tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסיבים הרשתיים הם סיבי קולגן מסוג III המתארגנים במבנה של רשת תחוחה, במקום במבנה של סליל משולש, ומעניקים תמיכה מרחבית.
סיבים אלה דקים מאוד, ואינם נראים בצביעת המטוקסילין-אאוזין, אלא לאחר אימפרגנציה עם מלחי כסף, אז הם נצבעים בשחור.
הם גם נצבעים בצביעת Periodic Acid Schiff בצורה חיובית בשל הסוכרים שיש בהם.
סיבים אלה נפוצים בשכבה הבסיסית של האפיתל, ברקמת חיבור עוברית, בטחול ובאיברים לימפטיים אחרים, במח העצם, בשריר חלק, ברחם, בכבד, בכליות, בבלוטות אנדוקריניות מסוימות ובאנדונויריום.
הסיבים האלסטיים בנויים מחלבונים שאינם קולגניים, בעיקר אלסטין, מולקולה בעלת כושר התכווצות ומתיחה.
הם נוצרים ממיקרופיברילות היוצרות ביניהן קשרי מצליבים, אשר מאפשרים להן להיות במצב מתוח ובמצב מכווץ.
סיבים אלה מיוצרים על ידי פיברובלסטים ותאי שריר חלק, ונמצאים ברקמות אלסטיות כמו דפנות עורקים, סחוס אלסטי, רצועות אלסטיות, עור, מכסה הגרון ורקמת חיבור רפה.
האלסטין מעניק צבע צהוב לרקמה, אך כדי לראותו במיקרוסקופ משתמשים בצביעת אורצאין.
חומר היסוד נבדל מהסיבים בכך שהוא לא מתארגן במבנה גאומטרי מאופיין, אף כי הרכבו ידוע, ולכן הוא מתואר כאמורפי.
הגליקופרוטאינים משמשים חוליות קישור של התאים אל המטריצה באמצעות קישור לחלבון מסוג אינטגרין.
אלה מעין מולקולות דבק המחזיקות את התאים צמודים לרקמה.
החלבונים במולקולות אלו דומים במקצת, ועיקר השוני ביניהם הוא בסוכר.
דוגמאות לגליקופרוטאינים כאלה הן: פיברונקטין, הנמצא ברקמות המכילות פיברובלסטים, למינין, הנמצא בשכבה הבסיסית (למינה בזלית), וכונדרונקטין הנמצא בסחוסים.
הפרוטאוגליקנים מורכבים בעיקר מסוכרים וממעט חלבון.
הסוכרים, שנוצרים משתי קבוצות האופייניות לרקמה, חומצה גלוקורונית (הקסורוני) וסוכר אמיני (הקסוזאמיני), יוצרים שרשראות ישרות הנקראות גליקוזאמינוגליקנים אשר מתחברות לשלד חלבוני שנקרא חלבון ליבה.
הגליקוזאמינוגליקנים קשורים ברובם לקבוצות סולפט, דבר שמגביר את החומציות שלהם ומאפשר להם לאגור מים אשר מקנים לרקמה אלסטיות.
יחד, הפרוטאוגליקנים נקשרים לשלד נוסף, חומצה היאלורונית, בעזרת חלבוני קשירה, ויוצרים כך קומפלקסים גדולים הנקראים אגרקאן.
סוגי הפרוטאוגליקנים נבדלים זה מזה בהרכב הגליקוזאמינוגליקנים.
דוגמאות לגליקוזאמינוגליקנים הן: דרמטאן סולפט, המצוי בעיקר בעור, בגידים ובסחוס הפיברוטי, כונדרויטין סולפט, הנמצא בסחוס ההיאליני והאלסטי, קרטאן סולפט, הנמצא בעיקר בסחוס, והפארין, המשמש נגד קרישה.
החומצה ההיאלורונית אופיינית לסחוס, לנוזל סינוביאלי ולגוף הזגוגי.
רקמת החיבור מעניקה תמיכה ויציבות מכנית לגוף.
היא שומרת על צורתם של איברים ומערכות.
רקמות הסחוס והעצם, וכן גידים ורצועות, נותנות את התמיכה השלדית לשרירים ולכל הגוף.
רקמות חיבור מסוג אחר מרכיבות את הקופסיות (קפסולות) של איברים כמו הכליות, הטחול וקשריות לימפה.
בנוסף, כשמה, רקמת החיבור מחברת וקושרת בין רקמות ואיברים אחרים.
היא גם מגדירה לתאים בסביבתה את קוטביותם, על ידי העברת אותות.
דרך רקמת החיבור עוברים נימים, ולכן היא משמשת להזנת רקמות שבהן אין כלי דם באמצעות פעפוע ולסילוק עודפי תוצרי המטבוליזם חזרה אל הדם.
הימצאות כלי הדם ברקמה גם נותנת בסיס להתחדשות הרקמות.
רקמת השומן היא רקמת חיבור המשמשת לאגירת אנרגיה ובידוד תרמי.
רקמת החיבור כוללת גם את רכיבי מערכת הדם, לרבות מערכת החיסון, ומשמשת להגנה על הגוף.
בנוסף, הפיברובלסטים ברקמת החיבור מתחלקים כתוצאה מפגיעה מכנית באיברים ויוצרים רקמה צלקתית פיברוטית.
קיימים שני סוגים של רקמת חיבור יסודית (connective tissue proper), כאשר כל אחד מהם בנוי מאותם מרכיבים, אך בהרכב שונה.
רקמת חיבור רפה (נקראת גם רקמת חיבור רופפת או תחוחה) היא רקמת החיבור הנפוצה ביותר.
היא נמצאת בשכבת הרירית המיוחדת של מערכת העיכול ודרכי הנשימה, בקרומים הנסיוביים של חללי הצפק, האדר ומסב הלב, בחללים בין סיבי שריר, סביב כלי דם ולימפה ובעור (דרמיס).
לרקמות אלה היא מעניקה תמיכה והזנה.
היא מכילה פיברובלסטים, אשר מכתיבים את אופייה בייצור חלבוני הסיבים, ותאי דם לבנים (מקרופאגים, תאי פיטום, לימפוציטים ועוד), המספקים הגנה ראשונית מפני זיהומים על ידי זיהוי הפולשים ונטרולם.
התאים והסיבים מסודרים ברקמה בצורה רופפת ומפוזרת.
כמו כן, היא עשירה במים, דבר המקנה לה גמישות.
דוגמה לרקמה כזו היא מתלה המעי.
רקמת חיבור צפופה מכילה מעט תאים, אך סיבי קולגן רבים.
היא מחולקת לשתי קבוצות: רקמת חיבור צפופה סדירה (רגולרית) ולא סדירה (אי-רגולרית).
רקמת החיבור הסדירה מכילה צברים צפופים של סיבים, במיוחד קולגן, המסודרים בכיוון מקבילי וברור, ואין בה תאים רבים.
היא נמצאת בגידים, ברצועות, באלל (אפונוירוזה), בקרנית, בקרום הקשה ובגלימה הלבנה באשכים.
רקמת החיבור הלא סדירה מכילה צברים של קולגן בכיוונים אקראיים.
היא נמצאת בבסיס צינורות מערכת העיכול, בעור (דרמיס) וסביב שרירי השלד, בקופסיות המפרקים ובאיברים נמתחים אחרים.
תפקידה למנוע מתיחה יתר על המידה ולספק דם ועצבוב לאיברים אלה.
קיימים חמישה סוגי רקמת חיבור נוספים הנקראים רקמת חיבור מתמחה, משום שרקמות אלו מורכבות ממרכיבים נוספים ויש להן תפקידים אחרים משל רקמת החיבור היסודית.
רקמות אלו הן סחוס, עצם, רקמת שומן, הדם והרקמה הרירית.
רקמות הסחוס והעצם לעיתים מסווגות בנוסף כרקמות חיבור עם תפקידי תמיכה.
רקמת השומן והדם נחשבות לרקמות חיבור "לא טיפוסיות" מכיוון שתכולתן לא קבועה והן זורמות תמידית ביניהן ובין רקמות אחרות בגוף.
בנוסף, אין להן סיבים, חומר יסוד ותאים המפרישים חומר יסוד.
סחוס - חומר היסוד בו הוא מוצק וגמיש ואינו ניתן לדחיסה, כמו גומי.
בחומר היסוד שקועים תאי הסחוס, הכונדרוציטים, במפרציות (לאקונות) וכן סיבי קולגן דקיקים.
הסחוס משמש דגם לעצמות בעוברי החולייתנים, עד שהעצמות תופסות את מקומן.
הוא מקנה צורה לחלקי גוף שונים, כמו האף והאוזן החיצונית, הוא חוצץ בין חוליות עמוד השדרה ומרפד מפרקים בין עצמות שונות.
עצם - רקמה קשיחה וצפופה, אשר סיבי הקולגן וחומר היסוד בה מוקשים במינרלים שונים, בעיקר מלחי סידן.
קיימים בה תאי עצם חיים, אוסטאוציטים, התופסים נפח זעום.
העצם נושאת את משקל הרקמות והאיברים הפנימיים ומגנה עליהם; היא מספקת אתרי אחיזה לשרירי השלד ומשמשת מנוף, המאפשר לשרירים להניע את הגוף כולו.
כמו כן, קיימת רקמת עצם ספוגית בחלק הפנימי של העצמות, המורכבת מחלקיקים דקים דמויי מחטים וביניהם חללים.
חלק מהעצמות משמשות גם מקלט לרקמות מח העצם המייצרות תאי דם.
רקמת שומן - רקמה שבה תאי שומן גדולים, המכילים טיפות שומן, אשר ארוזים בצפיפות ותופסים את רוב נפחה של הרקמה.
רקמה זו משמשת מאגר אנרגיה, כאשר עודפי הפחמימות ושלדיהם הפחמניים של חלבונים בגוף הופכים לשומן.
רקמת השומן מהווה גם שכבת בידוד חום (וכך עוזרת לשמירת חום הגוף) וריפוד - נמצאת מתחת לעור, וכך מגנה על האיברים הפנימיים, וסביב הלב והכליות.
ברקמת השומן עוברים כלי דם רבים המסיעים שומן לתאי הרקמה ומהם החוצה.
הדם - רקמת הדם היא נגזרת של רקמת חיבור, המשמשת להובלה וכן לחיסון.
הדם מורכב בעיקרו מנוזל פלזמה, מים בהם מומסים חלבונים מסוגים שונים, יונים וחומרים רבים אחרים.
בתווך הפלזמה נעים תאי דם אדומים, לבנים וטסיות דם.
רקמה רירית – רקמת חיבור מיוחדת הנמצאת בעובר.
היא מכילה פיברובלסטים המפרישים קולגן וחומר בין-תאי בעל מרקם ג'לי.
רקמה זו נמצאת בחבל הטבור, שם היא נקראת ג'ל וורטון, וכן במוך השן בשיניים צעירות.
במחלות רבות הפוגעות ברקמת החיבור, קיימת פגיעה בחלבונים המרכיבים את הרקמה, קולגן ואלסטין.
הפגיעה בחלבונים אלה גורמת לנזק בתמיכה המבנית שמעניקה הרקמה לגוף.
חלק מן המחלות הן מחלות תורשתיות, חלקן נובעות מתזונה לא מאוזנת וחלקן הן מחלות אוטואימוניות, אשר פוגעות בין היתר ברקמת החיבור.
עם המחלות התורשתיות ניתן למנות: פרכת, תסמונת אהלרס-דנלוס ותסמונת שטיקלר אשר קשורות בפגיעה בקולגן, וכן תסמונת מרפן, הקשורה בפגיעה בפיברילין.
עם מחלות החיסון העצמי ניתן למנות: זאבת, דלקת מפרקים שיגרונית, סקלרודרמה ותסמונת סיוגרן.
מחלת הצפדינה נגרמת כתוצאה מחסר בוויטמין C, אשר הכרחי לבניית קולגן תקין בגוף.
רקמה היא מלאכת יד, שבה יוצרים קישוט על-גבי בד או מצע אחר, בדרך כלל גמיש, באמצעות העברת חוט בתוכו באמצעות מחט.
אופי הקישוט במראה כולל תלוי בתכים – שיטות הרקמה שנבחרו.
בדרך כלל תכים המשמשים לתפירה אינם משמשים לרקמה, ולהפך.
יופייה של הרקמה תלוי באחידות התכים (גודלם ומתיחותם) הרבה יותר מאשר בתפירה, בה בדרך כלל התכים עצמם נסתרים, ורק הבדים נראים לעין.
אומנות הרקמה נחשבת למלאכת יד מהעתיקות בעולם ועם זאת יש לה שימוש ורלוונטיות גם כיום.
בתקופות ימי הביניים והרנסאנס כאשר מלכים לבשו בגדים רקומים בזהב, זה היה מקצוע גברי.
נשים התחילו לרקום מאוחר יותר ובתחילה נחשבו לא מתאימות לצייר דוגמאות, ואי לכך הורשו לרקום רק על דוגמאות שגברים ציירו עבורן.
ידיעת הרקמה עברה מאם לבת במשך אלפי דורות, נערות החלו ללמוד לרקום כבר בגיל צעיר, וגם גברים עסקו ברקמה.
בכל מקום התפתחה הרקמה על חומרים מקומיים (פשתן במצרים ובאירופה, משי בסין וכדומה), בצבעים מקומיים (חוטים נצבעו על ידי כך שהופקו מצמחים ומינרלים מקומיים) ובצורות וסמלים שמבטאים את התרבות של הרוקמים, לרוב יש התאמה בין הצורות והסמלים שצוירו באזור מסוים ובין הצורות והסמלים שרקמו שם.
עם זאת יש סמלים וצורות שחוזרים בסגנון דומה בכמה תרבויות מרוחקות.
נוודים, תיירים וסוחרים "הפיצו" צורות וסמלים, בעיקר על ידי כך שהמקומיים העתיקו מבגדיהם את הדוגמאות שהביאו עמם ממקומות מרוחקים, ואילו הבדים שהם קנו נתנו השראה לבני ארצם כאשר שבו הביתה.
כבר בתקופת האדם הקדמון, האדם כחלק מתהליך הקיום שלו הכין לעצמו בגדים מפרוות מחוברות בטכניקת התפירה, ובעקבות זאת הוא החל להשתמש בתפר זה בשביל ליצור אלמנטים של קישוט.
הרקמה מוזכרת בתנ"ך, בספר שמות: ; .
ריקמות עתיקות נמצאו במצרים העתיקה, סין, הודו, אנגליה ועוד.
עקב אי העמידות של החוטים והבדים כמעט ואין היום שרידים של רקמות עתיקות, אך נותרו עדויות על רקמה בעבר ברחבי העולם.
כך, ביוון נמצאו שרידים משנת 400 לפני הספירה, באזור בבל וסוריה משנת 700 לספירה, בחפירות ארכאולוגיות באזור אור העתיקה נמצאו שרידי תכריכים רקומים בחוטי זהב טהור של הקיסרית הונוריוס משנת 400 לספירה.
מרבית השרידים שנשארו בעת המודרנית הם בעיקר מהמאה ה-18.
בשנת 1746 נוסד מפעל DMC לייצור חוטים וחומרים נוספים לרקמה.
בעלי המפעל פנו אל תרז דה דילמונט שהייתה מורה לרקמה ובקשו ממנה לכתוב ספר על רקמה.
בשנת 1884 הוציאה דילמונט את ספרה המקיף "The Complete Encyclopedia of Needlework" בצרפת, מיד עם הוצאתו לאור הוא תורגם ונמכר ב-17 ארצות.
ב-62 השנים הראשונות לאחר הוצאתו לאור הוא נמכר ביותר ממיליון וחצי עותקים.
במשך המאות ה-18, ה-19 ואף בראשית המאה ה-20 נשים רבות למדו לכתוב ולקרוא בעזרת רקמה, וכשלא היה מקובל שנשים תלמדנה גאוגרפיה, היו מורות חכמות שלימדו לרקום מפות גאוגרפיות במסווה של הוראת דוגמאות רקמה.
רקמה נחשבה כמקצוע חשוב כמו תפירה כי מיומנות בעבודה במחט אפשרה לבנות לתקן היטב את בגדי המשפחה ואת כלי המיטה שלהם.
מרתה וושינגטון אשת הנשיא ג'ורג' וושינגטון נהגה לרקום כל חייה הבוגרים, בין היתר רקמה כיסויי כיסאות לבית הלבן וכן ריפודי כיסאות לאחוזת מאונט ורנון.
ציירים וציירות רבים עיצבו רקמות עבור עצמם או עבור אחרים.
הציירת האמריקנית, סבתא מוזס, רקמה שנים רבות לפני שהתפרסמה כציירת.
היא רקמה את מראות הכפר והסביבה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה, וגם בשנות מלחמת העולם השנייה עיצבו הציירת ואנסה בל, הצייר דאנקן גרנט והצייר רוג'ר פריי רקמות שונות לריפודי כיסאות, מסגרות למראות, שטיחי רצפה ומרבדי קיר ל"אחוזת צארלסטון" שבה התגוררו לסירוגין חברי קבוצת בלומסברי.
חלק מהעיצובים נרקמו על ידי אתל גראנט (Ethel Grant) אמו של הצייר דנקן גראנט, ואנסה גם הנציחה את אתל הרוקמת בגינה בציור "Charleston Garden".
בזמן מלחמת העולם הראשונה חיילים בריטיים ולאחר מכן חיילים אמריקניים שלחו לביתם גלויות דואר רקומות על משי.
הגלויות היו מעוטרות בסמלים פטריוטיים, דגלים, סיסמאות, וטקסטים רומנטיים.
נטען בזמנו שהרקמות בוצעו בידיהן של פליטות מלחמה בלגיות או צרפתיות, אבל למעשה הגלויות נרקמו במכונות רקמה על ידי חברות מסחריות.
אותן חברות ייצרו גם גלויות לשוק הגרמני, עם סמלים ודגלים שונים.
בשנת 1990 יצא לאור באנגליה ספר של הרוקמת והמעצבת פט מאנציני (Pat Menchini), שבו היא העבירה ציורים של ביאטריקס פוטר לדוגמאות לרקמה.
בעשורים האחרונים משמשת הרקמה ובעיקר רקמה ממוחשבת, לצורכי נוי בהליכי עיצוב ביגוד ופריטי לבוש ואביזרי לבוש נלווים על פי צווי האופנה המשתנים.
בנוסף הרקמה הממוחשבת משמשת לצורכי מיתוג וסימון של חברות מסחריות, קבוצות ספורט, יחידות צבאיות ועוד.
השימוש ברקמה ממוחשבת נפוץ גם בעטורים רקומים על פריטי יודאיקה כגון עטיפות לסידורים, סימון טליתות ואפילו רקמה ממוחשבת ליצירת חופות.
המעבר לרקמה ממוחשבת על בסיס נתונים דיגיטליים מאפשר להטביע אין סוף דוגמאות, עיטורים וסמלים בעזרת מכונות רקמה ממוחשבת בעלות ראשי רקמה רבים שמוטמעים בהם טכנולוגיות מתקדמות של רובוטיקה זעירה.
הרקמה אינה ממלאת צורך מעשי אלא נועדה ליופי וקישוט.
חייטים, תופרים ומעצבים משתמשים בטכניקה זו.
בניגוד למלאכות טקסטיליות כמו אריגה או סריגה המייצרות את המשטח תוך כדי הפעולה, רקמה נוצרת על משטח קיים, על ידי החדרת חוטים לתוכו באמצעות מחט.
הבדל נוסף בין רקמה לבין עבודות מחט אחרות הוא הדמיון של הרקמה לציור: ברקמה, החוטים והמחט תופסים את מקומם של הצבעים והמכחול וניתן לראות בה מעין "ציור" על בד.
אפשר גם לשלב רקימה עם הטלאה רגילה לצורך תיקונים או הטלאה קישוטית.
שילובים של הטלאה קישוטית ורקימה משמשות ליצירת עבודת טלאים , שהיא אחת מהאומנויות הנקראות אמנות סיבים.
לעומת מלאכת התפירה, שמטרתה לחבר בדים על מנת ליצור את המוצר ותוך כדי כך להסתיר את התפרים עד כמה שניתן, הרקמה מבליטה תכים שונים ולעיתים אף מוסיפים להם חרוזים, פנינים, פייטים, רצועות מתכת, נוצות ואלמנטים שונים נוספים לקישוט.
כמו רוב מלאכות היד, הרקמה דורשת מיומנות טכנית.
כדי לבצע את פעולת הרקמה יש צורך באריג כאשר החומרים שבדרך כלל עליהם רוקמים הם: משי, כותנה, פשתן, צמר.
כמו כן יש צורך במספריים, חוט ומחט.
כלי עזר נוסף הוא החישוק – מסגרת מעץ או פלסטיק למניעת עיוות הדוגמה ולמתיחת הבד, דברים המקלים על פעולת הרקמה.
ברקמה קיימים למעלה מ-400 סוגי תכים שונים.
במסורת היהודית, רוקמים לשבת מפית לכיסוי חלה, תיק למצות לליל הסדר, פרוכות, מזרח שיוויתי, חופות, מעילי תורה וחיתולי תורה המכונים "וימפל".
המוטיבים הם לרוב אותיות האלף-בית העברי, דקלים, ציפורים, המנורה.
באוסף המוזיאון היהודי בלונדון ישנן כריות רקומות לכיסא אליהו שנועד לטקס ברית המילה.
הכריות היו פעם בבית הכנסת הגדול של לונדון.
באוסף "מוזיאון ארצות המקרא" בירושלים ישנם קמעות רקומים, למשל צעיף הגנה לאישה הרה, מ-1900 בקירוב, טורקיה, הרקום בשמות המלאכים המגוננים "סנוי", "סנסנוי" ו"סמנגלף"; חגורת ראש ליולדת מ-1900 בקירוב, ממרוקו; ונרתיק לקמיעות מכורדיסטן.
בספר "כסות ומסר של יהודים בארצות האסלאם", שכתבה אביבה מולר-לנצט, ישנו אוצר של תיאורים וצילומים של בגדים רקומים של יהודי תימן, מרוקו, בוכרה ועיראק.
בקטלוג של תערוכת "פריטים יתומים" (Orphan Objects), שהוציא המוזיאון להיסטוריה יהודית באמסטרדם מופיעים מפות, פרוכות, כיסוי חלה, בגדים, חיתולי תורה, טלית קטן ארוג ורקום, טלית קטן סרוג ואף פריטים שנוצרו בזמן השואה.
בתולדות האמנות מלאכות היד כגון רקמה וקישוט הבית נחשבו כמלאכות נשיות וככאלה לא נחשבו כחלק מה'אמנות היפה', רקימה, תפירה, ציור על משי, הטלאה לא היו חשובים כמו ציור ופיסול.
ילדות למדו רקמה בעיקר כדי לתרגל כל מיני תכים שהיו אמורים לשמש אותן בבגרותן לתפירה ולתיקוני טקסטילים שונים.
ילדות למדו גם קרוא וכתוב על ידי הכנת דוגמית רקומה של אותיות ה-א-ב הלטיני (ABCD) ברקמה המדמה אותיות כתב ואותיות דפוס.
ליד ומסביב הן בדרך כלל רקמו פסוק מספרי הקודש הנוצריים, ספרות כדי שתוכלנה לנהל את משק הבית, כשנערה סיימה את הדוגמית, היא הוצגה על קירות הבית, כדי שחתנים עתידיים יראו שהיא מוכשרת לעבודת הבית.
באוסף מוזיאון ברוקלין, ישנה רקמה בלתי גמורה שנרקמה בזמן מלחמת האזרחים (1861–1865) שנה אחת לפני שהעבדות הוכרזה כלא חוקית, אך בשלב בו עבדים שברחו עדיין הוחזרו לדרום.
היצירה רקומה בצמר על נייר.
בשנות ה-1960 יחד עם אמנות הפופ והתעוררות התנועה הפמיניסטית התחילו אמניות נשים להשתמש באופן מודע ליצור אמנות נשית שנשענת על "המלאכות הנשיות".
אמניות כמו מרים שפירו, ג'ודי שיקגו, פיית' רינגולד וקיילי נורטון (Kylie Norton) התחילו גם להראות מחזות ביתיים, איברי גוף נשיים.
ב"ניו יורק טיימס" כותבת העיתונאית א.
לטענתה כשהיא נוטלת חוט ומחט היא מתחברת לשורה ארוכה של נשים שהפכו את מלאכות הבית שהיא מכנה אומנויות הבית להבעה פוליטית.
היא מספרת שבבית הוריה שבטקומה וושינגטון, תלויה על הקיר יצירה שסבתה רקמה בסביבות 1941 בהיותה בתיכון בקוריאה תחת הכיבוש היפני.
הסבתא וחברותיה נאלצו אז לשנות את שמותיהן לשמות יפניים.
הכותבת סוברת שהרקמה שחררה אצל הנערות הרוקמות כעסים.
היא בעצמה שבה לרקום כחלק ממצעד הנשים 2017.
ארגוני רוקמות מארצות מסביב לעולם ארגנו בשלהי 2019 את מבצע "25 מיליון תכים, תך אחד לכל פליט", כדי לעורר מודעות שבעולם יש היום 25 מיליון פליטים.
נשים מכל הארצות מוזמנות לרקום פיסת בד עם רקמה בהתאם להנחיות של המארגנות והכוונה הייתה להציג זאת בציבור בסקרמנטו בארצות הברית, ביום הפליט הבין-לאומי.
לפני המצאת הדפוס, בימי הביניים, כתבו ספרים ביד על גווילים או קלפים, הכתיבה ארכה זמן ממושך, ולעיתים אם קרתה שגיאה או תקלה לכתב היד, בעליהם או כותביהם המציאו כל מיני שיטות כדי לתקן את כתב היד היקר.
בימי הביניים היו כתבי יד שנכתבו על עורות עגלים או כבשים לאחר שנוקו ויובשו ונמתחו על מסגרות.
בתהליך זה לעיתים הופיעו חורים או סדקים בעור.
בגלל יוקר התהליך השתמשו גם בעורות הלא מושלמים הללו לכתיבה (לספר אחד נדרשו כ-20 עורות עגלים).
לפעמים הכותבים כתבו מסביב לחור או הסדק, אבל לעיתים גם תיקנו אותם.
בין שיטות התיקונים נמצאו גם תיקונים בתפירה עם חוט גס שמעליו דבק בשכבה כה עבה שלאחר היבוש יכלו להוציא את חוט התפירה.
בקבוצת כתבי יד שנוצרו במנזרים בשווייץ ובדרום מערב גרמניה מהמאה ה-12 ועד המאה ה-15, בכתבי יד אלו מופיעים תיקוני חורים וסדקים רקומים בחוטי משי צבעוניים.
רוב החוטים הם בצבעי צהוב, ירוק, ורוד, כחול, וסגול.
התכים שונים וייתכן שחלקם נעשו בזמן יצירת כתב היד וחלקם נוספו עם הזמן.
לא ידוע מי רקם את התיקונים הללו, אבל מקובל שלרוב הרקמה נעשתה בידי נזירות או נשים אחרות שהיו קשורות למנזרים.
תארוכים של הרקמות מראים שנעשו בזמן שהיה יותר ביקוש לספרים, כך שיכול להיות שנעשו גם כי הזדקקו ליותר דפים.
הרבה דורות של אמותינו וסבותינו השתמשו ברקמה, כדי להעלים כתמים או פגמים בבגדים, מצעים או מפות שולחן, שכבר אי אפשר היה לנקות או לתקן אותם.
מתחילת המאה ה-21 כשהמודעות לזיהום הסביבה על ידי זריקת בגדים הולכת וגוברת, הרקמה היא אמצעי יצירתי להמשיך ולהשתמש בבגד, שכבר נמאס על הלובש/ת או כשהבגד בלוי.
נשים שרקמו כל חייהן, לעיתים מותירות אחריהן רקמות בלתי גמורות.
היורשים לעיתים מנסים לסיים את היצירה, אבל לרוב הם זורקים או מוכרים את היצירות הלא גמורות אליהן.
יש אמניות שהחליטו לסיים יצירות כאלו, לפעמים בעצמן ולפעמים בעזרת הקהילה.
לאחר קום המדינה והקמת לשכת הנשיא, היה צורך בהכנת סמלים ודגלים רקומים בחוטי זהב ומשי, ולצורך כך פנו ב-1949 לרוקמת לוטה אנגל הקר שהתמחתה עוד במולדתה גרמניה ברקמת קנטיל (רקמה בחוטי זהב וכסף המושחלים בקטעי צינוריות).
היא רקמה גם דגלונים למכונית הנשיא, סמלים למשרדי הממשלה השונים וב-1949 רקמה גם את סמל מכון ויצמן על גלימות האקדמיות של המדענים.
באולם ויקס במכון מוצגות חלק מרקמותיה.
לדגל הרמטכ"ל יש גרסה ימית שרקעה כחול ובקנטון הדגל נמצא דגל ישראל באורך 58 סנטימטר וברוחב 35 סנטימטר.
ב-1954 הקימה רות דיין חברה להלבשה ורקמה בשם "משכית" כדי לספק עבודה לעולים שידעו מלאכות.
היא עודדה רוקמים מארצות שונות לפתח את הידע שהביאו עמם מהגלות נשים רבות בארץ קנו אז חולצות עם רקמה תימנית.
בשנות ה-1960 הרקמה התימנית כה נפוצה בישראל, עד שהסופרת אסתר קל הציעה בספרה "לבת וגם לבן לא יזיק לדעת" כיצד למחזר שמלה ישנה בעזרת רקמה תימנית ואף נתנה הדרכה בסיסית לכמה תכים.
אמני-סיבים רבים בארץ רוקמים ומציגים תערוכות חדשניות.
לדוגמה, איתמר שגיא יצר קערות, ספר רקום, כיסא ועוד.
מרגלית בסן היא אמנית ירושלמית שמרבה לרקום נופי ירושלים וטבע.
ציפי דגן רוקמת שילוב בין זכרונות בירושלים לחיים בקיבוץ.
בספטמבר 2019, הוצגה בירושלים יריעה רקומה בשם "רוקמות אור".
5,200 נשים מ-11 ארצות נענו לקריאה לרקום פיסת בד במידות שנקבעו מראש, לזכרה של אורי אנסבכר, שנרצחה בפברואר 2019 בפיגוע טרור.
הפיסות חוברו יחדיו ליריעה שאורכה 23.5 מטר ורוחבה כ-3 מטר.
האסטרונומית ססיליה פיין-גפושקין, הייתה רוקמת מיומנת ונלהבת וסורגת כל חייה.
לאונרד קולהאן כתבו מאמר "X-rays from Supernoiva Remnants" בסאינטיפיק אמריקן שבו שילבו תמונות צבעוניות של קאסיופיה A.
Whitman) ששכר חדר בביתה של המדענית.
התלהב מהצבעים וצורות האבסטרקט של הקאסיופאה והחליט ליצר ערכת רקמה למכירה.
הוא פנה למדענית והיא רקמה את הקסיופיאה שנמצאת כעת בארכיון אוניברסיטת הרווארד.
האמנית/חוקרת נוירולוגית לאורן יואיט (Lauren Hewitt) רוקמת חיידקים, חלקי המוח, עצבים ועוד.
היא טוענת שהרקימה עוזרת לה בהבנת מחקריה.
רקמה על חומרים שאינם בד
אפשר לרקום גם על חומרים שונים מבד.
במאה העשרים אמנים שונים רקמו על "חפצים שנמצאו" (Found Object) כגון עץ.
צדפים, נוצות, מפתחות ישנים וכדומה.
אמנית הסיבים Severija Inčirauskaitė-Kriaunevičienė מליטא רוקמת דוגמאות קלאסיות של פרחים בתך משוכל על מתכות שונות מכסי ודלתות מכוניות, כפות ומנורות.
באנגליה ב-1997 הקימה הליידי אן טרי (Anne Tree) את ארגון FCW (Fine Cell Work) שבמסגרתו התחילו ללמד אסירים תפירה ורקמה.
מאז הקמת הארגון לפני 25 שנים, למדו יותר מ-8,000 אסירים ב-32 בתי סוהר לתפור ולרקום, כהכנה להשתלבותם בחברה.
אסיר לשעבר בשם סבסטיאן סיפר לכתבת, שאיש אינו מכין אסיר לעובדה שהחיים בבית הכלא משעממים, והתפירה והרקמה שלמד עזרו לו לעבור את התקופה הזו.
היצירה הראשונה שיצר היה קישוט בצורת תרנגול הודו לחג המולד.
הוא נהנה מהיצירה הזו מאוד.
גאוותו העיקרית הייתה ביצירת בובות פינגווין שנמכרו לחנויות של "הריטאג".
האסירים מקבלים תשלום עבור יצירותיהם ולפי דבריה של ויקטוריה גיליס (Victoria Gillies) המנהלת בפועל של FCW הם גם נהנים מהיצירה ומפתחים את ההערכה העצמית שלהם.
כאשר פרצה הקורונה בעולם, הוגברו תנאי הבידוד בבתי הסוהר ואסירים הוחזקו סגורים בתאיהם למשך 23 שעות ברצף, הארגון שלח 2,000 מוצרים לבתי הסוהר כדי שהאסירים יוכלו לרקום בתאיהם.
מאז היווסדו של הארגון שיעור החזרה לפשע של האסירים שעמם עבדו הוא רק 2% לעומת 46% בין יתר האסירים באנגליה.
רקמה נכללת גם בתפירה איטית, שנחשבת בעיני אנשים רבים כפעולה מרגיעה.
שבה האירשה או האיש יושבים ועוסקים בפעילות ידיים ומתמקדים בתפירת שתי פיסות בד או פיסת בד ובגד שהתבלה, ועל ידי הכנסת המחט לבד העברתה מתחת והוצאתה תוך שהיא גוררת אחריה חוט רקמה שבולט על רקע הבד.
בספרה Slow Stitch and the art of Knowing yourself כותבת איוון פוקס (Yvonne Fuchs) שבעזרת כך שסגלה לעצמה את התפירה האיטית היא נרפאה, כמה שנים לפני כתיבת הספר כשהיו לה בעיות רצינות בבריאות הגוף והנפש שלה.
היא הייתה זקוקה למקום ולעיסוק שישחררו אותה ממחויבויות ואילוצים.
בחנויות הרקמה אפשר לקנות בדי קנווס שעליהם מודפסות העתקים של יצירות אמנות מוכרות.
כמו כן יש ספרים שבהם מעצבים מתרגמים ציורים של אמנים לרקמות.
ב-1990 פרסמה המעצבת הבריטית פט מאנציני (Pat Menchini) את הספר The BEATRIX POTTER Needlepoint Book עם רקמות וסריגות אותן עיצבה על פי ציוריה של ביאטריקס פוטר.
המעצבת גם הוסיפה דוגמאות והוראות עבודה, שעל פיהן אפשר ליצור את תרגומי הרקמה והסריגה הללו.
הציירת האמריקאת 'סבתא מוזס', רקמה גם יצירות באותו סגנון כמו ציוריה.
"מטבעות בראש" כיסויי ראש מסורתיים של נשים ערביות ובדוויות, אוצרת: ססיליה מאיר, תרגום לאנגלית: יעל שפירא, מוזיאון ארץ-ישראל, תל אביב.
"צמחיאל אגדה ורקמה", בעט – ברוך צ'יזיק, במחט – נעמי צ'יז'יק-אילון, דפוס ח.ש.
"ערבסק: רקמה עממית של ערביי הארץ" – זיוה עמיר, מסדה-פרס, 1983
"רקמות עמים", מגינה שלאין, הוצאת מגינה שלאין, 2007
"גנים פורחים בדרך המשי", יריעות רקומות מאוזבקיסטן (קטלוג תערוכה), רחל חסון, יד ל"א מאיר, המוזיאון לאמנות האסלאם, 2001
הלב מורכב מארבע רקמות (מהחיצונית לפנימית):
קרום (כיס) הלב (פריקרד - pericardium)
עילית הלב (אפיקרד - epicardium)
שריר הלב (מיוקרד - myocardium)
פנים הלב (אנדוקרד - endocardium).
קרום הלב (Pericardium), או מסב הלב, הוא שק דו-שכבתי של קרום נסיובי המכיל את הלב והשורשים של כלי הדם הגדולים.
כיס הלב המימי נמצא מתחת לכיס הלב הסיבי.
הוא מכיל שתי שכבות, כאשר שתיהן מתפקדות כגורם מסכך ללב על מנת להקטין את החיכוך שנוצר במהלך פעילות הלב.
השכבה הנמצאת בצמוד לכיס הלב הסיבי היא השכבה הפריאטלית.
השכבה הסמוכה ללב היא השכבה הויסצראלית, המכונה גם עילית הלב.
יחדיו, שתי השכבות הללו יוצרות מעטפת רציפה ללא הפרעות, מעטפת זאת נקראת סרוסה פאריקרדיום (serosa pericardium).
בין שתי השכבות האלה ישנו חלל קטן הנקרא חלל כיס הלב (pericardial), המכיל אספקה של נוזל מימי הידוע בשם הנוזל הלבבי (הנוזל הפריקרדיאלי).
עילית הלב (Epicardium) היא השכבה החיצונית של רקמת הלב.
אם מתייחסים אל עילית הלב כחלק מכיס הלב, אזי היא השכבה הפנימית, או כיס הלב הוויסצראלי.
רקמת חיבור היא המרכיב העיקרי של עילית הלב והיא מתפקדת כשכבת מגן.
כיס הלב הוויסצראלי מייצר ככל הנראה את נוזל הלב (הנוזל הפריקרדיאלי), שגורם לסיכוך של התנועה בין השכבות הפנימית והחיצונית של כיס הלב.
במהלך התכווצות החדרים, הגל של הדפולאריזציה נע ממשטח פנים הלב למשטח האפיקרדיום.
שריר הלב (Myocardium) הוא הרקמה המקנה ללב את היכולת להתכווץ ולהתרפות ובכך היא מקנה לו את היכולת להזרים את הדם במחזור הדם הריאתי ("המחזור הקטן") ומחזור הדם הסיסטמי.
שריר הלב מורכב מתאי שריר מתמחים עם יכולת שאיננה נשלטת על ידי רקמות שריר במקום אחר בגוף.
שריר הלב, בדומה לשרירים אחרים, יכול להתכווץ, ובנוסף, הוא יכול להפיק פעילות חשמלית, בדומה לתאי עצב.
אספקת הדם לשריר הלב מגיעה אליו באמצעות העורקים הכליליים.
חסימה של עורקים כליליים על ידי טרשת העורקים או פקקת יכולה לגרום להתקף לב.
ישנם מספר נגיפים שיכולים לגרום לדלקת של שריר הלב, הידועה כמיוקרדיטיס.
קרדיומיופתיות הן מחלות מורשות של שריר הלב, וחלק גדול מהן נגרם על ידי מוטציות גנטיות.
כישלון של הלב להתכווץ כראוי (מכל סיבה שהיא) מכונה לעיתים אי ספיקת לב.
למרות זאת, המונח המתאים למצב זה הוא אי ספיקה של שריר הלב.
אי ספיקת לב הוא מונח כללי המתייחס למחלות לב קשות הנגרמות מסיבות רבות (כמו אי ספיקה של שריר הלב, מחלה של מסתמי הלב, היפרטרופיה של החדרים) ומביאות לחוסר יכולת של הלב לשמור על לחץ מילוי תקין או לזרימת דם מופחתת לגוף בזמן מנוחה או פעילות גופנית.
אי ספיקה של שריר הלב המסתיימת באי ספיקה של הלב כולו, גורמת לקיצור תוחלת החיים ולהפחתה באיכותם.
פנים הלב (Endocardium) הוא השכבה הפנימית ביותר המרכיבה את חדרי הלב.
התאים שלה, מבחינת ההתפתחות בעובר ומבחינת התפקוד הביולוגי, דומים לשכבת התאים האנדותלית המהווה חלק מכלי הדם.
לאחרונה, התברר שפנים הלב, המורכב בעיקר מתאים אנדותלים, שולט על התפקוד של שריר הלב.
התפקיד המשתנה הזה הוא נפרד מהמנגנונים הכרונוטרופיים והאינוטרופיים ששולטים על התכווצות שריר הלב.
יתר על כן, האנדותליום של נימי שריר הלב מעורב בתפקיד זה.
בכך, האנדותליום הלבבי (האנדותליום של פנים הלב והאנדותליום של נימי שריר הלב) שולט על התפתחות הלב בעובר כמו גם באדם הבוגר.
בנוסף, הכוויצות והסביבה האלקטרופיזיולוגית של הקרדיומיוציטים (תאי שריר הלב) מבוקרת על ידי האנדותליום הלבבי.
האנדותליום של פנים הלב יכול גם לתפקד כמעין סוג של מחסום דם-לב (באנלוגיה למחסום הדם-מוח), ובכך לשלוט על ההרכב היוני של הנוזל החוץ תאי שבו נמצאים הקרדיומיוציטים.
בהתקף לב, איסכמיה (הפרעה באספקת דם) של שריר הלב עשויה להתרחב ולהגיע לפנים הלב, ולגרום להפרעה בשכבה הפנימית ביותר של הלב (חסימה טרנס-שכבתית).
חסימות כלי דם פחות נרחבות מכונות "תת-אנדוקרדיאליות" ואינן משפיעות על פנים הלב.
חסימת כלי דם תת-אנדוקרדיאלית מסוכנת בהרבה מחסימות טרנס-שכבתיות כיוון שהיא יוצרת אזור של רקמה מתה המוקף על ידי אזור של מיוציטים פגומים.
האזור הפגוע הזה יוליך דחפים חשמליים לאט יותר, והתוצאה של זה תהיה הפרעת קצב.
האזור הפגוע יכול לגדול או להתרחב ולהפוך לגורם מסכן חיים חזק יותר.
באנדוקרדיטיס מדבקת, פנים הלב (ובייחוד פנים הלב שנמצא בשסתומי הלב) נדבק בחיידקים.
רקמת שומן (או רקמה אדיפוזית, באנגלית: Adipose tissue) היא סוג של רקמת חיבור המורכבת מתאים אדיפוציטים – תאי שומן.
הרקמה מרכיבה כ-20% מסך המשקל באדם הבוגר.
תפקידה המרכזי של הרקמה הוא אגירת שומן, כלומר אגירת מולקולות עתירות אנרגיה.
בנוסף, לתאים האדיפוציטים יכולת יצירה ופירוק של טריגליצרידים, תפקיד אנדוקריני, בידוד ושמירה על חום הגוף, הגנה על איברים חיוניים (כמו הלב והכבד) ובלימת זעזועים.
רקמת השומן נמצאת בעיקר בתת-עור, מעט בעור (דרמיס), וכן בבלוטות יותרת התריס במבוגרים ובמח העצם הצהוב, שם היא המעניקה לו את צבעו.
מקור תאי השומן הוא ברקמת המזנכימה, לכן רקמה זו מוגדרת כרקמת חיבור.
התא המזנכימלי מתמיין לליפובלסט, אשר יכול להתמיין לשני סוגים של תאי שומן: תאים אוניאוקולריים ותאים מולטיאוקולריים.
תאים אוניאוקולריים מכילים טיפת שומן אחת גדולה, התופסת את הרוב המוחלט של נפח התא, בעוד גרעין התא נדחק לשולי התא.
זהו השומן הלבן באדם הבוגר.
התאים המולטיאוקולריים מכילים מספר רב של טיפות שומן.
זהו שומן חום אשר נפוץ ברקמות עובריות, וכן אצל בעלי חיים הנכנסים לתרדמת חורף.
מטבוליזם של שומן חום מופעל על ידי ההורמון נוראדרנלין שמשפעל ליפאזות אשר מפרקות את השומן.
התאים האדיפוציטים מפרישים אדיפוקינים (סוג של הורמונים) ביחס מסוים לכמות השומן האצורה בתוכם.
לפטין - איבר המטרה שלו הוא ההיפותלמוס שבמוח.
אדיפונקטין - מופרש ביחס הפוך לכמות השומן האצור בתא.
ואזפטין - פעולתו דומה לזו של אינסולין בכך שהוא מעודד כניסת גלוקוז לתאים.
פקטורים מעוררי דלקת - TNF α, IL6 - איבר המטרה העיקרי הוא הכבד.
NEFA - חומצות שומן חופשיות - קשורות בפיתוח תנגודת של הרקמות לאינסולין.
אסטרדיול - הורמון ממערכת המין, קיים בעיקר בנקבות.
PAI1 - קשור ליכולות הקרישה של טסיות הדם.
מהלך המורכב משני אנזימים המכניסים מולקולת מים בין הגליצרול לחומצת השומן וכך משחררים אותה.
האנזים הראשון נקרא HSL (ליפאז רגיש להורמונים) אשר מפריד 2 חומצות שומן.
ההורמונים המשפעלים אנזים זה הם אדרנלין וגלוקגון.
האנזים השני נקרא MAG שמפריד את חומצת השומן השלישית (והאחרונה).
כאשר חומצות השומן החופשיות יוצאות מן התא הן נקשרות לחלבון אלבומין בזרם הדם.
בעת הכנת תתקין בצביעת המטוקסילין-אאוזין, אשר מתבצע על ידי שיקוע בפרפין, אובדים השומנים, ולכן תאי השומן נראים במיקרוסקופ כמכילים בועה ריקה שבשוליה הגרעין.
ניתן לשמר את השומן על ידי שימוש בחתכים קפואים ועל ידי צביעה ב-oil Red-O.
לחלופין, ניתן לשמר שומנים בתאים שעברו קיבוע באוסמיום ארבע-חמצני.
רקסהאם היא עיר בוויילס והמרכז המנהלי של המחוז העירוני רקסהאם.
זוהי העיר הגדולה ביותר בצפון ויילס והרביעית בגודלה בוויילס כולה.
למרות ממצאים המעידים על התיישבות באזור כבר לפני 8,000 שנים, ההתיישבות המתועדת הראשונה באזור היא טירת ריסטלהאם, מספר קילומטרים ממיקום העיר כיום, בשנת 1161 לספירה.
בשנת 1536 העיר שויכה למחוז דנבישייר וחולקה לשני חלקים: רקסהאם רגיס תחת משטר המלך ורקסהאם אבוט תחת מנזר הווָאלי קרוּסיס אָבִּי שליד העיירה ל'אנגול'ן.
במהלך המאה ה-18 נודעה רקסהאם בתעשיית הבורסקאות שלה, ובמחצית המאה ה-18 היא החלה תהליך של תיעוש וגדילה כחלק מהמהפכה התעשייתית.
במחצית השנייה של המאה ה-20, כמו ערים ולשיות רבות, נפגעה רקסהאם מדעיכת תעשיית הפחם וסגירת מפעלים רבים, אך בשנים האחרונות היא החלה להתאושש מעט ולבסס את מעמדה כמרכז מסחרי ותרבותי אזורי, יחד עם ביסוס תעשיית היי-טק.
בעיר רקסהאם שוכנים מכללת ייל (Yale College) ובית החולים מיילור, אחד משלושת בתי החולים הראשיים של צפון ויילס.
כמו כן היא משמשת מקום משכנו של שירות הבריאות הלאומי (NHS) בצפון מזרח ויילס.
רקמת עצם ספוגית (TA: Substantia spongiosa; Substantia trabecularis, באנגלית: Spongy bone; Trabecular bone), או רקמת עצם טרבקולרית, היא אחד משני מרכיבים גרמיים הבונים את העצם כאיבר; המרכיב השני הוא רקמת עצם צפופה, הנקראת גם רקמת עצם קורטיקאלית ואשר בונה את המעטפת החיצונית הנראית לעין.
רקמת העצם הספוגית דחוסה הרבה פחות מרקמת עצם צפופה והיא מלאה בחללים המכילים את מח העצם, שומן, כלי דם ואוויר.
בעצמות ארוכות כמו עצם הירך ועצם הזרוע רקמת העצם הספוגית מצויה בעיקר בקצות העצם, בסמוך למפרק, בעוד שבעצמות קצרות כמו החוליות או עצמות האצבע רקמת העצם הספוגית ממלאת את מרבית החלל הפנימי.
בעצמות שטוחות כמו האגן או עצמות הגולגולת רקמת העצם הספוגית מהווה את ספוג הביניים (diploe), שכבת ביניים דקה מאוד בין שתי דפנות העצם.
המרכיבים הגרמיים של רקמת העצם הספוגית זהים לאלו של רקמת העצם הצפופה, כאשר היחס בין המרכיבים העיקריים: המים, המינרל הידרוקסיאפטיט והקולגן, זהה, אך ההבדל בתכונות המכניות נובע מההבדל המשמעותי בכמות החללים – פחות מ-5% חללים ברקמה הצפופה מול 50-90% חללים ברקמה הספוגית.
רקמת העצם הספוגית נראית כעין שבכה גרמית תלת-ממדית של מוטות ולוחות (Rods and plates) הקרויים קוֹרִיות (Trabeculae) וביניהם חללים.
מקובל להגדיר רקמת עצם ספוגית כרקמת עצם שבה אחוז החללים הוא בין 50 ל-90 אחוזים.
הקוריות מחוברות זו לזו או למשטח הפנימי של מעטפת העצם (המורכבת מעצם צפופה).
היחס בין הקוריות בצורת מוטות לקוריות בצורת לוחות משתנה כתלות בסוג העצם, בתפקידה, בכמות הפעילות הגופנית, בגיל ובגורמים נוספים; ירידה חדה של כמות הלוחות, או למעשה, הפיכתם למוטות בגלל פירוק עצם, יכולה להעיד על מצב של דלדול עצם (אוסטאופורוזיס).
אף על פי שהעצם הספוגית מהווה רק 20% מסך הרקמה הגרמית בגוף (שאר 80% הם רקמת עצם צפופה), שטח הפנים שלה גדול הרבה יותר בהשוואה לרקמת העצם הצפופה, וזאת בגלל כמות החללים הגדולה.
בנוסף, למרות הגדרות ברורות לרקמת העצם הספוגית והצפופה, במציאות המעבר ביניהן הוא הדרגתי; כתוצאה מכך לא ניתן למעשה להגדיר לרוב במדויק את הנקודה בה רקמת עצם אחת מתחלפת בשנייה.
לרקמת העצם הספוגית יש במרבית המקרים תפקיד מכני.
הרקמה הגרמית (עצמות השלד) היא הרקמה הכבדה בגוף ונדרשת אנרגיה רבה להניע אותה, לכן יש יתרון להפחית בכמות הרקמה הגרמית ככל שניתן – כל עוד שהפגיעה בחוזק וקשיות השלד היא מינימלית.
רקמת העצם הספוגית עומדת במשימה זו.
היא מספקת חוזק וקשיות לעצם וכל זאת במשקל ובמחיר אנרגטי נמוך יותר מרקמת העצם הצפופה.
בגלל כמות החללים הרבה ברקמת העצם הספוגית, אשר יוצרת שטח פנים גדול, רקמה זו יעילה גם כמאגר סידן הזמין לשחרור מהיר במקרה הצורך.
ישנן תאוריות שבבעלי חיים גדולים כדוגמת הסוס יש לרקמת העצם הספוגית גם תפקיד בתמיכה בשומן ובמח העצם בגלל הכמות והמשקל הרב של הרקמה.
מאפיינים ייחודיים בבעלי חיים שונים
בעופות, בגלל החשיבות במשקל נמוך ככל האפשר לצורך תעופה, הדופן של העצם דקה ביותר ורקמת העצם הספוגית מפותחת ונרחבת יותר מאשר ביונקים.
בנוסף, רקמת העצם הספוגית היא זאת שאחראית לספק את כמויות הסידן הגדולות הדרושות ליצור קליפת הביצה, וניתן לראות שינויים גדולים במבנה הרקמה במהלך מחזורי ההטלה, עד כדי בנייה ופירוק של אזורים נרחבים ברקמה תוך מספר ימים.
ביונקים ימיים כדוגמת תחש נהרות העצמות מלאות ואין בהן חללים או רקמה ספוגית.
בעלי חיים אלו חיים במים ולכן העלות האנרגטית להנעת השלד פחותה.
בנוסף, מכיוון שבעלי חיים אלו צריכים לצלול, האוויר והשומן בעצמות לא היה מסייע להם אלא פוגע ביעילותם לשהות מתחת למים.
בלווייתנים החוליות של עמוד השדרה מורכבות אך ורק מרקמת עצם ספוגית ללא כל מעטה חיצוני של רקמת עצם צפופה.
הפגיעה ברקמת העצם הספוגית במחלת דלדול עצם
פועל יוצא לשטח הפנים הגדול הוא שתהליכי פירוק והרכבה מתרחשים ברקמת העצם הספוגית באופן מהיר הרבה יותר מאשר ברקמת העצם הצפופה.
כתוצאה מכך, רקמת העצם הספוגית היא זאת שנפגעת ראשונה בתהליכי דלדול עצם.
הפגיעה מתאפיינת בהרס קוריות ובפגיעה ביכולת המכנית של הרקמה לעמוד בעומסים, דבר המוביל לעלייה בסיכון לשברים.
במהלך המחלה הפגיעה ברקמת העצם הספוגית מתאפיינת בהפיכת לוחות עצם למוטות, תהליך המתרחש בייחוד בכיוון המקביל לציר העמיסה העיקרי של העצם.
במקביל יש גם ספיגה של מוטות בניצב לציר העמיסה העיקרי של העצם.
סר רג'ינלד קארי "רקס" הריסון היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי זוכה שני פרסי טוני, פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1964 על תפקידו בסרט "גבירתי הנאווה".
הריסון נולד בעיירה הוייטאון שבמחוז לנקשייר, אנגליה.
לאחר מקרים רבים של דלקות עיניים בעיניו איבד הריסון את מרבית ראייתו בעיניו השמאלית.
החל לשחק בנערותו בבימות תיאטרון בלונדון ובליברפול.
שירת בחיל האוויר המלכותי בתקופת מלחמת העולם השנייה והגיע לדרגת קצונה.
הריסון החל את דרכו בקולנוע הבריטי בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 לצידה של כוכבת הקולנוע ויוויאן לי בסרטים "סערה בכוס תה" ו"מדרכות לונדון".
ב-1938 זכה הריסון לחשיפה גדולה בזכות הופעתו בסרט "המצודה", עיבוד לספרו של ארצ'יבלד ג'וזף קרונין "המצודה".
בשנת 1940 הופיע הריסון כבר ככוב קולנוע במותחן הריגול של קרול ריד "רכבת לילה למינכן" בתפקיד קצין הריגול דיקי רנדל.
בשנת 1945 שיחק בסרטו דייוויד לין "נשמות עליזות" בתפקיד הסופר צ'ארלס קונדומיין.
ב-1946 שיחק בדרמה "אנה ומלך סיאם" בתפקיד מלך סיאם מונגקאוט.
ב-1947 שיחק בפנטזיה "הרוח וגברת מוייר" בתור קפטן דניאל גרג ובדרמה "הפוקסים של הארוו".
ב-1958 הופיע בקומדיה של וינסנט מינלי "בנות ה-17 מבלות" (The Reluctant Debutante).
ב-1960 הופיע במותחן המסתורין "קולות בערפל" (Midnight Lace) בתפקיד טוני, בעלה של היורשת האמריקאית קיט פרסטון (דוריס דיי).
על הופעתו הדרמטית בדרמה ההיסטורית המצליחה של הבמאים ג'וזף ל.
מנקייביץ' ודריל זאנוק "קלאופטרה" בתפקיד יוליוס קיסר הועמד האריסון לפרס האוסקר ולפרס גלובוס הזהב.
בשנה שלאחר מכן כבר קטף הריסון את פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ואת פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בתפקיד קומי על תפקידו בעיבוד הקולנועי הקלאסי של ג'ורג' קיוקור למחזמר
בשנת 1965 הופיע בדרמה ההיסטורית "ייסורים והתלהבות" על עבודותיו של מיכלאנג'לו בואונרוטי (צ'רלטון הסטון) בתפקיד האפיפיור יוליוס השני, ובדרמה הקומית "הרולס רויס הצהובה" בתפקיד הלורד צ'ארלס.
בשנת 1967 הופיע הריסון בעיבוד הקולנועי הגדול הראשון לספר "דוקטור דוליטל".
הסרט אמנם זכה בשני פרסי אוסקר (לאפקטים חזותיים ולשיר הנושא), אך היה כישלון מהדהד הן בביקורת והן בקופות.
הריסון הועמד על הופעתו בתפקיד הראשי לפרס גלובוס הזהב.
באותה שנה שיחק בדרמה "סיר הדבש" לצידה של מגי סמית'.
פרש מעשייה קולנועית בסוף שנות ה-70.
ב-1986 התפרסם בפעם האחרונה בסרט הטלוויזיה "אנסטסיה: המסתורין של אנה" בתפקיד קיסר רוסיה קיריל ולדימירוביץ'.
ערך את הופעת הפריצה שלו כשחקן תיאטרון במחזה הקומי "צרפתי ללא דמעות".
הריסון זכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר בתפקיד דרמטי בשנת 1949 על הופעתו בתפקיד הנרי השמיני במחזה "אן של אלף הימים".
בשנת 1957 זכה הריסון בפרס הטוני השני שלו לשחקן הטוב ביותר במחזמר על הופעתו במחזמר המפורסם "גבירתי הנאווה" בו שיחק בתפקיד הפרופסור הנרי היגינס.
ב-1969 קיבל הריסון פרס מיוחד בטקס פרסי הטוני.
ב-1984 הועמד בפעם השלישית לפרס טוני על תפקידו במחזה "בית הלב השבור".
בשנותיו המאוחרות סבל הריסון ממחלות גלאוקומה.
הוא נפטר ממחלת סרטן הלבלב בשנת 1990 בגיל 82 בביתו שבמנהטן.
נפטר בזמן שעבד על המחזה "המעגל".
הריסון היה נשוי שש פעמים במהלך חייו:
לקולט תומאס מ-1934 עד לגירושין ב-1942, ממערכת נישואין זאת נולד בנו הראשון, הזמר והשחקן נואל הריסון.
בתו של נואל הריסון היא השחקנית קתרין הריסון.
לשחקנית היהודייה גרמנייה לילי פלמר מ-1943 עד לגירושין ב-1957, ממערכת נישואין זאת נולד הסופר והמחזאי קארי הריסון.
לכוכבת הקולנוע האנגלייה קיי קנדל מ-1957 עד למותה ממחלת הלוקמיה ב-1959, הזוג נישא לאחר שהכירו על סט הסרט "הבעל הקבוע".
לכוכבת הקולנוע הוולשית רייצ'ל רוברטס מ-1962 עד לגירושין ב-1971.
לאליזבת האריס מ-1971 עד לגירושין ב-1975.
למרסיה טינקר מ-1978 עד לפטירתו של הריסון ב-1990.
הריסון קיבל תואר אבירות בשנת 1989 ממלכת אנגליה אליזבת השנייה על פועלו בתחום הבידור.
להריסון שני כוכבים, מצלמת וידאו וטלוויזיה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
אני גר בכיכר גרוסבנור (1946)
רקמה פלסטינית היא עבודת יד של נשים פלסטיניות, שכוללת עיטורים שונים על-גבי אריג, באמצעות שזירת חוט צבעוני בעזרת מחט ידנית או מחט של מכונת תפירה.
הרקמה היא מלאכת יד המשתמשת במגוון רחב של מוטיבים בעלי אפקטים מיוחדים, ובסוגים רבים של חוטים כגון משי, כותנה, צמר וחוטי מתכת.
כמו כן, ניתן להשתמש בסוגים שונים של אריגים לרקמה, אם כי ישנה העדפה לבדים שבהם ניתן לספור את החוטים שלהם כדי להקל על התהליך של איתור מקום התכים הנחוצים, כיוונם ומספרם.
עבודת הרקמה הפלסטינית מצריכה דיוק מרבי ולכן היא אורכת זמן ממושך.
תפקיד הרקמה הוא קישוט אריגים המשמשים בעיקר לאופנה, לעיטור סדינים, מפיות, תמונות, תיקים ועוד.
במחצית השנייה של המאה ה-19 בזמן השלטון של האימפריה העות'מאנית אימצו תושביה של פלשתינה את סגנון הלבוש הטורקי-עות'מאני, שכלל בגדים לא רקומים.
כשנכבשה הארץ מידי האימפריה העות'מאנית ועברה לשלטון המנדט הבריטי, השטח שנותר תחת המנדט הבריטי כלל את שטחי מדינת ישראל, הגדה המערבית ורצועת עזה של היום ואז השתנו הדוגמאות ללבוש.
עד לתקופת המנדט הבריטי נחלקו ערביי פלשתינה לשלוש קבוצות: עירוניים, כפריים ובדווים.
רוב האוכלוסייה הייתה מוסלמית סונית ויש בה מיעוט שיעי ודרוזי בגליל.
ניכרים הבדלים בולטים בין בגדי העירוניים והכפריים ובין בגדי הבדווים.
כמו כן ניכרים הבדלים בין האזורים.
בתוך כל אזור ניתן להבחין בתלבושות הכפרים השונים, כל כפר וסגנונו.
למעשה היו באותה עת כמה סגנונות לבוש, שהיו שונים זה מזה אך עם זאת היה להם הרבה מן המשותף.
רקמה בחוטים צבעוניים מזהב ואף קישוט צבעוני באריג, היו בתקופות קדומות סמלי מעמד ושימשו ללבוש מלכות ואצולה.
מלאכת הרקמה נעשתה בידי אנשים מיומנים.
במשך הדורות התרחבו אפשרויות ייצור החומרים והשגתם, השימוש בחוטים, באריגים צבעוניים ואף בחומרים יקרים יותר והתפשטה לשכבות רחבות יותר.
כך התפתחה לצידה של רקמת היוקרה רקמה עממית-מסורתית, אומנם מפוארת פחות אך בעלת יופי ייחודי משלה.
רקמה עממית זו נעשתה בדרך כלל בידי נשים בביתן, הייתה להן לדרך התבטאות, השתקפות אומנותיהן, מסורותיהן וטעמן הכללי והאישי.
בעשור השני של המאה ה-21 האזורים המפורסמים ביותר ברקמה הפלסטינית הם רמאללה, חברון, עזה, יפו, ובאר שבע.
העיצובים והעיטורים העתיקים שהשתמשו בהם לפני המנדט הבריטי מתאפיינים בנטייתם הברורה להפשטה, דרך צורותיהם הגאומטריות הפשוטות, עם קווים ישרים וזוויות חדות.
בתקופת המנדט ומעבר לה, נכנסו אלמנטים ועיטורים חדשים, שעדיין הועברו בעיקר דרך כתבי עת ופרסומים זרים.
רוב העיצובים החדשים מאופיינים בנטייתם לריאליזם דבר שהפך את תהליך רקימתם למסובך יותר, משום שהקווים בהם נוטים להתעגל ולהסתובב.
בעשורים האחרונים חזרה תשומת הלב למודלים הישנים שכן הם מייצגים את אומנות הרקמה הפלסטינית האצילה בגלל חוסר או היעדר ההשפעות הזרות בהם.
התשתית הבסיסית לטקסטיל ממלאת תפקיד חשוב בבניית העיצובים הישנים.
האריגים מורכבים בצורה שבה שילובי החוטים האנכיים "שתי" עם האופקיים "ערב", כך שהם יוצרים מרובעים קטנים תכופים הנקראים עיניים.
העיניים האלה היו מופיעות באופן ברור באריגים עתיקים, אולם באריגים המודרניים ובגלל הדיוק של החוטים המשמשים בייצורם, הדבר הפך קשה יותר לראות את העיניים בבירור.
זו הייתה הבנייה הגאומטרית של האריג שמוביל את הנשים ועוזר להן לעבוד על ידי המעקב אחרי העיניים האופקיות או האנכיות או האלכסוניות וספירתן, הן יכלו לעשות את כל הקישוטים ההכרחיים על ידי ארגון שלושת הקווים בצורות ובדרכים שונות.
המוטיבים והדגמים המעטרים את הרקמה הפלסטינית שואבים השראה מהטבע, מיופיו ומפרשנותו של האדם לכוחות הטבע.
ירח והכוכבים, ההרים וגלי הים – מטרתם לעודד את הכוחות החיוביים שבטבע כנגד הכוחות השליליים שבו.
הכוכב, לרוב מתומן, דומה בצורתו לוורדה ולעיתים קרובות הזכיר לרוקמת הכפרית דגם צמחי.
לעיתים הוא קרוי "ירח" או "ירח זר" או "ירח בית לחם".
מבין כל המוטיבים המסמלים את גרמי השמיים שהאדם סוגד להם, הוא אולי השכיח ביותר כמוטיב טקסטיל-קישוטי.
עצים, פרחים, ענבים ורודים, ענפים וגבעולים – מייצגים אף הם את רעיון החיים, הצמיחה והשפע.
כמעט ואין תלבושת רקומה ללא צמח, גבעול או ענף וכן פרחים בעיקר ורדים, עם עלים עגולים או מחודדים הנקראים "עין הפרה" מעוצבים בטור או כשטיח.
שימוש נרחב נעשה בדגמי עצי הדקלים, כפות תמרים ועצי ברוש.
הברוש מסמלי עץ החיים, הוא מוטיב ברקמה מסורתית, ומופיע בעיצובים שונים.
דגמי קמעות דמויי משולשים – מוטיב המשולש הוא היסוד הצורני הבסיסי העיקרי ברקמות מהסוג הישן, נפוצים כיחידים או בצמדים ולעיתים בשילוב עם עצי ברוש.
לעיתים הדגם מכונה "בקבוק פוך".
דגם שצורת המשולש עומדת במרכזו, מכונה לעיתים קרובות "חג'אב" קמיע.
דגמי המסגרת – כוללים דגמים מסורתיים גאומטריים, לרוב משולשים, קווים משוננים, "מסרק" ונוצות, הדגמים נרקמו סביב שטח רקום או מעליו.
דגמי סרטים" הוא הדגם המכונה "מפתח חברון" מעין סולם הבנוי ממשולשים כפולים.
דגם אחר הבנוי בטור נקרא "ורד ועלוקה" ומיוחסות לו משמעויות מאגיות; אולי מפני שהוא מזכיר נחש עם קונוטציות של חיים ומוות, מחלות ורפואות.
דגמי הסרט מהווים את הדגם העיקרי בכל המגוון הרחב של דגמי הרקמה הפלסטינית בארץ.
דגמים מרובעים ומעוינים – יש שהם מופיעים בטור אורכי או רוחבי בסרטי רצועות.
המפורסמים שבהם נקראים "אוהלים", "אוהל הפחה", "נוצות", "ירח עם נוצות" ו"מסרקות".
כן נפוצים דגמי ציפורים, אגרטלים ועציצי פרחים – הציפורים המתעופפות בין שמיים וארץ, נחשבות מתווכות בין אלוהים והאדם והן מסמלות נשמה ורוחניות.
בעבר רקמו הנשים דגמים גאומטריים, עולם החי והצומח (תרנגול, גמל, פרחים, ציפורים ופרות), סמלי יופי (טווס או פרש על סוס).
במאה ה-21 נראים גם דגמים המצביעים על זיקה דתית, כגון פסוקים מן הקוראן או מן האמנות האסלאמית.
סגנון הרקמה הפלסטינית מאופיין בסימטריה, הנוצרת מחזרה על דגמים וצבעים, הדגם מורכב בדרך-כלל מזוג מוטיבים זה מול זה, פסי הדוגמה נוצרים לרוב על ידי דגם החוזר על עצמו ישר ובמהופך לסירוגין.
משולב בעיטור צמח מתפתל (הנקרא "ערבסקה").
לצבעים ישנה משמעות רבה משום שההתייחסות אליהם היא קלה מאוד והם נקלטים במבט ראשוני.
הצבע האדום הוא אחד הצבעים הנפוצים ביותר ברקמה הפלסטינית, הצבע שהופק מצמח המדר היה הזול והזמין ביותר.
הנשים התשמשו בו גם לצביעה ביתית.
הוא מסמל את צבע הדם של המחזור הנשי והוא נחשב לצבע מביא מזל ומגן.
הנשים השתמשו בקשת של גוני אדום, החל מאדום-כתום וכלה בחום-ארגמן וסגול.
רקמה אדומת גוון מסמלת אושר ושמחה, רקמה לעת אבל, להבדיל, עשויה בצבעי הכחול.
לצבע הכחול ייחסו תכונות מאגיות ואילו הצבע הירוק מסמל את גן עדן.
שפע ועומס של רקמה הפגינו אושר.
לפעמים הנשים משתמשות בצבע סגול לרקום את רוב ורידי השמלה.
כמו כן משתמשות בצבעים רבים אחרים עם הצבע האדום לקישוט הוורידים כמו: ורוד, סגול, כחול, ירוק, חום, שחור, ולבן.
צבעים אלה נוספים בדרך כלל באופן ספונטני וללא תכנון מראש, דבר השובר את המונוטוניות המשעממת הנוצרת על ידי השימוש בצבע אחד ביצירת קישוטים תכופים ומתמשכים.
הצבעים האלה מופיעים בסופו של דבר כמו נקודות קטנות הפזורות פה ושם ללא סדר מסוים, דבר אשר מגביר את יופיים של שטחי הרקמה השונים.
הצבעים המשניים האלה גורמים לעיתים קרובות למקד את תשומת הלב באזורים מסוימים של הוורידים ואז היחידות הדקורטיביות מופיעות בצורות שונות מהצורות המקוריות שלהן או שאלמנטים ויחידות דקורטיביים בולטים, דבר שלא היה מופיע ללא השימוש בצבעים שונים.
התלבושות הפלסטיניות עשויות ממגוון רב של אריגים, לרוב אריגי כותנה, פשתן, וצמר שנארגו בחלקם בפלשתינה וחלקם יובאו ממצרים, סוריה ואנגליה.
לאריגים הייתה חשיבות גדולה עד כי לכל אריג ניתן שם מיוחד וכינוי לכל מרכיב בתלבושת.
מינוח עשיר זה היווה שפת בגד משוכללת.
רוב סוגי האריגים עד עצמאות המדינה היו מיוצרים באופן מקומי על ידי האורגים הידניים.
המרכזים החשובים לאריגת בדים, שהיו מפוזרים בכל רחבי ארץ ישראל: עכו, חברון, רמאללה, בית ג'אלה, בית לחם, ירושלים, שכם, נצרת.
הצמר נטווה והושאר לרוב בגווניו הטבעיים (לבן או חום) ויש שנצבע באדום או בכחול.
האריגים נארגו בנול דוושה בידי אורגים מקצועיים.
רוב סוגי האריגים המשמשים ברקמה הם עבים ומתאפיינים ב"עיניהם" הרחבות כתוצאה מהשתלבות חוט ה"שתי" עם חוט ה"ערב", אריגים אלה מכונים אריגי האגוז.
המפעלים ייצרו פיסות אריג שנקראות "שטוחים" שמספיקות לתפירת שמלה או דימאייה.
ויחידת המדידה ה"זרוע" – אמה שהוא המרחק מהקצה של האצבע האמצעית עד לחלק העליון של הכתף באורך של כ-68 סנטימטר, משמשת כיחידה למדידת אורכו של הבד.
שמלה צריכה בדרך כלל שש אמות.
בין הסוגים המפורסמים ביותר של האריגים ששמשו לצורך רקמה:
ההתקדמות הטכנולוגית מאמצע המאה ה-20 הביאה להקפאת תעשיית הטקסטיל המקומית, התחלת היבוא של אריגים מחו"ל, שרובם אינו מתאים לרקמה ביד אשר תלויה בספירת ה"עיניים" של הבד.
בין הבולטים של הסוגים האלה של האריגים: טורקס, דיולן, סטרץ', תריביירה, תרג'אל בנוסף לקטיפה שנחשב אחד האריגים החשובים והמועדפים בכול האזורים.
עדיין מספר קטן של אנשים מייצרים אריגים, בדרך הישנה, אריגים אלה דומים לאריג האגוז, ומספקים אותם לארגוני צדקה נשיים לשימוש בהם בייצור של צורות אמנות שונות הדומות לרקמה הישנה.
על האריג שלא ניתן להשתמש בו לרקמה באגוז משתמשים בקנפא.
עד אמצע המאה ה-20 השתמשו ברקמה בשני סוגים של חוטי משי, הסוג הראשון עשוי מפקעות תולעי משי, ונקרא "אלסאדק" או "אלסדאק".
אחד המאפיינים של חוט אלסדאק שצבעו לא משתנה מגורמי המים, השמש או הגורם של הזמן.
השתמשו בו עם הסוגים הטובים ביותר של האריגים ובגדים לנסיבות מיוחדות.
הסוג השני הוא משי צמחוני ונקרא "אלקזאב" או משי "קז".
הוא משמש לרוב עם האריגים הפחות טובים מבחינת איכות, בבגדים של חיי היום יום.
חוטים אלה נמכרו בצורה של "שלאייל" והנפרד שלה "שלה" שהיא חבילה של חוטים באורך של כ-30 סנטימטר.
נמכרת במה שנקרא "דרהם" שהוא יחידת משקל השווה ל-16 קיראט.
מאמצע המאה ה-20 ולאחר הקמת המדינה, החלו לייבא צורות אחרות של משי, במיוחד מצרפת.
הוא מחולק לשני סוגים: משי "טובאב" ומשי "צינורות".
המשי טובאב יותר עווה ממשי הצינורות, עטוף בצורה כדורית על גלילים קצרים מקרטון ומשקל המשי בטובה אחת 10 גרם ואורכו 78 מטרים.
בנוסף לחוטי הרקמה ממשי משתמשים גם בחוטי קנים כדי לקשט את הבגדים ואביזרי מלך.
אלה הם חוטי משי המשובצים בחוטים של זהב או כסף.
חוטים אלה נמכרים בקראט שהוא יחידת משקל השווה ל-1/5 גרם.
במאה ה-21 החלו חוטים אלה להיעלם מהשווקים והוחלפו על ידי חוטי קנים זולים יחסית העשויים ממשי רגיל משובץ בחוטי אלומיניום.
חוטים אלה נמצאים במגוון של צבעים כגון אדום, ירוק, סגול בנוסף לזהב וכסף.
הכנענים השתמשו במחטים אשר היו עשויות מברונזה, בהווה המחטים מיובאים מחו"ל, מחט הרקמה הידנית מתאפיין על הבדים עם העיניים הברורות בראשה החד, המאפשר רקמה על הבדים העדינים בעלי החוטים הדקים.
עשויה משני חישוקים מעץ מפלסטיק או ממתכת, החישוקים נמדדים על פי קוטרם ויש חישוקים במידות שונות בין 1 ל-12 אינץ חישוק אחד סגור והשני חובק את הראשון וניתן להרחבה או הצרה בעזרת בורג כאשר משחילים ביניהם את הבד שעליו מתעתדים לרקום כדי שיהיה מתוח.
נעשה שימוש בכלי הזה ברקמה בנול, או במכונת תפירה.
שכן האריג ממוקם בין שתי המסגרות הללו, כדי להקל על הנעתו שמאלה או ימינה באופן מעגלי במיוחד שרוב הקישוטים של הוורידים של הנול או הקנים מסתמכים על קווים מעגליים.
התך מהווה את המרכיב העיקרי בתהליך הרקמה.
התך הוא הפורמט שנוצר מפעולת נעיצת החוטים באריגים, פורמט זה חוזר על עצמו כדי לייצר את התמונה הסופית לעיטור האריג.
ישנם סוגים שונים של תכים,
תך הצלב או תך האיכרי: נקרא גם תך ה"צלב" או "המצולב" כי הוא מורכב משתי נעיצות של חוטים המצטלבות במרכז כדי ליצור דמוי צלב אלכסוני – נטוי.
היה ונשאר עד היום התך הנפוץ ביותר מפני שרוב הרקמה העממית הייתה עשויה על אריג שחוטיו ניכרו לעין והיה אפשר לספור אותם בקלות.
רקמת צלב חופשית (ללא ספירת חוטים) נעשתה בידי בדואיות על גבי אריג סאטן כותנה שחור.
כשהשימוש באריגים תעשייתיים (סאטן כותנה, משי מלאכותי וקטיפתי) החל להיות נפוץ, אריגים אלו לא התאימו לספירת חוטים, החלו לרקום את רקמות הצלבים בעזרת אריג עזר "קנבס" שחובר לאריג ונפרם בתוך עבודת הרקמה.
תך "שיבולת" או אידרת הדג: תך צלב כפול שורה, שימש לחיבור שולי אריגים ומילוי.
תך הליפוף: הוא מורכב מתפרים אופקיים רחבים צמודים, כך שהם יוצרים רצועה ארוכה רציפה שרוחבה בדרך כלל נע בין חצי סנטימטר לסנטימטר אחד.
תך מאוחז: טכניקת רקמה שבה מניחים על גב האריג חוט או פתיל ומחברים אותו באמצעות חוט עדין ודק ממנו.
תך סאטן: התכים מונחים צמודים זה לזה ומשווים לעיטור מראה של מלאות, משתמשים בתך זה גם לשם חיבור קצוות באופן דקורטיבי.
תך כרתי: תך מילוי או חיבור.
תך שרשרת: נועד ליצירת קו מתאר או למילוי.
תך גבעול: נועד לקווי מיתאר או למילוי.
תך שמיכה או תך לולאה: נועד למילוי צורות ולחיבור.
תך זיג זג: לחיבור, לסיום ולקישוט.
הנשים מתחילות בתהליך של עבודת הרקמה על ידי עשיית מסגרת, אחר כך ממלאות את השטחים בתוך המסגרת בתך מתאים, התך האיכרי הוא אחד התכים בשימוש הרב ביותר ברקמה פלסטינית, תך זה נקרא גם "אלתמשאייה".
מסגרות הרקמה מכילות ליפוף או קו העובר באמצעם, בהתחלה רוקמות הנשים את הליפוף או את קו האמצע, אחר כך רוקמות את האלמנטים האחרים.
היתרון של הרקמה המסורתית שהיא מורכבת ממסגרות מסודרות זו ליד זו.
ישנם דרכים מגוונות להוספת רוחב למסגרות אלה, דבר העוזר למלא את השטחים השונים שמתכננים לרקום בקלות.
הנשים בשיטה של ספירת העיניים של האריג, כדי לקבוע את המספר ואת הכיוון של התכים הנחוצים לעיצובי הרקמה והצורות השונות.
אמנות הרקמה היא חלק חשוב בחייה של האישה בכפר הפלסטיני.
האישה הפלסטינית גדלה משחר ילדותה בעולם של רקמה, שהיא אמנות עממית.
האישה ירשה והעבירה לבנותיה ולדורות הבאים אחריה.
היא השתמשה בו כדי לקשט את גלימתה המסורתית, לסידור ביתה.
סגנון הרקמה המסורתי נשמר שנים רבות והדגמים עברו בשמרנות מאם לבת.
אצל הבדווים הדגמים השבטיים נשמרו בקפדנות.
בעבר רקמו הנשים דגמים גאומטריים וצבעיהם תאמו את הגיל ואת המצב המשפחתי של בעלת השמלה.
מגוון הדגמים היה מוגבל וקבוע וניתן היה להבחין לאיזה שבט שייכת כל רקמה.
מסופר כי בשווקים הישנים, שבו הנשים מתקבצות מכל רחבי הארץ, היה ניתן להבחין לאיזה אזור כל אישה משתייכת במבט גרידא על שמלותיהן, שכן היחידות הדקורטיביות הן המחוון החשוב והמכריע של זהות הנשים והכפר שלהן.
האישה הכירה את הציורים האלה היטב והיא יורשת את המידע הזה מאמה וסבתה, שכן היא התחילה ללמוד את אומנות הרקמה בגיל צעיר, ברגע שהיא יכלה לתפוס את המחט ונטעו בה מילדותה את הצורך להעביר את הציורים על הכפר שלה על גלימתה ושמלותיה.
כפי שהאישה הייתה כנה על העברת מורשת כפרה, היא הייתה יצירתית ביצירת שינויים ברקמה, לכן הציורים המסורתיים רכשו מטעמה הייחודי מבלי להתפשר על התשתית המרכזית בתצורה, אף על פי שהשינויים האלה היו פשוטים, אבל הם נתנו לשמלות אלגנטיות מחודשת שהאישה גאה בה.
אולם, בדור האחרון בעיקר מאז מלחמת ששת הימים החלו לחדור דגמים וצבעים חדשים, שהגיעו בהשפעת גורמים חיצוניים: ניידות בין כל האזורים, מגע עם החברה הישראלית וחברות אירופיות של דגמי הרקמה, סגנון הרקמה נפתח להשפעת העולם החיצוני.
כאשר התפתחה אמנות הרקמה, החלו הנשים לעטר בה דגמים מסוימים של שמלות מודרניות, סוודרים, צעיפים וקישוט כרטיסי ברכות לימי הולדת.
או קישוט כלי להצבה על שולחנות תחת מאפרות או ספלים.
רקמת הכריות עשירה וססגונית מהעבר, דגמי הפרחים והחיות הם לעיתים קרובות חיקוי של דגמים מודפסים על ציפוי הכריות שנקנו בשוק העירוני.
כן מקובלת רקמת יריעות לקישוט קירות בתי האבן, אלו הן רקמות צבעוניות של פרחים וחיות, ובהן שזורים סהרונים ואף מוטיבים דתיים כגון כיפת הסלע, הכעבה, פסוקי קוראן ועוד.
הנשים הפלסטיניות תרמו לשמירה על המורשת התרבותית העתיקה שלהן, שכן האיצו בתחילת שנות החמישים ולאחר קום המדינה, את הקמת הקואופרטיבים, המייצרים ומשווקים רקמות.
היום הרקמה הפלסטינית מהווה משאב כלכלי מרכזי או משני לאישה הפלסטינית לאור המחסור בהזדמנויות העבודה מחוץ לבית.
בין האמניות הפלסטיניות יש המערבות רקמות שונות בתוך יצירותיהן.
בותיינה מילחםרוקמת בשילוב צביעה ונעיצת סיכות על בדים בגדים או על מצע אחר.
האמנית הודא ג'מאל מצירת רקמות פלסטיניות בתוך יצירותיה.