tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחדים משירי ליל הסדר מושמעים בניב יהודי איטלקי.
לוי זיהה קטגוריות ניגונים, הניתנות לאפיון לפי המנהג או נוסח התפילה והמקום הגאוגרפי בהתאם לפירוט הבא:
מנהג יהודי איטליה - העתיק שנוצר בימי הביניים - מצוי בקהילות צפון ומרכז איטליה: טורינו, פדובה, מנטובה, פרארה, אנקונה, סיינה, פיטיליאנו ופירנצה.
מנהג יהודי רומא - מיזוג של לחנים איטלקים עתיקים ושל השפעות ספרדיות.
מנהג יהודי ספרד - שמקורו במהגרים מספרד ומפורטוגל - מצוי בקהילות הבאות: ליבורנו, פיזה, גנובה ורומא.
מנהג שמקורו במזרח התיכון ובבלקן - מצוי בקהילות השוכנות לחוף הים האדריאטי: טריאסטה, ונציה ואנקונה.
המנהג האשכנזי שמקורו בגרמניה - נפוץ באזור ונציה, בקהילות ונציה, טריאסטה, גוריציה, ורונה, פדובה ופרארה וכן באזור פיימונטה, בקהילות קזאלה מונפראטו וורצ'לי.
מנהג מיוחד ליהודי איטליה - המנהג של אפ"ם.
אפ"ם הם ראשי תיבות של שלוש קהילות בפיימונטה: אסטי, פוסאנו ומונקאלוו.
בערים אלה התיישבו יהודים שגורשו מצרפת בשנת 1394 ושם השתמר המנהג הצרפתי העתיק לימים הנוראים.
לוי קיבל פרסי מחקר מטעם מכון יד בן-צבי, האוניברסיטה העברית ומשרד החינוך והתרבות.
קלארנס ליאונידאס "ליאו" פנדר היה ממציא ויצרן אמריקאי של כלי מיתר אלקטרוניים.
בתחילת הקריירה שלו עבד פנדר על גיטרות ומגברים בעבודת יד.
עם הזמן החל לעבוד על גיטרות עם שליטה בטון ושליטה בווליום.
בשנת 1951 הוא החל לייצר את ה-Broadcaster, הגיטרה הראשונה שנעשתה מגוף מלא והותה הצלחה מסחרית (הגיטרה הראשונה שנעשתה מגוף מלא הייתה ה-"Frying Pan" של ריקנבאקר).
שמה של ה-Broadcaster שונה בהמשך לטלקסטר, בעקבות תביעה של חברת גרץ', שהשם broadcaster היה השם של מערכת תופים
בשנת 1954 פנדר החל לשווק לייצור את הסטראטוקסטר, שלימים הפכה לגיטרה הנמכרת (ומועתקת) ביותר בעולם.
על שם פנדר נקראה חברת הענק של הגיטרות פנדר.
בשנת 1951 פנדר בנה ושיווק את גיטרת הבס הראשונה שלו הידועה כיום כפנדר פרסיז'ן בס והיה הראשון שיצר גיטרה זו כגרסה קטנה, נוחה ואלקטרונית לקונטרבס ביצור המוני.
בשנת 1965 החליט ליאו למכור את החברה בגלל שלא אהב את הכיוון אליו התקדמה.
בתחילת שנות השבעים ליאו פנדר עזר לממן את חברת טריסוניקס (Tri-Sonix) שנקראה מאוחר יותר מאוחר מיוזיק מן Music man.
חברה זאת פיתחה את גיטרת הבס האקטיבית הראשונה בייצור סדרתי, הסטינגריי Stingray שנחשבה חדשנית בשימוש בפיקאפים אקטיביים והייתה בשימוש בסיסטים משפיעים רבים.
בנוסף ייצרה חברה זאת גם מגברים ואפקטים לגיטרה.
לקראת סוף שנות השבעים עבד פנדר עם ג'ורג' פולרטון, (על שמם נקראה החברה G&L) ויצר גיטרות שהיו העתקים של הסטראטוקסטר המקורית, אך לא נפלו ממנה באיכותן.
ליאו (יחזקאל לייב) קנר (נהגה "קוֹנֶר"; Leo Kanner 13 ביוני 1894 – 3 באפריל 1981) היה רופא ופסיכיאטר יהודי-אמריקאי.
נודע בעקבות עבודתו הקשורה באוטיזם.
קנר נולד למשפחה יהודית אורתודוקסית בקלקוטוב (Klekotow), כפר קטן מצפון לברודי שבגליציה, אוסטריה (כיום באוקראינה).
לפי מחקרים נראה כי אביו לקה בתסמונת שעשויה הייתה להיות מאובחנת כתסמונת אספרגר, אבחנה שלא הייתה קיימת בזמנו.
קנר החל לכתוב שירה כשהיה בן 10. היו לו קשיים חברתיים והוא למד תלמוד ונושאים אחרים באופן כפייתי, להוט לאסוף מידע.
בשנת 1913 הוא סיים את גימנסיה סופי (Sophien-Gymnasium) בברלין, והחל ללמוד רפואה באוניברסיטת ברלין.
לימודיו נקטעו במלחמת העולם הראשונה כאשר נקרא לשירות חובה בצבא האוסטרו-הונגרי.
בשנת 1921, לאחר תום שירותו, חידש את לימודיו באוניברסיטת ברלין וקיבל בה תואר דוקטור לרפואה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נורתה אמו של קנר על ידי הנאצים בעודה ישנה, ושלוש מאחיותיו ומשפחותיהן נרצחו במחנות ריכוז.
מכל משפחתו שרדו רק אחותו דורה, אחיו וולף והוא עצמו.
בתקופת ההתמחות שלו ברפואה, עבד בבית החולים שָריטֶה בברלין, ושם פגש ברופא אמריקאי ששכנע אותו לשקול הזדמנויות בארצות הברית.
בשנת 1924 היגר לארצות הברית ועבד כעוזר לפרופסור לפסיכיאטריה בבית החולים המחוזי ביאנקטון שבדרום דקוטה.
במהלך עבודתו למד בכוחות עצמו את התחום, שהיה חדש וכלל באותה תקופה ידע מחקרי מועט.
בשנת 1930 החל לעבוד בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ונבחר לפתח את מחלקת הפסיכיאטריה לילדים הראשונה מסוגה בעולם, בבית החולים לילדים ג'ונס הופקינס בבולטימור.
הוא היה הרופא הראשון שזוהה כפסיכיאטר ילדים.
הספר הראשון שהוציא ב-1935, "פסיכיאטריית ילדים", היה הספר הראשון באנגלית שהתמקד בבעיות פסיכיאטריות אצל ילדים.
בשנת 1933 הפך לפרופסור עמית במחלקה הפסיכיאטרית ב"ג'ונס הופקינס", ורק ב-1957 הפך לפרופסור לפסיכיאטריית ילדים.
ליאו קנר המשיך לכהן בתור מנהל מחלקת הפסיכיאטריה לילדים עד שפרש בשנת 1959, אך הוא נשאר פעיל עד למותו בגיל 87.
בשנת 1943 תיאר לראשונה קבוצה של אחד עשר ילדים, אותה בחן, החל מ-1938, במחלקה הפסיכיאטרית בבית החולים ג'ונס הופקינס בארצות הברית, ואִבחן אצלם "אוטיזם ילדי מוקדם" (Early Infantile Autism).
הוא היה הראשון שזיהה תסמונת זו.
המאמר ביסס את המחקר המודרני של האוטיזם.
בין הילדים הללו היה דונלד טריפלט שתואר על ידי קנר כמקרה מס' 1.
קנר תיאר לקות זו כבעיה שמתפתחת בגיל מוקדם ביותר, ומאופיינת בהפרעה חמורה בהתייחסות חברתית, התפתחות שפה חריגה מאוחרת, ומגוון של התנהגויות מוזרות.
הוא תיאר קבוצה של ילדים שהיו מסויגים ואדישים לסובב אותם ונמצאו בשולי החברה.
חלק מהילדים לא דיברו כלל ולחלק היה דיבור חזרתי ואידיוסינקרטי.
הילדים התנגדו לכל שינוי בסביבה ולכל שינוי בשגרת יומם.
לילדים אלה היו כישורים בודדים בתפיסה חזותית ובזיכרון.
באופן כללי לכולם היה איחור בהתפתחותם וחריגות בתפקודם.
קנר הדגיש במאמרו את היותם של הילדים ערים, נאים ובעלי חזות מושכת ונבונה.
הוא ראה את ההפרעה הזו כייחודית ולא דומה לאף הפרעה פסיכיאטרית של ילדים שראה קודם לכן.
קנר גם תיאר את התנהגותם כ-"Extreme Autistic Aloneness" - הילדים לא התייחסו לאנשים בצורה נורמטיבית ולא נראו מוטרדים כאשר נעזבו לנפשם.
קנר ראה שהתנהגות זו החלה מוקדם מאוד בחיים וציין כסימנים מוקדמים לכך את העובדה שכתינוקות ילדים אלה לא הראו תנועות מוכנות כדי שהוריהם ירימו אותם, וכן לא נצמדו בצורה מתרפקת על ההורים.
קנר אפיין ילדים אלה ב:
Anxiously Obsessive Desire for the Preservation of Sameness - הילדים היו במצוקה ברורה עם כל שינוי בסביבה הפיזית (כמו שינוי הדרך לבית הספר, הזזת רהיטים או שינוי סדר היום).
Excellent Rote Memory - הילדים זכרו בעל פה חומר חסר משמעות כמו דף מספר טלפונים.
לעומת זאת הראו קושי בלמידה של חומר חדש.
Delayed Echolalia - חזרה על מה שנאמר להם אך ללא שימוש משמעותי בשפה ובאוצר המילים כמו כן היפוך של שמות גוף.
Oversensitivity to Stimuli - רוב הילדים הגיבו בצורה יוצאת דופן לרעשים שונים, למכשירים רועשים ואף לרעש הרוח, ולחלק מהם היו גם בעיות אכילה.
Limitation in the Variety of Spontaneous Activity - תנועות חוזרות על עצמן, דיבור חזרתי, התעניינות מוגבלת ומצומצמת והתעסקות אובססיבית.
הוא ציין שילדים אלה הראו שליטה טובה בכישורים של מוטוריקה עדינה, כמו היכולת לסובב חפצים או להשלים משחקי הרכבה ופאזלים.
Good Cognitive Potentialities - קנר האמין שהזיכרון ויכולת השינון הגבוהה, וכן המיומנויות המוטוריות, מצביעים על אינטליגנציה גבוהה אף על פי שלכולם היו בעיות למידה קשות.
Highly Intelligent Families - קנר ציין שכל ההורים שבדק היו אינטלקטואלים, בעלי השכלה אקדמאית, בעלי מקצועות חופשיים, והתנהגותם אופיינה בקרירות (הרעיון כי קרירות הורית היא אחד הגורמים לאוטיזם, נשלל מחקרית במהלך העשורים הבאים).
במאמרו הראשון קנר דיבר על ילדים שנולדו עם אי-יכולת מולדת ליצור קשר רגשי וחם עם אנשים (קשר שיש לו בסיס ביולוגי).
בכתבים מאוחרים יותר קנר הדגיש רק שני מאפיינים לאוטיזם: בדידות והתנגדות אובססיבית לשינוי.
המונח "אוטיזם", אותו טבע קנר (מקור המילה ביוונית קדומה) לתיאור הלקות של ילדים אלו, יצר בלבול רב בהתחלה, מכיוון שלפני כן השתמשו במושג זה כביטוי לסכיזופרניה.
האוטיזם מכונה לעיתים על שמו של קנר, "תסמונת קנר".
במחקרו היו ילדים שהתגלו אצלם קשיים בהתפתחות אך לא תאמו את כל הקריטריונים.
הסיבה לכך הייתה שקנר תיאר במאמרו מקרה של אוטיזם קלאסי ולא תסמונות אחרות על הקשת האוטיסטית, כפי שהן ידועות כיום.
במשך השנים נערכו מחקרים נוספים שבדקו אוכלוסיות של ילדים שהיו להם מאפיינים של התנהגות אוטיסטית, אך לאו דווקא טיפוסיים כמו בדיווחיו של קנר.
כתוצאה מכך התפתחה ההשערה שקיים ספקטרום רחב של מצבים אוטיסטים - הקשת האוטיסטית, והתופעה שקנר תיאר היא רק חלק ממנו.
ליאו זַקְס (Leo Sachs; 14 באוקטובר 1924 – 12 בדצמבר 2013) היה פרופסור לביולוגיה מולקולרית ומראשוני חוקרי הגנטיקה בישראל, חתן פרס ישראל למדעי החיים לשנת תשל"ב (1972).
זקס היה הראשון שהשתמש למטרות איבחון בתאים ממי שפיר סביב העובר (ביחד עם דוד מיכאל שר).
השיטה קיבלה את השם אמניוסינתזה, או בדיקת מי שפיר.
זקס נולד בלייפציג שבגרמניה בשנת 1924, ובשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, היגר לאנגליה.
בתום מלחמת העולם השנייה, הצטרף לתנועת נוער ציונית והחל בלימודי חקלאות כהכנה לחיים בקיבוץ.
הוא סיים דוקטורט בגנטיקה באוניברסיטת קיימברידג' ובשנת 1952 עלה לישראל והצטרף לסגל מכון ויצמן למדע.
בראשית דרכו במכון, נתבקש זקס לייסד את המחלקה לגנטיקה.
בין 1974 ל-1979, כיהן זקס כדיקן הפקולטה לביולוגיה של המכון.
מערכת התרבית להתפתחות תאי דם נתגלתה על ידיו לראשונה בשנת 1963. מחקריו התמקדו בהתפתחות תאי אב ויכולת השיבוט באמצעות חלבונים לוויסות ומיון גידולים משובטים.
מכלול עבודתו הביאה להתקדמות כלל-עולמית בחקר מחלת הסרטן והמחקר הגנטי.
ביחד עם חיים גינזבורג הם גידלו לראשונה תרביות תאים שהפכו לסרטניים בעקבות חדירה של וירוסים.
מחקריו זיכו אותו בהוקרה בינלאומית והוא היה אזרח הישראלי הראשון בין חתני פרס וולף (1980).
בשנת 1972 קיבל זקס את פרס ישראל למדעי החיים, וכמו כן, הוא חתן פרס רוטשילד, פרס א.מ.ת (2002), חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחבר האקדמיות הלאומיות למדעים של ארצות הברית ואנגליה.
זקס נפטר ב-12 בדצמבר 2013 בגיל 89, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול.
ליאו פליישמן (פורגאץ') (בהונגרית: מקודם Fleischmann Leó לאחר שינוי שמו Forgács Leó; 5 באוקטובר 1881 – 17 באוגוסט 1930) היה שחמטאי יהודי-הונגרי, אלוף הונגריה בשחמט לשנת 1907.
פליישמן נולד בבודפשט, בירת הונגריה.
החל את הקריירה הבינלאומית בשנת 1904, עת השתתף בתחרות מונטה קרלו, שם הגיע למקום השישי בתחרות גמביט רייס.
באותה שנה הגיע למקום העשירי בתחרות קובורג (ניצחו: קורט פון ברדלבן, קרל שלכטר ורודולף סוידרסקי).
בשנת 1905 ניצח פליישמן בתחרות ברמן (דרג ב') והגיע למקום החמישי בתחרות וינה (ניצח: קרל שלכטר).
בשנת 1906 חלק מקום 3–4 בתחרות נירנברג (ניצח: פרנק מרשל).
בשנת 1907 הגיע למקום החמישי בתחרות אוסטנדה (ניצחו: אוסיפ ברנשטיין ועקיבא רובינשטיין).
בשנת 1907 ניצח פליישמן באליפות הונגריה שהתקיימה בבודפשט.
בשנת 1908 שינה פליישמן את שמו לפורגץ' ושיחק תחת שמו החדש.
בשנת 1909 הגיע למקום ה-14 בתחרות סנקט פטרבורג (ניצחו: עמנואל לסקר ועקיבא רובינשטיין).
בשנת 1910 חלק מקום 9–10 בתחרות המבורג (ניצח: קרל שלכטר).
בשנת 1911 הגיע למקום השלישי בתחרות סן רמו (ניצח: הנס פארני).
בשנת 1912 הגיע למקום ה-13 בתחרות סן סבסטיאן (ניצח: עקיבא רובינשטיין).
בשנת 1912 הגיע למקום השלישי בתחרות בודפשט (ניצח: מילן וידמר).
בשנת 1913 הגיע למקום השלישי בתחרות בודפשט (ניצח: רודולף שפילמן).
לבן: ליאו פליישמן שחור: עקיבא רובינשטיין סנקט פטרבורג 1909
ליאו מק'קרן היה שחקן אוסטרלי שהרבה להופיע בטלוויזיה הבריטית, כמו כן השתתף במספר רב של סרטי קולנוע ומעל ל-200 הצגות.
תפקידו המוכר ביותר הוא כהוראס רמפול בסדרת הטלוויזיה הבריטית רמפול.
מק'קרן נולד בשם רג'ינלד מק'קרן בסידני שבניו סאות' ויילס, אוסטרליה, בנם של ורה ונורמן וולטון מק'קרן.
בגיל 15 עבר תאונה שבה איבד את עינו השמאלית.
בתחילה עבד כשוליה של מהנדס ואחר כך כאמן.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת בצבא האוסטרלי.
בזמן שירותו החל להופיע על הבמה בסידני.
מק'קרן היגר לאנגליה בעקבות אהובתו השחקנית ג'יין הולנד, הם התחתנו בשנת 1946. למרות הקשיים שנתקל בהם בגלל עין הזכוכית שלו ומבטאו האוסטרלי הוא החל במהרה להופיע בקביעות בתיאטרון "אולד ויק" שבלונדון, וב"שייקספיר ממוריאל ת'יאטר" (כיום הרויאל שייקספיר קומפני) בסטרטפורד על האייבון.
ב-1949 שיחק בתפקיד פורסטר במחזה השייקספירי "עמל אהבה לשווא".
תפקידו הידוע ביותר במחזה שייקספירי הוא יאגו לצידו של אנתוני קווייל באותלו משנת 1952. ב-1960 הופיע מק'קרן בווסט אנד בתפקיד "איש ההמון" במחזה "אדם לכל עת" מאת רוברט בולט.
בהפקה של המחזה בברודוויי הוא גילם את דמותו של תומאס קרומוול האיש שתובע את סר תומאס מור.
תפקיד זה הוא ביצע גם בעיבוד הקולנוע של המחזה משנת 1966. עוד בלט בתיאטרון בתפקיד סאטל במחזה "האלכימאי" מאת בן ג'ונסון.
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה ב-1952 בסרט "רצח בקתדרלה".
הופעות בולטות נוספת שלו היו בסרטם של הביטלס "Help!" (1965), בתפקיד תומאס קרומוול בסרט זוכה פרס אוסקר "אדם לכל עת" (1966), "בתו של ריאן" (1970), "אות משמיים" (1976) ו"אהובת הקצין הצרפתי" (1981).
ב-1987 זכה בפרס המכון האוסטרלי לקולנוע כשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "Travelling North".
ב-1987 כיכב בסרט "מונסיניור קיחוטה" בתפקיד סנצ'ו סנקס לצידו של אלק גינס שגילם את האב קיחוטה.
בסדרת הטלוויזיה הקלאסית "האסיר" היה מק'קרן אחד השחקנים שגילמו את דמותו של "מספר 2", הוא גילם דמות זאת יותר מפעם אחת, בתחילה בפרק "צלצול פעמוני הביג-בן" ואחר כך בשני הפרקים האחרונים של הסדרה.
ב-1975 הופיע לראשונה בתפקיד שהפך לדמות הידועה ביותר שלו, הוראס רמפול, שאותה גילם בסדרה "רמפול" ב-44 פרקים במשך שבע עונות עד לשנת 1992. המחזאי ג'ון מורטימר יצר את הדמות עבור השחקן אליסטר סים, אך שינה את דעתו כשראה את מק'קרן מגלם את הדמות.
מורטימר נהג לומר "מק'קרן לא רק שיחק את רמפול, הוא הוסיף לדמות, האיר אותה והפיח בה חיים".
מק'קרן נהנה מהתפקיד אך היה מודאג מכך שחייו הופכים להיות שלובים בדמותו של רמפול.
בעונות האחרונות של הסדרה הצטרפה לצוות השחקנים בסדרה בתו אביגיל מק'קרן בתפקיד ליז פרוברט.
ב-1983 קיבל מק'קרן תואר קצין מסדר אוסטרליה על תרומתו לאומנות הבמה.
ב-1987 החל להופיע במסע הפרסום של חברת ההשקעות סמית' בארני כשהוא מחליף את השחקן ג'ון האוסמן.
בנוסף לכך מחלקת הפרסום של החברה שנתה את פורמט הפרסומות ששודרו החל מספטמבר 1987. הקהל לא אהב את הפרסומות החדשות והעדיף את הפרסומות עם ג'ון האוסמן, ב-1989 החליפה סמית' בארני את מסע הפרסום והשתמשה בקולו של השחקן האמריקאי ג'ורג' סי סקוט.
מק'קרן אמר לבתו אביגיל שהוא סובל מפחד במה והיה לו קשה יותר להתמודד אתה ככל שהזדקן.
הוא גם חשש שדמותו לא תמצא חן בעיני קהל הצופים.
תפקידו האחרון היה בשנת 1999 בסרט
"Molokai: The Story Of Father Damien" ועל הבמה בשנת 2000. הוא סבל מסוכרת ומבעיות בריאותיות נוספות.
ב-2002 עבר לגור במוסד סיעודי קרוב לעיר באת' בסאמרסט.
שבועות אחדים אחר כך הוא נפטר בגיל 82.
בעשור האחרון לחייו כיכב בסדרה של פרסומות ששודרה בבריטניה עבור לוידס בנק, בהם גילם דמות הדומה מאוד לרמפול.
The Nativity (1978) - סרט טלוויזיה
ליאו (לאונידס) פילֶר (1929 – 30 ביולי 1979) היה במאי ותסריטאי קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ישראלי.
לאונידס (לוי יצחק) נולד ב-1929 בבואנוס איירס בירת ארגנטינה לחוליו (ישראל) וחיה פילר.
למד משחק בארגנטינה ושיחק בתיאטראות שם.
בשנת 1953 יצא להשתלמות מקצועית בצרפת, ארצות הברית ומקסיקו, לצד לימודי הנדסה ושב לישראל ב-1958.
כשחקן תיאטרון הוא זכור במיוחד מן "הנסיכה האמריקאית" של נסים אלוני, מכיוון שהשתתף בהקלטה של ההצגה.
הוא השתתף גם במחזות אחרים, הבולטים ביניהם: "אגדת הנהר", "אמא טבע", "מעיין הכבשים", "יון גבריאל בורקמן", "המלך נוטה למות", "הבוגד" מאת הנרי דנקר ו"ראלף ברקלי" בתיאטרון האוהל וכן בסרט "הם היו עשרה".
ב-1960 ביים ב"מועדון התיאטרון" את תוכניתו של שמעון ישראלי "סתם יום של חול", שהציגה לראשונה בישראל את ה"שאנסונים".
ביים את "המחרשה והכוכבים" ב"האוהל".
החל משנת 1963 התמקד בעיקר בבימוי.
בשנה זו ביים את המחזה "בילי בדאי", ב"הבימה".
ביים את "אוהל הדוד תום" והצגות ילדים נוספות, והצגות ביידיש, ביניהן של להקת שמעון דז'יגאן.
ביים את המחזה "רימון בין הלבבות" של משה עמיאל, שהועלה בשנת 1968 במסגרת עצמאית.
השתתף בכתיבת התסריטים של הסרט "אלדורדו" ב-1963, משפחת שמחון ו"הבו בנות לאילת" (אותו אף ביים) ב-1964.
בין 1968 ל-1973 השתלם בבימוי קולנוע ויצר את סרטו הארוך היחיד כבמאי "נס בעיירה" שהיה להצלחה קופתית מתונה.
במלחמת ששת הימים, במסגרת שרות המילואים בדובר צה"ל שימש כבמאי בצוות עם רם אורן ויחיאל נאמן.
החומר שצולם שימש בהמשך בסרט התיעודי "ששת הימים" בבימויו של אלפרד שטיינהרדט.
ב-1970 עמד בראש המחלקה לקולנוע בבית הספר "בית צבי" ברמת גן, שהייתה המחלקה הראשונה ללימודי קולנוע בישראל.
לאו פילר נפטר בקיץ 1979, בגיל 50. נקבר בבית העלמין הדרום.
הותיר את אשתו, הרקדנית הדסה אבני.
"הבו בנות לאילת" (1964) - תסריט ובימוי, עם נתן אקסלרוד
"משפחת שמחון" (1964) - תסריט, עם יואל זילברג
"הילד מעבר לרחוב" (1965) - הפקה, עם מרגוט קלאוזנר
דיוקנו של אמן - מרסל ינקו, 1978
ליאו קֶסטֶנברג (Leo Kestenberg; 27 בנובמבר 1882, רוזנברג, סלובקיה – 13 בינואר 1962, תל אביב) היה יהודי גרמני ולאחר מכן ישראלי, שכיהן בתפקיד שר לענייני תרבות בממשלת פרוסיה אחרי מלחמת העולם הראשונה.
המנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית, ממייסדי המדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה בתל אביב ומנהלה הראשון, וחתן פרס אנגל לשנת 1958, על הישגיו בתחום הפדגוגיה המוזיקלית.
קסטנברג היה בנו של חזן יהודי ברוז'ומברוק , אז בממלכת הונגריה של מלוכת הבסבורג.
כשהיה בן ארבע, עברה המשפחה לפראג ומשם לליברץ כעבור שנתיים.
קסטנברג קיבל את שיעורי הפסנתר הראשונים מאביו ולאחר מכן בין 1894–1895 מהמנצח המקומי גוסטב אלברכט בזיטאו .
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה, החל בגיל 15 ללמוד נגינה על פסנתר בברלין אצל פרנץ קולאק .
בשנת 1898 הוא פגש את פרוצ'ו בוזוני, מה שהוביל לידידות של השניים, שנחשבה לנקודת מפנה בחייו האמנותיים.
לאחר לימודי פסנתר אצל כמה מורים, השתתף קסטנברג בכיתת האמן של בוזוני בויימאר בשנת 1900, ושם נתוודע למוזיקה מאת באך, שומאן ומעל לכל ליסט.
הוא הצטרף ללהקה הצבאית ביוזפשטאדט באותה שנה והחל את קריירת הקונצרטים שלו ברייכנברג כסולן.
הופעת הבכורה שלו הייתה עם הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של ליסט.
הוא הפך למוזיקאי הראשי של התיאטרון המקומי פולקסבינה, והפך למורה לפסנתר הן בקונסרבטוריון שטרן והן בקונסרבטוריון קלינדוורת-שארוונקה .
הוא החל לכהן בוועדה החינוכית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה , שאליה הצטרף בשנת 1900, והחל לפרסם בכתב העת הירחון הסוציאליסטי .
בנוסף, קסטנברג היה מורה בכיר בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין ולאחר מכן שר בממשלת פרוסיה.
עם עליית הנאצים לשלטון בחר לעזוב את גרמניה ולעבור לפראג, שם המשיך בפעילותו המוזיקלית.
תמונתו הוצגה והוא גונה קשות בסרט הנאצי היהודי הנצחי משנת 1940.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל והתמנה למנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית שייסד ברוניסלב הוברמן שלוש שנים קודם לכן.
בשנת 1945 ייסד עם עמנואל עמירן-פוגצ'וב את המדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה בתל אביב והיה מנהלה הראשון.
בין תלמידיו הייתה שרה פוקסון.
בשנת 1958 זכה פרופ' ליאו קסטנברג בפרס אנגל על הישגיו בתחום הפדגוגיה המוזיקלית.
נפטר ב-1962, בגיל 79. הותיר אישה, גרֶטֶה לבית קרוּסֶל, ושתי בנות.
נקבר בבית העלמין נחלת יצחק בהלוויה רבת-משתתפים.
אלמנתו נפטרה ב-1969 ונטמנה לצדו.
ב-1921 פרסם בגרמנית את ספרו "חינוך מוזיקלי וטיפוח מוזיקלי" (Musikerziehung und Musikpflege).
ב-1961 ראה אור ספר זיכרונותיו, אף הוא בגרמנית.
ליאו ליונס הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד, ומתנשא לגובה של 2.06 מטרים.
ליונס שיחק שלוש עונות במכללת מיזורי ובעקבות עונה שלישית טובה בה קלע 13.1 נקודות והוריד 5.7 ריבאונדים, החליט להירשם לדראפט 2008, אך מספר ימים לפני הדראפט החליט למשוך את שמו ולחזור לעונה נוספת במיזורי, בה קלע 14.6 נקודות והוריד 4.6 ריבאונדים בממוצע למשחק.
באוגוסט 2009 חתם ליונס בקבוצה הישראלית הפועל ירושלים, ובאוקטובר אותה שנה זכה עמה בגביע ווינר.
בספטמבר 2010 חתם בקבוצת הפועל גלבוע גליל למשך שנה, אך שוחרר כעבור מספר חודשים.
ליאו נואי הוא איל-נדל"ן ואיש עסקים יהודי-בריטי.
נואי נחשב לאחד משלושת אילי הנדל"ן הבולטים של בריטניה.
לפי כלי התקשורת שוויו הוא לכל הפחות 500 מיליון ליש"ט, ובשנת 2016 קבע מגזין ה"סאנדיי טיימס" כי מקומו הוא 228 ברשימת העשירים ביותר.
למד בבית הספר החרדי חשמונאים בלונדון.
סבו שהגיע ללונדון ממזרח אירופה החל בעסקי הנדל"ן שהיו בסיס לחברת ההחזקות Reit Asset Management, בעלת נכסים בהיקף של למעלה מ-3 מיליארד דולר.
בין נכסיו הבולטים נמנים מרכזי קניות, בנייני משרדים, בנייני מגורים ורשת בתי מלון.
בשנת 2003 רכש את חברת נכסי-אזורים מגנדן על-פי שווי של כ-400 מיליון.
היה בעליה (53%) של חברת בריטיש ישראל, בעלת קניונים למשרדים רבים בארץ שנמכרה בשנת 2010 לחברת מליסרון, שבשליטת יולי עופר, תמורת 1.3 מיליארד שקל.
בשנת 2004 הוענק לו אות לשכת המסחר בריטניה-ישראל.
נואי עוסק בפעילות פילנתרופית למטרות יהודיות בבריטניה ובישראל.
הוא עומד בראש קרן קמח - (קידום מקצועי חרדי), שעוסקת בהכשרה מקצועית לחרדים.
למשפחת נואי דירה בפרויקט ממילא בירושלים.
ליאו קופר היה סוציולוג אמריקאי ממוצא יהודי, פרופסור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ומחלוצי המחקר בתחום הג'נוסייד.
קופר נולד למשפחה יהודית שומרת מסורת ממוצא ליטאי ביוהנסבורג שבדרום אפריקה.
הוא למד משפטים באוניברסיטת ויטווטרסראנד ושימש כעורך דין בדרום אפריקה עד למלחמת העולם השנייה; עסק במקרים של זכויות אדם וזכויות שחורים.
במלחמה שירת כקצין מודיעין בארמייה השמינית של הצבא הבריטי.
בשנת 1948 הוא החל ללמוד סוציולוגיה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל שבארצות הברית, ואחר כך באוניברסיטת בירמינגהם באנגליה, שם כתב מחקר בנושא תכנון עירוני, שהתפרסם כ-"Living in towns" על בסיס מחקר בעיר קובנטרי.
בשנת 1952 חזר קופר לדרום אפריקה ושימש כראש החוג לסוציולוגיה באוניברסיטת נטל (University of Natal) בדרום אפריקה.
היה פעיל פוליטי והפך ליו"ר סניף נטל של המפלגה הליברלית.
הוא פרסם שני ספרים ובהם מחקרים על החברה בדרום אפריקה, אשר צונזרו על ידי הממשל.
עקב התנגדותו למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה, עזב את המדינה.
בשנת 1961 הצטרף למחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם המשיך עד לפרישתו בשנת 1977. במשך מספר שנים שימש כמנהל המרכז ללימודים אפריקאיים באוניברסיטה.
בשנת 1981 יצא בהוצאת אוניברסיטת ייל ו"פינגווין" ספרו "ג'נוסייד: השימוש הפוליטי שלו במאה ה-20" (Genocide: Its Political Use in the 20th Century), אשר נחשבת לעבודתו המובילה, בה הוא מביא תיאור מחקרי של פשעי ג'נוסייד שהתרחשו במאה העשרים.
עבודתו זכתה לשבחים רבים; הפרופסור מייקל בנטון כתב ב"The Times Literary Supplement" כי "לו היה פרס נובל לשלום לסוציולוגים, היה קופר מקבל אותו".
קופר היה מהמייסדים של המרכז לחקר השואה ורצח-עם בירושלים בשנת 1979.
היה נשוי להילדה קופר, סוציולוגית ואנתרופולוגית, ואב לג'ני קופר, עורכת דין המתמחה בזכויות אדם, ומארי קופר, פסלת.
לזכרו הוקמה "קרן ליאו קופר".
ליאו קדמן (קאופמן; לעיתים קויפמן) (תרנ"ו 30 בדצמבר 1895, מילהיים, גרמניה – י"א בטבת תשכ"ד, 27 בדצמבר 1963, ירושלים) היה חלוץ, כלכלן ומומחה למטבעות ארץ ישראל.
ליאו קדמן נולד במילהיים שבגרמניה.
אביו, גוסטב קאופמן, היה איש ציבור בעיר ובקהילה היהודית המקומית.
בבעלות משפחתו היה מפעל לעורות.
למד בבית ספר תיכון בעירו ואחר-כך למד משפטים, כלכלה לאומית, היסטוריה כללית ועברית באוניברסיטאות בון, היידלברג, לייפציג וברלין (כמקובל באותה תקופה).
במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא כחייל בגדוד רוכבים מתחילת המלחמה ועד שנפצע קשה בחזית המזרחית ב-1917.
לטענת בתו, בהשפעת פגישה בסביבות 1910 עם ישראל פיינברג, הפך לציוני.
ב-1918 הצטרף למפלגת "הפועל הצעיר", שדגלה בציונות סוציאליסטית, ואחר השתתף בהקמת ארגון "החלוץ" בגרמניה, שאחד מפעיליו הבולטים היה חיים ארלוזורוב.
ב-1919 הצטרף לקבוצת הכשרה חקלאית במשקים חקלאיים במסגרת תנועת הנוער הציונית "בלאו וייס" ("כחול-לבן").
ב-1920 ככל הנראה נשא את גרטרוד לובנשטיין (לימים גורית קדמן) לאישה, ובנם רפאל נולד באותה שנה.
בזמן הריונה פגש קדמן את הרופאה שולמית אפשטיין.
כעבור כמה חודשים עלו השלושה לארץ ישראל יחד עם קבוצה מאורגנת מחבריו של ליאו קדמן בתנועת הנוער.
בתחילה התיישבו בתל אביב, ולאחר כמה שבועות עברו לאתר "חפציבה" ליד חדרה ועבדו כחלוצים בפרדס של "אגודת נטעים" באתר.
בחנוכה תרפ"א (1920) השתתף בוועידת היסוד של ההסתדרות הכללית.
במאורעות תרפ"א לקח חלק בהגנה המאולתרת.
בחפציבה ליד חדרה נולד ב-1922 אמנון, בנם של לאו וגורית קדמן (אז קאופמן).
באותה שנה נולדה אבישג בת שולמית ולאו קדמן.
לאו, גורית, ושולמית חיו כמשפחה אחת.
קדמן עמד בראש הקבוצה שהקימה את קיבוץ חפציבה בעמק יזרעאל בשיתוף פעולה ובשכנות צמודה לקיבוץ בית אלפא, שהקימו אנשי "השומר הצעיר" בסתיו תרפ"ג (1924. בראשית 1924 הצטרף אל גדוד העבודה והתיישב בתל יוסף.
במסגרת גדוד העבודה נסע ב-1925 לפעילות הסברה במרכז אירופה.
בהמשך החל לנהל את ה"מרכז לשכונות עובדים" מטעם ההסתדרות.
לכן עבר ב-1927 לחיפה, והחל משנת 1928 התגורר בתל אביב, בבית ברחוב של"ג 5 שתוכנן עבור משפחתו (לאו, גורית, שולמית, וילדיהם רפאל, אמנון, אבישג, ואיילה) על ידי האדריכל דב קוצ'ינסקי.
בנוסף, לקח חלק בהקמת שכונות מעונות עובדים בגבעתיים (שכונת בורוכוב), בחולון, בירושלים ובחיפה.
ב-1935 אורגן "מרכז השיכון" לחברה בשם "שִכון - חברה לשכונות עובדים בע"מ", במסגרת "חברת העובדים".
שכון בנתה בקריית חיים, בקריית עמל ובשכונת רוממה בחיפה, וכן בקריית עבודה (בחולון), קריית בורוכוב (ברמת גן) וקריית שלום (בדרום תל אביב).
לאחר מכן, ניהל בברית פיקוח ובבנק למשכנתאות לשיכון, שנוסד ב-1950.
במרוצת השנים הפכה הארכאולוגיה של ארץ ישראל לתחביבו הראשי.
קדמן הצטרף לחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, ונבחר בה לחבר הוועד.
כמו כן, ייסד ועמד בראש החברה הנומיסטית של ישראל, ויעץ מידיעותיו למדינת ישראל בעיצוב מטבעות וסדרת הבולים הראשונה, שנושאה היה מטבעות.
את הגיגיו פרסם בעיתונות העברית: "הארץ", "דבר", ו"על המשמר".
בדצמבר 1959 חתם עם מוזיאון הארץ על הסכם להקמת ביתן למטבעות.
קרן משפחת קאופמן התחייבה לתרום 100,000 פרנקים שווייצריים לצורך הקמת הביתן, וקדמן עצמו התחייב לתרום את אוסף המטבעות העתיקים שלו.
באפריל 1962 נחנך ביתן קדמן למטבעות, שהיה המוזיאון הנומיסמטי הראשון בעולם.
עם אריה קינדלר, המטבע בארץ-ישראל ובעמים ימי קדם ועד ימינו: מבוא לנומיסמטיקה, תל אביב: הוצאת דביר ולדעת, 1963.
תמורות בפתוח שכוני עובדים, תל אביב: שכון עובדים, תשכ"ב-1961.
ידיעות נומיסמטיות בישראל, ירושלים: החברה הישראלית למדליות ומטבעות, תשכ"ב–תשכ"ה-1962–1965. (כתב עת)
"התכונה לעלייה מגרמניה", בתוך: יהודה ארז (עורך), ספר העלייה השלישית, א', תל אביב: עם עובד (ספריית עינות), תשכ"ד-1964.
"לקורות תנועת 'החלוץ'", מאסף לתנועת "החלוץ", ורשה: מרכז הסתדרות "החלוץ" העולמית, תר"ץ-1930.
"מס בית-המקדש ומטבעות-המחזור בארץ-ישראל לאור מטמונים שנתגלו לאחרונה", ידיעות נומיסמטיות בישראל, 1 (תשכ"ב-1962), עמ' 9–12.
"המהפכה הארכיטקטונית במאה השנייה לפסה"נ לאור המטבעות העתיקות", ידיעות נומיסמטיות בישראל, 3-4 (תשכ"ב/כ"ג-1962), עמ' 61–70.
"כתב המטבעות העברי: מחקר באפיגראפיה ובפאליאגראפיה של המטבעות היהודיות העתיקות", ארץ ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, ו (תשכ"א-1960), עמ' 94–103.
ליאופולד פֶּרוּץ (Leopold Perutz; 2 בנובמבר 1882, פראג – 25 באוגוסט 1957, באד אישל) היה סופר אוסטרי, אספן ומתמטיקאי, אחת הדמויות הבולטות בחיי הספרות באוסטריה.
בערוב ימיו עלה לישראל, אך לא זכה בה להכרה.
פרוץ נולד למשפחה יהודית-חילונית, ממוצא ספרדי, שהתיישבה לאחר שנת 1730 בעיירה הקטנה רקוניץ, כ-50 ק"מ מפראג.
היה בנם הבכור של בנדיקטוס פרוץ, יצרן טקסטיל מצליח, ואשתו אמילי (אוסטרייכר).
בשנים 1888–1893 למד בבית הספר היוקרתי פיאריסט בעיר החדשה של פראג, בו למדו גם בני גילו ידידיו של קפקא: מקס ברוד ופליכס ולטש.
לאחר שעבר לבית ספר תיכון גרמני ממלכתי בפראג, גורש משם ב-1899 על התנהגות רעה.
בשנים 1899–1901 למד ככל הנראה בתיכון Cesky Krumlov, ולא זכה לתעודה לאור הישגיו הדלים.
גם את התיכון בווינה, לשם נכנס בגיל 17 לאחר שמשפחתו היגרה לאוסטריה, עזב פרוץ בשנת 1902 מבלי שסיים את לימודיו.
בשנת 1903 עבד במשך זמן מה בעסק המשגשג שפתחה המשפחה בווינה, ושפעל ברציפות עד לסיפוח (האנשלוס) אוסטריה לגרמניה הנאצית.
באותה שנה התנדב לשירות צבאי בפראג, ושוחרר מסיבות בריאותיות בדצמבר 1904.
בשנת 1905 השתתף כמאזין בקורסים למתמטיקה וכלכלה באוניברסיטת וינה, מאחר שלא עמד בדרישות ההרשמה הרשמיות של הפקולטות.
בשנת 1906 הצטרף לבית הספר הפוליטכני בווינה, שם למד תחשיבי הסתברות, סטטיסטיקה, מתמטיקה וכלכלה פוליטית.
במסמכים שהתגלו לאחר מותו מוזכר תואר שקיבל באקטואריה, אם כי הדבר היה בלתי אפשרי מבחינה פורמלית בשל העדר תעודת הבגרות.
במהלך תקופה זו התקרב למעגל הספרותי "פרייליכט" (Freilicht) בווינה, דרכו התיידד עם סופרים כגון ריכרד ברמן, ברטולד פירטל וארנסט וייס.
השפעה ספרותית גדולה השפיע עליו קרל קראוס האוסטרי, מחבר הספר הסאטירי המונומנטלי ימיה האחרונים של האנושות, ומייסד העיתון "הלפיד", אותו נהג פרוץ לקרוא באופן קבוע.
סיפור הפרוזה הראשון שלו פורסם בפברואר 1906 בכתב העת "הדרך" ("Der Weg"), ובמרץ 1907, פורסם ב"Sonntags-Zeit" הנובלה שלו "מותו של האדון לורנצו בארדי", המתרחשת בתקופת הרנסאנס באיטליה.
בפברואר 1907 החל לשמש כאקטואר בחברה ביטוח בעיר הנמל האיטלקית טריאסטה, שבמשרדיה בפראג עבד במקביל פרנץ קפקא.
לצד עבודתו היומית כמחשב שיעורי תמותה הוסיף פרוץ לפרסם ביקורות וסיפורים.
בשנת 1908 חזר לווינה, שם עבד עד לשנת 1923 עבור חברת הביטוח אנקר.
הוא פרסם מאמרים בנושא בכתבי עת מקצועיים, ואף גילה את "נוסחת הפיצוי פרוץ" שעדיין משמשת בחישובים סטטיסטיים בתעשייה.
למתמטיקה היה גם תפקיד חשוב בעיצוב כמה מיצירותיו הספרותיות.
פרוץ נקשר בתרבות בתי הקפה הספרותיים בווינה שהזינו חיוניות תרבותית רעננה לעומת הנוקשות האקדמית.
בין אנשי החבורה הספרותית הזו נמנו חלק מהאינטלקטואלים הבולטים של התקופה, ובהם פיטר אלטנברג, הרמן באהר, אוסקר קוקושקה ואלפרד פולגאר.
בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה הפך לחובב סקי גדול, ונסע למדינות רבות באגן הים התיכון, בהן צרפת, איטליה, טורקיה, לבנון, ארץ ישראל, מצרים ועוד.
אורח חיים כזה היה הרבה מעבר לאפשרויות השכר של עובד ביטוח והוא כפי הנראה הסתייע בכספי משפחתו.
בשנת 1915 ראה אור במינכן הרומן הראשון שלו "הכדור השלישי", שזכה להצלחה יחסית ולשבחים בסקירה של קורט טוכולסקי.
לאחר שנה פרסם את הרומן "עץ המנגו הפלאי" (Das Mangobaumwunder), שכתב יחד עם פול פרנק, ושעובד למסך הקולנוע בשנת 1917 תחת הכותרת הרפתקאותיו של ד"ר קירשאייזן ("Das Abenteuer des Dr.
פרוץ לא נגרר אחרי ההתלהבות המלחמתית אליה נתפסו סופרים רבים בני זמנו.
בשל קוצר ראייה ממנו סבל, הוא לא גויס תחילה לצבא.
באוגוסט 1915 נקרא לקורס אימונים צבאיים בבודפשט, שבסיומן נשלח לחזית המזרחית.
בחודש יולי חלה בספטיסמיה לאחר שנפצע בריאותיו, ואושפז להחלמה ארוכה בבית חולים צבאי.
לאחר שנת החלמה הועלה לדרגת סגן, ונשלח לשרת במפקדת הצבא האוסטרו-הונגרי, שם מילא בעיקר פונקציות מנהליות.
פרוץ התיידד שם עם מי שהיה לאחר מכן לאחד העיתונאים החשובים ביותר במחצית המאה ה-20, אגון ארווין קיש.
בחודש מרץ 1918 נישא לאידה וויל.
לפרוץ ואשתו אידה נולדו שלשה ילדים: מיכאלה (1920), ליאונורה (1922) ובנו פליקס.
בווינה עקב פרוץ בעניין אחר האירועים המהפכניים של 1918/1919 ואף השתתף באסיפות פוליטיות של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
התקופה שבין 1918–1928 הייתה הפורה ביותר מבחינה ספרותית: בתקופה זו כתב שישה ספרים שזכו להערכה רבה הן בקרב המבקרים והן אצל הקהל, ונהפך לאחד מהסופרים הפופולריים ביותר בספרות הגרמנית.
חלק מספריו תורגמו לשפות רבות ועובדו לקולנוע.
בנוסף פרסם סיפורים בהמשכים בברלינר צייטונג אליהם נחשפו מיליוני אנשים, סיפורים קצרים, תסריטים, וערך מספר כתבי ויקטור הוגו.
מעגל חבריו התרחב במידה ניכרת לאחר הצלחות אלה, בין הסופרים שאיתם בא אז במגע נמנו ברטולט ברכט ורוברט מוסיל.
כמו כן התיידד עם הסופר האוסטרי ברונו ברהם עמו שמר על קשר הדוק למשך שארית חייו - גם לאחר שלימים התברר שברהם היה לתומך נלהב באידאולוגיה הנאצית.
לאחר מות אשתו בגיל צעיר בשנת 1928, שקע פרוץ במשבר עמוק שהשפיעה לעיתים על איזונו הנפשי.
על אף היותו ספקן מאוד, החל לעשות שימוש תכוף במדיום, בתקווה ליצור קשר עם רוחה של אשתו.
מעמדו הכלכלי נפגע קשות בעקבות משבר כלכלי שהציף את העולם ב-1920 והשפיע על עסקי המשפחה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 הוא אף איבד את שוק הספרים הגרמני, בשל מוצאו היהודי.
בשנת 1935 התחתן בשנית עם גרטה המבורגר, שכנתו של הפסיכואנליטיקאי זיגמונד פרויד.
לאחר האנשלוס העדיף פרוץ לעבור למדינה אירופית או לארצות הברית, אולם תנאי ההגירה הקשים, לצד שכנועי אחיו הנס, שהיה ציוני נלהב, הובילו אותו לבסוף לעלות לארץ ישראל, על אף שהחשיב זאת כגלות.
הוא נמלט עם משפחתו לוונציה, וב-10 בספטמבר 1938 הפליגו לחיפה והתיישבו בתל אביב.
פרוץ חש מרוחק מהתרבות ומסביבתו החדשה, וחי שנים באלמוניות.
כתביו, שעסקו בהווי אירופי היסטורי זר לנוער הישראלי המלוכד סביב הציונות, נדחקו לקרן זווית.
קשריו עם סופרים אחרים בארץ, כולל סופרים ממוצא גרמני כמו מקס ברוד, פליקס ולטש וארנולד צווייג היו מוגבלים למדי.
במהלך חודשי הקיץ עבר עם משפחתו לירושלים, שם הרגיש נוח יותר עם האקלים הקר וסמטאות העיר העתיקה.
כבר בשנת 1945 ניסה לשוב לאוסטריה, אך הבלבול ששרר באירופה אחרי מלחמת העולם השנייה, מנע זאת ממנו.
לאחר הקמת המדינה הביע צער על גירוש הערבים מירושלים, ובשנת 1948 כתב לידידו: "פלשתינה השתנתה...
הערבים נעלמו כמעט לחלוטין מהשטח השייך להם.
אינני מרגיש כל אהבה ללאומנות, או אף לפטריוטיות, שתיהן אשמות בכל רע".
הוא ניסה לחזור לאירופה, אך לאחר מלחמת העצמאות הוטלו הגבלות חמורות על אלה שרצו לנסוע מחוץ לישראל, ורק בשנת 1951 השיב לעצמו את האזרחות האוסטרית.
מאז ועד מותו חי המחבר בין אוסטריה לישראל.
פרוץ מת מבצקת ריאות ב-25 באוגוסט 1957, בעת חופשת קיץ בבאד אישל ליד זלצבורג, שם נקבר בבית עלמין קתולי.
על קברו נקבעה תבנית מנורה עתיקת יומין, מאוסף העתיקות הנדיר שהשאיר אחריו.
עשרות שנים לאחר מותו זכו יצירותיו להכרה מחודשת, והם יצאו לאור מחדש במהדורות רבות.
מאז שנת 2010 מעניקה עיריית וינה פרס לספרות פשע על שמו, בשיתוף עם איגוד הספרים האוסטרי.
הרומנים שכתב עוקבים בדרך כלל אחר גורלם של יחידים (ב"הפרש השוודי", למשל), ולרוב מכילים מרכיב של פנטזיה.
העלילה מסופרת באמצעות רמזים רבים, אירוניה, ופרשנויות סותרות ומבלבלות של האירועים שמובעות בצורה שובבה - כאשר הגרסאות מתחרות זו בזו.
המבקר הצ'כי-אוסטרי פרידריך טורברג, סבר כי פרוץ "הוא אחד המאסטרים של הרומן הבדיוני".
פרוץ היה נערץ על ידי חורחה לואיס בורחס, שסייע בתרגום ספריו לספרדית.
הסופר האוסטרי רוברט מוסיל, ייחס את יצירותיו לז'אנר ספרותי חדש, שאותו כינה "עיתונות בדיונית".
תהילתו של פרוץ מבוססת במידה רבה על הרומנים ההיסטוריים שכתב.
הרומן הראשון שלו, "הכדור השלישי", מתרחש במהלך כיבוש מקסיקו בידי הרנאן קורטס.
הרומן "המרקיז דה בוליבר", המתרחש בספרד במהלך מלחמת העצמאות במדינה, זכה בפרס נוקטורן בצרפת בשנת 1962, וכן זכה להצלחה בלתי רגילה במדינות דוברות ספרדית.
ספרו "השלג של פטרוס הקדוש" עוסק בברון גרמני מטורף, המבקש להשיב על כנו את הדר השושלות העתיקות של הנסיכויות השונות בארצות אירופה, שושלות ששלטו לפני עידן אובדן האמונה.
ב-1953 הופיע הרומן שנחשב ליצירת המופת שלו - "בלילה, מתחת לגשר האבן", סיפור של אהבה בלתי אפשרית בגטו פראג בתקופת המהר"ל, בין הקיסר רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבין היפהפייה היהודית אסתר, אשת הגביר מייזל.
המחבר עסק חמש שנים בתלמוד ובקבלה על מנת להכיר לעומק את הווי הגטו, וציין כי כתב אותו "תחת הרושם המזעזע של השמדת ששת מיליונים מבני עמי".
כשנתיים לאחר מותו הופיע ספרו האחרון "יהודה איש קריות של ליאורנדו", קומדיית אופי המתמקדת באפיזודה בחיי לאונרדו דה וינצ'י.
הרומן "בין תשע לתשע" הוא מותחן פסיכולוגי, שריתק בין היתר קוראים כגון אריק אמבלר, פרידריך מורנאו ואלפרד היצ'קוק.
שיחת כלבים, סיפור, תרגם מכתב יד שמאי מנדל, ספריית השעות שנות הארבעים
סרבנדת המוות, סיפור, תרגם מכתב יד שמאי מנדל, ספרית השעות 1946
המרקיז דה בוליבר (Der Marques de Bolibar ,1920), מגרמנית: צבי ארד, תל אביב: זמורה ביתן, תשנ"ב, 1991
בין תשע לתשע, מגרמנית: חנה לבנת, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ד 1993
הכדור השלישי (Die dritte Kugel), מגרמנית: אפרים פרויד, ערך: גרשון ריטרמן, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ז, 1996
לאן תתגלגל תפוחון?, עם עובד, תרגמה רוני לוביאניקר, 1998
בלילה מתחת לגשר האבן: רומן מפראג העתיקה (Nachts unter der steinernen Brücke), מגרמנית: רות בונדי, תל אביב: גוונים, תשנ"ט, 1998
השלג של פטרוס הקדוש (St.
Petri-Schnee, 1933), מגרמנית: אריה אוריאל, עריכה: שלמה ניצן תל אביב : ספרית פועלים, 2000
ליאו יוגיכס Jogiches), המוכר גם בכינוי המפלגתי "יאן טישקה" (Jan Tyszka; 17 ביולי 1867 – 10 במרץ 1919), היה מהפכן מרקסיסטי יהודי-פולני-גרמני.
ממנהיגי הליגה הספרטקיסטית בזמן מלחמת העולם הראשונה.
יוגיכס נולד למשפחה יהודית אמידה בווילנה.
מעט מאוד ידוע על ילדותו, שכן היה שומר על סודיות מוחלטת, בהיותו קונספירטור.
במחצית שנות ה-80 של המאה ה-19 היה אחד מראשיו של הארגון "נרודניה ווליה" בווילנה, מקום שהצמיח מהפכנים בולטים כגון: יולי מרטוב, מנהיגי "הבונד" בראשיתו – ארקדי קרמר ויוסיף מיל, וחבר התנועה הקומוניסטית בצרפת – שאול רפפורט.
כחבר בארגון זה היה קשור לתוכניות להתנקש בצאר (אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה) בשנת 1887, תוכנית שנכשלה ובה נתפסו ונהרגו מספר מהפכנים, ביניהם אחיו של לנין.
תפקידו של יוגיכס היה לארגן את בריחתם של המעורבים בקשר שלא תפסה המשטרה.
יוגיכס עצמו ברח למערב בשנת 1890, אחרי שישב תקופה בבית הסוהר, אך לפני שהספיקו לבצע את עונשו – גירוש לטורקסטן.
בשהותו בציריך פגש את המהפכנית רוזה לוקסמבורג, והתפתחה ביניהם מערכת יחסים אישית ואינטלקטואלית, שהייתה בעלת השפעה על חייו.
השניים התנגדו ללאומנות של המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (PPS), וייסדו ביחד בשנת 1893 את העיתון "מטרת הפועלים".
בשנת 1893 עזר להקים את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (סוציאל-דמוקרטיה) בפולין, שנקראה גם "הפרולטריון השני" (באנגלית SDKP ומאוחר יותר SDKPiL) בשיתוף עם רוזה לוקסמבורג.
יוגיכס השתתף במהפכת 1905, ופעל בכל מני קבוצות מהפכניות רוסיות.
הוא היה אחד ממנהיגיה בפועל של "הליגה הספרטקיסטית" – המתחתרת הרדיקלית של הסוציאל-דמוקרטיה בגרמניה בזמן מלחמת העולם הראשונה, שלימים תהפוך ל"המפלגה הקומוניסטית של גרמניה".
ב-10 במרץ 1919 נרצח יוגיכס בתוך בית הסוהר מואביט בברלין, לאחר שניסה לחקור את ההתנקשות בחייהם של קרל ליבקנכט, ולוקסמבורג שארעה ב-15 בינואר של אותה השנה.
לאונרדו (ליאו) ליידרמן (Leonardo Leiderman; נולד ב-18 במאי 1951, קורדובה, ארגנטינה) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור אמריטוס בבית הספר לכלכלה על-שם ברגלס באוניברסיטת תל אביב, פרופסור אורח בפקולטה לניהול על-שם קולר באוניברסיטת תל אביב והיועץ הכלכלי הראשי של קבוצת בנק הפועלים.
משמש פרופסור אורח בבית הספר לניהול של אבו דאבי (ADSM).
היה ראש חטיבת המחקר בבנק ישראל וחבר ההנהלה הבכירה בבנק ישראל.
בסוף יולי 2013 נבחר כמועמד לנגיד בנק ישראל, אך הסיר את מועמדותו.
ליידרמן נולד וגדל בקורדובה שבארגנטינה, שם למד עברית מגן הילדים ועד סוף בית הספר התיכון.
היה חבר בתנועת נוער ציונית בלתי מפלגתית.
למד לתואר ראשון בכלכלה ובסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולתואר שני ושלישי בכלכלה באוניברסיטת שיקגו.
עבודת הדוקטורט שלו נכתבה ב-1978 בהנחיית פרופסור רוברט לוקאס, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1995.
פרופ' ליידרמן חבר סגל באוניברסיטת תל אביב משנת 1979, מרצה מצטיין בחוג לכלכלה, וחבר הוועד המנהל של "מרכז פנחס ספיר לפיתוח" באוניברסיטה.
בשנים 1986-1988 כיהן כראש החוג לכלכלה באוניברסיטה.
מחקריו עוסקים באינפלציה ובשערי חליפין, מדיניות לייצוב המשק, מדיניות של בנקים מרכזיים, שווקים פיננסיים, משברים כלכליים (כולל משבר הקורונה) וכלכלות של שווקים מתעוררים.
בשנת 2019 החל לכהן כפרופסור אורח בפקולטה לניהול על-שם קולר באוניברסיטת תל אביב.
ב-2020 החל לכהן כפרופסור אורח בבית הספר לניהול של אבו דאבי (ADSM).
הוא כתב וערך 7 ספרים ופרסם מעל ל-70 מאמרים אקדמיים.
עבד בבנק ישראל כעובד וכיועץ במשך כ-10 שנים.
בשנים 1991–1995 היה יועץ בכיר לנגיד ולמחלקה המוניטרית בבנק.
בשנים 1996–2000 היה מנהל חטיבת המחקר בבנק ישראל תחת הנגיד יעקב פרנקל, וכאשר פרש פרנקל מתפקידו כנגיד ב-1999, הועלה שמו של ליידרמן כמועמד להחליפו, אולם לבסוף נבחר ד"ר דוד קליין.
ליידרמן סיים את תפקידו ביוני 2000.
מיד לאחר מכן, מונה לתפקיד מנהל מחקר השווקים המתעוררים בדויטשה בנק.
במקביל לתפקידיו, שימש עמית מחקר בקרן המטבע הבינלאומית בבנק העולמי.
היה חבר בוועדה הממשלתית ליחסים הכלכליים בין ישראל לרשות הפלסטינית.
החל משנת 2003 הוא מכהן כיועץ הכלכלי הראשי של קבוצת בנק הפועלים.
ביולי 2013 נבחר כמועמד לנגיד בנק ישראל לאחר שפרופ' יעקב פרנקל ביטל את מועמדותו לתפקיד.
כעבור יומיים הסיר את מועמדותו, בטרם הובא לאישור בידי ממשלת ישראל וועדת טירקל למינויים בכירים בשירות הציבורי.
ליידרמן גרוש ואב לשתי בנות.
Political Economy, Growth, and Business Cycles (1992), עורכים: אלכס צוקרמן, צבי הרקוביץ ולאונרדו ליידרמן, הוצאת הספרים של MIT
ליאו לוינשטיין היה פיזיקאי וכימאי יהודי-גרמני.
היה מייסד ויושב ראש של ברית חיילי החזית היהודים בגרמניה.
ליאו לוינשטיין נולד באאכן למשפחה יהודית אמידה שהחזיקה בבעלותה חנות של אופנת נשים.
הוא למד כימיה ופיזיקה תחילה באאכן ולאחר מכן באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1905 השלים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת גטינגן.
לאחר סיום לימודיו עבד בחברת כימיקלים אוסטרית שם פיתח, בין יתר, שיטה חדשה לייצור מי חמצן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לשירות הצבאי.
הוא לחם בחזית כקצין בחיל התותחנים הגרמני.
במהלך המלחמה פיתח שיטה לאיכון מיקום תותחי האויב לפי קולות הירי שיוצרים התותחים.
על שירותו הוענק לו צלב הברזל מהדרגה הראשונה.
את המלחמה סיים לוינשטיין בדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה המשיך לוינשטיין את עבודתו בתעשייה הכימית.
הוא פיתח שיטה תעשייתית לייצור מימן על-חמצני, אותה מכר לחברת רידל היין (השיטה נקראת שיטת Riedel–Löwenstein).
בפברואר 1919 יסד את ברית חיילי החזית היהודים והיה ליושב ראש הארגון עד לפירוקו בשנת 1938.
בשנים הראשונות לאחר עליית הנאצים לשלטון לא נפגע מעמדו של לוינשטיין בשל שירותו בחזית במלחמת העולם הראשונה.
מכתב מ-1935 שכתב לראשי המפלגה הנאצית ובה הוא טוען לנאמנות היהודים לגרמניה, ושמפלגה זו טועה בהוציאה את היהודים כולם מן החוק בעוד חלקם נאמנים לה.
מכתב זה תורגם ופורסם בספרים רבים העוסקים ביחס יהודי גרמניה למדינתם ולמפלגה הנאצית.
לאחר ליל הבדולח נאסרו לוינשטיין ואשתו ונשלחו לעבודות כפייה.
בשנת 1943 הם הועברו לטרזיינשטט.
הם הצליחו לשרוד בתקופת השואה.
בתום המלחמה עזבו בני הזוג לוינשטיין את גרמניה והיגרו לשוודיה.
לאחר מכן עברו להתגורר בשווייץ.
ליאו לוינשטיין נפטר בשנת 1956 בעת ביקורו בישראל.
בשנת 2014 נקרא על שמו של ליאו לוינשטיין בסיס הדרכה של בונדסוור באאכן.
ליאו קוֹרי (נולד ב-19 בינואר 1956) הוא היסטוריון של המתמטיקה.
מכהן כנשיא האוניברסיטה הפתוחה וקודם לכן כפרופסור מן המניין להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים.
כיהן בעבר כדקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
ליאו קורי נולד ב-1956 בסנטיאגו בירת צ'ילה, וגדל בוונצואלה.
בשנת 1977 קיבל תואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת סימון בוליבר בקראקס ובאותה שנה עלה לישראל.
בין השנים 1979 ל-1981 שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים ובשנת 1983 קיבל מאוניברסיטת תל אביב תואר שני במתמטיקה עיונית על עבודה בהנחיית פרופ' שמואל רוסט שכותרתה "Splitting Data in Cohomology Classes".
בשנת 1990 קיבל מאוניברסיטת תל אביב תואר דוקטור להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים על עבודה בהנחיית הפרופסורים שבתאי אונגורו ושמואל רוסט, שכותרתה "הרקע ההיסטורי לצמיחת תורת הקטגוריות לדיסציפלינה מתמטית".
בשנים 1983–1990 עבד באוניברסיטה הפתוחה כמרכז הוראה ופיתח קורס בתחום תולדות המתמטיקה.
בשנת 1996 מונה למרצה בכיר במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן של אוניברסיטת תל אביב, בשנת 2004 עלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2007 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנים 2013–2015 כיהן כראש בית הספר להיסטוריה ע"ש יעבץ.
בשנת 2015 מונה לדקאן הפקולטה למדעי הרוח, וכיהן בתפקיד עד שנת 2020.
בשנת 2022 העניקה לקורי אוניברסיטת תל אביב את פרס קדר למצוינות מחקרית.
ב-1 באוקטובר 2023 נכנס לתפקידו כנשיא האוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2024 קיבל קורי את פרס וויטמן המוענק על ידי האגודה האמריקאית למתמטיקה.
מחקרו מתמקד בהיסטוריה של המתמטיקה והפיזיקה מאז המאה ה-19.
קורי נשוי, אב לשניים, וסב לשניים.
לאחר עלייתו לארץ היה חבר קיבוץ נירים במשך כעשרים שנה.
מתעניין בקשר בין מדע ותרבות ובפרט עסק בסופר חורחה לואיס בורחס והגותו.
בשנת 1997 יצא לאור בעברית ספרו "עולמו הספרותי של חורחה לואיס בורחס" במסגרת האוניברסיטה המשודרת.
עסק גם בתרגום מספרדית לעברית.
"הבית הירוק", מאת מריו ורגס יוסה (1990).
"סבלנות לוהטת" מאת אנטוניו סקרמטה (1991).
"חלמתי שהשלג בוער" מאת אנטוניו סקרמטה (1994).
"קונצ'רטו בארוקי" מאת אלחו קרפנטייר (2021).
קורי עוסק גם בהיסטוריה של המחשבים בישראל.
ויחד עם ד"ר רעיה לויתן פרסם מספר ספרים בנושא:
ליאו גורדון לאפורט (נולד ב-29 בנובמבר 1956) הוא כתב טכנולוגיה אמריקאי, שדרן, סופר ויזם.
לאפורט, בנו של גאולוג, החל ללמוד היסטוריה סינית באוניברסיטת ייל עד שהחליט לפרוש בשנתו השלישית כדי לרדוף אחר חלומו להפוך לשדרן רדיו וטלוויזיה, שם נודע בשמות שמות הרדיו הראשונים שלו דייב אל (Dave Allen) ודן הייז (Dan Hayes).
החיבור לתחום המחשבים החל עם קבלתו את המחשב אישי הראשון שלו ה-אטארי 400.
לאפורט היה שותף בכמה תוכניות הקשורות לטכנולוגיה.
בשנת 1991 הנחה את התוכנית "דבורק על מחשבים"(כמנחה שותף לצד הסופר והשדרן הטכנולוגי ג'ון דבוראק), בהמשך הנחה את התוכנית "לאפורט על מחשבים" בתחנות הרדיו KGO Radio ו-KSFO בסן פרנסיסקו.
בשנת 1997, זכה לפורט בפרס אמי של צפון קליפורניה על תפקידו כ"דב נול"(Dev Null), דמות וירטואלית שנורה על ידי לכידת תנועה בתוכנית The Site ברשת הטלוויזיה האמריקאית MSNBC.
לאפורט הנחה תוכנית יומית בשם "המעבדה עם ליאו לאפורט (The Lab with Leo Laporte), שהופקה בוונקובר קנדה ושודרה במשך כשנתיים.
ליאו-יהודה כהן היה פעיל מרכזי בתנועת הצופים היהודיים בצרפת בזמן מלחמת העולם השנייה.
כהן נתפס על ידי הנאצים בצרפת ונרצח בסוף 1944.
ליאו כהן נולד בליבק שבגרמניה למשפחה אורתודוקסית, ששילבה חיי מצוות עם פתיחות למדע.
סבו של ליאו מצד אמו מרים היה הרב שלמה קרליבך, והמשפחה התגוררה בליבק בסמוך אליו.
ב-1919, לאחר פטירתו של הסבא שלמה קרליבך, עברה המשפחה להמבורג.
בהמבורג למד כהן בבית הספר תלמוד תורה ריאלשולה .
לליאו כהן היו יכולות לימודיות גבוהות, אך בצד לימודיו העדיף מגיל צעיר לטייל, לנגן, לשיר ולארגן פעילויות שונות.
מסגרת מתאימה לכל עיסוקיו מצא ליאו בתנועת הנוער עזרא, שבה הקים מקהלה וניצח עליה.
שם גם פגש את מי שלימים תהיה אשתו, רחל שלוס.
לאחר לימודיו החל לעבוד כשוליה בעסק של אביו יבוא ויצוא בהמבורג, ובהמשך עבר לעבוד בבית המסחר הגדול שלו בפרנקפורט.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 היגרה המשפחה לפריז שבצרפת.
שם ניהל כהן במשך שנתיים את המשרד של החברה שהקים אביו, עד שבשנת 1935 החברה קרסה ופורקה.
יחד עם עבודתו, מיד עם הגיעו לצרפת הצטרף כהן לתנועת הצופים היהודיים בצרפת.
לאחר שהחברה של אביו התפרקה, השקיע את כל מרצו בתנועת הנוער ובפעילות החינוכית.
בשנת 1935 עלו הוריו ואחיו הצעיר מצרפת לארץ ישראל, אך ליאו כהן בחר להישאר בצרפת, כדי להמשיך בהנהגה בתנועת הצופים.
בתנועה הוביל כהן את הפעילות הרוחנית, וחינך לאהבת הדת ולחיבור רוחני אליה.
הוא גם הקים מקהלה של התנועה, לימד עברית וניהל את בית הצופים "קרייתנו", ששכן ברחוב ויטאל.
בפברואר 1936 נישאו ליאו ורחל כהן, לאחר שרחל באה לצרפת מגרמניה, ובסוף 1937 עברו לנהל את חינוך הנוער היהודי בשטרסבורג.
בשטרסבורג נולדה בתם הבכורה, נעמי.
בשטרסבורג ניהל כהן את מקהלת הצופים היהודיים "Eclaireurs", ששרה שירים דתיים ושירי ארץ ישראל, ובמסגרת פעילותם אף הוקלטו השירים בפריז ב-1936.
לקראת מלחמת העולם השנייה נדרש ליאו כהן כפליט גרמני בצרפת להתייצב לגיוס, ובדצמבר 1939 גויס ללגיון הזרים ונשלח לצפון אפריקה.
בראשית המלחמה שהה כהן בצפון אפריקה עם לגיון הזרים, שם שירת במחלקת המוזיקאים.
לאחר לידת בנו, אריאל, ובעקבות מחלת דיזנטריה קשה שתקפה אותו, שוחרר מהשירות.
לאחר השחרור הוא הצטרף למשפחתו שנדדה למואסק שבצרפת, לשם הגיעו עם חברי הצופים היהודיים.
עם תחילת הכיבוש הגרמני החלו חברי התנועה לפעול במטרה להוציא את הילדים מהערים הגדולות, להעניק להם חינוך לערכים אנושיים ורוחניים כנגד אנטישמיות וגם חינוך מקצועי-חקלאי שיוכל להבטיח להם קיום בכל מקום אליו יגיעו.
את כל זאת הם שאפו לעשות במסגרת יהודית, תוך הקניית ערכי דת ותרבות יהודית יחד עם הקניית השפה העברית וידע על ארץ ישראל.
לשם כך הוקמו מרכזי נוער בחוות חקלאיות, במיוחד בדרום צרפת.
החוות המפורסמות שבהן היו מואסק (Moisac), לוטרק (Lautrec) וטאלויה (Taluyers).
ליאו כהן מונה למנהיג הרוחני של המרכזים השונים, ועבר ביניהם בתעודות מזויפות.
כהן ומשפחתו התגוררו בחווה בלוטרק (באזור טארן).
ביולי 1942 היו לצופים היהודיים שבעה מרכזים, שהתקיים בהם הווי מיוחד של עבודה משולבת בלימוד ובאורח חיים יהודי-ציוני.
האחראים, כמו משפחת ליאו כהן, חיו עם משפחותיהם בחוות וחלקו עם החניכים את חיים היומיום.
בסוף אוגוסט 1942 החלה הקמת זרוע מחתרתית של תנועת הצופים, זרוע שנקראה "השישית", מפני שהייתה חלק מהמחלקה השישית במדור הנוער של הארגון הכללי של יהודי צרפת UGIF.
אנשי השישית עסקו בהברחת יהודים אל מחוץ לצרפת, בהכנת תעודות מזויפות, בהסתרת בני נוער יהודיים ובהפצת תכנים יהודיים חינוכיים לבני הנוער.
ליאו כהן היה מופקד על הצד הרוחני, ובמסגרתו ארגן שיעורים, סדנאות, תפילות, חגיגות לכבוד החגים ועוד.
הפעילות נמשכה גם אחרי שפורקה החווה בלוטרק בסוף שנת 1943.
באפריל 1944 החליטה ההנהגה הארצית של תנועת הצופים להעביר את הנשים והילדים לשווייץ, וחברי התנועה הגברים יכלו לבחור האם לפעול במסגרת השישית, לעלות לארץ ישראל או להצטרף לזרוע הצבאית שהקימה התנועה.
אשתו של כהן, רחל, יחד עם שלושת ילדיהם, יצאו לכיוון שווייץ, מתוך רצון להגיע ממנה לארץ ישראל.
כהן חזר כדי להוביל קבוצת בני נוער שבחרה לנסות לעלות דרך הרי הפירנאים לארץ ישראל.
ב-2 במאי 1944 הגיעו רחל והילדים בשלום לשווייץ.
הם נעזרו בחברת "השישית" מריאן כהן, שהמשיכה בפעילות ההברחה ונעלמה.
רק לאחר המלחמה נתגלתה גופתה.
כהן נשאר בצרפת כדי לארגן את העלייה המחתרתית, וב-14 במאי 1944 מינה אותו רובר גמזון להיות הנציג הכללי של תנועת הצופים היהודיים בארץ ישראל.
הקבוצה יצאה לדרכה ביום ג', 16 במאי, אך ב-17 במאי 1944 נעצר כהן וחמישה בחורים נוספים על ידי הגסטאפו בפרברי טולוז.
מסע ההברחה נכשל, אך כעבור שבועיים התארגנה הקבוצה מחדש והצליחה לעבור לספרד, משם עלו לארץ ישראל.
כהן נתפס בטולוז, ושם נחקר בידי הגסטאפו.
המחתרת עשתה ניסיונות ליצור איתו קשר ואפילו חשבה לארגן פעולה לשחרורו, אך הוא הועבר ביוני למחנה הריכוז דראנסי.
משם עוד כתב מכתבים לאשתו עד ט' באב 1944, אז נשלח משם למקום אחר.
לפי ידיעות שהגיעו למשפחה, ליאו הגיע לאושוויץ, ומשם נשלח למכרות המלח בשלזיה, שם כנראה נספה בראשית 1945, לפי עדויות שנמסרו למשפחה.
עם זאת, מיכאל לוי מציע, לאור מחקר שערך, שליאו כהן נספה כבר ב-28 בדצמבר 1944 במחנה עבודה בשדה התעופה של שטוטגרט.
העדויות מספרות שליאו שמר במחנות על אופטימיות, עודד את האחרים סביבו והמשיך לספק תמיכה רוחנית ודתית לאנשים סביבו.
בשנת 1980 הקימו שלושת אחיו של ליאו כהן מצבת אבן לזכרו, מעל קבר ההורים בתל אביב.
על המצבה נחרת הפסוק מספר ישעיהו: .
בשנת 1991 (תשנ"ב) הוציאה יהודית בר-חן, בתו של אחיו חיים כהן, ספר בהוצאת משרד הביטחון המציג בהרחבה את קורות חייו של כהן.
הספר, ששמו "ליאו 1913–1945", נכתב על בסיס מכתבים ועדויות שאספה ותרגמה בר-חן מצרפתית ומגרמנית.
בערכת כרזות של בית ברל בנושא "חינוך ומחנכים בימי השואה" עסקה אחת הכרזות בליאו כהן.
בשנת תשע"ב יצא הספר "אנו הולכים בראש מורם", המציג את העמידה הרוחנית בצרפת בימי השואה בראי התיעוד.
שמו של הספר מבוסס על משפט שכתב כהן, כנראה, במחנה דארנסי.
במרכז קהילתי של בית הכנסת השלום בשטרסבורג הוקם חדר על שמו של ליאו, והוצבה טבלת הנצחה לזכרו.
סבו של ליאו מצד אמו מרים היה הרב הנודע שלמה קרליבך.
אחיו של הרב יוסף כהן, לאופולד כהן , היה חוקר יוון העתיקה וההדיר מהדורה אקדמית בגרמנית של כתבי פילון האלכסנדרוני.
ליאו כהן היה בן דודו של הרב "המרקד" שלמה קרליבך.
כהן הוא אחיהם של חיים כהן, שהיה משפטן ישראלי וחתן פרס ישראל, של אלכסנדר כהן, שהיה מהנדס העיר בני ברק ושמאי מקרקעין נודע (אביו של ידידיה כהן), ושל שלמה כהן-אברבנאל שהיה המשנה לראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
לאחר מותו, נישאה אשתו רחל למרדכי מרקוס כהן, מחבר המילון הצרפתי-עברי-צרפתי.
רחל יסדה ב-1963 את הספרייה העירונית בירושלים, ובהמשך פעלה בספריות ציבוריות רבות בעיר.
על פועלה זו קיבלה בשנת 1990, תש"ן, את אות יקיר ירושלים.
בתו של ליאו, נעמי, נישאה לאדריכל דוד קאסוטו, ובנו אריאל כהן הוא פרופסור אמריטוס לפיזיקה של האטמוספירה ולאסטרונומיה פלנטרית במחלקה למדעי האטמוספירה במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית.
ליאו (יעקב אריה) פויכטוונגר היה בנקאי, ונדבן יהודי גרמני, מקים בנק פויכטוונגר בארץ ישראל.
נולד במינכן לאנג'לו (אשר) ופריצי פראדל לבית שפיצר, כילד רביעי מתוך חמישה, התייתם מאימו בגיל 16. לאחר שרות צבאי לא משמעותי בחיל הפרשים של צבא בוואריה, למד באוניברסיטאות במינכן וציריך וקיבל את תואר הדוקטורט ב-1917.
בשנים 1917–1920 עבד במכון לתחבורה ימית וכלכלה עולמית בקייל, לאחר מכן בשנים 1920–1936 עבד בבנק המשפחתי כמנהל רכש.
בשנת 1936 עלה לארץ עם בת זוגו אילזה בלומנטל לה נישא בשנת 1929. בשנת 1939 נולדה לזוג בתם היחידה אסתר שנישאה לכלכלן והעיתונאי דב גנחובסקי.
עם עלייתו לארץ בשנת 1936 הקים את בנק פויכטוונגר בתל אביב וביחד עם אחיו תאודור ושימש כמנכ"ל הבנק עד פטירתו בשנת 1959. הבנק, ששמו המלא היה "י.
פויכטונגר בנק כללי לעסקי מסחר בע"מ", נקרא על שם סבם יעקב-לייב פויכטוונגר, שהקים בשנת 1857 במינכן את בנק "י"ל פויכטוונגר".
אף על פי שהתרחק מפעילות ציבורית רשמית, תמך באופן קבוע במשפחות רבות מהעלייה החמישית שרבות מהן ברחו מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון והגיעו לארץ חסרות רכוש ואמצעים.
נפטר בשנת 1959 ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
ליאו סוטר הוא שחקן אנגלי.
הוא מוכר בעיקר בשל השתתפותו בסדרה "ויקינגים: ולהאלה" (2022–2024) בתור הארלד סיגורדסון.
סוטר נולד בלונדון והתחנך בקולט קורט , בבית הספר סנט פול ובניו קולג' באוקספורד, שם למד בפקולטה למדעי הרוח.
סוטר החל לשחק בזמן שלמד בבית הספר בגיל אחת עשרה.
הוא חתם על חוזה המשחק המקצועי הראשון שלו לאחר ששיחק בהצגת הגמר בבית הספר שלו.
בין תפקידי התיאטרון שלו היו בהצגה "The Winterting" בתיאטרון אוקספורד פלייהאוס, ב"האלכימאי" בתיאטרון ארקולה, ו"רומיאו ויוליה" בתיאטרון סאות'וורק פלייהאוס.
בשנת 2014 שיחק בסרט הקולנוע מליפיסנט ובסרט "נפילה" שיצא לאקרנים בשנת 2016. בשנת 2017 שיחק בסדרת הטלוויזיה ויקטוריה בתפקיד אדוארד דרמונד, מזכירו האישי של ראש ממשלת בריטניה רוברט פיל.
בסדרה דרמונד מנהל מערכת יחסים עם לורד אלפרד פאג'ט (ג'ורדן וולר).
שנה לאחר מכן שיחק בסדרת הטלוויזיה "קליקה".
בשנת 2019 שיחק בסרט הקולנוע "I'll Find You".
באותה שנה שיחק גם בשתי סדרות הטלוויזיה המוערכות אחוזת ביצ'האם וסנדיטון.
בשנת 2020 שיחק בפרק בסדרת הטלוויזיה "המשחרר: מבצע אוולאנש".
בשנת 2022 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "ויקינגים: ולהאלה".
בסדרה הוא מגלם את הארלד סיגורדסון.
+שנהפרויקטתפקידהערות2014מליפיסנטבחור צעיר2016נפילה (אנ')טרבור באקמן2019I'll Find Youרוברט פולסקי2023השמפניה של גברת קליקו (אנ')ג'ורג'סTBAThe Face of Horrorריצ'רדChristmas Karma