tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השילוב בין כישרון טבעי, קול ייחודי וגישה אמנותית מקורית סלל את דרכו לעולם המוזיקה.
שכיב התפרסם לראשונה בשנת 2013, כאשר השתתף בעונה הראשונה של תוכנית הריאליטי המוזיקלית אקס פקטור ישראל (ששודרה בזכיינית רשת 13).
בעונה זו הגיע עד לשלב הגמר וזכה במקום השלישי, בגיל 15 בלבד.
לצד מתמודדים בולטים נוספים כמו עדן בן זקן, שכיב הרשים את הצופים והשופטים ברגישות ובהגשה המוזיקלית האישית שלו.
הופעתו בתוכנית הביאה לחשיפה רחבה ולהכרה ציבורית.
בשנת 2022 חזר שכיב לבמה כאשר השתתף בעונה התשיעית של תוכנית הכוכב הבא לאירוויזיון, ששודרה בקשת 12. באודישן הפתיחה שלו ביצע את שירו המקורי "עולה", אותו כתב והלחין.
הביצוע הרשים את השופטים, שזיכו אותו בשישה כחולים, והוביל להרמת המסך עם 93% הצבעה חיובית מהקהל.
השיר, אשר עוסק בקשר שבין הדובר לבין אביו ובורא עולם, הפך ללהיט מיידי ושוחרר בהמשך כסינגל.
בשנת 2014 הוציא שכיב את סינגל הבכורה שלו, "תביני", אשר נכתב והולחן על ידו.
השיר הופק ועובד מוזיקלית על ידי משה פרץ וטל שגב, וזכה להצלחה ניכרת בתחנות הרדיו הארציות והאזוריות.
"תביני" סימן את כניסתו של שכיב לתודעה הציבורית כזמר יוצר, לאחר שהגיע לגמר העונה הראשונה של תוכנית הריאליטי "אקס פקטור ישראל".
בשנת 2015, כחמישה חודשים לאחר הצלחת סינגל הבכורה שלו "תביני", הוציא את שירו השני, "כשייגמר הלילה", שכתב והלחין בעצמו.
את העיבוד יצר יחד עם המפיק המוזיקלי נדב ביטון.
השיר מאופיין בסאונד ישראלי אותנטי המשלב פולק בסגנון הבנאים עם השפעות ים תיכוניות, ונטען כאחד מהשירים הבולטים באותה תקופה שזכו לתשומת לב מיידית מצד תחנות הרדיו והקהל.
באותה שנה הוציא את הסינגל "למה", שכתב והלחין בעצמו.
את הקליפ הרשמי ליוותה הדוגמנית אפי פלריה, בעיבוד והפקה מוזיקלית של נדב ביטון.
באותה שנה השתתף שכיב בדואט "כשאת לא כאן" לצד הזמר מתן לוי, אותו כתב והלחין יחד עמו; את העיבוד וההפקה המוזיקלית ביצע תמיר צור.
בשנת 2019 התארח בפרויקט של גיל ויין בשיר "נשמות אבודות" שכתב והלחין ויין.
בשנת 2020, הוציא את הסינגל "הייתי יכול", בלדה אישית ומלודית שכתב והלחין יחד עם מתן לוי, בעיבוד והפקה מוזיקלית של מתן דרור.
בשנת 2023, הוציא את הסינגל המקורי "עבד ומלך", פרי עטו ובהשראת התמודדות אישית וניסיון חיים שעבר.
את הלחן יצר יחד עם המוזיקאי מתן לוי, והעיבוד וההפקה המוזיקלית הופקדו בידיו של לידור סולטן.
בשנת 2024 כתב והלחין את השיר "בניה", לזכר קרוב משפחתו, רס"ל , אשר נפל במהלך מבצע צוק איתן.
השיר נכתב מנקודת מבטו של ירין, אחיו של בניה, ומבטא כאב אישי ואבל משפחתי.
זהו השיר החמישי שנוצר לזכר חלל שנפל במבצע.
באותה שנה הלחין את השיר "יכולה לבד" של אודיה, מתוך אלבומה ילדה של אמונה.
באותה שנה יצא הסינגל "אף פעם", בביצועו, ומהווה את הסינגל הרביעי מתוך אלבום הבכורה שלו שיצא באותה שנה.
השיר נכתב על ידי דולב רם והולחן על ידי פן חזות, שהפיק אותו מוזיקלית יחד עם נדב ביטון.
זהו השיר היחיד באלבום שבו שכיב לא היה שותף לכתיבה או להלחנה.
מעבר לעשייתו כזמר, שכיב פעיל גם כיוצר לאחרים.
בשנת 2018 ביצע הזמר אלמוג קריאף את השיר "לילה בלעדייך", שכתב שכיב יחד עם אוריין אלופר והלחין שכיב עצמו; את העיבוד וההפקה המוזיקלית יצר אלי קשת.
בשנת 2023 יצא השיר "מי יגיד לי לא", שביצע רונן קסלמן, אותו כתב והלחין שכיב עם מתן לוי ודניאל אביב.
השיר מבטא קול פנימי של התמודדות, הגשמה עצמית והתעקשות על חלום אישי בעולם תובעני.
באוקטובר אותה שנה חיבר שכיב את הלחן למילות השיר "מפל" שכתבה מעיין אדם לזכר אחותה, מפל אדם, שנרצחה במסיבת מוזיקה ברעים במהלך מתקפת חמאס ב־7 באוקטובר.
הלחן הועבר לזמרת מירי מסיקה, שביצעה את השיר בטקס זיכרון.
השיר מתאר כאב אישי עמוק לצד מסר של נצחיות והנצחה, והפך למרכיב חשוב בזיכרון הציבורי של האירוע.
בשנת 2024 שיתף פעולה עם הזמר רועי סנדלר בפרויקט של משרד החוץ, שכלל את השיר "שומר עליי", שעסק בחיזוק הקשר בין יהדות התפוצות לישראל.
מטרת השיר הייתה לעורר תחושת אחדות וזהות משותפת בקרב קהילות יהודיות ברחבי העולם על רקע גל האנטישמיות שגבר באותה תקופה.
באותה שנה נמנה בין כותבי השיר "למה לך ללכת", שבוצע על ידי הזמר יגל אושרי.
במרץ 2025 יצא הסינגל של טוהר גדסי, "פתח לי שער" אותו כתב עם גדסי.
באוגוסט אותה שנה יצא השיר "אשמור אותך", שכתב דרור אלון אותו הלחין שכיב, וביצע איתי אהרון והפיק מוזיקלית עדי רותם.
באותה שנה יצא השיר "נרקומנים של כאב", בביצוע הזמרת עדן בן זקן, אותו כתב והלחין שכיב בשיתוף פעולה עם דולב רם, בר ליסבודר ודניאל דהרי.
השיר מתאר מערכת יחסים כואבת וטעונה רגשית וזכה להצלחה רחבה.
באותה שנה אף הפיק שכיב את "השיר של ליאן" – שיר מקורי מתוך אלבום ההנצחה לזמרת ליאן לאה כוזהינוף, אותו כתבה והלחינה בעצמה.
השיר יצא לציון 30 יום לפטירתה ומציג טקסט אישי ונוגע ללב.
באותו שבוע יצא השיר "זיכרונות מפורטו" בהפקתו, בביצוע ליאור פינטו, אותו גם כתב והלחין שכיב יחד עם רון סבח ומור בן סימון.
ביולי אותה שנה יצא שירו של מתן עגמי, "רפאני", אותו הפיק.
בסוף אוקטובר 2025 יצא השיר "אהבת חינם", בביצוע ליאור נרקיס וששון שאולוב, ששכיב היה שותף לכתיבה וללחן.
בינואר 2026 יצא השיר "חוזר אל הדרכים" בביצוע אלעד עמדי, שכתב עם דרור אלון.
שכיב הלחין והפיק מוזיקלית את השיר.
אוּריאל אופק (30 ביוני 1926 – 23 בינואר 1987) היה סופר ילדים ונוער עברי פורה, עורך, פזמונאי, משורר, מתרגם, תסריטאי, ד"ר וחוקר ספרות ילדים ישראלי.
מחבר לקסיקון אופק לספרות ילדים.
אופק נולד בשם אוריאל פּוֹפּיק בתל אביב, למשורר היידי אריה לייב פופיק (פּאָפּיק) ולברוניה לבית פוֹגֶל, גננת.
הוא גדל בשכונת בורוכוב בגבעתיים, ולמד בבית-הספר העממי בגבעתיים, ואחר כך בתל אביב, בגימנסיה העברית הרצליה.
הוא שירת בפלמ"ח בשנים 1944–1949, בבית הערבה, רמת הכובש וקריית ענבים.
עבר קורס חובשים, ושימש כמדריך חובשים.
נבחר לצאת עם מחלקת הל"ה, והתחלף ברגע האחרון עם דוד ט"ש מכפר מל"ל.
שירת בגדוד השישי, ולחם בקרבות הקסטל והראדאר.
עסק בליווי שיירות לירושלים ולגוש עציון.
היה חובש קרבי בגוש עציון, וב-13 במאי 1948, עם נפילת הגוש, נפל בשבי הירדני, שם שהה כתשעה חודשים.
בשנת 1949 עִברת רשמית את שם משפחתו.
בשנת 1952 נשא לאישה את בינה לבית דלמן, והשניים נמנו על ראשוני הדיירים בשכונת נוף ים שבהרצליה.
אופק היה עורך משנה ועורך העיתון "דבר לילדים" בשנים 1951–1976. בשנת 1955 קיבל תואר שני במחלקה למדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת תשל"ו (1976) קיבל בה תואר דוקטור בספרות ילדים (כותרת הדיסרטציה: "ראשיתה של ספרות הילדים העברית").
הוא חתן פרס זאב לספרות ילדים ונוער תשל"ו (1976) על ספרו "אין סודות בשכונה".
הניח את היסוד לביבליוגרפיה של ספרות הילדים היהודית, עברית ויידיש, וספרות הילדים העולמית, בשני כרכיו של לקסיקון אופק לספרות ילדים.
רבים מספריו מבוססים על חוויות ילדותו ונעוריו בשכונת בורוכוב ומתארים נופים, אירועים ודמויות מהשכונה בתקופה שקדמה לקום המדינה – הסליק של אלדמע, קרבות בוואדי מוסררה, שבע טחנות ועוד.
ב-1964 כתב את התסריט לסרט שמונה בעקבות אחד, וב-1968 כתב את התסריט לסרט נס בעיירה המבוסס על סיפורים של שלום עליכם.
בשנות ה-70 חלה בסרטן הדם, וכשהחלים ממחלתו חיבר את הספר "תמונת דם".
כעבור מספר שנים חלה בשנית ונפטר, בגיל 60. נקבר בבית העלמין בהרצליה.
רעייתו הייתה הסופרת והעורכת בינה אופק, ובנותיהם הן העורכת, המתרגמת, הסופרת והמאיירת עטרה אופק ואמירה חכמוביץ, אף היא עורכת וכותבת לילדים, במגזר החרדי.
ארכיונו נמצא בארכיון גנזים – אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
שבע טחנות ועוד תחנה, איורים: נחום גוטמן, (1956)
מרובינזון עד לובנגולו, או: איך נכתבו ספרי ילדים (1960. פרס למדן)
ההצגה חייבת להימשך (1967. תורגם לאנגלית, גרמנית, דנית והולנדית)
משלגיה ועד אמיל, או: איך נכתבו ספרי ילדים (1967)
ילדי העולם השמיעו קולם (1968)
מטרזן עד חסמב"ה, או: איך נכתבו ספרי הרפתקאות (1969)
גיבור חידה (1970) — קורות חייו של יוסף טרומפלדור.
איפה טמונות התמונות (1973. תורגם לגרמנית)
הילד שהיה למשורר: חיים נחמן ביאליק, ספריית עופר, תשל"ה, 1974.
עשן כיסה את הגולן (1974. עיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער.
תורגם לאנגלית, גרמנית, הולנדית, דנית ואפריקנס)
אין סודות בשכונה (1976. פרס זאב)
מן המלחמה: ספורת ושירה (1969)
סנדל-הזכוכית של החתול במגפיים: גלגולן של אגדות (1981)
לקסיקון אופק לספרות ילדים (1985)
"הרוח בערבי הנחל" מאת קנת גרהם (1984)
"תום סויר" מאת מארק טוויין (1969)
"עלילות הקלברי פין" מאת מארק טוויין
"חמישה ילדים והזהו" מאת אדית נסביט (1974).
"עליסה בארץ הפלאות" הוצאת מחברות לספרות, (1989) ו"עליסה בארץ המראה" מאת לואיס קרול
"עץ הכוכבים" מאת לייב מורגנטוי (1977)
תרגום השירים בתרגומה של רות לבנית ל"שר הטבעות" מאת ג'ון רונלד רעואל טולקין (1979)
"משפחת החיות המוזרות" ו"עמק החיות המוזרות", מאת טובה ינסון
"מקס ומוריץ", תרגום חמישי לספרו של וילהלם בוש, (1991)
שירי ערש ליענקלה: אנתולוגיה בנימין כץ וברכה קופשטיין (עורכים), ניו יורק: שלום, 1983.
"שוע הפרוע", תרגום שלישי לספר "יהושע הפרוע" מאת היינריך הופמן (1985)
"צ'ארלי והשוקולדה" מאת רואלד דאל, סדרת "מרגנית".
"ג'יימס והאפרסק הענקי" מאת רואלד דאל, סדרת "מרגנית".
"מכרות המלך שלמה" מאת הנרי ריידר הגרד (סדרת כתרי, הוצאת כתר, 1987)
"הקוסם מארץ עוץ" מאת פרנק באום (יצא לאחר מותו בשנת 1988).
"מר אל כאן אנה" מאת פין, סדרת "מרגנית" (יצא לאור בשנת 1979)
אי המטמון מאת רוברט לואיס סטיבנסון, ספרי כתרי (1974).
נתנאלה ודודו זכאי, הציפור הכחולה: שירי אוריאל אופק, 1977.
בהרצליה נקרא על שמו רחוב בשכונה הירוקה המערבית בעיר.
אוריאל אקוסטה (מוכר גם בשם אוריאל ד'אקוסטה, בפורטוגזית: Uriel da Costa; 1585 – 1640) היה פילוסוף יהודי פורטוגזי.
אקוסטה נולד בפורטו שבפורטוגל למשפחה שהייתה נצר לאנוסים.
אביו היה ממוצא קתולי, אך אמו הייתה מצאצאי ה"מראנוס".
הילד גבריאל ד'אקוסטה, כפי שנקרא אז, חונך כנוצרי.
הוא למד חוק כנסייתי באוניברסיטת קוימברה ושימש כגזבר הקתדרלה.
בשלב כלשהו של חייו הוא למד יותר ויותר על עברה היהודי של משפחתו.
עיסוקו הרב בתנ"ך עורר בקרבו ספקות באשר לאמונה הנוצרית עליה התחנך, ועם הזמן פיתח תודעה יהודית עצמאית.
אולם, מכיוון שלא היו בידיו מקורות יהודיים או רבניים פרט לתנ"ך, הוא הגדיר בעצמו את היהדות, על פי הבנתו את הכתוב, ודרך עולם המושגים הנוצרי שבו חי.
לאחר מות אביו ב-1608 נקלעה משפחתו לקשיים כלכליים והחליטה לעזוב את פורטוגל.
באותה תקופה פעלה בספרד ובפורטוגל האינקוויזיציה ויציאה מן הארץ של צאצאי הנוצרים החדשים הצריכה אישורים מיוחדים, לכן נאלצו אקוסטה ומשפחתו לברוח בחשאי לאמסטרדם, שם התקיימה קהילה יהודית שוקקת.
באמסטרדם עבר גבריאל גיור רשמי ושינה את שמו לאוריאל.
באמסטרדם גילה אקוסטה כי היהדות הרבנית שונה לגמרי מהיהדות שהגדיר בעצמו.
מופתע מהשוני, כתב בשנת 1616 את אחת עשרה התזות, מסה המהווה התקפה על עיקרי היהדות הרבנית לעומת המקור התנ"כי.
השגותיו התמקדו בעיקר על פרשנות התורה שבעל פה לתנ"ך ואופן קיום המצוות, כמו דרכי קיומה של מצוות ברית מילה, אופן ייצורם של תפילין ומזוזות, גזירות חכמים ושמירת יום טוב שני של גלויות.
שלושה פרקים במסתו מתרכזים בדחיית הרעיון של הישארות הנפש.
ביקורתו התבססה על ההנחה שמקורה של התורה שבעל פה אינו אלוהי אלא אנושי ולפיכך אפשר לחלוק עליה ולדחותה, כאשר הדברים סותרים בעיניו את פשט המקרא.
את השגותיו שלח לפרנסי הקהילה הספרדית בוונציה ואלו הפנו אותם לרבי יהודה אריה ממודנה (ריא"ם).
בתשובתו התריע בפניהם כי הדברים הם דברי מינות, וביקש להזהיר את רבני הקהילה בהמבורג כי אם המחבר לא יחזור בו מדבריו הוא יוחרם.
אקוסטה סירב לחזור בו, ועל כן הטיל עליו ריא"ם חרם בבית הכנסת האשכנזי בוונציה.
במקביל חיבר ריא"ם את ספרו "מגן וצינה" במטרה להפריך את טענותיו של אקוסטה.
החרם על אקוסטה נמשך עשר שנים, ורק אמו קיימה איתו קשר.
בתגובה הוחרמה אף היא על ידי הקהילה, ולאחר מותה הייתה בתחילה התנגדות בקהילה לקבור אותה.
ד'אקוסטא הואשם בזיקה ליהדות הקראית שנתפסה בימים האלה ככפירה בעקרונות היהדות התלמודית.
רבני אמסטרדם אף הצליחו לשכנע את מנהיגות העיר לשרוף את ספרו החדש - בחינת מסורות הפרושים - באשמת מינות, בשל כפירתו באמונת הישארות הנפש, המקובלת גם על הנוצרים.
החלטה זו שברה את רוחו של אקוסטה באופן סופי והוא פנה למנהיגי הקהילה במטרה לחזור לקהילה.
בטקס דומה לטקס החזרת הכופר אל הכנסייה התוודה אקוסטה בפומבי על "חטאיו" ו"שגיאותיו" וקיבל עליו את הסמכות הרבנית.
את הטקס תיאר אקוסטה בפירוט רב:
אולם אקוסטה המשיך להביע את דעותיו בפני אנשים קרובים שבהם בטח, והפך באופן אירוני לאנוס בקהילתו.
הרבנים הטילו עליו חרם נוסף למשך שבע שנים, לאחר ששכנע שני נוצרים לא להתגייר.
גם הפעם, בחלוף שבע שנות החרם, שבור מהבדידות שאליה נקלע, פנה אקוסטה לקהילה היהודית וביקש לחזור ולהצטרף אליה.
שוב נערך לו הטקס שבו חזר בו מ"שגיאותיו".
הפעם הוא גם הולקה שלושים ותשע מלקות, ובסוף תפילת השבת הוא הושכב על מפתן בית הכנסת וכל הקהילה צעדה החוצה על ירכו.
בחודש אפריל של שנת 1640, כמה ימים לאחר הטקס, פרסם אקוסטה את יצירתו האחרונה דוגמת חיי אדם (Exemplar Humanae Vitae) - מסה על סיפור חייו, והתאבד בירייה.
קודם לכן ניסה לירות בדודו, שלדעתו היה אחראי להשפלתו זו, אך החטיא אותו.
בהתבסס על ספרו של אקוסטה "דוגמת חיי אדם", ועל רעיונות של הרדר, חיבר קרל גוצקוב את הטרגדיה "אוריאל" (לייפציג 1817) שתיארה את פרשת חייו.
התרגומים לעברית (שלמה רובין, וינה 1856) וליידיש זכו לפופולריות רבה מאז אמצע המאה ה-19 ועד שנות השלושים של המאה ה-20, והתרגום העברי אף הועלה ביפו בשנת 1905. גוצקוב גם חיבר רומן נוסף ופחות מוכר בשם "הצדוקי מאמסטרדם" (1834).
על בסיס ספרו של גוצקוב חיבר ישראל זנגוויל את ספרו "ילדי הגטו" (1892), המספר על יהודי הגר בגטו המטיל ספק בדתו אך למרות זאת ממשיך בערכי היהדות מתוך סיפוק רוחני.
בעקבות זנגוויל חיבר פרומקין את הספר "אוריאל אקאסטא" (לונדון 1907).
על שמו קרוי כיום רחוב אוריאל אקוסטה בתל אביב.
אוריאל זוהר (נולד ב-1952) הוא במאי תיאטרון, סופר, משורר, מחזאי, מתרגם ודרמטורג ישראלי.
פרופסור במחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות בטכניון, פרופסור מן המניין באוניברסיטאות הסורבון ובית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז.
זוהר נולד וגדל בקיבוץ תל יצחק.
בצעירותו שיחק בהופעות תיאטרון ב"משואה", בקיבוץ תל יצחק, בבימוי השחקן והבמאי אליהו גולדנברג.
סיים שירות צבאי, עקב פציעה, בשנת 1970. למד בחוג לתיאטרון ובחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, שם סיים תואר ראשון ושני.
עבד בתיאטרון באר שבע, בתיאטרון החאן ובתנועה הקיבוצית.
הצגתו המקצועית הראשונה, "היותר חזקה" מאת אוגוסט סטרינברג, הועלתה במועדון בן-יהודה בתל אביב בשנים 1975–1976. במקביל הדריך שחקנים בשכונת התקווה.
ב-1976 ביים את קלינקה עם ליאור ייני ודני כץ.
בשנת 1978 החל לביים בפריז.
את עבודת הדוקטורט שלו, בנושא משמעות הקדושה בתיאטרון הקהילתי, כמקור להשראה קולקטיבית ואוניברסלית, סיים בהצטיינות באוניברסיטת פריז VIII של הסורבון, שם שהה 9 שנים, ובה הרצה בשנים 1980–1985. פרסם למעלה מ-150 מאמרים בתחום התיאטרון.
בכתביו ניכרת הערכתו לאישים פיטר ברוק, קונסטנטין סטניסלבסקי, יז'י גרוטובסקי, אוגוסטו בואל, מרטין בובר ואהרון דוד גורדון, כבעלי השפעה עמוקה על התיאטרון.
ביים כ-75 הצגות תיאטרון בישראל, בקנדה, באסיה, באפריקה ובאירופה.
בשנת 1986 הקים את תיאטרון הטכניון, שם ביים 52 הפקות עם הסטודנטים, חלקן הופיעו בפסטיבלים בינלאומיים רבים באירופה ובישראל.
מלמד אסתטיקה של בימוי, דרמה ישראלית, כתיבת מחזות, הפקת הצגות, משחק ובימוי בטכניון ועוסק בתיאטרון רפואי-שמשי-רוחני.
זוהר נחשב למרצה מצטיין בטכניון וזוכה מדי שנה בתעודה מנשיא הטכניון, על הצטיינותו זו.
היה חבר "ועדת משפט חברים" בארגון הסגל האקדמי בטכניון.
זוהר היה דרמטורג בתיאטרון הבימה 1989-1990, ובתיאטרון חיפה 1995-1997. בשנים 1987–1994 ניהל פרויקט לקיום יהודי-ערבי באמצעות האמנויות, ולימד במכללת בית ברל.
ממקימי תיאטרון אל-מידאן 1994 בתפקידו כחבר הנהלת המועצה לתרבות ואמנות חיפה ויו"ר הוועדה לתיאטרון.
היה חבר מועצת והנהלת בית הגפן.
בשנת 2013 נבחר לייצג את חיפה בפרלמנט הישראלי פלסטיני IPC, והוצב המקום השני בהנהלה וחבר הנאמנים, מייד לאחר המייסד עו"ד יוסף אבישר
בשנים 1993–1999 סגן נשיא האגודה הבינלאומית לתיאטרוני אוניברסיטה IUTA-AITU שמרכזה באוניברסיטת לייז' וב-2005 נבחר לחבר כבוד בה.
משנת 1995 פרופסור אורח באוניברסיטת פריז HEC ומ-1997 פרופסור מן המניין באוניברסיטת פריז VIII.
ב-1993 ביים את מוחמד בכרי בהצגתם "עונת הנדידה אל הצפון", זוכה פרס השחקן המצטיין בפסטיבל עכו.
בשנים 1995–1998 ביים בעברית, ערבית וצרפתית את "מונולוג בכרי" והופיע כשחקן לצידו, בסיבובי הופעות באירופה.
החל מ-2002 שיחק בתיאטרונה של ביאטריס ברו בצרפת.
ב-2006 הקים להקת תיאטרון בפריז.
הצגתו "אויב העם" מאת הנריק איבסן בצרפתית הופיעה ברחבי העולם.
"אויב העם" בעברית, בתיאטרון הטכניון, זכתה לציון לשבח על משחקו של פרופ' רוני נבון, בפסטיבל בנוונטו, איטליה 2009.
החל מ-2007 שופט בינלאומי בתחרויות תיאטרוני סטודנטים באירופה (פריז, מינסק, מוסקבה).
מנחה כיתת אמן במשחק ובימוי, בפסטיבלים בינלאומיים באירופה.
ב-2009 נבחר להיות חבר באיגוד כללי של סופרים בישראל.
פרסם באינטרנט אלפי יצירות שירה וסיפורת.
ב-2011-2010 ביים בתיאטרון Théâtre de l'Île Saint-Louis בפריז את להקתו עם הצגתה "סרפיטה" בעיבוד שכתב עם ברברה היימן לרומן מאת אונורה דה בלזק.
ההצגה הופיעה גם ביוון, בקונגו-ברזוויל ובבריסל.
ב-2012 ההצגה הופיעה בתיאטרון "בית בלזק" ובתיאטרון דריוס מיו בפריז, בחיפה, באיסטנבול, בשווייץ ובפסטיבל הבינלאומי ה-24 של פורטו-הלי, יוון.
ב-2013 במנטון (Menton) דרום צרפת וב-2014 באורוויל שבהודו.
ב-2012 נסע עם מחזהו המקורי והצגתו "הבגד הבלתי נראה" להופיע בפסטיבל הבינלאומי של אוניברסיטת סנקט פטרבורג.
ב-2013 ביים את "מסר למטריאליסטים" (Message aux Matérialistes) מאת אומרם מיכאל איבנהוב, בשווייץ, בפסטיבל הבינלאומי ה-25 של פורטו-הלי, יוון, במנטון (Menton) דרום צרפת וב-2014 באורוויל, הודו.
ב-2015 ביים את מחזהו "חניכות שמים" בשווייץ, בריסל, פריז (בשני תיאטרונים), פרז'וס ואקס-אן-פרובאנס.
ב-2017 מביים את מחזהו Das Unsichtbare Kleidungsstück (הבגד הבלתי נראה) בפני הקהילה הגרמנית בדרום צרפת.
ב-2018 מרצה באוניברסיטת מוסקבה הממלכתית על שם מיכאיל לומונוסוב, על "רובוטיקה, החסרונות והיתרונות".
ב-2019 מרצה באוניברסיטת טקסס אוסטין בנושא: "ההומור המזרחי כבסיס לחוכמה האנושית".
באותה שנה מביים את מחזהו "Our Father Who" בשפה האנגלית, בפני הקהילה האנגלית בעיר פרג'וס, צרפת
בשנים 2022–2024 מחזהו "הילד שיודע לעוף" מוצג בשפה הספרדית בקולומביה בערים Villa de Leyva, בוגוטה וקרטחנה (קולומביה)
ביים מחזות רבים, חלקם פרי עטו או בתרגומו.
חלקם בעבודה קולקטיבית עם השחקנים.
מחזות בבימויו מועלים בתיאטראות בכל הארץ, בפסטיבלים וברחבי העולם.
זוהר שיחק במספר מחזות מאת שייקספיר, מולייר וויקטור הוגו בבימוי במאים ישראלים ובעיקר תחת בימויה של ביאטריס ברו בצרפת.
מחזות בתרגומו כוללים בין השאר את "טרטיף" ו"הקמצן" מאת מולייר, "משחק האהבה והגורל" מאת פייר דה מאריבו (הצגה זו הופיעה בפריז), העצם מאת בירגו דיופ (הצגה זו הופיעה באוניברסיטאות מורסיה ואליקנטה), הרצאת הציפורים מאת פאריד אל-דין אטאר, אשר בוימו בידי פיטר ברוק, ועוד.
בין תלמידיו השחקן ובמאי הקולנוע סכנדר קובטי יוצר הסרט "עג'מי", במאי התיאטרון שלמה פלסנר, המחזאית, תסריטאית, שחקנית הדר גלרון, המחזאית יוספה אבן-שושן ורבים אחרים בתחומיו.
פגישות עם פיטר ברוק, הוצאת זוהר, 176 עמ', תל אביב, 1990
הענקים וילדי השמש, הוצאת גוונים, 333 עמ', תל אביב, 1998. זוכה פרס קרן חיפה 1997
חשיבות מחקר התיאטרון באוניברסיטה טכנולוגית-מדעית (דוגמת הטכניון) 2007
אהבתך מתבוננת בי מאחורי הגדר, הוצאת אחוה, 167 עמ', חיפה 2013
יה מתעורר משבר לאושר, הוצאת אחוה, 176 עמ', חיפה 2015
מסרים מפתיעים מקבוצתי בשמים, ספר אלקטרוני בהוצאת אוריון, 456 עמ', 2015, בהוצאת מנדלי מוכר ספרים ברשת ובהוצאת אמזון בצרפתית 2016
הילד שיודע לעוף, הוצאת ספרי ניב, מחזה לילדים ונוער 2018, 38 עמ'.
מן האור באת ואל האור תשובי, שירה ודיאלוגים, בעריכת אביבית חזק, באמזון בעברית, 188 עמ', 2018
Aura's Conflict, ("הקונפליקט של אורה") אתר הוצאת אמזון 2018
The New Generation, ("הדור החדש") אתר הוצאת אמזון 2020
Atlantis sous l'eau, ("אטלנטיס מתחת לים") אתר הוצאת אמזון 2021
!OVNIS : RETOUR À LA LUMIÈRE, ("עב"מים: השיבה לאור") אתר הוצאת אמזון 2021
Le Roi ne dort pas, ("המלך לא ישן") אתר הוצאת אמזון 2021
כתב כ-45 מחזות, להלן כמה כותרים:
"לתקן את התנ"ך", בימוי ערן פרייס, עם שחקני תיאטרון החאן.
"ישמעם את הגר" 1974 משחק: איציק ויינגרטן.
"נישואים מעורבים", 1987, עם שלמה פלסנר
"המזרן הרך", 1988, תיאטרון הטכניון, עם שלמה פלסנר
"סוף-סוף", 2001, תיאטרון הטכניון, משחק: סכנדר קובטי
"שלשלאות שקופות", 2006. ההצגה הופיעה בשני פסטיבלים בינלאומיים: בברטיסלאבה, (2006) ובמדריד (2007)
"התמונה החסרה" (לזכר חייל שלנו) 2007
"חניכות שמים" (l'Initiation du Ciel), המחזה נכתב בצרפתית בשנת 2014, הוצג בשווייץ, בריסל, פריז, אקס-אן-פרובאנס ופרג'וס, ב-2015
"סינדרלה ושלושת הגמדים", הטכניון, (1991)
"הפרפר שרצה להיות יפה יותר מן הקשת בענן", (1992)
"הבגד הבלתי נראה" סנקט פטרבורג, 2011
שלום, עלי שיח, גיליון מס.
בת שבע ובן ה-11 (או: לתקן את התנ"ך), הוצג באוניברסיטת ת"א, "עלי שיח", מס.
להתקרב דרך אגב, "עלי שיח", גיליון מס.
לילית בכפרו של זוהיר - עזה כמוות, אפיריון, גיליון מס.
המוות בקיבוץ - ילד חוץ, "אפיריון", גיליון מס.
זיכרונות של עוזב קיבוץ, מאזנים גיליון מס.
הענקים וילדי השמש (ספר שני: "זוהיר"), כתב העת הדואר כרך LXXVII מס.
נערת האש בוערת בי, "מאזנים" גיליון מס.
רגל משותקת ולא מעץ, "בכיוון הרוח", ספרות, הגות, תרבות, חברה, 2014.
אורי, הילד שידע לעוף, באלבום "סיפורי הילדים", עמ' 87, הוצאת סער, 2017.
רגל משותקת, לא רגל מעץ, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21) עמ' 463-473 הוצאת כרמל, 2017.
אלוהים אוהב את עמי-חי, משא לספרות, אמנות ועיון, עיתון דבר, 28.7.1989
אני יונק את השירים, כתב העת "פסיפס" בעריכת איתמר יעוז-קסט וחנה יעוז-קסט, גיליון 80, עמ' 22 הוצאת עקד, תל אביב, 2011. מתוך ספרו מי אני אלוהים שבתוכי?
כשאני יוצא מכלי, כתב העת מאזנים בעריכת ציפי שחרור גיליון 1, כרך פ"ה, עמ' 37, ירחון אגודת הסופרים העברים, תל אביב 2011. מתוך ספרו מי אני אלוהים שבתוכי?
וגם "האתר של ריה", Musesatwork's Blog זכרון יעקב, דצמבר 2012. וגם ב"אנתולוגיה לשירה ישראלית - הוליווד כבר גרה כאן", עמ' 98, הוצאת קונטנטו דה סמריק, תל אביב, 2015
הדייגים מחלקים לי חינם, כתב העת "פסיפס" בעריכת איתמר יעוז קסט ופרופ' חנה יעוז-קסט, גיליון 82, עמ' 44 הוצאת עקד, תל אביב 2011. מתוך ספרו מי אני אלוהים שבתוכי?
ובמגזין הטכניון, בעריכת יצהר ורדי, סתיו 2011, עמ' 29, הטכניון, חיפה.
ובכתב העת "עיונים בחינוך" עורך ראשי אדיר כהן, מספר 9–10, הפקולטה לחינוך אוניברסיטת חיפה, עמוד 210, יולי 2014
לאהוב את אלוהים, "פואמה" באתר Poem, ניהול אמנותי ציפי שחרור, 2011.
מרטין זוהר מלאכית בצבעי הקשת, "קורות", אנתולוגיה לשירה בהוצאת "קבוצת השראה צפונית", עמ' 43, הוצאת אחוזה, חיפה 2012
לחבק את אבי המת, "קורות", אנתולוגיה לשירה בהוצאת "קבוצת השראה צפונית", עמ' 44–45, הוצאת אחוזה, חיפה 2012
אישה לא ממתינה לא זקוקה לפינה, "דרך המילים", ספר בהוצאת חברי אתר דרך המילים, עמ' 9–10, ישראל 2012
כולם כבר מזמן נמלטו מהמילים של הנשמות, בכתב העת "פסיפס" מס.
אין למשורר רגליו לבעוט בנשותיו, כתב העת המקוון נתיבים, עורכים נעמה ארז ושמעון רוזנברג, גיליון סיון, 2014.
אהבה מושלמת ב"אנתולוגיה לשירה ישראלית - הוליווד כבר גרה כאן", עורכת ציפי שחרור, עמ' 99–100 הוצאת קונטנטו דה סמריק, תל אביב, 2015.
ברח בני עם שרון רוסטורף-זמיר שהלחינה ושרה, הושמע בקול המוסיקה.
יצא לאור בשנת 2013 ובו מופיעים 10 משיריו, כולל 8 השירים הבאים הנמצאים באתר יוטיוב.
כל השירים בתקליטור, מלחינה ושרה שושיה בארי-דותן, עיבוד חיים אגמון, 2013: "הקדוש ברוך הוא", "סמוי מן העין", "איזה מתוקה את", "כאילו הגשם", "העולם מואר", "שמש מתבוננת בי", "אמן ואמן", "ואולי אם יפתחו השמים"
כשאני יוצא מכלי, שר והלחין רוני פפו מהנדס תעשייה וניהול, תיאטרון הטכניון.
אמנות או נמות, הלחין, שר ומנגן בפסנתר שי אקשטיין טבעון.
תרגם מצרפתית את המחזה הרצאת הציפורים, בכתב העת מאזנים: ירחון לספרות, גיליון ע' (8), עמ' 32–36, 1996.
תרגם מצרפתית את ספריו של אומרם מיכאל איבנהוב, עוצמת המחשבה, יצירה אמנותית ויצירה רוחנית, האור רוח-חיים, לקראת תרבות השמש, הטבע האנושי והטבע האלוהי, חוקי-זהב למען חיי היומיום, תרבות חדשה שמשית ואוניברסלית.
אוריאל סימון (נולד ב-29 ביולי 1929) הוא חוקר ופרשן מקרא ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לתנ"ך של אוניברסיטת בר-אילן.
סימון נולד בשנת 1929 בירושלים, בנו של הוגה הדעות עקיבא ארנסט סימון.
סיים תואר שני במקרא ובהיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1953 ודוקטורט במקרא בשנת 1961. בהיותו סטודנט זכה בפרס על שם חיים נחמן ביאליק לסטודנטים מצטיינים.
בשנים 1960 - 1962 שימש כמחנך ומורה לספרות עברית ותנ"ך בבית הספר התיכון העירוני -דתי ב' ג' (צייטלין) בתל אביב.
כיהן כראש המחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן וכמנהל "המכון לחקר תולדות המקרא".
סימון הוא חוקר בעל שם עולמי בתנ"ך ובעל הקתדרה לתנ"ך על שם הרב נורוק.
פרסם מאמרים, שלושה מהם: שני פירושי ר` אבן עזרא לתרי עשר - כרך א` הושע, יואל, עמוס, ארבע גישות לספר תהילים - מרס"ג עד ראב"ע, ר` אברהם אבן עזרא - יסוד מורא וסוד תורה - יצאו בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
חבר בוועדה המייעצת של אתר על התורה.
סימון הוא מראשי תנועת מימד, תנועה דתית המשתייכת לשמאל הפוליטי.
נמנה עם מייסדי "עוז ושלום - נתיבות שלום".
בספרו "בקש שלום ורדפהו" מציג סימון עמדה דתית הטוענת שרעיונות דו-הקיום, הפיוס והשאיפה לשלום מעוגנים בתנ"ך לא פחות מההשראה לכיבוש, התנחלות ומלחמה על כל פיסת ארץ.
במשך שנים התגורר בשכונת הלל ברמת גן, וכיום מתגורר בירושלים.
בנו, איתמר, פרופסור לביולוגיה באוניברסיטה העברית, נשוי לאריאלה, רופאת ילדים, ולהם חמישה ילדים.
בתו של סימון, מיכל נגן, עומדת בראש מכינת צהלי ונשואה לרב ד"ר יעקב נגן, ר"מ בישיבת עתניאל, ולהם שבעה ילדים.
בסוף שנת 2013 יצא לאור ספרו "אזן מלין תבחן" - העוסק לאורך ולרוחב בדרכו הפרשנית של רבי אברהם אבן עזרא - ספר תורני מחקרי שמגלם בתוכו את מפעל חייו של פר' אוריאל סימון, הספר בהוצאת אוני' בר-אילן.
סימון אמון על הגישה הספרותית למקרא ועוסק בעיקר בספרי הנביאים.
כמו כן, עוסק סימון בפרשנותו של אבן עזרא.
זכה בפרס ביאליק לשנת 2004.
בייצוג פשוטו של מקרא לעומת המדרש, משתדל סימון למזג בין שתי הגישות הפרשניות.
הפשט מתאפיין, לדעתו, בכך שהוא פילולוגי – דבק במשמעות המילים, היסטורי – דבק באמת ההיסטורית, רציונלי – ניתן להסבר הגיוני, ספרותי – קוהרנטי בדרך הסיפור, ונשמע אמיתי לקורא.
לדבריו, בהיות העם היהודי היום אומה לאומית, עצמאית וריבונית, אין הוא זקוק יותר לדרש וניתן לקבל את הפשט.
ארבע גישות לספר תהלים - מר' סעדיה גאון עד ר' אברהם אבן עזרא, אוניברסיטת בר-אילן, 1982
שני פירושי ר' אברהם אבן עזרא לתרי עשר, כרך א': הושע, יואל, עמוס, מהדורה מדעית מבוארת, אוניברסיטת בר-אילן, 1989
פירוש לספר יונה, סדרת מקרא לישראל, עם עובד והוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1992
קריאה ספרותית במקרא: סיפורי נביאים, ספריית האנציקלופדיה המקראית, מוסד ביאליק ואוניברסיטת בר-אילן, 2001
בקש שלום ורדפהו, הוצאת ידיעות ספרים, 2002
"יסוד מורא וסוד תורה" מאת ר' אברהם אבן עזרא (עם יוסף כהן), מהדורה מדעית מבוארת, אוניברסיטת בר-אילן, 2002
אזן מלין תבחן: מחקרים בדרכו הפרשנית של ר' אברהם אבן עזרא, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, 2013
דיוקן של פרשן - ר' אברהם אבן עזרא, אוניברסיטת בר-אילן, 2021
אוריאל כהנא (1 ביוני 1903 – 2 בספטמבר 1965) היה אדריכל, צייר-מאייר ומעצב תעשייתי ישראלי.
כהנא נולד בעיר קייב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בנם הבכור של חנה בת ר' יעקב שפטל מברדיצ'ב והסופר והחוקר אברהם כהנא, מתרגם הספרים החיצוניים.
קיבל חינוך עברי, והחל לצייר בגיל צעיר.
בשנת 1921, לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית, עברה המשפחה לפולין, וכהנא הצטרף לוועד אמני הגרפיקה היהודים בוורשה הבירה.
בשנת 1922 הוזמן לאייר את ספר הילדים "ארבעה תישים" לבנציון רסקין בהוצאת "תרבות".
רישומיו הופיעו גם במקראה "לשון וספר" מאת יעקב פיכמן.
בשנת 1923 עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
כהנא נסע ללמוד אדריכלות באירופה: למד בבית הספר הממלכתי הגבוה לאדריכלות ברומא (1925–1927), בפקולטה להנדסה בפוליטכניקום הגרמני בפראג (1928) ובאוניברסיטת לונדון, שם הוסמך לאדריכלות בשנת 1933 והיה חבר המכון המלכותי לאדריכלים בריטים (Royal Institute of British Architects, RIBA).
הוא החל לעסוק במקצועו בלונדון בטובי המשרדים.
ב-1925 השתתף בתערוכת האמנים העבריים במגדל דוד בירושלים.
לאחר מכן עבד במשרדו של האדריכל הנודע אריך מנדלסון בירושלים באמצע שנות ה-30, עד 1938, אז פרש והקים משרד פרטי בתל אביב.
היה נשוי לתמרה ברקוביץ, בתו היחידה של הסופר והמתרגם יצחק דב ברקוביץ ונכדתו של שלום עליכם.
אוריאל כהנא נפטר בתל אביב בסוף קיץ 1965, בגיל 62. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
בית פילץ, רח' הירקון 81, תל אביב.
בית היבנר, פינת הרחובות אחד העם-בלפור, תל אביב.
אוריאל טל (23 בדצמבר 1926 – 6 ביוני 1984) היה פרופסור להיסטוריה יהודית של העת החדשה באוניברסיטת תל אביב.
אוריאל טל נולד בווינה, השלים את חוק לימודיו באוניברסיטה העברית, עבודת הדוקטורט שלו הוגשה בשנת 1963 ונושאה היה: "האנטישמיות ברייך הגרמני השני 1870-1914." הוא הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית ובשנת 1969 הועלה לדרגת מרצה בכיר.
בשנת 1973 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב בהמשך כיהן כמופקד הקתדרה לתולדות עם ישראל בזמננו על-שם יעקב ושושנה שרייבר ושימש כעמית מחקר במרכז ללימודים עבריים מתקדמים שבאוקספורד ובאוניברסיטאות שונות בארצות הברית.
תחום מחקרו העיקרי של אוריאל טל היה ההיסטוריה האינטלקטואלית.
בכך מיזג למיקשה אחת ידע נרחב במחשבה היהודית ובפילוסופיה הכללית, ופסע בשבילו של הזרם הנאו-קנטיאני שבה.
אוריאל טל עסק בתחומים מגוונים: דברי ימי המחשבה האירופית בכלל והגרמנית בפרט; ההיסטוריה החברתית, התרבותית והאינטלקטואלית של גרמניה, בייחוד יהדות גרמניה בתקופה הויהלמינית; יהודי ארצות הברית על הפלגים התנועתיים השונים בהם והזרמים הרעיוניים המבעבעים בקרבם; הקונפליקט היהודי-נוצרי בעידן המודרנה; ההיסטוריה האינטלקטואלית של מדינת ישראל.
אוריאל טל כתב ספר חשוב הנסוב על יהדות ונצרות בגרמניה תחת הכותר יהדות ונצרות ב"רייך השני": (1870-1914): תהליכים היסטוריים בדרך לטוטאליטריות, והניח מסד וטפחות להבנת התקופה.
הספר מתחקה אחר מערכת היחסים בין העם הגרמני על רבדיו החברתיים והפוליטיים השונים כלפי היהודים בתקופה הוילהלמינית.
טל קובע שאת הלאומנות המודרנית קיבלו הן התנועה השמרנית וכן התנועה הליברלית בגרמניה.
הוא מניח רגליים לסברה כי היהודים מעולם לא התקבלו על ידי הגרמנים כבני עמם וכי היה זה יותר בגדר משאלת לב של היהודים עצמם מאשר אספקלריה של המציאות.
הספר חושף את הסיבתיות שעמדה ביסוד הנאציזם והשואה בתקופה מאוחרת יותר.
בערוב ימיו הניח אוריאל טל תשתית למה שעתיד היה להיות גולת הכותרת של מחקרו, אולם לא היה סיפק בידו, והוא ההיסטוריה של הרייך השלישי, חקר הנאציזם והשואה.
בקובץ המאמרים פרי עטו שיצאו לאחר מותו בספר תאולוגיה פוליטית והרייך השלישי משקיף טל על הנאציזם כדת שלבשה ביגוד חילוני.
הנוסח החדש בשיח שבין יהודים ונוצרים.
ירושלים: המכון ליהדות זמננו, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשכ"ט 1969.
יהדות ונצרות ב"רייך השני" (1870-1914): תהליכים היסטוריים בדרך לטוטאליטריות.
ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ל 1969.
הפולמוס על "מהות היהדות" על פי מקורות יהודיים ונוצריים בראשית המאה העשרים.
ירושלים: מכון ליאו בק, 1971.
תל אביב: ספרית פועלים, אוניברסיטת תל אביב - הקתדרה לתולדות עם ישראל בזמננו על-שם יעקב מ.
ושושנה שרייבר, תשמ"ז 1987; מהדורה שנייה מורחבת, תשע"א 2011.
הקדמה ועורך מדעי: פול מנדס-פלור; פתח דבר ויועץ מדעי: שאול פרידלנדר.
תל אביב: ספרית פועלים, 1989.
אוריאל לין (נולד ב-2 באפריל 1935) הוא עורך דין, נשיא לשכת המסחר תל אביב והמרכז ונשיא איגוד לשכות המסחר לשעבר.
כיהן כחבר הכנסת וכיו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט (1988-1992), כמנהל רשות ההשקעות לצפון אמריקה, כממונה על הכנסות המדינה, כמנכ"ל משרד האנרגיה והתשתיות וכיו"ר מועצת הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
לין פעיל בתחום העסקי והציבורי, בתחום המשפט ובוררויות בינלאומיות ומפרסם בקביעות מאמרי דעה בעיתונות המקומית.
לין יו"ר חברת רשת לין (2001) בע"מ, שהיא חברת החזקות והשקעות משפחתית, בעלת השליטה בחברת לין ביכלר (משאבי אנוש) בע"מ.
לין כיהן כדירקטור בחברות ציבוריות.
לין נולד בעיר העתיקה בירושלים בשם אוריאל אסולין, ליהונתן אסולין שעלה ממרוקו, ולמרגלית חזן ילידת הארץ.
סבו, הרב בן ציון מרדכי חזן, היה מייסד ישיבת "פורת יוסף" בעיר העתיקה בירושלים והגבאי שלה.
ב-28 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, מסר הסב את כתב הכניעה של הרובע היהודי בעיר העתיקה לידי מפקד הלגיון עבדאללה א-תל.
לין התחנך במוסד חילוני לילדי חיילים בבני ברק.
לאחר מכן היה חניך בכפר הנוער מאיר שפיה ובכפר הנוער בן שמן.
לפני שירותו הצבאי למד בבית הספר הימי בחיפה.
התגייס לצה"ל בגיל 17, שירת בחיל השריון בחטיבה 7, ובשנת 1954 השתחרר משירות סדיר.
השתתף כאיש מילואים בשלוש ממלחמות ישראל: מלחמת סיני בשנת 1956, מלחמת ששת הימים בשנת 1967 ומלחמת יום הכיפורים בשנת 1973.
למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים (1954–1958) וקיבל תואר מוסמך במשפטים בהצטיינות יתרה.
כמו כן קיבל תואר מאסטר במשפטים מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1961–1963).
עם תום לימודיו בברקלי כיהן בתפקיד מנהל החוף המערבי מטעם ארגון ההתרמה של הקרן הקיימת לישראל.
לאחר שובו לישראל עבד כעו"ד שהתמחה בתיקי תאונות דרכים, ועבר למגזר העסקי הפרטי, שימש יועץ משפטי ומזכיר החברה "אתא טקסטיל" ומנהל חברת הטקסטיל "ג'רוזלם ג'רסי".
לין כיהן כדירקטור בדירקטוריונים של חברות ציבוריות בהן חברת החשמל לישראל, כימיקלים לישראל, מפעלים פטרוכימיים בישראל, גדות ביוכימיה וצים, כיהן כיו"ר הדירקטוריון של חנ"ל - חברת הנפט לישראל, כיהן ומכהן במועצות מנהלים של חברות ממשלתיות שונות.
לין מפרסם לאורך כל שנות פעילותו הציבורית, החל משנת 1972, מאמרים בעיתונות הישראלית בנושאי כלכלה, חברה וחוק.
בשנת 1973 הצטרף למפלגה הליברלית ושנתיים לאחר מכן נבחר לחבר הנהלת המפלגה הליברלית הישראלית.
בשנת 1977, לאחר המהפך הפוליטי מונה לין כנציג האוצר, על ידי שר האוצר שמחה ארליך, למנהל רשות ההשקעות של ישראל בצפון אמריקה.
הוא ארגן מחדש את המערכת של רשות זו והציב כיעד מרכזי הבאת חברות אמריקאיות לישראל, בעיקר בתחום הטכנולוגיה העילית.
בתקופת כהונתו החליטה חברת נשיונל סמיקונדקטור להקים מפעל בהרצליה.
לין, בתוקף תפקידו, שכנע חברה זו לבצע השקעה בישראל.
בנוסף הוא סייע בגיוס כספים לחברת אלרון הישראלית בתחילת תנופת התפתחותה.
לאחר שנתיים חזר לישראל וקיבל את משרת הממונה על הכנסות המדינה.
בתפקידו כממונה על הכנסות המדינה היה אחראי על אגף מס הכנסה ועל אגף המכס והמע"מ.
במשך שלוש וחצי שנות כהונתו בתפקיד פעל לפישוט מערכת המס ולשיפור תפקודה כדי לקדם את היעד של תשלום מס אמת.
לין התנגד לניסיונות להחזיר את מס הנסיעות, והוא הוחזר רק לאחר שעזב את התפקיד.
לין איחד ופישט את מערכת אכיפת החוק בתחום המיסים, כולל כל פעולות המחשוב והרחיב את שיטת הניכוי במקור.
פעילותו במשרד האנרגיה והתשתיות הלאומיות
בשנת 1982 עבר לין לכהן בתפקיד מנכ"ל משרד האנרגיה והתשתיות הלאומיות עד לבחירות לכנסת ה-11, ביולי 1984. בין השנים 1982 – 1984 היו קשיים מיוחדים לישראל לרכוש נפט גולמי שסופק לישראל רק ממצרים וממקסיקו, ובמחירים גבוהים יחסית.
במסגרת תפקידו, השפיע לין על עיצוב מדיניות של הקמת תחנות כוח בפחם וזו המדיניות בה נקטה חברת החשמל.
לין הוביל את המעבר המהיר של תחנות הכוח לייצור חשמל משימוש במזוט לפחם שהיה זול וזמין יותר.
כל שלוש תחנות הכוח בנות 350 מגוואט כל אחת הן תחנות כוח פחמיות.
נמל פחם ימי חדרה הוקם מתוך כוונה לקלוט את מטעני הפחם בישראל.
ההשקעה בפיתוח מקורות אנרגיה חלופיים כמו בריכות סולאריות, במימון משרד האנרגיה שניתן למשפחת ברודצקי לפיתוח בריכות סולאריות באזור יריחו, תרמה לצמיחת אורמת.
חודשיים לאחר שנכנס לתפקידו כמנכ"ל משרד האנרגיה, הוצעה ובוצעה העברת תעריף חברת החשמל לתעו"ז (תעריף עומס זמן).
תעריף זה נועד לאזן את העומסים על רשת החשמל, עידוד השימוש בזמנים של צריכת שפל והרתעה משימוש בזמני השיא.
לין ושר האנרגיה והתשתיות, יצחק מודעי, פעלו על מנת לפתוח בשלהי 1982 את התחרות בין חברות הדלק הגדולות, שעד אז הייתה ביניהם חלוקת שוק קבועה, ונוסחת מחיר שהוכתבה על ידי משרדי האוצר והאנרגיה.
בתקופת כהונתו כמנכ"ל, בין השנים 1982 – 1984, היה לין מעורב בהחלטה על הפסקת פרויקט תעלת הימים והפסקת התוכנית להפקת חשמל בתחנת כוח גרעינית.
בשנת 1983 החליט לין לרוץ לראשות עיריית חיפה, ולשם כך הציעה הממשלה תיקון לחוק שיאפשר לו זאת, אך לבסוף התרשם שגורמים במפלגה הליברלית, שהציעה לו את ההתמודדות, לא היו מעוניינים בהצלחתו.
הוא פרש מהמרוץ ונשאר בתפקידו במשרד האנרגיה.
לין נבחר לכנסת ה-11 מטעם סיעת הליכוד והחל לכהן ביולי 1984. היה חבר בוועדת הכלכלה ובוועדת החוקה, חוק ומשפט, וכן כיהן כיו"ר הוועדה לבטיחות בדרכים וכיו"ר ועדת המשנה לאנרגיה.
בתוקף תפקידו כסגן יו"ר ועדת הכלכלה בכנסת סייע לין להעברת חוקים כלכליים, כמו חוק ההגבלים העסקיים.
בשנת 1986 נחקק חוק הבזק (תיקון מס' 4) שהסדיר טלוויזיה בכבלים ושידורי לוויין.
לין השתתף בכל הדיונים ותרם לגיבוש סעיפי החוק (בשנת 2002 שונה שם החוק לחוק התקשורת (בזק ושידורים)).
כחבר פעיל בוועדת החוקה, חוק ומשפט השתתף לין בעיצוב חוקים רבים, כמו חוק יסוד: מבקר המדינה, וכן הפרק המחודש העוסק בעבירות מין.
לין נבחר גם לכנסת ה-12 וכיהן בין השנים 1992-1988. בתפקידו כיו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט הנהיג רפורמות חוקתיות והוביל את העברתם של 95 חוקים חדשים, מחציתם הצעות חוק פרטיות כולל שינויים חוקתיים ושינויי השיטה הפוליטית .
חוק המשנה את יסודות ההגנה העצמית - אדם שהותקף שלא כדין ויש סכנת פגיעה בחייו, בחירותו, בגופו, ברכושו או בכבודו, יהיה רשאי להגן על עצמו ולהעביר את הסיכון לתוקף (חוק העונשין (תיקון מס' 37), התשנ"ב-1992).
מסיבה זו, צברו עובדי המדינה כוח רב מול חברי הכנסת והשרים.
התיקון שלל מעובדי המדינה את הכשרות להשתתף בבחירות במוסדות המפלגה הקובעים מי יהיו נציגיה בכנסת ובממשלה); הקמת מכללות חוץ-תקציביות ללימודי משפטים (חוק לשכת עורכי הדין (תיקון מס' 17, התש"ן-1990) והרחבת זכות האישה ביחסי הממון בין בני זוג (חוק יחסי ממון בין בני זוג (תיקון מס' 2), התש"ן-1990).
בעקבות הפלת ממשלת האחדות הלאומית במרץ 1990 והמחאה הציבורית שפרצה לאחריה, הוביל לין שורת חוקים ששינו את השיטה הפוליטית:
העלאת אחוז החסימה מ-1% ל-1.5% במגמה לצמצם את מספר הסיעות בכנסת, שגרם לחיסול סיעות יחיד.
תיקון חוק יסוד: הממשלה, המבוסס על הגדרה מחדש של מבנה הממשלה וסמכויותיה ועל יחסי הגומלין מול הכנסת.
חוק זה כלל גם את הבחירה הישירה לראש הממשלה, שבוטלה לאחר שלושה סיבובי בחירות.
תיקון חוק המפלגות, המחייב ארגון המעוניין להציב מועמדים לכנסת להירשם כמפלגה, מגדיר מפלגה כישות משפטית נפרדת כולל הגשת תקנון, הקמת מוסדות והכפפתה למבקר המדינה.
לין הוביל, כיו"ר ועדת חוקה חוק ומשפט, את העברת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק.
חוקי היסוד אלה מעגנים את זכויות היסוד של הפרט ומהווים את מגילת זכויות האדם זוטא של ישראל מבחינת תוכנם ומעמדם החוקתי.
הם הועברו רק לאחר השגת קונצנזוס עם כמעט כל נציגי המפלגות הדתיות.
חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו - חוק המעגן את חירויות היסוד של הפרט, כמו הזכות לחיים ולביטחון, לשלמות גופנית, לרכוש ולכבוד, הזכות לפרטיות ועוד.
חוק יסוד: חופש העיסוק - המגדיר זכות של כל יחיד או גוף לבחור בעיסוק על פי ראות עיניו כל עוד אין בכך פגיעה באינטרס הציבורי.
חוקי היסוד החדשים פורשו על ידי בית המשפט העליון כמעניקים לבתי המשפט סמכות לקיים ביקורת שיפוטית על חוקי הכנסת, במסגרת מה שכונה "המהפכה החוקתית".
עד אז, לא פורשו חוקי היסוד כבעלי עליונות על החוקים הרגילים וכמעניקים לבתי המשפט את הכוח לפסול את חוקי הכנסת על שום שהם סותרים זכות יסוד.
קיימת מחלוקת בשאלה האם התכוונו חברי הכנסת להעניק לחוקי היסוד מעמד על-חוקי, והאם ציפו שהפרשנות שתינתן להם על ידי בית המשפט תהיה כפי שהתבררה לאחר מכן.
חלק מחברי הכנסת אף טענו כי הוטעו על ידי יוזמי החוקים, בהם לין.
טענה מרוככת יותר היא שמקדמי החוק השרו עמימות באשר למשמעות החוקתית האפשרית של חוקי היסוד, מה שהקל את ההתנגדות להם.
לין שלל טענות אלה כולן בספר "לידתה של מהפיכה", וטען כי יש בהן "לא רק משום עלבון לכנסת אלא התעלמות מהעובדות ומן האמת".
בשנת 2002 נבחר לין לתפקיד נשיא לשכת המסחר תל אביב והמרכז ונשיא איגוד לשכות המסחר, ארגון העסקים הגדול בישראל, על ידי כלל חברי הלשכה בבחירות חשאיות, ונבחר שוב לכהונות נוספות בשנים 2007 ו-2013. במסגרת תפקידו זה כיהן גם כחבר הוועדה המייעצת של בנק ישראל.
לין הרחיב את תחומי פעילותה של הלשכה, וכך הפכה מלשכת המסחר תל אביב–יפו ללשכת המסחר תל אביב ומרכז הארץ.
בשנת 2009 הוביל את פרישת לשכות המסחר מלשכת התיאום של הארגונים הכלכליים כחלק מהמאבק נגד הפגיעה בזכויות המעסיקים, במסגרת עסקת חבילה בין ההסתדרות, לשכת התיאום וראש הממשלה, בה הוחלט על תיקונים ב-13 חוקי עבודה אשר כולם הטילו עול נוסף על המעסיקים.
בראשותו של לין נבנה איגוד לשכות המסחר כארגון הגג של המגזר העסקי-החופשי בישראל.
לין ניהל מאבק מתמיד נגד מה שראה בתור הכבדות על המגזר העסקי באמצעות חוקי עבודה חדשים, הגנה צרכנית מופרזת וחוקי הגנה על הסביבה המטילים את האחריות לזיהום על המגזר העסקי לבדו.
הוא פעל נגד המגמה הרווחת בבתי הדין לעבודה, ובעיקר בבית הדין הארצי לעבודה, של פגיעה של מה שנתפס בעיניו בזכויותיהם הבסיסיות של המעסיקים, כגון שלילת חופש הביטוי שלהם במקרה של התארגנות עובדים במקום העסק ועוד.
לין ניהל מאבק ממושך נגד מה שלפי דעתו היווה חופש מופרז של העובדים במונופולים שבבעלות המדינה לשבות ולפגוע במשק ובציבור.
בעקבות ביקורת זו מונה בשנת 2004 לנציג ציבור (מעסיקים) בבית הדין הארצי לעבודה וכיהן בתפקיד זה שנתיים ימים.
לין הציע להטיל עונש מאסר של שנתיים למי שישבש את העבודה בשירותים חיוניים וניהל מאבק נגד חקיקה המחייבת העברת עובדי קבלן להעסקה ישירה תוך תקופה קצובה של 9 חודשים..
הלשכה בראשות לין יזמה חוק להפסקת השימוש במילה "מעביד" בחוקי עבודה ולהנחלת השימוש במילה "מעסיק".
בנוסף יזם לין הצעת חוק להגנה על זכויות היסוד של המעסיקים, וכן השיג לראשונה העברת חוק להגנה על זכויות הסוכן הישראלי בפני ספקים בחו"ל.
לין נבחר שש פעמים לחבר במועצת המנהלים של ארגון ה-Eurochambres שהוא ארגון לשכות המסחר באירופה, וכן נבחר כחבר הוועד המנהל בארגון ה-World Chambers Federation, בו מיוצגות לשכות מסחר מ-125 ארצות.
בתוקף חברותו בוועד המנהל של ארגון לשכות המסחר העולמי אישר ה-World Chambers Federation את תוואי ייזום חקיקה להגנה על זכויות היסוד של המעסיקים, שיזם לין וחברי הנהלת לשכת המסחר, לאישור כל 125 המדינות החברות בארגון.
לשכת המסחר העבירה ביוזמת לין תיקון לחוק חובת מכרזים כדי לאפשר השתתפות עסקים קטנים ובינוניים במכרזי המגזר הציבורי, שנמנעה בדרך של הצבת תנאי סף גבוהים, לטענתו, ללא סבירות ואיזון.
האיגוד בראשותו נאבק נגד חוקים ותקנות להגנת הצרכן, כגון חובת סימון מחירים.
לין התנגד לחוק המאפשר לצרכן להחזיר מוצר לחנות, תמורת החזר כספי מלא, וראה בו "חוק מזיק ומיותר...
שיגרום לצרכנים להשתעשע בקנייה והחזרה של מוצרים".
לין פרש מהאיגוד ב-21 בינואר 2024.
למשפחתו של לין חברה העוסקת בהשמת משאבי אנוש.
עובדה זו עוררה ביקורת על המאבקים שהוביל כנשיא איגוד לשכות המסחר בנושאי יחסי עבודה, ולפי המבקרים לטובת חברות כוח אדם ונגד העברת עובדים לתעסוקה ישירה
חלק גדול מפעילותו הציבורית של לין הוקדש למאבק בתאונות הדרכים, והתבסס על ניסיונו כעו"ד שעסק במיוחד בתחום זה.
לין כיהן כיו"ר ועדת המשנה לבטיחות בדרכים של הכנסת, יו"ר משותף של ועדת החקירה הפרלמנטרית למאבק בתאונות הדרכים ב-1987, וכן, על פי מינוי שר התחבורה יצחק לוי, יו"ר הוועדה לשיפור רמת הנהיגה.
הוא פרסם מאמרים רבים בתחום הבטיחות בדרכים.
בשנת 2010 מונה לין ליו"ר הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
הוא בנה תוכנית עבודה לעיבוי פעילויות הרשות להגברת הבטיחות בדרכים עם פתרונות מוצעים הנוגעים למגזרים פגיעים במיוחד, כמו ילדי הגן והגיל הרך, הולכי רגל ונהגים צעירים.
הוא יזם מהלכים למניעת שימוש בנייד בזמן נהיגה, בעיות הקשורות בנהיגת משאיות ואוטובוסים, שיבושי תנועה בתוך ערים, נהגים הנוהגים ללא רישיון תקף, עברייני תנועה מועדים, סוגיית כניסה לצומת באור אדום ורווחת רוכבי האופניים.
תוכניתו של לין משמשת עד היום את הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
אחת מהמלצותיו, להגברת חובת הזהירות של מכוניות המתקרבות למעבר החצייה, התקבלה ב-2015 כתקנה של משרד התחבורה.
לין בכהונתו בכנסת הוביל את הרחבת חובת השימוש בחגורת בטיחות גם לנסיעות עירוניות.
כמו כן, הוא הגיש הצעת חוק בתקופת הכנסת ה-11 הקובעת ש-20% מכל ההכנסות שיש למדינה מרכישת רכבים ומהשימוש בהם יועברו להשקעות בתשתית הכבישים (ההצעה עברה בקריאה ראשונה, לא התקבלה מול התנגדות האוצר, אך הגבירה את המודעות באשר לצורך לחזק את ההשקעות בתשתיות הכבישים).
לין התנגד לנתיבי תחבורה ציבורית המסומנים על גב תשתית הכבישים הקיימת.
לדעתו מדיניות זו המצמצמת את מספר הנתיבים המוצעים לרכב הפרטי ולמשאיות תחנוק את תנועת הרכבים הפרטיים.
אבן דרך: שבעה פרקים בשירות הציבור; עורך: דן כרמלי, תל אביב: בורסי, 2012. (קובץ מאמרים מפרי עטו שפורסמו בעיתוני הארץ במהלך 40 שנות פעילותו הציבורית)
ליעד והעורבים; עורכת: ורד לוי-ברזילי, תל אביב, הוצאת קונטנטו דה סמריק, 2014.
הגנה עצמית; עורכת: ורד לוי-ברזילי, תל אביב: קונטנטו דה סמריק, 2015.
זיכרונות אהבה משפיה; עורכת: אלירז נר-גאון, תל אביב: סטימצקי, 2015.
לידתה של מהפכה; עורך: יהודה יערי, תל אביב: ידיעות ספרים, 2017.
החיים על פי הדוד מסין, סטימצקי, 2018.
כיצד שונתה השיטה הפוליטית בישראל 1990-2020, אוריאל לין, שלומי לויה, עורך: יהודה יערי, גני תקווה, הוצאת המרכז הליברלי בע"מ (מכון לחקר החברה והכלכלה ע"ש יוסף ספיר ז"ל), 2021.
אביר איכות השלטון, 2003, תואר שהוענק ללין מטעם התנועה למען איכות השלטון בישראל.
"GROSSE GOLDENE", אוגוסט 2006, תואר שהוענק ללין מטעם נשיא הרפובליקה של אוסטריה.
אות יקיר התנועה, דצמבר 2013, אות שהוענק ללין מטעם תנועת הליכוד.
אות עמית כבוד, נובמבר 2017, אות שהוענק ללין על תרומה משמעותית לפיתוח כלכלי וקידום חוקי היסוד של ישראל.
אוריאל נספולי (באיטלקית: Uriel Nespoli, 15 בינואר 1884 - יוני 1973) היה מנצח איטלקי, שנולד בנאפולי.
נספולי, שהיה תלמידו של לאופולדו מוניונה, התמחה באופרה איטלקית.
הוא נחשב ל"אוצר לאומי" באיטליה ובשנת 1931 הועבר בחשאי לארצות הברית לביטחונו האישי.
תחילה כיהן כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של יוסטון, שחזרה לפעולה אחרי הפסקה של 13 שנים מאז 1918, כאשר התפרקה עקב מלחמת העולם הראשונה ומחסור כללי במימון.
אחרי שניצח על קונצרטים באביב 1931 וכל עונת 32–1931, פוטר נספולי ממשרתו ביוסטון.
הוא המשיך בקריירת הניצוח בניו יורק והיה המנצח השלישי שניצח על לה בוהם של פוצ'יני, עובדה שעליה לא סלח כנראה מעולם לפוצ'יני, עמיתו ומכרו הוותיק.
עם זאת, נראה שנספולי היה בברזיל כשהאופרה עלתה על הבימה בהצגת הבכורה.
בין מיודעיו הרבים הייתה גם זמרת הסופרן האופראי רוזה פונסל, שאליה שלח כמה זמרי אופרה לעתיד לקבל שיעורים בוילה פאצ'ה שלה בבולטימור.
אוריאל ויינרייך (נכתב גם: וויינרייך, וינריך; ביידיש: ווײַנרײַך; באנגלית: Uriel Weinreich; 23 במאי 1926, וילנה – 30 במרץ 1967, ניו יורק) היה בלשן יהודי־אמריקאי יליד ליטא, אשר עסק בבלשנות כללית ובבלשנות שפת היידיש.
בעקבות אביו הבלשן מקס ויינרייך למד ויינרייך בלשנות בווילנה ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה המשיך את לימודיו בקופנהגן וסיים באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, כאשר קיבל בה תואר דוקטור ומאוחר יותר התמנה בה לפרופסור.
ויינרייך היה פעיל בייִוואָ – המכון היהודי למדעים, שייסד אביו.
הוא הוביל כמה מיזמים משמעותיים לתיעוד שפת היידיש, המרכזי שבהם - "אטלס הלשון והתרבות של יהדות אשכנז" (Language and Culture Atlas of Ashkenazic Jewry, LCAAJ) המכונה גם EYDES – הגייה יידית של המילה "עדות" וראשי תיבות של Evidence of Yiddish Documented in European Societies ("עדות של יידיש מתועדת בחברות אירופיות").
במסגרת מיזם זה הוקלטו אלפי שעות של יידיש מדוברת, אשר נותחו ומוינו על פי ניבים.
בנוסף הוציא לאור כמה מהספרים החשובים בנושא בלשנות יידיש, ביניהם ספר הלימוד והדקדוק "יידיש לאוניברסיטה" (College Yiddish) ו"מילון יידי־אנגלי מודרני" (מאָדערן ייִדיש־ענגליש ווערטערבוך, Modern Yiddish-English Dictionary), שיצא לאור לראשונה רק לאחר מותו בעריכת אביו.
בתחום הבלשנות הכללית היה ויינרייך אחד התומכים במדעיותה של תורת הסמנטיקה, ואחד הראשונים שתיאר באופן מדעי את התופעות האופייניות ללשונות במגע ודו-לשוניות, בהן הצורה שבה מדבר אדם הלומד שפה חדשה ומנסה להחיל עליה כללי דקדוק של שפת האם שלו.
בתחילת שנות השישים שימש פרופסור אורח ב.
הוא נפטר ממחלת הסרטן בשנת 1967, בסוף שנתו ה-40.
מאָדערן ענגליש-יידיש / יידיש-ענגליש ווערטערבוך, הוצאת שאקען (שוקן), ניו יורק, 1977.
אוריאל חפץ (29 באפריל 1922 – 18 בדצמבר 1978, י"ח בכסלו תשל"ט) היה איש אצ"ל וקצין בצה"ל שנודע בשל יוזמותיו למען ביטחון המדינה, בפרט כהוגה רכבל הר ציון.
מעוטר עיטורי צה"ל ובעל ציון לשבח במסגרת פרס ביטחון ישראל.
חפץ נולד בווינה ובגיל שנתיים עלה לארץ ישראל עם הוריו, שרה ואלחנן חפץ.
גדל בשכונת רחביה בירושלים והיה חבר בתנועת בית"ר.
למד בבית הספר היסודי "תחכמוני" ובתיכון ב"גימנסיה העברית".
הצטרף לארגון האצ"ל (כינויו המחתרתי היה "יפתח"), ונטל חלק בבניית סליקים ובפיתוח אמצעי לחימה.
בתחילת 1944 השתתף במתקפת האצ"ל על המטה הארצי של הבולשת הבריטית במגרש הרוסים, לאחר הפעולה, נתפס והועבר למחנה המעצר בלטרון ולכלא עכו.
משם הוגלה עם חברי מחתרות אחרים אל מחנות המעצר באפריקה, שם פיתח אמצעי מילוט שסייעו למספר עצורים להימלט ולשוב לארץ ישראל.
לאחר שחרורו ממעצר הצטרף לכוחות ההגנה על ירושלים, ומונה לקצין ההנדסה של חטיבת עציוני.
פעולתו המבצעית הראשונה הקנתה לו הכרה מקצועית ארוכת שנים: במצור על הר ציון, בשנת 1948, התעורר צורך במשלוח אספקה אל העבר השני והעברת פצועים לטיפול רפואי, על פי הצעתו, נמתח רכבל מעל גיא בן הינום, שחיבר בין הר ציון לירושלים המערבית.
הרכבל הורכב מרכיבים פשוטים, וייחודו היה בהסוואתו, כך שהוא הורכב בקלות ונמתח אל האוויר בשעות הלילה.
ההצלחה באספקת מזון וציוד רפואי אל הר ציון הביאה לעמידת תושבי ההר בפני המצור שהטיל הלגיון הירדני.
בתום מלחמת העצמאות התבקש חפץ לתכנן אמצעים לגידור מובלעת הר הצופים, מובלעת ישראלית בשטחי ממלכת ירדן, והיה חשופה למתקפה.
על פי הצעתו, הועברו אל ההר אמצעי אספקה לבניית מפעל לייצור גדרות תיל וקונצרטינות.
תכנון בניית המפעל נעשה על ידו תוך שימוש בחומרים קיימים על ההר והברחתם של חומרים אחרים באמצעות הסוואתם באוטובוסים שהורשו להיכנס אל ההר לצרכים שונים.
במהלך שנות ה-50 בנה חפץ רכבל מוסווה בצדו המערבי של הר סוסיתא.
כמו כן פיתח שיטה להצנחת כלי רכב שאומצה על ידי צה"ל.
במלחמת סיני שירת במפקדת חיל ההנדסה הקרבית, במהלך הקרבות חבר לכוחות הלוחמים של חטיבת הנגב וסייע לה בפריצת שדות המוקשים ברצועת עזה.
לאחר המלחמה פיקד על מבצע הנחת מסילת רכבת בין עזה לאשקלון.
בשנות ה-70, הוא היה מעורב במספר פעולות חילוץ:
הוא היה ממתכנני הפריצה למטוס חברת סבנה ב-1972.
במלחמת יום הכיפורים הצטרף ליחידתו בפיקוד המרכז, הוביל שיירת תחמושת ודלק לחזית הלחימה ברמת הגולן.
במהלך המלחמה נסע חפץ עם רכבו הפרטי וחילץ פצועים מרמת הגולן.
פעולה זאת מופיעה, בין היתר, בספר "תיאום כוונות" של הרב חיים סבתו.
ב-15 במאי 1974, כאזרח מן השורה, שמע ברדיו על התקפת המחבלים במעלות, ומיהר למקום על מנת לסייע בחילוץ התלמידים שנלקחו כבני ערובה.
הוא ניגש לאחד החלונות, וקרא לילדים לקפוץ אליו.
כך הוא הצליח להציל 17 ילדים.
אחד המחבלים, שראה את אוריאל מציל ילדים, זרק רימון לעברו.
למרות פגיעת הרימון- הוא הציל עוד שני ילדים, ואז נפל.
חפץ נפצע בגבו וברגליו, ונותר משותק.
הוא נאבק עם פציעותיו, עד שקירבו את מותו, כעבור כארבע שנים.
לאור גבורתו, חפץ הוכר כחלל צה"ל.
עבור פעולותיו אלה, הוענקו לו עיטור המופת וצל"ש הרמטכ"ל.
בשנת 1973, הוענק לו גם ציון לשבח במסגרת פרס ביטחון ישראל, שם נכתב "בעבור שנים רבות של מסירות והתנדבות לפתרון בעיות טכניות מבצעיות".
זמן קצר לאחר מלחמת יום הכיפורים הובער מגדל הקידוח F-10 בשדה הנפט הימי של אבו רודס כתוצאה מפגיעה של טיל הוק ישראלי שנורה בשוגג, וחברת "נתיבי נפט" התקשתה לכבות את השרפה.
חפץ תכנן ובנה מתקן שנועד לאפשר את כיבוי השרפה והמשך השאיבה מהבאר, אך "נתיבי נפט" מסרה את כיבוי השרפה למומחה אמריקאי, שכיבה את השרפה באמצעות פיצוץ.
בפיגוע ברחוב בן-יהודה, בפברואר 1948, נהרסה "כריכיית חפץ" שהקים אביו.
אוריאל חפץ שיקם את הכריכייה והפך אותו למפעל לייצור ציוד משרדי, ממנו התפרנס עד למותו.
בשנת 1950 נישא לעדנה אשכר, עולה חדשה מקנדה, ונולדו להם חמישה ילדים.
נפטר ב-18 בדצמבר 1978 והובא לקבורה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
בשנת 2005 החליטה עיריית ירושלים להנציחו על ידי קריאת סמטה בסמוך למדרחוב בן-יהודה בשם "נתיב הרכבל" לציון פועלו.
אוריאל הוא דמות יהודית מיתולוגית של מלאך, המופיעה בעיקר בקבלה היהודית וכן בתפילות שונות.
אוריאל הוא אחד מחמשת המלאכים הנכבדים ביותר לפני כיסא הכבוד, שהנוטריקון שלהם הוא ארגמ"ן: אוריאל, רפאל, גבריאל, מיכאל, נוריאל.
אוריאל הוא אחד מארבעת המלאכים המוזכרים בקריאת שמע על המיטה, כמגנים ושומרים על האדם:
בסדר זה מופיעים מלאכים אלה גם בפרקי דרבי אליעזר (פרק ד') כמי שמקלסים לקדוש-ברוך-הוא.
על-פי ספר הזוהר המלאך אוריאל הוא רב החוכמה ובעל דיוקן של אריה.
הוא מניע את גלגל המזלות ואת הכוכבים המאירים בו.
על פי המסורת אוריאל הוא אחד מארבעת המלאכים: מיכאל, גבריאל, אוריאל ורפאל, העומדים לפני כיסא הכבוד ותפקידם להשגיח ולשמור על ארבע כנפות הארץ.
מתוך כל המלאכים ביהדות, רק שניים מוזכרים בתנ"ך בשמם: גבריאל, ומיכאל.
שמות מלאכים נוספים מוזכרים החל מהמאה השלישית לפני הספירה, בספר חנוך א', וכן במדרשים.
ספר הזהר מייחס לו תפקיד חשוב בהקרבת קורבנות בבית המקדש.
על שמו נקרא המזבח בשם אוריאל.
כי המלאך אוריאל היה רובץ על המזבח כארי ומכלה את הקורבנות, וכל אלו שהבחינו באש העליונה שירדה על גבי המזבח התמלא ליבם בשמחה וחזרו בתשובה.
במדרש מובא הטעם שנקרא שמו אוריאל: .
יש שכתבו שלאותן הדעות שמקורן של שמות המלאכים הוא בתפקידם, הרי שאוריאל הוא מלאך האחראי על אור האל שבעולם.
בסדרה "המלאך השומר שלי" אוריאל מוצג כמלאך מחונן, המשמש כמלאך השומר של יניב (בן אדם), ומגולם על ידי אורי בלופרב.
בסדרה לוציפר השחקן מייקל אימפריולי מגלם את דמותו של המלאך אוריאל, אחיו של לוציפר עצמו.
בסדרה על טבעי, אוריאל מוצג כמלאך שעוזר לאחיו, קסטיאל, בשליחות להכין את הכלי של מייקל לקרב.
הוא בוגד בקסטיאל, וקסטיאל הורג אותו.
אוריאל הד (הייד; Uriel Heyd; 26 ביולי 1913 – 13 במאי 1968) היה מזרחן, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, נודע במחקריו על טורקיה.
הד נולד בקלן שבקיסרות הגרמנית בשנת 1913, בן לברתי (לבית לוי) ומקס הייט (Heydt).
בין השנים 1931–1933 למד באוניברסיטאות קלן, מינכן, היידלברג וברלין.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל כדי ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
קיבל תואר מוסמך בשנת 1939 ותואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בשנת 1947. במסגרת לימודיו למד טורקית בהנחייתו של פרופ' גוטהולד אליקים וייל.
הד עבד מספר שנים במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ואחר כך היה מזכיר ראשון של שגרירות ישראל בארצות הברית, ומסוף דצמבר 1949 יועץ בצירות ישראל באנקרה.
באוקטובר 1951 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית, ומאז ועד מותו לימד בחוג ללימודי ההיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה ועסק בחקר האימפריה העות'מאנית, תוך סריקה שיטתית של ארכיונים עות'מאניים.
בשנת 1957 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה.
בין השנים 1956–1963 עמד בראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית.
בין תלמידיו היו המזרחנים אריה שמואלביץ, אמנון כהן, משה מעוז ושמעון שמיר.
הנחה את אלכס כרמל במהלך כתיבת ספרו "תולדות חיפה בימי הטורקים" אשר פורסם בשנת 1969.