tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלגה דן מתארת ביומנה את האימה ואת החיים בצל הפחד שהיו מנת חלקם של בני משפחתה בצד תיאורים של חיי היומיום במחנה הריכוז ותנאי המחיה הקשים, את תחושות חוסר האונים והייאוש, ובמקביל את מלחמת ההישרדות היומיומית.
היא מספרת על טיפולי החיטוי מכינים, על כמות האוכל הזעומה, על הוויכוחים שהתנהלו בין האסירים, ועל משלוחי הילדים למחנות ההשמדה.
היא גם איירה בעפרונה את מראה המחנה בו הוחזקה.
את רשימותיה התחילה בפנייה ל"יקירי".
ב-5 ביוני אותה שנה הורו הנאצים לשלוח את כל הילדים במחנה פיכט להשמדה.
הרכבת הראשונה ובה ילדים עד גיל שלוש יצאה כבר למחרת, והילדים בגילאי 4–16 נשלחו יום מאוחר יותר.
בסך הכול נשלחו 1,269 ילדים למחנה המעבר וסטרבורק, ומשם למחנה ההשמדה של האס.אס.
בסוביבור, שם הם נרצחו מיד עם הגעתם.
אחרי כן נשלחו גם המבוגרים.
ב-16 ביולי 1943 נרצחה הלגה דֵן במחנה סוביבור, יחד עם אביה וילי בן ה-45, אמה קיתה בת ה-49 ואחיה קלאוס גוטפריד בן ה-15. גם ביומה האחרון בחיים כתבה ביומנה, וניסתה לבטא את תחושותיה לגבי גורלה המר.
היומן, כמה מכתבים, עט נובע, מגבת קטנה וקווצת שיער שלה נארזו יחדיו בתיק יד בצבע חום, שהוברח החוצה מסוביבור.
61 שנים אחרי כן, בשנת 2004, הגיע היומן לידי עובדי הארכיון האזורי בטילבורך על ידי בנו של חברה של הלגה דן במהלך מלחמת העולם השנייה.
היומן מצוי כיום בארכיון הלאומי של הולנד בעיר אפלדורן.
נילס פביאן הֶלגֶה פון קוֹך (Niels Fabian Helge von Koch; 25 בינואר 1870 – 11 במרץ 1924) היה מתמטיקאי שוודי, הזכור בעיקר בזכות הפרקטל הקרוי על שמו, פתית השלג של קוך.
פון קוך נולד למשפחת אצולה שוודית.
סבו היה פרקליט המדינה, ואביו היה קצין בחיל הפרשים השוודי.
מחקריו של פון קוך עסקו בתורת המספרים.
בשנת 1901 הוכיח שהשערת רימן שקולה לנוסח הבא של משפט המספרים הראשוניים: כאשר .
בשנת 1904 תיאר את העקום הידוע בשם "פתית השלג של קוך".
הלגה אנדראס לובלנד (בנורווגית: Helge Andreas Løvland; 11 במאי 1890 - 26 באפריל 1984) היה אתלט נורווגי.
אלוף אולימפי בקרב עשר באולימפיאדת אנטוורפן (1920).
לובלנד נולד בפרולנד שבמחוז אוסט-אגדר.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה לובלנד במדליית זהב בקרב עשר בתוצאה של 6803.355 נק', לפני ברוטוס המילטון מארצות הברית (6771.085 נק') וברטיל אולסון משוודיה (6580.030 נק').
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בקרב חמש בתוצאה של 27 נק' (לפי שיטת המיקום).
בשנת 1984 נפטר לובלנד באוסלו.
הלגיון הגאורגי הראשון (בגאורגית: ქართული ლეგიონი, מילולית: כּארתוּלי לֶגיוֹני) היה לגיון צבאי אתני שנוסד בצבא הגרמני, ובסיסה היה בסמסון שבטורקיה, בשנת 1915, בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
מייסד הלגיון היה פרידריך ורנר פון דר שולנבורג, הקונסול הגרמני בטביליסי לשעבר.
המפקד היה הגנרל הגאורגי הבולט, לֶאוֹ קֶרֶסֶלַדזֶה (ლეო კერესელიძე), אחד ממנהיגי "הוועדה לעצמאות גאורגיה" (1914-1918).
המטרה העיקרית של הלגיון היה שחרור גאורגיה מהאימפריה הרוסית.
הלגיון פורק בשנת 1917 בצו שהוציא מי שלימים יהיה נשיא הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, נואה ז'ורדניה וחבריה הועברו למספר יחידות בצבא הגאורגי החדש של הרפובליקה.
הסיבה לפירוק היחידה היה לחץ של ברית המנצחים, שמהם ציפה ז'ורדניה להכרה במדינה.
הלגיון הגאורגי היה כתם שלילי במערכת היחסים הבריטית-צרפתית עם המדינה הגאורגית החדשה.
הֶלְגוֹלַנד (גרמנית: Helgoland, הליגולנדית : deät Lun) הוא ארכיפלג גרמני קטן, הממוקם במפרץ הלגולנד בפינתו הדרום-מזרחית של הים הצפוני.
הארכיפלג נתפס על ידי הבריטים ב-1807, במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
קודם לכן נשלט המקום על ידי הדנים.
בשנת 1890 הועבר המקום, יחד עם רצועת קפריבי, לידי גרמניה, תמורת הכרתה של האחרונה בשלטון הבריטי בזנזיבר.
מאז נותר הלגולנד בשלטון גרמני, למעט תקופה של שבע שנים מסוף מלחמת העולם השנייה, אז היה בחסות בריטית.
הארכיפלג הוא היחיד מכל האיים הגרמנים שמרוחק מאדמתה של גרמניה, ונמצא במרחק של שעתיים שיט מהדלתה של נהר האלבה.
בנוסף לגרמנית, האנשים המקומיים בארכיפלג דוברים גם את הניב הפריזי הקרוי "הליגולנדי", הנקרא בשפתם Halunder.
פעם נקראה הליגולנד, Heyligeland, או "ארץ הקודש", מכיוון שהאי מקושר לאל הנורדי פורסטי.
במלחמת העולם השנייה הוקמו באי ביצורים וכן מבצור צוללות והוא הופצץ קשות על ידי חיל האוויר הבריטי.
לאחר המלחמה, החל ממרץ 1946 ועד שנת 1949, בוצע פרויקט "רובי" שהיה שתוף פעולה בין חיל האוויר המלכותי לזה של חיל האוויר של ארצות הברית.
הפרויקט נועד לבחינת פצצות חודרות בונקרים.
למטרה זו נבחרו אתרים מבוצרים שונים לרבות מבצור הצוללות נורדזי 3 ועוד מתקנים תת-קרקעיים באי.
בוצעו כ-140 גיחות של מטוסי אוורו לנקסטר, בואינג B-29 סופרפורטרס ומטוסי בואינג B-17 מבצר מעופף שהטילו פצצות מדגמים שונים בחלק מהאתרים.
ב-18 באפריל 1947 ערכה בריטניה פיצוץ ענק באי, שמטרתו הייתה הריסת הביצורים של האי.
הפיצוץ הוביל לשינוי המבנה הטופוגרפי של האי.
הלגה קלר (6 במאי 1921 - 1 במרץ 2013) הייתה פסלת וקולנוענית ישראלית.
קלר נולדה בדרמשטאדט שבגרמניה 1921 לאנה לבית האס וסיגפריד מאי, במשפחה בת שתי בנות.
אביה היה בעל עסק לבדים ושימש כנגן אורגן בקהילה היהודית הליברלית בעיר, אמה הייתה ציירת.
להוריה היו קשרים הדוקים עם התיאטרון בעיר.
למדה גרפיקה מגיל צעיר ובגימנסיה עד שהוצאה ממנו בשל יהדותה.
בשנת 1939 נמלטה עם משפחתה לאנגליה, שם למדה גרפיקה ועבדה בסרטים מצוירים.
עסקה באנימציה ובעריכת סרטים באנגליה.
ב-1940 נישאה באנגליה למוריס קרנסטון (1920-1993; ), לימים, פילוסוף, מרצה וסופר.
בשנת 1961 נישאה למל קלר, מוזיקאי יליד ארצות הברית.
בשנת 1964 אימצו השניים בת.
בשנות ה-60 ערכה סרטים ישראליים, בעיקר דוקומנטריים.
מסוף שנות ה-60 הייתה מעורבת ביוזמות שונות בתחומי החינוך לקולנוע והחינוך בכלל.
משנת 1985 עד 1992 כיהנה כמרכזת תחום החינוך לקולנוע ותקשורת בבתי-הספר.
קלר שימשה כמנהלת העזבון של רודי להמן והדוויג גרוסמן.
בהתבסס על התיעוד מן העזבון כתבה את המונוגרפיה "פיסול כמולדת", על בני הזוג.
הלגה קלר נפטרה בבית החולים איכילוב בתל אביב ונטמנה בבית העלמין החדש בהרצליה.
עולם בדים: אנתולוגיה לאמנות הקולנוע (תרגם אהרן אמיר), עם עובד, תל אביב, 1974 .
לדעת לצפות: עיון בתכנים ובדרכי הבעה בקולנוע ובטלוויזיה, משרד החינוך והתרבות, המינהל הפדגוגי, האגף לתוכניות לימודים, 1994.
פיסול כמולדת: רודי להמן והדוויג גרוסמן – חייהם ויצירתם (תרגום מאנגלית: יעל לוטן, דורון לבנה), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשס"ו 2005.
ריצ'רד השלישי (1955), בהשתתפות לורנס אוליבייה.
שלום לעצבות (1956) של אוטו פרמינגר.
יוהנה הקדושה (1957), של אוטו פרמינגר.
הימים הראשונים - עם המשורר יהודה עמיחי.
תמליל: חיים חפר, קריין: יוסי בנאי.
"בעל החלומות" (1962) - סרט אנימציה של יורם גרוס
מורדי האור (1966) - של אלכסנדר רמתי
בוהור הלגואה (בטורקית: Bohor Hallegua; נולד ב-1880) היה שחמטאי יהודי-טורקי.
בשנת 1914 שיחק הלגואה בשלוש תחרויות חשובות באירופה.
בתחרות שהתקיימה בפריז, בקפה קונטיננטל הגיע למקום הרביעי, אחרי פרנק מרשל, אלכסנדר אלכין ואנדרה מופאנג.
והגיע למקום השני, בתחרות בקפה דה לה רז'אנס.
הלגואה הוביל בתחרות המשנה במאנהיים לפני איליה רבינוביץ ואוסקר טנר עד שנפסקה עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הַלְבֶּרְשְׁטָאדְט היא עיר במדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה ובירת מחוז הָארְץ.
היא נמצאת על דרך בתי העץ הגרמנית (Deutsche Fachwerkstraße).
העיר ניזוקה קשות במלחמת העולם השנייה, אך השתמרו בה מבנים היסטוריים ונוף עירוני עתיק.
מבנים נודעים בהלברשטאדט הם כנסיית גבירתנו (Liebfrauenkirche) מן המאה ה-12 וקתדרלת סטפנוס הקדוש מן המאה ה-13. הקתדרלה בולטת מבין הקתדרלות של ערי צפון אירופה בכך ששימרה את אוצרותיה במצב שלם כמעט לחלוטין.
בין האוצרות ששרדו נמצאים השטיחים העתיקים ביותר באירופה, המתוארכים למאה ה-12.
הלברשטאדט הייתה לבישופות בשנת 814 לספירה, והייתה מרכז סחר פופולרי במאות ה-13 וה-14. הבישופות הפכה חילונית ב-1648 במסגרת הסכמי שלום וסטפאליה, והעיר הפכה לנסיכות בתוך ברנדנבורג-פרוסיה.
בשנת 1701 סופחה הלברשטאדט לפרוסיה, ובשנת 1807 הפכה לחלק מממלכת וסטפאליה, תחת שלטון נפוליאון בונפרטה.
לאחר תבוסתו של נפוליאון סופחה העיר בחזרה לפרוסיה, ולאחר מכן נוהלה על ידי פרובינציית סקסוניה.
העיר הפכה להיות חלק מסקסוניה-אנהלט בשנים 1945–1952 במסגרת אזור מגדבורג שבמזרח גרמניה, ולאחר איחוד גרמניה הפכה הלברשטאדט סופית לחלק ממדינת סקסוניה-אנהלט.
הקונצרט הארוך והאיטי ביותר בעולם
בספטמבר 2001 החלה להתנגן בכנסיית בורכרד בהלברשטאדט יצירתו של ג'ון קייג' לעוגב, "הכי איטי שיש" (As Slow As Possible); היא נפתחה במנוחה בת 17 חודשים, וצפויה להימשך 639 שנה.
בימים שבהם משתנה הצליל ישנם מבקרים רבים בכנסייה.
במאה ה-17 הייתה הלברשטאדט אחד המרכזים הגדולים של יהדות גרמניה ומרכז אירופה.
באותה תקופה חיו בעיר כ-700 יהודים (יחס של 1:12 לערך), שהמפורסם והחשוב שבהם היה יששכר ברנד להמן.
אחד ממפעליו של להמן היה בית הכנסת המפואר בבאקנשטראסה, במימונו, שבנייתו הסתיימה בשנת 1712. במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הייתה העיר מרכז חשוב של היהדות האורתודוקסית בגרמניה, ולא התקיימה בה קהילה רפורמית.
בשנת 1938, בליל הבדולח ניזוק בית הכנסת בהתקפות של תומכי המפלגה הנאצית, ועשרות ספרי התורה שהיו בו הושלכו לרחוב.
מעט לאחר מכן הורתה העירייה להרוס את המבנה לחלוטין, בטענה שבעקבות המתקפה עליו הוא נמצא כעת בסכנת קריסה.
בין השנים 1933–1942 גורשו 186 יהודים מהעיר ואף אחד מהם לא חזר.
בסמוך לבית הכנסת, בסמטת רוזנוִוינְקֶל, שכן בית-המדרש הקהילתי ("קלויז"), אחד מהגדולים והנודעים בכל אשכנז, שעשה את העיר למרכז של תורה.
בית מדרש זה כלל; בית כנסת, ספרייה, חדרי לימוד ודירות מגורים לרבני הקלוייז.
בית מדרש זה התקיים במשך 200 שנים.
כיום שוכנת בבניין האקדמיה על שם משה מנדלסון שמארגנת תערוכות, מצגות וקונגרסים, ומהווה מוקד מידע על התרבות ואורח החיים היהודי.
בשנת 1795 נפתח בית ספר יסודי בשם "הזכרת צבי" (לפי גרסה אחרת "השארת צבי"), שנבנה הודות לנדיבותו של ר' צבי הירש קעסלין ועל שמו נקרא בית הספר.
למדו בבית הספר לימודי קודש (חומש, נ"ך, גמרא, ודינים) וגם לימודי חול בשפה הגרמנית.
המקצועות שנלמדו: חשבון, טבע, כתיבת הארץ, דברי הימים (היסטוריה) ושפות; צרפתית ולטינית.
בית הספר היה המוסד האורתודוקסי הראשון בגרמניה ששילב לימודי חול בתוכנית הלימודים שלו.
מרבני העיר: במאה ה-17 כיהן כרב העיר רבי צבי הירש בן נפתלי הירץ אשכנזי, שכונה ר' צבי הירש ביאלה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 כיהנו הרב צבי בנימין אויערבך, ממנהיגי היהדות האורתודוקסית בגרמניה ומחבר "נחל אשכול" על ספר האשכול, ואחריו בנו רבי אביעזרי זליג אויערבך שכיהן במשך 30 שנים כרב העיר.
בנו ונכדו היו רבני הקהילה עד מלחמת העולם השנייה.
רבנים נוספים שהיו בעלי משרה תורנית בקהילה ובקלויז היו הרב יוסף נובל (אביו של הרב נחמיה אנטון נובל) והרב ד"ר אהרן נויבירט (אביו של הרב יהושע ישעיה נויבירט).
הלגיון האחד-עשר קלאודיה היה לגיון רומאי שהוקם על ידי יוליוס קיסר בזמן מלחמת גאליה בשנת 58 לפנה"ס.
הלגיון הוצב בפרובינקיית מואסיה עילית עד המאה ה-5 לספירה.
הלגיון השתתף בדיכוי מרד בר כוכבא ובמצור על ביתר.
מאחר ששני הלגיונות האלה היו מוצבים בדאקיה זמן קצר לפני מרד בר כוכבא, בתקופת שלטונו של טראיאנוס, נראה כי גדודים משני לגיונות אלה הובאו לעזרה בדיכוי המרד והוצבו כחיל משמר בביתר, לאחר כיבושה.
מיכאל אבי-יונה פרסם מצבת קבורה שנמצאה בבית שאן, של פובליוס אליוס קאפיטו (Publius Aelius Capito), חייל בלגיון האחד-עשר קלאודיה, שמת בגיל 35 לאחר שירות צבאי בן עשר שנים.
לטענת גדליהו אלון, מת החייל בעקבות מרד בר כוכבא.
הלגונה הכחולה הוא סרט הרפתקאות רומנטי אמריקאי משנת 1980, בבימויו של רנדל קייזלר ובכיכובם של ברוק שילדס, כריסטופר אטקינס, ליאו מק'קרן וויליאם דניאלס.
התסריט לסרט נכתב על ידי דאגלס דיי סטיוארט, אשר התבסס על רומן מאת הנרי דה ורה סטקפול באותו השם.
את המוזיקה המקורית לסרט הלחין באזיל פולדאוריס ואת הצילום ביצע נסטור אלמנדרוס.
הסרט מתאר את סיפורם של ילד וילדה צעירים, הננטשים על אי טרופי בדרום האוקיינוס השקט.
ללא הנחיות או מגבלות מצד החברה, השניים מתאהבים זה בזו נוכח תחושות רגשיות עזות המתעוררות במקביל לשינויים פיזיים, כאשר הילדים מגיעים לגיל ההתבגרות.
ברוק שילדס הייתה בת 14 בלבד בעת הצילומים, ובהמשך העידה בפני הקונגרס האמריקני כי נעשה שימוש בכפילת גוף בת 32 בשם קתי טראוט לצילומי כל סצנות העירום שלה.
כמו כן, לאורך כל הסרט - בצילומים פרונטליים של שילדס, שדיה תמיד היו מכוסים בשיער ראשה הארוך, או בדרכים אחרות.
נטען כי שערה של שילדס היה דבוק לשדיה במהלך סצנות רבות בהן הופיעה טופלס.
בארצות הברית הסרט הוגבל לצפייה באולמות הקולנוע לגילאי 17 ומעלה.
משנת 2021 הסרט זמין לצפייה בנטפליקס-ישראל, ומומלץ לצפייה מגיל 16 ומעלה.
הסרט צולם בג'מייקה ובאי נאנויה לוו, שבארכיפלג יאסווה, פיג'י.
בתחילת הסרט ספינה שהייתה בדרכה לסן פרנסיסקו שוקעת בלב ים והניצולים היחידים ממנה הם ספן זקן ושני ילדים קטנים שהם בני דודים - ילד בשם ריצ'רד וילדה בשם אמליין (אם).
לאחר שהם נסחפים בים במשך מספר שעות הם מגיעים לבסוף לאי בודד טרופי בלב האוקיינוס השקט.
הספן הזקן מלמד את הילדים את כל מה שהם צריכים לדעת כדי לשרוד בטבע.
לאחר זמן מה הספן הזקן נפטר.
מספר שנים לאחר מכן ריצ'רד לסטריינג' (מגולם על ידי כריסטופר אטקינס) ואמליין לסטריינג' (מגולמת על ידי ברוק שילדס) גדלו כבר והגיעו לגיל ההתבגרות.
השניים מתחילים להתאהב ולחוות משיכה מינית זה לזו.
בהמשך הסרט הם הופכים להורים ומגדלים באי את בנם.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותברוק שילדסאמליין לסטריינג'כריסטופר אטקינסריצ'רד לסטריינג'ליאו מק'קרןפאדי בוטוןויליאם דניאלסארתור לסטריינג'אלבה ג'וזפסוןאמליין הצעירהגלן קוהאןריצ'רד הצעיראלן הופגודקפטןגאס מרקוריוקציןבראדלי פירספאדי הצעירצ'אד טימרמאנספאדי התינוק
הסרט הצליח קופתית והיה לסרט התשיעי ברשימת שוברי הקופות של 1980 בארצות הברית וקנדה, על פי הכנסות של 58,853,106 דולר במדינות אלו.
באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון 11 (מתוך 100) בהתבסס על 18 ביקורות, אך באתר imdb הסרט מחזיק בציון 5.7 (מתוך 10) בהתבסס על מעל 50,000 ביקורות.
לסרט הופקו שני סרטי המשך "בחזרה ללגונה הכחולה" ו"הלגונה הכחולה - התעוררות".
שנה פרס קטגוריה תוצאה 1981 פרס אוסקר הצילום הטוב ביותר 1981 פרס סטורן סרט הפנטזיה הטוב ביותר 1981 פרס גלובוס הזהב השחקן הטוב ביותר בתפקיד בכורה 1981 פרס פטל הזהב ברוק שילדס - השחקנית הגרועה ביותר
הלגונה הכחולה (באיסלנדית: Bláa lónið – "בלאוה לואוניד'") היא אתר מרחצאות גאותרמיים השוכן באגם ליד העיירה גרינדוויק (Grindavík) שבחצי האי רייקיאנס, בדרום-מערבה של איסלנד.
המרחצאות נחשבים לאחד מאתרי התיירות הפופולריים במדינה, בין היתר בזכות קרבתם לבירה רייקיאוויק, הנמצאת כ-39 ק"מ צפונית-מזרחית להם, ולנמל התעופה הבינלאומי קפלוויק הנמצא כ-13 ק"מ צפונית-מערבית מהם.
האגם בו שוכנים המרחצאות נוצר כתוצאה מפעילותו של מפעל האנרגיה הגאותרמית "סווארטסנגי" (Svartsengi) אשר הוקם ב-1978. המפעל שואב מים מעומק של כשני קילומטרים, אשר חומם במעבה האדמה מגיע ל-240 מעלות צלזיוס.
מים אלה הם עירוב של מים מתוקים (כ-30%) ומי ים (כ-70%), ולאחר הנעת טורבינות ייצור החשמל, הם מוזרמים אל פני שדה הלבה המקיף את האתר.
עם היווצרות האגם החלו תושבי הסביבה לרחוץ בו, ובהמשך מוסד המקום והוקמו בו המרחצאות, אשר הורחבו בשנת 2008.
האגם בו שוכנים המרחצאות משתרע על-פני שטח של חמישה דונם, וטמפרטורת מימיו נעה בין 37–42 מעלות צלזיוס.
האגם מתאפיין בגווני כחול ולבן, הנוצרים כתוצאה מפעילותן של כ-200 מיני אצות ממחלקת הצורניות, רובן אנדמיות לאתר.
מי האגם מתחלפים אחת ל-40 שעות.
מי המרחצאות נחשבים כיעילים בטיפול בפסוריאזיס ובמחלות עור אחרות, אולם המרחצאות שאינם מקורים הפכו לאטרקציה גם בזכות איכויות הבילוי בהן, בין היתר בחורף, כאשר מזג האוויר מושלג.
באתר שוכנים גם סאונה, חמאם, חדרי עיסוי, מסעדה, בית קפה, בית מלון קטן וכן חנות לממכר מוצרי יופי ובריאות.
הלגונה הכחולה הופיעה בסרט הוסטל: חלק 2.
הלגונה הדרומית באיי רוק היא לגונה המשתרעת על פני למעלה מ-100,000 הקטאר באיי רוק שבמדינת האיים פלאו.
בלגונה נמצאים למעלה מ-400 איים, בהם גדלים מינים רבים של אלמוגים, כרישים, עופות וצמחים, שרבים מהם אנדמיים לאזור.
מלבד המערכת הטבעית העשירה ניתן למצוא באיים שרידים של אמנות סלע, כפרים, ותלי קבורה, שחלקם בני למעלה מ-3,000 שנים.
הַלְבָּשָׁה תַּחְתּוֹנָה כוללת בגדים הנלבשים בצמוד לגוף, ובפרט ובעיקר תחתונים וחזייה.
בגדים אלה קרויים "הלבשה תחתונה" משום שבדרך כלל הם אינם גלויים, אלא נלבשים מתחת לבגדים שמעליהם - חולצה, מכנסיים, חצאית או שמלה (אולם לא כל פריט שנלבש מתחת לבגדים ואינו גלוי יוגדר אוטומטית כ"הלבשה תחתונה").
לבישה של הלבשה תחתונה מסוג חזייה או תחתונים באופן גלוי במקומות ציבוריים עשויה להיחשב לגסות רוח או להתערטלות בפומבי במרבית המקומות בעולם.
תפקידי ההלבשה התחתונה הם מגוונים.
הגאטקעס והגופייה הארוכה נלבשים כדי לשמור על חום הגוף מעבר לשמירה שמספקת ההלבשה העליונה.
עקב השינויים שחלו בדפוסי הלבוש המקובלים במהלך השנים, הן הגאטקעס והן הגופייה, יכולים להחשב גם כהלבשה עליונה.
הגופייה הקצרה והתחתונים נלבשים כדי לשמור על ההלבשה העליונה נקיה; בהקשר זה ניתן להחשיב גם את הגרביים להלבשה תחתונה.
בשנת 2003 הוערך שוק ההלבשה התחתונה העולמי ב-23 מיליארד דולר.
שםכינוייםמידעסגנונותמיועד לגברים ולנשיםלבוש מלאתחתונים ארוכיםגטקעסתחתונים ארוכים חמים במיוחד או רגילים הכוללים מכנסיים באורך מלא וגופייה באורך מלאתחתונים תרמיים המיועדים לחימום באזורים קרים במיוחד.חלק גוף עליוןגופיהגופיית סבאגופייה הדומה לחולצת T אך בלא השרוולים.חולצת Tטישירטחולצה המיועדת לחצי הגוף העליון.
לחולצה אין כפתורים והשרוולים יכולים להיות או קצרים או ארוכים.חולצת T עם צווארון עגול
חולצת T עם צווארון Vחלק גוף תחתוןטנגהמ"נטנגה", מילה המתארת את אזור החלציים בשפת הקימבונדו שהייתה נפוצה בדרום אמריקה לפני תקופת הקולוניות) - יושבים מתחת לקו המותן ומכסים את כל הישבן.
הישבן ואזור המפשעה מכוסים לחלוטין ומחוברים ביניהם בעזרת רצועה או חוט באזור הירכיים.מיועדים לנשיםחצי גוף עליוןחזייהחזייה מרופדת
חזייה ללא כתפיותחצי גוף תחתוןתחתוני נשיםתחתוני ביקיניחוטיניG סטרינגבגדי גבריםחצי גוף תחתוןבוקסרז צמודיםבוקסרז רחביםתחתוני גבריםג'וקסטרפ
הלגיון הארבעה עשר גמינה היה לגיון רומאי שגויס על ידי יוליוס קיסר בשנת 57 לפנה"ס הכינוי "גמינה" (תאום בלטינית) מרמז לכך שהלגיון נוצר על ידי איחוד של שני לגיונות קודמים.
מאוחר יותר נוסף לו הכינוי "מנצח" (לטינית: Victrix) על ידי אוגוסטוס.
סמל הלגיון היה שור, סמל שמופיע בכמה לגיונות נוספים, או הברק המוצלב של יופיטר.
על פי הנוטיטיה דיגינטטום הסמל שהופיע על המגנים של חיילי הלגיון היה נשר.
הידיעות על פעולות הלגיון מגיעות עד תחילת המאה החמישית.
הלגיון הארבעה עשר גויס על ידי גאיוס יוליוס קיסר בשנת 57 לפנה"ס במהלך מלחמת גאליה לקראת המערכים נגד הבלגים.
קיסר מרמז על קיומו של הלגיון ברשימותיו על קרב סאביס בקיץ המאוחר של אותה שנה.
בחורף 53 לפנה"ס - 54 לפנה"ס, חנו חיילי הלגיון ביחד עם הלגיון החמישי וקוהורטות נוספות, במחנה בגאליה בלגיקה ליד העיר טונגרן.
לגאטים שפיקדו על הלגיון ועל כוחות נוספים עת היו קווינטוס טיטוריוס סבינוס ולוקיוס אורונקוליוס קוטה.
האבורונים בפיקודו של אמביוריקס וקאטיבולקוס היו הראשונים שתקפו את חילות רומי.
בקרב אטואטוקה, ניגפו הרומאים וצבאם הושמד.
מספר חיילים ובתוכם נושא הדגל של הלגיון הלגיון הארבעה עשר הצליחו לחזור למחנה.
נושא הדגל שעליו סמל הנשר השליך אותו על הסוללה של המחנה הרומאי רגע לפני שנתפס.
פעולת גבורה זו הייתה לשווא כיוון שבאותו לילה כל הלגיונרים במחנה החליטו להתאבד ולא ליפול בשבי האבורונים.
בחורף של 52 לפנה"ס עד 53 לפנה"ס, הלגיון הארבעה עשר שוקם וניתן לו הכינוי גמינה.
הלגיון, תחת פיקודו של קווינטוס טוליוס קיקרו, היה תחת מצור במעון החורף שלו על ידי הנרווים ושוב נפגעו קשה כוחות הלגיון, אולם קיסר עצמו הצליח להגיע בזמן וגרם לנסיגתם.
הלגיון שוקם מיד והחיילים של הלגיון הארבעה עשר החדש קבלו את ניסיונם הקרבי במצור על אליסה (שנת 52 לפנה"ס).
במהלך מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר השתתף הלגיון במערכה בהיספניה בקרב ליד ליידה שבו ניצח יוליוס קיסר את הקצינים של פומפיוס.
באביב 48 לפנה"ס, חצו חיילי הלגיון מאיטליה לדורס.
קרוב לוודאי שהשתתפו גם בקרב פארסאלוס שבו הביס קיסר באופן מוחלט את פומפיוס.
בסוף שנת 48 לפנה"ס הובטח לחיילים שישלחו חזרה לאיטליה ויצאו לגמלאות.
אולם ב46 לפנה"ס, בעקבות התמשכות מלחמת האזרחים, ולאחר מהומות של החיילים הם הפליגו עם קיסר ב-25 בדצמבר שנת 47 לפנה"ס לאפריקה.
ב-7 בפברואר שנת 46 לפנה"ס השתתף הלגיון בקרב תאפסוס נגד צבאו של מטלוס סקיפיו.
בשנת 41 לפנה"ס שוב מוזכר תפקידו של הלגיון הארבעה עשר; בפיקודו של מרקוס ויפסניוס אגריפה בתבוסה שנחל סקסטוס פומפיוס בסיציליה, שהייתה מקור חשוב לאספקת דגן לרומא.
לא ברור אם זהו אותו הלגיון לאחר שוקם, או לגיון חדש שגויס.
שכן הסמל הישן של הנשר הוחלף בסמל השור שהיה סימנו של אוקטביאנוס (לימים אוגוסטוס קיסר).
בשנת 35 לפנה"ס אוקטביאנוס ושותפו לטריומווירט השני מרקוס אנטוניוס פתחו במלחמת אזרחים, שבה לחם הלגיון לצדו של אוקטביאנוס.
ההכרעה נפלה בקרב אקטיום בניצחון הלגיון.
החיילים הוותיקים קבלו אדמות באסטה (Ateste) באיטליה.
הלגיון נשלח לפרובינקיה הרומית איליריה.
כמו כן שהה הלגיון תקופות קצרות בגאליה אקוויטניה ובגאליה קיסאלפינה.
בשנת 6 אוגוסטוס תכנן מערכה סופית כנגד מארובודוס (Maroboduus) מלך המרקומנים.
על פי תוכנית זו עתיד היה גבול האימפריה הרומית, לעבור ממערב למזרח לאורך מסלול נהרות הדנובה והאלבה והשטח שבין שני הנהרות יהיה נחלת רומי.
לפקודת אוגוסטוס קיסר, הוביל טיבריוס את הלגיון הארבעה עשר וכוח גדול שכלל לגיונות נוספים (הלגיון השמיני אוגוסטה, הלגיון החמישה עשר אפולינריס, הלגיון העשרים (Valeria Victrix) הלגיון העשרים ואחת ראפאקס (Rapax), הלגיון השלושה עשר גמינה והלגיון השישה עשר גאליקה וכמה יחידות נוספות בלתי ידועות), למלחמה במרקומנים.
בנוסף, הועברו באותו זמן חמישה לגיונות נוספים לאזור צ'כיה, ומטרתם הייתה לתקוף לאורך נהר האלבה.
המבצע המתוכנן עתיד היה להיות מהמרשימים ביותר של הצבא הרומי, אולם מרד בפאנוניה הכשיל אותו.
הלגיונות נסוגו מתוכניות הכיבוש, ולכוח נדרשו שלוש שנים כדי לדכא את המרד.
בספטמבר שנת 9 הוכה הצבא הרומאי מכה משפילה בקרב יער טויטובורג.
במהלך חילופי הגברי שנערכו בכוחות הרומאים לאחר המפלה, הלגיון הארבעה עשר הועבר למיינץ בגרמניה שם הוא חלק את בסיסו עם הלגיון השישה עשר גאליקה.
עדות ארכאולוגית לנוכחות הלגיון הארבעה עשר במקום נמצאה במצבת הקבר של גניוס מוסיוס (Gnaeus Musius) שהיה נושא הדגל בלגיון ומת בגיל 32 לאחר 15 שנות שירות.
הקבר מתוארך למחצית הראשונה של המאה הראשונה.
על מצבתו נראה נושא הדגל עם סמל הנשר של הלגיון הארבעה עשר בידו הימנית ובידו השמאלית מגן שמקושט בברקים.
מספר נוסף של מצבות דומות מאשרות אף הן עובדה זו.
בשנת 21 יחידת משנה של הלגיון הארבעה עשר או אולי הלגיון כולו נשלח לטורוני (Turoni) שבגאליה, לדכא מרד של האוכלוסייה כנגד המס הכבד של רומי.
כמעט 20 שנה מאוחר יותר הלגיון הארבעה עשר הועסק על ידי קאליגולה במלחמות הגרמניות.
שנמשכו גם בחורף 40 – 41 בתקופתו של גלבה.
בשנת 43 היה הלגיון הארבעה עשר בין ארבעה הלגיונות שפלשו לבריטניה בפקודת הקיסר קלאודיוס.
הכוח היה תחת פיקודו הכולל של פרומגיסטרט אאולוס פלאוטיוס.
ייתכן שעל הלגיון הארבעה עשר פיקד הלגאטוס טיטוס פלאביוס סאביניאנוס (Titus Flavius Sabinianus) שהיה אחיו של הקיסר לעתיד אספסיאנוס.
הביצור הראשון על האדמה הבריטית שבו התמקם הלגיון הארבעה עשר, היה כנראה מנדוסאום (Manduessedum) באזור מנסטר (Mancetter) בקצה הצפון מערבי של הטריטוריה שהייתה נחלת שבט הקטובלאונים (Catuvellauni).
הביצור היה באופן ודאי תחת שליטת הלגיון בשנת 46. באותו זמן היה אזור זה חלק מפרובניקיה, שזה עתה נולדה .
קרוב לוודאי שהלגיון הארבעה עשר היה תחת פיקודו האישי של פובליוס אוסטוריוס סקאפולה (Publius Ostorius Scapula), שהיה הנציב של בריטניה משנת 47 עד למותו במערכה בשנת 52. הלגיון הארבעה עשר נשלח להילחם נגד שבטים וולשים בווילס, והתפרס מחדש באזור לינקולנשייר, בצפון מערב גבולה של הפרובינקיה הרומית בריטניה.
הלגיון שלט באזור במשותף עם הלגיון התשיעי.
והוצב למשך העשור הבא כנגד השבטים הוולשים.
במשך אותה תקופה הלגיון הועבר למבצר חדש ליד הגבול על הגדה המזרחית של נהר הסוורן.
בשנת 60, הלגיון הארבעה עשר פעל בתיאום עם הלגיון העשרים "ולריה" ומספר של חיל העזר של יחידות עזר ממרכז ויילס, באזור בגלוסטר.
יחד הם הצליחו לדכא את המרד של המלכה בודיקיאה.
על כך זכה הלגיון הארבעה עשר מטעם הקיסר נירון, בתואר הכבוד מרטיה ויקטריקס (Martia Victrix: מנצח המבורך על ידי מרס), לדעתו של הקיסר זה היה הלגיון הטוב ביותר שלו.
בשנת 64 נסוגו חיילי הלגיון מבריטניה בפקודת הקיסר נירון והוצבו על גבולות הריין שהיה מוקד למתקפות של השבטים הגרמניים.
הקיסר נירון תכנן מערכה כנגד האימפריה הפרתית והלגיון נשלח בשנת 67 למזרח, אולם המערכה בוטלה והלגיון נשאר זמן מה בבלקן.
כאשר הגיעו ידיעות על התאבדותו של נירון בקיץ 68 יורשו גלבה הורה ללגיון להישאר בבלקן.
בינואר 69, פרצה מלחמת אזרחים שנקראה שנת ארבעת הקיסרים.
מושל גרמניה תחתית ויטליוס מרד בקיסר גלבה.
האחרון נרצח ואת מקומו ירש מרקוס סלביוס אותו.
הלגיון הארבעה עשר, כמו לגיונות אחרים ששהו בבלקן העדיפו את מרקוס סלביוס אותו.
לרוע המזל הלגיון לא הגיע בזמן לקרב בדריאקום הראשון (Bedriacum), ליד קרמונה, ויחידת משנה שלו לחמה למען הקיסר אותו, אולם הכוח הובס.
הקיסר החדש ויטליוס שלח את הלגיון הארבעה עשר חזרה לבריטניה.
בקרב בדריאקום השני שבין ויטליוס ואספסינוס הלגיון הארבעה עשר נשאר מרוחק.
בשנת 70 עזר הלגיון הארבעה עשר לכוחותיו של קווינטוס פטיליוס קריליס קייסיוס רופוס (Quintus Petilius Cerialis Caesius Rufus) לדכא את המרד הבאטאווי.
הלגיון הארבעה עשר צעד מבולון-סור-מר (אז נקראה "בונוניה") דרך ארץ הנרווים לקלן, והיה שותף בקרב המכריע בקסנטן (Xanten).
הלגיון לא חזר לבריטניה אלא לבסיס במיינץ שאותו חלק יחד עם הלגיון הראשון אדיוטריקס, שני לגיונות אלו שיקמו את המבצר שנהרס במהלך המרד.
הלגיון הארבעה עשר בוודאי לקח חלק במשך השנים הבאות בכל קרב שהתרחש בגדה המזרחית של הריין בשנים 73–74. באותן שנים הם גם בנו גשר על הריין, ושיקמו את המבצר בוויסבאדן.
תיאורים על פעילות זו נמצאו בבית מרחץ באזור.
עשר שנים מאוחר יותר הם השתתפו בקרבות שבין הדאקים לרומאים.
בשנת 89, כאשר מושל גרמניה עילית מרד בקיסר דומיטיאנוס, תמכו בו הלגיון הארבעה עשר גמינה והלגיון העשרים ואחד רפקס.
כאשר המרד נכשל פירק הקיסר את הלגיון העשרים ואחת ואת הלגיון הארבעה עשר העביר לפאנוניה.
הלגיון חנה ליד וינה ולחם כנגד הסואבים.
מלחמה זו שהחלה בתקופת נירון הוסלמה אחר כך בעת שלטונו של טראיאנוס למלחמות דאקיה (101–106) שהסתיימה בכיבושה של דאקיה (אזור רומניה של ימינו).
חיילים ותיקים של הלגיון הארבעה עשר יושבו בבירת דאקיה סארמיזגטוסה רגיה (Sarmizegetusa Regia).
אחרי השנים 117–118 ישב הלגיון הארבעה עשר ממזרח לווינה על גדות הדנובה, למשך שלושה עשורים.
חלק מיחידותיו השתתף במלחמותיו של אנטונינוס פיוס במאוריטניה וכן לקח חלק במלחמה נגד האימפריה הפרתית.
לאחר רצח פרטינקס בשנת 193, הלגיון הארבעה עשר היה מבין תומכיו הנאמנים של הקיסר הבא ספטימיוס סוורוס במלחמה כנגד דידיוס יוליאנוס, חלק נכבד מהלגיון לקח חלק בצעדה לעבר רומא.
כן השתתפו חיילי הלגיון בדיכוי מרידה כנגד סוורוס בשנת 194 בקרב Issus באסיה הקטנה ובפריצת שערי קיליקיה.
ייתכן גם שהלגיון היה שותף במערכה נגד הפרתים.
התמיכה במתחרים על כס הקיסר (מאה ה-3)
הלגיון היה כנראה פעיל במספר הזדמנויות במשך המאה השלישית, לעיתים יחד עם הלגיון העשירי גמינה, אולם חסרות עדויות שיאששו זאת.
ידוע על מלחמה באזור בתקופתו של גורדיאנוס השלישי ושל פיליפוס הערבי אחריו.
ידוע גם שהלגיון הארבעה עשר תמך בקיסר גליאנוס במלחמה כנגד יריבו פוסטומוס (260–268) ועל פעולתו זו הוענק לו התואר:" פעם שישית מסור פעם שישית נאמן" (Pia VI Fidelis VI)).
לאחר מותו של הקיסר עבר הלגיון הארבעה עשר לתמוך בשליט הגאלי מרקוס פיאווניוס ויקטורינוס.
המאה הרביעית – המאה החמישית
בין השנים 364 ו-378 אסר הקיסר ולריאנוס מלחמה כנגד המרקומנים שבה כנראה היה שותף גם הלגיון הארבעה עשר.
בסוף המאה הרביעית ובתחילת החמישית ישב עדיין הלגיון לגדות הדנובה ב-Carnuntum.
כנראה שהוא חדל להתקיים באמצע המאה החמישית כאשר התמוטט קו ההגנה הרומי שעל הדנובה וחיילי הלגיון נטמעו בקרב אנשי המקום.
הנוטיטיה דיגינטטום מונה ברשימותיו "חיל שדה הנייד" (comitatenses) בשם הארבעה עשר, תחת פיקודו של המגיסטר מיליטום של תראקיה, וייתכן שזהו הלגיון הארבעה עשר גמינה.
הלגיון הבריטי המלכותי הוא ארגון צדקה בריטי התומך בחיילים משוחררים של הכוחות המזוינים של בריטניה ובני משפחותיהם ופועל להנצחת חללי הכוחות המזוינים של בריטניה.
הלגיון הבריטי המלכותי הוקם בשנת 1921, לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאיחוד של ארבעה ארגונים שהוקמו לתמיכה בחיילים המשוחררים הרבים.
דאגלס הייג שהיה מפקד חיל המשלוח הבריטי בקרב הסום ובקרבות נוספים, היה ממקימי הלגיון ושימש כנשיאו הראשון עד למותו בשנת 1928. המטרות של הארגון עם הקמתו היו לדאוג לחיילים המשוחררים, בייחוד לפצועים להשתלב בחזרה בחברה האזרחית.
הארגון פעל גם לסייע לחיילים משוחררים למצוא עבודה ותמך במשפחות שאיבדו במלחמה את המפרנס שלהן.
כמו כן, פעל הארגון להנצחת החללים.
בהמשך התרחבה פעילות הארגון מטיפול בחיילים המשוחררים של מלחמת העולם הראשונה לטיפול בחיילים משוחררים באופן כללי.
בתחילה נקרא הארגון רק "הלגיון הבריטי", אך ב-21 במאי 1971 קיבל הארגון צ'רטר ממלכת הממלכה המאוחדת, אליזבת השנייה ומאז נוסף לשמו הכינוי "המלכותי".
החברות בארגון הוגבלה בעבר לחיילים משוחררים, אך כיום היא פתוחה לכל אזרח בריטי.
בשנת 2004 הוקם סניף רוכבי הלגיון המלכותי הבריטי.
סמל הארגון הוא פרח הפרג האדום.
זהו גם הסמל של יום הזיכרון בבריטניה.
מקורו של סמל זה הוא במרבדי הפרגים שצמחו בשדות הקרב של פלנדריה שבבלגיה, שם לחמו מאות אלפי חיילים בריטים במלחמת העולם הראשונה ורבבות מתוכם נהרגו בהם.
הפרגים נזכרים בפואמה המפורסמת בשדות פלנדריה, שחיבר ב-1915 הרופא הצבאי הקנדי לוטננט קולונל ג'ון מק'קרי.
צבעם האדום של הפרחים מסמל את שפיכות הדמים שם.
הפרג האדם הוא סימן מסחרי רשום של הלגיון ודרך עיקרית שלו לאיסוף תרומות היא מכירת פרחי נייר בצורת פרג אדום לקראת יום הזיכרון הבריטי.
הלגיון הבריטי המלכותי תומך במשפחות של חיילים משוחררים ומחלק יותר מ-30,000 קצבאות חודשיות למשפחות של ותיקי מלחמה או של נופלים שנמצאות בקשיים כלכליים.
כמו כן פעילי הארגון מקיימים כ-300,000 ביקורי רווחה בשנה בבתי חיילים משוחררים.
הארגון משמש גם כלובי פוליטי למען החיילים.
לדוגמה, בשנת 2007, בעקבות קמפיין של הלגיון ניתנה לחיילים עדיפות במסגרת שירות הבריאות הלאומי והם לא נדרשים לחכות בתורים כמו כל האוכלוסייה.
כמו כן, הארגון פעל בשנת 2008 למען נתינת אפשרות לחיילי גורקה להתיישב בבריטניה.
הלגיון פועל גם להנצחת חללי צבא בריטניה.
הוא מקיים מדי שנה את פסטיבל הזיכרון בערב לפני יום הזיכרון בממלכה המאוחדת.
במקור בוצע בטקס זה רקוויאם העולם של המלחין ג'ון פולדס.
כיום בפסטיבל הזיכרון יש הופעות של אמנים אורחים ושל להקות צבאיות, מסדר צבאי ושתי דקות דומיה ומשתתפת בו המלכה, בני משפחת המלוכה, ראש ממשלת בריטניה ושרים בממשלה.
הלגה ולאהוביץ' (בקרואטית: Helga Vlahović; 28 בינואר 1945 – 27 בפברואר 2012) הייתה עיתונאית, מפיקה ומנחת טלוויזיה קרואטית.
ולאהוביץ' בזגרב לאם אוסטרית ואב הונגרי, ב-1964 החלה לעבוד ברשת הרדיו והטלוויזיה של זאגרב, באותה תקופה היא גם למדה גרמנית, אנגלית ותולדות האומנות באוניברסיטת זאגרב, עקב עבודתה היא עזבה את הלימודים ולא השלימה את התואר.
ב-1966 החלה להגיש מספר תוכניות העוסקות במוזיקה ובידור.
ב-1968 לקחה חלק בהנחיית פסטיבל סופוט, פסטיבל מוזיקה פופולרי בפולין וב-1971 השתתפה בהנחיית פסטיבל מוזיקה בסכוונינגן שבהולנד, ב-1972 הנחתה תוכנית בוקר בשם "יום טוב, יוגוסלביה".
מ-1984 ועד 1988 ארגנה תוכנית מוזיקה ששודרה בטלוויזיה היוגוסלבית, השווייצרית והגרמנית.
ב-1990 היא נבחרה להנחות את אירוויזיון 1990 בשל ניסיונה בטלוויזיה ושליטתה בשפה האנגלית, קודם לכן הכריזה על תוצאות הניקוד היוגוסלבי בתחרות האירוויזיון ב-1974 ו-1981 וב-1994 ביצעה זאת מטעם קרואטיה.
עם התמוטטותה של יוגוסלביה ותחילת מלחמת העצמאות של קרואטיה הייתה אחראית על תוכנית טלוויזיה מיוחדת המביאה מידע וסיקור אודות המלחמה.
לולאהוביץ' שתי בנות משני בעלים שונים.
גנרל הלגה אולב , היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
אולב נולד ב-24 במרץ 1887 בגהרן שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, ובשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-177 (הסקסוני המלכותי ה-12), עמו לחם מלחמת העולם הראשונה.
ב-28 בנובמבר 1914 הוא הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-18 באפריל 1916 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף אולב לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1929 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 ביולי 1933 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 באוקטובר 1933 הוא מונה לראש מטה המחוז הצבאי ה-10, וב-1 ביוני 1935 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-15 ביולי 1936 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-77 בדיסלדורף, ב-6 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-39 בדיסלדורף, וב-1 בפברואר 1939 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
עם פרוץ המלחמה הוא מונה לקצין אג"ם של הארמייה החמישית, ובאמצע אוקטובר 1939 הוא מונה לקצין אג"ם של הארמייה השנייה.
ב-1 בנובמבר 1939 הוא מונה לקצין אג"ם של קבוצת ארמיות A, והשתתף עמה בחלק הראשון של המערכה על צרפת.
במהלך הקרב על מוסקבה לחמה בתחילה הדיוויזיה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, ולאחר מכן לחמה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-56 במסגרת הארמייה הרביעית, וב-26 בדצמבר 1941 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב.
בתחילת יוני 1942 הוא מונה למפקד כוח הסיור של קבוצת ארמיות A, ובסוף 1942 הוא מונה למפקד צוות קרב בארמיית הפאנצר הראשונה בקווקז.
ב-1 בפברואר 1943 הוא מונה אז למפקד כוחות העורף בחצי האי קרים, ובאביב 1943 הוא מונה למפקד חצי האי קרים.
ב-26 ביולי 1943 הוא מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-49, ובאמצע ספטמבר 1943 הוא מונה אז למפקד כוחות הביטחון של קבוצת ארמיות A.
ב-1 בדצמבר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, ובאמצע דצמבר 1943 הוא מונה למפקד הכוחות הגרמניים בטרנסניסטריה.
ב-1 באפריל 1944 הוא מונה למפקד הכוחות הגרמניים בצפון רומניה, וב-24 ביוני הוא מונה למפקד הקורפוס ה-69 בקרואטיה, עליו פיקד עד סוף המלחמה.
בתום המלחמה נפל אולב בידי הצבא הבריטי, והופיע כעד במהלך משפטי נירנברג, וב-30 בספטמבר 1947 שוחרר מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר אולב בדיסלדורף, עד למותו ב-14 באפריל 1964.
הלגה גיטון היא מנחת טלוויזיה גרמנייה.
גיטון נולדה בקניגסברג שבפרוסיה המזרחית.
היא למדה תקופה משחק, ריקוד ומספר שפות וב-1964 החלה לעבוד ב-RTL, רשת השידור של לוקסמבורג, שם שימשה כמגישת טלוויזיה וכשדרנית רדיו,
היא נבחרה להנחות את אירוויזיון 1973 שנערך בתיאטרון הגדול של לוקסמבורג.
מ-1979 ועד 1988 הנחתה את תוכנית המוזיקה "Liedercircus" בה זמרים ואומנים רבים הציגו את שיריהם.
היא גם הגישה תקופה את התוכנית "Viva – die Lust, zu leben" הכללה בתוכה ראיונות עם ידוענים וחידונים.
ב-1994 עזבה את תחום הטלוויזיה ואחרי כן היא עבדה כמאמנת אישית.
היא מתגוררת בלוקסמבורג וב-1986 זכתה לאות כבוד (Order of Merit of the Grand Duchy of Luxembourg) ביחד עם שני עמיתיה לעבודה מטעם הדוכסות.
היא הייתה נשואה לפובליציסט הצרפתי רנה גיטון ובנה משמש ג'ושי משמש כיום כמוציא לאור וסוכן ספרות בפריז.
הלגה וייס (בצ'כית: Helga Hošková-Weissová, וגם Helga Weiss; נולדה ב-10 בנובמבר 1929, פראג) היא אמנית יהודייה-צ'כית וניצולת שואה.
היא ידועה בציוריה המתארים את החיים בטרזין וביומנה, שראה אור ב-2013.
הלגה וייס נולדה ברובע ליבן בפראג למשפחה יהודית מתבוללת.
אמה אירנה פוקסובה הייתה תופרת, ואביה, אוטו וייס, עבד בבנק הממלכתי בפראג.
ב-10 בדצמבר 1941 גורשו הלגה והוריה לגטו טרזין.
הם היו מופרדים במגוריהם, אך הצליחו להתראות ולהחליף פתקים בחשאי.
ההערכה היא ש-15,000 ילדים מתחת גיל 16 גורשו לטרזין.
פחות מ-100 מילדי טרזין שגורשו לאושוויץ שרדו.
בטרזין השתמשה הלגה ביכולות הציור והרישום שלה.
היא כתבה יומן שכלל תמונות מחייה בגטו, יומן ששרד את המלחמה.
אביה אמר לה בדצמבר 1941, "ציירי מה שאת רואה", וכך עשתה.
היא הוחזקה ב"בית הנערה" בחדר עשרים וארבע.
רישומיה הם עדות לחיי היומיום של היהודים בטרזין.
באוקטובר 1944, בגיל 15, גורשו הלגה ואמה לאושוויץ.
בסלקציה שכנעה הלגה את יוזף מנגלה שהיא מבוגרת מספיק כדי לעבוד, בטענה שהיא בת 18, ושרדה את הסלקציה.
היא אף טענה שאמה צעירה מכפי שהייתה באמת, מה שהציל את חיי אמה.
לאחר עשרה ימים הועברה מאושוויץ לפרייברג ליד דרזדן, מחנה עזר של מחנה העבודה פלוסנבירג.
לאחר מכן הוצאה לצעדת מוות בת 16 יום למחנה מאוטהאוזן.
שם שוחררה ב-5 במאי 1945 על ידי צבא ארצות הברית.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה שבה הלגה לפראג ולמדה באקדמיה לאמנויות יפות.
מ-1950 למדה אצל האמן הצ'כי אמיל פילה.
היא עבדה כאמנית והקימה משפחה.
לאחר מהפכת הקטיפה בנובמבר 1989, הציגה את יצירתה בפראג ובמקומות אחרים באירופה.
בשנת 2009 התראיינה לעמותה בשם Post Bellum (לאחר המלחמה) עבור פרויקט סיפורי המאה ה-20 של עמותה זו.
היא שבה להתגורר בדירה בה נולדה וממנה גורשה ב-1944.
בשנת 1993 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד על ידי מכללת מסצ'וסטס לאמנות ועיצוב בבוסטון על הישגי חייה.
בשנת 2009 הוענקה לה מדליית יוזף לבקה (Josef Hlávka).
באוקטובר 2009 העניק לה ואצלב קלאוס את מדליית ההצטיינות.
יומנה של הלגה: סיפור חייה של נערה צעירה במחנה ריכוז - תיאור חוויותיה לפני השואה ובמהלכה, פורסם על ידי WW Norton & Company ב-22 באפריל 2013.
וירא אלהים כי רע - ספר בהוצאת יד ושם מאת אוטו וייס, אביה של הלגה, וציורים של הלגה שאותם ציירה בעודה ילדה בגטו.
לתרגום העברי נוספה הקדמה מאת רות בונדי.
הלגיון הבין־לאומי להגנה טריטוריאלית של אוקראינה (באוקראינית: Інтернаціональний легіон територіальної оборони України; נקרא גם: לגיון הזרים האוקראיני) הוא יחידה צבאית שהוקמה במטרה לגייס אנשים ברחבי העולם להילחם בצבא הרוסי במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
היחידה הוקמה לבקשתו של נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי, שלושה ימים לאחר תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ב-3 במרץ, שישה ימים לאחר שהוקמה, זלנסקי פרסם ברשת החברתית טלגרם סרטון, בו הוא מודיע על כך שמעל ל-16 אלף אנשים התגייסו ליחידה וכי הוא קורא לעוד אנשים להתגייס ולהגן על אוקראינה.
ב-6 במרץ 2022 הודיע דמיטרו קולבה, שר החוץ האוקראיני, שמעל ל-20 אלף אנשים מרחבי העולם התגייסו ליחידה; על פי מקורות שונים הצטרפו עוד כמה אלפים לאחר ההכרזה.
עם זאת, חל איסור במספר מדינות להתנדב ליחידה, אך מספר אנשים עברו על החוק הזה ולכן קולבה לא ציין את שמותיהן של המדינות שמהן האנשים התנדבו.
ב-1 באפריל 2022, היחידה הכריזה על הפסקה זמנית של הגיוס על מנת למיין מתנדבים שאין להם רקע צבאי.
היחידה פתוחה למתנדבים ישראלים כפי שהיא פתוחה למתנדבים משאר העולם.
בעיתון ידיעות אחרונות פורסם כי עשרות ישראלים התגייסו ליחידה דרך הרשמה ברשת החברתית פייסבוק, לאחר לחץ רב על שגרירות אוקראינה בישראל והפגנות נגד הפלישה הרוסית לאוקראינה בישראל.
אף דווח כי מספר חיילים לשעבר בצה"ל התגייסו ליחידה על מנת לאמן את לוחמיה.
על אף הציפיות, התגייסות הישראלים ליחידה לא פגעה ביחסי ישראל–רוסיה.
הלגונה הכחולה: התעוררות הוא סרט טלוויזיה רומנטי אמריקאי, שהוקרן בבכורה בערוץ Lifetime ב-16 ביוני 2012. בסרט מככבים אינדיאנה אוונס וברנטון ת'ווייטס, המבוסס על הרומן "הלגונה הכחולה" משנת 1980 והעיבודים הקולנועיים הקודמים שלו.
הסרט שונה מסרטי "הלגונה הכחולה" הקודמים מכמה בחינות.
התפאורה היא עכשווית, בעוד שהסרטים הקודמים התרחשו כולם בתקופה הוויקטוריאנית.
הדמויות הראשיות גדלו בחברה רגילה והן ולא גדלות על האי; האי שהדמויות הראשיות תקועים בו נמצא באיים הקריביים, בעוד שהסרטים הקודמים התרחשו באוקיינוס השקט.
וזמן שווה בערך מוקדש לעולם הבלתי מתורבת של האי ולחברה האנושית שאליה נולדו הדמויות.
כריסטופר אטקינס, השחקן הראשי מ"הלגונה הכחולה" משנת 1980, מופיע גם בסרט.
הסרט הופק בשיתוף סרטי סוני, שחברת הבת שלה סרטי קולומביה מימנה את העיבוד הקולנועי משנת 1980 ואת ההמשכון שלו משנת 1991, אך לא את הסרט משנת 1949 אשר זכויותיו נשלטות על ידי אולפני ITV.
שני תלמידי תיכון, אמה ודין, יוצאים לטיול כיתתי בטרינידד כדי לעזור לבנות בית ספר לילדים מיעוטי יכולת.
לאמה, תלמידה פופולרית, יש מסלול ברור אותו היא מתכננת בקפידה.
הקוורטרבק של התיכון מפלרטט עם אמה, אם כי היא מתעניינת דווקא בדין, צעיר מבית ספרה, מתבודד שמסתבך באופן תמידי ויוצר קשר לעיתים רחוקות מאז מות אמו.
לאחר שהסכין של דין הוחרמה, אביו מושך בחוטים כדי להחזיר את בנו לטיול.
בלילה השני שלהם בטרינידד, דין ואמה משתתפים בנפרד במסיבה על סיפון יאכטה.
במהלך המסיבה, אמה נופלת מהסיפון כאשר המשטרה מגיעה לפשוט במפתיע על היאכטה.
דין קופץ למים ועוזר לה להיכנס לסירת ההצלה.
ברצונו להימנע מלהסתבך בצרות, דין מנתק את החבל שמחבר את הסירה, רק כדי לגלות שאין מנוע.
השניים נסחפים עד שהם מגיעים לאי בודד.
לאחר שגילו שהאי נטוש, הם מגלים שסירת ההצלה נסחפה לים.
לא בטוחים אם הם ינצלו, אמה ודין חייבים לסמוך זה על זה כדי לשרוד.
יחד, הם לומדים להצית מדורה, לדוג ולמצוא מזון.
הקשר ביניהם מתפתח לקשר רומנטי.
אביו של דין, ג'ק, ואמה של אמה, ברברה מגיעים לטרינידד.
אמה מגלה שהוריה קבעו מראש את עתידה מבלי שהיא תטיל ספק בכך.
לאחר חיפוש נרחב, ממשלת טרינידד מסיימת רשמית את החיפוש אחריהם.
ג'ק וברברה ממשיכים לחפש, וג'ק שוכר מסוק פרטי.
כאשר דין ואמה מוצאים שלד אנושי, דין מרגיע את אמה הנסערת על ידי כך שהוא מנשק אותה.
השניים נכנעים לרגשותיהם הגוברים על ידי קיום יחסי מין.
בבוקר שלאחר המפגש המיני שלהם, אמה מוצאת את דין חופר קבר לשלד.
כשנשאל על כך, הוא הופך לעצבני, אבל בסופו של דבר מודה שהוא קיווה שזו סגירת מעגל עם מותה של אמו, כשהוא סובל מאשמה על שגרם בשוגג לתאונה הקטלנית שלה.
ללא זכר לאמה או דין שנמצאו, ג'ק וברברה כבר לא יכולים להזניח את האחריות האישית שלהם ושניהם חוזרים הביתה.
ככל שהיחסים המיניים של אמה ודין נמשכים, הם חולקים פרטים אינטימיים נוספים, כולל רצון הדדי להביא ילדים לעולם, אבל הקושי בחיים על האי והדאגה למשפחתה מלחיצים יותר ויותר את אמה.
לאחר שנתקעו במשך 100 ימים, אמה ודין נחלצים על ידי מסוק תיירים.
הם נפגשו על ידי משפחה, חברים ותקשורת.
אמה שוב פופולרית בבית ספר בעוד דין, עדיין מנודה למחצה, נמנע מלפנות אליה בפומבי.
בהסתגלות מחדש לחיי היומיום, מערכת היחסים שלהם הופכת מתוחה ומרוחקת.
אמה משתתפת בנשף הסיום, בעוד דין הולך רק בגלל שאביו עודד אותו.
אמה מזהה את דין בחוץ מתבונן בה מבעד לחלון.
חברתה של אמה, ליזי, מעודדת אותה ללכת אליו.
אמה ודין מתנשקים בלהט ואז רוקדים יחד.
אינדיאנה אוונס – אמליין "אמה" רובינסון
ברנטון ת'ווייטס – דין מקמולן
דניס ריצ'רדס – ברברה רובינסון, אמה של אמה
אספריט – ג'ק מקמולן, אביו של דין
פרנק ג'ון יוז – פיל רובינסון, אביה של אמה
אליקס אליזבת גיטר – ליזי
קארי וומפלר – סטטיסי רובינסון, אחותה של אמה
ג'ייקוב ארטיסט – סטיבן סאליבן
אנני טדסקו – ג'ב קולייר, מורה מלווה בטיול
כריסטופר אטקינס – מר כריסטיאנסן, המורה המלווה בטיול
קידום הפקת הסרט החל בשנת 2004, עם הת'ר רוטמן ומאט הלר ככותבים.
הוא נכנס לתהליכי הפקה בשנת 2011 עם תוכניות לצילומים בפוארטו ריקו בפברואר.
ברנטון ת'ווייטס סיפר שמעולם לא שמע על סרטי "הלגונה הכחולה" לפני כן, ולאחר שלוהק, צפה בשני הסרטים הקודמים לצורך מחקר, אם כי הוא הודה שלא יכול היה להביא את עצמו לצפות בחזרה ללגונה הכחולה בשלמותו.
במהלך צילומי הסצנות בלגונה, ת'ווייטס ואינדיאנה אוונס היו כל כך קרים אחד כלפי השנייה עד שלא יכלו לדבר כמו שצריך, מה שהצריך להחיל דיבוב על הסצנות הללו.
ההפקה החלה בקליפורניה ולאחר מכן עברה לאי מאווי בהוואי.
הלגה ויקטור יונג (בשוודית: Helge Victor Jung; 23 במרץ 1886 – 3 בינואר 1978) היה גנרל שוודי אשר היה המפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) השני של צבא שוודיה.
יונג נולד ב-23 במרץ 1886 במאלמה, בנם של ויקטור יונג ואשתו מריה לבית לבאן.
בין 1903–1904 למד היסטוריה באוניברסיטת לונד.
ב-1904 הוא התגייס לצבא שוודיה ולמד באקדמיה הצבאית קרלברי.
ב-1906 סיים את לימודיו והועלה לדרגת לויטננט משנה.
בין 1916–1917 למד במכללת הסגל המלכותית של הצבא השוודי.
בין 1919–1922 שימש כמורה באקדמיה הצבאית קרלברי.
ב-12 ביוני 1936 הועלה יונג לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט הרגלים הצפוני של סקניה ב-1 באוקטובר של אותה שנה.
אולם עוד לפני שהספיק להיכנס לתפקיד, הוא מונה ב-30 ביוני להיות ממלא מקום ראש המשרד הצבאי להגנת היבשה ב-1 באוגוסט, תפקיד שמילא עד 30 ביוני 1937, אז מונה לראש מטה ההגנה.
תפקיד בכיר, אך טכני בעיקרו.
ב-1938 הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור, וב-1 באוקטובר 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ה-2. ב-1 באוקטובר 1942 מונה למפקד המחוז הצבאי ה-2. וב-1 באוקטובר 1943 הועבר לשמש כמפקד המחוז הצבאי ה-4 והמפקד הכללי של סטוקהולם.
ב-31 בדצמבר 1943, יונג הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
ב-31 במרץ 1944 החליף את אולוף תורנל בתפקיד המפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) של הצבא השוודי.
בתקופת כהונתו כמפקד העליון הוא פעל בהתאם למדיניות הממשלה להרחיק את שוודיה מהמלחמה ככל האפשר.
לאחר המלחמה הוא התנגד להסגרתם של אנשי ואפן אס אס מהארצות הבלטיות שנמלטו לשוודיה, לידי ברית המועצות.
הבלטים הוסגרו לבסוף, וחלקם נידונו למוות בידי הסובייטים.
הוא חי בסטוקהולם עד מותו ב-3 בינואר 1978.
"הלגולנד" האונייה הראשונה בסדרת הלגולנד, הייתה אוניית מערכה דרדנוט של הצי הקיסרי הגרמני.
העיצוב של התותחים שלה ייצג שיפור מצטבר ביחס לסדרת נסאו הקודמת, כולל עלייה בקוטר הקדח של התותחים הראשיים, מ-28 ס"מ (11 אינץ') עד 30.5 ס"מ (12 אינץ').
השדרית שלה הונחה ב-11 בנובמבר 1908 במספנות Howaldtswerke בקיל.
היא הושקה ב-25 בספטמבר 1909 ונכנסה לשירות ב-23 באוגוסט 1911.
כמו רוב אוניות המערכה של צי הים הפתוח, הלגולנד ראתה פעולה מוגבלת נגד הצי המלכותי הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
האונייה השתתפה בכמה גיחות חסרות תועלת אל הים הצפוני ככוח החיפוי של סיירות המערכה של קבוצת הסיור I.
הלגולנד נמסרה לבריטניה בתום המלחמה ופורקה לגרוטאות בתחילת שנות ה-20. סמלה נשמר במוזיאון ההיסטוריה הצבאית של הבונדסוור בדרזדן.
הלגולנד הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 30.5 ס"מ (12 אינץ') SK L/50 בשישה צריחים תאומים, עם צריח אחד מקדימה, אחד מאחור ושניים בכל צד של האונייה.
הלגולנד הייתה חמושה גם בשישה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 50 סנטימטרים (19.7 אינץ'); אחד היה בחרטום, אחד בירכתיים ושניים בכל צד רוחב.
הסיפון של אוסטפריזלנד היה בעובי 63.5 מילימטרים (2.5 אינץ').
הלגולנד הוזמנה על ידי הצי הקיסרי הגרמני תחת השם הזמני ארזאץ זיגפריד, כתחליף לספינת הגנת החוף הישנה זיגפריד.
עם כניסתה לשירות, הלגולנד החליפה את הפרה-דרדנוט הנובר בשייטת אוניות המערכה הראשונה.
ב-9 בפברואר 1912, הצוות של הלגולנד שבר את השיא הגרמני בהעמסת פחם, והעמיס 1,100 טונות של פחם על הסיפון תוך שעתיים; השיא הוחזק בעבר על ידי הצוות של אוניית המערכה פוזן.
הקייזר וילהלם השני בירך את הצוות על הישג.
במרץ נערכו תמרוני אימון ציים בים הצפוני, ולאחר מכן סבב תרגילים נוסף בנובמבר.
הצי התאמן גם בסקאגרק ובקטגט בתרגילי נובמבר.
השנה שלאחר מכן עקבה אחר דפוס אימונים דומה, אם כי בוצע שייט קיץ לנורווגיה.
ב-10 ביולי 1914, הלגולנד עזבה את שפך היאדה כדי להשתתף בהפלגת אימוני הקיץ השנתית לנורווגיה.
הצי, יחד עם כמה צוללות גרמניות, התאספו בסקיין ב-12 ביולי כדי לתרגל התקפות סירות טורפדו, תמרוני ספינות בודדות וטכניקות זרקור.
הצי הגיע לפיורד של סונגה עד 18 ביולי, אבל הלגולנד נאלצה להמתין עד אחרי חצות עד שנתב ידריך אותה לתוך המים הסגורים של הפיורד.
הלגולנד הצטרפה לפרידריך דר גרוסה, הסיירת הקלה מגדבורג, ויאכטת הקייזר הוהנצולרן בבאלהולם.
באותו יום, הלגולנד העמיסה 1,250 טונות של פחם ממובלת פחם נורווגית.
למחרת בבוקר להלגולנד הצטרפה אחותה אולדנבורג, ושתי האוניות הפליגו חזרה לגרמניה, והגיעו בבוקר 22 ביולי.
בערב 1 באוגוסט הודיע הקפטן לצוות כי הקייזר הורה לצי להתכונן ללחימה עם הצי הרוסי.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, הלגולנד שובצה בפלגה I, שייטת אוניות המערכה הראשונה.
הלגולנד הוצבה ליד האי המבוצר בכבדות Wangerooge ב-9 באוגוסט.
שדות מוקשים וקווי כלונסאות של סיירות, סירות טורפדו וצוללות הוצבו שם גם כדי להגן על וילהלמסהאפן.
המנועים של הלגולנד הוסיפו לפעול במשך כל הפריסה שלה, כדי שהיא תהיה מוכנה להגיב בהתראה של רגע.
ארבעה ימים לאחר מכן, ב-13 באוגוסט, הלגולנד חזרה לווילהלמסהאפן לתדלק.
למחרת החלו להגיע חיילי מילואים של הצי כדי למלא את ההשלמות של אוניות המערכה הגרמניות בזמן המלחמה.
הפעולה הימית הגדולה הראשונה בים הצפוני, קרב מפרץ הלגולנד, התרחשה ב-28 באוגוסט 1914. הלגולנד שוב הוצבה מול וונגרוג'.
למרות קרבתה לקרב, הלגולנד לא נשלחה לסייע לסיירות הגרמניות הנצורות, מכיוון שלא ניתן היה להסתכן בהתקפה בלתי נתמכת נגד כוחות בריטיים עדיפים.
במקום זאת, האונייה קיבלה הוראה להטיל עוגן ולהמתין להחלפתה על ידי תירינגן.
בשעה 04:30, הלגולנד, שהוצבה ליד האי המבוצר בכבדות Wangerooge, קיבלה את ההוראה להצטרף לאוסטפריזלנד ולהפליג מהנמל.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-31 באוגוסט, הלגולנד הוכנסה למבדוק לצורך תחזוקה.
אחר הצהריים של 7 בספטמבר, הלגולנד ושאר צי הים הפתוח ערכו שייט אימונים לאי המרכזי הלגולנד.
המבצע הגדול הראשון של המלחמה שבו הלגולנד השתתפה בפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי ב-15–16 בדצמבר 1914. הפשיטה נערכה בעיקר על ידי סיירות המערכה של קבוצת הסיור I.
הלגולנד ושאר הדרדנוטים של צי הים הפתוח, העניקו תמיכה מרוחקת בסיירות המערכה של פרנץ פון היפר.
ב-17 בינואר הורה אינגנול על הלגולנד לחזור למספנה לתחזוקה נוספת, אבל היא לא נכנסה למבדוק היבש עד שלושה ימים לאחר מכן, בגלל קושי לעבור בתא שיט בתעלה.
עד אמצע החודש, עזבה את המבדוק; לאחר מכן תפסה את המבדוק הסיירת המשוריינת SMS רון.
ב-10 בפברואר, לגולנד ושאר השייטת הראשונה הפליגו מתוך וילהלמסהאפן לכיוון קוקסהאפן, אך ערפל כבד הפריע לתנועה במשך יומיים.
לאחר מכן עגנו האוניות מול ברונסבוטל לפני שהמשיכו דרך תעלת קיל לכיוון קיל.
הצוותים ערכו אימוני ירי עם התותחים הראשיים והמשניים ואימוני ירי טורפדו ב-1 במרץ.
בלילה שלאחר מכן ערכו הצוותים אימוני לחימה ליליים.
ב-10 במרץ שוב עברה השייטת דרך התעלה כדי לחזור לוילהלמסהאפן.
הערפל שוב האט את ההתקדמות, והאוניות לא הגיעו לנמל עד 15 במרץ.
הלגולנד, שלוש האוניות האחיות שלה וארבע אוניות המערכה מסדרת נסאו הוקצו לכוח המשימה שהיה אמור לחפות על הגיחה למפרץ ריגה באוגוסט 1915. השייטת הגרמנית, שהייתה בפיקודו של היפר, כללה גם את סיירות המערכה פון דר טאן, מולטקה וזיידליץ, מספר סיירות קלות, 32 משחתות ו-13 שולות מוקשים.
התוכנית קראה לטהר נתיבים בשדות המוקשים הרוסיים כדי שניתן יהיה לחסל את הנוכחות הימית הרוסי, שכללה את אוניית המערכה הפרה-דרדנוט סלאבה.
הגרמנים היו אמורים להניח שדות מוקשים משלהם כדי למנוע מאוניות רוסיות לחזור למפרץ.
הלגולנד ורוב האוניות הגדולות האחרות של צי הים הפתוח נשארו מחוץ למפרץ במשך כל המבצע.
בפיקודו של קפטן פון קאמקה, הלגולנד לחמה בקרב יוטלנד, לצד אוניות האחות שלה בשייטת אוניות המערכה הראשונה.
במשך רוב הקרב, שייטת אוניות המערכה הראשונה היוותה את מרכז מערך הקרב, מאחורי שייטת אוניות המערכה השלישית של קונטר-אדמירל פאול בהנקה, ואחריה הפרה-דרדנוטים הקשישות של קונטר-אדמירל פרנץ מאובה של שייטת אוניות המערכה השנייה.
הלגלנד ואחיותיה נכנסו לראשונה לקרב ישיר זמן קצר לאחר השעה 18:00. המערך הגרמני ירה אש כבדה לעבר שתי משחתות בריטיות נומאד ונסטור.
נומאד, שהותקפה על ידי אוניות המערכה מסדרת קייזר בראש הקו, התפוצצה וטבעה בשעה 18:30, וחמש דקות לאחר מכן הוטבעה נסטור, מירי ראשי ומשני מהלגולנד, תירינגן ועוד כמה אוניות מערכה גרמניות.
בשעה 19:20, הלגולנד וכמה אוניות מערכה אחרות החלו לירות על אה"מ וורספייט, שיחד עם אוניות המערכה האחרות מסדרת קווין אליזבת של שייטת אוניות המערכה החמישית, רדפו אחרי כוח סיירות המערכה הגרמניות.
הירי נפסק במהירות, שכן הגרמנים איבדו את הראייה אל מטרתם; הלגולנד ירתה רק כ-20 פגזים מהתותחים העיקריים שלה.
בשעה 20:15, במהלך הפנייה לאחור השלישית, הלגולנד נפגעה על ידי פגז חודר שריון (AP), מברהאם או וליאנט, בחלק הקדמי של האונייה.
הפגז פגע בחגורת השריון כ-0.8 מטר (32 אינץ') מעל קו המים, שם השריון היה רק בעובי 15 ס"מ.
הפגז 15 אינץ' התפרק בפגיעה, אך הוא עדיין הצליח לקרוע חור בגודל בגוף האונייה.
גשם של רסיסים ירד על תותח 15 ס"מ בצד השמאלי, אם כי עדיין היה ניתן לירות בו.
בערך 80 טונות של מים חדרו לאונייה.
הסדר התהפך ברובו, עם ארבע אוניות המערכה מסדרת נסאו בראש, ואחריהן ישירות אוניות המערכה מסדרת הלגולנד, עם האוניות מסדרות קייזר וקניג מאחוריהם.
כאשר את המערך מאחור סגרו הפרה-דרדנוטים של השייטת השנייה; סיירות המערכה הגרמניות המרוסקות היו מפוזרות בשלב זה.
בסביבות חצות ב-1 ביוני, האוניות מסדרות נסאו והלגולנד במרכז המערך הגרמני באו במגע עם שייטת המשחתות הרביעית הבריטי.
השייטת הרביעית הפסיקה את הפעולה באופן זמני כדי להתארגן מחדש, אבל בסביבות השעה 01:00, נקלעה מבלי משים למערך הדרדנוטים הגרמניות בפעם השנייה.
הלגולנד ואולדנבורג פתחו באש על שתי המשחתות הבריטיות המובילות.
הלגולנד ירתה שישה מטחים מהתותחים המשניים שלה לעבר המשחתת פורצ'ן לפני שהיא טבעה.
זמן קצר לאחר מכן, הלגולנד העבירה את האש למשחתת לא מזוהה; הלגולנד ירתה חמישה מטחים מתותחי ה-15 ס"מ שלה לגוף לא ידוע.
המשחתות הבריטיות שיגרו טורפדות לעבר האוניות הגרמניות, אך הן הצליחו לחמוק מהן בהצלחה עם פנייה ימינה.
לאחר החזרה למימי גרמניה, הלגולנד ותירינגן, יחד עם אוניות המערכה מסדרת נסאו, נסאו, פוזן ווסטפאלן, תפסו עמדות הגנה במעגן היאדה למשך הלילה.
במהלך הקרב ספגה האונייה נזק קל בלבד.
למרות זאת, נדרשה עגינה במבדוק יבש כדי לתקן את החור בחגורת השריון.
העבודה הסתיימה עד 16 ביוני.
במהלך הקרב, הלגולנד ירתה 63 פגזי סוללה ראשיים, ו-61 פגזים מתותחי ה-15 ס"מ.
לאחר קרב יוטלנד, אדמירל שר טען שהצי אינו יכול לשבור את המצור הימי הבריטי, ושרק חידוש לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת יצליח.
כתוצאה מכך, צי הים הפתוח נשאר ברובו בנמל, למעט שתי גיחות עקרות באוגוסט ואוקטובר 1916. באפריל 1917, הלגולנד נגחה בטעות בסיירת המערכה החדשה הינדנבורג, שהייתה בתהליך הצטיידות, כשעזבה את המעגן.
באוקטובר 1917 הלגולנד, יחד עם אולדנבורג, הפליגה לאמרום כדי לקבל את הסיירות הקלות ברומר וברמזה, שחזרו מפשיטה על שיירה בריטית לנורווגיה.
ב-27 בנובמבר האונייה חצתה את תעלת הקייזר וילהלם אל הים הבלטי, אך לא השתתפה בכיבוש האיים במפרץ ריגה.
גיחת צי שלישית ואחרונה התרחשה באפריל 1918, אך נקטעה כאשר סיירת המערכה מולטקה פיתחה בעיות מנוע ונאלצה להיגרר בחזרה לנמל.
הלגולנד הייתה אמורה להשתתף בפעולה אחרונה של הצי ימים לפני שביתת הנשק, מבצע שבו עיקר צי הים הפתוח היה אמור להגיח מבסיסו בווילהלמסהאפן כדי להתנגש עם הצי הגדול הבריטי.
מפקד השייטת הראשונה שלח סירות להלגולנד ותירינגן להוריד את קציני האוניות, שהורשו לצאת ללא פגע.
לאחר ששתי ספינות טורפדו הגיעו למקום, שתי האוניות נכנעו; הצוותים שלהם נלקחו לחוף ונכלאו.
לאחר מכן התפשט המרד אל החוף; ב-3 בנובמבר, כ-20,000 מלחים, עובדי מספנה ואזרחים נלחמו בקרב בקיל בניסיון להבטיח את שחרורם של המורדים הכלואים.
עד 5 בנובמבר, הדגל האדום של הסוציאליסטים התנוסס מעל כל אוניית ראשה בווילהלמסהאפן מלבד קניג.
למחרת השתלטה מועצת מלחים על הבסיס, ורכבת שהובילה את המורדים מהלגולנד ותירינגן נעצרה בקוקסהאפן, שם נמלטו המלחים.
על פי תנאי הסכם ורסאי, כל ארבע אוניות המערכה מסדרת הלגולנד פורקו מנשקן ונמסרו כשלל מלחמה למדינות ההסכמה כתחליפים לאוניות שהוטבעו בסקפה פלו.
ב-21–22 בנובמבר 1918, הלגולנד הפליגה להארוויץ' כדי לחלץ את צוותי הצוללות שנכנעו שם.
לאחר מכן היא הוצאה משירות פעיל ב-16 בדצמבר 1918. הלגולנד ואחיותיה נמחקו מרשימות הצי הגרמני ב-5 בנובמבר 1919. הלגולנד הועברה רשמית לבריטניה ב-5 באוגוסט 1920. היא נגרטה במורקמבה; העבודה החלה ב-3 במרץ 1921. סמל האונייה נשמר כיום במוזיאון ההיסטוריה הצבאית של הבונדסוור בדרזדן.
הֶלְגֶה רוֹדֶה (קרי: רוֹדֶ'ה) (בדנית: Helge Rode; ) היה סופר, משורר, מחזאי, מבקר ועיתונאי דני.