tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההגנה וכן תנועות האצ"ל והלח"י נשאו בעול הביטחון השוטף.
השכונה הייתה ידועה בפעילות ואחרי כל אירוע של פיצוץ בסביבה, הבריטים היו מגיעים לביצוע חיפושים בשכונה.
אספקת מים שוטפת הייתה דאגה תמידית לתושבים אשר שאבו מים מבורות השכונה.
כשלא ירד מספיק גשם היה מחסור במים והבריטים היו מגיעים לשכונה פעם בשבוע לאספקת המים.
סיפור פרוכת נפוליאון תחילת סיפורה של הפרוכת או בשמו השני מעילו של נפוליאון, קשורה לסיפור נסיגתו של הצבא הצרפתי מרוסיה לאחר שניסה לכובשה והובס בידי הגנרלים הרוסיים.
האגדה מספרת כי בשנת 1812 בחורף בדרכו מערבה מרוסיה, באזור העיר הגדולה סמולנסק, צפה נפוליאון בדרכו באדם המתפלל בקרחת יער, היה זה הרב יוסף יונה לוריא אשר התפלל בקרחת יער שהייתה בבעלות המשפחה.
על פי האגדה הופיע אותו רוכב על סוס מבין העצים ושאל האם המתפלל יהודי, לאחר שהזדהה כנפוליאון, הוא ביקש את הדרכתו לכוון דרך הנסיגה.
יוסף לוריא ביקש ממנו להמתין ללילה ולאחר ששהו בהמתינם לרדת החשכה, הוליכו יוסף מבעד לשבילי היער והראה לו את דרכו.
בטרם נפרדו דרכיהם, השיל נפוליאון את גלימתו, אשר הייתה מתחת לגלימה צבאית אחרת פשוטה, ונתנה כתשורה ליוסף לוריא במתנה.
כיוון שיוסף לוריא פחד שיתגלה כי עזר לנפוליאון בבריחתו ואף קיבל ממנו את גלימתו, החליט להסתירה בביתו.
מכיוון שהגלימה הייתה מבד משובח והייתה רקומה בחוטי זהב וכפתורי זהב, הוחלט כי הגלימה תשנה את ייעודה ותהפוך כחומר גלם לפרוכת לארון הקודש.
בתחתית הפרוכת הרקומה זהב התווספו ברקמה שמותיהם של יוסף לוריא ורעייתו.
כאשר זאב לוריא, בנו של יוסף, עלה לארץ בשנת 1858 ביחד עם משפחתו ובנו נתנאל לוריא, הם התגוררו תחילה בבית בין חומות העיר העתיקה ובין חפציו שהביא בדרכו לארץ ישראל הביא זאב גם את פרוכת נפוליאון.
לאחר מכן הועברה הפרוכת לביתם בימין משה.
נתנאל בנו של זאב, אשר עבר להתגורר בימין משה, היה נוהג להביא את הפרוכת המפורסמת לבית הכנסת בימי חג על מנת להחליף את הפרוכת הרגילה.
בשנת 1912 נפטר נתנאל לוריא ובנו ישעיהו לוריא ירש את הפרוכת אשר הגיעה לידי המוזיאון לאתנוגרפיה ופולקלור בחיפה.
החיים בשכונה במלחמת השחרור ואחריה
אנשי שכונת משכנות שאננים ואנשי שכונת ימין משה סבלו לאורך השנים מהתנכלות של תושבים ערביים, משוד, מביזה וממאורעות וירי צלפים מחומות העיר העתיקה.
בתהליך הקמת המדינה בעת הקרבות בירושלים בשנת 1948,היוותה השכונה חיץ הגנתי בין חומות העיר העתיקה לבין השכונות החדשות שמחוץ לחומה, כיוון שבתי שכונת ימין משה היו במדרון אל מול החומות ובנוסף השכונה הייתה מוקפת בשכונות ערביות.
מצב טופוגרפי נחות זה הביא את ראשי ההגנה והמחתרות עוד בשנת 1947 לשלוח כיתת מגן לשכונה שחלקם היו תלמידי בתי ספר,
סיפור הקרב על ההתקפה הגדולה ב-10 בפברואר 1948(במאמרו של רמי יזרעאל) - כוחות הפורעים קיבלו סיוע של פלוגה סורית.
סמוך לשעת הצהריים החלה התקפה של 150–200 ערבים ושכירי חרב שהחלו לנוע מכוון שער יפו לימין משה.
כיתת החי"ש נקראה לעמדות הקבועות בצפון השכונה.
הירי אל השכונה היה מכוונים שונים כולל מגג מלון המלך דוד.
הערבים השתלטו על כנסיית סנט ג'ורג' ששלט על השכונה מלמעלה ומשם פתחו בירי ובהטלת רימונים אל בתי השכונה.
דוד עוזיאל ראה לפתע רימון שנזרק מלמעלה, בקור רוח זרק את הרימון חזרה למעלה ופגע ברבים מהכוח הערבי התוקף.
בשעה 16:00 הגיעו הבריטים ופקדו על הפסקת אש.
אל מול חומות העיר העתיקה באזור העמדה בה פעל במשכנות שאננים וכן על קיר בית הכנסת.
ניצבות טבלות זיכרון לזכרו של הלוחם אברהם קירשנבאום צעיר בן 22 בן למשפחה אשכנזית חרדית שהיה אחד ממפקדי ההגנה והאצל בשכונת ימין משה בימי הקרבות בפברואר 1948. שמו במחתרת היה תמיר.
אברהם היה מקלען ובעזרת מקלע הברן שקיבל עשה מעשי אומץ רבים, ועל אף שהיה חשוף על אחד הגגות, ירה במקלע על המון ערבי מוסת, הירי האוטומטי משך את תשומת ליבם של הבריטים מגג מלון המלך דוד הם פגעו בו והוא נפצע.
מאוחר יותר בעת הפינוי נפצע שוב ונהרג.
ספור גבורה זה מושרש בתולדות השכונה.
בהתקפה נוספת גרמו הפורעים לאבדות רבות בקרב התושבים, ובעקבות המצב נטשו רוב המשפחות את השכונה אשר הפכה בהמשך לעמדה צבאית.
כוחות ההגנה התמקמו בעמדות, חפרו תעלות בסימטאות ובונקרים ליד יסודות הבתים, וכך הגנו על השכונה עד לסוף אפריל 1948.
באוגוסט 1947 הוקפה שכונת ימין משה בידי כוחות גדולים של חיילי בריטניה, בשכונה נערך חיפוש מבית לבית בחיפוש נשברו קירות, נעקרו מרצפות נהרסו חדרים ונהפכו בתים על פניהם, במקביל הוקמה מכלאה לכל גברי השכונה, והחלה חקירתם לקשר לסליקים ולחברותם בארגוני המחתרת.
במהלך החיפוש בבית הספר ברחוב במבנה בן שתי הקומות, נתגלה סליק בקיר בית השימוש של הילדים, במחבוא מאחורי דלת הסליק נתגלו מספר ארגזי נשק של ההגנה.
הארגזים הכילו רובים, תת-מקלעים, אקדחים, רימונים, כדורים, וחומרי נפץ שונים.
סליקים אחרים כולל הסליק בארון הקודש בבית הכנסת הספרדי לא נתגלו, בשאר הסליקים הייתה אפילו מרגמה 52 מ"מ ומקלעי ברן בריטיים.
אגדה הסליק המשפחתי של משפחת לרמן – קירשנבוים
פינוי השכונה והמחאה החברתית לאחר 1967
בתקופת מלחמת השחרור נטשו תושבים רבים את בתיהם.
לאחר מלחמת השחרור פלשו עולים שהגיעו לארץ, לבתים הנטושים.
לאחר מלחמת ששת הימים בתקופתו של טדי קולק, פונו התושבים שפלשו והדירות נמכרו לבעלים חדשים וחלק מהכסף הוחזר לבעלים המקוריים של הדירות.
תושביה המקוריים של השכונה אשר נשאו בעול הביטחון בשכונה במשך שנים רבות, פונו מבתיהם לפי תוכנית זו.
הפינוי גרם למחאה חברתית אך ללא הצלחה.
שכונת ימין משה ובית הכנסת כיום
לאחר פינויים של תושביה המקוריים, שינתה ימין משה את פניה לבלי הכר.
בכל שטח השכונה נבנו בתים מפוארים בהם התגוררו דיירים חדשים רובם אנשי אקדמיה אמנים, סופרים, ציירים ואנשים אמידים.
השכונה הפכה לשכונת מגורים יוקרתית, עם בתים המאוכלסים באופן חלקי ברוב ימות השנה.
כיום בית הכנסת פעיל ביותר.
הקהילה מאוחדת ויש לה פעילויות רבות בבית הכנסת החל בתפילות יום יום, בשיעורים רבים ובשמחות בר מצווה נישואין ובריתות.
לבית הכנסת יש רב המשרת את הקהילה בחיי היום יום.
בית הכנסת עבר שיפוץ יסודי בתחילת שנות ה-80, תוך הקפדה להחזיר לו את המראה המקורי של בית הכנסת.
כיום נמצא בית הכנסת בקומה השנייה, כולל עזרת הנשים.
קומת הקרקע אשר הייתה בעבר בית הכנסת של החסידים משמשת כגן ילדים.
מצפון לבית הכנסת היה בור מים גדול עם תקרת מקומרת.
בור זה שופץ וצורף לבית הכנסת כבית מדרש וחדר אירועים.
בית הכנסת הגדול של גאלאץ הוקם ב-1780, ברחוב שנקרא אז "גשר האבן" (Podul de Piatră) משום קיום של גשר אבן, שחיבר בין שני צדדי הרחוב.
בית הכנסת היה מורכב משני חדרים ופרוזדור ארוך ובתוכו שכנה גם הנהגת הקהילה של יהדות גאלאץ.
בבית כנסת זה התפללו ראשי הקהילה.
כעבור זמן מה הותקן בחצר גם מקווה, שניזון ממים ישירות מהמעין.
מאחורי בית הכנסת הייתה תהום, שהובילה עד הדנובה.
מעל למקווה היה מרחץ אדים.
הכניסה למקווה הייתה ב-50 מדרגות, ששופצו ב-1813 למדרגות שיש.
המבנה של המקווה דמה מאוד למקווה מפורסם של המבורג, שעל פיו נבנה.
ב-1829 הוגשה תביעת בעלות על המקום, אולם במשפט, שהתנהל לאחר מכן, זכו מתפללי בית הכנסת.
בימי חג המולד של 1846 היו פרעות נגד יהודי גאלאץ וגם בית הכנסת הגדול סבל, חלונותיו נופצו, ספרי התורה חוללו ונשרפו.
ב-1850 קהילת בית הכנסת החליטה להרחיבו והוא נבנה מחדש.
בהזדמנות זו נחסם המקווה ומאליו נבנה האולם המשמש לטקסי ברית מילה.
בתחילת פסח ה'תרי"ט (1859) העלילו על יהודי גאלאץ עלילת דם, שבה כביכול ניסו להפיק דם מילד נוצרי יווני.
בתגובה לכך היו פרעות פסח 1859 בגאלאץ, שבמהלכם ניזוק קשה בית הכנסת הגדול, ספרי התורה חוללו והמתפללים הוכו קשות.
לאחר מכן בית הכנסת הגדול יצא לזמן מה מכלל שימוש ומתפלליו החלו להתפלל בבתים פרטיים.
מנהיגי הקהילה עברו לתפילה בבית כנסת מאולתר בבית מלון צוקר.
כעבור כמה שנים חלק מהם העלו את הרעיון של הקמת בית כנסת מודרני, מסוג היכל, רעיון שהתגשם כעבור שנים בהקמת ההיכל הכוראלי של גאלאץ.
בית הכנסת תוקן וחזר לפעילות, אך כעבור שנים לא רבות, באוקטובר 1867 שוב פגעו פורעים בבית הכנסת הגדול והוא נזקק לשיפוצים.
בית הכנסת הגדול סבל מההפצצות הכבדות על גאלאץ במהלך מלחמת העולם השנייה ונהרס לגמרי.
בית כנסת דניאל (בפרסית: کنیسه دانیال) המכונה גם בית הכנסת פולני (בפרסית: کنیسه لهستانیها) הוא בית הכנסת האשכנזי היחיד באיראן.
הוא ממוקם ברחוב טיר 30 (שנודע בעבר כרחוב Ghavam Al Saltaneh), בטהראן.
בית הכנסת שימש בעיקר פליטים יהודים פולניים, שהגיעו לעיר בזמן מלחמת העולם השנייה.
בתחילת הגעת המהגרים הפולנים הם התפללו בבית הכנסת חיים, אך עם הגידול במספר הפליטים היהודים מפולין ב-1940, החליטו המהגרים לבנות בית כנסת בנוסח אשכנזי.
בהסכמת מנהיגי הקהילה, הוקצה להם השטח המערבי של בית הכנסת חיים.
כשבית הכנסת דניאל נפתח לראשונה הוא הכיל שישים מקומות לגברים, ועוד 25 מקומות לנשים בחדר שהיה ממוקם בצידו השמאלי.
שלושה ספרי תורה בנוסח אשכנז הובאו אליו מפולין ובהם קראו בבית הכנסת.
לאחר המהפכה האיראנית עזבו רוב מתפללי בית הכנסת את איראן, ומאז הוא משמש בעיקר את יהודי איראן.
בית הכנסת דרבנט, ידוע גם בשם קל נומז (Kele-Numaz, רוסית: Дербентская синагога "Келе-Нумаз") הוא בית הכנסת היחיד שקיים כיום בעיר דרבנט שבדאגסטן.
במאה ה-19, החלק העליון והעתיק ביותר של העיר (שנמצא קרוב יותר למצודת נארין-קאלה), היה מיושב בעיקר על ידי מוסלמים, החלק המרכזי והשטוח על ידי יהודי ההרים, והחלק התחתון ליד הים, על ידי ארמנים ורוסים .
בית הכנסת קל-נומאז נפתח בשנת 1914 ונמצא בפיקוח פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה (FJCR).
בראשית העידן הסובייטי היו בעיר 11 בתי כנסת כולל הקל-נומז.
בפברואר 1904 עתרה קהילת יהודי ההר לרשויות העיר בבקשה להקצות קרקע לבניית בית כנסת חדש.
בעתירה נכתב כי בתקופה בה הייתה בנו היהודים בית כנסת ברחוב קומנדנצקאיה 2 (בית הכנסת מדרש אליהו), אך מספר המתפללים גדל מעבר ליכולת ההכלה של בית הכנסת.
בעקבות העתירה הקצו שלטונות העיר 300 מ"ר לבניית בית תפילה בפינת רחוב גוליצין (כיום רחוב בויינאקסק) ונתיב קולודזני (כיום נתיב צ'פאייב).
בני הקהילה רצו לשחזר את בניין בית הכנסת כפי שהיה בשנת 1914, ונדרשו לשם כך להוכיח בעלות על המבנה.
את המסמך המעיד על הקצאת הקרקע לבניין בית הכנסת הם מצאו לאחר שיטוטים בארכיון העיר, ובעקבות כך פורק בית הכנסת בשנת 2009, ונבנה מחדש מהאבנים הישנות באמצעות חומרים חדשים.
המבנה המחודש נקרא "המרכז הקהילתי היהודי".
מעל הכניסה הראשית של המרכז הקהילתי היהודי ישנו שלט בעברית "ועשו לי מקדש ושכנתי בתוכם".
השטח הכולל של המרכז הקהילתי היהודי הוא 2500 מ"ר.
במקום פועל מקווה, גן ילדים עירוני ומוזיאון יהודי ההרים.
ב-22 במרץ 2010 השתתפו נשיא דאגסטן מגומדסלאם מגומדוב והרב בערל לזר בטקס פתיחת בית הכנסת המחודש.
ב-23 ביוני 2024 שרפו מחבלים את בית הכנסת היהודי בדרבנט, שנחרב לחלוטין.
בית הכנסת הגדול (בפרסית: کنیسه بزرگ) באספהאן הוא בית כנסת באיראן שנבנה בסביבות 1900 בתקופת השושלת הקאג'ארית.
בית הכנסת ממוקם ברובע ג'ובארה והוא אחד מאתרי המורשת הלאומית של איראן .
בית הכנסת הגדול של אספהאן נמצא במתחם בניינים יחד עם בתי הכנסת "ג'מאעתי" ו"מולא רבי".
הארכיטקטורה שלו משתלבת עם המבנים בסביבתו, וכמוהם הוא עשוי מלבנים.
כמו שאר בתי הכנסת בעיר, אין בו סמלי יהדות הנראים מבחוץ.
לכל שלושת בתי הכנסת המשולבים במתחם קיימת כניסה משותפת.
בית הכנסת מכונה "בית הכנסת הגדול" מפני שהוא מעט גדול יותר מבתי הכנסת האחרים בג'ובארה.
בשנת 2017 בית הכנסת שופץ.
בית הכנסת האשכנזי בבאקו או בית הכנסת של יהודי אשכנז בבאקו הוא בית כנסת, הממוקם בכתובת דילארה אלייבה 171, בבאקו, אזרבייג'ן.
בית הכנסת נותן מענה ליהודי יהדות גאורגיה ויהדות אשכנז.
בית הכנסת שוכן במיקומו הנוכחי משנת 1946. אז הוקצה לבית הכנסת בניין ששימש בעבר כמחסן לצורכי הגנה אזרחית, בפינת הרחובות קורגנוב (כיום נקרא רחוב ראסול רז'ה) ופרבומייסקאיה (כיום דילארה אליבה).
המבנה המקורי שופץ ואובזר מחדש כך שיתאים לצרכים של הקהילה המקומית ושל קהילה גדולה של יהודים גאורגיים מאזרבייג'ן.
במקום נבנו שני אולמות תפילה: אולם גדול ליהודי אשכנז ואולם קטן ליהודי גאורגיה.
אמצעים לשימוש במקום נאספו על ידי תורמים מקרב קהילת יהודי אזרבייג'ן.
בשנת 2002 הוחלט על הקמת מבנה חדש לבית הכנסת.
בית הכנסת החדש נחנך ב-9 במרץ 2003.
החל משנת 2002 הרב שניאור סגל, מי שהיה מנהיג איחוד הרבנים במדינות האסלאם הוא הרב הראשי של בית הכנסת והעדה האשכנזית.
בית הכנסת האורתודוקסי רייקה (בקרואטית: Rijeka Orthodox Synagogue) הוא בית כנסת אורתודוקסי, הממוקם ברחוב איוואן פיליפוביץ' 9, ברייקה שבקרואטיה.
בית הכנסת נבנה בסגנון רציונליסטי בשנת 1928 (בתקופה שרייקה הייתה חלק מאיטליה).
זהו אחד מבתי הכנסת הבודדים בשטח קרואטיה ששרדו את החורבן בתקופה הנאצית.
בניית בית הכנסת האורתודוקסי ברייקה הושלמה בשנת 1931, כדי לשמש לתפילה עבור הקהילה האורתודוקסית, שהיו מיעוט ברייקה, לעומת הקהילה הניאולוגית, שהתפללו בבית הכנסת הגדול ברייקה.
את האדריכלות לפרויקט עשו האדריכלים ג'וזו אנגיאל ופייטרו פברו.
והוא מבתי כנסת היחידים בסגנון מודרני שנבנה באיטליה בתקופה הפשיסטית.
לבית הכנסת חזית פינתית הבנויה בחלקה מלבנים אדומות, וחלקה מאבן לבנה, ובה שתי דלתות שאחת מהן מובילה למדרגות לעזרת הנשים.
ושני חלונות קטנים עם משקוף שאמצעו מחודד המדמה את קצהו של סמל המגן דוד.
בכניסה קיים אולם מבואה קטן, וממנו נכנסים אל היכל בית הכנסת.
במרפסת שמעליו, נמצאת עזרת הנשים.
ארון הקודש בנוי משיש קרארה איטלקי, שנתרם בשנת 1934 מיהודי טריאסטה.
מעל חלונות בית הכנסת נמצאים סמלי מגן דוד יצוקים מבטון.
בית הכנסת האורתודוקסי ברייקה הוא אחד מבתי הכנסת הבודדים בשטח קרואטיה ששרדו את חורבן השואה, יחד עם בית הכנסת בספליט ובית הכנסת בדוברובניק, ועדיין משמשים כבתי כנסת.
הבניין שימש בתקופת מלחמת העולם השנייה כמחסן תחמושת של הכובשים הנאצים, ולכן לא נהרס.
לעומת בית הכנסת הגדול ברייקה, שנהרס ב-25 בינואר 1944.
לאחר המלחמה הספיק בית הכנסת הקטן שנותר בעיר, לשמש את שורדי המלחמה המעטים שנותרו מתוך כ-2,000 מתפללים שחיו במקום לפני השואה.
ב-5 בדצמבר 1956 מבנה בית הכנסת הולאם על ידי הממשל הקומוניסטי.
בשנת 1996 המבנה הוכרז כמבנה לשימור, כמומנט היסטורי ותרבותי של העיר.
ובשנים 2005–2008 המבנה שופץ במימון של עיריית רייקה ונערכו בו עבודות שיקום נרחבות, ונוספה בו מחיצת זכוכית עבה בשולי עזרת הנשים, כדי שהמקום יוכל לשמש לאירועים חברתיים ותרבותיים שונים בלי להפריע לתפילה באולם בית הכנסת.
בשנת 2008 נפתח מחדש לאחר השיפוץ.
בטקס הפתיחה השתתפו גם יהודים מהקהילה בטריאסטה.
יו"ר הקהילה היהודית של רייקה, ולאדו קון, אמר בפתיחת בית הכנסת .
קהילת רייקה (שמונה בשנת 2008 פחות מ-100 חברים, לעומת יותר מ-2,000 לפני השואה) מקיימת תפילות בבית הכנסת בראש השנה, יום כיפור ובחגים.
סמוך לפתח לבית הכנסת, תחת אכסדרת הכניסה, הוצב לוח זיכרון ליהודי העיר שנרצחו בשואה.
בית הכנסת האשכנזי בקוגון (באוזבקית: Kogon; ברוסית: Каган) היה בית כנסת הממוקם במרכז העיר הישנה של קוגון, אוזבקיסטן.
באוקטובר 2019 נרשם המבנה כבית כנסת אשכנזי במרשם הלאומי של מבנים מוגנים באוזבקיסטן.
העיר קוגון , או "קגאן" בשמה ברוסית, נקראה עד 1937 "בוכרה החדשה".
העיר נוסדה בשנת 1888 כתחנה ברכבת הטרנס-כספית, שנסללה על ידי האימפריה הרוסית במטרה לחזק את שליטתה במרכז אסיה.
תחנת הרכבת התפתחה ליישוב קטן של עובדי רכבת ולאחר מכן למרכז מסחר רוסי.
כנסייה אורתודוקסית רוסית נבנתה בעיר בשנת 1892, ובשנים 1898–1895 האמיר של בוכרה בנה בסמוך לתחנת הרכבת ארמון, לקראת ביקורו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה, אשר לבסוף לא התקיים.
בשל מיקומה הייחודי – יישוב רוסי בשטח אמירות בוכרה החצי-עצמאית – משכה העיר אוכלוסייה יהודית משמעותית מרחבי האימפריה.
חוקי תחום המושב שהגבילו יהודים, כמו גם החקיקה האנטי-יהודית של אמירות בוכרה, לא היו תקפים שם.
על פי מפקד האוכלוסין של האימפריה הרוסית משנת 1897, מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר כ-700 נפשות, רובם גברים, שהיו כ-7% מתושבי העיר.
עד 1926, הוכפל מספר היהודים והם היוו כ-10% מהאוכלוסייה.
בית הכנסת נבנה כנראה בשנות ה-90 של המאה ה-19, ופעל עד לסגירתו על ידי השלטונות הסובייטיים בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. בתקופה הסובייטית, שימש המבנה כטחנת קמח, ומאז התפרקות ברית המועצות ננטש.
בית הכנסת ממוקם בין תחנת הרכבת לבניין הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
מבנה בית הכנסת בנוי מלְּבֵנִים, בגובה שתי קומות, בדומה לגובה של הכנסייה.
מידותיו הן 12 מטרים על 15 מטרים.
החזית הראשית היא בת שלושה חלקים, כשהחלק המרכזי עם הכניסה הראשית בולט מעט.
חלקו העליון, המשולש, מעוטר בשני גומחות שטוחות עם חצי עמוד ביניהן, כרמז ללוחות הברית.
המבנה כולל אולם תפילה בגובה שתי קומות, מבואה עם חדרי עזר בקומת הקרקע ועזרת נשים מעליהם.
תקרת אולם התפילה נתמכת על ידי ארבעה עמודים; לא ידוע אם הם מקוריים או נוספו בתקופת השלטון הסובייטי.
עזרת הנשים מחוברת לאולם דרך קשתות, בראשן קטעי קשת עם מעקה מתכת.
הכניסה לעזרת הנשים הייתה ככל הנראה באמצעות מדרגות עץ חיצוניות שכבר אינן קיימות.
כיוון התפילה בבית כנסת זה היה לכיוון צפון-מערב.
על אף שבית הכנסת הוכרז כאתר מוגן, מצבו הנוכחי מחייב שיקום.
ישנם אזכורים לקיומו של בית כנסת בבוכרה החדשה מהשנים 1907, 1912 ו-1917. בנוסף, החוקר הבוכרי רחמטילו שריפוב, דיווח כי תושב מקומי ותיק אישר בפניו שבעבר המבנה שימש כבית כנסת.
הוא אף הפך לחלק ממסלול תיירותי שהוצע על ידי המרכז הלאומי ליחסי ציבור של אוזבקיסטן.
בית הכנסת הגבוה, (בצ'כית Vysoká Synagogue (Vysoká פירושו גבוה), בגרמנית "die Hohesynagoge", ביידיש "די הוֹיכֶע שׁוּל"), הוא בית הכנסת הממוקם ברחוב צ'רבנה (Červená ulice - רחוב האדום), בפראג, צ'כיה.
בית הכנסת שימש כבית כנסת משנת 1568 ועד מלחמת העולם השנייה, ולאחר המלחמה הפך לזמן מה לחלק מהמוזיאון היהודי של פראג.
לאחר ששוקם בשנות ה-90 על ידי הקהילה היהודית של פראג, הוא שב לשמש כבית כנסת.
הוא משמש מדי יום לתפילות של חברי הקהילה היהודית האורתודוקסית של פראג.
בית הכנסת הוכרז כאתר תרבותי של הרפובליקה הצ'כית בשנת 1992.
בית הכנסת הגבוה נבנה בסגנון הרנסאנס הגבוה, במימון מרדכי מייזל (הוא הקים גם בית הכנסת מייזל), והושלם בשנת 1568. מייזל היה ראש עיריית העיר היהודית של פראג ובית הכנסת הפרטי שכן בסמוך לבניין העירייה היהודי.
בניין בית הכנסת שימש כמקום מפגש של בית הדין הרבני והמועצה היהודית.
הוא נקרא בית הכנסת הגבוה בשל מיקומו בקומה הראשונה של בניין העירייה; הגישה אליו הייתה זמינה רק דרך בניין העירייה.
בניין בית הכנסת תוכנן על ידי פנקראטיוס רודר, איטלקי, וסביר להניח שהוא עוצב על פי בית הכנסת הגבוה בקרקוב, שנבנה בשנת 1556 בפולין, וכנראה על פי מבנים בוונציה.
במרכז הבניין הייתה הבימה, מוקפת מושבים.
מייזל תרם ספרי תורה וכלי כסף לבית הכנסת.
תקרת הטיח הייתה קמרון גותי מצולע.
בית הכנסת נהרס חלקית בשריפה הגדולה של 1689; ושוחזר לאחר מכן בשנת 1691.
בשנת 1883 בית הכנסת נבנה מחדש על ידי ג'יי.אם.
במהלך הבניה, החזית הפושטה שונתה למראה מודרני יותר בסגנון התחייה הגותית.
קמרונות הלונט הפנימיים עם עבודות טיח דקורטיביות נותרו בסגנון הרנסאנס המקורי שלהם.
בשנת 1907 נסגרה הכניסה המזרחית, וכניסה חדשה נבנתה הפונה לרחוב צ'רבנה (הרחוב האדום).
הקהילה התפללה בבית הכנסת עד סתיו 1941, ולאחר מכן, בית הכנסת שימש כמחסן במהלך הכיבוש הגרמני.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקהילה היהודית שיפצה את בית הכנסת, ומ-1950 עד 1992 שימש הבניין כמקום מושבו של המוזיאון היהודי הלאומי.
תערוכות של חפצים (פרוכות ומעילים) של בית הכנסת הוצגו עד 1982. בשנים 1994 - 1996 עבר בית הכנסת תהליך השחזור ומאז 1997 הוא משמש שוב לתפילה של הקהילה היהודית של פראג לאחר הפסקה של כמעט חמישים שנה.
בית הכנסת ובית העירייה היהודי משמשים יחד כמקום למדרשה.
בית הכנסת האשכנזי בבאניה לוקה (בבוסנית: Aškenaska sinagoga u Banja Luki) היה בית כנסת שפעל בעיר באניה לוקה בצפון בוסניה והרצגובינה בין השנים 1902–1941. ב-1941 לאחר הפלישה ליוגוסלביה וכינון מדינת קרואטיה העצמאית, חולל בית הכנסת ונבזז.
המבנה שרד את השואה, ולאחריה הולאם על ידי שלטונות יוגוסלביה.
ב-1969 חרב המבנה לחלוטין ברעידת אדמה שפקדה את העיר , ולא שוקם.
ב-1885 התגוררו בעיר 226 יהודים, ב-1900 מנתה הקהילה 336 נפשות, ובפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בבאניה לוקה 383 יהודים.
בבאניה לוקה הוקמו שני בתי כנסת, האחד ספרדי שכונה "קהל גדול", והשני אשכנזי שכונה "קהל קטן".
בית הכנסת נבנה בסגנון אדריכלי נאו מורי, עם שני צריחים ובראש כל צריח הוקמה כיפת "בצל" ובראש כל כיפה הותקן מגן דוד.
המבנה נחנך לקראת חגי תשרי של 1902, ושכן ב"רחוב היהודים" על הטיילת העירונית של באניה לוקה.
בראשית המאה ה-20 כיהן משה פרנקפורטר כרב הראשי האשכנזי של העיר ותחתיו נחנך בית הכנסת.
בתקופת בין המלחמות חל קיטון במספר בני הקהילה, ולקהילה לא היה רב אשכנזי במינוי קבע.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה ליוגוסלביה והקמת מדינת קרואטיה העצמאית חיללו ובזזו אנשי האוסטאשה את המבנה.
לאחר השואה לא חודשה הקהילה והמבנה הולאם על ידי השלטונות.
במקום בו עמד בית הכנסת הוקם מבנה חדש ובו שוכנים נכון ל-2025 המשרדים הראשיים הצלב האדום ברפובליקת סרפסקה.
בית הכנסת האשכנזי בזמון (בסרבית: Земунска Ашкенази синагога) הוא בית כנסת אשכנזי שפעל בעיר זמון אשר במחוז בלגרד שבסרביה בין השנים 1863–1941. מבנה בית הכנסת שרד את השואה ונכון ל-2025 שימש כמרכז מבקרים וכמסעדה.
במחצית הראשונה של המאה ה-18, התיר קרל ה-6, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ליהודים ממוראביה להתיישב בזמון.
בהמשך, הגיעו לעיר פליטים יהודים מבלגרד בשל הקרבות בין האוסטרים לעות'מאנים.
ב-1746 הכירו השלטונות ההבסבורגים רשמית בקהילה היהודית הקטנה שהתגוררה בזמון ובניה חויבו בתשלום מס שני של 100 פורינט אוסטרי למשפחה.
תיעוד מפנקסי הקהילה קיים מ-1782.
לקראת סוף המאה ה-18 הגיעו מהגרים נוספים מבוהמיה והקהילה התגוררה בעיר התחתית של זמון ברחוב אשר בחלוף הזמן כונה "רחוב היהודים".
לקהילה הוקצתה חלקה בבית העלמין הישן וב-1802 חלקה בסמוך לבית העלמין הקתולי "החדש".
המצבה הקדומה ביותר בבית העלמין הישן היא מ-1740. ב-1813 הוקם בזמון תלמוד תורה ונוסדה חברה קדישא.
במועד זה היו בעיר שתי קהילות אשכנזית גדולה וספרדית קטנה.
מ-1825 ועד 1874 כיהן כרב הראשי של יהודי העיר יהודה אלקלעי, ממבשרי הציונות.
סבו של בנימין זאב הרצל שמעון לייב, וסבתו רבקה התגוררו בעיר במחצית השנייה של המאה ה-19.
ב-1863 הוקם בית הכנסת האשכנזי המרכזי, וב-1871 בית הכנסת הספרדי.
בין 1909 ל-1927 כיהן ד"ר הינקו אורבך כרב הראשי האשכנזי ליהודי העיר.
ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה החלו רדיפות יהודים.
בסמוך לזמון הוקם מחנה הריכוז סיימישטה והוא מוכר בספרות המחקרית גם כ"מחנה זֶמְלִין" .
באביב 1942 בוצעה אקציה בעיר ובני הקהילה הובלו למחנה הריכוז טניה הסמוך לאוסייק.
במהלך יולי ואוגוסט 1942 גורשו יהודי זמון למחנות ההשמדה יאסנובאץ וסטארה גרדישקה.
מעריכים שכ-500 מיהודי זמון נרצחו בשואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה שבו שרידי הקהילה לזמון וחודשה הפעילות הקהילתית.
ב-1815 מתועד בית תפילה פעיל במקום בו הוקם בהמשך בית הכנסת.
בית הכנסת נבנה ב-1863 בסגנון אדריכלי נאו-רומנטי.
המבנה היה בן שתי קומות וכוסה בגג רעפים.
שורת רבנים כיהנו בתקופת פעילותו: שלמה הירש, ברוך ליפינקו, יעקב פרידנסברגר, הינקו אורבך שכיהן בין השנים 1909–1927. ב-1934 אוחדה זמון עם בלגרד והקהילה נסמכה על רבני הבירה היוגוסלבית, כאשר שליח הציבור המקומי היה גרשון קאצ'קה.
לאחר השואה ובהמשך העלייה ההמונית לישראל, פסק השימוש במבנה לצורכי תפילות.
ב-1962, הופקע בית הכנסת האשכנזי הממוקם ברחוב ע"ש יהודה חי אלקלעי מידי הקהילה על ידי הרשות המקומית ובמקום פעלו בית ספר ומסעדה.
ב-2016 הושב לחזקת הקהילה היהודית, ונכון ל-2025 שימש המבנה כמרכז מבקרים ומסעדה.
בית הכנסת האורתודוקסי של מאקו (בהונגרית: Makói ortodox zsinagóga) הוא בית כנסת יהודי אורתודוקסי שממוקם במאקו, במחוז צ'ונגראד-צ'נאד, הונגריה.
זהו בית הכנסת היחיד שנותר בעיר ובית הכנסת האורתודוקסי השני בגודלו בהונגריה.
בית הכנסת, בעל חלל יחיד, נבנה בשנת 1895 בסגנון נאו-רומנטי על ידי הקהילה האורתודוקסית, שהפכה לעצמאית בשנת 1872. הוא משתלב בהרמוניה עם בית המגורים הסמוך, המופיע במפת גיבה משנת 1824 כבית יהודי.
תחילה שימש המבנה כבית תפילה, חדר הסקה ודירת מטפל.
לאחר שיפוץ בית הכנסת האורתודוקסי, הוא הוסב לאולם תפילה חורפי מכיוון שהיה מחומם.
החזית שלו מדורגת, בעלת מבנה תלת-חלקי, והמבנה עצמו פונה לכיוון צפון-מערב–דרום-מזרח.
שורות קשתות, כרכובים ועיטורי שיניים מרובעים משמשים כאלמנטים מחלקים אופקיים.
מידותיו החיצוניות הן 9.3 × 20 מטרים.
לחזית יש שתי הרחבות: כניסה למקהלה וכניסה לחצר.
לפניו יש מבואת כניסה מקורה למחצה.
בחצר הפנימית ישנו גן זיכרון עם לוחות זיכרון לזכר הקדושים המעונים.
בפנים, על במת לבנים, ניצבת הבימה המוקפת בסורג מברזל מחושל.
ארון הקודש נמצא בקיר המזרחי של בית הכנסת.
ציור הקיר המפואר מציג את אריות יהודה האוחזים בכפותיהם את לוחות הברית.
על התקרה צוירו כוכבים מוזהבים כסמל לשמיים.
פנים המבנה הורחב מאוחר יותר עם מבואה כפולה.
בשנות ה-90 היה המבנה במצב רעוע ומסוכן.
בשנת 1999 התקבלה החלטה לשפצו.
שנה לאחר מכן, בתמיכת ממשלת הונגריה, הממשל המקומי של העיר מאקו והארגון MAZSIHISZ, וכן מתרומות הקהל, החל השיפוץ בעלות של 80 מיליון פורינט.
פרויקט שיפוץ מבנה בית הכנסת נגמר ב-10 במרץ 2002.
בית הכנסת הגדול (באוקראינית: Велика хоральна синагога) ,או בית הכנסת הכוראלי, הוא בית כנסת אורתודוקסי לשעבר, הממוקם ברחוב ירוסלב מודרי, בבילה צרקווה, מחוז קייב, אוקראינה.
בית הכנסת נבנה בתקופת אימפריה הרוסית בשנת 1860, והקהילה התפללה בנוסח אשכנז.
הבניין משמש כמכללה מאז שנות ה-50 של המאה ה-20. בשנת 2019 הוכרז כי בית הכנסת יוחזר לקהילה היהודית המקומית.
בית הכנסת הגדול (הידוע גם כבית הכנסת הכוראלי) נבנה בשנים 1854 עד 1860. בשנת 1905 שופץ בית הכנסת ונבנה ארון קודש חדש.
בתוך הבניין היו גם מספר חנויות קטנות, שהושכרו.
בשנות ה-20 או ה-30 של המאה ה-20, נסגר בית הכנסת על ידי השלטונות הסובייטיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה שוכנה מכללה בבניין.
לשם כך נבנו קירות נוספים בתוכו.
המבנה הוא כמעט ריבועי, עם מידות חיצוניות של 25.39 על 25.05 מטרים.
הגובה עד לכרכוב המסיים הוא 14.91 מטרים, ועד לגג הוא 17.5 מטרים.
למבנה שלושה מפלסים, כאשר שני המפלסים התחתונים מופרדים מהמפלס העליון על ידי כרכוב מעוצב.
החזית הקדמית מציגה שישה פילסטרים; הפילסטרים והכרכוב צבועים בלבן, בעוד שהקירות העיקריים צבועים בירוק.
תמונות ישנות מראות שבעבר הקומה השלישית, למרות היותה ריבועית גם כן, הייתה בעלת תוכנית קטנה בהרבה.
לכן, הקירות החיצוניים לא היו רציפים, אלא הייתה נסיגה בין הקומה השנייה לשלישית; שינוי זה התרחש בתקופה לא ידועה.
למרות השינויים, התוכנית המקורית של בית הכנסת נשמרה.
במה שהיה בתחילה אולם התפילה, ישנם ארבעה עמודים תומכים עגולים הממשיכים דרך כל קומה.
אולם התפילה לשעבר מוקף בחדרי בית כנסת ששימשו כעזרת נשים.
לא נותר דבר מארון הקודש.
בתי כנסת נוספים בבילה צרקווה
לפחות שלושה מבנים נוספים ששימשו בעבר כבתי כנסת נשתמרו בעיר.
מצבם אינו טוב כמו מצבו של בית הכנסת הגדול.
בית הכנסת הגדול (באוקראינית: Велика синагога) הוא בית כנסת יהודי אורתודוקסי לשעבר, הממוקם בברהובה, במחוז זקרפטיה שבאוקראינה.
בית הכנסת נבנה בסוף המאה ה-19 והקהילה התפללה בו בנוסח אשכנז.
הבניין משמש כתיאטרון ומרכז תרבות מאז 1959.
המבנה לא נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה ושימש כבית כנסת עד 1959, אז הוחרם על ידי השלטונות הסובייטיים.
פנים המבנה הוסב לתיאטרון ומרכז תרבות.
מעטפת בטון נבנתה סביב הבניין; אף על פי שהבניין המקורי נשמר בשלמותו, לא ניתן היה לראותו עוד.
חזית המבנה מכוסה בבד וילון ענק, המציג תמונה של החזית המקורית.
בשנת 2022 הוכרז כי המעטפת תפורק וחזית בית הכנסת תשוחזר.
תאריך הסיום הוערך לסוף שנת 2024.
בית הכנסת הגדול הוא בית כנסת ברחוב המלך ג'ורג' בירושלים, בצמוד לבניין היכל שלמה.
מאז חנוכתו, בשנת 1982, בית הכנסת הגדול משמש מרכז רוחני ודתי שמושך אליו תיירים ומבקרים בעיקר בשבתות ובחגים, אז מתקיימות בבית הכנסת תפילות סדירות וחגיגיות.
באולם הכניסה של בית הכנסת מוצג אוסף מזוזות מרשים.
כבר בשנת 1923 פרסמו הרבנים הראשיים לישראל, הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יעקב מאיר, קריאה להקמת בית כנסת מרכזי וגדול בירושלים ההולכת ומתפתחת.
בשנת 1958 נחנך היכל שלמה שכלל גם בית כנסת, שהיו שראו בו הענות לקריאה להקמת בית כנסת מרכזי בירושלים.
אולם, עם השנים בית הכנסת קטן-המידות לא ענה על צורכי המתפללים והמבקרים שהלכו והתרבו ככל שהתפרסם בית הכנסת.
לאחר כמה שנים הוחלט להעביר את התפילות לאולם הכניסה הגדול של "היכל שלמה", אך הקהל התרבה בקצב מהיר, ורבים סברו שיש לבנות בית כנסת מרכזי שיהווה חלק מן החיים הדתיים של ירושלים, וכן שיהיה בית כנסת גדול שיוכל לקלוט אליו מספר רב של מבקרים ומתפללים.
לשם כך יועד המגרש הצמוד להיכל שלמה.
התורם להקמת הבניין היה סר אייזיק וולפסון, שתרם גם את הכסף לבניית היכל שלמה.
אדריכלי המבנה היו מאיר רובין ואלכסנדר פרידמן, שתכננו גם את בית הכנסת ישורון.
עבור האדריכלים זו הייתה הזדמנות ליישם תוכניות בנייה רבות שבמקור תוכננו עבור 'ישורון'.
הרוח החיה מאחורי בניין בית הכנסת היה ד"ר משה אברהם יפה, שהקים את היכל שלמה ושימש שנים רבות כיושב ראש הוועד הפועל של היכל שלמה.
פרט לתרומתם המרכזית של הזוג וולפסון מאנגליה, ששמם קבוע ברחבה החיצונית של בית הכנסת, השתתפו תורמים רבים נוספים שסייעו בהקמת המבנה ושמותיהם חקוקים על קיר בסמוך למדרגות העולות אל אולם התפילה.
בני הזוג וולפסון הקדישו את המבנה לזכר ששת מיליון היהודים שנרצחו בשואה ולחללי צבא ההגנה לישראל.
אבן פינה לבית הכנסת הונחה ביוני 1969.
חנוכת בית הכנסת הגדול נערכה בט"ו באב ה'תשמ"ב-1982. בבניית בית הכנסת הושקעו כ-18 מיליון דולרים.
לאורך השנים הושחת בית הכנסת מספר פעמים בגרפיטי וכתובות מחאה בגנות ישראל, מנהיגיה ומדיניותה.
כך למשל בליל יום כיפור ב-2002, ב-2003 וב-2004. מקרה דומה קרה באוגוסט 2025 בזמן מלחמת חרבות ברזל כשאדם לוקה בנפשו ריסס על קיר בית הכנסת והכותל המערבי "יש שואה בעזה".
בית הכנסת הגדול תוכנן כבית כנסת אשכנזי; נוסח התפילה ובמיוחד נוסחיהם של החזנים המקצועיים שעברו לפני התיבה היה אשכנזי.
רק צורת הישיבה בבית הכנסת, שבו 2,000 מקומות, הזכיר בית כנסת ספרדי: המתפללים יושבים כשגבם אל הקיר ופניהם אל בימת הקריאה בתורה, וזה בשביל לשלב את התרבויות של בני העדות השונים לשם אחדות ישראל.
בקומת הכניסה של בית הכנסת נמצא בית כנסת קטן בשם "חזון עובדיה" המשמש את המתפללים בנוסח הספרדים (ובו הרב עובדיה יוסף היה מתפלל בקביעות מדי שבת, ומשום כך נקרא בית הכנסת על שמו).
באולם התפילה רחב הידיים, שעיצובו מוקפד ומדויק, ישנם מספר פרטים בולטים: חלונות ויטראז' רבים המקיפים את מקומות הישיבה, ובמיוחד חלון הוויטראז' הגדול והצבעוני מעל ארון הקודש בחזית האולם.
ויטראז' זה עוצב על ידי האמנית רגינה היים, והוא משלב בתוכו פסוקים, ציורים, האותיות א' - י', תמונות ושמותיהם של אבות האומה.
שאר הפרטים בבית הכנסת, גדולים כקטנים, עוצבו בידי האדריכלים: הנברשות, הסמלים שתלויים על עזרת הנשים, המושבים, ארון הקודש והפרוכות שעליו, ואפילו אולם השמחות שבקומה התחתונה.
לפני ארון הקודש ניצבת במה שמשמשת בשבתות ובחגים את המקהלה שמלווה את החזן.
ליד מקומותיהם של חברי המקהלה ניצבים שני כיסאות השמורים לרבנים הראשיים לישראל, שפוקדים את המקום באירועים רשמיים וחגיגיים.
מולם ניצבים שני כיסאות המעוטרים בסמל המדינה ובדגל ישראל ומיועדים לראשי המדינה.
במרכז האולם, מעל בימת הקריאה בתורה, תלויה נברשת במשקל שלושה וחצי טונות.
היא מורדת ומנוקה אחת לשנה.
משני צידי הבימה ניצבים שני כיסאות: האחד לרב בית הכנסת והשני לחזן הראשי של בית הכנסת.
המבנה גרר ביקורות שהתייחסו לפנים הבניין, שמעוטר בלוחות שיש, בנברשות זכוכית, בוויטראז'ים צבעוניים ובעבודות עץ מגולף.
ביקורות אלו התבטאו בקיצוניות במאמר מאת העיתונאי יצחק טישלר, שכותרתו "ליהודים הייתה אורה": "סמל למתעשרים החדשים של ישראל.
סמל לחברה שאינה יודעת להבחין בין יופי לפאר.
סמל למדינה, שהחליטה להדהים את העולם בכל שטח ובכל מחיר (...) ולכן לא חשוב הסגנון.
לא חשובה האמת הנובעת מן החומר".
ב-1982 התמנה החזן נפתלי הרשטיק, חזן בעל שם עולמי (ששימש כחזן גם בהיכל שלמה ב-1981 שנה לפני הקמת בית הכנסת הגדול), לחזן הראשי הראשון של בית הכנסת.
רבים האומרים כי 'תקופת הזוהר' של בית הכנסת הגדול הייתה בזמנים בהם נפתלי הרשטיק שימש שם בחזנות.
הוא היה החזן הראשי של בית הכנסת במשך שלושים שנה עד לפרישתו ב-2010.
אחרי הרשטיק, התמנה החזן חיים אדלר לשמש כחזן הראשי.
במהלך הזמן התמנה לחזן משנה אברהם קירשנבוים (תלמידם של נפתלי הרשטיק ואלי יפה).
לאחר סיום החוזה עם אדלר, התמנו החזנים אברהם קירשנבוים והחזן צבי וייס לשמש כחזנים הראשיים.
כיום שניהם חזני בית הכנסת הגדול.
מקהלת בית הכנסת הגדול בירושלים מורכבת משלושים איש.
המנצח הוא אלי יפה, בנו של משה אברהם יפה, מייסד בית הכנסת.
המעבד של המקהלה הוא ריימונד גולדשטיין.
מרבית היצירות המפורסמות והמוזיקליות בהן המקהלה והחזן משתמשים בתפילות בשבתות ובמועדים הן יצירותיהם נפתלי הרשטיק וריימונד גולדשטיין.
בין המתפללים הרבים הפוקדים את בית הכנסת, בולטים דמויות ציבור ידועות במדינת ישראל ובראשן הרבנים הראשיים: הרב קלמן בר, הרב דוד יוסף, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג ועוד.
הדבר מוסיף ללאומיות ולממלכתיות השוררים בבית הכנסת.
בית הכנסת הגדול בראשון לציון נבנה בשנים 1885–1889, והיווה מוקד חשוב בחיי המושבה.
בית הכנסת ניצב על פסגת גבעה, בקצה רחוב רוטשילד וכיכר המייסדים במפגש עם רחוב אחד העם.
בבית הכנסת מתקיימים גם ביקורים במסגרת מוזיאון ראשון-לציון.
בניית בית הכנסת החלה בשנת 1885, ונתקלה בהתנגדות של השלטון העות'מאני, ובמצוקה כספית.
כדי להתגבר על התנגדות השלטון, בנו המתיישבים את בית הכנסת במסווה של מחסן לציוד חקלאי.
את הסכום הראשוני לבניית בית הכנסת תרם צבי הכהן לבונטין.
את המבנה תכנן ברוך פפירמייסטר, שהיה בין המתנגדים הגדולים לפקידי הברון.
בתחילה תוכנן להתפלל בבית הכנסת בנוסח תפילה חסידי, אך עם התערבותו של הברון גם בעניין רבני הקהילה הפך בית הכנסת לנוסח אשכנז.
בניין בית הכנסת הושלם בזכות תרומה של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
במשך שנים רבות היה בית הכנסת אחד המבנים המפוארים במושבה הקטנה ומרכז חברתי למתיישביה.
גם לאחר סיום הבנייה, נאלצו התושבים להסתיר את בית הכנסת.
לכן החזיקו במרתף ציוד חקלאי רב, וכשהטורקים התקרבו מילאו את היכל התפילה בציוד זה, כדי שלא יראה כמו בית כנסת.
בתקופת המנדט הבריטי שופץ הבניין, קירותיו החיצוניים חופו בטיח ונצבעו, והגג המשולש בחזיתו הוסב לגמלון מסוגנן שנשא בגאון את הכיתוב "בית הכנסת הגדול", מגן דוד ושנת ההקמה - תרמ"ה.
ואולם בחלוף השנים, נסדק והתכער חיפוי הטיח והצבע.
ב-2013 יזם ראש עיריית ראשון לציון דב צור שיפוץ בבית הכנסת הגדול ובמבנים הסמוכים אליו ברחוב אחד העם, כחלק ממתיחת פנים כוללת של ראשון ההיסטורית והרחבת מוזיאון ראשון-לציון.
השינוי הבולט במראה הוא סיוד מחדש של קירות בית הכנסת.
בקומה התחתונה של בית הכנסת התגורר רבה הראשי של העיר הרב חיים זבולון חרל"פ בשנים 1920–1967.
בבית הכנסת שתי קומות: בראשונה מקום ל-150 מתפללים, ובשנייה נמצאת עזרת הנשים.
בחלונות הנמצאים בשני צדי ארון הקודש ישנם ויטראז'ים של 12 שבטי ישראל, מעליו 2 חלונות ויטראז' בצורת לוחות הברית ועליהם 6 ימי הבריאה.
בצידי בית הכנסת ישנם ויטראז'ים המוקדשים לחגי ישראל, לרבות יום העצמאות.
מספר הדלתות והחלונות בחזית הוא 12, כמספר שבטי ישראל.
בסמוך לבית הכנסת גם בית הספר העברי הראשון, חביב, וכן המוזיאון לתולדות ראשון לציון.
בית הכנסת הגדול בתל אביב נמצא בקרן הרחובות אלנבי 110 ואחד העם בתל אביב.
חשיבותו, מיקומו וגודלו של המבנה שיוו לו את הדרו ומרכזיותו בהווי תל אביב הקטנה.
כיום מקיף את הבניין אזור עסקים וכספים.
עזיבת התושבים את האזור במהלך שנות ה-60 הביאה לדלדול ניכר במספר המתפללים בבית הכנסת.
שנים רבות המבנה היה דל בשבתות ממתפללים, אף שבימות החול היו מתפללים רבים עקב קרבתו למקומות עבודה רבים.
כבר בסוף 1910 הוחל בתוכניות להקמת בית כנסת בתל אביב והוקצה לצורך כך מגרש במקום גבוה בקצה השכונה בין רחוב יהודה הלוי ושכונות נוה צדק ונוה שלום.
באפריל 1911 הונחה אבן הפינה לבית כנסת גדול שיועד לקום ברחוב יהודה הלוי.
נעשו מאמצים לגייס תרומות לבניית בית הכנסת אולם בסופו של דבר בית הכנסת לא נבנה.
בקיץ 1914 הסכימה הקרן הקיימת להלוות כסף לצורך בניית בית הכנסת.
בשנת 1914 ערך ועד בית הכנסת הגדול תחרות פתוחה לאדריכלים לתכנון בית הכנסת הגדול ברחוב אלנבי.
בתחרות זו, זכה האדריכל ריכרד מיכל שגם ערך את תוכנית הבניין לבית הכנסת.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס מיכל לצבא הגרמני ונאלץ לעזוב את ארץ ישראל מבלי להשלים את תוכניות בניין בית הכנסת.
את מקומו תפס האדריכל אלכסנדר ברוולד, מתכנן בניין הטכניון בחיפה (1912), ובית הספר הריאלי (1912), וכן מספר מבנים פרטיים וציבוריים בתל אביב.
בסוף שנת 1919 יצא ועד בנין בית הכנסת במכרז לקבלנים לבניית החלק הראשון של המבנה.
באוקטובר 1921 נמסר שחברת הבונה תתחיל בעבודת הבנייה.
בשנת 1924 הונחה אבן הפינה לבית הכנסת הגדול ברחוב אלנבי, בתכנונו של האדריכל יהודה מגידוביץ'.
בניית בית הכנסת התעכבה מחוסר תקציב, עד לקבלת תרומה מהברון רוטשילד, שהביאה להשלמת הבנייה ב-1925, על ידי הקבלן שמואל נתן וילסון.
את כיפת המבנה תכנן המהנדס ארפד גוט.
בחדרים הצמודים לבית הכנסת התקיימו הלימודים של ישיבת תל אביב עד לשנת 1941, אז נכנסו תלמידי ישיבת היישוב החדש ללמוד במבנה בית הכנסת.
בשנת 1969, במטרה להחיות את המבנה ולהתאימו לרוח הזמן, נערכו בבניין שיפוצים מרחיקי לכת, בתכנון האדריכל אריה אלחנני, שהוסיף בחזיתות המבנה קשתות ותומכות בטון, ובכך הפך את המבנה לבעל אופי מודרניסטי.
כמו כן נעשו שינויים בפנים הבניין והוחלפו הריהוט, ארון הקודש ומערכות התאורה.
החל משנת 2016 קודמה תוכנית לשיפוץ בית הכנסת וסביבתו.
התכנית אמורה כדי להשיב לבית הכנסת את מראהו המקורי משנות ה-20 של המאה העשרים.
יוסרו מסביבו שלוש מתוך ארבעת הקולונדות וחומות הבטון שנבנו במסגרת הרחבתו ב-1969. הקולונדה המערבית תשוקם ותאכלס מרכז מבקרים שיציג את תולדות בית הכנסת, כיתות לימוד וחנות תשמישי קדושה.
החניון הסמוך היה צפוי להיות מוסב לכיכר.
בעבודות השקיעו כספים עיריית תל אביב-יפו, קרן תל אביב ואיש העסקים פטריק דרהי.
את המבצע הוביל האדריכל אורי פדן, המתמחה בשימור מבנים היסטוריים.
בשנת 2025 החל שיפוץ גדול ומסיבי עם הריסת הקשתות, ומטרתו לשדרג באופן מקיף.
את עבודות השיפוץ והשימור מבצעת חברת "קן התור".
בין השנים 1946-1948 היה בית הכנסת מוציא לאור את כתב העת "בית הכנסת", אשר יצא בתפוצה ארצית וראה לאור 28 מהדורות.
בספטמבר 1985 צולמה בתוך בית הכנסת סצנת בר המצווה של אלכס קופרובסקי בסרט "אלכס חולה אהבה" ובכניסה לבית הכנסת צולמה סצנת הנשיקות שלאחר הדרשה באותו טקס בר מצווה.
באמצע שנת 2014 ההנהלה הוותיקה בחרה לנשיא בית הכנסת את צעיר חבריה, שלמה פיבקו, אשר שימש כחזן בית הכנסת בית אל בתל אביב וכחזן משטרת ישראל.
כמו כן, מינתה לרב בית הכנסת את הרב יצחק בר זאב אשר כיהן כרב בבית הכנסת המרכזי בצפון תל אביב.
מאז בית הכנסת חווה התחדשות, נערכים בו קונצרטים, ואירועי תרבות רבים, שבמסגרתם הופיעו בבית הכנסת חזנים מפורסמים לצד זמרים כדוגמת דוד ד'אור, קובי אפללו ועוד.
בית הכנסת מארח מדי שבוע, בשיעורים ובאירועים תורניים, רבני שכונות, רבני ערים ומרצים מבוקשים, לצד שרים, אישי ציבור ואורחים מחו"ל.
בכל שבת מתפלל לפני התיבה חזן מפורסם, פעמים רבות מלווה במקהלת חזנים.
בסוף אוגוסט 2015 לרגל ציון שנתו ה-90 ולכבוד התחדשותו, התקיים אירוע שבו הכניסו 4 ספרי תורה לבית הכנסת.
באירוע השתתפו אלפים מתושבי העיר ובראשם: ראש העיר תל אביב רון חולדאי, רב העיר הרב ישראל מאיר לאו, יו"ר הכנסת יולי אדלשטיין, רבנים, שרים ואישי ציבור רבים, והופיעו הזמרים דוד ד'אור, יונתן רזאל וישי לפידות בליווי הסימפונט רעננה.
בהמשך השנה, חודש מנהג בית הכנסת מימי עברו, לקיים טקס הדלקת נרות חנוכה מרכזי.
בטקס זה השתתפו, לצד הרב הראשי לתל אביב, שר המדע אופיר אקוניס, ח"כ אבי דיכטר וחברים ממועצת העיר, והופיע הזמר קובי אפללו.
החנוכייה, בה הדליקו את הנרות, היא נדירה בגודלה ועשויה כולה מכסף טהור.
היא נתרמה לבית הכנסת לפני עשרות שנים ונשכחה בגנזך בית הכנסת, בעקבות ביטול הדלקת נרות החנוכיה המרכזית.
לכבוד חידוש הטקס היא שופצה וחזרה לשימושה.
בשנת 2016, במלאת השלושים לפיגוע הירי ברחוב דיזנגוף בעיר, נערך בבית הכנסת ערב זיכרון לשלושת הנרצחים, בו נשאו דברים רב העיר תל אביב, ח"כ בוז'י הרצוג ונציגי המשפחות, והופיעו בו כמה אמנים.
בערב נאמרה תפילת אשכבה לנרצחים ובכללם לנרצח השלישי אף על פי שאיננו יהודי, בנוכחותם של בני משפחתו, שכובדו לעמוד על במת בית הכנסת מול הקהל.
בסוף שנות ה-30 תכנן האדריכל זאב רכטר את הבינוי ההיקפי לבית הכנסת הגדול.
רכטר תכנן מצד צפון ומצד מערב (שני הצדדים הנותרים הם הרחובות עצמם) כיכר בסגנון איטלקי סביב בית הכנסת.
סביב הכיכר אמורה הייתה לקום שורת בתים בעלת חזית מוכתבת, כשבמפלס הקרקע תעבור ארקדה בעלת קשתות אוריינטליות והחללים במפלס יהיו מיועדים למסחר.
תוכנית זו בוצעה רק בחלקה.
בחיפוש שנעשה בתל אביב בשנת 1946 לאחר פיצוץ מלון המלך דוד נמצא במרתף בית הכנסת מחסן נשק של ארגון הלח"י.
בעקבות זאת נעצר אליעזר נוימן שמש בית הכנסת ונידון בפני בית דין צבאי לשנת מאסר.
לוחית זיכרון לציון האירוע ניצבת ברחוב אלנבי ליד הכניסה לבית הכנסת.
בית הכנסת נהג להעסיק חזנים קבועים שהיו עוברים לפני התיבה, בשבתות, במועדים ובימים הנוראים.
ביניהם ניתן למנות את משה מנחם הרשטיק,דוד אולמן, חיים אליעזר הרשטיק, שלמה רביץ, יהושע דלין, בנימין אונגר וישראל שטוקהמר, אברהם פרסמן, ובתקופה מאוחרת יותר את חיים אדלר ויצחק נבו.
גדולי החזנים ראו לעצמם כבוד גדול להופיע בבית הכנסת וביניהם ניתן למנות את משה קוסוביצקי, יוסלה רוזנבלט, זבולון קוורטין, ריצ'רד טאקר, יהושע לרר, משה שטרן, בן ציון מילר, ויצחק מאיר הלפגוט.
בבית הכנסת מופיעה גם מקהלה המלווה את החזן בתפילות, על המקהלה ניצחו בעבר המנצחים אריה גרף ומנשה לב רן.
כיום, החזן הראשי הוא חיים אדלר וחזן בית הכנסת הוא צבי גרינהיים.
באמצע שנות ה-80, ביוזמתו של נשיא בית הכנסת אברהם חצרוני, הוצב על הפינה הדרום מזרחית של חומת בית הכנסת, הפונה לרחוב אלנבי דגם חזית בית הכנסת החורבה ועליו שעון.
בית הכנסת בית יעקב, המוכר יותר כבית הכנסת הגדול, הוא בית הכנסת המרכזי של העיר פתח תקווה.
בית הכנסת שוכן ברחוב חובבי ציון ונקרא על שם ג'יימס (יעקב) מאיר רוטשילד, אביו של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
את בית הכנסת תכנן דניאל הכהן ליפשיץ, מהמתיישבים הראשונים בפתח תקווה.
בחזית בית הכנסת מוצב שלט המעיד על פועלו של דניאל ליפשיץ ותרומתו לעיר.
בית הכנסת נבנה במשך כעשור, החל משנת 1890, בעקבות קבלת תרומה מאודסה, אך הבנייה נעצרה לאחר כשמונה שנים עקב מחסור בכסף.
משהגיע הברון רוטשילד וראה שבניית בית הכנסת נעצרה, תרם את הכסף הדרוש לסיום בניית בית הכנסת, והבטיח שעד ראש השנה יהיה בעיר בית כנסת גדול כמו במקווה ישראל.
בית הכנסת מורכב מאולם מרכזי גדול ממדים ומעליו עזרת נשים.
משני צידי הכניסה הראשית ישנם שני אולמות תפילה קטנים וברחבת הכניסה ישנו חדר נוסף המשמש גם כ"אולם קידושים" וככולל אברכים.
התוספת נבנתה על ידי הנדיב מאיר כוכב זסלבסקי.
בחזית בית הכנסת, במרכז, תלוי שעון בן כ-60 שנה, שהשעות בו כתובות באותיות עבריות וכן שעוני שמש הפועלים בשיטת הנקודה.
בית הכנסת הגדול מוגדר כבניין לשימור והוא אחד מהאתרים החשובים במרכז ההיסטורי של פתח תקווה.
בשנת 1990 תרם מנחם נחמנוביץ', אחד מהמתפללים, דלתות כניסה לאולם הגדול של בית הכנסת.
בדלתות משובצים שנים-עשר ויטראז'ים המציגים את שנים-עשר שבטי ישראל, מעשה ידיה של האמנית יהודית יהלום.
בבית הכנסת נוסח התפילה הרשמי הוא נוסח אשכנז, אך במהלך ימות השבוע מתקיימים מניינים רבים במקביל בכל אולמות התפילה ונוסח התפילה בכל מניין נקבע על פי שליח הציבור.
לבית הכנסת חזן קבוע העובר לפני התיבה בשבתות מיוחדות ובחגים.
בליל 4 במאי 2006 רוססו על דלת בית הכנסת ובתוכו צלבי קרס וכתובות בעלות אופי נאצי.
גילוי הכתובות עורר זעזוע ברחבי העיר.
בספטמבר 2007 הודיעה משטרת ישראל על לכידת קבוצת נאו-נאצים יוצאי חבר המדינות שהיו אחראים למעשה זה ולמעשים אחרים.
אולם בלילה שלאחר לכידת חברי הכנופיה, נופצו דלתות הזכוכית של בית הכנסת ע"ש יהודי רומניה שנספו בשואה, הנמצא ברחוב גולדנהירש, סמוך לתחנת המשטרה ולבית הכנסת הגדול.
בנובמבר 2010 הושחת בית הכנסת פעם נוספת.
במהלך שנת 2018 החל שיפוץ בית הכנסת בעלות עשרות מיליון ש"ח.
באוגוסט 2019 פרצה שרפה בבית הכנסת ששרפה את פרוכת ארון הקודש.
בית הכנסת הגדול ברעננה נמצא במרכז העיר, ברחוב אחוזה 101, לצד בית העירייה.
בתחילת שנות ה-20 של המאה העשרים, התפללו חברי המושבה הצעירה בחדר שהיקצה המתיישב פטרוז'נסקי בצריף משפחתו.
בהדרגה גדלה המושבה ובתים החלו לקום לאורך רחוב אחוזה.
מספר המתפללים גדל ולבית הכנסת הוקצה חדר בבניין בית העם שבנייתו נסתיימה בשנת 1927.
בימי חג ומועד, כאשר החדר היה צר מלהכיל את מספר המתפללים, נהגו לקיים את התפילה באולם המרכזי של בית העם.
לימים הוקם צריף בסמוך לבית העם ולשם הועתק בית הכנסת.
בשנות ה-30 הוחל בבנייתו של בית הכנסת הגדול אשר תוכנן על ידי האדריכל יהודה מגידוביץ'.
בנייתו נמשכה שנים רבות והוא נחנך ברוב עם בשנת 1939. במשך השנים הוכנסו בבניין שינויים וחזיתו צופתה באבני שיש שעליהם מנורה גדולה.
הבניין משמש עד היום כבית הכנסת המרכזי של העיר.
בתחילה שימש הרב אפרים סוקולובר כרב בית הכנסת ואחריו שימש בתפקיד הרב שלמה מלץ.
שניהם היו גם הרבנים הראשיים של העיר.
כיום נוהג רבה הראשי הנוכחי של העיר, הרב יצחק חיים פרץ, לפקוד את בית הכנסת לעיתים קרובות.
בית הכנסת מורכב מאולם מרכזי גדול ומעליו עזרת נשים.
משני צידי הכניסה הראשית ישנם שני אולמות תפילה קטנים המשמשים למניינים שונים ועריכת קידושים.
בשנת 1961 צוירה תקרת בית הכנסת בציוריו של אדריכל מאיר בן אורי.
המטיבים בציורים הפיוט "לחי עולמים" ופירות הדר ענפים ופרחים.
בית הכנסת הגדול בבריסל , הידוע מאז שנת 2008 אף בשם בית הכנסת הגדול באירופה (Grande synagogue d'Europe) הוא בית הכנסת המרכזי של בריסל, בירת בלגיה.
בניין בית הכנסת תוכנן בשנת 1875 בסגנון אדריכלות רומנסקית-ביזנטית על ידי האדריכל דזירה דה קייזר, ונבנה בשנת 1878. בניין בית הכנסת ניצב ברחוב לה רג'נס (Rue de la Regence) מספר 32 בבריסל.
הבניין שרד את תקופת מלחמת העולם השנייה, עת 25,000 מיהודי בלגיה נספו בשואה.
הרב הראשי של בית הכנסת וקהילת בריסל הוא הרב אברהם (אלברט) גיגי.
נכון לשנת 2008, בקהילה היהודית של בריסל כ-15,000 נפש.
בכנס רבני אירופה, שנערך בבריסל ב-4 ביוני 2008, שונה שם בית הכנסת והוא נקרא "בית הכנסת הגדול באירופה".
טקס נערך במעמד רבנים ונשיא הנציבות האירופית, ז'וזה מנואל ברוזו.
בטקס שרה מקהלת אירופה ונישאה תפילה לאירופה.
בתפילה ביקשו הרבנים ממנהיגי אירופה לנהוג בצדק ביצירת איחוד רוחני ואיחלו אושר לאזרחי אירופה.
בית הכנסת הגדול בלונדון היה בית כנסת אשכנזי אשר היווה במשך מאות שנים המרכז הרוחני של הקהילה היהודית-אשכנזית בלונדון, אחת הקהילות הוותיקות והגדולות של יהדות אנגליה.
בית הכנסת היה ממוקם באולדגייט שבתחומי הסיטי של לונדון, בצדו המזרחי הגובל בשכונת וייטצ'אפל.
הוא נחרב במהלך הבליץ על לונדון במלחמת העולם השנייה.
אחר כך פעל במבנה זמני עד שנסגר סופית 1958 והקרקע עליו עמד נמכרה עבור בניית בניין משרדים.
בית כנסת ראשון בלונדון לאחר שיבת היהודים לאנגליה ב-1655 מאז שגורשו ממנה ב-1290, נבנה ב-Duke's Place סביבות שנת 1690 במימונו של בנימין לוי.
בערך לאחר שש שנים ייסדו היהודים במקום גם בית קברות יהודי.
בראש השנה ה'תפ"ב, ספטמבר 1722, נחנך מבנה חדש לבית הכנסת, במרחק קצר מאוד מבית הכנסת בוויס-מרקס של הקהילה הספרדית, אשר את עלות בנייתו בסך 2,000 לירה שטרלינג תרם איש העסקים משה הרט , אחיו של הרב הראשי של בריטניה דאז הרב אורי פייבוש המבורגר (אהרן הרט).
בניין גדול יותר בעיצובו של ג'ורג' דאנס האב נחנך כעבור 44 שנים, באוגוסט 1766.
בין השנים 1788-1790 שוב נבנה בית הכנסת מחדש, ועמד על תילו למעלה ממאה וחמישים שנה.
על ניהול התרומות להקמת בניין זה הייתה ממונה ג'ודית' הרט לוי , בתו של משה הרט.
התקציב להקמת הבניין היה הפעם 4,000 לירה שטרלינג.
האדריכל, ג'יימס ספילר, עיצב את המבנה בסגנון קלאסי המזוהה עם האדריכל ג'ון אדם.
מאיר ליון היה החזן הראשי של בית הכנסת.
ביוני 1925 נערך בבית הכנסת טקס גניזת הדגלים של הגדודים העבריים, היחידות הצבאיות היהודיות שפעלו במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה.
זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות הממלכה המאוחדת שנערך טקס של מסירת דגלים צבאיים לבית כנסת.
בית הכנסת נחרב בהפצצות הגרמנים על לונדון במלחמת העולם השנייה ב-10 במאי 1941. ב-5 בספטמבר, ערך רב בית הכנסת, יוסף צבי הרץ, תפילה מיוחדת רבת משתתפים בין ההריסות, בה אמר:.
ב-7 בנובמבר 1943 הלורד ראש העיר של לונדון סר סמואל ג'וזף () חנך בניין זמני עבור בית הכנסת הגדול, שנבנה במקום בו עמד לאחר שפונו הריסותיו.
בית הכנסת המשיך לפעול במבנה הזמני, ולמרות שהייתה שאיפה להקים את המבנה המפואר מחדש, החליט ב-1958 ארגון ק"ק כנסת ישראל, ארגון הגג של הקהילות היהודיות בבריטניה, לסגור את בית הכנסת ולמכור את השטח ל (הגוף המוניציפלי המנהל את הסיטי של לונדון), שהקים במקום מתחם של בניני משרדים.
קהילת בית הכנסת עברה להתפלל בבית כנסת במתחם "בית אדלר", מקבץ של מוסודות יהודים שפעל בשכונת וייטצ'אפל הסמוכה, שקיבל את השם בית הכנסת הגדול.
בשנת 1976, לאחר שנים בהם עברו בהדרגה התושבים היהודים מ"איסט אנד" של לונדון לצפון מערבה של העיר, הוחלט לסגור גם את בית כנסת זה, יחד עם שני בית כנסת נוספים באזור ולאחד את קהילות המתפללים שלהם ב"בית הכנסת של מזרח לונדון".
בית כנסת זה גם נסגר לבסוף ב-1987 והקילה מכרה את המבנה שלו לקבלן שהסב אותו לבית דירות.
בגלל חשיבתו של בית הכנסת, במשך כמאה שנים מי ששימש בתפקיד רב בית הכנסת הגדול שימש במקביל גם כ; כולל: שלמה הירשל, נתן מרקוס אדלר, צבי הרמן אדלר ויוסף צבי הרץ.
בית הכנסת הגדול (או בשמו האחר קהילה קדושה בית ישראל) הוא בית כנסת אורתודוקסי בסידני, אוסטרליה.
בית הכנסת ממוקם בין הרחובות אליזבת' וקאסלרי ברובע העסקים הראשי של העיר, וצופה על הייד פארק.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל האוסטרלי תומאס רואו ונחנך בשנת 1878. סגנון בנייתו משלב אלמנטים מהאדריכלות הביזנטית ומהאדריכלות הגותית.
מבנהו המרשים מתואר לעיתים באוסטרליה בכינוי "קתדרלת בית הכנסת".
מבנה זה החליף בית כנסת מוקדם יותר, אשר נבנה בשנת 1844, והיה אחד מהמבנים הראשונים באוסטרליה שנבנו בסגנון מצרי.
בבית הכנסת נבנתה עזרת נשים מוגבהת, כנהוג לפי המסורת האורתודוקסית, וכן בימה במרכזו, אשר משיקולי מקום הוזזה בהמשך לכיוון צידו המערבי של האולם המרכזי.
במהלך השנים שלאחר הקמתו נעשו בבניין בית הכנסת שינויים פנימיים רבים, בהם בניית סוכה, חפירת עמדת קבלה תת-קרקעית, הקמת ספרייה, התקנת תאורה חשמלית ואף התקנת מעלית שבת.
מבנהו הייחודי של בית הכנסת נכלל ברשימת המבנים לשימור באוסטרליה.
על אף שמו, כיום בית הכנסת הוא אינו הגדול בסידני, כאשר בית הכנסת המרכזי בפרבר בונדיי ג'נקשן גדול ממנו.
נכון לשנת 2019 רב בית הכנסת הוא הרב בנימין זאב אלטון.
בית הכנסת הגדול בקטוביץ, פולין, נבנה בשנת 1900 (אז גרמניה) והיה הגדול שבבתי הכנסת בעיר.
הוא עמד ברחוב מיצקביץ' (Mickiewicz).
טקס חנוכת בית הכנסת הגדול התקיים ביום רביעי, 12 בספטמבר 1900.
לאחר שנשרף ונהרס בספטמבר 1939 השטח נוקה מהריסותיו ויושר.
בהחלטה מתאריך 8 באוקטובר 1990 אימצה מועצת העיר קטוביץ את ההחלטה לקביעת שמה של הכיכר בו עמד בית הכנסת הגדול בעבר ל"כיכר בית הכנסת".
כמו כן מומשה החלטה משנת 1988 להציב במקום אנדרטה המנציחה את בית הכנסת ואת קהילת יהודי קטוביץ.
התוכניות להקים בית כנסת חדש בקטוביץ הופיעו סביב שנת 1890, כאשר בית הכנסת הישן של קטוביץ הפך לקטן מדי למתפללים המקומיים.
הבנייה החלה בשנת 1896 והאדריכל הממונה היה מקס גרונפלד (Max Grünfeld), בנו של איגנץ גרונפלד (Ignatz Grünfeld), שתכנן את בית הכנסת הישן.
בית הכנסת נפתח ב-12 באוקטובר 1900.
בשנת 1937 הוקם בקרבת בית הכנסת הגדול בניין חדש בן חמש קומות ובו שוכנו מוסדות הקהילה, מרכז תרבות וארגונים רבים.
הקהילה הפנתה תשומת לב מיוחדת גם לנושא החינוך.
בין שתי מלחמות העולם פעלו לצד תלמוד-התורה שליד בניין הקהילה גם בית ספר ע"ש ברק יוסלביץ ובית ספר לעברית.
מתחילת 1932 פרסמה הקהילה היהודית בקטוביץ עיתון משלה, שמשרדיו שכנו בבניין מוסדות הקהילה.
בית הכנסת הועלה באש על ידי נאצים ב-5 בספטמבר 1939, למחרת היום בו השתלטו על העיר במהלך המערכה בפולין.
ההצתה נעשתה תחת אמתלה של סילוק חיילים המתחבאים בבניין.
האש החריבה את הבניין לחלוטין וחורבותיו הוסרו מהמקום.
גם בניין מוסדות הקהילה נחרב.
לאחר המלחמה השטח הריק כוסה בחלקו בבניינים.
לאחר המלחמה, לא היה ביכולתם של היהודים המעטים ששרדו את השואה לאסוף מספיק משאבים ותמיכה לבנות מחדש את בית הכנסת.
כיום, במקום בו עמד בית הכנסת, ישנה כיכר ("כיכר בית הכנסת"), בין הרחובות המקבילים "Mickiewicza" (בתקופה הגרמנית נקרא "August Schneider") ו-"P.
בשנת 1988 הוקמה אנדרטה בכיכר, המוקדשת לתושבים היהודים של העיר שנרצחו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בית הכנסת בנוי הלבנים תוכנן על בסיס מלבן מותאם, בסגנון המשלב את התחייה הגותית עם נאו-רנסאנס, אקלקטיציזם ואת הסגנון הנאו-מורי; בדומה לסגנון בתי הכנסת הרפורמיים בגרמניה באותה תקופה.
לבית הכנסת הייתה כיפה גדולה עם קמרון צלעות מעל אולם התפילה הראשי, שהמשכו היה אולם כניסה גדול עם משרדים ואולם הנישואין.
בחלקו העליון של האולם הראשי הייתה מנורה.
אלמנטים מאפיינים נוספים כללו חלונות גדולים מעוטרים ומגדלים קטנים.
האולם הראשי יכול היה להכיל 1120 איש: 670 גברים ו-450 נשים.
בית הכנסת הגדול "בית שלום" בעפולה תוכנן על ידי זליג אקסלרוד, נבנה בשנים 1928–1932, והיה מהגדולים שבבתי הכנסת בארץ ישראל.
הקמת בית הכנסת נתרמה ומומנה ברובה על-ידי שלום לואיס מארצות הברית, ועל כן הוא נקרא גם על שמו.
בית הכנסת שוכן מדרום לשדרות ארלוזורוב, השדרה ההיסטורית המרכזית של העיר עפולה.
בשנת 1927 שכנע הרב דב בער הכהן קוק, רבה של עפולה, יהודי בשם שלום לואיס מארצות הברית לתרום כסף לבניית בית כנסת בעפולה.
על ביצוע הבנייה הופקדה תנועת המזרחי, שמסרה את תכנון בית הכנסת לידי משרד האדריכלים של זליג אקסלרוד, אשר מסר את תכנונו לאדריכל יעקב יהודה.
מנהל העבודה היה יעקב פרבשטיין.
העבודה התנהלה חליפות, לפי מצבה הכלכלי של המושבה.
בשנת 1929 נגמר הכסף והבנייה הופסקה למשך כשנתיים.
לואיס לא היה יכול לתרום עוד כספים לבניית בית הכנסת ואנשי עפולה התגייסו לאסוף כספים להשלמתו יחד עם תנועת המזרחי.
הוא הושלם לפני הימים הנוראים בשנת 1933.
בשנת 1938 הוחל בבניית בית לרב בסמוך לבית הכנסת.
באוגוסט 1939 הוכנס ספר תורה, תרומתו של שלום לואיס, שבינתיים עלה לארץ ישראל, לבית הכנסת בעפולה.
בית הכנסת נבנה על פי הסגנון הארץ ישראלי, עם כיפת מתכת גדולת ממדים על גגו.
בית הכנסת מתנשא לגובה של בניין בן שתי קומות, ומעוצב ברוח המזרח.
בחזיתו כניסה מעוצבת ומעליה שני לוחות הברית ועל גג המבואה מנורה גדולה.
משני צדי הבניין שישה חלונות קשתיים גדולים ומספר חלונות קטנים יותר, חלקם מרובעים וחלקם עגולים.
באולם התפילה הרחב ישנם שלוש מאות וחמישים מושבים ובעזרת הנשים מאה וחמישים מושבים.
בתחילת ימי עפולה היה מניין יחיד בעפולה, בהשפעת הרב שלא רצה לפצל את הקהילה.
אולם בתחילת 1928 יזמו בעלי המלאכה, שהרגישו מקופחים במניין המרכזי, עיכוב קריאה, הוציאו את ספר התורה (שהיה שייך להם) וייסדו מניין עצמאי.
באוקטובר 1933 הכניסו לבית הכנסת של בעלי המלאכה ספר תורה שהובא מקהילת מידוויל בפנסילבניה.
באמצע שנות ה-30 הקימו בעלי המלאכה בית כנסת משלהם, צפונית לבית הכנסת הגדול.
בית הכנסת נחנך לקראת הימים הנוראים בשנת 1938. בשנת 1937 היו בעפולה המתפתחת ארבעה מניינים: בבית הכנסת הגדול, לבעלי מלאכה, לחסידים ולבני עדות המזרח.
בבית הכנסת התפללו בהברה אשכנזית, אולם כדי לקרב את הצעירים לבית הכנסת, הרב דרש בעברית וכן נשכר חזן.
בית הכנסת בנס ציונה נחנך בראש "גבעת האהבה" בנס ציונה בשנת 1926 ופעיל מאז ועד היום.
אבן פינה לבית הכנסת הונחה ביוני 1912, בנוכחות הרב קוק, מנחם שינקין ואהרן אייזנברג.
תושבי המקום אספו לצורך הבנייה סך של 7000 פרנק מתוך 17000 פרנק הדרושים ופנו לחפש תרומות, ולצורך כך שלחו את ירשובסקי לירושלים, ללא הועיל והמבנה נותר חצי בנוי.
ההנחה הייתה שהכסף שנאסף יספיק לצורך בניית הקומה הראשונה ועל כן בני המושבה פנו מיד להתחיל בבנייה ומכרו את החדרים ששימשו עד אז לצורך בית כנסת.