tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרת ריבוע מהסוג השני של מלבני הכסף תביא ליצירת מלבן כסף מהסוג הראשון.קל לראות זאת במלבן שרוחבו יחידה ואורכו שווה ליחס הכסף – הסרת ריבוע תותיר מלבן שרוחבו יחידה ואורכו שווה לשורש 2. תכונה זו נובעת מהעובדה, שניתן להציג את יחס הכסף הן כאחת ועוד שורש שתיים והן כ-
במתומנים, ניתן לחלק מתומן משוכלל לשלושה חלקים – 2 טרפזים שווים בגודלם ומלבן.
המלבן הוא מלבן כסף מהסוג הראשון, ואילו בטרפזים, היחס בין הבסיס הגדול לבסיס הקטן ולצלעות (השוות בגודלן) הוא יחס הכסף.
שטחו של מתומן זה, שצלעו , שווה לפעמיים יחס הכסף, כשהוא מוכפל בריבוע הצלע: .
הקשר בין יחס הכסף ליחס הזהב
תכונה מעניינת קושרת בין שני היחסים: בתבנית ,
שהיא למעשה הפתרון של המשוואה הריבועית , יחס הזהב מתקבל עבור ואילו יחס הכסף עבור .
יחסים אלה נקראים "ממוצעים מטאליים" ("Metallic means").
יחסים אלה שווים גם לשבר המשולב האינסופי:
ליחסים בטבלה משמאל תכונות משותפות רבות.
היחס השלישי, למשל, (3.30277), הנקרא גם יחס הארד, הוא היחס בין איברי הסדרה ...1,1,4,13,43,142,469, שכל איבר בה הוא סכום של שלוש פעמים קודמו, ועוד האיבר הקודם לקודמו.
יחס המרה, או שיעור המרה , הוא מונח מתחום השיווק המודד בדרך כלל את היחס בין כמות המבקרים באתר אינטרנט או בחנות, לבין הכמות מתוכם שביצעו פעולה כלשהי שהוגדרה מראש, כמו רכישה, הרשמה למועדון לקוחות ועוד.
לעיתים מודד המונח את היחס של עצם הכניסה לאתר האינטרנט או לחנות.
יחס ההמרה מושפע ממספר גורמים, ביניהם ביצועים טכניים כמו מהירות טעינת האתר או האופן בו מוצגות סחורות בחנות, מידת האטרקטיביות של הפעולה הנמדדת, וכן גורמים שונים כמו עונות-שיא שיכולים להשפיע באופן נקודתי על יחס ההמרה ולהטות אותו מהנורמה.
חברות משתמשות בנתוני יחס ההמרה כדי להסיק מסקנות לגבי אסטרטגיית השיווק והמכירות שלהן.
בתחום השיווק באינטרנט המונח מודד את הסיכוי של מבקר באתר אינטרנט לבצע פעולה מוגדרת, או את הסיכוי של גולשים להפוך למבקרים באתר או בדף נחיתה בעקבות פעולה שיווקית או פרסום.
לחלופין יחס המרה יכול למדוד את שיעור הנטישה, של גולשים שהגיעו לאתר אך עזבו אותו במהרה.
כאשר עוסקים במדידת מבקרים באתר אינטרנט, מגדירים המשווקים, המפרסמים או בעלי האתר את הפעולה אותה הם רוצים למדוד.
דוגמה לפעולה מוצלחת יכולה להיות יצירת קשר עם המפרסם, הרשמה לדיוור אלקטרוני באתר או רכישת מוצר באמצעותו.
המדידה מבצעת לאורך זמן, ובמיוחד לפני ואחרי ביצוע שינויים שונים, במטרה להבין האם שינויים אלו משפרים או מפחיתים את הסיכוי לביצוע הפעולה.
משווקים משתמשים במגוון כלים כדי למדוד את התנהגות הגולשים במהלך ביקורם באתר, כדי לנסות ולזהות שינויים אפשריים שישפרו את יחס ההמרה.
חלק מכלים אלו עוקבים אחר התנהגות המבקרים באתר, דוגמת מיפוי זרימת-עכבר, מפות חום, ומשפכים בהם מספר פעולות-ביניים שעל המבקרים לעשות.
אחרים בודקים את יעילות הצגת המידע שבאתר - לעיתים על ידי בדיקת A/B בה מוצגות במקביל שתי גרסאות שונות של אלמנט כלשהו באתר, תוך השוואת יחס ההמרה ביניהן, ולאחר מכן החלפת הגרסה היעילה פחות בגרסה שלישית וכן הלאה.
לעיתים מציעים המשווקים הצעות ייחודיות, כמו התנסות חינם בשירות לתקופת זמן מוגבלת, כדי לראות את ההשפעה של פעולה כזו על יחס ההמרה ולהפיק מכך מסקנות שונות בנוגע לאסטרטגיית המכירות.
בדיקות A/B נפוצות גם בניסיון להפנות גולשים אל האתר.
בתחום הקמעונאות, מתייחס המונח בדרך כלל ליחס בין כמות המבקרים בחנות לבין כמות הרוכשים בפועל.
חברות מודדות יחס המרה בנקודות זמן שונות בניסיון להגביר את הסיכוי שמבקר בחנות יהפוך לקונה, ובניסיון לעקוב אחר התנהגות הצרכנים ולהסיק מהן פעולות החברה שמשפרות את יחס ההמרה.
בעוד ששיטות המדידה של כמות הקונים פשוטה יחסית, מדידת כמות המבקרים מעט מורכבת יותר ודורשת שימוש במצלמות או בספירה ידנית.
ישנן חנויות או מחלקות להן באופן מסורתי שיעור המרה קיצוני, לדוגמה, באגפי החלב או נייר הטואלט במרכולים שיעור ההמרה קרוב בדרך כלל ל-100%, לעומת גלריות אמנות להן בדרך כלל שיעור המרה של אחוזים בודדים.
יחס החילוף הנשימתי הוא היחס שבין ריכוז החמצן הנקלט בגוף בהליך הנשימה לבין ריכוז הפחמן הדו-חמצני הנפלט בתהליך זה.
אדם נינוח פולט 80 מולקולות של פחמן דו-חמצני לכל 100 מולקולות של חמצן הנקלט לתוך הדם בנימי הריאה.
במצב היציב, יחס זה שווה למנת הנשימה - respiratory quotient (RQ).
מנת נשימה היא אירוע נשימה במיטוכונדריה (חמצון אווירני): R יכול להשתנות מ-0.7 ברקמת שומן ועד ל-1 בפחמימות.
במצב היציב חומר הדלק העיקרי הוא שומן, משום ש-R באותם תנאים הוא בקירוב 0.8. ערך זה תלוי בין היתר בפחמימות.
במצב שאינו יציב, למשל מצב בו קצב הלב עולה על 160 פעמיות לדקה, יכול יחס החילוף הנשימתי לעלות על 1, מכיוון שעם עליית החומציות בגוף עקב חוסר באספקת חמצן, נהפכים מאגרים של ביקרבונט חוץ תאי לגז פחמן דו-חמצני, אשר ננשף החוצה.
תורת האבולוציה – תאוריה מדעית המקובלת כיום כקונצנזוס מדעי – מאתגרת את תפיסת בריאת העולם כפי שהיא מתוארת בתנ"ך ובמסורת היהודית.
ביהדות לזרמיה יש גישות שונות כלפי תאוריה זו.
חלק מהן שואב השראה מגישות שהתפתחו כלפי תאוריית האבולוציה בהגות הנוצרית.
גישות אלה נחלקות לשתי קבוצות עיקריות: זו השוללת את תאוריית האבולוציה מכל וכל, בטענה שהיא מתנגשת עם האמונה היהודית ולכן יש לדחותה, וזו המצדדת בתאוריית האבולוציה מתוך אמונה כי היא אינה משנה את מעורבותו של אלוהים באמצעות השגחה.
הגישה הראשונה, המכונה "בריאתנות" בשל דבקותה בסיפור הבריאה התנ"כי, שוללת את הממצאים המדעיים של תאוריית האבולוציה ומקבלת באופן מלא את תיאור הבריאה בספר בראשית על דרך הפשט.
חלק ממצדדי גישה זו מקבלים ברוח דומה גם את התיאורים הכרונולוגיים המפורטים בתנ"ך, ולפיכך מאמינים שגיל העולם הוא כפי שמקובל במניין השנים בלוח העברי, כלומר כ-5,800 שנה.
גישה זו היא הגישה המקובלת ברובו המוחלט של הציבור הדתי בישראל, וחריגה ממנה בעולם החרדי עשויה להביא לחרם.
הזרם שמאמין בבריאה לפני כ-5,800 שנה לא שולל רק את תורת האבולוציה אלה גם תאוריות מדעיות רבות אחרות כמו טקטוניקת הלוחות, המפץ הגדול ועוד, שכן תאוריות אלה כוללות תהליכים ותופעות הדורשים מיליוני שנים לפחות.
הגישה השנייה, המקבלת את האפשרות להיתכנות הטענות שהעולם קיים מיליארדי שנים ושהחיים התפתחו באמצעות אבולוציה, נחלקת לפרשנויות פילוסופיות שונות, המיישבות את תאוריית האבולוציה עם היהדות על פי השקפות דתיות שונות.
ההשקפה העיקרית בתוך קבוצה זו קוראת תיגר על מאפיין האקראיות בתאוריית האבולוציה, וטוענת כי יש ריבוי של הוכחות על קיומן של חוכמה, תוכנית ומגמה מאחורי תהליך ההתפתחות.
אף שתפיסתם של רוב ההוגים היהודיים הדוגלים בגישה זו דומה לרעיון התכנון התבוני, אין לתפיסה זו יומרה להוות תאוריה מדעית שאמורה להחליף או לרשת את תאוריית האבולוציה.
בניגוד לנצרות, מצדדי האבולוציה ביהדות אינם מחשיבים את תפיסתם כרעיון מדעי, אלא כרעיון רוחני שביכולתו לגשר בין האמונה הדתית באל ובהשגחה לבין התפיסה המדעית המקובלת.
הסתירות בין תאוריית האבולוציה לבין המסורת היהודית
הבעיות העיקריות נעוצות בהיבטים אחדים:
בעיית הזמן: לפי שיטות גיול המאובנים המדעיות התפתחותם של המינים על כדור הארץ נמשכה מיליארדי שנים, ואם קדמונית של כל בני האדם החיים כיום חיה לפני כ-170 אלף שנה.
בעוד שלפי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית, העולם נברא לפני כ-5,800 שנים בלבד.
במשך מאות שנים של התפתחות חקר הגאולוגיה מדענים שקיבלו את התנ"ך כפשוטו התקשו להסביר את הממצאים תוך שמירת ההנחה כי העולם נוצר לפני כמה אלפי שנים.
עם הזמן התאוריות המדעיות התפתחו לכדי כך שכדור הארץ, השמש והיקום הן בני יותר זמן.
מדענים הגיעו למסקנה כי העולם הוא בן מיליוני שנים לפחות, ולאחר מכן מיליארדי שנים.
התאוריות התפתחו כך לאור ממצאים מתחומי ידע שונים (לדוגמה מהירות האור ותצפיות אסטרונמיות על גרמי שמים יותר ויותר רחוקים - ולכן גם עתיקים יותר, רדיומטריה, מאובנים, שכבות גאולוגיות) כאשר התאוריות השונות תומכות ומחזקות זו את רעותה ובעלות כוח הסבר וכוח ניבוי טובים יותר מאשר תאוריות מוקדמות יותר.
בעיית ההתפתחות: תאוריית האבולוציה טוענת שהמינים של בעלי החיים התפתחו זה מזה בהדרגה, במקביל להתפתחות הצמחים, באמצעות תהליך מתמשך של ברירה טבעית ומוטציות שעדיין מתרחש כיום.
מנגד, המקרא מתאר בריאה בשלבים נפרדים: קודם כל הצמחים, לאחר מכן כל בעלי החיים הימיים והעופות, לאחר מכן בעלי חיים יבשתיים ולבסוף האדם.
בנוסף, לאור ממצאי מאובנים נמצא כי במשך מיליארדי שנים התפתחו יצורים פרוקריוטים כמו חיידקים וארכאונים שהתפתחו לפני כ-4 מיליארד שנים.
לפני כ-2.4 מיליארדי שנים התקיים אסון החמצן שגרם להכחדת רוב מיני הארכאונים ומילא את האטמוספירה בחמצן.
יצורים אאוקריוטים שיש להם גרעין תא ואברונים הופיעו לפני 2.2 מיליארדי שנים וכללו בתחילה חד-תאיים, כמו פרוטוזואה, ריריות, אצות ופטריות חד-תאיות.
נדרשו עוד מאות מיליוני שנה עד להתפתחות רב-תאיים והתפתחות זו התרחשה בצורה מקבילה דרך מספר ענפי אבולוציה.
האיקריוטים-הרב תאיים כוללים לא רק צמחים ובעלי חיים אלא גם פטריות.
יצורים ותהליכים אלה לא נזכרים כלל במקרא.
הגילוי שלהם והבנת חשיבותם לקיום מארג החיים של האדם, בעלי החיים והצמחים וכן לשם שימור בריאות האדם או החקלאות הובנו רק עם התפתחות ענפים כמו אקולוגיה ומיקרוביולוגיה של מאות השנים האחרונות בעקבות גילוי היבטים כמו קיבוע חנקן, תאוריית החיידקים כגורמי מחלות או מיקרוביוטה.
בעיית חוסר התכלית: על פי תאוריית האבולוציה כל המינים התפתחו על ידי מנגנונים טבעיים, ללא תכנון או תכלית, בעוד שעל פי התיאור של בריאת העולם כל המינים נוצרו באופן מכוון על ידי אלוהים.
לעומת גישה זו מדענים תארו את האבולוציה כבעלת מטרה, אם כי מטרה זו היא מטרה מקומית ולא ארוכת טווח - תאוריית הגן האנוכי גורסת כי לגנים "מטרה" לשכפל את עצמם בכמה שיותר עותקים.
דבר זה מכתיב התנהגות ליצורים החיים הנושאים את הגנים בדמות התנהגות כמו חיפוש אחר מזון, רבייה או הגנה על צאצאים.
בנוסף בעוד שיש חלקים של מקריות באבולוציה (לדוגמה מוטציה או חלק מההיבטים של מציאת בת זוג) חלקים אחרים של האבולוציה כלל אינם מקריים שכן הברירה הטבעית פועלת במגנון של הישרדות הכשירים ביותר
בעיית סדר הבריאה: בבראשית פרק א' מתואר סדר מסוים של בריאת החיים: צמחים, שרצים ויצורי מים, ציפורים, חיות יבשה, אדם (זכר ונקבה).
בבראשית פרק ב' מתואר סדר מעט אחר: אדם (זכר), צמחים, כל החיות (לא מפורט באיזה סדר), אישה.
בניגוד לכך, תאוריית האבולוציה מתארת התפתחות הדרגתית שעדיין נמשכת, אשר החלה עם חיות מים, והתקדמה לפי הסדר הבא: צמחי מים, צמחי יבשה, חיות יבשה, ציפורים, ואדם.
החלוקה לזכר ונקבה התפתחה לפי תאוריית האבולוציה לפני כמיליארד שנה.
לפני כן התקיימה ועדיין מתקיימת רבייה אל-זוויגית.
בעיית קיום של מיני בני אדם אחרים
לפי המקרא קיימים רק צמחים, בעלי חיים והאדם.
לא מוזכר כלל אפשרות קיומם של מינים או סוגים של בני אדם אחרים.
לפי מחקרים ארכאולוגים בני האדם התפתחו מתוך קופי אדם קדומים לפני מיליוני שנים.
מדענים גילו הומינינים שכללו את הסוג אדם וכן מינים קרובים שנכחדו - הסוגים אוסטרלופיתקוס, פראנתרופוס וארדיפיתקוס.
לפי המחקר לפני כ-2.7 מיליון שנה, התפתח הסוג אדם ממין כלשהו של אוסטרלופיתקוס.
סוג האדם כולל את המין האנושי בן-ימינו, הומו ספיינס, וכן מינים או זנים נוספים כמו האדם הניאנדרטלי, האדם הדניסובי, הומו פלורסיינסיס והומו היידלברגנסיס.
מינים וזנים אלו נדחקו והושמדו על ידי ההומו-ספיינס ובחלק קטן מהמקרים גם הולידו צאצאים משותפים כך שבני אדם כיום מכילים מטען גנטי של אותם מינים.
ענפים של מיני האדם התפתחו במקור ביבשת אפריקה, התפשטו ממנה ברחבי אירו-אסיה לפני מיליוני שנים ובתוך כך התפצלו למיני אדם אחרים.
לאחר זמן רב, התפתחו באפריקה בני אדם מודרניים -הומו ספיינס.
הם יצאו בפעם השנייה מאפריקה לפני 200 אלף עד 150 אלף שנה, משם התפשטו למזרח התיכון לפני כ-120 אלף עד 50 אלף שנה, ולאחר מכן גם לשאר היבשות.
האדם הניאנדרטלי חי כנראה במקביל לאדם הומו סאפיינס ונכחד לפני כ-28 אלף שנה לפני זמננו.
דברים אלה מתארים מציאות אחרת לגמרי של המין אדם.
לפי יובל נח הררי האדם מקונן על כך שהוא לבד בעולם ללא יצורים תבוניים אחרים בעוד שלפי העדויות במחקרים, מינים אחרים של האדם נדחקו או השומדו על ידו.
לדבריו קיומם של בני אדם אחרים שנעלמו מעלה סוגיות מוסריות ותאולוגיות שונות.
בעיית קיומו של סדר מתוך אי-סדר
אנשים דתיים רבים, ובכלל זה יהודים, דוחים את האבולוציה מתוך "טיעון השען".
לפי טיעון זה, סדר יכול להופיע רק על ידי מתכנן תבוני כלשהו.
בדומה לכך ששעון שהוא דבר מסודר ומאורגן יכול להיווצר רק על ידי שען בצורה מכוונת.
אם מצאנו בדרך שעון נסיק מכך את קיומו של השען שכל לא יכול להיות שהשעון נוצר בדרך מקרה.
ריצ'רד דוקינס מסביר כי גישה זו מקורה בטעות נפוצה, המניחה בין היתר כי אבולוציה מתקיימת רק תודות לתהליכים מקריים.
בספרו השען העיוור הוא מדגים כי אכן קשה מאד לקבל סדר רק על ידי תהליכים מקריים - לדוגמה קשה מאד לקבל משפט נכון על ידי קוף שמקליד על מכונת כתיבה בצורה מקרית.
אבל האבולוציה אינה מכילה רק תהליכים מקריים שכן ברירה טבעית היא מנגנון לא מקרי שבו יצורים חיים רבים וכן מינים שלמים לא מצליחים בגלל חוסר התאמה לסביבה ולכן מתים או נכחדים.
הוא מדגים כיצד היבט זה יכול ליצור סדר בצורה מהירה גם כאשר משולב בו תהליכים מקריים.
תאוריית האבולוציה מתארת היווצרות של סדר לא על ידי "עגורן משמיים" או התערבות של גורם מתכנן כלשהו אלא כתוצאת הופעת סדר "מלמטה" שנגרם על ידי מנגנון הברירה הטבעית.
לדוגמה דוקינס מתאר כיצד אבולוציה של העין של יונקים התפתחה בשלבים מעין פשוטה מאד (תא שרק רגיש לאור או חושך) לעין מורכבת וכיצד כל שלב בתהליך יכול להעניק יתרון אבולוציוני.
הוא גם מדגים כיצד תהליך הדרגתי זה לא בהכרח מעניק את העין הטובה ביותר האפשרית שכן אם בשלב מוקדם של התהליך מתקבע כי החלק הרגיש לאור פונה אל תוך הראש (כפי שהדבר ביונקים ובניגוד למצב בדיונונים) אין דרך לתקן זאת בשלבים מאוחרים יותר.
דוקינס ממשיך בטיעון זה ומחיל אותו על אלוהים עצמו.
הוא טוען כי אל בורא כלשהו הוא בעצם ניסיון לפתור את בעיית הופעת הסדר מתוך אי-סדר על ידי "דאוס-אקס-מאכינה" או מעין "עגורן משמיים" שמופיע משום מקום ובכך "פותר" את הבעיה.
לפי דוקינס, אם מקבלים את הטיעון לפיו כל דבר מסודר יכול להיווצר אך ורק על ידי דבר מסובך יותר שיצור אותו, אז החלת הטיעון על אלוהים מחייבת כי גם אלוהים עצמו נוצר על ידי דבר מסובך עוד יותר.
אך לפי דוקינס, טיעון זה שגוי - אבולוציה מדגימה כיצד בתנאים מסוימים סדר רב יותר יכול להיווצר מתוך אי סדר ומנגנון פשוט יחסית יכול להתפתח בהדרגה למנגנון מסובך הרבה יותר.
התורה אינה מציינת במפורש את משך קיומו של העולם, וששת ימי הבריאה אינם חייבים להתפרש כשש יממות בנות 24 שעות.
השמש והירח, שבעזרתם מודד האדם את זמן היממה, נזכרים רק ביום הרביעי, ולפיכך יש המפרשים שששת ימי הבריאה היו שש תקופות שונות, שכולן או חלקן יכלו להימשך גם מיליארדי שנים.
הסבר זה נדחה על ידי אחרים, ביניהם הרבי מלובביץ'.
אחד מחשובי הוגי היהדות בימי הביניים, רבי יהודה הלוי, כתב שהמניין היהודי המסורתי מתחיל מבריאת אדם הראשון.
לפי דברים אלו, אין כל סתירה למניין המסורתי מממצאים מדעיים המראים כי העולם קיים כבר מיליארדי שנים, שכן ייתכן שהאדם נברא שנים רבות מאד לאחר שנברא העולם.
לגבי בעיית ההתפתחות: נתן אביעזר, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן, הציע בספרו "בראשית ברא" שהמינים נבראו בהדרגה זה מתוך זה.
לגבי בעיית חוסר התכלית: יש הטוענים שהסתירה נובעת מהבדלים בתפיסה: המדע דוחה על הסף את רעיון ההשגחה האלוהית, ומייחס לאבולוציה, כמו לכל שאר התהליכים ביקום, סיבות טבעיות.
לגבי בעיית סדר הבריאה: יש המציעים את הביטוי אין מוקדם ומאוחר בתורה כתשובה אפשרית להבדל בין סדר הבריאה המתואר במקרא ובין הסדר המקובל כיום על הקהילה המדעית כקונצנזוס.
כפי הנראה ראשון ההוגים היהודים שהתייחס לממצאים עליהם נסמכה, לימים, תאוריית האבולוציה, הוא הרב ישראל ליפשיץ ב"דרוש אור החיים", שנדפס לראשונה ב-1830, 29 שנים לפני פרסום ספרו של צ'ארלס דרווין מוצא המינים ו-41 שנים לפני פרסום ספרו מוצא האדם.
במאמר זה, שנועד לבאר את משמעות תחיית המתים במסורת היהודית, מזכיר הרב ליפשיץ את גילוין של ארבע שכבות קרקע מתקופות שונות, שבהם נמצאו שלדים ומאובנים של צורות חיים קדומות, לרבות דינוזאורים ו"פראאדעמיטען", שלדבריו הם "הבני אדם שהיו בעולם קודם בריאת אדם הראשון העכשויי".
בהקשר של ממצאים אלו הוא מזכיר את אגדות חז"ל ודברי המקובלים, לפיהן טרם בריאת העולם אלוהים ברא עולמות אחרים, ש"לא הועילו לו", והחריבם, ושהיו 974 דורות של בני אדם ש"עלו במחשבה להיבראות", ולדברי הרב ליפשיץ נבראו בפועל, הושמדו עקב קלקול מעשיהם, ונשמותיהם נתגלגלו בבני האדם שבעולם הנוכחי לצורך תיקונן.
בהסתמך על פירושו של רבינו בחיי לסיפור בריאת העולם שבתורה, הוא כותב שהעולם נבנה ונחרב שבע פעמים, במחזוריות של 7,000 שנה, עד להגעתו לשלמותו הסופית, ושכעת הוא נמצא במחזור הרביעי, שבו ניתנה לדבריו התורה, שהיא כנגד המאורות שבריאתם מתוארת ביום הרביעי לבריאה.
לפיכך מפרש הרב ליפשיץ את שני הפסוקים הראשונים בתורה:
- "העטהער, הממלא את כל חלל העולם הנראה";
על תיאור העולמות הקדומים מדלגת התורה, לפי שאינו משמעותי עבור העולם הנוכחי, ומתמקדת רק בחורבנם:
- כאמור בתרגום המיוחס ליונתן, הארץ הייתה שוממה מבני אדם;
- "קבלה דחיפה ברוח סועה וסערה עושה דברו, ונתבלבלו סדרי הטבע הקדום באש ובמים, ונתהווה חושך ע"פ תהום."
- היא הרוח המחייה את הכול.
עם הופעת "מוצא המינים" של צ'ארלס דרווין ב-1859, עורר הספר סערה בחוגים הדתיים, גם אלה היהודיים.
בתחילה דחו כל הזרמים את האבולוציה: הרב אברהם גייגר, מייסד היהדות הרפורמית, צידד בבריאתנות, וכמוהו עשו גם ראשי הרפורמים באמריקה, הרב דוד איינהורן ויצחק מאיר וייז; האחרון הוסיף להיות מתנגד עקשני לתאוריה החדשה.
ההוגה הרפורמי הראשון שתמך בתאוריית האבולוציה היה הרב קאופמן קוהלר, שנשא סדרת הרצאות ב-1874 בה תיאר התפתחות הדרגתית של המינים כמחזקת את רעיון ההתגלות המתמשכת של האל העומד בבסיס הזרם.
תפישתו נעשתה לשלטת בתחילת המאה ה-20. בקרב הקונסרבטיבים רווחו גישות בריאתניות זמן ארוך יותר: אחד מראשיהם באמריקה, הרב חנוך יהודה קאהוט, תקף את התאוריה בדרשה שנשא ב-1886 וקבע כי המין האנושי התקיים 5,740 שנה בדיוק.
עד שנות ה-30 התעלמה התנועה לרוב מהנושא, אך בסופן ניכרה קבלה שקטה שלו: ב-1938 הוזמן ארתור קומפטון להרצות בבית המדרש לרבנים באמריקה על ידי ההנהלה, והסביר כיצד התאוריה תומכת בקיומו של אל המתערב בטבע ללא הרף.
בין האורתודוקסים הייתה התגובה לרעיון שלילית כמעט בלי יוצא מן הכלל, אך לא תמיד אחידה.
ב-1873 נשא רש"ר הירש, מנהיג הזרם בגרמניה, דרשה בה דחה את תאוריית האבולוציה אך קבע כי גם אם המדע יוכיח שהיא נכונה, היהדות תוכל להתמודד עם מסקנה זו.
הוגים רבים ביהדות האורתודוקסית משתייכים לאסכולת הבריאתנות, כלומר קבלת סיפור בריאת העולם שבספר בראשית כפשוטו.
הוגים אלו, שגישתם נותנת את הטון במערכת החינוך החרדית, רואים את האבולוציה כתרמית, שקר, טפשות, מופרכת או חסרת ביסוס מדעי או לכל הפחות כתאוריה השערתית (ספקולטיבית) שאינה ניתנת להוכחה, ודוחים אותה כסותרת את הכתוב בתורה וכעוגן לכפירה באל.
את הסיבות לכך שתאוריית האבולוציה בכל זאת התקבלה אצל רבים ייחס ל"טבע האדם המבקש לו למצוא פתרון לכל אשר סביב לו, גם בדוחק גדול...
והשואף מטבעו להמצאנות ומקוריות, כדי לגלות את חריפותו האנליטית והאינדוקטיבית".
הוגה נוסף שצידד בגישה זו הוא ד"ר יצחק רפאל עציון.
עציון כתב כי הגאומטריה לא-אוקלידית שנתגלתה במאה ה-19 הוכיחה שאקסיומות שבעבר נחשבו לאמיתות מוחלטות (כגון שדרך שתי נקודות עובר רק קו ישר אחד) הן למעשה שרירותיות, וניתן לבנות גאומטריות עם אקסיומות חלופיות.
לדבריו, גם הנחות היסוד שעליהן נשענים "המדעים ההיסטוריים", כגון העדר כוח עליון וקצב קבוע של תהליכים טבעיים מסוימים שעליהם נשען התיארוך, הן אמונות שרירותיות שאין בכוחן לערער על אמונה בתורה.על פי עציון, קביעתה של האבולוציה כקונצנזוס מדעי נובעת מגורמים אנטי דתיים, גורמים פוליטיים ומ"עם הארצות ביסודות המדע", כדבריו.
ההתנגדות לתאוריית האבולוציה וביטולה כשגויה מזוהה עם מקצת המדענים הדתיים, כגון הביוכימאי משה טרופ, ועם מחזירים בתשובה כגון הרב אמנון יצחק והרב צבי ענבל.
הרב פרופסור יהודה לוי כתב שאמנם היו בין גדולי התורה שקבעו שלאמיתו של דבר אין סתירה בין תיאור בריאת העולם בספר בראשית ובין תאוריית האבולוציה, אך לו קשה לקבל את האחרונה "בשל הקשיים המדעיים שבה." לפיכך, גרס:
מצדדים באבולוציה המוכוונת בידי האל
הוגים אחרים מצדדים בגישה שהאבולוציה אכן יכולה להיות נכונה, אבל התפתחות המינים קרתה באופן שהוכוון באופן כלשהו בידי האל.
בין אלה ניתן למנות את אליהו בן-אמוזג (בספרו "אם למקרא"), את הראי"ה קוק, את הרב גדליה נדל (בספרו "בתורתו של ר' גדליה"), את פרופ' שלום רוזנברג ואת פרופ' יהודה לוי.
גישתם נותנת את הטון בתוכנית הלימודים במחשבת ישראל של מוסדות החינוך הממלכתי-דתי בישראל.
הרב קוק סבר כי האמונה היהודית אינה צריכה להתכחש עקרונית לתאוריית האבולוציה, או להיות אדוקה בפשט פירוש המקראות.
במכתבו לתלמידו ד"ר זיידל משנת 1908, טען בעניין "המחקרים החדשים" כי אין צורך להתנגד לכל גילוי שעומד בסתירה לפשט התורה, "מפני שאין זה כלל עיקר של תורה, לספר לנו עובדות פשוטות ומעשים שהיו.
בחיבורו שמונה קבצים (א' תקצ"ד) כתב:
הרב קוק ציין בכמה מקומות כי התפיסה של בריאה שלא נעשית בבת אחת, אלא על ידי ריבוי מדרגות, אולי זרה להמון, אבל יחידי סגולה שלמדו את תורת הסוד אמונים דווקא על סגנון מחשבה כזה (אורות הקודש ב', עמ' תקמ"א).
הרב קוק קרא לא לפחד משינוי תפיסתי בהבנת פרשת הבריאה, וסבר שהניסיון לבחון בהשקפה תורנית את תאוריית האבולוציה יהיה בו קידום מוסרי והתפתחותי גם באמונתו של האדם.
בהתאם לאמונתו הדתית, הוא סבר כי הטבע אינו עיוור וכי מדריכה אותו תכלית, וטען שדווקא ההתפתחות ההולכת "ממטה למעלה, מיצור שפל לעליון" מצביעה על תכלית היקום.
הוא אף אמר על הרעיון ההתפתחותי, כי "בעומקו הרי הוא המקור היותר נשגב ליסוד ההשגחה".
עם זאת, הרב קוק טען שתאוריית האבולוציה בעצמה עדיין צריכה לעבור אבולוציה, כדי לתאר קפיצות שאירעו בהיסטוריה כמו יצירת עם ישראל, "ואז יובן אורם של ישראל בעצם בהירותו." הוא אף הסתייג מכמה נקודות בתאוריית האבולוציה, במיוחד ביחס לאנושות עצמה באלפי השנים האחרונות, מתהליך של התפתחות:
פרופ' יוסף בן שלמה מייחד פרק שלם בספרו "שירת החיים" לתפיסת הרב קוק את האבולוציה, וכותב: "ברור שהרב קוק מקבל כמה מיסודות תורת האבולוציה לא רק כדגם ביולוגי להשקפה מטפיזית, אלא כתיאור אמיתי של עולם התופעות, שיש לו תוצאות חשובות גם בתחום ההיסטורי" (עמ' 110).
הרב גדליה נדל, מבכירי תלמידיו של החזון אי"ש, ומראשי כולל חזון אי"ש מאמץ אף הוא את האבולוציה, כפי שמפורסם בספר "בתורתו של ר' גדליה".
על פי פרשנותו, רעיון התפתחות האדם הועלה עוד על ידי רבי עובדיה ספורנו, בן המאות ה-15 וה-16, מאות שנים לפני דרווין.
לגבי התפתחות עולם הצומח הוא כותב (שם, עמ' צד-צה):
לגבי בריאת האדם הוא כותב כך (עמ' צט-ק):
הפילוסוף פרופ' שלום רוזנברג הולך בעקבותיו של הראי"ה קוק.
ראשית הוא מקדים כי השימוש במושג "אבולוציה" כמוהו כשימוש במושג הקדום "טבע", שאיתו התמודד ריה"ל בספר הכוזרי, והוא ניסיון לברוח מהתמודדות עם טביעות אצבע אלוהים המופיעות בבריאה.
לדבריו, במקביל לקבלת הראיות להתפתחות הדרגתית של הבריאה מדומם לצומח, ומשם לחי ולחושב ומְדבר, ישנן ראיות רבות בתופעות של עולם הטבע לכך שחייבת להיות תבונה ומגמה להתפתחות החיים, ושלא מדובר באקראיות עיוורת ששולטת בהתפתחות.
אלא שבלקסיקון של איש המדע לא קיים מושג המבטא יותר ממקרה, וזהו המקום שבו לדעתו איש הדת צריך לומר את דברו.
לפי רוזנברג, הכוחות הפועלים בעולם הם מלאכי ה': מלאכים כימיים, פיזיקליים, ביולוגיים ואולי מלאכים אבולוציוניים, אך מאחוריהם נמצא שולחם, רבונו של עולם.
לדידו המלאכים פועלים באופן עיוור, ולפיכך פעולתם נראית כמקרית, אך היא איננה כזו.
לדבריו, לעומת הפיזיקה שבה תקף העיקרון כי הכוחות הם עיוורים, בביולוגיה מתרחש נס, יש בה ארגון מוחלט, ומי שלומד אותה צריך להסבירה על פי עקרון התכליות.
נניח שמחר מדענים ימצאו חומר מסוים בגוף האדם, הם יצטרכו לשאול לשם מה נמצא החומר הזה בגוף האדם, שהרי התיזה אומרת כי אין בגוף האדם דברים לבטלה, והכל משרת את המכלול.
רוזנברג מצטט את הרנ"ק, שפירש את הברכה היהודית "ברוך משנה הבריות", שהקב"ה משנה את הבריות כך שהם יהיו מותאמים לסביבות ולתנאים שבהם הם חיים.
ובהקשר לזה הוא מעלה טיעון כי ייתכן שהקב"ה טבע בגנים עצמם את האפשרות לשינוי כדי שהמינים ובכללם האדם, יתאימו את עצמם בצורות שונות לאקלימים השונים, לא מתוך הסתגלות פאסיבית שבמקרה אלא בניצול היסודות והאפשרויות שהאל שם בטבע.
על פי רוזנברג, נראה כי בחיים ישנה תוכנית-על שהולכת ומתפצלת ומשתמשת בכל פעם בחומרים אחרים.
לדבריו, היקפו ומסובכותו של המדע בימינו אינם מאפשרים לאנשים להיות מומחים בכל התחומים, אבל למרות הכל לאדם יש מחויבות לשפוט את השופטים, לחקור את החוקרים, ולבקר את המבקרים, ולא ללכת שבי אחרי דבריהם באופן עיוור.
האדם צריך לשאול האם עמדות בסוגיות מרכזיות הן הכרחיות מבחינת המדע, או שהם תוצאות של אופנה ורוח הזמן, ואינן בגדר של עמדות מדעיות אלא דתיות או פילוסופיות.
הרב ד"ר מיכאל אברהם מציג בספר "אלוהים משחק בקוביות" (2011) גישה שלפיה האבולוציה והאמונה הדתית הם שני מישורי דיון נפרדים.
מחד גיסא, על פי הממצאים האמפיריים, הצדק עם הנאו-דארוויניסטים בכך שהאבולוציה אכן קרתה, ומאידך, הצדק גם עם הבריאתנים הטוענים כי הסיכוי להתרחשות כזו אפסי.
המסקנה היא כי ה"בלתי סביר" אכן קרה.
מסקנה כזו מלמדת על התערבות של כוח עליון שיבצע את אותה פעילות בלתי סבירה.
מכאן שהאבולוציה היא ראייה לקיומו של אלוהים.
מפרשים את התורה כך שתאוריית האבולוציה אינה רלוונטית
פרופ' ישעיהו ליבוביץ סבר שהיהדות אינה דת אנתרופוצנטרית (ששמה את האדם במרכז) אלא תיאוצנטרית (ששמה את האל במרכז) ולכן כתבי הקודש אינם קיימים כדי לספק אינפורמציה מדעית על העולם, דבר שהיה הופך את התורה לחולין, אלא כדי להגדיר את עבודת ה' ויראת ה'.
לפי ליבוביץ, הפסוק הראשון בתורה אינו מובן בשום דרך אחרת מאשר "הקריאה הגדולה המופנית אל האדם להכיר באפסות השמיים והארץ - מפני פחד ה' והדר גאונו".
לדעתו אין שום דבר בפרשת הבריאה שיכול לשלול את האבולוציה, מפני שמגוחך לחשוב שהשכינה ירדה על הר סיני כדי ללמד אותנו כמה פרקים במדעי הטבע או ההיסטוריה, דבר שהאדם יכול לעשות לבדו בתבונתו האנושית.
ליבוביץ התייחס אל תולדות התפתחות המינים על כדור הארץ, כפי שהיא מתגלה על ידי מדע הפלאונטולוגיה ברשומות המאובנים, כאל עובדה מדעית, ובלשונו "אינני חושב, אני יודע שהייתה אבולוציה.
כמו שאני יודע – לא מאמין – שקיימת יבשת אוסטרליה, אף שלא ראיתיה מעודי".
בתפקידו כעורך האנציקלופדיה העברית כתב את הערך "דרוויניזם", ועל תאוריית האבולוציה של זמנו בערך "התפתחות", וכן כתב הקדמה להוצאה בעברית של ספרו של צ'ארלס דרווין "מוצא המינים".
ליבוביץ סבר שמהות החיים, בניגוד לשאלה של מנגנוני החיים, היא שאלה מטפיזית ולא מדעית.
בכך היא דומה לבעיית גוף-נפש, שאף היא, לשיטתו של ליבוביץ, איננה ניתנת להסבר בכלים מדעיים.
וולוולסקי , דיקן בישיבת פלטבוש שבניו יורק מגדיר את הגישות של מורים המצנזרים את תאוריית האבולוציה או מתארים אותה כתאוריה רעועה, "כהשקפה גרועה וכמדע גרוע עוד יותר".
לדבריו, "אין זה נכון יותר להגדיר אבולוציה כ"סתם תאוריה" מאשר להגדיר כך כל תחום בכימיה או בפיזיקה".
לדבריו, מאחר ש"הביולוגיה האבולוציונית מסיקה רבות ממסקנותיה מתחומי המדע האחרים", אין "להניח כי התאוריה האבולוציונית היא קשקוש כאשר במציאות אנו נסמכים על הנחות היסוד שלה (גם אם באופן בלתי-מודע) בקבלת החלטות יומיומיות, ואף מכריעות, בחיינו."
באשר ליחס בין תאוריית האבולוציה לסיפור מעשה בראשית שבתורה, אמר וולוולסקי כי "התורה היא ספר של אמת נצחית; ככזו היא אינה יכולה להיות ספר לימוד מדעי", וכי עיקר מסריה בפרשת הבריאה הם "דחיית ראיית העולם של עובדי האלילים בתקופת מתן תורה....
כאן אכן מצוי מסר לאדם המודרני."
עם זאת, בשתי סוגיות הוא קורא תיגר על דברים היכולים להשתמע מתאוריית האבולוציה:
את הטקסט שבו כתוב כי האל נפח באדם נשמת חיים, הוא מסביר כי
היא כתבה כי "כמו שיש ללמד על אלוהים שברא עולם בשבעה ימים, צריך ללמד את תורת האבולוציה.".
כחלק מלימודי הבגרות בביולוגיה ישנו פרק רשות העוסק בנושא האבולוציה אולם רוב התלמידים, כולל אלו בחינוך הממלכתי.
במתמטיקה, יחס אנטי-סימטרי (נקרא גם יחס אנטי-סימטרי חלש או יחס אנטי-סימטרי במובן הרחב) הוא יחס בינארי , שעבורו אם וגם אזי .
כל יחס סדר חלקי (חלש או חזק) הוא אנטי-סימטרי.
יחס א-סימטרי (או יחס אנטי-סימטרי חזק) הוא יחס שעבורו לא ייתכן כי וגם .
בפרט, לא ייתכן כי .
יחס א-סימטרי הוא אנטי-סימטרי ואי-רפלקסיבי.
כל יחס סדר חזק הוא א-סימטרי.
יחס הזהות הוא אנטי-סימטרי, אבל אינו א-סימטרי.
היחס "עוקב מיידי" (העוקב המיידי של הוא ) על המספרים הטבעיים הוא יחס אסימטרי שאינו טרנזיטיבי, ולכן אינו יחס סדר.
"עוקב מיידי או שווה" הוא אנטי-סימטרי ואינו א-סימטרי.
לכל קבוצה , היחס על הקבוצה הוא אנטי-סימטרי, והיחס הוא א-סימטרי.
היחס , לכל קבוצה של מספרים, הוא אנטי-סימטרי, והיחס הוא אסימטרי.
לכל יחס אנטי-סימטרי (או א-סימטרי) , גם היחס ההופכי הוא אנטי-סימטרי (או א-סימטרי).
יחס החרדים אל התנועה הציונית ואל מדינת ישראל אינו אחיד.
רוב הקהילות החרדיות מסויגות כלפי הציונות אך התנגדות זו ברוב הקהילות אינה נגד עצם הקמת המדינה או השיבה לארץ אלא כתגובת נגד לחילוניות של התנועה הציונית, רק בקבוצה קטנה של הקהילות הקיצוניות יש התנגדות אמיתית לעצם פעולותיה של הציונות.
קהילות חרדיות בודדות דוגלות בעמדה אנטי ציונית, לעומתן מרבית הקהילות מתונות יותר, אמביוולנטיות כלפי הציונות ומכירות במדינה דה פקטו.
יש גם חרדים המגדירים את עצמם כפרו ציונים.
בתקופת המחתרות ובשנים שלאחר קום המדינה הייתה תמיכה רבה יותר בציונות, בעיקר בציונות רוויזיוניסטית (מאחר שז'בוטינסקי סבר שהיותו של היהודי ציוני לא מחייב אותו להיות חילוני), בעיקר בקרב הזרם החסידי.
רבים מקהילות חסידים (בעיקר חסידי חב"ד) סייעו למחתרות האצ"ל והלח"י במהלך התמרדם נגד הבריטים.
תהליכים אלו והשלכותיהם, גררו חילוקי דעות ופולמסים רבים בציבור שומרי המצוות.
בעוד קבוצה אחת הזדהתה עם רעיונות הציונות והצטרפה לתנועה הציונית (בעיקר במסגרת תנועת המזרחי), חלק אחר התנגד לה (בעיקר במסגרת אגודת ישראל), ואחרים לא הביעו כלל עמדה בסוגיה.
נושא זה הוא הגורם המשמעותי לפיצול שהחל בקרב ציבור שומרי המסורת והוביל ליצירת הציבור הדתי לאומי, שהצטרף לתנועה הציונית, ולהתגבשות הציבור החרדי המתנגד לציונות.
עוד מראשית הציונות קמה לה התנגדות, גם מצד מביעי עמדות חילוניים, כדוגמת הבונד, וגם מצד הוגי דעות דתיים ביהדות הרפורמית והאורתודוקסית.
בקרב הציבור הדתי שררה מבוכה באשר לציונות, שהובילה לאי-הבעת דעה לגביה: בעוד קבוצת מיעוט של רבנים הביעה תמיכה ברעיון (ולאחר־מכן התאגדה באמצעות מפלגת המזרחי), וקבוצת מיעוט אחרת הביעה התנגדות, הרוב לא הביע כלל עמדה.
את הסיבות השונות של רבנים להתנגדות לתנועה הציונית בפרט ולכל ניסיון דומה, יש לחלק לחמש קבוצות עיקריות:
טעמים הלכתיים: התנגדות על סמך מקורות הלכתיים, בהם המחלוקת אודות התוקף של מצוות ישוב הארץ בזמן הזה, וכן האיסורים הנזכרים בשלוש השבועות על עלייה בעלת אופי לאומי לארץ ישראל שלא ברשות אומות העולם.
חשש למגמות התבוללות וחילון בהשפעת התנועה הציונית, זאת על רקע היותם של רוב מנהיגי התנועה לדורותיה חילונים שהושפעו מתנועת ההשכלה, וחלקם נטה להתבוללות.
התנגדות פרגמטית: בעיקר בתחילת דרכה של הציונות חששו רבנים רבים כי מאמצי הציונים להקמת יישובים יהודים בארץ ישראל ייכשלו, ובתוך כך ירד לטמיון ממון רב שהיה יכול לסייע ליהודים הנרדפים והנזקקים ברחבי העולם.
כמו כן עלה החשש כי פעילות כזו עלולה לגרום לכעס מצד השלטונות בארץ ובאירופה, שיביא לפגיעה בקהילות היהודיות.
רבנים אחרים טענו כי עם ישראל איננו מוכשר למעשי התיישבות חדשים או לפעילות מדינית.
המשך של המדיניות האורתודוקסית המתנגדת לחידושים באורח החיים היהודי שנובעים מרוחות העת המודרנית.
עמדה זו מיוצגת באמירתו של החתם סופר: "חדש אסור מן התורה".
זאת בניגוד לציונות הדתית המשתייכת לזרם האורתודוקסי, אך תומכת בציונות ורואה בה חלק מתהליך הגאולה.
התנגדות מהותית ללאומיות הישראלית: התנגדות זו באה על רקע שאיפתה של התנועה הציונית לנרמל את מצבו של העם היהודי על ידי קיבוץ גלויות והקמת מדינת לאום ליהודים, ככל העמים.
יש שטענו כי על פי היהדות עם ישראל אינו דומה לשאר העמים שלאומיותם מוגדרת על בסיס שפה משותפת ומדינה ריבונית, ושההשקפה הדתית מתבססת על האמונה שהעם היהודי נעשה לעם בשל בחירת הקב"ה, שבאה לידי ביטוי בקיום תורה ומצוות.
החרדים מזכירים בעניין זה את דבריו של רב סעדיה גאון:
בבסיס הביקורת ההיסטורית של החרדים כלפי הציונות מודגשת העובדה שחלק גדול מהציונים אימצו את הלאומיות היהודית בלית ברירה, לאחר שלא נמצא פתרון אחר לבעיית השתלבותם בחברה הלא יהודית.
הוגיה המרכזיים של הציונות נתקלו בכישלון מאמציהם להשתלבות בחיים האזרחיים במדינות מוצאם, וניסיונות ההתקרבות שלהם נתקלו בגילויי אנטישמיות ששיאם היה פוגרומים נרחבים, הן בתקופת העלייה הראשונה והן בעלייה השנייה.
כשכשלו ניסיונותיהם של ראשי הציונות להשתלב בחברה הלא יהודית, אימצו את הרעיון הציוני שבבסיסו היבדלות לאומית.
אידאולוגיה זו, נשללת בתוקף על ידי היהדות החרדית שרואה בציונות השקפת עולם חילונית המבוססת על ניתוק העם היהודי ממורשת אבותיו ומקיום המצוות.
הציונות נתפסת כתנועה הרואה בדת מערכת אמונות שאבד עליה הכלח.
על רקע השקפה זו לגבי התנועה הציונית דחו גדולי ישראל לאורך השנים את ההשתלבות בפעולותיה ובמוסדותיה של התנועה הציונית.
השינויים ההיסטוריים שהתרחשו במשך שנות קיומה של הציונות, בהם שתי מלחמות העולם, שואת יהודי אירופה והקמת מדינת ישראל, גרמו לזרמים שונים ביהדות החרדית לשנות את יחסם לציונות, ובעיקר את קשריהם השונים עם מוסדותיה הלאומיים ולאחר מכן עם רשויות המדינה.
בד בבד, קבוצות שונות ביהדות החרדית שומרות בקנאות על התנגדותן ההיסטורית לציונות, ושוללות בחריפות את זכות הקיום של מדינת ישראל.
בולטות בהן העדה החרדית, וחסידי סאטמר.
הרב יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר ומייסד החסידות, נחשב לאחד המתנגדים הקנאים ביותר לציונות ולמדינת ישראל, שהביע את עמדתו באמירה החריפה:
ניסיונות ההתיישבות במאה התשע עשרה
במאה ה-19 התרבו הניסיונות של יהודים, בהם אנשי היישוב הישן לרכוש קרקעות בארץ ישראל לצורך, הקמת בתי מגורים ומשק חקלאי.
בהם, ההתיישבות בהר מירון על ידי ישראל ב"ק בשנות השלושים של המאה ה-19, ובניית שכונות חדשות מחוץ לעיר העתיקה שנתמכה על ידי משה מונטיפיורי מראשית שנות השישים של המאה.
בשנת 1870 הקימה חברת כל ישראל חברים את בית הספר החקלאי מקוה ישראל.
פעולות אלו נבעו בעיקר מתוך לחץ כלכלי ומניסיום להביא לפרודוקטיביות של היושבים בארבע ערי הקודש.
חלק מרוכשי האדמות מהיישוב הישן ראו במעשיהם את תחילת גאולתו של עם ישראל, המתבטאת בקיום מצוות ישוב ארץ ישראל ובהפרחת השממה, עם השנים התגבשו התפיסות הללו בקרב מקצת מבני היישוב הישן שפעלו לגאולת אדמות.
כל עוד לא היו מעורבים בכך חברי קהילה רבים, לא עוררו מחשבות אלו התנגדות בקרב רבני הקהילות בערי הקודש.
ראשיתן של אגודות "חובבי ציון"
תחילתה של התנועה הציונית הייתה בשנות השבעים עם הקמתן של אגודות פעילים במסגרת תנועת חיבת ציון.
באגודות אלו, ובחיבורים הציוניים שהופצו בשנים אלו היו מעורבים רבנים ומשכילים.
רבני התנועה דגלו בהשקפה שראתה בציונות חלק מתהליך הגאולה, שתזורז על ידי מימוש מצוות ישוב הארץ וחזרת עם ישראל לארצו.
חלק מהם אף דגל בשיתוף עם המשכילים חובבי ציון, על מנת להשיג את מטרותיה הדתיות של הציונות.
אולם רבנים אחרים מגדולי ישראל התנגדו ליוזמות אלו.
התנגדות חריפה הביעו רבני הקהילות האולטרה-אורתודוקסיות בהונגריה.
ביניהם היו אדמור"י חסידות מונקאץ', רבי צבי הירש שפירא, ובנו חיים אלעזר שפירא.
התנגדותם הייתה ברוח ההשקפה האורתודוקסית השוללת הכנסת שינויים באורח החיים היהודי, וכן מטעמים הלכתיים של איסור שלוש השבועות.
רבנים אחרים הביעו התנגדות לפעילות ציונית בעיקר מפני החשש למגמות חילון, שכן חלק ממנהיגי התנועות היו יהודים שלא שמרו תורה ומצוות.
בשנת 1882, באו חברי תנועת ביל"ו שנקראה לפי ראשי התיבות של הפסוק .
וביקשו את תמיכתו של האדמו"ר מחב"ד רבי שמואל שניאורסון.
הם נענו על ידי הרב, כי אם יוסיפו גם את המשך הפסוק "בְּאוֹר ה'" לראשי התיבות של תנועתם, הוא יתמוך בהם, "והייתי גם כן נוסע ומביא מאה אלף חסידים לארץ ישראל".
התנגדות מהותית לציונות, גם כלפי פעילות בעלת צביון דתי, השמיע הרש"ר הירש, מראשי היהדות האורתודוקסית בגרמניה.
במכתב לרב צבי הירש קלישר, ממבשרי הציונות בשנות השישים והשבעים, כתב הרב הירש:
עם זאת, הרב עזריאל הילדסהיימר, גם הוא מראשי האורתודוקסיה בגרמניה ורבה הראשי של קהילת יהודי ברלין, תמך ב"חובבי ציון" ובפעילותיה של ציונות המעשית, להקים מקלט ליהודים בארץ ישראל.
בין היישוב הישן ליישוב החדש
בארץ ישראל, חלק מאנשי היישוב הישן פעלו בקנה אחד עם יעדי הציונות; הם יזמו שכונות חדשות מחוץ לחומות, ובשלהי שנות השבעים של המאה התשע עשרה פנו להקמת מושבות חקלאיות - גיא אוני ליד צפת, ופתח תקווה, שהוקמה על ידי אנשי ירושלים.
הקמת המושבות לוותה באידאולוגיה של התנתקות ממוסד החלוקה וביסוס כלכלי על ידי התיישבות חקלאית, וכן קיום מצוות התלויות בארץ.
המושבה פתח תקווה קבלה את חסותו של מהרי"ל דיסקין, מחשובי רבני ירושלים וממנהיגי היישוב הישן, הקרקע שנרכשה על ידי אגודת מיסדי היישוב נרשמה על שמו, והוא שימש סמכות רוחנית עבור המתיישבים, תקנות היישוב כללו הקפדה על שמירת מצוות ולימוד תורה.
רבני הקהילות ביישוב הישן הביעו חשש מפעולות ההתיישבות, בשל ההתנתקות מהקהילה ומלימוד התורה.
ורובם ככולם דחו את הקשר בין רעיון ישוב ארץ ישראל לבין תהליך הגאולה.
בשנת 1885 פרסמו רבני היישוב הישן את הקונטרס קול מהיכל בו ביטאו לראשונה התנגדות ליישוב החדש.
בביקורתם מחו על היחס המזלזל שביטאו מקימי המושבות - "הקולוניסטים" לחלוקה, וכן את פעילותם למרות התנגדות השלטון העות'מאני.
בשנות השמונים והתשעים הוקמו מושבות נוספות על ידי אנשי העלייה הראשונה מתוך ראייה לאומית ברורה, והתרבו הטענות על התרופפות בשמירת הדת במושבות היישוב החדש, בעיקר סביב אורח חייהם של חברי ביל"ו בגדרה.
התפתחויות אלו, וכן פולמוסי השמיטה שפרצו בשנים אלו, הביאו להתנגדות גוברת והולכת מצד רבני היישוב הישן לתנועה הציונית.
לאורך שנות השמונים גברו מגמות החילון וההשכלה בקרב יהודי מזרח אירופה, ועלה כוחם של המשכילים.
כך קרה גם בתנועת חיבת ציון עם יסודו של הוועד האודיסאי והתחזקותו של ארגון "בני משה" בראשותו של אחד העם.
"בני משה" שם לו למטרה להביא לתחייה לאומית של עם ישראל באמצעות חינוך תרבותי ו"הכשרת הלבבות" בקרב העם היהודי.
התחזקות הארגון בראשית שנות התשעים הביאה לסילוקם של נציגי החרדים מתפקידיהם בתנועה "חובבי ציון", בהם יחיאל מיכל פינס, ולחזרתם לחיק היישוב הישן.
פינס אף חבר לאנשי היישוב במאבקם בציונים המשכילים.
בין היתר בכוונתם להקים בית ספר בעל חינוך "חופשי" ביפו, וכן במלחמתם באליעזר בן-יהודה על רקע התנגדותו לחלוקה ופעולותיו להחייאת השפה העברית.
במקביל נשמעו קולות מתנגדים לפעילותה של "חיבת ציון" באזורים בהם פעלו אגודותיה ברחבי אירופה.
ארגונים ראשונים של יהודים אורתודותקסים כדוגמת "תנועת מחזיקי הדת" ו"הלשכה השחורה" שתמכו בתחילה בסיוע הכספי שהעניקו חובבי ציון לאנשי היישוב בארץ, החלו לבקר את פעילותה.
בתחילה בשל ראשיה החילונים, ובשל היעדר התמיכה הישירה באנשי הקהילות אלא רק בניסיונות להתיישבות חקלאית.
עם התחזקות הציונים המשכילים החלו הארגונים החרדים לבקר את שאיפותיה המשכיליות והלאומיות של הציונות:
בתגובה להתנגדות הגוברת מצד אנשי היישוב הישן ורבני קהילות באירופה, פרסמו "חובבי ציון" את הספר "שיבת ציון", ובו הסכמות של רבנים לפעולותיה של התנועה.
חלק מהם קראו להמשך מפעל המושבות למען היהודים הנרדפים באירופה.
חלק אחר קרא לחרדים שלא לדחות את מפעל ההתיישבות בגלל חלקם של המשכילים.
בשנות התשעים החל בנימין זאב הרצל בניסיונותיו הדיפלומטיים להשגת צ'ארטר להקמת מדינה יהודית, והציע את רעיונות הציונות המדינית.
בתחילה חשב שיעלה בידו לשכנע בכך את עשירי היהודים, שיממנו מכספם למען מטרה זו.
משנכשל במאמצי השכנוע, החליט לרתום לכך את המוני היהודים באירופה.
הרצל קוויה לשיתופם של היהודים האורתודוקסים באירופה ביוזמתו המדינית.
הוא פנה למספר רבנים בקהילות מערב ומזרח אירופה וניסה לשכנעם לתמוך ברעיון להקמת מדינה לעם היהודי.
בתגובה לכינוס הקונגרס הציוני הראשון, הצהיר יו"ר הלשכה האורתודוקסית בהונגריה, הרב משה ליפשיץ: העיתון דער איזראעליט, ביטאונם של האורתודוקסים בגרמניה, הודיע:
בסופו של דבר זכה הרצל לקבל את ברכתם של רבני תנועת "חובבי ציון" בראשותו של הרב שמואל מוהליבר ושל רבנים נוספים ברחבי התפוצה היהודית לצד התנגדות של רבנים אחרים.
לפני הקונגרס הציוני השני בשנת 1898 גברו הקריאות בהסתדרות הציונית ל"כיבוש הלבבות" ולהחדרת תרבות ציונית בקרב הקהילות היהודיות.
קריאות אלו עוררו התנגדות מצד החרדים, שחששו מההשקפות הלאומיות החילוניות שהיו במוקד מהלך כזה.
ועידת ורשה, שכינסו ציוני רוסיה לפני הקונגרס, קרא הרב אליהו עקיבא רבינוביץ' להקים גוף רבני שיפקח על ערכי התרבות שיובילו את ההסתדרות הציונית: "רק אז בהיות מפלגת החרדים בטוחה בדעותיה שלא תחלשנה על ידי הקולטורא והציונות, תתן את ידה לתנועתנו".
המשתתפים בוועידת ורשה וכן הקונגרס הציוני החליטו ברוב קולות שלא לתמוך בבקשה זו של החרדים.
בלחצם של שני הפלגים - תלמידי אחד העם מצד אחד שקראו ל"עבודת הקולטורא הלאומית", והנציגים החרדים מצד שני שקראו לשמירת המסורת במוסדות ההסתדרות הציונית, וכן בלחצו של הרצל לשמור על איחוד השורות בתנועה, הוחלט לבסוף:
ההחלטה הייתה מנוגדת לדעותיו של הרב רבינוביץ ובשנת תרנ"ט פרסם את הספר "ציון במשפט" ותקף בו את תוכניות התרבות של הציונות.
במקביל החלו רבנים רבים לפעול בגלוי נגד הציונות.
בקונגרס הציוני השלישי שהתקיים בשנת 1899 שבו ונשמעו הקולות הקוראים להגדרתה של הפעילות התרבותית והחינוכית של ההסתדרות הציונית.
הפעם הצליחו נציגי החרדים להדוף את הקריאות מצד החילונים, וכפי שמדווח אחד העם הכריזו אלה כי "שאלת הקולטורא נתבטלה מכל וכל".
רבנים וראשי ארגונים חרדים החליטו בשנת תרנ"ט להגיב באופן פומבי לפעילות הציונית על ידי פרסומו של "קול קורא" נגד הציונות.
אנשי "הלשכה השחורה" נפגשו בקובנה יחד נציגים חרדים נוספים, ביניהם שליחו של האדמו"ר הרב שלום דובער שניאורסון מחב"ד במטרה לפעול להגשת חתימותיהם של רבנים ליטאים וחסידים.
בסופו של דבר נמנע פרסום הקריאה על ידי ההיסטוריון בן-ציון דינור, שסיפר על הכוונה לפעילים ציונים בקובנה.
שנה לאחר מכן, הצליחו הפעילים החרדים להוציא לאור את הספר "אור לישרים", ובו מאמרים של מספר רבנים "נגד השיטה הציונית".
בטיעונים המופיעים בו הושוותה הציונות לרפורמים, שתכליתם לשנות את חוקי הדת ולעקור מעם ישראל את מסורת אבותיו.
כמו כן נזכר כי הציונים פועלים לדחוק את הקץ ומכחישים כי הגאולה תבוא בדרך נס, למרות דעתו כי לבסוף נשמעו נימוקים פרקטיים, לפיהם הציונות כתנועה קטנה וחסרת כוח לא תוכל להתמודד מול המעצמות הגדולות המתנגדות לשיבת היהודים לארצם, וכן גם שהעם היהודי אינו מסוגל לפעילות לאומית ולהקמת מדינה.
הרב דוד פרידמן מקרלין, מחשובי הרבנים בדורו שהביע תמיכה בפעילותם של "חובבי ציון", תקף בחריפות את הציונים באיגרתו במילים:
את המכתב החריף ביותר המופיע בספר כתב האדמו"ר הרש"ב מחב"ד, שהיה בין הדוחפים לפרסום הקונטרס.
הוא תקף את הציונות בטיעונים מעשיים, לפיהם מדובר בחלום שווא של היהודים הציוניים.
כמו כן ראה האדמו"ר מחב"ד חטא בהשתתפות עם הציונים, ואמר כי גם אם יצליחו תוכניותיהם יגרם מכך בסופו של דבר אסון ליהודים.
הן בגלל תגובת אומות העולם, והן בגלל הציונות החילונית: לדעת הרש"ב, הציונות מסוכנת יותר ממהשכלה וההתבוללות, משום שהמחזיקים בה רואים את עצמם כיהודים כשרים, ורוצים לשנות את המסורת היהודית, אף על פי ש"כל דתם היא לאומיות".
סיבה נוספת להתנגדותו של הרש"ב לציונות הייתה בגלל רצונם של חבריה לפעול לקירוב הגאולה בדרכים מעשיות.
במכתבו הוזכרו לראשונה שלוש השבועות כנימוק נגד הפעילות הציונית.
במקביל לפעילותה של ההסתדרות הציונית נעשו מספר ניסיונות להקים ארגון של היהדות החרדית באירופה שיפעל נגד מגמות החילון וההתבוללות, וכנגד שאיפותיה הלאומיות של הציונות.
אחד מהם היה התאחדות האורתודוקסים בגרמניה, שהוקם עוד בשנת 1885 על ידי ראשי האורתודוקסיה בגרמניה.
משנת 1905 עמד בראש הארגון יעקב רוזנהיים, שפעל כדי לאחד את הפלגים החרדים השונים.
החל משנת 1907 התקיימו מספר כינוסים של רבני ההתאחדות, ונשמעו קולות הקוראים להקמת ארגון גג שיפעל נגד הפעילות החילונית הגוברת של התנועה הציונית.
הקמת ארגון כזה התעכבה בשל חילוקי דעות בין הפלגים החרדים השונים, שחלקם קרא להתבדלות ולשמירת המסורת ללא פעילות ציבורית.
בספטמבר 1911 פרשו חלק מחברי תנועת המזרחי מהתנועה הציונית, לאחר החלטה שהתקבלה בקונגרס הציוני העשירי על ארגון וריכוז הפעילות התרבותית בארץ ישראל על ידי ההסתדרות הציונית.
חלק מפורשי המזרחי הצטרפו למחנה הרבנים המתנגדים לציונות וקראו להקמתו של ארגון אורתודוקסי שיפעל מחוץ להשפעתה של התנועה הציונית.
מהלך זה היה הדחיפה האחרונה שנדרשה להקמתו של ארגון היהודים החרדים.
ראשי התאחדות האורתודוקסים התאחדו עם רבני היהדות החרדית במזרח אירופה, באנגליה ובצרפת, ויחד הקימו את "אגודת ישראל".
האגודה נוסדה בי"א בסיוון תרע"ב (1912), בוועידה שהתקיימה בעיירה קטוביץ.
היא הועידה לעצמה על פי מטרתה המוצהרת "לפתור ברוח התורה והמצוה את השאלות השונות אשר תעלינה יום יום על הפרק בחיי כלל ישראל", בראשיתה התנגדה אגודת ישראל לציונות בטענה כי הציונים רואים בה תחליף לקיום מצוות ולייחודו של העם היהודי.
מלחמת העולם הראשונה והצהרת בלפור
המאורעות בשנים שלאחר יסוד אגודת ישראל, השפיעו באופן מכריע על עיצוב עמדותיה ביחס לציונות וביחס ליישוב ארץ ישראל.
מוראות המלחמה הביאו להכרה בפגיעותם של המרכזים היהודים באירופה, ויצרו תנועת המונים למקומות בהם יוכל להתקיים ישוב יהודי בטוח.
הצהרת בלפור, שפורסמה על ידי הבריטים לקראת כיבוש ארץ ישראל, היוותה הכרה רשמית של אומות העולם בקשר של היהודים לארץ ישראל.
היא גם הסירה את החשש הדתי שהקמת ישוב יהודי עצמאי בארץ תהיה בבחינת מרידה בגויים.
בדומה לציונים הדתיים ראו גם ראשי אגודת ישראל בהצהרת בלפור את יד ההשגחה, אולם שללו את הקשר שבינה לבין ההתעוררות הציונית:
מבחינת ההתארגנות המעשית, החלו ראשי אגודת ישראל לראות ביישוב ארץ ישראל נדבך מרכזי בפעילות האגודה, בצד ארגון וחיזוק הקהילות הארותודקסיות באירופה.
מנהיג ומייסד האגודה, הרב רוזנהיים ייצג את התגובה הפרגמטית של היהדות החרדית, בעקבות השינויים ההיסטוריים שאפשרו ליהודים להתיישב בארץ ישראל.
הרב רוזנהיים קרא לפעול בכיוון זה גם כדי להתמודד עם התחזקותם של הזרמים הציוניים בתום המלחמה ולאחר הצהרת בלפור.
השקפה רעיונית מקיפה השמיע מנהיג אחר בתנועה, הרב ד"ר יצחק ברויאר.
לשיטתו, כפי שהתגבשה בשלב שלאחר הצהרת בלפור, עם ישראל מחזיק ביעוד לאומי להקים את מדינת התורה בארץ ישראל.
זאת במסגרת הסדר העולמי החדש וללא קשר לתנועה הציונית שראשיה כופרים בתודעתו התורנית של עם ישראל.
ביחס לתנועה זו כתב : עם זאת הביע הערכה אישית לדמותו של הרצל.
הרב אברהם מרדכי אלתר, האדמו"ר מגור שהיה ממנהיגיה הבולטים של אגודת ישראל ביקר בארץ באביב תרפ"א (1921), ובעקבות הביקור קרא לעלייה, וכן לתרומה לקרן היישוב של האגודה, והשקעה כלכלית בארץ (גם על ידי היהודים שאינם יכולים ואינם חפצים לעלות).
גם הרב זוננפלד, איש היישוב הישן ומנהיג העדה החרדית, ראה בחיוב את הפעילות של אגודת ישראל בתחום.
עם זאת, היו מנהיגים בקהילות החרדיות, בעיקר מאלו שלא היו חברים באגודת ישראל, שהתנגדו לשאיפתה של האגודה לחיזוק בניינו של היישוב היהודי בארץ ישראל וראו בכך ניסיונות לחקות את התנועה הציונית והאידאולוגיה הלאומית שלה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ובעקבות השואה, עד להקמת מדינת ישראל, היו רבנים ששינו את דעתם, בעקבות המאורעות שלדעתם, הצביעו על אצבע אלוהים, וניסים גלויים של תקומת ישראל; אף כי רובם התנגדו לציון המאורעות כאתחלתא דגאולה, ורק ציינו את הקמת המדינה, כמאורע חיובי של הצלת יהודים רבים.
לדוגמה, הרב ישכר שלמה טייכטל, מחבר הספר "אם הבנים שמחה", אשר שינה את דעתו לגמרי בעקבות מאורעות השואה, וכן אדמו"רים, שונים כגון האדמו"ר מהוסיאטין ואחרים.
אך רוב הרבנים ששרדו את השואה החזיקו בדעתם, כי הציונות נוגדת את תורת ישראל, וממילא כזו היא תוצאתה, הקמת מדינת ישראל.
היו אף שהחמירו את דעתם, וחיזקו את טענתם לאחר הקמת מדינת ישראל, כגון הרב יואל טייטלבוים מסאטמר.
שאלת לקחי השואה ודרכי הנצחתה הייתה לגורם מפריד נוסף בין החרדים לציונות.
החרדים שללו את הפרשנות הציונית לשואה כאירוע שמעיד על חוסר התוחלת שבגולה ועל הצורך ליצור 'יהודי חדש' שיקים מדינה עצמאית, ובעקבות זאת הם הסתייגו גם מטקסי הזיכרון הממלכתיים לשואה.
יחס החרדים לציונות ויחסי הגומלין ביניהם עברו במשך השנים תהפוכות רבות.
כיום נאבקת הקהילה החרדית בישראל (למעט החוגים הקנאיים שבה) על זכויותיה בזירה הפוליטית של מדינת ישראל ותופסת את עצמה כמי שתפקידה להגן על האופי היהודי של המדינה, ובאותו זמן מאמצת מדיניות של התנתקות תרבותית מהמדינה ומסמליה הלאומיים.
לאחר הקמת המדינה השלימו רוב החרדים עם קיום המדינה והשתלבו במערכותיה תוך שמירה על מספר הסתייגויות: החרדים כופרים בסמכויות בתי המשפט של המדינה ומתירים להתדיין בפניהם רק במקרים חריגים; ובדומה לכללים ההלכתיים המתירים פנייה לערכאות של גויים.
על אדם חרדי שפונה לבית משפט מוצא לעיתים כתב סירוב, אם כי בתי המשפט והנחיות היועץ המשפטי לממשלה אסרו זאת, מה שגרם לירידה בהוצאת כתבים כאלה.
חלקים בציבור החרדי סוברים שעל חוקי מדינת ישראל אף לא חל הכלל ההלכתי של דינא דמלכותא דינא ולפיכך אין להם שום תוקף מחייב, ושעל מי שמתלונן או מעיד על פשע של יהודי לשלטונות המדינה, חל דין מוסר.
בנוסף, החרדים לא מכירים ביום העצמאות וביום ירושלים כימי חג.
המפלגות החרדיות פועלות בעיקר לשמירת האינטרסים של הציבור החרדי ולשמירת צביון המדינה כמדינה יהודית.
תפיסת המדינה עד המהפך 1977
עם קום המדינה נסוגה אגודת ישראל מההתבדלות שאפיינה אותה בתקופות קודמות.
נציג מטעמה, הרב יצחק מאיר לוין, חתם על מגילת העצמאות, ואחר כך כיהן כשר הסעד בממשלה (בשנים 1948-1952).
בשנים אלו פעלה גם מפלגת פועלי אגודת ישראל כחלק מהמסגרת החרדית הכוללת.
מפלגת "פועלי אגודת ישראל" נחשבה מתונה יותר ואנשיה השתתפו באופן פעיל בבניין הארץ, הקמת יישובים וקיבוצים ושירות בצה"ל.
המאבק הפוליטי החרדי החשוב ביותר באותה תקופה היה מניעת גיוס בנות דתיות לצה"ל או שליחתן לשירות לאומי.
מאבק זה הסתיים בהצלחה, ואף שהכנסת חוקקה חוק המחייב שירות לאומי, הוא לא נאכף.
הסדר נוסף, שלא אושר בחוק מפורש, היה דחיית גיוסם של תלמידי ישיבה שהקדישו את זמנם ללימוד תורה ("תורתם אומנותם").
ראש הממשלה דוד בן-גוריון התרצה להסדר זה, מתוך כוונה לאפשר את שיקומו של עולם התורה שנחרב בשואה.
באותה תקופה לא נתפסו החרדים כאיום על הציונות החילונית.
מספרם לא היה רב, והם נראו כשריד לעולם שהולך ונעלם.
אף על פי כן מפורסמים דברים שנאמרו בידי המנהיג החרדי החשוב ביותר, ה"חזון איש", הרב אברהם ישעיה קרליץ, לראש הממשלה בן-גוריון בפגישה ביניהם.
בן-גוריון שאל כיצד יוכלו החילונים והחרדים למצוא פשרה ביניהם.
ה"חזון איש", השיב במשל (שמקורו במסכת סנהדרין): "אם שני גמלים נפגשים בדרך במשעול, וגמל אחד טעון משא, והשני איננו טעון משא, זה שאין עליו משא חייב לפנות את הדרך לגמל הטעון משא.
אתם צריכים לפנות לנו את הדרך" (תשובה זו נודעה כמשל העגלה המלאה והעגלה הריקה).
בן-גוריון הגיב בתרעומת לטענה בדבר העגלה הריקה: "ומצוות יישוב הארץ אינה מצווה?
ומה שעושים הבחורים שאתם כל כך מתנגדים להם, והם יושבים על הגבולות ושומרים עליכם, האין זו מצווה?", תהה, והחזון איש השיב: "אם ה' לא ישמור עיר שוא שקד שומר" (תהילים קכז, א).
החל משנת 1952 לא הייתה עוד אגודת ישראל בקואליציה הממשלתית (אם כי הייתה נציגות בקואליציה ליהדות החרדית משך תקופה קצרה, כאשר בנימין מינץ (פועלי אגודת ישראל), כיהן משך 10 חודשים, בשנים 1960–1961, כשר הדואר).
אף על פי כן, האינטרסים היסודיים שלה נשמרו, בראש ובראשונה הפטור מגיוס ומשירות לאומי, וקיומו של חינוך חרדי נפרד הנתמך על ידי המדינה.
מורשתו של ה"חזון איש", הייתה שעל גברים חרדים להקדיש את חייהם ללימוד ב"כולל" אם הם כשירים לכך, ורוב הצעירים החרדים הליטאיים אכן חונכו למלא ציווי זה בפועל.
מורשת זו תרמה להיווצרותה של "חברת לומדים" רחבה, שבה גברים אינם עובדים לפרנסתם, אלא לומדים.
זאת יחד עם סיבה נוספת, טכנית לכאורה: לחרדים לא ניתן פטור מלא מגיוס לצה"ל אלא דחייה של הגיוס עד תום לימודיהם.
על כן, גבר חרדי צעיר (עד גיל 29) שמפסיק את לימודיו חייב לאלתר (לפחות באופן פורמלי) בשירות צבאי.
שירות זה, הכולל מרכיבים המנוגדים להשקפת העולם החרדית, היווה איום שהמריץ הישארות ממושכת בכולל.
תופעה מפתיעה הכרוכה בכך הייתה, שדווקא בחברה הנחשבת לשמרנית כל כך, הוטל תפקיד המפרנס על האישה.
בדרך כלל עוסקות הנשים החרדיות בהוראה ובפקידות.
בשנים האחרונות פנו נשים חרדיות רבות, לעבודה בתעשיית ההיי טק.
תופעות אלו של בעל לומד ואשה עובדת נפוצות יותר בציבור החרדי-ליטאי.
בציבור החרדי-חסידי ישנו מספר גדול יותר של גברים העובדים לפרנסתם.
מצבם של החרדים בישראל השתנה מהותית בשנות השבעים, ובעיקר ב-1977, עם המהפך ועלייתו של מנחם בגין לשלטון.
בגין הרבה ברטוריקה דתית, צירף את החרדים לממשלתו והגדיל את תקציביהם.
בנוסף, שיטת קצבאות הילדים השתנתה ב-1975 על ידי ועדת בן-שחר ואלו ניתנו גם לאנשים לא עובדים.
סיבות נוספות להתחזקות החברה החרדית היו שיעור הילודה הגבוה בקרב החרדים שהביא לריבוי טבעי וכן גל של חזרה בתשובה, שהחל בעקבות מלחמת ששת הימים.
שינוי מהותי בפניה של החברה החרדית התרחש כאשר הוקמה ש"ס ב-1982. מנהיגה הרוחני היה הרב עובדיה יוסף, הרב הראשי לישראל לשעבר.
ייעודה של ש"ס היה לספק בית פוליטי לחרדים ספרדים, אולם בפועל היא זכתה לאהדה גם בחוגים מסורתיים שהקפדתם על שמירת מצוות הייתה מועטה יותר.
מנהיגיה הפוליטיים של ש"ס היו הרב יצחק פרץ, ומאוחר יותר אריה דרעי.
העיתון הדרך מביע את דעת המפלגה.
ש"ס הוקמה בתמיכת הרב הליטאי החשוב, אלעזר מנחם מן שך, שתמיכתו בה באה על רקע סכסוכים פנימיים באגודת ישראל והקרע בינו לבין חסידות חב"ד ליובאוויטש, ואדמו"רה, הרב מנחם מנדל שניאורסון.
על רקע זה הוא גם הקים מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1988, את הפלג הליטאי של "אגודת ישראל", תחת השם "דגל התורה" והקים אף עיתון, "יתד נאמן", שביטא את הפרישה מאגודת ישראל ומיומנה "המודיע".
החרדים השתמשו בכוחם הפוליטי כ"לשון מאזניים" כאמצעי להשיג הישגים ניכרים במקח וממכר פוליטי.
הדברים הגיעו לשיא ב־1990, כאשר התרחש "התרגיל המסריח".
מנהיג ש"ס אריה דרעי ומנהיגי אגודת ישראל היו מאוכזבים מכך שראש הממשלה יצחק שמיר נמנע מלעמוד בהתחייבויותיו כלפיהם, והעבירו את תמיכתם לשמעון פרס.
דומה היה שפרס עומד להקים ממשלה צרה בתמיכת החרדים, אולם ברגע האחרון נמנע המהלך.
בליל 11 באפריל הציג פרס את ממשלתו החדשה, ולמחרת הייתה הכנסת אמורה לאשר אותה.
אולם בבוקרו של יום זה התברר ששניים מחברי הכנסת של אגודת ישראל – אברהם ורדיגר ואליעזר מזרחי, נעדרים מהמשכן, בהשפעת הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד שקרא לחברי הכנסת לא לתמוך בממשלה הדוגלת במסירת שטחים.
בהמשך היום התברר שמזרחי כלל לא נכח בטקס חתימת ההסכם הקואליציוני בין המערך לאגודת ישראל, ואילו ורדיגר אומנם השתתף בטקס, אך במקום לחתום על ההסכם רק עבר עם העט מעל הנייר.
השנים שבאו אחר כך התאפיינו בקרע בין חרדים לבין חילונים.
בנוסף לנושאי הדת והמדינה הרגילים, עליית לא יהודים על פי חוק השבות, שכיחותם של נישואים אזרחיים, מכירת מזון לא כשר, כמו חזיר; ובמקביל עלה נושא תיקצוב הישיבות והגיוס לצבא שוב ושוב על הפרק.
בתחילת שנת 2000, החרדים מנו 7% מהאוכלוסייה, וחלק גדול מהצעירים החרדיים נמנע מהגיוס לצה"ל בשל הישארותו בישיבה.
ב־1999 קבע בג"ץ כי דחיית השירות הניתנת לתלמידי הישיבות מבין הצעירים החרדים, על ידי שר הביטחון, אינה חוקית, ועליה להיות מעוגנת בחוק שנחקק על ידי הכנסת.
בסופו של דבר, למרות הבטחות שונות שנתן ערב הבחירות, פעל ראש הממשלה אהוד ברק לחקיקת חוק טל שמסדיר את דחיית הגיוס לצה"ל של בני הישיבות.
עם זאת, החקיקה נועדה לאפשר לחרדים שיבחרו בכך, לשרת בצה"ל בשירות מתאים או בשירות לאומי.
מבחינה זו היה בה שינוי, גם אם מינורי, לעומת המצב הקודם, שבו שירות בצה"ל של חרדים לא עודד כלל.
במקביל פותח מסלול הנח"ל החרדי.
יחס אצבעות (2D:4D) הוא היחס בין אורך האצבע השנייה (המורה) לבין אורך האצבע הרביעית (הקמיצה), והוא נמדד בדרך כלל ממקום החיבור של האצבע לכף היד עד לקצה האצבע.