tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר זריחת השמש, קציני המשטרה, שהיו שיכורים לעיתים קרובות מהוודקה שסופקו להם, היו מלווים את האסירים הרחק מהצריפים ויורים בהם מטווח קצר בחלק האחורי של הראש, לעיתים קרובות עם אקדח נאגנט .
רבים מתו מבלי להבין באילו פשעים הואשמו.
קורבנות הירי הושלכו לאחת מתוך 13 תעלות, בסך הכל 900 מטרים באורכן.
רוחב כל תעלה היה 4–5 מטר והעומק היה בערך 4 מטרים.
ההוצאות להורג והקבורות נעשו ללא הודעה לקרובי משפחה וללא שירותי לוויות דתיות או אזרחיות.
קרובי משפחה שנורו החלו רק בשנת 1989 לקבל תעודות המציינות את התאריך המדויק וסיבת המוות.
קורבנות הגיעו מכל חלקי החברה הסובייטית.
הם היו פועלים, איכרים, כמרים, קולאקים, אנשי המשמרות הלבנים לשעבר ו"גורמים אנטי-סובייטיים" אחרים, בעיקר אליטה רוסית שלפני המהפכה, בולשביקים לשעבר, גנרלים, ספורטאים, טייסים ואמנים, אלמנטים חברתיים מסוכנים כמו קבצנים, גנבים, פושעים זעירים, ואשמים ב"תסיסה ותעמולה אנטי-סובייטית ".
רובם המוחלע היו גברים (95.86% מכלל הקורבנות) ורובם היו בני 25 עד 50 במותם.
מביניהם, 18 אנשים היו מבוגרים מגיל 75 ו-10 ילדים בגיל 15 ומטה.
הצעיר שהוצא להורג היה מישה שמונין בן ה-13, ילד רחוב יתום, שהואשם בגנבת שתי כיכרות לחם.
יותר מ-60 לאומים שונים היו גם בקרב הקורבנות, כולל צרפתים, אמריקאים, איטלקים, סינים ויפנים.
כמעט 1,000 אנשי כמורה רוסיים אורתודוקסים הוצאו להורג בבוטובו, כמו גם אנשי כמורה לותרנים, פרוטסטנטים וקתולים (בעיקר מפולין או אוסטריה).
52 הקורבנות האחרונים של הטיהור של סטלין הוצאו להורג בבוטובו ב-19 באוקטובר 1938. לאחר מכן המשיכה האדמה לשמש כאתר קבורה המונית לקבורת כל אלה שנורו בבתי הכלא במוסקבה.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוקם מחנה שבויים גרמני בסמוך לאתר.
אסירים שימשו בעבודות כפייה לבניית כביש ורשה; אלה שהיו חולים מדי או מותשים לעבודה נורו ונזרקו לתעלות.
לשכת המפקד הייתה ממוקמת רק 100 מטרים מתעלות אלה ובהמשך הפך לצריף מנוחה עבור קציני נקוו"ד הבכירים שזכו לעיתים קרובות לביקור של לברנטי בריה .
אף על פי כן, ההוצאות להורג נמשכו במקומות סמוכים כמו סוחאנובקה וקומונארקה עד 1941 לפחות ונראה שגם בשנת 1953. בפרט, הקומונארקה שימשה להוצאות להורג של דמויות פוליטיות וציבוריות בעלות פרופיל גבוה מליטא, לטביה, אסטוניה ומנהיגי הקומינטרן מגרמניה, רומניה, צרפת, טורקיה, בולגריה, פינלנד, הונגריה.
ההנהגה הבכירה של מונגוליה, כולל ראש הממשלה לשעבר אנאנדין אמר ו-28 מקורבים, הוצאו להורג בקומונמרקה ב-27 ביולי 1941.
גולובין, ניקולאי דנילבסקי, טייס המטוס הרוסי הראשון; אוטו שמידט, חוקר ארקטי; מיכאיל חיטרובו-קרמסקוי, מלחין; חמישה קציני הצאר ונציגים של משפחות אצולה רוסיות כמו רוסטופצ'ין, טוכקוב, גאגרין, אולבנסקי, אולסופייב וביביקוב.
חברי המפלגה הקומוניסטית הגרמנית (KPD) היו גם בין הקורבנות, למשל הרמן טאובנברגר וולטר האניש.
למעלה ממאתיים נורו באישור מפורש של מנהיגי המפלגה וילהלם פייק וולטר אולבריכט, לאחר שהוסגרו לידי נקוו"ד.
מטווח הירי של בוטובו אובטח בכבדות על ידי המשטרה החשאית הסובייטית ומאוחר יותר על ידי שירותי הביטחון הרוסיים עד 1995. ב-7 ביוני 1993 ביקרו במקום קבוצה קטנה של פעילים, פקידים וכמה קרובי משפחה של מתים בבוטובו.
באוקטובר של אותה שנה נחנך לוח בו נכתב "באזור זה של מטווח הירי של בוטובו, כמה אלפי אנשים נורו, בשנים 1937–1938, בסתר ונקברו." שנה לאחר מכן התעניינה הכנסייה הרוסית באתר כאשר הארכיונאים גילו כי דמות בכירה בכנסייה, סרפים, מטרופוליט לנינגרד, נהרגה שם.
בשנת 1995 העבירו סוכנויות הביטחון הרוסיות את בוטובו ואת קומונארקה לידי הכנסייה האורתודוקסית לצורך "שימוש ללא הגבלת זמן".
כנסיית עץ קטנה, כנסיית הקדושים, נחנכה ב-16 ביוני 1996. כנסיית התחייה, מבנה אבן לבן גדול יותר, הושלמה בשנת 2007.
ב-30 באוקטובר 2007 הנשיא הרוסי ולדימיר פוטין הנציח את יום השנה ה-70 לדיכוי בביקור במטווח הירי של בוטובו.
בספטמבר 2017 נפתחה אנדרטה חדשה, "גן הזיכרון".
האנדרטה מורכבת משני לוחות גרניט שעליהם חרוטים שמותיהם של 20,762 אנשים שמתו בבוטובו.
אורך האנדרטה 984 רגל ו-6.5 מטר גובהה.
מחנה אם שטאו הוא מחנה בו שהו מעפילי אוניית אקסודוס בחודשים ספטמבר ואוקטובר 1947. הוא היה במלחמת העולם השנייה מחנה עבודות כפייה של האס אס, בחצי האי הרנאינזל במחוז ליבק קיקניץ, שבגדה הדרומית של נהר טרווה מצפון לעיר המדינה ההנזית ליבק.
מיקום המחנה היה במקום בו נכנסת כיום מנהרת הגברים התת-קרקעית אל מתחת לפני אדמה וחוצה את נהר טרווה מתחת למי הנהר.
חצי האי הרנאינזל הוא תוצאה של עבודות להטיית זרימה וויסות של הנהר טרווה שנעשו במאות ה־19 וה־20. משנת 1851 ועד שנת 1909 חציית הנהר נעשתה באמצעות מעבורת כבלים ידנית שנקראה מעבורת הגברים .
בשנת 1901 הורחב הנהר טרווה המתפתל כדי להקל על השטים בנהר בניווט והשיט לנמל ליבק.
באותה הזדמנות גם יישרו את מסלול הנהר.
במהלך העבודות להרחבת ערוץ הנהר הוקם בשנת 1902 גשר הגברים.
במהלך עבודות אלה נוצר חצי אי חדש הרנאינזל.
מעבורת הגברים החלה לפעול במקום החל משנת 1850 אף על פי שבספרות מוזכרות מעבורות במקום כבר החל משנת 1190. המעבורת פעלה עד שנת 1909. בשנת 1901 החלו לבנות במקום המעבורת את גשר הגברים .
גשר הגברים נבנה בשנים 1901–1902. בחודש אפריל 1902 הגשר החל לפעול במקביל למעבורת הגברים.
הגשר מסוג מדפי כביש מתרוממים אפשר מעבר אניות בנהר טרווה.
גובה הגשר מעל מי הנהר כשמדפי הכביש מורדים ומאפשרים נסיעה מעל לגשר, הגיע לגובה 22 מטר כך שברוב המקרים לא היה צורך להרים את מדפי הכביש.
הגשר נפתח רק במקרים שאניות הגבוהות מעל ל־22 מטר עברו בנהר.
על הגשר יכלו לעבור משאיות במשקל עד 40 טון.
לאור כשלים רבים ותקלות רבות בגשר באוגוסט 2005 הופעלה מנהרת הגברים שעברה מתחת למי הנהר.
עד ספטמבר 2006 נהרס הגשר לחלוטין.
שרידיו נראים כיתדות הבולטות מעל פני מי הנהר.
מחנה אם שטאו בחצי האי היה צומת דרכים עמוסה במלחמת העולם השנייה ואחריה.
כביש B 75 עבר על חצי האי ואז חצה את הנהר מעל גשר הרנברוק .
במהלך מלחמת העולם השנייה, מחנות הפליטים פלנדר הראשון, השני והשלישי ומחנה ניקולאוס היו החשובים במחוז הרנוויק הנמצא בגדה הצפונית של נהר טרווה.
במחנות אלה שוכנו כ־18,000 פליטים שהובאו מהשטחים המזרחיים הגרמניים לשעבר.
רבים מהם הובאו למקום על ידי הנאצים למחנות לעבודות כפייה.
הם עבדו במסגרת עבודות הכפייה, במספנת פלנדר שייצרה אניות וצוללות לצי הנאצי או בתעשיית הדגים.
"מחנה אם שטאו Lager Am Stau", שהוקם על ידי ה־אס.אס.
בגדה הדרומית של נהר טרווה, שימש גם הוא כמחנה לעבודות כפייה בחצי האי הרנינזל.
עם סיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 חצי האי והמחנות שבו היו בשימוש הצבא הבריטי, כמחנות עקורים לעקורים פולנים, שחלקם הוחזרו למולדתם בניגוד לרצונם.
בסתיו 1947 חלק מהמחנה שימש למגורי חיילים בריטים.
כמו במחנה פפנדורף שביער וולדהוסנר, הצבא הבריטי ניצל את מחנה ה-SS שהיה במקום, כדי לאסור ולעצור בו את מעפילי אוניית המעפילים אקסודוס-1947, שהובאו לגרמניה כמעפילים על ידי הבריטים ב־8 בספטמבר 1947 במסגרת מבצע אואזיס, לאחר שאוניית המעפילים שלהם נעצרה בלב ים במרחק של כ־20 מייל מערבית לעזה.
לאחר סגירת מחנות הכפייה ומחנה המעצר הבריטי, התגבשה בחצי האי הרנינזל התיישבות של תושבים שניצלו את צריפי המחנות שהיו במקום להקמת מושבת צריפים חד משפחתיים.
החל משנת 1991 עם סגירת מפעלי הברזל והפלדה בגדה הצפונית של נהר טרווה התחיל תהליך של ניקוי האזור ממפעלי התעשייה הכבדה כדי להפוך את האזור למרכז טכנולוגי, התומך בחברות טכנולוגיות וסטארט-אפים צעירים.
בהתאם למגמה זו חצי האי הרנינזל הוכרז כאזור לבנייה כפרית של בתים חד משפחתיים ואזור קייט, שייט וספורט.
מסביב לחצי האי נבנו מרינות, מעגנים ליכטות ומגרשי ספורט.
בשנת 1947, במסגרת מבצע אואזיס מעפילי אוניית המעפילים "יציאת אירופה תש"ז - "אקסודוס-1947"", אשר גורשו על ידי הבריטים מארץ ישראל, לגרמניה דרך נמל המבורג.
המעפילים שהיו על אוניית הגירוש אמפייר רייוול ירדו בנמל המבורג ללא התנגדות, לשביעות רצונם של הבריטים.
על כן הם הובלו למחנה נח יותר ממחנה פפנדורף, אל מחנה אם שטאו.
הבריטים הובילו את המעפילים מהמבורג ברכבות משא עד לתחנת הרכבת ליבק-קיקניץ ומשם במשאיות למחנה אם שטאו.
ב־8 בספטמבר 1947, הובאו ונכלאו 1484 מעפילי האקסודוס למחנה אם שטאו.
אף על פי שעל פי בדיקות הצבא הבריטי המחנה היה מותאם רק ל־1,000 בני אדם.
רוב המעפילים, נשארו במחנה עד 2 בנובמבר 1947. רובם היו צעירים ובני נוער יוצאי הונגריה, צפון אפריקה ופולין.
עד הגעת מעפילי האקסודוס, מחנה אם שטאו כבר פונה מיתר העקורים, שבויי המלחמה הפולנים והגרמנים וכמו כן מחיילים בריטים שגרו בו לאחר המלחמה.
סביב המחנה נבנתה גדר תיל רחבה.
המחנה אובטח על ידי כלבים ושומרים בריטים, שהוצבו על מגדלי שמירה שכללו זרקורים.
בחורף, בין 2 ל־5 בנובמבר 1947 הועברו רוב מעפילי האקסודוס ממחנה אם שטאו למחנה הצי הנאצי לשעבר בווילהלמסהאפן-זנגווארדן – כיום קסרקטין הצי הגרמני – האדמירל ארמין צימרמן, משום שצריפי העץ במחנה לא היו מתאימים למגורים בתנאי החורף, שבצפון גרמניה.
מעפילי האקסודוס שעדיין נשארו במחנה עזבו אותו לאחר הכ"ט בנובמבר 1947, במסגרת עלייה ד' על בסיס סרטיפיקטים מזויפים.
רוב תושבי המחנה עלו לארץ ישראל באביב 1948 עם הקמת מדינת ישראל והכניסה החופשית אליה.
מחנה אם שטאו שכן במחוז ליבק קיקניץ של העיר ההנזית ליבק, במרחק של כ־2 קילומטרים מדרום למחנה פפנדורף וכ-2 קילומטר מצפון מזרח לעיר ליבק, על חצי האי הרנינזל.
ליד המחנה עברה החשמלית מספר 12 שנסעה בין הרנויק לליבק תוך מעבר מספר מחסומים וסבך של גדרות תיל חלוד.
מהמחנה ניתן היה לראות את האניות המפליגות בנהר טרווה.
המחנה היה נח יותר למגורים ממחנה פפנדורף.
המעפילים התגוררו בצריפי עץ שטוחי גג (כפי שהיו במחנות צה"ל "במחנה צריפין - סרפנד" מימי הבריטים בארץ).
בכל צריף שוכנו 16–20 איש במיטות קומתיים.
רוב הצריפים היו מצוידים בשולחנות וכיסאות.
המעפילים קיבלו 3 שמיכות לכל אחד וניצלו שקי תפוחי אדמה ריקים והפכו אותם למזרנים לאחר שמלאו אותם בקש ועשבים.
את בדי הברזנט, של מיטות השדה המתקפלות שקבלו מהבריטים, פרמו ותפרו מהם גרביים.
מתקני המים היו בלתי נאותים.
לא היו אמצעי חימום בצריפים.
במחנה לא היו שבילים סלולים.
בימי גשם המעפילים בוססו בבוץ בין הצריפים.
כפי שהמעפילים היו מאורגנים בטרם ההפלגה על האקסודוס במסגרות של התנועות הפוליטיות כך הם הקפידו לשמור על הזיקה הפוליטית שלהם גם במחנה.
במחנה אם שטאו בשונה ממחנה פפנדורף, בו המעפילים התלכדו סביב הנהגתו של מרדכי רוזמן שהיה ממנהיגי השומר הצעיר עוד בגרמניה בטרם העלייה על האקסודוס, המשיך להנהיג את הקבוצות השומריות על האקסודוס, על אוניית הגירוש ראנימיד פארק ובהמשך באופן ישיר גם במחנה פפנדורף.
במחנה אם שטאו, לעומת זאת, התלכדו המעפילים סביב אנשי ההגנה מיכה פרי (פרלסון "גד"), סימה שמוקלר שהייתה אחות על האקסודוס, יוז'ק לימון ואלחנן ונחוצקר (ישי "גיורא") שעלו לאמפייר רייוול בפורט-דה-בוק.
שליוו אותם על האקסודוס וגם על אוניית הגירוש אמפייר רייבל.
מיכה פרי ואלחנן ונחוצקר, אנשי ההגנה היו בעלי אוריינטציה מפא"יניקית בעיניהם כל מי שלא מסכים אתם, הוא מפורר את אחדות המחנה.
למעשה במחנה אם שטאו נמשך הפיקוד הארץ ישראלי על המעפילים כפי שהיה על האקסודוס ובאוניית הגירוש אמפייר רייבל.
בשונה ממחנה פפנדורף בו המעפילים הנהיגו את עצמם.
בסופו של דבר מיכה פרי ארגן ועד פעולה/מזכירות המייצגת את כל המפלגות מהן הגיעו המעפילים למחנה.
מזכירות אם שטאו שיתפה פעולה עם מזכירות המעפילים שהקים מרדכי רוזמן במחנה פפנדורף.
שתי המזכירויות הנפיקו במשותף את תעודות המעפילים בהן היו רק תמונת פרופיל מספור וציון שהמעפילים גורשו בכוח לגרמניה מנמל חיפה.
בתאריכים 13, 20, 25 בספטמבר וב־2 באוקטובר 1947 נכנסו למחנה נציגי הג'וינט והביאו למחנה מצרכים ממחסני הג'ויינט כגון מזון, חפצי רחצה, ספרי דת, תשמישי קודש לחגים, ספרים ועיתונים בעברית וביידיש.
החל מ־7 באוקטובר 1947 נכנסו למחנה צוותי רווחה על בסיס יומי.
מבחינה בריאותית המעפילים היו במצב של חולשה כללית לאחר התלאות שעברו במשך חודשיים בים, התנאים הסניטריים והמזון הירוד שקבלו מהבריטים.
המעפילים התארגנו במחנה לחיים כמו בקיבוץ תוך כדי חלוקה שוויונית של המצרכים שנתקבלו מהג'ויינט ומיתר ארגוני הסיוע.
במחנה הוקם מטבח משותף לבישול ארוחות צהריים שנוהל על ידי שף גרמני ו־3 עוזרות, ממחסן המחנה נתנו הקצבות פרטניות של מצרכים להכנת ארוחות הערב והבוקר בצריפים.
הילדים קיבלו ארוחת 10 מיוחדת במסגרת כיתות לימוד שאורגנו במחנה.
הילדים ובני הנוער היו עסוקים ברוב שעות היום.
הם עסקו בלימוד עברית, כתיבת העיתון "בדרך", בספורט, אמוני שדאות, קרב מגע וקפא"פ, קונצרטים, הרצאות ואספות פוליטיות.
הבריטים עשו הכול כדי לשבור את רוחם של המעפילים במחנה באופנים שונים.
צמצום מנות המזון וניסיונות לנטרל את כוחם של המנהיגים.
בכך התכוונו לפורר את אחדות המעפילים במטרתם להגיע כמה שיותר מהר לארץ ישראל.
מבין הפעולות שביצעו הבריטים היה ניסיון כושל ליצר רישום אוכלוסין.
המעפילים הבינו שניסיון זה נעשה על מנת לדעת מאיזה ארצות הגיעו המעפילים כדי לגרשם חזרה לארצות מוצאם.
לאחר מספר ימים מזכירות המחנה קראה להרוס את שולחנות הרישום, בהן ניהלו הבריטים את הרישום.
כמו כן קראו למעפילים לא למסור את שמותיהם האמתיים וארצות מוצאם.
בנימין גרושקה (בולק), מתורגמן מטעם מזכירות המחנה שתרגם ליידיש את הוראות הבריטים קרא למעפילים "לא" (באלף רבתי) להישמע להוראות של הבריטים שהוא תרגם להם.
בתוך קבוצות הנוער התארגנו קבוצות נערים ונערות שתפקידם היה לאבטח את אנשי ההגנה שהגיעו אתם למחנה מאניות הגירוש, מפני הבריטים.
הם הכינו עבורם מקומות מסתור ותעלות בריחה מתחת לצריפי המחנה ואבטחו את מקומות המסתור במשמרות.
החל מאמצע חודש ספטמבר 1947 הנהגת המחנה בראשות מיכה פרי וסימה שמוקלר ארגנו סרטיפיקטים מזויפים למעפילים ושלחו אותם בקבוצות קטנות למינכן שבאזור הכיבוש האמריקאי על מנת שימשיכו משם בעלייה ד' לארץ ישראל.
לקראת אמצע אוקטובר 1947 אנשי ההגנה החלו לעזוב את המחנה כדי לצאת למשימות נוספות שנועדו להם במסגרת העפלה והמוסד לעלייה ב'.
הראשונים שעזבו אלחנן ונחוצקר ויוזק לימון והאחרונים עזבו מיכה פרי והאחות סימה שמוקלר.
(בדצמבר 1947 מיכה פרי הגיע לרומניה כדי ללוות את מעפילי אוניית המעפילים עצמאות).
בסוף אוקטובר 1947 מזכירות המחנה בשיתוף פעולה עם הבריטים התארגנו למעבר המעפילים למחנה משופר יותר.
המתאים למגורים במהלך החורף בגרמניה .
בתחילת חודש נובמבר 1947 הועברו המעפילים במשאיות לתחנת הרכבת בבאד שווארטאו ומשם ברכבות לעיר וילהלמסהאפן.
מתחנת הרכבת בעיר הובלו המעפילים שוב במשאיות למחנה הצבאי שליד הכפר זנגווארדן, כיום קסרקטין הצי הגרמני – האדמירל ארמין צימרמן.
נכון לאוגוסט 2020, אין כל ציון הנצחה במקום על המצאות מחנה מעפילי האקסודוס, על חצי האי הרנינזל.
ביום 8 בספטמבר 2025, באירוע רשמי בהשתתפות נציגי ציבור מהאזור, הציב "צוות מורשת אקסודוס" שלט הנצחה המספר את סיפור המחנה.
הטבלה המובאת למטה מבטאת את הטמפרטורות והמשקעים הממוצעים לתקופה שבין השנים 1890 ועד שנת 2017.
לקראת מוצא נהר טרווה לים הבלטי הוא זורם באזור מישורי יחסית וכתוצאה מכך הזרימה בנהר אטית וערוץ הנהר נעשה נפתול ומתפתל.
הופעת הנפתולים בנהרות מתרחשת בדרך כלל בשטחים מישוריים, שאין בהם נטייה חזקה של הזרימה לכיוון מסוים והקרקע פעמים רבות מורכבת מסחף.
הנפתולים אינם יציבים, זרם המים מביא סחף, שעלול למלא חלק מהפיתול ומצד שני הזרם עשוי לחפור נתיב חדש בתוך אדמת הסחף.
בנפתול זרם המים נדחף לכיוון הגדה הקעורה ומוסיף לחפור בה בעוד שהסחף נוטה להצטבר בגדה השנייה, שם המים פחות עמוקים.
חצי האי הרנינזל היה חלק מנפתול והוא נוצר באופן מלאכותי כתוצאה מעבודות שנעשו בראשית המאה ה-19 ליישור ערוץ הנהר על מנת לשפר את ערוץ לשיט בנהר.
אורך נהר טרווה כ־124 ק"מ והוא משמש ערוץ תחבורה עם הרבה מאוד תעלות שייט המתחברות אליו לכל אורכו והן מהווה תחנות יציאה בדרך, באזורים שונים בגרמניה.
בפברואר 2020 בבדיקות שגרתיות של ערוצי הנהר נמצאו ממצאים, שהתגלו בנובמבר 2021 כשרידי ספינת משא מהמאה ה-17, שהעבירה סיד ולא הגיעה ליעדה.
שרידי הספינה נחקרים על ידי המכון למדעי הגאוגרפיה באוניברסיטת קיל ומאוניברסיטת גטינגן.
חצי האי הרנינזל נמצא בגובה ממוצע של שלושה עד ארבעה מטרים מעל פני הים.
להקמת מגורים במקום, גובה הקרקע חייב להיות 3.87 מטר מעל פני הים.
על כן צומצמה הבניה בחצי האי למבנים כפריים, חד קומתיים וחד משפחתיים.
יתרת השטח יועד למגרשי ספורט ומעגני סירות ומפרשיות.
מחנה אם שטאו נמצא ממזרח לאתר בו נכנסת כיום המנהרה התת-קרקעית החוצה את נהר טרווה מתחת למי הנהר.
המנהרה בנויה בצורת 2 גלילים שעוברים בהם הכבישים 75B ו-104B.
חצי האי Herreninsel (Lübeck) הוא רובע במחוז קוזניץ ליבק השייך לעיר המדינה ההנזית ליבק.
מנהרת הגברים (גר) Herrentunnel עם הכבישים הפדרליים 75 ו-104 נכנסת אל מתחת לפני האדמה באמצע חצי האי הרנינזל.
המנהרה נפתחה לשימוש הקהל הרחב ב־26 באוגוסט 2005. אל חצי האי ניתן להגיע מהעיר ליבק לאחר שעוברים את תחנת תשלום האגרה.
מנהרת הגברים החליפה את גשר הגברים.
בשנת 2006 הגשר נהרס לחלוטין.
לפניו חצו את הנהר במעבורת כבלים ידנית.
חצי האי הרנינזל נכון ל־2018
חצי האי הרנינזל הוא אזור בנייה מיוחד למעגני סירות ופעילות ספורט.
חצי האי הרנינזל משמש למגורים מאז שנת 1934. בשל הקרבה לנמל ליבק שממוקם מעבר לנהר, בגדה הצפונית של הנהר טרווה.
קיים במקום מטרד רעש מעצם פעילות הנמל במשך היום והלילה ובנוסף קיים החשש מסערות בים הבלטי שעשויות לגרום לשיטפונות בחצי האי.
על כן, המשך הבנייה במקום בעתיד הותנה בבניית מערכי הגנה מרעש ומפני שיטפונות.
בשנת 2017 הוקמה בחצי האי מערכת ניקוז ציבורית במימון פדרלי.
על גדות חצי האי הרנרינזל נמצאים מעגנים לסירות.
כגון מרינה אם שטאו, ומעגנים ומרינות נוספות כגון:
אביבה חלמיש, אקסודוס הסיפור האמיתי, הוצאת עם עובד, 1990
ברכה חבס, הספינה שנצחה הוצאת "מערכות", תל אביב 1949
ז'אק דרוז'י, פרשת אקסודוס באור חדש, הוצאת עם עובד, ספרית אפקים, 1971
מחנה אלנבי היה מחנה צבאי, שהוקם על ידי צבא האימפריה העות'מאנית בדרום ירושלים בשנת 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
המחנה השתרע על פני שטח שנתחם לימים על ידי הרחובות דרך חברון ממערב, רחוב ביתר ממזרח, רחוב ישראל גלעדי מדרום ומנזר סנט קלייר מצפון.
המחנה שימש לימים כבסיס צה"ל עד שפונה בתחילת שנות ה-90 ובמקומו נבנו בתי מגורים, משרדים ומסחר בשולי שכונת תלפיות.
הפעילות הראשונה במקום החלה בימי מלחמת העולם הראשונה.
הטורקים חיפשו אתר באזור ירושלים להקמת שדה תעופה עבור אחת מחמש טייסות שהגיעו מגרמניה, בת בריתם, כתגבורת צבאית.
השטח נבחר מכיוון שהוא מישורי וקרוב יחסית לעיר.
המטוס הראשון נחת בשדה באפריל 1916 מטייסת בפיקודו של גנרל פרידריך קרס פון קרסנשטיין, שבסיסה העיקרי היה ליד באר שבע.
בנוסף הקימו הטורקים מחנה צבאי סמוך לאורך דרך חברון.
בשלהי 1917 כבשו הבריטים את המחנה והפכו אותו לבסיס צבאי חשוב בדרום ירושלים.
הוא נקרא על שם אדמונד אלנבי, שהנהיג את כוחות הבריטים במלחמה וכבש בפועל את ירושלים, עם מותו במאי 1936. המחנה פעל לאורך כל תקופת המנדט הבריטי ושימש את הצבא למטרות לחימה ומגורי חיילים.
בשנים הראשונות הפעילו הבריטים קו רכבת קצר מתחנת הרכבת הסמוכה, שעבר בשולי שכונת בקעה בתוואי רחוב מרדכי היהודי, עד לרחוב יהודה של ימינו.
קו זה סיפק למחנה אלנבי תחמושת וציוד שהגיעו ממישור החוף.
הבריטים הוסיפו להשתמש בשדה התעופה, אך בעקבות לחץ שהפעיל ועד שכונת תלפיות למניעת רעש ההמראות, סגרו הבריטים ב-1924 את שדה התעופה במחנה אלנבי ופתחו שדה תעופה חלופי בעטרות מצפון ירושלים.
בשנת 1929 הוקם מחנה נוסף מדרום למחנה הקיים, קרוב לבתי שכונת תלפיות שהוקמה באותה עת.
בשנת 1931 החלה הרחבתו של מחנה זה.
בינואר 1931 הוא קיבל את השם "מחנה טלוורה" ("Talavera Barracks") על שם קרב שהתרחש ליד העיירה טלוורה בספרד במהלך מלחמת חצי האי בשנת 1809 .
מחנה זה קיבל אחר כך את השם "מחנה אל-עלמיין", על שם העיר אל-עלמיין במצרים, בה נערכו מספר קרבות מכריעים במסגרת המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה.
בתחילת המרד הערבי הגדול בשנת 1936, גדל המחנה באופן משמעותי והגיעו אליו תגבורות של מספר גדודים ויחידות נוספות שחנו ממזרח למחנה (באזור בו הוקמה טיילת ארמון הנציב).
באוגוסט 1937 הושלמה הקמתה של שכונת מגורים במחנה לקציני הצבא הבריטי ומשפחותיהם.
ב-23 ביוני 1936 נערך במחנה מסדר חגיגי לכבוד יום הולדתו של מלך הממלכה המאוחדת החדש אדוארד השמיני, בה השתתפו גם ראשי היישוב היהודי משה שרת, יצחק בן-צבי, דניאל אוסטר ומנהיג העדה החרדית בירושלים משה בלוי.
לקראת סיום המנדט הבריטי, בעקבות תוכנית החלוקה, החלו הבריטים בהכנות לפינוי המחנה.
הסוכנות היהודית פנתה לבריטים בניסיון לרכוש את שטחי המחנות בארץ ישראל.
הבריטים הסכימו למכור את המחנות שהיו בשטח שיועד למדינה היהודית (דוגמת צריפין, מחנה בית ליד, תל ליטוינסקי ואחרים) אך לא את המחנות בירושלים, שנועדה להיות עיר בשליטה בינלאומית.
ב-28 באפריל 1948 דווח כי הכוחות הבריטים פינו את "מחנה אל-עלמיין" ומסרו אותו ל (שהיה באותה עת גם בפיקוד בריטי).
בתחילת מאי פינו את שאר המחנה והעבירו אותו ללגיון, לאחר שכבר קודם פינו פלוגת משוריינים מהמחנה.
ב-15 במאי 1948 תקפה פלוגת גדוד מוריה של החי"ש את המחנה במסגרת מבצע קלשון.
כוח עיקרי תקף את המחנה משכונת בקעה במערב וכוח משני נע לכיוונו משכונת תלפיות בצפון.
ההתקפה המשולבת השתבשה כאשר משוריין שתקף את המחנה מצפון ספג אש ונבלם ובעקבות כך השתהתה ההתקפה העיקרית ממערב.
חילופי האש חודשו במהרה במתקפת ירי מרגמות ודוידקה, עד שמגיני המחנה ברחו והוא נתפס על ידי כוחות צה"ל עד רדת הערב.
במחנה נמצאה כמות גדולה של חומרי נפץ, ציוד רפואי ומוצרי מזון.
עד סוף המלחמה המחנה שימש כבסיס של חטיבת עציוני וחטיבת מחוז ירושלים.
לאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות היה המחנה צמוד ל ולשטח מפורז שנקבע בינו לבין מתחם ארמון הנציב.
לאחר הקמת המדינה, שטח המחנה נותר רשום בבעלות משרד המלחמה הבריטי, ונעשו ניסיונות להגיע להסדר עמו לרכישת השטח.
הבריטים סירבו תחילה, עקב מיקומו סמוך לגבול, להעביר אותו רשמית לידי מדינת ישראל, זאת כדי לא לפגוע ביחסים עם ממלכת ירדן.
במהלך 1964 הושגה הסכמה עקרונית עם הבריטים על מכירתו לישראל.
הסכם בראשי תיבות נחתם באפריל 1965, בנובמבר 1966 הושלמה רכישת המחנה על ידי מדינת ישראל, תמורת 140 אלף ליש"ט.
בעקבות הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, צה"ל נדרש לצמצם את פריסת כוחותיו בירושלים לגדוד אחד, ובמחנה התמקמה חטיבת ירושלים שהייתה אחראית להגנה על הקו העירוני.
בקיץ 1950 החל המחנה לשמש גם כבסיס טירונים 920 של הנח"ל.
במחנה "אל-עלמיין" שוכנו עולים חדשים, והוקמה בו מעברת תלפיות, מעברה הוקמה גם בחלקו הצפוני של המחנה, סמוך לשכונת צפון תלפיות.
בשיא אכלוסה גרו במעברת תלפיות 9,000 תושבים.
בתחילת שנות ה-60, המעברה הייתה בשלבי חיסול, אך עוד גרו בה כ-250 משפחות.
במקום המעברה הוקמו שיכונים לאורך דרך חברון בין תלפיות הוותיקה לאזור התעשייה תלפיות.
בשנת 1954 שכרה האוניברסיטה העברית חלק משטח המחנה לטובת מעונות סטודנטים.
במחנה גם נערכו אימוני גדנ"ע.
לאחר מלחמת ששת הימים עבר המחנה לרשות משמר הגבול, שקיבל את האחריות להשלטת הריבונות הישראלית בשטחים שנכבשו, ובכלל זה מזרח ירושלים.
בנוסף השתקעה בו מחלקת התנועה של משטרת ישראל, שהפעילה במקום גם כלבייה.
בתחילת שנות ה-80 החלו דיונים על פינוי המחנה לטובת פיתוח עירוני.
בשנת 1983 נדונה הקצאת השטח לטובת הקמת בית הוועד הפועל של ההסתדרות בירושלים, במקום הבניין הקיים בתל אביב.
אך התוכנית נגנזה, עקב סירובו של משרד האוצר להשתתף בעלות המעבר לירושלים.
בשנת 1985 פונה חלקו הדרומי של המחנה לצורך סלילת המשך רחוב דניאל ינובסקי, המקשר בין דרך חברון לטיילת ארמון הנציב.
זאת לאחר עיכוב של שלוש שנים, עקב סירובה של המשטרה לפנות את השטח.
בתחילת 1988 הוצגה תוכנית מתאר חדשה לשטח המחנה, הכוללת הקמת מבנים למגורים, מלונאות ומשרדים.
עם כי במקביל אישרה עיריית ירושלים, הקמת מבנים נוספים בשטח מחנה מג"ב.
בשנת 1989 הגיעה ממשלת ישראל וממשלת ארצות הברית להסכם על הקצאת 30 דונם בשטח המחנה לטובת הקמת שגרירות ארצות הברית בישראל.
זאת בעקבות לחצים שהפעילו משה ארנס וראש הממשלה יצחק שמיר על הממשל האמריקאי באמצעות הקונגרס.
למרות ההסכם הקמת שגרירות ארצות הברית במתחם לא יצאה פועל.
אך ההסכם גרם לעיכוב בפיתוח שאר המתחם שהוקצה לטובת בנייה למגורים ומסחר, עקב הצורך להתחשב בתוכנית הבנייה של השגרירות.
בתחילת שנות ה-90 פונה המחנה ומפקדת מג"ב ירושלים עברה לבניין חדש, שנבנה עבורה בקצה הצפוני של שכונת שייח' ג'ראח.
המכרזים הראשונים לבנייה למגורים במתחם פרסמו על ידי מינהל מקרקעי ישראל בשנת 1991, ובמהלך שנות ה-90 פורסמו פכרזים נוספים, בין השאר זכו במגרשים חברת רסקו וב.
מתחם המגורים פותח כמקשה אחת עם פיתוח סביבתי בין המבנים, הוא זכה להצלחה ורוב הדירות נמכרו עוד לפני שהושלמה הבנייה.
בתחילת שנות ה-2000 נבנו בחלקו הדרומי של המחנה בנייני משרדים ומסחר.
כבר בסוף 1988 הוקצה שטח של 30 דונם, בשטח מחנה אלנבי, בצמוד לדרך חברון, לטובת הקמת מבנה שגרירות ארצות הברית.
אך מסיבות פוליטיות הפרויקט לא יצא לפועל, מאחר שנשיאי ארצות הברית דחו את ההחלטה על ההכרה בירושלים כבירת ישראל, והשטח, בו חורשת אורנים, נשאר ריק.
עם זאת תכנון המתחם נמשך, בין השאר ב-2001 ביקשה השגרירות למנוע בניית בית כנסת צמוד לשטח הבנייין המתוכנן.
עם הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל וההחלטה על העברת השגרירות לירושלים הוחלט שבניין הקונסוליה הקיים ישמש את השגרירות.
במקביל בפגישה בין ראש העיר משה ליאון לנציגי מחלקת המדינה האמריקאית, הוחלט על מתן מסלול ירוק פנים עירוני לתכנון מבנה הקבע של השגרירות במתחם אלנבי.
עוד הוסכם כי תחנה מתוכננת של הקו הכחול של הרכבת הקלה בדרך חברון, תזוז 4 מטרים לבקשת יחידת האבטחה של השגרירות.
בפברואר 2021, אישרה להפקדה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה את התוכניות להקמת מבנה עבור השגרירות במחנה אלנבי, כולל מעון רשמי של השגריר, והרחבת מתחם הקונסוליה והקמת מבנים נוספים במקום למגורי סגל.
ביולי 2022, משפחות פלסטיניות הציגו מסמכים מארכיון המדינה לפיהם הקרקע שעליה צפויה לקום השגרירות במחנה אלנבי, הופקעה מהם מתוקף חוק נכסי נפקדים.
עם זאת ההפקעה בוצעה במקור כבר על ידי שלטונות המנדט הבריטי, וחלה עליה התיישנות.
מחנה אביב (לשעבר: מחנה שייח' מוניס) הוא בסיס צבאי של צה"ל, השוכן בדרום שכונת רמת אביב שבצפון תל אביב, בסמוך למרכז יצחק רבין.
בבסיס שוכנים מטה מערך דובר צה"ל, מטה חטיבת תבל ותזמורת צה"ל.
הבסיס כפוף למחנה רבין (הקריה).
מחנה אביב הוקם במקור כמחנה שייח' מוניס בסוף שנות ה-50 ותפקד כמחנה גדנ"ע .
כחלק מחטיבת תבל פועל בבסיס בית הספר לדיפלומטיה צבאית, שנוסף על הכשרת חיילי החטיבה וחיילי צה"ל נוספים, מקיים גם השתלמויות לנציגי צבאות זרים.
יחידת דובר צה"ל שכנה במשך שנים רבות במבנה שכור בסמוך למחנה רבין ולבית סוקולוב.
בשנת 2019 עברה היחידה למחנה אביב, למבנה משרדים בן שש קומות בשטח של 5,000 מ"ר, שהוקם למענה בעלות של כ-60 מיליון ש"ח.
מחנה Turksom משמש כבסיס הצבאי הטורקי הגדול ביותר מחוץ לטורקיה בעקבות העובדה שהוא משתרע על שטח של כ-400 דונמים.
המחנה משרת פוליטית את האינטרסים הטורקיים באזור ונחשב כגורם שהשפיע לחיוב על היחסים בין טורקיה לסומליה.
מלבד הבסיס עצמו, יש גם בשטח המחנה אוניברסיטה צבאית שכוללת כיתות לימוד, חדרי ישיבות, מגרשי ספורט, חדרים עם מכשירי סימולציה ימיים, מעבדות, ספרייה ועוד מספר מתקנים.
על פי גורמי בצבא הטורקי, למעלה מ-10,000 חיילים סומלים צפויים לעבור הכשרה במחנה.
למעלה מ-200 אנשי צבא טורקים הוצבו בבסיס.
ב-2015 החלה הקמתו של בסיס טורקי בלב סומליה, בסמוך לבירה מוגדישו וזאת בהשקעה שעלותה מוערך בכ-50 מיליון דולרים.
הבסיס נפתח בטקס רשמי בספטמבר 2017, בטקס בנוכחות ראש המטות המשולבים של הכוחות המזוינים של טורקיה, הולוסי אקאר וראש ממשלת סומליה, חסן עלי ח'יירי .
מאז הקמתו, הסיס מבצע אימונים לצד משימת האיחוד האפריקאי לסומליה .
מאמצי משימת האיחוד האפריקאי מתרכזים בלחימה כנגד א-שבאב ומרבית אנשי הצוות שנשלחו מטעם האיחוד הם לא-מוסלמים, בשל כך מחנה Turksom היווה אלטרנטיבה לכוח המשימה והציע הכשרות שייערכו על ידי מוסלמים.
היריבות ששוררת באזור המזרח התיכון התרחבה ובשנים האחרונות כוללת מאמצים להקמת הגמוניה גם במדינות קרן אפריקה.
חוקרים מסוימים הדגישו כי הנוכחות הצבאית הטורקית בסומליה עלולה להוות איום על מדינות באזור כמו איחוד האמירויות הערביות או ערב הסעודית (מדינות שנמצאות שמתנגדות ונלחמות בברית בין טורקיה לקטר).
גם בציר הסעודי-אמירתי יש רצון לשלוט ביעדים בקרן אפריקה תוך מתן תמיכה למגזרים בעזרת פיתוח האזור ושיפור מצב הביטחון בו.
לצד טורקיה, ב-2015 הקימה איחוד האמירויות הערביות בסיס צבאי גם הוא במוגדישו.
בנוסף לכך, איחוד האמירויות הייתה מערובת בעסקה להקמת בסיס צבאי בסומלילנד, בסיס שהוקם ב-2017 במטרה להגן על נמל הים של העיר ברברה, באותה חתמה סומלילנד עם חברת DP World, שהמטה שלה נמצא בדובאי, על הסכם שלפיו החברה תשדרג ותנהל את הנמל שבברברה.
כמו כן סומלילנד גם חתמה על חוזה לפיה אותה חברה תפתח את הנמל שבוסאסו ואף תנהל אותו ל-30 שנים.
אם לא די בכך, בסיס זה מהווה איום על המורדים החות'ים בתימן, שמאיימים אף הם על איחוד האמירויות עקב המעורבות האמירתית במלחמת האזרחים התימנית.
בתגובה לפעילות טורקיה בסומליה טען יורש העצר הסעודי, מוחמד בן סלמאן כי פעילותה זו של רג'פ טאיפ ארדואן וממשלו משקפות את ניסיון לבנות "ח'ליפות עות'מאנית" באזור.
פעילות הארגון משפיעה לרגע על היחסים בין המדינות.
סיבות אחרות אותן מעריכים חוקרים כגורם משפיע על ההתנייענות הטורקי במדינה היא אינטרסים כלכלים שנובעים מהעובדה שסומליה ממקומת בסמוך לנתיבי סחר עולמיים ובסמוך למצרי באב אל-מנדב, שמהווה מיקום אסטרטגי וחשוב לכלל המדינות באזור.
מחנה אלדרשוט המוכר גם בתור העיירה הצבאית אלדרשוט, הוא בסיס צבאי של הצבא הבריטי הממוקם סמוך לאלדרשוט, המפשייר.
מחנה אלדרשוט הוא אחד הגדולים והחשובים של הצבא הבריטי והוא כולל מספר מפקדות ומתקנים המשרתים יחידות שונות בצבא.
הוא מתפרס על שטח של כשני קמ"ר וכולל אוכלוסייה של כ-10,500 חיילים ואזרחים, סמוך למחנה נמצאים שטחי אש ואימון בשטח כולל של כ-11 קמ"ר.
משום חשיבותו ליחידות הצבא הבריטי, המחנה מכונה "ביתו של הצבא הבריטי" וכיום הוא מקום מושבם של כ-70 יחידות וארגונים צבאיים שונים.
בשנת 1854, כחלק ממהלך של הקמת בסיסי קבע לצבא הבריטי, משרד המלחמה רכש כ-11 קמ"ר סמוך לעיירה אלדרשוט ומחנה אלדרשוט נוסד.
שנתיים לאחר מכן נפתחו שלושה בתי חולים לצורכי החיילים המשרתים במקום ועד לשנת 1861 אוכלוסיית אלדרשוט גדלה לכדי כ-16,000 חיילים ואזרחים (מכ-870 לפני הקמת המחנה) ושטח המחנה הכולל גדל לכדי כ-32 קמ"ר.
היחידות הרבות שהוצבו במחנה ובסביבתו בשנותיו הראשונות, אוגדו לכדי דיוויזיית אלדרשוט, ב-1872 הצבא חולק לשמונה קורפוסים כאשר הקורפוס השני פיקד על היחידות במחנה ושכן בו.
ב-1881 כחלק מרפורמה נרחבת בצבא, תוכנית הקורפוסים והמחוזות הוחלפה בפיקודים אזוריים וביניהם הוקם פיקוד אלדרשוט.
בשנת 1890 החלו להיבנות קסרקטינים מלבנים לאכלוס החיילים במחנה במקום צריפי העץ והאוהלים, רוב מבנים אלו הוחלפו בעצמם כמעט לגמרי עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 במבנים מודרניים.
ב-22 בפברואר 1972, כתגובה על יום ראשון העקוב מדם בו ירו צנחנים בריטים במפגינים אירים בדרי, פוצצה המחתרת האירית (הצבא האירי הרפובליקני) מכונית תופת סמוך לחדר האוכל של חטיבת הצנחנים ה-16 באלדרשוט.
הפיצוץ גרם למותם של שבעה אזרחים שעבדו במקום, כולל טבחים, אנשי צוות ניקיון וכומר קתולי, בנוסף ל-19 פצועים.
במקום הוקמה אנדרטה לזכר נפעי הפיגוע.
הרגימנט ה-27, חיל הלוגיסטיקה המלכותי
רגימנט הלוגיסטיקה גורקה של המלכה ה-10, חיל הלוגיסטיקה המלכותי
מחנה 020 היה מרכז חקירה בריטי לסוכנים גרמנים שנתפסו במהלך מלחמת העולם השנייה.
המחנה שכן בבית לאצ'מיר בדרום־מערב לונדון ונוהל על ידי לוטננט קולונל רובין "עין הפח" סטפנס (Robin "Tin Eye" Stephens).
נטען שמרכזי חקירה אחרים שפעלו בזמן המלחמה השתמשו בעינויים כדי להוציא הודאות, סטפנס הכחיש את הטענות שנעשה שימוש בעינויים במחנה 020. הנחיותיו לחוקרים הורו: "לעולם אל תכה אדם.
מלכתחילה זה מעשה של פחדנות.
אסיר ישקר כדי להימנע מעונש נוסף וכל מה שהוא אומר לאחר מכן יתבסס על הנחת יסוד כוזבת".
ידוע שסטפנס העניש את מי שלא צייתו לפקודה זו, ובאחד המקרים אף הוציא חוקר בכיר במשרד המלחמה מהמחנה.
לאחר המלחמה ניהל סטפנס את מרכז החקירות באד ננדורף, בגרמניה אך נשפט על התעללות באסירים, שחלקם מתו.
הוא נשפט בבית דין צבאי בריטי בגרמניה ולא נמצא אשם, אך מעורבים אחרים בפרשה הורשעו.
העיתונאי הבריטי איאן קוביין טען בספרו "בריטניה האכזרית" (Cruel Britannia), שהתפרסם ב-2012, כי על פי מסמכים מן הארכיון הלאומי אכן הופעלו במחנה 020 עינויים כדי להשיג מידע.
על פי קוביין, במחנה היו 30 חדרים בהן נכלאו אסירים, שבהם היו מיקרופונים, להאזנת סתר לכלואים.
קוביין מציין עוד כי במחנה נעשו הוצאות להורג מדומות, וכי כמה מן העצורים עברו התעללות ברוטלית בידי הסוהרים.
בתקופת פעולתו של המחנה הוחזקו בו חברים באיגוד הפשיסטים הבריטי.
בנוסף למחנה 020 היה קיים גם מחנה עתודה, שנקרא מחנה 020R.
מחנה זה היה ממוקדם בהאנטרקומב, באוקספורדשייר.
מחנה זה נועד בעיקר למעצר לתקופה ארוכה.
מְחַמַּרַה או מוחמרה נקרא בשוגג גם מוהמרה הוא מטבל חריף העשוי מאגוזי מלך, פלפל אדום, דבשת רימונים ופירורי לחם.
הוא מזוהה עם העיר חלב בסוריה, אך ניתן למצוא אותו גם בטורקיה, במיוחד באזורים דרום-מזרחיים, שם מאכלים ערביים נפוצים יותר במטבח המקומי בגלל ההשפעה התרבותית הסורית, כך גם במטבח הארמני המערבי.
בטורקיה, מחמרה נקראת אקוקה והיא מוגשת כמתאבן.
המרכיבים העיקריים הם בדרך כלל פלפלים טריים או יבשים, מסורתית פלפל חלבי, אגוזי מלך טחונים, פירורי לחם ושמן זית.
הוא עשוי להכיל גם שום, מלח, מיץ לימון, דבשת רימונים, ולפעמים תבלינים (כגון כמון).
ניתן לקשט אותו בעלי נענע או פטרוזיליה.
את המחמרה אוכלים כמטבל עם לחם, כממרח לטוסט וכרוטב לקבב, בשרים על האש ודגים.
מחנה בולפורד הוא מחנה צבאי בריטי ועיירה צבאית כ-12 ק"מ צפונית לסולסברי בוילטשייר שבדרום-מערב אנגליה.
המחנה, שנוסד בשנת 1897 ונמצא בשימוש מתמשך מאז, הוא חלק ממערך בסיסי הצבא הבריטי במישור סולסברי אשר באופן היסטורי כלל שטחי אימון נרחבים.
מחנה בולפורד חולש על שטח של כ-1.6 קמ"ר ומחולק לשני אזורים שביניהם עובר כביש איימסברי-טידוורת', כאשר בצד המזרחי נמצא קסרקטיני פיקטון, מקום מושבה מאז 1992 של מפקדת הדיוויזיה השלישית, רגימנט הקשר שלה, מפקדת קבוצת ההנדסה ה-25 והגדוד הראשון של הרגימנט המרסיאני.
קסרקטיני קיווי מנציח את נוכחות החיילים הניו זילנדים ששהו במקום ב-1919 וכולל את הרגימנט השלישי, המשטרה הצבאית המלכותית, והגדוד החמישי של רגימנט הרובאים.
בצד המערבי של המחנה שוכנות מפקדות חטיבות השריון ה-12 וגדוד מודיעין לצד יחידות לוגיסטיקה בקסרקטיני וורד, מפקדת חטיבת השריון ה-20 בקסרקטיני וינג, ורגימנט משמר הפרשים בקסרקטיני פאוול.
מפקדת צוות קרב חטיבת השריון ה-12
מפקדת צוות קרב חטיבת השריון ה-20
מפקדת הרגימנט שלישי, המשטרה הצבאית המלכותית
מפקדת קבוצת ההנדסה ה-25 (הכוללת שלושה רגימנטים של חיל ההנדסה המלכותי)
גדוד המודיעין הצבאי הרביעי, חיל המודיעין
רגימנט הקשר הדיוויזיה השלישית, חיל הקשר המלכותי
בשנת 1919, חיילים ניו זילנדים מחיל המשלוח שלקח חלק במלחמת העולם הראשונה, הוצבו במחנה בולפורד בזמן שחיכו לחזור למולדתם.
בזמן זה הם חצבו על דופן גבעה סמוכה את הסמל הניו זילנדי הקיווי, בדומה לסמלים דומים שנחצבו בסלע הגיר בהיסטוריה הקדומה בגבעות האזור כגון הסוס לבן של וסטברי .
מאז 2017 הקיווי של בולפורד מוגדר כמונומנט רשום ולכן זוכה לשימור והגנה, כאשר משרד הביטחון של בריטניה אמון על פעולות השימור והניקוי של הדמות.
מחנה בית אל הוא מחנה צבאי מצפון לאל-בירה המשמש כמפקדת אוגדת יהודה ושומרון ומושב המנהל האזרחי.
בעבר ישב במקום בה"ד 4.
במקום ישב מחנה צבאי ירדני בזמן השלטון הירדני.
באוגוסט 1967 החליטה ממשלת ישראל להקים במקום בסיס הדרכה, כחלק מתוכנית שר הביטחון משה דיין לההעביר את בסיסי ההדרכה של צה"ל לשטחי יהודה ושומרון.
במקום הוקם בה"ד 4, בסיס הטירונים הגדול בצה"ל.
אלוף פיקוד המרכז רחבעם זאבי העניק למחנה ביתין את השם מחנה בית אל, בהוראת שר הביטחון משה דיין להעניק למחנות הצבאיים ביהודה ושומרון שמות עבריים.
ב־1971 עבר מטה הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון ממשכנו במתחם ששימש את מושל מזרח ירושלים הירדנית ברחוב סלאח א-דין בירושלים למבנה במתחם המחנה שנועד במקורו לשמש כבית חולים צבאי ירדני.
בנובמבר 1977 התיישב בבסיס גרעין בית אל של גוש אמונים.
הגרעין הוכפף באופן רשמי למפקדת הבסיס, וחברי הגרעין חתמו על "כתב שליחות", בו התחייבו להיות בשליחות הצבא לכל צורך שיידרש, וויתרו על זכויות אזרחיות שונות.
בפועל הגרעין ניהל את חייו ללא פקודות מן הצבא.
עם זאת, מפקדת הבסיס פרסמה הנחיות שחלו על חבריו, בהם ההצגת אישור כניסה לשומר הבסיס.
לגרעין הוקצו צריפים בקצה המחנה הצבאי.
החדרים הוקצו למגורים בלבד, וחברי הגרעין נעזרו תחילה בשירותי המטבח הצבאי, ואכלו בתחילה בחדר האוכל של הבסיס.
בתחילת 1978 הוקם מטבח נפרד לגרעין.
הגרעין התיישב במקום הקבע שלו בספטמבר 1978. היישוב היה עדיין בשלבי פיתוח, אך עקב צו על תנאי שהוצא להקפאת המצב בבג"ץ בית אל עברו חברי הגרעין אליו.
ליד המחנה שכן "מחנה לוז".
בנובמבר 1981 פוצל הממשל הצבאי להמנהל האזרחי ומפקדה צבאית, שהפכה ב־1988 לאוגדת איו"ש.
ב־1995 עבר בה"ד 4 מהבסיס למחנה זיקים.
בספטמבר 2011 כתובת 'תג מחיר' רוססו על כלי רכב צבאיים בבסיס.
כחלק מפינוי בתי דריינוף בבית אל נחתם הסכם לפינוי שני מחנות מבית אל למחנה, מפקדת מג"ב איו"ש ומפקדת חטיבת בנימין.
ב־2016 בוצעו עבודות להקמת בסיס למג"ב איו"ש מצפון למחנה הקיים.
ב־2017 נערכה בחפירה ארכאולוגית במרחב שבו שכן בסיס הטירונים.
בחפירה נמצאו שרידים של יישוב יהודי מימי תקופת בית המקדש הראשון שחרב בתקופה הרומית.
בתקופה הביזנטית ישב במקום מנזר שחרב עם הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל.
מהקופה המוסלמית נמצאו מחסנים שבהם מספר גדול של קנקנים ששימשו למסחר בשמן זית.
הוערך כי האתר נהרס ברעש שביעית.
בדצמבר 2025 הוסכם על העברת יחידות השירות של המנהל האזרחי מהבסיס לשער בנימין.
אוגדת אזור יהודה ושומרון (אוגדה 877)
מת"ק רמאללה – מנהלת תיאום וקישור של נפת רמאללה
תחנת בנימין של משטרת ישראל – במסגרת הסכמי אוסלו עברה תחנת רמאללה מהעיר למחנה.
ב־1972 הוקמה במחנה בית אל סדנה 799 ("ידי העשת") של חיל החימוש, שהשתייכה ליחש"ם 650 במחנה צריפין ועברה ממחנה שנלר.
ב־1975 נפתחה ליד הסדנא בית ספר תעשייתי.
עם נסיגת צה"ל מסיני ב־1979 במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, עברה עוצבת הפלדה (162) לפיקוד המרכז והתייצבה במעלה אפרים, הוקמה במחנה יחש"ם 638, שהתבססה על הסדנה הקיימת, לצד סדנה שעברה מסיני למחנה יוסף, סדנה חדשה במשטרת הג'יפתליק וסדנה קיימת במחנה ישי.
ב־1996 אוחד היחש"ם עם יחש"ם 650 במחנה צריפין, שפעל אף הוא תחת פיקוד המרכז.
מחנה NEEM היה מתקן מחקר קטן על יריעת הקרח הצפונית של גרינלנד, ששימש כבסיס לקידוח ליבות קרח.
ראשי התיבות NEEM הם קיצור של "קידוח קרח מתקופת האימיאן (Eemian) בצפון גרינלנד - North Greenland Eemian.
תקופת האימי (Eemian) הוא שם קיצור לתקופה הבין-קרחונית האחרונה, Last Interglacial , בתקופה שבין 130,000 שנה עד 115,000 שנה לפני זמננו.
המחנה שכן בסביבות 313 ק"מ מזרחית לחוף הקרוב ביותר, מפרץ פיבודי בצפון גרינלנד, 275 ק"מ צפונית-מערבית למחנה הקרח ההיסטורי "קרח צפוני", ו-484 ק"מ מזרח-צפון-מזרחית לסיורפאלוק, היישוב הקרוב ביותר.
בגיליון נובמבר/דצמבר 2007 של מגזין MIT Technology Review ובאתר האינטרנט שלו פורסמו דיווחים על המאמצים להקמת מחנה זה.
במהלך הקיץ היה אוהל עמיד אחד ללינת החוקרים.
הגישה הייתה דרך מסלול גלישה (מסלול שלג).
מטרת המחקר הייתה לחפש קרח שנשמר מתקופת האימי, שכללה תקופת התחממות בהיסטוריה של כדור הארץ.
אומדן עובי הקרח באתר קידוח הליבה של NEEM היה כ-2,550 מטר.
הקידוחים ב-NEEM החלו ביוני 2009 והקודחים ציפו להגיע לסלע האם בשנת 2010. הקידוח התקדם היטב וחדר את אזור השבירות (כ-800 מטר) ביולי 2009. התוכנית הייתה לעבד את הקרח מתחת לאזור השבירות, בהתאם להחלטה בישיבת ועדת ההיגוי בנובמבר 2008 בקופנהגן.
עד 1 בספטמבר 2009, עומק הקידוח הגיע ל-1,760 מטר, שיא לקידוח ליבות קרח לעונה אחת תוך 100 ימים.
לאחר סיום פעילויות הקידוח, המכונות והכיפה של מחנה NEEM הועברו למיקום חדש במסלול NEEM-EastGRIP, ויצרו את מחנה EastGRIP במיקום.
חלק ניכר מהמחנה שהוקם עבור פרויקט קידוח הקרח של תקופת האימי בצפון גרינלנד (North Greenland Eemian Ice Drilling - NEEM) הועבר לאתר EGRIP בשנת 2015.
מחנה בֶּזֶק היה מחנה צבאי של צה"ל בעמק זבאבדה בצפון השומרון, בין הכפרים א-זבאבדה וקבאטיה.
בקרבת המחנה נמצאת צומת מחנה בזק, בין כביש 6010 לכביש 588. המחנה שימש כבסיס אימון חטיבתי של חטיבת גולני משנת 1975 עד שנת 2000.
הבסיס שכן במרחק של מספר קילומטרים מח'רבת אִבּזיק, המזוהה עם העיר המקראית בזק, ונקרא על שמה.
הוא עצמו שכן בצמוד לח'רבת ענחום.
בנוסף, נקרא הבסיס על שם משה (מוסה) קליין.
הטירונים הגיעו לבסיס באוטובוס מאורגן מעפולה, דרך מעבר גלבוע, כביש 60 וכביש 6010.
עד למלחמת ששת הימים, היו בבסיס כוחות הצבא המלכותי הירדני.
במסגרת כיבוש צפון השומרון במלחמה נכבש הבסיס.
בשנת 1975 עבר בסיס האימון החטיבתי של חטיבת גולני, בו התקיימה טירונות בסיסית, ממחנה שרגא למקום.
בנובמבר 2000 עבר בא"ח גולני למחנה פלס.
המחזור שהתגייס באותו החודש היה האחרון שעשה טירונות במחנה בזק.
ב-8 בינואר 2001 ירו מחבלים לעבר הבסיס.
חיילי צה"ל ששהו במקום ירו לעבר מקורות הירי.
באוקטובר 2002, בעקבות האינתיפאדה השנייה, נטש צה"ל את הבסיסים בזק וסנור (חטיבת הצנחנים) ופוצץ את מבניהם.
הבסיס פונה סופית במסגרת תוכנית ההתנתקות ב־2005.
מחנה דורי (מכונה "מחנה תל־השומר") או בסיס 781 הוא בסיס צה"ל בשכונת תל־השומר ברמת־גן, הקרוי על שם ראש המטה הכללי (הרמטכ"ל) הראשון, רב־אלוף יעקב דורי.
הבסיס הוא הגדול במחנות צה"ל לאחר קריית ההדרכה שבנגב ומאכלס מספר רב של יחידות ומפקדות, בניהן לשכת הגיוס (לשעבר בקו"ם) ויחידת מיטב.
מחנה תל שומר הוקם במלחמת העולם השנייה על ידי צבא ארצות הברית על שטח שהפקיעו הבריטים מהיישוב תל ליטוינסקי.
לאחר זמן לקחו הבריטים את המחנה לידם, הרחיבו אותו והפכו אותו למרכז לוגיסטי שכלל בעיקר סדנאות, מוסכים ומחסני נשק.
לוחמי לח"י ופלמ"ח תקפו את המחנה במטרה לשדוד נשק.
ב־24 בדצמבר 1945 (ליל חג המולד), תקפו לוחמי לח"י את המחנה במטרה לשדוד נשק.
הפעולה תוכננה על ידי יעקב אליאב.
מפקד הפעולה היה יעקב בנאי ("מזל") וסגנו היה יעקב גרנק (דב הבלונדיני).
הלוחמים חדרו בשקט למחנה כחיילים בריטים מבוסמים.
הם נגשו למחסן הנשק והגישו בקבוק לחייל הבריטי ששמר על המחסן.
כשהוא סירב הוא נדקר במטרה להורגו אך הוא הצליח לברוח בהשמיעו זעקות אימים.
דב העריך שתוך זמן קצר תופעל האזעקה במחנה ויהיה מסוכן לסגת.
הוא החליט על נסיגה אף על פי שהחלטה זו לא הייתה בסמכותו.
הכוח נסוג ללא נפגעים ודב ננזף על החלטתו.
בכניסה למחנה יש שלט זיכרון על פעולה זו.
ב־28 בדצמבר 1947 התקיף כוח מהגדוד הרביעי של הפלמ"ח בפיקודו של יוסף טבנקין את מחנה תל־ליטוינסקי במטרה לשדוד (או כפי שהיה נהוג אז לומר – "לרכוש") נשק.
שומר בריטי שפתח באש נורה ונהרג.
הלוחמים חדרו למחסן הנשק אך התברר שהשרשראות אליהן היה הנשק קשור היו עבות מאוד.
נדרש זמן רב כדי לנתקן.
בינתיים עבר רכב ליד המחסן והרגיש בתכונה לידו.
הופעלה אזעקה במחנה והוחלט על נסיגה שבוצעה תחת אש.
השלל היה 75 רובים, 7 סטנים, מחסניות ברנים ואקדחים.
בינואר 1946 רכשו החברות סולל בונה, החברה המרכזית למסחר וחברת תעשייות ארץ ישראל מפעל מתכת שהקים צבא ארצות הברית במחנה.
לאחר ההכרזה על תוכנית החלוקה בנובמבר 1947 החלו מוסדות היישוב במשא ומתן עם ממשלת המנדט לרכישת מחנות הצבא הבריטי שבתחום המדינה היהודית העתידית.
מחנה דורי נרכש בידי הסוכנות היהודית במרץ 1948. עוד טרם ההכרזה על תוכנית החלוקה הצבא הבריטי החליט לסגור ולפנות את המחנה.
עם פינוים ההדרגתי של הכוחות הבריטיים מארץ־ישראל לטשו גם הערבים וגם היהודים את עיניהם אל המחנה הגדול והחדש למדי.
קרבתו לגוש דן ותל אביב וצירי הדרכים שבשליטתו הגבירו את חשיבותו הצבאית.
הערבים התחילו מחדירים למחנה אנשים מזוינים במסווה של עובדים, מקצתם תושבי הסביבה ומקצתם מכוחותיו של חסן סלמה – מפקד הכוחות הערביים הלא־סדירים במחוז לוד.
בראשית 1948 עדיין יכלו להסתייע במידע מפי החיילים המתפנים של הגדוד הממונע השלישי של הלגיון הערבי, שמפקדתו אף היא שכנה במתחם המחנה, בחסות הבריטים.
הבריטים פינו את המחנה ב־15 באפריל 1948 ובאותו יום החל מרוץ קדחתני בין כוחות חטיבת אלכסנדרוני וכוחות ערביים במטרה להשתלט על המחנה הגדול והחשוב.
אור ל־15 באפריל 1948 חדרו לוחמי גדוד 32 וגדוד 33 של חטיבת אלכסנדרוני מכיוון כפר אז"ר.
לוחמים ערבים מקומיים מכפרי הסביבה חדרו למחנה מצידו הדרומי.
כל היום געש הקרב שהתנהל מבית לבית.
לערבים היו בין 30 ל־40 הרוגים ולאלכסנדרוני הרוג אחד.
בסוף היום נשארה רק מובלעת ערבית בקצה הדרומי של המחנה.
מובלעת זאת נכבשה בתחילת מבצע חמץ ב־28 באפריל 1948.
ב־1995 הוחלט לקרוא לבסיס מחנה דורי על שם רא"ל יעקב דורי, הרמטכ"ל הראשון.
ב־6 באוגוסט 2024, עשרות מפגינים חרדים שהפגינו נגד גיוס חרדים לצה"ל, ניסו לפרוץ לשטח הבסיס וחדרו לאנדרטת חיל השלישות הסמוכה לגדר הבסיס, זאת תוך עימותים עם שוטרים
בשנת 1993 קיבלה ממשלת ישראל החלטה לפנות מחנות צבא באזורי הביקוש, ביניהם מחנה דורי, להעביר את הקרקע למינהל מקרקעי ישראל שיעביר אותם הליכי תכנון לשיווק, כמו כן נקבע שצה"ל יקבל לעצמו את התמורה הכספית המלאה בגין החזר המקרקעין.
לצורך יישום התוכנית נוסדה בשנת 1994 "הוועדה הבין־משרדית לפינוי מחנות".
פינוי מחנה דורי אושר כדי לקדם תוכנית בינוי אסטרטגית לאזור בקעת אונו, שעתידה לכלול עשרות אלפי יחידות דיור, שטחי מסחר ושירותים.
אולם התוכנית לא יצאה לפעול במשך שנים רבות.
בשנת 2014 אישרה הוועדה למתחמים מועדפים לדיור (ותמ"ל), באופן מזורז, תוכנית להקמת 17 אלף דירות בשטח המחנה כשיפונה.
עמותת אדם טבע ודין עתרה נגד התוכנית, דרשה לבטל את החלטת הממשלה להכריז על בנייה במתחם תל־השומר כתוכניות "ותמ"ל" ולהעביר את הטיפול בתוכנית למערכת התכנון הרגילה בהתאם לחוק התכנון והבנייה.
זאת עקב התהליך המורכב הנדרש לשם איתור וטיפול בזיהומי הקרקע והמים המצויים במתחם.
ב־2015 נחתם הסכם בין עיריות קריית אונו ואור יהודה על חלוקת שטחי המחנה, שאינם משויכים מוניציפלית לאף רשות מקומית.
המחנה מכיל בתוכו למעלה מ־30 בסיסים ויחידות שונות, בהם:
מפקדת בסיס תל השומר – (מב"ס 781) מפקדת מחנה בסיסי המהווה גם את הסמכות והרשות המוניציפלית של מחנה תל השומר ויחידותיו.
מפקד המחנה הנוכחי- רס"ן רון מאיר וקנין.
לשכת גיוס תל השומר (ל"ג תה"ש)
מספן כוח האדם של חיל הים
יחידת ניסויים ואבטחת איכות (נס"א)
מפקדת קצין טכנולוגיה ואחזקה ראשי (מקטנא"ר)
מפקדת קצין לוגיסטיקה ראשי (מקל"ר)
מפקדת קצין רפואה ראשי (מקרפ"ר)
מפקדת קצין חינוך ונוער ראשי (מקח"ר)
ענף משו"ש (מיון, שיבוץ ושליטה) של חיל החינוך
בסיס משטרה צבאית אזור דן
בית הדפוס הצבאי תל השומר
מרכז תעסוקת עובדי צה"ל (תע"ץ)
מפקדת קצין רפואה חילי (מקרפ"ח) של חיל האוויר
מחלקת התשלומים והפרישה (מופת) של אגף כוח האדם
יחידת ביטחון מידע מטכ"לית (יחב"ם)
היחידה לארגון וגיוס אמצעים (יארג"א) של אט"ל
מפקדת מרחב מרכז (של חיל החינוך)
מדור הפקות (של חיל החינוך, מרכז את פעילות הלהקות הצבאיות)
מטה יחידת הגדנ"ע והנח"ל (של חיל החינוך)
בעתיד מתוכנן כי רוב שטח המחנה ייסגר – והשטח יועבר לעיריית רמת גן לבניית שכונות מגורים.
אנדרטת זיכרון לחללי גוש דן מצויה בפאתי המחנה.
בצמוד למחנה, מחוץ למתחם הצבאי, ממוקם ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון של משרד הביטחון ובסמוך למחנה בשטח תל השומר היו בעבר מתקן אשפוז צבאי ו"בית הלוויות הצבאי" ממנו היו יוצאות הלוויות צבאיות וממנו יצאה הלווייתו של ראש הממשלה יצחק רבין.
בצמוד לבית החולים נמצאת מחנה ב' של מפקדת קצין רפואה ראשי (מקרפ"ר) ובתוך בית החולים נמצא המרכז לרפואת שיניים (רפו"ש) של צה"ל.
מחנה המעצר בעתלית (גם: מחנה המעפילים בעתלית) היה מתקן כליאה בריטי ששימש לכליאת אסירים בזמן המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
במחנה הושמו במעצר למעלה מ־40,000 מעפילים, כמו גם פעילי המחתרות העבריות.
המחנה נפתח בינואר 1940, ופעל במתכונת זו עד להקמת מדינת ישראל במאי 1948. לאחר סיום המנדט, הוסב המתקן לשמש כמחנה מעבר לעולים.
ב־1987 הוכרז כאתר לאומי למורשת ההעפלה והעלייה של מדינת ישראל.
מחנה לאסירים של ממשלת המנדט
בשנת 1932 בנו הבריטים סמוך לעתלית מחנה לפלוגת עבודה של אסירים.
מחנה זה היה ממוקם היכן שנמצא כיום כלא שש.
במחנה זה נבנו בתים לסוהרים ומשפחותיהם, צריפים עבור האסירים וחדרי צינוק.
בשנת 1939 החלה הקמת מחנה מעצר למעפילים.
במחנה היו צריף חיטוי, צריפי מרפאה, מטבחים וחדרי אוכל.
נבנו בו כ-100 צריפי עץ ו-86 מהם שימשו למגורי מעפילים.
תפוסתו המקסימלית נאמדת בכ-4,000 נפש, אך רוב הזמן שהו במחנה פחות מכך, בהתאם לזרם המעפילים שהגיעו.
בעת שהצריפים התמלאו, שוכנו העצורים גם באוהלים צבאיים בחלקו הצפוני של המחנה.
במחנה הייתה הפרדה בין צריפי הגברים וצריפי הנשים, והמעפילים שהו במחנה בין ימים בודדים ל-23 חודשים.
בזמן כליאתם קיבלו המעפילים תנאי מחיה סבירים ויחס סביר מצד השלטונות המנדטוריים - קורת גג, ארוחות סדירות וחופש תנועה סביר בתוך גבולות המחנה.
ברוב התקופות ניתנה אפשרות לפגישה בין הגברים והנשים במהלך היום.
במחנה שהו גם עולים חוקיים לתקופות של עשרה ימים עד שבועיים לצורך בידוד (איזולציה) בין השאר למניעת העברת מחלות.
הקליטה במחנה כללה רישום, הפרדה בין הגברים ובין הנשים והילדים וחיטוי ב-DDT.
מוסדות היישוב פעלו למען רווחת העצורים והוראת העברית.
שמועות ראשונות על ייעוד המחנה למעצר מעפילים התפרסמו באוגוסט 1939, עת בפעם הראשונה החזיקו השלטונות הבריטיים במעפילי "קולורדו" ומעפילים אחרים במעצר ממושך של יותר מכמה ימים.
הראשונים להיכלא במחנה היו עולי "אוריון" (728 עולים) שהגיעו ב-8 בינואר 1940. אחריהם באותו חודש נכלאו במחנה עולי האוניות "הילדה" (677 עולים) ו"סקריה" (2,400 עולים) שהגיעו בפברואר 1940.
המחנה התמלא שוב בעקבות אסון "פאטריה".
ובמשך זמן רב שהו בו מעל 2,000 מעפילים.
בהמשך נכלאו במחנה עולי "ליברטאד" (יולי 1940), ניצולי "פאטריה" (נובמבר 1940), ניצולי "סלבדור" ומעפילי "דריאן 2" (מרץ 1941).
המדיניות הבריטית הייתה לשחרר את המעפילים בהתאם למכסת הסרטיפיקטים שהוקצו, כאשר המגיעים ראשונים שוחררו ראשונים, תוך מתן עדיפות לנשים וילדים.
כן זכו לשחרור מוקדם חולים ומתגייסים לצבא הבריטי.
בדצמבר 1941 שוחררו אחרוני מעפילי "פאטריה" ובמחנה נותרו כ-800 עולים, בעיקר מעפילי "דאריאן" ששוחררו בחצי השני של שנת 1942.
המחנה המשיך לפעול ושימש בעיקר כתחנת מעבר לעולים שהגיעו באופן חוקי.
בין השאר עברו בו ילדי טהראן, קבוצה של עולים מאלג'יר וקבוצה של 585 עולים מתימן שהגיעו ברכבת.
בליל 10 באוקטובר 1945 פרץ למחנה כוח מהגדוד הראשון של הפלמ"ח, כחלק מתנועת המרי העברי, ושחרר את כל 208 המעפילים שהיו עצורים בו באותה העת.
על תכנון הפעולה הופקד נחום שריג, והוא גם פיקד עליה בפועל, כשסגנו היה יצחק רבין.
רוב המעפילים שהגיעו בסוף שנת 1945 לא נתפסו על ידי הבריטים ומחנה המעצר בעתלית נשאר יחסית ריק.
על מנת למנוע מתקפה נוספת על המחנה הקצו השלטונות הבריטיים עוד 1,500 סרטיפיקטים לחודש למשך שלושה חודשים, החל מ-15 בדצמבר 1945.
מתחילת 1946 עלתה אוכלוסיית המעפילים העצורים במחנה עתלית באופן משמעותי וביולי 1946 המחנה התמלא עד אפס מקום.
הסוכנות היהודית הייתה אחראית לניהול הפנימי של המחנה כמחנה עולים ושירותי בריאות נתנו על ידי ארגון הדסה, אך הפיקוח החיצוני היה בריטי.
בהתאם לכך, במהלך שנת 1946 הגיעו לארץ ישראל מדי חודש 750 עולים ששהו בממוצע במשך שלושה חודשים במחנה המעצר בעתלית.
אחרי השבת השחורה נכלאו בחלק מהמחנה אנשי ארגון "ההגנה".
לאחר מכן נכלאו בו גם אנשי אצ"ל ולח"י.
ב-1 במרץ 1948 הועברו לעתלית האסירים היהודים של בית הסוהר המרכזי בירושלים בגלל הסכנה לחייהם.
כן הובאו לעתלית עצורים שהוחזרו מקניה.
הבריטים החלו בתהליך של שחרור העצורים, אולם עיכובים בשחרורים, חוסר אמון בכוונות השחרור של הבריטים והתרופפות השמירה הביאו למספר ניסיונות בריחה, כולל בריחה שאורגנה על ידי "ההגנה".
בסוף מרץ 1948 מצאו הבריטים נשק במחנה וכחות צבא גדולים ערכו בו חיפושים.
השחרורים התקדמו באפריל ובמאי, ולאחר קום מדינת ישראל, בסוף מאי 1948 שוחררו מהמחנה 97 אסירים ועצירים יהודים ונותרו בו רק 12 אסירים.
עצורים אלו הועברו למובלעת הבריטית בבת גלים והמחנה פונה על ידי הבריטים.
לאחר קום המדינה שימש המחנה למעצר שבויים מצריים.
אלו שוחררו במרץ 1949, לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות.
לאחר פינויו מהשבויים הוסב המחנה למחנה עולים.
בשנת 1950 הוא שימש כמחנה עולים לעולי תימן ובנוסף כמעברה ל-1,200 משפחות.
עם התגברות העלייה מעיראק פונו המשפחות מהמעברה.
המחנה הוסב למחנה קליטה ומיון של עולים וכונה "שער עלייה ב'".
המחנה נפגע מספר פעמים מפגעי מזג האוויר.
לאחר מלחמת סיני ומלחמת ששת הימים שימש כמחנה לשבויים מצרים.
בשנות ה-70 ננטש האתר והוזנח.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה שימש המחנה להחזקת שבויים סורים ופלסטינים.
אתר לאומי למורשת ההעפלה והעלייה
בשנת 1987 הכריז הנשיא חיים הרצוג על מחנה המעצר כאתר לאומי למורשת ההעפלה והעלייה.
כיום הוא אתר לאומי על שם משה סנה, המנציח את ההעפלה.
במקום מספר צריפי עץ משוחזרים וצריף החיטוי המקורי המוקפים בגדר תיל ובתוכם תצוגה המציגה את תנאי החיים במחנה, שריוניות בריטיות ומגדלי שמירה.
ב-2006 נרכשה עבור האתר ספינת דיג לטבית ישנה, "גלינה", שעמדה לפני גריטה, והובאה לעתלית.
"גלינה" דומה הן במצבה הרעוע והן בתפוסתה לרבות מספינות המעפילים שהגיעו למחנה לפני קום המדינה.
ביוני 2010 נחנך באונייה מוזיאון לתולדות ההעפלה ומרכז מבקרים.המוזיאון כולל תצוגות אור-קוליות, והמבקרים העוברים בין התצוגות חוזים בשחזור של תאי המגורים הצפופים, המטבח, גשר הפיקוד, ושאר חלקי הספינה כפי שנראו בתקופת ההעפלה.
בנוסף לתצוגות על ההעפלה בדרך הים, שכללה את מרבית העולים חסרי הסרטיפיקטים (כ-140,000 עולים), ישנה תצוגה של ההעפלה בנתיבי היבשה (כ-6000 עולים) ותצוגה של העפלה דרך האוויר (כ-150 עולים).
באתר מוצג מטוס מדגם C-46 קומנדו ששימש את ההעפלה דרך האוויר במבצע מייקלברג ובתוכו מוקרן סרטון המציג את המבצע.
האתר כולל מאגר מידע לתולדות ההעפלה הכולל פרטים רבים על ההעפלה ושמות המעפילים - "בנתיבי העפלה", שנחנך בסתיו 2001 ועוסק בתיעוד והנצחה של תקופת ההעפלה (1934–1948) לארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי דרך סיפוריהם של מעפילים ופעילי ההעפלה.
במאגר אוסף גדול של עדויות, תצלומים ומסמכים בנושא ההעפלה והעלייה הבלתי ליגאלית לארץ ישראל.
בחודש מאי 2019 נערך במחנה טקס הענקת "אות המעפיל" אותו הגה חבר צוות מורשת האקסודוס ד"ר צבי חטקביץ למעפילים שהעפילו ארצה באוויר, בים וביבשה.
מחנה המעצר בלטרון היה מחנה מעצר שהוקם בלטרון על ידי שלטונות המנדט הבריטי בתחילת מלחמת העולם השנייה ואשר שימש לכליאת שבויי מלחמה גרמניים ואיטלקים וכן לכליאת אלפי תושבים של ארץ ישראל, יהודים וערבים.
בתום המנדט הבריטי ננטש המחנה ונהרס בקרבות הקשים שהתנהלו במקום במלחמת העצמאות.
מן המחנה נותר רק מבנה בטון אחד, ששימש כעמדת השער למחנה, מזרחית לקיבוץ נחשון וצפונית לכביש 3.
בתפקיד רב המחנה, שימש הרב דב בער אליעזרוב.
על קורותיו במחנה כתב בפתיחה לספרו, "שאלי ציון".
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הקימו הבריטים מחנה מעצר בלטרון.
תחילה שיכנו בו שבויים איטלקים שנפלו בשבי לאחר התקפת הבריטים בקירנאיקה.
כעבור זמן קצר הורחב המחנה וכלל ארבעה אזורים: (1) לנתיני אויב, (2) לחשודים בקשר עם האויב, (3) לערבים חברי הכנופיות מאנשי המופתי הירושלמי חאג' אמין אל-חוסייני, (4) לעצורי המחתרות היהודיות.
ב-1940 הוקם מחנה לטרון א' וב-1942 מחנה לטרון ב' שהיה המחנה המרכזי וחולק לארבעה מחנות משנה:
מחנה משנה א' בו נכלאו אנשי המחתרות היהודיות (הגנה, אצ"ל ולח"י).
מחנה משנה ב' בו נכלאו שבויי מלחמה איטלקים וגרמנים שנשבו בחזית צפון אפריקה.
מחנה משנה ג' בו נכלאו אזרחים זרים שנחשדו בשיתוף פעולה עם הנאצים.
מחנה משנה ד' בו נכלאו אסירים ערבים שפעלו נגד הבריטים בשנים 1936-1939(השתתפו במרד הערבי ושיתפו פעולה עם הנאצים).
בדצמבר 1942 הועברו ללטרון עצירי לח"י שהיו קודם במחנה המעצר מזרעה ליד עכו.
ב-31 באוקטובר 1943 ברחו 20 עצורי לח"י דרך מנהרה באורך 76 מטר שנחפרה במשך תשעה חדשים.
בריחה זו הזרימה דם חדש לתנועת הלח"י שהייתה אז בשפל.
ב-20 באוקטובר 1944 הובלו 251 עצורי אצ"ל ולח"י ממחנה המעצר בלטרון לשדה התעופה בלוד והוטסו למחנה מעצר באריתריאה.
ב-29 ביוני 1946, "השבת השחורה", נעצרו 60 ממנהיגי התנועה הציונית והסוכנות היהודית ונכלאו בלטרון.
בהם: משה שרת, דוד הכהן, דוד רמז, דב יוסף, ד"ר פון וייזל והרב מימון (אז: פישמן).