tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמה מהפרקים של הפודקאסט "התשובה" הוקלטו גם הם כהרצאה מול קהל חי, עם 2–3 טייקים לכל פרק.
דורוקולי אזרה (שם מדעי: Aotus azarae) הוא מין של קוף לילי מהסוג דורוקולי החי ביבשת אמריקה הדרומית במדינות: ארגנטינה, ברזיל, בוליביה, צ'ילה ופרגוואי והוא בין הקופים היחידים החיים בלילות אף על פי שאוכלוסיות מסוימות פעילות גם ביום.
בני המין הם קופים קטנים מאוד ואורכם קרוב ל 340 מ"מ ומשקלם מגיע ל-1,250 גרם בזכרים כשהנקבות קטנות במעט גרמים.
בשל אורח חייהם הליליים וחיותם במעבה היער, קשה לחקור אותם ואת משקלם במדויק.
מעריכים שבשבי הם חיים עד 20 שנה.
דורוקולי אזרה הוא מין מונוגמי שבו הזכר והנקבה חיים יחדיו והזכר מטפל יחד עם האם בצאצאיו עד לגיל שנתיים-שלוש.
קופי הלילה הם באופן כללי אוכלי פירות שונים בתוספת של עלים, צוף פרחים וחרקים.
רוב החיות אוכלי הפירות ישנים בלילות כך שיש מעט מאוד תחרות איתם.
הם חיים במגוון יערות מיער גשם טרופי ליערות נשירים ועד למרגלות האנדים בגובה 1,250 מטר.
הם נוהגים לשכון בצמרות וללון בין הענפים שם ביום או בשעות הערב המוקדמות.
קופים אלו עלולים להיטרף על ידי חתולים כמו הפומה, האוצלוט והיגואר, הטאירה, ינשופים ונחשים גדולים, אך ע"פ רוב הם נמנעים מסכנה וכשיש כזו הם קוראים קריאת אזהרה ונמלטים בקפיצה לענף אחר.
דורוקולי או קוף הלילה (שם מדעי: Aotus) הוא סוג של קופים רחבי אף, היחיד בתת-משפחת קופי לילה (Aotinae) שבמשפחת הצבוסיים.
יש המשייכים סוג זה למשפחה נפרדת.
בני קבוצה זו החיים באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית ושייכים לתת-סדרת קופים רחבי אף, הם הקופים היחידים הפעילים בלילה, אז הם יוצאים מחוריהם שבין עצי היער.
כמו רוב הקופים הם אוכלי כל הניזונים מהחי ומהצומח.
קופי הלילה מקיימים קשרים מונוגמיים.
דורון פֶיילֶס (נולד ב-7 בפברואר 1965) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף.
כיהן כנשיא בית הדין הצבאי לערעורים.
דורון פיילס נולד, גדל והתחנך בעיר בחיפה.
הוא בוגר בית ספר לאו באק.
בשנת 1987 סיים במסגרת העתודה האקדמית, לימודי תואר ראשון במשפטים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
שירת בענף הייעוץ והחקיקה, בתביעה הצבאית, כסנגור הפיקודי של פיקוד הצפון וכסגן פרקליטת חיל האוויר.
בשנים 1992–1994 שימש שופט צבאי באזור יהודה ושומרון.
ב-1995 מונה לשופט בבית הדין הצבאי המחוזי.
שימש סגן נשיא בית הדין הצבאי של פיקוד הדרום ושל זרוע היבשה וכסגן נשיא בית הדין הצבאי של פיקוד המרכז ושל חיל האוויר.
בשנת 2000 מונה לנשיא בית הדין הצבאי המחוזי במחוז שיפוט מרכז, ונשיא בית הדין הצבאי של חיל האוויר.
שימש שופט בבית הדין הצבאי לתעבורה, ב-2008 מונה למשנה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים וב-2011 קודם לדרגת תת-אלוף.
באוגוסט 2016 מונה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים והועלה לדרגת אלוף.
בפברואר 2022 סיים את תפקידו.
פיילס בעל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
דורון רבינא (נולד ב-12 באוקטובר 1971) הוא אמן, אוצר וכותב.
בין השנים 2017–2020 שימש כאוצר הראשי של מוזיאון תל אביב לאמנות.
דורון הוא בוגר תיכון תלמה ילין והמדרשה לאמנות במכללת בית ברל.
כאמן, בשנת 2004 ייצג את ישראל בביאנלה ה-26 בסאו פאולו.
זכה בפרס קיפר לאמן צעיר ובפרס שרת התרבות בתחום האמנויות לשנת 2008.
בין השנים 2009-2001 שימש כאוצר ראשי של גלריית המדרשה לאמנות בתל אביב ואצר בה עשרות תערוכות.
פרסם מאמרים רבים בכתבי עת, ספרים וקטלוגים של אמנים ישראלים ובינלאומיים.
בשנת 2013 הקים את "הירקון 19", מרכז לאמנות, תרבות וחינוך בתל אביב.
בין השנים 2014-2009 עמד בראש המדרשה לאמנות בבית ברל.
בשנת 2017 נבחר לתפקיד אוצר ראשי של מוזיאון תל אביב לאמנות ובאותה שנה אצר את תערוכתו הראשונה במסגרת תפקידו - "בעיות השעה".
בהמשך אצר את התערוכות "תוכנית הבראה: join or die" ו"ג'ף קונס: ערך מוחלט / מאוסף מרי וחוזה מוגרבי".
בדצמבר 2020 הודיע על החלטתו לפרוש מתפקידו.
בסוף נמות אמנות צעירה בשנות התשעים בישראל במוזיאון הרצליה.
כח במסגרת אמנות הארץ 4.
בעיות השעה, ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, 2017
דורון שנקר (נולד ב-25 ביולי 1954) הוא מוזיקאי ישראלי העוסק בתחומי הזמר העברי למעלה מ-40 שנה כמנצח, מלחין, מעבד, פסנתרן ומפיק מוזיקלי.
דורון שנקר נולד בחיפה וגדל בקריית שמונה.
למד בתיכון המקומי ע"ש דנציגר ומאוחר יותר למד קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב אבל עיקר עיסוקו הוא כמנצח, מעבד ופסנתרן בתחום המקהלות וחבורות הזמר בישראל.
מנצח על מקהלות וחבורות זמר משנת 1988.
יוזם ומייסד עמותת מיל"ה - המרכז הישראלי למקהלות וחבורות זמר.
בוגר התוכנית לניהול תרבות ואמנות בפקולטה לניהול של אוניברסיטת תל אביב (להב) בשנת 2011.
בוגר קורס גישור – "גומא".
שמיניית "4X4" (מדליית זהב בתחרות "שירת הימים", 2 מדליות כסף באולימפיאדת המקהלות 2000) (פרס תמוז, תעשיית המוזיקה הישראלית – 2000)
להקת "חוף ימים" מאשקלון (תעודת זהב בתחרות "סולם מילה" – 2006,2008, 2010), (מדליית כסף באולימפיאדת המקהלות בגראץ אוסטריה 2008), (מדליית ארד בפסטיבל מלטה 2006), (מדליית כסף בפסטיבל קלייאה-ברצלונה 2015)
"חבורת הזמר של גבעתיים" מגבעתיים (תעודת זהב בתחרות "סולם מילה" - 2007, 2009)
להקת "גני שיר" מיישובי גדרות (תעודת זהב בתחרות "סולם מילה" - 2009, 2011)
להקת "היוצאים מגדרם" הייצוגית מגדרה
להקת "על שומה" של רשות המיסים בישראל
חבורת הזמר "שירן" מרמת השרון (מדליית זהב בתחרות ע"ש בראמס בגרמניה)
חבורת הזמר "רוב קולות" מרעננה
חבורת הזמר "הקול זהב" מגבעת זאב
אירועים ופסטיבלים שהופקו ונוהלו על ידו
פסטיבל דלפי ביוון בשנת 2012.
פסטיבל "ווקאליל" – מוזיקה קולית בגליל.
פסטיבל "זמר סובב כנרת" - עמק הירדן.
פסטיבל ראשון לציון – סוכות 2008/9, מופעים מרכזיים.
מופע המצדה, אתר לשימור בינלאומי מטעם האומות המאוחדות – 2004.
ארגון משלחת ישראל לאולימפיאדת המקהלות בלינץ - אוסטריה 2000.
פסטיבל "12 טון" - סדרת מופעים גדולים לשנת החמישים למדינת ישראל.
מופעי ג'אז בפסטיבל הבינלאומי - "שירת הימים".
לשיר עם הפילהרמונית - סדרת קונצרטים עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בהיכל התרבות בתל אביב, בהשתתפות חבורות זמר ואמנים.
"רשימת אהבה" - זוכה פרס וולגין 2001, זוכה פרס אופיר 2001 (במאי- דוד פישר)
"ג'ני וג'ני" (במאית- מיכל אביעד)
"ירית פעם במישהו" (במאית- מיכל אביעד)
"119 כדורים + 3" - זוכה פרס פסטיבל ברלין (במאי- יעוד לבנון)
"בתים מן הים" (במאית- יעל קציר)
"ירושלים ברוח ובחומר" (במאית- יעל קציר)
"עניין של רועים" (במאי- דוד פישר)
"יהיה טוב יהיה לא טוב" - זוכה פרס וולגין (במאי- עמית גורן)
"אשת כהן" (במאית - נאוה חפץ)
"בחומש קרוב לשמים" (במאית – מנורה קצובר)
"המלחמה הבאה" (סדרה דוקומנטרית בבימוי דני סיטון)
שנקר נשוי לעורכת הסרטים טלי הלטר-שנקר.
דורון תורג'מן (נולד ב-1970) הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת ניצב, בתפקידו האחרון כיהן כמפקד מחוז ירושלים.
תורג'מן שירת בצה"ל כלוחם, מפקד וקצין בחטיבת גולני.
לאחר שירותו הצבאי התגייס למשטרת ישראל.
שירת כקצין מודיעין ובילוש במרחב ציון, שימש מפקד יחידת סיור בתחנה אזורית ציון, במסגרת תפקיד זה עוטר ב-1999 בעיטור המופת של המשטרה, לאחר שטיפס מתוך מרפסת על קיר בניין עד לקומה הרביעית והציל נערה שעמדה להתאבד.
ב-2009 קודם לדרגת סגן ניצב ומונה לראש ענף מבצעים במחוז ירושלים.
בתפקידו הבא שימש מפקד תחנת נתניה.
ב-2015 מונה למפקד מרחב דוד במחוז ירושלים.
ביולי 2017 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב קדם.
בינואר 2021 קודם לדרגת ניצב לקראת כניסתו לתפקיד מפקד מחוז ירושלים ב-8 בפברואר אותה שנה.
במאי 2024 הודיע למפכ"ל על פרישה מהמשטרה.
לאחר פרישתו מונה לפרויקטור מיוחד מטעם הרשות הארצית לתחבורה ציבורית במשרד התחבורה, למיגור תופעת האלימות בתחבורה הציבורית.
תורג'מן בעל תואר ראשון בהיסטוריה ותואר שני במנהל עסקים.
מתגורר בבית חורון, נשוי לתמר ואב לחמישה.
דורון שנער (נולד ב-8 בדצמבר 1957) הוא סופר ועורך דין ישראלי.
דורון שנער נולד בתל אביב.
בתור ילד שימש כתב נוער במעריב לנוער, וקודם לכן פרסם בהארץ שלנו ומשמר לילדים.
שירת בצה"ל כחייל קרבי, השתחרר בדרגת רס"ן.
למד בפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב ובמקביל השלים את בחינות הבגרות.
בתקופת שירותו הצבאי ולימודיו הסטודנטיאליים כתב במוסף "חותם" של על המשמר, בעריכתו של רוביק רוזנטל, בו היה לו טור בשם "רשימות שחורות" של סיפורים פסאודו-אקטואליים.
בשנת 1994 פרש משותפותו במשרד חיים צדוק ושות' והקים משרד עורכי דין שנער, שחור, וייסברגר.
בשנת 2008 התמזג במשרד איתן-מהולל ופרש מעיסוק מלא בעריכת דין.
כעורך דין עסק במשפט מסחרי, עם התמחות בתחומי מימון, שוק ההון ודיני תאגידים.
דירקטור בחברת יוניטרוניקס ובחברות פרטיות אחדות.
בעבר כיהן כיו"ר כלל חתמים ודירקטור בקבוצת לאומי ושות' וקבוצת נץ.
2016 - "חלונות נמוכים", בעריכת יעל שכנאי, הוצאת כנרת זמורה-ביתן.
2017 - "אפרוחים סופרים בסתיו", בעריכת חיה לנדא, הוצאת אריה ניר והוצאת מודן.
2018 - "ההיסטוריה העלובה של משפחת פסטרנק", בעריכת תמר ביאליק, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן.
2019 - "תמיד היא", בעריכת תמר ביאליק, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן.
2021 - "מה חייל מבקש", בעריכת תמר ביאליק, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן.
2022 - "תעלומה במרתף בית הספר", ספר לנוער צעיר (ראשון) בעריכת יעל שכנאי, הוצאת רימונים.
2022 - "שולמית מאושרת", בעריכת תמר ביאליק, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן.
2023 - "לילי לא כלה", בעריכת תמר ביאליק, הוצאת כנרת, זמורה דביר.
2025 - "אף אחד לא זז", בעריכת תמר ביאליק, הוצאת כנרת, זמורה דביר.
בשנת 2017 פרסם שנער סיפורים קצרים באסופת "צלילים" בהוצאת פטל בעריכת אביבית משמרי; באסופת "תן", סיפורי מסע ושוטטות בעריכת נועה לקס; פרסומים עצמאיים בהוצאה עצמית; סיפור קצר במסגרת אסופת סיפורים קצרים תן 3; ובאסופת פטל 7.
דורון שנער מתגורר בתל אביב, נשוי לרות פלאטו-שנער, פרופסור למשפטים, ואב לשתי בנות.
דורות'י דנר הייתה ציירת ופסלת אמריקאית.
סגנון היצירה שלה היה אקספרסיוניזם מופשט.
בשנת 1983 זכתה בפרס הצטיינות לנשים בהישגים יוצאי דופן באמנות החזותית.
דורות'י דנר נולדה וגדלה בקליבלנד, אוהיו.
אמה הייתה סופרג'יסטית (פעילה למען זכויות נשים) ואביה היה רוקח.
כשהייתה בת 10 נפטר אביה, ושתי דודותיה, פלו וקורה, עברו להתגורר איתה.
קורה עוררה את סקרנותה של דנר לגבי תרבויות זרות באמצעות סיפורים על מסעותיה לארצות זרות וחוויותיה משם.
מאוחר יותר, סיפרה דנר שסיפורים אלו היו מקור השראתה למסע שעשתה לאירופה בשנת 1925.
בשנת 1915, כתוצאה ממצבה הבריאותי המדרדר של אמה, עברה המשפחה להתגורר בפסדינה שבקליפורניה, שם למדה דנר תיאטרון.
בשנתיים שלאחר מכן נפטרו אחותה ואמה של דורות'י ובעקבות כך היא חוותה קשיים נפשיים כבדים.
בשנת 1922, המשיכה ללמוד תיאטרון באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) אך עזבה את הלימודים כדי לפתח קריירת תיאטרון בניו יורק.
כשעברה לניו יורק היא למדה ב"אקדמיה האמריקאית לאומנויות הדרמה" וכיכבה בכמה הפקות תיאטרון.
על אף הצלחתה ההתחלתית והיחסית בתיאטרון, הרגישה דנר שהיא "נעלמת" על הבמה.
דנר אמרה, שבמידה מסוימת היא הרגישה שהיא מוכתבת על ידי הבמאי, התסריטאי והבמה ואין לה את היכולת להביע את עצמה.
בשנת 1925, החליטה דנר לנסוע לפריז כדי לחפש השראה חדשה.
היא נסעה לבד כדי לא לעכב את שאר חבריה להצגת התיאטרון.
התחנה הראשונה שלה בדרך לצרפת הייתה פירנצה, איטליה, שם ספגה הרבה מרוח הארכיטקטורה ההיסטורית של איטליה.
לאחר עצירה בשווייץ, טסה לפריז, שם הושפעה במידה רבה מהזרמים האומנותיים המובילים בעיר: קוביזם, פוביזם וקונסטרוקטיביזם.
היא הושפעה במיוחד מעבודותיו של פיקאסו.
עם שובה לארצות הברית, נרשמה לליגת הסטודנטים לאומנות ולמדה גם פיסול.
היא הרגישה ששיטת לימוד הפיסול הייתה יותר מדי קונבנציונלית, ולכן היא הניחה את הפיסול בצד והחליטה להתמקד בציור.
היא פגשה ציירים כמו ג'ון גרהם, סטיוארט דייוויס וארשיל גורקי, שהיו מחלוצי האומנות המופשטת בארצות הברית בשנים בהן עדיין זלזלו באומנות המופשטת מכיוון שטענו שהיא אירופאית מדי.
בנוסף, פגשה בליגת הסטודנטים את דייוויד סמית', פסל צעיר, השניים נישאו בשנת 1927.
לאחר שהתגרשה מסמית', עברה דנר לניו יורק והחלה ללמד במכללת ברנארד במנהטן.
בשנת 1957 היא נישאה לפרדיננד מאן ובשנת 1974 הוא נפטר.
בשנת 1991 טענה דנר כי איבדה את היצירתיות והתשוקה לאומנות והפסיקה לפסל.
ב-22 בספטמבר 1994, כשהיא בת 92, נמצאה דורות'י דנר מתה בחדר המדרגות מחוץ לדירתה במנהטן.
לאחר שהתחתנו גרו דנר וסמית' בברוקלין, אך בשנת 1940 עברו לבית חווה מהמאה ה-18 בעיר קטנה בצפון מדינת ניו יורק.
דנר ציירה סדרה של ציורים המתארים סצנות אידיאליות של חייהם יחד, שאותם כינתה "חיים בחווה".
היא גם עשתה סדרה של רישומי דיו של דמויות שטניות המוקפות נשרים ועטלפים, אותם כינתה "סדרת גיהנום".
רק שנים לאחר מכן, היא טענה שהבינה עד כמה הציורים האלה ביטאו את תחושת אי הנוחות הרגשית ההולכת וגדלה שחשה בשנות נישואיה.
בשנת 1951 דורות'י ודייוויד התגרשו.
למרות העליות והמורדות שעברו בזוגיותם, 23 שנות נישואיהם תרמו להיווצרות הסגנון הייחודי של דנר.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה הקודמת, פיסלה דנר בברונזה ובמתכות שונות.
מאוחר יותר החלה לעבוד עם עץ ולהתנסות בצורותיו תוך שילוב אלמנטים משוננים, לבסוף אף יצרה מבנים דמויי בלוקים.
ב-1965 הציג המוזיאון היהודי בניו יורק תערוכה רטרוספקטיבית של הפסלים של דנר.
הישג זה נחשב לנס בהתחשב בכך שהיא החלה לעסוק בפיסול רק עשור קודם לכן.
משנת 1952 ועד מותה ב-1994 ערכה דנר יותר מ-50 תערוכות יחיד של עבודותיה.
אף על פי שהפסלים של דנר מופשטים, הם מתייחסים בעקביות לעולם הטבעי: יצירות אנכיות מעוררות נוכחות טוטמית, בעוד שיש יצירות שבהן ניתן לראות את הפורמט האופקי כנוף.
הפסלים מייצגים גם איקונוגרפיה אישית החוזרת על עצמה במשך עשרות שנים: מעגלים, ירחים, אליפסות, טריזים וקשתות.
האמנות של דנר מודעת לכך שסמלים מופשטים יכולים לקשר בין תוכן פרטי לנושאים אוניברסליים.
בשנת 1981 עברה דנר לפיסול בפלדה מאסיבית.
דורות'י דנר קיבלה על עבודותיה מספר פרסים:
1946 – פרס ראשון בציור מ"אמני אודובון"
1982 – דוקטורט כבוד ממכללת סקידמור
1983 – פרס הצטיינות לנשים בהישגים יוצאי דופן באמנות החזותית
דורון רביץ (נולד ב-5 בינואר 1968) הוא סטנדאפיסט, שחקן, תסריטאי, ומדבב ישראלי.
רביץ נולד באלבמה שבארצות הברית.
אביו הוא השחקן לני רביץ ואחיו הגדול הוא השחקן נתן רביץ.
בשנת 1973 עלתה המשפחה לישראל והתגוררה בנוף הגליל (נצרת עילית דאז) .
ב-1987 התגייס רביץ לגולני ושירת כלוחם במחלקת הסיור של גדוד 12 בפלוגה המסייעת.
לאחר שחרורו מצה"ל עבר לאילת, ועבד בצוותי הבידור "ישרוטל".
בשנת 1993 החל את דרכו המקצועית עד שנת 1998, אז, בשל תביעה של אמרגנו נקטעה קריירת הסטנד-אפ המסחרית שלו.
בשנת 2001 הסתיים ההליך המשפטי עם האמרגן ורביץ חזר להופיע בתחום הסטנד אפ.
בשנת 2005 נולד בנו הראשון הראל, ובשנת 2007 בנו השני עמית נולד, וביתו הקטנה מיה נולדה בשנת 2013.
בשנת 1993 החל להופיע לראשונה לצד אחיו השחקן נתן רביץ במועדון הקאמל קומדי קלאב אשר נפתח על ידי הבעלים שמואל וילוז'ני באותה שנה בנמל תל אביב.
מועדון הקאמל אירח את צעדיהם הראשונים של טובי הסטנדאפיסטים בישראל ובאותו ערב בו הופיעו האחים רביץ הופיעו לראשונה גם הקומיקאים ישראל קטורזה, שלום אסייג, רמי ורד ועוד.
במשך חמש השנים הבאות כיכב יחד עם אחיו נתי במופע מצליח שקיבל מאוחר יותר את השם "אחים חסרי מנוח" (האחים רביץ).
הבמאי אילן רונן היה ליועץ האמנותי של המופע.
ב־1998 למד משחק אצל הלל נאמן, הצטרף להצגה "בואו נשחק תיאטרון" במופע אימפרוביזציות דינמי ובמשך שלש שנים הופיע יחד על אותה הבמה עם השחקן זבולון מושיאשווילי גם הוא גדל ולמד בנצרת עלית ועם השחקנים סהר בן יוסף, אורי הוכמן, דרור קרן ועוד.
בשנים 2001–2003 חבר לקומיקאי -מוזיקאי ינון בן דוד ממקימי הרכב הווקה פיפל בצמד "ינון ודורון" אשר הופיעו יחד במופע נונסנס ווקלי ומקורי אותו כתבו.
השניים עבדו תחת קורת הגג של המפיק יואב גרוס עד שנת 2003. באותה שנה החל להופיע במופע סטנד-אפ יחיד תחת קורת הגג של המפיק משה קול.
ב-2004 הצטרף להצגת הילדים "שוליית הקוסם" והופיע לצד "צמד הביט בוקס" האחים ינון ובועז בן דוד, טל מן, אסף אשתר, משה פרסטר ועודד מנסטר.
את ההצגה ביים הקומיקאי ג'וליאן שגרן.
בשנים 2003–2008 חידש את הופעותיו עם אחיו נתי.
באותה שנה, הופיעו בהיכל התרבות בתל אביב בערב לזכרו של האמרגן והמפיק אורי אריס, שהיה אמרגנם מספר שנים קודם לכן.
בערב לזכרו של האמרגן הופיעו אומנים רבים שעבדו אתו בניהם אלי ומריאנו, נדב אבקסיס ורבים אחרים.
בהמשך חבר "לסברס הפקות" והופיע ברחבי הארץ ובבית ציוני אמריקה בערב "חממת הסברס" לצד הסטנדאפיסטים קובי מימון, ארז שלם ושגיב פרידמן.
ב־2008 כתב מופע סטנד-אפ חדש "בראשות הצחוק" יחד עם השחקן והכותב ניר מנקי ובאותה העת החל להופיע באנגלית לתיירים ולקהל דוברי אנגלית המחפשים סטנד אפ בעיקר בתל אביב.
בשנים 2001–2012 הופיע באירועי "הנוער ינהג אחרת" עם הדג נחש, ירמי קפלן, סאבלימינל והצל, מוניקה סקס ועוד.
בשנים 2013- 2017 העלה הצגה בתיאטרון הבימה יחד עם אחיו ואביו השחקנים לני רביץ ונתי רביץ במופע קומי-מוזיקלי משפחתי בשם "לה פמיליה".
במופע לקח חלק גם בשירה ותיפוף לצד מערכונים הנוגעים לחיי המשפחה.
ב-2018 יצא במופע סטנד-אפ חדש, ייעץ אמנותית הסטנדאפיסט והכותב יונתן ברק וכיום מופיע לחברות ולגופים ברחבי הארץ ומעל לשנתיים מופיע באנגלית לקהל דוברי אנגלית לצד הסטנדאפיסטים שחר חסון, יוחאי ספונדר, עפר שכטר, רוני ששון ורבים אחרים.
ב-1993 התארח בתוכנית האירוח "מרגול" בערוץ 2, שהחל אז את שידוריו המסחריים, צילם פרסומות לערוץ 2, כתב והשתתף בספיישל קומי לטלוויזיה החינוכית בבימויו של רוני צ'ייג ובהשתתפותם של סיגל שחמון, אורי גוטליב ושרון אלימלך.
ב-1994 התארח יחד עם אחיו נתי ועם לני אביו "ברשות הבידור" בהנחיית דודו טופז המנוח.
ב-1995 במסגרת קידום המופע המשותף שלהם התארח מספר פעמים יחד עם אחיו נתי בתוכניתה של עינת ארליך "שישי וחצי", בערוץ 2, תחת זכיינית השידור טלעד.
בשנים 1995–2004 דיבב לצד אחיו, נתי רביץ, את "דבון" הדרקון בסרט "החרב הקסומה" הידוע גם בשם הארוך "המסע לקמלוט" אשר הופק על ידי חברת "האחים וורנר".
הוא דיבב גם בסרט "בייב 2" בבימויו של כריס נונן וכן, לערוץ ג'וניור.
בשנים 1996–1997 התארח בתוכניתו של מני פאר "אצל מני" בערוץ 1, התארח שוב מספר פעמים "בראשון בבידור".
באותן שנים, הצטרף לצוות התוכנית "פספוסים" עם יגאל שילון בערוץ 2 ובאחד מהפרקים כיכב לצד ספי ריבלין במערכון.
בשנת 1998 התארח בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "20 פלוס" בטלוויזיה החינוכית, הופיע "בנערת השנה" לצד חמי רודנר, דנה אינטרנשיונל בהנחיית השחקן והמנחה אקי אבני.
בשנים 1998–2008 התארח בתוכנית "שישי עם מיכל" בהנחיית מיכל זוארץ בערוץ 1, ובתוכנית הבוקר עם אברי גלעד, הופיע בקטעי סטנד-אפ מצולמים באולפן המונדיאל בערוץ הראשון, בפרסומות לערוץ השני ולערוץ הראשון.
ב־2001 הגיש פינה קומית בתוכנית "אצל פרנס בטברנה" וב-2004 הגיש פינה בתוכנית יומית בשם "יצפאן" בערוץ 3.
בשנת 2006 בזמן מלחמת לבנון השנייה הצטלם לספיישל בערוץ 1 בזמן נפילות טילים על העיר חיפה כשהוא מבדר אנשים במקלטים יחד עם השחקנית לוסי דובינצ'יק, אביו לני ואחיו נתי.
ב-2009 השתתף בשעשועון "בעזרת השם" שהנחה השחקן גיא לואל.
בשנים 2010–2018 התארח בערוץ הידברות יחד עם אביו, לני רביץ.
באותה עת, הנחה תוכנית עם אחיו, נתי רביץ, וגילם רופא מנתח במיני סדרה "זהירות טלוויזיה", לצד הקומיקאים שחר חסון, אבי אטינגר ודודו ארז.
בשנים 1993–1998 כתב מופע בידור קומי בשם "אחים חסרי מנוח" עריכה אמנותית – הבמאי אילן רונן.
ב-1997 כתב "לטלוויזיה החינוכית" מיני סדרה "הכיתה המשוגעת".
ב-1998 כתב את "הפיראטים" פיילוט קומי בבימויו של יואב צפיר, עריכה דני סנדרסון ובהפקתו של יהודה טלית.
ב-2002 כתב מופע בידור שהוצג עם הראפר-קומיקאי, ינון בן דוד וכתב יחד עם ינון את הפינה לתוכנית "הטברנה" בהנחיית שמעון פרנס.
ב-2004 כתב לתוכנית הבידור "יצפאן" בהוט 3. כתב מופע סטנד אפ יחיד, קטעים מתוכו הוצגו בפינה בתוכנית של יצפאן וביום טוב 2004 ובערוץ ביפ.
ב-2005 כתב מערכונים קומיים לסדרת אנימציה עבור ערוץ ג'וניור.
ב-2010 כתב מערכונים לצמד הקומיקאים "צמד שיניים".
המערכונים הוצגו בתוכניות פריים טיים בערוץ 2 ובערוצים נוספים.
ב-2014 כתב מופע קומי מוזיקלי שהוצג בתיאטרון הבימה.
ב-2016 כתב מופע סטנד אפ שנכתב יחד עם הקומיקאי והכותב יונתן ברק.
ב-2018 כתב תסריט לסרט דרמה באורך מלא בשם "ציפור ירקון", התסריט מוגש בימים אלה לקרן הקולנוע הישראלי.
כיום מעביר לתלמידים קורסי-יזמות "לעוף על יזמות" מטעם משרד הכלכלה.
דורון פולק (נולד ב-1953) הוא אמן, יוצר תיאטרון, עורך כתבי עת, תאורטיקן ואוצר אמנות ישראלי.
דורון פולק נולד ב-1953 בגבעתיים למישה פולק (ניצול שואה וקצין בכיר צה"ל) ולמרים פולק, שגדלה בקיבוץ גניגר.
בגיל 12 השתתף כבר כשחקן בהצגה בתיאטרון הלאומי הבימה.
הוא סיים בגרות בבית הספר לאמנות תלמה ילין, לאחר מכן למד מדעי המדינה ואמנויות, כולל תואר בתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בנוסף למד ניהול אמנות באוניברסיטת חיפה והוא בוגר המכללה לפרסום ויחסי ציבור.
עם השנים השתלם באמנות התיאטרון בלונדון ובברלין.
מחזותיו והפקות בהן השתתף עלו בפסטיבל עכו, בפסטיבל ישראל ועוד.
במשך מספר שנים עבד במשרדי פרסום כתקציבאי בכיר וכקופירייטר.
ריכז את נושא הקהילה והקים את פרויקט האמנות של חברת החשמל והתאחדות התעשיינים בישראל, בין השאר הפיק כ-300 אירועי אמנות בתחנת הכוח רידינג ובתחנות כוח אחרות ברחבי הארץ.
דורון פולק פעיל בקידום קשר בין יהודים וישראלים לפלסטינים.
יצר את אוסף אמנות השלום "אמנים שולחים שלום" שהוצג ב-30 מדינות ערך ואצר עשרות תערוכות משותפות והציגם בגלריות באום אל פחם, עמותת אבדאע בכפר יאסיף וברחבי העולם.
בשנת 1992 הקים את משרד "פרויקטיב" להפקת פרויקטים לאמנות ובשנת 1993 קיבל את נציגות ארגון מוזיאון האמנים הבינלאומי בישראל.
הוא הציג תערוכה נרחבת של אמנות ישראלית במוזיאון לודוויג בווינה, בתערוכה השתתפו, בין השאר, מוטי מזרחי, תמר גטר, מיכה אולמן וכמו כן, עבודת אדריכלות של דניאל ליבסקינד.
בשנת 1993 החל להפיק ולאצור פרויקטים אמנות מישראל ברחבי העולם, בין השאר כ-20 תערוכות של אמנות ישראלית בניו-יורק, בין השאר במוזיאון הפיוז'ן, בגלריה אורסאן, בסכימה גלרי בברוקלין, וכמו כן ברחבי ארצות הברית, דאלאס, לואיזיאנה והמוזיאון היהודי בקולורדו.
במקביל, הציג עשרות תערוכות אמנות ישראלית באירופה, באיטליה, גרמניה, צרפת, הולנד, בלגיה, לטביה, רוסיה, אוסטריה, פולין, ספרד, ליטא.
שיתף פעולה והקים מרכזי אמנות קבועים בהם הוא אוצר - "זיכרון העתיד" בפריז ו"הקיר הרביעי" בברלין.
כמו כן אצר 5 תערוכות במזרח - הודו ובסינגפור ו-6 תערוכות במקסיקו.
בשנת 1995 הפיק לראשונה את אירוע "דו-קיום" במצפה רמון לקידום השלום במזרח התיכון, בפרויקט השתתפו אמנים ישראלים מובילים כמו מיכה אולמן ויגאל עוזי ואמנים בינלאומיים כמו דניס אופנהיים, ריצ'רד וליסון, פיליפ רז'דה ועוד.
שנה אחר כך הקים את אוסף אמנות השלום של מפעלי דר' פישר אותו הציג ב-30 מוזיאונים וגלריות מובילות בעולם.
בשנת 2000 הקים יחד עם האמנית אסתי דרורי את ארטורא - משרד המתמחה בהפקות אמנות ציבורית לארגונים, חברות מסחר ורשויות מקומיות בישראל ומחוצה לה.
משרד פרויקטיב בניהולו הפיק עד כה למעלה מ-400 תערוכות אמנות בישראל, בחלק מהתערוכות השתתפו גם יצירות האמנות שלו.
כמו כן הפיק משרדו עוד עשרות פרויקטים בהם הקמת גני פיסול, הקמת אוספי אמנות לחברות מסחר, יזום והפקת פסטיבלים לאמנות.
בין הפרויקטים הבולטים הפקת סדרת מרקרס (סמנים) -תערוכות לבינאלה הבינלאומית בוונציה עם יותר מלמעלה מ-700 אמנים, בין השאר, דני קרוון, דניס אופהיים, יאן ברבר ועוד.
הפרויקט הוצג גם בברלין, לונדון, ניו יורק, קאסל ובפסטיבל אדינבורו.
הוא אוצר גם תערוכות של אמנים ישראלים בארץ (למשל תערוכת מלכה ענבל ויהודה בן-נחום).
פולק לימד במסגרת קורסים להפקה, פרסום ויחסי ציבור באוניברסיטאות תל אביב, חיפה, האוניברסיטה העברית, באר שבע ואוניברסיטת בר-אילן על נושא הפקות אמנות.
כמו כן הוציא לאור את גיליון "סימפוזיון לאמנות ותעשייה" ומשמש כעורך האמנות של מגזין "פנים "מיום הקמתו.
עד כה כתב למעלה מ-300 מאמרי אמנות לקטלוגים, תערוכות ולמגזינים בישראל ומחוצה לה.
במסגרת קידום אמנים צעירים, יזם את פרויקט "האמנות הסודית" יחד עם בנק לאומי המציג בעילום שם יצירות של בוגרים בולטים של בתי הספר המובילים לאמנות בישראל, כמו בצלאל, אבני, המדרשה לאמנות ועוד.
כמו כן, יזם את פרויקט "דיוקן ראשון" יחד עם מוזיאון תל אביב ומפעל הפיס שכלל הענקת מלגות לאמנים מתחילים והצגת יצירתם במוזיאון.
פולק אוצר קבוע בארץ בתיאטרון גבעתיים ותיאטרון ירושלים.
בשנת 2006 הקים את "מכון המים" הגלריה העירונית גבעתיים בה הוא עובד עד היום ומארח אמנים מכל העולם.
בגלריה זו עובד פולק על פרויקט ה"בודיז" - פרויקט אמנות הגוף אותו הוא מריץ בר 13 שנה.
במסגרת הפרויקט הוא הציג כאמן פרפורמנס בברלין, פריז, לונדון, ריגה, ליטא, ניו יורק, ברצלונה, פראג ועוד.
הפרויקט נוצר כדיאלוג יצירתי עם אביו, מישה ניצול שואה.
בשנת 2010 הוא אצר תערוכה של כרמית ויצמן.
במסגרת קבוצת טרה קבוצת התיאטרון אותה הקים עלו המחזות הבאים:
"חומר ביד היצירה" 1984 פסטיבל עכו
"טובל בשמן רגלו" פסטיבל עכו 1985
"עיתונות פה ושם" מחזה סוריאליסטי שמבוסס על קטעים רנדומליים מהעיתונות הישראלית, הוצג גם במוזיאון תל אביב ובמוזיאון ישראל.
בפסטיבל ישראל 1988 הפיק עיבוד של "חופת דודים " מאת ש"י עגנון.
פולק הציג מספר תערוכות יחיד בישראל ומחוצה לה, בין השאר, תערוכה "חומר גוף" באגודת האמנים בתל אביב וכמו כן תערוכות בנתניה, כפר סבא ובערים נוספות.
ב-2018 הוצגה תערוכתו במוזיאון הימי בברצלונה.
דורון קרפ (נולד בשנת 1949) הוא פעיל ציבורי וראש המועצה המקומית (שבתקופת כהונתו הפכה לעיר) הרביעי של קריית אונו, בין השנים 1989–1993.
קרפ נולד בישראל לזוג סוכני ביטוח ועבר עם משפחתו לקריית אונו בגיל 5. אביו, אליהו קרפ, היה חבר המועצה וסגן ראש המועצה מטעם המערך (הראשון והשני) בין השנים 1965–1969 ו-1973–1978. קרפ עורך דין בהשכלתו וחבר לשכת עורכי הדין, והיה גם חבר בוועדת הכספים בלשכה.
בשנת 1989 נבחר בפריימריז של המערך בקריית אונו להובלת רשימת המערך למועצה ולראשות המועצה, בנוסף גם סניפי מפ"ם ורצ בעיר תמכו בהתמודדותו לראשות העיר, אך רצ העדיפה לרוץ ברשימה עצמאית.
קרפ התמודד מול יהושע באום מ"הקריה שלנו" (הרשימה של ראש המועצה לשעבר, אביגדור ורשה שפרש) ומול שאול שוחט מהליכוד.
קרפ זכה ב-45.6% מקולות הבוחרים ונבחר.
בתקופת כהונתו עסק בעיקר בתחומי התברואה, החינוך והצעירים.
בשנת 1992 הפכה קריית אונו לעיר ותפקידו השתנה מראש המועצה המקומית לראש העיר.
בשנת 1993 הפסיד בפריימריז של מפלגת העבודה לדרור בירנבאום ובעקבות זה, הקים רשימה עצמאית בשם "קריית אונו אחת" והתמודד מטעמה לראשות העיר.
קרפ זכה ל-40% מקולות הבוחרים אך יריבו, דרור בירנבאום זכה ל-60% מקולות הבוחרים ונבחר.
בכהונה הזאת שימש כיו"ר האופוזיציה.
בשנת 1998 הכריז על התמודדותו אך לפני הגשת הרשימות פרש ותמך במועמדותו של שלמה בן-עמרה.
בשנת 2003 חזר לפעילות וציבורית והתמודד בבחירות המיוחדות באפריל 2003. קרפ זכה ל-11% מקולות הבוחרים ולא עלה לסיבוב השני.
רשימתו, "קריית אונו שלנו", זכתה במנדט אחד.
בכהונה הזאת קרפ היה חבר אופוזיציה ויצא רבות נגד ראש העיר, יוסי נשרי.
בשנת 2008 חבר לרשימתו של ישראל גל, יו"ר האופוזיציה העירונית, והוצב במקום השני ברשימתו של גל, "קריית אונו ירוקה" (שזכתה לתמיכת מפלגת העבודה).
הרשימה זכתה בשלושה מנדטים ונשארה באופוזיציה לאחר שגל הפסיד לנשרי.
גם בכהונה הזאת יצא רבות נגד ראש העיר והקואליציה.
בבחירות בשנת 2013 לא התמודד ומאז לא חזר לפעילות ציבורית ופוליטית.
כיום משמש כיו"ר הוועדה לקשרי חוץ של קריית אונו.
דורון שפי (18 במאי 1952 – 13 בפברואר 2021) היה שחיין ישראלי, שחיין נבחרת ישראל, שהתמחה בסגנון גב.
שפי התאמן בקבוצת מכבי חיפה.
באליפות ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה בסוף ספטמבר 1968 זכה שפי ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:08.2 דקות, אחרי יואב יעקובי מהפועל תל אביב (1:05.9 דקות) ולפני דן שטרן מהפועל גוש זבולון (1:08.5 דקות).
מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:33.5 דקות, אחרי יואב יעקובי (2:28.0 דקות) ודורון כהן מהפועל כפר הנשיא (2:33.5 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:40.6 דקות, אחרי הפועל תל אביב (4:24.5 דקות) והפועל גוש זבולון (4:24.5 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה השמינית שנערכו בבריכת גלי גיל ברמת גן בתחילת אוגוסט 1969 סיים שפי במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.3 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בתחילת אוקטובר אותה שנה הוא ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:07.2 דקות, אחרי יואב יעקובי (1:05.5 דקות) ומרדכי לוי מהפועל מעיין צבי (1:08.7 דקות).
מדליית כסף נוספת במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא נוער חדש של 9:16.1 דקות, אחרי הפועל גוש זבולון א' (8:55.9 דקות) ולפני הפועל גוש זבולון ב' (9:29.8 דקות).
מדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:36.4 דקות, אחרי הפועל תל אביב (4:24.9 דקות) והפועל גוש זבולון (4:26.0 דקות).
באליפות הנוער של ישראל שנערכה בכפר בלום בספטמבר 1970 זכה שפי בשתי מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.5 שניות, לאחר שניצח את אלוף ישראל דורון כהן (58.7 שניות) ודן ברנר חברו לאגודה (58.9 שניות) ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:07.9 דקות, לפני דורון כהן (1:08.8 דקות).
בסיום התחרות הודיע על פרישה משחייה תחרותית בשל גיוסו לצה"ל.
שפי חזר בתשובה דרך הרב החסידי ראובן דונין.
לאחר שחזר בתשובה היה מסור אליו והפך לנהגו הקבוע, כשהוא מסיע אותו לשיעוריו ולהתוועדויות שערך בכל הארץ.
הוא התגורר בשכונת הדר בחיפה.
דורון רבינזון (נולד ב-2 באפריל 1960) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ והקיצוני שמאלי.
רבינזון מזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי פתח תקווה, בה שיחק רוב הקריירה שלו, ונחשב לאחד השחקנים הבולטים בתולדות המועדון מבחינת הבקעת שערים וכמות הופעות.
בגיל 16 ערך רבינזון את הופעת הבכורה שלו במדי מכבי פתח תקווה בליגה הלאומית.
רבינזון החל להופיע פעמים רבות בהרכב הקבוצה אחרי שנתיים במועדון.
בעונת 1985/1986 זכה במשותף עם אורי מלמיליאן בתואר מלך שערי הליגה כשכבש 14 שערים לזכות פתח תקווה בעונה אחת.
שתי עונות לאחר מכן ב-1987 עזב רבינזון את מכבי פתח תקווה ועבר ליריבה העירונית הפועל פתח תקווה שם שיחק עונה אחת וכבש 11 שערים (9 בליגה ו-2 בגביע).
עונה אחת לאחר מכן חזר לקבוצתו המקורית.
את הקריירה סיים רבינזון בהפועל ראשון לציון.
רבינזון נחשב לחלוץ עם משחק ראש קטלני במיוחד ושימש אף כקיצוני באגף השמאלי.
במקביל להיותו כדורגלן עבד רבינזון כנהג אוטובוס בקאופורטיב "דן".
לאחר פרישתו ממשחק כתב שני ספרים על המועדון ועל הקריירה שלו.
כיום משמש רבינזון בין היתר כפרשן במשחקי כדורגל בליגת העל.
דורון הוא נצר למשפחת כדורגלנים במכבי פתח תקווה כאשר גם אביו - דרור רבינזון, וסבו - שמואל רבינזון שיחקו במכבי פתח תקווה.
הרב דורון אליעזר פרץ (נולד ב-30 ביולי 1970) הוא יו"ר המזרחי העולמי, ראש המערך לשירותים רוחניים בתפוצות בהסתדרות הציונית וחבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית.
פרץ נולד בשנת 1970 ביוהנסבורג, דרום אפריקה לגייל וגיל פרץ.
גדל במשפחה מסורתית המחוברת לקהילה המקומית ולקראת בר המצווה שלו המשפחה התקרבה יותר לדת.
בשנת 1990 עלה לישראל ולמד בישיבת בית אל כ-10 שנים, במהלכן שירת בצה"ל כחלק מתוכנית ההסדר ולמד תואר ראשון בחינוך במכללת הרצוג ותואר שני בהיסטוריה יהודית באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2000 חזר לשליחות בדרום אפריקה ועד שנת 2014 שימש שם בתפקידי חינוך והנהגה שונים.
בין היתר שימש כרב תנועת המזרחי של דרום אפריקה, רב בית המדרש ביוהנסבורג, וראש בית הספר התורני הראשון בדרום אפריקה.
בשנת 2014 חזר לישראל עם משפחתו והחל לכהן כיו"ר תנועת מזרחי העולמית.
פרץ ערך שינויים בתנועה וחיזק את הקשר עם יהדות התפוצות.
כחלק מתפקיד זה משמש כציר בקונגרס הציוני וכן בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית.
החל מינואר 2024 מכהן גם כראש המערך לשירותים רוחניים בתפוצות של ההסתדרות הציונית.
בשנת 2023, לכבוד יום העצמאות ה-75 למדינת ישראל, הוציא את הספר באנגלית: "The Jewish State From Opposition to Opportunity".
במהלך מלחמת חרבות ברזל תורגם הספר לעברית ויצא בהוצאת סלע מאיר בשם: "למה דווקא היהודים?".
בשנת 1998 נישא לשלי, פיזיותרפיסטית, גרים ביד בנימין ונולדו להם 4 ילדים.
בנם, סרן , מפקד מחלקה בחטיבה 7, נפל בקרב מוצב נחל עוז וגופתו שהוחזקה בידי ארגון הטרור חמאס הושבה לישראל ב-13 באוקטובר 2025. בנו יונתן, מ"פ בצנחנים, נפצע במהלך הקרבות שהתנהלו ב-7 באוקטובר.
דורון שידלוב (נולד ב-11 במאי 1958) הוא ראש המועצה האזורית ברנר מאז שנת 2012.
נולד בשנת 1958, במושב קדרון, בן למייסדי המושב.
שירת בצה"ל כאיש קבע במשך 25 שנים, כהנדסאי אלקטרוניקה בחיל התקשוב וכמג"ד, והשתחרר בדרגת סגן-אלוף.
בעל תואר ראשון במדעי המדינה ושלטון מקומי ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
טרם כניסתו לחיים הפוליטיים עבד בתפקידי הנהלה בחברת Leadcom -מנהל עסקי B.D, כמנהל חטיבת הטלקום שלה בישראל, כמנהל הנדסת השטח שלה וכמנכ"ל השלוחה הישראלית.
כיהן כראש ועד האגודה במושב קידרון וכחבר מליאת המועצה האזורית.
בשנת 2012 נבחר לראשונה לראשות המועצה וזכה ב-76.1% מהקולות.
החליף בתפקיד את מיקי עופר שכיהן לפניו בתפקיד.
בשנים 2018 ו-2024 היה מועמד יחיד ועל כן לא התקיימו בחירות בראשות.
במרץ 2017 הודיע על הצטרפותו ליש עתיד.
החל מיוני 2021 מכהן שידלוב כיו"ר איגוד ערים לאיכות הסביבה אשדוד וחבל יבנה (החליף בתפקיד את יורם סויסה, חבר מועצת גן יבנה) כחלק מהסכם רוטציה.
משמש גם כיו"ר ועדת איכות הסביבה של מרכז השלטון האזורי.
יזם וקידם את שיקום גבעות מע'אר והפיכתן לפארק לאומי בשיתוף עם רשות הטבע והגנים.
בסוף מרץ 2023 בתקופת המאבק נגד הרפורמה המשפטית הכריז יחד עם מספר ראשי רשויות נוספים על שביתת רעב בעקבות הודעת ראש הממשלה נתניהו על כוונתו לפטר את שר הביטחון יואב גלנט.
דורון קדוש (נולד ב-1 במרץ 2000) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש הכתב הצבאי של גלי צה"ל.
קדוש נולד למירב ושמעון במעלות תרשיחא בגליל המערבי ולו אח ואחות.
גדל והתחנך בעיר ולמד בבית הספר אורט מעלות.
⁠ב-2015 זכה בחידון התנ"ך הארצי לנוער, והיה נציג ישראל בחידון התנ"ך העולמי לנוער ובשנים 2016-2018 חיבר שאלות לחידוני התנ"ך לנוער ולמבוגרים, שימש עורך החידונים, שופט ומדריך במחנות חידוני התנ"ך העולמיים.
בשנת 2016 כיהן כראש מועצת התלמידים והנוער העירונית של מעלות.
זכה באות הנשיא לנוער ובפרס שר החינוך לנוער מתנדב.
ב-2018 התגייס לגלי צה"ל, ושימש במהלך שירותו הצבאי כתב לענייני חינוך וכתב לענייני החברה הערבית.
באוגוסט 2020 חשף את הכוונה לסגור את תוכנית היל"ה לנוער בסיכון והוביל את המאבק התקשורתי למניעת המהלך.
חשף את מסיבת הקורונה שהביאה להדבקת 120 מורים ותלמידים, וליווה את מאבק המשפחות השכולות מאסון השיטפון בנחל צפית להקמת ועדת חקירה לאסון.
במאי 2021 מונה לכתב הצבאי של גלי צה"ל, ומאז משמש בתפקיד.
במסגרת סיקורו את מלחמת חרבות ברזל סייר ברצועת עזה, בלבנון במבצע חיצי הצפון, בג'נין ובשטח שתפס צבא הגנה לישראל בסוריה במבצע חץ הבשן.
קדוש והכתבת המדינית, מוריה אסרף, מתחזקים יחד ערוץ טלגרם פופולרי בשם "קבינט מדיני ביטחוני - מוריה אסרף & דורון קדוש" ובו הם מעדכנים בנושאים מדיניים וביטחוניים.
זכה בפרס המכון הישראלי לעיתונות לשנת 2025.
דורותי דיליי הייתה מורה לכינור בבית הספר למוזיקה ג'וליארד.
היא לימדה גם בקולג' שרה לורנס, בקונסרבטוריון למוזיקה של אוניברסיטת סינסינטי וקונסרבטוריון ניו אינגלנד, בין השאר.
דורותי דיליי החלה את דרכה כאסיסטנטית למורה הרוסי הנודע איוון גלאמיאן, ובהמשך ביססה לה מוניטין משלה כמורה לכינור.
דרכה החינוכית נחשבת למהפכנית, ורבים רואים אותה כבעלת ההשפעה הרבה ביותר מבין מורי הכינור האמריקאים במאה ה-20.
דיליי היא גם מייסדת שלישיית סטויבסאנט (Stuyvesant Trio), שפעלה בשנים 1939 -1942.
בין תלמידיה נמנים רבים מכנרי הצמרת של שלהי המאה ה-20, כמו יצחק פרלמן, מידורי גוטו, שרה צ'אנג, צ'ו-ליאנג לין, נדיה סולרנו-זוננברג, נייג'ל קנדי, מארק קפלן, שלמה מינץ, גיל שחם והכנר והוויולן הישראלי יהונתן בריק.
דורותי אנני אליזבת גארוד (5 במאי 1892 אוקספורד - 18 בדצמבר 1968 קיימברידג'), הייתה ארכאולוגית בריטית.
מחקריה בתחום הפרהיסטורי, במיוחד של התקופות הפלאוליתיות והתקופה האפיפלאוליתית בארץ ישראל, עיראק, צרפת וגיברלטר, הקנו לה שם של אחת מהארכאולוגיות הבולטות בתחומים אלו.
דורותי גארוד הייתה האישה השנייה שהקדישה את חייה לחקר חיי האדם הקדמון (קדמה לה יוהנה מסטורף, Johanna Mestorf) , והייתה האישה הראשונה שמונתה לפרופסורית באוניברסיטת קיימברידג' (בשנת 1939 במקום אליס מינס).
היא הייתה גם המומחה הראשון בתחום הפרהיסטוריה שהחזיק בקתדרה באוניברסיטאות אוקספורד-קיימברידג'.
דורותי גארוד נולדה באוקספורד לרופא המפורסם סר ארצ'יבלד גארוד מבית החולים סנט ברתולומיו, בן למשפחה אריסטוקרטית ותיקה, שהתפרסם במחקריו בתחום המחלות הגנטיות, בעיקר האלקפטונוריה, ונחשב לאחד ממייסדי מדע הגנטיקה הביוכימית.
סבה של גארוד מצד אביה, סר אלפרד בארינג גארוד (1819-1907), היה אף הוא רופא בעל שם בתחום הראומטולוגיה, והיה אחד מיועציה הרפואיים של המלכה ויקטוריה.
דודה, אלפרד הנרי גארוד (1846-1879), היה זואולוג ידוע, פרופסור לפיזיולוגיה ואנטומיה השוואתית.
אמה, לורה אליזבת סמית' (Laura Elisabeth Smith), הייתה גם היא בת לשושלת רופאים.
סבה מצד אמה, הברונט סר תומאס סמית', היה כירורג בעל שם בתקופתו.
כל שלושת אחיה הבוגרים של גארוד מצאו את מותם סביב מלחמת העולם הראשונה.
אלפרד נואל, שהיה רופא צבאי, והלוטננט תומאס מרטין גארוד, נהרגו בשנים 1916 ו-1917 בקרבות עם הגרמנים.
האח השלישי, לוטננט בייזל רהיר, היה קורבן למגפת השפעת הספרדית בשנת 1919, עוד בטרם שוחרר מהצבא.
קיימת טענה כי אחת הסיבות לפנייתה לקריירה אקדמית הייתה שחשה מחויבות לנסות ולנחם את הוריה בעזרת הישגיה המדעיים.
את תשוקתה להיסטוריה ולארכאולוגיה פיתחה דורותי גארוד, בין היתר, הודות למורתה הפרטית האהובה, מיס איזבל פריי, אתה ביקרה בילדותה באתרים ארכאולוגיים חשובים.
כמו כן היה אביה, שנמנה בתקופה מסוימת עם הנהלת המוזיאון באיפסוויץ', למקור השראה.
להבדיל מאחיה, אשר כגברים נשלחו לאוניברסיטאות במסלול רגיל, נאלצה גארוד לרכוש את השכלתה בתנאים אחרים - דרך שיעורים פרטיים ולאחר מכן במסגרת מכללת ניונהאם לבנות בקיימברידג' , שם למדה בין השנים 1913–1916 היסטוריה קדומה וקלאסית.
אחרי שסיימה את "התואר הראשון באמנויות" (B.A.) והמירה את אמונתה לדת הקתולית, התחילה בימי מלחמת העולם הראשונה להשתתף בפעילויות התנדבות במסגרת ליגת הנשים הקתוליות (CWL), למשל בקנטינות שהיו מיועדות לחיילים בחזית הצרפתית{{הערה|Catharine M.C.Haines,Helen M.
בשלב מאוחר יותר נסעה למלטה שם הצטרפה להוריה שהיו שרויים באותה עת בהלם בעקבות אבדנם של שני בניהם הראשונים.
לפי סיפורים אחדים, איבדה גארוד במלחמה את ארוסה.
אביה ניהל אז את בתי החולים הצבאיים הבריטים באי.
הוא עודד אותה לפנות לתחום הארכאולוגיה
היא נכחה בחפירות של הארכאולוג המלטזי תמיסטוקלס זאמיט (Themistocles Zammit) ותחת רישומן, התאהבה בתחום הפרהיסטוריה הים-תיכונית.
בשנת 1921 עברה המשפחה לאוקספורד שם מונה אביה לפרופסור בבית הספר לרפואה.
בהזדמנות זו דורותי גארוד נרשמה ללימודי אנתרופולוגיה והייתה לתלמידתו של רוברט רנולף מארט שעורר בה התעניינות בדתיות האדם הקדמון ובתחום האתנוגרפיה ההשוואתית.
פעילותה המדעית בבריטניה, צרפת וגיברלטר
אחרי שקיבלה תעודה לאנתרופולוגיה מאוניברסיטת אוקספורד, ערכה גארוד מסע מחקר במערות המצוירות שבהרי הפירינאים בדרום צרפת.
התלוותה אל הרוזן אנרי דה בגואן (Henri de Bégouën, 1863-1956).
בדרך, ביישוב ניו (Niaux) ביקרו גם אצל האב אנרי בריי (Henri Edouard Breuil, 1877-1961) שהיה, כמו בגואן, חוקר ידוע של הפרהיסטוריה.
החל משנת 1922 דורותי גארוד השתלמה במכון לפלאונטולוגיה אנושית בפריז, תחת הדרכתו הקפדנית של אנרי בריי.
כאן קישרה יחסי ידידות הדוקים עם פייר טייאר דה שארדן (1881-1955) שחקר באותה עת שלדים קדומים שנמצאו ביבשת האסייתית.
תוך כדי ההשתלמויות, נטלה לראשונה חלק באופן פעיל בחפירות, זאת לה קינה (שארנט) תחת הדרכתו של לאון אנרי-מרטן (Léon Henri-Martin), כמו כן בלז איזי-דה טאיאק (Les Eyzies-de-Tayac-Sireuil) באזור דורדון, השתתפה בחפירות המנוהלות על ידי דֶני פרוני (Denis Peyronie, 1869-1954).
בשנים שלאחר מכן עבדה על מחקרה המקיף "התקופה הפלאוליתית העליונה בבריטניה" שבו סקרה לרוחב את כל החפירות והתגליות הארכאולוגיות הקשורות לתקופה הפלאוליתית העליונה בארצה.
בין השאר תארה בספר זה את מה שכינתה "התעשייה הפאלרוליתית הקרסווליאנית" (Creswel).
מחקר זה הביא לה את התאר הראשון במדעים (B.Sc.) מטעם אוניברסיטת אוקספורד.
בשנים 1925–1927 נשלחה על ידי אנרי בריי לחקור את הממצאים שבסדק מצוק הקרוי "מגדל השד" בגיברלטר וגילתה ב-11 ביוני 1926 חמישה קטעים מגולגולת של ילד ניאנדרטאלי, כלים מאבן צור האופייניים לתרבות המוסטרית, וכמו כן מאובנים של בעלי חיים מאותה תקופה.
היא נתנה לילד הניאנדרטאלי שנמצא אחרי 50,000 שנה, את השם התנ"כי "הבל" (Abel).
גארוד הפכה במהרה אחת החופרות החשובות בראשית המחקר הפרהיסטורי.
לאחר שצברה ניסיון רב בעבודתה במערות מהתקופה הפרהיסטורית בצרפת וגיברלטר היא הגיעה לארץ ישראל בינואר 1928 וערכה חפירות במגוון של אתרי מפתח, אשר סייעו לשרטט את הרצף הפרהיסטורי של הלבנט.
שיתפה פעולה, בין היתר, עם הפלאונטולוגית ועם הארכאולוגים פרנסיס טרוויל-פיטר ו.
בדרך כלל העסיקה בחפירותיה נשים מבין התושבות הערביות של הכפרים הסמוכים.
כאשר רכשה שליטה טובה בערבית המדוברת יצרה עם כמה מהן קשרי עבודה וידידות מצוינים שנמשכו מספר שנים.
בחפירותיה (1928) במערת שוקבא שבצפון נחל נאטוף, מדרום לכפר שוקבא ולא רחוק מרמאללה, הארכאולוגית הבריטית גילתה מאספי כלים אופייניים, חרוזים וקבורות מתרבות ציידים-לקטים ייחודית ולא מוכרת עד אז.
גארוד לא סיימה את החפירה בשוקבא מפני שנקראה לחפור את האתר הפרהיסטורי בנחל מערות בכרמל, שנתגלה אז על ידי צ'ארלס למברט.
בעקבות התוצאות הראשוניות של חפירות מערת הנחל בנחל מערות, הגדירה גארוד את התרבות שנתגלתה בשוקבא ובמערת הנחל כשלב מעבר, לא ידוע עד אז, בין תרבויות הנוודים הפשוטות של התקופה הפלאוליתית לבין התרבויות החקלאיות של התקופה הנאוליתית, וקראה לה על-שם הוואדי - "התרבות הנטופית".
האפיון של התרבות הנאטופית על-פי גארוד מקובל בעיקרו עד היום, כחברה מורכבת של ציידים-לקטים יושבי קבע.
תאריכי פחמן 14 מכוילים קובעים את זמנה של התרבות הנטופית לכ-15,000 עד 11,500 שנים לפני זמננו - על סף המהפכה הנאוליתית באזור הסהר הפורה.
באוקטובר-דצמבר 1928 ניהלה דורותי גארוד מסע ארכאולוגי בכורדיסטן העיראקית יחד עם פרנסיס טרוויל-פיטר ואחרים.
אחרי שהתקבלה משנת 1929 כחוקרת במכללת ניונהם בקיימברידג', שבה למדה בעבר, חזרה לארץ ישראל על מנת לבצע חפירות במערות הכרמל (1929-1934).
בחפירות גארוד במערות הכרמל נחפרו באינטנסיביות שלוש מערות סמוכות במוצא נחל מערות אל מישור החוף: מערת הנחל שהוזכרה לעיל, מערת טבון ומערת הגדי.
במערת הנחל, בנוסף לחשיפת יישוב נאטופי עשיר והגדרת התרבות הנאטופית בעיקר לפיו, חקרה גארוד גם רצף של שכבות מהתקופה הפלאוליתית העליונה.
מערת טבון סיפקה לה את אחד מהרצפים התרבותיים הארוכים והשלמים בעולם - שלוש שכבות מן התקופה הפלאוליתית התחתונה (התרבות הטיאקית, התרבות האשלית, והתרבות האשלו-יברודית), ושלוש שכבות מן התקופה הפלאוליתית התיכונה (כל השלבים של התרבות המוסטרית בלבנט).
מחקרים מודרניים אומדים את פרק הזמן המיוצג על ידי הרצף של מערות טבון והנחל בכחצי מיליון שנה לפחות.
בשכבות היישוב הפרהיסטוריות העבות בנחל מערות נתגלו גם מאובני אדם חשובים ביותר, כגון שלד של אישה ניאנדרטלית במערת טבון ומקבץ של שלדי אדם מודרני (הומו ספיינס) במערת הגדי.
שני טיפוסי האדם נמצאו בשכבות ארכאולוגית דומות תרבותית ומתוארכות לפרק הזמן של בין 130,000 ל-80,000 שנה, אם כי התיארוך של השלד מטבון שנוי במחלוקת עזה.
בשנת 1935, יחד עם הגאולוג אי.
גארדנר, ביקרה גארוד באזור גשר בנות יעקב בצפון עמק הירדן, 15 ק"מ מצפון לכנרת ו-3 ק"מ מדרום לעמק החולה.
שם, בין ערימות שנוצרו על ידי עבודות הרחבה של אפיק הנהר, גילתה כלים אופייניים לתרבות האשלית, מהקדומות שבתולדות האנושות, מלפני 780,000 שנה.
מקום זה מוכר כעת כאתר הארכאולוגי גשר בנות יעקב.
המושג של "תרבות גראווטית" (Gravettian culture) הונהג אף הוא על ידי המדענית האנגלייה בשנת 1938 והוא מציין שלב תרבותי של התקופה הפלאוליתית המאוחרת מלפני כ-19,000–26,000 שנה.
דורותי גארוד שאלה את השם ממחסה הסלע לה גראווט (La Gravette) בבאיאק שבמחוז דורדון בצרפת.
שרידים של תרבות זו נמצאו באירופה המערבית והמרכזית, כולל באנגליה.
בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה עוד חפרה דורותי גארוד באתרים ארכאולוגים באנטוליה ובמערת באצ'ו-קירו בבולגריה (1938).
בשנת 1938, בעד עבודתה "תקופת האבן על הר הכרמל", הוענק לדורותי גארוד התואר דוקטור למדעים של אוניברסיטת אוקספורד.
אחרי שהחל משנת 1934 הייתה מנהלת מחקר לארכאולוגיה ואנתרופולוגיה מכללת ניונהם בקיימברידג', בשנת 1939 מונתה
בתפקיד פרופסור, ראש הקתדרה לארכאולוגיה ע"ש דיזני של אוניברסיטת קיימברידג', מבלי שתהיה ממש "חברת האוניברסיטה".
כך היא הייתה לאישה הראשונה שמונתה פרופסור ב"ממלכת" האוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג' שהייתה שמורה עד אז רק לגברים.
כיהנה בתפקיד זה עד שנת 1952.
ותוך כדי כך הניחה את היסודות להוראת הפרהיסטוריה בקיימברידג'.
בשנת 1948 בהתאם לרוח הזמנים החדשה התקבלה גם כ"חברת האוניברסיטה" בעלת זכויות שוות לפרופסורים הגברים.
לא הרגישה מאוד נוח במעמדה ההיררכי האוניברסיטאי, במיוחד בתחום התעמתויות האדמיניסטרטיביות, כשהעדיפה מעל לכל לעסוק במחקר ועוד בשטח.
ידעה לנהל ביעילות וקפדנות את החפירות הארכאולוגיות ולנתח בבקיאות ושיטתיות את החומר הנחשף.
את ארגון הנתונים ופירושם הציגה לאחר מכן בספרים שנותרו קלאסיים בתחום.
מתנדבת בימי מלחמת העולם השנייה
בימי מלחמת העולם השנייה עבודת המחקר הפרהיסטורי בקיימברידג' נכנסה לקפאון.
בין השנים 1942–1945 התנדבה פרופ' גארוד לשירות הצילומים של המודיעין Photographic Intelligence Service,
ביחידה נספחת מורכבת מנשים שנקראה יחידת מדמנהם
הניסיון שהיא קנתה בעבודה זו איפשרה לה להשתכלל בסקירות ארכאולוגיות מהאוויר, מה שנקרא ארכאולוגיה אווירית.
בשנת 1949 לפי הזמנת ידידתה, החוקרת הצרפתייה סוזן קאסו דה סן מתורן (1900–1975, Suzanne Cassou de Saint Mathurin), דורותי גארוד חזרה לצרפת שם בילתה רוב שאר חייה.
בין השנים 1949–1968 ניהלה שם חפירות באתר רוק -או סורסייה ("מצוק המכשפים" - Roc-aux- Sorciers)שבכפר אנגל-סיר-ל'אנגלן (Angles-sur-l'Anglin) במחוז ויין (Vienne) בחלק המרכזי- מערבי של צרפת.
שתי החוקרות גילו שם תחריטים ומדגמים של אמנות פרהיסטורית מהתקופה הפלאוליתית העליונה.
למשל, על תקרת מערת טאיבור (Taillebourg), במעלה המקום גילו תחריט עם תמונה של ביזון, ועוד פסלים שנפלו מעל קירות המערה.
בשנת 1950 באותו המקום חשפו גם פסל של סוס המפנה ראשו אחורה, חלק מפריזה מהתקופה המגדלנית (Magdalenian culture) המקלט הנקרא אברי בורדואה.(Abri Bourdois).
אחרי יציאתה לגמלאות בשנת 1952 לא קפאה על שמריה והמשיכה בעבודתה האהובה עליה כארכאולוגית.
בשנים 1958–1964 ביצעה חפירות במערת ראס אל כלב שמצפון מערב לביירות ובעדלון שבדרום לבנון.
בסוף תקופה זו התחילה להרגיש רע וחשה כי אלו תהיינה עבודות השטח האחרונות שלה.
בקיץ 1966 נאלצה להיות מאושפזת ימים ארוכים בבתי חולים בלונדון ובצרפת אחרי שנפלה בגינת ביתה ושברה את צוואר עצם הירך.
דורותי גארוד נפטרה ב-18 בדצמבר 1968, בגיל 76, בבית חולים קתולי בקיימברידג', חדשים אחדים אחרי אירוע מוחי קשה.
היא לא הייתה נשואה ולא השאירה אחריה צאצאים.
כתבי היד שלה, שבהתחלה נחשבו אבודים, נמצאו ואוחסנו על ידי ידידתה, סוזן דה סן מתורן, במוזיאון הלאומי לעתיקות שבסן ז'רמן-אן-לאי (Saint-Germain-en-Laye).
בערוב חייה, כשמכר בצרפת טען בפניה ששיחק לה המזל בחיים, היא השיבה: "זה לא היה מזל, אלא אומץ והתמדה".
מדליית קתברט פק (Cuthbert Peck) של החברה המלכותית לגאוגרפיה - 1932
מדליית ריוורס (Rivers) של המכון המלכותי לאנתרופולוגיה - 1934
נשיאת החברה הבריטית לפרהיסטוריה 1940–1946
מדליית הקסלי של המכון המלכותי לאנתרופולוגיה -1946
חברה באקדמיה הבריטית (האישה השנייה אחרי באטריס ווב) - 1952
מדליית ברטון של החברה המלכותית לחקר אסיה - 1954.
מפקד (CBE) של מסדר האימפריה הבריטית - 1965
מדליית הזהב של חברת אספני העתיקות מלונדון - אפריל 1968
1926. ("התקופה הפלאוליתית העליונה בבריטניה")The Paleology of South Kurdistan.
1930. ("הפלאולוגיה של דרום כורדיסטן")ׁThe Stone Age of Mount Carmel.
("נובה ווטרה - תביעה לשיטה חדשה בארכאולוגיה הפלאוליתית"Environment,Tools and Man, 1946.ׁ("הסביבה, הכלים והאדם")
(1997) Dorothy Garrod in Words and Pictures" "Antiquity" 71(272), 265-70. (פמלה ג'יין סמית - "דורותי גארוד במילים ותמונות" -בכתב העת "אנטיקוויטי" ב-1997)
Balkema Publishers (Lisse, Exton, PA), 2001. (אהרן הורוביץ, עקיבא פלקסר ואח' - "בקעת עמק הירדן" הוצאת בלקמה, ליס, אסקטון, פנסילבניה, 2001)
הברונית דורותי (דבורה) דה רוטשילד (7 במרץ 1895 – 10 בדצמבר 1988), הייתה פילנתרופית יהודייה ממוצא אנגלי, רעייתו של ג'יימס דה רוטשילד, נשיאת פיק"א ופעילה למען היישוב היהודי בארץ ישראל.
דורותי נולדה כבת למשפחת פינטו המיוחסת שמוצאה מספרד, שהעמידה רבנים במרוקו, בדמשק, בחלב ובצפת, כמו גם מדענים ומשפטנים ידועים.
היא נישאה לג'יימס ארמנד דה רוטשילד כשהייתה בת 17, ב-1913. ג'יימס, בנו של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד (מהצד הפריזאי של משפחת רוטשילד), היה אז בן 35 שנים.
ב-1922 ירש ג'יימס רוטשילד את אחוזת וואדאסדון בבקינגהאמשייר, ובני הזוג עברו להתגורר שם.
דורותי סייעה לבעלה בענייניו הפוליטיים, ובמיוחד מ-1929 עד 1945 כאשר ג'יימס שירת בפרלמנט מטעם המפלגה הליברלית בבריטניה, כנציג מחוז האי אלי.
אחרי מותו של ג'יימס ב-1957, ירשה דורותי את אחוזת וואדאסדון ואחוזה קטנה נוספת בבקינגהמשיר.
דורותי הוסיפה להיות תומכת חזקה ביישוב היהודי בארץ ישראל, כמו חותנה ובעלה לפניה.
היא הייתה ידידה קרובה של חיים ויצמן ויושבת ראש יד הנדיב, קרן התרומות של משפחת רוטשילד בארץ ישראל.
בעזרת התרומות, ביניהן תרומתו האחרונה של בעלה, מימנה את בניית משכן הכנסת, דורותי הטמינה את מגילת היסוד ביסודות הבניין.
לאחר מלחמת ששת הימים תרמה לשיקום בית הכנסת יוחנן בן זכאי שבעיר העתיקה בירושלים.
דורותי עצמה הורישה בצוואתה 93 מיליון ליש"ט ליד הנדיב, חלק מהכסף נתרם לבניית בית המשפט העליון.
ב-1969 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית.
ב-1982 קיבלה תואר אזרחית כבוד של ירושלים.
על שמה נקרא המושב שדמות דבורה (לפי שמה העברי).
הרב יונתן זקס מצטט את סיימון שאמה הטוען שלדורותי דה רוטשילד חלק משמעותי בהצהרת בלפור, זאת בשל פעולותיה להכניס את חיים ויצמן לחברה הבריטית ולפוליטיקה המקומית.
דורותאה (נולדה בין 279 ל-290 - מתה ב-6 בפברואר, בין 305 ל-311) היא קדושה בנצרות הקתולית אשר מתה על דתה.
קיים מעט מאוד מידע היסטורי המבסס את הכתוב עליה בסיפורי הקדושים.
דורותאה נולדה וחיה בקייסרי (כיום בטורקיה).
פירוש שמה הוא "מתת האל".
בזמן רדיפות הנוצרים על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס, נעצרה אף היא.
לדורותאה ניתנה, על פי האגדה, הבחירה בין נישואין ומוות.
דורותאה סירבה להתחתן, וטענה כי היא כבר "נשואה לישו".
היא נכלאה עם שתי נוצריות לשעבר אשר נטשו את הדת; אך תחת זאת שהן ישכנעו אותה לנטוש את הנצרות, שכנעה היא אותן להתנצר מחדש.
דורותאה נידונה למוות בעריפת ראש לאחר עינויים קשים.
בצועדה לגרדום, הקניט אותה שופטה, תאופילוס, כי תשלח לו פרחים ופירות מן הגינה של ישו.
דורותאה, שראתה ילדה עם פרחים ופירות בצד הדרך, ביקשה ממנה לתת אותם לתאופילוס.
הילדה הייתה למעשה מלאך, ולאחר שתאופילוס ראה את הפרחים והפירות, הוא התנצר בעצמו ומת כמרטיר.
דורות מגופי פיקוד ובקרה הוא מפעל המגופים הוותיק בישראל ועוסק בייצור ושיווק מגופים מכנים והידראוליים, מדי מים ומשחררי אוויר לתעשייה, חקלאות, לכיבוי אש, ולמערכות להולכת מים.
החברה מייצאת מוצרים לשבעים מדינות.
לדורות מספר חברות בת במקסיקו, באיטליה בסין, ארצות הברית ובאוסטרליה, כמו כן לחברה כ 70 נציגויות בעולם.
בשנת 1946, הושלם קידוח הבאר הראשונה בקיבוץ דורות.
מיד לאחר מכן עלה הצורך בברזים עבור השקיית השדות, גן הירק והמטעים המתוכננים, אך לא היה תקציב לרכישת הברזים.
בנוסף, הרגישו חברי הקיבוץ צורך להקים מפעל, כי לא האמינו שיוכלו להתפרנס אך ורק מחקלאות.
לקודחי הבאר הייתה מסגריה ברחובות, והם יעצו לקיבוץ לקנות פיטינגים (מחברים) ולהתקינם לברזים על ידי יציקת ברונזה כמנגנון בתוכם.
לשם ביצוע ומימוש הדבר היה צורך לרכוש כלים כגון מחרטה, מקדחה וכלים נוספים, אך מאחר שלקיבוץ לא הייתה כל אפשרות לבצע רכישה כזאת, הוחלט להטיל על הגזבר למכור משאית לשם מימון הרכישה.
בסופו של דבר, ובסיוע הקודחים מרחובות, עלה בידי הקיבוץ לרכוש מסגריה שלמה מבעל עסק שפרש.
עקב תקנות חמורות של משרד המסחר והתעשייה של ממשלת המנדט הבריטי להעביר ציוד תעשייתי ממקום למקום, נאלצו חברי הקיבוץ להבריח לקיבוץ את הציוד והכלים בשעות הערב במכונית מכוסה בברזנט.
הציוד הותקן בצריף פח ליד החשמליה, והוחל בעבודות שונות במסגרות עבור המשק.
עובדי המסגריה רכשו פיטינגים של 2 צול, תכננו את פנים הברז ואת היציקה והתחילו בייצור ברזים של 2 צול.
הברזים הראשונים היו עבור הקיבוץ והוטל על אחד החברים לנסות ולשווק אותם גם בתל אביב.
קיבוץ נגבה היה בין ראשוני הקונים, ולאחר מכן נתקבלו הזמנות גם מהמשביר.
מכיוון שהתחילו אז להשקות בסקינרים מתוצרת גבעת ברנר, התעורר צורך לברזי ברונזה.
לאחר תכנון וייצור של ברז כזה רשם אותו הקיבוץ כפטנט.
פרוץ מלחמת העצמאות הפסיקה כמעט את כל העבודות במפעל ורק לאחר המלחמה הוחל מחדש בייצור ברזים ושוקתות לרפתות, להן היה ביקוש רב.
הקיבוץ רכש מחרטה נוספת וציוד לייצור ברזים משוכללים יותר.
בסוף 1947 הוקם הבניין הראשון להרכבה, מה שחייב הוספת עובדים וציוד, אך חברי הקיבוץ לא התגייסו ברצון לעבודה.
ב- 1950 הוקם בית יציקה, מיושן אמנם, אך כזה שאפשר להגדיל את היקף הייצור ולהתחיל לייצא ברזים לחו"ל ובעיקר לאפריקה.
ב- 1980 הוקם בית יציקה חדש בטכנולוגיה ייחודית, והוא שרת את המפעל נאמנה במשך 20 שנה.
בתחילת שנות ה-80 נעשו ניסיונות מחודשים לייצוא, אולם רוב המוצרים הקלאסיים לא התאימו למטרה זו והיה צורך להתאים את המפעל לדרישות השוק.
בתקופה זו החל הפיתוח של הברזים ההידראוליים.
לא עוד מנגנון מכני לפתיחה וסגירה ידנית, אלא מערכת המנצלת את אנרגיית המים להפעלת ברזים להשקיה סדרתית ולחיבור למערכות בקרה ממוחשבות.
בשנות ה-90, הורחבו שוקי היצוא וכן נחתם הסכם עם חברת נטפים לשיווק מוצרי דורות בשוק החקלאי בארצות הברית.
בנוסף פותחו מערכות תמך, חוזקה מחלקת הפיתוח, נבנתה מבדקה חדשה והורחבו משמעותית אולם ההרכבה והמחסנים.
המפעל טיפס מדרגה נוספת במעלה הפיכתו מבית מלאכה למפעל תעשייה מודרני.
בשנת 2000 נסגר בית היציקה עקב תחרות עזה מול ייצור זול יותר במדינות מתפתחות, והפעילות עברה בחלקה לסין.
באוגוסט 2007 נרכש גרעין השליטה על ידי חברת Miya, חברת החזקות המים של קבוצת אריסון, בבעלות שרי אריסון.
המסגרייה הקטנה של שנות ה-40 הפכה למפעל מוביל בתחומו בשנות הפיתוח המואץ של ההתיישבות בישראל.
בכל השנים הללו עוסק המפעל ביציקה ובכבישה, בעיבוד שבבי, בהרכבה, בבדיקה ובשיווק בארץ ובעולם.
מגוון המוצרים של דורות גדל וכיום מכיל גם מגופים שייעודם לאו דווקא לשוק החקלאי, אלא לאספקת מים למערכות עירוניות, כיבוי אש, למפעלי תעשייה, משחררי אוויר ומדי מים בשיטת AMR ועוד.
דורות מתמחה בתחומי הולכת מים, כיבוי אש וחקלאות כאשר היא מספקת מגופי בקרה הידראולים, משחררי אוויר, מדי מים ומגופים מכניים.
דורות נותנת מענה ושירות ברחבי העולם.
דורותי ג'ין דנדרידג' הייתה שחקנית קולנוע וזמרת אמריקאית.
דנדרידג' היא השחקנית האפרו אמריקאית הראשונה בהיסטוריה שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר בשנת 1954 על הופעתה בסרט "כרמן ג'ונס".
דנדרידג' נולדה בקליבלנד אוהיו, הייתה בתם של השחקנית רובי דנדרידג' ושל איש הדת סיריל דנדרידג'.
הורייה נפרדו זמן קצר לאחר שנולדה.
דנדרידג' ואחותה ויויאן גדלו עם אמן, והשלושה הקימו את צוות הבידור "האחיות דנדרידג'".
דנדרידג' החלה את דרכה כשחקנית בשנות ה-30 של המאה ה-20 והשתתפה במספר הפקות במסגרת סדרת הסרטים הקומיים של "הכנופיה שלנו".
בשנות ה-40 רקדה ושרה בסרט "Sun Valley Serenade" ושיחקה בסרטים "הליידי מלואיזיאנה" ו"שינוי לב".
דנדרידג' התגלתה לראשונה בתפקיד ראשי בשנת 1953 בהפקה האפרו-אמריקאית הצנועה "Bright Road".
הסרט לא זכה להצלחה מרובה, אך חשף לראשונה את דנדרידג' לקהל הרחב.