tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באזור יש לפחות עוד בור אחד, אך בגלל קשיים שונים לא אותר ולא נחפר.
כל העדים סיפרו שהיהודים הובאו בקיץ 1941 תחת משמר ליער, שם נורו ונקברו.
את החיילים הובילו מורי דרך מקומיים, שתוגמלו בחלק מבגדי הנרצחים.
העד המרכזי היה אנאקה, שרעה פרות וכששמע יריות התעוררה סקרנותו והתגנב אל המקום ונתפס על ידי החיילים.
החיילים חשדו בו שהוא יהודי, שמנסה לברוח ותכננו לירות בו, אך בסופו של דבר זוהה על ידי כפריות כרומני נוצרי בן הכפר ושוחרר, אך בינתיים הספיק לראות את המתרחש.
גברים יהודים אולצו לחפור בור גדול ועמוק ולאחר מכן הושיבו כל פעם 10 יהודים על שפת הבור עם הרגליים בתוך הבור ומאחוריהם, במרחק שלושה מטרים עמד חייל מאחורי כל יהודי וירה בו.
לפני שירו בהם הפשיטו מחלקם בגדים שנראו טובים יותר.
לאחר שהיהודים נפלו לתוך הבור נשלחו למטה ארבעה יהודים לסדר את הגופות ולאחר מכן שוב הושיבו 10 יהודים על שפת הבור וחוזר חלילה.
הילדים בכו ואימותיהם כיסו להם את העיניים בידיהן.
אישה אחת עם תינוק בידיה התחננה בפני המפקד, טענה שלא עשתה כל רע וביקשה, שיתנו לה לגדל את ילדה.
כולם נורו, גם האישה והתינוק.
אנשי הצבא הרומנים, שפעלו באזור היו חיילי הרגימנט השישי, ציידים בפיקודו של קולונל ארמיל מתיאש (Ermil Mateiaș) וקפטן יואן סטיחי (Ioan Stihi), שהיה מפקד פלוגת המפקדה.
סטיחי נפל בסתיו 1941 באזור אודסה.
מתיאש נעצר והועמד למשפט אחרי המלחמה וטען שפעל בהתאם להוראות מיוחדות שקיבל בעל פה - הוא מת בבית הסוהר.
עשרות אנשי צבא רומנים מהרגימנט הזה נשפטו ב-1948 על ידי השלטונות הסובייטיים או הרומניים על פשעי המלחמה שלהם.
ויליאם מקינלי נבחר לכהונה שנייה בבחירות שהתקיימו ב-1900. הוא נהנה מהמגע עם הציבור, וסירב להשתמש באמצעי אבטחה.
מזכירו האישי של הנשיא, ג'ורג' ברוס קורטליו, חשש מפני ניסיון התנקשות שיתרחש במהלך ביקורו של הנשיא בבית המוזיקה וביטל אותו פעמיים.
הנשיא מקינלי החזיר את הביקור ללוח הזמנים שלו בכל אחת מהפעמים.
צ'ולגוש איבד את מקום עבודתו במהלך ההבהלה של 1893 ופנה לאנרכיזם, תורת מחשבה מדינית שרוצחיהם של מנהיגים במדינות שונות באותה תקופה דבקו בה.
בראותו במקינלי סמל לדיכוי, היה צ'ולגוש משוכנע שזהו תפקידו כאנרכיסט להורגו.
לאחר שלא עלה בידו להתקרב לנשיא בשלב מוקדם יותר של הביקור, הוא ירה בו פעמיים, כאשר הנשיא הגיע ללחוץ את ידו בשורת קבלת הפנים בהיכל המוזיקה.
הקליע הראשון שרט את מקינלי, והשני הקטלני חדר לבטנו ומעולם לא אותר.
בתחילה נראה שהנשיא יחלים מפציעתו, אך ב-13 בספטמבר חלה תפנית לרעה, כאשר פצעיו הפכו לנמק, ולמחרת השכם בבוקר הוא נפטר.
לאחר מותו של מקינלי ירש אותו סגן הנשיא תאודור רוזוולט.
לאחר רצח מקינלי, שעליו נדון צ'ולגוש לעונש מוות בכיסא חשמלי, העביר הקונגרס חקיקה, שבאופן רשמי הטילה את האחריות על אבטחת הנשיא על השירות החשאי.
בספטמבר 1901 היה ויליאם מקינלי בשיא עוצמתו כנשיא.
הוא נבחר ב-1896 במהלך השפל הכלכלי שנוצר כתוצאה מהבהלה של 1893. הוא הביס את יריבו מהמפלגה הדמוקרטית, ויליאם ג'נינגס ברייאן.
מקינלי הוביל את האומה הן בדרך שהשיבה אותה לשגשוג והן לניצחון במלחמת ארצות הברית–ספרד, בה היא סיפחה אליה מושבות ספרדיות כמו פוארטו ריקו והפיליפינים.
הוא נבחר מחדש בקלות בהתמודדות חוזרת מול ברייאן ב-1900, ועל פי ההיסטוריון אריק ראוצ'וויי "נראה היה כאילו ממשל מקינלי ימשיך בנחת ללא הפסקה לעוד ארבע שנים, ממשלה המסורה לשגשוג".
סגן הנשיא בתקופת כהונתו הראשונה של מקינלי, גארט הוברט, מת ב-1899 והנשיא הותיר את הבחירה לשותפו למרוץ לוועידת המפלגה הרפובליקנית של 1900. בשלבים שלפני הוועידה, ראה האיש הדומיננטי של המפלגה בניו יורק, סנאטור תומאס סי.
פלאט, את ההזדמנות לקדם את מושל ניו יורק וסגן מזכיר הצי, תאודור רוזוולט, כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
רוזוולט קיבל על עצמו את המועמדות ונבחר כשותפו למרוץ של מקינלי.
ליאון צ'ולגוש נולד בדטרויט, מישיגן ב-1873 כבנם של מהגרים פולנים.
משפחת צ'ולגוש העתיקה מספר פעמים את מקום מגוריה, כאשר אביו של ליאון, פול, חיפש עבודה במערב התיכון.
כבוגר, עבד ליאון צ'ולגוש בבית חרושת בקליבלנד עד שאיבד את משרתו במסגרת סכסוך עבודה ב-1893. לאחר מכן הוא עבד בצורה בלתי סדירה ונכח באספות פוליטיות ודתיות, תוך שהוא מנסה להבין את הסיבות לקלחת הכלכלית שהובילה לבהלה של 1893. בעשותו זאת, הוא החל להתעניין באנרכיזם.
ב-1901 כבר התעוררו החששות מתנועה זו בארצות הברית ובית המשפט העליון של מדינת ניו יורק פסק שאדם שמזהה עצמו כאנרכיסט מהווה איום על שלום הציבור.
באירופה ביצעו אנרכיסטים מעשי רצח וניסיונות רצח של לא מעט פקידי ממשל או חברי בתי מלוכה והם הואשמו באחריות למהומות היימרקט ב-1886 בשיקגו.
במהלך המאה ה-19 אירעו שתי רציחות של נשיאים אמריקנים: רצח לינקולן ב-1865 ורצח ג'יימס גרפילד ב-1881. גם בהתחשב באירועים אלו, הנשיא מקינלי לא חיבב את אנשי הביטחון שחצצו בינו לבין הציבור.
כאשר שהה בעירו, קנטון, אוהיו, הוא הלך לכנסייה או למרכז המסחרי של העיירה, בלי שייתלוו אליו מאבטחים ובוושינגטון הוא יצא לטיולים עם רעייתו מבלי שהיו מאבטחים על כרכרתו.
בטקס ההשבעה לכהונתו השנייה, שהתקיים ב-4 במרץ 1901, נשא מקינלי נאום קצר.
בהיותו זה מכבר תומך במכסי מגן ובהאמינו שחוק דינגלי שחוקק ב-1897 בשנת נשיאותו הראשונה, סייע לאומה האמריקאית להגיע לשגשוג, הוא תכנן לנהל משא ומתן על הסכמי סחר הדדיים עם מדינות אחרות.
מהלך זה היה אמור לפתוח את השווקים הזרים למגזר הייצור האמריקאי ששלט בשוק המקומי הודות למכסי המגן, ששאף להרחיב את שווקיו.
במהלך סיור ארוך שתוכנן לחודשים שלאחר השבעתו, התכוון מקינלי לשאת נאומים מרכזיים לקידום תוכניתו, ששיאם היה אמור להיות ביקור ונאום בתערוכה הפאן-אמריקאית בבאפלו ב-13 ביוני.
הנשיא מקינלי, רעייתו אידה והפמליה הרשמית שלהם, עזבו את וושינגטון ב-29 באפריל למסע ברכבת ברחבי ארצות הברית, שתוכנן להסתיים בבאפלו.
הוא התקבל בחמימות במערב ארצות הברית במקומות שבהם לא ביקר מעולם נשיא.
בהיותם בקליפורניה חלתה הגברת הראשונה קשות ולזמן מה היה חשש לחייה.
בסן פרנסיסקו היא החלימה, אך הנשיא ביטל את המשך הסיור ובני הזוג מקינלי שבו לוושינגטון.
הנאום בתערוכה נדחה ל-5 בספטמבר, לאחר שמקינלי בילה כמה שבועות בוושינגטון וחודשיים בביתם בקנטון.
הוא ניצל את הזמן ששהה בביתו באוהיו לעבוד על נוסח הנאום ובהשגחה על שיפוצים שבוצעו בביתו.
מקינלי תכנן להישאר בקנטון עד אוקטובר.
צ'ולגוש התגורר בחווה של הוריו ליד קליבלנד החל מ-1898, עבד באופן מצומצם, שכן הוא סבל מהתמוטטות עצבים.
ידוע שהוא נכח בנאום שנשאה אמה גולדמן במאי 1901 בקליבלנד.
הוא התקרב אליה לפני הנאום וביקש ממנה להמליץ לו על ספרים על אנרכיזם.
השיחה בין השניים, שבה לא עודדה גולדמן אלימות, אך הביעה את הבנתה לאלו שנגררו אליה, השפיעה עמוקות על צ'ולגוש.
מאוחר יותר הוא ציין שמילותיה בערו במוחו.
ביולי הוא הגיע לראותה בביתה שבשיקגו כאשר היא עמדה לצאת יחד עם בתה לבאפלו לצפות בתערוכה ושני האנרכיסטים נסעו יחדיו אל תחנת הרכבת.
גולדמן הביעה את דאגתה בפני אחד הפעילים הרדיקליים האחרים מכך שצ'ולגוש (שעשה שימוש בכינוי "פרד ניימן") מסתובב סביבה.
זמן קצר לאחר מכן הוא עזב ככל הנראה לשיקגו.
ויליאם ארנץ, פועל שעבד בפארק בקנטון, העיד שהוא ראה אדם דומה לצ'ולגוש באמצע 1901, כאשר הנשיא שהה בביתו ולעיתים ביקר בפארק.
אותו אדם נשא עמו שני אקדחים, וכאשר אנרץ הזכיר לו שחל איסור לשאת כלי נשק מחוץ למטווח של הפארק, הוא הגיב בביטול.
ארנץ רצה להזעיק את המשטרה, אך אותו אדם לא נמצא מעולם.
מאוחר יותר באותו קיץ עבר צ'ולגוש לבאפלו, אם כי הסיבות לכך לא ידועות.
הסופר והעיתונאי סקוט מילר שיער שייתכן שהוא בחר בבאפלו בשל אוכלוסיית המהגרים הפולנים הגדולה שלה.
הוא התאכסן בפרבר ווסט סנקה ובילה את רוב זמנו בקריאה.
לאחר מכן עזב צ'ולגוש לקליבלנד, אך לא ברור מה היו מעשיו שם.
ייתכן שהוא אסף ספרות אנרכיסטית או שהשיג עוד כסף.
לאחר קליבלנד עבר צ'ולגוש לשיקגו, שם הוא ראה ידיעה בעיתון שהנשיא מקינלי מתכנן ביקור בבאפלו.
הוא שב לשם, כשהוא עדיין לא היה בטוח מה יעשה.
ראשית, הוא רק חיפש להיות בקרבת האיש שמבחינתו גילם את חוסר הצדק.
ביום שלישי, 3 בספטמבר גמלה בליבו ההחלטה.
מאוחר יותר אמר צ'ולגוש בחקירתו במשטרה:
ב-3 בספטמבר הלך צ'ולגוש לחנות הכולבו של וולברידג' ברחוב הראשי של באפלו ורכש אקדח איוור ג'ונסון בקוטר 0.32 אינץ' (8.1 מ"מ).
בשלב זה לא הייתה בידיו תוכנית ברורה להתנקשות בנשיא.
ביום המחרת הגיע הזוג הנשיאותי לבאפלו ברכבת.
התותח שירה את מטח ההצדעה לנשיא בהגעתו לעיר הוצב קרוב מדי למסילה והירי גרם לפיצוץ מספר חלונות ברכבת וגרמו לגברת הראשונה לתגובה עצבנית.
כתריסר אנשים על הרציף, שהאמינו שהנזק נגרם עקב פצצה, צעקו "אנרכיסטים!" כשפסע הנשיא מקינלי אל מחוץ לרכבת והתקבל בקבלת פנים רשמית, נדחק צ'ולגוש אל תוך הקהל, אך נוכח שהנשיא מאובטח בצורה הדוקה מדי כדי שהוא ינסה להתנקש בחייו.
מסעו של הנשיא מקינלי לבאפלו היה חלק מעשרה ימים של היעדרות מקנטון שהחלו ב-4 בספטמבר וכללו ביקור בקליבלנד במאהל של "הצבא הגדול של הרפובליקה" (Grand Army of the Republic, מסדר של הווטרנים של צבא האיחוד שלחמו במלחמת האזרחים), שמקינלי עצמו נמנה עם חבריו.
הזוג מקינלי התאכסן בבית מילברן בבאפלו, ביתו הגדול של נשיא התערוכה, ג'ון ג'.
בשבת, 9 בספטמבר הם נסעו לקליבלנד והתארחו בתחילה בביתו של איש העסקים ולימים מושל אוהיו, מיירון הריק, ידידו של הנשיא ולאחר מכן בביתו של ידידו הקרוב ויועצו של הנשיא, הסנאטור מארק האנה.
עם הגעת הפמליה הנשיאותית לבאפלו, היא הוסעה דרך שטחי התערוכה בדרך לבית מילברן, עצרה לרגע ליד גשר הניצחון של התערוכה, כך שהם יכלו לצפות על האטרקציות של התערוכה.
בעת שהותו בבאפלו היו לנשיא שני ימים רצופי אירועים.
ביום חמישי, 5 בספטמבר הוא נשא נאום ולאחר מכן סייר בתערוכה.
ביום המחרת הוא נסע לטיול במפלי ניאגרה ובשובו לעיר הוא נועד עם הציבור בהיכל המוזיקה שבשטחי התערוכה.
אחת מהסיבות להגעתו החוזרת והנשנית של מקינלי לתערוכה הייתה להרחיב את היקפן של קבלות הפנים.
ביקורו של הנשיא הפופולרי זכה לפרסום נרחב.
קבלת הפנים עם הציבור בהיכל המוזיקה לא הייתה לרוחו של מזכירו האישי, ג'ורג' ברוס קורטליו, שמתוך דאגה לביטחונו של הנשיא, ניסה בשתי הזדמנויות לבטל את הביקור.
בכל אחת משתי הפעמים החזיר הנשיא מקינלי את האירוע לסדר יומו.
הוא חפץ להעניק את תמיכתו לתערוכה, שכן הוא הסכים עם גישת שיתוף הפעולה בין מדינות חצי הכדור המערבי, נהנה לפגוש את הציבור ולא חשש כלל מאפשרות של רצח.
כאשר ביקש קורטליו מהנשיא בפעם האחרונה לבטל את האירוע, השיב לו מקינלי: "מדוע עלי לעשות כן?
אף אחד לא חפץ לפגוע בי".
קורטליו הזהיר את מקינלי שרבים יתאכזבו מכך שלא יהיה לו זמן מספיק כדי ללחוץ את ידיהם של כל האנשים שישתתפו באירוע והנשיא השיב, "ובכן, בכל מקרה הם ידעו שהשתדלתי".
כשהבין קורטליו שלא יעלה בידו לשכנע את הנשיא לשנות את סדר יומו, הוא הבריק לרשויות בבאפלו וביקש מהם לתגבר את האבטחה.
בבוקרו של יום חמישי, 5 בספטמבר, נפתחו שערי התערוכה בשעה 6:00 בבוקר, כדי לאפשר לקהל להיכנס מוקדם ולתפוס נקודות תצפית טובות בעת נאומו של הנשיא.
הרחבה הגדולה ליד גשר הניצחון, שהייתה המקום בו אמור היה הנשיא לנאום, הייתה מלאה מפה לפה והקהל גלש אל רחבת המזרקות הסמוכה.
מתוך 116,000 המבקרים בתערוכה באותו יום, האזינו ככל הנראה כ-50,000 איש לנאומו של מקינלי.
הנתיב שבין בית מילברן לבין המקום בוא נאם הנשיא היה מוקף באלפי צופים.
נסיעתו של מקינלי עם רעייתו בכרכרה אל שטחי התערוכה לוותה בתשואות רמות.
הוא עלה אל דוכן נואמים שהשקיף על הרחבה ולאחר הקדמה קצרה מפי מילברן, הוא החל לשאת את נאומו.
בנאומו האחרון, קרא מקינלי לשים קץ להתבדלות האמריקנית.
הוא הציע לכונן הסכמי סחר שיאפשרו ליצרנים האמריקאים להיפתח לשווקים חדשים.
התרחבות הסחר שלנו היא בעיה בוערת.
מלחמות הסחר הן חסרות תועלת".
הקהל הגיב לנאומו במחיאות כפיים סוערות.
לאחר שסיים את נאומו, ליווה הנשיא את רעייתו בחזרה לכרכרתם, שכן היא שבה לבית מילברן בעוד הוא המשיך לסייר בתערוכה.
מקינלי סייר בביתני התערוכה של שאר מדינות יבשת אמריקה, תוך שהוא מושך קהל שמחא לו כפיים לכל מקום אליו הוא הגיע.
הוא ישב בראש מפגש צהריים בבניין מדינת ניו יורק ונכח בקבלת פנים למוזמנים בלבד בבית הממשלה.
הוא אובטח באופן כבד על ידי שוטרים וחיילים, אך עדיין עשה מאמץ להיות במגע ישיר עם הקהל, כשהוא מעודד את אלו שניסו לרוץ לקראתו ונתן להם להבין שהוא הבחין בהם וקד קידה לקבוצה רעשנים של צעירים שמכרו פופקורן.
הוא עצר לעצירה בלתי מתוכננת לקפה בביתן של פוארטו ריקו לפני ששב לבית מילברן בשעות אחר הצהריים המאוחרות.
על אף האזהרות של קורטליו למארגנים שהיא עלולה לא להשתתף בביקור עקב בריאותה הרופפת, נכחה אידה מקינלי במפגש הצהריים שנערך לכבודה על ידי מועצת מנהלות התערוכה ולאחר ארוחת הערב, שבו הנשיא ורעייתו לשטחי התערוכה ועצרו בדרכם בגשר הניצחון כדי לצפות בתאורה החשמלית שהאירה את שטחי התערוכה לאחר שקיעת החמה.
הם יצאו בסירה של תחנת ההצלה לצפות ממנה בזיקוקי הדי-נור לפני ששבו לבית מילברן.
צ'ולגוש, שבכיסו היה אקדח, הגיע לתערוכה מוקדם והיה די קרוב לדוכן הנואמים לפני הגעתו של הנשיא מקינלי.
הוא שקל לירות בנשיא במהלך הנאום, אך חש שלא יעלה בידו לכוון היטב למטרה ובנוסף, הוא נדחק על ידי ההמון.
צ'ולגוש לא הגיע לידי החלטה כאשר סיים מקינלי את נאומו ונעלם בחסותם של משמרות האבטחה.
על כל פנים, הוא ניסה לעקוב אחרי הנשיא כאשר זה החל את סיורו בתערוכה, אך נדחף לאחור על ידי השוטרים.
הוא הבין שכבר לא תהיה לו הזדמנות נוספת להיות קרוב לנשיא באותו יום ושב לחדר השכור שבו התגורר.
בבוקר יום שישי, 6 בספטמבר, התלבש הנשיא בלבוש רשמי כרגיל, ויצא מבית מילברן לטיול בשכונה.
הנשיא כמעט וחמק מכוחות האבטחה, כאשר השוטרים והחיילים הבחינו בו עוזב ומיהרו אחריו.
גם צ'ולגוש התעורר מוקדם באותו יום מתוך כוונה להגיע לקבלת הפנים בהיכל המוזיקה.
בשעה 8:30 הוא הגיע לשטחי התערוכה, בדיוק בזמן לראות את הנשיא עובר בכרכרתו בדרכו לתחנת הרכבת שממנה יצא לביקור במפלי ניאגרה.
הזוג מקינלי נסע ברכבת ללואיסטון, שם הם עברו לעגלות שלקחו אותם לתצפית על ערוץ נהר הניאגרה.
כאשר הגיעה הפמליה לבניין עיריית ניאגרה פולס, הם עברו לכרכרות שמהן צפו בנוף.
הפמליה רכבה את מחצית הדרך מעבר ל"גשר ירח הדבש" וצפו על המפלים, והנשיא נזהר שלא לעבור לשטח קנדה משיקולים של כללי הטקס.
היה זה יום חם ואידה מקינלי חשה ברע עקב כך.
היא הוסעה למלון בעיירה ושם המתינה לבעלה, שסייר באי העיזים, לפני שהצטרף אליה לארוחת צהריים.
לאחר שעישן סיגר על המרפסת, רכב הנשיא עם רעייתו אל הרכבת שהמתינה להם בקרבת מקום ולאחר מכן סיירו בתחנת הכוח ההידרואלקטרית של המפלים.
הרכבת שבה אז לבאפלו כך שמקינלי יכול היה להגיע לקבלת הפנים בהיכל המוזיקה.
הכוונה המקורית של אידה מקינלי הייתה להתלוות לבעלה אל האולם, אך מאחר שהיא לא התאוששה לגמרי, היא החליטה לשוב לבית מילברן ולנוח שם.
מאחר שהזמן שהוקצה לקבלת הפנים התקצר לעשר דקות, לא ציפה הנשיא שהוא ייפרד מאשתו לזמן רב.
מאחר שהשעה הייתה 15:30, עצר מקינלי לכיבוד קל בבניין המיסיון לפני שהמשיך בדרכו להיכל המוזיקה.
כאשר הועמדה לרשות מארגני התערוכה ההזדמנות לארח את הנשיא מקינלי בקבלת פנים רבתי, הם בחרו לעשות זאת בהיכל המוזיקה.
בבקוק, המרשל הגדול של התערוכה, ראה בבניין זה כאידיאלי למטרה זו.
האודיטוריום הגדול היה ממוקם בקרבת רחבת הכניסה, בלב שטחי התערוכה והיו לו פתחים מכל ארבעת עבריו.
בנוסף לשורות המושבים על רצפת האולם, היו לו יציעים רחבי ידיים.
בבקוק בילה את כל הבוקר של אותו יום בביצוע כמה שינויים פיזיים לקראת קבלת הפנים.
המושבים ברצפת האולם הוזזו כדי ליצור מעבר רחב, שהשתרע מהדלתות המזרחיות שדרכם יכול היה הקהל להיכנס, ועד למקום בו אמור היה הנשיא לעמוד.
לאחר שהאנשים לחצו את ידו של הנשיא, הם המשיכו ליציאה מהבניין.
דגל ארצות הברית נתלה מאחורי הנשיא, הן כדי להוות מסך מאחוריו, והן כאלמנט עיטורי.
כמה צמחים בעציצים הוצבו מסביב למקום בו הוא עמד כדי ליצור זירה נאה.
בנוסף למטרות שונות להן שימש, היה הבניין המהודר אחד מפניני האדריכלות של שטח התערוכה.
סידורים משמעותיים ננקטו בנוגע לביטחונו של הנשיא.
בלשים ממשטרת באפלו שמרו על המעבר.
בנוסף למאבטח הקבוע של מקינלי מטעם השירות החשאי, ג'ורג' פוסטר, צוותו שני סוכנים נוספים למסע לבאפלו בעקבות חששותיו של קורטליו.
בבקוק נעשה עצבני בשל בדיחה שנאמרה בארוחת הצהריים שבמהלך קבלת הפנים מישהו עלול לירות בנשיא.
הוא דאג שתריסר חיילי חיל התותחנים יעמדו במדים מלאים במהלך קבלת הפנים, מתוך כוונה שעמידתם שם תהייה חלק מהמבנה הטקסי של האירוע.
בנוסף, הוא דאג שהם יעמדו במעבר שבו נע הקהל אל הנשיא, והנחה אותם לבודד כל אדם בעל מראה חשוד שיתקרב אל הנשיא.
חיילים אלו לא אומנו בפעילות משטרתית, והם עמדו באזור שבחזית המקום בו עמד הנשיא והסתירו את המתרחש לבלשים ולסוכני השירות החשאי.
באירועים מסוג זה, עמד פוסטר בדרך כלל משמאלו של הנשיא ומאחוריו.
מילברן ביקש לעמוד לשמאלו של הנשיא כדי שיוכל להציג בפניו את האנשים שהיו מוכרים לו ושהגיעו ללחוץ את ידו של הנשיא.
עקב כך ניצבו פוסטר וסוכן נוסף מעבר למעבר מול מקינלי.
במשך כל אחר הצהריים מילאו אנשים את רצפת האולם שמעבר למעבר ואת היציעים, מתוך רצון לראות את הנשיא, גם אם לא עלה בידם לגשת אליו ולברכו.
מקינלי הגיע בדיוק בשעה המתוכננת, סקר את הסידורים לקראת האירוע ופסע למקום שיועד לו, שם הוא עמד כשמילברן משמאלו וקורטליו מימינו.
העוגב החל לנגן את המנון ארצות הברית כשהנשיא הורה לפתוח את הדלתות כדי לאפשר לקהל שהמתין כדי לברכו להיכנס.
המשטרה אפשרה להם להיכנס והנשיא הכין את עצמו לבצע את "העבודה החביבה עליו".
כפוליטיקאי מנוסה, הצליח מקינלי לעמוד בקצב של 50 לחיצות ידיים בדקה, כשהוא מקדים את אחיזת ידיהם כך שהם יעברו על פניו במהירות מבלי למחוץ את אצבעותיו.
קורטליו הציץ כל רגע בשעון בחרדה.
כשחלפו חמש דקות מתוך עשר הדקות שהוקצו, הוא סימן בידו לבבקוק לסגור את הדלתות.
בראותו את קורטליו מסתכל בשעונו, התקדם בבקוק אל הדלתות.
כשקבלת הפנים נמשכה, ניגן נגן העוגב יצירות מאת יוהאן סבסטיאן באך.
תהלוכת האזרחים שלחצו את ידי נשיאם הופרעה כאשר מירטל לדג'ר בת ה-12 מספרינג ברוק, ניו יורק, שהייתה מלווה באמה, בקשה מהנשיא שייתן לה את פרח הציפורן האדום שהוא נהג תמיד לענוד על דש בגדו.
הנשיא העניק לה את הפרח והמשיך לקבל את פני האזרחים ללא הסמל המסחרי של מראהו הנאה.
סוכני השירות החשאי הביטו בחשד על גבר גבוה ושחרחר שנראה חסר מנוחה כאשר הוא צעד אל הנשיא, אך שחררו אנחת רווחה כאשר הוא לחץ את ידי מקינלי ללא שהתרחשה כל תקרית ופנה לכוון היציאה.
הכלל הרגיל שכל אלו שניגשו אל הנשיא חייבים לעשות זאת כשכפות ידיהם פתוחות וריקות מכל חפץ, לא יושם, ככל הנראה בשל מזג האוויר החם, שכן כמה אנשים השתמשו במטפחות כדי לנגב את אגלי הזיעה ממצחיהם.
האיש שצעד מאחורי אותו גבר גבוה ושחום אחז את ידיו בתוך מטפחת כאילו הוא היה פצוע.
כאשר ראה אותו הנשיא, הוא הושיט אליו את ידו השמאלית במקום הימנית.
בשעה 16:07, בעוד הנשיא לוחץ את ידו, ירה אותו אדם, ליאון צ'ולגוש, באקדחו, שהיה מוסתר במטפחת, שני כדורים בבטנו של הנשיא.
תוך כדי שהקהל התבונן במחזה בחרדה, ותוך כדי שהנשיא התנודד אל המדרגה שלפניו, התכונן צ'ולגוש לירות את הכדור השלישי.
מי שמנע ממנו לעשות כן היה ג'יימס פרקר, אמריקאי ממוצא אפריקאי וספרדי מג'ורג'יה שעמד מאחורי צ'ולגוש בתור ללחוץ את ידו של הנשיא, הפיל את עצמו על הרוצח ותפס את האקדח.
שבריר שנייה לאחר מכן עשו כן גם הבלש ממשטרת באפלו, ג'ון גירי, ואחד מחיילי התותחנים, פרנסיס או'בריאן.
צ'ולגוש נעלם מתחת לערימה של גברים, חלקם חובטים בו בקתות רוביהם.
בתוך ההמולה שמעו אותו אומר: "מילאתי את חובתי".
מקינלי התנודד לאחור ולימין, אך קורטליו, מילברן והבלש גירי מנעו ממנו ליפול.
הם הובילו אותו אל כיסא.
הנשיא ניסה לשכנע את קורטליו שהוא לא נפצע קשה, אך כשהוא ניסה לחשוף את הפצע ניכר היה שהדימום קשה.
בראותו את מטר האגרופים ניחת על צ'ולגוש, הורה מקינלי לאנשים לחדול.
צ'ולגוש הובל משם, אך לא לפני שהסוכן פוסטר ערך עליו חיפוש.
כאשר הפנה צ'ולגוש את מבטו אל הנשיא בזמן שנערך עליו החיפוש, הפיל אותו פוסטר לרצפה במכה אחת.
לאחר שהפסיק את מטר האגרופים שניחת על צ'ולגוש, הייתה דאגתו העיקרית של הנשיא לרעייתו והוא האיץ בקורטליו, "אשתי, היה זהיר קורטליו באופן שתבשר לה, הו, היה זהיר".
התגובה הראשונית של הקהל הייתה פאניקה, והניסיון שלהם להימלט מהאולם, גרם לתסכול מצד אחרים שנהרו פנימה כדי לראות מה קרה.
כשנישא מקינלי החוצה על אלונקה לאמבולנס מונע בחשמל, נשמעה קריאת בהלה מהקהל למראה פניו האפרוריים של הנשיא.
פוסטר התלווה אליו לבית החולים של התערוכה.
בדרכם לשם הרגיש הנשיא מבעד לבגדיו חפץ מתכתי ואמר "אני מאמין שזהו הקליע".
קליע אחד נתקל בכפתור חליפתו של הנשיא ורק שרט אותו.
האמבולנס שנשא את מקינלי הגיע לבית החולים של התערוכה בשעה 16:25. אף על פי שבדרך כלל טופלו בו רק מקרים רפואיים קלים, היה בו חדר ניתוח.
כשנורה הנשיא, לא נכח בבית החולים רופא מיומן, רק אחיות וסטאז'רים.
המנתח הטוב ביותר בעיר, מנהל בית החולים, דר' רוזוול פארק, היה בניאגרה פולס, שם הוא ביצע ניתוח צוואר מורכב.
כאשר הודיעו לו במהלך ניתוח זה שהוא דרוש בדחיפות לניתוח בבאפלו, תגובתו הייתה שהוא לא יכול לעזוב, גם עבור נשיא ארצות הברית.
רק אז נאמר לו מי נורה.
שבועיים קודם לכן, הציל פארק את חייה של אישה שסבלה מפצעים כמעט זהים לאלו של הנשיא מקינלי.
הרופא הראשון שהגיע לבית החולים היה דר' הרמן מינטר, שאותו פגש הנשיא לזמן מאוד קצר יום קודם לכן.
מקינלי הפצוע (שניחן ביכולת זיכרון טובה לפרצופים), התבדח שכאשר הוא פגש את מינטר, הוא לא ציפה שהוא יזדקק לשירותיו המקצועיים.
כששכב מקינלי על שולחן הניתוחים, הוא ציין בנוגע לצ'ולגוש: "הוא לא ידע, הברנש המסכן, הוא לא ידע מה הוא עושה, הוא לא היה יכול לדעת".
פארק עדיין לא היה פנוי וכשהחלה לרדת החשיכה, שכן אור השמש היה מקור התאורה העיקרי בחדר הניתוח, עם הגעתו של מנתח אחר, דר' מתיו מאן, הוחלט לנתח את הנשיא מידית כדי לנסות לשלוף את הקליע שנותר בגופו.
מינטר הזריק למקינלי מורפין וסטריכנין כדי להקל על הכאב.
מאן, שבהתמחותו היה רופא נשים ללא ניסיון בפציעות בטן, ביצע פעולת הרדמה באמצעות דיאתיל אתר כאשר מקינלי הפצוע מלמל את תפילת האדון.
במשך מאות בשנים, משמעותה של פגיעת ירי בבטן הייתה מוות מנמק או מזיהום, כשלרופאים נותר מעט לעשות למעט הקלה על הכאב.
רק 17 שנים קודם להתנקשות במקינלי, היה המנתח השווייצרי, דר' תאודור קוכר, הראשון שניתח בהצלחה אדם שסבל מפציעה דומה.
כדי להגביר את התאורה בחדר הניתוח, החזיק אחד הרופאים מראה ששיקפה את אור השמש שנותר.
לקראת סיום הניתוח הושג מקור תאורה טוב יותר.
בבית החולים לא היה ציוד ניתוח בסיסי כמו מפשק.
כשהנשיא היה במצב של תשישות, יכול היה מאן לעשות מעט מאוד כדי לגשש בתוך הפצע ולנסות ולאתר את הקליע.
עבודתו הייתה מורכבת בשל העובדה שהנשיא סבל מעודף משקל.
המנתח ביצע חתך בעור, איתר והסיר פיסת בד קטנה שחדרה לבשר.
הוא גישש באצבעו ובידו והבחין בנזק במערכת העיכול.
אותרו בה הן חור כניסה והן חור יציאה.
מאן תפר את שני החורים, אך לא עלה בידו לאתר את הקליע עצמו.
הוא הגיע למסקנה שהקליע נעוץ בשרירי הגב של הנשיא.
מאוחר יותר הוא כתב: "מרגע שקליע חדל לנוע הוא גורם מעט מאוד נזק".
מכשיר רנטגן פרימיטיבי היה בתצוגה בתערוכה אך לא נעשה בו שימוש כלשהו במהלך הטיפול בנשיא.
מאוחר יותר ציין מאן ששימוש במכשיר היה גורם יותר נזק מאשר תועלת.
הוא השתמש בחוט משי שחור כדי לתפור את החתך ואת הפצע, ללא יצירת פתח ניקוז וכיסה את המקום בתחבושת.
עם סיום הניתוח הגיע דר' פארק מניאגרה פולס.
הוא לא היה מעוניין להתערב ובשעה 17:20 ניתנה לנשיא זריקה נוספת לשיכוך כאבים והחל תהליך ההתעוררות.
מקינלי נלקח לבית מילברן על ידי אמבולנס חשמלי.
בשלב זה עדיין לא עודכנה הגברת הראשונה על הירי.
לאחר השלמת הניתוח עדכן אותה בעדינות רופאו האישי של הנשיא, פרסי מ.
אידה מקינלי קיבלה את ההודעה בשלווה.
היא כתבה ביומנה: "נסענו למפלי הניאגרה הבוקר.
בשובנו יקירי קיבל את פני הקהל באולם ציבורי, כאשר הוא נורה על ידי...".
בביוגרפיה שכתבה על מקינלי, העלתה מרגרט ליץ' את האפשרות שהגברת הראשונה לא הייתה מסוגלת לכתוב את המילה "אנרכיסט".
תוך דקות ספורות לאחר הירי התפשטו החדשות ברחבי העולם באמצעות קווי הטלגרף ועורכי המהדורות המאוחרות של עיתוני ארצות הברית הספיקו להדפיסם עוד באותו הערב.
בעידן שלפני הרדיו עמדו אלפים מחוץ לבנייני מערכות העיתונים בערים ברחבי ארצות הברית והמתינו לעדכוני החדשות שהגיעו מבאפלו.
החששות שהנשיא מקינלי לא יצליח לשרוד עד סוף היום, הוזמו על ידי הודעות הרגעה שהוצאו על ידי קורטליו שהתבססו על מידע שנמסר על ידי הרופאים.
המון רב התאסף מחוץ לבניין מטה משטרת באפלו לשם הובא צ'ולגוש.
הידיעה שהוא מחזיק בתפיסת עולם אנרכיסטית הובילו לתקיפות של אנרכיסטים אחרים ובאחד מהם כמעט ובוצע מעשה לינץ' בפיטסבורג.
בבית מילברן נראה היה שהנשיא מתאושש.
בשבת, 7 בספטמבר, הוא הצליח לנוח ואף שוחח עם הסובבים אותו.
רעייתו הורשתה לראותו, וכן קורטליו.
הנשיא שאל את מזכירו, "האם הם אהבו את הנאום שלי?" והוא שמח לשמוע על התגובות החיוביות.
בינתיים מיהרו לבאפלו סגן הנשיא תאודור רוזוולט ששהה בוורמונט, רוב חברי הקבינט וסנאטור האנה.
קורטליו המשיך לפרסם הודעות מעודדות.
לנשיא הותר לקבל מעט אורחים והוא הלין על בדידותו.
ב-9 בספטמבר, כשנראה היה שהמשבר חולף, החלו המכובדים לעזוב, כשהם משוכנעים שהנשיא יחלים.
רוזוולט עזב לחופשה בהרי אדירונדק שבדרום-מזרח מדינת ניו יורק לאחר שהביע את זעמו על כך שעל פי חוקי מדינת ניו יורק, צ'ולגוש עשוי לרצות רק כמה שנות מאסר על ניסיון לרצח.
העונש המרבי על עבירה כזאת עמד אז על עשר שנים.
התובע הכללי של ארצות הברית, פילאנדר נוקס, יצא לוושינגטון כדי לבדוק את האפשרות שצ'ולגוש יישפט על פי החוק הפדרלי.
מזכיר המדינה, ג'ון היי, היה מקורב מאוד לשני נשיאים שנרצחו.
הוא היה מזכירו האישי של אברהם לינקולן וידיד קרוב של ג'יימס גרפילד.
ב-10 בספטמבר הוא הגיע לבאפלו ובתחנת הרכבת התקבל על ידי בבקוק שדיווח לו על החלמתו של הנשיא.
תגובתו הייתה שלדעתו הנשיא לא ישרוד.
הביוגרף של הנשיא מקינלי, ויין מורגן, כתב על השבוע שלאחר ההתנקשות:
לדבריה של מרגרט ליץ' החלמתו לכאורה של מקינלי "הייתה רק ההתנגדות של גופו לנמק שהתפשט לאורך נתיב החדירה של הקליע דרך הקיבה, הלבלב והכליה".
מכשיר רנטגן נוסף נשלח מניו ג'רזי על ידי ממציאו, תומאס אלווה אדיסון.
במכשיר זה לא נעשה שימוש בטיפול בנשיא ועל הסיבה לכך יש כמה מקורות.
ליץ' ציינה שהמכשיר, שלדבריה קורטליו דאג להבאתו ויחד איתו הגיע גם מפעיל מיומן, לא הופעל על פי הוראות הרופאים שטיפלו במקינלי.
סקוט מילר סיפר שהרופאים ניסו לבדוק את המכשיר על אדם בגודל גופו של הנשיא, אך התברר שלמבוכתו של אדיסון חסר במכשיר חלק חיוני.
לגופו של מקינלי הוחדר מזון באמצעות חוקן.
ב-11 בספטמבר הוא הצליח לאכול מרק צח באמצעות הפה.
כשנראה שהמרק מיטיב עמו, הותר לו ביום המחרת לשתות קפה ולאכול טוסט ומרק עוף.
כשלקה בכאב האבחנה הייתה שהוא נובע מקלקול קיבה.
ניתנו לו משלשלים וכמעט כל חברי הצוות הרפואי עזבו לאחר התייעצות הערב.
השכם בבוקר 13 בספטמבר התברר כי הנשיא לוקה בקריסת מערכות.
נשלחה הודעה דחופה לסגן הנשיא רוזוולט לשוב לבאפלו.
ההודעה נשלחה לתחנת הטלגרף שהייתה מרוחקת 19 ק"מ מהמקום בו הוא נמצא ופקח השמורה נשלח למצוא אותו.
מומחים זומנו להתייעצות, אף על פי שכמה רופאים קיוו בהתחלה שמקינלי ישרוד, אחר הצהריים היה ברור להם שאפסה התקווה.
מבלי שהרופאים היו מודעים לכך באותו שלב, הנמק המשיך להתפשט בדפנות הקיבה ורעלנים החלו לחדור אל מחזור הדם.
הכרתו של הנשיא אבדה ושבה אליו לסירוגין במהלך היום.
כאשר שבה אליו הכרתו הוא היה מטופל למופת.
בערוב היום ידע גם מקינלי עצמו שקיצו קרב.
"זה חסר כל תועלת, רבותי, אני חושב שעלי לומר את תפילותי", הוא אמר.
ידידיו ובני משפחתו היו לצדו ורעייתו התייפחה כשהיא ניצבת לצדו ואמרה, "אני גם רוצה ללכת, אני גם רוצה ללכת".
בעלה השיב, "כולנו נלך, כולנו נלך, רצונו של האל יעשה, לא רצוננו אנו", ובכוחותיו האחרונים הוא הניח את זרועו עליה.
ככל הנראה הוא גם זימר את המזמור האהוב עליו, "קרוב אלוהי אליך" (Nearer, My God, to Thee), אם כי על פי עדויות אחרות רעייתו זימרה חרש את המזמור הזה באוזניו.
לרגע מסוים הובלה אידה מקינלי מהחדר ואת מקומה תפס סנאטור האנה.
מורגן ויין מציין שבהזדמנות האחרונה שהם היו יחדיו, "בזמן כלשהו באותו ערב נורא, התקרב מארק האנה לצידי המיטה, דמעות בעיניו, ידיו וראשו רעדו מתוך חוסר האמונה ששלושים שנות ידידות הגיעו לקיצן".
כאשר הוא פנה אל הנשיא ולא זכה לתגובה, התייפח האנה, "על שנים של ידידות, 'ויליאם, ויליאם, האינך מזהה אותי?'"
בשבת, 14 בספטמבר 1901, בשעה 2:15 בלילה, הלך הנשיא ויליאם מקינלי לעולמו כשהוא בן 58. באותו זמן היה סגן הנשיא רוזוולט בדרכו חזרה לבאפלו, כשהוא דוהר בדרכים ההרריות בכרכרתו אל תחנת הרכבת הקרובה, שם המתינה לו רכבת מיוחדת.
עם שחר, כאשר הוא הגיע לתחנה, הוא התבשר על מות נשיאו.
בבוקרו של אותו יום נערכה נתיחה שלאחר המוות על ידי צוות של 14 רופאים בראשותו של מאן.
ממצאי הנתיחה העלו שהקליע חדר דרך הקיבה, עבר דרך המעי הגס הרוחבי, ונעלם מאחורי הצפק לאחר שחדר לפינת הכליה השמאלית.
נגרם גם נזק לבלוטת יותרת הכליה וללבלב.
מינטר, שהשתתף בנתיחה, ציין מאוחר יותר שהוא מאמין שהקליע היה נעוץ במקום כלשהו בשרירי הגב, אם כי הדבר לא ברור בשל העובדה שהקליע מעולם לא אותר.
לאחר ארבע שעות דרשה אידה מקינלי שהנתיחה תסתיים.
מסכת מת נוצקה מפניו של הנשיא ותפילות נאמרו בבית מילברן לפני שגופתו של מקינלי הועברה לבניין עיריית באפלו לקראת תחילתם של חמישה ימי אבל לאומי.
ליץ' ציינה: "העם קד לנשיא שהלך ממנו".
הנשיא מקינלי נקבר בקבר שנבנה במיוחד עבורו ולימים נקברה בו גם רעייתו אידה.
אחוזת הקבר קרויה אנדרטת מקינלי הלאומית.
בנוסף לנזק שנגרם לגופו של מקינלי על ידי הקליע, התברר בנתיחה שהנשיא סבל מקרדיומיופתיה.
חולי זה החליש את ליבו והקטין את הסיכויים להחלמתו מפציעה שכזו.
חולי זה יוחס למשקל היתר שלו ולעובדה שהוא לא עסק בפעילות גופנית.
חוקרים מודרניים מאמינים שסיבת המוות של מקינלי הייתה דלקת לבלב חריפה, תופעה שגם כיום קשה לטיפול, ועל אחת כמה וכמה הייתה בלתי אפשרית לריפוי על ידי הרופאים באותה תקופה.
משפטו של צ'ולגוש בעוון רצח הנשיא מקינלי החל בבית המשפט בבאפלו ב-23 בספטמבר 1901, תשעה ימים לאחר מות הנשיא.
עדויות התביעה נמשכו יומיים וכללו בעיקר את עדויות הרופאים שטיפלו במקינלי וכמה עדי ראייה לרצח.
לואיס, ושותפו לצוות, לא זימנו עדים כלשהם.
בנאום הסיכום שלו יחס זאת לואיס לסירובו של צ'ולגוש לשתף עמם פעולה.
בנאום זה שארך 27 דקות, הקפיד לואיס לשבח את הנשיא המנוח.
מילר ציין שטיעוני הסיכום של לואיס הוצגו מתוך מחשבה להגן על "מעמדו החברתי של לואיס עצמו, יותר מתוך מאמץ להציל את לקוחו מאימת הכיסא החשמלי".
אחרי פחות מחצי שעה של דיונים, הרשיע חבר המושבעים את צ'ולגוש ברצח.
הוא נידון למוות וב-29 באוקטובר הוא הוצא להורג בכיסא חשמלי.
לפני שנקבר בבית הקברות של בית הכלא, פוזרה חומצה בארונו כדי שגופתו תרקיב מהר יותר.
לאחר רצח מקינלי, מתחו מאמרי המערכת של העיתונים ברחבי ארצות הברית ביקורת על הכשל באבטחת הנשיאים.
אף על פי שעדיין לא היה לכך בסיס חוקתי, ב-1902 כבר היה השירות החשאי (שהיה יחידה של מחלקת האוצר), עסוק בהיקף מלא באבטחתו של הנשיא תאודור רוזוולט.
מהלך זה לא יישב את הוויכוח.
חלק מחברי הקונגרס המליצו שמשימת אבטחת הנשיא תוטל על צבא ארצות הברית.
ב-1906 העביר הקונגרס חקיקה רשמית שהסמיכה את השירות החשאי כסוכנות האחראית על ביטחונו האישי של הנשיא.
התקופה שלאחר הרצח עמדה בסימן של תגובה חריפה כנגד האנרכיזם.
משטרת באפלו הודיעה זמן קצר לאחר הרצח שהם מאמינים שצ'ולגוש לא פעל לבדו וכמה אנרכיסטים נעצרו בחשד למעורבות במעשה.
צ'ולגוש הזכיר במהלך חקירתו את קשריו עם אמה גולדמן.
הרשויות עצרו את בני משפחתה כדי להפעיל עליה לחץ להסגיר את עצמה וכך היא אכן עשתה ב-10 בספטמבר.
גולדמן הייתה עצורה כמעט שלושה שבועות.
היא, כמו כל העצורים האחרים בפרשה נחשדו כמי שקשרו קשר עם צ'ולגוש לביצוע הרצח, אך בסופו של דבר היא שוחררה מבלי שהואשמה.
קהילות ומערכות עיתונים של האנרכיסטים הותקפו על ידי קבוצות נקם.
אף על פי שאיש לא נהרג בתקיפות, נגרם נזק רב לרכוש.
החשש מפני האנרכיסטים הוביל לתוכניות מעקב שבסופו של דבר התגבשו ב-1908 על ידי ה-FBI.
חוקים נגד האנרכיסטים שהועברו בתקופה שלאחר הרצח לא יושמו עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה כמה שנים לאחר מכן, זאת לצד חוקים נוספים כנגד תושבי חוץ שדעותיהם נתפסו כאיום.
בין אלו שגורשו מארצות הברית בדצמבר 1919, הייתה אמה גולדמן.
למרות שהייתה אזרחית הופעל עליה "חוק הרחקת האנרכיסטים".
רצח השבויים הגרמנים ביוטה (מכונה גם טבח שעת חצות; באנגלית: Midnight Massacre) התרחש ב-8 ביולי 1945 במחנה השבויים סלינה (Salina) במדינת יוטה שבארצות הברית.
חייל אמריקאי ששירת כשומר במחנה פתח באש ממקלע על אוהלים שבהם לנו השבויים.
עקב הירי נהרגו תשעה גרמנים ו-19 נפצעו.
החייל היורה הוכרז כבלתי שפוי ואושפז למשך שארית חייו.
הרצח נחשב למקרה החמור ביותר של פגיעה בשבויים בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בימי המלחמה הוחזקו במדינת יוטה כ-8,000 שבויים גרמנים ואיטלקים מתוך כ-425 אלף שבויים ממדינות הציר שהובאו לארצות הברית.
מחנה סלינה היה מהקטנים שבהם.
הוא הוקם ב-1944 בפאתי העיירה סלינה במרכז המדינה, כ-150 קילומטר מדרום לעיר סולט לייק סיטי.
הוחזקו בו כ-250 שבויים שרובם נישבו בצפון אפריקה.
הם שוכנו ב-43 אוהלים בעלי רצפות עץ.
במחנה היו גם מספר מבנים ושלושה מגדלי שמירה.
החיילים האמריקאים שהוצבו לשמירה במחנות השבויים בארצות הברית היו ברובם חיילים שנמצאו כבלתי כשירים לשירות בחזיתות המלחמה.
השבויים הגרמנים הועסקו בשעות היום בעבודות במשקים חקלאיים אזרחיים בסביבת העיירה.
החייל היורה היה טוראי קלרנס ברטוצ'י (Clarence V.
Bertucci), בן 23 בעת הרצח.
הוא בילה ערב חופשי בעיירה שבמהלכו שתה מספר כוסות של בירה וקפה ואמר למלצרית בבית קפה ש"משהו מרגש עומד לקרות הלילה".
בשעת חצות התייצב לתורנות שמירה באחד ממגדלי השמירה במחנה.
אז פתח באש ממקלע בינוני מדגם בראונינג M1919 שהיה מוצב במגדל.
הוא ירה כ-250 כדורים במשך כ-15 שניות.
הוא כיוון את האש אל אוהלי השבויים ופגע ב-30 אוהלים מתוך 43.
לאחר שאזלה התחמושת במקלע והירי פסק דרש קצין במחנה מברטוצ'י לרדת מהמגדל.
ברטוצ'י סירב באומרו שחלק מהגרמנים עודם חיים ודרש לקבל עוד תחמושת.
חיילים נשלחו להוריד אותו מהמגדל והוא נלקח למעצר ללא התנגדות נוספת.
האמריקאים חששו מניסיון למעשה נקם מצד השבויים הגרמנים, אך הוא לא התרחש.
עקב היריות נהרגו במקום שישה גרמנים, 22 נפצעו ושלושה מהם מתו מפצעיהם בהמשך.
הפצועים הועברו לבית החולים המקומי, שהתקשה להתמודד עם מספר הנפגעים הרב.
ההרוגים הגרמנים, בני 24 עד 48, נקברו בבית הקברות של הבסיס הצבאי פורט דאגלס (Fort Douglas) שליד סולט לייק סיטי.
טקס הקבורה היה צבאי וללא סמלים גרמנים כלשהם.
הפצועים נשלחו בחזרה לגרמניה לאחר שהחלימו דיים לעמוד במסע לשם.
בהתאם לחוק ולהסכמים שהתקיימו לאחר המלחמה בין ארצות הברית לבין גרמניה הם לא קיבלו פיצוי כספי כלשהו מארצות הברית.
ברטוצ'י, יליד ניו אורלאנס, נשר מבית הספר היסודי בכתה ו'.
הוא שירת בצבא חמש שנים לפני הרצח.
במהלך השירות הוצב למשך שמונה חודשים ביחידת ארטילריה בבריטניה, אך הוחזר לארצות הברית בשל אי התאמה ולאחר שנענש שלוש פעמים בשל עבירות משמעת.
הוא גם אושפז 12 פעמים במהלך שירותו, חלק מהן לצורך בדיקה פסיכיאטרית.
החקירה שלאחר הרצח העלתה שהוא היה מתוסכל משירותו ומכך שלא זכה להרוג בגרמנים וכי אמר שעוד ישיג הזדמנות לכך.
כשנשאל לאחר הרצח מדוע ירה בשבויים השיב כי עשה זאת משום שהוא שונא גרמנים.
קצין שמונה לחקור את האירוע סבר כי ברטוצ'י היה שפוי ומודע למעשיו בעת שירה לעבר השבויים והמליץ להעמידו למשפט צבאי.
לאחר מספר שבועות של אשפוז בבית חולים ביוטה קבעו רופאים שברטוצ'י היה "לא מאוזן מבחינה נפשית".
ועדה צבאית הכריזה שהוא בלתי שפוי והוא נשלח לאשפוז בבית חולים פסיכיאטרי צבאי במדינת ניו יורק.
באווירה שלאחר סיום המלחמה באירופה וחשיפת הזוועות שביצע המשטר הנאצי לא זכה האירוע ביוטה לתשומת לב רבה בארצות הברית.
פסל אנדרטה לחללים הגרמנים הוצב בבית הקברות של הבסיס הצבאי בפרט דאגלס.
בשנת 2016 נפתח במבנים ששרדו באתר מחנה סלינה מוזיאון המוקדש לרצח.
רצח החייל יאן שפשוביץ' התרחש ב-6 בנובמבר 1998 בגן הלאומי אשקלון, כאשר החייל יאן שפשוביץ' נרצח בדקירות סכין.
תחילה הורשע מחלוף פדידה ברציחתו, אולם בערעור לא הושגה הכרעה האם פדידה רצח את שפשוביץ' או שמא חברו מישל אדרי, ומשכך זוכו שניהם מדין רצח מחמת הספק.
הרצח הכה גלים ועורר סערה תקשורתית בעקבות טענת משפחת שפשוביץ' כי הרצח נעשה על רקע גזעני.
שפשוביץ נולד בעיר ריבניצה, מולדובה, ב-11 בפברואר 1977 למניה ונאום.
באוגוסט 1995 המשפחה עלתה לישראל, כחלק מהעלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, והתגוררה בקריית מלאכי.
יאן ידע לקרוא, לכתוב ולדבר בחמש שפות: רומנית, רוסית, גרמנית, אנגלית ועברית.
כמו-כן היה חובב ספורט: שיחק כדורגל, טניס ושחמט, ואף השתתף בתחרויות.
בתום אימוני הטירונות למד באולפן צבאי בכרמיאל.
לאחר מכן שירת כנהג בבסיס לציוד מרחבי של פיקוד דרום.
ב-6 בנובמבר 1998 שהה שפשוביץ' בחופשת שבת מהצבא, ונסע יחד עם אחיו התאום אדוארד, ושני חברים נוספים לבילוי בגן הלאומי באשקלון.
בעת שישבו באחד השולחנות בבית קפה, שוחחה הקבוצה בשפה הרוסית.
הדבר הרגיז קבוצה אחרת שישבה ליד, אשר לטענת היושבים חשבו כי שפשוביץ' וחבריו מדברים עליהם ומקניטים אותם.
הללו התנפלו על יאן וחבריו באגרופים, דקירות סכין וניפצו סכינים, בקבוקים ואגרופים.
יאן נדקר בלבו ונרצח, אפו של אחיו נשבר ואדוארד קירזנר נדקר בגבו.
שפשוביץ נקבר בבית העלמין הצבאי בקריית מלאכי.
הרצח עורר סערה ציבורית רחבה שכן לטענת משפחת הנרצח, היה זה פשע שנאה על רקע גזעני.
המקרה העלה לתודעה את היחס הגזעני והמפלה של החברה הישראלית כלפי העולים מברית המועצות.
בעקבותיו נערכה ישיבה מיוחדת בעניין רצח ואלימות כלפי עולים חדשים של ועדת העלייה והקליטה בכנסת.
בדיון אחר בכנסת לרגל יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה בדבר גילויי האנטישמיות בעולם, הלין חבר הכנסת יורי שטרן כי מדינת ישראל לא נלחמת ב"שנאת היהודים בתוך העם היהודי" כהגדרתו, בדגש על עולי ברית-המועצות.
לאחר הרצח, כתב הרמטכ"ל, רב-אלוף שאול מופז, מכתב ניחומים למשפחת של יאן, בו שיבח את מעלותיו.
לאחר הרצח הועלו חשדות בדבר אי סדרים בחקירת המקרה.
זאת לאחר שגמלאי המשטרה אלברט לוי ישב לשולחן עם החשודים מחלוף פדידה ומישל אדרי בעת התקיפה.
בנו של הגמלאי, יחיאל לוי, השתתף גם הוא בתקיפה ונידון ל־9 חודשי מאסר בפועל ו-18 חודשי מאסר על תנאי למשך 3 שנים, מהם ריצה 6 חודשי מאסר.
פדידה הורשע ונגזר עליו מאסר עולם.
אולם לאחר ערעור עורך דינו, ירום הלוי, השופטים מישאל חשין, אליעזר ריבלין ואדמונד לוי קבעו כי פדידה ואדרי דקרו בסכינים את שפשוביץ' וקירזנר, אך לא הצליחו להכריע מי מהשניים ביצע את הדקירה הקטלנית, ולכן זיכו את פדידה מחמת הספק.
פדידה נדון לשש שנות מאסר בלבד, בגין גרימת חבלה ותקיפה בנסיבות מחמירות.
רצח חיים גרון התרחש בחודש יוני 1967. גרון היה נער שעמד בפני גיוסו לצה"ל.
בימיה האחרונים של מלחמת ששת הימים נכנס לרצועת עזה שזה עתה נכבשה במטרה להצטרף לכוחות צה"ל שם כמתנדב.
חיים גרון (נולד ב-5 בספטמבר 1949) היה בן יחיד להוריו, תושב קריית ביאליק.
אביו מת בתאונה מעט לפני שנולד.
הוא היה חובב טבע וטיולים ובעל נטייה להרפתקנות.
הוא הפסיק את לימודיו בבית הספר התיכון ובילה שנה באוניות בלב ים במסגרת צי הסוחר.
לאחר מכן עבר לגור בקבוצת שילר בציפייה למועד גיוסו לצה"ל, שנקבע לחודש יולי 1967.
ביום השני למלחמת ששת הימים עוכב גרון על ידי משטרת אשקלון, בעת שניסה להיכנס לרצועת עזה ולהצטרף לחיילי צה"ל שלחמו שם.
כעבור ארבעה חודשים, ב-10 באוקטובר, נמצאה גופתו של גרון קבורה בקרקע בנחל ליד היישוב דיר אל-בלח ברצועה.
נראה שלאחר ששוחרר מהחקירה במשטרה הוא הצליח להיכנס לרצועה ונרצח שם.
נמצא שהגופה הוצתה, כנראה כדי לטשטש את עקבות הרוצחים.
גרון זוהה בין היתר באמצעות הגופיה שלבש, שעליה נמצא סימן של מכבסת קבוצת שילר.
במהלך חקירת הרצח זוהה נתיב שבו ככל הנראה הובל גרון הפצוע על גבי חמור אל מקום קבורתו, שנעשתה ככל הנראה על מנת להסתיר את עובדת הפגיעה בו.
צה"ל פוצץ מספר בתים ובקתות לאורך נתיב זה.
גבר בן 75 מדיר אל בלח ושני בניו, בני 45 ו-19, נעצרו בחשד לביצוע הרצח.
האב העיד כי מצא את גרון כשהוא פצוע, כנראה ירוי, העמיס אותו על חמור והוביל אותו לנחל, שם קבר אותו, כנראה בעודו בחיים.
האחראי לפגיעה הראשונית בגרון זוהה, אך הוא הספיק להימלט לירדן ולא נתפס.
הגבר ושני בניו הועמדו למשפט צבאי בפני הרכב של שלושה קצינים.
בית הדין הצבאי הרשיע את האב ברצח גרון על פי הודאתו וגזר עליו מאסר עולם.
שני בניו זוכו על ידי בית הדין, לאחר שלא מצא ראיות המוכיחות את השתתפותם ברצח.
רצח יוסף איזראלוב, או פרשת גיתית איזראלוב, הוא פרשת רצח שהתרחשה בשנת 1986 בישראל, ובמסגרתה הורשעה גיתית איזראלוב ברצח בעלה הרביעי, יוסף איזראלוב, ונידונה למאסר עולם.
גיתית איזראלוב נולדה בשנת 1948 וגדלה ברחוב שינקין בתל אביב, בת להורים דתיים ואמידים, יצחק ואסתר זהבי.
בגיל 15 החלה לצאת עם בחור, למורת רוחם של הוריה, ששלחו אותה לשהות של שנה אצל דודתה בלונדון.
לאחר סיום לימודי התיכון היא קיבלה פטור משירות בצה"ל בטענה שהיא שומרת על אורח חיים דתי.
בבגרותה לא הייתה בקשר קרוב עם הוריה.
בהמשך נסעה לרומא, משם המשיכה ללונדון והתאהבה בצייר מתחיל ונישאה לו.
אך לאחר זמן קצר התגרשה, חזרה לרומא, והתקבלה לעבודה כמזכירה בחברת סרטים.
שם פגשה ברוברטו פרוצ'י, במאי איטלקי שהפיק סרטים זולים ביפן.
היא הפכה לפילגשו ונסעה איתו ליפן.
ביפן הכירה את במאי הקולנוע היפני הנודע, אקירה קורוסאווה והחליפה מאהבים.
לאחר שקורוסאווה עזב אותה, החלה גיתית לעבור כזונת צמרת בטוקיו, עד שנתפסה וגורשה מיפן.
שם הייתה מעורבת בשנת 1973 בשוד מזוין, שבמהלכו ירתה בראשו של תכשיטן ופצעה אותו קשה.
היא נידונה לחמש שנות מאסר, אך שוחררה כעבור שנה וחצי וחזרה לישראל.
בישראל נישאה לגיורא דוזנר, ילדה בת והתגרשה ממנו במרץ 1983. אחר־כך הכירה את יוסף (יוסי) איזראלוב, שלא ידע דבר על עברה המפוקפק.
הוא התאהב בה ונשא אותה לאישה בדצמבר 1983. בני הזוג עברו להתגורר בדירה חדשה ברמת השרון.
כעבור כשנה נחשף אופיה האמיתי, בין בני הזוג התגלעו סכסוכים ממושכים, עד שעזבה עם בתה לאחותה בלונדון.
איזראלוב פתח נגדה בהליכי גירושין.
גופתו התגלתה יום אחד לפני הדיון בבית הדין הרבני.
לפני שנעצרה בלונדון עוד הספיקה להתחתן עם בחור אנגלי ולהתגרש ממנו.
יוסף איזראלוב היה נהג אוטובוס בקואופרטיב "דן".
היה רווק עד גיל 50 והשקיע את כספו בנדל"ן.
כשהיה בן 51 נישא לגיתית הצעירה ממנו בכ-16 שנה.
לפני הירצחו התעניינה גיתית לגבי זכויותיה כאלמנה.
מחברת "דן" נמסר לה כי רק לאחר שנתיים של נישואים היא תוכל "להנות" מביטוח החיים שלו.
ב-24 בינואר 1986 נסעה גיתית מלונדון לפריז וטסה משם לישראל עם דרכון מזויף, כשהיא מחופשת לנזירה.
ביום חזרתה נפגשה גיתית עם בעלה במלון הילטון תל אביב, ואחר כך הציעה לו לצאת לטיול זוגי בפארק הירקון.
כשהגיעו היא סיממה אותו, הכניסה את גופו למכונית, והטביעה אותה באגם שבפארק הירקון.
למחרת טסה גיתית לפריז, בזהות מזויפת אחרת.
ב-26 בינואר 1986 אדם שטייל באזור הבחין במכונית הטבועה, והזעיק את כוחות המשטרה.
במושב האחורי של הרכב התגלתה גופתו של הבעל.
הוא זוהה על־פי המסמכים שהיו עליו.
הגופה הועברה ל, ושם נקבע שמת לפנות בוקר, מספר שעות לפני שנמצאה המכונית, כתוצאה מחנק מתחת למים.
כשבועיים לאחר גילוי הגופה התקבלו תוצאות בדיקות מעבדה, שנערכו בעקבות הניתוח שלאחר המוות.
הבדיקות קבעו כי יוסף איזראלוב הורדם באתר לפני מותו.
זו הייתה ההוכחה הראשונה שאכן מדובר ברצח.
חוקרי המשטרה בדקו את עברה של גיתית וגילו את הרשעתה הקודמת בשוד בהונג קונג.
בנוסף משפחתו של יוסף איזראלוב סיפרה שגיתית מיררה את חיי בעלה, ונחשף שבדקה בחברת "דן" את ביטוח החיים שלו.
במשרדי "דן" זכרו את המקרה, מאחר שהייתה זו הפעם הראשונה שבה אשת חבר באה לשאול שאלה כזאת כשבעלה עדיין חי.
לכאורה היה לה אליבי מוצק, היא לא הייתה בישראל במועד הרצח.
החוקרים מצאו שהיא אכן נמצאת בלונדון ביחד עם בתה.
בעקבות הממצאים הוחלט להמשיך בחקירה סמויה כדי לא לעורר את חשדה.
אותרו עדי ראייה שראו אותה במלון הילטון (לאחר שנמצאה קבלה מהמלון במכונית), ונהג מונית שהסיע אותה לבן-גוריון.
בנוסף, אותר כרטיס הטיסה שלה, לאחר שעובד אל-על שמכר לה את הכרטיס זיהה אותה.
ביולי 1986 הוגשה בקשת הסגרה ומעצר למשטרת המטרופולין של לונדון.
היא נעצרה אך הכחישה שרצחה את בעלה.
ב-9 בספטמבר 1986 החליט בית־המשפט בלונדון להסגיר אותה לישראל, לאחר שהוצגו ראיות נגדה.
במהלך החקירה הודתה שהייתה בישראל בזמן הרצח ופגשה את בעלה, אך טענה שנפרדה ממנו בחצות ליד קולנוע פאר במרכז תל אביב.
בנוסף הודתה שזייפה את הצוואה של בעלה, באמצעות מתחזה שסייע לה.
מתחזה זה הודה באשמה ונידון אחר כך לשישה חודשי מאסר בעסקת טיעון.
בזמן מעצרה ניסתה המשטרה להקליט ראיות נגד גיתית באמצעות מדובבת, אך היא נכשלה.
ב-14 בדצמבר 1986 נפתח משפטה בבית המשפט המחוזי בתל אביב, התביעה כללה 72 עדים בכתב האישום, כולל פקחי משטרת הגבולות בצרפת ביום שעברה מפריז בדרכה לישראל.
היא מעולם לא הודתה ברצח, ובית המשפט הרשיע אותה על סמך ראיות נסיבתיות בלבד, מכיוון שלא היו עדי ראייה לרצח.
על גיתית נגזר מאסר עולם, והיא הגישה ערעור לבית המשפט העליון, אך ערעורה נדחה.
בכלא ישבה בתא אחד עם חוה יערי ואביבה גרנות, שהורשעו ברצח מלה מלבסקי כמה חודשים קודם.
בשנת 1993 קצב נשיא המדינה את עונשה ל-24 שנים, וביוני 1999 הומתק עונשה שוב ל-22 שנים.
בשנת 2000 נוכה שליש מתקופת מאסרה על התנהגות טובה והיא שוחררה.
לאחר שחרורה שינתה את שמה ונישאה מחדש.
בשנת 2004 נבדק חשד שהייתה מעורבת ברצח השופט עדי אזר, בן דודו של יוסף איזראלוב, שהיה מעורב כעורך דין כמנהל העזבון, והביא לכך שגיתית איזראלוב לא זכתה לירושה של יוסף איזראלוב.
יוליוס קיסר נרצח על ידי קבוצת סנאטורים באידו של מארס (15 במרץ) של שנת 44 לפני הספירה במהלך פגישת הסנאט הרומי בקוריה של פומפיוס של תיאטרון פומפיוס ברומא, שם דקרו הסנאטורים את קיסר 23 פעמים.
הם טענו שהם פועלים בשל חשש שריכוז הכוח חסר התקדים של קיסר במהלך הדיקטטורה שלו מערער את הרפובליקה הרומית.
לפחות 60 עד 70 סנאטורים היו שותפים לקשר, בראשם מרקוס יוניוס ברוטוס, גאיוס קסיוס לונגינוס ודקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס.
למרות מותו של קיסר, הקושרים לא הצליחו לשקם את מוסדות הרפובליקה.
ההשלכות של ההתנקשות הובילו למלחמת אזרחים ובסופו של דבר לתקופת הפרינקיפט של האימפריה הרומית.
קיסר שירת את הרפובליקה הרומית במשך שמונה שנים במלחמת גאליה, וכבש במלואו את אזור גאליה (צרפת של ימינו).
לאחר שהסנאט הרומי דרש מקיסר לפרק את צבאו ולחזור הביתה כאזרח, הוא סירב, חצה את הרוביקון עם צבאו והכניס את רומא למלחמת אזרחים נוספת בשנת 49 לפנה"ס.
לאחר שהביס את אחרוני האופוזיציה, מונה קיסר לדיקטטור פרפטו (; "דיקטטור לנצח") בתחילת שנת 44 לפנה"ס.
ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס מתאר שלוש תקריות שהתרחשו מ-45 עד 44 לפני הספירה כגורמים הסופיים לרצח קיסר – "שלושת הקשים ששברו את גב הגמל" מבחינת חלק מהרומאים.
התקרית הראשונה התרחשה בדצמבר 45 לפנה"ס או בתחילת 44 לפנה"ס.
על פי ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס, לאחר שהסנאט הצביע בעד הענקת תארים רבים לקיסר, הם החליטו להציגם בפניו באופן רשמי, וצעדו כמשלחת סנאטורית למקדש ונוס גנטריקס.
כשהם הגיעו, הגינונים חייבו את קיסר לקום כדי לברך את הסנאטורים, אך הוא לא קם.
הוא גם התבדח על החדשות שלהם, ואמר שצריך לקצץ את כבודו במקום להגדיל.
ההיסטוריון הרומי סווטוניוס כתב (כמעט 150 שנה מאוחר יותר) שקיסר לא הצליח לקום במקדש, בין אם נעצר על ידי הקונסול לוקיוס קורנליוס בלבוס או בין אם נרתע מהרעיון שעליו לקום.
בכך שדחה למעשה מתנה סנאטורית ולא הכיר בנוכחות המשלחת עם נימוסים נאותים, עשה קיסר את הרושם העז שכבר לא אכפת לו מהסנאט.
התקרית השנייה התרחשה בשנת 44 לפני הספירה.
יום אחד בינואר גילו הטריבונים גאיוס אפידיוס מרולוס ולוקיוס קסטיוס פלאבוס עטרה על ראש פסלו של קיסר על הרוסטרה בפורום רומאנום.
לפי סווטוניוס, הטריבונים הורו להסיר את העטרה כיוון שהייתה סמל ליופיטר ולמלוכה.
איש לא ידע מי הניח את הכתר, אבל קיסר חשד שהטריבונים ארגנו את הופעתו כדי שיהיה להם הכבוד להסירו.
העניינים הסלימו זמן קצר לאחר מכן ב-26 בינואר, כאשר קיסר רכב על סוס לרומא בוויה אפיה.
כמה חברים מהקהל קיבלו את פניו בתור רקס ("מלך"), וקיסר השיב להם: "אני לא רקס, אלא קיסר" ("Non sum Rex, sed Caesar").
זה היה משחק מילים, מפני ש"רקס" היה שם משפחה וגם תואר לטיני.
הטריבונים מרולוס ופלאבוס לא היו משועשעים, והורו לעצור את האיש שצעק ראשון "רקס".
בישיבת סנאט מאוחרת יותר האשים קיסר את הטריבונים בניסיון ליצור לו התנגדות, והוציא אותם מתפקידם ומחברות בסנאט.
הפלבס הרומי לקח ברצינות את הטריבונים שלהם כנציגי פשוטי העם, ומעשיו של קיסר נגד הטריבונים הציבו אותו בצד הלא נכון של דעת הקהל.
התקרית השלישית התרחשה בפסטיבל הלופרקליה, ב-15 בפברואר 44 לפנה"ס.
מרקוס אנטוניוס, שנבחר לקונסול שותף עם קיסר, טיפס על הרוסטרה והניח עטרה על ראשו של קיסר, ואמר "העם נותן לך את זה דרכי".
בעוד כמה מחברי הקהל מחאו כפיים, רובם הגיבו בשתיקה.
קיסר הסיר את העטרה מראשו, אך אנטוניוס שוב הניח אותה עליו כדי לקבל את אותה תגובה מהקהל.
לבסוף הניח קיסר את העטרה בצד כדי להשתמש בה כקורבן ליופיטר אופטימוס מקסימוס.
"יופיטר לבדו הוא מלך הרומאים", אמר קיסר, שזכה לתגובה נלהבת מהקהל.
באותה תקופה רבים האמינו שדחייתו של קיסר את העטרה היא דרכו לראות אם יש לו מספיק תמיכה כדי להפוך למלך, ובזו לו על כך.
לפי סווטוניוס, רצח קיסר התרחש בסופו של דבר בעיקר בשל חששות שהוא רצה להכתיר את עצמו למלך רומא.
חששות אלה החריפו בעקבות "שלושת הקשים" של 45 ו-44 לפני הספירה.
בתוך כמה חודשים בלבד, קיסר לא כיבד את הסנאט, הסיר את הטריבונים של העם והשתעשע במלוכה.
בפברואר נולד הקשר שגרם להתנקשות בו.
הקשר להתנקש בחיי יוליוס קיסר החל בפגישה בין קסיוס לונגינוס לגיסו מרקוס ברוטוס בערב 22 בפברואר 44 לפנה"ס, כאשר לאחר דיון מסוים הסכימו השניים שיש לעשות משהו למנוע מקיסר להפוך למלך הרומאים.
לאחר מכן החלו שני הגברים לגייס אחרים.
אף על פי שנדרש רק אדם אחד כדי לרצוח אדם אחר, ברוטוס האמין שכדי שרצח קיסר ייחשב כסילוק לגיטימי של עריץ שנעשה למען ארצם, הוא חייב לכלול מספר רב מהאנשים המובילים ברומא.
הם ניסו להגיע לאיזון, ושאפו לגייס מספיק גברים כדי להקיף את קיסר ולהילחם בתומכיו, אך לא יותר מדי כך שיסתכנו בחשיפת הקשר.
הם העדיפו חברים על פני מכרים ולא גייסו לא צעירים פזיזים ולא זקנים חלשים.
בסופו של דבר גייסו הקושרים סנאטורים קרובים לגיל ארבעים, כמותם.
הגברים העריכו כל מתגייס פוטנציאלי בשאלות תמימות לכאורה.
המקורות העתיקים מדווחים כי בסופו של דבר בערך שישים עד שמונים קושרים הצטרפו למזימה.
על פי ניקולאוס איש דמשק, הקושרים כללו את חייליו, הקצינים ומקורביו האזרחיים של קיסר, ובעוד שחלקם הצטרפו לקנוניה עקב דאגות לגבי הסמכותנות של קיסר, לרבים היו מניעים אינטרסנטיים כמו קנאה: הרגשה שקיסר לא גמל להם מספיק או נתן יותר מדי כסף לתומכיו לשעבר של פומפיוס.
הקושרים לא נפגשו בגלוי אלא התאספו בחשאי זה בביתו של זה ובקבוצות קטנות על מנת לגבש תוכנית.
ראשית דנו הקושרים בצירוף שני גברים נוספים למזימה.
קיקרו, הנואם המפורסם, זכה לאמון הן מקסיוס והן מברוטוס, ולא הסתיר כי הוא רואה את שלטונו של קיסר מדכא.
הוא היה פופולרי בקרב פשוטי העם והייתה לו רשת גדולה של חברים שהייתה יכולה לעזור למשוך אחרים לקשר.
עם זאת, הקושרים ראו את קיקרו זהיר מדי; באותו זמן הוא היה בן יותר משישים, והקושרים חשבו שהוא צפוי לתעדף את הבטיחות על המהירות בעת תכנון ההתנקשות.
לאחר מכן שקלו הקושרים לצרף את מרקוס אנטוניוס בן ה-39 ואחד הגנרלים הטובים ביותר של קיסר.
הקושרים הסכימו לנסות לגייס אותו עד שגאיוס טרבוניוס גילה שפנה אישית לאנטוניוס בקיץ הקודם וביקש ממנו להצטרף לקשר אחר לשים קץ לחייו של קיסר, ואנטוניוס דחה אותו.
הדחייה הזו לקנוניה הישנה גרמה לקושרים להחליט שלא לגייס את אנטוניוס.
אנטוניוס היה חזק בשל היכרותו עם החיילים ובזכות היותו קונסול.
אם אנטוניוס לא היה מצטרף אליהם, אז עליהם לרצוח גם את אנטוניוס, פן יפריע לקשר.
בסופו של דבר הרעיון הורחב ופיצל את הקושרים לשני פלגים.
האופטימאטים, "הגברים הטובים ביותר" של רומא, רצו לחזור לאיך שהיו לפני קיסר.
רצון זה גרר הכרח לרצוח את קיסר וגם את הסובבים אותו, כולל אנטוניוס, וביטול הרפורמות שלו.
תומכיו לשעבר של קיסר מבין הקושרים לא הסכימו לכך.
הם אהבו את הרפורמות של קיסר, ולא רצו טיהור של תומכיו של קיסר.
עם זאת, גם הם הסכימו להרוג את אנטוניוס.
ברוטוס לא הסכים עם שני הפלגים.
הוא טען שצריך להרוג את קיסר ולא לעשות שום דבר אחר.
הוא אמר שעל מנת לטעון שהם פועלים בשם עקרונות החוק והצדק, להרוג את אנטוניוס לא יהיה צודק.
בעוד שרצח קיסר ייחשב כהרג של עריץ, הריגת תומכיו תיראה רק כטיהור פוליטי ועבודתם של תומכיו לשעבר של פומפיוס.
ברוטוס טען כי הגבלת הקשר לרצח קיסר ושמירה על הרפורמות שלו יבטיחו את תמיכת העם הרומי.
הטיעון שלו שכנע את הקושרים האחרים, והם החלו לתכנן תוכניות להתנקשות בקיסר.
הקושרים האמינו שלמיקום ולדרך בהם יתנקשו בקיסר תהיה השפעה.
למארב באזור מבודד תהיה השפעה שונה על דעת הקהל מאשר רצח בלב רומא.
הקושרים העלו מספר רעיונות להתנקשות.
הם שקלו התקפה על קיסר בזמן שהוא הולך ב, "הרחוב הקדוש".
רעיון נוסף היה לתקוף אותו במהלך הבחירות לקונסולים חדשים.
הקושרים ימתינו עד שקיסר יתחיל לחצות את הגשר אותו חצו כל הבוחרים כחלק מהליך הבחירות, ולאחר מכן יפילו אותו מעל למים, שם יהיו קושרים שיחכו לו עם פגיונות שלופים.
תוכנית אחרת הייתה לתקוף את קיסר בקרב גלדיאטורים, שם אף אחד לא יחשוד בגברים חמושים.
לבסוף, מישהו העלה את הרעיון לרצוח את קיסר באחת מישיבות הסנאט.
לכל שאר התוכניות היה חסרון אחד: בעוד שלקיסר לא היו שומרי ראש רשמיים, הוא ביקש מחבריו להגן עליו בפומבי.
רוב החברים הללו היו מרשימים ומסוכנים למראה והקושרים חששו שהם יפריעו להתנקשות בחייו של קיסר.
מכיוון שרק סנאטורים הורשו להיכנס לבית הסנאט, לרעיון זה לא נלווה החיסרון.
היו גם שאמרו כי רצח של עריץ לעיני הסנאט לא ייראה כמזימה פוליטית, אלא כמעשה אצילי, שנעשה למען ארצם.
הקושרים החליטו בסופו של דבר על תוכנית זו כתוכנית הפעולה.
קיסר יעזוב את העיר ב-18 במרץ כדי לצאת למסע צבאי נגד הגטים והפרתים.
ישיבת הסנאט האחרונה לפני תאריך זה הייתה ב-15, אידו של מארס, ולכן בחרו הקושרים בתאריך זה כיום ההתנקשות.
בימים שקדמו לרצח, קיסר לא היה מודע לחלוטין למה שתוכנן.
לפי ההיסטוריון הקדום פלוטרכוס, רואה הזהיר את קיסר שחייו יהיו בסכנה לא יאוחר מאידו של מארס.
בנוסף, ב-1 במרץ צפה קיסר בקסיוס מדבר עם ברוטוס בבית הסנאט ואמר לעוזרו, "מה אתה חושב שקאסיוס זומם?
אני לא אוהב אותו, הוא נראה חיוור."
יומיים לפני ההתנקשות נפגש קסיוס עם הקושרים ואמר להם שאם מישהו יגלה את התוכנית, עליהם להפנות את סכיניהם לעצמם, כלומר להתאבד.
באידו של מארס 44 לפנה"ס התכנס הסנאט בבית הסנאט של פומפיוס שבתיאטרון פומפיוס, לישיבת הסנאט.
בדרך כלל הסנאטורים היו נפגשים בפורום רומאנום, אך קיסר מימן שחזור של הפורום ולכן הסנאטורים נפגשו במקומות אחרים ברחבי רומא, וזה היה אחד מהם.
בתיאטרון התנהלו משחקי גלדיאטורים, ודקימוס ברוטוס, בעל חברת גלדיאטורים, הציב אותם בפורטיקו של פומפיוס, הממוקם אף הוא בתיאטרון פומפיוס.
הגלדיאטורים יכלו להועיל לקושרים: אם יתפתח קרב להגן על קיסר, הגלדיאטורים יכלו להתערב, גם במקרה שקיסר היה נהרג אך הקושרים היו מותקפים.
מכיוון שאי אפשר היה להיכנס לבית הסנאט מבלי לעבור דרך הפורטיקו, הגלדיאטורים יכלו לחסום את הכניסה במידת הצורך.
הסנטורים המתינו לבואו של קיסר, אך הוא לא הגיע.
הסיבה לכך היא שמוקדם באותו בוקר התעוררה קלפורניה, אשתו של קיסר, מסיוט.
היא חלמה שהיא מחזיקה בזרועותיה את קיסר שנרצח ומתאבלת עליו.
בגרסאות אחרות חלמה קלפורניה שהגבול הקדמי של ביתם קרס ושקיסר מת, ואחרת טוענת כי היא חלמה על גופתו המדממת של קיסר.
בסביבות 5בבוקר התחננה קלפורניה בפני קיסר לא ללכת לישיבת הסנאט באותו יום.
לאחר היסוס מסוים, הסכים קיסר.
אף על פי שלא החזיק באמונות טפלות, הוא ידע שהחוזה וקלפורניה מעורבים בפוליטיקה הרומית, והחליט להיות זהיר.
קיסר שלח את מרקוס אנטוניוס לפזר את פגישת הסנאט.
כאשר שמעו הקושרים על פיזור הישיבה הלך דקימוס לביתו של קיסר כדי לנסות לשכנע אותו להגיע.
"מה אתה אומר, קיסר?" אמר דקימוס.
"האם מישהו במעמדך ישים לב לחלומות של אישה ולסימנים של גברים טיפשים?".
קיסר החליט בסופו של דבר ללכת.
קיסר הלך לבית הסנאט וראה את החוזה.
"ובכן, אידו של מארס הגיע!" קרא קיסר בשובבות.
"כן, הוא הגיע," אמר החוזה, "אבל עדיין לא נגמר." מרקוס אנטוניוס נכנס עם קיסר, אך עוכב על ידי אחד מהקושרים (טרבוניוס או דקימוס) ונעצר בחוץ.
הוא נשאר שם עד לאחר ההתנקשות, ואז ברח.