tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוכניות הערב שודרו גם כן מהאולפן ברמאללה, ולשם כך הוסעו הקריינים והאמנים של תוכניות הערב בכלי רכב משוריינים מירושלים לרמאללה.
בעקבות הפיצוץ נעצר צפניה מאיר במעצר מנהלי לשנה, ואתו נאסרו שניים נוספים.
במהלך השנים נעשו ניסיונות לשדר ברדיו ירושלים מסרים נגד השלטונות.
במאי 1939 התחברו אלמונים לקו הטלפון בין ירושלים לרמאללה ושידרו במהלך אחת התוכניות מספר פעמים את המילים: "אנו הכרזנו מלחמה בספר הלבן".
ב-17 במאי 1944, במלאת 5 שנים לספר הלבן, פשט כח אצ"ל בפיקודו של איתן לבני על תחנת השידור ברמאללה.
המטרה הייתה להקריא בשידור מנשר מאת מנחם בגין.
באותה תקופה ישב הצנזור הבריטי בתחנה ברמאללה כשאצבעו על השאלטר.
משום כך לא היה טעם להשתלט על האולפן בירושלים.
הכוח הצליח לשתק את התחנה למשך שעתיים אך לא עלה בידו לשדר את המנשר מפני שלא היה בנמצא מיקרופון.
שידורי "קול ירושלים" היו נדבך חשוב בהתפתחות התרבות העברית.
העורכים והקריינים היו אנשי היישוב שהפיקו תוכניות מוזיקה, מדע, תרבות ומסורת.
בייחוד נודעה התחנה בתסכיתים ששודרו בה.
אם בקהילות לשוניות רבות בעולם הביאו שידורי רדיו סדירים לשינויים תרבותיים ולשוניים מרחיקי לכת, הרי שלשידורי הרדיו הראשונים בעברית הייתה השפעה גדולה עוד יותר.
לראשונה נשמעה עברית מדוברת בכל רחבי הארץ ובמגוון נושאים.
שידורי הרדיו היו מעין מודל לדיבור עברי, בתקופה שבה מספר דוברי העברית היה עדיין קטן מאוד, ורוב היהודים הכירו את העברית בעיקר כשפה כתובה.
למעט תקופת שיתוף הפעולה שבין היישוב לבין הבריטים בימי מלחמת העולם השנייה, ביטאו שידורי התחנה את עמדת שלטונות המנדט, עמדה שהייתה לעיתים עוינת כלפי הנהגת היישוב.
שידורים אלה התקבלו בחוסר אמון ביישוב, ורבים העדיפו לקבל מידע על האירועים השוטפים מתחנות הרדיו המחתרתיות של הארגונים היהודיים.
לקראת סיום המנדט הקימו גם ארגונים ערביים תחנות רדיו מחתרתיות.
סוף פעילותה של התחנה המנדטורית וקול ירושלים הישראלית
בדצמבר 1947 הפקיד השלטון הבריטי את הלגיון הערבי על הביטחון בבית השידור והאולפנים ברחוב מליסנדה.
כתוצאה מכך עזבו העובדים היהודים את המקום ביום 14 בדצמבר 1947 והשידורים בעברית המשיכו כנראה מאולפנים אחרים בעיר.
במקביל הוכן אולפן רדיו בבית החלוצות ומשדר קטן במחנה שנלר שפונה על ידי הבריטים במרץ 1948, זו הייתה התשתית הראשונה ל"קול ירושלים הישראלית".
כך שעם קום המדינה פעלו שתי תחנות רדיו קטנות.
האחת "קול ירושלים הישראלית" בירושלים והשנייה "קול ישראל" בתל אביב אשר שידרה ליישוב והעולם את הכרזת העצמאות.
קול ירושלים העברי המשיך לפעול לזמן מה באופן עצמאי בירושלים, לאור אי הבהירות לגבי מעמדה של ירושלים.
עם התבססות השלטון הישראלי בעיר עברו התשתיות ואנשי המקצוע של "קול ירושלים" בכל תחומי השידור– אולפנים, קריינים, עורכי תוכניות, אנשי מקצוע בתחום המוזיקה, מהנדסים וטכנאים, ל"קול ישראל" ולקול ציון לגולה.
התשתיות של התחנה ברמאללה עברו לידי הירדנים, והם המשיכו למעשה את השידורים של הרשת ששידרה באנגלית ובערבית, מהאולפן ומהמשדרים המנדטוריים ברמאללה.
שמה של התחנה הוסב ל"תחנת השידור של ירושלים הערבית" תחנה זו המשיכה לשדר בתדר 677 קילוהרץ באורך גל 443 מטר, שהיה התדר של הרשת המנדטורית הראשונה (PBS 1).
בישראל כונתה תחנה זו בשם "רדיו רמאללה".
קול ציון הלוחמת הייתה תחנת הרדיו המחתרתית של האצ"ל, וכלי ההסברה העיקרי והחשוב ביותר של המחתרת.
הייתה זו תחנת הרדיו המחתרתית הראשונה בארץ ישראל.
שידורי תחנת קול ציון הלוחמת החלו ב-2 במרץ 1939. באותו זמן פעלה בארץ ישראל רק תחנת קול ירושלים, שפעלה משנת 1936, השתייכה לממשל המנדט הבריטי ושידרה באנגלית, ערבית והקדישה מספר שעות מצומצם לשפה העברית.
ביום 2 באוגוסט 1939, פוצצה התחנה על ידי האצ"ל.
בפיצוץ זה נהרגו השדרנית היהודיה, מאי וייסנברג והמהנדס הערבי, אדיב מנצור.
בראשית פעולתה, שידרה התחנה מתל אביב שלוש פעמים בשבוע.
תחנת השידור של האצ"ל הייתה פרמיטיבית והמשדרים הונחו בתוך מזוודה קטנה הנוחה לנשיאה.
כדי למנוע מהמשטרה הבריטית לאתר את השידור, היו השידורים קצרים, כעשר דקות, ונערכו כל פעם ממקום אחר.
הציבור ידע את פרטי התחנה בעזרת כרוזים שהופצו על ידי האצ"ל, בהם אורך הגל ושעת השידור.
כל שידור פתח בנעימת "חיילים אלמונים" (לימים המנון לח"י ולאחריו המילים: "קול ציון הלוחמת, קול ציון המשתחררת", תחנת השידור של הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל".
לאחר הפיצול בין האצ"ל ללח"י, השתנתה נעימת הפתיחה לשורה "למות או לכבוש את ההר", הלקוחה מ"שיר בית"ר".
באוקטובר 1939, הופסק לזמן קצר השידור בעיקר בשל הפילוג בין האצ"ל ללח"י, לאחר שאיש הארגון, אליעזר סירקיס, פרש ללח"י ולקח איתו את המשדר.
פורשי לח"י הקימו תחנה משלהם - קול המחתרת העברית.
את השידור הראשון קריינה אסתר רזיאל (אחותו של דוד רזיאל, מפקדו הרביעי של האצ"ל).
כעבור זמן תיארה את החוויה במילים הבאות:
בספרו "המרד", כתב מנחם בגין אודות חשיבותה הרבה של תחנת הרדיו למאמצי ההסברה של האצ"ל.
הוא כתב כי בתחילה הם שידרו למספר דקות וסילקו מיד את המשדר ממקומו, מחשש כי הבריטים יעלו על השידור.
לאחר פרק זמן מה מאסו בכך, החלו לשדר למשך פרקי זמן ארוכים יותר ופרסמו אזהרה כי בעקבות איום זה שינו הבריטים טקטיקה והקימו תחנות הפרעה כדי להשתלט על התדרים בהם שידרה התחנה.
כתגובה השתמשו חברי האצ"ל במשדר משוכלל שהיה קופץ מתדר לתדר, ובכרוזים של שידורי התחנה הודגש כי על המאזינים לחפש את צליליה בתדרים שונים עם תחילת ההפרעות.
עם הזמן נעשו שידורי התחנה ארוכים ומגוונים.
בשנה האחרונה לקיומה נוספה לתחנה תוכנית מיוחדת לבני נוער - "קול ציון הלוחמת לנוער".
התוכנית ארכה כשעה ושודרה בימי שישי אחר-הצהריים וכללה חידונים, מערכונים וחדשות.
ב-14 במאי 1948 נערך השידור האחרון ובו נאום לאומה של מפקד הארגון מנחם בגין, שהודיע על פירוק האצ"ל כארגון מחתרתי והפיכתו למפלגה הפוליטית "תנועת החרות".
בתום נאומו של בגין, שינתה התחנה את שמה ל"קול החרות" ושידרה במשך ארבעה חדשים.
אחד מהידועים בשידורי "קול החרות" היה "נאום אלטלנה" של מנחם בגין, ששודר בשעות הערב של יום ג', 22 ביוני וארך כשעתיים.
כשהוא בוכה הורה בגין על כניעה ללא תנאי של האצ"ל, ובלבד שלא תפרוץ "מלחמת אחים".
השידור האחרון של "קול החרות" בוצע ביום ו', 17 בספטמבר 1948.
הרקע להקמת קול ציון הלוחמת
כחלק מהתעמולה אותה רצה להפיץ האצ"ל בקרב היישוב העברי, הייתה הקמתה של תחנת שידור חשאית ולשם כך היה צורך באנשי מקצוע יצירתיים.
פעיל ה-ארגון צבאי לאומי (אצ"ל) ומי שתפקד כמפקדו הראשון של ארגון לוחמי ישראל (לח"י), אברהם שטרן (יאיר), אסף מידע על מכשירי רדיו, בזמן שהותו בקרקוב ב-1935. בתוך כך, באותה תקופה נרכשו אביזרים וחלקים חיוניים להפעלת המכשיר והמטרה הייתה להעביר אותם לישראל בחשאי.
אחרי שניסיונות שונים להקים תחנת רדיו פרו-יהודית בירושלים התבררו כלא יעילים, בסוף 1938 מפקדת האצ"ל החליטה סופית על הקמת תחנת שידור חשאית כאשר מטרתה העיקרית – לגרום לציבור ביישוב היהודי להבין כמה שגויה עמדת ההבלגה בה נקט כלפי המשטר הבריטי.
ירושלים הייתה העיר שבה נעשה הניסיון המעשי הראשון להפעיל את התחנה.
שני מהנדסים, עולים חדשים מצ'כוסלובקיה, ביחד עם צבי מלצר, יעקב אליאב ויוסף חכים בנו משדר מאולתר – מזוודה בגודל של מטר על מטר ועשרים ס"מ.
מפקד האצ"ל במחוז ירושלים, חנוך קלעי, היה הקריין הראשון של התחנה והוא כתב את התמליל.
מי שהחליפו בתפקיד היה יעקב אליאב, פעיל באצ"ל ואחד ממייסדי הלח"י.
השידור הניסיוני התרחש מגג ביתו של יעקב קמרה, מפעילי האצ"ל ברחוב ילין.
המיקום נבחר בשל גובהו ואנטנת הרדיו החיצונית הייתה אמורה לשמש כאנטנה לתחנת השידור, אבל לאכזבתם הרבה של הפעילים – איכות האנטנה הייתה ירודה והשידור נקלט ברדיוס של 400 מטרים בלבד.
אחרי ניסיון נוסף מבית אחר בעיר, הועברה התחנה לשכונת רחביה בירושלים, לניסיון נוסף, שהתברר כמוצלח.
גם ניסיון נוסף הוכתר כמוצלח ולאחר זמן מה, התחנה הועתקה לת"א.
ניסיונות נוספים לתכנן משדר נעשו ללא הצלחה בפתח תקווה על ידי דוב פוק ושמואל ליטבק.
ובנתניה על ידי משה מולדבסקי.
באוגוסט 1938, אף על פי שהמכשיר הוכנס לתוך מזוודה קטנה והוגדר כפרימיטיבי, התחנה הייתה מוכנה לשידור.
הפעלתה של תחנת השידור הייתה כרוכה בסכנה גדולה מאוד: קיום התחנה הפרו-יהודית, ממש מתחת לאפם של הבריטים לוותה בחשש גדול שמא מפעיליה ייתפסו וייעצרו.
תחנת השידור יכולה הייתה לפעול במקום אחד רק לתקופה קצרה מהחשש פן הבריטים ייעלו על מקור הפעלתה.
בהתרגשות גדולה והמון תקוות, התקיים השידור הראשון ב-2 במרץ 1939, מדירתו של אחד הפעילים, בנימין גורביץ-גור, סמוך לפתח תקווה.
הקריינית, אסתר רזיאל-נאור, קיבלה לידיה את תמליל השידור הראשון, כאשר ברקע, שרק גורוביץ-גור את אות התחנה לפי הלחן של אברהם שטרן-יאיר לשיר חיילים אלמונים.
כשניתן האות, קראה רזיאל נאור: "הלו!
קול ציון הלוחמת, קול ציון המשתחררת, תחנת הרדיו של הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל!
ברגע היסטורי זה, כשגורמים חיצוניים שונים מתנקשים בזכויותינו, מודיע הארגון הצבאי הלאומי בא"י בשם העם כולו, שהוא לא יוותר לעולם על מולדתו".
כל שידור הסתיים בהמנון של האצ"ל – החיילים האלמוניים.
מיד לאחר השידור, "פורקה החבילה" כאשר כל אנשי התחנה הלכו בנפרד לדרכם כדי לא לעורר חשדות מיותרים.
השידור כלל בדרך כלל שני חלקים: החלק הראשון סקר מבחינה חדשותית את המאורעות העכשוויים.
כמו כן, הייתה גם סקירה פוליטית, פרשנות מדינית והועלו מעל גלי האתר קטעי עיתונות נבחרים.
בחלק השני של השידור, סוקרו ידיעות רשמיות מטעם מפקדת האצ"ל.
מחלקת ההסברה של הארגון עבדה שעות נוספות במקביל לעבודתה של תחנת השידור והפיצה כרוזים קצרים שקראו לציבור להאזין בשעות המסוימות בהן שידרה התחנה.
עם הזמן שחלף, קהל המאזינים של קול ציון הלוחמת הלך וגדל והמטרה – ליכוד כל הכוחות היהודיים תחת תנועה לאומית אחת, התקרבה להשגתה.
פרוץ מלחמת העולם השנייה, הפילוג באצ"ל והפסקת השידורים
בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה, הנטייה בקרב אנשי האצ"ל הייתה להפסיק את השידורים בתחנה נגד התעמולה הבריטית, זאת בשל המערכה נגד הנאצים.
הארגון עצמו הפסיק פעולותיו נגד גורמי צבא בריטיים בארץ כדי שלא לפגוע במאמץ המלחמתי נגד גרמניה הנאצית.
בנוסף הכריז האצ"ל על הפסקת אש חד צדדית ודרש מעל גלי האתר לשחרר את כל האסירים הפוליטיים היהודים.
אברהם שטרן (יאיר) שהתנגד להפסקת אש חד צדדית מבלי לקבל תמורה פוליטית כלשהי, פילג את האצ"ל עם הקמתו של הלח"י - דבר אשר גרר את הפסקת השידורים, איתן לבני תיאר זאת: "קול ציון הלוחמת החלה לשדר בשנת 1939 ופעלה עד לפילוג באצ"ל בקיץ 1940. בשנת 1942 חודשו שידוריה לסירוגין".
במהלך הפילוג, אחד הטכנאים בתחנה, אליעזר סירקיס שהלך בעקבותיו של אברהם שטרן ידע היכן הוחבא המשדר, לקח אותו והעבירו ללח"י.
היה צורך בבנייה של משדר חדש וקול ציון הלוחמת שהחלה לשדר ב-1939 השתתקה אחרי שנה אחת בלבד.
השידורים חודשו שנתיים לאחר מכן, כשביישוב היהודי הבינו את גודל הזוועות המתחוללות ברחבי אירופה כלפי אחיהם היהודים.
החדשות בדבר רציחות המוני היהודים ברחבי אירופה, החלו מטפטפות גם לאוזני היישוב היהודי בארץ ישראל בשלהי 1942. עם הישמע הזוועות הנוראיות, קיוו ביישוב כי השלטונות הבריטיים יקלו על תנאי העלייה לארץ אך לא כך היו והאחרונים מצדם, שבו למדיניות הספר הלבן.
האצ"ל, ראה חובה מוסרית עליונה לצאת בקריאה עולמית נגד רדיפתם של היהודים ולהבאתם ארצה של ניצולי השואה לישראל.
בדצמבר 1942, שידרה קול ציון הלוחמת: "ביום אבל הלאום, בעצם ימי חורבנו הגדול, קורא הנוער העברי לעמו ולאומות העולם – אל תכסו על הדם!
יהדות אירופה מובלת לטבח המוני אשר לא היה עוד כמוהו בתולדות עם ישראל...אלמלא האדישות היה חלק ניכר של יהדות אירופה ניצל מכליה...
על חידוש מסורת גאולת הדם, לנקום בגרמנים ה' אלוהי צבאות ישראל, אל קנא ונקם, יהיה בעזרנו, אמן!".
בשידור אחר, הופנה הכעס הרב כלפי המשטר הבריטי שהתעלם משואת היהודים באירופה והתעקש לא להקל בתנאי העלייה: "בפרוץ המלחמה הכריז עם ישראל על לויאליות כלפי ממשלת בריטניה, כדי לעזור לה במיגור אויב העולם וישראל...
בריטניה הגדולה התכחשה לידידות זו...
עם ישראל לא ישכח את הבגידה...".
במקביל, החליטה מפקדת האצ"ל לחדש את מערכת התעמולה נגד השלטון הבריטי בארץ ולהפעיל שוב, את קול ציון הלוחמת ביתר שאת.
עבודת בניית המשדר החדש בוצעה בחשאיות בדירתה של אסתר רזיאל נאור בת"א.
ב-4.2.1944 שודרה הכרזת המרד נגד שלטון הבריטים בארץ ישראל.
תפיסת המשדר על ידי הבריטים
במהלך חודש ימים מרגע חידוש השידורים, הבריטים עשו הכל כדי לעלות על עקבותיהם של מפעילי התחנה.
רוב הניסיונות לא העלו דבר אבל ב-2 במרץ 1944 האצ"ל וקול ציון הלוחמת ספגו מכה קשה.
ביתה של אסתר רזיאל-נאור בתל אביב, ממנו חודשו השידורים, הוקף באישון לילה על ידי חיילים ושוטרים בריטים.
לאחר חיפוש שביצעו בביתה, מצאו את המשדר ואסתר ובעלה, יהודה נאור, נעצרו.
אסתר נשלחה לבית המעצר בבית לחם ובעלה עבר בכמה בתי מאסר עד אשר הוגלה למעצר באפריקה.
ראש הממשלה השישי של מדינת ישראל, ומי שמונה למפקד האצ"ל ב-1943, מנחם בגין, תיאר את לכידת קול ציון הלוחמת בידי הבריטים: "אחד האמצעים החשובים בהסברתנו, הייתה תחנת השידור שלנו...
היא נתפסה בגלל אי זהירות בביתה של אסתר רזיאל".
האצ"ל לא נשאר חייב וכתגובה תכנן להשתלט על תחנת השידור הממשלתית הבריטית ברמאללה שבבעלותה היה משדר רב עוצמה.
המטרה הייתה לשדר לא רק לאנשי היישוב אלא בעיקר ליהודי הגולה כדי להפיץ את דבר המרד וכדי לקרוא לכל יהודי הגולה להגיע לארץ ישראל.
הפעולה הצבאית בפיקודו של מפקד היחידה המבצעית של הארגון, איתן לבני, הוגדרה בהצלחה אבל אף אחד באצ"ל לא לקח בחשבון את האפשרות הלא סבירה שבתחנה לא יימצא מיקרופון, דבר שאכן קרה ולמורת רוחם של אנשי הארגון – המנשר אותו כתב מנחם בגין לא הושמע מעל גלי האתר.
לאחר האכזבה הגדולה מכישלון המשימה הבינו באצ"ל כי הארגון חייב לבנות משדר גדול ומשוכלל שישמש לא רק כתחנת שידור שתכסה חלק נרחב מהארץ אלא שתוכל לקשר בין המחוזות למרכז הארגון.
הדרך להשיג את החלקים לבניית המשדר החדש הייתה להגיע אל חברי הארגון ששרתו בתפקידי אפסנאות ובעלי גישה למחסני הצבא הבריטי.
לאחר מספר פעולות איסוף חשאיות של הפעילים, כל האביזרים הועברו למעבדה בה נבנו עם הזמן מספר משדרים.
השידורים חודשו באופן סדיר החל מ-12.6.46 כשהאחראי לתחנה מטעם המפקדה הוא דוד טהורי, שהיה גם הקריין.
והפעם, לא כבעבר, פעלה התחנה בזמנים קבועים בשבוע.
אחרי העבודה הטכנית, לרשות קול ציון הלוחמת עמדו עשרה משדרים בעלי עוצמה ואת קולה ניתן היה לשמוע בחו"ל – עיתונאים, אנשי תקשורת ויהודי הגולה.
התחנה המחתרתית שאורגנה מחדש הייתה מסודרת, מתקדמת ומשוכללת הרבה יותר מבעבר.
בתחנה אוישו רוב בעלי התפקידים בהם קריינים, טכנאים, אחראים לפרסום ומאבטחים.
החל מנובמבר 1947 התחנה פעלה מדירה של דבורה דוסט.
התגובה הבריטית והמאבק על הישרדות התחנה
בשורות המשטר הבריטי ידעו שמול ההתארגנות החדשה של האצ"ל בכל הקשור לקול ציון הלוחמת, הם חייבים להשקיע הרבה יותר משאבים מבעבר כדי להשבית את התחנה.
לכן, הוקמו יחידות מקצועיות של הצבא הבריטי, בעלות ניסיון ומכשור טכני מתוחכם שפותח כמעקב אחר סוכני ריגול גרמניים במלחמת העולם השנייה.
בידי הבריטים היו את הכלים הטכנולוגיים להעלות על מקור שידור בתוך מספר דקות.
באחד השידורים, ב-23.6.1946, למפקדת האצ"ל התברר כי הבריטים הפעילו מנגנון מיוחד שהשתיק את קול הקריין של תחנת השידור המחתרתית בחלקו של השידור.
בתוך כך, לארגון היהודי נודע על כך שהבריטים נערכו בצורה מאורגנת ויעילה ומאיימים על הפעלתה של קול ציון הלוחמת.
במקביל, התארגנה מחדש היחידה לאבטחת תחנת השידור מהפחד שמא הבריטים יפשטו על התחנה.
היחידה עבדה ביעילות יתרה: לפני היציאה למשימות האבטחה, נפגשו אנשי היחידה לקבל הוראות.
נבדקו ידיעות לגבי סכנה צפויה ודרכי תגובה של אנשי היחידה.
בתוך כך, נבדקו גם דרכי מילוט במקרה של היתקלות עם הבריטים והגשת סיוע לנפגעים.
בכל יום בו שידרה קול ציון הלוחמת, ננקטו אמצעי זהירות מחמירים – שניים מאנשי היחידה היו מגיעים מבעוד מועד לדירה ממנה התחנה עתידה הייתה לשדר, בדקו את השטח על כל צדדיו.
גם תצפיתנים היו בקרבת מקום כדי להתריע אם הבריטים יגיעו.
זמן השידור נקבע ביחס ישיר ליכולתם של הבריטים להגיע במהירות אל תחנת השידור כאשר לפי החישובים נדרשו 10 דקות לשידור.
במפקדת האצ"ל, חיפשו פתרון שירתיע את הבריטים מניסיונות צפויים לפשוט על התחנה.
לפי הצעתו של מנחם בגין, פורסמה הודעה בכתב בה נאמר: "אם קול האמת של קול ציון הלוחמת יושתק – יושתק גם קול השקר של תחנת השידור הממשלתית".
אזהרה זו לא הועילה ולפיכך ב-26.6.1946 פרסם האצ"ל אזהרה נוספת, תקיפה יותר: "כל ניסיון להוציא מידינו את תחנת השידור שלנו יעלה בדם, בדם רב".
האזהרה השנייה הועילה כי מאותו רגע הבריטים לא הפעילו כוחות מזוינים נגד מפעילי התחנה.
היה ביכולתם לעלות על עקבות השידור ולשתק את התחנה אך לשם כך היה עליהם להיחשף ולהסתכן בעימותים ישירים, ללא עזרה של טנק או שריון, מול אנשי האבטחה היהודיים והבריטים נמנעו מהתנגשות חזיתית.
למרות זאת, הם החליטו לנסות ולשתק את שידור התחנה על ידי שימוש בשיטות הפרעה שונות.
הם הפעילו משדר בעל עוצמה חזקה אשר היה מגלה את תדר השידור ומשמיע צלילים צורמים בטונים גבוהים שהפריעו מאוד לשידור התקין של התחנה.
בתחילת 1947, נבנתה תחנת שידור מרכזית ברחוב בן יהודה בת"א שכללה משדר 200 וואט.
מפעילי התחנה הוציאו הודעה בדבר הפרעות הבריטים לשידור וברגע שהפרעות אלו מתחילות יש לעבור מיידית לתדר שונה שייקבע מראש.
למורת רוחם של הבריטים, המכשירים בהם השתמשו היו מכוונים לתדרים קבועים מבלי יכולת לשנותם ולכן ברגע שתדר התחנה שונה, הם נותרו חסרי אונים.
תחנה נוספת בעיר תל אביב הוקמה בביתה של רות בן-שחר שהייתה לוחמת ומפקדת בארגון הצבאי הלאומי.
היא הייתה חברת האצ"ל בת"א והקימה בביתה את תחנת השידור "קול ציון הלוחמת" הבלתי לגאלית, ללא ידיעת משפחתה בביתם שברחוב ירמיהו בתל אביב.
השידורים לחו"ל וסופה של קול ציון הלוחמת
ב-21.6.1946 שידרה התחנה קריאה לאומות העולם לבוא לעזר ניצולי השואה היהודיים ברחבי אירופה.
הקריאה שודרה בשלוש שפות שונות: צרפתית, אנגלית ורוסית.
כמו כן, בקריאה הובהר כי מאבק האצ"ל נגד הבריטים בארץ ישראל אינו מאבק זמני אלא מרד שמטרתו לנקות את הארץ משלטון זר.
המאבק הוא על חיים ומוות עד להשגת השלטון בארץ ישראל והקמת מדינה יהודית.
בנוסף, העיתונות והסוכנויות הטלגרפיות באירופה קיבלו את תמלילי השידורים מיד עם תום השידור.
כתוצאה מהפצת המסרים של קול ציון הלוחמת, החלו להתפתח קשרי ידידות בין עיתונאים זרים לאנשי האצ"ל.
היו כתבים בעלי שם עולמי, שהורשו לראיין את מפקד הארגון היהודי, מנחם בגין או לשוחח עם דוברים בכירים בארגון.
באצ"ל הבינו כי הצליחו להחדיר את מסריהם, מטרותיהם ובעיקר את צדקת מאבקם בדעת הקהל העולמית.
לאחר החלטת עצרת האומות המאוחדות בכ"ט בנובמבר 1947, בדבר סיומו של המנדט הבריטי בארץ והקמתם של שתי מדינות, ליהודים ולערבים זו לצד זו, האצ"ל החל עולה ועולה יותר מהמחתרת.
במקביל גם שידורי קול ציון הלוחמת עלו דרגה.
החשיפה היתרה התבטאה בהרחבת השידורים ובקיבוע התוכניות.
בשנה האחרונה בה שידרה מעל לגלי האתר, הפעילה קול ציון הלוחמת את התוכנית: "קול ציון הלוחמת לנוער" אשר שידרה תכנים מיוחדים לבני הנוער בהנהלתה של חברת האצ"ל, שולמית כצנלסון.
כצנלסון כתבה לתוכנית גם את התסכית "שנים עשר הענבלים" לזכרם של 12 עולי הגרדום.
למרות כל הקשיים ומאבק הבריטים בהפעלת התחנה מאז שהוקמה ב-1939, התחנה ככלי תעמולה הוכיחה את יעילותה.
המאמצים שהשקיעו כל הצדדים, הבריטים שניסו להפריע ולבטל את השידורים והיהודיים שניסו להעביר את מסרם, מלמדים כמה הייתה חשובה התעמולה בשידורי התחנה.
עם חלוף השנים מאז הקמתה, קהל המאזינים של התחנה הלך וגדל ואיתו גדלה תחושת ההשתתפות מעשית במאבק על חופש משלטון זר.
ב-14.5.1948 התקיים השידור האחרון של קול ציון הלוחמת: מפקד האצ"ל, מנחם בגין נשא נאום לאומה בו הודיע על פירוק ארגון המחתרת והפיכתו למפלגה פוליטית.
את דבריו סיים בגין בקריאה: "גור אריה יהודה, למען עמנו, למען ארצנו, קדימה לקרב, קדימה לניצחון".
קול מהיכל הוא מכון יהודי תורני להוצאה לאור של ספרי קודש.
קול מהיכל התפרסם בעיקר עקב הוצאתו של המאסף התורני הנקרא "קול מהיכל", המוציא לאור בהתנדבות את פרי עטם של תלמידי ישיבות ברחבי העולם, המעלים על הכתב את חידושיהם בסוגיות מהתלמוד הבבלי.
המכון מוציא שני קבצים במקביל: קובץ מוסרי העוסק בענייני מוסר וקובץ תורני-הלכתי העוסק בעיקר בנושאי הלכה.
הקבצים יוצאים מספר פעמים בשנה לקראת חגים ומועדים שונים.
המערכת הוקמה ביוזמתו של הרב משה שמואל שפירא ראש ישיבת באר יעקב, שאף כתב את מכתב הפתיחה לספר הראשון, ובו כתב: "כל מתיקות התורה שהייתה בהר סיני עריבה ובלולה היא בתוך כתיבת התורה...
באופן שאדם המתייגע בתורה ומחדש חידושי תורה שואב לנפשו מעצם מתיקות התורה שהייתה במעמד הר סיני, ולכן מה נכבד היום בהוצאה לאורה של "קול מהיכל" אשר יצוק פה מקול ה' בהדר...
אשר הגו בני הישיבות בפרי עמלם".
מטרתו של הקובץ היא איחוד כל לומדי התורה באשר הם על במה אחת, ללא הבדלי מעמדות ועדות, ראשי ישיבות, אברכים ובחורים, ועידוד לימודם על ידי פרסום חידושיהם.
במכתב ששלחה המערכת לראשי ישיבות בשנת 2004 נכתב כי "ההחלטה אלו חידושים יתפרסמו ואלו לא מתקבלת אך ורק על פי טיב החידוש ורמתו הלימודית, ללא שום קשר למוצאו או מקום לימודיו".
מקום לימודיו של אדם הוא נושא רגיש בציבור החרדי, המערכת הסבירה כי מעמדו של בחור - אם לומד בישיבה "נחשבת" או פחות מקובלת - אינו נחשב, אלא רמת חידושיו היא הקובעת.
הרעיון לקובץ כנראה נשאב מדבריהם של רבנים חרדים שקראו ללומדי התורה להעלות חידושיהם על גבי הכתב, כדי שאדם "יזכור לימודו ויכובד ע"י הבריות" (הרב אלעזר מנחם מן שך).
בין מנוייו של הקובץ נמצאים: הרב יוסף שלום אלישיב, מנהיג הזרם הליטאי, הרב עובדיה יוסף, האדמו"ר מגור ועוד.
הנהלת הקובץ נמנעת מלהתערב בנושאים רגישים, המפורסמת ביותר היא גישתם למחלוקת בישיבת פוניבז'.
לא מתפרסמים בקובץ חידושי תורה מראשי ישיבת פוניבז' שיש בינם מחלוקת על הנהגת הישיבה.
המכון נמצא בירושלים ובראשו עומד א.
קול אלברט פורטר היה מלחין ופזמונאי אמריקאי, יליד אינדיאנה.
בין יצירותיו הנודעות הקומדיות "נשקיני קייט" (1948) (מבוססת על "אילוף הסוררת" של שייקספיר), "חמישים מיליון צרפתים" ו"הכל הולך", כמו גם שירים כמו "לילה ויום", "I Get a Kick Out of You"
פורטר נודע בשיריו המתוחכמים, בחריזה המוצלחת ובצורות המורכבות שלו.
פורטר נולד בעיר פרו שבאינדיאנה, למשפחה פרוטסטנטית עשירה; סבו מצד אמו, ג'יימס א.
קול, היה ספקולנט פחם וקורות עץ, שמשל במשפחת בתו.
מוזיקה הייתה, לקול הצעיר, דרך מילוט מיד הברזל של סבו.
אמו של קול עודדה אותו להתחיל בהכשרה מוזיקלית בגיל צעיר; הוא למד לנגן בכינור בגיל 6, בפסנתר בגיל 8 ואת האופרטה הראשונה שלו כתב (בעזרת אמו) בגיל 10. אמו של קול, קייט פורטר, הכירה בכשרונותיו של בנה וטיפחה אותם.
היא שינתה את תאריך הולדתו החוקי מ-1891 ל-1893 כדי שייראה מתקדם מכפי גילו.
סבו של פורטר רצה שהנער ילמד משפטים ולשם כך שלח אותו בשנת 1909 לאוניברסיטת ייל.
בשנותיו בייל כתב קול שירי סטודנטים, ביניהם את שירי הקרב של קבוצת הכדורגל "ייל בולדוג" ו-"בינגו אלי ייל", שעדיין מנגנים אותם בייל עד עצם היום הזה.
בשנותיו בייל כתב קול פורטר כ-300 שירים.
פורטר למד שנה אחת בבית הספר למשפטים בהרוורד (ב-1913), ואז עבר ללמוד אמנות ומדעים; זאת, לפי שמועה בלתי מבוססת, בהמרצת אחד המרצים שלו בבית הספר למשפטים.
בשנת 1915 הופיע שירו הראשון בברודוויי, "אסמרלדה", ברביו "ידיים למעלה".
מיד לאחר הצלחה זו בא כישלון.
הפקת ברודוויי הראשונה שלו, "קודם אמריקה" (למילים של לורנס ריגס), נסגרה כעבור שבועיים.
קול פורטר החל לחוש בטעם הדחייה, כשהצגות רבות שכתב להן שירים התגלו ככישלונות בזו אחר זו.
אחרי שרשרת כישלונות זו, עזב פורטר לפריז, שם מכר שירים וחי מקצבה, חלקה מסבו וחלקה מאמו.
פורטר היה שקוע בכתיבת שירים ומכירתם ובארגון "נשפיות נוצצות" כשארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה בשנת 1917. הוא הרבה בנסיעות ברחבי אירופה, נהנה מחיי חירות, נהג פזרנות בכספו ובילה בנעימים עם אי-אילו מן הנודעים בקרב אנשי הרוח והאמנים באירופה.
פורטר היה חבר מייסד של הדור האבוד, שבין חבריו היו ארנסט המינגוויי, גרטרוד סטיין, עזרא פאונד ואחרים.
פורטר האמין, שחיי הנועם המוגנים שלו יימשכו באין מפריע.
הוא לא התגייס לצבא, אך לעיתונות אהב לספר שהצטרף ללגיון הזרים הצרפתי.
למעשה, עבד למען קרן סיוע והחזיק בארונו מבחר מדי צבא תפורים למידתו, שאותם לבש כשנחה עליו הרוח.
בדרך כלל, העדיף סגנון חיים של נער שעשועים.
בשנת 1918 פגש את לינדה לי תומאס, גרושה עשירה מלואיסוויל, קנטקי, שהייתה מבוגרת ממנו ב-8 שנים; השניים נישאו ב-1919. על אף נטיותיו הדו-מיניות שלא נשמרו בסוד היוו נישואיהם ניגוד לקשר היחסים הקלוקל, שלינדה תומאס אך זה נחלצה ממנו.
היא הייתה יפה, אהבה מסעות ועושרה היה רב ועצום.
כמו כן הייתה מארחת מזהירה, בעלת חוש טבעי לסגנון ולאיכות ופורטר נהנה ללמוד ממנה.
שלא כבני זמנו ג'ורג' גרשווין ואירווינג ברלין, פורטר לא הצליח בשנותיו הראשונות בברודוויי.
אבל כמי שנולד ונישא לעושר, לא הרגיש בחסרון כיס ובילה את רוב שנות ה-20 בחיי מותרות באירופה.
עם זאת, הוא לא ישב בחיבוק ידיים אלא המשיך לכתוב.
כמה מן השירים שכתב אותן שנים היו בהמשך ללהיטים.
ריצ'רד רוג'רס, באוטוביוגרפיה שלו, "בימות מוזיקליות" מספר אנקדוטה על פגישה עם קול פורטר בוונציה בתקופה זו.
פורטר ניגן לפניו כמה מחיבוריו ורוג'רס התרשם ושאל אותו, מדוע איננו מיוצג בברודוויי, כיון שלא ידע, שפורטר כתב כבר הצגות אחדות שנחלו כישלון.
בסוף שנות ה-20 חזר פורטר לברודוויי ופיצה על הזמן האבוד.
שלוש הצגות אלה הביאו לו הכרה, מצד הביקורת וקהל המאזינים, כפזמונאי בעל שנינות ותחכום נדירים.
שנות ה-30' היו עשור הזהב של פורטר, שבו הוציא מחרוזת להיטים והצגות מצליחות.
הוא פתח את העשור ברביו "הניו-יורקרים" (1930), שכלל שיר על יצאנית, "אהבה למכירה".
המילים נחשבו מפורשות מדי לרדיו של אותם ימים, אבל בהמשך התקבלו כתקניות.
היצירה הבאה הייתה הצגת הבימה האחרונה של פרד אסטר, "הגרושה העליזה" (1932).
בהצגה זו שובץ הלהיט, שיהיה אולי לשירו הנודע ביותר של פורטר, "לילה ויום".
ב"הכל הולך", (1934), השתתפה לראשונה אתל מרמן, שהופיעה לאחר זאת בעוד חמישה ממחזות הזמר שלו.
הוא אהב את קולה הרם והמתכתי וכתב שירים רבים שהבליטו את סגולותיה.
המחזמר האחרון שלו היה "גרבי המשי" (1955).
הוא מבוסס בחלקו על הסרט נינוצ'קה בכיכובה של גרטה גרבו (1939).
בשנת 1957 הופק הסרט "גרבי משי" בכיכובם של פרד אסטר וסיד צ'ריס.
ב"יובל" (1935), שנכתב עם מוס הארט בשעת מסע שיט סביב העולם, לא היה הצלחה גדולה, אבל היו בו שני שירים שתפסו את מקומם בין שירי אמריקה הגדולים - ,בגין דה בגין" ו-"סתם אחד מאותם דברים".
פורטר כתב גם מוזיקה לסרטי להוליווד "נולדה לרקוד" (1936) ובו השירים "קל לאהוב" ו"את מתחת לעורי" ו"רוזאלי" (1937), שכלל את "בדמי הלילה".
בשנת 1937 נפגע קול פורטר קשה ברגלו בתאונת רכיבה ועד סוף ימיו נזקק לטיפולים וסבל מכאבים.
אף על פי כן המשיך לכתוב מחזות זמר מוצלחים בין 1938 ל-1944. שני כישלונות ב-1944 וב-1946 הביאו את הקהל למחשבה, שקול פורטר סיים את הקריירה, אך ב-1948 נכתב "נשקיני קייט", שעלה על כל שאר יצירותיו במידת הפופולריות שזכה לה.
שנה לאחר מכן זכתה ההצגה בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר ופורטר זכה בפרס למלחין ולכותב המילים הטוב ביותר.
"נשקיני קייט" כלל הרבה שירים שהיו ללהיטים ופורטר חזר לפסגה.
ב-1953 הופק לפיו, הסרט נשקיני קייט.
ב-1957) חיבר את השירים לסרט הנשים בבימויו של ג'ורג' קיוקור.
עד שנת 1952 כתב עוד כמה מחזות זמר, מהם מצליחים ומהם פחות, אך בסופו של דבר גברו עליו פגיעותיו.
אחרי סדרת ניתוחים ממושכת ברגלו הימנית, לא הייתה בררה אלא לקטוע אותה ולהחליפה בתותבת בשנת 1958. טרגדיה זו באה לאחר מות אמו בשנת 1952 והמאבק של אשתו במחלת הנפחת בשנת 1954. צירוף התלאות שבא על המלחין האגדי היה מעל כוחותיו.
הוא לא כתב ולו שיר אחד נוסף בשארית חייו, שעברו עליו בהתבודדות יחסית מן הבריות מלבד חבריו הקרובים ביותר.
קול פורטר מת מאי-ספיקת כליות בגיל 73 בסנטה מוניקה, קליפורניה ונקבר בבית העלמין מאונט הופ בעיר הולדתו אינדיאנה.
חייו תוארו בסרט "לילה ויום" של מייקל קרטיז משנת 1946, בכיכוב קרי גרנט ואלקסיס סמית, שנשא אופי פנטסטי כמעט, וכן, באופן מציאותי יותר, בסרטו של אירווין וינקלר משנת 2004 בכיכובם של קווין קליין בתפקיד פורטר ואשלי ג'אד בתפקיד לינדה.
קול ישראל בערבית הייתה תחנת רדיו ממלכתית ישראלית שנוסדה במסגרת קול ישראל בראשית ימי ישראל כמכשיר תעמולה כלפי ארצות ערב וכלפי ערביי ישראל ופעלה עד שנת 2017, אז נסגרה התחנה ונפתחה מחדש בתאגיד השידור הישראלי, תחת השם רדיו מַכַּאן.
את שידורי קול ישראל בערבית יזם אליהו ששון עוד במהלך מלחמת העצמאות.
במהלך שנות ה-50 נקלטו לעבודה בתחנה עולים מארצות ערב שערבית הייתה שפת האם שלהם (למשל מוריס שמאס ונוספים).
התחנה החלה לשדר כשעה וחצי ביממה ובמשך השנים נוספו לה שעות שידור.
בעשורים הראשונים לקיום המדינה שימשה התחנה גם ללוחמה פסיכולוגית.
ככזו הייתה לכלי התקשורת הישראלי הראשון שפרסם ידיעה על מבצע מוקד – השמדת חילות האוויר הערביים ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים – בניגוד להוראות הצנזורה הצבאית.
בסוף שנות ה-60 שידרה התחנה 14 שעות ביממה והעסיקה כ-150 עובדים, בנוסף חלק מעובדיה החלו להפעיל את שידורי הטלוויזיה בערבית.
העובדים היו יהודים ילידי ארצות ערב בפרט מעיראק.
משדר רשת ד' היה משדר הרדיו החזק ביותר בישראל, עם הספק של 1,200 קילוואט בתדר 738 קילוהרץ.
המשדר פעל שנים רבות באתר השידור "הלל" הסמוך ליישוב קדימה והשידורים נקלטו היטב כ-2,000 קילומטרים ממדינת ישראל.
השידורים כיסו אף את כל השטח שבין פקיסטן ותוניס ובין דרום רוסיה לאתיופיה.
עקב מחדל ותכנון לקוי של היישוב צורן, נבנה היישוב קרוב מדי לאתר השידור, ולבסוף נסגר אתר "הלל" בסוף 2003 בעקבות לחץ תושבי צורן שחששו מעוצמת שידור הקרינה האלקטרומגנטית מהאתר.
יחד עם סגירת משדר רשת ד' נסגר גם משדר רשת א' שפעל באתר.
כיום שידורי התחנה כמעט ואינם נקלטים מחוץ לגבולות ישראל (פרט לשידורים באינטרנט ובלוויין), וגם באזורים שונים בתוך ישראל ישנם קשיי קליטה.
עם סגירת המשדר נטען כי איבדה מדינת ישראל את אחד ממכשירי התעמולה החשובים ביותר שהיו לה.
עקב אמינותו של המשדר החזק ואמצעי הקליטה הפשוטים שנדרשו לקליטת השידורים נוצלו השידורים על ידי המוסד ושירות הביטחון הכללי להעברת מסרים לסוכנים במדינות ערב.
כך למשל היו 20 שירים שהשמעתם הייתה העברת מסרים לסוכנים.
ולכן לא היה ניתן להשמיעם מבקשות של מאזינים.
לדוגמה: מוניר רדפא, טייס חיל האוויר העיראקי אשר ערק לישראל ב-16 באוגוסט 1966 עם מטוסו מסוג מיג 21, קיבל מישראל את האור הירוק ליציאה מעיראק בהודעה מוצפנת באמצעות שידורי קול ישראל בערבית.
בתקופה שבה נקלטו שידוריה במדינות ערב, זכתה רשת ד' לשיעורי האזנה גבוהים, והיא נחשבה לאמינה במיוחד.
כך, למשל, אמר מאזין בערב הסעודית לכתב העיתון "אל בילאד" ב-1964 כי .
מאזין אחר טען כי .
עד סגירת המשדר המרכזי, קבעו סקרי ה-BBC כי קול ישראל בערבית הייתה התחנה הזרה הראשונה בדירוג ההאזנה.
בירדן ההאזנה הייתה 50%, ובמצרים 14%.
אחת התוכניות הפופולריות ביותר הייתה "רופא מאחורי המיקרופון" שיזמה והגישה אילנה בצרי, ובה השיבו רופאים מומחים למאזינים מכל רחבי המזרח התיכון שבקשו ייעוץ.
באמצעות התוכנית הגיעו לטיפול רפואי בארץ פונים רבים ממדינות ערב.
מאז שנות ה-80 צומצם היקף שידורי התעמולה בתחנה, והוגדל היקף שידורי האקטואליה.
בעת סיום השידורים בשנת 2017 השידורים נמשכו ברציפות 24 שעות ביממה, וכללו חדשות, יומנים, מוזיקה ותוכניות בתחומים מגוונים כגון: כלכלה, חברה, תרבות, דת וספורט.
נאדר אבו תאמר הקים מוקד התנועה.
בתחנה הועסקו עשרות עובדים, ערבים ויהודים, בירושלים, במודיעין, בחיפה ובבאר שבע.
מנהל התחנה האחרון היה יאסר עטילה, בן העדה הדרוזית.
לאחר סגירת רשות השידור והחלפתה בתאגיד השידור הישראלי רשת ד' הוחלפה ברדיו מכאן שמשמשת כתחנת רדיו ציבורית לערביי ישראל, ופחות לתעמולה מחוץ לישראל.
הסרט התיעודי התזמורת שהוקרן לראשונה בדוקאביב 2023, הציג את סיפורה של התחנה ואנשיה.
גם בשנותיה האחרונות של רשות השידור, למרות בעיית המשדרים, נהנתה רשת ד' מפופולריות לא מבוטלת בציבור הפלסטיני והערבי (יותר ויותר מאזינים קלטו את השידור דרך אתר האינטרנט של התחנה).
הפרשן הפלסטיני תופיק אבו שומר ניתח את הסיבות לכך במאמר שפרסם בעיתון "אל קודס אל ערבי" היוצא לאור בלונדון.
תיזמון טוב של מהדורות החדשות לאורך היממה.
סידור טוב של הידיעות במהדורות החדשות, לפי חשיבותן (בניגוד לאמצעי התקשורת הערביים הרשמיים, הנוהגים לפתוח את מהדורותיהם בידיעות על המנהיג ומקורביו).
ניסוח טוב של עיקר החדשות שבתחילת המהדורה, המהווה "מלכודת" למאזינים ומושך אותם לשמוע את המהדורה במלואה.
תחזיות מזג האוויר המשודרות בקול ישראל בערבית מדויקות יותר מאלה המשודרות במדינות ערב.
בעקבות אירועים דרמטיים כמו המשט לעזה (2010) וההפיכה במצרים (2011) קרס אתר האינטרנט של קול ישראל בערבית, כתוצאה מריבוי כניסות של גולשים.
קול יהודי לשלום היא תנועה יהודית-אמריקאית אנטי-ציונית ושמאלנית, שמטרתה, לפי פרסומיה, היא "לפעול למען שלום, צדק חברתי, שוויון, זכויות אדם, כיבוד החוק הבין-לאומי ומדיניות חוץ אמריקאית הפועלת לפי ערכים אלו".
התנועה מבקשת "לסיים את הכיבוש הישראלי בשטחי הגדה המערבית, עזה ומזרח ירושלים" וכן "להבטיח ביטחון והגדרה עצמית הן לישראלים והן לפלסטינים".
התנועה מתנגדת לפעילות צבא ההגנה לישראל בשטחי עזה והגדה המערבית ותומכת בסרבנות גיוס.
התנועה תומכת ב-BDS, ופועלת לקידום חרם על ישראל.
"קול יהודי לשלום" נוסדה בספטמבר 1996 בידי ג'וליה קפלן, ג'ולי איני ורייצ'ל אייזנר.
לדברי התנועה, רשימת התפוצה שלה כוללת 100 אלף פעילים.
חברים בוועד המייעץ לארגון כוללים את ג'ודית באטלר, נועם חומסקי ונעמי קליין.
לדברי התנועה, קיימים יותר מ-30 רבנים ותלמידי רבנות במועצת הרבנים של הקול היהודי לשלום.
הרבה אליסה וייס, היא סגנית מנהל התנועה.
התנועה קיימה קמפיין נגד חברת הציוד המכני ההנדסי קטרפילר, על כך שהיא מוכרת לישראל דחפורים מסוג די-9 המשמשים את צה"ל, לטענת הארגון, לבצע פעולות המפרות זכויות אדם בשטחים כגון הריסת בתים.
התנועה העלתה הצעה לביטול מכירת הכלים לישראל בפני בעלי המניות, אך ההצעה נדחתה ברוב של 97%.
בשנת 2006 הפגינה התנועה נגד ארגון הלובי הפרו-ישראלי בארצות הברית, AIPAC, במהלך כינוס אספה בסקרמנטו, קליפורניה, בטענה כי הארגון אינו מייצג את מגוון הדעות של היהודים בארצות הברית בנושא ישראל.
בשנת 2007 החלה התנועה להפעיל בלוג בשם MuzzleWatch, שעוסק במה שהארגון מכנה "התנכלויות וניסיונות השתקה של דעות המבקרות את מדיניות ישראל על ידי הלובי הפרו-ישראלי ותומכיו".
בשנת 2016 פרסמה התנועה עצומת תמיכה בעומר ברגותי, ממנהיגי תנועת ה-BDS, לאחר שמשרד הפנים החליט שלא להאריך את תוקף מסמכי הנסיעה של ברגותי, מה שבפועל מונע ממנו לצאת מישראל.
על העצומה חתמו יהודים וישראלים רבים המזוהים עם השמאל הרדיקלי האנטי-ציוני, בהם ענת מטר, נורית פלד אלחנן ומתניה בן ארצי.
בשנת 2017 הזמין הארגון את רסמייה יוסף עודה, מחבלת שהייתה חברה בחוליה שרצחה שני ישראלים באמצעות מטען חבלה בסופרמרקט ב-1969, ושוחררה במסגרת עסקת שבויים ב-1979, לנאום בכנס של הארגון במרץ באותה שנה.
בנובמבר, הארגון ארגן פאנל שדן בנושא האנטישמיות יחד עם לינדה סרסור בניו סקול, והתעוררה סערה ציבורית לאור זהות החברים בפאנל.
ראש הליגה נגד השמצה, ג'ונתן גרינבלאט, אמר בנוגע לפאנל האנטישמיות, כי "הובלת פאנל על אנטישמיות בידי לינדה סרסור וראשת הקול היהודי לשלום, שקול לכך שאוסקר מאייר (יצרן נקניקיות) יוביל דיון על צמחונות.
הפאנליסטים הללו מכירים את הסוגיה, אך מהפרספקטיבה של גרימתה ולא מניעתה." ב-2017, הליגה נגד השמצה אמרה ש-JVP "מתקרבת באופן מסוכן לחזרה על השמצות אנטישמיות" עם קמפיין וידאו אשר רמז שארגונים ישראליים ויהודיים אחראים לפשעים לכאורה נגד שחורים ומיעוטים אחרים בארצות הברית.
התנועה דוגלת בסיום הסכסוך היהודי-ערבי בישראל ובקידום זכויות האדם והשלום במזרח התיכון.
התנועה מתנגדת למדיניות הממשל בישראל בסוגיות כגון הקמת גדר ההפרדה, ותקיפות ישראליות בעזה.
התנועה קוראת לפינוי כל ההתנחלויות, סיום הכיבוש ביהודה ושומרון, מזרח ירושלים ורצועת עזה וקוראת לממשל בארצות הברית למנוע סיוע צבאי לישראל כל עוד הכיבוש, לדבריהם, נמשך.
התנועה גם תומכת בסרבנות אידאולוגית לשירות בצבא ובשטחי יו"ש.
התנועה הביעה תמיכה בדו"ח גולדסטון והביעה את עמדתה ש"הדו"ח מאשים את ישראל ואת החמאס בפשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות ושם דגש יותר גדול על הפרות ישראליות של החוק הבין-לאומי, במיוחד בהקשר של הרג אזרחים".
עם זאת, התנועה הודתה ש"זה נכון שוועדת זכויות האדם של האו"ם שמה באופן לא הוגן את ישראל כמטרה ומתעלמת מהפרות זכויות אדם של מדינות אחרות.".
הארגון תומך ב-BDS, וממלא תפקיד מרכזי בקמפיין להחרמת ישראל.
ב-2019 הודיע הארגון שהוא אנטי-ציוני.
הליגה נגד השמצה הכניסה את התנועה לרשימת "עשרת הארגונים האנטי-ישראלים המובילים" בשנת 2010.
ב-2016, התנועה הביעה תמיכה בפלטפורמה של חיי שחורים חשובים אשר משתמשת במילה ג'נוסייד לתיאור ההתייחסות של ישראל לפלסטינים.
על התנועה הובעה ביקורת רבה מארגונים יהודיים, ו-JVP השיבה שאין זה מתפקידם לבקר את המינוח הספציפי שנבחר ושזה מצער שארגונים יהודיים אחרים מגנים את הפלטפורמה.
ב-2018, המשרד לעניינים אסטרטגיים הכניס את התנועה לרשימה שחורה של ארגונים שייאסר על חבריהם להיכנס לישראל.
קול התור הוא ספר בנושא תהליכי הגאולה על פי הקבלה.
לטענת צאצאי הרב הלל ריבלין משקלוב, הוא זה שחיבר את הספר על-פי תורת רבו, הגאון מווילנה.
הספר פורסם לראשונה על ידי שלמה זלמן ריבלין בשנת תש"ז, אף שרעיונות רבים בספר מופיעים כבר בפזמוניו של הרב יוסף ריבלין (נפטר ב-1896), נכדו של הרב הלל ומבוני השכונות החדשות בירושלים.
משיח בן יוסף יפעל בימי עקבתא דמשיחא, ועניינו הוא קירוב הגאולה על ידי מעשי ישראל בדרך טבעית שמעוררת הנהגה אלוהית ניסית נסתרת.
לעומת זאת, משיח בן דוד יפעל בימות המשיח, ועניינו הוא הגאולה עצמה, שתבוא על ידי מעשים עם ניסים גלויים.
בתלמוד (ב ועוד) נאמר שנגזר על משיח בן יוסף שייהרג במלחמת גוג ומגוג, ובספרי הקבלה מפורש שייהרג ידי ארמילוס הרשע (שר הערב רב).
הגר"א מוסר לתלמידיו בספר קול התור (חלק א' החל מאות ו') שבעה עקרונות בנוגע לאתחלתא דגאולה, בהם הכלל של "עוד יוסף חי", כלומר שגזירת מותו של משיח בן יוסף התבטלה (על ידי אורך הגלות, סבל ייסוריו, המעשים שנעשים על ארץ ישראל, חבלי משיח ותפילותינו בעד חייו).
המשמעות של נצחיותו של 'משיח בן יוסף' היא קיום עקבות המשיח לפני הגאולה, והצלחת קיבוץ גלויות.
ר' זלמן ריבלין לא הספיק לסיים את הדפסת הספר, ובחייו הוציא לאור רק מהדורה מקוצרת וחלקית, שלא זכתה לתפוצה רבה.
לאחר מלחמת ששת הימים צירף הרב מנחם מנדל כשר את הספר כפי שהדפיסו ר' זלמן לספרו התקופה הגדולה.
לפי עדותו של ר' זלמן עצמו, אין הספר העתקה מדויקת של ספר שחיבר ר' הלל, אלא סיכום של מסורות שעברו בעל-פה במשפחת ריבלין ובין צאצאי תלמידי הגר"א, כפי שניתן לראות בכתבי אביו ר' יושעה, ובדרשותיו של ר' משה מגיד.
באותה שנה (תשכ"ט) הודפס הספר על ידי הרב חיים פרידלנדר והוועד להפצת "קול התור".
בשנת תשנ"ד יצאה לאור מהדורה נוספת בתוספת כמה הרחבות על ידי פרופ' יוסף ריבלין, נכדו של ר' זלמן ריבלין.
לאחר הדפסת הספר בשנית התעורר פולמוס בגינו.
חלקים מהציבור החרדי טענו שהמסורות של 'קול התור' אינן אמינות ושהספר לא נכתב בידי הרב הלל משקלוב.
הרב משה שטרנבוך, ראב"ד העדה החרדית, המתנגד נמרצות לשיטת 'קול התור', טוען כי גם אם הספר מקורי הרי שהוכנסו בו מסורות לא מדויקות בידי צאצאי הרב הלל.
עוד הוא טוען שהמהדיר של הספר (ר' זלמן ריבלין), שהיה ציוני נלהב, הציג את הגר"א כ'לאומי'.
במהדורת תשנ"ד הובאו מספר הקדמות מרבני ירושלים התומכות באותנטיות החיבור ומחזקות את טענת הרב חיים פרידלנדר וחבריו כי "סוף דבר, כל מי שהאמת נר לרגליו, לא ימצא בספר הזה דבר שיספק עליו אמיתתו והיותו כולו מתורתו של רבינו הגר"א".
ראש ישיבת מרכז הרב הציונית דתית הרב צבי יהודה קוק החשיב מאוד את הספר כאותנטי.
גם לדעת הרב יצחק שלמה זילברמן הספר הוא אותנטי ועל פיו הקמת מדינת ישראל בשנת ה'תש"ח היא אתחלתא דגאולה בבחינת "קמעא קמעא".
שיטתו התבארה בספר אחרית כראשית (ירושלים תשס"ג) של תלמידו הרב אריה שפירא וכן בספר מגדיל ישועות מלכו (ירושלים תשע"ח).
הרב ישראל אליהו וינטרוב יצא חוצץ נגד שיטה זו בחיבורו התקופה בסערת אליהו, שבו כתב באריכות ש"קול התור" מזויף, ואף קיבל הסכמה מהרב אלעזר מנחם מן שך.
בכתב העת קדושת ציון הופיעה סדרת מאמרים ארוכה מאת הרב חיים והב, שבה תמך באותנטיות של הספר.
הרב יוסף אביב"י הוכיח כי הספר חובר על ידי ריבלין לאחר שנת תרצ"ט.
מחקרים אודות הספר שנעשו בידי ד"ר רפאל שוח"ט והרב אברהם קוסמן מובילים למסקנה, שספר קול התור מכיל יסודות אותנטיים המופיעים בספרי הקבלה של הגר"א ומרחיב אותם.
כאמור, נראה כי כתב-היד המקורי של הספר לא הגיע לידי המהדיר רש"ז ריבלין, אלא רק עיבודים או תקצירים, והוא ערך אותם.
מסגנון הספר ולשונו ניכר שמדובר בעורך מאוחר המשתמש במילים מודרניות, וכן נראה שלפני המהדיר (או עורך שקדם לו) עמד טקסט קדום, שלא תמיד הבין המהדיר את משמעותו הנכונה.
הדבר ניכר בטקסטים המסומנים בסימני שאלה, בניסוחים לא מוצלחים וכדומה.
לכן נכון להשוות את האמור בספר באופן ביקורתי לשאר ספרי הגר"א.
על פי תאוריה של החוקר אלי אשד, נכתב הספר בידי הרב המקובל יצחק צבי ריבלין, "דרשן הגאולה", שייתכן שנעזר בכתיבה בידי הרב אליהו לנדא נכד הגר"א.
את הדמיון ברעיונות לפזמוניו של יושעה ריבלין מסביר אשד בכך ש"קול התור" התבסס על הפזמונים ולא להפך.
ד"ר יצחק הרשקוביץ הגיע למסקנה שהספר נכתב בשלהי המאה התשע עשרה או בתחילת המאה העשרים, והוא משקף עמדות סוציאליסטיות שרווחו באותה עת.
לדעתו, הספר מנסה להציע השקפת עולם שמתאימה את הערכים הקבליים שבתורת הגאון מווילנא ותלמידיו למציאות של המשבר הכלכלי, החברתי והאידאולוגי בירושלים, בפרט אחרי שנת ת"ר, שבה התעוררה עלילת דמשק והישוב סבל ממחסור וקשיים.
מציאות זו הובילה מנהיגים רוחניים של היישוב ליצור מערכת קבלית של גאולה רוויית ייסורים ומשברים, בניגוד למודל הליניארי, נטול הסיבוכים, של הגאולה, שיצא מבית מדרשו של הגאון מווילנה.
פרופ' עמנואל אטקס סבור שהמחבר הוא שלמה זלמן ריבלין.
לדעת אטקס האתוס שלפיו הספר נכתב על ידי תלמידי הגאון מווילנה התאים לרבנים ציונים דתיים כדי להוכיח את טענתם שהציונות הדתית קדמה לציונות.
ד"ר אריה מורגנשטרן העלה מספר טענות נגד מסורת משפחת ריבלין המיוצגת ב'קול התור', שלפיה הנהיג הרב הלל עצמו את עליית תלמידי הגר"א בשנת 1809. לפי מסמכים מקוריים קבע מורגנשטרן שהרב הלל עצמו עלה ארצה בקיץ של שנת 1832, ולא מילא תפקיד בכיר בהנהגת העולים.
בנוסף, לא ברורה העובדה האם הוא היה תלמיד הגר"א, או שרק אביו היה תלמיד הגר"א.
עם זאת, לדבריו הספר לא זויף על ידי שלמה זלמן ריבלין, שלדבריו לא היה לו ידע קבלי שדרוש לחיבור ספר כזה, וכן היה אדם תמים ולא נוכל וזייפן.
שלמה זלמן ריבלין אף לא הבין אותם כהלכה, ובהחלט לא הייתה לו היכולת הספרותית כדי לכתוב אותם.
מה שכן היה לו הם המרץ והעניין ההיסטורי לדאוג להוצאתם לאור.
המסקנה הסופית של מורגנשטרן, לאחר שנים של מחקר, היא ש"קול התור" הוא פרויקט משפחתי של משפחת ריבלין לאורך דורות.
היוזם שלו היה כנראה (כנראה, כי לא נשמרו לכך עדויות בכתב) סבו של שלמה זלמן ריבלין, אברהם בנימין ריבלין, שאמנם לא השתמרו ממנו מסמכים וכמעט לא ידוע עליו דבר, ולא בכדי, מאחר שכנראה נחשב בעיני בני זמנו לטיפוס משונה.
הסב הוא, לדעת מורגנשטרן, מי שיצר מיתוס על משפחת ריבלין כמי שתממש את פרויקט תוכנית העתיד שנוצרה על ידי הגאון מווילנה – תוכנית שאמורה להימשך מאות שנים לדעת מורגנשטרן אם כי זהו נושא שנוי במחלוקת במחקר – ויצר בכך את הבסיס של מה שאנו מכירים כיום כ"קול התור".
הפרויקט הזה נמשך בידי בנו של אברהם בנימין, יוסף "(יאשע)", שכתב פזמונים שונים על סמך רעיונות "קול התור" שאותם קיבל מאביו, ובידי קרוב המשפחה הדוד יצחק צבי ריבלין, שהכיר היטב את הרעיונות הללו ופיתח אותם.
הכתבים של האישים האלו, שכנראה נעזרו בדברים מסוימים במכרם הטוב הרב הירושלמי אליהו לנדא צאצאו של הגר"א, הגיעו לימים לידי החזן שלמה זלמן ריבלין, שמצאם אולי באיזה ארגז נשכח בביתו, או קיבל את חלקם מידי דודו.
שלמה זלמן לא באמת הבין את המסמכים האלו, כפי שהודה תמיד, וכפי שהודו לימים בני משפחתו, אבל הוא כן הבין שהמדובר במשהו חשוב.
לכן דאג להכתיב את המסמכים שמצא לאדם בשם אליעזר הורוביץ, לימים מרצה ידוע לתלמוד, ודאג להוציא לאור את קובץ המסמכים האלו תחת השם "קול התור".
אלי אשד הציע ש"קול התור" נוצר בשלבים שונים.
ובמקור התבסס אולי על כתב יד או כתבי יד שמצא שלמה זלמן ריבלין של בני משפחתו.
אך אלו עברו פיתוח נוסף בידי קבוצה שלמה של אנשים ידועים למדי, שיצרה במסגרתו ובמסגרת ספרים אחרים שפורסמו בידי ריבלין כמו "חזון ציון" ו"מוסד היסוד" על תולדות היישוב היהודי בירושלים במאה ה-19 היסטוריה בדויה של העבר של ארץ ישראל, בתוספת להיסטוריה של העתיד הצפוי ליישוב זה שתוארה בספר "קול התור".
קבוצה זאת כללה אנשים כמו הרב יעקב משה חרל"פ, הרב אליהו לנדא וישראל בן זאב ישעיהו לוריא, הרב דוד לוי לעוי, ואחרים.
לדעת אשד אנחנו מוצאים את שמותיהם בספר "מוסדי ארץ": מאמרים וחלקי מאמרים על תולדות עליית תלמידי הגר"א "מוסדות ארץ", מפעליהם ביסוד ישוב האשכנזים (1951) וזאת הייתה "הוועדה מצאצאי תלמידי הגר"א" שאליה כיוון שלמה זלמן ריבלין כמוציאים לאור של ספריו וכמי שנתנו לו הוראות להוציא לאור את הספרים.
דהיינו יש לנו כאן מיתוס שנוצר בידי קולקטיב, וריבלין לא שיקר כשהוציא את הספרים כמי שעומד בראש ועדה ולא כממציא היחיד כפי שטוען אטקס.
כמו במקרה של ספר הזוהר כך גם לגבי קול התור הייתה זאת קבוצה שלמה שפיתחה את כל הרעיונות, כנראה בדיונים בעל פה, ושלמה זלמן ריבלין היה רק המסכם הסופי של רעיונותיהם של חברי קבוצה שלמה שיצרו טקסט שהוא מורכב ומתוחכם הרבה יותר מזה שיכול היה ליצור שלמה זלמן ריבלין לבדו.
השפעות של רעיונות "קול התור"
פרופ' דוד ביאל טוען שלרעיונות "קול התור " יש השפעה ישירה על מפלגות הימין הקיצוני בישראל.
הסופר חיים באר עוסק בספר "קול התור " ובהשפעותיו השונות על החברה הדתית הלאומית בספרו "עת הזמיר" (עם עובד,1987).שם הספר הוא בגדר התייחסות ישירה ואירונית ל"קול התור".
ד"ר אשד מפנה את תשומת הלב לדמיון המוזר שיש בין כמה מהרעיונות שעומדים מאחורי "קול התור" והספרים השותפים לו "חזון ציון " ו"מוסד היסוד" ובין הרעיונות של סיפורים בסדרת המדע הבדיוני "המוסד" של יצחק אסימוב שפורסמה בארצות הברית בשנות ה-40.עוד לפני ש"קול התור " אף פורסם כספר.
לדעתו סיבה אפשרית לדמיון זה היא שאחד ממפתחי הרעיונות שמאחורי "קול התור " הרב אליהו לנדא שהה בניו יורק כרב בשנות השלושים של המאה והיכיר את הסופר אסימוב כילד.ושוחח עימו על רעיונות אלו.
הירחון הביא בעיקר מאמרים בנושאי תרבות עברית וצרפתית.
מתקופת הוצאתו הראשונה ועד עצמאות מרוקו ב-1956, יצאו לאור 58 גיליונות שנערכו ברבאט, כאשר עד פברואר 1952 נוהל בידי ז'אק דהן ויצחק בן עבו, עם הצטרפותו של ז'אק רפאל, נציג בוגרי כל ישראל חברים (אליאנס) ואוהד התנועה הלאומית המרוקנית.
ב-15 בפברואר 1961, יצא העיתון בגרסה חדשה בניהולו של דוד עמר ובעריכת אדמון סויסה, עם מרק סבח ככתב קבוע, ומגיליון 14 של אפריל 1962, ויקטור מלכא היה לעורך הראשי.
העיתון היווה ביטוי מרכזי לעמידה מול גילויים אנטי יהודיים בעיתונות המרוקנית, בעיקר לאחר אוגוסט 1961, בו הגיע מלך מרוקו חסן השני לכס השלטון וגל העלייה ההמונית לישראל, תחת הסכם חשאי עם המלך החדש, והתנגדות גורמים שונים במרוקו לתופעה זו.
כמו כן ביטא את בעיות היהודים כמיעוט, בהבאת תופעת ניצול קטינות יהודיות, להתאסלמות ונישואין עם מוסלמי, ללא ידיעת הוריהן ובחסות השר לענייני אסלאם.
במרץ 1963 עברה מערכת העיתון מרבאט לקזבלנקה, והירחון פסק להופיע ללא הודעה מוקדמת ב-29 באוקטובר 1963, אחרי 29 גיליונות שיצאו החל מפברואר 1961 בגרסתו החדשה.
קול ישראל בפרסית (בפרסית: بخش فارسی رادیو اسرائیل) הייתה בעבר תחנת רדיו של קול ישראל, ששידרה בשפה הפרסית במסגרת שידורי רק"ע ורשת ה'.
שידורי התחנה נפסקו ב-2017, עם סגירת רשות השידור וחודשו במסגרת תאגיד השידור הישראלי תחת השם VoisFarsi.
השידורים בפרסית בתחנת רק"ע נפסקו ושודרו בתחנת VoisFarsi עד לסגירתה ב-2020.
קול ישראל החל לשדר פינה בפרסית של כרבע שעה בתחילת 1949. החדשות בפרסית שודרו בימים שני ושישי.
עם התרבות מספר השפות בהם שודרו חדשות לעולים, שודרו החדשות בפרסית בגל 43.9. בשנות ה-50 המוקדמות שידר קול ישראל ב-11 שפות בנוסף לעברית, ופרסית הייתה אחת מהן.
השידור בפרסית החל ב-1956 במסגרת מדיניות הסברה של ראש ממשלת ישראל הראשון דוד בן-גוריון, לחיזוק הקשרים עם מדינות ותרבויות מוסלמיות שאינן ערביות, וכן עבור עולים יהודים מאיראן, ומאוחר יותר הופנתה לקהל האיראני.
במשך שנים מומנה התחנה בשיתוף פעולה עם מערכת הביטחון.
אולם בשנת 1957, בעקבות קיצוצים בתקציב בוטלו השידורים בטורקית ופרסית, לאור העובדה שהשידורים בפרסית זכו לאחוזי האזנה של 0.3% בלבד.
השידורים בפרסית חודשו בשנת 1958 ומשכם הורחב מרבע שעה לחצי שעה בתחילת 1960. בשנת 1961 פורסם שהשידורים בפרסית זוכים לפופולריות רבה, שבעקבותם התגברה תיירות המרפא מאיראן לישראל ונטען שלשידורים הייתה תרומה לידידות ביחסי איראן–ישראל.
השידורים בפרסית הועברו בגלים בינוניים ונקלטו היטב בטהראן.
השידורים הוכנו על ידי המחלקה הערבית של קול ישראל.
התחנה קיבלה ושידרה שיחות מאזינים רבות, הן מאיראן עצמה והן מן הפזורה האיראנית.
השדר המזוהה ביותר עם שידורים אלו היה פרשן קול ישראל לענייני איראן מנשה אמיר, יהודי יוצא איראן ודובר פרסית, שעבד בתחנה מאז 1959 ועד סגירתה.
התחנה ראיינה דוברי פרסית ישראלים שונים, בהם שאול מופז בהיותו שר ביטחון.
התחנה שידרה סה"כ 12 שעות שבועיות: מדי יום שעה בין השעות 17:00 - 18:30 (עד 18:00 בשישי ושבת) ברשת ה' עבור יהודים דוברי פרסית בחו"ל (בדרך כלל באיראן) ובימי א'-ה' בין השעות 19:00 - 19:30 ברק"ע עבור עולים דוברי השפה.
קול הרע"ם מקהיר הייתה תחנת שידור מצרית ששידרה ברדיו, החל משנות ה-50 של המאה ה-20, דברי תעמולה בשפה העברית לתושבי מדינת ישראל.
התחנה, שכינתה עצמה בשם "קול קהיר", החלה לשדר ב-3 במאי 1953. הייתה זו התחנה הזרה השלישית ששידרה שידורים בעברית המיועדים למאזינים בישראל לאחר הקמת המדינה.
קדמו לה השידור העברי של ה-BBC, שהחל לשדר בשנת 1949, והשידור העברי מרדיו קול דמשק מסוריה, שהחל לשדר בשנת 1952.
עקב הקרבה הגאוגרפית בין מצרים לישראל, שידרה התחנה בגלים בינוניים (הנקראים כיום AM), המיועדים לשידורי פנים בתוך מצרים, אך שידוריה נקלטו בקושי בישראל, בעוצמה נמוכה ובליווי רעשים.
השידורים נתקבלו בציבור הישראלי בלעג, משום שהיו שידורי תעמולה מובהקים בסגנון ובמבטא גסים ומעוררי גיחוך.
לא היה בשידורים כל תחכום או ניסיון לנהל לוחמה פסיכולוגית בדרכי שכנוע וברמה גבוהה.
מצרים החלה בשידור העברי שמונה חודשים לאחר שסוריה החלה בשידורים בשפה העברית, בתחנת "קול דמשק".
בערב יום הכיפורים תשט"ז (ספטמבר 1955), עוררה התחנה עניין מסוים בישראל, כשהעבירה בשידור חי את תפילת כל נדרי מבית הכנסת המרכזי בקהיר.
מיד עם תום שידור התפילה, החלה התחנה לשדר מוזיקה לריקודים.
בשנת 1958, עם ההכרזה על האיחוד בין מצרים לסוריה בשם "הרפובליקה הערבית המאוחדת" ("רע"ם"), החליפה התחנה את שמה ל"קול הרע"ם מקהיר".
האיחוד בין מצרים וסוריה התפרק ב-1961, אך מצרים המשיכה להתקרא "הרפובליקה הערבית המאוחדת" עד 1971 והתחנה המשיכה להחזיק בשם "קול הרע"ם מקהיר".
בראשית שנות ה-60 שידרה תחנת קול הרע"ם דברי תעמולה מפיו של אזרח ישראלי בשם מרדכי לוק, שערק למצרים לאחר שצבר חמש הרשעות פליליות.
בתקופת הכוננות ובמלחמת ששת הימים
במשך שלוש עשרה שנים לא עוררו שידורי התחנה עניין רב בציבור הישראלי.
שעתה הגדולה של התחנה הגיעה בתקופת הכוננות וההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים.
בימי המתיחות שלפני פרוץ הקרבות, כאשר שידורי הרדיו זכו להאזנה גבוהה, שינתה התחנה את התדר בו שידרה והחלה לשדר בתדר שבסביבות 500 קילו הרץ, תדר המצוי בקצה השמאלי של הסקאלה במכשיר הרדיו וקל לכוון אליו את ההאזנה.
יחד עם זאת הגבירה התחנה את עצמת השידורים והם נקלטו בישראל בקול ברור וללא רעשים.
גם כששידרה באיכות שידור טובה זו, החמיצה התחנה את מטרתה.
במקום לשדר דברי תעמולה מתוחכמים בניסיון להשפיע על המאזינים בישראל, שידרה התחנה שעות רבות ביום סיסמאות ובין סיסמה לסיסמה שודרו מנגינות לכת.
הסיסמאות לא היו אלא גידופים ואיומים, ובשל העברית המשובשת והמבטא הערבי הכבד היו נושא ללעג ולחיקויים בין המאזינים, רבים מהם חיילים במצב כוננות והמתנה ביחידותיהם.
חרדה אמיתית גרמו דווקא שידורי הטלוויזיה המצרית בשפה הערבית שנקלטו בישראל.
היה זה בטרם הונהגו שידורי טלוויזיה בישראל (למעט שידורי הטלוויזיה החינוכית, ששידרה החל מ-1966 תוכניות לימודיות בלבד מספר מועט של שעות ביום, ולא שידרה כלל חדשות).
בערוצי הטלוויזיה המצרים, ראו הצופים בארץ את מצעדי הצבא המצרי בחוצות קהיר, את מטסי חיל האוויר המצרי ואת שיירות הצבא הנוהרות לסיני.
שידורים אלה עוררו חששות בלב אזרחי ישראל.
כשפרצה המלחמה שינתה התחנה את הטון, במקום איומים והפחדות הודיעה בקול תרועה על ניצחונות מדהימים של צבאות ערב ועל תבוסה לצה"ל.
הציבור בישראל, חלקו אנשים צעירים שגויסו למילואים ונטלו בעצמם חלק בניצחון, וחלקו נשים, ילדים וקשישים בעורף, נתן אמון בידיעות דובר צה"ל, שקיבלו חיזוק מהמידע שמסרו להם בניהם בחזית, לא נתפתה להאמין בדברי רהב אלה.
בהתברר התבוסה החלה התחנה לשדר איומים על מה שכינתה "נשק הנפט" - הפסקת הספקת הנפט ממדינות ערב למדינות המערב, ועל הפעלת יחידות פדאיון בערי ישראל.
לאחר סיום מלחמת ששת הימים הופיע בחנויות התקליטים בישראל תקליט בשם "קול הרע"ם מכל החזיתיות" (השגיאה במקור).
על עטיפתו הודפס ציור תעמולה מצרי המראה את חיילי מצרים ברובים מכודנים, הודפים את היהודים לים.
משמאל ברקע הופיע תצלום של חיילים מצריים המרימים ידיהם לכניעה בחולות סיני.
בצד האחורי של העטיפה הופיע צילום של גמאל עבד אל נאצר מסתודד עם פילדמרשל עבד אל-חכים עאמר, מי שנחשב אחד האחראים הראשיים לתבוסה המצרית, שהתאבד בכלא לאחר סיום המלחמה.
התקליט כלל הקלטות משידורי התחנה בתקופת הכוננות, הגידופים, האיומים ומנגינות הלכת שביניהם.
פן מיוחד בתקליט היה שהוא לא נשא את שמה של חברת התקליטים "ר.ק.ע בע"מ".
התקליט זכה לפופולריות רבה בישראל ונחשב לאחת המזכרות מן התקופה.
קוריוז מן התקליט שמרבים להזכירו לאורך השנים הוא השימוש במילה "חזיתיות" במקום "חזיתות".
שעה נוספת נזדמנה לתחנה בתקופת מלחמת ההתשה, שהתחוללה על גדות תעלת סואץ מחודש מרץ 1969 עד לחודש אוגוסט 1970. בימי מלחמה זו היו התקפות ארטילריה ופשיטות קומנדו מצריות על מוצבי צה"ל שלאורך הגדה המזרחית של תעלת סואץ - קו בר-לב.
חיילי צה"ל, אנשי סדיר ומילואים, היו מבוצרים במעוזים ותעוזים לאורך קו התעלה.
למצרים נתברר כי ישראל מודיעה רשמית על הנפגעים, בפשיטות הקומנדו ובהפגזות, שעות רבות לאחר האירוע, רק לאחר שהודעות נמסרו למשפחות הנפגעים.
הם החליטו לנצל עובדה זו והחלו בשידורי התחנה בשעה 6:00 בבוקר ובהם דיווחו על פעולותיהם במשך הלילה ועל הנפגעים בצד הישראלי, שעות לפני שישראל דיווחה על כך בקול ישראל.
בכך זכו המצרים ליתרון תקשורתי ולהאזנה רבה של החיילים במוצבי התעלה ושל האזרחים בעורף, והשיגו תוצאה של פגיעה במורל הלוחמים.
מלחמת יום הכיפורים זימנה לשידור העברי מקהיר הזדמנות נוספת להגביר את ההאזנה לשידוריו בישראל.
במהלך המלחמה שידרו התחנות המצרית והסורית, בשידוריהן בעברית, ראיונות עם שבויים ישראלים ודרישות שלום מפיהם.
השבויים הסכימו לכך מרצון, מאחר שידעו כי בכך הם מביאים לידיעת בני משפחותיהם כי הם בחיים והדבר היווה מעין תעודת ביטוח עבורם.
שבוי בשם אשר נגר, שנפל בשבי במוצב המזח, סיפר כי לאחר השידור קיבלו בני משפחתו מכתבים רבים מאנשים שונים בארץ שבישרו להם כי שמעו את קולו ברדיו המצרי.
במכתב אופייני אחד נאמר .
כך תיאר את שידורו שבוי לשעבר בשם אורי אהרנפלד: .
קולו של אהרנפלד הושמע ברדיו קהיר כשידור תעמולה, אך הוא לא נרתע מכך: .
בכיר השבויים הישראלים ששידר בקול הרע"ם מקהיר היה סגן אלוף במילואים אסף יגורי, מפקד גדוד טנקים, שנשבה לאחר ש-18 טנקים מגדודו הושמדו והטנק שלו נפגע.
לאחר ביקורו בירושלים של נשיא מצרים אנואר סאדאת, בנובמבר 1977, ותחילתו של תהליך השלום בין מצרים לישראל, שינתה התחנה את טון הדיבור שלה.
השדרן והפרשן של התחנה אחמד אלחימאלי, שהיה מהשדרנים ששידרו את שידורי האיום והכזב בעת מלחמת ששת הימים ושבלט עד אז בגישתו הקיצונית, החל לשדר, על פי הוראה מגבוה, דברים מתונים על ישראל וקריאות לשלום ונורמליזציה.
התחנה, שהמשיכה לשאת את השם "קול הרע"ם מקהיר" במשך 16 השנים שחלפו מאז פירוק האיחוד המצרי-סורי, החליפה אז את שמה ל"קול השלום מקהיר".
במשך הזמן, עם התקדמות תהליך השלום נפגשו אנשי התחנה עם אנשי "הצד שכנגד".
אנשי השידור הערבי של קול ישראל ועם עיתונאים ישראלים ואף התראיינו לכלי התקשורת בישראל.