tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במספר טקסטים הינדיים מסורתיים, מופיע סיפורו של אילה, מלך שקולל על ידי שיווה ופרוואטי להחליף מגדר לסירוגין בין גבר ולבין אישה בכל חודש.
לאחר החלפת מינו, אילה מאבד את הזיכרון שצבר בעת היותו שייך למגדר האחר.
אילה מתחתנת עם בודהה (אל כוכב הלכת מרקורי) ואף על פי שבודהה יודע על המגדר המתחלף של אילה, הוא לא מספר לאילה הזכר על כך, והוא נשאר לא מודע לחייו כאישה.
השניים חיים יחד רק כאשר אילה היא נקבה.
בגרסה הראמאיאנה, אילה יולדת לבודהה בן, אם כי במהאבאראטה נקרא אילה גם אמו וגם אביו של הילד.
לאחר לידה זו הקללה מתפוגגת, ואילה הופכת לחלוטין לגבר, שבהמשך מוליד מספר ילדים עם אשתו.
בגרסה אחרת, בודהה מתואר גם הוא כטרנסג'נדר.
פטרונים של להט"בים ושל המין שלישי
אלוהויות רבות נתפשו כפטרונים של המגדר השלישי או בעלי נטייה הומוארוטית.
חסות זו יכולה לנבוע מסיפורים אפיים על האלוהות, או ממנהגים וטקסים דתיים.
לדוגמה, קונר וספרקס טוענים כי אלת האש, האהבה והמיניות, ארני, נקשרה לארוטיקה לסבית באמצעות טקסים לכבודה.
למשל, טקס שבו שתי חתיכות עץ הנתפסות כנשיות, המכונות אדהרראני ואוטרראני, מתחככות זו בזו, דבר המדמה אינטראקציה לסבית רוחנית.
מקלות אלה נתפסים גם כהורים של האל אגני, שבריג ודה מזוהה כילד שנולד בשתי לידות, לשתי אמהות.
שתי האימהות, המכונות דיאוס ופריתווי מאוזכרות לעיתים גם כאחיות.
בבהאגווטה פוראנה שני המקלות מתפרשים כשייכים למינים מנוגדים.
בהוצ'ארה מאטה היא אלה פטרונית של החיג'רה.
באיקונוגרפיה פופולרית היא נראית לעיתים קרובות רוכבת על תרנגול ונושאת חרב, קלשון וספר.
סיפורים שונים קושרים בין בהוצ'ארה לסירוס או לשינויים אחרים במאפיינים המיניים הגופניים, לעיתים כתוצאה מקללות נגד גברים.
ההערכה היא כי בהוצ'ארה היא אישה בת תמותה שהפכה לקדושה מעונה.
באחד הסיפורים, בהוצ'ארה הותקפה על ידי שודד שמנסה לאנוס אותה, אך היא נוטלת את חרבו, כורתת את שדיה ומתה.
בסיפור אחר, בהוצ'ארה מקללת את בעלה כאשר היא תופסת אותו מתגנב ליער כדי לעסוק בהתנהגות הומוארוטית.
באמצעות הקללה היא גורמת לאיברי המין שלו ליפול ומאלצת אותו להתלבש כאישה.
סיפורים מקשרים את בהוצ'רה לשונות מגדרית גם לאחר שהיא הופכת לאלוהית.
אפוס אחד נוגע למלך שהתפלל לבהוצ'ארה וביקש שיוולד לו בן.
בהוצ'ארה נענתה, אך הנסיך הנולד גדל להיות עקר.
לילה אחד הופיעה בהוצ'ארה בפני הנסיך בחלום והורתה לו לכרות את איברי מינו, ללבוש בגדי נשים ולהפוך למשרתה.
מאמינים כי בהוצ'ארה ממשיכה לזהות גברים עקרים ומצווה עליהם לעשות זאת.
אם הם מסרבים, היא מענישה אותם שבמשך שבעת גלגוליהם הבאים הם יהיו עקרים.
אפוס זה הוא מקורו של פולחן בהוצ'ארה מאטה, שחסידיו נדרשים לסרס את עצמם ולהישאר פרושים.
סמבה, בנו של קרישנה, הוא גם פטרון של סריסים, טרנסג'נדרים והומוארוטיות.
סמבה מתלבש בבגדי נשים כדי ללעוג לאנשים ולהערים עליהם, וכדי שהוא יוכל להיכנס ביתר קלות לחברת הנשים ולפתותן.
במוזלה פוראנה מקולל סמבה, לבוש כאישה, לאחר שנחקר על ההיריון שלו.
כתוצאה מהקללה, סמבה, אף על פי שנותר זכר, יולד מכתש ועלי מברזל.
ספרות סנגאם משתמשת במילה 'פדי' כדי להתייחס לאנשים שנולדו במצב של אינטרסקס, ומתייחסת גם לסוגים שונים של היג'רה.
באופן דומה, הדמויות המפורסמות של תקופת סנגאם - המלך קופרונצ'וז'ן ופיסורנטהייאר - הן דוגמה נוספת לאוהבים מאותו המין.
בנוסף, החברות בין המלך פארי למשורר קבילאר מוצגת כיותר מסתם ידידות.
בספרות ניתן למצוא רמיזות ליריות המרמזות על הקשר האינטימי שהיה ביניהם.
מקורות ספרותיים הינדיים מספרים מעט על הומוסקסואליות באופן ישיר.
הומוארוטיות בטקסטים מסורתיים מוסווית לעיתים קרובות על ידי הקפדה על כללי מגדר וקאסטה קפדניים.
המחקר הביקורתי מסוכל עוד יותר בגלל היעדר מילים בסנסקריט לתפיסות מודרניות, כמו מילה המתארת הומוסקסואליות, אם כי קיימות מילים למעשים מיניים ספציפיים מאותו המין.
טימות'י מרפי כותב כי חקירות מוקדמות על מיעוטים מיניים בתרבות ההינדית לא הצליחו לנתח סיפורים או יצירות אמנות המתארות מעשים מיניים חד-מיניים בין ישויות מיתולוגיות.
הוא מתאר את המחקרים בנושאים להט"ביים בתרבות ההינדית כ"עדיין בחיתוליהם".
גולדמן כתב על טרנססקסואליות בספרות ההינדית, ומציין שמעט תרבויות העניקו לתופעה מקום כה בולט בתחומי המיתולוגיה והדת כמו זו של הודו המסורתית.
גולדמן מחשיב את המיתוסים הרבים הנוגעים לשינוי מגדרי כביטוי של תרבויות פטריארכליות המבקשות לשלוט במיניותן של נשים, אך כותב כי מיתוסים רבים מציגים הערכה חיובית של נשים ונשיות.
שינויים במגדר עשויים להיגרם על ידי אל או באמצעות שימוש בקסם, על מנת לרמות אחרים או כדי להקל על מפגש רומנטי.
שינוי במגדר עשוי להתרחש גם באופן ספונטני בגלל שינויים באופי הרוחני או המוסרי של האדם, אם בחיים בודדים, או באמצעות גלגול נשמות.
על פי האנציקלופדיה של האהבה בדתות העולם, תאורטיקנים קווירים ופעילים פירשו מחדש טקסטים עתיקים בחיפוש אחר דוגמאות למגוון מודלים מגדריים ומינים בהינדואיזם.
מלומדים אלה כוללים את גיטה תדאני שניסתה לחשוף את הסאבטקסט הלסבי בטקסטים הודיים עתיקים, ורות ווניטה, שמנסה לאתר מופעים של אינטימיות חד-מינית בטקסטים חינוכיים ב"אהבה חד-מינית בהודו: קריאות מתוך ספרות והיסטוריה".
כמה פרשנויות להט"ביות לסיפורים ודמויות פופולריות היו שנויות במחלוקת.
הספר "גנזה: אדון המכשולים, אדון ההתחלות" מישם גישות פסיכואנליטיות על סיפורים הינדיים.
בספר כתוב כי החדק של גנש מיצג פין רפוי, ואהבתו לממתקים מצביעה על רצון לבצע מין אוראלי הומוסקסואלי.
הסקת המסקנות של ספר זה, ויישום דומה של פסיכואנליזה לחקר ההינדואיזם, נחקרו על ידי אקדמאים מערביים והודיים, ביניהם אנטוניו דה ניקולאס, קרישנאן רמאסוואמי ושרה קלרוהוט אשר הצהירו כי הספר מבוסס על הצהרות מיסטיות ופסיכואנליטיות ופרשנויות שגויות.
הספר נודע לשמצה בהודו, עורר מחאות והביא להתנצלות פומבית מצד המו"לים ולהסרתו של הספר מהמדפים בהודו.
המחקרים של וונדי דוניגר, המתמקדים בפרשנות של טקסטים הינדיים באמצעות פסיכואנליזה, מעוררים מחלוקת דומה ונמתחה עליהם ביקורת.
דוניגר תוארה כגסת רוח, מגושמת מאוד ופוגעת בהיכלים הקדושים של אקדמאים בסנסקריט.
מיכאל ויצל, פרופסור לסנסקריט, אמר כי הידע של וונדי דוניגר על סנסקריט וודית פגום קשות.
ניקולאס קזנאס, אינדיאולוג אירופי, מתח ביקורת גם על יצירותיה של דוניגר וכתב כי נראה שדוניגר אובססיבית לפירוש אחד בלבד של מיתוסים - הפירוש המיני ביותר שאפשר להעלות על הדעת.
נושאי כליו של השולחן ערוך הוא שמם הקיבוצי של פרשני ספר השולחן ערוך אשר חיבר רבי יוסף קארו.
מסביב לשולחן ערוך נכתבו מאות פירושים שונים המביאים מקורות להלכותיו מן התלמוד והראשונים, מבארים את דבריו ומביאים דעות חולקות.
בדומה לאופן כינויים של פרשני הקודקס ההלכתי של הרמב"ם, משנה תורה, שנדפסו סביב הטקסט המרכזי של הרמב"ם ונתכנו בשל כך "נושאי כליו של הרמב"ם", כך גם הפירושים וחיבורי ההגהות שנדפסו סביב השולחן ערוך מכונים בדרך כלל "נושאי כלים".
במונח זה משתמשים לרוב לפרשנים המודפסים "על הדף" של ההוצאות הקלאסיות של ספר השולחן ערוך; לעיתים מורחב המושג גם לכלל הפרשנים של הספר.
ולעיתים נכללים בו גם כאלה אשר מטרתם הייתה הפוכה: להשיג על פסקי השולחן ערוך ולדון בעיקר נגדם.
לעיתים גם נושאי הכלים של הספר ארבעה טורים נחשבים כנושאי כלים של השולחן-ערוך.
ספר השולחן ערוך הוא ספר הלכתי מ-1565 שנכתב על ידי רבי יוסף קארו על סדר הספר "ארבעה טורים" (מכונה גם "טור").
בתחילה כתב רבי יוסף פירוש על ה"ארבעה טורים" בשם "בית יוסף".
מכיוון שה"בית יוסף" הוא ספר ארוך ומורכב, כתב רבי יוסף קארו את ה"שולחן ערוך" .
רשימת נושאי הכלים על ה"שולחן ערוך"
הגהות הרמ"א או "המפה" הוא חיבורו החשוב ביותר של רבי משה איסרליש (הרמ"א), ובו תוספות והתאמות ל"שולחן ערוך" על-פי עדות אשכנז.
פורסם בשנת 1572 והתקבל בקהילות אשכנז כפסקי ההלכה החשובים ביותר, וכל אחרוני אשכנז התייחסו אליו, ונהגו על פיו.
והוא מודפס כמעין הגהות ועריכה בתוך השולחן ערוך.
"ספר מאירת עיניים" הידוע בשמו המקוצר "סמ"ע" הוא חיבורו של רבי יהושע פלק כץ, תלמידו של הרמ"א, על חלק חושן משפט בשולחן ערוך.
הספר הוא הרביעי מסדרת "בית ישראל" שנכתבה על ידי המחבר.
מטרת החיבור הייתה לפרש את דברי השולחן ערוך והרמ"א, למצוא את המקורות להלכותיהם, ולהוסיף דינים חדשים.
הספר נדפס לראשונה בפראג בשנת ה'שע"ד-ה'שע"ה (1614), ומאז חזר ונדפס ברוב המהדורות של השולחן ערוך.
הספר מבוסס על פירושיו של המחבר לטור חושן משפט, הקרויים 'פרישה' ו'דרישה'.
פירושו של רבי אברהם אבלי הלוי גומבינר "מגן אברהם" מתמקד בשו"ע חלק "אורח חיים".
הפירוש זכה לתפוצה ניכרת, הודפס עם רוב המהדורות של השולחן ערוך מאז וזכה ליוקרה בחוגי הלומדים.
על ספרו של המגן אברהם נכתבו גם פירושים רבים, המוכרים מביניהם זה ספר אשל אברהם מתוף פרי מגדים מרבי יוסף תאומים, והספר מחצית השקל.
הספר טורי זהב אשר נקרא בעבר גם "מגן דוד" (בהתאמה עם מגן אברהם אשר יחד איתו נקראו "מגיני ארץ") הוא חיבורו החשוב ביותר של הרב דוד הלוי סגל.
שם זה מבטא את אחת מהמטרות העיקריות של הספר, שהיא ליישב את קושיות ה"בית יוסף" על ספר ה"טורים".
ספר מפורסם שמבוסס על דברי הט"ז, הוא משבצות זהב מספר פרי מגדים.
שפתי כהן הוא פירוש של הרב שבתי הכהן על החלקים יורה דעה (יצא ב-1646) וחושן משפט (יצא ב־1663) מהשולחן ערוך.
בהקדמה לספר כתב המחבר, שכתב את הפירוש בלשון קלה ופשוטה כדי שכל אדם יוכל להבינו, וביקש שלא יסמכו על הוראתו, כי אין הוא יכול להכריע בין השולחן ערוך ונושאי כליו, ושהוא מרשה לכל מי שרוצה לחלוק על דעתו.
הפירוש נדפס מסביב לטקסט השולחן ערוך, והוא נחשב לאחד משני הפירושים החשובים והמרכזיים על יורה דעה וחושן משפט, ביחד עם הט"ז, ובדרך כלל פוסקים כמותו במחלוקות עם הט"ז או עם הסמ"ע.
הפרי מגדים כתב גם על הש"ך ביאור שהתקבל בפסיקה ההלכתית, והוא ספר שפתי דעת.
ה"באר היטב" המודפס כיום במהדורות השולחן ערוך והמשנה ברורה, חובר (על חלק אורח חיים ואבן העזר) על ידי רבי יהודה אשכנזי רבה של טיקטין (מהרי"ט), והושלם על ידי ר' זכריה מנדל בן אריה לייב מבעלז (על חושן משפט ויורה דעה).
חיבור זה משלים ונסמך על חיבור קדום יותר בעל שם זהה שחיבר רבי ישעיה בן רבי אברהם הלוי.
קיימים חיבורים נוספים בשם "באר היטב", אשר לא זכו להיות נפוצים כמוהו.
רבי משה פרנקפורט חיבר אף הוא "באר היטב" על חלק "חושן משפט", ור' יהודה אשכנזי חיבר אף הוא "באר היטב" על חלק "יורה דעה".
חיבורים אלו נפוצים פחות, ואינם מודפסים בשולי השולחן ערוך מהדפוסים המצויים.
שערי תשובה הוא ספר שנכתב על ידי הרב חיים מרדכי מרגליות משנת 1819. הספר בעיקרו הוא ליקוט מספרי השו"תים שקדמו לו בעניינים הנוגעים לחלק אורח חיים, ודבריהם לא הובאו במפרשים שקדמוהו, במיוחד לא בבאר היטב.
הספר כולל ליקוטים גם מספרים אחרים, לדוגמה ספרי קבלה ותלמידי האר"י, וכן כולל מחידושי המחבר בעצמו, וכן הוספות מאחיו הרב אפרים זלמן מרגליות מברודי, והפניות לספריו יד אפרים ובית אפרים.
הספר היה מהראשונים בתחום הליקוט בקיצור מספרות השו"ת הרחבה, לפי ענייני השולחן ערוך.
דברי השערי תשובה מובאים לרוב בספר משנה ברורה שאף הדפיס פירוש זה בספרו, בצמוד לפירושו והשולחן ערוך עצמו.
"פתחי תשובה" הוא חיבורו של אברהם צבי הירש אייזנשטט מ-1836 אשר בא להשלים את הליקוט אשר החל בספר שערי תשובה, על שאר חלקי השולחן ערוך, יורה דעה, אבן העזר וחושן משפט.
חיבורים נוספים על "השולחן ערוך"
חיבורו המפורסם של הרב משה לימא "חלקת מחוקק" וחיבורו של רבי שמואל מפיורדא "בית שמואל" שנכתבו על חלק אבן העזר.
נדפסו בשם המשותף "אפי רברבי", ברוב הדפוסים הנפוצים של שו"ע אבן העזר.
חיבורו המפורסם של רבי משה רבקש המקיף את כל ארבעת חלקי השולחן ערוך, ומטרתו לציין את מקורותיו של השולחן ערוך, מדברי הגמרא והראשונים.
הגר"א כתב ביאור על כל ארבעת חלקי השולחן ערוך.
באופן כללי, תפקיד הפירוש הוא למצוא את מקורות הדינים של השולחן ערוך, אולם בניגוד לבאר הגולה אשר קדם לו, המציין לדברי הפוסקים הראשונים מהם שאב השולחן ערוך את דבריו, הגר"א בביאורו מציין להסבר סוגיית התלמוד לפירושים אלו, או למקורות נוספים (גמרא במקום אחר, תוספתא, תלמוד ירושלמי וכדומה).
פעמים רבות רומז הגר"א לפרשנות מסוימת בסוגיית הגמרא, לדעות אלו.
הראי"ה קוק בהרצאת הרב הגדיר את פעולתו של הגר"א בחיבור זה - כפעולה לחיבור הלימוד התלמודי עם זה ההלכתי, בניגוד להיפרדות שחלה ביניהם במרוצת הדורות, וכתב פירוש רחב לביאור הגר"א על תחילת חושן משפט בשם 'באר אליהו'.
"שולחן ערוך הרב" הוא חיבור הלכתי שכתב רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד, על סדר ה"שולחן ערוך" ונושאי כליו, במטרה לפסוק הלכה למעשה בבהירות, תוך שילוב שיטות הפסיקה השונות, והתקבל כאחד מספרי הפסיקה החשובים של האחרונים.
החיבור מתבסס בעיקרו על "שולחן ערוך" של רבי יוסף קארו ועל פסיקות ה"מגן אברהם", בשילוב עמדות האחרונים ופסקי האר"י הקדוש, במטרה לבאר את מקורות ההלכה עד התלמוד ואת טעמי הדינים.
אף שבחלקיו הראשונים, החיבור נכתב כחיבור עצמאי ולא כנושא כלי.
עם זאת בחלק יורה דעה - בעיקר בהלכות שחיטה ונדה - רבי שניאור זלמן כתב את ההלכות על בסיס השולחן ערוך עם סעיפים קטנים, והערותיו ופסקיו נכתבו כנושא כלי.
הספר "פרי חדש" שנכתב על ידי הרב חזקיה די סילוה, מקיף את החלקים אורח חיים ויורה דעה, ופירוש לתשעה סימנים באבן העזר שנקטעו בתחילתם ובסופם.
נכתב על ידי רבי יהונתן אייבשיץ על חלק חושן משפט.
ספר זה נדפס בפני עצמו ולא יחד עם השולחן ערוך, ככל הנראה מחמת אורכו.
פרי מגדים - חיבור על הנושאי כלים
פרי מגדים הוא חיבור על הנושאי כלים הנפוצים ביותר של השולחן ערוך (ש"ך, ט"ז ומגן אברהם), מאת רבי יוסף תאומים שנודע בעיקר בזכות חיבורו זה.
החיבור מתמקד בביאור חיבוריהם של מפרשי השולחן ערוך.
חיבור הפרי מגדים נתחבר לחלק אורח חיים ולחלק יורה דעה ומחולק לתתי ספרים לפי כך שלכל מפרש מוקדש ספר מיוחד.
חיבור זה אף היווה מקור לפסקי הלכה רבים, והפוסקים האחרונים כדוגמת המשנה ברורה ועוד, הסתמכו עליו רבות בפסיקותיהם.
הספר שתילי זיתים נכתב נכתב בידי הרב דוד משרקי, מחכמי תימן.
בספר, הרב מבאר את דעת השולחן ערוך, גם אם אין מנהג תימן תואם אותה, ומביא בקצרה דינים ומנהגים נוספים המתאימים לשיטת מרן השולחן ערוך, מדברי הפוסקים או מדעת עצמו, ומכריע בין הפוסקים מי דבריו עולים בקנה אחד עם השולחן ערוך.
לצורך חיבורו השתמש הרב בשולחן ערוך ללא הגהות הרמ"א ונהג להוסיף את הגהות הרמ"א רק במקום שבו הם מסכימות לשיטת השולחן ערוך ולמנהגי תימן, על מנת להקל על הלומד.
לעיתים מצוין בספר במפורש מנהג תימן, אך מטרתו העיקרית הייתה לפרש את דעת השולחן ערוך כדי ליישב את המחלוקות ההלכתיות שהתעוררו בתימן עקב השפעתו של השולחן ערוך שכבר הייתה גדולה.
חיבור הלכתי של רבי ישראל מאיר הכהן מראדין, ("החפץ חיים"), שיצא לאור בשישה כרכים בין 1884 ל-1907. הספר הוא פירוש של חלק אורח חיים בשולחן ערוך, תוך סיכום ושקילה בין עמדות רבים מנושאי כליו של השולחן ערוך והאחרונים בכלל.
מאז הדור שלאחר חיבורו, התקבל ה"משנה ברורה" כמקור ההלכתי היחיד המשפיע ביותר בעדות אשכנז והוא משמש נקודת ייחוס מרכזית לפוסקים, למורי ההלכה ולציבור הרחב.
עם זאת, חלקים ממנו נכתבו בידי בנו ונערכו על ידו.
החפץ חיים ויתר על זכויות היוצרים במשנה ברורה, והתיר לכל המעוניין להפיצם באופן זהה למקור בתנאי ש-4% מהספרים יתרמו לבית כנסת.
אבני מילואים וקצות החושן - לרבי אריה לייב הלר.
בית הלל - לרבי הלל בן נפתלי הירץ.
בדי השולחן לרב שרגא פייבל כהן
ברכי יוסף, מחזיק ברכה, שיורי ברכה - לחיד"א.
דגול מרבבה ונודע ביהודה - לרבי יחזקאל לנדא.
חוות דעת - לרבי יעקב לורברבוים.
חידושי הרי"ם - לרבי יצחק מאיר אלתר.
כנסת הגדולה - לרבי חיים בנבנישתי.
כף החיים - לרבי יעקב חיים סופר.
כרתי ופלתי וספר המדע - לרבי יהונתן אייבשיץ.
לבושי שרד - לרבי דוד שלמה אייבשיץ.
לקט הקמח - לרבי משה חאגיז.
מור וקציעה - לרבי יעקב עמדין.
מטה יהודה ושבט יהודה לרב יהודה עייאש.
הרי"ב - לרבי יהודה בכרך.
סדרי טהרה - לרבי אלחנן אשכנזי.
עולת תמיד - לרבי שמואל בן יוסף.
ערוך השלחן לרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין.
עקרי דינים - לרבי דניאל טירני.
פרי תואר - לרבי חיים בן עטר.
פתח הדביר - לרבי חיים בנימין פונטרימולי.
צבי לצדיק - לרבי צבי הירש קלישר.
קנין דעה - לרבי מאיר פוזנר.
ראשי בשמים - לרבי דוד משרקי.
שולחן גבוה - לרבי יוסף מולכו.
שולחן ערוך הרב - לרבי שניאור זלמן מלאדי.
שערי דעה - לרבי אלעזר לעוו.
שערי תשובה - לרבי חיים מרדכי מרגליות.
תוספת שבת - לרבי רפאל מייזלס.
נותארקטוס טנברוסוס (שם מדעי: Notharctus tenebrosus; נותארקטוס פירושו דוב מזויף.
טנברוסוס פירושו אפל או קודר) היה פרימט מוקדם מהאאוקן המוקדם, לפני כ-38–54 מיליון שנים.
המאובן שלו נמצא על ידי פרדיננד היידן בשנת 1870 בדרום מערב ויומינג.
כאשר נמצא לראשונה, חשבו כי הוא יונק גדול מסדרת הפכידרמטה (Pachydermata) – סדרה שכיום כבר לא נעשה מיון על פיה ואליה השתייכו פילים, היפופוטמים, טפירים וקרנפים.
סברו שהוא פכידרם קטן בשל ריכוז מאובני הפכידרם באזור.
עם זאת, לאחר גילוי שלד כמעט שלם על ידי וולטר גריינג'ר, גם הוא בוויומינג, זיהויו של הנותארקטוס טנברוסוס התבסס כפרימט.
נותארקטוס טנברוסוס דומה ללמורים של ימינו, אם כי אין ביניהם קשר ישיר.
נותארקטוס טנברוסוס השתייך לקבוצת פרימטים נכחדת הידועה בשם אדפיפורמס.
מאובנים שלה נמצאו באמריקה הצפונית.
פרימטים אדפיפורמיים היו בין הפרימטים הראשונים שהיה להם מערך התאמות לחיים על עצים, כגון אחיזה באמצעות כפות ידיים, ראייה דו-עינית וגב גמיש.
בנוסף לכך, מבנה העין מצביע על כך שהיו פעילים ביום.
לנותארקטוס טנברוסוס היה פיצול לסתי (Mandibular symphysis) ושיניים טוחנות עם פסגות חיתוך וגזירה מפותחות.
היו לו ניבים דימורפיות מבחינה מינית (כלומר, לזכר ולנקבה היו מופעים שונים).
לטוחנות העליונות של מין זה היה חוד, והחוטם היה באורך בינוני, עם עצם גולגולת ארוכה מעל הלסת (עצם טרום-מכסילרית, Premaxilla, קצת בדומה לאליגטור, אם כי בלי קשר אבולוציוני, רק כמופע של אבולוציה מתכנסת).
לנותארקטוס טנברוסוס הייתה עצם דמע (בצד הפנימי של העין) שהייתה ממוקמת בקצה ארובת העין אך לא קדמית לה.
נוסחת החוליות של נותארקטוס טנברוסוס היא 7 חוליות בצוואר הרחם, 12 בחזה, 8 במותניים, 3 בעצם העצה ו-19 ומעלה בזנב.
לפי המאובנים, לנותארקטוס טנברוסוס היו גפיים אחוריות ארוכות, גו וזנב.
בכפות הידיים והרגליים, האגודל ואצבעות כף הרגל היו גדולים ומנוגדים זה לזה, והאצבעות והבהונות ארוכות ובעלות ציפורניים, ואילו בכף הרגל עצם השוק הייתה קצרה יחסית.
יש עדויות לכך שלמין היה סוג של טופר טיפוח, הנחשב כאמצעי ביניים בין טופר טיפוח לציפורן.
לנותארקטוס טנברוסוס הייתה מסת גוף ממוצעת של 4.2 ק"ג והוא היה בערך באורך של 40 ס"מ ללא זנבו.
בהתבסס על מורפולוגיה דנטלית, ככל הנראה לנותארקטוס טנברוסוס הייתה דיאטה עשירה בעלים.
בהתבסס על מורפולוגיה של עצם הגפיים, ככל הנראה נותארקטוס טנברוסוס זז בקפיצה נע על ארבע והיה שוכן עצים.
נושאת כטב"מים היא אונייה מאוישת או בלתי מאוישת המצוידת בסיפון טיסה ייעודי, המאפשר תפעול מלא של כלי טיס בלתי מאוישים, לרבות המראה ונחיתה.
מעבר ליכולות האוויריות, כלי שיט זה מסוגל לשמש כנקודת שיגור ובקרה גם עבור כלי שיט בלתי מאוישים וכלי צלילה אוטונומיים, מה שהופך אותו למרכז רב-ממדי לניהול מערכות בלתי מאוישות.
פיתוחן של נושאות אלו מאפשר לציים מודרניים להפעיל כטב"מי תקיפה ואיסוף מודיעין ביעילות מבצעית גבוהה, תוך עקיפת הצורך התקציבי והלוגיסטי הכרוך בהחזקת נושאות מטוסים כבדות ויקרות, וקבוצות קרב הסובב אותן.
המגמה הטכנולוגית בתחום זה, כפי שבאה לידי ביטוי ביוזמות של סוכנות DARPA החל ממרץ 2013, חותרת להקמת ציי כלי שיט קטנים וזריזים המסוגלים לנהל לוחמה מבוססת כטב"מים באופן עצמאי, ללא תלות בקבוצות קרב גדולות.
לצד הזירה הימית, משרד ההגנה האמריקאי הרחיב את הקונספט גם לזירה האווירית.
בשנת 2014 החל פיתוחן של "נושאת מטוסים אווירית", המבוססות על מטוסים קיימים דוגמת ה-C-130 או ה-B-52. פרויקטים אלו נועדו לאפשר שיגור נחילי כטב"מים זולים ומתכלים, וחזרתם אל בטן המטוס תוך כדי טיסה.
בכך ליצור גמישות אסטרטגית המשלבת טווח פעולה רחב עם עלויות תפעול מופחתות.
התפתחות נושאות הכטב"מים בזירה הבינלאומית משקפת שינוי פרדיגמה עמוק בבניין הכוח הימי, כאשר מדינות רבות בוחרות להמיר פלטפורמות מסורתיות או לפתח כלי שיט ייעודיים להפעלת מערכות בלתי מאוישות.
מגמה זו מאפשרת הקרנת כוח אווירי משמעותי מלב ים ללא תלות במטוסי קרב מאוישים ויקרים.
טורקיה ניצבת בחזיתה עם ה-TCG אנאדולו במקור, נועדה האונייה לשמש כנושאת מטוסים עבור דגם ה-F-35B, אך בעקבות הוצאתה של טורקיה מתוכנית הרכש האמריקאית, הוסבה הפלטפורמה לשמש כנושאת הכטב"מים הראשונה מסוגה בעולם.
השינוי המבני והתפיסתי הובל על ידי נשיא הסוכנות לתעשיות ביטחוניות, איסמעיל דמיר, אשר הכריז כבר בפברואר 2021 על פיתוח הבאירקטאר TB3 על ידי חברת בייקר כגרסה ימית ייעודית המצוידת בכנפיים מתקפלות ובמנוע מייצור מקומי של חברת TEI.
שיאה של התוכנית הטורקית נרשם ב-19 בנובמבר 2024, עם הישג היסטורי שבו השלים הבאירקטאר TB3 המראה ונחיתה מוצלחות מסיפונה הקצר של TCG אנאדולו.
היה זה המקרה הראשון בעולם שבו כלי טיס בלתי מאויש בעל כנף קבועה בסדר גודל כזה פועל מנושאת מסוקים ורחפות נחיתה (LHD).
היכולת המבצעית החדשה מאפשרת לאונייה לשאת בין 30 ל-50 כטב"מים, ובכך הופכת אותה לכלי רב-תכליתי המשלב יכולות תקיפה, איסוף מודיעין ובקרה אווירית בעלויות נמוכות משמעותית מהחלופות המאוישות.
במקביל לטורקיה, סין מקדמת תפיסה דומה של עליונות ימית באמצעות מערכות אוטונומיות, הן למטרות צבאיות והן לצרכים אזרחיים ומחקריים.
במאי 2022 השיקה סין את ה-"Zhuhai Cloud", נושאת כטב"מים אוטונומית המיועדת לקידום הכלכלה והמחקר הימי.
בתחום הצבאי, סין מפתחת פלטפורמות ייעודיות כדוגמת ה-Type 076 Sichuan, אשר לפי הצהרות קצינים בצי הסיני, תפעיל מערכים בלתי מאוישים כחלק אינטגרלי מפעילותה.
בנוסף, תצפיות מ-2024 חשפו כלי שיט חדשים בתצורת קטמרן בעלי סיפון טיסה נמוך, המעידים על האצת המאמץ הסיני להטמיע נושאות כטב"מים ייעודיות כמרכיב מרכזי בצי צבא השחרור העממי.
איראן פועלת להרחבת זרועו הארוכה של חיל הים של משמרות המהפכה באמצעות הסבת אוניות מכולות לבסיסים צפים רב-תכליתיים.
דוגמה מרכזית לכך היא האונייה "שהיד באקרי" , שעברה שינוי מבני מקיף הכולל הוספת סיפון טיסה זוויתי באורך של כ-180 מטרים.
תצורה זו נועדה לאפשר הפעלה של עשרות כטב"מים למשימות איסוף ותקיפה, לצד מסוקים היכולים לנחות ולהמריא מהסיפון.
לפי הצהרות רשמיות, כלי השיט מסוגל לשאת עד 60 כטב"מים מסוגים שונים, מה שמעניק לאיראן יכולת הקרנת כוח אווירית בטווחים המרוחקים מאות קילומטרים מחופיה.
לצד היכולת האווירית, נושאת הכטב"מים משמשת כבסיס לוגיסטי לכוח ימי אסימטרי, עם יכולת נשיאה של עד כ-50 סירות תקיפה מהירות מדגם "עשוראא" .
סירות אלו, הידועות בפשטותן ובמהירותן הגבוהה, מיועדות ללוחמה של נחילי סירות במקביל.
ניתן לציידן ברקטות, מוקשים או להשתמש בהן ככלים מתאבדים.
האונייה עצמה מצוידת במערכות הגנה אווירית וטילים נגד ספינות כדי להבטיח את הישרדותה במים רחוקים.
שילוב זה של כטב"מים ארוכי טווח עם נחיל סירות מהירות הופך את ה"שהיד באקרי" למפקדה צפה המסוגלת לאיים על נתיבי שיט ועל כלי שיט של יריבותיה בזירות ימיות מרוחקות.
היא נושאת גם מספר טילים נגד ספינות ונגד מטוסים להגנה, וכן עד 50 סירות טילים מהירות מסוג "עשוראא" .
גם באירופה נרשמת התקדמות, כאשר פורטוגל מתכננת להשיק בשנת 2026 את ה-NRP D.
João II , פלטפורמה ימית רב-תכליתית שתפעיל רחפנים אוויריים ותת-מימיים לצד מסוקים בינוניים (UH-60 בלאק הוק) וכבדים (EH101 מרלין), ובכך תרחיב את טווח הפעולה של חיל האוויר הפורטוגלי במשימות מורכבות.
דרום קוריאה מציגה חזון טכנולוגי שאפתני המשלב ניסויים מבצעיים עם תכנון אסטרטגי ארוך טווח.
בנובמבר 2024 בוצע ניסוי המראה של כטב"ם ה-Gray Eagle מסיפון אוניית הסער "ROKS Dokdo", כחלק מבחינת היכולת להפעיל כטב"מים בעלי כנף קבועה מכלי שיט קיימים.
הכטב"ם המריא מהאונייה וביצע פעמיים גישה לדופן השמאלית כחלק מ"נחיתה מדומה", אך מבלי לנחות בפועל על הספינה.
השינוי המהותי ביותר בא לידי ביטוי בהחלטת הצי הקוריאני ממאי 2025 לשנות את ייעוד פרויקט נושאת המטוסים CVX, כך שתתמקד בהפעלת כטב"מים במקום מטוסי F-35B.
מודלים מתקדמים של נושאת כטב"מים וכלי רכב בלתי מאוישים הוצגו בתערוכות ביטחוניות ב-2025, דוגמת ה-Ghost Commander II של חברת Hanwha Ocean.
אלו מיועדים לניהול זירה רוויית כלים בלתי מאוישים, מה שמסמן את עתיד הלוחמה הימית במאה ה-21. בשנות ה-2000 הוצעה בבריטניה האונייה UXV Combatant, שהייתה אמורה להיות כלי שיט ייעודי להפעלת כטב"מי תקיפה עבור הצי המלכותי הבריטי.
כיום, הצי המלכותי מתכוון להפעיל כטב"מים בעלי כנף קבועה משתי נושאות המטוסים מסדרת "קווין אליזבת" שברשותו, במטרה להגביר את המסה הקרבית שלהן.
בניסויים שנערכו בים, שוגרו והוחזרו בהצלחה כטב"מים מסוג Qinetiq Banshee Jet 80+, כטב"ם של חברת W Autonomous Systems וכטב"ם מדגם ג'נרל אטומיקס מוהאבי (Mojave).
במסגרת "פרויקט ארק רויאל", נשקלת התקנת מעוט וכבלי עצירה לשיגור ולהחזרה של כטב"מים גדולים יותר, הנרכשים כחלק מ"פרויקט ויקסן" .
בתדריכים של הצי המלכותי נעשה שימוש בגרסה ימית של ה-MQ-28 גוסט באט כמייצגת של פרויקט ויקסן, ובמקביל הציעה חברת ג'נרל אטומיקס את דגם ה-Gambit 5 שלה למטרה זו.
נזאז היא שכבה חרסיתית המצטברת בעומק של 1.5 - 2 מטר בקרקעות חוליות בעיקר באזור מישור החוף.
הצטברות החרסית נגרמת בעקבות השקיה של שטחים חקלאיים במשך תקופה ארוכה (חקלאות אינטנסיבית) בשיפולי ההר וסחיפה של החרסית לאזור מישורי.
גרגרי החרסית עשירים בתחמוצות ברזל ולאחר השקיעה במישור נוצרת שיכבה אטימה למים מתחת לפני האדמה.
שכבת הנזאז גורמת שלוליות בשטחים החקלאיים, לבעיות ניקוז ולשלוליות חורף.
בהלכות קרבנות, נותר הוא קרבן שלא נאכל בזמן שנקבע בתורה לאכילתו, או לא הוקרב על המזבח בזמן שקבעה התורה להקרבתו.
יש מצווה להקריב את הקורבן ולאוכלו בזמנו עד תומו, כך שלא יוותר ממנו לאחר הזמן שנקבע לאכילתו.
אם עבר הזמן וטרם הספיקו לבצע בקורבן את המצווה הדרושה בו - אסור לאכול אותו או להקריב ממנו, ומצווה לשרוף אותו.
האוכל נותר במזיד נענש בכרת, ואם עשה בפני עדים והתראה, בית דין גוזר עליו מלקות.
אם היה זה בשוגג, חייב חטאת.
בתורה מוזכר כמה פעמים איסור להשאיר את בשר הקורבן מעבר לזמנו:
לגבי קורבן הפסח: "ולא תותירו ממנו" ().
לגבי קורבן חגיגת ארבעה עשר: "ולא ילין מן הבשר אשר תזבח בערב" ().
לגבי קורבן פסח שני: "לא ישאירו ממנו עד בקר" ().
פסוקים אלה עוסקים בחלקי הקורבן הראויים לאכילה.
איסור דומה נאמר גם על החלקים הטעונים הקרבה: "וְלֹא יָלִין חֵלֶב חַגִּי עַד בֹּקֶר" ().
מן הפסוקים על קורבן תודה נלמד האיסור גם ביחס לקורבנות שעליהם לא נאמר הדבר במפורש.
על איסור הותרת הקרבן אין לוקים, מפני שהשארת הקורבן איננה מעשה אקטיבי, ואין מלקות על לאו שאין בו מעשה.
נימוק נוסף: מכיוון שלאחר השארת הקורבן חלה מצוות עשה לשרוף את השאריות ובכך לתקן את התקלה שנוצרה - ההשארה היא לאו הניתק לעשה ().
הזמן הקצוב להקרבת הקורבנות ואכילתם
הזמן המוקצב משתנה בין סוגי הקרבנות השונים.
לדוגמה: קרבן שלמים נאכל ביום הקרבתו, בלילה שלאחר מכן ועוד יום נוסף (עד הלילה).
ובלשון המשנה : לשני ימים ולילה אחד.
לאחר זמן זה אם לא אכלו את הקרבן הוא נהפך לנותר.
איסור האכילה נלמד מהפסוק "לא יאכל כי קדש הוא" ().
ישנה מצוות עשה לשרוף את הנותר באש, כיוון שנאמר: .
נָזִיד הוא מאכל העשוי ממרכיב מוצק מרכזי המבושל ברוטב או בציר.
הנזיד יכול להיות מבוסס על בשר, מאכלי ים, קטניות או ירקות (בעיקר תפוחי אדמה או שעועית).
הנזיד סמיך יותר ממרק, ודליל יותר מקסרול (מעין פשטידת ירקות לחה).
הנזיד מהווה לרוב מנה עיקרית, ולא מנה ראשונה או תוספת למנה עיקרית.
בניגוד למרק, הנזיד יכול להיות מבושל הן על גבי הכיריים והן בתוך תנור אפייה (בעוד שהקסרול מוכן תמיד בתנור אפייה, והמרק תמיד מבושל על גבי הכיריים).
מנות נזיד שונות מאפיינות את רוב המטבחים.
עקרונות ההכנה כמעט זהים, וההבדל נעוץ בחומרי הגלם:
קיצוץ וטיגון של ירקות ריחניים
בישול ארוך על סף רתיחה בתוך נוזל
בסיפור מכירת הבכורה שבספר בראשית מוזכר נזיד עדשים שהכין יעקב.
הרודוטוס מספר על הסקיתים שהכינו נזיד המכיל מים ובשר.
נזיד זה בושל בתוך עור בעל חיים שנתלה מעל האש.
הנזיד מוזכר בספרי בישול החל מהתקופה הרומית, וכן בספרו של אפיקיוס מהמאה ה-4. בספרו של גיום טירל "לה ויאנדיר" מהמאה ה-14 מוזכרים סוגים שונים של נזידים, ובהם גם כמה סוגי ראגו.
חורשט - נזיד או מרק בעל עשרות גרסאות מהמטבח הפרסי.
בויאבז - נזיד או מרק דגים מפרובאנס.
ביף בורגיניון - נזיד בשר בקר מבושל ביין אדום מהמטבח הצרפתי.
גולאש - נזיד בשר מהמטבח ההונגרי, שמקורו במאכל של השבטים המדיארים מהמאה ה-8 (הפפריקה נוספה רק במאה ה-18).
חמין - נזיד מהמטבח היהודי המוכן לשבת.
צ'ילי קון קרנה - נזיד בשר ושעועית מהמטבח המקסיקני.
צלי ברנזוויק - נזיד שמקורו בווירג'יניה וצפון ודרום קרוליינה.
קאסולה - נזיד בשר ושעועית מהמטבח הצרפתי.
ראגו - נזיד ירקות מתובל מהמטבח האיטלקי.
פויקהקוס - נזיד מהמטבח הדרום אפריקאי.
ביגוס - נזיד מתובל של כרוב הגינה, כרוב כבוש ובשר מהמטבח הפולני.
פייז'ואדה - נזיד שעועית מהמטבח הברזילאי ומהמטבח הפורטוגזי.
נזיד בשר אירי - נזיד בשר מהמטבח האירי.
חאשי - נזיד מהמטבח הארמני ומהמטבח הגאורגי.
טאג'ין - נזיד מהמטבח המרוקאי.
לוקרו - נזיד ממטבחי אמריקה הלטינית, מבוסס על דלעת, שעועית ותירס.
נווארן - נזיר מהמטבח הצרפתי.
נזילות פיננסית היא מדד ליכולת הלווה להחזיר את חובותיו במועד פרעונם.
בדרך כלל מבטאים את הנזילות הפיננסית כיחס או כאחוז של ההתחייבויות השוטפות.
לחברה שמפרסמת דוחות כספיים יש מספר יחסים שבהם נעשה שימוש לחישוב הנזילות.
יחס שוטף (current ratio) – היחס הפשוט ביותר המחושב על ידי חלוקת סך כל הנכסים השוטפים לסך כל ההתחייבויות השוטפות.
ערך מעל ל-1 הוא נורמלי בחברות לא-בנקאיות.
עם זאת, לא כל הנכסים השוטפים ניתנים למימוש מיידי במחירם המלא ולכן יש צורך במדדים נוספים על-מנת לאמוד את הנזילות הפיננסית.
יחס מהיר (quick ratio) – מודד את יכולת החברה לפרוע את מלוא התחייבויותיה באמצעות הנכסים הנזילים שלה בעתיד הקרוב.
היחס מחושב על ידי חלוקת סך כל הנכסים השוטפים בניכוי ערך המלאי לסך כל ההתחייבויות השוטפות.
יחס מזומן – מודד את יכולת החברה לפרוע את מלוא התחייבויותיה באופן מיידי באמצעות מזומן וניירות ערך סחירים שברשות החברה, ולא ממכירת נכסיה.
היחס מחושב על ידי חלוקת תזרים המזומנים לסך כל ההתחייבויות השוטפות.
ענפי תעשייה שונים נוטים להשתמש ביחסי נזילות שונים המתאימים לאופי הפעילות של החברות בהן, המבנה הפיננסי של החברות ואופי הנכסים שלהן.
השימושים גם משתנים בין מדינה למדינה, בהתאם לדין הקיים בה כגון דיני החברות והמס.
באופן דומה, נהוגים ערכים שונים מקובלים לפי המאפיינים השונים.
לדוגמה: במדינה בה כללי החשבונאות אינם דורשים עדכון שווי הנכסים בדוחות, יהיה נהוג יחס נזילות גבוה יותר, כדי לפצות על אי-הוודאות בהערכת שווי נכסי החברה.
דוגמה נוספת: ליצרן בעל תזרים מזומנים קבוע יחסית, יתאים יחס בערך נמוך יותר מאשר לחברת הזנק בתחום האינטרנט.
נזילות היא נדבך בעל חשיבות מרכזית במערכת הבנקאית.
שמירת נכסים נזילים ברמה גבוהה מקטינה את ההכנסות ומשום כך הבנקים מעוניינים להקטין את אחזקת הנכסים הנזילים ככל הניתן.
בנק ללא עתודות נזילות מספיקות כדי לעמוד בדרישות פירעון של המפקידים, עלול להגיע למצב של פשיטת רגל.
ועל כן מטיל הבנק המרכזי מגבלות על הבנקים.
מגבלות אלו נקראות חובת הנזילות, או חובת ההשקעה, והן מתייחסות לאחוז מתוך פיקדונות הציבור, אותו חייבים הבנקים להשקיע בבנק המרכזי, על מנת לשמור על עתודות נזילות.
עד שנות התשעים השתמש הבנק המרכזי בישראל בחובת הנזילות גם כמכשיר בהפעלת המדיניות המוניטרית.
כיום אין זה כך ורמתה של חובת הנזילות בישראל זהה לזו שבמדינות המפותחות.
מנזרי מדבר יהודה הוקמו במאה ה-4 והגיעו לשיא פעולתם במאה ה-6, תקופה בה חיו מאות נזירים במנזרים שייסד חריטון וכ-600 נזירים במנזר שייסד תיאודוסיוס וזאת לעומת נזירים בודדים שחיו במנזרים אלו בעת הקמתם.
אחרי הכיבוש המוסלמי נשאר במדבר גרעין מנזרים ונזירים, וכך בתקופת מסעי הצלב, בסיוע המנזרים ששרדו, הוקמו מחדש חלק מהמנזרים שחרבו או ננטשו.
תנועת הנזירות הנוצרית התפתחה במצרים.
ראשוני הנזירים הידועים היו פאולוס מתבי ואנטוניוס הגדול, נזירים הרמיטים שיצאו להתבודד במדבר המזרחי של מצרים בסוף המאה השלישית.
הנזירים הנוצרים הראשונים שפרשו לחיי בדידות במדבר נהגו כך, מעבר לסיבות הדתיות האידאולוגיות, גם בשל רדיפות הדת.
מבחינה דתית, ראו הנזירים את החיים במדבר כמופת של צניעות ופרישות, חזרה לאורח חייהם של יוחנן המטביל ושל ישו עצמו, כלומר חיקוי המושיע.
בשנות ה-30 של המאה ה-4 היו במצרים כבר אלפי נזירים שהתגוררו בלמעלה מאלף מנזרים.
נזירים אלה חיו בשתי צורות התארגנות, הרמיטים (מתבודדים) וקוינוביטים (שיתופיים).
רוב המתבודדים חיו בריכוזים במדבריות המערביים: ניטיריה, קליה וסקטיס.
התנועה הנזירית במצרים הגיעה לשיא כוחה בסוף המאה ה-4.
נזרים מצאו לעצמם סוגים שונים של התבודדות מהסביבה והיו אף כאלו שאחרי תקופה בה חיו כנזירים מתבודדים קיבלו על עצמם משרות בהיררכיה הכנסייתית ועברו לגור במרכזי אוכלוסין.
הרמיטים או ארמיטים (בלטינית - Hermetism, מיוונית ἔρημος הרמוס, מילה שמשמעותה גם מדבר וגם התבודדות), כל נזיר חי חיי פרישות בגפו והיה יכול להגיע למצב של הסיכיה, ולעסוק בהתבוננות פנימית (ἡσυχία, הסיכיה במשמעות שלווה או שלוות נפש, הרגעות, שקט פנימי)
אנכרוטים (anachoritae) היו נזירים הרמיטים, שאחרי שכבר חיו בתוך קהילה, בחרו בחיי פרישות מוחלטים, ללא קשר למנזר או קהילה מסודרת כלשהי, זאת בניגוד לנזירי לאורה שאמנם בילו את רוב זמנם בבדידות אך עשו זאת כחלק מקהילת נזירים בעלת מסגרת (כלכלית, דתית וחברתית) מסודרת.
סבאס בילה מספר שנים כאנכרוט לפני שהקים את הלאורה שלו בנחל קדרון
לאורה, נקראת גם סמי-הרמיטיזם או סמי-אנכוריזם, כל נזיר חי בגפו במהלך השבוע והנזירים נפגשים במקום אחד בסופי השבוע לצורך תפילה, ארוחות משותפות והסדרת חיי העבודה
קוינוביון, בשפות מערב אירופאיות סנוביטיזם, הנזירים חיים חיי שיתוף, יש צייתנות לאב מנזר.
בניגוד ללאורה, אורח החיים בקוינוביון הוא שיתופי ויושביו ניהלו את חייהם כקהילה, עבור חלק מיושבי הקוינוביון, תקופת שהותם הייתה הכנה לקראת מעבר ללאורה או לפרישות מוחלטת, עבור חלקם דרך חיים עד יום מותם
רקע היסטורי למנזרי ארץ ישראל
ממצרים יצא רעיון התנועה הנזירית לעזה, מדבר יהודה, סוריה ואסיה הקטנה.
ומשם התפשט הרעיון לשאר העולם של אותה עת.
נזירים מתבודדים היו במדבר יהודה כבר במאה ה-2, אולם הם לא היו מאוגדים כקהילה נזירית.
הכתבים "חיי חריטון" (Vita Charitonis) מתארים מתבודדים שחיו במערות של קלמון לפני זמנו של חריטון ואבסביוס מספר כי נרקיסוס, בישוף ירושלים בסוף המאה ה-2 פרש למדבר עקב עלילות שהועללו עליו.
תנועת הנזירות במדבר יהודה היא חלק מתנועת "ההליכה אל המדבר" שהייתה נפוצה במצרים, בסוריה ובאסיה הקטנה.
בעוד שבמצרים התאפשרה התיישבות רק באזורים הצמודים לנילוס ויובליו, אופי ההתיישבות היה של מנזרים משותפים, שכן התנאים הקשים דרשו שיתוף והתגייסות ברמת קהילה על מנת לגדל גידולים חקלאיים או לכל ענף צריכה אחר.
במדבריות סוריה בהן, יחסית למדבר במצרים, כמות הצמחייה גדולה בהרבה וניתן למצוא מעיינות ואף לחפור בורות מים התפתחה תופעת האנכרוטים, נזירים שפרשו לחלוטין ולא היו חלק מקהילה כלשהי.
מדבר יהודה מוזכר בכתבים שונים בשמות שונים בהם "המדבר של העיר הקדושה" (היא ירושלים), "מדבר ירושלים", "השממה הקדושה".
אולם זו לא הייתה התנסותו היחידה במדבר " ויבא באר שבע אשר ליהודה וינח את נערו שם והוא הלך במדבר דרך יום ויבא וישב תחת רתם"מלכים א פרק יט פסוקים ג-ד.
ספר מלכים מתאר גם קבוצות מאורגנות של "בני נביאים" החיים על סף המדבר (בית אל ויריחו).
דוד המלך וישו נולדו שניהם בבית לחם שעל סף המדבר.
יוחנן המטביל פעל אף הוא במדבר ובנהר הירדן הסמוך וכאשר הטביל את ישו " הובילה הרוח את ישוע אל המדבר להתנסות על ידי השטן," ושם צם ארבעים יום וארבעים לילה.
התנאים הגאוגרפיים במדבר יהודה אינם מגבילים כמו במצרים אך נוחים פחות מאשר תנאיו של המדבר הסורי.
בהתאם התפתחו קהילות שאורח חייהם היה בין השיתוף המלא כמו במצרים ובין חיי הבדידות של הנזירים בסוריה.
הלאורות במדבר יהודה בהן חיו הנזרים תחת מסגרת משותפת (המנזר), אך למעט יום אחד בשבוע (יום א', בו התכנסו כל הנזירים לתפילות משותפות), חי כל נזיר בתא משלו, מבודד משאר הנזירים האחרים במנזר.
המנזר הראשון בתחומי ארץ ישראל היה זה שהוקם סמוך לעזה ב-340 על ידי הילריון, תלמידו של אנטוניוס הקדוש.
גם מנזריו של חריטון שהוקמו במדבר יהודה באותה תקופה היו בהתחלה מנזרי מתבודדים והתפתחו לצורת חיים חדשה – הלאורה, שילוב של התבודדות בחיי היום-יום עם פעילות שיתופית בסוף השבוע.
בתקופת השיא היו במדבר יהודה (מדבר ירושלים) כ-60 מנזרים ומנזרים נוספים הוקמו בכל ארץ ישראל, גם בסמוך לערים.
נזירים הגיעו לארץ ישראל גם מארצות אחרות, בהם חריטון וגרסימוס מאסיה הקטנה, אותימיוס מארמניה והירונימוס מאיליריה.
מדבר יהודה מאופיין ביובש וטמפרטורות גבוהות במשך היום.
הגשמים בו מועטים: 100-150 מ"מ בממוצע לשנה, ויש שנים שבהן עשרות בודדות של מ"מ - שנות בצורת.
תנאי השטח והאקלים הקיצוניים של מדבר יהודה, מנעו התיישבות קבע בו בימי קדם.
בתקופת הבית השני, חיו במדבר האיסיים - כת יהודית סגפנית שהתרחקה מחברת אנשים שלא היו מחבריה.
החיים של בודדים וקבוצות קטנות התאפשרו בשל העובדה שגם רמת המדבר וגם מדרגת הכפיפה עשירות במאגרי מים מלאכותיים - בורות, בריכות ומאגורות (בריכות תת-קרקעיות).
תחילת תנועת הנזירות במדבר יהודה קדמה להיווסדות ממלכת ביזנטיון.
שלושת המנזרים הראשונים: מנזר פרן, דוקה וסוקה נוסדו כלאורות על ידי חריטון במאה ה-3. פריחת הנזורה הנוצרית במדבר יהודה התרחשה במאות ה-4 עד ה-7.
בחירתם של נזירים להתגורר במדבר יהודה נבעה ממספר סיבות, בהן: הקרבה לירושלים ולבית לחם, העובדה שזה היה המדבר בו התבודד ישו ופעל יוחנן מטביל והעובדה שזה היה אזור מאוכלס בדלילות והתאפשר להם להתבודד (להיות הרמיטים).
ראשון מייסדי המנזרים במדבר יהודה נחשב חריטון בן המאה הרביעית.
חריטון הקים שלושה מנזרים: בעין פרת (מנזר פרן), בדוק, ובנחל תקוע.
באתרי הקמת המנזרים התקיימו שלושה תנאים גאוגרפיים: מקום מים שאינו תלוי בגשמים (מעיין), מצוקים וקרבה ליישוב קבע או לדרך ראשית.
חריטון הנהיג במנזריו סדר יום קבוע שכלל שבע תפילות, ארוחה אחת ביום שכללה מים, לחם ומלח.
בעוד שבשאר הזמן חיים הנזירים בנפרד, עוסקים במלאכות שונות (שזירת חבלים או קליעת סלים) ושינון פסוקי תהילים ומזמורים נוספים.
אורח החיים במנזריו של חריטון היו מודל לחיקוי עבור הנזירים שפעלו אחריו.
אותימיוס היה נזיר בעין פרת מיסודו של חריטון, נחשב כמרחיב הנזורה במדבר יהודה.
בנוסף לבניית המנזרים, עסק אותימיוס גם בפעילות מיסיונרית בקרב שבטי הנוודים במדבר יהודה.
פעילות זו הייתה נקודת מפגש ראשונה בין האינטרסים של השלטון הביזאנטי לפעילותיהם של נזירי מדבר יהודה.
"מנזר אותימיוס" (חאן אל-אחמר, כיום במרכז מישור אדומים, אזור התעשייה של מעלה אדומים) הוא מנזר שנוסד בשנת 428 כלאורה.
הלאורה הפכה לקוינוביון רק מספר שנים לאחר מותו של אותימיוס.
הוא נקבר בקפלה שהוקמה לכבודו במרכז המתחם.
גרסימוס ייסד לאורה וקוינוביון ממזרח ליריחו במקום המזוהה היום כמנזר דיר חג'לה, ונחשב כמייסד נזירות בקעת הירדן.
סבאס היה תלמידו של אותימיוס.
הוא הקים מנזרים רבים ושימש כנציג הכנסייה הארץ-ישראלית בחצר המלוכה הביזנטית.
מנזרו הגדול והמפורסם ביותר מנזר מר סבא, הוא אחד המנזרים העתיקים בעולם.
קובץ החוקים שהנהיג במנזריו הפך ברבות הימים לטיפיקון, המשמש עד ימינו.
את דרכו במדבר יהודה התחיל במנזר תיאוקטיסטוס וניהל בו אורח חיים קוינוביוני.
מאוחר יותר פרש לתא משלו וחי למעשה בבדידות.
הוא הכין את עצמו לחיי פרישות, ובין הכנות אלה, חי בבדידות מוחלטת וערך צומות למשך חמישה ימים בשבוע.
רק בסופי השבוע היה נפגש עם שאר יושבי המנזר.
בהמשך הצטרף לאותימיוס עצמו למסעות תענית במדבר.
לאחר מות אותימיוס יצא סבאס כשהוא בן 40 למדבר וחי בבדידות מוחלטת, למעט ביקורים בודדים של נזירים נוספים.
מאוחר יותר הצטרפו אליו נזירים משוטטים נוספים, וכך נוצר הגרעין הראשון ל"לאורה הגדולה" של סבאס.
תיאודוסיוס התחיל את דרכו בארץ ישראל במנזר הקתיסמה במחצית הדרך בין ירושלים לבית לחם בו כיהן כמנהל המשק.
תיאודוסיוס החליט לעזוב את הקתיסמה, והתיישב על פסגת הר מטופה צפונית מזרחית לבית לחם, ליד המתבודד מרינוס ואבא לוקס איש מטופה.
שני אלו שהיו מתלמידיו של אותימיוס לימדו אותו את הלכות המדבר.
אחרי שנים אחדות עבר לגור במערה שעל פי המסורת בילו בה שלושת האמגושים את הלילה אחרי שסגדו לישו, מזרחית לבית לחם.
במקום זה עבר לחיות חיי סגפנות.
אציל בשם אקקיוס שהגיע מביזנטיון השאיר לתיאודוסיוס סכום כסף ניכר ששימש אותו לבניית אכסניה מעל המערה לשם אירוח אלו שהגיעו אליו ולהתחלת בניית המנזר.
סביב תיאודוסיוס נוצרה קהילת נזירים שגדלה במהירות.
החבורה איישה את המנזר שבנה תיאודוסיוס, מנזר סנט תיאודוסיוס (דיר דוסי) ליד בית לחם, מקום בו היו כ-400 נזירים, ומינתה את תיאודוסיוס לעמוד בראשה.
ולכן נקרא תיאודוסיוס גם "תיאודוסיוס ראש החבורה".
המנזר התנהל באורח חיים שיתופי – קוינוביון.
ב-492 מינה אותו פטריארך ירושלים סלוסטיוס, כאחראי (ארכיאפיסקופוס) על כל הנזירים השיתופיים בארץ ישראל (ובמקביל מינה את סבאס כאחראי על כל הנזירים יושבי הלאורת והמתבודדים).
שקיעתו של מפעל הנזירות במדבר
בשנת 614 פלשו הפרסים לארץ ישראל, שלטו באזור לתקופה קצרה ונסוגו ממנו.
על פי פרופסור מאיר בן דב החריב הצבא הפרסי באופן שיטתי את מנזרי מדבר יהודה למעט בודדים.
במחקר מאוחר יותר של פרופסור יזהר הירשפלד נטען כי לקביעתו של פרופסור בן דב אין ביסוס, והרס המנזרים לא בוצע על ידי הצבא הפרסי עצמו אלא על ידי שבטים נודדים שנעו עמו, או על ידי אוכלוסיות מקומיות, ששדדו את המנזרים ויושביהם.
פשיטות שבחלק מהמנזרים אף הגיעו לידי טבח יושביהם.
עדות להתרחשות במנזר מרסבא נמצאה במכתב שנשלח בשנת 620 על ידי אחד מיושבי הלאורה, אנטיוכוס מונכוס, ובו הוא מתאר טבח של 44 נזירים תוך פשיטה שערכו "הישמעאלים" תוך שהם שודדים את המנזר.
עדויות ממנזר חוזיבה מספרות כי הפולשים שרצחו ובזזו במנזר חסו על גאורגיוס הזקן, ובמקום להורגו לקחו אותו בשבי ושחררוהו לאחר זמן קצר.
האימפריה הסאסאנית שלטה על מדבר יהודה בין השנים 614 ל-628. ב-636 התרחש קרב הירמוך שהתחיל את הכיבוש הערבי של ארץ ישראל.
מנזרי מדבר יהודה נותקו מאחד מבסיסי התמיכה העיקריים שלהם – תושבי האימפריה הביזנטית, וכך נעצרו תרומות ונעצר זרם עולי הרגל ונזירים טירונים משטחים שהיו עדיין בשליטה ביזנטית.
תהליך זה גרם לנטישה של חלק מהמנזרים, בעיקר כאלו שהיו רחוקים ממקומות יישוב גדולים ונזקקו לתמיכה שוטפת לשם הישרדותם.
מנזרים גדולים, שהיו קרובים ליישובים מרכזיים ולמקור מים, ושהיו להם מקורות הכנסה מספיקים על מנת לממן רכישת מזון שרדו.
בהם מנזר חריטון ומנזר סבאס.
במהלך המאה ה-19, כחלק משקיעת האימפריה העות'מאנית, היחלשות השלטון המרכזי בארץ ישראל, וכחלק מהתערבות המעצמות בארץ ישראל שוקמו חלק מהמנזרים במדבר יהודה ואוכלסו בנזירים שהגיעו מאירופה, בעיקר ממזרח היבשת.
שוקמו והורחבו מנזרים אחדים בהם מנזר מר סבא, מנזר סנט תיאודוסיוס (דיר דוסי), מנזר גרסימוס שליד הירדן, דיר אל-קרנטל, מנזר סנט ג'ורג' ולאורת קלמון.
בסקרים ארכאולוגים מקיפים אותרו שרידיהם של כ-60 מנזרים נוצרים שפעלו בתקופה הביזנטית במדבר יהודה.
למעט בודדים, רובם ככולם נחרבו בפלישת הפרסים בשנת 614 או בתקופה המוסלמית.
בין המנזרים הידועים שנוסדו על ידי בני הדור הראשון:
לאורת פרן, בוואדי פרה בסמוך לעין פרה (עין פרת).
נוסדה על ידי חריטון ב-330 לערך.
נחשבת כמנזר הראשון שנוסד במדבר יהודה
לאורת דוקה, ליד הקרנטל, נוסדה על ידי חריטון
לאורת סוקה (מנזר חריטון), בסמוך לתקוע, נוסדה על ידי חריטון
גרסימוס ייסד במאה ה-5 לאורה וקוינוביון ממזרח ליריחו, במישור שבין יריחו לירדן, במקום המזוהה היום כמנזר דיר חג'לה, ונחשב כמייסד נזירות בקעת הירדן.
בסמוך למנזר של גרסימוס, ליד עין חג'לה נבנתה לאורת קלמון
מנזר תיאוקטיסטוס נוסד בדיר מוכליך (נחל אוג) על ידי אבתימיוס ותיאוקטיסטוס
לאורת מרדה על המצדה, נוסדה על ידי אותימיוס ודומיטיאנוס
מנזר זיף (מנזר כפר בריכה), קוינוביון שנוסד על ידי אותימיוס בחירבת אום חלסה מדרום לבני נעים
הלאורה של אותימיוס (ח'אן אל אחמר, במרכז מישור אדומים, אזור התעשייה של מעלה אדומים) הוא מנזר שנוסד בשנת 428 כלאורה.
הוא נקבר בקפלה שהוקמה לכבודו במרכז המתחם
מנזר סכולריוס על הר מונטר, במקום בו הקימה הקיסרית אודוקיה מגדל לאותומיוס
מבין תלמידי אותימיוס ידוע כי מרינוס ולוקאס הקימו מנזרים שיתופיים באזור מטופה.
מרטיריוס, שהגיע ממצרים, הקים את מנזר מרטיריוס (חירבת אלמורסס) שנמצא במרכז מעלה אדומים, מנזר זה הפך למנזר גדול ומשמעותי.
אליאס הקים שני מנזרים ראשונים באזור הירדן, מנזריו היו סמוכים זה לזה ונוהלו על ידי ראש מנזר אחד עד שאחד מהם נמכר לנזירים סריסים ונקרא מאז "מנזר הסריסים".
גבריאל, שהיה אף הוא תקופת מה בלאורה של אותימיוס מונה ככומר בכנסיית האנסטסיס (כנסיית התחייה) ובנה מנזר בקצר א-רוואבי ממזרח להר הזיתים
במקביל לזרם המרכזי, הכלקדוני, הוקמו גם מנזרים מונופיזיטים, בהם המנזר שהקים רומנוס בח'רבת א רוביעה סמוך לתקוע והמנזר שהקים מרקיאנוס בסמוך לבית לחם
תיאודוסיוס הקים מנזר שהפך עוד בחייו למנזר הגדול ביותר בין מנזרי מדבר יהודה.
אחד מתלמידיו, תיאוגניוס הקים מנזר בח'רבת מח'רום
סבאס, שפעל באותה תקופה בה פעל תיאודוסיוס, הקים לאורה בנחל קדרון שנקראה "הלאורה הגדולה" ונקראת מר סבא.
סבאס הקים עוד שתי לאורות: הפסטומוס בח'רבת ג'ינג'ס מצפון לנחל קדרון, והלאורה של ירמיאס בח'רבת א-זרניק.
בנוסף הקים סבאס ארבעה מנזרים שיתופיים: הקסטליון (הורקניה), ספלאיון או מנזר המערה (ביר אל קטר) אותו הקים עם תלמידו פאולוס, מנזר סכולריוס בראש הר מונטר הקרוי על שמו של יוהנס סכולאריוס שעמד בראשו במשך 35 שנה, ומנזר זאנוס על שם אחד משני האחים הנזירים שייסדו אותו בסיועו של סבאס.
מתנגדיו מבין תלמידיו הקימו את הלאורה החדשה בסמוך לתקוע
בימיו של סבאס, אולם בלי קשר אליו, הוקמו מנזר יוחנן המטביל בקאסר אל-יהוד ליד הירדן ומנזר ספסאפאס סמוך למערת ההתבודדות של יוחנן המטביל ממזרח לירדן
על ציר עולי הרגל הוקמו מנזרים אחדים, בהם מנזר פטרוס בקצר עלי, שהקמתו מומנה על ידי הקיסרית אודוקיה זמן קצר לפני מותה, לידו מנזר ח'אן צליבה (ליד כנסיית אדם הקדוש) שנבנה על המדרון שבין מעלה אדומים לוואדי קלט.
בדרך שבין יריחו לירדן נבנה מנזר בתל ג'לג'ול, על פסגה הצופה על הדרך נבנה מנזר א-זחליק ועל פסגה נוספת מנזר נוסייב אל אוישירה וכך הושלם רצף מנזרים ששמרו על הדרך ואפשרו מחסה לעולי הרגל בדרכם
מנזר סנט ג'ורג' הידוע גם כמנזר חוזיבה ודיר מר ג'אריס, בנוי בצלע ערוץ נחל פרת.
ראשית ההתיישבות נעשתה על ידי חמישה נזירים סורים, מאוחר יותר, במאה החמישית נזיר בשם יוחנן מהעיר תבי התיישב במקום והקים מנזר מסוג קוינוביון.
המנזר הורחב במהלך המאה השישית על ידי נזיר בשם ג'ריס מכוזיבא, שעל שמו נקרא המנזר.
המנזר נהרס ונבנה מחדש מספר פעמים, והמבנה הקיים נבנה ברובו במהלך המאה ה-19. בסמוך אליו היו תאי התבודדות.
מנזר זה היה ייחודי בכך שאפשר לנשים להיכנס למתחמו
אורח חייהם הסגפני והקשה של נזירי מדבר יהודה נתפס בעיני רבים כאורח חיים של דבקות ללא רצון בהנאה או טובות אישיות, לכן דעותיהם של ראשי המנזרים נתפשו כדרך "נוצרית" ו"נכונה" יותר.
אורח חייהם הסגפני והמבודד הקשה על גורמים עוינים בחצר הקיסרות או במוסדות הכנסייה להטיל עליהם סנקציות קשות, כי עונשים כמו החרמת רכוש וחרם לא היו איום משמעותי על נזירים שאוכלים שורשים בתוך מערה באמצע המדבר.
לעובדות אלו היה משקל פוליטי רב בדיונים תאולוגים ואחרים: אותימיוס לדוגמה, לאחר ועידת כלקדון בחר בצד הכלקדוני בדעת מיעוט (דעת יחיד) ופרש חזרה למדבר עד שהקיסרית אאודוקיה שלחה שליחים לבקשו.
כוחה הפוליטי של תנועת הנזירות גדל עם ריבוי מספר הנזירים והעלייה בנכסי המנזרים ובכמות התרומות שזרמה אליהם מכל רחבי הממלכה הביזנטית.
ראשי מנזרים קיבלו תפקידי מפתח בכנסייה, כמו אליאס, או כמו סבאס שנשלח לחצר קיסר ביזנטיון פעמיים על מנת לייצג את הכנסייה.
נזיד בשר אירי או אייריש סטו (גאלית "Ballymaloe" או "Gaelach Stobhach", אנגלית: Irish Stew) הוא אחד מן המאכלים הפופולרים באירלנד ובארצות הברית.
הנזיד מורכב בדרך כלל מבשר כבש או טלה, תפוחי אדמה, בצל, פטרוזיליה וכן תוספות אחרות, העוברים תהליך בישול ארוך של כמה שעות בסיר ברזל כבד.
יש המוסיפים ירקות שורש נוספים כלפת או גזר, וכן שעורה.
בעת ההגירה הגדולה של האירים לארצות הברית בעיקר בזמן הרעב הגדול התבשיל התפתח יחד עם תוספות מקומיות, וכן עם סוגי בשר אחרים כתחליף לבשר הכבש.
המתכון התפתח לעיתים קרובות והתוספת הייחודית הייתה בירה גינס.
נהר נזויה (בסוואהילית: Mto wa Nzoia ובאנגלית Nzoia River) הוא נהר באורך 257 קילומטרים הזורם מהר אלגון בקניה.
הנהר זורם דרומה ולאחר מכן מערבה ונשפך לאגם ויקטוריה בסמוך לפורט ויקטוריה.
השטח שבסביבתו זורם הנהר מיושב בלמעלה ממיליון וחצי תושבים.
מימיו מהווים מקור להשקיה ושתייה לאורך כל ימות השנה.
במהלך העונות הגשומות, אדמות הסחף באזור בודלנג'י מעשירות את אדמות החקלאות במורד הנהר.
באזור התעשייתי של וובויה, הנהר קולט זיהום ממפעלי הנייר והסוכר באזור.
נזיד סקוטי או מרק סקוטי הוא נזיד (מרק סמיך) שמקורו במטבח הסקוטי וכיום נודע ברחבי העולם בשם זה.
מרק סמיך זה עשוי שעורה, וכן בשר כבש (לעיתים יותר נדירות - בשר בקר), ירקות שורש (גזר, לפת), וכן כרישה, לפת צהובה או כרוב המוספים למאכל בסוף הבישול (במטרה שישמרו על מרקמם).
לעיתים מוסיפים לתבשיל קטניות מיובשות.
מרק סמיך זה היווה לרוב את המנה העיקרית של הארוחה, והוכן ממוצרים פשוטים וזולים, מה שהסביר את הפופולריות הרבה שלו.
המרק מוזכר בכתביו של ד"ר סמיואל ג'ונסון עת זה ביקר בסקוטלנד בשלהי המאה ה-18. הגירה מסקוטלנד לארצות הברית הביאה להופעתו בספרי בישול בארצות הברית בשנת 1881. בתקופה זו נדד גם לאנגליה והפך פופולרי גם שם (מופיע בספרי בישול אנגליים ויקטוריאניים).
כיום מאכל מסורתי זה נמכר גם בקופסאות שימורים.
נותן טעם הוא מושג בהלכות איסור והיתר.
נותן טעם הוא: מאכל אחד ש"נתן טעם" (כלומר שטעמו מורגש) במאכל אחר בעל דין הלכתי שונה (בדרך כלל איסור התערב בהיתר).
נתינת טעם מתבצעת בדרך כלל על ידי עירוב שני המאכלים, אך תיתכן אף באופנים אחרים כפי שיבואר להלן.
עניינו בדרך כלל הוא בדין ביטול ברוב: כשמורגש הטעם של המאכל האסור באכילה על פי ההלכה, שהתערב במאכל כשר, משתנים דיני כלל "ביטול ברוב", מאחר שהטעם נשאר.
כך למשל, אם התערב חלב בתבשיל בשר, וטעמו של החלב מורגש, אף על פי שהוא מהווה אחוז קטן מהתבשיל, בכל זאת הוא אסור מדין בשר בחלב.
לגבי מקור הדין נחלקו תנאים, מהם למדו אותו מן הפסוק , שענינו הוא שאסור לנזיר לאכול אפילו מאכל שרק נישרו בו הענבים ונתנו בו טעם.
אך לדעת רבי עקיבא הפסוק עוסק בדין אחר, לפיו באיסורי נזיר היתר מצטרף לאיסור.
אך לדעתו הדין נלמד ממצות התורה להגעיל את כלי המדיינים.
במשנה נקבע שאם טיפת חלב נתנה טעם בחתיכת בשר, החתיכה אסורה.
בתלמוד אביי למד מכך כלל שגם בשאר איסורים נתינת טעם אוסרת מהתורה.
בתלמוד למדו מהפסוק לגבי איל נזיר שהזרוע (שהיא קודש ולכן אסורה) התבשלה יחד עם שאר האיל, ולמרות זאת שאר האיל נאכל.
בכל תערובת איסור והיתר, קיים חילוק ראשוני האם מדובר במאכל שהתערב במאכל בטעם שונה (מין בשאינו מינו), או במאכל שהתערב במאכל בטעם זהה (מין במינו):
אם מדובר במין שהתערב באותו מין, כך שלא ניתן לחוש את הטעם, נחלקו חכמים ורבי יהודה, לפי רבי יהודה, על מין במינו לא חל הכלל של ביטול ברוב, שכן הרוב יכול לבטל את המיעוט דווקא כאשר המיעוט ממין שונה וממילא הרוב ממעיט ומבטל את שמו וטעמו של האיסור.
אם לא ניתן לדעת מה היא הכמות שנשפכה, ולא ידוע אם יש בה שישים, התערובת מותרת (במקרים מסוימים), מכיוון שספקא דרבנן לקולא.
לכן, בדיקת ה"נותן טעם" משמשת בעיקר במין שהתערב באינו מינו.
במקרה כזה, אם יש גוי, (שמותר לו לאכול מאכלי איסור מכל סוג שהוא וממילא ניתן לבצע על ידו את הבדיקה), ניתן לבחון את טעם התערובת על ידי טעימת הגוי, שיטעם את התערובת ויאמר האם נרגש בתערובת טעם החתיכה שהתערבה, אבל אסור שידע ששואלים אותו זאת כדי לסמוך עליו הלכתית.
גוי זה מוגדר בספרות ההלכתית קפילא.
במקרה שאין גוי שניתן לבצע על ידו בדיקה זו, אם יש בסיר שישים כנגד האיסור, התערובת מותרת, שכן שיערו חז"ל שבכך בטל טעם האיסור, ברוב מוחלט של המקרים.
כיום, לנוהגים על פי שיטת הרמ"א, אין סומכים כלל על טעימת גוי ודנים רק האם יש פי שישים או לא.
בתערובת איסור בהיתר ישנם כמה חילוקים לעניין דין התערובת לאחר העירוב.
אם נתבטל האיסור בשישים כפי המבואר למעלה, התערובת היא היתר גמור.
נחלקו הפוסקים, אם מותר להחמיר ולא לאכלה אף על פי שנתבטל האיסור בשישים, או שהמחמיר כך נקרא אפיקורוס המזלזל בדברי חכמים.
דין זה נוהג דווקא במקרה של תערובת שאר איסורים, אך בתערובת של בשר בחלב כל כזית מן התערובת הוא איסור מלא והאוכל ממנו כזית לוקה ארבעים.
(להסבר מורחב של העניין עיינו חתיכה נעשית נבילה).
ישנן שיעורים נוספים שנתנו חכמים באיסורים יותר חמורים שביטולם הוא במאה או במאתיים, כאשר כולם מתקיימים רק כאשר הם מאותו סוג.
ביטול במאה - קיים בתרומה וצריך להוציא את השיעור שהתערב מכיוון שהוא ממון כוהנים.
סיבת האיסור נלמדת מתרומת מעשר שגם שהיא רק אחד ממאה והיא אוסרת את כל התבואה עד שמפרישים אותה, כך בכל התרומות ישמר אותו היחס.
ביטול במאתיים - קיים בערלה וכלאי הכרם, סיבת הכפלת האיסור מתרומה היא מכיוון שאיסורים אלו הם איסורי הנאה
כאשר מדובר על דברים שהם מתבלים את המאכל או משנים אותו בצורה ניכרת כדוגמת שמרים, הם לא בטלים גם אם יש שישים כנגדן כיוון שטעמם או פעולתם ניכרת אף על פי כמותם הקטנה.
אם נתערב האיסור בריכוז של אחד לשש או אחד לשמונה (שזהו שיעור כזית כדי אכילת פרס) הוא מוגדר עירוב חמור ולחלק מן הפוסקים אף אם יאכל רק כזית מן התערובת ילקה כאילו אכל כזית מן האיסור הנקי.
על פי ההלכה, בזמנים עברו היו הכלים בולעים מעט מן המאכל המתבשל בהם, ולאחר מכן מפליטים את טעם המאכל הבלוע במאכל אחר שנתבשל בהם.
בהתאם לכך, אם נתבשל איסור בכלי, אסור לבשל אחר כך דבר היתר בכלי זה עד שיגעילוהו, ואם כן בושל בו דבר היתר, הוא נאסר משום שבלע טעם דרך הכלי מדבר האסור.
גם כלים בזמנינו, שאינם בולעים מאומה או בליעתם אפסית, נשאר איסורם בהלכה כאילו בולעים הרבה כדי שלא לחלק בין כלי לכלי.
אם האיסור שהתבשל בכלי היה בנפח פחות מן גוף הכלי עצמו כשהוא ריקן, (אין זה קשור לכמות הקיבולת של הכלי.
לדוגמה: אם הכלי נמדד על ידי כך ששיקעוהו בכלי גדול עם שנתות מדידה, והתברר שנפחו חצי ליטר, אף שהקיבולת היא 10 ליטר, הכלי מחושב כבעל נפח עצמי של חצי ליטר.
ואם בישלו בו איסור בפחות מחצי ליטר, אז - ) ההיתר המתבשל לאחר מכן יהא מותר בדיעבד רק אם הוא פי שישים מכל האיסור שהתבשל קודם.
הסיבה לכך היא, שאין אנו יודעים כמה מן האיסור נבלע בכלי, ולכן אנו מתייחסים אליו כאילו כולו נבלע שם.
לעומת זאת, אם האיסור הקודם היה בכמותו יותר מנפחו העצמי של הכלי, צריך ההיתר הבא לאחריו להיות פי שישים מכל כמות הכלי בלבד ולא כנגד כל האיסור.
שהרי, וודאי שאין הכלי יכול לבלוע יותר מכמות נפחו.
לאחר פרק זמן שיבואר בהמשך הופכת הבליעה להיות נותן טעם לפגם כדלהלן.
אף אם האיסור אכן נתן טעם בהיתר על פי הכללים שנתבארו למעלה, התערובת אסורה רק אם נתינת הטעם היא משביחה את טעם התערובת (נותן טעם לשבח – נטל"ש).
ואילו במקרה שהיא פוגמתו (נותן טעם לפגם – נטל"פ), כלומר הטעם שהתווסף לא שיפר את טעמה של התערובת, התערובת מותרת באכילה.
כלי שבלע טעם של איסור כפי הנכתב לעיל, ושהה כך עם בליעתו פרק זמן (כדלהלן), האיסור הבלוע נחשב נטל"פ ואם כי הכלי עדיין זקוק שיגעילוהו מדרבנן, אינו אוסר את המאכל שבושל בו.
נחלקו הראשונים מהי כמות הזמן בה הופך האיסור הבלוע לנטל"פ.
לדעת רש"י מספיק שישהה לילה כדי שיחשב לפגום, ולדעת שאר ראשונים וכן פסק בשולחן ערוך רק אם שהה 24 שעות (בשיח ההלכתי – "מעת לעת") מאז הבישול האחרון בטמפרטורה שמתחת ליד סולדת נחשב הבלוע נטל"פ.
אם בושל בכלי דבר חריף אף לאחר "מעת לעת", יש מי שאומר שהחריפות הופכת את הבליעה הפגומה לטעם לשבח והמאכל החריף ייאסר.
מצינו בהלכה כמה אופנים בהם מאכל אסור נותן טעם בדבר היתר.
האופן הפשוט ביותר הוא על ידי עירוב.
כלומר אם היה מאכל של היתר נוזלי ונשפך לתוכו מאכל של איסור נוזלי, הרי אם זה בכמות שנתבארה לעיל, נתן בו את טעמו ואסרו.
האופן השני הוא על ידי חום.
כלומר, אם נפלה חתיכה אסורה לתוך מאכל היתר נוזלי (תבשיל עם רוטב), ומאכל ההיתר היה חם בשיעור שהיד סולדת בו ובכלי ראשון, הרי נתן מאכל האיסור טעם בהיתר ואסרו אם הוא במדה האמורה.
אופן שלישי הוא הנקרא כבישה.
כלומר, אם חתיכת איסור שהתה בתוך מאכל היתר נוזלי משך זמן של 24 שעות, זה נקרא שהאיסור נכבש בהיתר, וישנו כלל הלכתי האומר "כבוש כמבושל", שאף אם הכל היה צונן, בכל אופן הכבישה מפליטה טעם מן האיסור להיתר ואוסרתו.