tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדוגמה, בשיר אפשר לשמוע שהם אומרים שהכל חוקי בניו ג'רזי, אבל באותה תקופה חוקי ניו ג'רזי וניו יורק היו שווים לגמרי ולכן, מה שהיה ניתן לעשות בניו ג'רזי היה ניתן לעשות גם בניו יורק בלי שום שינוי.
בנוסף, במחזמר, ג'ורג' איקר ירה בפיליפ כאשר הגיעו לספרה שבע בספירה עד עשר, לעומת זאת, בדול האמיתי, הספירה הגיעה עד עשר ואפילו אחרי.
פיליפ ואיקר לא עשו כלום, וכשאיקר הרים את אקדחו לשמיים לבסוף, הוא בטעות ירה בפיליפ.
כמו כן, לא היו אלה הבחירות של שנת 1800 שהובילו לדו-קרב בין בר להמילטון.
באותן בחירות בר מונה לסגן הנשיא של ג'פרסון, אך כשג'פרסון החליט שלא לרוץ שוב עם בר לבחירות של 1804, בר החליט להתמודד על תפקיד מושל ניו יורק.
הוא הפסיד ברוב קולות למורגן לואיס.
לאחר מכן פורסם מכתב מאת צ'ארלס ד.
קופר אל פיליפ סקיילר, ובו נטען שהמילטון קרא לבר "איש מסוכן שאין לבטוח בו עם מושכות הממשל".
פרסום זה הוביל לאותה התכתבות בין בר להמילטון שמוצגת בשיר Your Obedient Servant.
בשיר "Who Lives, Who Dies, Who Tells Your Story", תומאס ג'פרסון טוען שהוא ניסה להחזיר לאחור את התוכנית הכלכלית של אלכסנדר המילטון, בעוד שבמציאות, סגירת הבנק הלאומי של ארצות הברית התרחשה רק תחת ממשלתו של ג'יימס מדיסון, ב-1811.
המילטון זכה לתשבחות מצד המבקרים, והוגדר על ידי רבים כתופעה תרבותית.
ביקורת על ההפקה של המחזה במגזין וריאטי היללה: "המוזיקה משלהבת, אבל המילים הן ההפתעה הגדולה.
ההרגשה והצליל של הדיאלוג המושר הותאמו במיוחד לכל דמות.
ג'ורג' וושינגטון, דמות ממלכתית בגילומו המרשים של ג'קסון, שר בפרוזה מלוטשת...
אבל בסופו של דבר, הנראטיב המרגש של מירנדה על סיפור חייו של אדם אחד הופך לנראטיב של אומה שלמה, אומר שנבנתה על ידי מהגרים שלעיתים זקוקים לתזכורת מהיכן הגיעו."
בביקורת על ההפקה בברודוויי במגזין טיים-אאוט ניו יורק נכתב: "אני אוהב את המילטון.
אני אוהב אותו כמו שאני אוהב את ניו יורק, או את ברודוויי כשהוא מצליח לעשות את זה נכון.
שילוב עילאי של היפ-הופ ברמה שמתאימה להשמעה ברדיו (כמו גם רית'ם אנד בלוז, בריטפופ ושירי מחזות זמר מסורתיים), היסטוריה אמריקאית שלא סופרה מספיק יחד עם נקודת המבט הייחודית והאישית של מירנדה בתור דור ראשון למהגרים פורטוריקנים וכישרונו הבלתי נדלה עם מילים.
המילטון לוחץ חזק על כפתורים תרבותיים בכל כך הרבה רמות...
הדרמה האנושית והעומק הסיפורי של היצירה פשוט מדהימים."
ביקורת במגזין האקונומיסט ציינה שההפקה נהנית מהצלחה ביקורתית אוניברסלית כמעט.
ברק אובמה התלוצץ שההערצה למחזמר היא "הדבר היחידי שדיק צ'ייני ואני מסכימים עליו."
הכרטיסים לכל הצגות המחזמר בתיאטרון הציבורי באוף-ברודוויי נמכרו כולם.
עוד לפני הצגת הבכורה של המחזמר בברודוויי, הוא הספיק לגרוף מיליוני דולרים במכירות כרטיסים מראש (כ-30 מיליון דולר על פי הדיווחים).
בשבוע של יום העבודה שהסתיים ב-6 בספטמבר 2015, המילטון היה ההצגה השנייה הכי רווחית בברודוויי, שני רק למלך האריות.
עד לאותו חודש נמכרו כמעט כל הכרטיסים עבור כל ההצגות המתוכננות של המחזמר בברודוויי.
כמו הצגות אחרות בברודוויי, המילטון מציע הגרלת כרטיסים מוזלים לפני כל הופעה.
בהגרלה מוצעים עשרים ואחד מקומות בשורות הראשונות, ולעיתים גם כמה מקומות בעמידה.
שלא כמו הצגות אחרות בברודוויי, ההגרלה של המילטון משכה קהל גדול במיוחד, ויצרה בעיה של דחק ברחוב של התיאטרון.
היות שרק מעט אנשים יכולים לזכות בהגרלה, לין מנואל מירנדה העלה הופעות קטנות שהוצגו לפני ההגרלה עצמה, כך שגם אלה שלא זכו בכרטיסים יוכלו לחוות חלק קטן מההופעה.
ההופעות הללו זכו לשם #Ham4Ham, כלומר המילטון עבור המילטון, היות שהזוכים בהגרלה נדרשים לשלם 10$, ערך השטר עליו מופיעה דמותו של אלכסנדר המילטון, בעבור הכרטיסים למחזה.
הקהל הגדול שהגיע להגרלות החל לגרום לבעיות בטיחות, והוחלט להעביר את ההגרלה לאינטרנט באופן זמני.
ביום הראשון של ההגרלה הדיגיטלית, יותר מ-50,000 אנשים נרשמו וגרמו לאתר לקרוס.
ב-2015, משרד האוצר של ארצות הברית הודיע על עיצוב מחודש של שטר ה-10$, שבו תוחלף דמותו של המילטון בדמות נשית כלשהי מההיסטוריה האמריקאית.
בעקבות העלייה בפופולריות של המילטון שיצר המחזמר, החליט שר האוצר האמריקאי ג'ק לו לבטל את התוכניות להחלפת דיוקנו של המילטון.
במקום זאת, הוחלט להחליף את דיוקנו של אנדרו ג'קסון שעל שטר ה-20$ בדיוקנה של הארייט טאבמן.
תוך כדי הקראת הדברים יצא פנס מהאולם כשהקהל צועק לו קריאות בוז.
דונלד טראמפ הנשיא הנבחר הגיב בפייסבוק על דבריהם בהתייחסו לאיכות ההצגה.
המיקסטייפ של המילטון הוא דיסק שיצא ב-2016 שבו זמרים מפורסמים שרים את שירי המחזמר בביצועים שלהם ומספר שירים נוספים המבוצעים על ידי השחקנים עצמם.
בין המשתתפים היו יוצר המחזמר לין מנואל מירנדה, הזמרת סיה, הזמר אשר ועוד.
חילופים משמעותיים בקאסט של ברודוויי
ג'ונתן גרוף החליף את ברייאן דארסי ג'יימס בתפקיד המלך ג'ורג' השלישי כשההצגה עברה מאוף ברודוויי לברודוויי ב-3 במרץ 2015.
אנדרו ראנלס החליף את גרוף בתפקיד המלך ג'ורג' השלישי מ-27 באוקטובר עד 29 בנובמבר 2015, אז גרוף חזר לתפקיד.
רורי או'מאלי קיבל את תפקיד המלך ג'ורג' השלישי מגרוף ב-11 באפריל 2016.
ג'ונתן גרוף חזר לשחק את תפקיד המלך ג'ורג' השלישי להופעה אחת ב-28 ביוני 2016, לצילומי ההצגה.
חוויאר מוניוז, שהיה המחליף של המילטון, קיבל את התפקיד הראשי של אלכסנדר המילטון מלין מנואל מיראנדה ב-11 ביולי 2016, מיכאל לואי קיבל את תפקיד המחליף של המילטון מחוויאר מוניוז.
לקסי לוסון קיבלה את התפקיד של אלייזה המילטון מפיליפה סו ב-11 ביולי 2016.
ברנדון ויקטור דיקסון קיבל את התפקיד של ארון בר ב-23 באוגוסט 2016. התפקיד בוצע על ידי המחליפים לתפקיד - סידני ג'יימס ארקווט ואוסטין סמית' - בששת השבועות בין יציאת לסלי אודום ג'וניור מהתפקיד לכניסתו של דיקסון.
דויד דיגס עזב את ההפקה ב-15 ביולי 2016. הוא הוחלף על ידי סת' סטיוארט.
מנדי גונזאלס החליפה את רניי אליס גולדסברי בתפקיד אנג'ליקה סקיילר צ'רץ' ב-6 בספטמבר 2016. גולדסברי עזבה את הקאסט ב-3 בספטמבר.
"המילים הנסתרות" הוא ספר שנכתב על ידי בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית, בבגדאד, בשנים 1857–1858. הקובץ נכתב בחלקו בשפה הערבית, ובחלקו בשפה הפרסית.
ספר זה נחשב לאחד מכתביו החשובים של בהאא אללה, ותורגם על ידי שוגי אפנדי, מנהיג הדת הבהאית בין השנים 1921 ועד לשנת 1957, לשפה האנגלית, בעזרתם של מספר מאמינים בהאים אנגליים, ביניהם ג'ורג' טאונסנד, אתל ג'נר רוזנברג וג'ון אסלמונט.
"המילים הנסתרות" הוא אחד מהכתבים הבהאים המפורסמים והמתורגמים ביותר, וניתן למצוא תרגומים שלו בשפות אירופיות רבות, הודיות ומזרחיות.
מטרת הספר היא להורות למאמיני הדת הבהאית כיצד לחיות את חייהם הרוחניים והמוסריים.
הספר נכתב על ידי בהאא אללה על-פני תקופת זמן, כשהוא צעד לאורך גדות נהר החידקל, במהלך גלותו בבגדאד.
כתבי היד המקוריים של הספר קיימים, ועותקים שלהם מוצגים באחוזת בהאג'י בעכו, בה קבור בהאא אללה.
העותק המקורי נכתב כחלקים נפרדים, שנכתבו באקראיות.
חלקים אלו אורגנו לסדר המוכר כיום, בידי מולא זיאן אל-עבדין נג'פאבאדי, אחד ממזכיריו של בהאא אללה, ותחת הנחיותיו של בהאא אללה עצמו.
כותרת הספר, "המילים הנסתרות", ניתנה על ידי בהאא אללה, שכינה אותו גם "הספר של פאטמה" .
על פי המסורת השיעית הוכתב לפאטמה, בתו של הנביא מחמד, ספר בידי המלאך גבריאל על מנת לנחמה לאחר מות אביה.
ספר זה, שהוכתב לפאטמה, לא שרד.
אולם לפי האמונה הבהאית, "המילים הנסתרות" נתגלו לבהאא אללה בהתגשמות של המסורת השיעית הזו.
רק בשלב מאוחר יותר כינה בהאא אללה את הספר כפי שאנו מכירים אותו כיום, "המילים הנסתרות".
ל"מילים הנסתרות" מיוחסת חשיבות מיוחדת במסורת הבהאית.
עבד אל-בהאא' ייחס חשיבות רבה ל"מילים הנסתרות", ובמכתביו למספר מאמינים בהאיים, הוא דחק בהם לא רק לקרוא את הספר מדי יום, אלא גם לשנן אותו ולשאוף לחיות בחיי היומיום על פי כתב זה.
בנוסף, שוגי אפנדי כינה את "המילים הנסתרות" – "אוסף מופלא של ביטויים דמויי פנינה" וראה בחיבור זה "יתרון שאין לו אח בקרב כתביו האתיים של בהאא אללה".
הספר "המילים הנסתרות" מחולק במקור לשני חלקים, כאשר האחד מכיל 71 קטעים בערבית, שבראשיתם המבוא לספר, והשני מכיל 83 קטעים בפרסית, שסופם פסקת הסיום.
כל קטע בספר מתחיל בקריאה, שחוזרת על עצמה בקטעים שונים.
בין הקריאות הנפוצות: "הו בן הרוח", "הו בן האדם".
קטעי התפילה הבהאית נכתבו בגוף ראשון, על מנת שהקורא ירגיש שהוא מנהל שיחה עם האל.
"המילים הנסתרות" נכתבו בגוף ראשון, המנוסחת כאילו האל פונה אל האדם.
המוסד ללימודים קטלאניים רצה ליצור אוצר מילים רשמי, ומשימה זו הופקדה בידי קבוצה קטנה בראשות פומפאו פברה.
פברה כבר פרסם לפני־כן מילון אורתוגרפי (1917) על פי הכללים של המוסד ללימודים קטלאניים, בנוסף לעבודות רבות נוספות בנושא תקנון השפה הקטלאנית.
פברה ערך המילון בזמן הדיקטטורה של פרימו דה ריברה (1923–1930).
הוא הקדיש לכך שש שנים.
הוא הופיע בצורה של סדרת חוברות שהופצוא למנויים במהלך 1931. ב־30 בנובמבר 1932 חנות הספרים הגדולה ליברריה קטלוניה פרסמה את המהדורה הראשונה בכרך אחד.
העורך האחראי על ההוצאה לאור היה אנטוניו לופז ליאוזאס.
ב־4 בפברואר של 1939, בסוף מלחמת האזרחים הספרדית ובאווירה של דיכוי של השפה הקטלאנית, הלוחות המקוריים של המילון וטיוטות העורכים הושמדו על ידי הצבא של פשיסטי גנרל פרנקו.
המהדורה השנייה יצאה לאור רק בשנת 1954 (לאחר מותו של פברה), והייתה מצונזרת.
עד שנת 1994 יצאו לאור עוד 32 מהדורות.
פברה יישם בעריכת המילון שיטה מדעית קפדנית שזיכתה אותו בהכרה של בני דורו.
ברוח הזאת, הוא דחה מילים אזוריות בעלות תפוצה מוגבלת ומילים מיושנות שיצאו מהשימוש.
המילון הכללי, או פשוט "הפברה", כפי שרבים כינוהו, הצליח לאחד את הכתיב, לטהר את אוצר המילים, ולתקנן את הדקדוק ואף לטבוע תחדישים.
המילטון הוא סרט מוזיקלי אמריקאי, המבוסס על מחזמר באותו השם מאת היוצר והמוזיקאי לין-מנואל מירנדה.
הסרט הוא גרסה מוקלטת של הופעת הברודוויי המקורית, והוא עלה לשידור ב"דיסני+" ב-3 ביולי 2020.
לין-מנואל מירנדה - אלכסנדר המילטון
לסלי אודום ג'וניור - ארון בר
פיליפה סו - אליזבת' "אלייזה" סקיילר המילטון
רניי אליס גולדסברי - אנג'ליקה סקיילר צ'רץ'
כריסטופר ג'קסון - ג'ורג' וושינגטון
דויד דיגס - המרקיז דה לה פאייט / תומאס ג'פרסון
אוקייריאטה אונודואן - הרקולס מוליגן / ג'יימס מדיסון
אנתוני ראמוס - ג'ון לורנס / פיליפ המילטון
ג'סמין סיפאס-ג'ונס - פגי סקיילר / מריה ריינולדס
ג'ונתן גרוף - המלך ג'ורג' השלישי
ב-3 בפברואר 2020 הוכרז כי אולפני וולט דיסני רכשו את זכויות ההפצה העולמית עבור סרט תמורת 75 מיליון דולר.
הסרט מופק על ידי לין-מנואל מירנדה, ג'פרי סלר ותומאס קייל.
הסרט נערך יחד משלוש הצגות של "המילטון" בתיאטרון ריצ'רד רודג'רס בניו יורק בשנת 2016, בהם השתתפו חברי צוות השחקנים המקורי מהפקת הברודוויי, בשילוב עם צילומים נוספים שהוקלטו ללא נוכחותו של הקהל.
הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-15 באוקטובר 2021 בהפצת אולפני וולט דיסני.
לא פורסם אם הסרט יגיע לאולמות קולנוע ברחבי העולם או יצא לאולמות באמריקה בלבד כמו הקלטות של מחזות זמר אחרים כמו "קינקי בוטס" ו"נערי העיתונים".
בעקבות מגפת הקורונה, הוחלט לבסוף להעלות את הסרט לשידור ב-3 ביולי 2020 בשירות הזרמת המדיה "דיסני+".
מהלך זה נעשה גם כדי לגרום לסרט לצאת במהלך סוף השבוע של ארבעה ביולי, במלאת 244 שנה לעצמאות ארצות הברית.
הטריילר לסרט יצא לאור ב-21 ביוני 2020 במהלך טקס פרסי ESPY.
המילטון סאמרס לוסק היה אנימטור ובמאי קולנוע אמריקאי באולפני ההנפשה של וולט דיסני.
לוסק נולד בשיקגו בשנת 1903. הוא הצטרף לאולפני ההנפשה של וולט דיסני בשנת 1931, ובמהרה הוסמך על ידי וולט דיסני כדי שיהיה פקח אנימציה בסרט "שלגיה ושבעת הגמדים".
לוסק הוא אביו של טומי לוסק, אשר דיבב את מייקל דרלינג בגרסה המקורית של הסרט "פיטר פן" ונפטר מתאונת דרכים בשנת 1990.
פרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר (1964) - על עבודתו בסרט "מרי פופינס".
פרס וינזור מקיי (1984) - על תרומתו לתחום ההנפשה.
אגדות דיסני (1999) - על תרומה יוצאת דופן ואינטגרלית לחברת וולט דיסני.
המילטון אות'נל סמית' היה מדען אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1978 ביחד עם ורנר ארבר ודניאל נתנס "על גילוי אנזימי הגבלה השימושיים בגנטיקה מולקולרית".
סמית' נולד ב-23 באוגוסט 1931. התחיל ללמוד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, אך במהלך הלימודים עבר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם סיים תואר ראשון במתמטיקה בשנת 1952. בשנת 1956 סיים תואר ברפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בשנים 1957–1958 עבד באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס שבמיזורי.
בשנת 1975 הוענקה לו מלגת גוגנהיים ללימודים באוניברסיטת ציריך.
המיליונרית הוא סרט קולנוע בריטי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1960, בבימויו של אנתוני אסקווית', עם סופיה לורן ופיטר סלרס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס באופן רופף למחזה "המילונרית" של ג'ורג' ברנרד שו משנת 1936 והיה מועמד לפרס באפטא לתסריט הבריטי הטוב ביותר.
השיר "Goodness Gracious Me " המושר בפי סלרס ולורן לא נכלל בפסקול הסרט.
זה היה רעיונו של ג'ורג' מרטין שהיה אז המפיק המוזיקלי של סלרס, להזמין את כתיבת השיר הזה המתאר את הסצנה בו בודק הרופא ההודי את המליונרית "החולה".
מפיקי הסרט סירבו לצרפו לפסקול והוא יצא בנפרד והפך עד מהרה ללהיט שקידם את הפצת הסרט.
אפיפניה פאררגה (סופיה לורן) היא האישה העשירה בעולם לאחר שירשה את הונו של אביה בעל חברת נדל"ן ענקית.
אביה התנה בצוואתו כי תוכל להתחתן עם גבר שמסוגל להפוך 500 ליש"ט ל-1500 תוך שלושה חודשים.
היא מתאהבת באליסטיר (גארי ריימונד) היא נותנת לו מניות בסך 500 לירות שטרלינג ואחר כך קונה ממנו ב-15,000 לירות שטרלינג.
הנישואים לא מחזיקים מעמד כי אליסטיר לא מסוגל להיות תחת הפטרונות שלה.
היא מגרשת אותו והוא מוצא מקלט אצל אהובתו פולי (וירג'יניה ורנון).
אפיפניה מיואשת והיא מביעה זאת בפני העו"ד ואיש סודה, ג'וליוס סגמור (אליסטיר סים).
היא קופצת לתמזה במטרה להתאבד.
במקרה עובר שם הרופא ההודי אחמד אל כביר (פיטר סלרס) שחותר בסירה קטנה ולא מעלה אותה.
היא מגיעה לחוף וצועקת לעברו "רוצח".
ג'וליוס מייעץ לה לקבל טיפול אצל הפסיכיאטר ד"ר בלנד (דניס פרייס) שמתאהב בה אבל בגלל ביקורתו על אביה היא זורקת אותו לתמזה והיא בעקבותיו.
במקרה עובר שם שוב הרופא והפעם לוקח אותה בסירתו.
היא מבקשת את בדיקת הרופא והוא בודק אותה ומוצא שהיא בריאה.
הוא לוקח אותה למרפאתו בה הוא מטפל בחולים עניים.
אפיפניה מתאהבת בו ובונה לו מרפאה גדולה ומצוידת במיטב המכשירים אבל הוא מעדיף לעבוד במרפאתו הקטנה.
היא מספרת לו על התנאי של אביה והוא מספר לו על התנאי של אמו המנוחה - אשתו המיועדת אמורה להסתפק ב-500 רופיות (35 שילינגים) במשך שלושה חודשים.
אפיפניה מתחילה לעבוד במפעל פסטה כושל בניהולו של ג'ו (ויטוריו דה סיקה) ותוך זמן קצר מגדילה את הייצור והרווחים.
אחמד מוסר את 500 הלירות שקיבל, לפרופסור שתוי (נואל פרסל) ולא מצליח למלא את חלקו בתנאי הנישואים.
אפיפניה מחליטה למכור את החברה, לפטר את העובדים ולפרוש למנזר בטיבט.
ג'וליוס מגיע לאחמד במטרה להציל את המצב, מוצא ניירות מחקר ומצליח למכור אותם תמורת 15,000 לירות.
התנאי קויים, אחמד נפגש עם אפיפניה והם רוקדים ומתחבקים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותסופיה לורןאפיפניה פאררגהמיליונריתפיטר סלרסד"ר אחמד אל כביררופא הודיויטוריו דה סיקהג'ומנהל מפעל פסטהאליסטיר סיםג'וליוס סגמורעורך דיןגארי ריימונדאליסטירבעלה של אפיפניהוירג'יניה ורנוןפוליחברתו של אליסטירדניס פרייסד"ר בלנדפסיכיאטר
המילטון היא עיר באי הצפוני של ניו זילנד.
העיר ממוקמת על גדות נהר וואיקטו, וזוהי העיר המיושבת ביותר בחבל וואיקטו.
נכון לשנת 2020, בעיר מתגוררים כ-176,500 נפשות – מה שהופך את המילטון לעיר הרביעית המאוכלסת ביותר במדינה.
המילטון מהווה מרכז מטרופוליני הכולל את העיירות הסמוכות נגארוואאהיה, טה אוואמוטו וקיימברידג'.
בשנת 2020 הוענק להמילטון התואר "העיר הגדולה היפה ביותר בניו זילנד".
אמנם בתחילה המילטון היוותה כמרכז חקלאי, אך כיום בעיר ישנה כלכלה מגוונת והיא העיר בעלת הצמיחה השלישית בגובהה במדינה לאחר פוקקוהה ואוקלנד.
חינוך, מחקר ופיתוח ממלאים תפקיד חשוב בכלכלת המילטון, מכיוון שבעיר מתגוררים כ-40,000 סטודנטים לתואר שלישי ו-1,000 מדענים בעלי תואר זה.
מבין התושבים הידועים שנולדו או התגוררו בעיר, ניתן למנות את: ג'סינדה ארדרן, ג'ודית קולינס, הלן קלארק, דניאל גיליס, קימברה ג'ונסון, דניס ליל, מלווינה מייג'ור, ריצ'רד או'בריאן, פטסי רדי ומרקו רוחאס.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 הגיעו מיסיונרים לסביבת העיר.
בתקופה זו התגוררו כ-200 ילידים באזור זה.
בתחילה ההתיישבות האירופאית התקיימה כשתי עיירות נפרדות על גדותיו של הנהר המקומי.
בשנים 1845–1855 יוצאו יבולים כגון חיטה, פירות ותפוחי אדמה לאוקלנד.
הייבוא לעיר כלל שמיכות, ביגוד, גרזנים, סוכר, רום וטבק.
הדרך מאוקלנד להמילטון נחנכה בשנת 1867 והרכבת הגיעה לעיר בדצמבר 1877. באותו חודש, שתי העיירות שמשני צידי הנהר התמזגו תחת מועצה מקומית אחת.
גשר התנועה שתי גדות הנהר ("גשר האיחוד"), נפתח בשנת 1879. שמו של הגשר שונה ל"גשר ויקטוריה" בשנת 1910.
גשר הרכבת הראשון, גשר קלודלנדס, נפתח בשנת 1884. הוא לכביש למכוניות בשנת 1965. אוכלוסיית המילטון הגיעה ל-1,000 איש בשנת 1900, והעיירה פרנקטון התמזגה עם העיירה בשנת 1917. המילטון הוכרזה כעיר בשנת 1945.
אוכלוסיית המילטון צומחת מדי שנה, ובשנת 2020 התגוררו בעיירה 176,500 תושבים, שהיוו כ-3.5% מכלל תושבי ניו זילנד.
46.5% מתושבי המילטון אינם דתיים, 36.3% הם נוצרים, ואילו 11.5% היו בעלי דתות אחרות.
לפי מפקד האוכלוסין של 2013, הקתולים הם הקבוצה הנוצרית הגדולה בעיר עם 12% מהתושבים, ואחר מכן אנגליקניזם (9.9 אחוז) ופרביטריאניזם (6.3 אחוז).
ההינדואיזם (2.9 אחוז), האסלאם (1.9 אחוז) והבודהיזם (1.6 אחוז) היו הדתות הגדולות ביותר שאינן נוצריות.
המילטון מנוהלת על ידי מועצה המורכבת משלושה עשר חברי מועצה וראש עיר (כיום פולה סאות'גייט).
חברי המועצה נבחרים בשני מחוזות בחירה-מזרח ומערב.
הגבול בין שני המחוזות הוא נהר וואיקטו.
הבחירות למועצה מתקיימות אחת לשלוש שנים והבחירות האחרונות התרחשו באוקטובר 2019. בשנת 2020 שונתה שיטת הבחירות מהשיטה רובנית לשיטת הקול הנייד.
בשיטה תמכו כ-78% מתושבי העיר.
החינוך והמחקר מהווים מרכיב משמעותי לכלכלת העיר.
בהמילטון פועלים שני מכונים להשכלה גבוהה- אוניברסיטת וואיקטו והמכון הטכנולוגי של וואיקטו (ווינטק).
מקור ההכנסות משמעותי נוסף של המילטון הוא תעשיית החלב.
המילטון מארח מדי שנה פסטיבלים חקלאיים, וכן פסטיבל המוזיקה הנוצרית, תערוכת הרכב הלאומית ותערוכת הסירות הלאומית.
בית החולים הציבורי של המילטון הוא בית החולים וואיקטו עם 600 מיטות וצוות של כ-2,500 עובדים הממוקם בין מלוויל להמילטון ווסט.
ישנם שני בתי חולים פרטיים גדולים נוספים בהמילטון – בית החולים ברמר ובית החולים Southern Cross הממוקם במזרח המילטון.
בהמילטון יש גם שני בתי חולים פרטיים ליולדות, הממומנים במלואם על ידי מועצת הבריאות של מחוז וואיקטו – מרכז הלידה ווטרפורד ומרכז הלידה ריבר רידג'.
המיליציונר מרובליובקה היא סדרת טלוויזיה רוסית קומית-בלשית, המהווה פריקוול לסדרת הטלוויזיה "השוטר מרובליובקה".
פרק הבכורה שודר ברשת TNT ב-12 באפריל 2021.
בשנת 1994, ולדימיר יאקובלב הצעיר מסיים בית הספר הגבוה לשוטרים ומקבל עבודה כבלש פשוט במחלק של מחוז בארוויחה.
מריה גודקובה הופכת להיות בת זוגו.
יחד, הגיבורים יצטרכו לפתור פשעים מורכבים שונים וללגום את האבסורד של החיים ברוסיה של שנות התשעים.
ארטיום סוצ'קוב – לויטננט המיליציה ולדימיר יאקובלב, שוטר מקוף
אולגה ויניצ'נקו – מריה גודקובה, לויטננט למשפטים, חוקרת
ארטיום ז'יגולין – דניס יאקובלב, אחיו הצעיר של ולדימיר
יורי גרובניק – קולונל אולג גורשקוב, מפקד תחנת בארוויחה-צפון
דמיטרי יאצ'בסקי – אביהם של ולדימיר ודניס
אירינה קניאזנידלינה – אמם של ולדימיר ודניס
לראשונה, נודע על פיתוח הסדרה באוקטובר 2020 לקראת עונת הטלוויזיה 2020/2021, בערוץ TNT.
את התפקיד הראשי משחק השחקן ארטיום סוצ'קוב, שערך את הופעת הבכורה שלו בתפקיד השוטר צעיר ולדימיר יאקובלב בשנת 2018 בפלשבקים מהעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "השוטר מרובליובקה".
במקור כונתה הסדרה בשם "יאקובלב הצעיר" בסדרה היה אמור להיות מדובב על ידי סרגיי בורונוב, שגילם את הגיבור בבגרותו בסדרת הטלוויזיה "השוטר מרובליובקה", אך הוחלט לנטוש את הרעיון הזה.
בתחילה תוכננה לצאת הסדרה במתכונת של 16 פרקים בני 25 דקות כל אחד, אולם מאוחר יותר הוחלט לשלב 16 פרקים ל-8 פרקים באורך של 48 דקות.
הסדרה הפכה לפרויקט הראשון של הבמאית והמפיקה, פולינה אנופריבה.
בסתיו 2021 החלו צילומי עונה שנייה.
המילטון פיש השלישי היה מדינאי, פוליטיקאי ואיש צבא אמריקאי אשר שירת במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית.
פיש בהמשך כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, הבית התחתון בקונגרס האמריקאי, מטעם מדינת ניו יורק בין השנים 1920–1945 והיה חבר המפלגה הרפובליקנית.
המילטון פיש נולד בגאריסון, מדינת ניו יורק ב-7 בדצמבר 1888. אביו היה המילטון פיש השני, חבר קונגרס מטעם מדינת ניו יורק בבית הנבחרים.
בדומה לאביו ולסבו המילטון פיש השלישי גם הוא נכנס לפוליטיקה המקומית של ניו יורק כחבר המפלגה הרפובליקנית.
עם זאת, בניגוד לאביו ולסבו, שלמדו בבית ספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה, המילטון פיש השלישי הלך ללמוד באוניברסיטת הרווארד.
בשל דמותו המרשימה, גובהו יותר מ-2 מטרים, הוא היה שחקן בקבוצת הכדורגל של הרווארד.
הוא היה כה מוצלח עד שהוא הוכנס מאוחר יותר אל היכל התהילה של כדורגל המכללה.
כאשר סיים את לימודיו קיבל הצעה להפוך לקפטן בצבא ארצות הברית של רגימנט מתגייסים אפרו-אמריקאים שנקרא "הארלם הלפייטרס" (Harlem Hellfighters).
הוא קיבל את משרת הפיקוד ונשלח לצרפת, לשרת בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
הוא שב בסיומה של המלחמה לארצות הברית כוותיק מלחמה מעוטר בדרגת מייג'ור ואז החל את דרכו בפוליטיקה.
הוא התמנה לחבר בית הנבחרים מטעם המפלגה הרפובליקנית וכיהן בתפקיד זה במשך עשרים וחמש שנים בקונגרס.
במהלך שירותו בקונגרס, קידם לצד הסנאטור, הנרי קבוט לודג' את החלטת לודג'-פיש, שקבעה כי ארצות הברית תומכת בהצהרת בלפור ובהקמתו של "בית לאומי" עבור העם היהודי בארץ ישראל.
המילטון פיש השלישי תמך בהתבודדות המדינית של ארצות הברית ונקט בעמדה אנטי-קומוניסטית.
כמו כן, התנגד נחרצות, בדומה לרוב חברי מפלגתו, להצטרפות ארצות הברית לתוך חבר הלאומים שקידם הנשיא הדמוקרטי המכהן, וודרו וילסון.
פיש קידם חקיקה בקונגרס עבור אנדרטת החייל האלמוני שהוקמה לזכר חללי מלחמת העולם הראשונה.
בנוסף לאנדרטה הזאת קיים קבר החיילים האלמונים בבית הקברות הלאומי ארלינגטון לזכר חללי מלחמת האזרחים האמריקנית.
פיש היה ממתנגדיו החריפים של פרנקלין דלאנו רוזוולט ומדיניותו הכלכלית של הניו דיל, בטענה כי המדיניות הובילה להארכתו של השפל הכלכלי הגדול.
מאוחר יותר, המילטון פיש תויג בידי יריביו הפוליטיים בהיותו אוהד הנאציזם ואיבד את מושבו בבית הנבחרים במהלך הבחירות לקונגרס ב-1945. לאחר הפסדו הפוליטי פרש ומאוחר יותר כתב אוטוביוגרפיה המתארת את הקריירה הפוליטית שלו.
לבסוף, ב-18 בינואר 1991, המילטון פיש השלישי נפטר בגיל 102, ובכך היה לאמריקאי המבוגר ביותר שכיהן בקונגרס.
המיליציה הליטאית 'איפאטינגי בוריאי' (בליטאית: Lietuvos-Ipatingi milicija, בגרמנית: Litauisch-Ipatingi-Miliz) הייתה כוח צבאי-אזרחי ליטאי, ששיתף פעולה עם הנאצים וסייע לשלטון הכיבוש הגרמני בביצוע הרצח ההמוני ביהודי ליטא, בחטיפת יהודים לעבודות כפייה, כליאתם בכלא לוקישקי והוצאתם להורג בבורות הירי בפונאר.
לעיתים כונו אנשי המיליציה בפי היהודים "חטפנים" או "חוטפים" או האיפיטאנגה ("המיוחדים" בליטאית).
בהתאם להסכם ריבנטרופ-מולוטוב ובפרוץ מלחמת העולם השנייה נכבשה "ליטא הפולנית" על ידי הסובייטים, יחד עם מזרח פולין.
במהלך פלישת ברית המועצות לפולין שהחלה ב-17 בספטמבר 1939, נכנס הצבא האדום לוילנה ב-19 בספטמבר 1939. העיר הייתה בתחילה בשליטה סובייטית, אולם כעבור מספר שבועות, ב-28 באוקטובר נמסרה לידי שליטה של ליטא.
ביוני 1940 הפכה וילנה לחלק מברית המועצות עם פלישת הסובייטים לליטא.
שנה לאחר מכן, ב-22 ביוני 1941, איבדו הרוסים את ליטא במבצע ברברוסה וזאת נפלה לידי השלטון הגרמני, שזכה לאהדה ליטאית ולכינון שלטון משותף.
עם הכיבוש הגרמני פורקו הקבוצות הפוליטיות הליטאיות, שהורכבו מעריקי "הצבא האדום" ומתאי מחתרת שונים.
קבוצות המליציות הליטאיות הועברו לפעול ולשמש ככוח משולב עם הגרמנים.
בין קבוצות אלה, נמנתה קבוצת "החייל הרגולטורי הליטאי", אשר הוצבה בהמשך לעבוד יחד עם יחידת האיינזצקומנדו ולקחת חלק בחיסול היהודים באזור.
(האיינזצקומנדו - Einsatzkommando או בקיצור א"ק, הוא קבוצה בתוך האיינזגרופן, המחולקת ל־15 יחידות א"ק, וכוללת בתוכה מאות חיילים).
קבוצת ליטאים זו, החלה ברצח יהודים וצוענים טרם הגעת יחידת הא"ק למקום.
הם רצחו את הקורבנות ביער בקרבת פונאר, מה שסייע מאוחר יותר למפקדי יחידת הא"ק בבחירת המיקום לביצוע מעשי הרצח.
הגוף העיקרי, שהוציא לפועל את רצח היהודים בפרק הזמן בו שלט הממשל הצבאי היה הא"ק 9 בפיקודו של ד"ר אלפרד פילברט (Filbert).
יחידה זו פעלה בחודש יולי ותחילת חודש אוגוסט 1941, והוחלפה על-ידי האיינזצקומנדו 3 בפיקודו של שטנדרטפיהרר קארל יגר, שחיבר דו"ח בראשית דצמבר 1941 על רצח יהודי ליטא, הידוע בשם דו"ח יגר.
מתוך קבוצת "החייל הרגולטורי הליטאי" נבחרו לעבודה תחת הפיקוד הגרמני 150 קצינים ליטאים, שהיו אחראים על חיסול היהודים בצורה שיטתית ובשלבים.
קבוצה זו, כונתה "המיוחדים" - "איפאטינגי בוריאי" בשל דפוס פעולתה.
היא פעלה בשיתוף פעולה מלא עם הגרמנים וניהלה באופן שוטף את מלאכת ההריגה.
חיילי הוורמאכט אשר נכנסו לווילנה ביוני 1941, החלו לארגן בה את מוסדות השלטון.
הם הקימו בעיר שתי רשויות שלטון נפרדות, שפעלו כל אחת לפי המשימות והסמכויות שהוטלו עליה: האיינזצקומנדו 9 (מקום מושבו היה ברחוב מודרביץ' 36 בווילנה, שם שכן גם מטה הגסטאפו) והממשל הצבאי.
יחידת הא"ק 9 הגיעה לווילנה לפני הקמת הממשל הצבאי ונעזרה בכוחות המיליציה הליטאית באזור לחטיפת היהודים ורציחתם בפונאר.
בין הממשל הצבאי לאיינזצקומנדו שרר מתח בשל אינטרסים מנוגדים: מטרת הממשל הצבאי הייתה לגייס עובדי כפייה, הואיל ולגרמניה היה צורך בעובדים, שיעבדו במפעלים ויתרמו למאמץ המלחמתי, והיהודים היו כוח עבודה זול ונגיש.
ואילו מטרת האיינזנצקומנדו הייתה להשמיד את יהדות ליטא כפי שעולה מדו"ח יגר.
בשל ניגוד עניינים זה, נוצר מצב בו קבוצות יהודים שהיו מיועדות לעבודה נחטפו בדרכם על ידי יחידות הא"ק 9 והאיפאטינגי (מקום מושבה של מפקדת האיפאטינגי היה ברחוב וילנה 12) הליטאים ונשלחו לכלא לוקישקי ומשם אל בורות הירי בקרבת פונאר.
בתגובה, החלו להנפיק תעודות עבודה מיוחדות בממשל הצבאי והעניקו חסינות מחטיפה, שנקראו "שיין".
בעקבות כך, הוחלט גם בממשל הליטאי להנפיק תעודת "שיין", אלא שערכה של התעודה הליטאית היה פחות מערכה של התעודה שהונפקה על ידי הגרמנים ולעיתים גם פג תוקפה.
לא תמיד הבטיח ה"שיין" את ביטחונם של היהודים, היו מקרים כי הגרמנים ליוו קבוצות של יהודים בדרכם לעבודה.
לאור החטיפות הרבות, נוצר בלבול בקרב הקהילה היהודית.
הדעה שרווחה בציבור והתבססה על מקורות גרמנים היתה, שהאנשים שנחטפו והיו רק גברים, נלקחים לעבודה.
שכן הם התבקשו לקחת איתם מגבת וסבון, מה שיצר אשליה, כי כל האנשים הנעלמים הולכים לעבודה ויחזרו במועד כזה או אחר.
בספרו, "וילנה היהודית במאבק ובכיליון", מתאר יצחק ארד בפירוט את השלבים בהם נקטו האיפאטינגי:
"ראשית, חטפו יהודים ברחובות העיר או מבתיהם לבית הסוהר לוקישקי, אשר שימש מחנה ביניים למיועדים להוצאה להורג בירי.
בשלב השני לפעילות, הוחזקו החטופים היהודים בבית הכלא עד להוצאתם להורג בפונאר, הוא השלב האחרון."
החטיפות החלו בחשאי, בלילה, כאשר הקורבן היה לבד או שהייתה קבוצה קטנה.
מהר מאוד התברר כי הן לא סיפקו את המכסה היומית לרצח היהודים בפונאר, לכן הם החלו לחטוף אנשים מהבתים.
היודנראט בגטו וילנה ראה בחטיפות איום על קיום הקהילה היהודית וגורם משמעותי לאי ביטחון ואי וודאות תמידי.
לאור מצב זה, פנה ישראל ורבלינסקי, המזכיר לשעבר של הקהילה, אל האיפאטינגי והציע להם להפסיק את החטיפות ובתמורה תספק הקהילה היהודית בעצמה את מספר הגברים הדרושים.
האיפאטינגי קיבלו את הצעתו ודרשו מייד להעביר אליהם 150 גברים.
הסתבר כי ורבלינסקי פעל לבדו ולכן הצעתו לעסקה לא יצאה אל הפועל מסיבות אתיות.
בהצבעה שנערכה לגבי ההצעה הצביעו 24 איש - נגד ו-1 שהצביע בעד, ככל הנראה ורבלינסקי עצמו.
מספר החטיפות בלילות, כפי שצוין קודם לא הספיק, הואיל והיהודים החלו להסתתר מפני החוטפים, וכך נולד מושג חדש למקומות המסתור - "מאלינות", והחוטפים כונו "כאפונוס" ("כאפן" ביידיש פירושו "לחטוף").
לנשים היה תפקיד חשוב בהתרעת הגברים לפני הגעת החוטפים, אלא שהאיפאטינגי החליטו להפתיע את היהודים ולמנוע מהם להסתתר - החלו לחטוף גברים גם בשעות היום מהרחוב ומהבתים.
בפעולות החטיפה בנוסף לאיפאטינגי השתתפו גם אנשי יחידת הא"ק 9. הם השתמשו ברכב שאפשר להם להגיע מהר ולהפתיע את הגברים, לפני שקיבלו את ההתראה להתחבא.
יתרה מכך, השתתפו במעשי החטיפות גם סייענים מהאוכלוסייה המקומית, שעבור כיכר לחם או מתוך רצון לעזור, היו מתחקים אחרי המסתתרים ומודיעים לשלטונות, ולעיתים משתתפים במעשי החטיפה.
השלב הבא בהגבר החטיפות היה כאשר כוחות גדולים של ליטאים ואנשי יחידת הא"קל עברו באזורי מגורים, מבית לבית והוציאו מתוך הבתים את הגברים.
לאחר מכן, התבקשו אנשי יחידת האיפאטינגי לערוך רשימות של כל אנשי האינטליגנציה היהודים הגדולים במקום, פעילי מפלגות ועשירים.
למרות ההנחיות שקיבלו הליטאים מיחידת הא"ק 9, לא הייתה בווילנה אקציה מיוחדת נגד אנשים אלה או נגד מנהיגים יהודים.
למעט ב־14-13 ביולי 1941, אז עברו הגרמנים והליטאים עם רשימות שמות הרבנים וכל מי שהיה בבית נלקח על ידם.
יום זה נקרא "יום הרבנים".
זה המקרה היחיד המוזכר, בו פעלו גרמנים בווילנה נגד קבוצה שהיה לה מעמד מיוחד בקרב היהודים.
במשך הזמן, פעולות רצח היהודים בווילנה לבשו צורה של רצח המוני.
יחידת הא"ק כבר לא התרכזה בחטיפת קבוצות קטנות וספציפיות של יהודים, דבר שהיה מצמצם את היקף ההשמדה ההמונית.
הם החלו לרצוח ולהרוג את אנשי האינטליגנציה והגברים על מנת לוודא שלא יחלו התארגנויות להתנגדות פעילויות אשר נשים, ילדים וזקנים לא היה באפשרותם לעשות.
סיבה נוספת לחטיפת הגברים לפני הנשים, הילדים והזקנים, הייתה להשאיר את היהודים באי ידיעה ובאי ודאות.
כאמור, יו"ר היודנראט הראשון, ישראל ורבלינסקי, היה בטוח כי האנשים שנחטפים הולכים לעבודה ושיחזרו בסופו של דבר.
הגרמנים עודדו צורת החשיבה הזו בכך שציוו על החטופים לקחת איתם מגבת וסבון המסמלים שלא יחזרו באותו יום לביתם והם הולכים לעבוד במקום מרוחק.
האשליה נמשכה כל עוד נחטפו גברים בגיל המתאים לעבודה.
כך הצליחו הגרמנים לשמור על שקט יחסי שכרוך באי ידיעה ולחץ, אך לא בפאניקה ובריחה המונית.
עד יולי 1941, נחטפו ונרצחו בווילנה 5,000 גברים יהודים בווילנה.
שלב ב' - בית הסוהר לוקישקי
בית הסוהר לוקישקי שימש תחנת ביניים ומקום ריכוז ליהודים החטופים בדרך לפונאר, במשך כל זמן הכיבוש הנאצי.
לוקישקי, כמקום ריכוז, היה מקום פעיל על ידי הליטאים לפני הגעת הגרמנים לווילנה.
לאחר כיבוש העיר, הוסיף הכלא לשמש מקום ריכוז ארעי וכמקום שווסת בין מספר היהודים שנתפסו בכיכר השוק, ברחובות ובבתים לבין קיבולת הבורות בפונאר.
מעשי החטיפה היו דבר שבשגרה ונעשו מדי יום ביומו, אך בהיקפים שונים.
היו ימים שמספר הגברים שנחטף היה גדול, הואיל והגיע לכלא מאזורים שונים (זארצ'ה, נובוגורוד, סניפישקי וכו').
לעומת זאת, היו ימים בהם מספר החטופים היה קטן, לפיכך תמיד היו בבית הסוהר לוקישקי כלואים ששהו והמתינו למשלוח לבורות ההריגה בפונאר, לעיתים הם נאלצו לשהות בכלא ימים ושבועות.
התנאים בכלא היו קשים מאוד, הכלואים סבלו מזוהמה, ליכלוך רעב וצמא וכן מהתנכלויות והתעללויות הגרמנים והליטאים.
גם בזמן השהייה בכלא בוצעו בו אקציות וסלקציות.
עם זאת, היו חטופים שהצליחו לחזור לגטו וילנה לאחר ששהו בכלא.
והסיבה לכך היא, כי בבואם לכלא נערך רישום של בעלי מקצוע, והודות לכך שנרשמו כבעלי מקצוע חזרו לגטו.
ברם, השלטונות דאגו לבודד את המשוחררים מהאוכלוסייה היהודית והארית ומהעולם החיצון.
פונאר הוא פרוור שנמצא במרחק כ־10 ק"מ מדרום לעיר וילנה ושימש מקום נופש וטיולים.
יער האורנים בפונאר נבחר כמיקום להשמדה בידי מפקדי האיינזגרופן, כיוון ששימש קודם פלישת הגרמנים לאזור כמקום הוצאה להורג של יהודים שהחלה בידי הליטאים.
שני שלישים מיהודי וילנה נרצחו במקום זה.
בפונאר נחפרו בורות גדולים שנחפרו על ידי הרוסים במטרה לאחסן בהם דלק שיהיה מוגן בפני הפצצות.
ב-11 ביולי נרצחו הראשונים במקום תחת פיקוד גרמני, 348 יהודים ושבויי מלחמה ששוכנו קודם לכן בכלא לוקישקי ונרצחו בירי בבורות.
גודל הבורות לא היה אחיד, הקוטר היה 15–50 מ' והעומק 3–5 מ', וסביבם היו תלוליות עפר.
הכוחות המשולבים של יחידת א"ק 9 ושל הליטאים חולקו לשלוש יחידות משנה, וכל אחת מהן פעלה תחת מפקד גרמני:
יחידה ראשונה, עסקה בהובלת האסירים מכלא לוקישקי לפונאר במשאיות של הא"ק 9 או שצעדו ברגל.
יחידה שנייה, הורכבה ברובה מחיילי א"ק 9, עסקה באבטחת אזור הרצח והמחנה הסמוך, בכדי למנוע בריחה של ניצולים מבורות הירי, וכן דאגה כי האזור יהיה סגור בפני כול כולל לחיילי הוורמאכט.
יחידה שלישית, הייתה יחידת היורים שפעלה תחת פיקודו של אוברשטורמפירר פראנץ שאושוץ (Schauschutz), שמונה על ידי מפקד א"ק 9. שאושוץ אסר להשתמש במקלעים בבורות הירי והורה להשתמש ברובים בלבד.
הנימוק היה בכך, שהמקלעים לא תמיד הרגו את כולם.
הוא שיכלל את צורת הרצח ההמוני ובעזרת השיטה החדשה ניתן היה לרצוח כ־100 איש בשעה.
הקורבנות הובאו בתחילה לאזור שהיה מרוחק מהבורות.
בשטח זה המתינו כ-100 אנשים, ראשית בזמן ההמתנה היו רושמים אותם, הם היו מתפשטים מכל בגדיהם ומוסרים את חפצי הערך שלהם.
לאחר מכן קיבלו הוראה לכסות זה לזה את העיניים ולהסתדר בשורות.
אחר כך, היו מובילים אותם בטור בקבוצות של 10–20 איש לעבר שטח הירי, כשהם עירומים, מחזיקים ידיים ועיניהם קשורות.
בראש הטור היה ליטאי שהחזיק במקל שאת צידו השני החזיק הראשון בטור.
לאחר שיצאה קבוצה אחת מאזור ההמתנה, מיד החלו להכין את הקבוצה הבאה בתור.
הקורבנות הועמדו על סוללת העפר שבצד הבור, נורו ברובים ולאחר מכן כוסו בשכבת עפר דקה וכן הלאה בכל קבוצה.
לא התקיימו בדיקות האם נותרו אנשים בחיים או לא, אם מישהו המשיך לנוע בבור ירו בו כדור נוסף.
בשיטה זו נרצחו 500 אנשים ביום.
בסה"כ נרצחו בפונאר על ידי חיילי הא"ק 9 ופלוגות העזר הליטאיות 18,898 קורבנות.
פונאר היה המקום המרכזי לרצח בו התבצע היקף הרצח הגדול ביותר.
המיליארדרים העולמיים הוא דירוג שנתי לפי השווי הנקי המתועד של המיליארדרים העשירים בעולם, שנערך ומתפרסם במרץ מדי שנה על ידי מגזין העסקים האמריקאי "פורבס".
הרשימה פורסמה לראשונה במרץ 1987. השווי הנקי הכולל של כל אדם ברשימה מוערך בדולר ארצות הברית, בהתבססות על הנכסים המתועדים שלו, חובות וגורמים אחרים כמו מניות ודומיהם.
מלכים ושליטי מדינות, כמו המלכה אליזבת או ולדימיר פוטין, שהעושר שלהם מגיע מהסטטוס שלהם אינם נכללים ברשימות אלה.
דירוג זה הוא מדד של האנשים המתועדים העשירים ביותר, כך שבעלי עושר שאינם ניתנים לבירור מוחלט, לא נמצאים ברשימה.
מדי שנה, פורבס מעסיקה צוות של למעלה מ-50 כתבים ממגוון מדינות על מנת לעקוב אחר הפעילות של האנשים הכי עשירים בעולם ולפעמים קבוצות או משפחות - החולקות עושר.
בנוסף לכך, סקרים ראשוניים נשלחים למי שעשוי להתאים לרשימה.
לפי פורבס, הם מקבלים שלושה סוגים של תגובות – יש אנשים שמנסים להגדיל את עושרם.
אחרים משתפים פעולה אך משאירים פרטים, ויש שמסרבים לענות על כל שאלה בקשר להונם.
לאחר מכן נבדקות העסקאות של האנשים והערכות של הנכסים יקרי הערך שיש להם, כמו: קרקע, בתים, כלי רכב, יצירות אמנות וכו'.
ראיונות גם נערכים כדי לבדוק את הנתונים ולשפר את אומדן ההחזקות של האדם.
לבסוף, פוזיציות במניות הנסחרות בציבור מתומחרות לשוק בתאריך בערך חודש לפני הפרסום.
חברות בבעלות פרטית מתומחרות לפי יחסי מחיר למכירה או המכפיל רווח.
חוב ידוע מופחת מהנכסים כדי לקבל אומדן סופי של שוויו המשוער של אדם בדולר ארצות הברית.
מאחר שמחירי המניות משתנים במהירות, עושרו ודירוגו האמיתיים של אדם בזמן הפרסום עשויים להשתנות ממצבו בעת עריכת הרשימה.
הדירוג מתפרסם מדי שנה במרץ, כך שהשווי הנקי המופיע הוא תמונת מצב באותה תקופה.
ישנם אלפי מיליארדרים ברשימת פורבס; הקטעים שלהלן מציגים רק את 10 העשירים ביותר עבור כל שנה.
אייקון תיאור לא השתנה מהדירוג הקודם עלה מהדירוג הקודם ירד מהדירוג הקודם
ברשימת המיליארדרים העולמיים השנתית מספר 39 של פורבס היו 3,028 מיליארדרים עם הון כולל של 16.1 טריליון דולר, עליה של 247 חברים מ-2024.
ברשימת המיליארדרים העולמיים השנתית מספר 38 של פורבס היו 2,781 מיליארדרים עם הון כולל של 14.2 טריליון דולר, עליה של 141 חברים מ-2023.
ברשימת המיליארדרים העולמיים השנתית מספר 37 של פורבס היו 2,640 מיליארדרים עם הון כולל של 12.2 טריליון דולר, ירידה של 28 חברים מ-2022.
ברשימת המיליארדרים העולמיים השנתית מספר 36 של פורבס היו 2,668 מיליארדרים עם הון כולל של 12.7 טריליון דולר, ירידה של 97 חברים מ-2021
ברשימת המיליארדרים העולמיים השנתית מספר 35 של פורבס היו 2,755 מיליארדרים עם הון כולל של 13.1 טריליון דולר.
ברשימת המיליארדרים העולמיים השנתית מספר 34 של פורבס היו 2,095 מיליארדרים עם הון כולל של 8 טריליון דולר.
מקוםשםשווי נקי (דולר אמריקאי)גילאזרחותמקור (ות) לעושר1 ג'ף בזוס$113 מיליארד 56 אמזון2 ביל גייטס$98 מיליארד 64מיקרוסופט3 ברנאר ארנו$76 מיליארד 71LVMH4 וורן באפט$67.5 מיליארד 89ברקשייר האת'וויי5 לארי אליסון$59 מיליארד 75אורקל6 אמאנסיו אורטגה$55.1 מיליארד 84אינדיטקס, זארה7 מארק צוקרברג$54.7 מיליארד 35מטא8 ג'ים וולטון$54.6 מיליארד 71וולמארט9 אליס לואיז וולטון$54.4 מיליארד 70וולמארט10 רוב וולטון$54.1 מיליארד 77וולמארט
הונם ומספרם של עשירי העולם עולה ביציבות רצופה בעשרות השנים האחרונות.
המילון האנציקלופדי של ברוקהאוז ואפרון הוא חיבור אנציקלופדי רב-כרכים ומקיף בשפה הרוסית (בין 35 ל-86 כרכים, לפי מהדורות).
הוא פורסם ברוסיה האימפריאלית בשנים 1890–1907, כמיזם משותף של הוצאות לייפציג וסנט פטרסבורג.
המאמרים נכתבו על ידי החוקרים הרוסיים הבולטים של התקופה, כגון דמיטרי מנדלייב וולדימיר סולוביוב.
הדפסות חוזרות הופיעו בעקבות פירוק ברית המועצות.
בשנת 1889, הבעלים של אחד מבתי הדפוס של סנט פטרסבורג, איליה אפרון, ביוזמתו של סמיון אפאנסייביץ' ונגרוב , התקשר עם ההוצאה הגרמנית FA Brockhaus על תרגום לרוסית של המילון האנציקלופדי הגדול Meyers Konversations-Lexikon , אף היא על ידי אותה ההוצאה לאור.
מתחילה, זה היה אמור להיות מוגבל לתרגום של פרסום זה בתוספת פירוט יתר של נושאים הקשורים לרוסיה.
הסדרה הייתה אמורה לכלול רק 16–18 כרכים.
שמונת הכרכים הראשונים (עד האות B), שפורסמו בעריכתו הכללית של פרופסור איוון אפימוביץ' אנדרייבסקי , היו תרגום כמעט מילולי של המילון האנציקלופדי, עם עיבוד קל לקורא הרוסי.
כרכים אלו גררו תלונות רבות על איכות התרגום.
כתב העת "Северный вестник" ציין על אותה המהדורה כי יש בה חסרונות רבים ומשמעותיים, וכי מורגש בה חוסר המאמץ בהוצאתה, תוך שהוא סיכם אותה כ"מהדורה לא מספיק מרשימה, ספרותית ומדעית גרידא!" (1890, גיליון 4, עמ' 76–77), וכתב העת "עלון היסטורי" הוסיף לכך שהמילון האנציקלופדי "הורכב בצורה בלתי זהירה ובלתי מספקת.
לשון המאמרים כבדה ובכמה מקומות מוטעית.
מלאכת התרגום מורגשת מיד, והוא רחוק מלהיות פרופסוריאלי, אלא רק גימנסיאלי, מביך ומילולי" (1890, גיליון מס' 5, עמ' 454).
לאחר מותו של פרופסור אנדרייבסקי, עמדו בראש מערכת האקדמיה קונסטנטין קונסטנטינוביץ' ארסנייב ופרופסור נוסף מאוניברסיטת סנט פטרבורג - פיודור פומיך פטרושבסקי .
מערכת זו סימנה תקופה חדשה בתולדות האנציקלופדיה.
החל מכרך ט' החומר המתורגם מופיע רק כרקע, ונוסף עליו חומר רב עובדתי וסטטיסטי.
תשומת לב מיוחדת מוקדשת למאמרים גאוגרפיים, וכך נכתב במאמר המערכת: "כל הערים הרוסיות מופיעות במלואן, עם תוספת של עיירות נוספות, עיירות וכפרים עם למעלה מ-3,000 תושבים או כאלו הראויים לתשומת לב מיוחדת".
המילון האנציקלופדי החל להתפרסם בשתי גרסאות.
הראשונה, היקרה יותר, כללה 41 כרכים; השנייה, בעיצוב פשוט יותר, כללה 82 חצאי כרכים.
לאחר ששברה את הגרסה היקרה שלה בחצי ממחירו הראשוני, החברה הפכה את המילון לנגיש יותר לקהל רחב של קוראים, ובזכות כך הגיעה התפוצה לשיא באותה התקופה: 130,000 עותקים.
מדענים ופילוסופים בולטים רבים הוזמנו למערכת: דמיטרי איבנוביץ' מנדלייב, ולדימיר סרגייביץ' סולוביוב, סמיון אפאנסייביץ' ונג'רוב , אנדריי ניקולאביץ' בקטוב , אלכסנדר איבנוביץ' וויקוב ורבים אחרים.
מאותו הזמן, האנציקלופדיה החלה להתחדש במאמרים מקוריים, ותשומת הלב העיקרית הוקדשה לנושאים הקשורים להיסטוריה רוסית, לתרבות רוסית ולגאוגרפיה של רוסיה .
המעבר ממאמרים מתורגמים אל מאמרים מקוריים והופעת מחברים חדשים השפיעו על עצם הפרסום: מאנציקלופדיה טריוויאלית הפך המילון לאוסף של ההישגים והתגליות העדכניים ביותר בכל תחומי המדע והטכנולוגיה.
המילון האנציקלופדי יצא לאור בין השנים 1890–1904. בין ארבעה לחמישה כרכים יצאו לאור מדי שנה.
היקף התפוצה עלה באופן משמעותי, ומ-12,000 עותקים ב-1890 הוא טיפס ל-25,000 עותקים ב-1897. חצאי הכרכים 54 ו-55, המכילים תיאור נרחב של רוסיה (יצאו לאור בשנת 1899), פורסמו בתפוצה של 35,000 עותקים.
התפוצה הגדולה קבעה את התפוצה הרחבה של המילון בשוק, למרות המחיר הגבוה למדי.
עד 1907 פורסמו ארבעה חצאי כרכים נוספים.
זה כלל גם את כל המשמעותי ביותר ממה שהושמט מסיבות שונות בכרכים קודמים או הופיע לאחר פרסום האנציקלופדיה.
החצי הכרך ה-82 מסתיים ב"גלריית דיוקנאות" של עורכי ועובדי "המילון האנציקלופדי", הכוללת 300 דיוקנאות-אב-טיפוס: מהעורך הראשי ועד לסדָר הפשוט.
במקביל, בשנים 1899–1902, פורסם המילון האנציקלופדי הקטן של ברוקהאוז ואפרון בשלושה כרכים; בשנים 1907–1909 יצאה המהדורה השנייה שלו בארבעה כרכים.
ב-1911 יצא לאור "המילון האנציקלופדי החדש", בעריכת קונסטנטין קונסטנטינוביץ' ארסנייב , שהיה אמור לכסות את אותו מעגל ידע כמו המילון האנציקלופדי של ברוקהאוז ואפרון, אך בעיבוד קומפקטי ומודרני יותר.
בשנת 1916, בגלל קשיים שבעקבות מלחמת העולם הראשונה, הופסק פרסום המילון בכרך ה-29 מתוך 48 הכרכים שתוכננו במקור של מהדורה זו.
בספרייה הלאומית הרוסית קיימים עותקי הגהה של הכרכים ה-30 (החל מהערך "Падалка" ועד הערך "Пермская епархия" ; חלקי, ללא התחלה) ו-31 (החל מהערך "Пермская система" ועד הערך "Познанское великое княжество").
המילון המולדובני–רומני (ברומנית: "Dicționar moldovenesc-românesc") הוא מילון שנערך על ידי וסילי סטטי ופורסם בשנת 2003 בקישינב שבמולדובה.
בהיותו הראשון והיחיד מסוגו, הוא מכיל כ-19,000 מילים מולדובניות לכאורה (אחד משני השמות לשפה הרומנית במולדובה) המוסברות ברומנית.
הוצאתו גררה גל של ביקורת הן ברפובליקת מולדובה והן ברומניה.
מפוקפק ביותר על ידי קהילת ההיסטוריונים המולדובנים, "המילון המולדובני–רומני" נחשב ללא הגיוני על ידי רוב הבלשנים בקישינב, בהיותו לא יותר מלקסיקון של מילים בשימוש נדיר או מיושן, ארכאיזם ואזוריות ספציפיות לניב המולדובני של השפה הרומנית.
מילים כביכול מולדובניות הנפוצות גם ברומנית;
מילים אזוריות מולדובנית, שחלקן משמשות גם באזור השכן, שנקרא גם כן מולדובה, שברומניה;
מילים רומניות ארכאיות ממסמכים ישנים שכבר אינם בשימוש ברומניה אך חלקם נותרו בשימוש במולדובה;
מילות השאלה רוסיות ומזרח-סלאביות אחרות שאומצו לניב המולדובני באמצעות סובייטיזציה ורוסיפיקציה, אך אינן חלק מהרומנית הסטנדרטית.
המילואימניקים – דור הניצחון היא תנועה שהוקמה במהלך מלחמת חרבות ברזל על ידי משרתי מילואים בצבא הגנה לישראל במטרה להפעיל לחץ על מקבלי ההחלטות בישראל להגיע לניצחון במלחמה.
לצד זאת התנועה עוסקת בתיעוד ו"איסוף עדויות מפי הלוחמים והלוחמות בחזית מלחמת 'חרבות ברזל'", ובהפגנות לסגירת מוסדות ארגון אונר"א בשל מעורבות אנשיו במתקפת הפתע.
התנועה הוקמה בעקבות עסקת החטופים בסוף נובמבר 2023 והגברת הכנסת הסיוע ההומניטרי לרצועת עזה.
זאת על רקע קריאות להגעה להפסקת אש או סיום המלחמה, בתמורה להשבת החטופים בעסקה נוספת.
התנועה דורשת את המשך הלחימה עד ל"ניצחון מוחלט" בכל החזיתות.
התנועה תומכת בפירוק חמאס על ידי חיסול שרשרת הפיקוד ועצירת זרם הכספים והאמל"ח לארגון.
כמו כן ביצירת פרימטר בגבול עזה, עידוד עזיבת פלסטינים את רצועת עזה, והתניית הכנסת הסיוע ההומניטרי לרצועת עזה בהשבת החטופים לידי ישראל.
עוד דורש הארגון את פירוק ארגוני הטרור הפלסטינים ואף את מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית.
כמו כן מבקש שממשלת ישראל תכיר באונר"א כגוף עוין, אשר מנציח את סוגיית הפליטות הפלסטינית, ומעודד את המלחמה בישראל, לאור מעורבות עובדיו בטבח שבעה באוקטובר.
בגזרה הצפונית, מבקש הארגון שממשלת ישראל תטיל על לבנון את האחראיות לפעילות הטרור של חזבאללה, יצירת "מרחב ללא אוכלוסייה אזרחית" בגבולה הדרומי של לבנון, וחיסול שרשרת הפיקוד של חזבאללה.
בין פעילויות התנועה: צעדה שיצאה מזיקים שבעוטף עזה לעבר משרדי הממשלה בירושלים ב-3 בפברואר, ובסיום הצעדה, ב-8 בפברואר הפגנה נגד הפסקת הלחימה.
פגישות בוושינגטון עם כ-40 חברי קונגרס ועם חברי המפלגה הרפובליקנית, ביניהם יושב ראש בית הנבחרים מייק ג'ונסון, חברי הקונגרס בריאן מאסט, דוג למבורן, ג'וש בריקין וגארי פאלמר, והסנאטור רוג'ר מארשל.
חסימת הכניסה למשרדי אונר"א במעלות דפנה ב-18 במרץ 2024, באמצעות "מיצג הגופות" ו"מיצג התינוקות השרופים".
הקמת מאהל נוסף במתחם הנובה ליד רעים, בדרישה "שלא להפסיק את הלחימה עד לניצחון חד וברור במלחמה".
כנס בקריית שמונה בקריאה לשינוי המגמה בחזית הצפונית.
וכן ועידה בכנסת בנושא "רוח הניצחון" בהשתתפות שרים, חברי כנסת וקצינים בצה"ל.
בדצמבר 2024 פורסם כי התנועה, בשיתוף החטיבה להתיישבות, שרת ההתיישבות אורית סטרוק ושר התפוצות עמיחי שיקלי, החלה בגיבוש קבוצות של אנשי מילואים שלחמו בצפון ובדרום מתוך כוונה לחזק את האזורים שעליהם הגנו במסגרת הלחימה.
היישובים שאליהם צפויים להצטרף אנשי המילואים הם: קו העימות, עוטף עזה, הגליל, בקעת הירדן והר הנגב.
המילטון פיש השני היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כיושב ראש האספה המדינתית של ניו יורק וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
פיש נולד ב-17 באפריל 1849 באולבני שבניו יורק, בזמן שאביו כיהן כמושל ניו יורק.
הוא השלים את לימודיו בקולג' קולומביה של אוניברסיטת קולומביה בשנת 1869, ובהמשך קיבל כם תואר שני מאוניברסיטת קולומביה.
סבו וסבתו מצד אביו היו אליזבת (לבית סטיבסאנט) פיש וניקולס פיש (1758–1833), חבר מוביל במפלגה הפדרליסטית ודמות בולטת במלחמת העצמאות האמריקאית, אשר קרא לבנו – אביו של המילטון פיש השני – על שם חברו אלכסנדר המילטון.
בשנת 1903 ירש את אחיו ניקולס פיש השני כחבר תורשתי באגודת הסינסינטי.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת קולומביה, שימש כמזכיר פרטי של אביו במשך שנתיים.
לאחר מכן חזר לקולומביה ולמד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה, וב-1873 השלים את לימודיו.
מ-1873 עד 1874 כיהן כשלישו של המושל ג'ון אדמס דיקס בדרגת קולונל.
בשנת 1903 נבחר לשמש כעוזר האוצר של ארצות הברית האחראי על משרד המשנה של וול סטריט בממשל של תאודור רוזוולט.
הבחירה הראשונה של רוזוולט, רוברט בייקון, דחה את התפקיד.
הוא חזר בו מהבחירה השנייה שלו, ויליאם פלימלי, לאחר התנגדויות של כמה סנאטורים ונשיאי בנקים בניו יורק למינוי עוזר פוליטי שלא היה לו ניסיון רלוונטי.
בעקבות כך, מינה רוזוולט את פיש, שאושר מיד.
הוא התפטר ממשרד האוצר ב-1908 כדי לרוץ לבית הנבחרים של ארצות הברית נגד אנדרו זבריסקי.
הוא ניצח את זבריסקי ונבחר לייצג את המחוז ה-21 של ניו יורק וכיהן למשך כהונה אחת מ-4 במרץ 1909 ועד 3 במרץ 1911. הוא הובס בניסיונו להיבחר מחדש.
במשך שנים רבות נחשב פיש לאחד הבוסים הרפובליקנים הבכירים במדינת ניו יורק, השולט במחוז פוטנם.
בשנת 1880, התחתן פיש עם אמילי מריה מאן (1854–1899) בכנסיית סנט ג'ון בטרויה, ניו יורק.
היא הייתה בתם של פרנסיס נ.
אחותו הגדולה, אלואיז לורנס בריז (1882–1953), הייתה נשואה לג'ילברט הית'קוט-דראמונד-ווילובי, הרוזן השני של אנקסטר (1867–1951), ואחותו הצעירה, אן בריז (1885–1959), שהייתה נשוי ללורד אלסטייר רוברט אינס-קר (נולד ב-1880), בנו השני של ג'יימס אינס-קר, הדוכס השביעי מרוקסבורגה ובן דודו הראשון של וינסטון צ'רצ'יל.
אחיו של לורד אלאסטיר, הנרי אינס-קר, הדוכס השמיני מרוקסבורגה, התחתן אף הוא עם אמריקאית, מרי גולט (1878–1937), בתו של מיליונר הנדל"ן הניו יורקי אוגדן גולה.
אחיו הצעיר, לורד רוברט אדוארד אינס-קר (1885–1958) נישא לשחקנית חוסה קולינס.
הלנה ליווינגסטון פיש (1893–1970), שנישאה להנרי פורסטר (1889–1989), בנם של פרדריק פרנטיס פורסטר ואדית (לבית אלן) פורסטר, ב-1920.
לאחר מות אשתו הראשונה, הוא התחתן עם פלורנס דלפלין (1849–1926) בשנת 1912. פלורנס, אלמנתם של ג'יימס ביקמן (1848–1902), נינו של ג'יימס ביקמן וגוסטב אמסינק (1837–1909), הייתה בתם של אייזק ק.
דלפליין ומתילדה (לבית פוסט) דלפליין (1821–1907).
בסוף המאה ה-19, הוא רכש את בית הדשא והכרכרה בגריסון, ניו יורק.
פיש מת בבית בתו, ג'וליה, באייקן שבקרוליינה הדרומית, ב-15 בינואר 1936. הוא נקבר בבית הקברות של כנסיית סנט פיליפ בגריסון.
דרך בתו ג'וליה היה סבו של ויליאם לורנס בריז הבן (1909–2000), מייסד ויו"ר קרן Longview for Education in World Affairs and International Understanding, ושל המילטון פיש בריז (1910–1920).
דרך בנו המילטון היה סבם של המילטון פיש הרביעי (1926–1996), חבר בית הנבחרים של ארצות הברית שכיהן שלוש עשרה קדנציות מטעם ניו יורק, בין השנים 1969 ל-1995, וליליאן ורוניקה פיש התחתנה עם דייוויד ויטמיר הרסט (1915–1986), בנו של ויליאם רנדולף הרסט.
פיש נולד ב-3 ביוני 1926 בוושינגטון הבירה, והיה בנם של גרייס צ'אפין והמילטון פיש השלישי (1888–1991).
סביו היו המילטון פיש השני (1849–1936) ואלפרד צ'אפין, שהיו שניהם עורכי דין ופוליטיקאים.
הוא היה נינו של המילטון פיש (1808–1893), וצאצא של לואיס מוריס וג'ון קין.
הוא השלים את לימודיו בבית הספר קנט ב-1944 ובאוניברסיטת הרווארד ב-1949. בשנת 1957 קיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
הוא גם למד בבית הספר הרווארד קנדי.
בזמן לימודיו בקולג', היה חבר בעתודת הצי של ארצות הברית מ-1944 עד 1946.
מ-1951 עד 1953 שירת פיש בשירות החוץ של ארצות הברית והוצב כסגן הקונסול באירלנד.
הוא עסק בעריכת דין באופן פרטי לפני בחירתו לבית הנבחרים, ובשנת 1961 שימש פיש כעורך דין בוועדת המשפט של מדינת ניו יורק
פיש הוצב כמועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות לבית הנבחרים ב-1966, אולם הובס בבחירות הכלליות על ידי המועמד הדמוקרטי ג'וזף י.
בפריימריז הרפובליקני של 1968 ניצח את ג.
גורדון לידי, ולאחר מכן ניצח בבחירות הכלליות באותה שנה.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים במהלך הקונגרס ה-91, ונבחר מחדש ל-12 הקדנציות הבאות, וכיהן מ-3 בינואר 1969 עד 3 בינואר 1995.
כחבר בוועדת המשפט של בית הנבחרים ב-1974, הצביע בעד שני הסעיפים הראשונים מתוך שלושת סעיפי ההדחה (על שיבוש מהלכי משפט וניצול לרעה של כוח) של הנשיא ריצ'רד ניקסון במהלך תהליך ההדחה נגד ניקסון.
פיש כיהן פעמיים כמנהל ההדחה בבית הנבחרים, והיה בין אלו שניהלו בהצלחה את התיקים נגד השופטים הארי אי.
קלייבורן ואלסי הייסטינגס במשפטי ההדחה שלהם.
בשנת 1951 התחתן פיש עם ג'וליה מקנזי (1927–1969), שנולדה במונטריאול, קוויבק, והייתה בתה של אליס מקנזי.
המילטון פיש החמישי (נולד ב-1952), שהתמודד לקונגרס ב-1988 וב-1994 כדמוקרטי ללא הצלחה.
ג'וליה אלכסנדריה "אלכסה" פיש (נולדה ב-1953), שנישאה לתומאס וורד, צאצא של סמואל גריי וורד.
פיטר ליווינגסטון פיש (נולד ב-1959)
לאחר מותה של ג'וליה בתאונת דרכים ב-1969, התחתן עם בילי לאסטר קלין (1924–1985), בתם של מיין אי.
–1987), בשנת 1971. הם נשארו נשואים עד מותה ב-1985. ב-1988, נישא למרי אן טינקלפאו (נולדה ב-1930), סגנית עוזרת מזכיר המסחר בממשלי רייגן ובוש.
פיש, מעשן כבד, פרש מהקונגרס ב-1994, לאחר שאובחן כחולה בסרטן ריאות וסרטן הערמונית.
הוא מת בביתו בוושינגטון הבירה ב-23 ביולי 1996, בגיל 70.
| שם = המילואים של צבא ארצות הברית
| כיתוב סמל = סמל המילואים של הצבא וסמל פיקוד המילואים
| שיוך = צבא ארצות הברית
| יחידת אם = מחלקת הצבא
| סוג = כוח מילואים צבאי
| בסיס האם= פורט בראג
| כוח אדם = לוחמים בשירות מילואים
| ציוד עיקרי = נשק קל ואמצעים מיוחדים
| מפקדים = גנרל רוברט הארטר 1 באוגוסט 2024 - נוכחי
}}המילואים של צבא ארצות הברית הוא כוח המילואים המרכזי של צבא ארצות הברית.
כוח זה, יחד עם המשמר הלאומי של הצבא מהווים את כוח היבשה של מרכיבי המילואים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
מפקדת כוח המילואים ממוקמת בפורט בראג.
המילואים של צבא ארצות הברית הוא כוח פדרלי מבוזר ומפוזר גאוגרפית עם יותר מ-1,000 מתקנים הפרוסים ברחבי ארצות הברית.
שורשיו של כוח המילואים של צבא ארצות הברית מתחילים ב-23 באפריל 1908, כאשר הקונגרס קיבל את הצעת חוק 1424 של הסנאט.
מעשה זה אישר לצבא ארצות הברית להקים כוח מילואים של קציני רפואה.
שר המלחמה יכול להורות על קצינים אלה לתפקיד פעיל בזמן חירום.
זו הייתה העתודה הפדרלית הראשונה של ארצות הברית.
ארבע שנים מאוחר יותר, אישור חוק תקציב הצבא של שנת 1912 נתן את אות הפתיחה להקמת מילואים רגילים של צבא קבע, מילואים פדרליים מחוץ לחיל המילואים הרפואיים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, על פי חוק ההגנה הלאומית של 1920, הקונגרס ארגן מחדש את כוחות היבשה של ארצות הברית על ידי הסמכה של צבא סדיר, משמר לאומי ומילואים מאורגנים (קצינים מילואים וחיל מילואים מגויס) בגודל בלתי מוגבל, שהפך מאוחר יותר למילואים של הצבא.
ארגון זה סיפק מאגר בזמן שלום של קציני מילואים מאומנים וגברים מגויסים לשימוש במלחמה.
המילואים המאורגנים כללו את חיל המילואים לקצינים, חיל המילואים המגויס וחיל ההכשרה לקציני מילואים
דיוויזיות הרגלים של המילואים שהוקמו מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה המשיכו בדרך כלל את חלוקת המורשת והאזור הגאוגרפי של דיוויזיות הצבא הלאומי ששירתו במלחמה.
באופן רשמי הם התקיימו עם מקסימום הקצינים שלהם ושליש מהמתגייסים שלהם.
התקיימו גם יחידות בזרועות אחרות של הצבא מלבד חיל הרגלים, כגון תותחנים, פרשים, מהנדסים, רפואה, קשר, לוגיסטיקה וחימוש.
במרץ 1926, אישרה מחלקת המלחמה של ארצות הברית את איוש יחידות הצבא הסדיר בסטטוס "לא פעיל" עם קציני מילואים מאורגנים, תוך ביטול תוכנית ה"שותפים הפעילים" ששימשה בעבר עבור יחידות אלו.
כמעט כל גדודי החי"ר "לא פעילים של הצבא הסדיר" (RAI) ויחידות רבות אחרות היו מסונפות ליחידות הדרכה של קציני מילואים (ROTC) בסביבתם.
הפרופסור למדעי הצבא וטקטיקה בבית הספר או הקצין הבכיר בצבא הסדיר של האגף ביחידה ששובץ לתוכנית ה-ROTC שימש כמפקד היחידה, והיחידה אוכלסה בבוגרי התכנית.
עד 1 באוקטובר 1933, הפיקוד על כל יחידות הראי"ה הועבר לקציני מילואים.
חלק מהשייכות התפוגגו במהלך שנות ה-30, אך יחידות RAI היו מהפעילות ביותר.
השימוש הקוהרנטי ביחידות המילואים המאורגנים ובכוח האדם לקה בחסר בתקופה שבין המלחמות.
בשנות ה-30 רפורמות במאמצי ההכשרה עברו לעיתים קרובות בין אחת לשנייה משתי היעדים." השירות במילואים המאורגן בתקופת בין המלחמות לא היה מושך כפי שציפה הצבא, וסבל בגלל מימון מוגבל שהגביל את אפשרויות האימונים.
תרגילי אימונים שבועיים לא פעילים לא היו בתשלום, וקצין מילואים מאורגן ממוצע נצטווה לתפקיד פעיל למשך שבועיים של הכשרה בתשלום רק פעם בשלוש או ארבע שנים; כמה קצינים התאמנו כמעט מדי שנה, לרעת אחרים שנאלצו להמתין עד שבע שנים בין הזדמנויות אימונים.
התחלופה בחיל המילואים של הקצינים הייתה גבוהה, שכן לגברים רבים ב-ROTC חובה היה עניין מועט בענייני צבא, ואפשרו לחמש שנות העמלות שלהם לפוג מבלי להגיש בקשה למינוי מחדש.
בתחילת שנות ה-30, בוגרי ROTC הפכו לקבוצת הקצינים הגדולה ביותר בחיל המילואים של הקצינים.
היקף ההתגייסות המוגבלת של צבא ארצות הברית לפני מעורבותה במלחמת העולם השנייה - "מדינה לא של מלחמה ולא של שלום" - שיבש את כוח המילואים.
החל מאמצע 1940, מספר רב של קציני מילואים החלו להיקרא לשירות פעיל בנפרד והוקצו ליחידות הצבא הסדיר המתרחבות, וליחידות המשמר הלאומי לאחר אישור גיוסו של אותו רכיב באוגוסט.
הצורך בקצינים צעירים ומוסמכים בדרגות פלוגה (סגנים וקברניטים) היה חריף, ועד אמצע 1941, 75 עד 90 אחוז מהקצינים ביחידות הצבא הסדיר ו-10 אחוזים ביחידות המשמר הלאומי היו קציני מילואים.
עד דצמבר 1941, 80,000 קציני מילואים היו בשירות פעיל, ועד סוף 1942, 140,000 קציני מילואים דרך מסלולים שונים היו בשירות פעיל, אך עד לתאריך זה, 12,10 לא קיבלו פקודות כאלה.
ב-6 בפברואר 1942, הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט חתם על צו ביצועי 9049, אשר הורה "להיכנס לשירות הצבאי הפעיל של ארצות הברית...למשך המלחמה הנוכחית ובמשך שישה חודשים לאחר סיומה...
כל אחד מהארגונים והיחידות וכל אנשי המילואים המאורגנים שלא בשירות כזה;" מכיוון שרוב קציני המילואים כבר היו בתפקיד פעיל, זה הסתכם במסמך "יחסי ציבור".