tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף אחד מהם לא הפך למושל, אולם הם כן הפכו לסגני מושלים או למזכירי מדינות.
הם היו בסיס התמיכה במפלגה הרפובליקנית בדרום, יחד עם לבנים מקומיים (ה-"Scalawags") ואישים שהגיעו מהצפון (ה"צקלונאים", או "Carpetbaggers").
רוב הלבנים בדרום התנגדו לרפובליקנים, וקראו לעצמם "שמרנים" או "גואלים".
ב-24 בדצמבר 1869, הכריז על שלטון צבאי בג'ורג'יה והחזיר את המחוקקים השחורים שהושעו מהמועצה המחוקקת.
רוב ההיסטוריונים מהמאה ה-21 טוענים שתקופת השיקום הסתיימה בכישלון, ושהצפון ויתר על הגנה על זכויות האזרח של השחורים.
גרנט ורבים בצפון האמינו שמלחמת האזרחים האמריקנית הרחיבה את הדמוקרטיה אל העבדים המשוחררים.
גרנט פעל כדי להבטיח את אשרור התיקון החוקתי שהקונגרס אישר ושנשלח לאישור המדינות במהלך ימיו האחרונים של ממשל ג'ונסון.
התיקון קבע ש"זכותם של אזרחי ארצות הברית להצביע לא תישלל מהם על ידי ארצות הברית או אחת מהמדינות בשל גזע, צבע או מצב קודם של עבדות".
ב-3 בפברואר 1870, עשרים ושבע מדינות אשררו את התיקון והוא הפך לתיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית.
גרנט בירך על אשרור התיקון, אולם הלבנים בדרום היו נחושים שלא יאכפו את זכויות ההצבעה לשחורים.
ב-22 ביוני 1870, חתם גרנט על חוק שהקונגרס העביר והקים את מחלקת המשפטים של ארצות הברית, וגם את משרת פרקליט המדינה, שיסייע לתובע הכללי.
גרנט מינה את איימוס טפן אקרמן לתפקיד התובע הכללי ואת בנג'מין בריסטו לתפקיד פרקליט המדינה הראשון.
בשנים הראשונות של ממשל גרנט הוגשו 1,000 כתבי אישום נגד חברי קלאן, ו-550 מהם הורשעו בידי מחלקת המשפטים.
ב-1871, הוגשו 3,000 כתבי אישום ו-600 הרשעות, כשרוב האשמים ישבו בכלא לזמן קצר, ואילו המנהיגים נאסרו על חמש שנים בבית סוהר ממשלתי באולבני.
התוצאה הייתה ירידה משמעותית באלימות בדרום.
גרנט נחשב לנשיא נחוש בניסיון לחסל את הקו קלוקס קלאן.
ממשיכו של אקרמן, ג'ורג' הנרי ויליאמס, בדצמבר 1871, המשיך להגיש כתבי אישום נגד הקלאן במהלך 1872 עד לאביב 1873, ולכהונתו השנייה של גרנט.
הירידה בהגשת כתבי האישום הייתה מכיוון שלמחלקת המשפטים, שהוצפה בתיקים נגד הקלאן, לא היה מספיק כוח אדם כדי להמשיך בכך.
ב-14 ביולי 1870, חתם גרנט על חוק האזרחות של 1870, שהרשה לשחורים להפוך לאזרחי המדינה.
החוק הזה הפך חוק מ-1790, שקבע שרק לבנים בעלי "אופי מוסרי טוב" יכולים להיות אזרחים.
החוק אסר על התחזות או סילוף הזהות בבקשה לאזרחות.
כדי לאכוף את התיקון ה-15, העביר הקונגרס חוק להבטחת הצבעת השחורים, חוק האכיפה של 1870, שעליו חתם גרנט ב-31 במאי 1870. החוק נועד למנוע מה"גואלים" לתקוף או לאיים על השחורים.
החוק הטיל עונשים כבדים על כל אדם שאיים, שיחד או תקף אזרח כדי למנוע ממנו, והטיל שיפוט ממשלתי על מערכת הבחירות.
ב-13 בינואר 1871, הגיש הנשיא גרנט לקונגרס דו"ח בנוגע לאלימות הקו קלוקס קלאן בדרום.
ב-20 במרץ, אמר גרנט שהמצב בדרום היה חמור ושיש צורך בחקיקה כדי להבטיח את החיים, החירות והרכוש, ואת אכיפת החוק בכל המדינה.
הוא טען שהייתה סכנה בנוגע לדואר ולאיסוף ההכנסות מהמדינות.
הקונגרס חקר את פעילות הקלאן והעביר את חוק האכיפה של 1871 כדי לאפשר את הרשעתו.
החוק, שנודע כ"חוק הקו קלוקס קלאן", נכתב בידי חבר הקונגרס בנג'מין באטלר, והועבר כדי לטפל בסניפים המקומיים של הקו קלוקס קלאן.
אף על פי שגרנט היה רגיש לביקורות כלפיו בנוגע ליצירת משטר צבאי במדינה, הוא חתם על החוק ב-20 באפריל 1871, לאחר שג'ורג' באוטוול שכנע אותו בכך שהחוק היה נחוץ בשל האלימות.
החוק אפשר לנשיא לבטל את פקודת הביאס קורפוס לגבי "איגודים צבאיים" וקנוניות של הקלאן.
החוק גם הסמיך את הנשיא "לעצור ולפרק בוזזים ליליים מוסווים".
פעולות הקלאן הפכו לפשעים חמורים ולמרד נגד המדינה.
הקו קלוקס קלאן הכיל ארגונים סודיים מקומיים שנוצרו כדי להתנגד לשלטון הרפובליקני בתקופת השיקום.
לא היה ארגון מעל הרמה המקומית.
הם לבשו ברדסים לבנים כדי להסתיר את זהותם ותקפו ואיימו על רפובליקנים.
הקלאן היה חזק בקרוליינה הדרומית בין 1868 ל-1870. מושל קרוליינה הדרומית, רוברט סקוט, שהיה מעורב בשחיתות, אפשר לקלאן להתחזק.
גרנט, שמאס בשיטות האלימות של הארגון, ציווה על הארגון להתפזר ולמסור את נשקו לפי חוקי האכיפה, ב-12 באוקטובר 1871. לא הייתה תגובה, אז ב-17 באוקטובר 1871, ביטל גרנט את פקודת הביאס קורפוס בכל תשעת המחוזות של קרוליינה הדרומית.
הוא הכניס כוחות צבא אל המדינה, שתפסו את הקלאן, שנשפט בידי התובע הכללי אקרמן ופרקליט המדינה בריסטו.
הקלאן הושמד, אולם קבוצות נוספות עלו במקומו: הליגה הלבנה והחולצות האדומות.
טקסס צורפה מחדש אל האיחוד ב-30 במרץ 1870, מיסיסיפי צורפה מחדש ב-23 בפברואר 1870, ווירג'יניה ב-26 בינואר 1870. ג'ורג'יה הייתה המדינה הדרומית האחרונה שחזרה לאיחוד ב-15 ביולי 1870. כל עשר המדינות הפורשות שלחו חברי קונגרס.
טכנית, ארצות הברית הייתה "מאוחדת" שוב.
כדי להקל על מתחים, חתם גרנט ב-23 במאי 1872 על חוק שחנן אנשי קונפדרציה.
החוק אפשר לרוב אנשי הקונפדרציה להיבחר מחדש.
רק 500 אנשי קונפדרציה לא יכלו להיבחר למשרה ציבורית.
הנשיא גרנט עודד את השחורים להיכנס אל האקדמיה הצבאית של ארצות הברית, אולם ב-1870 ו-1871 לא הצליח להגן על צוער שחור מהשפלות גזעניות.
הגנרל תומאס רוג'ר מונה לנהל את המוסד ב-1871, וביצע רפורמות: הוא הקטין את ההשפלות כלפי שחורים.
ב-1871, עוד שחורים נכנסו אל האקדמיה וב-1877, יצא מתוכה החייל השחור הראשון.
ב-1862, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, חתם הנשיא לינקולן על חוק שאסר על הפוליגמיה בכל הטריטוריות.
המורמונים שהיו מעורבים בפוליגמיה ביוטה התנגדו לחוק ולמושל הטריטוריה.
בבחירות של 1868, הבטיח גרנט לאכוף את החוק נגד פוליגמיה.
המתיחות החלה ב-1870, כשהמורמונים באוגדן, יוטה, החלו להתחמש ולהתחפר.
ב-4 ביולי 1871, מיליציה מורמונית בסולט לייק סיטי כמעט נלחמה מול חיילים, אולם הצליחה להימנע מאלימות.
הנשיא גרנט, שהאמין שיוטה הייתה במצב מרד, היה נחוש לעצור את אלו שעסקו בפוליגמיה כנגד החוק.
באוקטובר 1871, חיילים אמריקנים עצרו מאות מורמונים, שמו אותם במחנות מעצר, ושפטו אותם.
אחד מהם נקנס ב-500 דולר ובשלוש שנות עבודות פרך בכלא.
ב-20 בנובמבר 1871, הואשם בריגהם יאנג, מנהיג המורמונים שהיה במצב בריאותי רע, בפוליגמיה.
אחרים הואשמו ברצח או בניסיון לרצח.
החוק היה קשה לאכיפה, כיוון שהיה צורך בהוכחת נישואין לצורך הרשעה.
ב-4 בדצמבר 1871, טען הנשיא גרנט שהפוליגמיה ביוטה הייתה "שארית לברבריות, מנוגדת לתרבות, להגינות, ולחוקיה של ארצות הברית.
במרץ 1873, הצליחו נוצרים אדוקים, בהובלת אנתוני קומסטוק מימק"א, להעביר את חוק קומסטוק, שהפך לפשע שליחת כתבות "לשימוש לא ראוי או לא מוסרי".
גרנט חתם על החוק אחרי שהובטח לו שקומסטוק יאכוף אותו.
קומסטוק הפך לסוכן מיוחד במחלקת הדואר.
הוא תבע שולחי פורנו, אסר תומכי הפלות, אסר על הצגת אומנות עירום, עצר את שליחת המידע לגבי מניעת הריון, וניסה לאסור על מה שהחשיב לספרים רעים.
במהלך נשיאותו של גרנט, תנועה למתן זכות הצבעה לנשים בהובלת סוזן ב.
אנתוני ואליזבת קיידי סטנטון זכתה לתשומת לב לאומית.
אנתוני תמכה בזכות הצבעה לנשים, תשלום משכורות שווה, והגנה על רכושן של נשים שהתגוררו בוושינגטון.
באפריל 1869, חתם גרנט על חוק שהגן על רכושן של נשים נשואות מפני חוב בעליהן, ונתן לנשים יכולת לתבוע בבית המשפט בוושינגטון הבירה.
במרץ 1870, הציג חבר הקונגרס סמואל ארנל חוק, שזכה לעידוד הסופרג'יסטית באנט לוקווד, שהשווה בין משכורות הפקידות הממשלתיות למשכורות הפקידים.
כעבור שנתיים, חתם גרנט על החוק, לאחר שהסנאט שינה אותו קצת.
החוק דרש שכל הפקידות יקבלו משכורת מלאה, אולם ללא פקידות בדרג הנמוך.
החוק העלה את משכורת הפקידות מ-4% משכרו של גבר ל-20% בשנות השבעים, אולם עדיין לא סיים את השליטה הגברית.
הרפובליקנים, שרצו שהנשים ינהלו מסע בחירות עבור גרנט בבחירות של 1872, הוסיפו למצעם שיחה פתוחה לגבי זכויות נשים.
סיסמת הבחירות של גרנט, "הבה ונכונן שלום בינינו", הגדירה את מדיניותו כלפי שיקום הדרום ופתיחה של עידן חדש ביחסים עם שבטי האינדיאנים במערב.
בנאום, טען גרנט שבניית מסילות הרכבת והגישה למערב גורמת לקשר בין ההתיישבות ה"מתורבתת" לבין שבטי האינדיאנים.
גרנט טען ששתי הצורות לא יוכלו להתקיים ביחד, ושצורה אחת חייבת לוותר.
לטענתו, מערכת של חיסול גזעים לא עמדה בקנה אחד עם עקרונות הנצרות, ומסוכנת לחברה.
הדרך היחידה, לטענתו, הייתה להעביר את האינדיאנים לשמורות, ולהגן עליהם משם.
מטרת "מדיניות השלום" הייתה להקטין את העימותים הצבאיים מול האינדיאנים, בציפייה להוביל לתרבותם ומענק אזרחות.
האינדיאנים נותרו בשמורות וקיבלו תקציב ממשלתי ואימון מצד מוסדות דתיים.
הצבא מנע כל הפרות חוק.
המטרה הייתה להטמיע אותם בחברה האמריקנית.
האינדיאני יכול היה לצאת מהשמורה ולהצטרף לחברה, עם אזרחות מלאה.
מדיניות השלום של גרנט הייתה שונה לחלוטין מהמדיניות הממשלתית כלפי האינדיאנים.
גרנט טען בנאומו בפני הקונגרס ב-1873 שהמלחמות למען הכחדת האינדיאנים הן משחיתות.
הנשיא לחץ, אם כי לא תמיד בהצלחה, למנוע הפקעת אדמות אינדיאנים.
אלו שרצו להתרחב מערבה התעמתו מול האינדיאנים, המתיישבים והצבא.
מחקר בנוגע למספר המלחמות מול האינדיאנים בין 1850 ל-1890, חשף שמספר הקרבות במהלך נשיאותו של גרנט ירד מ-101 ב-1869 ל-43 ב-1877. ב-1875 היו רק חמישה עשר קרבות- המספר הנמוך ביותר מאז 1853, בה היו רק שלושה עשר.
ב-1869, מינה גרנט את אלי פארקר, משבט הסינקה, לתפקיד נציב לענייני אינדיאנים.
במהלך תקופתו, מספר המלחמות ירד.
הצ'יף ענן אדום פגש את גרנט בבית הלבן ב-1870. גרנט לא היה עוין לאינדיאנים והתייחס אליהם בכבוד.
הוא אירח את הצ'יף כפי שאירח את הנסיך ארתור כשזה ביקר במדינה ב-1869. בפגישתו השנייה עם גרנט, סיפר הצ'יף שהלבנים מסיגי גבול אל אדמות האינדיאנים ושהאינדיאנים זקוקים למזון ולביגוד.
גרנט ציווה על כל הגנרלים למנוע הסגות גבול.
בנוסף חתם על חוק שסיים את ההתייחסות לשבטי האינדיאנים כאל מדינות ריבוניות.
האינדיאנים הפכו לנתיני המדינה, והמדיניות האינדיאנית נקבעה לפי אמנות בקונגרס.
ההיסטוריונים התווכחו בנוגע לכמות הקולוניאליזם במדיניות.
ממשל גרנט התמקד במטרות צודקות בניסיון לאזרח את האינדיאנים, אולם היו אי הסכמות רבות עם שבטים אינדיאנים.
החידוש במדיניותו של גרנט כלפי האינדיאנים הייתה במינוי קווייקרים לתפקידי אחראים על אינדיאנים ברחבי המדינה.
הקונגרס לא רצה למנוע מינויים של הכנסייה ולכן סירב להתערב בנושא.
ב-10 באפריל 1869, הקים הקונגרס ועדה לנושאי אינדיאנים.
הוועדה קיבלה סמכות לפיקוח על הלשכה לענייני אינדיאנים ובנוגע לאזרוח האינדיאנים.
לאחר מקרה בו הרג קצין צבא 173 אינדיאנים, בעיקר נשים וילדים, ב-23 בינואר 1870, היה נחוש גרנט לחלק את מינויי האחראים על האינדיאנים בין הכנסיות.
תגובת הקונגרס להפסד היחידה של ג'ורג' ארמסטרונג קסטר בקרב ליטל ביגהורן ב-1876 הייתה תדהמה בנוגע לכישלונה של מדיניות השלום.
גרנט האשים את קסטר בתבוסה וטען שהקרב לא היה הכרחי.
החוק לגבי האינדיאנים ב-1876 סימל את סוף מדיניות השלום של גרנט.
השבטים קיבלו אפשרות למכור את אדמותיהם בעבור כסף מזומן או לא לקבל אוכל ואספקה.
היסטוריונים טענו שגרנט לא ראה בעיות בחלוקת הסמכות לגבי האינדיאנים בקרב מנהיגים דתיים וקציני צבא.
מדיניות הקווייקרים, לטענתם, לא פתרה את ההתנגשות בין דרכי החשיבה והמניעים של הלבנים והאינדיאנים.
הדבר הוביל למלחמה מול האינדיאנים ב-1872.
ב-1871, מדיניות השלום דרשה משבט האפאצ'י לעבור לשמורות שם יקבלו אספקה וחינוך חקלאי.
השבט פשט לעיתים על מתיישבים לבנים.
אנשי העיר החליטו לשכור אינדיאנים משבט אחר, מקסיקנים ולבנים כדי לנקום בהם, ורצחו 144 אפאצ'ים, בעיקר נשים וילדים.
עשרים ושבעה נלקחו בשבי ונמכרו לעבדות במקסיקו.
במאי, נעשה ניסיון לעצור את מנהיג שבט האפאצ'י, ובמהלך המרדף נהרגו שלושה עשר אפאצ'ים.
הדבר שהקשה רבות על מדיניות השלום היה השחיתות במחלקת הפנים של ארצות הברית בתקופתו של קולומבוס דלאנו.
הכסף הממשלתי שנועד לספק מזון וביגוד לשבטים נשדד בידי פקידים וסוכנים מושחתים ממוצא אינדיאני.
בנוסף, מתחזים ל"עורכי דין אינדיאנים" קיבלו כסף על "ייצוג" השבטים.
לאחר חשיפת הנושא, הגן גרנט על דלאנו ולא חקר את הנושא.
דלאנו לא תמך ברפורמות ולא היה זהיר בניהול המחלקה שלו.
ג'ייקוב קוקס, המינוי הקודם, ניהל את המחלקה בצורה יותר יעילה ונחשב לאחד ממזכירי הפנים הטובים בהיסטוריה.
כשהתפטר ב-1870, מונה דלאנו כדי לפייס את סיעת ה"איתנים" במפלגה.
לאחר התפטרותו של דלאנו ב-1875, מחליפו, זכריה צ'נדלר, ביצע רפורמות, הרחיק את "עורכי הדין האינדיאנים" ופיטר פקידים מושחתים במחלקה לענייני אינדיאנים.
מזכיר המלחמה, ויליאם בלקנאפ, שהיה אחראי על הסחר באזורי האינדיאנים, קיבל תמלוגים מצד הסוחרים האינדיאנים.
הוא התפטר והוחלף באלפונזו טאפט (אביו של הנשיא לעתיד ויליאם הווארד טאפט, שביצע רפורמות.
בלקנאפ הועמד לדין בידי בית הנבחרים ונשפט בידי הסנאט בקיץ 1876, אולם זוכה.
דונלד קמרון שכיהן כמזכיר המלחמה עד לתום נשיאותו של גרנט.
עם כניסתו לתפקיד, חתם גרנט על החוק לחיזוק המלווה הציבורי, שאותו העביר הקונגרס הרפובליקני.
הוא הבטיח שכל החובות לציבור, בעיקר איגרות החוב מהמלחמה, ישולמו בזהב.
מחיר הזהב בבורסה נפל ל-130 דולרים לאונקייה - המחיר הנמוך ביותר מאז ביטול התשלום בזהב ב-1862.
ב-19 במאי 1869, הגן גרנט על שכר העובדים הממשלתיים.
ב-1868, עבר חוק שהקטין את יום העבודה בשירות הציבורי לשמונה שעות.
רוב החוק שונה כדי להקטין את השכר.
גרנט חתם על צו שמנע את הורדת השכר, למרות הירידה בשעות העבודה.
מזכיר האוצר ג'ורג' באוטוול ארגן מחדש את מחלקת האוצר של ארצות הברית ופיטר עובדים לא נחוצים, שינה את מחלקת ההדפסות כדי למנוע זיוף כספים, ופישט את גביית המס.
השינויים הובילו לעודף במחלקת האוצר.
החוב הלאומי ירד בשנים עשר מיליון דולר.
בספטמבר, החוב ירד בחמישים מיליון דולרים, לאחר מכירת העודף בזהב תמורת שטרות ואיגרות חוב מתקופת המלחמה.
עיתון ה"ניו יורק טריביון" דרש שהממשלה תקנה יותר איגרות חוב ושטרות, ואילו "הניו יורק טיימס" שיבח את מדיניות הממשל.
במקרה נדיר של רפורמה לפני תופעות שחיתות בממשלו, פיטר גרנט אדם שלא היה מתאים להחזיק במשרת האחראי על גביית המיסים, לאחר שזה אישר החזר מס של 60,000 דולרים לפירמה בקונטיקט.
באוטוול מנע זאת ודרש את פיטורי האדם, שניסה למחות בפני הקונגרס.
גרנט פיטר אותו באופן אישי.
בסתיו 1869, החל מחקר נהר ילוסטון, כשמשלחת נסעה למשך חודש לחקור את הנהר.
דיווחים רשמיים הובילו לעניין ציבורי בפלאים הטבעיים באזור.
במרץ 1871, חתם גרנט על חוק שהקצה 40,000 דולר למימון מחקר גאולוגי באזור.
הדו"חות וציורי האזור שכנעו את הקונגרס לשמור על חלקו העליון של נהר ילוסטון.
ב-18 בדצמבר 1871, הוגש חוק לבית הנבחרים ולסנאט, לצורך הקמת פארק בראש הנהר.
התומכים בחוק טענו שערכו האמיתי של האזור היה בפארק, שעליו יש לשמור.
רוב גדול אישר את החוק בסנאט ב-30 בינואר 1872, ובבית הנבחרים ב-28 בפברואר.
ב-1 במרץ, חתם גרנט על חוק שהפך את ילוסטון לפארק הלאומי האמריקני הראשון.
ב-1872, אלפיים ציידי באפלו פעלו באזורי קנזס וארקנסו והרגו אלפי באפלו לצורך עורם.
שטחים רבים הוקדשו לצורך ייבוש עור הבאפלו.
האינדיאנים מחו על השמדת המזון העיקרי שלהם.
הדאגה לבאפלו הובילה לחוק שאסר על לבנים לצוד באפלו.
גרנט בחר להטיל וטו על החוק, ולא החזיר אותו לקונגרס במשך עשרה ימים, עד לפיזורו.
הוא האמין שהשמדת הבאפלו תקטין את מלחמות האינדיאנים ותכריח את השבטים להישאר בשמורות ולהפוך לחקלאים.
חוואים דרשו את השמדת הבאפלו כדי להפוך את שטחי המרעה לשטחים לעדרי הבקר שלהם.
ב-1872, חוק ילוסטון מנע דיג וציד, כולל של באפלו, בתחומי הפארק.
הקונגרס לא הקצה משאבים לאכיפה.
בשנות השמונים אוכלוסיית הבאפלו הידלדלה לכמה מאות פריטים, רובם בילוסטון.
לאחר מלחמות האינדיאנים, חוקק הקונגרס ב-1894 חוק, שנחתם בידי הנשיא גרובר קליבלנד, ושמר על החיות בילוסטון.
גרנט חתם על חוק שהגן על כלבי הים הצפוניים באיי אלסקה.
היה זה החוק הראשון בתולדות המדינה שהגן על חיות בשטח ממשלתי.
מדיניות החוץ של הממשל הייתה מוצלחת, פרט לניסיון לספח את הרפובליקה הדומיניקנית.
סיפוח הרפובליקה היה ניסיון של גרנט לעצור את בריחת השחורים מהדרום במהלך תקופת השיקום והיה הצעד הראשון לקראת סיום העבדות בקובה ובברזיל.
הסכנות שבעימות מול בריטניה בגלל ספינות בריטיות שנהרסו במלחמת האזרחים נפתרו בשלום, ולטובת ארצות הברית.
נושא הגבול הקנדי יושב בקלות.
מזכיר המדינה המילטון פיש ניהל מדיניות חוץ מתונה וזהירה.
היסטוריונים טענו שפיש היה אחד ממזכירי המדינה הטובים ביותר במדינה.
פיש מונה למזכיר המדינה של גרנט ב-17 במרץ 1869, ושירת בתפקיד עד לסיום כהונתו של גרנט ב-4 במרץ 1877. לאחר מכן שירת לזמן קצר אצל הנשיא רתרפורד הייז עד ל-12 במרץ 1877.
הסכם הסיפוח של הרפובליקה הדומיניקנית
ב-1869, הציע גרנט לספח את הרפובליקה הדומינקנית, שהייתה שחורה ברובה, ונודעה כסנטו דומינגו.
ב-1868, ניסה הנשיא אנדרו ג'ונסון לספח את הרפובליקה הדומיניקנית ואת סנטו דומינגו, אבל בית הנבחרים ביטל את הצעותיו.
ביולי 1869, שלח גרנט נציגים שהגיעו להסכם עם נשיא הרפובליקה בנוגע לסיפוח המדינה ולמכירת סאמאנה ביי תמורת שני מיליון דולרים.
כדי לשמור על האי ועל הנשיא, ציווה גרנט, שלא באישור הקונגרס, שספינות ימנעו פלישה לאי ומרד.
ההסכם נחתם ב-19 בנובמבר 1869. מזכיר המדינה פיש הגיע להסכם סופי והציע 1.5 מיליון דולרים לתשלום החוב הדומיניקני, את סיפוח המדינה כמדינה אמריקנית, רכישת הזכויות על סאמאנה ביי למשך חמישים שנה, תמורת 150,000 דולר לשנה, והבטחה להגנה מפני מעורבות זרה.
ב-10 בינואר 1870, הוגש ההסכם לאשרור בסנאט.
למרות תמיכתו בסיפוח, גרנט לא יידע את הקונגרס על ההסכם או ניסה לגייס תמיכה בהצעה.
גרנט לא רק האמין שהאי יהיה שימושי לצי, אלא גם חשב שיוכל להשתמש בו כדי ללחוץ על הדרום.
אם יהפוך אותו לגן עדן לעבדים המשוחררים, יציאת הפועלים השחורים לשם תכריח את הדרום להכיר בנחיצותם ולקבל את זכויות האזרח שלהם.
גרנט האמין שמדינת האי תעלה את הייצוא ותקטין את הגירעון המסחרי.
הוא קיווה שבעלות אמריקנית על האי תעודד את קובה, פוארטו ריקו וברזיל לבטל את העבדות.
ב-15 במרץ 1870, המליצה ועדת החוץ של הסנאט, בראשות הסנאטור צ'ארלס סאמנר, לא לאמץ את ההסכם.
סאמנר, שתמך בזכויות האזרח לשחורים, האמין שסיפוח יהיה יקר לארצות הברית ויגרום לה להתערב במלחמת אזרחים על האי, מה שיאיים על עצמאותה של האיטי, ויחסום את קידומם הפוליטי של השחורים.
ב-31 במאי 1870, הודיע גרנט לקונגרס על תמיכתו בהסכם הסיפוח.
סאמנר הוביל את האופוזיציה בסנאט.
ב-30 ביוני 1870, ההסכם לא עבר בסנאט: עשרים ושמונה סנאטורים תמכו בו ועשרים ושמונה התנגדו.
הקבינט של גרנט היה מפולג בשאלה, ועוזרו של המזכיר פיש הדליף מידע לסנאטור סאמנר.
גרנט היה נחוש לשמור על ההסכם בקרב הציבור, והזכיר את נושא הסיפוח בנאום מצב האומה שלו בדצמבר, 1870. גרנט הצליח ליצור ועדה מיוחדת בקונגרס בינואר, 1871, כדי לחקור את האי.
גרנט מינה את פרדריק דאגלס, פעיל זכויות אזרח שחור, כדי להיות אחד מנציגי הוועדה באי שיחקרו אותו.
לאחר כמה חודשים, הוועדה פרסמה דו"ח באפריל, 1871, שטען שהעם הדומיניקני רצה בסיפוח ושהאי יעזור למדינה.
כדי לחגוג זאת, הזמין גרנט את נציגי הוועדה לבית הלבן, פרט לדאגלס.
מנהיגי השחורים כעסו והוראס גרילי הזכיר את אי הזמנתו של דאגלס לבית הלבן בבחירות של 1872. דאגלס התאכזב באופן אישי על כך שלא הוזמן, אולם המשיך לתמוך בגרנט ובמפלגה הרפובליקנית.
אף על פי שהוועדה תמכה בהסכם הסיפוח של גרנט, הקונגרס לא התלהב ולא הצביע על הסכם סיפוח שני.
ללא יכולת לפגוע בסאמנר, החליט גרנט לפטר שגריר מקורב לסאמנר.
סאמנר פוטר מהוועדה ליחסי חוץ.
הוא חידש את הקואליציה שלו, ועבד עם אויבי סאמנר כבנג'מין באטלר ממסצ'וסטס, רוסקו קונקלינג מניו יורק ואוליבר מורטון מאינדיאנה, תמך בדרישתו של פיש להרחיק מורדים קובנים מהמדינה, והחליט למנות בדרום, במקום השחורים הרדיקלים והפוליטיקאים הצפוניים שתמכו בסאמנר, רפובליקנים מתונים יחסית.
הדבר הוביל למרד של הרפובליקנים הליברליים ב-1872, כשסאמנר ובעלי בריתו גינו את גרנט ותמכו בהוראס גרילי לנשיאות.
חקירה בקונגרס מיוני, 1870, חשפה שנציגיו של גרנט בהגעה להסכם הסיפוח שכרו אדמות באזור מפרץ הרפובליקה, שערכן היה עולה במקרה וההסכם היה מאושר.
ספינות של הצי האמריקני, באישור גרנט, נשלחו כדי למנוע פלישה של מורדים לאי.
החקירה נועדה לפתור סכסוך של איש עסקים עם הממשלה, כיוון שאיש העסקים נאסר בידי הנשיא הדומיניקני עקב התנגדותו לממשלתו, ללא הגנה אמריקנית.
רוב הדו"ח דחה את טענותיו של איש העסקים אולם פגע בנציגיו של גרנט.
הנושא מנע מהסנאטורים לאשר את ההסכם.
ב-1869, לחצה דעת הקהל על גרנט לתמוך במורדים הקובנים בעזרה צבאית ולתת להם הכרה דיפלומטית מטעם ארצות הברית.
גרנט ופיש ניסו להגיע להסכם בוררות עם ספרד במקום.
גרנט ופיש רצו עצמאות קובנית וסיום העבדות שם ללא כיבוש או מעורבות אמריקנית.
פיש, בניגוד לדעת הקהל, הצליח למנוע מגרנט מלהכיר בעצמאות הקובנית כדי לא לסכן את היחסים עם בריטניה.
השיחות עם ספרד נכשלו במדריד, אולם גרנט ופיש סירבו להיכנע ללחץ ולשלוח עזרה צבאית למורדים.
פיש כתב הודעה לקונגרס, עליה גרנט חתם, שהצהירה על נייטרליות ועל חוסר רצון להתערב במרד הקובני.
ההיסטוריונים טוענים שהסכם וושינגטון קבע את מוסד הבוררות הבינלאומית כדרך ליישוב סכסוכים.
המילטון פיש, מזכיר המדינה המוכשר, ארגן את ההגעה להסכם.
מזכיר המדינה ויליאם סיוארד, במהלך ממשל ג'ונסון, הציע הסכם בנוגע לנזקים שנעשו לספינות סוחר אמריקניות בידי ספינות קונפדרציה שנבנו בבריטניה.
הספינות גרמו נזק עצום לצי הסוחר האמריקני במהלך מלחמת האזרחים, והאמריקנים רצו שהבריטים ישלמו על כך, ואולי אפילו ימסרו להם את קנדה.
באפריל 1869, דחה הסנאט הסכם שהציע תשלום זעום ולא הודה באשמה הבריטית במשיכת המלחמה.
הסנאטור צ'ארלס סאמנר נאם בפני הקונגרס, גינה את המלכה ויקטוריה, דרש פיצוי גדול, ופתח את האפשרות של קבלת קנדה כפיצוי.
הנאום הכעיס את הממשלה הבריטית, והשיחות הושעו עד שהעניינים ירגעו.
המשא ומתן על ההסכם החדש החל בינואר 1871, כשבריטניה שלחה נציגים להיפגש עם פיש.
ועדה משותפת הוקמה ב-9 בפברואר 1871, בוושינגטון, והכילה נציגים בריטים ואמריקנים.
הוועדה הגיעה להסכם בו בית דין בינלאומי יקבע את תשלומי הפיצויים.
הבריטים הודו בחרטה, ולא באשמה, על פעולות הספינות.
גרנט אישר וחתם על ההסכם ב-8 במאי 1871. הסנאט אישר את הסכם וושינגטון ב-24 במאי 1871.
בית הדין נפגש בז'נבה, שווייץ.
ב-25 באוגוסט 1872, העניק בית הדין לארצות הברית 15.5 מיליון דולרים בזהב, ו-1.9 מיליון דולרים לבריטניה.
ההסכם פתר גם סכסוכי דיג וגבולות.
תפקיד חשוב של הצי האמריקני במאה התשע עשרה היה להגן על אינטרסי הסחר האמריקניים ולפתוח את הסחר בשווקים המזרחיים, כולל ביפן ובסין.
קוריאה סירבה לסחר חוץ, וארצות הברית רצתה להגיע להסכם בנוגע לספינה אמריקנית שנטרפה בים של קוריאה.
מטרת ממשל גרנט הייתה לפתוח את קוריאה לשווקים המערביים כפי שמת'יו פרי פתח את יפן ב-1854 בעזרת הצגת כוח ימי.
ב-30 במאי 1871, הגיע האדמירל ג'ון רוג'רס עם צי של חמש ספינות לנהר ליד סיאול.
הצי כלל את הספינה קולורדו, אחת מהספינות הגדולות בצי, עם ארבעים ושבעה תותחים, ארבעים ושבעה קצינים, ו-571 מלחים.
כשחיכה שנציגים קוריאנים ינהלו איתו משא ומתן, שלח רוג'רס ספינות לנווט בנהר.
המשלחת האמריקנית נורתה בידי הקוריאנים, ללא נזק משמעותי.
רוג'רס נתן לקוריאנים עשרה ימים להתנצל או להתחיל בשיחות, אולם חצר המלוכה שמרה על שקט.
לאחר עשרה ימים, ב-10 ביוני, החל רוג'רס בסדרת תקיפות אמפיביות שהשמידו חמישה מוצבים קוריאנים.
כמה מאות חיילים קוריאנים ושלושה אמריקנים נהרגו.
קוריאה סירבה למשא ומתן, והצי האמריקני הפליג משם.
הנשיא גרנט הגן על רוג'רס בהודעתו השנתית לקונגרס בדצמבר, 1871. לאחר שינוי משטר בסיאול, ב-1881, הגיעה ארצות הברית להסכם - הראשון בין קוריאה למדינה מערבית.
בספטמבר 1869, תכננו שני ספקולנטים קנוניה כדי לקנות את כל הזהב באותו הזמן ולהעלות את מחירו.
התוכנית הייתה למנוע מהממשלה למכור זהב ולהעלות את מחירו.
הנשיא גרנט ומזכיר האוצר באוטוול גילו זאת וציוו על מכירת ארבעה מיליון דולרים בזהב ביום שישי (השחור), 23 בספטמבר.
שני הספקולנטים נכשלו, ומחיר הזהב צנח.
ההשפעה של שחרור הזהב לשוק הייתה הרסנית.
מחירי המניות צנחו ומחירי המזון ירדו, וחקלאים נפגעו למשך שנים.
הרפורמה בנושא המינויים הפוליטיים הפכה לנושא ציבורי במהלך כהונתו של גרנט.
גרנט ורבים אחרים הסכימו שמערכת המינויים הנוכחית הייתה לא יציבה, מקסמה את היתרון המפלגתי והקטינה את היעילות והרצון בממשלה טובה.
אף על פי שגרנט ניסה לבצע רפורמות בשירות הציבורי, כל הצדדים ביקרו אותו בנושא והרפורמה נכשלה.
גרנט היה הנשיא הראשון שהמליץ על שירות מקצועי לציבור.
הוא לחץ על העברת חקיקה בקונגרס, ומינה את חברי הוועדה הראשונה לשירות הציבורי.
הוועדה הזמנית קבעה מבחנים והנחיות למינוי וקידום עובדים ממשלתיים.
גרנט אימץ את ההמלצות ב-1872, והן שרדו במשך שנתיים עד לדצמבר 1874. בבית המכס של ניו יורק, שהכניס מאות מיליוני דולרים בשנה, עובדים נדרשו לעבור מבחן.
צ'סטר ארתור, שמונה בידי גרנט לגובה המכסים בניו יורק, טען שהמבחנים מנעו מאנשים לא מתאימים לקבל את המשרות.
אולם הקונגרס סירב לבצע רפורמות וסירב לבצע חקיקה שתהפוך את השינויים לקבועים.
התנועה לרפורמה בשירות הציבורי שיקפה שתי מטרות: חיסול השחיתות וחוסר היעילות בביורוקרטיה הלא מקצועית, ופיקוח על כוחו של הנשיא.
גרנט סירב ללחוץ על הקונגרס להעביר חקיקה בנושא, בטענה שהנושא נמצא בתחום סמכותו הבלעדי.
הוא טען שהרצון האנושי למצוא כוח ולעזור לחברים אינו שחיתות אלא תנאי של ממשל של נציגים.
גרנט השתמש במינויים פוליטיים כדי לעזור לחבריו ולבנות את המפלגה.
הוא הגן על אלו שהיה בטוח שהיו קורבנות של אי צדק או תוקפנות מאויביו, אפילו אם היו אשמים.
בתחילת שנות השבעים, חוזים לבלעדיות חלוקת דואר באזורים מסוימים ניתנו לקבלנים פרטיים בחוף הפסיפי ובדרום המדינה.
הם נודעו כ"נתיבי הכוכב", בגלל סימן של כוכב בדואר הרשמי שנשלח בהם.
השבילים המרוחקים הללו היו באורך עצום והגיעו אל האזורים הכפריים בעזרת סוסים.
בהשגת החוזים הבלעדיים, נוצרה מערכת שוחד במחלקת הדואר.
קבלנים, פקידים וכמה מתווכים היו מעורבים בכך.
ג'ון קרסוול, המנהל הכללי של הדואר של גרנט, היה מעורב בשיא השחיתות.
חקירה ב-1872 ניקתה את קרסוול, אולם דו"ח המיעוט גינה אותו.
שוחד של 40,000 דולר לקונגרס בידי קבלן דואר אחד הטה את החלטות הוועדה.
ב-1876, דו"ח נוסף של בית הנבחרים הדמוקרטי חיסל את הקנוניה לכמה שנים.
השערורייה בבית המכס של ניו יורק
לפני הבחירות של 1872, התרחשו שתי חקירות מטעם הקונגרס ואחת מטעם מחלקת האוצר על בית המכס של ניו יורק.
מחסנים פרטיים לקחו סחורה מיובאת מהרציפים ולקחו מהמייבאים דמי אחסון.
חבר של גרנט היה מעורב בהפקעת מחירים באחסון ובחלוקת רווחים.
צ'סטר ארתור, שאותו מינה גרנט לתפקיד גובה מכס, יישם את הרפורמה לשמור על הסחורה בתוך הרציף ולא במחסנים פרטיים.
ב-3 במרץ 1873, חתם הנשיא גרנט חוק שהעלה את משכורתו של הנשיא מ-25,000 דולר לשנה ל-50,000 דולר, והוסיף עוד 2,500 דולרים למשכורות חברי הקונגרס.
בנוסף קיבלו חברי בית הנבחרים בונוס על השנתיים הקודמות ששירתו בתפקיד.
העיתונים חשפו את החוק והבונוס בוטל בינואר 1874. גרנט החמיץ הזדמנות להטיל וטו על החוק ולהפגין עמדה שתומכת בממשל יעיל.
בכהונתו הראשונה נותר גרנט אהוד בקרב המדינה, למרות השערוריות והשחיתות.
גרנט תמך במינויים פוליטיים שאפשרו לרפובליקנים לשלוט בממשל המקומי.
בתגובה למינויים הפוליטיים, הוקמה מפלגה שלישית בשם "הרפובליקנים הליברליים".
היא תמכה ברפורמה בשירות הציבורי, הורדת המכסים, וחנינה לחיילי הקונפדרציה.
הרפובליקנים הליברליים הצליחו, בעזרת תמיכה מצד הדמוקרטים, להשיג את תפקיד מושל מיזורי.
ב-1872, המפלגה התפלגה לחלוטין מהמפלגה הרפובליקנית ותמכה בעורך ה"ניו יורק טריביון", הוראס גרילי, כמועמדם לנשיאות.
הדמוקרטים, שלא היה להם מועמד חזק בשנים הללו, הסכימו לתמוך בגרילי.
פרדריק דאגלס תמך בגרנט והזכיר למצביעים השחורים שגרנט חיסל את הקו קלוקס קלאן.
הרפובליקנים, שתמכו במדיניות השיקום, בחרו מחדש בגרנט ובסנאטור ממסצ'וסטס, הנרי וילסון.
וילסון, שתמך ברפורמה, נועד לחזק את מעמד המפלגה.
גרנט נותר גיבור אהוד, והרפובליקנים המשיכו לייצג את צפון המדינה ולהאשים את הדמוקרטים בבגידה.
הרפובליקנים תמכו במכסים גבוהים ובהמשך מדיניות השיקום הרדיקלי שתמכה בחמשת המחוזות הצבאיים במדינות הדרום.
גרנט תמך במתן חנינה לחיילי הקונפדרציה לשעבר.
ההבדלים בין הרפובליקנים הליברליים והדמוקרטים גרמו לכך שגרילי לא היה מתחרה בעייתי עבור גרנט, וגרנט ניצח אותו בקלות.
הוא השיג 286 אלקטורים ואחרים השיגו 63 בלבד.
גרילי מת כמה שבועות לאחר מכן והשיג שלושה אלקטורים בלבד.
מתוך כבוד לגרילי, נכח גרנט בלוויה שלו.
השיקום, זכויות האזרח וזכויות האדם
גרנט היה נחוש ברצונו לאכוף את התיקונים ה-14 וה-15 לחוקה ותבע אלפי אנשים שפגעו בזכויות האזרח לשחורים.
הוא השתמש בכוח צבאי כדי לדכא מרידות בלואיזיאנה, מיסיסיפי וקרוליינה הדרומית.
הוא השתמש בכוח הצבאי ובמחלקת המשפטים של ארצות הברית כדי לאכוף את חוקי זכויות האזרח ולהגן על השחורים, יותר מכל נשיא אחר במאה ה-19. הוא השתמש בכל כוחו כדי לחסל את הקו קלוקס קלאן, והקטין את האלימות בדרום.
הוא מינה שגריר שחור בליבריה.
מערכת היחסים שלו עם צ'ארלס סאמנר, התומך הראשי בקידום זכויות האזרח, נהרסה לאחר שהסנאטור התנגד לתוכנית הסיפוח של הרפובליקה הדומיניקנית.
גרנט פיטר את בעלי בריתו של סאמנר והוציא אותו מהוועדה ליחסי חוץ בסנאט.
סאמנר תמך ברפובליקנים הליברליים ב-1872 כדי למנוע מגרנט להיבחר מחדש.
ההתנגדות השמרנית לממשלות הרפובליקניות המקומיות גדלה לאחר הבחירות של 1872. עם השמדת הקלאן ב-1872, ארגונים צבאיים סודיים אחרים עלו בדרום.
במיסיסיפי, קרוליינה הצפונית, קרוליינה הדרומית ולואיזיאנה, פעלו ה"חולצות האדומות" וה"ליגה הלבנה", שהיו מאורגנים יותר מהקלאן.
מטרותיהם היו לגרש את הרפובליקנים, להחזיר את הלבנים השמרנים לשלטון, ולהשתמש בכל דרך אפשרית כדי להשיג זאת.
גרנט נותר נחוש להעניק הגנה לשחורים.
לאחר הבחירות ב-4 בנובמבר 1872, לואיזיאנה הייתה מדינה מפולגת.
בבחירות שנויות במחלוקת, שני מועמדים טענו לזכייתם בתפקיד המושל.
אלימות שימשה כנגד הרפובליקנים השחורים.
הרפובליקנים הליברלים והדמוקרטים טענו שמועמדם ניצח, ואילו הרפובליקנים טענו שמועמדם ניצח.
חודשיים לאחר מכן, שני המועמדים נשבעו אמונים לתפקיד המושל, ב-13 בינואר 1873. שופט פדרלי פסק לטובת הרפובליקנים וציווה שהוא והרוב הרפובליקני יכהנו.
הליגה הלבנה תמכה במועמד הדמוקרטי והייתה מוכנה להשתמש בכוח צבאי כדי להדיח את המושל החדש.
גרנט ציווה על החיילים לאכוף את פסק הדין ולהגן על המושל.
ב-4 במרץ, הצבא והמיליציה הרפובליקנית דיכאו את המרד נגדם.
התרחש עימות בנוגע למינוי השופט והשריף בבית המשפט בקולפקס, לואיזיאנה.
שני המועמדים הרפובליקנים השתלטו על בית המשפט ב-25 במרץ בעזרת המיליציה השחורה.
ב-13 באפריל, תקפה הליגה הלבנה את בית המשפט וטבחה בחמישים חיילים שחורים.
105 שחורים נהרגו בניסיון להגן על בית המשפט.
ב-21 באפריל, שלח גרנט גדוד חיל רגלים כדי להחזיר את הסדר.
ב-22 במאי, דרש גרנט להחזיר את הסדר בלואיזיאנה.
ב-31 במאי, דרשו הדמוקרטים לציית לפקודות הנשיא, והשקט חזר אל ניו אורלינס ואל רוב לואיזיאנה.
בסתיו 1872, התפלגה המפלגה הרפובליקנית בארקנסו והריצה שני מועמדים לתפקיד המושל, אלישע בקסטר וג'וזף ברוקס.
הבחירות היו רוויות זיופים, אולם בקסטר ניצח.
ברוקס לא ויתר, וב-1874 קבע שופט מקומי שברוקס ניצח בבחירות והשביע אותו לתפקיד.
שני הצדדים גייסו מיליציות והובילו לקרבות ברחובות.
הייתה ציפייה בנוגע לתמיכת גרנט בצד אחד.
גרנט ביקש מושב משותף של ממשלת ארקנסו כדי לקבוע מי יהיה המושל, אולם בקסטר סירב להשתתף.
ב-15 במאי 1874, הודיע גרנט שבקסטר הוא המושל החוקי, והעוינות פסקה.
בסתיו 1874, כשבקסטר הפסיד בבחירות, ה"גואלים" הלבנים עלו לשלטון.
בתחילת 1875, הדהים גרנט את המדינה כשהכריז שברוקס נבחר ב-1872. במקום לשלוח חיילים שיעזרו לו לקבל את התפקיד, מינה אותו גרנט לאחראי הדואר בליטל רוק.
ברוקס מת ב-1877, והביקורת כלפי גרנט עלתה.
באוגוסט 1874, ממשלת ויקסבורג, מיסיסיפי, בחרה במפלגה משותפת לרפובליקנים ולדמוקרטים.
הרצון היה להוריד מיסים והוצאות.
למרות כוונותיהם, המפלגה הייתה לבנה, והפכה לגזענית כשרדפה אחרי ממשלת מיסיסיפי השחורה.
במקום להשתמש באמצעים חוקיים, הליגה הלבנה איימה על חייו של השריף השחור וגובה המס.
לאחר שגורש, הציע לו המושל לקחת שחורים אחרים ולהשתמש בכוח כדי להישאר בתפקידו.
באותה התקופה, יותר ממחצית התושבים בעיר היו שחורים.
ב-7 בדצמבר 1874, הגיעו השריף והמיליציה השחורה אל העיר.
הוא הכריז שהלבנים שדדו אותו.
קרבות הובילו למותם של עשרים ותשעה שחורים ושני לבנים.
המיליציה הלבנה שמרה על שליטה בבית המשפט ובית הכלא.
ב-21 בדצמבר, הכריז גרנט שעל התושבים להפסיק להילחם.
חיילים החזירו את השריף לתפקידו והחזירו את הסדר.
המושל הכחיש שהציע לשריף להשתמש במיליציה.
השריף עצמו נורה למוות ב-7 ביוני 1875, כששתה בבר.
ב-14 בספטמבר 1874, המיליציה הדמוקרטית והליגה הלבנה השתלטו על בית המחוקקים בניו אורלינס, והמושל הרפובליקני נמלט.
הגנרל לשעבר מהקונפדרציה, ג'יימס לונגסטריט, שפיקד על כוח של 3,600 חיילי מיליציה אפרו-אמריקאים ו-400 שוטרים, רכב לעבר 8,000 המפגינים בניסיון למתקפת נגד.
הליגה הלבנה, שהכילה חיילי קונפדרציה לשעבר, הדפה אותו.
ב-17 בספטמבר, שלח גרנט חיילים, והחזיר את השלטון הרפובליקני לעיר.
לאחר בחירות שנויות במחלוקת בנובמבר, המתיחות עלתה, ואלימות וזיופים הפכו לנפוצים.
המצב בניו אורלינס יצא משליטה.
53 רפובליקנים ו-53 דמוקרטים נבחרו, כשחמישה מושבים נוספים ניתנו להכרעת המועצה המחוקקת.
גרנט נזהר במהלך מערכת הבחירות ושלח גנרל בסוד כדי לשמור על החוק והסדר.
הגנרל הגיע לניו אורלינס מספר ימים לפני 4 בינואר 1875, הפגישה הראשונה של המועצה המחוקקת.
הדמוקרטים השתמשו בכוח צבאי כדי להשתלט על בית המחוקקים שוב.
בהתחלה, הדמוקרטים הוגנו בידי יחידה צבאית, והרפובליקנים שברחו הוצאו מהבניין.
המושל ביקש להחזיר את הרפובליקנים, והצבא הוציא את הדמוקרטים מהבניין בכוח.
הרפובליקנים ארגנו בית נבחרים משלהם, כשכל החברים מוגנים בידי הצבא.
חוק זכויות האזרח של 1875
במהלך נשיאותו, המשיך גרנט לדאוג לזכויות האזרח של כל האמריקנים, ללא קשר ללאום, צבע או דת.
גרנט חתם על חוק זכויות האזרח של 1875, שהרשה לאזרחים לגשת לכל מסעדה, מלון או מקום בידורי ציבורי.
החוק נועד להגן על השחורים שהופלו במדינה.
בנוסף, החוק הועבר לכבודו של צ'ארלס סאמנר, שמת ב-1874, וניסה להעביר חוק דומה ב-1872. בהודעתו השישית לקונגרס, טען גרנט שיאכוף את כל החוקים והזכויות, כולל יחס שווה לשחורים.
בשנת הבחירות של 1876, החליטה קרוליינה הדרומית למרוד במושל הרפובליקני, דניאל צ'מברלין.
השמרנים היו נחושים להשתמש באלימות ובאיומים כדי לעזור לחייל הקונפדרציה לשעבר, ווייד המפטון, לנצח.
תומכי המפטון, שלבשו חולצות אדומות, ירו באקדחים כדי להרוס אספות רפובליקניות.
המתח גבר ב-8 ביולי 1876, עם רציחתם של חמישה שחורים.
החולצות האדומות היו חמושים יותר מהשחורים.
בקרוליינה הדרומית, השלטון היה יותר אלים, ופחות אזרחי.
המיליציה השחורה ניסתה להילחם בצ'ארלסטון, ב-6 בספטמבר 1876. המיליציה הלבנה ניסתה להגן על עצמה מתוך חשש למעורבות צבאית.
ב-19 בספטמבר, הרגו אנשי החולצות הלבנות בין שלושים לחמישים שחורים.
במהלך הטבח, נהרג חבר בית הנבחרים מטעם המדינה.
ב-7 באוקטובר, הכריז המושל צ'מברלין על ממשל צבאי וציווה על כל הצדדים להוריד את נשקם.
ווייד המפטון לא הפסיק להזכיר לצ'מברלין שלא שלט במדינה.
צ'מברלין ביקש מעורבות של גרנט.
הרפובליקנים ערכו תהלוכה ב-15 באוקטובר, שהובילה למהומה.
השחורים והלבנים ירו, שישה לבנים ושחור אחד נהרגו.
גרנט, זועם על כך, הכריז ב-17 באוקטובר שעל כל הצדדים להתפזר תוך שלושה ימים.
1,144 חיילים נשלחו לאזור, והאלימות הפסיקה.
יום הבחירות היה שקט, ושני המועמדים הכריזו על ניצחונם ואף כיהנו כמושלים במקביל.
המפטון נכנס לתפקידו ב-1877, לאחר שהנשיא רתרפורד הייז הוציא את הצבא מהמדינה ולאחר שצ'מברלין עזב את המדינה.
באוקטובר 1875, הגיע גרנט ליוטה והופתע מקבלת הפנים החמה של המורמונים.
הוא טען בפני מושל הטריטוריה שהוטעה בנושא המורמונים.
למרות זאת, ב-7 בדצמבר 1875, חזר לוושינגטון וכתב בהודעתו השביעית לקונגרס, שיש לחסל את מוסד הפוליגמיה.
גרנט האמין שהפוליגמיה השפיעה לרעה על ילדים ועל נשים.
הוא העביר חוק שני, תקיף יותר, כדי להעניש את אלו שהיו מעורבים בפוליגמיה.
גרנט התנגד להגירת נשים סיניות לארצות הברית למטרות זנות, בטענה שהדבר נורא כמו פוליגמיה.
גרנט האמין בהפרדת הדת מהמדינה ותמך בחילון מוחלט של בתי הספר הציבוריים.
בנאום בספטמבר 1875, תמך גרנט ב"הבטחת חופש המחשבה, חופש הביטוי, ערכים טהורים, רגשות דתיים בלתי מרוסנים, ושוויון זכויות לכל האנשים, בלי קשר ללאום, צבע או לדת".
בנוגע לחינוך הציבורי, תמך גרנט בכך שכל ילד יקבל "הזדמנות לחינוך טוב בבית הספר, ללא רגשות כתתיים, פגאניים או אתאיסטים.
להשאיר את עניין הדת למשפחה, לכנסייה ולבתי הספר הפרטיים...
לשמור על הדת ועל המדינה נפרדות לנצח".
גרנט התחרט על הצו מהמלחמה לגירוש הסוחרים היהודים.
הקהילה היהודית כעסה על גרנט, וחששה למעמדה באמריקה, אפילו שהנשיא לינקולן הכריח את גרנט לבטל את הצו מיד.
גרנט התנצל על הצו ב-1868. כשהפך לנשיא ב-1869, ניסה לתקן את היחסים שלו עם היהודים.
גרנט היה נחוש להוכיח שהוא מעל דעות קדומות, מינה יותר יהודים לתפקידים ציבוריים מכל קודמיו, ובשם זכויות האדם, הביע תמיכה חסרת תקדים ביהודים הנרדפים ברוסיה וברומניה.
שוב ושוב, כחלק מחזונו האמריקני ובתור ניסיון לכפר על הצו לגירוש היהודים, ניסה גרנט לעזור ליהודים ולהבטיח להם שוויון.
במהלך מינוייו, דחה גרנט את הקריאות ל"אומה נוצרית", וחיבק את היהודים כאמריקנים.
במהלך תקופתו, עלה מעמד היהודים בפוליטיקה, קטנה הדעה הקדומה נגד היהודים, והיהודים קיוו לשיתוף פעולה בנושא זכויות האדם.
בפרשת אדגרדו מורטארה, פנה גרנט לאפיפיור פיוס התשיעי וביקש ממנו להחזיר את הילד להוריו היהודיים.
תחת מדיניות השלום של גרנט, המלחמות בין המתיישבים, הצבא והאינדיאנים קטנה מ-101 בשנה ב-1869 ל-15 ב-1875. אולם גילוי הזהב בטריטוריית דקוטה, והשלמת מסילת הרכבת לאזור, איימה לערער את מדיניות השלום, כשהמתיישבים הלבנים פשטו על ארצות האינדיאנים בשביל הזהב.
המלחמות עם האינדיאנים קפצו ל-32 ב-1876 ונותרו 43 ב-1877. הקרב הקטלני ביותר לאמריקנים מול האינדיאנים התרחש בקרב ליטל ביגהורן ב-1876. קורבנות המלחמה מול האינדיאנים במונטנה עלו מחמישה ב-1875, ל-613 ב-1876 ול-436 ב-1877.
בינואר 1873, מדיניות השלום של גרנט כלפי האינדיאנים התערערה.
שבועיים לאחר היבחרו של גרנט מחדש, פרץ קרב בין שבט המודוק והמתיישבים ליד גבול אורגון-קליפורניה.
שבט מודוק, בהובלת קפטן ג'ק, הרגו שמונה עשר מתיישבים לבנים והתבצרו.
גרנט ציווה על הגנרל שרמן לא לתקוף את האינדיאנים אלא ליישב את העניינים בצורה נבונה.
שרמן ניסה לשלוח גנרל לאינדיאנים, שנהרג.
גם כומר נהרג, וסוכן אינדיאני נפצע.
הרציחות הדהימו את המדינה, ושרמן החליט להכחיד את השבט.
קפטן ג'ק היה מותש, והאינדיאנים הועברו אל הטריטוריה האינדיאנית.
המאורעות ומערכת בלק הילס גרמו לפקפוק רציני במדיניות השלום של גרנט בידי הציבור.
ב-1874, פרצה מלחמה בימות הדרומיות כשמנהיג שבט הקומאנצ'י הוביל שבע מאות לוחמים ותקף את בסיס ציד הבאפלו ליד הנהר הקנדי.
הצבא פעל נגדם, ולאחר כמה קורבנות בשני הצדדים, האינדיאנים חזרו אל שמורותיהם לאחר שהושמדו להם הסוסים ואספקת המזון.
גרנט, שהסכים לתוכנית הצבא, אסר שבעים וארבעה מורדים בפלורידה.
ב-1874, נחשפו זיופים רבים בלשכה לענייני אינדיאנים, תחת אחריותו של מזכיר הפנים קולומבוס דלאנו.
הדבר פגע קשות במדיניות השלום של גרנט.
סוכנים רבים במחלקה הרוויחו הון ויצאו לגמלאות עם הרבה יותר כסף ממה שהיה אמור להיות אצלם.
המזכיר דלאנו הרשה ל"עורכי דין אינדיאניים", שקיבלו מהשבטים שמונה דולרים ליום והוצאות מזון ונסיעות, לייצג את השבטים בוושינגטון.
האשמות נוספות עלו ודלאנו התפטר.
ב-1875, מינה גרנט את זכריה צ'נדלר לתפקיד מזכיר הפנים.
צ'נדלר ניקה את המחלקה ופיטר את כל הפקידים ואסר על עורכי הדין המזויפים להגיע לוושינגטון.
מינוי אנשי הכנסייה של גרנט פיצה על המחסור במצרכי מזון ודיור מטעם הממשלה.
ב-1874, התגלה זהב באזור הגבעות השחורות בטריטוריית דקוטה.
ספקולנטים ומתיישבים לבנים נהרו בנחילים לחפש את הזהב באדמה שנשמרה לשבט הסו, לפי הסכם מ-1868. ב-1875, כדי להימנע מעימותים, נפגש גרנט עם ענן אדום, צ'יף שבט הסו, והציע לו 25,000 דולר מהממשלה תמורת רכישת האדמות.
ב-3 בנובמבר 1875, בפגישה בבית הלבן, טען גנרל בפני הנשיא שהצבא דליל מדי ולא יוכל להגן על השבט מפני המתיישבים.
גרנט ציווה על הצבא להחזיר את האינדיאנים לשמורות, וגדודי צבא יצאו כדי לבצע זאת.
ב-25 ביוני 1876, פגש אחד מהגדודים, של הקולונל ג'ורג' ארמסטרונג קסטר, בשבט הסו, והושמד בקרב ליטל ביגהורן.
כ-253 חיילים ואזרחים נהרגו לעומת ארבעים אינדיאנים.
מותו של קסטר וקרב ליטל ביגהורן הדהימו את האומה.
לאחר מכן נוצח שבט הסו בקרב על השמורה והאזור נרגע.
ב-15 באוגוסט 1876, חתם הנשיא גרנט על הסכם שהעניק לשבט הסו מיליון דולרים, כשהם ויתרו על זכויות לגבעות השחורות, מלבד שטח קטן.
ב-28 באוגוסט, קבעה ועדה של שבעה אנשים, אותה מינה גרנט, תנאים נוקשים יותר לשבט הסו לצורך קבלת סיוע ממשלתי.
אנשים ממוצא מעורב גורשו מהשמורה.
כדי לקבל סיוע ממשלתי, נאלצו האינדיאנים לאבד את האדמה.
ב-20 בספטמבר, הסכימו מנהיגי האינדיאנים, שהשבט שלהם גווע ברעב, לדרישות הממשלה.
במהלך המלחמה, התעמת גרנט עם הקולונל קסטר, לאחר שהעיד על שחיתות במחלקת המלחמה.
גרנט עצר את קסטר על הדלפות ומנע ממנו להוביל מבצע צבאי נגד שבט הסו.
גרנט הסכים לבסוף שקסטר ילחם.
חודשיים לאחר מותו של קסטר, המשיך גרנט לנזוף בו, וטען בפני העיתונות שקסטר הקריב חיילים בצורה לא נחוצה.
מדיניות השלום של גרנט הפכה לצבאית.
הקונגרס אישר תקציב לגיוס 2,500 חיילים נוספים, עוד שני מוצבים נבנו, הצבא השתלט על אזורים אינדיאנים, ועל האינדיאנים נאסר לרכוש נשק ותחמושת.
המשבר הפיננסי של 1873 היה שפל כלכלי עולמי שהחל כששוק מניות בווינה, אוסטריה, התמוטט ביוני.
הזעזועים בשווקים התפשטו אל ברלין ואל אירופה.
בסופו של דבר, ב-18 בספטמבר קרס בנק בניו יורק וב-19 בספטמבר בנק שהלווה כספים לאיגודי הרכבות.
השפל הכלכלי נמשך חמש שנים, הרס עסקים רבים, הוריד את השחר ב-25% בין 1873 ל-1876 והעלה את שיעור האבטלה ל-14%.
המשבר בארצות הברית נגרם בגלל חיסול האשראי בשל ספקולציות בשוקי המניות ותעשיית מסילות הרכבת.
לאחר מלחמת האזרחים, התרחשה צמיחה כלכלית חסרת תקדים במשך שמונה שנים, כשקילומטרים רבים של מסילות רכבת נבנו, אלפי מפעלים הוקמו, ושוקי המניות היו חזקים.
אולם כל הצמיחה הסתמכה על הלוואות מבנקים רבים במדינה שהשקיעו מעל עשרים מיליון דולרים בתעשיית מסילות הרכבת.
המדיניות המוניטרית המרסנת של מזכיר האוצר באוטוול, בשיא הספקולציה, הובילה לתסיסה בשווקים.
באוטוול מכר יותר זהב מאשר לקנות איגרות חוב.
תקנת המטבע של 1873 הפך את הזהב להילך החוקי דה פקטו, כשהכסף נדחק מהמחזור.
מזכיר האוצר ויליאם אדמס ריצ'רדסון, מחליפו של באוטוול, קנה 2.5 מיליון דולרים באיגרות חוב עם זהב.
ב-22 בספטמבר, יום שני, קנה ריצ'רדסון שלושה מיליון דולרים באיגרות חוב עם שטרות, ורכש עוד 5.5 מיליון דולרים בעזרת איגרות חוב ממשלתיות.
בין 24 בספטמבר ל-25 בספטמבר קנתה מחלקת האוצר 24 מיליון דולרים באיגרות חוב ושטרות.
ב-29 בספטמבר, שילם מזכיר האוצר את הריבית על 12 מיליון דולר מאיגרות החוב שקנה מבנקים.
בין אוקטובר 1873 ל-4 בינואר 1874, המשיך ריצ'רדסון לקנות איגרות חוב והנפיק שטרות בשווי 26 מיליון דולרים כדי לפצות על אובדן ההכנסה.
עוד כסף נכנס לבנקים, וההשפעה של המשבר מותנה כשהבנקים יכלו להלוות יותר כספים.
ההיסטוריונים טענו שממשל גרנט לא הגיב למשבר כיאות ולא פעל כראוי כדי להקטין את השפעות המשבר.
המדיניות המוניטרית של באוטוול וריצ'רדסון לא הייתה עקבית.
כישלונה של הממשלה היה בכך שלא הצליחה להחזיר את הביטחון בעסקים.
שיא המשבר חלף למרות המעורבות המוגבלת של הממשלה.
בבחירות אמצע הכהונה לקונגרס ב-1874, ניצחו הדמוקרטים.
הדמוקרטים השיגו רוב בבית הנבחרים, מה שסימל נקודת מפנה ואת סוף תקופת השיקום, אליה התנגדו הדמוקרטים.
ההיסטוריונים מדגישים את המשבר הכלכלי והאשמות השחיתות בממשל כסיבות לניצחון הדמוקרטים.
חיסול מדיניות השיקום אוהדת השחורים בדרום הייתה אחת מהסיבות הראשיות להשתלטות הדמוקרטים עליו.
הדמוקרטים הצליחו להשיג שליטה בבית הנבחרים בפעם הראשונה מאז 1861, ובנוסף הרוב הרפובליקני בסנאט הצטמק.
הסיבה הייתה כישלון המדיניות של הרפובליקנים בדרום.
השחיתות ומינוי המקורבים של גרנט, בנוסף לשמועות שתכנן לרוץ לעוד כהונה, הובילו להתנגדות.
התנגדותו לרפורמה בשירות הציבורי הובילה לעוד התנגדות כלפיו, והמשבר הכלכלי היה הקש ששבר את גב הגמל.
בנוסף לכך, העובדה שהרפובליקנים היו מזוהים עם "תנועת ההתנזרות" שהתנגדה לאלכוהול, הרחיקה מהם את הקהילה הגרמנית.
הצמיחה התעשייתית המהירה לאחר מלחמת האזרחים חוסלה במשבר של 1873. בנקים רבים פשטו רגל כתוצאה ממתן הלוואות, והציבור היה חרד.
בניסיון לרסן את המדיניות המוניטרית, שחרר מזכיר האוצר ויליאם אדמס ריצ'רדסון עוד 26 מיליון דולר בשטרות לכלכלה.
היסטוריונים טענו שהמדיניות הכלכלית לא הייתה מספקת, ושחלקה אף לא הייתה חוקית.
ב-1874, הציע הקונגרס חוק אינפלציה שיתניע את הכלכלה, והעביר חוק ב-1874 שהיה אמור להכניס עוד 14 מיליון דולרים בשטרות.
הבנקאים המזרחיים לחצו על גרנט לבטל את החוק מפני שהסתמכו על איגרות חוב ועל משקיעים זרים שהשקיעו בזהב.
הקבינט היה מפולג בנוגע לנושא, והמילטון פיש איים להתפטר אם גרנט יחתום על החוק.
ב-22 באפריל 1874, לאחר ששקל את הנושא, החליט גרנט להטיל וטו על החוק, למרות הבחירות הקרבות, כי האמין שהחוק יפגע באשראי של המדינה.
ב-14 בינואר 1875, חתם גרנט על חוק חידוש המטבעות.
הוא בירך על העברת החוק.
החוק של הסנאטור ג'ון שרמן קבע שהחל מ-1 בינואר 1879, הממשלה תקנה את הכסף מנייר במחזור בתמורה לזהב ולכסף.
החוק נועד להקטין את כמות השטרות במחזור.
החוק נועד לייצב את המטבע ולהצמיד את ערך המטבע לזהב.
בעידן ללא פדרל ריזרב לשליטה על האינפלציה, החוק ייצב את הכלכלה, וגרנט החשיב אותו לאחד מהחוקים החשובים שהעביר.
ב-31 באוקטובר 1873, כשספינת הקיטור וירג'יניוס הובילה חומרי גלם ומתנדבים לסיוע למרד הקובני (תוך הפרת החוק האמריקני והספרדי), פשטו עליה והיא נלקחה לקובה.
לאחר משפט חפוז, הוציאו להורג הקצינים הספרדים את המתנדבים, שמונה מתוכם אזרחים אמריקנים.
הפקודות לדחיית גזר הדין ממדריד הגיעו מאוחר מדי.
ארצות הברית וספרד כמעט יצאו למלחמה.
מזכיר המדינה פיש ניגש למשבר ברוגע, ובעזרת חקירה הגיע למסקנה שלספינה לא הייתה זכות לשאת את הדגל האמריקני.
אמיליו קסטלר, נשיא הרפובליקה הספרדית, הביע חרטה על התקרית והיה מוכן להגיע להסכם פיצויים.
פיש וגרנט הגיעו להסכם בו הספרדים החזירו את הספינה, שילמו פיצוי למשפחות ההרוגים, והצדיעו לדגל האמריקני.
בדצמבר 1874, סעד גרנט בבית הלבן עם מלך הוואי, שרצה להתיר יבוא של סוכר מהוואי, ללא מכס, אל ארצות הברית.
גרנט ופיש הגיעו להסכם סחר חופשי ב-1875 עם ממלכת הוואי, והכניסו את תעשיית הסוכר של האי אל הכלכלה האמריקנית.
ארצות הברית הצליחה לסיים את המלחמה בין ליבריה ושבט הגרבו ב-1876 כששלחה ספינה לליבריה.
ג'יימס מילטון טרנר, השגריר השחור הראשון מארצות הברית, ביקש לשלוח את הספינה כדי להגן על רכוש אמריקני בליבריה, מושבה אמריקנית בעברה.
לאחר הגעת הספינה, הגיע טרנר להסכם בין הצדדים שהוציא סוחרים זרים מליבריה.
השערוריות והשחיתות המשיכו להיחשף במהלך כהונתו השנייה של גרנט.
הדמוקרטים והרפובליקנים הליברלים השתלטו על בית הנבחרים וערכו ועדות רבות לצורך חשיפת השחיתות.
השחיתות המרכזית הייתה "הונאת הוויסקי", שבה נחקר גרנט עצמו.
גם השגריר בבריטניה השתמש בשמו כדי לעודד השקעות במכרה כסף בריטי.
שורשים להונאות בחברת אשראי עוד נוצרו בתקופת לינקולן וג'ונסון, אולם נחשפו בתקופת גרנט.
ביוני 1874, העניק מזכיר האוצר ויליאם אדמס ריצ'רסון חוזים פרטיים לאדם בשם ג'ון סאנבורן, שגבה מיסים באופן בלתי חוקי ומופקע.
הרווחים הועברו לריצ'רדסון ולסנאטור בנג'מין באטלר, ואילו סאנבורן טען שהתשלומים היו "הוצאות".
הסנאטור באטלר כתב פרצה בחוק שאפשרה לסאנבורן לגבות את הכסף, אולם סאנבורן לא גילה עם מי התחלק ברווחים.
באפריל 1875, נחשף שהתובע הכללי ג'ורג' הנרי ויליאמס קיבל שוחד בצורת מתנה לאשתו מאיגוד סוחרים, פראט ובויד, כדי לא לחקור אותם.
גרנט אילץ אותו להתפטר ב-1875.
ב-1875, השחיתות וחוסר היעילות חגגו במחלקת הפנים.
המזכיר קולומבוס דלאנו לקח שוחד כדי להעניק קרקעות בצורה לא חוקית, ונאלץ להתפטר ב-15 באוקטובר 1875. דלאנו גם העניק חוזים לבנו, ג'ון דלאנו, ולאורוויל, אחיו של גרנט.
לא דלאנו ולא גרנט עבדו במסגרת החוזים.
המחלקה לענייני אינדיאניים נשלטה בידי פקידים מושחתים וסוכנים מזויפים שהרוויחו על גבם של השבטים.
ההונאה נמצאה גם במשרד הפטנטים, כשפקידים מושחתים מעלו בכספים.
דלאנו סירב לרפורמות שגרנט הציע.
באוקטובר 1875, מינה גרנט את זכריה צ'נדלר למזכיר הפנים.
צ'נדלר טיהר את משרד הפטנטים ואת המחלקה לענייני אינדיאנים כשפיטר את הפקידים המושחתים והרחיק את הסוכנים המזויפים.
במאי 1875, גילה מזכיר האוצר בנג'מין בריסטו שמיליוני דולרים מכספי המיסים הועברו לקבוצה של ייצרני וויסקי.
הוא הגיש כתבי אישום ורבים נכנסו לכלא.
אורוויל באבקוק, מזכירו האישי של גרנט, הואשם וזוכה במשפט.
התובע הכללי החדש, אדוארדס פיירפונט, שיתף פעולה עם בריסטו כדי להתנגד לשחיתות בכהונה השנייה של גרנט.
הונאת הוויסקי הקיפה את כל המדינה, וב-1875 כבר הפכה לארגון פשע.
החקירה הובילה ל-230 כתבי אישום, 110 הרשעות, והחזרה של שלושה מיליוני דולרים אל מחלקת האוצר.
בריסטו ופיירפונט הראו לגרנט ראיות למעורבותו של באבקוק, וגרנט שאל אותו על כך.
באבקוק הסביר שהראיות לא הוכיחו את קשרו להונאה.
גרנט העיד לטובת מזכירו ובאבקוק זוכה, אולם התקרית פגעה במוניטין של גרנט.
במרץ 1876, נחשף שמזכיר המלחמה ויליאם בלקנאפ לקח שוחד בתמורה להשארת תחנת סחר אינדיאנית באזור פורט סיל.
הרווחים באו על חשבון האינדיאנים שהיו אמורים לקבל מזון וביגוד מהממשלה.
באפריל 1876, דרש גרנט מהקולונל ג'ורג' קסטר להעיד בפני הקונגרס חודש לפני אורוויל, אחיו של גרנט, ובלקנאפ.
היו שמועות שקסטר דיבר עם העיתונות בנוגע לרווחים מתחנת הסחר.
קסטר הלך לבית הלבן כדי לפתור את העניינים, אולם גרנט סירב לפגוש אותו.
כשקסטר חזר ב-3 במאי לעמדה שלו, הוא פוטר מהפיקוד ונאסר עליו להשתתף במערכת בלק הילס עד שלחצים מהצבא הובילו לכך שגרנט אישר לו להשתתף, בתנאי שלא יביא איתו עיתונאים.
במרץ 1876, הואשם מזכיר הצי ג'ורג' רובסון בידי ועדת החקירות הדמוקרטית שהעניק חוזים יוקרתיים לעסק של אלכסנדר קטל, שמכר חיטה, בתמורה לנדל"ן ולתשלום חובות.
החקירה חשפה שהמזכיר רובסון גרף 15 מיליון דולרים שיועדו לשיפוץ הצי.
מכיוון שלא היו ראיות פיננסיות לנושא, נזפה הוועדה ברובסון וטענה שמערכת החוזים המושחתת שלו נקראה "קטליזם".
בספטמבר 1876, הועמד לדין אורוויל באבקוק על פריצה ועל קשירת קשר.
באפריל, הואשמו קבלנים מושחתים בוושינגטון בלקיחת שוחד כשהתרחש שוד כספות.
"סוכני שירות חשאי" פרצו לכספת וניסו להפליל את מי שחשף את הונאת הקבלנים.
באבקוק נחשב לאחד מאנשי הקנוניה, אולם זוכה במשפט.
הראיות טענו שהיה מעורב בנושא הקבלנים ורצה לפגוע ביריבי הממשל.
בבחירות של 1876, בחרו הרפובליקנים ברתרפורד הייז השמרן, ואילו הדמוקרטים בחרו בסמואל טילדן, תומך הרפורמה.
טילדן השיג 51% מהקולות ואילו הייז 48%.
רפובליקנים שחורים רבים לא יכלו להצביע.
עשרים אלקטורים היו שנויים במחלוקת.
הרפובליקנים והדמוקרטים התעמתו על התוצאות והיה חשש ממלחמת אזרחים שנייה.
גרנט עודד את הקונגרס לקבוע את התוצאות בעזרת ועדה והיה נחוש להעביר את הכוח בצורה שקטה.
ב-29 בינואר 1877, חתם על חוק ועדת הבחירות, שהעניק לוועדה דו מפלגתית בת חמישה עשר חברים את הזכות לקבוע את גורל האלקטורים.
הוועדה העניקה להייז 185 אלקטורים, לעומת 184 לטילדן.
גרנט הצליח למנוע מלחמת אזרחים שנייה.
גרנט מינה ארבעה שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
כשנכנס אל תפקידו, היו רק שמונה שופטים בבית המשפט.
ב-1866, עבר חוק שנועד לבטל מושב אחד בבית המשפט העליון עם כל פרישתו של שופט, כדי למנוע מאנדרו ג'ונסון למנות שופטים.
באפריל 1869, העביר הקונגרס חוק שקבע שתשעה שופטים ישבו בבית המשפט העליון.
בנוסף הציע גרנט עוד שני מועמדים: ויליאם סטרונג, שהוצע ב-7 בפברואר 1870, ואושר בסנאט ב-18 בפברואר, וג'וזף ברדלי, שהוצע ב-7 בפברואר 1870, ואושר בסנאט (ארבעים ושישה תומכים לעומת תשעה מתנגדים) ב-21 במרץ.
שני עורכי הדין עבדו אצל איגודי הרכבות, והיו שהאשימו שמינויים נועד לבטל פסק דין (שלא היה אהוד בקרב בעלי העסקים) שעל הממשל לשלם את החובות מלפני 1862 בזהב ולא בשטרות.
הם אכן ביטלו את פסק הדין.
גרנט נאלץ למנות עוד שני שופטים בכהונתו השנייה.
בפעם הראשונה הציע את וורד האנט ב-3 בדצמבר 1872, והוא אושר בסנאט ב-11 בדצמבר 1872. במאי 1873, מת סלמון צ'ייס, נשיא בית המשפט.
גרנט הציע את התפקיד לרוסקו קונקלינג ולטימותי האו, שני סנאטורים, שוויתרו על כך.
גרנט ניסה למנות שופט שלוש פעמים: ג'ורג' הנרי ויליאמס, שהוצע ב-1 בדצמבר 1873, פרש ב-8 בינואר 1874, עקב חוסר תמיכה בסנאט.
כלב קושינג, שהוצע ב-9 בינואר, פרש ב-13 בינואר, כיוון שהיה מקושר לג'פרסון דייוויס.
מוריסון וייט, שהוצע ב-19 בינואר, אושר בסנאט עם שישים ושלושה תומכים וללא מתנגדים ב-21 בינואר 1874. וייט היה מקובל על כל הצדדים, אולם אישר בתקופתו שני פסקי דין שפגעו בחוקי השיקום ובהגנה על השחורים בדרום.
גרנט הטיל וטו על יותר חוקים מקודמיו עם 93 הטלות וטו.
ארבעה מתוכם בוטלו בידי הקונגרס.
המפורסמים במינוייו של גרנט שהיו מעורבים בשערוריות:
דניאל באטרפילד, סגן מזכיר האוצר (יום שישי השחור - 1869) (נאלץ להתפטר בידי גרנט)
ויליאם אנדרסון ריצ'רדסון, מזכיר האוצר (חוזי סנבורן - 1874) (התפטר ומונה לשופט בידי גרנט)
ג'ורג' הנרי ויליאמס, התובע הכללי (פרט ובויד - 1875) (התפטר)
קולומבוס דלאנו, מזכיר הפנים (סוכנים מזויפים - 1875) (התפטר)
אורוויל באבקוק, מזכיר אישי (יום שישי השחור - 1869) (הונאת הוויסקי - 1875) (קנוניית שוד הכספות- 1876) (זוכה במשפט הונאת הוויסקי בשל עדותו של גרנט)
ג'ון מקדונלד, המפקח על הכנסות ממסים בסנט לואיס (הונאת הוויסקי - 1875) (נשפט והורשע, היה בכלא - טען שגרנט היה מעורב בהונאה אולם לא סיפק ראיות)
הוראס פורטר, מזכיר אישי (הונאת הוויסקי - 1875)
ויליאם בלקנאפ, מזכיר המלחמה (הונאת תחנות הסחר - 1876) (התפטר, הורשע בבית הנבחרים, זוכה בסנאט.
העדויות כנגד בלקנאפ בבית המשפט בוושינגטון בוטלו בידי שופט לבקשת גרנט והתובע הכללי אלפונזו טאפט)
ג'ורג' רובסון, מזכיר הצי (הונאת מחלקת הצי - 1876) (גרנט הגן עליו בנאום מצב האומה, והאמין ששמר על הצי מודרני במהלך כהונתו.)
הקבינט של גרנט היה מפולג בין מוכשרים ותומכי רפורמה לבין אלו שהיו מעורבים במינויים פוליטיים ובשחיתות מפלגתית.
כמה חברי קבינט שתמכו ברפורמה היו מוכשרים שתרמו לממשל.
הם התנגדו לדרישות המפלגה למינויים פוליטיים ודרשו בחירת עובדי ציבור יעילים.
המינוי המוצלח ביותר של גרנט היה מזכיר המדינה המילטון פיש, שאסף מידע מהפקידים שלו.
פיש הנהיג מבחני קבלה למחלקה שלו, בניגוד למערכת הקודמת, שקבעה שהמלצות חברי קונגרס יספיקו.
עוד חבר קונגרס שתמך ברפורמה היה ג'ורג' באוטוול, מזכיר האוצר.
הוא פיטר מועלים בכספים ופעל למניעת זיופי שטרות.
בנוסף לכך, פעל לשיטה אחידה של חשבונאות בבתי המכס.
באוטוול והתובע הכללי איימוס אקרמן היו שני חברי הקבינט החזקים ביותר שתמכו בזכויות השחורים.
במהלך כהונתו של אקרמן כתובע הכללי, בין 1870 ל-1871, הוגשו אלפי כתבי אישום כנגד הקו קלוקס קלאן לצורך אכיפת חוקי זכויות האזרח.
אקרמן עבר לג'ורג'יה מהצפון לאחר לימודיו והיו לו עבדים.
הוא לחם למען הקונפדרציה והיה "Scalawag" במהלך תקופת השיקום, שתמך בזכויות השחורים.
כתובע הכללי, הפך לחבר הקונפדרציה לשעבר הראשון שהגיע לקבינט.
אקרמן לא חשש מהקלאן והתחייב להגנת השחורים.
גרנט שלח סוכנים חשאיים ממחלקת המשפטים לחדור אל הקלאן ולהשיג מידע.
החקירות חשפו לבנים שהשתתפו בפעולות הקלאן.
גרנט דרש שהקלאן יתפרק מנשקו.
כשהקלאן התעלם מכך, שלח גרנט חיילים לתשעה מחוזות בקרוליינה הדרומית כדי לחסל את הקלאן.
בנוסף, בנג'מין בריסטו, פרקליט המדינה הראשון, הגיש אלפי כתבי אישום נגד חברי הקלאן.
בריסטו היה מזכיר האוצר והאהוד ביותר מקרב תומכי הרפורמה.
הוא תקף את השחיתות במחלקת האוצר וחשף שיצרני הוויסקי לא שילמו את כל המיסים לאוצר, בעיקר אלו בסנט לואיס.
הוא חשף הונאה בת 1.2 מיליון דולרים.
ב-13 במאי 1875, הוא ביצע מעצרים המוניים, וחיסל את הונאת הוויסקי.
אף על פי שהנשיא גרנט לא היה ידיד של בריסטו, רצונו של בריסטו היה לשמור על המוניטין של גרנט.
ב-1875, ציוות גרנט בין בריסטו ואדוארדס פיירפונט, התובע הכללי.
הצוות חיסל את הונאת הוויסקי.
למרות זאת, פיירפוינט לא תמך במעורבות ממשלתית בנושא זכויות האזרח.