tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות ה-70, ווזנסנסקי פרסם מספר ספרים עם שיריו החדשים, הופיע הרבה בטלוויזיה ובשנת 1978 הוענק לו פרס ברית המועצות.
אומנם כבר באותה שנה ווזנסנסקי השתתף באלמנך "מטרופול" שיצאה לאור בצרפת ללא ידיעת השלטונות.
במשך שנים ווזנסנסקי כתב מילים לשירים פופולריים של מלחינים שונים.
הוא שיתף פעולה עם ריימונד פאולס וזמרת ידוע אלה פוגצ'ובה.
על בסיס שיריו נכתבה אופרת רוק הראשונה בברית המועצות שהועלתה על הבמה על ידי מארק זכרוב בשנת 1981 ומוצגת עד היום.
בשנות ה-80 המשורר החל לכתוב פרוזה והוצאו לאור מספר ספריו.
בשנת 1983 ווזנסנסקי כאדריכל היה שותף לתכנון אנדרטה לכבוד 200 שנים לידידות בין רוסיה ובין גאורגיה.
בשנים אחרונות המשורר היה חולה מאוד אך המשיך לכתוב שירה.
ווזנסנסקי נפטר בשנת 2010 בפרדלקינו (שלאחר מכן אוחדה עם מוסקבה) משבץ מוחי ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
במשך מספר שנים ווזנסנסקי היה מארגן מפגשים חצי שנתיים לזכר מורו בוריס פסטרנק.
אנדריי חומוטוב הוא שחקן הוקי קרח סובייטי בעבר בעמדת חלוץ, מהכוכבים הגדולים של צסק"א מוסקבה ונבחרת ברית המועצות שאיתה זכה 3 פעמים ברציפות במדליית זהב אולימפית וב-7 מדליות זהב באליפויות העולם.
חומוטוב נולד בירוסלבל ובילדותו עבר להתאמן בניז'ני נובגורוד.
לאחר גיוסו לצבא החל לשחק בקבוצת הנוער של מועדון צסק"א מוסקבה ותוך זמן קצר עבר לקבוצת הבוגרים איתה זכה בשנת 1981 במדליית זהב הראשונה שלו באליפות ברית המועצות.
אותה שנה, הוא נכלל בנבחרת ברית המועצות וזכה איתה במדליית זהב באליפות העולם בהוקי קרח שנערכה בשוודיה.
בשנת 1990, לאחר שספורטאים סובייטים החלו לקבל אישורים לשחק מחוץ לגבולות המדינה, עבר חומוטוב לשחק בשווייץ ושיחק במועדונים שווייצרים כעשור, עד לשנת 1999.
לאחר סיום הקריירה הספורטיבית שלו, החל חומוטוב לאמן את המועדון השווייצרי בו הוא שיחק ואימן אותו עד לשנת 2007.
בשנת 2007 חזר חומוטוב לרוסיה ואימן מספר מועדונים (סיביר (נובוסיבירסק ודינמו מוסקבה) אך לא לתקופה ארוכה.
בשנת 2010 מונה חומוטוב למאמן מועדון ההוקי קרח של אסטנה ושל נבחרת קזחסטן.
לאחר שנה הוא שוחרר מתפקידיו וחזר לרוסיה.
אנדריי לברוב היה שחקן כדוריד סובייטי ורוסי בעמדת שוער.
הוא זכה ב-3 מדליות זהב אולימפיות והשתתף ב-5 אולימפיאדות תוך הגנת שער של 3 נבחרות (ברית המועצות, חבר המדינות, רוסיה).
לברוב נחשב לגדול שחקני כדוריד של רוסיה ומהגדולים בעולם.
אנדריי לברוב נולד בעיר קרסנודר למשפחת מהנדס בניין ועובדת במרכז המחשוב.
כבר בגיל קטן הוא התחיל ללכת לחוגי ספורט שונים ובסופו של דבר בגיל 11 הגיע לכדור יד.
הוא הוצב בעמדת שוער והתברר שיש לו כול הכישורים להגיע לספורטאי מצטיין.
בגיל 15 לברוב התחיל להשתתף במשחקים של קבוצת בוגרים והוזמן לנבחרת הנוער של ברית המועצות.
בשנת 1978, בגיל 16 הוא התחיל לשחק בקבוצת בוגרים שהשתתפה במשחקי ליגת העל בכדוריד.
רק בשנת 1988, כאשר שוער הנבחרת נפצע לברור נכלל בנבחרת ארצו ונשלח למשחקים האולימפיים.
במעמד זה הוא זכה במדליית זהב והפך לשוער ראשי של נבחרת ברית המועצות.
עם הנבחרת הוא השתתף בתחרויות שונות ובמקביל זכה עם מועדון שהוא שיחק בו בתואר אלוף ברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות לברוב עם משפחתו נסע לגרמניה ושיחק בקבוצה המקומית.
לאחר מכך הוא שיחק בקבוצות מצרפת וקרואטיה.
במסגרת זו הוא זכה בתואר אלוף צרפת ותוארים נוספים.
לברוב המשיך בהופעות במסגרת נבחרת חבר המדינות ורוסיה.
במסגרת זו הוא השתתף בסך הכול ב-5 משחקים אולימפיים.
לאחר סיום הקריירה הספורטיבית לברוב חזר לרוסיה.
הוא מתגורר במוסקבה ומכהן בתפקיד בכיר בפדרציה הרוסית לכדוריד.
לברוב השתתף ב-5 משחקים אולימפיים.
השתתפות הראשונה הייתה בסיאול 1988 ובה קבוצתו זכתה במדליית זהב.
במשחקים של שנת 1992 ושל שנת 2000 לברוב זכה במדליית זהב נוספות.
במשחקים שהיו בשנת 1996 נבחרת רוסיה זכתה רק במקום החמישי, אך לברוב היה בין הספורטאים הבולטים.
בשנת 2004 בגיל 42 לברוב השתתף בפעם החמישית ואחרונה במשחקים אולימפיים.
יחד עם קבוצתו הוא זכה במדליית ארד.
אנדריי פטרוביץ' זוויאגינצב הוא תסריטאי ובמאי קולנוע רוסי, זוכה פרס אריה הזהב במסגרת פסטיבל הסרטים של ונציה, על סרטו "השיבה" משנת 2003 ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר על סרטו "לוויתן" משנת 2014.
אנדריי נולד ב-6 בפברואר 1964 בנובוסיבירסק, העיר הגדולה ביותר בסיביר.
בגיל 20 השלים השכלתו כשחקן בבית הספר לדרמה בעיר.
מאז 1986 חי במוסקבה והמשיך השכלתו הקולנועית באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון עד שנת 1990.
משנת 1992 ועד שנת 2000 עבד כשחקן קולנוע ותיאטרון.
בשנת 2000 החל לביים לראשונה, כשביים שלושה פרקים מסדרת הטלוויזיה "חדרים שחורים".
ב-2003 ביים את הסרט הראשון שלו באורך מלא, "השיבה", שקיבל עליו שלל פרסים לרבות פרס אריה הזהב במסגרת פסטיבל הסרטים של ונציה.
סרטו השני, "הגירוש" שהיה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן בשנת 2007.
בשנת 2011 יצא סרטו "ילנה", שזכה בפרס השופטים בפסטיבל קאן.
בשנת 2014 יצא סרטו "לוויתן", שנבחר להתחרות על פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן וזכה לבסוף בפרס התסריט הטוב ביותר.
ועדה מיוחדת של האקדמיה הרוסית לקולנוע בחרה את הסרט "לוויתן" כנציג רוסיה לפרס האוסקר על הסרט הזר הטוב ביותר.
בינואר 2015 זכה הסרט בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
בשנת 2017 יצא סרטו "אהבה חסרה", שזכה בפרס חבר השופטים של פסטיבל קאן ונבחר להתמודד כנציג רוסיה לפרס האוסקר על הסרט הזר הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
בספטמבר 2021, אושפז בעת שהותו בגרמניה לאחר שנדבק בנגיף קורונה.
אנדריי טומפיי (Andrei Tumpej; 29 בנובמבר 1886 – 5 במרץ 1973) היה כומר קתולי שחי ביוגוסלביה, והוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם על סיוע בהצלתן של לפחות ארבע בנות יהודיות במלחמת העולם השנייה.
קורות חייו עד מלחמת העולם ה-2
נולד ב־29 בנובמבר 1886 בסווטי לורנץ (Sveti Lovrenc), במחוז דרוסקם פולג'י (Dravskem Polju) שבסלובניה של היום ואז הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
טומפיי סיים את לימודי בית ספר יסודי בעיר הולדתו ותיכון במריבור ובגראץ.
הוא המשיך בלימודי התאולוגיה הקאתולית בגרץ, אוסטריה והצטרף ככומר למסדר הנזירי הלזרתיני Lazaritans) 1911–1907).
הוא שמש כמנהיג רוחני קתולי בגימנסיה הקתולית באיסטנבול, שם ערך הכרות מעמיקה עם האסלאם והנצרות האורתודוקסית.
לאחר מכן שמש ככומר במונסטיר (Monastir), הקרויה היום ביטולה ובלגראד.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא חזר לסלובניה, לעיר לובליאנה בה עמד בראש מעון להכשרת גברים צעירים להיות מיסיונרים לזריטנים.
במהלך מלחמת העולם, הוא המשיך בתהליך בניית מסדר סלובני לזריטני עצמאי ועזר בארגון ה־Mission Joint Venture שנוסד ב-1916 וכן ערך ופרסם את לוח השנה של המסיון בין 1923–1926 ואת העיתון של המסיונים הקתוליים.
הוא סייע גם לייסד בית ספר של המסיון ליד דמזל (Domzale).
טומפיי רצה לחזור לבלקן כדי לאחד את כל הנוצרים ולכן שמח לקבל משרה שהוצאה לו ככומר בביטלה ב-1926. הוא השקיע את כל מרצו בייסוד שתוף פעולה בין הקתולים והאורתודוקסים, באמצעות נסיעות תכופות למקדוניה וקוסובו.
הוא הגיע למקומות נידחים להטיף.
בשל נסיעותיו התכופות הוא כונה "הבלקני הזקן".
בשנת 1929 חזר טומפיי לסרביה, שם מונה ככומר למאמינים הסלובניים בכנסייה St.
הוא חי ועבד שם עד 1945 וסייע בבניית הכנסייה חדשה.
הוא היה ידוע ומוערך בשל נכונותו ויכולתו לנחם אנשים שסבלו מקשיים כלכליים וחברתיים ובשל נחישותו לסייע ולקדם דברים עבורם.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הופעל לחץ על יוגוסלביה להצטרף למדינות הציר.
הנסיך היוגוסלבי פבל, נכנע ללחץ של המעצמות הפשיסטיות וב-25 במרץ 1941 חתם בווינה על ההסכם התלת-צדדי, בשאיפה להשאיר את יוגוסלביה מחוץ למלחמה.
החתימה פגעה בתמיכה העממית בנסיך ובמשטרו וקמה מחאה שבראשה עמד הצבא, תחת הסיסמאות "עדיף מלחמה מהסכם" ו"עדיף הקבר על עבדות".
כשהנסיך חזר לארץ ב-27 במרץ 1941 תפס הצבא את השלטון, עצר את המשלחת מווינה, הגלה את הנסיך פבל ושם קץ לשלטונו.
היטלר החליט להעניש את יוגוסלביה ולפלוש אליה ב-6 באפריל.
בעקבות הפלישה והכיבוש הגרמני, הצבא והממשלה נכנעו, המלך פטר השני נמלט ללונדון והממלכה היוגוסלבית חדלה מלהתקיים.
עם כניסת הגרמנים לבלגרד ופרסום חוקים אנטי יהודיים, חיפשו היהודים דרכים לברוח, להסתתר או לקבל ניירות אריים.
חלקם הצליחו לברוח לאלבניה, אחרים להרי הדלמטים אך רוב היהודים נותרו בבלגרד בחפשם אחר מסלולי המלטות.
כך גם בני משפחת כלף (Kalef).
למעלה מעשרים בני משפחה זו נרצחו, פרט לאנטוניה אוגרזנסק (Antonija Ograjensek) קאתולית ילידת סלובניה שהתגיירה ולאחר נישואיה נקראה דונה כאלף (Dona Kalef).
בעלה אברהם כלף (Avrama Kalef), לו נשאה ב-1928, היה סוחר יהודי שלמשפחתו היו מספר חנויות טקסטיל בעיר.
הוא היה נכה בשל סוכרת ומחלת ניוון שרירים ולכן היה מרותק לכיסא גלגלים.
לזוג נולדו שתי בנות – מתילדה (Matilda) (נולדה ב-1928) ורחלה (Rahela) (נולדה ב-7 בדצמבר 1930) .
לפני המלחמה אנטוניה, אברם ובנותיהם, חיו בבית המשפחה העתיק ברחוב (Gospodar Jovanova) מספר 3 שבשכונת דורקול (Dorćol) בבלגרד, בה חיו מרבית יהודי העיר.
עם הכיבוש הגרמני, חלה אב המשפחה כלף ואושפז בבית חולים ב־Dorćol.
כעבור מספר חודשים באביב 1942, הוא הושמד במשאית גז אליה הובל יחד עם יהודים נוספים.
דונה כלף ובנותיה הבינו שעל מנת לשרוד עליהן למצוא מקום מסתור.
תחילה הן חפרו מקום מסתור תת-קרקעי באמצעות ידיהן וכך שרדו את החורף תוך שהן משוטטות ברחובות בלגרד וגונבות מזון.
במקביל הן הבינו כי עליהן לשנות את שמותיהן היהודיים.
לשם כך הן פנו לכומר הסלובני אנדרי טומפיי וביקשו תעודות זהות הנושאות שמות סלובניים.
ללא היסוס ומבלי לדרוש שימירו את דתן, הוא הזמין אותן להתארח בבית הכומר, סיפק להם מזון ביד רחבה וארחם שם כמה ימים עד שיארגן עבור גב' כלף ושתי בנותיה ניירות מזויפים.
הוא ידע שהוא מסכן בכך את הקריירה שלו ואף את חייו אך הוא הגיש את העזרה.
מצפונו לא אפשר לו לנהוג אחרת.
הוא החל לעבוד על זיוף המסמכים.
הוא החליט להשתמש בשם הנעורים של האם – אוגרזנסק (Ograjensek).
כשהביא לאם ובנותיה את התעודות המזויפות הוא הורה להן לשנות את שמותיהן: האם שמרה על שמה הפרטי אך הבנות נאלצו לשנות את שמותיהן.
מתילדה נקראה ללידיה (Lidija) ורחלה נקראה ברדה (Breda).
באופן זה יכלו הבנות להסתובב בעיר בחופשיות רבה יותר ויכלו לחיות חיים שלוים יחסית בבלגרד.
על מנת להפיג את המתיחות, הבנות שרו – בכל יום הבנות מהמנזר והבנים מהבניין הסמוך היו מתאספים ושרים מכל הלב להבריח את הפחד, ולסלק את הרעב.
טומפיי אמר לברדה כי היא בעלת קול של זמרת.
כעבור שלושה חודשים בעלית הגג בבית הכומר, הן עברו לגור בשכונה אחרת של העיר מעל ההיפודרום, שכן שכונת דורקול, בה גרו, הפכה למעין גטו עם שמירה הדוקה יחסית.
האם אנטוניה מצאה עבודה בחווה מחוץ לבלגרד ומהכנסתה התפרנסו האם והבנות.
כעבור זמן מה, ביתם בשכונה מעל ההיפודרום הופצצה על ידי מטוס והן נאלצו להתגורר אצל אישה שגרה בבית שלא הופצץ בשכונה.
כשהמצב נעשה מסוכן בפרט באוקטובר–נובמבר 1941 כשהחלו הגרושים למחנה סזמיסטה (Sajmiste) הידוע בשם Judenlager Zemlin, הן חזרו לכומר טומפי ומצאו אצלו מקלט ונחמה בכנסייתו.
הכומר טומפיי סיפק ניירות מזויפים דומים לשתי אחיות יהודיות נוספות, שבאופן זה יכלו להצטרף כבעלות זהות סרבית, לקבוצת עובדות כפייה בגרמניה.
לרוע המזל, מישהו זיהה אותן בתחנת הרכבת לפני צאתן את בלגרד והסגיר אותן לגרמנים.
הן נעצרו, תחילה הן סירבו לדבר אך לאחר שעונו באכזריות, הכוחות לא עמדו להן ותחת לחץ הן גילו את שמו של הכומר טומפיי שסיפק להן ניירות מזויפים.
הבנות נורו מייד לאחר מכן.
הכומר נעצר, נחקר ועונה קשות על מנת שיגלה למי עוד סיפק ניירות מזויפות, אולם הוא לא הסגיר את בנות משפחת כלף.
הוא שוחרר בשל חוסר הוכחות ולאחר התערבותו של הארכיבישוף המקומי.
עם זאת, טומפיי מועלם לא החלים לגמרי מהעינויים ושהותו בכלא.
במהלך המלחמה הוא כנראה עזר ליהודים נוספים כגון ד"ר וסזס (Vsjs) ששהתה בכנסייתו ללילה.
הרופאה הייתה רופאת ילדים ולאחר מכן הצטרפה לפרטיזנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, טומפיי קבל משרה בסמדרבו (Smederevo), שם שרת בין השנים 1948–1963. בעקבות רעידת האדמה החזקה בסקופיה, טומפיי עבר לעיר סקופיה שם שהה עד 1971 ואז חזר לבלגרד שם נפטר ב-5 במרץ 1973.
שתי בנות משפחת כלף ואמן שרדו.
בשלהי 1944 עם שחרור בלגרד, רחלה שמרה את השם ברדה כל חייה כאות תודה לאיש שהצילן.
היא הפכה לזמרת מצו-סופרן מפורסמת באופרה של בלגרד.
בכל אחד מהראיונות הרבים עמה, ובסרט שנעשה אודותיה מטעם ארגון סנטרופה (Centropa)היא מעולם לא שכחה להזכיר את הסיפור אודות האב טומפיי האמיץ וההומניסט בעל הלב הרחב.
הכומר טומפיי נאלץ, כאמור, לעמוד בעינויים קשים של הגרמנים ואין ספק שהיה נתון בסכנת חיים על שום עזרתו ליהודים.
נוסף לכך, כמרים קתולים ועל אחת כמה וכמה ממוצא לא סרבי, לא היו רצויים על ידי האוכלוסייה המקומית בבלגרד באותם הימים.
ביוזמתה של ברדה קלף ב-18 בינואר 2001 הוכר הכומר אנדרי טומפיי כחסיד אומות העולם ושמו נחקק בגן חסידי אומות העולם.
אנדריי אולכסיוביץ' וורוביי (באוקראינית: Андрій Олексійович Воробей; נולד ב-29 בנובמבר 1978 בדונצק) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדות החלוץ בקבוצות שחטאר דונצק ודניפרו, בליגת העל האוקראינית ובנבחרת אוקראינה.
וורוביי החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הכדורגל שחטאר דונצק.
הוא גדל במחלקת הנוער שלה ובשנת 1995 קודם לקבוצה הבוגרת.
וורוביי שיחק תחילה במסגרת קבוצת המילואים של שחטאר.
בשנת 1997 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של שחטאר במשחק בליגת העל האוקראינית.
הוא היה אחד החלוצים המוצלחים של הקבוצה ובעונת 2000/2001 אף הוכרז כמלך השערים של ליגת העל האוקראינית.
בקיץ 2007 עבר לקבוצת דניפרו תמורת תשלום בן 2.5 מיליון אירו.
בשורות דניפרו שיחק וורוביי מהלך שתי עונות.
בעונת 2009/2010 הושאל לקבוצת ארסנל קייב.
בתום אותה עונה עבר לקבוצת מטאליסט חרקוב.
בסוף שנת 2012 הסתכסך וורוביי עם מאמן מטאליסט, עזב את הקבוצה והחל לשחק בקבוצת הליוס חרקוב מהליגה האוקראינית הראשונה.
בתום עונת 2012/2013 הודיע על פרישתו ממשחק פעיל.
וורוביי שיחק 11 משחקים במדי נבחרת הנוער של אוקראינה.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה שיחק וורוביי מאז מאי 2000. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול .
הוא היה בסגל הנבחרת למונדיאל 2006. וורוביי השתתף בארבע מתוך חמשת משחקי הנבחרת בתחרות.
כדורגלן השנה באוקראינה - 2000.
מלך השערים של ליגת העל האוקראינית: 2000/2001
אנדריי יבגינייביץ' לוניוב הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת השוער בדינמו מוסקבה מליגת העל הרוסית בכדורגל.
הוא החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של טורפדו מוסקבה ולאחר מכן שיחק בקלוגה ובאיסטרה לפני שעבר לסאטורן מליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה, בה שיחק עד שעבר לאופה מליגת העל הרוסית בכדורגל.
הוא התבלט בשערי הקבוצה וסומן על ידי מנהלי זניט סנקט פטרבורג, כמי שצפוי להיות מוחתם בשורות זניט.
ב-23 בדצמבר 2016 הוחתם כשוער זניט למשך 4.5 שנים ועד מהרה התברג כחבר הרכב מרכזי שאף דחק את יורי לודיגין לעמדת השוער השני.
בתחילת 2020/2021 נפצע ועבר שיקום של 3 חודשים בטרם חזר למגרשים בדצמבר 2020.
ביולי 2021 חתם לשנתיים בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה.
במאי 2023 שוחרר מהקבוצה אחרי שנתיים בהן הופיע בשלושה משחקים בלבד ונעדר ברב משחקי הקבוצה בעקבות פציעות רבות.
בקיץ 2023 חתם בקרבאך האזרית, במדיה זכה באליפות ליגת העל האזרית בעונת 2023/2024.
ביוני 2024, חזר לרוסיה, אחרי 3 שנים בקבוצות זרות וחתם בדינמו מוסקבה מהליגה הרוסית.
אנדריי אולכסיוביץ' לונין (באוקראינית: Лунін Андрій Олексійович ; נולד ב-11 בפברואר 1999) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת השוער בריאל מדריד ובנבחרת אוקראינה.
הוא החל לשחק במחלקת הנוער של מטאליסט חרקוב.
ב-2015 עבר למחלקת הנוער של דניפרו וב-16 באוקטובר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
ב-2017 עבר לקבוצת זוריה לוהנסק, שם ערך 29 הופעות.
ב-22 ביוני 2018 חתם לונין בריאל מדריד ששילמה עבורו 8.5 מיליון אירו בתוספת בונוסים.
ב-27 באוגוסט הושאל לונין לקבוצת לגנס מליגת העל הספרדית לעונה אחת.
ב-13 באוגוסט 2019 הושאל לונין לריאל ואיאדוליד.
ב-15 בינואר 2020 הושאל לנין לריאל אוביידו מהליגה השנייה בספרד.
ב-21 ביולי 2020 חזר לונין לריאל מדריד.
לפני תחילת עונת 2023/2024 נפצע השוער הבכיר של הקבוצה, טיבו קורטואה, ובשל כך הושאל למועדון השוער קפה אריסבלאגה מצ'לסי, אשר יועד להיות השוער הראשון, בעוד לונין ימשיך לשמש כשוער שני.
עם הזמן קיבל לונין יותר הזדמנויות והפך לשוער הראשון.
בעונה זו היה חלק משמעותי בזכייתה של ריאל מדריד באליפות והעפלה לגמר ליגת האלופות, כאשר עצר שני פנדלים בדו-קרב הפנדלים מול מנצ'סטר סיטי בגומלין רבע גמר ליגת האלופות.
ב-23 במרץ 2018 ערך לונין את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוקראינה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ערב הסעודית במשחק ידידות.
אנדריי ולדימירוביץ' פָּאנִין היה שחקן קולנוע וטלוויזיה ובמאי רוסי.
פאנין נולד ב-28 במאי 1962 בנובוסיבירסק, ברית המועצות; בנם של אגנסה ברזובסקי ודמיטרי אלכסנדרוביץ' פאנין.
שנתיים אחר כך המשפחה עברה לצ'ליאבינסק ואז, כאשר אנדריי הגיע לגיל שש המשפחה עברה לקמרובו, שם התגורר 16 שנה.
פאנין היה ידוע היטב בזכות תפקידו בסדרת הלהיט הבלשית "קאמנסקאיה".
בשנת 2000, לוהק לתפקידים ראשיים בסרטו של ואלרי אחאדוב "אל תפגע בנשים" ובסרטו של פאבל לונגין "החתונה", כן כיכב במותחן הפעולה "24 שעות", בבימויו של אלכסנדר ארטנסיאן.
הוא זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים גולדן ראם על חלקו בסרט "החתונה".
הופעת המסך הראשונה שלו הייתה בסרט "דרך הישא", אך דווקא הופעותיו בסרט "אמא, אל תבכי" של הבמאי מקסים פז'מסקי והסרט "אמא" של דניס יבסטיינייב הם שהביאו לשחקן את הפרסום הגדול.
לפני שזכה להיות מלוהק למיטב סרטי הקולנוע בארצו, הוא היה שחקן במה בתיאטרון מינוסינסקי, שם עבד לאחר שסיים את לימודיו במכון התרבות בקמרובו.
אף על פי שתכנן בתחילה ללמוד בבית ספר קולינרי, פאנין המשיך לקדם את השכלתו בתחום המשחק והוא סיים במוסקבה את לימודיו במסגרת התיאטרון האומנותי MKhAT ב-1991 והחל לעבוד בתיאטרון זה עם אשתו, נטליה רוגוז'ינה.
עבודתו הבימתית כוללת הופעות ב"שלוש אחיות", "האביר האומלל", "נישואין", "מספר קטלני" והפקה פרטית בשם "החורף".
פאנין השתתף לעיתים קרובות בהפקות של אולג טבקוב.
פאנין התגורר במוסקבה, רוסיה עם אשתו, נטליה רוגוז'קינה.
הוא נמצא ללא רוח חיים בדירתו ב-7 במרץ 2013, שרוע על הרצפה עם פציעת ראש.
עד היום לא ידועה סיבת מותו וההשערה כי היא החליק ונפל על ראשו, אך יש טוענים שנפצע במהלך שוד שהשתבש בדירתו.
אנדרי (בונדי) לייטרסדורף (2 באוקטובר 1905 – 16 באוגוסט 1970) היה אדריכל ישראלי.
לייטרסדורף נולד בברטיסלאבה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (בירת סלובקיה של ימינו), ואת לימודיו התיכוניים סיים בבית הספר הריאלי בפראג.
את הכשרתו כאדריכל וכמהנדס רכש באוניברסיטה הטכנית הגרמנית בפראג.
לאחר מכן המשיך ועבד כאדריכל בחברת הבנייה Vereinigte Bau AG בברטיסלאבה.
ב-1930 פתח משרד עצמאי, ובמסגרת זו תכנן בעיקר בתי מגורים.
בשנת 1936 נשא את לאדולפינה (פיני) לייטרסדורף שהייתה בהמשך לאחת ממעצבות האופנה הבולטות בישראל.
לאחר לידת בנם תומאס (טומי) (לימים אדריכל בפני עצמו) והפלישה של גרמניה הנאצית לצ'כיה, היגרה המשפחה ב-1939 לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
הוא הצטרף למחלקת התכנון של הצבא הבריטי.
אמו, עדה, ואחיו, אויגן, גורשו בשנת 1942 למחנה ההשמדה מיידנק, שם נספו.
בסביבות 1945 הצטרף כשכיר למשרדו של האדריכל זאב רכטר שם הכיר את האדריכל איליה בלזיצמן, עמו הקים ב-1946 שותפות במשרד אדריכלים מצליח.
בשנת 1948 נישא בשנית לרגינה (גינה) לבית רפפורט.
לשניים נולדו שני בנים - גיורא וערן.
המשרד התמחה בתכנון מבנים עבור הסתדרות העובדים להם תכננו שורה ארוכה של מבני משרדים, בריאות, שירותים, חינוך, מסחר ותרבות בערים רבות בישראל כמו פתח תקווה, תל אביב, ראשון לציון, רעננה, הרצליה, רמלה וכפר סבא.
חוץ מאלה תכננו עבור גופים ממשלתיים ורשויות מבני חינוך, זיכרון, בריאות, תרבות ומגורים, כשהבולטים בהם אלה בתי "יד לבנים" שתכננו בפתח תקווה (הראשון שהוקם בארץ), רמת גן וגדרה ובית התרבות "יד למגינים" בקיבוץ רמת הכובש, וכן בית חולים בית רבקה בפתח תקווה ומבנים שונים בבית חולים תל השומר.
משרדם גם תכנן מבני תעשייה כשהבולט בהם הוא מפעל סוגת בקריית גת.
לאורך השנים התמחו גם בתכנון מבני אקדמיה.
עבור התנועה הקיבוצית תכננו בשלבים במהלך שנות ה-50 וה-60 את קמפוס מכללת אורנים ובהמשך תכננו את "בניין שרת" המשמש את בית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
בסך הכל תכנן המשרד כ-500 עבודות.
אנדריי לייטרסדורף נפטר מדום לב בגיל 65 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
בשנת 2020, ובמלאת יובל שנים לפטירתו, הקימה המשפחה אתר אינטרנט המוקדש ליצירתו.
אנדריי יורייביץ' וורוביוב (נולד ב-14 באפריל 1970 בקרסנויארסק, רוסיה) הוא פוליטיקאי רוסי.
מכהן כמושל מחוז מוסקבה, בעבר עמד בראש סיעת רוסיה המאוחדת בדומה הממלכתית והיה אחד מסגני יושב ראש הדומה.
אנדריי וורוביוב נולד ב-14 באפריל 1970 בקרסנויארסק, סיביר.
אביו הוא יורי וורוביוב, ממייסדי המשרד למצבי חירום של רוסיה, בן ברית קרוב של סרגיי שויגו, שכיהן כשר.
אחיו הצעיר מקסים הוא איש עסקים.
אנדריי וורוביוב נשוי ואב לשניים.
בשנת 1995, אנדריי וורוביוב סיים את לימודיו באוניברסיטה הממלכתית של צפון אוסטיה על שם חטאגורוב, ב-1998 למד באקדמיה לסחר חוץ.
בשנת 2006 קיבל תואר שני במנהל עסקים (MBA) בתקשורת פוליטית ועסקית בבית הספר הגבוה לכלכלה במוסקבה.
בשנת 2005 הגן על עבודת הגמר שלו בכלכלה באקדמיה הרוסית לשירות ציבורי שתחת נשיא רוסיה.
בשנים 1988–1989 שירת בחטיבת דז'רז'ינסקי, השתתף במבצעים בבאקו (אזרבייג'ן), ירוואן (ארמניה), קוקנד ופרגאנה (אוזבקיסטן).
החטיבה הפכה בהמשך לחטיבה הנפרדת למטרות מיוחדות, אחת היחידות לפיזור מהומות של המשמר הלאומי של רוסיה.
בשנים 1991–1998 עסק בארגון ופיתוח עסק משלו.
בשנת 1998 הקים את חברת הים הרוסית ויזם הקמת מפעל לעיבוד דגים בפרברי מוסקבה.
מאז שנת 2000 הוא עובד בשירות המדינה.
הוא היה עוזרו של סגן ראש הממשלה שויגו.
בשנים 2002–2003 הוא ייצג את הרפובליקה של אדיגיה במועצת הפדרציה.
משנת 2000 היה מייסד ונשיא הקרן הציבורית הבין-אזורית לתמיכה במפלגת הרוב "רוסיה המאוחדת".
בשנת 2003 נבחר לסגנו של יושב ראש הדומה הממלכתית של האספה הפדרלית של הפדרציה הרוסית.
בשנים 2005–2012 עמד בראש הוועד המנהל המרכזי של מפלגת "רוסיה המאוחדת" והיה ראש הסיעה בפרלמנט.
בשנת 2007 הוא נבחר לסגן יושב ראש הדומה.
בשנת 2011 הוא נבחר מחדש לסגן יושב ראש הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית.
ב-11 בפברואר 2012 הוא דיווח כי עזב את תפקידו.
לדבריו, הוא התפטר מהמפלגה כדי להתרכז בעבודה פרלמנטרית בדומה.
לאחר מינויו של שויגו לשר ההגנה ב-8 בנובמבר 2012, וורוביוב מונה על ידי הנשיא ולדימיר פוטין כממלם מקום המושל החדש של מחוז מוסקבה.
הוא מילא את התפקיד באופן זמני עד לבחירות שנערכו בספטמבר 2013. הוא הפך למועמד עצמאי למשרת מושל מחוז מוסקבה בבחירות וזכה ב-8 בספטמבר 2013 ברוב של 78 אחוז מכלל הקולות.
ב-8 בנובמבר 2012 מינה נשיא רוסיה ולדימיר פוטין את אנדריי וורוביוב לתפקיד ממלא מקום מושל מחוז מוסקבה.
יומיים קודם לכן מונה ראש המחוז לשעבר, סרגיי שויגו, שעמד בראש המחוז במשך שישה חודשים בלבד, לתפקיד שר ההגנה הרוסי.
ביוני 2013, מפלגת רוסיה המאוחדת מינתה את וורוביוב כמועמד לבחירות למושל מחוז מוסקבה .
ביולי אותה השנה, וורוביוב יזם להעביר את רכוש האקדמיה הרוסית למדעים באזור מוסקבה לידי ממשלת המחוז.
ב-9 בספטמבר 2013 הוא נבחר למושל מחוז מוסקבה בבחירות למושלות וקיבל 78.94% מהקולות.
בסוף מאי 2014 חתם נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, על החוק לשלטון עצמי מקומי, שמשנה את נוהל בחירת מושלי המחוזות.
יומיים לאחר מכן הגיעה טיוטת חוק מהדומה המחוזית במוסקבה מהמושל אנדריי וורוביוב, לפיה בחירות ישירות של ראשי ערים עם תפקידים אמיתיים נותרו רק בעיר ראוטובו.
בערים אחרות, ראשי ערים ייבחרו על ידי נציגי פרלמנט מקומיים, או שתפקיד ראש העיר יבוטל ממערכת הרשות העירונית המבצעת, ובכך ישללו תפקידים ניהוליים.
במקרה האחרון, הכוח האמיתי יהיה בידי ראשי אזורים או ראשי מינהלים (מנהלי ערים) שמונו על ידי המושל.
החוק משפיע גם על האינטרסים של עיריות שאינן בעלות מעמד של עיר, שם מבוטלות גם בחירות ישירות לראשותן .
החוק אושר מייד בשלוש קריאות תוך 24 שעות, ונציגי "רוסיה המאוחדת" סירבו ליוזמה לדון בפרויקט עם הרשויות המקומיות.
לדברי נציגי האופוזיציה, אימוץ החוק בחיפזון נובע מבחירות לרשויות המקומיות, והרשויות קיצצו את האזורים עם ביטול הבחירות מסיבות פוליטיות וכלכליות.
כך, בחירות ישירות בוטלו בערים הגדולות בעלי אוכלוסייה ופוטנציאל כלכלי.
על פי האנליסט הפוליטי רוסטיסלב טורובסקי, הרשויות האזוריות מסרבות לדיאלוג עם האליטות המקומיות על פי חוק זה, ובונות ממשל אנכי וריכוזי.
כדי לשחזר את היערות הסמוכים למוסקבה, שנפגעו ממגפת ארבה, פתח וורוביוב בספטמבר 2014 בקמפיין "היער שלנו.
שתלו את העץ שלכם " .
בשנת 2014 אישר וורוביוב את תוכנית OSVV, המספקת עיקור של כלבים תועים והשבתם לרחוב לחיים חופשיים בסביבה עירונית.
יישום תוכנית זו יועד לתקופה 2014 - 2018. התוכנית יושמה בכסף מהתקציב האזורי על ידי פעילים וארגונים ציבוריים הנלחמים למען זכויות בעלי חיים .
במאי 2016, ביוזמתו של וורוביוב, נחקק חוק לפיו ראשי המחוזות העירוניים והמחוזות העירוניים במחוז מוסקבה ממונים ישירות על ידי המושל .
בשנת 2018 הוא שלח מכתב לשר התרבות ולדימיר מדינסקי, ובו הציע מטעם ממשלת מחוז מוסקבה תיקונים לחוק הפדרלי "על אובייקטים בעלי מורשת תרבותית (מונומנטים היסטוריים ותרבותיים) של עמי הפדרציה הרוסית".
ממשלת המחוז הציעה לנטוש את הבדיקה ההיסטורית והתרבותית המחייבת של אדמות לפני פיתוח האדמות, ולהכירם האובייקטים המצריכים בחינה כזו רק בשטחים בהם התגלה אובייקט "שכבר מחזיק בסימנים של מורשת תרבותית, כולל [חשיבות] ארכאולוגית" במהלך העבודה.
לדברי וורוביוב, הדבר נעשה לטובת "נציגי עסקים קטנים, כמו גם אזרחים רוסים, כולל פנסיונרים, אנשים עם מוגבלות ומשפחות גדולות, שיוכלו לקדם בנייה בשטחים בבעלותם מבלי שיהיה חיוב לבדוק את האדמה.
ב-9 בספטמבר 2018 נבחר מחדש כשזכה ברוב של 62.52% מהקולות.
אנדריי אנטולייביץ' טורצ'אק (רוסית: Андрей Анатольевич Турчак; נולד ב-20 בדצמבר 1975, לנינגרד, רוסיה, ברית המועצות) הוא פוליטיקאי רוסי.
ראש רפובליקת אלטאי מאז יוני 2024. כיהן בתפקיד מזכיר המועצה הכללית של רוסיה המאוחדת החל מ-12 באוקטובר 2017 וסנאטור מטעם מחוז פסקוב מ-2 בנובמבר 2017.
כאשר בשנת 2009 מיכאיל קוזנצוב עזב את תפקידו כמושל פסקוב, עם מינויו למושל בגיל 33, אנדריי טורצ'אק הפך לאחד המושלים הצעירים ברוסיה.
בשנת 2013, אלכסיי נוואלני שחרר מסמכים שהראו כי טורצ'אק לא הצהיר על וילה בשווי 1.7 מיליון דולר שרכש בצרפת, מחדל בלתי חוקי על פי החוק הרוסי.
בשנת 2015 האשים הכתב אולג קאשין את טורצ'אק שהורה לפגוע בקאשין בתקרית שגרמה לו לתרדמת ושבר בגולגולת.
קאשין טען כי טורצ'אק הורה על כך בתגובה לפוסט בבלוג ביקורתי.
ב-5 ביוני 2024 מונה לראש רפובליקת אלטאי.
אנדריי וסילייביץ' מרסוב היה סופר רוסי-סובייטי.
סיפורו היחיד שנחשב לאחד הראשונים בז'אנר המדע בדיוני הוא אהבה בערפל העתיד, שפורסם בהוצאה עצמית אך לא זכה לחשיפה ציבורית (פורסם לראשונה בקובץ סיפורים ברוסיה בשנת 1999).
אנדריי נולד בסנקט פטרבורג שב למשפחתו של היועץ הממלכתי וסילי מרסוב.
מעט מאוד פרטים ידועים אודותיו, ידוע רק ששירת ב משנת 1939 ולחם ב.
לאחר המלחמה קיבל את עיטור הכוכב האדום.
אנדריי זבקין (באסטונית: Andrei Zevakin; נולד ב-6 ביוני 1996) הוא מפיק מוזיקלי, כותב שירים ויוטיובר אסטוני.
בשנות התיכון זבקין למד בגימנסיה מינה הרמה אשר נמצאת בעיר טרטו.
בשנת 2013 הוא קיבל מלגה מטעם ועד המנהלים והמנהלות (HMC), ובשנת הלימודים 2013/2014 הלך ללמוד בבית הספר סנט פיטר בעיר יורק שבאנגליה.
בשנת 2016 סיים את לימודיו בגימנסיה מינה הרמה עם תעודת בגרות בין לאומית.
בין השנים 2004 ל-2011 למד זבקין בבית הספר למוזיקה של ייגבה שבעיר ייגבה, שם הוא סיים לימודי פסנתר קלאסי.
הוא הגיע להישגים טובים בתחרויות פסנתר לנוער.
ב-2012 הוא המשיך ללמוד פסנתר קלאסי בבית הספר למוזיקה היינו אלר שבטרטו, שם הפסיק ללמוד לאחר שנסע לאנגליה.
עד 2017, זבקין הלחין 26 שירים וכתב ארבעה.
הוא שיתף פעולה עם כמה זמרות אסטוניות, ביניהן גרטו פאבו, לינה אריאדנה פדניק ומאיאן לומפ.
ביצירתו זבקין מתמקד בעיקר בתת-ז'אנרים של EDM – מוזיקת ריקודים אלקטרונית.
לערוץ היוטיוב שלו יש יותר מ-173,000 רשומים.
בשנת 2019 זבקין השתתף באסטי לאול, קדם האירוויזיון האסטוני, עם השיר "Hold Me Close", אשר גם היה שותף בכתיבתו.
השיר הגיע למקום ה-12 בגמר.
בשנת 2020, זבקין והראפר האסטוני הוציאו שיר בשם "Wingman", איתו הם השתתפו באסטי לאול 2021, והגיעו למקום החמישי בגמר.
זבקין משתתף פעם נוספת באסטי לאול 2022 עם השיר "Mis nüüd saab", אותו מבצע יחד עם הזמרת גרטה פאיה, ועלה לגמר התחרות.
בדצמבר 2021 נודע כי זבקין נמצא בזוגיות עם הזמרת גרטה פאיה.
2018 – פרסי MyHits בקטגוריית "יוטיובר השנה"
2021 – פרסי כרוניקל אנטרטיינמנט בקטגוריית "משפיען השנה"
אנדריי ויקנטייביץ' זיגמנטוביץ' הוא כדורגלן עבר סובייטי-בלארוסי ששיחק בעמדת הקשר הגנתי, לאחר פרישה ממשחק פעיל עוסק באימון.
זיגמנטוביץ' בוגר אקדמיה לכדורגל של מועדון דינמו מינסק.
בגיל 18 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
בשנת 1982 זכה עם הקבוצה באליפות של ליגה הסובייטית הבכירה.
בשנת 1991, עם התפרקות ברית המועצות, יצא לשחק בחו"ל - חתם בקבוצת חרונינגן ההולנדית.
לאחר עונה אחת בהולנד שב לבלארוס.
בשנת 1993 קיבל הצעה לשחק בקבוצת ראסינג סנטנדר, ששיחקה אז בליגת המשנה בספרד.
הוא שיחק בספרד 3 שנים (במהלכן עלה עם הקבוצה לליגת העל הספרדית).
בשנת 1996 פרש ממשחק פעיל.
זיגמנטוביץ' שיחק גם בנבחרת ברית המועצות.
את הופעותו הראשונה במדי נבחרת ערך ב-28 במרץ 1984 במשחק מול נבחרת מערב גרמניה.
למרות זימונים תכופים לסגל הנבחרת לא נכלל זגמנטוביץ' בסגל ברית המועצות לא למונדיאל 1986 ולא ליורו 1988. הוא נבחר לסגל הנבחרת למונדיאל 1990 והשתתף ב-2 משחקי הנבחרת במהלך הטורניר.
במשחק מול נבחרת קמרון בשלב הבתים הוא הבקיע שער.
היה זה גם משחקו האחרון במדי הנבחרת הסובייטית.
לאחר פירוק ברית המועצות הצטרף זיגמנטוביץ' לסגל נבחרת בלארוס.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל עברה הכשרה לאימון.
הוא אימן קבוצות שונות בבלארוס, רוסיה וליטא.
בשנים 2020 - 2022 אימן זיגמנטוביץ' את נבחרת הנוער של בלארוס.
אליפות ליגת העל הסובייטית – 1982
אנדריי וורוניחין היה אדריכל וצייר רוסי.
כקלאסיציסט הוא גם היה ממייסדי סגנון התחייה הרוסי המונומנטלי.
הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו על קתדרלת קאזאן בסנקט פטרבורג.
אנדריי וורוניחין נולד בכפר במחוז פרם, למשפחת צמיתים של הרוזן אלכסנדר סטרוגנוב, נשיא ותיק של האקדמיה הקיסרית לאמנויות, שייתכן שהוא היה גם אביו.
וורוניחין התאמן בציור בבית המלאכה של צייר האיקונות של אורל גבריאל יושקוב.
כישרונות נעוריו משכו את תשומת לבו של סטרוגנוב, ובשנת 1777 שלח הרוזן את וורוניחין ללמוד במוסקבה.
בין מוריו היה ואסילי בז'נוב ומטבי קזקוב.
לאחר 1779 עבד ורוניכין בסנט פטרבורג.
מ-1786 עד 1790 למד אדריכלות, מכניקה ומתמטיקה בצרפת ובשווייץ.
בשנת 1797, האמן השיג את התואר ה"אקדמי" מהאקדמיה לאמנויות יפות ומתחילת המאה ה-19 לימד באקדמיה לאמנויות יפות.
הארכיטקטורה המוקדמת ביותר של וורוניחין כוללת גימור הפנים של ארמון סטרוגנוב (1793).
צורות הבארוק המפוארות, שהוצעו על ידי רסטרלי, הוחלפו בעזרת וורוניחין בקישוט קלאסי קפדני, המאופיין בפשטות ובעידון.
יתר על כן, הוא שיחזר את פנים הדאצ'ה סטרוגנוב על הנהר השחור (1795 - 1796), וכן בנה אחוזות בגורודניה (1798).
היצירה העיקרית של וורוניחין הייתה קתדרלת קאזאן בסנט פטרסבורג.
הבנייה החלה ב-27 במרץ 1801, והעבודה הסתיימה ב-1811. לרגל שיפוץ הכנסייה, הוענקה לוורוניחין פנסיה ואות מסדר אנה הקדושה.
מספר יצירות אחרות של וורוניחין היו בניין מחלקת האוצר, בניין מכון הכרייה של סנט פטרבורג, מבנים בארמון פטרהוף, וארמונות בסטרלנה, גאצ'ינה ופבלובסק.
האדריכל מת ב-5 במרץ 1814 בסנקט פטרסבורג ונטמן במנזר אלכסנדר נבסקי.
אנדריי מיקולייביץ' לוזובסקי (באוקראינית: Андрій Миколайович Лозовський; נולד ב-31 בינואר 1973 באודסה) הוא כדורגלן עבר אוקראיני, ששיחק בעמדות הקשר בקבוצת צ'רנומורץ אודסה בליגת העל האוקראינית ובקבוצת שונות בישראל.
לוזובסקי גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל צ'רנומורץ אודסה.
בשנת 1992 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון.
הוא שיחק בעיקר בשורות קבוצת המילואים של המועדון.
שותף ביחסית מעט משחקים של ההרכב הראשון של המועדון.
בשנת 1995 הגיע לוזובסקי לישראל כדי לחתום בקבוצת הפועל כפר סבא שזה עתה עלתה לליגה הבכירה בארץ.
לאחר עונה אחת בכפר סבא עבר לשחק בקבוצות מליגת המשנה בארץ : מכבי עכו, בית"ר תל אביב והפועל נצרת עילית.
בשנת 2001 עזב את ישראל ושב לאוקראינה.
הוא שיחק עונה אחת בקבוצת נעוריו צ'רנומורץ אודסה.
בתום עונת 2001/2002 פרש ממשחק פעיל בשל פציעה.
לאחר פרישה ממשחק פעיל למד חינוך גופני באוניברסיטת אודסה.
מאז 2008 מאמן לוזובסקי את קבוצת הילדים של צ'רנומורץ אודסה.
אנדריי זוכבאיה (נולד ב־10 ביולי 1980) הוא חותר פאראלימפי ישראלי.
זוכבאיה השתתף שלוש פעמים באליפות העולם לנוער בחתירה והתמודד בחתירה זוגית.
בשנת 1996 התחרה עם יואל נחום וזכה במדליית כסף ובשנת 1998 התחרה עם אנטון שור וזכה במדליית ארד.
בשנת 1997 התחרה עם גנדי קליינמן והם דורגו במקום השישי.
בשנת 2000 נפגע בתאונת דרכים.
באליפות העולם בשייט לנכים לשנת 2007 היה חבר הנבחרת בתחרות חתירה ברביעייה (עם אנסטסיה דוברובולסקי, גילת עבאדי, פיטר דויטש וההגאי גנדי סנדלר) והם הגיעו למקום השלישי.
ב התחרה ברביעיית חתירה (עם ראובן מגנאג'י, שיר קלמנוביץ, אנסטסיה דוברובולסקי וההגאי גנדי סנדלר) והם דורגו במקום ה-12 בדירוג הכללי.
אנדריי ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה 1879 – 30 באוקטובר 1956) היה בנו של ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, נכדו של הקיסר אלכסנדר השני ובן דודו הראשון של ניקולאי השני, הקיסר הרוסי האחרון.
בשנת 1900, הוא החל רומן עם הבלרינה המפורסמת מתילדה קז'שינסקה, והפך לנסיך הגדול השלישי שנפל בקסמיה.
הנסיך הגדול אנדריי המשיך בקריירה צבאית וסיים את האקדמיה למשפטים צבאיים אלכסנדרובסקיה ב-1905. הוא תפס עמדות צבאיות שונות בתקופת שלטונו של הצאר ניקולאי השני, אך ללא הבחנה מיוחדת.
הוא הפך לסנאטור ב-1911 וב-1915 מונה לגנרל-מאיור בצבא הרוסי.
הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה, אבל היה רחוק מקרב אמיתי ובילה את רוב הסכסוך במטה הרוסי או בבילויים בסנקט פטרבורג.
בפברואר 1917, זמן קצר לפני נפילת המלוכה הרוסית, עזב הנסיך הגדול אנדריי את סנקט פטרבורג כדי להצטרף לאמו בקיסלובודסק.
הוא נשאר בקווקז בשלוש השנים הבאות.
לאחר מהפכת אוקטובר הוא נעצר לזמן קצר יחד עם אחיו, הנסיך הגדול בוריס, אך הם נמלטו.
הוא עזב את רוסיה המהפכנית במרץ 1920, בהיותו הנסיך הגדול האחרון שיצא לגלות.
ב-1921 הוא התחתן עם פילגשו משכבר הימים מתילדה קז'שינסקה והכיר בבנה כשלו.
בני הזוג חיו בדרום צרפת עד 1929, אז עברו לצמיתות לפריז, שם פתחה קז'שינסקה בית ספר לבלט.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הנסיך הגדול אנדריי חי בתנאים ירודים.
עד מותו בגיל 77, הוא היה הנסיך הגדול הרוסי האחרון ששרד שנולד ברוסיה האימפריאלית.
אנדריי ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה נולד ב-14 במאי (2 במאי לפי הלוח הישן) 1879 בצארסקויה סלו, במעון הכפר של הוריו, וילת ולדימיר.
הוא היה הצעיר מבין ארבעת הבנים; אחותו ילנה נולדה אחריו כמה שנים מאוחר יותר, והבכור מבין אחיו מת בצעירותו.
אביו, הנסיך הגדול ולדימיר אלכסנדרוביץ', אחיו של הצאר אלכסנדר השלישי, היה פטרון נודע של האמנויות.
אמו של אנדריי, הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה, לבית מקלנבורג-שוורין, הייתה אחת המארחות הגדולות של החברה הרוסית.
שני ההורים התלהבו מארבעת ילדיהם ששרדו: אנדריי, שני אחיו הגדולים, קיריל ובוריס, ואחותם הצעירה, הנסיכה הגדולה ילנה .
הוא גודל על ידי מטפלות בריטיות, ואנגלית הייתה שפתו הראשונה של אנדריי.
הוא למד גם רוסית, צרפתית וגרמנית.
אביו, שאהב אמנות, הקצה את לאון באקסט כאמן רישום לילדים.
הנסיך הגדול אנדריי גדל בשפע.
מקום המגורים העיקרי של המשפחה היה ארמון ולדימיר בסנקט פטרבורג, אך מכיוון שאביו העדיף את חיי הכפר, הם בילו את רוב השנה בוילת ולדימיר, אחוזה בצארסקויה סלו, וחזרו לסנקט פטרבורג במהלך החורף.
הילדים גם ליוו את הוריהם ברבות מנסיעותיהם לחו"ל לצרפת, גרמניה ואיטליה, כשהם שוהים בקובורג, פריז, ברלין ושוורין.
בעקבות מסורת רומנוב, אנדריי נועד לקריירה צבאית.
בעוד אחיו הבכור, קיריל, בחר בצי הקיסרי, אנדריי ואחיו בוריס הצטרפו לחיל הרגלים.
אנדריי החל את שירותו הצבאי באוגוסט 1898 כלוטננט בחטיבת ארטילריית הסוסים של המשמר.
בשנת 1899 מונה לתפקיד שליש, וסיים בשנת 1902 את בית הספר לתותחנים מיכאילובסקי.
לאחר מכן למד משפטים באקדמיה הצבאית למשפטים אלכסנדרובסקיה בגשר פוטסלייב, וסיים את לימודיו בהצטיינות ב-1905. לאחר מכן הוא שירת במחלקה הצבאית-משפטית.
האקדמיה למשפט צבאי הטילה עליו תרגום חוקים פליליים צבאיים זרים.
הוא הועלה לדרגת לוטננט ב-1902, לקפטן ב-1906 ולקולונל ב-18 באפריל 1910. במרץ 1911 הוא מונה לסנאטור.
מ-1911 עד 26 בפברואר 1914 פיקד על רגימנט ארטילריית הקוזקים של הדון השני של משמר החיים.
למרות מינויו, לנסיך הגדול אנדריי לא היה עניין רב בקריירה הצבאית שלו.
במקום זאת, הוא המשיך בחיי פנאי ונהנה מהזכויות שמעניקות מעמדו המלכותי ועושרו.
הנסיך הגדול אנדריי היה גבוה, ביישן ומראה טוב.
המאמצים לגרום לו להתחתן עם כלה מדם מלכותי לא צלחו.
הוא היה קרוב מאוד לאמו, במיוחד לאחר מות אביו ב-1909, ותמרן אותה לטובתו, דבר שאחיו התרעמו עליו.
אישיותו הגמישה הפכה אותו לפופולרי יותר בתוך משפחת רומנוב מאשר אחיו.
הוא היה חבר טוב של בן דודו הנסיך הגדול מיכאיל אלכסנדרוביץ', שהיה מבוגר ממנו בשנה.
בפברואר 1900 הוזמן הנסיך הגדול אנדריי על ידי אחיו, הנסיכים הגדולים קיריל ובוריס, לארוחת ערב בביתה של מתילדה קז'שינסקה.
קז'שינסקה, הפרימה בלרינה אסולוטה של תיאטרון מריאינסקי, הייתה החשובה מבין שלושת הרקדניות הבולטות בדורה בבלט הרוסי הקיסרי, יחד עם אנה פבלובה ותמרה קרסבינה.
הנסיך הגדול אנדריי ישב לצד המארחת שלו במהלך הארוחה, אבל בטעות שפך עליה כוס יין אדום.
מתילדה, שנמשכה לנסיך הגדול הצעיר, הצעיר ממנה בשבע שנים, לקחה את התקרית כאות מבשר טובות.
בת 28, מתילד הייתה המאהבת של הצאר ניקולאי השני כשהיה יורש העצר.
מערכת היחסים שלהם בת שנתיים הסתיימה עם אירוסיו של ניקולס עם אשתו לעתיד, אלכסנדרה .
מתילד הייתה שאפתנית ולהוטה לשמור על יחסיה הקרובים עם הרומנובים.
לאחר מכן היא החלה רומן ארוך עם סרגיי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בן דודם הראשון של ניקולאי ואנדריי פעם אחת הודח.
מכיוון שהיא לא הייתה מאוהבת בסרגיי, אבל נהנתה מחברתו ומהגנתו, מתילדה רדפה אחר מערכת יחסים עם הנסיך הגדול אנדריי, הרומנוב השלישי שהסתבך איתה.
ביולי 1900, הם הפכו למאהבים, ונסעו יחד באותו הקיץ לביאריץ ולפריז.
בסתיו 1901, הם ביקרו בכמה ערים איטלקיות, כולל ונציה, פדובה, פירנצה ורומא.
הנסיך הגדול סרגיי סבל את הרומן שלהם, נשאר חבר קרוב ונאמן לבלרינה המפורסמת, אבל היחסים בין שני הנסיכים הגדולים הפכו מתוחים.
הם ניסו להתחמק זה מזה ולשמור על אדיבות תוך שהם חולקים את אותה אישה במשך כמעט שני עשורים.
מערכת היחסים בין השלושה הסתבכה עוד יותר כאשר מתילדה נכנסה להריון.
התינוקת נולדה בסביבות אמצע ספטמבר 1901, לפני נסיעתה לאיטליה.
שני הנסיכים הגדולים היו משוכנעים בהתחלה שהם אבי הילד.
לאחר המהפכה, קז'שינסקה והנסיך הגדול אנדריי טענו שאנדריי הוא האב.
הילד, שהתפרסם במשפחה בכינויו, וובה, קיבל את השם והפטרונות ולדימיר סרגייביץ'.
שם משפחה לא פורסם עד 1911. תעודת הלידה הציגה את סרגיי בתור האב.
הנסיך הגדול סרגיי היה מסור לילד, דאג לאם ובנו עד לגלותו והוצאתו להורג בעקבות נפילת המלוכה הרוסית.
שאלת האבהות של ולדימיר נותרה בלתי פתורה.
עם זאת, רוב המקורות מייחסים את האבהות לדוכס הגדול אנדריי ולדימירוביץ', שהילד היה דומה לו.
בשנת 1903, הנסיך הגדול אנדריי רכש ארמון משלו.
הבניין, הממוקם בסוללה האנגלית 28, היה שייך בעבר לברון פאבל פון דרוויז, איל רכבת רוסי ממוצא גרמני אצילי.
לאחר מותו של הברון, בנו ירש את האחוזה, ובשנת 1889 גייס את האדריכל אלכסנדר קרסובסקי (1848–1918), שיעבוד עבור ניקולאי השני בארמון החורף, לשפץ אותה בסגנון פלורנטיני.
מכיוון שהאחזקה של האחוזה הייתה יקרה, היא נמכרה לנסיך הגדול אנדריי תמורת 400 אלף רובל.
הנסיך הגדול אנדריי גר שם לעיתים רחוקות.
הוא ערך מעט שינויים משמעותיים, ואפילו השאיר את הסמלים והמונוגרמות של פון דרוויז במקומם.
עם זאת, חלק מהחדרים הוא עיצב מחדש.
הוא השתמש בבניין לאירוח, להציע קונצרטים, הצגות וארוחות ערב, וכמקום מפגש לאמנים, במיוחד מעולם הבלט.
מאז 1959, הוא מאכלס משרד רישום לחתונות.
הנסיך הגדול אנדריי לא יכול היה לחיות בגלוי יחד עם מתילדה וגם לא הייתה אפשרות לערוך איתה נישואים מורגנטיים.
רק במסעותיהם למערב אירופה הם נהנו ממספיק חופש לחיות כזוג, אבל גם בחו"ל הם נאלצו לשמור על חזות.
הזוג תמיד נאלץ לנסוע עם עוזרו, פיודור פון קובה, וכשהנסיך הגדול אנדריי הוזמן לאירועים, מתילדה לא יכלה להצטרף אליו.
כבן למשפחה הקיסרית הרוסית, הנסיך הגדול אנדריי לקח כמה חובות ייצוג.
הוא היה חבר כבוד בחברה הרוסית למניעת שריפות ויושב ראש הוועדה לבניית אנדרטה לקיסר אלכסנדר השני בסנקט פטרבורג.
בשנת 1907 נסע לבולגריה לביקור רשמי עם אביו.
ב-1911 ביקר פרדיננד הראשון, מלך בולגריה בפעם השנייה כנציג רוסיה, ובאותה שנה מונה לסנאטור.
בקיץ 1912, הנסיך הגדול אנדריי חלה בברונכיטיס.
מחשש להופעת שחפת, הוא נשלח להחלים בחצי האי קרים, כשהוא שוהה בארמון בבעלות בן דודו הנסיך הגדול ניקולאי ניקולאייביץ'.
החלמתו הייתה ארוכה והוא נסע לסן -מוריס, שווייץ ולדרום צרפת כדי להתאושש.
הוא אהב במיוחד את הריביירה הצרפתית ובאביב 1913 הוא קנה נכס עבור מתילדה בקאפ -ד'איל.
הווילה, הממוקמת על שפת הר הצופה אל הים, נקראה אלאם, כינויה של מתילדה.
עם שובו לרוסיה, אנדריי ולדימירוביץ' השתתף בחגיגות 300 שנה לשושלת רומנוב.
וילה אלאם שופצה לחלוטין ואנדריי ומתילדה חזרו לשם באביב 1914, בתקווה להישאר שם בכל אביב.
עם זאת, הם יכלו לחזור רק שש שנים לאחר מכן, לאחר המלחמה, לאחר ששרדו את המהפכה הרוסית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הצטרף הנסיך הגדול אנדריי לסגל במפקדת החזית הצפון-מערבית שנלחמה נגד גרמניה.
זו הייתה עמדה בטוחה יחסית הרחק מקרב.
ב-7 במאי 1915 הפך למפקד חטיבת ארטילריית משמר הסוסים.
משמעות הדבר הייתה מועטה, שכן הסוללות היו מפוזרות במקומות רבים ולא היו תחת פיקוד מאוחד.
הוא מונה לגנרל-מאיור ב-15 באוגוסט 1915 ושירת כמפקד רגימנט הרגלים ה-130 של חרסון.
חובותיו הצבאיות היו לא מוגדרות והוא היה מסוגל לבלות בסנקט פטרבורג ולחזור אל חייו החברתיים עם קז'שינסקה.
הקיסרית אלכסנדרה שמה לב, והתלוננה בפני ניקולאי השני.
עד 1916, הדוכס הגדול אנדריי הצטרף לבני משפחתו אחרים בתככים פוליטיים נגד הקיסרית שהייתה אחראית על הממשלה בסנט פטרסבורג בזמן שניקולאי השני שהה במטה צבאי המלחמה של רוסיה.
בדצמבר 1916, רצח רספוטין, שבו השתתפו הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ' והנסיך פליקס יוסופוב, חילק עוד יותר את משפחת רומנוב.
הדוכס הגדול אנדריי הצטרף לרבים מקרוביו בבקשת חנינה עבור האשמים.
בעוד אמו השאפתנית של אנדריי יצאה נגד הקיסרית אלכסנדרה, ניקולאי השני הורה לנסיכה הגדולה לעזוב את סנקט פטרבורג לזמן מה.
לאחר ראיון אישי קצר עם ניקולאי השני, ב-16 בינואר 1917, עזב הנסיך הגדול אנדריי לקיסלובודסק, עיירת נופש בקווקז.
הוא הגיע לשם ב-21 בינואר.
אמו הגיעה אחריו חודש לאחר מכן, בטענה לסיבות בריאותיות.
אנדריי ולדימירוביץ' ואמו היו בקיסלובודסק כאשר ניקולאי השני נאלץ להתפטר עם פרוץ מהפכת פברואר.
יומניו של הנסיך הגדול אנדריי, שנכתב בזמן שהיה בצבא בחזית הצפון-מזרחית (1914–1915) ובפטרוגרד (1916–1917), שרדו בארכיון המדינה של הפדרציה הרוסית.
הם פורסמו, תוך תיאור מפורט של התקופה שבין רציחתו של רספוטין ועד התפטרותו של ניקולאי השני.
ביולי 1917, מתילדה ובנה נמלטו מההתפרעויות בסנקט פטרבורג, והצטרפו לאנדריי בקיסלובודסק.
עם זאת, הם לא יכלו לחיות יחד מכיוון שהנסיכה הגדולה מריה פבלובנה לא ששה להכיר בנוכחותם.
אנדריי מצא עבורם סידורי מגורים נפרדים בזמן שהתיישב בווילה אחרת עם אחיו הנסיך הגדול בוריס, שהגיע בספטמבר.
בתקופת הממשלה הזמנית הנסיך הגדול אנדריי, אחיו ואמו חיו ברובם ללא הפרעה בקיסלובודסק, מוגנים על ידי קוזקים מקומיים.
בקיץ 1918 הידקו הבולשביקים את אחיזתם בבני המשפחה הקיסרית לשעבר.
הם הורו להתנקש בחיי הכלואים, כולל הצאר ניקולאי השני ומשפחתו הקרובה.
17 מתוך 52 הרומנובים שחיו ברוסיה הוצאו להורג במהלך הטרור האדום.
הבולשביקים עצרו את הנסיך הגדול אנדריי ואת אחיו בוריס בליל ה-7 באוגוסט 1918, לאחר חיפוש שיטתי בווילה שלהם.
הם נלקחו לפיאטיגורסק עם אסירים אחרים ועוכבו במלון הממלכתי בעיר זו.
הקומיסר לשצ'ינסקי, המפקד הבולשביקי שנשלח להוציאם להורג, היה פעם אמן בפריז לפני המלחמה שבוריס סייע לו ברכישת כמה מציוריו.
לשצ'ינסקי זיהה אותו והציל את שני האחים מכיתת היורים.
תוך שהוא מסכן את חייו, הוא החזיר אותם לווילה שלהם למחרת.
שני הנסיכים הגדולים, ככל הנראה, חששו שייעצרו מחדש, ולכן ברחו להרים שמסביב יחד עם עוזרו של אנדריי, קולונל פון קובה, ב-26 באוגוסט 1918. הם חיו במסתור כמעט חמישה שבועות, עברו מכפר לכפר בחסות שבטי קברדה, כשהם מוגנים על ידי קולונל אנדריי שקורו וחבורת הקוזקים הנאמנים שלו.
קיסלובודסק נכבשה על ידי הצבא הלבן והבולשביקים נמלטו בסוף ספטמבר, ואיפשרו לשני האחים לחזור לעיר.
בערב ה-23 בספטמבר, הנסיך הגדול אנדריי, אחיו בוריס והקולונל פון קובה חזרו לעיר רכובים על סוסים, מלווים באצילים קברדים שהגנו עליהם.
בזמן שהסתתרו בהרים, אנדריי הרשה לזקן שלו לצמוח.
הוא היה כל כך דומה לבן דודו הראשון, ניקולאי השני, עד שטעו בו בתור הצאר.
תחת איום ההתקדמות האדומה, הקבוצה הקטנה של הרומנובים ופמלייתם נאלצה לברוח כעבור יומיים, בחשש מתמיד לחייהם.
הגנרל הלבן ויקטור פוקרובסקי יעץ להם לעבור לאנאפה, עיר חוף על הים השחור.
פוקרובסקי סידר רכבת וליווי מאנשיו, והם עזבו את פיאטיגורסק ב-19 באוקטובר, עם מלווים משלהם ועם פליטים מקומיים אחרים.
הם עגנו באנאפה ב-4 בנובמבר 1918. משם היה קל לברוח לחו"ל בסירה.
עם זאת, הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה הייתה נחושה להישאר ברוסיה בתקווה שהתנועה הלבנה תנצח ואחיו של אנדריי, הנסיך הגדול קיריל ולדימירוביץ', יוצב כצאר.
הוצע שהנסיך הגדול אנדריי יצטרף לצבא הלבן של הגנרל אנטון דניקין, אך הנסיכה הגדולה התנגדה לרעיון וקבעה כי בני משפחת רומנוב לא צריכים ליטול חלק במלחמת האזרחים ברוסיה.
בניגוד לרצונה של אמו, הנסיך הגדול בוריס עזב יחד עם אשתו לעתיד, זיניידה רשבסקאיה, במרץ 1919. ב-29 במרץ הציע אדמירל אדוארד הובארט סימור, מפקד הצי הבריטי בים השחור, לקחת את הנסיך הגדול אנדריי ואמו לקונסטנטינופול, אך הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה שוב סירבה בתוקף.
לאחר שבילו שבעה חודשים באנאפה, הם חזרו לקיסלובודסק ב-7 ביוני, מכיוון שהעיר שוחררה על ידי הצבא הלבן.
הם נשארו שם עד דצמבר 1919. עד חג המולד, הצבא האדום היה אמור לכבוש מחדש את קיסלובודסק והנסיך הגדול אנדריי, עם אמו ופמלייתם, החליט לנסוע לנובורוסיסק, בחוף המזרחי של הים השחור, שם הגנרל פיוטר וראנגל הרחיק את האדומים.
משם היה קל יותר לצאת לחו"ל.
יום אחד לפני יציאתם מקיסלובודסק, נפטר פון קובה, עוזרו הנאמן של אנדריי, ממחלת הטיפוס.
קבוצת הפליטים הגיעה לנובורוסיסק ב-17 בינואר.
הם התגוררו בקרון הרכבת שלהם, שחנה בתחנה.
בפברואר, התברר שהלבנים הפסידו במלחמת האזרחים.
הגנרל וראנגל הזהיר אותם שהמצב כלאחר יאוש והם החליטו לעזוב.
הם יצאו בספינה האיטלקית Semiramisa לכיוון ונציה ב-3 במרץ 1920. הנסיך הגדול אנדריי ואמו היו הרומנובים האחרונים שעזבו את רוסיה לגלות.
מבוונציה, הנסיך הגדול אנדריי ליווה את אמו ברכבת לקאן, בריביירה הצרפתית.
הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה מתה כמה חודשים לאחר מכן בספטמבר 1920. במהלך מחלתה בקונטרקסוויל, הנסיך הגדול אנדריי התאחד לראשונה בגלות עם שלושת אחיו.
עם מות אמו הוסר המכשול האחרון עבור הנסיך הגדול אנדריי להינשא למתילדה קצ'סינסקה.
אנדריי ביקש רשות לשאת את קז'שינסקה מאחיו הנסיך הגדול קיריל ומהקיסרית מריה פיודורובנה, אלמנתו של הצאר אלכסנדר השלישי, הבכירים במשפחת רומנוב; שניהם נתנו את הסכמתם.
קז'שינסקה, שהייתה ממוצא פולני, הייתה קתולית, אך הם נישאו בטקס פשוט בכנסייה הרוסית האורתודוקסית של סנט מיכאיל ארכאנג'ל בקאן ב-30 בינואר 1921. הנסיך הגדול אנדריי טען גם לאבהות על בנה של קז'שינסקה, הנסיך ולדימיר רומנובסקי-קרסינסקי (30 ביוני 1902 – 23 באפריל 1974).
בשנת 1924, אחיו הבכור של הנסיך הגדול אנדריי, קיריל, הכריז על עצמו כצאר בגלות.
הנסיך הגדול אנדריי תמך בטענתו של אחיו.
הנסיך הגדול קיריל העניק למתילדה ולבנה את תוארי הנסיכה והנסיך רומנובסקי-קרסינסקי.
במהלך שנות הגלות הראשונות שלהם, הנסיך הגדול אנדריי ואשתו היו בתנאים כלכליים טובים יותר מרבים משאר הרומנובים.
הצאר ניקולאי השני גרם לקרוביו למכור את רכושם בחו"ל, והחזיר את הונם לרוסיה במהלך המלחמה, אך הנסיך הגדול אנדריי הצליח לשמור על וילה אלאם בקאפ-ד'איל מכיוון שהנכס היה תחת שמה של מתילדה.
כדי לקבל תזרים מזומנים ולשמור על רמת החיים שלו, מכר אנדריי את אוסף התכשיטים שירש מאמו, והוא משכן את וילה אלאם.
במשך השנים הבאות, הם התיישבו שם, אירחו בפאר וחיו בסטייל.
הם נסעו לעיתים קרובות לפריז, והנסיך הגדול אנדריי היה פעיל גם בפעילות פילנתרופית, תוך גיוס כספים למען פליטים רוסים.
בשנת 1928, הנסיך הגדול אנדריי הפך לאחד מבני משפחת רומנוב הבודדים שהאמינו לטענתה של אנה אנדרסון, הידועה ביותר מבין כמה מתחזות שטענו כי היא בתו הצעירה של הצאר ניקולאי השני, הנסיכה הגדולה אנסטסיה.
אנדרסון הייתה ערב נסיעתה הראשונה לארצות הברית כשהנסיך הגדול אנדריי ביקר אותה פעם אחת בינואר 1928. לאחר פגישתם, הוא אמר שזוהי "הכרה בלתי מעורערת...
פניה בולטות בעצב העמוק שלה, אבל כשהיא מחייכת, זו היא, זו אנסטסיה, ללא ספק".
למרות שלא היה מקורב במיוחד לניקולאי השני ולמשפחתו, הנסיך הגדול אנדריי פגש את אנסטסיה האמיתית באירועים משפחתיים לאורך השנים ובזמן שירותו כשליש של הצאר.
הנסיך הגדול קיריל מחה על תמיכת אחיו באנדרסון והרתיע את אנדריי מפני התערבותו בתיק.
בשנים מאוחרות יותר, חזר בו הנסיך הגדול אנדריי מתמיכתו.
הנסיך הגדול אנדריי ואשתו אהבו להמר.
מתילדה פיזרה את העושר שנותר שלהם, כולל אוסף תכשיטים יקר ערך משלה, בשולחנות ההימורים של מונטה קרלו - השאר אבדו בהתרסקות של 1929. כשהמשאבים שלהם אזלו לחלוטין, הם מכרו את ביתם ב-Cap-d'Ail ב-4 בפברואר 1929, ועברו למחרת לפריז.
שם הם התיישבו בוילה מוליטור ברובע ה-16 של פריז.
כדי לפרנס את המשפחה פתחה קז'שינסקה ב-1929 בית ספר לבלט בסטודיו קרוב לביתם.
תלמידיה כללו כמה מרקדני הבלט הקלאסי הגדולים בכל הזמנים: מרגוט פונטיין, אלישיה מרקובה, אנדרה אגלבסקי, טטיאנה ריאבוצ'ינסקה ותמרה טומנובה.
במהלך שנות ה-30, בית הספר לבלט של מתילדה שגשג, ואיפשר לנסיך הגדול אנדריי ולמשפחתו לנהל חיים נוחים אך צנועים.
הוא עזר בחלק הכספי של ניהול בית הספר, אך המשיך לסבול מבריאות לקויה עקב ריאותיו החלשות.
למרות שלא התעניין בפוליטיקה, הוא המשיך לתמוך באופן פעיל במספר ארגונים; הוא עמד בראש אגודת המשמר, החברה ההיסטורית והגנאלוגית הרוסית בפריז והיה יו"ר כבוד של איגוד גדוד איזמאילובסקי.
אנדריי ולדימירוביץ' גם שמר על קשר עם קרוביו מבית רומנוב, במיוחד אחיו ורבים מבני דודיו, כמו הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ', הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה והנסיך גבריאל קונסטנטינוביץ'.
יחסיו עם אחותו, הנסיכה הגדולה ילנה ולדימירובנה, נעשו מתוחים מכיוון שהיא מעולם לא קיבלה באמת את מתילדה כבת משפחה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, תחת איום הפצצה גרמנית על פריז, עברו הנסיך הגדול אנדריי ומשפחתו ללה וסינט.
הם חזרו אחרי שלושה חודשים.
בעקבות הפלישה הגרמנית לצרפת, הם ברחו ברכבת לווילה של הנסיך הגדול בוריס בביאריץ .
ב-26 ביוני הגיעו הגרמנים לביאריץ ולאחר שלושה חודשים החליטו שני הזוגות לחזור לפריז.
מכיוון שמקור פרנסתם היחיד היה בית הספר לבלט, הם נאלצו להשאירו פתוח במהלך שנות המלחמה למרות הקשיים והירידה בשיעור הנוכחות.
הנסיך ולדימיר רומנובסקי-קרסינסקי פונק על ידי הוריו ומעולם לא היו לו חיים עצמאיים.
מכיוון שהיה חבר באיגוד הצעירים הרוסים "הפרו-סובייטי" בשנות ה-30, הוא נחשב כאוהד סובייטי על ידי המפלגה הנאצית.
ולדימיר נעצר על ידי הגסטפו והוחזק במחנה של מהגרים רוסים בקומפיין.
הנסיך הגדול אנדריי ביקר במטה המשטרה הגרמנית מספר פעמים וביקש עזרה ממהגרים רוסים כדי לשחרר את בנו, אך אף אחת מהקבוצות לא עזרה לו.
ולדימיר שוחרר לבסוף לאחר 119 ימים במעצר.
במהלך שנות המלחמה מתו שני הנסיכים הגדולים האחרים ששרדו; הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ' ב-1942 והנסיך הגדול בוריס ב-1943. עם מותו של אחיו בוריס, הפך אנדריי לנסיך הגדול האחרון ששרד משושלת רומנוב שנולד ברוסיה הקיסרית.
שנותיו האחרונות של הדוכס הגדול אנדריי התאפיינו בבריאות שברירית יותר ויותר ובנסיבות כלכליות של מצוקה.
הוא נאלץ למכור את ביתו, ובמקום זאת שכר בית.
כדי לאזן את כספיו, הוא הסתמך חלקית על סיוע כלכלי מאחיינו, הנסיך הגדול ולדימיר קירילוביץ' .
חלק מחבריה של מתילדה ותלמידיה לשעבר, כמו מרגוט פונטיין ודיאנה גולד מנוחין, סיפקו גם הם עזרה כלכלית.
בשנת 1954, הנסיך הגדול אנדריי הפך לסנדק של ילדתו היחידה של הנסיך הגדול ולדימיר, הנסיכה הגדולה מריה ולדימירובנה, הטוענת הנוכחית לראשות משפחת רומנוב.
למרות בריאות לקויה, הנסיך הגדול אנדריי חי עד גיל 77, גיל אליו הגיעו מעטים במשפחת רומנוב.
הוא עקף את שיא אורך החיים של דודו הגדול, הנסיך הגדול מיכאיל ניקולאייביץ', בכמעט שישה חודשים.
בבוקר ה-31 באוקטובר 1956 עבד הנסיך הגדול אנדריי בחדר העבודה שלו.
לאחר שסיים מכתב במכונת הכתיבה שלו, חש סחרחורת, ניגש למיטתו לשכב ומת בפתאומיות.
הוא נקבר כשהוא לבוש במדי חטיבת ארטילריית משמר הסוסים, שעליה פיקד במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מתילדה קז'שינסקיה מתה בפריז בדצמבר 1971 בגיל 99. הנסיך ולדימיר רומנובסקי-קרסינסקי מת רווק וללא ילדים בצרפת ב-1974, שלוש שנים אחרי אמו.
השחקן גריגורי דובריגין גילם את הנסיך הגדול אנדריי ולדימירוביץ' במטילדה, סרט ביוגרפי רוסי מהבמאי אלכסיי אוצ'יטל שיצא לאקרנים ב-2017.
אנדריי אלכסנדרוביץ ודנסקי היה היסטוריון סובייטי-אוקראיני.
הוא התמחה בהיסטוריה של האימפריה הרוסית ממאה ה-15 ועד למאה ה-18.
אנדריי ודנסקי נולד בפרם למשפחה של איש רפואה.
בשנת 1912 הוא סיים לימודי גימנסיה ונסע להמשך לימודים לסנקט פטרבורג.
בשנת 1920 הוא סיים לימודים באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בהיותו עובד ארכיון הוא החל ללמוד ארכיונים של משפחת סטרוגנוב.
בשנת 1923 ודנסקי סיים עבודת תואר שלישי בהיסטוריה.
הוא עבד במספר מוסדות להשכלה גבוהה בלנינגרד.
בשנת 1930 ודנסדי נעצר ביחד עם קבוצה נוספת של היסטוריונים צעירים.
כמו רוב הנעצרים באותה פרשה הוא שוחרר.
בשנת 1941 ודנסקי מונה למנהל קתדרה של היסטוריית ברית המועצות באוניברסיטת קייב.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה הוא הצליח לעזוב את קייב לפני כיבושה על ידי הנאצים והמשיך לעבוד באוניברסיטאות רחוק מהחזית.
בשנת 1944 ודנסקי חזר לקייב ובשנת 1951 מונה לפרופסור.
מחקריו של ודנסקי התרכזו בהיסטוריה של אזור אורל ומשפחת סטרוגנוב.
באביב 1941 הוא הציג עבודת פוסט דוקטורט אך מסמכים הלכו לאיבוד ובשנת 1942 הוא הציג עבודה פעם נוספת.
ודנסקי הדריך כ-100 עבודות תואר שלישי ופרסם כ-150 מאמרים מדעיים בתחום התמחותו.
בשנת 1962 הוא פרסם ספר מפורט על פעילות משפחת סטרוגנוב.
ודנסקי נפטר בקייב שנת 1965 ונטמן בבית העלמין באיקובה.
אנדריי בוריסוביץ' ירמק (באוקראינית: Андрій Борисович Єрмак; נולד ב-21 בנובמבר 1971) הוא פוליטיקאי אוקראיני-יהודי ומפיק קולנוע לשעבר.
מ-11 בפברואר 2020 עד 28 בנובמבר 2025 שימש כראש לשכת נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי.
ירמק גם היה חבר במועצה לביטחון לאומי והגנה.
הוא מתואר כיד ימינו של זלנסקי וכ"דמות מפתח אמיתית" בפוליטיקה האוקראינית.
בשנת 2023 כונה על ידי המגזין "פוליטיקו" "הקרדינל הירוק של קייב", וב-2024 נבחר על ידי המגזין טיים כאחד מ-100 האנשים המשפיעים בעולם.
אנדריי ירמק נולד ב-21 בנובמבר 1971 בקייב, אז בברית המועצות (כיום אוקראינה).
אמו מריה, שנולדה ברוסיה, פגשה את אביו יליד קייב, בוריס, במהלך טיול לימודי מלנינגרד לקייב.
אביו של ירמק הוא יהודי.
הזוג נישא בשנת 1971 ומריה עברה להתגורר בקייב.
לירמק אח צעיר בשם דניס.
בשנת 1995 סיים ירמק תואר שני במשפטים פרטיים בין-לאומיים במכון ליחסים בין-לאומיים באוניברסיטת טרס שבצ'נקו בקייב.
באותה שנה הוסמך לעריכת דין.
במהלך לימודיו החל לעבוד בחברת עורכי הדין "פרוקסן" על פי בקשת אחד ממוריו.
ירמק חבר באיגוד עורכי הדין של אוקראינה.
בשנת 1997 ייסד את חברת עורכי הדין הבין-לאומית "ירמק" והתמחה בקניין רוחני ובמשפט מסחרי.