tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיכוך זה עם השלטון הבריטי החריף והוביל לתהליך המהפכה האמריקאית החל מ-1765, אירועים בולטים בתהליך זה היו טבח בוסטן (1770) ומסיבת התה של בוסטון (1773), שבה מתיישבים זעמו על מדיניות המיסוי של המושבות על ידי הפרלמנט.
ב-1775 פרצה מלחמת העצמאות של ארצות הברית ושנה לאחר מכן הכריז הקונגרס על עצמאות והפך את שלוש עשרה המושבות לארצות הברית של אמריקה.
באותה שנה פורסמה הכרזת העצמאות של ארצות הברית שקבע עקרונות של חירות ושוויון כאבן יסוד של החברה, והפך את רעיונות זכויות האדם למסגרת פוליטית מעשית.
חוקת ארצות הברית, שנחתמה בשנת 1787 ונכנסה לתוקף ב-1789, קבעה את מבנה השלטון הפדרלי והבטיחה את זכויות המדינות, והגבילה את כוחו של השלטון באמצעות הפרדת רשויות, אך לא התייחסה במפורש לזכויות הפרט (למעט הזכות לצו הביאס קורפוס).
בעקבות דרישות הציבור, נוסחו ואושרו ב-1791 עשרה תיקונים לחוקה, הידועים כמגילת הזכויות.
מגילת הזכויות הבטיחה חירויות בסיסיות כגון חופש דת, חופש ביטוי, חופש התכנסות וזכות להגיש פניות לממשל.
בתחילה היא חלה רק על השלטון הפדרלי.
בהמשך, עם חקיקת התיקון ה-14 ב-1868, הורחבה תחולתה גם למדינות, והבטיחה הגנה רחבה יותר על זכויות האדם.
השפעת רעיונות זכויות האדם והשאיפה לעצמאות משליטים ריכוזיים ניכרה גם בהמהפכה הצרפתית שפרצה ב-1789. בתקופה זו פורסמה הצהרת זכויות האדם והאזרח, אשר הרחיבה את ההכרה בזכויות לכל האזרחים, תוך הדגשת זכויות טבעיות, שוויון בפני החוק והגנה משפטית.
למרות ההצהרות המתקדמות ושינויים חברתיים רבים, המהפכה הצרפתית לא יישמה את זכויות האדם באופן מלא.
השלטון ריכוזי שהחל בעקבותיה, כולל משטר הטרור והתקופה שלאחר מכן תחת נפוליאון בונפרטה, פגע רבות בחירויות פרטיות והגבלת הסמכויות לא תמיד הוחלה בפועל.
עם זאת, ההצהרה והשיח הפוליטי שהוביל אליה הניחו את היסודות לשינויים ארוכי טווח: רעיונות השוויון, זכויות האזרח וחירות הפרט הובילו לביסוס דמוקרטיה מתקדמת יותר בצרפת ובמדינות אירופה נוספות, והשפעתם ניכרה גם בתהליכי חקיקה והרחבת זכויות במהלך המאות ה-19 וה-20.
בהשראת רעיונות הנאורות קמה ברבע האחרון של המאה ה-18 התנועה לביטול העבדות, ודרשה את סיום סחר העבדים האטלנטי ואת העבדות בכלל.
ב-1750 אנתוני בנזט שהיה מורה קוויקרי, החל בפעילות פומבית נגד העבדות.
בנזט השפיעה על מספר בריטים ביניהם תומאס קלארקסון, ויליאם וילברפורס ואלו החלו לטעון שהעבדות מנוגדת לזכויות האדם הבסיסיות ולמוסר.
בשנת 1775 הוקמה "האגודה לביטול העבדות בפנסילבניה", בין מקימה ותומכיה היו אנתוני בנזט, תומאס פיין, ובנג'מין ראש.
בשנת 1787 קמה בלונדון האגודה לביטול העבדות בבריטניה.
היא אספה עדויות של עבדים לשעבר, הפיצה מחקרים על התנאים הקשים במטעי הסוכר והפעילה לובי על הפרלמנט הבריטי.
ב-1788 הוקמה בפריז "האגודה של ידידי השחורים", ותנועה דומה קמה בהולנד.
הבריטים ביטלו את סחר העבדים ב-1807, ובהמשך בוטלה העבדות החוקית במרבית המושבות במהלך המאה ה-19.
הפילוסופית מרי וולסטונקראפט היא אחת החלוצות של הפמיניזם המודרני וההגות על זכויות האדם וזכויות האשה בשלהי המאה ה-18. ב-1790 פרסמה את ספרה הגנה על זכויות האדם - בו טענה שכל אדם, על פי טבעו, מחזיק בזכויות יסודיות - חירות, חינוך והכרה מוסרית, ללא קשר למינו או למעמדו חברתי.
היא קשרה את רעיון זכויות האדם גם לנשים, והדגישה שהחברה מאבדת את עקרונות הצדק והחירות כאשר חצי מאוכלוסייתה מופלית ומודרת מהזדמנויות בסיסיות.
ספרה הגנה על זכויות האישה מ-1792 התפרסם אף יותר - הספר דרש שוויון בחינוך - השכלת נשים, בכך שנשים יקבלו חינוך שווה לזה של גברים, כדי שיוכלו לפתח את השכל, המוסר והעצמאות האישית שלהן.
וולסטונקראפט קראה להכרה משפטית בזכויות נשים, כולל זכויות פוליטיות וחברתיות, והציגה את השוויון המוסרי כבסיס לחברה צודקת יותר.
תרומתה של וולסטונקראפט הייתה פורצת דרך, שכן היא קישרה בין המאבק להרחבת זכויות האדם לבין מאבק פמיניסטי ברור, והניחה יסודות לרעיונות פמיניסטיים ולתנועות שוויון נשים במאות ה-19 וה-20.
עד אמצע המאה ה-19 היו חלק מהזכויות האזרחיות לעניין מובן מאליו בארצות מערב אירופה וצפון אמריקה, לפחות בנוגע לגברים לבנים.
באותו זמן, קשה היה לדבר על זכויות פוליטיות – ההשתתפות בהליך הפוליטי, גם בארצות שנקראו דמוקרטיות, כמו ארצות הברית או שהתקיימו בהן בחירות לפרלמנט (בריטניה), הייתה מוגבלת לגברים לבנים בעלי רכוש – ולמעשה רק חלק קטן מהאוכלוסייה השתתף בבחירות.
זכויות חברתיות לא היו מוכרות כלל.
מצבן של אוכולסיות נרחבות היה במעמד חסר זכויות או עם הפליה נרחבת.
עבדים שחורים נחשבו כרכוש לכל דבר ועניין והיו יכולים לעבור עינויים, אונס, נישואים כפויים, הוצאה להורג, הטלת מום וכדומה.
גם ללא עונשים אלו עבדים נוצלו בעבודות קשות ויחס מפלה ללא כל חירות אישית.
לנשים לא הייתה זכות בחירה, גישה להשכלה, או אפילו יכולת לדבר בפומבי.
זכויות הרכוש והעבודה שלהן הוגבלו, הן לא יכלו להשתתף באופן פעיל בפוליטיקה או בנושאי ציבור, ורבים מהתחומים החברתיים והמקצועיים היו סגורים בפניהן.
גם בקרב הגברים הלבנים העניים ומשפחות עניות בכלל היו בעלי זכויות פוליטיות וכלכליות מוגבלות.
חוסר רכוש, תלות במעסיקים ועוני כללתי הגבילו מאד את היכולת להשפיע על ההליך הפוליטי, להגן על זכויותיהם הכלכליות או ליהנות משירותים ציבוריים בסיסיים.
בסוף המאה ה-19 החל תהליך התרחבות הדדי של הזכויות הפוליטיות והחברתיות.
קבוצות חברתיות שונות, ובעיקר מעמד הפועלים ולאחר מכן נשים ומיעוטים אתניים, החלו לדרוש את הרחבת זכות הבחירה כך שתכלול את כל קבוצות האוכלוסייה, ואכן השיגו מטרה זו.
בבריטניה, לדוגמה, הורחבה זכות הבחירה לכלל הגברים בשנת 1918 והורחבה עוד כך שתכלול גם את הנשים בשנת 1928. מרגע שהשיגו המעמדות הנמוכים את היכולת להשפיע על המערכת הפוליטית, החלו ליישם יכולת זו על-מנת להרחיב את זכויותיהם – וכך החלו להיווצר הזכויות החברתיות, שיישומן המעשי היה במסגרת מדינת הרווחה.
התהליך שאירע במונרכיות, בעיקר במרכז אירופה, היה הפוך.
דרישות של ליברלים לרפורמות שלטוניות ולדמוקרטיזציה ושל סוציאליסטים למהפכה, היוו איום על המשטר.
על מנת להתמודד עם איום זה, הנהיגו מנהיגי מדינות אלו, ובראשם אוטו פון ביסמרק, תוכניות רווחה שהבטיחו את רווחתם של ההמונים – אך באופן שקשר אותם לשלטון, וכך מנעו את הופעתן של הזכויות הפוליטיות, למעשה עד שהובסו במלחמת העולם הראשונה.
שנות החמישים עד שנות השבעים של המאה ה-20 היו תקופת הפריחה של הזכויות החברתיות.
הזכויות הקיימות הורחבו וזכויות חדשות נוספו באופן רציף.
במחצית השנייה של המאה ה-20 התבסס המושג "מדינת רווחה".
מושג זה מעניק אחריות על המדינה לדאוג לרווחתם של אזרחיה, גם אם המדינה נוקטת במדיניות שוק חופשי.
הרציונל מאחורי תפיסה זו הוא להשתמש במנגנון של השוק החופשי על מנת להגדיל את נתח עוגת התקציב המדיני ולהשתמש בו כדי לספק לאזרחים שירותים כמו חינוך, רווחה תשתיות ובריאות.
שני מסמכים שנחשבים למבשרי עידן זכויות האדם המודרני הם מגילת הזכויות שנוספה לחוקת ארצות הברית (מ-1787 ועד 1789), והצהרת זכויות האדם של המהפכה הצרפתית (שנת 1789).
המסמך שנחשב מכונן לזכויות האדם בזירה הבין-לאומית הוא ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות אדם שאימץ ארגון האומות המאוחדות בשנת 1948.
בישראל מעוגנות זכויות האדם בשני חוקי יסוד: חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק.
מטבען, זכויות האדם הן יחסיות ולא ניתן ליישמן באופן מוחלט.
כאשר שתי זכויות של פרטים שונים מתנגשות זו עם זו, או כאשר יש התנגשות בין זכות לבין אינטרס ציבורי (אף אם הוא אינו מגיע כדי זכות מוכרת), יש לקבוע לאיזה מבין הערכים המתנגשים יש לתת עדיפות תוך פגיעה מזערית באחר.
לדוגמה, תיתכן התנגשות בין חופש הביטוי לבין זכותו של אדם לכבוד, כאשר מדובר בביטוי מבזה.
לכן יש מגבלות על חופש הביטוי, אם כי הן עצמן מוגדרות באופן צר על מנת שלא לפגוע יתר על המידה בחופש הביטוי.
הקביעה אילו אינטרסים מצדיקים פגיעה בזכויות נעשית בחקיקה ופסיקה.
האיזון במקרים קונקרטיים בין הערכים המתנגשים הוא על פי רוב תפקידה של מערכת המשפט.
ישנה מחלוקת לגבי תחולתן של זכויות אדם בעת מלחמה.
הגישה הרווחת בעולם היא שבעת מלחמה, דיני זכויות האדם חלים יחד עם דיני המלחמה, על בסיס ראיית שתי מערכות הדינים כמשלימות זו את זו.
זאת בפרט בהקשר של תחולת שתיהן על השטחים הכבושים על ידי ישראל מאז 1967. זו הגישה המקובלת, למשל, בבית הדין האירופי לזכויות אדם.
מאידך, ארצות הברית, ישראל והממלכה המאוחדת טוענות לתחולת דיני המלחמה בלבד, מתוך הכרה בשינוי הנסיבות שאינו מאפשר משטר רגיל.
תפקיד המדינה בהבטחת זכויות האדם
למדינה תפקיד כפול בכל הנוגע להבטחת זכויות האדם:
תפקיד סביל: למדינה אסור לפגוע ללא הצדקה בזכויות האדם.
בלשונו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו: "אין פוגעים בזכויות שלפי חוק-יסוד זה אלא בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש או לפי חוק כאמור מכוח הסמכה מפורשת בו.".
תפקיד פעיל: המדינה מחויבת לפעול כדי להגן על זכויות האדם מפני פגיעה על ידי צדדים שלישיים (למשל, להגן על זכותם של תושבי המדינה לשלמות גופנית על ידי חקיקה שאוסרת תקיפה, שימוש במשטרה למניעת פשע, והעמדה לדין של מי שתקף אנשים אחרים), ולספק לתושבי המדינה תנאי מחיה נאותים שיאפשרו מימוש זכויותיהם.
הדעות חלוקות בנוגע למידת האקטיביות שעל המדינה לגלות.
בישראל, קיימים שני סעיפים בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ממחישים את ההבחנה בין תפקידה הסביל לתפקידה הפעיל של המדינה:
בסעיף 2 נאמר: "אין פוגעים בחייו, בגופו, או בכבודו של אדם באשר הוא אדם".
זוהי חובתה הסבילה של המדינה – אסור לה לפגוע בזכויות המנויות בסעיף זה.
סעיף 4 מרחיב את חובתה של המדינה ביחס לזכויות אלה וקובע: "כל אדם זכאי להגנה על חייו, על גופו ועל כבודו".
בסעיף זה נדרשת המדינה לפעול באופן פעיל להבטחת הזכויות.
הרחבתן של זכויות האדם לתחומים שבהם נדרשת מעורבות אקטיבית של המדינה ולא רק אי-התערבות מצידה מעוררת שאלה של היחס בין החובה של המדינה להבטיח זכויות לבין חופש הפעולה שלה בחלוקת משאבים ציבוריים.
הבטחתן של זכויות רבות כרוכה בהשקעת משאבים כלכליים.
לא לכל מדינה יש משאבים פנויים רבים, ולמדינות שונות סדרי עדיפויות שונים לגבי יעדי ההשקעה.
עקרונות של אי התערבות – בין-לאומית, שיפוטית – מגבילים את היכולת להכתיב למדינה כיצד להשקיע את משאביה.
נוכח זאת יש פערים גדולים ברמת ההבטחה של זכויות בין מדינות שונות, במיוחד בתחומים כמו חינוך, בריאות, ורווחה סוציאלית.
מקובל לציין את מדינות העולם השלישי כאלו שמתקשות להעניק זכויות אלה ברמה הנראית מובנת מאליה במדינות המערב.
לדוגמה, הזכות לחינוך בישראל כוללת חינוך חובה חינם עד כיתה י"ב וחינוך מסובסד בכל מערכת החינוך, כולל בחלקים מהחינוך האקדמי, זאת לעומת מדינות רבות במרכז אפריקה, הנאבקות לגייס את המשאבים הנדרשים לאפשר חינוך חינם לילדים עד כיתה ד'.
עם זאת, ישנם סטנדרטים בין-לאומיים שנחשבים הכרחיים לכל מדינה, יהא מצבה הכלכלי אשר יהא.
למשל, על פי אמות המידה הבין-לאומיות, חובתה של כל מדינה לספק חינוך יסודי חינם.
התערבות או כיבוש של מדינה אחת בענייניה של מדינה אחרת, ובייחוד כאשר מדובר במעצמות או אימפריות, היא תופעה חוזרת בהיסטוריה העולמית.
מעצמות נטו להצדיק התערבויות מסוג זה בטיעונים של ביטחון, שליחות דתית או מוסרית, הפצת דמוקרטיה, הגנה על זכויות אדם או שמירה על יציבות אזורית.
עם זאת, בפועל התערבויות רבות לוו בפגיעה בריבונות המדינות הכבושות, בכפיית סדר פוליטי וחברתי זר ובהעמקת תלות כלכלית ופוליטית במעצמה השלטת.
גם כאשר ההתערבות הוצגה כזמנית או כהכרחית, השלכותיה ארוכות הטווח כללו לעיתים קרובות חוסר יציבות, התנגדות מקומית, אלימות ממושכת ופגיעה בלגיטימיות של מוסדות השלטון.
ידועים מקרים רבים של התערבויות מזיקות במיוחד לזכויות אדם ולרווחת האוכלוסייה בהיסטוריה.
פלישות האימפריה הספרדית והאימפריה הפורטוגזית לדרום ולמרכז אמריקה הובילו לקריסה דמוגרפית רחבת היקף, שבה נספו עשרות מיליוני בני אדם כתוצאה משילוב של מגפות, מלחמות, ועבודת כפייה.
מקרים נוספים כוללים את קונגו החופשית תחת שלטון בלגי, את הכיבוש הבריטי של הודו, ואת מדיניות היעוד הגלוי בארצות הברית, שבמסגרתה גורשו, הוכחדו או נדחקו אוכלוסיות ילידיות בהיקף נרחב.
גם אימפריות לא־אירופיות הפעילו מדיניות של כיבוש והתערבות שפגעה באוכלוסיות מקומיות, כגון התרחבותה של האימפריה הרוסית ולאחר מכן ברית המועצות במזרח אירופה, בקווקז ובמרכז אסיה; דיכוי אזורים ועמים בהאימפריה העות'מאנית; וכן מדיניות ההתרחבות והשליטה של הרפובליקה העממית של סין באזורים כמו טיבט ושינג'יאנג.
במקרים רבים, כיבושים והתערבויות אלה לוו בדיכוי פוליטי, כפייה תרבותית, טיהור אתני, מוות המוני, אונס, ביזה וניצול כלכלי.
במהלך המאות וה-19 וה-20, מדינות דמוקרטיות ובמיוחד מעצמות בשליטה דמוקרטית התערבו לעיתים כדי למנוע פשעים חמורים במדינות אחרות.
בתקופת השואה, גורמים בינלאומיים שונים, כולל דיפלומטים, ארגוני סעד וארגוני הצלה, פעלו להצלת יהודים ואוכלוסיות אחרות שנרדפו על ידי הנאצים.
בשנות ה-90, בעקבות כישלונות של הקהילה הבין-לאומית למנוע מקרים של רצח עם, כמו רצח העם ברואנדה וטבח סרברניצה, החלו הוגים שונים לתהות מה המגבלה שיש להטיל על עקרון הריבונות המדינית כאשר עיקרון זה משמש כדי לבצע פשעים נגד האנושות.
בשנת 2001 נוסח לראשונה העיקרון במשפט ובמוסר הבינלאומי בשם אחריות להגן - (R2P).
העיקרון נוצר בעקבות פרסום מסמך של הוועדה הבינלאומית להתערבות וריבונות מדינות (ICISS) - שכותרתו „אחריות להגן" The Responsibility to Protect.
לפי העיקרון של אחריות להגן, ריבונות מדינה אינה מקנה רק זכויות למדינה אלא גם אחריות - ובראשן האחריות להגן על אוכלוסייתה מפני פשעים חמורים: רצח עם, פשעי מלחמה, טיהור אתני ופשעים נגד האנושות.
ללא הגנה בפועל על זכויות אדם הן עלולות להפוך לאות מתה.
במהלך השנים קמו ארגונים לא ממשלתיים רבים שלקחו על עצמם תפקיד זה.
מודל זה התפתח בארצות הברית בשנות החמישים והשישים, עם תחילת המאבק של אפרו-אמריקנים בדרישה להשוות את זכויותיהם לאלו של הלבנים.
הוביל את המאבק הכומר מרטין לותר קינג, שהקים את התנועה לזכויות האזרח שנאבקה ועדיין נאבקת על קיום זכויות אלו.
לאור הצלחתה של התנועה לזכויות האזרח, קמו ארגונים לא ממשלתיים רבים שהציבו לעצמם כמטרה את השמירה על זכויות האזרח, בין אם בארצם הם או בצורה בין-לאומית.
שניים מהבולטים בארגונים הללו הם אמנסטי ומשמר זכויות האדם.
בשנת 1972 הוקמה האגודה לזכויות האזרח בישראל, שהיא עד היום (2021) ארגון זכויות האדם הגדול בישראל.
בעקבות האגודה, שהחלה דרכה כארגון היחיד בישראל לזכויות אדם, צמחו לאורך השנים ארגוני זכויות אדם לנושאים מסוימים (למשל: זכויות עובדים, הזכות לבריאות ועוד) או לקבוצות אוכלוסייה מסוימות (למשל: ילדים, נשים, פלסטינים שהם אזרחי ישראל ואלה שחיים תחת השלטון הישראלי ביהודה ושומרון, עובדים זרים, אנשים עם מוגבלויות ועוד).
זיתן הוא מושב של תנועת המושבים במחוז המרכז בישראל ליד נמל התעופה בן-גוריון השייך למועצה אזורית שדות דן.
זיתן הוא היישוב המזרחי ביותר במועצה.
המושב נמצא דרומית מזרחית למושבים יגל ואחיעזר, צפונית מזרחית למסילת הרכבת תל אביב לוד, צפונית לעיר לוד ומערבית למחלף לוד.
השם הוא סמלי ולו מספר משמעויות:
דומה לשם היישוב זליתן בלוב ממנו עלו רוב מייסדי היישוב.
נגזר מהמילה זית, בעבר היו באזור עצי זית רבים.
זיתן מובא במקרא כשם פרטי לאחד מבני שבט בנימין, שהתנחל בסביבה זו, מזרחה בהרים: ()
המושב נוסד ביום כ' בסיוון תש"י, 5 ביוני 1950 על ידי עולים מלוב, בעיקר, יוצאי עיירה בשם זליתן , ומיהדות מרוקו.
המושב הוקם ל-73 משפחות שכל אחת קיבלה 23 דונם.
המתיישבים הגיעו לנקודה ב-1 ביולי 1950 והתגוררו תחילה באוהלים.
בתחילה גידלו עופות וכבשים אך זה לא צלח והוקמו רפתות.
בשנת 1954 הורחקו מהמושב שני מתיישבים שלא עבדו את המשקים שלהם.
בשנת 1962, בהתאם למדיניות משרד החקלאות להרחיק את הרפתות לפריפריה, חוסלו הרפתות במושב.
לאור פיתוח מקומות העבודה באזור, עברו רוב התושבים בסוף שנות ה-60 לעבודות חוץ והשכירו את משקיהם.
בין השאר גודלו במשקים המושכרים בוטנים.
בתחילת 1955 הושלם הכביש למושב.
עד שנת 1969 טרם הותקנה מערכת ביוב במושב ולבתים אפילו לא היו בורות ספיגה.
במקום פעל בעבר בית ספר יסודי, אך כיום ילדי גיל בית הספר היסודי נוסעים לבית ספר אזורי במושב ניר צבי (לחינוך ממלכתי) ובית ספר במושב חמד (לחינוך ממלכתי-דתי).
בוגריו לומדים בערים לוד, שוהם ויהוד.
חלק מתושבי המושב משכירים מחסנים בשטחים ששימשו אותם בעבר לחקלאות.
בשנים האחרונות הופשרו קרקעות נוספות בתוכנית ההרחבה, והמושב קולט משפחות נוספות.
זיתן נמצא כ-45 מטרים מעל גובה פני הים.
בשכנות לזיתן נמצאים המושבים אחיעזר ויגל.
במקום הוקם ב-1978 בית כנסת על שם בושאייף, צדקת יהודיה מהעיר זליתן שבלוב.
בבית הכנסת מתקיימות תפילות בכל ימות השבוע.
לימים הוקם במקומו בית כנסת גדול ומפואר במיוחד, המהווה העתק מדויק של בית הכנסת בזליתן שבלוב.
בית הכנסת נחשב לאחד ממוסדות הליבה של יהדות טריפולי, ובמקום נערכות הילולות המוניות בחג סוכות ובל"ג בעומר.
בשנת 2023 פורסמה כתבה בערוץ כאן 11 שסקרה את ההילולה ואת האמונות והמסורות סביבה, כמו גם את הקשר של יהודי טריפולי לצדקת בושאייף.
מלבד החגיגה הדתית-מיסטית במקום מתקיים יריד מזון הכולל דוכנים צבעוניים, ואוכל מהמטבח הצפון אפריקאי.
היישוב מנוהל על ידי שתי ועדות:
הוועד המנהל של האגודה החקלאית (נבחר בבחירות בעלי המשקים)
הוועד המוניציפלי הכפוף למועצה האזורית (נבחר בבחירות כלל התושבים)
האישים הבאים קשורים למושב זיתן:
הרב צוריאל שקד - היה זקן חכמי טריפולי, לוב, מורה ומחנך, מנהיג ציוני של קהילת יהודי לוב.
בלוב התגורר בעיירה זליתן ושימש בה כרב בבית הכנסת בושאייף.
לאחר עלייתו ארצה לימד בין היתר גם בבית הספר בזיתן.
רוני חפר - סופר ילדים ומאייר ישראלי.
תמיר מורג - עיתונאי ישראלי.
זכויות בעלי חיים או שחרור בעלי חיים הוא עקרון פילוסופי ומוסרי לפיו יש לראות בבעלי חיים נוספים מלבד האדם כבעלי זכויות העומדות בפני עצמן, ולא כרכוש הנמצא בבעלות האדם, או חפץ דומם שניתן לפגוע בו.
בבסיס גישה זו קיימת ההנחה כי בעלי חיים הם משתתפי מוסר ולכן הימנעות מפגיעה בזכויות בעלי החיים עומדת בפני עצמה, ולא כאקט של התחשבות מצד בני האדם ממניעים אנתרופוצנטרים.
בין התחומים בהם טענה זו חשובה נמצאים החקלאות התעשייתית, תעשיית האופנה (יצרני עור, פרווה, צמר), ניסויים בבעלי חיים, פגיעה בשטחים פתוחים ובשטחי מחיה של חיות בר על ידי פעילות אנושית, ותעשיות שעושות שימוש בבעלי חיים לצורכי בידור.
המונח משמש גם בדיון על סבל של חיות בר.
את המושג 'זכויות בעלי חיים' ניתן להבין בשני אופנים שונים:
במובן הרחב, המושג 'זכויות בעלי חיים' מגדיר את כלל העיסוק האתי במעמדם המוסרי של בעלי החיים, וכולל גם תאוריות שאינן עוסקות בזכויות ואף נמצאות במתח מול המושג 'זכויות'.
כזו היא הגישה התועלתנית שניסח הפילוסוף פיטר סינגר בספרו 'שחרור בעלי חיים'.
פיטר סינגר, נתפס כאבי התנועה לזכויות בעלי חיים, אף על פי שהוא מבסס את טיעוניו על תאוריה תועלתנית ולא על תאוריה של זכויות.
תחת מובן רחב זה, ניתן להכליל שלל גישות מוסריות שדוגלות בהתחשבות מוסרית בבעלי חיים כגון רווחת בעלי חיים והגנת בעלי חיים וכן גישות נוספות שהתפתחו לפני או בסתירה לפילוסופיה בנושא זכויות בכלל, וזכויות בעלי חיים בפרט.
במובן הצר, המושג 'זכויות בעלי חיים' מתאר את הגישה הספציפית המשלבת בין הרעיון של מעמד מוסרי לבעלי חיים לבין תאוריה מוסרית הנשענת על הרעיון של זכויות, כפי שהתפתח בהגות הליברלית.
לפי מובן זה, לבעלי חיים יש מעמד מוסרי מתוקף זכויות טבעיות כגון הזכות לכבוד.
תורתו של פיטר סינגר, הנשענת על תאוריה של אינטרסים ולא על תאוריה של זכויות, לא יכולה במשמעות צרה זו להיות מובנת כתאוריה העוסקת בזכויות בעלי חיים.
לעומת זאת, הגותו של הפילוסוף טום ריגן הנשענת על תאוריה מוסרית דאונטולוגית, ובאה לידי ביטוי בספרו 'הטיעון לזכויות בעלי חיים' מהווה את הדוגמה הבולטת ביותר למובן צר זה של המושג 'זכויות בעלי חיים'.
הרעיון היסודי של תפיסת זכויות בעלי חיים, הוא כשמה – שלבעלי חיים יש זכויות יסודיות, שאינן תלויות בהשתייכותו של יצור חי למין ביולוגי שונה, ולפיכך מעשים כגון אכזריות לבעל חיים פוגעים בזכות הבסיסית, אפילו אם אינם מתבצעים כהתעללות לשמה, אלא בהצדקה של שירות אינטרס אנושי כלשהו.
בשל כך, התנועה לזכויות בעלי חיים מתנגדת לכל פגיעה בבעלי חיים, גם אם היא מבוצעת לשם אינטרס אנושי כלשהו, כגון מזון מהחי, או לבוש מעורן או מפרוותן של חיות.
הוגים רבים ניסו להגדיר את הקריטריונים על-פיהם מושג הזכויות ראוי להיות תקף אך ורק לגבי בני-אדם, ולא לכלול בתוכו גם בעלי חיים נוספים, כגון השימוש בשפה או קיומה של מודעות עצמית.
תאוריות המבססות את המוסר על בסיס אמנה חברתית, עומדות על כך שמאחר שבעלי חיים אינם שותפים לגיבוש המוסכמות המוסריות של החברה, הם גם אינם זכאים להיות מוגנים על ידיהן.
הפילוסוף ג'ון רולס טען שהקריטריון הרלוונטי לזכות להיות חלק מהאמנה החברתית הוא "הפוטנציאל ליכולת לתפוס את העיקרון של צדק".
עם זאת, תומכי זכויות בעלי-החיים משיבים כי אותם הקריטריונים אינם משותפים בהכרח גם לכל בני-האדם ואף על פי כן, הם אינם מהווים יסוד לשלילת התחשבות מוסרית או לשלילת הזכות להיות בעלי זכויות מבני-אדם מסוימים אשר לגביהם הקריטריונים הללו אינם תקפים.
התנועה לזכויות בעלי־חיים מתמקדת בעיקר בפגיעה ממוסדת בבעלי־חיים, ויוצאת נגד מוסדות הפוגעים ברווחתם, כגון תעשיית הפרוות, תעשיית המזון מהחי (בשר, ביצים וחלב), הניסויים בבעלי חיים והשימוש בבעלי חיים למטרות בידור.
התנועה לזכויות בעלי־חיים נבדלת מהתנועה לרווחת בעלי־חיים, בכך שהיא לא דורשת רק רפורמות לשיפור מצבם של בעלי־החיים ולהפחתת הסבל הנגרם להם במסגרת השימוש בהם, אלא מערערת על עצם הניצול שלהם.
בתוך התנועה לזכויות בעלי החיים קיימת גם הגישה האבולישניסטית המדגישה את השאיפה לשחרור מוחלט של בעלי החיים על פני שיפור תנאי מחייתם של בעלי החיים.
אילו זכויות, לאילו בעלי חיים
התנועה לזכויות בעלי-החיים לא קוראת ליחס זהה בין בני אדם לבין בעלי חיים אחרים, אלא להפעלת מידה שווה של התחשבות כלפיהם, בהתאם לצרכיהם.
לבעלי חיים שונים יש צרכים שונים, לכן יישום בפועל של רעיון השוויון שונה מבעל-חיים אחד לבעל-חיים אחר, גם כשמדובר בבני אדם.
לדוגמה, תינוקות אינם מקבלים זכות הצבעה, מכיוון שאינם מפותחים וחכמים דיים.
בדומה לכך, התנועה לזכויות בעלי-החיים אינה מבקשת לתת לבעלי חיים זכויות זהות לזכויות של בני אדם (כמו זכות הצבעה), אלא להתחשב בהם באופן שווה, בהתאם לצרכיהם השונים ולמנוע מהם סבל.
מכיוון שעניינה העיקרי של התנועה לזכויות בעלי חיים הוא במניעת סבל, הקריטריון הראשי שייבחן כתנאי להכרה בזכויות, הוא יכולתו של ייצור לחוש סבל.
יכולת זו היא חלק מהתחושתיות של בעלי החיים.
כשמדובר ביצורים בעלי חוליות, בעלי מערכת עצבים מרכזית מפותחת, אין ספק רב בקשר ליכולתם לחוש כאב.
עם זאת, לגבי יצורים חסרי חוליות, שלהם אין מערכת עצבים מרכזית – כגון חרקים או רכיכות, קיים ספק רב אם אכן יש להם יכולת חישת כאב, והדעה הרווחת כיום במחקר הביולוגי היא שרובם חסרי יכולת לחוש כאב.
מנגד, גם יצורים חסרי חוליות מסוימים, כגון תמנונים או סרטנים, גילו סימנים שמעידים על יכולת חישת כאב ואף על אינטליגנציה מפותחת, וקשה למתוח קו ברור המבדיל בין יצורים בעלי יכולת חישת כאב ליצורים שחסרים יכולת זו.
לעומתם, לא נמצאו עדויות בעולם הצומח לאיברים דמויי נוירונים, סינפסות או מוח, לכן צמחים לא זכאים לזכויות בדומה לבעלי חיים, אלא לזכויות מוגבלות בלבד.
בנוסף, יש בעלי חיים הנחשבים קדושים בתרבויות מסוימות.
לדוגמה, בפולינזיה פועלים להענקת מעמד משפטי ללווייתנים במגמה לפתח חקיקה שתגן עליהם.
הקריאה לגלות יחס מתחשב כלפי בעלי חיים, במידה זו או אחרת, קיימת בתרבות האנושית עוד מזמנים קדומים, ומעוגנת במסורות דתיות.
היחס לבעלי חיים תופס מקום חשוב בעיקר בדתות המזרח, כגון ההינדואיזם הג'ייניזם והבודהיזם.
בין ההוגים של יוון העתיקה ניתן למנות את פיתגורס, אמפדוקלס ופלוטרכוס בין התומכים בהתחשבות בבעלי חיים, שאף היו צמחונים.
כבר בתנ"ך מצויים מספר ציווים הנוגעים למניעת פגיעה בבעלי חיים.
בנוסף לכך, הציווי לא תחסום שור בדישו אוסר למנוע מבהמה לאכול את המאכל עליו היא עושה את מלאכתה.
בתלמוד מסופר על רבי יהודה הנשיא שראה עגל מובל לשחיטה.
תלה העגל את ראשו בתוך בגדו, כמבקש רחמים על חייו.
אמר לו רבי: "לך, לכך נוצרת".
כיוון שלא ריחם, באו עליו ייסורים.
כמה שנים אחר כך נכמרו רחמיו על גורי חולדה, תוך שאמר: "ורחמיו על כל מעשיו".
כיוון שריחם, פסקו גם ייסוריו.
עם זאת, סיפור הבריאה התנ"כי מתאר היררכיה בין האדם לשאר בעלי החיים.
האדם, במסורת היהודית, הוא היחיד שנעשה בצלם אלוהים ועליו מוטלת הרדייה בבעלי החיים.
הנצרות אימצה לחיקה תפיסה היררכית זו וכך היא התפשטה במערב.
גישה זו הייתה מקובלת במערב ללא עוררין עד המאה ה-18, עת פילוסופים החלו להביע עמדות נאורות שאינן תלויות בכנסייה.
ההתייחסות הרצינית הראשונה למעמדם של בעלי חיים בפילוסופיה המערבית, נעשתה על ידי ג'רמי בנת'ם, אבי תורת התועלתנות, אשר כתב בספרו "הקדמה לעקרונות המוסר והחקיקה" (1781):
למרות הביקורת החריפה שהוא מביע, ההתייחסות שלו לנושא נותרה שולית למדי, ולא הורחבה מעבר למה שנכתב בפסקה זו (ולמעשה, אף הדברים הללו לא נכתבו אלא כהערת שוליים).
פילוסופים נוספים, כגון שופנהאואר, רוסו, או אמרסון הביעו ביקורתיות על היחס הבעלתני והאכזרי של בני האדם כלפי בעלי חיים, אבל באופן מועט ומאופק מאוד, והנושא נותר זנוח ולא נפתח לדיון משמעותי.
החיבור הראשון שמנסה להתייחס באופן מקצועי ונרחב לשאלת מעמדם של בעלי חיים, היה ספרו של הנרי סולט, "זכויות בעלי חיים בשיקול ביחס לקדמה חברתית" (1892).
סולט טען, שלא ניתן באופן עקבי להעניק זכויות לבני-אדם בעוד שמונעים אותן מחיות, וקרא לרפורמות נרחבות ביחס לבעלי החיים.
ספרו לא זכה לפופולריות רבה, ולא הייתה לו שום השפעה משמעותית בדורו.
רק בשנות השבעים של המאה העשרים נפתחה הסוגיה של מעמד בעלי-החיים לדיון פילוסופי רציני.
ב-1971, יצא לאור הספר "בעלי-חיים, בני-אדם ומוסר", אסופת מאמרים בעריכת סטלני גולודוביץ', שעסקה ברצינות בסוגיות של יחס לבעלי חיים.
ב-1975, יצא לאור ספרו של פיטר סינגר, "שחרור בעלי-החיים", שהיה נקודת תפנית משמעותית בתחום ההגנה על בעלי חיים, ונחשב גם כיום לאחד הספרים החשובים ביותר בתחום.
סינגר, בהסתמך על המסורת התועלתנית של בנתהם, טען שלא ניתן להצדיק פגיעה בזולת למען קידום האינטרס שלנו, כאשר הפגיעה היא קשה יותר מאשר האינטרס שאותו אנו באים לקדם.
עם זאת, ביחסנו אל בעלי-החיים, החברה מצדיקה פגיעה קשה וחמורה ביותר אפילו בשם האינטרסים האנושיים הזניחים ביותר.
הסיבה שהחברה מצדיקה פגיעה בבעלי חיים גם כשהיא חמורה יותר מהתועלת שהיא מביאה לבני-אדם, על פי סינגר, נעוצה בסוגנות (speciesism), מונח שנטבע על ידי פעיל זכויות בעלי-החיים ריצ'רד ריידר ופירושו אפליה שרירותית על רקע מין ביולוגי.
בנוסף לטיעונים התאורטיים לגבי מעמד בעלי החיים, סינגר גם סוקר בספרו את הפגיעה בבעלי חיים המקובלת בתעשיית המזון ובניסויים בבעלי חיים, ומקדיש פרק אחד לדיון מעשי לגבי קיום אורח-חיים צמחוני.
ספרו של טום ריגן, "הטיעון לזכויות בעלי-חיים", שיצא לאור ב-1983, מציע תפיסה פילוסופית שונה.
חידושו של ריגן הוא בערעור על ההנחה, שרק בני-אדם ראויים לזכויות יסודיות.
בעוד סינגר מדבר בעיקר על שיפור היחס לבעלי חיים ומסכים שלפחות בכמה מצבים היפותטיים, יהיה לגיטימי להשתמש בבעלי חיים למטרות מסוימות, ריגן דוגל ברעיון שבדומה לבני-אדם, אל לנו להתייחס לבעלי החיים כאמצעי למען תכלית מסוימת, אלא כתכלית כשלעצמם.
למרות ההבדלים התאורטיים בגישותיהם של סינגר וריגן, יש ביניהם הסכמה על ההשלכות המעשיות של הפילוסופיה שלהם – מעבר לתזונה צמחונית והפסקת הניסויים בבעלי חיים.
החוק במדינות רבות מעניק הגנה מוגבלת לבעלי חיים מפני צורות מסוימות של התעללות, אבל על-פי רוב מבלי להשתמש במושג "זכויות".
ישנם חוקים פליליים כנגד התאכזרות לבעלי חיים, חוקים שמסדירים החזקה של בעלי חיים בערים ובחוות, חוקים הנוגעים להעברת בעלי חיים בין מדינות, כמו גם חוקים הנוגעים לבידוד ובדיקה של בעלי חיים.
חוקים אלו נועדו להגן על בעלי-החיים מפגיעה פיזית לא הכרחית ולהסדיר את השימוש בבעלי חיים כמזון.
בשנת 1822, הפרלמנט הבריטי חוקק את החוק הלאומי הראשון בעולם להגנת בעלי חיים חוק למניעת אכזריות כלפי בהמות 1822. חוק זה הגן על בעלי חיים מסוימים (בעיקר אלו ששימשו את האדם לצורכי עבודה) וקבע כי אכזריות כלפי בעלי חיים היא בת ענישה.
ב-1992, שווייץ העבירה חקיקה שמכירה בבעלי חיים כיצורים חיים, ולא כחפצים; וב-2002, ההגנה על בעלי-החיים קבלה הכרה בחוקה הגרמנית כאשר הפרלמנט העליון במדינה הצביע בעד הוספת המילים "ובעלי חיים" לפסקה בחוקה שמחייבת את המדינה להגן על "היסודות הטבעיים של החיים...בשם האינטרסים של הדורות העתידיים."
שלושה חוקים עיקריים עוסקים בישראל בהגנת בעלי חיים:
חוק להגנת חיית הבר, תשט"ו–1955,
חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים), תשנ"ד–1994,
חוק צער בעלי חיים (ניסויים בבעלי חיים), תשנ"ד–1994.
החוק להגנת חיית הבר עוסק בהסדרת הציד ובכל הנוגע להחזקת חיות בר ולסחר בהן.
כל חיה המוגדרת כחיית בר, כלומר, כל בעל-חוליות (למעט דגים) שאין טבעו לחיות במחיצת האדם, מוגנת מציד אלא אם הוכרזה במפורש כמזיק או כחיית בר מטופחת או כמותרת בציד.
חוק צער בעלי חיים (ניסויים בבעלי חיים) מסדיר את נושא הניסויים בבעלי חיים בישראל.
מכוח החוק קמה בשנת 1995 המועצה לניסויים בבעלי חיים, שהיא הגוף המרכזי הממונה על ניסויים בבעלי חיים בישראל.
תפקידיה העיקריים של המועצה הם לקבוע כללים בנוגע לעריכת ניסויים בבעלי חיים ורישוי מוסדות שיערכו ניסויים בבעלי חיים.
פעילי זכויות בעלי-החיים טוענים כנגד המועצה שרוב מוחלט של חברי המועצה הם נציגים של גופים העורכים ניסויים בבעלי חיים, או המייצגים קבוצות אינטרסים המעוניינות בניסויים כאלו במגבלות מזעריות.
כמו כן נטען שרבים מהנציגים עורכים ניסויים בבעלי חיים בפועל או אף אחראים על נושא הניסויים בבעלי חיים במוסדות שבהם הם עובדים.
חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים), תשנ"ד–1994, הוא החוק המרכזי להגנת בעלי חיים בישראל.
הסעיף המרכזי של החוק הוא סעיף 2(א) הקובע איסור מסגרת: "לא יענה אדם בעל-חיים, לא יתאכזר אליו ולא יתעלל בו בדרך כלשהי".
בנוסף, החוק אוסר באופן קונקרטי על שיסוי בעלי חיים זה בזה, על ארגון תחרויות קרבות בין בעלי חיים, על העבדת בעלי חיים שאינם מסוגלים לכך עקב מצבם הגופני ועל העבדת בעל-חיים עד כדי אפיסת-כוחות.
ב-1999, לאחר מאבק ממושך של תלמידים בבתי הספר בישראל בשיתוף עם עמותת אנונימוס, נערכה במשרד החינוך ישיבה מכרעת בנוגע לניסויים בבעלי חיים בבתי ספר למטרות חינוך והוראה.
בסוף הישיבה הכריז שר החינוך דאז, יוסי שריד: "אין צורך לפשפש בקרביים של יצור חי.
יותר חשוב ללמד את תלמידי ישראל חמלה לבעלי חיים, שתביא גם ליותר חמלה כלפי בני-אדם".
מאז הופסקו הניסויים על בעלי חיים בבתי הספר בישראל .
כמו כן, ישנו איסור בחוק על קיום מופעים הכרוכים בגרימת סבל לבעלי חיים – במהלך המופע, בהכנות למופע או בהובלת בעלי-החיים למקום המופע .
הופעות אלו עשויות לכלול מופעים חינוכיים והופעות בימי הולדת, השתתפות בפרסומות והסרטת בעל החיים למטרות רווח, ועוד.
הצעת חוק צער בעלי-חיים (הגנה על בעלי-חיים) (תיקון-השתתפות חיות במופעים והגנה על חיות הבר), התש"ס-1999 נידונה על ידי הכנסת בשנת 2002. ב-15 באפריל 2006, לאחר מאבק משפטי ממושך של עמותת אנונימוס, החל להיאכף בפועל האיסור על פיטום אווזים, ומפטמות האווזים החלו להסגר.
עם זאת, מפטמות מסוימות המשיכו לפעול ומשרד החקלאות הגיש נגדן כתבי אישום.
ב-31 ביולי 2006 נכנס לתוקף גם איסור על פיטום ברווזים, ונסגרה מפטמת הברווזים בבית לחם הגלילית, היחידה מסוגה בארץ.
ארגונים לזכויות בעלי חיים עושים מאמצים רבים להגדלת המודעות למאבק שלהם ולהכנסת הנושא לתקשורת.
ארגון PETA העולמי, העמותה הגדולה ביותר בעולם לזכויות בעלי חיים, ידוע בפרובקציות הרבות שהוא יוצר על-מנת למשוך את תשומת הלב של התקשורת.
פרובוקציות אלו ספגו ביקורת רבה הן מתוך התנועה לזכויות בעלי חיים והן מחוצה לה.
פעילות התנועה לזכויות בעלי חיים מתרכזת במאבק נגד תעשיות שונות הפוגעות בבעלי חיים, וזאת בעיקר על ידי הקריאה לחרם צרכני על מוצרי התעשיות הללו.
חרם צרכני על מוצרי קוסמטיקה של חברות המבצעות ניסויים בבעלי חיים, המנוהל מאז 1980, הביא בהצלחה להתחייבות של חברות רבות לחדול מניסויים אלו, אם כי חברות רבות עדיין ממשיכות בביצוע ניסויים.
בהתאם לכך, מעודדים פעילים לזכויות בעלי חיים גם מעבר לאורח-חיים צמחוני וטבעוני, על ידי הסברה לציבור וחשיפת מידע על הפגיעה בבעלי חיים במשקים מתועשים בהם מגודלים בעלי-החיים.
מאבקים רבים לזכויות בעלי חיים מתמקדים בהיבט אחד מבודד, קשה מהרגיל, של פגיעה בבעלי חיים, במטרה להביא לרפורמה בתחום – כך למשל, במאבק נגד פיטום אווזים, במאבק נגד תעשיית עגלי החלב, או בהובלת בעלי חיים בחקלאות לטווחים ארוכים.
מאבקים עשויים גם להתמקד בחברה בודדת – כמו המאבק כנגד רשת מקדונלד'ס או המאבק נגד חברת פרוקטר אנד גמבל (החברה הפרטית הגדולה ביותר המבצעת ניסויים בבעלי חיים).
פעילים מסוימים למען בעלי חיים משתתפים בפעולות ישירות.
פעולות אלו מתבצעות לרוב תחת שם "החזית לשחרור בעלי חיים" (Animal Liberation Front – ALF), אם כי זהו אינו ארגון ממשי.
סוג נוסף של פעולה ישירה בלתי חוקית הוא "הצלה גלויה" שבהן הפעילים חודרים למתקנים הכולאים את בעלי-החיים על מנת לשחרר אותם מבלי לנסות להסתיר את זהותם, ועומדים בגלוי מאחורי המעשים שלהם, תוך כדי שהם לוקחים את הסיכון לשאת בעונש הנדרש על ידי החוק אם תוגש נגדם תביעה.
למרות זאת, עד כה לא היה עדיין ולו מקרה אחד בו הוגשה תביעה כנגד פעילות של "הצלה גלויה", ככל הנראה עקב הפרסום השלילי שתביעה כזו צפויה לגרור.
בנוסף לפעולות לא-אלימות, מקרים בודדים כללו גם איומים באלימות על מדענים המבצעים ניסויים בבעלי חיים, ואף נקיטת פעולות אלימות כנגד מדענים ואנשים אחרים הפוגעים בבעלי חיים.
פעולות אלימות כנגד בני אדם הן נדירות ביותר בקרב התנועה ושרוב הפעילים למען זכויות בעלי חיים מתנגדים לפעולות שכאלו.
מדינות אלו מגדירות פעולות מהסוג הנ"ל, כמו גם פעולות כנגד רכוש כ"טרור אקולוגי", וכיום כבר יש מספר פעילים למען זכויות בעלי-החיים בין כותלי בתי הכלא.
הארגון הגדול ביותר בישראל הפועל למען זכויות בעלי חיים הוא עמותת אנימלס, אשר רשומה משנת 1994, לאחר שפעלה מזה כמה שנים קודם לכן כעמותה לא רשמית.
העמותה פועלת להגדלת המודעות לפגיעה בבעלי חיים, על ידי הדפסה והפצה של חומרי דפוס בנושא, קיום הרצאות בבתי ספר, דוכני הסברה והוצאת השבועון "זכויות בעלי חיים השבוע", המופץ בדואר אלקטרוני מאז שנת 2001. בנוסף, העמותה מחזיקה באתר אינטרנט נרחב, וגם באתר הצמחונות והטבעונות הישראלי אשר מכיל עצות מעשיות לצמחונים ולטבעונים.
הארגון זכה לחשיפה תקשורתית נרחבת בעיקר בזכות הקמפיין נגד פיטום אווזים שהוביל, שהביא לפסיקת בג"ץ שקבעה שפיטום האווזים מנוגד לחוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים), ולכן לא חוקי.
"האגודה הישראלית נגד ניסויים בבעלי חיים" פועלת משנת 1983, וכפי שניתן להסיק משמה, מתמקדת במאבק בתחום השימוש בבעלי חיים בניסויים.
בשנת 2000 הוסיפה העמותה לתקנון שלה את ההצהרה כי העמותה דוגלת בזכויות בעלי חיים.
ב-2001, קבוצת פעילים שפרשה מעמותת אנונימוס הקימה קבוצה חדשה בשם "מאבק אחד", אשר ביקשה לשלב בפועל בין תחום זכויות בעלי-החיים לבין זכויות אדם, ולהדגיש את הקשר הרעיוני והמעשי ביניהם.
פעילות השטח של הקבוצה הייתה דלילה, ופועלה מתרכז בעיקר בייצור ועיצוב של מנשרים בנושאי זכויות בעלי חיים ואנרכיזם, שסייעו להכניס לשיח של השמאל הרדיקלי בישראל את הנושא של זכויות בעלי חיים.
מספר שנים לאחר הקמתה, הקבוצה עצמה התפרקה, ופעיליה התפזרו בין קבוצות שונות הפועלות למען זכויות בעלי חיים.
קבוצת "יומן חייתי", אשר קיימת משנת 2003, מפיקה תוכנית טלוויזיה בעלת שם זהה, המשודרת באינטרנט ובערוץ המקומי בהוט וב-yes ועוסקת בנושאי זכויות בעלי חיים.
התוכנית מציגה עדויות מצולמות על הפגיעה בבעלי חיים בתעשיות שונות, ובנוסף מידע כללי על פעילות לזכויות בעלי חיים ועל צמחונות.
בנוסף להפקות מקוריות, התוכנית גם מתרגמת ומקרינה קטעי וידאו שהופקו על ידי קבוצות דומות בחו"ל.
בשנת 2005, קמה עמותת שב"י (שחרור בעלי חיים ישראל).
עיקר פעילות העמותה הוא קיום משמרות מחאה קבועות ודוכני הסברה רבים.
העמותה מתמקדת בעיקר במאבק נגד תעשיית המזון מהחי.
עמותת תנו לחיות לחיות, שפעלה בעבר כעמותת רווחה המגישה סיוע בעיקר לכלבים ולחתולים, גם היא החלה לפנות לכיוון יותר רדיקלי של זכויות בעלי חיים, כשהקימה ב-2005 מחלקה למאבק בניסויים בבעלי חיים.ב-2012 קם ארגון בשם 269life אשר בלב עקרונותיו דרישה לשחרור כל בעלי החיים.
הארגון נקרא על שמו של עגל שנועד לשחיטה שזה היה מספרו.
ב-2 באוקטובר 2012 ערכו פעילי הארגון מיצג בכיכר רבין בו פעילים נצרבו במספר 269 על גופם.
בנובמבר המשיכו את הפעילות באירועי קיעקוע, להם חברו אירועים תומכים ברחבי העולם.
הארגון הגיע שוב לכותרות במרץ 2013, כאשר השחיתו מזרקות ברחובות אבן גבירול ודיזנגוף בתל אביב, בכיכר נגה ביפו, ואף במזרקה בחולון על ידי הנחת ראשי חיות כרותים (כגון ראש של פרה ושל עז) וצביעת המים בצבע דם כמחאה נגד "שואת בעלי החיים".
ב-24 באוגוסט 2013, התקיימה בתל אביב ההפגנה הגדולה ביותר בישראל עד אז בנושא של זכויות בעלי החיים, בה צעדו כ-3,000 צועדים.
ב-5 באוקטובר 2013, נערך "פסטיבל למען בעלי חיים" – פסטיבל הטבעונות הראשון בישראל, בו השתתפו כ-10,000 מבקרים.
ב-6 במאי 2014 ערכו פעילי 269life מיצג מחאה פרובקטיבי בפארק הירקון בשעה שהמוני ישראלים חגגו את יום העצמאות בעשיית בשר על האש.
המיצג כלל הנחת פגרי חתולים, שמתו מוות טבעי והובאו מוטרינרים, על מנגל והצגת גופות בעלי חיים ללא עור, גם הם מוטרינרים, וגם פסלוני סייטן (תחליף בשר) בצורת חתולים, לילדי החוגגים.
בעקבות המיצג החלה מהומה במקום שהפתחה לקטטה אלימה, ובסיומה נעצרו פעילי 269life על ידי המשטרה.
האירוע עורר ויכוח ער ברשת וכן דיון בקרב פעילי זכויות בעלי חיים על גבולות המחאה.
בקרב הטבעונים ופעילי זכויות בעלי חיים ישנו גרעין של פעילים קיצוניים המשתמש באלימות, ונדליזם ואיומים כדי לקדם זכויות בעלי חיים ולהרתיע אוכלי בשר.
במאי 2014 התקבלה עמותת אנונימוס למיזם עיגול לטובה.
ב-2014 זכתה פעילת זכויות בעלי חיים, טל גלבוע, בגמר העונה השישית של תוכנית המציאות האח הגדול.
במהלך התוכנית הטיפה גלבוע לטבעונות והשפיעה באופן ניכר בנושא על צופי התוכנית.
טל הבטיחה שחלק נכבד מסכומי הזכייה ייתרמו ל"חוות החופש" הישראלית.
ב-20 בספטמבר 2014 התקיים בתל אביב "מצעד בעלי החיים" בו השתתפו 5,000 בני אדם.
בשנת 2015 הורה שר החקלאות אורי אריאל לסגור שני בתי מטבחיים (משחטת דבאח בדיר אל אסד ומשחטת זוגלובק בשלומי) בעקבות תחקירים של עמותת אנונימוס שפורסמו בכלי התקשורת ותיעדו התעללויות בבעלי חיים במשחטות אלה.
ב-3 באוקטובר 2015 התקיים בתל אביב "מצעד בעלי החיים" השלישי בו השתתפו כ-10,000 בני אדם, ההפגנה הגדולה ביותר בישראל בנושא של זכויות בעלי החיים.
ב-6 באוקטובר 2016, התקיימה בירושלים "עלייה לצדק", הפגנה ראשונה מסוגה בירושלים למען בעלי החיים.
ב-9 בספטמבר 2017 התקיים בתל אביב מצעד בעלי החיים הגדול בעולם ובו השתתפו 15,000–30,000 מפגינים וארגוני בעלי חיים רבים.
בדצמבר 2017 הכתיר האינדיפנדנט את תל אביב כ"בירת הטבעונות העולמית".
א-זכאה או א-זכאת היא אחד מחמשת עמודי האסלאם – המצוות העיקריות באסלאם.
המצווה מחייבת את המוסלמי לתרום מכספו לצדקה.
כספי הצדקה מיועדים לנזקקים, כמו אלמנות ויתומים, לצורכי הקהילה המוסלמית, למשל הקמת מסגדים או מוסדות חינוך דתיים, ובעת מלחמה משתמשים בהם גם לרווחת החיילים ולצורך פדיון שבויים.
יש להבחין בין שתי מצוות המכונות "זכאה", הראשונה נמנית עם חמשת עיקרי האסלאם ובה עוסק עיקר הערך הזה, ואילו האחרת מכונה "זכאת אל-פיטר".
"זכאת אל-פיטר" היא תשלום לצדקה שבו חייב כל משק-בית מוסלמי בכל יום של חודש רמדאן עבור כל נפש בבית.
"זכאת אל-פיטר" נועדה לסייע למשפחות נזקקות לקיים את מצוות רמדאן כהלכתן, ולחגוג כראוי את חג עיד אל-פיטר שבסופו.
תשלום "זכאת אל-פיטר" מחייב במיוחד משק בית שבו אחד מבני הבית או יותר פטורים מן הצום ברמדאן מסיבה כלשהי.
לגביהם, התשלום לצדקה הוא מעין פדיון של הצום.
א-זכאה, כמצווה הכלולה בחמשת עמודי האסלאם, מהווה מעין מס המקיים קהילות מוסלמיות דתיות.
א-זכאה אמורה להיות המס היחיד המושת על חברי הקהילה המוסלמית, אולם במדינות המוסלמיות המודרניות נהוגים גם מיסים אזרחיים שתפקידם לקיים את מנגנון השלטון האזרחי.
במדינות מוסלמיות, השלטון האזרחי אינו מתערב בדרך-כלל בגביית א-זכאה.
מקורה של א-זכאה בתפיסה כי חלק מהחובות הדתיות המוטלות על הקהילה המוסלמית הוא דאגה לנזקקים ולשירותים דתיים וחברתיים כגון: מזון, ביגוד, חינוך, דיור ועוד.
בראשית ימי האסלאם נקבע כי המאמינים ישלמו עבור א-זכאה על כל הרכוש שברשותם ובצורה גלויה.
לאחר מכן, לאחר שהבינו כי בכך נוצר לחץ לא בריא על המאמינים, ולאחר שהקהילה גדלה באופן משמעותי, נקבע שיש דברים שעדיף שיהיו נסתרים, על הנותן להחליט על מה לשלם וכמה.
למרות הכתוב זו אינה האיה העיקרית, הפסוק העיקרי, שאליו מפנים בדיונים אודות צדקה.
פסוק הזכאת הוא בסורה 9, 60: בפסוק זה מוגדרים מקבלי הזכאת באופן ברור:
אלו אשר מפזרים את הונם "נפקה" = משמעות המילה בערבית היא תשלום המזונות של גבר לאשתו.
מדובר על כך שההשקעה בבני אדם מכפילה את עצמה.
יש איזון – מי שנותן צפוי שאלוהים יבחר בו להשיב לו כגמולו.
כאן טמון הרעיון שמי שנותן, מקבל חזרה כגמולו והגמול לא בהכרח גמול חומרי אלא הכרה במעשה טוב.
צבירת מעשים טובים חשובה לאדם לעולם הבא.
פסוק 264 – אין לבוא בתרעומות אל מקבלי הצדקה.
השכר יבוא בהמשך בעולם הבא ואין לצפות לגמול מיידי.
מדובר על מעשים בין בני אדם אך המשמעות עוברת דרך האל.
מקבל הצדקה הוא האמצעי של הנותן למלא את חובתו, את המצווה.
אלו המוציאים את הונם בדרכו של האל, אל להם לבוא אחר כך ולהוסיף על זה פגיעה והאשמה על אלו שקיבלו, שכרם של הנותנים עם אלוהים.
יש פה אמירה חשובה על היחס בין הנותן לבין המקבל.
יש כאן הנחיה איך להתנהג – לא להעליב ולהשפיל אנשים עם הנתינה.
פסוק 265 – נתינה עם תרעומת עדיף שלא תינתן.
זה ממחיש פעם נוסף את חשיבות יחס הכבוד בין בני האדם.
פסוק 266 – האנשים אשר נותנים עם תרעומת (העלבה) פוסלים למעשה את הנתינה – ויתור על כל הכוח הקשור להונם.
יש הכרה בחולשותיהם של בני האדם.
זה לא קל לתת בצורה הנכונה, יש דרכים רבות אשר עלולות לפסול את הנתינה.
פסוק 267–268 – יש שימוש במטפורה חקלאית.
נכנס כאן לתמונה הדור הבא.
האם האדם רוצה שהוא יגיע לגיל מבוגר והדור הבא יפסיד הכול?
פסוק 269–270 – לתת מהדברים הטובים ולא לתת את העודפים והשאריות.
בנוסף, יש כאן הבהרה – הכול ניתן מידי האל.
פסוק 271 – לא לפחד להיות עניים עקב הנתינה.
האינסטינקטים שאומרים לאדם להימנע מנתינה הם בעצם קול השטן.
יש להתגבר על הקולות הללו ולהבין שאין זה נכון.
ככל שבני אדם מצייתים לחובה לתת, כלל לא צריך להיות חשש מפני העוני.
פסוק 272 – מי שקיבל את הדברים תבוא אליו חוכמה.
כל מי שמקבל את החוכמה (שהעוני בא מהשטן) הוא עשיר בחוכמה ואלוהים לא נותן את החוכמה לכל אחד.
פסוק 273 – אלוהים יודע את כל מעשי בני האדם.
מתן בסתר עדיף על מתן בגלוי.
נוצרת כאן היררכיה, דרגות של נתינה.
פסוק 274 – האדם צריך לדאוג לעצמו ואחרים לעצמם.
אין אחריות על האדם אם חבריו אינם הולכים בדרך הישר.
יש לתת לאלו העסוקים במלחמת אלוהים – הם לא מבקשים צדקה ואין לחשוב אותם לעשירים.
מדובר בלוחמי הג'יהאד, כלי הקודש, אולי סופים.
אנשים העוסקים בעיסוקים שמהם אין להם מספיק הכנסה אך הם לא יוצאים לבקש נדבות.
זה מטיל חובה על הנותן לפקוח עיניים ולהכיר את החברה ולא להותיר אנשים בסבלם עקב מחסור.
פסוק 275 – פסוק סיכום וסגירה של שרשרת הפסוקים העוסקים ישירות בצדקה.
הפסוקים הבאים אחריהם מדברים על איסור ההלוואה בריבית – איסור חמור של אלו אשר לא רק לא נותנים צדקה אלא מנצלים את חולשות האחר כדי לעשות רווח.
הזכאים לצדקה נמנים עם שמונה קטגוריות של נזקקים המפורטות בסורה 9, פסוק 60 "אאית אלצדקה":
מסכן ("מסכין" مسكين) זהו עני שעובד אך אין ביכולתו לכלכל את עצמו ואת משפחתו (working poor)
גובי המס (כלומר, לגובי הזכאה מותר לקחת לעצמם ממה שגבו)
שבוי/עבד המעוניין לפדות את עצמו
בעלי חובות הרוצים לכסות את חובותיהם
לוחמי ג'יהאד הלוחמים למען אלוהים
הנוסעים בדרכים (במערכת אשר בה אדם מזוהה על פי קשריו לשבט ולחמולה כאשר הוא יוצא לדרכים הוא נטול כל הגנה ועזרה וזכאי ליהנות מהצדקה.
יש לכך קשר למסורות הכנסת אורחים וטיפול באנשים בדרכים.)
בחדית' מופיעים תיאורים קשים של העונשים שיחולו על אלו שלא משלמים את הזכאת.
אך בעוד הקוראן מפרט איך לתת ולשלם ולמי, אין התייחסות כיצד מחשבים זכאת, מיהם המשלמים, איך מחשבים את הזכאת בבקר, במקנה, ובתבואה.
מאחר שאין בקוראן פרטים ביצועיים, החדית' משלים את התמונה – מסורות הנביא מאפשרות להפוך את המצווה למנגנון עובד.
בחדית' יש רמת פירוט גבוהה ביותר.
אם אין מה לתת, אומר הנביא – צאו לעבוד; ואם עדיין אין מה לתת, ניתן מה שיש.
כך הלאה עד נתינת ברכה בתור צדקה.
נתינת הברכה מאפשרת לנותן לצאת בכבוד – כך, למרות שאין לי שום דבר חומרי לתת, עדיין יש לי מה להעניק.
גם עשיית הטוב ומניעת הרע ייחשב כצדקה, צדאקה.
צדאקה הוא אלמנט המשתלב באלמנטים נוספים בחברה המוסלמית.
סוג של אבן יסוד המחבר בין הפריטים בחברה.
(צדאקה – רשות; זכאת – חובה).
הקוראן והחדית' מדגישים את הכוונה של הנותן.
הזכאת לא תקפה אם אין כוונה טהורה ברגע הנתינה של התורם.
הכוונה האמיתית היא להתקרב לאלוהים ואם היא לא נמצאת אין תוקף לזכאת ולצדאקה.
אבל גם הרצון להתקרב לאלוהים הוא אינטרס אישי, זה אמור לנבוע מאהבה ללא תנאי לאל.
הקהילה יוצרת לחצים ומובילה את האדם להתנהגות מסוימת המניעים את הפרטים בה לתת צדקה.
אל-ע'זאלי מציע לנתק את הנותן מהמקבל כדי להתמקד בטוהר הכוונות – מתן בסתר או מתן בגלוי לאוספי הזכאת.
1. העניים – אין להם כסף, ואין להם פרנסה.
או שיש להם כסף אך לא מספיק למחייתם.
2. המסכנים – יש לו כסף, אך לא מספיק ולא מכסה את צרכיו.
3. אלה העוסקים במלאכת איסוף וחלוקת הזכאה מהאנשים ואליהם.
4. אלה אשר מקרבים את לבבם לאסלאם
6. השקועים בחובות ואשר לא יכול לכסות את חובותיהם.
7. אלה הנמצאים במערכה למען אללה
הבחנה בין שני סוגי עוני:
עוני מבני, חוסר המקיף מעמד חברתי שלם של אנשים (לדוגמה, חסרי הכשרה מקצועית בעולם שנדרשת בו הכשרה מינימלית כדי למצוא עבודה).
העוני הזה דורש שינוי מבני כדי לתקן אותו.
עוני מקרי, עוני שנובע מאירוע מסוים – הצפה, רעידת אדמה, פציעה, אסון או מלחמה.
מצב שיש לתקן אותו וניתן לראות את התיקון.
עוני הוא מצב של מחסור מחסור בדברים חיוניים, חוסר יכולת (גופנית, נפשית או חברתית) לכלכל את עצמו.
עם זאת זהו מושג יחסי, בעיה תלויה זמן ומקום; מפת העוני אינה רק כלכלית אלא גם חברתית.
לעוני יכולה להיות הגדרה משפטית, חברתית, כלכלית וכל אחת מהן תהיה שונה.
ההגדרה של עוני, של חוסר, תשפיע מאוחר יותר על מה נותנים לאותו עני, אדם.
אדם עשיר עלול להיות נזקק ויש הכרה באנשים כאלו בטקסטים היסטוריים "העניים הנבוכים" – בעלי נכסים שירדו מנכסיהם ומתביישים לבקש סיוע.
חברות רבות מכירות בהם כנזקקים בדיוק כמו עניים ונותנות להם סיוע באותה מידה.
באסלאם, כאשר מדובר על סיוע לעניים – הסיוע הוא בהתאם למעמד האדם.
אצל הסופים קיימת תפיסה של עוני כדבר טוב ורצוי, סממן למעמד עליון יותר.
החברה המוסלמית מעריכה קבוצות של אנשים שבוחרים לחיות בעוני, מחסור חומרי שמסמל עבורם עושר רוחני.
אלה שאסור לתת להם מכספי הזכאה
2. העבדים, כי הוא בבעלותו של אדונו.
3. בני האשם ובני עבד אל-מוטַלב.
4. מי שחובה על נותן הזכאה לפרנסם: בן, בת, ואישה.
1. להסתיר את נתינתה, למרות שמותר לגלותה על מנת לעודד את האנשים.
2. לא לקלקלה באמירות כגון "נתתי להוא" "נתתי לזה" "אני כל הזמן נותן" וכו'.
3. לבחור אותה ממיטב כספו ומאהוב עליו.
4. לבחור את מקורביו, היראים והטובים.
1. מונעת מהעשיר את הקמצנות, וגורמת לו לאהוב את הנתינה והעזרה לאחר.
2. טיהור נפשו של העני מהקנאה וצרות העין.
3. אחד הדברים שמקרבים את העשירים לאללה ושומרים את כספם ומקבלים שכר על זה.
4. תורם את הזכאה להפצת הטוב, הקמת מפעלים ועיבוד דרכים.
5. מספקת פרנסה לעניים והמסכנים ובכך פוחת אחוז הגנבות והאנשים חיים בשלום.
זכאת אל-פיטר אשר משתייכת לגוף.
זכאת אל-מאל אשר משתייכת לזהב ולכסף ומקרקעין, סחר, מקנה וצאן, ויבול ופירות, מחצבים ומטמונים.
3. הגעה לרף מסוים של משאבים החייבים בזכאה.
4. שנה עברה על הסכום הזה שנצבר בידיו של אותו אדם.
5. הצאן שרועה בצורה חופשית.
חובת הזכאה בזהב בהגעתה לרף של 20 מטבעות שמשקלם הוא 85 גרם.
וזכאת הכסף, הגעת הכסף ל-200 דירהם, שמשקלם 595 גרם.
מי שיש לו את הרף הזה, חובה עליו להוציא 2.5% מזה.
ואיל הזהב של האישה וכל קישוטיה, לא נחשבים לחישוב הרף של הזכאה.
כל דבר אשר מיועד למסחר ולקנייה ולמכירה, מהמוצרים.
האחוז הוא גם 2.5% מהערך.
אם הם הושקו ממי הגשמים, אז מוציאים 10%, ואם הם הושקו במים ממערכת השקיה, הוא ישלם 5%.
המחצבים שמוציאים מהאדמה זה 2.5%.
המטמון והכספים שהגיעו מתקופת הבורות הם 20%.
לפי הרף של הזהב, מכפילים אותו ב-85 גרם ואז יוצא החישוב הנכון.
על כן יהיה מי שמחזיק סכום כסף, תהיה עליו חובה להוציא זכאה בשיעור של 2.5% מסכום זה.
כיצד מחשבים את אחוז זכאת הכספים
עברה עליו תקופת שנה, אז הוא מחשב את סכום זה כפול 2.5 אחוז ואז מחלק במאה.
התוצאה המתקבלת היא 500 ₪, וזה הסכום שהוא חייב להוציא כזכאה.
זה כולל גמלים, בקר, כבשים, עזים.
סכום מסוים מכסף שצריך לתת ברמדאן, לפני החג, ביום או יומיים.
2. שקיעת החמה של היום האחרון ברמדאן
מי שאין לו, זה לא חובה עליו.
חובה, ובעל הבית או בעל המשפחה או אב המשפחה, מוציא על אשתו ועל ילדיו הקטנים והגדולים.
"צאע" של המאכל הכי פופולרי בכפר.
הצאע מוערך היום בכ-2 קילו ו-180 גרם.
מותר להוציא את שווה הערך שלו.
לעניים, ומומלץ לתת לעניים שהם קרובי משפחה.
זכויות אדם כחולבן היא ארגון זכויות אדם ישראלי ימני שהוקם ב-2013 תחת המכון לאסטרטגיה ציונית ובראשו עמד ד"ר יועז הנדל בטרם נבחר כחבר כנסת.
הארגון הוקם במרץ 2013 על ידי יועז הנדל ונתמך על ידי המכון לאסטרטגיה ציונית.
בין המתנדבים בארגון נמנים העיתונאי אראל סג"ל וחברת הכנסת לשעבר איילת שקד.
ב-2013 זכה יועז הנדל באות אומ"ץ לזכויות אדם על הקמת הארגון.
בדצמבר 2013 פורסם שארגון "אם תרצו" החל לשתף פעולה עם ארגון זכויות אדם כחולבן.
"מעברים כחול לבן" - פיקוח על זכויות האדם במחסומי צה"ל ונקודות הבידוק
"טוהר הנשק" - ארגון חינוכי המחנך תלמידי תיכון וחיילים בסוגיות של טוהר הנשק
"רפואה מוסרית" - ארגון המספק טיפול רפואי באופן שוויוני, ללא הבדל דת, גזע ומין, וגם לפלסטינים
ב-2018 הגיש הארגון, ביחד עם פרופ' אריה אלדד, סיוע רפואי ומשפטי לפלסטינים שעונו על ידי הרשות הפלסטינית.
לדברי עו"ד ברק קדם, ארגוני זכויות האדם של השמאל - בהם אמנסטי אינטרנשיונל, בצלם, יש דין ועדאלה - סירבו לסייע להם.
על פעילות הארגון נטען כי היא נועדה להכשיר את דעת הקהל הישראלי להשלמה וקבלה של הכיבוש הישראלי על העם הפלסטיני ושהארגון שואף להראות כי אין הכרח בהפסקת הכיבוש כדי לשמור על זכויות אדם.
כמו כן נטען כלפי הארגון שמטרתו המוצהרת היא להתמודד עם בעיות ספציפיות שנוצרות כתוצאה מהמחסומים, ואינו פועל כדי להסיר את הגורם לבעיה הרחבה שיוצרת פגיעה בזכויות האדם של הפלסטינים.
ולכן, היכולת של הארגון לשפר משמעותית את מצב זכויות האדם של הפלסטינים מוגבלת.
זכויות האדם (1791), הוא מנשר מפרי עטו של תומאס פיין, בעל 31 מאמרים, שבעיקרו טוען שמהפכה פוליטית עממית היא ראויה כאשר הממשל אינו שומר על ביטחון העם וזכויותיו הטבעיות.
על בסיס זה הספר מצדיק את המהפכה הצרפתית כנגד התקפתו של אדמונד ברק במאמרו "הרהורים על המהפכה בצרפת" (1790).
הספר פורסם בשני חלקים, במרץ 1791 ובפברואר 1792.
פיין היה תומך נלהב של המהפכה הצרפתית שפרצה ב-1789 וכשנה אחר כך הוא אף ביקר בצרפת ונטל חלק בעיצובה.
ביקורת המהפכה שכתב אדמונד ברק, "הרהורים על המהפכה בצרפת" (1790), זכתה לאהדה בין מעמד בעלי הקרקעות ומכרה 30,000 עותקים.
ב-21 בפברואר 1791, ג'וסף ג'ונסון הדפיס את "זכויות האדם", אך ההדפסה הופסקה בשל חשש מרדיפה פוליטית.
ג'ורדן המשיך להדפיס את הספר ב-16 במרץ.
זכאי (זכי) אהרן (ו' בסיוון ה'תרפ"ז, 6 ביוני 1927 – 31 במאי 2021) היה משורר, מתרגם ועיתונאי ישראלי.
זכאי אהרן נולד בכירכוכ שבעיראק, בנם של בנימין אהרן עמרם ופרחה בת חי ראובן.
קיבל חינוך תורני ואחר כך חינוך כללי בגימנסיה הממשלתית במוסול.
היה בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים - בספרות עברית ובשפה וספרות ערבית.
שימש כמורה וכמנהל בבית הספר של חברת כל ישראל חברים ע"ש "לורנץ כדורי" המיועד לבני הקהילה היהודית במוסול.
הדריך גם בתנועה הציונית במחתרת במוסול, וכתב פיוטים ושירי געגועים לציון (שני קובצי השירים נשרפו).
עלה לישראל ביום ה' באדר ב' תשי"א (13 במרץ 1951) ועבד כמורה בבית הספר אליאנס בטבריה עד שנת תשט"ו (1955).
היה חבר בוועד הפועל של מועצת המורים למען הקק"ל וקרן היסוד (1952–1958).
ב-1955 נשא לאישה את המשוררת רבקה בת יחזקאל קצביהו והם עברו לגור בירושלים.
אהרן תרגם לערבית אנתולוגיה של הספרות העברית החדשה בשירה ובפרוזה, בהוצאת "קרן הספר הערבי" שליד הוצאת עם עובד.
ערך תוכניות דו-שבועיות בשידור הערבי של קול ישראל בשם "מבחר הספרות העברית החדשה".
פרסם במרץ 1957, קובץ של שיריו העבריים, שחיבר אחרי עלותו לארץ, בשם אל חופו של רעיון, מלווה ברישומים מאת הצייר רפאל מוהר (1906–1962), בהוצאת "קריית ספר" בירושלים.
במאי 1958 הודפס ספרו בערבית מיטאלעאת איסראיליה (מקראות ישראליות) בהוצאת המחלקה הערבית של משרד החינוך והתרבות.
היה בין מקימי "אגודת העט הערבי", אגודת סופרים כללית בלשון הערבית.
בעקבות הקמת האגודה, יצא לאור בנצרת הספר "אולאן מן אל-שיער אל-ערבי פי איסראיל" (אוסף מהשירה הערבית בישראל), בהשתתפותו.
פרסם מאות שירים ועשרות סיפורים בעברית וערבית בכתבי-עת שונים.
כתב בירחון לספרות ערבית "אל-מוג'תמע" (המאסף), בשבועון "חקיקת אל-אמר" של המחלקה הערבית של ההסתדרות, בעיתון היומי "אליום", במוספים הספרותיים של העיתונים העברים "אומר" ו"משא", וכן בביטאון של חברת האליאנס בישראל "מחברת" שבעריכת אברהם אלמאליח.
ערך ביחד עם ניר שוחט את כתב העת הספרותי "ליקאא" (מפגש) בשנים 1965–1970.
הכין לדפוס את הספר כל שיריו בערבית שהכיל את ארבעת קובצי השירים שחיבר בגולה וקובץ חמישי חדש של השירים שחיבר בערבית בישראל.
תרגם לערבית את שיר השירים וגם 43 משירי ביאליק.
תרגם לערבית גם שירים עבריים לילדים.
השירים נתפרסמו בקביעות במדור לתלמיד בשבועון "חקיקת אל אמר", ויצאו לדפוס בקובץ מיוחד.
בתחרות שנערכה על ידי הירחון "אל-מוג'תמע" בנצרת ב-1955 זכה בפרס ראשון על התרגום הטוב ביותר של יצירה עברית חדשה, על תרגומו לערבית את שירו "צועני" של המשורר יעקב כהן.
באותה שנה זכה בתחרות שירים של ירחון זה על הנושא "ברכה לשנה החדשה".
זכה בתואר "משורר השנה החדשה בישראל", על שירו "שיר מזמור לשלום" המיוחל.
נפטר ב-31 במאי 2021 ונקבר בהר המנוחות..
ספר שירים: אל חופו של רעיון, העטיפה והרשומים: רפאל מוהר, בהוצאת קריית ספר, ספטמבר 1957, 76 עמודים
אהבה-צעיפים רבים לה: שירים: חדש וגם ישן - [עורך החוברת והמפיק, מנחם פאלק], צור אות, ירושלים, 2009, 68 עמודים
מחווה אהרון זכאי: משורר ומתרגם עם הגיעו לגבורות: ערב הצדעה לפעילותו הספרותית 1955–2009, אהרן זכאי ומנחם פאלק, הוצאת מנ"ע, 2009, 56 עמודים
מקראות ישראליות (אנתולוגיה של הספרות העברית החדשה בערבית), משרד החינוך והתרבות, 1958
א"ד גורדון – לקט מכתביו (מתורגם לערבית על ידי זכאי אהרן), מרכז ההסברה, 1959
זכאי אהרן וד"ר מחמוד עבאסי, לקט שירי ביאליק (דו-לשוני – עברי - ערבי), בית ההוצאה הערבי, 1964
זכאי אהרן, זר חרציות על כנפי יונות ירושלמיות, בשיתוף עם ד"ר מחמוד עבאסי (מבחר מתורגם של יצירות רבקה אהרון), אל שרק, 1978
מחמוד עבאסי, באשמֹרת אחרונה: שנים עשר ספורים ועוד אחד; תרגמו מערבית: זכאי אהרן, חנה עמית-כוכבי, ניר שוחט, סמדר פרי, נירה משה ויאיר צורן, תל חי: מכללת תל-חי, תשל"ח 1978.
אדלינה קליין, אהרון זכאי: על שירתו של המשורר, באתר e-mago
אהרון זכאי: משורר, מתרגם, עורך, לקסיקון הסופרים העברים בהווה בעריכת ד"ר משה גרנות, באתר אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל
זכאי (בנורווגית: Frikjent) היא סדרת דרמה נורווגית שמשודרת בערוץ TV2 בנורווגיה.
הפרק הראשון של הסדרה שודר במרץ 2015, והסדרה כוללת 10 פרקים בעונה הראשונה ו-8 פרקים בעונה השנייה.
בסדרה משחקים ניקולאי קליב ברוץ', לנדה אנדרה ואינגר הלגה גימל.
הסדרה הייתה מועמדת לארבעה פרסים ב-Gullruten 2015: סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר, השחקן הטוב ביותר (ניקולאי קליב ברוץ'), הפסקול הטוב ביותר (פיטר קלאוזן, ארלינג יד), הבמאי הטוב ביותר - דרמה (גאיר הנינג הופלנד).
העונה הראשונה של הסדרה שודרה בישראל במסגרת HOT VOD.
במרכז העלילה נמצא אקסל בורגן, שטיפס במעלה הסולם העסקי של אסיה והפך לבכיר בתאגיד ענק, 20 שנים לאחר שזוכה מאשמה ברצח אהובתו מהתיכון.
אך כשעיירת מולדתו נקלעת למשבר כלכלי, אקסל מוצא את עצמו חוזר למקום ילדותו, כדי להציל את החברה המרכזית בעיירה מפשיטת רגל.