tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינתיים, בוויילס נשמרה האוטונומיה החוקית והאדמיניסטרטיבית אותה יצר אדוארד הראשון בסוף המאה ה-13. המלך השני מבית טיודור, הנרי השמיני חיבר את ויילס לאנגליה בחוקי ויילס 1535–1542. ויילס חדלה להיות פייף אישי של מלך אנגליה, סופחה לאנגליה וקיבלה ייצוג בפרלמנט של אנגליה.
ב-1541, זמן שלטונו של הנרי השמיני, הכריז עליו הפרלמנט האירי כמלך אנגליה.
מה שלמעשה חיבר את ממלכת אירלנד עם ממלכת אנגליה.
ב-7 בינואר 1558, זמן שלטונה של מרי הראשונה, בתו הבכורה של הנרי השמיני, כבש פרנסואה דה גיז את העיר קאלה.
תקופת שלטונו של בית טיודור הסתיימה עם מות מלכתו האחרונה, אליזבת הראשונה ב-24 במרץ 1603. יורשה היה ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, שהוכתר באנגליה בשם ג'יימס הראשון.
שתי הממלכות הבריטיות נשארו עצמאיות ומופרדות עד לאיחודן ב-1707.
ב-1707 חוקי האיחוד איחדו את שתי הממלכות וב-1 במאי אותה שנה קמה ממלכת בריטניה הגדולה (1707–1801).
המלכה אן הייתה המלכה האחרונה של אנגליה והראשונה של הממלכה החדשה.
שני הפרלמנטים, האנגלי והסקוטי, חוברו לפרלמנט של בריטניה הגדולה בווסטמינסטר, לונדון.
בנקודה זו, חדלה אנגליה מלהתקיים כיישות פוליטית נפרדת.
אנגליה הייתה מונרכיה לאורך כל תקופת קיומה מסביבות שנת 927 עד לאיחוד ב-1707, מלבד אחת עשרה השנים לאחר מלחמת האזרחים האנגלית (1649–1660).
צ'ארלס הראשון מלך אנגליה הוצא להורג ושלטונו הוחלף ברפובליקה שנקראה חבר העמים האנגלי (1649–1653).
מנהיג הרפובליקה הדומיננטי ביותר היה אוליבר קרומוול שהצליח להרחיב את שלטונו גם לאירלנד וסקוטלנד.
לבסוף פנה קרומוול נגד הרפובליקה ויצר צורת ממשל חדשה, הפרוטקטורט, כשהוא הלורד פרוטקטור עד מותו ב-3 בספטמבר 1658. יורשו היה בנו ריצ'רד קרומוול.
לאחר עלייתו לשלטון לא הצליח לבסס את מעמדו ונוצר אי-סדר, הוא התפטר מהתפקיד.
המלך הגולה צ'ארלס השני מלך אנגליה נקרא מחדש לכתר ב-1660 ברסטורציה האנגלית.
ממלכות הארץ התיכונה הן ממלכות בדיוניות בעולמו הפנטזי של ג'.ר.ר.
טולקין, כפי שהופיעו בספריו השונים ובראשם שר הטבעות והסילמריליון.
הממלכה הראשית של הארץ התיכונה בעידן הראשון, שמלכה היה אלו תינגול ומלכתה הייתה מלין המיא.
הממלכה הייתה בתוך יער גדול המכותר בחומת כשפים בלתי-נראית שיצרה מלין, שחסמה את הכניסה מפני כל אותם שתינגול לא רצה בהם, מלבד אם היו חזקים מהמלכה מלין.
שוכני דוריאת היו הסינדר, העלפים האפורים (תת-עדה של הטלרי) ובעיניהם היה תינגול אדיר כאחד המיאר, כיוון שהיה היחיד מכל בני הטלרי בארץ התיכונה שראה את אור שני העצים של ולינור.
בירת דוריאת הייתה "מנגרות" (אלף-המערות), ששכנה תחת האדמה ונודעה בתפארתה.
לאחר מות תינגול, שבה מלין אל ולינור בחשאי וסיפרה זאת רק לשר הצבא.
במקומם, משלו שם לעת קצרה הנסיך קלבורן, בן-משפחה לתינגול, ורעייתו הגבירה גלדריאל, שהייתה בת-מלוכה של הנולדור וידידה קרובה למלין.
היא העיר הנסתרת שנוסדה בעמק טומלדן המוקף בהרים גדולים ובמשכנות העיטים.
ממלכה זו נבנתה על הסלע הענק שבלב העמק, המוקף מזרקות טבעיות.
מלך גונדולין היה טורגון בן פינגולפין, המלך העליון של הנולדור.
טורגון התבקש לבנות אותה במצוות אולמו, אל המים.
בתו של טורגון הייתה הנסיכה ידריל קלברינדל.
רוב תושבי גונדולין היו נולדור מאנשי טורגון, אך גם היו מעט מן הסינדר.
כאשר הושלמה בניית גונדולין, יצאו כל אלה בעת לילה בחשאי להתיישב בעיר הנסתרת.
הממלכה הזו נבנתה במתכונת העיר טיריון שבולינור, שנודעה כיפה מכל הערים בעולם.
היא הייתה לבנה, ומוקפת חומות ומדרגות, ובלבה היה צריח-המלך הגבוה.
העיר נתגלתה ונחרבה לקראת סוף העידן הראשון על ידי צבא מורגות, ורבים מניצוליה נחשבים לחכמים ולאדירים שבעלפים, ביניהם אקת'ליון וגלורפינדל.
ממלכה זו ידועה כאחת האדירות בממלכות העלפים העתיקות.
החלו לבנות אותה הגמדאים אך נטשוה.
היא שכנה ממערב לדוריאת', ובהשראת עיר בירתה, הוקמה תחת אדמת הנהר "נרוג".
מלכה היה פינרוד פלגונד בן פינרפין, שהיה גם אהוב על בני-האדם והגמדאים.
פינרוד התבקש לבנות אותה במצוות אולמו, אל המים, כמקום מחסה מפני צבאות מורגות.
בתו של פינרוד הייתה הנסיכה פינדוילס, שנודעה בכינוי "העלמה הבתולה" מאחר שנהרגה בצעירותה.
נרגותרונד מתוארת כממלכה מפוארת מאוד, מחסן-נשק ומצבור אוצרות.
העיר נחרבה לבסוף על ידי גלאורונג, אבי הדרקונים של מורגות, ושימשה אותו כמשכנו בשל חמדנותו לאוצרות, עד שנהרג על ידי טורין כנקמת ילידי הורין.
משמעות המילה "קו-הגלים", "החוף" של בלריאנד, ממזרח לנרגותרונד.
באזור זה חיו עלפי הנמלים, ובארץ זו הם הקימו את הערים בריתומבר ואגלרסט.
עלפי הנמלים במוצאם הם טלרי, ולפיכך הם נחשבים לסינדר, עלפים אפורים.
מכאן שהם בני-ברית לשוכני דוריאת' ורעות שוררת ביניהם.
אדון הפלס היה קירדן חרש הספינות, שהיה לשר תחת המלך תינגול.
כל שוכני הפלס היו עלפים יורדי-ים וחרשי-ספינות שאהבו את הים יותר מכל דבר אחר.
ערי הפלס נחרבו לקראת סוף העידן הראשון, וכל ניצוליה נמלטו עם קירדן בחשאי לאי בלר שלחופי הארץ התיכונה, ועמם רבים מניצולי גונדולין ונרגותרונד.
אלה שנותרו בארץ התיכונה לאחר העידן הראשון היו שוכני מיתלונד.
פשר שמה "ארץ עצי-הצינית", והיא מכונה גם "עיר הצורפים".
ארץ זו נוסדה לקראת סוף העידן הראשון במחוז אריאדור, על הרי האובך, ליד משכנות קהזד-דום (מוריה) של הגמדאים.
מייסדיה היו הגבירה גלדריאל והאדון קלבורן (בעלה), ואנשיהם היו נולדור ברובם, והיתר סינדר.
הנולדור אפיינו את רוחה, בעיקר מבחינת האהבה למלאכות כפיים, יצירה, חישול וחרישה.
העיר הראשית של ממלכת ארגיון הייתה אוסט-אין-אד'יל.
בשונה משאר ממלכות העלפים של העידן השני, בארגיון דווקא התקבל סאורון בברכה, בתחפושת של אל טהור וטוב בשם אנטר, "שר המתנות", כי שוכני ארגיון השתוקקו ללמוד מחוכמתו.
אז קלבורן וגלדריאל ומעט מאנשיהם נטשו את ארגיון לטובת לות'לוריין משנאתם את אנטר, וקלברימבור נכדו של פאנור משל בה במקומם.
כמו כן, בעיר הראשית של ארגיון חושלו טבעות הכוח בעזרת אנטר על ידי הטובים בחרשי הנולדור, ובפרט קלברימבור.
ארגיון נחרבה בשנת 1967 לעידן השני, לאחר מלחמה קשה שבה נהרגו עלפים רבים ובהם קלברימבור שגופתו משמשת לעת הזו כשלט לפני צבאות סאורון, שמוצא את כל טבעות-הכוח מלבד השלוש האדירות.
בעידן הראשון היה זה כינוים של ארד לוין, "ההרים הכחולים", כי הם כונו ארד לינדון, "הרי המנגינה".
הם היו בדרום מזרח בלריאנד, ליד אוסיריאנד שבה חיו מעט ננדור, עלפי יערות נודדים שאכן הרבו לנגן.
לאחר שבלריאנד שקעה תחת הים, הרי לינדון היו השרידים היחידים ממנה, ונהפכו לצפון-מערב אריאדור.
בעידן השני יסד שם גיל גלד, המלך העליון האחרון של הנולדור, את הממלכה הראשית של העלפים, ובשלב מסוים לינדון השתרעה אפילו עד להרי האובך.
שוכניה היו עלפים מעממים שונים, כגון נולדור רבים, ננדור מניצולי אוסיריאנד, וסינדר שברובם היו עלפי-נמלים שניצלו מחורבן הפלס.
העיר הידועה והיפה ביותר בלינדון הייתה מיתלונד, "הנמלים האפורים", שנוסדה סביב לשון ים, ליד שפכי נהר לון.
היא שימשה את כל העלפים בארץ התיכונה, אשר התעייפו מהארץ התיכונה והשתוקקו לעקור לולינור שבמערב מבלי לשוב.
שר מיתלונד היה קירדן חרש-הספינות שנחשב לאחד מראשי העלפים בארץ התיכונה.
לאחר מות המלך גיל-גלד והקמת ארנור, ממלכת בני-האדם, לינדון הצטמצמה והייתה ברובה השטח שממערב להרי לינדון, כולל הנמלים האפורים של קירדן.
נקראה בתחילה לוריננד, וישנם עוד שמות רבים לארץ זו.
היא ממלכת-יער, שנמצא ממזרח להרי האובך.
בראשיתה חיו בה ננדור וסילבן, עמים של עלפי-יערות ממוצא עדת הטלרי.
בעידן השני הנהיג אותם האדון אמרות', והגבירה של הארץ הזו הייתה נימרודל.
לאחר מותם, משלו בלות'לוריין האדון קלבורן והגבירה גלדריאל, ועמם באו גם סינדר מאנשי קלבורן ומעט נולדור מבני עמה של גלדריאל - כל אלו ביחד, כשוכני לות'לוריין, נקראו מאז הגלד'רים, "אנשי-העצים", והם שכנו בבתים על העצים האדירים, ויכלו לנוע ביער מבלי שיבחינו בהם, כמעט כמו עלפי גרינווד.
העיר הראשית בממלכה הייתה קרס-גלד'ון, שבה שתלה הגבירה גלדריאל הרבה עצי-מלורן זהובים שהעניקו לעיר זו את השם "היער הזהוב".
בהנהגתה של גלדריאל לות'לוריין, נהפכה למקום מחסה ומקום מרפא ומזור, ונודע כיפה ביערות הארץ התיכונה.
הגלד'רים חיו בעליצות ובאושר נשגב כיוון שפגעי הזמן נהדפו והצמחים לא כמשו שם, בהשפעת הקסם של טבעת-הכוח שענדה הגבירה גלדריאל.
למרות שהגלד'רים נראו שאננים, צבאות לות'לוריין היו עירניים וחזקים תחת קלבורן ותחת עוצמת גלדריאל.
פירוש השם "האחו במעמקי הנקיק", ושמו בפי בני-האדם שממערב להרי האובך הוא "ריבנדל".
העיר נוסדה בשנת 1697 לעידן השני, מיד לאחר חורבן העיר ארגיון על ידי סאורון וצבאותיו.
כי רוב ניצולי ארגיון, ובראשם האדון אלרונד חצי-עלף, נמלטו למרגלות הרי האובך ממערב והקימו שם בעמק את ימלדריס.
הארץ הזו נודעה ביופייה ובפארה, בצבאה החזק שעזר רבות לממלכת ארנור, ובשמירתה על חפצים יקרי-ערך מהעולם העתיק.
היא הייתה מוקפת בחורשות וגבעות שהסתירו אותה, ונהרות ומפלים עברו בה.
רוב שוכניה היו נולדור, אך ייתכן שגם מעט סינדר.
שם גם חיו מספר עלפים שנודעו כשרים אדירים ונעלים מאוד, כגון גילדור וגלורפינדל.
ראש ימלדריס היה האדון אלרונד שנשא לימים את ויליה, טבעת האוויר, אחת מטבעות הכוח של העלפים.
כמו לות'לוריין, ימלדריס עמדה על תלה בעוצמה ודבר לא החריב אותה, אך היא ננטשה בתחילת העידן הרביעי.
ארין לסגלן / יער-ירק / יער-אופל
ארין לסגן זהו שמו החדש, בלשון העלפים, ליער גרינווד הגדול, ופשרו "היער של העלים הירוקים" והוא נמצא מצפון לארץ לורין.
היער הזה שימש כמקום משכנם של עלפי-יערות רבים, כנראה עוד מאז העידן הראשון.
אבל רק בעידן השני הייתה התייחסות אליו בכתבי המסורה.
שוכניו היו סילבן, עלפי-יערות נודדים שהיו במוצאם טלרי שנטשו לפני עידנים רבים את המסע הגדול לארצות האלמוות במערב, והיו קרובים לאברי.
לאחר נדודים רבים הם התיישבו ביער הגדול והיו ביחסי רעות עם עלפי הננדור, והדבר נראה יותר בארץ לורין ששם הם התערבבו.
הסילבן של היער הגדול היו קשורים אליו, והילכו בו בהסוואה מוחלטת.
מאחר שיער זה היה חשוך וצפוף באופן בלתי רגיל, כישרונם זה נחשב לפלא.
כנראה שעד כה לא היה להם מנהיג משלהם.
אבל בעידן השני נגלה שמלכם היה אורופר.
לפי מכתבים של טולקין, אורופר לא היה בן הסילבן או הננדור, אלא היה בכלל מעדת הסינדר, עלפי היערות של דוריאת' בעידן הראשון.
לאחר חורבן בלריאנד הוא חי זמן-מה בלינדון תחת המלך גיל-גלד, ולאחר-מכן עקר ליער-הגדול ונהפך למלך הסילבן.
אבל לשון הסילבן נותרה הלשון המדוברת שם, ואורופר נאלץ לאמץ אותה.
ידוע שהמשכנות הראשיים של היער הזה הם תת-קרקעיים ומפוארים, כי אורופר זכר את מראה דוריאת'.
במלחמת הברית-האחרונה של העלפים ובני-האדם נגד צבאות סאורון נהרג אורופר.
אז נשא בנו, המלך תרנדוויל, את הכתר של היער הגדול; והוא המלך אשר מופיע בספר "ההוביט", כמי שכלא את 13 הגמדאים, וכמי שהוביל צבא גדול של עלפים ירוקים אל מלחמת חמשת הצבאות.
בשנת 1050 לעידן השלישי נפל צל על דרום גרינווד ושמו השתנה ליער-אופל.
לבסוף נחשף כי מקור הצל, המכונה בעל-האוב, הוא סאורון בעצמו, שהקים לו מצודה בשם דול-גולדור המלאה בשדים ויצירי-זדון.
הוא נמלט מהיער אל ארץ מורדור, וצבאות לורין בחסות קלבורן עזרו לצבאות תרנדוויל להילחם מול יצירי-הזדון, והגבירה גלדריאל השמידה בעוצמתה את דול-גולדור.
אז ניתן ליער השם "ארין לסגלן" על ידי קלבורן ותרנדוויל.
בנו של המלך תרנוודיל הוא הנסיך לגולאס, חבר אחוות הטבעת.
קהזד-דום היא הגדולה והמפורסמת מכל משכנות הגמדאים.
היא עתיקה הרבה יותר מגבילגתול וטומונזהר שנוסדו בעידן הראשון.
היא נמצאת בחלק האמצעי של הרי האובך, ונבנתה בעזרת מנהרות רבות וסותתה על סלעיהם הטבעיים של ההרים עצמם.
ממלכה אדירה זו נוסדה בראשית על ידי דורין בן-האלמוות, הבכור מבין שבעת אבות הגמדאים.
שם האגם הוא קהלד-זרם, "אגם הראי", ושם החל את הבנייה.
עם השנים התרבו בני-עמו של דורין, ארוכי-הזקן, וקהאזד-דום נהפכה לממלכה עשירה ומפורסמת בכל העולם, ואף שמה הגיע לארצות בלריאנד בעידן הראשון, אל העלפים, על ידי גמדאי ההרים הכחולים.
בעידן השני ייסדו האדון קלבורן והגבירה גלדריאל את ארץ ארגיון, לצד שעריה המערביים של קהאזד-דום.
עלפי ארגיון עזרו לגמדאי קהאזד-דום לבנות את השערים הקסומים והחזקים של מצודת הגמדאים, שנודעו לימים בשם "שערי-המערב של מוריה".
בנוסף, העניק קלברימבור במהרה אחת משבע טבעות-הכוח למלך דורין השלישי של קהאזד-דום.
אבל כאשר החריב סאורון את ארץ ארגיון, סגרו גמדאי קהאזד-דום את שעריהם בפני צבאותיו.
אבל לאט לאט הם חפרו עמוק יותר ויותר, עד שבשנת 1980 לעידן השלישי הם שחררו "אימה חסרת-שם" ממעמקי העיר.
בשנים לאחר מכן נהרג גם בנו של דורין הרביעי, נאין הראשון, וגמדאי קהאזר-דום נטשו את ארצם.
בעת הזו, מהעשירה בערי הארץ התיכונה, קהאזד-דום נהפכה לאפלה ומרוקנת, מלבד היצור השטני שחי בה.
הבלרוג לא נגלה לפי-שעה, וקהאזד-דום נהפכה למצודת אופל נוראה.
יותר מאוחר היו שני ניסיונות להשיב את המצודה חזרה לגמדאים.
הראשון היה כאשר יצא באלין עם צבא גמדאים להילחם באורקים.
נראה שהוא כמעט הצליח, אך לבסוף נרצח.
הניסיון השני היה לאחר מספר מאות שנים כאשר דורין השביעי הוביל צבא אל המצודה ודווקא ניצח במלחמה.
בעלפית היא נקראת בלגוסט, "מצודת-עוז".
היא אחת מבין שתי המצודות שבנו הגמדאים בבלריאנד בטרם החל העידן הראשון.
לפי מכתבים של טולקין, שוכני גבילגתול במוצאם אינם שייכים לעמו של דורין (אחד משבעת אבות הגמדאים), אלא שייכים לעם אחר, ככל הנראה עבי-הקורה.
הם נדדו מהמשכנות הקדומים שבנה להם מהל (אאולה, הוולא החרש), אשר יצר אותם, והגיעו אל מזרח בלריאנד, ושם, בצפון ההרים הכחולים, ליד הר דולמד, הקימו את מצודתם זו.
מעטי-מעטים מבין העלפים ביקרו במצודתה הזו, אך ידוע כי אאול, העלף האפל, ובנו מיגלין, ביקרו שם ואף היו ידידים קרובים לשוכני גבילגתול.
אף שהעלפים והגמדאים לא חיבבו זה את זה יותר מדי, סחר ושיתוף היה ביניהם בעת העידן הראשון, וגמדאי גבילגתול אף היו אלו שבנו למלך תינגול את מנגרות, אלף-המערות של דוריאת'.
בתמורה לעמלם, המלכה מלין לימדה אותם את כל אשר רצו, והמלך תינגול העניק פנינים רבות לשר גבילגתול, שנתן לו בעבר קירדן חרש-הספינות.
אחת מהן הייתה גדולה ונדירה ביותר, בשם נימפלוס, והיא הייתה האוצר היקר ביותר לשר גבילגתול.
גבילגתול נחרבה במלחמת החרון, בסוף העידן הראשון.
בעלפית היא נקראת נוגרוד, "המשכנות-הנבובים".
היא השנייה מבין שתי המצודות שבנו הגמדאים בבלריאנד בטרם החל העידן הראשון.
לפי מכתבים של טולקין, שוכני טומונזהר במוצאם אינם שייכים לעמו של דורין (אחד משבעת אבות הגמדאים), אלא שייכים לעם אחר, ככל הנראה דלוקי-הזקן (ייתכן כי זקניהם היו אדמדמים).
היא הייתה בשכנות לגבילגתול, אבל דרומית יותר על ההרים הכחולים, וקרובה יותר לאוסיריאנד, ארץ שבעת הנהרות של העלפים הירוקים.
בכל זאת לא הייתה ביניהם חיבה.
במשכנות הללו כמעט ולא ביקרו עלפים, זולת אאול העלף האפל ובנו מיגלין, כי ידידי הגמדאים היו.
לקראת סוף העידן הראשון קרא תינגול לקבוצת גמדאי טומונזהר שישבצו עבורו את הסילמריל שקיבל לידיו על ידי ברן בן-האדם, בתוך הנאוגלמיר, מחרוזת הגמדאים שניתנה בעבר למלך פינרוד פלגונד מידי הגמדאים, והיא נודעה כמחרוזת המייפה כל צוואר, ואיננה מכבידה על עונדה.
תינגול הבטיח שכר ראוי לגמדאי נוגרוד, תמורת מלאכה זו.
אבל גאוותם וחמדתם גברה בלבם, ולאחר שסיימו את המלאכה הם רצו את המחרוזת משובצת הסילמריל לעצמם, עד שנוצר סכסוך גדול בינם לבין המלך תינגול, בו הם רצחו אותו באיבה בארצו שלו.
הם נימלטו מדוריאת' חזרה אל טומונזהר, אבל בדרך הצליחו גדודי עלפים להשיב את המחרוזת.
כך פרצה מלחמה בין גמדאי טומונזהר לבין עלפי דוריאת'.
הגמדאים ההם קראו גם לשכניהם שבגבילגתול, אך אלה סירבו להשתתף במלחמה.
עלפי דוריאת' ניצחו, וטומונזהר הושפלה ולא שבה ללחום בעלפי דוריאת' יותר.
טומונזהר נחרבה במלחמת החרון, בסוף העידן הראשון.
המשמעות המילולית היא "ההר הבודד", בלשון העלפית, ובלשון הגמדאים לא פורש שמה.
היא נקראת גם "הממלכה שתחת ההר" או "הממלכה שבבטן ההר".
הממלכה נוסדה בשנת 1999 לעידן השלישי, מיד לאחר מותו של המלך נאין הראשון בידי הבלרוג של קאהזד-דום.
מייסד ממלכת ההר הבודד היה תראין הראשון, בנו של נאין.
הייתה זו ממלכת הגמדאים הידועה ביותר אחרי קאהזד-דום.
מיקומה אכן היה בתוך ההר הבודד, הנמצא ממזרח ליער גרינווד הגדול של עלפי הסילבן, ואלה מעולם לא חיבבו אחד את השני.
ארץ דייל של בני-האדם שכנה לרגליה, והשתיים היו בנות-ברית הדוקות מאוד והתעשרו אחת מהשנייה, עד שממלכת ארבור נעשתה אדירה בתפארתה ועוצמתה, והשיבה לעצמה מעט מהכבוד שאבד עם חורבן קאהזד-דום בהרי האובך.
בשנת 2210 נטשו גמדאי ההר הבודד, בני עם דורין, את הממלכה הזו והצפינו אל ההרים האפורים תחת המלך ת'ורין הראשון בן תראין הראשון, שם הקימו מכרות רבים והתעשרו מהם.
בשנת 2590 לעידן השלישי הם נהדפו על ידי אורקים רבים ודרקונים-קרים (cold-drakes), דרקונים חסרי-כנפיים שאינם יורקים אש.
לכן הם שבו לארבור עם כל מצבוריהם מההרים האפורים.
אולמותיה נמלאו אוצרות, ולפי המסופר בספר "ההוביט", היו שם גם אוצרות מימי-קדם שהיו של גזע העלפים וגזע בני-האדם.
בשנת 2770 לעידן השני הגיע הדרקון האדום סמאוג, שהרס את ארבור ומעטים היו הגמדאים שנמלטו מפניו.
סמאוג התיישב באולם הראשי של ארבור, על ערימות האוצרות - כי הדרקונים ידועים באהבתם לאוצרות ואבני-חן - ומעולם לא יצא משם בשנים ההן.
בשנת 2941 לעידן השלישי יצאו מהפלך שבמערב הארץ התיכונה למסע הגדול ההוביט בילבו בגינס, הקוסם גנדלף האפור ועוד שלושה-עשר גמדאים שבראשם המלך תורין השני.
תכלית המסע הייתה לשחרר את ארבור שבצפון-מזרח הארץ התיכונה, מידיו של הדרקון הזקן סמאוג.
לקראת סוף המסע, כאשר הגיעו, תפקידו של בילבו היה לפרוץ בחשאי אל ההר.
אבל סמאוג הבחין כי אחד האוצרות חסרים, ונמלא כעס.
הוא פרץ מתוך ההר והחל להשמיד אזורים רבים בממלכת דייל, עד שנהרג, נפל ומת על ידי בארד הקשת, איש דייל ומלכהּ לימים.
מיד לאחר מכן התחוללה קרב חמשת הצבאות לרגלי ההר הבודד, ובה נהרג המלך תורין השני, צאצא למלך תראין הראשון.
בשנים שלאחר מכן חזרה לפעול ממלכת ארבור, ומלכה החדש היה המלך דאין השני, רגל-ברזל, שהיה צאצא למלך ת'ורין הראשון ולכן בעל קרבת-דם לת'ורין השני, והיה לפני-כן מלך גמדאי גבעות-הברזל.
דאין קיבל את הכינוי "המלך שתחת ההר" ו"המלך שבבטן ההר", שניתן לכל מלך ארבור בזמן שלטונו.
דאין השני מת במלחמת הטבעת, ובנו ת'ורין השלישי ירש את המלוכה.
בנו של ת'ורין השלישי, דורין השביעי, הצליח להשיב את מצודת קאהזד-דום חזרה לידי הגמדאים.
ממלכה אשר נוסדה מספר שנים לאחר חורבן קאהזד-דום, על ידי ניצוליה ומכך, שגם שוכני גבעות הברזל שייכים לגמדאי עם דורין.
תחילה חיו אלה עוד בממלכת ארבור, ההר הבודד.
אך מאוחר יותר, קבוצה גדולה של גמדאים עקרה מההר הבודד צפונה, אל ההרים האפורים, ובראשם המלך דאין הראשון.
אחרי תקופה ארוכה הם החלו להיות מותקפים על ידי אורקים ודרקונים-קרים, אשר הרגו את המלך דאין הראשון ואת פרור, בנו הצעיר ביותר.
לכן הגמדאים החליטו לעזוב את ההרים האפורים.
בנו הבכור ויורשו של דאין הראשון היה ת'רור, והוא הוביל את אנשיו חזרה לארבור וייסד אותה מחדש.
אולם אחיו הצעיר גרור פרש מהדרך עם רבים מבני-העם ופנה לכיוון מזרח הארץ התיכונה.
כך הגיע לבסוף לגבעות הברזל, אשר שוכנות בצפון-מזרח הארץ, ורק ישימון ריק מפריד ביניהן לבין ההר הבודד.
בגבעות הברזל הם הקימו את ממלכתם האחרונה, וכנראה גם היא הייתה עשירה ומפוארת.
הגבעות הללו נודעו בעושר בברזל, והגמדאים הקימו שם מכרות רבים.
לאחר מות גרור, נשא את הכתר נכדו, דאין השני (רגל-ברזל).
והוא היה מי שקיבל את הקריאה לעזרה מהמלך ת'ורין ושנים-עשר הגמדאים שיצאו איתו למסע.
על-כן, הוא הוביל צבא גדול מגבעות הברזל לארבור, ששם התנהל קרב חמשת-הצבאות.
עם מות ת'ורין, נהפכו דאין וצאצאיו למלכי ממלכות עם-דורין.
פשר השם הוא כנראה "עמק קטן", באנגלית עתיקה.
לא ברור מתי נוסדה ממלכה זו, אבל אפשר שהיא קמה בתחילת העידן השני ולכן היא נחשבת לעתיקה מאוד בקרב האדם.
מייסדיה היו מעטים מאנשי האדין, בני-האדם רעי-העלפים, אשר לא חפצו לעקור לארץ נומנור כאשר זו ניתנה לאדין כמתנה מהאלים.
מכאן שאנשי דייל קרובים בדמם לדונאדין שניצלו מנומנור בסוף העידן השני והקימו את ארנור וגונדור.
אם-כן, דייל עתיקה משתי הממלכות ההן בשנים רבות, ומיקומה נמצא ממזרח להרי האובך וליער גרינווד, בצפון הרחוק.
אנשיה יצרו לעצמם תרבות משלהם, וככל הנראה שפה השונה מלשון ניצולי נומנור; הם נודעו כחזקים ועשויים ללא חת.
דייל נמצאת לרגלי ארבור, ההר הבודד של הגמדאים.
היחסים בין בני-האדם של דיל לבין גמדאי ההר הבודד היו יחסי רעות גדולים, והם נהגו לסחור אחד עם השני.
עם זאת, אנשי דייל היו גם ביחסים לא רעים עם עלפי הסילבן של יער-אופל וגם עמם סחרו ביין.
בשנת 2770 לעידן השלישי הושמדה דייל על ידי סמאוג, הדרקון האדום.
ניצוליה נמלטו עם כיוון זרם הנהר "מהיר-זרם" (קלדווין) ושכנו מאז בבתים שבנו על כלונסאות מעל האגם.
שושלת המלכים איבדה את מעמדה ובמקומה נבחרו מנהיגים פשוטים יותר.
במלחמת חמשת-הצבאות שלקראת סוף העידן השלישי, סמאוג נהרג על ידי בארד הקשת, צאצא לשושלת המלכים העתיקה של דייל.
אז הוכתר למלך ראשון על אסגרות' ועל דייל, שהוקמה מחדש.
באותה עת גם יצא צבא גדול מדייל לקרב חמשת הצבאות.
במלחמת הטבעת שבסוף העידן השלישי, הותקפה דייל על ידי צבא אנשי המזרח שהטילו מצור על אנשי דייל, ואלה מצאו מקלט בהר הבודד של הגמדאים.
עם מיגורו של סאורון, פרצו הגמדאים ואנשי דייל את המצור של אנשי-המזרח וניצחו לבסוף.
דייל התחזקה מאז מאוד והתעשרה מהסחר עם הגמדאים.
בתחתית האגם של אסגרות', נמצאות עד היום עצמותיו של סמאוג עם הרבה אוצרות, אך אף אחד לא מעז להתקרב אליהם.
בין אנשי דייל ואנשי גונדור וארנור קיימים יחסי ידידות חמים וקרובים מאוד.
נוסדה בשנת 3320 לעידן השני, לאחר חורבן ממלכת נומנור האדירה.
ניצוליה המעטים הגיעו לארץ התיכונה ומלכם אלנדיל החליט להקים את ארנור, "ארץ המלכים", ממערב להרי האובך, בשכנות ללינדון כדי להיות בן-ברית לגיל גלד.
אנשי הממלכה נקראו מעתה דונאדין.
העיר הראשית הייתה אנומינס, ועיר חשובה נוספת היא אמין-בריד, גבעות הצריחים, שאותה בנה גיל גלד למען אלנדיל.
הפלך, ארץ ההוביטים, נחשבה לחלק מממלכת ארנור והיא שכנה במרכזה, ממזרח ללינדון.
לאחר מות אלנדיל במלחמת הברית האחרונה, יסילדור בנו ירש את המלוכה גם על גונדור וגם על ארנור.
בשנת 1349 לעידן השלישי קמה כאיום ממלכת אנגמר מצפון לארנור, ומלכה היה המלך-המכשף, ראש רפאי-הטבעת.
שנים רבות התנהלו מלחמות בין אנגמר לארנור, וארץ ימלדריס של העלפים עזרה רבות לארנור כדי להדוף את צבאות אנגמר.
לבסוף החריבה אנגמר את ארנור, ואף שכוח מגונדור הצליח להחריב את אנגמר, ארנור חדלה להתקיים, שושלת יסילדור נחלשה מאוד ובגונדור מלכו מאז ועד לתחילת העידן הרביעי, עוצרים למלך.
ניצולי ארנור הפכו לעמים נודדים שחיו בעיירות נידחות, ומהם שהפכו לשומרי-יערות.
עם תחילת העידן הרביעי, המלך אראגורן יורש יסילדור, שהומלך גם על גונדור וגם על ארנור, שיקם את ארנור ופורנוסט הפכה לעיר הראשית שלה.
אראגורן פרש את חסותו גם על פלך ההוביטים.
גונדור נוסדה בשנת 3320 לעידן השני.
מייסדיה היו אנריון ויסילדור, בניו של המלך אלנדיל.
גונדור, "ארץ הסלעים", נמצאת בדרום אריאדור ממזרח להרי האובך.
היא מתוארת כמפוארת ומלאת מעוזים וערים גדולות.
העיר הראשית שלה נקראה בתחילה אוסגיליאת.
לכל אחד מהבנים הייתה עיר משלו: מינאס אנור הייתה עירו של אנריון ונמצאה מול ארץ מורדור, ומינאס יתיל הייתה עירו של יסילדור ונמצאה ליד שערי מורדור כדי להשגיח עליהם.
לאחר מלחמות רבות וקשות, התקפות מצד מורדור ותשעת רפאי-הטבעת, ואפילו מלחמות אזרחים, נחרבה מינאס-יתיל כמעט לחלוטין.
שושלת אנריון אבדה, ושושלת יסילדור גם לא מצאה נחת, ולבסוף בניה גדלו והתחנכו בסתר בארץ ימלדריס תחת האדון אלרונד.
באותה עת מלכו בגונדור עוצרי-המלך.
אראגורן היה האחרון מיורשי-יסילדור שהתחנך בריוונדל.
לאחר מלחמת הטבעת בעידן השלישי, שב אראגורן לגונדור ומוכתר למלך, והוא משקם את כל גונדור.
רעייתו, מלכת גונדור, היא ארוון, בתו של אלרונד.
בירתה החדשה היא מינאס-אנור, הקרויה עתה מינאס טירית ומכונה "העיר הלבנה".
בתחילה, היו אנשיה עם נודד, ממוצא הבית השלישי של האדין, בני-האדם רעי העלפים, של העידן הראשון.
הבית השלישי היה בית הדור, שאנשיו נודעו כזהובי-שיער ובהירים, בשונה מהשאר.
בתחילת העידן השני הם היו מבין אותם מעטים שלא עקרו לארץ נומנור, והעדיפו להישאר בארץ התיכונה ולחפש מקום להתיישבות.
הם התיישבו באזורים רבים ונדדו כאשר מספרם היה גדול מדי במקום מסוים, עד שלבסוף התיישבו בחבל ארץ ליד הנהר הגדול אנדוין ומצפון להרי האובך.
לאחר שגירשו ממנה את האורקים שחיו בה, קראו את שמה ואת שמם "אאותאוד", בלשונם ארץ או עם הסוסים ובה חיו מאז למשך שנים רבות.
בני עם זה הרבו לאלף סוסים מגזע מיוחד, שנודע לימים כחזק, נאה וגא מאוד.
בשנת 2510 לעידן השלישי הותקפה ממלכת גונדור על ידי בני המזרח ועל ידי אורקים מהרי האובך.
אז ביקש קיריון עוצר גונדור, עזרה מאאורל, שליט האאותאוד.
אאורל אכן הגיע עם צבא פרשים ולחם לצד ממלכת גונדור.
כאות הוקרה וברית, העניק קיריון לאאורל שטח רחב מאוד, חבל ארץ פורה צפוני לגונדור בשם קלנרד'ון, שבו יוכלו אנשי האאותאוד לשכון.
רוהן, "ארץ הסוסים", היה שמה של הארץ ההיא, בגלל תרבותם של האאותאוד שנקראו מאז רוהירים, "עם הסוסים" בסינדרין.
אף שהייתה בת-ברית וידידה קרובה לגונדור, היה לה מלך משלה.
בירת רוהן היא אדורס, אשר למרגלות ההרים הלבנים, ובה נמצא מדוסלד, היכל הזהב של המלך.
הסוסים היו סמלה, והיא נודעה בפרשיה ובסוסיה המפוארים, והרוהירים האמינו שבמה (אורומה, הוולא הצייד) הוא שהביא אותם מהיבשת שמעבר לים.
המלך תאודן, בעזרתם של גנדלף וארגורן, הנהיג את רוהן במלחמת הטבעת: רוהן הדפה את מתקפתו של סרומן בקרב במצולת הלם ולאחר מכן סייעה למינס טירית לעמוד מול צבאות מורדור בקרב שדות הפלנור.
העלמה אאווין, אחיינית מלך רוהן, הרגה את המלך-המכשף, אדון הנזגול, ואת בהמתו המכונפת.
נמצאה בדרום הרחוק, ממזרח לממלכת גונדור.
שוכניה במוצאם היו מאנשי-הפרא הקדומים של העידן הראשון, אלה אשר בשונה מהאדין, נפלו תחת שלטונו של מלקור מורגות.
במהלך העידן השני "אנשי הפרא", שבאו מהמזרח הרחוק, התחלקו לעמים שונים, ומהם היה העם אשר התיישב דרומית לארץ מורדור.
ארץ זו הייתה הרד, ושוכניה הם ההרדרים.
לימים הם נעשו אויבים מושבעים של ממלכת גונדור, ובני-ברית לארץ רון ולצבאות סאורון שבמורדור.
שוכניה נחלקים לשבטים שונים, כאשר רבים מהם הם "האנשים כהי-העור".
אחד הדברים הנודעים ביותר של תרבות ארץ הרד הוא מפלצות-הענק הנקראות אוליפאונט בלשון בני-האדם שממערב להרי-האובך.
מפלצות ענק אלו דורסות כל מה שעומד בדרכם וההרדרים נהגו להקים על גבן מגדלים ולירות מהם חצים על אויביהם.
שמם של המפלצות בלשון הרדרין הוא מומאקיל (מומאק ביחיד).
לא ברור מתי נוסדה, אך ייתכן כי היה זה בתקופת ימי-האופל של העידן השני.
שוכניה במוצאם הם מאנשי-הפרא אשר באו מארץ רוּן שבמזרח, אלה אשר התדרדרו לאופל עוד בעידן הראשון.
הרבה מאנשי הפרא חיו על הרי האובך, ובימי האופל רבים מהם היגרו לדרום הרי האובך, ומערבית להם.
אלה שנותרו על הגבעות היו לימים העם שהפר את שבועתו ליסילדור ונהפך למת-חי, אך אלה שירדו לדרום-מערב הרי האובך, מזרחית לארץ ארנור, היו שודדים ואנשי-זדון ובני-ברית לסאורון.
ארצם נקראה דונלנד, "הארץ החומה", על שם גוון שיערם של אנשיה, והם נקראו על שמה, אנשי דוּן.
בימי איסנגרד, רבים מאנשיה שיתפו פעולה עם סרומן הקוסם הלבן.
מלבד תרבותם הפראית והזדונית, הם היו אויבים מושבעים לאנשי רוהן.
היא נוסדה כנראה בעידן השני, על ידי נומנורים רבים שעזבו את נומנור והצטרפו לסאורון, כי חששו מפניו.
אלה נקראו "נומנורים שחורים" או אנשי אומבר.
היה להם נמל משלהם וצבא, והם שנאו את ממלכות ארנור וגונדור כאויבים גדולים, ואף לחמו נגדם כחלק מצבאות מורדור.
הידוע ביותר מקרב הללו הוא "פי סאורון", קצין הצריח שאפילו הוא עצמו שכח את שמו האמיתי, והיה אחד המשרתים הנודעים והמתועבים ביותר של סאורון.
לבסוף נהרסה אומבר לגמרי והייתה תחת שליטת גונדור.
מעטים מאנשיה החליטו "להמיר" את מוצאם ולשוב להיות בין הדונאדין של גונדור, וכל השאר התערבבו בין אנשי הפרא, או שוכני הרד המנוצחים.
אחת הארצות העתיקות ביותר בארץ התיכונה.
פשר שמה בלשון העלפים הוא "המזרח".
היא אכן נמצאת במזרח, מעבר לגבעות הברזל, ממלכת מורדור וארץ הרד.
ידוע שלפני עידנים רבים חיו קרוב לשם העלפים הראשונים, וביניהם האברי, העלפים הסרבנים, שנותרו ליד האגם קוויוינן שהדרך אליו אבדה מכבר.
ידוע בנוסף, שארבעה מבין שבעת העמים של הגמדאים חיים שם עד היום, וייתכן כי הם בני-ברית לסאורון.
לאחר התעוררות גזע בני-האדם הראשונים בארץ הילדוריין שבמזרח הרחוק והלא נודע, החלו רבים מהם לנדוד למערב הארץ התיכונה, ומהם שהגיעו עד למחוזות אריאדור ובלריאנד בעידן הראשון.
אבל היו שעצרו באמצע המסע בארץ זו והתיישבו בה.
אלה נקראו "אנשי המזרח", והם נחלקו לשבטים ועמים שונים.
גם בני-האדם השחורים נכללו ביניהם.
בעידן הראשון מורגות הצליח לדרדרם לזדון, כך שברבים מהם הושרשה השנאה לעלפים ולרעי-העלפים ונהפכה לחלק בלתי-נפרד מהם.
הם כונו גם "אנשי האפילה".
במהלך העידן השלישי ביקרו ברון שלושה קוסמים ממסדר האיסטרי: סרומן הלבן, ואלטר ופלנדו הכחולים.
אך בעוד שסרומן שב לאריאדור, אלטר ופלנדו נותרו ברון וכמעט דבר לא נודע לגביהם, מלבד שהם העניקו לאנשי רון ידע רב על הכישוף והנסתר.
אנשי המזרח היו בני-ברית לאנשי הרד, וכבני-ברית לממשלת סאורון שלחו צבאות רבים בעת מלחמת הטבעת.
קאהמול, איש המזרח, היה אחד מאותם בני-אדם אדירים שקיבלו לידיהם טבעת-כוח בעידן השני ונהפכו לתשע רפאי-הטבעת, והוא היה השני מביניהם בכוחו וברגישותו לנוכחות הטבעת-האחת, אחרי המלך-המכשף.
ממלכות האויב של הגזעים החופשיים
משמעות השם היא "העמוק האדיר", המתכוון בסופו של דבר למושג "העולם התחתון".
היה זה המקום הראשון שבו השליטה את עצמה ממשלת האופל.
מקום זה נבנה בעידנים קדומים מאוד, בטרם ניעור גזע האלפים, בצפון-מזרח הארץ התיכונה.
היה זה מלקור מורגות, שורש הרוע, אשר הקים אותה כמצודה אדירה מעל ומחתחת לאדמה, עם אולמות ומרתפים גדולים.
אפשר שאיתו ביחד היו עוד מיאר רבים שהתדרדרו לאופל על ידיו.
אוטומנו נחרבה מספר שנים לאחר התעוררות האלפים, על ידי צבאות הולאר של המערב.
הייתה מרכז חשוב עד לבוא סאורון.
"כלא-הברזל"; צירוף המילים ביחד משמש גם באופן כללי כ-"גיהנום" ותופת בלשון העלפים.
מצודה אדירה זו נבנתה במקביל לאוטומנו, בצפון-מערב הארץ התיכונה, על ידי מלקור מורגות ומשרתיו.
סאורון, שהיה הגדול במשרתיו, מונה להיות האחראי על אנגבנד, ששימשה בעיקר כמחסן לנשק, וייתכן שבה טופח גזע האורקים והגובלינים מאותם אלפים שנלקחו בשבי בידי מלקור, עונו והושחתו.
אנגבנד גם נפלה במלחמת הולאר, אבל יסודותיה נותרו במעמקי האדמה, ורבים ממשרתי מלקור הסתתרו ושרדו שמה, ביניהם הבלרוגים.
בשובו לארץ התיכונה, לאחר בערך שלושה עידנים של מאסר בארץ האלים, מלקור שיקם את אנגבנד וחידש את שלטונו שם, והיה למלך ואל הנושא את כתר הברזל אשר בו שובצו שלושת הסילמרילים של פאנור.
הוא הפך אותה לאיומה יותר, והקים על הריה המחודדים ועל מצוקיה הנוראים את תנגורודרים, "צריחי הדיכוי" השחורים שפלטו עשן וזיהום ויצרו עננים כהים מעל אנגבנד.
צריחים אלה היו הסמל של אנגבנד ואלה אשר ראו אותם ממרחקים נמלאו אימה ויאוש.
אנגבנד הושמדה עם סוף העידן הראשון, במלחמת החרון, לאחר שאנקלגון, הדרקון השחור של מלקור, התרסק על הצריחים השחורים ומחץ את כל המצודה.
"הארץ השחורה"; והיא מכונה גם "ממלכת הצללים".
עם סיום העידן הראשון והשמדת אנגבנד, נמלט סאורון, גדול משרתיו של מלקור, מן ההרס ונותר בארץ התיכונה בזהות שקרית של אל טהור וטוב.
הוא ידע שכדי לממש את שלטון האופל שהחל אדונו יש להקים ארץ חדשה ורחוקה, שבה יוכל לתכנן את מהלכיו בחשאי וללא הפרעות – זו תהיה הכתובת שאליה יפנו כל יצירי-הזדון.
לכן, חיפש סאורון ארץ מוקפת בהרים כחומה.
לאחר בערך אלף שנה לעידן השני, מצא סאורון ארץ כזו מדרום לאריאדור, במזרח הרחוק שלה.
ארץ ריבועית המוקפת בהרים גבוהים, ובתוכה הר געש אדיר ופעיל ובלבה ימה.
הוא קרא את שמה מורדור, והחל להקים מעוז שטני ולו צריח גבוה.
היה זה ברד-דור, "צריח האופל".
בניית הצריח נמשכה שש מאות שנים.
אורקים החלו להתיישב בארץ הזו, ואנשי המזרח ושוכני הרד באו עמה בברית.
בהר הגעש שלה, שעליו שלט סאורון, הוא חישל את הטבעת האחת שלו.
לכן נקרא הר זה בשם אורודרוין, "הר הדין".
כאשר נלקח סאורון אל נומנור, הנאזגול משלו לפי-שעה במורדור.
בשובו לארצו, חידש את ממשלתו ויצא למלחמות קשות עד שהובס בשנית.
במלחמת הברית-האחרונה, ברד-דור נפל על ידי צבאות גיל-גלד וצבאות אלנדיל, אך יסודותיו נותרו.
מורדור נפלה תחת שלטון גונדור.
אבל כאשר נחלשה, הנאזגול שוב משלו בה ביד חזקה, בעוד שסאורון שוכן ביער-אופל.
לאחר שגורש משם, שב חזרה אל מורדור והחל ליצור צבאות אדירים של אורקים, טרולים, בני-אדם וכו'.
ברד-דור הוקם מחדש, וצלמו של סאורון, כעין חתולית, ענקית ובוערת, נישא על פסגתו; העין האדומה הייתה סמל מורדור.
במלחמת הטבעת מוגר סאורון לגמרי, ברד-דור נחרב עד ליסוד, וארץ מורדור הושמדה סופית.
אנגמר, "בית-הברזל", היא ממלכתו של המלך המכשף (אדון רפאי הטבעת, שהוא כמו השאר בן-אדם במקורו) אשר שכנה באזור הצפוני להרי האובך, ארידור.
הוקמה בשנת 1300 לעידן השלישי בארץ התיכונה, ונשלטה בידי מנהיג הנאזגול, רפאי הטבעת של סאורון, ובירתה הייתה קרן-דוּם.
רוב אוכלוסייתה הורכבה מאורקים, אנשי-פרא, וענקי גבעות ובמשך 700 שנה יצאה להתקפות ממושכות כנגד ממלכת הדונדין בארידור, ארנור, גרמה לה לנזק רב ואפילו הרגה את מלכה, המלך ארגלב השני בהתקפה מצד ר'ודאור (שנשלטה בעקיפין בידי אנגמר) עד אשר מוטטה ארנור לגמרי בשנת 1974 לעידן השלישי.
אנגמר נהרסה לגמרי בשנת 1975 לעידן השלישי בידי התקפה משולבת של אנשי גונדור ועלפי ריבנדל כנגד הממלכה בקרב העיר פורנוסט.
מנהיגה, לורד רפאי הטבעת, ברח מהקרב, ושם ניבא גלורפינדל, העלף-השר של ריבנדל, כי המלך-המכשף לא ימות בידי גבר ילוד-אישה.
בתחילה, הייתה למעשה מעוז גדול, אחד ממעוזיה של ממלכת גונדור.
היא הוקמה בשנת 3320 לעידן השני, על ידי אנריון ויסילדור, בני אלנדיל, בדרום הרי האובך - בין ממלכת ארנור לבין ממלכת גונדור.
חומותיה יצרו צורה של טבעת, ששני קצוותיה מתחברים להר הדרומי של הרי האובך.
במרכזה נבנה אורתנק, צריח אדיר ושחור מאבן חזקה שלא ניתן להרוס, והוא הכיל אבן פלנטיר אחת משל אנריון ויסילדור.
בשנת 2710 לעידן השלישי השתלטו עליה אנשי דוּן, ארץ של אנשי-פרא זדוניים השוכנת ממש ממערב לאיסנגרד.
אבל במהרה הם נטשו אותה, ובשנת 2759, לאחר בואם של האיסטרי, הייתה איסנגרד בבעלותו של סרומן, הקוסם הלבן וראש מסדר האיסטרי.
מפתחות אורתנק ניתנו לו מיד, וכל ממלכות בני-האדם שמסביב רכשו לו כבוד וייראו ממנו.
אז היא נהפכה לממלכה בפני-עצמה, של סרומן, אף שבהתחלה הוא הסתיר את מזימותיו.
בצריח אורתנק הוא למד בחשאי את תורת חישולן של טבעות-הכוח ואת האירועים שעברה הטבעת-האחת, כדי למצוא רמזים למיקומה האבוד.
בעזרת אבן הפלנטיר הוא החל לתקשר עם סאורון, וכך בעצם התדרדר לאופל בניסיון לכרות ברית איתו.
אנשי-דוּן נפלו תחת שלטונו ושירתו אותו, ואף רבים מהם החלו לחיות בקרבת איסנגרד.
גם אורקים רבים ונחותים, שלא כמו האורקים של מורדור, החלו לסור לרצונו ולחיות באיסנגרד, ועמם באו ווארגים רבים, הם זאבי-הזדון הענקיים.
סמלה של איסנגרד בחסות סרומן היה "היד הלבנה".
ייתכן כי אז הוא גם יצר טבעת-כוח פחותה בשביל עצמו.
בשלב ההוא הוא החל לטפח זן חדש של אורקים, כנראה משילוב האורקים שלו עם רבים מאנשי-דון.
אלה הם האורוק-היי, שהיו רוב בני-עמו, חזקים וגדולים יותר כבני-האדם, ועם זאת אכזריים ופראיים יותר כאורקים.
בשונה מהאורקים, להם השמש לא הפריעה, אך בגלל בני-האדם ייתכן שהם איבדו את האלמוות שיש לאורקים.
סרומן התכונן היטב למלחמות, ולבסוף גם החל לצאת אליהן, בעיקר נגד ממלכת רוהן, שעליה השתוקק לשלוט.
את יועץ מלך-רוהן הוא דרדר לרצונו והפך אותו למשרתו ויועצו האישי, זהו גרימה לשון-נחש.
באותה עת שלח סרומן רבים מאנשי הפרא של דון אל הפלך של ההוביטים, כדי שיהיה בחסותו והוא יוכל לשעבד את ההוביטים, בעוד שהאורוק-היי יצאו לחסל את אחוות-הטבעת.
האורקים של איסנגרד כרתו עצים רבים והרסו יערות שלמים, עד שהם עוררו את זעם רועי-העצים, ואלה יצאו נגדם במלחמה מפתיעה בזמן מלחמת-הטבעת.
כך נפלו חומות איסנגרד, והיא נחרבה והובסה.
כל אדמותיה נהפכו לחורשות, אך בלבה עדיין ניצב צריח אורתנק.
ממלכת אִימֶרֶתִי (בגאורגית: იმერეთის სამეფო, תעתיק: אימֶרֶתיס סַמֶפּוֹ) הייתה מונרכיה נוצרית שנוסדה בשנת 1455 על ידי ענף של בית בגרטיוני, כאשר ממלכת גאורגיה התפרקה לשלש ממלכות יריבות.
לפני כן, אימרתי הייתה דוכסות בתוך ממלכת גאורגיה.
במשך כל שנות קיומה, היא התקיימה בצילה של האימפריה המונגולית והייתה מדינת חסות שלה, או נלחמה על עצמאותה הן מהמונגולים והן מהגאורגים.
כשהמלכה הגיאורגית רוסודאן מתה בשנת 1245, הייתה ממלכתה תחת שלטון מונגולי, והיא שלחה את בנה דוד לחצרו של הח'אן הגדול אוגודיי,על מנת שיקבל את אישור החאן הגדול למלוך.
אלא שבאותה תקופה, המונגולים שלטו רק במזרח גאורגיה בעוד החלק המערבי נשאר בידי אצילים מקומיים.
בשנת 1246 החליטה האצולה הגיארגית לבחור מלך חדש, והציעה את הכתר לבנו הבלתי חוקי של גיורגי הרביעי, שנקרא אף הוא בשם דוד.
שני המלכים הפוטנציאליים המתינו לקורילטאי (האספה הגדולה) של הממלכה המונגולית שתחליט תחילה על יורש לחאן אוגודיי.
העצרת בחרה בגויוק חאן, נכדו של ג'ינגיס חאן, שהכיר בשני ה"דוידים" כמלכים אך עם בכירות של דוד, בנו של גיורגי הרביעי (אשר נקרא דוד אולו, הבכיר), לעומת בנה של רוסודאן שנקרא דוד נארין (הזוטר).
עם שובו לגאורגיה, דוד נארין לא הסכים לחלוק את כס המלכות, שכן חוקי הירושה הגיאורגית לא הכירו בזכותו לכס המלכות של בן בלתי חוקי.
המונגולים עצרו בעדו והוא הצליח לברוח לאימרתי בשנת 1249. לפי ההסכמים, המונגולים לא יכלו להיכנס לחלק המערבי, וכך דוד נארין, שהוכר על ידי האצולה המקומית, שלט במערב כמלך בעוד דוד אולו נשאר כמלך בחלק המזרחי.
בשנת 1260 התחלקה ממלכת גיאורגיה רשמית לשתיים.
בשנת 1262 ברח דוד אולו לאימרתי ומצא בה מקלט לאחר שמרד במונגולים.
הוא התקבל על ידי דוד נארין בכבוד, אך עד מהרה התגלעו שוב מחלוקות.
דוד אולו הצליח לחזור למזרח זמן קצר לאחר מכן, לאחר שזכה במחילה מהחאן, וכך נשאר דוד השביעי הריבון הבלעדי באימרתי.
הוא מת בשנת 1293 אך השושלת שלו נמשכה.
בשנת 1330 כבש מלך כארתלי את ממלכת אימרתי, שבה שלט בגרט הראשון.
במשך חמישים ושבע שנים היה כס המלכות פנוי עד שאימרתי הפכה שוב לעצמאית, בשנת 1387 כאשר אלכסנדר הראשון מלך לזמן קצר (בשנים 1387-1389).
בין 1386 ל-1403 הייתה גאורגיה נתונה לכמה פלישות של הכובש המונגולי טימור לנג.
סכסוכים אלו היו קשורים קשר הדוק למלחמות בינו לבין טוכטמיש, החאן האחרון של אורדת הזהב, יריבו העיקרי על השליטה בעולם האסלאמי.
למרות ההשפעות התרבותיות והלחץ האדיר של השליטים המונגוליים, גאורגיה נשארה תמיד נוצרית, אם כי חלק משליטיה התאסלמו.
מתחילת המאה ה-15 הפכה ממלכת גאורגיה לזירת קרב קבועה בין כוחות גאורגים, פרסיים וטורקים, עד להתפרקותה הסופית בשנת 1490. חוסר היציבות באזור המשיך, וכמה נסיכויות פרשו מתוך הממלכה: מגרליה וגוּריה בסביבות 1491.
בין השנים 1651–1661 התחלקה ממלכת אימרתי לארבעה מחוזות מובחנים: רצ'ה, ארגוותי (אימרתי עילית), קיסה (אימרתי תחתית), ואוקריבה-לצ'חומי.
בסביבות 1665 פרשה מאימרתי נסיכות אבחזיה; ולבסוף סְוָואנֶטי בסביבות 1750.
אימרתי נסתה לשמור על עצמאותה עד שסופחה סופית לרוסיה ב-1810.
ממלכות חבר העמים הבריטי הן 15 מדינות עצמאיות מתוך 56 המדינות החברות בחבר העמים הבריטי, שבראשן עומד מלך משותף.
הציר המרכזי של מדינות אלו הוא הממלכה המאוחדת (The United Kingdom), שכוללת את אנגליה, סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד, ואשר בה יושב המונרך (כיום המלך) ישיבת קבע.
יתר 14 המדינות מכונות כל אחת realm, מונח שאפשר לתרגמו כ"ממלכה" או כ"נחלת המלך".
אלו הן מדינות עצמאיות, שבכל אחת מהן בית מלוכה מקומי, ומונרך הנבחר, על-פי חוקיה המקומיים (שהם אימוץ של חוקי הממלכה המאוחדת).
בהתאם לחוקים אלה, מכהן צ'ארלס השלישי בכל אחת ואחת מהממלכות בנפרד כמונרך, ותאריו של המלך צ'ארלס השלישי הם בו זמנית "מלך הממלכה המאוחדת", "מלך קנדה", "מלך אוסטרליה", "מלך ניו זילנד" וכו' (ולא: "מלך קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד...").
עד שנות ה-50 של המאה ה-20 היה מקובל לכנות כל אחת מהארצות האלה דומיניון, אולם מונח זה רמז לכפיפות של הארצות לשלטון בבריטניה, ולכן, כדי להדגיש את עצמאותן של הארצות, החלו להשתמש במונח realm (אם כי המונח "דומיניון" מעולם לא בוטל באופן רשמי).
הכרה במונרך מבית המלוכה הבריטי כשליט המדינה אינה תנאי לחברותה של מדינה בחבר העמים הבריטי.
חבר העמים הבריטי כולל גם מדינות שיש להן בתי מלוכה משלהן או מוסד נשיאות (רובן מושבות בריטיות לשעבר).
בכל זאת, כל המדינות החברות חייבות להכיר במונרך הבריטי כראש חבר העמים הבריטי.
בממלכות חבר העמים הבריטי (למעט בממלכה המאוחדת), המלך ממנה מושל כללי המכהן כמשנה למלך וממלא בממלכות אלה את תפקידיו של המלך בהיעדרו.
נהוג כי המושל הכללי ממונה בכל מדינה על ידי המלך, בהמלצת ראש הממשלה של כל מדינה ומדינה.
באיי שלמה וטובלו נהוג שראש הממשלה נועץ בבית המחוקקים בטרם הוא ממליץ למלך.
בפפואה גינאה החדשה ממונה המושל הכללי בהצבעה של הפרלמנט.
בממלכה המאוחדת, המלך ממנה את יועץ המדינה (Counsellor of State) הממלא את תפקידיו הרשמיים בהיעדרו.
כאמור, בחבר העמים הבריטי מדינות רבות נוספות שאינן ממלכות חבר העמים.
מדינות אלו לא מעוניינות שבראשן יעמוד מונרך מבית המלוכה הבריטי ועל כן במדינות אלה ראש המדינה הוא שליט מלוכני אחר (לדוגמה בברוניי) או שליט נבחר (לדוגמה בהודו).
עם זאת גם מדינות אלו חייבות להכיר בכך כי באופן סמלי מנהיג חבר העמים הבריטי הוא מלך הממלכה המאוחדת.
ממלכות חבר העמים (לפי סדר אלפביתי):
דגלמדינה בית המלוכה תאריךתואר המלךנס מלכותי אוסטרליה בית המלוכה האוסטרלי מאז אימוץ חוק וסטמינסטר בשנת 1942 (שתוקפו רטרואקטיבי משנת 1939) צ'ארלס השלישי, בחסד האל, מלך אוסטרליה והממלכות והטריטוריות האחרות שבממלכתו, ראש חבר העמים.
איי שלמה בית המלוכה של איי שלמה מאז עצמאותה בשנת 1978 צ'ארלס השלישי, בחסד האל, מלך איי שלמה והממלכות והטריטוריות האחרות שבממלכתו, ראש חבר העמים.
אין אנטיגואה וברבודה בית המלוכה של אנטיגואה וברבודה מאז עצמאותה בשנת 1981 צ'ארלס השלישי, בחסד האל, מלך אנטיגואה וברבודה והממלכות והטריטוריות האחרות שבממלכתו, ראש חבר העמים.
אין בהאמה בית המלוכה של בהאמה מאז קבלת העצמאות בשנת 1973 צ'ארלס השלישי, בחסד האל, מלך קהיליית איי בהאמה והממלכות והטריטוריות האחרות שבממלכתו, ראש חבר העמים.
אין בליז בית המלוכה של בליז מאז עצמאותה בשנת 1981 צ'ארלס השלישי, בחסד האל, מלך בליז והממלכות והטריטוריות האחרות שבממלכתו, ראש חבר העמים.
אין גרנדה בית המלוכה של גרנדה מאז קבלת עצמאותה בשנת 1974 צ'ארלס השלישי, בחסד האל, מלך הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד ושל גרנדה והטריטוריות האחרות שבממלכתו, ראש חבר העמים.
אין ג'מייקה בית המלוכה הג'מייקני מאז קבלת עצמאותה בשנת 1962 צ'ארלס השלישי, בחסד האל, מלך ג'מייקה והממלכות והטריטוריות האחרות שבממלכתו, ראש חבר העמים.
אין הממלכה המאוחדת בית המלוכה הבריטי - צ'ארלס השלישי, בחסד האל, מלך הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד והממלכות והטריטוריות האחרות שבממלכתו, ראש חבר העמים, מגן האמונה.
טובאלו בית המלוכה של טובאלו מאז עצמאותה בשנת 1978 צ'ארלס השלישי, בחסד האל, מלך טובלו והממלכות והטריטוריות האחרות שבממלכתו, ראש חבר העמים.
אין ניו זילנד בית המלוכה הניו זילנדי מאז אימוץ חוק וסטמינסטר בשנת 1947 צ'ארלס השלישי, בחסד האל, מלך ניו זילנד והממלכות והטריטוריות האחרות שבממלכתו, ראש חבר העמים, מגן האמונה.
אין סנט וינסנט והגרנדינים בית המלוכה של סנט וינסנט והגרנדינים מאז עצמאותה בשנת 1979 צ'ארלס השלישי, בחסד האל, מלך סנט וינסנט והגרנדינים והממלכות והטריטוריות האחרות שבממלכתו, ראש חבר העמים.
אין סנט לוסיה בית המלוכה של סנט לוסיה מאז עצמאותה בשנת 1979 צ'ארלס השלישי, בחסד האל, מלך סנט לוסיה והממלכות והטריטוריות האחרות שבממלכתו, ראש חבר העמים.
אין סנט קיטס ונוויס בית המלוכה של סנט קיטס ונוויס מאז עצמאותה בשנת 1983 צ'ארלס השלישי, בחסד האל, מלך סנט כריסטופר ונוויס והממלכות והטריטוריות האחרות שבממלכתו, ראש חבר העמים.
אין פפואה גינאה החדשה בית המלוכה של פפואה גינאה החדשה מאז עצמאותה בשנת 1975 צ'ארלס השלישי, מלך פפואה ניו גיני והממלכות והטריטוריות האחרות שבממלכתו, ראש חבר העמים.
אין קנדה בית המלוכה הקנדי מאז אימוץ חוק וסטמינסטר משנת 1931 צ'ארלס השלישי, בחסד האל, מלך הממלכה המאוחדת, קנדה והממלכות והטריטוריות האחרות שבממלכתו, ראש חבר העמים, מגן האמונה.
בשל העובדה שהמלך מתגורר בממלכה המאוחדת, אין בממלכה המאוחדת מושל כללי וכן בשל העובדה שהיחס בין בית המלוכה לבין ממשלת בריטניה הוא ישיר ואישי, מבחינים לרוב בין הממלכה המאוחדת לבין יתר ממלכות חבר העמים.
מועצת ראשי השבטים הגדולה של פיג'י הכירה עד ביטולה בהפיכה הצבאית של 2013 במלכה אליזבת השנייה כ"ראש השבט העליון של פיג'י" אולם המלכה לא נחשבה כראש המדינה ופיג'י אינה ולא הייתה ממלכת חבר העמים.
דגלי המלך במדינות ממלכת חבר העמים
מלכי בית המלוכה הבריטי משתמשים בנס המלכותי רק בממלכה המאוחדת.
בכהונתם כמלכי ממלכות חבר העמים יש להם דגלים נפרדים - כך למלך דגל נפרד בהיותו מלך אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד וג'מייקה.
כל אחד מדגלים אלה הוא נס שעליו סמל המדינה, ובמרכז תג מלכותי - קיצור שם המלך ועליו כתר.
למלך יש נס מלכותי נפרד בבקרו במדינות חבר העמים הבריטי שבהן אינו ראש מדינה (מדינת חבר העמים שאינן ממלכות חבר העמים).
בעבר היו למלכה אליזבת דגלים עבור סיירה לאון, מאוריציוס, מלטה וטרינידד וטובגו אולם עם עצמאותן של מדינות אלה, ומשהפכו לרפובליקות, הפכו הדגלים חסרי כל שימוש.
בדומה למלך, לכל אחד ואחד מהמושלים הכלליים יש נס משלו - אריה צועד היושב מעל הסמל המלכותי של אנגליה, ומעליו כתר מלכותי.
מתחת לסמל המלכותי רשומה שם הממלכה.
למושל הכללי של קנדה דגל משלו ובו האריה מחזיק בידו עלה עץ אדר המסמל את קנדה.
ארבע עשרה מבין ממלכות חבר העמים הבריטי של ימינו היו בעבר מושבות בעלות שלטון עצמי אשר קיבלו עצמאות.
שתי הממלכות האחרות הן הממלכה המאוחדת עצמה ופפואה ניו גיני אשר נוצרה בשנת 1975 כאיחוד בין גינאה החדשה הגרמנית (שהייתה שטח בנאמנות בינלאומית של אוסטרליה) וגינאה החדשה הבריטית (שהייתה מושבה של בריטניה, שנוהלה למעשה על ידי אוסטרליה מאז שנת 1905).
רעיון הפיכת המושבות הבריטיות לממלכות עצמאיות הוצע לראשונה בשנות ה-60 של המאה ה-19 - כאשר נדונה שאלת הפיכת הקונפדרציה של קנדה לממלכה עצמאית.
בעקבות התנגדותם של משרד המושבות מחד ושל ארצות הברית מאידך, הוקמה בשנת 1897 קונפדרציה בעלת שלטון עצמי בשם הדומיניון של קנדה.
בשלהי המאה ה-19 מושבות נוספות קיבלו שלטון עצמי.
במהלך מועצת האימפריה שנערכה בשנת 1907 התעקש ראש ממשלת קנדה - וילפרד לורייר על הצורך לבדוק את הקשר שבין מושבות הכתר למושבות בעלות העצמאות.
המונח "דומיניון" שיוחד עד אז לקנדה הורחב לכל המושבות בעלות שלטון עצמי (לרבות אוסטרליה, ניו זילנד, ניופאונדלנד, מושבת הכף, מושבת נטאל ומושבת טרנסוואל).
בשנת 1910 אוחדו שלוש המושבות בעלות השלטון העצמי עם מושבת נהר האורנג' ויחד יצרו את איחוד דרום אפריקה - אשר הפך לדומיניון.
בשנת 1921 גם אירלנד הפכה לדומיניון כתנאי בהסכם השלום עם הממלכה המאוחדת.
אף שלדומיניונים היה שלטון עצמי, באופן רשמי הם היו כפופים לפרלמנט הבריטי והיו בשליטת בית המלוכה הבריטי אשר שלט עליהם באמצעות מושל כללי ממונה.
הממלכה המאוחדת היא שקבעה את מדיניות החוץ ומדיניות הביטחון של המושבות.
השתתפותם של הדומיניונים במלחמת העולם הראשונה הגדילה את דרישתם לקבוע בעצמם את מדיניות החוץ והביטחון שלהן - ובהתאם כל דומיניון היה צד לחוזה ורסאי, וחבר בחבר הלאומים, יחד עם הודו (שלא הייתה במעמד דומיניון).
בשנת 1920 שלחה קנדה שגרירים לארצות הברית ובשנת 1923 חתמה על אמנת דייג ההליבוט (Halibut Fisheries Treaty) בעצמה, מבלי לקבל את הסכמת הממשלה בממלכה המאוחדת.
בשנת 1925 הדומיניונים סירבו לקבל על עצמם את ההתחייבות מכוח הסכמי לוקרנו עליה חתמה רק הממלכה המאוחדת.
בשנת 1926 נערכה שוב מועצה אימפריאלית, שהבנותיה סוכמו במסגרת הצהרת בלפור משנה זו.
בהצהרה נקבע כי הדומיניונים הם אוטונומיים בשלטונים ובעלי מעמד שווה למעמד הממלכה המאוחדת.
כל ממשלה של דומיניון היא בעלת קשר ישיר עם בית המלוכה (המייוצג על ידי המושל הכללי - שכעת ייצג את בית המלוכה ישירות ולא את ממשלת הממלכה המאוחדת).
ההסכמה התקבלה בבריטניה כחוק בשנת 1927 - ובעקבות חוק זה הפכו הדומיניונים וכן אירלנד למדינות עצמאיות, שבית המלוכה מולך בכל אחד ואחד מהם בנפרד.
בעקבות חוק וסטמינסטר של שנת 1931 נקבע שלכל דומיניון, כמו גם לאירלנד, יהיה בית מחוקקים עצמאי.
כל דומיניון נדרש לאשרר חוק זה בטרם יכנס לתוקפו בדומיניון (אוסטרליה אשררה את החוק בפרלמנט שלה בשנת 1942 (כשהוא רטרואקטיבי לשנת 1939) וניו זילנד בשנת 1947).
החוק לא אושר בניופאונלנד, אשר שבה להיות מושבה בשנת 1934 ולבסוף הצטרפה לקנדה בשנת 1949.
חוק וסטמינסטר הותיר מספר סמכויות לפרלמנט הבריטי ובהן הסמכות של הפרלמנט הבריטי לחוקק חוק עבור דומיניון לבקשת אותו דומיניון.
אירלנד ניתקה את הקשר עם הפרלמנט הבריטי עם הפיכתה לרפובליקה בשנת 1949 וכך עשתה גם דרום אפריקה בשנת 1961. קנדה ניתקה את הקשרים עם הפרלמנט הבריטי בשנת 1982 - בהסכמת הפרלמנט הבריטי, וניו זילנד ואוסטרליה ניתקו קשרים אלה בשנת 1986 בהסכמת הפרלמנט הבריטי.
עם קבלת עצמאותה של בורמה בשנת 1948 - הייתה זו הפעם הראשונה שמושבה קיבלה עצמאות מבלי להפוך לחלק מחבר העמים.
באותה שנה הפכו הודו ופקיסטן לדומיניונים עצמאיים - אולם הם נותרו חלק מחבר העמים.
בעקבות עצמאויות אלה גובשה בשנת 1949 החלטה לפיה מושבות המקבלות עצמאות יכולות להחליט על היותן רפובליקות עצמאיות או ממלכות - כולן במעמד שווה לממלכה המאוחדת במסגרת חבר העמים - והכינוי "חבר העמים הבריטי" ("British Commonwealth") הוחלף בשם "חבר העמים" ("Commonwealth of Nations").
בשנת 1952 הכריזה המלכה אליזבת השנייה בצו שניתן בארמון סנט ג'יימס כי היא המלכה של "ממלכה זו, והממלכות והטריטוריות האחרות" - ובעקבות צו זה הביטוי שהיה מקובל עד אז "מלכת הדומיניונים הבריטים שמעבר לים" הוחלף בביטוי "מלכת מלכויותיה האחרות וטריטוריות" בתארה של המלכה, והמילה "ממלכה" (realm) החליפה את המילה "דומיניון".
בשנת 1953 נחקק בכל אחת משבע הממלכות חוק הסגנון המלכותי והתארים אשר קבע כי המלכה היא "מלכת אותה ממלכה והממלכות האחרות והטריטוריות, ראש חבר העמים".
חלק מהממלכות (קנדה, אוסטרליה וניו זילנד) הכירו בתארה של המלכה גם בשלטונה בממלכה המאוחדת.
בעקבות חוקים אלה נערך טקס הכתרה בכל מדינה ומדינה.
הממלכה האחרונה שהפכה לממלכת חבר העמים הייתה סנט קיטס ונוויס בשנת 1983. מרבית המושבות הבריטיות קיבלו עצמאות מוחלטת ואוטונומיה חקיקתית מבלי לשמור קשר לבית המלוכה הבריטי (אף שחלק שמרו על קשרים אלה ואחרים עם בריטניה, ובהם זכות ערעור לבית הלורדים הבריטי כערכאת ערעור עליונה).
אף שבאופן רשמי הסמכויות החוקתיות של המלך הן זהות בכל אחת ואחת מהממלכות, הוא אינו מבצע באופן אישי את תפקידו, למעט אלה הנעשים בממלכה המאוחדת, אלא במקרים מיוחדים - וזאת מכיוון שהמלך מתגורר בבריטניה הגדולה.
יחד עם זאת, כאשר המלך מבקר בממלכות השונות (המלכה אליזבת נהגה לבקר בהן מדי חמש או שש שנים), הוא מקיים את תפקידיו החוקתיים בעצמו.
בתקופה בה המלך אינו נמצא בממלכות השונות (היינו מרבית הזמן) ממלא המושל הכללי את תפקידו השונים כנציג הוד מעלתו.
עצם העובדה שהמלך עומד בראש ממלכות רבות ושונות מחד, ומייצג לרוב את עמדת ממשלת הממלכה המאוחדת מאידך, יוצרת חיכוכים פוליטיים - כגון אלה שאירעו כאשר המלכה אליזבת ביקרה בירדן ובנאומה הציגה את עמדת הממלכה המאוחדת - עמדה לה התנגדה ממשלת אוסטרליה.
האירועים בהם נוצרה בעיה במצב בו שלט בית המלוכה הבריטי על ממלכות שונות היו מועטים.
בשנת 1939 דרום אפריקה וקנדה הכריזו מלחמה על גרמניה הנאצית מספר ימים לאחר הממלכה המאוחדת.
עובדה זו הביאה למצב החוקתי הבעייתי בו המלך ג'ורג' השישי מולך הן על מדינות המצויות במצב מלחמה עם גרמניה, והן על מדינות השומרות על יחסי שלום עימה (אוסטרליה וניו זילנד הכריזו מלחמה על גרמניה הנאצית באותו יום בו הכריזה הממלכה המאוחדת מלחמה).
במהלך מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה בשנת 1947 מצא עצמו המונרך ג'ורג' השישי עומד בראש שתי מדינות לוחמות זו בזו (ומהיותו ריבון במדינות אלה - מצא עצמו להלכה במלחמה עם עצמו).
המושל הכללי בכל מדינה ומדינה, מתוקף תפקידו, צריך לדאוג לכך שהמלך לא ימצא עצמו בניגוד עניינים בשל חילוקי דעות בין הממלכות השונות.
הבעיה נפתרה כאשר המושל הכללי של המדינה, סר פול סקון , הכריז בשם המלכה כי הצבא האמריקני מוזמן על מנת "לשמור על הסדר באי", ובהמשך אף "הזמין" את הכוחות של ממלכות חבר העמים האחרות שפלשו לגרנדה.
פעולה זו נעשתה במכוון מבלי שהמושל יידע את המלכה עצמה (בהתאם לסמכויות המושל לעשות פעולות כאלה).
ממלכות חבר העמים הם מדינות ריבוניות עצמאיות זו מזו.
אין לממלכה המאוחדת כל מעמד מיוחד בממלכות אלה (אף שחלק מהממלכות השאירו את בית הלורדים כחלק ממערכת המשפט שלהן).
בראש כל אחת ואחת מהמדינות עומד ריבון נפרד, וזאת על אף שמדובר באותו אדם (כיום המלך צ'ארלס).
כך לדוגמה, כל ממלכה וממלכה קובעת את התארים שנושא בית המלוכה בממלכה ואת תפקידי בית המלוכה, וכן כל ממלכה וממלכה קובעת את סדר ההורשה באופן עצמאי (משמעות הדבר, תאורטית, שממלכה אחת יכולה להחליט על סדר הורשה אחר, ולקבוע בתור יורש העצר אדם אחר ממלכה אחרת).
מאחר שמדובר בממלכות נפרדות, המלך עומד בנפרד בראש כל ממלכה וממלכה.
למשל, בראשה של קנדה עומד כריבון " מלך קנדה" ולא "מלך בריטניה" ובאותה מידה בראש הממלכה המאוחדת עומד "מלך הממלכה המאוחדת" ולא "מלך קנדה" (אף שמדובר באותו אדם).
יחד עם זאת, מאחר שמדובר באותו אדם (אף שלא מדובר באותו "כתר") התוצאה היא שקיים דמיון רב בין מאפיינים שונים של הממלכות השונות.
כך למשל, דמותה של המלכה הופיעה על מטבעות ובולים בכל הממלכות השונות (אף שמדובר במטבעות שונים ובולים שונים), וכן פוליטיקאים, שופטים ומתאזרחים נדרשים להביע נאמנות למלך (ואף שמדובר באותו אדם, מדובר במלך הנפרד לכל ממלכה וממלכה).
מדינות ממלכת חבר העמים לשעבר
עם קבלת עצמאות מהממלכה המאוחדת, מרבית מדינות חבר העמים קבעו כי המלכה תישאר ראש המדינה של מדינות אלה - אולם תוארה של המלכה השתנה על מנת להראות את עצמאות המדינות (כך, המלכה אליזבת השנייה הייתה ל"מלכת ברבדוס" בברבדוס ולא "מלכת הממלכה המאוחדת" כראש מדינת ברבדוס).
המדינות הראשונות שפעלו בצורה זו היו דרום אפריקה וסרי לנקה.
כאשר, בשנת 1975 קיבלה פפואה ניו גיני עצמאות מאוסטרליה הוכרזה המלכה אליזבת השנייה כ"מלכת פפואה ניו גיני" - וזאת אף שפפואה לא הייתה מושבה בריטית בכללותה.
מרבית מדינות חבר העמים, ובייחוד מדינות אפריקה, הפכו עם הזמן לרפובליקות וביטלו עקב זאת את בית המלוכה, או תיקנו את חוקתם והסירו את בית המלוכה מראשות המדינה, וזאת עקב הרגשות האנטי-אימפריאליסטים והאנטי-קולוניאלים שנפוצו במדינות אלה.
חלק ממדינות אלה נותרו בחבר העמים - בזכות "הצהרת לונדון" משנת 1949 שהתירה להודו להכיר במלכה אליזבת כראש חבר העמים הבריטי ולהישאר כחברה בחבר העמים הבריטי, אולם להפסיק להכיר בה כראש המדינה.
בפקיסטן נותרה המלכה כראש המדינה עד הפיכתה לרפובליקה איסלאמית בשנת 1956 - עת הפך המושל הכללי לנשיא המדינה.
בחלק ממדינות אלה (כגון מלטה, טרינידד וטובגו ומאוריציוס) הוחלף המושל הכללי בנשיא בעל סמכויות סמליות.
במדינות כמו גאנה, מאלווי וגמביה הפך הנשיא לראש הרשות המבצעת, ולמעשה בוטלה שיטת וסטמינסטר כשיטת הממשל במדינה.
כאשר ממשלת המיעוט הלבן ברודזיה הכריזה באופן חד צדדי על עצמאות רודזיה בשנת 1965 ועל המלכה כראש המדינה וכ"מלכת רודזיה", סירבה המלכה לקבל תפקיד זה.
המושל הכללי פיטר את ראש הממשלה (שהתעלם ממנו והורה להחליפו).
בשנת 1970 הוכרזה המדינה כרפובליקה ובוטלה המלוכה.
כאשר התואר "מלכת הממלכה המאוחדת" הוסר מתוארה של המלכה באוסטרליה בשנת 1973 הכריזה ממשלת קווינסלנד על המלכה כ"מלכת קווינסלנד" או בתוארה המלא - "מלכת אוסטרליה, קווינסלנד ויתר ממלכותיה וטריטוריותיה" במטרה לוודא שהמלכה תישאר מלכת קווינסלנד.
צעד זה בוטל על ידי בית המשפט העליון של אוסטרליה במסגרת מקרה "מלכת קווינסלנד" בשנת 1974, אולם בית המשפט אכן פסק שלכל מדינה באוסטרליה קשר ישיר עם חבר העמים, פסיקה שבעקבותיה נחקק חוק אוסטרליה בשנת 1986.
בפיג'י בוטל מוסד המלוכה בשנת 1987 כתוצאה מהפכה צבאית.
אולם אף שפיג'י עזבה את חבר הלאומי נותרו במדינה הסמלים המלכותיים - דמותה של המלכה נותרה על בולים ומטבעות, ויום הולדתה של המלכה נותר חג לאומי.
עם שובה של המדינה לחבר העמים הכריזה מועצת הצ'יפים כי המלכה היא "הצ'יף העליון" של המדינה.
בורמה, סודאן, קפריסין, זמביה, בוטסואנה, דרום תימן, סומלילנד, נאורו, סיישל, דומיניקה, קיריבטי, זימבבווה, נמיביה וונואטו הפכו לרפובליקות עם קבלת עצמאותן - וסירבו להפוך לחלק מחבר העמים הבריטי.