tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת שנות השישים החל לעבוד כמתכנן במחלקת הגנים של עיריית חיפה.
ב-1964 הקים בשותפות עם אדריכל הנוף זאב (ולטר) פולק משרד לתכנון גנים ונוף.
השותפות התקיימה עד לפרישתו של פולק, ואז המשיך פרוכטר לבדו עד לשנת 2000, עת סגר את המשרד ופרש לגמלאות.
בשנות השבעים הוחלט להסדיר את אדריכלות הנוף כמקצוע המחייב רישום בפנקס המהנדסים והאדריכלים.
הרישום התבצע על סמך תעודת לימודים ממוסד מוכר.
פרוכטר נכלל בקבוצת אדריכלים שהיו בעלי ניסיון עשיר, אך את הידע המקצועי שלהם רכשו באופן בלתי פורמלי.
כדי לאפשר את המשך פעילותם של אדריכלים אלו מונתה ועדה מקצועית שבחנה את יכולת התכנון שלהם.
ועדת הבחינה התרשמה מיכולתו של פרוכטר ואישרה את רישומו כאדריכל נוף ופיתוח.
בעבודותיו שמר פרוכטר על גישה המתאימה את העיצוב, את החומרים ואת הצמחייה לנתוני המקום והסביבה הטבעית.
במקומות רבים הוא שילב אלמנטים של מים ובריכות נוי.
כך בגן הים תיכוני בקלן בגרמניה, בגן זיכרון בטבריה (שאינו קיים עוד), בשדרות הגעתון בנהריה, בבית ההבראה של מבטחים בזיכרון יעקב, בבית התרבות בקיבוץ גלעד ובמקומות אחרים.
ניתן לראות במאפיינים אלו את השפעתן של אסכולות לתכנון גנים אירופאיות.
מאפיין נוסף בעבודותיו הוא עיצוב מוקדים כערוגות נוי, פינות ישיבה או פינות משחק לילדים המוקפים בקירות בצורת מעגל.
כך בכיכר ליד בית ההבראה של מבטחים בזיכרון יעקב, בפינות ישיבה מוצלות ברחבות שלפני אכסניית הנער והמוזיאון בנווה זוהר, ובפינת המשחקים בעיר ימית.
במקומות מדבריים שילב מרצפות צבעוניות כדי להוסיף צבע לרקע המדברי החד גוני.
פעילותו של פרוכטר כאדריכל נוף נמשכה לאורך שנים רבות, בהן תכנן גנים באתרים רבים.
להלן רשימה חלקית של עבודות מתקופות שונות.
פריטים רבים מארכיונו של חיים פרוכטר נמסרו למשמרת בארכיון המרכז לחקר המורשת הבנויה בקריית הטכניון בחיפה.
בית ההבראה של "מבטחים" בזכרון יעקב (כיום מלון אלמא)
בית הבראה של מבטחים במעלות
עבודות שונות ובהם עבודות עבור האגף לבנייה כפרית של משרד השיכון ברחבי הארץ:
מרחב שלמה: אופירה, בדרום חצי האי סיני ומושב נביעות (השטח הוחזר למצרים בעקבות הסכם השלום)
(השטח הוחזר למצרים בעקבות הסכם השלום)
בקעת הירדן: היאחזות נח"ל ארגמן
אכסניית הנוער והמוזיאון בנווה זוהר שליד ים המלח
פיתוח סביב מבני הציבור בקיבוצים (חדרי האוכל או בתי התרבות).
ביניהם ניתן למנות את חדר האוכל בקיבוץ סער, חדר אוכל ואתר הנצחה בגבעת עוז, חדר אוכל בקיבוץ דן, חדר אוכל בקיבוץ אדמיתוקיבוצים אחרים של פי הזמנת המחלקה הטכנית של קיבוצי השומר הצעיר.
עבודות בקיבוצים של התנועה הקיבוצית ובהם חדר אוכל בקיבוץ יפתח, בית העלמין בקיבוץ מלכיה, חדר אוכל בכפר סאלד ומועדון בקיבוץ גבת.
פרק מרכזי בערד, רחבת כניסה לחדר אוכל בסמינר אורנים, גן זיכרון בטבריה, טיילת הרב קוק במעלות, בית אבות בקריית ים, כיכר מרכזית ואמפיתיאטרון במגדל העמק.
בשנים אלו ניתן לציין את העבודות הבאות:
כפר הנוער הדתי ליד כפר חסידים
כפר הנוער "הודיות" בגליל התחתון
מלון "לוט" בחוף ים המלח
הבניין המרכזי בבית חולים פוריה
בית כנסת שכונתי בשכונת ורדיה בחיפה
גשרים להולכי רגל ומזרקות מים לנוי בשדרות הגעתון בנהריה
השטח פונה בעת פינוי גוש קטיף
במסגרת עבודתו הכיר פרוכטר את הפסל יחיאל (חיליק) ערד מקיבוץ סער והשתתף בתכנון סביבת האנדרטה שהקים לזכר שיירת יחיעם.
יחד עמו זכו פרוכטר ופולק בשנת 1970 בתחרות לתכנון גן זיכרון שבמרכזו אנדרטת יד לבנים לחללי קריית טבעון .
בשנת 1979 זכו פרוכטר ופולק בפרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף של עיריית תל אביב על "עיצוב סביבה וגן בבית ספר", עבודה שנעשתה בבית הספר התיכון הריאלי בחיפה – בית בירם.
ב-1971 נבחרו פולק ופרוכטר על ידי עיריית קלן שבגרמניה לעצב גן ים תיכוני (mittlemeergarten) באחד הפארקים הציבוריים של העיר, Rheinpark .
הפינה כללה בריכת מים ובה ריצוף המסמל את גלי הים התיכון, קירות העשויים מחלוקי נחל מלאכותיים (מאבני מחצבות קרארה באיטליה), מזרקה בצורת פטרייה נוטפת מים, המסמלת את החיסכון במים באזורים צחיחים וצמחיית אגן הים התיכון שנשתלה בכדי חרס גדולים המיועדים להעברה לחממות בעונת החורף.
על אחד הקירות שמאחורי הבריכה נרשם (בשפה הגרמנית) הפסוק מספר תהילים "...יִשְׂמְחוּ הַשָּׁמַיִם וְתָגֵל הָאָרֶץ יִרְעַם הַיָּם וּמְלֹאוֹ.
הגן הים תיכוני הוצג במסגרת קונגרס בינלאומי לאדריכלות נוף בשנת 1971.
חיים פרי (נולד בספטמבר 1941) הוא איש חינוך, פעיל חברתי והוגה דעות, מקים עמותת 'דרך כפר', מנהל לשעבר כפר הנוער 'ימין אורד' במשך שלושה עשורים והוגה שיטת החינוך 'דרך כפר'.
ממדליקי המשואות (2005) ובעל עיטור נשיא מדינת ישראל (2022).
נולד בשנת 1941 בתל אביב לנתן וצינה פריזר שעלו מגרמניה וגדל בעכו.
למד בנעוריו בישיבת כפר הרא"ה.
לאחר שירותו הצבאי עבר עם רעייתו לעזתה (נתיבות) לעסוק בהוראת עולים חדשים.
החל לעסוק בחינוך בשנות הששים, במסגרת קומונת מחנכים שהוקמה בשדרות על ידי המחנך הירושלמי שמעון בן פזי.
בשנים אלו החל לגבש תפיסה חינוכית המתמקדת בצרכים הרגשיים המיוחדים של ילדים ומתבגרים עולים.
בשנת 1976 יצא לארצות הברית לשליחות מטעם הסוכנות היהודית כיועץ לחינוך עברי ושימש במקביל כיועץ פדגוגי לרשת בתי הספר היומיים סולומון-שכטר.
בשנים אלו השלים את לימודי התואר השלישי בחינוך במסגרת בית המדרש לרבנים באמריקה.
עד 1979 כללו תפקידיו החינוכיים ניהול בית הספר היסודי "חזון עובדיה" בבאר שבע, חינוך וניהול חטיבת הביניים של המועצה האזורית שפיר, חינוך והוראה בישיבת בני עקיבא 'אור-עציון', וניהול בית הספר התיכון גבעת ושינגטון.
בשנת 1979 החל לנהל את כפר הנוער ימין אורד (במקום יצחק מאיר) שם פיתח את תורת החינוך 'דרך כפר' המציעה שפה חינוכית מקיפה להתמודדות עם מציאות חברתית מורכבת ומרובה במסרים מנוגדים.
בבסיס השיטה עומדת התפיסה שגיל ההתבגרות הוא חלון הזדמנויות קצר בו ניתן לייצר תהליך חינוכי שאינו קורה מעצמו, אלא דורש תכנון מושכל ומוקפד.
בשנת 1981 היה שותף בהקמת היישוב הקהילתי הושעיה בגליל התחתון.
בשנים 1993 הקים יחד עם הרב מנחם ולדמן את מכון 'שבות עם' לזהות יהודית.
המכון התמחה בתהליכי גיור של מתבגרים, ופעל על בסיס הכרה במרכזיות הפדגוגיה והפסיכולוגיה של גיל ההתבגרות בתהליך הגיור.
המכון פעל עד השנה 1999.
בשנת 2000 הקים את מכינת 'ימין-אורד' בחצור הגלילית יחד עם אייל אלדר.
בשנת 2006 פרש מניהול כפר הנוער והשיק יחד עם עמיתים מהכפר את עמותת 'דרך כפר' אשר במסגרתה הוא פועל עד היום לשיפור פני החינוך בישראל ולהפצת תורתו החינוכית.
בשנת 2009 החל להפעיל, מטעם "דרך הכפר", את המכינה הקדם-צבאית ימין אורד.
בשנת 2016 הקים יחד עם איאד סאלח, מנהל בי"ס אורט מח"ט בעכו את תוכנית "עם-אדם", שמטרתה להכין מתבגרים בסיכון מהמגזר הערבי והיהודי לחיים בחברה משותפת, תוכנית שהתגבשה מבית מדרשה של דרך כפר.
התכנית מושתתת על יסודות הלח"ן, ראשי התיבות של למידה, חוויה ונתינה.
נישא לשולמית וינברג, אחות בריאות הציבור, לאחר שירותו הצבאי, ולהם חמישה בנים.
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת ברנדייס לשנת 2013
אות "מחנך למופת" לשנת 2007 מטעם מכללת לוינסקי לחינוך בתל אביב, ומכללת ליפשיץ בירושלים.
מדליק משואת יום העצמאות לשנת 2005 עבור פעילותו לקליטת עלייה ושילוב נערים עולים בקהילה
זוכה פרס ראש הממשלה לחינוך ופרס 'מגן הילד' מטעם המועצה לשלום הילד לשנת 1996.
2022 עיטור נשיא מדינת ישראל על תרומתו והנהגתו החינוכית פורצת הדרך
חיים (חיימקה) פֶנִיכֶל (27 בינואר 1947 – 5 ביוני 1967) היה מש"ק צוות סיור פלס"ר 7 שעוטר בעיטור העוז על פעילותו בקרב פתחת רפיח במהלך מלחמת ששת הימים.
הוא למד בבית הספר היסודי על שם מנחם אוסישקין ולאחר מכן בבית הספר התיכון על שם ברל כצנלסון והיה חבר בנוער העובד.
הוא התגייס לצה"ל באוגוסט 1965 והיה מש"ק בפלס"ר 7. הוצע לו לצאת לקורס קצינים, אך הוא סירב כדי שלא לדחות את לימודיו.
במהלך שירות החובה פרצה מלחמת ששת הימים וביום הראשון ללחימה נפגע ברגלו בהסתערות על מוצבי רפיח.
כאשר ג'יפ שנסע לפני רכבו עלה על מוקש והתהפך, הוא ירד מרכבו ודאג לפינוי הפצועים.
בחזרה לרכבו הוא נפגע והועבר, אף על פי שביקש להמשיך בלחימה, לטיפול רפואי בקומנדקר שנכנס לשדה מוקשים.
כשהוא ברכב הפצועים, התנדב פניכל לחלצו כשהוא צועד על רגל אחת וגורר את רגלו השנייה, ובעזרת דקר פינה מוקשים בתוואי של גלגלי רכב והוביל את הקומנדקר לכביש.
אך כשהוא עלה עליו שוב, נחתה על הרכב פצצת מרגמה והוא נהרג.
פניכל הובא למנוחות בבית העלמין כפר סבא.
לאחר מותו, הונצח שמו באנדרטה לנופלים בבית הספר כצנלסון בכפר סבא והוריו הוציאו ספר לזכרו בשם "חיים", תיאור קרבו האחרון הובא ב"ספר הגבורה", שבהוצאת אגודת העיתונאים בתל אביב וניצולי ברגן-בלזן ובספר "חשופים בצריח" של שבתי טבת.
רבינו חיים פלטיאל (נקרא גם רבי פלטיאל מפָלַייזָא (אנ')) היה פרשן מקרא צרפתי בן המאה ה-13.
רבינו חיים היה נכדו של רבינו שמואל "שִׂיר מוֹרֶל" מפלייזא, מגדולי בעלי התוספות ומנציגי היהודים בוויכוח פריז; רבינו שמואל היה תלמידם של רבי יהודה שירליאון, רבי ברוך בעל התרומה ורבי שלמה "הקדוש" מטרוייש, ורבם של רבי פרץ מקורביל ומהר"ם מרוטנבורג.
על תלמידיו נמנה בן משפחתו רבי יצחק בן יהודה הלוי (גם רבי יצחק בן יהודה הלוי היה נכדו של ר' שמואל מפלייזא), שחיבר את הספר "פענח רזא" על התורה.
החוקרים חלוקים בשאלה האם יש לזהות את רבי חיים מפלייזא עם רבי חיים פלטיאל בן יעקב ממגדבורג, שהיה נתון בחליפת מכתבים עם מהר"ם מרוטנבורג ודבריו מובאים בכתבי הרשב"א.
רבותיו של אותו רבי חיים פלטיאל בן יעקב ממגדבורג היו רבי יחזקיה ממגדבורג (מהרי"ח), ר' אליעזר בן שלמה, ומהר"ם מרוטנבורג, שר"ח פלטיאל היה ככל הנראה תלמיד חבר שלו; מתלמידיו הוא מזכיר את רבי שבתי בן שמואל ממגדבורג.
אחרים הציעו לזהות את ר"ח פלטיאל עם רבי חיים בן ברוך המכונה חיים פלטיאל, ששמו חתום על עשרה פיוטי תפילה.
ספר המנהגים לרבי חיים פלטיאל
מצוי גם ספר ובו דינים ומנהגים לכל השנה הנקרא "מנהגי חפ"ת", על שם החתימה החוזרת ונשנית בו - .
לימים כתב רבי אברהם קלויזנר הגהות ארוכות על הספר, עד שנקרא על שמו ומוזכר בדרך כלל בשם "מנהגי מהרא"ק".
יש המייחסים גם חיבור זה לרבי חיים פלטיאל פרשן המקרא.
בשנת ה'תשמ"א יצא לאור פירושו לתורה מתוך כתבי-יד, בידי מהדיר ספרות הראשונים יצחק שמשון לנגה.
לפי לנגה, פירוש זה נערך בידי בנו של מהר"ח פלטיאל.
פירושיו של מהר"ח פלטיאל הם בפשט המשתלב תכופות עם אגדה, בדומה לפירושי רש"י; מפירושיו ניכר שהיה בעל ידיעות רחבות בתלמוד ובמדרשים.
פירושיו מבוססים בדרך כלל על אבחנות דקות במילים ובפסוקים אותן הוא מסביר לפי האגדה והמדרשים, ולעיתים אף לפי הרמז והקבלה.
בפירושיו מזכיר רבינו חיים את דברי חכמי צרפת שקדמו לו, ובהם: רש"י, רשב"ם, רבי יוסף בכור שור, רבי יעקב מאורליינש, רבי משה מקוצי בעל הסמ"ג ורבי יוסף קרא.
בנוסף מוזכרים בדבריו רבי יהודה החסיד והרוקח, שניהם מחכמי גרמניה.
הרב חיים פנחס לובינסקי (כ"א באב ה'תרע"ה-ט"ו בכסלו ה'תשמ"ו) כיהן כמשגיח של הישיבה בברגן-בלזן והרב של העיר הנובר.
החל משנת 1949 פעל בארה"ב.
חיים פנחס לובינסקי נולד כ"א באב ה'תרע"ה (1 באוגוסט 1915) בבלאשקי פולין.
אביו הרב יחיאל מאיר לובינסקי שימש כראש ישיבה בלודז', וסבו הרב בונם מנשה לובינסקי שימש כרב בגומבין והיה בן דוד של האדמו"ר רבי יהודה אריה ליב אלתר.
לאחר ששרד את השואה, הרב לובינסקי כיהן כמשגיח של ישיבת "שארית ישראל" בברגן-בלזן שהוקמה על ידי הרב גרשון ליבמן.
בינואר 1946 מינתה הרבנות הראשית של בריטניה הגדולה את הרב לובינסקי להיות הרב של הנובר.
והוא היה אחד הרבנים ב"וועד הרבנים של האזור הבריטי" שהוקם על ידי הרב יואל הלפרן.
בשנת 1949 הסתיים הכיבוש הבריטי של גרמניה והרב לובינסקי עבר לאמריקה.
בתחילה הוא התגורר בעיר סינסינטי, ושם שימש כמנהל בית הספר "חפץ חיים".
אחרי שנה בסינסינטי, הוא עבר לברוקלין, והוא היה מרצה מכובד באירועים רבים.
לובינסקי נפטר בניו יורק ט"ו בכסלו ה'תשמ"ו ונקבר למחרת בהר הזיתים.
לובינסקי היה נשוי לפריווה בתו של הרב ראובן סנדר קודם השואה.
היא נהרגה במחנה הריכוז שטוטהוף, והוא נישא בשנית לאחר השואה לרבנית פעסה בת של דודו מנחם לובינסקי, לשניים נולדו שני בנים.
הרב חיים פרץ ברמן (נולד ב-י"ט באלול ה'תשי"ט) הוא מראשי ישיבת פוניבז' בבני ברק.
נולד בבני ברק ב-יט באלול ה'תשי"ט לרב מרדכי שלמה ברמן, ששימש כר"מ בישיבת פוניבז'.
אמו אהובה היא בתו של הסטייפלער, ואחותו של הרב חיים קניבסקי.
למד בישיבת פוניבז' לצעירים אצל הרב מיכל יהודה ליפקוביץ והרב אהרן יהודה לייב שטיינמן, ובישיבה גדולה למד בפוניבז' אצל הרב שמואל רוזובסקי, הרב שך והרב דוד פוברסקי, בשנת תשמ"א נישא לחסיה בתו של הרב ברוך דב פוברסקי, ראש הישיבה, ובנו של הרב דוד פוברסקי.
אחר נישואיו שימש כמשיב בישיבת פוניבז'.
עם השנים עזב את התפקיד לטובת ישיבת סדיגורה, בה כיהן כראש הישיבה עד שנת התשס"ה.
לאחר פטירת אביו בראש חודש טבת תשס"ה הוכרז על ידי הרב נסים קרליץ כיורשו של אביו.
המינוי של הרב ברמן לר"מ בישיבת פוניבז' נעשה תוך כדי מאבקים שהתקיימו בין ראשי הישיבה על השליטה בישיבה, ונחשב כחלק מן המאבק נגד המחנה של הרב מרקוביץ'.
תמיכה בו הובעה מצד הרבנים חיים קנייבסקי, מיכל יהודה ליפקוביץ, נסים קרליץ, וגם מראשי הישיבה הרב גרשון אדלשטיין וחמיו הרב ברוך דוב פוברסקי.
מנגד, הרב יוסף שלום אלישיב כתב מכתב שראה אור ב"יתד נאמן" נגד המינוי.
המחאות נגד המינוי הגיעו לידי קטטות אלימות, ואף להתקפות כנגד הרב ברמן עצמו.
כיום, הוא אחד הר"מים בישיבה, ומוסר שיעורים יומיים לשיעור ב'.
וכן שיעורים שבועיים לקבוצות מבני הישיבה.
בנוסף, ההנהגה השוטפת בישיבה ותהליך קבלת התלמידים מתבצעים על ידו.
משמש כחבר בוועדת הרבנים של ארגון לב שומע וארגונים חרדיים נוספים.
שיעוריו נכתבים על ידי תלמידיו, ויוצאים לאור בשם שיעורי ר' חיים פרץ.
שיחותיו יוצאים לאור ג"כ על ידי תלמידיו בגיליון פנימי בשם "הרחב פיך ואמלאהו".
בקיץ של שנת ה'תשפ"ג פתח הרב יצחק קורלנסקי ישיבה חדשה בעיר ביתר עילית - ישיבת "כנסת שמואל", לבחורים בגיל ה'קיבוץ', והרב ברמן מונה כאחד מראשי הישיבה.
מתנגד לגיוס תלמידי ישיבה הלומדים בישיבות, לצה"ל בכל צורה שהיא.
לאחר שנשמעו טענות רבות נגד דחיית הגיוס, באוגוסט 2025, הסביר את עמדת ראשי הישיבות, ותקף בחריפות את הדתיים הלאומיים, בין השאר התבטא: .
סבור, כי גם תלמידי ישיבות ואברכים העוסקים בלימודי תלמוד מעמיקים, צריכים להקדיש זמן קבוע מדי יום ללמוד תורה עם פירוש רש"י.
בנו הרב יהודה מרבני ישיבת 'עטרת שלמה'.
בנו הרב ירוחם מרבני ישיבת 'כתר תורה'.
חתנו הרב רפאל אייזנברג מרבני ישיבת תורה בתפארתה.
חתנו הרב אברהם שמחה אדלשטיין, בנו של הרב ישראל אדלשטיין.
הרב חיים מאניס הלוי פרדס (ז' בשבט ה'תרצ"ה, ינואר 1935 – ג' בסיוון ה'תשנ"ט, 18 במאי 1999) היה רב ודיין ישראלי, כיהן כאב בית הדין הרבני בתל אביב-יפו וכרב בתי כנסת בעיר.
מהדיר ומפרש כתבי המהר"ל מפראג.
פרש מתפקידיו לאחר שהודה במסגרת עסקת טיעון בעבירות של שוחד מיני ומעשה מגונה בהסכמה.
נולד בשנת 1935 לאביו אברהם יששכר הלוי פרדס, ממשפחת אדמו"רי חסידות סטאשוב.
למד בישיבת הדרום ברחובות, בישיבת פוניבז' בבני ברק ובישיבת מרכז הרב בירושלים.
במהלך לימודיו במרכז הרב היה לתלמידו המובהק של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, אך עם השנים התקרב לעולם החרדי.
נשא את רחל, בת הרב מרדכי יהודה לייב זק"ש ונכדת הרב יעקב משה חרל"פ.
לאחר נישואיו למד במכון הרי פישל.
נסמך לרבנות בידי הרבנים: אלימלך בר שאול, ש"י זווין, צבי יהודה מלצר וחברי בית הדין ברחובות.
בטבת תשכ"ה מונה על ידי המועצה הדתית בתל אביב לרב השכונות: בן יהודה, פרישמן, דיזנגוף והסביבה.
כיהן כרב בתי הכנסת "בית אל" ו"היכל מאיר" בצפון תל אביב.
בניסן תשל"ה (1975) הוסמך לדיינות בידי מועצת הרבנות הראשית וכעבור כחצי שנה התמנה לדיין בבית הדין הרבני בעיר.
בהמשך התקדם לתפקיד אב בית הדין.
בשנת 1979 התמודד על משרת רבה האשכנזי של נתניה וזכה לתמיכת הרב הראשי שלמה גורן, אך הפסיד לרב ישראל מאיר לאו.
היה מרצה פופולרי בענייני יהדות.
עסק רבות בתורת המהר"ל ואף ההדיר, פירש את כתביו, והוציאם לאור במהדורה מדויקת ומבוארת .
נפטר ב-18 במאי 1999 (ג' בסיוון ה'תשנ"ט), ונקבר בבית הקברות סנהדריה.
היה נשוי לרחל המתגוררת בירושלים.
משה - טוען רבני ועו"ד לדיני משפחה.
הרב שניאור זלמן - חבר בבית הדין הרבני הגדול ומחבר הספר "השיר והשבח".
כיהן כראש אבות בתי הדין הרבניים בנתניה.
הרב יוסף מנשה - רב קהילת המזרחי בווינה ומחבר הספר "ים הפרדס".
בנובמבר 1989, פורסם כי הרב פרדס חשוד שהציע לכמה נשים להיפגש עמו ביחידות מפגשים בעלי אופי לא ראוי, בתמורה לקיצור הליכים משפטיים שהן היו נתונות בהם בבית הדין שעמד בראשו.
בתחילת דצמבר אישר היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש למשטרה לחקור את הרב פרדס, שהיה במעמד של שופט.
פרדס הכחיש את כל החשדות, וטען כי תמיד נכח אדם נוסף בעת המפגשים, וכי הפרסום פגע בשמו הטוב.
עם זאת, בהמלצת הרב יוסף שלום אלישיב, הסכים לעסקת טיעון, במסגרתה יודה בחלק מן המעשים שיוחסו לו, יתפטר מתפקידו וייגזרו עליו שישה חודשי מאסר בפועל שיומרו בעבודות שירות, הוא יואשם ב"מעשה מגונה שלא בכפייה" בלבד, וכמו כן אחד מהמקרים לא יוכלל בכתב האישום.
בעקבות לחץ ציבורי, סירבו שופטיו לאשר את המרת המאסר בעבודות שירות.
סנגורו יעקב ויינרוט החליט לא לערער על כך לבית המשפט העליון, מחשש שיבטל את עסקת הטיעון מעיקרה לאור ההתנגדות הציבורית.
פרדס הורשע במעשה מגונה שלא בכפייה וכן במרמה והפרת אמונים, נידון ל-6 חודשי מאסר בפועל, והחל בריצוי עונשו ב-1 בינואר 1991. מאסרו קוצר בשליש, והוא שוחרר לאחר ארבעה חודשים.
לאחר שחרורו ביקש מהנהלת בית הכנסת "היכל מאיר" לשוב ולכהן כרב בבית הכנסת, אך רוב הגבאים התנגדו לכך.
בבית הכנסת "בית אל", לעומת זאת, הוא חזר להעביר שיעורים לבקשת המתפללים, מהלך שספג ביקורת מסוימת.
עד יום מותו המשיך הרב פרדס להכחיש את המיוחס לו.
ספרי המהר"ל מפראג על פי כתבי יד ודפוסים ראשונים עם מבואות, הגהות, הערות ופירושים:
דרך חיים על מסכת אבות
תפארת ישראל (תל אביב תשל"ט; מהדורה שנייה תשמ"ה)
נתיבות עולם כרך א (תשמ"ב); כרך ב (תשמ"ח)
הגדת פראג רפ"ז עם פירוש המהר"ל (תל אביב תשמ"ט).
דרשה לשבת הגדול (שמ"ט) (תל אביב תש"ן)
דרשות מהר"ל מפראג (תל אביב תשנ"ו)
ספר תהילים עם פירוש מהר"ל מפראג (מלוקט; תל אביב תשנ"ט).
פירוש הלכות מעשרות, מעשר שני ונטע רבעי, ביכורים ושאר מתנות כהונה שבגבולין ושמיטה ויובל ממשנה תורה לרמב"ם, במסגרת סדרת "רמב"ם לעם" (ירושלים תשי"ט)
מן המעיין - רעיונות לפרשת השבוע (תל אביב, תשל"ה מהדורה שנייה תשל"ט)
הלכה כפשוטה - ביאורי הלכות ממקורותיהן (תל אביב תשל"ט)
פרקים במשנת המהר"ל - נושאים מרכזיים בשיטת המהר"ל מפראג, מלוקטים מכל ספריו (תל אביב, ה'תשמ"ד).
שערים בהלכה - נושאים בהלכה (תל אביב תשמ"ה)
אשד הנחלים - רעיונות לפרשת השבוע (תל אביב תשמ"ה).
על ספר זה זכה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית לשנת תשמ"ה.
נהרות איתן - על התורה (תל אביב תשמ"ז)
תורתך שעשועי - על התורה (תל אביב תשנ"א)
בדמיך חיי - רעיונות לפרשת השבוע (תל אביב תשנ"ב)
ספר תהילים עם פירוש רש"י ומצודות עם הגהות ופירוש, על יסוד מהדורתו המדעית של הרב יצחק מהרשן (תל אביב תשנ"ח)
פרדס החיים - ציונים והערות על סדר הש"ס.
הרב חיים פישל אפשטיין (ביידיש: עפשטיין; כ"א אייר תרל"ד, 1874 - כ' תמוז תש"ב, 1942) היה רב, פוסק, ומחבר תורני.
כיהן כרבם של ליבוי, וסייני (שבפולין) והיה הרב הראשי של מדינת אסטוניה.
מאוחר יותר היגר לארצות הברית וכיהן שם כרבן של כמה ערים, וחבר אגודת הרבנים.
לאורך עשרות שנים פעל במסגרת התנועה הציונית.
אחיינו הוא הרב שלמה דוד כהנא.
נולד בעיר טבריג שבמחוז קובנה בליטא.
אביו רבי דוד שלמה היה 'מלמד', מצאצאי הרב יחזקאל לנדא, הנודע ביהודה.
רוב ילדותו למד תורה אצל אבי אביו - הרב צבי אפשטיין, ואבי-אימו הרב דוד שרשבסקי, דיין ומורה צדק בטבריג.
בגיל 16 החל ללמוד בישיבת וולוז'ין, ראש הישיבה, הרב נפתלי צבי יהודה ברלין העריך את כישוריו וכינה אותו "הצעיר הגדול מטבריג".
באותה שנה גם פרסם את ספרו הראשון - חינוך לנער.
אפשטיין למד שם כשנתיים עד לסגירת הישיבה בידי השלטונות, אז חזר לעיר הולדתו, ונסמך לרבנות בידי הרב אלכסנדר משה לפידות והרב גרשון מנדל זיוו, רבה של טבריג.
לאחר קבלת הסמיכה החל ללמוד שפות ומדעים.
בשנת תרנ"ה (1895) נשא לאישה את ביתו של הרב ברוך נתנאל נייוידל, דיין בטבריג, ושנה לאחר חתונתו נסע ללמוד ב'כולל אברכים' בקובנה, שם למד באופן מעשי לקראת קבלת תפקיד רבני ראשון.
אז נסמך להוראה בשנית בידי הרב משה דנישבסקי הרב שלמה כהן מווילנה ורבי שמעון דוד, רבה של שדליץ.
בשנת תרנ"ז (1897) התמנה לרבה של הרוזובה שבמחוז מינסק.
תמיכתו בתנועת חובבי ציון ובתנועה הציונית הייתה למורת רוחם של גורמים אנטי-ציוניים, וקנאי אחד אף הלשין לשלטונות שהוא מורד ואינו נאמן לשלטון, דבר שהביא לחקירתו ולהחרמת ספריו.
בשבתו שם נודע באזור כרב בקיא ודיין מומחה.
בשנת תרס"ז (1907) מונה לרבה של העיר סייני, בעודו בן 34 בלבד.
בשנת 1913 מכן מונה כחבר אגודת הרבנים בפולין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ובתקופה שאחריה
בשנת תרע"ד (1914) פרסם את ספרו הראשון שו"ת תשובה שלמה.
ספרו התאפיין בניתוח עמוק ויסודי של המקורות, ולא בפלפול ומשא מתן ארוך וסבוך, וזכה לשבחים.
הפרסום עורר הדים, וקהילת 'מחזיקי הדת' בלונדון ביקשה ממנו לבוא לכהן כרבה.
הוא נעתר להצעה, אבל פרוץ מלחמת העולם הראשונה וסגירת הגבולות מנעה מהתוכנית לצאת לפועל.
במקומו מונה הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ברח לאסטוניה ומונה לרבה של העיר דורפאט, אליה התנקזו פליטי מלחמה רבים ממזרח אירופה.
בתום המלחמה הוכרזה אסטוניה כמדינה עצמאית, והרב אפשטיין מונה לרבה הראשי ('הרב הכולל') של המדינה, והאוניברסיטה במדינה הכתירה אותו בתואר ד"ר.
בשנת תר"פ (1920) עלה הרב אברהם יצחק קוק לארץ ישראל ושוב נתבקש הרב אפשטיין על ידי קהילת 'מחזיקי הדת' בלונדון לבוא לכהן כרבה.
הוא נעתר לבקשה, אולם בדרכו לשם עבר בעיר ליבוי שבפולין, שם הפצירו בו יושבי המקום לכהן כרבם והוא נעתר לבקשתם.
בשנת תרפ"א (1921) השתתף בכינוס אגודת ישראל וניסה להעביר החלטה שהאגודה תתמוך בתוכנית קרן היסוד, אולם רבנים ציוניים אחרים כדוגמת הרב מאיר שמחה מדווינסק נעדרו מן ההצבעה והאגודה החליטה להתנגד לתוכנית.
בשנת תרפ"ג (1923) היגר לאמריקה, ומיד התקבל כרב ופוסק מרכזי.
בשבתו שם התמודד עם בעיות חדשות רבות, ובהם מעמד החשמל בהלכה, הפריה חוץ גופית, גיור בני זוג של יהודים מתבוללים, ותשובותיו בנושאים אלו מקובצות בספרו תשובה שלמה חלק ב'.
נשא ונתן עם הרב יוסף אליהו הנקין בנוגע למעמד ההלכתי של נישואים אזרחיים, ועמד על דעתו שאין להם תוקף הלכתי והם אינם מצריכים גט.
לאורך שנותיו ברבנות נשא דרשות רבות, אותן קיבץ ופרסם בספר 'מדרש החיים'.
עם הגיעו לאמריקה בשנת תרפ"ג מונה לרבה של העיר בייון שבניו ג'רזי.
לאחר שנה בתפקיד קיבל משרה רבנית בקליבלנד.
בשנת תרפ"ד המליץ הרב אברהם יצחק קוק ליהודי קהילות סנט לואיס למנותו לרבם, אולם בשלב זה הוא סירב להצעה.
בשנת תרפ"ו מונה לרבה של "אגודת הקהילות" בסינסינטי, אותה עזב במהרה, לדבריו בשל "שנאה חסרת היגיון והפוליטיקה האגואיסטית", ובשל פגיעה בפרנסתם של השוחטים שנעשתה בקהילה וכן בשל פרצות חמורות בכשרות בעיר שנבצר ממנו לתקן.
ובשנת תרפ"ח מונה לרב קהילת "בית שלום" שבברוקלין.
בשנת תר"ץ פנו אליו קהילות סנט לואיס בשנית, ואז הוא נעתר לבקשתם.
משלב זה כיהן במשך שתים עשרה שנים כאב"ד והרב הראשי בסנט לואיס, בתפקיד שאיגד תחתיו קהילות יהודיות רבות.
בשנותיו בארצות הברית לקח חלק בפעילות המזרחי בעיר פיטסבורג, וגם נעשה חבר ופעיל באגודת הרבנים.
בשנת 1930 חתם על כרוז הקורא לתרום לקרן היסוד ומעודד את פעילותו, לצד הרב חיים הירשנזון.
בשנת 1935 התארח אצלו ז'בוטינסקי לסעודת ליל שבת, ולפי התיאור של בנו, בנימין (ביניש) אפשטיין, בין השתים נוצרה קרבה מיוחדת.
בשנת תרצ"ז הוזמן על ידי הוועד הלאומי לעלות לארץ ולכהן כחבר מועצת הרבנות הראשית, אולם בהיותו שקוע בתפקידו הרבני בסנט לואיז הוא סירב להצעה.
בשנת תש"א הוציא לאור את הכרך השני של השו"ת שלו תשובה שלמה.
בשנת תש"ב נפטר במפתיע, בגיל 68. מודעה המבכה את פטירתו פורסמה על ידי אגודת הרבנים בכתב העת הפרדס, ובה נכתב "האסון הגדול אשר קרה לנו ולכל בית ישראל במות חברנו הגדול נודע ביהודה בשערים המצוינים בהלכה, הרב הגאון הגדול פאר ישורון כו' כש"ת מו"ה חיים פישל עפשטיין".
גם הרב יקותיאל יהודה גרינוולד העריך אותו, וכינה אותו תדיר "הגאון האדיר ר' חיים פישל אפשטיין שליט"א" והרבה לדון בפסקיו ההלכתיים.
הרב אהרון קוטלר העריך אותו, וסופר בשמו שאמר "תדע לך שאם הייתה שאלה חמורה בהלכה באירופא, שהייתה נוגעת גם למדינת אמריקא, היינו שולחים השאלה להגאון ר' חיים פישל עפשטיין זצ"ל, הגאב"ד דסט' לואיס".
רחש כבוד ואמפתיה גם כלפי יהודים שהתלבטו באמונתם ועזבו את הדת: "היה נוהג יחס של כבוד והבנה בכל אדם, אפילו במתנגדי דעותיו.
במיוחד היה זהיר מלפגוע בכבודם ובהרגשותיהם של המתלבטים בבעיות דת ואמונה.
הוא הבין את לבטי-הנפש ויסורי-הספקות של ה'מתקדמים' והתועים בדרכי החיים, והתרעם על אלה שסטו מן הקו שמתחו חכמינו בזה: "לעולם תהא שמאל דוחה וימין מקרבת".
בשבתו כרב בפולין השתתף בכינוס הרבנים המקומי.
באחד הכינוסים הציע אדמו"ר מפורסם להנהיג צנזורה רבנית בדרגת 'פוסק אחרון' על כל חומר תורני שיודפס.
הרב אפשטיין התנגד להצעה נחרצות, מפני שבעיניו היא הייתה "סטיה מדרך התורה, שאמרה 'אחרי רבים להטות'", והוביל לכך שהיא נדחתה על הסף.
היה תומך נלהב של התנועה הציונית, ולאורך שנותיו הרבות כרב באירופה וארצות הברית פעל למענה ולמען 'ישוב הארץ', אותה ראה כמצווה מהתורה.
בשבתו באמריקה נשאל על תופעת הגיור של בנות זוג נוכריות שנשואות ליהודים.
בניגוד לעמדתו של השואל, שפורסמה מאוחר יותר, שאין לגייר משום ש, הרב אפשטיין צידד להתיר, ובתשובתו קבע שנהגו לסמוך על דברי הרב שלמה קלוגר לגייר: .
כאב את מצבם של הרבנים בארצות הברית, שהיו כפופים באופן מוחלט לוועד המנהל בקהילה, ופעמים רבות נרמסו זכויותיהם על ידי האחרונים.
חינוך לנער, פירוש על ספר החינוך לרא"ה, נדפס בטבריג תר"נ.
מדרש החיים, ספר דרשות, ניו יורק תרפ"ג.
שו"ת תשובה שלמה, על ארבעת חלקי השולחן ערוך.
כרך א' נדפס בשנת תרע"ד, בהיותו רב בסייני.
כרך ב' נדפס בשנת תש"א, בהיותו רב בסנט לואיס.
לאחר מותו, בשנת תש"ג הקימו יהודי סנט לואיס לזכרו את ישיבת רבי חיים פישל אפשטיין, מוסד בסגנון דתי לאומי, שבו מתחנכים מאות תלמידים ותלמידות.
רבי חיים צַאנְזֶר (נכתב גם צאנזיר, או סאנציר; 1720, ה'ת"ף – ינואר 1783, ו' בשבט ה'תקמ"ג) היה מקובל מפורסם ובעל סמכות תורנית רבה בגליציה.
התפרסם כחסיד במובן הרווח לפני תנועת החסידות.
הוביל את העמדה הציבורית של רבני הקלויז בימיו בהחרמת הקמיעות של רבי יהונתן אייבשיץ, בהכשרת הגט מקליווא, בהתנגדות לתנועת החסידות, ונחשב לבכיר הרבנים בברודי.
נולד בעיירה צאנז שבגליציה לרבי מנחם נחום (נפטר בי' באלול תק"ט) ולבתו של רבי שמואל שמעלקא הורוביץ "הארוך" מטרנוב (חתנו האחר של רבי שמעלקא היה רבי אלעזר רוקח), נשא את בתו של רבי יוסף הלפרין (כונה רבי יוסף "קרעסילס") מברודי, התגורר בברודי לאחר נישואיו, והיה לדמות המזוהה ביותר עם הקלויז.
נהג להתענות ולהסתגף, והיה קנאי באופיו.
התפרסם בתמיכתו בנזקקים ואף כונה בשל כך: "אבי העניים".
נודע כגדול המקובלים במזרח אירופה בדורו, והנהיג את הקבוצה המצומצמת של המקובלים בקלויז, לפי הדרכות סגפניות מבית מדרשו של רבי יהודה החסיד.
בין היתר למד קבלה עם רבי יחזקאל לנדא, ויש המחשיבים אותו לרבו של רבי יחזקאל בקבלה.
נפטר בו' בשבט תקמ"ג, ונקבר בברודי.
בחודש אלול תקי"ב התכנסה בברודי אספה בה השתתפו כמה מהרבנים הבולטים בסביבה, בה הכריזו חכמי הקלויז חרם על הקמיעות של רבי יהונתן אייבשיץ ביוזמתו של רבי חיים, ועל אף התנגדותו של רבי יחזקאל לנדא.
בחודש ניסן תקי"ג עמד בראש בית דין שהחרים את הספר "ואבוא היום אל העין" שיוחס לרבי יהונתן אייבשיץ לאחר גביית עדות על מינות וכפירה שנמצאו בו.
במחלוקת שהתגלעה בשנת תקכ"ו בין רבי יצחק הלוי הורוביץ לרבי יחזקאל לנדא אודות גט שנתן בטרנופול ר' מאניש הורוביץ בן אחיו של רבי יצחק לקרובת משפחתו של רבי יחזקאל בעל כרחה, תמך רבי חיים בדעתו של רבי יצחק והכשיר את הגט בניגוד לדעתו של רבי יחזקאל.
בחודש טבת תקכ"ח יצא רבי חיים בתוקף יחד עם שאר חכמי הקלויז נגד רבני פרנקפורט שאסרו את הגט מקליווא, והטיל את כל כובד משקלו לצד המתירים.
התנגד לתנועת החסידות ולמייסדה הבעל שם טוב, ובהנהגתו הצטרף הקלויז בברודי אל החרם שהטילו בליטא.
החרם שהוצא בברודי כוון בעיקרו כנראה נגד רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב מחכמי הקלויז שייסד מניין חסידי בביתו באותה התקופה.
רבי חיים עצמו היה מחותנו של רבי יעקב יוסף מפולנאה, שאף מצטטו בספריו פעמים מספר.לעומת זאת התייחס אליו הבעש"ט בהערכה רבה באמרו שהוא מנשמת רבי יוחנן בן זכאי ובית מדרשו מכוון כנגד שער התפילה בשמים.
הבעש"ט גם אמר עליו שהוא שקרן באמרו "אשמנו בגדנו" בעוד שלא חטא מימיו.
על פי המסופר הוא ניסה לקרבו לחסידות, ללא הצלחה.
לפי אגדה נוספת הבעש"ט שלח לרבי חיים תלמיד שיספר סיפורים אודותיו בכדי לגרום לו לצחוק ולהפיג את צערו.
הגהות על השולחן ערוך, הועתקו מכתב ידו על ידי רבי אפרים זלמן מרגליות, והודפסו מכתב ידו בז'יטומיר בשנת תרכ"א
"נאדר בקודש" פירוש על מסכת אבות, כתב היד נמצא בין כתביו של רבי אפרים זלמן מרגליות, נדפס בלבוב תרכ"ב
תשובה הלכתית ממנו נדפסה בשו"ת נודע ביהודה.
ברשותו של רבי נחום מרדכי פרלוב מנובומינסק היה מצוי זוהר חדש עם הערות בכתב יד שייחס לרבי חיים
על פי האגדה, כתבי ידו נותרו לאחר פטירתו בעליית הגג של בית הכנסת בברודי, אך מפני יראת הכבוד לא נגעו בהם וכך הם אבדו.
דודו (בעל אחות אביו) רבי אלעזר רוקח מאמסטרדם - מחבר הספר "מעשה רוקח", אבי משפחת רוקח שבין צאצאיה נמנים אדמו"רי חסידות בעלז ואישים ידועים רבים.
בנו רבי שמואל אהרן - "המגיד ממאציוב".
נפטר בברודי בכ"ד באלול תקנ"ד.
בנו רבי מנחם נחום - אב"ד קונסטנטין ישן.
נפטר בברודי ה' באייר תקפ"ב.
בנו רבי צבי חתן רבי יעקב יוסף הכהן מפולנאה.
בתו העניא - אשת רבי נפתלי הירץ לנדא מז'ליחוב ווישניצה.
מצאצאיו היה רבי אליעזר פיש (בנו הוציא לאור מחדש את ספרו "נאדר בקודש" על מסכת אבות)
רבי משה אוסטרר - מחבר "ערוגת הבושם" ומנהיג חבורת המקובלים בקלויז אחרי פטירת רבו.
רבי ישעיה יעקב הלוי מאלסק - מחבר "וחרב פיפיות".
רבי אשר מרגליות - מחבר "סידור ר' אשר".
רבי אלעזר רוקח - אביו של רבי שלום מבעלז.
חיים פרי (13 באפריל 1944 – 14 בפברואר 2024) היה פסל, קולנוען ואמן רב-תחומי ישראלי.
רוב פסליו מוצבים ברחבי קיבוץ ניר עוז שבו התגורר ובגן הפסלים שייסד.
פרי נחטף לרצועת עזה במהלך הטבח בניר עוז, במסגרת טבח שבעה באוקטובר.
ב-3 ביוני 2024 הודיע דובר צה"ל כי פרי נרצח בהיותו חטוף, וגופתו הוחזקה בידי ארגון הטרור חמאס ברצועת עזה עד לחילוצה כעבור חודשיים, ב-20 באוגוסט 2024.
חיים פרי נולד בשכונת בורוכוב בגבעתיים לנחמה לבית שטרוכליץ ולגרשון פרייברג, ילידי בנדין שבחבל זגלמביה בפולין שעלו לארץ ישראל ב-1933. למד בבית הספר היסודי בורוכוב ובתיכון קלעי בגבעתיים.
בגיל 18 הגיע פרי לקיבוץ ניר עוז עם גרעין צבר של השומר הצעיר.
עבד כמסגר במוסך, למד לעבוד עם ברזל ומתכות והחל ליצור פסלים.
כלוחם השתתף פרי ב במלחמת ששת הימים.
בשנת 1976 זכה בפרס מטעם מחלקת התרבות של הקיבוץ הארצי על כתיבת התסריט "מונולוג".
בשנת 1999 ייסד את גלריית "הבית הלבן" וגן פסלים הנמצאים באמצע השדות בין הקיבוצים נירים וניר עוז.
ערך סיורים "אומנות על הגדר" – תפר ישראל עזה.
בשנת 2019 השתתף בסרט "מקלטים" בבימויה של רחל אלברט.
הסרט עוסק בחייה של החברה הישראלית תחת שגרת חירום והוקרן בפסטיבל בין-לאומי לנשים בסינמטק ירושלים בסוף דצמבר 2023.
במשך שנים התנדב פרי בעמותת בדרך להחלמה.
במהלך טבח שבעה באוקטובר נחטף לרצועת עזה על ידי מחבלי החמאס.
אמני קריית אונו אצרו תערוכת מחווה לחיים פרי שנחטף מניר עוז בשם "הבית".
בינואר 2024 הוצגה בשלוחת המכון הצרפתי בישראל תערוכתה של עפרה אייל באצירת רוית הררי "צל הרים" כמחווה של אהבה ודאגה לפרי.
ב-18 בדצמבר 2023 שודר על ידי החמאס סרטון בו הוא נראה בחיים עם יורם מצגר ועמירם קופר.
ב-3 ביוני 2024 פרסם דובר צה"ל כי השלושה נהרגו בעת שהוחזקו בח'אן יונס, ונסיבות מותם נחקרות.
ב-20 באוגוסט 2024 הודיע דובר צה"ל כי גופתו הוחזרה לישראל יחד עם חמש גופות חטופים נוספות, בהם זו של ההיסטוריון אלכס דנציג.
פרי נקבר בקיבוצו, ניר עוז.
בדצמבר 2024 הודיע צה"ל כי הם הוצאו להורג על ידי מחבלי חמאס במנהרה בח'אן יונס.
לפרי שני ילדים מנישואיו הראשונים.
לאשתו, אסנת, יו"ר קיבוץ ניר עוז, בת מנישואיה הקודמים ולשניהם יחד שני ילדים נוספים.
אחיו של בנו ליאור מצד אמו, דניאל דרלינגטון וחברתו, קרולין בול, שהייתה תיירת מגרמניה, נרצחו בטבח בניר עוז בעת שביקרו את המשפחה, כמה שעות לפני שהיו אמורים לעלות על מטוס חזרה לברלין במוצאי שבת.
אשתו אסנת נשארה בממ"ד לבד במשך כחמש שעות עד שחולצה.
בחצר של סבא מיור, איורים דב הלר
נטיעות - דרך הפסלים בחצרים
חיים פרשטמן הוא כלכלן, פרופסור אמריטוס בבית הספר לכלכלה ע"ש איתן ברגלס באוניברסיטת תל אביב.
למד לימודים אקדמיים באוניברסיטה העברית.
את התואר הראשון במתמטיקה סיים בשנת 1977. תואר שני בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים סיים ב-1979, ותואר דוקטור בכלכלה קיבל ב-1983. הוא פרש כפרופסור אמריטוס.
ב-1994, לאחר סיום לימודיו, הצטרף לחוג לכלכלה באוניברסיטה העברית שם כיהן כמרצה עד 1987. בשנה זו עזב את האוניברסיטה העברית והצטרף כמרצה בכיר בחוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1990 קודם לפרופסור חבר, וב-1997 לפרופסור מן המניין.
ב-2020 הצטרף לסגל של בית הספר לניהול ע"ש קולר באוניברסיטת תל אביב.
במהלך השנים זכה בקרוב ל-20 מענקים והוקרה.
ביניהם מענקי ISF – הקרן הלאומית למדע, עמית החברה האקונומטרית (2018).
הוא נכלל ברשימת החוקרים המובילים בכלכלה ומימון.
תחומי ההתמחות שלו הם ארגון תעשייתי, הגבלים עסקיים, מיקרו-כלכלה והיבטי רווחה בכלכלה.
על פי אתר גוגל סקולר הוא פרסם קרוב ל-100 מחקרים, שצוטטו מעל ל-12 אלף פעמים במאמרים אקדמיים.
הוא בעל מדד הירש 53, ומדד i10 (מדד המודד את מספר הפרסומים האקדמיים עם לפחות 10 ציטוטים) 84.
היה עורך משותף במספר כתבי עת אקדמיים נודעים, ככתב העת לכלכלה ואסטרטגיית ניהול ורנד ז'ורנל לכלכלה.
הוא כיהן בתפקידים שונים באוניברסיטה בארץ, במכוני מחקר בעולם ובוועדות ממשלתיות וציבוריות.
בין היתר, עמד בראש בית הספר לכלכלה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1995–1997. הוא עמד בראש פורום ספיר 2008–2010, ועמית מחקר ב-CEPR – Centre for Economic Policy Research.
כמו כן עמית במכון טינברגן באמסטרדם.
פרשטמן היה חבר בוועדה לפטורים ומיזוגים ברשות ההגבלים.
הוא עמד בראש ועדה מיוחדת שהקימה ועדת השרים לענייני חקיקה כדי לבחון את החוק להגנת הספרות והסופרים.
כמו כן עמד בראש צוות המומחים שסייע לוועדה לשינוי מבני בנמלים מטעם מועצת רשות הנמלים.
פרשטמן כתב חוות דעת לגוף עסקי - החברה המרכזית למשקאות קלים (קוקה קולה ישראל).
חיים פרשטיין (נולד ב־31 באוגוסט 1982) הוא רקדן וכוריאוגרף ישראלי, אלוף ישראל בריקודים סלוניים.
פרשטיין נולד ב-1982 בצ'ליאבינסק שברוסיה (אז ברית המועצות), ועלה לישראל בגיל 6 עם הוריו, אחיו ואחותו.
אימו היא מורה למדעי המחשב ואביו מורה לספרות.
הוריו נאלצו לעבוד בישראל בניקיון בניינים, ופרשטיין היה מצטרף אליהם כילד.
בגיל 4 החל ללמוד בלט, ובהמשך התמקד בריקודים סלוניים ולטינו-אמריקאיים.
בגיל 16 זכה לראשונה באליפות ישראל.
מאז 2006 פרשטיין הוא אחד המשתתפים הקבועים בתוכנית הריאליטי רוקדים עם כוכבים, ובשתיים מהעונות הגיע למקום השני.
ב-2015 היה פרשטיין אחד המייסדים של איגוד "איספאדה" לקידום ריקודי זוגות בסגנון PRO-AM (Professional-Amateur) בישראל.
באותה שנה זכה בפרס באליפות אירופה בריקודים סלוניים על השתתפות במספר המקצים הגבוה ביותר, לצד דינה סנדבנק.
בשנת 2025 יצא לאור ספרו "חיים יפים", שעל כתיבתו עבד במשך כחמש שנים.
הספר הוא רומן חצי עלילתי וחצי אוטוביוגרפי המתאר את מסלול חייו, זהותו האישית, חוויות הילדות והפריצה לתודעה הציבורית.
פרשטיין דובר עברית, אנגלית ורוסית.
הוא הומוסקסואל, פעיל חברתית בקהילה הלהט"בית, ונמצא בזוגיות עם אלירן זינו מאז 2015. השניים הורים לבן שנולד ב-2023 בארצות הברית אמצעות הליך פונדקאות, ומתגוררים בשכונת בבלי בתל אביב.
באפריל 2025 נחשפה פרשת התעללות בפעוטון בו שהה בנם.
רבי אהרן חיים הלוי צימרמן (תרע"ד, 1914 – ז' באדר ב' תשנ"ה, 9 במרץ 1995) היה ראש ישיבה בארצות הברית, בדור שאחרי השואה.
נולד לרב יעקב משה צימרמן שכיהן כרב בעיירה קונוטופ שבאוקראינה.
סבו היה הרב אברהם יצחק צימרמן, רבה של הלוסק ולאחר מכן של קרמנצ'וג.
הרב צימרמן היה אחיינו של הרב ברוך בער לייבוביץ, ראש ישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ, ואצלו גם למד תורה.
לאחר מכן למד אצל הרב משה הלוי סולובייצ'יק בארצות הברית.
בגיל 24 היה לצעיר הרבנים החברים בהסתדרות הרבנים של אמריקה.
כיהן במשך שנים רבות כראש ישיבת בית מדרש לתורה בסקוקי שבשיקגו וכן כראש בתי המדרש "יבנה" ו"תבונה" שבניו יורק.
בשנת תשל"ג (1972) עלה לישראל ופתח את כולל "חכמי ירושלים" ששכן בבית הכנסת הרמב"ן בעיר העתיקה בירושלים.
בנו, הרב אברהם יצחק צימרמן, ראש ישיבת בנין תורה, הביא בספר "דברי אברהם יצחק" חידושים רבים בשמו ועל פי שיטתו.
כמו כן, נכדו, הרב שניאור פוטש, הוא ראש ישיבת חכמי ירושלים בבית שמש, השואפת להמשיך את דרך הלימוד של הרב צימרמן.
מתלמידיו: הרב יגאל לרר - דיין בבית הדין הרבני בפתח תקווה ור"מ במרכז הרב, והרב דניאל לרפלד, מחבר סדרת הספרים "בינת דניאל".
נפטר בשנת 1995 ונקבר בחלקת הרבנים החדשה שבהר המנוחות.
אגן הסהר - על סוגיית קו התאריך, ניו יורק, תשט"ו
בנין הלכה - חידושים על ספר משנה תורה של הרמב"ם
אגרא לישרים - בענייני קודשים, הר הבית ועוד
הארות חיים - חידושים וביאורים על ספר מחנה אפרים
הארות חיים עניינים - מאמרים וחידושים על הש"ס, הוצאת ישיבת "חכמי ירושלים", ירושלים תש"ע
חידושי הראי"ה - ספר חידושים על הרמב"ם של סבו, הרב אברהם יצחק צימרמן
תורה לישראל - על מדינה, חברה וגאולת ישראל
Torah And Reason - על המדע המודרני, בין השאר נגד שיטת עמנואל קאנט
Torah And Logic - תשובות לבעלי 'חכמת ישראל' וביאור התורה לפי דרך הלוגיקה.
Death of Zionism - פוסט ציונות על פי התורה
תרגום אנגלי לפירוש המלבי"ם על התורה, יחד עם תלמידו צבי פייר
בסופו גם חלק בעברית מטיוטת ספר הביקורת שכתב נגד לוי גינצבורג.
נערך על ידי הרב משה לנדי, ירושלים תש"פ
בין הספרים שהוציא לאור: ישועות יעקב, ספר הזהר, צפנת פענח, שו"ת הר"ן, תורת חיים, דברי משה, פלפולא חריפתא.
חיים אלעזר צינוביץ' (נולד ב-27 בספטמבר 1967) הוא מוזיקאי, זמר, מלחין, מדבב וקריין ישראלי.
נולד וגדל בראשון לציון כבן יחיד לרחל צינוביץ' שהייתה מורה, מנהלת בית ספר ודור חמישי למייסדי המושבה ולסולומון (סמי) נחמיאס עולה חדש ממרוקו שהיה סוחר תכשיטים.
כשהיה צינוביץ' כבן שלוש עזב אביו את הבית, השתקע בארצות הברית וניתק קשר עם משפחתו.
בעקבות עזיבת אביו בחר חיים לשנות את שם משפחתו מנחמיאס לשם נעוריה של אמו, צינוביץ'.
עוד בהיותו ילד בבית הספר היסודי הרבה להשתתף בטקסים, וגם לשיר ולנגן בגיטרה.
את שירותו הצבאי עשה צינוביץ' בלהקת חיל האוויר.
לאחר שחרורו מהצבא הוציא צינוביץ' את שירו הראשון, "ציפור שלי טורפת", שאותו כתב והלחין.
את השיר עיבד צינוביץ' עם טל הרצברג.
בשיר השתתפו דודי לוי בגיטרות, ניר צדקיהו בתופים, זוהר פרסקו בכלי הקשה וגיל לנדאוי בפסנתר.
השיר יצא על גבי תקליט שדרים, אך לא זכה להצלחה רבה.
ב-1989 השתתף צינוביץ' כמלווה של ורדינה כהן בשירה "שביל הזהב" בקדם אירוויזיון שהתקיים באותה השנה.
ב-1990 השתתף צינוביץ' במופע "העיקר זה הרומנטיקה", בו בוצעו שירים חדשים וישנים של המלחין יוני רכטר.
המופע תועד על גבי אלבום באותו השם שיצא ב-1991 ובו שר צינוביץ' את השירים "בלעדייך", "הכל קלוי" ו"שיר התשובה".
בין השנים 1990- 1991 הנחה צינוביץ' את התוכנית "עד פופ" ששודרה בערוץ הראשון.
ב-1992 השתתף בתפקיד אורח בסדרה "עניין של זמן" בתפקיד דורון, החבר של גלי (אסתי ירושלמי).
כמו כן, השתתף בתור עצמו בתפקיד אורח בסיטקום הישראלי, "שתוק שואו" וגם השתתף בתוכנית "מוצ"ש".
אלבומו הראשון של צינוביץ', "פרויקט הג'יבריש", יצא בפברואר 1993. האלבום כלל שירים בשפת הג'יבריש בסגנונות עמים שונים כגון צרפתית, בולגרית וצפון אפריקאית.
השיר הידוע ביותר באלבום היה "סוניה".
בשנת 2006 יצא האלבום בהוצאה מחודשת, לאחר שבמשך שנים ניתן היה להשיגו רק בחנויות יד שנייה ובמחירים גבוהים.
באותה שנה הוא השתתף בפסטיבל עין גב עם השיר "בשדות בית לחם".
ב-1994 יצא אלבומו השני "קצת פורקן קצת חום קצת אהבה".
האלבום נכתב ביחד עם הגיטריסט המלחין והמעבד רוני הלפרין המשלב את סגנון מטאל.
האלבום רווי גיטרות והטקסטים בו חדורי זעם; השירים הידועים מהאלבום הם "לך עם הכעס" ו"תן לו בראש".
שני אלבומיו הראשונים של צינוביץ' קיבלו עם השנים מעמד של אלבומי קאלט, בעיקר בשל היותם נדירים וכן בשל שינוי הסגנון והפריצה למיינסטרים בתפקיד "השרוף" (ראה להלן).
ב-1993 צינוביץ' השתתף בקלטת לילדים "אצלנו בפסנתר" שהורכבה משירי נעמי שמר לצד משה בקר, מיקי קם ורינת גבאי, ושר את "שיר הזרעונים" (מילים ולחן – עוזי חיטמן) בקלטת של סמדר שיר "ילד בא מאהבה" שיצאה באותה השנה.
בין השנים 1993- 1994 צינוביץ' הנחה את תוכנית הילדים "ילדי הקשת" בערוץ 2 עם מיקי קם.
ב-1994 התארח בפרק 17 בסדרה "סטרייט ולעניין", בתפקיד פרסומאי.
ב-1996 הקליט צינוביץ' את השיר "גדל הילד" שנכלל בפסקול הסרט "צעירים לנצח".
ב-1997 הפיק והשתתף צינוביץ' באלבום של להקת "Human Beat Box", להקה בת שלושה אחים שהתבססה על סימפול קולות אנושיים.
במקביל הקים אולפן מצליח להפקת פרסומות ולדיבוב, והתפרנס מכתיבת ג'ינגלי פרסומת ומוזיקה לתוכניות טלוויזיה (כגון "הכספת").
חיים צינוביץ' דיבב את דמותיהם של קרלו החתול של תנובה, מקס האריה של גלידת שטראוס וצ'סטר הצ'יטה של צ'יטוס, ובנוסף, קריין את הפרסומות בכיכובן של דמותיהם ועיבד ושר את הג'ינגלים לפרסומות.
ב-1998 התארח בעונה הראשונה של הסדרה הקומית "שמש" ששודרה בערוץ 2 גילם רופא רוחני.
הוא דיבב בשני סרטי דיסני, "חתולים בצמרת" ו"מולאן", ושירים שהלחין השתתפו בסדרות ובסרטים של רשת הטלוויזיה האמריקאית HBO
במשך כמה חודשים במהלך שנת 2000 התחזה צינוביץ' ל"השרוף" – לכאורה אמן חדש בזמר המזרחי, שמאחוריו סיפור חיים בלתי רגיל של נכות והתאכזרות של הממסד.
הסינגל הראשון של "השרוף", "שקר החן והבל היופי", שיר רוק בסגנון מזרחי, זכה להצלחה גדולה ולהשמעות רבות ברדיו.
צינוביץ' התראיין לכתבת שער במוסף "7 ימים" של העיתון "ידיעות אחרונות" כשכל גופו חבוש בתחבושות לבנות וכשהוא חובש מסכה, כביכול בשל ה"כוויות הקשות שעל גופו".
הוא סיפר שבלון גז התפוצץ בביתו וכי הוא לא יכול היה לברוח מהשריפה כי הוא משותק ברגליו מאז שנפל מפיגום.
הוא סיפר כי רק השירה מוסיפה מעט טעם לחייו המדוכאים.
לאחר מספר שבועות בהם גילו כלי התקשורת עניין בסיפור, חשף צינוביץ' בראיון טלוויזיוני בתוכנית יאיר לפיד ששודרה ב-4 במאי 2000 את פרצופו האמיתי של "השרוף" והסיר את המסכה בשידור חי.
התרמית (בדיה עיתונאית) גררה פולמוסים רבים בנוגע ליחס התקשורת לאמנות ולביקורת על אופן התייחסות המדיה בכלל ל"סקופ" עיתונאי ללא חשיבות לטיב התוכן וללא בדיקה עיתונאית מעמיקה כנדרש מהעיתון.
צינוביץ' עצמו טען בראיונות כי התרמית נועדה לחשוף את נטייתם של כלי התקשורת להתעניין בסיפורים הסנסציוניים שסביב האמנים ולא במוזיקה עצמה.
כמו כן טען שחש בעצמו "שרוף" מבחינה נפשית, וכן מבחינת תעשיית המוזיקה לאחר שיצירתו זכתה להתעלמות מצד התקשורת וחברות התקליטים.
לאחר פרשה זו קיבל את הכינוי השרוף, וכך הוא מוכר עד היום.
לאחר חשיפת זהותו של "השרוף", שפגעה באמינות "ידיעות אחרונות", פרסם העיתון המתחרה, "מעריב", כתבת שער במוסף "סופשבוע", שעסקה בפירוט רב בתרמית.
אלבומו של "השרוף" נקרא "הדמעות של היום הן הדבש של מחר".
צינוביץ' כתב את רוב שירי האלבום והלחין ועיבד אותם יחד עם תומר בירן.
פרט ל"הבל החן שקר היופי", הצליחו מהאלבום גם השירים "אהבה" ו"הקשיבי לקול".
באלבום נכללה גם גרסת כיסוי לשירה של להקת איפה הילד?
בשנת 2001 הוציא צינוביץ' אלבום שני תחת הכינוי "השרוף", "ושהאש תמשיך לבעור".
באלבום בלט בעיקר השיר "מכונת הלהיטים".
באלבום נכלל קרדיט לצינוביץ' עצמו.
צינוביץ' יצר מוזיקה לפתיחים ולנעימות נושא של תוכניות טלוויזיה רבות.
ביניהן "ארץ נהדרת", "הישרדות", "מפרץ האהבה" ("האם זו אהבה" של דנה אינטרנשיונל), "המרוץ למיליון", "הכספת", "רק בישראל" ו"הערב עם גיא פינס".
בשנת 2009 התארח בשיר "המראה" מתוך האלבום השני של רגב דהן, "הרדיו של סבתא".
בספטמבר 2021 התארח בהופעה של להקת "ויתרתי" בפסטיבל TELEPORT.
ביוני 2025 לאחר 25 שנה מ"פרשת השרוף" הכריז צינוביץ' על קאמבק של "השרוף" במסגרתו יוציא סינגלים חדשים וסבב הופעות חדש תחת דמות השרוף אך הפעם באופן גלוי ללא מסיכה.
ב-6 באוגוסט 2025 יצא הסינגל הראשון לקראת אלבום חדש במסגרת הקאמבק בשם: "יא משוגעת".
ב-10 בספטמבר 2025 הוציא את הסינגל: "לא עונה" אשר הופק יחד עם קליפ, בו השתתפה בת זוגו לשעבר מורן אייזנשטיין.
ב-22 בדצמבר 2025 הוציא את המיני-אלבום "השרוף 2025", הכולל חמישה סינגלים.
בתחילת דרכו צינוביץ' היה בזוגיות עם השדרנית לאה עוז.
צינוביץ' ניהל במשך שנתיים מערכת זוגית עם מורן אייזנשטיין.
ב-2012 נישא להודיה יריומין הצעירה ממנו ב-21 שנים.
ב-2019 נולדה לשניים בת בכורה בשם אליאנה, וב-2025 נולדה לשניים בת שנייה.
מתגורר בשכונת ביצרון בתל אביב.
חיים צינוביץ' בפרויקט הג'יבריש (1993; הוצאה מחודשת ב-2006)
קצת פורקן קצת חום קצת אהבה (1994)
צ'ינו מציג את יומן ביטבוקס (1997)
הדמעות של היום הן הדבש של מחר (2000)
חיים קורפו (6 בינואר 1921 – 23 בפברואר 2015) היה חבר הכנסת ושר מטעם סיעות הליכוד וגח"ל.
קורפו נולד בירושלים בשנת 1921. למד בתלמוד תורה "מאה שערים", בישיבת חברון ולאחר מכן בישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
סיים סמינר למורים מזרחי ופקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1937, בגיל 16, הצטרף לאצ"ל (שם כונה "מתיתיהו") ומאוחר יותר היה לחבר המפקדה של האצ"ל בירושלים.
באותן שנים כנער, שיחק קורפו בקבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים בשנות הקמתה הראשונות והיה חלק מהקבוצה הראשונה של המועדון שכונתה "המנורה".
קורפו, חשמלאי במקצועו, היה אחראי להכנת חומרי נפץ ומוקשים, והיה שותף להכנת חומרי הנפץ ששמשו בפיגוע בקולנוע רקס.
ב-4 באוגוסט לקח חלק בפעולה להחרמת חומרי נפץ מחנות לממכר חומרי נפץ למחצבות.
ב-26 באוגוסט 1939 השתתף בפעולה שכוונה נגד קצין הבולשת ראלף קרנס, שהיה אחראי לעינויים שהופעלו נגד חברי האצ"ל.
קורפו הפעיל מוקש בשכונת רחביה בירושלים בעת שקרנס עבר במקום ומהפיצוץ נהרגו שני קציני בולשת בריטיים, ראלף קרנס ורונאלד בארקר.
כמו כן, היה אחראי לפעולות נוספות, בהן הטמנת מוקש חשמלי שנועד לפוצץ את משרדי מס-ההכנסה ב-1944. לאחר שהמבצע נחשף על ידי הבריטים, קורפו הוגלה לסודאן וקניה, ושב רק לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948.
בין השנים 1967–1969 היה חבר מועצת עיריית ירושלים מטעם חרות.
ב-1969 נבחר לראשונה לכנסת השביעית והמשיך להיות חבר הכנסת כמעט עד שלהי כהונת הכנסת ה-12 בשנת 1992. בימי הכנסת התשיעית, כאשר הליכוד עלה לשלטון, כיהן קורפו כיושב ראש הנהלת הקואליציה.
בימי הכנסת העשירית מונה לשר התחבורה, תפקיד אותו מילא גם בכנסת ה-11, בימי ממשלת הרוטציה.
כשר התחבורה התנגד בסוף 1987 לכניסת מיצובישי מוטורס לישראל, בלחץ היבואנים של דגמי מכוניות אחרים שנמכרו בישראל.
הוא צוטט בעיתונות כאומר "בהיעדר תשתית כבישים מספיקה אני סבור שאין לעודד ייבוא מכוניות נוספות לישראל".
בדבריו הוא טען שכניסת מיצובישי תביא להגברת הפרסום בתחום הרכב, ובעקבות זאת תגבר רכישת המכוניות.
קורפו נסוג מהתנגדותו רק בלחץ משרד החוץ.
בכנסת ה-12 נדחק לספסלים האחוריים של הליכוד, לא זכה במשרת שר והיה יושב ראש ועדת הכנסת.
בשנת 1990 כיהן בוועדה מיוחדת לענייני הערוץ השני.
קורפו סלד מחוק הבחירה הישירה, הוביל את המאבק בו ועשה כל מאמץ כדי למנוע את מעברו, אבל בסופו של דבר הכנסת הכריעה בעד החוק שהוביל לבחירות ישירות החל מ-1996 (ועד ביטולו בעקבות בחירות 2001).
ב-14 באפריל 1992 התפטר מהכנסת, כדי לכהן כיו"ר רשות שדות התעופה, תפקיד אותו מילא עד 1996. במקומו נכנסה לכנסת לימור לבנת.
מ-2004 שימש דירקטור חיצוני בחברה הציבורית מרדכי אביב תעשיות בניה.
נפטר בבית החולים תל השומר ב-23 בפברואר 2015.
ב-15 בפברואר 2018 נחנכה הזרוע הרביעית בנתב"ג על שמו של חיים קורפו.
חיים קופמן (12 בדצמבר 1934 – 7 באוגוסט 1995) היה חבר הכנסת מטעם הליכוד.
קופמן נולד בתל אביב, אחיינו של יהודה אבן שמואל.
שירת בצה"ל כקצין תותחנים, ולאחר מכן היה פעיל בחרות ובליכוד.
נבחר ליו"ר סניף חירות בפתח תקווה וכיהן שנים ארוכות כחבר מועצת העיר.
לפרנסתו עסק בייבוא וייצוא, היה מראשוני היבואנים של ציוד צילום לישראל ובעל הזכיינות של חברת "לגו" בארץ.
הוא החל לכהן כחבר הכנסת בשלהי הכנסת השמינית, בשנת 1977, עם התפטרותו של בנימין הלוי, שעבר לד"ש.
לכנסת התשיעית נבחר מראשיתה, וכיהן ברציפות עד תום כהונת הכנסת ה-11, ב-1988. עם כינון ממשלתו השנייה של מנחם בגין, בשנת 1981, מונה לסגנו של יורם ארידור במשרד האוצר.
הוא המשיך לכהן בתפקיד זה גם כאשר יצחק שמיר היה לראש הממשלה ויגאל כהן-אורגד לשר האוצר.
בכנסת ה-11 שימש כיו"ר הקואליציה.
קופמן לא הצליח להיכנס לרשימת הליכוד בבחירות המקדימות לכנסת ה-12, אך הושבע אליה בשנת 1990, בעקבות מינוי חבר הכנסת זלמן שובל לשגריר ישראל בארצות הברית.
בכנסת ה-13 כיהן עד לפטירתו, בשנת 1995.
במשך 13 שנים נאבק קופמן במחלת הסרטן.
זמן קצר לפני שנפטר דנה הכנסת בהצעת חוק של אביגדור קהלני לשריון חוק רמת הגולן.
הכוחות היו שקולים, והקואליציה, שהתנגדה לחוק, הורתה על ביטול כל הקיזוזים, לרבות זה של קופמן.
בסופו של דבר החליט חבר הכנסת אברהם פורז להפר את המשמעת הקואליציונית ולהתקזז עם קופמן, שנאבק במחלתו, ולחסוך ממנו את הצורך להשתתף בהצבעה.
ההצבעה הסתיימה בשוויון 59:59, והצעת החוק נדחתה.
חיים קוּגֶל (כ"ג בניסן תרנ"ז, 25 באפריל 1897 – 4 בפברואר 1953) היה חבר הפרלמנט הצ'כוסלובקי, מפעילי תחיית הלשון העברית, נשיאהּ הראשון של המועצה המקומית של חולון ועם הכרזתה כעיר, ראש העירייה הראשון שלה.
חיים קוגל נולד ב-1897 בעיר מינסק שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בירת בלארוס) לנחום ורייזל קוגל.
על הוריו של קוגל ידוע כי היו פעילים בתנועת חובבי ציון אשר ניהלו אורח חיים דתי.
כשהיה חיים בן 13, גיל המצוות, ביקש מאביו ללמוד בגימנסיה העברית "הרצליה" שביפו, אביו נעתר לבקשתו, וב-1912 החל את לימודיו כתלמיד מן המניין בגימנסיה "הרצליה".
ב-1914 חזר חיים לביקור הוריו במינסק, אך עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה נחסמה דרכו חזרה לארץ ישראל ולכן המשיך את לימודיו באוניברסיטאות קאזאן ויקטרינוסלב ומוסקבה.
עם סיום המלחמה, סיים גם את לימודיו בפראג בירת צ'כוסלובקיה, שם קיבל תואר דוקטור לכלכלה ופילוסופיה.
חיים קוגל החל את דרכו בחיים הציבוריים עוד בתקופת לימודיו האקדמיים בפראג, שם היה מעורב בחיי הסטודנטים היהודים ובהגשת עזרה בתחומים שונים.
לימודיו בגימנסיה "הרצליה" העלו את קרנו בעיני הקהילה היהודית בפראג והוא נתפס כמנהיג מוערך.
בגיל 27 הגיע קוגל לעיר מונקץ' ושם מונה לאחר זמן קצר למנהל הגימנסיה העברית בעיר.
כמנהל הגימנסיה הפגין קוגל טוב לב ואכפתיות.
בפורים 1926 הוזמנו מורי הגימנסיה לחגוג את החג בביתו של קוגל, מנהל הגימנסיה.
אף על פי שלא קיבלו המורים את משכורתם זמן רב, שמחה רבה הייתה בביתו, ומבין החוגגים היה מורה אחד שפניו קדרו מאוד מכוון שעליו היה לשלם שטר מסוים וכסף לא היה לו.
כשנשאל המורה מדוע קדרו פניו ענה כי "הרי לא רק אני שלא קיבלתי משכורת, כולנו לא קיבלנו, השעה היא שעת דחק...".
האותיות "דחק" הן ראשי תיבות: ד"ר חיים קוגל.
קוגל עצמו, שהבין את הרמז הדק, הלך למחרת ופרע את שטרו של אותו מורה.
חרף האהדה מבית, היה עליו להאבק במתבוללים ובאנטי-ציונים.
האנטי-ציונים היו יהודים חרדים מזרם האורתודוקסיה הקיצונית, שהטילה חרם על הגימנסיה מכוון שראתה בה "בית-טומאה שעלול להמיט שואה על בני ישראל כשרים בגלל חילול קודשי תורתנו".
דוגמה לקשיים מבית נמצא בעת נאום שנשא, בו דרשו הדתיים שיחבוש כובע לראשו.
אולם קוגל סירב לחבוש כובע כיוון שדגל בחופש מצפון דת.
מאז נאום זה, התמיד קוגל בסירובו לחבוש כובע בעת נאומיו.
פרשת הכובע הייתה תחילתה של עוינות ממושכת בין הציונים לחרדים במונקץ'.
מקרה נוסף היה החרם שהטילו החרדים על הגימנסיה, כאשר הונחה אבן הפינה לבניין הקבע ב-17 באוגוסט 1924. חסידי הרבי ממונקץ' ששהו בבית הכנסת, תקעו בשופרות והדליקו נרות שחורים, הרב חיים אלעזר שפירא הכריז חרם על הגימנסיה ועל ההורים של הילדים שעזרו לציונים.
כעבור 8 שנים החל קוגל לראות את פירות עבודתו הרבה, עם צאת החוברת המיוחדת לציון המחזור הראשון בגימנסיה כתב:
ב-1931 נבחר קוגל כחבר מרכז "המפלגה היהודית" וכארבע שנים לאחר מכן נבחר כציר לפרלמנט הצ'כוסלובקי בפראג כנציג המפלגה.
גם בתפקידו זה התבלט קוגל כמגן הציונות וזכויות היהודים.
מנגד התקוממו רבים למינוי זה כמו הרבי ממונקץ', הרוויזיוניסטים וההונגרים הלאומנים שיצאו נגד "המפלגה היהודית" ובייחוד נגד קוגל עצמו.
במשך כהונתו בפרלמנט חשף קוגל את העוני הרב בקארפאטורוס (חבל ארץ בצ'כוסלובקיה) ובמיוחד את העוני היהודי, לאור העובדה שהיהודים עצמם הואשמו במצב הקשה.
קוגל תמך בעלייה לארץ ישראל, הוא פעל למען הכשרת הנוער היהודי בחקלאות ובהתיישבות יהודית בארץ ישראל.
את עמדתו בנוגע לעליה ארצה הביע בנאום אותו נשא בפרלמנט הצ'כוסלובקי:.
ב-1938 נחתם הסכם מינכן ולאחר מכן סופח חבל הסודטים על ידי גרמניה הנאצית.
ב-15 במרץ 1939 פלש הצבא ההונגרי, בעידודה של גרמניה לחבל קארפאטורוס, והיהודים בחבל זה סבלו מהשפלות והתנכלויות עד 1944, בה הועלו כל יהודי הקהילה על רכבות לעבר מחנות ההשמדה שבפולין.
סיפוח קארפאטורוס להונגריה שם קץ לחינוך היהודי בחבל ארץ זה.
קוגל ומשפחתו החליטו לעבור לבירה פראג.
הציר הרוסי בפרלמנט הצ'כי היה ידיד וחבר קרוב של קוגל, הוא זה שהזהיר אותו בפני פלישת גרמניה הנאצית לצ'כוסלובקיה וביקש ממנו להגר למקום אחר, משם עלו ארצה בפברואר 1939.
בהגיעם ארצה התגוררו תחילה בתל אביב, לאחר מספר חודשים בחוסר מעש החל קוגל לעבוד בהסתדרות הפקידים, בנו שמואל, העיד לא פעם כי אביו חש חוסר סיפוק מעבודה זו.
מי שבא לעזרתו של קוגל היה יוסף שפרינצק, מזכיר ההסתדרות דאז ולימים יושב ראש הכנסת הראשונה, שהביא את קוגל להיות נשיא המועצה המקומית חולון.
בראשית ימיה של המועצה, עוד לפני שנבחר קוגל, החליטו חבריה על כינון חוקה לחולון שבין השאר תנהיג מיסוי פרוגרסיבי מהתושבים ותגדיל את מספר התושבים להם ניתנת זכות בחירה.
לחוקה זו קמו מתנגדים רבים מימין הפוליטיקה שכן עד עתה היו השכונות חופשיות מכל מיסוי, ואילו הזרמים מהשמאל יצאו להגנתה של חוקה זו.
הגוש האזרחי במועצת כפר סבא הגיש תזכיר בנדון לשלטונות המנדט, העיתונות יצאה במאמרי מערכת, חלקם בעד וחלקם נגד.
העיתון "הבוקר" יצא נגד החוקה בטענה כי זו נתקבלה על ידי השמאל, ששוללת את הזכות האוטונומית של נבחרי התושבים וכי שיטת המיסוי החולונית "מטרתה לערער את היסודות הצודקים הקיימים של המושבות".
מנגד, עיתון "דבר" יצא להגנת חולון בטענה כי חוגי הימין מתנגדים לחוקה זו מכוון שהיא תרחיב את חוג התושבים הרשאים להשתתף בבחירות, תנהיג מיסוי פרוגרסיבי ותגביל את סיכויי המיעוט לשלוט ברוב בעזרת גורמי חוץ.
חוגי הימין חששו מכך שבעקבות חולון יאמצו רשויות מקומיות אחרות חוקה זו ועל כך התנגדו לה.
עם השלמת החוקה ולקראת הקמת המועצה ב-8 ביולי 1940 התקיימו בחירות לנשיאות המועצה, והוחלט כי האיש המתאים לתפקיד זה הוא חיים קוגל מפאת היותו איש עבודה שאינו מעורה במאבקים הבין-שכונתיים.
ישיבה חגיגית של המועצה התקיימה ב"קפה סבוי" בחולון, ב-8 ביולי 1940. המועצה החלה בעבודתה המעשית ב-20 באוגוסט 1940 והעבירה לרשותה את כל השירותים מה-1 באוקטובר אותה שנה.
קוגל נפטר בראשית חודש פברואר 1953, לאחר שלקה בשטף דם במוחו.
הוא הותיר את אשתו שרה רבקה לבית גרינוואלד, שלה היה נשוי מ-1926, ושלושה ילדים: אסתר שפיכלר, שמואל בנימין ויהודה.
נכדו, ד"ר חן קוגל הוא רופא משפטי, מנהל המכון לרפואה משפטית.
שדרה מרכזית בחולון וכן התיכון הראשון בעיר נקראים על שמו של קוגל.
פרס קוגל - פרס לספרות ולספרי מדע המחולק על ידי עירית חולון משנת 1952.
חיים קוּבֵּרסקִי (מאי 1923 – 20 באפריל 1997) היה מנהל המחלקה לחינוך ותרבות בעיריית ירושלים, מנכ"ל משרד הפנים ויו"ר הדירקטוריון של בנק המזרחי המאוחד.
לאורך השנים השתתף בוועדות ציבוריות מרכזיות רבות.
זכה באות אביר איכות השלטון לשנת 1997.
חיים ראובן קוברסקי נולד בעיירה רדז'ילוב שבפלך לומז'ה, מחוז ביאליסטוק, פולין בשנת 1923. למד ב"חדר" ובבית ספר עממי פולני.
עלה ארצה בשנת 1935. בירושלים למד במכינה של ישיבת מרכז הרב, בישיבה התיכונית "אלומה", בבית המדרש למורים "מזרחי", ובפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית בירושלים.
היה חבר בתנועת הנוער הדתית ברית החשמונאים.
בין השנים 1943 ו-1949 עבד בהוראה ובניהול בירושלים.
בשנים 1946–1947 גם היה המו"ל והעורך של הירחון "ילקוט".
משנת תש"ט 1949 עבד בעיריית ירושלים.
היה בין מקימי מחלקת החינוך וממניחי היסוד למערכת החינוך והתרבות העירונית.