tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז 2002, המשפחה מתגוררת בווהן.
מחזיקה בשיא הקנדי 400 מטר, יחד עם ג'יליאן ריצ'רדסון (49.91)
השיא של אנג'לה טיילור-איסג'נקו, 22.25, בוטל מאוחר יותר, עקב הפרות סמים.
מריטה קמאצ'ו קירוס הייתה הגברת הראשונה של קוסטה ריקה בשנים 1962–1966 והאדם החי התשיעי בגילו בעולם.
קמאצ'ו קירוס נולדה ב-10 במרץ 1911 בסן רמון הנמצאת במחוז אלחואלה.
נולדה לסלוסטיו קמאצ'ו וזניידה קירוס, שניהם עסקו בחקלאות.
ב-16 באפריל 1932 קמאצ'ו קירוס נישאה לאיש העסקים והפוליטיקאי פרנסיסקו אורליך בעיר הסמוכה נרנחו דה אלחואלה .
היו להם שני בנים, פרנסיסקו אורליך קמאצ'ו ומאוריסיו אורליך קמאצ'ו.
הגברת הראשונה של קוסטה ריקה
ב-8 במאי 1962, בעלה פרנסיסקו אורליך הפך לנשיא קוסטה ריקה.
עם השבעתו של בעלה לתפקיד, קמאצ'ו קירוס הפכה לגברת הראשונה של קוסטה ריקה עד 8 במאי 1966.
כגברת ראשונה, היא פעלה באופן פעיל למען ילדים קידמה מקלטים לילדים, לימדה בבתי ספר, בקנטינות בבתי ספר ובמרכזי קהילה.
היא תמכה בהקמת בית החולים הלאומי דה נינוס בשנת 1964.
קמאצ'ו קירוס ערכה מספר נסיעות לחו"ל עם בעלה כגברת הראשונה.
הם נפגשו עם האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה, פרנסיסקו פרנקו, ועם נשיאי ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון.
ב-10 במרץ 2021 הגיעה גיל 110. היא הייתה הגברת הראשונה לשעבר המבוגרת ביותר בעולם.
מרילין מונרו הייתה שחקנית, דוגמנית וזמרת אמריקאית.
הנוכחות הבימתית שלה, יופייה, מאהביה הנודעים ופטירתה המסתורית הפכו אותה לסמל מין ולאייקון פופ נודע של התרבות הפופולרית.
נולדה בלוס אנג'לס שבארצות הברית.
עם לידתה ניתן למונרו השם נורמה ג'ין מורטנסן והיא הוטבלה בשם נורמה ג'ין בייקר .
אמה, גלאדיס פרל מונרו, הייתה ממשפחה ענייה שהיגרה מהמערב התיכון ללוס אנג'לס.
היא נולדה במקסיקו עקב עבודתו של אביה.
בגיל 15, נישאה גלאדיס לג'ספר בייקר במאי 1917, ונולדו להם שני ילדים: רוברט (שנולד ב-1918) וברניס (שנולדה ב-1919).
לאחר שהתגרשו, גלאדיס קיבלה משמורת מלאה על הילדים, אך בייקר חטף אותם לקנטקי.
גלאדיס מונרו עברה לשם גם כן, כדי להתקרב לילדיה, ולאחר זמן מה שבה ללוס אנג'לס.
היא עבדה בתעשיית הקולנוע המאוחדת.
ב-11 באוקטובר 1924, נישאה למרטין אדוארד מורטנסון.
הם נפרדו לאחר מספר חודשים, לפני הולדתה של נורמה ג'ין, והתגרשו במרץ 1927. בתעודת הלידה של מונרו נרשם מורטנסון כאביה, אך לא היה ידוע לציבור מיהו אביה הביולוגי, ומונרו עצמה בחרה להשתמש בשם "בייקר" כשם משפחתה.
בשנת 2022, בדיקת DNA שבוצעה עבור סרט תעודי צרפתי אישרה שאביה הביולוגי הוא צ'ארלס סטנלי גיפורד, שעבד עם אמה בחברת הפקות וניהל איתה רומן.
גלאדיס מונרו התקשתה לגדל את נורמה ג'ין ולא הצליחה לשכנע את אמה לגדל אותה, לכן מסרה אותה למשפחת אומנה.
הוריה האומנים, אלברט ואידה בולנדר, גידלו אותה על ערכי הנצרות האוונגליסטית, והיא גדלה אצלם עד גיל 7. אמה ביקרה אותה בכל שבת.
היא לקחה אותה בחזרה לאחר שקנתה בית (1933), אך מספר חודשים לאחר המעבר סבלה האם מהתמוטטות עצבים.
לאחר שאושפזה, חברתה הטובה של האם, גרייס מק'קי (לימים: גודארד), הפכה לאפוטרופוסית של נורמה ג'ין.
מק'קי נישאה ב-1935, אז נשלחה נורמה ג'ין לבית יתומים בלוס אנג'לס, שם שהתה עד גיל 11. מאוחר יותר נשלחה לאורך השנים למספר משפחות אומנה.
ב-1942 חזרה נורמה ג'ין אל משפחת גודארד, למדה בתיכון והתחברה עם ג'יימס דוהרטי, בנם של השכנים.
כאשר עמדה משפחת גודארד לעקור למערב וירג'יניה, הציעה גרייס שנורמה ג'ין תישאר בקליפורניה ותתחתן עם ג'יימס בנישואים פיקטיביים, כדי שלא תצטרך לעבור לבית יתומים או למשפחת אומנה.
ב-19 ביוני התחתן הזוג, כשבועיים לאחר יום הולדתה ה-16 של נורמה ג'ין.
לאחר מכן היא נטשה את לימודי התיכון והפכה לעקרת בית.
בהמשך היא העידה כי היא "מתה משעמום" במהלך נישואיהם.
ב-1943 גויס דוהרטי לצי ארצות הברית עקב מלחמת העולם השנייה והוצב בסנטה קטלינה.
מונרו עברה להתגורר שם בעקבותיו.
באפריל 1944, נשלח דוהרטי להילחם במערכה באוקיינוס השקט נגד האימפריה היפנית ונשאר שם במשך שנתיים.
מונרו עברה להתגורר עם הוריו והחלה לעבוד במפעל התעופה "רדיופלן".
בסוף 1944 נשלח הצלם דייוויד קונובר מטעם חילות האוויר של צבא ארצות הברית כדי לצלם נשים עובדות לעידוד מורל החיילים.
הוא זיהה מיד את הפוטנציאל שלה כדוגמנית.
על אף שתמונותיה לא הופצו, היא התפטרה מעבודתה בינואר 1945 והחלה לדגמן עבור קונובר וחבריו.
באוגוסט 1945 חתמה חוזה עם סוכנות הדוגמניות "בלו בוק".
הסוכנות ראתה אותה יותר כדוגמנית פין-אפ מאשר אופנה עילית, והיא הופיעה בעיקר בפרסומות ובמגזיני גברים.
כדי לקבל יותר קמפיינים, החליקה מונרו את שיערה וצבעה אותו לבלונד.
היא הופיעה על גבי מאות שערי מגזינים והפכה לאחת מהדוגמניות המצליחות ביותר שלהם.
בתקופה זו השתמשה בשם הבדוי "ג'ין נורמן".
נורמה ג'ין שאפה בעיקר להיות שחקנית.
ביוני 1946 חתמה חוזה בסוכנות שחקנים.
לאחר אודישן לא מוצלח בסרטי פרמאונט, היא הוצגה בפני אנשי אולפני "פוקס המאה ה-20" על ידי צייד הכישרונות בן ליון, שארגן לה שם מבחן בד.
ראש האולפנים, דריל זאנוק, לא התלהב ממנה אך הציע לה חוזה סטנדרטי של חצי שנה בו הרוויחה 75 דולר לשבוע כדי שלא תחתום בחברת RKO המתחרה.
החוזה החל באוגוסט 1946, ובשלב זה של הקריירה שינתה נורמה ג'ין את שמה: ליון בחר לה את השם מרילין בעקבות השחקנית מרילין מילר, והיא בחרה בשם המשפחה מונרו כשם הנעורים של אמה.
בספטמבר אותה שנה התגרשה מדוהרטי שהתנגד לקריירה שלה.
במהלך חצי השנה הראשונה שלה באולפני פוקס, לא הזדמן לה לעבוד כשחקנית.
היא עסקה בלימוד רזי המקצוע, לרבות עיצוב שיער, איפור, ביגוד ותאורה.
עם סיום החוזה הראשון שלה, הוחלט בפוקס לחדשו לחצי שנה נוספת, במהלכה היא הופיעה בשני סרטים ("סקדה הו, סקדה היי" ו"שנים מסוכנות"), שלא זכו להצלחה, ובסיום החוזה השני שלה, באוגוסט 1947, החליטו אנשי פוקס שאין בכוונתם להחתימה על חוזה שלישי.
מונרו השקיעה את זמנה בדוגמנות.
היא החלה את דרכה כדוגמנית עירום בלוחות קיר וכך יצרה לעצמה רשת של קשרים חברתיים ברחבי הוליווד.
היא התחברה עם ג'וזף שנק ששכנע את חברו הארי כהן להחתימה על חוזה של חצי שנה בחברת קולומביה במרץ 1948. היא לוהקה לסרט "נשות המקהלה" שיצא ב-1948, אך גם הוא נחל כישלון.
מונרו פגשה את ג'וני הייד, אחד מהסוכנים המובילים בהוליווד, שהשיג לה חוזה נוסף בפוקס (לאחר ש-MGM דחו אותה).
זאנוק, שבעבר לא התלהב ממנה, החל להתעניין בה במיוחד לאחר שביצעה סצנות בסרטים "הכל אודות חוה" ו"ג'ונגל האספלט", שיצאו ב-1950.
בשנת 1951 הופיעה מונרו בתפקידים משניים בסרטים "קן אהבה", "בוא נעשה את זה חוקית" ו"צעירה כמו שאתה מרגיש".
ב-1952 הציע זאנוק למונרו לככב בתפקיד ראשי ראשון בסרט באורך מלא, "אל תטרח להקיש".
בסרט זה היא גילמה שמרטפית שתוקפת את הילדה עליה היא שומרת.
מונרו זכתה לביקורות מעורבות על תפקידה; אך על אף המחלוקת בין המבקרים לגבי יכולותיה כשחקנית, מעטות היו המחלוקות בנוגע לסקס-אפיל שלה.
בשנת 1953 כיכבה מונרו בסרט "ניאגרה", סרט אפל שצולם בטכניקולור, בו היא מגלמת אישה שמתכננת לרצוח את בעלה.
בעת יציאת הסרט מחו תנועות נשים שהוא לא מוסרי, אך מבקרי הסרט שיבחו את הנוכחות הבימתית והכריזמה שלה.
ביולי כיכבה כתפקיד ראשי בקומדיה הרומנטית "גברים מעדיפים בלונדיניות".
בספטמבר הופיעה לראשונה בטלוויזיה בתוכניתו של ג'ק בני, ובנובמבר כיכבה בתפקיד ראשי לצד לורן באקול ובטי גרייבל בסרט קומדיה רומנטית נוסף "איך להינשא למיליונר".
סרטים אלו בשנה זו הפכו אותה לאחת השחקניות הידועות ביותר בעולם בתקופתה.
בתקופה זו החלו להתפרסם תמונות עירום שלה, שצולמו על ידי טום קלי כאשר הייתה אלמונית; יו הפנר פרסם אותן בגיליון הראשון של המגזין "פלייבוי", אשר הודפס בדצמבר 1953. המגזין, שהפך ללהיט, גרם לחשיפה רבה של התמונות, ולפרסום רב של תמונות שונות של מונרו בעיתונות.
מונרו נודעה בגישתה הרגועה בנוגע לתמונות העירום (כאשר היא נשאלה מה לבשה לצילומים, ענתה "שאנל מספר 5").
על אף הצלחתה, תנאי החוזה של מונרו עם חברת פוקס לא שונו מ-1950. ניסיונה להשתתף בסרטים שבהם היא לא מוצגת כסמל סקס נכשל.
זאנוק, שלא אהב אותה, חשב שהיא לא מתאימה לשחק דמויות אחרות.
בינואר 1954, הוא השעה אותה כאשר סירבה להתחיל להצטלם לסרט המוזיקלי "הנערה בטייץ' ורוד".
בספטמבר 1954 החלה לצלם את "חטא על סף ביתך" שיצא ב-1955. המפיקים רצו לקדם את פרסום הסרט בטרם יציאתו, ועל אף שהוא צולם בהוליווד, החליטו לצלם את מונרו בשמלה לבנה בשדרת לקסינגטון במנהטן כאשר הרוח מעיפה את שמלתה מעלה.
הצילום נמשך מספר שעות ומשך כ-2,000 צופים לאזור.
בדצמבר 1954, יצא הסרט המוזיקלי "ריתמוס הדמים", הסרט הראשון לאחר השעייתה בראשית השנה.
הסרט לא זכה להצלחה ומונרו כונתה על ידי המבקרים כ"וולגרית".
ב-1955, העדיפה מונרו לשנות את תדמית "הבלונדינית המטומטמת" שכיכבה בתפקידים שקיבלה מזאנוק בסרטיו, עזבה את הוליווד ואת החוזה שלה, ועברה למנהטן כדי ללמוד משחק.
בפוקס סירבו לתנאים שהציבה להם לחתימת חוזה חדש, ודרשו ממנה לחזור לאולפן ולשחק בסרטים שלטענתה לא התאימו לה.
אך לאחר ש"חטא על סף ביתך" הגיע לפסגת שוברי הקופות, ובמקביל כוכבות אחרות של האולפן כמו ג'יין מנספילד ושרי נורת' לא הצליחו לשחזר את הצלחתה של מונרו, החליטו בחברת פוקס להיענות לדרישותיה.
ב-23 בפברואר 1956, בגיל 29, שינתה את שמה למרילין מונרו באופן רשמי.
באוגוסט אותה שנה יצא הסרט הראשון תחת החוזה החדש, "תחנת אוטובוס", ומונרו זכתה לשבחי המבקרים ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
בתקופה זו הקימה לעצמה חברת הפקות משלה, "מרילין מונרו הפקות", יחד עם הצלם מילטון גרין.
ביוני 1957 יצא הסרט הראשון בחברה זו, "הנסיך ונערת השעשועים", שאותו גם הפיקה.
בארצות הברית הוא לא עורר עניין אך באירופה זכה להצלחה, ומונרו זכתה בפרס "דוד דה דונטלו" האיטלקי ופרס סזאר הצרפתי והייתה מועמדת לפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה.
לאחר ששבה מאנגליה, היא לקחה הפסקה של 18 חודשים כדי להתמקד במשפחתה (ר' להלן).
עם יציאת הסרט "חמים וטעים" ב-1959, שחזרה מונרו את הצלחת סרטיה הקודמים; על משחקה בסרט זכתה בפרס גלובוס הזהב.
בספטמבר 1960, יצא הסרט "הבה נתאהב" שבו שיחקה לצידו של איב מונטאן.
ב-1961 ניסה התסריטאי טרומן קפוטה לקדם את מונרו שתככב בסרט "ארוחת בוקר בטיפאני" שמבוסס על ספרו, אך לבסוף הוחלט ללהק את אודרי הפבורן.
בשנת 1961 יצא הסרט האחרון אותו השלימה מונרו, "יוצאי הדופן" שנכתב על ידי בעלה ארתור מילר.
היא שיחקה לצד קלארק גייבל, שמת זמן קצר לאחר מכן.
ב-1962 החלה מונרו להצטלם לסרט "יש דברים לתת" לצידם של דין מרטין וסיד צ'ריס, אך בתקופה זו היא נעדרה לעיתים קרובות מהצילומים, והבמאי ג'ורג' קיוקור החליט לפטרה.
בסופו של דבר הסרט לא יצא לאקרנים.
מונרו נישאה לג'יימס דוהרטי ב-19 ביוני 1942 והתגרשה ממנו ב-1946. בספרים "האושר הסודי של מרילין מונרו" ו"נורמה ג'ין, באהבה", הצהיר דוהרטי על כך שהם היו מאוהבים ושהיו חיים באושר כל ימי חייהם אילולא סונוורה בחלומות על תהילה.
היא, מצידה, טענה תמיד שנישואיהם היו "נישואי נוחות" שנכפו עליה בידי גרייס גודארד.
בסרט שנעשה ב-2004 טען דוהרטי שהוא זה שהמציא את האישיות "מרילין מונרו", שמנהלי פוקס הכריחו אותה להתגרש ממנו, ושהיא תמיד השתוקקה לחזור אליו.
עם זאת, אף אחד מכותבי הביוגרפיה שלה לא אישר טענות אלה, ואין הוכחה שבני הזוג נשארו בקשר לאחר פרידתם.
דוהרטי עצמו נישא לאישה אחרת חודשים ספורים לאחר שמונרו התגרשה ממנו.
הוא לא השתתף בהלווייתה, ונטען כי כאשר הודיעו לו על מותה, אמר "אני מצטער" והמשיך בסיורו כשוטר במשטרת לוס אנג'לס.
ב-1951 ראה שחקן הבייסבול ג'ו דימאג'יו תמונה של מונרו עם שני שחקני בייסבול אחרים, ועם פרישתו מבייסבול ביקש מאיש יחסי הציבור שארגן את הצילום הקודם, לארגן עבורו פגישה איתה.
הם נישאו ב-14 בינואר 1954 בסן פרנסיסקו אחרי שנים מתוקשרות ביותר של יחסים כ"ידועים בציבור".
נישואיהם היו מורכבים, וכללו מספר פרשיות קנאה ובגידות.
דימאג'יו רצה להקים בית ומשפחה, אך שאיפתה של מונרו לתהילה הייתה חזקה יותר.
ריצ'רד בן קרטר, שכתב ביוגרפיה על דימאג'יו, טען שכאשר מונרו צילמה את הסצנה הידועה בה מתנפנפת החצאית בסרט "חטא על סף ביתך" בניו יורק, מול מאות מעריצים, זעם בעלה שצפה במתרחש.
כאשר הכריזה מונרו שבכוונתה להתגרש, פחות משנה לאחר חתונתם, היא צוטטה כאומרת "הקריירות שלנו פשוט התנגשו זו בזו".
היא פגשה את המחזאי האמריקאי-יהודי ארתור מילר ב-1950. ב-1956 מונרו עברה גיור רפורמי, כדי "לבטא את נאמנותה ולהתקרב יותר למילר, כמו גם להוריו".
לחברתה הקרובה, השחקנית סוזן סטרסברג, הסבירה ש"אני יכולה להזדהות עם היהודים.
כולם תמיד רודפים אותם, לא משנה מה הם עושים.
כמוני." היא נישאה לו בטקס אזרחי ב-29 ביוני 1956, ובטקס יהודי רפורמי ב-1 ביולי.
מונרו התייחסה לעצמה בתור "יהודיה אתאיסטית".
בעקבות הגילוי שמונרו המירה את דתה ליהדות, הודיעה ממשלת מצרים שהחליטה לאסור את הקרנת סרטיה בתחומה.
לאחר גירושיה ממילר, סממני היהדות היחידים בחייה היו מזוזה ומנורה בביתה.
מאוחר יותר סיפר מילר: "הרב היה רב רפורמי או ליברלי והוא ישב עם מרילין במשך שעתיים, וזה היה הכל...
אני לא חושב שאפשר לומר שנהייתה יהודיה, אבל למרות זאת היא לקחה את זה ברצינות.
הייתי אומר שרצתה להצטרף אלי ולהיות חלק מחיי".
בשנת 1956 פגשה מרילין מונרו את סוקרנו, בביקורו בארצות הברית.
הוא היה "רודף נשים" ידוע.
מקורות באינטרנט טענו שהוא לא היה איש משמעותי בחייה.
באמצע 1957, כאשר מונרו ומילר חזרו מאנגליה לאחר צילומים של סרטה שם, התברר שהיא בהריון.
ההיריון היה חוץ-רחמי, וכתוצאה מכך הופסק הריונה.
הריון נוסף הסתיים בהפלה טבעית.
בעיות אלו נבעו מאנדומטריוזיס ממנו סבלה.
מונרו הייתה המפרנסת העיקרית שלהם, ואף מימנה את דמי המזונות לאשתו הראשונה של מילר.
מילר כתב עבורה תסריט לסרט "יוצאי הדופן", אך עד לתחילת הצילומים הנישואים ביניהם כבר היו הרוסים.
לאחר פרידתה ממילר חזר דימאג'יו לחייה.
בפברואר 1961 היא אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי במנהטן בהמלצת הפסיכיאטר שלה.
במהלך ימי האשפוז היא יצרה קשר עם דימאג'יו, שדאג להעבירה לבית חולים.
היא שהתה שם שלושה שבועות, וכשהשתחררה, הצטרפה לדימאג'יו בעבודתו בפלורידה כמאמן קבוצת בייסבול.
הזוג טען בפני התקשורת שהם רק חברים ושאין בכוונתם להינשא מחדש.
במאי אותה שנה היא עברה ניתוח בחצוצרות, וחודש לאחר מכן עברה ניתוח בכיס המרה.
לאחר מכן היא חזרה לקליפורניה והתגוררה בדירה שכורה עד להחלמתה.
במהלך נישואיה נטען כי ניהלה רומנים עם מפורסמים רבים בהוליווד, ביניהם לורנס אוליבייה, איב מונטאן, טוני קרטיס, ולקראת סוף חייה - גם עם האחים ג'ון ורוברט קנדי.
עוזרת הבית שלה, יוניס מוריי, מצאה אותה ללא רוח חיים ב-5 באוגוסט 1962, בגיל 36, בביתה שבברנטווד, קליפורניה.
החוקר שביצע את הניתוח לאחר המוות ייחס את מותה למנת יתר של סמי הרגעה, ושיער כי מונרו התאבדה.
לפי אזכור טלוויזיוני נמצאה לידה צנצנת הכדורים, כך שזיהוי מותה כהתאבדות לא היה בגדר השערה.
כמו ברצח קנדי (1963), גם סביב מותה של מונרו התפתחו תאוריות קונספירציה שונות.
יש שטענו כי נרצחה כתוצאה מקשריה עם משפחת קנדי ובמיוחד נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי, לאור רומן שהיה ביניהם במהלך כהונתו.
בהמשך נחשפו מסמכים של הבולשת הפדרלית האמריקנית, מהם עולה שהארגון חשד שמונרו נוטה לקומוניזם, עקב קשרים שיצרה עם איל הון בדרום אמריקה בעל נטיות שמאלניות.
לפי התאוריה, חשד זה הפך אותה, כפילגשם של ג'ון ורוברט קנדי במקביל, לסיכון לאומי.
טענה אחרת באשר לסיבת התאבדותה הייתה שלא היו לה ילדים.
מספר ביוגרפיות נכתבו עליה לאורך השנים מאת דונלד ספוטו (1993), ברברה למינג (1998) וצ'ארלס קאסילו (2018) ועוד.
כתבו עליה ובהשראתה בעלה המחזאי ארתור מילר, הסופר והחבר הקרוב טרומן קפוטה, הפסיכואנליטיקאי ראלף גרינסון שכתב מאמרים מקצועיים בעקבות הטיפול בה.
ב-2000 "ביוגרפיה פוסט-מודרנית" מאת ג'ויס קרול אוטס ומיני-סדרה בעקבות הספר עם התסריטאית ג'ויס אליאסון והבמאית ג'ויס צ'ופרה.
בספטמבר 2022 הסרט "בלונדינית" (Blonde), בבימויו של אנדרו דומיניק, עלה בנטפליקס.
שירו של אלטון ג'ון Candle in the Wind משנת 1973 נכתב על מונרו.
שירם של שייגעצ 'מרילין מונרו' משנת 2006.
מרילנד היא מדינה במזרח ארצות הברית הגובלת בבירה הפדרלית וושינגטון די.
ובמדינות פנסילבניה, דלאוור, וירג'יניה ו-וירג'יניה המערבית.
מרילנד היא אחת משלוש עשרה המושבות המקוריות שמרדו בשלטון הבריטי במהלך המהפכה האמריקאית והקימו את ארצות הברית, והייתה למדינה השביעית שאישרה את חוקת ארצות הברית.
על פי נתוני לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, ההכנסה החציונית למשק בית במרילנד היא הגבוהה במדינות ארצות הברית, עם הכנסה חציונית של 70,545 דולרים בשנה למשק בית.
המדינה טוענת רשמית כי נקראה על שמה של המלכה הנרייט מארי, אשתו של מלך אנגליה צ'ארלס הראשון ואמם של צ'ארלס השני וג'יימס השני, על ידי ג'ורג' קלברט, לורד בולטימור הראשון, טרם מותו ב-1632.
אזור מפרץ צ'סאפיק נחקר לראשונה על ידי קפטן ג'ון סמית', מייסד היישוב הראשון בארצות הברית ג'יימסטאון, כבר במאה ה-16 ונכלל בשטח שקיבל סר ג'ון קלברט, לורד בולטימור, מהמלך צ'ארלס הראשון.
לורד בולטימור, שהיה קתולי, משך אליו גם פוריטנים שנרדפו גם הם באנגליה.
ב-1621 הקים מושבה קתולית בניופאונדלנד, אך האקלים הקשה, האדמה הדלה והטרדות מצד הצרפתים גירשו אותו משם.
הוא עבר לווירג'יניה, שנוסדה עוד במאה ה-16, אך נתקל בעוינות על רקע דתי.
תחום המושבה שלו נקבע ממקורות מפרץ צ'סאפיק עד לקו רוחב 40, בו נמצאת היום העיר פילדלפיה.
מרילנד הייתה מושבת הכתר הראשונה שהזיכיון שלה הבטיח חופש דת, זכויות אזרחיות וחקיקה מקומית נפרדת.
המושבה נוסדה ב-1634 על ידי 200 מהגרים, רובם קתוליים, שנכנסו לנהר הפוטומק וקנו מהאינדיאנים כפר על נהר סנט מרי, עשרה מייל במעלה מקום מפגשו עם הפוטומק.
מדיניות התשלום לאינדיאנים והיחס ההוגן כלפיהם, יצרו בתחילה יחסים שלווים.
החוזה שכרת לורד בלטימור עם האינדיאנים הניח את היסודות לחוזה דומה שכרת ויליאם פן שנים רבות אחר כך.
הזיכיון של מרילנד היה החוזה המדיני הראשון בעולם הנוצרי שהבטיח סובלנות דתית לבני כל הדתות (הנוצריות) וחופש פולחן.
הסובלנות עוגנה בחקיקה של אספת מרילנד ב-1649 כשחקיקה דומה ברוד איילנד מקדימה אותה במעט.
חופש הדת יוצא הדופן משך למרילנד פוריטנים מווירג'יניה, קווייקרים ואף לותרנים, מהמושבות ההולנדיות בקאריביים.
מרילנד הייתה אחת משלוש עשרה המושבות אשר מרדו בממלכה המאוחדת ופתחו במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ב-2 בפברואר 1781 מרילנד הייתה המדינה ה-13 המאשרת את תקנון הקונפדרציה.
לאחר אשרור חוקת ארצות הברית, הפכה מרילנד למדינה השביעית בארצות הברית.
בדצמבר 1790 ויתרה מרילנד על חלק משטחה, לטובת הקמת עיר הבירה החדשה של ארצות הברית - וושינגטון די.
סי., לאחר שב-16 ביולי 1790 נחתם החוק הקובע את מיקום העיר על גדת נהר הפוטומק.
השטח נתרם לממשל הפדרלי על ידי מרילנד ומדינת וירג'יניה, שלבסוף קיבלה בחזרה את השטח שנלקח ממנה.
ב-24 באוגוסט 1814 כבשו כוחות הצבא הבריטי את העיר וושינגטון במתקפה שביצעו כחלק ממלחמת 1812. הנשיא ג'יימס מדיסון נמלט לווירג'יניה והבריטים שרפו את העיר, לרבות את הקפיטול ואת בית הנשיא.
מרילנד נמצאת במזרח ארצות הברית וגובלת בפנסילבניה בצפון, בדלאוור ובאוקיינוס האטלנטי במזרח, בווירג'יניה, במפרץ צ'ספיק, ובוושינגטון הבירה (מחוז קולומביה) בדרום, ובמערב וירג'יניה במערב.
במרילנד נמצאים הרי האפלצ'ים ומפרץ צ'ספיק הנמצא בינה לבין וירג'יניה.
מרילנד היא רפובליקה ובה שלוש רשויות שלטון: מבצעת - מושל מרילנד, מחוקקת - המורכבת משני בתים: בית המחוקקים של מרילנד והסנאט של מרילנד, ושופטת, בראשה עומד בית המשפט העליון של מרילנד.
בירת המדינה הנוכחית היא אנאפוליס.
הרשות המבצעת במרילנד מורכבת מהמושל, סגן המושל, התובע הראשי, מזכיר המדינה, שר האוצר, State Controller, State treasurer, Insurance Commissioner, ושר החינוך.
בבית המחוקקים 47 חברי סנאט הנבחרים לתקופה של ארבע שנים ו-141 חברי אספה מחוקקת הנבחרים לתקופה של שנתיים.
בבית המשפט העליון של מרילנד שבעה שופטים, הממונים על ידי המושל ומאושרים על ידי בית המחוקקים.
המדינה מחולקת מנהלית ל-23 מחוזות.
הגדול שבמחוזות מרילנד הוא מחוז ווסטר (1,800 קמ"ר) , הקטן שבהם הוא מחוז הווארד (660 קמ"ר) , והמאוכלס שבהם הוא מחוז מונטגומרי (כ-1,004,709 תושבים) .
עיר הבירה, אנאפוליס, נמצאת במחוז אן ארנדל .
העיר בולטימור משמשת כמחוז, על אף מעמדה כעיר עצמאית.
מרילנד מדינה ליברלית באופייה, ובעשורים האחרונים מצביעה מרילנד בקביעות למועמדים דמוקרטים; בתשע מערכות הבחירות האחרונות לנשיאות הצביעה מרילנד בעד המועמד הדמוקרטי.
את מרילנד מייצגים בסנאט הסנאטורים הדמוקרטיים כריס ואן הולן ואנג'לה אולסוברוקס.
מבין נציגיה בבית הנבחרים של ארצות הברית, שבעה הם דמוקרטים, ואחד רפובליקני.
במדינה שוכנים מטה הסוכנות לביטחון לאומי (NSA), מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA).
נמל התעופה הגדול במדינה הוא נמל התעופה הבינלאומי בולטימור-וושינגטון ת'ורגוד מרשל.
קבוצת האוכלוסייה הכי גדולה במרילנד היא הגרמנים, המהווים 15.6% מכלל התושבים.
היישובים הגדולים במרילנד דירוג שם היישוב אוכלוסייה (2010) אוכלוסייה (2020, אומדן) חלק ממטרופולין מעמד 1 בולטימור 621,005 590,479 בולטימור עיר 2 קולומביה 99,615 103,663 בולטימור יישוב בלתי-מאוגד 3 ג'רמנטאון 86,395 90,844 וושינגטון די.
יישוב בלתי-מאוגד 4 סילבר ספרינג 71,452 79,750 וושינגטון די.
עיר המטרופולינים הגדולים במרילנד (נתוני 2014) דירוג שם המטרופולין אוכלוסייה מיקום 1 וושינגטון די.
קהילות יהודיות גדולות מרוכזות בעיקר בעיר בולטימור ובפרבריה הצפוניים של וושינגטון הבירה.
קהילה חרדית גדולה נמצאת בבולטימור, שם נמצאת ישיבת נר ישראל, מהישיבות הליטאיות החשובות בארצות הברית.
מרבית הישראלים במרילנד מרוכזים בעיר רוקוויל ובעיר סילבר ספרינג (silver spring), השוכנת צפונית לוושינגטון הבירה, צפונית לצ'בי צ'ייס ובת'סדה.
קהילת הישראלים מורכבת בעיקר ממשפחות ישראליות אשר הגיעו לעסוק במחקר במרכז המחקר האמריקאי NIH או לעבוד באחת מחברות ההיי-טק המקומיות.
מספר הישראלים במרילנד, נכון לשנת 2004, מוערך בכשבעת אלפים נפש.
במדינה נמצאת אוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור, אחת מהאוניברסיטאות הטובות והמובילות בעולם.
כמו כן, במדינה פועלת מערכת האוניברסיטאות הציבורית של מרילנד, כאשר האוניברסיטה הגדולה והמכובדת ביותר היא אוניברסיטת מרילנד השוכנת בעיר קולג' פארק.
סמלי מדינת מרילנד דגל סמל מוטו כינוי דגל מרילנדFlag of Maryland סמל מרילנדSeal of Maryland "מעשים גבריים, מילים נשיות""Fatti maschii, parole femine" "מדינת הקו הישן""Old Line State" עץ פרח ציפור חיה אלון אלבהQuercus alba רודבקיה אפילהBlack-eyed susan בולטימור אוריאולהBaltimore oriole ת'ורוברדThoroughbred
מרים ("מיקי") אביגל (25 באוקטובר 1936 - 21 באוקטובר 2016) הייתה זמרת ישראלית שהתאפיינה בקולה החם והצלול.
הייתה בשיא הצלחתה בשנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בזכות שני להיטים: "בדרך לתבור" ו"בת הדייג", וכמבצעת הראשונה של השיר "ערב של שושנים".
נולדה בתל אביב בשם מרים לאון, השלישית מארבעת ילדיהם של משה וקרולינה לאון, אשר עלו מסלוניקי שביוון, וגדלה בשכונת פלורנטין.
כשהייתה בכיתה ב', ובשל המצב הכלכלי הקשה, הועברה לפנימיית "בית הילד" בתל אביב.
כשסיימה את הלימודים בבית הספר העממי, נשלחה לפנימייה בבית הספר לגננות ולטכנאות נוף בפתח תקווה.
בתקופה זו הגיע לפנימייה המורה למוזיקה עמנואל זמיר, שקיים מבחני קבלה ללהקה שביקש להקים בפנימייה וגילה את כישרונה של לאון.
היא הצטרפה ללהקה ביחד עם ארבע תלמידות נוספות.
הלהקה, שנקראה "בני תימן", הופיעה פעמים רבות ברחבי הארץ, בעיקר במעברות.
במקביל, הופיעה גם בהרכב קטן שהקים זמיר בשם "נעורים".
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 הציע זמיר ללאון לשיר דואט עם אחד הזמרים המצליחים באותה תקופה, שמשון בר-נוי, ובשנת 1955 הקליטה עמו שני שירים: "הבו לנו יין", ו"מים מים".
כעבור זמן קצר הציג זמיר את אביגל לחברי "חבורת האש" – קבוצת לוחמים מימיה הראשונים של המדינה, שקיימה מפגשים חברתיים בסגנון הישן – שירה לאור המדורה (בין מנהיגיה היה סולימאן הגדול, אביו של יזהר כהן).
באחד מאירועים אלה פגשה לאון, שהייתה אז בת 19, את מי שיהיה לימים בעלה, בנימין ("בנג'ו") אביגל.
השניים נישאו בשנת 1957. שנה לאחר מכן נולדה בתם הבכורה, עלומית.
לרגל הולדתה כתבו ההורים שיר מיוחד: "בת הדייג" (את הלחן כתבה אביגל למילים של בעלה), שנכלל בתקליט שיצא בשנת 1959, ואשר כלל שיר נוסף, שזכה להצלחה רבה – "בדרך לתבור" (את מילות השיר כתב בנימין והוא הולחן על ידי ידיד המשפחה שלמה וייספיש).
בעקבות שני השירים הללו, שהושמעו רבות ברדיו, הפכה אביגל לזמרת מבוקשת, וחברת הד ארצי הזמינה אותה להקליט שירי ילדים ושירי חגים.
לבני הזוג אביגל נולדו שני ילדים נוספים ובשנת 1974 הם התגרשו.
לאחר גירושיה אביגל חייתה בזוגיות עם ברוך הראל.
לאחר שנות ה-60 של המאה ה-20 הפכה הזמרה לעיסוק משני אצל אביגל.
היא החלה לעבוד בעבודה פקידותית, אך לא משכה ידה גם מהזמרה בהופעות במסגרות "חבורת האש", "מועדון זמיר", מועדון הזמר של שלמה שביט, וכן הופיעה מדי פעם כסולנית במסגרת חבורות זמר.
אף על פי שאביגל הפסיקה להקליט ולא הייתה באור הזרקורים, להיטיה הושמעו ברדיו לעיתים קרובות, ואף זכו לחידוש (למשל על ידי ירדנה ארזי שחידשה את "בת הדייג").
בשנת 2007 הפיקה חברת "הד ארצי" אלבום אוסף כפול, שכלל 67 משיריה, שלמעלה ממחציתם שירי ילדים וחגים.
מרים אביגל נפטרה ב-21 באוקטובר 2016, ונטמנה בבית העלמין של גדרה.
על פי הברית החדשה, מִרְיָם , הייתה אישה יהודייה-גלילית מתקופת בית שני, אמו של ישו ואשתו של יוסף.
לפי הכתוב, היא הרתה לרוח הקודש בעודה בתולה, ילדה את ישו, גידלה אותו ועמדה לצידו במהלך חייו.
לרוב מתייחסים אליה (להבדיל מאחרות ששמן מרים) בתור מרים הבתולה, ולמעשה, על פי העמדה המסורתית בנצרות, בתוליה היו נצחיים, אף במהלך ולאחר לידת בנה.
מאחר שישו נחשב בנצרות בתור האל הבן, מרים מכונה גם יוֹלֶדֶת הָאֱלֹהִים (מארמית סורית: ܝܠܕܬ ܐܠܗܐ, יָלְדַת אַלָהָא; ביוונית: Θεοτόκος) או אם האלוהים.
מרים זוכה להערצה ולאהדה רבה בקרב נוצרים בכל הדורות, בייחוד בעדות המסורתיות כגון הכנסייה הקתולית והכנסיות האורתודוקסיות.
היא מתוארת כתמה וטהורה, כבכירה וכחשובה מבין הקדושים, וכמתווכת בין בני האדם לבין אלוהים, המשדלת את בנה ישו לעזור לאנשים במצוקה; לכן נוצרים רבים מתפללים אליה שתסייע להם בדבר הזה.
פרוטסטנטים רבים מתייחסים לגישה זו בספקנות, ולדעתם אין להפריז בעיסוק בה אלא להתמקד בישו עצמו, אם כי גם הם מכבדים את מרים כאמו של ישו.
גם האסלאם מכיר במרים ומתייחס אליה בהערכה רבה.
מרים הייתה עלמה בתולה שגרה בעיר נצרת שבגליל בימי המלך הורדוס.
ידוע שהיא הייתה קרובת משפחה של אלישבע, בת כהן זקנה וחסרת ילדים, וכן שהייתה לה אחות, שייתכן (תלוי בפירוש דברי יוחנן שם) שהיא מרים של קְלוֹפָּה ().
היא הייתה מאורסת ליוסף, צאצא לבית דוד ונגר במלאכתו.
לפי מסורות חוץ-מקראיות, שמות הוריה היו יהויקים וחנה.
בטרם נישאה ליוסף, אלוהים שלח אל מרים את המלאך גבריאל.
בראותה את המלאך בחדרה נבהלה מרים, והוא אמר לה:
מאחר שהייתה בתולה, שאלה מרים כיצד הדבר ייתכן.
גבריאל השיב כי רוח הקודש תבוא עליה, והילד יהיה בן האלוהים , ולא זו בלבד אלא שגם אלישבע, שנחשבה עקרה, היא עתה בחודש השישי להריונה.
מרים השיבה לגבריאל כי , ומיהרה לבקר את אלישבע.
כשנפגשו השתיים הן בירכו זו את זו, ומרים אמרה את המזמור שלימים נקרא "מגניפיקט".
מרים ישבה בבית אלישבע כשלושה חודשים, ואז חזרה לביתה בנצרת.
יוסף, ארוסהּ של מרים, שמע כי היא נכנסה להיריון, ובתחילה רצה לבטל את האירוסין, אך אז ראה בחלומו מלאך, שאמר לו לא לחשוש להתחתן עם מרים, כי היא לא בגדה בו, אלא התעברה מרוח הקודש, וכך הגשימה את הנבואה .
מרים התחתנה עם יוסף, ועברה לגור בביתו, אך הם לא קיימו יחסי מין עד שילדה.
כשבא זמנה של מרים ללדת, היא ובעלה שהו בבית לחם, אך לא מצאו מקום במלון, לכן מרים ילדה את בנה הבכור, ישו, והשכיבה אותו בתוך אבוס.
לאחר מכן ברחה המשפחה למצרים מפני הורדוס, שרצה להרוג את ישו, ולאחר מות הורדוס שבה לארץ ישראל והשתקעה בנצרת.
כאשר חלפו ימי הטוהר של מרים היא עלתה עם משפחתה לבית המקדש, כדי לפדות את בנה הבכור ולהקריב קורבן יולדת.
מרים הקריבה , מה שמעיד כי הייתה ענייה מכדי להביא כבש לקורבן העולה.
במקדש פגשו בשמעון, איש צדיק שרוח הקודש הבטיחה לו כי יזכה לראות את המשיח.
שמעון אחז בישו התינוק ובירך את האלוהים שהגשים את הבטחתו, לתמיהתם של מרים ויוסף שגם אותם בירך.
המשפחה נהגה לעלות לרגל לירושלים מדי שנה, על מנת לחוג את הפסח.
בצאת חג הפסח שבו היה ישו בן 12, מרים ויוסף יצאו מירושלים בשיירת עולי-רגל השבה אל הגליל, וכעבור יום הבינו כי בנם אינו נמצא עמם בשיירה.
הם שבו לירושלים לחפשו, ולאחר שלושה ימים מצאו את ישו בין המורים בבית המקדש.
מרים גערה בבנה ואמרה שהיא ואביו דאגו לו, אך ישו השיב להם: .
מרים לא הבינה את משמעות דבריו, אך שמרה אותם בליבה.
מרים הוזכרה מספר פעמים כנוכחת לצד ישו גם בבגרותו.
היא הוזמנה לחתונה בקנה, בה היו גם ישו ותלמידיו.
כאשר נגמר היין באמצע מסיבת החתונה, מרים פנתה לבנה והסבה את תשומת ליבו לעניין.
בתחילה ישו דחה את פנייתה, באומרו , אך מרים בכל זאת אמרה למשרתים לעשות מה שישו יגיד להם, ואכן בהנחייתו נעשה נס ומים הפכו ליין משובח.
לאחר מכן ירדה מרים עם ישו, אֶחָיו ותלמידיו אל כפר נחום.
במקרה אחר, המונים באו אל ישו והתאספו בבית שבו שהה, ובאותו הזמן מרים באה לבית יחד עם אֶחָיו של ישו, אך מפני הצפיפות הרבה לא יכלה להיכנס, ושלחה לקרוא לבנה.
כשהודיעו לישו כי אימו ואחיו בחוץ מבקשים לדבר אתו, הוא הכריז בפני הקהל כי הם שקולים לאמו ואחיו, כי .
מרים הייתה בגבעת הגולגולתא בעת שנצלב שם ישו בנה, יחד עם נשים נוספות, לרבות אחותה, מרים של קְלוֹפָּה, וגם עם התלמיד שישו אהב (הוא יוחנן כותב הבשורה), אותו אף אימצה לבן:
מרים השתייכה לאחוות המאמינים בישו לאחר עלייתו השמימה - כלומר, הקהילה הנוצרית הראשונה.
בפעם האחרונה בה היא מוזכרת בברית החדשה, היא נכחה ב"עֲלִיָּה" (ὑπερῷον) בירושלים, החדר בו נערכה הסעודה האחרונה, שם התאספו האחים – כ-120 במספר, נשים וגברים, ביניהם שנים-עשר השליחים ואֶחָיו של ישו – והרבו להתפלל יחדיו.
המסורת המקובלת בקרב רוב הנוצרים - קתולים, יוונים-אורתודוקסים, אוריינטלים ומקצת הפרוטסטנטים - גורסת שמרים הייתה בתולה באורח נס כל חייה: לא רק בעת ההתעברות, אלא אף בעת הלידה עצמה וגם לאחר מכן.
מקורה של אמונה זו הוא עוד במאה ה-2, והיא נקבעה כדוגמה מחייבת בוועידת קונסטנטינופול השנייה (553 לספירה).
היא כרוכה לא רק בראיית הלידה כניסית (בכך שקרום הבתולים לא נקרע במהלכה), ובקביעה שמרים ויוסף מעולם לא מימשו את נישואיהם, אלא גם בפירוש "אֲחֵי ישו" המוזכרים בברית החדשה כבניו של יוסף מנישואין קודמים, או כבני-דודים של ישו.
נוצרים המייחסים חשיבות מועטה למסורת ומאמינים רק בכתוב במקרא במפורש, כמו האוונגליסטים, דוחים את הדוקטרינה הזו ומקבלים רק שמרים הייתה בתולה עד שילדה את ישו, כמתואר בבשורה על-פי מתי.
לדעתם "אֲחֵי ישו" הם אכן בניהם הביולוגיים של מרים ויוסף.
מקורה של דוקטרינה זו בימי הביניים, והאפיפיור פיוס התשיעי הכריז עליה כדוֹגמה.
בנוסף מאמינים הקתולים שמרים לא מתה, אלא נרדמה והועלתה למרומים, ונכנסה לעולם הבא בגופה.
האפיפיור פיוס השנים עשר הכריז כדוֹגמה גם על האמונה הזו, ובירושלים יש בזיליקה בשם הדורמיציון (Dormitio), שמאמינים כי ממנה עלתה מרים השמימה.
המסורת מזהה את מרים הבתולה עם אשת קץ הימים: דמות מחזון יוחנן, שילדה בן , והותקפה בידי דרקון גדול ואדום (המזוהה עם השטן), אך אלוהים הגן עליה.
משום כך מרים מוצגת באומנות הקתולית לעיתים כשלראשה עטרה המשובצת ב-12 כוכבים, בדומה לזו של אשת קץ הימים.
הכנסייה הקתולית הקדישה למרים מספר חגים ומועדים, בהם:
1 בינואר – יום חג כללי לכבודה של מרים
25 במרץ – חג הבשורה למרים , החל תשעה חודשים לפני חג המולד
31 במאי – חג הביקור
15 באוגוסט – חג עליית מרים
8 בספטמבר – חג הולדת מרים
21 בנובמבר – יום הצגת מרים בבית המקדש
8 בדצמבר – חג העיבור ללא חטא .
מרים מופיעה גם בספר הקוראן, והיא האישה היחידה ששמה מוזכר בקוראן במפורש.
מקצת מהמסופר עליה בברית החדשה נכתב גם בקוראן, יחד עם סיפורים שלא הופיעו בה (אם כי חלקם מוכרים ממסורות נוצריות מאוחרות יותר).
הקוראן מתאר את מרים בהערכה רבה, כאישה צדיקה ביותר ונבחרתו של אללה.
על שמה נקראה סורת מרים, אחד הפרקים בקוראן.
מרים הייתה בתו של עִמְרַאן (عِمْرَان), איש מצאצאי אברהם, שבמשפחתו בחר אללה מכל האנושות.
עוד לפני לידתה של מרים, אמה נדרה להקדיש את פרי בטנה לאללה.
כשנולדה מרים התפללה אמה לאללה שיגן על מרים וצאצאיה, והוא קיבל את תפילתה.
בילדותה של מרים היא הייתה זקוקה לאומן.
אנשים הטילו גורל והתקוטטו על מי יזכה לטפל בה, ובעזרת אללה נבחר לתפקיד הנביא זכריה.
מרים עצמה נמנעה מלקחת חלק בוויכוח, ועל כך צוינה לשבח.
אללה היה שולח לה מזון באופן קבוע, וכל פעם שזכריה ביקר את מרים במחראב שלה, הוא ראה את המזון שהגיע בדרך נס.
הקוראן מספר גם על הבשורה למרים.
היא עזבה את משפחתה והלכה למזרח, שם התגלתה אליה רוח אללה בדמות אדם, ובישרה לה כי נשלחה לתת לה בן.
מרים (בדומה לכתוב בלוקאס) שאלה איך ייתכן שיהיה לה בן בלי שקיימה יחסי מין עם אף אדם, והרוח השיבה כי אללה יכול לעשות הכול.
אללה נפח בה את רוחו, תוך שהיא נותרה בתולה, והיא נכנסה להיריון בלי אב, כאות לבני האדם.
עם זאת, הקוראן מדגיש כי הילד, הנביא עיסא (ישו), הוא בכל זאת רק אדם, ולא אלוהים או בן האלוהים, והאומרים אחרת מוציאים לה שם רע.
מרים ילדה את בנה במקום מרוחק מהחברה האנושית.
היא סבלה מכאבי הלידה לבדה, מתחת לעץ תמר, וייחלה למותה, ונשמע קול שניחם אותה:
מרים חזרה לבני עמה עם בנה התינוק, והם חשבו שהוא נולד לה כתוצאה מיחסי מין מחוץ לנישואים, וגערו בה על המעשה שאינו מתאים לה ולמשפחתה.
מאחר שנאסר עליה לדבר, היא הצביעה על בנה שזה עתה נולד, ולהפתעתם הוא דיבר והגן על אמו.
תוך כדי שגערו בה, כינו אותה בני עמה "אחות אהרן" (يا أخت هارون).
בעקבות כך, ובעקבות דמיון השם "עמראן" לעמרם המקראי, אביהם של אהרן הכהן ומרים הנביאה, יש המפרשים כי הקוראן מזהה את מרים אם ישו עם מרים הנביאה, למרות ההבדל הכרונולוגי הגדול ביניהן (למעלה מאלף שנה).
מרים הקדושה במסורת הקופטית האורתודוקסית
המסורת הקופטית חולקת על חלק מהתפישׂה הקתולית את מרים, ובפרט על הטענה כי רוח הקודש התערב בהריונה.
הכנסייה הקופטית גם הקדישה למרים, אם ישו, מספר חגים ומועדים:
13 באוגוסט - הבשורה ליואכים אודות הולדת מרים
9 במאי - חג הולדתה של מרים
13 בדצמבר - הצגת מרים במקדש בהיותה בת שלוש
1 ביוני - הגעת המשפחה הקדושה למצרים
29 בינואר - יום הזיכרון לעזיבתה של מרים
22 באוגוסט - יום עליית גופתה של מרים השמימה
28 ביוני - זיכרון הקדשת הכנסייה הראשונה לשם מרים הקדושה באפסוס
2 באפריל - התגלות מריה בזייתון
22 באוגוסט - התגלות גופה לשליחי ישו
הקופטים מקדישים את היום ה-21 בכל חודש בלוח השנה הקופטי לזכרה של מרים, אם ישו.
מרילין מנסון היא להקת אינדסטריאל מטאל ורוק הממוקמת בהוליווד, קליפורניה שבארצות הברית.
מרילין מנסון הוא גם שם הבמה של סולן הלהקה, בריאן וורנר.
הלהקה מערבת במוזיקה שלה אלמנטים של אינדסטריאל מטאל וגלאם רוק.
מרילין מנסון מתוארת מדי פעם בתקשורת כ"להקה פוליטית", בדומה ללהקות הנו-מטאל האמריקאיות רייג' אגיינסט דה מאשין וסיסטם אוף אה דאון.
כינוי זה נובע מן ההתייחסויות הרבות בשירים למצב החברתי והמוסרי בארצות הברית.
מכירות אלבומיהם של מרילין מנסון מוערכות בכ-50 מיליון עותקים ברחבי העולם.
תחילת דרכה של הלהקה הייתה בפורט לודרדייל, פלורידה תחת השם Marilyn Manson & the Spooky Kids (מרילין מנסון והילדים המפחידים).
תדמית הלהקה בתחילת דרכה הייתה ילדותית ומוטרפת במתכוון, בניגוד לגישה האפלה והעגמומית שהפגינה מאוחר יותר.
הלהקה לא זכתה לתשומת-לב מיוחדת מחוץ לפלורידה עד שהתגלתה בידי סולן להקת ניין אינץ' ניילז, טרנט רנזור.
אלבומה הראשון של מרילין מנסון, Portrait of an American Family (פורטרט של משפחה אמריקאית), פורסם בלייבל של רנזור שנקרא נת'ינג רקורדס.
חברי ההרכב היחידים ששרדו מאותה תקופה הם הסולן מרילין מנסון עצמו ומדונה וויין גייסי (קלידים).
הלהקה החלה להיות מוכרת בארצות הברית רק לאחר יציאתו של המיני-אלבום Smells Like Children, שכלל גרסת כיסוי שזכתה להצלחה רבה לשיר Sweet Dreams של להקת יוריתמיקס.
עד ל-1996, שם של מרבית חברי הלהקה נוצר משילוב של שמה הפרטי של כוכבת גדולה מתוך תרבות-הפופ ושל שם המשפחה של רוצח המונים או רוצח סדרתי, שמו של מרילין מנסון, למשל, מורכב משמותיהם של מרילין מונרו וצ'ארלס מנסון.
שמו של הגיטריסט לשעבר זים זום נלקח מהקבלה, ומקורו במילה העברית "צמצום".
חברי הלהקה נוהגים להתלבש בצורה ביזארית, לעיתים גותית.
הם קנו לעצמם בסיס מעריצים אדוק בזכות המוזיקה שלהם ובזכות התנהגותם, המזעזעת-לעיתים, כאחד.
הם דמו מבחינה זו לאמנים כמו אליס קופר וקיס.
הופעותיה של הלהקה תוארו לעיתים קרובות כפוגעניות ודוחות, ומספר הופעות אף בוטלו כתוצאה מההפגנות והעצומות הרבות.
בתחילת דרכו של מנסון הוא היה חותך את עצמו בזכוכית שבורה לעיני הקהל שלו.
ב-1997, בעליו של אולם הופעות בעיר קלגארי שבקנדה הביא לביטולה של הופעה שתוכננה ל-25 ביולי בשל "אי-מוסריות" ו"שימוש בבעלי חיים על הבמה".
קונצרט נוסף בפורטלנד בוטל ימים מספר לאחר מכן בגלל תדמיתו של מנסון ומפני שבעלי האולם לא הצליחו להשיג ביטוח לשם קיום ההופעה.
ב-26 בנובמבר של אותה שנה, הוועדה המפקחת על החקיקה של הסנאט האמריקאי קיימה שימוע בנושא ההשפעה של טקסטים אלימים מתוך הרוק והראפ על ילדים.
מעריציה של להקת מרילין מנסון טענו שזו הייתה לא יותר מעוד הכרזת מלחמה של הסנטור ג'וזף ליברמן נגד הלהקה.
השימוע כלל עדות של ריימונד קונץ מברלינגטון, דקוטה הצפונית, שהאשים בהתאבדותו של בנו את אלבומה של מרילין מנסון, Antichrist Superstar.
ליברמן גינה את האלבום כ"מרושע, דוחה, מלא בשנאה, מרדני ומזיק".
מנסון מתואר לעיתים קרובות כחבר וככומר ממונה בארגון "כנסיית השטן" הדוגל ב.
למעשה, מנסון מונה לכומר של כבוד, תואר הניתן על ידי הארגון, גם אם אין קשר בין הארגון למקבל התואר, בניגוד לכומר או לכוהן-דת שמקדישים את חייהם כדי להטיף לאחרים.
למרות זאת, מעריצים רבים עדיין קוראים למנסון Rev.
Marilyn Manson (הכומר מרילין מנסון) והתואר אף מופיע בקרדיטים של האלבום Antichrist Superstar.
ב-16 במאי 2001 מנסון פרסם באתר אינטרנט העוסק בדת שהוא מתכנן לקרוא ציטוטים מן התנ"ך בהופעתו הבאה.
הוא טען שהוא יעשה זאת כדי "לאזן" את השפעתם של הטקסטים שלו עצמו, וכן "כדי שנוכל לבחון את מעלותיהם של הסיפורים הנוצריים הנפלאים על חולי, רצח, בגידה, התאבדות והקרבת ילדים כקורבנות.
הוא טען שזו "הוכחה" שהטקסטים של הלהקה הם, לכל הפחות, לא אלימים יותר מהתנ"ך עצמו.
מנסון פרסם ב-2004 את אלבום האוסף Lest We Forget.
מנסון קרא לאלבום "אלבום הפרידה" שלו, אך מאוחר יותר התכחש לאמירה זו וציין שזה אינו אלבומו האחרון.
בשנת 2007 הוציאה הלהקה את אלבומה השישי Eat Me, Drink Me אשר היווה שינוי חד בסגנון המוזיקלי של הלהקה.
נושאי השירים עסקו יותר בחייו האישיים של מנסון וביחסים הרומנטיים שלו עם השחקנית אוון רייצ'ל ווד ועם דיטה וון טיז, שהסתיימו כשנה לפני צאת האלבום.
בשנת 2009 הלהקה הוציאה לאור את האלבום השביעי של הלהקה The High End Of Low, שבו הלהקה חזרה למקורות, מבחינת הכתיבה.
הכתיבה חזרה לעסוק יותר בנושאי מאקרו והחברה האמריקאית.
בשנת 2012 הלהקה הוציאה את אלבומה השמיני Born Villian, ההכנות לקראת צאת האלבום היו בלתי קונבנציונליות.
החודשים שלפני האלבום התאפיינו באתר אינטרנט, סרטון פרומו, וקטעי הקלטה קצרים אשר עלו לרשת.
אלמנטים אלו גררו סקרנות רבה מצד המעריצים לגבי צביון ותוכן האלבום החדש.
את צאת האלבום מלווה סיבוב הופעות עולמי שבמסגרתו הלהקה מופיעה בצפון אמריקה, אירופה, אסיה ואוסטרליה.
בשנת 2013 בוצע סיבוב הופעות "Masters of Madness Tour" ביחד עם אליס קופר.
בשנת 2015 הלהקה הוציאה את אלבומה התשיעי The Pale Emperor, והוא מוקדש לאימו של מנסון, לאחר מאבק ממושך במחלת אלצהיימר ובדמנציה.
האלבום זכה להצלחה מסחרית עם מכירות של כ-51,000 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו.
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות The Hell Not Hallelujah, שנמשך כמעט שנתיים, לתמיכה באלבום,
בשנת 2017 הלהקה הוציאה את אלבומה העשירי Heaven Upside Down, תחילה תוכנן לצאת מוקדם יותר תחת השם SAY10 אך נדחה עקב מות אביו של מנסון.
לשני שירים מהאלבום SAY10 ו־KILL4ME יש וידאו קליפ בכיכובו של ג'וני דפ.
בשנת 2020 הלהקה הוציאה את אלבומה האחד עשר We Are Chaos.
בשנת 2024, הלהקה פרסמה טיזר לשיר חדש מאלבומה השנים עשר עם חברת התקליטים Nuclear Blast.
ב-2 באוגוסט 2024 הלהקה הוציאה את השיר "As Sick As the Secrets Within".
שבועיים לאחר מכן, הלהקה הוציאה שיר נוסף "Raise the Red Flag".
ב-27 בספטמבר 2024, הלהקה הוציאה שיר שלישי "Sacrilegious".
ביחד עם השיר, הלהקה הכריזה על אלבומה השנים עשר One Assassination Under God - Chapter 1.
התקשורת החלה לתייג בקביעות את מרילין מנסון כלהקת רוק גותי, למרות העובדה שלמוזיקה של מנסון אין כלל קשר אמנותי לתת-הז'אנר הזה או לתרבות המאופיינת לו.
ב-2005 כללה התקשורת את מרילין מנסון בכתבות על הירי בבית-הספר שאירע ברד לייק, מינסוטה, כשהיא מתארת אותה כלהקת רוק גותי.
זאת אף על פי שלא נמצאה שום ראיה על כך שהרוצח ג'ף וייס הקשיב למרילין מנסון, ומידע שנאסף עליו מתוך הבלוג שלו ומרישומי אינטרנט נוספים שלו מראים שהוא נמשך ללהקות רוק משנות השישים לא פחות אם לא יותר מאשר למנסון.
ב-15 בדצמבר 2005 נעצרו שניים מתלמידי בית הספר התיכון שבקוורטז היל, קליפורניה, באשמה שתכננו פיגוע ירי.
נטען כי השניים תכננו את המתקפה ביום ולנטיין 2006, כהוקרה למרילין מנסון ושירו Valentine's Day שבאלבום Holy Wood (ויש כאלה המתווכחים נגד הטענה הזאת מכיוון שהאלבום יצא רק בשנת 2000 כאשר הטבח קרה בשנת 1999).
הם אגרו תחמושת וחומרי נפץ, וניסו לשים ידם על כלי נשק.
אוליביה ניוטון באנדי (בריאן טוטוניק) – גיטרה בס (1989)
פול ויילי – גיטרות, תכנות מוזיקלי, קולות רקע (2020-2018)
ווס בורלנד – גיטרות (2008–2009)חברי ההרכב הנוכחי
מרילין מנסון (בריאן וורנר) – שירה (מאז 1989)
רבה מיירס - גיטרות, קולות רקע (מאז 2024)
מרי לואיז "מריל" סטריפ היא שחקנית אמריקאית, הנחשבת לאחת השחקניות המצליחות והידועות ביותר בכל הזמנים.
סטריפ הייתה מועמדת ל-21 פרסי אוסקר, וזכתה בשלושה פרסים.
כמו-כן הייתה מועמדת ל-33 פרסי גלובוס הזהב, יותר מכל אדם אחר, וזכתה בשמונה פרסים, שיא זכיות.
הופעת הבכורה של סטריפ על הבימה הייתה בשנת 1971 במחזה The Playboy of Seville, ועל המסך הקטן בסרט הטלוויזיה "העונה הקטלנית ביותר" (1977).
באותה שנה היא ערכה גם את הופעת הבכורה שלה על מסך הקולנוע – בתפקיד משני בסרט "ג'וליה".
בשנת 1978 סטריפ זכתה בפרס אמי הראשון שלה על משחקה במיני-סדרה "שואה: סיפורה של משפחת וייס".
באותה שנה היא התפרסמה גם כשחקנית קולנוע בעקבות הופעתה ב"צייד הצבאים" (1978), שזיכתה אותה במועמדות הראשונה שלה לפרס אוסקר כשחקנית המשנה הטובה ביותר.
שתי ההופעות הללו זיכו אותה גם בשבחים מצד המבקרים.
בשנת 1979 סטריפ זכתה בפרס האוסקר הראשון שלה כשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה ב"קרמר נגד קרמר" (1979).
מאוחר יותר היא זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על הופעותיה ב"בחירתה של סופי" (1982) ו"אשת הברזל" (2011).
סטריפ נולדה בעיר סאמיט, ניו ג'רזי שבארצות הברית.
אימה, מרי וולף, הייתה אמנית פרסומות ואמנית עריכה לשעבר, ואביה, הארי ויליאם סטריפ ג'וניור (1910–2003), היה מנהל בתחום הפרמצבטיקה.
היא גדלה בברנרדסוויל, ניו ג'רזי, שם למדה בתיכון ברנרד.
היא קיבלה תואר ראשון בלימודי דרמה ממכללת ואסר בשנת 1971. סטריפ למדה גם בדארטמות' קולג' במסגרת חילופי סטודנטים.
היא המשיכה את לימודיה בבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל, שם היא שיחקה במגוון תפקידים על הבמה – מהלנה הזוהרת ב"חלום ליל קיץ" ועד אישה בת 80 בכיסא גלגלים בקומדיה מאת המחזאים כריסטופר דורנג ואלברט אינאורטו.
סטריפ נבחנה באודישנים לתפקיד הנשי בסרטו של הבמאי דינו דה-לורנטיס, "קינג קונג".
דה-לורנטיס התלונן לבנו באיטלקית על שהביא אותה, והיא להפתעתו השיבה לו באיטלקית שוטפת.
הופעת הבכורה שלה על המסך הייתה בשנת 1977, בתפקיד משני בסרטו של פרד זינמן – "ג'וליה".
הקהל הרחב נחשף אליה בעקבות משחקה בסרט "צייד הצבאים", שבו שיחקה לצד ארוסה, ג'ון קאזאלה.
סטריפ סיפרה שהסכימה לשחק בסרט רק כדי להיות לצד ארוסה, שאובחן כחולה בסרטן ריאות.
על גילום תפקידה של לינדה בסרט, היא הייתה מועמדת לראשונה לפרס אוסקר.
בהמשך סטריפ שיחקה במיני-סדרה "שואה: סיפורה של משפחת וייס" (1978), שזיכה אותה בפרס אמי.
ב-1979 היא הופיעה בסרטו של וודי אלן, "מנהטן".
לטענתה, היא לא הורשתה לחרוג מהתסריט ולא ניתנה לה האפשרות לפתח מספיק את דמותה בסרט.
באותה שנה היא זכתה בפרס אוסקר על משחקה בסרט "קרמר נגד קרמר", בו היא הורשתה לעצב את דמותה.
אחרי שגילמה תפקידי משנה רבים, מעמדה שודרג והיא זכתה גם בתפקידים ראשיים.
בסרט "אהובת הקצין הצרפתי" היא גילמה את הדמות הנשית הראשית לצד ג'רמי איירונס.
המבקרים שיבחו את הופעתה בסרט, ובזכותו היא קיבלה את פרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א.
היא זכתה באוסקר שני על תפקידה ב"בחירתה של סופי" (1982), עיבוד לספרו של ויליאם סטיירון שעוסק בשואה.
בשנת 1987 שיחקה לצד ג'ק ניקולסון בסרטו של הבמאי הברזילאי הקטור בבנקו "עשבי פרא" סטריפ וניקולסון זכו למועמדות לפרס האוסקר על תפקידיהם הראשיים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 סטריפ הייתה מועמדת ארבע פעמים לפרס האוסקר ותשע פעמים לפרס גלובוס הזהב, מתוכן זכתה ארבע פעמים.
סטריפ זכתה בשני פרסי גילדת שחקני המסך.
סטריפ שיחקה במספר שוברי קופות, כמו "השעות", "סדרה של צרות", "השטן לובשת פראדה", "מאמה מיה!", "ג'ולי וג'וליה", "זה מסובך" ו"אשת הברזל".
בשנת 2012 התארחה למשך 2 פרקים בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו.
סטריפ ידועה כבררנית בבחירת תפקידים ומופיעה לרוב בסרטים רציניים ואיכותיים אשר מאפשרים לה להפגין את כישורי המשחק שלה.
היא ידועה כשחקנית הנכנסת עמוק לכל תפקיד אותו היא מגלמת ומבצעת אותו בקפדנות.
היא גם יודעת לסגל לעצמה מגוון מבטאים לצורך תפקידים שונים.
בשל כל אלה הפכה לחביבת מבקרי הקולנוע, המגדירים אותה כאחת השחקניות הגדולות של הוליווד בכל הזמנים.
בנובמבר 2016 דווח שסטריפ תשתתף בסדרת טלוויזיה בת 20 פרקים שיביים דייוויד או.
ראסל ושמה "The Nix" לצידו של רוברט דה נירו.
היא אמורה לגרוף 850,000 דולר לכל פרק בסדרה.
בשנת 2018 שיחקה בסרט ההמשך של "מאמה מיה!", בתפקיד הרוח של דונה.
בשנת 2023 שיחקה בסדרה רק רוצחים בבניין, על תפקידה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה.
בספטמבר 2024, פורסם כי סטריפ עתידה לככב בעיבוד טלוויזיוני לרומן "התיקונים" מאת ג'ונתן פרנזן.
סטריפ נישאה ב-1978 לדון גאמר, פסל במקצועו.
לזוג ארבעה ילדים, בהם השחקנית מיימי גאמר.
ב-2023 הודיעו הזוג שהם פרודים כבר 6 שנים.
מריל סטריפ היא השחקנית בעלת מספר המועמדויות הרב ביותר לפרס אוסקר – 21. סטריפ הייתה מועמדת 17 פעמים לפרס השחקנית הטובה ביותר, וארבע פעמים לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר; כמו כן, סטריפ מחזיקה במספר המועמדויות (33) והזכיות (8) הרבים ביותר לפרס גלובוס הזהב.
בין הסרטים בגינם הייתה מועמדת: "העיתון", "אדפטיישן", "אל תוך היער, "השטן לובשת פראדה", "ספק", "ג'ולי וג'וליה", "זיכרונות מאפריקה", "צייד הצבאים", "קרמר נגד קרמר" ו"בחירתה של סופי".
בסך הכול, זכתה סטריפ ב-3 פרסי אוסקר: פרס שחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1979 על "קרמר נגד קרמר", פרס השחקנית הטובה ביותר בשנת 1982 על "בחירתה של סופי" ובשנת 2011 על "אשת הברזל"; היא גם זכתה בשני פרסי אמי על משחקה ב"שואה: סיפורה של משפחת וייס" ו"מלאכים באמריקה".
בסך הכול הייתה סטריפ מועמדת ליותר מ-215 פרסים מרכזיים וחשובים, וזכתה מתוכם ב-97 פרסים.
21 מועמדויות לפרס אוסקר, שלוש זכיות
33 מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, שמונה זכיות
12 מועמדויות לפרס באפט"א, שתי זכיות
12 מועמדויות לפרס גילדת שחקני המסך, שתי זכיות
פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן
שלוש מועמדויות לפרס אמי, שתי זכיות
פרס מפעל חיים מטעם מכון הסרטים האמריקאי
שישה תוארי דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטאות אמריקניות שונות
מדליית האומנות הלאומית מטעם הבית הלבן
העונה הקטלנית ביותר (1977) – בתפקיד: שרון מילר.
שואה: סיפורה של משפחת וייס (1978) – בתפקיד: אינגה הלמס וייס.
משימתה של אם (1997) – סרט טלוויזיה – בתפקיד: המספרת.
מלאכים באמריקה (2003) – מיני סדרת טלוויזיה – בתפקידי: האנה פיט, אתל רוזנברג, הרבנית.
שקרים קטנים גדולים (2017) – בתפקיד: מארי לואיז וורייט.
רק רוצחים בבניין (2023) – בתפקיד: לורטה דורקין.
אקסטרפולציות (2023) – בתפקיד: איב שריר.
בריאן יו וורנר , המוכר בשם הבמה מרילין מנסון (Marilyn Manson), הוא זמר-יוצר, מוזיקאי, שחקן, מפיק מוזיקלי ואמן אמריקאי.
ידוע בסגנונו הפרובוקטיבי והשנוי במחלוקת כסולן להקת "מרילין מנסון", אותה הקים ביחד עם הגיטריסט דייזי ברקוביץ.
כמו יתר חברי הלהקה, שמו מורכב משילוב שמותיהם של שני אייקוני תרבות פופ אמריקאים משנות ה-60: השחקנית מרילין מונרו והפושע המורשע צ'ארלס מנסון.
מנסון נחשב באופן נרחב לאחת הדמויות השנויות ביותר במחלוקת במוזיקת הבי מטאל, והיה מעורב במחלוקות רבות לאורך הקריירה שלו.
השירים שלו בוקרו על ידי פוליטיקאים אמריקאים ונבדקו בשימוע בקונגרס.
מספר מדינות בארצות הברית חוקקו חקיקה האוסרת במפורש על הלהקה להופיע באולמות המופעלים על ידי המדינה.
ב-1999 האשימו כלי התקשורת לשווא את מנסון בהשפעה על מבצעי הטבח בתיכון קולומביין.
עבודתו צוטטה בכמה אירועים אלימים אחרים; ציוריו וסרטיו הופיעו כראיות במשפט רצח, והוא הואשם בהשראת מספר רציחות וירי בבית ספר אחרים.
בשנת 2021, מספר נשים, כולל בת זוגו לשעבר אוון רייצ'ל ווד, האשימו את מנסון בהתעללות פסיכולוגית ומינית, האשמות שהוא הכחיש.
לאחר 4 שנות חקירה, הוחלט לא להגיש נגדו כתב אישום עקב חוסר ראיות.
הזמר, הבמאי, שחקן הקולנוע והצייר מרילין מנסון נולד תחת השם בריאן יו וורנר ב-5 בינואר 1969 בקנטון, אוהיו.
אביו, יו וורנר, לחם במלחמת וייטנאם ונחשף שם לכימיקלים רעילים שצבא ארצות הברית השתמש בהם נגד האויב.
פציעתו הייתה חמורה עד כדי כך, שרופאים ופסיכולוגים צבאיים נדהמו כאשר התינוק בריאן נולד בריא.
בריאן וורנר למד בבית-ספר נוצרי והתבטא שם על רתיעתו מה"צביעות של הדת שמחדירה ערכים של פחד במקום להחדיר תכונות חיוביות".
לאחר שסיים את לימודיו בבית-ספר אחר, משפחתו עברה אל פורט לודרדייל, פלורידה.
במשך שהותו בקולג' למד עיתונות ותיאטרון באוניברסיטה המקומית.
מתום לימודיו הפך עד מהרה לעורך-משנה למדור הבידור בעיתון הפופולרי של ה-BBC שנקרא "The Observer" עד שהחליט להקים להקת רוק בעצמו.
ב-1989 הקים מנסון את להקת "Marilyn Manson & the Spooky Kids" (השם קוצר ל"מרילין מנסון" ב-1992).
תדמיתה של מרילין מנסון בימיה הראשונים הייתה ילדותית ומוטרפת במתכוון, בניגוד לגישה האפלה והעגמומית שהפגינה מאוחר יותר.
מנסון הופיע לראשונה בקולנוע ב-1997, בתפקיד שחקן פורנוגרפי בסרט של דייוויד לינץ' "כביש אבוד", ושיחק בסרט הביוגרפי , בכיכובם של מקולי קאלקין וסת' גרין אודות חייו של ג'יימס סט.
ב-1999 שיחק בקומדיה "למות מצחוק" לצד רוז מק'גוון.
בשנת 2004 שיחק בסרט האירוטי "דפיקות לב" שביימה אסיה ארג'נטו.
בשנת 2014 שיחק את דמותו של 'רון תולי' כחבר באחווה הארית בסדרה "ילדי האנרכיה" בעונתה השביעית.
בשנת 2016 שיחק בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "סיילם", אותה הפיק וכתב בראנון בראגה.
בשנת 2020 שיחק בסדרת הדרמה של HBO "האפיפיור החדש", בכיכובו של ג'וד לאו, וגם במיני-סדרה של רשת CBS All Access "העמדה" שמבוסס על ספרו באותו השם מאת סטיבן קינג.
בספטמבר 2002 נפתחה תערוכת היחיד הראשונה של מנסון, '"תור הזהב של הגרוטסקה" שהוצגה במרכז לתערוכות עכשוויות בלוס אנג'לס.
בשנת 1999, מנסון התארס לשחקנית רוז מק'גוון, אך ב-2001 ביטלו את האירוסין עקב "סגנונות חיים שונים".
מנסון לבסוף, התחתן עם השחקנית, הדוגמנית ורקדנית הקברט דיטה פון טיז ב-28 בנובמבר 2005, באירלנד, אולם, הם נפרדו ב-30 בדצמבר 2006 בגלל רומן שניהל עם השחקנית האמריקאית היהודייה אוון רייצ'ל ווד.
הזוגיות בין מנסון לווד ידעה עליות ומורדות במשך מספר שנים, עד שבינואר 2010, מנסון הציע לה במהלך הופעה בפריז.
אבל, כמו הזוג נפרד לאחר שנה.
בגיליון מרץ 2012 של מגזין "Revolver", דווח שמנסון בזוגיות חדשה עם הצלמת האמריקאית לינדזי אוסיץ'.
באוקטובר 2020, מנסון חשף בראיון עם ניקולס קייג' ב-ABC News Radio שהוא התחתן בטקס פרטי במהלך מגפת הקורונה העולמית.
האשמות על התעללות מינית והתנהגות בלתי הולמת
ב-2021 פורסמו במגזין "רולינג סטון" 55 עדויות של נשים שסיפרו כי מנסון תקף אותן בצורות שונות.
בנוסף, כמה נשים נתנו עדויות נרחבות, או הגישו תביעות משפטיות, בעקבות התעללות ותקיפה מינית שספגו לכאורה מצד מנסון.
בינואר 2025, לאחר חקירה שנמשכה ארבע שנים, סירב משרד השריף של מחוז לוס אנג'לס להגיש כתב אישום כנגד מנסון, בנימוק של חוסר ראיות.
טענות להתעללות ואנטישמיות כלפי השחקנית אוון רייצ'ל ווד
בפברואר 2021, שנים ספורות אחרי שהעידה השחקנית אוון רייצ'ל ווד בפני הקונגרס האמריקאי על התעללות מצד "בן זוג" מבלי להזכיר שם, היא פרסמה בחשבון האינסטגרם שלה שמנסון הוא שהתעלל בה במשך שנים.
בעקבות הפרסום באינסטגרם, חמש נשים נוספות העידו על התעללות מצד מנסון, והסנאטורית מלוס אנג'לס סוזן רוביו , קראה לחקירת FBI בנושא.
בפוסט פומבי בעמוד האינסטגרם שלה האשימה השחקנית אוון רייצ'ל ווד את בן זוגה לשעבר, הזמר מרילין מנסון, בהתעללות מינית, נפשית, ואף באנטישמיות במהלך שנות הזוגיות שלהם.
טענת אונס מצד אזמה ביאנקו
בשנת 2009 הכיר מנסון את השחקנית הבריטית אזמה ביאנקו , כאשר ביאנקו לוהקה לוידאו קליפ שלו, שלא יצא לאור בסופו של דבר.
לאחר גירושיו מפון טיז, השניים ניהלו פרשת אהבים.
ב-10 בפברואר 2021, האשימה ביאנקו את מנסון בכך שבעת שהיו בזוגיות, הוא התעלל בה גופנית ורגשית.
לטענתה, מנסון גרם לה חתכים וחבלות שהותירו צלקות בגופה לתמיד, ואף חתך בסכין בפלג גופה העליון, והיא הניחה לו לעשות בה כרצונו, משום שנכנסה למצב של אדישות, חוסר תקווה והיעדר תחושת ביטחון.
כמו כן, כדי להשפילה לדבריה, הוא אילץ אותה לשחזר לפני אורחיו את תפקיד הזונה שגילמה בסדרה "משחקי הכס".
נקודת השבירה של ביאנקו הייתה אחרי שמנסון רדף אחריה עם גרזן.
ב-30 באפריל 2021 הגישה אזמה ביאנקו תביעה אזרחית בגין אונס נגד מנסון בבית משפט פדרלי בקליפורניה.
במסמך בן עשרה עמודים תיארה ביאנקו, כיצד השתמש וורנר/מנסון בסמים ואיומים בשימוש בכוח, כדי לכפות עליה פעילות מינית בעת מערכת היחסים שלהם בין השנים 2009–2013, וכן מנע ממנה שינה ומזון, כדי להחליש את יכולתה להתנגד לו.
על פי תלונתה, ביאנקו הייתה מודעת לאלימות שמנסון עלול לנקוט אם תסרב לו, לאחר שחוותה את מזגו האלים פעמים רבות.
תביעתה של ביאנקו כוללת גם את טוני צ'ולה, מנהלו לשעבר של וורנר/מנסון.
היא האשימה את צ'ולה ואת החברה שבבעלותו בהפרת החוקים האוסרים על סחר בבני אדם, משום שמנסון וצ'ולה טסו איתה פעמיים מלונדון ללוס אנג'לס, תוך הבטחות שלא מומשו להעסיק אותה כשחקנית בווידאו קליפ ובסרט קולנוע ששמו לא נמסר לה.
תביעה משפטית מצד אשלי וולטרס בגין אלימות ותקיפה מינית
ב-19 במאי 2021 נמסר שלבית משפט בלוס אנג'לס הוגשה תביעה מטעמה של אשלי וולטרס, שהייתה העוזרת של מנסון עד שפוטרה בשנת 2011. לטענת וולטרס, מנסון הרבה להתפרע בהשפעת סמים בעת שעבדה אצלו, השליך עליה כלי מטבח וחפצים, הטיח אותה כנגד הקיר, ואיים שיתאבד.
בתביעתה, וולטרס טענה שהיא הייתה עדה להתעללויות שלו בנשים אחרות, ותמכה בעדויותיהן של אוון רייצ'ל ווד ואזמה ביאנקו, שעבורן היא הגניבה אוכל לחדר השינה, משום שהן פחדו לצאת מהחדר.
במספר מקרים, לטענתה, מנסון כפה עליה להישאר ערה במשך 48 שעות רצופות, והלעיט אותה בקוקאין לשם כך.
וולטרס סיפרה עוד, שכאשר ביקרה לראשונה בביתו של מנסון, הוא הצמיד אותה למיטה, ניסה לנשקה ונשך את אוזנה.
כמו כן, מנסון הציג לה סרטון וידאו שבו הוא נראה מתעלל באישה צעירה, התרברב באוזניה במעשי האונס שלו, ודרש ממנה "לענג" את חבריו בכל דרך לפי רצונם.
אחד ממכריו אף הטריד אותה מינית ומישש אותה בעידודו של מנסון.
וולטרס תיארה התנהגות מניפוליטיבית מצידו של מנסון, דרישות עבודה מתישות כלפיה, ואירועים שבהם הוא הרס רכוש במהלך התפרצויותיו, ודרש ממנה לסדר הכל ולהחזיר את המצב לקדמותו.
בנוסף על כל אלה, לדבריה, הוא אילץ אותה להעביר סמים בכבודה שנשאה תחת שמה.
בתביעתה, וולטרס דרשה שמנסון יפצה אותה בגין נזקים שנגרמו לה ועלויות נוספות, וכן דרשה לחייב אותו לקבל טיפול נגד אלימות מינית.
מנסון לא הגיש מענה לתביעה, אך מטעם צוות אנשיו נמסרה הכחשה נחרצת לטענות.
תביעת אלמונית בטענת אונס והתעללות
עוד טענה האישה, שכאשר באה להחזיר למנסון את המפתח לדירתו, הוא אנס ואיים להרוג אותה
אתר TMZ דיווח מפי מקור שלא זוהה, שהסרטון שמוזכר בתביעה היה למעשה סרט קצר, מתוסרט ומבוים, שיועד בזמנו לפרויקט שנגנז.
תביעת אלמונית בטענת פגיעה מינית וגרימת מצוקה נפשית מכוונת