tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מצא באוסף חיבורים היסטוריים וספרי טבע ורפואה.
בשנת 1971 פרופ' אריה וילסקר ופרופ' ויקטור לבדב, מנהלי האוספים של כתבי היד העבריים בספרייה, החליטו לפתוח את יתר הארגזים.
ויקטור לבדב חילק את האוסף, שכלל 1350 כתבי יד, ל-15 מדורים לפי הפירוט הבא:
28 מגילות של ספרי תורה (הכינוי המקובל; "מדרג'") כתובות על עור, שזמן העתקתן נע בין המאה ה-10 ובין המאה ה-15. שלוש מהן כמעט שלמות .
207 קטעים של ספרי תורה כתובים על עור, שזמן העתקתם נע בין המאה ה-12 ובין המאה ה-16.
160 קטעי ספרים וספרים על התורה, כתובים על נייר
52 כתבי יד של תרגומים ופירושים לתורה המאה ה-11-המאה ה-19.
61 ספרי הלכה בענייני מצוות התורה ומשמעותן המעשית
10 כתבי יד של מילונים וספרי דקדוק
48 ספרי היסטוריה וחיבורים היסטוריים ומדרשיים.
70 ספרי אסטרולוגיה, אסטרונומיה וחישובי לוח השנה.
106 ספרי רפואה ומדעי הטבע של שומרונים ושל אחרים.
375 כתבים ובהם קטעי תפילות ופיוטים רבים.
49 כתבי יד שמהם: 88 כתובות נישואין.
12 כתובות, כולל כתובת "עשר האמירות" שהעולם נברא בהן מן המאה ה-4 לספירה ושני ציורים של כלי המשכן.
66 קטעים וספרים של שמחות ושירי חג וחול.
45 מסמכים של שטרי קניין, בעלות ופסקי דין.
האוסף מתייחס לתקופה של כאלף שנים, מסוף האלף הראשון ועד אמצע המאה ה-19.
באוסף יש ריכוז של עדויות אישיות, שמות ובתי אב של מעתיקי כתבי היד ושל אישים אחרים: נכבדי השומרונים בתקופות שונות, בעלי אדמות ורכוש, סופרים ופייטנים, כוהנים וזקנים.
ניתן היה להיעזר בפרטים שנמצאו לשרטוט אילנות יוחסין של בתי האב השומרוניים של ימינו בתחילת צמיחתם.
במאמר של בנימים צדקה מופיע אילן היוחסין המפורט של בני משפחת הכוהנים "העבתאים".
העבתאים היו המתורגמנים בבתי הכנסת השומרוניים בימי השלטון הביזנטי.
החל משנת 1624, עם מותו של הכהן הגדול האחרון מבית פנחס בלא בנים, הכהונה עברה למשפחת העבתאים.
שושלות אחרות שחוברו בעזרת אוסף פירקוביץ' ונכללות במאמר הן של המשפחות הבאות:
האוסף איפשר להוסיף לרשימה שמות שלא היו מוכרים קודם.
"בני דנופתה", שהוא שמם המלא, מתייחסים לשבט אפרים.
עם חורבן הקהילה שרידיה ברחו לשכם.
בני משפחת המרחיבים, משנת 1650 - 1850, אף הם משבט אפרים.
עוד שושלות של שלושה בתי אב מופיעים במאמר:
מסמכי האוסף מאפשרים להשלים את התמונה על המבנה החברתי של השומרונים בתקופה שהיו תחת שלטון האימפריה העות'מאנית.
בין השאר, מסתבר כי בדמשק וקהיר היו שכונות מיוחדות לכהנים מבני העדה, שכונו "קריית כהנים".
ניתן מעמד מיוחד ל"שופט ישראל" שהוענק לנכבדים ולמורה דרך של הקהילות, שאינם נמנים עם משפחות הכהונה.
קיים גם מעמד של "נשיא" - מעין מנהיג ובורר לא-כוהני - תואר שעבר לפעמים בירושה באותה משפחה ובאותו בית אב.
על פי האוסף היה קיים גם מעמד של כוהנים "אחרים" בקרב בתי האב של הכהנים שאינם משתייכים לענף המרכזי של בני משפחת פנחס.
בנימים צדקה מסכם את מאמרו בבקשה:
אוסף התצלומים הלאומי הוא אוסף תצלומים היסטוריים ועדכניים.
באוסף מצויים תצלומים בשחור לבן ובצבע, המתארים מגוון רחב של נושאים ואירועים בחיי מדינת ישראל, ואף עוד טרום המדינה.
מחלקת הצילומים של לשכת העיתונות הממשלתית הוקמה על ידי דוד אלדן בשנת 1948 בתל אביב.
בשנת 1983 הועבר האוסף לירושלים, כאשר ממשלת ישראל החליטה על העברת לשכת העיתונות הממשלתית לבירה.
לרגל יובל החמישים לעצמאותה של מדינת ישראל, החליטה לשכת העיתונות הממשלתית, יחד עם תהיל"ה וועדת האינטרנט הממשלתית, להעלות את האוסף לרשת האינטרנט.
מתוך כחצי מיליון התמונות המודפסות, נסרקו עשרות אלפי תמונות והן זמינות להורדה באתר האינטרנט של האוסף.
בעבר היה צורך לשלם כדי לרכוש אותן בהפרדה גבוהה.
בעקבות ביקורת על כך שתצלומים שהופקו בעזרת מסי אזרחים ותרומות של אוספי תמונות אינם זמינים בחינם לאזרחים (ואף קיימות עליהם זכויות יוצרים של המדינה), שונו נוהלי האוסף, והחל מ-1 בינואר 2012 ניתן לקבלן ללא תשלום בהורדה מיידית.
כל התצלומים באוסף הדיגיטלי ניתנים לחיפוש באנגלית ובעברית.
אוסף פגי גוגנהיים הוא מוזיאון הממוקם על הגדה הדרומית של התעלה הגדולה ברובע דורסודורו של העיר ונציה שבאיטליה.
המוזיאון הוא אחד מהמוזיאונים המנוהלים על ידי קרן סולומון ר' גוגנהיים.
במוזיאון מוצגים אוספיה של פגי גוגנהיים, רעייתו של האמן מקס ארנסט ואחייניתו של סולומון ר.
האוסף כולל יצירות מרכזיות בסיגנונות מודרניים (קוביזם, סוריאליזם ואימפרסיוניזם מופשט), וכן אוסף של יצירות פוטוריסטיות איטלקיות.
בין היתר, האוסף כולל יצירות מעשה ידי פבלו פיקאסו, סלבדור דאלי, רנה מגריט, קונסטנטין ברנקושי, מארק שאגאל וג'קסון פולוק.
כמו כן מוצגים במוזיאון יצירותיה של פגין וייל, בתה של פגי גוגנהיים.
בחצר המוזיאון - גן פסלים ובו מוצגים פסלים מודרניים רבים, בהם "מלאך העיר" מעשה ידי מארינו מריני.
האוסף מוצג בפאלאצו ונייר דיי ליאוני - מבנה מהמאה ה-18 על גדת התעלה הגדולה אשר בנייתו לא הושלמה (נבנתה רק הקומה הראשונה של המבנה).
אוספיסיו קבאניאס (ספרדית: Hospicio Cabañas), השוכן בגוודלחרה שבמקסיקו, הוא אחד ממתחמי בתי החולים (Hospicio) העתיקים והגדולים ביותר באמריקה הספרדית.
ב-1791 הורה אנטוניו אלקאלדה, הבישוף של גוודלחרה, להקים בית חולים עבור האוכלוסייה הענייה של העיר, ובצמוד לו לבנות בית יתומים ומבנה למגורי הסגל.
הפרויקט בוצע על ידי חואן רואיז דה קבאניאס שירש את תפקיד הבישוף, והגיע לגוודלחרה בשלהי 1796. קבאניאס ביקש מהשלטונות הספרדיים להתיר לו להקים מבנה עבור חסרי בית, קשישים ויתומי העיר.
קבאניאס הציע למלך קרלוס הרביעי לבנות את המבנה באזור יוקרתי מחוץ לגוודלחרה, בין השאר כיוון שהיה קל להסדיר את אספקת המים אליו.
קרלוס הרביעי נתן את אישורו ב-5 בספטמבר 1803. בכתב ההיתר נכלל אישור להקמת מבנה עבור בית יתומים, קשישים, נכים, חולים כרוניים ובני משפחותיהם, ילדים מתחת לגיל 10 שהוריהם לא מסוגלים לכלכלם, ועולים לרגל עניים.
בעת ששהה במקסיקו סיטי פגש קבאניאס באדריכל בן וולנסיה מנואל טולסה.
קבאניאס הציע לטולסה לתכנן את האוספיסיו, אך האחרון הטיל את המשימה על תלמידו חוסה גוטיירז, שביצע את כל התכנונים (למעט הקפלה) בין 1805 ל-1810.
העבודות על האוספיסיו לא היו סדירות בשל מלחמת העצמאות של מקסיקו.
עד תום המלחמה ב-1821 שימשו המבנים הבלתי גמורים כקסרקטין וכאורווה, תחילה על ידי המורדים ובהמשך על ידי הכוחות המלוכניים.
קבאניאס מת ב-1823, ומושל המדינה הפעיל את השפעתו הפוליטית על הכנסייה, על מנת שזו תזדרז ותסיים את העבודות.
הן התחדשו ב-1828, והאוספיסיו נחנך שנה אחת לאחר מכן.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 היה האוספיסיו בשימוש צבאי פעם נוספת, אך הפעם לזמן קצר בלבד.
ב-1842 התחוללה באזור סופה קשה שפגעה בכיפת הקפלה והיא שופצה.
לאחר כניסתו לתוקף של חוק נכסי החוץ של הכנסייה ב-1853, שמר האוספיסיו על מעמדו הודות לתרומתם של נדבנים עשירים.
ב-1858 הפך האוספיסיו לקסרקטין בשלישית, ולאחר שצבא מקסיקו עזב את המבנה החליט הבישוף של העיר להעביר את ניהול המקום לידי קהילת "אחיות הצדה".
בעקבות שינוי זה הוחלט לקיים טקס חניכה נוסף, ובמהלכו התקבלה ההחלטה להעניק לכל היתומים העתידיים את שם המשפחה קבאניאס.
אירוע זה סימל את תחילת שגשוגו של המקום.
ב-1872 שימש האוספיסיו בית עבור למעלה מ-500 איש, אך כעבור עשרים שנים גורשו האחיות וצומצמה התמיכה הכלכלית.
בשל כך פחת מספר השוהים לכדי 250 ב-1880, אך כעבור שלוש שנים תוקנו תקנות חדשות וב-1910 עלה מספר השוהים במקום ל-672.
בעשרים השנים הראשונות של המאה ה-20 חל שגשוג במעמדה של התנועה המינימליסטית במקסיקו.
בשנות ה-30 הזמינה ממשלת מחוז חליסקו את האדריכל חוסה קלמנטה אורוזקו לבצע עבודות במספר מבני ציבור בגוודלחרה, בהם גם האוספיסיו, והוא ביצע אותן בין 1936 ל-1939. הוא יצר מספר ציורי קיר בקתדרלת המתחם, ואלה שיקפו, בין היתר, את המגוון האתני של תושבי מקסיקו.
בשנות ה-80 החליטה ממשלת המחוז להקים באוספיסיו את המכון התרבותי על-שם קבאניאס, ולהופכו למקום משכנם של בתי ספר לאמנויות ואומנויות, גלריות לתערוכות, להקצות שטחים לתיאטרון, מופעים מוזיקליים, וריקודים.
לאחר מכן נוספו למקום ארכיון והמטה הראשי של מזכירות התרבות של המדינה.
צורת המתחם היא כשל מלבן שממדיו 164 על 145 מטרים, והוא בנוי בצורה סימטרית סביב 23 חצרות פנימיות.
כל המבנים הם חד-קומתיים וגובהם 7.5 מטרים, למעט הקפלה והמטבח.
קפלת האוספיסיו, שגובהה 15 מטרים, נבנתה במרכז המתחם והיא בולטת מעל גגות שאר המבנים.
ביחד עם הכיפה שנבנתה בראשה גובהה הכולל הוא 32.5 מטרים.
המבנה הגבוה הנוסף הוא המטבח, הנמצא על הציר המרכזי של המתחם, ובראשו גג מוגבה, כיפה ומבנה עם חלונות המפיצים אור ואוויר בבית.
גודל החצרות מגוון, ואורכן הוא בין תשעה לחמישים מטרים.
ברוב החצרות יש ארקדות בשניים מצדדיה לפחות.
הגישה האדריכלית שבה נקט טולסה בבואו לעצב את האוספיסיו הייתה שונה מהנהוג לגבי סוג זה של מבנים, והיא מבוססת על מתחמים כמו מנזר אל אסקוריאל בספרד והאינווליד בפריז.
למתחם מאפיינים מבניים אחדים שנועדו להקל על האוכלוסייה המיוחדת שעבורה הוא נבנה.
בין המאפיינים הללו ניתן למנות את היות רוב המבנים בני קומה אחת, חללים רחבים לצורך תאורה ואוורור, ובנייתם של מעברים מקורים בין הבניינים ובסמוך לחצרות.
צורת בנייה זו אפשרה להתאים את האוספיסיו למטרות הרבות שמילא מאז בנייתו.
המתחם ידוע גם בשל 53 ציורי הקיר של אורוזקו, הנמצאים על הקירות, הקמרונות וכיפת הקפלה.
הם נועדו לייצג את הסמלים והמאפיינים של תרבות הילידים במקסיקו (אלים, הקרבת קורבנות ומקדשים) ואת המאפיינים של התרבות הספרדית (מלכים, נזירים, כנסיות).
הציורים הללו עומדים בניגוד לציורים אחרים שבהם מתוארות סצנות אוונגליסטיות וסצנות של כיבוש.
אחד הציורים המפורסמים ביותר בקפלה מכונה "The Man of Fire" (האיש בלהבות), ובו מתואר אדם אפוף להבות אש ולצידו ארבעה אנשים נוספים, המייצג ככל הנראה את שעבוד האדם למכונות.
אוסף פריק (The Frick collection) הוא מוזיאון לאמנות במנהטן שבארצות הברית.
המוזיאון ממוקם בבית מידות שהיה בעבר ביתו של , אשר תוכנן על ידי תומאס הייסטינגס ונבנה בשנת 1913–1914. האדריכל ג'ון ראסל פופ שינה והרחיב את המבנה בשנות ה-30 המוקדמות כדי להתאימו לשימוש כמוסד ציבורי.
המוזיאון נפתח לציבור הרחב ב-16 בדצמבר 1935.
המוזיאון נבנה בתקופה שבה כמעט כל המבנים בשדרה החמישית צפונית לרחוב 59 היו אחוזות פרטיות או מועדונים פרטיים.
בתוך כל הפאר הזה, הבית של הנרי קליי פריק היה בין המפוארים ביותר, עם גינות פרטיות הן בחזית השדרה ובחצר הפנימית.
הבית מומלץ לביקור בזכות עצמו.
פריק הוא אחד מהמוזיאונים האמנותיים הקטנים החשובים בארצות הברית, עם אוסף ציורים באיכות גבוהה מאוד המשוכנים ב-16 אולמות.
האוסף כולל כמה מהציורים הידועים ביותר של מספר אמנים אירופיים, ויצירות רבות של פיסול וקרמיקה, ריהוט צרפתי מהמאה ה-18, פיסות חרסינה, אמייל ושטיחים אוריינטליים.
לאחר מותו של פריק הורחב האוסף על ידי ביתו הלן קליי פריק, שאחראית על הרכישה של שליש מיצירות האמנות באוסף מאז 1919. מוזיאון פריק אחראי גם על ספריית אמנות הסמוכה לו.
המבנה, שהיה מקום מגוריו של הנרי קליי פריק במהלך חמש השנים האחרונות של חייו, הוא בעל סגנון נאו קלאסי.
התפתחות המבנה מבית מגורים מפואר למוזיאון תרמה לאווירה המיוחדת בתצוגת האוסף.
חצר הגינה תוכננה לפי דגם של אטריום רומי, עם אפיריון מעליו ונטיעות עצי דקל בגן.
אולם המוזיקה העגול בחצר משמש כיום לקונצרטים וכנסים.
בין האמנים הידועים שהופיעו בו נמנים אייזק שטרן, אלפרד ברנדל וונדה לנדובסקה.
המשורר טי אס אליוט הקריא בו שירים.
שישה עשר החדרים הגדולים המרכיבים את המוזיאון כוללים סלון שתוכנן על ידי סר צ'ארלס אלום (Allom), מעצב שעבד בעיקר עבור משפחת המלוכה הבריטית.
מוזיאון פריק מציג למעלה מ-1,100 יצירות אמנות מתקופת הרנסאנס ועד סוף המאה ה-19. הציור איטלקי ברנסאנס מיוצג על ידי אמנים כגון:
על אלה נוספים גם אמנים איטלקיים מאוחרים יותר כגג'ובאני באטיסטה טיפולו ופרנצ'סקו גוארדי.
הציור האנגלי מהמאה-18 מיוצג עם שבע יצירות בלבד, של תומאס גיינסבורו.
אמנים בריטיים אחרים באוסף הם:
בין היצירות החשובות בציור ההולנדי מהמאה ה-17 באוסף נמנים ציורים בולטים של יאן ורמיר ורמברנדט, וכן ציורים של:
אחת מדגשי המוזיאון הוא הציור הצרפתי, חדר נפרד מוקדש לציירים פרנסואה בושה וז'אן אונורה פרגונאר.
בנוסף נמצאים באוסף עבודותיהם של:
בנוסף מוצגות במוזיאון יצירות של האמנים הפלמיים פיטר ברויגל האב, ג'רארד דוד, האנס ממלינג, פטר פאול רובנס, יאן ואן אייק ואנתוני ואן דייק.
הציור הספרדי מיוצג במוזיאון עם ציורים אחדים של האמן פרנסיסקו דה גויה, אל גרקו ודייגו ולאסקס, ואילו מהאמנות הגרמנית זמינים רק יצירה אחת של קונרד ויטץ, וכן שני ציורים של הנס הולביין.
בין האמנים האמריקאים במוזיאון נמנים גילברט סטיוארט, שהאוסף שלו כולל את דיוקנו של ג'ורג' וושינגטון, וכן מספר יצירות של ג'יימס מקניל ויסלר.
אחוזת האוונג'רס ביקום הבדיוני מארוול עוצבה בהשראת בית המוזיאון, שכמוהו מתפרס על כל גוש הבניינים בפינה של השדרה החמישית ומזרח רחוב 70.
אוסף פיליפי הוא אוסף כיסויי ראש מתחומי האמונה, הדת והרוחניות.
אוסף פיליפי הוא האוסף הפרטי של איש העסקים דיטר פיליפי, יושב ראש חברת Herweck AG מזארבריקן.
האוסף מתמקד ביותר מחמש מאות כיסויי ראש המקובלים בדתות שונות: נצרות, אסלאם, יהדות, קאו-דאי, שינטו, בודהיזם, סיקיזם וקהילות אמונה נוספות.
בנוסף לכך מכיל האוסף מעל למאה פריטים מתחום הכמורה והכנסייה, כמו למשל הנעליים של האפיפיור, הכפפות האפיפיוריות, פליומים, צלב-חזה, טבעות בישוף, כלי פורצלן של האפיפיור, רצועות גלימה, צעיף חשמנים ורבים אחרים.
כמו כן כולל האוסף 52 שרוכי-חזה (פתילי-חזה), חלקם פריה של מלאכת-יד קישוטית מפרכת.
על שרוכי-החזה נושאים האפיפיור, החשמנים והבישופים בכנסייה הרומית-קתולית את צלבי-החזה שלהם.
נכון לעכשיו האוסף אינו מוצג לציבור, אולם נפתח למבקרים בעלי-עניין בהרשמה טלפונית מראש.
האוסף נמצא בקירקל, חבל הסאר.
בתחילה תיפקד כיסוי-הראש כאמצעי הגנה.
במהלך ההיסטוריה התווסף לכך התפקיד הסימבולי: כיסוי-הראש העיד על מוצא האנשים, מעמדם, עיסוקם, שייכותם ומיקומם בהיררכיה.
קבוצת כיסויי-הראש הדתיים והרוחניים מהווה פלח קטן מעולם הכובעים.
כשהנציגים והנכבדים השונים חובשים אותם, הם מאפשרים ליודעי דבר לזהות את ההשתייכות והמעמד שלהם.
בנוסף לכך מתפקדים חלק מכיסויי-ראש גם כקישוט, כשהם מיוצרים מחומרים יקרים, נדירים ורבי-ערך או מעובדים ממתכות אצילות ואבני-חן.
כיום נודעת לתפקיד ההגנה חשיבות פחותה יותר.
אוקטובר 2010 עד יולי 2011: חלק קטן מהאוסף מוצג על ידי מוזיאון ההיגיינה הגרמני במסגרת התערוכה "Kraftwerk Religion".
מרץ עד אפריל-2011: סניף הבנק Sparkasse בזארבריקן, הסניף המרכזי ברחוב Neumarkt.
אוסף ולקם הוא מוזיאון הממוקם בדרך יוסטון שבלונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
המוזיאון מתמקד באוסף מוצגים הקשורים לנושא הרפואה וההקשרים התרבותיים והחברתיים בין הרפואה לבין האמנות.
במוזיאון שטחי תערוכות, אודיטוריום, אולם אירועים, בית קפה, חנות ספרים וכן המבנה משמש את ספריית ולקם ואת קרן ולקם לחקר הרפואה (הפועלת בשיתוף עם אוניברסיטת מכללת לונדון (University College London).
המוזיאון נפתח בשנת 2007 ומאז פתיחתו מבקרים בו כ-300,000 מבקרים מדי שנה.
קרן ולקם הוקמה על ידי סר הנרי סולומון ולקם, מייסד חברת התרופות בורוז וולקם, שהיה אספן נלהב.
ולקם אסף ספרים, יצירות אמנות, וחפצים רבים העוסקים בהתפתחות הרפואה בכל העולם.
ולקם הקים את הקרן שמטרתה שימור האוספים, הצגתם לציבור ומחקר.
הקרן ממוקמת בבניין הסמוך למבנה המוזיאון.
"איש הרפואה" (Medicine Man) - תצוגה המציגה מבחר קטן מאוספיו של הנרי ולקם.
"הרפואה כיום" (Medicine Now) - תצוגה המציגה הקשרים בין הרפואה כיום לבין עולם האמנות, באמצעות אמנות מודרנית, מיצגים, ושיטות מדיה שונות.
כמו כן תערוכה זו מציגה מחקרים חדשים הממומנים על ידי קרן ולקם.
אוספרי היא הוצאה לאור בשפה האנגלית המוציאה לאור ספרים בהיסטוריה צבאית.
עד עתה יצאו לאור בהוצאה זו למעלה מ-2,300 ספרים העוסקים כולם בקרבות, במלחמות או ביחידות צבאיות.
אוספרי הוקמה בשנת 1960 ויעודה המקורי היה הוצאת ספרים קצרים העוסקים במטוסי קרב.
הספר הראשון נקרא "North American P-51D Mustang in USAAF-USAF Service" (נורת' אמריקן P-51D מוסטנג בשירות חילות האוויר של צבא ארצות הברית וחיל האוויר של ארצות הברית), ובעקבותיו יצאו עוד ספרים.
ההוצאה הוציאה ספרים העוסקים ביחידות קרביות.
הספר הראשון בסדרה זו נקרא "Men-at-Arms".
ב-22 בדצמבר 2014 נמכרה החברה לבלומסברי הוצאה לאור.
מחוז אוסקה (ביפנית: Ōsaka-fu 大阪府) הוא מחוז באזור קנסאי שבאי הונשו, יפן.
בירת המחוז היא העיר אוסקה.
המחוז הוא אחד משני מחוזות עירוניים (פוּ 府), ביחד עם קיוטו.
לפני רסטורציית מייג'י התחלק שטח מחוז אוסקה בין המחוזות קוואצ'י, איזומי וסצו.
ב-1868, בראשית תקופת מייג'י, החלה ממשלת יפן בתהליך יצירת המחוזות בשנת 1868, הפכו האזורים סביב תשע הערים הגדולות ל-פוּ, ושאר האזורים הפכו ל-קֶ (県).
מאוחר יותר, בשנת 1871 ועם ביטול שיטת ההאן, הפכה הממשלה את אזורי טוקיו, אוסקה וקיוטו לפו, והורידה את שאר האזורים לדרגת קן.
בשנת 2000 הייתה פוסאה אוטה לאישה הראשונה ביפן המכהנת בתפקיד מושלת, כשנבחרה להיות מושלת מחוז אוסקה.
מחוז אוסקה גובל במחוזות הבאים: היוגו וקיוטו בצפון, נארה במזרח, וקאיאמה בדרום, ומפרץ אוסקה במערב.
במחוז זורמים נהר יודו ונהר יאמטו.
11% משטח המחוז מוקדש עבור פארקים לאומיים.
טרם הקמת נמל התעופה הבינלאומי של קנסאי, היה מחוז אוסקה המחוז הקטן ביותר ביפן מבחינת שטח, אך לאחר בניית
האי המלאכותי עליו נבנה שדה התעופה, גדל המחוז ועקף את מחוז קאגווה.
בשנת 2004 עמד התוצר המחוזי הגולמי 38.7 מיליארד ין, שני רק לטוקיו, וההכנסה לנפש הייתה 3 מיליון ין, מקום תשיעי ביפן.
מחוז אוסקה הוא ביתן של תאגידים בינלאומיים רבים, כגון שארפ ופנסוניק.
עם זאת, במחוז פועלים עסקים קטנים ובינוניים רבים המהווים 99.6% מכל העסקים במחוז.
על אף שמדובר בממוצע ארצי, התפוקה של עסקים אלה מהווה 65.4% מסך תפוקה מחוז, ונתון זה גבוה ביחס לטוקיו, העומדת על 55.5% בלבד.
"אוסף שטיגליץ" הוא אוסף של פרטי יודאיקה ואומנות יהודית שנאסף על ידי יוסף שטיגליץ.
בשנת 1986 נרכש האוסף למוזיאון ישראל.
אוסף שטיגליץ נאסף על ידי יוסף שטיגליץ (1995-1903), אספן וסוחר אמנות ועתיקות יליד קרקוב שבפולין, שעלה לפלשתינה מבודפשט דרך רומניה בסוף מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945.
שטיגליץ פתח חנות לאמנות ששכנה ברחוב אלנבי 71 בתל אביב-יפו, שם מכר ציורים ויודאיקה.
מוזיאון ישראל רכש מידיו את הציור "החתונה היהודית" של הצייר היהודי-גרמני מוריץ דניאל אופנהיים, שרכש בשנות ה־50 בהאג, הולנד.
אוסף, המכיל 280 פריטי יודאיקה שונים וציור אחד - "ישו בפני שופטיו" (1877) מאת מאוריצי גוטליב, היה שייך לאוספו הפרטי של שטיגליץ והוא הוצג בסלון ביתו ברחוב ג'ורג' אליוט 16 בתל אביב-יפו.
בשנת 1986 החליט שטיגליץ להעביר את האוסף למוזיאון, ששויו הוערך באותה עת בכ-6 מיליון דולר, תמורת כמיליון וחצי דולר, שגויסו בעזרת בני הזוג אריקה ולודוויג יסלזון מניו יורק, ארצות הברית.
ההחלטה על העברת הפריטים למוזיאון נבעה הן ממניעם לאומיים והן מרצונו של שטיגליץ לשמור על האוסף כיחידה שלמה.
""רציתי לפעמים להשאיר דברים יפים אצלי", טען שטיגליץ, "אבל אם זה כל־כך נדיר, אצלי יראו את זה עשרים איש בשנה ובמוזיאון עשרות אלפים [...] לא היה לי מצפון להשאיר את זה אצלי".
בשנת 1987 הוצג האוסף בתערוכה במוזיאון בשם "אוסף שטיגליץ: יצירות מופת באמנות יהודית".
פריטים שונים מן האוסף מוצגים בתצוגת הקבע של האגף לאמנות ותרבות יהודית ע"ש ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל במוזיאון.
אוסף פוֹיכְטְוַנגֶר הוא אוסף של יודאיקה ופריטי תרבות יהודית שנאספו על ידי היינריך פויכטונגר.
כיום נמצאים פרטי האוסף במוזיאון ישראל.
היינריך פויכטונגר נולד במינכן ב-13 ביוני של שנת 1893. לאחר שרות צבאי בזמן מלחמת העולם הראשונה החל בלימודי רפואת שיניים במינכן ובהיידלברג.
בשנת 193 נישא להנרייטה, בתו של הרב ד"ר דוד פויכטואנג, ונולדו להם שלושה ילדים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 החל לאסוף תשמישי קדושה וחפצי אמנות יהודית אחרים, תחום אספנות שלא היה מקובל באותה עת.
לאחר עלייתו הופקד אוספו, שאותו המשיך להגדיל, בבית הנכות הלאומי בצלאל.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החזיר לחזקתו את האוסף, שאוכסן בדירתו.
האוסף נרכש על ידי ברוך ורות רפופורט מז'נבה בשנת ה'תשכ"ט כתרומה למוזיאון ישראל.
בשנת 1971 הוצג האוסף בתערוכה במוזיאון.
האוסף כולל למעלה מאלף פריטים המקיפים את כל תחומי החיים היהודיים.
באוסף יצירות מאירופה, לצד יצירות מארץ ישראל, איראן, צפון אפריקה ועוד.
בין הפריטים תשמישי קדושה, דברי דפוס וכתובות, לצד יצירות עממיות ובהן מגזרות נייר, מוצרי טקסטיל, קמעות, חותמות של מוסדות יהודיים ועוד.
פריטים רבים מן האוסף מוצגים בתצוגת הקבע של האגף לאמנות ותרבות יהודית במוזיאון.
אוסף יהודה הוא אוסף כתבי יד עתיקים וספרים נדירים אשר השתייך לאברהם שלום יהודה ונמצא כיום בספריה הלאומית.
האוסף מכיל 1400 כתבי יד, ביניהם 1186 בכתב ערבי, 363 כתבי יד בפרסית, 264 כתבי יד בטורקית עות'מאנית, 240 כתבי יד בעברית ו-5 בלטינית.
באוסף גם כתבי יד בספרדית ובמספר שפות מדרום מזרח אסיה.
החיבורים עוסקים במדעי האסלאם השונים, מחקרי שפה וספרות, אומנות, רפואה ומתמטיקה.
הוא כולל גם מספר עותקים מעוטרים של סידורים.
כתבי היד באוסף מתוארכים בין המאה התשיעית לספירה (המאה השלישית לספירה ההיג'רית) ועד למאה התשע-עשרה (המאה השלוש-עשרה לספירה ההיג'רית).
האוסף מכיל גם מספר ספרים נדירים מהמהדורות הראשונות שהודפסו בין השנים 1445–1500.
הפריטים הלא-אסלאמיים החשובים ביותר באוסף, הם כתביו של אייזיק ניוטון מארכיונו הפרטי.
כתבים אלה שייכים למקבץ כתביו התאולוגים, אשר מגיעים ל 7500 דפים.
יהודה רכש כתבים אלה במכירה פומבית בבית המכירות סותבי'ס בשנת 1936.
אוסף חשוב נוסף מכיל 1100 מסמכים ממסעות נפוליון במצרים.
באוסף יהודה נמצא גם אוספו הפרטי של יהודה הכולל את מכתביו, כתבי יד וספרים נדירים, עבודות מחקר, הגהותיו ויומנו האישי.
אוספו של אברהם שלום יהודה הוא מהיקרים והחשובים בעזבונות שקבלה לידיה הספרייה הלאומית.
בשנת 1949 החלו בני הזוג אתל ואברהם שלום יהודה לתכנן מעבר לישראל ובחינת הקמת מרכז מחקר מוסלמי- יהודי בירושלים, אשר יתבסס על אוסף על אוספו האישי.
בשנת 1951 רמז יהודה על כוונתו להעביר את האוסף שברשותו ל"בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי".בתאריך 9.8.1951 כתב יהודה במכתב למנהל בית הספרים הלאומי, דר' קורט ורמן, שהאוסף שלו ארוז במחסן שקרוב לביתו בעיר ניו-הייבן ומוכן לשילוח לירושלים.
בשל פטירתו הפתאומית של יהודה, החלה בשנת 1953 רעייתו אתל לטפל בקיטלוג הפריטים ושילוחם לירושלים.
בסעודה חגיגית שנערכה לכבודה על ידי בכירים באוניברסיטה העברית, בנוכחות נשיא המדינה דאז יצחק בן-צבי, הצהירה פומבית על העברת אוספו של יהודה לבית הספרים הלאומי בירושלים.
בשנת 1955 נפטרה אתל מבלי שהשלימה את תהליך הקיטלוג שבו החלה, וללא צוואה מפורשת בה היא מורה להעביר את אוספו של בעלה המנוח לבית הספרים הלאומי.
כך החל מאבק משפטי ארוך בבית המשפט בקונטיקט ארצות הברית בין האוניברסיטה העברית לבין מבצע צוואתם של יהודה ואתל, אחיינו של יהודה.
בסופו של המשפט בשנת 1966 פסק בית המשפט העליון לטובת האוניברסיטה העברית אשר קיבלה בשנת 1967 את האוסף לרשותה.
אוספרטי הוא אלבום האולפן הרביעי של זמרת הפופ הישראלית רוני דואני.
האלבום יצא לאור ב-6 בפברואר 2014 דרך חברת התקליטים הליקון.
בפרויקט זה מבצעת דואני גרסאות מחודשות לתשעה שירי פופ ישראלים, כל אחד מהם בהפקתו של מפיק מוזיקלי מוביל אחר בתחום, ואחת ממטרותיו היא לנסות ולהחיות את ז'אנר הפופ המקומי.
בנוסף לשירים אלו, האלבום כולל גם שיר חדש בשם "זמן לאהוב", שנכתב על ידי אמילי קרפל וגליה ירון.
אוּסְקָה (בהונגרית: Uszka) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה בסמוך למשולש הגבולות ההונגרי-אוקראיני-רומני
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13
יהודים חיו באוסקה בתקופות זמן שונות.
אוספדלה דלי אינוצ'נטי (באיטלקית: Ospedale degli Innocenti, "בית החולים של התמימים") הוא בית יתומים בפירנצה, שעוצב על ידי פיליפו ברונלסקי ומשמש היום כמוזיאון קטן עם עבודות של לוקה דלה רוביה, סנדרו בוטיצ'לי, פיירו די קוזימו ודומניקו גירלנדיו ונמצא גם בשימוש על ידי יוניסף.
בנייתו של בית היתומים החלה בשנת 1419, בהזמנת גילדת סוחרי המשי של פירנצה.
ברונלסקי פיקח על חלק מהבניה ובהמשך הוכנסו שינויים בתכנון המקורי.
חזית המבנה נבנתה כפורטיקו ומורכבת מתשע קשתות חצי עגולות ולא מחודדות כפי שהיה נהוג באותה תקופה הצומחות מעמודים מסוג הסדר המשולב, המעבר מקשת מחודדת לקשת חצי עגולה בהתאם לסגנון הקלאסי לוקח את המבנה לכיוון האדמה.
להמחשת התפקיד של הבניין נוספו ליד הקשתות החצי עגולות עיגולים כחולים טונדו מטראקוטה מזוגגת בתוך ספנדרל עם תבליטי תינוקות מאת אנדראה דלה רוביה, המדגישים את האופי האופקי של המבנה.
מעל כל קשת חצי עגולה שובץ חלון אדיקולה.
המבנה מקפיד על מידות כאשר המרווח בין העמודים זהה לגובהם ולרוחב האכסדרה דבר היוצר בין כל שני עמודים חלל פנימי במבנה דמוי קובייה.
גובה האנטבלטורה שווה לחצי מגובה העמוד.
המבנה נבנה בכמה שלבים כשברונלסקי פיקח על הבנייה בשנים 1419–1427, תוספת תבליטי תינוקות מאת אנדראה דלה רוביה בוצעה בשנת 1484 כתוספת לתכנון המקורי של ברונלסקי שתכנן מדליונים ריקים.
בית היתומים נפתח בשנת 1445.
בחזית הבניין היה מוצב אגן, שלעיתים השאירו בו אנשים באישון לילה תינוקות לא רצויים.
על מנת למנוע נזק לתינוקות, שהושארו לעיתים קרובות שעות רבות לבד עד שהתגלו על ידי צוות המקום, הוחלף האגן בשנת 1660 במתקן שהגן על התינוקות ומנע מההורים הנוטשים את הצורך להיחשף: הייתה זו דלת מסתובבת קטנה שהכניסה את התינוק לבניין מבלי שהיה על ההורה להיכנס למבנה עצמו.
מערכת זו פעלה עד סגירת המקום ב-1875.
אוספאיה (שם מדעי: Ocepeia) הוא סוג נכחד של יונק מקבוצת האפרותריה שהתקיים בתקופת הפלאוקן לפני 61 עד 57 מיליון שנה מזמננו.
יונק זה התגלה בחפירות במרוקו בסמוך לעיר קוריבגה בידי מדענים צרפתים ומרוקאים שנתמכו במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בפריז.
הסוג תואר למדע ב-2001 בידי החוקרים עמנואל ג'ירברנט (Emmanuel Gheerbrant) וז'אן סודרה (Jean Sudre).
הוא קיבל את שמו מראשי התיבות של קבוצת המחקר המרוקאית "OCP Group" (האותיות "O.C.P").
הסוג מכיל 2 מינים: Ocepeia daouiensis שתואר ב-2001 והיה קטן יותר, בגודל של עד 3.5 ק"ג ו-Ocepeia grandis שתואר ב-2014 והיה גדול יותר, במשקל של 10 עד 12 ק"ג.
המאובנים שלהם הם המאובנים העתיקים ביותר מקבוצת האפרותריה והמוכרות והידועות ביותר מיונקי הפלאוקן של אפריקה.
יונק זה היה בעל לסתות ושרידי גולגולת הדומים לאלה של שפנאים או פילאים קדומים, בני הקבוצה פיינונגולטה יותר מאשר לקבוצה אפרואינסקטיפילים, אף שמספר חוקרים רואים בו אב קדמון שהתפתח מהאפרואינסקטיפילים לעבר שאר האפרותרים.
מספר חוקרים רואים בו בן לסדרה הקדומה קונדילרסים ובעיקר למניסקותריום.
היו לו לסתות פרימיטיביות וגולגולת בעלת כיסי אוויר.
השיניים שלו היו קטנות אך חזקות ומותאמות לאכילת עלים בטחינה וריסוק כשבקצוות בלטו ניבים גדולים.
בקצה החוטם היה מבנה דמוי חדק שאולי שימש כמו חדק הפילאים או הטפירים.
מספר חוקרים סוברים שהיה ליונק דו-צורתיות זוויגית.
אוסף פיליפס הוא מוזיאון לאמנות שהוקם על ידי דאנקן פיליפס על בסיס האוסף המשפחתי.
המוזיאון נפתח בשנת 1921 בוושינגטון די.
דאנקן פיליפס נולד למשפחה מבוססת שמקורה בפיטסבורג.
הוא עסק בביקורת אומנות והרחיב את אוסף המשפחתי באופן משמעותי.
בשנת 1921 הוא התחתן עם ציירת מרג'ורי אקר.
ביחד הם המשיכו בהרחבת האוסף.
בשנת 1921 הם פתחו את האוסף לציבור בביתם בוושינגטון.
זה היה מוזיאון של אמנות מודרנית הראשון בארצות הברית.
בשנת 1930 כאשר אוסף עבר 600 פריטי אמנות הם החליטו לתת את הבניין כולו לטובת המוזיאון ועברו להתגורר לבניין אחר.
תחילת האוסף היה ביצירות של אמנות מודרנית.
בהדרגה הזוג רכש ציורים של אמנים אהובים כמו אל גרקו, ז'אן-בטיסט סימאון שארדן, פרנסיסקו גויה, פול סזן ואדוארד מאנה.
כיום האוסף כולל פריטים רבים של אימפרסיוניזם.
ציור של פייר-אוגוסט רנואר "סעודת השייטים" הוא בין המפורסמים באוסף.
עד לשנות ה-60 אוסף לא היה מאורגן באופן כרונולוגי.
הוא אורגן במטרה לתת ביטוי לקשר בין האמנים השונים לפי השקפת עולם של הבעלים.
דאנקן פיליפס רכש ציורים רבים של ציירים אותם אהב במיוחד כמו פייר בונאר (17 יצירות), ז'ורז' בראק (13 יצירות) ומארק רוטקו (7 יצירות).
"חדר רוטקו" היה החדר הראשון במוזיאון שהוקדש כולו לצייר בודד.
פיליפס רכש ציורים של ציירים אמריקאים בטרם הם זכו להצלחה כמו ג'ון מרין, ג'ורג'יה או'קיף, ארתור דאב ואוגוסטוס וינסנט טאק.
בכך הוא נתן לציירים אפשרות להתפרנס ולהמשיך בעבודת אמנות.
בשנת 1960 לבניין התווסף אגף חדש.
אגף זה שופץ והורחב בשנת 1989 הודות לתרומה של איש עסקים יפני ומאז הוא נקרא Goh Annex.
בשנת 2006 שטחי המוזיאון התרחבו בכ-65% תוך בניית מתחם תת-קרקעי.
הרחבה זו אפשרה בין היתר להפעיל מרכז לימודים תוך שיתוף פעולה עם אוניברסיטת מרילנד.
דאנקן פיליפס נפטר בשנת 1966 ואשתו ירשה אותו בניהול המקום.
בנם ניהל את המוזיאון עד לשנת 1992.
"אוסף להיטים" הוא אלבום האוסף ה-15 של הזמרת הישראלית אילנית.
את האלבום הוציאה בשנת 2009 לאור חברת התקליטים NMC.
זהו אלבום האוסף הבודד האחרון שיצא לאור על ידי אילנית, שכן שני אלבומי האוסף הבאים, שירים ליום חולין – 45 שנות זמר חלק א' ושירים ליום חולין – 45 שנות זמר חלק ב', הם חלק מטרילוגיית אוספים.
אוסף סיפורים קצרים הוא ספר הכולל סיפורים קצרים או נובלות מאת מחבר יחיד.
הסיפורים באוסף עשויים לחלוק זה עם זה טון, תמה, רקע או דמויות משותפים, אך גם להיות חסרי הקשר זה לזה.
ספר הכולל סיפורים קצרים מאת מחברים אחדים קרוי אנתולוגיה של סיפורים קצרים.
אוספי סיפורים קצרים מורכבים מסיפורים קצרים המייצרים יחדיו שלמות אחת.
על אף שכל אחד מהסיפורים עומד בפני עצמו, הוא בהחלט עשוי לקבל משמעות חדשה מהכללתו באוסף - מכיוון שההקשר של כל סיפור השתנה: מוקף בסיפורים אחרים עם משמעויות וטונים משלהם, גם המשמעות והטון של כל סיפור בודד עשויים להיות מושפעים מהסיפורים האחרים באוסף.
בנוסף לסיפורים הבודדים, אוספי סיפורים קצרים עשויים לכלול גם הערות של המחבר.
אוספי סיפורים קצרים נחשבים שונים מרומנים מסורתיים או אפוסים, מכיוון שאוספים לא מכילים קו עלילה מגובש באותו אופן שבו עושים זאת רומנים.
במקום זאת, מקבצים אוספי סיפורים קצרים קטעי טקסט בודדים, כל אחד עם הסיפר שלו.
כאשר לאוסף סיפורים קצרים בכללותו יש סיפר משותף, הוא נחשב למחזור סיפורים קצרים.
במחזור סיפורים קצרים הסיפורים מורכבים ומסודרים במיוחד במטרה ליצור חוויה מוגברת או שונה בעת קריאת האוסף בשלמותו, לעומת חלקיו הבודדים.
כאשר סיפורים אלו נקראים כקבוצה נוצר מתח בין הרעיונות של הסיפורים הנפרדים, לעיתים קרובות מתרחשים בסיפורים שינויים לאורך זמן, המבליטים את הקונפליקט בין שני מושגים או מחשבות מנוגדות.
בגלל הדינמיקה הזו, לסיפורים השונים צריך להיות הקשר ברור, ולכן בדרך כלל נכתבים סיפורים אלו במטרה מפורשת של יצירת מחזור.
כתיבה של סיפורים קצרים שונה מקיבוצם לאוסף.
לדוגמה, מרכיב האוסף יכול להיות מחברם של הסיפורים, אך לא בהכרח.
הרכבת אוסף שלא על ידי מחבר הסיפורים בולטת במיוחד במקרים של פרסום הסיפורים לאחר מות הכותב.
כיוון שאורכם של סיפורים קצרים הוא לרוב פחות מחמישים עמוד, חיבור של מספר סיפורים יכול לספק משהו שדומה יותר לגודל של רומן, ולהצדיק כלכלית את הוצאתו לאור כספר, הצדקה שלא בהכרח קיימת במקרה של סיפור קצר בודד.
על אף שאוספי סיפורים פחות פופולריים מרומנים, הם עדיין נמכרים באופן עקבי.
הצדקה כלכלית נוספת להוצאתם של אוספי סיפורים קצרים היא היותם שימושיים ללמידה.
סיפורים קצרים מאפשרים לתלמידים לחוות במהירות תרבויות ומסורות אחרות דרך עדשה ספרותית.
מורים יכולים להשתמש באוספי סיפורים קצרים כהקדמה או להעמקה נוספת לסוגה ספרותית נלמדת: על ידי קריאה של מספר יצירות מסוגה מסוימת, יכולים התלמידים לקבל תחושה של המוסכמות שלה.
אוספי סיפורים קצרים יכולים לשמש כנקודת מוצא לאתגר תלמידים להעריך ולבקר ספרות, וכן כמודל לכתיבה עבור תלמידים, מאחר שגודלם של רומנים קלאסיים עלול להיות מרתיע.
את השורשים של אוספי הסיפורים הקצרים ניתן למצוא באוספים של סיפורי מסגרת מימי הביניים.
באופן מסורתי, נכתבו אוספי סיפורים קצרים על ידי אדם אחד או שהתפתחו ממסורות בעל פה, אנונימיות, שבסופו של דבר הועלו על הכתב בידי הסופר.
דוגמה לאחרונים תהיה מעשיות האחים גרים.
אוספי סיפורים מערביים מוקדמים כוללים את ספר העלילות של מארי דה פרנס ואת דקאמרון של ג'ובאני בוקאצ'ו.
ניתן לחלק את אוספי הסיפורים הקצרים לשתי קבוצות כלליות.
הראשון הוא אוספי נושא, שחולקים דמות, רקע, נושא או טון.
השני הוא אוספים ללא נושא, בהם לכל סיפור יש אך מעט דמיון ספרותי לאחרים.
להלן אוספים בולטים מכל קבוצה:
על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה
אוספורטיס הוא אלבום אוסף של רמי פורטיס אשר יצא בשנת 1999.
האלבום כלל 3 תקליטורים תחת השמות "סינגלים" (אוסף סינגלים), "שלנו" (אוסף שירים בולטים עם שני שירים חדשים) ו"וגם אוסף בולים" (שירים נדירים מתקופות שונות) כש"סינגלים" נמכר גם בנפרד כאלבום בודד.
לכבוד האוסף פורטיס שב לשתף פעולה עם ברי סחרוף והם הקליטו יחד שלושה שירים חדשים וגם קיימו 2 הופעות איחוד לכבוד יציאת האוסף בליווי הנגנים שליוו אותם לאורך הקריירה.
הקליט עצבות, סיפורים מהתחת, אספמיה: אלידע רמון
ערך דיגיטלית הכל: יזהר אשדות באולפן שלו יולי-אוגוסט 1999
צילמו במשך השנים: ארן אדר בורלא, מישל אזולאי ז"ל, אביבית גולן, רן גולני, גדי דגון, עידן זעירא, יאיר לב, רונן ללנה, חגית מור, מלכה שפיגל
עושים יחסי ציבור: טלי דרבינסקי, אורן בראל
הפיקה דפוס: הדס אי ירושלמי
הפיקה עצבות, סיפורים מהתחת, אספמיה: שרון רוטר
האוסף ע"ש גרין, שנודע לימים כאוסף המוזיאון, הוא אחד מהאוספים הפרטיים הגדולים בעולם של טקסטים וחפצי מקרא נדירים, הכולל יותר מ-40,000 פריטי עתיקות תנ"כיים שנאספו על ידי משפחת גרין, ממייסדי רשת הקמעונאות האמריקאית Hobby Lobby.
האוסף מוצג במוזיאון התנ"ך שנפתח ב-2017 בוושינגטון הבירה, בהשקעה של 400 מיליון דולר.
האוסף נקרא על שם משפחת גרין, מייסדיה ומנהיגיה של Hobby Lobby, קמעונאית האמנויות והאומנויות הגדולה בעולם שתחת בעלות פרטית.
האוסף אורגן החל מנובמבר 2009 על ידי המנהל הראשון שלו, סקוט קרול, מומחה כתבי יד עתיקים מימי הביניים, בשיתוף עם סטיב גרין, נשיא הובי לובי והתורם לאוסף.האוסף ע"ש גרין נמצא בבעלות חוקית של רשת הקמעונאות Hobby Lobby.
לאחר 2016 נודע אוסף גרין בשם אוסף המוזיאון.
גולת הכותרת של אוסף גרין היא Codex Climaci Rescriptus, המכונה Uncial 0250 (במספור גרגורי-אלנד); המדובר בפלימפססט שהטקסט שלו כולל דפים מכתב יד יווני של הברית החדשה, וכן דפים מכתב יד ארמי נוצרי פלסטיני של הברית הישנה והחדשה.
מבחינה פליאוגרפית, החלק היווני יוחס למאה השמינית (או המאה השביעית), והחלק הארמי נוצרי הפלסטיני למאה השישית.
פריטים נוספים באוסף ע"ש גרין כוללים:
האוסף הפרטי הגדול בעולם של מגילות יהודיות, כולל ספרי תורה ששרדו את האינקוויזיציה הספרדית, מגילות שהוחרמו על ידי הנאצים ושוחזרו במחנות ריכוז ומגילות נוספות מרחבי העולם.
אחד מהאוספים הגדולים בעולם של פפירוס מקרא וקלאסי שלא פורסמו, כולל טקסטים שמקורם בספריית אלכסנדריה האבודה.
כתבי יד מוארים נדירים וכן טקסטים ופירושים מקראיים שלא היו ידועים בעבר.
התרגום המוקדם ביותר, כמעט שלם, של תהילים באנגלית תיכונה, הכולל את שיר השירים וכן פרשנות שקדמה לתרגומו של וויקליף.
עותק לא מתועד של הברית החדשה של וויקליף באנגלית תיכונה.
כמה מהטקסטים המודפסים המוקדמים ביותר, כולל חלק גדול מתנ"ך גוטנברג ותנ"ך שהודפס בהדפסת ע., התנ"ך היחיד השלם בעולם הנמצא בידיים פרטיות.
תנ"ך ופמפלטים מוקדמים השייכות למרטין לותר, כולל מכתב לא ידוע שנכתב בלילה שלפני הנידוי שהוטל עליו.
קטע לא מתועד של הברית החדשה של טינדייל, שפורסם בזמן שהוא ממתין להוצאתו להורג.
פריטים רבים הממחישים את תרומתם של יהודים וקתולים לתרגום המלך ג'יימס לתנ"ך וחפצים היסטוריים נוספים.
בשנת 2020, אלפי עתיקות מהאוסף ע"ש גרין וממוזיאון התנ"ך הוחזרו למצרים ולעיראק.
המוזיאון החזיק בעבר 16 מגילות מקוריות לכאורה, אך במרץ 2020, הוכח שכלל קטעי המגילות הם למעשה זיופים ארכאולוגיים.
ב-23 באוקטובר 2013 נפתחה במוזיאון ארצות המקרא ירושלים, תערוכה מיוחדת מתוך האוסף ע"ש, "ספר הספרים".
התערוכה בירושלים הוצגה עד 24 במאי 2014. לאחר מכן היא הפכה לחלק מהתערוכה הקבועה במוזיאון החדש.
פריטים נבחרים מקטעים, האוסף ע"ש גרין ופריטים שהושאלו מאוספים פרטיים נוספים ברחבי העולם הוצגו בכיכר פטרוס הקדוש, קריית הוותיקן, לכבוד צום וחג הפסחא 2012, תוך הדגשת התרומה היהודית והנוצרית להיווצרות ושימור התנ"ך.
התערוכה חזרה להציג בשנת 2014. אגודת התנ"ך האמריקאית וספריית הוותיקן תמכו ביוזמה זו.
המבקרים ב"קטעים" מקיימים אינטראקציה עם יותר מ-400 טקסטים, חפצים ותגליות תנ"כיים נדירים באמצעות מולטימדיה ורקע היסטורי בשטח של , תערוכה שנועדה לספר את התהליך שבו נוצר התנ"ך של היום.
לכבוד ביקורו של האפיפיור בספטמבר 2015 בפילדלפיה, הוענקה חסות מטעם מוזיאון התנ"ך לתערוכה מיוחדת של Verbum Domini II במרכז הכנסים של פילדלפיה הסמוך למפגש העולמי.
יוזמת החוקרים ע"ש גרין נהגתה בקיץ 2010 ונודעה מאוחר יותר בשם יוזמת החוקרים, מספקת למנטורים ולסטודנטים חוקרים באוניברסיטאות ובמוסדות המשתתפים הזדמנויות מחקר של פריטים מהאוסף ע"ש גרין.
המשתתפים ביוזמת החוקרים חייבים לחתום על הסכמי סודיות, וכן על קריטריונים יוצאי דופן לקבלת מלגה במדעי הרוח.
האנליזה האקדמית של משתתפי יוזמת החוקרים מסייעים לאוסף ע"ש גרין לזהות ולהעריך את פריטיו.
ב-2012, הודיע סטיב גרין על כוונת משפחתו לפתוח מוסד קבוע, שלטענתו יהיה מוזיאון מחקרי, ולא מרכז נוצרי אוונגליסטי, בארבע השנים הקרובות שיכיל את האוסף הקרוי ע"ש משפחתו.
מדובר יותר בדיון ברמה גבוהה הנוגע לכאן ועכשיו של הספר, מהי ההיסטוריה ומהי השפעתו של הספר וכן מה הסיפור שלו."
משפחת גרין בחרה את וושינגטון הבירה, את דאלאס ואת ניו יורק כמועמדות סופיות למיקום המוזיאון.
ביולי 2012, הכריז אוסף גרין על רכישת הבניין שבו שוכן מרכז העיצוב של וושינגטון הבירה, תמורת סכום מדווח של 50 מיליון דולר, כדי לשכן את מוזיאון התנ"ך הלאומי שטרם הוחלט לגבי שמו הסופי.
הבניין ממוקם שני רחובות מהקניון הלאומי ברחוב 300 D.
על פי הדיווחים, המוזיאון יגבה על כניסה, כמו גם מוזיאונים פרטיים אחרים בוושינגטון, כגון: מוזיאון הבניין הלאומי, מוזיאון הריגול הבינלאומי וה-Newseum.
המוזיאון נבנה במרכז העיצוב לשעבר, בניין מוגן היסטורית בסגנון תחיית הרנסאנס וסמוך לקניון הלאומי ולקפיטול של ארצות הברית.
תרומות הפריטים הניתנים למוזיאון התנ"ך מטעם האוסף ע"ש גרין, מספקות ללובי מובי הפחתת תשלום מס.
אוסף פרטי הוא אוסף של יצירות אמנות או פריטים יקרי ערך הנמצא בבעלות פרטית.
בעולם המוזיאונים והגלריות, מונח זה מתייחס ליצירה שאינה שייכת למוסד עצמו, אלא מושאלת אליו מאדם פרטי או מגוף חיצוני, לצורך תצוגה זמנית או מתמשכת.
בעלי האוספים עשויים להיות אספני אמנות, אך גם מוסדות כגון בתי ספר, כנסיות, בנקים, חברות מסחריות או ארגונים אחרים.
לעומת זאת, אספני ספרים, אף כאשר מניעיהם אסתטיים, כגון איסוף כריכות ספרים מעוטרות או כתבי יד מאוירים , מכונים בדרך כלל "ביבליופילים", ואוספיהם נחשבים לרוב ספריות.
איסוף יצירות אמנות היה נפוץ בקרב בני המעמד הגבוה כבר בעת העתיקה, הן באירופה והן במזרח אסיה, וכן בתקופת ימי הביניים והתפתח כפי שהוא מוכר כיום כבר בתקופת הרנסאנס והמשיך להתגבש עד לעידן המודרני המוכר כיום.
האוספים המלכותיים של מרבית המדינות נחשבו בעבר לאוספים הפרטיים הגדולים ביותר, אך ברבות השנים עברו ברובם לבעלות ציבורית.
יוצא דופן הוא האוסף המלכותי הבריטי, שנותר בפיקוח הכתר, אף שהוא מופרד מהרכוש הפרטי של משפחת המלוכה הבריטית.
אחת מצורות האיסוף הבולטות בעבר הייתה "חדר פלאות" (Cabinet of curiosities) — אוסף מגוון אשר שילב בין יצירות אמנות לבין פריטים שמוגדרים כיום כחלק מהעולם המדעי או מתחום ידיעת הטבע.
אוספים אלה הוקמו לרוב על ידי מלכים ובני אצולה, אך גם סוחרים, חוקרים ואנשי רוח הקימו אוספים קטנים יותר של "חדרי פלאות".
עד המאה ה־18 היה מקובל שבתי משפחות אמידות יכללו מבחר פריטים, מציורים ועד חרסינה, אשר היוו כחלק מאוסף אמנות.
עתיקות נחשבו לצורת האיסוף היוקרתית ביותר, בעיקר מתקופת הרנסאנס ועד לעת החדשה, לצד אוספים נוספים כמו ספרים, ציורים והדפסים מסוף המאה ה-15 ואילך.
עד המאה ה-18, מרבית האספנים נטו לאסוף יצירות שנוצרו באירופה ולא היו עתיקות במיוחד.
הרחבת תחום האיסוף לאמנות מכל התקופות והאזורים הגאוגרפיים היא תופעה שהתפתחה בעיקר במאה ה-19, או לכל הפחות מאז עידן הנאורות.
כך למשל, ציורים איטלקיים מהמאה ה-14 (פרוטו-רנסאנס) כמעט שלא זכו להערכה לפני שנות ה-30 של המאה ה-19, ופסלי ברונזה סיניים פולחניים החלו להיאסף רק משנות ה-20 של המאה ה-20. איסוף של אמנות אפריקאית לעומת זאת, היה נדיר למדי עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
אוספים פרטיים מפורסמים רבים שקיימים כיום, ובהם אוסף בורגזה , אוסף פרנזה ברומא ואוסף אורליאן בפריז, שרובו נמכר בלונדון.
משפחת ליכטנשטיין מחזיקה באוסף הכולל כ-1,600 יצירות, בהן עבודות של אמנים כגון פרנס הלס, רפאל, רמברנדט ואנתוני ואן דייק.
האוסף הוברח מגרמניה הנאצית בשנת 1945, ומאז לא הוצג לציבור במשך קרוב לשישים שנה.
רק לאחר תקופה זו הוצגו היצירות בארמון ליכטנשטיין , כאשר רובן נותרו מאוחסנות.
האוסף של משפחת תיסן – מאוספי האמנות הפרטיים הבולטים באירופה – נרכש ברובו על ידי ממשלת ספרד בשנת 1992, ומוצג כיום במוזיאון תיסן בורנמיסה שבמדריד.
לעומת זאת, חלק מהאוסף המכונה "אוסף כרמן סרברה" על שמה של אלמנת הברון תיסן, נותר בבעלות פרטית אך מוצג בנפרד במוזיאון.
אוספים רבים נתרמו לציבור או הועברו לרשותו בדרכים שונות, וכיום מהווים מוזיאונים שלמים.
רבים מהמוזיאונים נוסדו סביב אחד או יותר של אוספים פרטיים שנרכשו בשלמותם.
דוגמאות בולטות לכך כוללות את: אוסף וולאס ומוזיאון סר ג'ון סואן בלונדון, אוסף פריק וספריית מורגן בניו יורק, אוסף פיליפס בוושינגטון הבירה, ומוזיאון קאלוסט גולבנקיאן בליסבון.
אוספים פרטיים אחרים נשמרו בשלמותם אך אוגדו לאוספים גדולים יותר במוזיאונים.
צוואת וודסדון , שכללה חפצי רנסאנס, הועברה למוזיאון הבריטי, שם היא מוצגת בחדר נפרד — בהתאם לתנאי הצוואה.
סרגיי שצ'וקין, אספן אמנות רוסי חשוב, רכש בעיקר יצירות אימפרסיוניסטיות ופוסט-אימפרסיוניסטיות צרפתיות.
אוספו מחולק כיום בין מוזיאון פושקין במוסקבה לבין מוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
לאחר פטירתו של הבנקאי רוברט להמן בשנת 1969, נתרמו 2,600 יצירות מאוספו למוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
האוסף שוכן ב"אגף רוברט להמן" של המוזיאון, ומוגדר כ"אחד מאוספי האמנות הפרטיים הבולטים והמרשימים ביותר שנאספו אי פעם בארצות הברית".
אוסף ליידן הוא אוסף פרטי מהגדולים והמרכזיים בעולם של ציורי תור הזהב של הציור ההולנדי, הכולל מעל 250 ציורים ורישומים מאת רמברנדט ואמנים שפעלו בסביבתו, לצד יצירות של אמני ליידן, אמסטרדם ומוקדים נוספים במאה ה-17. האוסף, שהוקם בידי תומאס ס.
קפלן ודפני רקנאטי קפלן משנת 2003 ואילך, מתמקד בעיקר בציור דמויות - דיוקנאות, ציורי טרוני, סצנות יומיומיות וציורי היסטוריה – ובאמנים שפיתחו את סגנון הציור "המעודן" .
עם השנים הפך האוסף למשאב מחקרי בינלאומי ולמקור חשוב לשיתופי פעולה עם מוזיאונים, מוסדות מדעיים ואתרי אמנות דיגיטליים.
תומאס קפלן, היסטוריון, איש עסקים וחובב חיות בר, גילה עניין ברמברנדט כבר בילדותו – בגיל שמונה ביקש ממשפחתו לבקר באמסטרדם משום ש"שם גר רמברנדט".
למרות חיבתו לאמנות, לא ראה עצמו אספן, וחשב שכל יצירות המופת של התקופה מצויות רק באוספים מוזיאליים.
כאשר חמותו, האמנית מירה רקנאטי, הציעה לו לאסוף אמנות, דחה את הרעיון.
השינוי חל כשחברו סר נורמן רוזנטל הבהיר לו שעדיין קיימות יצירות איכותיות מתקופת רמברנדט בשוק הפרטי – דבר שהפתיע אותו מאוד.
בשנת 2003, בגיל 41, החל תום יחד עם רעייתו דפני לאסוף ציורים הולנדיים.
לדפני קפלן הייתה כבר אז היכרות עמוקה עם עולם האמנות והעיצוב – היא בנתה אוסף של ריהוט מודרניסטי צרפתי ואיטלקי משנות ה-40 וה-50, ועיצבה באמצעותו את סביבת מגוריהם.
השילוב בין תחומי העניין של השניים, יחד עם הגישה המחקרית וההיסטורית של תומאס, הוביל לבניית אוסף יוצא דופן, המבוסס על איכות בלתי מתפשרת ועניין אינטלקטואלי עמוק בתרבות ההולנדית של המאה ה-17.
אוסף ליידן מתמקד ברמברנדט ובמעגלי ההשפעה שלו – תלמידיו, מוריו, בני דורו והאמנים שפעלו בליידן.
האוסף בולט לא רק בהיקפו, אלא גם בעומק הסגנוני, הרעיוני וההיסטורי שהוא מייצג.
הוא מבקש להציג מכלול עשיר של ציורי היסטוריה, דיוקנאות וציורי ז'אנר, מתוך שאיפה להנגיש את תרבות תור הזהב של הולנד לקהל רחב ולהעמיק בה דרך מחקר שיטתי.
כיום כולל האוסף שבעה־עשר ציורים ושני רישומים מקוריים של רמברנדט – מה שהופך אותו לאוסף הפרטי הגדול ביותר של האמן.
מלבד זאת, הוא כולל יצירות רבות של תלמידיו ואמנים שפעלו תחת השפעתו, כמו גם את ה־fijnschilders של ליידן – אמנים שהתמחו בציור מוקפד ומעודן.
היצירות של רמברנדט באוסף מייצגות את שלבי הקריירה השונים שלו.
מתקופת ליידן נכללים שלושה ציורים מוקדמים מהסדרה האלגורית החושים, שבהם מתבטאת רגישותו האקספרסיבית המוקדמת.
עם המעבר לאמסטרדם בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-17, רמברנדט החל לצייר דיוקנאות פורמליים עבור לקוחות אמידים.
בין היצירות מתקופה זו באוסף: ילדה במעיל מוזהב, דיוקן איש במעיל אדום, דיוקן פטרונלה בויס, וכן דיוקן עצמי מ־1634.
בנוסף, האוסף כולל ציור אפור קטן (Bust of a Bearded Old Man, 1633), וציור היסטורי רחב־היקף – מינרווה בלימודיה משנת 1635. שני רישומים חשובים מאותה תקופה מייצגים תחומי עניין אישיים: רישום של אריה שוכב, שנרכש ראשון מבין יצירות רמברנדט באוסף, ורישום בגיר של דמות ששימשה להמחשת דמות ישו.
לשלב המאוחר בקריירת האמן שייכת היצירה דיוקן אישה יושבת עם ידיים שלובות (1660), המעידה על עומק רגשי ובשלות סגנונית.
בנוסף ליצירות שחתם עליהן, האוסף כולל עשר עבודות שבוצעו בסדנתו של רמברנדט, אך זהות האמנים אינה ידועה.
גם מורים ותלמידים מיוצגים היטב: פייטר לסטמן, יאן ליוונס וארנט דה חלדר – תלמידו האחרון של רמברנדט, שתמונותיו באוסף כוללות שלוש יצירות.
תלמידיו של רמברנדט מופיעים בהרחבה: חריט דאו ואיזק דה יודרויל (בליידן), פרדיננד בול, חוברט פלינק, חרבראנד ואן דן אקהאוט, סמואל ואן הוכסטרטן וניקולאס מאס (באמסטרדם).
בין היצירות החשובות נמנית "הגר והמלאך" של קרל פבריציוס – אחת מ־13 יצירותיו הידועות המצויות כיום בידיים פרטיות.
ה־fijnschilders – הציירים המעודנים שפעלו בליידן בהשפעת חריט דאו – זוכים לייצוג יוצא דופן באוסף.
דאו, תלמידו הראשון של רמברנדט, פיתח בסביבות 1630 סגנון ציור מוקפד ודקדקני בסצנות יומיומיות קטנות־מידות.
באוסף 14 ציורים מאת דאו, ובמרכזם חכם מופרע בכתיבתו – מהיצירות המפורסמות ביותר שלו.
פרנס ואן מיריס, תלמידו של דאו שזכה לכינוי "נסיך תלמידיו", מיוצג ב־15 ציורים, בהם אישה מאכילה תוכי – ציור אייקוני מתקופתו – ו-"מותה של לוקרטיה", יצירתו המשמעותית האחרונה.
גם אמנים נוספים שפעלו בסביבת דאו זוכים לייצוג: דומיניקוס ואן טול, פטר ואן סלינגלנדט, יאן ואן סטאברן, יאקוב ואן טורנפלייט ופטר לרמנס.
בני משפחת מיריס – יאן, וילם ופרנס הבן – כלולים אף הם, לצד הדור הבא של ממשיכי הדרך כמו קספר נטשר מהאג, מיכיל ואן מוסכר ואגלון ואן דר ניר מרוטרדם.
האוסף כולל גם עבודות רבות של אמנים שפעלו מחוץ לליידן אך חלקו שפה סגנונית ודגשים רעיוניים דומים:
יאן סטיין, יליד ליידן שפעל גם בהאג, בדלפט ובהארלם, מיוצג בתשעה ציורים חתומים המציגים טווח רחב של נושאים וסגנונות – מסצנה אינטימית כמו תפילה לפני הסעודה ועד לדרמות תנ"כיות כמו לזרוס והעשיר ו-הקרבת איפיגניה.
חבריאל מטסו וחרארד טר בורך מתמקדים בתיאורי אהבה, חיזור וחיים בורגניים.
האוסף כולל גם את אישה צעירה יושבת ליד וירג'ינל – הציור הבשל היחיד של יאן ורמיר הנמצא כיום בבעלות פרטית.
הנדריק טר ברוחן, מהקרוואג'יסטים של אוטרכט, מיוצג ביצירה דתית דרמטית, המשקפת את השפעתו על רמברנדט בראשית דרכו.
פרנס הלס מופיע עם דיוקנאות שבהם ניכרת שפת המכחול החיה שלו.
בני הזוג קפלן רואים באוסף שלהם לא רק נכס פרטי אלא כלי לשיתוף והשראה.
במשך עשור הם השאילו את היצירות למוזיאונים ברחבי העולם ללא חשיפת זהותם.
בשנת 2017 הושק לראשונה קטלוג מקוון מקיף, הכולל מאמרים מדעיים, תמונות, מידע טכני, ותכנים חינוכיים.
בשיתוף פעולה עם The Rembrandt Database, האוסף תורם מידע מחקרי טכנולוגי על יצירות רמברנדט, ומאפשר גישה למחקרים שאינם זמינים דרך מוזיאונים בלבד.
תערוכת הבכורה התקיימה בלובר בפריז ב־2017, ובהמשך נדדה לערים מרכזיות כמו בייג'ינג, שנגחאי, מוסקבה, סנקט פטרבורג, אבו דאבי ואמסטרדם (2017–2023), וזכתה לחשיפה בינלאומית יוצאת דופן.
דג האוסקר (שם מדעי: Astronotus ocellatus) הוא מין של דג ממשפחת הציקלידים.
האוסקר ידוע בשמות נוספים כמו אוסקר נמר, ציקליד קטיפה וציקליד שיש.
בדרום אמריקה, סביבתו הטבעית של הדג, ניתן למצוא אותו למכירה כדג מאכל בשווקים המקומיים.
ניתן למצוא את הדג באזורים נוספים כמו סין, אוסטרליה וארצות הברית.
בארצות הברית ובמדינות נוספות הוא נחשב לדג פופולרי לגידול באקווריום.
המין תואר לראשונה בשנת 1831 על ידי האיכתיולוג לואי אגסי תחת השם Lobotes ocellatus מאחר שהוא האמין בטעות שמדובר בדג ים.
בהמשך סווג המין לסוג Astronotus.
ישנם דיווחים על דגי אוסקר שהגיעו לגודל של 45 ס"מ ושקלו 1.6 ק"ג.
פרטים שנלכדו בטבע הם בדרך כלל בעלי צבעים כהים וכתמים צהובים שצורתם מזכירה עין על הסנפירים.
ישנן השערות לפיהן התצורות הללו מונעות מדגי פיראניה, השוכנים עם האוסקרים באותם אזורי מחיה טבעיים, לנשוך את סנפיריהם של האוסקרים.
דגי אוסקר מסוגלים לשנות את צבעיהם במהירות, התנהגות הנצפית בעיקר בעת תצוגות איום טריטוריאליות וקרבות בין פרטים שונים מהמין.
לדגי אוסקר צעירים צבעים שונים מלבוגרים.
הם מפוספסים בפסים מעוקלים לבנים וכתומים וראשיהם מנוקדים.
האוסקר מופיע באופן טבעי בפרו, אקוודור, קולומביה, ברזיל וגינאה הצרפתית, נהר האמזונאס, כולל אזור האגן ומערכת הנהרות (פוטומיו, ריו נגרו, סולימוס ואוקיאלי כמו כן ניתן למצוא אותם בשפכי הנהרות אפרואג' ואויפוק.
בסביבתו הטבעית ניתן בדרך כלל למצוא את הדג בנהרות מים לבנים שבהם המים נעים לאט יחסית ונצפה כשהוא מסתתר תחת ענפים ששקעו.
ניתן למצוא אוכלוסייה פראית גם בסין, בצפון אוסטרליה ובפלורידה כתוצר לוואי של המסחר בדגי נוי.
המין מוגבל בתפוצתו בשל חוסר יכולתו לחיות בטמפרטורות נמוכות.
טמפרטורה מתחת ל-12.9°C נחשבת קטלנית לדג.יש דיווחי תצפיות על הימצאות הזן בכנרת.
המין נחשב למונומורפי, כלומר - אין הבדל בין זכרים ונקבות.
נטען כי הזכרים גדלים מהר יותר מהנקבות, ובחלק מהאוכלוסיות בטבע נראה כי לזכרים כתמים שחורים בבסיס סנפיר הגב שלהם.
המין מגיע לבגרות מינית בסביבות גיל שנה מתרבה במשך תשע עד עשר שנים.
תדירות ותזמון הרבייה קשור כנראה להופעת גשמים.
לא הרבה ידוע על רביית האוסקרים בטבע, אך ידוע כי הם מטילים את הביצים על האדמה ושומרים על הצאצאים כזוג.
המין אוסקר שחור (Astronotus crassipinnis) הקרוב לאוסקר נצפה כשהוא מאחסן מזון בפיו בעיתות סכנה, כנראה במטרה להגן עליו בצורה המזכירה את האופן שבו מחזיקים דגים מסוימים את צאצאיהם בפה לשם הגנה.
התנהגות זו לא נצפתה אצל אוסקרים רגילים (A.
בשבי נצפו זוגות דגים כשהם בוחרים ומנקים שטח ישר, אופקי או אנכי, ועליו הם מטילים בין 1,000 ל-3,000 ביצים.
כמו רוב הציקלידים גם האוסקר מטפל בצאצאיו, אך תקופת הטיפול בטבע אינה ידועה.
באקווריום ביתי ניתן להאכיל אוסקרים באוכל מוכן ייעודי לדגים טורפים גדולים, סרטנים קטנים, תולעים וחרקים כמו זבובים וחגבים.
האכלה באוכל חי עשויה להגביר את קצב הגדילה, אך מגבירה את הסיכום לחשוף את הדג לטפילים שונים.
רצוי שלא להאכיל את הדגים בבשר עוף או בשר בקר ויונקים אחרים לאורך זמן שכן בשר שומני תורם להיווצרות מחלת שומן בכבד.
ניתן להאכיל את הדגים גם בפירות שונים כמו מלונים ותפוזים, שכן בטבע הם נוהגים לאכול פירות שנפלו למים.
למעשה יאכלו האוסקרים כמעט כל דבר שייפול למים.
ניתן להאכילם גם בדגים חיים, אך יש להיזהר שלא להאכילם בדגים העשירים באנזים תיאמינאז הנקשר לוויטמין B1 ויוצר חוסר בו.
בטבע ניזונים האוסקרים בעיקר על שוכני קרקעית מסדרתהשפמנונאים כגון Bunocephalus, Rineloricaria, ו-Ochmacanthus.
האוסקרים תופסים טרף באמצעות מנגנון שאיבה.
דווחו מקרים שבהם אוסקרים שכבו על הצד במטרה להתחזות למתים כטקטיקה להשגת מזון.
דג האוסקר זקוק לוויטמין C ובהיעדרו יפתח בעיות בריאות.
במרוצת השנים פותחו מספר זנים בעלי מראה מיוחד עבור תעשיית דגי הנוי.
זנים אלה כוללים דגים בעלי כתמים אדומים מודגשים ומרובים יותר לאורך גופם, לבקנים, בהירים וזהובים.
דגי אוסקר בעלי כתמים אדומים משוישים נמכרים תחת השם אוסקר נמר אדום.
אוסקרים שמרבית גופם מכוסה אדום נמכרים תחת השם אוסקר אדום.
דגם הצבע האדום משתנה בין הפרטים השונים.
ישנו דיווח על דג מהממלכה המאוחדת שהסימנים האדומים שעל גופו יצרו את המילה "אללה" בערבית.
בשנים האחרונות פותחו גם זנים ארוכי סנפירים.
המין הוא בין המינים שעוברים לעיתים תהליך של צביעת דגים מלאכותית.
תהליך זה מזיק לבריאותם של הדגים.
אוסקר הפרצופן או אשפח (לפי המלון של רחוב סומסום ) הוא בובה מתוכנית הטלוויזיה האמריקאית "רחוב סומסום".
בעונה הראשונה דמותו הופיע בצבע כתום אך מהעונה השנייה ועד היום דמותו בצבע ירוק.
הדבר האהוב עליו בחיים הוא אשפה, כפי שמעיד השיר "אני אוהב אשפה".
אוסקר הוא מפלצת נטולת אף, ומתגורר בפח אשפה.
הוא בדרך כלל שרוי במצב רוח עצבני ומהווה כעין תמונת מראה שלילית לשאר הבובות החיות ברחוב סומסום, המאופיינות במזג טוב.
בדרך כלל הוא מוציא רק את פלג גופו העליון מתוך פח האשפה בו הוא שוכן.
כשהוא הולך, נראות רק שתי רגליו, בזמן ששאר גופו נמצא בתוך פח האשפה; עם זאת, באחד הפרקים בגרסה האמריקאית הופיע אוסקר במלוא גופו כשיצא מפח האשפה שלו.
אוסקר הופיע בתפקידי אורח במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה, בהם הגרסה האמריקאית של "אחד נגד מאה", והופעת אורח בסרט "לילה מוטרף במוזיאון 2".
בתחילת דרכה של התוכנית לא הופיעו הבובות במסגרת הסדרה עצמה, אלא רק בקטעי הביניים.
בעקבות הצלחת הסדרה החל ג'ים הנסון לשלב את הדמויות בסדרה עצמה, ורמז על ציפור ענקית (ציפורת) ועל יצור שחי בתוך פח אשפה (אוסקר).
אופי הדמות פותח על ידי הנסון וג'ון סטון, ואישיותו מבוססת על מלצר "גס רוח בצורה מפליאה".
קולה של הדמות שאב השראה מנהגי מוניות אמריקאים זועמים.
בעיה שהייתה קיימת בתחילת הסדרה הייתה שמפעילו של אוסקר, קרול ספיני, מפעיל גם אותו וגם את ציפורת, אך הבעיה נפתרה כאשר נבחרו מחליפים למקרים בהם שתי הדמויות הופיעו בו זמנית.
בהתחלה הופיע הבובה עם פרווה כתומה, אך הנסון לא היה מרוצה מכך והחליף את צבע הפרווה לירוק החל מהעונה השנייה ואילך.
מורו נוצר אוסקר במטרה להדגים גיוון גזעי ואתני, למעשה, על מנת לטפל בבעיות חברתיות באמצעות הבדלתו משאר הדמויות בנושא גזעי ואתני.
צופים מסוימים לעומת זאת רואים את אוסקר כילד לאם פונדקאית לעניים.
אוסקר הוא עצבני וגס רוח, תכונותיו המרכזיות.
לאוסקר תולעת כתומה בשם "סלימי" המתגוררת עמו בפח האשפה, ואליה הוא נחמד לרוב.
הדבר היחיד שאוסקר מסוגל להיות נחמד אליו באמת זה ילדים קטנים, שלהם הוא נותן מתנות ומחבב אותם.
בנוסף לכך, אוסקר שומר בסוד את אזרחותו וזהותו הקנדית.
אוסקר מתגורר בפח אשפה ברחוב סומסום.
אף שמבחוץ הפח נראה קטן מאוד, מבפנים גודלו כגודל חדר.
זאת ופרטים נוספים אודות פח האשפה שלו ניתן לראות בסרט "הרפתקאות אלמו בזעפניה".
במהלך השנים סיפר אוסקר כי יש לו בתוך פח האשפה חווה, בריכה, מגרש החלקה על הקרח ופסנתר גדול אך זה מעולם לא אומת.
ככל הנראה פח האשפה שלו גם עמוס בטונות של אשפה.
לאוסקר משפחה גדולה של רוטנים המפוזרת ברחבי העולם, כן ברחבי הגרסאות השונות.
אוסקר מתייחס לכל הדמויות לפחות פעם אחת אם זה בשיחות טלפון או במכתבים.
אוסקר הוא בן-דודו של הדמות מוישה אופניק מהסדרה הישראלית "רחוב סומסום".
לעיתים, בתוכנית הישראלית, התנהלה שיחת טלפון בין מוישה אופניק לאוסקר, כשברקע דמותו של אוסקר הופיע קו הרקיע של מנהטן.
במספר פרקים בעונה השנייה של "שלום סומסום" השניים נראו בסדרה יחד לרוב.
לאוסקר יש מספר חיות מחמד.
ביניהם: תולעת ממין זכר בשם סליימי (או שלומי, בגרסת הדיבוב הראשונה בערוץ הופ!) וכמה פילות שרק חדקן מבצבץ מתוך פח האשפה.
אוסקר דוס סנטוס אמבואבה ז'וניור (בפורטוגזית: Oscar dos Santos Emboaba Júnior; נולד ב-9 בספטמבר 1991 באמריקנה, ברזיל) הידוע כאוסקר, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת סאו פאולו ובנבחרת ברזיל.
אוסקר גדל באמריקנה, הוא הצטרף למחלקת הנוער של סאו פאולו בשנת 2004 כשהוא בן 13. בגיל 17 עלה לקבוצה הבוגרת.
בשנת 2010 עזב את הקבוצה לאחר טענות מצד סוכנו על אי תשלום משכורתו של אוסקר, והצטרף לאינטרנסיונל כשחקן חופשי.
בעקבות טענות מצד סאו פאולו על כך שההעברה אינה חוקית ואוסקר עדיין שייך להם, נמנע ממנו לשחק בגביע הליברטדורס.