tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי שחרור צרפת נענה פולאן להצעת ז'אן-פול סארטר להשתתף בכתיבה - בשם -העט "Maast" - בכתב עת " זמנים מודרניים" ("Les Temps modernes") שנוסד על ידי סימון דה בובואר, ז'אן-פול סארטר ומוריס מרלו-פונטי.
כשהוועד הלאומי של הסופרים, שהיה תחילה התארגנות של סופרים ואינטלקטואלים צרפתים שהתנגדו לנאצים, התחיל לעסוק תחת הנהגתו של לואי אראגון בטיהור הספרות הצרפתית, פולאן התקומם נגד עקרון הטיהור וסינגר על הסופרים שהואשמו ב"שיתוף פעולה", לא כדי להצדיקם, אלא על מנת לאפשר להם לפרסם שוב.
במכתב "אל מנהלי הרזיסטנס" הוא גינה את אותם הרזיסטנטנים הספרותיים "החסודים" שהפכו אחרי המלחמה לצנזורים, והעז לפרסם מחדש כתבים מאת הסופר הגזען לואי-פרדינאן סלין.
באותה רוח כתב בכתב העת Revue de la Table ronde (כתב העת של השולחן העיגול) שפורסם על ידי הוצאה לאור בעלת אותו השם שמשכה אליה את הימין הספרותי שלאחר המלחמה.
אחרי שהמגזין הספרותי NRF נאסר לפרסום על ידי השלטון החדש בצרפת החל משנת 1944 בגין עברו של שיתוף פעולה עם הנאצים,
בינואר 1953 הוא הורשה להופיע מחדש וז'אן פולאן התמנה שוב למנהלו, בשיתוף פעולה עם מרסל ארלאן.
בהתחלה הופיע עד 1959 בשם Nouvelle Nouvelle Revue Française (הכתב העת הצרפתי החדש החדש) ,אחר כך חזר לשמו המקורי.
בינואר 1955, יחד עם המשורר אנרי מישו והמשוררת אדית בואסונא, השתמש כניסוי על עצמו בסם מסקלין.
בהשפעת הסם כתב "דו"ח על ניסוי".
מישו פרסם על כך את הקובץ "Misérable Miracle" (נס עלוב) ואדית בואסונא את ספרה - "מסקלין".
פולאן עורר מחלוקת כשהתנגד להענקת עצמאות לאלג'יריה ותמך באנשי הצבא הצרפתים בימי מלחמת אלג'יריה.
עמדה זו גרמה לקרע ביחסיו עם חברו, מוריס בלאנשו.
בשנת 1963 נבחר לאקדמיה הצרפתית עם 17 קולות בעדו מול עשרה לטובת המועמד האחר, רנה דה לה קרואה, דוכס דה קאסטרי.
ז'אן פולאן נפטר בשנת 1968 בקליניקת הרטמן בנאי- סיר -סן.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות באנייה (Bagneux) בפריז (באגף 73).
מאשתו הראשונה, סלומאה פרוסק, נודלו לו 4 ילדים:אודט (ילידת 1911), פייר (יליד 1912), פול (יליד 1913) ופרדריק (יליד 1914) פולאן.
אשתו השנייה, ז'רמן, נפטרה ב-1976.
פולאן ניהל גם מערכות זוגיות ללא נישואים, המפורסמת שבהן - אחרי מותו - הייתה עם אן דלקו, הידועה כדומיניק אורי, מחברת הרומן "סיפורה של O".
פולאן כתב ספרים וסיפורים על האמנות הקוביסטית, אך התפרסם בעיקר הודות למסותיו על הלשון והספרות: Les Fleurs de Tarbes ou la Terreur dans les lettres .
(פרחי טארב או הטרור בספרות), À demain la poésie (למחר - השירה) Petite préface à toute critique" (פחת דבר קטן לכל ביקורת).
פולאן דאג לפרסומה של מהדורה ראשנה של כל כתביו בהוצאת קלוד צ'ו בשנים 1966–1970.
אחרי מותו התפרסמו רבות מהתכתבויותיו עם סופרי הדור - כגון פול אלואר, אנדרה לוט, פרנסואה מוריאק, ז'אן גרנייה, ז'ורז' פרו, פרנסיס פונז', אנדרה סוארס, מרסל ארלאן, אנדרה ז'יד, מישל לאירי, ז'אק שארדון, ארמאן פטיז'אן, אנדרה פייבר דה מנדיארג, וכו'.
מאוחר יותר פורסמו חילופי המכתבים בינו ולבין גסטון גלימאר, פרנץ הלנס, מרסל ז'ואנדו וז'אק ריווייר.
הארכיב שלו הופקד ב"מכון לעזבון ההוצאות לאור בנות זמננו".
שלושה הכרכים הראשונים לכל כתביו הופיע בשנים 2006, 2009 ו-2011 ו-2018 בהוצאת גלימאר תבהשגחתו של ברנאר באיו (Baillaud).
שני כרכים נוספים הם בדרך - מוקדשים לכתביו על האמנות ועל פוליטיקה.
1963 - חבר האקדמיה הצרפתית
באקדמיה הוא תפס בשנים 1963–1968 את כורסת 6 (במקום פייר בנואה).
אות לגיון הכבוד של צרפת - בדרגת קצין גדול
צלב המלחמה של צרפת -בימי מלחמת העולם הראשונה
מרכז חברתי, לתרבות ולספורט בעיר נים נושא את שמו
דמותו של ז'אן פולאן במדיה האמנותית
השפעתו של פולאן בעולם הספרות שלאחרי מלחמת העולם זכתה לרמז שקוף ברומן ההומוריסטי של בוריס ויאן L'Automne à Pékin ( "סתיו בפקין", שבו לא מדובר לא בסתיו ולא בבייג'ינג) .
אחד מגיבורי הספר הוא הברון אורסוס דה ז'אנפולאן (Ursus de Jeanpolent), איש מגוחך ומלא בחשיבות עצמית המכהן כיושב ראש מועצת המנהלים של חברה הבונה מסילת ברזל באקסופוטמיה.
הסופרת אן דקלו חשפה שכתבה את הרומן שלה "סיפורה של O" כסדרת מכתבי אהבה שכתבה אל ז'אן פולאן, המאהב שלה, שהעריץ אל ספרי המרקיז דה סאד.
בפברואר-אפריל 1974 בגראן פאלה בפריז נערכה התערוכה "ז'אן פולאן דרך צייריו": פייר אלשינסקי, ויקטור בראונר, ז'ורז' בראק
אלכסנדר בונייה, ברנאר דיפור, ז'אן דיבופה, ג'ורג'ו דה קיריקו, אוסקר קוקשקה, אנדרה מסון, חיים סוטין, גי דה ווגה, רובר ווגנסקי, גסטון שסאק, מקס ארנסט, ז'אן פוטרייה, מארי לורנסן, רובר לאפוז'אד, פיליפ לפאטר, רנה לוביאס, אנדרה לוט.
עם ליטוגרפיות מאת ז'ורז' בראק
עם איורים מאת מארק שאגאל
1990 - La vie est pleine de choses redoutables טקסטים אוטוביוגרפיים בעריכת נכדתו קלר פולאן (פורסם אחרי מותו)
(התכתבות עם אנדרה פייר דה מנדיארק)
1920-1957, מהדורה עם הערות מאת ז'אן-פיליפ סגון, Paris, Gallimard, (2010) (Segonds) (התכתבות עם ואלרי לרבו).
מהספרות הפולקלורית המלגשית - סוגת "היינטני"
הלוחם החרוץ/ההתקדמות באהבה איטית למדי/לאלי/מן המפורסמות, בתרגומה של נורית פלד, הוצאת כרמל,2001.
ז'אן פולן היה סופר ומשורר צרפתי.
פולן נמנה עם היוצרים שתרמו להופעת שירה צרפתית חדשה, משוחררת מחותם הסוריאליזם.
ז'אן פולן נולד ב-1903 בעיירה הקטנה קאניזי, מדרום לסן-לו, במחוז מאנש שבחבל נורמנדיה, ובה בילה את ילדותו.
אחרי שנת 1913 למד במכללת סן-לו, שבה כיהן אביו כמורה למדעי הטבע.
ב-1919 שהה בלידס במטרה לשכלל, את האנגלית שלו, אם כי ללא הצלחה רבה.
ב-1921 נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת קאן וב-1923 ביקר לראשונה בפריז.
מסיבות בריאות קיבל פטור משירות צבאי.
החל מ-1922 השתקע בפריז, בה עשה סטאז' אצל עורך דין והתוודע לחוגים הספרותיים.
ב-1927 נרשם ללשכת עורכי הדין בפריז.
באותה תקופה השתתף בפעילות קבוצת "סאז'ס" ("חוכמה") בה נמנו גם אנדרה סלמון, פייר רוורדי, פייר מק אורלן, מקס ז'אקוב וארמן לובן.
ב-1933 פרסם פולן את קובץ שיריו הראשון - Cinq poèmes (חמש פואמות),יצר קשרים עם אז'ן גייביק ועם פייר-אלבר בירו.
בשנת 1934 התחתן עם מדלן, בתו של הצייר מוריס דני, שהייתה ציירת בעצמה תחת השם "דינס" (Dinès).באותה שנה פגש את אדמון-מארי פולן.
בשנת 1939 זכה בפרס מלרמה לשירה.
על אף ראייתו הלקויה גויס ב-1940 לצבא כתותחן ביחידת נ.מ.
בשנת 1941 קיבל פרס בלומנטל.
הוא הצטרף בהמשך לתנועות משוררים שהתנגדו למשטר וישי
בשנת 1951 ויתר על עבודתו כעורך דין ובחר להיות בתפקיד שופט בבית המשפט הגבוה שבשארלוויל, במחוז ארדן.
גם בתקופה זו המשיך להתגורר בפריז.
כחבר מועדון PEN שבו התקבל ב-1949, ערך פולן טיולים בתאילנד וביפן .
טייל בהמשך גם בברזיל, פרו ובוליביה (1960), אחר כך בארצות הברית (1966)
ב-1961 עזב את עבודתו המשפטית והתחיל להשתתף באופן פעיל ב"עשורי התרבות" (Décades culturelles) שאוגנו בסריזי-לה-באל, לא רחוק מיישוב הולדתו.
ב-1970 זכה בפרס הגדול של האקדמיה הצרפתית.
זקאן פולן נהרג ב-10 במרץ 1971,כשבשובו מעט אחרי חצות, ממסיבה על אוניית טורינג קלאב, נפגע על ידי מכונית, ביציאה מהמנהרה שבקה דה טוילרי.
המשורר הובא לקבורה בקאניזי ב-16 במרץ 1971.
1958 - הפרס הבינלאומי קאפרי
1970 - הפרס הגדול של האקדמיה הצרפתית
כל שנתיים העיר סן לו מעניקה פרס בתחרות שירה על שם ז'אן פולן, המתארגנת בעזרת איגוד מקומי של חובבי קריאה, של עיריית סן-לו, מנהלת תרבות של אזור נורמנדי תחתונה, ומועצה הכללית של מחוז מאנש.
La Main chaude, עם מבוא מאת אנדרה סלמון, Corréa, 1933
Canisy, Gallimard, 1942. מהדורה חדשה, 1986 עם איורים
על חשבון "הביבליופילים של צרפת ושל נורמנדי" 1974
Appareil de la terre, עם ליתוגרפיות מאת לאפיק, גאלאני (1962) ו-1962 וגלימאר 1964
כמה "פלקטות" מאת ז'אן פולן אוירו בציורים, תחריטים וליטוגרפיות .
כמה מקבצי השירה של פולן הוצאו במהדורות חדשות בסדרת הכיס לשירה של הוצאת גלימאר.
Existerואחריו Territoires (מבוא מאת אנרי תומא), 1969
אחוזת צל בתרגום צביקה שטרנפלד, מבוא מאת אלודי בואיג, הוצאת "קשב לשירה", תל אביב 2016
ז'אן-פול זימבריס (נולד ב-25 במאי 1953) הוא מתופף ומעבד מוזיקלי ישראלי.
ידוע בעיקר כמתופף של להקת טנגו ושל החברים של נטאשה.
כשהיה בן 10 עברה המשפחה לצרפת ובשנת 1969 עלתה לישראל.
המשפחה התגוררה בשכונת הקטמונים בירושלים.
ב-1973, לאחר מלחמת יום הכיפורים, נסע לגרמניה וחזר לארץ ב-1978. עם זאת המשיך לשמור על קשר מוזיקלי והשתתף כמעבד, מתופף וכלי הקשה באלבומו של יגאל בשן "יש לי ציפור קטנה בלב", אלבום ייחודי ששילב להיטי פופ עם שירים תימניים מסורתיים בעיבוד עכשווי.
בשנת 1983 ייסד עם מיקי שביב את להקת טנגו שפעלה עד 1987, הוציאה שני אלבומים ("סידור קבוע" ו"אמונה שלמה") ונחלה הצלחה רבה.
בשנת תשמ"ה זכתה הלהקה בתואר להקת השנה של רשת ג'.
ב-1987 השתתף בהקלטות האלבום "דרך ארץ" של גידי גוב והיה שותף לעיבודים המוזיקליים.
בשנת 1990 הצטרף ללהקת החברים של נטאשה בה היה פעיל עד התפרקותה באמצע שנות התשעים והשתתף באלבומים שינויים בהרגלי הצריחה ורדיו בלה בלה).
ב-1999 הפיק מוזיקלית ועיבד (יחד עם דודי רוזנטל) את שירי אלבומו של יגאל בשן "תלוי רק בך".
ב-2001 הפיק את האלבום של יפעת בן דרור וניגן בו.
זימבריס הודה כי לאורך שנים רבות השתמש בסמים, ובשל כך נקלע למצוקה כלכלית, עד שבשנת 2005 עזב לארצות הברית כשהוא מחוסר כל.
בשנת 2007 חזר לישראל ושב לנגן עם זמרים שונים.
שיחק בסרט "מצב החסה" של גור בנטביץ'.
כיום הוא מתופף בהופעותיו של אביתר בנאי.
מאשתו הראשונה, ג'יזל, יש לו שתי בנות.
אחותו היא השחקנית קטיה זימבריס.
ז'אן מתילדה סווה הייתה עיתונאית ופוליטיקאית קנדית שכיהנה כמושלת הכללית של קנדה, ה-23 במניין מאז איחוד קנדה, בשנים 1990–1984, האישה הראשונה בתפקיד זה.
סווה נולדה בססקצ'ואן והתחנכה באוטווה ובפריז לפני שעבדה כעיתונאית בתאגיד השידור הקנדי (CBC).
היא נבחרה לבית הנבחרים הקנדי ב-1972 ולאחר מכן כיהנה כשרת הכתר עד שנת 1980 עד לבחירתה לראשות בית הנבחרים.
ב-27 בנובמבר 1972, הושבעה סווה למועצת המלוכה של קנדה, מה שנתן לה את הזכות לשאת התואר "הנכבד" (The Honourable) לכל ימי חייה; עם זאת, כמושלת הכללית לשעבר של קנדה, סווה הייתה זכאית לתואר "The Right Honourable" (תואר הזהה לתוארם של חברי בית הלורדים).
לאחר מכן ייסדה ועבדה עם קרן סווה עד למותה מלימפומת הודג'קין ב-26 בינואר 1993.
סווה נולדה בקהילת פרנסקואה של כפר פרודהום שבפרובינציה ססקצ'ואן לצ'ארלס אלברט בנווייט ולאנה ויילאנט.
כעבור שלוש שנים עברה לאוטווה, שם התגוררה משפחתה.
כשהייתה נערה צעירה, אביה היה לוקח אותה לבקר בפרלמנט היל , מקום משכנו של הפרלמנט הקנדי.
בעודם שמה, אביה היה מראה לסווה הצעירה לעיתים קרובות את פסל הברונזה של חברת הפרלמנט הקנדי הראשונה, אגנס מקפייל.
אביה היה אומר לה: "את יכולה להיות חברת פרלמנט יום אחד, אם תרצי בכך".
סווה למדה במנזר והייתה ראש כיתתה בשנה הראשונה ללימודיה.
היא המשיכה את לימודיה באוניברסיטת אוטווה, ועבדה עבור ממשלת קנדה כמתרגמת על מנת לשלם את שכר לימודיה הגבוהים.
במקביל, סווה הייתה מעורבת באופן פעיל בענייני סטודנטים ופוליטיקה; בגיל 20 (1942), היא הפכה לנשיאה הלאומית של איגוד הסטודנטים הצעירים הקתולים, דבר שחייב את מעברה למונטריאול.
במנוטריאול הכירה סווה את מוריס סווה , והשניים התחתנו ב-24 בספטמבר 1948, באותה שנה שהזוג עבר ללונדון; מוריס השיג מלגת לימודים בבית הספר לכלכלה של לונדון, וסווה עבדה כמורה וכחונכת.
שנתיים לאחר מכן, הם עברו לפריז, שם היא הועסקה כעוזרתו של מזכ"ל מזכירות הנוער באונסק"ו.
בשנת 1951 נרשמה לשנה באוניברסיטת פריז וסיימה את לימודי התואר האקדמי שלה ציוויליזציה הצרפתית.
סווה ובעלה חזרו לקנדה לקראת סוף שנת 1952, שם התגוררו בני הזוג בעיר סנט היאסינט שבקוויבק, וב-1959 נולד להם ילד, ז'אן-פרנסואה.
סווה הייתה אז חברה מייסדת של המכון למחקר פוליטי ונשכרה כעיתונאית וכשדרנית בחברת CBC.
לאחר הצלחתה בתוכנית הרדיו הראשונה שלה, "Fémina", סווה הועברה לטלוויזיה על ידי רשת הטלוויזיה CBC ומיקדה את מאמציה לכיסוי נושאים פוליטיים ברדיו ובטלוויזיה, באנגלית ובצרפתית.
לאחר מכן, היא הושבעה למועצת המלוכה של קנדה ומונתה לתפקיד שרת המדינה לענייני מדע וטכנולוגיה בממשלתו של פייר אליוט טרודו, ובכך הפכה לאישה הראשונה מקוויבק להיות השרה היחידה בקבינט הקנדי.
סווה התמודדה שנית לפרלמנט בבחירות שנערכו שנתיים לאחר מכן ב-1974 וזכתה לכהונה נוספת בפרלמנט ומונתה לתפקיד השרה לאיכות הסביבה ושינויי האקלים.
בבחירות של 1979 זכתה סווה במועמדות המפלגה הליברלית מטעם מחוז הבחירה Laval Centre , אך הליברלים איבדו את הרוב שלהם בפרלמנט לטובת המפלגה השמרנית של קנדה.
עקב זאת היא איבדה את תפקידה בקבינט.
היא נשארה חברת הפרלמנט לאחר הפסדם של הליברלים ב-1979 עד אשר ממשלתו של ג'ו קלארק איבדה את אמון הפרלמנט ובהתאם לזאת נערכו בחירות חדשות בפברואר 1980 בהן הפסידה המפלגה השמרנית-פרוגרסיבית בראשותו של קלארק.
לאחר הפסדו של קלארק, מנהיג הליברלים פייר אליוט טרודו חזר לכהן כראש הממשלה.
טרודו בחר שלא למנות את סווה לשרה בממשלתו אלא לתפקיד יושבת ראש בית הנבחרים של קנדה.
מכיוון שהיא רצתה בכל מאודה לדחוף לקמפיין ממשלתי למען שקרא לתושבי קוויבק להצביע "לא" בשבועות שקדמו למשאל עם בקוויבק בו הבוחרים נתבקשו להחליט בשאלת העצמאות של הפרובינציה, סווה סירבה תחילה לכהן כיושבת ראש בית הנבחרים.
אולם בסופו של דבר היא הסכימה לאחר שטרודו שכנע אותה כי היא האדם הנכון לתפקיד והיא קיבלה אישור ממנהיגי כל המפלגות בבית הנבחרים להשתתף בקמפיין הפדרליסטי בקוויבק.
בימיה הראשונים כיושבת ראש בית הנבחרים, עשתה סווה לעיתים קרובות טעויות בשמות חברי פרלמנט או במחוזות הבחירה אותם הם ייצגו.
למשל, פעם היא קראה לראש הממשלה "מנהיג האופוזיציה" ומדי פעם נכשלה בניהול ישיבות, מה שהוביל חברי פרלמנט לפנות אליה בבקשה להרים את קולה.
יתר על כן, כל 32 חברי המפלגה הדמוקרטית החדשה בבית הנבחרים יצאו במחאה על מה שהם ראו כהטיה לטובת מפלגת השלטון במסגרת תפקידה של סווה כיושבת ראש בית הנבחרים; הם הרגישו שהיא מאפשרת לחברי הפרלמנט הליברלים לשאול יותר שאלות מאלו של כל מפלגה אחרת.
בריאיון ל-CBC הודתה סווה כי ייתכן שחברי המפלגה הדמוקרטית החדשה צדקו בכך שהליברלים הורשו לקבל יותר שאלות, אך באופן כללי, כל "מחנה" קיבל מספר שווה של הזדמנויות לשאול שאלות.
למרות הביקורות סווה הצליחה ביישום רפורמות המייצגות את תפקידיו של יושב ראש בית הנבחרים בניהול הוצאות ועובדי בית הנבחרים, תוך קיצוץ בירוקרטיה עודפת, ניהול משאבי אנוש וכיוצא בזה.
לאחר שהשינויים בוצעו, סווה צמצמה את צוות התמיכה של בית הנבחרים ב-300 אנשים ובכך חסכה 18 מיליון דולר מההוצאות השנתיות של הפרלמנט, ששיפרו למעשה את השירות הכולל של בית הנבחרים.
סווה זכתה לשבחים על ידי חברי פרלמנט ואמצעי התקשורת כאחד, על עוז רוחה.
חברי פרלמנט אחרים, לעומת זאת, ציינו כי היא הלכה רחוק מדי ועמדה מלכת על אי הנוחות וכתוצאה מכך היו צריכים חברי פרלמנט לנקות בעצמם את צלחותיהם בקפיטריית בית הנבחרים.
היא גם ניהלה דיונים רבים על חוקת קנדה, עסקה בפיליבסטר ובנקודות רבות של סדר, וכן בדיונים על הצעת "חוק אבטחת האנרגיה", שאליו התנגדה האופוזיציה השמרנית במסע-נגד שהגיע לשיאו לאחר פרק זמן של שבועיים כאשר מצליף השמרנים סירב להופיע בבית הנבחרים ולציין כי האופוזיציה מוכנה להצבעה.
למרות הלחץ מצד הממשלה שטענה כי היא מתערבת בענייני הצעת החוק מדי במטרה לשבור את הקיפאון בנוגע להצעה, סווה טענה כי פתרון הקיפאון בנוגע להצעת החוק יגיע לקיצו באמצעות משא ומתן.
סווה היא האישה הראשונה שכיהנה כמושלת הכללית בתולדות קנדה והאישה השנייה מבין כל מדינות חבר העמים הבריטי להיות מושלת כללית של מדינה כלשהי.
הראשונה שמונתה להיות מושלת כללית של מדינה בחבר העמים הבריטי הייתה אלמיירה מיניטה גורדון , שמונתה בשנת 1981 להיות המושלת הכללית של בליז.
בדצמבר 1983 המליץ ראש ממשלת קנדה פייר אליוט טרודו למלכת קנדה אליזבת השנייה על סווה כמי שיכולה להחליף את המושל הכללי אדוארד שרייר כמושלת הכללית וכמייצגת את המלוכה הקנדית.
בכלי התקשורת, "קבלת הפנים" שנעשתה לסווה הייתה חיובית לאור האלגנטיות שלה, טבעה המעודן ויכולתה לשלוט באופן שוטף באנגלית ובצרפתית, מה שהיה נכס למשרה זו.
כל זאת למרות הספקולציות באשר ליכולתה להישאר בלתי מפלגתית, כלומר נייטרלית.
ב-15 בינואר התפטרה סווה מהפרלמנט ומתפקידה כיושבת ראש בית הנבחרים כדי להיכנס לתפקיד המושלת הכללית אך כעבור יומיים היא אושפזה; שמועות שנפוצו טענו כי היא אושפזה בגלל מחלת הסרטן אבל הטענה הרשמית הייתה שהיא לקתה בווירוס נשימתי, אשר הסתבך בגלל הרגשת של סווה לאנטיביוטיקה.
המלכה אליזבת השנייה מינתה את סווה למושלת הכללית של קנדה ב-28 בינואר 1984 על פי המלצתו של ראש הממשלה טרודו.
עם זאת, סווה נשארה בבית החולים ומחלתה רק החמירה, מה שהוביל את עמיתיה להאמין שהיא תמות בעוד שהעיתונות החלה לכתוב מודעות אבל לקראת מותה לכאורה.
סווה התאוששה ושוחררה מהטיפול הנמרץ ומבית החולים ב-3 במרץ, אם כי המחלה עיכבה את טקס ההשבעה שלה, שאמור היה להתקיים באותו חודש.
היא שמרה על חשאיות לגבי טיבה המדויק של מחלתה, ולא התייחסה לשמועות שטענו כי היא פיתחה לימפומת הודג'קין וציינה בראיונות כי זה עניינה הפרטי, וכי היא מספיק בריאה כדי לשמור על אחריותה.
סווה נשבעה אמונים לתפקיד המושלת הכללית של קנדה ב-14 במאי 1984 בטקס שנערך במליאת הסנאט הקנדי.
במהלך הטקס אמר ראש הממשלה טרודו: "זה נכון והולם שלהוד מלכותה (אליזבת השנייה) צריכה סוף סוף להיות אישה שתייצג אותה כאן", בעוד שטרודו הדגיש כי המלכה לא מינתה את סווה לתפקיד מתוקף היותה אישה.
כמעט מיד לאחר הטקס, סווה הבהירה כי בימי כהונתה כמושלת הכללית היא תפעל לקידום נושאים סביב הנוער, שלום העולם והאחדות הלאומית של קנדה.
כמושלת כללית, המשיכה סווה להתעדכן במסמכי והחלטות הקבינט ונפגשה באופן רציף עם ראשי ממשלות שונים במהלך כהונתה.
עם זאת, היא קבילה את פניהם של כמה מבני משפחת המלוכה הקנדית, כולל המלכה אליזבת ובעלה הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, אליזבת, המלכה האם והנסיך אנדרו, דוכס יורק ורעייתו, שרה פרגוסון.
הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו נפגש עם סווה באחוזת רידו ב-4 ביוני 1988 כדי להציג למושלת הכללית מכתב הרשאה המאפשר למשנה למלכה לממש את כוחות המלכה בכל הנוגע להרלדיקה בקנדה, דבר שיוביל לכינונה של הרשות ההרלדיקאית הקנדית שסווה הייתה הראשונה לעמוד בראשה.
גם סווה נסעה לייצג את המלכה באיטליה, בקריית הוותיקן, ברפובליקה העממית של סין, בתאילנד, בצרפת, באורוגוואי ובברזיל.
מאז שנת 1921 הותרו ביקורים לתיירים ומקומיים באחוזת רידו.
במהלך כהונתה של סווה כמושלת הכללית הופסקו הביקורים של הציבור באחוזה.
במהלך כהונתה של יורשה של סווה, ריי נטישין נפתחה האחוזה מחדש לכניסת מבקרים.
במסגרת תפקידה כמשנה למלכה, ב-1986 קיבלה סווה בשם "אנשי קנדה" את "מדליית נאנסן" , וכעבור שנתיים, פתחה את אולימפיאדת קלגרי.
אבל, אחד האירועים החביבים עליה שהיא אירחה באחוזתה היה מסיבת חג המולד השנתית של מועדון הנערים והנערות של אוטווה ושל עמיתו בשפה הצרפתית, פאטרו ד'אוטאווה.
באירוע זה הגיעו הילדים לאחוזת רידו כדי לבקר אצל סנטה קלאוס ולהשתתף בארוחת צהריים בחדר האוהלים שבאחוזה.
סווה אירחה אישית את הנערים וחבשה כובע מסיבה כדי לחגוג את האירוע המיוחד.
בנאום סיום כהונתה, בחג המולד 1989, נתפסו כמה ממילותיה של סווה כאזהרה סמויה על כישלון הסכם מיץ' לייק והיא ספגה ביקורת על הפרת החשד לנייטרליות.
ראש ממשלת ניופאונדלנד ולברדור, קלייד וולס, אמר כי "אין זה ראוי שהכתר יפריע לעניינים פוליטיים בדרך כזו או אחרת".
לאחר שעזבה את אחוזת רידו בפעם האחרונה כמושלת הכללית ב-1990, חזרו סווה ובעלה למונטריאול, שם המשיכה לעבוד עם קרן סווה.
רק שנתיים לאחר מכן, מוריס הלך לעולמו וסווה נפטרה אחריו ב-26 בינואר 1993, לאחר שנאבקה זמן רב עם לימפומת הודג'קין.
בני הזוג נקברו שניהם בבית הקברות נוטרדאם דז נייג'ס שבמונטריאול.
שנה אחת כעבור מותה הוציאה קנדה פוסט (רשות הדואר של קנדה) בול דואר הנושא את תמונתה של סווה.
ז'אן פייר-בלוך היה פוליטיקאי יהודי-צרפתי סוציאליסט חבר האספה הלאומית, איש תנועת ההתנגדות הצרפתית במלחמת העולם השנייה ונשיא הליגה הבינלאומית נגד גזענות ואנטישמיות בין השנים 1968–1993.
פייר-בלוך נולד ב-14 באפריל 1905 בפריז, צרפת.
במהלך שנות ה-20 המאוחרות עבד כעיתונאי בעיתון Le Populaire.
בשנת 1934 נבחר להיות חבר המועצה הכללית של מחוז אֵן.
ב-1935 התמנה לתפקיד סגן ראש עיריית לאן.
בשנת 1936, לאחר ניצחון החזית העממית, התמנה לחבר האספה הלאומית.
ב-1938, היה אחד מחברי האספה היחידים שהתנגדו להסכם מינכן.
ב-1939, התנדב לכוחות המזוינים של צרפת, אך נפל בשבי הגרמנים ב-23 ביוני 1940. ב-17 באוקטובר נמלט מהשבי, והצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית בדורדון, שם סייע לטפל, יחד עם אשתו גבי, בסוכנים שהוצנחו לצרפת, משלוחי נשק וציוד שנשלחו ממטה צבא צרפת החופשית בלונדון.
באוקטובר 1941 נעצר במרסיי ונכלא באשמת בגידה, אך ב-16 ביולי 1942 נמלט בעזרת אשתו.
לאחר בריחתו ניסה להצטרף לצבא צרפת החופשית בלונדון, אך נתפס בספרד ונשלח למחנה מעצר, שם שהה מספר חודשים.
בסתיו אותה השנה שוחרר מהמחנה והגיע ללונדון, שם עמד בראש המחלקה האזרחית של המודיעין המרכזי.
בספטמבר 1943 הועבר לאלג'יריה, שם פעל להוצאה לפועל של צו כרמיה (שבוטל על ידי משטר צרפת של וישי), וב-20 באוקטובר 1943 הושבה ליהודי אלג'יריה האזרחות הצרפתית שלהם.
ב-1945, לאחר המלחמה, חזר פייר-בלוך לכהן כחבר באספה הלאומית, והמשיך לכהן עד 1947.
ב-1968 מונה לנשיא הליגה הבינלאומית נגד גזענות ואנטישמיות , תפקיד בו כיהן עד 1993. בין השנים 1987–1989 ניהל את הוועדה המייעצת לראש הממשלה בנושא זכויות האדם.
ז'אן סילבן קלוד באבין הוא כדורגלן צרפתי המשחק בריאל אווילס בעמדת הבלם.
באבין התחיל את הקריירה שלו בשאטורו.
ב-30 באוגוסט 2007 הושאל למרטיג עד לסיום העונה.
ב-14 ביולי 2008 חתם בלוסנה מהליגה השלישית בספרד.
ב-2 באוגוסט 2010 חתם באלקורקון מהליגה השנייה.
ב-29 באוגוסט 2010 באבין ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד אלבסטה.
ב-22 באוקטובר 2011 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1-2 נגד רקראטיבו ולבה.
ב-9 ביוני 2014 חתם לארבע שנים בגרנאדה מליגת העל הספרדית.
ב-23 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה בספרד בניצחון 1-2 נגד דפורטיבו לה קורוניה.
ב-4 באוגוסט 2016 חתם בספורטינג חיחון.
ב-1 בספטמבר 2017 הושאל למכבי תל אביב לעונה אחת.
באבין ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרטיניק ב-7 ביולי 2013 בניצחון 0-1 נגד במסגרת גביע הזהב 2013. ב-1 ביוני 2016 באבין הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-2 נגד במסגרת מוקדמות גביע הקריביים 2017.
ניקולא ז'אן רובר קונרד אוגוסט סאנדהר (; 6 ביוני 1846 – 24 במאי 1897) היה לוטננט קולונל (סא"ל) בצבא צרפת, אשר התפרסם בשל חלקו בפרשת דרייפוס.
סאנדהר נולד ב-6 ביוני 1846 במילוז, אלזס.
הוא למד באקדמיה הצבאית סן-סיר וב-1866 התגייס לצבא צרפת בדרגת לוטננט משנה.
בשנת 1870 הועלה לדרגת לוטננט, וב-1871 לחם במלחמת צרפת–פרוסיה, נפצע, וקיבל דרגת אביר בלגיון הכבוד.
ב-1877 הוא הועלה לדרגת קפטן ונכנס ללמוד באקול מיליטר, אותו סיים בדרגת מיור.
ב-1885 סופח סאנדהר ל"משרד השני" או "המשרד הסטטיסטי" - משרד הריגול הנגדי.
ב-1887 הוא קיבל פיקוד על המשרד וב-1891 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
במסגרת זו הוא העסיק מספר גדול של מרגלים ברחבי אירופה, ובמיוחד בקיסרות הגרמנית.
ידועה אמרתו: "אילו הראיתי לך את שמות האנשים שאנו משלמים להם בגרמניה, היית יוצא מדעתך." כבר ב-1893 הוא טען שבשורות צבא צרפת פועל מרגל המעביר מידע לידי הקיסרות הגרמנית, אולם לא הצליח להניח עליו את היד בשעת מעשה.
אחת מהסוכנים שהעסיק סאנדהר הייתה מרי בסטיאן, עוזרת ומנקה בשגרירות הגרמנית.
תחת שם הקוד "אוגוסט" הייתה בסטיאן מעבירה לצרפתים מסמכים מהשגרירות.
ב-26 בספטמבר 1894 העבירה בסטיאן לסגנו של סאנדהר, אובר-ז'וזף אנרי את "הבורדרו" ("האיגרת"), מסמך שנשלח ממרגל בצבא צרפת אל הנספח הצבאי הגרמני מקסימיליאן פון שוורצקופן.
ב-14 באפריל 1895 עזב סאנדהר את התפקיד וקיבל פיקוד על רגימנט הרגלים ה-20. יורשו כמפקד המשרד היה ז'ורז' פיקאר, אשר במסגרת תפקידו זה פתח את תיק דרייפוס והוביל לפרשת דרייפוס אשר זעזעה כליל את צרפת.
עם זאת, סאנדהר לא ראה זאת, כיוון שהוא נפטר ב-24 במאי 1897 בגיל 50.
ז'אן פול גטי היה תעשיין אמריקאי-בריטי ומייסד חברת הנפט (שנרכשה על ידי ב-1984).
בשנת 1957 המגזין האמריקאי "פורצ'ן" הגדיר את גטי כאמריקני העשיר ביותר בעולם, ובשנת 1966 ספר השיאים של גינס הגדיר את גטי כאזרח הפרטי העשיר ביותר בעולם, עם הון בשווי מוערך של מעל ל-1.2 מיליארד דולרים.
כאשר הוא מת, גטי נחשב לאחד האנשים העשירים ביותר בעולם, עם הון בשווי מוערך של מעל ל-6 מיליארד דולרים.
גטי היה אספן נלהב של יצירות אמנות ועתיקות.
האוסף הפרטי שלו היווה את הבסיס להקמת מוזיאון פול גטי בלוס אנג'לס.
העניין הרב שלו באמנויות הוביל להקמת קרן ג'יי פול גטי בשנת 1953, אשר הפכה לאחר מותו למוסד האמנות העשיר ביותר בעולם.
מעל ל-661 מיליון דולרים מהעיזבון של גטי הועברו לאחר מותו לרשות המוזיאון.
גטי נולד במיניאפוליס לשרה קת'רין מקפרסון רישר וג'ורג' פרנקלין גטי (1855–1930), אשר החל לעבוד בתעשיית הנפט בשנת 1904. החברה הראשונה שלו, "Minnehoma Oil Company", זכתה להצלחה רבה, ובעקבות כך המשפחה עברה לשכונת יוקרה בלוס אנג'לס.
ז'אן פול למד בצעירותו באוניברסיטת דרום קליפורניה ולאחר מכן באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1913 קיבל תואר בכלכלה ומדעי המדינה באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1913 ג'ורג' הכניס את בנו בן ה-21 לעסקי הנפט והפיננסים כאשר הוא אילץ אותו לרכוש בארות נפט.
ביוני 1916 גטי הרוויח את המיליון הראשון שלו כאשר הוא ואביו ייסדו את חברת הנפט "Getty Oil".
ז'אן פול הפך לבעלים של חברת נפט משלו שבסיסה היה בטלסה שבאוקלהומה.
גטי קדח את בארות הנפט הראשונות שלו ב שבאוקלהומה.
בשנת 1917 גטי החליט לפרוש מעסקי הנפט ולעבור לחיות בלוס אנג'לס.
במהלך שנות ה-20 גטי הכפיל את הונו פי שלושה.
בשנת 1930 אביו נפטר והותיר לו חצי מיליון דולרים מהון מוערך של מעל לעשרה מיליון דולר.
ב-1949 גטי שילם לאבן סעוד סכום של 9.5 מיליון דולר במזומן, ועוד כמיליון דולרים בכל שנה (לתקופה של 60 שנה), על מנת שיועברו לבעלותו שדות הנפט הממוקמים על הגבול בין ערב הסעודית לכווית.
במשך ארבע שנים לא הצליח למצוא נפט במקום, עד אשר בשנת 1953 מצא לבסוף נפט.
שנים ספורות לאחר מכן חברתו הייתה אחראית לשאיבת 16 מיליון חביות נפט בשנה.
הוא למד ערבית על מנת לנהל טוב יותר את עסקיו במזרח התיכון.
ב-1957 "המגזין פורצ'ן" הכתיר אותו כאמריקאי העשיר ביותר בעולם.
בשנות ה-60 גטי ייסד את חברת "Getty Oil", אז חברת החזקות עם עשרות תעשיות והשקעות, כולל מלונות יוקרה.
באמצע שנות החמישים עבר לצמיתות ללונדון, לאחר שרכש טירה מהמאה ה-16.
גטי היה אספן נלהב של אמנות ועתיקות.
האוסף שלו שימש כבסיס להקמה של מוזיאון פול גטי בלוס אנג'לס שבקליפורניה, ומעל ל-661 מיליון דולרים מעזבונו הועברו לרשות המוזיאון לאחר מותו.
בשנת 1973 נכדו של ז'אן פול גטי, ג'ון פול גטי השלישי, אשר התגורר באיטליה, נחטף וחוטפיו דרשו 17 מיליון דולרים בתמורה לשחרורו.
בתחילה גטי סירב לשלם את הכופר, ואמר כי אם ישלם את הכופר הוא יגרום לפושעים לחטוף את יתר צאצאיו.
לאחר שהחוטפים של נכדו חתכו את אוזנו, גטי הסכים לשלם לחוטפים 3 מיליון דולרים.
סיפור החטיפה תואר בסרט "כל הכסף שבעולם".
ז'אן ניקולה (צרפתית: Jean Nicolet; ) היה סוחר פרוות צרפתי שנודע בזכות גילוייו וחקר אגם מישיגן, האי מקינאק, מפרץ גרין, והיותו האירופי הראשון שסייר באזור הנוכחי של מדינת ויסקונסין האמריקאית.
ניקולה נולד בשרבורג-אוקטוויל בצרפת, בנו של תומאס ניקולה, שהיה "שליח של המלך בין פריז לשרבורג", ומרגריט דה לאמר.
הם היו חברים בכנסייה הרומית הקתולית.
הוא היה ידיד ידוע של סמואל דה שמפליין ואתיין ברולה.
הוא עבר לקנדה להשתתף בתוכניתו של שמפליין להכשרת צעירים צרפתים כחוקרים וסוחרים שיגורו בקרב הילידים באמריקה.
הצרפתים פיתחו באזור את הסחר בפרוות.
בשנת 1618 הגיע ניקולה לקוויבק להתאמן כמתורגמן עבור חברת המסחר - שהייתה מונופול בבעלות חברי האצולה הצרפתית.
כשכיר, ז'אן ניקולה היה תומך נאמן של המערכת הכלכלית-פוליטית המלכותית שהתקיימה עד המהפכה הצרפתית.
כדי ללמוד את שפת המקום, ניקולה נשלח להתגורר עם האינדיאנים באי אלומט, יישוב ידידותי שנמצא לאורך ציר הסחר החשוב של נהר אוטווה.
עם שובו לקוויבק בשנת 1620 הוטל עליו להתגורר בקרב תושבי אודאווה ואלגונקין באזור אגם ניפיסינג.
במהלך שהותו בת תשע שנים הוא ניהל חנות וסחר עם העמים הילידים באזור.
היו לו קשר זוגי הדוק עם אחת מנשות ניפיסינג, ונולדה להם בת, אותה כינה את מדלן אפרוסין ניקולה.
כשחזר ניקולה לקוויבק, הוא הביא עמו את בתו מדלן כדי לחנך אותה בין הצרפתים.
ב־19 ביולי 1629, כאשר קוויבק נכבשה על ידי האחים קירק שהשתלטו עליה עבור אנגליה, ז'אן ניקולה נמלט עם בתו לשבט הורון.
הוא פעל משם כנגד האינטרסים האנגלים עד להחזרת השלטון לצרפתים בקוויבק.
ניקולה ידוע כאירופי הראשון שחקר את אגם מישיגן.
בשנת 1634 הוא הפך לאירופאי הראשון שחקר את מה שתהפוך למדינת ויסקונסין.
ז'אן ניקולה נחת ברד בנקס, ליד מפרץ גרין המודרני בוויסקונסין, בחיפוש אחר מעבר למזרח.
הוא וחוקרים צרפתים אחרים נודעו במגעיהם עם האנשים המקומיים שנקראו הו-צ'ונק, שחיו לאורך חופים אלה.
שם שכמה צרפתים תרגמו בטעות כ"אנשי הים ".
בשפת הו צ'ונק, השם אומר שהם אנשים בעלי "קול גדול", מכיוון שהם האמינו ששפתם הייתה המקור למשפחת שפות שבטים נוספים.
עקב הפרשנות של השם, ניקולה הסיק כי האנשים האלה היו חייבים להגיע מהאוקיינוס השקט או מקרבתו, והם ידעו על קשר ישיר עם סין.
ניקולה הפך לשגריר צרפת בקרב אנשי הו-צ'ונק.
הוא לבש גלימות בצבע בהיר ונשא שני אקדחים כדי להדגיש את מעמדו וסמכותו.
אנשי הו-צ'ונק העריכו את התצוגה הטקסית שלו.
עם כמה מדריכי הו-צ'ונק, יצא ניקולה לנהר פוקס, והגיע דרכו לוויסקונסין.
הוא שט במורדו של הנהר עד שהנהר החל להתרחב.
הוא היה בטוח שהגיע לאוקיינוס.
הוא עצר את התקדמותו וחזר לקוויבק כדי לדווח על גילויו של מעבר ל"ים הדרומי".
הוא לא היה מודע לכך שהוא החמיץ ולא מצא את נהר המיסיסיפי העליון.
במהלך העשורים האחרונים כמה חוקרים הטילו ספק בתיאור המסורתי של הגעת ניקולה למפרץ גרין.
לדעתם ניקולה לא חיפש מסלול לסין, לא פגש את אנשי הפואנים.
רונלד סטיבה הרחיק לכת וטען שניקולה אפילו לא נסע לאגם מישיגן, אלא שהפואנים היו למעשה אנשי שבט אלגונקין, שניקולה פגש אותם במפרץ קווינאוו, מישיגן.
ננסי אוסטרייך לורי, מהמוזיאון במילווקי - ואחריה פטריק ג'יי יונג, מבית הספר להנדסה במילווקי - טענו שניקולה פגש למעשה את הפואנים ליד מנומיני, מישיגן.
אף על פי שאנשי המנומיני והפואנים היו שבטים שונים, הם היו בעלי ברית ששלטו במשותף על הגישה למפרץ גרין.
לורי וג'ונג מציעים כי המטרה העיקרית של ניקולה הייתה לכונן חוזה שלום בין צרפת החדשה לפואנים וברית נגד העם האירוקווי.
ז'אן ניקולה טבע לאחר שסירתו התהפכה במהלך סערה בנהר בעת מסעו.
העיר ניקולה, קוויבק נקראה על שמו.
המכללה הטכנית של ניקולה באזור ריינלנדר, ויסקונסין נושאת את שמו.
בית הספר התיכון ניקולה בפרברי מילווקי נקרא על שמו.
בשנת 1950 הוקם פסל שלו הממוקם בפארק מחוז וקוויק פולס, כקילומטר צפונית-מזרחית לגרין ביי, כקילומטר משם ההערכה שהוא נחת.
נחיתתו של ניקולה בחוף האדום מונצחת בציור קיר מ -1910 במוזיאון בגרין ביי, ויסקונסין.
הבנק הלאומי של ניקולה נושא את שמו.
היער הלאומי ניקולה בצפון ויסקונסין נושא את שמו.
ז'אן פייר ברדה (נולד ב-7 במרץ 1965) הוא זמר, שחקן, מאפר ומעצב שיער ישראלי-שוודי.
היה חבר בלהקת ארמי אוף לאברז.
בגיל שבע עבר עם משפחתו לסטוקהולם, שוודיה.
הוא מתגורר בתל אביב ועוסק בעיצוב שיער.
ברדה החל לעבוד עם אלכסנדר בראד, כחלק מההרכב בשם Barbie.
הוא כינה עצמו בשם "פארוק", אך חזר לשמו האמיתי כאשר ההרכב התפתח לארמי אוף לאברס.
ברדה היה חבר בלהקה בכל תקופת קיומה.
הוא ידוע כיום כאמן איפור ועיצוב שיער.
Min Mamma Herr Albin (גרסה שוודית ל"כלוב העליזים)" (1995)
ז'אן פוני היה צייר רוסי-צרפתי.
איוואן (ז'אן) פוני נולד באחוזה משפחתית ביישוב ליד סנקט פטרבורג.
משפחתו הייתה ממוצא איטלקי, סבו היה המלחין האיטלקי צֶ'זָארֶה פּוּנִי.
אביו היה נגן ויולה בתיאטרון מריאינסקי.
בילדותו, כאשר התגלה כישרון הציור שלו הוא לקח שיעורים אצל איליה רפין.
אביו ייעד אותו לקריירה צבאית ושלח אותו לפנימיה תיכונית צבאית שם למד בשנים 1900–1908.
בשנים 1910–1911 פוני נסע לפריז, למד ציור באקדמית ז'וליאן והכיר עבודות של ציירי העיר.
בשנת 1912 הוא חזר לרוסיה והתקרב לולדימיר מאיאקובסקי, קזימיר מלביץ' ואמנים נוספים בתנועת הפוטוריזם.
בשנת 1913 הוא התחתן ונסע לפריז.
הזוג הצעיר חזר לרוסיה לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מהפכת אוקטובר פוני עבר לויטבסק ולפי הזמנת מארק שאגאל היה בסגל מכון לאמנות ביחד עם קזימיר מלביץ'.
בשנת 1920, הזוג פוני עזב את רוסיה הסובייטית והגיע לגרמניה.
בשנת 1924 הוא הגיע לפריז והתיישב בעיר.
בהיותו בפריז, הוא התקרב לפייר בונאר ואדואר וויאר.
ז'אן פוני הכיר את רוברט פיקלני ותמך בו כלכלית.
במהלך 40 שנות בפריז, לפוני היו 12 תערוכות אישיות בפריז, לונדון, ניו יורק וברלין.
כמו כן הוא לקח חלק בכמאה תערוכות קבוצתיות.
בהיותו בצרפת הוא שינה את סגנון הציור וחתם על ציורים בשם "ז'אן פוני" במטרה להבדיל מהיצירות שצייר בהיותו ברוסיה.
בשנת 1952 הוענק לו אות לגיון הכבוד.
ז'אן ניקולס היה כדורגלן צרפתי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ניקולס נולד ב-9 ביוני 1913 בנאנטר שבצרפת.
בצעירותו שיחק ונשאר במועדון רואן עד סוף הקריירה שלו, שם כבש בצרורות בשנות ה-30 של המאה העשרים.
בגלל יכולת הכיבוש הגבוהה שלו ניקולס נכלל בסגל נבחרת צרפת כבר בגיל 19, בזמן שרואן עוד שיחקה בליגה השנייה בצרפת.
ב-1936 קבוצתו זכתה בליגה השנייה בה כבשה 119 שערים לאורך העונה, 45 מהם כבש ניקולס לבדו בעוד שגם חבריו להתקפה, רוג'ר ריו, מרסו לרמיין וקארל דורספקט האוסטרי כבשו לא מעט.
בשלוש השנים שלאחר מכן עד פרוץ מלחמת העולם השנייה רואן שיחקה בליגה הבכירה מ-1937. באותה שנה כבש ניקולס 27 שערים וב-1938 סיים כמלך שערי הליגה עם 26 שערים, 7 מהם נכבשו במשחק נגד ואלנסיין, שיא אישי לשחקן בליגה הראשונה שרק אנדרה אבגלן עשה זאת גם.
ניקולס ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת צרפת בניצחון 0–4 על אוסטריה ב-1933. הוא היה צריך להילחם על עמדתו עם רוג'ר קורטויס מסושו.
לקראת מונדיאל 1934 כבש רביעייה במשחק העלייה שלה נגד לוקסמבורג במוקדמות.
בטורניר עצמו כבש נגד אוסטריה בשמינית הגמר בו גם נוצחה והודחה צרפת בהארכה.
ארבע שנים אחר כך כבש צמד באותו שלב במונדיאל 1938 נגד בלגיה.
גם בטורניר זה היה הודחה על ידי אוסטריה, הפעם ברבע הגמר.
ניקולס ערך בסך 25 הופעות בהם כבש 21 שערים לפני פרישתו מהנבחרת ב-1938.
ז'אן פייר לוריט הוא שחקן צרפתי.
תפקידו המוכר ביותר הוא בסרט "שלושת הצבעים: אדום".
לאחר שלמד בבית הספר הלאומי לאמנויות וטכניקות לתיאטרון, ז'אן פייר לוריט נכנס לקונסרבטוריון הלאומי לאמנות הדרמה.
הוא גם עובד בעבודות סדנה ספציפיות יותר עם בלאנש סלנט, קמיל דה קלוז וג'ולי וילמנט.
כך הוא עוקב אחר הקורסים של אנשי מקצוע ידועים.
זו גם מורתו לשעבר, בריז'יט ג'קס, שתאפשר לו לערוך את הופעת הבכורה שלו על הבמה, בהצגה של מריבו: הפתעת האהבה, בשנת 1983. במקביל, השחקן מתחיל לצלם סרטי טלוויזיה.
הראשון שבהם הוא פביאן דה לה דרום (1983).
ז'אן פייר לוריט ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 1986, עם תפקיד בסרט ג'ייק ספיד של אנדרו ליין.
עם זאת הוא לא ויתר על הקריירה התיאטרלית שלו, וגם לא על עבודתו בסרטי טלוויזיה.
בין השנים 1983 ל-1997, ז'אן פייר לוריט שיחק בארבעה עשר הצגות.
הוא עובד רבות על הרפרטואר הקלאסי, ומנגן יצירות של מריוו, מוס, מולייר או קורני, אך מגוון על ידי משחק קטעים עכשוויים יותר, כמו Les Enfants du paradis מאת ז'אק פרבר, בבימויו של מרסל מרשל, או טנגו, של מרוז'ק.
במקביל, הוא ממשיך לשחק בסרטים לטלוויזיה, ומופיע יותר ויותר ביצירות קולנוע.
לפיכך אנו רואים אותו עובד עם במאים מובילים, כמו קרישטוף קיוסלובסקי, בחלק השלישי של הטרילוגיה, טרויס קואלורס: רוז', קלוד סאוטט עבור נלי ומר ארנו, או אפילו אנדרה טצ'ינה, עבור אליס ומרטין (הוא תפקיד אחיו של מתייה אמלריק).
הוא גם משתתף בכמה סרטים קצרים.
הוא היה מועמד ל"פרס סזאר" 2001 לשחקן המבטיח ביותר עבור "עניין של טעם" על ידי בר.
בשנת 2010 השתתף בדרמת המלחמה האפית "מחוץ לחוק" שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר לשנת 2011.
הוא בן זוג של השחקנית עמנואל דבו.
ג'ואן העלמה, חלק 2: בתי הסוהר (1993) בבימויו של ז'אק ריבט
שלושת הצבעים: אדום (1994) בבימויו של קשישטוף קישלובסקי.
נלי ומר ארנו (1995) בבימויו של קלוד סאוטט
אוויר כל כך טהור (1997) בבימויו של איב אנג'לו
אליס ומרטין (1998) בבימויו של אנדרה טצ'ינה
עניין של טעם (2000) בבימויו של ברנרד ראפ
אלחנדריה (2001) בבימויה של מריה איליו
הרוזנת הלבנה (2005) בבימויו של ג'יימס אייבורי
חבר מושלם (2006) בבימויו של פרנסיס גירוד
החיים הפרטיים מאוד של מיסטר סים (2015).
ז'אן פייר לוריות היה שחקן בלגי, בעלה של דולורס לאגה, הרקדנית הראשית של תיאטרון דה לה מונאי ובלט המאה ה-20.
הוא החל ללמוד משפטים בסנט לואיס, אז נרשם לאוניברסיטה החופשית בבריסל, שם הצטרף ללהקת התיאטרון הצעיר של ULB, לאחר מכן הוא נטש את לימודיו באוניברסיטה ללימודי תיאטרון.
הוכשר לראשונה בבית הספר רידאו בבריסל על ידי קלוד אטיין וריימונד ג'רום, הוא עשה תקופה קצרה בקונסרבטוריון המלכותי בבריסל, אותו עזב כדי להתחיל בתור שחקן מקצועי.
לוריות ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 1947 בתיאטרון רידו בבריסל בכמה תפקידים מינוריים, ואז בתפקידים חשובים יותר בשנים 1949–1950, ובעונה שלאחר מכן, בריצ'רד השלישי של שייקספיר בתיאטרון הלאומי של בלגיה בבריסל.
רוב הקריירה שלו הייתה בתיאטרון וודוויל (7 שנים) ובתיאטרון הגלריות המלכותי (חניך בין השנים 1964–1985), שם שיחק יצירות רבות.
1952: הגברת ורוח הרפאים שלה מאת מארק אליגט
1954: מסיבת שכונה של פאול פלון
1955: ערב של שמחה של גסטון שוקנס
1957: מיס קטסטרופה מאת דימיטרי קירסנוף
1969: האהבה הגדולה מאת פייר אטיקס
ז'אן פייר פוקו הוא מנחה טלוויזיה צרפתי.
פוקו נולד במרסיי, אמו הייתה יהודייה ניצולת שואה ילידת פולין, אביו גרם להצלה של אחייניה של אמו מידי הנאצים ואחרי כן הוכר כחסיד אומות העולם.
ב-1966 החל את דרכו בעולם התקשורת כשהחל לעבוד ברדיו.
ב-1983 ו-1984 הנחה את התחרות לבחירת נציג צרפת באירוויזיון, בשנות השמונים גם לקח חלק בהגשת הגרסה הצרפתית של תשע בריבוע.
ב-1996 הנחה לראשונה את תחרות מיס צרפת ומאז הוא מנחה אותה בקביעות, הוא גם הנחה מספר פעמים את תחרות מיס אירופה, הוא המנחה של הגרסה הצרפתית של מי רוצה להיות מיליונר?, ב-2010 הנחה את העונה השלישית של הגרסה הצרפתית של תוכנית המציאות "החווה".
ב-2006 הופיע בתפקיד עצמו בסרט "Mon meilleur ami" עם דניאל אוטיי.
הוא בזוגיות עם אוולין ולו בת ממערכת יחסים קודמת.
יוהאן פאול פרידריך ריכטר הידוע בשם העט ז'אן פול , היה מחזאי, משורר וסופר גרמני.
יוהאן פאול פרידריך ריכטר, שלימים קרא לעצמו ז'אן פול, נולד בוונזידל, בנם של המורה ונגן העוגב יוהאן כריסטיאן כריסטוף ריכטר ואשתו, סופיה רוזינה לבית קון.
בשנת 1765 התמנה האב לכומר ביודיץ שבאזור הוף ובשנת 1776 קיבל משרה טובה יותר בשוורצנבאך אן דר זאלה.
אווירת הכמורה הכפרית הפרוטסטנטית עיצבה את ילדותו של ז'אן פול.
הוא התוודע לרעיונות הנאורות מפי מורה נערץ והכומר של הכפר השכן רהו, ארהרד פרידריך פוגל.
ז'אן פול היה אוטודידקט, ובגיל חמש עשרה כבר היה לו ידע נרחב בספרות.
בשנת 1779 עבר ז'אן פול לגימנסיה בהוף, שם פגש את יוהאן ברנהרד הרמן, שהפך לידיד קרוב ולמודל עבור רבות מדמויותיו הבדיוניות.
כמה חודשים לאחר מכן נפטר האב והמשפחה נקלעה למצוקה חומרית קשה.
במאי 1781 נרשם ז'אן פול לאוניברסיטת לייפציג, אך התייחס ללימודיו התאולוגיים באדישות.
לאחר הניסויים הספרותיים הראשונים שלו, הוא החל לראות את עצמו כסופר.
הוא כתב בעיקר סאטירות בסגנון של ג'ונתן סוויפט וכריסטיאן לודוויג ליסקוב, שהדפסו כאסופה בשנת 1783. לאחר פרסום ראשון זה לא נרשמו לו הצלחות נוספות.
בשנת 1784 נאלץ ז'אן פול לברוח מנושיו ושב לבית אמו בהוף.
בנוסף לעוני הקשה של אותן שנים, רבץ על ז'אן פול נטל על מותו של חבר בשנת 1786 והתאבדותו של אחיו היינריך בשנת 1789. רק בשנת 1787, כאשר מצא ז'אן פול פרנסה כמורה פרטי למשפחת אורתל בטופן, פחתה בהדרגה מצוקתו.
ב-1793 פרסם ז'אן פול את ספרו "האכסניה הבלתי נראית" (Die unsichtbare Loge), בו השתמש לראשונה בשם העט ז'אן פול.
הספר זכה לקבלת פנים חמה וביקורות טובות.
מעודד מכך המשיך ז'אן פול לפרסם כמה ספרים ובהם את הספרוס (Hesperus), ב-1795, ספר שהיה לרב-מכר והפך אותו למפורסם.
באביב 1800 פגש ז'אן פול את קרולין מאייר בטיול לברלין ונישא לה כעבור שנה.
הנסיעה לברלין הייתה פסגת תהילתו הספרותית: המלכה הפרוסית לואיזה, שפגשה אותו ב"חצר הקטנה של המוזות" של אחותה שרלוטה בהילדבורגהאוזן, התגלתה כקוראת נלהבת של יצירותיו.
דבר זה הוביל את ז'אן פול לעבור לברלין באוקטובר 1800.
בשנת 1820 התמנה באקדמיה הבווארית למדעים כחבר זר.
מוזיאון ז'אן פול בביירוית ממוקם בבית צ'מברלין ברחוב והנפרידשטראסה 1.
פרס הספרות הגדולה של מדינת בוואריה החופשית נקרא "פרס ז'אן פול" על שמו.
פרוטומה שלו מוצגת בהיכל התהילה במינכן.
פרוטומה שלו מוצגת גם במקדש ולהאלה.
גימנסיה הופר, בה למד ז'אן פול, עדיין קיימת ומאז 1946 היא קרויה על שמו, "גימנסיה ז'אן-פול".
בדצמבר 2013 הוצב במקום פסל ברונזה של ז'אן פול, פרי עבודתו של הפסל קלאוס טיטמן.
באתר הבית בויימאר, שנהרס במאה ה-19, בו התגורר ז'אן פול מאוקטובר 1798 עד סוף ספטמבר 1800, הוצב בשנת 2001 לוח זיכרון ביוזמתה של הסופרת גיזלה קראפט.
בערים ובעיירות רבות אחרות, בתי ספר, רחובות וכיכרות נקראים על שמו של ז'אן פול.
ז'אן-פול-וג (Jean-Paul-Weg) הוא מסלול הליכה ברובע המנהלי של פרנקוניה עילית (Upper Franconia).
האסטרואיד 14365 Jeanpaul נקרא על שמו.
ז'אן הריסון מרסלן הוא כדורגלן מלגשי-צרפתי המשחק בעמדת הבלם בראפיד וינה ובנבחרת מדגסקר.
מרסלן גדל במחלקות הנוער של דו פור, ז'אן ד'ארק ואוסר.
ב-17 באוגוסט 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אוסר, בניצחון 1-0 על נאנסי במסגרת המחזור הרביעי בליגת המשנה הצרפתית לעונת .
בסך הכל ערך 21 הופעות ליגה במדי המועדון.
בחודש ינואר 2020 חתם במונקו מליגת העל הצרפתית.
בעונות ו- הושאל לסרקל ברוז' מליגת העל הבלגית, ובכל אחת מהן ערך 20 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-13 ביולי 2023 חתם בז'ירונדן דה בורדו מליגת המשנה הצרפתית.
הוא ערך 17 הופעות ליגה בעונת .
ב-15 ביולי 2024 חתם על חוזה לשנתיים בבית"ר ירושלים מליגת העל הישראלית.
ב-14 בדצמבר, במסגרת המחזור ה-14 בליגה הבקיע את שער הבכורה שלו בישראל מה שהיה לשער ניצחון בתוספת הזמן מול מועדון ספורט אשדוד, משחק שנגמר בניצחון 2-3 לטובת בית"ר.
ב-9 ביולי 2025 חתם בראפיד וינה.
מרסלן שיחק בנבחרת צרפת עד גיל 19 ובנבחרת עד גיל 20, אולם בגיל 25 החל לייצג את נבחרת מדגסקר, כאשר ב-13 במרץ 2025 זומן לראשונה לסגל הנבחרת לקראת צמד משחקי מוקדמות מונדיאל 2026 - אפריקה מול ו.
ב-19 במרץ ערך הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–4 של מדגסקר מול הרפובליקה המרכז אפריקאית.
ז'אן סילבן באיי היה מדען ופוליטיקאי צרפתי שכיהן כחבר האספה המכוננת הלאומית וכראש עיריית פריז בתקופת המהפכה הצרפתית.
במהלך מהפכה זו הואשם בפעילות נגד תומכי המהפכה והוצא להורג בגיליוטינה.
ז'אן סילבן באיי נולד ב-1736, בפריז לז'אק באיי (Jacques Bailly) שהיה אמן ומנהל מוזיאון הלובר ולמארי ססיל לבית גישון (Guichon), נכד לניקולא באיי (Nicholas Bailly) שהיה גם הוא אמן וצייר בחצר המלך.
כבן למשפחת אמנים יועד למסלול אמנותי אך באיי נמשך לעולם המדע, ובמיוחד לאסטרונומיה והחל לעבוד עם האסטרונום ניקולא לואי דה לאקאי.
במהלך לימודי האסטרונומיה חישב באיי את מועד הופעתו של שביט האלי (שהופיע ב-1759) וכן בחן את תצפיותיו של דה לאקאי על 515 כוכבים.
בנוסף היה שותף להקמת מצפה כוכבים במוזיאון הלובר.
הישגים אלו הביאו לצירופו של באיי ל ב-1763 ולהכרה בינלאומית של מדענים בעולם.
ב-1766 פרסם באיי מאמר בשם " חיבור על תאוריית הלוויינים של צדק".
ב-1771 פרסם מחקר בשם " אי-שוויון האור של הלוויינים של צדק".
ב-1777 זכה באיי, בעקבות כל אלו, לארח בביתו את המדען האמריקאי בנג'מין פרנקלין.
בתקופה זו החל באיי להתמקד במחקר ופרסום בתחום ההיסטוריה של המדע:
ב-1775 פרסם את הספר "ההיסטוריה של האסטרונומיה העתיקה".
ב-1777 פרסם את "שיח על מקור המדעים ועמי אסיה".
ב-1779 פרסם את הספר "שיח על אפלטון ואטלנטיס"
ב-1782 פרסם את הספר "ההיסטוריה של האסטרונומיה המודרנית".
ב-1787 פרסם את הספר " חיבור על אסטרונומיה הודית ומזרחית".
בנוסף להישגיו המדעיים התפרסם באיי ביכולותיו המילוליות.
פרסום זה הגיע בעקבות ההספדים שכתב, בשנים 1790-1770, לזכרם של אישים ידועים כמו שארל החמישי, מלך צרפת, ניקולא לואי דה לאקאי, פייר קורניי, גוטפריד וילהלם לייבניץ ואחרים.
הכרת יכולותיו אלו הביאו לצירופו של באיי ל ב-1784 ול"אקדמיה לכתב ולספרות יפה" ב-1785.
בשלהי המאה ה-18 פיתח באיי נטיות פוליטיות ומונה לסגן ראש עיריית פריז.
ב-20 במאי 1789 נבחר כחבר באספת המעמדות מטעם המעמד השלישי וב-3 ביוני נבחר לנשיא האספה הלאומית.
בתפקידו זה הוביל את טקס "שבועת מגרש הטניס" של נציגי המעמד השלישי באספה.
כנשיא האספה הלאומית הוביל באיי, ב-1791, את אישורו של צו שהכריז על יהודים כאזרחי צרפת.
צו זה ביטל את המיסים המיוחדים שהוטלו על היהודים, כמו גם את כל התקנות שהיו קיימות נגדם.
באיי ביצע מהלך זה למרות שנתקל באיומים ובלעג על מעשה זה.
בתקופת המהפכה היה באיי חבר באגודת "החברה הפטריוטית של 1789" וב.
ב-15 ביולי 1789, לאחר נפילת הבסטיליה, מונה באיי לראש עיריית פריז תחת אחריותה של הקומונה של פריז.
על אף שהיה מתומכי המהפכה הצרפתית קמה לבאיי אופוזיציה של מספר ממנהיגי המרד (וביניהם קאמי דמולן וז'אן-פול מארה) שטענו שבאיי שמרן מדי.
כצעד ראשון פעל באיי לרכז בידיו את מרב הסמכויות במטרה לפעול באופן מיטבי ואפקטיבי כראש העיר.
הרחבת סמכויותיו איפשר לבאיי להתמודד עם המחסור במזון והרעב ששרר בעיר בעקבות המהפכה.
הוצאת צו שקבע שעל החקלאים חלה חובה למכור חיטה
הצבת האופים בעדיפות ראשונה בתורים בשוקי הכפר
החמרת הקנסות על מי שינסה לשדוד שיירות הובלת תבואה
קידום ייבוא תבואה מאפריקה כדי להגדיל את עתודות העיר
באוקטובר 1789 הקים באיי משטר זמני על מנת לייצב את שליטתו והוביל לכינון סדר בתחומי השיפוט השונים ובסופו של דבר איפשר להשתלט על משבר המזון כך שכבר בפברואר 1790 השתפר מצב המזון בפריז.
תחום נוסף בו פעל באיי, כראש עיר, היה טיפוח המשמר הלאומי של צרפת שהוקם בתקופת המהפכה הצרפתית תחת פיקודו של המרקיז דה לה פאייט.
המשמר סבל מיום היווסדו ממחוסר משאבים ובאיי פעל כדי למצוא לו מימון.
בתמורה לתמיכתו מילא המשמר הלאומי משימות בפריז שנועדו לשמור על הסדר הציבורי.
בתחילת 1790 החל באיי ללטוש עיניים לרכוש הכנסייה, שאנשיה היו שייכים למעמד הראשון, כדי להעשיר את קופת האוצר של האספה הלאומית.
לשם כך הוסכם על הלאמה של קרקעות של הכנסייה ברחבי פריז ומכירתן לגורמים פרטיים.
שווי קרקעות של הכנסייה שיועדו להלאמה היו שווים כ-200 מיליון ליברות צרפתיות כשהרווח של מועצת העיר היה אמור להיות כ-50 מיליון ליברות.
עד סיום 1790 נמכרות קרקעות כנסייה בהיקף של כ-50 מיליון ליברות.
בחודשים שלאחר מינויו של באיי לראש עיריית פריז התחזקה המחאה של ההמונים נגד המלך לואי השישה עשר.
ביוני 1791 ניסו המלך ואנשי חצרו הקרובים לברוח מפריז אך נכשלו.
באיי ניסה לשמור על ממלכתיות ולמנוע התארגנויות מחאה כנגד המלך תוך שימוש במשמר הלאומי.
לב המחאה התרחש בפארק שאן דה מארס שם פעלו כוחות המשמר הלאומי, ב-17 ביולי 1791, לדיכוי המחאה באלימות יתר שגרמה לפצועים רבים ולכ-25 הרוגים באירוע שנקרא טבח שאן דה מארס .
אנשי המחאה האשימו את באיי ואת מפקד המשמר הלאומי, המרקיז דה לה פאייט, באחריות לאירוע.
בנובמבר נאלץ באיי להתפטר מתפקידו והוחלף על ידי ז'רום פטיו .
באיי עבר מפריז לעיר נאנט שם החל לכתוב את זיכרונותיו מתקופת שירותו הציבורי: "זכרונות של עד" (Mémoires d'un Témoin) שיצאו לאור לאחר מותו.
ביולי 1793 עזב באיי את נאנט כדי להיפגש עם חברו המדען פייר-סימון לפלס בפרבר של פריז, מלאן.
תומכי המהפכה, שלא שכחו לו את תמיכתו במלך ואת אחריותו לטבח שאן דה מארס, תפסו אותו ושמו אותו במאסר.
בתקופה בה נכלא נדרש להעיד כנגד מארי אנטואנט אך סירב.
ב-10 בנובמבר 1793 הובא באיי בפני בית הדין המהפכני בפריז, נשפט, וב-11 בנובמבר נידון למוות.
גזר הדין בוצע ב-12 בנובמבר כשבאיי הובא בעגלה לפארק שאן דה מארס, שסימל בעיני רבים את בגידתו של באיי במהפכה.
לעגלה נקשר דגל אדום איתו נתן באיי את הפקודה למשמר הלאומי לירות בהמונים.
באיי הוצא להורג בגיליוטינה לפני ההמון כשלפני שהוצא להורג שרפו מארגני הטקס את הדגל האדום.
בין המאשימים של באיי היה מתנגדו בעבר, ז'אן-פול מארה, שהוצא להורג יום אחריו.
שמו של באיי מונצח במכתש שנצפה בחלקו הדרומי של הירח.
זהו המכתש הגדול ביותר בגזרה זו וקוטרו כ-300 ק"מ.
ז'אן־נואל דסטריאן דה טור היה פוליטיקאי קריאולי בלואיזיאנה והבעלים של מטע דסטריאן במחוז סנט צ'ארלס – אחד מהאתרים ההיסטוריים של לואיזיאנה קודם מלחמת האזרחים האמריקנית.
היישוב דסטריאן נקרא על שם משפחתו.
דסטריאן נולד ב-1754 בניו אורלינס הקולוניאלית לג'אן בטיסט ד'סטריאן ולז'אן קתרין דה גוברה (1729–1773), ולמד בצרפת.
אביו שימש כגזבר הקולוניאלי של צרפת בלואיזיאנה, וגיסו היה אטיין דה בור – האיש ששכלל את תהליך ייצור הסוכר הגרגרי והיה לראש העיר הראשון של ניו אורלינס.
בשנת 1786 נישא דסטרהאן למארי קלודין אלנור רובין דה לוני, וב־1792 רכש את מטע דסטריאן שעל נהר המיסיסיפי.
לאחר רכישת לואיזיאנה על ידי ארצות הברית בשנת 1803, נבחר דסטרהאן ליו"ר בית הנבחרים הטריטוריאלי של טריטוריית אורלינס, ושירת בתפקיד זה בשנים 1804–1806.
נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון מינה אותו לאחר מכן כחבר במועצה המחוקקת של הטריטוריה, וב־1806 שימש כנשיא המועצה.
הנשיא ג'יימס מדיסון מינה אותו פעם נוספת למועצה המחוקקת של הטריטוריה בשנת 1811, ושוב נבחר לנשיא המועצה.
המועצה המחוקקת של טריטוריית אורלינס, שבה שירת, יצרה מערכת משפט המבוססת על הקודים האזרחיים הצרפתיים והספרדיים, וכן הקימה את מערכת הנפות של לואיזיאנה – המבנה המנהלי הייחודי שלה עד היום.
לאחר הפיכת לואיזיאנה למדינה (1812), התמודד דסטריאן בבחירות הראשונות לתפקיד מושל המדינה, אך הגיע למקום השלישי אחרי ויליאם קלייבורן וז'אק וילר.
הוא נבחר במקום זאת לסנאט של ארצות הברית, אך התפטר בתוך חודש בלבד.
לאחר מכן שירת בסנאט של מדינת לואיזיאנה בשנים 1812–1817, ושוב ניסה להתמודד למשרת המושל ב־1820 אך הגיע למקום הרביעי.
במהלך תקופת האיום הבריטי על ניו אורלינס במלחמת 1812, שירת כחבר ב"ועדת ההגנה" של העיר, ושלושת בניו השתתפו ביחידת פרשים בקרבות שנערכו סביב העיר (1814–1815).
לאחר המלחמה המשיך לנהל את מטעיו עד מותו במטע דסטריאן ב־4 באוקטובר 1823.
הוא נקבר בבית העלמין של כנסיית סנט צ'ארלס בורומיאו בדסטריאן, לואיזיאנה.
ז'אן נואל דסטריאן היה ממובילי "שיטת העבודה הקריאולית" לעבדים במטעי קני הסוכר שלו – שיטה ששילבה בין שיטת ה"כנופיות" הקשוחה ובין השיטה המתונה יותר של "המשימות".
בשיטה זו, במקום ממונה לבן חיצוני, הונהגו "מנהיגי עבדים" מתוך קהילת העבדים עצמם, שהיו אחראים על חלוקת המשימות ופיקוח על ביצוען.
בעונות השתילה והטחינה נדרשו העבדים לעבוד שעות ארוכות מאוד, אך בעונות השקטות – כאשר שדות קני הסוכר דרשו פחות תחזוקה – נותר להם זמן פנוי רב לגידול מזון, עבודה עצמאית ומסחר קטן.
מספר מעבדיו השתתפו במרד החוף הגרמני של 1811 – מרד העבדים הגדול ביותר בתולדות ארצות הברית.
דסטריאן עצמו שימש כחבר בטריבונל המקומי בן שישה שופטים ששפט את העבדים לאחר דיכוי המרד.
מטע דסטריאן היה המקום שבו נערכו משפטי העבדים של מחוז סנט צ'ארלס, ושלושה מעבדיו של דסטריאן היו בין שמונה־עשר המורדים שהוצאו להורג.
אדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן היה מפקד הצי הצרפתי (1939), מראשי צרפת של וישי, אשר שינה בהמשך את עמדותיו וצידד בבעלות הברית, במלחמת העולם השנייה.
הוא נרצח בידי פטריוט צרפתי אנטי-פשיסט.
דרלאן נולד בצרפת ב-1881, וב-1902 סיים את לימודיו בבית הספר הימי הצרפתי.
הוא הצטרף לצי הצרפתי, ובמלחמת העולם הראשונה שימש כמפקד סוללת תותחים ימיים.
הוא התקדם בסולם הדרגות עד קבלת הפיקוד על הצי הצרפתי כולו ב-1939.
לאחר תבוסת הצבא הצרפתי במלחמת העולם השנייה במאי 1940, חתר דרלאן לשמור על שלמותו של הצי הצרפתי.
הצי לא ניזוק כמעט במלחמה אשר התנהלה בעיקר ביבשה.
דרלאן היה בין תומכיו של המרשל אנרי פיליפ פטן שקיבל את השליטה על חלקה החופשי של צרפת, שכונה "צרפת של וישי" - על שם עיר בירתה.
גם תחת הממשל החדש שמר דרלאן על מעמדו כמפקד הצי.
הוא הורה לצי לצאת לנמלים בצפון אפריקה, שם (במושבות הצרפתיות במרוקו, אלג'יריה ותוניסיה) סבר דרלאן כי ניתן יהיה לשמור על שלמות הצי.
פעולה זו של דרלאן נראתה לבריטים ולראש ממשלתם וינסטון צ'רצ'יל כמסכנת את בריטניה.
בשלב זה בו נותרה רק תעלת לה-מאנש, ובה הצי האנגלי, כמכשול בין היטלר ובין ניצחון במלחמה (אם היה נופל הצי הצרפתי בשלמותו או בחלקו, בידי הגרמנים) הרי שהמצב היה קריטי.
הבריטים הורו תחילה לכוחותיהם להשתלט על ספינות צרפתיות שעגנו בנמלים בריטיים, במיוחד בנמל אלכסנדריה שבמצרים, לעיתים תוך מאבק עם צוותן.
כעבור זמן החלו הבריטים לתקוף את האוניות עצמן.
בקרב הימי שהתרחש במרס אל כביר, ליד אוראן שבאלג'יר, ב-3 ביולי 1940, הושמדה שייטת צרפתית וכ-1300 מלחים צרפתים נהרגו.
בהמשך התרחש הקרב על דקר ב-23 בספטמבר 1940, בו כשל ניסיונם של הבריטים להשליט בעיר דקר את שלטון צרפת החופשית תוך גירוש אנשי וישי.
פעולות אלו השפיעו על דרלאן, שגם קודם לכן היה בעל סנטימנט אנטי בריטי חזק (סבא רבא שלו נהרג בקרב טרפלגר בקרב מול הבריטים ב-1805).
תפקיד "האיש מס' 2" בממשלת וישי נתפס תחילה על ידי פייר לאוואל, שהוביל קו של שיתוף פעולה עם הגרמנים.
בדצמבר 1940 פוטר לאוואל, והוחלף במדינאי השמרני פייר אטיין פלנדן.
פלנדן החזיק מעמד בתפקיד רק חודשיים, ובפברואר 1941 מינה פטן את דרלאן לסגנו, ליורשו המיועד, וכן שר הפנים, החוץ וההגנה.
בינואר 1942 מונה גם כמפקד העליון של הצבא (אף שלפי הסכם הכניעה שנחתם עם הגרמנים, הועמד גודלו של צבא צרפת על מאה אלף חיילים), וכן לנציב העליון של המושבות בצפון אפריקה.
מתוקף תפקידים אלו הייתה לו יד בפעולות משטר וישי כנגד יהודי צרפת, והוא שהכריז בחודש מרס 1941 על הקמת "המשרד הכללי לענייני יהודים", מי שהיה אחראי לצעדים כנגד היהודים: סימונם, החרמת רכושם, ושילוחם להשמדה.
עם זאת, התנגד דרלאן להחיל על היהודים שתחת משטר וישי את גזירת הטלאי הצהוב.
הממשלה הגרמנית לא ראתה את ריכוז הכוח בידי דרלאן בעין יפה, ובאפריל 1942, הוכרח דרלאן להתפטר מרוב המשרות הללו, ולהעבירן לידי לאוואל.
באוקטובר 1942 נראתה פלישה אנגלו-אמריקנית לצפון אפריקה כמחויבת המציאות.
דרלאן הגיע לאלג'יר ב-2 באוקטובר כדי לפקח בעצמו על הכנת ההתנגדות לפלישה.
ב-8 בנובמבר 1942 החל "מבצע לפיד", הוא הנחיתה האנגלו-אמריקנית בחופי צפון אפריקה, בפיקודו של הגנרל דווייט דייוויד אייזנהאואר.
הגנרל שארל דה גול מפקד כוחות "צרפת החופשית" שידר נאום לתושבי צפון אפריקה הצרפתים, בו קרא להם לסייע לכוחות הפולשים.
הגנרל אנרי ז'ירו שהתחרה אז עם דה גול על הנהגת מחנה המתנגדים למשטר וישי, המתין בגיברלטר לקבלת הפיקוד על הכוחות הצרפתיים בצפון אפריקה, לאחר התנערותם מפיקודו של דרלאן.
חלק מהצרפתים אכן סייע לפולשים, אך כוחות רבים בהנהגת דרלאן, המשיכו בפעולות התנגדות ובלחימה עזה.
דרלאן בילה לילה במעצר-בית לאחר שנתפס בידי גורמים מקומיים שהיו לצד בעלות הברית, אך לאחר שהצליח להשתחרר, המשיך בהתנגדותו לפלישה.
המרשל פטן הורה לדרלאן להילחם בפולשים בכל מקום.
לאחר יומיים של לחימה, עמדה התוכנית של בעלות הברית בסכנה בגלל ההנחה שההתנגדות הצרפתית תהיה חלשה.
בלחץ מפקדו (הגנרל אלפונס ז'ואן, שהבין את מצב הכוחות הצרפתים לאשורו) הורה דרלאן על הפסקת אש ב-10 בנובמבר.
ז'ואן הזמין את ז'ירו לאלג'יר ומסר לו את הפיקוד.
בכך תמו פעולות האיבה בין הצרפתים לבעלות הברית.
באותם יומיים של לחימה נהרגו כשלושת אלפים איש מכל צד, וחלק מן הצי הצרפתי הושמד.
בהמשך, התאגדו מפקדי הצבא הצרפתי במושבות (ובהם ז'ירו) סביב דרלאן, והכריזו עליו כעל מפקדם.
בינתיים פלשו צבאות גרמניה לשטח צרפת של וישי, ונתקלו בהתנגדות סמלית בלבד.
דרלאן ואנשיו בצפון אפריקה, התעלמו מהפקודות שהתקבלו מפטן ולאוואל (הנתונים בידי הגרמנים בצרפת) שהורו להם להמשיך בלחימה כנגד האנגלים והאמריקנים.
ב-14 בנובמבר הכריז אייזנהאואר על הכרה במינויו של דרלאן לנציב עליון ומפקד כוחות צרפת בצפון אפריקה.
האמריקאים והאנגלים סברו כי דרלאן יוכל לאגד מסביבו כוחות צרפתים נוספים ברחבי האימפריה - אשר דה גול, המתנגד הגלוי למשטרו של פטן, לא יוכל לעשות.
ב-26 בנובמבר חשו הגרמנים לתפוס את רוב הצי הצרפתי שעגן בנמל טולון.
הנמל מוקש, והאוניות שנמצאו בו הושמו במצור.