנות של העולים שהגיעו לפניהם.
עד מהרה השתלבה המשפחה בחיי הקהילה הצפתית, והייתה לחלק מהנהגתה.
שמואל הלר היה ילד בבואו לצפת עם הוריו, ישראל וחיה פייגא, ואחיו משה לייב.
הוא התמיד בלימודי קודש והיה לרב, אך בבגרותו גם שימש לפרנסתו כשוחט, עיסוק שחדל לעסוק בו לאחר פגיעה אנושה בידו, ברעש האדמה הגדול שפקד את צפת ב-1837.
"רק בית המדרש החדש נשאר הרב הגאון ר' שמואל העליר נ"י, אשר עמד כל הלילה בין ההרוגים ובין גלי האבנים עד חטמו, ובחמלת ה' עליו אשר נשארה נשמה באפו.
ובבקר באו אנשים ויפקחו מעליו את גלי האבנים ולקחוהו משם מלא פצע וחבורה ודמו שותת, וישאוהו לבית אחד ושכב על ערש דוי כחצי שנה, ונשארה ידו אחת נשברת עד היום."
עדות נוספת מביאה פרטים נוספים:
"גם הרב ר' שמואל העליר זצ"ל, אשר בתורת ה' היה חפצו להגות בה יומם ולילה, לא יצא מבית המדרש [הכוונה לבית מדרש האר"י האשכנזי, שם נהג הרב הלר ללמוד ולהתפלל].
באסון זה איבד הרב הלר גם את רעייתו ושלושת ילדיהם.
כעבור זמן קצר נישא למלכה לבית ברב"ש-הלפרין ועימה הקים משפחה חדשה.
בדומה לסבו ולאביו, הצטרף הלר עם בגרותו לחוגי ההנהגה ותפס מקום מרכזי ביותר בהנהגת הקהילה היהודית בצפת.
תחילה, כמקורב לאותם אישים שהנהיגו את הקהילה ולאחר מותו של רבו ר' אברהם דב מאוורוטש בשנת 1840, היה ר' שמואל הלר לדמות המובילה בהנהגת היישוב עד לפטירתו.
נינו, הרב אברהם זיידה הלר, שהיה הראשון שחקר את דמותו ותולדותיו בספרו "הרב המנהיג והרופא", תיאר אותו: "היה בעל הדרת פנים מרשימה ומקסימה.
קומה למעלה מבינונית, מצח גבוה ואצילי, עיניים בהירות ומאירות, המפיקות חוכמה וטוב לב, פנים קורנים כפני מלאך, ומעוטרים בזקן לבן היורד על פי מידותיו, וכולו שופע חן, אצילות וענווה."
ר' שמואל הלר שימש ראש הממונים על חלוקת כספי ארץ-ישראל מטעם ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם (הפקוא"מ), והנמען הראשי של פילנתרופים אחרים, שהבולטים שבהם משה מונטיפיורי והברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
מעגל נוסף הוא היחסים עם הקהילה הספרדית בצפת ובארץ כולה.
מעגל אחר היא האוכלוסייה הלא-יהודית, ערבית בעיקרה, בעיר ובארץ כולה.
על כל אלה שלטו רשויות האימפריה העות'מאנית וגם הקונסולים הזרים, שהשפעתם הייתה רבה גם בחברה היהודית.
רבקה אמבון, שחקרה את דמותו, הציגה דמות שונה בתכלית מהסטריאוטיפ המקובל של רב מ"היישוב הישן".
הרב הלר היה למנהיג שצמח מתוך קהילתו ולא "הוצנח" מהגולה, כנהוג באותם ימים.
כמי שהגיע בילדותו לארץ ישראל, והוויתה הייתה לחוויה המכוננת של חייו, הוא היה מודל חדש לרב "ילידי", בן הארץ.
הוא היה נציג בולט לַקבוצה של 'בני הארץ' שצמחה בגליל, אנשים בעלי תודעה ילידית וקשר בלתי אמצעי לארץ ישראל הקונקרטית, אותם הוא הנהיג וטיפח.
הוא השכיל להתערות במהירות בארץ ישראל, ללמוד עברית על בוריה, ללמוד ערבית ולנהל דיאלוג פורה עם תושבי צפת וסביבותיה, שהיו במרביתם ערבים, לאמץ לעצמו חלק ממנהגיהם וגינוניהם (ובהם עישון נרגילה), להכיר היטב את צמחיית א"י ולעשות בה שימוש רפואי כמרפא אלטרנטיבי, ועוד.
ר' שמואל הלר היה מן הבולטים והמשפיעים בקבוצה הזאת של 'בני הארץ' בקרב היישוב הישן, מבשרי ה'צבריות', והסממנים שמאפיינים אותם היו חלק בלתי נפרד ממנו.
לצד דבקותו בשפה העברית, וזאת שנים לפני מפעלו של אליעזר בן-יהודה בירושלים, היה דובר ערבית שוטפת.
ידיעת השפה איפשרה לו לנהל דיאלוג פורה עם תושביה הערבים של צפת וסביבותיה.
גם היידיש המדוברת התאזרחה במרחב והטמיעה בתוכה, כפי שקרה במקומות אחרים, מילים מהשפה המקומית.
'יידיש ארצישראלית' (Palestinian Yiddish) קרא לה מרדכי קוסובר, שחקר את התופעה וקבע שהיא הייתה נפוצה בעיקר בגליל.
ל'ילידיות' היו גם ביטויים חיצוניים כמו אימוץ הלבוש החסידי הארץ ישראלי בהשראת הלבוש הערבי, החלפת המקטרת האירופאית בנרגילה, רכיבה על סוסים ושליטה בשימוש בכלי נשק.
לאורך שנות מנהיגותו ניסה לבנות דגם חדשני של חברה דתית-למדנית מחד, המסוגלת בדרכים יצרניות (פרודוקטיבזציה) לקיים את עצמה באופן עצמאי, מאידך.
שנות פעילותו הציבורית של הרב הלר עמדו בסימן המאבק לקיום חברה יהודית אורתודוקסית פרגמטית בארץ-ישראל, נוכח האיום של המודרנה ורעיונות משכיליים, ותוך ניסיון לתת לה אופי ייחודי ארץ ישראלי, כמתבקש ממי שארץ ישראל והחיים בה במרכז עולמו.
הכיסופים שלו לעבר המשותף של כל חלקי העם בארץ-ישראל, טרום החלוקה לספרדים ולאשכנזים, תורגמו לניסיונות התקרבות והתערות בין עדות.
בצפת, תחת הנהגתו של הרב הלר, הדברים ניכרו בכבוד ההדדי, בשיתוף פעולה בולט בין העדות, בחבירתם של המנהיגים להשגת יעדים משותפים ובאופן יישוב נושאים בעיתיים שבמחלוקת.
בולטת במיוחד הקרבה בין הרב שמואל הלר לרב שמואל עבו, ממנהיגי הקהילה הספרדית בעיר, שחיזקה את התמיכה ההדדית של שתי הקהילות בתחומים שונים והירתמות לפתרון בעיות משותפות.
גם כרב ופוסק הייתה דרכו מחברת ומכבדת.
הוא הירבה להישען על פסיקות רבנים ספרדיים, בהם ראה עדות למסורת קדומה, היונקת מן הארץ ומתקיימת בזיקה למרחב הארץ-ישראלי.
יש שהוא העלה זאת בפסיקותיו כנימוק מפורש, ויש שעצם פנייתו לקבלת דעתם של חכמי הספרדים, ובהם הרב אברהם אשכנזי, הרב אברהם פלאג'י, הרב אברהם חיים גאגין ועוד, מצביעה על כך.
השקפת עולמו הייחודית הנחתה אותו בכל תחומי החיים ובתפקידיו השונים.
מהלכיו התאפיינו בהקפדה יתרה על קיום המסגרות הדתיות-שמרניות והידוק מוסרותיהם לבל יחדרו הלכי רוח זרים, אבל תוך האזנה לקולות הקוראים לפרודוקטיביזציה ותוך חיפוש פתרונות מעשיים לבעיות שהמציאות הארץ-ישראלית הצמיחה, שיאפשרו המשך קיום תקין.
להכרעותיו בתחומים אלה היו השלכות כבדות משקל בקביעת אופייה של הקהילה והעיר בכלל.
דוגמה מובהקת היא הבנתו שלצד האידיאל של קיום 'חברת לומדים' יש לתת מענה לצרכים של אלה שאינם רוצים ו/או יכולים להיות חלק מזה.
מכאן תמיכתו בניסיונות למציאת מקורות פרנסה כמו פיתוח ענף האתרוגים, ייצור שמנים אתריים מצמחייה מקומית ובכלל בהתיישבות חקלאית בסביבות צפת כמו גיא אוני, עין זיתים, ובני יהודה.
בניגוד למה שלא מעט חושבים ומספרים, הקמת גיא אוני, הייתה בתמיכת רבני צפת, והרב שמואל הלר בראשם.
בהנהגתו זכו גם ממשיכי גיא אוני, מתיישבי ראש פינה, לתמיכה.
גם התנהלותו בתחום שירותי הרפואה הייתה מעניינת ומורכבת.
הקרבה אל הארץ ותושביה עמדה לו כשהכשיר עצמו למה שכיום נהוג לכנות, מרפא אלטרנטיבי.
כמרפא, בעל ידע מקיף בכל רזי צמחיית הארץ, השכיל גם להכיר במגבלות הרפואה המסורתית.
הוא טרח כל העת להמציא שירות רפואי מדעי לקהילה, על ידי הבאת רופאים מדופלמים וכן ניסיונות הקמת בתי חולים דוגמת בית חולים טולצ'נסקי – אטלינגר.
את יכולותיו כמרפא 'אלטרנטיבי' העמיד לרשות בני קהילתו ועשה בהם שימוש לטובת טיפוח יחסי שכנות נאותים עם בני הארץ הלא-יהודים.
כך תיאר אותו הסופר יהושע בר-יוסף, בעצמו איש צפת, בספרו 'עיר קסומה':
הוא היה מין כל-בו מהלך על שתיים, איש האשכולות, פיקח וקפדן על עצמו ובעל הבנה וסליחה לחולשות האחרים.
הוא קשר קשרים עם פקידי השלטון ורכש ידידותם ואמונם של כמה שייח'ים תקיפים בסביבה.
הוא הכיר יפה את דרך חייהם של הערבים והשקפת עולמם וידע כיצד להתהלך עמם ולרכוש הערצתם [...] לא עברו שנים מרובות ודמותו נתקדשה בעיני הבריות.
הערבים היו משתחווים לפניו בעוברו ברחובם ונשים תמימות היו מנשקות שולי כפתנו.
אגדות נרקמו סביבו בעודו בחייו ופשוטי עם האמינו בו כבבעל-מופת [...]
שמואל יוסף עגנון שיבץ כמה וכמה פעמים את דמותו של הרב הלר בסיפוריו.
בסיפור 'הזיווג', סיפק עגנון תיאור ספרותי, ציני וביקורתי, על מצב שירותי הרפואה בצפת:
[...] וצפת בלא עין הרע מלאה יהודים ואקלימה נאה ויש בה שובע גדול והכל כאן בזול [...] אלא שמיני מחלות מצויות כאן, ובייחוד תחלואי ילדים [...] אין כאן אלא חמישה שישה רופאים.
ואם מוסיפים עליהם את חמשת ששת החכמים שמרפאים בשמות ובסגולות, ולהבדיל את הגויה שיודעת להשביע את השדים שמביאים את התחלואים שיניחו מן החולה, מה הם כנגד ששת אלפים יהודים בלא עין הרע הדרים בצפת [...]
הכרעותיו של הרב הלר, הנוגעות לאופי החברה היהודית המתעצבת בצפת, בשאלות דוגמת אמצעי הקיום, אופי החינוך, שרותי רפואה, סדרי מינהל, אורחות החיים, מעמדה של א"י בעולם היהודי, עמדו לא אחת בוויכוח ציבורי נוקב והיו לזירת התגוששות בין תפיסות עולם שונות, של המשכילים, ושל השמרנים.
כבר ראשית עלייתו של ר' שמואל הלר על כס ההנהגה של הקהילה האשכנזית בצפת הייתה כרוכה במאבקים ממושכים עם טוען אחר לכתר, הרב יעקב דב מרומאן.
במחלוקת הגדולה הזאת גילה הרב הלר אומץ ונחישות לעמוד מול אחד מגדולי הדור, האדמו"ר ישראל פרידמן (רוז'ין), שתמך ביריבו.
הוא יצא לזירת המאבק הזאת עם חיפוי מסיבי של כוחות כמו ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם (הפקוא"מ), תמיכה של נדבנים כמו משה מונטיפיורי והסכמה של רבנים חשובים וראשי חסידויות.
פרשה זו מדגימה ומאפיינת את המשך דרכו.
לצד היות רב ופוסק, איש רוח, הוא היה איש הבקי בהוויות העולם, וידע פרק בהילכות פוליטיקה.
עם השילוב הזה של דרך, נחישות ותבונה פוליטית, הוא צלח את המהמורות הרבות שעמדו בפניו וכך שימר את מעמדו הציבורי במשך למעלה מארבעים שנים.
גם כאשר במהלך שנות כהונתו הארוכות היו כאלה כמו, אלעזר רוקח ומנחם מנדל איילבום, שביקרו את החברה הצפתית וקראו תיגר על מנהיגותו.
חלק ממעורבותו העמוקה בחיים הציבוריים, בצפת, בארץ ישראל בכלל ובמתרחש בעולם היהודי בתקופתו, היה גם בתוקף היותו רב ופוסק, אב בית הדין בצפת (אב"ד).
פסיקותיו וכתביו הם מקור חשוב ביותר להאיר את תפיסת עולמו, דרכו ומזגו השיפוטי.
התמצאותו של הרב הלר בהוויית ארץ-ישראל הפכו אותו ל"כתובת" של פוסקי הלכה מחו"ל, כשאלה נדרשו לעצה בעניינים הנוגעים לחיים בארץ.
למשל בפרשת כחיל שוכר השני – משיח בתימן, 'בני ישראל' שבהודו, כשירותם של אתרוגי הארץ, ניטל ועוד.
הוא החליף שו"ת רבים ומגוונים לעיתים כפוסק, לעיתים כמתייעץ ומבקש תימוכין לעמדתו ולעיתים כמבקש תשובה לסוגיה הלכתית.
רבים מהם מצויים בדפוס, פזורים בספרי הלכה של רבני הדור.
בתוך כך היה גם סוכן מרכזי וחשוב בהנחלת מיתוס הגליל ומנהגיו.
הוא המוציא והמביא של מסורות גליליות, אלה המעמידות את צפת, קבר הרשב"י שבמירון והגליל בכלל כמקום החשוב והמרכזי ביותר בארץ-ישראל בעת ההיא.
במובן זה היה חלק ממורשת העליות החסידיות לגליל, שקבעו בו את מושבן ולא בירושלים.
בחלק מפסיקותיו ניתן לראות מגמה להיאבק על מקומה המרכזי של ארץ-ישראל בסדר היום היהודי.
חלק מפסיקותיו הודפסו עוד בחייו: א.
ספר טהרת הקודש, הדן באיסור צורה בבית הכנסת.
דרך נשר, הדן בשאלת כשרות עופות מסוימים.
שער פרישה, הדן בעניין תולעים בכבד.
כבוד מלכים, הדן במנהגי הילולת הרשב"י במירון.
הלר גם העלה על הכתב מדרשים שלו אך הם ברובם נעלמו, להוציא מדרשים ספורים שמי מן הצאצאים שהחזיק בהם הביאם לדפוס.
ר' שמואל הלר היה ביבליופיל ובעל ספריה גדולה מאוד, ששִמעה עוד נשמר ימים הרבה אחרי לכתו.
אוסף הספרים שלו היה בלתי שיגרתי אצל רב אולטרה-אותודוקסי.
לצד ספרי קודש והלכה היו ספרי רפואה וספרי מדעים שונים.
לאורך כל השנים המשיך ורכש ספרים להעשרת ספרייתו, יזם הוצאה לאור של כתבי יד שברשותו ותמך ביוזמות של אחרים להדפסת ספרים.
שמעו של הלר האספן הלך לפניו ועד מהרה ראו בו אדמו"רים במזרח אירופה 'סוכן' שיכול להשיג עבורם כתבי יד יקרי ערך.
ר' שמואל הלר ביקש להקדיש את האוצר הגדול שלו לספריה ציבורית בצפת, שתיקרא: מדרש שמואל.
מיקומה היה אמור להיות בבית בקצה סמטה, לא רחוק מבית הכנסת בעיר אוברוץ', ונמצא עד היום ברשות מי מצאצאיו.
אולם חלומו הגדול לא התממש וספריו התפזרו לכל עבר ולכל חומד.
עדויות על היקפה של הספרייה ממשיכות להגיע בהתמדה, כפי שיכול להיווכח היום מי שמעיין בקטלוגים של חברות למכירה פומבית של פריטי יודאיקה.
ר' שמואל הלר הלך לעולמו בכ"ב בטבת ה'תרמ"ד (1884).
הישגיו העיקריים של הלר היו בשיקום העיר צפת והקהילה מן ההריסות, הובלת האחיזה במקום ובניית נדבך משמעותי לנוכחות היהודית בצפון הארץ.
הותיר אחריו בן ו-3 בנות וצאצאיהם, הפזורים בכל הארץ ובכל מגזרי החברה הישראלית, חלקם פעיל בארצות הברית, דרום אמריקה ואירופה, ובהם הרב אברהם זיידה הלר, ראש ישיבה ומנהיג הקהילה בצפת בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20.
נכדתו היא המיילדת המיתולוגית של צפת, רחל (דה בובע) דייטש (1867 – 1965), מיילדת מדופלמת שרכשה את מקצועה בווינה (1901) ושרתה את נשות צפת והגליל.
נינו של בנו אברהם יצחק, הנושא את שמו, אברהם יצחק קאהן, נשא לאשה את בתו של רבי אהרן ראטה, מייסד חסידות תולדות אהרן, והיה לאדמו"ר השני שלה.
חתניו של הלר, יצחק לורברבוים ויוסף משה הורוויץ, היו עסקני ציבור מרכזיים בצפת.
עדויות רבות על פועלו ואחדים מכתביו המקוריים נמצאים במוזיאון "בית המאירי" בצפת.
אחרים פזורים בירושלים: ב, בארכיון תולדות העם היהודי ובארכיון יד יצחק בן-צבי.
ביוזמת מוזיאון בית המאירי וראש העיר אילן שוחט הוצב בשנת 2006 ליד ביתו שלט "כאן גר" וזו לשונו: "יליד פולין.
רב ומנהיג הקהילה היהודית בצפת (1841-1884), אב בית -דין, ממונה כולל ורשה וממשיכו של האדמו"ר אברהם דב מאבריטש.
נודע בבקיאותו בהלכה ובידיעותיו בחכמת הרפואה.
השלט הוסר לפני מספר שנים.
שמואל (שמוליק) הספרי (נולד ב-26 באוגוסט 1954) הוא מחזאי, תסריטאי, סאטיריקן, פזמונאי, מנהל אמנותי ובמאי תיאטרון וקולנוע ישראלי.
זוכה פרס אופיר ופרס התיאטרון הישראלי.
הספרי נולד ב-1954 ברמת גן למרדכי וציפורה, ניצולי שואה שעלו מפולין.
בבגרותו למד פילוסופיה יהודית, קבלה והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים אלו עבר תהליך של יציאה בשאלה.
בשנות ה-70 הראשונות, היה חבר תנועת הנוער בית"ר.
שרת ביחידה קרבית בצה"ל, במלחמת יום כיפור.
ב-1979 קטע את לימודי הדוקטורט בפילוסופיה של ימי הביניים ועבר ללמוד בימוי בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
ב-1981 פרש הספרי עם קבוצת סטודנטים מלימודי התיאטרון וייסד עמם את "התיאטרון הפשוט", קבוצת תיאטרון ייחודית, שבמסגרתה העלה חמישה מחזות.
הראשון היה "חופה שחורה" שכתבו במשותף, על פי המשל "אשה, בעלה ופרש" מתוך הספר "משלי שועלים", כשהספרי משמש כבמאי.
המחזה עלה לראשונה בפסטיבל עכו באוקטובר 1981, וזכה במקום השלישי.
המחזה השני של הקבוצה, שעלה במרץ 1982, היה "אליעזר שושני ו/או אליקו בן שושן", עיבוד לסיפור מאת יצחק בן נר, שפורסם בהמשכים בעיתון "הארץ", וכונס אחר כך בספרו ארץ רחוקה.
המחזה השלישי, "תשמ"ד", זכה בפרס הראשון פסטיבל עכו 1982. "תשמ"ד" מספר את סיפורם של ארבעה מתנחלים המתבצרים במקלט של התנחלות דמיונית בגדה, ביום הכיפורים תשמ"ד, ומאיימים לפוצץ את עצמם אם ייאלצו להתפנות.
המחזה הוצג אחר כך, בתחילת 1983, ב.
בנוסף העלו באותה שנה את "מפלצת הצחוק", הצגת ילדים.
בסוף 1983, העלתה הקבוצה את המחזה "מתן תורה בשש" בתיאטרון החאן.
בתחילת 1984, עלה המחזה שביים, "אבא אובו", בתיאטרון החאן, עיבוד למחזה "המלך אובו".
בשנת 1985 עלה בתיאטרון הקאמרי המחזה "קידוש", אותו כתב וביים לראשונה כבר ב-1980, וזכה בפרס הצגת השנה בטקס "פרס התיאטרון הישראלי".
באותה שנה מונה לתפקיד מחזאי הבית בתיאטרון באר שבע.
כמו כן ביים את הצגות הילדים "מפלצת בצחוק" ו"עלילות שמשון בר לשון".
תפקד כמנהלם האמנותי של פסטיבל עכו ושל תיאטרון הקאמרי.
מחזותיו עוסקים לרוב בנושאים אקטואליים וטעונים.
הקוורטט "קידוש", "חמץ", "שבעה" ו"הבדלה" הציג את חייה של משפחה דתית לאומית באור ביקורתי.
המחזה "תשמ"ד" הציג התבצרות מתנחלים קיצונים במחסן חומרי נפץ.
נושא המחזה "גיסתו של גולדין", נסוב סביב ההתנגשות בין הדת והחזרה בתשובה לבין העולם החילוני.
בנעוריו היה הספרי איש הימין הקיצוני, אך בהליך יציאתו בשאלה התמתן, וכיום הוא מחזיק בדעות ליברליות, להן הוא נותן ביטוי ביצירתו.
בדצמבר 1986 פסלה המועצה לביקורת סרטים ומחזות את המחזה "החילוני האחרון" של הספרי, שהועלה בתיאטרון הקאמרי.
המחזה היה קברט סאטירי על הצגת בידור המועלית בישראל, לאחר שהשלטון במדינה עבר לידי החרדים.
המחזה נפסל במלואו על ידי המועצה בנימוק כי "המחזה פוגע פגיעה גסה בערכי יסוד וברגשותיו של ציבור רחב, דתי וחילוני כאחד.
זו סאטירה המסיתה והעלולה להביא לליבוי שנאה".
לאחר סערה ציבורית ודיון בכנסת, התירה המועצה לקאמרי להציג את המחזה לאחר קיצוץ ושינוי של המחזה.
במחאה על החלטת הנהלת התיאטרון להציג את ההצגה המצונזרת הסירו הספרי, המוזיקאי אורי וידיסלבסקי ומעצבת התפאורה והתלבושות יעל פרדס את שמם מההצגה.
בעקבות הפסילה, יזם שר החינוך והתרבות יצחק נבון מהלך לביטול הצנזורה על מחזות והשארת הצנזורה על הסרטים בלבד, שעיקרה הגבלת הצפייה לבני גיל מסוים במידת הצורך.
במקביל לפעילותו בתיאטרון, הרחיב הספרי את עיסוקיו לטלוויזיה וקולנוע.
בשנת 1989 כתב את התסריט לסרט הקולנוע "המיועד" ואת התסריט לדרמה של הערוץ הראשון, "וכל עמי הארץ מתייהדים", המבוסס על מחזהו "גיסתו של גולדין".
ב-1992 כתב וביים את סרטו הראשון, הדרמה "כל דיכפין" בערוץ הראשון, בכיכובו של שמואל וילוז'ני.
ב-1994 השתתף בצוות הכתיבה לתוכנית הסאטירה המצליחה "החמישייה הקאמרית".
באותה שנה ביים את סרטו המשמעותי ביותר, על פי תסריט של אשתו, חנה אזולאי-הספרי, "שחור", שזכה להצלחה רבה וקיבל שישה פרסי אופיר, ביניהם להספרי עצמו בקטגוריות הבמאי הטוב ביותר והסרט הטוב ביותר.
על "שחור" זכה הספרי בציון לשבח בפסטיבל ברלין.
ב-1997 ביים את סרט הטלוויזיה "קמפיין" בכיכובם של חנה אזולאי-הספרי, שמיל בן ארי ואלון אבוטבול, וב-2005 ביים את סרטו "שושלת שוורץ".
כמו כן כתב תסריטים במסגרת התוכניות "קשת וענן" ו"זהו זה!".
הספרי גם כתב את מילות השיר "חורף 73'" (שתורגם לשפות רבות וזכה להצלחה במדינות רבות), בביצוע להקת חיל החינוך.
ב-2009 וב-2011 כתב וביים את הסדרה "פולישוק" עבור ערוץ 2. הסדרה שודרה במסגרת שידורי קשת בין 31 במאי 2009 ל-12 בינואר 2015. סדרה בת שלוש עונות שזכתה להצלחה רבה ולשבחים רבים.
ב־2021 שב לביים קומדיה פוליטית אחרת בשם "מותק בול באמצע" עבור כאן 11.
בקיץ 2009 פרסם יחד עם אלדד יניב מסמך שכותרתו "השמאל הלאומי" ואשר מהווה מניפסט הפורש את עמדותיו הפוליטיות, המדיניות והחברתיות.
בשנת 2011 העלה הקאמרי את ההצגה "הבדלה" באריאל.
בעקבות זאת ניתק הספרי את קשריו עם התיאטרון.
לדבריו ישנו סעיף בחוזה שלו המחייב לבקש את רשותו בכל פעם שמחזה שלו מוצג מחוץ לישראל.
הספרי נשוי לשחקנית והיוצרת חנה אזולאי-הספרי.
בנו הבכור אריה הוא שחקן ומוזיקאי, בנו הצעיר יאיר שחקן גם הוא, ותאומו של יאיר, אבשלום, גם הוא מוזיקאי וחבר יחד עם אריה בצמד המוזיקלי "WC".
אחותו רות נשואה לפרופ' אבי רביצקי.
חופה שחורה, פרס השחקן יגאל נאור
תשמ"ד - זוכה פרס השחקנים הטובים ביותר: חנה אזולאי-הספרי, שלמה טולדו, יגאל נאור, נדב בן יהודה, בפסטיבל עכו 1983 .
אליעזר שושני ו/או אליקו בן שושן, על פי סיפורו של יצחק בן נר
אותו ואת בנו, עיבוד ונוסח לשוני מחודש למחזה של י"ד ברקוביץ'
תזמורת על תנאי, על פי ספרה של פניה פנלון
נוצות, על פי ספרו של חיים באר
חצוצרה בואדי, על פי ספרו של סמי מיכאל
אחרי החגים, על פי ספרו של יהושע קנז
עלילות האביר שמשון בר לשון
הרב קמע, על פי "טרטיף" מאת מולייר
שמואל הנביא היא שכונה בירושלים שנקראה על שם הדמות המקראית של שמואל הנביא.
השכונה הוקמה כשיכון במספר שלבים החל משנת 1963 ויועדה לעולים חדשים, תושבים ותיקים ומשפחות מרובות ילדים שגרו בתנאים ירודים בשכונות ותיקות יותר בעיר.
ביולי 1963 הוגרלו במקום 50 דירות.
באוגוסט 1964 פרסם משרד השיכון מכרז לעוד 100 יחידות דיור.
בספטמבר 1965 הוזמנו להרשם להגרלת הדירות זוגות צעירים הנשואים עד 3 שנים.
השכונה גובלת בשכונות בית ישראל, שכונת הבוכרים, נחלת צבי, סנהדריה, רמת אשכול, ומעלות דפנה, ובבית הקברות סנהדריה.
השכונה הוקמה על יד קו הגבול העירוני באזור בעל בעיות ביטחוניות קשות.
השכונה יועדה לתושבים ממעמד סוציו אקונומי נמוך.
הבניינים נבנו בתבנית שיכון רכבת, כלומר מספר בניינים הבנויים צמוד כך שמדמים קרונות של רכבת ארוכה.
הבניינים גדולים, מרובעים וחד גוניים, בעלי מספר קומות וכניסות רבות (לרוב 6–8).
צד הבניינים שפנו לכיוון עמדות הירדנים נבנו מבטון עבה ובגג הבניינים נבנו חרכי ירי.
הבניינים נבנו בצורת חצר על מנת לאפשר מסתור לחיילים בתקופת חירום.
עד מלחמת ששת הימים הייתה השכונה שכונת ספר.
תושבי השכונה נחשפו לצלפים מהלגיון הירדני שהתבצרו בעמדות לאורך הקו העירוני, ומדי פעם ניסו לפגוע בחייהם של התושבים.
במהלך מלחמת ששת הימים התמקמה על גגות השכונה פלוגת צלפים ישראלית בפיקודו של סרן אלכס אלירז.
הפלוגה התמקמה במקום בחיפזון, לקראת הקרב על גבעת התחמושת.
ומשום שהצלפים לא הספיקו לאפס את נשקם לפני ההתמקמות, הפלוגה לא הייתה גורם משמעותי בקרב זה.
בעקבות כישלון פלוגת הצלפים, המציא מפקד הפלוגה מכשיר בשם "מכשיר אלירז", המאפשר לאפסנאים לאפס נשק אישי הנמצא באחסון בלא צורך בשליחת חיילים למטווח איפוס בדרך לשדה הקרב.
לאחר איחוד ירושלים נבנו סביב השכונה שכונות יקרות ממנה: רמת אשכול ומעלות דפנה.
שכונות אלה תוכננו כך שיקל עליהן לתת שירותים למעלות שמואל הנביא, אולם הן הבליטו את עונייה של השכונה.
שם השכונה הפך לשם נרדף לעוני ולפשע.
אחת מהן היא תסכול תושבי השכונה בהשוואתם לשכנים החדשים: תושבי השכונה לא קיבלו פיצוי הולם על חשיפתם היום יומית לאש האויב לפני המלחמה ואילו שכניהם חדשים, שלא היו שם בתקופה הקשה, קיבלו הנחות משמעותיות בדיור בשל הצורך לאכלוס מהיר של השכונות החדשות.
כמו כן, תושבי השכונה התקשו להתפרנס ביחס לשכניהם החדשים: השכונה תפקדה כשכונה קולטת עולים מרקע כלכלי נמוך ואילו השכונות החדשות קלטו עולים ותושבים ותיקים מרקע כלכלי גבוה.
מעבר לזאת השכונה הייתה רבת אוכלוסין וצפופה והדבר הוריד את איכות החיים.
במטרה לשפר את איכות החיים בשכונה, התורמים פאני רן ומשפחת פומרנץ מארצות הברית הקימו בה מתנ"סים שכללו חוגים לסיוע לתלמידים בהכנת שיעורי הבית שלהם.
שיפור מסוים נוסף באיכות החיים בשכונה הושגה בעזרת תוכנית האינטגרציה בחינוך, בראשית שנות השבעים, ששלחה את ילדי השכונה ללמוד בבתי הספר של השכונות שסביבה.
בראשית שנות השמונים סופח מבנה בית הספר הישן של השכונה שיצא משימוש, בית הספר מוריה, אל בית הספר רנה קסין, שהעביר אליו את שכבת כיתות ז'.
בעקבות צעד זה תלמידי השכונות השכנות הגיעו ללמוד בשכונת שמואל הנביא.
בשנת 1977 הכריז ראש הממשלה מנחם בגין על משימה לאומית - שיקום שכונות המצוקה בירושלים.
בין השכונות ששוקמו הייתה שכונת שמואל הנביא, מוסררה וימין משה.
השיקום נעשה במימון ממשלתי ותרומות (בין התורמים המשמעותיים הייתה קהילת וושינגטון).
השיקום נעשה בשני מישורים: שיקום פיזי ושיקום חברתי.
השיקום הפיזי היה הרחבת יחידות דיור ושיפור המראה הוויזואלי שלהן, בניית מבני ציבור ומגרשי ספורט.
תוכנן על ידי האדריכלים עדינה ולו גלרטר.
כמו כן שופרו תשתיות השכונה ונעשה ניסיון לשפר את איכות הסביבה שלה.
השיקום החברתי כלל עזרה לימודית לתלמידים מתקשים, השלמת השכלה למבוגרים, פעילויות חברתיות לנוער ועיתון שכונתי (קול הצפון).
בנובמבר 1986, נרצח בידי מחבלים ברובע המוסלמי, תלמיד ישיבת שובו בנים אליהו עמדי, שגדל בשכונת שמואל הנביא.
הרצח גרר תגובה ציבורית חריפה.
תושבי שמואל הנביא הפגינו כנגד אוזלת ידה של הממשלה ובמשך כשבוע יידו אבנים במכוניות עם מספר כחול של פלסטינים.
לאחר שוך המהומות יצא יהושע ביצור נגד רצח האופי, שנעשה לטענתו לתושבי השכונה בהגזמה בחומרת האירועים והיקפם.
כאשר לאחר חודשיים נדקרו שני תושבים במוסררה ביקש ראש העיר טדי קולק שלא יחזרו אירועי שמואל הנביא ואמר שאירועים אלו רק פגעו בעיר.
באמצע שנות השמונים החל תהליך התחרדות בשכונה.
בשנת 2007 השכונה מנתה כ־2,500 תושבים שרובם המוחלט חרדים, בשכונה מספר חסידויות ובהם מרכז מוסדות דושינסקיא, בית הכנסת סדיגורא, ובית הכנסת זוויהל.
בזמן התפרצות מגפת הקורונה בישראל התחילה בשכונה תוכנית להתחדשות עירונית, שתכלול הריסת מעל 11 בנייני רכבת ובנייתם של קרוב לשלושים בניינים במקומם.
בהתחלה התנגדו חלק ניכר מהתושבים בראשות הרב יצחק כהן, רב השכונה, מחשש שהמהלך יפגע בצביון השכונה.
לאחר שהוסכם כי התכנית תתואם לאופייה החרדי של השכונה (בניינים עד 12 קומות, בתי כנסת וכדומה), הוסרו רוב ההתנגדויות, כאשר בתחילת 2024 התקבלו אישורי התב"ע הראשונים לפרויקטים.
שמואל הקטן היה תנא שישב במועצת החכמים שדנה בעיבור השנה.
חיבר את ברכת המינים, ברכה מאוחרת שנוספה לתפילת שמונה עשרה, לבקשתו של "רבן גמליאל".
בתלמוד הוא מוזכר כדוגמה לענווה.
לפשר כינויו "הקטן" מביא התלמוד הירושלמי שני הסברים: "לפי שהיה מקטין עצמו" ונוהג בענווה, ו"לפי שמעט (בלבד) היה קטן משמואל הרמתי".
קיימת אי־בהירות בנוגע לתקופה שבה חי ופעל שמואל הקטן, כיוון שהמקורות מציגים מידע סותר.
מכאן משמע, לכאורה, ששמואל הקטן פעל בתקופתו של רבן גמליאל דיבנה, שהיה בדור שאחרי חורבן בית שני (דור שני-שלישי של התנאים).
ואולם, הדבר עומד בסתירה למקור אחר, "ואף הוא אמר בשעת מיתתו: שמעון וישמעאל לחרבא...".
"שמעון וישמעאל", על פי רש"י, הם רבן שמעון בן גמליאל הזקן ורבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול.
לפי המסופר במקור זה, שמואל הקטן צפה את הפורענויות העתידות לבוא ואת הוצאתם להורג של שני המנהיגים – נשיא הסנהדרין והכהן הגדול.
בכך מפורש ששמואל הקטן נפטר עוד לפני החורבן, בחייו של רשב"ג הזקן, אביו של רבן גמליאל דיבנה (דור ראשון לתנאים).
לפיכך, יש שתי דעות עיקריות בעניין זה:
שמואל הקטן חי בימי רבן שמעון בן גמליאל הזקן ובימי אביו, רבן גמליאל הזקן, בסוף ימיו של בית המקדש השני.
לפיכך, "רבן גמליאל" שמוזכר בברייתא בעניין התפילה וברכת המינים, וכן במקורות אחרים יחד עם שמואל הקטן (כגון בעניין עיבור השנה) – הוא אפוא רבן גמליאל הזקן.
אם כן, מה עשה ביבנה רבן גמליאל הזקן?
למה הברכה תוקנה שם ולא בירושלים, מקום מושב הסנהדרין?
התשובה לכך היא, שמפני אימתם של המינים והצדוקים שנוכחותם בלטה בירושלים, היה צורך לנדוד ליבנה למטרה זו.
סיוע לטענה זו יש מהעובדה שרבן יוחנן בן זכאי ביקש מאספסיאנוס, סמוך לחורבן בית המקדש, "תן לי יבנה וחכמיה", ומשמע שכבר היו ביבנה חכמים, וזו גם הסיבה לבחירתה של יבנה דווקא.
שמואל הקטן חי בדור שאחרי החורבן, בימי רבן גמליאל דיבנה, בנו של רשב"ג הזקן, כפי המשתמע מן הברייתא בעניין התפילה וברכת המינים.
לפיכך, המקור שצריך ביאור הוא זה המספר על דבריו של שמואל הקטן לפני פטירתו.
קיימת סברה שלפיה היו שני חכמים שכונו בשם "שמואל הקטן", אחד חי בסוף ימי בית המקדש, והשני – שחיבר את ברכת המינים – בימי רבן גמליאל דיבנה.
הצעה אחרת שהוזכרה היא, שדבריו של שמואל הקטן לפני פטירתו מתייחסים (שלא כפירוש המקובל) לשני חכמים מתקופת מרד בר כוכבא ולא מתקופת המרד הגדול.
אופציה נוספת אינה כדעת רש"י אלא ע"פ מכילתא דרבי ישמעאל.
שם מופיעים ר' ישמעאל ור' שמעון הנהרגים כבני דורו של ר' עקיבא ולכן יש לזהותם כר' ישמעאל בן אלישע בן דורו של ר' עקיבא ור' שמעון בן ננס.
על ר' שמעון בן ננס נאמר "הרוצה שיעסוק בדיני ממונות ישמש את שמעון בן ננס" דבר שמתאים לדמות ר' שמעון מהסיפור המופיע במכילתא שמשם ניתן להסיק שהיה דיין.
מקור נוסף שמעורר קושי, הוא ברייתא שמספרת שלאחר פטירתו של שמואל הקטן "היה רבן גמליאל הזקן ורבי אלעזר בן עזריה מספידין עליו...".
כאן משמע שנפטר עוד בימי רבן גמליאל הזקן!
ואולם, קשה להביא ראיה ממקור זה, שכן הוא תמוה ביותר אף בפני עצמו, שהרי כשהועלה רבי אלעזר בן עזריה לנשיאוּת היה זה בימי רבן גמליאל דיבנה, והיה אז בן 18 שנה; וכיצד כאן מופיע יחד עם רבן גמליאל הזקן?!
אם כן ודאי שנפל שיבוש במקור זה, והוצעו מספר השערות לתיקונו, כגון "רבי אליעזר" במקום "רבי אלעזר בן עזריה", "רשב"ג הזקן" במקום "רבן גמליאל הזקן" או "רבן גמליאל", במקום "רבן גמליאל הזקן", והכוונה לרבן גמליאל דיבנה.
מקור שמהווה ראיה, לכאורה, לשיטה הראשונה, המקדימה את שמואל הקטן לימי בית המקדש, הוא הירושלמי בסוף מסכת סוטה: "רבי יעקב בר אידי בשם ריב"ל: מעשה שנכנסו זקנים לעליית בית גדיא ביריחו, ויצאת בת קול ואמרה להן: יש ביניכם שניים ראויין לרוח הקודש, והלל הזקן אחד מהן.