tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1899 הוחכר האי על ידי השלטונות הבריטיים לחברת איי האוקיינוס השקט, ובשנת 1916 לחברת הספנות והסחר הסמואנית (Samoan Shipping and Trading Company).
האי בירני הפך לחלק מהמושבה הבריטית איי גילברט ואליס בשנת 1937. בשנת 1979, עם קבלת עצמאותה של קיריבטי הפך האי לחלק מהמדינה.
באותה שנה הכריזה ארצות הברית במסגרת הסכם טאראווה כי היא מסירה את דרישתה לריבונות על האי ומכירה בריבונותה של קיריבטי.
ביריה הייתה ספינת מעפילים, שהגיעה לחופי ארץ ישראל ביוני 1946. נקראה על שם היישוב ביריה, שעמד במוקד פרשת העלייה לביריה שסימלה בתודעת רבים ביישוב את המאבק לעלייה חופשית ולהתיישבות חופשית של יהודים בארץ ישראל.
האונייה נבנתה מעץ, בשם "אקבל 2" (AKBel 2) בטורקיה בשנת 1896. נמל הבית שלה היה באיסטנבול.
בעלת מנוע דיזל קטן ומשקלה 250 טון ועל פי גרסה אחרת 600 טון.
האונייה נרכשה על ידי אהוד אבריאל, איש המוסד לעלייה ב', ביוני 1946. בנמל מרסיי, בתיווך סוכן יווני.
לפי התכנון, היא נועדה לשמש אוניית עזר, אליה יועברו מעפילים בעיתוי מתאים, אולם לבסוף נבחרה לשמש כאוניית מעפילים.
הוכנה להפלגת העפלה בנמל מרסיי, והוחזקה בסמוך לנמל.
הבולשת הבריטית עקבה אחר פעולות המוסד במרסיי, וייתכן שידעה על הכנות האונייה.
לעומת זאת, השלטונות הצרפתיים גילו יחס אוהד ומתחשב ושיתפו פעולה.
באונייה היו שני מחסנים גדולים, שבקירותיהם נוקבו פתחים לאוורור, והוכשרו לקליטת 450 נפש.
תוכנן כי במהלך ההפלגה יתחלפו לסירוגין עם השאר שהיו על הסיפון.
הוכנו מבני מתכת שעליהם ניתן היה להתקין במהירות דרגשי עץ ללינה.
הוכנו באונייה ארגזי מזון ומכלי מים.
רב החובל היה טורקי ולצדו צוות של תשעה ימאים טורקים.
מפקדי ההפלגה לשלביה היו איש הפלי"ם בצלאל דרורי ואחריו אריה פרידמן איש הפלי"ם, ולצדם יהושע רבינוביץ.
על פי רישומי הארכיון הציוני עלה באוניה זו גם לוחם גיטו ורשה בן ה -21, שמחה רותם -ראטייזר, (קאז'יק).
ספינה זו היא אחת מתוך 10 ספינות מעפילים אותן הגדיר מורי גרינפילד "הצי הסודי של היהודים".
המעפילים, כ-999 נפש הועלו על האונייה "בלבואה" בנמל סט שבמפרץ ליון, כ-80 מילין מערבית למרסיי.
למעלה ממחציתם היו יוצאי פולין, כ-200 נפש מצ'כוסלובקיה, 85 יוצאי הולנד והשאר מהונגריה, רומניה, גרמניה וארצות אחרות.
כ-600 מהמעפילים היו חברי תנועות הנוער והמפלגות: השומר הצעיר, בית"ר, החלוץ והפועל המזרחי.
כמו כן הייתה קבוצת דתיים חרדים מ"אגודת ישראל" וקבוצה גדולה של פרטיזנים מאזור וילנה, ביניהם ויטקה קובנר, רעייתו של המשורר אבא קובנר; כ־630 גברים ו-370 נשים; מרביתם צעירים עד גיל 30, למעלה מ-50 קשישים וכ-20 ילדים.
כמו כן נסעו בה יעקב פרנק, לימים חבר הכנסת, ששירת במרינס; הימן שמיר מראשוני חיל האוויר הישראלי; שלושה ארצישראלים שלמדו בארצות הברית, והעיתונאי היהודי סטון, שחיבר אחר כך ספר על הפלגת אוניית המעפילים "הגנה".
להפלגה הצטרף העיתונאי האמריקני היהודי י.
סטון, אשר כתב על ההעפלה בספרו במחתרת לפלשתינה (1946), והביע אהדה לסבלות הפליטים ניצולי השואה ולעניין הציוני.
הם רוכזו במחנה בעיר לה סיוטה (La Ciotat) מזרחית למרסיי, ובבית החולים הצבאי סן ג'רום.
הועברו באוטובוסים בשעות הלילה לנמל סט, והועלו לאונייה "בלבואה" ("Balboa") שבהמשך שמה שונה ל"הגנה".
"בלבואה" שטה מנמל סט בנתיב צפוני לכרתים אל נקודת מפגש עם "ביריה".
ב-26 ביוני הגיעה "בלבואה" לנקודת המפגש וההעברה עם אקבל 2 - "ביריה", שהגיעה ממרסיי.
נקודת ההעברה הייתה כ־25 מיל מחופי ארץ ישראל.
שתי האוניות נצמדו דופן אל דופן, אך התברר כי יש הבדלי גובה בין שני הסיפונים, ולא ניתן היה להשתמש בגשר העץ שנבנה למעבר מאונייה לאונייה.
על כן הוחלט להעביר את המעפילים בשתי סירות מנוע שהיו על "בלבואה".
הים סער, והיה חשש לפגיעה בסיפון.
המעפילים החלו לעבור, אולם במהלך ההעברה דרש רב החובל הטורקי של "ביריה" עשרת אלפים לירות זהב, בטענה כי סכום זה הובטח לו.
לאחר שעלו המעפילים על סיפון "ביריה" חולקה להם מפה של האונייה, בה סומנו האולמות והמחסנים ודרגשי השינה.
כל נוסע קיבל כרטיס ועליו מספר מאנשי צוות האונייה, שתיפקדו כסדרנים.
המעפילים הצטופפו באונייה הקטנה בתנאים קשים ביותר, נאבקו על גישה לאוויר הצח ועל עלייה לסיפון.
לא היה די מזון ומים.
מאוחר יותר נטתה הספינה ומים חדרו לתוכה.
מטוסים ומשחתת הגיעו, זיהו אותה ובחרו להתעלם מקיומה.
לאחר ימים אחדים בים נקלעה הספינה למצוקה, שכן לא התאימה להסעת מספר כה רב של נוסעים.
קריאות SOS נשלחו, וכוחות בריטים הגיעו לסביבתה בשעות בין הערביים של 29 ביוני, לאחר שידור קריאת ס.או.ס., חג מטוס דו-מנועי מעל "ביריה".
לאחר כשעה הצטרף אליו מטוס בעל ארבעה מנועים, ועם החשיכה ירה זיקוקים לעבר הספינה.
למחרת בבוקר, 30 ביוני, במרחק 70–80 מיל, התקרבה המשחתת הבריטית וירגו R- 75 .
העיתונאי סטון קרא לעברה ברמקול.
"וירגו" הורידה סירה עם שישה מלחים וקצין שביקשו לחקור את רב החובל, שדיבר טורקית בלבד.
הם ביקשו אישורו לגרור את הספינה לחיפה, משום שהאונייה הייתה מחוץ למים הטריטוריאליים.
נציגי המעפילים הסכימו שיגררו אותם וכן ביקשו מים ומזון, אך המלחים הבריטים עזבו בסירה למשחתת ולא חזרו יותר.
לא ניתן לספינה סיוע במים ובמזון, או סיוע טכני בגרירה.
ב-1 ביולי 1946 הגיעה הספינה לנמל חיפה, שם נעצרו המעפילים.
מכיוון שמחנות המעצר היו מלאים, עקב אירועי "השבת השחורה", שבה נעצרו אלפים מהנהגת היישוב וארגוני המחתרות, שוכנו המעפילים באוניית המעפילים "מקס נורדאו" שעגנה בנמל חיפה.
בטרם שהגיעה האונייה לנמל חיפה, השליך בצלאל דרורי את אקדחו לים.
וכאשר כבר עגנה בנמל, הביאה סירה גדולה (לנץ') של חברת "העוגן" מזון טרי למעפילים.
דרורי ירד ללנץ' לבוש בגדי פועל נמל, הוסתר במחסן ואחר כך ירד ברציף צדדי וחולץ אל מחוץ לשטח הנמל בידי אנשי "העוגן".
לאחר מכן הועברו המעפילים למחנה המעצר בעתלית משם שוחררו בהדרגה, לאחר שניתנו להם אישורים לעלייה מתוך מכסת הסרטיפיקטים שהוקצבה ליהודים לאותה שנה.
בירלי לאגרן הוא גיטריסט ובסיסט צרפתי צועני.
לאגרן פרץ לתודעה הציבורית בשנות השמונים כשניגן בסגנונו של ג'אנגו ריינהארדט ומאז נודע גם בסוגת הסווינג, הפיוז'ן והפוסט-בופ.
לאגרן נולד בעיר Soufflenheim במחוז בא-רן בחבל אלזס בצרפת למשפחה מסורתית בקהילת צוענים והחל לנגן בגיטרה בגיל ארבע.
אביו ואחיו של לגרן, היו אף הם גיטריסטים ולגרן סיפר כי הם השפיעו רבות על נגינתו.
בגיל שמונה ניגן את קטעיו של ג'אנגו ריינהארדט ונחשב לילד פלא.
בגיל 12 זכה בתחרות נגינה והחל במסע הופעות בגרמניה אשר בעקבותיו הקליט את אלבומו הראשון: Routes to Django: Live.
בהמשך נסע לארצות הברית שם פגש בנגני ג'אז מובילים ובהם סטפן גרפלי, בני גודמן ובני קרטר.
בהמשך ניגן עם ג'אקו פסטוריוס ואל דימיולה.
בשנת 2002 חזר לאגרן למקורותיו והקליט שני אלבומי ג'אז צועני.
לאגרן ניגן בהרכבים רבים והקליט יחד עם מייק סטרן, רישאר גליאנו, סילואן לוק ועם ה-WDR Big Band מקלן.
המשורר איתיאל קריספין כתב שיר בשם 'בירלי לגראן' העוסק בין היתר, בלאגרן.
השיר פורסם בכתב העת משיב הרוח.
בירכת חנון או ביארת חנון הוא מבנה מגורים וחווה חקלאית עתיקה של משפחת חנון בנתניה.
במקום מבנים שנבנו החל מסוף המאה ה-19 ועד סוף תקופת המנדט הבריטי, המקום היה שייך למשפחת חנון מטולכרם עד 1948. במקום בית המגורים של המשפחה ובית האחוזה שהתפתח ממנו וכן שרידי הפרדסים, באר מים, אמה ארוכה המובילה את המים ובריכת אגירה למים.
בסמוך לבירכת חנון הוקם אצטדיון נתניה תוך שמירה על עתיקות המקום.
מדרום לאתר שכנה בעבר ביצה שניזונה מנחל אילנות.
מי הנחל נחסמו ממערב על ידי רכס הכורכר ומדרום בדיונת חול גדולה.
בתקופת המנדט הבריטי ניטעו בלב הבריכה עצי אקליפטוס רבים כחלק מהניסיונות ליבש אותה.
חורשה זו קיימת עד היום דרומית לחניה של מכללת אורט הרמלין.
עד שנות ה-70 של המאה ה-20 הצטמצם מאוד שטח הבריכה ובשנות ה-80 הוזרמו המים לבריכה מלאכותית.
בעקבות פיתוח האזור בשנות ה-90 כחלק מפארק התעשייה של פולג נעלמה הבריכה לחלוטין.
חלק מן האזור עדיין מוגדר אתר טבע לשימור.
במרץ 2015 החליטה ועדת שמות רחובות ואתרים של עיריית נתניה על עברות שמו הרשמי של המקום ל"בארות חונן".
הוא הצליח לשמור על עצמאות נפאל למרות ההשפעות הגוברות של הודו, סין וברית המועצות.
בתקופת שלטונו נפתחה נפאל לתיירות נרחבת.
בירנדרה הוכתר למלך נפאל בשנת 1972 לאחר מות אביו המלך מהנדרה.
במהלך שלטונו, הוביל בירנדרה לרפורמות במדינה.
בשנת 1990 הוא הפך את נפאל ממונרכיה אבסולוטית למונרכיה חוקתית.
הוא חתם על חוק שאיפשר הקמת מערכת רב-מפלגתית והגביל את סמכויות שלטון בית המלוכה.
בשל כך המלך בירנדרה זכה להערכה רבה בממלכה ואף ראו בו התגלמות האל וישנו.
הוא נישא לאייסוואריה בשנת 1970 ונולדו להם שלושה ילדים.
המלך בירנדרה נרצח ביוני 2001 ביחד עם המלכה אייסוואריה וילדיו הנסיכה שרוטי והנסיך ניראג'.
בטבח שבוצע על ידי בנו הבכור הנסיך דיפנדרה.
הטבח התבצע ככל הידוע בשל התנגדות המלך בירנדרה לנשואיו של בנו.
ביריאווזה (תעתיק Biryawaza; באכדית MBir5-ia-wa-za) בנו של שוטרנה (Šutarna), היה שליט דמשק בסביבות אמצע המאה ה-14 לפנה"ס.
הוא היה מלך-ואסל נאמן למצרים ותקופת שלטונו החלה בסוף תקופתו של אמנחותפ השלישי והסתיימה בשנותיו הראשונות של אחנתון.
השם ביריאווזה הוא בשפה הודו-אירופאית וייתכן שהיה מקבוצת ה (Maryannu) בדומה לעם ששלט במיתני ולחתים.
הוא מופיע מספר פעמים במכתבי אל-עמארנה: בא"ע 250 השליט המצרי מצווה עליו לנקוט בפעולה צבאית כנגד בניו של לבאיה, ובא"ע 151 מוזכרת מתקפה של אבי-מילכי שליט צור על ממלכתו ובמכתבים אחרים מצוינים התכתשויות נוספות עם איטקאמה, שליט קדש וכן עם עזירו, שליט האמורו.
ביריאווזה מופיע גם במכתב א"ע 197. במכתב זה הוא מואשם על ידי פרעה שלקח מרכבות בעַשְתָּרוֹת ומסרן לידי העפירו.
במכתב זה מוזכרות גם הערים ינועם, בַּצְרוּנָה, חַלוּני, וארץ תַּחְשׁ.
בירידיה היה שליט מגידו בתקופת הברונזה המאוחרת ב (המחצית הראשונה של המאה ה-14 לפנה"ס), קיומו ידוע ממכתבי אל-עמארנה.
במכתבים הוא מכונה "נסיך העיר" (באכדית: amelu שפירושו המילולי "איש העיר").
שמו של בירידיה מעיד על מוצא הודו-איראני, כשמו של שכנו מתענך "ישדתה".
בתקופה זאת כנען הייתה כפופה לשלטון מצרים.
השלטון נעשה באמצעות מושלי הערים אשר ניהלו את הערים והעלו מיסים למצרים, ובאמצעות החזקת חיל מצב מצרי בכנען.
באחד המכתבים שזהות שולחו ונמענו אינם ידועים עוסק ברכושו של איש בשם בירידיה.
שולח המכתב מזכיר שלמרות בקשותיו הקודמות לא נשלח אליו רכושו.
לא ברור אם מדובר באותו אדם, ייתכן ובירידיה שליט מגידו נהרג ושולח המכתב (אולי קרוב משפחתו) מבקש שישלחו אליו את רכושו.
מכתביו של בירידיה לפרעה עוסקים בניסיונותיו של לבאיה שליט שכם המעוניין להרחיב את תחום שלטונו לאזורים בעמק יזרעאל ובכך מסכן את שלטונו של בירידיה.
על פי מכתב א"ע 244 של בירידיה, לבאיה מנצל את החזרת הגדוד המצרי הסדיר ממגידו למצרים כדי לבצע את תוכניות ההתפשטות שלו.
הוא נעזר בבעלי בריתו החבירו.
הסיבה להחזרת הגדוד המצרי אינה מובהרת מהמכתבים.
השערת החוקרים היא שהגדוד הוחזר אולי בשל מאורע חגיגי לכבוד אמנחותפ השלישי, או כדי לעזור לאמנחותפ הרביעי לסגור את מקדשי נא אמון.
במכתב זה מתלונן בירידה על מצור שהטיל לבאיה על העיר מתוך מטרה לכבוש אותה.
בירידיה הצליח להדוף את לבאיה, ובעקבות זאת נשלח מכתב 243 המספר שבירידיה שומר עכשיו על מגידו, ביום שומר על השדות עם מרכבות, ובלילה על החומות.
במכתב א"ע 245 כותב בירידיה למלך מצרים ומבטיח לו לתפוס את לבאיה חי.
לבאיה היה שבוי במגידו, על פי המכתב סַֻרתַ מושל עכו לקח את לבאיה ממגידו והבטיח לשלוח אותו למצרים באנייה.
במקום זאת קיבל ממנו כסף ושחרר אותו ביחד עם בעלמהר מחנתון לביתו.
על פי מכתב זה, היחסים בין מגידו וממלכת עכו מתוחים למדי.
ייתכן והסיבות לכך הוא בסמיכות השטחים בשליטתם שהביאו לתביעות טריטוריאליות.
לפי מכתב 248 כנראה נכללה תענך בתחום ממלכתו של בירידיה.
במכתב 365 מתלונן בירידיה שהוא חורש לבדו את אדמות שונם ולשם כך גייס אנשים כמס עובד מיפו ומנריבתה.
באחד המכתבים מסופר שבירידיה שלח שלושים ראשי בקר למצרים.
בִּירַטְנָגָר (בנפאלית: विराटनगर) היא בירת פרובינציה מס' 1 בנפאל והעיר הגדולה בה.
העיר שוכנת במחוז מוראנג שבדרום הפרובינציה כ-240 ק"מ דרום-מזרחית לבירה קטמנדו ובסמוך לגבול עם הודו.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2021 אוכלוסיית העיר מנתה 243,927 תושבים, היא העיר הגדולה ביותר בנפאל ששוכנת ממזרח לבירה קטמנדו והשישית בנפאל כולה (אחרי קטמנדו, פוקהרה, בהרטפור, לליטפור ובירגאנג').
נמל תעופה מקומי משרת את העיר עם טיסות לקטמנדו ולערים אחרות.
שמה הקדום של העיר היה גוגרהה.
בשנת 1914, הקים קולונל ג'יט בהאדור קהאטרי, מושל המחוז, את יסודותיה של העיר הנוכחית.
בירטנגר היא עיר חשובה מבחינה כלכלית ותעשייתית.
מבירטנגר, מיוצאים מוצרי מזון וביגוד להודו.
כמו כן מיוצאים מוצרי ביגוד לארצות הברית ולאירופה.
העיר מוכרת כעיר הבירה התעשייתית של נפאל.
בירינג (בנורווגית: Bjering) הם 6 כלי רכב פתוחים שבנה Hans C.
Bjering מנהל חברת Bjering Slaamaskiner, אשר יוצרו ביו השנים 1917–1925 בנורווגיה.
4 יחידות עם מנוע שהורכב במרכז הרכב.
2 יחידות עם מנוע אחורי.
רוחבו הקטן של הרכב הפך את הדגם למסוגל לנסוע במסלול הצר שהותיר על ידי מחרשת השלג בכבישי נורווגיה במהלך החורף.
ב-2 דגמים שנבנו בשנת 1925 מושב הנהג היה אחורי, גוף הרכב נבנה מאלומיניום .
בירינג נולד ב-1871. היה מהנדס.
בשנת 1914 בירינג הפך למנהל בחברת Jøssingfjord, לאחר זכה בניהול תחנת הכוח.
בשנת 1917 הקים את חברת המכוניות Bjering Slaamaskiner.
בירינג היה מעורב בכל שלבי תהליכי התכנון, העיצוב, הייצור וההרכבה של כלי הרכב שבנה.
בית המלאכה של בירינג מוקם בעיר יוביק במחוז אופלנד.
נפת ביריוליובו המזרחית היא נפה במחוז הדרומי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
על שטחה של נפת ביריוליובו המזרחית, ישנם כמה אובייקטים של שמורה ומוזיאון צאריצינו, כמו:
מזרקת האור הדינאמית הגדולה ביותר במוסקבה בליווי מוזיקלי ממוקמת על בריכה בתוך אי בצורת פרסה.
קוטר המזרקה הוא 55 מטר, גובהו של כל 807 זרמים יכול להגיע ל 15 מטר בעוצמה משתנה ומנגינות מסונכרנות, התאורה מתבצעת באמצעות 3312 מנורות תת-מימיות.
קרוב לחצי משטח הנפה תופס פארק ביריוליובסקי ארבורטום.
מזרקת האור הדינאמית הגדולה ביותר במוסקבה
קניון Vegas קשירסקויה שוסה נמצא צמוד לראיון ביריולובו המזרחית
נפת ביריוליובו המערבית היא נפה במחוז הדרומי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
באזור התעשייה של הנפה ישנם מפעלים של ענפי הבנייה והמזון, כולל המפעלים "קרקר", "הרמוניה", מפעל נקניקיות, תחנת כוח תרמית וחום 26.
ישנם 3 קופות חולים (1 לילדים, 2 למבוגרים), 7 בתי ספר תיכוניים, 16 גני ילדים, סניף של בית ספר טכני לייצור מכשירים.
בין מתקני התרבות והספורט ישנן שתי ספריות, משטח קרח מקורה.
תושבי ביריוליובו מגיעים למרכז מוסקבה, לתחנת הרכבת פבילצקאיה, תוך 25 דקות ברכבת חשמלית מדפו דומודדובו.
תחנת כוח תרמית וחום 26 של מוסאנרגו
בירטה וילקה (בדנית: Birthe Wilke; נולדה ב-19 במרץ 1936 בקופנהגן) היא זמרת, שחקנית ומשוררת דנית.
בשנת 1957 השתתפו וילקה והזמר גוסטב וינקלר בקדם הדני לאירוויזיון 1957, "Dansk Melodi Grand Prix".
ב-17 בפברואר 1957 הצמד ניצח בתחרות, ונבחר לייצג את דנמרק בהופעת בכורתה באירוויזיון.
ב-3 במרץ באותה השנה, הצמד הופיע על בימת האירוויזיון עם השיר "Skibet Skal Sejle I Nat".
הצמד הופיע תשיעי בסדר ההופעות, לפני שווייץ ואחרי צרפת.
השניים זכו במקום השלישי עם עשר נקודות.
בשנת 1959 זכתה שוב בקדם הדני לאירוויזיון 1959 ונבחרה לייצג את ארצה בשנית באירוויזיון.
ב-11 במרץ 1959, היא הופיעה על בימת האירוויזיו עם השיר "Uh, jeg ville ønske jeg var dig".
וילקה הופיעה שנייה בסדר ההופעות, לפני איטליה ואחרי צרפת.
בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20 ערכה וילקה סיבוב הופעות בארצות הברית, גרמניה המערבית ופולין.
בשנת 1966 היא פרשה מקריירת המוזיקה שלה.
בירי (בהונגרית: Biri) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית בירי קטנה עם השנים.
יהודים חיו בבירי במאה ה-18 ובמאה ה-19 והחל משנת 1885 היו כפופים לקהילה היהודית בבלקאן.
בשנת 1944 גורשו היהודים ונרצחו בשואת יהודי הונגריה.
ביריאני (בהינדי: बिरयानी; באורדו: بریانی; באנגלית: Biryani) הוא תבשיל אורז הודי שמקורו בקרב המוסלמים במדינות תת-היבשת ההודית.
תבשיל הביריאני המסורתי מורכב מאורז, בשר בקר, ביצים, ירקות ותפוחי אדמה מזנים שונים.
לתבשיל גרסאות שונות, שעשויות להכיל עוף, כבש, דג, שרימפס וגרסה צמחונית.
הביריאני הופיע לראשונה במרכזים המוסלמיים של דלהי במטבח המוגלאי והעוודהי ובדרום הודו מאזור מהיידראבאד וטמיל נאדו.
על פי ההיסטוריונית ליזי קולינגהאם (Lizzie Collingham), הביריאני התפתח במטבחים של האימפריה המוגולית, בין השנים 1526–1857 ונחשב לגרסה הודית של פילאף.
פירוש המילה ביריאני בפרסית הוא אורז מבושל או מטוגן ונגזר מצמד המילים בירינג' (برنج) שפירושה אורז ובריאן (بریان) שפירושה מבושל או מטוגן.
לביריאני גרסאות שונות ומלבד הגרסה הרגילה קיימות גם גרסאות על בסיס גהי, צמחוניות ועל בסיס בשר כבש או דגים.
אמבור ביריאני (Ambur Biryani) - גרסה הנפוצה באזור טמיל נאדו ונעשית באמצעות אורז סמבה או בסמטי.
ביריאני בקר (Beef Biryani) - גרסה הנפוצה באזור היידראבאד ומכילה קוביות בשר של תאו או פרה.
נאוואיאטי ביריאני (Navayathi Biryani) - גרסה המכילה בשר שבושל עם מסאלה, בצל, צ'ילי ירוק ועלי קארי.
בוהרי ביריאני (Bohri Biryani) - גרסה הנפוצה באזור קראצ'י ומכילה עגבניות.
צ'טינאד ביריאני (Chettinad Biryani) - גרסה הנפוצה באזור טמיל נאדו, עשויה מאורז סמבה, רוטב בשר חריף, בצל מטוגן, קארי וגהי.
דג קי ביריאני (Degh Ki Biryani) - גרסה הנפוצה באזור פרבהאני, המוגשת בדרך כלל בחתונות ומכילה קוביות קטנות של בשר בקר או כבש עם זנגביל, שום, צ'ילי אדום, כמון, גראם מסאלה ובצל מטוגן.
דלהי ביריאני (Delhi Biryani) - גרסה זו פיתחה טעם מקומי ייחודי כאשר המלכים המוגולים העבירו את בירתם הפוליטית לעיר דלהי בצפון הודו, עד שנות ה-50, רוב האנשים בישלו ביריאני בביתם ולכן קיימות גרסאות וטעמים שונים.
דאקאיה ביריאני (Dhakaiya Biryani) - הגרסה הנפוצה באזור העיר דאקה בבנגלדש ומבוססת על בשר עזים מתובל מאוד, שמן חרדל, שום, בצל, פלפל שחור, קינמון, הל, שמנת, צימוקים וגבינה מגורדת.
דינדול ביריאני (Dindigul Biryani) - גרסה הנפוצה באזור טמיל נאדו ומכילה קמח, ומיץ לימון.
היידראבאד ביריאני (Hyderabadi Biryani) - גרסה הנפוצה באזור היידראבאד ועשויה מאורז בסמטי, בשר עזים או עוף המבושל באופן ארוך ואיטי.
ממוני ביריאני (Memoni Biryani) - גרסה הנפוצה באזור גוג'וראט-סינג ופקיסטן ועשויה מכבש, בצל ותפוחי אדמה.
קליאני ביריאני (Kalyani Biryani) - גרסה המכילה הרבה מאוד שום, זנגביל, כורכום, צ'ילי אדום, אבקת כוסברה, בצל ועגבניות.
קולקטה ביריאני (Kolkata Biryani) - גרסה הנפוצה בעיר קולקטה ומבוססת על תפוחי אדמה ובשר.
סרילנקן בריאני (Sri Lankan Biryani) - גרסה הנפוצה בסרי לנקה ונחשבת לחריפה ביותר מכל הסוגים ומכילה מלפפון חמוץ, קארי, קשיו ונענע.
טלאסרי ביריאני (Thalassery Biryani) - גרסה הנפוצה באזור קרלה ומכילה עוף ותבלינים רבים, מבוססת על אורז חימה, גהי, צימוקים, אגוזי קשיו, זרעי שומר, עגבנייה, כמון, זנגביל, שום, בצל שאלוט, ציפורן וקינמון.
בירם פאיה הוא כדורסלן סנגלי המשחק בעמדת הסנטר בליידה מהליגה הספרדית השנייה בכדורסל.
פאיה נולד בדקר, בירת סנגל, אך בצעירותו עבר לספרד וגדל במחלקות הנוער של אוניקאחה מאלגה וגראן קנריה.
לקראת עונת 2018/19 הושאל לקבוצת הבוגרים של אובילה מהליגה הספרדית השלישית, ובעונה הבאה הושאל לגיפוסקואה באסקט מהליגה הספרדית השנייה בכדורסל ועלה עימה לליגת ה-ACB, הליגה הראשונה במבנה ליגות הכדורסל בספרד.
באוגוסט 2020 חתם בבאסקט ז'ירונה, גם היא מהליגה הספרדית השנייה.
בקיץ 2021, לאחר שלא נבחר בדראפט 2021 ב-NBA, הצטרף לסגל סן אנטוניו ספרס לליגת הקיץ של ה-NBA, ובשלושה משחקים העמיד ממוצעים של 2.7 נקודות בכ-7 דקות למשחק.
בעונת 2021/22 שיחק בסיגל פרישטינה הקוסוברית.
באוגוסט 2022 חתם לשלוש עונות בבני הרצליה.
בפברואר 2023 הושאל לליידה מהליגה הספרדית השנייה.
בירנדרנגר (בנפאלית: वीरेन्द्रनगर) היא בירת פרובינציית קרנאלי במערב נפאל והעיר הגדולה בה.
העיר משמשת גם כבירת מחוז סורקהט בדרום-מערב הפרובינציה.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2021 אוכלוסיית העיר מונה 153,863 תושבים.
זוהי אחת הערים הצומחות ביותר בנפאל כאשר והגירה מסיבית מכפרים סביבה הובילה לגידול של 720% באוכלוסייה בין 1982 ל-2015. בירנדרנגר מהווה נקודת מפגש של שני כבישים מהירים לאומיים, ו.
העיר היא מרכז סחר אזורי במרכז מערב נפאל.
בירזבי ודומוסטי היה עיתון פוליטי, כלכלי וספרותי שראה אור בסנקט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית בשנים 1861–1879. לאחר סגירתו פעל בסנקט פטרבורג עיתון נוסף באותו שם, עד שנת 1917.
העיתון נוסד בידי איש העסקים והעיתונאי קונסטנטין טרובניקוב .
ב-1862 הפך העיתון לפרסום הרשמי של מחלקת גביית המיסים של ממשלת האיפריה הרוסית הקיסרית.
בשנת 1864 הפך העיתון ליומון שראה אור שש פעמים בשבוע ונוספו לו מוספים ספרותיים ומדעיים.
מערכת העיתון שכנה בבית סטונייבה בשדרת קונוגוורדייסקי שבנפת האדמירליות בעיר.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 השתלט על העיתון איש העסקים וסילי פולטיקה .
תחת הכוונתו של פולטיקה התחדד הקו האופוזיציוני-שמאלי של העיתון.
קו זה הביא בתחילה לאזהרות ולבסוף לשינוי שם העיתון ולסגירתו הסופית בשנת 1880.
מיד באותה שנה, נוסד בסנקט פטרבורג עיתון חדש באותו שם, עיתון זה מכונה לעיתים בתור המהדורה השנייה או הסדרה השנייה של ה'בירזבי ודומוסטי'.
גרסה מאוחרת זו התפתחה באיטיות והפכה ליומון בשנת 1885, קו המערכת החדשה היה מרכזי יותר והעיתון שרד עד 1917, אז נסגר בידי השלטונות הבולשביקיים של העיר בהאשמה השגורה כי עסק ב"תעמולה אנטי סובייטית".
בירנברוט הוא מאפה מסורתי שמקורו בשווייץ במילוי אגסים מיובשים.
המאפים נפוצים ברחבי שווייץ והווריאציות הפופולריות כוללות את "בינדנר בירנברוט" (Bündener Birnbrot) מקנטון גראובינדן, "גלארנר בירנברוט" (Glarner Birnbrot) מקנטון גלרוס, "טוגנבורגר בירנברוט" (Toggenburger Birnbrot) מטוגנבורג ו"לוצרנר בירנווגן" (Luzerne Birnweggen) מלוצרן.
מלבד אגסים מיובשים מכיל המילוי גם צימוקים, אגוזי מלך ופירות יבשים אחרים כמו תפוחים או תאנים.
המילוי מתובל בנוסף בפירות מסוכרים, כוסברה, קינמון, כוכב אניס, אניס, ציפורן וסוג כלשהו של אלכוהול.
ההבדל בין בירנברוט לבין בירנווגן טמון בדרך ההכנה והשכיחות הגאוגרפית: מכינים את הבירנברוט על ידי ערבוב המילוי עם בצק ומקיפים את המילוי שהוכן כך במעטפת של בצק שמרים ואילו בירנווגן מכינים על ידי פיזור המילוי על יריעת בצק שמרים ורידודו כמו רולדה.
בירנווגן פופולרי במרכז שווייץ וניתן למצוא את הבירנברוט במזרח שווייץ קרוב ליד הרי האלפים.
הווריאציות של טוגנבורג וגלרוס הן שמבשלים וצורבים מעט את האגסים לפני ערבובם עם שאר המרכיבים.
בגראובינדן האגסים מושרים בברנדי אגסים או מי ורדים המעניקים טעם אגסים מובחן יותר.
במקור המאכל היה וריאציה של לחם לאיכרים שהאריכה והגדילה את שמירת החיטה היקרה עם פירות יבשים.
בגראובינדן, ניתן למצוא וריאציות מקומיות הכוללות כמות גדולה יותר של בצק לחם ואינן עטופות בבצק שמרים.
כיום זהו מאפה פופולרי בסביבות חג המולד וערב השנה החדשה ויש כמה מנהגים סביבו.
לדוגמה, באנגדין בנות נותנות לחברת הכיתה האהובה עליהן בירנברוט ב-26 בדצמבר ובתמורה מוזמנות לטיול במזחלת.
הוא זמין לאורך כל השנה בשווייץ דוברת הגרמנית ומוגש עם חמאה וגבינה מלאת טעם ביחד עם שתיית תה או כמאכל פיקניק למטיילים או לגולשי סקי.
בירקירקארה (במלטית: Birkirkara) היא העיר הגדולה ביותר במלטה מבחינת מספר תושביה, ובשנת 2014 התגוררו בה 22,247 נפש.
היא שוכנת בעמק קטן במרכזו של האי מלטה.
בסמוך לעיר התגלו מספר שרידים פרהיסטוריים, בהם חריצים במסלע המובילים לראש גבעה, והמיוחסים, לעיתים, לגלגליהן של מרכבות או למזחלות להובלת מטען; לדוגמה מיסרח אר איל-קביר.
מספר קברים בעיר מיוחסים לפיניקים, ובשעת גילויים נמצאו בחלק מהם כלי חרס, כמו צלחות, כדים ומנורות.
הרומאים אשר כבשו את מלטה במלחמה הפונית השנייה הותירו בשטחה של העיר באר מים וקבר בודד.
העיר עצמה נזכרה לראשונה במסמך כנסייתי משנת 1436 שציין כי שמשה כרובע כנסייתי זמן מה לפני שנת 1402, וכי בעת כתיבת המסמך, הייתה אחד היישובים הגדולים באיים, ובה כ-500 תושבים.
עיקר עיסוקם של תושבי העיר היה בחקלאות, אך ייתכן שעסקו גם בטווית כותנה ובייצור כלי חרס וסלים.
סמוך לאמצע המאה ה-16 מנתה אוכלוסיית העיר כ-4,000 איש, אך היא חרבה בהתקפה עות'מאנית ב-1551. בעת המצור הגדול על מלטה ב-1565 מצאו תושבי העיר מקלט במבצר סנט אלמו (כיום בבירה ולטה) ובמבצר סנט אנג'לו שבבירגו והשתתפו בהגנתם.
החל בסוף המאה ה-16 החלו שטחה של העיר ואוכלוסייתה להצטמצם וכפרים שהשתייכו לה הפכו לרבעים עצמאיים.
תהליך זה הואץ במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20, עת נותקו מבירקירקארה שישה כפרים שהפכו לערים עצמאיות חדשות, וכפר נוסף שצורף לעיר אחרת.
בתחילת המאה ה-17 הוקמה במלטה אמת מים אשר הובילה מים מדרום-מערבו של האי עד לבירה ולטה, וזו חצתה גם את בירקירקארה.
עוד הוקמה בעיר אותה עת כנסיית רובע שהוקדשה לחג עליית מרים, אך היא הוחלפה בבזיליקת הלנה הקדושה המוקדשת להלנה הקדושה, ואשר בנייתה החלה ב-1727.
מסילת הרכבת היחידה במלטה, אשר נסללה על ידי הבריטים ב-1883 ופעלה עד 1931, חצתה את העיר, ותחנת רכבת פעלה בה.
מבנה תחנת הרכבת שוחזר בשנת 1970 והוא משמש כיום כגן ציבורי ובו ניצב אחד הקרונות המקוריים של הרכבת הישנה.
בתחילת המאה ה-20 מנתה אוכלוסיית העיר כ-8,000 תושבים, והיא הלכה ואיבדה את אופייה הכפרי, תוך שהיא הופכת לרובע מגורים.
באותה עת התגוררו בעיר כ-40,000 איש.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוקמו בעיר ובקרבתה שני אזורי תעשייה.
בזיליקת הלנה הקדושה - הקדושה המגנה של בירקירקארה היא הלנה הקדושה וכנסיית העיר המרכזית בה, שלה מעמד של בזיליקה, קרויה על שמה.
בנייתה החלה בשנת 1727 בסגנון הבארוק.
ביום חגה של הקדושה החל ביום ראשון, ה-18 באוגוסט, או ביום ראשון שלאחריו אם הוא חל ביום אחר, נחגג בפסטה כמקובל במלטה.
סיסמתה של העיר "In hoc signo vinces" (בלטינית "בסימן זה תנצח") נשמעה לפי המסורת באוזניו של הקיסר קונסטנטינוס, ערב הקרב על הגשר המילוויאני נגד מקסנטיוס, שהתרחש ב-28 באוקטובר 312. קונסטנטינוס הוא בנה של הלנה הקדושה.
לצידה של הבזיליקה משמשת גם כנסיית יוסף הקדוש הפועל ככנסיית רובע.
בנייתה החלה ב-1965 ונמשכה שנתיים, וב-1973 זכתה למעמד של כנסיית רובע.
כנסיית הרובע הישנה שהוקדשה לחג עליית מרים מוכרת כיום בכינוי "הכנסייה הישנה" (Il-Knisja l-Qadima).
היא נבנתה החל בשנת 1617 בסגנון הרנסאנס ובנייתה נשלמה רק ב-1716. לפי סברה מקומית היא הוזנחה במתכוון, על מנת להצדיק את הקמתה של כנסיית רובע חדשה, אך נראה שסברה זו אינה נכונה, ומצבה של הכנסייה התדרדר רק לאחר השלמתה של הכנסייה החדשה.
הכנסייה נזנחה, כל שניתן היה לעשות בו שימוש, נלקח ממנה והועבר לכנסייה החדשה, וכיפתה התמוטטה בשנת 1865 בעקבות רעידת אדמה.
באמצע המאה ה-20 היא שופצה ונפתחה מחדש ב-1972. ב-2005 הוענק לה מעמד של כנסיית רובע שלישית בעיר.
בירת קיץ היא עיר המשמשת כבירה אדמיניסטרטיבית, במהלך תקופות קיץ חמות וממושכות במיוחד.
בעבר היו בירות קיץ נפוצות במדינות בהן המערכת הפוליטית הייתה כזו שהמעמד השליט נהג לנפוש בקיץ בערים בעלות אקלים נוח יותר.
בירות קיץ אינן נפוצות כיום כפי שהיו בעבר, בגלל "השטחת" הפירמידה הפוליטית והנגישות שלה לאנשים שאינם בהכרח בני המעמד הגבוה ובגלל כניסתם לשימוש המוני של מזגנים.
בהודו נהגה הממשלה לעבור מניו דלהי (216 מטר מעל לפני הים) לשימלה (2,130 מטר מעל לפני הים) למשך הקיץ.
נוהג זה הופסק בשל הקושי להעביר את כל הפקידות הנלווית לעיר, כמו גם התפיסה הציבורית השלילית של מעבר זה של הפוליטיקאים ועובדי המדינה.
בספרד נהגה הממשלה לעבור בקיץ ממדריד לסן סבסטיאן, שנמצאת בחלק הצפוני, הקריר יותר, של המדינה, בקרבת הגבול הצרפתי.
בירת התרבות של אירופה היא עיר אותה בוחר האיחוד האירופי לתקופת זמן של שנה, ובה ניתנת לה הזדמנות להציג את חיי התרבות וההתפתחות התרבותית בה.
מספר ערים אירופיות שנבחרו כ"בירות התרבות האירופית" ניצלו שנה זו כדי לשנות לחלוטין את בסיסן התרבותי ואת הדרך בה רואה אותן העולם.
במטרה לקרב את אזרחי האיחוד האירופי אחד לשני, אישרה מועצת אירופה את פרויקט "בירת התרבות של אירופה" ב-13 ביוני 1985 על פי הצעה של שרת התרבות היווניה מלינה מרקורי.
בירות התרבות האירופיות נבחרו על ידי הממשלות עד 2004; חברות האיחוד בחרו את הערים המועמדות לאירוח האירוע והנציבות האירופית מסבסדת את האירוע בכל שנה.
נכון ל-2005, מוסדות האיחוד האירופי לוקחים חלק בתהליך בחירות הערים המארחות.
ב-1990, שרי התרבות באירופה הכריזו "חודש התרבות האירופית".
אירוע זה דומה מהותו ל"בירת התרבות" אך נמשך לפרק זמן קצר יותר ומיועד בעיקר לארצות מרכז אירופה ומזרח אירופה.
הנציבות מעניקה סיבסוד גם לחודש התרבות האירופית.
כבר ב-1991, מארגני עיר התרבות בערים שונות יצרו את רשת בירות התרבות האירופיות (ECCM) שאפשרה החלפת והפצת מידע, גם למארגני אירועים עתידיים.
ב-1994 פרסמה הרשת מחקר על השפעת בירת התרבות של אירופה מאז תחילתה.
הארגון הוא ארגון ללא מטרות רווח שבסיסו בלוקסמבורג ועובד צמוד למוסדות האירופים.
מ-2006 הוא יציג בכל בירת תרבות נוכחית ובבירות תרבות קודמות תערוכה שנקראת "מסע אל העולם: בירות תרבות".
התערוכה הוצגה לראשונה בפטרס, יוון ב-27 במרץ 2006.
ב-1999 שונה שם הפרויקט מ"עיר התרבות האירופית" לשם הנוכחי, "בירת התרבות של אירופה".
העיר קורק שבאירלנד הייתה הראשונה לשאת את התואר החדש.
החלטת הפרלמנט האירופי והמועצה מה-25 במאי 1999 משלבת את האירוע במסגרות קהילתיות ומציגה תהליך חדש לבחירת הבירות בשנים 2005–2019. התהליך שונה כדי למנוע תחרות פראית לזכייה במעמד; לכל חברה באיחוד האירופי תינתן ההזדמנות לארח את האירוע בתורה.
החל מ-2005 שתי ערים יחלקו את הסטטוס כל שנה.
ב-2004, ביקשה הנציבות האירופית מרוברט פאלמר להעריך את תוכנית בירות התרבות בשנים 1994–2004 לאחר שנעשתה הערכה של השנים 1985–1993. המחקר האחרון מעלה פרספקטיבות של תרבות, כלכלה, תיירות וחברה של פרויקט בירות התרבות.
הוא כולל שני חלקים: בראשון סיכום הממצאים, ניתוחם ומסקנות מהם, ובשני מחקר על כל אירוע בצורה אינדיבידואלית.
שני החלקים ניתנים להורדה בחינם.
על פי ממצאיו של פאלמר, הוועדה האירופית המליצה על שינויים בתהליך הבחירה והפיקוח על בירות התרבות של אירופה עם דגש על חלקה בתרבות האירופית של העיר.
רק ערים בתחומי האיחוד האירופי יכולות להיבחר כבירת תרבות של האיחוד.
למרות זאת, מועצת האיחוד האירופי יכולה לבחור עיר מחוץ לאיחוד האירופי בשנה מסוימת, אם מועמדות העיר עוברת פה אחד במועצה.
כך נבחרו למשל הערים רייקיאוויק וברגן, שאינן באיחוד.
2000: רייקיאוויק (איסלנד), ברגן (נורווגיה), הלסינקי (פינלנד), בריסל (בלגיה), פראג (צ'כיה), קרקוב (פולין), סנטיאגו דה קומפוסטלה (גליסיה, ספרד), אביניון (צרפת), בולוניה (איטליה)
2001: רוטרדם (הולנד), פורטו (פורטוגל)
2007: לוקסמבורג (לוקסמבורג), סיביו (רומניה)
2008: ליברפול (הממלכה המאוחדת), סטוונגר (נורווגיה)
2010: אסן (גרמניה), פץ' (הונגריה), איסטנבול (טורקיה)
2011: טורקו (פינלנד), טאלין (אסטוניה), סרייבו (בוסניה והרצגובינה)
2012: גימארייש (פורטוגל), מריבור (סלובניה)
2013: מרסיי (צרפת), קושיצה (סלובקיה)
2016: סן סבסטיאן (ספרד), ורוצלב (פולין)
2017: אורהוס (דנמרק), פאפוס (קפריסין)
2018: לייוורדן (הולנד), ולטה (מלטה)
2019: מטרה (איטליה), פלובדיב (בולגריה)
2022: קובנה (ליטא), נובי סאד, אש-סיר-אלזט (לוקסמבורג)
2023: אלפסינה (יוון), וספרם (הונגריה), טימישוארה (רומניה)
2024: טרטו (אסטוניה), באד אישל (אוסטריה), בודו (נורווגיה)
2025: נובה גוריצה (סלובניה), גוריציה (איטליה), קמניץ (גרמניה)
2026: טרנצ'ין (סלובקיה), אואולו (פינלנד)
2027: לייפאיה (לטביה), אבורה (פורטוגל)
קבוצת בירקירקארה היא קבוצת כדורגל המשחקת בפרמייר-ליג המלטזי והיא ממוקמת בשכונה בעיר בירקירקארה, העיר הגדולה במלטה.
הקבוצה מכונה "פסים" בשל סמלה המפוספס.
הקבוצה הוקמה בשנת 1950 מאיחוד שתי קבוצות שהיו קיימות בעיר בירקירקארה: "בירקירקארה יונייטד" ו"בירקירקארה סלטיק".
היריבות המרכזיות של הקבוצה היו ונשארו גם כיום ולטה ופאולה היברניאנס וקבוצות אלה נאבקו בה לא פעם במאבקי הצמרת, לעיתים עד המשחקים האחרונים ממש לקביעת אלופת מלטה.
לאחר מאבקים קשים עד תום העונה בעונות 1997/98 ו-1998/99, בהן הקבוצה נלחמה עד תום העונה אך הפסידה במשחקים האחרונים של העונה, בעונת 2000 הקבוצה זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות המלטזית ושחזרה הישג זה גם בעונת 2006 כאשר היא זוכה באליפות השנייה בתולדות המועדון.
הקבוצה הופיעה לראשונה בתולדותיה באירופה, בעונת 1997/98, אז הופיעה בגביע אופ"א והפסידה בסיבוב המוקדם הראשון לקבוצת ספרטק טרנבה מסלובקיה.
הקבוצה חזרה לגביע אופ"א גם בעונה לאחר מכן, אז הפסידה בסיבוב המוקדם לקבוצת שחטאר דונצק האוקראינית.
גם בעונת 1999/00 הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א, אז הפסידה גם הפעם, הפעם לקבוצת לינגבי בולדקלאב הדנית.
בעונת 2000/01 הקבוצה שיחקה לראשונה בתולדותיה בליגת האלופות, אז הפסידה בסיבוב המוקדם הראשון לקבוצת קיי.
בעונת 2001/02 הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז עברה לראשונה בתולדותיה שלב במפעל אירופי כלשהו כאשר גברה בעזרת הפרש שערי חוץ על קבוצת לוקומוטיב טביליסי הגאורגית בסיבוב המוקדם והעפילה לסיבוב הראשון, אז הפסידה לקבוצה הרוסית דינמו מוסקבה.
גם בעונה לאחר מכן הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז הפסידה בסיבוב המוקדם לקבוצה האוקראינית מטאלורג זאפוריז'יה.
בעונה לאחר מכן, עונת 2003/04 הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז הפסידה לקבוצה ההונגרית פרנצווארוש.
בעונת 2004/05 הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז הפסידה בסיבוב המוקדם לקבוצת פרטיזן טיראנה מאלבניה.
גם בעונה לאחר מכן הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א, אז הפסידה בסיבוב המוקדם לקבוצת אפואל ניקוסיה הקפריסאית.
בעונת 2006/07 הקבוצה חזרה למוקדמות ליגת האלופות, אז הפסידה בסיבוב המוקדם הראשון לקבוצת B36 טורסהאבן מאיי פארו.
בעונת הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א, בסיבוב הראשון הקבוצה הפסידה לקבוצת היידוק ספליט מקרואטיה והודחה מהטורניר.
בירת התרבות הערבית היא יוזמה של ארגון אונסק"ו במסגרת תוכנית הבירות התרבותיות, שמטרתה לקדם את התרבות הערבית ולקדם שיתוף פעולה במדינות ערב.
היוזמה החלה בשנת 1996, ובמסגרתה נבחרת מדי שנה עיר ערבית המשמשת כמוקד לפעילות תרבותית.
1998 - שארג'ה, איחוד האמירויות הערביות
2020 - בית לחם, הרשות הפלסטינית
2024 - אבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות
2025 - רמאללה, הרשות הפלסטינית
בירקבק, אוניברסיטת לונדון , הקרויה לעיתים בשמה הקודם (שהוא עדיין שמה הרשמי) קולג' בירקבק או בקיצור BBK, היא אוניברסיטת מחקר ציבורית ואוניברסיטה קולגיאלית (מכללה, במשמעות הבריטית של המונח) החברה באוניברסיטת לונדון.
הלימודים לקראת תואר ראשון מיועדים למועסקים הרוצים ללמוד לתואר בשעות הערב (השכלה למבוגרים).
ברמה שלאחר התואר הראשון, מציעה המכללה תוכניות לימודים רבות לתואר שני שניתן לבצע אותן בלימודים מלאים או חלקיים, אף על פי שכמעט כל הלימודים מתנהלים בערב.
המכללה גם מקבלת סטודנטים ללימודי תואר שלישי גם כאן הלימודים יכולים להיות מלאים או חלקיים.
לחברי סגל ההוראה יש מוניטין במחקר בתחומים מגוונים.
המכללה מציעה גם מגוון קורסים בלימודי המשך המובילים לקבלת תעודות כדוגמת CertHE (אישור על השלמת חובות לימודים בשנה הראשונה לתואר ראשון), DipHE (אישור על השלמת חובות לימודים בשנתיים הראשונות לתואר ראשון) ולימודי תעודה כמו גם קורסים קצרים אחרים.
בירקבק, אוניברסיטת לונדון חברה במספר ארגונים: באיגוד של אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי (ACU), באיגוד האוניברסיטאות האירופאיות (EUA), באוניברסיטאות הממלכה המאוחדת (UUK) ובאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
המכללה מפוזרת במספר מבנים במרכז לונדון כאשר הבניין הראשי, שהיה ידוע בשם "המכון המדעי והספרותי על שם בירקבק", שוכן בין רחוב מאלֶט (Malet) וכיכר וובורן (Woburn Square) בבלומסברי, ובניינים נוספים שוכנים ברחובות הסמוכים.
בית הספר להיסטוריה של אמנות, קולנוע ואמצעי תקשורת חזותיים שוכן במעונה לשעבר של וירג'יניה וולף בכיכר גורדון (Gordon Square) שבבלומסברי.
המכללה מעבירה הרצאות גם במקומות רבים אחרים בלונדון.
הסיבה לכך היא השילוב בין האסטרטגיה של בירקבק להרחבת השתתפות בלימודים של אנשים הסובלים מלקות כלשהי או קבוצות של מיעוטים על מנת לאפשר הקניית השכלה גבוהה לקבוצות אלו, יחד עם העובדה שכמעט כל ההרצאות מועברות באותן שעות, ולכן יש תחרות על הכמות המוגבלת של חדרי ההרצאות.
בשנת 2006 הודיעה המכללה על התרחבות למזרח לונדון יחד עם האוניברסיטה של מזרח לונדון.
בתחילה יעשה שימוש במבנים שכורים כמו גם, שימוש במבנים בקמפוס סטרטפורד (Stratford) של אוניברסיטת מזרח לונדון, אבל הכוונה היא לבנות קמפוס ייעודי בשכונת סטרטפורד שברובע ניוהאם.
פרויקט זה מכונה "בירקבק סטרטפורד".
ב-1823 יסד ג'ורג' בירקבק (George Birkbeck; 1841-1776), פילנתרופ קוויקר בריטי שהיה בין הראשונים ליזום השכלה למבוגרים, את "מכון המכונאים של לונדון" במפגש בפונדק "הכתר והעוגן" (Crown and Anchor Tavern) בסטרנד של לונדון.
במפגש נכחו יותר מאלפיים איש.
עם זאת, הרעיון לא התקבל בהתלהבות בכל מקום והיו שהאשימו את בירקבק כי הוא "מפזר את זרעי הרוע".
שנתיים אחר כך נדד המכון לבנייני סאותהמפטון (Southampton Buildings) שברחוב צ'נסרי ליין (Chancery Lane).
ב-1830 החלו לקבל נשים ללימודים במוסד.
ב-1858 נעשו שינויים מבניים באוניברסיטת לונדון שאפשרו לגשת ישירות למבחנים לקבלת התואר.
המכון הפך למקום העיקרי שבו ניתן היה לקבל השכלה אוניברסיטאית מבלי להיות סטודנט במשרה מלאה.
המכון שינה את שמו ל"המכון המדעי והספרותי על שם בירקבק" ב-1866, וב-1885 הוא עבר לבניין ברימס (Breams Building) ברחוב פטר (Fetter Lane), שם עתיד היה להישאר במשך 75 השנים הבאות.
התפתחויות נוספות חלו בתחילת המאה ה-20. ב-1904 נוסד "איגוד הסטודנטים של בירקבק", וב-1907 שונה שם המוסד פעם נוספת ל"קולג' בירקבק" (Birkbeck College).
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה בירקבק המכללה היחידה של אוניברסיטת לונדון במרכז לונדון שלא העתיקה את משכנה מחוץ לבירה.
ב-1941, בתקופת הבליץ, פגעה פצצה ישירות בספרייה, אבל הלימודים נמשכו.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 צוות של קת'לין בות' ובלעה בנה בקולג' מספר מחשבים, שהיו בין הראשונים בבריטניה.
ב-1952 עקרה המכללה למשכנה הנוכחי ברחוב מאלֶט.
ב-1988 השתלבה המחלקה ללימודי חוץ של אוניברסיטת לונדון בבירקבק.
בשנת 2002 הושמטה המילה קולג' משם המכללה והיא קרויה רק "בירקבק, אוניברסיטת לונדון".
עם זאת, נעשה עדיין שימוש בעל פה במונח "קולג' בירקבק" לעיתים קרובות והוא עדיין קיים על חזית הבניין הראשי.
שנה אחר כך נפתח בניין ברחוב מאלט לאחר שעבר שיפוץ נרחב.
כאמור, ב-2006 קיבלה בירקבק מענק של 5 מיליון ליש"ט מהמועצה למימון השכלה גבוהה באנגליה (Higher Education Funding Council for England) על מנת לפתוח יחד עם אוניברסיטת מזרח לונדון קמפוס נוסף במזרח לונדון שייקרא "בירקבק סטרטפורד".
בשנת 2009 קיבלה המכללה מענק של 1.5 מיליון ליש"ט מקרן פירס (Pears Foundation) על מנת להקים את מכון פירס לחקר האנטישמיות (Pears Institute for the Study of Antisemitism).
המוסד הראשון באנגליה לנושא זה והשני באירופה.
המכון יוקם במסגרת בית הספר למדעי החברה, ההיסטוריה והפילוסופיה.
באותה מסגרת תועתק ספריית ויינר (Wiener Library), המוסד הראשון בעולם לחקר השואה, לבניין המכללה שבו יוקם המכון לחקר האנטישמיות בכיכר ראסל.
בית הספר הנוכחי ללימודי המשך, המתמחה בלימודי חוץ, לא היה חלק אינטגרלי מבירקבק עד 1988 ויש לו היסטוריה נפרדת.
ב-1876 נוסדה החברה הלונדונית להרחבת החינוך האוניברסיטאי (London Society for the Extension of University Education), כשמטרתה לעודד אנשים עובדים לרכוש השכלה גבוהה.
ב-1903 היא הפכה למחלקה ללימודי חוץ של אוניברסיטת לונדון ושולבה בבירקבק ב-1988, כשבתחילה היא נקראה "המרכז ללימודי חוץ".
אחר שונה שם המרכז ל"פקולטה ללימודי המשך", וב-2007 שונה שם המוסד שוב ל"הפקולטה ללימודים במשך כל החיים" (Faculty of LifeLong Learning).
מאוגוסט 2009 מחולקים תחומי הלימודים במכללה בין חמישה בתי-ספר הכוללים 19 מחלקות אקדמאיות.
לימודי אמריקה הלטינית וחצי האי האיברי.
בית הספר לעסקים, כלכלה ואינפורמטיקה
מדעי כדור הארץ וכוכבי הלכת
בית הספר למדעי החברה, היסטוריה ופילוסופיה
במקביל ללימודים שהם עיקר הפעילות במוסד וסיבת קיומו, נערכים במכללה מחקרים במגוון נושאים.
למחקר המדעי בבירקבק יש מסורת מפוארת.
בין החוקרים הידועים שפעלו במכללה היו:
ג'ון דזמונד ברנל – קריסטלוגרף שעבר למכללה ממעבדת קוונדיש ב-1937 והקים את המחלקה לקריסטלוגרפיה, אותה ניהל עד פרישתו לגמלאות, ששימשה חממה לכמה מטובי הקריסטלוגרפים בבריטניה.
רוזלינד פרנקלין – קריסטלוגרפית שהתפרסמה לאחר מותה כמי שתרמה משמעותית לגילוי המבנה המרחבי של ה-DNA.
הצטרפה למכללה ב-1953 ועסקה בפענוח מבנה וירוס מוזאיקת הטבק, ואחר כך מבנה הנגיף של מחלת שיתוק ילדים.
רוזלינד פרנקלין נפטרה ב-1958, בגיל 37, מסרטן השחלות כשהיא עוסקת עד מותה במחקר במכללה.
אהרון קלוג - קריסטלוגרף שעבד עם פרנקלין על פענוח מבנה וירוס מוזאיקת הטבק ונגיף מחלת שיתוק ילדים..
קלוג המשיך לעסוק במחקר בקולג' בירקבק עד 1962, כאשר קיבל הצעה לעבור למעבדת המחקר החדשה לביולוגיה מולקולרית שנפתחה בקיימברידג'.
בהמשך דרכו המדעית זכה ב-1982 בפרס נובל לכימיה ושימש כנשיא החברה המלכותית.
אנדרו דונלנד בות' (Andrew Donald Booth) – מהנדס חשמל ופיזיקאי שפעל במחלקה לקריסטלוגרפיה של ברנל ועזר לפתח את התחום החדש של המחשב, שברנל זיהה כאחד התחומים שיעזרו למחקר החלבונים.
בעזרתו של ברנל, שדאג גם לתמיכה כספית, היה בות' לאדם הראשון שפיתח תוף מגנטי, אחד מאמצעי האחסון שקדמו להמצאת הדיסק הקשיח.
כמו כן הוא בנה את המחשב השלישי שנבנה בבריטניה ואחר כך הקים את המחלקה למדעי המחשב במכללה.
דרק הארולד ריצ'רד ברטון – כימאי שלימד וחקר במכללה בתחילת שנות ה-50. ברטון זכה בפרס נובל לכימיה ב-1969.
דייוויד בוהם – פיזיקאי יהודי-אמריקאי, שתרם רבות לתחומים שונים בפיזיקה תאורטית, פילוסופיה, נוירופסיכולוגיה ופילוסופיה.
בוהם, שלימד קודם לכן בטכניון היה פרופסור לפיזיקה תאורטית בבירקבק בין השנים 1961–1987, אם כי את תגליותיו הגדולות, ובהם אפקט אהרונוב-בוהם אותו גילה יחד עם יקיר אהרונוב, הוא גילה קודם לכן.
המכון לביולוגיה מבנית מולקולרית הוא מיזם משותף לבירקבק וליוניברסיטי קולג' לונדון שהוקם ב-2003 והוא מרכז אקדמי מוביל לתרגום רצפים של גנים וקביעת מבנה החלבונים ודרך פעולתם.
המכון כולל את מרכז בלומסברי לביואינפורמטיקה (Bloomsbury Centre for Bioinformatics), אף הוא מיזם משותף לבירקבק ולקולג' אוניברסיטת לונדון המבצע מחקרים בביואינפורמטיקה, גנומיקה, ביולוגיה מערכתית, מחשוב סריגי וכריית מידע.
מחקרים והרצאות נערכים גם בתחומי מדעי הרוח.
ב-2004 נוסד מכון בירקבק למדעי הרוח.
כמנהל הבינלאומי של המכון מונה הפילוסוף הסלובני הידוע והשנוי במחלוקת סלבוי ז'יז'ק.
על פי אתר המכון מטרותיו הן, בין השאר, "לעסוק בנושאים ציבוריים חשובים של זמננו באמצעות סדרה של דיונים פתוחים, הרצאות וכנסים" ול"טפח ולקדם אווירה של מחקר אִינְטֶרְדִּיסְצִיפְּלִינָרִי ושיתוף פעולה בין אקדמאים וחוקרים".
הקמת המכון הייתה שנויה במחלוקת וגרמה למאמר בשבועון האובזרבר שכותרתו "מה עשו אינטלקטואלים אי פעם למען העולם?", שמתח ביקורת על חוסר הרלוונטיות לכאורה והאליטיזם של אינטלקטואלים נודעים בני זמננו.
מוסד נוסף המצוי בהשגחת בירקבק באמצעות מכון בירקבק למדעי הרוח הוא בית הספר הקונסורציום של לונדון (London Consortium).
המוסד הפועל מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 והמציע לימודים לתואר שני ושלישי בלימודים אִינְטֶרְדִּיסְצִיפְּלִינָרִיים של תרבות ומדעי הרוח.
המוסד הוקם בשיתוף פעולה בין בירקבק לגלריית טייט, המכון לאמנות בת זמננו (Institute of Contemporary Arts), אגודת הארכיטקטים ועד 1999 המכון הבריטי לקולנוע.
בשנת 2007 הצטרף לחסות על בית הספר מוזיאון המדע.
כל המוסדות משתתפים במימון ובהדרכה.
בירקבק גם מופיעה בטבלת הדירוג של 500 האוניברסיטאות המובילות בעולם שמפרסמת אוניברסיטת ג'יאו טונג שאנגחאי.
ב-2007 היא הוצבה בתחום שבין 403 ל-510 (אחרי 100 הראשונות מדורגות האוניברסיטאות ביחידות של 100).
טבלת Research Assessment Exercise (RAE - תרגיל בהערכת המחקר) של הגארדיאן משנת 2001 מציבה את בירקבק בעשירייה הראשונה במחקר בנושאים הבאים: אנגלית (ראשונה), היסטוריה (ראשונה), תולדות האמנות (שנייה), פילוסופיה (שישית), שפות איבריות ולטינו אמריקניות (ראשונה), מדעי כדור הארץ (רביעית), משפטים (תשיעית), כלכלה ואקונומטריקה (חמישית) ומדעי המדינה ויחסים בינלאומיים (חמישית).
בית הספר לאנגלית ומדעי החברה דורג במקום החמישי ב-Research Assessment Exercise של 2001, כמו גם בית הספר להיסטוריה, לימודים קלאסיים, שפות ותרבות – והעמיד בכך מחלקות אלו באותה רמה, ובחלק מהמקרים ברמה מעל המוסדות המקבילים בקיימברידג' ובאוקספורד.
מכיוון שבירקבק מציעה בעיקר לימודים במשרה חלקית, בעיקר בערב, הסטודנטים מאוגדים פחות מאשר באוניברסיטאות אחרות.
כך למשל אין בבירקבק מעונות, אם כי סטודנטים בבירקבק יכולים להשתמש בשירותי המעונות הבין-מכללתיים של לונדון.
אגודת הסטודנטים של בירקבק מציעה לסטודנטים מספר חוגי חברים, כמו גם מועדון כדורגל המתחרה בליגה של אוניברסיטת לונדון.
האגודה גם מספקת ייצוג לסטודנטים ונותנת להם תמיכה, מוציאה לאור עיתון, ומנהלת חנות לסטודנטים ופאב.
לסטודנטים של בירקבק יש גישה גם לחוגי החברים והמועדונים של אוניברסיטת לונדון (שהבניין שלה גובל בבניין של בירקבק בבלומסברי).
בהתאמה מחולק גם London Student (סטודנט לונדוני), עיתונה של אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת לונדון, באגודת הסטודנטים של בירקבק.
שמות כתבי העת שיוצאים במסגרת האוניברסיטה קשורים בסמליה ובעברה.
כך למשל שלט האצולה של האוניברסיטה כולל מנורת שמן וינשוף, כשהם מסמלים את המוטו של האוניברסיטה In nocte consilium (לימוד בלילה).
זה המקור לשמו של עיתונה של אגודת הסטודנטים של בירקבק - "מנורת השמן והינשוף" (Lamp and Owl).
באופן דומה, שמה המקורי של המכללה היה "מכון המכונאים של לונדון".
זו הסיבה שהמגזין הספרותי השנתי היוצא לאור אחת לשנה במסגרת תוכנית הכתיבה היוצרת לתואר שני קרוי "סקירה של מכון המכונאים" (The Mechanics' Institute Review).
המכללה שיגרה במהלך השנים צוותים של נציגים להשתתף בחידון הקרוי "אתגר אוניברסיטאי" (University Challenge) ואלו השיגו תוצאות משתנות.
ב-1997 השיג הצוות של בירקבק 40 נקודות בלבד – זו הייתה, באותה נקודת זמן, התוצאה הנמוכה ביותר מאז חידוש החידון.
שנה אחר-כך התהפכו היוצרות ובירקבק הגיעה לגמר והפסידה למודלין קולג' מאוניברסיטת אוקספורד.
ב-2003 הגיעה בירקבק לגמר שוב והפעם ניצחה.
בירת חיטה היא בירה, בדרך כלל מסוג אֵיְיל, אשר מבושלת עם כמות גדולה של חיטה.
ברוב המקרים מדובר בשילוב של לתת חיטה עם לתת שעורה, בשיעור שווה או גבוה יותר של החיטה.
בירת חיטה בושלה כבר לפני אלפי שנים במצרים העתיקה ובבל.
כיום מרכז הייצור של בירות החיטה הוא במחוז הגרמני בוואריה ובירתו מינכן, וכן בבלגיה.
וייסביר (Weißbier, "בירה לבנה") בבוואריה ודרום גרמניה, או וייצנביר (Weizenbier, "בירת חיטה") בשאר גרמניה, הם השמות בגרמנית לבירות החיטה הגרמניות, אשר רובן מיוצרות במחוז בוואריה.
כבר בימי הביניים החלו שבטים גרמאניים לבשל בירה עם חיטה שצמחה בקרבתם.
הבירה החדשה הייתה כל כך בהירה בהשוואה לבירה שבושלה עד כה, שהיא נקראה פשוט "בירה לבנה" (וייסביר).
בשנת 1516 נחקק בגרמניה "חוק הטוהר הגרמני לבירות" (Reinheitsgebot) שאסר בישול או יבוא בירה המכילה מרכיבים נוספים פרט למים, שעורה וכשות, ושמרים.
עקב מחסור בדגנים כגון חיטה ושיפון אשר היו נחוצים להאכלת העם, וכן מסיבות כלכליות.
בשנים 1548 ו־1602 הוכנסו סייגים לחוק המאפשרים לוילהלם הרביעי, דוכס בוואריה, ואחריו למקסימיליאן הראשון, דוכס בוואריה להשתמש בחיטה לצורך בישול בירה, באזורים מסוימים בשליטתם, בתמורה לתשלום מס.
בשנת 1917 הותר בישול בירת חיטה גם מחוץ לבוואריה בכפוף לתשלום מס.
החוק הוחלף רק בשנת 1993 ב"חוק הגרמני הארעי לבירה" אשר מתיר שימוש גם בחיטה, שמרים וקנה סוכר, אך מנגד אוסר שימוש בשעורה לא מונבטת.
רוב בירות החיטה הגרמניות הן מסוג הִפה־וייצן (Hefe-weizen, "חיטה־שמרים") אשר הוא הסוג המסורתי אשר לא מתקיים בו תהליך סינון להוצאת השמרים, וחלבוני השמרים הם אלו הנותנים לבירות מראה עכור או מעונן.
נבדלות מהן הן בירות מסוג קריסטל־וייצן (Krystall-weizen, "חיטה־בדולח") אשר כן עוברות סינון ולהן מראה זהוב צלול.
בבירות קריסטל־וייצן נהוג להוסיף לכוס פלח לימון המעכיר אותן מעט.
לעיתים רוקחות מִבשלות הבירה כמה גרסאות של בירת הדגל שלהן, לדוגמה בירות חיטה מסוג "בוֹק" (Weizen-bock) אשר הן בירות לאגר עונתיות, מיושנות וחזקות יחסית.
בוק בגרמנית היא עז, ולכן לעיתים קרובות יהיה איור של עז על תוויות הבקבוקים בתור הלצה.
בנוסף לעיתים מבושלות גרסאות כהות המבוססות על לתת קלוי ונקראות דוּנקל (Dunkel, כהה), וגרסאות ללא אלכוהול (Alkoholfrei) המשווקות, בדרך כלל בבקבוקים בלבד ולא לייצוא, כמשקאות בריאות טבעיים לספורטאים.
בירות חיטה בוואריות מאופיינות בדרך כלל בטעמים קלים של וניל, בננה ומסטיק.
הסיבה לכך היא הפנולים הנוצרים כאשר שמרי האייל הגרמניים תוססים בחלק העליון של מכל התסיסה.
את הבירות נהוג להרגיש בכוסות בעלות צורה ייחודית, צרה וגבוהה, האמורה להעניק לבירות ראש קצף גבוה.
ראש הקצף חשוב משום שהוא מונע מגע ישיר של הבירות עם החמצן שבאוויר, הפוגם בטעמן, ומונע בריחת בועות פחמן דו-חמצני.
בדרך כלל אחוז האלכוהול הסופי הוא בסביבות 5–6 אחוזים והצבע יהיה כתמתם.
נהוג לשתות בירות חיטה בקיץ מכיוון שהן מוגשות בטמפרטורה קרירה של 8–10 צלזיוס ונחשבות למרעננות, בניגוד לבירות לאגר גרמניות שנחשבות למשרות תחושה כבדה יותר.
באזור ברלין קיים סגנון הנקרא ברלינר־וייסה (Berliner Weiße, "[בירה] לבנה ברלינאית") אשר בעל תכולת אלכוהול נמוכה יותר וטעמים חמוצים, ולעיתים קרובות מוסיפים לבירה סירופים ממותקים על מנת למתן את חמיצותה.
באזור לייפציג קיים סגנון הנקרא גוסֵה, אשר מתאר בירת חיטה חמוצה מאוד בתיבול כוסברה ומלח.
סגנונות אלו לא עמדו בתקן חוק הטוהר לבירות אך קיבלו סייג מיוחד מכיוון שהם נחשבו "התמחות מקומית".
במדינות אוסטריה עילית וזלצבורג שבאוסטריה, אזורים שהיו בעבר תחת שליטת ממלכת בוואריה, הסגנון פופולרי מאוד וקיימות מספר מבשלות הפועלות על פי הסטנדרטים הבוואריים ולרוב הן נחשבות גם הן כ"וייסביר".
דוגמאות מייצגות לבירות חיטה בוואריות: אדלווייס, פאולנר, פרנציסקנר, וייהנשטפאן, ארדינגר.
ויטביר (Witbier) הוא השם בפלמית לבירת חיטה והשם המקובל בעולם לסגנון.
בצרפתית, שגם היא שפה רשמית בבלגיה, הבירות נקראות בייר בלאנש (Bière blanche, "בירה לבנה").
בירת החיטה הבלגית שונה מהסגנון הגרמני בכך שבניגוד לגרמניה, בבלגיה לא הונהג "חוק טוהר לבירות" ולכן הבירות הבלגיות ידועות בכך שהן מתובלות ומועשרות בעשבים ותוספי טעם טבעיים אחרים.
בירות חיטה בלגיות מסורתיות מכילות בדרך כלל קליפות הדרים, זרעי כוסברה וכמות מסוימת של חיטה לא מונבטת.
בירות חיטה בלגיות היו מבושלות עוד בימי הביניים, אך במרוץ השנים הן פינו את מקומן ללאגרים שכבשו את אירופה.
במאה ה־19 בעיירה הקטנה הוּחרדן (Hoegaarden) פעלו 13 מבשלות בירות חיטה, אך עד שנות החמישים, כמאה שנים לאחר מכן, נסגרו כולן.
בשנת 1965 חלבן מהוכרדן בשם פייר סליס החליט להקים מבשלה על שם עיירתו, במטרה לשחזר את תהילתן של בירות החיטה.
הבירה הייחודית שלו, הוגרדן, תובלה בכוסברה, כשותנית וקליפות פרי הדר בשם לראהא, מין פראי של תפוז ולנסיה מהאי הקריבי קוראסאו.
הבירה פרצה את הדרך לתחייתן המחודשת של בירות החיטה בבלגיה; סליס רקח מגוון של בירות חיטה ייחודיות ועזר בגיבוש מתכונים של מבשלות אחרות.
הוא התפרסם כברומאסטר מחונן, והקים בטקסס מבשלה נוספת על שמו (אשר לבסוף נקנתה על ידי מילר האמריקנית).
דוגמאות מייצגות לבירת חיטה בלגיות: הוגרדן, סן ברנרדוס ויטביר, בלאנש דה בריסל, בלאנש דה נאמור.
לישראל קיים ייבוא שוטף של בירות חיטה הן בחביות והן בבקבוקים, והטעם צובר פופולריות מאז תחילת שנות האלפיים.
בין היבואנים הבולטים ניתן למצוא את מבשלות בירה ישראל אשר מייבאת את וייהנשטפאן הגרמנית והוגרדן הבלגית, ואת טמפו משקאות המייבאת את פאולנר הגרמנית ומספר בירות חיטה תוצרת מבשלת הבוטיק האמריקאית סמואל אדמס.
בנוסף קיים ייבוא של בירות נוספות מגרמניה, בלגיה, ומדינות נוספות באירופה.
בנוסף, קיימות בישראל מספר מבשלות המייצרות בירות חיטה באופן מסחרי, בהן בירה שפירא, בירה מלכה, בזלת - מבשלת הגולן, מבשלת שריגים ובירה אלכסנדר.
בנוסף קיימות מיקרו־מבשלות אשר מבשלות בירות חיטה באופן סדיר הן בסגנון גרמני והן בסגנון בלגי.
"בירת העולם גרמאניה" היה פרויקט חידוש פני עיר הבירה הגרמנית ברלין בתקופה הנאצית, כחלק מחזונו של אדולף היטלר לעתידה של גרמניה לאחר הניצחון במלחמת העולם השנייה.
האדריכל אלברט שפר הופקד על תכנון רובו של הפרויקט והיה מופקד גם כמפקח עליו, רק חלקו הקטן הושלם בין השנים 1937–1943. על פי התכנון, מרבית הפרויקט היה צפוי להיות מושלם ב-1950.
חלק מהפרויקטים יצאו לפועל, כגון יצירת ציר החוצה את העיר ממזרח למערב, שכלל את הרחבת שדרת שרלוטנבורגר (כיום רחוב 17 ביוני בברלין), והשמת עמוד הניצחון של ברלין במרכז והרחק מבניין הרייכסטאג, מיקומו המקורי.
אחרים, דוגמת ה"היכל העם" נדחו עקב תחילת המלחמה.
מספר רב של בניינים ישנים ברבים מאתרי הבנייה המתוכננים נהרסו לפני המלחמה, התבוסה בה עצרה את התוכניות.
הפרויקט עצמו היה חלק מפרויקט גדול אף יותר, שנקרא "ערי הפיהרר".
לפי רישומיו של הנרי פיקר משיחות הסלון עם היטלר ב-8 ביוני 1942, השתעשע היטלר ברעיון לשנות את שמה של העיר ברלין ל"גרמאניה", במטרה להעניק לרייך הגרמני מרכז ברור:
המונח "בירת העולם" כבר שימש את היטלר מספר חודשים לפני כן בלילה בין 11 ל-12 במרץ 1942 במאורת הזאב:
כאשר הברית הצבאית של הקונפדרציה הצפון-גרמנית התארגנה מחדש כמדינה פדרלית החל מיולי 1857, מוקם משרדו של הקנצלר הפדרלי (בונדסקנצלר) בברלין, ואויש על ידי ראש ממשלת פרוסיה, אוטו פון ביסמרק.
לאחר איחוד גרמניה בינואר 1871, ועם הצטרפותן של מדינות דרום גרמניה, הפך ביסמרק לקנצלר הרייך של הקיסרות הגרמנית ("האימפריה הגרמנית") שזה עתה הוקמה.
ב-1935 החלו האדריכלים הנאצים פאול טרוסט ולאונהרד גל לעצב מחדש את בית מגוריו של היטלר.
הם הוסיפו למתחם לשכת קנצלר הרייך אולם אירועים גדול וקונסרבטוריון.
ב-1943 גם נחנך בסמוך לקנצלריית הרייך הפיהררבונקר.
בסוף ינואר 1938 הורה אדולף היטלר לאדריכלו האישי, אלברט שפר לבנות את לשכת קנצלר הרייך מחדש, וביקש ממנו שהעבודות על הבניין יסתיימו תוך פחות משנה ונקבע יעד סיום ל-9 בינואר 1939. היטלר טען כי המבנה הנוכחי ששימש כלשכת קנצלר הרייך "מתאים לחברת סבונים".
עם זאת, המבנה נותר כבית המגורים הרשמי שלו, וכלל את החדרים ששופצו בקומת הקרקע ובקומה העליוניה, בה היטלר התגורר, ובשל כך קיבל המקום את הכינוי "דירת הפיהרר".
על אף חיבתו של היטלר למבנה החדש, היטלר ציפה שלשכה זו לא תהיה לשכתו הסופית וכי בכיכר הגדולה יוקמו לשכה חדשה ו"ארמון הפיהרר" שישמש כמעונו האישי.
ללשכת קנצלר הרייך החדשה נגרם נזק כבד במהלך הקרב על ברלין ולאחר סיום מלחמת העולם השנייה, נהרסו השרידים של המתחם שהיו בשטחי ברלין המזרחית (שהייתה אז תחת כיבוש סובייטי), על פי צו של הממשל במוסקבה.
בעוד שהמחצית המערבית של השטח הייתה חלק מ"רצועת המוות", שהייתה בצמוד לחומת ברלין והוקם במקום הוקם גן ילדים ובניין מגורים.
עמוד הניצחון של ברלין שתוכנן על ידי היינריך שטראק במטרה להנציח את ניצחון צבא פרוסיה בשנת 1864 במסגרת מלחמת שלזוויג השנייה.
ככל הנראה, העברת העמוד למקומו הביאה לכך ששרד את מלחמת העולם השנייה.
בעוד שבניין הרייכסטאג נפגע קשות בקרבות כיבוש ברלין והאזור ממול הבניין נהרס לחלוטין, האזור בו נמצא העמוד שרד את המלחמה.
מלבד עמוד הניצחון, גם אנדרטת ביסמרק ופסליהם של אלברכט פון רון והלמוט פון מולטקה הזקן הועברו לכיכר "הכוכב הגדול", שהיה אמור להיות אזור הנצחה לקיסרות הגרמנית.
במסגרת שיפוץ האנדרטה בשנים 1958–1961 הוסרו ממעמד הגרניט שישה תבליטי ברונזה שתיארו באמצעות דמויות סימבוליות את הצעדים שהובילו לאיחוד גרמניה ב-1871 ואת השלמת מפעלו של ביסמרק לאחר האיחוד.
כמו עמוד הניצחון, ככל הנראה העברת הפסל היא זו שהצילה אותו מהפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה, והוא נותר בשלמותו עד היום, למעט נזקים מרסיסים שספג במהלך הפצצות בעלות הברית על ברלין.
היכל העם היה אולם ענק לעצרות עם שהיה צפוי להיות הבניין החשוב והמרשים ביותר של הבירה מבחינת גודלו וסמליות, תוכנן להקים בקצה "שדרות הפאר" (שתוכננו להיות השדרה המרכזית של בירת העולם גרמאניה).
מטרת העל של המבנה הייתה להפגין את עוצמתה של גרמניה הנאצית.
מבחינה ויזואלית זה היה אמור להיות המרכז האדריכלי של ברלין כבירת העולם (גרמאניה).