tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1999, לאחר ההפסד בגמר ליגת האלופות, חזר באסלר לקייזרסלאוטרן, והגיע איתה לחצי גמר גביע אופ"א ולגמר הגביע הגרמני, בו נוצח על ידי קבוצתו הקודמת, באיירן מינכן.
בשנת 2003 עבר באסלר לאל ריאן מליגת העל הקטרית, שם סיים את הקריירה לאחר עונה אחת.
באסלר שיחק 30 משחקים בנבחרת גרמניה בכדורגל וכבש שני שערים, בין השנים 1994–1998. באסלר היה חלק מהסגלים של גרמניה למונדיאל 1994 ויורו 1996 בו גרמניה זכתה, אך לא זכה לדקות משחק.
באסלר החל לאמן עם פרישתו ממשחק פעיל בשנת 2004. המועדון הראשון אותו אימן היה יאן רגנסבורג, ממנו פוטר לאחר מספר חודשים.
בשנת 2007 הועסק כעוזר מאמן במועדון טוס קובלנץ.
כעבור שנה חתם באיינטרכט טריר, בה אימן שנתיים, עד שפוטר.
לאחר מכן חתם בוואקר בורגהאוזן, עמה ירד ליגה בשנת 2011, ושוב פוטר.
המועדון האחרון בו אימן באסלר היה רוט-וייס אוברהאוזן, אותו עזב לאחר ארבעה הפסדים בשבעה משחקים.
לאחר הפסקה מאימון של מספר שנים, הועסק באסלר בשנת 2015 כמנהל הספורטיבי של לוקומוטיב לייפציג, המשחקת בליגה האזורית, החמישית בהיררכיית הליגות בגרמניה.
מלך השערים של הבונדסליגה: 1994/1995
מריו ברטיני (באיטלקית: Mario Bertini; נולד ב-7 בינואר 1944) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר.
במהלך הקריירה שלו, ברטיני שיחק עבור מועדוני כדורגל איטלקים כמו פראטו, אמפולי, פיורנטינה, אינטר מילאנו ורימיני; הוא שותף לתשע עונות במדי אינטר, ואף זכה באליפות הליגה בעונת 1970/71. ברמה הבינלאומית, הוא ייצג את איטליה 25 פעמים בין השנים 1966 ל-1972, ואף הבקיע שני שערים במהלך תקופה זו.
כמו כן, הוא היה חלק מסגל הנבחרת האיטלקית שהגיעה עד לגמר מונדיאל 1970.
ברטיני רשם 25 הופעות עבור המדים הלאומיים של נבחרת איטליה בין השנים 1966 ל-1972. הוא לא נכלל בסגל 22 השחקנים של איטליה למונדיאל 1966, אף על פי שהוא ולואיג'י ריבה עדיין הובאו לקמפיין על ידי המאמן האנגלי, אדמונדו פאברי, כדי לצבור ניסיון עם הנבחרת.
ברטיני נטל חלק במונדיאל 1970, שבו לבש את החולצה מספר 10, ואף הגיעה עם הנבחרת עד לגמר.
בגמר הוא זה שתופקד להצר את צעדיו של פלה, אך זה לא עצר את הנבחרת הברזילאית, מלנצח במשחק 1–4 ולזכות בגביע העולם.
ברטיני היה קשר הגנתי זריז, שעבד מאוד קשה על המגרש.
הוא היה ידוע בשל הסיבולת, החוזק ויכולות התיקול שלו, כשלעיתים שיחק גם כבלם.
הוא שיחק בעיקר בתפקיד הקשר, משום שהוא הצליח להשיג את הכדור לאחר תיקול מוצלח ולהתחיל לבנות התקפה של קבוצתו.
בנוסף, ברטיני היה ידוע בתור שחקן בעל בעיטה עוצמתית מרחוק ובעל בעיטות מדויקות מפנדלים.
מריו הרמוסו קנסקו (בספרדית: Mario Hermoso Canseco; נולד ב-18 ביוני 1995) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם ברומא מהסרייה א'.
הרמסו, נולד וגדל במדריד וקבל מילדות שיחק כדורגל במועדוני הנוער של ריאל מדריד, ב-2005 כשהיה בן 10 הצטרף הרמוסו לאקדמיה של ריאל מדריד, ב-28 בספטמבר 2012 עוד שהיה נער ערך הרמוסו הופעה במדי הקבוצה הבוגרת כאשר עלה כמחליף במשחק הידידות מול מילונאריוס פ.צ.
הרמוסו הועלה לקבוצת הנוער של ריאל מדריד המשחקת בליגה השלישית בספרד, בקיץ 2014. בעונת הבכורה שלו שיחק הרמוסו 34 משחקים ואף כבש שני שערים.
ב-16 ביולי 2015 זמן קצר לאחר שהועלה הרמוסו לקבוצה המילואים של ריאל מדריד הושאל הרמוסו למועדון ריאל ואיאדוליד.
הרמוסו ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית ב-22 באוגוסט 2015, בהפסד החוץ של ריאל ואיאדוליד מול קורדובה.
עם שובו של הרמוסו מן ההשאלה הוא חזר לקבוצת המילואים של ריאל מדריד.
ב-12 ביולי 2017, חתם הרמוסו על חוזה לשלוש עונות באספניול.
ב-9 בספטמבר 2017, ערך הרמוסו את הופעת הבכורה שלו במועדון כששיחק 90 דקות מלאות בהפסד החוץ של אספניול 0–5 לברצלונה.
הוא כבש את שערו הראשון במועדון ב-28 בינואר 2018, במשחק מול לאגנס מהליגה הספרדית, עם זאת כבש שני שערים עצמיים אשר הובילו להפסד הקבוצה.
ב-18 ביולי 2019, לאחר שנותר לו עוד שנה אחת בחוזה, חתם הרמוסו באתלטיקו מדריד בעבור 25 מיליון אירו.
הוא ערך את הופעתו הראשונה במועדון ב-18 באוגוסט אותה השנה, כששיחק 28 דקות בניצחון 0–1 על חטאפה בליגה הספרדית.
ב-2 בספטמבר 2024 חתם הרמוסו ברומא.
ב-12 בדצמבר כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 3-0 על בראגה.
ב-31 בינואר 2025 הושאל אל באייר לברקוזן עד לסיום העונה.
לאחר ששיחק בנבחרת הצעירה של ספרד, זומן הרמוסו לראשונה לנבחרת הבוגרת ב-8 בנובמבר 2018, עבור צמד המשחקים מול נבחרת קרואטיה ונבחרת בוסניה והרצגובינה.
הוא ערך את הופעתו הראשונה כמה משחקים מאוחר יותר, במהלך משחק ידידות מול נבחרת לאס פאלמס.
מריו ראול דה מוראיס אנדרדה (בפורטוגזית: Mário Raul de Morais Andrade; 9 באוקטובר 1893 – 25 בפברואר 1945) היה משורר, סופר, מוזיקולוג, היסטוריון ומבקר אמנות, וצלם ברזילאי, וממייסדי המודרניזם הברזילאי.
הוא נחשב למי שבפועל יצר את השירה הברזילאית המודרנית עם פרסום ספרו "העיר ההזויה" (Paulicéia Desvairada) בשנת 1922. הייתה לו השפעה עצומה על הספרות הברזילאית המודרנית, כמלומד ומסאיסט.
בנוסף, אנדרדה הוא חלוץ תחום האתנומוזיקולוגיה - והשפעתו חרגה הרבה מעבר לברזיל.
אנדרדה היה הדמות המרכזית בתנועה האוונגרדית של סאו פאולו במשך עשרים שנה.
כמי שהוכשר כמוזיקאי והיה ידוע בעיקר כמשורר וכסופר, היה אנדרדה מעורב באופן אישי כמעט בכל תחום שקשור למודרניזם של סאו פאולו, וככזה הפך לאיש האשכולות הלאומי של ברזיל.
צילומיו ומאמריו במגוון רחב של נושאים, מהיסטוריה לספרות ולמוזיקה, התפרסמו באופן נרחב.
הוא היה הכוח המניע מאחורי אירוע "שבוע האמנות המודרנית", שנערך בשנת 1922, ועיצב מחדש את הספרות ואת האמנות החזותית בברזיל.
לצד טרסילה דו אמארל היה חבר בקבוצת האמנים האוונגרדית "קבוצת החמישה", שהשפיעה על המודרניזם הברזילאי.
הרעיונות שמאחורי שבוע האמנות המודרנית נחקרו על ידו לעומק בדברי ההקדמה לאוסף השירה שלו, "העיר ההזויה", ובשירים עצמם.
לאחר שעבד כפרופסור למוזיקה ובעל טור בעיתון, פרסם אנדרדה בשנת 1928 את הרומן הגדול שלו, "מקוניימה" - סיפורו של גיבור חסר אופי, שנחשב לטקסט המייסד של המודרניזם הברזילאי.
העבודה שלו נפרשה על תחומים שונים ורחבים, כמו מוזיקה עממית ברזילאית, שירה ונושאים אחרים, הופרעה לא אחת על ידי מערכת היחסים המורכבת של אנדרדה עם הממשל הברזילאי.
בסוף חייו, הוא מונה למנהל המייסד של מחלקת התרבות של סאו פאולו, תפקיד שהפך, הודות לאנדרדה, לגורם שהאיץ את כניסתה של העיר ושל האומה לסצנת המודרניות האמנותית.
אנדרדה נולד בסאו פאולו וחי שם כמעט כל חייו.
בילדותו למד נגינה בפסנתר ונחשב לילד פלא, ובהמשך למד בקונסרבטוריון המוזיקה והדרמה של סאו פאולו.
השכלתו הרשמית התמקדה אך ורק במוזיקה, אך במקביל, כפי שמתעד אלברט ט.
לופר, הוא למד בקורסים מגוונים בהיסטוריה, אמנות ובעיקר שירה.
אנדרדה שלט היטב בצרפתית, וקרא את רימבו ואת הסימבוליסטים הגדולים.
אף על פי שכתב שירה לאורך כל תקופת השכלתו המוזיקלית, הוא לא חשב לעסוק בכך באופן מקצועי עד שהקריירה אליה שאף, להיות פסנתרן מקצועי, התבררה כבלתי אפשרית.
בשנת 1913 נפטר לפתע אחיו רנאטו בן ה-14 במהלך משחק כדורגל ; אנדרדה עזב את הקונסרבטוריון כדי להישאר בארארקארה, שם הייתה למשפחתו חווה.
עם חזרתו ללימודיו, התגלה אצלו לעיתים רעד בידיים בעת הנגינה.
אף על פי שבסופו של דבר קיבל תואר בפסנתר, הוא לא הופיע בקונצרטים ותחת זאת החל ללמוד שירה ותורת המוזיקה מתוך כוונה להפוך לפרופסור למוזיקה.
במקביל, הוא החל לכתוב ברצינות רבה יותר.
בשנת 1917, שנת סיום לימודיו, הוא פרסם את ספר השירים הראשון שלו, "יש טיפת דם בכל שיר" (Há uma Gota de Sangue em Cada Poema), תחת שם העט מריו סובראל (Mário Sobral).
הספר מכיל רמזים לתחושה ההולכת וגוברת של מובחנות שאנדרדה חש כלפי הזהות ברזילאית שלו, אך הוא עושה זאת במסגרת שירה שכמו רוב השירה הברזילאית של התקופה חבה חוב גדול לספרות האירופאית המוקדמת - ובמיוחד זו הצרפתית.
נראה כי לספרו הראשון לא הייתה השפעה עצומה, ואנדרדה הרחיב בעקבותיו את טווח כתיבתו.
הוא עזב את סאו פאולו לטובת הכפר, והחל בפעילות שתימשך כל ימי חייו: תיעוד מוקפד של ההיסטוריה, האנשים, התרבות ובעיקר המוזיקה של אזורי הפנים הברזילאים, הן במדינת סאו פאולו והן באזורים הפראיים יותר של צפון-מזרח המדינה.
הוא פרסם מאמרים במגזינים של סאו פאולו, אותם ליווה לעיתים בצילומים משלו, אך הוא בעיקר צבר כמויות אדירות של מידע על החיים והפולקלור הברזילאים.
בין טיול אחד למשנהו ברחבי המדינה לימד אנדרדה פסנתר בקונסרבטוריון, והפך לאחד הפרופסורים שלו בשנת 1921.
תוך מסעות איסוף הפולקלור שלו, אנדרדה קיבץ סביבו קבוצת חברים מקרב האמנים והכותבים הצעירים של סאו פאולו, שכמותו היו מודעים לתנועה המודרניסטית ההולכת וגדלה באירופה.
כמה מהם נודעו אחר כך כ"גרופו דוס סינקו " (קבוצת החמישה) שכללה את אנדרדה, המשוררים אוסוולד דה אנדרה (ללא קשר משפחתי) ומנוטי דל פיצ'יה, והאמנים טרסילה דו אמראל ואניטה מלפטי.
מלפטי שהתה באירופה לפני מלחמת העולם הראשונה, והציגה בפני סאו פאולו את האקספרסיוניזם.
טומלינס, מתרגם ספרו השני של אנדרדה, מתאר בהקדמתו אירוע מכריע במיוחד בהתפתחות הפילוסופיה המודרניסטית של אנדרדה.
בשנת 1920 הוא פגש את הפסל המודרניסטי ויקטור ברסרה, וקנה ממנו פסל בשם "דמותו של המשיח", שתיאר את ישו כברזילאי עם שיער קלוע.
משפחתו הייתה המומה וזעמה על כך.
אנדרדה, שהופתע מתגובתם, נסוג לחדרו והסתגר בו לבדו, ובהמשך, כפי שמופיע בהרצאה שתורגמה על ידי טומלינס, הוא נזכר כי - בעודו "נסער" מכך - הוא יצא למרפסת שלו ו"הביט למטה בכיכר שלמרגלותיו מבלי לראות אותה בפועל."
במשך שנתיים עבד אנדרדה על ספר שיריו השני שנשא את הכותרת העיר ההזויה - פאוליסיה דסוואריאדה (Paulicéia Desvairada, בפורטוגזית).
שהיה הקונטרוברסלי ובו זמנית המשפיע ביותר שלו.
אותו ערך בהדרגה עד למחצית מגודלו המקורי.
שירים אלה היו שונים לחלוטין מיצירתו הפורמלית והמופשטת הקודמת.
המשפטים השתנו מאוד באורכם ובמבנה התחבירי שלהם, והורכבו בעיקר מתיאורים אימפרסיוניסטים ומפוצלים, השזורים בקטעי דיבור הנשמעים מקוטעים בניב המקובל בסאו פאולו.
נושא הדברים נראה לעיתים קרובות המום ממבוך הדיאלוג שקטע אותו ללא הרף.
לאחר השלמת השירים, אנדרדה כתב את מה שכינה "הקדמה מעניינת במיוחד", בניסיון להסביר במבט לאחור את ההקשר התאורטי של השירים (אם כי חוקר הספרות ההשוואתית ברוס דין וויליס הציע כי התיאוריות של ההקדמה קשורות יותר לעבודותיו המאוחרות של אנדרדה מאשר לספר שיריו פאוליסיה דסוואריאדה).
ההקדמה היא מחאתית ("הקדמה זו - אמנם מעניינת - אולם חסרת תועלת") אך שאפתנית, ומציגה תיאוריה לא רק של שירה אלא של אסתטיקה של השפה, כדי להסביר את החידושים בשיריו החדשים.
אנדרדה מסביר את סבך השפה במונחים מוזיקליים.
בשנת 1922, תוך כדי הכנתו לדפוס של פאוליסיה דסוואריאדה, אנדרדה שיתף פעולה עם מלפטי ואוסוולד דה אנדרדה ביצירת אירוע יחיד שיציג את עבודותיהם לקהל הרחב: שבוע האמנות המודרנית (Semana de Arte Moderna).
האירוע כלל תערוכות של ציורים של מאלפטי ואמנים אחרים, הקראות והרצאות בנושא אמנות, מוזיקה וספרות.
אנדרדה היה המארגן הראשי והדמות המרכזית באירוע, שהתקבלה בספקנות אך בנוכחות גבוהה.
הוא העביר הרצאות הן על עקרונות המודרניזם והן על יצירתו במוזיקה עממית ברזילאית, וקרא את "הקדמתו המעניינת ביותר".
באירוע השיא של שבוע זה, הוא הקריא שירים מתוך פאוליסיה דסוואריאדה.
השימוש שעשה בשיריו בפיסוק חופשי ובמשלב דיבורי עממי המקובל בסאו פאולו, למרות הקשריו המודרניסטים האירופיים של אותה תקופה, היה חדש לגמרי לברזילאים.
הקריאה לוותה בקינטורים ולעג מתמשכים, אך אנדרדה התמיד, ובהמשך גילה שחלק גדול מהקהל מצא זאת כמהלך מכונן.
זה צוטט לעיתים קרובות כאירוע מצמיח בספרות הברזילאית המודרנית.
לאורך שנות העשרים המשיך אנדרדה לנסוע ברחבי ברזיל, ולמד את התרבות והפולקלור של פנים המדינה.
הוא החל לנסח תיאוריה מתוחכמת על הממדים החברתיים של המוזיקה העממית, שהיא בו זמנית לאומנית ואישית מאוד.
הנושא המפורש בו התעמק אנדרדה היה הקשר בין מוזיקה "אמנותית" למוזיקת הרחוב והכפר, כולל סגנונות אפרו-ברזילאיים ואלו שלהשבטים הילידים בברזיל.
היצירה הייתה שנויה במחלוקת בגלל הדיונים הרשמיים שעסקו במוזיקת ריקוד ומוזיקה עממית; והוחמרה עקב הסגנון של אנדרדה, שהיה בעת ובעונה אחת פואטי (לופר מכנה אותו ג'יימס ג'ויסי") וכן פולמוסי.
מסעותיו לאורכה ולרוחבה של ברזיל הפכו ליותר מסתם טיולי מחקר; בשנת 1927 החל לכתוב לעיתון הטיולים "התייר המתלמד" עבור העיתון הלאומי (O Diario Nacional).
הטור שימש כהכרות עם הקוסמופוליטיות של הילידים בברזיל.
במקביל הוא שימש כפרסומת ליצירתו של אנדרדה עצמה.
לצד הטור פורסמו תצלומים של אנדרדה, המציגים את הנוף ואת האנשים.
לעיתים אנדרדה עצמו הופיע בהן, בדרך כלל מסונן דרך הנוף, כמו צל בפורטרט עצמי.
תצלומיו שימשו אפוא לקידום הפרויקט המודרניסטי שלו ויצירתו שלו במקביל לתפקידם בתיעוד הפולקלור.
אף על פי שאנדרדה המשיך לצלם לאורך הקריירה שלו, תמונות אלה משנות העשרים מהוות את עיקר עבודתו הראויה לציון, והסדרה של 1927 בפרט.
הוא התעניין במיוחד ביכולתם של צילומים לתפוס או לנסח מחדש את העבר, כוח שהוא ראה כאישי ביותר.
ברבות מהתמונות, הדמויות מוצללות, מטושטשות או כמעט בלתי נראות, סוג של דיוקנאות שעבור אנדרדה הפך למעין נשגב מודרניסטי.
במקביל, אנדרדה פיתח היכרות נרחבת עם הניבים והתרבויות של חלקים גדולים בברזיל.
הוא החל ליישם את טכניקות דפוסי הדיבור שפיתח בכתיבת שירי העיר ההזויה לסיפורת שכתב.
סגנון הרומן מורכב, ומשלב תיאורים עזים הן של הג'ונגל והן של העיר עם פניות פתאומיות לעבר הפנטזיה, הסגנון שלימים ייקרא ריאליזם קסום.
גם מבחינה לשונית הרומן מורכב: כאשר הגיבור הכפרי בא במגע עם סביבתו האורבנית, הרומן משקף את מפגש השפות.
תוך שהסתמך בכבדות על הפרימיטיביזם שלמד מהמודרניסטים האירופים, אנדרדה משתהה ארוכות יחסית על אפשרות הקניבליזם הילידי גם כשהוא חוקר את טמיעתו של מקוניימה בחיים העירוניים.
לופז טענה כי קניבליזם הוא הכוח המניע את התמה המרכזית של הרומן: אכילת תרבויות על ידי תרבויות אחרות.
באופן רשמי, מקוניימה הוא תערובת נלהבת של ניבים ושל מקצבים עירוניים וכפריים שאנדרדה אסף במהלך מחקריו.
הוא מכיל סגנון פרוזה חדש לחלוטין - מוזיקלי עמוק, כן בפואטיות שלו, ועמוס באלים ובכמעט אלים, ואף על פי כן יש בו תנופה עלילתית ניכרת.
עם זאת, הרומן בכללותו פסימי.
הוא מסתיים בהשמדה זדונית של מקוניימה את הכפר שלו; למרות האופוריה של ההתנגשות, מפגש התרבויות שהרומן מתעד הוא בהכרח קטסטרופלי.
כפי שגורס החוקר סברינו ז'ואאו אלבוקרקי הרומן מציג את "הבנייה וההרס" כבלתי נפרדים.
זה רומן שיש בו גם עוצמה (למקוניימה יש כל מיני כוחות מוזרים) וגם ניכור.
על אף שמקוניימה שינה את אופי הספרות הברזילאית ברגע - אלבוקרקי מכנה אותו "טקסט אבן הפינה של המודרניזם הברזילאי" - הקונפליקט הפנימי ברומן היה חלק מהותי מהשפעתו.
עם זאת, חייו הפנימיים המורכבים של גיבורו מציעים נושאים שעד אז נחקרו מעט בספרות הברזילאית המוקדמת יותר, מרכיב שהמבקרים יחסו לאנדרדה עצמו.
בעוד שמקוניימה איננו רומן אוטוביוגרפי במובן הקפדני, הוא משקף בבירור את השבר בחייו של אנדרדה עצמו.
אנדרדה היה מולאטי ; הוריו היו אמנם בעלי קרקעות אבל בשום אופן לא נחשבו לבעלי חלק ונחלה בברזיל הפורטוגזית - האריסטוקרטית לכאורה.
יש מבקרים שהקבילו את הגזע והרקע המשפחתי של אנדרדה לאינטראקציה בין מאפייני דמותו של מקוניימה.
גופו של מקוניימה עצמו הוא מורכב: עורו כהה יותר משל חבריו לשבט, ובשלב מסוים ברומן, יש לו גוף של מבוגר וראש של ילד.
הוא עצמו נודד, ולעולם אינו שייך למקום כלשהו.
מבקרים אחרים טענו כי מתקיימת אנלוגיה דומה בין מיניותו של אנדרדה למעמדו המורכב של מקוניימה.
אף על פי שאנדרדה לא היה הומוסקסואל גלוי, ואין שום עדות ישירה להתנהלותו המינית, רבים מחבריו של אנדרדה דיווחו לאחר מותו כי הוא בבירור התעניין בגברים (נושא הנדון באי נחת בברזיל).
השבר ביחסיו של אנדרדה עם שותפו לקבוצת החמישה אוסוולד דה אנדרדה שהתרחש בשנת 1929 נבע מהאשמתו בנשיות שנעשתה תחת שם בדוי.
מקוניימה העדיף נשים, אך מצבי השייכות וחוסר השייכות המתמידים מהן סבל קשור היה למין.
בשל התבגרותו המינית המוקדמת, הוא החל את הרפתקאותיו הרומנטיות בגיל שש, ונראה כי מתכונת הארוטיקה הספציפית שלו הובילה תמיד להרס מסוים.
באופן בלתי נמנע, הפולמוס סביב מקוניימה והמוזרות העצומה של דמותו הפך לבולט פחות ככל שהוסיף הרומן והשתלב בזרם המרכזי של התרבות והחינוך הברזילאי.
מרגע שנחשב על ידי מבקרי האקדמיה כיצירה מובנית בצורה גמלונית, שהיא בעלת חשיבות היסטורית יותר מאשר ספרותית, זכה הרומן להכרה כיצירת מופת מודרניסטית, שקשייה הם חלק מהאסתטיקה שלה.
אנדרדה הוא אייקון תרבותי לאומי; פניו הופיעו על המטבע הברזילאי.
סרט המבוסס על מקוניימה הופק בשנת 1969, על ידי הבמאי הברזילאי ז'ואקים פדרו דה אנדרדה, שעדכן את סיפורו של אנדרדה לשנות השישים ומיקם אותו בריו דה ז'ניירו ; הסרט הופץ בינלאומית מחדש בשנת 2009.
אנדרדה לא הושפע ישירות מהמהפכה של 1930, בה תפס ז'טוליו ורגאס את השלטון והפך לדיקטטור, אך הוא היה שייך למעמד הנחות שהמהפכה נועדה לעקוף, וסיכויי התעסוקה שלו דעכו תחת משטר ורגאס.
הוא הצליח להישאר בקונסרבטוריון, שם שימש כראש מחלקת ההיסטוריה של המוזיקה והאסתטיקה.
עם הכותרת הזו הוא הפך לסמכות לאומית דה פקטו לתולדות המוזיקה, ומחקריו הפכו מנטייה ועניין אישי בשנות העשרים לספרי לימוד וכרונולוגיות.
הוא המשיך לתעד מוזיקה עממית כפרית, ובמהלך שנות השלושים בנה אוסף עצום של הקלטות של שירים וצורות מוזיקליות אחרות של אזור פנים ברזיל.
ההקלטות היו מקיפות, עם מבחר שהתבסס על תפיסה כוללנית ולא על שיקול אסתטי, וכלל קונטקסט, סיפורים עממיים קשורים וצלילים לא מוזיקלי אחרים.
הטכניקות של אנדרדה השפיעו רבות על התפתחות האתנומוזיקולוגיה בברזיל והקדימו עבודות דומות שנעשו במקומות אחרים, כולל הקלטות ידועות של אלן לומקס.
הוא נחשב למי שטבע את מטבע הלשון "פופולארסקה" ("popularesque") אותו הגדיר כחיקויים של מוזיקה עממית ברזילאית על ידי מוזיקאים עירוניים משכילים.
המילה ממשיכה להיות מטבע לשון בדיון במוזיקה הברזילאית כקטגוריה שהיא גם מחקרית וגם לאומית.
בשנת 1935, בתקופה לא יציבה בממשלתו של ורגאס, הצליחו אנדרדה והסופר והארכאולוג פאולו דוארטה, שבמשך שנים רבות רצו לקדם מחקר ופעילות תרבותית בעיר, ולהקים את מחלקת התרבות והפנאי של עירית סאו פאולו.
מחלקת התרבות הייתה בעלת תפיסה רחבה, פיקחה על מחקר תרבותי ודמוגרפי, כולל הקמת פארקים וגני שעשועים ואגף שיווק משמעותי.
אנדרדה ניגש לתפקיד באמביציה אופיינית, וניצל אותו כדי להרחיב את עבודתו בפולקלור ובמוזיקה עממית תוך ארגון שלל הופעות, הרצאות, ותערוכות.
הוא העביר את אוסף ההקלטות שלו למחלקה, והרחבתו והעצמתו של האוסף הפכה לאחת ממשימותיה הראשיות של המחלקה, עליה פיקחה הסטודנטית שלו לשעבר, אונידה אלווראנגה, (Oneyda Alvarenga).
האוסף, היה "ככל הנראה הגדול והמאורגן ביותר על פני כל ההמיספרה."
במקביל, אנדרדה זיקק את תאוריית המוזיקה שלו.
הוא ניסה לחבר את מחקריו לתיאוריה כללית.
מודאג כמו תמיד מהצורך של המודרניזם לפרוץ מן העבר, הוא ניסח הבחנה בין המוזיקה הקלאסית של אירופה של המאה ה-18 וה - 19, לבין מה שהוא כינה מוזיקת העתיד, שתתבסס בו זמנית על קטגוריות מודרניסטיות של צורות מוזיקליות.
והבנה של מוזיקה עממית ופופולרית.
מוזיקת העבר, לדבריו, נתפסה במונחי מרחב: בין אם כקונטרפונקט, על קולותיה המרובים והמסודרים ביישור אנכי, או על הצורות הסימפוניות, בהן בדרך כלל מוקרן הקול הדומיננטי על גבי ליווי מורכב.
מוזיקה עתידית, לשיטתו, תוסדר בזמן ולא במרחב: "רגע אחר רגע" (בתרגומו של לופר).
המוזיקה הזמנית הזו תושג לא בהשראת "זיכרון עיוני", אלא מהגעגוע או התשוקה העמוקה שנובעת מהמילה הפורטוגזית סאודדה (געגוע).
באמצעות תפקידו במחלקה לתרבות באותה תקופה הוא הצליח לסייע לאנתרופולוגית הצרפתייה דינה דרייפוס ולבעלה האנתרופולוג היהודי-צרפתי, קלוד לוי-שטראוס, בסרטים שהם העלו על סמך מחקרי שדה במאטו גרוסו ורונדוניה.
משרתו של אנדרדה במחלקת התרבות של עירית סאו פאולו בוטלה בפתאומיות בשנת 1937, כאשר ורגאס חזר לשלטון ודוארטה הוגלה.
בשנת 1938 עבר אנדרדה לריו דה ז'ניירו וקיבל על עצמו משרת הוראה באוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו.
בהיותו שם הוביל את הקונגרס הלאומי לשפה המוזיקלית הלאומית - שהייתה ועידת פולקלור ומוזיקה עממית גדולה.
הוא שב לסאו פאולו בשנת 1941, שם עבד על הוצאה לאור של אסופת שירתו.
הפרויקט האחרון של אנדרדה היה שיר ארוך שנקרא "מדיטציה על נושא (נהר) הטייטה" (Meditação Sôbre o Tietê).
זו יצירה עמוסה וקשה, שנדחתה על ידי מבקריה המוקדמים כ"חסרת משמעות", אף על פי שמחקרים מאוחרים יותר של היצירה היו נלהבים יותר כלפיה.
האברלי, השווה את הפואמה של אנדרדה לפואמה "פטרסון" של ויליאם קרלוס ויליאמס, אפוס עמוס אך בעל השפעה לא גמורה העושה שימוש בבנייה מורכבת.
כמו "פטרסון", זהו שיר על עיר; המדיטציה בו מתמקדת בנהר הטייטה הזורם לאורך סאו פאולו.
השיר הוא בו זמנית סיכום של הקריירה של אנדרדה, תוך התייחסות לשירים שנכתבו הרבה לפני כן, ושיר אהבה המופנה לנהר ולעיר עצמה.
בשני המקרים, השיר רומז על הקשר גדול יותר: הוא משווה את הנהר לטחו בליסבון ולסיין בפריז, כאילו טוען לעמדה בינלאומית גם לאנדרדה.
במקביל, השיר מחבר בין קולו של אנדרדה לבין הנהר, באמצעות המילה "בנז'יירו" ("banzeiro") הלקוחה מהמסורת המוזיקלית האפרו-ברזילאית, מילה שיכולה לאחד בין אדם ונהר.
השיר הוא הביטוי הסופי והמוחלט לשאיפות של אנדרדה ושל לאומיותו.
אנדרדה נפטר בביתו בסאו פאולו מהתקף לב ב־25 בפברואר 1945, בגיל 52. בגלל קשריו הבעיתיים עם משטר ורגאס, התגובה הרשמית הראשונית לפטירתו הושתקה.
עם זאת, פרסום מכלול השירה שלו בשנת 1955 (שנה לאחר מותו של ורגאס) סימן את תחילת הקנוניזציה של אנדרדה כאחד מגיבורי התרבות של ברזיל.
ב־15 בפברואר 1960, שונה שם הספרייה העירונית של סאו פאולו ל"ספרית מריו דה אנדרדה" - (Biblioteca Mário de Andrade).
1936. תרגום לואיז ויקטור לה קוק ד'אוליביירה.
בחסות החוץ של ברזיל: האגף לשיתוף פעולה אינטלקטואלי.
ריו דה ז'ניירו: אימפרנסה נסיונאל, 1943.
גרסה פורטוגזית שפורסמה במהדורה השנייה (1962) של Ensaio sobre a Música Brasileira.
קטלוג של תערוכה באנגלית ופורטוגזית.
כולל טקסט מאת מריו דה אנדרדה ואחרים.
אמארל, ארקסי וקים מארזק האסטינגס.
"שלבים בגיבוש הפרופיל התרבותי של ברזיל." כתב העת לאומנויות דקורטיביות ותעמולה 21 (1995), 8-25.
פיליו, ז'ואאו פריירה ומייקל הרשמן.
"טעמים הניתנים למחלוקת: מחשבה מחדש על ההבחנות ההיררכיות במוזיקה הברזילאית." כתב העת ללימודי תרבות אמריקה הלטינית 12, 3 (2003), 347–58.
פוסטר, דייוויד, "כמה סוגים רשמיים בשירת מריו דה אנדרדה" , סקירה לוסו-ברזילאית 2,2 (1965), 75–95.
"מול ברזיל: בעיית הדיוקנאות והנשגב המודרניסטי." CR: The New Centennial Review 4,2 (2004), 33–76.
"חסות פרטית במודרניזם הברזילאי הקדום: שנאת זרים וקולוניזציה פנימית ב-Noturno de Belo Horizonte של מריו דה אנדרה." סקירה לוסו-ברזילאית 46,2 (2009), 90-112.
"איתגור גיבורים ומיתוסים לאומיים: הומוסקסואליות גברית והיסטוריה ברזילאית." Estudios Interdisciplinarios de América Latina y el Caribe 12, 1 (2001).
"מעמקי הנהר: מדיטציה אודות נהר הטייטה סאו או מרטיו של מריו דה אנדרה" היספניה 72,2 (1989), 277–282.
המילטון-טירל, שרה, "מאריו דה אנדרדה, מנטור: מודרניזם ואסתטיקה מוזיקלית בברזיל, 1920–1945," רבעון מוזיקלי 88,1 (2005), 7–34.
"להמציא את הסיפור הקצר הברזילאי המודרני: השדולה הספרותית של מריו דה אנדרה." סקירה לוסו-ברזילאית 42,1 (2005), 136–153.
לופז, Kimberle ס "מודרניזם והאמביוולנטיות של חוויית הפוסטקולוניאלי: קניבליזם, פרימיטיביזם, ואקזוטיות ב-Macunaíma של מריו דה אנדרדה".
"ביצוע סאו פאולו: ייצוגים של חלוץ של קוסמופוליס ברזילאי." ביקורת המוזיקה הלטינו-אמריקאית 22, 1 (2002), 60–78.
מאריו דה אנדרדה: היצירות היצירתיות (Cranbury, ניו ג'רזי: Associated University Presses, 2000).
"הפסדים הכרחיים: טוהר וסולידריות בשיריו של מרצי דה אנדרטה." היספניה 81, 2 (1998), 261–268.
מריו יוריץ' (בקרואטית: Mario Jurić; נולד ב-7 באוגוסט 1976) הוא כדורגלן קרואטי, ששיחק בעמדת הקשר.
מריו יוריץ' נולד למשפחה ממוצא קרואטי בעיירה גרדצ'ץ שבבוסניה והרצגובינה של כיום ואז הייתה חלק מיוגוסלביה.
הוא התחיל לשחק במועדון נוער.
בתחילת שנות ה-90 עבר עם משפחתו לקרואטיה בה התחיל לשחק כדורגל מקצועי.
בשנת 1999 הוא נקלט בדינמו זאגרב ושיחק בה מספר עונות.
בקיץ 2006 תמורת 600 אלף יורו הוא עבר לשיניק ירוסלבל והחל לשחק ברוסיה.
בשנת 2006 ביחד עם שחקן שיניק נוסף איראקלי גפרידזה הוא עבר לספרטק נלצ'יק.
בשנת 2007 מריו יורץ' חזר לקרואטיה ושיחק במספר קבוצות עד לשנת 2011.
מכיוון שמריו יוריץ' נולד בשטח בוסניה והרצגובינה בשנת 2008 הוא קיבל הזמנה לשחק בנבחרת המדינה, אך היה שותף רק במשחק ידידות נגד בולגריה.
מריו זוכוביצקי (בספרדית: Mario Schujovitzky; 24 בפברואר 1953 – 16 במרץ 2021) היה כדורגלן ארגנטינאי-ישראלי, ששיחק בעמדת השוער במספר קבוצות, אך מזוהה יותר מכל עם קבוצת הפועל באר שבע, בה שיחק ברוב הקריירה שלו.
זוכוביצקי עלה לישראל מארגנטינה בשנת 1977 בגיל 24, עקב המצב הפוליטי הבלתי יציב ששרר בארגנטינה בתקופה זו, וקיבל אזרחות ישראלית מכוח חוק השבות.
ב-1980 עבר לקבוצת הפועל ירושלים שם עמד בין קורות השער במשך 2 עונות, לאחריהן חזר להפועל באר שבע למשך 5 שנים נוספות, עד שפרש מכדורגל בגיל 34 וחזר לארצו.
במהלך הקריירה שמר זוכוביצקי על רשת נקייה ב-101 משחקים מתוך 252 משחקים בהם שיחק, ועצר סך הכל 11 פנדלים מתוך 28 שנבעטו נגדו.
ממוצע הצלחה של 0.39, הטוב ביותר בהיסטוריה של הליגה הישראלית הבכירה.
במיוחד זכור מתקופתו בישראל שהוא ליווה את נבחרת ארגנטינה בימי ביקורה בישראל ביחד עם כוכבה דייגו ארמנדו מראדונה, ב-1986, רגע לפני שטסה למונדיאל במקסיקו וזכתה בו.
לאחר תום הקריירה חזר לארגנטינה, שם התגורר בשארית חייו.
ב-16 במרץ 2021 נפטר זוכוביצקי בבית החולים בעיר סנטה פה שבארגנטינה, ממחלה קשה.
מריו רפאל דיאז-בָּלַרְט קבאיירו הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-26 של מדינת פלורידה.
הוא חבר בית הנבחרים ברציפות מאז 2003, ובמרוצת השנים ייצג מחוזות קונגרס שונים.
בהווה מחוז הקונגרס שלו שוכן בדרום-מערב מחוז מיאמי-דייד, בתוכו שוכנת העיר הייליה.
במהלך מגפת הקורונה בארצות הברית היה דיאז-בלרט חבר הקונגרס הראשון שאובחן כחיובי למחלת נגיף קורונה 2019 ב-18 במרץ 2020. עם מותו של אלסי הייסטינגס באפריל 2021, נהפך דיאז-בלרט לחבר הוותיק ביותר במשלחת פלורידה לשני בתי הקונגרס.
דיאז-בלרט נולד בשנת 1961 בפורט לודרדייל לזוג הורים קובניים.
אביו רפאל דיאז-בלרט היה פוליטיקאי קובני ואמו הייתה הילדה קבאיירו ברונט.
הוא נצר למשפחת דיאז-בלרט; דודתו, מירטה דיאז-בלרט, הייתה הרעיה הראשונה של פידל קסטרו, ובן דודו היה פיזיקאי הגרעיני ידל קסטרו דיאז-בלרט.
אחיו לינקולן ייצג את מחוז הקונגרס ה-21 של פלורידה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1993–2011. מריו דיאז-בלרט למד מדע המדינה באוניברסיטת דרום פלורידה בטרם החל את דרכו בשירות הציבורי בשנת 1985 כעוזרו של חבייר סוארז, ראש עיריית מיאמי.
באותה שנה דיאז-בלרט המיר את תמיכתו במפלגה הדמוקרטית אל המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1988 נבחר אל בית הנבחרים המדינתי של פלורידה כנציג מחוז הבחירה ה-115, ובבחירות 1992 נבחר אל הסנאט בפלורידה.
ביום הבחירות הכלליות נבחר בקלות אל הקונגרס האמריקאי וגרף 64% מקולות הבוחרים.
בראשית ינואר 2003 דיאז-בלרט הושבע לתפקידו כחבר הקונגרס.
נכון לינואר 2018, דיאז-בלרט הצביע בהתאם למדיניות מפלגתו ב-92.4% מההצבעות שנערכו בימי הקונגרס ה-115 של ארצות הברית, וב-93.1% מההצבעות תמך בעמדתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
הוא חבר מייסד ב"וועידת הקונגרס ההיספנית", שדולה של חברי קונגרס היספנים רפובליקנים.
דיאז-בלרט תומך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, ומתנגד להשבת מהגרים בלתי-חוקיים חזרה למולדתם.
בעיצומו של המשבר הכלכלי העולמי הצביע נגד חוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008. דיאז-בלרט תמך בתוקף בזכות להגדרה עצמית של איי פוקלנד, שריבונותה נתונה תחת סכסוך דפילומטי בין ארגנטינה לממלכה המאוחדת.
ב-18 באפריל 2013, דיאז-בלרט הציג החלטה בפני מליאת בית הנבחרים הקוראת לממשלה הפדרלית להכיר באורח רשמי בתוצאות משאל העם של איי פוקלנד בדבר ריבונות מ-2013, בו תושבי האי בחרו ברוב קולות להישאר טריטוריה בריטית מעבר לים.
לאחר הטבח בתיכון דאגלס גרס דיאז-בלרט כי חוקי בקרת נשק שיגבילו את התיקון השני לחוקת ארצות הברית לא יבלמו אירועי ירי המוני.
ב-18 במרץ 2020 אובחן כחיובי למחלת נגיף קורונה 2019, והיה לחבר הקונגרס הראשון שנדבק במחלה בראשיתה של מגפת הקורונה בארצות הברית.
מריו בסיל הוא שחקן, קומיקאי, סטנדאפיסט, מגיש טלוויזיה, מפיק ובמאי לבנוני.
בסיל מפורסם בעולם הערבי כולו.
הוא משתתף בסדרות טלוויזיה וזכה בפרסים, בהם פרס מורקס ד'אור היוקרתי, בקטגוריית הקומיקאי הטוב לשנת 2009
באוקטובר 2018 הוא נישא בנישואים אזרחיים לאלכסנדרה צ'יסטיאקובה, עורכת דין מרוסיה.
מריו חורחה קוטליאר (23 ביוני 1949 – 21 בפברואר 1999) היה שחקן, במאי, מנהל ודמות מרכזית בתיאטרון הבובות ותיאטרון הפרינג' בירושלים בשלהי המאה ה-20. ממקימי ומנהלי תיאטרון הקרון, תיאטרון הבמה (המכונה גם הזירה הבינתחומית), בית הספר לתיאטרון חזותי והפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות בירושלים.
קוטליאר נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה.
הוריו, פאולינה ומאוריציו, היו גם הם ילידי ארגנטינה, שהוריהם היגרו ממזרח אירופה.
בנערותו, היה חבר בתנועת הנוער היהודית ציונית החלוץ למרחב.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, למד סוציולוגיה ותיאטרון באוניברסיטת בואנוס איירס.
בשנים 1972–1976 למד בחוג לתולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1973–1977 היה ממקימי קבוצת קו יחד עם יהונתן בן חיים, פבלו אריאל ואחרים.
בשנים 1977–1979 למד סמיוטיקה של התיאטרון בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בצרפת.
ב-1981 היה ממקימי תיאטרון הקרון, וב-1983 היה ממייסדי הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות בירושלים.
ב-1986 היה ממקימי בית הספר לתיאטרון חזותי.
ב-1989 הקים את תיאטרון "הבמה" – תיאטרון אוונגארדי בין-תחומי (המכונה כיום הזירה הבין-תחומית).
ב-1998 הקים את כתב העת "קוד" לאמנות בין תחומית.
קוטליאר שימש כמנכ"ל הראשון של "העמותה לתיאטרון בין תחומי", במסגרתה פעלו תיאטרון הקרון, תיאטרון הבמה, ובית הספר לתיאטרון חזותי.
ב-1997 זכה קוטליאר בפרס עיריית ירושלים על מפעל חיים בתחום חינוך לתיאטרון ואמנויות הבמה.
לאחר מותו נקראה עמותת תיאטרון הקרון על שמו.
הזירה הבינתחומית מקיימת את פסטיבל "קולה של המילה" – פסטיבל לזכרו של מריו קוטליאר, העוסק במילה הכתובה וביטויה באמנות הבין-תחומית.
קוטליאר השתתף, כבמאי וכשחקן, בהצגות רבות וביניהן:
כמו-כן, יזם פרויקטים מיוחדים, כגון: "סדר הלילה הזה" (1989), "50 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה" (1995), "יום הולדת לאלזה לסקר-שילר" (1989).
קוטליאר כתב שירה וסיפורים בספרדית אך הם לא התפרסמו בחייו.
מקצת מכתיבתו פורסם בעברית לאחר מותו (בתרגומו של רמי סערי):
מריו קוטליאר, היום ככלות עשרים שנה כמעט (שיר), האתר של נילי דגן.
מריו קוטליאר, מנואל (סיפור), הארץ.
מריו קוטליאר, אילו היה לי ארון (שיר), מעריב.
קוטליאר היה נשוי לעטרה (ספרנית באוניברסיטה העברית).
להם בן (ד"ר דן קוטליאר, מומחה לסוציולוגיה של האינטרנט ומרצה בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת חיפה), ובת (מאיה, חברה ופעילה כאשת-חינוך בתנועת הבוגרים של השומר הצעיר).
בתקופת חייו האחרונה התגורר בשכונת המושבה הגרמנית (ירושליםׂׂ).
מריו דאובנפלד (בלוקסמבורגית: Mario Daubenfeld; נולד ב-16 ביוני 1958) הוא גנרל לוקסמבורגי בדימוס, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא לוקסמבורג לזמן קצר בין 2013–2014.
דאובנפלד נולד בווסרבילינג ב-16 ביוני 1958, והתגייס לצבא לוקסמבורג מיד לאחר סיום לימודיו התיכוניים באכטרנאך.
הוא למד באקדמיה הצבאית המלכותית הבלגית בבריסל.
ב-1982 הוא סיים את לימודיו והוצב במרכז ההכשרה הצבאית בדיקריך.
בין 1983–1984 הוא למד בבית הספר לרגלים במונפלייה.
בין 1988–1989 הוא פיקד על הכוח הלוקסמבורגי שהוקצה לפיקוד אירופה של נאט"ו.
ב-1992 הוא פיקד על הכוח הלוקסמבורגי שנשלח ליוגוסלביה.
ב-1997 הוא נשלח שוב לבוסניה והרצגובינה.
ב-26 בינואר 2002 הוא מונה לנציג הלוקסמבורגי בוועדה הצבאית של נאט"ו.
זמן קצר לאחר מכן מונה לנציג לוקסמבורג גם בוועדה הצבאית של האיחוד האירופי.
ב-1 בפברואר 2013 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
הוא כיהן בתפקיד עד פרישתו ב-1 בדצמבר 2014.
דאובנפלד פעיל כיום במפלגת הרפורמה הדמוקרטית האלטרנטיבית - מפלגת ימין הפועלת בלוקסמבורג.
מריו ז'ארדל דה אלמיידה ריביירו (בפורטוגזית: Mário Jardel de Almeida Ribeiro; נולד ב-18 בספטמבר 1973) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
הוא נודע בעיקר בזכות יכולות המיקום על המגרש והבישול שלו.
הוא נחשב לאגדה בגרמיו, ושיחק תפקיד מרכזי בקבוצה שזכתה בגביע ליברטדורס 1995. בזכות יכולותיו הוא הצליח להפוך לאחד החלוצים הפוריים ביותר באירופה כששיחק בפורטו, גלאטסראיי וספורטינג ליסבון, הבקיע 206 שערים ב-274 משחקים במועדונים הללו וזכה פעמיים בנעל הזהב האירופית.
לאחר שעזב את ספורטינג ב-2003 עבר ז'ארדל רצף של קדנציות קצרות ולא מוצלחות במועדונים באנגליה, איטליה, ספרד, קפריסין, בולגריה, ארגנטינה ואוסטרליה.
לאחר מכן שיחק בכמה מועדונים קטנים יותר בברזיל ופרש ב-2011.
ז'ארדל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל ב-1996, רשם 10 הופעות וזומן לסגל הנבחרת לקופה אמריקה 2001.
ז'ארדל שיחק תחילה עבור ואסקו דה גאמה, אך עבר ב-1995 לגרמיו, ושיחק תפקיד מרכזי בקבוצה כשזכתה גביע ליברטדורס 1995. הוא כבש 12 שערים וסיים כמלך השערים של הטורניר, כולל שלושער ברבע הגמר מול פלמיירס של רוברטו קרלוס ושער בגמר מול אתלטיקו נסיונל.
בשנת 1996 קושר ז'ארדל למספר קבוצות, ולאחר שלא הצליח לעבור לבנפיקה ליסבון ולגלאזגו ריינג'רס, הוא חתם בפורטו הפורטוגלית, שם בעזרת שחקנים כמו זלאטקו זחוביץ' וסרז'יו קונסייסאו, הוא היה מלך השערים באירופה במשך שלוש שנים (1998/99, 1999/00, 2001/02), עם ממוצע שערים של מעט יותר משער למשחק (130 שערים ב-125 משחקים).
אף על פי שהיה מלך השערים שלוש פעמים, בגלל השימוש במקדמים לפי שיטת הדירוג של אופ"א, הוא זכה רק פעמיים בנעל הזהב האירופית, ב-1998/99 ו-2001/02. הוא הפסיד לקווין פיליפס ב-1999/2000 אף על פי שכבש שישה שערים יותר מפיליפס.
בראיון ב-2014 חשף ז'ארדל כי במהלך תקופתו בפורטו צרך קוקאין בידיעת רופא ופיזיותרפיסט הקבוצה.
לפני עונת 2000/01 נמכר ז'ארדל לגלאטסראיי הטורקית, זוכת גביע אופ"א , לאחר שהפעילה את סעיף השחרור שלו בסך 16 דולר אמריקאי.
לאחר שכבש חמישה שערים במשחק הבכורה שלו בסופר ליג נראה היה שז'ארדל יסתגל היטב למועדון החדש שלו, אך לקראת סוף העונה פציעות ובעיות אישיות רמזו שהוא עומד לעזוב את הקבוצה.
הוא היה חלק מסגל הקבוצה שזכתה ב 2000, וכבש פעמיים כולל שער זהב בניצחון 2–1 על ריאל מדריד.
הוא הגיע עם הקבוצה לרבע הגמר ליגת האלופות , כבש שישה שערים בתחרות ועזר לנצח את ריינג'רס, דפורטיבו לה קורוניה, מונקו, פריז סן-ז'רמן, מילאן וריאל מדריד.
הוא סיים את העונה עם 34 שערים.
בעונת 2001/02 חזר ז'ארדל לפורטוגל, לאחר שספורטינג ליסבון החתימה אותו ביום האחרון של חלון ההעברות בעבור חוזה בשווי 11 מיליון אירו חשלוש עונות.
ספורטינג העבירה לגלאטסראיי שלושה שחקנים: אמבו אמפנזה, רוברט פסהאר ופאבל הורבאת' (בשווי 3.4 מיליון אירו), וכן 5 מיליון דולר.
עונת 2001/02 הייתה מוצלחת ברובה לז'ארדל, שכן הוא הבקיע 42 שערים ב-30 משחקים (17 בפנדלים) וספורטינג זכתה הן ליגה והן ב.
הוא גם זכה בתואר כדורגלן השנה בפורטוגל של עיתון רקורד, אחד משני השחקנים הזרים היחידים שעשו זאת (יחד עם ליסנדרו לופס הארגנטינאי).
בעוד שעונת 2001/02 הייתה ללא ספק הטובה ביותר בקריירה של ז'ארדל, עונת 2002/03 התבררה כתחילת הסוף.
לאחר ששוב לא זומן לנבחרת ברזיל, הפעם למונדיאל 2002, ולא היה כשיר בתחילת העונה, הוא בילה את השנה ברשימת הפצועים.
במהלך פגרת חג המולד, חזר ז'ארדל לעיר הולדתו פורטלזה, שם נחתך ברגלו בתאונת דרכים.
הוא כבש רק תשעה שערים באותה עונה.
לצד דקו, הוא קיבל אזרחות פורטוגלית בפברואר 2003.
באוגוסט 2003 עבר ז'ארדל למועדון האנגלי בולטון וונדררס, ששילם לספורטינג 1.5 מיליון אירו.
עם זאת, ז'ארדל לא הצליח להבקיע שער ליגה עבור המועדון, אף על פי שכבש שלושה שערים בגביע הפוטבול ליג נגד וולסול (פעמיים) ונגד ליברפול באצטדיון אנפילד.
במהלך פגרת החורף הושאל ז'ארדל לאנקונה האיטלקית, אך לא הצליח לשכנע את הצוות ביכולותיו הפיזיות.
אוהדי אנקונה כינו אותו "לארדל" (משחק מילים באיטלקית על המילה "לארדו", שפירושה שומן חזיר) בשל עודף משקלו.
על הופעת הבכורה שלו נגד מילאן אמר עיתונאי איטלקי: "אנחנו מותחים מסך שתיקה ביחס לאיך שהוא היה".
באוגוסט 2004 חתם ג'ארדל במועדון הארגנטינאי ניואל'ס אולד בויס, שלא היה צריך לשלם לבולטון דמי העברה.
בספטמבר 2005 חתם ז'ארדל בגויאס מליגת העל הברזילאית עד ל-31 בדצמבר 2006.
ז'ארדל חזר לפורטוגל וחתם בביירה-מאר לעונת 2006/07 תמורת סכום שלא פורסם.
אף על פי שהגיע למועדון עם עודף משקל, הוא עבד קשה והתאמן במיוחד כדי לרדת במשקל ולעלות בכושר גופני.
הוא כבש שער בהופעת הבכורה שלו במועדון, תיקו 2–2 מול אבס.
בחלון ההעברות בינואר חתם ז'ארדל באנורתוסיס פמגוסטה הקפריסיאית.
ב-14 ביולי 2007 שיחק ז'ארדל משחק אחד במדי סנט מירן הסקוטית, אך לא הרשים ולא הוחתם.
ב-14 באוגוסט 2007 הודיעה ניוקאסל ג'טס מליגת העל האוסטרלית על החתמתו של ז'ארדל כחריג-תקרת השכר.
ז'ארדל עבד קשה על כושרו הגופני לפני שהגיע לניוקאסל.
הוא לא שיחק במדי הג'טס בשלושת המחזורים הראשונים מפני שהיה באוסטרליה עם אשרת תייר.
בסופו של דבר אושרה לו אשרת ספורט לפני תחילת המחזור הרביעי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו כמחליף בדקה ה-70' בניצחון 1–0 על אדלייד יונייטד במחזור הרביעי.
לאחר שהצטרף לג'טס קיבל ז'ארדל זמן משחק מועט, ובדרך כלל נכנס כמחליף מאוחר.
הבעלים של ניוקאסל, קון קונסטנטין, הביע את רצונו שז'ארדל ישחק יותר, אך המאמן גארי ואן אגמונד לא שש לתת לברזילאי תפקיד גדול יותר.
באמצע העונה ראה ואן אגמונד שז'ארדל עודף לצורכי הקבוצה והודיע לו שהוא יכול לעזוב את המועדון.
לפי הדיווחים הוא קיבל 3,000 דולר לשבוע מהבעלים.
הוא עזב את המועדון ב-24 בינואר 2008 כדי להיות עם אמו החולה בברזיל.
הג'טס זכו באליפות באותה עונה.
ב-29 ביוני 2008 הצטרף ז'ארדל למועדון הליגה הברזילאית השנייה קריסיומה.
הוא כבש ארבעה שערים בעונת 2008 בסרייה ב', והקבוצה ירדה ליגה לאחר שסיימה במקום ה-18 עם 41 נקודות מ-38 משחקים.
ז'רדל הצטרף לפרוביאריו ב-4 בפברואר 2009, וב-11 במרץ ערך את הופעת הבכורה ואף כבש בה.
באוגוסט 2009 הוא חתם ל-6 חודשים באמריקה דה פורטלזה, אך שוחרר ב-30 באוקטובר 2009.
ב-20 בינואר 2010 חתם ז'ארדל על חוזה עד סוף עונת 2010 באליפות פיאאוי עם פלמנגו.
הוא הפך לשחקן חופשי ב-10 ביוני 2010.
ב-27 ביוני 2010 נחת ז'ארדל בווארנה, בולגריה על מנת לנהל משא ומתן על חתימה ב צ'רנו מורה וארנה.
למחרת הוא חתם על חוזה לשנה והוצג רשמית במועדון.
ז'ארדל ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ב-17 ביולי, במשחק ידידות מול ויקטוריה ברנשטי הרומנית שהסתיים בתיקו 2–2.
ז'ארדל ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בווארנה ב-7 באוגוסט 2010 בהפסד 0–2 ללוקומוטיב פלובדיב.
במחזור הבא של ליגת העל הבולגרית הוא שיחק 26 דקות כמחליף בניצחון 1–0 על אקדמיק סופיה.
ב-31 באוקטובר 2010 הוא הבקיע את שערו הראשון בבולגריה, כשכבש את השער היחיד בניצחון 1–0 על לוקומוטיב סופיה.
ב-28 בנובמבר 2010 הוא עזב את הקבוצה, בין השאר בשל חששות הנוגעים לתנאי מזג האוויר הקרים בבולגריה.
ב-21 בדצמבר 2010 חתם ז'ארדל על חוזה לשנה באתלטיקו ריו נגרו קלאב ממנאוס, אמזונאס.
ז'ררדל היה בן 19 כשזומן לראשונה לנבחרת.
במרץ 1993הוא כבש פעם אחת במדי נבחרת ברזיל בכדורגל עד גיל 20 במהלך גביע העולם עד גיל 20 באוסטרליה, בו זכתה ברזיל.
הופעת הבכורה של ז'ארדל בנבחרת הבוגרת הייתה כשהחליף את רונאלדו במשחק ידידות נגד רוסיה באוגוסט 1996. הוא גם היה חלק מסגל הנבחרת בטורניר הקופה אמריקה ב-2001.
בבחירות הכלליות ב-2014 נבחר ז'ארדל לבית הנבחרים של ברזיל מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הברזילאית עם 41,000 קולות.
על פי משרד התובע הציבורי של ברזיל, ז'ארדל ו-10 אנשים נוספים סחטו צוות, הציגו חברים מזויפים והפנו כספים לטובתם האישית.
הפרקליטות סיימה את האישום בפברואר 2016 כתוצאה מהחקירה שהחלה ב-2015 , מה שהניע את התהליך לסיום כהונתו של ז'ארדל בבית הנבחרים.
עמיתו הפוליטיקאי מרלון סנטוס הצהיר בזמנו כי ז'ארדל היה מעורב בפעילויות "שאינן תואמות את האתיקה הפרלמנטרית".
ז'ארדל הואשם על ידי סנטוס גם במעורבות בסחר בסמים, כאשר סנטוס הצהיר כי "יש הוכחה ברורה לכך שהמכונית שהוקצתה לז'ארדל על ידי הפרלמנט שימשה להסעת סוחרי סמים".
ב-8 ביוני 2016 אישרה ועדת האתיקה של הפרלמנט בקשה לסיום כהונתו של ז'ארדל.
התיק הועבר לוועדת החוקה והמשפט, שאישרה את ההשעייה בדצמבר 2016. הצבעה סופית נערכה בפרלמנט בדצמבר 2016, ובה הוחלט פה אחד שז'ארדל יסיים את כהונתו.
ליגת העל האוסטרלית בכדורגל: 2007/08
גביע העולם בכדורגל עד גיל 20: 1993
מלך השערים של גביע ליברטדורס: 1995
מריו חילה פואנטס (בספרדית: Mario Gila Fuentes; נולד ב-29 באוגוסט 2000 בברצלונה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בלאציו מהסרייה א'.
הוא גדל במחלקות הנוער של סנטה פרפוטואה, סבאדל, מוייט, דאם, אספניול וריאל מדריד.
ב-30 באפריל 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של ריאל מדריד, בניצחון 0–4 על אספניול במסגרת המחזור ה-34 בלה ליגה לעונת 2021/2022. בסך הכל ערך שתי הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-12 ביולי 2022 חתם חילה בלאציו מהסרייה א'.
ב-31 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד סמפדוריה במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת 2022/2023.
חילה היה חלק מסגל נבחרת ספרד עד גיל 21 בטורניר יורו עד גיל 21 2023, וערך שלוש הופעות בטורניר.
מריו אדוארדו טסטינו סילבה הוא צלם אופנה ופורטרט פרואני.
הוא נחשב לצלם בין-לאומי שעבודותיו נכללו בווג, V , ואניטי פייר ו-GQ.
הוא גם עבד עם גוצ'י, ברברי, ורסצ'ה, מייקל קורס, שאנל, סטיוארט ויצמן , קרולינה הררה ואסתי לאודר .
לצד עיסוקו כצלם, עבד טסטינו גם כמנהל קריאייטיב, עורך אורח, מייסד מוזיאון, אספן אמנות ויזם.
עבודתו המקצועית כצלם ספגה האשמות רבות בגין הטרדה מינית ותקיפה.
ארון היקלין מאובזרבר תיאר אותו כ"צלם המגזין והאופנה הפורה ביותר בעולם".
מריו גרץ' הוא איש דת קתולי מלטזי המכהן כחשמן וכמזכיר הכללי של סינוד הבישופים מאז 2020, ובעבר שימש כבישוף של גוזו.
גרץ' נולד באי גוזו שבמלטה ב-20 בפברואר 1957. הוא למד בבית הספר התיכון ויקטוריה ולאחר מכן למד פילוסופיה ותאולוגיה בסמינר לכמרים של גוזו.
הוא הוסמך לכומר ב-26 במאי 1984 על ידי הבישוף ניקול ג'וזף קאוצ'י.
לאחר מכן קיבל תואר במשפט אזרחי ובמשפט נוצרי באוניברסיטת האפיפיור בלטראנו ותואר דוקטור במשפט נוצרי באוניברסיטה האפיפיורית על שם הקדוש תומאס אקווינס.
גרץ' מילא תפקידי כמורה בקתדרלת גוזו, בכנסיית טא' פינו, ובקהילה של קרצ'ם.
בין היתר שימש כחבר בית המשפט המטרופוליני של מלטה, מורה למשפט נוצרי בסמינר וחבר בקולג' היועצים, במועצת הפרסביטריאנית ובוועדות אחרות.
ב-26 בנובמבר 2005 מינה אותו האפיפיור בנדיקטוס ה-16 כבישוף של גוזו.
טקס ההסמכה שלו נערך ב-22 בינואר 2006 על ידי קודמו בתפקיד הבישוף קאוצ'י.
ב-2011, לצד בישופים מלטזים אחרים, קרא לקתולים במדינה להפיל במשאל עם הצעה שתאפשר לבית המחוקקים להפוך גירושים לחוקיים.
ב-2 באוקטובר 2019 מינה אותו האפיפיור פרנציסקוס כינה אותו כמזכ"ל זמני של סינוד הבישופים, ומינויו הפך לקבוע ב-15 בספטמבר 2020, לאחר פרישתו של החשמן לורנצו בלדיסיירי מתפקיד המזכ"ל.
ב-4 ביולי 2020 מינה אותו פרנציסקוס גם כחבר במועצה האפיפיורית לקידום האחדות הנוצרית.
ב-25 באוקטובר 2020 פורסם כי גרץ' יקודם לתואר חשמן בקונסיסטוריה ב-28 בנובמבר 2020. הוא קיבל את התואר החשמן של כנסיית סנטי קוסמה א דמיאנו.
ב-2021 צירף אותו פרנציסקוס לבית הדין העליון של הוותיקן, וב-2022 לחבר בדיקסטריה לבישופים.
לאחר מותו של פרנציסקוס באפריל 2025 עלה שמו של גרץ' כאחד המועמדים האפשריים להחליפו בתפקיד האפיפיור.
מריו סוארש (פורטוגזית: Mário Soares; 7 בדצמבר 1924 – 7 בינואר 2017) היה נשיא פורטוגל, ראש ממשלתה ומנהיג סוציאליסטי אירופי.
סוארש נולד בליסבון בשנת 1924. הוא קיבל תואר דוקטור בהיסטוריה, פילוסופיה ומשפטים מאוניברסיטת ליסבון.
בשנת 1957 החל להרצות באוניברסיטה זו, אך פעילויותיו כנגד שלטונו הפשיסטי של העריץ אנטוניו סלזר, הוליכו לפיטוריו ולמעצרים חוזרים ונשנים.
בשנת 1968 נשפט על ידי בית דין צבאי לגלות באי סאו טומה ופרינסיפה, ממושבות פורטוגל במפרץ גינאה.
הוא הצליח להגיע לצרפת בשנת 1970, ולימד שם באוניברסיטאות.
בצרפת הצטרף לתנועת גולים פורטוגזים סוציאליסטים שהכריזה על עצמה בשנת 1973 כמפלגה הסוציאליסטית הפורטוגזית, ובחרה את סוארש למזכ"ל.
ב-25 באפריל 1974 תפס הצבא הפורטוגזי את השלטון בליסבון, באירוע שכונה "מהפכת הציפורנים", והדיח את ממשיכו של סלזר, מרסלו קייטנו.
סוארש שב הביתה, והתקבל כגיבור.
בממשלה הזמנית שהונהגה על ידי מועצת המהפכה הצבאית, קיבל סוארש את תפקיד השר האחראי למשא ומתן עם מדינות חוץ, ולמעשה ארגן את העצמאות של מושבות פורטוגל, שמרידותיהן כנגד השלטון הקולוניאלי היו הסיבה המובילה למהפכה.
בתוך חודשים מיום המהפכה הסתבר כי המפלגה הקומוניסטית הפורטוגזית, בשילוב עם קבוצות רדיקליות של קצינים במועצת המהפכה, התכוונו לקבל את השליטה במדינה.
בראש קבוצה זו עמד ראש הממשלה ואסקו דוס סנטוס גונסלבש, בעצה אחת עם הנשיא פרנסישקו דה קושטה גומש.
סוארש הגן על הישגי המהפכה אל מול גל המחאות, תוך שהוא מתמרן על מנת להקטין את כוחם של הקומוניסטים והרדיקלים.
בסוף שנת 1975 הכריחו הפגנות ומחאות את גונסלבש להתפטר מתפקידו.
בבחירות הדמוקרטיות שנערכו באפריל 1976 זכו הסוציאליסטים במספר מושבים מספיק בפרלמנט על מנת להקים ממשלת מיעוט בראשותו של סוארש.
לממשלה זו התנגדו הקומוניסטים משמאל, והשמרנים מימין, וסוארש נאלץ להתפטר מתפקידו בשנת 1978.
האווירה השמאלית שהביאה עמה המהפכה התפוגגה, וממשלות השמאל פינו את מקומן לסדרת ממשלות שמרניות עד 1983, עת זכה שוב סוארש בבחירות, וכיהן כראש ממשלה שוב עד 1985. הישגו העיקרי בתקופה זו היה המשא ומתן לכניסת פורטוגל אל האיחוד האירופי.
בחודש מרץ 1986 נבחר סוארש לנשיא פורטוגל, והיה האזרח הראשון שכיהן בתפקיד זה מזה למעלה משישים שנה.
תפקיד זה, בדומה לתפקיד הנשיא במדינת ישראל, היה תפקיד טקסי בעיקרו, וסוארש השתמש בו כדי לקדם את זכויות האדם בפורטוגל ובעולם.
במהלך רוב שנות כהונתו נשלטה פורטוגל בידי השמרנים, אך בשנת 1995 חזרו אנשי השמאל לשלטון.
סוארש פרש מתפקיד הנשיא בשנת 1996.
בשנת 1998 היה סוארש חבר במשלחת של האומות המאוחדות אשר נועדה לבדוק את מצב זכויות האדם באלג'יריה נוכח מלחמת האזרחים העקובה מדם שהשתוללה שם.
יש הרואים בדו"ח המשלחת, אשר האשים את הקיצונים האיסלמים במעשי הטבח, כאחד הגורמים לסיומה של הלחימה.
אחרים הביעו תרעומת על התעלמותו של הדו"ח ממעשי האכזריות של הממשלה כנגד המורדים.
בשנת 1999 הוביל את מפלגתו בבחירות לפרלמנט האירופי, והחזיק בתפקידים שונים בפרלמנט מטעמה.
סוארש זכה בפרסים שונים לזכויות האדם, ובתוארי כבוד משלוש אוניברסיטאות.
בסוף אוגוסט 2005 הודיע סוארש על מועמדותו לנשיאות פורטוגל בבחירות ינואר 2006. בבחירות אלו הוא הובס, והגיע שלישי עם כ-14% מהקולות.
סוארש נחשב בעבר לידיד של מדינת ישראל.
ב-1 בנובמבר 1995 נאם בכנסת, במה שהיה בדיעבד הופעתו האחרונה בכנסת של ראש הממשלה יצחק רבין, אשר נרצח שלושה ימים לאחר מכן, ב-4 בנובמבר.
בנובמבר 2002 התבטא סוארש נגד ממשלת ישראל, אז בראשות אריאל שרון, באומרו כי היא "מיליטנטית, ימנית וקיצונית", והתפטר מראשות המשלחת ליחסים עם ישראל של הפרלמנט האירופי (אחת ממשלחות הפרלמנט האירופי למדינות שאינן חברות באיחוד).
מריו מיקולינסר (נולד ב-1957) הוא פרופסור וחוקר ישראלי בתחום הפסיכולוגיה, ששימש דיקן בית הספר לפסיכולוגיה ובין השנים 2014 עד 2017 המשנה לנשיא לעניינים אקדמיים של "המרכז הבינתחומי".
זוכה פרס א.מ.ת לשנת 2004. כיום מריו ראש התכנית לתואר שלישי בפסיכולוגיה באוניברסיטת רייכמן.
מיקולינסר נולד בסנטה פה שבארגנטינה בשנת 1957. עלה לישראל בגיל 19. בשנת 1985 סיים לימודים לתואר דוקטור בפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
כ-7 שנים לאחר מכן מונה לפרופסור באוניברסיטה זו, בגיל 35, והיה הפרופסור הצעיר ביותר בארץ בתחום הפסיכולוגיה.
במקביל עבד בצה"ל בתפקיד מחקר בתחום הפסיכולוגיה.
מיקולינסר שימש במגוון תפקידים אקדמיים באוניברסיטת בר-אילן, ביניהם ראש המחלקה לפסיכולוגיה.
ב-2004 נבחר לקבל את פרס א.מ.ת, על "תרומה יוצאת דופן בחקר האישיות והפסיכולוגיה החברתית".
בנוסף לעבודתו האקדמאית באוניברסיטת בר-אילן, נמנה מיקולינסר עם צוות העורכים ב-Journal of Personality and Social Psychology.
כן היה בין מייסדי מרכז פלג-ביליג לחקר איכות חיי המשפחה ב-1996, ובשנים 2002-2006 הוא כיהן כיושב-ראש המרכז.
ב-2007 עבר מיקולינסר לשמש כדיקן בית הספר החדש לפסיכולוגיה של המרכז הבינתחומי הרצליה.
בנוסף, מאז 2008 הוא מרכז מדי שנה את "סימפוזיון הרצליה השנתי באישיות ופסיכולוגיה חברתית" במרכז הבינתחומי.
מיקולינסר פרסם מאות מחקרים בתחום הפסיכולוגיה.
מחקריו, שהקנו לו שם עולמי, עוסקים בין השאר בהיבטים שונים של תאוריית ההתקשרות, למשל היכולת לשפר בבגרות את דפוסי ההתקשרות שנוצרו בילדות, לאחר פגישה עם דמויות מעודדות התקשרות בטוחה.
מחקריו גם בחנו קשר בין דפוסי התקשרות לבין תחומים שונים, בין היתר אהבה רומנטית, התנהגות מינית ותגובה לטראומה נפשית וכן את הקשרים בין תאוריית ההתקשרות לתאוריית ניהול האימה.
מריו פינטו דה אנדרדה (21 באוגוסט 1928 - 26 באוגוסט 1990) היה פוליטיקאי ומשורר אנגולי.
דה אנדרדה נולד ב-Golungo-Alto בשנת 1928. הוא למד בלשנות באוניברסיטת ליסבון שבפורטוגל וסוציולוגיה בסורבון שבפריז.
במהלך שהותו מחוץ לארצו היה דה אנדרדה פעיל במאבק נגד הקולוניאליזם הפורטוגלי ששלט באנגולה וכתב מספר שירי מחאה נגד שלטון זה.
בשנת 1956 הוא היה ממייסדי התנועה העממית לשחרור אנגולה, ומשנת 1960 ועד לשנת 1962 כיהן כנשיא התנועה.
הוא התנגש עם יורשו, אגושטיניו נטו, ובשנת 1974 עזב את התנועה העממית לשחרור אנגולה.
בשנת 1975 הפורטוגלים עזבו את אנגולה, אך דה אנדרדה המשיך להתגורר בגלויות במקומות שונים, מהם בגינאה ביסאו, כף ורדה ובמוזמביק.
מריו פינטו דה אנדרדה מת ב-26 באוגוסט, בשנת 1990 בלונדון.
מריו צ'יפוליני (נולד ב-22 במרץ 1967) הוא רוכב אופניים איטלקי (רוכב עבר).
נחשב לאחד הספרינטרים הטובים בהיסטוריה של מרוצי האופניים.
צ'יפוליני הוא הרוכב אשר ניצח קטעים בודדים בג'ירו ד'איטליה יותר מכל רוכב אחר בהיסטוריה.
זכייה באליפות העולם באופני כביש בשנת 2002
זכייה במרוץ מילאנו – סן רמו בשנת 2002
12 ניצחונות בקטעים בטור דה פראנס, מתוכם, ניצחונות בארבעה קטעים רצופים בשנת 1999
42 ניצחונות בקטעים בג'ירו ד'איטליה
שלושה ניצחונות בקטעים בוואלטה אספניה (כולם בשנת 2002)
נולד בעיר לוקה שבחבל טוסקנה שבאיטליה.
ב-1989 קיבל חוזה מקצועני ראשון והצטרף לקבוצת דל טונגו בה רכב אחיו הבכור צ'זרה ואותה הוביל, באותה עת, מאוריציו פונדריסט.
כבר בשנתו הראשונה כמקצוען ניצח צ'יפוליני קטע בג'ירו ד'איטליה.
ב-1990 המשיך וניצח עוד שני קטעים בג'ירו ד'איטליה במדי אותה קבוצה.
ב-1991 צ'יפוליני נשאר באותה קבוצה ששינתה את שמה לדל טונגו אם ג'י בויס וזכה כבר ב-14 ניצחונות במשך העונה, מתוכם שלושה קטעים בג'ירו ד'איטליה.
ב-1992 הקבוצה החליפה נותן חסות ומעתה שמה היה ג'י בי.
צ'יפוליני זכה באותה שנה ב-16 ניצחונות מתוכם: ארבעה קטעים בג'ירו ד'איטליה ובמרוץ הקלאסי גנט–וייפלחם.
ב-1993 המשיך באותה קבוצה, אליה הצטרף באותה שנה יוהאן מוזיאו.
צ'יפוליני זכה בעשרה ניצחונות, כולל ניצחון שני ברציפות במרוץ גנט - וולגם וניצחון ראשון בקטע בטור דה פראנס.
ב-1994 הצטרף לקבוצת מרקטונה אונו וזכה באותה שנה בחמישה ניצחונות.
ב-1995, עדיין במרקטונה אונו, זכה ב-16 ניצחונות, כולל שני קטעים בג'ירו ד'איטליה ושני קטעים בטור דה פראנס.
ב-1996 עבר לקבוצת סאקו וזכה במדיה האדומים ב-17 ניצחונות, כולל ארבעה קטעים בג'ירו ד'איטליה, קטע אחד בטור דה פראנס וגם באליפות איטליה היוקרתית.
ב-1997 זכה ב-16 ניצחונות, כולל חמישה קטעים בג'ירו ד'איטליה, תחרות הנקודות בג'ירו ד'איטליה ושני קטעים בטור דה פראנס.
ב-1998 זכה ב-11 ניצחונות, כולל ארבעה קטעים בג'ירו ד'איטליה ושני קטעים בטור דה פראנס.
ב-1999 זכה ב-15 ניצחונות, כולל ארבעה קטעים בג'ירו ד'איטליה וארבעה קטעים בטור דה פראנס.
ב-2000 זכה בשישה ניצחונות, כולל קטע אחד בג'ירו ד'איטליה.
ב-2001 זכה ב-10 ניצחונות, כולל ארבעה קטעים בג'ירו דאיטליה.
2002 הייתה שנת השיא של צ'יפוליני.
הוא הצטרף לקבוצת אקווה א-ספונה וזכה איתה ב-14 ניצחונות.
במרץ זכה במרוץ שהוא משאת נפשו של כל רוכב איטלקי, מילאנו – סן רמו.
באפריל זכה בגנט–וייפלחם ובמאי זכה בשישה קטעים ובתחרות הנקודות בג'ירו ד'איטליה.
לאחר שקבוצתו לא קיבלה הזמנה לטור דה פראנס, הוא הודיע על פרישה, אך חזר בו לאחר כחודשיים ונטל חלק בוואלטה אספניה שם ניצח בשלושה קטעים.
לשיאו הגיע באוקטובר באליפות העולם שנערכה על מסלול מישורי בזולדר שבבלגיה.
בהדרכתו של פרנקו בלריני, מאמן נבחרת איטליה, שנודעה במאבקים הפנימיים בה, הצליחה הנבחרת להתאחד סביב דמותו הדומיננטית של צ'יפוליני והובילה אותו לניצחון באליפות העולם.
על זכייתו זו הוא קיבל ב-2003 תואר "קומנדטורה" (Commendatore) מהנשיא האיטלקי.
ב-2003 עבר צ'יפוליני לקבוצת דומינה וקאנצה וזכה איתה בארבעה ניצחונות.
מתוכם, שני ניצחונות בקטעים בג'ירו ד'איטליה.
בניצחונו בקטע מס' 9 של הג'ירו ד'איטליה באותה שנה, קטע שהסתיים בעיר מונטקטיני טרמה, שבר צ'יפוליני את שיאו בן 70 השנה של אלפרדו בינדה והעמיד את השיא על 42 ניצחונות בקטעים בודדים בג'ירו ד'איטליה.
ב-2004 היה מעורב צ'יפוליני בנפילה בתחילת הג'ירו ד'איטליה ונאלץ לפרוש מספר ימים לאחר מכן בעקבות נפילה נוספת ופציעה.
את העונה הוא השלים עם שני ניצחונות.
2005 הייתה שנתו האחרונה כרוכב בדבוקה המקצוענית.
הוא עבר לקבוצה חדשה, ליקוויגז וזכה במדיה בשני ניצחונות.
ניצחונו האחרון הושג ב-7 במרץ במרוץ חד-יומי באזור הולדתו ובו הצליח לנצח את יריבו העיקרי בשנים האחרונות ויורשו, אלסנדרו פטאקי.
הוא הודיע על פרישה מרכיבה מקצוענית ב-29 באפריל 2005 וכאות כבוד הוזמן על ידי מארגני הג'ירו ד'איטליה לרכוב ראשון בקטע הפתיחה של המרוץ (אף על פי שאיננו משתתף במרוץ).
בתחילת 2008 הודיע כי הוא חוזר להתחרות במדי הקבוצה האמריקאית Rock Racing ואכן נטל חלק בטור של קליפורניה, אולם אחרי זמן לא רב הודיע על פרישה חוזרת.
ב-2013 טען יומון הספורט האיטלקי, לה גזטה דלו ספורט, כי בשנים 2001–2004 נמנה צ'יפוליני על לקוחותיו של ד"ר אופימיאנו פואנטס, תחת שם הקוד "מריה".
פרקליטו של צ'יפוליני הכחיש את ההאשמות.
ב-2014 הופיע שמו של צ'יפוליני ברשימה שפרסם הסנאט של צרפת שכללה רוכבים שנמצאו חיוביים לבדיקת סמים בבדיקות שנלקחו בטור דה פראנס ב-1998 ונבדקו מחדש (לאחר שפותחה בדיקה שמסוגלת לגלות את החומר האסור EPO) ב-2004.
באוקטובר 2019 עבר צ'יפוליני ניתוח לטיפול בגשר שריר הלב ובהפרעת קצב.
מעבר להיותו רוכב אופניים מצטיין שזכה, כאמור, באינספור ניצחונות, זכה צ'יפוליני לפרסום רב בשל אופיו הראוותני והתנהגותו הייחודית וגם כיום הוא זוכה להתעניינות ופרסום בתקשורת השמורים בדרך כלל לכוכבי טלוויזיה וקולנוע.
האחד הוא "סופר מריו" והשני הוא "מלך האריות", כינוי שזכה לו גם עקב בלוריתו המעוצבת.
מצד אחד נודע צ'יפוליני ביחס הבלתי אמצעי ובכבוד הרב שהוא נותן למעריציו הפשוטים וגם לתקשורת ומצד שני הוא הסתבך מספר פעמים באירועים אלימים.
פעם אחת כאשר תקף רוכב בקו הזינוק בטענה כי ביום הקודם הלה חסם אותו במיאוץ אל קו הסיום (הוא הורחק מהוואלטה אספניה בעקבות תקרית זו) ופעם אחרת כאשר יידה שני בקבוקי מים על רוכבי אופנוע שליוו את המרוץ וצפרו לו.
צד נוסף באישיותו הוא עיצוב מדי חלק מהקבוצות בהן היה חבר.
בהיותו בקבוצת אקווה א-ספונה הוא עיצב את מדי הקבוצה בצורת עור הזברה, תלבושת שעברה בשינויים קלים גם לקבוצתו הבאה דומינה וקאנצה.
במקרים אחרים הוא נהג להופיע לקטע הראשון בג'ירו ד'איטליה (הפרולוג) בתלבושת ייחודית רק לו וזכה בעקבות כך, גם להתעניינות תקשורתית וגם לקנס מהמארגנים.
בשנותיו האחרונות כרוכב מקצועני, נמנע ממנו להשתתף בטור דה פראנס על רקע אי הזמנת קבוצתו למרוץ.
ההתעלמות של מנהל הטור הצרפתי, ז'אן-מרי לבלאן מהספרינטר הטוב בעולם בזמנו עוררה גלים רבים בין חובבי מרוצי האופניים.
לשיא הגיע הדבר ב-2003 כאשר כולם היו בטוחים כי חולצת הקשת בענן אשר לבש כאלוף העולם הנוכחי, תבטיח לצ'יפוליני את הכרטיס הנכסף.
אולם, גם אז נמנע לבלאן מהזמנת צ'יפוליני בטענה כי צ'יפוליני נוהג לפרוש מהמרוץ עם תום הקטעים המישוריים (בהם יש לו סיכוי לנצח) ועם תחילת הקטעים ההרריים (בהם הוא מתקשה) וכי הדבר מלמד על חוסר כבוד למרוץ.