tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יוצרים כמו עבדאלרחמן מוניף וסחר ח'ליפה ביצירותיהם (אלאשג'אר ואר'תיאל מרזוק ו אלסבאר) עורכים בינם לבין עצמם חשבון נפש.
תנועות הגרילה השונות שקמו מקרב פלסטינים השפיעו אף על הכתיבה הספרותית מבחינה תמאטית.
קשה להצביע על הנקודה שבה התחילה מלחמת האזרחים בלבנון אבל ניתן לומר שבשנת 1975 החל להתפשט מאבק בין קהילות שונות בלבנון, הופעתן של קבוצות פלסטינים חמושות בלבנון ופעולות התגמול שבהן נקטו כשהם מחקים את הכוחות הישראליים תרמו להיווצרותם של כאוס ומתחים.
לא ניתן לנתק את לבנון מהנושא הפלסטיני.
בשנת 1976 פליטים פלסטינים ממחנה תל א-זעתר נטבחו על ידי כוחות של נוצרים מביירות.
בשנת 1982 נכנסו כוחות ישראלים ללבנון במסגרת מבצע שלום הגליל והגיעו צפונית לביירות.
במהלך הכיבוש טבחו כוחות נוצריים בפלסטינים ממחנה סברה ושתילה שמדרום לביירות.
המאורעות בלבנון השפיעו על כתיבתם של יוצרים רבים בלבנון, אשר ניסו לחקור באמצעות הרומנים שלהם היבטים שונים של הסכסוך והשפעתו על החברה.
העולם הערבי ואירופה – מגע בין תרבויות
השאיפה של אומות במזרח התיכון להשתחרר מעול הכיבוש הקולוניאלי והשגת העצמאות העסיקו כותבים ערבים והיוו מכשיר או אמצעי לנתח ולברר את מערכת היחסים הבין תרבותית בין זו של העולם הערבי לבין המערבית בעיקר בשל היותם יציריה של תרבות מערבית ומפגשם עם תרבות זו במסגרת לימודיהם באוניברסיטאות באירופה.
מה שהביא השראה לכתיבה הפרוזאית המוקדמת של הנהדה שאומצה מאוחר יותר על ידי מספר כותבי רומנים חלוצים כמו: תופיק אלחכים במצרים, שכיב אלג'אבירי בסוריה וד'ו אלנון איוב בעיראק, עבדאלמאג'ד ג'אלון ממרוקו.
המתח שבין מזרח למערב בא לידי ביטוי בצורה מובהקת ברומן של א-טייב סאלח "עונת הנדידה אל הצפון" בסיפור זה מבקר סטודנט ערבי במערב, מצטפא סעיד שמו.
מצטפא מגיע מהדרום מאפריקה רחוק מהתרבות המערבית לחיק תרבות המערב כסטודנט, הוא זוכה במשרה כמרצה באחת האוניברסיטאות הבריטיות ומאמץ את הערכים של החברה הבריטית.
שם הוא מכיר את בת זוגו, ג'ין מוריס, אישה בריטית שמסרבת לקבל את תכתיבי בעלה.
לאחר שבע שנים חוזר מצטפא לארצו, שם הוא נתקל באופן מפתיע במספר הסיפור שאף הוא שהה באנגליה.
הסיפור עצמו מסופר דרך סיפורים שזורים של המספר והגיבור.
מחבר הרומן עשה שימוש בצורה גאונית בפלאשבק כמסגרת כללית של הרומן, הדגש שלו בהיבטים פסיכולוגיים של הדמות, ובאותנטיות של תיאור הכפר הסודאני של ואד חאמד (שם סאלח חיבר את הרומן שלו), הרומן שלו נחשב ומהווה תרומה משמעותית לסיפורת הערבית המודרנית.
בנוסף קיימת תופעה של סופרים ערבים דוגמת הסופר הסורי, רפיק שאמי אשר עזבו את מולדתם והיגרו לארופה ושם פרסמו רומנים אודות החיים במולדתם, ובאירופה הם יכלו להרשות לעצמם לשבץ ביקורת פוליטית אודות
לאחר שהאומות הערביות זכו בעצמאות הן בחרו לייסד זהות עצמית של אומה עם התפתחותה של תודעה לאומית במסגרת תהליך מהפכני.
תהליך זה של חיפוש אחר זהות דחף כותבים ליצור רומנים ריאליסטים–חברתיים שיתארו את התפתחותה של תנועה פוליטית והופעתו של עולם חדש.
בהקשר זה, נגיב מחפוז הוא אחד היוצרים הבולטים אשר חיבר שורה של חיבורים העוסקים בארצו, בעירו במהלך שנות הארבעים.
בטרילוגיה המפורסמת שלו הוא צייר נוף רחב של חברה המתנסה באי שקט קולקטיבי ואישי בין השנים 1917 – 1940 ולאורך שנות הארבעים.
יוצרים אחרים, במדינות כמו סודאן, אלג'יריה ומרוקו, אשר עבורם העצמאות הייתה גורם מדרבן לכתיבת רומנים, הדגישו כל אחד בדרכו שלו אספקטים אחרים מהמציאות הפוליטית והחברתית בארצם.
ר'אנם דבאר' בעיראק חיבר רומן בשם ד'גה אלזקאק בו השתמש בגיבור כדי להציג את השחיתות הבירוקרטית במוסול בתקופתו של נורי סעיד.
כותב אחר, סדקי אסמאעיל, כתב רומן בשם "אלעסא" (המורדים) ובו תיאר את השחיתות של המשטר מאז 1948 והשפעותיה על שלושה דורות בחיי משפחה מפורסמת מחלב.
ברומן המודרני ובשירה העיר ובמיוחד עיר הבירה מופיעים כמרכז של ניצול ושל עליבות, של חוסר צדק חברתי ותככים פוליטיים.
חינוך – כותבים רבים בשנות החמישים עמדו על המתחים בתוך המשפחה המזרח תיכונית תולדה של השינויים הפוליטיים החברתיים והכלכליים לאחר קבלת העצמאות.
"אלבדאיה ואלנהאיה" של נגיב מחפוז 1951 והרומן של פאדל אלסבאהי "ת'מ אזהר אלח'בז" 1963. שאלת חינוך בנות, סוגיית הפוליגמיה, ושאלת שילוב נשים בעבודה מחוץ לבית כל אלה תוארו ברומנים אלה כמתחים בתוך המשפחה.
הזדמנויות לחינוך אף הם יצרו פעמים רבות מאבקים בתוך המשפחה בין בני הדורות השונים.
כזה הוא למשל הרומן של וליד מדפאעי "ר'רבה פי אוטאננא" (זרים במולדתנו) 1972 שבו הבנים של המשפחה מורדים באב המשפחה, בתו ודאד מסרבת להשלים עם נישואים מאורגנים.
כותבות נשים תיארו ברומנים שלהם בפרק זמן זה את חייהן ומעמדן של נשים במשפחה.
לילא בעלבכי ברומן שלה "אנא אחיא", קולט ח'ורי ברומן "אלאיאם מעה" ופאטמה ד'יאב בספריה תיארו את מצבן הקשה של נשים במשפחה ובחברה.
הטרגדיה של לבנון עודדה נשים כותבות בלבנון להתמקד בנושאים אלה (לילא בעלבכי, קולט ח'ורי, חנאן אלשיח', ר'אדה סמאן).
דיכוי וניכור - מספר מבקרים שדנו בכתיבה של נשים השתמשו בדימוי של כלוב או כלא על מנת לתאר את היעדר החירות של נשים רבות שחשו סגורות באווירה של נורמות מסורתיות.
כך עבור האישה היררכיה משפחתית מייצגת מיקרוקוסמוס של אותה הגבלה של חירות שנכונה גם עבור אוכלוסייה גברית.
לרבים בעולם הערבי, התקופה שלאחר קבלת העצמאות הייתה תקופה של אופוריה והתרחבות הגבולות שהייתה במידה רבה עבור היחיד בחברה תקופה של דיכוי ואובדן חירויות אישיות, תקופה שהייתה עבור כותבי הרומנים בעצמם תקופה של סיכון חייהם שלהם.
רומנים אחדים באותה תקופה עסקו במרד והתנגדות כלפי הסדר החברתי והפוליטי.
כאלה הם למשל יצירותיהם של הכותב המרוקאי עבד אלכרים ר'אלאב "סבעת אבואב" (שבעה שערים) 1965 ויצירתו של נביל סוליימאן "אלסג'ן" (הכלא) ועבדאלרחמן רבאעי "אלושם" (כתובת קעקע) ועבדאלרחמן מוניף "שרק אלמתווסט" ואסמאעיל פהד אסמאעיל "אלמסתנקעאת אלדוואיה" 1972 רומנים אלה נגעו באספקטים רבים בחברה בצורה ביקורתית למדי.
בעוד גיבורים אחדים התנגדו והביעו מחאה עד סוף הרומן גיבורים ברומנים אחרים נכנעו ללחצים הפסיכולוגיים והפיזיים.
רומנים אחרים מתארים את חיי הניכור והזרות של אינטלקטואלים אשר בחרו בכך מתוך חשש לתגובה אלימה של המשטר כלפי ביטויי מחאתם בדומה לגיבור הרומן של אסמאעיל פהד אסמאעיל שבוחר בתגובה פאסיבית לאחר שנכנע ללחצים פיזיים ופסיכולוגיים.
כזה הוא הרומן של מוטע ספדי "ג'יל אלקדר", 1960. נושא הגלות נידון אף הוא פעמים רבות ביצירות שנות השישים והשבעים שכתבו סופרים שמטעמים שונים מצאו את עצמם גולים מארצם.
כזה הוא למשל הרומן של חנא מינא "אלת'לג' יא'תי מן אלנאפד'ה" והאוטוביוגרפיה של נסראללה אבראהים "תלכ אלד'כריאת" 1980 וכן הרומן של הסופר המרוקאי עבדאללה אלערוי "אלר'רבה" 1971 מונולוג עצמי של הגיבור בו הוא מתאר את החברה המרוקאית בתקופה שלאחר העצמאות.
המאפיין התמידי של הרומן הוא היכולת שלו לתאר שינוי ובמקרים רבים קדם שינוי.
היות הז'אנר עצמו נתון לשינוי הוא חלק אינטגרלי מתהליך זה.
בעוד מבקרים אחדים לא חזו בזמן הקרוב את מותו של הרומן, המונח "מות הרומן" בצרפתית רווח מאוד במיוחד במסורת הצרפתית.
בשנים האחרונות מספר כותבי רומנים בעולם הערבי היו נכונים להתמודד עם הז'אנר בדרכים רדיקליות.
(ואולי זה סודו של הז'אנר שיוצריו השכילו להתאים אותו מבחינה סגנונית, לשונית ותמאטית לרוח כל תקופה ותקופה).
ברומנים רבים אין התייחסות ליצירה של עולם דמיוני באמצעות סגנונות / צורות מסורתיות של לכידות, במקומן מופיעים בלבול וניכור של עולם מודרני שבאים לידי ביטוי בתמונה שבורה שנוצרת על ידי אמצעי זרם התודעה: העדר לוגיקה כרונולוגית ולעיתים אנונימיות מקפיאה / מפחידה.
כזהו, למשל, הרומן של וליד אח'לאסי (יוצר סורי) "אחזאן אלרמאד", 1975 בו מצייר אח'לאסי דימויים ויוצר אווירה מבלי לספק תיאור של פרטים של דמות או מקום.
בסביבה של חוסר הגיון וסוריאליזם ארבעת הסגמנטים "מבוא" "הוא" "היא", ו"הם/הן" מבטאים תמונה של שחיתות אינדיבידואלית ושקיעה חברתית.
וכן הרומן של המשורר אבראהים נסראללה "ברארי אלחמא", 1985 שבו מערבב נסראללה מציאות ופנטזיה עם סביבה לשונית שכוללת עושר של שפה מטפורית עם דיאלוגים קצרים ומספר שירים.
שם הרומן עשוי להצביע על יישוב מרוחק ברובע הריק "אלרבע אלח'אלי" בדרום הממלכה הסעודית.
ואולם השם מתייחס לחום המנטלי של מחמד חמאד, הגיבור הראשי ביצירה מהניכור שסובב אותו והוא בא לידי ביטוי בתהליך שהיוצר משתמש דרך זרם התודעה, שילוב מבועת של הזיות, מראות, דימויים וחלומות.
ובהקשר זה יוצרים כמו עבדאלרחמן מוניף (ערב הסעודית-לונדון), אמיל חביבי (ישראל) וגמ'אל אלר'יטאני (מצרים) כל אחד בדרכו שלו אימץ ז'אנר ספרותי מתקופות קודמות ליצירתו.
ערב תקופת העצמאות תחושה של אופטימיות שררה בקרב רבים מתושבי האזור ותקווה לשינוי חברתי.
במונחים ספרותיים הדבר בא לידי ביטוי באסכולה של הריאליזם החברתי.
באופן הדרגתי התפתחה גישה הרבה יותר ביקורתית שבחנה את המציאות מלמטה ביתר דקדקנות ובחנה דילמות שכרוכות בסבל של החברה בכלל ושל הפרט בפרט.
הדבר הוביל לכתיבה של רומנים שהדגישו את נקודת המבט הפסיכולוגית.
תהליך זה לווה לעיתים על ידי סימבוליזם שיושם במיומנות אומנותית גדולה.
במרבית הרומנים הפסיכולוגיים והחברתיים-סוציאליים ניתן לזהות מספר כל יודע שמתאר ברצף כרונולוגי סדרה של אירועים שמשפיעים על קבוצה או קהילה בתקופה מסוימת ובמקום מסוים.
בלשון ביקורת הספרות מדובר בהגדה (Telling) ולא בהראייה (Showing).
במרבית הרומנים האלה ההשקפה החברתית מוצגת באופן משכנע ומרוכז התוצאה היא מעין דיווח עיתונאי.
העיר היא דוגמה טובה לטיפול המחבר במקום.
העיר בספרות הערבית המודרנית והקלאסית נמצאת פעמים רבות במרכז המיקום ברומן, העיר משמשת מקום גידול וחינוך עבור תושביה, מקום של שינוי.
ב'מוסם אלהג'רה' העיר מוליכה את גיבור הרומן מצטפא סעיד בנתיב הרסני.
עיר מסוימת אחת היא עיר הבירה, מקום מושבו של הממשל, משם העיר עושה מאמצים לכפות השקפה חברתית על החיים בפריפריה.
במדינות בהן ישנן רשת חקלאית עימותים ומשברים נגרמים על ידי מצב זה והם עולים המון ברומנים.
לא פלא שכותבי רומנים נוטים לתאר את החברה הפרובינציאלית כמקום של קיפאון, שמתעקשת להתנגד לכוחות של שינוי.
המדבר מופיע כמקום המנוכר לכל הוויה עירונית דבר שבא לידי ביטוי בחיבורים של כנפאני ומוניף.
השבירה של הכרונולוגיה ברומן הערבי המודרני יצרה מצב שבו הקורא יוצר את עולם הרומן.
ברומנים של ר'סאן כנפאני "מא תבקא לכם" ו"רג'אל פי אלשמס" ישנם מספר נרטיבים שמתארים חיים של שלושה דורות של פלסטינים.
ברומן של ג'ברא "אלספינה" הקורא לומד על האירועים דרך שלושה מספרים נפרדים.
נושא הלשון בסיפורת הערבית אף הוא זכה לטיפול ברומן המודרני ועבר טרנספורמציה.
מאז קבלת העצמאות עברה מרוקו ערביזציה שביקשה להחליף את השימוש הנרחב בצרפתית.
צ'ארלס ויאל בערך "הרומן הערבי" שמופיע באנציקלופדיה של האסלאם סבור שבמדינות שבהן הערבית מושרשת יותר יעשו כותבי סיפורת שימוש בלהגים מקומיים, כך למשל במצרים הדבר יבוא לידי ביטוי יותר מאשר במרוקו.
אם בתחילת הדרך של הרומן המודרני כתבו מרבית הכותבים בלשון הערבית הסטנדרטית היום לכותבי רומנים יש את החופש לעצמם את השפה בה הם מבקשים להשתמש ביצירותיהם.
ואולם הם מתמודדים בימינו עם דילמה מרכזית, שכן אם יכתבו בשפה הדבורה יבטיחו אותנטיות ליצירתם אך יפסידו קהל קוראים ואם יכתבו בשפה הסטנדרטית ירוויחו קהל קוראים גדול יותר.
הרומן בעולם הערבי היום: כותב, קורא, טקסט
יוצרים בעולם הערבי מתמודדים עם מצב קשה של היעדר מקורות פרנסה ומעקב צמוד של השלטונות אחריהם.
הביקורת החברתית והפוליטית של יוצרים במזרח התיכון הביאה לא פעם לנקיטה של צעדים מצד השלטונות: כליאה, עינויים, הגליה אף הם באו לידי ביטוי ברומנים עצמם.
יוצרים כמו עבדאלרחמן מוניף, ד'ו אלנון איוב מצאו את עצמם מחוץ לארצם, לילא בעלבכי מצאה את עצמה במעצר, חלים בראכאת הודח ממשרתו באוניברסיטה ועבדאלכרים ר'אלב נכלא.
בעיה נוספת קשורה בפרנסת הכותבים.
מרביתם אינם יכולים להתפרנס מכתיבתם, פעמים רבות הם נאלצים לעבוד במקצועות נוספים.
כך למשל חנא מנא עבד במספר משרות אחת מהן כספר, בנוסף מרבית המשרות שפתוחות בפני סופרים קשורות בדרך זו אחרת לבירוקרטיה תרבותית: עורכי עיתונים, כתבי עת משרות שנשלטות פעמים רבות על ידי המשטר.
רומנים ערבים נכתבים בדרך כלל על ידי אליטה משכילה ונקראת על ידי אנשים בני אותו מעמד.
כך בניגוד לתשומת הלב שנובליסטים רבים אשר מקדישים לרעיונות של רפורמה חברתית מקנים למצבם הקשה של בני המעמדות העניים, אירוני המצב שמרבית האנשים שבהם עוסקים אותם חיבורים אינם קוראים כלל חיבורים אלה.
לוויס בחיבורה הנוגע לקהל קוראים ולרומן שהרומן הוא ז'אנר תובעני ביותר (כלומר הוא אינו זמין כמו המדיה) ושהמדיה נגישה יותר.
אחת הבעיות עמן מתמודדים נובליסטים במזרח התיכון היא שאלת הפרסום והתפוצה.
העיתונות היומית וכתבי העת ממשיכים לשחק תפקיד מכריע בהפצתן של יצירות ספרותיות.
ואולם בעוד דרך הפצה זו מבטיחה הגעה של היצירה לציבור המקומי, ידוע שמבחינה פוליטית ופרקטית קיימים מחסומים שמונעים מיצירות להגיע לקהל קוראים רחב.
במקרים מסוימים בהם הממסד התרבותי יותר ליברלי ממקומות אחרים יתאפשר לספרים וכתבי עת להיכנס למדינות ערב ממדינות שמחוצה לו.
בעוד לספרות הערבית יש פוטנציאל לקהל קוראים מחוצה לו מהאוקיינוס ועד למפרץ, חשיבות רבה יש לכתבי העת הערבים שנהנים מיוקרה ומאפשרים ליצירות להגיע לקהלים רחבים בתוך העולם הערבי.
מספר מועט של הוצאות וסדרות ספרים בארץ הוקדשו לתרגום ספרות ערבית לעברית.
הוצאת מפרש הייתה בין הראשונות בשלהי המאה העשרים.
לאחריה הופיעה הוצאת אנדלוס בתחילת המאה ה-21. בימינו, סדרת מכתוב-مكتوب היא הסדרה היחידה המוקדשת כולה לתרגום ספרות ערבית לעברית.
הרולד רובין (13 במאי 1932 – 1 באפריל 2020) היה אדריכל, צייר, נגן ומוזיקאי ישראלי.
היה שותף למחאות הפוליטיות של הלבנים הליבראלים בדרום אפריקה.
עסק רבות בחינוך, הציג מציוריו בגלריות בארץ ובעולם, וכן הופיע מדי שבוע במסגרת להקת הג'אז אשר בראשה עמד.
רובין נולד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, במאי 1932. אביו היה יליד לטביה שברח לדרום אפריקה מחשש שיגויס לצבא הרוסי.
מרגע שעמד על דעתו העדיף את הג'אז על פני המוזיקה הקלאסית, אך במציאות הדרום אפריקאית של האפרטהייד, לנגן את המוזיקה האפריקאית-אמריקאית עם אפריקאים שחורים היה בבחינת מעשה שלא ייעשה.
למרות זאת, היה רובין אחד הראשונים בדרום אפריקה שהשתתפו בהקמת להקות מעורבות של לבנים ושחורים.
ב-1960 הציג סדרת ציורים ('סדרת שארפוויל'), שהייתה התגובה הראשונה והיחידה של אמן לבן לטבח שארפוויל - טבח שבו המשטרה ירתה בקבוצה של מפגינים לא אלימים, הרגה 59 ופצעה כ-180, בעיירת שארפוויל (1960).
הועמד לדין על סעיף "חילול השם", ונרדף בשל ציור שצייר, בנושא: 'My Jesus'; שבו נראה ישו על הצלב עם רמז לזקפה.
כשזוכה, לאחר משפט מתוקשר מאוד באותם ימים – נסע עוד באותו לילה, יחד עם משפחתו, לישראל.
את לימודי האדריכלות החל באוניברסיטה בעיר הולדתו, והשלים באקדמיה בלונדון.
לאחר שעלה לישראל, החל לעבוד בשנת 1963 במשרדו של האדריכל אריה שרון בתל אביב.
במשרד זה עבד עד לשנת 1978.
לאחר עלייתו לישראל ב-1963, הפסיק לנגן לתקופה של יותר מ-15 שנה, והוא חזר אל הקלרינט רק ב-1980. ב-1984 ניגן עם המוזיקאי והמלחין יוסי מר-חיים בלהקת "סוף העונה".
ב-1986 הקים רובין עם מרק שמוליאן, נגן בס ומלחין, את להקת "זוויות", בה היו חברים גם טומי בלמן (גיטרה) וראובן הוך (תופים).
הקלטות הדוגמה של הלהקה נחשפו לראשונה בתוכנית הרדיו "קול הג'אז הזה" בגלי צה"ל, באמצע פברואר 1987. חשיפת הלהקה ברדיו הביאה לחוזה הקלטות עם חברת התקליטים החדשה "JAZZIS" ולהקלטת אלבום הבכורה של הלהקה.
"זוויות" הופיעה בקיץ 1987 בפסטיבל "ג'אז בים האדום" וזכתה בפרס "הלהקה המקורית ביותר".
בהמשך הופיעה ברחבי ישראל וערכה ארבעה סיבובי הופעות באירופה.
בשנים 1988 ו-1989 השתתפה הלהקה בפסטיבלי הג'אז "ג'אז אוסט-ווסט" בנירנברג וב"לוורקוזן ג'אז פסטיבל".
בהרכב שונה מעט הופיעה הלהקה ב-1991 בפסטיבל הג'אז בסיביו, רומניה.
בכל הופעותיה זכתה הלהקה להערכה ולהצלחה רבה.
ב-1992 ייסד רובין את "טריאלוג", עם קובי שפי (בס) ואסף סירקיס (תופים).
בין 1992 ל-1994 ארגן רובין עם חגי שלומוב מיני-פסטיבלים של ג'אז אלטרנטיבי בבית יד לבנים בתל אביב.
המופעים הוכתרו בשם "ג'אז בריבוע".
רובין הופיע במסגרת זו בשני הרכבים שונים – טריאלוג וזוויות 2.
זוויות 2 הוזמנה להופיע בפסטיבל הג'אז בסינמטק ב-1994, ובמסגרת "ימי המוסיקה בגליל העליון" בכפר בלום (כלהקה אורחת).
שלושה מההרכבים שהשתתפו בפסטיבל הג'אז בסינמטק תל אביב תועדו בסרטו של הבמאי לוי זיני, "איך אומרים ג'אז בעברית", ולהקתו של רובין תפסה חלק מרכזי בסרט.
ב-1994 הקים רובין את להקת ג'אדא, עם דפנה שדה (בס), אלברט בגר (סקסופון) ואבי אגבבה (תופים).
הלהקה החדשה הופיעה במועדונים ברחבי הארץ וכן בפסטיבל הכליזמרים בצפת ובפסטיבל הג'אז באילת.
בסוף 1996 החל רובין להריץ את פרויקט "BLUE BAG", שהתבסס כולו על שירה ומוזיקה פרי עטו, וביטא, בין היתר, את הזעם והתסכול אחרי רצח יצחק רבין.
איתו בהרכב השתתפו מרק שמוליאן (גיטרה), גני תמיר (שירה), רפי מלכיאל (טרומבון), עמית כרמלי (בס) ואסף סירקיס (תופים).
הופעתו של ההרכב במסגרת פסטיבל הג'אז בסינמטק תל אביב צולמה לטלוויזיה ושודרה בערוץ 2 בספטמבר 1996. במהלך אותה שנה ארגן רובין (בשיתוף "קמלוט הפקות") סדרת מופעים ברחבי ישראל, תחת הכותרת "פריז-ניו יורק-תל אביב".
הסדרה אירחה אמנים מפריז ומניו יורק.
במרץ 1997 יצא האלבום BLUE BAG.
יציאתו לוותה בהופעות ב"מרכז ענב לתרבות" בתל אביב וב"מועדון התיאטרון" בחיפה.
הקריירה של הרולד רובין, שהתאפייה ביצירה ובהתחדשות בלתי פוסקות נמשכה הן בחו"ל והן בישראל.
ב-1997 הקליט מוזיקה עבור "רדיו מינכן" יחד עם הפסנתרן הגרמני כריסטוף שפנדל.
במקביל, בצוותא תל אביב, עלתה ההצגה "שורשים" מאת מרים קיני (במסגרת "הפסטיבל לתיאטרון קצר"), ורובין כתב עבורה את המוזיקה ואף ביצע אותה.
בשלב זה החל רובין לשלב בהופעותיו קטעי שירה מקוריים, בהם הוא מביע השקפות ותחושות בנושאים חברתיים ופוליטיים.
במאי 1997 כתב רובין וביצע חומר למופע חדש בשם "BORN IN THE RSA" (מילולית- "נולד ברפובליקה של דרום אפריקה") בהשתתפות החצוצרן רסול סידיק.
אחד הניסיונות המעניינים של רובין בשילוב מדיה ויזואלית ומוזיקלית היה בפסטיבל הג'אז בסינמטק תל אביב בפברואר 1998. במופע זה ניגן רובין מול מסך שעליו הוקרנה עבודת אנימציה מקורית בשם "ג'ורג'".
זמן קצר לאחר מכן התארח במועדון "KNITTING FACTORY" בניו יורק בהופעתם של ה-JAZZ PASSENGERS.
באפריל אותה שנה הועלתה בפסטיבל הבינלאומי להצגות ילדים ההצגה "ונשארנו לבד..." של מרים קיני, לה הוא כתב מוזיקה מקורית.
ובאוקטובר הופיע בשנית בפסטיבל הג'אז בסיביו, רומניה.
ב-1999 הופיע רובין עם תוכנית חדשה, "תעודת זהות", בתל אביב, והעלה מופע סולו מלווה בשקופיות בזלצבורג, אוסטריה.
באותה שנה הקים שלישייה חדשה - שלישיית הרולד רובין - עם דניאל שריד (פסנתר) וחגי פרשטמן (תופים).
השלישייה הופיעה, בין היתר, ב- "BROOKLYN ACADEMY OF MUSIC" עם הנקשנית סוזי איבארא ובמסגרת פסטיבל של יוצרים ישראליים בניו יורק.
כן הופיעה השלישייה לעיתים קרובות במועדונים ("הגדה השמאלית", למשל) והקליטה אלבום ובו חומר מקורי חדש, שהופיע במהלך שנת 2001.
הרולד רובין המשיך להיות ציר מרכזי בפרויקטים מוזיקליים רב תחומיים, חולל אירועים מוזיקליים שעוררו עניין וסקרנות ושילב פעילויות סולו בישראל ומחוצה לה (כמו הופעת הסולו שלו בפסטיבל הג'אז באופולה, פולין, בנובמבר 2000).
הוא המשיך להוות כוח מוביל בתחומי ה"ג'אז החופשי" בישראל.
רובין היה נשוי פעמיים, מנישואיו הראשונים נולדו לו שני בנים.
הוא התחתן בשנית עם המחזאית מרים קיני ונולדה להם בת משותפת, הכירואוגרפית אביגיל רובין.
הרולינג סטונז היא להקת רוק בריטית, שנוסדה בשנת 1962 בלונדון, והיא אחת מהלהקות המצליחות ביותר בז'אנר הרוק ובמוזיקה העולמית בכלל.
הרכבה המקורי של הלהקה כלל את בריאן ג'ונס (גיטרה ומפוחית), מיק ג'אגר (זמר סולן, מפוחית וגיטרה), קית' ריצ'רדס (גיטרה וקולות רקע), ביל ויימן (גיטרה בס), צ'ארלי ווטס (תופים) ואיאן סטיוארט (פסנתר).
בשנת 1963, עזב סטיוארט את הלהקה, אך המשיך לנגן עמה בהופעות לעיתים תכופות, עד למותו בשנת 1985. עם הצטרפותו של אנדרו לוג אולדהם כמנהל הלהקה בשנת 1963, הפכו ג'אגר וריצ'רדס למנהיגי הלהקה ולכותבי השירים הראשיים.
בשנת 1964, הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון שנשא את שמה והכיל בעיקר גרסאות כיסוי לשירי בלוז.
בשנים שלאחר מכן, הלהקה יצרה אלבומים בסגנונות מוזיקליים מגוונים דוגמת אלבומה הפסיכדלי "Their Satanic Majesties Request" משנת 1967, ואלבומה "Between The Buttons" מאותה השנה שהיה בסגנון פופ רוק ובארוק פופ פסיכדלי.
לאחר שלב זה, חזרה הלהקה למקורות הבלוז שאפיינו אותה, שינוי שבא לידי ביטוי באלבומה "Beggars Banquet" משנת 1968, ובהמשך ב"Let It Bleed" משנת 1969, "Sticky Fingers" משנת 1971 ו-"Exile on Main St" משנת 1972.
לאחר עזיבתו של ויימן בשנת 1993, הצטרף ללהקה הבסיסט דריל ג'ונס.
החל משנות ה-90, חלה ירידה בתפוקת האלבומים של הלהקה, אך עם זאת נותר ביקוש רב לסיבובי ההופעות החיות של הלהקה, שזוכים להצלחה רבה עד היום.
ללהקה, ששאבה את השראתה ממוזיקת הבלוז ועיצבה אותה מחדש עם שילובה במוזיקת הרוקנרול, היה תפקיד מרכזי בחדירה של המוזיקה הבריטית לארצות הברית באמצע שנות ה-60 של המאה העשרים, כחלק מ"הפלישה הבריטית".
הרולינג סטונז היו מזוהים עם "תרבות הנגד" (Counterculture) שהתפתחה במהלך העשור בארצות הברית, דחתה את ערכי דור ההורים ויצאה כנגד איסורים מיניים וחברתיים ארוכי שנים.
הלהקה, אשר מקור שמה הוא שם שירו של מוזיקאי הבלוז מאדי ווטרס משנת 1948 "Rollin' Stone".(שמשמעותו באנגלית בריטית היא "חסר מנוחה / משוטט"), נחשבת לאחת מלהקות הרוק המצליחות והמשפיעות ביותר בהיסטוריה.
בשנת 1989, נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוקנרול.
היא מוקמה על ידי מגזין הרולינג סטון במקום הרביעי ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים.
לאורך שנות פעילותה, נמכרו למעלה מ-200 מיליון עותקים של אלבומיה, ובשנת 2012, ציינה 50 שנות פעילות.
מיק ג'אגר וקית' ריצ'רדס, שהכירו בשנת 1950, היו חברים לספסל הלימודים וגדלו יחד בעיירה דרטפורד שבמחוז קנט שבאנגליה, עד למעבר של מיק ומשפחתו לעיירה וולמינגטון שבאותו מחוז.
באמצע שנות החמישים, הקים ג'אגר ביחד עם חברו דיק טיילור להקת חובבים בשם "Little Boy Blue & the Blue Boys" שניגנה בעיקר גראז' רוק וגרסאות כיסוי לשירים של מאדי ווטרס, צ'אק ברי, ריצ'רד הקטן, האולין וולף, בו דידלי ועוד.
באותה תקופה למד ג'אגר בבית הספר לכלכלה שבלונדון, בעוד טיילור וריצ'רדס למדו בבית הספר לאומנות "Sidcup" שבלונדון.
זמן קצר לאחר מפגשם המקרי של ג'אגר וריצ'רדס באוקטובר 1961 בתחנת רכבת בדארת'פורד, הצטרף ריצ'רדס ללהקה.
בהמשך, הצטרפו שני חברים נוספים ללהקה שקיבלה את השם "The Blues Boys".
ב-7 באפריל 1962, ביקרו חברי הלהקה במועדון ההופעות "Ealing Jazz Club", שם פגשו את הגיטריסט בריאן ג'ונס, אשר ניגן באותה התקופה בלהקת הבית של המועדון "Blues Incorporated".
בין חבריה נכללו חברי הרכב עתידיים של הרולינג סטונז - איאן סטיוארט וצ'ארלי ווטס.
לאחר שהתלהב מקלטת דמו ששלחו לו ריצ'רדס וג'אגר, החליט מייסד הלהקה אלכסיס קורנר לצרף את השניים להרכב.
בהמשך, החליט ג'ונס על הקמת להקה משלו וב־2 במאי 1962, פרסם מודעה למועמדים בעיתון הג'אז "Jazz News".
תחילה הצטרף ללהקה הפסנתרן איאן סטיוארט ואחר כך גם ג'אגר, ריצ'רדס, טיילור (שעזבו את "Blues Incorporated").
ביוני 1962, הצטרף ללהקה המתופף טוני צ'פמן.
1962–1964: צעדים ראשונים ואלבום בכורה
ב-12 ביולי 1962, ביצעה הלהקה, אשר כללה את ג'אגר (סולן), ריצ'רדס (גיטרה), ג'ונס (גיטרה), סטיוארט (פסנתר), דיק טיילור (גיטרה בס) והמתופף טוני צ'פמן, את הופעתה הראשונה ב"מועדון מרקי" שבלונדון בשם "The Rollin' Stones".
ההופעה כללה שירי בלוז וגרסאות כיסוי לשירים של בו דידלי וצ'אק ברי.
בדצמבר 1962, החליף הבסיסט ביל ויימן את טיילור, אשר עזב לטובת לימודי אמנות באוניברסיטה.
שנה לאחר מכן, הקים טיילור את להקתו "Pretty Things".
בינואר 1963 הוחלף צ'פמן במתופף צ'ארלי ווטס, אשר הכיר את חברי הלהקה מעבודתם המשותפת בלהקת "Blues Incorporated".
צ'פמן עזב לטובת הקמת להקה חדשה בשם "The Preachers", ביחד עם המוזיקאי פיטר פרמפטון .
מנהלם הזמני של הלהקה ג'ורג'יו גומלסקי, אשר היה גם הבעלים של "Crawdaddy Club", סידר להם מקום קבוע להופעות במועדון מדי יום ראשון.
לאחר שצפה בהופעה של הלהקה באפריל 1963, הפך אנדרו לוג אולדהם למנהל הקבוע של הלהקה במאי 1963, במקומו של גומלסקי.
לאולדהם, שהיה רק בן 19 כאשר הוחתם על ידי הלהקה, הייתה השפעה רבה על עיצוב תדמיתה של הרולינג סטונז כלהקה מרדנית ומחוספסת שתעמוד כניגוד גמור לאופיה הנקי והתמים של הביטלס.
בין השינויים הרבים שהנחיל אולדהם היה צמצום הרכב הלהקה על ידי ניפויו של סטיוארט במאי 1963. לאחר עזיבתו, החל סטיוארט לעבוד כמנהל בסיבובי ההופעות של הלהקה ואף הופיע עימה כפסנתרן אורח, עד למותו בשנת 1985.
לאחר משא ומתן, חתמה הלהקה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים "דקה", אשר קודם לכן ויתרה על חתימת חוזה הקלטות עם "הביטלס".
במסגרת החוזה החדש, זכו חברי הלהקה להסדר תגמולים משופר, חופש פעולה בנוגע להפקת האלבומים וזכויות יוצרים על קלטות המאסטר.
ב-7 ביוני 1963, יצא לאור הסינגל הראשון שלה, שהיה גרסת כיסוי לשיר "Come On" של צ'אק ברי.
על אף העובדה כי הלהקה סירבה לבצע אותו בהופעותיה ושהוא קיבל פעילות פרסומית דלה ביותר, זכה השיר להצלחה כשהגיע למקום ה-21 ברשימת הסינגלים הנמכרים ביותר בבריטניה.
בעקבות הצלחת הסינגל, יצאה הלהקה ב-29 בספטמבר 1963 לסיבוב ההופעות המשמעותי הראשון ברחבי אנגליה, במסגרתו חיממו אמנים מובילים דוגמת בו דידלי, ריצ'רד הקטן והאחים אברלי.
ב-1 בנובמבר 1963, הוציאה הלהקה את הסינגל השני שלה – גרסת כיסוי לשיר "I Wanna Be Your Man", אותו כתבו ג'ון לנון ופול מקרטני, אשר זכה גם הוא להצלחה מסחרית והגיע למקום ה-12 ברשימת הסינגלים הנמכרים בבריטניה
בפברואר 1964, המשיך גל ההצלחה של הלהקה, עם הוצאתו של הסינגל השלישי שלהם, גרסת כיסוי לשירו של באדי הולי "Not Fade Away", שהגיע למקום ה-3 במצעד הסינגלים בבריטניה.
בהתחשב בהבט הכלכלי של תשלום תמלוגים ליוצרים, דרש אולדהם מחברי הלהקה לעבוד על חומרים מקוריים, לקראת הוצאת אלבום הבכורה מפרי עטם.
אלבומה הראשון של הלהקה יצא ב-16 באפריל 1964 בפורמט מיני-אלבום.
האלבום, שהוקלט במשך כחמישה ימים במהלך ינואר–פברואר 1964, הופק על ידי מנהלי הלהקה אריק איסטון ואולדהם, שהיה חסר כל ניסיון מעשי בהפקה מוזיקלית.
באנגליה נשא האלבום את שם הלהקה, בעוד בארצות הברית, נשא את השם "England's Newest Hit Makers".
האלבום כלל ברובו גרסאות כיסוי לשירי אר אנד בי ובלוז בנוסף לשיר מקורי "(Tell Me (You're Coming Back" אותו כתבו ג'אגר וריצ'רדס.
בנוסף, ניתן קרדיט לשני שירים נוספים באלבום ל"Nanker Phelge" – שם בדוי שהיה מקובל בין השנים 1963–1965 וסימל עבודה משותפת של חברי הלהקה.
עטיפת האלבום שעוצבה לפי הנחיותיו של אולדאם, נטולה כל אזכור לשם התקליט ולשמה של הלהקה, קונספט שהיה נחשב חריג מאוד לאותה תקופה.
על אף שהייתה אלמונית יחסית מחוץ לתחומי אנגליה, יצאה הלהקה ביוני 1964 למסע הופעות ראשון בארצות הברית, אשר הוגדר על ידי ויימן כ"אסון".
באותה תקופה הופיעו חברי הלהקה במספר תוכניות טלוויזיה דוגמת "המופע של אד סאליבן" ו"הוליווד פאלאס", שם המנחה, דין מרטין, התבדח מהמראה שלהם שכלל שיער ארוך, אשר נחשב לפרובוקטיבי.
ב-17 באוקטובר 1964, הוציאה הלהקה את אלבומה השני "12X5", אשר הופץ בארצות הברית בלבד.
בדומה לאלבום הבכורה, כלל אלבום זה בעיקר גרסאות כיסוי של אמנים דוגמת צ'אק ברי, ביחד עם שלושה שירים מקוריים של ריצ'רדס וג'אגר ושני שירים שכתבו במשותף חברי ההרכב כולו.
הלהיט הגדול ביותר באלבום הוא גרסת הכיסוי לשירו של בובי וואמק "It's All Over Now", שהיה לשיר הראשון של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעדים באנגליה.
לאחר יציאת האלבום, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות שני בארצות הברית.
בעקבות מהומה שפרצה באולפן במהלך הופעתם ב"מופע של אד סאליבן", נשבע סאליבן כי הלהקה לעולם לא תופיע יותר בתוכניתו.
עם זאת, בעקבות העלייה בפופולריות שלה, הופיעה הלהקה במהלך השנים עוד מספר פעמים בתוכנית.
1965–1967: הצלחה מקצועית והסתבכויות משפטיות
ב-15 בינואר 1965, הוציאה הלהקה את אלבומה "Rolling Stones No.
2", שהגיע למקום הראשון במצעדים באנגליה.
האלבום, שיצא תחת שם זה באנגליה בלבד, כלל גרסאות כיסוי לשירי רית'ם אנד בלוז ישנים בהם "Everybody Needs Somebody to Love" של סולומון בורק, אך כלל גם שירים מקוריים פרי עטם של ג'אגר וריצ'רדס.
חודש לאחר מכן, יצא בארצות הברית האלבום "The Rolling Stones, Now!", אשר כלל שבעה שירים שהופיעו באלבום הלהקה בגרסה הבריטית.
ב-30 ביולי 1965, יצא בארצות הברית אלבומה הרביעי של הלהקה "Out of Our Heads".
האלבום כלל שבעה שירים מקוריים, ביניהם השיר "(I Can't Get No) Satisfaction", אשר זכה להצלחה ענקית ונחשב עד היום לאחד מלהיטיה הגדולים של הלהקה.
היה זה אלבומה הראשון של הלהקה שהעפיל למקום הראשון במצעד "200 האלבומים הנמכרים ביותר" של מגזין המוזיקה בילבורד.
ב-24 בספטמבר 1965 הוציאה הלהקה באנגליה אלבום בשם זהה, על אף שהיה שונה מבחינת רשימת השירים.
ב-4 בדצמבר 1965, יצא בארצות הברית אלבומה החמישי של הלהקה "December's Children (And Everybody's)".
האלבום כלל מספר להיטים, ביניהם הסינגל "Get Off of My Cloud".
ב-15 באפריל 1966, יצא באנגליה אלבומה "Aftermath" וכעבור כחודשיים יצא גם בארצות הברית.
האלבום, שהגיע לראש המצעדים בבריטניה ולמקום השני בארצות הברית, כלל בפעם הראשונה אך ורק שירים מקוריים שנכתבו בידי ג'אגר וריצ'רדס, ביניהם השיר באורך 12 הדקות, "Going Home".
כן נכללו באלבום שירים בולטים נוספים בהם" Under My Thumb" ו-"Paint It Black", אשר יצא בגרסה האמריקאית בלבד וההעפיל ביוני 1966 לפסגת מצעד הסינגלים בארצות הברית.
ב-10 בדצמבר 1966, יצא "Got Live If You Want It!", אלבום ההופעות הראשון של הלהקה.
ב-20 בינואר 1967, יצא אלבום האולפן החמישי של הלהקה באנגליה "Between the Buttons".
כעבור כחודש יצא האלבום גם בארצות הברית.
בגרסה האמריקאית נכללו שני שירים שלא הוכנסו לגרסה הבריטית והפכו עם הזמן ללהיטים גדולים – "Ruby Tuesday" ו-"Let's Spend The Night Together".
היה זה אלבומה האחרון של הלהקה שיצא בנפרד בבריטניה ובארצות הברית.
בשנת 2012, דורג האלבום (בגרסתו האמריקאית) במקום ה-357 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין המוזיקה "הרולינג סטון".
ב-12 בפברואר 1967, בעקבות מידע שקיבלה מעורכי הצהובון, ערכה משטרת סאסקס פשיטה על ביתו של ריצ'רדס.
על אף שלא בוצעו מעצרים במהלך הפשיטה, הורשעו ג'אגר וריצ'רדס בגין עבירות סמים.
בשל חשש ממעצר, ברח מנהל הלהקה אולדאם לארצות הברית.
במרץ 1967, יצאו ריצ'רדס וג'ונס לחופשה במרוקו ביחד עם מספר חברים, בהם הזמרת מריאן פיית'פול וחברתו של ג'ונס – הדוגמנית והשחקנית האיטלקייה אניטה פלנברג.
לאחר אלימות חוזרת ונשנית מצד ג'ונס ומתח רב שנוצר בין השניים במהלך החופשה, החליטה פלנברג לחזור לאנגליה ביחד עם ריצ'רדס.
השניים המשיכו לנהל מערכת יחסים רומנטית שארכה כ-12 שנה, במהלכה נולדו להם שלושה ילדים.
מערכת יחסים זו יצרה קרע בין ג'ונס לריצ'רדס והיוותה אחד מהגורמים לפרישתו מהלהקה של ג'ונס כעבור כשנתיים.
על אף המתיחות בין ג'ונס לריצ'רדס, יצאה הלהקה באותו חודש למסע הופעות באירופה שארך כחודשיים.
במהלך המסע הופיעה הלהקה לראשונה במספר מדינות באירופה, ביניהן פולין, יוון ואיטליה.
ב-10 במאי 1967, עצרה המשטרה את ג'ונס לאחר פשיטה על ביתו.
כנגד ג'ונס הוגש כתב אישום על החזקת מריחואנה.
באותו היום הוגש כתבי אישום גם כנגד ג'אגר וריצ'רדס, אשר הורשעו כעבור כחודש וחצי.
על ג'אגר נגזר עונש מאסר של שלושה חודשים בגין החזקת ארבעה כדורי אמפטמין.
על ריצ'רדס נגזרה שנת מאסר בגין כך שאפשר צריכת סמים במהלך המסיבה שנערכה בביתו בחודש פברואר.
בעקבות החלטת בית המשפט והעונשים החמורים שהוטלו על השניים, נוצר הד ציבורי רב, בטענה שחומרת הענישה נקבעה לאור היותן של הנאשמים אישיים מפורסמים.
במסגרת מאמר המערכת שפרסם עיתון הטיימס, אשר כותרתו הייתה "מי שובר פרפר על גלגל?", טען עורך העיתון ויליאם ריס-מוג כי עונשו של ג'אגר היה חמור הרבה יותר בהשוואה לכל עונש אותו היה מקבל כל אדם אנונימי שהיה מבצע עבירה דומה.
במהלך ההמתנה לתוצאות הערעור שהגישו ג'אגר ור'יצ'רדס, הוציאה הלהקה את הסינגל "We Love You", כמחווה למעריציהם על תמיכתם במהלך אותה תקופה.
השיר עצמו נפתח בצליל של דלת תא כלא נסגרת בעוד הקליפ שהופק עבור השיר כולל רמזים הנוגעים למשפטו של אוסקר ויילד, אותו גילם ג'אגר.
ב-31 ביולי 1967, התקבל ערעורו של ריצ'רדס והוא זוכה בעוד עונשו של ג'אגר הומתק למאסר על תנאי.
בנובמבר 1967 החל משפטו של ג'ונס שערך כחודש.
בית המשפט הטיל על ג'ונס עונש מאסר על תנאי למשך שלוש שנים וקנס של 1,000 ליש"ט.
בנוסף, נשלח ג'ונס לקבלת טיפול מקצועי וגמילה מסמים ואלכוהול.
האלבום, שאופיין בסגנון פסיכדלי (הן בעיצוב העטיפה על ידי הצלם מייקל קופר והן בסגנון השירים), היה לראשון שיצא בגרסה אחידה באנגליה ובארצות הברית.
האלבום, שיצא זמן קצר לאחר סרג'נט פפר של הביטלס, היה התשובה הפסיכדלית של הלהקה למהפכת ילדי הפרחים.
בין שירי האלבום הבולטים, ניתן למצוא את "She's a Rainbow" ואת "In Another Land", שהיה לשיר הראשון של הלהקה שאותו כתב וביצע ביל ויימן.
זמן מה לאחר מכן פוטר אולדהם על רקע חיכוכים פנימיים, שהחלו בזמן הקלטת האלבום, ובמקומו נשכר מנהל חדש, אלן קליין.
באוטוביוגרפיה שלו "חיים", כתב ריצ'רדס כי לאחר הוצאת האלבום, הייתה ירידת מתח בלהקה והייתה תחושה כי "נגמר להם הדלק".
בהמשך ציין ריצ'רדס כי הקאמבק של הלהקה הגיע בעקבות הצטרפותו של מפיקה החדש ג'ימי מילר שהפיח רוח חדשה בלהקה.
בתקופה זו, פחתה מעורבותו של בריאן ג'ונס בלהקה.
בעקבות שימוש מתמשך בסמים ואלכוהול, אושפז ג'ונס בבתי חולים, והריחוק בינו לבין חברי הלהקה יצר מריבות בלתי פוסקות ולתחושת ניכור מצידו.
1968–1972: מותו של ג'ונס, פסטיבל אלטמונט, "Let It Bleed" ו-"Sticky Fingers"
ב-24 במאי 1968, הוציאה הלהקה את הסינגל "Jumping Jack Flash".
בקרב מבקרי מוזיקה שונים, סימל השיר את חזרתה של הלהקה לשורשי מוזיקת הבלוז (דלתא בלוז) שאפיינה אותה בתחילת דרכה וזאת במעבר מסגנון הפופ הבארוקי והמוזיקה בעלת המאפיינים הפסיכדלים שבאה לידי ביטוי באלבומים האחרונים של הלהקה – "Aftermath" (משנת 1966), "Between the Buttons" ובעיקר "Their Satanic Majesties Request" (משנת 1967).
השיר זכה להצלחה גדולה ונחשב לשיר המבוצע ביותר בהופעותיה של הלהקה עד היום.
ב-6 בדצמבר 1968, הוציאה הלהקה את האלבום "Beggars Banquet".
השיר הבולט באלבום באלבום הוא "Sympathy for the Devil", שזכה להצלחה גדולה ודורג במקום ה-32 ברשימת "500 השירים הגדולים בכל הזמנים" של הרולינג סטון.
שיר בולט נוסף באלבום הוא "Street Fighting Man", שנכלל אף הוא ברשימת השירים הגדולים של המגזין.
ב-11 בדצמבר 1968, הרימו חברי הלהקה מופע רוק שהתקיים בתוך אוהל קרקס.
במסגרת המופע, שנקרא "קרקס הרוקנרול של הרולינג סטונז", הופיעה הלהקה וכן אמנים בולטים נוספים בהם ג'ון לנון, אריק קלפטון, המי, ג'תרו טאל, מריאן פיית'פול, יוקו אונו והכנר הישראלי עברי גטליס.
הייתה זו הופעתו האחרונה של ג'ונס, שנראה מטושטש ותחת השפעת סמים.
הקלטות המופע תועדו לסרט, אשר יצא לאקרנים רק באוקטובר 1996 וזאת לאור חוסר שביעות הרצון של ג'אגר מהופעת הלהקה.
ב-8 ביוני 1969, כינס ג'ונס מסיבת עיתונאים בביתו בה הודיע על עזיבת הלהקה.
בנוגע לסיבת עזיבתו' ציין ג'ונס כי הוא מעוניין לפנות לכיוון מוזיקלי אחר ששונה מהסגנון המוזיקלי של הלהקה.
ב-3 ביולי 1969, כחודש לאחר עזיבתו את הלהקה, נמצא ג'ונס ללא רוח חיים בבריכה שבביתו.
יומיים לאחר מותו של ג'ונס, ערכה הלהקה הופעה בהייד פארק שבלונדון מול קהל של כרבע מיליון איש.
ההופעה הוקדשה לזכרו של ג'ונס ובמהלכה שחררו חברי הלהקה מאות פרפרים לאוויר.
הייתה זו הופעתו הראשונה של מחליפו של ג'ונס בלהקה – מיק טיילור, אשר הצטרף ללהקה לאחר שעזב את ההרכב "John Mayall & the Bluesbreakers".
ב-23 באוגוסט 1969, הוציאה הלהקה את הסינגל "Honky Tonk Woman", שזכה להצלחה רבה.
בנובמבר 1969, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בארצות הברית.
הופעותיה של הלהקה באולם ה"מדיסון סקוור גארדן" בניו יורק תועדו ויצאו שנה מאוחר יותר במסגרת אלבום ההופעה השני של הלהקה "Get Yer Ya-Ya's Out!".
האלבום שזכה להצלחה, הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים המצליחים בארצות הברית.
ב-5 בדצמבר 1969, הוציאה הלהקה את האלבום "Let it Bleed".
בדומה לקודמו, אופיין האלבום בנגיעות ממוזיקת הבלוז ובביקורת חברתית מגוונת.
בין השירים הבולטים באלבום היו "Gimme Shelter", "You Cant Always Get What You Want", וגרסת כיסוי לשירו של אמן הבלוז רוברט ג'ונסון "Love In Vain".
האלבום, אשר נחשב לאחד מהאלבומים המצליחים והמפורסמים של הלהקה, הגיע למקום ה-21 ברשימת "האלבומים הטובים ביותר" שערך ערוץ המוזיקה "VH1" בשנת 2001. שנתיים לאחר מכן, דורג האלבום במקום ה-32 ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" של מגזין המוזיקה "הרולינג סטון".
יום לאחר הוצאת האלבום, השתתפה הלהקה במופע רוק שנערך במתחם מרוצי מכוניות בעיר אלטמונט שבקליפורניה.
המופע, שאורגן בידי הלהקה, כלל אמנים נוספים מהשורה הראשונה באותה תקופה, כמו: סנטנה, ג'פרסון איירפליין וקרוסבי סטילס נאש ויאנג, כאשר הרולינג סטונז תוכננו להיות הלהקה האחרונה שתופיע.
הכניסה להופעות הייתה בחינם וכ-300,000 איש הגיעו אל הפסטיבל אשר הסתיים באירוע טראגי, כאשר במהלך הופעתה של הלהקה, חברי כנופיית אופנוענים בשם מלאכי הגיהנום, שנשכרו לאבטחת האירוע, רצחו בדקירות סכין מעריץ שחום עור בשם מרדית' הנטר (Hunter).
באוגוסט 1970, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות באירופה שכלל 22 הופעות וארך כחודשיים.
במרץ 1971, קיימה הלהקה מסע הופעות נרחב ברחבי אנגליה שכלל 17 הופעות.
ב-23 באפריל 1971, הוציאה הלהקה את האלבום "Sticky Fingers", שהיה אלבומה הראשון תחת חברת ההקלטות "Rolling Stones Records".
האלבום, שזכה להצלחה אדירה, העפיל לראש דירוגי המצעדים הן בבריטניה והן בארצות הברית.
האלבום כלל שניים משיריה המפורסמים ביותר של הלהקה "Brown Sugar, Wild Horses, וכן את השיר "Sister Morphine", אשר נכתב על ידי זוגתו לשעבר של ג'אגר, מריאן פיית'פול.
תרומתו של טיילור לאלבום הייתה ניכרת לאור התמכרותו של ריצ'רדס להרואין שהחלה להתחזק.
על אף זאת, כל שירי האלבום זכו לקרדיט הידוע "ג'אגר/ריצ'רדס", מבלי להזכיר את טיילור.
1972–1977: עזיבתו של טיילור והסתבכויות של ריצ'רד
בשנת 1972, עקרה הלהקה לדרום צרפת.
ריצ'רדס שכר טירה בשם "וילה נלקוטה", אשר שימשה בעבר כמטה האס אס בזמן השלטון הנאצי, ושם התארחו חברי הלהקה ועובדיהם.
ב-12 במאי 1972, הוציאה הלהקה את האלבום "Exile on Main Street".
חודש לאחר מכן, יצאה הלהקה למסע הופעות בצפון אמריקה שארך כחודשיים וכלל 50 הופעות ברחבי המדינה.
מחומרי הלהקה שנאספו במהלך המסע הופקו שני סרטים.
הראשון, Ladies and Gentlemen: The Rolling Stones, אשר יצא לאקרנים בשנת 1974. הסרט השני שהופק "Cocksucker Blues" מעולם לא הוקרן בצורה מסחרית.
בינואר 1973, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בן חודשיים במדינות באזור האוקיינוס הפסיפי, בהם ניו זילנד ואוסטרליה.
במהלך הסיבוב נאלצה הלהקה לבטל חמש הופעות ביפן לאחר שבקשתם לקבלת ויזה נדחתה לאור הרשעתם בסמים מספר שנים קודם לכן.
ב-31 באוגוסט 1973, הוציאה הלהקה את האלבום "Goats Head Soup".
השיר הבולט מהאלבום היה "Angie", שנחשב לאחד מהלהיטים הגדולים של הלהקה.
הקלטות האלבום כללו בין השאר קטעים שלא זכו להיכנס לתוכו, ביניהם הבלדה "Waiting on a Friend", אשר יצאה לאור רק מספר שנים לאחר מכן.
ב-16 באוקטובר 1974, הוציאה הלהקה את האלבום "It's Only Rock 'n Roll".
האלבום הופק באולפני "Musicland" במינכן גרמניה על ידי ג'אגר וריצ'רד שנטלו את התפקיד לאחר פיטוריו של המפיק ג'ימי מילר בעקבות התמכרות לסמים.
לקראת סוף אותה שנה, מצאה את עצמה הלהקה במצב של ניוון.
בתקופה זו, סייע טיילור לג'אגר בכתיבת השירים, לאור מצבו הלא יציב של ריצ'רד עקב התמכרותו להרואין.
עצם העובדה שהלהקה לא הופיעה מאז אוקטובר 1973, הובילה להתמרמרות מצידו של טיילור.
בדצמבר 1974, עזב טיילור את הלהקה לאור אכזבתו מהתנהלות הלהקה ומכך שלא קיבל את הקרדיט הראוי על הסיוע בכתיבת השירים.
לאחר עזיבתו של טיילור, חיפשה הלהקה גיטריסט מחליף.
בין היתר בחנה הלהקה את פיטר פרמפטון, ואת יוצא להקת "ציפורי החצר", ג'ף בק.
לבסוף בחרה הלהקה ברון ווד, אשר שיתף פעולה בעבר עם ריצ'רד והשתתף באלבום "It's Only Rock 'n Roll".
במרץ 1975, בעודו חבר בלהקה "Faces", השתתף ווד בהקלטות האלבום "Black and Blue", שיצא ב-23 באפריל 1976 ובסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית שהחל ביוני 1975 והסתיים בחודש אוגוסט של אותה שנה.
לאחר התפרקות להקתו בדצמבר 1975, הצטרף ווד באופן רשמי ללהקה.
באפריל 1976, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בן שלושה חודשים ברחבי אירופה.
ב-23 בספטמבר 1977, הוציאה הלהקה את אלבום ההופעות החיות השלישי שלה "Love You Live".
באלבום נכללה בין היתר הופעה שקיימה הלהקה במועדון "אל מוקאמבו" שבטורונטו קנדה.
בהגיעם למדינה לקראת ההופעה, נעצרו ריצ'רדס ופלננברג לאחר שברשותם נמצאו כפיות שרופות ושאריות סמים.
למחרת, מצאה המשטרה בחדרו כ-22 גרם הרואין.
ריצ'רדס הואשם בהחזקת הירואין ופלננברג בהחזקת מריחואנה.
לאחר משפט שנערך כשנה, נגזר על ריצ'רדס עונש מאסר על תנאי, לאחר שהתחייב לבצע שתי הופעות בחינם למען המכון הלאומי הקנדי למען העיוור.
לטובת האירוע הקימו ריצ'רדס ווד הרכב צדדי חדש בשם "הברברים החדשים".
לאחר הופעתו באירוע, החל ריצ'רדס תהליך גמילה מסמים.
בין שאר החלטותיו, התגרש ריצ'רדס מפלנברג, לאחר שיחסיהם, שמעולם לא החלו על בסיס יציב (פלנברג הייתה זוגתו של ג'ונס המנוח), החלו להתערער לאחר מות בנם השלישי שנפטר זמן קצר לאחר לידתו.
בעוד ריצ'רדס מטפל בהרשעות ובבעיותיו האישיות, המשיך ג'אגר בסגנון חייו הנהנתני.
נוכחותו במועדון הדיסקו המפורסם "סטודיו 54" שבניו יורק הייתה אירוע שכיח, לרוב בנוכחותה של דוגמנית העל ג'רי הול.
באותה שנה הסתיימו נשואיו לפעילה הפוליטית ביאנקה ג'אגר, בעקבות שמועות על רומן בינו להול, והשניים החלו במערכת זוגיות שנמשכה מעל לעשרים שנה.
בתקופה זו, סצנת הפאנק החלה לתפוס תאוצה, והרולינג סטונז סבלו מביקורות מתמשכות על היותם מרוחקים, מנוונים ומזדקנים.
ב-9 ביוני 1978, הוציאה הלהקה את האלבום "Some Girls", שזכה להצלחה מסחרית גדולה והגיע לראש המצעדים בארצות הברית ולמעמד של שישה אלבומי פלטינה.
בין שירי האלבום הבולטים ניתן למצוא את "Miss You", ואת בלדת הקאנטרי "Beast of Burden".
באותו חודש יצאה הלהקה לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית שכלל 24 הופעות והסתיים בחודש יולי 1978.
ב-20 ביוני 1980, הוציאה הלהקה את האלבום "Emotional Rescue".
ב-24 באוגוסט 1981, הוציאה הלהקה את האלבום "Tattoo You".
השיר הפותח של האלבום "Start Me Up" זכה להצלחה גדולה והפך לאחד משיריה הבולטים של הלהקה.
חודש לאחר יציאת האלבום, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית שכלל 51 הופעות.
קטעים מהופעותיה של הלהקה הוקלטו ואוחדו לידי אלבום ההופעות "Still Life" (American Concert 1981)" שיצא ב-1 ביוני 1982.
לכבוד חגיגות השנה העשרים להיווסדה, יצאה הלהקה למסע הופעות מיוחד באירופה שהחל במאי 1982 והסתיים כעבור חודשיים.
לטובת מסע ההופעות האירופי, הראשון מזה שש שנים, חבר ללהקה נגן הפסנתר של להקת "האחים אולמן", צ'אק ליוול.
1983–1988: פטירתו של סטיוארט ואלבומי סולו
ב-7 בנובמבר 1983, הוציאה הלהקה את האלבום "Undercover".
לאחר יציאת האלבום, עזבה הלהקה את חברת התקליטים "אטלנטיק" וחתמה על חוזה בשווי מיליוני דולרים עם חברת ההקלטות CBS.
ב-12 בדצמבר 1985, נפטר קלידן הלהקה איאן סטיוארט לאחר שלקה בהתקף לב.
באותה תקופה שימש סטיוארט גם כאחד ממנהלי הלהקה.
ב-24 במרץ 1986, הוציאה הלהקה את האלבום "Dirty Work".
באותה תקופה פחתה העבודה המשותפת של חברי הלהקה שהחלו להשקיע בקריירות הסולו שלהם.
בפברואר 1985, יצא אלבום הסולו הראשון של מיק ג'אגר "She's the Boss".
בספטמבר 1987, יצא אלבומו השני "Primitive cool".
כעבור כשנה, הוציא גם ריצ'רדס את אלבום הסולו הראשון "Talk Is Cheap".
1989–1999: כניסה להיכל התהילה, "Steel Wheels", עזיבתו של ויימן ו-"Voodoo Lounge"
במרץ 1989, נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוקנרול.
ב-29 באוגוסט 1989, הוציאה הלהקה את האלבום "Steel Wheels", אשר זכה להצלחה גדולה.
מסע ההופעות לקידום האלבום, אשר החל באוגוסט 1989 ונמשך כשנה, סימן את חזרת הלהקה לבמות לאחר שבע שנים בהן פסקה מלהופיע והיה לנרחב ביותר עד אז.
במסגרת המסע הופיעה הלהקה בארצות הברית, אירופה ויפן.
הקלטות ממסע ההופעות נכנסו לאלבום ההופעה "Flashpoint", אשר יצא ב-2 באפריל 1991. לאחר סיום מסע ההופעות, עזב ביל ויימן את הלהקה.
עם זאת, רק כעבור שנתיים הודיע באופן רשמי על פרישתו.
לאחר ההצלחה האדירה של האלבום ומסע ההופעות לקידומו, לקחו חברי הלהקה הפסקה מהעבודה המשותפת והתמקדו בקריירות הסולו שלהם.
צ'ארלי ווטס הוציא שני אלבומי ג'אז; רון ווד הוציא את אלבום הסולו החמישי שלו "Slide On This"; קית' ריצ'רדס הוציא את אלבום הסולו השני שלו "Main Offender" בסוף שנת 1992 ויצא למסע הופעות מצומצם בספרד וארגנטינה לקידומו.
בפברואר 1993, יצא אלבום הסולו השלישי של ג'אגר "Wandering Spirit", אשר זכה לביקורות משבחות והגיע למעמד של תקליט זהב בארצות הברית.
לאחר עזיבתו הרשמית של ויימן בינואר 1993, הצטרף ללהקה הבסיסט דאריל ג'ונס, שמעולם לא צורף כחבר רשמי.
ב-11 ביולי 1994, הוציאה הלהקה את האלבום "Voodoo Lounge".
האלבום זכה להצלחה מסחרית גדולה ולשבחי המבקרים.
בשנת 1995, זכה האלבום בפרס גראמי בקטגוריית אלבום הרוק הטוב ביותר.
באוגוסט 1994, יצאה הלהקה למסע הופעות בין-לאומי נרחב לקידום האלבום.
במסגרת המסע שנמשך כשנה, ביצעה הלהקה 129 הופעות ב-27 מדינות שונות.
בנובמבר 1994, הפכה הלהקה לראשונה אי פעם שהופעה חיה שלה שודרה דרך רשת האינטרנט.
ב-13 בנובמבר 1995, הוציאה הלהקה את אלבום ההופעות "Stripped", אשר כלל בין היתר גרסת כיסוי לשירו של בוב דילן "Like a Rolling Stone".
ב-29 בספטמבר 1997, הוציאה הלהקה הרולינג האלבום "Bridges to Babylon".
בשיר הבולט מהאלבום היה "Anybody Seen My Baby".
לאחר השקת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות לקידומו.
במהלך המסע שנערך ברחבי ארצות הברית, דרום אמריקה, יפן ואירופה הופיעה הלהקה 108 פעמים.
הקלטות ממסע ההופעות, שהסתיים ביוני 1999, אוגדו לאלבום ההופעות "No Security" שיצא בנובמבר 1998.
בספטמבר 2002 יצאה הלהקה למסע ההופעות "Licks Tour".
במסגרת סיבוב ההופעות, שהסתיים בנובמבר 2003, הופיעה הלהקה בארצות הברית, באירופה, אסיה ואוסטרליה.
ב-30 בספטמבר 2002, הוציאה הלהקה את אלבום האוסף "Forty Licks".
ב-1 בנובמבר 2004, הוציאה הלהקה את אלבום ההופעות החיות "Live Licks".
ב-26 ביולי 2005, יום הולדתו של ג'אגר, הלהקה הכריזה על שמו של אלבומם החדש, "A Bigger Bang", שראה אור ב-5 בספטמבר 2005 וזכה לביקורות נלהבות.
בין שירי האלבום נכלל השיר השנוי במחלוקת "Sweet New Con".
השיר כמעט והוסר מהאלבום עקב מחאה מצידו של ריצ'רדס, שהעדיף להימנע משירים פוליטיים גלויים או אקטואליים.
באוגוסט 2005, יצאה הלהקה לסיבוב ההופעות "A Bigger Bang Tour" שערך כשנתיים בארצות הברית, דרום אמריקה והמזרח הרחוק.
במסגרת המסע, הופיעה הלהקה בחינם בפני קהל משוער של 1.5 מיליון איש בחוף קופקבנה שבריו דה ז'ניירו.
במאי 2006, התאשפז ריצ'רדס בבית החולים ועבר ניתוח להסרת קיש דם במוח לאחר נפילה מעץ קוקוס בפיג'י.
הדבר הוביל להשהייה של שישה שבועות של החלק האירופי במסע ההופעות של הלהקה.
לאחר אשפוזו, החל ריצ'דרס הליך גמילה מקוקאין.
בסוף אוקטובר 2006, תיעד במאי הקולנוע מרטין סקורסזה את הופעת הלהקה שנערכה ב-"Beacon Theater" שבניו יורק.
צילומים אלו נערכו והופקו לסרט לאקרנים ב-4 באפריל ב-2008 תחת הכותרת "Shine a Light".
מספר ימים קודם לכן הוציאה הלהקה את פסקול הסרט שנשא שם זהה.
ב-18 באוקטובר 2011 הוציאה הלהקה את האלבום "Brussels Affair (Live 1973)".
במהלך שנת 2012, הוציאה הלהקה מספר אלבומי הופעות חיות שיצאו באופן במהדורה דיגיטלית להורדה בלבד.
ב-30 בינואר את האלבום "Hampton Coliseum", ב-2 באפריל את "L.A.
בפברואר 2014 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות נוסף ברחבי העולם, שהתחיל באוסטרליה, במסגרתו הופיעו ביוני 2014 בישראל.
ההופעה נערכה במוצאי חג השבועות בפארק הירקון מול קהל של כ-50,000 צופים.
במרץ 2016 עשתה הלהקה היסטוריה כאשר הופיעה בקובה ללא תשלום אל מול עשרות אלפי צופים כשבוע לאחר ביקור נשיא ארצות הברית ברק אובמה במדינה.
באוגוסט 2021, נפטר ווטס, לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן.
בפברואר 2023 פרסם מגזין פורבס כי הלהקה מדורגת במקום השביעי ברשימת "אנשי הבידור המרוויחים ביותר" לשנת 2022 עם כ-98 מיליון דולר.
ב-20 באוקטובר של אותה השנה הוציאו את אלבומם ה-24, Hackney Diamonds.
האלבום הגיע למקום השלישי במצעד האלבומים בילבורד 200.
מיק ג'אגר (שירה, גיטרה, קלידים, מפוחית, כלי הקשה)
קית' ריצ'רדס (גיטרה, שירה, קלידים)
רון ווד (גיטרה, גיטרה בס)
בריאן ג'ונס (גיטרה וכלים נוספים)
צ'ארלי ווטס (תופים וכלי הקשה)
+ שנה פרס קטגוריה עבודה מועמדת תוצאה מקור2024פרס גראמישיר הרוק הטוב ביותר"Angry"פרס המוזיקה הבריטיתאמן הרוק/אלטרנטיבי הטוב ביותרהרולינג סטונזפרס המוזיקה של בילבורדאמן סיבוב ההופעות המוביל – רוק2025פרס גראמיאלבום הרוק הטוב ביותרHackney Diamonds
הרולד פינטר היה מחזאי, שחקן, תסריטאי, במאי תיאטרון ומשורר יהודי-בריטי.
כתב לתיאטרון, לרדיו, לטלוויזיה ולקולנוע.
עבודותיו הראשונות קשורות בתיאטרון האבסורד.
חתן פרס נובל לספרות לשנת 2005.
פינטר נולד בהאקני שבלונדון, למשפחה יהודית ממעמד הפועלים.
מוצאם של אביו ג'ק פינטר ושל אימו פרנסס מוסקוביץ הוא מזרח-אירופי.
בגלל שם אביו פינטר הדומה לשם פינטו הנפוץ בתפוצות הספרדיות באנגליה היו ספקולציות (אולי בעידוד הסופר עצמו) כי הוא ממוצא יהודי פורטוגזי.
כשהגיע לגיל הגיוס סירב פינטר לשרת בצבא מטעמי מצפון.
הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, אך לא סיים את לימודיו.
בצעירותו פרסם שירה והחל לעבוד בתיאטרון כשחקן ובמאי בשם הבמה דייוויד בארון.
מחזהו הראשון, "החדר", הוצג לראשונה בידי סטודנטים באוניברסיטת בריסטול בשנת 1957.
"מסיבת יום הולדת" (1958) היה בתחילה כישלון, למרות ביקורות חיוביות בסאנדיי טיימס בידי מבקר התיאטרון המוביל הרולד הובסון, אך בעקבות הצלחת "השַמָּש" (The Caretaker), שביסס אותו, הוא חזר להיות מקובל.
מחזות אלה, ושאר עבודותיו הראשונות כמו "הביתה" (The Homecoming) (1964), תויגו לעיתים כמציגים "קומדיה של הסכנה".
לרוב החלו מחזותיו בסיטואציה תמימה, והפכו לאיום ואבסורד בכך שהדמויות שיחקו בדרך שנראית לא מוסברת הן לקהל והן לעיתים, לדמויות האחרות.
בעבודותיו של פינטר ניכרת השפעתו של סמואל בקט, ושני המחזאים הפכו לחברים לאורך שנים רבות.
פינטר היה נשוי (1956–1980) לשחקנית ויוויאן מרצ'נט.
הוא אביו של בן אחד - דניאל, המנוכר ממנו.
ב-1980 נישא פינטר לסופרת ליידי אנטוניה פרייזר.
נפטר בגיל 78 ממחלת הסרטן.
פינטר החל לביים לעיתים קרובות יותר בשנות השבעים, והפך לבמאי חבר בתיאטרון הלאומי ב-1973. מחזותיו המאוחרים הפכו קצרים יותר ועסקו בנושאים שנחשבו פוליטיים יותר.
לעיתים קרובות הם נטו להיות אלגוריות אודות דיכוי.
בתחילת שנות השבעים החל פינטר להביע את קולו בנושאים פוליטיים, כשהוא נוקט בעמדות שמאלניות.
הוא מחה על הפרות של זכויות האדם ודיכוי והעלה אותם לדעת הקהל.
מכתבים פרי עטו התפרסמו לעיתים תכופות בעיתוני בריטניה כמו הגארדיאן והאינדיפנדנט.
בשנת 1985 נסע פינטר לטורקיה ביחד עם המחזאי האמריקני ארתור מילר ופגש קורבנות רבים של הדיכוי הפוליטי שם.
באירוע שערכה השגרירות האמריקנית לכבודו של מילר, במקום להחליף בדיחות, דיבר פינטר על אנשים שעברו הלם חשמלי באברי המין, דבר שגרם לזריקתו החוצה מהאולם.
מילר, בתמיכה, עזב את השגרירות יחד עמו.
ניסיונו של פינטר בעריצות בטורקיה ובדיכוי השפה הכורדית נתנה לו השראה למחזה משנת 1988 "שפת ההר".
בשנת 1985 זכה בפרס דייוויד כהן.
בשנת 1999 ביקר פינטר את הפגזות נאט"ו בקוסובו.
הוא גם התנגד לפלישת ארצות הברית לאפגניסטן ועיראק.
פינטר הפך למבקר קיצוני של ממשלות ישראל, בסוגיית הכיבוש והשליטה בשטחי יהודה ושומרון.
עם זאת היה חשוב לו מאוד שקולו ויצירותיו יישמעו בישראל, ואף שלח את נאומו בטקס קבלת פרס נובל למתרגמו העברי, אברהם עוז, על מנת שיתורגם ויפורסם (בעיתון הארץ) במקביל לשידורו בטקס בסטוקהולם.
פינטר אף שלח ידו, מעת לעת, בבימוי מחזות וסרטים, (על פי רוב כאלו שאינם מבוססים על כתיבתו)- הוא נחשב לתסריטאי איכותי ומבוקש- בין סרטיו היותר ידועים:- "אהובת הקצין הצרפתי" ,"הטייקון האחרון","אוכל הדלעת", "התאונה" ,"סיום בברלין", "המקשר", "המשרת" ועוד.
כמו כן הופיע כשחקן על הבמה ובקולנוע ובטלוויזיה (זכורה במיוחד הופעתו השנונה, האחרונה, בסרט החייט מפנמה).
ב-2005 הכריז כי הוא פורש מכתיבת מחזות ומבקש להקדיש את זמנו לפעילות פוליטית.
הוא זכה לחברות כבוד במועדון מקבלי התארים האציליים הבריטיים בשנת 2002 לאחר שקודם לכן סירב לתואר אבירות מלא.
היה חבר בקבוצת השמאל הבריטית RESPECT.
כשנתיים לפני מותו הופיע פינטר בתיאטרון רויאל קורט בלונדון במחזה-היחיד סרטו האחרון של קראפ מאת סמואל בקט.
ב-13 באוקטובר 2005 הודיעה האקדמיה השוודית למדעים כי פינטר הוא חתן פרס נובל לספרות לשנת 2005. בשל בריאותו הרופפת נבצר ממנו לבוא לטקס קבלת הפרס, אבל נאומו, 'אמנות, אמת ופוליטיקה', שנכתב במיוחד, הוקלט ושודר בטקס.
בינואר 2007 ראש ממשלת צרפת דומיניק דה וילפן, העניק להרולד פינטר את הגבוה בעיטורי צרפת, את אות לגיון הכבוד.
פינטר החל לכתוב שירה ופרוזה שנים לפני שכתב את מחזהו הראשון.
שיריו הראשונים מגלים השפעות מודרניסטיות כאלה של ת"ס אליוט ואחרים.
מאוחר יותר השתנה גם סגנונו השירי.
שירתו המאוחרת כוללת שירים פוליטיים בוטים, בייחוד אנטי אמריקאיים, ושירים אישיים שמוטיב המוות והכיליון בולט בהם במיוחד.
מבחר בן 18 משיריו, המוקדמים והמאוחרים, כלול בספר "הרולד פינטר - מחזות זיכרון: ארבעה מחזות ומבחר שירים", הוצאת רסלינג (ת"א, 2009) בתרגום אברהם עוז.
כתביו שיצאו לאור בתרגום לעברית
הרולד פינטר: אחד-עשר מחזות (החממה, השחור ולבן, תחנת אוטובוס, האוסף, המאהב, נוף, שקט, לילה, היו זמנים, בדיוק ואפר אל אפר), עברית: שמעון לוי, מבואות: יעל לבוא, הוצאת דחק, 2017
מחזות זיכרון: ארבעה מחזות ומבחר שירים (אפר ואפר, נוף, שקט, ולילה), מאנגלית: אברהם עוז ומיכל פלס, סדרת ושתי - הוצאת רסלינג, 2009.
אמנות, אמת ופוליטיקה, המחזות הפוליטיים ונאום פרס נובל (אחת לדרך, שפת ההר, הסדר העולמי החדש, וסיבה למסיבה), ערך ותרגם אברהם עוז, סדרת ושתי - הוצאת רסלינג, 2006.
בגידה, מחזה, מאנגלית - אברהם עוז, אור עם, 1982.
הביתה, מחזה, מאנגלית - אברהם עוז, אור עם, 1984.
החדר, מחזה, מאנגלית - טובה קשת, אור עם, 1982.
המאהב, מחזה, תרגמה מאנגלית - תרצה אתר.
מין אלסקה, מחזה, מאנגלית - שמעון לוי, אור עם, 1990.
מנהל הבית, מחזה, מאנגלית - טובה קשת, 1986.
מנהל הבית, מחזה, עברית - אהוד מנור.
מסיבת יום הולדת, מחזה, מאנגלית-טובה קשת, אור עם, 1982.
הרומן שלי עם אנני הוא סרט קולנוע מז'אנר הקומדיה הרומנטית, שבוים על ידי וודי אלן ונכתב על ידי וודי אלן ומרשל בריקמן.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 1977. אלן תיאר את הסרט כ"נקודת מפנה",
מאחר שהוא הביא ממדים של רצינות לסרטיו, שעד כה נחשבו קומיים ומצחיקים
השחקנים בסרט הם וודי אלן בתפקיד הראשי, ודיאן קיטון, טוני רוברטס, קרול קיין ופול סיימון בתפקידים המשניים.
הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר, על הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר והתסריט המקורי הטוב ביותר.
הסרט מספר את סיפור אהבתם של זוג ומערכת יחסיהם שידעה עליות ומורדות.
אלבי סינגר (אלן), הוא קומיקאי בעל נטיות אינטלקטואליות המנסה לשמר את הקשר שלו עם אנני הול (קיטון), בעלת האישיות המורכבת.
סינגר רואה את עצמו כדמות המובילה במערכת היחסים ומתקשה לקבל את ביטויי העצמאות של אנני הול.
הסרט סוקר מספר שנים במערכת היחסים שלהם.
אחרי שנים רבות וויכוחים רבים, הזוג מבין שהם שונים זה מזו, ונפרדים.
אנני עוברת לגור עם מפיק הוליוודי (פול סיימון), אך אלבי מבין שהוא אוהב אותה, ומחליט לנסוע להוליווד ולהחזיר אותה.
הוא נכשל, וחוזר לניו יורק כלעומת שבא.
מאוחר יותר נפגשים השניים במקרה ומסכימים כי אינם מתחרטים על מה שהיה.
הסרט עושה שימוש מגוון בקשת רחבה של טכניקות קולנועיות, כמו מסך מפוצל, שבירת הקיר הרביעי, כתוביות החושפות את מחשבותיו האמיתיות של הדמות (בסתירה לדיאלוג) ושילוב של סצנות מצוירות בתוך הסרט.
לדוגמה: סצנה ובה עומד אלבי בתור, ומתלונן לחברתו על האיש העומד מאחוריהם, שמדבר דברי הבל על עבודתו של מרשל מקלוהן.
אלבי מסביר למצלמה כמה האיש מאחוריו מעצבן אותו, ובתגובה האיש מדבר למצלמה ומסביר את הצד שלו בוויכוח.
לבסוף אלבי פותר את הסכסוך על ידי שליפתו משולי המסך של מרשל מקלוהן (המגלם את עצמו), שמודה כי דבריו של האיש הם אכן טיפשיים.
הרומן שלי עם אנני הוא אבן יסוד בתולדות הקולנוע האמריקני.