tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משפחת עבו בסיוע משה מונטיפיורי רכשה ב-1839 אדמות בעלמא ובקדש שבגליל העליון.
במאה העשרים שכן במקום כפר ערבי שהתקיים עד מלחמת העצמאות.
ב-1949 הוקם בסמוך לו המושב עלמה.
בעלמא התגלה בית קברות יהודי גדול המתוארך לתקופת המשנה על פי מערות קבורה וקברים המיוחסים לתנאים כדוגמת רבן שמעון בן גמליאל הזקן, אלעזר בן ערך, עזריה, אלעזר בן עזריה, אליעזר בן הורקנוס שמעון בן נתנאל יוסי הכהן, ויהודה בן תימא.
באתר העתיק של עלמא שרידיהם של שני בתי כנסת קדומים - בחורבת קציון ובמרות מהמאה ה-3 - תקופת התלמוד.
קיימות גם עדויות ותעודות המעידות על יישוב יהודי בעלמא בתקופה הצלבנית בארץ ישראל ובתקופה הממלוכית בארץ ישראל.
הכפר היה בשלטון פרנקי עד שנת 1187.
רבי בנימין מטודלה אשר ביקר בארץ ישראל בשנים 1169–1172 בערך, מצא בעת ביקורו 50 משפחות ובית קברות יהודי גדול, ובו קברותיהם של תנאים מפורסמים.
טקסט עברי אנונימי מתקופת השלטון הפרנקי, מספר כי אדון הכפר היה פרנקי והתושבים מוסלמים ויהודים.
כותב הטקסט מספר על הערצת תושבי הכפר לעץ פלאי המחולל נסים, ומציין כי בערב שבת מדליקים יהודים ומוסלמים יחד נרות על קבר אלעזר הצדיק הנמצא בכפר.
בתקופה העות'מאנית היו בני הקהילה היהודית מוסתערבים, שעסקו כנראה בעיקר בחקלאות.
היישוב היהודי בכפר מוזכר אצל הנוסע משה באסולה וגם בספרי שו"ת של רבי משה גלנטי ומהרי"ט צהלון.
בתעודות המס מהמאה ה-16 נמנו בעלמא 288 משפחות ו-140 רווקים מוסלמים, ו-7 משפחות ורווק אחד יהודים.
כמה משפחות ותיקות מתושבי פקיעין נושאות את השם "עלמאני", המעיד על מוצאן מעלמא.
משערים שהיישוב ננטש, מסיבה לא ידועה במאה ה-17. רבי משה ירושלמי שהתיישב בארץ ב-1769 וסייר ברחבי הגליל, דווח שבעלמא בית כנסת חרב.
גם בספר "שבחי ירושלים" מ-1785 נכתב שבעלמא נותר רק בית הכנסת החרב.
במפקד של משה מונטיפיורי שביקר בארץ ב-1839, התברר שיהודי עלמא עברו להתגורר ביישובים פקיעין, שפרעם וחיפה.
בשנת 1875 ביקר בעמוקה חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן, וכתב כי בכפר 200 תושבים, כולם מוסלמים.
תושבי הכפר הראו לו את חורבותיו של בית כנסת עתיק, ששרידיו התפזרו ברחבי הכפר: חלק מעמודיו הוצבו במסגד קטן, ומשקוף נאה ומעוטר הונח בסמוך לבית ההארחה המקומי כספסל.
על משקוף זה מצא כתובת בעברית: "...על המקום הזה ועל כל מקומות ש...
על פי מפקד האוכלוסין משנת 1931 אותו ערכו רשויות המנדט הבריטי, היו במקום 712 תושבים מוסלמים ו-148 בתים נושבים.
"עלם – עמותה לנוער במצבי סיכון" היא עמותה שהוקמה בשנת 1983 במטרה לסייע לבני נוער במצבי סיכון ומצוקה בישראל להיחלץ ממצבם ולמצוא את מקומם בחברה כבוגרים וכאזרחים התורמים לעצמם, למשפחתם ולחברה הישראלית.
העמותה הוקמה על ידי קבוצת אנשי מקצוע ואנשי ציבור מתנדבים מישראל ומארצות הברית, בהם אן ביאלקין, השופטת סביונה רוטלוי, וד"ר יוספה שטיינר ופרופסור יוחנן ווזנר.
מאז התפתחה העמותה לארגון ארצי רחב, המתמחה בזיהוי המצוקות המאפיינות את מציאות חייהם של בני הנוער בארץ.
"עלם" מתמחה בפיתוח ובהפעלת מענים רלוונטיים חדשניים להתמודדות עם מצוקת בני הנוער, תוך התייחסות לצרכים הייחודיים של קבוצות אוכלוסייה שונות ומגוונות.
בישראל חיים מאות אלפי בני נוער בגילאי 12–18. ארגונים חברתיים-התנדבותיים משתפים פעולה עם הממסד לשם אספקת שירותים חברתיים, אישיים וקהילתיים במדינה.
הדבר בולט במיוחד בטיפול בבני נוער בסיכון.
"עלם" משמשת עבור בני נוער במצבי סיכון שונים כתובת להתערבות בלתי פורמלית, המסייעת בסלילת הדרך להשתלבותם המחודשת בקהילה.
בעמותה עובדים כ־280 אנשי מקצוע, לצידם עוסקים במלאכה כ־1,800 מתנדבים מבוגרים ובני נוער.
עמותת "עלם" מפעילה תוכניות לאיתור בני נוער במצוקה ולטיפול בבני נוער.
עובדי "עלם" ומתנדביה יוצאים אל השטח ופוגשים את בני הנוער במקומות בהם הם נוהגים לשהות: בבוקר בבתי הספר, בשעות אחר הצהריים בקהילה, בפעילות לילית ברחובות, ברשת האינטרנט ובמקומות הבילוי בחופשים.
אחד הפרויקטים שמפעילה העמותה הוא "כתובת רחוב" – מערך ניידות בפריסה ארצית, שהוקם בשנת 1996, בעקבות צורך שעלה ברחובות תל אביב בהם שוטטו בני נוער, שרובם היו מעורבים בפלילים, סמים ואלכוהול.
ניידות הלילה מהוות מרכז ייעוץ ותמיכה נייד לבני נוער במצבי סיכון שונים.
בניידות פועלים עובדי הארגון ומתנדביו, ב-20 ערים ברחבי הארץ.
בחלקו הראשון של הערב מתבצעת עבודת הרחוב במרחב קבוע אליו מגיעים בני נוער קבועים, ובחלקו השני של הערב מתבצעת עבודת "איתור" ברחבי העיר במטרה לתת מענה מיידי למצבי סיכון אקוטיים.
מטרת פרויקט "כתובת רחוב" יצירת קשר משמעותי עם בני הנוער והנגשת השירותים וגורמי הטיפול הרלוונטיים, במטרה להחזירם למסלול חיים נורמטיבי.
לעמותה הוענק פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים לשנת 2002–2003.
עלם זכתה בתואר העמותה האפקטיבית על ידי ארגון "מידות" וקיבלה מעמד מייעץ על ידי האו"ם.
נכון לשנת 2026, יו"ר העמותה הוא שי פירון , והמנכ"לית היא טלי ארז.
בשנים 1996-2024 נאוה ברק-זינגר כיהנה כנשיאת עלם.
התוכניות בעלם נבנות על סמך התפיסה ההתנדבותית, תפיסה זו רואה במתנדבים את הכוח היוצר, המפעיל והמניע של כל פרויקט.
המשמעות היא, שללא מתנדבים חדל הפרויקט מלהתקיים.
לכן מפעילה העמותה בשטח רכזי התנדבות, העוברים הכשרה, הדרכה וליווי מקצועי בכל הקשור להקמה ולהפעלה של מערך ההתנדבות.
תפקידם של רכזי ההתנדבות לגייס את המתנדבים, להגדיר להם את תפקידם, להכשיר, להדריך, ללוות, ולהעלות את האחריות והמודעות החברתית של הקהילה לבעיות הנוער בסיכון.
התנדבות בני נוער – התנדבות המציעה לנערים ונערות התנסות תפקידים משמעותית וחשובה לחברה ולעצמם, ומאפשרת להם לגלות יוזמה ואחריות תוך מרחב לניסוי וטעייה.
ההתנדבות עונה על צרכים שונים של המתבגר, תורמת להתנסויותיו במיומנות חברתית, ומסייעת בעיצוב זהותו העצמית.
יתרה מכך, התנדבות המתבגר מכינה אותו להיות מבוגר המעורב בחברה, כזה שרכש באמצעות ההתנדבות כלים חברתיים.
התנדבות מבוגרים – קבוצה זו לוקחת חלק עיקרי בכל הפרויקטים של עלם, החל מהתנדבות ישירה עם הנוער צרכן השירות, וכלה בהתנדבות במטה.
עלמה זֹהר (נולדה ב-6 ביוני 1977 בירושלים) היא זמרת, מוזיקאית ופעילה חברתית ישראלית.
זהר נולדה בשכונת רחביה שבירושלים.
בתם של האמן ישראל זהר, ואורנה זהר.
אמה נישאה בשנית, כשעלמה הייתה צעירה, ליענקל'ה רוטבליט.
זהר למדה בבית הספר הניסויי ירושלים.
ב-2002 סיימה בהצטיינות את לימודיה במחזור השני של מגמת תסריטאות בבית הספר סם שפיגל שבירושלים.
בשנת 2003 החלה זהר לעסוק במוזיקה, לקחה חלק בהרכב רגאיי שחיבר וביצע מוזיקה באנגלית, אך לא שרד לאורך השנים.
בשנת 2008 הוציאה זהר את שירה הראשון, "עם הגב", אותו כתבה והלחינה, שהפך במהרה ללהיט בתחנות הרדיו.
לאחר חודש הוציאה שיר נוסף שכתבה והלחינה, "אגו טריפ", ששבר את שיא ההשמעות לשבוע של שיר בתחנות הרדיו הישראליות, עם 145 השמעות בשבוע אחד.
במאי החלה זהר לכתוב טור אישי במוסף "24 שעות" של "ידיעות אחרונות".
"דברי", אלבום הבכורה שלה, בהפקה מוזיקלית של אסי איילון, יצא בקיץ 2008, וזכה להצלחה גדולה כבר עם יציאתו.
את 12 שירי האלבום כתבה והלחינה בעצמה.
שירי האלבום משלבים שפה והגשה מיוחדות הלקוחות ממוזיקת עולם, פולק ורוק.
עם להיטים כמו "שיר אהבה אינדיאני (Miguel)", "אגו טריפ", "עם הגב" ו"דע" – קטפה זהר את כל התארים האפשריים באותה שנה.
במצעדי הפזמונים השנתיים של רשת ג' ושל גלגלצ לשנת ה'תשס"ח זכתה זהר בתואר "תגלית השנה".
כמו כן, זכתה בתואר "זמרת השנה" במצעד גלגלצ.
האלבום זכה להצלחה גדולה, והגיע למעמד זהב כחודשיים לאחר צאתו, ובהמשך אף למעמד פלטינה (40,000 עותקים).
בשנת 2009 הקליטה מחדש את "כמה טוב שבאת הביתה" מאת אריק איינשטיין.
גרסתה הופצה כסינגל רשמי על גבי תקליטור, ודורגה במקום ה-29 במצעד העברי השבועי של רשת ג'.
ב-2010 יצא אלבומה השני, "שלושים ושלוש".
בין השירים באלבום: "התרגשתי לקראתך" ו"ממצרים", שיצאו כסינגלים, ו"אוניות" – שהלחין גבע אלון שגם משתתף באלבום.
בשנת 2013 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "מקימי" ששודרה ב-HOT, לצד מוקי ויעל פוליאקוב.
אלבומה השלישי, "לחם אהבה", יצא בחורף 2014. השלמתו של האלבום התאפשרה בעזרת פרויקט "הדסטארט" והודות ל-591 תומכים שהשתתפו בקמפיין הגיוס המוצלח.
מכירה מראש של האלבום טרם יציאתו אפשרה גיוס הון על מנת להפיק אותו בלי סיוע של חברת תקליטים או גופים מסחריים.
ביולי 2015 יצא "פלא", אלבום ראשון לילדים פרי עטה.
האלבום הגיע למעמד של אלבום זהב, וזכה לביקורות מעולות ולחיבוק חם מקהל המאזינים.
בפברואר 2018 יצא לאור מיני-אלבום חדש בן שישה שירים (EP) – "חיים משוגעים", פרי שיתוף הפעולה בין עלמה זהר לבין דודו טסה וניר מימון, שהתבטא בשירים "כחולת עיניים", "חיים שלי" ו"על החיים ועל המוות".
עוד באלבום שיתופי פעולה עם שותפה ארוך השנים אסי איילון, עם המשורר שלומי חתוכה, רון בונקר, אילן דמרי ועוד.
עלמה זהר גם מרצה במכללת "הד – הקריה האקדמית אונו", ומעבירה סדנאות כתיבה למוזיקאים ברחבי הארץ.
בשנים האחרונות, לצד הוצאת אלבומיה וסיבוב ההופעות ברחבי הארץ, היא מורגשת גם בפעילותה החברתית ובכתיבתה העיתונאית.
משנת 2008 ועד היום, כתבה וערכה עשרות כתבות, ראיונות וטורים בנושאים חברתיים ואקטואליים (ביניהם, טור קבוע ב"ידיעות אחרונות", Xnet ו"את").
במהלך השנים העבירה מפגשים והרצאות בנושאים כמו היחס לזר, זהות ישראלית יהודית בחברה רב-תרבותית, זכויות אדם ועוד, כמו גם כיתות אומן וסדנאות משותפות עם שהרה בלאו, ניסים קלדרון ושיבי פרומן.
בחודש מאי 2022 הוציאה זהר ספר ילדים בשם "תיבת הצבעים".
האיורים לספר צוירו בידי אביה, ישראל זהר.
בשנת 2025 הוציאה את ספר השירים רוק בהוצאת קתרזיס.
הייתה נשואה לאסף תעוז, עמו התגוררה כחמש שנים במושב נס הרים.
בשנת 2005, לאחר שהתגרשה, נסעה זהר לפסטיבל מוזיקה באתיופיה.
היא החליטה להמשיך ולטייל במדינה תקופת מה.
בעת ששהתה בצפון המדינה הכירה תושב מקומי בשם טמסהגן, והייתה איתו בזוגיות.
זהר התגוררה בבקתת הבוץ של משפחתו.
בהמשך נאלצה לשוב לישראל והזוגיות ביניהם הסתיימה.
לאחר ששבה לישראל הכירה בן זוג ישראלי בשם שחר, ושמרה על קשר ידידותי עם טמסהגן.
בן זוגה התנגד לקשר עם האזרח האתיופי (על האירועים הללו נכתב "שיר אהבה אינדיאני (Miguel)").
ב-2014 נולד לה בן מהמתופף אסי ששון.
בשנת 2022 נישאה ליניב רצון וב 2024 התגרשה ממנו.
אחיה למחצה מצד אביה הוא המוזיקאי מתן זהר, הידוע בשם הבמה Mat Zo (אנ'), אומן בין-לאומי המפיק בסגנונות ההאוס והדאנס.
עלית הארק הוא מותג ישראלי של משקה הערק המיוצר על ידי חברת "יקב הגליל יוסף גולד ובניו" החיפאית החל משנת 1824. המותג, שהוא המצליח במוצרי החברה, מכיל 40% אלכוהול ומחזיק ב-90% מקטגוריית משקאות האניס האלכוהוליים בישראל.
נוסף ל"עלית הארק" מייצרת החברה משקאות אלכוהוליים נוספים, וייצור הערק תופס 70% מנפח הפעילות של המפעל, ביניהם גם מותגים יותר יקרים דוגמת "אלוף הארק" ו"אמיר הארק".
את היקב הקים בשנת 1824 בן למשפחת גולד שעלה לארץ מאוקראינה, שם עסקה המשפחה בייצור וודקה.
הוא התיישב בצפת וייצר וודקה ויינות, אך המשקאות לא זכו לביקוש בקרב תושבי המקום, שהיו ברובם ערבים.
לכן החל לייצר את משקה הערק, שהיה פופולרי באזור.
במהלך תהליך הייצור מזוקק המשקה שלוש פעמים במזקקת סיר.
מפעל החברה ממוקם בטירת כרמל, וכיום מנהל אותו יוסף גולד, דור שביעי ליצרני הערק שהצטרף לחברה בשלהי שנות ה-90. בקיץ 2011 ארעה במפעל תאונת עבודה בה נהרג עובד שעסק בריתוך מכל שהכיל כמות רבה של אדי אלכוהול, שהובילו לפיצוץ.
בעקבות האירוע נגרם נזק כבד לציוד הייצור במפעל, והוגש כתב אישום כנגד בעל המפעל ומספר בעלי תפקיד בו.
היצרנית אינה עוסקת בפרסומו של המוצר או ביחסי ציבור יזומים.
הסמליל המצויר על תווית המשקה, שמציג שני איילים, הוביל אחדים לכנותו ערק "איילים" או "איילות", כפי שנזכר בפזמון החוזר של השיר "שיר נחמה" מאת הדג נחש ובשיר "הכי ישראלי" של התקווה 6, גם בשיר יי.
גם השיר "צמד איילות" של להקת טיפקס רומז למותג.
עלית קרייז (נולדה ב-18 ביוני 1967) היא אמנית מיצג ושחקנית ישראלית-אנגלייה.
עלית קרייז נולדה בלונדון וגדלה ברמת אפעל.
אביה יליד ישראל ואמה ילידת וינה.
התאהבה במשחק ותיאטרון כשלמדה בחוג דרמה של צביה הוברמן לקראת סוף בית הספר היסודי.
לאחר שירותה הצבאי נקרתה, באופן מקרי, לחזרות של הצגתו של חנוך לוין להצגה "נכנע ומנוצח" (בה שחקו משה איבגי, ג'יטה מונטה, תחיה דנון ושמוליק לוי)
ונטלה חלק בתהליך החזרות כאחת מרקדניות הרקע, שלבסוף לא השתתפו בהצגה
אולם בעקבות היכרות מקרית זו עם חנוך לוין, ובעידודו, נרשמה ללמודים בסטודיו למשחק ניסן נתיב (1988–1991).
בכיתתה למדו בין השאר אודליה מורה-מטלון, אורנה בנאי, צחי גראד ושלמה פלסנר.
הצגת הסיום של מחזור זה הייתה "נעורי ורדה'לה", פרי עטו של חנוך לוין, בבימויו של יובל זמיר, שבה שיחקה קרייז בתפקיד האמא.
בתום לימודיה שיחקה בתפקיד קלרה איינספורד היל בהצגה "פיגמליון", מאת ברנרד שו, בבימויו של טל רובינשטיין בתיאטרון הקאמרי (1991).
ובמקביל שיחקה בשתי הצגות לנוער נגד סמים.
ב-1992 שיחקה בהצגה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר, בבימויו של לסלאו מרטין, בתיאטרון הבימה.
ב-1993 שיחקה ב"כובע הקש האיטלקי" פרי עטו של אז'ן לביש, בבימויו של אהרון אלמוג, בתיאטרון חיפה.
באותה שנה שיחקה בסרטי הקולנוע "זהר", בבימויו של ערן ריקליס ו"מנת יתר", בבימויו של שמואל אימברמן.
הופיעה והייתה שותפה ליצירה בהצגה "היידי בת זונה", מאת ובבימוי איילת רון
שהציגה לראשונה בפסטיבל עכו 1994 והייתה מהצגות הפרינג' הראשונות שרצו בבית ציוני אמריקה.
היא שיחקה בתיאטרון הסימטה בהצגה "יונה וולך" מאת רון ישועה בבימויו של מיכאל וייגל.
ב-1995 עלית קרייז עברה לחיות בלונדון.
הצגת הפרינג' הראשונה שבה שיחקה שם הייתה של מייקל אלמז' After Intimacy, שהייתה מבוססת על סרט.
במשך שנתיים שיחקה במספר רב של הצגות פרינג' ו off west end, בין השאר בתיאטראות BAC ,Tricycle.
אחר-כך הצטרפה לפרויקט The Warp, הצגה שארכה 24 שעות, בבימויו של איש התיאטרון המהפכני קן קמפבל (Ken Campbell).
קרייז הופיעה על הבמה במשך 16 שעות רצופות.
ההצגה חשפה 20 שנים מחייו הסוערות והמסועפות של אומן ופילוסוף היפי והחבורה שהתאגדה סביבו.
בהצגה שחקו בין השאר נינה קונטי, בתו של טום קונטי, אלן קוקס, בנו של בריאן קוקס, ובן בייטס, בנו של אלן בייטס.
החזרות להצגה נערכו בבית מלון לא פעיל במשך עשרה ימים כמעט ללא שינה כשכל יום נערמים דפים חדשים של טקסטים לשינון.
The warp נהפכה יותר מאוחר להצגת קאלט שהופיעה בגרסאות משתנות מדי שבועיים ב-London Bridge.
ב-1997 הצטרפה עלית קרייז לקבוצת הפרפורמנס ארט הוותיקה – People Show, אשר התחילה את דרכה האוונגרדית ב-1966. The people show משלבת אומנים מתחומים שונים, היוצרים מופעים רב תחומיים בחללי תיאטרון וחללים אלטרנטיביים, ועובדים ללא במאי.
שמות הצגות הקבוצה הן מספורן ברצף יצירתן בסדר עולה.
קרייז הייתה פעילה the people show במשך שבע שנים ויצרה עמם מופעים, ביניהם מופעי site specific.
באחת מהצגות הראשונות בהן השתתפה בלונדון "סיפורי אלף לילה ולילה" בתיאטרון BAC (Battersea Arts Centre), פגשה עלית את השחקנית האיטלקייה-אנגלייה אנטון מירטו (Anton Mirto).
השתיים החליפו דעות אומנותיות משותפות ועקבו זו אחר עבודתה של זו במשך שנתיים עד אשר החליטו שהן רוצות לחבור יחד וליצור משהו מקורי משלהן.
ב-1999 הן הקימו את קבוצת המופע הבין-תחומית A2 Company, וייצרו ביחד כעשרה פרויקטים רב-תחומיים מגוונים, איתם הופיעו במספר ערים באירופה.
בין היתר הוזמנו ליצור עבודות לסטודיו של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, המרכז לאומנות מודרנית ICA, המרכז למחול The Place, העבירו סדנה ליצירה אישית במוזיאון הטייט מודרן לונדון.
זוהי העבודה הראשונה של A2Company.
עסקה בייצוגה של האישה בחברה המודרנית.
בניסיון להבין את צורת היחסים בין האנשים והפער בין האישיות שהם מציגים כלפי חוץ לבין זו שנמצאת בפנים.
במיצג הן חקרו מגוון רגשות חוזרים ונשנים בעלי אופי מסרס.
מאז 1999 הן חידשו את miss שש פעמים, כל פעם בהתאם לשינויים שחלו בחייהן לאורך השנים – כמו יומן חי.
במהלך העבודה על הופעה זו, הן המשיכו ללכת לאודישנים לפרויקטים אחרים, באחד מהם קרייז הזמינה את הבמאי לצפות במיצג, התברר שהוא היה המנהל האומנותי של פסטיבל british visual בתיאטרון BAC, הוא אהב את המופע והזמין את קרייז ומירטו להופיע בפסטיבל.
כעבור שלושה חודשים ההצגה נבחרה להשתתף באותו התיאטרון בפסטיבל best of british visual festival.
בעבודותיהן קרייז ומירטו עובדות באמצעות אימפרוביזציות, טקסטים מקוריים, ודימויים ויזואליים מאתגרים שהן יוצרות.
הן שואלות שאלות ומנסות למצוא שפה אומנותית שתחקור את השאלות הללו ותבדוק כיצד הן נוצרו.
הן מנסות לחשוף את הרגשות, המניעים והרעיונות הנסתרים על-פני השטח כדי לדעת מה מניע אותנו וכך להתמודד איתו טוב יותר וליצור דרכי התמודדות חדשות.
לרוב הן נוהגות לעבוד עם אנשים שאינם שחקנים, מתרבויות, דתות ורקעים שונים.
הוא היה פתיחה של סצנה אחת מ-Miss שביטאה בהומור רב את הפחד שלנו מזקנה.
הפרפורמנס עוסק בהשתלטותה של תרבות המיידיות, תוך כדי התעלמות מהמחיר החברתי שהיא גובה.
העבודה נעשתה עם אישה בת 86 בשם ג'ין.
עבודה החוקרת את הצורה שבה אנשים מקטלגים אנשים אחרים בהשפעת מערכת השקפות שמוטמעות בהם דרך חינוך וקודים חברתיים ותרבותיים.
הן עבדו עם שישה אומני וידאו ועם שלושה עשר אנשים מגיל חמישה חודשים ועד גיל שמונים שהתגוררו בקרבת התיאטרון: עיוור, עקרת בית, הומלסית, תיירת, 3 ילדות קטנות ותינוקת בת חמישה חודשים בתוך קופסאת קרטון.
לאורך שעה התנצלו לסירוגין אנטון ועלית על כל הדברים שאי פעם עשו או לא עשו ועל אלה שאחראים הפוליטיקה, הדת וסגנון החיים המודרני.
ההתנצלויות היו מוקלטות והושמעו מתוך cd players שהוחזקו על ידי האומנויות.
מיצג אשר בדק את היחס בין הסיבה לתוצאה וכיצד כל פעולה ולו הקטנה ביותר יכולה להשפיע על חיינו.
העבודה נוצרה במהלך שבעה ימים עם עשרה אנשים בגילאים שונים.
במשך 3 שעות, ישבו גברים לחלופין על כיסא ופוצצו פלסטיק לאריזה, רעש הפיצוץ הועצם באמצעות מגבר.
עשרה אנשים שכובים על רצפת הגלריה היטלטלו כל פעם שנשמע קול פיצוץ והקהל הוזמן לקחת בכך חלק.
ב-2004 הוזמנו a2company על ידי תיאטרון "פארק דה לה וילט" בפריז לשלושה חודשים של שהות במקום ליצירת עבודה מקורית על פי בחירתן.
הן החליטו לחקור את הפחד האנושי הגדול ביותר: מוות, סוף, על מנת לבדוק אם התגברות על פחד זה הייתה משנה את בחירותינו בחיינו והייתה מאפשרת דרך חיים אחרת.
במשך חודש הן ישבו עם חולים סופניים בהוספיסים וערכו אתם סדנאות וידאו על פי בקשתם ויכולתם הפיזית והרגשית של החולים.
לבסוף העלו מופע/פרזנטציה של מחקר זה "Toujours Sans Titre" שכלל רשימה ארוכה של שאלות פילוסופיות ואישיות, אשר על פי דמיונן, עולות במוחם של חולים סופניים בשוכבם ליד החלון במיטת חוליים בהוספיסים.
בחוזרן ללונדון ב-2005 המשיכו את חקירתן בנושא היחס הבלתי אמצעי בין חיים למוות וייצרו עבודת מיצג משולבת בICA אשר נקראה "The future of death": חמש שעות של מיצג סטטי בו ישבו מדי שעה עשרה אנשים שונים בגלריה והחזיקו בידם תמונה ממוסגרת של אדם מת שהיה יקר לליבם.
הקהל התבונן בהם מכל מרחק שבחר ויכול היה להתקרב ולשאול אותם שאלות.
מיצג חי בן חמישים דקות אשר בו ארבעים אנשים מגילאים ורקעים שונים (וללא ניסיון קודם) קוברים עצמם זה תחת זה תחת ערימות אדמה לנגד עיני הקהל.
מאז הציגו a2company את the future of death בחמש ערים נוספות באירופה: וינה, ליובליאנה, לנקסטר, דורטמונד וירושלים.
קרייז שהתה באנגליה משנת 1995 עד לשנת 2005, אז שבה להתגורר בישראל, אולם
המשיכה לטוס להופעות באירופה ולהמשיך ליצור עבודות חדשות במסגרת a2company
הוכן לבית האופרה המלכותית (2007): אשר קרא להתבונן בפרטים וביופי הקיומי, מעבר למה שחונכנו, הורגלנו, והותננו לראות.
נוצר ב-2007 ל-The Place: כשפניהן מכוסות בגרבוני טייטץ שחורים, שהתנשאו לגובה שישה מטרים, נעו אנטון ועלית בחלל ויצרו בו צורות וקווים שביטאו מצבים נפשיים שונים.
ב-2010 הן שבו לווינה וקשרו אנשים מרקעים וגילאים שונים לארכיטקטורה עירונית במקומות שונים בעיר ויצרו קווים אלטרנטיביים ואנושיים בנוף העירוני המשתנה, בעבודה שנקראה "and it went every where."
פרט לעבודות הפרפורמנס עם אנטון מירטו, קרייז יצרה עבודות מיצג עצמאיות לתיאטרון תמונע.
ביחד עם השחקנית אודליה מורה-מטלון חודש ועובד A2company: i would like to say sorry והותאם למציאות הישראלית.
מיצג משותף עם האומנית מיכל דביר הבודק את יחסנו לגוף על פי קודים חברתיים מודרניים.
במייצג זה הופיעה עלית כשהיא בחודש תשיעי להריונה.
מיצג החושף את הפחדים, הכאוס והאושר של אישה בהופכה לאם.
בהשתתפות תינוקה, אז בן 3 חודשים.
מאת ובבימוי יאיר ורדי: דיון במערכת היחסים בין פרפורמרית העומדת על במה חשופה לקהל שלה.
העבודה מסרטטת וחושפת את הרצון האנושי לקשר, אהבה והערכה באמצעות במה, דרך העיניים של תרבות הפופ.
החל מאוקטובר 2012 היא משחקת ב"פרייבט קולקשיין", הצגתם של יאיר ורדי, נאוה צוקרמן וניצן כהן, בתיאטרון תמונע.
קרייז שיחקה בתפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה Fugee Girl בערוץ 4 הבריטי, ובפיצ'ר (סרט עלילתי באורך מלא) :
Every" one is happy" אשר נכתב במשך שבוע אחד על ידי סיימון בופוי (Simon
Beaufoy), כותב התסריטים של הסרטים "ללכת עד הסוף" ו"נער החידות ממומביי" ובתפקיד אורח ב"ג'ייסון והארגונאוטים" של ערוץ הולמרק.
בישראל שיחקה בתפקידי אורח בכמה סדרות טלוויזיה: המיוחדת, אלכס בעד ונגד, גירושים נפלאים, חשופים.
בשנת 2009 שיחקה קרייז באחד מארבעת התפקידים הנשיים המרכזיים בסרטו של משה איבגי "וביום השלישי".
היא גילמה את דמותה של שרה, חוקרת מס הכנסה קשוחה רודפת צדק.
קרייז זכתה בפרס השחקנית הראשית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים ביחד עם שְלוש השחקניות המרכזיות האחרות: אפרת בן צור, הילה פלדמן וגל סלומון.
בלונדון עלית העבירה סדנאות במסגרות שונות, ביניהן: Young Vic Summer School
בארץ, לימדה ב-2008 יצירה אישית בבית הספר "מנוע חיפוש" של איציק ג'ולי.
כיום מלמדת קורס "אומנות תלויית מקום" בבית הספר מנשר לאמנות.
ב-2012 יצרה בשיתוף תלמידי המחלקה למשחק ותיאטרון מיצג, בשיתוף קהל, בשם Q לפסטיבל "תלוי במקום", אשר הוצג בקומת השרות בבית עיריית תל אביב-יפו.
ב-2013 יצרה בשיתוף תלמידי המחלקה למשחק ותיאטרון מיצג, בשיתוף קהל, בשם "דברים שרואים משם" לפסטיבל "תלוי במקום", אשר הוצג בקומה ה-12 בבית עיריית תל אביב-יפו.
עלית עובדת כמורה לתיאטרון בתיכון ע"ש יצחק בן צבי בקריית אונו.
ב-2023-2024 הציגה במוזיאון העיר עבודת סאונד השתתפותית בת 9 דקות בשם "סימפוניה".
סטודיו לינברי, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן.
המכון לאמנות עכשווית (ICA), לונדון.
המכון לאמנות עכשווית (ICA), לונדון 2004, 2006, 2010 I would like to say sorry LIFT Enquiry 04, בית בארג', מגדל אוקסו, לונדון.
טראמווי, מיזם לאומי של אמנות חיה, גלאזגו.
2004 Private view אורחות של פסטיבל הפנטומימה הבינלאומי של לונדון 2003–2000 Do you want this once again?
Tabernacle Demeanor, מופע צדקה לארגון רופאים לזכויות אדם, לונדון.
Oval House, Dance Ballads 2 (אוצרת יסמין ורדימון), לונדון.
Lion & Unicorn, הפסטיבל הבריטי לתיאטרון חזותי, לונדון.
פלייס, תיאטרון רובין הווארד, לונדון
שנה סדרה תפקיד ערוץ במאי 2009 אלכס בעד ונגד אמא של אלכס ערוץ הילדים ליאורה קמינצקי גירושים נפלאים מירי yes עופר ויצמן ואורן שקדי חשופים דפנה HOT רני סער, תומר אבירם, יואב פז, דורון פז 2012 המיוחדת ערוץ 2 עודד רסקין ועמליה בוניאל2015ההפך (סרט)אמא של איילתהערוץ הראשוןעמיחי גרינברג
עלמה גַנִּיהַר (נולדה ב-24 בדצמבר 1964) היא סופרת, תסריטאית, מחזאית ופעילת חברתית ישראלית.
עלמה גניהר נולדה ברמת השרון, בשנת 1988 סיימה תואר ראשון בהיסטוריה כללית ופילוסופיה יהודית, והמשיכה ללימודי תואר שני במדע הדתות באוניברסיטת תל אביב.
במקביל ללימודיה רכזה את נוער רצ והעבירה סדנאות בנושאי זכויות אדם לאסירים כחלק מהתנדבותה באגודה לזכויות האזרח, וכן הייתה אחראית על נושאי הדוברות והחינוך במרכזי הסיוע לנפגעי תקיפה מינית.
הסרט זכה בציון לשבח בתחרות קצרים בפסטיבל חיפה.
"החווה" תסריט לסרט עלילתי בבימוי גולם רייז.
כמו כן עלמה יוצרת שותפה בסדרת הטלוויזיה "יאפא" שהופקה על ידי מובי פלוס ופדריישן (צרפת) וומשודרת בכאן 11 ובמכאן וכתבה את פרקים 4 5 6.
עם מחזותיה : "הבית" (פסטיבל פותחים מסך בתיאטרון בית ליסין 2003), "השבויות" (פותחים מסך בית ליסין, 2001 וסמינר הקיבוצים 2005) עבורו זכתה בפרס השופטים ובמענק קרן רבינוביץ' לאמנויות, "המערב הפרוע" (התיאטרון הערבי-עברי ביפו 2008) עבור כתיבת המחזה זכתה בפרס קיפוד הזהב, "הטווס מסילואן" (2012).
שבמרכזו סכסוך בין מתנחלים לתושבים מקומיים.
ההצגה עלתה באוקטובר 2012 בפסטיבל עכו על ידי קבוצת שחקנים יהודים וערבים, בבימויים של סיני פתר וחן אלון, הוזמנה לפסטיבלים בחו"ל וזכתה בפרסים רבים ובפרס קיפוד הזהב.
באוקטובר 2019 כתבה את המחזה "סילואן בין הזמנים" דיסטופיה פוליטית שעלתה בפסטיבל עכו ובוימה על ידי סיני פתר, חן אלון וסמירה סראייה .
גניהר פרסמה שלושה ספרים פרי עטה, בשנת 2005 כתבה את הרומן "מעטפות" שיצא בהוצאת גוונים, ובשנת 2012 את ספרה "ג'י-פי-אס" המכיל עשרה סיפורים בהוצאת עם עובד עבורו זכתה בפרס טובה ויצחק וינר לעידוד יצירה ספרותית מקורית.
במאי 2021 ראה לאור ספרה "נקמת הקנרית" רומן מתח, בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
הספר מעובד בימים אלו לסרט באורך מלא המיועד לטלויוזה הצרפתית.
ב 2026 תתפרסם הנובלה "הנאשמת האחרונה" פרי עטה, בהוצאת אלטוינלד.
כמו כן פרסמה סיפורים קצרים בכתבי עת: הצריף, גרנטה, פרויקט הסיפור הקצר.
גניהר מתגוררת בחיפה ופעילה פוליטית וחברתית.
אחיה הוא הצלם תומר גניהר.
עלמה רוויל הייתה תסריטאית ועורכת תסריט ממוצא בריטי, אשר הייתה אשתו של הבמאי אלפרד היצ'קוק ותרמה רבות ליצירה של סרטיו.
עלמה רוויל נולדה בנוטינגהאם, אנגליה.
היא בתם השנייה של מת'יו אדוארד ולוסי רוויל.
רוויל התפרסמה בעיקר בשיתוף פעולה ארוך שנים עם בעלה סר אלפרד היצ'קוק, איתו נפגשה לראשונה באולפני "סרטי פרמאונט" בלונדון, בתחילת שנות ה-20. היא שיתפה פעולה גם עם הבמאים הבריטים רטולד ירטל ומוריס אלבי, אף שרוב עבודתה התמקדה בסרטי היצ'קוק.
היא עברה לקתוליות לפני נישואיה, לבקשת אם בעלה.
רוויל והיצ'קוק נישאו ב-2 בדצמבר 1926 בכנסיית ברומפטון שבלונדון.
בתם פטרישיה היצ'קוק נולדה ב-7 ביולי 1928. רוויל נודעה בחדות עיניה ובשמיעתה הטובה.
היא זו שהבחינה במהלך צילומי הסרט "פסיכו" (1960) שהשחקנית ג'נט לי בלעה רוק במהלך סצנה שבה היא הייתה אמורה להיות מתה.
רוויל נפטרה ב-6 ביולי 1982 מסיבות טבעיות, כשנתיים לאחר מות בעלה.
בשנותיה האחרונות היא לקתה בסרטן השד.
ב-2012 הלן מירן גילמה את דמותה של רוויל בסרטו של סצ'ה גרבסי היצ'קוק, על הפקת הסרט "פסיכו".
מירן קיבלה ביקורות חיוביות על גילום דמותה של רוויל ואף הייתה מועמדת לגלובוס הזהב ולפרס גילדת שחקני המסך.
באותה שנה אימלדה סטאונטון גילמה את דמותה בסדרת טלוויזיה של רשת HBO: "הנערה של היצ'קוק", על יחסיהם של היצ'קוק (טובי ג'ונס) והשחקנית טיפי הדרן (סיינה מילר).
"עלם כורע" או "אנדרטה לנופלים בקיבוץ הסוללים" הוא פסל מאת הפסל הישראלי יחיאל שמי.
הפסל נוצר כאנדרטה לזכר חברי המכבי הצעיר וחברי קבוצת הסוללים שנפלו במהלך מלחמת העצמאות.
הפסל הוזמן על ידי חברי קיבוץ הסוללים, אשר פנו אל שמי בשל היותו בן התנועה הקיבוצית.
שמי יצר את האנדרטה בתקופה של כשבעה חודשים, והיא נחנכה בסתיו 1954. האנדרטה היא פסל של גבר כורע באבן גיר לבנה.
רגלה האחת של הדמות מקופלת מתחת לגוף, וראשה שמוט.
על אף הנושא הפיגורטיבי של היצירה, שמי לא יצר תווי פנים לדמות או עיצב את האנטומיה שלה.
במקום זאת הדמות מעוצבת בסכמטיות.
זהו אחד מפסליו האחרונים של שמי באבן, ומורגשת בו הנטייה להפשטה.
בטקסט שחיבר שמי אודות האנדרטה תיאר את הדמות כמי שנמצאת רגע לפני השלמת פעולתה.
שאיפתו, כפי שתיאר שמי, הייתה להדגיש את "כושר העמידה שלהם ושלנו" ולהימנע מפאתוס.
אחד מן הנימוקים שהביא היה כי הנטייה של פאתוס היא שימוש באקספרסיה של "צורות אנטי אמנותיות", כלומר, שימוש בתיאור פרטים ספרותיים או ב"דוקומנטציה".
עלמה אליזבת דויטשר היא מוזיקאית, מנצחת, מלחינה, פסנתרנית וכנרת יהודייה בריטית, ילדת פלא בתחום המוזיקה הקלאסית.
עלמה נולדה באוקספורד, והיא בתם של ג'ייני דויטשר (לבית סְטִין), חוקרת ספרות בריטית, והבלשן הישראלי-בריטי גיא דויטשר.
לדברי אביה, כבר בגיל שנתיים ידעה לזהות את התווים בפסנתר.
ביום הולדתה השלישי קנה לה אביה כינור קטן כצעצוע, והיא ניסתה לנגן עליו במשך ימים ארוכים.
בשל כך החליטו הוריה לשכור לה מורה ללימודי הנגינה, ולאחר כשנה כבר ניגנה את הסונאטות של גאורג פרידריך הנדל.
דויטשר מנגנת בפסנתר ובכינור מגיל שלוש, והחלה לחבר מוזיקה כבר בגיל ארבע.
היא מתחנכת בחינוך ביתי, ואת הבקרים היא מקדישה לנגינה ולהלחנה.
בגיל 6 הלחינה את הסונאטה הראשונה שלה.
בגיל 7 חיברה אופרה קצרה המבוססת על הסיפור "מטאטא החלומות" מאת ניל גיימן.
האופרה הוגשה לתחרות המנוהלת על ידי האופרה האנגלית הלאומית, וזכתה להערכה רבה.
בקונצרט הסיום בפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון שהתקיים בישראל באוגוסט 2013, הוצגה האופרה בביצוע ובתרגום בעברית.
דויטשר הופיעה בקונצרטים בממלכה המאוחדת, באיטליה ובגרמניה.
היא ניגנה לפני נשיא מדינת ישראל שמעון פרס במשכנו בירושלים, והופיעה במסגרת הקורס לכנרים צעירים בקשת אילון.
בינואר 2013 נערך קונצרט מיצירותיה במוזיאון מנדלסון בברלין.
באוגוסט 2013 השתתפה בנגינת רביעיית מיתרים מפרי עטה בפסטיבל המוזיקה של קרנס-מונטנה בשווייץ.
ב-2013 כתבה אופרה המבוססת על סיפורה של סינדרלה, שהועלתה ב-2015 בפסטיבל ימי המוסיקה בגליל העליון, ויצא אלבומה הראשון עם שש מיצירותיה.
לאחרונה החלה ללמוד גם ניצוח.
דויטשר דוברת אנגלית, גרמנית ועברית.
היא התגוררה עם הוריה ואחותה בעיר דורקינג שבמחוז סארי, הממלכה המאוחדת.
כיום היא מתגוררת בווינה, אוסטריה.
באוקטובר 2023 הקדישה את הפרק השני ביצירתה "קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת במי במול מז'ור" לנרצחים בעוטף עזה במהלך טבח שבעה באוקטובר, פרק זה הולחן והוקדש במקור לזכרה של סבתה שהתגוררה בישראל.
סונאטה במי במול מז'ור מאת עלמה דויטשר (בת 6, חוברה באוקטובר 2011)
אנדנטה לכינור מאת עלמה דויטשר (בת 6)
רונדינו במי במול מז'ור לכינור מאת עלמה דויטשר (בת 7) ובביצועה
"מטאטא החלומות", אופרה קצרה, מאת עלמה דויטשר, בת 7 (חוברה ביולי 2012).
הועלתה ב-2013 בפסטיבל קול המוזיקה בגליל העליון בבימויה של יוליה פבזנר.
"נשף בנות הים", לתזמורת, מאת עלמה דויטשר.
הושמעה בסדרת "הפילהרמונית לילדים" ב-1 ביוני 2015, בלוויית איורים מעשה ידי המלחינה.
"סינדרלה", אופרה קאמרית שהועלתה בפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון בקיץ 2015 בבימויה של יוליה פבזנר.
"הלילה שלפני חג המולד", למילים של ס.
הגרסה הראשונה הופיעה ביוטיוב עם אחותה הלן (2013–2018)
עיבוד לפסנתר של רביעיית מיתרים בלה מינור (2013)
קונצ'רטו לכינור ולתזמורת בסול מינור (2014)
קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת במי במול מז'ור (2015).
עלמא היא להקת טריו ישראלית המנגנת טקסטים המושפעים מן המקורות ומן השירה היהודית־ישראלית החדשה על גבי מוזיקה המושפעת מפיוטים וניגונים מסורתיים לצד מוזיקת עולם ואינדי.
אליאב אובל־נאמן נולד ב-1978, גדל בבית דתי לאומי בירושלים ומנגן בפסנתר ובגיטרה.
רעיה מוסקל, ילידת גבעת שמואל (1976), בת למשפחה בוכרית מסורתית.
אברהם מוסקל נולד ב-1977 וגדל במשפחה חרדית של חסידי ויזניץ בבני ברק, נגן גיטרה, בגיל 16 יצא בשאלה ולאחר מכן הוא ורעיה התקרבו בחזרה יחד לדת.
אליאב ואברהם מוסקל נפגשו לראשונה בטיול בגרנדה, ספרד, בשנת 2000. שנה אחר כך פגשו את רעיה בג'אם סשן במוסררה, והקימו את ההרכב.
ב־2007 יצא לאור אלבומם הראשון "מעל מה שאנחנו" וזכה להצלחה על אף ששווק ללא חברת יחסי ציבור.
השירים הבולטים בו הם "אילו פינו" ו"ניגון לבניה" ובמיוחד השיר "שיר" (המוכר כ"שיר האיילה"), שנכתב על ידי יונה וולך והולחן על ידי אליאב.
אלבומם השני "שער", יצא בתחילת 2012. השיר "ואם היינו" הכלול בו נכנס לפלייליסט של גלגל"צ.
אלבומם השלישי "לכבוד המקום", הושק במאי 2017, במופע במועדון זאפה בירושלים.
אלבומם הרביעי "לוחות הלב" הושק בספטמבר 2024.
עלמא היא מערכת מידע לניהול ספריות שנכתבה ומשווקת על ידי חברת "אקס ליבריס", חברת בת של פרוקווסט.
בינואר 2011 הציגה אקס ליבריס את "עלמא", עליה עמלה משנת 2007. המערכת היא אינטרנטית, מבוססת מחשוב ענן ומסופקת במודל של תוכנה כשירות.
המערכת יושבת על שרתי SAS 70 הממוקמים באמסטרדם, שיקגו וסינגפור.
עדכוני תוכנה בשרתים מתבצעים פעם בחודש.
מערכת עלמא מספקת פתרון מקיף לכלל התהליכים המתבצעים בספרייה, כמו בחירת חומרים, רכש ואקטוב, קיטלוג, מיון, השאלה, השאלה בין-ספרייתית, תהליכי דיגיטציה, הפקדת חומרים דיגיטליים וניהול חומרים לקורסים.
המערכת מהווה פתרון לניהול משאבי מידע מסוגי חומר שונים כולל חומרים מודפסים ואלקטרוניים.
הגישה לניהול המשאבים במערכת נעשית על פי הגדרת הרשאות עבור משתמשי המערכת.
המערכת כוללת כלים לניתוח נתונים שפותחו על ידי חברת אורקל.
ניתוח נתונים כמו נתוני מחיר ונתוני שימוש מסייעים בקבלת החלטות לצורך שיפור השירות של הספרייה לטובת משתמשי הקצה.
המערכת כוללת אזור קהילה המיועד לשיתוף מידע בין ספריות.
האזור כולל קטלוג משותף שנבנה משיתוף קטלוגים פרטיים של ספריות.
בין היתר האזור מכיל רשומות של ספריית הקונגרס, OCLC והספרייה הבריטית.
עלמא נרכשה על ידי מוסדות רבים בעולם.
בספטמבר 2017, הגיע ל-אלף מספר הגופים העושים שימוש במערכת.
באותו חודש, הושק ממשק משתמש חדש לתוכנה.
בישראל, השימוש במערכת החל בשנת 2015 בכמה ספריות אקדמיות, שלקחו על עצמן להיות הראשונות להטמיע את המערכת.
הראשונה שבהן הייתה ספריית יונס וסוראיה נזריאן של אוניברסיטת חיפה.
ספריות נוספות הנמנות עם "חלוצי עלמא" הן הספריות של אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת בר-אילן, המסלול האקדמי המכללה למינהל, המרכז הבינתחומי הרצליה, המכללה האקדמית עמק יזרעאל, האקדמית גורדון, מכללת אורנים ומכללת שנקר.
הספרייה הלאומית החלה להשתמש במערכת עלמא בסוף שנת 2019.
עָלית קרפ (נולדה ב-31 בדצמבר 1962) היא עיתונאית, עורכת ומתרגמת ישראלית.
בעלת טור דעה בעיתון "הארץ" ומבקרת ספרות במוסף הספרים שלו.
הייתה עורכת כתב העת לספרות "מסמרים" עם אמיר רותם.
עלית קרפ נולדה בקיבוץ המעפיל.
אביה ממשפחה של ניצולי השואה מהונגריה שהצילה שרה שלקהאזי, חסידת אומות העולם, ואימהּ ממשפחה מסלוניקי, ממקימי נמל חיפה.
בצעירותה עברה לירושלים ולאחר מכן חזרה לקיבוץ.
למדה ספרות אנגלית; במשך שנה וחצי שימשה נספחת תרבות בשגרירות ישראל בסטוקהולם, בירת שוודיה.
לאחר שובה לישראל הפיקה שנים מספר את תוכנית סרטי הילדים והנוער בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
בתחילת שנות האלפיים הייתה עורכת לשון וחברת מערכת ב"צפון 1", מקומון של רשת שוקן בגליל המערבי, וכתבה במקומונים אחרים של רשת שוקן.
שירים מפרי עטה התפרסמו בכמה גיליונות של כתב העת "הליקון".
מחזהּ של קרפ "הנסיכה עדינה מארץ קלמנטינה" היה אירוע החוצות המרכזי בפסטיבל חיפה להצגות ילדים בשנת 2002.
בשנת 2007 הצטרפה לצוות העורכים של "מסמרים", כתב עת לספרות שייסדה נועה דנציגר ב-2005 בהשראת כתב העת הבריטי "גרנטה".
כתב העת יצא לאור עד שנת 2011.
קרפ שימשה מבקרת ספרים במוסף הספרים בעיתון "הארץ", והיא מנהלת את קבוצת הפייסבוק "לא סופרים - מועדון הקריאה של "הארץ".
היא מתרגמת טקסטים אקדמיים, עורכת וכותבת דרך קבע מאמרי דעה.
רבים ממאמריה תורגמו לאנגלית וזכו לתגובות.
בסוף 2018 יצא לאור ספרה "אווזים: רשמי מסע בשוודיה" בהוצאת אפיק.
בתחילת 2019 התחילה לפרסם ביקורות ספרים במוסף השבת של "מקור ראשון".
קרפ נשואה ללביא, פרופסור במכללה האקדמית להנדסה בראודה, ואם לשניים ומתגוררת בכרמיאל.
קרפ ערכה עשרות ספרים, בהם:
"זמן אשה", מאת עליזה שנהר, הוצאת כנרת, 2008
דגלי השומר הצעיר – מאה השנים הראשונות" (עריכת לשון), הוצאת גבעת חביבה, יד יערי, 2014
"פתאום אביב בסתיו", מאת סמדר גונן ומנשה כהן, הוצאת כרמל, 2015
"מי יכול לכסף הגדול", מאת מ"מ סילבר, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2016
"הרפובליקה הרומית בראי ההגות המדינית", מאת פרגוס מילאר, הוצאת החברה ההיסטורית הישראלית, 2002
"קפה סוקרטס – טעם חדש לפילוסופיה", מאת כריסטופר פיליפס, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2009
"התפילה היהודית – מבט חדש על תולדות הליטורגיה היהודית", מאת שלמה קלמן רייף, הוצאת דביר, 2010
"פרימו לוי – החיים כחומר", מאת ברל לאנג, הוצאת כרמל, 2015
כמו כן תרגמה יצירות קצרות רבות.
קרפ פרסמה סיפורים קצרים בכתב העת "מסמרים" וב"מעריב".
כמה מהם תורגמו לאנגלית ולשפות אחרות ופורסמו בכתבי עת ובעיתונים בעולם.
הסיפור "הנסיכה" פורסם ב"הגרדיאן" והסיפור "יקוב" פורסם בכתב העת "World Literature Today" בשם "Made Flesh".
עלמוורק מרשה דוידיאן היא תסריטאית ובמאית קולנוע ישראלית, זוכת פרס "Audetia" לסרט הטוב ביותר שביימה אישה לשנת 2018 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו על סרטה עץ תאנה.
דוידיאן היא הבמאית הראשונה יוצאת אתיופיה שסרטה היה מועמד לפרס אופיר.
דוידיאן נולדה בכפר אוושה, חצי שעה נסיעה מאדיס אבבה, עיר הבירה של אתיופיה, ועלתה לישראל בגיל 11 עם משפחתה.
בנעוריה למדה בפנימיית הכפר הירוק במגמת קולנוע.
בוגרת המחלקה לקולנוע ואנימציה במכללת תל-חי.
לאחר שירותה הצבאי, דוידיאן הצטרפה לבמאית עדה אושפיז כתחקירנית ומתרגמת בסרט "אירוסי דמים" שעוסק בקהילה האתיופית בישראל.
בשנת 2012 סיימה לימודי קולנוע בסם שפיגל והייתה לבוגרת הראשונה יוצאת אתיופיה.
משמעות השם עלמוורק הוא "עולם זהב".
דוידיאן מרבה לעסוק בסרטיה בחוויות של נשים שהיגרו מאתיופיה לישראל.
היא אמרה על התכנים בהם היא עוסקת ש"בגיל צעיר הבנתי שהפסקתי להיות אלמורק, והפכתי להיות 'אתיופית'.
אנחנו מוצגים כלפי חוץ כמין חבילה ענקית, אבל בשביל ליצר דיאלוג חייבים לפרק את זה." והוסיפה לגבי העשייה הקולנועית שלה "אני עוד בתהליך חיפוש.
לחקור את המדיום ואיך הוא קשור אלי ולתרבות שלי.
קולנוע זו שפה מערבית, ואני רוצה לבדוק האם יכולה לקחת אותה ולחבר אותה לזו האתיופית.
לצורה השונה שבה האנשים מהקהילה שלי חושבים ומדברים".
במסגרת סיום לימודיה בכפר יצרה מרשה סרט דוקומנטרי בשם "פירסינג" העוסק בקישוטי גוף ומשווה בין תרבות קישוט הגוף האפריקאית לבין זו המערבית.
הסרט זכה בתחרות פסטיבל ירושלים ב-1997 לסרטי בתי ספר וייצג את ישראל בתחרות תלמידים יוצרים בפינלנד.
הסרט הופק במסגרת סיום לימודיה בכפר הירוק והוא משווה בין קישוטי גוף בתרבות האפריקאית לבין זו המערבית.
הסרט זכה בתחרות פסטיבל ירושלים לסרטי בתי ספר וייצג את ישראל בתחרות תלמידים יוצרים בפינלנד.
דוידיאן יצרה את הסרט הזה במסגרת לימודיה במכללת תל-חי.
הסרט השתתף בפסטיבל הבינלאומי ה-12 לסרטי סטודנטים בתל אביב וזכה בציון לשבח ופרס השחקנית הטובה ביותר.
הסרט עוקב אחר חברות שנקלעת למשבר בין מימי לקדסט.
הסרט הוקרן בפסטיבל ירושלים ומונטריאול.
הסרט עוסק ביחסים בין אם המתפרנסת מניקוי בתים ובתה (השחקנית אסתר רדא) שמגיעה לעזור לה אחרי הלימודים.
הסרט הוקרן בפסטיבל חיפה ובפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות.
2015 - עם הפנים לקיר, כתיבה ובימוי.
זוכה פרס הסרט העצמאי הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הסטודנטים בתל אביב ופרס ון ליר לסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים לשנת 2016. היה מועמד לפרס אופיר לסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2016.
מימי יוצאת למסע אחר זהותה בין אתיופיה לישראל.
זהו סרטה העלילתי הארוך הראשון של דוידיאן אשר צולם בעיר מולדתה אדיס אבבה באמהרית עם צוות שחקנים מקומי.
דוידיאן זכתה עבור סרט זה בפרס "Audetia" לסרט הטוב ביותר שביימה אישה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
בנוסף, הסרט זכה בפרס הצילום הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2018 והוא מועמד לפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל חיפה.
שנהשםתפקידסוגהפרסים1997פירסינגבמאית/תסריטאיתדרמהפסטיבל הקולנוע ירושלים - זוכה בתחרות לסרטי בתי ספר2007מולובמאית/תסריטאיתדרמההפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים - ציון לשבח ופרס השחקנית הטובה ביותר2010קורקיבמאית/תסריטאיתדרמה2011אצלנובמאית/תסריטאיתדרמה2015עם הפנים לקירבמאית/תסריטאיתדרמה הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים - פרס הסרט העצמאי הקצר הטוב ביותר
פסטיבל הקולנוע ירושלים - פרס ון ליר לסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר2016מעבריםבמאית/תסריטאיתדרמה2018עץ תאנהבמאית/תסריטאיתדרמהפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו - פרס "Audetia" לסרט הטוב ביותר שביימה אישה
טקס פרסי אופיר לשנת 2018 - פרס אופיר לצילום הטוב ביותר
2014 - פרס הפיצ'ינג הבינלאומי על תסריט הסרט "עץ תאנה" במסגרת החממה הבינלאומית לקולנוע ירושלים.
2018 - פרס "Audetia" לסרט הטוב ביותר שביימה אישה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו עבור "עץ תאנה".
עלמה יצחקי (נולדה ב-1984) היא אמנית וחוקרת ישראלית, שהציגה במספר תערוכות יחיד, ביניהן במוזיאון תל אביב, והשתתפה בתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה.
זכתה במספר פרסים, ביניהם פרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר.
יצחקי גדלה בתל אביב-יפו, למדה במדרשה לאמנות בבית ברל.
לאחר סיום התואר הראשון (2009) המשיכה לתואר שני (2011) ותואר שלישי (2018) בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
היא מרצה בבית הספר לאמנות רב-תחומית במכללת שנקר ובחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
מתגוררת ופועלת בדרום תל אביב.
יצירתה של יצחקי עוסקת בפילוסופיה פוליטית, פילוסופיה של האמנות ומחשבה פסיכואנליטית.
היא מלקטת מהמרחב הגאופוליטי סצנות המשמשות מושאים לציוריה, אותן היא מעבדת לקומפוזיציה ודימוי.
הדמויות בציוריה נטועות במציאות החברתית והפוליטית הישראלית.
היא בודה סיטואציות יומיומיות ו"מחייה" אותן באמצעות סגנון פיגורטיבי ואקספרסיבי.
לדבריה, "הציור שלי קשור מאוד לחוש המישוש, למגע.
אני משתדלת לצייר את כל האובייקטים והמשטחים ככה שאפשר ממש לחוש אותם".
הציור בעיניה איננו מימד נפרד מהמציאות השיתופית, והוא משתתף בארגונה ואף לוקח בו חלק פעיל.
ציוריה של יצחקי מעוררים בצופה אי שקט, תחושה מלנכולית של ריקון וחוסר משמעות ומעלים שאלות מהותיות בנוגע לקיום האנושי.
בתערוכת היחיד "בסלון", שנערכה ב-2012 בית האמנים ירושלים, הוצגו ציורים המתארים ציורי פנים, בין השאר בדירות שותפים.
אוצר התערוכה, פיוטר שמוגליאקוב, כתב: "הסלון מציע מודל לקיום המשותף שאותו הציורים של יצחקי מבקשים לחקור, וכך הוא מקרין על חדר המיטות, על הרחוב או השדה".
"יהודה הימית" היא תערוכת יחיד של יצחקי משנת 2015 במוזיאון תל אביב, העוסקת בציור חברתי ומתייחסת לחיי היום-יום הפועלי.
רוב המצוירים הם משולי החברה, פועלים שקופים, קבצנים, וגם צעירים העוסקים בעצמם ובעולמם.
חלק מהציורים נראים כאילו נצפו מבעד לעדשת עין-דג או מראה מעוותת – מה שמצויר באמצע הוא גדול, קרוב, כמעט מוזנק החוצה, ואילו השוליים נסוגים אחורה.
מרחב ישורון כתב בטקסט הקטלוג: "עלמה יצחקי מציירת איך גוף תופס מקום בעיר.
הגוף חולש על מרכז התמונה והפרישה של הידיים והרגליים מחלקת את הבד, מבדילה בין שמיים לארץ, מכתיבה מסגרת לנוף.
אמצע הבד הוא אמצע הבשר.
הגוף גוזר את הרקע, תופס לעצמו את השטח, מסתיר את הנוף לפי מספר הסנטימטרים הדרוש לו כדי להציב את הישות שלו, כלומר להיות.
ב-2017 נערכה "היא הסיר, ואנחנו הבשר (2017)" - תערוכת יחיד של יצחקי בגלריה חזי כהן.
התערוכה כללה עבודת וידאו, ציורי שמן וסדרת אקוורלים, העוסקים כולם בדימוי הגוף המפורק, המתכלה, האוכל והנאכל.
בציורי השמן של יצחקי הגוף מופיע במלוא נוכחותו החומרית, ותופס את מרכז התמונה.
בסדרת האקוורלים, לעומת זאת, מופיע גוף מרחף, חדיר ונוזלי.
הצבעוניות העליזה והשפה הנאיבית מכסים על תוכן קודר, המשלב דימויי פולחן דתי עם פנטזיות של עונג וכאב.
בעבודת הווידאו "מדיטציית גופה" נראה כלב המפרק ואוכל 'גופה' על שריריה, עצמותיה ואבריה הפנימיים, העשויים קונפטי ונייר צבעוני.
זהו ייצוג משחקי ונאיבי של מה שנתפס במסורת המערבית כגורל המקולל ביותר: מוות ללא קבורה, שרידי האדם ההופכים מאכל לחיית השדה.
2004 – מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל
2005 – פרס מוזיאון רמת-גן לבוגר "המדרשה" מצטיין, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2010-2005 – מלגת התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב
2012 – פרס לציור ע"ש אסנת מוזס לאמן צעיר, בית האמנים, ירושלים
2012 – שהות-אמן על שם ברונר, תוכנית לחילופי אמנים תל אביב - דיסלדורף, דיסלדורף, גרמניה
2014 – פרס רפפורט לצייר ישראלי צעיר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2012 -"בסלון", בית האמנים, ירושלים
2015- "יהודה הימית", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2015 - "מעבר זמני", שהות אמן ע"ש ברונר, מוזיאון הרצליה
2016 - עלמה יצחקי: איסכורית, גלריה בארי
2017 - "היא הסיר ואנחנו הבשר" גלריה חזי כהן
2005 – " More Than This 4", זומר, גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב
2007 - נגא, גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב
2007 – "שיטה", הגלריה של המדרשה בתל אביב, תל אביב-יפו
2011 - צבע טרי 4 - צבע טרי, היריד לאמנות עכשווית, תל אביב
2012 – "תערוכה מינורית", הגלריה של המדרשה בתל אביב, תל אביב-יפו
2013 - "פאסיב אגרסיב אקספרסיב", הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, תל אביב''
2013 – "מארח ואורח" - מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2014 – "מתים מבפנים", גלריה בנימין, תל אביב
2016 – "קומזיץ" KIT, דיסלדורף, גרמניה
2017 – "אסיף: עשור לפרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר/בכיר", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
עלמא א-שעב הוא כפר לבנוני, ששייך לנפת צור במחוז הדרום בלבנון.
הכפר סמוך לגבול ישראל–לבנון והוא מצוי כ-1.5 קילומטר מצפון לקיבוץ חניתה שבשטח ישראל.
הכפר צופה על מישור החוף הלבנוני ועל העיר צור ונמצא על כביש הרוחב הלבנוני בין א-נאקורה ורמיש.
רוב האוכלוסייה בכפר היא נוצרית והוא נחשב ליישוב הנוצרי היחיד באזור שכולו שיעי.
באוקטובר 2013 התגוררו בכפר 1,428 לבנונים ו-59 פליטים.
נכון ליוני 2024 מתגוררים כ-900 תושבים בקביעות, והאוכלוסייה מגיעה ל-1,500 כאשר בני הכפר שהיגרו ממנו באים לשהות בו בקיץ.
ב-1875 מצא ויקטור גרן במקום כפר שבו כ-350 תושבים, נוצרים מרונים ויוונים אורתודוקסים.
ב-1881 דיווחו קלוד קונדר והורשיו קיצ'נר מהקרן לחקר ארץ ישראל על כפר ובו כ-500 תושבים, שבתיו בנויים היטב וסביבת הכפר נקייה.
בכפר שני מבני כנסייה, מטעים, מעין ובורות מים רבים.
במשך מספר שנים לאחר עליית קיבוץ חניתה על הקרקע ב-1938, היו קשרים טובים בין הכפר הלבנוני והקיבוץ העברי, בין היתר הודות למאמציו של "מוכתר" חניתה, יוסף פיין.
היחסים פסקו לאחר הקמת מדינת ישראל.
ב-1977, בעת שלישראל היה קשר עם הנוצרים בדרום לבנון, שימשה עלמא א-שעב בסיס יציאה לפעולה של צבא לבנון החופשית נגד הכפר השיעי הסמוך, א-נאקורה.
הפעולה הייתה ביוזמתו של אלוף פיקוד הצפון, יאנוש בן גל.
הכוח הנוצרי, שכלל גם תושבים מהכפר והיה בפיקודו של סאמי שידיאק, נכשל בפעולתו ושידיאק אף נפצע בה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל רוב תושבי הכפר התפנו ממנו, עקב הנזקים החמורים שנגרמו מהלחימה.
ב-16 בנובמבר 2024 לקראת הערב כבש צה"ל את הכפר.
לפי ניתוח תצלומי לוויין שנערך בדצמבר 2024, במהלך המלחמה נהרסו לחלוטין כ-8% מהמבנים בכפר (33 מבנים מתוך 417), וכ-2% נהרסו חלקית (8 מבנים).
הגידול החקלאי השולט בכפר הוא מטעי זית.
ב-2008 תרם גדוד איטלקי של יוניפי"ל, שאייש את מוצב יוניפי"ל הסמוך לכפר, ציוד תעשייתי לכבישה קרה של זיתים ויצירת שמן זית.
בכפר מצויות שלוש כנסיות: כנסיית מאר אליאס העתיקה, כנסיית א-סיידה וכנסיית אל-בשארה האוונגליסטית.
עלמה וודסי תומאס הייתה ציירת ומחנכת אומנות אקספרסיוניסטית אפרו-אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות ציוריה המופשטים הצבעוניים.
היא חיה ועבדה בעיקר בוושינגטון, די.סי.
לתומאס נותרה השפעה על צעירים ומבוגרים כאחד, והיותה אבן פינה לאמנויות היפות באוניברסיטת הווארד.
שם החלה קריירת אמנית מצליחה בהמשך חייה, ועשתה צעדים גדולים כאמנית אפרו-אמריקאית בתקופות של ההפרדה.
תומאס האמינה כי היצירתיות צריכה להיות בלתי תלויה במין או בגזע, אלא עם דגש על יופי.
עלמה תומאס נולדה ב־1891 בקולומבוס, ג'ורג'יה, כבת הגדולה מבין ארבעה ילדים לג'ון האריס תומאס, איש עסקים, ואמליה קנטה תומאס, מעצבת שמלות.
היא הייתה יצירתית כבר בילדותה, אם כי הקריירה האמנותית הרצינית שלה החלה מאוחר בחייה.
כשהתבגרה, תומאס הציגה את יכולותיה האמנותיות, ונהנתה להכין יצירות אמנות קטנות כמו בובות, פסלים וצלחות, בעיקר מחימר מהנהר שמאחורי ביתה.
למרות ההתעניינות הגוברת באומנויות, תומאס "לא הורשתה" להיכנס למוזיאונים לאמנות בילדותה.
כמו כן ניתנו לה שיעורי מוזיקה, ואמה ניגנה בכינור.
בבית הספר היה ידוע שהיא מצטיינת במתמטיקה, מדע ואדריכלות שעניינו אותה במיוחד.
בשנת 1907, כאשר תומאס הייתה בת 16, המשפחה עברה לשכונת לוגן בוושינגטון, די.סי, כדי להימלט מאלימות הגזעית בג'ורג'יה ולנצל את היתרונות של מערכת החינוך הציבורית של וושינגטון.
אף על פי שהיא הייתה עדיין מערכת חינוך נפרדת, בירת האומה נודעה כמציעה הזדמנויות טובות לאפרו-אמריקאים בהשוואה לרוב הערים האחרות.
היא הביעה עניין באדריכלות, אך אז לא היה מקובל שנשים יכנסו לאותו מקצוע.
תומאס למדה בבית הספר התיכון הטכני של ארמסטרונג, שם קיבלה שיעורי האמנות הראשונים שלה.
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון בשנת 1911, למדה חינוך, ושימשה כמורה מחליפה בוושינגטון עד שנת 1914, כאשר קיבלה משרה קבועה בהוראה בחוף המזרחי של מרילנד.
בשנת 1916, היא החלה ללמד בגן ילדים בבית בווילמינגטון, דלאוור, כשהיא נשארת שם עד 1923.
תומאס נכנסה לאוניברסיטת הווארד בשנת 1921, כסטודנטית לכלכלה בית, רק כדי לעבור לאמנות יפה לאחר שלמדה במחלקת האמנות אצל ג'יימס הרינג.
בעידודם של מוריה, היא החלה להתנסות לצייר ציור מופשט.
טכניקה זו הייתה אוונגרדית באותה תקופה, מכיוון שאמנות מופשטת טרם הפכה פופולרית באמריקה.
תומאס הייתה פעילה בקהילה האמנותית כשהייתה בהווארד והצטרפה לקהילת האמנים של לויס מיילוס ג'ונס, "קבוצת פריז הקטנה".
היא קיבלה את תואר ראשון במדעים ובאמנויות יפות בשנת 1924 מאוניברסיטת הווארד, והפכה לבוגרת הראשונה בתוכנית לאמנויות יפות באוניברסיטה, והייתה גם אחת הנשים האפריקאיות-אמריקאיות הראשונות שהשלימו תואר אמנות.עם זאת, תומאס עדיין תכננה להיות מורה עד פרישתה.
בשנת 1924 החלה ללמד בבית הספר התיכון "שו ג'וניור", שם נשארה עד פרישתה בשנת 1960. בזמן שהייתה שם היא התחילה תוכנית לאומנות קהילתית שעודדה את הערכת התלמידים לאמנות יפה.
התוכנית תמכה במופעי מריונטות והפצת כרטיסי חג מעוצבים אשר הוענקו לחיילים במרכז הרפואי.
היא פרשה בשנת 1960 מהוראה והתמסרה לציור.
במהלך ההוראה, תומאס הצליחה לזכות בתואר שני בחינוך לאמנות מאוניברסיטת קולומביה בשנת 1934. תומאס נרשמה לאוניברסיטה בגיל 59, שם למדה היסטוריה של אמנות וציור אצל הצייר המצליח ג'ייקוב קיין.
בין השנים 1950 עד 1960. בשנת 1958 ביקרה במרכזי אמנות במערב אירופה.
תומאס לא הוכרה כאמן מקצועי עד פרישתה מהוראה בשנת 1960, אז נרשמה לשיעורים באוניברסיטה.
שם למדה על תאוריה ותולדות האמנות, לאחר מכן התעניינה בשימוש בצבע ובקומפוזיציה.
היא החלה ליצור ציורים צבעוניים, בהשראת עבודת בית הספר בניו יורק וההבעה המופשטת.
היא עבדה במטבח שבביתה ויצרה עבודות בהשפעת אנרי מאטיס.
יצירות האמנות של תומאס לאחר הפרישה התמקדו בעיקר בתורת הצבעים.
עבודתה באותה תקופה הושפעו מאלה של וסילי קנדינסקי ושל ציירים אחרים.
"השימוש בצבע בציורים שלי הוא בעל חשיבות עליונה.
דרך הצבע ניסיתי להתרכז ביופי ובאושר שבציור ולא בחוסר האנושיות של אדם לאדם."
התערוכה הרטרוספקטיבית הראשונה שלה הייתה בשנת 1966 בגלריה לאמנות באוניברסיטת הווארד, אותה אצר היסטוריון האמנות ג'יימס א.
פורטר עם 34 עבודות משנת 1959 עד 1966. לתערוכה זו יצרה ציורי אדמה, סדרה יצירות מופשטות בהשראת הטבע, כולל "תחיית המתים" (1966) שנרכשו בשנת 2014 לאוסף של הבית הלבן.
ציורים אלה הושוו לפסיפסים הביזנטיים וציורים של ז'ורז' פייר סורה.
התערוכה קיבלה ביקורת חיובית ב"וושינגטון פוסט" בכותרת "מופשט צבעוני משקף את רוחה".
בהשראת הנחיתה על הירח בשנת 1969, עלמה תומאס החלה לצייר סדרת ציורים מרכזית שנייה שלה.
היא עוררה רגשות על ידי ניגודיות דרמטית של צבע בסגנון של פסיפס.
השתמשה בכחול כהה על רקע צבע ורוד-כתום.
באמצעות שימוש בצבע, תיארה בהפשטה יופי.
לרוב יצירות האמנות בסדרה זו הן בעלות דפוסים עגולים, אופקיים ואנכיים.
בשנת 1972, בגיל 81, הייתה תומאס האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שהייתה לה תערוכת יחיד במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, ובאותה שנה נערכה גם תערוכה בגלריית קורקורן לאמנות.
תומאס לא הייתה מוכנה לקבל מחסומים המעכבים את התהליך היצירתי שלה ואת קריירת האמנות שלה, כולל זהותה כאישה שחורה.
היא האמינה שהדבר החשוב ביותר הוא שתמשיך ליצור את חזיונותיה באמצעות יצירות האמנות למרות ההפרדה הגזעית.
למרות זאת, תומאס עדיין הופלתה כאמנית שחורה ונמתחה ביקורת על סגנונה המופשט בניגוד לאמריקאים שחורים אחרים שעבדו בנושאים וסמלים של מאבק בהפליה ובדיכוי.
עבודותיה הוצגו לצד אמנים רבים אחרים בגלריות ומופעים, כמו הגלריה הראשונה בבעלות שחורה במחוז קולומביה.
לאחר התערוכה שלה בוויטני, תהילתה של תומאס בקהילת האמנויות הרקיעה מיד.
ההכרה החדשה שלה נבעה בגלל התמיכה של רוברט דוטי, כשארגן את התערוכה בוויטני כחלק מסדרת תערוכות אמניות אמריקאיות, שנועדו למחות על חוסר הייצוג שלהם.
בנוסף, מבקרי ניו יורק התרשמו מהסגנון המודרני של תומאס, במיוחד בהתחשב בעובדה שהיא אישה בת 80 בזמן הופעת הבכורה הלאומית שלה.
ה"ניו יורק טיימס" סקר את התערוכה שלה ארבע פעמים וחלק לה שבחים גדולים.
היא ציירה את "קונצ'רטו של הרוח והקרפ מירטל" בשנת 1973, אותו הגדירה היסטוריונית האמנות שרון פאטון "אחד מציורי הצבע-המינימליסטי הכי יפים שהופקו אי פעם על ידי אמן אפרו-אמריקני."
עם סיום לימודיה בהווארד והכשרה אצל ג'יימס הרינג ולויס מיילו ג'ונס, עבודותיה הפכו למופשטות יותר.
לקראת סוף חייה עבר הסגנון שלה "להפשטה גאומטרית מלאת צבע של דפוסי משיחת מכחול מפוסלים." לסגנון של תומאס איכויות הדומות לציורים במערב אפריקה כמו גם לפסיפסים ביזנטיים.
ציורי צבעי המים והשמן שלה שילבו שימוש במלבנים צבעוניים.
טכניקה זו שימשה אותה בהמשך, שבחנה את הצבעים שמופיעים בעצים, פרחים, גנים ודימויים טבעיים אחרים.
הציור שלה זוהר, ונוצר בחלקו מהתעניינותה של תומאס בצבעי הטבע.
בהמשך קיבלה השראה מחקירת החלל והקוסמוס.
כמה אמניות נשים אמריקאיות מצוירות "בארוחה אחרונה" של מרי בת' אדלסון (1972) בעקבות "הסעודה האחרונה" של לאונרדו דה וינצ'י, ביניהן מופיעה עלמה תומאס.
דימוי זה, העוסק בתפקידה של איקונוגרפיה היסטורית דתית ואמנותית בהדגשת נשים, הפך "לאחד הדימויים האיקוניים ביותר של תנועת האמנות הפמיניסטית."
עלמה תומאס נפטרה ב־24 בפברואר 1978 שעדיין הייתה גרה באותו בית שאליו עברה משפחתה עם הגעתם לוושינגטון בשנת 1906.
אף על פי שתומאס לא השיגה תערוכת יחיד עד שנת 1998 כשמוזיאון פורט ווין החליט להציג רטרוספקטיבה של האמנית, אין הדבר מייצג במדויק את מורשתה והשפעתה על תחום האמנות החזותית.
ג'ייקוב קינן, מורה באוניברסיטת האוורד לאורך שנות החמישים, טען כי "תומאס מילאה תפקיד מפתח בהתפתחות הציור המופשט לאורך כל אמצע המאה העשרים".
בשנת 2009 נבחרו שני ציורים של עלמה תומאס על ידי הגברת הראשונה מישל אובמה, שיוצגו במהלך השנה בבית הלבן, בזמן נשיאות אובמה.
בשנת 2015 תלה אובמה את עבודתה של תומאס "תחיית המתים" בחדר האוכל של המשפחה.
הציור הוא היצירה הראשונה של אישה אפרו-אמריקאית שתלויה בחללים הציבוריים של הבית הלבן כחלק מאוסף הקבע.
בשנת 2016 הוצגה תערוכה שלה במוזיאון בהארלם.
תערוכה זו היא המבט המקיף הראשון על עבודתה של האמנית כמעט לאחר עשרים שנה והיא כוללת עבודות בצבעי מים וניסויים מוקדמים.
עלמה הראל (נולדה ב-1976) היא במאית קליפים וסרטים ישראלית-אמריקאית.
ידועה בעיקר בזכות סרט הבכורה שלה, הסרט העלילתי משנת 2019, Honey Boy , עליו זכתה בפרס גילדת הבמאים של אמריקה.
סרטה התיעודי Bombay Beach מ-2011, שזכה בפרס הראשון בפסטיבל הסרטים טרייבקה, קיבל מועמדות לפרס Independent Spirit.
בשנת 2016, סרטה התיעודי LoveTrue זכה בפרס הגרנד פרי הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של קרלובי וארי.
באותה שנה, הראל נבחרה לאחת מ-"12 יוצרות הקולנוע המובילות שמוכנות לביים שובר קופות" על ידי IndieWire.
הראל נולדה וגדלה בתל אביב, היא החלה את עבודתה כצלמת ו-VJing בקונצרטים של מוזיקה חיה.
כמו כן הנחתה גם כמה פרקים בתוכנית המוזיקה "תוצרת הארץ".
] רציתי להרגיש כאילו אני מנגנת סרטונים כמו כלי נגינה - עורכת אותם בשידור חי, כשאנשים מגיבים.
זה עדיין משפיע עליי עד היום."
העבודה על הופעות וידאו-ארט חיות עם מוזיקאים שונים הובילה את הראל לבימוי קליפים, ושיתופי הפעולה שלה עם הזמר זאק קונדון מלהקת ביירות הביאו לה פרסים ומועמדויות רבות בפסטיבלי קולנוע וקליפים.
הקליפ של הראל לסינגל Elephant Gun של להקת ביירות ב-2009 היה מועמד לפרס הבכורה הטובה ביותר בבימוי בפרסי MTV Video Music ופרסי איגוד הפקת הקליפים, והגיע למקום ה-30 במצעד סרטוני העשור של מגזין Paste.
ב-2011 יצא סרטה העלילתי Bombay Beach על שריד מחליד של תנופת פיתוח כושלת משנות החמישים.
ימת סלטון, הבולטת בסרט, היא נוף קליפורני עקר שנראה לעיתים קרובות כסמל לכישלון החלום האמריקאי.
את הפסקול של הסרט יצרה הראל עם זאק קונדון, והסרט זכה בפרס הסרט התעודי הטוב ביותר בפסטיבל טרייבקה.