tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סילבר הורג את המורד שהוביל את הניסיון להדיח אותו, והיות והציל את חייו של ג'ים, רב החובל והנוסעים של הספינה מוכנים להחזיר אותו לאנגליה ואף לא להעמיד אותו לדין.
שאר המורדים ננטשים על האי, והאוצר מועמס על "היספניולה".
בדרך אל אנגליה עוגנת הספינה בנמל באמריקה הלטינית ונוסעיה יורדים ממנה כדי לבלות את הלילה בעיר החוף.
כשהם חוזרים, הם מגלים שסילבר עזב את הספינה עם שק שהכיל 400 לירה שטרלינג מהאוצר.
מאז נעלמו עקבותיו; ג'ים משער שהוא חי חיים שלווים עם אשתו.
דמותו של ג'ון סילבר הארוך הייתה נושא ליצירות כגון סרט הקולנוע , סדרת הטלוויזיה "The Adventures of Long John Silver" וסדרת הקומיקס "Long John Silver" .
הדמות הופיעה בעיבודים הרבים ל"אי המטמון", בסרטים "ריצ'ארד וסוד הספרים האבודים", "רובינזון קרוזו" ו"כוכב המטמון", בסדרות הטלוויזיה "עד עצם היום הזה" ו"מפרשים שחורים" ובספרים , ו-"Silver" .
על שמו של סילבר נקראו אלבום המוזיקה של להקת ג'פרסון איירפליין ורשת המזון המהיר .
דמותו של ג'וני סילברהנד ממשחק התפקידים השולחני "סייברפאנק" וכן ממשחק הווידאו "Cyberpunk 2077" מבוססת באופן רופף על סילבר.
ג'וֹן סֶלְדֶן היה משפטן אנגלי, מלומד של החוקים והחוקה העתיקים של אנגליה, וחוקר ההלכה היהודית.
הוא נודע כאיש אשכולות; ג'ון מילטון הילל את סלדן בשנת 1644 כ"ראש המלומדים הנודעים בארץ זו".
הוא נולד ב, בקהילת , מערב סאסקס (כיום חלק מהעיר ), ונטבל בכנסיית סנט אנדרוז, כנסיית הקהילה.
הקוטג' שבו נולד שרד עד שנת 1959, אז נהרס בשריפה שנגרמה כתוצאה מתקלת חשמל.
אביו, שגם שמו היה ג'ון סלדן, היה בעלים של חווה קטנה.
מסופר כי כישרונו ככנר הוא שמשך אליו את אשתו, מרגרט, שהייתה ממשפחה טובה יותר, בהיותה בת יחידה לתומס בייקר מ וצאצאית למשפחת אבירים מקנט.
סלדן התחנך בבית הספר החופשי לדקדוק בצ'יצ'סטר, , בשנת 1603, הוא התקבל לאכסניית קליפורד בלונדון; בשנת 1604 עבר לאינר טמפל; ובשנת 1612 הוא .
הפטרון המוקדם ביותר שלו היה סר , האנטיקוואר, שכנראה העסיק אותו כדי להעתיק ולסכם חלק מהרשומות הפרלמנטריות שהוחזקו אז במצודת לונדון.
משום מה, סלדן כמעט ולא עסק בעריכת דין בבית המשפט, אך עיסוקו ב כמעביר בעלות ומתן ייעוץ משפטי היה גדול וכנראה רווחי.
בשנת 1618, הופיע ספרו "היסטוריית המעשרות" (History of Tithes).
אף על פי שעבר צנזורה וקבלת רישיון, עבודת דיסרטציה זו על הבסיס ההיסטורי של שיטת המעשר עוררה חרדה בקרב הבישופים ועוררה את התערבותו של המלך, ג'יימס הראשון.
המחבר זומן בפני המועצה המלכותית ונאלץ לחזור בו מדעותיו.
בנוסף, יצירתו נאסרה, ונאסר עליו להגיב לכל מי שיבוא להשיב לה.
כל זה ככל הנראה הוביל לכניסתו של סלדן לפוליטיקה.
אף על פי שלא היה חבר בפרלמנט של אנגליה, הוא היה היוזם ואולי אף מנסח בנוגע לזכויות ולפריווילגיות של בית הנבחרים, שאושרה על ידי בית הנבחרים הבריטי ב-18 בדצמבר 1621. הוא וכמה אחרים נכלאו, תחילה במצודת לונדון ולאחר מכן תחת אחריותו של סר , השריף של לונדון.
במהלך מעצרו הקצר, הוא עסק בהכנת מהדורה של ה"היסטוריה" של ההיסטוריון מימי הביניים , מתוך כתב יד שהושאל לו על ידי מארחו או סוהרו, ואותה פרסם שנתיים לאחר מכן.
בשנת 1623 הוא נבחר לבית הנבחרים מטעם הרובע של לנקסטר, וישב עם , ו בוועדת הבחירות של סרג'נט גלנוויל.
הוא גם מונה ל של , תפקיד אותו סירב למלא.
על כך, חברי הוועד המנהל של האינר טמפל קנסו אותו ב-20 ליש"ט ופסלו אותו מלהיות אחד מהם.
אף על פי כן, לאחר מספר שנים, הוא הפך ל.
בפרלמנט הראשון של צ'ארלס הראשון (1625), נראה מ"דוחות החברים" שהודפסו ב-1878 כי בניגוד לטענת כל הביוגרפים שלו, לא היה לו מושב.
בפרלמנט השני של צ'ארלס (1626), הוא נבחר לייצג את מחוז הבחירה גרייט בדווין בווילטשייר, ולקח חלק בולט בהדחתו של ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם.
בשנה שלאחר מכן, הוא שימש כעורך דין של ב (תיק חמשת האבירים) בפני .
בשנת 1628 הוא נבחר לפרלמנט השלישי של צ'ארלס מטעם מחוז הבחירה של לגרשול בווילטשייר, והיה מעורב בניסוח והעברת .
במושב של 1629 הוא היה אחד החברים האחראים למעבר הסוער בבית הנבחרים של ההחלטה נגד הטלת המס הימי הבלתי חוקית של תפוסה, ויחד עם סר , , לונג, ולנטיין, והשאר, נשלח בחזרה למצודת לונדון.
שם נשאר שמונה חודשים, ובחלק מהזמן נשללה ממנו האפשרות להשתמש בספרים וחומרי כתיבה.
לאחר מכן הועבר, בתנאים פחות מחמירים, לבית הכלא , עד ש דאג לשחרורו.
כמה שנים לפני כן, הוא מונה ל של , ולמושבו, רסט פארק בבדפורדשייר, לשם פרש כעת.
הוא לא נבחר ל של 1640; אך ל, שכונס בסתיו, הוא נבחר ללא התנגדות מטעם מחוז הבחירה של אוניברסיטת אוקספורד.
הוא התנגד להחלטה נגד הבישופים שהובילה להדחת הבישופים מבית הלורדים, והדפיס תשובה לטיעונים שהועלו על ידי באותה הזדמנות.
הוא הצטרף להצהרת המחאה של בית הנבחרים למען שמירת הדת הפרוטסטנטית על פי הדוקטרינות של הכנסייה האנגליקנית, סמכות הכתר, וחירות הנתינים.
הוא התנגד באותה מידה לחצר המלוכה בשאלת הפיקוד על גיוס הכוחות (commissions of lieutenancy of array) ולפרלמנט בשאלת צו המיליציה.
בסופו של דבר, הוא תמך בפרלמנט נגד המלך צ'ארלס, כיוון שלטענתו, צ'ארלס פעל בוודאות באופן בלתי חוקי; אך סלדן לא היה בטוח אם הפרלמנט עושה את אותו הדבר.
ב-1643 הוא השתתף בדיונים של , שם דעותיו הארסטיאניות זכו להתנגדות מצד .
בעלי בריתו של סלדן כללו את , ו.
באוקטובר 1643 מונה סלדן על ידי בית הנבחרים לקחת שליטה על משרד פקיד ושומר הרשומות במצודה, תפקיד שעבר לידי "Master of the Rolls" בשנת 1651. בשנת 1645, הוא מונה לאחד מנציבי הפרלמנט של האדמירליות ונבחר לראש , תפקיד שסירב לקבל.
בשנת 1646, הוא חתם על , ובשנת 1647, הפרלמנט הצביע להעניק לו 5,000 ליש"ט כפיצוי על סבלו תחת המונרכיה.
לאחר מותו של בשנת 1639, סלדן התגורר באופן קבוע באותו בית עם אלמנת הרוזן, לשעבר .
יש המשערים כי הוא נישא לה, אף על פי שנישואיהם מעולם לא הוכרו בפומבי.
הוא אסף ספרייה מפורסמת, שבסופו של דבר הפכה לחלק מאוסף הספרייה הבודליינית בשנת 1659. בנוסף למגוון רחב של יצירות יווניות, ערביות, עבריות ולטיניות, היא כללה גם את קודקס מנדוסה ו.
הוא נפטר בבית המנזר לשעבר של המסדר הכרמליתי ב בלונדון ב-30 בנובמבר 1654, ונקבר בכנסיית טמפל בלונדון.
קברו נראה כיום בבירור דרך לוחות זכוכית ברצפת הכנסייה.
יתר על כן, הוא מונצח בכתובת זיכרון מונומנטלית בצד הדרומי של כנסיית טמפל.
יותר משני עשורים לאחר מותו, בשנת 1880, הוצב לזכרו לוח פליז על ידי חברי הוועד המנהל של האינר טמפל בכנסיית הקהילה סנט אנדרוז, בווסט טארינג.
סלדן רכש את המוניטין שלו כמלומד וכסופר פורה.
ספריו המוקדמים עסקו בהיסטוריה אנגלית.
בשנת 1610 יצאו שלושה מספריו: "Jani Anglorum Facies Altera" ("הצד האחורי" [או "שני הפנים"] של היאנוס האנגלי) ו-"England's Epinomis" (ה של אנגליה), אשר עסקו בהתפתחות החוק האנגלי עד להנרי השני; ו-"The Duello, or Single Combat" (הדו-קרב, או קרב יחיד), שבו התחקה אחר ההיסטוריה של באנגליה מאז הכיבוש הנורמני.
בשנת 1613 הוא סיפק סדרת הערות, כולל ציטוטים והפניות, לשמונה עשר ה הראשונים של היצירה מאת מייקל דרייטון.
בשנת 1614 פרסם את "Titles of Honor" (תוארי כבוד), אשר, למרות פגמים והשמטות, נותר יצירה מקיפה במשך מאות שנים.
הוא פורסם מחדש במהדורה גדולה ומתוקנת באופן משמעותי בשנת 1631, ובמהדורה שלישית בשנת 1672. ספר זה זיכה את סלדן בתואר "מלך הספרות" מידי ידידו בן ג'ונסון.
בשנת 1615 פורסם ה-"Analecton Anglobritannicon" (אוסף של כתבים/קטעים אנגלו-בריטיים) תיאור של המנהל האזרחי של אנגליה לפני הכיבוש הנורמני, שנכתב בשנת 1607; כותרתו וטיעוניו חיקו את הספר "פרנקו-גאליה" של .
בשנת 1616 הופיעו הערות על "De laudibus legum Angliae" (על שבחי חוקי אנגליה) מאת ועל "Summae magna et parva" (סכומים גדולים וקטנים) מאת .
בשנת 1618 פורסם ספרו השנוי במחלוקת "History of Tithes" (היסטוריית המעשרות).
סימן ראשון לסערה המתקרבת היה הספר משנת 1619 שהתנגד לסלדן, "Sacrilege Sacredly Handled in two parts; with an Appendix, answering some objections" (חילול קודש מטופל בקדושה בשני חלקים; עם נספח, העונה על כמה התנגדויות) מאת .
סלדן השיב מלחמה, אך עד מהרה הושתק.
Seldens History of Tithes" (הערות ביקורתיות על ספרו של מר סלדן "היסטוריית המעשרות"), 1619) ו ("Diatribae upon the first part of the late History of Tithes" (תוכחה על החלק הראשון של "היסטוריית המעשרות" שפורסם לאחרונה), 1621) תקפו את העבודה.
Selden's History of Tithes" (תשובה לחלק היהודי ב"היסטוריית המעשרות" של מר סלדן), 1625).
בספר זה ניסה סלדן להוכיח כי תשלום המעשר תלוי במשפט האזרחי, ולא במשפט קאנוני.
הוא גם הרחיב על מורכבות המנהגים היהודיים הקדומים בנוגע למעשרות.
העבודה הייתה גם אבן דרך בתולדות הכתיבה ההיסטורית האנגלית בזכות שילוב של מחקר אנטיקווארי-פילולוגי עם נרטיב היסטורי, שתי גישות לחקר העבר שנחשבו בעבר נפרדות.
בשנת 1623 הוא הוציא מהדורה של ספרו של "Historia Novarum" (היסטוריה חדשה).
מהדורה זו בלטה בכך שכללה בנספחים מידע מתוך ספר יום הדין, אשר באותה תקופה לא פורסם וניתן היה לעיין בו רק במקור בווסטמינסטר, תמורת תשלום אגרה.
בשנת 1652 הוא כתב הקדמה והשווה כמה מכתבי היד עבור "Historiae Anglicanae scriptores X" (עשרה סופרי היסטוריה אנגלית) של .
ספרות וארכאולוגיה של המזרח הקרוב
בשנת 1617 יצא לאור ספרו "De dis Syris" (על אלי סוריה), והוא ביסס מיד את המוניטין שלו כאוריינטליסט.
הוא בולט בשימוש המוקדם שלו בשיטה השוואתית, בנוגע ל.
כמו כן, בשנת 1642, הוא פרסם חלק מהכרוניקה הערבית של אב הכנסייה אוטיכיוס מאלכסנדריה, תחת הכותרת "Eutychii Aegyptii, Patriarchae Orthodoxorum Alexandrini, ...
ecclesiae suae origins" (אוטיכיוס ממצרים, פטריארך הכנסייה האורתודוקסית של אלכסנדריה, ...
שנוי במחלוקת היה הדיון בו על היעדר ההבחנה בין כמרים לבישופים באלכסנדריה, סוגיה בוערת בדיון באותה תקופה בכנסייה האנגליקנית.
בשנת 1628, לבקשתו של סר רוברט קוטון, ערך סלדן, בסיוע שני מלומדים נוספים, ו, קטלוג של .
בזמנו הפנוי ברסט פארק, הוא כתב את "De successionibus in bona defuncti secundum leges Ebraeorum" (על ירושת רכושו של הנפטר לפי ההלכה היהודית) ואת "De successione in pontificatum Ebraeorum" (על ירושת הכהונה הגדולה של העברים), שפורסמו בשנת 1631.
במהלך התפתחות הסכסוך החוקתי, הוא היה שקוע במחקר, ופרסם את "De jure naturali et gentium juxta disciplinam Ebraeorum" (על משפט הטבע והאומות לפי תורת העברים) בשנת 1640. זו הייתה תרומה לתאוריות של התקופה בנוגע למשפט הטבע.
במילותיו של ג'ון מילטון, "כרך זה של חוקים טבעיים ולאומיים מוכיח, לא רק על ידי סמכויות גדולות שאוחדו יחד, אלא על ידי סיבות ותאורמות מדויקות כמעט בעלות הוכחה מתמטית, שכל הדעות, ואף הטעויות, הידועות, הנקראות, ומושוות, מועילות ומסייעות באופן ניכר להשגה מהירה של מה שנכון ביותר".
הוא מתפתח לתאוריה של משפט בין-לאומי פומבי, שלוקח כבסיס את שבע מצוות בני נח.
בשנת 1644 פרסם את "Dissertatio de anno civili et calendario reipublicae Judaicae" (דיסרטציה על השנה האזרחית ולוח השנה של הרפובליקה היהודית), ובשנת 1646 את עבודתו על נישואין וגירושין בקרב היהודים בשם "Uxor Ebraica" (האישה העברייה).
בשנת 1647 הוציא לאור את המהדורה המודפסת המוקדמת ביותר של ספר החוקים האנגלי העתיק .
ספרו (מארה קלאוזום – "הים הסגור") נכתב כדי להפריך את הטענות שהעלה הוגו גרוטיוס בספרו (מארה ליברום – "הים החופשי"), בשם הדייגים ההולנדים, שביקשו לדוג במים שליד חופי אנגליה.
נסיבות פרסומו המאוחר, בשנת 1635, מעידות כי בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-17 נטה סלדן לכיוון חצר המלוכה ולא למפלגה העממית, ואף זכה לחסד אישי מצד המלך, צ'ארלס הראשון.
הספר נכתב שש-עשרה או שבע-עשרה שנים קודם לכן, אך מסיבות פוליטיות קודמו של צ'ארלס, ג'יימס הראשון, אסר על פרסומו.
כאשר הוא הופיע לבסוף, רבע מאה לאחר "Mare liberum", זה היה תחת חסותו המלכותית של צ'ארלס, כמעין מסמך מדינה, ועם הקדשה שלו.
העובדה ש, בן דודו של סר אדמונד, שהיה הלקוח לשעבר של סלדן בתיק "חמשת האבירים", לא שכר את סלדן בתיק הגדול של בשנת 1637 עשויה להיחשב כראיה נוספת לכך שקנאותו למען המטרה העממית לא הייתה כה נלהבת או בלתי מעורערת כפי שהייתה בעבר.
פרסומו האחרון היה הגנה עצמית מפני האשמות מסוימות שהועלו נגדו ונגד ספרו "Mare clausum" בסביבות 1653 על ידי , משפטן הולנדי.
כמה מיצירותיו הקטנות של סלדן נדפסו לראשונה לאחר מותו, כולל מסה להגנת 25 בדצמבר כתאריך לידתו של ישו, שנכתב במהלך תקופת חבר העמים הפוריטני (1649–1660) כאשר חגיגת חג המולד נאסרה.
סלדן הגיע לעמדה ארסטיאנית בפוליטיקה הכנסייתית.
הוא גם האמין בבחירה חופשית, מה שהיה עקבי עם קלוויניזם.
הוא היה ספקן לגבי אגדת המלך ארתור כפי שהתפתחה, אך האמין שארתור אכן התקיים.
הוא שיער, בהערות על "Poly-Olbion", כי הדרואידים היו הוגים קדמונים ונחשבו לאזוטריים.
הדימוי הפופולרי של דרואיד מגיע, דרך מסכת של איניגו ג'ונס, משחזור של סלדן, המבוסס (ללא יסודות טובים) על פסלים גרמניים עתיקים.
סלדן מונצח בשם , אגודה מדעית העוסקת בחקר ההיסטוריה המשפטית האנגלית, שנוסדה בשנת 1887.
הוא מונצח גם בשמות מקומות בסלווינגטון, כולל "פאב ג'ון סלדן", הטוען שהוא ממוקם באתר מגוריו; רחוב סלדן; והמרכז הרפואי סלדן.
וגם הפאב "הזרועות של סלדן" (The Selden Arms) ברחוב לינדהארסט בוורת'ינג.
לפי ה"אנציקלופדיה של היסטוריונים וכתיבה היסטורית" (Encyclopedia of Historians and Historical Writing), הוא "מילא תפקיד בעל חשיבות מהותית במעבר הכתיבה ההיסטורית האנגלית מאנטיקוואריות של ימי הביניים להבנה מודרנית יותר של היקף ותפקיד ההיסטוריה ממה שהובע אי פעם קודם לכן באנגליה של הרנסאנס".
המוניטין שלו נשמר היטב, כאשר מרק פטיסון כינה אותו "האיש המלומד ביותר, לא רק במפלגתו, אלא מכל האנגלים".
בסביבות 1640, השקפותיו של סלדן (יחד עם אלו של גרוטיוס) השפיעו רבות על סביב : , ו.
בסביבה זו פגש סלדן את תומאס הובס והתיידד איתו.
היו להם הרבה מן המשותף במחשבה מדינית, אך הקשרים המדויקים לא הובהרו.
הלך בעקבות סלדן, הן לעומת גרוטיוס והן לעומת הובס, בנושא משפט הטבע.
סלדן התנגד לעמדה הסכולסטית, בעקבות קיקרו, ש"תבונה נכונה" יכולה באמצעות צוויה בלבד לייצר , בטענה שמחויבות פורמלית דורשת סמכות עליונה.
בספרו "De legibus" (אודות החוקים) קמברלנד דוחה את פתרונו של סלדן באמצעות מצוות בני נח, ב"De jure naturali" (על משפט הטבע והאומות לפי תורת העברים), לטובת פתרון חלופי פחות מפותח של סלדן.
האחרון הוא אורתודוקסי יותר עבור תומאיסט, "אינטלקט פועל" (intellectus agens) ככושר טבעי בנפש הרציונלית, שבאמצעותו יכולה התבונה האלוהית להתערב ישירות עם פרטים.
ניסה למזג את תאוריית גרוטיוס על קניין עם עמדתו של סלדן על מחויבות.
קמברלנד והייל שניהם השתייכו לקבוצה גדולה יותר, חסידים במובן הרחב של סלדן, עם רקע רובם מקיימברידג' ובמשפטים, שכללה גם את , , , , , , ו.
ג'אמבטיסטה ויקו כינה את גרוטיוס, סלדן וסמואל פון פופנדורף "שלושת הנסיכים" של "הזכות הטבעית של האומות" (natural right of the gentes).
הוא המשיך וביקר את גישתם מהיסוד.
ב"אוטוביוגרפיה" שלו הוא מפרט שהם בלבלו את משפט הטבע של "האומות", המבוסס על מנהג, עם זה של הפילוסופים, המבוסס על הפשטות אנושיות.
ישעיה ברלין מתייחס להערצתו של ויקו לגרוטיוס וסלדן.
עד מותו בשנת 1654, צבר סלדן ספרייה שכללה אלפי כתבי יד וספרים מודפסים.
צוואתו של סלדן הותירה את כוונותיו לגבי ספרייה זו מעט מעורפלות, אם כי נראה שהצוואה ו מרמזים כי התכוון להוריש את רוב כתבי היד האוריינטליים שלו, כתבי יד יווניים, כתב יד לטיני, וספרי התלמוד וספרות חז"ל המודפסים שלו לספרייה הבודליינית באוקספורד.
ישנן עדויות מסוימות המצביעות על כך שסלדן התכוון להוריש את ספריו המודפסים וכתבי היד ההיסטוריים שלו לאינר טמפל, אך עסקה זו לא יצאה לפועל מכיוון שלטמפל לא הייתה ספרייה גדולה מספיק.
עד שנת 1656, שנתיים לאחר מותו של סלדן, מנהלי העזבון שלו (אדוארד הייוורד, ג'ון ווהן, מתיו הייל ורולנד ג'וקס) ניהלו משא ומתן עם הספרייה הבודליינית להעברת האוסף המלא של סלדן.
בשנת 1659, קבעו מנהלי העזבון כי כתבי היד של סלדן "יישמרו לנצח בנפרד כגוף אחד תחת השם 'ספריית מר סלדן'." הספרייה הבודליינית הסכימה, והאוסף של סלדן התקבל בספרייה ביוני 1659.
האוסף של סלדן היה הגדול ביותר שהתקבל בספרייה הבודליינית במאה ה-17, והוא כלל כ-8,000 פריטים.
גם אוסף עצום זה לא ייצג את היקף ספרייתו של סלדן.
עותקים כפולים, כלומר ספרים שהיו כבר בבעלות הספרייה, ניתנו לספריית .
שמועה שהתפשטה בעשורים שלאחר מותו של סלדן טענה כי חלק מספרייתו נשאר בלונדון ונהרס בשריפה.
מהדורת 1704 של "The Present State of England" (מצבה הנוכחי של אנגליה) מאת טענה כי שריפה באינר טמפל השמידה "8 ארגזים מלאים" של כתבי יד של סלדן.
עם זאת, האוסף שהתקבל בספרייה הבודליינית היה כה גדול, עד שנדרשו מספר שנים וכמה ספרנים כדי לקטלג אותו במלואו.
מאז, האוסף המקורי שופר על ידי רכישות נוספות, ובמיוחד על ידי קבוצה של ארבעים כתבי יד של סלדן שנרכשו על ידי הספרייה הבודליינית מג'יימס פיירהארסט בשנת 1947. אוסף סלדן בספרייה הבודליינית מכיל יותר מ-400 כרכים של כתבי יד התופסים יותר מ-40 מטרים של שטח מדף.
הטווח הלשוני של כתבי יד אלה משקף את עניינו של סלדן בשפות מזרחיות ובשפות אחרות.
אוצר מילים לא שלם ברוסית-אנגלית (MS.
מספר גרסאות יווניות של הבשורות מהברית החדשה (MS.
תפילות, מדיטציות ושבחים בקוראן (MS.
עבודות על אסטרולוגיה ורפואה (MS.
עבודות על אלגברה ומתמטיקה (MS.
דקדוק ואוצר מילים בשפה העברית ובערבית (MS.
מסה על הירוגליפים מקסיקניים (MS.
כתבי יד רבים מתייחסים למחקרו של סלדן על החוק הן באנגליה והן בעולם.
קטע על המשפט האסלאמי (MS.
תיאור של החוקים של איוון הרביעי (MS.
נושאים משפטיים שונים, כגון משפט ימי וחיבור לטיני על סדרי הדין בבתי משפט אזרחיים (MS.
חלק מכתבי היד נוגעים לאירועים בני התקופה.
8 כולל נאום בלטינית שנישא באוקספורד לרגל שובו של הנסיך צ'ארלס מספרד בשנת 1623, במסגרת אירועי .
אחרים מכילים יצירות קלאסיות בפילוסופיה ובספרות, כגון:
מעבר לכתבי היד, אוסף סלדן מכיל מספר יצירות מודפסות בולטות.
ביניהן הספר הראשון שהודפס אי פעם ביפן באמצעות טיפוגרפיה ניידת.
הספרים המודפסים הכלולים באוסף סלדן רבים מהם משמעותיים בין השאר מכיוון שמקורם בספריות של דמויות מפורסמות אחרות, כולל , ג'ון דאן וג'ון די.
לפי , כמה מהספרים שסלדן קיבל מספרייתו של ג'ון דאן כוללים כתובות משני האישים.
אחד כזה הוא "Tractatio de polygamia" (חיבור על פוליגמיה) של תאודורוס בזה, הכולל את חתימתו והמוטו של דאן ("Per Rachel ho servitor, & non per Lea" – "בשביל רחל שירתי, ולא בשביל לאה"), כמו גם את המוטו של סלדן ("περί παντός τήν έλευθερίαν" – "חירות מעל הכל").
ג'ון סלבי ספנס היה פוליטיקאי אמריקאי.
ספנס נולד ב-29 בפברואר 1788 ליד סנואו היל שבמרילנד, למד בבתי ספר ציבוריים ובשנת 1809 השלים את לימודיו במחלקה לרפואה באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה ועבד במחוז ווסטר, מרילנד.
ספנס כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד וכחבר הסנאט של מרילנד.
בשנת 1836 נבחר ספנס כנציג אנטי-ג'קסוני (לימים ויגי) לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של רוברט הנרי גולדסבורו.
הוא נבחר מחדש בשנת 1837, וכיהן מ-31 בדצמבר 1836, עד מותו ליד ברלין שבמרילנד, ב-24 באוקטובר 1840. הוא נקבר בבית הקברות האפיסקופלי.
ג'ון סליידל היה פוליטיקאי, עורך דין, בעל עבדים ואיש עסקים אמריקאי.
סליידל כיהן כחבר בבית הנבחרים של לואיזיאנה, כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית, וכחבר הסנאט של ארצות הברית.
הוא היה אחד משני הדיפלומטים של הקונפדרציה שנלכדו על ידי הצי האמריקאי מן הספינה הבריטית RMS Trent בשנת 1861, ושוחררו מאוחר יותר.
הוא היה אחיו הבכור של קצין הצי האמריקאי אלכסנדר סליידל מקנזי.
סליידל נולד ב-1793 בניו יורק לאביו הסוחר ג'ון סליידל ולאמו מרג'רי לבית מקנזי, שהייתה ממוצא סקוטי.
בשנת 1810 השלים את לימודיו בקולג' קולומביה (כיום אוניברסיטת קולומביה).
בשנת 1835 נישא למטילד דסלונד, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
בשנים 1829–1833 כיהן סליידל כתובע הפדרלי של מחוז לואיזיאנה המזרחי; אחיו תומאס סליידל החזיק בתפקיד זה בשנים 1837–1838.
לפני פרוץ מלחמת ארצות הברית–מקסיקו נשלח סלידל למקסיקו על ידי הנשיא ג'יימס פולק במטרה לנהל משא ומתן על הסכם שבו נהר הריו גראנדה יוגדר כגבולה הדרומי של טקסס.
הנשיא הנחה אותו להציע למקסיקו, בין היתר, סכום של עד 25 מיליון דולר תמורת קליפורניה.
סליידל הזהיר את פולק כי סירוב מקסיקו להידבר בדרכי שלום עלול לחייב הפגנת כוח צבאית של ארצות הברית להגנת הגבול.
בהוראת פולק שלח צבא ארצות הברית את כוחותיו, בפיקודו של הגנרל זאכרי טיילור, אל האזור שבין הנהרות ריו גראנדה ונואסס – אזור שהיה שנוי במחלוקת.
ממשלת מקסיקו, שהייתה שרויה באי־יציבות, דחתה את שליחותו של סליידל, וכאשר כוחות מקסיקניים תקפו יחידת סיור אמריקאית – הכריזה ארצות הברית מלחמה על מקסיקו ב־13 במאי 1846.
במהלך הקריירה שלו פיתח סליידל ידידות קרובה עם מזכיר המדינה, ג'יימס ביוקנן.
בשנת 1853 נבחר לסנאט האמריקאי, שם הצטרף לקבוצת הסנאטורים הדרומיים שתמכו בביטול פשרת מיזורי, ברכישת קובה, ובהכנסת קנזס כמדינת עבדים.
בבחירות לנשיאות בשנת 1860 תמך סלידל במועמד הדמוקרטי ג'ון ברקינרידג', אך נשאר מתון בעמדותיו ותומך באיחוד – עד לבחירתו של אברהם לינקולן, שבעקבותיה פרשו מדינות הדרום.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, באפריל 1860, פעל סליידל יחד עם "אוכלי האש" (Fire-Eaters) ובהם מאלבמה, כדי למנוע את מועמדותו של הסנאטור הצפוני הפופולרי סטיבן דאגלס מאילינוי.
עם פרוץ המלחמה קיבל סליידל מינוי דיפלומטי לייצג את מדינות הקונפדרציה בצרפת.
הוא היה אחד משני הדיפלומטים של הקונפדרציה שנלכדו באירוע הידוע כ"פרשת טרנט" בנובמבר 1861.
לאחר מינויו כנציג הקונפדרציה לצרפת, חמק סליידל ממצור הצי על צ'ארלסטון יחד עם ג'יימס מאריי מייסון מווירג'יניה.
השניים הפליגו מהוואנה על גבי אוניית דואר בריטית בשם RMS Trent, אך הספינה יורטה על ידי הצי האמריקאי והשניים נלקחו למעצר במבצר וורן שבבוסטון.
בצפון פרץ גל של שמחה לאומית עם היוודע דבר לכידתם.
אפילו הנשיא לינקולן נסחף בהתלהבות, אך לאחר בחינה מדוקדקת של ההשלכות האפשריות – ובמיוחד סכנת עימות עם בריטניה – הוחלט לשחררם, לאחר שנקבע כי תפיסתם הפרה את החוק הבינלאומי הימי וכי אזרחים פרטיים אינם נחשבים "שליחים צבאיים".
כך נמנעה מלחמה עם בריטניה.
לאחר שחרורם הפליגו סליידל ומייסון לאנגליה ב־1 בינואר 1862. משם המשיך סליידל לפריז, שם נועד בפברואר עם שר החוץ הצרפתי.
שליחותו לשכנע את צרפת להכיר בקונפדרציה נכשלה, כמו גם ניסיונו להבטיח הסכם מסחרי שיאפשר לצרפת לקבל שליטה בכותנה הדרומית אם יוסר המצור הימי.
צרפת סירבה לפעול ללא שיתוף פעולה מצד בריטניה.
עם זאת, הצליח סליידל לארגן הלוואה בסך 15 מיליון דולר מבנק אמיל דרלנגר ושות' ולהבטיח עבור ממשלת הקונפדרציה את רכישתה של הספינה "סטונוול".
לאחר תום מלחמת האזרחים עבר סליידל להתגורר בפריז, צרפת.
הוא נפטר ב־9 ביולי 1871 בעיירת הנופש קאוז שבאי וייט, אנגליה, בגיל 78. יחד עם יהודה פיליפ בנימין וא.
דאדלי מאן, נמנה סלידל עם בכירי הקונפדרציה שנקברו מחוץ לארצות הברית.
אחיו היה אלכסנדר סליידל מקנזי, קצין בצי האמריקאי שפיקד על הספינה USS Somers.
בשנת 1842 התרחש על סיפונה אירוע חריג, כאשר שלושה מלחים נתלו לאחר שהורשעו במרד.
מקנזי החליף בין שמו הפרטי לשם משפחתו כאות כבוד לדודו מצד אמו.
סלידל היה גם גיסו של הקומודור מת'יו פרי, קצין הצי האמריקאי שנישא לאחותו ג'יין סליידל.
אח נוסף, תומאס סליידל, כיהן כנשיא בית המשפט העליון של לואיזיאנה.
העיר סליידל שבמחוז סנט טמאני, לואיזיאנה, נקראה על שמו ביוזמת חתנו, הברון פרדריק אמיל דרלנגר.
גם הכפר סליידל שבטקסס נקרא על שמו.
ג'ון סמואל שרבורן היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו המפשייר ושופט מחוזי פדרלי בבית המשפט המחוזי הפדרלי למחוז ניו המפשייר.
שרבורן נולד בשנת 1757 בפורטסמות' שבפרובינציית ניו המפשייר.
הוא למד באוניברסיטת הרווארד, סיים את לימודיו בדארטמות' קולג' בשנת 1776 ולמד משפטים באותה שנה.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שירת בצבא הקונטיננטלי בדרגת מייג'ור בצוות מטה של בריגדה.
לאחר המלחמה עסק בעריכת דין פרטית בפורטסמות', ניו המפשייר, בשנים 1776–1789 וכן בשנים 1797–1801.
שרברן כיהן כתובע פדרלי למחוז ניו המפשייר בשנים 1789–1793, ושוב בשנים 1801–1804. במקביל היה חבר בית הנבחרים של ניו המפשייר בשנים 1790–1793, וכן בשנת 1801.
הוא סיים במקום הרביעי בבחירות הכלל־מדינתיות של 1790 לבית הנבחרים של ארצות הברית (בהן שלושת הראשונים נבחרו), וכן הגיע למקום השני בבחירות מיוחדות בשנת 1789, שנערכו לאחר שהנציג הנבחר בנג'מין וסט סירב לכהן.
שרבורן נבחר כמועמד מתנגדי הממשל מטעם מחוז הבחירה הכלל־מדינתי של ניו המפשייר לקונגרס השלישי, ונבחר מחדש כמועמד המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לקונגרס הרביעי.
הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ־4 במרץ 1793 ועד 3 במרץ 1797.
ב־22 במרץ 1804 מינה אותו הנשיא תומאס ג'פרסון לשופט בבית המשפט המחוזי הפדרלי למחוז ניו המפשייר, במושב שהתפנה לאחר הדחתו של השופט ג'ון פיקרינג.
הוא אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב־24 במרץ 1804 וקיבל את כתב המינוי ב־26 במרץ 1804.
מעורבות בהדחתו של השופט פיקרינג
ג'ון פיקרינג (שופט) היה הפקיד הפדרלי הראשון שהודח מתפקידו באמצעות הליך הדחה, ב־12 במרץ 1804. שרבורן שימש כעד מטעם התביעה וסייע לביסוס המקרה להדחת פיקרינג, אף שפיקרינג היה בלתי שפוי ולא ביצע במודע 'פשעים ועוונות חמורים' במסגרת תפקידו השיפוטי.
באופן אירוני, גם שרבורן עצמו לקה בהמשך בחוסר שפיות, ובשנת 1826 חדל למעשה מלמלא את תפקידו כשופט, אף כי המשיך לקבל את שכרו עד מותו ב-2 באוגוסט 1830, מועד פטירתו בפורטסמות' שבניו המפשייר.
ג'ון סמיילי היה פוליטיקאי אירי־אמריקאי, יליד אירלנד.
הוא כיהן בשני בתי המחוקקים של מדינת פנסילבניה וייצג את פנסילבניה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1793–1795 ושוב בשנים 1799–1812.
סמילי נולד ב-1741 ניוטאונרדס שבמחוז דאון, אירלנד, והיגר לאמריקה ב־24 במאי 1762, תחילה השתקע במחוז לנקסטר שבפרובינציית פנסילבניה.
בשנת 1780 עבר למחוז פייט.
הוא היה דמות בולטת במחנה הג'פרסוניאני ונמנה עם סיעת ה'Tertium quids' של המפלגה.
בשנת 1791 נבחר סמיילי לחבר האגודה הפילוסופית האמריקאית.
סמיילי כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1793–1795, ולאחר מכן שוב בשנים 1799–1812. בשנים 1806–1807, במהלך הדיונים על ביטול סחר העבדים, היה סמילי מהמתנגדים החריפים ביותר לעוולות סחר העבדים.
הוא טען כי עבדים שיובאו שלא כחוק לאחר שנת 1808 צריכים להשתחרר, וכי מבריחי עבדים ראויים לעונש מוות.
אף אחת מההצעות הללו לא התקבלה.
בשנת 1812 נבחר מחדש לכהן בקונגרס ה־13, אך נפטר בטרם נפתחה כהונתו.
סמיילי נפטר ב-30 בדצמבר 1812 בוושינגטון הבירה בגיל 71, ונקבר בבית הקברות של הקונגרס בעיר.
ג'ון סמית' היה בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן בשני בתי האספה הכללית של וירג'יניה וכן בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה.
סמית' נולד ב-7 במאי 1750 באחוזת 'Shooter's Hill', סמוך ל־Locust Hill שבמחוז מידלסקס, במושבת וירג'יניה, להוריו קפטן ג'ון סמית' (1715–1771) ומרי ז'קלין (1714–1764).
הוא גם גידל את אחיינו היתום, אוגוסטין ז'קלין סמית', שלמד רפואה אך לא עסק במקצוע, אלא הפך לבעל מטעים לאחר שהגיע לגיל החוקי וירש את מטע 'Ravensworth' של אביו.
האחיין כיהן בכמה כהונות נפרדות בבית הנבחרים של וירג'יניה מטעם מחוז פיירפקס.
ג'ון סמית' נישא לאנימוס (אנה) בול, בתו של הגנרל ג'ון בול ממחוז נורת'מברלנד, פנסילבניה.
לזוג נולדו לפחות שלוש בנות ושני בנים שהגיעו לבגרות.
בנו, אוגוסטין סמית' (1789–1843), שירת בהצטיינות כקצין בצבא ארצות הברית, בין היתר במלחמת 1812, קודם מדרגת מייג'ור לדרגת קולונל, ולאחר מכן עמד בראש מוסד חינוכי בווינצ'סטר ונבחר לסנאט של וירג'יניה (ייצג את מחוזות פרדריק וג'פרסון בשנים 1827–1831).
סמית', שירת בבית הנבחרים של וירג'יניה.
נכדו, קולונל ארצ'יבלד מגיל סמית', המשיך את המסורת הצבאית של המשפחה כקפטן פרשים בצבא הקונפדרציה, אף שכמה מבני דודיו הפכו לרופאים ועברו למיזורי לפני המלחמה.
בתו אלייזה ברנוול סמית' נישאה לאדריכל הבולט רוברט מילס, ונכדתו מרי פאוול מילס נישאה לדיפלומט הקריאולי אלכסנדר דימיטרי.
בשנת 1773 עבר סמית' מערבה למחוז פרדריק, וירג'יניה, והפך לבעל מטעים.
עד שנת 1777 בנה אחוזה שכינה 'Hackwood', סמוך לעיר המחוז וינצ'סטר.
הוא מונה לשופט שלום בשנת 1773, וללויטננט המחוזי בשנת 1777.
סמית' שירת גם במיליציה המקומית ונלחם במלחמת דאנמור נגד האינדיאנים בשנת 1774. במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית קיבל דרגת קולונל ושירת תחת הגנרלים דניאל מורגן ומוהלנברג.
במלחמת 1812 שימש כמייג'ור גנרל של מיליציית המדינה, אף שבנו אוגוסטין ס.
סמית' היה זה שפגש בפועל בכוחות בריטיים.
בוחרי מחוז פרדריק בחרו בסמית' לראשונה כאחד משני נציגיהם בבית הנבחרים של וירג'יניה החל משנת 1777. הוא כיהן לצד אייזק זיין, נבחר מחדש פעמיים, אך הוחלף בשנת 1780 על ידי ג'וזף הולמס.
בשנת 1786 נבחר שוב, הפעם לצד צ'ארלס מין ת'רסטון, אך נכשל בניסיון להיבחר מחדש והוחלף בג'ון שירמן וודקוק.
למרות זאת, התמודד לסנאט של וירג'יניה ונבחר לייצג את מחוז הבחירה שכלל את מחוז פרדריק ואת מחוזות ברקלי, המפשייר והארדי הסמוכים, וכיהן בשנים 1791–1794.
בשנת 1800 התמודד סמית' לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ונבחר לקונגרס השביעי ולשישה קונגרסים עוקבים, וכיהן מ־4 במרץ 1801 ועד 3 במרץ 1815. לאחר מפקד האוכלוסין של 1800 השתנה מספר מחוז הבחירה שלו מהמחוז הראשון לשלישי של וירג'יניה.
לאחר פרישתו מהקונגרס חזר לעסוק בחקלאות, ככל הנראה תוך שימוש בעבודת עבדים.
אף שמפקד המיסים של 1787 מציין כמה אנשים בשם זהה, נראה כי ג'ון סמית' זה הוא האיש שהחזיק ב־26 עבדים במחוז פרדריק בשנת 1810. בשנת 1820 החזיק ב־17 עבדים סמוך למידלטאון שבמחוז פרדריק, ובמפקד האחרון לפני מותו הוא ואשתו החזיקו בשישה עבדים.
סמית' נפטר ב־5 במרץ 1836 באחוזת 'Rockville', סמוך למידלטאון שבמחוז פרדריק.
הוא נקבר תחילה בחלקת הקבורה המשפחתית ב־Hackwood, ליד וינצ'סטר.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית שימשה 'Hackwood' כבית חולים לחיילי צבא האיחוד, אך נשרפה בקרב השלישי על וינצ'סטר, כפי שמציין שלט היסטורי מודרני המוצב במרחק של כקילומטר מהמקום.
בשנת 1890 הועברו שרידיו לבית הקברות ההיסטורי מאונט הברון.
כיום חוות Hackwood מתמקדת בחקלאות אורגנית.
ג'ון פיצג'רלד קנדי , הידוע גם בראשי תיבות שמו JFK, היה נשיאה ה-35 של ארצות הברית, משנת 1961 ועד ההתנקשות בחייו ב-1963. קנדי היה הנשיא בשיאה של המלחמה הקרה, וברוב תקופת נשיאותו טיפל בניהול היחסים עם ברית המועצות.
הוא היה חבר במפלגה הדמוקרטית, ולפני כהונתו כנשיא ייצג את מדינת מסצ'וסטס בבית הנבחרים ובסנאט.
קנדי הוא הקתולי הראשון שכיהן כנשיא ארצות הברית, הנשיא הנבחר הצעיר ביותר בתולדות ארצות הברית, הנשיא השני הצעיר ביותר (אחרי תאודור רוזוולט), והנשיא הראשון שנולד במאה ה-20.
קנדי נולד בברוקליין שבמסצ'וסטס לג'וזף ולרוז קנדי, בן למשפחת קנדי, ואחיהם המבוגר של הסנאטור רוברט קנדי, שכיהן בממשלו כתובע הכללי, ושל הסנאטור טד קנדי.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ב-1940, וכעבור שנה הצטרף למערך המילואים של הצי האמריקני.
במהלך מלחמת העולם השנייה פיקד קנדי על כמה סירות טורפדו במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט ועוטר במדליה על פעולותיו.
לאחר מכן נבחר לייצג את מחוז הבחירה ה-11 מטעם מדינת מסצ'וסטס בבית הנבחרים, והיה חבר בו בין השנים 1947–1953. לאחר מכן נבחר לסנאט ושירת בו עד שנת 1960. באותה תקופה פרסם את הספר "דיוקנאות באומץ", שזכה בפרס פוליצר.
באותה שנה ניצח בבחירות את סגן הנשיא והמועמד הרפובליקני לנשיאות, ריצ'רד ניקסון.
בעת כהונתו של קנדי כנשיא הייתה מתיחות גבוהה בין ארצות הברית לברית המועצות.
קנדי העלה את מספר היועצים הצבאיים שנשלחו לדרום וייטנאם ב-18%.
באפריל 1961 אישר את הפלישה למפרץ החזירים, במהלכה ניסה ה-CIA להדיח את הממשלה הקובנית של פידל קסטרו.
הוא התנגד לתוכניותיהם של ראשי המטה לבצע התקפות מבוימות על שטח אמריקני כדי להכשיר את דעת הקהל למלחמה מול קובה.
באוקטובר 1962 גילו מטוסי ריגול אמריקניים שהסובייטיים הקימו בסיסי טילים בקובה, וכתוצאה נוצר משבר בין המעצמות שהביא את העולם אל סף מלחמה גרעינית.
בנושאי פנים תמך קנדי בהקמת חיל השלום, תמך בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית, ופעל לטובת זכויות השחורים.
בנוסף, הגביר את המרוץ לחלל על ידי התחלת תוכנית אפולו, והציב את הנחיתה על הירח כמטרה להשגה עד סוף שנות השישים.
קנדי זכה לאורך השנים לפופולריות רבה, ונחשב בעיני רבים לאחד הנשיאים הגדולים בתולדות ארצות הברית.
במהלך כהונתו הוא קיבל מהציבור שיעור אהדה ממוצע של 70%, שיעור גבוה ביותר.
קנדי נרצח במהלך כהונתו כשביקר בדאלאס שבטקסס ב-22 בנובמבר 1963, בעת שנסע במכונית פתוחה ברחובות העיר.
לצידו ברכב היו רעייתו ג'קלין ומושל טקסס ג'ון קונלי.
הרוצח, לי הארווי אוסוואלד, נעצר עוד באותו יום והואשם באותו לילה.
ג'ק רובי ירה באוסוולד והרג אותו יומיים לאחר מכן, לפני שנערך לו משפט.
ה-FBI וועדת וורן הגיעו למסקנה רשמית כי אוסוולד פעל לבדו.
ועדת בית הנבחרים בנוגע להתנקשויות הסכימה עם המסקנה כי אוסוולד ירה בנשיא קנדי ורצח אותו, אולם הוסיפה כי קרוב לוודאי שקנדי נרצח כתוצאה מקונספירציה.
לינדון ג'ונסון ירש אותו כנשיא מייד לאחר הרצח.
ג'ון פיצג'רלד קנדי נולד ב-29 במאי 1917, בברוקליין שבמסצ'וסטס, בנם של איש העסקים ג'וזף קנדי והנדבנית רוז פיצג'רלד.
אביו, דמות משפיעה ביותר בחייו, היה מיליונר, פוליטיקאי, דיפלומט ופעיל מרכזי במפלגה הדמוקרטית.
סבו של אביו היה מהגר שהגיע מדרום-מזרח פרובינציית לנסטר שבאירלנד.
ג'ון היה השני בילדי המשפחה, ובעודו ילד גדל בצילו של אחיו הבכור, ג'וזף, שבו תלה אביו את התקוות לעתידה הפוליטי של המשפחה, ואף למינוי לנשיאות בעתיד.
פרט לג'וזף, היו לקנדי עוד שבעה אחים קטנים: רוזמרי, קטלין, יוניס, פטרישיה, רוברט, ג'יין וטד.
קנדי גר בברוקליין במשך עשר שנים ולאחר מכן למד בבתי ספר יוקרתיים.
אביו ג'וזף נסע לנסיעות עסקיות לפרקי זמן ארוכים והתמקד בעיקר בוול סטריט ובהוליווד.
בספטמבר 1927, עברה המשפחה אל ריברדייל שבניו יורק, וקנדי למד בבית ספר פרטי.
כעבור שנתיים עברה המשפחה לפרוור.
את הקיץ ותחילת הסתיו בילתה המשפחה בביתה במסצ'וסטס, ואת החגים בבית החורף שלהם בפלורידה.
בספטמבר 1930 החל קנדי ללמוד בבתי ספר בקונטיקט, אולם בשל דלקת תוספתן שבה לקה עזב את לימודיו.
בספטמבר 1931 נשלח קנדי לפנימייה היוקרתית "צ'ואט" שבקונטיקט.
אחיו ג'וזף כבר הצטיין שם.
את השנתיים הראשונות שלו קנדי חווה בצלו של אחיו ופיצה על כך בהתנהגות מרדנית.
באותה תקופה החלו לקנדי בעיות בריאותיות, שהסתיימו באשפוזו בבית החולים ב-1934. ביוני 1934 עבר בית חולים ואובחן אצלו זיהום.
ביוני 1935 סיים את לימודיו בבית הספר צ'ואט רוזמרי הול.
בספטמבר 1935 נסע בפעם הראשונה ללונדון עם הוריו ואחותו קייטלין.
הוא התכוון ללמוד בבית הספר לכלכלה של לונדון, כמו אחיו הגדול.
ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון.
עד מהרה קנדי הפסיק את לימודיו בשל מחלה.
תחילה עלה חשש שחלה בלוקמיה, אך בהמשך, בגיל 30, אובחנה אצלו מחלת אדיסון, מחלה אנדוקרינית כרונית הנגרמת מתת-פעילות של בלוטת יותרת הכליה, וגורמת, בין השאר, לחולשה ולבעיות במערכת העיכול.
באותה תקופה לא היו כלים רפואיים מספיקים לאבחונה, וקנדי סבל מהמחלה שנים רבות מבלי שניתן היה להקל על מצבו.
באביב 1936 עבד באסם עם אחיו.
לאחר הפסקת לימודיו בפרינסטון, המשיך קנדי ללמוד באוניברסיטת הרווארד.
הסיבות לכך היו, לטענתו, להמשיך את מורשתו של אביו שגם הוא למד שם.
באותה תקופה מונה אביו לשגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת, וקנדי נסע לבקרו מספר פעמים.
ביוני 1938 נסע עם אביו ועם ג'וזף כדי לעבוד בשגרירות האמריקנית בלונדון.
ב-1939 נסע לאירופה, אל ברית המועצות, הבלקן ואל המזרח התיכון כהכנה לתזה שלו.
לאחר מכן נסע לצ'כוסלובקיה ולגרמניה לפני שחזר ללונדון ב-1 בספטמבר, יום הפלישה לפולין ופרוץ מלחמת העולם השנייה.
כעבור יומיים נאמה המשפחה בבית הנבחרים הבריטי ותמכו בהכרזת המלחמה על גרמניה.
בתקופה זו גילה עניין במדיניות החוץ, וביקר באיטליה שהייתה תחת שלטון מוסוליני, בגרמניה שהייתה תחת שלטון אדולף היטלר, ובמדינות אירופיות נוספות.
כתוצאה מביקורים אלו ומהתעניינותו בענייני חוץ, כתב קנדי עבודת תזה שעסקה בניתוח המדיניות הבריטית בהסכם מינכן, וסיים עמה את התואר מוסמך ביחסים בינלאומיים בהצטיינות בשנת 1940. התזה פורסמה על ידי אביו כספר שנקרא "מדוע נרדמה אנגליה?", והיה לרב-מכר באותה תקופה.
לדעתו של קנדי, כפי שמובעת בספרו, לא היו הסכם מינכן והמדיניות שהובילה אליו קשורים בפגמים באופיו של נוויל צ'מברלין או של ההנהגה הבריטית, אלא המשך ישיר לאופיו הבדלני רב השנים של העם הבריטי.
בנוסף קרא לברית אנגלו-אמריקנית נגד הטוטליטריזם.
קנדי החל לתמוך במעורבות האמריקנית במלחמה, זאת לעומת אביו הבדלן שפוטר מתפקידו כשגריר.
ב-1940 החל ללמוד מנהל עסקים.
בתחילת 1941 סייע לאביו לכתוב את זיכרונותיו כשגריר, ולאחר מכן טייל בדרום אמריקה, בקולומביה, באקוודור ובפרו.
קנדי היה חניך בתנועת הצופים של ארצות הברית בגדוד 2 של ברונקסוויל, ניו-יורק.
לאחר שחרורו המוקדם מן הצבא היה פעיל גם במועצת הצופים של בוסטון בין השנים 1946 עד 1955, בתור סגן יו"ר מחוזי, חבר של הוועד המנהל, סגן נשיא וחבר המועצה הלאומית של הבוי-סקאוטס של אמריקה, ובשנת 1961 זכה להיות נשיא הכבוד של ארגון הצופים הבנים של אמריקה.
באביב 1941 ניסה קנדי לשרת כקצין בצבא, אך נדחה בשל בעיות בגבו.
הוא חיזק את עצמו במהלך הקיץ, והתקבל לשירות בצי האמריקאי בספטמבר באותה שנה.
ב-26 באוקטובר קודם לדרגת סגן משנה, ובהמשך שירת כקצין זוטר במערך המודיעין של הצי בוושינגטון.
בינואר 1942 הוצב קנדי במשרדי המודיעין הימי בקרוליינה הדרומית.
לאחר מכן למד בבית הספר לקצינים בשיקגו עד 27 בספטמבר.
לאחר מכן התנדב לשרת בספינות טורפדו.
ב-10 באוקטובר קודם לדרגת לוטננט.
בדצמבר 1942 השלים את לימודיו והופקד על ספינת טורפדו.
הוא פיקד לראשונה על ספינת אימונים PT-101 מ-7 בדצמבר 1942 עד 23 בפברואר 1943. לאחר מכן הוצב בפנמה, וממנה נשלח לחזית כקצין צי באוקיינוס השקט, בו פיקד על שתי סירות טורפדו.
במרץ 1943 קיבל קנדי פיקוד על ספינת טורפדו שמספרה 109-PT.
הוא שירת בדרגת סגן, ופיקד על צוות בן 12 אנשים.
ב-2 באוגוסט 1943 נוגחה ספינת הטורפדו שלו על ידי משחתת היפנית "אמאגירי".
כתוצאה מהניגוח התחולל פיצוץ בספינת הטורפדו, והיא עלתה באש וטבעה, ושניים מצוותה נהרגו.
קנדי הוכיח קור רוח בכך שהשתהה בספינה הטובעת והספיק לשלוח ממנה מברק מוצפן קצר שאפשר לכוחות אמריקאים לאתר את הניצולים ולחלצם.
קנדי נפצע בגבו (הפגוע ממילא), ולאחר שחייה ארוכה הצליח לאסוף את הניצולים לאי קטן וחסר מקורות המים, שנשלט בידי היפנים, ובין היתר גרר פצוע למרחק של 5 ק"מ.
באחד הלילות כיוונו תצפיתנים אוסטרלים שצפו בקרב מאי סמוך, שני מקומיים בעלי סירות שאספו במבצע לילי את 11 הניצולים והשיטום לאי רנדובא שנשלט באותו זמן על ידי האמריקאים.
בשל פעולות אלו קיבל קנדי את עיטור לב הארגמן ומדליית הצי וחיל הנחתים.
הפציעה שנפצע בפעולה זו החמירה את הפגיעה בגבו, והוא אף לקה במלריה וצהבת.
ב-1 בספטמבר 1943, החל לפקד על PT-59, עוד סירת טורפדו שהפכה לספינת תותחים.
ב-2 בנובמבר חילצה PT-59 שמונים ושבעה נחתים מאיים שכבשו היפנים.
בעקבות הוראות הרופא, שוחרר שחרור מוקדם מטעמי בריאות בתחילת שנת 1944. במאי 2002 איתר צוות של המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק את ספינת הטורפדו הטבועה 109-PT בין איי שלמה.
החל מינואר 1945 החל לטפל בגבו במעיינות החמים באריזונה.
קנדי היה בבית החולים בין מאי לדצמבר 1944. ב-12 באוגוסט 1944, בעודו משרת בצי, קיבל קנדי את הידיעה כי אחיו הבכור, ג'וזף, נהרג במבצע אפרודיטה בהתפוצצות מטוסו.
ב-1 במרץ 1945, פרש קנדי מהצי בגלל בעיות הבריאות שלו בדרגת סגן.
לאחר מכן צחק כששאלו אותו כיצד הפך לגיבור מלחמה, וטען שפשוט חתכו את הסירה שלו לחצי.
באפריל 1945, אביו של קנדי, שהיה חבר של ויליאם רנדולף הרסט, ארגן לבנו משרה ככתב מיוחד עבור עיתוניו של הרסט.
המשרה אפשרה לקנדי לשמור על מעמד ציבורי.
במאי 1945, כיסה את ועידת פוטסדאם.
כיוון שאחיו הגדול ג'וזף יועד לפוליטיקה מטעם המשפחה, ואביו טיפח אותו לנשיאות, מותו ב-1944 שינה את המצב.
אביו, ג'וזף קנדי האב, החליט עתה כי היורש הראוי והנשיא העתידי יהיה ג'ון, בנו השני.
בשנת 1946 החליט נציג מסצ'וסטס לבית הנבחרים של ארצות הברית, ג'יימס מ.
קרלי, להתמודד על משרת ראש העיר של בוסטון.
משפחת קנדי החליטה כי ג'ון הצעיר ימלא את מקומו בבית הנבחרים, ובאמצעות השפעתה הרבה במפלגה הדמוקרטית נבחר קנדי למתמודד מטעמה, כשהוא משיג 12% מהקולות מול עשרה מועמדים אחרים.
היה זה הימור בטוח, שכן מסצ'וסטס הייתה מאז ומעולם מעוז של המפלגה הדמוקרטית, וכל מתמודד מטעמה זכה בבחירות באופן כמעט אוטומטי.
קנדי נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בנובמבר 1946 מטעם המחוז ה-11 של מסצ'וסטס, עם 73% מהקולות, למרות הרוב הרפובליקני שהושג אז בבית הנבחרים, והוא בן 30 בלבד.
יחד עם ריצ'רד ניקסון וג'וזף מקארתי, היה קנדי אחד מיוצאי מלחמת העולם השנייה שנבחרו לראשונה לקונגרס באותה השנה.
קנדי שירת בבית הנבחרים במשך שש שנים, והצטרף לוועדת כוח העבודה והחינוך ולוועדה לטיפול ביוצאי צבא.
הייתה זו תקופת נשיאותו של הנשיא הארי טרומן.
על הפרק עמדו נושאים כבדי משקל, כגון שיקומן של ארצות הברית ושל אירופה לאחר המלחמה, היחס למשטר הקומוניסטי בסין והמלחמה הקרה, שהחלה אז לתת את אותותיה.
כחבר בית הנבחרים תמך קנדי בדרך כלל במדיניותו של טרומן בכל הנוגע למדיניות הפנים, והתנגד לחוק יחסי העבודה של 1947 שהגביל את כוחם של האיגודים המקצועיים.
הוא תמך בדוקטרינת טרומן בשעתו אך השמיע מדי פעם ביקורת על דרכו של טרומן במדיניות החוץ.
אף על פי שלא היה אנטי קומוניסט חריף כמקארתי, תמך קנדי בחוק האזרוח והלאומיות של 1952, שדרש רישום של הקומוניסטים, וביקר את אובדנה של סין.
עוד בתחילת 1949 החל קנדי להתכונן לרוץ לתפקיד הסנאטור ב-1952, מול הנציג הרפובליקני הנרי קבוט לודג' הבן, שכיהן כבר שמונה עשרה שנים בסנאט והיה שגרירה הראשון של ארצות הברית לאו"ם.
הייתה זו שנה לא טובה פוליטית למפלגה הדמוקרטית.
באותה שנה נבחר הנשיא דווייט אייזנהאואר תוך סיום שליטה דמוקרטית בת 20 שנים בבית הלבן.
ג'וזף קנדי מימן וניהל את מועמדותו של בנו, ואחיו הקטן רוברט קנדי הפך לחבר חשוב בצוות הבחירות.
אף על פי שאייזנהאואר ניצח במסצ'וסטס בהפרש של 208,000 קולות, לאחר מרוץ צמוד ניצח קנדי את לודג' ברוב של 70,000 קולות.
באותה השנה נישא לג'קלין בובייה.
כסנאטור מונה קנדי לוועדת העבודה והרווחה בסנאט וכן לוועדת יחסי החוץ.
בדרך כלל ייצג נאמנה את בני מסצ'וסטס, והעביר חוקים שסייעו למדינה ובמיוחד לקהילת העסקים.
בתקופה זו סבל מאוד מהבעיות בגבו, עבר סדרת ניתוחים במשך שנתיים, והמעיט מאוד בהיקף פעילותו בסנאט.
פעמים רבות היה על ערש דווי.
בעודו מחלים מהניתוחים, כתב ספר על פעולות אמיצות של חברי הסנאט באמריקה, אשר הצביעו נגד דעת הרוב ונגד דעת בוחריהם בנושאים חשובים שעל הפרק.
הספר, "דיוקנאות באומץ", היה לרב מכר, וזיכה את קנדי בפרס פוליצר ב-1957. (הספר יצא לאור בעברית בשם "אומץ ופוליטיקה", בהוצאת מסדה בשנת 1960).
מאוחר יותר התברר כי כתיבת הספר נעשתה בעיקרה בידי יועצו הקרוב של קנדי וכותב הנאומים שלו, טד סורנסן , כפי שסיפר סורנסון ב-2008 בביוגרפיה שלו.
בשנת 1956, בוועידה הדמוקרטית הלאומית, נאם את נאום הצגת המועמדות של המועמד הנשיאותי, עדלי סטיבנסון.
לאחר שסטיבנסון אישר לוועידה לבחור בסגנו, הציג את מועמדותו לתפקיד המועמד הדמוקרטי לסגן נשיא ארצות הברית.
הוא נכשל בכך והגיע למקום השני לאחר הסנאטור אסטס קאפובר מטנסי, אך קיבל את החשיפה הלאומית שבה חפץ, ולמעשה היה לדמות פוליטית מוכרת במישור הלאומי.
במהלך כהונתו בסנאט עלה חוק זכויות האזרח של הנשיא אייזנהאואר משנת 1957 לדיון.
קנדי התנגד לחוק בהתאם לעמדת מפלגתו שבקשה לפייס את הדמוקרטים הדרומיים שהתנגדו לחוק.
עם זאת, הוא תמך בסעיף בחוק שנועד להקנות לתובע הכללי סמכויות נרחבות, אולם מנהיג הרוב בסנאט לינדון ג'ונסון חסם את החוק.
קנדי גם תמך בחוק שנועד לתקן את חבר המושבעים, אף על פי שתומכי החוק טענו שהסעיף יחליש אותו.
חוק פשרה, בו תמך קנדי, עבר בספטמבר 1957.
בשנת 1958 נבחר שוב לסנאט ברוב מוחץ ובהפרש של 874,608 קולות.
היה זה הרוב הגדול ביותר בפוליטיקה של מסצ'וסטס.
באותה התקופה יצא סרט עליו כסנאטור.
לקראת הבחירות לנשיאות בשנת 1960, הכריז על מועמדותו למשרת הנשיא.
בבחירות המקדימות עמדו מולו שלושה מתמודדים בעלי ותק וכישורים – מושל אילינוי עדלי סטיבנסון, שהיה מועמד בשנים 1952 ו-1956, הסנאטור יוברט המפרי ממינסוטה, והסנאטור לינדון ג'ונסון מטקסס.
קנדי ניצח במערכת בחירות קשה ומסובכת, ונבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ב-13 ביולי 1960. הוא בחר כמועמדו לסגן הנשיא את לינדון ג'ונסון, בן טקסס, בצעד שנועד לחזק את התמיכה בו, מועמד ליברלי, קתולי ועירוני, בקרב הדרום השמרני, הפרוטסטנטי והכפרי.
אביו של קנדי תמך בסנאטור ג'וזף מקארתי, שהיה חבר של המשפחה.
רוברט היה אחד מעוזריו הבכירים של מקארתי בוועדה, ומקארתי אף יצא עם פטרישיה קנדי.
לעומת זאת, קנדי התנגד פומבית למדיניותו של חברו לסנאט, אך סירב להוקיעו.
ב-2 בינואר 1960, הכריז קנדי על מועמדותו לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית.
רבים פקפקו בניסיונו ובגילו, אולם הכריזמה והרהיטות שלו אפשרו לו להשיג תמיכה רחבה.
המכשול הגדול ביותר למועמדותו הייתה דתו, כיוון שרבים התנגדו לנצרות הקתולית, אולם תמיכתו המובהקת בהפרדת הדת מהמדינה סייעה לו להתגבר על התנגדות זאת, ומנגד דתו הביאה לו תמיכה מצד קתוליים.
קנדי התמודד עם כמה מועמדים במערכת הבחירות המקדימות, כולל עדלי סטיבנסון, הסנאטור יוברט האמפרי ומנהיג הרוב בסנאט לינדון ג'ונסון.
קנדי נסע ברחבי המדינה כדי להשיג תמיכה ממנהיגי המפלגה והבוחרים.
מנהיגי המפלגה עדיין שלטו ברוב הצירים, אולם כמה מדינות גם ערכו בחירות מקדימות, וקנדי ניסה לנצח בכמה מהן כדי לחזק את סיכוייו.
המבחן הראשון שלו היה ניצחון בבחירות בוויסקונסין, שחיסל את סיכוייו של האמפרי להיבחר.
קנדי והאמפרי התמודדו גם בבחירות בווירג'יניה המערבית, בה לא הייתה אוכלוסייה קתולית גדולה בניגוד לוויסקונסין.
קנדי ניצח בבחירות, והרשים רבים במפלגה, אולם עם תחילת הוועידה הלאומית עדיין לא היה ברור אם ייבחר.
לקנדי היו רוב הצירים, אולם לא מספיק כדי להבטיח את ניצחונו.
סטיבנסון, המועמד ב-1952 וב-1956, נשאר אהוד במפלגה, וג'ונסון קיווה לזכות במועמדות בתמיכת מנהיגי המפלגה.
קנדי זכה גם להתנגדותו של הנשיא לשעבר הארי טרומן, שדאג בנוגע לחוסר ניסיונו.
כשהוא יודע שסיבוב שני יאפשר לג'ונסון או למועמד אחר להיבחר, מטה הבחירות המאורגן של קנדי הצליח להשיג תמיכה ממספיק צירים כדי להיבחר בסיבוב הראשון.
למרות התנגדות אחיו ותומכיו הליברלים, קנדי בחר בג'ונסון כסגנו, מתוך אמונה שהסנאטור מטקסס יסייע לו, המועמד הליברלי, הקתולי והעירוני, לזכות בדרום ארצות הברית הפרוטסטנטי והכפרי.
עם קבלת המועמדות, נאם קנדי את נאום "הסְפר החדש" (The New Frontier) שבה דרש מן האמריקאים "להיות חלוצים בספר החדש".
"הספר החדש" לא היה מקום גאוגרפי, כי אם דרך חשיבה, דרך פעולה – להתקדם אל העתיד תוך שיפור מתמיד בחינוך, בתעסוקה ובתחומים אחרים, דרך חידושים מדעיים, והנחלת הדמוקרטיה והחירות לעולם כולו.
אל מול קנדי הציבה המפלגה הרפובליקנית כמועמד לתפקיד הנשיא את סגן הנשיא המכהן ריצ'רד ניקסון.
ניקסון נחשב ככוכב עולה בפוליטיקה האמריקאית, וכמומחה למדיניות חוץ.
השניים היו בעלי רקורד פוליטי דומה.
ניקסון אמנם, בניגוד לקנדי, לא בא ממשפחה עשירה ובעלת השפעה, אבל שניהם היו בני אותו דור, לחמו במלחמת העולם השנייה, והקריירה שלהם התקדמה על פסים דומים.
ניתן היה לומר שבתקופת שירותם המשותף בבית הנבחרים, התפתחה אף ידידות ביניהם.
בתחילת מסע הבחירות בסתיו, הוביל ניקסון על קנדי בשישה אחוזים.
הנושאים המרכזיים היו המיתון שהתרחש, דתו של קנדי, המהפכה הקובנית והאם תוכניות החלל והטילים הסובייטיות עקפו את אלו של ארצות הברית.
מתוך חשש שדתו הקתולית תשפיע על החלטותיו, הודיע ב-12 בספטמבר 1960: "אני לא המועמד הקתולי לנשיאות, אני המועמד הדמוקרטי לנשיאות שהוא במקרה קתולי.
אני לא מדבר בשם הכנסייה שלי בענייני ציבור – והכנסייה שלי לא מדברת בשמי".
קנדי גם שאל האם רבע מהאמריקנים הם אזרחים מדרגה שנייה רק מפני שהם קתולים.
בנוסף טען שבצי, אף אדם לא שאל בנוגע לדתו.
המרכיב העיקרי שהפך את מערכת הבחירות של שנת 1960 לחשובה ולציון דרך בדמוקרטיה האמריקאית, הוא השימוש בטלוויזיה.
העם האמריקאי, אשר בחר לנשיאות אדם נכה, כפרנקלין דלאנו רוזוולט, עובדה שהוסתרה היטב ובצורה מחושבת במהלך ארבע תקופות כהונתו, או אדם גוסס כוודרו וילסון אשר בילה זמן רב במיטתו, כשיועציו ואשתו הצעירה מנהלים למעשה את ארצות הברית, יכול עתה להתרשם בפעם הראשונה מן האנשים שעמדו לבחירה.
ניקסון היה חלוץ השימוש בטלוויזיה.
כשהואשם בעבר בקבלת מתנות בצורה בלתי חוקית, נשא נאום טלוויזיוני נרגש, המכונה "נאום צ'קרס" בו טען כי המתנה היחידה שקיבל היה כלב קוקר ספניאל בשם צ'קרס, אך אינו מוכן לוותר עליו שכן בנותיו אוהבות אותו כל כך.
נאום זה הציל את הקריירה שלו.
ניקסון היה משוכנע כי ביכולתו לנצח בבחירות בעזרת שימוש במדיה החדשה.
בפועל עשה ניקסון שגיאות רבות – הוא הגיע לא מגולח לאולפן, וכשהוא סובל מכאבים בברכו.
הוא סירב להתאפר, והחליפה שלבש לא תאמה את הרקע של האולפן, כך שבצילום השחור לבן של אותה תקופה נבלע ניקסון ברקע.
קנדי, לעומתו, הגיע מוכן ונמרץ.
הוא שידר רוח נעורים, היה לבוש היטב ומגולח.
על אף בעיות חמורות בגבו, ששיתקו אותו לתקופות של חודשים, ועל אף שסבל ממחלה כרונית, נראה קנדי שזוף, צעיר וחסון, וניקסון נראה חולני, מרושל וחסר אנרגיה.
התוצאה הייתה כי רובם של אלו שהאזינו לעימותים ברדיו סברו כי ניקסון ניצח, בעוד שרוב האמריקנים – שבעים מיליון – צפו בהם בטלוויזיה וסברו שקנדי ניצח בעימות.
קנדי צבר תאוצה לאחר העימות הראשון והוביל על ניקסון במקצת ברוב הסקרים.
הבחירות עצמן, שהתקיימו ב-8 בנובמבר 1960, היו בין הצמודות בהיסטוריה של ארצות הברית.
קנדי ניצח ברוב דחוק ביותר.
הוא זכה ל-303 אלקטורים לעומת 219 לניקסון (269 אלקטורים היו דרושים לניצחון).
ארבעה עשר אלקטורים ממיסיסיפי ומאלבמה סירבו לתמוך בו כיוון שתמך בתנועה לזכויות האזרח, ותמכו במקום בסנאטור הארי פ.
בירד מווירג'יניה, וכך גם אלקטור מאוקלהומה.
לאחר הבחירות נשמעו טענות על זיוף תוצאות הבחירות בשיקגו שהבטיחו לקנדי את הניצחון במדינת אילינוי ואורגן לכאורה על ידי אביו רב ההשפעה, ואולם אלו לא התקבלו.
עם בחירתו לנשיאות היה קנדי, בן ה-43, לנשיא הצעיר ביותר שנבחר לנשיאות אי פעם (אמנם תאודור רוזוולט היה צעיר ממנו כשמונה לנשיא, אך הוא לא נבחר לתפקיד אלא מונה לאחר רציחתו של הנשיא ויליאם מקינלי).
קנדי היה גם הקתולי הראשון שנבחר לנשיאות.
נשיאותו של קנדי החלה ב-20 בינואר 1961, עם השבעתו כנשיאה ה-35 של ארצות הברית, והסתיימה ב-22 בנובמבר 1963, כשנרצח, ונמשכה סך הכול 1,036 ימים.
ירש אותו סגנו לינדון ג'ונסון.
קנדי מילא תפקיד חשוב בהפיכת הפוליטיקה למודרנית והשתמש בטלוויזיה כדי לדבר עם הבוחרים באופן ישיר.
כהונתו של קנדי עמדה בצל המלחמה הקרה עם ברית המועצות ובעיקר עם קובה.
ניסיון כושל באפריל 1961 להדיח את ממשלת פידל קסטרו הוביל למשבר ואת האנושות לסף מלחמה גרעינית.
ג'ון קנדי נכנס לתפקיד הנשיא לאחר תקופת הנשיאות הארוכה של הנשיא דווייט אייזנהאואר, שהיה אדם שמרן ואפור במידה רבה.
קנדי הגיע לבית הלבן כשלצידו אשתו ג'קי, בת 31 בעת תחילת הכהונה, ושני ילדיהם הקטנים, קרוליין וג'ון ג'ון.
מזה זמן רב לא הייתה בבית הלבן "גברת ראשונה" המטפלת בתינוק.
קנדי הביא לבית הלבן רוח נעורים.
לראשונה כלל הבית הלבן פעוטון, בריכת שחייה, חדר משחקים ובית עץ על המדשאה.
קנדי הקפיד להצטלם כשהוא משחק עם ילדיו.
ג'קי, מצדה, החליטה להפוך את הבית הלבן למרכז תרבותי, שייצג את ההיסטוריה האמריקאית.
היא אספה חפצי אמנות ורהיטים עתיקים, וביצעה בבית הלבן שיפוצים נרחבים.
הזוג שידר סוג של זוהר שהיה עד אז נחלתם של כוכבי קולנוע.
הבית הלבן כונה "קמלוט" על שם טירתו האגדית של המלך ארתור.
בין באי הבית הלבן היו משוררים, סופרים, מדענים, כוכבי קולנוע וספורטאים.
הייתה זו חזות נוצצת, אך מתחתיה היה זרם עכור של טרגדיות אישיות, ובראשן מות בנו התינוק של קנדי, פטריק קנדי, שנפטר מספר ימים לאחר לידתו, באוגוסט 1963. קנדי סבל במהלך כל התקופה מבעיות הבריאות שליוו אותו כל חייו, ובמיוחד מבעיות בגבו.
דבר זה לא הפריע לו לנהל מספר רומנים מחוץ לנישואים שהוסתרו היטב מעיני הציבור.
בין היתר, נראה כי היה לו רומן עם שחקנית הקולנוע מרילין מונרו, וזכורה במיוחד הופעתה הפומבית ביום הולדתו, בה שרה לו את השיר "יום הולדת שמח, אדוני הנשיא" בקול מלחשש ובנימה אינטימית.
הוא היה קורא שישה עיתונים עוד במהלך ארוחת הבוקר, קיים פגישות עם מדינאים ואישים אחרים במהלך היום, וקרא דו"חות מיועציו.
ממשלו השתמש היטב במדיה, ובמיוחד בטלוויזיה.
שידורים מהחדר הסגלגל ומסיבות עיתונאים מצולמות הפכו לדבר שבשגרה.
קנדי הושבע לנשיאות ב-20 בינואר 1961, באגף המזרחי של הקפיטול.
נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, ארל וורן, השביע אותו.
את השקפת עולמו ייצג היטב בנאום קבלת הכהונה שלו ב-20 בינואר 1961 שבו אמר "אל תשאל מה מדינתך יכולה לעשות למענך, שאל מה אתה יכול לעשות למען מדינתך".
קנדי דרש מאומות העולם להילחם במה שכינה "האויבים המשותפים של המין האנושי": עריצות, עוני, מחלות והמלחמה עצמה.
נאום קבלת הכהונה הדגיש את ביטחונו של קנדי שממשלו יבצע תפנית במדיניות חוץ ופנים.
ההבדל בין חזונו האופטימי לבין הלחץ הפוליטי מבית היה מאפיין בולט של כהונתו.
המנהל הכללי של הדואר: ג'.
מזכיר החקלאות: אורוויל פרימן (1961–1963)
בניגוד לאייזנהאואר, שינה קנדי את מבנה הבית הלבן במהירות.
הוא העדיף מבנה מעגלי בו כל הדוברים נתנו בפניו דין וחשבון.
הוא היה מוכן להחליט החלטות מהירות במצב הזה, שילב בין ותיקים לחדשים ולמד את התפקיד תוך כדי.
אחיו, רוברט, שירת כתובע הכללי, ונחשב ל"עוזר הנשיא".
היועץ לביטחון לאומי, מקג'ורג' באנדי, הפך לאחד מעוזריו הבולטים של קנדי בתחומי חוץ, בעוד טד סורנסן היה היועץ בנושאי פנים וכתב לקנדי נאומים רבים.
סגן הנשיא לינדון ג'ונסון מודר במהלך כהונת קנדי.
קנדי מינה שני שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית:
ביירון וייט, הוגש לאישור ב-3 באפריל 1962 ואושר בסנאט ב-11 באפריל.
ארתור גולדברג, כמחליף לפליקס פרנקפורטר, הוגש לאישור ב-31 באוגוסט 1962, ואושר בסנאט ב-25 בספטמבר.
בנוסף מינה קנדי עשרים ואחד שופטים לבית המשפט לערעורים ו-102 שופטים לבתי המשפט המחוזיים.
קנדי קרא לתוכניות הפנים שלו "הסְפר החדש", והן כללו הצעות לביטוח רפואי לקשישים, השקעה ממשלתית בחינוך, והקמת מחלקה לשיכון ולפיתוח עירוני.
קנדי גם קרא לקיצוצים במיסים לצורך התנעת הכלכלה.
רוב תוכניותיו נחסמו בידי הקואליציה השמרנית של הרפובליקנים והדמוקרטים הדרומיים בשני הקונגרסים בכהונתו.
בגלל ההתנגדות מצד הקונגרס, קנדי עסק יותר בנושאים בינלאומיים מאשר בתוכניות הפנים השאפתניות שלו.
קנדי סיים תקופה של מדיניות פיסקלית מרסנת, והרחיב את המדיניות המוניטרית כדי להוריד את שיעורי הריבית כדי לעודד את צמיחת הכלכלה.
הוא הגיש את התקציב הממשלתי הראשון שעבר את מאה מיליארד הדולרים, ב-1962, ותקציבו הראשון ב-1961 היה התקציב הגירעוני הראשון של המדינה שאינו בתקופת מלחמה ואינו בתקופת מיתון.
הכלכלה, שעברה שתי תקופות מיתון במשך שלוש שנים, והייתה במיתון כשקנדי נכנס לתפקידו, התאוששה מאוד במהלך כהונתו.
למרות האינפלציה ושיעורי הריבית הנמוכים, התמ"ג צמח בשיעור ממוצע של 2.2% לשנה בתקופת אייזנהאואר (מעט מעל גידול האוכלוסין של אותה התקופה) ובשנתו האחרונה של אייזנהאואר ירד באחוז.
התמ"ג צמח בממוצע של 5.5% במהלך כהונתו, ואילו האינפלציה נותרה יציבה בסביבות אחוז אחד והאבטלה ירדה.
שיעור התפוקה התעשייתית עלה ב-15% ושיעורי מכירת המכוניות עלו ב-40%.
הצמיחה הזאת נמשכה עד ל-1969.
ב-1962, כשהכלכלה המשיכה לצמוח, החל קנדי לחשוש בנוגע לאינפלציה.
הוא ביקש מתאגידים ואיגודים מקצועיים לעבוד ביחד כדי לשמור על מחירים נמוכים והצליח בתחילה.
אחיו בובי טען שתעשיית הפלדה יצרה קרטל במחירים ופעולותיו נגד הקרטל מנעו עליית מחירים בתחום.
עיתון הוול סטריט ג'ורנל טען שהממשל פעל באיומים ובצורה של מדינת משטרה.
בעיתון הניו ריפבליק נטען שהממשל הפר את זכויות האזרח.
לעומת זאת, שיבח הניו יורק טיימס את קנדי וטען שעליית המחירים בתעשיית הפלדה יכלה לפגוע ברווחה הכלכלית ולגרום לאינפלציה.
למרות זאת, אגף התקציבים בממשל דיווח שהעלייה במחירים יכלה לסייע לתמ"ג ולעודף בתקציב.
שוק המניות, שירד בהתמדה מאז היבחרו של קנדי, ירד ב-10% לאחר ההחלטה של הממשל לפעול נגד תעשיית הפלדה.
לכעסם של יועציו הכלכליים שרצו שיוריד מיסים, הסכים קנדי לתקציב מאוזן מעט לאחר כניסתו לתפקיד.