tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם הגעתה, איווה המשיכה להפגיז את מרכזי התעשייה ותחבורה ברכבת בצ'ונג'ין, ולאחר מכן עברה דרומה כדי לסייע לקורפוס ה-10 האמריקאי.
בדרכה לעמדות האמריקאיות, איווה הפגיזה שוב את סונג'ין, והרסה כמה מנהרות וגשרים של מסילות ברזל באזור.
ב-28 במאי, איווה הצטרפה לגוף הראשי של הצי האמריקאי שתמך בקורפוס ה-10, והפגיזה בכבדות כמה איים בנמל וונסן.
במהלך חודש יוני, איווה ירתה עם תותחיה על מטרות במאיאנג-דו, טאנצ'ון, צ'ונגג'ין, צ'ודו-סוקצ'ו והנמלים של הונגנאם ו-וונסן בתמיכה בכוחות האו"ם וקוריאה הדרומית.
ב-9 ביוני, הליקופטר מאיווה חילץ טייס שהופל מנושאת המטוסים פרינסטון.
באותה תקופה, פרינסטון פעלה עם TF 77, ועם נושאות מטוסים נוספות בכוח המשימה שפעלו במסע הפגזות נגד קווי אספקה, ריכוזי חיילים ותשתיות של קוריאה הצפונית; בנוסף, נושאות המטוסים פעלו במשימות תמיכה אווירית צמודה עבור כוחות קרקע שנלחמים נגד כוחות קוריאה הצפונית.
ביולי, איווה קיבלה מפקד חדש, קפטן ג'ושוע וו.
קופר, שקיבל את הפיקוד על אוניית המערכה למשך שארית הסיור שלה במלחמת קוריאה.
ב-20 באוגוסט, איווה העלתה תשעה פצועים מהמשחתת USS תומפסון לאחר שתומפסון נפגעה על ידי סוללת ארטילריה סינית בעת הפגזת עמדות אויב בסונגג'ין.
באותו זמן, איווה פעלה 26 ק"מ דרומית לסונגג'ין, ולאחר שקלטה את אנשי הצוות הפצועים מהמשחתת, איווה חיפתה על תומפסון כאשר היא נסוגה למים בטוחים יותר.
ב-23 בספטמבר, הגנרל מארק וו.
קלארק, המפקד העליון של כוחות האו"ם בקוריאה, עלה לסיפון איווה.
קלארק התבונן באיווה בפעולה כאשר התותחים שלה הפגיזו את אזור וונסן בפעם השלישית, כשהיא אחראית להרס של מערום גדול של תחמושת אויב.
ב-25 בספטמבר, איווה ירתה בתותחיה לעבר מסילת ברזל של האויב ורכבת בת 30 קרונות.
בחודש שלאחר מכן, איווה הייתה חלק מהכוח המעורב במבצע הסחה, תרגיל למשוך חיילי אויב לקוג'ו ולהביא אותם למרחק פגיעה מהתותחים הגדולים של אוניות המערכה.
במהלך המבצע, איווה סיפקה תמיכה נגד מטוסים ל-USS מאונט מקינלי, ספינת פיקוד של כוח אמפיבי.
באוקטובר 1952 שימשה איווה כאוניית הדגל של מפקד הצי השביעי, והיא השתתפה ב-43 תקיפות על מטרות באזורי וונסן, סונגג'ין, קוג'ו, צ'הו, טוג'ו, סימפו, הונגנאם וצפון אינצ'ון, וב-27 מבצעי הפגזה.
במהלך פעולות אלו נורו 16,689 פגזים מהסוללות הראשיות והמשניות שלה על מתקני האויב.
פעולה זו קבעה את הזכאות למדליית השירות של האו"ם ולמדליית השירות הקוריאנית עם כוכב ארד אחד.
איווה העלתה צוערים לאימון בים לצפון אירופה ביולי 1953, וזמן קצר לאחר מכן השתתפה במבצע מארינר, תרגיל גדול של נאט"ו, שבו שימשה כאוניית הדגל של תת-אדמירל אדמונד ט.
עם השלמת התרגיל הזה, איווה פעלה באזור הכפים של וירג'יניה.
מאוחר יותר, בספטמבר 1954, היא הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה ר.
ליבי, מפקד, כוח אוניות המערכה, הצי האטלנטי של ארצות הברית.
בינואר-אפריל 1955, איווה ערכה שייט ממושך לים התיכון כאוניית הדגל של מפקד הצי השישי.
היא יצאה לשייט הכשרה ב-1 ביוני, ועם שובה נכנסה לנורפוק לשיפוץ של ארבעה חודשים.
לאחר מכן, איווה המשיכה לסירוגין בהפלגות אימונים ובתרגילים מבצעיים, עד ל-4 בינואר 1957, כאשר עזבה את נורפוק לשרת עם הצי השישי בים התיכון.
עם השלמת הסבב, יצאה איווה עם צוערים לשייט אימונים באמריקה הדרומית והצטרפה לסקירת הצי הבינלאומית מול המפטון רודס, וירג'יניה ב-13 ביוני.
ב-3 בספטמבר, איווה הפליגה לסקוטלנד לתרגיל סטרייקבק של נאט"ו.
היא חזרה לנורפוק ב-28 בספטמבר, ועזבה את המפטון רודס למספנת הצי של פילדלפיה ב-22 באוקטובר.
היא הושבתה ב-24 בפברואר 1958 ונכנסה לצי העתודה האטלנטי בפילדלפיה.
כחלק מהמאמץ של הנשיא רונלד רייגן ומזכיר הצי ג'ון פ.
ליהמן לבניית צי 600 הספינות, איווה הופעלה מחדש בשנת 1982 ונגררה על ידי USNS אפאצ'י למספנת אבונדיל ליד ניו אורלינס, לואיזיאנה, לשיפוץ ומודרניזציה של הציוד לקראת הפעלתה מחדש המתוכננת.
במהלך השיפוץ, הוסרו מאיווה כל תותחי האורליקון 20 מ"מ ותותחי הבופורס 40 מ"מ שנותרו לה, בשל חוסר יעילותם נגד מטוסי קרב מודרניים וטילים נגד ספינות.
בנוסף, שני צריחי תותחי הממוקמים באמצע האונייה ובחלק האחורי בשני הצדדים של אוניית המערכה הוסרו.
איווה נגררה לאחר מכן למספנת אינגאלס, פסקאגולה, מיסיסיפי, שם במהלך החודשים הבאים שודרגה אוניית המערכה עם כלי הנשק המתקדמים ביותר שיש.
בין מערכות הנשק החדשות שהותקנו היו ארבעה משגרי Mk 141 ארבעה קנים עבור 16 טילים נגד ספינות RGM-84 הרפון, שמונה תושבות Mk 143 משגרי טילים ל-32 טילי שיוט BGM-109 טומהוק, ורביעייה של תותחי 20 מ"מ פלנקס להגנה מפני טילים נגד ספינות ומטוסי אויב.
מתישהו אחרי יוני 1986, איווה הייתה אוניית המערכה הראשונה שקיבלה את הכטב"ם RQ-2 פיוניר.
היא יכלה לשאת עד שמונה מהמל"טים הנשלטים מרחוק, שהחליפו את המסוקים (למרות שהמסוקים לא נישאו על ידי אוניות המערכה) ששימשו בעבר לתצפית עבור תשעת תותחי ה-16 אינץ' (406 מ"מ)/50 קליבר Mark 7. כמו כן נכללו במודרניזציה שלה שדרוגים למערכות מכ"ם ובקרת אש עבור התותחים והטילים שלה, ושיפור יכולות הלוחמה האלקטרונית.
איווה הופעלה מחדש רשמית ב-28 באפריל 1984, לפני המועד, במסגרת תקציבה בעלות של 500 מיליון דולר, ובפיקודו של קפטן ג'רלד א' גנקוב.
על מנת לזרז את לוח הזמנים, תיקונים נחוצים רבים במנועים ובתותחים של איווה לא הושלמו ובדיקת החובה של מועצת הפיקוח והסקר של הצי (InSurv) נדחתה.
תרגילי שייקדאון ותרגילי נאט"ו (1984–1989)
מאפריל עד אוגוסט 1984, איווה עברה אימוני רענון וכישורי תמיכה בירי ימי במפרץ גואנטנמו, קובה ובאזור הפעילות ליד פוארטו ריקו.
לאחר תקופה קצרה בנמל הבית החדש שלה, נורפוק, וירג'יניה, היא בילתה את שתי תקופות הזמן במהלך שאר 1984 ותחילת 1985 בהתערבות מבצעי "נוכחות" באזור סביב מרכז אמריקה.
במהלך תקופה זו היא עברה את תעלת פנמה כדי לפעול מול החוף המערבי של מרכז אמריקה תוך ביצוע פעולות הומניטריות בין אנשים, כולל באל סלוודור, קוסטה ריקה והונדורס, לפני שחזרה לארצות הברית באפריל 1985 לתקופה של תחזוקה שוטפת.
באוגוסט 1985, איווה הצטרפה ל-160 ספינות אחרות לתרגיל Ocean Safari, תרגיל ימי של נאט"ו שמטרתו לבחון את יכולתה של נאט"ו לשלוט בנתיבי הים ולשמור על מעבר חופשי של ספינות.
בגלל מזג אוויר גרוע, איווה והאוניות האחרות נאלצו להפליג בים סוער, אבל איווה ניצלה את הזמן כדי להתאמן בהסתרה מכוחות האויב.
בעודה משרתת עם כוח התרגיל, חצתה איווה את החוג הארקטי.
באוקטובר היא השתתפה במבצעים הבלטיים וירתה בתותחי הפלנקס שלה, תותחי , ותותחי בים הבלטי ב-17 באוקטובר תוך כדי פעילות עם אוניות של ארצות הברית ושאר בעלות הברית.
לאחר המבצעים הללו במהלכם ביקרה בלה האבר בצרפת, קיל בגרמניה, קופנהגן (שם ביקר פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק באונייה כתלמיד בית ספר) ובאורהוס בדנמרק, ובאוסלו בנורווגיה שם התארח אולף החמישי, מלך נורווגיה בארוחת צהריים, היא חזרה לארצות הברית.
החל מ-17 במרץ 1986, איווה עברה את בדיקת ה-InSurv שלה באיחור.
הבדיקה, שאיווה נכשלה בה בסופו של דבר, נערכה בפיקוחו של אדמירל משנה ג'ון ד' באלקלי.
באלקלי גילה שהאונייה לא הצליחה להשיג את המהירות המרבית שלה של 33 קשרים (61 קמ"ש) במהלך ריצת מנוע בעוצמה מלאה, והמליץ לראש המבצעים הימיים וליהמן להוציא את איווה משירות לאלתר.
ליהמן דחה עצה זו, במקום זאת הנחה את מנהיגי הצי האטלנטי להבטיח שהליקויים של איווה יתוקנו.
לאחר מכן, איווה חזרה למים סביב מרכז אמריקה וערכה תרגילים תוך מתן נוכחות צבאית למדינות ידידותיות.
ב-4 ביולי, הנשיא רונלד רייגן והגברת הראשונה ננסי רייגן עלו לסיפון איווה לסקירת הצי הבינלאומית, שנערכה בנהר ההדסון.
ב-25 באפריל, קפטן לארי ריי סיקוויסט קיבל את הפיקוד על אוניית המערכה והצוות שלה במהלך ההסמכה מחדש לתמיכה בירי הימי מול האי Vieques ליד פוארטו ריקו.
ב-17 באוגוסט יצאה איווה להפלגה לצפון האוקיינוס האטלנטי, ובספטמבר היא השתתפה בתרגיל החתונה הצפונית על ידי הובלת נחתים לחוף וסיוע לספינות מלחמה של מסוקים.
במהלך התרגיל איווה ירתה ברובה הראשי לעבר מטווח כף וורת' בסקוטלנד כתמיכה בהתקפה אמפיבית מדומה ב-5–6 בספטמבר, ירתה בסך הכל 19 פגזי ו-32 פגזי במהלך תקופה של 10 שעות תוך כדי פעולה בים סוער.
במהלך תרגיל האש החיה, מספר קטן של נחתים מאיווה הועלו לחוף כדי לעקוב אחר נפילת הפגזים ולייעץ לאוניית המערכה על תיקוני ירי.
לאחר מכן, איווה ביקרה בנמלים, כולל פורטסמות', באנגליה ובגרמניה לפני שחזרה לארצות הברית באוקטובר.
מינואר-ספטמבר 1987 איווה פעלה במים במרכז אמריקה וסביבתה והשתתפה במספר תרגילים עד להפלגה לים התיכון ב-10 בספטמבר להצטרף לצי השישי שבסיסה שם.
היא נשארה בים התיכון עד 22 באוקטובר, כאשר נותקה מהצי השישי ויצאה לפעילות בים הצפוני.
ב-25 בנובמבר, כחלק ממבצע רצון רציני, עברה איווה את תעלת סואץ והפליגה למפרץ הפרסי, שהיה בזמנו אחד משדות הקרב של מלחמת המפרץ הראשונה (המכונה גם מלחמת איראן-עיראק).
נוכחותם של כלי שיט אמריקאים במפרץ הייתה תגובה לעצומה רשמית מכווית שספינותיה ספגו פשיטות על ידי כוחות איראנים שניסו לנתק משלוחי נשק מארצות הברית ואירופה למשטרו של סדאם חוסיין בעיראק, דרך שטח כווית.
שלב זה של המלחמה יקרא לימים "מלחמת המכליות" של מלחמת איראן-עיראק.
איווה וכלי שיט אחרים שפעלו במפרץ הוקצו ללוות מכליות כוויתיות מנמלי כווית לים הפתוח, אך מכיוון שהחוק האמריקני אסר על ליווי צבאי לספינות אזרחיות המנופות דגל זר, המכליות שלוו סומנו מחדש כספינות סוחר אמריקאיות.
בשארית השנה ליוותה איווה מכליות גז ונפט כוויתיות שסומנו מחדש כספינות סוחר אמריקאיות מהמפרץ הפרסי דרך מצר הורמוז.
ב-20 בפברואר 1988 יצאה איווה מהמפרץ הפרסי, עברה את תעלת סואץ והפליגה לארצות הברית, והגיעה לנורפוק ב-10 במרץ לתחזוקה שוטפת.
באפריל, היא השתתפה בחגיגות השנתיות של שבוע הצי לפני שחזרה לנורפוק לשיפוץ.
ב-26 במאי, פרד מוסלי החליף את לארי סיקוויסט כקפטן של איווה.
לאחר השיפוץ, מוסלי לקח את איווה לשייט סביב מפרץ צ'ספיק ב-25 באוגוסט.
כשנתקל בקושי לנווט את האונייה במים רדודים, מוסלי החמיץ בקושי התנגשות עם הפריגטה מוינסטר, המשחתת פראגוט, והסיירת קרוליינה הדרומית לפני שעלתה על שרטון בבוץ רך מחוץ לתעלת הספינות הראשית של המפרץ ליד אצבעון שולס.
לאחר שעה אחת, איווה הצליחה להיחלץ ללא נזק ולחזור לנמל.
איווה המשיכה בניסויים ימיים במהלך אוגוסט וספטמבר, ואז החלה אימוני רענון במים סביב פלורידה ופוארטו ריקו באוקטובר, במהלכם האונייה עברה הערכת תוכנית הנעה מבצעית.
ב-20 בינואר 1989, במהלך ניסוי ירי לא מורשה כהלכה מחוץ לוייקס, איווה ירתה פגז לטווח של 23.4 מיילים ימיים (43.3 ק"מ), וקבעה שיא לירי פגז לטווח הארוך ביותר שנורה אי פעם.
בפברואר הפליגה אוניית המערכה לניו אורלינס לביקור בנמל לפני שיצאה לנורפוק.
ב-10 באפריל ביקר את ספינת המערכה מפקד הצי השני, וב-13 באפריל היא הפליגה להשתתף בתרגיל צי.
במהלך תרגיל ירי, בשעה 09:55 ב-19 באפריל 1989, פיצוץ קרע את צריח מספר שתיים של תותחי , והרג 47 אנשי צוות.
בן זוג של תותחן בחדר מחסן חומרי הנפץ הציף במהירות את מחסן חומרי הנפץ מס' 2, וככל הנראה מנע נזק קטסטרופלי לאונייה.תחילה, חוקרי NCIS סברו כי אחד מאנשי הצוות ההרוגים, קלייטון הרטוויג, פוצץ מטען חבלה בניסיון התאבדות לאחר סיום הרומן לכאורה עם מלח אחר.
כדי לתמוך בטענה זו, פקידי הצי הצביעו על מספר גורמים שונים, כולל פוליסת ביטוח החיים של הרטוויג, שקבעה את קנדל טרוויט כמוטב היחיד במקרה של מותו, הימצאות חומרים בלתי מוסברים בתוך צריח 2, ומצבו הנפשי, שנטען כי אינו יציב.
למרות שהצי היה מרוצה מהחקירה ומתוצאותיה, אחרים לא השתכנעו, ובאוקטובר 1991, על רקע הביקורת הגוברת, אילץ הקונגרס את הצי לפתוח מחדש את החקירה.
חקירה שנייה זו, שטופלה על ידי חוקרים עצמאיים, נבלמה מכיוון שרוב הפסולת המקורית מאיווה נוקתה או שהצי נפטר ממנה בדרך אחרת לפני ואחרי החקירה הראשונה, אך היא חשפה ראיות המצביעות על פיצוץ מטען הודף בשוגג עקב נגיחת יתר ולא מעשה חבלה מכוון.
בזמן שאיווה עברה מודרניזציה בתחילת שנות ה-80, אוניית האחות שלה ניו ג'רזי נשלחה ללבנון כדי לספק תמיכה באש מהחוף.
מטען הודף מאותו מחסן כמו זה שנחקר נבדק במרכז הלוחמה הימית דאלגרן.
בעירה ספונטנית הושגה עם האבקה, שנטחנה במקור בשנות ה-30 של המאה ה-20 ואוחסנה בצורה לא נכונה בדוברה בתחנת הנשק הימי של הצי יורקטאון, וירג'יניה, במהלך עגינה יבשה של איווה ב-1988. כשהוא מתכלה, אבק השריפה פולט גז אתר, שהוא דליק מאוד ועלול להידלק על ידי ניצוץ.
גילוי זה הביא לשינוי בעמדתו של הצי בעניין האירוע, ואדמירל פרנק קלסו, ראש המבצעים הימיים באותה תקופה, התנצל פומבית בפני משפחת הרטוויג, והגיע למסקנה שאין ראיות אמיתיות התומכות בטענה שהוא הרג בכוונה את המלחים האחרים.
הקפטן של איווה פרד מוסלי ספג ביקורת קשה על טיפולו בעניין, וכתוצאה מהאירוע שינה הצי את נוהלי הטיפול במטענים הודפים עבור אוניות המערכה שלו.
התקרית נותרה אחת האבדות החמורות ביותר של הצי במהלך פעולות בזמן שלום.
צי מילואים וספינת מוזיאון (1990-הווה)
עם קריסת ברית המועצות בתחילת שנות ה-90 והיעדר האיום הנתפס על ארצות הברית, נערכו קיצוצים דרסטיים בתקציב הביטחון ואוניות המערכה נחשבו לא כלכליות.
כתוצאה מכך, איווה הושבתה בפעם האחרונה ב-26 באוקטובר 1990, לאחר סך של 19 שנות שירות פעיל.
היא הייתה הראשונה מבין אוניות המערכה שהופעלו מחדש שהוצאו משימוש, וזה נעשה מוקדם מהתכנון המקורי כתוצאה מהצריח הפגוע.
איווה עגנה במקור במספנת הצי של פילדלפיה ומאוחר יותר בתחנת הצי ניופורט בניופורט, רוד איילנד מ-24 בספטמבר 1998 עד 8 במרץ 2001, כאשר הגוררת סי ויקטורי החלה את גרירתה לקליפורניה.
האונייה הגיעה למפרץ סויסון ליד סן פרנסיסקו ב-21 באפריל 2001 והצטרפה לצי המילואים, שם נשארה במילואים עד שנמחקה שוב מרשימות הצי במרץ 2006. (היא ואחותה נמחקו בעבר ב-1995.) היא נשארה במעגן מפרץ סויסון עד נובמבר 2011.
סעיף 1011 לחוק ההרשאה להגנה לאומית משנת 1996 חייב את הצי האמריקני להחזיר לרשימות הצי שתיים מאוניות המערכה מסדרת איווה שנמחקו על ידי הצי ב-1995; ספינות אלו היו אמורות להישמר בצי המילואים של צי ארצות הברית (או "צי הנפטלין").
הצי היה אמור להבטיח ששתי אוניות המערכה שהוחזרו יהיו במצב טוב וניתן יהיה להפעיל אותן מחדש לשימוש בפעולות האמפיביות של חיל הנחתים.
עקב הצריח הפגוע של איווה, הצי בחר בניו ג'רזי להצבה בצי הנפטלין, למרות שמנגנוני הסיבוב של תותחי של ניו ג'רזי היו מרותכים.
העלות לתיקון של ניו ג'רזי נחשבה פחות מהעלות לתיקון איווה; כתוצאה מכך, ניו ג'רזי וויסקונסין הוחזרו לרשימות הצי והוחזרו לצי המילואים.
ניו ג'רזי נשארה שם עד שחוק הסמכות ההגנה הלאומית של סטרום ת'רמונד משנת 1999 חייב את מזכיר הצי לרשום ולתחזק את איווה וויסקונסין ברשימות הצי.
החוק גם חייב את מזכיר הצי למחוק את ניו ג'רזי מרשימות הצי ולהעביר את אוניית המערכה לישות ללא מטרות רווח.
זה גם דרש מהמקבל למקם את אוניית המערכה במדינת ניו ג'רזי.
הצי ביצע את המעבר בינואר 1999, ואפשר לניו ג'רזי להיפתח כספינת מוזיאון במדינה על שמה היא נקראת.
ב-17 במרץ 2006, מזכיר הצי מחק את איווה וויסקונסין מרשימות הצי, מה שפינה את הדרך לתרומה של שתי האוניות לשימוש כספינות מוזיאונים; אך הקונגרס של ארצות הברית נותר "מודאג מאוד" מאובדן התמיכה הימית שאוניות המערכה סיפקו, וציין כי "מאמצי הצי לשפר, הרבה פחות להחליף, יכולת זו היא בעייתית ביותר".
כתוצאה חלקית, הקונגרס העביר את חוק הסמכות ההגנה הלאומית משנת 2006, הדורש לשמור על אוניות המערכה ולהישמר במצב של מוכנות אם אי פעם יהיה צורך בהן שוב.
הקונגרס הורה ליישם צעדים כדי להבטיח שבמידת הצורך, איווה תוחזר לתפקיד פעיל.
צעדים אלה שיקפו מקרוב את שלושת התנאים המקוריים שחוק הרשות להגנה לאומית משנת 1996 קבע לתחזוקה של איווה בזמן שהייתה ב"צי הנפטלין".
במרץ 2007, אנדרטת הספינות ההיסטורית בכיכר פסיפיק (HSMPS) של ואייחו, האתר של המספנה הימית של האי מארה, וקבוצת סטוקטון הגישו הצעות להשתמש באונייה כמוזיאון.
ה-HSMPS, שניסה להציב את האונייה בסן פרנסיסקו, תמכה באתר האי מארה-ואייחו.
באוקטובר 2007 הודיע הצי ל-HSMPS שהם המועמדים היחידים לרכוש את איווה, ובקשתם תיבדק עוד לאחר שיוצגו ראיות לכך שהמימון קיים, וכאשר קבוצות סטוקטון וסן פרנסיסקו יפרשו או לא יצליחו להגיש יישום סופי בהתאמה.
ב-25 באפריל 2009, אושרה החלטה מס' 19 של הסנאט של איווה, המאשרת את HSMPS כאפוטרופוס של USS איווה ותומכת במיקום אוניית המערכה באי מארה.
בפברואר 2010, מרכז אוניות המערכה הפסיפיק (PBC) תמך במאמצים להעמיד את האונייה בסן פדרו, לוס אנג'לס, קליפורניה.
בסוף פברואר דחה נמל לוס אנג'לס (הכולל את אזור סן פדרו) הצעה של ה-PBC לעגן את USS איווה במתקניו מכיוון שאוניית המערכה עדיין לא הייתה זמינה.
ב-12 באפריל 2010, מושל איווה חתם על הצעת החוק SJR2007, שהקימה רשמית ועדה בת 10 חברים כדי לגייס כ-5 מיליון דולר עבור הקבוצה שקיבלה את USS איווה.
ההצהרה התומכת בקבוצת ואייחו בגרסה המקורית של הסנאט SR19 של מדינת איווה נמחקה לטובת תמיכה בכל קבוצה שקיבלה בפועל את אוניית המערכה.
ב-13 במאי 2010, הצי הודיע כי יפתח מחדש את תהליך הגשת ההצעות, תוך ציון חוסר ההתקדמות של HSMPS כסיבה לכך.
ב-24 במאי 2010 הרשמת הפדרלית פתחה מחדש רשמית את תהליך הגשת ההצעות עבור USS איווה לעיר או לארגון ללא מטרות רווח שבסיסה בקליפורניה.
ב-18 בנובמבר 2010, נציבי הנמל של נמל לוס אנג'לס הצביעו פה אחד על החלטה לתמוך ב-Berth 87 כבית העתידי של USS איווה, ופינה את הדרך למרכז אוניות המערכה הפסיפיק לשלוח את בקשתו המלאה לצי.
ב-6 בספטמבר 2011, USS איווה הוענקה למרכז אוניות המערכה הפסיפיק עבור השמה בנמל לוס אנג'לס.
לאחר שיקום בנמל ריצ'מונד, קליפורניה (החל מאוקטובר 2011), היא נגררה לנמל לוס אנג'לס ולבסוף עגנה שם.
החל מדצמבר 2011, USS איווה הייתה פתוחה לסיורים בסוף השבוע.
תערוכת אוניית המערכה בנמל ריצ'מונד כללה גישה לאונייה ותערוכות אחרות כגון פגזים בקוטר 16 אינץ', סרט קצר על אוניית המערכה ותערוכות אחרות.
ב-30 באפריל 2012, USS איווה נתרמה רשמית למרכז אוניות המערכה הפסיפיק בלוס אנג'לס על ידי הצי של ארצות הברית.
איווה החלה את מסעה לנמל לוס אנג'לס ב-26 במאי 2012 תחת גרירה על ידי ארבע גוררות של קראולי מריטיים.
לאחר שעגנה מול חופי דרום קליפורניה כדי לקרצף את הגוף שלה כדי להסיר כל מינים פולשים או מזהמים, ב-9 ביוני 2012 היא עגנה לצמיתות בסן פדרו ב-Berth 87, לאורך התעלה הראשית, ישירות מדרום למרכז השייט העולמי.
המוזיאון נפתח לקהל ב-7 ביולי, בניהולו ובשליטה של מרכז אוניות המערכה הפסיפיק.
איווה זכתה בתשעה כוכבי קרב על שירות במלחמת העולם השנייה ושניים לשירות במלחמת קוריאה.
היא גם זכתה בעיטורים הבאים:
אוניית המערכה איווה (BB-4) הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט שנבנתה עבור צי ארצות הברית באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19. האונייה הייתה שיפור ניכר לעומת סדרת אינדיאנה, ותיקנה רבים מהפגמים בתכנון של כלי השיט הללו.
בין השיפורים החשובים ביותר היו יכולת שיט טובה יותר באופן משמעותי הודות לבולט הגדול יותר וסידור יעיל יותר של החימוש.
איווה תוכננה לפעול בים הפתוח, מה שתרם להגדלת הבולט.
היא הייתה חמושה בסוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) בשני צריחים דו-קניים, הנתמכים על ידי סוללה משנית של שמונה תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ).
עם כניסתה לשירות ביוני 1897, איווה ערכה אימונים באוקיינוס האטלנטי לפני שעברה לאיים הקריביים בתחילת 1898, כאשר המתיחות בין ארצות הברית וספרד על קובה גברה, והובילה למלחמת ארצות הברית–ספרד.
האונייה השתתפה בהפצצת סן חואן, פוארטו ריקו, ולאחר מכן השתתפה במצור על קובה במהלך המלחמה, ולאחר שנמצאה שייטת הסיירות הספרדית בסנטיאגו דה קובה, היא סיירה ליד הנמל כדי לחסום את בריחתן.
בקרב על סנטיאגו דה קובה ב-3 ביולי, סייעה איווה בהשמדת שלוש מתוך ארבע הסיירות הספרדיות.
לאחר המלחמה שירתה איווה במהלך השנים הבאות בביצוע תרגילי אימון שגרתיים, כששירתה עם שייטת האוקיינוס השקט מ-1898 עד 1902, השייטת הדרום-אטלנטית עד 1904, והשייטת הצפון-אטלנטית עד 1906, כאשר שתי היחידות האחרונות אוחדו להקמת הצי האטלנטי.
איווה עברה מודרניזציה בין 1908 ל-1910; לאחר מכן שימשה כספינת אימונים עבור צוערים ימיים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית ועבור צוותי מיליציה ימית.
היא הושבתה ב-1913 והוצאה משירות ב-1914, היא הופעלה מחדש לאחר שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, בתחילה שימשה כספינה קולטת ולאחר מכן כספינת אימונים וספינת שמירה.
היא הושבתה שוב ב-1919, שמה שונה לאוניית המערכה החופית מס' 4, והיא הוסבה לספינת מטרה מבוקרת רדיו.
היא שימשה בניסויי הפצצה ליד כף וירג'יניה ב-1921 לפני שהוטבעה כחלק מבעיית הצי I מול חופי פנמה במרץ 1923 על ידי אוניית המערכה USS מיסיסיפי.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 החל צי ארצות הברית להתמודד עם שאלת הגנת החוף; לארצות הברית באותה תקופה היה רצף בידוד משמעותי והאסטרטגיה הימית הייתה מבוססת היסטורית על פשיטות מסחר.
לאחר בניית האוניות מחופות שריון טקסס ומיין, הצי ביקש מימון עבור אוניות נוספות בשנת 1887, וכלי שיט אחד אושר לשנה לאחר מכן.
רעיונות סותרים לגבי כלי השיט שייבנה עיכבו את הבנייה והובילו את מזכיר הצי, בנג'מין פ.
טרייסי, לכנס ועדת מדיניות בינואר 1890. טרייסי רצה לבנות אוניות מערכה עם יכולת הפלגה בים הפתוח שיוכלו להקרין כוח ימי אמריקאי מעבר לים, אם כי גורמים משמעותיים בצי ובקונגרס של ארצות הברית העדיפו אוניות הגנה על החוף עם שוקע רדוד.
המועצה הגיעה למסקנה שהמרחק בין אירופה לצפון אמריקה יעכב את התקפות הצי האירופאי, אך כוחו של הצי המלכותי הבריטי והאפשרות להתפתחויות פוליטיות עתידיות הצדיקו בניית צי קרב אמריקאי רב עוצמה.
מועצת המדיניות פרסמה קריאה לצי שיורכב משמונה אוניות מערכה מדרג א', עשר אוניות מערכה מדרג ב' מעט קטנות יותר, וחמש אוניות מדרג ג', יחד עם מספר ניכר של ספינות מלחמה קטנות יותר שיתמכו בהן.
הצי יידרש להגן על החוף המזרחי של ארצות הברית, מה שדרש טווח מבצעי שיוכל לכסות דרומה עד הים הקריבי, שכן המועצה קבעה שכל מעצמה עוינת תצטרך לתפוס בסיסים מקדימים שם כדי לפעול ביעילות נגד ארצות הברית.
שלושת כלי השיט כבר אושרו - מיין, טקסס, ומה שהפך לסיירת המשוריינת ניו יורק נכנסו לקטגוריה השלישית, כך שיהיה צורך לבנות כלי שיט גדולים וחזקים יותר כדי לעמוד בהמלצות המועצה.
הקונגרס, שנבהל ממסקנות המועצה, אישר בכל זאת מימון לשלוש אוניות מערכה מדרג א' באפריל 1890, שהפכו לסדרת אינדיאנה.
הן היו כלי שיט עם בולט נמוך המיועדים להגנה מקומית על החוף.
הן סבלו מעודף משקל חמור כשהן הושלמו, וכתוצאה מכך סבלו מבעיות חמורות, כולל חגורת שריון שהייתה שקועה במלואה כאשר האוניות היו עמוסות במלואן, נטייה לשלוח כמויות מופרזות של מים ומאפייני טיפול לקויים.
שינויים בשליטה בקונגרס בסוף 1890 הובילו לעיכובים באישור האונייה הבאה עד ל-19 ביולי 1892, אז הוקצו כספים ל"אוניית מערכה עם יכולת שיט בים הפתוח".
האונייה הייתה אמורה להיבנות עם הדחק של כ-.
מועצת המדיניות התכוונה בתוכניתה המקורית שהאונייה עם יכולת שיט בים הפתוח תחליף שריון בעד טווח גדול יותר, אך מועצת הבנייה והתחזוקה, האחראית על תכנון כלי השיט, החליטה להפחית את חימוש התותחים בהשוואה לאינדיאנה כדי להפנות חלק מהתפוסה לאחסון דלק גדול יותר.
הסוללה הראשית של תותחי של סדרת אינדיאנה תוחלף בתותחי , בעוד שחלק מתותחי של החימוש המשני יוחלפו בתותחי ירי מהיר בקוטר .
משקל ייחסך גם על ידי אימוץ שריון הארווי, שהיה יעיל משמעותית משריון מורכב; לכן ניתן להשתמש בחגורת שריון דקה יותר כדי להשיג את אותה רמת הגנה.
הכוונה להשתמש באונייה החדשה לפריסות ארוכות טווח הצריכה שינויים נוספים, בנוסף לאחסון פחם מוגבר.
מכיוון שהאונייה תצטרך לפעול בים הפתוח, יהיה צורך לשפר את יכולת השיט שלה.
זה הצריך סיפון חופשי גדול יותר, ולכן האונייה שעתידה להפוך לאיווה קיבלה סיפון קדמה מוגבה שנמשך מהחרטום ועד אמצע האונייה.
גוף האונייה הוארך והיה בעל הדחק גדול יותר מאשר האוניות מסדרת אינדיאנה.
בנוסף, צריחי התותחים הכבדים בקוטר 8 אינץ' הועברו קרוב יותר זה לזה באמצע האונייה, מה שהפחית את כמות המשקל לכיוון קצות האונייה, ותרם גם הוא לשיפור יכולת השיט.
ההסדר גם הפחית את הפרעות הפיצוץ בין תותחי ה-8 אינץ' ותותחי ה-12 אינץ'.
לאיווה היה אורך בקו המים של ואורך כולל של .
הרוחב שלה היה והיה לה שוקע בְּרֵיק של .
היה לה גובה מטאצנטרי של וזרוע יישור של .
ההיגוי נשלט באמצעות הגה יחיד; תוך כדי הפלגה במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש), היא יכלה לבצע סיבוב של 180 מעלות תוך כדי הפלגה של , ובמהירות של 14 קשרים (26 קמ"ש), היא יכלה לעשות את הסיבוב תוך הפלגה של .
גוף האונייה שלה הציג צורת צֱרָה, הפעם היחידה שאוניית מערכה אמריקאית תוכננה כך.
היא הותקנה עם איל ניגוח, מאפיין נהוג של אוניות ראשה של התקופה.
היה לה בולט גדול בהרבה מזה של אוניות הסדרה אינדיאנה, מה שסיפק לה יכולות שיט טובות משמעותית.
היא הושלמה עם תורן צבאי כבד יחיד מצויד בצמרות לחימה, שהוצב על גבי צריח הניתוב הקדמי.
מנוף גדול הוצב ליד הארובה האחורית כדי לטפל בסירות שנישאו על הסיפון.
היה לה צוות של 36 קצינים ו-540 מלחים.
האונייה הונעה על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים 3 צילינדרים שכל אחד מהם הניע מדחף.
קיטור סופק על ידי חמישה דוודי צינורות אש המונעים בפחם; שלושה היו דוודים כפולים ואילו השניים האחרים היו דוודים יחידים.
הדוודים הפיקו קיטור בלחץ של 160 PSI (1,103 קילו-פסקל, 11.2 קילוגרם-כוח לסמ"ר).
הדוודים נפלטו לזוג ארובות גבוהות מאוד; אלה אומצו כדי לשפר את אספקת האוויר בלחץ לדוודים.
כמו סדרת אינדיאנה, איווה הותאמה לשוקע מאולץ, והיו לה מנופים מכניים כדי להסיר אפר מחדרי הדוודים.
שני המנועים פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 11,000 כוחות סוס (8,200 קילוואט), שהעניקו לאונייה מהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש), אם כי בניסויי מהירות היא הגיעה למהירות של 11,834 כוחות סוס (8,825 קילוואט) ומהירות מרבית של 17.09 קשרים (31.65 קמ"ש).
איווה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) /35 קליבר מותקנים בשני צריחים דו-קניים שהותקנו על קו האמצע, לפני ומאחורי המבנה העילי.
התותחים היו מסוג Mark II, אשר הוצבו בצריחי Mark III אליפטיים.
ציוד סיבוב התותחים הופעל הידראולית, אך ההגבהה הופעלה ידנית בלבד.
צריחי התותחים אפשרו הגבהה ל-14 מעלות והנמכה עד -5 מעלות; כדי לטעון מחדש את התותחים, היה צריך להחזיר אותם לזווית הגבהה של 3 מעלות.
גם מנופי התחמושת שהעלו פגזים ומטענים הודפים ממחסני התחמושת הופעלו באופן הידראולי.
קצב האש הממוצע היה ירייה אחת כל חמש דקות, אם כי צוותים טריים ומאומנים היטב יכלו להגיע לקצב מהיר של ירייה אחת כל שלוש דקות.
החימוש העיקרי נתמך בסוללה משנית של שמונה תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ) /35 קליבר שנישאו בארבעה צריחי כנפיים תאומים.
שניים הונחו משני צדי האונייה, לצד הארובות.
מכיוון שלתותחי ה-12 אינץ' היה זמן טעינה ארוך, תותחי ה-8 אינץ' שולבו כדי להגדיל את מספר התותחים שיכולים לחדור שריון קל.
תותחי ה-8 אינץ' היו גרסת ה-Mark IV, שקצב האש שלה היה ירייה אחת לדקה.
הייתה להם מהירות לוע של 2,080 רגל לשנייה (630 מטר לשנייה), והם ירו פגזים חודרי שריון במשקל 250 פאונד (110 ק"ג).
הם סופקו בתחילה עם מטעני אבקה חומה, אך לאחר הופעת האבק שרפה נטול עשן, אומצו מטענים חדשים ללא עשן שהגדילו את קצב הירי בעשרים שניות.
התותחים נישאו בצריחי Mark VIII עם טווח הגבהה מ-7 עד 13 מעלות, טעינה מחדש נקבעה בזווית הגבהה של 0 מעלות.
שישה תותחי 4 אינץ' (102 מ"מ) /40 קליבר מהירי-ירי השלימו את הסוללה המשנית; אלה נועדו להשתמש בקצב האש הגבוה שלהם, יחד עם פגזים נפיצים כדי לפגוע בחלקים לא משוריינים של ספינות מלחמה של האויב.
ארבעה מהם הונחו בתאים משוריינים בודדים בסיפון המצודה, שניים ביציעי תותחים בחרטום והשניים האחרים ממוקמים באמצע האונייה.
שני התותחים הנותרים היו בצריחים ממוגנים פתוחים על המבנה האחורי, במבנה ירי-על על צריח הסוללה הראשי האחורי.
הם ירו פגזים נפיצים במשקל 33 פאונד (15 ק"ג) במהירות לוע של 2,000 רגל לשנייה (610 מטר לשנייה).
להגנה מפני סירות טורפדו, האונייה נשאה סוללה של עשרים תותחי הוצ'קיס 6-פאונד (57 מ"מ (2.2 אינץ')) וארבעה תותחי 1-פאונד (37 מ"מ (1.5 אינץ')).
אלו היו מפוזרים סביב האונייה במגוון צריחים בודדים, כולל בחלק העליון של התורן הצבאי, במבנה העילי וביציעי התותחים בגוף.
היא גם נשאה ארבעה מקלעי קולט-בראונינג M1895 6 מ"מ בתאים משוריינים.
כפי שהיה מקובל באוניות ראשה באותה התקופה, איווה נשאה ארבע צינורות טורפדו מעל קו המים בקוטר , שניים בכל צד רוחב.
הם ירו את הטורפדו האוול, שהיה לו טווח של ומהירות של 25 קשרים (46 קמ"ש).
הטורפדות נשאו ראש נפץ במשקל 400 פאונד (180 ק"ג).
איווה הייתה מוגנת עם שריון הארווי, שיוצר בסוג חדש של תהליך שיצר פלדה שהייתה חזקה משמעותית משריון מורכב מסורתי.
חגורת השריון הראשית הייתה בעובי 14 אינץ' (356 מ"מ) בחלק המרכזי, שם הגנה על מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה.
החגורה הצטמצמה ל-7 אינץ' (178 מ"מ) בקצה התחתון.
בשני קצות החגורה, מחיצות זוויתיות בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) חיברו את החגורה לברבטות עבור צריחי הסוללה הראשיים.
היה לה סיפון משוריין בעובי 2.75 אינץ' (70 מ"מ) שהיה בגובה הקצה העליון של החגורה.
משני קצות החגורה, הסיפון השתפל בצדדים והתרחב מעט ל-3 אינץ' (76 מ"מ) כדי לספק לחרטום ולירכתיים מידה של הגנה מפני תותחים קלים.
מעל החגורה היה פס שריון דק יותר בעובי 5 אינץ' (127 מ"מ) היכן שהגן על תותחי ה-4 אינץ' והצטמצם ל-2 אינץ' (51 מ"מ) היכן שהגן על תותי ה-57 מ"מ ו-37 מ"מ.
צריחי הסוללה הראשיים של איווה היו מוגנים עם דפנות בעובי 15 אינץ' (381 מ"מ) וגגות בעובי 2 אינץ' (51 מ"מ); הדפנות האחוריים של הצריחים היו בעובי 17 אינץ' (432 מ"מ), כאשר המשקל הגדול יותר משמש לאיזון הצריח.
גם הברבטות שלהם היו בעובי 15 אינץ' בצדדים החשופים והצטמצמו ל-12.5 אינץ' (318 מ"מ) באזור שבו היו מוגנים על ידי החגורה.
לצריחים המשניים היו דפנות חיצוניות בעובי 8 אינץ' (203 מ"מ) ודפנות פנימיות בעובי 6 אינץ' (152 מ"מ), שם הם היו פחות פגיעים.
היו להם גם גגות בעובי 2 אינץ'.
הברבטות שלהם היו בעובי 8 אינץ'.
לצריח הניתוב שלה היו דפנות בעובי 10 אינץ' (254 מ"מ).
השדרית של איווה הונחה ב-5 באוגוסט 1893 במספנת William Cramp &amp; Sons בפילדלפיה.
היא הושקה ב-28 במרץ 1896, ולאחר השלמת האבזור, הוכנסה לשירות ב-16 ביוני 1897. קפטן ויליאם ט.
סמפסון שימש כמפקד המפקד הראשון של האונייה.
איווה יצאה לדרך כדי להתחיל את שיוט הניסויים שלה ב-13 ביולי, כשהיא מפליגה תחילה לניופורט, רוד איילנד מ-16 ביולי עד 11 באוגוסט, ולמחרת עברה לפרובינסטאון, מסצ'וסטס.
לאחר מכן היא עזבה ב-14 באוגוסט לפורטלנד, מיין, שם שהתה בין 16 ל-23 באוגוסט, לפני שהפליגה לבר הארבור, מיין למחרת, שם בילתה את שארית החודש.
לאחר מכן היא יצאה דרומה לווירג'יניה, וביקרה בהמפטון רודס בין 12 ל-16 בספטמבר, בניופורט ניוז בין 16 ל-19 בספטמבר, תחנה שנייה בהמפטון רודס מ-19 עד 27 בספטמבר, ולבסוף יורקטאון מ-27 בספטמבר עד 4 באוקטובר.
לאחר מכן הפליגה איווה חזרה צפונה לביקור שני בפרובינסטאון שנמשך בין 12 ל-14 באוקטובר ולאחר מכן עברה לבוסטון, ונשארה שם בין 15 ל-22 באוקטובר.
היא ערכה ביקור נמל אחרון, בטומפקינסוויל, ניו יורק, בין 24 ל-29 באוקטובר, לפני שנכנסה למספנת הצי של ניו יורק לצורך תיקונים שנמשכו בין 29 באוקטובר ל-5 בינואר 1898. לאחר שיצאה מהמבדוק היבש, איווה הפליגה לווירג'יניה, לסירוגין בין המפטון רודס לניופורט ניוז עד אמצע ינואר, לפני שיצאה לקי וסט, פלורידה.
לאחר מכן היא בילתה את החודש וחצי הבאים בשייט בין קי וסט לדריי טורטוגס במערב.
במהלך תקופה זו, מיין התפוצצה וטבעה בהוואנה, קובה; הפיצוץ המקרי נזקף למוקש ימי ספרדי שהתפוצץ בכוונה.
סמפסון מונה לכהן כנשיא מועצת החקירה שנשלחה לחקור את הטביעה, ולכן קפטן רובלי ד' אוונס תפס את מקומו כמפקד איווה ב-24 במרץ.
האונייה נשארה בפלורידה קיז עד 22 באפריל, אז פרצה מלחמת ארצות הברית–ספרד.
ב-22 באפריל, הכריז הנשיא ויליאם מקינלי על מצור על מערב קובה ושלושה ימים לאחר מכן, הכריז הקונגרס מלחמה על ספרד, בתוקף רטרואקטיבי החל מ-21 באפריל.
סמפסון כבר קיבל את הפיקוד על השייטת הצפון-אטלנטית, שאליה הצטרפה איווה; היא השתתפה במבצע החסימה מ-22 באפריל עד 1 במאי לפני שחזרה לקי וסט כדי למלא דלק.
עד אז, קיבל סמפסון הודעה כי שייטת ספרדית של ארבע סיירות משוריינות ושלוש ספינות טורפדו בפיקודו של אדמירל משנה פסקואל סרוורה אי טופטה חצתה את האוקיינוס האטלנטי כדי לתקוף את שייטת החסימה; הוא אסף את אוניותיו ב-4 במאי כדי לחפש אותן.
לרשות סמפסון עמדה אוניית הדגל שלו, ניו יורק, איווה, אינדיאנה והסיירת הבלתי ממוגנת דטרויט, ואוניות אלו תוגברו עד מהרה בסיירת הבלתי ממוגנת מונטגומרי והמוניטורים אמפיטרייט וטרור, ולאחר מכן הסיירת המשוריינת ברוקלין.
האמריקנים ערכו חיפוש בנמל בפוארטו ריקו ב-12 במאי, אך לא מצאו ספינות מלחמה ספרדיות, ולכן הפגיזו את הנמל, ומיקדו את האש שלהם בקסטילו סן פליפה דל מורו, מבצר חוף ישן.
איווה הובילה את מערך הקרב האמריקני במספר מעברים מול המבצר, והיא נפגעה פעם אחת מפגז ספרדי שפצע שלושה אנשי צוות וגרם נזק קל מרסיסים לאונייה.
במהלך המטח האחרון שלה של פגזי 12 אינץ', אחד מהתותחים הקדמיים שלה גרם נזק פיצוץ לסיפון ולחלקים מהמבנה העילי.
אדם אחד נהרג על סיפון ברוקלין ושלושה נוספים נפצעו על סיפון כלי שיט אחרים, אך אף אחת מהאוניות לא נפגעה באופן חמור מאש ספרדית; ההפגזה האמריקאית הייתה לא יעילה באותה מידה.
בהנחה שסרוורה עושה דרכו להוואנה, סמפסון לקח לשם את השייטת שלו, אך תוך כדי הפלגה נודע לו שהספרדים התאספו בסנט תומאס באיי הודו המערבית הדנים.
במקום זאת החליט סמפסון להחזיר את אוניותיו לקי וסט, והגיע לשם ב-18 במאי, בעוד שסרוורה הגיע לסנטיאגו דה קובה למחרת.
סמפסון ניתק את איווה כדי לתגבר את השייטת הנודדת בפיקודו של קומודור וינפילד סקוט שליי, שניהל את המצור על קובה.
היא הצטרפה לשייטת ליד סינפוגוס ב-22 במאי.
השייטת הנודדת, שכללה עד אז את איווה, טקסס, אוניית המערכה מסצ'וסטס, ניו יורק, ברוקלין, הסיירת הבלתי ממוגנת מארבלהד, וכמה סירות תותחים, סיירות עזר וכלי שיט תומכים, בילתה את השבוע לאחר מכן בפטרולים מול חופי קובה, בחיפושים אחר השייטת של סרוורה.
בבוקר 29 במאי, תצפיות על סיפון מארבלהד דיווחו שהבחינו בסיירת הספרדית כריסטובל קולון במעגן מחוץ לסנטיאגו דה קובה.
השייטת האמריקאית התכנסה לנמל במהלך היומיים הבאים והתכוננה לפעולה; איווה הטעינה פחם בים ב-30 במאי בתקופה זו.
אש התגובה הספרדית לא הייתה מדויקת באופן דומה, ושני הצדדים נצרו את האש עד השעה 15:10, עד אז האוניות האמריקאיות ניתקו מגע.
למחרת הגיע סמפסון למקום ועלה על ניו יורק כדי לקבל פיקוד על החסימה.
הגישה לסנטיאגו דה קובה נשמרה על ידי תותחי חוף ומוקשים, מה שמנע מאוניותיו של סמפסון לפרוץ לנמל הפנימי מבלי שיגרם להן נזק רציני.
אבל השייטת האמריקאית הייתה חזקה מכדי שהספרדים ינסו לפרוץ החוצה.
שני הצדדים בילו את החודש הבא בקיפאון שנוצר; האמריקאים העדיפו להמתין עד שכוחות היבשה יוכלו לתקוף את הנמל מהצד היבשתי וללכוד את סוללות החוף.
במהלך תקופה זו, איווה נסוגה למפרץ גואנטנמו בין 18 ל-28 ביוני, אשר נתפס על ידי הכוחות האמריקאים עד אז.
היא חזרה להפגיז את ביצורי החוף ב-1 וב-2 ביולי, יחד עם אוניות המערכה אינדיאנה ואורגון.
בתחילת יולי החלו חיילים אמריקאים להתקרב לגבעות שמחוץ לסנטיאגו דה קובה, ואיימו על סוללות החוף שהגנו על אוניותיו של סרוורה, והניעו את הפיקוד הספרדי להורות לו לנסות לפרוץ.
סרוורה לא האמין שיש לו סיכוי משמעותי להצליח, שכן אוניותיו היו במצב גרוע באותה תקופה ורוב צוותי אוניותיו היו מאומנים בצורה גרועה.
למרות זאת, הוא נענה להנחיה ושלח סירת תותחים לפנות בחשאי נתיב בשדה המוקשים בליל 2 ביולי.
בשעה 08:45 ב-3 ביולי, סרוורה התייצב עם דגלו על סיפון הסיירת אינפנטה מריה תרסה, ואחריה כריסטובל קולון, ויסקאיה אלמירנטה אוקנדו והמשחתות פלוטון ופורור.
איווה הייתה בעמדת החסימה שלה, והפליגה במהירות של 5 קשרים (9.3 קמ"ש) כאשר אנשיה נקראו ממגוריהם לביקורת הבוקר בשעה 09:15. הספרדים פינו את המעגן ב-09:35; למרבה המזל של הספרדים, ניו יורק הייתה מחוץ לעמדה באותה תקופה ומסצ'וסטס חידשה את הפחם שלה במפרץ גואנטנמו.
לקראת סוף הבדיקה על סיפונה של איווה, תצפיות על סיפון ברוקלין הבחינו בסרוורה מתקרב וירתה באחד התותחים שלה כדי להזהיר את האוניות האמריקאיות האחרות, שהורו לצוותיהן להגיע לעמדות קרב.
כשהאוניות הספרדיות ניסו לפרוץ מערבה, הסתער סרוורה על ברוקלין עם אינפנטה מריה תרסה כדי לעכב את המרדף האמריקאי ולתת לאוניות האחרות שלו זמן לברוח.
גם סוללות החוף הספרדיות תרמו את האש שלהן בשלב הראשון של הקרב אך היא השפיעה רק מעט.
איווה, ברוקלין וטקסס פתחו באש בסביבות השעה 09:40 בטווח של כ-.
איווה העלתה במהירות קיטור בדוודים שלה כדי להגביר את המהירות כדי לצמצם טווח לעבר הסיירות הנמלטות; הטווח ירד בהתמדה עד שהיא הייתה רק מאחורי אינפנטה מריה תרסה.
איווה ירתה מטח דופן לעבר הסיירת ואז פנתה שמאלה כדי לחצות את ה-T של ויסקאיה, אם כי הסיירת הספרדית פנתה כדי להימנע מהתמרון.
איווה בכל זאת ירתה מטח דופן בטווח של לפני הפנייה שמאלה ואז חזרה לימין כדי לבוא לצד כריסטובל קולון.
שתי האוניות היו במרחק של כ- וכל הסוללה של איווה פתחה באש, עטפה אותה בעשן שחור סמיך והקשתה על יכולת התותחנים שלה לזהות מטרות.
כריסטובל קולון ואלמירנטה אוקנדו ירו באיווה, ואחד הכלים פגע בה במה שהוערך כפגז .
הוא לא התפוצץ, אבל עדיין קרע חור גדול בצד הגוף שלה.
פגז שני מאחת הסיירות פגע באיווה והתפוצץ, גרם לנזק קל יחסית והצית שריפה שכובתה במהירות.
כמה פגזים קטנים פגעו במבנים העליונים שלה, כולל הגשר והארובות שלה, אבל הנזק שנגרם היה מינימלי.
בשלב זה של הקרב, ירי אמריקאי כבד העלה באש את אינפנטה מריה תרסה, ומחשש להתפוצצות מחסן תחמושת, סרוורה הורה לה לעלות על שרטון בשעה 10:25. הקפטן של אלמירנטה אוקנדו הוציא הוראות דומות חמש דקות מאוחר יותר, שכן גם האונייה שלו בערה קשות.
ויסקאיה נאלצה גם היא לחוף זמן קצר לאחר מכן, אך דגלה נותר מתנוסס, אז איווה המשיכה להפגיז אותה עד שהורידה את דגלה בשעה 10:36, כאות לכניעה.
בינתיים, גם שתי המשחתות הספרדיות נפגעו קשות מאוניות המערכה האמריקאיות; אינדיאנה כמעט חתכה את פלוטון לשניים עם פגז בקוטר 13 אינץ', מה שאילץ אותה לעלות על שרטון, שם התפוצצה.
ופורור נורתה על ידי הסוללות המשניות של איווה ואורגון, מה שהוביל את הצוות שלה להיכנע לסירת התותחים גלוסטר.
כריסטובל קולון הצליחה לנתק מגע מהצי האמריקאי לזמן מה, אך גם היא עלתה על שרטון בהמשך היום.
בסביבות השעה 11:00, איווה הורידה חמישה מהקאטרים שלה כדי לאסוף את צוותי הסיירות ההרוסות.
בין האנשים שחולצו היה קפטן אנטוניו אולאטה, מפקדה של ויסקאיה; הוא ניסה למסור את חרבו לאוונס, אך הוא החזיר אותה לאולאטה.
בסך הכל, איווה לכדה 23 קצינים ו-248 מלחים, מתוכם 32 נפצעו.
הצוות שלה גם מצא את גופותיהם של חמישה אנשי צוות שנקברו בטקס צבאי.
בנוסף, הסירות של איווה העבירו גם אנשים לכלי שיט אחרים בצי האמריקאי.
ב-20 ביולי, ארבעה ימים לאחר שחיל המצב הספרדי בסנטיאגו דה קובה נכנע, איווה סבלה מתאונת דוד בזמן שסיירה מחוץ לעיר.
אטם הלחץ באחד הדוודים שלה התפוצץ, והתיז מים רותחים החוצה לחדר הדוודים.
הצוות הניח לוח על פני דלי והכבאי דרגה שנייה רוברט פן טיפס על פניו כדי לכבות את הדוד, תוך סיכון להיכוות קשות, ולאחר מכן הוענק לו עיטור מדליית הכבוד על מעשיו.
איווה עזבה את מימי קובה לאחר שספרד נכנעה באוגוסט, והגיעה לניו יורק ב-20 באוגוסט.
קפטן סילאס טרי קיבל את הפיקוד על האונייה ב-24 בספטמבר וב-12 באוקטובר היא יצאה לחוף המערבי של ארצות הברית, שם הייתה אמורה להצטרף לשייטת הפסיפית.
במרץ 2012, זוג דולפינים שהיו חלק מתוכנית היונקים הימיים של צי ארצות הברית מצאו את הטורפדו, שהיה ללא ראש נפץ של האימונים; הקטע שנמצא הועבר מאוחר יותר לתחום הארכאולוגיה התת-ימית לשימור.
הטורפדו הוא אחד משלושת טורפדו האוול הידועים כקיימים.
במהלך התקופה בסן דייגו, היא קיבלה זוג תותחי שדה 3 אינץ' וארבעה מקלעי M1895 קולט-בראונינג שהוכנסו לשימוש על ידי פלוגות נחיתה על החוף.
לאחר האימונים, עברה איווה שיפוץ, ולאחר מכן היא חידשה את שגרת האימונים, אימוני ירי והפלגות בזמן שלום במזרח האוקיינוס השקט.
קופר קיבל את הפיקוד על האונייה ב-9 ביוני, ושימש כמפקדה עד 1 באפריל 1901. ב-8 בספטמבר, ספינת המפרש Mary Flint התנגשה בה בזמן שעגנה במפרץ סן פרנסיסקו ולאחר מכן התנגשה בברקה וטבעה.
בתחילת פברואר 1902 היא הועברה לשייטת הדרום אטלנטית כדי לשמש כאוניית הדגל שלה.
משם היא יצאה צפונה לאיי הודו המערבית, ועצרה במפרץ פאריה בין 29 בנובמבר ל-4 בדצמבר.
לאחר מכן היא השתתפה בתרגיל חיפוש מול מאיאגואס, פוארטו ריקו בין 9 ל-10 בדצמבר.
לאחר מכן הצטרפה לתמרונים מול קולברה, פוארטו ריקו בין 11 ל-19 בדצמבר, לפני שיצאה לביקור בסנט לוסיה ב-21 בדצמבר.
למחרת, היא הפליגה לפורט אוף ספיין, טרינידד, שם שהתה עד 28 בדצמבר.
איווה חזרה לקולברה ב-30 בדצמבר ועגנה שם עד 1 בפברואר 1903. האונייה ביקרה בסנט קיטס בין 2 ל-6 בפברואר ובפונסה, פוארטו ריקו בין 6 ל-11 בפברואר, לפני שפנתה צפונה לניו יורק למחרת.
היא נסעה בדרך עקיפה, וביקרה בגלווסטון, טקסס, בין 18 ל-26 בפברואר ובפנסקולה, פלורידה, בין 28 בפברואר ל-1 באפריל.
היא השתתפה באימון ירי שם בין 1 ל-9 באפריל, במהלכו התפוצץ אחד מתותחי הסוללה הראשיים שלה.
היא עברה תיקונים במספנת הצי פנסקולה בין 9 ל-23 באפריל, ולאחר מכן חידשה את המסע שלה צפונה.
היא הגיעה לכף הנרי, וירג'יניה, שהתה שם בין 28 ל-30 באפריל, ואז לטומפקינסוויל מ-1 עד 7 במאי; היא הגיעה לבסוף למספנת הצי של ניו יורק מאוחר יותר ב-7 במאי.
היא הושבתה שם ב-30 ביוני.
ב-23 בדצמבר, איווה הופעלה מחדש ועברה שיפוץ שכלל החלפת תותחי ה-4 אינץ' על המבנה האחורי שלה בזוג תותחי 6 פאונד בתחילת ינואר 1904. לאחר מכן הצטרפה לשייטת הצפון-אטלנטית, שהייתה אז במימי אירופה.
היא ביקרה בפיראוס, יוון, בין 30 ביוני ל-6 ביולי, באי קורפו בין 8 ל-9 ביולי, ולאחר מכן בטריאסטה ובפיומה באוסטרו-הונגריה למשך שארית החודש.
ב-2 באוגוסט, היא חצתה את הים האדריאטי לפלרמו, איטליה, ושהתה שם שלושה ימים לפני שיצאה לדרך לגיברלטר, בה ביקרה בין 9 ל-13 באוגוסט.
לאחר מכן חצתה מחדש את האוקיינוס האטלנטי, ועצרה בהורטה שבאיים האזוריים בין 18 ל-20 באוגוסט.
האונייה הגיעה לממנשה, מסצ'וסטס ב-29 באוגוסט ושהתה שם עד 5 בספטמבר, וחיכתה לתורה בטווח היעד של הצי ליד מרתה'ס ויניארד.
היא ערכה שם אימון ירי מ-5 עד 19 בספטמבר לפני שחזרה לטומפקינסוויל מ-30 בספטמבר עד 5 באוקטובר ולאחר מכן עברה לעיר ניו יורק, לעגנה בנהר ההדסון מ-5 עד 20 באוקטובר, בזמן שחיכתה למבדוק יבש שייפתח במספנת הצי של נורפוק.
לאחר מכן היא הפליגה דרומה לנורפוק והגיעה לשם ב-22 באוקטובר, ועגנה בין 24 באוקטובר ל-24 בדצמבר לצורך תחזוקה תקופתית; לאחר מכן היא הועברה לבניית ספינות ניופורט ניוז לצורך עגינה יבשה בין 24 ל-30 בדצמבר.
לאחר שיצאה מהמבדוק היבש, איווה הצטרפה מחדש לצי ב-3 בינואר 1905 בהמפטון רודס וקפטן בנג'מין פרנקלין טילי קיבל את הפיקוד על כלי השיט ב-14 בינואר.
לאחר מכן, האונייה השתתפה בסדרת תמרונים עם שאר השייטת מול קולברה באמצע ינואר, מפרץ גואנטנמו מ-19 בפברואר עד 22 במרץ, ולאחר מכן פנסקולה מ-27 במרץ עד 3 במאי.
לאחר מכן היא חזרה להמפטון רודס ב-7 במאי לתיקונים בנורפוק שנמשכו בין 9 במאי ל-24 ביוני.
היא עזרה לבחון את המבדוק היבש הצף החדש Dewey בין 25 ל-30 ביוני, ולאחר מכן חזרה לניופורט ניוז לתחזוקה תקופתית מ-30 ביוני עד 3 ביולי.
לאחר מכן הפליגה איווה צפונה לניו אינגלנד, וביקרה במספר נמלים, כולל פרובינסטאון, ניופורט, בר הארבור, בוסטון וניו יורק במהלך ארבעת החודשים הבאים.
היא חזרה להמפטון רודס ב-13 באוקטובר, שם נשארה עד סוף החודש, אז הפליגה לביקור באנאפוליס, מרילנד, בין 30 באוקטובר ל-7 בנובמבר.
לאחר מכן, איווה יצאה לנורת' ריבר, ניו יורק, ונשארה שם בין 8 ל-20 בנובמבר, לפני שחזרה להמפטון רודס לשיפוץ נוסף במספנת הצי של נורפוק בין 22 בנובמבר ל-23 בדצמבר.
לאחר מכן חזרה לניו יורק לעגינה יבשה קצרה בין 26 ל-28 בדצמבר לפני שהפליגה חזרה דרומה להמפטון רודס ביום האחרון של השנה.
היא עגנה שם עד 17 בינואר 1906 לפני שיצאה לדרך לאיים הקריביים, עצרה בקולברה מ-22 בינואר עד 6 בפברואר, ברבדוס מ-8 עד 15 בפברואר, ולאחר מכן מפרץ גואנטנמו מ-19 בפברואר עד 31 במרץ.
אימון ירי נערך בין 1 ל-10 באפריל ליד כף קרוז, קובה.
איווה יצאה צפונה לאנאפוליס כדי להשתתף בהחזרתו הטקסית של ג'ון פול ג'ונס לאחר ששרידיו הוצאו מקברו המקורי בפריז כדי שיוכלו להיטמן מחדש באקדמיה הימית של ארצות הברית.
אוניית המערכה פעלה אז מול החוף המזרחי, ועצרה בהמפטון רודס, ניופורט ניוז וניו יורק בין סוף אפריל לאמצע מאי.
כשהייתה בניו יורק בתחילת מאי, הסירו לה שניים מצינורות הטורפדו.
לאחר מכן היא עברה שיפוץ בנורפוק מ-14 במאי עד 30 ביוני.
לאחר מכן, האונייה עברה לטומפקינסוויל בתחילת יולי, הטעינה שם פחם לפני עגינה יבשה במספנת הצי של ניו יורק לצורך תיקונים בין 6 ל-15 ביולי.
לאחר מכן היא הצטרפה לאוניות הפלגה השנייה של הצי האטלנטי לסיור בניו אינגלנד, ועצרה בסדרה של נמלים באזור עד סוף אוגוסט.
היא נכחה בסקירת צי שנערכה ב-1–2 בספטמבר, אשר נצפתה על ידי הנשיא תאודור רוזוולט.
לאחר מכן היא חזרה למימי ניו אינגלנד לאימון ירי בסוף ספטמבר ובתחילת אוקטובר, ולאחר מכן היא יצאה דרומה לנורפוק לצורך תיקונים.
היא השתתפה בבדיקות עם ציוד שיאפשר לאונייה לחדש פחם במהלך דרכה באמצע דצמבר.
האונייה סיימה את השנה בשייט עם שאר הצי מול החוף המזרחי המרכזי, ונכנסה להמפטון רודס ב-31 בדצמבר.
הצי יצא דרומה לקובה בתחילת ינואר 1907 לתמרונים שהתקיימו מול מפרץ גואנטנמו בין 7 בינואר ל-10 בפברואר.
איווה ביקרה לאחר מכן בסיינפואגוס באמצע פברואר ובגואנטנמו מאמצע פברואר עד אמצע מרץ.
אימון ירי נוסף נערך בין 16 במרץ ל-6 באפריל.
איווה נכחה בתערוכת ג'יימסטאון מאוחר יותר באפריל, שציינה את יום השנה ה-300 להקמתה של מושבת ג'יימסטאון.
האונייה הצטרפה שוב לצי לביקור בנורת' ריבר בין 16 במאי ל-5 ביוני, ולאחר מכן פעלה עם הפלגה הרביעית לתמרונים מול חופי וירג'יניה.
לאחר שחזרה להמפטון רודס ב-28 ביוני, היא הופחתה למילואים ב-6 ביולי במספנת הצי של נורפוק.
באותו יום, לוטננט קומנדר קלרנס סטיוארט ויליאמס קיבל את הפיקוד על כלי השיט.
האונייה הועברה לפילדלפיה והושבתה שם ב-23 ביולי 1908. כשהיא לא בשירות, בוצעו באונייה סדרה של שיפורים, כולל התקנת ציוד הידראולי חדש לצריחי התותחים בקוטר 12 אינץ' שלה ותורן סריג מאחורי הארובות שלה.
מחסני התחמושת ומנופי הפגזים עבור תותחי ה-4 אינץ' שלה שונו כדי לשפר את הטיפול בפגזים.
איווה הועברה למספנת הצי של ניו יורק, שם הוכנסה לשירות מחדש ב-2 במאי 1910, כשקומנדר ויליאם בולארד שימש כקפטן שלה.
היא יצאה לדרך ב-23 במאי, והצטרפה לשייטת האימונים של האקדמיה הימית למחרת.
לאחר שהעלו קבוצות צוערים מהאקדמיה הימית, החלו האוניות בשייטת בשיוט אימונים לאירופה.
העצירות בסיור כללו את פלימות', בריטניה, בין 23 ל-30 ביוני; מרסיי, צרפת, בין 8 ל-15 ביולי; גיברלטר מ-19 עד 24 ביולי; פונשל, מדיירה, מ-27 ביולי עד 2 באוגוסט; והורטה, האיים האזוריים מ-5 עד 12 באוגוסט.
לאחר מכן חזרו האוניות לארצות הברית, והורידו את הצוערים בסוף החודש.
בין 6 ל-19 בספטמבר היא הייתה במבדוק במספנת הצי של ניו יורק כדי להתקין מנגנון נוסף של טעינה בים; היא ערכה בדיקות עם המובלת פחם Vestal ב-22 בספטמבר.
לאחר מכן חזרה איווה למספנת הצי של פילדלפיה ארבעה ימים לאחר מכן, שם שוב צומצמה למילואים.
ב-3 במאי 1911, איווה חזרה לשירות פעיל לשייט נוסף עם שייטת האקדמיה הימית מ-13 במאי עד 5 ביוני.
בעודה בדרך להצטרף לשייטת ב-12 במאי, היא ו־SS המילטון חילצו נוסעים מאוניית הנוסעים הטובעת מרידה לאחר שהתנגשה בספינת הקיטור של חברת הפירות המאוחדת, אדמירל פאראגוט, כ- מזרחית לכף צ'ארלס, וירג'יניה בערפל צפוף; כל 319 הנוסעים על מרידה נותרו בחיים.
לאחר מכן העלו האוניות צוערים למסע נוסף לאירופה, ועצרו בקווינסטאון, אירלנד בין 18 ל-27 ביוני; קיל, גרמניה מ-2 עד 12 ביולי; ברגן, נורווגיה מ-14 עד 24 ביולי; וגיברלטר מ-2 עד 8 באוגוסט.
לאחר שחזרו לארצות הברית, האוניות הורידו את הצוערים באנאפוליס ב-28–29 באוגוסט.
איווה שוב הושבתה בפילדלפיה ב-1 בספטמבר.
היא גויסה לזמן קצר בין 28 באוקטובר ל-2 בנובמבר כחלק מתרגיל גיוס, במהלכו הועברה לניו יורק ולאחר מכן הוחזרה לפילדלפיה.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ב-6 באפריל 1917, איווה הוכנסה לשירות מוגבל ב-23 באפריל לשימוש כספינה קולטת למתגייסים ימיים.
היא נשארה בפילדלפיה במשך שישה חודשים לפני שהועברה להמפטון רודס, שם שירתה במהלך שארית הסכסוך.
האונייה החדשה הונחה בשנה שלאחר מכן, אך בוטלה לפני השלמתה כתוצאה מהסכם הצי של וושינגטון משנת 1922.
ללא שימוש נוסף באונייה עד 1919, חיל הים החליט להמיר את אוניית המערכה החופית מס' 4 לספינת מטרה מבוקרת רדיו.
היא נמחקה לזמן קצר מרשימות הצי ב-4 בפברואר 1920 לפני שהוזמנה מחדש שישה ימים לאחר מכן.
לאחר מכן היא הועברה לשליטת קפטן אוניית המערכה USS אוהיו ב-2 באוגוסט.
ספינת הקרב מס' 4 הוסבה לשליטה ברדיו בפילדלפיה, עם מקלט אלחוטי שיכול לשלוט הן על ההיגוי והמהירות של האונייה וכן משאבות לשליטה על הדוודים, שהוחלפו בגרסאות מבוססות נפט.
לאחר מכן היא הועברה מפילדלפיה להמפטון רודס תחת בקרת רדיו, ויצאה ב-17 באוגוסט ללא כל צוות על הסיפון, מהירותה ומסלולה כוונו מהסיפון של אוהיו.
בדיקות לקביעת יעילות השליטה מאוהיו נערכו שם עד 10 בספטמבר, אז הודיעו לצי על הצלחתם.
הצי גם ביקש לקבוע את יכולת המידור הפנימי להתנגד להצפות מהתקפות פצצות.
אוניית המערכה החופית מס' 4 שימשה כחלק מהניסויים הללו ב-29 ביוני כמטרה נעה.
לקח למטוס של הצי כמעט שעתיים לאתר אותה לאחר שהודיעו על נוכחותה בשטח של ; לאחר מכן היא הותקפה עם פצצות דמה.
המטוס קלע שתי פגיעות, מתוך שמונים פצצות שהוטלו.
הצבא סירב להשתתף בהתקפות על איווה, מכיוון שהגנרל בילי מיטשל התלונן שלתקיפה עם פצצות דמה אין ערך רב.
יכולת התמרון של האונייה הפריעה באופן משמעותי את יכולתם של צוותי האוויר לאתר ולתקוף את כלי השיט, והצי ביטל ניסיונות נוספים עם תחמושת חיה שביקש הצבא.
אוניית המערכה החופית מס' 4 הונחה לאחר מכן בפילדלפיה, שם היא סווגה מחדש כ"כלי עזר לא מסווג" עם מספר גוף הספינה IX-6 ב-21 ביולי.
לאחר מכן היא יצאה לים באפריל 1922 לאימון ירי ליד כף וירג'יניה כאשר שואומוט משמשת כעת כספינת השליטה שלה, אך התרגילים בוטלו והיא חזרה לנמל.
האונייה הועברה לאוקיינוס השקט דרך תעלת פנמה לצורך אימון ירי עם אוניית המערכה החדשה מיסיסיפי כחלק מבעיית הצי I בפברואר 1923, שנועדה לדמות התקפה על אזור התעלה.
שואומוט חידשה את תפקידה כספינת פיקוד.
מערכת התרגילים הראשונה כללה ירי של תותחי 5 אינץ' מהסוללה המשנית של מיסיסיפי בטווח של כ-.
שתי קבוצות נוספות של יריות תרגול כללו את תותחי ה-14 אינץ' הראשיים שלה בטווחים ארוכים יותר.
השני שבהם נערך ב-23 במרץ, ואוניית המערכה מס' 4 נפגעה על ידי שלושה מהפגזים, שגרמו לה נזק חמור והטביעו אותה.
אוניית המערכה מרילנד ירתה מטח הצדעה של 21 תותחים כאשר אוניית המערכה הישנה טבעה.
היא נמחקה רשמית מרשימות הצי ב-27 במרץ, ושרידיה נמכרו ב-8 בנובמבר.
איווה מריה נובלזאדה היא שחקנית וזמרת אמריקאית הידועה בעיקר בזכות עבודתה בווסט אנד ובברודוויי.
נובלזאדה גילמה את קים ב"מיס סייגון", את אפונין ב"עלובי החיים" את אורידיקה ב"האדסטאון" את דאייזי ב"גטסבי הגדול" ואת סאלי בואול ב"קברט".
היא מועמדת פעמיים לפרס טוני לביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית ראשית במחזמר.
בשנת 2019 כיכבה בתור רוז גרסיה בסרט "ורד צהוב".
בשנת 2022 דיבבה את סאם בסרט "מזל" וגילמה את רות בסרט "מי בא לחג?".
איווה מריה נובלזאדה נולדה ב-18 במרץ 1996 בסן דייגו, קליפורניה, בת לאב ממוצא פיליפני ולאם ממוצא מקסיקני.
כשהייתה בת 6, עברה עם הוריה לשארלוט, קרוליינה הצפונית ולמדה בבית הספר נורת'ווסט לאומנויות עד גיל 17. קרובת משפחתה היא אנט קלוד, אשר גילמה את סלינה בסדרה "רחוב סומסום" ואת קים בהפקת המחזמר "מיס סייגון" בברודוויי.
בשנת 2013, נובלזאדה הייתה אחת מחמשת הזוכים בפרס ג'ימי .
במהלך התחרות ביצעה את השיר "With You" מתוך המחזמר "Ghost", כשבקהל נמצאת טארה רובין, המלהקת של המחזמר "מיס סייגון".
רובין הזמינה את נובלזאדה, שהייתה בת 17, לאודישן להפקה המחודשת של המחזמר.
היא לוהקה לגלם את קים, בתפקיד הראשי.
ההפקה רצה מה-3 במאי 2014 עד ה-27 בפברואר 2016 בתיאטרון הנסיך אדוארד, לונדון.
במהלך טקס פרסי לורנס אוליבייה לשנת 2015, ביצעה את השיר "I'd Give My Life for You" מתוך המחזמר.
באפריל 2016, נובלזאדה הצטרפה להפקת המחזמר "עלובי החיים" בווסט אנד בתפקיד אפונין.
ב-2 במאי באותה שנה ביצעה את הופעת הבכורה שלה בקרנגי הול, במופע לכבוד אלן בובליל וקלוד-מישל שנברג.
ב-1 במרץ 2017, נובלזאדה שבה לגלם את קים בהפקה המחודשת של המחזמר "מיס סייגון" בברודוויי, שנפתחה רשמית ב-23 במרץ בתיאטרון ברודוויי ורצה עד ה-14 בינואר 2018. על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס טוני לשנת 2017 עבור הביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית ראשית במחזמר.
בנובמבר 2018, נובלזאדה גילמה את אורידיקה בהפקת המחזמר "האדסטאון" בתיאטרון המלכותי הלאומי.
באפריל 2019 עברה עם הפקת המחזמר לתיאטרון וולטר קר בברודוויי.
על תפקיד זה הייתה מועמדת בשנית לפרס טוני, וזכתה בפרס בחירת הקהל של Broadway.com עבור שחקנית ראשית אהובה במחזמר.
ב-13 באוגוסט 2023, נובלזאדה עזבה את ההפקה והוחלפה על ידי סוליה פייפר.
בשנת 2019, נובלזאדה ביצעה את הופעת הבכורה שלה בסרט באורך מלא – "ורד צהוב" של דיאן פרגס בתפקיד הדמות הראשית, רוז גרסיה.
היא כיכבה לצד ליאה סלונגה – אשר גילמה במקור את קים במחזמר "מיס סייגון".
הסרט הופץ על ידי סרטי סוני Stage 6 ב-9 באוקטובר 2020. בשנת 2022, נובלזאדה שיחקה בסרט "מי בא לחג?" בהשתתפות צוות שחקנים ממוצא פיליפיני.
ביולי 2023 הוכרז שנובלזאדה תגלם את דייזי ביוקנן בעיבוד המוזיקלי ל"גטסבי הגדול" מאת פרנסיס סקוט פיצג'רלד.
המחזמר מכיל מילים ולחן מאת ג'ייסון האולנד ונתן טייסן ותסריט מאת קייט קריגן.
ב-12 באוקטובר 2023, המחזמר הועלה בבכורה עולמית בתיאטרון פייפר מיל, ניו ג'רזי ורץ עד ה-12 בדצמבר באותה שנה.
לאחר מכן, ההפקה החלה בהצגות מקדימות בברודוויי ב-29 במרץ 2024, ונפתחה רשמית ב-25 באפריל באותה שנה, בתיאטרון ברודוויי.
נובלזאדה שיתפה בראיונות עימה לגבי המאבקים האישיים שלה עם חרדה, בולימיה והפרעת גוף דיסמורפית.
בנובמבר 2017 נובלזאדה הודיעה כי נישאה לשחקן האנגלי ליאו רוברטס.
שנהשםתפקידמיקוםהערותהערות שוליים2014-2016מיס סייגוןקיםתיאטרון הנסיך אדוארדהפקת וסט אנד מחודשת2016עלובי החייםאפוניןתיאטרון סונדהייםהפקת וסט אנד2017-2018מיס סייגוןקיםתיאטרון ברודווייהפקת ברודוויי מחודשת2018-2019האדסטאוןאורידיקההתיאטרון המלכותי הלאומיהפקת לונדון מקורית2019-2023תיאטרון וולטר קרהפקת ברודוויי מקורית2023גטסבי הגדולדייזי ביוקנןתיאטרון פייפר מילהפקת בכורה עולמית2024-הווהתיאטרון ברודווייהפקת ברודוויי מקורית
שנהשםתפקידהערותהערות שוליים2016מיס סייגון: 25 שנים למחזמרקיםהסרטה של הופעה בימתית2019ורד צהוברוז גרסיההופעת בכורה בסרט באורך מלא2022צ'אמפג'נבייבסרט קצרמזלסאםדיבובמי בא לחג?רות—
שנהשםתפקידהערותהערות שוליים2021חוק וסדר: מדור מיוחדזואי קררהפרק: "Turn Me on Take Me Private"
שנהפרויקטהערותהערות שוליים2014מיס סייגוןאלבום הקלטות של צוות השחקנים בהפקה המחודשת, וסט אנד2019האדסטאוןאלבום הקלטות של צוות השחקנים מקורי
איוואן שְׁרַנְץ (בסלובקית: Ivan Schranz; נולד ב-13 בספטמבר 1993) הוא כדורגלן סלובקי המשחק כחלוץ או כקיצוני בסלביה פראג מהליגה הצ'כית ובנבחרת סלובקיה.
במדי הנבחרת כבש את 2 שערי הפתיחה של סלובקיה ביורו 2024, נגד בלגיה ואוקראינה, ונבחר לשחקן המצטיין.
כמו כן כבש גם את שער היתרון של סלובקיה נגד נבחרת אנגליה בשמינית הגמר לפני הדחתה באותו המשחק, ונמנה בין גדולי הכובשים בטורניר.
שראנץ הצטרף לספרטק טרנבה בינואר 2012. הוא ערך את הבכורה שלו בליגה נגד באנסקה ביסטריצה ב-5 במאי, הוא שיחק במדיה ב-125 משחקים וכבש 25 שערים בסך הכל.
שראנץ ערך גם את הבכורה שלו במפעלים האירופיים וכבש צמד במשחק מוקדמות הליגה האירופית נגד סנט ג'ונסטון מהפרמיירשיפ הסקוטית.
בקיץ 2017 הצטרף שראנץ לדוקלה פראג הצ'כית.
הוא שיחק בקפריסין עבור א.א.ל.
לימסול באביב 2019 לפני שחזר לליגה הראשונה בצ'כיה וחתם על חוזה לשנה אחת עם צ'סקה בודייוביצה.
בעקבות משחקים טובים במדי הקבוצה, חתם שראנץ על חוזה לשלוש שנים עם פ.ק.
יבלונץ ביולי 2020. הוא המשיך את היכולת הטובה שלו מהעונה הקודמת וכבש 13 שערים ב-28 משחקי ליגה עבורם.
ב-31 במאי 2021, הצטרף שראנץ לסלביה פראג בחוזה ארוך טווח לקראת עונת 2021-22. באותה שנה ב-30 ביולי, כבר במשחקו השני במדי סלביה, שראנץ כיכב וכבש שלושער בניצחון ליגה על טפליצה .
ב-4 בספטמבר 2020, ערך שראנץ את הבכורה שלו במדי נבחרת סלובקיה הבוגרת בהפסד 1–3 מול צ'כיה במסגרת ליגת האומות 2020–21, במשחק זה גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
במאי 2021, זומן שראנץ לסגל הסופי של סלובקיה ליורו 2020 שנדחה, אך לא שותף באף משחק.