tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קונסטנטין ניקולאייביץ' לברוננקו הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה סובייטי-רוסי.
ידוע בעיקר בזכות תפקידיו בסרטיהם של אנדריי זוויאגינצב וסרגיי אורסוליאק.
השחקן הרוסי היחיד שזכה בפרס פסטיבל קאן לשחקן הטוב ביותר.
נולד ב-20 באפריל 1961 ברוסטוב על הדון במשפחה ממעמד הפועלים.
מגיל צעיר חלם להפוך לאמן, חיקה את ארקדי רייקין, מגיל 14 למד עם אחותו הגדולה בחוג לדרמה.
את שיעורי המשחק הראשונים שלו קיבל מגלינה איוואנובנה ז'יגונובה (אמו של השחקן סרגיי ז'יגונוב), שביימה תיאטרון.
הוא סיים את לימודיו במחלקה למשחק במכללת רוסטוב לאמנויות.
בשנים 1979–1981 שירת בצבא, בהרכב הזמר והמחול של מחוז הצבא של צפון הקווקז.
בהרכב שר לראשונה, ואז החליף בדרן שהלך לעולמו.
בשנת 1981 1985 לברוננקו למד בבית הספר התיאטרון האמנותי המוסקבאי.
הוא עבד בתיאטרון סאטיריקון, שיחק במשך שנה בלנקום,השתתף בפרויקטים של סדנאות יצירה התיאטרון האירופי החדש.
עם שחקני התיאטרון יצא לסיבוב הופעות בגרמניה ובבלגיה.
הופעת הבכורה של לברוננקו בקולנוע התקיימה בשנת 1984, במלודרמה "עדיין אוהב, עדיין מקווה", שם שיחק יחד עם יבגני יבסטגינייב, אותו הוא מחשיב כמורה שלו.
לאחר מכן במשך כמעט 20 שנה לא השתתף בהפקות קולנוע.
רק בתחילת המאה ה-21, במאי מתחיל בשם אנדריי זוויאגינצב הבחין בלברוננקו באחת מהצגות התיאטרון והזמין את השחקן לסרטו "השיבה" (2003).
הסרט זכה להצלחה וזכה בפרס העיקרי של פסטיבל הסרטים בוונציה, פרס אריה הזהב והופץ ב-70 מדינות בעולם, שבזכותן זכה לברוננקו לתהילה בינלאומית.
שיתוף הפעולה היצירתי עם זוויאגינצב לא התפרק, השחקן והבמאי נפגשו שוב על סט הצילומים של הסרט "גלות" (2007).
הסרט ייצג את רוסיה בתחרות פסטיבל קאן ה-60, כתוצאה ממנו זכה לברוננקו בפרס השחקן הטוב ביותר.
הכישרון הדרמטי של לברוננקו התגלה בסדרות הטלוויזיה סרגיי אורסוליאק "ליקווידציה" (2007, בתפקיד הפושע צ'קן) וב"איסאייב " (2009, בתפקיד וסילי בלויכר).
ב-11 ביולי 2012 היה מעורב בתאונת דרכים על הכביש הפדרלי "חולמוגורי", בקילומטר ה-132 באזור פרסלבל-זאלסקי במחוז ירוסלבל (סמוך לכפר שצ'לקאנה), בדרך אל צילומי הסדרה "מחיר החיים", שם הוא גילם תפקיד מרכזי.
הנהג של טויוטה קאמרי איבד שליטה, טס לנתיב המתקרב ואחריו אירעה התנגשות עם רכב מיצובישי פאג'רו, במושב הנוסע בו היה לברוננקו.
תינוקת בת שבעה חודשים נפטרה בטויוטה קאמרי.
לברוננקו אובחן עם פגיעות בעמוד השדרה.
הוא נשוי לשחקנית לידיה פטרקובה (מאז 1987).
קונסטנטין בוריסוביץ' טזיו הוא מתאגרף סובייטי, רוסי ואוסטרלי מקצועי לשעבר.
שלוש פעמים אלוף בברית המועצות (1989–1991), אלוף אירופה פעמיים (1989, 1991) ואלוף העולם (1991) בקרב חובבים, אלוף העולם הבלתי מעורער על פי התאחדויות האגרוף: IBF, WBA, WBС בקרב מקצוענים.
במשחקי אולימפיאדת סיאול הוא הגיע לרבע הגמר.
בשנת 1991 הוא זכה באליפות העולם לחובבנים.
טזיו היה מתאגרף יוצא דופן שהסתמך מאוד על דיוק ותזמון ונשא כוח אגרוף אימתני; לעיתים קרובות הוא נחשב לאחד ממשקלי מעורב קל בעלי המכה החזקה ביותר בתולדות המשקל.
הוא נכנס להיכל התהילה של האגרוף הבינלאומי ב-2011.
טזיו נולד בסרוב , עיירה ליד הרי אורל, בברית המועצות לשעבר לאב קוריאני (מצד אביו), מונגולי (מצד אמו) ולאם רוסייה.
אביו של טזיו היה שרברב במפעל מתכת, ואילו אמו הייתה אחות.
בילדותו, טזיו היה היפראקטיבי, ואביו החליט לקחת אותו לחדר כושר לאגרוף, שם יתעל את האנרגיה שלו במאבק בבנים מבוגרים.
הוא הרשים את מאמני הקבוצות החובבות של ברית המועצות ונשלח למחנות האימונים של ברית המועצות לחובבני אגרוף.
באותה מסגרת ביקר ביותר מ-30 מדינות תוך כדי אימון ולחימה בטורנירים.
הוא התאמן עם הקבוצה הזו 250 ימים בשנה, וזכה בטורנירים שונים, כמו אליפויות העולם באגרוף חובבים.
בטורניר אליפות העולם בקובה ב-1987, הוא הגיע למקום השני, ובאולימפיאדת קיץ 1988 הפסיד בסיבוב השלישי.
טז'יו היה חבר בצבא הסובייטי, אך מכיוון שנבחר כספורטאי מצטיין הוא לא נדרש לשרת בתפקיד רגיל.
הוא נלחם באליפות העולם פעם נוספת, במוסקבה ב-1989, שם הגיע למקום השלישי.
ב-1991 הוא יצא שוב לאליפות העולם לחובבים, שהפעם נערכה בסידני.
זו הייתה נסיעה ששינתה את חייו לנצח.
לאחר ניצחונו האולימפי בסידני, טזיו קיבל הצעה לעבוד באוסטרליה, ואז הציע במפתיע לבת זוגו נטליה לנסוע איתו והיא הסכימה.
בתחילת השנה שלאחר מכן, היגר טז'יו לאוסטרליה עם חברתו, שם נישאו ב-1993, הפכו לאזרחים אוסטרליים והתיישבו בסאנס סוצ'י , סידני.
עם זאת, לפני שהתחתן, טזיו כבר הפך מקצועי, גבר על דארל הילס בנוקאאוט בסיבוב אחד ב-1 במרץ 1992, במלבורן.
הוא היה המתאגרף הסובייטי היחיד שזכה במדליית זהב באליפות העולם בסידני ב-1991. בזמן האליפות פנו אליו מקדמי אגרוף מקומיים, והוא החליט לוותר על אולימפיאדת קיץ 1992 לטובת קריירה מקצוענית.
שבוע לאחר מכן הוא חתם עם האמרגן האוסטרלי ביל מורדי כמנהלו וג'וני לואיס כמאמנו בסידני.
טזיו סיים את קריירת החובבים שלו עם 270 קרבות, 259 ניצחונות, 11 הפסדים, ללא עצירות וללא תוצאות תיקו.
הופעת הבכורה המקצועית שלו הייתה אמורה להתקיים בינואר 1992. מורדי תיאר את טזיו כמתאגרף הטוב ביותר שראה בעשור האחרון.
טזיו החל להעלות את היכולות שלו כמעט מיד.
בקרב המקצועי הרביעי שלו, הוא פגש את אלוף WBC לשעבר במשקל נוצה, חואן לאפורט , והכריע אותו בעשרה סיבובים.
בקרב השישי שלו, הוא גבר על המתמודד סמי פואנטס בנוקאאוט בראשון.
פואנטס יזכה בתואר עולמי שנים לאחר שהובס על ידי טזיו ב-1993. סטיב לארימור, לארי לה קרוזייה ורוברט ריברה, נסעו לאוסטרליה כדי להילחם בטזיו, ואף אחד מהם לא החזיק מעמד יותר משני סיבובים.
האיש היחיד שהחזיק מעמד יותר משני סיבובים עם טזיו ב-1993 היה ליווינגסטון ברמבל, אלוף העולם במשקל קל לשעבר, שהפסיד בהחלטה לטזיו בניוקאסל, ניו סאות' ויילס.
בשנת 1994 הקטור לופז , אנחל הרננדס (שזה עתה יצא מהפסד לאחר שקרא תיגר על חוליו סזאר צ'אבס בחגורת ה-WBC), ופדרו צ'יניטו סאנצ'ס מהרפובליקה הדומיניקנית ניסו לנצח את טזיו, אך טזיו ניצח את לופז בהכרעה תוך עשר, את הרננדס בנוקאאוט בשבעה, וסאנצ'ס בנוקאאוט בארבעה.
לאחר הניצחון מול סאנצ'ס, טזיו דורג במקום הראשון בגזרת המשקל הקל.
בשנת 1995, טזיו קיבל את התואר העולמי הראשון שלו כאשר נאבק באלוף ה- במשקל ולטר קל ג'ייק רודריגז בלאס וגאס, נבדה.
טזיו הפך לאלוף העולם כשהדיח את רודריגס בסיבוב השישי.
1997 התחילה עבור טזיו כאשר הקרב שלו נגד לאונרדו מורו מאס הוכרז כביטול התחרות.
החלטה זו הגיעה מכיוון שתומכי מאס מחו על כך, שהמכה שחיסלה את הלוחם שלהם בסיבוב הראשון ניתנה למעשה לאחר שהשופט ג'ו קורטז קרא להפסקה.
בהתלבטות אם זה היה או לא היה לאחר שקורטז קרא להפסקה, ה-IBF והוועדה האתלטית של נבאדה החליטו להכריז על אי תחרות במקום זאת.
בקרב הבא שלו, טזיו הפסיד לראשונה, בנוקאאוט בעשרה סיבובים לוינס פיליפס , שגם לקח את אליפות העולם של טזיו.
לאחר שניצח את אלופי העולם לשעבר, קלווין גרוב (KO 1) ורפאל רולס (KO 9), זכה טזיו לניסיון אליפות עולמי נוסף, כאשר החגורה של ה-WBC התפנתה ב-1998 בעקבות המעבר של אוסקר דה לה הויה לחטיבת המשקל הלבן.
טזיו מצא את עצמו פעמיים על הרצפה בסיבוב הראשון של הקרב על חגורת הביניים מול דיאוסבליס הורטדו, אבל התאושש כדי לנצח את הורטדו בנוקאאוט בחמישה סיבובים.
הוא הפך לאלוף עולם פעם נוספת בשנת 1999 על ידי הדחת אלוף העולם לשעבר מיגל אנחל גונזלס בעשרה סיבובים, ושמר עליו פעמיים בשנת 2000, כשגבר על המתמודד השולי מאריזונה אחמד סנטוס בשמונה סיבובים, ועל האגדה מקסיקנית בן ה-38 חוליו סזאר צ'אבס, אלוף העולם לשעבר, ב-6 סיבובים בפיניקס, אריזונה.
טזיו התראיין לריי וויטלי ב-יוטיוב ב-2011 והצהיר שהוא רואה בניצחון שלו על מיגל אנחל גונזלס את ההופעה הטובה ביותר שלו אי פעם.
אלוף בלתי מעורער במשקל קל+
לאחר מכן החל טזיו לממש את רצונו לאחד את כל החגורות.
בשנת 2001, הוא התחיל מול אלוף ה-WBA, שרמבה מיטשל, כשהוא לוקח את החגורה ב-TKO לאחר שבעה סיבובים (מיטשל סבל מפציעה בברך באימון ובמהלך ההתמודדות).
הקרב הבא שלו היה נגד הטורקי הגרמני, אוקטאי אורקל.
טזיו סיים את 2001 על ידי שחזור חגורת ה-IBF שלו בקרב איחוד עם האלוף באותה תקופה, זבדיאל יהודה, בנוקאאוט בסיבוב השני.
תגרה קטנה בתוך הזירה באה בעקבות הקרב הזה, כשיהודה תקף את השופט ג'יי נאדי בגלל מה שהוא הרגיש כעצירה מוקדמת, הגיב בזריקת מושב הפינה שלו על השופט ואפילו ניסה לחנוק את נאדי עם הכפפה שלו, בשלב מסוים.
עם זאת, שידורים חוזרים מראים בבירור את יהודה הולך על רגליים מתנודדות.
כתוצאה מכך, טזיו הפך לאדם הראשון מזה 30 שנה שמאחד את החגורות בחטיבת המשקל הקל.
ב-2002 טזיו ניהל רק קרב אחד, והביס את המועמד המדורג בראש כל שלוש החגורות שלו, בן טאקי מגאנה בהכרעה תוך 12 סיבובים.
טזיו הפסיד רק סיבוב אחד רק באחד מכרטיסי הניקוד של השופטים בתצוגת אגרוף מופתית.
ב-19 בינואר 2003, טזיו התחיל את השנה על ידי שמירת התואר שלו מול אלוף העולם לשעבר, ג'סי ג'יימס לייז'ה בנוקאאוט ב-6 סיבובים.
לאחר הקרב, שנערך במלבורן, טזיו הודיע כי ייתכן שזהו הקרב האחרון שלו באוסטרליה, עקב לחץ מצד האמרגנים להילחם בארצות הברית (הניצחון מול לייז'ה הגיע ביום הולדתו של בנו של טזיו).
הקרב הראשון שלו ב-2004 היה אמור להתקיים ב-7 בפברואר במשחק חוזר מול שרמבה מיטשל .
זה היה הקרב הראשון של טז'יו כמקצוען במוסקבה, אבל טזיו נפצע בכתפו במהלך אימון.
הוא עבר ניתוח מוצלח לתיקון הבעיה, אך הפציעה האריכה עוד יותר את היעדרותו מהתחרויות.
ה-WBA שללו מטזיו את התואר שלו על כך שבחר להילחם במיטשל במקום באלוף הקבוע שלהם, ויויאן האריס , בעוד ה-WBC שלל מטזיו את התואר בגלל שסירב להילחם בלוחם החובה שלהם, ג'אנלוקה ברנקו
ב-6 בנובמבר, טזיו ומיטשל סוף סוף ערכו את קרב הגומלין שלהם, כאשר טזיו הדיח את מיטשל פעם נוספת, הפעם בשלושה סיבובים.
טזיו נבחר ללוחם הקאמבק של השנה על ידי מגזין רינג.
ב-5 ביוני 2005, התמודד טזיו נגד המתאגרף הבריטי ריקי האטון, טזיו הפסיד בקרב זה והפסיד גם בתואר העולמי שלו על ידי (החלטה טכנית של שופט) לאחר שפרש לספסל שלו בסוף הסיבוב ה-11. הוא גם היה בפיגור בכל שלושת הסיבובים (ב-1, 3 ו-5 נקודות).
ב-30 בינואר 2007 נפוצו שמועות על קאמבק של טזיו.
עם זאת, לא היה אישור ממנו.
באפריל 2010 שוב נפוצו שמועות על קאמבק אפשרי של טז'יו.
הוא המשיך להתאמן ונשאר בכושר מאז ההפסד שלו לריקי האטון ב-2005. ב-19 באפריל 2010, טזיו הופיע ב-Long Lunch Today, תוכנית טלוויזיה אוסטרלית.
במהלך התוכנית, הוא הכחיש את פרישתו ואמר שהוא יחזור אם אפשר יהיה לנהל קרב עם שיין מוסלי, מני פקיאו או פלויד מייוות'ר.
טזיו נישא לנטשה אניקינה ב-24 בספטמבר 1993 בעת שחיו באוסטרליה.
באוסטרליה גם נולדו שלושת ילדהם; אנסטסיה, ניקיטה וטים.
בשנת 2008 עבר טזיו עם משפחתו חזרה למוסקבה, אך, בסופו של דבר, הם חזרו לחיות בסידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה.
בספטמבר 2012, טזיו עזב את משפחתו באוסטרליה, חזר להתגורר ברוסיה והתגרש מנטשה לאחר 20 שנות נישואים.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת אורל בהצטיינות וקיבל דיפלומה אדומה.
טזיו חובב חיות שבבעלותו מספר חיות מחמד כולל "ויקינג", רוטוויילר שהיה בן לוויה של טזיו מאז הגיע לאוסטרליה; ג'ייק, פיתון היהלומים המחמד שלו; כנריות ודגים.
טזיו הופיע עם החיות בתוכנית המחמד "התרנגול של הארי" בשנת 2002.
טזיו נשוי כיום לטטיאנה אברינה, איתה יש לו שני ילדים, הוא מנהל מסעדה במוסקבה ומקדם את הנושא של דרך חיים בריאים, עוסק בפעילויות ציבוריות וצדקה ובנוסף מקדיש זמן רב לחינוך ספורטאים מהדור הצעיר.
בין היתר הוא מאמן מתאגרפים צעירים מצליחים רבים בני זמננו, ביניהם סשה פובטקין ודניס לבדב.
כחלק מתוכניות צדקה, הוא פתח בשטח הפדרציה הרוסית בתי ספר רבים למתאגרפים צעירים.
מאז 2010, הוא עורך את מגזין האגרוף האלקטרוני הראשון, וגם החל להופיע לעיתים קרובות בטלוויזיה ככוכב אורח בסדרות אוסטרליות.
נודע כי טזיו שרד התקף לב.
לא ברור כיצד חי טזיו לאחר התקף לב, אך המתאגרף עבר שיקום באגם איסיק-קול.
טזיו אינו אוהב לתת ראיונות ולהשתתף באירועים חברתיים.
+2 הפסדים31 ניצחונות34 קרבות225על ידי נוקאאוט06לפי החלטה1ללא תחרות
כותרתפרטיםתעודהגוֹרָל (Destiny) פורסם: 2002 ARIA: זהב
קונסטנטין אלכסנדרוביץ' טיוקאבין הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת דינמו מוסקבה מליגת העל הרוסית ובנבחרת רוסיה.
טיוקאבין גדל במחלקת הנוער של דינמו מוסקבה מליגת העל הרוסית.
בשנת 2020 החל לשחק בדינמו-2 מוסקבה, קבוצת המילואים, אך במהרה הגיע לקבוצה הראשונה של המועדון.
ב-1 בנובמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה, בניצחון 2-1 על טמבוב במסגרת המחזור ה-13 בליגה לעונת 2020/21. ב-20 בפברואר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 2-0 על ספרטק מוסקבה במסגרת הגביע הרוסי.
ב-18 במרץ הבקיע את שערי הבכורה שלו בליגה, צמד שערים שסידרו לקבוצתו מהפך בניצחון 3-2 על קרסנודאר במסגרת המחזור ה-23. בעונתו הראשונה בקבוצה ערך 15 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
טיוקאבין היה חלק מסגל נבחרת רוסיה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21, וערך שלוש הופעות בטורניר.
הוא זומן לראשונה לסגל נבחרת רוסיה הבוגרת, לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2022 נגד נבחרות קרואטיה, קפריסין ומלטה בחודש ספטמבר 2021. ב-4 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כשהחליף את פיודור סמולוב בדקה ה-75 בניצחון 2-0 על נבחרת קפריסין.
ב-7 ביוני 2024 כבש שער בכורה בנבחרת הלאומית במהלך משחק ידידות מול נבחרת בלארוס במשחק שהסתיים בניצחון 4-0 רוסי.
כדורגלן החודש בליגת העל הרוסית בכדורגל: נובמבר/דצמבר 2023, אפריל 2024
כדורגלן העונה בליגה הרוסית: 2023/24
חלוץ העונה בליגה הרוסית: 2023/24
כדורגלן השנה ברוסיה (ספורט אקספרס): 2023/24
קונסטנטין פיודורוביץ' יואן היה צייר ומעצב תיאטרון רוסי ידוע.
הוא ייסד את איגוד האמנים הרוסים ואת איגוד האמנים של רוסיה המהפכנית.
יואן נולד במוסקבה למשפחתו של פקיד בנק ממוצא שווייצרי-רוסי.
אחיו פול ג'ון היה מלחין בולט.
מ-1892 עד 1898 למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, שם קונסטנטין סאביצקי וקונסטנטין קורובין היו בין מוריו.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לאמנות במוסקבה לקח שיעורים פרטיים מולנטין סרוב (1898–1900).
במהלך מספר נסיעות למערב אירופה, במיוחד לפריז, הוא התוודע אל נופי העיר של קמיל פיסארו ואימפרסיוניסטים אחרים, אך שמר על סגנונו הייחודי.
בשנת 1900 הוא פתח את בית הספר הפרטי הראשון לציור ולרישום במוסקבה.
כמה ציירים רוסים ידועים קיבלו חינוך לאמנות בבית הספר (כמו אולגה ז'קולינה).
מאוחר יותר לימד באקדמיה לאמנויות של לנינגרד ובמכון לאמנות סוריקוב במוסקבה.
הסטודיו שלו במוסקבה היה בשימוש נרחב על ידי ציירים אחרים.
הוא עיצב תפאורות להצגות בתיאטרון האמנות של מוסקבה ובתיאטרון מאלי, והפך למעצב הרשמי של תיאטרון זה בשנים 1945 עד 1947. הוא תרם בנוסף תפאורות לאופרות.
בעידן הסובייטי, יואן היה מנהל מכון המחקר של האקדמיה לאמנויות (1948–1950) והמזכיר הראשון של איגוד האמנים הסובייטים (1956–1958).
הוא זכה בפרס סטלין (1943), קיבל את מסדר לנין ועוד מסדרים ומדליות.
הוא נפטר במוסקבה ב-11 באפריל 1958.
קונסטנטין יואן התחיל כצייר נוף וז'אנר אימפרסיוניסטי עם נימה סימבוליסטית.
מאוחר יותר הוא ניסה ציור נוף לירי המעורב בחיקויים של אמנויות המיניאטורות.
הסמליים ביותר ביצירותיו הם מחזור התחריטים "בריאת העולם" (1908-1912) והציור "כוכב חדש" המציג את מהפכת אוקטובר כתוצאה של אירוע קוסמי.
לאחר המהפיכה עד סוף ימיו היה לאמן ריאליזם סוציאליסטי קפדני, שיצר ציורים כמו "המצעד בכיכר האדומה ב-7 בנובמבר 1941".
קונסטנטין אנדרייביץ' סומוב היה אמן רוסי, המזוהה עם המיר איסקוסטווה.
הוא נולד למשפחה של היסטוריון אמנות ואוצר מוזיאון הארמיטאז', אנדריי איבנוביץ' סומוב, והתעניין באמנות ובמוזיקה של המאה ה-18 כבר בגיל צעיר.
קונסטנטין סומוב נולד ב-30 בנובמבר 1869 בסנט פטרסבורג במשפחתו של היסטוריון אמנות, דמות מוזיאון מפורסמת, אוצר מוזיאון הארמיטאז' אנדריי סומוב.
קונסטנטין היה הבן השני במשפחה.
אמו, נאדז'דה קונסטנטינובנה, שהגיעה ממשפחת האצילים הייתה מוזיקאית ואדם משכיל.
היא הנחילה בילדיה אהבה לתיאטרון, מוזיקה וציור.
בנוסף, היה בביתם אוסף פרטי ענק של הדפסים, ציורים ורישומים ישנים.
ציור ואמנות היו נושא קבוע לשיחה וחלק בלתי נפרד מחייהם וקונסטנטין הצעיר חלם להיות אמן מגיל צעיר מאוד.
בפעם הראשונה נפגש אלכסנדר בנואה עם סומוב באולם ההתעמלות הפרטי של קארל מאי.
גם דמיטרי פילוסופוב למד שם, וסומוב מצא שפה משותפת ואף התיידד איתו.
מאוחר יותר נשלח דמיטרי פילוסופוב לאיטליה עקב מחלה, וסומוב, שהתקשה ללמוד מדעים, הוצא מהגימנסיה על ידי אביו.
בגיל 20, קונסטנטין סומוב נכנס לאקדמיה הקיסרית לאמנויות.
הוא למד אצל איליה רפין מ-1888 עד 1897. בזמן שהותו באקדמיה, בנואה הכיר לו את סרגיי דיאגילב וליאון בקסט.
כשהשלושה הקימו את המגזין "עולם האמנות", תרם סומוב בנדיבות לכתב העת.
הלימודים באקדמיה לא היו קלים עבור סומוב, אך ב-1897 סיים אותם בהצלחה ועבר לפריז כדי להמשיך את השכלתו באקדמיה קולרוסי.
במשך שלוש שנים הוא עבד על יצירת המופת שלו, "ליידי בכחול", שצוירה בסגנון של דיוקנאות מהמאה ה-18.
ההצלחה הרצינית הראשונה של האמן הגיעה שנה לפני סיום לימודיו באקדמיה.
סומוב ובנואה בילו את קיץ 1896 בדאצ'ה שלהם ליד אורנינבאום, בכפר מרטישקינו.
הנופים והרישומים שהביא משם זכו לשבחים רבים מצד מבקרים ועמיתים מהסביבה האקדמית.
במהלך סוף שנות ה-90, הפיק סומוב מספר סצנות של ארלקינו רוקוקו ואיורים לשירים של אלכסנדר בלוק.
רבות מיצירותיו הוצגו באירופה, במיוחד בגרמניה, שם התפרסמה המונוגרפיה הראשונה עליו ב-1909.
סומוב, כמו רבים מבני דורו, קיבל את המהפכה ברוסיה בהתלהבות.
אבל תנאי החיים הידרדרו בהדרגה: בתחילה הולאמה דירתו, ובסוף האמן הוצא ממנה לחלוטין.
רק בנס הוא הצליח להגן על הזכויות של יצירותיו.
בדצמבר 1923, קונסטנטין סומוב, יחד עם התערוכה הרוסית, נסע לארצות הברית כנציג מורשה של פטרוגרד.
בארצות הברית הוא התקרב למשפחתו של סרגיי רחמנינוב וצייר דיוקנאות של המלחין ובתו.
הוא מעולם לא חזר למולדתו, ונשאר בצרפת.
סומוב מצא את רוסיה הסובייטית "זרה לחלוטין לאמנותו" ועבר לפריז.
שם התפתחה עד מהירה קהילה של אמנים מהגרים רוסים.
סומוב מצא השראה ב"עולם האמנים" המתגוררים בפריז - חבריו הוותיקים בנואה, בקסט וסרביאקובה.
בשנים האחרונות ללימודיו ניהל סומוב אורח חיים מתבודד.
אם לשפוט לפי המכתבים מאותה תקופה, הבדידות הייתה נטל עבורו.
בחורף 1899 כתב סומוב לחברתו ועמיתתו ליזה זבנצבה: "לצערי, עדיין אין לי רומן עם אף אחת - פלירטוט הוא, אולי, קל מאוד.
אבל נמאס לי להיות בלי רומנטיקה - הגיע הזמן, אחרת החיים והנעורים נעלמים, וזה הופך להיות מצב מפחיד.
אני נורא מצטער שהדמות שלי כבדה, משעממת, קודרת.
הייתי רוצה להיות עליז, קליל, כדי שהכל יהיה קל, להיות מאוהב ונעים.
רק אנשים כאלה נהנים, מעניינים ולא מפחדים לחיות!".
הדוגמן מתודילי לוקיאנוב הפך לחבר הקרוב ביותר שלו.
הם נפגשו ב-1910, אמן בן ארבעים ולוקיאנוב בן השמונה עשרה.
מתודילי עבר לגור עם סומוב והפך מהר מאוד לחלק מהמשפחה.
הם גרו יחד והוא עזר לסומוב לנהל את משק הבית ולארגן תערוכות.
ב-1918 צייר סומוב דיוקן גדול של מתודילי לוקיאנוב, יושב על הספה בפיג'מה וחלוק.
את הדיוקן הזה ניתן לראות במוזיאון הרוסי.
האמן והדוגמן חיו ביחד עד מותו של מתודילי משחפת בפריז.
בערך ב-1930, פגש סומוב את בוריס מיכאילוביץ' סנייקובסקי (נולד ב-23 ביולי 1910), "הצעיר בן העשרים שיהווה השראה לכמה ממיטב יצירותיו המאוחרות יותר של סומוב.
הוא היה יושב לרישומי דיוקן ישירים, ציורי שמן יפים, וייתכן שהוא היה המודל לצבעי מים ארוטיים יותר.
האופי המדויק של מערכת היחסים שלו עם הדוגמן והחבר שלו לא ידוע".
סומוב נקבר בבית הקברות הרוסי Sainte-Geneviève-des-Bois מדרום לפריז.
ב-14 ביוני 2007, הנוף של סומוב "הקשת" (1927) נמכר בכריסטי'ס תמורת 7.33 מיליון דולר, שיא עבור יצירה במכירה פומבית של אמנות רוסית.
יומנו של סומוב לשנים 1917–1927 פורסם ברוסית על ידי היסטוריון האמנות Pavel S.
Golubev (הוצאת דמיטרי סצ'ין, מוסקבה) בשנים 2017, 2018 ו-2019; שלושת הכרכים מסתכמים ב-2100 עמודים.
קונסטנטין מיכאילוביץ' סרגייב - 1 באפריל 1992) היה רקדן רוסי, מנהל אמנותי וכוריאוגרף בתיאטרון קירוב.
כשבלט קירוב חזר ללנינגרד מפרם, (לשם עבר בתקופת המלחמה) התמנה סרגייב לכוריאוגרף ראשי של הלהקה.
עבודתו הגדולה הראשונה הייתה לביים מחדש את "סינדרלה" של פרוקופייב, בלט שעודנו מבוצע כיום.
מוריו במכון הממלכתי לכוריאוגרפיה בלנינגרד היו מריה קוג'וחובה, ולדימיר פונומריוב וויקטור סמיונוב (בעלה הראשון של מרינה סמיונובה.
אשתו הראשונה, פיה באלאבינה, הייתה פרימה בלרינה בבלט קירוב, וכך גם אשתו השנייה, נטליה דודינסקאיה.
הוא רקד כבן-זוגה של דודינסקאיה בהצגת הבכורה של "סינדרלה", שהפיק בשביל הקירוב.
גלינה אולנובה הייתה בת-זוגו לריקוד בין 1930 ל-1940, עד שעברה לרקוד בבלט בולשוי.
סרגייב ואולנובה היו הראשונים לרקוד את רומיאו ויוליה של פרוקופייב.
בשנת 1957 עוטר סרגייב בתואר אמן העם של ברית המועצות ובשנת 1991 בתואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
הוא קיבל ארבעה פרסי סטלין.
קונסטנטין מקובסקי היה צייר רוסי.
קונסטנטין מקובסקי היה צייר ריאליסטי רוסי שהתנגד להגבלות אקדמיות שהיו קיימות בעולם האמנות באותה תקופה.
אביו היה דמות מוכרת בעולם האמנות הרוסית וצייר חובב, יגור מקובסקי ואמו הייתה מלחינה.
בגלל המקצוע של הוריו, מקובסקי גילה עניין מוקדם בציור ובמוזיקה.
הוא נכנס לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה בגיל 12, שם הושפע ממורים כמו ואסילי טרופינין וקארל ברולוב.
לאחר שסיים את לימודיו, נסע מקובסקי לצרפת בתקווה להיות מלחין, אך לאחר סיבוב הופעות באירופה על מנת להכיר את המוזיקה העממית והקלאסית המסורתית, הוא בחר בסופו של דבר בציור.
בשנת 1858 נכנס מקובסקי לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות בסנט פטרסבורג, שם יצר יצירות אמנות כמו "ריפוי העיוורים" (1860) "רצח בנו של בוריס גודונוב" (1862).
בשנת 1863 מקובסקי ועוד שלושה עשר סטודנטים מחו נגד החלטת האקדמיה לאפשר לצייר רק יצירות אמנות של המיתולוגיה הסקנדינבית בתחרות על מדליית הזהב הגדולה של האקדמיה.
כולם עזבו את האקדמיה ללא תעודה.
אירוע זה נודע מאוחר יותר בשם "מרד הארבעה עשר".
מאוחר יותר, מקובסקי הצטרף לארטל האמנים, שהייתה אגודה שיתופית שהקים איוואן קרמסקוי, שחבריה היו אמנים ריאליסטים שדגלו בתיאורים ריאליסטיים יותר של חיי היום-יום של רוסיה הצארית.
יצירות בולטות של מקובסקי מתקופה זו הן "האלמנה" (1865) ו"האישה" (1867).
בשנת 1870 הוא הפך לחבר מייסד של החברה לתערוכות אמנות נודדות (הנודדים) והמשיך לעבוד על ציורים בז'אנר הריאליזם.
הוא המשיך לנסוע לצפון אפריקה וסרביה באמצע שנות ה-70, מה שהביא לשינוי סגנוני משמעותי כשהחל לשים דגש רב יותר על צבעים וצורות.
ביריד העולמי של 1889 בפריז, הוא קיבל את מדליית הזהב הגדולה על ציורו "מותו של איוון האיום".
עד סוף המאה ה-19, מקובסקי היה אחד האמנים הרוסים המוערכים ביותר ובעלי השכר הגבוה ביותר, שנחשב על ידי כמה מבקרים כמבשר האימפרסיוניזם הרוסי.
הוא מת בשנת 1915 בתאונת דרכים עם חשמלית ברחובות סנט פטרסבורג .
קונסטנטין יוזף יירצ'ק (בצ'כית: Josef Konstantin Jireček, בבולגרית: Константин Йозеф Иречек, נהגה בבולגרית "קונסטנטין יוזף אירצ'ק"; 25 ביולי 1854, וינה, האימפריה האוסטרית – 10 בינואר 1918, וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית) היה היסטוריון, דיפלומט, ופוליטיקאי צ'כי, אשר ב-1881 כיהן
מספר חודשים כשר החוץ והדתות של נסיכות בולגריה בממשלתו של יוהאן קזימיר ארנרוט.
אביו יוזף יירצ'ק (1888-1825) היה היסטוריון שהתמחה בעמים סלביים, וסבו מצד אימו פאבול יוזף שפאריק (1861-1795) היה פילולוג של שפות סלאביות.
הוא רכש השכלה אקדמית בהיסטוריה ופילולוגיה באוניברסיטת פראג.
ב-1874 ערך מסע לנסיכות סרביה ולממלכת קרואטיה-סלאבוניה ובעקבותיו פרסם סדרת מאמרים על הסלאבים הדרומיים.
ב-1876 פרסם את ספרו "ההיסטוריה של הבולגרים" שסקר את תולדות העם הבולגרי מימי הממלכה הבולגרית הראשונה, דרך השנייה וכלה בכיבוש העות'מאני.
עבודתו זו זיכתה אותו בדוקטורט מאוניברסיטת פראג.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והקמת נסיכות בולגריה סייע יירצ'ק להקמת מנגנוני המינהל, החינוך והאקדמיה בנסיכות הצעירה.
ב-1881 כיהן מספר חודשים כשר החוץ והדתות של בולגריה בממשלתו של יוהאן קזימיר ארנרוט.
בין 1881–1882 כיהן כשר החינוך הציבורי והמדע של נסיכות בולגריה.
ב-1884 מונה למנהל הספרייה הלאומית ע"ש קירילוס ומתודיוס הקדושים.
בין השנים 1894–1893 כיהן כפרופסור ומרצה באוניברסיטת קארל בפראג.
בין השנים 1893–1918 כיהן כפרופסור ומרצה לפילולוגיה של שפות סלאביות באוניברסיטת וינה.
קונסטנטין יירצ'ק גיבש ויזם את "החוק הזמני לפיקוח על התרבות הנוצרית, המוסלמית והיהודית" בבולגריה.
החוק אושר ב-1880 ובמסגרתו הוכרו רשמית בתי הכנסת כיחידה דתית אוטונומית ובראש כל בית כנסת הועמדה מועצה המונה 3 עד 5 נציגים.
כל מתפללי בית הכנסת הוכרו כקהילה.
הרב הראשי של סופיה יהיה הרב הראשי של נסיכות בולגריה, תפקידו הפך לרשמי והוא יקבל את שכרו מהמדינה.
הרבנים המקומיים, יקבלו את שכרם מקהילת המתפללים בכל בית כנסת.
עוד הסדירו התקנות נושאי ירושות, דמי קבורה, מיסי קהילה ורישיונות נישואים.
הלך לעולמו בווינה ב-1918 והוא בן 63 שנים.
יירצ'ק הונצח במספר אופנים בבולגריה ומחוצה לה.
בבולגריה קרויים על שמו הכפר אירצ'קובו במחוז ימבול, הכפר אירצ'ק במחוז דובריץ' ופסגת אירצ'ק ברכס הרי רילה.
כמו כן באנטארקטיקה קרויה על שמו לשון היבשה נקודת יירצ'ק.
קונסטנטין טרוטובסקי היה צייר רוסי.
הוא נולד לקפטן פרשים בדימוס שהיה גם בעל קרקע.
לאחר מות אביו, הוא נלקח לסנט פטרסבורג ב-1839 שם נרשם לאקדמיה להנדסה וכישרונו לציור התגלה לראשונה.
הוא סיים את לימודיו ב-1845, והחל להשתתף בשיעורים באקדמיה הקיסרית לאמנויות עם פיודור ברוני, בכוונה להיות צייר היסטוריה.
אולם עד מהרה גילה העדפה לציור סצנות מחיי היומיום.
בעודו שם, הוא צייר את הדיוקן הידוע הראשון של פיודור דוסטויבסקי,[1] (חברו לשעבר בבית הספר להנדסה).
הוא היה מעורב בחוג פטרשבסקי ונמנע בקושי ממעצר.
האחוזה המשפחתית, עברה לידיו בעקבות מות אמו.
הוא צייר ברחבי הכפרים המקומיים, וביקר בסנט פטרסבורג או במוסקבה רק כדי לארגן תערוכות.
בתחילת שנות ה-50, הוא פרסם אלבום של סצנות מהחיים הרוסיים היומיים, וב-1856 זכה בתואר "אמן חופשי".
בסוף שנות ה-50, הוא סייר בגרמניה והפך לחבר מקביל ב"חברה המלכותית של צבעי מים בלגיים ".
הוא התיישב בסנט פטרסבורג בשנת 1858, לאחר מות אשתו השנייה, שחלתה במהלך מסעותיהן.
מ-1871 עד 1881, הוא שימש כמפקח בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, ואז, שוב, חזר לאחוזתו, שם יצר ציורי שמן רבים, צבעי מים ורישומים של מעמד בעלי האחוזות וגם איכרים.
הוא המשיך להציג בלונדון, פריז ואנטוורפן.
רטרוספקטיבה גדולה לאחר מותו נערכה במוסקבה ב-1893
בנוסף לציוריו, אייר כמה יצירות של ניקולאי גוגול, מיכאיל לרמונטוב, ואיוואן קרילוב.
הוא היה קשור, בנישואיו הראשונים, לסרגיי אקסאקוב.
אשתו השלישית הייתה צאצאית של אלכסנדר גריבוידוב.
קונסטנטין מונייר (בהולנדית: Constantin Meunier; 1831, בריסל – 1905, בריסל) היה צייר ופסל בלגי שתרם להתפתחות האמנות המודרנית בהעלאת דמויות הפועל התעשייתי והכורה כאייקון למודרניות כשיקוף התפתחות חברתית ופוליטית של התקופה עם התמקדות ומחויבות הומניסטית.
מונייר נולד בבריסל למשפחה ענייה ממעמד הפועלים שהושפעה מההשלכות הכלכליות השליליות של המהפכה הבלגית, במלאת לקונסטנטין ארבע שנים התאבד אביו.
מונייר החל ללמוד פיסול בגיל 14 באקדמיה לאמנויות יפות בבריסל אצל הפסל לואי ז'הוט וגם למד בסטודיו של הפסל צ'ארלס אוגוסט פרייקין.
לאחר שנחשף לעבודתו הריאליסטית שוברי האבנים של הצייר גוסטב קורבה החל להטיל ספק בפיסול כאמצעי ביטוי עבורו והחליט לעבור לציור.
מונייר השתתף בהקמת אנדרטה לאמיל זולה.
קונסטנטין סמיונוב (נולד ב-20 בנובמבר 1969 בברית המועצות ) הוא קופץ במוט ישראלי בדימוס.
לפני שעלה לישראל, סמיונוב זכה במדליית הארד באליפות אירופה באולם לשנת 1992 עבור הנבחרת המאוחדת והפך לאלוף בלארוס ב-1993. כעבור 3 שנים סמיונוב סיים במקום השמיני באליפות אירופה באולם לשנת 1996.
סמיונוב השתתף גם באליפות העולם של 1995 והיה חלק מהמשלחת הישראלית לאולימפיאדת אטלנטה (1996), בה התחרה במקצה קפיצה במוט.
סמיונוב סיים את המוקדמות במקום ה-20 עם תוצאה של 5.40 מטרים ולא הצליח להעפיל לגמר.
השיא האישי של סמיונוב הוא 5.76 מטר, שהושג ביולי 1996 בתל אביב.
קוֹנְסְטַנְטִין אַלֶכְּסַנְדְרוֹבֵיץ' פֶּדִין היה סופר ועסקן ספרותי סובייטי רוסי.
פדין נולד בסראטוב, למד במוסקבה ובגרמניה ושם נכלא במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שחרורו, עבד כמתורגמן בשגרירות הסובייטית הראשונה בברלין.
עם שובו לרוסיה, הצטרף לבולשוויקים ושירת ב.
לאחר שעזב את המפלגה ב-1921, הצטרף לקבוצה הספרותית שנקראה , שתמכה במהפכת אוקטובר, אך ביקשה חופש לספרות ולאמנות.
סיפורו הראשון, "הבוסתן" (Сад), פורסם ב-1922, וכך גם מחזהו "באקונין בדרזדן" (Бакунин в Дрездене).
שני הרומנים הראשונים שלו היו "ערים ושנים" (Города и годы, 1924; תורגם לאנגלית ב-1962, "אחד הרומנים הגדולים הראשונים בספרות הסובייטית") ו"אחים" (Братья, 1928).
שניהם עוסקים בבעיות האינטלקטואלים בתקופת מהפכת אוקטובר, וכוללים "רשמים מהעולם הבורגני הגרמני" המבוססים על מאסרו בתקופת המלחמה.
הרומנים המאוחרים שלו כוללים את "חטיפת אירופה" (Похищение Европы, 1935), "סנטוריום ארקטור" (Санаторий Арктур, 1939), והטרילוגיה ההיסטורית: "שמחות ראשונות" (Первые радости, 1945), "קיץ יוצא דופן" (Необыкновенное лето, 1948), ו"המדורה" (Костёр, 1961–1967).
הוא כתב גם ספר זיכרונות בשם "גורקי בינינו" (Горький среди нас, 1943).
בראון מסכם את דמותו כך: "פדין, הגם שאינו סופר דגול כנראה, ניחן במידה רבה של כישרון להעביר את האווירה של זמן ומקום מסוימים.
כתיבתו הטובה ביותר היא שחזור מעלה-זיכרונות של חוויותיו שלו, וזיכרונו מסוגל לברור ולשמר אלמנטים חושניים של סצנות עבר רחוקות, ההופכים את סיפורם לחוויה עשירה".
בתפקידו זה מנע את פרסום הספר אגף הסרטן של אלכסנדר סולז'ניצין.
עיטור הדגל האדום של העמל, פעמיים
"שמחות ראשונות" (Первые радости), 1945 - יצא לאור בעברית בשנת תשי"ב בהוצאת הקיבוץ המאוחד בתרגומו של ח.
"קיץ יוצא דופן" (Необыкновенное лето), 1948 - יצא לאור בעברית כ"קיץ מופלא" בשנת תשי"ג בהוצאת הקיבוץ המאוחד בתרגומו של ח.
קונסטנטין קרתיאודורי (13 בספטמבר 1873 – 2 בפברואר 1950) היה מתמטיקאי גרמני ממוצא יווני.
הוא תרם משמעותית לתורת הפונקציות הממשיות, חשבון וריאציות, ותורת המידה.
כמו כן פרסם תוצאות חשובות בתחום העתקות קונפורמיות ובתורת התאמת השפה.
בפיזיקה, הוא ידוע בעיקר בתור מי שניסח את התרמודינמיקה באופן אקסיומטי.
קונסטנטין קרתיאודורי נולד בברלין וגדל בבריסל, שבה שירת אביו כשגריר טורקיה בבלגיה.
משפחת קרתיאודורי הייתה בין המשפחות המכובדות של קונסטנטינופול, ובניה החזיקו במשרות ממשלתיות רמות דרג.
קרתיאודורי החל את לימודיו באוניברסיטת ברלין ב־1900. בשנים 1902–1904 הוא למד לתואר דוקטור באוניברסיטת גטינגן בהנחייתו של הרמן מינקובסקי.
בשנים 1909–1920 הוא שימש כמרצה באוניברסיטאות של הנובר, ברסלאו, גטינגן וברלין.
בשנת 1920 קיבל קרתיאודורי משרה באוניברסיטת סמירנה (כיום איזמיר) שבאסיה הקטנה (אז שייכת תקופה קצרה ליוון).
הוא היה משתתף מרכזי בפיתוח המוסד והצליח להביא לשם מספר פרופסורים בעלי שם, אך בשנת 1922 עלו מאמציו בתוהו כאשר הטורקים כבשו ושרפו את העיר.
קרתיאודורי נמלט לאתונה, ובעזיבתו הצליח לקחת עמו את הספרייה האוניברסיטאית וכך הציל אותה מחורבן.
הוא נשאר באתונה ולימד שם באוניברסיטה ובבית-ספר טכני עד שנת 1924.
בשנת 1924 התמנה לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת מינכן והחזיק במשרה זו עד למותו בשנת 1950.
בנוסף ליוונית וצרפתית שהיו לו כשפות אם, הוא פרסם את רוב מאמריו בגרמנית, שאף כיום מהווים דוגמה לסגנון כתיבה מדעית מצוין.
כמו כן הוא שלט בשיחה באנגלית, איטלקית וטורקית, וידע לקרוא לטינית ויוונית קלאסית.
יכולתו זו אפשרה לו לקיים קשרים עם מתמטיקאים בארצות שונות.
קונסטנטין הרמן קרל, פרייהר פון נויראט היה מראשי המשטר הנאצי בגרמניה.
נויראט נולד בווירטמברג, למשפחת אצולה שוואבית.
למד משפטים באוניברסיטת טיבינגן ובאוניברסיטת ברלין.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1892 הצטרף למשרד עורכי דין בעיר הולדתו.
הוא הצטרף לשירות המדינה בשנת 1901 ועבד בשביל משרד החוץ בברלין.
בשנת 1903 נשלח לשגרירות גרמניה בלונדון כמשנה לקונסול, ובשנת 1914 נשלח לשרת בקונסטנטינופול.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בגדוד חי"ר עד 1916 כאשר נפצע קשה.
בדצמבר 1914 זכה לעיטור צלב הברזל.
הוא שב לשירות הדיפלומטי בטורקיה, ולקראת סוף המלחמה הנהיג את ממשלת וירטמברג.
בשנת 1919 שב לדיפלומטיה, ונשלח לשגרירות בקופנהגן כשגריר.
הוא לא התרשם מן הפשיזם האיטלקי כפי שראה אותו בתקופה זו.
בתקופה מסוימת נשקלה מועמדותו לכהן כשר על ידי הנשיא פאול פון הינדנבורג, אך בשנת 1930 נשלח לשרת כשגריר בלונדון.
הוא נקרא שוב לגרמניה בשנת 1932 ושימש כשר החוץ בממשלתו של הקנצלר פרנץ פון פאפן.
הוא המשיך לשמש במשרה זו תחת הקאנצלר קורט פון שלייכר, ולאחר עליית אדולף היטלר לשלטון, המשיך לשרת בממשלתו.
נויראט היה מעורב בפרישת גרמניה מחבר הלאומים בשנת 1933, בדיונים על החוזה הימי האנגלו-גרמני בשנת 1935, ובכיבוש מחדש של חבל הריין.
הוא הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1937, ובספטמבר של אותה שנה קיבל דרגת כבוד באס אס.
זו הסיבה שעניינה של גרמניה הוא לתרום לחיזוק העולם הערבי כדי לאזן, בשעת הצורך, את כוחה הגובר של יהדות העולם".
ב־4 בפברואר 1938 התפטר מתפקידו כשר, שכן הרגיש כי תפקידיו הופכים להיות רשמיים בלבד, ולא היה בעד תוכניות הכיבוש של היטלר כפי שנחשפו בפניו בוועידת הוסבאך (1937).
היטלר, אשר העריך את שירותיו וסבר כי המדובר באדם בעל יוקרה בחוץ לארץ, הקים עבורו את "מועצת הקבינט הסודית", אשר נויראט היה אמור לעמוד בראשה, יחד עם גורמים רמי דרג מן הצבא והמפלגה.
מועצה זו לא נתכנסה מעולם.
פרט לכך נותר נויראט בממשלה כשר בלי תיק.
מחליפו בתפקיד היה יואכים פון ריבנטרופ.
לאחר כיבושה של צ'כוסלובקיה מינה היטלר את נויראט לפרוטקטור של בוהמיה ומוראביה.
היה זה כפי הנראה צעד שנועד לרכך את המכה שיצר כיבושה של צ'כוסלובקיה, שהיה הפרה רבתי של כל ההבטחות שנתן היטלר בוועידת מינכן.
צ'כוסלובקיה חולקה לסלובקיה העצמאית למחצה שבראשה משטרו הפרו-נאצי של יוזף טיסו, והפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, שכלל את רובה של צ'כיה המודרנית, שעל אף שבאופן פורמלי המשיך לעמוד בראשו נשיא צ'כוסלובקיה לשעבר אמיל האכה, היה מדובר למעשה בשם קוד לשלטון הכיבוש הנאצי, תחתיו בוצעו פשעי מלחמה איומים.
נויראט, כאמור, נחשב לאדם מתון, ומקובל על מדינות זרות.
הוא החיל את החוקים הגרמניים אשר שלטו בעיתונות ואסרו על קיום ארגוני עובדים ומפלגות פוליטיות.
הוא הורה על דיכוי הפגנות סטודנטים בנובמבר 1939, אך נחשב כבלתי קשוח מספיק בטיפולו בתנועת ההתנגדות הצ'כית.
בספטמבר 1940 הועברו רוב סמכויותיו לאיש האס אס ריינהרד היידריך, אשר השליט בצ'כוסלובקיה משטר אימים.
לאחר רציחתו של היידריך על ידי אנשי המחתרת הצ'כית, ביוני 1942, החליף אותו קורט דליגה, איש אס אס שביצע כנקמה מעשי פשע אכזריים, והוצאות להורג ללא משפט.
ידוע מקרה הכפר לידיצה, שכל תושביו הגברים מעל גיל 16 הוצאו להורג, ויתר התושבים, נשים וילדים, נשלחו למחנות ריכוז.
פשעים אלו בוצעו בעוד נויראט משמש כ"פרוטקטור".
בשל מיעוט סמכויותיו הגיש נויראט את התפטרותו מפעם לפעם, אך זו לא התקבלה עד שנת 1943. הוא הוחלף על ידי וילהלם פריק.
הוא הועמד למשפט בשנת 1946 במסגרת משפטי נירנברג, והואשם בקשר לקשירת פשעים נגד השלום, תכנון, ייזום וביצוע מלחמה תוקפנית, פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
הוא נמצא אשם בכל ארבעת הסעיפים, ונדון לחמש עשרה שנות מאסר.
בשנת 1954 שוחרר עקב בריאות לקויה, לאחר שבילה כשמונה שנים בכלא שפנדאו.
קונסטנטין אוסטינוביץ' צ'רניינקו היה מדינאי סובייטי.
הוא כיהן כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ויו"ר נשיאות הסובייט העליון (נשיא המדינה) בשנה האחרונה לחייו.
צ'רניינקו נולד בבולשאיה טס שבחבל קרסנויארסק בסיביר.
הוא הצטרף לתנועת הנוער הקומוניסטית, הקומסומול, ב-1926, ולמפלגה הקומוניסטית ב-1931. לאחר שירות קצר במשמר הגבול, בגבול בין ברית המועצות לסין, החל קריירה של פוליטיקאי.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת במערך התחזוקה והאספקה.
לאחר שירות במחוזות, עבר בשנת 1948 למולדובה בה היה אחראי על התעמולה.
באותה תקופה הוא למד הוראה בקישינב וקיבל תעודת הוראה.
במולדובה הוא פגש את ברז'נייב שבשנת 1960 הביא אותו למוסקבה.
בחסות ברז'נייב הוא מונה בשנת 1966 לחבר מועמד בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, ובשנת 1971 מונה לחבר קבוע.
באוקטובר 1977 צורף לפוליטביורו ונהיה בו חבר מלא בנובמבר 1978. במשך מספר שנים היה מזכירו של ברז'נייב ומזכיר הפוליטביורו שהיה אחראי על הפרוטוקולים והמשאלים הטלפוניים של הפוליטביורו.
בשנת 1982 היה מהאישים הבודדים שהיו חברים במקביל בפוליטביורו ובמזכירות הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, והוא סומן כיורש אפשרי של ברז'נייב.
אולם באמצע 1982 צורף יורי אנדרופוב למזכירות הוועד המרכזי במטרה לחסום את צ'רניינקו ולאחר מותו של ברז'נייב בנובמבר 1982 מונה אנדרופוב למזכיר הכללי.
במהלך כהונתו של אנדרופוב טענו עיתוני המערב שצ'רניינקו מוביל אופוזיציה שמרנית לאנדרופוב הרפורמטור.
כאשר נעדר צ'רניינקו מאירועים ציבוריים החל מ-30 במרץ 1983 עד למאי 1983 העלו העיתונים את ההשערה שהוא הורחק על ידי אנדרופוב.
אולם ביוני 1983 הופיע צ'רניינקו בישיבה של מליאת הסובייט העליון והציע את אנדרופוב להיות נשיא הסובייט העליון.
בפברואר 1984, לאחר מותו של יורי אנדרופוב, מונה קונסטנטין צ'רניינקו למנהיג ברית המועצות, במה שנתפס כניצחון המחנה השמרני על מועמדי המחנה הרפורמטורי, מיכאיל גורבצ'וב ו.
כבר בהופעתו הפומבית הראשונה כמנהיג, בהלווייתו של אנדרופוב, הוא נראה כבעל בריאות רופפת.
מחלה זו הקשתה על לבו, שעקב כך סבל מתפקוד לקוי.
בנוסף הוא היה חולה הפטיטיס כרוני, שבעקבותיה התפתחה אצלו שחמת.
בהלוויה של אנדרופוב (שהוא עמד בראשה) נראה היה חלש מאוד.
הוא התקשה להרים את ידו להצדיע כאשר הורידו את ארונו של אנדרופוב ובמצעד הכבוד לכבודו.
בנוסף, בהספדו על אנדרופוב על גג המאוזוליאום של לנין בכיכר האדומה היה לא צלול, והורגשו נשימותיו התכופות.
כתב שנכח בהלוויה תיאר את נאומו כ"לחישות קפואות".
על כן בחירתו לתפקיד הבכיר נתפס כמי שיעניק ל"דור הישן" שבפוליטביורו זמן כדי לבחור מועמד מוסכם מהדור החדש של המפלגה.
חודשיים אחרי שנכנס לתפקיד המזכיר הכללי הוא נבחר ליושב ראש נשיאות הסובייט העליון.
הוא שלט בברית המועצות כחלק מטריומווירט לצד שר ההגנה דמיטרי אוסטינוב ושר החוץ אנדריי גרומיקו.
עם הזמן המחלה שלו הגבילה אותו עוד ועוד והוא החמיץ פגישות בתדירות הולכת וגוברת.
הוא היה מופיע לטקסים קצרצרים בקרמלין, שצולמו ותוכננו כך שיהיה ניתן להסתיר עד כמה שניתן את בעיותיו ומגבלותיו.
צ'רניינקו ייצג חזרה למדיניותו של ברז'נייב.
לצד זאת, הוא תמך בהרחבת תפקידי איגודי העובדים וברפורמה בחינוך ובתעמולה.
השינוי הפרסונלי הגדול ביותר שערך היה פיטוריו של ראש המטה הכללי הסובייטי, מרשל ניקולאי אוגרקוב, שהוחלף על ידי מרשל סרגיי אחרומייב.
במדיניות החוץ, הוא ניהל משא ומתן להסכם סחר עם סין.
למרות הקריאות לחידוש הדטאנט, צ'רניינקו עשה מעט מאוד כדי למנוע את ההסלמה במלחמה הקרה.
לדוגמה, ב-1984 סיכלה ברית המועצות ביקור של אריך הונקר, מנהיג מזרח גרמניה, במערב גרמניה.
בנוסף, זמן קצר לפני תחילת המשחקים באולימפיאדת לוס אנג'לס הודיעה ברית המועצות על החרמת המשחקים בשל דאגה ביטחונית ו"סנטימנטים לאומניים והיסטריה אנטי-סובייטים המשתוללת בארצות הברית".
החרם נתפס כתגמול על החרם שהוטל על אולימפיאדת מוסקבה ב-1980. עם זאת, בסתיו 1984 הסכימו שתי המעצמות הגדולות לחדש את שיחות פירוק הנשק בתחילת 1985. בנובמבר 1984 נפגש צ'רניינקו עם מנהיג הלייבור הבריטי, ניל קינוק.
thumb|left|200px|קברו של צ'רניינקו בבית הקברות של חומת הקרמלין
בשלושת החודשים האחרונים לחייו כמעט ולא עזב את בית החולים הקליני המרכזי.
הופעתו האחרונה הייתה ב-28 בפברואר 1985, כשבועיים לפני מותו, כאשר קיבל את מכתבי ההמלצה שלו על כך שזכה ב"בחירות" במושב בפרלמנט.
בטקס זה בקושי הצליח לקום ולקבל פרחים.
צ'רניינקו זכה להלוויה מפוארת, דומה מאוד לזו של מיכאיל סוסלוב, ליאוניד ברז'נייב, ויורי אנדרופוב: גופתו הונחה בארון פתוח מוקף בפרחים, שהוצב בבית האיגודים המקצועיים שבמוסקבה, ואלפים עברו לצפות בארונו.
ב-13 במרץ הוצא ארונו, הונח על עגלה שנגררה על ידי נגמ"ש והוסע לכיכר האדומה, שם נקבר בטקס מרשים בבית הקברות של חומת הקרמלין.
כמו כן, הוכרזו שלושה ימי אבל.
צ'רניינקו היה אחד המנהיגים האפורים ששלטו בברית המועצות ולא הותיר חותם משמעותי על המדינה.
היסטוריונים נוהגים לכנותו "הצל של ברז'נייב", ותקופתו שלו ושל אנדרופוב לפניו מכונות בהיסטוריה "תקופת הדמדומים", בין תקופת ברז'נייב לגלאסנוסט ולפרסטרויקה של גורבצ'וב.
קונסטנטין פרזאן (ברומנית: Constantin Prezan; 27 בינואר 1861–27 באוגוסט 1943) היה איש צבא אשר שימש כגנרל וראש המטה של הצבא הרומני במלחמת העולם הראשונה.
פרזאן נולד ב-27 בינואר 1861 בבוטימאנו, ובשנת 1883 התגייס לצבא הרומני.
בשנת 1887 הוא הועלה לדרגת קפטן, ובהמשך השתתף במלחמת הבלקן השנייה.
הוא שירת כמפקד הארמייה הרביעית במלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן כראש המטה.
לאחר אימונים בבוקרשט וצרפת שירת קונסטנטין במטה הכללי וב־1880 קיבל את המינוי.
לאחר שרומניה הכריזה על מעבר לצד בעלות הברית תוך זניחת הנייטרליות שלה באוגוסט 1916, פרזאן קיבל את הפיקוד על הארמייה הרביעית אשר חצתה את הרי הקרפטים אל תוך טרנסילבניה.
הם נתקלו בהתנגדות עיקשת של הארמייה הראשונה של הצבא האוסטרו-הונגרי, התנגדות אשר בעקבותיה אולץ צבאו של פרזאן לשגת חזרה אל הקרפטים.
ב־1916 מונה לראש המטה הכללי על ידי פרדיננד הראשון, מלך רומניה.
לאחר כיבוש טרנסילבניה, ב־1920 פרש פרזאן מהשרות הצבאי.
בעקבות המשבר פוליטי ב־1930 עקב חזרתו של קרול השני, מלך רומניה התבקש פרזאן לחזור לצבא ומונה לדרגת מרשל (יחד עם יריבו אלכסנדרו אוורסקו) והתבקש להקים ממשלה ללא זהות מפלגתית אך ללא הצלחה, זמן קצר לאחר מכן פרש אך היה רשום ברשימות הצבא עד 1943.
Mihai Viteazu Order דרגה שלישית - על השתתפות במערכה של 1916 עבור גבורה ודבקות במשימה.
Mihai Viteazu Order דרגה שנייה - 1917 בעת שפיקד על המפקדה הכללית של הצבא הרומני.
Mihai Viteazu Order דרגה ראשונה - לאחר שהוביל את צבאו למלחמה בבסרביה, בוקובינה וטרנסילבניה.
קונסטנטין אדוארדוביץ' ציולקובסקי היה מדען רוסי וסובייטי, נחשב לאבי הפיתוח התאורטי בתחום האסטרונאוטיקה הטילים וחקר החלל.
יחד עם ממשיכי דרכו הגרמני הרמן אוברט והאמריקני רוברט גודרד, הוא נחשב לאחד האבות המייסדים של תחום הטילים והאסטרונאוטיקה.
עבודתו השפיעה בהמשך על מהנדסי טילים סובייטיים מובילים כמו סרגיי קורולייב וולנטין גלושקו והייתה לו תרומה מכרעת להצלחתה של תוכנית החלל הסובייטית.
בעקרונות אותם פיתח משתמשים עד היום בפיתוח טילים למסעות חלל.
ציולקובסקי נולד ביזהבסקויה (רוסיה, כיום במחוז ספאסקי, אובלסט רייאזאן) כילד החמישי מבין 18 ילדים שנולדו למשפחה ענייה, לאב ממוצא פולני שעסק בעבודות שונות ולאם רוסיה בעלת השכלה.
בגיל 9 לקה ציולקובסקי במחלת השנית וכתוצאה ממנה הפך חירש למחצה.
בגיל 14 הושעה מהלימודים בבי"ס לאחר שקיבל רק שנים ספורות של השכלה פורמלית אך למד בבית באופן עצמאי.
כילד שאהב להתבודד בביתו הוא העביר את מרב זמנו בקריאת ספרים והחל להתעניין במתמטיקה ופיזיקה.
כנער מתבגר כשהוא מושפע ככל הנראה מסופרי מדע בדיוני מוקדמים כגון ז'ול ורן החל לשקול בדעתו את האפשרות של מסעות בחלל שהסעירה את דמיונו.
ציולקובסקי בילה את מרבית שנותיו בבקתת עץ דלה בפרברי קלוגה, עיר השוכנת כ-200 ק"מ דרום מערבית למוסקבה.
כטיפוס מסתגר ומתבודד מטבעו הוא נחשב עוף מוזר בקרב תושבי עירו.
לאחר שהחל מפגר בלימודיו בגיל 16 נרשם ציולקובסקי לספריית מוסקבה שם למד במשך שלוש השנים הבאות כאשר הוא מלווה על ידי ניקולאי פיודורוב ששימש לו כמעין חונך.
בשלב מאוחר יותר החל לדגול ביישוב החלל וגרס כי בעתיד יוביל יישוב החלל את הגזע האנושי למצב אוטופי בו יתקיימו טיפולים רפואיים בחינם לכל דורש וחיי נצח.
כשהוא מושפע מספרו של ז'ול ורן מהארץ לירח, חישב שהשיטה של ז'ול ורן לשימוש בתותח ענק על מנת לירות חללית אל הירח, המופיעה בספרו, תגרום לכוחות תאוצה כאלה שיהרגו את הנוסעים בחללית.
בהשראת כתביו של ז'ול ורן החל ציולקובסקי מפתח תאוריה שכללה אספקטים נרחבים של המסע בחלל והנעת-דחף של רקטות חלל.
הוא נחשב לאבי הטיסה בחלל ולאדם הראשון שהגה את הרעיון של מעלית חלל, לאחר שצפה במבנה החדש של מגדל אייפל שנחנך בפריז ב-1895.
על אף הידע הרב שהצטבר אצל הנער, אביו דאג שהוא לא יוכל לקיים את עצמו מבחינה כלכלית כמבוגר והחזיר אותו לביתו משום שחשש שהוא מעביד את עצמו יתר על המידה וסובל ממצב תזונתי ירוד.
בעקבות כך (קרוב לוודאי בהשפעת האב) ניגש ציולקובסקי לבחינות הסמכה להוראה אותן עבר בהצלחה והחל לעבוד כמורה למתמטיקה בעיר בורובסק ליד מוסקבה.
בהמשך התחתן עם וארוארה סוקולובייה.
על אף היותו "תקוע" בעיר קטנה המרוחקת ממרכזי ההשכלה החשובים, הצליח ציולקובסקי להגיע לתגליות מדעיות מרובות בכוחות עצמו.
שני העשורים הראשונים של המאה ה-20 לוו אצל ציולקובסקי בטרגדיות אישיות.
בנו איגנאטי שם קץ לחייו ב-1902, וב-1908 חלק גדול מכתביו המדעיים אבד בשיטפון.
ב-1911 נעצרה בתו ליובוב בשל השתתפותה בפעילות מהפכנית.
ציולקובסקי עצמו ציין כי הוא פיתח את תאוריית הטילים רק כתוספת למחקר הפילוסופי בנושא.
הוא חיבר יותר מ-400 עבודות, שרובן כמעט אינן ידועות לקורא הכללי.
במשך חייו הוא פרסם כ-90 עבודות על המסע בחלל ונושאים קרובים.
בין עבודותיו תוכניות ושרטוטים לבניית רקטות עם מדחפי היגוי, מאיצים רב שלביים, תחנות חלל, מנעלי אוויר, מערכות מיחזור ביולוגי המיועדות לספק מזון וחמצן למושבות חלל וחליפות חלל בעלות לחץ אטמוספירי.
עבודתו המדעית הראשונה מתוארכת לשנים 1880–1881. הוא פרסם מאמר בשם "התאוריה של הגזים", בו הוא התווה את הבסיס לתאוריה הקינטית של הגזים, אך לאחר שהגיש אותה לאגודה הפיזיקלית-כימית הרוסית (RPCS), התבשר שתגליותיו כבר התרחשו לפני 25 שנה.
ציולקובסקי לא אמר נואש בעקבות דחיית המאמר ופרסם מאמר נוסף בשם "המכניקה של האורגניזם החייתי".
מאמר זה התקבל ביתר אהדה והוא התקבל לאגודה.
עבודותיו המרכזיות של ציולקובסקי לאחר 1884 עסקו ב-4 תחומים מרכזיים: הרציונל המדעי מאחורי בניית בלון מכוסה מתכת (דיריג'בל או צפלין), מטוסי סילון ורכבות סילון, רחפות וטילים למסע בין-פלנטרי.
ב-1892 הועבר ללמד כמורה בעירו – קלוגה שם המשיך במחקרו.
במשך אותה תקופה, החל לעבוד על בעיה שהחלה מעסיקה את מרבית זמנו במשך השנים הבאות – ניסיון לבנות ספינת אוויר כל-מתכתית (צפלין) שתוכל להתרחב ולהתכווץ בגודלה.
ציולקובסקי בנה את מעבדת האווירודינמיקה הראשונה ברוסיה בדירתו.
ב-1897, הוא בנה את מנהרת הרוח הרוסית הראשונה עם חלל מבחן פתוח ופיתח את שיטת המחקר הנהוגה בה.
ב-1900, בעזרת מענק מהאקדמיה למדעים, ערך מחקר כשהוא משתמש במודלים של הצורות הפשוטות ביותר ובדק את מקדמי הגרר של ספרות, צלחות שטוחות, צילינדרים, חרוטים וגופים אחרים.
עבודתו של ציולקובסקי בתחום האירודינמיקה שימשה כמקור לרעיונות עבור המדען הרוסי ניקולאי זוקובסקי, אבי האירודינמיקה וההידרודינמיקה המודרניים.
ציולקובסקי תיאר את זרימת האוויר מסביב לגופים בעלי צורות גאומטריות שונות, אך מאחר שה-RPCS לא סיפק כל תמיכה פיננסית לפרויקט הוא מימן את מרביתו מכיסו הפרטי.
ציולקובסקי חקר את המכניקה של מכונות מעופפות מונעות שכונו "דיריג'בלים" (המונח ספינת אוויר או "צפלין" טרם הומצא).
ציולקובסקי היה הראשון שהציע כיצד ניתן לבנות את הדיריג'בל הכל-מתכתי ואף בנה דגם שלו.
המאמר הראשון על ספינות אוויר נקרא "בלון מטאלי ניתן לשליטה" (1892), בו הוא ביסס את הרציונל הטכני והמדעי לעיצוב של ספינת אוויר עם כיסוי מתכתי.
הרעיון של ציולקובסקי היה מתקדם לתקופתו והוא לא קיבל כל תמיכה או מענק מחקר לנסות ולממש את רעיונותיו.
גם פנייה למטה האווירי הכללי של צבא רוסיה לא הביאה כל תוצאות.
ב-1892 הוא פנה לתחום החדש והבלתי נחקר עד אז של בניית כלי טיס כבד מהאוויר.
הרעיון של ציולקובסקי היה לבנות מטוס עם מסגרת מתכתית.
במאמרו משנת 1894 "כלי טיס או מכונה מעופפת דמוית ציפור" ישנם תיאורים ושרטוטים של מטוס חד-כנפי, שבמראהו ובאווירודינמיקה שלו חזה את העיצוב של המטוס שייבנה 15–18 שנה מאוחר יותר.
במטוס זה לכנפיים היה עיצוב אווירודינמי של פרופיל עבה עם קצה קדמי מעוגל שהקנה להם כוח עילוי (כתוצאה מחוק ברנולי) ותרם ליציבות המטוס.
אך העבודה על המטוס ועל ספינת האוויר שתכנן, לא קיבלה הכרה על ידי הנציגים הרשמיים של המדע הרוסי, ומחקריו העתידיים של ציולקובסקי לא זכו לתמיכה מורלית או כספית.
בקונגרס השנתי של אסטרונאוטיקה שהתקיים בסנקט פטרבורג ב-1914, הציג את הדגמים הכל-מתכתיים של ספינות האוויר שפיתח אך זכה בתגובות צוננות.
לנוכח אכזבתו הרבה מתוצאות הקונגרס, ויתר ציולקובסקי על העיסוק בחקר החלל ובאסטרונאוטיקה ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הפנה מרצו לעיסוק בבעיות העוני הגובר עם הימשכות המלחמה.
נושא זה העסיק את מרב זמנו עד פרוץ המהפכה הרוסית ב-1917.
החל מ-1896, ציולקובסקי החל לחקור באופן שיטתי את התאוריה של תנועה של מנועי סילון.
מחשבות לגבי עקרון הפעולה של רקטות חלל הובעו על ידיו כבר ב-1883, ותאוריה מפורטת של הנעת-דחף פותחה על ידיו ב-1896. ציולקובסקי ניסח את המשוואה הקרויה נוסחת ציאולקובסקי המגדירה את היחסים בין:
מהירות פליטת הגזים מן המנוע
המסה של הטיל בהתחלה () ובסוף ()
לאחר שניסח את המשוואה רשם לפניו את התאריך: 10 במאי 1897.
באותה שנה פרסם המתמטיקאי הרוסי משצ'רסקי את הנוסחה לתנועת גופים במסה משתנה.
עבודתו החשובה ביותר שפורסמה ב-1903 נקראה "חקר החלל הקוסמי באמצעים של התקני תגובה" ושניתן להשיג זאת על ידי שימוש בטיל רב שלבי המתודלק על ידי חמצן או מימן נוזלי.
ב-1903 הוא פרסם את המאמר "חקר מתקנים רקטיים של החלל החיצון", בו הוכח בפעם הראשונה כי הרקטה מסוגלת לבצע טיסת חלל.
בעבודה זו ומאמרי המשך (1911 ו-1914), הוא פיתח מספר רעיונות לגבי טילים והשימוש במנועי רקטות על בסיס דלק נוזלי.
התוצאה של הפרסום הראשון הייתה בניגוד מוחלט לציפיותיו של ציולקובסקי.
שום מדענים זרים לא העריכו באותה תקופה את מחקריו שמשמשים כיום כדיסציפלינה מדעית מרכזית בתחום החלל, למעשה ניתן לומר כי הוא הקדים את זמנו.
ב-1911 פרסם את החלק השני של מאמרו "מחקר של התקנים רקטיים של החלל החיצון".
ציולקובסקי העריך את האנרגיה הנדרשת להתגבר על כוח המשיכה, קבע את המהירות הנדרשת להניע את המתקן לעבר מערכת השמש (מהירות המילוט) ובחן את חישובי זמן הטיסה.
הפרסום של מאמר זה עורר גלים בעולם המדע, וזכה לתמיכה נלהבת ממדענים עמיתים.
ב-1926–1929 ציולקובסקי מצא פתרון מעשי לבעיית השימוש בדלק הנוזלי על מנת להגיע למהירות מילוט מכדור הארץ.
הסתבר שהמהירות הסופית של הרקטה תלויה בקצב זרימת הגז ממנה וביחס בין משקל הדלק ההתחלתי וירידת המשקל של הטיל תוך כדי שהוא נפטר מהדלק.
ציולקובסקי פיתח מספר רעיונות בהם השתמשו בטכנולוגיית הטילים.
מייצבי גז (גרפיט) לשליטה בטיסת הטיל ושינוי המסלול של מרכז המסה.
שימוש ברכיבי הדלק על מנת לקרר את המעטפת החיצונית של החללית (בזמן הכניסה לאטמוספירה)
מערכת שאיבה להזנת רכיבי הדלק
זווית השיפוע האופטימלית של החללית בחזרה לאטמוספירה ועוד.
בתחום מנועי הדחף, ציולקובסקי חקר מספר רב של חומרי דלק מחמצנים וחומרי דלק בעירה והמליץ על שילוב בין חמצן נוזלי למימן או לחלופין חמצן עם פחמימנים.
ציולקובסקי ביצע עבודה פורייה ביותר בתחום התאוריה של מטוסי סילון, והמציא מנוע מבוסס טורבינת גז.
ב-1927 הוא פרסם תאוריה ותכנון של רכבת הנוסעת על גבי משטח אוויר (הבסיס לרחפת).
על פיתוח זה הוא עבד מאז שנת 1921, ופרסם עליו מאמר חשוב בשנת 1927 שכותרתו, "התנגדות אוויר ורכבת האקספרס" .
ב-1929 ציולקובסקי כתב ספר בשם "רכבות חלל רקטיות" (ברוסית: (Космические ракетные поезда והציע לבנות רכבות המונעות בצורה דומה לטילי חלל רב שלביים.
ציולקובסקי קידם את הרעיון של מגוון החיים ביקום והיה התאורטיקן ואיש המדע הראשון שקידם בהתלהבות את חקר החלל על ידי האנושות.
רק בשלב מאוחר יותר בחייו קיבל ציולקובסקי הוקרה על עבודתו החלוצית.
הוא תמך במהפכה הקומוניסטית, והממשל הסובייטי החדש בניגוד למשטר הצאריסטי פעל במרץ לקידום המדע והטכנולוגיה.
ב-1918 נבחר ציולקובסקי כחבר באקדמיה הסוציאליסטית.
ציולקובסקי עבד כמורה למתמטיקה בתיכון עד פרישתו ב-1920 בגיל 63. ב-1921 זכה בפנסיה לכל החיים.
עם זאת נתקל בעוינות מסוימת מצד הממסד הפוליטי בעיקר בשל תמיכתו באאוגניקה.
עם זאת, החל מאמצע שנות ה-20 החל הממסד הסובייטי להכיר בחשיבותה של עבודתו בתחומים אחרים, הוא קיבל אותות כבוד ואף תמיכה כספית להמשך מחקריו.
הסופרים יעקב פרלמן וניקולאי רינין היו בין אלה שתרמו במיוחד לעלייה הניכרת בפופולריות שלו בברית המועצות בשנים 1931–1932 והפיכתו לסוג של גיבור לאומי.
ציולקובסקי מעולם לא בנה רקטת חלל או טילים מסוג כלשהו אולם השפיע על הדורות הבאים של מדעני חלל ומהנדסים.
בין מסמכיו של ורנר פון בראון מדען הטילים הגרמני, שהיה ממייסדיה של תוכנית החלל האמריקאית ושיגורו של האדם הראשון לירח, נמצאו כתביו של קונסטנטין ציולקובסקי.
הטילים המוצעים של ציולקובסקי תודלקו בתערובת של מימן וחמצן נוזליים, אותה תערובת בה השתמשו במעבורות החלל, זאת על אף שהמימן עבר ניזול בפעם הראשונה רק ב-1898.
ציולקובסקי מת בשנת 1935. פחות מרבע מאה לאחר מותו ראה העולם את הצלחת רעיונותיו ותוכניותיו, עת שוגר לחלל ספוטניק 1, הלוויין המלאכותי הראשון של הארץ.
קונסטנטין קונסטנטינוביץ' רוקוסובסקי היה אחד המפקדים המוכשרים ביותר של הצבא הסובייטי בתקופת מלחמת העולם השנייה, מרשל ברית המועצות, מרשל פולין ושר ההגנה של פולין בשנים 1949–1956.
רוקוסובסקי נולד בוורשה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, מאז תום מלחמת העולם הראשונה בפולין), לאב פולני ולאם רוסייה.
אביו היה פקח בחברת הרכבות ואמו מורה.
משפחתו של רוקוסובסקי עברה לוורשה לאחר שאביו קודם בתפקידו.
ב-1905 נפטר אביו והשאיר את המשפחה ללא אמצעים כלכליים, וב-1911 נפטרה גם אימו של רוקוסובסקי והשאירה אותו ואת אחותו לבד.
במשך כשנתיים שהו הילדים אצל סבתם ולאחר מכן החל רוקוסובסקי לעבוד במפעל על מנת לפרנס את עצמו ואת אחותו.
הצעדים הראשונים – מלחמת העולם הראשונה ומלחמת אזרחים
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא האימפריה הרוסית והוצב כלוחם ברגימנט פרשים.
במהלך שירותו הוכיח את עצמו כחייל מוכשר בעל כושר מנהיגות.
על אומץ ליבו בקרבות הוענק לו עיטור גאורגי הקדוש מדרגה רביעית.
במהלך שלוש שנותיו הראשונות בצבא, הגיע לדרגה של סמל.
לאחר המהפכה הבולשביקית התגייס לגווארדיה האדומה, לימים הצבא האדום, וב-1919 הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
במהלך מלחמת האזרחים, פיקד על פלוגה ולאחר מכן על גדוד פרשים ונלחם כנגד הצבא הלבן בהרי אורל ובמערב סיביר.
על אומץ ליבו בקרבות אלו הוענק לו עיטור הדגל האדום.
לאחר מלחמת האזרחים נשאר רוקוסובסקי בצבא האדום.
שירת כמפקד רגימנט פרשים במזרח הרחוק של רוסיה.
בשנים 1926–1928 היה יועץ צבאי בכיר לצבא מונגוליה.
בשנת 1937 נאסר רוקוסובסקי במסגרת גל הטיהורים שביצע סטלין בצמרת הפיקוד של הצבא האדום (1937–1938).
הוא הואשם בקשרים עם שירותי המודיעין היפניים ובהעברת מידע מסווג למדינות זרות, ולאחר עינויים קשים, שבמהלכם נעקרו תשע משיניו - שהוחלפו לאחר מכן בשיני פלדה - נשלח לבית הכלא "קרסטי" הידוע לשימצה בלנינגרד.
במרץ 1940 הופסקו ההליכים הפליליים נגדו והוא שוחרר מן הכלא.
לאחר תקופת החלמה קצרה בבית הבראה של הצבא, מונה רוקוסובסקי לתפקיד מפקד הקורפוס הממוכן ה-9 במערב אוקראינה, שמפקדתו מוקמה בעיר נובוהרד-וולינסקי.
בימים הראשונים לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941, השתתף הקורפוס ה-9, יחד עם כוחות ניידים נוספים של החזית הדרום-מערבית, במתקפת נגד על הכוחות המתקדמים של קבוצת ארמיות דרום באזור דובנו.
ב-27 ביוני תקף הקורפוס את האגף הצפוני של קבוצת הפאנצר הראשונה וספג אבדות ניכרות.
כאשר הצטווה רוקוסובסקי לחדש את המתקפה למחרת, הוא הודיע לממונים עליו, שהחליט על אחריותו להורות לקורפוס לעבור למגננה, בטענה שאין סיכוי למתקפה נוכח העדיפות המכרעת של כוחות האויב.
בהתחשב בעברו של רוקוסובסקי מדובר היה בהחלטה אמיצה ביותר.
הקורפוס שלו הציב מארב לכוחות השריון הגרמניים המתקדמים, גרם להם אבדות כבדות, והצליח לעכב את התקדמותם למשך מספר ימים.
למרות סירוב הפקודה שלו, רוקוסובסקי לא נענש, אלא קודם בזכות הצטיינותו בשדה הקרב לתפקיד פיקודי בכיר יותר.
ב-11 ביולי מונה רוקוסובסקי למפקד הארמייה הרביעית, וב-17 ביולי הוא הועבר תחת פיקוד החזית המערבית ומונה לפקד על כוח מאולתר שהורכב משרידי הארמיות ה-16 וה-22, אשר הצליחו לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית באזור סמולנסק.
הכוח שבפיקודו, שקיבל את השם הארמייה ה-16, הגן על מעברות הדנייפר באזור ירצבו, והצליח לבלום את התקדמות קבוצת הפאנצר השלישית מצפון לסמולנסק.