tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הציורים משתייכים לתקופת התרבות המגדלנית, שסגנון הציורים והתחריטים מזהים אותה.
נמצאה קונכייה המעידה על חשיבותם של סרטנים בתזונה של התושבים פרהיסטוריים.
במערה כולה 47 ציורים; כולם מייצגים בעלי חיים.
נמצאו 32 ביזונים, שבע עזים, שישה סוסים, איילים ודוב.
כל הדמויות מיוצרות בצבע אחד, שחור.
החומר ששימש לביצועו היה פחם.
הדמויות הראשונות נמצאות בחדר המרכזי, סמוך לכניסה, כעשרה מטרים אחרי האולם.
בהמשך, במה שמכונה האזור העמוק, מאה מטרים משם, יש מערכת דמויות נוספת שביניהן בולטים ביזון וסוס.
בחדר הקדמי יש קבוצה גדולה של דמויות במצב שימור גרוע, בהן בולטים סוסים וביזון.
בהמשך, בחדר הראשי, בעל צורת ריבוע שממדיו אורך 4 מטרים רוחב 3 מטרים וגובה 3.5 מטרים, הוא המקום המרהיב ביותר של האתר כולו.
ליד הכניסה יש קבוצה של ביזונים חרותים וצבועים.
בלוח הראשי, למעלה ומימין לנטיף החרוטי בו נמצאות הדמויות הקודמות יש 8 ביזונים, סוס וקו קשתי.
מהמחקר שנערך בסוף המאה העשרים, אומתה השבריריות של האוסף המונומנטלי וננקטים אמצעים להגבלת הביקורים ולסגירת חדר הציורים הראשי.
אומת גם כי התשתיות שיושמו במערה כדי להקל על ביקורי הציבור פוגעות מאוד, בעיקר תאורה, המעוררת את צמיחת מושבות המיקרואורגניזמים והצמחייה, במיוחד באזורים המוארים דרך קבע.
התאורה משפיעה גם על הטמפרטורה במערה.
מבני מתכת מייצרים חמצון והתעבות שיש להימנע מהם.
גורם מזיק נוסף שאותר בו הוא העלייה בפחמן דו-חמצני המיוצר על ידי המבקרים, אליו מתווספת העלייה בכמות העפר, חלקית מבחוץ, וחלקית מהאבק שעולה בפנים.
מחלקת התרבות של המועצה המחוזית של ביסקאיה השיקה את הפרויקט התרבותי "סנטיממיניה, נוף בן אלף שנה" (Santimamiñe, un paisaje milenario), בו מתבצע מופע בתלת־ממד וירטואלי המתרחש בחלל שהוכן למטרה זו במבדד על שם סנטי ממיניה.
הצופים במופע יוצאים לטיול במערה דרך משקפיים מיוחדים שבו הם מקבלים הסברים בשפות שונות.
השחזור נעשה בזכות עבודות קודמות בסריקת המערה וצילום תמונות דיגיטליות בהבחנה גבוהה, מהן הושג דגם תלת־ממדי שלם של החלל כולו.
מערת "נאטי פאטי" הייתה מערה במדינת יוטה שבארצות הברית.
המערה התפרסמה לאחר שאחד מהמבקרים בה, ג'ון אדוארד ג'ונס, סטודנט לרפואה, בן 26, נתקע באחת מתעלותיה במהופך למשך 27 שעות ונפטר מדום לב.
לאחר מותו נאטמה המערה והפכה לאנדרטה לזכרו.
המערה התגלתה בשנת 1960 על ידי דייל גרין וחבריו.
בשנת 2005 הוערך שכ-5,000 אנשים ביקרו בה בשנה.
המערה נוצרה כתוצאה מפעילות הידרותרמית בתהליך שמכונה "hypogenic speleogenesis" – עלייה של מים בטמפרטורה ולחץ גבוהים, שיוצרים חללים בשכבה שמורכבת בעיקר מאבן גיר, בין השאר בגלל נוכחות של תרכובות חומציות.
מערות מסוג זה נוטות להיות מורכבות מאוד, ובסקר שנערך בשנת 2003 מופתה מערכת מחילות באורך של כ-430 מטר.
חלק מקירות המערה מצופים בחרסית צמיגה, שעל פי מחקר משנות ה-60 מורכבת בעיקר מגרגירי צורן דו-חמצני זעירים.
דייל גרין, הראשון שחקר את המערה, השווה את החומר לצעצוע בשם "Nutty Putty" (מילולית "מֶרֶק אגוזים"), שדומה לפלסטלינה או סליים, ומכאן קיבלה המערה את שמה.
בשנים 1999–2004 שישה מטיילים נתקעו במערה והיו זקוקים לחילוץ.
ב-2004 נתקע במהופך באחת מתעלות המערה, נער בן 16, למשך 14 שעות, אך הצליחו לחלצו.
התעלה בה נתקע היא אותה התעלה אשר ג'ון ג'ונס מצא בה את מותו חמש שנים לאחר מכן.
ב-2006 הוחלט לסגור את המערה כדי למנוע תקריות נוספות, אך ב-2009 המערה עברה לבעלות אחרת, אשר החליטה לפתוח אותה מחדש.
מותו של ג'ון אדוארד ג'ונס
ג'ון אדוארד ג'ונס (או בקיצור: ג'ון ג'ונס), סטודנט לרפואה תושב יוטה, היה בן 26 במותו.
ג'ון הגיע עם אשתו וילדיו לבקר את משפחתו לכבוד חג ההודיה.
ג'וש אחיו הצעיר הציע לג'ון להצטרף אליו ולקבוצה של עוד מספר בני משפחה נוספים לביקור במערה, ג'ון השיב בחיוב להצעה.
לג'ונס היה ניסיון בסריקה של מערות, בנעוריו התנדב עם אחיו ואביו בארגון הצלה של מטיילים במערות.
בבוקר ה-24 בנובמבר 2009 הקבוצה נכנסה למערה.
במהלך הביקור החליטו ג'ון ואחיו להתפצל משאר הקבוצה כדי למצוא אזור שנקרא "תעלת הלידה", תעלה ארוכה וצרה שרק אנשים צרים יכולים לעבור בה, האזור היה פופולרי בקרב המבקרים במערה.
במהלך החיפוש ג'ון גילה פתח באחד מקירות המערה שהוביל אל תוך תעלה צרה, ג'ון נכנס לתוכו והחל לזחול בתעלה כשראשו קדימה, ככל שהמשיך לזחול כך התעלה התהדקה סביבו יותר ויותר.
ג'ון הבין שטעה ולמעשה נכנס אל תוך תעלה אחרת.
ג'ון הבין כי לא יוכל לחזור אחורה והחליט להמשיך לזחול בתעלה, הוא קיווה שהתעלה תוביל בסופו של דבר לחלל רחב מספיק בו יוכל להסתובב ולזחול בחזרה החוצה.
ג'ון המשיך לזחול עד אשר הגיע לחלק בו התעלה התעקלה מטה בזווית של 70 מעלות, ג'ון החל להחליק עמוק אל תוך התעלה כשראשו קדימה עד אשר ראה פתח ברצפת התעלה, ג'ון קיווה כי הפתח יוביל לחלל בו יוכל להסתובב ולחזור חזרה.
כאשר ג'ון התקרב לפתח הוא גילה שהפתח מוביל לבור ללא מוצא, ג'ון נבהל וכשניסה לזחול אחורה הוא החליק לתוך הבור.
ג'ון נתקע במהופך כשראשו מטה ונעליו מבצבצות מפתח הבור.
ג'ון קרא לאחיו ג'וש שינסה לחלץ אותו אך הניסיון נכשל ולמעשה ג'ון החליק ונתקע אף עמוק יותר בתוך הבור.
ג'ון ביקש מאחיו להזעיק עזרה וכעבור שלוש שעות הגיעו המחלצים.
כאשר המחלצים גילו כי ג'ון נתקע במהופך הם הבינו כי הם במרוץ נגד הזמן משום שגוף האדם לא בנוי לשרוד לאורך זמן בפוזיציה כזו.
לאחר שמספר ניסיונות חילוץ נכשלו, הוחלט לנסות חילוץ באמצעות מערכת של כבלים וגלגלות אשר הוברגו לקירות המערה.
באחת המשיכות הצליחו להרים מעט את ג'ון ונוצר עמו קשר עין, המחלצים סיפקו לו מים לשתייה ונתנו לו לדבר עם בני משפחתו בעזרת רדיו משטרתי.
במשיכה הרביעית התרחש אסון כשאחת מהגלגלות נותקה וגרמה לקריסת המערכת כולה, ג'ון החליק חזרה אל תוך התעלה ואיבד את הכרתו.
לאחר כ-27 שעות מאז שנתקע במהופך, נכנס פרמדיק אל תוך התעלה והכריז כי ג'ון נפטר מדום לב.
כשבוע לאחר מותו הוחלט כי המערה תהפוך לאנדרטה לזכרו, קירות המערה הופצצו בעזרת דינמיט ופתח המערה נאטם בבטון.
ב-2016 יצא הסרט "", המבוסס ברובו על הטרגדיה של ג'ון אדוארד ג'ונס במערה.
מערת קוסקר היא מערה בצרפת ששימשה את האדם הקדמון וכיום היא מוצפת בחלקה במי הים התיכון, כשהגישה אליה היא דרך מנהרה באורך 175 מטר שפתחה נמצא בעומק 37 מטר מתחת לפני המים.
במערה התגלו ציורי סלע שהמוקדמים בהם תוארכו ל-27,000 שנה לפני זמננו.
המערה קרויה על שם אנרי קוסקר , הצולל שגילה אותה.
המערה נמצאת בקלנק דה מורג'יו שבמרסיי.
את הכניסה למערה גילה אנרי קוסקר, צוללן מקצועי בקסיס, בשנת 1985. הוא חקר את המערה בהדרגה - בתחילה חקר את המנהרה המובילה למערה בכוחות עצמו, ולאחר מכן בעזרת חבר ומדריך צלילה מהמועדון שלו, עד שהגיעו לכניסה למערה עצמה.
כאשר חזר לבדו לחקור את המערה גילה כי מדובר באגם תת-קרקעי, אך עקב תקלה במנורה ששימשה אותו נאלץ לשוב על עקבותיו, והפסיק לזמן מה את בדיקת המערה.
ביוני 1990 ביקש קוסקר את עזרתם של שני צוללני מערות בלגיים, האחים ברנרד ומארק ואן אספן, שהגיעו לצלול בקסיס.
בעזרת הסבריו של קוסקר, מצאו האחים את הכניסה למערה.
הם עקבו אחר המנהרה העולה, שוחים לאט ובזהירות ליד תקרת המנהרה כדי להימנע מהרמת חלקיקי סחף ומשקעי החרסית העדינים המכסים את הרצפה כדי לא לפגוע בראות התת-ימית.
הם הגיעו לאגם התת-קרקעי שבראשו פעמון האוויר (חלק המערה שמעל קו המים) שראה קוסקר ב-1985. בגלל שכבל ההנחיה שלהם היה קצר מדי, נאלצו האחים להסתובב לאחור על מנת לצאת בבטחה על ידי מעקב אחר כבל ההנחיה לכיוון כניסת המנהרה, ללא יכולת לסקור את הפעמון.
ביוני 1991, חזר מארק ואן אספן לקסיס וב-24 ביוני הוא צלל שוב עם קוסקר, שניהם נחושים להגיע סוף סוף לקצה המערה.
חדירתם למערה נמשכה רק כשלושים דקות ואפשרה להם לחקור בקצרה רק את החדר הראשון המחובר ישירות למנהרה.
כמה ימים לאחר מכן, ב-9 ביולי, החליט קוסקר לחזור ולחקור את המערה בעזרת חברים ומדריכים של מועדון הצלילה שלו, סנדרין קוסקר (אחיינית שלו), יאן גוגן ופסקל אוריול, כדי להעריך את היקף המערה.
במהלך צלילה זו בוצעה חקירה מפורטת יותר של החלק הלא מוצף של המערה.
גוגן שם לב לקווי מתאר של כף יד על קיר, בעוד אוריול העלתה את ההשערה שמדובר ציור מערה.
גילוי זה הניע את "צוות הארבעה" לחזור ולחפש באופן פעיל אחר שרידים אחרים.
במהלך צלילות נוספות ביולי ואוגוסט גילו את ציורי המערות וצילמו סרטים ותמונות שלהם.
ב-1 בספטמבר 1991 התרחשה תאונת צלילה קטלנית במערה, כששלושה צוללנים מגרנובל לא מצאו את היציאה מהמנהרה.
קוסקר וגוגן השתתפו בחילוץ גופות שלושת הצוללנים, ויומיים לאחר מכן דיווח קוסקר על המערה למחלקת העניינים הימיים במרסיי.
בעקבות הדיווח, נערך בין ה-18 ל-20 בספטמבר 1991, סקר מדעי של המערה, בסיוע כלי השיט של המחלקה למחקר ארכאולוגי תת-ימי במשרד התרבות הצרפתי.
הוא נערך על ידי ז'אן קורטין, פרהיסטוריון מנוסה, וז'אן קלוטס , מומחה לאמנות מערות.
עם פרסום התגלית, הועלו ספקות לגבי האותנטיות של הציורים.
כמה פרהיסטוריונים צרפתים הביעו הסתייגות מהממצאים.
ביוני 1992 צולם במערה סרט בן 26 דקות שכותרתו "סוד מערת קוסקר" .
בין השנים 2001 ל-2005 יצאו לפועל במערה חמש משימות מחקר ארכאולוגי ומאז 2015 התבצעו חמש משימות נוספות.
כ-80% מגובה קירות המערה, אשר כנראה כללו גם הם ציורי קיר, היו שקועים באופן קבוע או מעת לעת ונמחקו במי הים.
עם זאת, נותרו במערה כמעט 500 דוגמאות של אמנות מערות, אשר מתוארכות לשתי תקופות שונות במהלך התקופה הפלאוליתית העליונה.
התקופה הראשונה, שהחלה כ-27,000 שנה לפני זמננו, מיוצגת על ידי אמנות המורכבת מ-65 שבלונות יד, 44 בשחור ו-21 באדום.
אמנות מהתקופה המאוחרת יותר מתוארכת לכ-19,000 שנה לפני זמננו וכוללת תיאורים מורכבים הרבה יותר של בעלי חיים ודמויות אנושיות שונות.
בסך הכל נמצאו במערה 177 ציורי חיות הכוללים 63 סוסים, 28 יעלים, 17 צבאים, 10 ביזונים ו-7 שוורים.
יש גם תיאור יוצא דופן יותר של 16 בעלי חיים ימיים, כולל 9 כלבי ים ו-3 אלקות, כמו גם כמה מדוזות ודמויות שונות שיכולות להיות דגים או לווייתנאים.
דמויות האדם כוללות סמלים מיניים רבים וגם דוגמה אחת למוטיב "ההרוג" שניתן לראות במערות אחרות כמו מערת לאסקו.
מערת לומאס רישי היא אחת מ בגבעות בראבר ונגארג'וני של במדינת ביהר בהודו.
מערה חצובה זו נחצבה כמקדש.
היא נבנתה בתקופת אשוקה של האימפריה המאורית במאה ה-3 לפני הספירה, כחלק מהאדריכלות הקדושה של האג'יוויקים, קבוצה דתית ופילוסופית עתיקה בהודו שהתחרתה עם ג'ייניזם ונכחדה עם הזמן.
האג'יוויקים היו אתאיסטים ודחו את הטקסים של הקארמה קאנדה כמו גם רעיונות בודהיסטיים.
הם היו קהילות של ספגנים וערכו מדיטציות במערות בראבר.
ועם זאת, אין במערת לומאס רישי הקדשה אפיגרפית מפורשת לאג'יוויקה, בניגוד לרוב מערות בראבר האחרות, ואולי דווקא נבנתה על ידי אשוקה עבור הבודהיסטים.
החזית בסגנון הצריף בכניסה למערה היא השריד המוקדם ביותר של "קשת הצ'איטיה" או , שהייתה עתידה להיות תכונה חשובה ב ובעיטור פיסולי במשך מאות שנים.
ברור שהצורה הייתה רפרודוקציה באבן של מבנים בעץ.
לדברי פיה ברנקצ'ו, מערת לומאס רישי, יחד עם מערת סודאמה הסמוכה, נחשבת על ידי חוקרים רבים כ"אב הטיפוס למערות הבודהיסטיות של הדקאן המערבי, במיוחד המבנה מסוג אולם צ'איטיה שנבנה בין המאה ה-2 לפנה"ס והמאה ה-2 לספירה.
תחילה אולם גדול, שהכניסה אליו מהצד וצורתו מלבנית בגודל 9.86X5.18 מטרים, ששימש כאולם כינוסים.
עוד יותר פנימה נמצא אולם שני, קטן יותר בגודלו, שהוא חדר חצי-כדורי, בקוטר 5 מטרים, עם תקרה בצורת כיפה, שהגישה אליו מהחדר המלבני היא דרך מעבר מלבני צר.
הקירות של החדרים מלוטשים היטב.
מערת לומאס רישי חצובה בסלע גרניט מונוליתי קשה של גבעות בראבר, משמאלה מערת סודאמה הקטנה יותר.
האתר קרוב לנהר פָאלְגוּ, ומרכז המידע של מערות בארבר נמצא בקרבת מקום.
המערה נמצאת 30 קילומטרים צפונית ל בביהר, מדינה מזרחית בהודו וכ-1,500 קילומטרים ממערות אג'אנטה.
היא מרוחקת מאתרים ארכאולוגיים מרכזיים אחרים הקשורים לאמנות ואדריכלות; לדוגמה, היא שוכנת במרחק של כ-1,000 קילומטרים מ וכ-2,200 קילומטרים מגנדהארה.
מערת לומאס רישי נחצבה בתקופת שלטונו של הקיסר אשוקה מאימפריית מאוריה, והוענקה במתנה לנזירים אג'יוויקים.
היא מתוארכת למאה ה-3 לפני הספירה.
באותן גבעות גרניט נחצבו מערות נוספות, כולן במאה ה-3 לפני הספירה, על סמך הכתובות שנמצאו במערות.
שש המערות האחרות הן (1) קארנה צ'אופר, (2) מערת סודאמה, (3) מערת וישמיטרה, (4) מערת גופי, (5) מערת ואפיאקה, ו-(6) מערת ודאטיקה.
שלוש האחרונות נחפרו בגבעת נגארג'וני ממזרח לגבעת בראבר.
בורגס, בסקר מקדשי המערות שלו מהמאה ה-19, ראה במערת לומאס רישי האג'יוויקית אבן דרך המהווה עוגן לכרונולוגיה של המערות.
לפי פיה ברנקצ'ו, מערת לומאס רישי, יחד עם מערת סודאמה הסמוכה, נחשבת על ידי חוקרים רבים כ"אב הטיפוס למערות הבודהיסטיות של דקאן המערבית, במיוחד המבנה מסוג אולם צ'איטיה שנבנה בין המאה ה-2 לפנה"ס למאה ה-2 לספירה".
לפי וידיה דג'יה, "אולם הצ'איטיה במערת קונדוויט הוא צאצא ישיר של מערת לומאס רישי, ומנזרים בודהיסטים אחרים המבוססים על ויהארה הגיעו בעקבותיה".
הכניסה של מערת לומאס רישי, קובע ג'יימס הארלה, "הדוגמה המוקדמת ביותר של קשת הצ'איטיה", שהתפתחה מאוחר יותר ל (קשת מחודדת מכופפת (ogee) באדריכלות הגותית האירופית), תכונה שהפכה מאוחר יותר ל"נפוצה ביותר בכל המוטיבים האדריכליים ההודיים".
לפי ארתור בשאם, המוטיבים של הפיל ושאר המוטיבים שנחצבו בקשת הצ'איטיה והקירות של מערת לומאס רישי הם אלה של אג'יוויקה, וזה והכתובת של אשוקה שנתן להם מערות סמוכות, מעיד על היותם התושבים המקוריים.
הם נטשו את המערות בשלב מסוים, ואז בודהיסטים השתמשו בה כי יש את הכתובות בודהימולה וקלסה-קנטרה במשקוף הדלת של המערה הזו.
לאחר מכן, קובע בשאם, מלך הינדי בשם אננטברמן, משושלת מאוקרי, הקדיש את המערה לקרישנה, במאה ה-5 או ה-6. עדות לכך היא הכתובת בסנסקריט שנמצאה על הקשת.
פורסטר ביסס את הסצנה החשובה ב"מערות מראבר" (Marabar Caves) הפיקטיביות ברומן שלו "" (1924), שהוסרט ב-1984, על מערות אלו, בהן ביקר.
למערה זו חזית מקושתת המחקה כנראה אדריכלות עץ מאותה תקופה.
בשולי הדלת, לאורך העיקול של הארכיטרב, מתקדמת שורה של פילים לכיוון סמלי הסטופות.
זוהי הצורה האופיינית של "קשת צ'איטיה" או צ'אנדרשלה, מאפיין חשוב של אדריכלות ופיסול בסלע במשך מאות שנים.
ברור שמדובר בשחזור אבן של מבני עץ.
לפי גופטה, ממשיכי דרכה המיידיים של מערת לומאס רישי הם מערות קונדיווט ו.
חזית המערה החצובה היא בצורת בקתת קש הנתמכת על ידי תמוכות עץ ויש לה פתח שנחצב בצורה מורכבת כדי לשכפל את אדריכלות העץ.
המרזבים שלו מעוקלים והקישוט מעל הכניסה בצורת סיר.
הקישוט ב"ארכיטרב המעוקל" מורכב מגילופים של פילים בדרכם למבנה דמוי סטופה.
במערת לומאס רישי אין כתובת של אשוקה, אולי משום שהמערה מעולם לא הושלמה עקב בעיות מבניות של גלישת הסלע.
עם זאת, מקובל לחשוב שגם היא נוצרה בסביבות 250 לפני הספירה, כמו המערות האחרות, בגלל הדמיון של המבנה הפנימי ומידת הגימור של הסלע, הקירות מלוטשים בצורה מושלמת, למעט הקמרון שחפירתו נקטעה.
מצד שני, יש בה כתובת הרבה יותר מאוחרת של אננטברמן מעל הכניסה, מהמאה ה-5 לספירה.
לטענת גופטה, התאוריה לפיה אין במערת לומאס רישי כתובת של אשוקה משום שהיא לא הושלמה בתקופתו, מתנגשת עם העובדה שמערת ויוואקרמה, מערה נוספת בגבעות בארבר, שאף על פי שהיא לא גמורה, בכל זאת קודשה על ידי אשוקה.
קידוש מערה יכול להיעשות אפוא במהלך העבודה.
זה יכול לרמוז שלומאס רישי, עם התבליטים שלה, למעשה מתוארכת לאחר שלטונו של אשוקה.
גופטה מאמין למעשה שלומאס רישי מתוארכת לאחר תקופת אשוקה ולאחר תקופת נכדו דסאראתה, ונבנתה בסופה תקופת אימפריית מאוריה, תחת שלטונו של הקיסר האחרון , והעבודה עליה נעצרה בפתאומיות בשנת 185 לפנה"ס עם ההתנקשות בבריהאדראתה וההפיכה של , מייסד .
ידוע גם כי פושיאמיטרה שונגה רדף את הבודהיסטים והאג'יווקים, מה שמסביר את הפסקת העבודה המיידית.
לטענת גופטה, על הפסקה הפתאומית של העבודות מעיד היעדר גימור, אפילו משוער, של הרצפה, עם למשל נטישה במצב של כמה מהמורות של סלעים על הרצפה שנדרשו רק כמה דקות של עבודת סתתים מיומנים על מנת לקבל רצפה ישרה למדי.
כתובתו של אננטברמן (המאה ה-5–6 לספירה)
במערות בראבר מופיעות גם מספר כתובות הינדיות של המלך אננטברמן מ מהמאה ה-5–6 לספירה: כתובת של אננטברמן מעל פתח המערה של לומאס רישי, וכתובת מערת גופיקה וכתובת מערת ודאתיקה במערות של קבוצת נגארג'וני, באותן מערות שבהן נמצאות גם כתובות ההקדשה של נכדו של אשוקה, .
המונח אג'יוויקי נמצא לעיתים קרובות מחוק כמעט בכל הכתובות במערות מתקופת מאוריה של מערות בראבר ונגארג'וני.
נראה שהמונח הזה נמחק בתקופת שלטונו של השליט אננטווארמה משושלת מאוקרי, כאשר במערות אלו הוצבו פסלי האלילים של קרישנה ושיווה, מה שהוביל לירידה בהשפעת האג'יווקים.
מערת עלי-סדר , היא מערה קרסטית הכוללת אגם מים תת-קרקעי.
היא ממוקמת בסמוך לעיירה עלי סדר, במחוז כבודרהאנג שבאיראן.
שם המערה, "עלי סדר" או "עלי סאדר", משמעותו "קר".
בשנת 2000 ביקרו במערה כ-400 אלף מבקרים.
ב-5 בינואר 2009 הוכרזה המערה כאתר הטבע הלאומי ה-23 על ידי ארגון המורשת התרבותית של איראן ונרשמה ברשימת אתרי המורשת הטבעיים של המדינה.
בדצמבר 2000, סקרה משלחת גרמנית/בריטית את המערה, ואישרה שאורכה הכולל 11 קילומטרים.
המערה ממוקמת בדרום העיירה עלי סדר, כ-70 קילומטרים צפונית-מערבית להמדאן וכ-335 קילומטרים מטהרן.
פתח הכניסה למערה נמצא בגובה של 1,980 מטרים מעל פני הים.
היא שוכנת ברכס הרי זגרוס ומתאפיינת באקלים הררי ובכמות משקעים ממוצעת של כ-300 מ"מ בשנה.
גאולוגים מעריכים כי הסלעים במערת עלי סדר נוצרו בתקופת היורה בעידן המזוזואי, לפני כ-136–190 מיליון שנה.
מבנה המערה כולל שכבות אבן גיר, קריסטלים ושיסטים, שנוצרו בתנאים של לחץ וטמפרטורה גבוהים.
במערה נמדדו שברים תת-קרקעיים רבים (2–3 שברים למטר), אשר מאפשרים חדירה מהירה של מים.
המערה כוללת אגם תת-קרקעי, שעומקו מגיע עד 14 מטרים בנקודות מסוימות.
אורך נתיב השיט באגם הוא כ-2 קילומטרים.
חפירות ומחקרים ארכאולוגיים במערת עלי סדר חשפו יצירות אמנות עתיקות, כדים וקנקנים המתוארכים לתקופה שלפני 12,000 שנה.
על קירות המערה ובמעברים הסמוכים ליציאה צוירו בעלי חיים, סצנות ציד, קשתות וחצים.
ציורים אלה מעידים על כך שהמערה שימשה כמקום מגורים לאדם בתקופה המזוליתית.
המערה הייתה מוכרת בתקופת שלטונו של דריווש הראשון (521-485 לפנה"ס) כפי שמעידה כתובת שנמצאה בפתח המערה.
תושבי הכפר עלי-סדר והכפרים הסמוכים הכירו את המערה ושאבו ממימיה, ובמאה השנים האחרונות אף הפנו את עודפי המים מנהר סראב למערה, שהפכה למאגר מים עונתי.
עם זאת, לאורך השנים אבד הידע על מיקומה המדויק של המערה, והיא התגלתה מחדש רק בשנת 1960 על ידי רועה צאן.
החקירה המדעית הראשונה של המערה נערכה ב-27 בספטמבר 1963 על ידי קבוצה של 14 חברים מאגודת המטפסים של המדאן.
מערת סיבודו היא בצוק אבן חול בצפון הפרובינציה קוואזולו-נטאל במזרח דרום אפריקה.
זהו אתר ארכאולוגי חשוב מתקופת האבן התיכונה שיוּשב, עם כמה הפסקות, מלפני 77,000 שנים ועד לפני 38,000 שנים.
במחסה הסלע נמצאו עדויות לכמה מהדוגמאות המוקדמות ביותר של טכנולוגיה אנושית מודרנית (אם כי החניתות המוקדמות ביותר הידועות מתוארכות ללפני 400,000).
השימוש בדבקים ומצעים מעורר עניין מיוחד, מכיוון שמורכבות היצירה והעיבוד שלהם הוצגה כעדות להמשכיות בין הקוגניציה האנושית המוקדמת לזו של בני האדם המודרניים.
מערת סיבודו הוכרזה אתר מורשת עולמית כחלק אתר המורשת הסדרתי "הופעת ההתנהגות האנושית המודרנית: אתרי ההתיישבות של הפלייסטוקן בדרום אפריקה" של אונסק"ו שצורף לרשימת המורשת העולמית בוועידת המורשת העולמית ה-46 שהתכנסה ביולי 2024 בניו דלהי.
מערת סיבודו היא הממוקם בערך 40 ק"מ צפונית לעיר דרבן וכ-15 ק"מ מחוף האוקיינוס ההודי, ליד העיירה .
הוא נמצא בצוק תלול ומיוער שכיוונו מערב-דרום-מערב המשקיף על נהר טונגטי באזור שכיום הוא מטע קני סוכר.
מחסה הסלע נוצר על ידי סחיפה כתוצאה מהתחתרות לעומק של הנהר טונגטי, שנמצא כיום כ-10 מטרים מתחת למחסה הסלע.
קרקעיתו באורך 55 מטרים ורוחבו כ-18 מטרים.
יש בו אוסף גדול של מרבצים ממתקופת האבן התיכונה שנשמרו היטב באופן אורגני ומתוארכים במדויק באמצעות .
החפירות הראשונות לאחר גילויו ב-1983 בוצעו על ידי ארון מאזל ממוזיאון נטאל (עבודה שלא פורסמה).
מאוניברסיטת ויטווטרסראנד החלה בחפירות מחודשות בספטמבר 1998.
התיישבויות בסיבודו מחולקים לשלבים שלפני , סטילביי (לפני 72,000–71,000 שנים) ו (לפני 61,000 שנים), לאחר האואיסונס פורט (לפני 58,500 שנים), שלהי תקופת האבן התיכונה (לפני 47,700 שנים), והשלבים אחרונים של תקופת האבן התיכונה (לפני 38,600 שנים).
היו פערי התיישבות של כ-10,000 שנים בין השלב שלאחר האואיסונס פורט לבין שלב שלהי תקופת האבן התיכונה, ובין שלהי תקופת האבן התיכונה לשלבים האחרונים של תקופת האבן התיכונה.
לא הייתה התיישבות במחסה הסלע מתקופת האבן העליונה, אף על שהייתה התיישבות בו מתקופת הברזל בערך בשנת 1000 לפני הספירה.
עדויות מצביעות על כך שאלו היו תקופות צחיחות ומחסה הסלע היה מיושב רק בתנאי אקלים לח.
להתיישבות טרום תקופת סטיל ביי הייתה תעשיית שיצרה מעט כלי אבן.
בתקופת סטיל ביי נוצרו בנוסף לנתזי אבן אלו, ואבני יד דו־פניים.
בניתוח עקבות שימוש בקצות החודים נמצאו עדויות לדבקים מורכבים על הבסיסים שבהם הם היו מוצמדים פעם למוט החנית.
נמצאו דוגמאות שונות לטכנולוגיה אנושית מוקדמת:
חוד עצם, ראש חץ אפשרי שמזיז את תאריך המקור של טכנולוגיית הקשת וחץ העצם ללפני 61,000 שנה, לפחות 20,000 שנים לפני הדוגמה המוקדמת ביותר הקודמת;
מחט עצם העתיקה ביותר, מתוארכת לפני 61,000 שנים, עם בלאי דומה לזה שנמצא במחטי עצם המשמשות לניקוב עורות של בעלי חיים;
הדוגמה המוקדמת ביותר לתרכובת דבק (גומי צמחי ואוכרה אדומה), המשמשת להצמדת חודי אבן למוטות עץ ליצירת חניתות - מתוארך לא יאוחר מ-71,000 שנים;
חרוזים מצדפים, אם כי עתיקים פחות מאלה שנמצאו ב (חרוזי סיבודו תוארכו לפני 71,000 שנים, לעומת לפני 75,000 שנים עבור אלו בבלומבוס);
דוגמה לשימוש במצעים, החל מלפני כ-77,000 שנים, כאשר עלי העץ הונחו מלמעלה, כנראה בשל תכונותיו כקוטל חרקים;
השימוש המוקדם ביותר בחלב (קזאין) כחומר מקשר לצבע בתערובת חלב-אוכרה (לפני 49,000 שנים).
פירות יבשים, זרעים מפוחמים ולא מפוחמים (זרעים לא מפוחמים כוללים: , , ורבים אחרים) ואגוזים נמצאו במערת סיבודו השייכת לתקופת האבן התיכונה, מלפני יותר מ-60,000 ועד לפני כ-37,000 שנה.
מצעי הצמחים היו מורכבים מ וחד-פסיגיים אחרים במעטה של עלים ארומטיים המכילים כימיקלים טבעיים קוטלי חרקים וזחלים.
העלים היו כולם מהעץ שכאשר הם נמעכים, הם ארומטיים ומכילים עקבות של תרכובות אורגניות (α-pyrones, cryptofolione ו-goniothalamin), כימיקלים בעלי תכונות קוטלי חרקים וזחלים, למשל, יתושים.
מינים של הסוג עדיין נמצאים בשימוש נרחב ברפואה המסורתית.
ההתיישבות בתקופת האואיסונס פורט יצרה כלי להב.
להבים אלה מעוצבים כמו פלח של תפוז, עם קצה חיתוך חד בצד הישר וגב קהה ומעוקל בכוונה.
אלו הוצמדו למוטות או לידיות באמצעות אוכרה ודבק צמחי או לחלופין שומן מעורב בחומר צמחי.
מקטעים נעשו לעיתים קרובות עם קצה חותך לכל אורכם, מה שחייב שהם יהיו מחוברים למוטות שלהם ללא חבלים קושרים ולכן נדרש דבק חזק במיוחד.
חודים שימשו בתקופה שלאחר האואיסונס פורט בכלי נשק לציד, כמו קצות חניתות.
ניתוח עקבות שימוש מצביע על כך שרבות מהחודים הללו הודבקו בדבקים מבוססים אוכרה.
השכפול של ייצור כלי עבודה עם מוטות רק בשיטות וחומרים הזמינים בסיבודו אפשרה לזהות את המורכבות של תהליכי החשיבה הנדרשים לכך.
חוד האבן הוצמד לחנית העץ באמצעות דבק מורכב המורכב ממסטיק צמחי, אוכרה אדום, וכדי לסייע לעיבוד, אולי כמות קטנה של שעוות דבורים, חלקיקים גסים או שומן.
תערובת ראשונית זו הייתה צריכה להיות בעלת פרופורציות נכונות של הרכיבים ולאחר מכן, לפני ההדבקה, לעבור שלב טיפול בחום מבוקר.
חימום זה היה חייב להימנע מהרתחה או התייבשות יתר של התערובת, אחרת זה יחליש את המסטיק שנוצר.
היצרן גם נאלץ להפחית את החומציות שלו.
על ידי שחזור ניסיוני של ייצור הדבק הזה, החוקרים הגיעו למסקנה שבני תקופת האבן התיכונה בסיבודו נדרשו לפעולות מנטליות של כמה שלבים ויכולות החשיבה המופשטות של אנשים מודרניים כדי לעשות זאת.
בפרשנות על מחקר זה הוצע כי במקום להתמקד בשפה, פעילויות הדורשות יכולת חשיבה והן גלויות גם ארכאולוגית, כגון הדבקת חודים למוטות, ארכאולוגים נמצאים בעמדה טובה יותר לתרום להבנת האבולוציה של המוח המודרני.
ייתכן שחלק מהחודים המודבקים הללו נורו מקשתות.
אם היו משתמשים במלכודות, משתמע שימוש בחוטים ובקשרים, שגם הם היו מתאימים לייצור קשתות.
השימוש במלכודות גם ימחיש הבנה מעשית של האנרגיה הסמויה המאוחסנת בענפים כפופים, העיקרון העיקרי של בניית קשת.
השימוש בעלי Cryptocarya במצעים מצביע על כך ששימוש מוקדם בתרופות צמחיות עשוי להעניק יתרונות סלקטיביים לבני אדם, והשימוש בצמחים כאלה מרמז על ממד חדש להתנהגותם של בני האדם המוקדמים בתקופה זו.
חפצים כגון מחטים חודרות, חיצים וחרוזים של צדפים בסיבודו ובמקומות אחרים מתרחשים בדפוס שלפיו חידושים אינם מתפתחים יותר ויותר בהדרגה, אלא מתעוררים ואז נעלמים.
למשל, חרוזי הצדפים קיימים בשכבות של תקופת סטיל ביי, אך הם נעדרים מאלו של תקופת האואיסונס פורט, בסיבודו ובמקומות אחרים.
זה מאתגר את הרעיון שפיתוח מוקדם של טכנולוגיה על ידי בני אדם מוקדמים היה תהליך של הצטברות שיפורים.
בדיון על הממצאים של החפצים שהתגלו בסיבודו, חוקרים העירו שהם:
הרעיון ששינוי סביבתי היה אחראי לדפוס זה נתון במחלוקת, ובמקום זאת הוצע כי הגורמים המניעים היו שינויים ברשתות החברתיות הקשורות לשינויים בצפיפות האוכלוסין.
בשנת 2015, ממשלת דרום אפריקה הגישה הצעה להוסיף את מערת סיבודו לרשימת אתרי מורשת עולמית והיא הוכנסה לרשימת אתרים מורשת מוצעים של אונסק"ו כ"מועמדות סדרתית" עתידית פוטנציאלית יחד עם , מחסה הסלעים דיפקלוף, פינאקל פוינט ו.
מערת ססיל היא מערה ימית הנכנסת לחלקו הדרומי של בחוף המערבי של האי פטר הראשון באוקיינוס הדרומי סמוך לאנטארקטיקה.
המערה התגלתה ושמה ניתן לה בינואר 1927 על ידי המשלחת הנורווגית "אוד 1" בראשות אייווינד טופטה (Eyvind Tofte).
טופטה והקצין השני חתרו בסירה לתוך המערה במהלך ניסיון כושל להגיע אל האי.
מערת פוגלהרד ממוקמת ביורה השוואבית המזרחית, שרשרת הרים בדרום-מערב גרמניה.
מערת קרסט אבן גיר זו זכתה לתשומת לב מדעית וציבורית לאחר גילוי פסלוני פוגלהרד מהתקופה הפלאוליתית העליונה בשנת 1931, המיוחסים לבני אדם פלאוליתיים מהתרבות האוריניאקית.
האתר שוכן על שפת עמק נהר לונה ליד שטטן אוב לונטל (Stetten ob Lontal), חלק מנידרשטוצינגן בהרי היורה השוואבית המזרחית, באדן-וירטמברג, דרום גרמניה.
הוא אינו נגיש לציבור, אך מאז 2013 הוא משולב בפארק הארכאולוגי פוגלהרד הכולל מוזיאון ומרכז מבקרים.
המערה שוכנת על גבעה בגובה 20 מטר מעל נהר לונה (Lone) ומשקיפה בקשת של 180 מעלות על העמק.
שטחה כ-170 מ"ר וגובהה בכניסה הוא שלושה עד ארבעה מטרים.
שניים גדולים, בגובה 2.5 עד 3.5 מטרים, מחוברים באמצעות מערה מעוקלת באורך 40 מטר, המכונה "המערה הגדולה".
המערה השנייה, "המערה הקטנה", היא באותו אורך אך צרה מאוד, והכניסה קטנה מדי לשימוש.
מעבר בין שתי המערות קיים, למעט פער זעיר בחלק העליון, המלא בפסולת ובמשקעים.
ב-23 במאי 1931, הארכאולוג החובב הרמן מון (Mohn) חשף פתיתי אבן צור כשבדק מאורת גירית.
באותה שנה חפר במערה הפליאו-היסטוריון גוסטב ריק (Riek) מטיבינגן במשך שלושה חודשים, מ-15 ביולי עד 1 באוקטובר 1931. התיישבות אנושית באתר תועדה, שכן משקעים מהתקופה הפלאוליתית ועד תקופת הברונזה הניבו כלים וחפצים.
החפירה הניבה גם מספר פסלונים מגולפים משנהב ממותה, באורך 5 עד 10 ס"מ, שנמצאו בשכבה מהתרבות האוריניאקית.
הם כללו עיטורים ובהם נקודות, קווים וסימני X.
נראה כי אלה אינם ניסיון לתאר מאפיינים ממשיים של היצור אלא בעלי אופי פולחני או דתי.
חפירתו של ריק פינתה את המשקעים מהמערה.
חפירות נוספות החלו בקיץ 2005, על ידי המכון לפרהיסטוריה והיסטוריה קדומה (Institut für Ur- und Frühgeschichte) של אוניברסיטת טיבינגן.
החוקרים בדקו את חומרי הפסולת מחפירתו של ריק, שנערמו מול פתח המערה.
בעזרת שיטות וטכנולוגיה מודרניות התגלו ממצאים רבים.
למשל, ב-22 ביוני 2006 התגלה פסלון הממותה המתואר להלן.
בשל התגליות הרבות, החפירות נמשכו זמן רב מהצפוי.
עד שנת 2012, החפירות נמשכו מדי שנה חמישה עד תשעה שבועות.
בסך הכל נבדקו כ-90% מערימת הפסולת.
הממצאים כוללים 217,000 חפצי אבן בגדלים שונים.
ישנם גם 479 ק"ג של עצמות (ועוד 235 ק"ג של עצמות שרופות), בעיקר מבעלי חיים שניצודו.
בין 28 ק"ג של שנהב ממותה יש 326 תליונים/תכשיטים מנוקבים.
נמצאו 1,713 כלים עשויים עצם, קרניים או שנהב ו-64 חתיכות שנהב שבורות, חלק מאמנות פיגורטיבית.
112 שברים נוספים היו כנראה חלק מדמויות.
נמצאו חתיכות של חלילים עשויים מעצמות ציפורים ושנהב.
ריק הגדיר תשעה אופקים ) תרבותיים.
החפצים העתיקים ביותר הפזורים - חפצי אבן - מתוארכים לתקופה הפלאוליתית התיכונה.
הם בני יותר מ-40,000 שנה ומייצגים עקבות ושרידים של התיישבות מזדמנת של ניאנדרטלים מאוחרים.
מאות כלים וחפצים עשויים אבן, עצם, שנהב וקרן מתועדים בכל שכבות המשקע החל מתקופת האימיאן (התקפוה הבין-קרחונית האחרונה - לפני כ-130,000 שנה) ועד לשכבות העליונות של תקופת הברונזה.
תגליות מאובנים אנושיות הן נדירות ורובן מיוחסות לתקופה הנאוליתית המאוחרת (לפני כ-5,000 שנה).
בשכבה השביעית נמצאו ממצאים המשוייכים לתרבות המוסטרית, כולל שבר רחב בצורת אבן יד של סילקס צהוב ולבן, קצה סילקס חום ואפור שעבר ריטוש בצד אחד, קצה חלול של סילקס אפור-צהוב; סך הכל שלושה מגרדים מעוקלים ושני מגרדים ישרים.
נמצא גם שבר לסת עליונה של סוס בר, בו נשמרו חמש חותכות.
התיישבות תכופה ונרחבת התרחשה במהלך התקופה הפלאוליתית העליונה – לפני 40,000 עד 10,000 שנה.
במרבצים האוריניאקיים נמצא מקור המידע העיקרי.
מקורות תרבות גרבטיאנים (Gravettian) אינם קיימים.
נמצאו חפצים אורגניים, קמינים וראשים של כלי ציד להשלכה - חניתות וחצים.
בשכבה החמישית נמצאו שני קמינים עצמאיים, אחד באולם הראשי, השני ליד הכניסה הדרום-מערבית.
סך הכל תועדו 910 כלי אבן, המפוזרים בעיקר בסביבת קמינים אלה.
הפריטים הנפוצים ביותר היו מגרדים וחריצים.
התגלו פריטים רבים של עצם ושנהב.
בין הפריטים הנפוצים ביותר של חומר אורגני הם ראשי חצים.
גוסטב ריק כינה שכבה זו "אוריניאקית עליונה".
התיישבות בקנה מידה גדול מתועדת בכמה שלבי התיישבות.
על פי דו"ח החפירה של ריק, התגלו 1,729 פריטי אבן ו-82 פריטים אורגניים.
ביניהם היו כמה פריטים שעוטרו בשיניים.
פריטים מעניינים נוספים הם ראשי חצים, שפחות שכיחים בשכבה זו.
עם זאת, לאחד מהם בסיס מפוצל, לארבעה אחרים בסיס מוצק, ושלושה נשמרו מקוטעים.
אחד משברים אלה קיבל חריצים רוחביים וסימני X.[ ]
פריטי אבן מהתרבות המגדלנית התגלו בשכבה השלישית.
בין השאר נמצאו סכינים, להבים, נתזים צדדיים (מעין יצירה על ידי חציבה במכות אבן באבני צור לשם יצירת להב) ושבר של קרן אייל עם סימני חיתוך ופאות חיתוך.
גם בשכבה השנייה נמצאו פריטים מהתרבות המגדלנית.
בהם 11 להבים באיכות ובביצוע מגוונים, קרן אייל עם פנים חתוכים וסימני חיתוך במזלג, ופלטת שנהב עם חריצים מגולפים בקפידה.
פסלוני פוגלהרד הם כמה מיצירות האמנות הפיגורטיביות העתיקות ביותר הידועות בעולם, חפצים "עשויים משנהב של ממותות צמריות" ו"מגולפים בקפידה ובעלי פרטים מרהיבים".
חפירה בשנת 1931 הניבה 11 פסלונים, שנמצאו בשכבות מתקופת התרבות האוריניאקית.
סביר שהגילופים נעשו עקב חשיבותם של בעלי חיים אלה להישרדות הפליאו-אנושית ולטקסי ציד וייתכן שהיו חלק מאמונות פרהיסטוריות, פולחנים ופרקטיקות שאמאניות.
"מעוצב בצורה מדויקת במיוחד, מושלם בצורתו ובעל הבעה יוצאת דופן.
בשל הצוואר המעוקל, מקובל לחשוב שהוא מייצג סוס בעל תנוחה אגרסיבית או תנוחה שנועדה להרשים.
עקב קילוף שכבות השנהב החיצוניות, הרוחב הצטמצם והרגליים נשברו.
ישנם סמלים חרוטים, כולל סימני צלב וסימנים זוויתיים, בחלק האחורי של הצוואר, כמו גם על הגב ועל החזה השמאלי."
פסלון הממותה הצמרירי, שנותר בשלמותו, כולל גילופים מפורטים במיומנות.
הוא ייחודי בצורתו הדקה, בזנבו המחודד, ברגליו החזקות ובגופו המקושת באופן דינמי.
הוא מעוטר בשישה חתכים קצרים, וכפות רגליה של הממותה הן בדפוס צולב.
בשנת 2009, הפסלון היה מוצג מרכזי בתערוכה מרכזית (Landesausstellung).
נמצא בשנת 1931 עם ראש לא שלם ונחשב לתבליט.
החלק החסר נמצא במהלך החפירות בין השנים 2005 ו-2012 וחובר בהצלחה מחדש, ובכך הוברר שהצלמית היא למעשה פסל תלת-ממדי.
היא מעוטרת בכ-30 צלבים חרוטים דק על שדרתה.
מבין מאובני החי של התקופה האוריניאקית, מיוצגים במערה 16 מיני יונקים ושבעה מיני עופות.
איילים וסוסים מייצגים את הטרף העיקרי.
על פי נתוני החפירה יש במערה ייצוגי ממותות במספר שווה כמעט, אך הן לא ניצודו אלא נאספו מאתרי מוות טבעי.
בקר גדול, צבאים אדומים, חזירי בר, ביזונים וצפיר האלפים מתועדים גם הם, אך נראה שהיו ציד משני.
יש ייצוג לציפורים מעטות בלבד, למשל אווז, שכווי הצפון (פטרגמין), תרנגול שחור ושכווי ענק, והדבר מרמז על ניצול מזדמן בלבד.
עדויות מעטות לנוכחות של ניאנדרטלים מאוחרים מהתקופה הפלאוליתית התיכונה מצביעות על התיישבות ספוראדית, לא תכופה ועונתית.
יש מעט מאוד עצמות בעלי חיים, והדבר מצביע על חדירה סדירה של טורפים ופיזור עצמות על ידי צבועים וזאבים.
בינואר 2016 הגישה ממשלת גרמניה בקשה למעמד של אתר מורשת עולמית עבור שני עמקים עם שש מערות בשם Höhlen der ältesten Eiszeitkunst ("מערות עם האמנות העתיקה ביותר מתקופת הקרח").
האתר כולל אזורים בעמק לונה (Lonetal) ובעמק אך (Achtal), שניהם בדרום רכס היורה השוואבי.
הראשון כולל את מערות הוהלנשטיין-שטדל (Hohlenstein-Stadel), פוגלהרד ובוקשטיינהלה (Bocksteinhöhle), השני - את גייסנקלסטרלה (Geissenklösterle), הוהלה פלס (Hohle Fels) ומערת זירגנשטיין (Sirgenstein).
כל עמק מכיל שטח ליבה של 3–4 ק"מ, מוקף באזור חיץ ברוחב לפחות 100 מ'.
בטיעון לכך שאתרים אלה ראויים להכרה כחלק מהמורשת האנושית האוניברסלית, האזור מתואר כמקור ליצירות האמנות האנושית העתיקות ביותר כיום (שאינן נייחות) - פסלונים מגולפים של בעלי חיים ודמויות אנושיות, כמו גם כלי הנגינה העתיקים ביותר.
יוצריהם חיו, קיבלו השראה ועבדו בתוך וסביב מערות אלה.
המערות שימשו גם כמאגרים של הפסלונים אשר ייתכן ששימשו בהקשר דתי.
בנוסף, הן היו המקום בו אמנים השתמשו בכלי הנגינה שנחפרו והמקום בו חיו הקבוצות החברתיות שמהן צמחו האמנים.
הוועדה העניקה מעמד של אתר מורשת עולמית ביולי 2017.
מערת תנור (מערת טבון) היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי במערב הכרמל.
האתר, הכולל מערה עמוקה שחלק מתקרתה קרס, הוא חלק מהאתר הפרהיסטורי נחל מערות, יחד עם שלוש המערות שנחקרו בקרבתה: מערת הנחל, מערת גמל ומערת הגדי.
במערת תנור התגלה רצף התיישבות ארוך במיוחד של האדם הקדמון: הצטברות בעובי של כ-25 מטרים של שכבות ארכאולוגיות, המכסה לפחות חצי מיליון שנים.
קבוצות ניידות של ציידים-לקטים חזרו לשבת במערה שוב ושוב במהלך התקופה הפלאוליתית התחתונה (יותר מ-500,000 שנים לפני זמננו עד כ-250,000 שנים לפני זמננו) והתקופה הפלאוליתית התיכונה (כ-250 עד 50 אלפי שנים לפני זמננו).
במהלך התקופה הפלאוליתית התיכונה נקברה במערה אישה מטיפוס האדם הניאנדרטלי - אחת הקבורות הקדומות ביותר שהתגלו בעולם.
בסופה של התקופה האחרונה נסתמה המערה ורצף היישוב בנחל מערות המשיך במערת הנחל.
מערת תנור היא מערה קרסטית המורכבת משלושה חדרים: החיצוני (בצפון), המרכזי והפנימי (בדרום).
ברצפתו של כל חדר נמצא בולען.
תקרת המערה, פרט לחדר הפנימי, התמוטטה לפני זמן רב.
בתקרת החדר הפנימי יש ארובה גדולה, שקוטרה כשמונה מטרים.
המערה ממוקמת בשיפולי המצוק המערבי של הר הכרמל, במקום שבו הנחל יוצא למישור החוף, כ-17 ק"מ דרומית לחיפה וארבעה ק"מ מזרחית לחוף הנוכחי של הים התיכון, בגובה של כ-60 מטרים מעל פני הים הנוכחיים.
שכבות היישוב התחתונות במערה מורכבות בעיקר מחול שנישא ברוח למערה מחוף הים, ואילו בשכבות היישוב העליונות החול הוחלף בטין ובחרסית שנפלו דרך ארובת המערה, כמו גם חומרי בעירה שהובאו על ידי האדם למערה.
ירידת מפלס הים העולמי בתקופות קרחוניות במהלך תור הפליסטוקן גרמה להתרחקות חוף הים התיכון מן המערה ולהתרחבות מישור חוף הכרמל.
מפלס הים שב ועלה בתקופות בין-קרחוניות ומישור החוף הצטמצם.
אתרי נחל מערות בכלל, ומערת תנור בפרט, יושבו על ידי האדם הקדמון בתקופות קרחוניות ובין-קרחוניות כאחד במהלך כחצי מיליון השנים האחרונות.
בניגוד לסברות קודמות, נתונים גאולוגיים וגאוכרונולוגיים חדשים הראו כי פני הים בעת היישוב הפרהיסטורי במערות מעולם לא עלו מעבר ל-5–10 מטרים יחסית להיום.
הארכאולוגית הבריטית דורותי גארוד ערכה את החפירה הראשונה, הנרחבת והידועה ביותר באתר בשנים 1929–1934, כחלק ממפעל חפירות רחב היקף במערות הכרמל.
חפירותיה התמקדו במערת תנור, מערת הנחל, וכן במערת הגדי (יחד עם החוקר האמריקאי ת.ד.
ספרן של גארוד ושל הפלאונטולוגית הבריטית דורותיאה בייט The Stone Age of Mount Carmel מביא פירוט מלא של חפירותיה, והביא לפרסומו הגדול של האתר בעולם.
בשנים 1967–1972 התקיימה במערת תנור חפירה בראשות ארתור ג'לינק, אשר חקר בעיקר את רצף שכבות התקופה הפלאוליתית התיכונה (התרבות המוסטרית) - החלק העליון של חתך גארוד.
אברהם רונן חפר במערה מטעם המכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה עד 2002, והתמקד בחקר החלק התחתון של חתך גארוד - שכבות התקופה הפלאוליתית התחתונה.
גארוד הגדירה במערת תנור שבע שכבות עבות, שיפורטו להלן, מלמטה למעלה.
החפירות המחודשות במערה המשיכו וחילקו את הרצף הארוך שבה לעשרות תת-שכבות.
הרצף תוארך בשיטות התרמולומינסנציה ו-ESR:
שכבה G - שרידים דלים מן התקופה הפלאוליתית התחתונה, לא נמצאו אבני יד ועצמות בעלי חיים.
שכבה F - התקופה הפלאוליתית התחתונה, התרבות האשלית.
שכבה E - התקופה הפלאוליתית התחתונה, התרבות האשלו-יברודית, הנקראת גם "המסורת המע'ארית" על שם נחל מערות (ואדי אל-מע'רה).
נתגלה רצף התיישבויות משלושת המופעים של תרבות זאת: המופע היברודי, המופע האשלי והמופע העמודי.
המופע הראשון מאופיין במקרצפים עבים, רוחביים ונטויים, במופע השני מרובות אבני היד ואילו במופע השלישי סותתו להבים רבים.
בשכבה E נמצאו עצמות רבות של יחמורים.
שיניים של יחמור משכבה זו תוארכו לכ-400 אלפי שנים לפני זמננו.
שכבה D - התקופה הפלאוליתית התיכונה, התרבות המוסטרית.
בנוסף ליחמורים, ניצודו גם צבאים רבים והובאו למערה.
שכבה C - התקופה הפלאוליתית התיכונה, התרבות המוסטרית.
גארוד שייכה את קברות האישה הניאנדרטלית לשכבה זאת, אך מיקומה המדויק ברצף השכבות וגילה שנויים במחלוקת.
השלד נמצא כיום במוזיאון הבריטי בלונדון.
שכבה B - התקופה הפלאוליתית התיכונה, התרבות המוסטרית.
ממצא ארכאולוגי דל יותר, הכולל חודי לבלואה רחבים ועצמות רבות של יחמורים מתחת לארובת המערה, בתוך אדמת טרה רוסה אופיינית לכרמל.
מיפוי של רצף השכבות במערה העלה שריכוזים משמעותיים של פריטי צור מסותתים שרופים מופיעים רק בשכבות בנות 350,000 שנים ומעלה, דהיינו בתחילת שכבה E של התרבות האשלו-יברודית ובשכבות התרבות המוסטרית.
לדעת חלק מהחוקרים, העדויות ממערת תנור מצביעות על כך ששימוש רגיל ויומיומי באש ושליטה מלאה בה, להבדיל משימוש מזדמן שלא שינה בהרבה את אורחות החיים, החל רק בתקופה זו.
ניתוח גאו-ארכאולוגי של האדמה בשכבות המאוחרות יותר C ו-B הראה שאפר מדורות נפוץ בשכבות אלה, בעיקר בשכבה C.
בשכבות האפר התגלו שרידי צמחים מיקרוסקופיים (פיטוליתים) המעידים שחומר עצי הובא למערה ושימש כדלק למדורות.
חוקרי המערה זיהו בממצאים שנחפרו מהשכבה האשלו-יברודית חלוק אבן עם סימני שחיקה וכתישה.
בעקבות מחקר סימני שימוש מיקרוסקפיים על הפריט הם הראו כי מדובר בכלי העבודה הקדום ביותר ששימש לשחיקת חומרים, להבדיל מחיתוך או קרצוף האופייניים לתקופה.
מערת קשת הוא שמה של אטרקציה גאולוגית ברכס הצפוני של נחל בצת שבגליל המערבי, בשטח פארק אדמית.
למרות שמו של המקום, בימינו לא מדובר במערה - תהליכים גאולוגיים שינו במהלך השנים את מה שהיה מערה, תקרתה התמוטטה וכיום היא מהווה מעין קשת גדולת ממדים.
צורתה המיוחדת של "מערת קשת" מושכת אליה תיירים וחובבי סנפלינג רבים.
ממערת קשת לכיוון מזרח מתחילה שמורת נחל שרך, כשהמסלול (המסומן בכחול) מתחיל לאורך המצוק הסמוך למערת קשת ויורד לכיוון הוואדי לעינות כרכרה שבתחתית הערוץ.
מערת קשת נוצרה בתהליך קארסטי שבו מתמוססים בהדרגה הסלעים, החללים והסדקים מורחבים.
קמינים ומערות עשויים להתמוטט כפי שניתן לראות בתופעת דולינות ההתמוטטות.
התמוטטות מערה ששימשה מוביל תת-קרקעי, תיצור עמק מוארך.
מאחר שצורתה הכללית של המערה היא מעין צינור, תשאיר ההתמוטטות עמק שקירותיו בעלי שיפוע שלילי.
מצוקים אלה ידועים בכינוי צנירים.
המייחד את הצנירים שנוצרו כתוצאה מהתמוטטות מוביל קארסטי היא הימצאותם משני צדי העמק.
סלעי מערת הקשת מסוג דולומיט.
בשנת 2012 ביקרו באזור מספר מטפסי צוקים אירופאים וגילו את הפוטנציאל הטמון במערת קשת להיות אתר טיפוס בינלאומי.
זאת בשל מבנה הסלע, איכותו, ועקב העובדה שהמערה הוכרה עוד קודם לכן כאתר טיפוס וגלישה על ידי רשות הטבע והגנים.
לאחר שפותחו באתר מספר רב של מסלולי טיפוס ספורטיבי וגלישת מצוקים ("סנפלינג") המקום הוכר בקרב קהילת המטפסים הבינלאומית כאתר טיפוס ראשון במעלה.
האתר מושך אליו מדי שנה המוני מטפסים מישראל ומהעולם ואף זכה לסיקור באתרי אינטרנט העוסקים בתחום, דוגמת "27crags".
ירחון הטיפוס הגרמני "Klettern" גילה תשומת לב מיוחדת באתר ומערת קשת ומטפסיה זכו להתנוסס על תמונת השער של המגזין.
רשות שמורות הטבע והגנים הכשירה שביל נגיש מוסדר - מדרוני וסלול - לכיסאות גלגלים לבעלי מוגבלויות וצרכים מיוחדים.
השביל מתחיל בחניון העליון עד למצפור מערת הקשת.
תושבי המקום הערבים מספרים אגדה על היווצרות המערה.
על פי האגדה, חבורת שודדים, בראשותו של אבו ג'ילדה, החליטה להתיישב במערה.
לילה אחד חלם אבו ג'ילדה על מלאך שאומר לו כי אם לא יתחרטו על כל מעשיהם הרעים ועל כל פשעיהם ויחזרו לדרך הטובה, סופם יהיה רע.
בבוקר סיפר אבו ג'ילדה לחבריו על החלום, והם פקפקו בו והחליטו לצאת למסע שוד נוסף, בלעדיו.
כאשר יצאו השודדים אל דרכם, התמוטטה הכניסה למערה, ורק הקשת הנראית לעין כיום, שמתחתה עמד אבו ג'ילדה, נשארה במקומה.
מערת תלפיות היא מערת קבורה שהתגלתה ב-1980 בשכונת תלפיות מזרח בירושלים.
במערה נמצאו עשר גלוסקמאות, שעל שש מתוכן כתובות.
על אחת הגלוסקמאות מופיעות המילים "ישוע בר יהוסף" אשר חוקרים וארכאולוגים מסוימים ייחסו לישו הנוצרי.
וכן ארונות עם שמות משפחתו וקרוביו של ישו, "מריה" (אמו של ישו), "יעקוב בר יוסף אחוי דישוע" (אחיו של ישו), "יוסה" (אחיו, או אביו של ישו), "מתיה" (תלמידו הראשון של ישו), "יהודה בר ישוע" וגם "מריאמנה מרה" (זיהוי אפשרי למרים המגדלית).
על אף שזיהוי זה עורר מחלוקת רבה, הוא עורר עניין במערה כ"מערת הקבורה של ישו".
מחקר על המערה התפרסם בכתב העת הארכאולוגי "עתיקות", ביטאונה הרשמי של רשות העתיקות.
במאמרו, הארכאולוג עמוס קלונר שלל את האפשרות כי מדובר בקברו של ישו.
בשנת 2007 הופק סרט תיעודי בשם "מערת הקבורה של ישו" על ידי ג'יימס קמרון ושמחה יעקובוביץ'.
הסרט טען כי המערה היא אכן מקום קבורתם של ישו ובני משפחתו, כולל אמו, שני אחיו, בנו, רעייתו ותלמידו.
למרות שמספר חוקרים וארכאולוגים דחו טענה זו, הדחייה לא הייתה חד משמעית.
פרופסור ישראל קנוהל סבר כי אין מניעה להעריך שמדובר בקבר משפחתו של ישו ולתפיסתו, זה אף אפשרי מאוד.
אמנם, בהיעדר ראיה ממשית אין לקבוע זאת וכי יש להשיג עוד ראיות.
בינואר 2008 טענה אלמנתו של הארכאולוג יוסף גת, שחשף את המערה, כי הוא אכן האמין שזוהי מערת הקבורה של ישו, אך נמנע מפרסום ממצאיו מחשש להתעוררות גל אנטישמיות.
הוא טען כי היא התגלתה סמוכה לזו שבה נמצאו ארונות הקבורה המיוחסים לישוע ומשפחתו.
אז הארכאולוגים טענו בנחישות שמדובר בזיוף.
הוועדה ברשות העתיקות קבעה שזאת ללא צל של ספק שהגלוסקמה שנעלמה בשנת 1980 והכתובת החקוקה עליה "יעקוב בר יוסף" אותנטית ואילו התוספת "אחוי דישוע" כנראה מזויפת.
מעשה בחמישה בלונים הוא ספר ילדים מאת מרים רוֹת שיצא לאור בשנת 1974, מלווה באיוריה של אוֹרה אַיָּל.
הספר זכה לפופולריות רבה והפך לקלאסיקה בספרות הילדים הישראלית.
הוא זכה בפרס "אות החיוך" של יוניצ"ף.
הספר עוסק בחמישה ילדים המקבלים כל אחד בלון מאמא של רותי – בלון כחול לרותי, צהוב לרון, סגול לסיגלית, ירוק לאורי ואדום לאלון.
במהלך הסיפור מתפוצצים ארבעה מהבלונים, כל אחד מסיבה אחרת:
הבלון של אורי נדקר בקוציו של שיח-ורדים בזמן שאורי שיחק בו כמו בכדור.
הבלון של רון התפוצץ מפני שנופח יותר מדי, לאחר שרון ביקש מאביו שינפח אותו עד שיהיה "גדול כמו השמש".
הבלון של סיגלית התפוצץ כשנשרט בציפורניה של חתולתה מיצי.
הבלון של רותי התפוצץ כי מחצה אותו בחיבוק מתוך רצון להגן עליו.
בכל פעם שאחד הבלונים התפוצץ, הילדים נוחמו.
לאורי הובטח בלון אחר ולשאר הילדים ניתן ההסבר "זה סופו של כל בלון".
את הבלון האחרון, של אלון, סחפה הרוח מעבר לטווח הישגם של הילדים.
הם צפו בו מתרחק ונפרדו ממנו: "שלום, שלום, בלון אדום".
בריאיון שנערך עימה בערוב ימיה אמרה רות:
בשנת 1992, עובד הספר לסרט ילדים שיצא על גבי קלטות בסדרת "סרטים מהספרים" של קלסיקלטת ואחר כך על DVD ב-2003, שהופק על ידי רחל שיין ארגמן והשתתפו בו ירון לונדון ונורית גלרון שמכר מאות אלפי עותקים וזכה להצלחה רבה.
מלבד סיפור הסיפורים "מעשה בחמישה בלונים", "הבית של יעל" ו"תירס חם" בליווי משחק, כללה הקלטת גם ארבעה שירים.
שניים מהם מיוחסים לסיפור אשר מהווה את שם כותרת הסרט ("מעשה בחמישה בלונים") והשניים האחרים מיוחסים כל אחד לסיפורים האחרים.
בשנת 1996 עלתה בישראל הצגת הילדים "מעשה בחמישה בלונים" בה שיחקו שרון צור, וקרן שמש.
בשנת 2001 עיבוד נוסף לספר עלה על בימות הארץ, בו שיחקו מיכל אמדורסקי, דודי בן-אדרת ועוד רבים.
ההצגה הופקה על ידי התיאטרון של עזריאל אשרוב.
ב-2018 עלה עיבוד נוסף על במות הארץ, שכתבו וביימו יובל שם טוב ("יובל המבולבל") ושיראל אשרוב, בכיכובו של שם טוב.
בשנת 2020 עובד הספר לפרסומת לאינטרנט של חברת הכבלים "הוט" בהשתתפות גל גדות.
ב-2022 עלה עיבוד נוסף על במות הארץ, בו כיכב לירון דר ("לירון איש האווירון").
מעשה בית דין (בלטינית ובז'רגון המקצועי בשפות רבות: Res judicata) הוא ביטוי משפטי המתייחס לסוג של השתק המונע מבעל דין לעורר טענה שכבר נידונה והוכרעה על ידי בית המשפט.
בשיטות משפט שונות, ובהן ישראל, מקובל להבחין בין שני סוגים של מעשה בית דין: השתק עילה והשתק פלוגתא.
"השתק עילה" - כאשר "תביעה נדונה לגופה והוכרעה על ידי בית משפט מוסמך – בית המשפט לא יזדקק לתביעה נוספת בין אותם הצדדים או חליפיהם אם היא מבוססת על עילה זהה", גם אם היא נוגעת לעניינים שלא נדונו בתביעה הראשונה.
למשל, כאשר בעקבות תקלה במוצר שאדם קונה הוא תובע את המוכר על נזק שנגרם לו, השתק העילה ימנע ממנו לתובעו שוב בגלל נזקים אחרים שנגרמו לו מאותה תקלה.
תמציתו של השתק העילה הוא ש"על התובע לרכז את כל הטרוניות הנובעות ממעשה אחד שיש לו נגד הנתבע, בהליך הראשון שהוא מגיש נגדו".
הדעות חלוקות בשאלה האם תביעה קטנה מקימה גם היא השתק עילה, כאשר באופן כללי גישת בית המשפט העליון בישראל היא שגם תביעה קטנה מקימה השתק עילה.
על פי משפט בינלאומי פרטי, פסק דין ממדינה אחת יכול לשמש כהשתק עילה עבור תביעה במדינה אחרת.
"השתק פלוגתא" - כאשר בית משפט הכריע בנושא מסוים כחלק מהדיון בין הצדדים, גם אם הנושא לא היה עילת התביעה.
לצורך קביעה שיש השתק פלוגתא נדרשים ארבעת התנאים:
הנושא הנדון הוא אותו נושא מבחינה משפטית ועובדתית
הנושא נדון כבר בהליך הראשון על ידי הצדדים
בית המשפט הכריע בנידון, במפורש או במשתמע
ההכרעה בפלוגתא הייתה חיונית לצורך פסק-הדין הראשון
כאשר ניתן תוקף של פסק דין להסכם בין הצדדים, קשה יותר לקבוע שהשתק פלוגתא מתקיים, אולם הדבר אפשרי.
הכרעה של ראש ההוצאה לפועל בטענת "פרעתי" נחשבת כפסק דין של בית משפט השלום ומקימה השתק פלוגתא, הגם שהיא אינה מקימה השתק עילה.
טענות שלא נטענו אך היה ניתן לטעון
הדעות חלוקות האם השתק פלוגתא חל במקרה שניתן פסק דין ללא שבית המשפט דן בנושא, למשל בהיעדר הגנה.
בפסק הדין ב-ע"א 202/70 אליהו נ' יחזקאל קבעו השופטים שמעון אגרנט ומשה עציוני שהשתק פלוגתא אינו חל וקביעה זאת שמשה במקרים מאוחרים יותר וכונתה "הלכת אליהו".
השופט חנן מלצר חלק על דעתם ואמר שיש להמשיך לדבוק בהלכת אליהו, הגם שבאותו מקרה הסכים לתוצאה אליה הגיעו עמיתיו מנימוקים אחרים.
במקרה אחר הסתמך השופט אליעזר ריבלין על עמדתם של השופטים מרים נאור ואליקים רובינשטיין וכתב: "בית משפט זה פסק בעבר כי פסק דין בהיעדר התייצבות ואף בהיעדר הגנה יכול ליצור השתק פלוגתא".
באותו מקרה הוא גם קבע שהשתק פלוגתא חל גם על פלוגתא שהוכרעה בתביעה קטנה.
בית המשפט העליון אף קבע שהשתק פלוגתא חל גם על טענות שלא נטענו בהליך הראשון אך היה ניתן לטעון אותן.
תחולת השתק על מי שלא היה צד בהליך הראשון
בית המשפט בישראל קבע שהשתק פלוגתא חל לא רק על בעל דין שהיה צד בהליך הראשון אלא גם על מי שיש לו אותו אינטרס כמו בעל הדין בהליך הראשון.
באופן כללי נקבע שעל השתק הפלוגתא חל כלל ההדדיות, על פיו יכול ליהנות מתוצאות המשפט הראשון רק מי שתוצאות המשפט הראשון היו יכולים לשמש נגדו.
בהמשך התפתחה סטייה מכלל ההדדיות ונקבע כלל ההזדמנות, על פיו נקבע שנתבע שקיבל את יומו בבית המשפט לא יוכל לשוב ולקיים הליך נוסף על אותו נושא כלפי צד אחר.
הנימוק שניתן לכלל ההזדמנות היה שאין טעם לבזבז משאבי ציבור על קיום דיון נוסף וכי מתן אפשרות לדיון נוסף עלול להביא להכרעות סותרות באותו נושא.
בישראל, בית המשפט העליון קבע שבמקרים מסוימים, צד זר להליך הראשון יכול להעלות טענה של השתק פלוגתא בהליך מאוחר, בהתבסס על ההליך הראשון, מקום שטענה זו מועלית על ידו כטענת הגנה.
בית המשפט לא קיבל את האפשרות שתובע זר יוכל להסתמך על ניצחון של אחר בהליך קודם כדי להשתיק את הנתבע, בנימוקים:
תובעים פוטנציאליים יעדיפו שלא להצטרף לתביעה אלא להמתין והדבר יגביר את העומס על בתי המשפט.
תיווצר אנומליה בקביעות הסותרות - ההשלכה הרגילה של השתק הפלוגתא ההתקפי הוא שכל התובעים הפוטנציאליים יתחילו לנצח רק לאחר שהיה תובע שניצח.
לעומת זאת, בשל כלל ההזדמנות - כל התובעים שתבעו לפני המנצח יוותרו ללא סעד.
הואיל ומועד הגשת התביעה לבדו לא נראה כגורם רלוונטי בשאלת הסעד, נדמה כי נוצרה אנומליה.
היעדר שוויון בין התובע לנתבע - בהינתן שקיים השתק, התביעה שווה לנתבע כסכום הפיצויים שיאלץ לשלם לכלל התובעים הפוטנציאלים.
מכאן שישקיע יותר בתביעה וייצור אי יעילות באכיפת הדין.
יש לשים לב שאי שוויון זה פועל גם נגד הנתבע - שכן כעת הסיכון הכלכלי עבורו מהפסד בפסק הדין גדול יותר.
הקפאת פרקטיקה מוטעית: שימור ממצא שאינו נכון אינו דבר צודק.
ניתן לנמק את ההלכה בנימוקים נוספים שלא הוזכרו בפסיקה:
אסטרטגיית התיק החזק תחילה - התביעה יכולה לבחור להציג את התיק בו לנפגע נגרם הנזק הגדול ביותר תחילה, שכן הוכח אמפירית שבתיקים בהם הבעיה חמורה יותר יטה בית המשפט לקבל את התביעה (על אף שלכאורה שאלת האחריות מנותקת משאלת הנזק).
הטעיית הנתבע - תובע מתוחכם יכול להגיש תיק קטן תחילה כדי שהנתבע לא יתגונן בהתאם לנזק שעלול להיווצר לו; ולאחר שזכה במשפט להיעזר בהשתק הפלוגתא כדי לזכות בתיק שערכו הכלכלי גבוה בהרבה.
חשש מאכיפת יתר - העלייה בערכו של ממצא פוזיטיבי עלולה ליצור לחץ להתפשר גם כשאין קייס בשל המשמעות הכלכליות הגבוהות מדי של טעות.
במקרים בהם ניתן להגיש תובענה ייצוגית מהטיפוס של עוולות המוניות, הדבר יהווה תמריץ לנצל את זכות היציאה כדי לחסוך בעלויות המשפט.
עם זאת, נקבע שבמקרים נדירים, ניתן לקבוע השתק פלוגתא התקפי לצד שלא היה צד להליך.
האבחנה בין השתק הגנתי להשתק התקפי הייתה מושא לביקורת.
עם זאת, נטען שמבחינה פרקטית, במציאות יש יותר מצבים של נתבע אחד ותובעים פוטנציאליים רבים מאשר תובע אחד ונתבעים פוטנציאלים רבים, ובהתאם לכך נקבע שיש מקום להימנעות מהשתק פלוגתא התקפי, יותר מאשר הגנתי.
מערת שוקבא היא מערה קרסטית גדולה ואתר ארכאולוגי-פרהיסטורי הנמצא במדרון הצפוני של ואדי א-נאטוף (נחל נטוף, יובל של נחל איילון), מדרום לכפר שוקבא, בהרי בנימין, כ-14 ק"מ מצפון-מזרח ללוד.
במערה זו התגלתה לראשונה תרבות חומרית ייחודית שנקראה התרבות הנאטופית, על שם ואדי א-נאטוף הסמוך.
המערה התגלתה לראשונה לחוקרים בשנת 1924 בזכות האב אלכסיס מאלון, שעבד אז בסניף המכון האפיפיורי למקרא בירושלים.
ב-1928 נערכה במקום חפירה ארכאולוגית על ידי משלחת בריטית בניהולה של דורותי גארוד.
השכבות שנחשפו על ידי גארוד
שכבה A: תקופות היסטוריות (התקופה ההלניסטית והלאה).
שכבה B: התרבות הנאטופית (סוף התקופה האפיפלאוליתית).
שכבה C: ממצאים משכבה D בהרבדה מחודשת (עקב זרימת מים במערה).
שכבה D: התרבות המוסטרית (התקופה הפלאוליתית התיכונה).
בשכבה B נתגלה מאסף של כלים מאבן, אבן צור, כלי עצם וחרוזים, וכן מספר קברים.
כלי הצור האופייניים היו מיקרוליתים בצורת סהר (סהרונים).
בהסתמך על נוכחות המיקרוליתים והיסטים אחרים של התרבות החומרית, גארוד הגדירה את המאסף כשייך לשלב לא ידוע עד אז של התקופה האפיפלאוליתית (לפי המינוח שהיה נקוט בזמנה, התקופה המזוליתית), מעט לפני התקופה הנאוליתית.
התרבות, שממצאים נוספים ממנה נתגלו בחלקים נוספים של ארץ ישראל והלבנט, נקראה התרבות הנאטופית (התקיימה כ-15,000–11,700 שנים לפני זמננו).
הנאטופים, אחרוני הציידים-לקטים בדרום־מערב אסיה, חיו על מפתן המהפכה הנאוליתית, והיו לאבות ראשוני החקלאים באזורם.
תרבותם החומרית הייתה עשירה ושרידיה מלמדים על חברה מורכבת נייחת־משהו שבימיה חלו שינויים משמעותיים אשר עיצבו את התרבויות החקלאיות שבאו אחריה.
הגילוי, שפורסם באופן מסודר, הביא למחקר ולעניין רב בעולם.
דורותי גארוד לא המשיכה את החפירות במערה, אלא עברה לחפירות בנחל מערות שבכרמל הדרומי.
"מעשה בחייט" הוא מחזה מאת פרידריך לוֹבֶּה (תחת הפסבדונים ההולנדי "י' דה פְרִיס", שעִמו הגיש את מחזותיו לתיאטרון "האהל"), שאף ביים אותו.
המחזה הוא קומדיה בת חמש תמונות, שמתרחשת בהולנד בימי כיבוש נפוליאון.
מעשה בחייט, שמעז לחרף את שמו של נפוליאון בעת שכרותו ונידון על כך לשלושה שבועות מאסר, לאחר שהלשינו עליו התושבים.
אולם, הוא שולח בסתר את שולייתו לבית הסוהר, לרצות את עונשו.
תפנית מתרחשת כאשר מוציא השוליה את נשמתו בבית הכלא, והחייט נאלץ כעת להעמיד פני מת.
כך, הוא נקלע למצבים מגוחכים, והוא נוכח בלוויה של עצמו, מודד את גודל מודעות האבל וצועד בביתו מצעד של אבל למשמע התזמורת אשר בלוויה.
בהמשך מאמץ לעצמו זהות, שהוא אחיו התאום של עצמו, והוא נושא בשנית את אשתו.
המחזה הועלה בתיאטרון "האהל" בשנת 1947 בתרגום מגרמנית של לאה גולדברג.
את עיצוב התפאורה ערך אריה ארוך ואת העיבוד המוזיקלי ארנסט גלזר.
הוא תוכנן לעלות לראשונה בסוף יוני 1947, אך לבסוף התקיימה הצגת הבכורה ב-8 ביולי, בשלהי עונת ההצגות תש"ז.
המחזה זכה להצלחה, ועל כן פתח את עונת תש"ח בתיאטרון.
צוות השחקנים כלל את מאיר מרגלית בתפקיד הראשי (החייט) וכן את שושנה פרלמוטר בתפקיד מַרִיטְיֶה, דבורה קסטלניץ בתפקיד דוֹרְטְיֶה, לאה דגנית בתפקיד יוּלה, יהודה גבאי בתפקיד מֶלֶר, דניאל פוגלסון בתפקיד וִילֶם, יוסף זרובבל בתפקיד בעל הפונדק, יהודית ברקאית בתפקיד אַנְטְיֶה, בן ציון זילברג ואברהם נחתומי.
את תפקידי השחקנים מתארת מבקרת "דבר" רבקה דוידית (בחתימת "בת־לוי"): "מרגלית בתפקיד המרכזי כבש את לב הצופים.
ש' פרלמוטר אשת-החיל הנבונה וד' קסטלנץ, בעלת המזימות, ל' דגנית — כזמרת רחוב זקנה ונחמדה, י' גבאי כסוחר הרווק, ד' פוגלסון — הצעיר רודף הנשים, י' ברקאית — המלצרית טובת הלב וכן ב"צ זילברג ונחתומי — כולם, כולם טובים, ואף למעלה מזה".
דוידית תיארה את המחזה כ"מהתלה חמודה, השופעת חן וצחוק למכביר".
לצד הביקורת החיובית על הופעת השחקנים, חלקה לוי מחמאות לתפאורה "במתכונת הציור ההולנדי הישן" ולתלבושות.
לצד זאת, ראתה ברקע ההיסטורי "הזדמנות לפסיכולוגיה של כובשים ומדוכאים", שלא נוצלה היטב:
"לדאבון לב, לא נדבקו היטב ה"טלאים" החדשים אל הטקסט הישן, ולא הספקנו "לטעום כמר" מאתמוספירת כיבוש הזרים...
והחייט עצמו — לא הרגשנו בו גבורה יתירה ולא מרד מסוים, אלא דברי שכור, שאיננו אחראי למוצא־פיו.
וכן לא חשנו שנאה מיוחדת אל הכובש ולא התרפסות מיוחדת מצד יתר התושבים, למרות עובדת ההלשנה.
היחסים האלה שבין הכובש לאוכלוסייה לא הודגשו, והרי זו שגיאה בגוף המחזה."
מעשה בחייל היא יצירה תיאטרלית "לקריאה, למשחק ולריקוד" ("lue, jouée et dansée") משנת 1918, שאיגור סטרווינסקי כתב לה מוזיקה.
את הלברית, המבוססת על סיפור עם רוסי, כתב בצרפתית הסופר השווייצרי האוניברסליסט שארל פרדינאן ראמי.
זהו משל על חייל, המוכר את כינורו לשטן בתמורה לספר, החוזה את עתיד הכלכלה.
המוזיקה כתובה לשביעייה: כינור, קונטרבס, קלרינט, בסון, קורנית (תפקיד המנוגן במקרים רבים בחצוצרה), טרומבון וכלי הקשה.
את הסיפור מספרים שלושה שחקנים: החייל, השטן והמספר, הממלא גם את תפקידי הדמויות הפחותות בחשיבותן.
רקדנית מבצעת ללא מילים את תפקיד הנסיכה, ועשוי להיות גם הרכב רקדנים נוסף.