tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת היה נוקס גם מעורב בחבורות הרחוב של בוסטון, והיה לאחד מהלוחמים הקשוחים ביותר בשכונה.
בגיל 18, לאחר שהתרשם ממפגן צבאי, הוא הצטרף ליחידת תותחנים מקומית שנקראה "השיירה" (The Train).
ב-5 במרץ 1770 היה נוקס עד לטבח בוסטון.
על פי תצהיר בשבועה שהוא הגיש, הוא ניסה להרגיע את המצב, בנסותו לשכנע את החיילים הבריטים לשוב לבסיסם.
הוא גם העיד במשפט שנערך לחיילים שביצעו את הטבח, שבו כולם למעט שניים הורשעו.
ב-1771 הוא פתח בבוסטון חנות ספרים משל עצמו שנקראה "חנות הספרים של לונדון" (London Book Store).
חנות זו הייתה, על פי תיאור מהתקופה, "מקום בילוי לקצינים הבריטים ולגברות השמרניות שנתנו את הטון באותה תקופה".
בהיותה חנות שהתפארה במבחר מצוין של ספרות אנגלית ובהיותה מנוהלת על ידי בעל חנות ידידותי, היא הפכה עד מהרה ליעד פופולרי לחברה הגבוהה של בוסטון.
כמוכר ספרים, בנה נוקס לעצמו קשרי עסקים יציבים עם הספקים הבריטים (כמו תומאס לונגמן) ופיתח קשרי ידידות עם לקוחותיו תוך שהוא דובק בשאיפותיו מילדות.
בהיותו אוטודידקט, הוא אגר ספרים בתחום הצבא ואף נהג לשאול שאלות רבות בנושא את החיילים שפקדו את חנותו.
בתחילה הוא נהנה מהצלחתו הכספית, אך רווחיו צנחו לאחר חוק נמל בוסטון והחרם העירוני על הסחורות הבריטיות שבא בעקבותיו.
ב-1772 הוא היה שותף לייסוד "גיס הגרנדירים של בוסטון", שהייתה שלוחה של "השיירה" ושירת כמספר שניים בשרשרת הפיקודית שלו.
זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-23 ירה נוקס בטעות ברובה בשתיים מאצבעות ידו השמאלית.
הוא הצליח לחבוש את הפצע ולהגיע לרופא שתפר אותו.
נוקס תמך בבני החירות, ארגון שנאבק כנגד מה שהוא ראה כמדיניות הדיכוי הקולוניאלית הבריטית.
לא ידוע אם הוא לקח חלק במסיבת התה של בוסטון ב-1773, אך הוא היה בתפקיד לפני התקרית כדי לוודא שלא נפרק שום מטען תה מה"דרתמות'", אחת מהספינות שהיו מעורבות בפעולה.
בשנה שלאחר מכן הוא סירב לקבל משלוח של תה שנשלח אליו על ידי ג'יימס ריווינגטון, לויאליסט מניו יורק.
ב-16 ביוני 1774 נשא נוקס לאישה את לוסי פלקר, בתו של לויאליסט בוסטוני, זאת על אף התנגדות אביה.
אחיה של לוסי שירת בצבא הבריטי ומשפחתה ניסתה לשכנע את נוקס שיתגייס גם הוא.
על אף תקופות פרידה ארוכות שנבעו משירותו הצבאי, היו בני הזוג מסורים זה לזה עד ליומו האחרון של נוקס והם הקפידו לשמור על קשר מכתבים.
לאחר שבני הזוג נמלטו מבוסטון ב-1775, נותרה לוסי חסרת בית עד לפינוי העיר על ידי הבריטים במרץ 1776. גם לאחר מכן, היא נסעה לעיתים קרובות לבקר את בן זוגה בשדה הקרב.
הוריה של לוסי עזבו את העיר ומעולם לא שבו אליה יחד עם הכוחות הבריטים לאחר שהצבא הקונטיננטלי ביצר את רמת דורצ'סטר, הצלחה שנזקפה לזכותו של נוקס.
כאשר פרצה מלחמת העצמאות של ארצות הברית עם קרבות לקסינגטון וקונקורד ב-19 באפריל 1775, חמקו נוקס ורעייתו לוסי מבוסטון והוא הצטרף למליצית הצבא שצרה על העיר.
חנות הספרים הנטושה של נוקס נבזזה וכל המלאי שלה הושמד או נגנב.
הוא שירת תחת גנרל ארטמס וורד ותרם מכישוריו ההנדסיים לבניית הביצורים סביב לבוסטון.
בקרב גבעת בנקר הוא פיקד על כוח ארטילרי.
כאשר הגיע הגנרל ג'ורג' וושינגטון ביולי לקחת את הפיקוד על הצבא, הוא התרשם מהעבודה של נוקס.
עד מהרה פיתחו השניים יחסי חיבה ונוקס קיים קשר סדיר עם וושינגטון ועם הגנרלים האחרים של הצבא הקונטיננטלי המתהווה.
לנוקס לא היה מינוי רשמי בצבא, אך בזכות פועלו של ג'ון אדמס בקונגרס הקונטיננטלי השני, הוא קיבל מינוי של קולונל ברגימנט הארטילרי של הצבא.
נוקס הועיל לקידומו כאשר כתב לאדמס שריצ'רד גרידלי, מפקד הארטילריה הזקן שפעל תחת פיקודו של וורד, לא היה חביב על אנשיו ובריאותו הייתה לקויה.
עם התקדמות המצור, עלה הרעיון שהתותח שנלקח שלל קודם לכן בנפילת המבצרים של טיקונדרוגה וקראון פוינט בצפון ניו יורק, יוכל להועיל באופן משמעותי.
מקובל ליחס לנוקס את העלאת ההצעה הזאת בפני וושינגטון, שלאחר מכן מינה את נוקס כאחראי על המשלחת להבאתו, אף על פי שמינויו של נוקס טרם אושר.
כשהגיע נוקס לטיקונדרוגה ב-5 בדצמבר נודע הכוח שעליו פיקד נוקס כ"שיירת הארטילריה הנאצלת" (noble train of artillery) שהובילה באמצעות מזחלת רתומה לשוורים תותח במשקל 60 טונות ושאר אמצעי חימוש בנתיב באורך של 480 ק"מ שעבר בנהרות מכוסים בקרח והרי ברקשייר המכוסים בשלג אל מחנות המצור של בוסטון.
האזור היה מיושב בדלילות ועל נוקס היה להתגבר על קשיים בשכירת כוח אדם ובהמות משא.
בכמה הזדמנויות בקע משקל התותח את שכבת הקרח בחציית הנהרות אך אנשיו של נוקס הצליחו להציל אותו.
עם הגעת התותח לקיימברידג' הם הוצבו עד מהרה למשימת ביצור רמת דורצ'סטר שנכבשה זמן קצר קודם לכן על ידי וושינגטון.
עמדת התותחים החדשה שחלשה על נמל בוסטון אילצה את הבריטים להסיג את הצי שלהם להליפקס.
עם תום המצור דאג נוקס לשיפור הגנתן של קונטיקט, רוד איילנד והעיר ניו יורק בצפייה למתקפה בריטית עליהן.
בניו יורק פגש נוקס את אלכסנדר המילטון שפיקד על כוח הארטילריה המקומי.
השניים יצרו ידידות קרובה שנמשכה עד למותו של המילטון ב-1804. במהלך שירותו הצבאי יצר נוקס גם ידידות קרובה עם בן עירו, בנג'מין לינקולן.
המערכה על ניו יורק וניו ג'רזי
נוקס היה חלק מצבאו של וושינגטון במהלך המערכה על ניו יורק וניו ג'רזי, כולל המהלכים העיקריים שכתוצאה מהן אבדה העיר ניו יורק.
הוא בקושי ניצל משבי בעקבות הפלישה הבריטית למנהטן והגיע לקווי הצבא הקונטיננטלי דרך משרדיו של ארון בר.
הוא היה האחראי על הלוגיסטיקה במהלך חציית הדלאוור שקדמה לקרב טרנטון ב-26 בדצמבר 1776. על אף שדרכו נחסמה על ידי קרח וקור, יחד עם אנשי הרגימנט הקונטיננטלי ה-14 בפיקודו של ג'ון גלובר שאיישו את הסירות, עלה בידו להעביר את כוח התקיפה את הנהר, על סוסיו ועל תותחיו, ללא שום אבדות.
לאחר הקרב הוא שב עם אותו כוח ועם מאות שבויים, עם שלל ועם כל הסירות בחזרה אל מעבר לנהר עד אחר הצהריים של אותו יום.
על הישגו זה קודם נוקס לדרגת בריגדיר גנרל, והוא מונה לפקד על גיס ארטילריה שכלל חמישה רגימנטים.
כמה ימים לאחר מכן חצה הצבא שוב את הנהר לאחר שהתקבלה החלטה להחזיק בטרנטון.
נוקס היה עם הצבא ב-2 בינואר 1777 בקרב ערוץ אסונפינק וביום המחרת בקרב פרינסטון.
ב-1777, כשהצבא היה במוריסטאון שבניו ג'רזי, שב נוקס למסצ'וסטס לשפר את יכולת ייצור התותחים של הצבא.
הוא הקים גדוד ארטילריה נוסף ופתח נשקייה בספרינגפילד שבמסצ'וסטס לפני ששב אל הכוח העיקרי של הצבא באביב.
נשקייה זו, ואחת נוספת ביורקטאון שבפנסילבניה, הוקמו על ידי אחד מפקודיו של נוקס והיוו מקור רב ערך לאספקה עד תום המלחמה.
נוקס שב אל הגוף העיקרי של הצבא למערכה של 1777. ביוני נודע לו שהקונגרס מינה את פיליפ שארל טרונסון דו קורדיי, איש צבא צרפתי בעל הון, לפקד על כוחות הארטילריה.
מינויו של דו קורדיי הרגיז לא רק את נוקס, שמיד איים על הקונגרס שיתפטר מתפקידו, אלא גם את ג'ון סליבן ואת נתנאל גרין שמחו גם הם על המינוי הפוליטי הזה.
דו קרודיי הוצב בסופו של דבר מחדש לתפקיד המפקח הכללי ומת כתוצאה מנפילה מסוסו כשחצה את נהר סקולקיל בספטמבר 1777.
נוקס השתתף בקרב ברנדיווין, הקרב החשוב הראשון במערכה על פילדלפיה ובקרב ג'רמנטאון.
בזה האחרון הוא השיא עצה קריטית שאושרה על ידי וושינגטון, לכבוש ולא לעקוף את בית צ'ו, אחוזת אבן שהבריטים כבשו כעמדת הגנה חזקה.
מהלך זה התברר כצעד שעיכב באופן משמעותי את התקדמות הצבא ונתן לבריטים הזדמנות לשפר את מערך הקווים שלהם.
לאחר מכן כתב נוקס ללוסי, "ניתן לייחס את אובדן הניצחון לערפל הבוקר ולכיבוש בניין אבן על ידי האויב בג'רמנטאון".
נוקס גם השתתף בקרב מונמאות' ביולי 1778, שם פקד עליו וושינגטון להפעיל את הארטילריה.
בהמשך השנה לא השתתף הצבא בפעילות נוספת, אך הפריבטירים שנוקס ובן מושבתו, הנרי ג'קסון, הפעילו, לא הגיעו להישגים כפי שצופה מהם.
רבים מהם נשבו על ידי הבריטים.
בית הספר לארטילריה והמצור על יורקטאון
נוקס הקים קסרקטין חורף בפלוקמין (פרבר של בדמינסטר שבניו ג'רזי).
שם ייסד נוקס את בית הספר הראשון של הצבא הקונטיננטלי לארטילריה ולהכשרת קצינים.
מתקן זה נחשב כזה שקדם לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט.
בהיותו שם במהלך קיץ 1779, בילה נוקס את רוב זמנו באימונם של יותר מ-1,000 חיילים בתנאים של מוראל ירוד ואספקה מצומצמת.
התנאים היו קשים במיוחד בימים של חורף 1779–1780 וצבאו של וושינגטון שב לפעילות אינטנסיבית ב-1780 כאשר מהלכי המלחמה העיקריים הופנו לכוון דרום.
בסוף ספטמבר 1780 היה נוקס חבר בבית הדין הצבאי שהרשיע את מייג'ור ג'ון אנדרה, קצין בריטי שמעצרו גרם לחשיפת בגידתו של בנדיקט ארנולד.
(בצירוף מקרים מעניין חלק נוקס מגורים עם אנדרה כאשר היה ב-1775 בדרקו לטיקונדרוגה).
באותן שנים של כמעט חוסר פעילות מוחלט, קיים נוקס מספר מסעות למדינות הדרומיות כנציגו של וושינגטון להגדיל את גיוס האנשים והאספקה לצבא.
ב-1781 התלווה נוקס לצבאו של וושינגטון דרומה והשתתף במצור על יורקטאון.
הוא היה פעיל בשדה הקרב באופן אישי וניהל את הצבת התותחים ואת מטרותיהם.
המרקיז משסטלו, שעמו פיתח נוקס קשריי ידידות קרובים, כתב עליו, "אין אנו יכולים להעריץ במידה מספקת את האינטליגנציה ואת הפעילות שבאמצעותם הוא ליקט ממקומות שונים והעביר אל הסוללות יותר משלושים קנים...".
ו"רק מחצית מהשבח שהוא היה ראוי לו נאמר על גאוניותו הצבאית".
וושינגטון שיבח במיוחד הן את נוקס והן את הקצין הצרפתי על תפקודם במצור והמליץ לקונגרס על קידומו של נוקס.
ב-22 במרץ 1782 קודם נוקס לדרגת מייג'ור גנרל.
הוא היה לקצין הצעיר ביותר בצבא שנשא דרגה זו.
יחד עם גוברנר מוריס הוא התמנה לנהל את המשא והמתן על חילופי השבויים עם הבריטים.
משא ומתן זה כשל בשל העובדה ששני הצדדים לא יכלו להגיע לידי הסכמה על התהליכים והתנאים להתאמת המעמדות השונים של השבויים.
הוא הצטרף לחלק העיקרי של הצבא בניוברג שבניו יורק ופיקח על המחנה בווסט פוינט, שנחשב לעמדת הגנה חיונית ביותר.
לאחר שעמד על הליקויים ועל הצרכים, מינה אותו וושינגטון כמפקד המקום באוגוסט 1782. בחודש שלאחר מכן הוא התבשר על מותו של בנו בן תשעת החודשים ושקע בדיכאון עמוק.
עם זאת, הוא המשיך בפועלו, והיה מעורב במשא ומתן עם קונגרס הקונפדרציה ועם מזכיר המלחמה, בנג'מין לינקולן על סוגיית הפנסיות והאיחור בתשלום הפיצויים לחיילים.
נוקס כתב מזכר שנחתם על ידי שורה של קצינים בכירים, שבו הוא הציע שהקונגרס ישלם מידית את כל התשלומים רטרואקטיבית והציע שישולם סכום חד-פעמי במקום תשלום מחצית סכום הפנסיה לכל החיים.
אי-ההסכמה של הקונגרס לטפל בסוגיה הובילו את נוקס לכתיבת מכתב התראה, שבו הוא כתב "אני רואה במוניטין של הצבא האמריקאי כדבר שאף אחד בעולם לא יכול להטיל בו רבב, וכך עלינו אף לסבול עוולות ונזקים עד קצה גבול הסבלנות שלנו ולא להכפיש אותו ברמה הנמוכה ביותר.
אך קיימת נקודה שמעבר לה אין סבל.
אני מתפלל בכל ליבי שלא נגיע אליה".
במרץ 1783, כאשר נפוצו שמועות על מרד בקרב הקצונה הבכירה, קיים וושינגטון פגישה שבה הוא קרא קריאה נרגשת לאיפוק.
בפגישה זו הוא אישר מחדש את מסירותם של הקצינים לוושינגטון ולקונגרס וסייע להרגיע את המשבר.
עם זאת, בשל בעיות בלתי פתורות, היו נוקס ואחרים לתומכים נמרצים בממשלה לאומית חזקה, דבר שהמנהיגים הפוליטיים המובילים, כולל תומאס ג'פרסון, ג'ון הנקוק וסמואל אדמס, התנגדו לו באותה עת.
עם היוודע דבר חתימת הסכם השלום המקדים באפריל 1783, החל הקונגרס להורות על שחרור הצבא וג'ורג' וושינגטון העביר לנוקס פקודות יומיומיות על היקף הכוח שייוותר.
באותה עת ארגן נוקס את הקמתה של "אגודת סינסינטי" (Society of the Cincinnati), ארגון אחווה של קציני מלחמת העצמאות ששרדו עד לאותה עת.
הקמת אחווה זו גרמה להרמת גבות, אך באופן כללי היא התקבלה בברכה.
הוא גם ניסח טיוטת תוכנית להקמת צבא בעתות שלום, שרוב סעיפיה יושמו בסופו של דבר.
תוכניות אלו כללו את הקמתן של שתי אקדמיות צבאיות (אחת של הצי ואחת של הצבא, זו האחרונה התמקמה במבצר החשוב שבווסט פוינט), ויחידות צבא שנועדו להגן על גבולותיה של ארצות הברית.
כאשר נסוגו אחרוני החיילים הבריטים מניו יורק ב-21 בנובמבר 1783, הוביל נוקס את הכוחות האמריקאים שהשתלטו עליה.
הוא ניצב בסמוך לוושינגטון במהלך נאום הפרידה שלו ב-4 בדצמבר.
לאחר שוושינגטון התפטר מתפקידו כמפקד העליון ב-23 בדצמבר קיבל נוקס במקומו את תפקיד הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית.
בנובמבר 1783 התפנתה משרת "המזכיר במלחמה" (Secretary at War), עם התפטרותו של בנג'מין לינקולן, שהמליץ על נוקס כמחליפו.
אף על פי שקונגרס הקונפדרציה היה מודע לכוונתו של לינקולן להתפטר עם חתימת הסכם השלום הרשמי, הוא לא נקב מבעוד מועד בשם יורשו.
נוקס נחשב כמי שראוי לתפקיד כאשר הוא אויש בלינקולן ב-1781, והוא הביע את כוונתו לרשת אותו.
עם זאת, בהיעדר יד מכוונת למחלקת המלחמה, ניסה הקונגרס ליישם את הרעיון של הקמת כוח מיליציה סדיר כצבא של עתות שלום.
בראשית 1784 התפטר נוקס מתפקידו הצבאי, "שבע רצון דיו שלא למלא יותר שם אחריות לצעדים שהם בלתי אפשריים לביצוע".
נוקס שב למסצ'וסטס, שם בנתה המשפחה בית בדורצ'סטר.
הוא פעל לאיחוד מחדש של שטחי אדמה נרחבים במיין שהוחרמו מקרובי משפחת אשתו הלויאליסטים.
הוא הצליח ליצור שטח אדמה ענק של מיליוני אקרים, כולל כמעט כל שטחי האדמה בבעלות משפחת פלקר, בין השאר על ידי הצלחתו להתמנות לפקיד הרשמי מטעם המדינה האחראי על הפרטת האדמות המוחרמות ולאחר מכן הוא דאג למכירת הקרקעות של משפחת אשתו לאיש קש שפעל מטעמו.
הוא גם מונה כחבר בוועדה שהייתה אחראית על המשא ומתן על תנאי ההסכם עם שבטי הפנבוסקוט האינדיאנים במרכז מיין.
ועדה זו גם הייתה מעורבת בחקירת שאלת הגבולות בין מזרח מיין עם נובה סקוטיה (כיום שטחי ניו ברונזוויק) סוגיה שנפתרה רק ב-1842 עם חתימת הסכם ובסטר-אשברטון.
ב-8 במרץ 1785 אישר הקונגרס בסופו של דבר את מינויו של נוקס לתפקיד "המזכיר במלחמה", לאחר ששקל את מועמדותם של אישים אחרים.
באותה עת דווח שמשקלו עמד על כ-130 ק"ג וגובהו היה 190 ס"מ.
הצבא היה אז חלק קטן מגודלו הקודם והתרחבותה מערבה של האומה החדשה התבטאה בעימותים חמורים עם שבטי האינדיאנים.
מחלקת המלחמה שנוקס קיבל לנהל כללה שני עובדים אזרחיים ורגימנט אחד קטן.
הקונגרס של 1785 אישר את הקמתו של צבא שמנה 700 איש.
נוקס יכול היה לגייס רק שש מתוך עשר הפלוגות שאושרו ושהוצבו בחזית המערבית.
כמה מחברי הקונגרס של הקונפדרציה התנגדו להקמתו של צבא בעתות שלום וכן התנגדו להקמתה של אקדמיה צבאית (אחת מהצעותיו העיקריות של נוקס) על בסיס הטענה שייווצר מעמד צבאי בעל יכולת לשלוט על החברה.
בתחילה הציע נוקס להקים צבא שיכלול בעיקר מליציות מדינתיות, ובמיוחד שאף לשנות את גישתו של הקונגרס בנוגע לצבא המנוהל באורח דמוקרטי.
אף על פי שהתוכנית נדחתה בשלב הראשון, רבים מפרטיה אומצו בסופו של דבר כאשר עוצב המבנה המנהלי של צבא ארצות הברית.
הצורך בשיפור מעמדו של הצבא קיבל דחיפות ב-1786 כאשר פרץ מרד שייז במסצ'וסטס שאיים להשתלט על נשקיית ספרינגפילד.
נוקס יצא לספרינגפילד בעצמו לדאוג למערך ההגנה שם.
אף על פי שבנג'מין לינקולן הקים מיליציה ודיכא את המרד, המרד הדגיש הן את החולשה של הצבא והן את הליקויים בתקנון הקונפדרציה שהפריעו ליכולות הקונגרס בפרשה זו.
לאחר המרד כינס הקונגרס את ועידת החוקה, שבה נוסחה חוקת ארצות הברית התקפה עד היום.
בראשית 1787 שלח נוקס לוושינגטון טיוטת הצעה להקמת ממשלה שדמתה בסופו של דבר למבנה הממשלה שעליה הוחלט.
כאשר שאל וושינגטון את נוקס אם עליו להשתתף בוועידה הוא הסכים ואמר: "יהיו אלו נסיבות מכובדות ביותר שיובילו לתהילתך, זאת בהתחשב בתקופה הנוכחית ובתקופות לעתיד לבוא, והן יזכו אותך בכינוי המפואר של 'אבי האומה'".
זהו ככל הנראה המסמך המוקדם ביותר בו נעשה שימוש בכינוי זה בהקשר של וושינגטון.
נוקס פעל לקידום החוקה החדשה, שיגר תכתובות רבות במושבות רבות בנוגע לכך,אך בעיקרה הוא התרכז בקבלת ההחלטה על אימוץ החוקה במסצ'וסטס, שם נראה היה שהתמיכה בה מצומצמת.
לאחר קבלת החוקה ראו בו רבים כמועמד ראוי לתפקיד סגן הנשיא, אך הוא העדיף להישאר במחלקת המלחמה ולתפקיד סגן הנשיא נבחר ג'ון אדמס.
עם קבלת החוקה החדשה והקמתה של מחלקת המלחמה שונה תוארו של נוקס למזכיר המלחמה (Secretary of War).
כחלק מתפקידיו כמזכיר המלחמה, היה נוקס אחראי על יישום "חוק המיליציה של 1792" (Militia Acts of 1792).
חוק זה כלל את הנחת היסוד שרק 20% מ-450,000 חברי המיליציות היו מסוגלים לממן בעצמם את רכישת כלי הנשק שלהם כפי שנדרש על פי החוק.
כדי לפתור את הבעיה, המליץ נוקס לקונגרס שהממשלה הפדרלית תרחיב את רכישת כלי הנשק המיובאים, תאסור ייצוא של כלי נשק מתוצרת מקומית ותקים מתקנים לייצור מקומי של כלי נשק ואגירתם.
מתקנים אלו כללו את נשקיית ספרינגפילד שכבר הייתה קיימת ואחת נוספת בהרפרס פיירי שבווירג'יניה.
ב-1792 הקים הקונגרס, על פי הצעה מפורטת של נוקס, את "הלגיון של ארצות הברית" (Legion of the United States) קצר הימים.
עם פרוץ מלחמות המהפכה הצרפתית ב-1793, החלו ספינות סוחר אמריקאיות להיות מושפעות מהן לאחר שוושינגטון הכריז על נייטרליות בסכסוך.
הן צרפת והן בריטניה החלו להפריע לתנועת הספנות האמריקאית.
רוב הספינות המעטות של הצי הקונטיננטלי נמכרו בתום מלחמת העצמאות, וכך נותר צי הסוחר של ארצות הברית ללא אמצעי הגנה מפני שוד ימי או השתלטות בימים.
נוקס דחק להקמתו של צי ארצות הברית הסדיר ולבניית סדרה של מבצרי חוף.
נוקס היה אחראי על ניהול היחסים של ארצות הברית עם האינדיאנים שישבו באדמות שהיא טענה לריבונות עליהם, בעקבות חוק של הקונגרס משנת 1789. בכמה מסמכים שניסח עבור וושינגטון ועבור הקונגרס התווה נוקס את מדיניותה המוקדמת של האומה כלפי הילידים האמריקאים.
הוא ציין שהאומות האמריקאיות היו הריבוניות ובעלות הקרקעות שבהן הם החזיקו ושהממשלה הפדרלית (ולא המדינות) צריכות לפיכך להיות אחראיות על היחסים עמם.
מדיניות זו יושמה בין השאר על ידי העברת "חוק הסחר והיחסים עם האינדיאנים של 1790" (Indian Trade and Intercourse Act), שאסר על סחר עם הילידים האמריקאים שלא במסגרת הסכם שלהם מול הממשלה הפדרלית.
נוקס כתב, "האינדיאנים, בהיותם בעלי הקרקע הקודמים, מחזיקים את הזכות עליה.
אין לקחת אותה מידיהם שלא בהסכמתם, או במסגרת זכות הכיבוש במקרה של מלחמה צודקת.
לקיחת הבעלות מידיהם בשם כל עקרון אחר תהיה הפרה של החוקים היסודיים של הטבע".
ההיסטוריון רוברט מילר טוען שהצהרות מסוג זה מביעות תמיכה בזכות הילידית על הקרקעות, אך בשם "דוקטרינת הגילוי" (Discovery doctrine), שנועדה להצדיק את השליטה באדמות האינדיאנים, התעלמו ממנה.
מלחמות האינדיאנים, כולל "מלחמות האמריקאים והצ'רוקים" וכולל "מלחמת האינדיאנים הצפון-מערבית" היוו את רוב תקופת כהונתו של נוקס בתפקידו כמזכיר המלחמה.
במהלך שנות הקונפדרציה, לא הייתה תמיכה מספקת של הקונגרס בכל פעולה משמעותית כנגד האומות של הספר המערבי.
הבריטים העניקו את תמיכתם לשבטים הצפון-מערביים מבסיסי הספר שהם המשיכו להחזיק בהם לאחר תום מלחמת העצמאות של ארצות הברית (תוך כדי הפרת חוזה פריז) ושבטי הצ'רוקי והמוסקוגי המשיכו לראות בהתיישבות הקולוניאלית על אדמותיהם כבלתי חוקית.
באוקטובר 1790 ארגן נוקס מערכה בהובלת הגנרל ג'וזייה הרמר אל הטריטוריה הצפון-מערבית כנקמה על פשיטות האינדיאנים כנגד המתיישבים בטריטוריה עצמה ובתחומי קנטקי של היום.
מערכה זו נחלה כישלון ומערכה שנייה אורגנה על ידי נוקס, מומנה על ידי ויליאם דואר והונהגה על ידי מושל הטריטוריה ארתור סט.
נוקס ודואר כשלו לספק מספיק ציוד לצבא, מה שהוביל לתבוסה הקשה ביותר בהיסטוריה של הצבא האמריקאי.
מערכות אלו כשלו בהשכנת השלום מול האינדיאנים ונוקס הואשם במידה רבה בכישלון בהגנת הגבול.
מתוך רצון לפתור את הסוגיה לפני סיום תפקידו, ארגן נוקס חיל משלוח בהנהגת אנתוני ויין שהביא את הסכסוך לסיום משמעותי ב"קרב העצים הכרותים" (Battle of Fallen Timbers) ב-1794. "כוחותיו של ויין שרפו 'שדות עצומים של תירס' בשטח של כ-80 ק"מ לאורך הנהר", במהלך שהשפיע על האוכלוסייה הלא-לוחמת.
תוצאות הפעולה הצבאית האמריקאית בצפון-המערב הובילה לחתימת הסכם גרינוויל שאילץ את האינדיאנים המובסים לוותר על שטחים באזור אוהיו.
המערכות העקובות מדם שהוביל נוקס עירבו במקרים מסוימים צבאות שהיו גדולים הרבה יותר בהשוואה לקרבות שאירעו בשנות ה-70 של המאה ה-19.
האומות האינדיאניות סירבו להתפנות מאדמותיהם ללא מאבק והם התנגדו לניסיונות של האמריקאים לפנותם בכוח, בתחבולות או בהסכמים, מאחר שהם החזיקו את האדמות וחיו בהן במשך אלפי שנים.
קבוצה אחת של אמריקאים רצתה שיתקיים "סילוק של האינדיאנים" והכחדה כללית של כל שבט שישב באדמות בהן הם חפצו.
וושינגטון ונוקס רצו גם הם להשתלט על האדמות.
בדרך כלל, אם כי לא תמיד, הם חשו שהשימוש בכוח יגבה מחיר גבוה מדי מהאמריקאים ושאפו לעשות שימשו באמצעים אחרים כדי להשיג את המטרה.
תחת זאת, בתחילה המליץ נוקס שהמדיניות הבריטית תמשיך, כלומר שיסופקו לאינדיאנים עדרי בהמות וציוד חקלאי ויקומו מיסיונים, זאת כדי להרגיע אותם.
לאחר שכשל בפיוס שבטי הצ'רוקי והמוסקוגי באמצעות מצבור גדול של מתנות ב-1789, חתם בסופו של דבר נוקס על "הסכם ניו יורק" של 1790 בשמה של ארצות הברית ושם קץ לסכסוך עם חלק, אם כי לא עם כל, שבטי הצ'רוקי.
על רצח העם של אוכלוסיית האינדיאנים בשטחים שהיו מאוכלסים בצפיפות, כתב נוקס, "היסטוריון כלשהו בעתיד עשוי לתאר את הסיבות לחורבן זה של גזע אנושי בצבעים קודרים".
נועם חומסקי טוען שמנהיגי האומה "ידעו מה שהם עושים", ולעיתים קרובות הם אמרו שהם היו "המיטיבים", "הנדבנים" ו"הדואגים לרווחתם" של הילידים, כאשר במציאות הם עסקו ב"פרקטיקות של רצח עם" להכחדת ו"סילוק האינדיאנים".
למעשה, נוקס אמר שמה שאירופאים והאמריקאים עשו לאומות הילידיות היה כה מזיק כך ש"הסגנון שלנו היה יותר הרסני לאינדיאנים בהשוואה לכיבושים של מקסיקו ופרו".
הוא המשיך וציין את העובדה שבמקום בו הייתה תרבות לבנה, הייתה "הכחדה מוחלטת" של כל הילידים, או כמעט כולם.
ללא קשר אם האמריקאים רצו להשיג את אדמות הילידים באמצעות רכישה, כיבוש או באמצעים אחרים, "לא ישכון שלום נצחי כל עוד הקרקעות ימשיכו להיות מושא המדיניות כלפי האינדיאנים", גישה שהמשיכה גם לאחר שנוקס סיים את תפקידו.
מדיניותו של וושינגטון, כפי שבוצעה על ידי נוקס, גרמה לעלייתו של טקומסה.
אלפים רבים של אינדיאנים סירבו לקבל את ההסכמים שנחתמו, בטענה שהם לא אישרו אותם ושמטרתם היחידה הייתה לנשל אותם מאדמותיהם.
הם התכוונו במיוחד להסכם גרינוויל, וכבשו מחדש את אדמותיהם במסגרת ההתנגדות המחודשת בצפון-המערב שבסופו של דבר דוכאה רק במלחמת 1812.
ב-2 בינואר 1795 סיים נוקס את תפקידו בממשלה וחזר לביתו בתומאסטון שבמחוז מיין (אז חלק ממסצ'וסטס), כדי להקדיש את עצמו לדאגה למשפחתו המתרחבת.
במקומו התמנה לתפקיד מזכיר המלחמה טימות'י פיקרינג.
נוקס התיישב בתומאסטון ובנה מעון מפואר בן שלוש קומות שהיה מוקף במבני חוץ ויצר אחוזה בשם מונטפלייר, שלא ניתן היה להשוות את כל "היופי, הסימטריה וההדר" שבה לשום מקום אחר במדינה.
את שארית חייו הוא בילה בניהול חוואות בקר, בניית ספינות, ייצור לבנים ועסקאות מקרקעין.
הקשרים שיצר במהלך שנות המלחמה הועילו לו מאוד, שכן הוא השקיע כספים רבים באדמות באזורי הספר בכל השטחים מאוהיו ועד מיין (אם כי רוב השקעותיו היו במיין).
אף על פי שהוא טען שהוא התייחס בהגינות למתיישבים בקרקעותיו במיין, הוא עשה שימוש באנשים מטעמו כדי לפנות את אלו שלא שילמו את דמי השכירות או פלשו לאדמותיו.
צעדים אלו הכעיסו את המתיישבים עד שברגע מסוים הם איימו לשרוף את אחוזת מונטפלייר.
אחד מהאנשים שמהם לקח נוקס את אדמתו היה ג'וזף פלם מרטין, איש צבא שהתיישב במיין וכתב את זיכרונות המלחמה שלו.
נוקס ייצג את תומאסטון בבית הנבחרים של מסצ'וסטס, אך בסופו של דבר הוא איבד את חנו בעיני הציבור ואיבד את מושבו.
תקריות רבות בקריירה של נוקס העידו על אופיו, הן לטובה והן לרעה.
במקרה אחד, כאשר הוא ורעייתו לוסי נאלצו לעזוב את בוסטון ב-1775, שימש ביתם ללינתם של קצינים בריטים שבזזו את חנות הספרים.
על אף הקשיים הכלכליים שסבל מהם, עלה בידו להעביר את התשלום האחרון של 1,000 ליש"ט להוצאת לונגמן בלונדון כדי לכסות את עלות המשלוח של ספרים שהוא מעולם לא קיבל.
עם זאת, במיין הוא ייזכר כעריץ רודף בצע והוא הונצח ברומן של נתניאל הות'ורן "בית שבעת הגגות", שבו הוא היה ההשראה לדמותו של קולונל פינצ'און".
ב-1805 נבחר נוקס כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בנוסף לבניית אחוזתו הכפרית, עשה נוקס ניסיון להגדיל את הונו באמצעות מיזמי תעשייה.
הוא התעניין בסחר בעץ, בבניית ספינות, בגידול מקנה ובייצור לבנים.
לרוע מזלו כשלו עסקים אלו, בין השאר בשל חוסר התמקדות בתחום מסוים, והוא צבר חובות משמעותיים.
הוא אולץ למקור שטחים נרחבים של אדמות במיין כדי לרצות כמה מבעלי חובו.
האיש שרכש את אדמותיו במיין היה הבנקאי מפנסילבניה ויליאם בינגהאם, וקרקעות אלו נודעו במיין כ"רכישת בינגהאם".
הנרי נוקס מת בביתו ב-25 באוקטובר 1806 בגיל 56, שלושה ימים לאחר שבלע עצם של עוף שנתקעה בגרונו וגרמה לו לזיהום קטלני.
הוא נקבר באחוזת מונטפלייר בהלוויה צבאית.
לוסי נוקס מתה ב-1824 לאחר שמכרה חלקים נוספים של רכוש המשפחה כדי לשלם לבעלי החוב של בן זוגה.
לזוג נולדו 13 ילדים, אך רק בן אחד הגיע לבגרות.
הבן, הנרי ג'קסון נוקס, נודע כאדם לא יוצלח בשל הרגלי השתייה שלו והתנהגותו השערורייתית.
לפני מותו ב-1832 "הוא הכיר בתחושה העמוקה של חוסר הערך שלו", והוא הביע את רצונו שהוא לא ייקבר לצד קרוביו המכובדים, אלא בבית קברות ציבורי "ללא מצבה שתוצב על קברו".
אחוזת מונטפלייר נותרה בבעלות משפחת נוקס אך ב-1871 היא נהרסה במסגרת עבודות סלילת קו רכבת.
המבנה היחיד של האחוזה ששרד הוא אחד המבנים ההיקפיים שב-1972 הועבר לאגודה ההיסטורית של תומאסטון.
מוזיאון מונטפלייר הנוכחי הוא שחזור מהמאה ה-20 שדומה במידה רבה לזה המקורי.
על שמו של נוקס נקראו ערים ועיירות במיין, אינדיאנה, איווה, אילינוי, מרילנד והעיר נוקסוויל שבטנסי.
על שמו גם קרויים מחוזות באילינוי, אינדיאנה, קנטקי, מיין, מיזורי, נברסקה, אוהיו, טנסי וטקסס.
הבית ששימש כמפקדתו בניו וינדזור שבניו יורק במהלך מלחמת העצמאות שומר כמבנה היסטורי.
שירות הדואר של ארצות הברית הוציא ב-1985 בול עם דמותו.
שני מבצרים הקרויים Fort Knox נקראו על שמו: בקנטקי (פורט נוקס) ובמיין.
על שמו נקרא גם אולם בבית הספר לתותחנות של צבא ארצות הברית בפורט סיל שבאוקלהומה, וכן פרס שנתי שמוענק ליחידות התותחנים האמריקאיות.
ספינת גרר של צבא ארצות הברית קרויה על שמו.
מסמכיו שמורים בחברה ההיסטורית של מסצ'וסטס וספרייתו האישית שמורה בספריית בוסטון בסמיכות לזו של ידידו, ג'ורג' וושינגטון.
הנרי סוויקה (נולד ב-1957 בניו יורק, ארצות הברית) הוא יזם יהודי-אמריקאי.
מייסד ומנהל חברת הייברידג'-קפיטל, מייסד קרן "תלפיון" למימון השקעות.
סוויקה גדל במשפחה יהודית בוושינגטון הייטס, ניו יורק.
הוא בנם של שני ניצולי שואה מפולין שהיגרו מצרפת ב-1955. שני הוריו מתו כשהיה בן תשע עשרה, כאשר אמו נפטרה ממחלת לו גריג ולאחר מכן אביו נפטר מהתקף לב.
סוויקה נשוי לאמריקאית ממוצא ישראלי ולו ארבעה ילדים.
לאחר מות הוריו החל לקנות מניות מסחר עם כ-50,000 דולר שהוריו הורישו לו והחל לתמוך באחיו דרך בית הספר לרפואה.
עם הכסף שהרוויח, החל סוויקה להשקיע ולעבוד בחברת מריל לינץ' והפך לאחד הסוחרים המובילים בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
בשנת 1984 הקימו הנרי סוויקה וגלן דוביין את קבוצת דוביין וסווייקה, הם היו חלוצים באינטגרציה של השקעות בניירות ערך מסורתיים ובאסטרטגיות השקעה נגזרות.
הנרי מקמסטר הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מן המפלגה הרפובליקנית המשמש מאז ינואר 2017 כמושל קרוליינה הדרומית ה-117. בשנים 2015–2017 כיהן מקמסטר כסגן המושלת ניקי היילי (אשר התפטרה מתפקידה על מנת להיות שגרירת ארצות הברית באומות המאוחדות.
מקמסטר הוא האדם המבוגר ביותר שכיהן בתפקיד זה, היה בן 69 שנים ו-8 חודשים בהשבעתו.
מקמסטר נולד ב-27 במאי 1947 בקולומביה שבקרוליינה הדרומית.
עבד כעורך דין המתמחה בעיקר בענייני סמים.
בשנת 1969 סיים תואר ראשון בהיסטוריה.
בשנת 1973 סיים לימודי משפטים.
באותן השנים הוא שירת כתקופה קצרה בשירות המילואים של צבא ארצות הברית.
ב-4 בנובמבר 2014 נבחר לשמש כסגן מושלת המדינה עם כ-58.8% מקולות הבוחרים.
זו הייתה הפעם האחרונה בה מושלים וסגניהם נבחרו בנפרד במדינה.
בשנת 2016 היה מקמסטר לתומך נלהב של המועמד לנשיאות ארצות הברית דונלד טראמפ.
לאחר היבחרו, הכריז טראמפ כי בכוונתו למנות את היילי לשגרירת ארצות הברית באומות המאוחדות, מה שגרם למינויו של מקמאסטר לתפקיד המושל.
הוא ידוע בשל תמיכתו בזכות לשאת נשק.
בבחירות 2018, נבחר לכהונה מלאה לתפקיד מושל קרוליינה הדרומית.
בבחירות 2022, נבחר שוב להתמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית לכהונה שנייה מול המועמד הדמוקרטי, ג'ו קנינגהם.
הנרי ספנסר, הרוזן הראשון מסנדרלנד, ברון ספנסר השלישי מוורמלייטון המכונה הלורד ספנסר בין השנים 1636–1643, היה עמית אנגלי ופוליטיקאי אנגלי ממשפחת ספנסר, אשר נלחם ומת במלחמת האזרחים האנגלית בצד של הקאוולרים.
הנרי נולד באלתורפ לוויליאם ספנסר, ברון ספנסר השני מוורמלייטון וליידי פנלופה וריאותסלי, בתו של הנרי וריאותסלי, הרוזן השלישי מסאות'האמפטון, והוטבל ב-23 בנובמבר 1620 בכנסיית גרייט ברינגטון.
הוא למד במודלין קולג' (אוקספורד), וסיים את לימודיו לתואר שני באמנויות ב-31 באוגוסט 1636. מאוחר יותר באותה שנה הוא ירש את תואר אביו של הברון ספנסר, בעקבות מות אביו ב-19 בדצמבר 1636.
הנרי נלחם בקרב אדהיל בשנת 1642 וזכה לתגמול על שירותיו ב-8 ביוני 1643 על ידי קבלת התואר רוזן סנדרלנד (למרות שהתואר עלה לו 3000 ליש"ט).
לאחר מכן הוא נלחם במצור על גלוסטר באוגוסט 1643, ובקרב הראשון על ניוברי ב-20 בספטמבר 1643, שם נהרג, בהיותו בן 23, מפגיעת כדור תותח.
ב-20 ביולי 1639 התחתן הנרי עם ליידי דורותי סידני (אשר בעבר דחתה את ידו של אדמונד וולר), בתו של רוברט סידני, הרוזן השני מלסטר.
הנישואים היו נישואי אהבה והנרי קיבל את אישורו החם של חמיו.
אחרי מותו של הנרי, ניחם אביה את דורותי בכך שהזכיר לה את נישואיה המאושרים.
להנרי ולאשתו היו שלושה ילדים:
ליידי דורותי ספנסר (1640–1670), התחתנה עם ג'ורג' סאביל, מרקיז הליפקס הראשון.
רוברט ספנסר, הרוזן השני מסנדרלנד (1641–1702)
הנרי סלבי הלה-שו היה ממציא בריטי, שתרם לפיתוח התעופה ועסק בחקר מכניקת הזורמים.
הנרי סלבי הלה-שו נולד בעיירה בילריקי באסקס למשפחת משפטן.
בגיל 17 הוא התחיל לעבוד במפעל בבריסטול.
במקביל לעבודה הוא התחיל ללמוד הנדסה.
הצטיינותו בלימודים וקבלת מלגות אפשרו לו לסיים את הלימודים בשנת 1876.
לאחר סיום הלימודים התחיל הלה-שו ללמד מתמטיקה במוסד בו למד וכעבור שנתיים התמנה לפרופסור להנדסה ראשון באוניברסיטת בריסטול.
בשנת 1885 הוא התמנה לפרופסור להנדסה באוניברסיטת ליברפול.
בשנת 1899 הוא התקבל לחברה המלכותית.
בשנים 1904–1905 שהה הלה-שו בדרום אפריקה ועסק בקידום לימודי הנדסה במושבה.
לאחר ששב לבריטניה, הלה-שו לא חזר ללמד.
הוא התיישב בלונדון ועסק בתחום ייעוץ הנדסי.
בשנת 1898 פרסם הלה-שו עבודה בתחום מכניקת הזורמים על תוצאות החקר של זרימת הלה-שו שנקראה על שמו.
בשנת 1924 הוא קיבל פטנט לסוג מיוחד של מדחף.
למדחף זה היה תפקיד חשוב להצלחת מטוסי חיל האוויר המלכותי במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1922 הוא היה הנשיא של איגוד מהנדסי מכונות בריטים.
באותה תקופה הוא קידם שיטת למתן רישיונות למהנדסי מכונות בבריטניה.
הנרי נלסון אוניל היה צייר ז'אנר היסטורי וסופר ויקטוריאני.
הנרי נלסון אוניל נולד בסנט פטרסבורג ב-7 בינואר 1817. הוא הגיע עם הוריו לאנגליה בגיל שש, שנת 1823.
הוא נכנס לאקדמיה לאמנות בסקוטלנד בשנת 1836, ואחרי שנתיים כבר הציג את היצירה הראשונה שלו בתערוכה.
חברו הטוב היה הצייר אלפרד אלמור, שאיתו נסע כמה שנים מאוחר יותר לאיטליה.
שניהם הפכו לחברים בקבוצת הציירים "הקליקה".
ביולי 1865 ליווה אוניל את האוניה "גרייט איסטרן" במסעה להנחת כבל הטלגרף האטלנטי, בתקווה למצוא על סיפונה נושאים שמתאימים לציור.
תקלה בהנחת הכבל מנעה את יכולתו לצייר.
במהלך ההפלגה ערך ואייר חמישה גיליונות של "עלון הספינה", ובשובו לאנגליה פרסם דיווח על המשלחת במגזין אדינבורו של בלקווד.
בשנת 1866 הוא ליווה שוב את משלחת הנחת הכבלים, והפיק חמישה פרסומים נוספים שהודפסו.
בהמשך כתב תיאור הומוריסטי של המסע למגזין London Society.
אוניל נפטר בקנזינגטון, לונדון ב-13 במרץ 1880, ונקבר בבית הקברות קנסל גרין, לונדון.
ציוריו הידועים ביותר עסקו במרד ההודי הגדול.
הציור "מזרחה", מאוגוסט 1857, מתאר את הכוחות הבריטיים היוצאים להודו לדכא את המרד.
בציור השני, "השיבה הביתה" (1859), נראים הכוחות השבים לאנגליה.
ציורים פופולריים שלו תיארו את מותם של המלחין מוצרט והצייר רפאל.
הם מתוארים ברגעיהם האחרונים מוקפים עם אמנותם: מוצרט, הגוסס מאזין לזמרים שמבצעים חלק מהרקוויאם שלו.
ואילו ברגעים האחרונים של רפאל, הצייר מהרהר בדמותו הבלתי נראית של ישו.
אוניל היה חבר "הקליקה", קבוצת אמנים בשנות הארבעים של המאה ה-19, שבדומה לאחווה הפרה-רפאלית המאוחרת יותר, נפגשו באופן קבוע כדי לדון בביקורת הדדית על יצירות חבריה.
שאר חברי הקליקה היו אוגוסטוס ביצה, אלפרד אלמור, ריצ'רד דאד, ויליאם פאוול פרית', ג'ון פיליפ, אדוארד מתיו וורד.
מרבית חברי הקליקה התנגדו לאחווה הפרה-רפאלית, אך אוניל היה הכי עוקצני בגינויו את התנועה הזאת, ותקף אותם בציורים ובכתבים כאחד.
אלה כללו את הפנטזיה העתידנית שלו "בעוד אלפיים שנה"(1867), אשר מציגה את בריטניה בשנת 3867 כשממה קפואה שנחפרה על ידי ארכאולוג מניו זילנד.
הארכאולוג חושף עדויות לשקיעת התרבות הבריטית במאה התשע-עשרה, ומאפשר לאוניל לבטא את השקפותיו הפוליטיות וניבא את ההשלכות הקשות של חוק הרפורמה 1867 – חוק שנתן זכות בחירה לכל הגברים באנגליה, כולל מעמד הביניים והפועלים, בניגוד למה שהיה קודם לכן – שרק בעלי נכסים ואצולה יכלו לבחור.
הנרי נינהאם היה אמן נוף אנגלי, חרט וצייר סמלים.
הוא ואביו ג'ון נינהאם השתייכו לבית הספר לציירים בנוריץ', הוא היה המתעד העיקרי של המורשת האדריכלית של נוריץ' לפני המצאת הצילום.
על פי רישומי הקהילה של כנסיית סנט סטפן, נוריץ', הנרי נינהאם נולד בנוריץ' ב-15 באוקטובר 1796 והוטבל ב -23 באוקטובר, בנם של ג'ון ואשתו אליזבת ויין, ואחד משמונה ילדים.
שום דבר לא ידוע על ילדותו.
הוא התגורר בצ'פלפילד ליין, שם ניהל אביו חברת דפוס קטנה.
הוא התאמן אצל אביו כחניך וכצייר סמלי אצולה.
הוא נכנס לתחום הציור על ידי ג'ון כרום, שהשפיע על השימוש בגווני אפור בפלטה שלו.
כחרט מיומן היה נינהאם מסוגל, על פי הסופר ויליאם דיקס, לייצר תמונה מיניאטורית של טווס שהייתה כה מפורטת עד שניתן היה לראות נוצות בודדות בעזרת זכוכית מגדלת.
הנרי נינהאם נחשב על ידי הסופר הרולד דיי לאמן מינורי.
הוא החל להציג לאחר 1815, כשהיה בתחילת שנות העשרים לחייו.
במשך תקופה של חמש עשרה שנים, בכל שנה בין השנים 1816–1820 ואחר כך ב־1824, 1830 ו-1831, הציג רק שש עשרה ציורים בתערוכות השנתיות של אגודת האמנים נורוויץ', בעיקר של נושאים אדריכליים.
הוא הפיק מעט צבעי מים, ואלה היו בעיקר רפרודוקציות של ציורי השמן שלו.
ההדפסים שהכין בולטים בטיבם בהיותם מסוג חדש, המתארים קוטג'ים צנועים ולא בניינים מפוארים וכנסיות.
הם הציגו בדרך כלל את הבניינים של נוריץ' או הכפרים הסמוכים לה, שכן נינהאם צייר רק באזור הבית.
לציור אחד שהפיק, של חצר סר בנג'מין וורנץ' יש חשיבות בתיאור מיקומן של תערוכות אגודת האמנים נורויץ' בין השנים 1803–1825. איכות ההדפסים של נינהאם התחרה באלה של ג'ון סל קוטמן, ומראה ספונטניות ומקוריות הנובעות מכך שהייתה לו שליטה מלאה בתהליכי החריטה וההדפסה.
ייתכן שהוא עבד עם רוברט למן, כשהאמנים השתמשו בגב הפלטות של השני.
הוא היה אחראי על הכנת הלוחות לתערוכת העבודות שלאחר מותו של ג'ון כרום בשנת 1834, שהתקלקלו מאוחר יותר לאחר שנעשו ניסיונות להחזיר את איכות הלוחות המקוריות.
נינהאם שיתף פעולה בהפקת מספר ספרים וכתבי עת אקדמיים.
איוריו של השערים הקדומים של נוריץ', שתיאר את שערי העיר לפני הסרתם בין השנים 5–1792 ל־1807-8, תוארו על ידי הסופר ג'פרי סירל כדוגמאות ללוחותיו האופייניים ביותר.
הוא היה חבר של הכומר אדוארד תומאס דניאל, צייר נוף ותחריט שגדל בנורפוק.
נינהאם הוצג בפני ויליאם טרנר על ידי דניאל, שהתרשם מהתחריטים שלו.
ועל פי מכתב שדניאל שלח לטרנר באפריל 1835, ייתכן שנינהאם הפיק את הפלטות שלו.
דניאל ונינהאם ערכו תחריטים במתחם טירת נוריץ', ותיעדו את העיטור החיצוני לפני שיחזורו, כאשר נינהאם העביר לחברו ידיעות על השחזור בזמן שדניאל התגורר בלונדון.
התכתובות שנותרו נשמרות כעת במוזיאון הבריטי.
לנינהם היו תלמידים, כולל צייר הנוף אלפרד פריסט, שעבודותיו המוקדמות הושפעו מאוד ממורו.
הוא לימד רישום פרספקטיבה וחריטת פלטות נחושת כדי להשלים את ההכנסה מעסקי הציור והחריטה שלו.
הנרי נינהאם תואר על ידי בני דורו כטוב לב, גובהו הממוצע, אך כבד וחזק.
הוא ניהל חיים סדירים וחסרי אירועים, בתו פרנסס אליזבת נפטרה בגיל 24 בשנת 1855, אשתו פרנסס נפטרה בשנת 1845. הוא חי כל חייו באותו בית.
המשפחה העסיקה משרתת, שהתגוררה עם המשפחה למעלה מעשרים שנה, ותמכה בהנרי בזקנתו.
הוא היה אלמן במשך שלושים שנה והמשיך לעבוד עד מותו ב-23 באוקטובר 1874. הוא היה בן 78. הספד שלו, שנכתב על ידי ג'יימס ריב, אוצר מוזיאון נוריץ', הופיע ב"כרוניקל נורפוק" ב-31 באוקטובר.
הנרי נינהאם לא פרסם את עצמו הרבה כאמן, והעדיף לפרסם עצמו כ"מורה לפרספקטיבה" בקטלוגים של תערוכות.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 הוא זכה למוניטין בשל איכות התחריטים שלו, והפך לדמות חשובה בתחום ההדפסה בנורויץ'.
עם הזמן טווח הנושאים המצומצם שלו והיעדר קשרים מחוץ לנוריץ' גרמו למוניטין שלו להיות מוגבל.
הוא נחשב מאוד על ידי האמן ג'ון סל קוטמן, שכינה אותו "צייר חכם".
עבודותיו רק עוררו עניין מזדמן בעיתונות המקומית.
היסטוריון האמנות הרולד דיי, שכתב בשנות השישים של המאה ה-19, תיאר את נינהאם כ"צייר נעים עם חוש עדין של צבע ומגע מבוקר", והיסטוריונית האמנות ג'וזפין וולפול מתייחסת לנינהאם ככישרוני יותר מאביו.
כמה מציוריו של נינהאם נמכרו במכירה פומבית.
"גשר הבישוף, נוריץ'" שנמכר בשנת 2018, השיג 440 ליש"ט במכירות פומביות באיילשאם, נורפוק, זוג ציורי צבעי מים "בית הדואר הישן, נוריץ' 1826" נמכר במכירה פומבית בשנת 2011 על ידי בונהמס תמורת 1.375 ליש"ט.
הנרי סטנברי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, שכיהן כתובע הכללי הראשון של המדינה בשנים 1846–1851 וכתובע הכללי של ארצות הברית בשנים 1866–1868.
הנרי סטנברי נולד בניו יורק לג'ונאס סטנברי, רופא וסוחר קרקעות ולאשתו השנייה, לוסי (לבית מקריידי) סימן סטנברי.
ב-1814 עברה המשפחה לזיינסוויל, אוהיו והנרי סטנברי, שלמד בבית ספר פרטי, התגלה כתלמיד מחונן .
בגיל 12 הוא החל ללמוד בקולג' וושינגטון שבוושינגטון, פנסילבניה (כיום קולג' וושינגטון וג'פרסון), שם הוא היה חבר באגודה הספרותית המאוחדת.
לאחר סיום לימודיו בקולג' ב-1819 למד סטנברי משפטים בזיינסוויל, בתחילה בהדרכתו של עורך הדין אבנעזר גריינג'ר, ולאחר מותו של גריינג'ר הוא המשיך בהדרכתו של צ'ארלס ב.
ב-1824 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעבוד עם תומאס יואינג במחוז פיירפילד שבאוהיו.
ב-1846 בחרה האספה הכללית של אוהיו בסטנברי לתפקיד התובע הכללי הראשון של המדינה, והוא עבר מלנקסטר לבירת המדינה קולומבוס.
כראשון בתפקיד, בילה סטנברי זמן רב והשקיע מאמצים רבים בהגדרת תפקידו ותחומי האחריות שלו, ובארגון צוותו.
עבודתו כללה יצירת מערכת למעקב אחרי תיקים משפטיים ותבנית דיווח אחידה על מעשי פשע עבור התובעים המחוזיים.
הוא גם הוביל מערכה להבטחת סמכותו לנהל משא ומתן עם יחידים ותאגידים שחבו כספים למדינה.
מרגע שקיבל את הסמכות הזאת ב-1848, צמצם סטנברי את עומס התיקים והתביעות כאשר נכנס להסדרי תשלום עם החייבים.
ב-1850 נבחר סטנברי כנציג לוועידה החוקתית של אוהיו שהתקיימה באותה שנה ובשנה שלאחריה.
ב-1853 הוא עבר לסינסינטי וב-1857 הוא עבר לפורט תומאס שבקנטקי, שם החזיק בבעלותו מעון מפואר.
ב-1866 הציג הנשיא אנדרו ג'ונסון את מועמדותו של סטנברי כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הרפובליקנים, שהחזיקו את השליטה בקונגרס, היו מסוכסכים עם ג'ונסון בנוגע לתהליך השיקום שלאחר מלחמת האזרחים, ובמקום לאשר את מינויו של סטנברי, הם העבירו חוק להפחתת מספר שופטי בית המשפט העליון.
לאחר מכן מינה ג'ונסון את סטנברי כתובע הכללי של ארצות הברית, ומינויו אושר.
סטנברי הוכיח את עצמו כנאמן לג'ונסון, אף על פי שהנשיא איבד מהתמיכה הפוליטית שלו במהלך המאבק הממושך שלו עם הקונגרס על השיקום.
הוא סייע לנסח את הווטו של ג'ונסון על חוק השיקום הראשון.
לאחר שהקונגרס עקף את הווטו של ג'ונסון על חוק השיקום הראשון והשני, הגיש סטנברי חוות דעת שכללה פירושים צרים שחיזקו את עמדתו של ג'ונסון על הנושא.
מבחינתו של ג'ונסון, כנשיא הייתה לו האחריות לשיקום, והוא התכוון להשיב את מדינות הקונפדרציה בחזרה לחיק האיחוד עם ייצוג מלא בקונגרס מוקדם ככל האפשר, מבלי להבטיח את זכויותיהם של העבדים לשעבר ששוחררו במהלך המלחמה.
סטנברי הסכים לכך, וטען שלממשלה הפדרלית לא הייתה שום זכות להתערב בניהול הממשל והמערכות המשפטיות של המדינות.
הקונגרס היה נחוש בדעתו לקבל על עצמו את השליטה בתהליך השיקום, לכפות על מדינות הקונפדרציה לשעבר להוכיח את נאמנותן לפני קבלתן מחדש לאיחוד, ולהגן על זכויותיהם של האפרו-אמריקאים.
בחוק השיקום השלישי, שאליו ג'ונסון וסטנברי התנגדו, הגביל הקונגרס את סמכות הנשיא בנוגע לתהליך השיקום.
במהלך כהונתו כתובע הכללי ייצג סטנברי בהצלחה את הממשל בתיק "אקס פארטה מיליגן" , בו פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית ששפיטתם של אזרחים בבתי הדין הצבאיים הייתה בלתי חוקית כאשר מערכת המשפט האזרחית פעלה ותפקדה.
הוא גם ייצג את הממשל בתיק "מיסיסיפי נגד ג'ונסון" בשנת 1867, בו קבע בית המשפט העליון שעקרון הפרדת הרשויות מנע ממנו להוציא צו מניעה נגד הנשיא כאשר הוא יישם את תהליך השיקום באמצעות צו נשיאותי, ולמעשה הותיר את השיקום כעניין פוליטי שייושב בין הנשיא לבין הקונגרס.
בתיק "ג'ורג'יה נגד סטנטון" טען סטנברי בהצלחה שלבית המשפט העליון לא הייתה הסמכות השיפוטית בנוגע לסוגיה הפוליטית של השיקום, החלטה ששוב הותירה את העניין לרשות המבצעת ולרשות המחוקקת.
כאשר החליט הקונגרס לקיים תהליך הדחה לנשיא ג'ונסון כתוצאה מהסכסוך על תהליך השיקום, התפטר סטנברי ב-12 במרץ 1868 והצטרף לצוות ההגנה של הנשיא.
מצבו הבריאותי של סטנברי הגביל את השתתפותו במשפט ההדחה, אך הוא הגיש כמה חוות דעת וטיעונים בכתב כדי לסייע לפרקליטים האחרים בצוות ההגנה.
רוב מאמציו התמקדו בהבטחת הזכות להליך הוגן של ג'ונסון, שהאטו את ההליכים והפכו את סיכויי ההרשעה של הנשיא לחסרי סיכוי.
בעת זיכויו של ג'ונסון במשפט, כבר הצטרף סטנברי מחדש לצוות ההגנה.
לאחר המשפט ביקש ג'ונסון למנות את סטנברי שוב כתובע הכללי, אך הסנאט סירב לאשר את המינוי.
סטנברי שב לאוהיו וחידש את עיסוקו בעריכת דין.
סטנברי שב לאזור סינסינטי, שם הוא חידש את פעילותו במגזר הפרטי ושימש כנשיא לשכת עורכי הדין של העיר בשנים 1873–1876. מדי פעם הוא כתב מאמרים בסוגיות פוליטיות ומשפטיות, קיים הרצאות ונשא נאומים.
בשנותיו האחרונות החמיר מצב ראייתו, והוא ורעייתו עברו להתגורר בניו יורק כדי למצוא לכך מרפא.
הוא עבר ניתוח קטרקט, אך ראייתו המשיכה להיות לקויה, ובששת חודשי חייו האחרונים הוא היה עיוור לחלוטין.
הוא המשיך להתגורר בניו יורק.
הנרי סטנברי נפטר ב-26 ביוני 1881, לאחר שדלקת הסימפונות שממנה סבל הותירה אותו חסר נשימה בעת שנסע בכרכרה בסנטרל פארק.
ב-1829 נשא סטנברי לאישה את פרנסס ביצ'ר מלנקסטר, בתו של פילמון ביצ'ר, שהיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אוהיו.
לזוג נולדו חמישה ילדים, ששלושת הצעירים מתוכם נותרו בחיים לאחר מותו של סטנברי.
פרנסס ביצ'ר נפטרה ב-1840 ושנה לאחר מכן נשא סטנברי לאישה את ססיליה קיי בונד, בתו של ויליאם קיי בונד, גם הוא חבר בית הנבחרים מטעם אוהיו.
אחיו למחצה של סטנברי, ויליאם סטנברי, היה גם הוא עורך דין, וכיהן גם הוא כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אוהיו בשנים 1827–1833.
הנרי סנדהם היה צייר ומאייר קנדי.
הוא היה אחיו של הסופר והנומיסמטיקאי אלפרד סנדהם.
סנדהם החליט כבר בגיל צעיר להמשיך בקריירה אמנותית והועסק בסטודיו לצילום של ויליאם נוטמן בגיל 14. עד גיל 18 היה עוזרו של בן זוגו של נוטמן ג'ון ארתור פרייזר, שניהל את מחלקת האמנות של הסטודיו.
מכיוון שבאותה תקופה לא היה בית ספר לאמנות במונטריאול, למד סנדהם את מלאכתו מפרייזר, כמו גם מהאמנים המקומיים אוטו ריינהולד ייקובי, אדולף ווגט ואחרים.
כאשר פרייזר עזב את מונטריאול בשנת 1868 כדי לפתוח סניף בטורונטו של נוטמן ופרייזר, הפך סנדהם לראש המחלקה לאמנות.
הוא הפך לשותף עם נוטמן בשנת 1877 והסטודיו שונה לשם נוטמן וסנדהם.
שותפות זו נמשכה עד 1882.
אולפן נוטמן היה ידוע בצילומיו המיוחדים, המורכבים מתצלומים של אנשים המוצגים בקפידה על רקע צבוע, טכניקה שהגה סנדהם.
צילום שלהם, בהרכב מאתגר במיוחד, המורכב מיותר מ-300 אנשים שונים, זכה בפרס בתערוכה העולמית בשנת 1878 בפריז.
בשנת 1877, הוא התחיל לעשות איורים לכתב העת "סקריבנר", שהיצירה הראשונה שלו ליוותה מאמר מאת ויליאם ג'ורג' בירס.
לאחר מכן הוא אייר מאמר של עצמו בנובמבר 1878, ואיורים לסדרה בת ארבעה חלקים מאת ג'ורג' מונרו גרנט בשנת 1880. כל העבודות האלה הובילו אותו להתמנות כחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות (RCA), שהוקמה בשנת 1880.
בתחילת 1880, סנדהם ואשתו אגנס פרייזר, אחותה של המורה שלו, שאותה נשא בשנת 1865, סיירו באנגליה ובצרפת.
בדצמבר הם ביקרו בבוסטון, מסצ'וסטס, והתכוונו להישאר זמן קצר בלבד כדי להשלים כמה ציורי דיוקן, אך במקום זאת הם נשארו שם כמעט עשרים שנה.
באותה תקופה הוא החליט להתמקד יותר באמנות ופחות בעסקים.
בשנת 1882, מגזין "סנצ'רי" (היורש של "סקריבנר") שלח אותו למשימה עם הסופרת הלן האנט ג'קסון לדרום קליפורניה כדי לחקור את חייהם של האינדיאנים.
יצירה זו פורסמה בשנת 1883, ובסופו של דבר היוותה בסיס לרומן הנמכר ביותר שלה משנת 1884, "רמונה", אשר סנדהם הכין עבורה איורים (במהדורה של 1900).
מלבד האיורים שלו, הוא נודע גם בזכות דיוקנאותיו (כולל אחד של ראש ממשלת קנדה ג'ון אלכסנדר מקדונלד) וציוריו ההיסטוריים.
בתקופתו בבוסטון הוצגו יצירותיו באופן קבוע במועדון האמנות של בוסטון ובאגודה האמריקאית לצבעי מים בניו יורק, והוא הציג בתערוכה הקולומביאנית העולמית (1893), במדינות הכותנה והתערוכה הבין-לאומית (1895) ובתערוכת המאה והתערוכה הבין-לאומית של טנסי (1897).
סנדהם עבר ללונדון בשנת 1901, והמשיך שם בקריירה שלו, עם עבודות שהוצגו באקדמיה המלכותית לאמנויות (RA) בין השנים 1905 עד 1908.
אשתו נפטרה בשנת 1906, והוא נפטר בשנת 1910. הוא קבור בבית העלמין של קנסל גרין.
הנרי סינגלטון היה צייר ומיניאטוריסט אנגלי.
הנרי סינגלטון נולד בלונדון, אנגליה, למשפחה אמנותית.
כשהיה בן שנתיים אביו מת, והוא גדל אצל דודו ויליאם סינגלטון (נפטר ב-1793), שלמד אצל אוזיאס האמפרי וצייר פורטרטים ומיניאטורות.
דוד אחר, ג'וזף סינגלטון, הציג באקדמיה המלכותית (RA) בין השנים 1773 ל-1788. אחיותיו של הנרי מריה ושרה (לימים מקלרינאן) היו ציירות מיניאטורות שהציגו באקדמיה המלכותית בין השנים 1808 ל-1820 ובין 1787 ל-1806, בהתאמה.
בשנת 1807 התחתן הנרי עם בתו היחידה של בן דודו ויליאם סינגלטון.
הנרי סינגלטון מת בלונדון בגיל 72 ונקבר בכנסיית סנט מרטין-אין-דה-פילדס.
אף שסינגלטון, כמו דודיו ואחותו, צייר גם מיניאטורות, הוא לא הקפיד על הז'אנר.
הוא הציג באקדמיה המלכותית, בין 1784 ל-1839, כ-300 יצירות, חלק גדול מהן היו דיוקנאות, כאשר נושאי כתבי הקודש היוו חלק ניכר מיצירתו.
הוא היה במשך שנים רבות המציג הוותיק ביותר של האקדמיה המלכותית.
עבודותיו הוצגו גם במוסד הבריטי משנת 1806 ובחברה המלכותית של אמנים בריטים (RBA) מ-1824 ועד מותו ב-1839.
מגיל שש עשרה, סינגלטון עבד כצייר דיוקנאות מקצועי.
הוא למד בבתי הספר של האקדמיה המלכותית מגיל שבע עשרה וזכה במדליית הכסף בשנת 1784. ציורו "משתה אלכסנדר" זכה במדליית הזהב בשנת 1788.
בשנת 1793, סינגלטון הוזמן על ידי האקדמיה המלכותית לצייר דיוקן קבוצתי של ארבעים אנשים מהאקדמיה.
למרבה האירוניה, הוא מעולם לא הפך לחבר או לעמית באקדמיה.
בתחילת הקריירה שלו, סינגלטון נודע בזכות יצירות גדולות מהתנ"ך, שייקספיר או אירועים היסטוריים.
אף על פי שעבודת הפורטרט שלו תמיד הייתה מבוקשת, הוא מעולם לא זכה להצלחה הגדולה כצייר היסטורי.
לורד נלסון, אדמירל ורנון, לורד האו וג'ון "מד ג'ק" פולר הם בין אלה שצייר את הדיוקנאות שלהם.
זמן קצר לפני מותו השלים סינגלטון סדרה של תמונות כדי להמחיש את יצירותיו של שייקספיר.
יצירותיו של הנרי סינגלטון נמצאות באוספים של המוזיאון הבריטי, מוזיאון ויקטוריה ואלברט (V&A), גלריית הדיוקנאות הלאומית (לונדון) (NPG), גלריית הדיוקנאות הלאומית של סקוטלנד, טייט בריטניה, מוזיאון אלסטר, המכון המלכותי של בריטניה הגדולה (Ri) והגלריה לאמנות ברייטון.
ליין נודע בשל התנגדותו לעבדות.
הוא היה חבר המפלגה הוויגית עד שזו קרסה ותמך בפשרה עם מדינות הדרום.
הוא היה מראשוני מנהיגיה של המפלגה הרפובליקנית, שם הוא החל את דרכו כנשיא ועידת המפלגה הראשונה ב-1856, נשא בה את נאום המפתח, והיה בעל השפעה בבחירתו של אברהם לינקולן כמועמד המפלגה לנשיאות ארצות הברית.
עם ביטולה פשרת מיזורי הוא היה למתנגד העבדות במחויבות מלאה, ובסנאט הוא היה מראשי התומכים באיחוד ותומך נלהב במאמץ המלחמתי במלחמת האזרחים האמריקאית כדי לשים קץ לפרישתן של מדינות הדרום.
הנרי סמית' ליין נולד במחוז באת', ליד העיר שרפסבורג שבקנטקי, כבנם של ג'יימס ה.
הוא קיבל חינוך קלאסי ממורים פרטיים ולמד משפטים.
ב-1832 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין במאונט סטרלינג, קנטקי.
ב-1835 הוא עבר לקראופורדסוויל שבאינדיאנה, שם הוא עבד בבנק אינדיאנה ופתח משרד עורכי דין, שבו טיפל בעיקר בתיקים פליליים.
במשך כל חייו התנגד ליין לעבדות, וכאשר חי בקנטקי הוא נמנה עם תומכיו של הנרי קליי.
באוקטובר 1831, כשהיה בן 20, הוא נשא נאום נגד העבדות בפני אגודת ההתיישבות.
בנאום זה הוא הכריז, "ההיסטוריה בכל הזמנים מוכיחה לנו שאף אדם או קהילת אנשים לא יכולה להיוותר לנצח בעבדות".
בעוד שליין התנגד להרחבת העבדות הוא לא היה אז בעד ביטולה, אך כמו קליי האמין שבחלוף הזמן מוסד העבדות יגווע מעצמו אם תמנע ממנו ההתפשטות.
ב-1833 נשא ליין לאישה את פמלה בלדסו ג'יימסון.
לזוג לא נולדו ילדים ורעייתו נהרגה בתאונת כרכרה ב-1842, שממנה ניצל ליין עצמו מגורל דומה כאשר נפצע פצעים קלים בלבד.
כמי שהיה פעיל בפוליטיקה של המפלגה הוויגית, כיהן ליין ב-1837 בסנאט של אינדיאנה וכחבר בית הנבחרים של אינדיאנה בשנים 1838–1839. ב-1840 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה עקב התפטרותו של טילמן האוורד.
בשנה שלאחר מכן הוא ניצח בבחירות לכהונה נוספת בבית הנבחרים לאחר שהביס את ג'ון ברייס ברוב סוחף, וכיהן בתפקיד עד 1843. הוא העדיף שלא להתמודד בבחירות לתקופת כהונה מלאה נוספת.
בעת שכיהן בבית הנבחרים, הוא תמך בפשרה עם מדינות הדרום בסוגיית העבדות וגינה בגלוי את אלו שהסיתו נגד העבדות כמפירי האחדות.
בבחירות לנשיאות של 1844 נשא ליין את רוב הנאומים באינדיאנה למען המועמד לנשיאות הנרי קליי.
בשנה שלאחר מכן הוא נישא בשנית לג'ואנה מריה אלסטון, בתו של אייזק קומפטון אלסטון, משקיע מרכזי בבנק אינדיאנה.
לאחר הבחירות שב ליין לעיסוקו בעריכת דין והמשיך בכך עד לפרוץ מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
במאי 1846 הוא השתתף באספת מלחמה שהתקיימה באינדיאנפוליס והיה לחבר פעיל באספה, כתב חלק מההחלטות שהתקבלו, ודאג לגיוסם של כוחות לפלישה למקסיקו.
לאחר הפגישה דאג ליין לגיוס פלוגת אנשים לשירות במלחמה ובמהלכה הוא שירת כמפקדה והגיע לדרגת לוטננט קולונל ברגימנט הרגלים הראשון של אינדיאנה.
הרגימנט שלו העביר את רוב זמנו במלחמה באבטחת קווי אספקה ושמירה על עמדות צבאיות, והשתתף במעט קרבות.
כאשר פג תוקף תקופת הגיוס של פלוגותיו, שב ליין לאינדיאנה בהפלגה עד לעיר מדיסון.
שם הוא התעמת עם רבים מחברי המפלגה הוויגית שהתנגדו למלחמה והכריזו בגלוי על אי-תמיכתם בה.
לאחר מכן יצא ליין לארגן פלוגה חדשה ויצא שוב למקסיקו כחלק מרגימנט הרגלים החמישי של אינדיאנה, שאיתו הוא נשאר בחזית עד לתום המלחמה.
בשובו מהמלחמה היה ליין למועמד בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית שבהן הוא התמודד מול ג'וזף י.
הבחירות היו צמודות, אך בסופו של דבר נוצח ליין ושב לחייו הפרטיים.
הוא חדל לעסוק בעריכת דין והיה מעורב בעסקי בנקאות בקראופורדסוויל ב-1854. באותה שנה קמה מפלגת שאינם יודעים דבר, וליין הצטרף אליה, יחד עם רבים מפורשי המפלגה הוויגית.
בבית המחוקקים הוא היה תומך נלהב לשליחת מועמד של המפלגה לסנאט של ארצות הברית.
הוויכוח החל את תקופת הפלגנות בפוליטיקה של אינדיאנה שיימשך עד לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
הדמוקרטים סירבו לאפשר למפלגה החדשה כל ייצוג ברמה הלאומית, ואשבל וילארד, שהיה נשיא הסנאט המדינתי, הצליח למנוע כל הצבעה ובחירה של סנאטור.
המצב החמיר ואנשי מפלגת שאינם יודעים דבר הגיבו בשיתוק כל דיוני האספה הכללית.
התוצאות לכך היו הרות אסון למפלגה שעד מהרה התפרקה, אך מאבק זה הציב את ליין באור הזרקורים ברמה הלאומית בעמידתו מול הדמוקרטים.
ב-1856 השתתף ליין בוועידה הארצית הראשונה של המפלגה הרפובליקנית.
הוא נבחר כנשיא הוועידה וזכה להכרה לאומית בשל כושר הנאום שלו.
לאחר הוועידה הוא שב לאינדיאנה ונאם בזכותה של המפלגה החדשה.
באותה שנה השיגו הרפובליקנים הישגים נאים בייצוגם באספה הכללית המדינתית ובתמיכתם של חלק מהדמוקרטים, נבחרו בסופו של דבר ליין וויליאם מקרתי כנציגי המדינה בסנאט של ארצות הברית.
כדי להתמודד עם הסנאטורים המכהנים, אך הסנאט סירב לקבל את שני הסנאטורים החדשים.
חוק זה השפיע רבות על עמדתו של ליין בשאלת העבדות.
בעוד שקודם לכן הוא תמך בפשרה, ביטול החוק הוביל אותו להיות מתנגד עבדות במחויבות מלאה ותמך בצעדיהם של מתנגדי העבדות ברמה הלאומית.
מסע הבחירות למשרת מושל אינדיאנה
ליין שב לאינדיאנה, שם הוא המשיך להפיץ את רעיונות המפלגה החדשה.
ב-1860 בחרה ועידת המפלגה הרפובליקנית של אינדיאנה בליין למועמדה למשרת מושל אינדיאנה, ובאוליבר מורטון כמועמדה למשרת סגן המושל.
השניים התמודדו מול מועמד הדמוקרטים תומאס הנדריקס.
לפני הבחירות הוסכם שליין ייבחר לסנאט של ארצות הברית ומורטון ימשיך במקומו כמושל.
במערכת הבחירות עברו השניים ברחבי המדינה.
לאחר שנשא נאום מרכזי באוונסוויל, השתתף ליין בוועידה הארצית השנייה של הרפובליקנים, והיה בעל השפעה מרכזית בבחירתו של אברהם לינקולן כמועמד המפלגה לנשיאות.
לליין וללינקולן היו יחסי ידידות ולינקולן אמר פעם על ליין, "הנה בא האיש שמכוער יותר ממני".
בשובו לאינדיאנה לאחר הוועידה, השתתף ליין בעימות הסופי מול הנדריקס בפורט ויין.
ליין לא היה מתדיין מוכשר כמו הנדריקס, אך הוא נחשב לנואם בחסד.
הוא סירב לקיים עימותים נוספים עם יריבו, ותחת זאת הוא נסע ברחבי המדינה שוב ונשא נאומים רבים.
הבחירות היו צמודות וליין ניצח את הנדריק בהפרש של כ-1,000 קולות ונבחר כמושל.
ב-14 בינואר 1861 הוא הושבע לתפקידו, אך הוא כיהן בתפקיד יומיים בלבד והתפטר כדי לקבל על עצמו לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית, זאת כדי לכבד את ההסכם עם מורטון, שותפו למרוץ, שהושבע במקומו כמושל.
ליין נבחר שוב על ידי בית המחוקקים של אינדיאנה שנשלט על ידי הרפובליקנים, אך שוב הסנאט של ארצות הברית שנשלט על ידי רוב של דמוקרטים, סירב לאשר את בחירתו.
על כל פנים, כאשר החלו מדינות הדרום במהלכים לפרישה מהאיחוד, הן איבדו את הרוב שלהן והותר לליין לתפוס את מושבו בסנאט.
הוא כיהן בתפקיד ממרץ 1861 ועד מרץ 1867 והיה תומך במדיניותו של הנשיא לינקולן במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
בעת שכיהן בסנאט הוא היה יושב ראש הוועדה לניסוח הצעות חוק וחבר בוועדת הגמלאות של הסנאט.
לאחר תום כהונתו בסנאט שב ליין לקראופורדסוויל, ולאחר מכן לא החזיק בשום משרה נבחרת.
הוא שימש כנציב מיוחד לאינדיאנים בשנים 1869–1871, והיה נציב לשיפור נהר המיסיסיפי לאחר שמונה לתפקיד על ידי הנשיא יוליסס ס.
ב-18 ביוני 1881 אירח ליין כמה מידידיו בביתו שבקראופורדסוויל.
לאחר המסיבה הוא החל לחוש בכאבים עזים בחזהו.
למחרת, ב-19 ביוני, בערך בשעה 1 בצהריים נפטר הנרי סמית' ליין, ככל הנראה כתוצאה מהתקף לב.
הידיעה על מותו דווחה ברמה הלאומית וטקסי זיכרון נערכו במקומות רבים.
יומיים לאחר מכן נערכה הלווייתו ועל נושאי ארונו נמנו מושלי המדינה לשעבר ועמיתיו לסנאט.
הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבקראופורדסוויל, שם הוקמה מצבה על קברו במימון המדינה.
הנרי סולט היה אמן אנגלי, נוסע, אספן עתיקות, דיפלומט ואגיפטולוג.
סולט, בנו של תומאס סולט שהיה רופא ואליס לבית באט, נולד בליצ'פילד ב-14 ביוני 1780. הוא היה הצעיר מבין שמונה ילדים ולמד בבית הספר בליצ'פילד, ולאחר מכן בברמינגהם, שם אחיו ג'ון באט סולט לימד.
הוא גילה עניין מוקדם בציור פורטרטים.
בהיותו בליצ'פילד למד אצל אמן צבעי מים, ג'ון גלובר, ובשנת 1789 נסע ללונדון שם למד לראשונה אצל ג'וזף פארינגטון ואחר כך אצל ג'ון הופנר.
לאחר זמן מה, הוא ויתר על ציור פורטרטים, לאחר שלא הצליח לבנות מוניטין.
סולט מצא תפקיד אצל האציל האנגלי ג'ורג' אנסלי, ויסקונט ולנטיה והיה מזכירו ובן לווייתו בנסיעותיו.
הם התחילו בסיור במזרח ביוני 1802 בהפלגה על הספינה של חברת הודו המזרחית הבריטית "" להודו דרך מושבת הכף.
סולט חקר את כף התקווה הטובה, הודו ואת אזור הים האדום.
במהלך המסעות הללו סולט גם שרטט את האתרים והמחזות שבהם נתקלו.