tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באופן כללי, דפוסי המין, הפוריות והתמותה של בני שבט האקא עולים בקנה אחד עם אלו של אוכלוסיות ציידים-לקטים אחרים.
הן שיעור הפריון והן שיעור התמותה גבוהים יחסית והאוכלוסייה צעירה למדי.
ילודה: שיעור הילודה הממוצע עומד על כ-6 ילדים לערך ותופעת היעדר פוריות בקרב נשות שבט האקא, יחסית נדיר.
שיעור הילודה בקרב שבט האקא גבוה למדי, אולם גם שיעור תמותת התינוקות גבוה.
חמישית מהילדים אינם מגיעים לשנתם הראשונה, וקרוב למחציתם מתים לפני גיל 15.
תמותה: רוב מקרי המוות בקרב אנשי האקא נגרמים בעיקר בשל מחלות זיהומיות וטפיליות, ומוות כתוצאה ממקרי אלימות הוא נדיר.
נמצא גם, כי גברים מצויים בסיכון גבוה יותר למוות מאשר הנשים, בפרט בגילאים 18–25. תוחלת החיים הממוצעת היא 32 שנים, אך אדם שהגיע לגיל 15 צפוי לחיות עד גיל 55 ואף יותר.
נישואין וגירושין: רוב הנשים מתחתנות בגילאי 16–17 והגברים כבוגרים יותר, סביב גיל 18–23. רוב הגברים בקרב שבט האקא, נשואים ליותר מאישה אחת, ואחד מכל ארבעה קשרי נישואין מסתיים בגירושין.
רוב מקרי הגירושין מתרחשים בגיל צעיר, לפני הרחבת המשפחה.
למעשה, רוב הגירושין המוקדמים נעשים ביוזמת הנשים, בעוד שרוב הגירושין לאחר גיל 35, ולאחר הבאת הילדים, נעשים ביוזמת הגברים.
מספר הילדים במשפחה: בעוד שלכל אישה בשבט האקא נמצאו לפחות שני ילדים, אצל הגברים יש כאלה ללא ילדים כלל וכאלה בעלי 14 ילדים ויותר.
המשפחות הגדולות ביותר כללו עד 11 ילדים.
האקא נעים בין מחנות היער ומחנות בקרבת כפרים חקלאים, לעיתים מתחלקים לקבוצות קטנות לתקופות ואז שבים ומתמזגים לקבוצה גדולה לאחר תקופה.
שינוי בגודל ובהרכב הקבוצה משפיע גם על חלוקת המזון.
שבט האקא מחולק לחמש יחידות חברתיות, המשפחה, המחנה, השבט, המטה והקהילה.
יחידת המשפחה: כוללת את המשפחה הגרעינית, בעל, אישה וילדים והיא המשמעותית ביותר.
המשפחה מקיימת את החיים הכלכליים היומיומיים וכן פעילויות קיום אחרות כגון לקט צמחים ופירות.
המשפחה היא היחידה המרכזית להעברת מיומנויות תרבותיות ורכישתן.
לכל משפחה, בית משלה, וכל בני המשפחה ישנים בסמיכות זה לזה.
יחידת המחנה: המחנה, מורכב ממשפחה אחת עד 15 משפחות גרעיניות הכוללות בממוצע כ-20–35 אנשים.
בשבט האקא, אין דפוס חוזר וקבוע למבנה המחנה ואין כל הבדל בין מחנות ביערות או בכפרים.
לעיתים גודל המחנה משתנה עקב עונות השנה ודפוסי הציד והלקט שמשתנים בהתאם.
המחנה מורכב לרוב משלושה עד ארבעה גברים מבוגרים, אחים או בני דודים לרוב, נשותיהם וילדיהם, וכן אימהות קשישות של הגברים הבוגרים.
יחידת השבט: יחידה מופשטת, המחולקת על בסיס אילן יוחסין ורקע מיתולוגי של המשפחה.
מעטים יודעים את הייחוס השבטי שלהם ואין מחויבות משפחתית הנובעת מהייחוס השבטי.
גודל השבט הממוצע דומה לגודל מחנה ממוצע.
יחידת המטה: יחידה זו קשה יותר להגדרה ולתיחום משום שזהו מושג שנתבע על ידי חוקרים למטרות מיפוי.
יחידת המטה מונה 50- 150 איש, והיא מורכבת לרוב משניים עד ארבעה שבטים.
יחידת המטה מאפשרת יציבות כלכלית לאורך זמן, בשל עיקרון שיתוף המזון, אולם לעיתים קיימים שינויים והחלפות בין השבטים.
היחידה הסופית היא הקהילה האזורית: הקהילה היא אזור גאוגרפי של "טווח חיפושים" לחבר מטה.
באזור זה, מתבצעות כל פעילויות הקיום הבסיסיות של בני המטה, נוצרים קשרי זוגיות ונרכש הידע הגאוגרפי והחברתי המקומי.
בממוצע, "טווח החיפושים" של בן שבט האקא יהיה עד רדיוס של 50 ק"מ ממקום לידתו.
"טווח החיפושים" של הזכר יהיה גדול יותר משל הנקבה, בין השאר בשל חיפוש בת זוג.
תמיכת הדור השלישי כמסייע לבריאות הילדים
גידול ילדים קואופרטיבי הוא מרכיב מרכזי בחברת האקא.
שיתוף הפעולה מסייע לאם למתן את המאמץ הנדרש לצורכי הקיום של המשפחה כולה, ועשוי להגביר את הביטחון התזונתי של הילוד ובכך להגביר את סיכויי הישרדותו.
עזרתן של הנשים המבוגרות בגידול הילדים יכול להגן על הנשים הצעירות והפוריות במצבים של אי ביטחון תזונתי, אך הדבר כרוך בפגיעה במצבן הבריאותי והתזונתי של הנשים המבוגרות.
90% מהנשים המבוגרות קבעו כי נשים צריכות להפסיק ללדת כאשר ילדיהן מתחילים להביא ילדים, וזאת בכדי שיוכלו לסייע בטיפול בנכדים ולהפנות משאבים עבורם.
בנוסף, הנשים המבוגרות בשבט, הן בעלות הידע והכישורים בתחום איסוף המזון, הנזקקים להעלאת סיכויי הישרדות הפעוטות.
נשים מבוגרות בשבט האקא שמבצעות עבודות שונות ומטפלות בילדים תיארו את עצמן כמותשות ועייפות, ובהתאמה לכך, נמצאו אצלן ערכים נמוכים במידה ניכרת במדדי BMI ,המוגלובין ומשתנים תזונתיים נוספים.
המערכת החיסונית של בני שבט האקא
במחקר שנערך בשנת 1993 שביקש לבדוק את התדירות וההפצה של פעילות קבוצת וירוסים נפוצים, ביניהם האבולה, בקרב קבוצות אתניות שונות, מצא כי קיימת שכיחות נוגדנים גבוהה בקרב זכרים בשבט האקא בגילאי 21–40 באופן משמעותי מחקלאים החיים באותו אזור.
עמידות נוגדני הווירוסים מושפעת מהסביבה של השבט ומאורח החיים הנוודי שלהם כציידים-לקטים.
עם זאת, נראה הבדל פחות חד משמעי בין נקבות האקא לבין החקלאים בני אותו גיל.
כלומר, קיים הבדל בנוגדנים בתוך שבט האקא בין זכרים ונקבות בוגרים.
ההבדל מושפע ככל הנראה מאסטרטגיית קיום שונה וגורמי סיכון שונים הקשורים לאיסוף וטיפול בבשר.
כך למשל, יונקים גדולים כמו אנטילופה וחזירים ניצודים במהלך העונה היבשה על ידי להקות ציד המורכבות מזכרים ונקבות יחד, בעוד בעלי חיים קטנים יותר כגון קופים ועטלפי פירות, ניצודים על ידי זכרים במהלך עונת הגשמים, וכך הם מקבלים יותר חלבון מן החי.
עקרון ליבה בחברת הציידים לקטים הוא שיתוף מזון, המושפע מנורמות חברתיות בשבט.
האקא חולקים את כל מזונם, למעט פירות שנאספו בזמן הקטיף עצמו.
כך למשל, בעלות על שלל הציד במחנות היער ומחנות סביב הכפר, אינה מהווה זכות בלעדית לאכול אותו.
לצייד או לציידת ישנה אחריות לחלוק אותו עם אחרים.
בעלי המזון לא מחליטים האם המזון ישותף או לא.
החשש היחידי בנושא שיתוף מזון הוא רק השאלה באיזה אופן לשתף אותו; אילו חלקים של מזון ניתנים למי, שכן בני האקא רוצים להבטיח שכולם ניזונים דיים.
הדיון אודות הסיבות לשיתוף מזון סובב שלושה טיעונים מרכזיים.
הראשון, שיתוף מזון נחשב לצעד חשוב עבור הסתגלות אקולוגית, כלומר, הוא הכרחי עבור קיום השבט משום שאספקת המזון תלויה בחי ובצומח.
השני, הפחתת אי הוודאות הקולקטיבית באספקת מזון של כל פרט או משפחה במחנה, וכך מופחת הסיכון לפגיעה במחנה כולו.
השלישי, נוגע לתפקוד החברתי בשבט או במחנה- שיתוף מזון מונע קונפליקט בקבוצה ושומר על לכידות קבוצתית.
שיטות הציד מתחלקות למלכודת עם חוטי פלדה (רשתות), מלכודות או באמצעות חניתות.
שיטת הציד מכתיבה את אחוזי החלוקה של השלל, שכן לרוב גודל בעלי החיים הניצודים מותאם לשיטה, ובעלי החיים הקטנים לא משותפים עם כל השבט.
לדוגמה, צבים שנתפסו ביד (שמשקלם כ-2.5 ק"ג) לעיתים לא משותפים בכלל.
המושג "בעלות" מייצר את "הנותן" ואת ה"מקבל", כך שנוצר חיבור בין שיתוף המזון לבין היחסים החברתיים בחברה, אולם ישנן כמה רמות של שיתוף מזון.
"הבעלים" של בעל החיים שניצוד הוא בעל כלי הציד שהכה לראשונה בבעל החיים, גם אם המכה לא הייתה קטלנית.
הבעלים של החיה שנתפסה ברשת הוא מי שהרשת שייכת לו וכך גם במלכודת.
הבשר מהציד משותף בין חברי השבט כאשר האחריות על החלוקה מוטלת על הקונג'ה.
בדרך כלל, אשת הקונג'ה או ילדיו יקצבו את החיה ויחלקו את הבשר בין הציידים לחלוקה ראשונה לפי התפקידים שביצעו במהלך הציד.
הבחירה בחלוקת המזון לא נקבעת על ידי יחסים חברתיים פורמליים, כמו משפחה, אלא על ידי הקבוצה שאתך בשיתוף המגורים.
ישנם מספר רמות של שיתוף מזון הנקבעות על פי גודל החיה, סוג החיה, ולפי בני השבט הנמצאים בקרבת מקום.
ברמות מסוימות, "פחות מחמירות", אין חובת שיתוף מזון.
הנשים יותר בקיאות בטכניקות הצייד מהגברים ולכן הן צדות בתדירות גבוהה יותר.
לא פעם נמצא כי אישה צדה גם בחודש השמיני להריונה וחזרה רק לאחר הלידה.
למעשה, סביר שנשים עם תינוקות שזה עתה נולדו, יצאו לצוד יחד עם התינוקות והילדים ולרוב הם לא יפגעו בשל כך.
עם זאת, נשים אינן הבעלות של החניתות, אלא משתמשות באלו של אחיהן, בעליהם או אבותיהן.
תקדימים תרבותיים ואנתרופולוגיים שונים, מאפשרים לנשים בשבט האקא לקבל יותר ידע וניסיון בציד.
קיימות רשומות היסטוריות על ציד נשות האקא כבר בסוף המאה ה-16. הנשים תוארו כנושאות קשת וחץ וכבונות מלכודות, יחד עם הגברים.
בנוסף, דווח כי ימי הצייד נערכו על פי החלטת הנשים.
בתקופות בהם הגברים בשבט מתרחקים מהמחנה, נשים צדות לבדן וביוזמתן.
בשבט האקא אין חתונה, שלב הנישואין מתרחש עם המעבר של הזוג למגורים משותפים.
בדרך כלל, המעבר יתרחש עם הרצון של הזוג לילדים, אז יעבור הזוג לגור יחד עם משפחת האישה.
לרוב גברים מאזור מסוים יינשאו עם נשים מאזור מסוים אחר, ממנו מקובל לשאת אישה.בני שבט האקא מאמינים שילדיהם הם הערך המשמעותי ביותר בחייהם, בעיניהם, ילדים הם האנרגיה ומקור החיים של הקהילה כולה.
במהלך תקופת המעבר למגורים משותפים, הבעל מספק "שירותי כלה" (bride service), כלומר עוזר למשפחת האישה.
לרוב, השירותים הללו יימשכו בין שנתיים לשבע שנים או לאחר שנולד הילד הראשון של בני הזוג.
במהלך הענקת שירותי הכלה, יתבקשו הבעלים לא פעם למשימות קשות ומסוכנות על ידי החותנים.
משום כך, לא פעם יוצאים הגברים לנסיעות ארוכות, על מנת להפחית במתן השירות הדרוש.
השירותים למען האישה, מתרחשים ללא קשר לגילה, אולם ככל שהאישה מבוגרת יותר, משך הזמן של "שירותי הכלה" יפחת.
כשהילד הראשון מתחיל ללכת, הזוג יכול לבחור אם להישאר בבית האישה או לעבור לבית הבעל.
במקרה של פרידה, אחד הצדדים עוזב את הקבוצה.
פרידות יתרחשו לרוב בשל אלימות כנגד ילד או אלימות כנגד בן או בת הזוג.
עם זאת, אלימות כנגד נשים, היא תופעה נדירה למדי בשבט.
אחד מיסודות התרבות של שבט האקא הוא אוטונומיה, ויסוד זה מיושם כבר מינקות.
התינוקות של שבט האקא מגלים עצמאות בכל מיני תחומים; הילדים מחליטים מתי הם יגמלו, איפה הם רוצים לישון, לאן יזחלו ותינוקות בני שלושה עד ארבעה חודשים קובעים את זמני ההנקה שלהם ולוקחים בעצמם את השד לאורך רוב שעות ההנקה.
בנוסף, תינוקות צופים בהוריהם מבשלים, מנגנים או אורגים רשת, ולעיתים רוצים ללמוד יותר ממה שההורים היו רוצים שילמדו, אולם בשל תפיסת חשיבות האוטונומיה ההורים נענים לילדיהם ומלמדים..
כך למשל, בני שבט האקא מאפשרים לתינוקות לבצע פעולות שנחשבות בעולם המערבי כפעולות מסוכנות, כמו שימוש בסכין או התרוצצות ליד סיר שמונח על מדורה, זאת מתוך הרעיון שאם הילד יחתך או ייכווה, הוא ילמד.
הודות לכך, ילדים בני 3–4 מסוגלים לבשל לעצמם ארוחה במדורה.
ילדים לומדים את כל מיומנויות החיים החיוניות להישרדות, כדוגמת טיפול בילדים, ערך השיתוף, מיומנות וידע, עד סביבות גיל 10. שבט האקא מזהה שני שלבים בתקופת הינקות; השלב הראשון שנמשך מלידה ועד שהתינוק זוחל נקרא "Molope" והשלב השני שנמשך מזחילה ועד אכילת מזון מוצק והליכה, נקרא "Dibinda".
כששלב זה מסתיים, מגיע התינוק לשלב שנקרא "mona" שעשוי להימשך עד גיל 7 או 8.
מחקר שעסק בבריאות ותזונת תינוקות שבמסגרתו נערכו מבחני התפתחות, מצא שתינוקות שבט האקא בריאים, במיוחד בהשוואה לתינוקות במדינות אחרות של העולם השלישי, וכן שההתפתחות המוטורית-קוגניטיבית שלהם נורמלית לגילם.
במעבר מינקות לילדות הילד מוחזק פחות על ידי הוריו, ומתחיל לתקשר יותר עם חברי שבט אחרים.
הילדים מתחילים לבלות בעיקר בקבוצות של ילדים בלבד, תחת השגחתם של מבוגרים הנמצאים לעיתים קרובות בסביבתם.
ילדי שבט האקא מעבירים את רוב זמנם במשחק ואינם מצופים לתרום או להיות שותפים לקיום ותחזוקת השבט.
המשחק של הילדים מתחלק באופן שווה בין משחק אישי, קבוצתי ו"משחק עבודה" שבו מדמים הילדים את משימות המבוגרים.
המשחק עם שאר הילדים מאפשר פלטפורמת למידה הדדית ומהווה חלק ממסורות הלימוד מגיל צעיר.
ילדים מתחילים להיגמל מחלב אם בדרך כלל בגיל 3–4 כשהאם נכנסת להיריון נוסף.
הילדים הצעירים נשארים במחנה בזמן שהוריהם יוצאים לצוד שכן הם אינם מסוגלים עדיין לעמוד בקצב של מסעות הציד.
בסביבות גיל 7–8 מצטרפים הילדים למסעות הציד.
מאפיין נוסף של גיל זה הוא ההצמדות של הילד להורה מאותו מינו, בנות לאמא ובנים לאבא.
הדבר נעשה מבחירה חופשית של הילד והוא יכול לבחור למי מהוריו הוא רוצה להיצמד.
אחרי גיל 10–11 ילדות יכינו לעצמן בית משלהן ליד בית הוריהן, ואילו הבנים, קבוצה של בין 2–4 בנים, יקימו ביחד מעין בית או מחסה שנשען על בית אחר במחנה וישנו בו יחדיו.
עם התבגרותם מבלים הילדים יותר בחברת מבוגרים כשהם מחוץ למחנה ופחות עם הילדים הצעירים, משמע, מתבצע מעבר לקבוצות של הבוגרים.
בשלב זה נקראים הבנים "bokala" והבנות "ngondo".
הבנות אוספות יחד מים, אגוזים ופירות, והבנים יוצאים למסעות ציד קטנים או מבקרים בכפר הקרוב.
אנשי שבט האקא מאמינים בקרבה פיזית לילדים ו"בזמן כמות", כלומר, לא איכות הזמן עם הילדים היא המשמעותית אלא עצם ההימצאות של ההורה עם ילדיו, שכן כך הילדים יכולים לראות את הוריהם במגוון רחב של הקשרים דבר אשר תורם ללמידה ולקרבה בין ההורים לילדים.
(א) למרות המרחב העצום העומד לרשותם, בני השבט בוחרים לחיות בצפיפות וקרבה פיזית גבוה.
הילדים והמתבגרים אף פעם לא ישנים לבד, והם ישנים בשטח של כחצי מטר מרובע לאדם.
(ב) ילדים בני שנתיים, שלוש וארבע מוחזקים על הידיים כ־44%, 27% ו-8% משעות היום בהתאמה.
תינוקות שבט האקא נהנים מקרבה פיזית משמעותית בזמן ינקותם ונמצאים במגע כמעט תמידי עם לפחות אחד מההורים או עם אדם אחר.
במחנה של בני האקא אין עריסות, שכן, השארת תינוק ללא השגחה אינה מתקבלת על הדעת.
במחקר שנערך גילו החוקרים שתינוקות בני שלושה עד ארבעה חודשים הוחזקו במשך 91% משעות היום.
בשלבים המוקדמים של הינקות האמהות הן אלה שמספקות את עיקר הטיפול לתינוק, אך גם האבות, הסבתות, האחים ואחרים שותפים משמעותיים לטיפול.
שבט האקא זכה לכינוי "החברה הכי שוויונית שחברה אנושית יכולה להיות" ולא בכדי.
חלוקת התפקידים בין הגברים לנשים בשבט שונה משבטים אחרים.
נשים וגברים יוצאים יחד לציד או לליקוט מזון, מכינים אוכל במשותף, ומטפלים בילדים.
הייחוד של בני השבט הוא היכולת להתגמש ולמלא תפקידים שונים.
לדוגמה, לא יהיה זה מחזה נדיר לראות אישה יוצאת לצוד בזמן שהגבר מטפל בילדים, שכן נשים הן אמנם המטפלות העיקריות בילדים, אך האבות ימלאו תפקיד זה ללא היסוס ומבלי שהדבר יפגע במעמדם או בגבריותם.
אבות שבט האקא זכו בתואר "האבות הטובים בעולם", שכן על אף העובדה שלרוב הגברים בשבט האקא לא נוכחים בלידה של ילדיהם, האבות של שבט האקא מטפלים בילדים יותר מאבות בכל חברה ידועה אחרת.
מחקר שנערך הראה כי האבות של שבט האקא נמצאים בקרבת התינוקות שלהם 47% משעות היום, מחקר נוסף הראה כי בזמן שהאבות נמצאים במחנה הם נמצאים בקרבת התינוקות 50% מהיום ומחזיקים אותם במשך 22% משעות האור ביום.
האבות מפגינים עדינות ורגישות רבה כלפי ילדיהם.
היחסים ביניהם מאופיינים באינטימיות, חיבה ודאגה ותקשורת רבה.
דוגמה בולטת ומפורסמת לדברים אלו ניתן לראות בכך שאבות שבט האקא מאפשרים לתינוקותיהם לתפוס את הפטמה שלהם ולהשתמש בה כמו מוצץ.
הדבר מתאפשר בשל הקרבה הפיזית בין האב והתינוק ומפני שאין חציצה של בגדים ביניהם.
אבות האקא יכולים ללכת למקביל המקומי שלהם לפאב כאשר תינוק מחובר לפטמתם ומוחזק בזרועותיהם.
נמצאו מספר גורמים המשפיעים על מידת המעורבות של האב בטיפול בילדיו:
אופי חיפוש המזון - אבות זמינים יותר לתינוקות שלהם כאשר הם בתוך המחנה ולא ביער בזמן שהם עסוקים במשימות קיומיות (לדוגמה: ציד).
הקשרים תרבותיים ואקולוגים- פיריון גבוה, העדר מלחמה, אידאולוגיה לא אלימה, תפקידים מגדריים גמישים, שיתוף פעולה בין נשים וגברים בציד והערכה גבוה לילדים (בנים ובנות יחד).
גורמים אלו נמצאו כמקדמים רמות גבוהות של מעורבות אבהית.
למשל, כאשר קיימת גמישות בתפקידים המגדריים הגבר יכול לבצע משימות שמאפשרות לו יותר הזדמנויות לתקשר עם ילדיו.
יחסי בעל ואישה קרובים, מונוגמיה ותרומה שווה יחסית של שני בני הזוג למחיה- כאשר נשים תורמות באופן משמעותי לצורכי המחיה אין להן פניות מלאה לטיפול בילדים וכך נכנסים גורמי טיפול נוספים לחיי הילדים, המשמעותי שבהם הוא האב.
ריבוי אחים - גבר בשבט האקא שיש לו יותר אחים יעניק יותר טיפול לתינוקות שלו.
ריבוי אחים הוא גורם משפיע על המשאבים המשפחתיים, שכן, האחים הם היסוד של קבוצות הציד.
כשיש הרבה אחים, קבוצת הציד גדולה יותר והמשאבים גדלים, ואיתם עולה המעמד של הגבר.
כל אלו תורמים ליכולת של האב להיות מעורב יותר בחיי ילדיו.
מגורים אצל משפחת האב - בזמן המגורים בבית משפחתה של האישה הגבר צריך לספק לחמו וחמותו את שירותי הכלה שכוללים יציאה מהמחנה.
לכן, מגורים אצל משפחת האב מצמצמים את זמן השהות של הגבר מחוץ למחנה.
אבות מעורבים יותר בחיי ילדיהם במהלך שלבים בחיים שמזוהים כמסוכנים; ינקות ואחר כך גמילה.
בעוד משימות וקבלת החלטות מהוות פעילויות משותפות, קיימת גם תקרת זכוכית, שכן תפקידי המפתח בשבט מתבצעים על ידי הגברים.
כך לדוגמה תפקיד ה-"kombeti"– המנהיג, וה- "tuma"- צייד הפילים הראשי וה- "nganga"- המרפא העליון בקהילה, כולם מבוצעים על ידי גברים בשבט.
עם זאת, נשים משפיעות על תהליך קבלת ההחלטות והן בעלות סמכות לא רשמית על הגברים המופעלת על ידי שכנוע, הומור והפגנת ידע.
נשים משתתפות בהחלטות רבות, ראשית משום שהאם של בכירי השבט נחשבת לאדם החשוב ביותר ושנית, משום שהן אחראיות על הטקסים השונים וכך הן שומרות על כוחן ויוקרתן.
שבט הקונה הוא שבט אינדיאני שחי באיי סאן בלאס שבפנמה, באמריקה המרכזית.
שבט הקונה יושב באיי סאן בלאס הנקראים בפי המקומיים "קונה יאלה".
זהו ארכיפלג של 365 איים מצפון לפנמה, בים הקריבי, בסמוך לגבול קולומביה החבל כולל גם את רצועת החוף והג'ונגל כמה קילומטרים לעומק היבשת.
בני הקונה מנהלים בטריטוריה שלהם אוטונומיה מוחלטת.
על אף שהחוק הפנמי חל עליהם, בפועל אורח חייהם מנוהל באופן עצמאי.
הם מחולקים ל-49 קהילות עם מושל מקומי לכל קהילה.
שלושת מושלי-העל הממונים על עסקי השבט כולו נפגשים באי המרכזי פעמיים בשנה, מחליטים החלטות ומעבירים אותן לשבט בקונגרס גדול.
בני הקונה נישאים רק בינם לבין עצמם, ומי שמפר את חוק המסורת ונישא לזר שאינו בן קונה מחויב לעזוב את האיים.
בני שבט הקונה חיים מדיג ומחקלאות, בעיקר מטעי עצי קוקוס.
על איים אחדים בנוי יישוב שלם בצפיפות, איים אחרים מאוכלסים רק בבתים בודדים בין עצי הקוקוס.
התנועה בין האיים נעשית בעזרת סירות קאנו.
בבקרים משיטים את הילדים אל האי המרכזי ששם נמצא בית הספר, ובמהלך היום הנשים שטות לקניות באחד האיים.
ענף תעסוקה מרכזי נוסף באיים הוא תיירות, ורבים מבני השבט מתפרנסים מהסעת תיירים מאי לאי.
את מי השתייה מביאים בסירות מהנהרות בפנמה ובאזור.
באי פורווניר ישנן בקתות קש עבור שיכון תיירים.
באי הכלב- איסלה פרו יש עצי קוקוס רבים ושוניות.
שבט הקונה מאופיין באמנות אריגה ייחודית הנקראת "מולה".
האריגים עשויי הטלאים משמשים כקישוט וכבגדי היום-יום של הנשים.
קרבת סאן בלאס לגבול קולומביה הופכת את האיים לאזור סחר ומעבר.
הסוחרים מקולומביה מגיעים לאיים הפנמיים בערך אחת לשבוע, וכמו במסחר הקדום לפני המצאת הכסף, הם אוספים את פירות הקוקוס ונותנים בעדם סחורות שונות ללא תיווך של כסף.
שבט העדה היה שבט הצופים הדתי הראשון בישראל.
השבט הוקם בשנת 1929, ובמשך מרבית שנותיו פעל בשכונת שפירא בתל אביב.
בתחילת שנות ה-2000, עקב שינויים דמוגרפיים וחברתיים בסביבת הפעילות של השבט, הוא נסגר באופן סופי לפעילות.
עם ייסודה של תנועת הצופים העבריים בישראל בשנת 1919, החלו לפעול במסגרתה גדודי צופים דתיים שכונו "צופי ציון".
בשנת 1929, הקים אשר (אשי) ריבלין, מורה בבית הספר "תחכמוני" בתל אביב את ארגון "זרובבל" שהיה לשבט הדתי הראשון בישראל.
כעבור זמן קצר שם השבט שונה ל"שבט העדה".
עם הזמן פעילות השבט, כמו גם שמו, שימשו כבסיס להקמת "עדת הצופים הדתיים" הפועלת משנת 1939 כחטיבה במסגרת תנועת "הצופים העבריים".
בתחילת הדרך מרבית החניכים והמדריכים הגיעו מבין הספר "תחכמוני" שריבלין היה ממוריו.
בהמשך הרב איסר פרנקל, שכיהן כרב קהילת "ישורון-תחכמוני" והיה אהוד על בני הנוער הפך לרבה הרשמי של השבט ושל עדת הצופים כולה, ומשך גם הוא חניכים ומדריכים לפעילות במקום.
עם השנים הסביבה בה פעל השבט הלכה והשתנתה.
בין היתר, בשנות ה-70 בית הספר הממלכתי-דתי "תחכמוני" נסגר לאור ירידה משמעותית בשיעור הילדים ובני הנוער בשכונה שחיפשו חינוך מסוג זה.
בהמשך, הפסיק השבט לתפקד כשבט דתי והתנתק מעדת הצופים הדתיים.
לבסוף, בראשית שנות ה-2000 הוחלט על סגירה סופית של פעילות "שבט העדה".
המבנה ששימש את השבט ממשיך לשמש את תנועת הצופים, ובמקום פועל כיום "שבט איתן" המספק מענה חינוכי לילדיהם של עובדים זרים.
לאורך השנים בוגרי השבט לקחו חלק פעיל בהקמת שבטי צופים דתיים נוספים.
בשנת 1945 חברו בוגרי שבט העדה לעמנואל מנחם מידב, בוגר שבט משוטטי בכרמל החיפאי, כדי לייסד את שבט משואות בירושלים.
בהמשך הוקמו גם השבטים "חורב" (בשכונת יד אליהו) ו"עדת אביב" (בשכונת רמת אביב).
טוביה מרגלית - תא"ל בצה"ל, לשעבר קצין חימוש ראשי
יורם כהן - לשעבר ראש השב"כ
שבט הגַ'בֶּלִיַה (מערבית: "ההרריים") הוא שבט בדואי היושב באזור ההר הגבוה בסיני, וקשור קשר הדוק למנזר סנטה קתרינה.
השבט הוא חלק מקבוצת שבטי (מטה) הטוארה המאכלסת את דרום סיני.
השבט נודע הן משום תפקידו במנזר, והן בחקלאות הבוסתנים שלו.
תולדותיו של הג'בליה כשבט בדואי ייחודיות.
מקורו אינו בחצי האי ערב כיתר שבטי הבדואים, כי אם בצאצאי משפחות שהובאו מרחבי האימפריה הביזנטית, עוד בטרם הכיבוש הערבי, לסייע בהקמת המנזר ובשמירתו.
לא קיים תיעוד בכתב של ראשית השבט.
לתולדות השבט קיימות מספר מסורות:
על פי המסורת, שלח הקיסר יוסטיניאנוס הראשון 100 משפחות לעזרה בבניית המנזר ובשמירתו.
מרבית בני השבט הם צאצאי המשפחות, והם מכנים עצמם "רום" (האימפריה הרומית המזרחית).
על פי מסורת אחת – הגיעו המשפחות ממונטה נגרו שבאלבניה.
מסורת אחרת מספרת על 100 משפחות מוולאכיה ו-100 ממצרים.
מיסיונר אנגלי שביקר במינזר ב-1821 העיד על מסורת נוספת – אלף נוצרים מסרביה (מכונים על ידי שבטים אחרים "צוּבְּיַאן") ובנאים מכפר בשם מַטַרִיַה שבמצרים.
המסורת המקובלת ביותר על בני השבט היא כי הרומנים היו בוני המנזר והמצרים שומריו.
הכיבוש המוסלמי הותיר את סנטה כמרכז הנוצרי היחיד בסיני, ובמקביל התרחשה התנחלות של שבטי בדואים ברחבי סיני.
הג'בליה היו בני חסות של המנזר, שקיבל רישיון לפעול משליט מצרים לאחר הכיבוש המוסלמי.
עם זאת הם התאסלמו – התרבות הבדואית התאימה מאוד לתנאים בהם הם חיו.
על פי המסורת, הייתה התאסלמות השבט הדרגתית, התחילה בימי הסולטן סלים הראשון, נמשכה כ-200 שנה והושלמה רק באמצע המאה ה-18. קיימת עדות כתובה כי בת השבט הנוצרייה האחרונה נפטרה בשנת 1750.
לאחר ההתאסלמות ובשל גידול השבט יצאו חלק מאנשי השבט מהמנזר והקימו כפרים קטנים בסביבתו – "אל-חַ'רַזִין" (התקנת נאדות מים), "גַרַיַאת", ו"אבו מהדי", וחלק גם היגר למצרים ולצפון סיני.
היציאה מהמנזר הובילה גם לפיתוח חקלאות הבוסתנים בקרבם.
מרבית הרומנים התגוררו בתוך המנזר, ואילו המצרים מחוצה לו, בואדיות המובילים אליו.
טיפול בצליינים – מורי דרך והפעלת שירותי ההארחה.
למנזר גם סניף בא-טור המטופל גם הוא על ידי בני השבט.
התפקידים השונים עוברים בירושה, כך שכל משפחה שמרה על תפקידיה במשך מאות שנים.
בתמורה לשירותיהם, מעניק המנזר לבני השבט:
מזון, בצורת מנת לחם יומית וחלק מיבולי הבוסתנים.
מנהג זה פחת בשל הרווחה שהביא עמו הכיבוש הישראלי בשנת 1967.
שירותים רפואיים על ידי הנזירים, כיום גם מימון הוצאות רפואיות מחוץ לסיני.
המנזר "משחרר" את בני השבט מהדאגות לצרכים הבסיסיים כמזון ורפואה, שאינן פשוטות בתנאי המדבר.
בעבר התלות של השבט במנזר הייתה מוחלטת, והם חיו בתנאי עבדות.
ראשי המנזר היו רשאים להעניש את בני השבט, למכרם כעבדים ואף לדון אותם למוות.
על פי המסורת, מצב זה השתנה לאחר התאסלמות השבט, שכן הסביבה המוסלמית לא יכלה לשאת יחס זה של נוצרים כלפי מוסלמים.
היחס הפך להיות שוויוני יותר – לנזירים ולבני השבט נוצר מעמד משפטי זהה, כאשר כל המחלוקות המשפטיות מוסדרות בין כותלי המנזר.
בשלב מסוים נוצר פורום שכלל את ארבעת ראשי הפלגים של השבט וראשי המנזר, המנהל את היחסים שבין המנזר לשבט.
שבט הג'בליה הוא חלק ממטה הטַוַארַה – תשעת השבטים הבדואים המאכלסים את דרום סיני.
מבחינה היסטורית הג'בליה הוא הוותיק בשבטים, שכן אנשיו הגיעו לסיני מאות שנים לפני הכיבוש הערבי שהביא עמו את יתר שבטי הבדואים.
למרות זאת, נחשב הג'בליה כנחות שבשבטים: שבטי בדואים אחרים מתייחסים לג'בליה כאל נחותים הן בשל מוצאם הנוצרי והן בשל תפיסתם כמשרתים של זרים – דבר הנוגד את תפיסת הגבריות הבדואית.
הם לא משיאים את בנותיהם לבני שבט הג'בליה (אם כי לוקחים להם נשים מהשבט).
נחיתותו של השבט ביחס לשבטים האחרים באה לידי ביטוי גם בכך שלג'בליה אין טריטוריה משלהם, והם מקבלים חלק מוקטן ביחס לשבטים אחרים מתמלוגי חוץ – מטה הטוארה מחלק כספים אלו על פי מפתח שבטי (בעבר היו אלו, למשל, הכנסות מליווי שיירות).
בין הג'בליה לבין יתר השבטים קיימים מספר הבדלים חברתיים נוספים:
אנשיו הם היחידים שרשאים להיכנס למנזר
בג'בליה לא מתקיימת נדידה עונתית כביתר השבטים.
לג'בליה בתי קבע בנויים אבן, והנדידה שלהם סמלית יותר ומתבטאת במעבר מבתים אלו לאוהלים, שברוב המקרים נמצאים בקרבתם.
למשפחות הג'בליה גם רכוש רב שאינו מקובל בקרב יתר הבדואים, כתוצאה מישיבתם בבתי קבע.
אנשי הג'בליה עוסקים רבות בחקלאות (להלן), עיסוק נדיר בקרב שבטים אחרים.
בקרב הג'בליה אחוז האוריינות גבוה מאוד יחסית לשבטים אחרים.
כתוצאה מכך שבט הג'בליה אדוק יותר בדת המוסלמית, שכן ביכולתם של בני השבט לקרוא את כתבי הקודש.
שלושת הפלגים והבאת, חמאיידה ואולאד-סלים, מתייחסים לאב קדמון בשם "בח'ית", שמוצאו מהבלקן.
פלג רביעי בשם אולאד-ג'ינדי מתייחס לאב קדמון בשם ג'ינדי שמוצאו ממצרים.
כל אחד מהפלגים נחלק לכמה ענפים ("פרע"), המורכבים מבתי אב ("חמס") אשר כוללים בתוכם כמה משפחות מורחבות (3–4 דורות).
בנוסף לצאצאי המצרים והרומנים, קיימים בשבט בתי אב "זרים", שנספחו לשבט לאורך השנים.
אף לא אחד מבתי האב הנספחים מקורו בשבטי הטוארה.
תהליך ההסתפחות אינו מתועד, ועל פי המקובל בשבט, ההסתפחות של זרים לשבט החלה רק בתחילת המאה ה-19. מרבית הנספחים הם ממוצא בדואי מהמדבר המזרחי (למשל ענף "אל אגרע" שמוצאו ממטה החויטאת) ומיעוטם פלאחים (למשל ענף "א-צאנע" שמקורו בכפריים מהר חברון, וענף "אל-חניני" שמקורו ואדי חנן הסמוך לראשון לציון).
גם בודדים הצטרפו כזרים לשבט, בתהליך של "אימוץ" על ידי בית אב.
ראש השבט (שייח) הוא בעל הסמכות הגבוהה ביותר, ומייצג את השבט כלפי חוץ.
תפקיד זה חדש יחסית וראשי שבט מכהנים רק מאז סוף המאה ה-19.
ליד ראש השבט פועלת מועצת הזקנים ("עומדה"), שתפקידיה כוללים את מינוי ראש השבט, הקצאת שטחי המרעה, קביעת ה"תורנויות" בשירות המינזר ואחריות לנעשה בתוך הפלגים עצמם.
המשפחה המורחבת, הבנויה משלושה עד ארבעה דורות של אותה המשפחה, היא המסגרת החברתית והכלכלית הבסיסית של השבט (מעין משק בית).
המשפחות הגרעיניות אינן עצמאיות, ואף שלרוב הן מתגוררות בנפרד, הרי שאין להן רכוש משלהן ולא יכולת לקבל החלטות חברתיות, כלכליות או פוליטיות.
בראש המשפחה המורחבת עומד זקַן המשפחה ורכוש המשפחה נחשב לרכושו הפרטי.
ההכנסות של כל בני המשפחה המורחבת שייכות לו, ובסמכותו כל הקצאת המשאבים בתוך המשפחה.
אוהל האירוח ואף המטבח משותפים לכלל המשפחה המורחבת, ומרבית קשרי הנישואין הם פנימיים בין בני-דודים.
מקורות הקיום של שבט הג'בליה שונים מאוד מהכלכלה הבדואית הנפוצה.
אמנם גם הג'בליה עוסקים בגידול מקנה, אך לא עליו עיקר כלכלתם.
מצרכי הקיום הבסיסיים ניתנים לשבט הגבליה כתמורה על שירותיו למנזר כאמור לעיל.
בנוסף, עוסקים בני השבט בחקלאות הבוסתנים של ההר הגבוה, וכן בעבודות כפיים כשכירים.
למשפחה ממוצעת עדר צאן קטן בן 10–25 ראשי צאן.
על אף שההכנסות העיקריות אינן מהעדר, יש לו חשיבות רבה מכיוון שהוא נחשב לרכוש הבסיסי של המשפחה.
גודל העדר משתנה במהלך השנה בשל צריכתו לבשר מחד, והמלטות מאידך.
רעיית העדר ונדידתו מוגבלת לאזור ההר הגבוה.
את העדרים רועות בנות המשפחה, אשר מתחילות בכך בגיל 8–10 וממשיכות עד לבגרותן ולעיתים אף אחרי הנישואין, עד ללידת הילד הראשון.
משפחה ללא בנות תמסור את העדר לרועה אחרת, ושכרה משולם בוולדות חדשים מהעדר.
הרועה אחראית גם על חליבת העדר.
העדר מספק למשפחה בשר, חלב ממנו מיוצרים לבן (הנקרא "רַאיֵבּ") וחמאת צאן ("סַמנֶה").
הראיב גם מיובש ליצירת גבינה ("עָפִיג").
הצאן מספק גם צמר לטקסטיל.
חשיבות מיוחדת לשיער העיזים ממנו מיוצרות יריעות האוהלים.
כשאר שבטי הבדואים, גם שבט הג'בליה מייחס חשיבות רבה לגמלים.
לגמלים כמה תפקידים – כבהמות משא, רכיבה וגם לחימה, כאמצעי תשלום, כמקור למזון – הן חלב הנאקות והן בשרן, בהזדמנויות חגיגיות.
מאז הופעת הרכב המנועי ירדה חשיבותו של הגמל בתפקידי המשא, אולם הטופוגרפיה של ההר הגבוה מותירה את הגמלים ללא תחליף בגישה לשטחים לא מעטים.
אין כמעט משפחה בשבט הג'בליה שאין בבעלותה גמל אחד לפחות.
מקור מחיה חשוב, ולמשך תקופות רבות אף העיקרי של שבט הג'בליה, הוא חקלאות הבוסתנים.
העיסוק בחקלאות, הייחודי לג'בליה כשבט בדואי, הוא עתיק יומין ונובע ממספר גורמים: תנאי השטח והאקלים של ההר הגבוה המהווים כר נוח לחקלאות, התרכזותו של השבט בשטח מצומצם והררי, ומסורת של עבודה בבוסתני המנזר.
בוסתני הג'בליה כוללים לעיתים עצים בני מאות שנים שניטעו על ידי אבות אבותיהם.
בבוסתנים מגדלים בעיקר עצי פרי נשירים, גפנים והדרים, גידולי ירקות מגוונים וטבק.
גידולים חשובים נוספים הם קנאביס ופרג האופיום.
רוב הגידולים הם בקנה מידה מסחרי.
השקיית הבוסתנים מתבססת על מקורות המים העשירים באזור – בהר הגבוה כמות משקעים מספיקה, שנאגרת מתחת לקרקע ומוצאת דרכה למעיינות רבים.
חפירת בארות באזור דורשת חפירה רדודה מאוד, ובנוסף חופרים בורות מים ובשנים האחרונות גם מאגרים עיליים אליהם נשאבים המים באמצעים מכניים.
הבוסתנים מוקפים בגדרות אבן מרשימות, וכוללים מבני אחסון.
בשנים האחרונות חברו מספר גורמים שתרמו להאצה משמעותית של החקלאות באזור: סחירות התוצרת עלתה עקב תחילת השימוש במזומנים והאפשרות להפיצה עקב השימוש ברכב מנועי.
מאז ראשית המאה ה-21 הפכו הבוסתנים גם חלק חשוב מענף התיירות באזור, וחלקם משמשים כמקומות לינה לתרמילאים, בעיקר מישראל.
מקורות הכנסה נוספים המשמשים את השבט הם מסחר, המתבטא בעיקר במכירת עודפי תוצרת (צאן, תמרים וכיוצ"ב).
המסחר נעשה בעיקר בעיר סואץ ובעיירות שסביבה.
תעסוקה כשכירים - בעיקר הובלת צליינים למנזר ובעת המודרנית גם כפועלי ניקיון, שמירה, מזון, ועוד.
בעבודות אלו השתכרו בני השבט שכר נמוך יחסית לפועלים מצריים, והרחיקו מביתם ומשפחתם אל תוך מצרים.
בתקופת השלטון הישראלי בסיני הועסקו רבים מבני השבט כשכירים במגוון של תפקידים, הן בישוביים הישראלים בסיני והן באילת.
מקור הכנסה נוסף הם תשלומי סעד.
החל משנות ה-50 הועברו לבדווים בדרום סיני מצרכי מזון שנתרמו על ידי האו"ם, אשר חולקו על ידי הממשל המצרי.
נוהג זה נשמר גם אחרי כיבוש סיני בידי ישראל, אשר הוסיפה לכך גם תמיכות כספיות.
שבט דאגלס הוא שבט סקוטי מהשפלה הסקוטית, הממלכה המאוחדת.
שבט דאגלס התעצב סביב המאה ה-12 באזור דאגלס, לנרקשייר ובמהלך ימי הביניים התרחב משמעותית לכדי כוח צבאי ופוליטי חשוב בסקוטלנד.
השבט היה מקורב מאוד למלוכה הסקוטית במהלך המאה ה-13 וה-14 ולקח חלק במערכות כנגד אנגליה, כוחו הפוליטי וההשפעה הרבה של השבט הביאו אותו להתרחב לשטחים רבים ברחבי סקוטלנד בהם באנגוס, לאורך הגבול האנגלו-סקוטי, לות'יאן (אזור אדינבורו), מוריי, ואף מחוץ לסקוטלנד בצרפת ושוודיה.
במהלך שלהי ימי הביניים הדאגלסים נחשבו אלו שאחזו בכוח האמיתי בסקוטלנד על פני המלכים הסטיוארטים.
שבט דאגלס ובית דאגלס שבראשו, הייתה אחת המשפחות החזקות ביותר בסקוטלנד.
השם "דאגלס" נובע מאזור דאגלס בו נוסד השבט, הכרוי על שם נחל דאגלס (מגאלית סקוטית: "מים שחורים").
בשנת 1147 קיבל תאובלדוס פלמטיוס (תיאובלד הפלמי) אדמות באזור דאגלס בלנקשייר בתמורה לסיוע שהעניק לאב מנזר קלסו.
השם דאגלס מופיע לראשונה בשנת 1174 במזכר בין ויליאם דאגלס והבישוף ג'וסלין מגלזגו, חמש שנים לאחר מכן ויליאם תועד בתור "הלורד מדאגלס".
ההנחה היא שהוא היה בנו של תיאובלד הפלמי והראשון שלקח את שם המשפחה דאגלס.
לבו של ברוס נחתך מגופו והונח בארון כסף מצופה אמייל ובשנת 1330 סר ג'יימס יצא מבריק על הטוויד עם שבעה אבירים נוספים לכיוון ארץ הקודש.
במהלך המסע דאגלס לקח חלק במערכה כנגד המורים בגרנדה בסיוע לספרדים, ובמהלך הקרב, על פי אגדה פופולרית, דגלאס זרק את הארון עם לבו של ברוס לתוך כוחות האויב, באומרו, "תמשיך הלאה, לב אמיץ.
דאגלס יעקוב אחריך או ימות!".
דאגלס עם רוב אנשיו נפלו בקרב וגופתו נמצאה יחד עם ארון ליבו של ברוס, עצמותיו הוחזרו לסקוטלנד וכיום נמצאות בקפלת סנט ברייד, דאגלס.
"בית דאגלס השחור" ושושלתו של ג'יימס הטוב הגיעה לקיצה לאחר שנים רבות של נאמנות לכתר הסקוטי עם נפילתו של רוזן דאגלס התשיעי במרד כנגד כוחותיו של הנרי השישי, מלך אנגליה.
מי שהוביל את הכוחות האנגלים בקרב היה בן שבט דאגלס אחר משושלת שנודעה בתור דאגלס האדום, ג'ורג' דאגלס, רוזן אנגוס השישי, מה שהוביל לעלייתו לראש שבט דאגלס.
המעבר משושלת דאגלס השחור לדגלאס האדום גם סימן שינוי במאזן הכוחות ומעבר לתמיכה השבט בכתר האנגלי החל מסוף המאה ה-15, הידוק הקשר והנאמנות לכתר האנגלי הובילו לפריחה והתחזקות משמעותית לשבט.
בשנת 1572, נבחר ג'יימס דאגלס רוזן מורטון הרביעי, כנסיך עוצר למלך הצעיר הסקוטי ג'יימס השישי, הוא החזיק בכוח רב בממלכה.
הוא נעצר בשנת 1580 לאחר שהואשם במעורבות ברצח הלורד דארנלי, אביו של המלך ג'יימס השישי, הוא נשפט והוצא להורג ביוני 1581.
הענף השוודי של משפחת דאגלס מדלקיית' מתחיל עם ג'יימס דאגלס (1353–1420) שצאצאו, סר ויליאם דאגלס מוויטינגהאם, הפך לשגריר אנגליה בדנמרק ב-1603. נכדו, רוברט דאגלס (1611–1662) עבר לשוודיה ב-1627 כדי לשרת במלחמת שלושים השנים, וקודם לפילדמרשל ב-1657. הוא זכה בתואר רוזן ב-1654, עם אדמות בסקונינאה.
רוברט בנה את טירת סטיארנאורפ כאחוזת משפחתו המרכזית, יחד עם טירות אקנסהולם ורידבוהום.
סמל רוזנות סקונינאה מבוסס על ענפי דאגלס הסקוטיים.
ענף משפחת דאגלס השוודי בלט מאז אמצע המאה ה-17, עם דמויות בולטות בהם שר החוץ לודוויג דאגלס והיזם הרוזן גוסטף דאגלס, שאחיותיו הן רוזיטה דאגלס-סטיירנורפ, דוכסית מרלבורו, והנסיכה אליזבת, דוכסית בבוואריה.
וולבורגה הבסבורג, בתו של נסיך הכתר האחרון של אוסטריה-הונגריה, נישאה לרוזן ארצ'יבלד דאגלס.
בשנת 1848 נישא הרוזן קרל ישראל וילהלם דאגלס לרוזנת לואיז פון לנגנשטיין וגונדלהיים, וירש את טירת לנגנשטיין בבאדן.
צאצאיהם מילאו תפקידים חשובים בשוודיה ובגרמניה.
הרוזן וילהלם דאגלס שירת ברייכסטאג הגרמני, הרוזן לודוויג דאגלס היה שר החוץ השוודי, והרוזן ארצ'יבלד דאגלס היה ראש המטה של הצבא השוודי.
בשנת 1906, קרל רוברט הפך את טירת לנגנשטיין למגוריו העיקריים, שם חיים צאצאיו עד היום.
בשנת 1689 ייסד ג'יימס דאגלס, רוזן אנגוס, את הרגימט הקמרוני, שנוסד תחילה בשם "המשמר הקמרוני" וב-1751 הפך ל-"רגימנט הרגלים ה-26 (הקמרוני)" וב-1881 התאחד עם רגימנט נוסף ליצירת "הרגימנט הקמרוני (הרובאים הסקוטים)" שפורק לבסוף ב-1968 בטקס מיוחד בטירת דאגלס.
הרגימנט גייס את רוב חייליו משבט דאגלס והיה מזוהה איתו לאורך כמעט שלוש מאות שנות קיומו, הוא נלחם במרידות היעקוביטים וברחבי העולם במערכות שונות, בהן קיבל את במלחמת הבורים, ובמלחמת העולם הראשונה בה הוא גדל לכדי 27 גדודים.
טירת דאגלס - הטירה הוקמה במקור במאה ה-13 ומאז נבנתה מחדש מספר פעמים עד למאה ה-18 שבה נבנה בית אחוזה גדול במקומה.
הטירה נהרסה כליל ב-1938 לאחר שכריית פחם בשטחי האחוזה הובילו לחוסר יציבות המבנה, וכיום נותר רק מגדל פינתי בודד של הטירה מהמאה ה-17. הטירה הייתה מקום מושבם של ראשי שבט דאגלס ואף גר שם ראש הממשלה לשעבר, סר אלק דאגלס-יום.
הטירה שוכנת כקילומטר אחד צפונית-מזרחית לכפר דאגלס, דרום לנרקשייר, בדרום מערב סקוטלנד.
היא מוגנת כמבנה רשום בקטגוריה C.
טירת דרמלנריג - הטירה נבנתה בסוף המאה ה-16 על ידי ויליאם דאגלס, דוכס קווינסברי הראשון במקום בו עמד מעוז דאגלס מהמאה ה-14 וה-15, כיום הטירה היא ביתו של דוכס בקלו.
טירת טנטלון - מעונו של ענף "דאגלס האדום", הטירה נבנתה באמצע המאה ה-14 על ידי ויליאם דאגלס, רוזן דאגלס הראשון.
היא הועברה לבנו ג'ורג' דאגלס, שהפך בהמשך לרוזן אנגוס, ולמרות כמה מצורים, היא נשארה רכוש צאצאיו במשך חלק ניכר מההיסטוריה שלה.
טנטלון עברה מספר מצורים בידי כוחות מלך אנגליה, בהם בשנת 1491 ושוב בשנת 1527, כאשר נגרם לה נזק ניכר.
הטירה שימשה במלחמת הבישופים הראשונה ב-1639, ושוב במהלך הפלישה של אוליבר קרומוול לסקוטלנד ב-1651, כאשר היא ניזוקה שוב קשות.
היא נמכרה בשנת 1699 ליו דלרימפל, לורד נורת' בריק וכיום נמצאת במצב הריסות ושייכת לסקוטלנד ההיסטורית.
טירת בות'וול - בניית הטירה החלה במאה ה-13 על ידי שבט מארי, כדי להגן על נקודת מעבר אסטרטגית של הקלייד.
בות'וול שימשה בתפקיד מפתח במלחמות העצמאות של סקוטלנד ובמהלכה החליפה ידיים מספר פעמים.
טירת אבונדייל - הטירה נבנתה סביב 1350 והועברה בהמשך לשבט דאגלס, אולם ב-1455 עם לקיחת אדמותיו של דאגלס "השחור" היא נכבשה, ניזוקה, ושרידיה הועברו לדוכס אולבני משבט סטיוארט.
טירת לנגנשטיין - אורסינגן-ננזינגן, סמוך לימת קונסטנץ, באדן-וירטמברג, דרום גרמניה.
הטירה נבנתה במאה ה-16. כיום היא משמשת את רוזן דאגלס ומשפחתו, צאצאיו של הרוזן השוודי לודוויג דאגלס.
שבט דב המערות הוא סרט הרפתקאות אמריקאי משנת 1986 בבימויו של מייקל צ'פמן אשר מבוסס על רומן באותו השם מאת הסופרת האמריקאית ג'ין מ.
בסרט מככבים דריל האנה, פמלה ריד, ג'יימס רימר ותומס ג'י ווייטס.
כל הדיאלוג בסרט מתנהל בין הדמויות במחוות גוף והברות גרוניות אשר לוו בכתוביות, באופן נאמן ביותר לספר.
עלילת הסרט מתרחשת באירופה במהלך התקופה הפלאוליתית, ומתמקדת בנערה איילה (מגולמת על ידי דריל האנה) שהתייתמה בעקבות רעידת אדמה אשר הרגה את כל בני משפחתה.
איילה אשר בתחילה מנסה לשרוד בכוחות עצמה עם פציעה קשה ברגלה שנגרמה מהיתקלות באריה מערות, נתקלת בהמשך בקבוצת הניאנדרטלים "שבט דוב המערות".
למרות שבתחילה מנהיג השבט ברון (מגולם על ידי ג'ון דוליטל), לא שש לקבל אותה לשבט שלהם משום שהוא אינו סומך עליה מכיוון שהיא אחת מ"האחרים", אף על פי כן איזה (מגולמת על ידי פמלה ריד) מתעקשת לבסוף לאמץ אותה, ובעקבות כך איילה באופן הדרגתי מתחילה להשתלב בחיי השבט.
אחיה של איזה, כרב (מגולם על ידי ג'יימס רימר), אשר הוא השמאן של השבט, מאמין שאיילה נושאת את רוח אריה המערות רב העוצמה, וסבור שהגעתה הוא סימן למזל טוב.
למרות שאיילה נאלצת להתמודדת עם אתגרים מהותיים בעודה לומדת את מנהגי השבט וכאשר היא מנסה לפעול בהתאם לכל המסורת של השבן, בזכות החוסן והאינטליגנציה שלה היא מצליחה לבסוף לזכות בכבוד של חלק מחברי השבט.
אף על פי כן, האינטליגנציה, הסקרנות והיכולות הפיזיות שלה מבדילים אותה מאנשי שבט דוב המערות, והדבר מוביל בהמשך לסכסוכים עם ברוד (מגולם על ידי תומאס ג'י ווייטס), בנו של מנהיג השבט, אשר מרגיש מאוים מנוכחותה של איילה, ובשלב מסוים הוא תוקף אותה מינית וכתוצאה מכך היא נכנסת להריון ממנו.
בעקבות מותה של איזה, ברוד הופך למנהיג השבט ומיד משתמש בכוחו כדי להפריד את איילה מבנה ועל מנת לגרש את כרב מהשבט.
איילה נלחמת בברוד וגורמת בסופו של דבר להשפלתו.
למרות שבעקבות כך השבט מאפשר לה להישאר עימם, היא בוחרת לבסוף לעזוב את השבט, נפרדת בצער מבנה, ויוצאת למסע חדש בתקווה שהיא תצליח למצוא את "האחרים".
תומאס ג'י ווייטס בתפקיד ברוד
ניקול איגרט בתפקיד איילה כנערה מתבגרת
שבטבט גדול (שם מדעי: Equisetum telmateia) הוא צמח רב-שנתי עשבוני במשפחת השבטבטיים.
צמח זה אוהב אדמת ביצות שיש בה גם כבול, ומי תהום גבוהים, והרבה צל.
הצמח לא נפגע על ידי בעלי חיים, יש בו חומר צורני ומרכיבי הצמח עלולים לפגוע באוכל אותם.
לאדם יש תועלת רפואית - יש טוענים שהוא מסייע לפתיחת צינורות בגוף, כמו שתן ומעברי דם.
המינונים זעירים, וכדאי להשאיר זאת לרופא או למומחה בצמחי מרפא.
מרכיבי צמח זה מיובאים לארץ בשמות מסחריים שונים למטרות רפואיות.
בארץ יש שני מינים, שבטבט ענף ושבטבט גדול, בעולם כ-30 מינים, שהגדול ביותר מגיע לגובה 12 מטר.
קבוצת הצמחים האלו ידועה ממאובנים שנוצרו לפני 350 מיליון שנים, הרבה לפני שבאו לעולם צמחים בעלי פרחים, לכן הם נקראים צמחים ירודים הקרובים יותר למחלקת השרכים.
בצפון הארץ, בקיבוץ הגושרים, נמצא "עמק הנהר הנעלם", ובו שמורת טבע פרטית שהייחוד שלה הוא באלפי השבטבטים הגדלים במקום.
מחזור החיים מתחיל בסוף פברואר, עם יציאת עמודי פריחה, לא פרח כי אם עמוד גבעולי
ללא מחטים, ובראשו מרוכזים עלי שיבולת, הנבגים, תאי מין משני המינים.
לאחר כ10 ימים עמוד זה נעלם לאחר שהנבגים התפזרו ונפגשו במיוחד בעזרת מים.
מיד לאחר מכן, בשבוע הראשון לחודש מרץ, עולים מהשורשים התת-קרקעיים צמחים עם גבעול שממנו יוצאים כעין מחטי אורן.
הצמח בצעירותו הוא ירוק בהיר והמחטים שבו צמודים לגבעול כמו עץ אורן קטן, עם הזמן הוא גדל לגובה והמחטים נפרשים ומעט גולשים לצדדים.
סוף גידולו באמצע הקיץ שאז גובהו מגיע לסביבת מטר אחד.
עם תחילת החורף הגבעול מתחיל להשחיר ולקמול.
אם החורף קר מאוד הוא נעלם מהר ורק השורשים התת-קרקעיים ממשיכים לשמור חיים.
השבטבט הגדול הוא צמח מוגן, והשטח הכמעט יחידי שבו הוא גדל בישראל הוא בקיבוץ הגושרים, בשמורה ליד נחל קורן (עמק הנהר הנעלם).
שבטי ישראל הם השבטים שעל פי המקרא הרכיבו את עם ישראל הקדום, ונחשבים לפי המסורת לאבותיהם של היהודים של ימינו.
לפי המקרא, השבטים הם הצאצאים של שנים־עשר בניו של יעקב, שנקרא גם "ישראל".
מאחר שמצאצאי יוסף בן יעקב יצאו שני שבטים נפרדים – אפרים ומנשה – היו בפועל שלושה־עשר שבטים, אך בהתייחסויות לשבטי ישראל במקרא המספר היחיד המוזכר במפורש הוא שנים־עשר.
הסיבות לכך שונות: בחלק מהמקרים נספרים רק השבטים שקיבלו נחלה בארץ ישראל, ולכן שבט לוי נעדר מהספירה ובני יוסף, אפרים ומנשה נספרים כשני שבטים; במקרים אחרים נספרים שנים עשר בני יעקב, ואפרים ומנשה לא מוזכרים; ובחלק מהמקרים נכתב רק "שנים עשר שבטי ישראל" מבלי לפרט.
על פי המסופר בתורה ובספר יהושע, שבטי ישראל נדדו במדבר סיני, ובתום מסע של ארבעים שנה במדבר כבשו את הארץ מידי העמים הכנענים, התנחלו באזורים שונים של ארץ ישראל, הנקראים נחלות, ויחד הקימו את ממלכת ישראל המאוחדת.
בארכאולוגיה המקראית וביקורת המקרא ישנן מספר תאוריות בנוגע למוצאם האתני והגאוגרפי של השבטים.
חלק מהן כוללות התפתחות של תרבות ישראלית מתוך עמי כנען שישבו בארץ ישראל, ואחרות מתארות שילוב של עמים אלה עם קבוצות שונות שהגיעו ממקומות אחרים כמו ממלכת מיתני, עבר הירדן, ומצרים.
חוקרים אינם בטוחים כי אכן התקיימו 12 שבטים ומניחים כי מדובר במספר טיפולוגי.
כמו כן, במחקר המדעי יש ויכוחים וספקות לגבי היבטים כמו תקופת האבות, הנדודים במדבר סיני, כיבוש הארץ בתקופת יהושוע, ומקום התיישבות השבטים.
חוקרים רבים סבורים כי חלק גדול מהטקסטים הנוגעים לתיאור תקופת השבטים בתקופת האבות, השופטים וספרי מלכים, נערכו בתקופות מאוחרות יותר כמו לאחר גלות ישראל או אף מאוחר יותר וכי יש בהם אי דיוקים.
גם לגבי האמונות הדתיות של השבטים יש תאוריות שונות כאשר חלק מן החוקרים טוענים כי המסורת הדתית של ישראל גובשה כתוצאה משילוב של אמונות שהביאו שבטים שונים, שמקורן ממקורות שונים כמו מצרים, עמים במדבר סיני, עמי כנען ועוד והתגבשו לגבי תאולוגיה יהודית רק בשלבים מאוחרים יותר.
מוצאם של שבטי ישראל על פי המסופר בספר בראשית הוא בהופעתו של אברהם אבי האומה הישראלית במאה ה-19 לפנה"ס והגירתו מאור כשדים לחרן, וממנה לארץ כנען.
בארץ כנען נולד יצחק לאברהם משרה, וליצחק נולד יעקב.
ליעקב נולדו שנים עשר בנים, שמהם יצאו שנים עשר שבטי ישראל.
בספר מלכים נאמר כי בני ישראל יצאו ממצרים 480 שנה לפני בניית בית המקדש הראשון, ולאחר ארבעים שנות נדודים חזרו לארץ בה ישבו אבותיהם, כבשוה במלחמות יהושע, וחילקוה לנחלות שבטיות ולאחוזות משפחתיות על פי חלוקה לשנים עשר שבטי ישראל והמשפחות שהרכיבו כל שבט, על בסיס המפקד שעליו מסופר בפרשת פינחס.
עקב הקושי לזהות באופן ארכאולוגי את תקופת האבות, ומיעוט התעודות הכתובות, אין לדעת בוודאות כיצד נוצרו שבטי ישראל.
האזכור המוגדר כקדום ביותר של המילה "ישראל" מחוץ לתנ"ך הוא מצבת מרנפתח, שנוצרה בסוף מאה ה-13 לפנה"ס, ומזכירה את השמדתה של ישות אתנית או עם בארץ ישראל, שנקראת: "י-ס-ר-י-א-ר", שפורש כ"ישראל".
האזכור הבא של שבטי ישראל או של עם ישראל כישות מדינית, מופיע כשלוש מאות שנה מאוחר יותר במצבת מישע, בה מתואר ניצחונו של מישע מלך מואב על ממלכת ישראל ומוזכר "איש גד" המתייחס לדעת החוקרים לשבט גד.
מהמחקר הארכאולוגי באזור ההר של ארץ ישראל עולה כי בסוף תקופת הברונזה המאוחרת התקיימו באזור כ-25 אתרים מאוכלסים בכ-20,000 נפש, בעוד שבתקופת הברזל המספר עולה למעל 300 יישובים במרחב זה, שאוכלוסייתם נאמדת בכ-40,000 נפש.
מעריכים שמדובר באתרים שיושביהם היו נוודים-למחצה ממוצא כנעני מקומי.
יישובים אלה המיוחסים לראשוני הישראלים, בנויים בעיקר ממבנים מטיפוס בית ארבעת המרחבים, שצורתם מעידה על כך שלא התקיימה בבתים הפרטיים הפרדת תכנון היררכי.
ויליאם דיוור מסכים שמוצא רוב הפרוטו-ישראלים באותם יישובים הוא כנעני מקומי, אך טוען שייתכן גם שחלקם אכן הגיע ממצרים אחרי שחווה חוויית עבדות ממנה נמלט, מה שמשאיר אפשרות שזיכרון המנהיג שהוביל אותם מעבר הירדן לאזור ההר (בסביבות 1250–1200 לפנה"ס) נשתמר, ונהפך עם הימים למיתוס סביב דמותו של משה המקראי.
קיימות מספר השערות בנוגע לראשיתם של בני ישראל.
חלק מן החוקרים סבורים כי שבטים שונים הגיעו מאזורים שונים:
ישנם חוקרים הטוענים שמוצאם או מוצא חלקם ממצרים.
השערה זו נסמכת על סיפור יציאת מצרים שבמקרא, על העדויות לגבי גירוש החיקסוס ממצרים, על חורבנן של ערים כנעניות רבות בתקופת הברונזה המאוחרת ועל ממצאים ארכאולוגיים ואפיגרפיים נוספים.
ישנם חוקרים (כדוגמת ישראל פינקלשטיין) הטוענים כי בניגוד לתיאור המקראי של מוצא עם ישראל ממסופוטמיה מקורו הוא למעשה בקבוצות כנעניות מקומיות שהתגבשו בתקופת הברזל לעם אחד באזור ההר.
ישראל קנוהל סבור שמקור חלק מהשבטים הוא מכנען ואילו קבוצות אחרות הגיעו לארץ ממקומות אחרים.
שמות מצריים בקרב בני לוי בתקופת הקדומה כוללים את פינחס, חופני, מררי ואולי גם אסיר ואהרון.
יש הטוענים כי גם השם משה במקורו הוא שם מצרי.
ריכוז דומה של שמות מצרים לא מופיע בקרב בני שבטים אחרים.
עדויות אלה יחד עם ראיות אחרות הובילו את פרופ' קנוהל להעלות תאוריה לפיה בני שבט לוי הגיעו ממצרים לבדם, באזור שנת 1208 לפנה"ס, בעת ההכנות של פרעה מרנפתח למלחמה בגויי הים ובלובים.
לדעתו של אדם זרטל, ראשית ההתיישבות של שבטי ישראל הייתה במאה ה-13 לפנה"ס.
מקור השבטים הישראלים היה באנשי עפירו (קבוצות שוליים ממוצאים אתניים מגוונים, שהיו נפוצים בכל המזרח התיכון הקדום החל מהמאה ה־19 לפנה"ס.) שבאו מעבר הירדן.
קבוצות אלה הלכו והתבססו, לפי השערתו, בדומה לתיאור בספר שופטים, באופן הדרגתי.
יש כאלה שהציעו לזהות את שבטי ישראל עם קבוצה שנקראת בכתובות מצריות בשם: "השסו של יהו", אנשי השסו הללו היו נוודים שחיו בארץ כנען, והשם "יהו" מזכיר את שמו המפורש של אלוהים.
לפי השערתו של הסוציולוג האמריקאי ג'ורג' מנדנהול, מקורם של שבטי ישראל הוא בשילוב של מספר קבוצות אתניות שישבו בארץ ישראל מקדמת דנא, והתאגדו לעם על רקע ואקום שלטוני שנוצר לאחר התערערות השלטון המצרי בארץ.
חלק מהמצדדים בתאוריה זו רואים ביציאת מצרים מיתוס של אחת הקבוצות הללו, אשר אכן היגרה ממצרים לכנען בטרם התגבשו השבטים .
יונתן רטוש טוען ש'ישראל' לא היה אלא 'ברית מבריתות העברים ומלוכה ממלכות העברים לאחר זמן.
מעולם לא הייתה זו אומה לעצמה'.
יש הטוענים כי הפתרון לשאלת מוצאם של בני ישראל, הוא שילוב של כמה מההשערות, היינו: קבוצות נוודיות שהגיעו מחוץ לכנען עם מסורות שונות ממסופוטמיה, וייתכן גם תוצאת בריחת קבוצות אוכלוסין ממצרים, ומיזוגן לבסוף עם מקומיים שחיו באזור שדרת ההר המרכזי הדל באוכלוסייה.
בספר בראשית מסופר כי ליעקב, שנקרא גם ישראל, היו שנים עשר בנים.
לקראת מותו אמר יעקב ליוסף ששני בני יוסף שנולדו במצרים, אפרים ומנשה, ייחשבו כבניו שלו.
המונח 'שבט' מופיע לראשונה בברכת יעקב לבניו, שבסופה מוזכר לראשונה מספר השבטים כשנים עשר, בהתייחס לשנים עשר בניו הישירים של יעקב – כולל יוסף, וללא אפרים ומנשה שקיבלו ברכה נפרדת.
בתורה נמנים אפרים ומנשה כשני שבטים נפרדים בעיקר בכל הנוגע לירושת ארץ ישראל וחלוקתה לנחלות.
למשל, במפקד השבטים לאחר היציאה ממצרים, בסיפור המרגלים, בהטלת הגורל לשם חלוקת הארץ בין השבטים, ועוד.
שבט לוי, שלא מקבל נחלה לא נמנה ברשימות אלה.
כאשר מונים את שבט לוי בין השבטים, נמנים אפרים ומנשה כשבט אחד תחת השם יוסף.
למשל, על אבני האפוד והחושן, ובמעמד הר גריזים והר עיבל.
כך יוצא שעל אף שבפועל היו שלושה עשר שבטים, המקרא מונה לרוב שנים עשר: לעיתים אלה שנים עשר בני יעקב ולעיתים שנים עשר השבטים שקיבלו נחלה.
בתורה מוזכרים אפרים ומנשה בדרך כלל בתוספת הייחוס אל אביהם יוסף, ונראה שהוכרו כשבטים נפרדים למחצה.
לעומת זאת בתנ"ך הם מוזכרים לרוב ללא הייחוס ליוסף, בפרט לאחר כיבוש הארץ והתנחלות השבטים, ונראה שהוכרו כשני שבטים נפרדים לחלוטין.
משפחתו של קהת, אחד מבני לוי, זכתה במקום אחד בתורה לתואר 'שבט'.
בספרות התורנית ניתנו לכך מספר הסברים, למשל שמשפחת הקהתי הייתה שקולה כנגד שבט שלם בשל תפקידה הנכבד בנשיאת כלי המשכן במשך נדודי בני ישראל במדבר.
בספרות חז"ל ופרשנות המקרא עומדים על כך שדינה מוזכרת באופן חריג כאחד מצאצאי יעקב אף על פי שהמקרא לעיתים רבות איננו מאזכר את הבנות.
יש גישות בחז"ל הרומזות על קשר בין דינה לבין יצירת השבט השלושה עשר, דבר הבא לידי ביטוי בין היתר בפרשנות לפיה אסנת אשת יוסף הייתה בתה של דינה.
ומשכך, הפכו ילדיהם לשני שבטים בפני עצמם.
וכן במדרש אודות הולדת דינה, שעל הריונה התפללה לאה שלא ייצא ממנה שבט נוסף אלא מרחל ובדרכים נוספות.
כמו כן עוסקים חז"ל בכך שיוסף נחשב לבכור מאחר שהיה בנה הראשון של רחל, שהייתה אמורה להיות אשתו הראשונה של יעקב.
ומאחר שעל פי ההלכה היהודית הבכור יורש נחלה כפולה, ועל מנת לפייס את יוסף על כל אשר אירע לו ולאמו, ומסיבות נוספות, קבע יעקב שכל אחד משני בניו של יוסף יהיה שבט בפני עצמו היורש נחלה בעת כניסת בני ישראל לארץ.
בספרות המקראית מוזכרות רשימות מלאות או כמעט מלאות של השבטים בכ-26 מקומות.
בספרים בראשית עד מלכים, יש התייחסות רבה לשבטים ורשימות שבטים מופיעות בהן 19 פעמים.
עד שנות ה-1980 רוב החוקרים הניחו כי מערכת זו של תריסר שבטים מדויקת מבחינה היסטורית.
החוקרים ניסו לשחזר בצורה מדוקדקת את מערכת השבטים ואת מוסדותיה החברתיים.
במהלך העשורים האחרונים החלו חוקרים להטיל ספק הולך וגדל במקורות מקראיים כבסיס לשחזור ההיסטוריה העתיקה של ישראל.
על רקע זה חוקרים רבים כיום מפקפקים בכך שאמנם התקיימה מערכת השבטים המתוארת.
חלק מהחקירה נוגע לשאלה איך ומתי החלו לראות עצמן ממלכות יהודה וישראל קשורות זו לזו.
מספר חוקרים חושבים כי הזהות עם ישראל נבנתה ביהודה לאחר גלות ישראל ב-722 לפנה"ס, וכי רוב רשימות השבטים חוברו בממלכת יהודה רק לאחר גלות ישראל עם זאת במשך רוב המאה ה-20 מלומדים לא ראו בכך בעיה רצינית, משום שהניחו כי רוב הכתובים הם גלגול של תורה שבעל פה קדומה יותר.
בשנים האחרונות החוקרים חושבים כי רוב רשימות השבטים בתנ"ך הן ממקור מאוחר בממלכת יהודה.
עם זאת יש שלושה יוצאי דופן שנחשבים עתיקים: שירת דבורה בשופטים ה', ברכת יעקב בבראשית מ"ט, וברכת משה בדברים לג.
חוקרים רבים מחשיבים את שירת דבורה כמקור העתיק ביותר המכיל רשימה של השבטים.
רשימה זו לא מכילה את שבט לוי ואת שבטי הדרום: יהודה ושמעון.
הסיבות להשמטה זו יכולות להיות על רקע אי השתתפותם בקרב, או על רקע נסיבות אחרות.
יש חוקרים החושבים שהעדר שבטים אלה מעיד על מקור מאוחר של השירה.
השירה לא מזכירה את שבט גד בשמו, אם כי פרשנים טוענים כי "בני גלעד" הם כינוי לשבט זה ולבני מנשה הגרים בהרי גלעד.
אך לפי חוקרים אחרים הכוונה היא לצאצי שבט מנשה.
השירה מזכירה את גם את מִנִּי מָכִיר, שיש הטוענים שהם ובני גלעד הם בעצם מצאצאי מנשה ואמורים להיות חלק משבט המנשה, אבל זוכים להתייחסות מיוחדת דומה להתייחסות לשבטים.
על פי המסופר במקרא (), אבות השבטים (מלבד בנימין) נולדו בחרן שבארם על פי החלוקה הפנימית הבאה:
בני לאה: ראובן, שמעון, לוי, יהודה, יששכר, זבולון
למעשה מופיעות במקרא לא פחות מ-15 רשימות של השבטים: החל מסדר לידתם (-), בני יעקב (), רשימת היורדים מצרימה (), וברכת יעקב (), ועד המפקדים (, ), סדר השבטים (), המרגלים (), נשיאי המטות להתנחלות (), סדר המסעות במדבר (), העמידה על הר גריזים והר עיבל (), וברכת משה ().
נראה כי המקרא מקדיש תשומת לב רבה לאפיון החלוקה הפנימית שבעם ישראל בהיבטים שונים.
על פי הרב מאיר גרוזמן, שלשה גורמים ראשיים שולטים בסדרן של 15 הרשימות המופיעות במקרא:
סדר נשואי האמהות ליעקב ולידת הבנים, המשפיעות על שש הרשימות הראשונות.
המערך והשיקולים הצבאיים שלפיהם סודרו הדגלים במדבר, המשפיעות על הסדר בשש הרשימות הבאות.
מבנה ההתנחלות של השבטים בארץ ישראל, שעל פיו סודרו רשימות 13 ו-15.
ברוב הרשימות הועדפו בני הגבירות לאה ורחל על פני בני השפחות בלהה וזלפה, וברוב הרשימות נשמר המספר שנים עשר, כאשר לפעמים שבט לוי נכלל במניין ושבטי אפרים ומנשה (בני אסנת) נמנים ביחד במקום "יוסף", ולפעמים נמנים אפרים ומנשה כשני שבטים נפרדים ושבט לוי לא נספר.
על פי גרוזמן, סדרם של השבטים ברשימות מושפע פה ושם מברכתו של יעקב לבניו; ממצבם הדמוגרפי של השבטים; מהתנהגותם במדבר ומן היחס ששרר בין השבטים לבין עצמם.
כל הבנים מקבלים את שמותיהם מאמותיהם ומשמעות השם מוסברת במקרא.
יעקב משנה את שמו של בנימין.
מנשה ואפרים מקבלים את שמם מיוסף.
על פי המקרא, הבנים נולדו בסדר הבא, כאשר הראשונים הם בני לאה והאחרונים הם בני רחל:
שבטהאםהסברמשמעותמקורראובןלאהראו בןשמעוןלאהשמע ה'לוילאהלויהיהודהלאההודיהדןבלההדיןנפתליבלהההתפתלותגדזלפהבא המזלאשרזלפהאושריששכרלאהיש שכרזבולוןלאהחלק טוב, מתנהיוסףרחלהוספהבנימיןרחל, בן הגבורהמנשהאסנתאלוהים השכיח את סבלי ואת צרות בית אביאפריםאסנתאלוהים הפרה אותי בגלות
פעמיים מופיעות במקרא ברכות לשבטים, המנוסחות באופן המשלב אפיונים תיאוריים עם איחולים ונבואות לעתיד.
יעקב אביהם מברכם בסוף ימיו במצרים, ואילו משה מברכם בפעם השנייה לפני מותו בערבות מואב.
ישנם הבדלים שונים בין הברכות ופרשני המקרא עומדים עליהם.
+טבלה השוואתית של ברכות השבטיםברכת יעקבברכת משהראובןשמעון ולוייהודהזבולוןיששכרדןגדאשרנפתלייוסףבנימין
הנקודות העיקריות המעוררות תמיהה בהשוואה בין נוסחי הברכות:
שמעון זוכה להתעלמות מוחלטת בברכת משה,
יששכר מובלע בברכת זבולון בברכת משה,
לוי זוכה להתייחסות חיובית מאוד בברכת משה לעומת ברכת יעקב,
יהודה זוכה לברכה מצומצמת ממשה לעומת ברכה גדושה מאוד מיעקב,
יוסף זוכה בשתי הברכות להתייחסות מפורטת וחיובית מאוד.
על פי המקרא נערכו במהלך נדידת בני ישראל במדבר, שבין היציאה ממצרים לכניסה לארץ ישראל, שני מפקדים, בהם נמנו הגברים הראויים להילחם בכל שבט ושבט, מבני עשרים שנה ומעלה.
בין אם מדובר במספר ריאלי ובין אם מדובר במספר טיפולוגי, על פי המקרא יש ללמד על היחסים של סדרי הגודל בין השבטים השונים, על השבט הגדול ביותר יהודה, ועל התמעטותו הדרמטית של שבט שמעון עקב נפילתם של 24,000 מהם במגפה לאחר חטא בעל פעור.
ניתן לראות ברשימות אלו ששבטי נפתלי, אפרים, ראובן, שמעון וגד התמעטו בין שני המפקדים, בעוד ששבטי דן, אשר, מנשה, בנימין, יהודה, יששכר, וזבולון התרבו.
בסה"כ התמעטו בני ישראל בין המפקדים ב-1,820 גברים הראויים להילחם מבני 20 ומעלה.
על פי ספר במדבר () התחלקו השבטים במדבר לארבעה מחנות שכל אחד כלל שלשה שבטים כאשר בראשם השבט הדומיננטי:
במזרח: יהודה עם יששכר וזבולון,
בדרום: ראובן עם שמעון וגד,
במערב: אפרים עם מנשה ובנימין,
בצפון: דן עם אשר ונפתלי.
במרכז המחנה היה המשכן וסביבו שבט לוי.
המטרה כנראה הייתה לפזר את הכוחות הצבאיים החזקים, כך שתהיה הגנה צבאית סבירה מכל כיוון שיותקף, וגם ליצור הפרדה ומידור בין המשכן לבין כל השבטים באמצעות שבט לוי.
דן אשר נפתלי יהודה יששכר זבולון אפרים מנשה בנימין ראובן שמעון גד
בכניסה לארץ דרך הירדן, למעמד הברכה והקללה, התפצלו השבטים: חציים על הר הברכה, הר גריזים, וחציים על הר הקללה, הר עיבל.
על פי ספר יהושע (פרקים יג-יט), עם כניסת השבטים לארץ ישראל קיבל כל שבט נחלה, מלבד שבט לוי שלאנשיו פוזרו בין השבטים והוקצו להם 48 ערי הלוויים.
בראש כל שבט עמד נשיא או ראש מטה.
רוב השבטים ישבו באזור ההר והתקשו לתפוס את ערי הארץ כולן מידי יושבי הארץ, כמו הכנענים יושבי אחלב בצפון הארץ והיבוסים בירושלים, בשל עוצמתם הצבאית שכללה "רכבי ברזל".
חלוקת הארץ באופן גס הייתה כדלהלן:
דן: דרום מישור החוף באזור יפו.
לאחר מכן עבר לאזור אצבע הגליל והגולן בגלל הפלשתים.
גד: צפון עבר הירדן (באזור נחל יבוק).
ראובן: דרום עבר הירדן (מצפון לנחל ארנון).
זבולון: הגליל התחתון ואזור חיפה ונחל קישון
מנשה: צפון השומרון ובעבר הירדן הגולן ומערב הבשן (ממלכת עוג מלך הבשן).
אפרים: דרום השומרון (הרי אפרים).
בנימין: ירושלים וצפונה (בין אפרים ליהודה).
התוכנית המקורית הייתה להתנחל רק ממערב לירדן.
עקב רצונם של אנשי ראובן וגד להתיישב בשטחי המקנה שנכבשו במזרח הירדן, נותר שטח של מובלעות בתחומי ארץ כנען.