tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות ההתלהבות מהממצאים הבודדים האלה, מחקרי סקירה קליניים הראו בבירור שעישון מגביר את הסיכון להידבק בנגיף הקורונה, ושמעשנים שנדבקים בנגיף נמצאים בסיכון מוגבר לחוות תסמינים נשימתיים חמורים.
השימוש בחיסונים מבוססי mRNA ל-COVID-19 היווה כר פורה להפצה של מידע כוזב ברשתות החברתיות.
טענת השווא הייתה כי השימוש ב-RNA משנה את ה-DNA של האדם.
mRNA בציטוזול מתפרק במהירות רבה, כך שאין לו די זמן להיכנס לגרעין התא.
בגלל קצב ההתפרקות המהיר שלו, יש לאחסן חיסוני mRNA בטמפרטורה נמוכה מאוד.
לחיסוני mRNA יש גדיל יחיד של RNA.
בכך הם דומים לרטרו-וירוסים, שגם להם יש גדיל יחיד של RNA.
ההבדל בין השניים הוא שלרטרו-וירוסים יש מנגנונים המאפשרים להם להיכנס לתוך גרעין התא, אך ל-mRNA אחרים אין מנגנונים כאלה.
עם כניסתם לגרעין התא, רטרו-וירוסים יכולים לייצר DNA מתוך ה-RNA, מכיוון שהם כוללים פריימר להפעלת רוורס טרנסקריפטאז.
ל-mRNA t אחרים אין רוורס טרנסקריפטראז, לכן, גם אם הם היו נכנסים לגרעין, הם לא היו יכולים לייצר DNA.
לפיכך, חיסוני mRNA אינם יכולים לשנות את ה-DNA מכיוון שהם אינם יכולים להיכנס לגרעין, ומשום שאין להם פריימר להפעלת רוורס טרנסקריפטאז.
בדצמבר 2020 טענו הרופא הגרמני וולפגנג וודארג והחוקר הבריטי מייקל יאדון, כי חיסוני mRNA עלולים לגרום לאי פוריות אצל נשים בשל פגיעה בחלבון סינציטין -1 הדרוש להיווצרות השליה.
לטענות האלה לא צורפו עדויות או הוכחות, אך דבר זה לא מנע מהפצתן הנרחבת ברשתות החברתיות.
דייוויד גורסקי כתב באתר Science-Based Medicine כי השניים "עוררו פחד אמיתי שהחיסונים החדשים ל-COVID-19 יהפכו נשים ללא פוריות ו-[...] הם עושים זאת על סמך שטויות ספקולטיביות".
ברשתות החברתיות הופצו טענות כי חיסון פייזר-ביונטק נגד COVID-19 (עם המרכיב הפעיל tozinameran) גורם לשיתוק על שם בל.
טענות אלה התבססו על כך שבמהלך הניסוי על החיסון, 4 מתוך 22,000 משתתפי הניסוי חוו שיתוק של בל.
ה-FDA ציין כי "תדירות שיתוק בל המדווח בקבוצת החיסונים עולה בקנה אחד עם שיעור הרקע הצפוי באוכלוסייה הכללית".
כלומר, אותה שכיחות קיימת גם בקרב מי שלא התחסנו.
מחקר ישראלי אשר פורסם באחד העיתונים המובילים במחלות זיהומיות ואשר השווה כ-230,000 מתחסנים לקבוצת ביקורת של בני אדם שלא חוסנו מצא שכיחות שווה של שיתוק על שם בל בשתי הקבוצות.
הגברה תלוית נוגדנים (ADE) היא תופעה נדירה מאוד שבה אדם עם נוגדנים כנגד נגיף אחד (כתוצאה מזיהום או חיסון), יכול לפתח מחלה גרועה יותר כאשר הוא נדבק בנגיף שני הדומה לראשון.
התופעה נגרמת עקב תגובה ייחודית ונדירה לחלבונים הנמצאים על פני הנגיף השני.
פעילים נגד חיסונים טוענים שבשל הגברה תלוית נוגדנים, יש להימנע מחיסון נגד נגיף הקורונה.
טענה זו אינה מבוססת על נתונים כלשהם, שכן לא נצפה אף מקרה כזה בניסויים על חיסונים בבני אדם, ואין כל ראיות לכך שמחלת הקורונה או החיסון עבורה גורמים להגברה תלוית נוגדנים.
טענות על החיסון לפני שהיה קיים
פוסטים רבים ברשתות החברתיות קידמו תאוריית קונספירציה הטוענת כי בשלבים המוקדמים של המגפה היה קיים כבר קיים חיסון.
PolitiFact ו-FactCheck.org בדקו ודיווחו כי לא היה קיים חיסון לנגיף הקורונה בשלב הזה.
הפטנטים שצוטטו בפוסטים שונים ברשתות החברתיות התייחסו לפטנטים קיימים על רצפים גנטיים וחיסונים עבור זנים אחרים של נגיף הקורונה כמו נגיף ה-SARS.
ארגון הבריאות העולמי דיווח כי נכון לתאריך 5 בפברואר 2020, למרות דיווחי חדשות על "תרופות פורצות דרך" שהתגלו, לא ידוע על טיפולים יעילים, כולל אנטיביוטיקה ותרופות צמחיות לא מועילות.
בנובמבר 2020 הופצו ברשת טענות כי חיסון Oxford – AstraZeneca "הכיל" רקמות מעוברים שהופלו.
מקורן של תרביות התאים עליהם עבדו בפיתוח החיסונים, אכן הגיע מעובר שעבר הפלה בשנת 1970. עם זאת, החיסון לא "מכיל" רקמות מעוברים.
בשנת 2021 פורסם פוסט בפייסבוק שטען כי חיסוני ה-mRNA נגד COVID-19 עלולים לגרום למחלות פריון.
הפוסט התבסס על מאמר שפורסם בכתב העת "מיקרוביולוגיה ומחלות זיהומיות".
אף על פי ששם כתב העת נשמע לגיטימי, המו"ל שלו: Scivision Publishers, נכלל ברשימת המוציאים לאור של כתבי עת טורפים.
וינסנט רסניאלו, פרופסור למיקרוביולוגיה ואימונולוגיה באוניברסיטת קולומביה, הגדיר את הטענה במאמר כ-"כוזבת לחלוטין".
במסגרת הטיעונים השקריים אודות החיסונים, היו גם שטענו שהחיסונים לנגיף הקורונה גורמים לאנשים להפוך לממגנטים, ולכן חפצי מתכת נצמדים לגופם.
בשנת 2021 הופץ מידע כוזב נגד חיסונים ברשתות החברתיות בו נאמר כי חלבוני הספייק הנמצאים על גבי מעטפת נגיף הקורונה, הם "מסוכנים מאוד" ו"ציטוטוקסיים".
באותו זמן, כל החיסונים לנגיף שאושרו לשימוש חירום הכילו mRNA או פרהקורסור mRNA לייצור חלבון ספייק.
mRNA זה מורכב מהוראות אשר בעת עיבוד בתאים גורמות לייצור חלבוני ספייק, המפעילים תגובה חיסונית הסתגלותית בצורה בטוחה ויעילה.
פוסטים שהופצו בהרחבה ברשתות החברתיות העלו טענות שקריות רבות על שיטות טיפול במחלת הקורונה.
חלק מהטענות הללו הן הונאות, וחלק מהשיטות המקודמות הן מסוכנות ולא בריאות.
כלי תקשורת סיניים לאומיים ומפלגתיים פרסמו דו"ח מחקר על האופן שבו , תערובת עשבי תיבול מהרפואה הסינית המסורתית, יכולה לעכב ביעילות את מחלת הקורונה.
הדו"ח הוביל לשיגעון רכישה של .
נשיא מדגסקר אנדרי רג'ואלינה השיק וקידם באפריל 2020 משקה צמחי מרפא המבוסס על צמח הלענה כתרופת פלא שיכולה לטפל ולמנוע את מחלת הקורונה, למרות מחסור בראיות רפואיות.
המשקה יוצא גם למדינות אפריקה אחרות.
מחקרים במבחנה (in-vitro), הראו שתמציות של E.
purpurea (Echinaforce) הראו פעילות נגד נגיפי הקורונה, כולל SARS-CoV-2. מכיוון שהמחקרים היו ראשוניים, ונערכו רק על תרביות תאים, אין עדויות לאפקטיביות של הצמח בבני אדם חיים.
כתוצאה מכך, לא ניתנה המלצה להשתמש באכינצאה למניעה או טיפול במחלת הקורונה.
במהלך מגפת הקורונה, ה-FDA הוציא יותר מכתבי אזהרה כנגד השימוש בוויטמין C, מאשר נגד כל טיפול שקרי אחר.
בפברואר 2020, הופצו ברשתות החברתיות בתאילנד טענות שכדורי ויטמין D יכולים לסייע במניעת מחלת הקורונה.
במאי 2020, המרכז לרפואה מבוססת ראיות (CEBM) באוניברסיטת אוקספורד, ציין כי "ההמלצה הנוכחית היא שכל האוכלוסייה בבריטניה צריכה לקחת תוספי ויטמין D כדי למנוע מחסור בוויטמין D", אך לא מצא "שום הוכחה קלינית לכך שתוספי ויטמין D מועילים למניעה או לטיפול ב-COVID-19".
בעקבות ציוץ של שר הבריאות הצרפתי ומחקר ספקולטיבי קטן בכתב העת רפואה נשימתית של Lancet, עלו חששות שהחומר איבופרופן (הנמצא בתרופות אדוויל ונורופן) מחמיר את מחלת הקורונה.
החששות התפשטו בהרחבה ברשתות החברתיות, בין השאר מכיוון שהפעם היו אלה מקורות מהימנים שהפיצו את המידע הכוזב.
בעקבות הפצת הטענות, סוכנות התרופות האירופית וארגון הבריאות העולמי המליצו לחולי קורונה להמשיך לקחת איבופרופן לפי ההוראות, וטענו שאין עדויות משכנעות לסכנה כלשהי.
הפעיל הפוליטי ההודי סוואמי צ'אקראפאני וחבר העצרת המחוקקת סומן האריפריה טענו כי שתיית שתן פרה ומריחת זבל פרה על הגוף יכולה לרפא את מחלת הקורונה.
במניפור, שני אנשים נעצרו במסגרת חוק הביטחון הלאומי בגין העלאת פוסטים ברשתות החברתיות שאמרו כי שתן פרה וגללים אינם מרפאים את הנגיף.
הם נעצרו על פי סעיף 153 לחוק העונשין ההודי על כך שלכאורה קידמו איבה בין קבוצות שונות על רקע דת, גזע, מקום לידה, מגורים, שפה וכו', פעולות שפוגעות בשמירה על הרמוניה).
המדענית הראשית של ארגון הבריאות העולמי, סומיה סוואמינתן, מתחה ביקורת על פוליטיקאים שהפיצו מידע לא נכון שכזה ללא הוכחות.
חלק מחסידי QAnon, קידמו גירגור של "תוסף מינרלים פלאי".
התוסף היה למעשה כלור דו-חמצני, כימיקל המשמש כאקונומיקה ועלול לגרום לתגובות מסכנות חיים ואף למוות.
מינהל המזון והתרופות הזהיר פעמים רבות כי שתיית התוסף היא מסוכנת, מכיוון שהיא עלולה לגרום להקאות קשות ולאי ספיקת כבד חריפה.
גורו היוגה ראמדב טען כי ניתן לטפל במחלת הקורונה על ידי שפיכת שמן חרדל לתוך האף.
לטענתו, השמן יגרום לנגיף לזרום לבטן ושם ייהרס על ידי חומצת קיבה.
הוא גם טען שאם אדם יכול לעצור את נשימתו למשך דקה, פירוש הדבר שהוא אינו סובל מכל סוג של נגיף קורונה, סימפטומטי או אסימפטומטי.
שתי הטענות הללו נמצאו כוזבות.
אוונגליסט טלוויזיוני בשם קנת קופלנד, טען שהוא יכול לרפא את צופיו ישירות מאולפן הטלוויזיה.
הצופים נתבקשו לגעת במסך הטלוויזיה כדי לקבל את הריפוי הרוחני.
ב־2 בפברואר 2020, ארגון הבריאות העולמי תיאר מצב של "אינפודמיה מאסיבית".
הארגון מסר שמידע רב המדווח על הנגיף הוא שקרי.
מצב זה "מקשה על אנשים למצוא מקורות מהימנים והנחיות מהימנות כאשר הם צריכים את זה".
כתוצאה מכך, הארגון הקים מוקד ישיר בשם WHO 24/7, שבו צוותי תקשורת ומדיה חברתית עוקבים אחר מידע כוזב ומגיבים באמצעות אתר האינטרנט שלו ודפי המדיה החברתית.
ארגון הבריאות העולמי הפריך כמה טענות שקריות, כולל הטענה שאדם יכול לדעת אם יש לו את הנגיף או לא על ידי עצירת נשימתו, הטענה כי שתיית כמויות גדולות של מים תגן מפני הנגיף, והטענה כי גרגור מי מלח מונע זיהום.
בתחילת פברואר 2020, פייסבוק, טוויטר וגוגל הודיעו כי הם עובדים עם ארגון הבריאות העולמי על מנת להתמודד עם מידע מוטעה.
פייסבוק הצהירה כי תסיר תוכן שסומן על ידי ארגוני בריאות עולמיים ורשויות מקומיות כמידע המפר את מדיניות התוכן שלה בנושא מידע כוזב המוביל ל-"נזק פיזי".
פייסבוק נותנת גם פרסום חינם ל-WHO.
אף על פי כן, שבוע לאחר השערותיו של טראמפ כי אור השמש עלול להרוג את הנגיף, מצא הניו יורק טיימס 780 קבוצות פייסבוק, 290 עמודי פייסבוק, תשעה חשבונות אינסטגרם ואלפי ציוצים שדוחפים טיפולים באור UV, חומר שאותן חברות מדיה סירבו להסיר מהפלטפורמות שלהן.
ב־11 באוגוסט 2020, פייסבוק הסירה שבעה מיליון פוסטים עם מידע כוזב על COVID-19.
בסוף פברואר 2020 הסירה אמזון יותר ממיליון מוצרים שטענו כי הם מרפאים או מגינים מפני מחלת הקורונה, והסירו עשרות אלפי הצעות למוצרי בריאות שמחירם היה "גבוה משמעותית מהמחירים האחרונים שהוצעו באמזון או מחוצה לה".
עם זאת, פריטים רבים "עדיין נמכרו במחירים גבוהים במיוחד".
התפשטות המידע הכוזב בנוגע למחלת הקורונה ברשתות החברתיות הובילה לסדנאות המיישמות למידת מכונה לאיתור מידע כוזב.
הסדנה הראשונה למאבק בפוסטים עוינים מקוונים בשפות אזוריות במהלך מצב חירום פעלה יחד עם ועידת (AAAI-2021) האגודה לקידום בינה מלאכותית (AAAI), שהתמקדה באיתור חדשות מזויפות הקשורות ל-COVID-19 באנגלית.
מקורות הנתונים היו פלטפורמות מדיה חברתית שונות כגון טוויטר, פייסבוק ואינסטגרם.
מטרת המשימה המשותפת של הסדנה הייתה לסווג פוסט כחדשות מזויפות או חדשות אמיתיות.
הסדנה השישית בנושא טקסט רועש שנוצר על ידי משתמשים: זיהוי ציוצים אינפורמטיביים ל-COVID-19 באנגלית, נועדה לזהות באופן אוטומטי אם ציוץ הקשור למחלת הקורונה באנגלית הוא אינפורמטיבי או לא.
המארגנים סיפקו לקהילת המחקר מערך נתונים חדש של ציוצים לזיהוי.
מבחר הציוצים כלל מידע על מקרי מחלה חשודים, מאוששים, מתאושיים ומקרי תמותה, וכן מידע על מיקומם או היסטוריית הנסיעות של המקרים.
הפתרון הזוכה במשימה זו הציג אנסמבל רשת עצבי של COVID-Twitter-BERT and RoBERTa.
התקשורת שיבחה את הסיקור של ויקיפדיה בנושא מגפת הקורונה, ואת ההתמודדות שלה עם מידע כוזב באמצעות WikiProject Med Foundation, WikiProject Medicine וקבוצות אחרות.
ארגון הבריאות העולמי החל לעבוד עם ויקיפדיה על מנת לספק חלק ניכר מהאינפוגרפיקות והדוחות שלה על COVID-19 כדי לסייע במאבק במידע כוזב, ותכנן להשתמש בגישות דומות למאבק במידע כוזב על מחלות זיהומיות אחרות בעתיד.
בתחילה, עיתונים רבים אפשרו קריאה חופשית בנוגע לסיקור מחלת הקורונה.
הוצאות לאור מדעיות רבות גם נתנו גישה חופשית למאמרים מדעיים הקשורים למגפה.
ההסתננות של מחקרים לא איכותיים או כוזבים לתוך כתבי העת האקדמיים הטילה ספק באמינות המחקרים האחרים.
מחקרים כוזבים או לא איכותיים שפורסמו, בוטלו לאחר מכן.
Retraction Watch מחזיקה מאגר נתונים של מאמרים בנושא COVID-19 שבוטלו לאחר פרסומם.
במדינות רבות בוצעה צנזורה על ידי ממשלות, כאשר נחקקו חוקים בנוגע לפייק ניוז בנוגע למחלת הקורונה.
לעיתים קרובות אנשים נעצרו בגין פרסום שקרי באינטרנט.
בפיליפינים, סין, הודו, מצרים, אתיופיה, בנגלדש, מרוקו, פקיסטן, ערב הסעודית, עומאן, איראן, וייטנאם, לאוס, אינדונזיה, מונגוליה, סרי לנקה, קניה, דרום אפריקה, חוף השנהב, סומליה, מאוריציוס, זימבבואה, תאילנד, קזחסטן, אזרבייג'ן, מונטנגרו, סרביה, מלזיה, סינגפור, והונג קונג, אנשים נעצרו מפני שהפיצו לכאורה מידע כוזב על מגפת הקורונה.
איחוד האמירויות הערביות הציג עונשים פליליים על הפצת מידע מוטעה ושמועות הקשורות להתפרצות.
מיאנמר חסמה את הגישה אל 221 אתרי חדשות, כולל כמה כלי תקשורת מובילים.
במתמטיקה, ובפרט בתורת המידה, מידת דיראק היא מידה שקובעת גודל לקבוצה רק על סמך הכלה או אי-הכלה של איבר קבוע על ידי הקבוצה.
זוהי דרך לפורמליזציה של הרעיון של פונקציית הדלתא של דיראק, כלי חשוב בפיזיקה ובתחומים הנדסיים אחרים.
בהינתן מרחב מדיד ואיבר , מידת דיראק המתאימה ל- מסומנת על ידי ומוגדרת באופן הבא, עבור קבוצה כלשהי :
כאשר היא הפונקציה המציינת של .
מידת דיראק היא מידה אטומית, ו- הוא האטום היחידוני היחיד בה.
בנוסף, היא מידת הסתברות, המייצגת מצב של התקיימות התוצאה כמעט בוודאות במרחב המדגם .
מידות דיראק הן של הקבוצה הקמורה של מידות ההסתברות על .
מידת דיראק מקבלת את שמה בעקבות פונקציית הדלתא של דיראק, בשל התנהגותן הדומה של השתיים.
למשל, כאשר מבצעים אינטגרל לבג לפי מידת דיראק, מתקיים הקשר הבא:
אשר דומה מאוד לקשר הבא, שנחשב לפעמים לחלק מההגדרה של פונקציית הדלתא:
יהי מרחב מדיד ותהי מידת דיראק שמרכזה .
מידת הסתברות ולכן מידה סופית, ובפרט סיגמא-סופית.
נניח ש- הוא מרחב טופולוגי ושהסיגמא-אלגברה עדינה לפחות כמו סיגמא-אלגברת בורל של (כלומר שכל קבוצת בורל היא מדידה).
מידה חיובית ממש אם ורק אם שייך לכל קבוצה פתוחה (ולא ריקה) בטופולוגיה .
לדוגמה, עבור הטופולוגיה הטריוויאלית .
מכיוון ש- מידת הסתברות, היא .
אם הוא מרחב האוסדורף עם סיגמא-אלגברת בורל המתאימה, אז היא , משום שיחידון כמו הוא תמיד קומפקטי.
בהנחה שהטופולוגיה עדינה מספיק כך ש- קבוצה סגורה (זה המצב במקרים רבים, למשל במרחב האוסדורף), אז היא גם מידה רגולרית חיצונית.
במרחבים בהם שלוש התכונות האחרונות מתקיימות, מידת דיראק היא מידת רדון, ישירות מהגדרתה של זו.
אם סגורה, אז התומך של הוא (אחרת, התומך הוא הסגור של ב-).
בנוסף, היא מידת ההסתברות היחידה שהתומך שלה הוא .
היא מידה סינגולרית ביחס למידת לבג על המרחב האוקלידי .
מידה בדידה דומה למידת דיראק, אלא שהיא מרוכזת בקבוצה בת מנייה של נקודות במקום בנקודה יחידה.
בניסוח פורמלי יותר: מידה על הישר הממשי נקראת מידה בדידה (ביחס למידת לבג) אם התומך שלה הוא לכל היותר קבוצה בת מנייה.
מיה הייתה אחת מבנותיהם של תיאנו ופיתגורס, והייתה פילוסופית מהאסכולה הפיתגוראית.
מיה נולדה והתגוררה בעיר קרוטון, בדרום איטליה, אזור שהיה אז חלק מיוון הגדולה.
פירוש שמה ביוונית עתיקה הוא "זבוב".
מיה, יחד עם אחיה ואחיותיה, למדו בבית הספר מתמטיקה וכישורי חיים.
הם דגלו במתינות וסגדו לאל אפולו, והיו בני דת האורפיזם.
על פי יאמבליכוס, מיה נודעה בקרוטון בחוכמתה ובכישורי המנהיגות שלה, ובנעוריה ייסדה בעיר מקהלה.
בבגרותה נודעה כאשת דת אדוקה והייתה נערצת על נשות העיר.
יאמבליכוס מציין שהיא התחתנה עם תושב קרוטון בשם "מנון" (Meno), אך משערים שהכוונה היא ל, שהיה ספורטאי ידוע וזכה במספר תחרויות באולימפיאדה, ואף הוא היה פילוסוף מהאסכולה הפיתגוראית.
הן פורפיריוס והן יאמבליכוס הסתמכו על חיבוריו של ההיסטוריון היווני טימאיוס (356–260 לפנה"ס), שלא שרדו עד ימינו.
לוקיאנוס מסאמוסאטה (המאה ה-2 לספירה) כתב עליה חיבור קצר בשם "בשבחו של זבוב" ובו ציין שמיה הייתה מפורסמת בימיו.
בחיבורו כתב: "יכולתי לומר דברים רבים על מיה הפיתגוראית אלמלא העובדה שהיא מוכרת לכולם."
לאחר שהתגלע סכסוך עם תושבי קרוטון, החלו בעיר מהומות והוצת מקום המפגש של אנשי האסכולה הפיתגוראית.
רוב התלמידים הצליחו לברוח, אך 38 מהם מתו, בהם פיתגורס עצמו ומילון איש קרוטון, בעלה של מיה.
ייתכן כי גם מיה הייתה בין הנספים.
התאולוג הנוצרי קלמנס מאלכסנדריה כלל את מיה בין הפילוסופים הנמנים בספרו "סטרומטה", בו הוא מעיר שנשים יכולות להגיע לאותה דרגת מצוינות (teleiótēs) כמו גברים.
היא מוזכרת גם בלקסיקון הסודא, שם נכתב כי מוצאה מהאי סאמוס, מקום הולדתו של פיתגורס.
כתביה של מיה לא שרדו.
קיים מכתב המיוחס לה, אודות האופן הרצוי לגידול תינוקות, אך הוא כנראה מיוחס לה בטעות ונכתב על ידי אדם אחר במאה ה-3 או ה-2 לפנה"ס.
מיה בכר (נולדה ב-22 ביוני 1976) היא שחקנית תיאטרון, מדבבת, זמרת, יוצרת, ומורה למשחק ישראלית וצרפתית.
מיה בכר נולדה וגדלה בירושלים.
אביה דן רנה בכר עלה מצרפת והיה ארכאולוג ומורה דרך, כיום מתגורר בצרפת.
אימה ז'קלין עלתה ממרוקו ובמשך 25 שנים ניהלה את המחלקה המוגרבית ברשת ב' של קול ישראל במסגרת תוכניות רקע (רשת קליטת עלייה), מעצבת בגדים ואמנית וגרה בבית ילדותה של מיה בירושלים.
ההורים התגרשו כשהייתה בת עשר.
אחיה הגדול הוא המוזיקאי והמפיק שי בכר.
אחותה נדיה בכר היא רקדנית ומורה לפילאטיס.
בגיל שמונה הצטרפה למקהלת הילדים המקצועית "אנקור" של הקונסרבטוריון שליד האקדמיה למוזיקה ולמחול, בניצוחו של ארנון מרוז.
במסגרת המקהלה שרה ברפרטואר שירה קלאסית והופיעה בישראל ובמדינות נוספות.
בגיל 13 החלה את לימודי המשחק שלה עם שחקן תיאטרון החאן אבינעם מור-חיים.
למדה במגמת תיאטרון בתיכון לאמנויות בירושלים.
כשהייתה בת 15 הייתה לה פינה קבועה ברשת א' של קול ישראל בתוכנית "בראש צעיר", בה הקריאה סיפורי ילדים שכתבה בעצמה.
את התכנית הנחתה השדרנית נאוה סביון.
לימודי משחק ומעבר לצרפת וניו יורק
בשנים 1994–1997 למדה משחק בסטודיו למשחק בהנהלת ניסן נתיב.
בשנה ג' זכתה כיתתה אף לעבור סדנת אורח עם השחקן ברוס מאיירס מתיאטרון "בוף דו נורד" בהנהלתו של פיטר ברוק.
לאחר לימודיה החלה מיה לעבוד כמדבבת באולפני "תומיתות", בו דיבבה עשרות סרטים מצוירים.
בשנת 1998 נבחרה לייצג בצרפת ובארצות דוברות צרפתית את ההצגה עטורת הפרסים "נקודת אור" (Louis, l"enfant de la Nuit" בצרפתית) שכתבה וביימה פטריסיה אודונובן מתיאטרון הקרון בירושלים.
עם ההצגה הופיעה מעל 450 פעם בכמאה תיאטראות שונים בכל רחבי צרפת, שווייץ, בלגיה ואף בגואדלופה שבאיים הקריביים.
בשנים בהן חיה בצרפת המשיכה להשתלם בסדנאות משחק, ביניהן "L'acteur et sa Voix" בהנחיית Catherine Hubeau, שחקנית התיאטרון הלאומי של צרפת ה-Comédie-Française, סדנת משחק מול מצלמה ב-Studio Pygmalion ועוד.
במהלך השנים בהן גרה בניו יורק השתתפה בהצגות פרינג' רבות (Off Broadway), בהן תיאטרון תנועה עם הכוריאוגרפית ענת זוהר, רקדנית להקת ענבל, The Shirt שכתב וביים אברהם שלום לוי, The Dybbuk בעיבודו של ברוס מאיירס לשני שחקנים, אותה גם הפיקה וביימה ושיחקה בה עם השחקן Duane Allen.
בניו יורק השתלמה בסדנאות משחק, בין השאר ב-Stella Adler, בסטודיו HB Studio ועוד.
בסמוך לחזרתה כתבה והלחינה שירים רבים בשלוש שפות: אנגלית, עברית וצרפתית.
את השירים עיבד הפסנתרן יניב טובנהוז.
שניים מהשירים - "לכי ילדה" ו-"I Heard a Voice" נכללו בפלייליסט של תחנות רדיו שונות.
בשנת 2024 השתתפה בסרט "אמא" של הבמאית טלי אברהמי, בתפקיד קלייר סוז'ה.
בפברואר 2010 פתחה את הסטודיו "מיה בכר - סטודיו למשחק ואמנות ההופעה".
הסטודיו הכשיר עד היום מאות בוגרים מתחומים שונים.
בסטודיו לומדים אנשים מכל מקצוע ומכל גיל אפשרי אשר מעוניינים להיחשף ולטעום את עולם המשחק ולאמץ ממנו כלים פרקטיים לטובת מינוף יכולות העמידה שלהם מול קהל, על כל סוגיו.
בחודש יוני 2024 השיקה את הפודקאסט שלה "משחק תפקידים" העוסק בקשר שבין עולם המשחק, על כל מרכיביו, ורבדי החיים השונים ושלל תחומי החיים המקצועיים.
משנת 2013 היא חברה באקטור סטודיו הישראלי מייסודם של אמנון מסקין ועודד קוטלר.
בכר נשואה, אם לשלושה ילדים ומתגוררת בתל אביב.
מידת התפוסה הבריטית ליכטות , היא שיטה למדידת התפוסה של יכטות שנהגה בבריטניה.
היא הוכנסה לשימוש ב-1855 על ידי מועדון היכטות המלכותי בתמזה כחלופה למידת התפוסה הבריטית הישנה של אוניות, על מנת שתתאים לכלי שיט קטנים ובעיקר ליכטות.
התפוסה נמדדת בטונות תפוסה; 1 טון תפוסה, שהיא יחידת נפח, שווה ל-100 רגליים מעוקבות.
התפוסה מבטאת את גודלה של היכטה, כלומר את הנפח הפנימי של הגוף.
על פיה חישבו את גובה אגרות הנמל ואגרות נוספות שהיא נדרשה לשלם.
בתחרויות היכטות הראשונות בבריטניה השתמשו בשיטה זו גם לחישוב ההנדיקפ.
את תפוסת תמזה חישבו לפי הנוסחה הבאה:
length – אורך הגוף ברגל, מקצה החרטום עד קצה הירכתיים
beam – הרוחב המרבי של הגוף ברגל.
מיה שביט (24 באפריל 1935 – 5 ביולי 2021) הייתה מנצחת ומעבדת מוזיקלית ישראלית.
היא ייסדה את מקהלת העפרוני וניצחה עליה בשנים 1980–2013.
שביט הייתה בתם הבכורה של רחל ואברהם (בומי) תורן.
אביה היה מחנך, משורר, צלם וסופר, ממייסדי החברה להגנת הטבע.
את חינוכה המוזיקלי החלה בגיל 8 בלימודי חלילית.
בגיל 13 החלה בלימודי פסנתר אצל ניני דניאל ובהמשך, אצל גילה אמיתי.
בגיל 17 השתתפה לראשונה בקורס ניצוח בהדרכתם של אברהם דאוס, יהודה אנגל ומרדכי סתר.
מיד לאחר מכן הקימה מקהלה במוסד החינוכי בקיבוץ מעברות והמשיכה להשתלם בקורס למנצחי מקהלות בהדרכת גארי ברתיני.
את שירותה הצבאי עשתה כקצינה בתפקיד סמ"פ בבה"ד 12, וגם שם הקימה מקהלה.
עוד במהלך שירותה הצבאי הצטרפה למקהלת רינת, שבה שרה תחת ידיו של גארי ברתיני במשך 14 שנה.
השנים הארוכות במחיצתו של גארי היוו את הקרקע להתפתחותה כמנצחת והיו המקור להתמסרותה לתחום המקהלות.
עם שחרורה מהצבא, נישאה מיה לחבר הקיבוץ והתמסרה לחינוך המוזיקלי בקיבוצה, שם הקימה מקהלות אשר לקחו חלק מרכזי בחיי התרבות בקיבוץ, איתן הופיעה בחגים, טקסים ואירועים קהילתיים.
לאחר שבע שנות עבודה בקיבוץ, יצאה לשנת השתלמות באקדמיה למוזיקה בתל אביב ובמקביל, החלה לנצח על מקהלת הקיבוץ הארצי.
בשנת 1969 נסעה עם משפחתה ללונדון, שם למדה ניצוח מקהלה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה, אצל המנצח ג'ון אלדיס (John Alldis).
בלונדון לימדה ב"ראש פינה סקול" (Rosh Pinah School) שכלל גן ובית ספר יסודי, שם התוודעה לשיר "Itsy Bitsy Spider" , החליטה להביא אותו איתה לארץ ותרגמה אותו לעברית.
עם חזרתה לישראל שנתיים אחר-כך, השתלבה כמדריכה קולית בתאטרון מחול ענבל, כמורה למוזיקה במוסד החינוכי בגן שמואל ובמסלול להוראה לגיל הרך בסמינר לוינסקי, וכן, כמנצחת של מקהלת עמק חפר.
בשנת 1980, בעקבות ביקורו בארץ של המנצח הפיני ארקי פוהיולה, הקימה מיה את מקהלת העפרוני בקריית החינוך ע"ש בן-גוריון בעמק חפר.
מיה הייתה המנצחת והמנהלת המוזיקלית והאמנותית של המקהלה במשך 33 שנים, עד פרישתה ב-2013.
לאורך שנות פעילותה במקהלת העפרוני, שכולה נעשתה בהתנדבות, המשיכה מיה לקדם את תחום מקהלות הילדים והנוער.
היא יזמה את תוכנית "מלחינים כותבים למקהלות ילדים" אשר במסגרתה נכתבו יצירות חדשות על ידי מלחינים ישראלים במיוחד עבור מקהלות בשטח.
בשנת 1986 יזמה במרכז למוזיקה "משכנות שאננים" בירושלים את "קולות צעירים" – 26 חוברות שיצאו לאור במשך 7 שנים, המכילות רפרטואר מקהלתי בינלאומי.
במקביל, לימדה מתודיקה של עבודה עם מקהלות ילדים ויסודות הניצוח בסמינר באורנים (1985–1988), באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים (1986–1993) ובמדרשה למוזיקה במכללת לוינסקי לחינוך (1990–2002).
בשנת 1987 הצטרפה כחברה ב-IFCM – פדרציית המקהלות העולמית שהוקמה באותה שנה, ובשנת 2005 נבחרה כחברת הנהלה שבה כיהנה לאורך 6 שנים.
במסגרת זו, פעלה לקידום שיתופי פעולה עם עולם המקהלות הערבי.
בשנת 2000 הייתה שותפה להקמת "הלל" - ארגון המקהלות בישראל, שבראשו עמדה בשנים 2002–2008. במסגרת הארגון, יסדה את סמינר המנצחים השנתי של הארגון המועבר על ידי מנצח אורח מחוץ לישראל, וכן ייסדה סמינר מיוחד המוקדש למנצחי מקהלות ילדים.
בשנת 2010 יסדה קורס למנצחי מקהלות יהודים וערבים במסגרת "מנצחים ללא גבולות" מטעם פדרציית המקהלות העולמית בניצוחו של Andre de Quadros.
בתחילת 2010 הקימה בביתה ספריית ייעוץ למנצחי מקהלות ילדים ונוער, ספרייה המכילה ריכוז גדול של רפרטואר ישראלי ובינלאומי לקולות שווים.
הייתה נשואה לעלי שביט עד למותו במרץ 2021. בנה היה עיתונאי הרכב טל שביט.
נפטרה ב-5 ביולי 2021, והובאה למנוחות לצד בני משפחתה בבית העלמין שבקיבוצה מעברות.
מיה פארו היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
נולדה בשם מריה דה לורדס וילריס-פארו (Maria de Lourdes Villiers Farrow) בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, לג'ון פארו, במאי סרטים אוסטרלי, ומורין או'סאליבן, שחקנית שנודעה בעיקר בזכות תפקידה כג'יין בסדרת סרטי "טרזן".
פארו גדלה בבוורלי הילס, קליפורניה, בבית קתולי אדוק.
היא תוארה על ידי משפחתה כילדה תמהונית ומלאת דמיון.
כשהייתה בת שנתיים, הופיעה לראשונה בסרט תיעודי קצר, "עיסוקים לא שגרתיים" (1947).
בגיל תשע היא לקתה בשיתוק ילדים (פוליו) במהלך התפרצות המחלה במחוז לוס אנג'לס.
היא הוכנסה למחלקת בידוד בבית חולים למשך שלושה שבועות, ובהמשך אמרה כי החוויה "סימנה את סוף ילדותה".
בשנת 1958 עברה משפחת פארו זמנית לספרד, שם צילם אביה את הסרט "ג'ון פול ג'ונס" (1959).
פארו, אז בת 13, הופיעה בסרט בתפקיד קצר.
בספטמבר 1958 פארו ואחותה פרודנס נשלחו ללמוד בפנימייה המופעלת על ידי מנזר קתולי באנגליה, בזמן שאביה השלים את הפקה של הסרט "ג'ון פול ג'ונס" בלונדון.
ב-28 באוקטובר, אחיה הבכור, מייקל, מת בתאונת מטוס ליד פאקוימה, קליפורניה.
לאחר ההלוויה חזרה פארו לפנימייה בזמן שמשפחתה התגוררה זמנית במלון לונדון, לפני ששכרה בית בשכונת צ'לסי.
אביה של פארו החל לשתות בכבדות במהלך תקופה זו.
בזכרונותיה פארו כתבה על ויכוחים אלימים בין הוריה בעת ביקורים במעונם בצ'לסי.
כשפארו הייתה בת 16 היא חזרה עם משפחתה לארצות הברית והמשיכה את לימודיה במכינה קתולית בלוס אנג'לס.
במהלך תקופה זו הוריה היו בקשיים כלכליים ואמה עברה להתגורר בעיר ניו יורק כדי לשחק בהפקות שונות בתיאטראות ברודוויי.
אביה של פארו נשאר בקליפורניה, שם מת בשנה שלאחר מכן מהתקף לב כשהייתה בת 17. המשפחה נותרה עם מעט כסף לאחר מות אביה, מה שגרם לפארו להתחיל לעבוד כדי לפרנס את עצמה ואת אחיה.
בתחילה היא מצאה עבודה כדוגמנית אופנה, לפני שהופיעה כמחליפה בהפקה בימתית בניו יורק של המחזה "חשיבותה של רצינות".
פארו התחילה לשחק בתחילת שנות ה-60. תפקידה המשמעותי הראשון היה בסרט "תותחי בטאסי" (1964) עליו זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקן חדש.
היא זכתה לפופולריות דווקא בזכות תפקידה באופרת הסבון "Peyton Place".
היא שיחקה ב-Peyton Place במשך שנתיים ופרשה מהסדרה בעקבות נישואיה לסינטרה ורצונה להתמקד בקריירה קולנועית.
בשנת 1968 השתתפה פארו בתפקיד ראשי בסרטו של הבמאי רומן פולנסקי, "תינוקה של רוזמרי", שבו גילמה אישה המשוכנעת כי התינוק שהיא נושאת ברחמה הוא בנו של השטן.
מבקרי הקולנוע שיבחו את משחקה של פארו בסרט זה, גם הקהל אהב את הסרט ואת פארו בפרט.
בשנת 1972 שיחקה בסרט "העין הציבורית" (שבבריטניה נקרא: "Follow Me", ובארצות הברית: "The Public Eye") סרט רומנטי בריטי משנת בבימויו של קרול ריד, בו שיחקה יחד עם חיים טופול בתפקידים הראשיים.
בשלהי שנה זו, שיחקה בצרפתית גם בסרט הצרפתי "ד"ר פופול", קומדיה שחורה בבימויו של קלוד שברול ובכיכובו של ז'אן-פול בלמונדו.
בשנת 1974 שיחקה בסרט "גטסבי הגדול" שבוים על ידי ג'ק קלייטון, בכיכובו של רוברט רדפורד בתפקיד הראשי.
בשנת 1978 שיחקה בסרט הבריטי עתיר הכוכבים "מוות על הנילוס", המבוסס על ספר באותו השם משנת 1937 מאת אגתה כריסטי.
פארו עבדה בתדירות נמוכה יותר בשנות התשעים, באומרה שיש לה צורך להתמסר לגידול ילדיה.
עם זאת, היא הופיעה בתפקידים ראשיים בכמה סרטים, כולל הסרט "שיא האלמנות" (1994), בו כיכבה בתפקיד "מיס או'האר", הקורבן המסתורי של דמות נקמנית, מטריארכלית בכפר אירי קטן, ובקומדיה "רפסודיה למיאמי" (1995), המגלמת אם לרווקה בשנות השלושים לחייה (בגילומה של שרה ג'סיקה פרקר).
לפארו היה גם תפקיד ראשי בעיבוד הקולנועי למחזה של קרייג לוקאס "Reckless", קומדיה שחורה בה גילמה אישה שבעלה שוכר רוצח שכיר נגדה.
בשנת 1997 פרסמה פארו את האוטוביוגרפיה שלה, "What Falls Away", והייתה לה הופעת קמע ששיחקה את עצמה בסרט הקומדיה הביוגרפית של הווארד סטרן, "חלקים פרטיים".
לאחר מכן הופיעה בטלוויזיה בקטע קצר בסדרה "עולם הפלא של דיסני".
ב-1998 הופיעה בסרט הטלוויזיה "נס בחצות", דרמטיזציה היסטורית של הצלת יהודי דנמרק שבזכותו ניצלו אלפים מביניהם, במהלך השואה.
תפקידה זיכה אותה במועמדותה השביעית לגלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר, בקטגוריית המיני סדרה או סרט טלוויזיה.
בשנת 1999 פארו הופיע בקומדיה "בקרוב בקרוב" וגילמה את אמה ההיפית של תלמידת תיכון.
בנובמבר 1999 חזרה פארו לברודוויי כששיחקה במחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?".
בשנת 2006 שיחקה בתפקיד גברת ביילוק בחידוש של סרט האימה "אות משמיים".
הסרט עצמו לא זכה לקבלת פנים אוהדת במיוחד, אך מבקרי הקולנוע ציינו את עבודתה של פארו כ"עולה על הביצוע המקורי".
כמו כן, ב-2006 שיחקה בסרט האנימציה של לוק בסון, "ארתור והמינימונים".
בשנת 2008 שיחקה בתפקיד המשנה בסרט הקומי "קדימה, תריץ אחורה" בכיכובו של ג'ק בלאק, של הבמאי מישל גונדרי.
ב-2011, הופיעה בסרטו של טוד סולונדז "Dark Horse".
בשנת 2022 פארו שיחקה בסדרת הנטפליקס של ראיין מרפי "הצופה".
בשנת 1966 נישאה פארו לזמר פרנק סינטרה כשהייתה בת 21 והוא בן 50. הזוג התגרש כעבור שנתיים כשסינטרה הגיש לפארו את מסמכי הגירושין מול הצוות של הסרט "תינוקה של רוזמרי".
באותה שנה (1968), כשהייתה בת 23, נסעה פארו להודו ללמוד מדיטציה טרנסצנדנטלית באשראם של מהרישי מהש יוגי ברישיקש, יחד עם הביטלס מליברפול, דונובן הסקוטי ואחותה פרודנס (שהשפיעה על כתיבת השיר Dear Prudence).
בשנת 1970 נישאה למוזיקאי היהודי אנדרה פרווין.
נולדו להם שלושה ילדים והם אימצו שלושה ילדים נוספים.
בגיל 35 בשנת 1980 פארו הפכה לחברתו לחיים של הקולנוען והשחקן האמריקאי-יהודי, וודי אלן.
בשנת 1987 נולד בנם המשותף סאצ'ל, וכמו-כן הם אימצו בן ובת נוספים.
ב-1992 גילתה פארו כי אלן מנהל רומן סודי עם בתה המאומצת סון-יי פרווין.
פארו האשימה את אלן בפדופיליה (פרווין צעירה מאלן בכ-35 שנים) ובניצול מיני של בתם המאומצת.
אירועים אלה הזכירו באופן מוזר את עלילת סרטו של אלן שיצא לאקרנים באותם ימים, "בעלים ונשים".
בסרט זה מגלמים אלן ופארו זוג שיחסיהם הארוכים מתפרקים, והדמות שמגלם אלן נמשכת לסטודנטית בת 20 שלומדת אצלו.
חקירת המשטרה לא העלתה איזשהם ממצאים המאשרים את טענותיה של פארו.
וודי אלן נבדק במכונת אמת ויצא דובר אמת.
וודי אלן וסון-יי פרווין נישאו ב-1997.
מיה פארו המשיכה לדון באירועים אלה בספרה "What Falls Away: A Memoir" מ-1997 ובסדרת טלוויזיה "אלן נגד פארו" (HBO) בשנת 2021.
בתה סון-יי פרווין (שנישאה לוודי אלן) שברה שתיקה ב-2018 ובריאיון לאתר האינטרנט של "ניו יורק מגזין" טענה כי אמה המאמצת מיה פארו התעללה בה בילדותה.
פארו ידועה עקב פעילותה ההתנדבותית למען ילדים החיים באזורי אסון ועזרתה למאבק במחלת הפוליו (שיתוק ילדים) ממנה ניצלה בילדות.
פארו שימשה כ"שגרירה של רצון טוב" מטעם ארגון יוניצ"ף של האו"ם.
באוקטובר 2009, ביקרה בישראל וברצועת עזה כשגרירה של הארגון ואמרה: "ילדים משני צדי הגבול סובלים ולא חיים בצורה טובה, הם לא אחראיים לפחדים ולקולות של המלחמה שיוצרים המבוגרים".
פארו הייתה פעילה במאבק נגד רצח העם בדארפור, שהתרחש במשך שנים רבות במערבה של דרום סודאן של ימינו.
כתומכת של פליטי דארפור, באוגוסט 2007, היא הציעה למסור את עצמה לידי ממשלת דארפור תמורת שחרורו של אחד המורדים.
בשנת 2009, פתחה בצום הכולל שתיית מים בלבד כהבעת סולידריות עם אנשי דארפור.
בין המועמדויות הפרסים שקיבלה פארו היו שבע מועמדויות לגלובוס הזהב (כולל זכייה אחת), שלוש מועמדויות לפרס באפט"א לקולנוע, פרס המועצה הלאומית לביקורת ושני פרסי דוד די דונטלו.
בשנת 1965 זכתה פארו בגלובוס הזהב הראשון שלה לכוכב השנה החדש על הופעתה באקדחים בבטאסי, והייתה מועמדת לגלובוס הזהב השני לשחקנית הטובה ביותר בדרמה על הופעתה בסרט התינוקת של רוזמרי (1968).
לאחר מכן היא תזכה במספר מועמדויות לגלובוס הזהב על תפקידיה בסרטים של וודי אלן, כולל חנה ואחיותיה (1987) ואליס (1990).
בשנת 2011 קיבלה פרס על מפעל חיים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בלאס פאלמס.
שנהשםדמותהערותסרטים1959John Paul Jonesלא ידועללא קרדיט1964תותחי בטאסיקארן אריקסון1968טקס סודיסנסיתינוקה של רוזמרירוזמרי וודהאוסA Dandy in Aspicקרוליין1969ג'ון ומרימרי1971טרור עיוורשרהGoodbye, Raggedy Annברוק קוליירסרט טלוויזיה1972Dr.
פרק: "Beauty and the Beast"1998עולמו המופלא של דיסנידוריס קוסטרפרק: "Miracle at Midnight"2000–2003משמרת שלישיתמונה מיטשל5 פרקים2016דוקומנטרי עכשיו!פרק: "Mr.
מיה דגן (נולדה ב-26 באוקטובר 1975) היא שחקנית, קומיקאית, מדבבת וזמרת ישראלית.
זכתה פעמיים בפרס התיאטרון הישראלי ופעם אחת בפרס אופיר.
דגן נולדה וגדלה בבני ברק, לציפי ואיציק דגן.
למדה בבית הספר היסודי "רמז" בבני ברק.
במהלך שירותה הצבאי שירתה בלהקת הנח"ל ובתיאטרון צה"ל.
למדה בבית הספר למשחק בית צבי, במסגרתו השתתפה במספר הצגות.
כמו כן שיחקה בתיאטרון הספרייה בהצגות "אחים בדם", "יוסף וכותונת הפסים", "קיץ אחרון", "עד התביעה", "הגנרל של השטן", "הפלייבוי של עולם המערב" ו"ערב שירי אנדרו לויד וובר".
בהמשך, הצטרפה לתיאטרון בית ליסין והשתתפה בהצגות "טוב", "עשו עלייך פעם סרט?", "פיאף", ו"מכתב לנועה" מאת גורן אגמון עליה קיבלה את פרס התיאטרון הישראלי כשחקנית המבטיחה לשנת 2001.
ב-2008 הופיעה במחזמר "מייק", המבוסס על חייו של הזמר מייק ברנט.
באוקטובר 2010 זכתה בפרס השחקנית המצטיינת מטעם הקרן לעידוד מצוינות של תיאטרון בית ליסין לעונה החולפת.
ב-2015 גילמה את דמותה של מגי, במחזה "חתולה על גג פח לוהט", ולאחר מכן את תפקידה של קתרינה ב"אילוף הסוררת".
ב-2016 עזבה את תיאטרון בית ליסין והצטרפה לתיאטרון הקאמרי, שם גילמה את התפקיד הראשי במחזמר "מצחיקונת" בבימויו של צדי צרפתי, תפקיד עליו זכתה בפעם השנייה בפרס התיאטרון הישראלי, בקטגוריה "שחקנית בתפקיד ראשי במחזמר".
ב-2018 גילמה בתיאטרון הקאמרי את תפקיד קאסי במחזמר שורת המקהלה, שוב בבימויו של צדי צרפתי.
ב-2019 החלה לגלם בתיאטרון הקאמרי את התפקיד הראשי במחזה "הריון" מאת עדנה מזי"א בבימויו של עמרי ניצן.
בשנת 2021 החלה לשחק את ג'ודי גארלנד במחזה המוזיקלי "עד קצה הקשת" בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2000 החלה דגן להשתתף בתוכנית ההומור הטלוויזיונית "דומינו" ששודרה בערוץ 2, לצדם של קומיקאים שונים.
בהמשך, כתבה יחד עם עדי אשכנזי את מופע הסטנד-אפ של אשכנזי, שבו הופיעה בתיאטרון "צוותא".
בשנת 2004 השתתפה דגן בשתי עונות של תוכנית הטלוויזיה "השיר שלנו" ששודרה ביס ובערוץ 2, שם גילמה את דמותה של מיקי אפלבוים.
ובעונה השלישית שיחקה בתפקיד עצמה.
בסוף שנת 2004 היא נבחרה לגלם את דמותה של "ולמה קלי" בהצגת התיאטרון "שיקגו".
באותה שנה הנחתה את טקס פרס התיאטרון הישראלי.
כמו כן, הופיעה באותה שנה בתוכנית הילדים "ג'ונגל" בערוץ ניקלודיאון.
בשנים 2005 ו-2006 הופיעה בסדרה "אמא'לה" בערוץ 2. באותה שנה שיחקה במחזמר "ברנשים וחתיכות" בתיאטרון בית ליסין.
בנוסף, התארחה כמה פעמים בתוכנית "מה זה השטויות האלה?" של חברתה, עדי אשכנזי.
כמו כן השתתפה באופן קבוע בתוכנית הבידור "מועדון לילה" בערוץ 2 (עונות 1–2).
במקביל, השתתפה בתוכנית הקומית "גומרות הולכות", ובסדרה "האקס המיתולוגי", שאף הן שודרו בערוץ 2.
בשנת 2006 דיבבה דמויות שונות בסרטים "מכוניות", "מטור ואור הרפאים" ו"הארי פוטר ומסדר עוף החול".
בשנת 2007 גילמה את תמרה בסרט "אבידות ומציאות" שהופק גם כסדרת טלוויזיה.
בשנת 2009 הופיעה במיני-סדרה "תמיד אותו חלום" בערוץ HOT3. השתתפה במספר תוכניות הומור ביניהן "הספסל האחורי" ו"שבוע סוף!".
במקביל, שיחקה בעונה השלישית והאחרונה של הסדרה "האלופה", כמגישת תוכנית ספורט.
ב-2010 שיחקה בסרטו של אבי נשר "פעם הייתי" בתפקיד ניצולת שואה.
על משחקה בסרט זכתה בפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר לשנת 2010. במהלך אותה שנה, שודרה בערוץ 10 הסדרה "מתלהבת", בה שיחקה דגן בתפקיד ראשי.
בשנת 2011 גילמה בסדרת הילדים "החולמים" את נעמי, מנהלת המוזיאון ואמא של דני.
ב-2011 שיחקה במחזמר "אחים בדם".
בשנת 2013 שיחקה דגן בסדרה "אמא ואבאז" ששודרה בערוץ HOT3. בשנת 2014 השתתפה בקליפ השיר "Everybody Needs a Man" של עופר ניסים ומאיה סימנטוב.
באוקטובר 2015 החלה לשחק בסדרה הקומית "מריו" בערוץ הילדים ב-Yes, בתפקיד ראשי.
באותה שנה הצטרפה להגשת תוכנית הבוקר ברדיו תל אביב (עד סיום שידוריה ב-2019).
ב-2014 שיחקה בסרטו של רפאל נג'ארי "מעל הגבעה".
באותה שנה הצטלמה לסרט "קאפו בירושלים" בבימויו של אורי ברבש, בתפקיד ראשי.
הסרט יצא לאקרנים ב-2016. בשנת 2018 השתתפה כשופטת בתוכנית הכישרונות "גוט טאלנט ישראל" של רשת 13. משתתפת גם בסדרה השבועית "יש לה את זה" שמשודרת בערוץ קשת 12, בתפקיד ורד סוויסה מנהלת רשת של סופרמרקטים.
בשנת 2018 השתתפה בסרטו של אבי נשר, "סיפור אחר", בתפקיד טלי.
החל משנת 2019 מיה דגן משתתפת בפאנל של התוכנית "מועדון לילה" בערוץ 12.
בשנת 2020 שיחקה בסדרת הדרמה המשטרתית "מנאייכ" כרונית מיינצר - סגנית ראש מח"ש.
בשנת 2021 שיחקה בסדרת הדרמה הקומית "המפקדת" את מפקדת בסיס הטירונים.
כמו כן שיחקה באותה שנה בסדרה "שקשוקה" בכאן חינוכית.
כמו כן מככבת לצד ישראל קטורזה בסדרה חדשה בקשת 12 בשם "מה שבע", יחד עם בתה.
בנוסף התארחה בסדרה "אבא מטפלת" לצד בתה.
בשנת 2022 משחקת בהצגה של ארז דריגס "שיפוצים" בתיאטרון בית לסין לצד שלומי טפיארו.
בשנת 2023 השתתפה בעונה השביעית של תוכנית המציאות "בואו לאכול איתי" המשודרת בכאן 11.
במאי 2024 עלתה סדרת הדרמת מתח "האיש שרצה לדעת הכל" בכאן 11, בה שיחקה את העיתונאית גילי שטרן.
בשנת 2025 השתתפה בעונה הרביעית של תוכנית המציאות "הזמר במסכה", בתור הפרפר, וסיימה במקום השלישי.
דגן השתתפה בקמפיין פרסומי ממומן של משרד התחבורה לקידום תוכנית "צדק תחבורתי" של השרה מירי רגב, יחד עם משפיעניות נוספות.
בשנים 2004–2006 הייתה נשואה לשחקן יוסי מרשק.
משנת 2012 הייתה בזוגיות עם ערן פפר, גרוש ואב לשניים, אחיו של השחקן אורי פפר.
בשנת 2013 נולדה לשניים בת.
ביולי 2025 הודיעו דגן ופפר על פרידתם, לאחר זוגיות של כ-15 שנה.
ב-2022 התראיינה וסיפרה על התמכרותה לאלכוהול מגיל הנעורים, ועל הגמילה ממנו.
מתגוררת בשכונת נווה צדק בתל אביב.
השיר שלנו, הפסקול - אלבום כפול יחד עם כוכבי "השיר שלנו" (2005)
מִיה קירשנר היא שחקנית קנדית-יהודייה ממוצא ישראלי.
קירשנר נולדה וגדלה בטורונטו, אונטריו, שבקנדה, להורים יהודים ממוצא אשכנזי (מצד אביה) וספרדי (מצד אמה); אביה, שלדון קירשנר, עיתונאי, נולד במחנה עקורים בגרמניה להורים מפולין.
אמה, אתי (הנרייטה) נולדה בבולגריה כפליטת מלחמה ועלתה לישראל, והתגוררה ביפו.
הוריה נפגשו בישראל ובהמשך נישאו.
לאחר מכן הם ירדו לקנדה, שם נולדה קירשנר.
קירשנר בילתה בישראל חלק מילדותה, והיא דוברת עברית בסיסית.
יש לה אחות צעירה בשם לורין, אשר עוסקת בכתיבה.
סביה משני הצדדים הם ניצולי שואה.
קירשנר היא בוגרת תואר ראשון באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, בה למדה ספרות רוסית, והתמחתה גם בתעשיית הקולנוע של המאה ה-20.
בשנת 1993 שיחקה תפקיד של סאדיסטית דומיננטית בסרטו של דניס ארקאן "אהבה ושרידי אנוש".
על תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס ג'יני (המקביל הקנדי לפרס האוסקר) כשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנה שלאחר מכן שיחקה בסרטו של הבמאי אטום אגויאן, "אקזוטיקה", ועל הופעתה זו זכתה בפרס המבקרים בפסטיבל קאן.
כן שיחקה קירשנר בסרטים הוליוודיים המיועדים לקהל הרחב כגון "רצח מדרגה ראשונה", "נבל העשב", "עיר המלאכים" (מסדרת סרטי "העורב"), "אנה קארנינה", "עיר בטירוף", ו-"החיים על פי ספנסר".
בשנת 2001 כיכבה בסרט הקומדיה הפארודית "קטע מהסרטים" לצד כריס אוונס.
בנוסף, שיחקה בסדרת האימה "Wolf Lake" ששודרה תחילה ב-CBS ולאחר מכן ב-UPN.
קירשנר שיחקה בשנים 2001–2005 בסדרת המתח "24" בתור מנדי הטרוריסטית הביסקסואלית.
מנדי הופיעה בשלושת הפרקים הראשונים של העונה הראשונה של הסדרה, ובהם הוכיחה כישורים יוצאי דופן בתחום הטרור.
היא שבה והופיעה בפרק האחרון של סוף העונה השנייה, וניסתה להתנקש בחיי הנשיא דייוויד פאלמר באמצעות נשק ביולוגי, כאשר לחצה את ידו.
כן שבה והופיעה בעונה הרביעית, כחלק מחבורתו של הארכיטרוריסט מרואן.
מנדי נתפסה על ידי גיבור הסדרה, ג'ק באואר, אך קיבלה חסינות מתביעה בגין מעשי הטרור שביצעה בארבע העונות הקודמות, בתמורה למסירת מידע על מקומו של מרואן.
היא היחידה מבין "הרעים" בסדרה שנותרה בחיים.
קירשנר כיכבה בין השנים 2004–2009 בסדרת הדרמה "ישנן בנות" בתפקיד רגיש יותר מעולמן של נשים לסביות, ושיחקה סופרת מתוסבכת ומבולבלת מבחינה מינית בשם ג'ני שכטר.
בשנת 2006 בסרטו של בריאן דה פלמה, "הדליה השחורה", המתאר תעלומת רצח ידועה בשם זה שאירעה ב-1947, בו כיכבה לצד סקרלט ג'והנסון וג'וש הארטנט.
קירשנר נועדה לשחק בסרט את התפקיד הנשי הראשי, אך משנקלעה ההפקה לקשיי מימון, לוהקה לתפקיד הילרי סוונק, וקירשנר הועברה לתפקיד משני.
עם זאת, על אף שדמותה בסרט, השחקנית אליזבת שורט נרצחת כבר במהלך הדקות הראשונות, ויתר הסרט עוסק בתפיסת רוצחיה, החליט דה פאלמה לעבות את הדמות, ולהוסיף לה דקות משחק, באמצעות הקרנת מבחני בד וסרטים בהם שיחקה הדמות אליזבת שורט בטרם נרצחה, ותפקידה של השחקנית הנרצחת הפך לתפקיד חשוב ומהותי בסרט.
גם בסרט זה מופיעה קירשנר בסצנות מין המפגינות מיניות אמביוולנטית.
בשנת 2008 כיכבה בסרט הקומי "המרוץ להריון" לצד הת'ר גראהם.
בשנים 2013–2014 שיחקה בתפקיד מרכזי בתור קניה רוזווטר בסדרת המדע הבדיוני "התנגדות", אולם לעונה השנייה שלה שבה קירשנר בתפקיד אורח.
בשנת 2015 שיחקה בתפקיד החוזר של שרה רייבורן בסדרה "קשר דם" מבית נטפליקס.
בשנת 2016 שיחקה בסרט הדרמה "הסוד של מילטון" לצידם של מישל רודריגז ודונלד סאת'רלנד.
בנוסף, שיחקה בסדרת הפשע-אמיתי הקנדית "בלש מהחיים".
בשנים 2017–2019 שיחקה בסדרה "מסע בין כוכבים: דיסקברי" בתור אמנדה גרייסון, רעייתו של סארק, אמו של ספוק ואמה המאמצת של מייקל ברנהאם.
בשנת 2020 שיחקה קירשנר בסרט הטלוויזיה לחגי דצמבר מבית הולמרק "Love, Lights, Hanukkah!" לצידו של בן סבאג', בו היא מגלמת מסעדנית בשם כריסטינה שמגלה על מוצאה האתני היהודי דרך בדיקת DNA, ולאחר מכן מוצאת גם אהבה בחיק זהותה החדשה.
בין השנים 2014–2015 הייתה קירשנר במערכת יחסים עם השחקן והמחזאי סם שפרד.
המגזין "Maxim" דירג אותה ברשימת 100 הלוהטות ביותר לשנת 2002.
ב-2008 פרסמה קירשנר ספר בשם "I Live Here", בו הביאה את סיפוריהן של פליטות – נשים וילדות ממקומות כצ'צ'ניה, סיודאד חוארס ומלאווי.
הספר כולל איורים של אמני קומיקס ידועים.
הספר יצא בהוצאת רנדום האוס, וקירשנר תתרום את רווחיו לארגון אמנסטי אינטרנשיונל שגם סייע בהוצאת הספר לאור.
נושא הפליטים מעסיק את קירשנר, והיא ביקרה מספר פעמים במחנות פליטים בעולם.
תפקיד אורח (עונה 2); 15 פרקים2015קשר דםשרה רייבורן3 פרקיםReluctant Witnessאריןסרט טלוויזיה 2016בלש מהחייםהבלשית מנינהפרק: "No One Is Safe"2017–2019מסע בין כוכבים: דיסקבריאמנדה גרייסון8 פרקים2019The College Admissions Scandaבת'אני סליידסרט טלוויזיה של Lifetime2020Love, Lights, Hanukkah!כריסטינהסרט טלוויזיה של הולמרק
מריאל מרגרט "מיה" האם-גארצ'יפרה היא כדורגלנית עבר אמריקאית, שנחשבת בעיני רבים כשחקנית הכדורגל הטובה בכל הזמנים.
האם ששיחקה ברוב הקריירה כחלוצה, כבשה 158 שערים בינלאומיים לזכות נבחרת ארצות הברית - נתון המציב אותה במקום השני בכל הזמנים, אחרי אבי וומבאך.
ככל הנראה, האם היא אחת מהספורטאיות המוכרות ביותר בארצות הברית, והיא מהווה מודל לחיקוי לאלפי ספורטאיות צעירות.
האם הייתה הכדורגלנית הראשונה בהיסטוריה שזכתה בתואר כדורגלנית השנה בעולם מטעם פיפ"א בשנים 2001 ו-2002. בשנת 2004, היא נבחרה ביחד עם חברתה לנבחרת, מישל אקרס, להיכנס לרשימת פיפ"א 100 - 125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם, רשימה שהרכיב פלה.
האם ואקרס היו שתי הנשים היחידות ברשימה זו.
בשנת 2007, היא נכנסה להיכל התהילה הלאומי לכדורגל, בצוותא עם חברתה לנבחרת, ג'ולי פוודי.
האם נולדה במרץ 1972 בסלמה, אלבמה, לאב ששירת בחיל האוויר האמריקאי, ולכן את רוב ילדותה העבירה בבסיסים של חיל האוויר בארצות הברית ובאירופה.
לאחר שסיימה את התיכון, החלה האם ללמוד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
בחמש שנותיה באוניברסיטה (היא לקחה הפסקה ב-1991 כדי להתכונן לגביע העולם), היא כבשה 103 שערים, בישלה 72 בישולים וזכתה בארבע אליפויות NCAA.
ב-1992 וב-1993 היא אף זכתה בפרס הרמן, המוענק לכדורגלן ולכדורגלנית המצטיינים של ליגת המכללות.
בארבע השנים שבהן שיחקה באוניברסיטה, הפסידה קבוצתה רק במשחק אחד.
במשך רוב הקריירה של האם לא הייתה קיימת ליגת כדורגל מקצוענית לנשים בארצות הברית.
רק בשנת 2001, עם הקמת ליגת ה-WUSA, היא זכתה לשחק כדורגל ברמה מקצוענית.
היא חתמה בקבוצת וושינגטון פרידום, שם שיחקה לצידן של אן מאקינן ורוזלי דה בלו.
בעונתה הראשונה בקבוצה, לא הצליחה האם להוביל את וושינגטון לפלייאוף, לאחר שזו סיימה במקום השביעי.
בעונה השנייה שיפרה הקבוצה את הישגיה והעפילה עד לגמר האליפות, שם הפסידה לקרוליינה קארג'.
העונה השלישית והאחרונה של ה-WUSA הייתה עונת השיא של האם - היא סיימה כמלכת הבישולים של הליגה והובילה את הקבוצה לאליפות.
לאחר עונה זו פורקה הליגה בעקבות קשיים כלכליים קשים, והקריירה המקצוענית של האם הסתיימה.
כבר בזמן לימודיה בתיכון בלטה האם בזכות כישוריה בכדורגל, וזומנה לנבחרת ארצות הברית הבוגרת בגיל 15 בלבד.
את משחק הבכורה שלה בנבחרת היא ערכה ביחד עם קריסטין לילי ב-3 באוגוסט 1987, במפגש נגד סין.
בעקבות הופעתה במשחק בגיל 15 ו-140 ימים, הפכה האם לכדורגלנית הצעירה ביותר ששיחקה במדי הנבחרת האמריקאית אי פעם.
שער הבכורה שלה הגיע כמעט שנתיים לאחר מכן, ב-25 ביולי 1990, בניצחון 0–4 על נורווגיה.
בנובמבר 1991 שיחקה האם בטורניר הבינלאומי הראשון בקריירה שלה - גביע העולם שנערך באותה שנה בפעם הראשונה אי פעם.
היא הייתה השחקנית הצעירה ביותר בסגל האמריקאי, אך למרות זאת שיחקה בכל משחקיה של הנבחרת בטורניר.
בשלב הבתים של הטורניר כבשה האם שני שערים - את שער הניצחון מול שוודיה ואת השער האחרון בניצחון 0–5 על ברזיל.
ביולי 1993 היא שיחקה לצידן של קריסטין לילי וג'ולי פוודי בטורניר הכדורגל של האוניברסיאדה, והשלוש הובילו את ארצות הברית לזכייה במדליית הכסף.
שנה לאחר מכן, כשהיא בת 22 בלבד, זכתה האם בפעם הראשונה בתואר כדורגלנית השנה בארצות הברית מטעם פדרציית הכדורגל של ארצות הברית.
אחרי זכייה זו, קטפה האם עוד ארבע זכיות רצופות בתואר בין השנים 1995 ל-1998.
בקיץ 1995 כבשה האם שני שערים במשחקי בגביע העולם שנערכו בשוודיה, אך בחצי הגמר הפסידו האמריקאיות 0–1 לנורווגיה.
בסופו של דבר, הן סיימו במקום השלישי לאחר שניצחו 0–2 את סין.
במשחק השני של הטורניר, נגד דנמרק, הורחקה השוערת האמריקאית בריאנה סקארי בכרטיס אדום.
מאחר ששלושת החילופים של הנבחרת כבר בוצעו, נבחרה האם להחליף את סקארי בתור השוערת.
היא עמדה בשער בדקות האחרונות של המשחק, ואף עצרה מספר בעיטות.
ביולי 1996 נערך באולימפיאדת אטלנטה טורניר כדורגל הנשים הראשון בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים.
האם שיחקה בארבעה מתוך חמשת משחקי הטורניר, וכבשה שער אחד (בניצחון 0–3 על דנמרק).
שנתיים לאחר מכן, בקיץ 1998, הייתה האם חלק מסגל הנבחרת שזכה במדליית הזהב במשחקי הרצון הטוב שנערכו בניו יורק.
במהלך הטורניר היא כבשה את שערה ה-100 במדי הנבחרת, והחלה להתקרב לשיא השערים הבינלאומיים של אליזבטה ויניוטו האיטלקייה.
כהכנה לגביע העולם שנערך ב-1999 בארצות הברית, ערכה נבחרת ארצות הברית סדרה של 19 משחקי ידידות, שנקראו "הדרך לפסדינה".
במהלך משחקים אלו, ב-22 במאי 1999, כבשה האם את שערה הבינלאומי ה-108, ובכך שברה את השיא בן עשר השנים של ויניוטו.
היא החזיקה בשיא השערים הבינלאומיים לשחקנית עד ה-20 ביוני 2013, אז נעקפה על ידי אבי וומבאך.
אל גביע העולם הגיעו האם והנבחרת האמריקאית, כמועמדות הבולטות לזכייה.
משחק הפתיחה של הנבחרת נגד דנמרק, נערך באצטדיון ג'איינטס ומשך כ-78,972 צופים - שיא עולמי לאירוע ספורט נשים.
את שלב הבתים סיימו האמריקאיות במאזן מושלם של שלושה ניצחונות, וברבע הגמר ובחצי הגמר, גברו על גרמניה וברזיל, בהתאמה.
משחק הגמר של הטורניר, שנערך מול שיא חדש של 90,185 צופים, התקיים באצטדיון רוז בול שבקליפורניה, והפגיש את האמריקאיות עם נבחרת סין.
במשחק עצמו, לא נכבש אף שער והנבחרת הלכו לדו-קרב בעיטות הכרעה, שם ניצחו האמריקאיות בפנדל המכריע מרגלי ברנדי צ'סטיין.
האם פתחה בכל ששת משחקיה של ארצות הברית בטורניר, כבשה שני שערים, ונבחרה בסיומו לנבחרת המצטיינות.
שנה לאחר גביע העולם, זכתה האם עם ארצות הברית במדליית הכסף באולימפיאדת סידני, לאחר שזו הפסידה 2–3 בגמר לנורווגיה.
היא כבשה שני שערים במהלך הטורניר - במשחק הפתיחה נגד נורווגיה ובחצי הגמר נגד ברזיל.
שנה לאחר מכן זכתה האם בתואר כדורגלנית השנה בעולם מטעם פיפ"א, והייתה לכדורגלנית הראשונה שזוכה בפרס זה.
בהצבעה הסופית היא קיבלה 154 נקודות, וגברה על סון ון הסינית שסיימה במקום השני.
גם שנה לאחר מכן קטפה האם את הפרס, וזאת לאחר שגברה על בירגיט פרינץ הגרמנייה.
בשנת 2003, שיחקה האם בגביע העולם הרביעי והאחרון שלה עם ארצות הברית וסיימה איתה במקום השלישי, לאחר הפסד בחצי הגמר לגרמניה.
בכך סיימה האם את חלקה בטורנירי גביע העולם, כשלזכותה שמונה שערים ב-23 משחקים שנפרסו על פני ארבעה טורנירים.
בקיץ 2004, לאחר שארצות הברית זכתה במדליית הזהב באולימפיאדת אתונה, הודיעו האם, ג'ולי פוודי, ג'וי פוסט וברנדי צ'סטיין על פרישתן מכדורגל פעיל.
מהלך זה סימן את סוף "תור הזהב" של הנבחרת האמריקאית, שבתקופתו שלטה ארצות הברית בענף.
בסיום האולימפיאדה נבחרה האם על ידי הספורטאים האחרים במשלחת לשאת את דגל ארצות הברית בטקס הסיום.
ב-17 שנים בנבחרת ארצות הברית, שיחקה האם ב-276 משחקים, כבשה 158 שערים ובישלה 147 בישולים (שיא לאומי).
ב-17 בדצמבר 1994 התחתנה האם בפעם הראשונה עם אהובה מהקולג', כריסטיאן קורי, חייל בחיל הנחתים האמריקני.
לאחר שש שנות נישואים, החליטו השניים להתגרש זה מזה בשנת 2001. שנתיים לאחר מכן, ב-22 בנובמבר 2003, האם התחתנה עם שחקן הבייסבול של בוסטון רד סוקס, נומאר גארצ'יפרה.
ב-28 במרץ 2007 נולדו לשניים זוג תאומות, ובינואר 2012 נולד בנם.
מיה מרטיני (באיטלקית: Mia Martini, 20 בספטמבר 1947 – 12 במאי 1995) היה שם הבמה של דומניקה ברטה (איטלקית: Domenica Berté), זמרת איטלקייה.
מרטיני ייצגה את איטליה פעמיים בתחרות האירוויזיון:
באירוויזיון 1977 שנערך בלונדון, בריטניה, הופיעה מרטיני עם השיר "Libera" (בעברית: "חופשייה") שהגיע למקום ה-13 מתוך 18. באירוויזיון 1992 שנערך במאלמה, שוודיה, שרה את השיר "Rapsodia" (בעברית: "רפסודיה") שהגיע למקום הרביעי מתוך 23.
היא השתתפה גם בפסטיבל סן רמו, תחרות הזמר הנחשבת באיטליה, ומשנת 1982 נוסף בפסטיבל "פרס המבקרים מיה מרטיני", כאשר זכתה בפרס זה בשנת 1982 עם השיר "E non finisce mica il cielo".
אחותה, לורדאנה ברטה, היא גם זמרת מפורסמת באיטליה אשר גם השתתפה בפסטיבל סן רמו.
ב-12 במאי 1995 נמצאה מתה בדירתה שליד מילאנו, בשל מנת יתר.
מיה תעשיות מזון בע"מ היא חברת מזון ישראלית המתמחה בייצור, ייבוא ושיווק של מזון.
בין המוצרים המיוצרים או משווקים על ידי החברה: ממתקים (במיוחד סוכריות) וחטיפים, קטניות ואורז, מוצרי עזר לאפייה, פיצוחים ומוצרי קלייה, פירות יבשים, תבלינים.
החברה הוקמה בשנת 1982 בשם מיה תבליני החיים ירושלים על ידי שלושה שותפים: מויש, ישראל והודי, חברי-ילדות שגם שירתו יחד בנח"ל בגרעין "ישורון לעלומים", שהחליטו להקים מפעל קטן בגבעת שאול שבירושלים, כשברשותם מכונה אחת למילוי אבקות.
הם החליטו לקרוא לחברה בשמה 'מיה' - ראשי תיבות של שמותיהם.
בשנת 1998 עברה החברה לאזור התעשייה במישור אדומים, שם שוכנים מפעלי היצור, מחסני ההפצה והנהלת החברה.
בשנת 2010 שינתה החברה את שמה הרשמי ל 'מיה תעשיות מזון בע"מ.
המפעל גדל עם השנים וכיום יש בו עשרות קווי ייצור ואריזה ועשרות עובדים.
החברה משווקת למעלה מ-300 מוצרי מזון במגוון תחומים.
מוצריה משווקים בישראל ומיוצאים לקהילות היהודיות ברחבי העולם.
בתהליכי הייצור עושה החברה שימוש בחומרים טבעיים בלבד ובכלל זה צבעי מאכל טבעיים (המופקים מצמחי מאכל).
כמו כן, החברה הכשירה בשיתוף עם "עמותת צליאק בישראל" קווים בהם מיוצרים ונארזים מוצרי מזון ללא חשש לגלוטן, ובטוחים לצריכה על ידי חולי צליאק.
כל מוצרי מיה מיוצרים תחת פיקוח הבד"ץ של העדה החרדית במהלך ימות השנה.
עשרות מוצרים מיוצרים בכשרות לפסח עם הכשר הבד"ץ.
חברת "מיה" מייצרת מוצרים גם עבור מותגים פרטיים של חברות שונות לרבות רמי לוי שיווק השקמה ושופרסל.
מַיה מורגנשטרן בשמה המלא - מיה אמיליה נינל מורנשטרן (ברומנית: Maia Morgenstern; ב-יידיש: מאיה מורגנשטערן, נולדה ב-1 במאי 1962) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה יהודייה-רומנייה, בשפות רומנית ויידיש, המוכרת בעולם, בין השאר, בזכות גילומה של מרים, אם ישו בדרמה ההיסטורית הקולנועית של מל גיבסון "הפסיון של ישו".
החל משנת 2012 היא מכהנת כמנהלת התיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט.
אמיליה-מיה-נינל מורגנשטרן נולדה ב-1962 בבוקרשט במשפחה יהודית.
אביה, אשר מורגנשטרן, מורה במקצועו, היה במקור מן העיירה רֵן בבסרביה ואמה, שרה לבית רפפורט, הייתה מדורוחוי.
הסבים והסבתות שלה נשלחו בימי השואה לטרנסניסטריה ולאושוויץ.
מיה מורגנשטרן סיימה בהצטיינות את לימודיה באוניברסיטה הלאומית לתיאטרון ולקולנוע ע"ש יון לוקה קאראג'אלה בבוקרשט בשנת 1985 בכיתה של דם רדולסקו.
לאחר מכן עברה מורגנשטרן לשחק בתיאטרון הנוער שבפיאטרה ניאמץ עד 1988, ובהמשך לתיאטרון הממלכתי היהודי בבוקרשט.
מורגנשטרן הופיעה במספר מחזות בתיאטרון הלאומי של בוקרשט, הבולטים שבהם היו "המלאך הכחול" ו"לולה לולה", בו גילמה את דמותה של שחקנית הקולנוע והזמרת הגרמנייה מרלן דיטריך.
מורגנשטרן שיחקה במספר סרטים רומניים והונגריים, הבולטים ביניהם היו "האלון", אשר על תפקידה בו זכתה ב"פרס האקדמיה האירופאית" ו"החדר השביעי", בו גילמה את דמותה של הפילוסופית הגרמנייה אדית שטיין וזכתה בפרס פסטיבל הסרטים של ונציה ביחד עם השחקנית ההונגרייה מרתה מסארוש.
בשנת 1995 נבחרה על ידי הבמאי היווני תיאו אנגלופולוס לשחק בסרטו "המבט של אודיסאוס".
מורגנשטרן קיבלה הכרה עולמית בשנת 2004, כשנבחרה על ידי מל גיבסון לגלם את דמותה של מרים, אם ישו בדרמה ההיסטורית, מועמדת 3 פרסי אוסקר "הפסיון של ישו".
בסרט שיחקה מורגנשטרן בשפה הארמית לפי דרישת הבמאי.
בשנת 2016 שיחקה בדרמת הריקודים "מתח גבוה" לצידם של פול פרימן וג'יין סימור.
מורגנשטרן הייתה נשואה פעמיים במהלך חייה, בשנים 1983–1999 לשחקן התיאטרון קלאודיו איסטודור ובשנים 2001–2015 לרופא דומיטרו בלצציאנו.
נולדו לה שלושה ילדים: מנישואיה הראשונים - בשנת 1984 - טודור אהרון איסטודור, שחקן תיאטרון בעצמו, מקשר ללא נישואים עם השחקן אנדראש אישטוואן דמטר בשנת 1999 - בת בשם אווה לאה קאביריה, ומנישואיה השניים - בת נוספת בשם אנה איסדורה.
החל משנת 2012 היא מנהלת את התיאטרון הממלכתי היהודי בבוקרשט.
1989 - פרס השחקנית הטובה ביותר - בתחרות איגוד יוצרי הסרטים הרומני על משחקה בסרט Cei care plătesc cu viaţa (המשלמים בחייהם)
1990 - פרס לוצ'יה סטורדזה בולנדרה של איגוד התיאטרון הרומני, על משחקה בתפקיד מדיאה ב"טרילוגיה העתיקה" בבימויו של אנדריי שרבאן
על משחקה בסרט הרומני Balanţa (The Oak, האלון) זכתה בתואר השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בז'נבה (1992) ומטעם איגוד יוצרי הסרטים הרומני, וכן בפרס השחקנית הטובה ביותר באירופה, מטעם האקדמיה האירופית לקולנוע (1993)
1993 - פרס השחקנית הטובה ביותר - על משחקה במחזה "גטו" מאת יהושע סובול בתיאטרון הלאומי הרומני בבוקרשט
1995 - פרס איגוד התיאטרון הרומני על משחקה ב"לולה בלאו"
2004 - פרס שחקנית הקולנוע הטובה ביותר מטעם האקדמיה למדיה רב-תרבותית אתנית בבריטניה, על משחקה כמרים ב"פסיון של ישו"
Cel mai iubit dintre pământeni - 1993 - האהוב שבבני הארץ, לפי הרומן של מרין פרדה
Nostradamus - 1994 - נוסטרדמוס - הלן
1999 - Triunghiul morții - משולש המוות - המלכה מריה
2004 - Orient Express - אוריינט אקספרס - אמליה פרונזטי
Domnișoara Christina - 2013 - העלמה כריסטינה, לפי נובלה מאת מירצ'ה אליאדה - גברת מוסקו
2016 - High Strung - מתח גבוה - מאדאם מרקובה
2009 - Aniela - אניילה - בתפקיד אמא אירינה
2010–2011 - Iubire și Onoare - אהבה וכבוד- בתפקיד מרייטה
Las Fierbinți - 2015–2012 - סדרה קומית - בתפקיד צאצה רפידואייקה
2018–2019 - Fructul oprit - הפרי האסור - בתפקיד מגדה פופה
2019–2020 - Sacrificiul - קורבן - בתפקיד אווה אופריאה / אווה יואניד
2020 - "Nu sunt eu" (אינני אני) - אוטוביוגרפיה - יומן
ממייסדי עמותת עוגן, זוכת אות אביר איכות השלטון של התנועה למען איכות השלטון.
קוך נולדה בשנת 1946 בעיר חיפה.
בשנת 1974 החלה לעבוד בחברת תנובה, אשר ישבה במתחם השוק הסיטונאי בתל אביב, בתפקיד מזכירת גזבר החברה, קוך ידועה בעקבות חשיפת פרשת השחיתות בחברת תנובה.
קוך נפטרה בשנת 2007 ממחלת הסרטן, בגיל 60.