tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1966 ייצרה בל את דגם UH-1H, בו היה מותקן מנוע לייקומינג T53-L-13 שהיה בעל הספק של 1,400 כוח סוס.
צינור פיטו של המסוק הועבר מחרטומו לגגו, כדי למנוע נזק במהלך הנחיתה.
דגם 205A-1 האזרחי היה זהה לדגם UH-1H, ולעומת דגם 204 היה ארוך יותר, גדול יותר, ובעל ביצועים טובים יותר הודות למנועו החזק יותר.
ב-1962 ערך חיל הנחתים של ארצות הברית מכרז לבחירת מסוק סער שיחליף את כלי הטיס שהיו אז ברשות החיל, מטוס הקישור והתצפית ססנה O-1 בירד דוג ומסוק החילוץ קאמאן HH-43 האסקי.
המסוק שזכה במכרז היה הUH-1B, שכבר היה בשירות פעיל בצבא.
המסוק שנבחר סומל מחדש UH-1E והותאם לדרישות חיל הנחתים.
השינויים העיקריים כללו מבנה שהיה עשוי כולו מאלומיניום כדי למנוע שיתוך (קורוזיה), מערכות קשר שהותאמו לתדרי חיל הנחתים, מעצור רוטור שנועד להפסיק את פעילות הרוטור במהירות בעת הפעלה מסיפון אוניות, ומנוף חילוץ שהותקן בגג המסוק.
המסוק טס לראשונה ב-7 באוקטובר 1963, ומסוקים ראשונים נמסרו לחיל הנחתים ב-21 בפברואר 1964. יוצרו 192 מסוקים.
בשל העומס ואילוצי קו הייצור בחברת בל, היו למעשה שתי גרסאות של ה-UH-1E, שתיהן בעלות אותו סימול.
34 המסוקים הראשונים היו מסוקים מדגם UH-1B, עם מנועי לייקומינג T-53-L-11, עם 1,100 כוח סוס.
עם המעבר לייצור דגם UH-1C יוצרו מסוקי UH-1E על פי הסטנדרט של הדגם החדש.
בשלב מאוחר יותר שדרג חיל הנחתים את כל המסוקים למנועי T53-L-13, שייצרו 1,400 כוח סוס, לאחר שהצבא הכניס לשירות את דגם UH-M ושדרג את מסוקי UH-1C שלו.
חיל האוויר של ארצות הברית פרסם מכרז למסוק שישמש בבסיסי טילים.
דרישה ספציפית במכרז הייתה להנעת המסוק על ידי מנוע ג'נרל אלקטריק T58, שכן לחיל האוויר היה מצאי גדול של מנועים אלה, ששימשו את מסוקי החילוץ שלו מדגם סיקורסקי HH-3 (שנודעו בכינוי "הענק הירוק העליז", Jolly Green Giant) ושימוש באותו מנוע היה מוזיל את עלויות האחזקה.
חברת בל הציעה גרסה משודרגת של דגם 204B, עם המנוע הנדרש.
הציר אותו מסובב מנוע הT-58 נמצא בחלקו האחורי של המנוע, ולפיכך במסוק HH-3 מוקם המנוע לפני התמסורת.
כדי להתאים את המנוע למסוק המשודרג הציעה חברת בל לחבר את המנוע מאחורי התמסורת לתיבת הילוכים בחלקו האחורי של המסוק, וממנה למצמד שיחבר לגל ההינע של תמסורת המסוק.
בל UH-1N היה גרסה דו מנועית של המסוק, שכונתה "טווין יואי".
אב הטיפוס של דגם זה המריא לראשונה באפריל 1969, והיה מצויד במנועי פראט אנד ויטני קנדה PT6T חזקים יותר.
המסוקים הוזמנו על ידי חיל האוויר של ארצות הברית, שקיבל אותם ב-1970, ועל ידי הכוחות הקנדיים, חיל הנחתים של ארצות הברית וצי ארצות הברית שקיבלו את המסוקים החל מ-1971. בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 יוצר דגם דו מנועי חדש של המסוק, בל UH-1Y ונום.
דגם זה כולל תא נוסעים מוארך, רוטור בעל ארבעה להבים, ומנועי ג'נרל אלקטריק GE 1170 עוצמתיים יותר.
המסוק נכנס לשירות בחיל הנחתים ב-2008.
למסוקים מדגם UH-1 (כמו לכל המסוקים ממשפחת מסוקי בל 204/205) גוף ממתכת בעל מבנה מונוקוק חלקי (Monocoque, מבנה בו העומס המבני נתמך במעטפת המטוס).
בגוף המסוק שתי קורות אורכיות העוברות מנקודת החיבור למנור הזנב, מתחת לתא הנוסעים ועד לחרטום, המופרדות ביניהן בחציצים רוחביים.
הקורות האורכיות והחציצים הרוחביים יוצרים את מסגרת התמיכה לגוף המטוס, כן הנחיתה, מכלי הדלק שמוקמו מתחת לרצפת המסוק, התמסורת, המנוע ומנור הזנב.
הקורות הראשיות מחוברות ביניהן בקורה רחבית המכונה קורת עילוי, שהיא למעשה מעין מבנה אלומיניום קצר המחובר לתמסורת וממוקם במרכז הכובד של המסוק.
עם השנים הוחלף מבנה האלומיניום במבנה מברזל, בשל סדקים שהתגלו באלומיניום לאחר שעות טיסה רבות.
מבנה מנור הזנב בנוי גם הוא כמונוקוק חלקי ומחובר לגוף בארבעה ברגים.
המרכיבים הדינמיים של המסוק כוללים את המנוע, מערכת התמסורת ותיבות ההילוכים, גל ההנע של רוטור הזנב, והרוטור הראשי.
התמסורת היא פלנטרית ומורידה את סיבובי המנוע ל-324 סל"ד ברוטור הראשי.
הרוטור עצמו הוא בעל מבנה קשיח למחצה: במבנה כזה שני הלהבים מחוברים לציר מיטלטל הנמצא על גל ההנע של הרוטור.
בחיבור כזה יש לשני הלהבים חופש המאפשר להם תנועת נדנדה בכיוונים הפוכים, והמתלה של הלהבים מתחת לציר המיטלטל, בצירוף דיהדרל מתאים מקטין את העומס על הלהבים הנוצר מכוח קוריוליס.
העובדה שיש למסוק שני להבים בלבד מצמצמת את שטח האחסון הנדרש למסוק, אך מעלה את רמת הרעידות, ותצורת שני הלהבים יוצרת גם צליל אופייני הנשמע במהלך הטיסה, במיוחד בהנמכה ובפניות.
רוטור הזנב מופעל על ידי גל הנע מן התמסורת הראשית, העובר דרך שתי תיבות הילוכים.
רוטור הזנב מסתובב במהירות שהיא בערך פי שישה ממהירותו של הרוטור הראשי.
משטחי ההיגוי בזנב המסוק מקושרים למוט ההיגוי סייקליק השולט על העלרוד והגלגול וכך מאפשר טווח רחב יותר של מרכז כובד.
מערכת הדלק במסוק כוללת חמישה מכלי דלק המחוברים ביניהם.
שלושה מהמכלים ממוקמים מאחורי התמסורת ושניים מתחת לרצפת תא הנוסעים.
המכלים הם בעלי יכולת לאטימה עצמית, אך המסוק עצמו אינו מצויד במיגון, למעט אפשרות למיגון כיסאות הטייסים.
כַּן הנחיתה כולל שתי קשתות התומכות במגלשיים, הניתנים להחלפה במגלשיים המותאמים במיוחד למשטחי שלג וקרח או למצופים.
על המגלשיים מותקנים מעטים מתכלים, המגנים על המגלשים עצמם משחיקה.
במסוק UH-1H ניתן להושיב עד 13 נוסעים או אנשי צוות, מלבד הטייס וטייס המשנה בתא הטייס.
בתצורה המקסימלית יש ספסל לארבעה מאחורי תא הטייס, מופנה לאחור, ומולו ספסל לחמישה הממוקם לפני מבנה התמסורת.
שני ספסלים נוספים, כל אחד לשני אנשים, ממוקמים לאורך התמסורת, עם הפנים כלפי חוץ.
כל המושבים בנויים ממסגרות מצינורות אלומיניום המכוסים בקנבס, וניתנים לפירוק ולהרכבה בתצורות שונות.
במקום המושבים ניתן למקם בתא הנוסעים עד שש אלונקות, מנוף חילוץ פנימי, מכלי דלק נוספים, זרקורים או סוגים שונים ומגוונים של ציוד.
הכניסה לתא הנוסעים היא דרך שתי דלתות הזזה, אותן מחליקים לכיוון אחורי המסוק, ושנתי דלתות קטנות יותר, שציריהן לכיוון החרטום.
ניתן להסיר את כל הדלתות או לקבע אותן במצב פתוח.
הכניסה לתא הטייס היא דרך דלתות נפרדות, הנפתחות על צירים.
מערכות השליטה בתא הטייס כפולות וכוללות את אמצעי הניהוג המקובלים: מוט היגוי סייקליק, קולקטיב ודוושות, שכולם נתמכים על ידי מערכת הידראולית המעצימה את הפעלתם.
על מוט הקולקטיב מותקנת מצערת שנועדה להנעת המנוע ולכיבויו, אם כי לא לשליטה על סל"ד הרוטור, הנעשית אוטומטית.
היחידות הראשונות בצבא ארצות הברית שבהן נכנס המסוק לשירות מבצעי היו הדיוויזיה המוטסת ה-82, הדיוויזיה המוטסת ה-101 ויחידת הרפואה ה-57. אף על פי שהמטרה הראשונית הייתה הערכת ביצועי המסוק, בפועל הוכנס המסוק במהירות לפעילות מלאה.
מסוקים של יחידת הרפואה ה-57 הגיעו לווייטנאם במרץ 1962.
ה-UH-1 הפך לאחד מהסמלים למעורבות האמריקאית בדרום-מזרח אסיה בכלל ובווייטנאם בפרט, וככזה הפך לאחד מהמסוקים המוכרים ביותר בעולם.
המשימות העיקריות שבהן הופעל המסוק בווייטנאם היו משימות סיוע כללי, משימות סער, תובלת מטען, פינוי אווירי, חיפוש והצלה, לוחמה אלקטרונית, ובשלב מאוחר יותר גם סיוע אווירי קרוב.
במהלך המלחמה שודרג המסוק, ודגמים מתקדמים יותר הופיעו עם הזמן.
במהלך המלחמה ניתנו למסוק כינויים שונים על פי המשימות שמילא: מסוקים שנועדו לסיוע אווירי קרוב ולליווי חמוש למסוקי הסער צוידו במטולי רקטות, מטולי רימונים ומקלעים.
עד 1962 בוצעו רוב ההתקנות הללו על ידי הכוחות בשטח כאלתורים.
המסוקים שהיו חמושים ברקטות כונו "צפרדעים" (Frogs) אן "חזירים" (Hogs), ומסוקים שהיו חמושים במקלעים כונו "קוברות" או בפשטות "תותחים" (Guns).
מסוקים בתצורת תובלת כוחות כונו "חלקים" (Slicks), מכיוון שהיו ללא מארזי נשק.
עם זאת, במסוקים "חלקים" היו מקלענים שישבו בדלתות, אך רובם שימשו למטרות תובלת סער ופינוי רפואי.
מסוקי UH-1 השתתפו גם במשימות תקיפה, בשילוב עם כלי טיס נוסף שביצע את משימת התצפית ואיתור המטרה, וה-UH-1 ביצע את הירי.
המסוק הצופה היה בדרך כלל מסוק בל OH-58A קיואה או יוז OH-6 קאיוז.
לקראת תום המלחמה נעשה ניסוי לחמש את המסוקים בטילי BGM-71 טאו, ושני מסוקים חמושים בטילים אלה השתתפו בהדיפת מתקפת חג הפסחא של צבא צפון וייטנאם במחצית השנייה של שנת 1972. מסוקים כאלה כונו "ציפורני נץ" (Hawks Claws).
כאמור לעיל, במהלך מלחמת וייטנאם עבר המסוק שורה של שדרוגים, החל בדגמים קצרי הגוף (UH-1A, ולאחריו דגמי B ו-C, והדגם האזרחי בל 204), ועבור בדגמים בעלי גוף מוארך (UH-1D ו-UH-1H, והדגם האזרחי בל 205).
עם הדגמים השונים גדלה יכולת נשיאת המטען ושופרו ביצועי המסוק.
דגמי B ו-C היו הדגמים העיקריים ששימשו כמסוקים חמושים (Gunship), עד שהוחלפו במסוקי התקיפה הייעודיים בל AH-1 קוברה החל מ-1967. זאת, גם בשל העלייה בעוצמה ובתחכום של מערכות הנ"מ של צבא צפון וייטנאם.
צבא ארצות הברית ניסה להתקין במסוק מערכות נשק רבות ושונות.
הצבא רצה כלי נשק בעלי קליבר גדול ככל האפשר וקצב אש מהיר ככל האפשר.
שאיפה זו הביאה לניסוי בו הותקן תותח 20 מ"מ על תושבת בתוך המסוק, אך גודלו של התותח השאיר מעט מאוד מקום בתא המסוק.
ניסוי נוסף היה התקנת תותח וולקן M61 שירה דרך דלת המסוק.
קצב האש של התותח הוגבל ל-2,400 פגזים בדקה, או כ-40 פגזים בשנייה; זאת לעומת קצב האש המקורי שעמד על 100 פגזים לשנייה.
למרות הגבלה זו היה קצב האש מהיר מדי עבור המסוק.
בניסויים אחרים הותקנו על המסוק תותחי M24 בקוטר 20 מ"מ במארזים חיצוניים, ובניסוי נוסף הותקנו על המסוק משגרי רקטות בעלי קיבולת גבוהה, שבכל אחד מהם 24 רקטות.
במהלך מלחמת וייטנאם שירתו 7,013 מסוקי UH-1 מדגמים שונים.
3,305 מתוכם הושמדו על ידי אש האויב, בתאונות וכדומה.
1,074 אנשי צוות אוויר של המסוקים נהרגו, יחד עם 1,103 נוסעים ואנשי צוות אחרים.
מסוקי UH-1 יצאו משירות בצבא ארצות הברית ב-2005 עם כניסתם לשירות של מסוקי סיקורסקי UH-60 בלק הוק, אם כי כ-700 מסוקי UH-1 נותרו בשירות עד 2011, בעיקר למטרות אימון וביחידות המשמר הלאומי של ארצות הברית.
חלק ממסוקי UH-1 הוחלפו על ידי המסוקים הקלים יורוקופטר UH-72 לאקוטה.
חיל האוויר של ארצות הברית הפעיל מסוקי UH-1H במסגרת טייסת המסוקים ה-20, ששמה הוחלף מאוחר יותר לטייסת המבצעים המיוחדים ה-20. מסוקי הטייסת נודעו בכינוי "הצרעות הירוקות", בשל סכמת הצביעה של המסוקים שהייתה מורכבת משני גוני ירוק ובשל אות הקריאה של הטייסת, "צרעה".
משימתה העיקרית של הטייסת הייתה החדרת צוותי סיור, סיוע למשימתם וחילוצם עם תום המשימה או בעת הצורך.
בנוסף הופעלו המסוקים גם למשימות לוחמה פסיכולוגית וסיוע למשימות סודיות נוספות, בעיקר בשטחי לאוס וקמבודיה במהלך מלחמת האזרחים של לאוס.
מסוקי חיל האוויר צוידו לעיתים קרובות ברומה רימונים במקום מקלעי הדלת שהיו במסוקי הצבא.
כלי נשק אלו היו בעלי יכולת לירות עד 400 רימונים בדקה, לטווח יעיל של עד כ-1,400 מטרים.
צי ארצות הברית קיבל מסוקי UH-1B מהצבא ואלה הוסבו לשמש כמסוקים חמושים עם כנות מקלעים ייחודיות ומד גובה מבוסס מכ"ם.
מסוקים אלו נקראו "זאבי ים" (Seawolves), כשמה של הטייסת שהפעילה אותם, טייסת מסוקי תקיפה (קלה) 3 (ובקיצור 3-(HA(L).
המסוקים הועברו לצי בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 ושימשו למשימות לאורך הנהרות בווייטנאם וקמבודיה בשיתוף עם ספינות הפטרול של הצי שפעלו בנהרות אלה.
ארבע שנים לאחר פירוק טייסת HA(L)-3 הגיע הצי למסקנה כי יש לו צורך במסוקים חמושים.
ב-1976 הוקמו שתי טייסות מילואים של מסוקי תקיפה (קלה), שהיו חלק מכנף מילואים של מסוקים.
היחידות היו טייסת מסוקי תקיפה (קלה) 5, שנקראה "הניצים הכחולים", וטייסת מסוקי תקיפה (קלה) 4, שנקראה "הזאבים האדומים".
חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הפעיל מסוקי UH-1H עד 1989. מסוקי אירוקוי של טייסת מס' 9 פרשו לדרום וייטנאם באמצע 1966 ופעלו במשימות סיוע לכוח המשימה האוסטרלי 1 שפעל במלחמה לצד צבא ארצות הברית.
המסוקים האוסטרליים היו חמושים ב מקלעי M60 יחידים בדלתות המסוק.
ארבעה ממסוקי הטייסת הוסבו למסוקים חמושים, וכינויים היה "בושריינג'ר".
מסוקים אלה היו חמושים בשני מקלעים קבועים מסוג M134 מיניגאן שירו לכיוון חרטום המסוק, אחד בכל צד של המסוק, ושני מארזי רקטות, עם 7 רקטות בכל אחד.
צוות המסוקים היה חמוש בשני מקלעי M60 על כנות גמישות, אחד בכל דלת.
המסוקים הופעלו במגוון משימות, ובהן הובלת גייסות, חילוץ רפואי וליווי חמוש.
טייסות 5 ו-35 הפעילו גם הן מסוקי אירוקוי במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20. בין השנים 1982–1986 שלחו טייסות אלה מסוקים שהיו חלק מכוח המשקיפים הרב-לאומי בחצי האי סיני, מצרים.
ב-1988 החל חיל האוויר המלכותי האוסטרלי להצטייד במסוקי סיקורסקי S-70 בלקהוק.
עם הוצאתם משירות הועברו מסוקי האירוקוי ליחידות של צבא אוסטרליה - טייסת 171 בדרווין, הטריטוריה הצפונית ורגימנט האווירייה ה-5 שבסיסו בטאונסוויל, בקווינסלנד.
זאת, בעקבות החלטה על פיה כל המסוקים הלוחמים יופעלו על ידי הצבא.
ב-21 בספטמבר 2007 יצא ה-UH-1 האחרון משירות בצבא אוסטרליה.
הצי המלכותי האוסטרלי הפעיל שבעה מסוקי UH-1B בטייסת 723, בין השנים 1964–1989. שלושה מן המסוקים הללו אבדו בתאונות אוויריות במהלך שנים אלה.
טייסת 723 הפעילה מסוקים וצוותי אוויר במלחמת וייטנאם, במסגרת פלוגתית שכונתה על ידי צבא ארצות הברית יחידה ניסיונית צבאית (Experimental Military Unit, בראשי תיבות EMU, כשם הציפור האוסטרלית; כינוי ששעשע את האוסטרלים, שכן לאמו אין יכולת תעופה).
חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד הפעיל 13 מסוקי אירוקוי במסגרת טייסת 3. ב-1966 קיבל חיל האוויר חמישה מסוקי UH-1D, וב-1970 התקבלו תשעה מסוקי UH-1H.
מסוק נוסף נמסר ב-1976. כל המסוקים מדגם D שודרגו לדגם H במהלך שנות ה-70. שני מסוקים מדגם UH-1H מעודפי צבא ארצות הברית נרכשו ב-1966. במהלך השנים אבדו בתאונות שלושה מסוקים.
ניו זילנד הוציאה משירות את מסוקי האירוקוי במהלך העשור הראשון והשני של המאה ה-21. המסוק שנבחר להחליף את ה-UH-1 הוא NHI אינדסטריז NH90 האירופי.
חברת דורנייר בנתה ברישיון 352 מסוקים מדגם UH-1D בין השנים 1967–1981 עבור צבא גרמניה.
המסוקים הגרמניים פעלו במשימות תובלה קלה ובמשימות חיפוש והצלה.
חיל האוויר של אל סלוודור הפעיל כוח מסוקי UH-1, שהיה הכוח הגדול ביותר והמנוסה ביותר מכל הכוחות המקבילים במרכז ודרום אמריקה.
טייסי המסוקים זכו להדרכה של צבא ארצות הברית בטקטיקות שפותחו במהלך מלחמת וייטנאם.
מסוקים מדגמי M ו-H של אל סלוודור הותאמו לנשיאת פצצות במקום מארזי הרקטות.
במהלך הקרבות במחנה הפליטים נהר אל-בארד באביב וקיץ 2007 התאים חיל האוויר הלבנוני מסוקי UH-1H לנשיאת פצצות סימן 82 במשקל 227 ק"ג.
הפצצות נישאו על התקנים מאולתרים בצידי המסוק.
רודזיה הצליחה לרכוש מישראל 11 מסוקי אוגוסטה בל 205A בשלב מאוחר של מלחמת הסבך הרודזית.
המסוקים נודעו ברודזיה בכינוי "צ'יטה" והופעלו בטייסת מס' 8 של חיל האוויר הרודזי ושימשו לתובלת גייסות במהלך המלחמה.
לפחות ארבעה מסוקים אבדו, אחד מפגיעת רקטת RPG-7 במוזמביק.
המסוקים הנותרים הוצעו למכירה ב-1990.
תשעה מסוקי UH-1H של הצי הארגנטינאי ושני מסוקי בל 212 של חיל האוויר הארגנטינאי היו בין כלי הטיס הארגנטינאיים שנפרסו באיי פוקלנד במהלך מלחמת פוקלנד.
המסוקים ביצעו משימות תובלה ומשימות חיפוש והצלה מבסיסם בפורט סטנלי.
שניים מהם הושמדו במהלך הקרבות והאחרים נתפסו על ידי הבריטים לאחר המלחמה.
להרחבה ראו: בל 205 - שירות בחיל האוויר הישראלי
המנהל לאכיפת חוקי הסמים (ארצות הברית)
מסוקי UH-1H מופעלים על ידי המנהל לאכיפת (חוקי) הסמים של ארצות הברית (DES) באפגניסטן למשימות נגד יצרני וסוחרי סמים.
המסוקים מופעלים על ידי חברות קבלניות, ופועלים במשימות תובלה, סיור וסיוע אווירי לצוותי הסוכנות הפועלים באזור (הצוותים נקראים Foreign Deployed Advisory and Support Teams, צוותי ייעוץ ותמיכה בפריסה במדינות זרות, בראשי תיבות FAST).
ראו: בל UH-1 אירוקוי - דגמים וגרסאות
מטען ונוסעים: מטען במשקל עד 1,760 ק"ג, או 14 חיילים, או 6 אלונקות
אורך: 17.40 מטרים (כולל הרוטור)
משקל המראה מקסימלי: 4,309 ק"ג
שני מקלעים בקוטר 7.62 מ"מ, בשני צידי המסוק, מסוגים שונים: M60, או M134 מיניגאן, או M1919 בראונינג, או ריינמטאל MG3 (בצבא גרמניה), או FN מאג, ועוד
בכרך (Bacharach; ידועה גם כבכרך שעל הריין) היא עיירה במחוז מיינץ-בינגן במדינת ריינלנד-פפאלץ, בגרמניה.
העיירה שייכת מוניציפלית ל-Rhein-Nahe, אף כי עיירה זו אינה נמצאת בגבולותיה.
שמה המקורי של העיירה, בכראכוס (Baccaracus), מעיד על שורשיה הקלטיים.
מעל העיר מתנשא המבצר העתיק שטאהלק (Burg Stahleck), כיום אכסניית נוער.
רשומות ממסע הצלב השני (1146) מזכירות את המלומדים היהודים של בכרך, אלכסנדר בן משה, מר אברהם בן שמואל, ומר קלונימוס בר מרדכי.
אלה, יחד עם משקי הבית שלהם, ביקשו מקלט בטירת שטאהלק, שם הם נרצחו.
ב-19 באפריל 1283 (שביעי של פסח, כ"א בניסן ה'מ"ג) נרצחו בעיירה עשרים ושישה יהודים.
בשנת 1287 היו יהודי בכרך נתונים לרדיפות שהתעוררו בעקבות הרצח של נער בשם ורנר, שהוכרז כקדוש מעונה על ידי הכנסייה.
על פי עלילת הדם, נער בן 16 נרצח ב"יום חמישי הקדוש" בשנת 1287 על ידי חברי הקהילה היהודית המקומית, שעשו לאחר מכן שימוש בדמו במהלך הפסח.
תחת עילה זו של רצח פולחני לכאורה, פתח ההמון האנטישמי בפוגרום, שבמהלכה נמחו קהילות יהודיות לא רק על הריין התיכון, אלא גם אלה שעל המוזל ובאזור הריין התחתון.
בתרבות הנוצרית העממית נוצר פולחן סביב מותו של ורנר, שהוצא מלוח השנה הבישופי של טריר רק בשנת 1963.
רדיפה זו תוארה על ידי היינריך היינה ב של הרומן ההיסטורי היהודי שלו, "הרבי מבכרך", שנכתב בשנת 1824 לערך וראה אור לבסוף בשנת 1840 ושעל שמו נקרא רחוב בצפון יפו.
על הדרך במעלה טירת שטאהלק, גלוי לעין עד היום (2010) המבנה הגותי הלא גמור של הקפלה על שם ורנר פון אוברווסל (Wernerkapelle).
בשנת 1337 תקף אספסוף תחת הנהגתו של ארמלדר יהודים; וב- 1349, בגזירות המגפה השחורה, נטבחו רבים מיהודי העיר.
בשנות 1365-1370 פרס השלטון חסות על מספר יהודים והתיר להם להתיישב בבכרך; ובשנת 1510 חודשה הרשאת ההתיישבות.
בשנת 1722 חיו בעיירה רק שתי משפחות יהודיות, ובשנת 1901 גדל מספר התושבים היהודים לארבעים ושישה.
"בכרך" הוא שם משפחה יהודי ידוע, ומלמד כנראה על משפחה שמוצאה מן העיירה.
בין הידועים שנשאו שם זה ניתן למנות את הרב יאיר חיים בכרך (המאה הי"ז), מחברו הידוע של שו"ת "חוות יאיר", ואת אלקן לוי בכרך.
בל-בואינג V-22 אוספריי הוא כלי טיס רב-משימתי המצויד בשני מנועים בעלי ציר משתנה (מַטֵּה-רוטור או טילט-רוטור באנגלית) המאפשרים לו להמריא ולנחות בצורה אנכית כמסוק (VTOL - Vertical Takeoff and Landing) או ממרחק קצר (STOL - Short Takeoff and Landing).
המטוס תוכנן לשלב בין הפונקציונליות של מסוק רגיל לבין יכולת השיוט המהירה וארוכת הטווח של מטוס.
לאחר המראה והגעה לגובה הרצוי, ביכולתו לעבור לטיסה אופקית כמטוס רגיל, על ידי הטיית מנועיו לזווית של 90 מעלות לפנים.
המטוס מיוצר בשיתוף פעולה בין יצרנית המסוקים האמריקאית בל הליקופטר ויצרנית המטוסים האמריקאית בואינג.
התוכניות לפיתוח המסוק-מטוס החלו בשנת 1981, ובשנת 1983 זכו הצוותים של בואינג ובל הליקופטר במכרז לפיתוחו וייצורו.
המטוס טס לראשונה בשנת 1989 אולם המורכבות והקשיים בשילוב ציר משתנה למנועים בכלי טיס צבאי הובילו לשנים ארוכות של פיתוח.
חיל הנחתים האמריקאי החל להתאמן על גרסת ה־MV-22B של כלי הטיס, הייעודית לו, בשנת 2000, ובשנת 2007 החליף המסוק-מטוס את המסוק בואינג ורטול CH-46 אביר הים שהיה בשימוש החיל.
חיל האוויר האמריקאי הכניסו לשירות את הגרסה שלהם, ה-CV-22B, ב-2009.
מאז נכנס לשירות, השתתף המטוס במשימות תובלה והיטס רפואי בעיראק, אפגניסטן, כווית ולוב.
הצי האמריקאי מתכנן להכניס את גרסת ה-CMV-22B לשירות ב-2021 כדי לבצע משלוחים ותובלה מ/אל נושאות המטוסים.
בשנת 1980 נכשל מבצע ציפורן הנשר שנועד לחלץ את 52 בני הערובה באיראן.
אחת הסיבות לכישלון המבצע הייתה עקב הטווח הקצר של מסוקי ה-RH-35D בהם נעשה שימוש.
המסוקים, אשר לצורך המבצע נדרשו לטוס מנושאת המטוסים נימיץ במפרץ הפרסי לטהראן, לא היו בעלי טווח מספק לעבור את כל הנתיב ללא תדלוק.
כלי טיס ואנשי צוות נשלחו להשתלט בחשאי על מסלול נחיתה במדבר האיראני על מנת לאפשר תדלוק של המסוקים.
התנגשות שארעה בין מטוס הרקולס C-130 לבין אחד המסוקים באתר התדלוק הובילה לאבידות בנפש ולביטול המבצע.
כישלון המבצע הביא את משרד ההגנה האמריקאי למסקנה, כי יש צורך בכלי טיס בעל יכולת להמריא ולנחות אנוכית ולשאת מטען וחיילים, במהירות גבוהה.
בדצמבר 1982 פתח משרד ההגנה במכרז לקבלת הצעות לעיצוב הראשוני.
החברות שהקימו צוותים לפיתוח היו: אירוספטייל, גראמן, לוקהיד, בל הליקופטר, ווסטלנד הליקופטר ורוטורקראפט סיסטם.
בל ובואינג הגישו הצעה לפיתוח גרסה מוגדלת ל-XV-15 של חברת בל.
הצעה זו זכתה לבסוף באפריל 1983.
בואינג מייצרת את גוף המטוס, תא הטייס, מערכות המשנה, רכיבי הטיסה הדיגיטליים ומערכות בקרת הטיסה.
בל הליקופטר אחראית על הכנפיים, התמסורת, זנב המטוס, מערכות הרוטור, כבש העלייה למטוס והרכבת המנועים.
באוקטובר 2019, צי מטוסי ה-V22 מנה 375 מטוסים על פני שלוש הזרועות (חיל אוויר, נחתים וצי ארצות הברית), אשר עברו יחדיו את נקודת הציון של 500,000 שעות טיסה כוללות
במרץ 2000, יחידת VMMT-204 של החיל החלה להתאמן על המטוס.
ביוני 2005 טייסת HMM-263 הוצאה מפעילות סדירה על מנת להסב פעילות ל-MV-22. ב-8 בדצמבר 2005 הטייסת קיבלה את המטוסים הראשונים מהדגם.
ב-19 במרץ 2022 דווח שהמסוק התרסק בנורווגיה במהלך תרגיל צבאי של "נאטו"
ועליו 4 חיילים אמריקאים שנהרגו.
ה-CV-22 המבצעי הראשון נמסר לכנף המבצעים המיוחדים ה-58 (58th SOW) בבסיס חלי האוויר קירטלנד בניו מקסיקו במרץ 2006. ב-16 בנובמבר 2006, חיל האוויר קיבל באופן רשמי את ה-CV-22 בטקס שנערך בשדה הרלברט בפלורידה.
השימוש המבצעי הראשון של המטוס בחיל היה במשימת חיפוש והצלה ב-4 באוקטובר 2007. הפריסה המבצעית הראשונה של המטוס בחיל הייתה בנובמבר 2008 במאלי במסגרת תרגיל Flintlock השנתי.
התכנון המקורי של הצי היה להזמין 48 מטוסי HV-22, אולם אף מטוס לא הוזמן תחילה.
ב-2009 הוצע כי המטוס יחליף את מטוס ה-C2 Greyhound לביצוע פעילות (COD (Carrier Onboard Delivery.
היתרון של האוספריי הוא ביכולת לשנע אספקה ואנשים בין אוניות שאינן נושאות מטוסים ומעבר לטווח הרגיל של מסוקים.
בינואר 2015 חתמו הצי וחיל הנחתים על מזכר הבנות (MOU) לקנית מטוסי V-22 עבור משימות COD.
הצי הזמין 39 מטוסי CMV-22B ביוני 2018. יכולת מבצעית ראשונית של המטוס צפויה ב-2021, ופריסה רחבה יותר במהלך אמצע שנות ה-2020. טיסת הבכורה של דגם ה-CMV-22B הייתה בדצמבר 2019.
ישראל גילתה התעניינות במטוס זה והיו מגעים לרכישתו, אך זו לא התממשה.
ב-2020 דיווח אתר IsraelDefense שישראל לא מתכננת לרכוש כרגע את ה-V-22 אולם, ב-3 באוגוסט דווח באתר "ישראל היום" כי צה"ל שוקל מחדש את הרכישה בשל הצורך שנוצר בהטסת כוחות מיוחדים למרחקים ארוכים.
באוגוסט 2020 פורסם כי צה"ל שוקל שוב את רכישת ה-V-22 מכספי הסיוע האמריקאי בתמיכת שר הביטחון בני גנץ, על אף התנגדות תחילה של הרמטכ"ל אביב כוכבי.
V-22A גרסה ששמשה לבדיקות הראשונות.
HV-22 גרסה שהוזמנה בצי האמריקני עבור משימות של חילוץ והצלה ולתמיכה לוגיסטית.
עם זאת, בשנת 2001, הזמינו בצי את ה-MH-60 של סיקורסקי עבור מטרה זו.
SV-22 גרסה שפותחה עבור הצי האמריקני לצורך לוחמה בצוללות.
כלי טיס זה נועד להחליף את המטוס S-3 ויקינג ואת המסוק SH-2 סי-ספרייט.
MV-22B גרסה שפותחה עבור חיל הנחתים.
בתחילה הוזמנו 552 כלי טיס מדגם זה, אולם בהמשך שונתה ההזמנה ל-360 יחידות.
דגם זה מיועד לתקיפה ולהובלת חיילים וציוד.
המסוק החליף את ה-CH-53 סי-סטאליון ואת ה-בואינג ורטול CH-46 אביר הים.
CV-22B גרסה עבור פיקוד המבצעים המיוחדים (USSOCOM).
לדגם זה מכלי דלק נוספים ומכ"ם מיוחד לגובה נמוך.
ה-CV-22B מיועד לבצע משימות מיוחדות ביעדים רחוקים, והוא החליף את הסיקורסקי MH-53.
ב-20 ביולי 1992, התרסק אחד המטוסים לתוך נהר הפוטומק, לעיני חברי קונגרס ופקידי ממשל, ליד בסיס חיל הנחתים קוונטיקו.
התאונה נגרמה עקב בעיה בתיבת ההילוכים.
שבעת האנשים שהיו על המטוס נהרגו, וצי מטוסי ה-V-22 כולו קורקע ל-11 חודשים.
ב־8 באפריל 2000, תרגלו לוחמי חיל הנחתים חילוץ באמצעות המטוס.
בעת ניסיון נחיתה בשדה תעופה במערב אריזונה, עקב טעות אנוש של הטייס, הסתחרר המטוס והתפוצץ באוויר.
כל 19 הנחתים שהיו על הסיפון נהרגו.
ב־11 בדצמבר 2000 דלפו כמויות גדולות של דלק מאחד המטוסים, והוא נפל מגובה 490 מ' והתרסק לתוך יער, סמוך לג'קסונוויל (קרוליינה הצפונית).
ארבעת הנחתים שהיו במטוס נהרגו, וחיל הנחתים קרקע את שמונת ה-V-22s שהיו בשימושו למשך שנה.
ב־9 באפריל 2010 התרסק V-22 במחוז קאלאט באפגניסטן.
התאונה נגרמה עקב בעיות במערכת הבקרה האווירודינמית.
ב-2017 התרסק מטוס בניסיון נחיתה כושל על נושאת מטוסים, שני הטייסים ונחת אחת נהרגו
בל X-22 היה מטוס V/STOL (ריחוף והמראה/נחיתה אנכית) בעל ארבעה מדחפים בעלי יכולת לשנות את כיוונם.
תפקידו של הX-22 היה לבחון בין היתר את יעילות ה-VTOL במטוסי תובלה כמו קודמו ההילר X-18, ויורשו הבל XV-15. אחת הדרישות שהיה על המטוס למלא הוא שמירה על מהירות של 525 קמ"ש (283 קשר) בטיסה אופקית.
ב-1962 הצי האמריקני הודיע על רצונו לרכוש שני אבות טיפוס של מטוס בעל יכולות VTOL שיונע באמצעות 4 מדחפים.
חברת בל שהייתה בעלת ניסיון במטוסי VTOL ויכלה לספק דגם של המטוס המבוקש.
ב-1964, אב הטיפוס, שכונה בחברת בל מודל D2127, הוזמן על ידי הצי וקיבל את השם X-22.
פרופלורים בעלי שלושה להבים הותקנו על כל אחת מארבע הכנפיים של המטוס.
תמרון המטוס הושג על ידי הטיית המדחפים יחד עם שימוש בהגה הגובה והמאזנות שמוקמו בזרם הדחף של המדחפים.
טיסת הבכורה של אב הטיפוס בוצעה ב-17 במרץ 1966. בשונה ממטוסי VTOL שקדמו לו, שינוי המצב מריחוף לטיסה אופקית הצליח בצורה טובה.
בשל כישלון של רכיב כלשהו, שתואר על ידי טייס המבחן, סטנלי קאקול, כמרכיב היחיד שאינו מיותר בשרשרת הכוח, התרסק אב הטיפוס ב-8 באוגוסט 1966, טכנאים "הפשיטו" אותו על מנת שהחלקים שנלקחו ישמשו חלקי חילוף לאב הטיפוס השני.
המטוס נשאר בשימוש כסימולטור למשך זמן מה.
הX-22 השני טס לראשונה ב-26 באוגוסט 1967. מוקדם יותר באותה שנה, הוא צויד במערכות בקרה משוכללות יותר מתוצרת המעבדה האווירנאוטית קורנל, אשר שיפרו את ביצועי המטוס.
למרות שהX-22 נחשב למטוס הטוב ביותר מסוגו באותו זמן, תוכנית הפיתוח שלו בוטלה.
המהירות המרבית שנדרשה, 525 קמ"ש, לא הושגה.
אב הטיפוס השני הועבר למעבדות קורנל לבדיקות נוספות.
הטיסה האחרונה התרחשה בשנת 1988.
המטוס מוצג כיום בIra G.
בכר סדקי היה קצין עיראקי ממוצא כורדי שעמד בשנת 1936 בראש הפיכה צבאית, שהייתה ההפיכה הצבאית הראשונה במדינות ערב.
סדקי נרצח בשנת 1937 במוסול שבעיראק, ולאחר רציחתו הושב המשטר שקדם להפיכה.
סדקי נולד למשפחה כורדית בעיראק.
בצעירותו התגייס לצבא האימפריה העות'מאנית, אך מגיל צעיר פיתח אהדה לשאיפות הלאומיות הערביות.
השתתף במלחמת הבלקן הראשונה ובמלחמת הבלקן השנייה.
הוא למד במכללה הצבאית באיסטנבול, וקיבל דרגת קצונה ב-1915. עם פרוץ המרד הערבי במלחמת העולם הראשונה הצטרף לצבאו של פייסל בנו של חוסיין בן עלי מחג'אז, שהניף את נס המרד.
הוא שירת בסוריה באזור חלב.
לאחר המלחמה עמד בקשרים עם הבריטים.
ניסיון זה הביא אותו לעיראק, אותה מסרו הבריטים לשלטון בית המלוכה העיראקי, שהקים פייסל ב-1921, לאחר שפייסל איבד את השלטון בסוריה.
במהלך שירותו למד בבית הספר לפיקוד ומטה בבריטניה, ונחשב לקצין מוכשר.
ב-1933 היה מעורב בדיכוי מרד האשורים תוך מעשי טבח קשים באוכלוסייה האזרחית.
ב-1935 סייע בדיכוי מרד השיעים שדוכא אף הוא ביד קשה.
פייסל הראשון מת במפתיע ב-1933 ואת מקומו ירש בנו ראזי שהיה צעיר ובלתי מנוסה, ונטה לפייס את האלמנטים הלאומניים הקיצוניים שהתרבו בשורות הצבא והפוליטיקה העיראקית.
עיראק הייתה להלכה מונרכיה פרלמנטרית, אך נשלטה למעשה על ידי אוליגרכיה של המקורבים אל השושלת ההאשמית, שלא הייתה לרוחם של האלמנטים הלאומיים הקיצוניים.
ב-29 באוקטובר 1936 יזם סדקי את ההפיכה הצבאית הראשונה במדינות ערב בעידן המודרני, אשר כוונה כנגד המשטר הפרלמנטרי העיראקי, בראשות ראש הממשלה יאסין אל-האשמי.
ההפיכה התחילה בהטלת כרוזים מן האוויר הקוראים למלך ראזי לפטר את ראש הממשלה אל-האשמי, ולמנות במקומו את הפוליטיקאי חכמת סוליימן, ומאיימים בפעולה כוחנית אם הדבר לא יתבצע.
סוליימן היה פוליטיקאי שמרני מן הימין, אשר כרת ברית עם מפלגת אל-אהלי השמאלית שקראה לרפורמות.
הקבוצה החדשה יצרה קשר עם קציני צבא, ונראתה כמשקל שכנגד לממשלתו הפרו-בריטית של אל-האשמי, שבה היה חבר גם שר ההגנה ג'עפר אל-עסכרי המקורב לבריטים ולחצר המלוכה ההאשמית.
הפעולה התבצעה בעת שמפקד הצבא, הגנרל טה אל-האשמי היה בביקור באנקרה, וסדקי שימש כמפקד הצבא בפועל.
סדקי הורה למפקדו, אל-האשמי, שלא לשוב, במברק ששלח לאנקרה.
בלחץ המאורעות התכנסה הממשלה העיראקית, כאשר כוחות צבא זורמים אל הבירה בגדאד, ומשרדי הממשלה מופצצים מן האוויר.
יאסין אל-האשמי הודיע למלך ראזי על התפטרותו, ובאותו הערב מינה המלך ממשלה חדשה בראשות סוליימן, כפי שדרשו המורדים.
שר ההגנה אל-עסכרי נרצח בידי המורדים.
לאחר ההפיכה היה ניצחונו של סדקי שלם.
הוא שלט, למעשה בעיראק, על אף שהמלך נותר על כסאו, ולהלכה שלט המלך באמצעות ראש הממשלה סוליימן.
אנשי הממסד הוותיק נרצחו, או יצאו לגלות.
הפוליטיקאי נורי סעיד, שהיה מזוהה יותר מכל עם הממסד הוותיק, הפרו-בריטי, יצא לגלות בקהיר.
סדקי ניסה לקדם מדיניות עצמאית ובלתי תלויה בבריטים.
הוא הקים מחנות צבא, ובניגוד לחוזה האנגלו עיראקי, רכש נשק מגרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית, ואף העביר סיוע לערביי ארץ ישראל ששימש כנגד הבריטים שניסו לדכא את המרד הערבי הגדול.
עם זאת, היה המשטר החדש רעוע מלכתחילה.
הברית בין השמאל הקיצוני, הימין הקיצוני, וקציני הצבא, לא עלתה יפה.
הרפורמות שהובטחו לתומכים בקשר לא בוצעו, וביוני 1937 פרשו אנשי קבוצת אל-אהלי מן הממשלה, על רקע כישלונה ביישום הרפורמות האגרריות שהובטחו.
מעבר לכל, היו רבים מן הקושרים בעלי אידאולוגיה פאן-ערבית.
מוצאו הכורדי של סדקי, ומוצאו התורכמני של סוליימן החשידו אותם בעיניהם כמי שאינם חפצים בקידום אידאולוגיה זו.
ממשלת סדקי גם הגבירה חששות אלו כאשר חתמה על ברית סעדאבאד קצרת הימים עם אפגניסטן, טורקיה ואיראן, שלושה גורמים לא-ערבים בעלי שאיפות במזרח התיכון.
במקביל, התגבשה בצבא קבוצה של שבעה קצינים, בראשותו של סלאח א-דין א-סבאע', שערערה על מנהיגותו של סדקי, וחתרה תחתיו.
ב-12 באוגוסט 1937, בעת שהיה בדרכו לביקור בטורקיה, לצפות בתמרוני הצבא הטורקי, עצר סדקי במוסול לפגישה עם מפקד חיל האוויר, מוחמד עלי ג'אווד.
מתנקש חמוש באקדח ממוצא כורדי, ירה בשניהם והרגם.
לאחר הרצח התפטר סוליימן, והצבא החזיר לשלטון את אנשי הממשל הישן, ומינה מחדש את ראש הממשלה ג'מיל אל-מדפעי, פוליטיקאי ותיק, המזוהה עם השושלת ההאשמית.
עם זאת, משטעם הצבא את טעמו של השלטון, התערער במידה רבה המשטר המלוכני הפרלמנטרי בעיראק, ולאחר הפיכת סדקי הייתה מעורבות הצבא בחילופי השלטון עניין שגרתי בעיראק.
יש המונים חמש הפיכות צבאיות בין 1938 ל-1941. מעורבות זו הגיעה לשיא במהלך מרד רשיד עאלי אל-כילאני שהביא להדחת העוצר ההאשמי עבד אל-אילה, ולעימות חזיתי עם הבריטים, שנאלצו לפלוש לעיראק על מנת למנוע הצטרפותה למלחמה לצד מדינות הציר.
בל 205 הוא מסוק תובלה בינוני מתוצרת חברת בל האמריקנית.
המסוק הוא גרסה אזרחית של המסוק הצבאי בל UH-1 אירוקוי.
המסוק טס לראשונה בשנת 1956 ונכנס לשירות מבצעי בארצות הברית בשנת 1959.
מסוקי בל 205 הגיעו לחיל האוויר הישראלי כבר בשנת 1968 ולקחו חלק פעיל כבר באותה השנה בפעולות תגמול בירדן ובלבנון.
המסוקים שימשו גם במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים, בעיקר כמסוקי חילוץ, אולם מפעם לפעם גם יצאו למשימות סיור ואבטחה.
המסוק יצא משירות חיל האוויר הישראלי בשנת 1975, עם כניסת מסוק ה-בל 212 לשירות, שהוא שדרוג דו-מנועי של ה-בל 205.
שני אבות טיפוס נוספים נבנו ב-1957, ועוד לפני בנייתם הזמין הצבא שישה מסוקי ניסוי נוספים שסומלו YH-40. במרץ 1960 הזמין הצבא מחברת בל 100 מסוקים, שסומלו HU-1A וכונו אירוקוי (Iroquois) על שם השבט האינדיאני בעל אותו שם.
בתוך זמן קצר זכה המסוק לכינוי "יואי" (Huey), שנגזר מסימול הדגם הצבאי, HU-1. ב-1962 הונהגה שיטת סימול חדשה לכל כלי הטיס של הכוחות המזוינים של ארצות הברית וסימול המסוק שונה ל-UH-1, אך הכינוי נותר.
דגם 204 היווה קפיצת מדרגה משמעותית בתכנון מסוקים, בהיותו המסוק הראשון שהונע על ידי מנוע טורבינה שסובב את ציר הרוטור.
מנוע הטורבינה אפשר למסוק לשאת מטענים יעילים לטווח משמעותי במהירות סבירה.
בגרסאות הבאות הוגדל קוטרו של הרוטור ל-14.6 מטרים וגם יחידת הזנב הוארכה, כדי להכיל את הרוטור המוארך.
בסך הכל יוצרו כ-12,000 מסוקים מדגם 205, כולל הדגם האזרחי, על ידי חברות בל ואוגוסטה בל, עד תחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. מסוקים צבאיים רבים מדגמי 204 ו-205 הוסבו לשימושים אזרחיים.
לאחר מלחמת ששת הימים התרחב מאוד השטח בו פעל צה"ל, ונוצר צורך דחוף במענה לצרכים התובלתיים והלוגיסטיים שיצרו המרחבים החדשים.
המסוקים שהיו אז בשירות חיל האוויר הישראלי, מדגמי סיקורסקי S-55 וסיקורסקי S-58, היו מועטים מדי ובעלי כושר תובלתי מוגבל וביצועים שלא היו מספקים, והיה ברור הצורך במסוק תובלה וסער חדש.
הוחלט על רכישת מסוקי בל UH-1 אירוקוי שהיו אז בשיא פעילותם במלחמת וייטנאם.
עם זאת, מסיבות פוליטיות הוחלט שלא לרכוש את הדגם הצבאי.
הוחלט גם שלא לרכוש את כל המסוקים ממקור אחד, כדי לא ליצור תלות, ולכן נרכשו 23 מסוקים מחברת אוגוסטה בל האיטלקית שייצרה את הדגם ברישיון (שם סומל אוגוסטה בל AB205) ומסוקים נוספים מחברת בל בארצות הברית.
המסוקים הראשונים מתוצרת אוגוסטה בל הגיעו לנמל חיפה ב-15 בדצמבר 1967 ארוזים בארגזים שהובלו לארץ באוניית משא.
המסוק הראשון המריא לטיסת ניסוי ב-29 בדצמבר.
מעט פחות משנה לאחר מכן, ב-6 באוקטובר 1968, הגיעו לארץ המסוקים הראשונים מתוצרת בל, ואלו נכנסו לשירות מבצעי 1968. המסוקים נכנסו לשירות גם בבית הספר לטיסה והחליפו את המסוקים הוותיקים.
המסוקים נקלטו בטייסת 124 ("החרב המתהפכת") שהטיסה עד אז מסוקי S-58 ואלואט II, ובטייסת 123 ("ציפורי המדבר") שעם קליטת המסוקים הפכה לטייסת עצמאית (עד אז הייתה הטייסת טייסת הדרכה כחלק מבית הספר לטיסה, והפעילה מסוקי בל 47 ו-S-58).
משימות המסוקים כללו תובלה כללית, פינוי נפגעים, חיפוש והצלה, ומשימות תובלת סער בשיתוף עם יחידות מובחרות.
חלק חשוב של פעילות המסוקים היה במלחמת ההתשה בבקעת הירדן, בעיקר במרדפים.
הפעילות המבצעית הראשונה בה השתתפו מסוקי בל 205 הייתה באל עריש במשימת איתור מחבלים שנמלטו מעזה.
המבצעים הראשונים בהם השתתפו המסוקים היו מבצע תופת, הפשיטה על כראמה בדרום בקעת הירדן ב-21 במרץ 1968, ומבצע אסותא, שכלל פשיטה על יעדים נוספים ממזרח לירדן במקביל למבצע תופת.
במהלך המבצע השמיד אחד מהמסוקים ג'יפ מחבלים בירי ממקלע שהותקן בו.
ב-26 ביולי באותה שנה נפגע לראשונה מסוק בל 205 מאש שירו עליו מחבלים במהלך מרדף, אך הצליח לשוב לבסיסו בשלום; באותו מרדף נהרגו מפקד חטיבת הבקעה, אלוף-משנה אריק רגב וסרן גד מנלה, ואילו הכוח הישראלי הרג 8 מחבלים ולכד מחבל תשיעי שנפצע.
במלחמת יום הכיפורים הפעיל חיל האוויר הישראלי עשרות מסוקי בל 205. משימותיהם העיקריות של המסוקים היו פינוי נפגעים והטסת מפקדים בכירים ואח"מים.
המסוקים פעלו מרפידים ומרמת דוד, וחילצו במהלך המלחמה 890 נפגעים, בהם 25 אנשי צוות אוויר וכן 4 טייסי אויב שחולצו ונשבו.
משימה נוספת שביצעו המסוקים הייתה מרדף אחרי חיילי קומנדו מצרי שנחתו מאחורי קווי צה"ל.
אחד מלקחי מלחמת יום הכיפורים היה הצורך בהחלפת מסוקי הבל 205. זאת, בשל השחיקה שחלה במספרם, וכן בשל הצורך במסוק בעל ביצועים טובים יותר בגובה רב ובטמפרטורה גבוהה, והרצון להסתמך על מסוק דו-מנועי.
בשל כך הוחלט על הוצאת משירות והחלפתם במסוקי בל 212.
סימול חברת בל לדגם UH-1.
סימול חברת בל הליקופטר לדגם UH-1. מסוק תובלה אזרחי או צבאי, עם מנוע T-53-09A.
דגם 204B שיוצר ברישיון באיטליה.
דגם 204B שיוצר ברישיון ביפן על ידי חברת פוג'י תעשיות כבדות.
סימול חברת בל לדגם UH-1H.
מסוק תובלה אזרחי או צבאי, עם מנוע T-53-11A.
מסוק תובלה אזרחי או צבאי, מבוסס על דגם UH-1H הצבאי, עם מנוע T-53-13A.
דגם 205A-1 שיוצר ברישיון ביפן על ידי חברת פוג'י תעשיות כבדות.
נבנו חמישה מסוקים בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. עם חרטום של דגם 212, מנוע T-53-17 משופר, גל הנע שונה, רוטור ורוטור זנב שונים.
משקל המטוס המרבי עלה ועמד על 4,760 ק"ג.
סימול חברת בל למסוקים מדגם UH-1H ששופצו, שודרגו ונמכרו כחדשים.
דגם ניסיוני של חברת אוגוסטה בל, מונע בשני מנועי טורבינה גנום (Gnome) H 1200.
אב טיפוס, מונע בשני מנועי טורבינה טורבומקה אסטזו.
דגם ניסיוני של חברת אוגוסטה בל, מבוסס על דגם UH-1D עם שני מנועי קונטיננטל XT67-T-1, שהיו מחוברים לתמסורת אחת.
שדרוג בשטח של דגם 205A, עם מנוע T53-17 ורוטור של דגם 212. זהה למסוקים הסדרתיים מדגמי 205B ו-210.
הצעה של חברת פראט אנד ויטני קנדה לדגם UH-1H משודרג עם מנוע PT6C-67D חדש, רוטור זנב משופר ושינויים נוספים.
בעל טווח וניצול דלק משופרים לעומת דגם 212.
דגם מסחרי משופר, עם מנוע LHTEC T800.
גרסה אזרחית של דגם UH-1C שכונתה גם יואיטאג (HueyTug).
תמסורת משופרת, רוטור ראשי מוארך, מנור זנב מוגדל, גוף מחוזק, מערכת להגברת היציבות.
סימול חברת בל לדגם UH-1N.
דגם 205 עם גוף מחוזק ומנוע גדול יותר, כונה גם "יואי פלוס".
מותאם לאקלים לח ולגובה רב.
פותח בהמשך לדגם 214ST דו-מנועי וגדול יותר.
בל 212 עם רוטור קשיח למחצה בעל ארבעה להבים.
מסוק תובלה מתוצרת איראן, שנבנה בהנדוס לאחור על בסיס מסוקי בל 205 שסופקו לממשלתו של המוחמד רזא שאה פהלווי.
המסוק הראשון נבנה ב-1998, ונחשף לציבור בשנה שלאחר מכן.
מיוצר באיראן מאז שנת 2002.
לכלל המדינות שהפעילו את המסוק ראו: בל UH-1 - מפעילות
כוח שמירת החוק של הרפובליקה האיסלאמית של איראן
מחלקת היערנות והגנה מפני שריפות
משמר הגבול של ארצות הברית
משרד משאבי הטבע של מדינת וושינגטון
בל 47 הוא מסוק קל רב-תכליתי דו־להבי וחד־מנועי, מתוצרת חברת בל האמריקאית.
המסוק שימש חברות אזרחיות רבות לצרכים שונים כגון הטסת נוסעים וריסוס אווירי חקלאי, ועוד.
בנוסף שירת המסוק בצבא ארצות הברית, בו סומל בל H-13 סו, ובצבאות שונים ברחבי העולם.
משימותיו הצבאיות של המסוק היו סיור, תצפית, קישור וחילוץ.
המסוק שימש לפעילות מבצעית צבאית כבר במהלך מלחמת קוריאה.
בל 47 היה מבוסס על המסוק הניסיוני בל 30. מסוק ניסיוני זה תוכנן על ידי ארתור יאנג, שהציע ב-1941 את הדגם שפיתח לחברת בל.
הפיתוח שהציע יאנג התאפיין ברוטור ראשי בעל שני להבים, שהיה בעל תצורה ייחודית: בניצב ללהבי הרוטור הותקנו שני מוטות קצרים שבקצותיהם משקולת, שכונו "קורת איזון".
כאשר הסתובב הרוטור יצרה קורת האיזון אפקט גירוסקופי שסייע לייצוב הרוטור.
אב טיפוס בקנה מידה מלא ראשון של דגם 30 המריא בדצמבר 1942, והמסוק נחשף לציבור ביולי 1944.
בתחילת 1945 החלה חברת בל בפיתוח דגם מתקדם של דגם 30. דגם זה היה בעל כן נסע בעל ארבעה גלגלים, שני מושבים וחופה שקופה.
חלקו האחורי של המסוק היה מכוסה בלוחות מתכת דקים, ומנועו היה מנוע בוכנה מתוצרת חברת פרנקלין, דגם 6V4-178-B32, בעל הספק של 178 כוח סוס.
דגם זה סומל בל 47, וטיסת הבכורה שלו התקיימה ב-8 בדצמבר 1945.
דגם 47 היה דגם קדם סדרתי.
הדגם הסדרתי הראשון היה דגם 47A, ממנו יוצרו 10 יחידות.
דגם זה היה בעל כן נסע עם ארבעה גלגלים, מנור זנב מכוסה בלוחות מתכת וחופה שקופה גדולה.
דגם B, שנכנס לייצור בתוך חודשים ספורים, שמר על כן הנסע ומנור הזנב, אך החופה השקופה הוחלפה במבנה דמוי מכונית, עם חלונות בחרטום.
ב-8 במרץ 1946 קיבל דגם 47B את אישור מינהל התעופה האזרחית (Civil Aeronautics Administration) ובכך היה למסוק האזרחי הראשון שקיבל אישור כזה.
גרסאות של דגם B (B2 ו-B3) הותאמו לשירות בתחומי החקלאות.
הדגם הבא, דגם D, פותח מדגם B3, והונע במנוע פרנקלין O335-3 בעל הספק של 200 כוח סוס.
גם לדגם זה היה כן נסע בעל 4 גלגלים, אך זה הוחלף ב-1951 במגלשיים.
גרסה D-1 הייתה בעלת שלושה מושבים, שנועדה לתת מענה טוב יותר מול המתחרים בשוק האזרחי.
מסוק מדגם 47D-1 קבע בספטמבר 1952 שיא לטיסה למרחק רב ללא תדלוק, כאשר טס מפורט וורת' שבטקסס לבאפלו שבניו יורק, מרחק של 1,960 קילומטרים.
חיל האוויר של ארצות הברית (אז חילות האוויר של צבא ארצות הברית) גילה עניין במסוק עוד בתחילת דרכו.
ב-1947 הזמין חיל האוויר מספר מסוקים מדגם 47 לניסוי והערכה.
מסוקים אלו סומלו YR-13. גם צבא ארצות הברית התעניין בכלי הטיס, והזמין מסוקי בל 47 ב-1948 תחת הסימול H-13. מסוקים אלו קיבלו בהמשך את השם "סו", על שם השבט האינדיאני, על פי המסורת שהתקבעה בצבא לתת למסוקים שמות של שבטים.
דגם G היה הדגם הנפוץ ביותר של המסוק.
דגם זה שילב את כל השיפורים שהוטמעו בדגמים הקודמים, ובהם חופת בועה גדולה ושקופה שנודעה בשם "בועת סבון", מגלשיים, שלושה מושבים, מכלי דלק בתצורת "אוכף" משני צידי גוף המסוק, מנור זנב חשוף ממסבך צינורות ומשטח היגוי בזנב.
דגם G הבסיסי הוצע עם מנוע פרנקלין 6V4-200-C32AB בעל 200 כוח סוס, אך המסוק הוצע בכמה וכמה גרסאות עם מנועים שונים של פרנקלין וגם של חברת לייקומינג בעלי הספק שונה, מ-200 עד 280 כוח סוס.
דגם G היה הדגם הראשון שגם יוצר ברישיון מחוץ לגבולות ארצות הברית: חברת אוגוסטה בל האיטלקית ייצרה מסוקים מדגם G החל מ-1954, וכך גם חברת קווסאקי היפנית וחברת וסטלנד איירקראפט הבריטית.
בסך הכל נבנו קרוב ל-2,000 מסוקים מן הדגם האזרחי, לא כולל דגמים ניסיוניים ודגמים צבאיים.
דגם H היה גרסת דה-לוקס של דגם G.
דגם זה היה בעל תא טייס סגור ומבודד מרעש, ובו מקום לטייס ושני נוסעים.
גוף המסוק היה בעל כיסוי אווירודינמי מלא, ומנור זנב במבנה מונוקוק, שבו העומס המבני נתמך על ידי מעטפת כלי הטיס, גם הוא מכוסה במלואו.
המנוע בדגם זה היה מתוצרת פרנקלין מדגם 6V4-200-C32AB, בהספק 200 כוח סוס.
הדגם לא הצליח, ויוצרו רק 33 יחידות.
הדגם הבא נקרא בל 47-J ג'ט ריינגר, שהיה גרסה בעלת ארבעה מושבים (טייס ושלושה נוסעים) של דגם H.
הגרסה הצבאית של דגם זה, H-13J, הייתה בשירות חיל האוויר של ארצות הברית, ומסוק מגרסה זו היה המסוק הראשון בשירות נשיא ארצות הברית.
דגם K היה גרסת אימון של דגם J, בעלת שני מושבים.
כאמור, מסוקי בל 47 יוצרו ביפן על ידי חברה משותפת לבל ולחברת קווסאקי.
המסוק שיוצר נקרא קווסאקי KH-4, שהיה בעל תא טיס דומה לזה של דגם J ובו ארבעה מקומות ישיבה.
בניגוד לדגם J, בדגם KH-4 היה מנור הזנב חשוף, ומכלי הדלק כבדגם G.
דגם זה נמכר ברחבי אסיה, וכמה נמכרו גם באוסטרליה.
בפברואר 2010 הועבר רישוי המסוק לחברת סקוט'ס שירותי מסוקים.
החברה הקימה חברת בת שנקראה סקוט'ס בל 47, שהחלה בתכנון דגם מחודש של המסוק, עם מנוע טורבו ציר מתוצרת חברת רולס-רויס, מדגם R300, ועם רוטור בעל להבים מחומרים מרוכבים.
כאמור, צבא ארצות הברית הביע עניין במסוק כבר בשלבים הראשונים, בסוף 1946, עניין שנמשך למשך שלושה עשורים.
המסוק הופעל על ידי צבא ארצות הברית במלחמת קוריאה, וסומל בל H-13 סו.
משימות המסוק במלחמה היו מגוונות וכללו סיור, תצפית, חיפוש והצלה וחילוץ רפואי.
המסוק שימש גם לאימון והדרכת טייסים במדינות רבות.
ב-3 ביולי 1958 הפעילה תחנת הטלוויזיה KTLA מלוס אנג'לס שבקליפורניה מסוק בל 47 שכור שעליו הותקנה מצלמת טלוויזיה.
המסוק כונה "טלקופטר", והייתה זו הפעם הראשונה בעולם שמסוק הופעל למטרה זו.
במהלך הטיסה הסתבר שהתחנה אינה מקבלת את הצילומים המשודרים מהמסוק, ולפיכך יצא יוזם שיטת הצילום ג'ון ד.
סילבה ממושבו במסוק ועמד על המגלשיים בעוד המסוק מרחף בגובה 460 מטרים, וניסה לבדוק את המשדר שהותקן בצד המסוק.
סילבה גילה שאחת משפופרות הריק הפסיקה לפעול בשל הרעידות ומזג האוויר החם.
המסוק שב לנחיתה והתקלה תוקנה.
למחרת, 4 ביולי, שידר המסוק את שידור החדשות האווירי הראשון בהיסטוריה.
נאס"א הפעילה מספר מסוקי בל 47 במהלך תוכנית אפולו כמסוקי אימון לאסטרונאוטים שהיו אמורים להטיס את רכב הנחיתה הירחי.
מפקד משימת אפולו 17, יוג'ין סרנן, כמעט ונספה כאשר מסוקו התרסק בפלורידה, זמן קצר לפני טיסתו לירח.
חיל האוויר הישראלי הכיר את המסוק דרך חיל האוויר הצרפתי, שהפעיל 180 מסוקי בל 47 מדגמי D, G ו-G-2. כחלק מהפריחה ביחסי שתי המדינות רכשה ישראל ב-1965 13 מסוקים מעודפי חיל האוויר הצרפתי: 7 מתוצרת אוגוסטה בל, מדגם AB 47G-2, וששה נוספים מדגם 47G, מתוצרת ארצות הברית.
המסוקים הגיעו לישראל בספטמבר אותה שנה.
לאחר הגעת המסוקים וסיום הכשרת הטייסים נקלטו המסוקים בטייסת 123 אשר הוקמה עבורם בבסיס תל נוף.
שלוש המשימות האחרונות לא הגיעו לידי ביצוע ממשי במשימות מבצעיות.
חשיפתם הראשונה של המסוקים לציבור הרחב הייתה במסדר הכנפיים שהתקיים ב-7 ביולי 1966. במלחמת ששת הימים הוקצו כמה מסוקים לאוגדות שפעלו בחזית הדרום, אוגדה 38, בפיקוד האלוף אריאל שרון ואוגדה 84, בפיקוד האלוף ישראל טל.
המסוקים ביצעו משימות סיור ותצפית, טיווח ארטילריה, תובלת מפקדים, חילוץ נפגעים, ועוד.
זו הייתה המערכה הראשונה שבה הופעלו מסוקים בצמוד לכוחות הקרקע, אך יחסית למספרם לא הופעלו המסוקים בצורה מלאה.
זאת, מכיוון שהטייסים בעת חירום לא היו טייסים קבועים בטייסת אלא טייסים שהושאלו מטייסות מסוקים אחרות, וכן בשל העובדה שהטסת המסוק למשך זמן ארוך הייתה קשה פיזית.
מסוקי הבל 47 סבלו מבעיות תחזוקה שונות, שהגיעו לשיאם בתאונה קטלנית ב-2 בנובמבר 1967 בה התרסק מסוק עקב כשל ברוטור הראשי, שגרם לתלישת אחד מלהביו.
שני הטייסים, סגן ורב-סרן , נהרגו.
בעקבות התאונה ולקחי המלחמה הוחלט בפיקוד חיל האוויר על הוצאת המסוקים משירות.
ב-1968 הושבתו המסוקים והוחל במכירתם: שלושה מסוקים נמכרו ב-1968 לגופים אזרחיים באיטליה וששה אחרים נמכרו באותה שנה לחברה בארצות הברית, שמכרה אותם לאיראן כמסוקי ריסוס אווירי.
ב-1969 נמכרו שלושת הנותרים לחברה אזרחית בגרמניה המערבית.
את המסוק החליף בחיל האוויר מסוק האלואט II.
דגם קדם סדרתי, מנוע בוכנה מתוצרת פרנקלין, 178 כוח סוס
מסוק לריסוס אווירי ותובלה כללית.
הוצא גם לשירות הדואר של ארצות הברית.
דגם ראשון עם חופה בתצורת "בועת סבון".
נכנס לשירות ב-1949, עם מנור זנב חשוף, 3 מושבים.
מנוע פרנקלין של דגם E ותצורת ישיבה של דגם D-1, מכלי דלק בתצורת "אוכף".
מנוע לייקומינג VO-435, 212 כוח סוס.
יוצר ברישיון על ידי חברת וסטלנד איירקראפט ונקרא וסטלנד סו (Westland Sioux) עבור צבא בריטניה
עם מנוע לייקומינג VO-435 משודרג, 240 כוח סוס.
תא טייס מוגדל, להבי רוטור משופרים, קיבולת דלק מוגדלת.
מנוע פרנקלין 6VS-335-A עם מגדש טורבו, 225 כוח סוס.
מנוע אווקו לייקומינג TVO-435 עם מגדש טורבו, 280 כוח סוס.
דגם תלת מושבי עם מנוע אווקו לייקומינג VO-540.
דגם תלת מושבי לתובלה כללית.
דגם לריסוס חקלאי בעל שני מושבים שפותח מדגם זה סומל Ag-5. זה היה הדגם האחרון שיוצר על ידי חברת בל.
דגם תלת מושבי בעל תא טייס וגוף סגורים ועם מעטה אווירודינמי.
דגם בעל ארבעה מושבים, מנוע אווקו לייקומינג VO-435.
גרסה צבאית של דגם J, לאימון.
ייצור ברישיון באיטליה של דגם 47J, עם מנור זנב עם מסבך צינורות חשוף, עם מנוע טורבו ציר טורבומקה אסטזו II.
אב טיפוס, יוצר בשנת 1971
אב טיפוס מתוצרת איטליה, עם חלק קדמי מתוכנן מחדש.
ייצור ברישיון ביפן עם תא טייס מתוכנן מחדש, מערכת בקרה משופרת.
גרסה של דגם G-2 לריסוס חקלאי, מתוצרת קונטיננטל קופטרס.
מסוק ראשון טס באפריל 1959. בהמשך יוצרו גרסאות משופרות.
קצב נסיקה: 240 מטר לדקה
הנעה: מנוע בוכנה יחיד TVO-435-A1Fבעל 6 צילינדרים מתוצרת "לייקומינג", בעל הספק מופחת של 200 כ"ס.
בכמץ' (אוקראינית: Бахмач) היא עיר במחוז צ'רניהיב באוקראינה.
בכמץ' החלה את דרכה כיישוב בשנות השישים והשבעים של המאה ה-19 כשבמקום החלו לסלול מסילת רכבת.
בינואר 1919 התרחשו בקרבת העיר קרבות בין כוחות הבולשביקים לבין הכוחות של הרפובליקה העממית של אוקראינה.
ב-1938 קיבלה בכמץ' מעמד של עיר.
במלחמת העולם השנייה הייתה העיר תחת כיבוש גרמני מ-13 בספטמבר 1941 עד 9 בספטמבר 1943.
יהודים התיישבו לראשונה בבכמץ' ב-1796. בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה שלאחר מלחמת העולם הראשונה התרחשו בעיר מספר פוגרומים.
חלק מהיהודים הצליחו להתפנות מהעיר לפני פלישתם של הגרמנים, ואילו רוב אלו שנשארו בתוכה נרצחו.
בל-באני (משמעות השם: האל הוא יוצרי) היה מלך אשור בין השנים 1691-1701 לפנה"ס.
הוא היה המלך הראשון בשושלת שהקים, שנקראה לאחר מכן "השושלת האדסית", על שם אביו המלך אדאסי.
שלטונו מסמן את פתיחתו של שלב היסטורי חדש באשור, וזאת לאחר תקופה של מהומות שבהם עלו לשלטון שבעה מלכים לא חוקיים, שכל אחד מהם כונה ברשימות המלכים האשוריות "בנו של אף אחד" כי שם האב לא היה ידוע והוא לא היה משושלת המלוכה.
הוא היה המלך ה-48 שהופיע ברשימות המלכים האשוריות ומלך 10 שנים.
לאחר מותו מלך אחריו בנו המלך ליבאיה.
בל-באני היה בנו של אדסי, האחרון משבעת המלכים הבלתי חוקיים שהתחרו במשך 6 שנים על המלוכה.
הוא היה נערץ על ידי מלכים מתקופת האימפריה נאו-אשורית כמו אסרחדון (681 עד 669 לפנה"ס) וגם על ידי בניו אשורבניפל ושמש-שום-אוכין שמלך בבבל, על כך שהחזיר את הסדר והיציבות לאחר תקופה של מהומות, והקים שושלת שהתקיימה זמן רב.
הוא קיבל מעמד של אב קדמון מיתי לשושלת שלהם.
אסרחדון תיאר את עצמו כ"צאצא קיים של בל-באני, הבן של אדסי, נצר יקר של בלתיל".
"בלתיל", שמשמעותו היא "עיר החוכמה", היה שמו של אחד המתחמים העתיקים לאל אשור בחלק הפנימי ביותר בעיר אשור.
בֱּל-איבְּני היה אציל בבלי, שמוּנה על ידי המלך האשורי סנחריב להיות מלך בבל.
באותה עת הייתה בבל מדינה ואסלית של אשור.
בל-איבני שלט עליה בין השנים 700-703 לפנה"ס.
לאחר מותו של סרגון השני בשנת 705 לפנה"ס, עלה לשלטון בנו סנחריב.
כמו בתקופת שלטונו של אביו, גם תחילת שלטונו של סנחריב התאפיינה במרידות ברחבי האימפריה.
הוא הורד מהשלטון באותה שנה על ידי מרדוך-אפלה-אידינה השני, שמלך בבבל עד להדחתו על ידי סרגון השני.
סנחריב דיכא את המרד, ובעקבותיו החליט למנות אציל מקומי שגדל בחצר המלך באשור להיות מלך בבל, שיהיה שליט בובה שלו.
אבל גם מינוי זה לא צלח, בל-איבני כרת ברית עם הכשדים והעילמים למרד כנגד אשור.
לאחר שסנחריב ניצח את קואליציית המורדים בשנת 700 לפנה"ס, הוא היגלה את בל-איבני לאשור ומינה במקומו את בנו הבכור יורש העצר אשור-נדין-שומי למלך בבל.
בל UH-1 אירוקווי (שם מלא: Bell UH-1 Iroquois) הידוע יותר בשם יואי (Huey), הוא מסוק סער בעל מנוע טורבו-ציר יחיד מתוצרת חברת בל האמריקאית.
הטיסה הראשונה הייתה ב-20 באוקטובר 1956, והמסוק הייצור הסדרתי החל במרץ 1960. היה זה המסוק הסדרתי הראשון שהונע על ידי מנוע טורבינה בצבא ארצות הברית, ועד היום יוצרו יותר מ-16,000 מסוקים מסוג זה, יותר מכל מסוק אחר בעולם.
סימונו המקורי של המסוק באותיות UH הוביל לכינוי החיבה שלו HUEY (יואי).
בספטמבר 1962, שונה סימונו ל-UH-1, אך הכינוי "יואי" נשאר בשימוש נפוץ.
למטוס גרסאות אזרחיות, בל 204 ובל 205.
מעל 20 דגמים וגרסאות של המסוק פותחו במשך השנים, והן מפורטות להלן.
המסוק הראשון מתוצרת בל שהונע במנוע טורבינה היה מדגם בל 47 שהותאם לשימוש במנוע זה, וסומל מחדש XH-13F.
טיסתו הראשונה של דגם זה הייתה באוקטובר 1954. צבא ארצות הברית הכריז על תחרות לייצור מסוק חדש למשימות תובלה כללית וחילוץ רפואי ב-1955. ביוני אותה שנה הוכרז על זכייתה של חברת בל במכרז לפיתוח מסוק תובלה כללית חדש בעל מנוע טורבינה עבור הצבא.
הדגם שיוצר נקרא בחברת בל בל 204, וסומל XH-40 על ידי הצבא.
טיסתו הראשונה של דגם זה הייתה ב-22 באוקטובר 1956. שני אבות טיפוס נוספים נבנו ב-1957, ושישה מסוקי קדם ייצור, בסימול YH-40, סופקו ב-1958. תא הלוחמים של ה-YH-40 הוארך ב-12 אינץ' (30.5 ס"מ), והמרחק מהקרקע הוגדל.
הצבא היה מרוצה מאבות הטיפוס, והוחלט על מעבר לייצור סדרתי.
דגם HU-1A (שסימולו שונה מאוחר יותר ל-UH-1A) היה המסוק הסדרתי הראשון המונע במנוע טורבינה בשירות אחת מהזרועות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
מסוקים של יחידת הרפואה ה-57 הגיעו לווייטנאם במרץ 1962. היחידה הבאה שהגיעה לווייטנאם מצוידת במסוקים אלה הייתה יחידת ניסוי שנקראה פלוגת התובלה הכללית הטקטית (Utility Tactical Transport Company, בראשי תיבות: UTTCO).
ליחידה זו היו 20 מסוקי "אלפא" (UH-1A), ואלו הגיעו לווייטנאם בסתיו 1962. המסוקים פעלו במשימות ליווי חמוש למסוקים שפעלו שם עד אז, פיאסצ'קי H-21 שאוני וH-34 צ'וקטאו שפעלו במשימות תובלת גייסות.
כאמור, הסימול המקורי למסוק היה HU-1A, ומכאן נגזר כינויו של המסוק – יואי.
הכינוי הרשמי למסוק היה אירוקוי (Iroquois) על שם השבט האינדיאני בעל אותו שם, אך כמעט ולא נעשה בו שימוש.
ארבעה עשר מסוקים מדגם זה סומלו TH-1A ושימשו לאימון צוותי אוויר.
מסוק יחיד סומל XH-1A ושימש לניסויים במטול רימונים.
במהלך פעילות המסוקים בווייטנאם הסתבר כי מנועיהם, מדגם לייקומינג T53-L-1, שסיפקו 860 כוח סוס, לא היו מספקים, וכי יש צורך במנועים חזקים יותר בדגמים הבאים.
דגם UH-1B היה דגם משופר עם מנוע לייקומינג T53-L-5 שסיפק 960 כוחות סוס.
להבי הרוטור העיקרי שופרו והוארכו לקוטר של 13 מטרים ומיתר של 530 מ"מ, וגובה התורן שעליו הותקן הרוטור הוגבה ב-33 ס"מ.
תא הלחימה הוארך כך שיוכל לשאת שבעה נוסעים.
גרסאות מאוחרות יותר של דגם זה הונעו במנוע לייקומינג T53-L-9 ו-L-11, בעלי הספק של 1,100 כוח סוס.
המשקל הטעון של גרסאות אלו היה 3,900 ק"ג, והמשקל הריק היה 2,047 ק"ג.
הצבא החל בבחינת דגם B בנובמבר 1960, והמסוקים הסדרתיים סופקו החל ממרץ 1961. בסך הכל סופקו לצבא ארצות הברית 1,010 מסוקים מדגם זה.
בנובמבר 1963 נפרסו לראשונה מסוקים מדגם זה לווייטנאם.
מסוק אחד מדגם זה סומל NUH-1B ושימש לניסויי טיסה.
דגם אזרחי של מסוק זה נקרא על ידי חברת בל דגם 204B, והותקנו בו כמה שינויים קטנים, בעיקר בתחום הבטיחות, כמו מנעולי דלתות משופרים.
דגם UH-1C פותח במיוחד כדי שישמש כמסוק חמוש (Gunship), עד ליום פיתוחו של מסוק התקיפה הראשון מסוגו, בל AH-1G קוברה.
כינוי של דגם C היה "חזיר" (Huey Hog).
מנועו של דגם C היה מנוע לייקומינג T53-L-9 או L-11, שנועד לספק את הכוח הנוסף הנדרש למסוק החמוש, הכבד יותר.
הרוטור שופר, ומיתר הלהבים היה ברוחב 690 מ"מ.
הכוח שנוסף למסוק הביא את מהנדסי בל לתכנן מנור זנב מחודש, ובין השיפורים ששולבו בו היה רוטור זנב בעל מיתר רחב יותר, מנור זנב ארוך יותר, ומשטחי היגוי מוגלים.
חידוש נוסף בדגם C היה מערכת היגוי הידראולית כפולה, לצורך יתירות בעת קרב, ומערכת מסנני אוויר משופרת בכונסי האוויר של המנוע כדי להתאים את המסוק לפעילות בתנאים מלאי האבק בדרום-מזרח אסיה.
קיבולת הדלק הוגדלה ועמדה על 242 גלון (916 ליטר), המשקל המלא עלה ל-4,300 ק"ג, כולל מטען מועיל שמשקלו עלה ל-2,120 ק"ג.
פיתוח דגם C החל ב-1960, והייצור הסדרתי ב-1966. בסך הכל נבנו 766 מסוקים מדגם זה.
חמישה מסוקים סופקו לצי המלכותי האוסטרלי וחמישה לנורווגיה.
כל השאר סופקו לצבא ארצות הברית.
מסוקים רבים מדגם זה שודרגו בהמשך ומנועם הוחלף למנוע לייקומינג T-53-L-13 בעל הספק של 1,400 כוח סוס.
ההספק הגבוה יותר סייע למסוקים מדגם זה לשמש במשימות מסוק חמוש (gunship) וכן היה נוח מבחינה תחזוקתית, כאשר היה מנוע זהה לסוגי מסוקים רבים יותר.
מסוקים שעברו שדרוג זה סומלו כדגם UH-1M.
עם המעבר לייצור דגם UH-1C יוצרו מסוקי UH-1E על פי הסטנדרט של הדגם החדש, עם יחידת זנב מוארכת.
חיל הנחתים הפעיל גם גרסת אימון של דגם UH-1E שהייתה מבוססת על דגם C, וסומלה TH-1E.
בדצמבר 1968 זכתה חברת בל במכרז של צי ארצות הברית לייצור מסוק חדש למשימות חיפוש והצלה.
המסוק החדש היה דגם E שבו הותקנו מערכות אוויוניקה חדשות ומנוע לייקומינג T53-L-13 בעל הספק של 1,400 כוח סוס.
הסימול שניתן למסוק החדש היה HH-1K, ואספקתו לצי החלה במאי 1970 ובנובמבר אותה שנה נשלחו שלושה מסוקים ראשונים לשירות בווייטנאם.
בסך הכל יוצרו 27 מסוקים מדגם זה.
תוך כדי אספקת המסוקים מ דגם E לחיל הנחתים בחן צי ארצות הברית את המסוק, ומצא שיוכל לשמש למשימות תובלה כללית.
ב-16 במאי 1968 הזמין הצי שמונה מסוקים, שסומלו UH-1L.
מסוקים אלה היו מסדרת הייצור השנייה של המסוק שהייתה מבוססת, כאמור, על דגם C.
המסוקים היו מצוידים במנוף לחילוץ ומסנן אוויר בכונסי האוויר למנוע.
דגמי L סופקו ללא מיגון או חימוש, והיו מצוידים במנוע לייקומינג T53-L-13 בעל הספק של 1,400 כוח סוס.
ארבעת המסוקים הראשונים סופקו בנובמבר 1969 ונשלחו לווייטנאם, שם הותקן עליהם חימוש ומיגון, וכן התקנה לנשיאת פצצות שימוש כללי אופצצות דלק אוויר במשקל 230 ק"ג.
צי ארצות הברית הפעיל גם גרסה לאימון, שסומלה TH-1L.
45 מסוקים מגרסה זו סופקו לצי החל מנובמבר 1969, ושימשו גם לאימוני נחיתה על נושאות מטוסים.
דגם UH-1D היה המענה לדרישה של צבא ארצות הברית ליכולת נשיאה מוגברת של המסוק.
הצבא רצה מסוק שיוכל להוביל 8 עד 10 לוחמים, בנוסף לארבעה אנשי צוות (שני טייסים ושני מקלענים בדלתות).
דגם D היה למעשה דגם B שהוארך ב-105 ס"מ, ובו הותקנו שני ספסלים, מצידי התמסורת, פונים כלפי חוץ.
כך יכול היה המסוק החדש לשאת עד 15 איש, כולל אנשי הצוות.
הדגם החדש סומל UH-1D, כאמור, והדגם האזרחי סומל על ידי חברת בל כדגם 205. בתא הלחימה המוגדל ניתן היה לשאת שש אלונקות לעומת ארבע בדגמים הקודמים, ובכך היה הדגם למסוק חילוץ רפואי משופר.