tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1887 (לרגל תערוכה עולמית בטולוז), הגנים הבוטניים של אוניברסיטת טולוז הפכו לחלק מהמוזיאון.
בשנת 2008, המוזיאון נפתח מחדש במתכונתו הנוכחית (נכון למאי 2018) עם השלמת השיפוצים וההרחבות של המוזיאון, שתוכנן על ידי משרד האדריכלים של ז'אן פול ויגייה.
לתערוכה הקבועה חמישה נושאים מקושרים:
רצף 1: הרגשת כוחו של כדור הארץ.
טבע כדור הארץ - טקטוניקת הלוחות, פעילות סיסמית, ופעילות והתפרצות וולקנית, פטרולוגיה ומינרלוגיה.
רצף 2: ביטול מושגי ההיררכיה שלנו.
אופי החיים - מגוון ביולוגי, סיווג וארגון.
רצף 3: התמודדות עם קנה המידה העצום.
היסטוריית כדור הארץ מ-3.8 לפני מיליארד שנים.
הצגת הזמן, הפליאונטולוגיה והתפתחות החיים.
רצף 4: הודאה במובן מאליו.
הפונקציות העיקריות של יצורים חיים - אכילה, נשימה, תנועה, רבייה, הגנה ותקשורת.
השפעת הפעילות האנושית - לחץ דמוגרפי על מערכות אקולוגיות ומשאבי טבע.
חלק זה מציג דוגמאות להמחשת התוכן של כל אוסף שונה במוזיאון טולוז.
האוסף הפרהיסטורי כולל בעיקר ממצאים אריכאולוגיים שנחפרו בצרפת.
הוא מכיל גם ממצאים להשוואה מחלקים אחרים של אירופה ויבשות אחרות.
אוספי האתנוגרפיה החוץ-אירופאית השמורים במוזיאון טולוז כוללים 5,000 פריטים מארבעה אזורים גאוגרפיים עיקריים: אוקיאניה, אפריקה, אמריקה ואסיה.
כמו אוספים צרפתיים ואירופיים אחרים, מבנה האוסף הישן קשור קשר הדוק למשלחות המחקר הרבות שהתרחשו במהלך המאה ה-19, כמו גם לעבר הקולוניאלי של צרפת, בעוד שהעשרת האוספים העכשוויים היא נושא למשימות לימוד ומסעות איסוף בשטח מזה מספר שנים.
אוקיאניה מיוצגת בכ-40% מהאוסף כאשר רוב החפצים מגיעים מאזור מלנזיה (גינאה החדשה, קלדוניה החדשה, ונואטו, איי שלמה, ניו אירלנד, בריטניה החדשה).
גם האוספים הפולינזים עשירים למדי (איי פיג'י, איי סמואה, איי טונגה, איי החברה, איי מרקיז ואי הפסחא).
גסטון דה רוקמאורל, הקצין השני של ז'ול דומון ד'אורוויל ונווט גדול בעצמו, הוא אחד התורמים החשובים ביותר למוזיאון ולעיר טולוז (מ-1841).
האוסף האוקיאני של מוזיאון טולוז הוא אחד החשובים בצרפת.
אפריקה מצידה מיוצגת בכ-30% מהאוסף עם חפצים המגיעים בעיקר מהמושבות לשעבר של מערב אפריקה (מאלי, סנגל, חוף השנהב) ומדגסקר.
חפצים אלה הגיעו ממשימות אתנוגרפיות, אוספים אישיים של מנהלים קולוניאליים או חיילים.
המכובדים המקומיים סיפקו לראשונה לאוספים האתנוגרפיים של המוזיאון חפצים אפריקאים, כמו הגנרל גלייני שתרם את אוסף האוסף האישי שלו למוזיאון בסוף המאה ה-19. אחד החלקים המרכזיים באוסף האפריקאי הוא מסכת באגה "נימבה" מגינאה שנאספה על ידי אנרי לאבורט בשנות ה-30.
הקולקציה האמריקאית עודנה בהרחבה עם משימות איסוף שמתבצעות מאז 2010 במרכז ברזיל עם אוכלוסיות אמריקאיות (קרחה (Karajá), תרבות השינגו, וכו') ומייצגת כעת קצת יותר מ-20% מהאוספים.
אוסף זה כולל בין האוסף הישן גם סט מייצג של קרמיקה פרה-קולומביאנית, סט קטן מצפון אמריקה, וכן חלק מהחפצים שנאספו במהלך משלחת המחקר של לאון דה ססאק.
האוספים האסייתים הם המצומצמים ביותר, אך כוללים קבוצה של חפצים יוצאי דופן מלאוס וקמבודיה, שחלקם נאספו על ידי גסטון דה רוקמאורל.
העשבייה מכילה דגימות היסטוריות שנאספו על ידי בנימין בלנסה (1825–1891).
אוסף העופות של מוזיאון טולוז מכיל יותר מ-30,000 פריטים, מהן כ-20,000 ביצים.
פריטי עופות נוספים הם כ-2,000 שלדים וגולגולות וכ-5,300 ביצים.
האוסף מתמקד באירופה (במיוחד בצרפת), אך באוסף יש גם מינים אקזוטיים.
רובם מתועדים בכרטיסים או במערכות ממוחשבות.
אוסף פוחלצי העופות של ויקטור בסאוצ'לה, המונה כ-5,000 דגימות, הוא אחד האוספים ההיסטוריים החשובים באירופה.
אספנים נוספים שאוספיהם מיוצגים הם ר.
בורה, גוסטב קוסאון, מוריס גאורדון, המונוויל, אדריאן לקרו, ורבוסין.
אוסף הביצים של ז'אק פרין דה-ברישאמבו (1920–2007) נרכש ב-2010. הוא מכיל את האוספים האישיים שלו, בתוספת אלו של אורניתולוגים אחרים, בעיקר ז'ורז' גויצ'ארד, אנרי היים דה בלסאק ורנה דה נאורואה.
הוא כולל את כל המינים הפלארקטיים (אירופה, צפון אפריקה ואסיה), כ-1,000 מינים וכמעט 15,000 ביצים, והוא אחד מאוספי הביצים הפלארקטיים השלמים והמתועדים ביותר באירופה.
אוסף הדגימות של אוסף הפלאונטולוגיה מסתכם בעשרות אלפים.
הדגימות מתוארכות מהתקופה הפליאוארכאית ועד לאאוקן.
חדר חסרי החוליות נקרא סן-סימון לכבוד אוסף המלקולוג אלפרד דה קנדי דה סן-סימון, שהוצג במהלך תערוכת פתיחת המוזיאון ב-1865, בניהולו של אדואר פילהול.
הגן הבוטני של אנרי גאסן
אנרי גאסן היה פיטוגאוגרף ובוטנאי מטולוז.
הגן הבוטני המנציח את שמו מחובר למוזיאון והוא חלק מאוניברסיטת פול סבאטייר למחקר והדרכה למדעי כדור הארץ והחיים.
אזור בוטני שני, גני המוזיאונים, משתרע על פני 30 דונם.
הוא בולט בזכות "Potagers du monde" (גני ירק בעולם) ו-"בית צל", המשחזר את התנאים הנדרשים על ידי צמחי צל.
המוזיאון הלאומי ליהדות איטליה והשואה (באיטלקית: Museo Nazionale dell'Ebraismo Italiano e della Shoah) הוא מוזיאון הממוקם באיטליה המוקדש להיסטוריה ולשואה של יהודי איטליה.
המוזיאון חבר בארגון המוזיאונים היהודיים באירופה (Association of European Jewish Museums (AEJM)).
המוזיאון נמצא ברחוב ויה פיאנגיפאני מס' 81 בפרארה, בסמוך לחומת העיר העתיקה במבנה ששימש כבית סוהר עירוני בין השנים 1912 – 1992.
בחוק מס' 91 מ-17 באפריל 2003, הפרלמנט האיטלקי החליט על הקמת המוזיאון הלאומי ליהדות איטליה והשואה בפרארה, כעדות לנוכחות היהודית בת 2,000 השנה באיטליה.
נקבע שהמוזיאון יציג את ההיסטוריה, המחשבה והתרבות של יהודי איטליה, עדויות על הנהגת חוקי הגזע ועל שואת יהודי איטליה, יקדם פעילויות חינוכיות ויארגן אירועים, מפגשים ארציים וכנסים בינלאומיים, תערוכות קבועות ומתחלפות, הקרנות סרטים והצגת מופעים בנושאי שלום ואחווה בין עמים, בין תרבויות ובין דתות שונות.
כמוכן, המוזיאון יקיים פעילויות מחקר ותיעוד מדעי, בשיתוף פעולה עם איגוד הקהילות היהודיות באיטליה (UCEI) ועם קרן המרכז לתיעוד יהודי עכשווי (CDEC) במילאנו.
נקבע שפעילות המוזיאון תהייה תחת פיקוח המשרד למורשת התרבות ופעילויות תרבותיות ותמומן מקרן מיוחדת שהוקמה על ידי המשרד.
בשנת 2003 הוקצה תקציב על סך 15 מיליון אירו עבור בניית מטה המוזיאון, כמו גם תקציב שנתי של מיליון יורו עבור העלויות השוטפות.
לאחר שהוחלט כי המוזיאון יוקם במבנה בית הסוהר הישן בפרארה, הוכרז על תחרות בינלאומית להסבת מתחם בית הסוהר למוזיאון.
הזוכים בתחרות היו סטודיו ארקו מבולוניה וחברת SCAPE S.p.A מרומה.
במתחם בית הסוהר היו שלושה מבנים, מתוכם שניים - בניין משרדי בית הסוהר ובניין בית הסוהר לגברים - הוכרזו כמבנים לשימור.
הזוכים החליטו להרוס את המבנה השלישי ולבנות במקומו חמישה מבנים מבטון וזכוכית המייצגים את חמשת חומשי התורה כאשר על חזיתות המבנים יוצגו פסוקים מהתנ"ך.
השלב הראשון של הפרויקט, אשר כלל את הסבתם של שני הבניינים לשימור לשימוש כמשרדים וכאולמות תצוגה, הסתיים בשנת 2015.
בנוסף לאולמות התצוגה הוקם במוזיאון גן בשם " גן השאלות" שמטרתו להכיר למבקרים בצורה של משחק את חוקי הכשרות ומסורות יהודיות אחרות.
בגן ניטעו צמחי תבלין וצמחי בשמים המשמשים להבדלה לאורך ארבעה מסלולים שכל אחד מהם קשור לסוג מזון אחר: ביצים, דגים, בשר וחלב.
לאחר קריאת שלטי ההסבר המבקר מוצא את עצמו מול צומת בה עליו לבחור במסלול הנכון על ידי מתן תשובות לשאלות.
בגן יש שבעה עצים המופיעים בתנ"ך, שלושה עצי זית וארבעה עצי רימון.
מתוכנן לשתול גם עצי תאנה ותמר, גפנים, חיטה ושעורה להשלמת שבעת המינים.
ב-13 בדצמבר 2017, בנוכחות נשיא הרפובליקה סרג'יו מטרלה, נפתחה במוזיאון התערוכה "יהודים, סיפור איטלקי.
במוזיאון מוצגות שלוש תערוכות קבועות:
יהודים, סיפור איטלקי - אשר מספרת את חוויותיה של יהדות איטליה, ומתארת כיצד היא התגבשה והתפתחה בחצי האי מהתקופה הרומית ועד לתקופת הגטאות.
התערוכה מלווה בהדרכת וידאו הניתנת על ידי היסטוריונים, ארכיולוגים וחוקרי יהדות.
ההדרכה נפתחת במסע במדבר וממשיכה בחדרים המוקדשים לתקופות ההיסטוריות העיקריות, בהצגת חפצים ויצירות אמנות שהתקבלו בהשאלה ממוזיאונים איטלקיים, רפרודוקציות נאמנות למקור ותכני מולטימדיה.
1938: שלילת האנושיות, מחוקי הגזע האיטלקיים עד לאושוויץ - היא תערוכת מולטימדיה המציגה את השלכות חוקי הגזע - הדרה חברתית, רדיפה והשמדה - באמצעות תמונות, סרטים תקופתיים ומסמכים.
מופע מולטימדיה "בעיני יהודי איטליה" - אלפיים ומאתיים שנות היסטוריה ותרבות איטלקית, כפי שנראות מבעד לעיניים יהודיות, מוצגות בעשרים וארבע דקות.
המיצב חוקר את תפקידן של הדעות קדומות, את מקור האפליה, את המחלוקות עם הכנסייה הקתולית, את התנועות הגדולות של העם היהודי, את משמעות הגטו, את השתתפותם של יהודי איטליה ברגעים מכריעים בחיי האומה האיטלקית והיבטים נוספים של הדו-קיום האיטלקי -יהודי.
הגן שלא קיים - במסגרת האירועים לציון 80 שנה להכרזה על חוקי הגזע באיטליה, הוצגה במוזיאון, בין התאריכים 3 באוקטובר 2018 – 10 בפברואר 2019, תערוכה מעבודותיו של האומן הישראלי דני קרוון.
התערוכה ששמה "הגן שלא קיים" (באיטלקית Il giardino che non c'è) כמחווה לספרו של ג'ורג'ו בסאני "הגן של פינצי קונטיני", מנציחה את זכרם של יהודי איטליה שנשלחו למחנות הריכוז.
לצד הדגם והחומרים השונים של המיצב שעיצב דני קרוון עבור קורסו ארקולה אי ד'אסטה (Corso Ercole I d'Este), המקום המזוהה עם הגן של פינצי קונטיני, התערוכה כללה את כתב היד המקורי של הספר "הגן של פינצי קונטיני" (באדיבות עיריית פרארה) ותמונות של כמה מהעבודות של דני קרוון המוצבות ברחבי העולם.
אוצרת התערוכה הייתה בתו של דני קרוון, נועה קרוון-כהן שהוציאה גם ספר על התערוכה והשתתפה בהכנת הסרט באותו שם שהופק על ידי אומן הווידאו Rä di Martino מבית הספר לקולנוע וָנְצ'יני.
במוזיון מוצגות תערוכות מתחלפות רבות נוספות.
המוזיאון מקיים בחודשים ספטמבר ואוקטובר את חודש הספר העברי ומקרין סרטים יהודיים וישראליים.
מוזיאון חרבין להיסטוריה ותרבות יהודית (בסינית :哈尔滨犹太历史文化博物馆; בפיניין : Hā'ěrbīn Yóutài Lìshǐ Wénhuà Bówùguǎn) הוא מוזיאון להנצחת קהילת יהודי חרבין שבסין, מתחילת המאה העשרים ועד שנות ה-50 של המאה העשרים.
המוזיאון ממוקם באתר בו ישב קודם לכן בית הכנסת החדש של חרבין (哈尔滨犹太新会堂).
המוזיאון מציג מסמכים, תצלומים, סרטים ופריטים אישיים המתעדים את חייהם של חלק מיותר מ-20,000 התושבים היהודים בחרבין.
בקומה הראשונה של המוזיאון מוצגים תצלומים וציורים של כמה מבנים בחרבין שנבנו על ידי יהודים במחצית הראשונה של המאה ה-20.
התערוכות בקומה השנייה והשלישית מציגות את החינוך, התעשייה, האמנות והמוזיקה של יהודי חרבין.
בשנת 1918 המתחם נבנה כבית הכנסת החדש של חרבין, והוא היה בית הכנסת היה הגדול מסוגו בסין.
בית הכנסת נסגר בשנות ה-50 של המאה ה-20 כאשר יהודים בחרבין עזבו ופנו ליעדים כמו ישראל, ארצות הברית ואוסטרליה.
בשנת 2004 ממשלת עיריית חרבין שחזרה את סגנונו האדריכלי המקורי של בית הכנסת והסבה את המבנה לשמש כמוזיאון.
מוזיאון יהודי ההרים (באזרית: ) הוא מוזיאון בעיר קובה, אזרבייג'ן, המוקדש ליהודי ההרים.
המוזיאון נפתח בשנת 2020 והוא שוכן בבית הכנסת קארצ'וג מהמאה ה-19. זהו המוזיאון הראשון והיחיד בעולם המוקדש ליהודי ההרים.
המוזיאון נמצא בבית הכנסת קרצ'וג מהמאה ה-19 בקירמיזי קסבה.
לאחר הכיבוש הסובייטי של אזרבייג'ן , בית הכנסת נסגר.
במקום הוקם מחסן למוצרים חקלאיים.
לאחר קריסת ברית המועצות, בית הכנסת נשאר נטוש.
בית הכנסת, שהיה במשך שנים נטוש, הדרדר למצב רע.
לאחר מכן, בוצעו עבודות שיקום נרחבות במקום.
לבניין גובה חדרים של יותר מ-5 מטרים וצורתו מרובעת.
קומה שנייה נוספה לרוב הבניין כדי לאפשר הצגת תערוכות נוספות.
במרתף הבניין הוקמו חדר כנסים, ספרייה וחדר לתערוכות שמורות.
רעיון הקמת מוזיאון יהודי ההרים עלה בשנת 2017. נבחר בית הכנסת קרצ'וג, שננטש במשך שנים רבות, להיות הבניין המנהלי של המוזיאון.
אנשי עסקים רוסיים גוד ניסנוב, זרח אילייב, גרמן זכרייב תמכו בהקמת המוזיאון.
בנוסף, הקרן "STMEQI" לקחה על עצמה את האחריות לספק למוזיאון את התערוכות.
קרן זו היא הארגון הגדול ביותר המאחד את היהודים ההרריים בעולם.
במהלך הכנת המוזיאון, הקרן פנתה לדיאספורה ולקהילות על מנת למצוא את הממצאים העתיקים.
במוזיאון יש תערוכות על המסורות, ההיסטוריה הכללית, העיסוקים וההיסטוריה של היהודים ההרריים המתגוררים בקירמיזי קסבה.
ישנה פינה עם שמות הרבנים שפעלו בקווקז במהלך התקופה וכן פינה המוקדשת לגיבור הלאומי של אזרבייג'ן אלברט אגרונוב.
בפינה המוקדשת לאלברט אגרונוב נמצאת גם המדליה שלו.
מוזיאון טרנר לאמנות עכשווית, או טרנר קונטמפוררי היא גלריית אמנות במרגייט, קנט, אנגליה, שנועדה לשמש כמרחב לאמנות עכשווית.
שמה מנציח את הקשר של העיירה עם צייר הנודע ויליאם טרנר, שלמד שם וביקר בה לאורך כל חייו.
המוזיאון אינו מחזיק ביצירות של האמן אך מציג אותן בתערוכות זמניות.
בשנת 2011 הוכרזה תחרות אדריכלים לתכנון המוזיאון, בה זכו משרד האדריכלים הנורווגי סנופטה, אך הבנייה לא יצאה לפועל.
ב-2006 תוכנן המבנה מחדש על ידי דייוויד צ'יפרפילד, הבנייה החלה בשנת 2008 והמוזיאון נחנך ב-16 באפריל 2011, עם תערוכה מאת טרייסי אמין.
בסוף השבוע הראשון לפתיחתה ביקרו בה 14,000 איש ו-500,000 בשנה הראשונה שלה.
עד אוגוסט 2013 ביקרו בגלריה מיליון איש.
המבנה בן שלוש קומות ובגובה עשרים מטרים מורכב משישה נפחים עם גגות משופעים הפונים צפונה לכיוון הים ומספקים תאורה טבעית באמצעות חלונות תקרה.
קירות המסך עשויים זכוכית חלבית, כמו שאר החומרים במבנה, הם הותאמו לעמוד בתנאי מזג האוויר, הלחות, והקורוזיה האופיינים לחוף.
בשנת 2018 הציע צ'יפרפילד לתכנן פרו בונו מלון ייחודי בצמוד למוזיאון על מנת לסייע בהתפתחות העיר.
ב-20 בפברואר 2020 הפך המוזיאון לבניין העכשווי הראשון שהופיע על שטר של בנק אנגליה.
המלכה אליזבת השנייה ביקרה במוזיאון ב-11 בנובמבר 2011.
מוזיאון יהדות מונטריאול הוא מוזיאון מקוון ונייד שאוסף, מתעד ומציג את ההיסטוריה והחוויות של הקהילה היהודית במונטריאול באמצעות תערוכות, סיורים רגליים, וטכנולוגיה דיגיטלית מקוונת וניידת.
המוזיאון נמצא במונטריאול, קוויבק, קנדה.
הוא נוסד בשנת 2010 על ידי זאב מוזס, המכהן גם כמנהל המוזיאון.
המוזיאון נוסד בשנת 2010, לציון 250 שנה לקיומה של הקהילה היהודית במונטריאול.
המיזם החל כתוכנית לתיעוד ומיפוי ההיסטוריה היהודית של העיר, והתפתח לתערוכות מקוונות, ראיונות היסטוריים מצולמים, וסיורים רגליים באמצעות האינטרנט והטלפון הנייד.
אתר המוזיאון מציע תערוכות מקוונות הכוללות תיאורים כתובים של מוסדות, אירועים, מקומות ואישים בולטים בתולדות חיי היהודים במונטריאול.
כל תערוכה כוללת גם תצלומים ארכיוניים וקישורים למחקר נוסף.
התערוכות נועדו להציג כיצד מרכיבים שונים בהיסטוריה של הקהילה היהודית משתלבים בתוך ההיסטוריה הרחבה של מונטריאול, קוויבק, קנדה והעולם היהודי כולו.
באתר מופיעות למעלה מ-125 תערוכות מקוריות, לצד תערוכות רבות המתבססות על מחקריה של שרה טאובן בנושא בתי כנסת היסטוריים במונטריאול.
החל משנת 2013 החל המוזיאון להציג תערוכות דיגיטליות, בהן: Between These Walls (ינואר 2013), A Geography of Jewish Care (יוני 2013), ו־Work Upon Arrival (ינואר 2014).
בפברואר 2014 הוצגה תערוכה זמנית בנושא עובדי תעשיית ההלבשה בשם Parkley Clothing: 1937. תערוכה נוספת בשם Sacrée / Profane - Samy Elmaghribi עסקה בזמר הקנטור הפופולרי ממוצא מרוקאי סמי אלמגריבי והוצגה בחורף 2015. המוזיאון גם מארגן אירועים ציבוריים כגון הרצאות, פאנלים ותוכניות העשרה שונות.
בשנת 2016 עבר המוזיאון למבנה פיזי ברחוב סן לורן 4040, במבנה תעשייה לשעבר בשם בניין וינבורג.
במאי 2020 איבד המוזיאון את משכנו, אך הודיע על כוונתו להיפתח מחדש צפונית יותר ברחוב סן לורן בתחילת 2022.
באוקטובר 2011 החלה פעילות סדרת הבדידות השלישית, בלוג שפרסם ראיונות מעמיקים, מחקרים, יצירות ספרותיות, מאמרים מצולמים וסיפורים אישיים הקשורים למורשת היהודית של מונטריאול.
המונח "הבדידות השלישית" מתייחס בהקשרים אקדמיים לחוויה היהודית בקנדה, ובפרט במונטריאול, הממוקמת בין התרבות הצרפתית והאנגלית במדינה.
שם הסדרה מבוסס על ספרו הידוע של הסופר יו מקלנן בשם Two Solitudes שעסק בקונפליקט בין הצרפתים והאנגלים במונטריאול.
בשנת 2012 יזם המוזיאון את מיזם הסיפורים, יוזמה לתיעוד היסטוריה שבעל פה שמטרתה לאסוף את סיפוריהם של בני ובנות הקהילה מרקעים וחוויות מגוונים, לשתף את הציבור הרחב בסיפורים אלו ולשמרם לדורות הבאים.
בשנת 2015 הושקה אפליקציית רשת שאפשרה למשתמשים להקליט סיפורים ולהעלות תמונות.
ביוני 2014 החל המוזיאון להפעיל סיורים יומיים רגליים בעקבות ההיסטוריה היהודית בשכונות פלאטו ומייל אנד של מונטריאול.
ביוני 2015 הושקו סיורי אוכל יהודי תחת השם Beyond the Bagel.
המוזיאון מציע ארבעה מסלולי סיור נפרדים, שכל אחד מהם מתמקד בהיבט אחר של חיי הקהילה היהודית: להותיר חותם, רבנים, סופרים ומהפכנים, מעבר לבייגל, ובצל ההר.
מסלול "להותיר חותם" מוצע הן באופן וירטואלי והן כסיור מודרך פיזית.
מוזיאון יהדות סידני הוא מוזיאון היסטורי השוכן ברובע דרלינגהרסט שבסידני, אוסטרליה.
המוזיאון מציג תערוכות בנושא השואה וכן את ההיסטוריה וההישגים של הקהילה היהודית באוסטרליה.
המוזיאון מציג חפצים אישיים של ניצולי השואה ושל יהודים אוסטרלים נוספים, ומציג עדויות אישיות שלהם.
המוזיאון צפוי להיסגר לציבור הרחב מינואר 2025 ועד סוף 2026, לצורך פרויקט שיפוץ רחב-היקף.
עם פתיחתו מחדש, יוצגו בו תערוכות ותוכניות חדשות שיציגו את חיי התרבות והקהילה היהודית בסידני.
המוזיאון ממוקם באולם מכבים ההיסטורי, אשר נבנה במקור כדי להנציח את תרומתה של הקהילה היהודית מניו סאות' ויילס שלחמה במלחמת העולם הראשונה.
הבניין נחנך רשמית ביום שביתת הנשק בשנת 1923, על ידי המהנדס ומפקד צבא אוסטרליה היהודי-אוסטרלי, הגנרל סר ג'ון מונש.
במשך שנים רבות שימש המקום מרכז לחיי הקהילה היהודית בסידני.
לאחר מלחמת העולם השנייה, שימש האולם למגוון מטרות, בהן שיעורי אנגלית למהגרים, חתונות, עצרות ואירועי זיכרון לחללי אנזא"ק ולנרצחי השואה.
המוזיאון היהודי של סידני נוסד בשנת 1992 ביוזמתם של ניצולי שואה שהיגרו לאוסטרליה.
הוא נפתח רשמית ב־18 בנובמבר 1992 על ידי אדמירל משנה פיטר סינקלייר, מושל ניו סאות' ויילס.
מייסדי המוזיאון היו ג'ון סונדרס המנוח וחברים מעמותת ניצולי השואה היהודים באוסטרליה.
באוסטרליה יש את שיעור ניצולי השואה הגבוה ביותר בעולם (יחסית לאוכלוסייה), למעט ישראל.
הספרייה של המוזיאון נוסדה מהתרומות של ספרים מצד עמותת ניצולי השואה היהודים באוסטרליה.
מרכז המשאבים והספרייה כולל למעלה מ־6,000 כותרים, כתבי עת וקלטות, וביניהם יותר מ־2,500 עדויות אישיות של ניצולי שואה שחיים באוסטרליה.
המרכז פתוח לקהל במהלך שעות פעילות המוזיאון, ומתופעל על ידי ספרן.
האוסף כולל חומרים לתערוכות ועוסק בנושאים כגון אנטישמיות, פשעי מלחמה, ייצוג השואה באמנות ובספרות, והיסטוריה יהודית באוסטרליה.
מוזיאון יהודי ברסט הוא מוזיאון בברסט שנוסד לשימור ולחקר ההיסטוריה והתרבות של יהודי ברסט.
מייסדי המוזיאון היו ארקדי מויסייביץ' בלאחר (בעבר יו"ר מרכז ברסט ל"שואה"), בתו רגינה אברמובנה סימוננקו ויו"ר מועצת המנהלים של הארגון היהודי העירוני של ברסט (БГЕОО) "בריסק" בוריס מנדלביץ' ברוק.
עבודות הקמה של המוזיאון החלו ב-2009. איסוף וסידור החומרים נוהלו על ידי מועצה שכללה חוקרים-היסטוריונים ואקטיביסטים מהקהילה היהודית של ברסט.
המוזיאון נפתח ב-25 במרץ 2011 במימון ספונסרים.
חלק מהחומרים למוזיאון סיפק ארקדי בלאחר מארכיונים אישיים שלו.
פריטים רבים, מסמכים ותמונות שהפכו לתצוגות במוזיאון תרמו תושבי ברסט, יוצאי ברסט וקרוביהם החיים בחוץ לבלארוס - בישראל, פולין, ארגנטינה וארצות הברית.
המוזיאון מוקדש להיסטוריה של הקהילה היהודית העירונית החל משנות ה-1920. מוצגים בו למעלה מ-120 פריטים, כולל חפצי יודאיקה (חפצי חיי יום יום יהודיים, סידורי תפילה נדירים, ספרי לימוד וקטעים מספר תורה עתיק), מסמכים ארכיוניים, תמונות וספרים.
מדור נפרד מוקדש לאנשי ברסט המפורסמים, במיוחד למנחם בגין, זוכה פרס נובל לשלום, שעמד בראש הקמת מדינת ישראל.
קירות אולם המוזיאון צבועים בשלושה צבעים, שבהתאם להם מסודרים הפריטים המוקדשים לדפים שונים בהיסטוריה היהודית של העיר.
קיר ורוד מסמל את חיי יהודי ברסט שלפני המלחמה.
קיר אפור עם תיל דוקרני הוא זיכרון לשואה.
צבע ירוק-סלרי מסמל את התחדשות הקהילה היהודית של ברסט, וסיפור חיי הקהילה היהודית בברסט בהווה מוצג בפריטים המוצגים בדוכן "אנשים, אירועים, חיים".
בין החפצים הנדירים במוזיאון ניתן למצוא חלק מגליל תורה (תחילת המאה ה-19), שנמצא בעליית גג של אחד מבתי ברסט; ספר לימוד להוראת יסודות היהדות לילדים (מהדורת 1858); ו"חוקי תפילה והתנהגות בחיי יהודים בבית הכנסת", שהודפסו ב-1858 בוורשה.
מוזיאון יהדות אוסטריה שוכן ברחוב אונטרברגשטראסה 6 בעיר אייזנשטאדט, אוסטריה.
המוזיאון נוסד בשנת 1972 על ידי קורט שוברט, והיה המוזיאון היהודי הראשון שנפתח באוסטריה לאחר שנת 1945.
קורט שוברט, מייסד המוזיאון, היה פרופסור קתולי שכיהן כראש החוג ללימודי יהדות באוניברסיטת וינה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בשל האקלים הציבורי באוסטריה באותה עת, מרבית המיזמים הקשורים ליהדות נוהלו כיזמות פרטיות, והמוזיאון נכלל בהם.
הוא הוקם באייזנשטט ולא בווינה, בעיקר בשל מגבלות תקציב.
המוזיאון פנה בראשית דרכו בעיקר לקהל אקדמי ולא לציבור הרחב, וריכז את פעילותו סביב סימפוזיונים שנתיים.
ייסודו סלל את הדרך להקמת מוסדות נוספים באוסטריה שעסקו בנושאים יהודיים, ובהם המוזיאון היהודי בווינה.
כיום שוכן המוזיאון בבית ורטהיימר (Wertheimerhaus), הידוע גם בשם Wertheimer'schen Freihaus.
המבנה נבנה בשנת 1719 ביוזמת משפחת אסטרהאזי ובמימונה, על ידי שמשון ורטהיימר, אשר קיבל את המשימה בזכות שירותיו למשפחה האריסטוקרטית.
ורטהיימר היה איש עסקים מרכזי, ששירת הן את החצר בווינה והן את הרבנות הראשית בהונגריה.
הבית נבנה באייזנשטט בתקופת כהונתו כרב ראשי, וכלל בית כנסת פרטי ובו חדר נפרד לנשים.
בית כנסת זה נכלל כיום כחלק מתצוגת הקבע של המוזיאון.
מוזיאון יהדות אלזס ממוקם בקומונה הצרפתית בוקסווילר, שבמחוז המנהלי ריין תחתון, (מאז 11 בינואר 2021, בשטח הקולקטיב האירופי של אלזס, באזור הגראנד אסט, שם הייתה קהילה יהודית מאז המאה ה-14.
המוזיאון, השוכן בבניין ששימש בית הכנסת של הכפר, והוא מנוהל על ידי ידידי המוזיאון ( - Amis du Musée judéo-alsacien de Bouxwiller AMJAB).
בית הכנסת-מוזיאון רשום ב"רשימת המלאי של המונומנטים ההיסטוריים (inventaire supplémentaire des monuments historiques) בצרפת על פי צו מ-3 אפריל 1984.
בית הכנסת שנבנה בשנת 1842, עם מקווה טהרה במרתף, הממוקם ברחוב דה ז'ויף (rue des Juifs), נהרס על ידי הנאצים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שימש כמפעל קרטון של הנאצים ולאחר מכן שופץ רק חלק קטן ממנו ובשנות ה-50 התקיימו טקסים דתיים.
בית הכנסת הישן היה אחד מ-267 בתי הכנסת שנבנו לאחר המהפכה הצרפתית, עת קיבלו היהודים אזרחות צרפתית.
184 מבתי הכנסת (כ-70%) ממוקמים באלזס - מוזל, עדות למספר הרב של מתפללים באזור זה.
בשנת 1983 ננטש מקום התפילה ובית הכנסת בוקסווילר נועד להריסה, כדי לפנות מקום לחניון סופרמרקט.
לנוכח האיום בהיעלמות המורשת היהודית באלזס הכפרית, ובפרט של הוקמה במהרה עמותה בהנהגתו של גילברט וייל (Gilbert Weil) כדי להקים את המוזיאון.
לאחר כ-15 שנים נחנך המוזיאון ב-11 ביולי 1998.
בכניסה למוזיאון רואים המבקרים את הפתגם האלזסי: "Lewe un Lewe lonn" – "חיה ותן לחיות".
אגודת ידידי מוזיאון יהדות אלזס
העמותה הוקמה בשנת 1983, תחת הנהגתו של גילברט וייל, שנפטר בשנת 2023. מטרתה העיקרית היא לקדם ולקדם את התרבות ואורח החיים של "יהודי הכפר האלזסי".
ביוזמתו, סטודנטים לאדריכלות ביצעו סקר של כארבעים בתי כנסת כפריים, בהנחייתו של פרופסור האב לוקל (Luckel).
בסיוע הוועדה הבין-לאומית למונומנטים ולאתרים של אונסק"ו התאפשרה עבודת סטודנטים במספר אתרים יהודיים וקשורים ליהדות, באזור.
מוזיאון ישראל הוא המוזיאון הגדול והחשוב בישראל.
המוזיאון שוכן בקריית המוזיאונים בגבעת רם בירושלים והוא אחד המוזיאונים הגדולים במזרח התיכון.
במוזיאון רשומים כחצי מיליון חפצי אמנות המשקפים את תרבויות העולם; מצויים בו אוספים בתחומי הארכאולוגיה, האתנוגרפיה, היודאיקה, האמנות הישראלית ואמנות העולם ותערוכות מתחלפות.
אבי המוזיאון ומייסדו הוא טדי קולק, אז מנכ"ל משרד ראש הממשלה ולימים ראש עיריית ירושלים, שגם הביא למוזיאון תרומות של אוספים חשובים מהעולם.
אדריכלי המוזיאון הם אל מנספלד ודורה גד.
המוזיאון נפתח בחודש מאי 1965. המוזיאון פועל תחת חברה מעורבת בבעלות בחלקים שווים של ממשלת ישראל, עיריית ירושלים, הסוכנות היהודית, אקדמיה בצלאל, האוניברסיטה העברית, בית הנכות בצלאל וקרן היכל הספר.
בסוף שנות החמישים של המאה ה-20 הוחלט על הקמת מבנה חדש ל"בית הנכות בצלאל", ששכן בבניין במרכז העיר ירושלים מאז הקמתו בשנת 1929. המוזיאון שימש כמוזיאון לאומי והציג תערוכות אמנות מתחלפות, לצד תצוגת קבע אקלקטית של פריטי אמנות יהודית וישראלית.
הבניין הוותיק לא ענה עוד על צרכיו של המוזיאון, שאוספו הקיף באותה עת 23,000 פריטי יודאיקה, 1,000 ציורים, 35 אלף פריטי גרפיקה ו-17 אלף מטבעות, אוספי ארכאולוגיה של ארץ-ישראל, של פרס וחפצים רבים נוספים.
בנוסף, החפירות הארכאולוגיות שנערכו בארץ ישראל בשנים שלאחר הקמת המדינה חשפו ממצאים רבים, שהממסד הארכאולוגי ביקש להציג.
מרדכי נרקיס, מנהל בית הנכות, היה מן הראשונים שפעלו להקמת מבנה מוזיאון חדש לבצלאל, ואף הזמין תוכנית אדריכלית מלאופולד קראקואר, במטרה לקדם נושא זה.
בנוסף, ניהל נרקיס משא ומתן עם קק"ל, במטרה לקבל שטח שעליו יוקם המוזיאון העתידי וכן ניסה לגייס כספים לבנייה.
לאחר מותו של נרקיס, בשנת 1957, היה המוזיאון שרוי במשבר ניהולי.
למרות זאת חודשו המאמצים לבנייה על ידי קארל כץ, המנהל החדש של בית הנכות, ומרדכי ארדון.
הצעתם המחודשת כללה גם את בנייתו של אגף עתיקות חדש.
אחד ממקורות המימון הראשונים לתכנון המוזיאון היו כספים שהוקצו בשלהי שנת 1957 על ידי ברנרד קאצין בשם ממשלת ארצות הברית.
התיווך לתרומה זו הושג על ידי טדי קולק, אז מנהל משרד ראש הממשלה, שהפגיש את קאצין עם נרקיס.
בשנת 1958 שימשו כספים אלו להקמת "קרן המוזיאון ישראל-אמריקה", גוף שסיפק את הבסיס הכספי לתכנון ובנייה של "קריית מוזיאונים" לאומית בירושלים.
מוזיאון זה עתיד היה להכיל, לצד בניין חדש לבצלאל, גם הקמת מוזיאון ארכאולוגי חדש.
השטח שנבחר מוקם בגבעת רם, בקרבת עמק המצלבה, האוניברסיטה העברית וקריית הממשלה.
במקום זה שכנה שכונת "נווה שאנן", שאדמותיה הופקעו ובנייניה פונו לצורך הבנייה, למרות התנגדות התושבים.
בשנת 1959 הכריזה הוועדה להקמת מוזיאון לאומי בירושלים על תחרות אדריכלים סגורה לתכנון מתחם המוזיאון.
במאי 1959 נבחרה הצעתם של אל מנספלד ודורה גד לתכנון קמפוס קריית המוזיאונים, הצעה שהתאפיינה ביכולת יישום הדרגתית וגמישה לביצוע הפרויקט השאפתני.
בראשית שנת 1962 הוחל בגיוס כספים עבור הבנייה.
עלות הקמת המוזיאון הסתכמה בכ-17 מיליון לירות ישראליות.
את עיקר המימון תרמו משפחת ברונפמן, דוד שמואל גוטסמן וקרן קאצין.
ההצעה של מנספלד לתכנון הארכיטקטוני של המוזיאון התבססה על מבנה מודולרי של יחידות ריבועיות שאורכן 11.2 מטרים.
השימוש ביחידות אלו כבסיס לתכנון אפשר אחידות תכנונית, המושפעת ממסורת הבנייה המודרניסטית, ואפשרות עתידית להרחבה של מבנה המוזיאון באופן אורגני.
מבנה הקמפוס, הפרוס על שטח רחב, מזכיר בנייה ורנקולרית של כפר ים תיכוני המורכב מיחידות בניין קטנות המשתלבות בנוף.
בתכנון המקורי של המוזיאון טיפסו המבקרים בעזרת גרם מדרגות ארוך אל מבנה הכניסה, שמוקם בחלקו העליון של השטח.
על תכנון בניין המוזיאון זכו מנספלד וגד בשנת 1966 בפרס ישראל.
לצד מערך המבנים הוקם גם גן פסלים, בשטח של 20 דונם, שעוצב על ידי הפסל ואדריכל הנוף איסמו נוגוצ'י.
נגוצ'י בחר לעצב את השטח בעזרת טרסות מעוגלות, היוצרות דיאלוג עם הטופוגרפיה של השטח ועם הנוף המקומי.
בדומה לניסיון המבני לקבץ במקום אחד מגוון מבנים, גם עיצוב הפנים עמד בפני אתגר קשה במסגרתו נוצרה שפה עיצובית אחידה להצגת המוצגים השונים והמגוונים שמכיל המוזיאון (ארכאולוגיה, אמנות פלסטית, תכשיטים וכדומה).
האחדות הושגה באמצעות ציפוי הרצפה בשטיח אפור, בניית קירות עליהן נמתח בד יוטה טבעי ובניית ארונות תצוגה במידות שונות אך בעיצוב דומה.
במשך השנים נוספו בשטח הקמפוס מבנים שונים שנבנו על פי המודול המקורי של מנספלד.
ביניהם מבנה אגף הנוער, ביתן ויסברג לתערוכות ווילה שרלוט.
קומפלקס נוסף שהוקם בשטח המוזיאון הוא מבנה היכל הספר, שתוכנן על ידי ארמן פיליפ בארטוס ופרדריק ג'ון קיזלר.
בשנת 1964 הוחל בתהליך של בניית הנהלת המוזאון והוקמה מועצת מנהלים זמנית, שטדי קולק נבחר לשמש כיו"ר שלה.
בנוסף מונה וילם סנדברג, לשעבר אוצר מוזיאון סטיידלק באמסטרדם, לשמש כיועץ אמנותי למוזיאון המתהווה.
ב-13 באפריל 1965 הועברו המגילות הגנוזות למשכן החדש, שנחנך ב-20 באפריל.
המוזיאון עצמו נפתח בטקס חגיגי ב-11 במאי 1965 בנוכחות נשיא המדינה ומכובדים רבים.
לטקס הפתיחה הגיעו כ-500 אורחים מחוץ לישראל, ביניהם דיפלומטים ושרי חוץ רבים, תורמי המוזיאון וקבוצה של אוצרים וראשי מוזיאונים מן העולם.
בעת הפתיחה היו במוזיאון ארבעה אגפים ששכנו ב-13 ביתנים על שטח של כ-12,800 מ"ר.
שני האגפים העיקריים, שפעלו כשני מוזיאונים מקבילים, היו "מוזיאון שמואל ברונפמן למקרא ועתיקות", שהציג עתיקות וממצאים מן העת העתיקה ועד למאה ה-17 ו"בית הנכות בצלאל", שהציג חפצי יודאיקה, אמנות פרסית ואוספי ציור פיסול וגרפיקה.
בנוסף, הוקמו גן אמנות ע"ש בילי רוז ו"היכל הספר על שם גוטסמן".
בעוד שבפתיחת המוזיאון הארכאולוגי הוצג אוסף עתיקות, הרי שבמוזיאון בצלאל צוינה הפתיחה בתערוכה בנושא התנ"ך באמנות, בהיקף של כ-100 יצירות, רובן בהשאלה ממוזיאונים ברחבי העולם.
בין היצירות בלטו עבודות של רמברנדט, מארק שאגאל וז'אק ליפשיץ.
בנוסף, הוצגה בבנייני האומה תערוכה שנושאה זרמים באמנות הישראלית ובה הוצגו כ-100 עבודות של 29 אמנים ישראלים, תערוכה זו הועברה בחודש אוגוסט אל מבנה "בצלאל" במוזיאון.
לאחר פתיחת שלושת האגפים הראשונים של המוזיאון, נמשכו העבודות להקמת שאר המבנים בקמפוס.
ב-1 ביוני 1966, לדוגמה, נחנך אגף הנוער וב-8 בנובמבר 1966 נערך במוזיאון טקס הנחת אבן פינה לספרייה, במימון של אקסל שפרינגר.
במחצית שנות ה-80 של המאה ה-20 נוסף למוזיאון מבנה תצוגה נוסף, בכניסה אל המוזיאון, שתוכנן על ידי הארכיטקט יורגן בו (Jørgen Bo).
בשנות ה-90 הורחב המבנה בשנית על ידי תוספת אגף לאמנות מודרנית.
בשנת 2005 הוחלט על שיפוץ של המבנה והקמפוס והתאמתם לאוסף הגדל, לכמות המבקרים ולתקני בנייה חדשים.
ב-25 ביוני 2007 נסגרו רוב שטחי התצוגה של המוזיאון לטובת שיפוץ מקיף בעלות של יותר ממאה מיליון דולר שגויסו מתרומות במסגרת השיפוץ נוספו מבנים חדשים בשטח 7,800 מ"ר וכן הורחב ושופץ כשליש משטחו הבנוי של המוזיאון.
כמו כן עוצבה למוזיאון כניסה חדשה ומקורה.
תוכנית השיפוץ הוכנה בידי חברת העיצוב של ג'יימס קרפנטר מניו-יורק בשיתוף עם האדריכלים הישראלים צבי אפרת, מאירה קובלסקי ואסף לרמן.
מבחינה אדריכלית שמר השיפוץ על התווי הכללי החיצוני של המוזיאון, אולם חלליו הפנמיים אורגנו מחדש כדי להדגיש את מבני האגפים השונים של המוזיאון.
במסגרת השיפוץ נעשה ארגון מחדש של חלל התצוגה, ששטחם הוכפל לכ-20 אלף מ"ר.
חלקים גדולים מהם הוקדשו להקמת תצוגות קבע המציגות מבחר מאוספי המוזיאון השונים.
הדבר הודגש בייחוד לגבי תצוגת הקבע של האמנות הישראלית, שהיוותה חידוש על רקע תצוגות לא סדירות של ההיסטוריה של האמנות הישראלית בקרב המוזיאונים בישראל.
בנוסף הזמין המוזיאון שתי יצירות מיוחדות – הפסל "היפוך העולם, ירושלים" מאת אניש קאפור והציור "והייתה קשת" מאת האמן האיסלנדי אולאפור אליאסון.
עבור יצירת המעבר המקורה, המוליך אל ה"קרדו", נחצבו כמיליון פיט מעוקבים של אדמה, מתחת למבנה המוזיאון, המוליכים אל חלל מרכזי – ה"קארדו", ממנו מתאפשרת גישה אל כל שלושת אגפי המוזיאון המרכזיים.
במבני המוזיאון שופרה הנגישות לאנשים עם מגבלת ניידות וכן הוסר אוהל גדול ששימש את המוזיאון לאירועים פרטיים.
ב-25 ביולי 2010 נחנך מחדש מבנה המוזיאון באירוע חגיגי.
בשבועיים שלאחר פתיחתו ביקרו במוזיאון מספר שיא של קרוב ל-50,000 מבקרים.
מנכ"ל המוזיאון במשך עשרים שנים מ-1996 ועד 2016 היה ג'יימס סניידר.
סניידר עורר ביקורת על כך שקיבל שכר כפול גם מהמוזיאון וגם מאגודת ידידי המוזיאון (בין השנים 2010 ל-2015 קיבל סניידר כ-8.3 מיליון דולר מאגודת הידידים).
בינואר 2017 נבחר ד"ר ערן נוימן (ראש בית-הספר לאדריכלות על-שם דוד עזריאלי באוניברסיטת תל אביב) לתפקיד מנכ"ל מוזיאון ישראל, אך הוא החליט בסופו של דבר שלא להיכנס לתפקיד בשל המשך מעורבותו של סניידר.
בסוף שנת 2017 מונה לתפקיד פרופ' עידו ברונו, פרופסור לעיצוב במחלקה לעיצוב תעשייתי באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
ברונו, אוצר ומעצב תערוכות בארץ ובעולם, ובין היתר עיצב במוזיאון ישראל בשנת 2013 את תערוכת "הורדוס: מסעו האחרון של מלך יהודה" הנחשבת לאחת התערוכות המצליחות בישראל אי-פעם.
במרץ 2020, בעקבות התפשטות נגיף הקורונה בישראל, המוזיאון סגר לראשונה את שעריו בפני הבאים, זאת כדי ליישם את המלצות משרד הבריאות אשר אסרו על התקהלויות.
בדצמבר 2021 מונה דניס וייל למנכ"ל מוזיאון.
וייל הוא אזרח שווייץ ושימש קודם כדיקן המכון לעיצוב במכון הטכנולוגי של אילינוי בשיקגו, ארצות הברית.
וייל התפטר מתפקידו באוגוסט 2023. אוה מדז'יבוז'־לוי החליפה אותו ובפברואר 2025 פרשה לאחר שנה וארבעה חודשים בתפקיד.
אגף אדמונד ולילי ספרא לאמנויות
"אגף אדמונד ולילי ספרא לאמנויות" חובק בתוכו עשר מחלקות ומציע מבט כולל על תולדות האמנות, הן גאוגרפית והן כרונולוגית.
בנוסף לתפקידו כמוזיאון אנציקלופדי, שואף מוזיאון ישראל להישאר רלוונטי לזמן ולמקום אליו הוא משתייך ולכן האגף לאמנויות שם דגש על רכישות חדשות, על תערוכות מתחלפות ועל מחקר.
מחלקות האגף הן: אמנות אירופה, אמנות מודרנית, אמנות עכשווית, אמנות ישראלית, רישומים והדפסים, צילום, עיצוב ואדריכלות, אמנות יבשת אמריקה, אמנות אפריקה ואוקיאניה ואמנות אסיה.
תצוגת האגף לאמנויות כוללת גם את גן האמנות ע"ש בילי רוז ואת בית טיכו שבמרכז ירושלים.
במוזיאון קיימת תצוגת קבע של מתוך מרבית אוספי האגף ולאורך השנה נפתחות תערוכות מתחלפות אשר מאפשרות התעמקות והדגשה של זוויות מיוחדות של האוסף ושל הרכישות החדשות.
בסיס אוסף האמנות של המוזיאון הוא אוסף "בית הנכות בצלאל", אשר הוקם בירושלים בשנת 1925 בראשותו של פרופסור בוריס שץ.
מטרתו של ש"ץ הייתה לאצור אוסף שיהווה גרעין רוחני לעם היהודי וישמש כבסיס וכמקור השראה לאמנים ולציבור.
בשנת 1949 הופקדו באוסף מספר רב של יצירות אמנות ויודאיקה, שמקורן היה ברכוש היהודי שנגזל בתקופת השואה.
יצירות אמנות נוספות הופקדו במוזיאון על ידי הארגון לשיקום התרבות היהודית (JCR), ובשנת 1954 הובאו אל האוסף ציורים רבים אשר היו שייכים למוזיאון היהודי בברלין, אשר נסגר עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
לאחר חידוש מבנה המוזיאון, בשנת 2010, הוקמה תצוגת קבע הנפרשת על-פני שתי קומות.
תמהיל זה מבטא את אופיו ושאיפתו של האגף להציג את שורשי התרבות האמנותית לצד עשייה מחודשת ועכשווית עם הפנים קדימה.
האגף לארכאולוגיה ע"ש שמואל וסיידי ברונפמן מציג ממצאים ארכאולוגיים שונים, בדגש על הארכאולוגיה של ארץ ישראל.
כמו כן, התצוגה המחודשת, שנחנכה בשנת 2010, כוללת כ-8,000 חפצים מתקופות שונות בהיסטוריה של ארץ ישראל.
האגף לוקח בחשבון את השפעתן של התרבויות השכנות והכובשות על תולדות ארץ ישראל.
בין המוצגים הבולטים נמנים מנסרת סנחריב המתארת את מלחמת סנחריב ביהודה בדומה למקרא, וכתובת מימי בית ראשון בה מופיע נוסח ברכת כהנים.
בגן מצוי דגם של בית הכנסת קשתות רחבעם ברמת הגולן, הכולל אבנים מקוריות.
פסיפס גאומטרי שנמצאה בבית הכנסת בתל רחוב בעמק בית שאן.
וכתובת רחוב – כתובת הלכתית ארוכה ברצפת הפסיפס, שבה שמונה סעיפים שערוכים ב-29 שורות, ובהם טקסטים המופיעים במקורות תנאים ואמוראים, שנוגעים למצוות התלויות בארץ.
זוהי הכתובת הארוכה ביותר שנמצאה.
באגף מוצג גם מסרק הכינים, הכולל את הכתובת העברית הקדומה ביותר שנתגלתה.
באגף ישנם גם אוספי ממצאים שנתרמו על ידי תורמים שונים או נרכשו על ידי המוזיאון.
אחד הידועים שבהם הוא "אוסף דיין" שמקורו בחפירות הארכאולוגיות הלא חוקיות שערך משה דיין לאורך השנים.
לאחר פטירתו רכשו בני הזוג וילמה ולורנס טיש את האוסף מאלמנתו, רחל דיין, במיליון דולר.
בני הזוג תרמו את האוסף כמתנה למוזיאון ישראל.
"האגף לאמנות ותרבות יהודית ע"ש ג`ק, ג`וזף ומורטון מנדל" אוֹצֵר מגוון חפצי קודש וחול של קהילות ישראל ברחבי העולם מימי הביניים ועד ימינו אלה.
האוסף משקף את העושר והיופי שבמסורת האמנותית היהודית לצד ההשפעות הסגנוניות המקומיות בהן חיו יהודים.
ראשיתו של האוסף בתחילת המאה ה-20 עם הקמתו של בית הנכות בצלאל בניהולו של מרדכי נרקיס, אשר הרחיב את אוסף תשמישי הקדושה והמצווה באופן משמעותי כשהציל אוצרות חשובים בין שתי מלחמות העולם ולאחר השואה.
אוצר זה שולב במוזיאון ישראל שהוקם ב-1965 במחלקות ליודאיקה ולאתנוגרפיה יהודית.
בשנת 1995 אוחדו המחלקות לאגף נפרד.
במהלך השנים אוספי האגף הועשרו באמצעות מתנות ורכישות של חפצים; אוספים שנתרמו בשלמותם; ועבודת שדה בקרב קהילות יהודיות בישראל ומחוצה לה.
בין האוספים החשובים באגף נמנים אוסף שטיגליץ ואוסף פויכטונגר לתשמישי קדושה ומצווה ולחפצים הקשורים בטקסי חיים, וכן אוסף שולמן ואוסף ראתיינס לתרבות חומרית, תשמישי קדושה, לבוש ותכשיטים מצפון אפריקה ותימן.
האוסף כולל כתבי יד נדירים, ארבעה בתי כנסת המשוחזרים בתצוגה, תשמישי קדושה ומצווה, וכן חפצים הקשורים בטקסי החיים, לבוש, חפצי בית ותכשיטים מקהילות יהודיות בישראל ומחוצה לה.
מבחר חפצים חשובים ונדירים מאוסף מקיף זה, אשר שימשו וליוו את היהודים בחייהם הפרטיים והציבוריים, משולבים בתצוגת הקבע בצורה השוואתית.
מבעד להם מתגלה תמונה חיה של קהילות ישראל ובה שזורים חיי היחיד עם הקהילה, המקודש עם היומיומי והמסורתי עם החדש והמתהווה.
חמישה נושאים עיקריים נפרשים בתצוגת הקבע המחודשת:
מקצב החיים: לידה, חתונה, מוות – אחדות הניגודים בין עצב לשמחה, חיים ומוות, זיכרון ותקווה המגולמים בכל שלב משלבי החיים.
להאיר את הכתב – מבחר כתבי־יד עבריים מאוירים נדירים מימי־הביניים ותקופת הרנסאנס.
התצוגה מגלה את תולדותיהם ואת איכותם האמנותית.
שדרת בתי-הכנסת: קדושה ויופי – ארבעה בתי־כנסת מאירופה, מאסיה ומאמריקה על תכולתם המקורית ותצוגת עיטורים לספר התורה לצדם.
אלה גם אלה מגלים את הדומה והשונה באדריכלות בתי־הכנסת ובתשמישי הקדושה של קהילות היהודים.
השנה העברית ומחזור המועדים – קדושת השבת והחגים היהודיים לרבות חגים וימי הזיכרון שנקבעו בלוח השנה של מדינת ישראל הם כר פורה ליצירתם של חפצים ויצירות אמנות.
לבוש ותכשיטים: שאלה של זהות – מערכות לבוש ותכשיטים מן היחידות בעולם, המשקפות זהויות יהודיות מן המזרח ומן המערב, כפי שעוצבו בהשראת המקום, המנהג והחוק בכל קהילה וקהילה.
אלפיים שנות תרבות ומסורת" [קטלוג]; 1995 "יהודי הודו" [קטלוג]; 1994 "בחזרה לעיירה – אנ-סקי והמשלחת האתנוגרפית היהודית 1912–1914" [קטלוג]; 1993 "מזל טוב – כתובות מצוירות מאוסף מוזיאון ישראל"; 1972 "היהודים במרוקו: אורח-חיים, מסורת ואמנות" [קטלוג].
מרכז המידע לאמנות ותרבות יהודית
מרכז המידע לאמנות ותרבות יהודית על שם אן ואיזידור פאלק מכיל ספריית מחקר וארכיון צילומים ייחודי הגדל כל הזמן וכולל כ-20,000 צילומים.
רבים מהם נדירים מאוד וחלקם מהווים תיעוד אחרון לחיי היום-יום התוססים של קהילות יהודיות שאינן עוד מאפגניסטן, תימן, מזרח אירופה ועוד, בהם צילומים של בתי כנסת, בתי קברות חפצי פולחן וחפצים רבים אחרים.
כמו כן המרכז מהווה מקום ללימוד והעמקת הידע אודות חפצים מהאוסף, בעזרת מאגר מידע וסיור וירטואלי בתערוכות השונות.
"אגף הנוער והחינוך לאמנות ע"ש רות" הוקם עם היווסדו של מוזיאון ישראל בשנת 1966 בייסודה של איילה גורדון, כמרכז חינוכי של תצוגה ויצירה מתוך התנסות, משחק בסביבה המוזיאלית.
בתחילת דרכו הוא יועד לילדים בלבד ומשך אליו אלפי משתתפים מדי שנה בחוגי אמנות וסדנאות שונות.
במהלך השנים התרחבה פעילותו והוא מרכז את מרבית פעילויות החינוך וההעשרה של המוזיאון לכל הגילאים והמגזרים.
תערוכה שנתית לכל המשפחה עומדת במרכז הפעילות שמציע אגף הנוער.
כ-100 תערוכות הוצגו בו מיום הקמתו וכללו תמיד אמנות ישראלית ובינלאומית בשילוב הפעלות והתנסויות.
התערוכות עוסקות בדרך כלל בנושאי חתך, כגון "שאלה של טעם" (2002) שעסקה באוכל על היבטיו הרבים באמנות, "זה הזמן" (2000), שציינה את תחילתו של האלף השלישי ובחנה לעומק את מושג הזמן, או "תעתועים" (2013) שבחנה את תפישת המציאות שלנו לנוכח אשליות ויזואליות וביקשה לעודד ספקנות וביקורתיות.
באגף ישנם גם אוספים נדירים הלקוחים כולם מעולם הילדים: אוסף צעצועים, מבחר גדול של בובות, ספרים נדירים ואיורים מיוחדים.
אוספים אלה משמשים לתצוגה, ללימוד ומחקר, ואף מושאלים למוזיאונים ברחבי העולם.
פעילות אגף הנוער מתנהלת בחמש מחלקות: מחלקת תערוכות, מחלקת תוכניות העשרה, מחלקת הדרכות, מחלקת חוגים ומחלקת השתלמויות.
זהו אחד מאגפי החינוך המוזיאלי הגדולים והמובילים בעולם והוא מונה כמאה אנשי צוות ובהם אוצרים, מורים-אמנים, מדריכים, מנהלי תוכניות ומרצים.
הפעילות החינוכית מתפרשת על תחומי ידע רבים והיא נועדה לתווך ולגשר בין המוזיאון ומוצגיו לבין קהלים וקהילות.
איילה גורדון, מייסדת האגף, הפיקה תערוכה והוציאה ספר על ההיסטוריה של איורי הילדים בישראל, וחקרה את התנהגות הקהל הצעיר במוזיאונים מסוג זה.
נוסף על הפעילות במוזיאון, האגף מקיים פעילות קהילתית-חברתית ענפה מתוך מחויבות לערכי שוויון ואחריות חברתית.
ברוח זו מתקיימים פרויקטים שנתיים היוצאים גם אל מחוץ לכותלי המוזיאון, אל הקהילה, המבקשים להניע תהליכים ארוכי טווח ומבססים קשר רציף עם המשתתפים בתוכניות.
התוכניות הקהילתיות מאפשרות לאנשים בעלי צרכים מיוחדים לבקר במוזיאון ולבטא עצמם באמצעות האמנות.
התוכניות משמשות גם כגשר בין קהילות כמו פרויקט משותף לערבים ויהודים החיים באזור ירושלים.
מפעל נוסף של אגף הנוער והחינוך לאמנות הוא כתב העת לחינוך מוזיאלי "פלטפורמה", היוצא לאור ארבע פעמים בשנה ומופץ לאלפי מנויים וקוראים מזדמנים.
ייעודו של כתב העת לעודד ולטפח את תחום החינוך המוזיאלי בישראל ואת הקהילה העוסקת בו ולשמש פלטפורמה לשיח פתוח, מעשיר ודינמי.
מדוריו השונים סוקרים התרחשויות ויוזמות בתחום החינוך המוזיאלי בארץ, ונוגעים בזיקה שבין המרחב המוזיאלי לקהל ולסוגיות של זהות, חברה ותרבות.
יוזמה זו ועוד רבות אחרות מבטאות את השאיפה החינוכית של המוזיאון.
היכל הספר ודגם ירושלים בימי בית שני
היכל הספר, שנחנך ב-20 באפריל 1965, הוא קומפלקס שנבנה כדי להציג ולשמר את שבע מגילות מדבר יהודה, שהתגלו בשנת 1947 בקומרן.
במרכז התצוגה מוצגים קטעים שונים מן המגילות.
המבנה החיצוני של ההיכל, המבוסס על הניגוד שבין כיפה לבנה לבין קיר שחור, מבקש לשקף את הניגוד שבין 'בני האור' לבין 'בני החושך', מושגים שמקורם ב"מגילת מלחמת בני אור בבני חושך".
הכניסה אל היא דרך פרוזדור דמוי-מערה המוביל אל מרכז הכיפה.
עיצובה הייחודי של הכיפה מושפע מעיצובם של מכסי כדי החרס שבהם נמצאו המגילות.
במפלס הנמוך של ההיכל מוצג, החל משנת 1993, גם כתר ארם צובא.
ה'כתר' הוא כתב יד של התנ"ך שנכתב לפי ההשערה בסביבות שנת 920 ונתפש על ידי חוקרי המקרא הנוסח המדויק ביותר של התנ"ך.
מוצג בולט נוסף במתחם הוא "דגם ירושלים בסוף ימי בית שני", שהועבר אל המוזיאון בשנת 2006. הדגם נבנה בין השנים 1962–1966 לפי פרשנותו של פרופסור מיכאל אבי-יונה לתיאוריו של יוסף בן מתתיהו.
הדגם שכן בתחילה בשטח מלון הולילנד שבשכונת בית וגן בירושלים.
עם העברתו שופץ הדגם והועבר, במבצע הנדסי מורכב, אל שטח המוזיאון.
בנוסף, הותאם למחקרים חדשים אודות ההיסטוריה של ירושלים באותה עת.
הדגם רחב הממדים, 2000 מטר רבוע גודלו, מציג את מבני העיר בקנה מידה של 1:50. גולת הכותרת של הדגם היא בית המקדש, שתיאורו בדגם הפך לסמל ומוצג בפרסומים שונים כתמונה ריאלית של בית המקדש השני.
לצד מבני התצוגה הוקם בקמפוס המוזיאון גן פסלים, המציג יצירות פסלים מסוף המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20, לצד יצירות פיסוליות חדשות.
הגן הוקם בתרומת בילי רוז, שגם תרם את אוסף הפיסול שלו למוזיאון.
הוא עוצב על ידי הפסל ואדריכל הנוף איסמו נוגוצ'י
בין הפסלים בגן מצויים פסלים מאת אמנים זרים כגון רוברט אינדיאנה, הנרי מור, דייוויד סמית, פבלו פיקאסו, אוגוסט רודן, לין צ'דוויק, מגדלנה אבקאנוביץ' ואמנים ישראלים כדוגמת יגאל תומרקין, מנשה קדישמן, מיכה אולמן ואחרים.
"בית טיכו" הוא אחד הבתים הראשונים בירושלים שנבנו מחוץ לחומות העיר העתיקה בסוף המאה ה-19. בתחילת המאה ה-20 שימש הבית כמרפאה וכביתם של רופא העיניים, אברהם אלברט טיכו ורעייתו הציירת אנה טיכו.
במתחם מוזיאון ישראל נמצא ביתה של אספנית האומנות והנדבנית שרלוט ברגמן.
ברגמן, שהתאלמנה מבעלה ב-1955 ולא היו לה ילדים, רצתה בשנות ה-60 לעלות לישראל ולגור בירושלים.
בעידודו של טדי קולק היא בנתה את ביתה בתוך המוזיאון, כך שתוכל להמשיך לחיות עם אוסף האומנות המודרנית שלה ושל בעלה המנוח, ובתמורה אחרי מותה האוסף והבית יעברו לרשות המוזיאון.
מבחוץ נראית הוילה כאחד מביתני המוזיאון, וגם היא תוכננה בידי אל מנספלד.
אך פנים המבנה עוצב לטעמה של ברגמן ועל פי ביתה בניו יורק.
והוא שימש חלל לתצוגת האוסף הפרטי שלה ושל בעלה.
שרלוט ברגמן התגוררה בו מאמצע שנות ה-70 ועד מותה ב-2002 וקיימה בו אירועי מוזיקה ואומנות רבים.
בצוואתה ביקשה ברגמן שהבית והאוסף יישארו במשך 10 שנים כפי שהיו בחייה,
הוילה לרוב אינה פתוחה לקהל הרחב.
ב-2011 הוא נפתח במסגרת אירועי בתים מבפנים וב-2020 נערך בו מיצג של הדס עפרת במסגרת פסטיבל ישראל.
מדי שנתיים מעניק המוזיאון פרסים בתחום האמנות והעיצוב.
הפרסים בקטגוריות השונות מוענקים לאמנים הבולטים בתחומם כהוקרה וכעידוד לפועלם וליצירתם האמנותית.
הפרסים המחולקים מטעם המוזיאון הם: פרס סנדברג לאמנות ישראלית, פרס קולינר לאמן ישראלי צעיר, פרס שפילמן הבינלאומי למצוינות בצילום, פרס ז'ראר לוי לצלם צעיר, פרס קבלין לצילום ופרס פינס לגרפיקה ישראלית.
בתחום הארכאולוגיה ניתן החל משנת 1979 פרס פרשיה שימל (Percia Schimmel Award) לארכאולוגים על תרומתם לארכאלוגיה של ארץ-ישראל וארצות המקרא, או לחוקרים שהשיגו הישג חשוב בתחומים קרובים.
פרס נוסף המוענק מטעם מוזיאון ישראל הוא פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן-יצחק.
זהו פרס שמעניק אגף הנוער במוזיאון ישראל, לאיור ספרי ילדים.
הפרס מוענק אחת לשנתיים החל משנת 1978.
בשנת 1963 תיעד הבמאי דוד פרלוב את הקמת המוזיאון והיכל הספר בסרטו הדוקומנטרי בירושלים, בשנת 2013 חזרו הבמאים עמיחי חסון ואלעד שוורץ לצלם את המוזיאון במסגרת סרט המחווה לסרטו פרלוב "עקבות בירושלים".
בשנת 1975 צולם במוזיאון אחד הפרקים של "עברית בסימן טוב" – תוכנית ללימוד העברית של הטלוויזיה הלימודית.
בשנת 2007 צולמה במוזיאון סדרת הטלוויזיה "הצופן" ששודרה בערוץ הראשון.
בשנת 2011 צולמה במוזיאון סצנת הפתיחה של הסרט "הערת שוליים" של הבמאי יוסף סידר.
בשל צורתו הייחודית של היכל הספר, היוו גני המוזיאון וגגו של היכל הספר כרקע לסרט מדע בדיוני שהופק על ידי גולן גלובוס.
בשנת 2015 צולמו מספר סצנות בעונה השנייה של הסדרה "שטיסל" באזורים שונים במוזיאון.
סצנת הסיום של העונה צולמה בשחזור של בית הכנסת האיטלקי שבמוזיאון.
ב-26 באוקטובר 1966, הנפיק דאר ישראל סדרה של 6 בולי דאר המוקדשת למוזיאון ישראל, שעוצבה על ידי האמן אוסוולד אדלר.
דאר ישראל מכר 6,889,000 בולים של בולי מסדרה זו ביחד בתוך תקופה של כ-7 חודשים עד להפסקת המכירה.
ב-7 בנובמבר 1972 הונפקה סדרת בולי חנוכה בעיצוב צבי נרקיס.
בסדרה שלושה בולים שעל כל אחד מהם צילום של חנוכייה, ממרוקו, מפולין ומגרמניה, מאוסף מנורות חנוכה של מוזיאון ישראל.
דאר ישראל מכר 1,516,000 בולים של סדרה זו בתוך תקופה של 7 חודשים עד הפסקת המכירה.
ב-16 בינואר 1973, הנפיק דאר ישראל סדרה של 3 בולי דאר שמוקדשים לציורי ילדים, ששנים מהציורים שייכים לאוסף של אגף הנוער של מוזיאון ישראל.
על בול אחד, ציור של אשה עם חמור, ועל השני, ציור של כדור פורח.
ב-14 בפברואר 1978, הנפיק דאר ישראל סדרה של 3 בולי דאר שהוקדשו לכתובות, מאוסף מוזיאון ישראל.
דאר ישראל מכר בסך-הכל 4,634,000 בולים מהסדרה בתוך תקופה של ששה וחצי חודשים עד הפסקת המכירה.
ב-9 בדצמבר 1993, הנפיק דאר ישראל סדרה נוספת של 3 בולי חנוכה שעל שניים מהם מופיעים מוצגים של מוזיאון ישראל, שתיאורם ניתן בשבלים שלהם, כך: א) חנוכיה, ארץ ישראל, המאה ה-20, אבן מגולפת; ב) הדלקת נרות חנוכה, כתב יד רוטשילד, צפון איטליה, 1470 בקירוב.
הגרפיקאי יגאל גבאי עיצב את הבולים.
ב-23 בדצמבר 1997 הנפיק דאר ישראל 2 בולי חנוכה נוספים בסדרה של שנת 1993, שבאחד מהם מופיעה מטבע מימי מלחמת בר כוכבא (132 - 135 לפני הספירה), מאוסף המטבעות העתיקות של מוזיאון ישראל.
ב-14 באפריל 2015, הנפיק דאר ישראל סדרה של 3 בולי דאר למלאות 50 שנה למוזיאון ישראל, שעוצבה על ידי האמנית אסנת אשל.
ב-12 באוגוסט 1980, הנפיק דאר ישראל סדרה של 3 בולי דאר שהוקדשו למנורות שבת, מאוסף מוזיאון ישראל.
על ה שבלים ישנה כיתובית שהמנורות הן מהולנד (המאה ה-18), מרוקו (המאה ה-18), ומרוקו (המאה ה-19).
האמן אד ואן אויין עיצב את הבולים.
דאר ישראל מכר בסך-הכל 7,688,000 בולים של הסדרה בתוך תקופה של 4 חודשים עד הפסקת המכירה.
ב-3 בספטמבר 1989, הנפיק דאר ישראל סדרה של 3 בולי דאר שנקראה "מזרח מועדים התש"ן (1989)", שבה הופיעו שתי מגזרות נייר מאוסף מוזיאון ישראל; מגזרות אלה הן (לפי הכיתובית על השובל: מאוקראינה (תרפ"א - 1920/21), ומגרמניה (תקע"ט - 1818/19).
המעצבים נעמי ומאיר אשל עיצבו את הבולים.
דאר ישראל מכר בסך-הכל 4,634,000 בולים בתוך תקופה של כשמונה חודשים עד הפסקת המכירה.
ב-4 בספטמבר 1990, הנפיק דאר ישראל סדרה של 3 בולי דאר שנקראה "מועדים התשנ"א - הדס לבשמים (1990)", שבהן הופיעו קופסאות הדס לבשמים מאוסף מוזיאון ישראל; קופסאות אלה הן (לפי הכיתובית על השובל: מאוסטרו הונגריה (המאה ה-19), מרומא, איטליה (המאה ה-19),,ומאוגסבורג, גרמניה (המאה ה-18).
דאר ישראל מכר בסך-הכל 4,634,000 בולים מהסדרה בתוך תקופה של כשמונה חודשים עד הפסקת המכירה.
+שםתקופת כהונההערותדניאל גלמונד1977-1965יורם רווין1981-1977מרטין וייל1996-1981ג'יימס סניידר2016-1996עידו ברונו2021-2017דניס וייל2023-2021התפטר לאחר שנה וחצי בתפקיד אוה מדז'יבוז'־לוי2023-2025 התפטרה לאחר שנה וארבעה חודשים בתפקיד
מוזיאון לונדון היה מוזיאון שתיעד את ההיסטוריה של לונדון החל מהתקופה הפלאוליתית ועד ימינו.
מיקום המוזיאון היה במרכז הסיטי של לונדון, בקרבת קתדרלת סנט פול.
בדצמבר 2022 המוזיאון נסגר, ויעבור למיקום חדש בשנת 2026.
המוזיאון, שנפתח בשנות ה-70 נמצא במבנה שנבנה כחלק מפרויקט שיקום הסיטי, והוא אחד מבנייני מתחם הברביקן.
בגן המוזיאון מצויים חלקים מחומת העיר לונדון.
סניף נוסף של המוזיאון נמצא באזור הרציפים של לונדון - הדוקלנדס ונקרא המוזיאון בדוקלנדס.
המוזיאון נמצא באייל אף דוגס בקרבת קנרי וורף.
סניף זה מתמקד בהיסטוריה התרבותית והחברתית של אזור הרציפים.
מנהל המוזיאון מתקופת הקמתו ועד 1997 היה מקס הבדיץ' (Max Hebditch).
בשנת 1997 מונה סיימון תורלי (Simon Thurley) כמנהל המוזיאון.
מנהל המוזיאון הנוכחי הוא פרופסור ג'ק לומן (Jack Lohman).
המוזיאון מציג את אוסף איגוד העיר לונדון שהוצג קודם לכן בבניין הגילדהול.
גלריות המוזיאון מסודרות בסדר כרונולוגי ומציגות מוצגים ארכאולוגיים, דגמים, תמונות ותרשימים.
המוזיאון מתמקד בעיקר בהיסטוריה הסוציאלית והכלכלית של העיר, תוך מתן דגש למוצגים ארכאולוגיים המציגים היבטים אלה, וכן להשפעת התרחבות העיר על היבטים אלה ועל חיי האוכלוסייה בעיר.
בשנת 2004 החל שדרוג של גלריות המוזיאון תוך כוונה להפוך את התצוגות לתצוגות אינטראקטיביות.
במסגרת השיפוץ שודרגה הגלריה הפרהיסטורית הנקראת "לונדון שקדמה ללונדון" (London Before London) וגלריית ימי הביניים.
מוצגים בעלי עניין מיוחד הם:
מרכבתו המוזהבת של הלורד ראש העיר של לונדון.
שחזור רחוב בלונדון בתקופה הוויקטוריאנית.
ארון קבורה של רומאית עשירה, המכונה "הגבירה של הסיטי".
מוזיאון לוקסמבורג הוא מוזיאון הממוקם בעיר פריז בירת צרפת, בסמוך לארמון לוקסמבורג.
ההיסטוריה של מוזיאון לוקסמבורג מתוארכת לאמצע המאה ה-18. מאז החליפו מספר מוסדות מוזיאונים זה את זה' תחת שם זה.
בשנת 1750 הוצגה בו תערוכת ציורי המלך, הוא היה אז השני אחרי מוזיאון בזנסון שנפתח ב-1694, כמוזיאון האמנויות היפות musée des beaux arts החשוב הראשון שנפתח לציבור בצרפת.
המוזיאון נקודת הפתיחה להקמתו של מוזיאון הלובר בשנת 1793. מ-1750 עד 1780 הוא שימש כגלריית הציור הציבורית הראשונה בפריז, שהציגה את אוסף המלך שכלל את ה"מדונה של הארנב" של טיציאן ואת המדונה בין הסלעים של דה וינצ'י.
ב-1818, היה למוזיאון לאמנות עכשווית הראשון שהוקם באירופה, שממנו צמח המוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית-מרכז פומפידו, שירש אותו ב-1947.
למוזיאון היו שימושים שונים לאורך ההיסטוריה שלו, הוצגו בו אוספים מסוגים ותקופות מגוונים.
רובע לוקסמבורג היה הרובע הראשון בפריז שהייתה לו גלריית ציורים ציבורית, כמעט חמישים שנה לפני הקמת מוזיאון הלובר.
הגלריה נפתחה ב-1750, ממש באתר של גלריית מארי דה מדיצ'י, באגף המזרחי של ארמון לוקסמבורג.
הגלריית המלכותית לציור של ארמון לוקסמבורג משכה מוקדם מאוד מבקרים זרים, הן בזכות עושרה והן בזכות גיוון האוספים בה.
הקמת גלריה כזו מצוינת כזכות מלכותית שהוענקה למחוז.
היא גם מהווה אבן דרך בסוציאליזציה המתקדמת של מבנים פרטיים במאה ה-18.
על בסיס הצעתו של מבקר האמנות אטיין לה פון דה סן-ין לנורמן דה טורנהם-מנהל מבני המלך, הוצגו האוספים המלכותיים שאוחסנו בוורסאי, לקהל הרחב.
האב גוז'נו מדווח על כך: "אוסף הציורים של המלך...
מסתכם כעת ב-1,800 יצירות, הן של אמנים זרים והן של אמני בית הספר המלכותי.
מתוכן הציג מר דה טורנהם 96. יש לנו סיבה לקוות שהוא יציג לנו אותן בסבבים, לפחות את אלה שניתנות להובלה בקלות." הביקורים בתצוגה התקיימו בימי רביעי ושבת, במרווחים של שלוש שעות בלבד.
הביקורים התקיימו בימי רביעי ושבת, במרווחים של שלוש שעות בלבד.
בין העבודות שהוצגו בגלריה היו: אנה הקדושה, הבתולה וישו הילד משחק עם טלה מאת לאונרדו דה וינצ'י, הבתולה עם הארנב מאת טיציאן, רפאל, ורונזה, רמברנדט, פוסן, ואן דייק, וכן עבודות של לוריין, קורג'ו ועוד.
בגלריה מקבילה, הוצגה סדרת ציורי בד ביוגרפיים שהוזמנה על ידי מארי דה מדיצ'י מרובנס.
ציורים אלה נמצאים כיום באוספי הלובר.
רוזן פרובנס, לואי ה-18, סגר את הגלריה בשנת 1780. בשנת 1760 הוא החל לאחסן את ארכיונו, אותו קיבל כנספח, בארמון לוקסמבורג.
ממשל הכתר החזיר את הציורים וכן את אוסף ציוריו של רובנס, והפקיד אותם במוזיאון הלובר בשנת 1790, שם כבר נשקלה זה מכבר הקמת מוזיאון גדול, מה שקרה לבסוף בשנת 1793.
לאחר שנים בהן היה סגור לקהל, המשיכה הידרדרות הארמון.
בשנת 1795, יזם הדירקטוריון עבודות שיקום שהסתיימו רק בשנת 1804. שר הפנים, ז'אן-אנטואן שאפטל, החליט על הקמה מחדש של מוזיאון לוקסמבורג בשנת 1801, בעקבות בקשת נציגי הסנאט ובמיוחד של ז'וזף-מארי ויין, סנטור וצייר ידוע.
המוזיאון החדש התחרה במוזיאון המיוחד של האסכולה הצרפתית בוורסאי, שהציג אף הוא יצירות מופת של הגאונות הלאומית.
ציורים רבים הועברו מוורסאי ללוקסמבורג, מה שהוביל להיעלמותו של מוזיאון ורסאי בשנת 1810. בשנת 1802 מימן הסנאט את רכישת סדרת ציוריו של יעקב יורדנס שכותרתה "סימני גלגל המזלות", במטרה לקשט את תקרת הגלריה המזרחית של ארמון לוקסמבורג.
הצייר ז'אן נייג'ון מונה לאוצר של גלריית הציור ב-1803. המוזיאון החדש נחנך ב-1803, לאחר 33 שנות סגירה.
ציוריו רובנס חזרו למיקומם המקורי, והאוסף הושלם על ידי ציורים נוספים של אמנים כמו ניקולה פוסן, סימון וואה, ז'אק-לואי דויד וכן על ידי סדרת חייו של ברונו הקדוש מאת אוסטש לסוור .
לאחר מכן החל המוזיאון בהתרחבות תוך סיפוח שלושה חדרים באגף המערבי של הארמון .
עד לסביבות 1820, הם שיכנו את הציור "נופי נמלי צרפת" מאת ז'וזף ורנה, ולאחר מכן ציורים נוספים של רובנס ולסוור.
לאחר השבת יצירות שנגזלו במלחמות נפוליאון, חלק גדול מהציורים המרכיבים את מוזיאון לוקסמבורג הועברו למוזיאון הלובר כדי למלא את החסר."הפערים העצומים שהותירו אירועי 1815 בגלריה המפוארת של הלובר, גרמו לממשלה להעביר לשם שוב את ציוריהם של רובנס, לסוור וורנה, אשר עיטרו את גלריית ארמון האצילים.
אמנות עכשוית בארמון לוקסמבורג: 1818–1885
לואי ה-18 לאחר שהפך למלך, רצה שהמוזיאון הממוקם בחדר האצילים יחזור להיות חשוב ותוסס.
בשנת 1818 הוא החליט כי יוקם באותו מקום מוזיאון לאמנים צרפתים חיים.
ב-1818 נפתח בגלריות של ארמון לוקסמבורג מוזיאון לאמנים החיים, ובו 74 ציורים של אמנים חיים בשילוב 17 של אמנים ותיקים.
הנהלת המוזיאון קבעה שעשר שנים לאחר מותו של אמן, עבודותיו מועברות ללובר או למוסדות אחרים.
כך, ביססה דעת הקהל האוניברסלית את התהילה.
בתחילה הורכבו אוספי מוזיאון לוקסמבורג כמעט אך ורק מרכישות.
מכאן שהם שיקפו את הטעם הרשמי של התקופה, שנתן מקום של כבוד לציור היסטורי, דיוקנאות ונופים קלאסיים, על פי היררכיה מבוססת היטב של ז'אנרים.