tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בריטניה השתלטה על השטח שממערב לנהר הירדן, המונה כיום את מדינת ישראל, יהודה ושומרון, ורצועת עזה (המנדט הבריטי), והאזור שממזרח לנהר הירדן הפך בהמשך למדינת ירדן (במסגרת מנדט נפרד) בוועידת השלום בפריז ב-1919 שאורגנה על ידי חבר הלאומים.
הרברט סמואל, שהיה בעבר ממונה על שירותי הדואר ושר הפנים בממשל הבריטי, החל לפעול לגיבוש הצהרת בלפור, ומונה למשרת הנציב העליון בשנת 1920 לאחר תחילת המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
בשואה נספו שישה מיליון יהודים בידי הנאצים.
לעובדה זו הייתה השפעה ניכרת על המצב בארץ ישראל.
במהלך המלחמה הבריטים לא התירו כניסת יהודים רבים שנמלטו מידי הנאצים, ושלחו את אלו שניסו להגיע למחנות מעצר במאוריציוס ובקפריסין.
היה זה צעד מחושב שנועד להגביר את התמיכה בקרב האוכלוסייה הערבית, שכן תמיכת האוכלוסייה היהודית במטרת בנות הברית הייתה מובטחת.
לאחר המלחמה החל להתברר כי הבריטים עומדים לעזוב את הארץ ולהכריז על סיום המנדט, והם מחפשים אך דרך מכובדת לעשות זאת, תוך גרימת נזק מזערי לעצמם ולתושבי ארץ ישראל.
על מנת לבחון את פתרון הבעיה, מינה האו"ם ועדה מיוחדת לעניין ארץ ישראל – ועדת אונסקו"פ, אשר כללה נציגים מארצות שונות.
ועדת אונסקו"פ המליצה לפצל את השטח המנדטורי בארץ ישראל בין שתי מדינות – מדינה יהודית אשר תהיה מורכבת מרוב יהודי ומדינה ערבית אשר תהיה מורכבת מרוב ערבי, כאשר עיר הבירה, ירושלים, תהיה תחת מנדט בינלאומי והאוכלוסייה היהודית והערבית בה יהיו פחות או יותר שוות בגודלם.
היהודים לא היו מרוצים משום שלפי התוכנית הם היו אמורים לאבד את ירושלים – אשר הכילה באותה העת רוב יהודי – וכמו כן חששו מיכולת העמידה של מדינה שלא תהיה בעלת שטח רציף.
המנהיגות הערבית טענה כי תוכנית החלוקה הפרה את זכויותיהם של מרבית התושבים בארץ ישראל – באותה העת 67% מכלל אוכלוסיית ארץ ישראל הייתה לא יהודית (1,237,000 אנשים) בעוד ש-33% היו יהודים (608,000 אנשים).
תוכנית החלוקה אומצה על ידי מליאת האו"ם, על מנת שתיושם עם סיום המנדט, ב-29 בנובמבר 1947 ברוב של 33 קולות מול 13 מתנגדים ו־10 נמנעים.
ב-14 במאי 1948, יום לפני תום המנדט הבריטי, הכריז בתל אביב ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון על:
עם סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל והכרזת הקמתה של מדינת ישראל ב-14 במאי 1948 הפכה מלחמת העצמאות ממלחמת אזרחים בין היהודים והערבים בארץ ישראל למלחמה כוללת בין המדינה היהודית למדינות ערב המקיפות אותה.
בעקבות ההכרזה פלשו לארץ ישראל צבאותיהן של חמש מדינות: לבנון, סוריה, ירדן, עיראק ומצרים ותקפו את מדינת ישראל שזה עתה קמה.
בדצמבר 1948 שלטה ישראל בחלק הארי של המנדט ממערב לנהר הירדן.
שאר שטחי המנדט לשעבר אשר לא היו בשליטת ישראל היו – יהודה ושומרון (בשליטת ירדן) ורצועת עזה (בשליטת מצרים).
לפני הסכסוך ובמהלכו 711,000 מערביי ארץ ישראל גורשו או נמלטו מבתיהם והפכו לפליטים.
שליש מהפליטים עבר ליהודה ושומרון ושליש לרצועת עזה, והשאר עברו לירדן, לסוריה, ללבנון ולמדינות אחרות.
לאחר קום המדינה, הגיע לישראל גל גדול של מהגרים יהודים שכלל ניצולי השואה מאירופה ופליטים יהודים ממדינות ערב אשר הכפיל את אוכלוסיית מדינת ישראל תוך שנה מיום הכרזת העצמאות.
בשנים שלאחר מכן נמלטו או גורשו ממדינות ערב, איראן ואפגניסטן כ-850,000 יהודים ספרדים ומזרחים.
מתוכם כ-680 אלף התיישבו בישראל.
המדינה קמה תחת אתוס של רעיון כור היתוך, המצפה מעולים יהודים מכל העולם להשאיר מאחור חלק ממאפייניהם התרבותיים הגלותיים ולאמץ זהות אתנית לאומית ותרבותית חדשה, ישראלית – הצבר.
בפועל, התרבות הישראלית החדשה עוצבה עד אמצע המאה ה-20 בעיקר על ידי גלי העלייה הראשונים בהם הייתה דומיננטיות ממזרח אירופה.
בשנות ה-80 הושפעה ישראל ממגמה עולמית של רב תרבותיות והמדינה התייחסה באופן מעודד יותר לטיפוח זהות תרבותית נוספת בהתאם למוצא המשפחתי.
למרות אחוזים גבוהים של נישואי תערובת בין העדות, מתחים על בסיס זהות תרבותית לא נדירים גם בהעשור השלישי של המאה ה-21, אך מעט פחות מורגשים מבעבר.
האוכלוסייה היהודית בישראל המשיכה לצמוח בקצב גבוה מאוד במשך שנים, בעיקר הודות לגלי הגירה של יהודים מכל העולם, כולל גל עלייה גדול במיוחד של יהודים מברית המועצות, שהגיעו לישראל בתחילת שנות ה-90 על פי חוק השבות.
בשנת ה'תשנ"א לבדה (1990–1991) כ-380 אלף עולים היגרו לישראל מברית המועצות.
סיבה נוספת לצמיחת האוכלוסייה היהודית בישראל היא שיעור הילודה בקרב נשים יהודיות בישראל, הנחשב לגבוה יחסית לעולם ולגבוה ביותר בעולם המערבי, נכון ל-2025 אישה יהודיה בישראל יולדת בממוצע 3.06 ילדים במהלך חייה, ישנם הבדלים בולטים בין הקבוצות היהודיות במדינת ישראל בשיעורי הילודה.
מאז 1948 קיימת מתיחות ביטחונית בין ישראל לשכנותיה, ובעיקר בין ישראל לארגוני טרור הפועלים בישראל ובשכנותיה.
מתיחות זו התלקחה מספר פעמים למלחמות, בהן מלחמת סיני ב-1956, מלחמת ששת הימים ב-1967, מלחמת יום הכיפורים ב-1973, מלחמת לבנון הראשונה ב-1982, מלחמת לבנון השנייה ב-2006 ומלחמת חרבות ברזל בין 2023 ל-2025, וכמו גם שלל סכסוכים ומבצעים מוגבלים נוספים, ובהם הסכסוך הישראלי-פלסטיני המתמשך.
למרות האיומים הביטחוניים המתמידים, ישראל – מדינה עם רוב יהודי מובהק – צמחה כלכלית, תרבותית וביטחונית ואף הגיע להסכמי שלום עם מצרים, ירדן, איחוד האמירויות, בחריין, מרוקו וסודאן.
ההיסטוריה של הפילוסופיה היא המחקר השיטתי של התפתחותם של רעיונות ומושגים פילוסופיים לאורך ההיסטוריה.
סוגיות ספציפיות הנידונות בתחום זה כוללות את השאלות: מהם השינויים וההתפתחויות בפילוסופיה לאורך ההיסטוריה?
כיצד רעיונות ממסורות שונות קשורים זה לזה?
מדוע ובאילו דרכים השתנתה הפילוסופיה?
כל התרבויות – בין אם פרהיסטוריות, עתיקות או מודרניות – כוללות מערכות אמונה ורעיונות פילוסופיים.
ההיסטוריה של הפילוסופיה עוסקת בחקירת הרעיונות הללו, בין אם הם באו לידי ביטוי בטקסטים, במסורות שבעל-פה או במסורות מעשיות.
היסטוריונים של הפילוסופיה מחלקים את התחום באופן מסורתי לארבע מסורות עיקריות: פילוסופיה מערבית, פילוסופיה הודית, פילוסופיה סינית ופילוסופיה אסלאמית.
לעיתים נכללות גם מסורות נוספות, כמו פילוסופיה אפריקאית, פילוסופיה יהודית, פילוסופיה יפנית ופילוסופיה של עמים ילידים באמריקה.
הפילוסופיה המערבית היא המסורת הפילוסופית של העולם המערבי, ומקורה ביוון העתיקה.
היא מחולקת בדרך כלל לתקופות הבאות:
הפילוסופיה המערבית החלה עם הפילוסופים קדם-סוקרטיים ביוון הארכאית, אשר חקרו את יסודות הקוסמוס.
הוגים כמו תאלס, אנכסימנדרוס והרקליטוס חיפשו הסברים טבעיים לתופעות העולם במקום הסברים מיתולוגיים.
דמות מרכזית בתקופה זו הייתה סוקרטס, שהשפיע עמוקות על מהלך הפילוסופיה אך לא הותיר אחריו כתבים.
תלמידו, אפלטון, ייסד את האקדמיה האפלטונית וכתב דיאלוגים רבים שבהם סוקרטס הוא הדמות הראשית.
הדיאלוגים של אפלטון חוקרים נושאים כמו מטאפיזיקה (במיוחד תורת האידאות), אתיקה ופילוסופיה פוליטית.
תלמידו של אפלטון, אריסטו, היה הוגה רב-תחומי שיצר מערכת פילוסופית מקיפה הכוללת לוגיקה, ביולוגיה, אתיקה ופיזיקה.
הוא נחשב לאחד הפילוסופים המשפיעים ביותר בהיסטוריה.
בתקופה ההלניסטית, התפתחו אסכולות כמו הסטואיקניזם, האפיקוראיזם והסקפטיציזם, שעסקו בעיקר בשאלות של אושר ומוסר אישי.
הפילוסופיה של ימי הביניים (בערך מהמאה ה-5 עד המאה ה-15) התאפיינה בניסיון לשלב בין הפילוסופיה היוונית העתיקה לבין התאולוגיה הנוצרית.
הוגים מרכזיים בתקופה זו כוללים את אוגוסטינוס, ששילב את תורת אפלטון עם הנצרות, ואת תומאס אקווינס, שביסס את הסכולסטיקה על הפילוסופיה של אריסטו.
נושאים מרכזיים כללו את בעיית הרוע, הרצון החופשי, טבעו של אלוהים והיחס בין אמונה לתבונה.
הרנסאנס (בערך מהמאה ה-14 עד המאה ה-17) היווה תקופת מעבר בין ימי הביניים לעת החדשה.
הפילוסופיה בתקופה זו התאפיינה בהתעוררות של ההומניזם, שהדגיש את ערך האדם ותבונתו.
הוגים כמו ארסמוס מרוטרדם וניקולו מקיאוולי הניחו את היסודות למחשבה הפוליטית והחברתית המודרנית.
הפילוסופיה המודרנית (מהמאה ה-17 עד המאה ה-20) החלה עם המהפכה המדעית ובתוכה התפתחו שתי אסכולות מרכזיות:
רציונליזם: טוען כי הידע מבוסס על התבונה וההיגיון.
הוגים בולטים: רנה דקארט, ברוך שפינוזה וגוטפריד וילהלם לייבניץ.
אמפיריציזם: טוען שהידע מבוסס על הניסיון החושי.
הוגים בולטים: ג'ון לוק, ג'ורג' ברקלי ודייוויד יום.
עמנואל קאנט ניסה לגשר על הפער בין שתי האסכולות בפילוסופיה הביקורתית שלו.
לאחר קאנט, התפתח האידיאליזם הגרמני עם הוגים כמו גאורג וילהלם פרידריך הגל.
במאה ה-19, הוגים כמו ארתור שופנהאואר, סרן קירקגור, קרל מרקס ופרידריך ניטשה הניחו יסודות לזרמים חדשים בפילוסופיה.
במאה ה-20, הפילוסופיה המערבית התפצלה לשני זרמים עיקריים:
פילוסופיה אנליטית: התפתחה בעולם דובר האנגלית, והתמקדה בלוגיקה, ניתוח שפה ובהירות מחשבתית.
דמויות מפתח: ברטראנד ראסל, לודוויג ויטגנשטיין וגוטלוב פרגה.
פילוסופיה קונטיננטלית: התפתחה ביבשת אירופה, ועסקה בנושאים כמו פנומנולוגיה, אקזיסטנציאליזם, הרמנויטיקה ופוסט-סטרוקטורליזם.
דמויות מפתח: אדמונד הוסרל, מרטין היידגר, ז'אן-פול סארטר ומישל פוקו.
הפילוסופיה היהודית התפתחה מתוך עיסוק בתכנים תאולוגיים ומוסריים במסורת ישראל, וניזונה ממפגשים עם מסורות פילוסופיות זרות.
בעת העתיקה ניכרת עיסוק רעיוני במשנה ובתלמוד, בדגש על שאלות של חופש הבחירה, השגחה פרטית, צדק אלוהי, מהות האדם והיחס בין גוף לנפש, תוך שימוש בכלים פרשניים ולא שיטתיים.
גיבוש פילוסופי שיטתי התרחש בעיקר בימי הביניים, תחת השפעת הפילוסופיה היוונית והאסלאמית.
בין הוגי התקופה נמנים רב סעדיה גאון, שלמה אבן גבירול, בחיי אבן פקודה והרמב"ם.
בעת העת החדשה הופיעה הגות חילונית או ביקורתית, עם הוגים כגון ברוך שפינוזה, משה מנדלסון והרמן כהן.
במאה ה־20 פעלו פרנץ רוזנצווייג, מרטין בובר ועמנואל לוינס, שניסחו פילוסופיה יהודית מודרנית במפגש עם אקזיסטנציאליזם והומניזם.
מקורות הפילוסופיה במזרח התיכון מצויים בכתבי מצרים העתיקה ובבל העתיקה, שעסקו באתיקה, מטאפיזיקה ופילוסופיה פוליטית.
הפילוסופיה הפרסית הקדומה, ובמיוחד הזורואסטריות של זרתוסטרה, השפיעה רבות על התפתחות הפילוסופיה היוונית והאברהמית.
הפילוסופיה האסלאמית המוקדמת התפתחה בתקופת תור הזהב של האסלאם (מהמאה ה-8 עד המאה ה-13).
פילוסופים מוסלמים, כמו אל-כנדי, אל-פאראבי, אבן סינא ואבן רושד, שימרו, תרגמו ופיתחו את הפילוסופיה היוונית, ובמיוחד את תורתו של אריסטו.
הפילוסופיה ההודית החלה עם הודות והאופנישדות.
היא מחולקת למסורות אורתודוקסיות (אסטיקה), המקבלות את סמכות הוודות (כמו ניאיה, יוגה וודאנטה), ולמסורות הטרודוקסיות (נסטיקה), הדוחות את הוודות (כמו בודהיזם, ג'ייניזם וצ'רוואקה).
הפילוסופיה הסינית החלה בתקופת שושלת ג'ואו עם התפתחות "מאה האסכולות".
התקופה הקלאסית של הפילוסופיה הסינית הניבה זרמים מרכזיים כמו קונפוציאניזם, דאואיזם ולגאליזם.
זרמים אלו, יחד עם הבודהיזם שהגיע מאוחר יותר מהודו, עיצבו את התרבות הסינית לאורך אלפי שנים.
אף שנשים השתתפו בפילוסופיה לאורך כל ההיסטוריה, הן הודרו במידה רבה מהקאנון הפילוסופי.
החל מהמאות ה-20 וה-21, ובעיקר עם עליית הפמיניזם, החלה התעניינות מחודשת בהוגות נשים מן העבר, כמו היפאטיה, מרי וולסטונקראפט וסימון דה בובואר, וכן הוגות עכשוויות כמו מרתה נוסבאום, חנה ארנדט וג'ודית באטלר.
ההיסטוריה של הצילום החלה משהושלמו שני מרכיבי יסוד: הראשון הוא הקרנת תמונה על משטח (משטח הנמצא בתוך קָמֶרָה אוֹבְּסְקוּרָה – לִשְכָּה אֲפֵלָה), השני הוא גילוי חומרים המשתנים כאשר הם נחשפים לאור והמצאת דרך לשימוש בהשתנות זו.
התהליך של "המצאת הצילום" מורכב בפועל מאוסף פיתוחים של אנשים שונים.
שילוב הפיתוחים האלה הוביל להופעת הצילום ולשיפורים הרבים שהתלוו לתהליך זה.
הקמרה אובסקורה הוזכרה לראשונה אצל אריסטו (להמשך התפתחותה ראו "היסטוריה מוקדמת של המצלמה" למטה).
השלב השני של גילוי החומרים הרגישים לאור החל בסביבות 1717, כאשר יוהאן היינריך שולצה לכד אותיות חתוכות על בקבוק של תמיסה הרגישה לאור, אבל הוא כנראה לא העלה על דעתו להפוך את התוצאות לעמידות.
בסביבות שנת 1800 עשה תומאס ודג'ווד את הניסוי הראשון המתועד, תיעוד מהימן אם כי לא מוצלח ללכוד תמונות מצלמה בצורה קבועה.
הניסויים שלו אומנם יצרו צילומים מפורטים, אבל וודג'ווד ושותפו האמפרי דייווי לא מצאו דרך לקבע תמונות אלו כך שישמרו לזמן רב.
בשנת 1826 הצליח ניספור נייפס לקבע לראשונה תמונה שצולמה במצלמה, אך נדרשו לפחות שמונה שעות של חשיפה במצלמה והתוצאות היו גסות מאוד.
ולמרות כל זאת, הצילום נולד.
שותפו של נייפס, לואי דאגר, המשיך בפיתוח תהליך הדאגרוטיפ, שהפיק תוצאות ברורות ומפורטות.
ב-19 באוגוסט 1839 פרסמה האקדמיה למדעים בפריז את פרטי התהליך שדאגר הדגים בפניה.
תאריך זה הוא המקובל בדרך כלל כשנת הלידה של הצילום המעשי.
כאשר תהליך הדאגרוטיפ המבוסס על מתכת הוצג רשמית לציבור בצרפת, כבר הודגם בלונדון (אבל בפרסום צנוע יותר) התהליך המתחרה, קלוטיפ – תהליך זה, שפיתח ויליאם הנרי פוקס טלבוט, מבוסס על הדפסת נגטיב על בסיס נייר ומלח.
הפיתוחים והחידושים הבאים הפכו את הצילום לקל ונגיש יותר.
חומרים חדשים הפחיתו את זמן החשיפה הנדרש למצלמה מדקות לשניות, ובסופו של דבר לשבריר שנייה קטן; מדיומים חדשים של צילום היו חסכוניים יותר, רגישים ונוחים יותר.
מאז שנות ה-50 של המאה ה-19 תהליך הקולודיון עם לוחות הצילום המבוססים על זכוכית הפיק איכות גבוהה עם אפשרויות הדפסת העתקים איכותיים רבים, והיה בשימוש נפוץ במשך עשרות שנים.
סרטי רול (סרטי צילום) הפכו שימוש מזדמן לפופולרי ונגיש בצבע ובשחור-לבן.
במאה ה-20 הושלמה ההכרה בצילום כענף באומנות, ותערוכות צילום הפכו לנפוצות במוזיאונים מובילים בעולם ובגלריות נחשבות.
הדרישה והצריכה של צילומים גדלה בקצב מהיר והתפשטה בכל המגזרים והענפים בחיים – עיתונים, מגזינים, פרסום, אופנה, חוברות, ספרים וכיוצא בזה.
השפעת הצילום על החברה גדלה מאוד ומשכה גורמים שונים לשימוש מוגבר בצילום לצרכים שונים.
במחצית השנייה של מאה זו, בהשהיה מסוימת של הזרם הפוסט-מודרני מענפי אומנות אחרים, חדר זרם זה גם לצילום והפך למשמעותי (אם לא מרכזי) במחלקות הצילום במוזיאונים (ובגלריות) לאומנות עכשווית ובאקדמיה (ואצל אומנים בוגרי מסלולים אלו).
פיתוח מצלמות דיגיטליות בשנות ה-90 חולל במהרה מהפכה בצילום; למהפכה זו הצטרפו כלים ממוחשבים לעריכת תמונות שהפכו לנפוצים יותר ויותר.
בתחילת המאה ה-21 נדחקו שיטות פוטוכימיות מסורתיות המבוססות על סרטים יותר ויותר לשוליים ואילו היתרונות המעשיים של הטכנולוגיה החדשה זכו להערכה רבה.
איכות התמונה של מצלמות דיגיטליות במחיר שווה לכל נפש השתפרה ללא הרף.
במיוחד מאז הפכו המצלמות לתכונה סטנדרטית בסמארטפונים, צילום תמונות (ופרסום מיידי באינטרנט) הפך לפרקטיקה יומיומית בכל מקום ברחבי העולם.
בעשור השלישי הופיע AI בצילום (זוהי תוכנה שהמפעיל שלה מקליד טקסט מבוקש והתוכנה מייצרת, על פי הטקסט, תמונה שמתחזה לצילום).
לכלי זה אין קשר לאומנות אך הוא עשוי לחדור לעולם הפרסום ודומיו.
מקור המילה "פוטוגרפי" מיוחסת בדרך כלל לסר ג'ון הרשל ב-1839. הוא מבוסס על היוונית φῶς (phōs; פוטו phōtos), שפירושו "אור", ו-γραφή (graphê), שפירושו "רישום, כתיבה", פירושו ביחד "ציור של אור".
מאחר שהערך מורכב, כולל שלבים רבים ונמשך על פני תקופה ארוכה, מצורפת טבלת תמצית לנושא כדי להקל על הקריאה.
הצילום הופך לתהליך ידוע לואי דגאר, הנרי פוקס טלבוט צילומים מתפרסמים בעולם.
ב-1839 צולמו הצילומים הראשונים בארץ ישראל.
4 תהליך קולודיון רטוב 1851-1880 הופץ תהליך צילום על פלטות זכוכית רטובות סקוט ארצ'ר התהליך מפיק צילומים איכותיים.
החלה הפעילויות להכרה בצילום כענף באומנות 5 צילום - ציור, יחסי גומלין בכל התקופות השפעות הדדיות בין הצילום לציור ציירים מצלמים, מהפך בציור עם הופעת הצילום, הופעת הציור המודרני, הציור נעזר בצילום, צילום מתחפש לציור.
6 תהליך ג'לטין יבש 1880 עד ימינו הופץ תהליך צילום על מדיה יבשה, בשלב הראשון על גבי זכוכית ובהמשך הופיע השימוש בדפי צלולויד ומאוחר יותר הצלולויד בפורמט של סרט צילום.
השלב הבא היה פיתוח צילום צבעוני.
הופיעו מצלמות התומכות בכל סוגי המדיה הנפוצים.
תערוכות צילום אומנותי מוצגות במוזיאונים הגדולים בעולם.
1888 פותח הצלולויד כתחליף לפלטות זכוכית, מאפשר ניידות גבוהה יותר של הצלמים.
קודאק מוציאה לשוק מצלמת קופסה הטעונה בסרט צילום המאפשר 100 צילומים.
1889 פותח סרט צילום עשוי מצלולויד, מאפשר לצלם מבלי לטעון דף לפני כל צילום 1900 מופיעה מצלמת הבראוני.
(על ידי קודאק) המצלמה הייתה בשימוש למעלה מ-50 שנים.
הפך לפופולרי ב-1925, עם הופעת הלייקה.
1935 מופיע צילום צבעוני בהיקף משמעותי.
1936 מופיעה מצלמת SLR ביצור מסחרי.
7 צילום דיגיטלי משנות התשעים עד ימינו המדיה עליו נקלטת התמונה היא אלקטרונית.
בשלב הראשון מדיה זו מפיקה תמונות באיכות ירודה, עם הזמן מתפתחות מדיות אלקטרוניות באיכות הגבוהה מהאנלוגית.
עיבוד התמונה עובר ממעבדת הצילום לסביבת המחשב.
הצילום הדיגיטלי התרחב ומכסה את מרבית ענפי הצילום.
מופיעים מגוון של כלי תוכנה לעיבוד תמונה.
לאחר התמוטטות שוק הצילום האנלוגי (סרט צילום בתהליך כימי) החל משנת 2000 לערך, ניכרת עליה משנת 2019 בצילום בפורמט אנלוגי ובשוק נמצאים החומרים והציוד הנדרש לכך.
8 צילום מושגי (פוסט מודרני) משנות החמישים עד ימנו זרם עכשווי באומנות הצילום בישראל מופיע זרם זה בשנות השביעים
התופעת המכונה קָמֶרָה אוֹבְּסְקוּרָה, מאפשרת להקרין תמונה (הפוכה) באמצעות חריר קטן על פני משטח שמול החריר.
ייתכן שהעיקרון הזה היה ידוע והיה בשימוש בתקופה הפרהיסטורית.
התיעוד הכתוב המוקדם ביותר של התופעה נמצא במאה ה-4 לפני הספירה, בשני מקומות שונים במקביל: אצל אריסטו ביוון, ומוזי בסין.
אלחזן (או אבן אל-הית'ם) הוא הראשון עליו ידוע שבנה למעשה קמרה אובסקורה.
עד המאה ה-16 הקמרה אובסקורה שימשה בעיקר ללימוד אופטיקה ואסטרונומיה, במיוחד כדי לצפות בבטחה בליקויי חמה מבלי לפגוע בעיניים.
במחצית השנייה של המאה ה-16 פותחו מספר שיפורים טכניים:
עדשה במקום החריר (תוארה לראשונה על ידי ג'רולמו קרדאנו ב-1550)
צמצם המגביל את גודל המפתח
שיפורים אלו הובילו להפקת תמונה בהירה וחדה יותר.
בשנת 1558 ג'מבטיסטה דלה פורטה היה מהראשונים שכתב (בספריו הפופולריים והמשפיעים) תיאור של השימוש בקמרה אובסקורה כעזר לציור.
ההצעה של דלה פורטה אומצה באופן נרחב על ידי אמנים ומאז המאה ה-17 נעשה שימוש נפוץ בגרסאות ניידות של המצלמה אובסקורה - תחילה כאוהל, אחר כך כקופסה.
הקמרה אובסקורה כקופסה הייתה הבסיס למצלמות הצילום המוקדמות ביותר כאשר הצילום פותח בתחילת המאה ה-19. זה היה הצעד הראשון בדרך שתיאר ולטר בנימין במאמרו יצירת האמנות בעידן השעתוק הטכני.
חלקו הראשון של הצילום, ה"מצלמה" היה מוכן, חסר היה החלק השני, שהוא מצע רגיש לאור שלוכד ושומר את האור (האור המוקרן, הריהו התמונה).
מרגע שהמצלמה הייתה מוכנה ועד למועד שפותחו חומרים רגישים לאור, פותחו כמה וריאציות של מצלמת הקמרה אובסקורה למטרת לכידת תמונה ללא שימוש בחומרים רגישים לאור.
הם אינם מצלמה, אך משרתים את אותה מטרה של לכידת ושימור אובייקט.
עד המאה ה-16 העברת תמונה של המרחב האמיתי, התלת־ממדי, למשטח שטוח דו־ממדי הייתה משימה מורכבת.
במאה ה-16 הופיעות תאורים של מנגנון שיהפוך את הציור בפרספקטיבה מושלמת להרבה יותר קלה להשגה, מנגנון שנשען על קמרה אובסקורה.
במקום למדוד בקפדנות את האורכים והזוויות של הנושא או הסצנה, קמרה אובסקורה מציעה קיצור דרך.
ההמצאה אפשרה לאמנים להתחקות אחר קווים וצורות מתמונה או סצנה אל הבד שלהם.
אמנים רבים בתקופה זו השתמשו בקמרה אובסקורה המקרינה תמונה על פני המשטח ישירות.
הציירים היו מקרינים את הנושאים שהיו מוכנים לצייר על קיר בחדר חשוך ומציירים מעליו.
האיור משמאל מציג צייר שנעזר בקמרה אובסקורה להעביר את הפרספקטיבה של המרחב לקנבס.
physiognotrace הוא מכשיר, שנועד לסייע ביצירת פורטרט.
הוא הומצא במאה ה-18 והיה פופולרי במשך כמה עשורים.
האובייקט המצויר ישב במסגרת עץ ופנה הצידה.
פנטוגרף המחובר לעיפרון יצר קו מתאר על משטח בתוך דקות ספורות.
האיור משמאל מציג ציור של קווינדי שבוצע באמצעות כלי זה.
השימוש במכשיר ננטש כאשר התגלו החומרים הרגישים לאור.
קמרה לוסידה (camera lucida) היא מכשיר אופטי ששימש כעזר לציור על ידי אמנים במאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19. המכשיר מאפשר לצייר לראות בו זמנית את האובייקט ואת משטח הרישום.
האובייקט נצפה באמצעות מראה שקופה למחצה, האמן משכפל נקודות מפתח של הסצנה על גבי משטח הציור ובכך מסייע בעיבוד מדויק של הפרספקטיבה של האובייקט.
האיור משמאל מציג תרשים עקרוני של מכשיר זה.
הערה: בתהליך הנדון בערך זה, מופיע השלב קְבִיעָה (בעבר נקרא גם קיבוע) .
זהו שלב בתהליך פיתוח הנגטיב וכן בתהליך ההדפסה הכימי (שלא נדרש בהדפסה דיגיטלית).
בשלב זה מסירים את כל החומרים הרגישים לאור שנותרו כדי שהתוצר (פילם או הדפסה) יוכל להחשף לאור מבלי שהאור ימשיך להשפיע על התמונה (החומר המבצע תהליך זה נקרא קוֹבֵעַ).
חומרים רגישים לאור לפני 1700
התפיסה שאור יכול להשפיע על חומרים שונים - למשל, שיזוף בשמש של העור או דהייה של טקסטיל - הייתה קיימת מתקופות מוקדמות מאוד.
רעיונות לקיבוע תמונות הנראות במראות או דרכים אחרות ליצירת תמונות באופן אוטומטי אולי היו גם בראשם של אנשים הרבה לפני שפותח משהו כמו צילום.
עם זאת, ולמרות ידע מוקדם על חומרים רגישים לאור וקמרה אובסקורה, אין בנמצא לפני 1700 תיעוד היסטורי של ניסיונות ללכוד תמונות עם חומרים רגישים לאור או רעיונות כלשהם שאפילו דומים במקצת לצילום.
בשנת 1614 ציין אנג'לו סלה כי אור השמש יגרום להשחרת אבקת כסף חנקתי, וכי נייר העוטף אבקת חנקת כסף במשך שנה ישחיר.
וילהלם הומברג תיאר בשנת 1694 כיצד אור גרם להשחרת כמה כימיקלים.
1700 עד 1802: מושגים מוקדמים וצילומים דוהים שאינם נשמרים
ה-"Scotophors" של שולצה: הצילום המוקדם - אותיות דוהות (בערך 1717)
בסביבות שנת 1717, גילה איש האשכולות הגרמני יוהאן היינריך שולצה בטעות כי תמיסת גיר (CaCO3) וחומצה חנקתית (HNO3) שלתוכה הומסו חלקיקי כסף הושחרה באור השמש.
לאחר ניסויים בחוטים שיצרו קווים על החומר המבוקבק שהיה מונח באור שמש ישיר למשך זמן מה, הוא הניח שבלונות של מילים על הבקבוק.
השבלונות יצרו עותקים של הטקסט באדום כהה, כמעט סגול, על פני התוכן הלבנבן.
הרשמים נשמרו עד שנמחקו על ידי ניעור הבקבוק או עד שהחשיפה הכוללת לאור מחקה אותם.
שולצה כינה את החומר "Scotophors" כאשר פרסם את ממצאיו ב-1719. הוא חשב שאפשר ליישם את התגלית כדי לזהות אם מתכות או מינרלים מכילים כסף, וקיווה שניסויים נוספים של אחרים יובילו לתוצאות שימושיות אחרות.
התהליך של שולצה דמה לטכניקות פוטוגרמה מאוחרות יותר ולעיתים נחשב לצורת הצילום הראשונה.
תהליך לכידת התמונה הדמיונית של De la Roche שנת 1760
רומן המדע הבדיוני המוקדם Giphantie(1760) , מאת הצרפתי טיפיין דה לה רוש , תיאר משהו דומה למדי לצילום (צבע), תהליך שמקבע תמונות חולפות שנוצרו על ידי קרני אור: "מצפים פיסת קנבס בחומר זה, ומניחים אותו מול האובייקט ללכידה.
האפקט הראשון של הבד הזה דומה לזה של מראה, אבל באמצעות אופיו הצמיג הקנבס המוכן, כפי שלא קורה במראה, שומר על דמות התמונה.
המראה מייצגת תמונות נאמנה, אך לא שומרת אף אחת; הקנבס שלנו משקף אותן לא פחות בנאמנות, אך שומר על כולן.
הרושם הזה של התמונה הוא מיידי.
לאחר מכן הבד מוסר ומופקד במקום חשוך.
כעבור שעה הרושם יבש, ויש לך תמונה יקרה יותר בכך ששום אמנות לא יכולה לחקות את אמיתותה".
דה לה רוש דמיין אפוא תהליך שעושה שימוש בחומר מיוחד בשילוב עם איכויות של מראה, ולא בקמרה אובסקורה.
המקום החשוך שבו התייבשו התמונות מעיד שהוא חשב על רגישות החומר לאור, אבל הוא ייחס את התכונה הזאת לצמיגותו.
הקובע הכימי הנשכח של שילה שנת 1777
בשנת 1777, הכימאי קרל וילהלם שילה חקר את כלוריד הכסף (AgCl) הרגיש לאור והגיע למסקנה כי האור מכהה אותו על ידי פירוק כלוריד הכסף לחלקיקים מיקרוסקופיים של כסף מתכתי, ואלה מתכהים בהשפעת האור.
[הערה: 1. לפרט אם כלורי הכסף מתפרק ליונים של כלור ויונים של כסף בהשפעת האור או שזה מצב יציב בתמיסה.
2. לפרט אם בשנה זו כבר הובן שחלקיקי הכסף הם בעצם יונים של כסף] גילוי חשוב נוסף ששילה גילה הוא שהאמוניה ממיסה את כלוריד הכסף, אך לא את חלקיקי הכסף (שהתכהו).
זהו גילוי מהפכני שיכול היה לשמש לקיבוע תמונת מצלמה שצולמה עם כלוריד הכסף, אך גילוי זה לא נקלט על ידי מפתחי תהליך הצילום המוקדמים ביותר.
נדרשו עוד שנים עד שתהליך קיבוע זו התגלה מחדש.
שילה ציין גם שאור אדום איננו משפיע על כלוריד כסף, תופעה שתיושם מאוחר יותר בחדרי חושך לצילום כשיטה לעבוד בחדרי חושך מוארים באור אדום מבלי לפגוע בצילומים.
(שיטה זו ישימה רק לחדרי חושך בהם מדפיסים צילומים שחור-לבן בלבד, מאחר שהדפסות צבע רגישות לכל צבעי האור).
אף על פי שתומאס ודג'ווד קיבל השראה מכתביו של שילה באופן כללי, הוא כנראה החמיץ או שכח את הניסויים האלו; הוא לא מצא שיטה לקבע את תמונות הצילום שהצליח לצלם בסביבות שנת 1800 .
אליזבת פולהיים והשפעת האור על מלחי כסף (1794)
בספרה אליזבת פולהיים "An essay on combustion מתארת את הניסויים שביצעה לחקירת השפעות האור על מלחי כסף.
היא אמנם ידועה יותר בזכות גילויה בחקר זרזים, אך Larry J.
Schaaf בסיפרו תולדות הצילום הגדיר את עבודתה על הכימיה של הכסף כצעד מרכזי בהתפתחות הצילום.
תומאס ודג'ווד והאמפרי דייווי: פוטוגרמות מפורטות דוהות (1790?–1802)
הצלם והממציא האנגלי תומאס ודג'ווד היה כנראה האדם הראשון שחשב ליצור תמונות קבועות על ידי לכידת תמונות מצלמה על חומר מצופה בחומר כימי רגיש לאור.
במקור הוא רצה לצלם את התמונות של קמרה אובסקורה, אבל גילה שהן חיוורות מכדי להשפיע על תמיסת כסף חנקתי שהומלצה לו כחומר רגיש לאור.
ודג'ווד אכן הצליח להעתיק לוחות זכוכית מצוירים וללכוד צללים על עור לבן וגם על נייר שהורטבו בתמיסת כסף חנקתי.
ניסיונות לשמר את התוצאות נכשלו.
לא ברור מתי התקיימו הניסויים של ודג'ווד.
ייתכן שהוא התחיל לפני 1790; ג'יימס ווט כתב מכתב לאביו של תומאס ודג'ווד, ג'וזיה ודג'ווד, כדי להודות לו "על ההנחיות שלך לגבי תמונות הכסף, שעליהן, כשאהיה בבית, אעשה כמה ניסויים".
דייוי הוסיף כי ניתן להשתמש בשיטה עבור חפצים שחלקם אטומים וחלקם שקופים כדי ליצור ייצוגים מדויקים.
לדוגמה של, "סיבי העצים של העלים וכנפי החרקים".
הוא גם גילה שתמונות מיקרוסקופ של עצמים קטנים נקלטו בקלות על נייר שהוכן כהלכה.
דייווי, ככל הנראה לא היה מודע או שכח את התגלית של שילה, והגיע למסקנה שיש למצוא חומרים שיסירו את השאריות הלא חשופות של כסף חנקתי או כסף כלוריד "כדי להפוך את התהליך האלגנטי לשימושי".
ייתכן שוודגווד נטש בטרם עת את הניסויים שלו בגלל בריאותו הלקויה.
נראה שדייווי לא המשיך בניסויים.
המאמר בכתב העת של המוסד המלכותי נקרא כנראה על ידי הרבה אנשים.
הוא נבדק על ידי דייוויד ברוסטר במגזין "אדינבורו" בדצמבר 1802, הופיע בספרי לימוד בכימיה כבר ב-1803, תורגם לצרפתית ופורסם בגרמנית ב-1811. קוראי המאמר אולי נרתעו למצוא קובע מאחר שמדען מוערך כדייווי כבר ניסה ונכשל.
כנראה המאמר לא צוין על ידי נייפס או דאגר, וגם לא על ידי טלבוט אלא רק לאחר שפיתח תהליכים משלו.
ז'אק שארל: צילומי צללית דוהים (בערך 1801)
מאמינים שהפרופסור והממציא הצרפתי ז'אק אלכסנדר סזאר שארל הצליח לצלם צלליות על נייר רגיש לאור בתחילת המאה ה-19, לפני תומאס וודג'ווד.
שארל מת ב-1823 מבלי שתיעד את התהליך, אך לכאורה הדגים אותו בהרצאותיו בלובר.
אירועים אלו לא פורסמו עד שפרנסואה אראגו הזכיר אותו בהצגת פרטי הדאגרוטיפ לציבור ב-1839. מאוחר יותר הוא כתב שהרעיון הראשון לקבע את התמונות של הקמרה אובסקורה או עם חומרים כימיים שייך לשארל.
1816 עד 1832: צילומים ראשונים שנשמרים - ניספור נייפס
ניספור נייפס (Nicéphore Niépce) היה מדען וכימאי אריסטוקראט שהונה של משפחתו איפשר לו לעסוק במחקרים מדעיים.
בשנת 1816, הצליח לצלם צילומים באמצעות מצלמה, תוך שימוש בנייר מצופה בכלוריד הכסף, הצילומים היו תשלילים, כלומר האזורים הכהים ביותר במציאות היו הבהירים ביותר ולהפך.
נייפס, כמו הממציאים שלפניו, לא הצליח לפתור את בעיית הקיבוע, והצילומים דהו לאחר חשיפה לאור.
מאוכזב ממלחי כסף, הוא הפנה את תשומת לבו לחומרים אורגניים רגישים לאור.
התצלום העתיק ביותר ששרד של התמונה שנוצרה במצלמה נוצר על ידי נייפס בשנת 1826 או 1827. המדיה לצילום הייתה פיסת פיוטר (סגסוגת מתכת) מלוטשת והחומר הרגיש לאור היה ציפוי דק של ביטומן (זפת נפט טבעית, שהומסה בשמן לבנדר) שנמרחה על פני משטח של הפיוטר והונחה ליבוש לפני השימוש.
נייפס לא הצליח לבדו להתגבר על הקשיים בתהליך, לכן ב־1829 חתמו נייפס וצייר בשם לואי דאגר על שותפות שהגדירה את נייפס כממציא התהליך ואת דאגר כעוזר לשיפור תהליך הביטומן.
השותפות הניבה החלפת השרף לשרף רגיש יותר ושינוי התהליך שלאחר החשיפה, כך שהניב תמונות באיכות גבוהה יותר וקלות יותר לצפייה.
זמני החשיפה במצלמה, אף על פי שהצטמצמו במידה ניכרת, עדיין נמדדו בשעות.
בראשיתה של תקופה זו, כמעט כל האלמנטים הנדרשים ליצירת תצלום נאות היו מוכנים: מצלמה (קמרה אובסקורה), מדיה (מתכת, נייר), חומרי פיתוח (בדרך כלל מבוססים על כסף).
חסר היה קובע (fixer) ושיפור תהליך הכימיה של הצילום כך שמשך החשיפה הנדרש יהיה סביר.
במהלך תקופה זו התמודדו במקביל אנשים שונים במדינות שונות עם פערים טכניים אלו ומצאו להם פתרונות שונים.
המעניין בתהליך זה שהמתחרים השונים לא ידעו על האחרים כמעט עד לסיום המרוץ
ארקול פלוראנס, (Hercule Romuald Florence) צרפתי שהיה אמן וממציא חי ועבד בברזיל.
בשנים 1830–1833 כאשר עסק בהפקת ספר הוא נדרש להדפסה ופיתח תהליך באמצעות קמרה אובסקרה שבו ציפה לוחות זכוכית בתערובת גומי ערבי ופיח אותו הצמיד לנייר שצופה בכסף כלורי ואותו הכניס למצלמה.
לאחר החשיפה, ביצע את הקביעה באמצעות תמיסת אמוניה.
לתהלך הוא קרא photographie (רישום-אור).
פלוראנס מעולם לא פרסם את המצאותיו, וגם לא השאיר מידע מפורט על התהליכים שפיתח.
הוא חי ופעל כל חייו במחוזות מרוחקים ונידחים בברזיל.
כתוצאה הוא מעולם לא הוכר בעולם כאחד ממצאי הצילום.
לאחר שנים, כאשר פרטי הדאגורטיפ הגיעו לידיו, העדיף את הדאגרוטיפ על המצאתו שלו.
לואי דאגר ותהליך הדאגרוטיפ בצרפת
נייפס מת ב-1833, והשאיר את רשימותיו ואת הידע שצבר לשותפו לואי דאגר (Louis Daguerre) בנו של נייפס, איזדור החליף את אביו כשותף.
דאגר התעניין יותר בתהליכים מבוססי מלחי כסף והתנסה בצילום על גבי לוח מצופה כסף שהוצמד לאדי יוד.
אדים אלו הגיבו עם הכסף ויצרו ציפוי של יודיד כסף.
בדומה לתהליך הביטומן, התוצאה הייתה פוזיטיב אך זמני החשיפה עדיין היו ארוכים מאוד ובלתי ישימים.
גרסאות שונות מספרות על תאונה אקראית שהובילה לגילוי תהליך הפיתוח באמצעות אדי כספית.
הן מספרות כי דאגר הניח בארון הכימיקלים כמה פלטות שנחשפו במצלמה ונחשבו חסרות תועלת, לאחר מכן, כשהסתכל במקרה על הפלטות, הוא נדהם למצוא תמונה.
לאחר הסרת כימיקל זה אחרי זה מהארון, הוא גילה בסופו של דבר על ריצפת הארון כלי כספית שנשבר והתעלומה נפתרה.
בגרסה אחרת נמצא מד חום כספית שנשבר.
דאגר עצמו מעולם לא הסביר כיצד הגיע לתגלית הכספית.
חוקרים מטילים ספק בגרסאות אלו שנועדו להסביר את תהליך הגילוי של פיתוח על ידי כספית (כזכור, דאגר לא היה מדען ולא היה כימאי).
התמונה ה"סמויה" נטמעה בציפוי בחשיפה קצרה ולאחר חשיפה לאדי כספית הפכה לנראית.
תהליך זה קיצר את זמן החשיפה הנדרש לדקות בודדות בתנאים אופטימליים.
תמיסה חמה של מלח רגיל קיבעה את התמונה על ידי הסרת יודיד הכסף הנותר שלא נחשף לאור (מאחר שהיה באזורי כהים).
דאגר סבר שהתהליך אינו חלק מהשותפות וכינה אותו דאגרוטיפ.
תהליך הצילום הזה הוכרז בפגישה של האקדמיה הצרפתית למדעים ב-7 בינואר 1839, והחדשות התפשטו במהירות.
עוד באותו חודש כתב הנרי פוקס טלבוט לאקדמיה שברשותו תהליך אחר מוכח ופועל וביקש הכרה בזכות הראשונים שלו (אך מבלי לוותר על זכויות הפטנט שלו).
ב-19 באוגוסט 1839, הוצג תהליך הדאגרוטיפ בפני האקדמיה הצרפתית למדעים ולאמנויות.
האקדמיה החליטה לרכוש את זכויות הפטנט תמורת פנסיה לכל החיים לדאגר ולאיזדור נייפס ולשחרר את התהליך לשימוש הציבור משוחרר מרישיונות ומזכויות פטנט.
לאחר פרסום התהליך, דעכה מעורבותו של דאגר בנושא.
כאמור, להמצאת הדאגרוטיפ קדמה שיטת הנגטיב-פוזיטיב שהמציא ויליאם הנרי פוקס טלבוט כבר בשנת 1835. אולם פרסום האקדמיה והשיחרור לשימוש מסחרי חופשי ונפוץ לכל משתמש גרמו לכך שתאריך פרסום הדאגרוטיפ בצרפת ב-1839, מקובל כתאריך שבו הומצא רשמית הצילום.
הצילום בתהליך זה התקבל על פלטת מתכת.
לפני הצילום המתכת המצופה כסף, מורקה זמן רב עד שהבריקה כמראה ואז נשטפה וחוטאה בחומצה חנקנית.
בחדר חשוך היא נחשפה לאדי יוד שנוצרו על ידי חימום יוד בפתיליה.
חשיפת הפלטה המצופה כסף לאדי יוד מפיקה תגובה כימית שתוצאתה יודיד הכסף: (s)2Ag(s)+I2(g)→2AgI.
יודיד הכסף (AgI) הוא חומר רגיש לאור.
אחרי הצילום הוצאה הפלטה בחדר חשוך.
הפיתוח בוצע באדי כספית, בתהליך הפיתוח עם אדי כספית: (s)3Ag(s)+4Hg(g) →Ag3Hg4, אטומי הכסף יוצרים עם אטומי הכספית אמאלגאם יציב.
לאחר הפיתוח בוצע קיבוע באמצעות שטיפה בתמיסת נתרן תיוגופרתי, תהליך הקיבוע עם נתרן תיוגופרתי ("היפו") מסיר את ה-AgI שנותר (נותר באזורים בהם לא פגע האור, או שפגעה כמות קטנה של אור): 2Na2S2O3+AgI→Na3[Ag(S2O3)2]+NaI.
(יש צורך בשלב הזה, כי הכסף היודי אינו מסיס במים, וכדי להסירו בשטיפה, יש להפכו למלח מסיס במים).
לאחר מכן שטיפה במים להסרת המלחים, וחשיפה לאדי אלומיניום כלורי לשיפור הקונטרסט, הברקה וייבוש.
(אזורי הביניים, בהם פגעה כמות קטנה יותר של אור, בהם רק חלק קטן של הכסף השתחרר והתכהה, על כן, אלו אזורי האפור, ועומק האפור הוא לפי כמות האור שפגעה באזור זה).
זהו תהליך ממושך שמחייב את הצלם להתנייד עם ציוד רב וכבד.
התוצאה היא פוזיטיב על מתכת.
מתכת זו רגישה מאוד לדיוק ולנקיון כל התהליכים ונפגעה בקלות מקורוזיה, מרבית הצילומים נפגעו עם הזמן.
כדי לקבל עותק נוסף של הצילום, נדרש היה כל התהליך כדי לצלם באותו תהליך את הצילום המוגמר, והתוצאה כללה פגיעה מסוימת באיכות התמונה.
הנחיות להפקת צילום בתהליך זה נפוצות (עם אזהרה בנוגע לרעילות החומרים המעורבים).
הנרי פוקס טלבוט ותהליך הקלוטייפ באנגליה
הנרי פוקס טלבוט (William Henry Fox Talbot) היה מדען, מתמטיקאי, בוטנאי עם נטייה לאומנות ואחד ממציאי הצילום המרכזיים.
שיטת הצילום שהמציא, נגטיב ופוזיטיב הפכה לשיטת הצילום השולטת במאות ה-19, 20 ו-21. כבר בגיל 17 החל ללמוד בטרינטי קולג', עסק במחקרים באופטיקה וכימייה.
כבר ב-1834 פיתח נייר צילום שתיפקד כנגטיב.
(את הנייר יצר על ידי הספגת נייר במלח בישול ולאחר שיובש, מרח עליו כסף חנקתי.
הוא פיתח קובע המבוסס על תמיסת מי מלח, אך לא היה זה קובע מושלם.
ידידו, ג'ון הרשל הציע לנסות היפוסולפיט של סודה (המכונה בדר"כ "היפו" וכיום ידוע בשמו המלא נתרן תיוסולפט) ההיפו הפך לקובע מושלם.
ב-1835 התמודד טלבוט עם תמונת הנגטיב שהתקבלה על ידי הצמדת הנגטיב לנייר חדש הרגיש לאור כך שהתקבל נגטיב של הנגטיב - כלומר פוזיטיב.
טלבוט היה עסוק במגוון גדול של פעילויות מגוונות, הוא שימש כחבר פרלמנט, שריף של המחוז, ערך מחקרים בארכאולוגיה, פענח את כתב היתדות ולכן הקדיש מעט לנושא פיתוח הצילום.
רק כאשר שמע על הדאגרוטיפ פרסם את תצלומיו ואת תהליך הצילום שלו.
הוא המשיך לעבוד על ההמצאה ולשפר אותה.
ב־1840 גילה ששילוב חומצה גאלית בפיתוח משפר מקצר מאוד את זמן החשיפה הנדרש ומאפשר חשיפה במשך שניות.
לתהליך זה טלבוט קרא קלוטייפ (מיוונית "רישום יופי") באנגליה יש והתהליך נקרא טלבוטייפ.
העיקרון הבסיסי של הקלוטייפ הוא העיקרון הבסיסי של הצילום עד ימינו אלו.
הגדולה של תהליך זה, שניתן להפיק מהנגטיב העתקים ללא מגבלה, הציוד הנדרש עבורו מאפשר ניידות גבוהה יותר מאשר הדאגרוטיפ ומתאפשר ריטוש של הנגטיב לשיפור הפוזיטיב הסופי.
מאידך, מאחר שבשלב יצירת הפוזיטיב בתהליך הדפסת מגע, קרני האור של תמונת הנגטיב חלפו דרך עובי הנייר, נפגעה במקצת החדות של התמונה המוגמרת והתוצאה הייתה רכה במקצת.
תוצאה זו התאימה מאוד לפורטרטים אך פחות לתמונות אחרות.
מאחר שכל הניסויים הקשורים בהמצאה היו יקרים, טלבוט שאף להחזיר חלק מההוצאות ורשם פטנט על ההמצאה ואיפשר שימוש חופשי לחובבים אך צלמים מסחריים נדרשו לשלם על השימוש בה, דרישה שעוררה תרעומת והגבילה את השימוש בתהליך.
בסופו של דבר, למרות יתרונותיו של קלוטייפ על פני הדאגרוטייפ, דווקא הדאגרוטייפ זכה לשימוש בינלאומי נרחב, אך שני התהליכים שרדו רק תקופה מוגבלת ונעלמו מיד כאשר הופיע הקולודיון.
טלבוט היה מהראשונים שחיפש אלמנטים אמנותיים בצילום.
בשנים 1844–1846 פרסם טלבוט שישה אלבומי צילום.
היו אלו אלבומי צילום ראשוניים מסוגם לשלב צילומיים מקוריים בתוך האלבומים וסללו את הדרך בפני יצירות מסוג זה.
התהליך הראשון שטלבוט פיתח ב־1835 מכונה "הדפסת מלח" בתהליך זה מספיגים דף נייר בתמיסת מלח שולחן (NaCl) לאחר יבוש הדף, מברישים אותו בתמיסת כסף חנקתי, AgNO3 התוצאה היא היווצרות שכבת כסף כלורי NaCl+AgNO3 →AgCl+NaNO3 שהוא חומר רגיש לאור.
הדף נשמר במקום חשוך ליבוש.
(בשנת 1839 הוחלף השלב הראשון בהספגת דף הנייר ישירות בתמיסת כסף כלורי) לאחר היבוש, הוכנס למצלמה ונחשף לאור, החשיפה נמשכה עד שהתכהה ברמה מספקת.
לאחריה, הושרה הנייר בתמיסת מלח חזקה שעצרה את הפיתוח וקיבעה את התמונה.
ב־1839 התגלה שקיבוע באמצעות תמיסת "היפו" משפרת מאוד את עמידות התמונה.
ב-1840 שיפר טלבוט שוב את התהליך.
לתהליך המשופר הוא קרא קלוטייפ.
בתהליך זה הוא מרח את הנייר בתמיסת כסף יודי AgI במקום כסף כלורי.
הדף היבש, אם נשמר כהלכה היה עמיד לפרק זמן.
לפני הצילום עצמו, הוברש הדף בתמיסת גאלו כסף ניטרט שהיא תערובת של שתי תמיסות: ניטרט הכסף AgNO3 וחומצה גאלית C6H2(OH)3CO2H שהיא חומר מחמצן.
תהליך זה העשיר את כמות הכסף היודי, שבהשפעת החימצון, היה רגיש לאור הרבה יותר מאשר היה בתהליכים הקודמים וכתוצאה, זמן חשיפה לאור התקצר משמעותית, לעיתים עד שניות בודדות.
הדף כלל לא התכהה בתהליך החשיפה עצמו אלא התמונה הופיעה על הנייר רק לאחר תהליך הפיתוח (כפי שמתרחש בתהליך צילום "עכשוי").
הפיתוח עצמו התבצע שוב עם אותה תמיסת גאלו כסף ניטרט.הקיבוע היה כאמור בתמיסת "היפו" שהסיר את הכסף היודי הנותר (כלומר, מהאזורים שלא נחשפו לאור.) העתקי פוזיטיב התקבלו בתהליך פשוט של הדפסת מגע כפי שבוצעה "הדפסת מלח".
איפוליט ביאר ותהליך פוזיטיב ישיר על נייר (צרפת).
איפוליט ביאר היה עובד מדינה ופיתח תהליך של פוזיטיב ישיר על נייר, כלומר גם בתהליך זה התקבל מקור יחיד אך היה על נייר ולכן תהליך העבודה שלו היה פחות מורכב מזה של הדאגרורטיב.
הוא הציג תערוכה מעבודותיו ב-24 ביוני 1939, עוד בטרם הוכרז רשמית הדאגרוטייפ והציג את המצאתו בפני האקדמיה הצרפתית למדעים.
טחנות הרוח הציוריות של מונמארטר, הפרבר המרוחק שהפך לרובע הבוהמייני של פריז, היו נושא נפוץ בתצלומים המוקדמים ביותר של ביאר, המבקר פרנסיס וויי כתב על העבודות שהוצגו בתערוכה, "הן לא דמו לשום דבר שראיתי מעולם.
הן מאחדות את הרושם של המציאות עם הפנטזיה של החלומות: אור מלטף אותן וצל מלטף אותן".
האקדמיה הייתה בתהליך הבחינה של הדאגרוטייפ וכדי למנוע השעייה ואיחור בהכרזת בינלאומית של המצאה צרפתית מתחרה (הדאגרוטייפ), ביאר התבקש לדחות את חשיפת התהליך שלו.
לבסוף הוכרז התהליך של ביאר על ידי האקדמיה ב-24 בפברואר 1840 והוקצב לו מענק חד פעמי על המצאתו.
ביאר חש שנעשה לו עוול והמחיש זאת בצילומו המפורסם "דיוקן עצמי כאיש שטבע" (בשמה הצרפתי: Le Noyé).
פורטרט עצמי מוקדם של ביאר שצולם באוקטובר 1840 כמחאה על התעלמות הממשל הצרפתי מתהליך הצילום שהמציא, "פוזיטיב ישיר על נייר."
התהליך כלל השריה של דף ניר בתמיסת כסף כלורי, חשיפה שלו לאור, כך שהדף התכהה לגמרי.
בשלב זה הושרה הדף באשלגן יודי (KI) ואז הוכנס למצלמה ונחשף לאור.
לאחר החשיפה, נשטף בתמיסת "היפו".
ג'ון הרשל היה מדען פורה ורב תחומי בעל הישגים יוצאי דופן במתמטיקה, אסטרונומיה, כימיה, פיזיקה, בוטניקה, צילום ועוד.
כבר ב-1819 חקר את נושא הצילום באופן עצמאי, וגילה שהמסת הליידי כסף בסודיום תיוסולפט יוצרת תמיסה רגישה לאור.
הוא שיתף בכך את טלבוט ודאגר.
הוא השתמש ב־Camera Lucida לצורך רישומים של נופים וצמחים.
הרשל היה מידידיו של הנרי טלבוט וסייע לו בפיתוח המצאתו (הקלוטייפ).
ב־1839 הוא מצא שהיפו סולפט הוא קובע מוצלח המסיר את כל חלקיקי הכסף ומונע את דעיכת התמונה באור.
הוא פרסם את המידע לתועלת כולם ואכן, תהליך זה אומץ על ידי כל מפתחי תהליכי הצילום, כולל בדאגורטייפ.
בהמשך אותה שנה הצליח לפתח נגטיב על זכוכית, שנים רבות לפני הפצת שיטה זו (הקולודיון) ועל כן הכרזת הפטנט של טלבוט התייחסה רק למימוש נגטיב על נייר.
אולם עקב מנעד הפעילויות הרחב של הרשל, הוא לא העמיק לפתח שיטה טובה להצמדת הליידי הכסף לזכוכית, והשיטה לא נקלטה (בהמשך פותח תהליך שימוש בחלבון הביצה ואחר כך בג'לטין – שיטות שתפסו והתבססו).
בהמשך גילה את הרגישות לאור של הפלטיניום שישמש בסיס לתהליך נייר הצילום פלטיניום.
ב-1842 המציא את שיטת ה-cyanotype (ציאנוטייפ, מכונה עד היום כ־blue prints) להכנת נייר צילום מחומרים זולים המפיקה הדפסות בגוון כחול.
שיטה זו שימשה לצילום טכני ושרטוטים ומשמשת עד היום.
בהמשך אותה שנה חקר את נושא הצילום בצבע.
הרשל כתב והפיץ מסמכים המסכמים את כל המידע הקיים בנושא הצילום וקבע את המונחים: Photography, Negative, Positive, Snap-shot
השוואת שתי השיטות הנפוצות ביותר בתקופה זו:
נושא דאגרוטיפ קלוטייפ הערות מפתח השיטה לואי דאגר פוקס טלבוט ארץ צרפת אנגליה תאריך 1839 1835-1840 לקלוטייפ היו מספר גרסאות החומר המתקבל מתכת נייר הנייר הפך לסטנדרט.
עיקרון פוזיטיב יחידאי נגטיב פוזיטיב עקרון הנגטיב פוזיטיב הפך לסטנדרט קבוע בצילום.
בתהליך זה מופרד המקור המצולם מהמוצר הסופי, לכן ניתן לקבל מוצרים סופיים שונים מאותו מקור בזכות עריכה ותהליכי הדפסה שונים.
בתקופה זו של הופעת הצילום, תעבורה יבשתית הייתה איטית ומסורבלת, הרכבות היו בחיתוליהן, מכוניות טרם הומצאו ותעבורה ביבשה התבצעה בעיקר באמצעות עגלות, סוסים והליכה ברגל.
מרבית האנשים לא נסעו או התרחקו ממקום מושבם.
מאידך, הדפוס היה נפוץ ורבים קראו עיתונים וכתבי עת למיניהם.
כלומר, אנשים שמעו וקראו על אתרים מפורסמים והתסתקרנו לראות אותם.
כדי לגשר על הפער, נהגו העורכים להעסיק מאיירים שציירו תרשימים של האתרים על פי ציורים שראו ולשלב איורים ורישומים אלו בעיתונים.
עם הופעת הצילום, יכלו לפתע העורכים להעסיק צלמים, לשלוח אותם לצלם במקומות רחוקים, ולהשתמש בצילומים אמיתיים במקום תרשימים ואיורים.
לצילומים אלו היה ביקוש גבוה בציבור ותפוצתם היה גדולה.
צלמים נשלחו לכל האתרים הנגישים בעולם עם ציוד הצילום הכבד והמסורבל וחזרו עם צילומים מסקרנים.
צילום ראשון בארץ ישראל - פרדריק פסקה 1839
באוקטובר 1839, חודשיים לאחר הכרזת הדאגרוטיפ, נשלח הצייר פרדריק פסקה למסע צילום במזרח התיכון, הוא הפליג למצריים, צילם, ומשם חצה את סיני במסע ממושך על גבי שיירת גמלים (עם כל הפלטות והכימקלים הנדרשים) והגיע לארץ ישראל.
מסע זה הפיק את הצילומים הראשונים שצולמו בישראל אי פעם.
(לא נמצא רישום כמה צילם - 3 מצילומיו בארץ ישראל נמצאו).
ז'וזף דה פראנז'ה היה צייר חובב צרפתי.
תחביב נוסף שלו היה צילום.
בשנים 1842-1844 סייר בטיול פרטי במזרח התיכון מצויד במצלמת דאגורטייפ.
מצורפים כמה מצילומיו בארץ ישראל בסיור זה.
דה פראנז'י הוא דוגמה לצייר שמצלם והקומפוזיציות המאוזנות שבחר בצילום מרמזים על הרקע והראיה שלו כצייר.
בשנת 2019 מוזיאון המטרופוליטן בניו-יורק הקדיש לפנגי תערוכה בה הוצגו כ-120 מצילומי הדאגורטייפ שלו באותה תקופה.
עד הופעת הצילום, הזרם המרכזי בציור עסק בתיאור המציאות והטבע.
מבחינת זרם זה, הצילום גרם לרעידת אדמה.
ענפים מסוימים בציור (לדוגמה ציור מיניאטורות) נעלם תוך זמן קצר.
הן הצלמים המקצועיים והן הציבור תפשו את הצילום בתקופה זו כאמצעי תיעודי וז'ורנליסטי.
עם זאת חלק מהצלמים עסקו בחיפוש אחרי אסתטיקה אומנתית בצילום.
(ניתן לראות אלמנטים כאלו בחלק מצילומיו של טלבוט למשל).
מאחר שמרבית הצלמים בתקופה זו היו ציירים בטרם נטלו מצלמה לידיהם, ניכרים בצילומים רבים קומפוזיציות מוצלחות ושווי משקל נאות כפי שהיה מקובל בציור.
מפתחי תהליך הצילום היו אמנם גברים, אך זמן קצר לאחר מכן, הצטרפו נשים כצלמות.
בגרמניה הופיעה הצלמת המקצועית הראשונה ברטה בקמן שבנתה סטודיו לצילום בגרמניה ובניו יורק.
שיטות צילום שהחליפו את הדאגרוטיפ היו:
אמברוטייפ - שהומצא בשנת 1854, ויצר דימוי פוזיטיבי על גבי זכוכית בעלת רקע שחור, התהליך שרד שנים ספורות.
טינטייפ - צילום על גבי לוח בדיל שהומצא ב-1856 והפך פופולרי מאוד לזמן מוגבל.
קולודיון רטוב - השיטה המועדפת, ראו להלן.
בשנת 1851, הפסל האנגלי פרדריק סקוט ארצ'ר פיתח את תהליך הקולודיון הרטוב.
נקרא לפעמים גם צילום לוח רטוב (Wet Plate Process).
קולודיון רטוב היא שיטה שפותחה לפיתוח וצילום.
גם שיטה זו מתבססת על נגטיב ופוזיטיב, כאשר הנגטיב הוא על פני פלטת זכוכית.
ארצ'ר חקר ופיתח את התהליך מאחר שנדרש ליכולת צילום המפיקה צילומים חדים המראה גם פרטים עדינים, כאמצעי לשיווק ומכירה של הפסלים שהיו עיקר עיסוקו.
התהליך הוכרז בשנת 1851 ועקב יתרונותיו הבולטים, התקבל מיד והחליף את שתי השיטות שקדמו לו: הקלוטייפ ודאגורוטייפ.
(רק מיעוט קטן מהצלמים המשיך בשתי שיטות אלו, וגם זה רק לשנים ספורות).
ארצ'ר שחרר את התהליך חינם לציבור הרחב וויתר על כל זכויותיו לפטנט.
(וסופו שנפטר עני ואביון ואפילו דמי קבורתו לא היו לו).
ניסיונות להשתמש בזכוכית החלו כבר שנים לפני ארצ'ר, מאחר שהזכוכית היא גם שקופה לאור וגם נייטרלית מבחינה כימית.
אולם עד ארצ'ר, כל הניסיונות כשלו בבעיה של הדבקת תרכובות הכסף לזכוכית.
ארצ'ר הגה את הרעיון של שימוש בתמיסת קולודיון והוספת הכסף כאשר הפלטה עדיין רטובה והשלמת תהליך החשיפה לפני היבוש.
ניקוי יסודי של לוח זכוכית.
הכנת תמיסת קולודיון מהמסת אבקת ניטרו (מלח הכולל יונים של NO3) באלכוהול.
המסת אשלגן יודי (KI) בתמיסת הקולודיון.
יוצקים את התמיסה על פלטת הזכוכית – הנגטיב.
טובלים את הלוח הלח בתמיסת כסף חנקתי (AgNO3) לכמה דקות – מהתהליך נוצר יודיד הכסף (שכזכור, הוא רגיש לאור) על פני הפלטה
מנערים את עודף התמיסה ובאמצעות קופסה אטומה מעבירים ומכניסים למצלמה.
חושפים לאור כשהפלטה עדיין רטובה למספר שניות.
מתבצע מיד לאחר הצילום, לפני שהפלטה מתייבשת.
מיבשים מעל להבה ומצפים בלכה.
הדפסה על נייר בתהליך הדפסת מגע היה התהליך הנפוץ, אם כי בתקופה זו הופיעו מכונות הגדלה שאיפשרו הדפסה הגדולה מהנגטיב (זהו מכשיר הדומה עקרונית למקרן שיקופיות המקרין את הנגטיב על משטח עליו הניחו את ניר הצילום.
לאחר ביצוע החשיפה, פותח הניר בתהליך הרגיל.
מקור האור המוקרן היה השמש).
כל התהליך חייב לעבוד בזריזות בטרם התייבשה הפלטת זכוכית, כלומר, הצלם חייב להיות צמוד לחדר חושך ולשלוט היטב בכל התהליך.
למרות מורכבות התהליך והמסוכנות של חלק מהמרכיבים, הפך התהליך לשיטה המרכזית של הצילום למשך כ-30 שנה (עד הופעת פלטת הג'לטין היבשה) עקב יתרונותיו:
נגטיב הזכוכית היה חד וברור ועשיר בפרטים עדינים יותר ואיכות הטונים הייתה טובה יותר מכל שיטה אחרת.
הממציא שחרר את התהליך לשימוש חופשי של הציבור.
(על כן נפטר עני ואביון וללא פרסום).
מחיר התהליך זול מאוד יחסית לדאגרוטיפ.
התהליך מאפשר זמן חשיפה קצר יותר מכל שיטה אחרת.
קל היה לרטש את הנגטיב שבזכוכית לשפר ו"לערוך" את התמונה לפני ההדפסה.
הרגישות הגבוהה של הנגטיב בתהליך זה איפשר הופעת צילומים הכוללים תנועה.
בהתחלה, צילומים היו פשוט דרך נוחה ללכוד נושא בצורה מדויקת ללא זמן והוצאות הנדרשות בעת העסקת צייר מקצועי.
עם זאת, צלמים שאפתניים הסתכלו עד מהרה מעבר למטרה פרוזאית זו והחלו לחקור נושאים לא שגרתיים יותר, ולהשקיע איכויות חדשות בסצנה באמצעות שימוש באור, קומפוזיציה וטונציה.בשנת 1851 נפתחה תערוכת צילום גדולה בלונדון, הוצגו בה מעל 700 צילומים במשך 6 חודשים, במהלך תקופת התערוכה ביקרו בה למעלה מ-6 מיליון מבקרים.
הייתה זו תערוכת הצילום הגדולה ביותר שהופקה עד אז.
היא כללה גם צילומים אמנותיים וגם צילומים מחיי היום יום (פוטו ג'ורנליזם, פורטרטים וכו').
בשנת 1853 הוקמה ה-Photographic society of London שהפיצה ותמכה בצילום עם אספקטים אומנתיים.
האגודה קיימה דיונים על אומנות בצילום והפיקה תערוכות צילום ברוח זו.
הייתה זו ההתנעה של זרם האומנות בצילום.
בשנת 1855 התקיים יריד האומנות המרכזי בפריז, ביריד זה הוצגו לראשונה צילומים של הצלמים המובילים באותה תקופה.
אירועים אלו מציינים את תחילת המאבק של הצילום להכרה כאומנות.
פרק זה מציג צלמים וצילומים שיצרו את התשתית להכרה בצילום כענף באומנות.
לדוגמה הצלם האנגלי רוברט האולט שצילום מפורסם שלו משנת 1857 מופיע משמאל.
נדאר (בשמו המלא פליקס טוּרְנָשוֹן - Felix Tournachon) היה צלם צרפתי.
לאחר 1860 הוא היה הצלם המפורסם ביותר בצרפת וצילם את מרבית האישים הבולטים בתקופה זו: פוליטיקאים (גייזוט, פרודון), שחקנים (שרה ברנאהרד), סופרים (הוגו, בודלר, חול, נרוואל, גוטייה, דיומא), ציירים (קורוט, דלקרואה, דוחן) ומוזיקאים (ליסט, רוסיני, אופנבך, ורדי, ברליוז).
הוא חרג מהשימוש בעיצובים המפוארים המסורתיים ואביזרים מיותרים, והעדיף אור יום טבעי.
נדאר התפרסם בפורטרטים הייחודיים שצילם והצליח להנציח נשים בקומפוזיציות ייחודיות בהן השתמש תכופות ב"תאורת רמברנט" (בתאורה זו מקור האור העיקרי הוא חלון הנמצא בערך ב-45 מעלות לצידו של המצולם וגבוה במקצת כך שהאור מאיר לחי אחת של המצולם במלואה ובלחי השני מופיע רק כתם אור בצורת משולש).
נאדר היה מקורי בעיצוב תנוחת הידיים של המצולם (נושא לא פשוט בצילומי פורטרט).
בנוסף הוא מראשוני הצלמים שהשתמשו בתאורת חשמל לצילום (כך הוא צילם את פריס התת-קרקעית) והראשון שצילם מכדור פורח.
פיקטוריאליזם היה זרם בצילום שניסה להרים את קרנו של הצילום באמצעות חיקוי של הציור כך שהצופה בצילום יראה את הדמיון בין התוצר של הצילום לתוצר של הציור.
דמיון כזה יקל על הצילום להתקבל כענף באומנות.
העקרונות של זרם זה באומנות הצילום נוסחו והופצו על ידי הנרי פיץ רובינסון בספר שזכה לתפוצה רחבה.
הדפסת קומבינציה (Combination Printing ) היא טכניקת צילום (ולא טכניקת הדפסה, כפי שניתן אולי להתרשם מהשם).
בטכניקה זו מתבצעים מספר צילומים, שכל אחד מהם כולל חלק מהקומפוזיציה, ובשלב הדפסת התמונה הסופית מניחים את כל הנגטיבים הרלוונטיים בשכבות אחד מעל השני וכך מתקבלת הקומפוזיציה הנדרשת במלואה בהדפסה הסופית.
בטכניקה זו נידרש לתכנן מראש את הצילומים השונים הנדרשים כדי להרכיב את הקומפוזיציה הסופית.
במקור התפתחה טכניקה זו מחמת הרגישות הגבוהה של תהליך הקולודיון לצבע הכחול, כתוצאה מכך, כל צילום שכלל שמים בקומפוזיציה, הניב תמונה שבה השמיים לבנים לחלוטין.
הדוגמה הנראית משמאל צולמה על ידי Gustave Le Gray בשנת 1856. לה גריי היה צייר שב-1847 נחשף לצילום והחל לעסוק בו.
הוא אהב לצלם נופי ים והיה מראשוני המשתמשים בטכניקה זו (יחד עם אוסקר ריילנדר, הנרי פיץ רובינסון ואחרים) בצילום זה ביצע לה גריי חשיפה אחת לחצי התחתון, עבור הים, וחשיפה נפרדת, קצרה יותר עבור השמים.
בתהליך זה כל אזור קיבל את החשיפה האופטימלית עבורו והתוצאה היא צילום הולם לכל הקומפוזיציה.בהמשך בוצע שימוש בטכניקה זו לקבלת צילומים בקומפוזיציות מורכבות שלא ניתן היה לממש אותן בטכנולוגיות הקיימות בצילום רגיל.
מקובל ליחס טכניקה זו לרובינסון אף על פי שלא הוא המציא אותה, משום שהוא ניסח את עקרונות הטכניקה בספרים שהפיץ והביא את השימוש בה לדרגה גבוהה.
דוגמאות לקומפוזיציות מורכבות מסוג זה, ראו למטה אצל ריילנדר ורובינסון.
מניע חשוב בתהליך טכני זה היה השאיפה לקבל הכרה רחבה יותר בצילום ככלי אומנותי.
הדרך לנתיב זה הובילה לצילום המתקרב או נראה כמו ציור.
בציור, הצייר מעניק לכל אלמנט בקומפוזיציה את תשומת הלב, הפרטים והאור המיטביים לאלמנט זה ושילוב כל האלמנטים יחד הוא שיוצר את הציור המיטבי.
בטכניקה של הדפסת קומבינציה הבינו הצלמים שביכולתם לצלם כל אלמנט בניפרד תוך הקפדה מושלמת של תפיסת אלמנט זה, העמדה שלו, פרטיו העדינים, האור הנופל עליו וכו'.
ההדפסה הסופית כללה עם כך שילוב של כל האלמנטים בקומפוזיציה שכל אחד מהם מוצג בצורה מיטבית.
הערה: טכניקה זו משנות השישים של המאה ה-19 לא נעלמה מעולם.
בשנות התשעים של המאה העשרים היא חזרה בעוצמה מחודשת עם הופעת העיבוד הדיגיטלי בצילום.
כלי עיבוד אלו מנהלים בקלות כל אלמנט בשיכבה נפרדת בתמונה, ומנגנון זה מאפשר עריכה נפרדת ועיבוד שונה לכל אלמנט.
(בז'רגון המקצועי של הצילום הוא מכונה: Creative Photography).
אוסקר ריילנדר היה צלם ממוצא שוודי שפעל באנגליה.
בצעירותו בשוודיה למד ועסק בציור.
בשנות החמישים עבר לאנגליה, שם למד צילום עם דגש על צילום דיוקנאות, ככל הנראה לאחר שהכיר ביכולתו של הצילום לשמר את הפרטים הזעירים שבאובייקט המצולם.
ריילנד למד במהירות רבה את תהליכי הקולודיון הרטוב, פתח סטודיו לצילום שם חקר צילום אנשים בכלל וצילומי עירום בפרט, בעיקר כדי להשתמש בצילומים כמודלים לציירים (המודלים שלו היו להקה מקומית של אמני תיאטרון).
ריילנדר ערך ניסויים רבים כדי לשכלל את תהליך הצילום, כולל הדפסת קומבינציה , (אותה לא הוא המציא).
הוא יצר תצלומים מורכבים ומשכנעים יותר מכל צלם קודם.
ריילנדר פרסם מאמרים בהם תיאר בפרוטרוט את התהליך ליצירת צילומים אלו.
לדוגמה, בעיתון Wolverhampton Chronicle, ב-15 בנובמבר 1854 פרסם מאמר בשם "שיפור בקלוטיפים, מאת מר O.G.
עולה כי עד 1854 הוא התנסה בהדפסת קומבינציה ממספר תשלילים.
בין היתר הוא היה חבר של הצלם צ'ארלס לוטווידג' דודג'סון (הידוע יותר בשם העט לואיס קרול), שאסף את עבודותיו של ריילנדר והתכתב עמו בעניינים טכניים.
אחד מצילומיו המפורסמים הוא "שני נתיבים לחיים (Two ways of life)" שהוא אלגוריה מהמפורסמות של המאה התשע עשרה, הדנה בבחירה בין האפשרויות.
בצילום שני צעירים שלכל אחד מהם מוצעת דרך אחרת אחרת לחיים על ידי חכם זקן.
דרך אחת היא ההימורים והבטלה, השנייה היא נישואים ומעשים טובים.
הקומפוזיציה נבנתה כך שהתצלום יראה דומה לציור הקלאסי כדי לנסות לאפשר את קבלת הצילום כיצירת אמנות.
הצילום הוצג לראשונה בתערוכת האומנות של מנצ'סטר ב-1857, נחשב לאחד ממצגי האמנות החשובים של המאה ה-19 וזכה להתעניינות רבה מאוד וגם לסערה, כי אף על פי שצילום עירום היה נפוץ, ביצירה זו ריילנדר מציג עירום נשי רגיל, לא עירום מבוים של דמות המדמה דמות מיתולוגית.
לצורך צילום זה, ריילנדר צילם 32 נגטיבים שונים במשך ששה שבועות, והדפיס את התמונה הסופית כאשר הנגטיבים מונחים זה מעל זה.
(כזכור, בסיס הנגטיב הוא זכוכית בשיטה זו).
המלכה וויקטוריה רכשה את הצילום (בסכום הגבוה של 10 גיני) והעניקה אותו כשי לבעלה, הנסיך אלברט, ובהמשך רכשה 3 עותקים נוספים של צילום זה.
יצירה זו זכתה להתייחסויות רבות, יש מומחים הרואים בקומפוזיציה של ריילנדר שההשראה שלה נובעת מציורו של רפאל.(אולי כדרך להתקרב עם הצילום אל הציור כאמצעי להכרה בצילום כאומנות)
הנרי רובינסון, אנגלי, צייר במקור, פנה לצילום מקצועי ב-1852. הוא ממיסדי הפיקטוריאליזם מתוך מטרה שהצילום יוכר כזרם באומנות ורוב עבודותיו היו כאלו שהשתלבו בזרם זה.
הצילומים המורכבים של רובינסון מהדהדים את הציור ההולנדי הקלאסי בהם הצופה יכול לדמיין את הרגשות של הנוכחים בסצנה שבציור.
בגלל מורכבות צילומיו, נהג רובינסון לשרטט סקיצות ביד חופשית של הצילום המיועד כדרך לתכנן את השלבים הנדרשים בצילום.
צילומו "Fading away" הוא מהצילומים המפורסמים של המאה- 19. כדי לשלוט בצורה מדויקת בתאורה ובהבעה של כל דמות, צילם רובינסון כל דמות בניפרד, סה"כ בוצע הצילום בשילוב 5 צילומים נפרדים.
(3 צילומים לשלושת הנשים, צילום רביעי לחדר עם הגבר שבגבו למצלמה וצילום חמישי של העננים הנראים בחלון).
הצילום הכה גלים רבים בקהל באנגליה שעה שהוצג לראשונה.
אף על פי שהצילום בוצע בסגנון הדומה לציור (בכדי לקרב את הצילום לציור במסגרת "צילום מדמה ציור") היה ברור לצופים שבצילום עסקינן.
לקהל האנגלי היה קשה לקבל את החדירה של צלם לחדר שבו תא משפחתי אינטימי מתמודד עם רגע קשה בחיי המשפחה.
מה רבה הייתה הפתעת הקהל כאשר התברר שהצילום הוא בכלל צילום מבוים שרובינסון ביצע עם שחקנים מקצועיים.
הקהל הרגיש מרומה על ידי הצלם מאחר שהזרם של צילומים מבוימים של רגעים אישיים בסגנון המדמה ציור לא היה מוכר לפניו.
(בציור זרם זה היה נפוץ, אך צילום מדמה ציור לא היה קיים לפני רובינסון).
הצילום "When the Day's Work is Done", גם הוא בוצע באמצעות5 צילומים נפרדים כדי לתפוס את שתי הדמויות בצורה מיטבית, וגם את החלקים הכהים ובהירים בחדר המואר באור חלון קטן, עם סידור הפרחים שרק עליו עמלו שעות רבות וגם לתפוס את פרטי הנוף שמחוץ לחלון.
גם כאשר נאלץ להפסיק לעבוד במעבדת הצילום (עקב רגישותו לכימיקלים בהם נעשה שימוש במעבדת הצילום) המשיך לפתח את ענף הצילום והיה הראשון שהפיץ ספרי הדרכה והנחיה לצלמים העוסקים החיזוק ההיבט האמנותי בראיה הצילומית.
קמרון הייתה צלמת בריטית ייחודית ושונה מהצלמים בני דורה.
צילומיה הראשונים היו בגיל 48 (1863) שעה שקיבלה במתנה מצלמה מבתה.
קמרון למדה בצורה עצמאית והשתלטה במהירות על תהליך הקולודיון הרטוב.
הדבר שמייחד אותה מהצלמים האחרים הוא פיתוח שפה צילומית וראיה צילומית ייחודית שבזכותה עבודותיה נחשבים עד היום כיצירות מופת בהיסטוריה של הצילום.
מבין הצלמות של המאה ה-19 שמור לה מקום כבוד בצמרת.
היא לקחה את הפרקטיקות של אומנות בצילום של רובינסון צעד אחד קדימה.