tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עיטור אדריכלי יכול להיות מגולף מאבן, עץ או מתכות יקרות, מיוצר בטיח או חימר, או צבוע או טבוע על המשטח; באומנויות שימושיות אחרות ניתן להשתמש בחומר העיקרי של האובייקט, או בחומר אחר כגון צבע או אמייל מזוגג.
במאמר משנת 1941, כינה זאת היסטוריון האדריכלות סר "אפנון פני השטח".
מגוון רחב של סגנונות ומוטיבים דקורטיביים פותחו עבור אדריכלות ואומנויות שימושיות, כולל קדרות, רהיטים, עבודות מתכת.
בטקסטילים, טפטים וחפצים אחרים שבהם העיטור עשוי להיות ההצדקה העיקרית לקיומם, יש סיכוי גבוה יותר להשתמש במונחים דפוס או עיצוב.
המגוון העצום של מוטיבים המשמשים לקישוט שואב מצורות ודפוסים גאומטריים, צמחים ודמויות של בני אדם ובעלי חיים.
ברחבי אירואסיה ועולם הים התיכון קיימת מסורת עשירה ומקושרת של עיטורים על בסיס צמחי כבר למעלה משלושת אלפים שנה; עיטור מסורתי ממקומות אחרים בעולם מסתמך בדרך כלל יותר על מוטיבים גאומטריים ובעלי חיים.
ההשראה לדפוסים נעוצה בדרך כלל בטבע המקיף את האנשים באזור.
לשבטים נוודים רבים במרכז אסיה היו מוטיבים רבים של בעלי חיים לפני חדירת האסלאם לאזור.
העיטור והקישוט המוקדמים ביותר שרדו לעיתים קרובות מתרבויות פרהיסטוריות כסימנים פשוטים על כלי חרס, כאשר העיטור בחומרים אחרים (כולל קעקועים) אבד.
במקום שבו נעשה שימוש באובניים, הטכנולוגיה הקלה מאוד על סוגים מסוימים של עיטורים.
עיטור ניכר בתרבויות מאז תחילת , החל מאדריכלות מצרים העתיקה ועד לחוסר העיטור האסרטיבי של האדריכלות המודרניסטית של המאה ה-20. עיטורים גם מתארים פילוסופיה מסוימת של העמים בעולם שמסביב.
לדוגמה, במרכז אסיה בקרב קזחים נודדים, הקווים המעגליים של העיטורים סימנו את התפיסה הרציפה של הזמן בערבות הרחבות ואת הרוחב והחופש של המרחב.
קישוט מרמז שלאובייקט המעוטר יש תפקיד שגם מקבילה לא מעוטרת עשויה למלא.
כאשר לאובייקט אין תפקיד כזה, אלא קיים רק כדי להיות יצירת אמנות כגון פסל או ציור, סביר להניח שהמונח ישמש פחות, למעט אלמנטים היקפיים.
במאות האחרונות יושמה הבחנה בין אומנויות יפות לאומניות שימושיות או דקורטיביות (למעט אדריכלות), כאשר עיטור נתפס בעיקר כמאפיין של הסוג האחרון.
במזרח התיכון, עיטורים גאומטריים פשוטים מתוארכים מלפני 10,000 שנים, שהשתמרו על כלי עבודה, כדי חרס או קירות מערות.
דפוסי ורוזטה, ספירלה וקווים היו בשימוש במשך כמה אלפי שנים לפני הספירה ושימשו לקישוט.
שני מוטיבים צמחיים הנפוצים במצרים העתיקה הם ה בצורותיו כעלה, ניצן או פרח והפפירוס כפרח.
בנוסף, מוטיבים עיטוריים במצרים העתיקה כוללים גם בעלי חיים (כגון ), אנשים, דמויות ודוגמאות גאומטריות.
המוטיבים מסודרים בשורה, לסירוגין או עם קווים (כמו קווים ספירליים) קשורים זה לזה.
מוטיבים נוספים שהיו נפוצים לפני העת העתיקה הקלאסית כוללים אצטרובלים ורימונים.
הספירלה המשולשת והטריסקל הם מוטיבים מימי קדם.
, שינוי של צלב הקרס, נוסף מאוחר יותר.
באדריכלות, עיטורים משמשים בדרך כלל לזיהוי רכיבי בניין בודדים או למסגר משטחים.
דפוסים גאומטריים יכולים גם לכסות חזיתות שלמות באופן שטוח או ברישומים.
ניתן למצוא עיטור עשיר במיוחד בארכיטקטורה פריגית, במיוחד על חזיתות הסלע של .
ניתן למצוא בין היתר השפעות של עיטור מזרחי עתיק.
ביוון העתיקה נוצרו צורות בנייה חדשות רבות, במיוחד לבניית מקדשים, והוקצו לסדר העמודים כפי שתואר על ידי ויטרוביוס.
תשומת לב מיוחדת הוקדשה לעיצוב הכותרות.
ניתן למצוא ייצוגים ציוריים, בדרך כלל בתבליט, במיוחד באפריזים או בגמלונים של המקדש.
עלה הקיסוס ומאוחר יותר עלה הקוציץ הופיעו מוקדם יחסית כעיטור, האחרון במיוחד בכותרות הקורינתיות.
בנוסף, קישוטים מגוונים יותר, כגון ותימורות, מתפתחים לצורות הקלאסיות שלהם.
צצים מאפיינים כמו חצי תימורה ותימורה תחומה, כמו גם קנוקנות הגל החופשי כאלמנט מקשר, שמתפרש בהמשך במרחב.
המיאנדר בווריאציות השונות שלו נפוץ במיוחד בכל סוגות האמנות.
בניגוד לעיטור המצרי הקדום, המוטיבים לא רק מסודרים אך ורק בזווית ישרה, אלא יכולים גם להיות מסודרים באלכסון - למשל על גמלונים.
עיטורים נראים ביחסם לתוכן, למשל כמסגרת לתיאורים על אגרטלים.
בהלניזם וברומא הקדומה, קיימים תיאורים של אנשים ובעלי חיים (פוטי, יצורי פנטזיה או ציפורים).
מצד אחד, שלהי העת העתיקה הביאה לעיטורים נוספים מן הטבע ולמילוי שופע של פני שטח, שנועד לייצג עושר.
עם זאת, המוטיבים משמשים לעיתים קרובות באופן חופשי יחסית, כמעט מסוגנן.
כך למשל מופיע עלה הקוציץ (אקנתוס) הבלתי חופשי, שהקנוקנת המחברת שלו ממשיכה בקצהו.
התפתח סגנון מופשט יותר, במיוחד במזרח.
מוטיבים נוספים האופייניים לעתיקות הרומיות הם זרי דפנה, ענבים ועלים.
העמוד מאבד את הפונקציה הבלעדית של נושא העומס ומשמש לנוי.
בסביבות שנת 800, האמנות הקרולינגית אימצה את התימורה והקוציץ משלהי העת העתיקה, שהייתה רק כמה מאות שנים קודם לכן.
בנוסף, נמשך עיטור החיות והסרט הקלוע, המגיע ממסורות קלטיות וגרמאניות.
שתי ההשפעות היו עדיין בתוקף בתקופה הרומנסקית.
העלווה של עיטור הכותרות השתמשה בקוציץ הקלאסי פחות או יותר.
עיטור אדריכלי העדיף צורות גאומטריות, כגון , רצועה משוננת או .
בגבולות ובראשי התיבות של ניתן למצוא בעיקר אלמנטים צמחיים שפותחו מתימורה וקוציץ, אשר - בניגוד לגותי - עדיין תחומים על ידי הפרדת שדות ומסגרות.
בלא תלות בדפוסים עתיקים, התפתחה תחרת חלונות, סוגת העיטורים החשובה ביותר של התקופה הגותית.
תחרות האבן נוצרו כאלמנט אדריכלי לבנייה וניהול מבני של משטחי חלונות זכוכית גדולים, מוטיבים אלה, שהיו ניתנים להעברה בקלות בליניאריות שלהם, קיבלו חיים משלהם והפכו לאלמנטים דקורטיביים מועשרים בתכשיטים, כגון על , מוזהבים או דפי ספר מצוירים.
לכיוון האנכי של תחרת החלונות קיים וריאנט בקשתות המחודדות המסודרות בצורה רדיאלית של חלון רוזטה.
בניגוד למאפיין הגאומטרי והמופשט הזה של התחרה, ישנו מאפיין כמעט נטורליסטי בתקופה הגותית של עיטור בדמות צמחים.
הוא משתנה תחילה בכותרת ולאחר מכן מזיז ממקומו את הקוציץ הקלאסי, ומחליף אותו בעלי גפן ובעלווה של צמחים מקומיים.
אופייני לעיטור העלווה של מרכז אירופה היו עלים סגורים במאה ה-14 ולאחר מכן, בסוף המאה ה-15, קנוקנות דמויי דרדר.
ככל שהשילובים בה נעשים מורכבים יותר ויותר, התחרה הופכת גם לדינמית יותר, הקשתות המחודדות מכופפות בצורה בצורת להבה ("ראוותנית"), כפי שמוצג גם על ידי ה- המורכב משלוש .
תאוריה אדריכלית ועיטורים בתקופת הרנסאנס
עם הגילוי מחדש של כתביו של ויטרוביוס, החלה בחינה אינטנסיבית של אמנות ואדריכלות עתיקות באיטליה במאה ה-15, שצורותיה וקישוטיה החליפו במהרה את צורות ימי הביניים.
בפרט, העיטור האדריכלי של חורבות רומיות נחקר על ידי אדריכלים בני התקופה הועתק והופץ בכמויות.
ציורי קיר רומיים, במיוחד ה, מספקים מודלים נוספים לאמנות באדריכלות.
הדפסת ספרים, שהחלה גם בתקופה זו, הועילה להפצת עיצובים ועיטורים עתיקים, ואיכותה הגוברת מתחילת המאה ה-16 אפשרה גם איורים ולוחות (מאוחר יותר גם צבעוניים).
במרכז הדיונים האדריכליים-תאורטיים החדשים עומדים, מלבד סדרי העמודים, גם עקרונות הכנת תוכניות ועקרונות כלליים, החורגים במהרה מהתורה הוויטרובית.
עבור לאון בטיסטה אלברטי העיטור ממלא תפקיד חשוב בהגדרת מושג היופי (pulcritudo).
יופי, לפי אלברטי, הוא מצב אידיאלי שבו לא ניתן להסיר או להוסיף דבר לבניין מבלי לגרוע מיופיו.
מאחר שמצב זה אינו מושג במציאות, העיטור מוחל על המבנה מבחוץ על מנת להדגיש את יתרונות המבנה ולהסתיר את פגמיו (Alberti: de re aedificatoria, ונציה 1485, ספר ו' פרק ב').
היישום החשוב ביותר של סכמה דואליסטית זו של יופי ועיטור נמצא ב, שהופך לתוכנית המבנית החשובה ביותר לבנייה לגובה בתקופת הרנסאנס.
חריטות הנוי שפורסמו כתבניות לבעלי מלאכה בגיליונות בודדים ובצורת ספר מספקים תמונה טובה של התפתחות סגנון העיטור מצפון לאלפים מאז התקופה המודרנית המוקדמת.
אפילו יותר מאשר בימי הביניים, עיטורים מופיעים כטרנספורמציות והעתקים של אלמנטים עתיקים כמו תימורות, , אגרטלים, מעקות, נברשות ואלמנטים אדריכליים אחרים.
מעתה, מוטיב הצמח החשוב ביותר הוא הקוציץ המטפס פחות או יותר, שלאורך זמן הוא לפעמים פיליגרן (רקמה בחוטי זהב), לפעמים עלים עבים.
גם הערבסקה התעוררה לחיים בתקופת הרנסאנס, אך בשונה מהמוטיבים הבאים, היא אינה מאפיינת שיטת עיטור המוגבלת לפרק זמן מצומצם, אלא נותרה מוטיב שהוחזר שוב ושוב בסגנונות שונים הרבה מעבר לתקופת הבארוק.
בתקופת הרנסאנס האיטלקי, פרח העיטור ה, אך גם הופיע מדי פעם מאוחר יותר ברחבי אירופה כקישוט קיר בקנה מידה גדול.
גם העיטור שייך לעידן זה.
הווריאציות בסגנונות ה, ששררו מאמצע המאה ה-16 עד אמצע המאה ה-17, יש למנות בחלקן בין הגרוטסקות אם הן שומרות על אופי המורכב והצף השברירי, דמוי הרשת, אם הם מופיעות כתבליט או מכוונות להשפעות תלת־ממדיות על פני השטח.
בפירוט: מאפייני עיטור המגילות (משנת 1520) שלובים זה בזה ומגולגלים, מוכנסים וצורות מרובות של שכבות של רצועות, אשר שימושיות במיוחד עבור מסגור ונוצר .
נגזר מכך, ולעיתים קרובות בשילוב איתו, (בסביבות 1550–1630) עם צורות המתכת הגזורות וה"ממוסמרות" שלו.
היכן שהעיטור הזה נמס ומתחיל לנוע, ב- (בסביבות 1580–1630), צצות צורות נפוחות המסתיימות בוולוטה או במבנים דמויי אלות.
הנטייה לאמורפי של סגנון העיטור הזה מתגברת עוד יותר בווריאציות , וסגנון האפרכסת (1570–1660), המציגים מעברים כמעט בלתי ניתנים להבדלה זה מזה ומשמשים גם הם שם נרדף.
במחצית השנייה של המאה ה-17, עלוות הקוציץ, שכעת מכסה את המשטחים באופן מלא, חוזרת כשידה על העליונה.
סגנון ה- שמקורו בצרפת (1680–1720), מדגיש שוב עדינות, שולט גם בשאר אירופה במחצית הראשונה של המאה ה-18, ומכין לקראת הקלילות של סגנון ה הצמחי המובהק עוד יותר (1715– 1730), והאלגנטיות של הרוקוקו.
בעוד קנוקנות עדינות, סרטים כרוכים אל פני השטח וקומפוזיציות סימטריות בעלות מבנה טקטוני שלטו בעשורים הראשונים, הרוקוקו משאיר את ה עם קונכייתו, הוולוטים והעקומות ההופכיות, הקשר המרחבי לטובת מבנים א-סימטריים המרחיקים את עצמם עוד יותר ממודלים טבעיים, אינם מוגבלים עוד על ידי מסגור, אלא מתנדנדים לחלל ריק.
סטוקו, לכל היותר מודגש במשורה בזהב, הוא אזור היישום האופייני לרוקאייל, מה שמדגים כאן במלואו את התאמתו הפלסטית.
עבודות יד מציעות גם תחומי יישום רחבים ביישומי פורצלן, כסף, גילופי רהיטים ויישומי ברונזה.
המגוון הצרפתי של שלב הסגנון הזה של לואי ה-15, הוא, כמו תמיד בצרפת, רציונלי יותר, נוטה להיות קלאסי יותר ומוביל לקלאסיקה ממשית בסביבות 1760. עם זאת, במיוחד בצרפת, יש תמיד לקחת את כללי ה.
בחשבון: בחירת העיטור המתאים תלויה במטרה המיועדת; הרוקאייל (אם כי לרוב יותר סימטרי) מופיע גם בצרפת, אבל מוטיבים של הרוקוקו המשתובבים נמצאים בסבירות גבוהה יותר בבודואר (חדר השינה של האישה) מאשר בחדר הכס, למשל.
בשלהי המאה ה-18, בשנים שסביב המהפכה הצרפתית, אופיינו צורות המעבר בין הרוקוקו לקלאסיציזם על ידי סגנון לואי ה-16 בצרפת, סגנון ג'ורג'יאני מאוחר באנגליה, סגנון ז'וזפין באוסטריה ו בגרמניה.
כעת כל הצורות מתקשות ומתמצקות, האלמנטים הצמחיים הדלילים נקשרים בחוזקה לזרים וצמות, הוולוטות נשברות לצורות זוויתיות, וכל האלמנטים הבודדים ממוסגרים ומסודרים שוב בקו ישר יותר.
נטיות קלאסיות אלו מצאו ביטוי ב בסביבות 1800 עד 1815, אשר השתמש באלמנטים מעתיקות מצרים, יוון ורומי יותר מאשר בתקופת הרנסאנס.
ההתקדמות בארכאולוגיה ובהיסטוריה סיפקה השראה לכך.
אבל הקישוטים העתיקים (זרי דפנה, תימורות, , חירוץ, אגרטלים, רוזטות ומיאנדרים) היו בשימוש במשורה בלבד; קווים ישרים ומשטחים חלקים שוררים.
בהמשך התפתחותו של הקלאסיציזם, האידיאל הזה של קפדנות, בהירות ופשטות נסוג שוב לטובת העשרה במוטיבים הפרטניים שהוזכרו.
לאורך המאה ואילך, הקלאסיציזם נותר אופציה לצד אחרים, אשר כדוגמת , הציעו סגנונות וסוגי עיטור שונים.
בדומה לכללי דקורום במאות הקודמות, סוגים שונים של עיטורים הוקצו למשימות שונות, וכעת דפוסים מסוימים נקשרו גם למשמעויות מסוימות.
אבל התופעות היו יותר לא סדירות, יותר לא דוגמטיות, ולפעמים אפילו יותר שרירותיות.
בנוסף, ניתן בהחלט לשלב עיטורים בסגנונות שונים.
זה מקשה על השגת סקירה מובנית באופן שיטתי.
נאו-גותי – הסגנון הנאו-גותי, שהתפתח במלואו בסביבות 1820–1840, צמח מתוך תפנית רומנטית, לאומית-גרמנית לעבר ימי הביניים האידיאליים.
באומנות מופצים מוטיבים כמו קשתות מחודדות, תחרת חלונות וקנוקנות דרדרים על כלים ומכשירים שמעולם לא היו קיימים בימי הביניים.
בארכיטקטורה ובריהוט של מבני כנסיות, המוטיבים נשארו מחייבים עד תחילת המאה, אז הנאו-גותי הוחלף בחלקו ב, אשר, עם זאת, כמעט ולא הופיע באופן משמעותי כסגנון עיטור מחוץ לצורכי הכנסייה.
אופנה אוריינטלית – לאחר שה בקושי שרד את המאה ה-18, צמחה שוב מלאכת יד אוריינטליסטית לאחר אמצע המאה ה-19, שהתבססה כעת על דגמים מהודו ומהמזרח התיכון.
הג'פוניזם, שהיה מדבק בציור הצרפתי מאז שנות ה-80 של המאה ה-19, הותיר עקבות מועטים באומנויות ומלאכות היד של אירופה, למעט קדרות.
עיטור צמחי – שיטת קישוט שאינה שייכת לעיטור במובן הצר יותר היא עיטור בפרחים, ענפים ועלווה, אופנה שקיבלה השראה נחרצת מהמוצגים ביריד העולמי של לונדון בשנת 1851. בתחילה נטורליסטית מאוד, היא השיגה סִגְנוּן ברמה הגבוהה ביותר בעולם האנגלו-סקסי בתנועת האמנויות והאומנויות, ובו בזמן בלתי תלויה במידה רבה בדגמים היסטוריים.
בגרמניה, הסגנון מכוון הרפורמה הזה כמעט ולא מצא חסידים, לפחות בכל הנוגע לעיטור.
אבל הוא הציע מקורות פורצי דרך להופעתו של אר נובו פרחוני.
נאו-רנסאנס – במאה ה-19, הרנסאנס הובן כמכסה ספקטרום רחב.
– במהלך עשרות שנות הקלאסיציזם, הרוקוקו העמיד לאורך זמן, למשל ברהיטים מצוירים ובחפצים אחרים של אמנות עממית, מעולם לא נשכח לחלוטין.
הוא התחדש בשנות ה-30 של המאה ה-19, אבל יותר עבור עיצובי פנים אלגנטיים וחפצי תצוגה (במיוחד בפורצלן) מאשר באמנות רהיטים ובאדריכלות.
הרוקאיילים ורוזטות הפרחים של מה שנקרא "הרוקוקו השני" בשלב הרסטורציה, אשר יושמו ברובם באופן שרירותי ובשפע, חסרו את האלגנטיות של הדגמים שלהם מהמאה ה-18, בניגוד ליצירות "הרוקוקו השלישי" מסביבות 1880, אך הם דבקו ביתר שאת בחוסר דמיון בשפה הפורמלית של המודלים לחיקוי שלהם.
חללי פנים בסגנון הרוקוקו לא היו נדירים עד שנות ה-20 של המאה ה-20.
– אף על פי שבאומנויות הדקורטיביות והאדריכלות של הרבע האחרון של המאה כל הצורות והממדים נוטים לשפע "בארוקי" ולעושר הפגנתי, העיטורים של המאה ה-17, מלבד כמה צורות בסיסיות כמו קרטושים, זרים, וולוטות ו, כבר לא ממלאים תפקיד מכריע.
כאשר עושר פרחוני משמש לעיטור, היופי הזורם של קווי אר נובו מצוין מדי פעם.
מודלים לחיקוי – בעידן שהיה מחויב בצורה כה מפורשת להחייאת הצורות הסגנוניות ההיסטוריות, שאלת המדיה שהעבירה זאת מעניינת במיוחד, על אחת כמה וכמה שהעיטור היה רפרטואר צורות שנקבע נורמטיבית עד סוף המאה.
ספרי מודלים ואוספים נרחבים של דפי מודל משקפים הן את הטענה האנציקלופדית החינוכית הממשית של מדע אמנות שרק התפתח באותה תקופה והן את הצורך במודלים מצד אמנים, אדריכלים ואומנים.
מאותה סיבה צצים בערים גדולות רבות מוזיאונים לאומנויות ומלאכת יד, המציגים בדוגמאות אותנטיות את עושר העיטורים מאמנות ומלאכות מכל אזורי העולם והתקופות, ובו בזמן, לא רק כדי להקנות כישורים טכניים עם מכוני הדרכה נלווים, אלא גם להקנות את השילוב הנדרש "בטעם" של עיטור, תפקוד וחומרים.
האוונגרד הווינאי היה הראשון שניסח ביקורת חריפה על העיטור בשלב הפרה-מודרני או המוקדם בין תחילת המאה למלחמת העולם הראשונה.
אדולף לוס ניסח זאת במיוחד במאמרו "עיטור ופשע" משנת 1908 ועם שלו במייקלרפלאץ, ואוטו וגנר עם שלו עיצבו שני מבנים שנטשו כמעט לחלוטין את עיטור הנוי.
נטיות דומות היו אצל חברו של לוס, ארנולד שנברג, שרצה לשחרר את המוזיקה הקלאסית מכל עודף ומיותר, וגם עם ציוריו של אגון שילה, עירום ומצטמצם בהשוואה ליצירותיו של גוסטב קלימט השופעות עיטורי זהב.
הביקורת של האוונגרד הווינאי על העיטור, שהייתה לה השפעה רבה על המודרניזם של רפובליקת ויימאר ולפיכך על הבאוהאוס לאחר מלחמת העולם הראשונה, יש להבין יותר מכל בנסיבות המיוחדות של הבירה האוסטרית כמרכז של מדינה רב-לאומית מתמוטטת.
השטחיות המלאכותית של החזיתות הייצוגיות, המפוארות של הרינגשטראסה, הפכה למוקד ביקורת מצד מספר רב של מעצבים צעירים משום שהושוותה למספר רב של בעיות במדינה: עם המוסר הכפול הקתולי ששרר במדינה, הנובו ריש הבורגנים שהפיקו תועלת מהתיעוש ומאימפריה אחת מיושנת.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר ולטר גרופיוס ולודוויג מיס ון דר רוהה היגרו לארצות הברית והקימו שם את הבאוהאוס החדש, התאוריה של הבאוהאוס מארצות הברית התבססה ברחבי העולם כסגנון הבין-לאומי, סטוקו, טפטים וחזיתות ביחד.
החרם על העיטור התבסס ו ו השיגו תוצאות דומות בתחומי עיצוב המוצר והגרפיקה, העיטור נעלם כמעט לחלוטין ממחשבתם של המעצבים ככלי עיצובי במשך כמעט 40 שנה.
רק מאז הפוסטמודרניזם ולבסוף עם המהפכה הדיגיטלית, הקישוט שוב משחק תפקיד גדול יותר בהתפתחויות העיצוב הנוכחיות.
העיטור חזר למודרניות כאלמנט גרפי שניתן להשתמש בו על פני תרבויות כחלק מהגלובליזציה של תהליכי תקשורת.
הגיבורים של תחיית העיטור בעיצוב התקשורת בתחילת המאה ה-21 הם העולם המונחה אמנות פיקסלים של , העיצוב הארגוני של גלריית בברלין, המגזין Idn שעוצב בהונג קונג על ידי Jonathan NG, ויישומי אינטרנט מאת מטוקיו.
עם זאת, יש עדיין הסתייגויות גדולות לגבי השימוש בעיטור באדריכלות.
באדריכלות ובעיצוב מוצר מודרניים, התפתחה ספקנות רחבה ודחיית עיטורים.
במקום זאת, קודמה הנוסחה "Form follows function" () שהגדיר לואיס סאליבן.
יצירתו של אדולף לוס "עיטור ופשע", שיצאה לאור ב-1908, הפכה לפופולרית במיוחד, שבה הוא הטיל דופי בשימוש בעיטור ובתפאורה ותיאר אותם כבלתי הכרחיים.
עבור הרופא הנס מרטין זוטרמייסטר, העיטור ייצג רגרסיה של הפנאי: "הקסם של העיטור" התבסס "על אפקט סוגסטיבי, הנגרם מהעובדה ש [...] גירויים חיצוניים קצביים נוטים להשפיע יותר ויותר על השכבות העמוקות של הנפש שלנו".
לכן ניתן להשתמש בעיטור, בדומה למוזיקה קצבית, לשמש להשפעה על הצופה (או המאזין).
תמונה שם תיאור ושימוש הסדר האיוני: בקרניז או בכותרת, בין הווולוטות.
הסדר האיוני: בין גוף עמוד לכותרת.
רצף אינסופי של "חרוז" עגול אחד ואז שניים פחוסים.
אדריכלות של העת העתיקה הקלאסית והתקופות שהשתמשו מחדש במוטיבים שלהן (מהרנסאנס לקלאסיציזם).
מוט עגול או טבעת חרוזים שאינם נראים חלקים, אלא מפותלים כמו חבל.
עיטורים על שטחים ישרים ואחרים
תמונה שם תיאור ושימוש עלה קוציץ קישוט צמחי (קוציץ); מאז העת העתיקה היוונית למשל.
בכותרות של עמודים קורינתיים ערבסקה עיטור קנוקנות טבעי ממלא שטחים, שפותח בתקופת הרנסאנס מדגמים עתיקים מאוחרים.
המונח משמש לתיאור הן את קנוקנות הקוציץ של הרנסאנס והן את עיטורי קנוקנות העלים המסוגננים יותר באמנות האסלאמית.
קישוט שטוח העשוי מרצועות שהן תמיד באותו רוחב ומכופפות מספר פעמים.
כמעט תמיד בשילוב עם עלווה, ולכן מכונה גם "עלווה וסרטים".
נפוץ במיוחד בגרמניה בסביבות 1710–1740. עיטורים דמויי סרט שצורותיהם מזכירות אביזרי מתכת מסומרים.
הוא פותח בהולנד בסוף המאה ה-16 ולאחר מכן התפשט בעיקר לגרמניה, שם הוא נשאר בשימוש עד 1620 בערך.
עיטור דמוי זר תלוי עשוי מזרי עלים, פרחים ופירות.
מוטיב דקורטיבי בשימוש בפיסול אדריכלי ועיצוב פנים בעת העתיקה, במיוחד בתקופת הרנסאנס והקלאסיציזם.
עיטור מעוקל בצורת דמעה, מסודר בדרך כלל במספר קבוצות; במיוחד בתחרת חלונות בשלהי התקופה הגותית עיטור המורכב מקווים או פסים השזורים זה בזה באופן קבוע, דמויי סרט; מאז הפרהיסטוריה, אבל במיוחד בימי הביניים והרנסאנס מוטיב מסוגנן, דמוי עלה או פרח, במיוחד כעיטור אחרון בספר.
עיטור קצה שבו אזורים מסוימים של כלי עגול מכוסים בצלעות רדיאליות, בדרך כלל מלוכסנות ומעוקלות המסתיימות בעיקול.
סריג עדין ואוורירי של צורות אורגניות וארכיטקטוניות כמילוי פני השטח.
בהשראת ציורי קיר עתיקים, שהגיעו לשיא בתקופת הרנסאנס האיטלקי, האפקטים נמשכו עד המאה ה-18. גרסאות עיטור שונות מתקופת האמנות של המנייריזם מסביבות 1600. צורות מנופחות המזכירות בצק או סחוס.
לבירינת דיאגרמה ליניארית של מערכת קווים דמוית מבוך שיש לה משמעות סמלית..
תחרת חלונותבמקורו אלמנט אדריכלי בעל קווים סטטיים, הוא הפך לעיטור עצמאי והתפתח בווריאציות רבות בשלהי התקופה הגותית.
עיטור פני השטח עשוי מקנוקנות מסוגננות פרוסות באופן שווה.
העיטור התפתח ברנסאנס על בסיס הדגם המורי, לרוב עם ניגודיות חזקה של שחור ולבן.
מילפלר עיטור פרחוני שטוח וצפוף מתפרש על מלוא הרקע בשטיחי קיר משלהי התקופה הגותית.
אחד מהמוטיבים הנפוצים ביותר, לא רק באמנות האירופית.
אצטרובל ייצוג מסוגנן של אצטרובל עץ האורן, לעיתים קרובות כפסל או תליון; מאז העת העתיקה הרומית.עיטור בצורת קונכייה, בעיקר א-סימטרי מאמצע המאה ה-18, המקור לשם רוקוקו צורות רצועות מתגלגלות במראה פלסטי, שחלקן שזורות זו בזו ודבוקות דרכן; מנייריזם, בארוק מוקדם.
רוזטה ורד מסוגנן כאלמנט עגול דקורטיבי.
גם עבור צורות תחרת חלונות מסודרות בצורה רדיאלית.
קימורים בצורת C ו-S, קצותיהם מעובים כמו אלות.
זמן: מנייריזם עד הבארוק המוקדם (1570–1630 בקירוב) קשתות מצטלבות; אדריכלות מורית.
וריאנט של סגנון ציצת השיער, עם יותר אונות.
הולנד וצפון גרמניה, סביב 1590 עד 1680 וולוטה צורת חילזון (ספירלה); לפחות מאז יוון העתיקה, בולטת שם בעמודים של הסדר האיוני.
עיטור המופת הוא העיטור השלישי בחשיבותו שניתן בצבא הגנה לישראל.
העיטור מוענק על ידי הרמטכ"ל על "מעשה שנעשה באומץ לב והוא ראוי לשמש מופת".
בחודש ינואר 1970 אישרה הכנסת את חוק העיטורים בצבא הגנה לישראל, שקבע את שלושת העיטורים הגבוהים ביותר עבור גילויי אומץ וגבורה במהלך לחימה: עיטור הגבורה, עיטור העוז ועיטור המופת.
עיטורים אלה הוענקו בדיעבד גם לכל המעוטרים מאז קום המדינה, כאשר ועדה קבעה איזה עיטור חדש יחליף עיטור ישן.
עיטור המופת ניתן פעמים רבות על מעשה גבורה בעת קרב, אך להבדיל משני העיטורים הגבוהים ממנו, הניתנים אך ורק על מעשה גבורה בשירות קרבי, את אות המופת ניתן להעניק גם על מעשה גבורה שלא בעת קרב.
עד כה הוענקו 602 עיטורים.
בין מלחמת לבנון הראשונה למלחמת לבנון השנייה לא הוענק עיטור המופת.
בעקבות מלחמת לבנון השנייה הוענקו 12 עיטורים.
מאז מלחמת לבנון השנייה הוענק העיטור שלוש פעמים: ב-2010 הוענק העיטור לרסן נ"א בזכות "קור רוחו, אומץ לבו, נחישות ודבקות במטרה, אשר יהוו מופת ומודל לחיקוי ללוחמים האלמונים, אנשי הסוד והסתר", העיטור הוענק בשנית ב-2015 לסגן איתן פונד בעקבות מבצע צוק איתן (זה העיטור הגבוה ביותר שהוענק במבצע).
העיטור הוענק בפעם האחרונה במרץ 2018, ללוחם במערך המבצעים המיוחדים על פעילות מבצעית שביצע בשטח אויב תוך סיכון חייו.
מבין מקבלי אות המופת ששמותיהם פורסמו, עיטור המופת הוענק פעמיים לשני חיילים: שלמה הגני ומיכאל בורט.
העיטור עוצב על ידי האמן הבינלאומי חתן פרס ישראל דן ריזינגר, וצורתו עיגול שאת חזיתו מעטרים חרב ושיבולת חיטה.
העיטור צמוד לסרט בצבע כחול.
העיטור מוטבע על ידי החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות.
משקלו 25 גרם כסף בטוהר 935. האבזם מצופה כרום.
אות העיטור הוא בצבע כחול.
לפי התקנות, כאשר העיטור מוענק יותר מפעם אחת לאדם, הוא מקבל את תג העיטור שהוא גרסה מוקטנת של הפארה שאותו עונדים על תג העיטור.
עיטור העוז הוא העיטור השני בחשיבותו שניתן בצה"ל.
העיטור מוענק על ידי הרמטכ"ל, על "מעשה גבורה שנעשה במילוי תפקיד קרבי תוך חירוף נפש".
בינואר 1970 אישרה הכנסת את חוק העיטורים בצבא הגנה לישראל, שקבע את שלושת העיטורים הגבוהים ביותר עבור גילויי אומץ וגבורה במהלך לחימה - עיטור הגבורה, עיטור העוז ועיטור המופת.
עיטורים אלה הוענקו בדיעבד גם לחלק ממעוטרי צל"ש הרמטכ"ל מאז קום המדינה, עת קבעה ועדה איזה עיטור חדש יחליף את הצל"ש, אם בכלל.
שני חיילים קיבלו את עיטור העוז פעמיים: עובד לדיז'ינסקי ואמנון ליפקין-שחק.
העיטור עוצב על ידי האמן הבין-לאומי חתן פרס ישראל דן ריזינגר, וצורתו כמנורת בת שבעה קנים, המורכבת משש חרבות מוצלבות ובמרכז שיבולת חיטה.
העיטור מחובר לסרט בצבע אדום.
העיטור מוטבע על ידי החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות, משקלו 25 גרם כסף בטוהר 935. האבזם מצופה בכרום.
אות העיטור הוא בצבע אדום.
לפי התקנות, כאשר העיטור מוענק יותר מפעם אחת לאדם הוא מקבל את תג העיטור שהוא גרסה מוקטנת של הפארה שאותו עונדים על תג העיטור.
רב-אלוף אמנון ליפקין-שחק, נהג לענוד שני אותות במקביל, ללא הוספת תג.
עיטור הגבורה הוא העיטור הגבוה ביותר שניתן בצה"ל.
העיטור מוענק על ידי שר הביטחון בהמלצת הרמטכ"ל, על "מעשה גבורה עילאית שנעשה בעת לחימה מול פני האויב תוך חירוף נפש".
בטקס שנערך ב-17 ביולי 1949, לקראת סיום מלחמת העצמאות, הוענק לראשונה "אות גיבור ישראל" לשנים-עשר לוחמים (כמספר שבטי ישראל), בזכות הצטיינותם יוצאת הדופן בשדה הקרב.
הלוחמים המעוטרים גילו אומץ לב וסיכנו עצמם למען הצלת חבריהם או הצלחה במשימה.
בין המעשים היו הזזת רכב שהפריע לכוחות צה"ל להמשיך בקרב תחת אש כבדה, פעולות חילוץ פצועים, השתלטות על משאית בשיירה ערבית בדרכה לתקוף את חיפה ופיצוץ אנייה מצרית.
חלק מהאותות ניתנו לאחר מות הלוחמים במעשה הגבורה.
עיטורים אלה הוענקו למפרע גם לכל המעוטרים מאז קום המדינה, כאשר ועדה קבעה איזה עיטור חדש יחליף עיטור ישן.
בנוסף, המיר החוק את "אות גיבור ישראל", שבו זכו 12 לוחמים במלחמת העצמאות, לעיטור הגבורה.
החוק קבע כי מתן עיטורי המופת והעוז הוא בסמכותו של הרמטכ"ל, ואילו הענקת עיטור הגבורה היא בסמכות שר הביטחון, בהמלצת הרמטכ"ל.
עד שנת 1975 הוענקו 40 עיטורי הגבורה.
כאמור, העיטור מוענק לעיתים נדירות ועל מעשי גבורה יוצאי דופן; מספר המעוטרים בעיטור הגבורה מהווה פחות מ-5% מכלל מקבלי העיטורים (סה"כ עוטרו 864 חיילים וקצינים בעיטורי הגבורה, העוז והמופת), ופחות מ-2% מכלל מקבלי העיטורים והצל"שים ברמותיהם השונות (צל"ש רמטכ"ל, צל"ש אלוף, צל"ש מפקד אוגדה וצל"ש מח"ט).
מלחמת העצמאות - 12 עיטורים
פעולות התגמול - 3 עיטורים
מלחמת סיני - 4 עיטורים
מלחמת ששת הימים - 12 עיטורים
מלחמת ההתשה - עיטור אחד
מלחמת יום הכיפורים - 8 עיטורים
מאז מלחמת יום הכיפורים לא הוענק עיטור זה.
15 ממקבלי האות נהרגו במהלך המעשה שבזכותו עוטרו (או שנפטרו זמן קצר לאחר הקרב מפצעיהם).
ארבעה נוספים נהרגו בהמשך המלחמה או במלחמה מאוחרת יותר.
שניים ממקבלי העיטור עוטרו גם בעיטור המופת - שלמה ניצני ואביגדור קהלני, ושניים נוספים זכו בציון לשבח אחד או יותר - דניאל ורדון ויוסי לפר.
20 ממקבלי האותות היו קצינים, הבכיר בהם היה סגן-אלוף בעת קבלת העיטור (אביגדור קהלני).
10 ממקבלי האותות היו טוראים.
במלחמת העצמאות היו רוב הזוכים בעיטור חוגרים; במלחמת יום הכיפורים עוטר רק חוגר אחד בעיטור הגבורה, וכל השאר היו קצינים.
שבעה ממקבלי עיטור הגבורה באו משורות חטיבת הצנחנים הסדירה.
חמישה היו מחטיבת יפתח, על גלגוליה השונים, ארבעה מחטיבת גולני וארבעה מחטיבה 14. שלושה ממקבלי העיטורים היו בחטיבה 8 ושלושה בחיל הים, שניים מהם משייטת 13. בחטיבה 27, חטיבה 55 וחטיבת גבעתי (בתש"ח) היו שני מקבלי עיטורים כל אחת.
בחיל האוויר עוטר טייס אחד בעיטור הגבורה.
העיטור (כמו גם עיטור העוז והמופת) עוצב על ידי האמן חתן פרס ישראל דן ריזינגר, וצורתו מגן דוד שאת חזיתו מעטרים חרב וענף עץ זית.
העיטור צמוד לסרט בצבע צהוב, ומוטבע על ידי החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות.
משקלו 25 גרם כסף בטוהר 935. האבזם מצופה בכרום.
הצבע הצהוב נבחר לעיטור בעקבות הטלאי הצהוב שהוצמד ליהודים באירופה במהלך השואה.
בראש הוועדה שהמליצה על עיצובם של עיטורי צה"ל עמד האלוף אפרים בן ארצי, אשר נימק את בחירת הצבע לעיטור באומרו כי:
להלוויה צבאית וקבורה בבית קברות צבאי
לפטור מתשלום דמי הסכמה למינהל מקרקעי ישראל בהעברת נכסים שבבעלות המנהל
הלוחמים שהוענק להם עיטור הגבורה
נהרג ביום השני למלחמה מרדכי פרידמן סגן גדוד 28, חטיבה 55 6 ביוני 1967 הקרב על ירושלים, דרך שכם במהלך קרב מול עמדת אויב מבוצרת היטב חילץ פצוע והרוג, ואחר כך הסתער עליה שוב.
שם דרגה יחידה/חיל תאריך מבצע/קרב, מקום תיאור המעשה באתר "בעוז רוחם" הערות עודד אמיר סרן שייטת 13, חיל הים הלילה שבין 16 ל-17 באוקטובר 1973 מבצע ליידי בנמל פורט סעיד פיקד על חוליה שחדרה לנמל פורט סעיד.
הוביל את היחלצות אנשי המעוז עד לחבירה לכוחות צה"ל.
לימים תת-אלוף, השר לביטחון פנים בממשלת ישראל העשרים ושבע
עיטור ההצטיינות של צבא העם הלאומי (גרמנית: Verdienstmedaille der Nationalen Volksarmee) היה עיטור שהוענק על ידי הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
העיטור נוצר ב-1 ביוני 1956 בשלוש דרגות - ברונזה, כסף וזהב.
העיטור הוענק בשל הצטיינות יוצאת דופן ומוכנות אישית בתמיכת והגדלת מוכנת הקרב של צבא העם הלאומי.
העיטור הוענק בשם שר ההגנה ביום צבא העם הלאומי, ביום הרפובליקה או מיד אחרי אישור הזכאות לעיטור.
העיטור הוענק לכל חברי הזרועות של צבא העם הלאומי ולחברי השטאזי (כולל מודיעים).
אזרחים שעובדים בצבא העם הלאומי.
לפי התקנות כל שלוש הדרגות של העיטור יכלו להינתן לכל חייל בלי התחשבות בדרגתו.
אבל בפועל העיטור בדרגת הזהב היה לקצונה הבכירה, בעוד ששאר הדרגות של העיטור היו מוענקות בדרך כלל לנגדים ולקצונה הזוטרה.
חייל שהוענק לו אות החייל המצטיין במשך שבע שנים רצופות היה זכאי לעיטור בדרגת הברונזה, במשך תשע שנים רצופות הוא היה זכאי לדרגת הכסף ובמשך שתים עשרה שנים רצופות הוא היה זכאי לדרגת הזהב.
העיטור עוצב על ידי האמן הברלינאי פאול גאנש, צורת העיטור היא עגולה והוא צבועה מברונזה (לדרגת הברונזה), כסוף (לדרגת הכסף) או מצופה זהב (לדרגת הזהב).
על החזית של העיטור יש מלח, איש אוויר וחייל רגלים המייצגים את שלושת ענפי הצבא ומתחתהם כתוב DDR (ראשי התבות בגרמנית של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית) משני צידי הכיתוב יש עלי אלון (סמל גרמני מסורתי) עם בלוטים.
המילים "FÜR HERVORRAGENDE VERDIENSTE" (בשביל הצטיינות יוצאת מן הכלל) חרותים על הצד העליון של העיטור ועל הצד התחתון חרותים המילים "NATIONALE VOLKSARMEE" (צבא העם הלאומי).
בצד האחורי של העיטור יש את סמלה של גרמניה המזרחית מוקף בכיתוב "FÜR DEN SCHUTZ DER ARBEITER- UND-BAUERN- MACHT" (למען הגנת כוחם של הפועלים והחקלאים) עם שני ענפי דפנה.
ולדימיר פוטין קיבל את העיטור בדרגת ברונזה בשנת 1988 מידי ראש השטאזי אריך מילקה כהוקרה על שירותו כסוכן ק.ג.ב.
עיטור הדגל האדום של העמל היה עיטור אזרחי של ברית המועצות, הניתן עבור הצטיינות בפעילות הציבורית ופעילות למען הפועלים.
ב-28 בדצמבר 1920 החליטה הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה על הנפקת "עיטור פועלי הדגל האדום", כמקבילה האזרחית של העיטור הצבאי עיטור הדגל האדום.
העיטור הפך לעיטור כלל-סובייטי ב-7 בספטמבר 1928.
סיכת העיטור משלבת מספר פרטים: במרכזה, סמל הפטיש והמגל, על רקע תחנת תחנת כוח הידרו-אלקטרית.
תחתם, זר קלוע של עלי עץ אלון ומסביבם גלגל שיניים, הנושא את המוטו "פועלי כל האומות, התאחדו".
בראש העיטור, הדגל האדום הנושא את הכיתוב "CCCP" (ברית המועצות).
בתחתיתו, הכוכב האדום, שבצידיו שיבולים מוזהבות.
את הסיכה עונדים על החזה בצד שמאל.
בתחילה, עוצבה הסיכה ללא סרט.
מאוחר יותר התווסף לסיכה סרט שציבעו תכלת עם פסים כחולים בקצוות.
עד לשנת 1991 בוצעו מעל 1.2 מיליון הענקות של העיטור.
חלק ממקבלי העיטור קיבלו אותו 6 פעמים.
אלכסנדר פרוטזנוב (6 פעמים) - פעיל מפלגתי
ניקולאי בלייב - (6 פעמים)- מנהל מפעלים בתעשייה האופטית
ניקולאי סמליאקוב (6 פעמים) - סופר
מרקוס קלינגברג - חוקר אפידמיולוג ומרגל לטובת ברית המועצות
עיטור לוחמי המדינה (על"ה) הוא עיטור ישראלי המוענק על ידי משרד הביטחון, למי שהיה חבר בארגונים צבאיים או בעלי אופי צבאי, מארגון השומר ועד לתקומת המדינה.
התקופה הקובעת לשירות בארגונים אלה, המזכה בעיטור היא 1909–1948. העיטור מעוצב כ מסוגננת, שבמרכזה להבה, הדומה גם לטיפת דם.
העיטור עוצב על ידי האחים שמיר ב-1968.
מתוך החלטת ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים:
"כל מי שהשתייך לאחד הארגונים או המסגרות המפורטים להלן, תקופה של שישה חודשים לפחות לפני קום המדינה (פרט לאנשי גח"ל / מח"ל שלגביהם לא תחול מגבלה של זמן) יהיו זכאים לעיטור:
זכאי אות ההתנדבות, אות המשמר, אות הלוחם בנאצים ועיטור אסורי שלטון המנדט
כל הגופים והארגונים אשר עסקו בהעפלה וב"בריחה"
חיילי הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה
חיילים במסגרת צבאות בנות הברית, לוחמי מחתרת, פרטיזנים, ומורדי הגטאות הלוחמים וחברי המחתרת בגטאות ובמחנות המוות בעת מלחמת העולם השנייה
חלוקת העיטור החלה בשנת 1968. את העיטור ניתן לענוד על לבוש אזרחי או צבאי.
במקרה של הענקת העיטור ללובשי מדים, הוא נענד (בגרסה מוקטנת) על אות מלחמת הקוממיות.
העיטור מעוצב כחלון כלא מסורג, ממנו פורץ מגן דוד כחול.
מקבלי עיטור אסורי שלטון המנדט היו זכאים באופן אוטומטי לקבל את עיטור לוחמי המדינה, שהחל מחולק בשנת 1968.
עיטור לנין היה העיטור הגבוה ביותר בברית המועצות.
העיטור קרוי על שמו של המנהיג הראשון של ברית המועצות - ולדימיר איליץ' לנין.
העיטור הוענק לאזרחים על שירות יוצא דופן למדינה ולחיילים על הפגנת אומץ לב יוצא מגדר הרגיל.
בסך הכול עד לפירוקה של ברית המועצות הוענקו 431,418 עיטורי לנין.
עד לשנת 1934, בה הונהג תואר גיבור ברית המועצות, היה זה העיטור הגבוה במדינה.
מקבלי תואר גיבור ברית המועצות, קיבלו עם "כוכב הזהב" גם את עיטור לנין.
כמו כן קיבלו עיטור זה גם מקבלי התואר "גיבור העמל הסוציאליסטי" (המקביל האזרחי ל"גיבור ברית המועצות").
בדומה לעיטורים סובייטים רבים, הוא הוענק לא רק לאנשים אלא גם לערים, ארגונים, מפעלים, מוסדות ציבור, יחידות צבאיות ועיתונים.
מחשבות על יסוד עיטור חדש החלו עוד בשנת 1926. בשנה זו הוצע לתת לבעלי ארבעה עיטורי הדגל האדום עיטור נוסף והוא יהיה העיטור הגבוה במדינה.
בתחילת 1930 הדיונים התחדשו ובאביב הוצע תיאור העיטור.
ב-6 באפריל 1930 הוחלט על סדר הענקת העיטור.
לאחר הענקת 700 יחידות התברר שעיטורים אחרים הם מפוארים יותר ולכן הוחלט לשנות את התג כמו כן, גרסה זו לא כללה הכוכב האדום ודגל האדום על התג.
גרסה השנייה (1932-1934) - העיטור היה מזהב, כמו כן התווסף הדגל והכוכב האדום.
דיוקנו של לנין היה עשוי מפלטינה.
גרסה השלישית (1934-1943) - דיוקנו של לנין היה מוטבע בכסף.
גרסה רביעית (1943-1991) - לחלק העליון של העיטור נוספה טבעת לשם חיבורו לסרט הבד של העיטור.
בהדרגה הוחלפו כל עיטורי לנין מהגרסאות הקודמות.
עיטור לנין הוענק לראשונה ב-23 במאי 1930 לעיתון "קומסומולסקאיה פראבדה", עיתון של הקומסומול.
האות השני הוענק למפעל לייצור נורות.
רק הענקה השלישית בוצע לבן אדם - הבל ינוקידזה, מדינאי סובייטי (כעבור כמה שנים, ב-1937, הוא הוצא להורג במהלך הטיהורים הגדולים).
כבר בשנת 1936 העיטור הוענק בפעם השנייה - לטייס ואלרי צ'קאלוב.
בשנת 1939 בעל שלוש הענקות היה טייס ולדימיר קוקינאקי.
בשנת 1935 העיטור הוענק לילדה בת 11 - אוספת כותנה מטג'יקיסטן.
הענקת העיטור לאזרחים זרים בוצע לראשונה בשנת 1931.
11 הענקות - ניקולאי פטוליצ'ב ודמיטרי אוסטינוב.
10 הענקות - שאראף רשידוב, יפים סלבסקי ואלכסנדר יאקובלב.
9 הענקות - איוואן פאפאנין, וסילי ריאביקוב, וסילי צ'ויקוב, אנטולי אלכסנדרוב, ניקולאי סמיונוב, ג'באר ראסולוב, ניקולאי טיחונוב
8 הענקות - ליאוניד ברז'נייב, סמיון בודיוני, אלכסנדר ואסילבסקי, קלימנט וורושילוב, דינמוחמד קונאייב, טרופים ליסנקו, אנדריי טופולב, ולדימיר שצ'רביצקי, סרגיי איליושין, פאבל באטוב, פיוטר דמנטייב, ניקיפור קאלצ'נקו, וסילי סוקולובסקי, אנטאנס סנצ'קוס.
בשנים 1944–1957 היה נהוג להעניק את העיטור לקצינים לאחר 25 שנות שירות.
לברנטי בריה היה בעל 5 הענקות, אך הוצא להורג באשמת בגידה.
עיטור הדגל האדום היה עיטור צבאי של ברית המועצות.
העיטור נוסד ב-1918 כעיטור של הרפובליקה הסובייטית הרוסית, והיה העיטור הראשון של הצבא האדום.
העיטור הוענק לחיילי הצבא האדום על אומץ יוצא מגדר הרגיל בשדה הקרב.
גם יחידות שלמות היו זכאיות לעיטור זה.
בשנת 1924 הוגדר העיטור כעיטור כללי לכל ברית המועצות (עד אז למעשה לכל רפובליקה סובייטית הייתה גרסה משלה של עיטור זה).
עיטור הדגל האדום הוגדר כעיטור הקרבי הגבוה ביותר בברית המועצות עד לשנת 1943, אז נוסד עיטור גבוה יותר - עיטור הניצחון.
העיטור עשוי מכסף עם ציפוי זהב.
על הדגל מופיע הכיתוב: "פועלי כל העולם, התאחדו!".
מעמדו של עיטור זה נשחק בשנים 1945–1958, כאשר הוא הוענק לא על הישגים בקרב, אלא גם על 20 ו-30 שנות שירות ללא דופי בצבא, במשטרה ובק.ג.ב.
לאחר שנת 1958 העיטור שוב חזר להיות מוענק רק על הישגים בשדה הקרב.
עד לפירוק ברית המועצות בשנת 1991 הוענקו כ-580,000 עיטורי הדגל האדום.
עיטור בוגדן חמלניצקי (רוסית: Орден Богдана Хмельницкого) היה עיטור צבאי של ברית המועצות.
העיטור, שנוסד ב-10 באוקטובר 1943, קרוי על שמו של בוגדן חמלניצקי, מרים נס המרד נגד שלטון האצולה הקתולית באוקראינה במאה ה-17.
לפי תקנון העיטור קיימות שלוש דרגות של העיטור:
לדרגה הראשונה היו זכאים מפקדי חזיתות, ציים או יחידות פרטיזנים גדולות וקציני מטה בכירים שלהם על ביצוע מבצע מוצלח לשחרור עיר בעלת חשיבות אסטרטגית, על ביצוע פשיטות בעורף האויב, תוך הסבת אבדות כבדות או על טיבוע שיירות גדולות של האויב בים.
לדרגה השנייה היו זכאים מפקדי הקורפוסים, דיוויזיות, חטיבות ורגימנטים, קציני המטה של היחידות האלה ויחידות פרטיזנים על פריצת קווי הגנה של האויב, על צליחה מוצלחת של נהרות או על השמדת קווי אספקה בעורף האויב.
לדרגה השלישית היו זכאים טוראים, סמלים וקצינים עד לרמת מפקד גדוד על יוזמה התקפית בקרב וניצחון על האויב בהיתקלות.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוענקו כ-8,451 עיטורי בוגדן חמלניצקי (מתוכם 106 הוענקו ליחידות צבאיות, ביניהן גם הקורפוס הצ'כוסלובקי הראשון).
לאחר מלחמת העולם השנייה הוענקו 6 עיטורי חמלניצקי בלבד - למפקדים בכירים שהשתתפו בדיכוי המרד ההונגרי.
עיטור אלכסנדר נבסקי הוא עיטור צבאי של רוסיה, ולפני כן של ברית המועצות.
העיטור נוסד ב-7 ביולי 1942. העיטור נקרא על שמו של אלכסנדר נבסקי.
לעיטור היו זכאים כל המפקדים (מרמת מפקד מחלקה ומעלה - עד לתפקיד מפקד דיוויזיה) על מיומנות אישית ופיקוד יעיל על גיסותיהם.
זהו העיטור היחיד בעולם שמופיע עליו דיוקנו של שחקן קולנוע.
תמונות (או ציורים) אמיתיים של הנסיך אלכסנדר נבסקי לא השתמרו עד המאה ה-20, ולכן מעצב העיטור השתמש בתמונתו של שחקן הקולנוע ניקולאי צ'רקסוב (אשר גילם את דמותו של הנסיך אלכסנדר נבסקי בסרטו של סרגיי אייזנשטיין, אלכסנדר נבסקי בשנת 1938).
במהלך מלחמת העולם השנייה הוענקו כ-50,000 עיטורי אלכסנדר נבסקי (מתוכם כ-1500 הוענקו ליחידות צבאיות).
בין מקבלי העיטור היו גם כ-70 קצינים מצבאות בעלות הברית.
עיטור אנדריי השליח הקדוש הקרוי ראשון הוא העיטור הגבוה ביותר של האימפריה הרוסית ושל רוסיה המודרנית.
נוסד בסוף ימי רוסיה הצארית בידי פיוטר הגדול.
העיטור נוסד על ידי פיוטר הגדול והוענק לראשונה בשנת 1699 לדיפלומט הרוסי פיודור גולובין.
עד ליסוד עיטור זה, היה הצאר מעניק לאצילי המדינה פרסים כספיים או אחוזות.
בנסיעתו לאירופה ראה פיוטר שהענקת העיטורים שהייתה מקובלת באירופה מתקבלת בכבוד על ידי מקבלי העיטור וזולה יותר למדינה מאשר השיטה שהייתה מקובלת ברוסיה הצארית לפניו.
העיטור כלל: (1) סמל בצורת צלב שעליו מתואר אנדריי הקדוש (2) כוכב עם שמונה קודקודים והמילים "עבור אמונה ונאמנות".
את האות היו עונדים על סרט כחול, ואת הכוכב היו עונדים על החזה בצד שמאל.
במהלך קיומו עד לשנת 1917 קיבלו כ-1000 אנשים את העיטור.
על פי רשימת מקבלי האות ניתן האות עבור גבורה בשדה הקרב כמו גם עבור שירות אזרחי.
בו-זמנית לא היו יותר מ-12 אזרחי רוסיה בין מקבלי האות וביחד עם אזרחי חוץ המספר לא היה יכול לעלות על 24. בהתאם לנוהג, החל מפאבל הראשון כל נסיך גדול היה מקבל את האות בלידה ונסיך ממשפחת הקיסר עם קבלת הבגרות.
בשנת 1855 סוכם שמקבלי האות עבור גבורה בשדה הקרב יקבלו גם תוספת של זוג חרבות שמוקמו מעל הכוכב.
בשנת 1917 הממשלה החדשה ביטלה את העיטור.
נציגי משפחת רומנוב בגולה שמרו על העיטור כאות של השושלת אך כמעט ולא היו הענקות העיטור.
בהתאם לצו נשיאותי של בוריס ילצין מ-1 ביולי 1998 חודשה הענקת העיטור והוא מהווה עתה העיטור הגבוה של רוסיה.
החל מ-1998 רק 16 אנשים קיבלו את העיטור, מהם רק 5 בחיים נכון לדצמבר 2016. הסופר אלכסנדר סולז'ניצין היה צריך לקבל את אות מס' 4 אך סירב.
העיטור הנוכחי כולל סמל, כוכב, שרשרת והסרט.
על סמל העיטור הוצבו אותיות S», «А», «Р», «R» - Sanctus Andreas Patronus Russiae - אנדריי הקדוש, נותן חסות לרוסיה.
מקבלי העיטור אנדריי הקדוש של הפדרציה הרוסית
עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה , המכונה גם "צלב הכבוד הפדרלי" (Bundesverdienstkreuz), הוא עיטור ההצטיינות הפדרלי היחיד המוענק בגרמניה המודרנית.
העיטור נוצר על ידי נשיא גרמניה הראשון, תיאודור הויס, ב-7 בספטמבר 1951.
בעיטור תשע דרגות, המתחלקות לארבע קבוצות:
הצלב הגדול – מחלקה מיוחדת
הצלב הגדול – מהדורה מיוחדת – זהה לדרגה הראשונה, בתוספת זר עלי דפנה על העיטור.
הצלב הגדול – דרגה ראשונה (הצלב הגדול)
הצלב הגדול (צלב הכבוד הגדול עם כוכבים וסרט)
צלב אביר מפקד (צלב הכבוד הגדול עם כוכבים)
צלב מפקד (צלב הכבוד הגדול)
צלב קצין (צלב הכבוד דרגה ראשונה)
צלב הכבוד (צלב הכבוד עם סרט)
את "הצלב הגדול – המחלקה המיוחדת" מקבל רק נשיא גרמניה, או ראש מדינה אחרת; העיטור מוענק לו על ידי ראש הבונדסטאג, קנצלר גרמניה ונשיא בית המשפט העליון.
עיטור המופת של משטרת ישראל הוא העיטור השלישי בחשיבותו מבין העיטורים הניתנים לשוטרי משטרת ישראל.
העיטור מוענק על ידי המפכ"ל (לשוטרים) והוא ניתן על "מעשה שנעשה באומץ לב והוא ראוי לשמש מופת".
בשנת 1972 חוקק ובמסגרתו יוסד עיטור המופת בארגונים אלו.
העיטור הוענק לראשונה בשנת 1975 לכמה עשרות שוטרים ואנשי משמר הגבול.
בשירות בתי הסוהר הוענק העיטור לראשונה בשנת 2005. בין מקבלי עיטור המופת של השב"ס נמנים 37 הסוהרים שנספו באסון הכרמל.
כמה מקבלי עיטור המופת ידועים הם: ניצב יעקב גנות, מדחת יוסף ורנ"ג פסקל אברהמי מהימ"מ.
למספר שוטרים הוענק יותר מעיטור מופת אחד.
בפברואר 2019 הוענק האות (בגרסתו האזרחית) לשני אברכים תושבי ברוקלין על שהצילו את רס"ם נעמאן פארס ממחבל שהתנפל עליו בעיר העתיקה בירושלים.
את העיטור עיצב נתן קרפ.
מדליית העיטור היא עיגול בקוטר כ-4 סנטימטרים עליו יש צורה של מנורת שבעה קנים.
במרכזה של המנורה ענף עץ זית ובתחתיתה כוכב עליו סמל המשטרה.
העיטור מחובר לסרט כחול ברוחב 4 סנטימטרים ובו שני פסים לבנים דקים.
העיטור עשוי כסף ומשקלו כ-25 גרם.
את העיטור מנפיקה החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות.
אות העיטור הוא כחול ובו שני פסים לבנים דקים.
כאשר אדם זכאי ליותר מעיטור מופת אחד הוא עונד תג בצורת הפארה על אות העיטור ודין תג זה כעיטור נוסף.
על אף נוהל זה, מרבית השוטרים שקיבלו יותר מעיטור מופת אחד עונדים יותר מאות עיטור אחד.
אות העיטור על הצד השמאלי של החזה והעיטור עצמו, כאשר הוא נענד, הוא נענד בצד ימין.
עיטור הגבורה של משטרת ישראל הוא העיטור הגבוה ביותר שניתן במשטרת ישראל.
העיטור ניתן על מעשה של גבורה עילאית תוך חירוף נפש בעת מילוי תפקיד.
העיטור מחולק על ידי השר לביטחון פנים בהמלצת המפכ"ל.
עד היום הוענקו רק שני עיטורים מסוג זה.
בשנת 1972 חוקק חוק העיטורים משטרת ישראל במסגרתו יוסדו שלושה עיטורים למעשי גבורה של שוטרים או סוהרים.
העיטור הגבוה מבין השלושה הוא עיטור הגבורה.
בשנת 1974 חולקו שני עיטורי גבורה לשוטרים שקיבלו בעבר ציון לשבח מהמפכ"ל ובעקבות חוק העיטורים הומר הצל"ש שלהם לעיטור גבורה.
השוטרים הם יונה קוממי ויוסף וקיל.
יונה קוממי הייתה השוטרת הראשונה שנרצחה במדינת ישראל, לאחר שרדפה אחרי רוצח חמוש על אף שהיא לא הייתה חמושה, היא קיבלה ציון לשבח מהמפכ"ל בשנת 1965 שהומר לעיטור גבורה.
הוא קיבל ציון לשבח מהמפכ"ל בשנת 1969 שהומר לעיטור גבורה.
ב-14 במרץ 2011 החליטה ועדת הצל"שים של משטרת ישראל להעניק את עיטור הגבורה לשלושת השוטרים שנספו בשרפה בכרמל: תת-ניצב אהובה תומר (מפקדת תחנת חיפה), תת-ניצב ליאור בוקר וסגן ניצב איציק מלינה.
שם דרגה מקום תאריך תיאור המעשה יונה קוממי שוטרת רמת גן 29 באוגוסט 1965 מרדף אחר רוצח חמוש ללא נשק יוסף וקיל סמל שני ליד מעוז חיים 29 באפריל 1969 חילוץ פצועים תחת אש
מדליית העיטור היא עיגול בקוטר כ-4 סנטימטרים עליו מוטבעת מנורת שבעה קנים בקווים ישרים.
בתחתית המנורה סמל משטרת ישראל ומתחת לסמל שני עלי זית.
העיטור מחובר לסרט ברוחב 4 סנטימטרים שהשליש המרכזי שלו בצבע תכלת ושני השלישים החיצוניים שלו בצבע אדום.
אות העיטור, בדומה לסרט מחולק לשלישים: אדום, תכלת אדום, והוא נענד על הצד השמאלי של החזה.
העיטור עצמו נענד בצד ימין כאשר הוא נענד במלואו.
עיטור האומץ של משטרת ישראל ושירות בתי הסוהר הוא העיטור השני בחשיבותו מבין העיטורים הניתנים לשוטרי משטרת ישראל.
העיטור מוענק על ידי המפכ"ל (לשוטרים).
העיטור מוענק על "מעשה גבורה, שנעשה בעת מילוי תפקיד, תוך חירוף נפש, שיש בו גילוי אומץ לב בלתי רגיל".
בשנת 1972 חוקק חוק העיטורים משטרת ישראל ובמסגרתו יוסד עיטור האומץ.
העיטור הוענק לראשונה בשנת 1975 ל-16 שוטרים ואנשי משמר הגבול.
בשירות בתי הסוהר הוענק העיטור לראשונה בשנת 2005.
מתחת למנורה שני ענפי זית וביניהם סמל המשטרה.
העיטור מחובר לסרט סגול ברוחב 4 סנטימטרים ובו שני פסים אדומים דקים.
את העיטור ייצרה החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות.
אות העיטור הוא סגול ובו שני פסים אדומים דקים.
כאשר אדם זכאי ליותר מעיטור אומץ אחד הוא עונד תג בצורת הפארה על אות העיטור ודין תג זה כעיטור נוסף.
עיטור אות הכבוד היה עיטור אזרחי של ברית המועצות (בין עיטורי ברית המועצות).
העיטור נוסד ב-25 בנובמבר 1935. על פי הקריטריונים שנקבעו על ידי הממשלה הסובייטית, לעיטור היו זכאים:
אזרחים וארגונים אשר תרמו לפיתוח התעשייה, החקלאות, הבנייה, התקשורת, שירותי הבריאות והשירות לאזרח.
אזרחים או ארגונים אשר הצליחו להגדיל את הייצור ובו זמנית להקטין על עלותו.
אזרחים או ארגונים אשר הצטיינו בייצוא הסוציאליזם לרפובליקות ברית המועצות ולמדינות אחרות ברחבי העולם.
עבור המצאות וחידושים אשר תרמו לאיכות החיים של האזרחים.
עבור אומץ ותושייה בהגנת המדינה או עבור הצלת חיים בזמני שלום.
לעיטור צורת אליפסה, והוא בגובה 46 מ"מ, ורוחב 32.5 מ"מ.
על הצד הקדמי של העיטור מופיעים פועל ואיכרה, חברת קולחוז, הנושאים דגלים אדומים עם הכיתוב "פועלי כל העולם, התאחדו!".
הוא נענד על סרט בצבע ורוד בהיר עם שני פסים כתומים בצדדים.
עד להתפרקות ברית המועצות הוענקו 1,580,850 עיטורי אות הכבוד.
העיטור האחרון הוענק ב-23 בדצמבר 1988.
עיטור מהפכת אוקטובר היה עיטור של ברית המועצות.
העיטור נוסד ב-31 באוקטובר 1967 לציון 50 שנה למהפכת אוקטובר, והיה העיטור השני הכי גבוה בברית המועצות.
העיטור הוענק לאזרחים אשר תרמו לפעילות המהפכנית ולביסוס השלטון הקומוניסטי בברית המועצות, עבור הישגים בפיתוח הסוציאליזם והמדינה, על הישגים במדע ובתרבות, עבור הצטיינות בקרב, עבור תרומה להגנת המדינה, עבור פעילות ציבורית פורה ועבור קידום וייצוא הסוציאליזם למדינות אחרות באירופה.
העיטור עשוי מכסף, פרט לפטיש ומגל בחלק המרכזי התחתון, אשר עשויים מזהב טהור.
המשקל הכולל של העיטור - 31 גרם.
העיטור הוענק לראשונה ב-6 בנובמבר 1967 לערים לנינגרד ומוסקבה, על תרומתן במלחמת העולם השנייה.
כמו כן, זכו בעיטור ספינת הקרב אברורה, מרשלי ברית המועצות גאורגי ז'וקוב, איוואן בגרמיאן, איבן קונייב, מפקד הצי הסובייטי אדמירל סרגיי גורשקוב, האוניברסיטה הלאומית חרקוב ועוד.
כן זכו בעיטור העיתון הסובייטי פראבדה וחבר הכנסת מטעם חד"ש מאיר וילנר.
עד התמוטטות ברית המועצות הוענקו 106,462 עיטורים אלו.
עיטור הניצחון היה העיטור הצבאי הגבוה ביותר בברית המועצות.
העיטור היה נדיר ביותר, וניתן לאנשי הפיקוד העליון של הצבא האדום על "פעולה מוצלחת במסגרת חזית אחת או יותר שהביאה לשינוי משמעותי של המצב לטובתו של הצבא האדום".
העיטור הוענק לראשונה ב-10 באפריל 1944 לגיאורגי קונסטנטינוביץ' ז'וקוב, אלכסנדר ואסילבסקי ויוסיף סטלין על חלקם בשחרור אוקראינה המזרחית.
שלושתם קיבלו את העיטור פעם נוספת בשנת 1945 - והם היחידים שקיבלו עיטור זה יותר מפעם אחת.
כל העיטורים מסוג זה ניתנו במהלך מלחמת העולם השנייה, למעט זה של ברז'נייב שהוענק ב-1978 (העיטור נשלל ממנו מספר שנים לאחר מותו, ב-1989).
בסך הכול ניתן העיטור 20 פעם ל־17 איש (כולל ברז'נייב).
מתוך 17 מקבלי העיטור 5 לא נמנו עם אנשי הצבא האדום:
הגנרל האמריקאי אייזנהאואר, מרשל יוגוסלביה טיטו, הפילדמרשל הבריטי מונטגומרי, מרשל פולין מיכל רולה-ז'ימיירסקי ומלך רומניה מיכאי הראשון.
העיטור עצמו הוא כוכב מחומש מפלטינה, המעוטר ב-150 יהלומים במשקל כולל של 16 קרט ובאבני אודם.
במרכזו דמות הקרמלין, המאוזוליאום של לנין ומגדל ספסקאיה בזהב, מוקפים בשיבולים זהובות כשמעליהן הכיתוב CCCP (ברית המועצות) ובתחתית Победа (ניצחון).
עיטור השירות הוא העיטור הרביעי בחשיבותו בין עיטורי משטרת ישראל, המוענק על ידי המפכ"ל לשוטר עבור:
במקרה שבו מקבל העיטור חזר ועשה מעשה שעליו הוא ראוי לעיטור מאותו סוג, יקבל במקומו תוספת של תג לעיטור.
בניגוד לעיטורי המשטרה האחרים, עיטור השירות יכול להיות מוענק לאיש משטרה בלבד.
הענקת העיטור מתבצעת לאחר השלמת תהליך המלצות ואישורים מדורג, החל בממליץ, ולאחריו מפקד המחוז או ראש האגף הרלוונטי אשר מעבירים את המלצתם לוועדת העיטורים.
ועדת העיטורים מנהלת תהליך של בדיקת ההמלצות, הממצאים, והעדויות בקשר עם האירוע שבגינו הועברה ההמלצה, ומעבירה את מסקנותיה למפכ"ל אשר מקבל את ההחלטה הסופית בנושא.
אם מקבל העיטור אינו בין החיים ניתן להעניקו לבן משפחתו הקרוב.
עיטור ההתנדבות הוא עיטור המוענק על פי "חוק העיטורים במשטרת ישראל ובשירות בתי הסוהר, תשל"ב-1972" על ידי מפכ"ל המשטרה לאזרח מתנדב במשמר האזרחי לאות שירות –
במקרה שאין הזכאי בין החיים יוענק העיטור לקרוב משפחתו.
עיטור ההצטיינות למען המולדת הוא עיטור של הפדרציה הרוסית.
העיטור מוענק לאזרחים על הישגים יוצאי דופן הקשורים לחיזוק הפדרציה הרוסית, ההתפתחות הסוציו-אקונומית במדינה, פעילויות מחקר, פיתוח תרבות ואמנות, הישגי ספורט מצטיינים, חיזוק השלום, ידידות ושיתוף פעולה בין עמים, על תרומתם המשמעותית לחיזוק ביטחון המדינה.
משנת 1994 ועד לכינונו של עיטור אנדריי הקדוש בשנת 1998, היה זה העיטור הגבוה ביותר של הפדרציה הרוסית.
נכון ליוני 2024 קיבלו כ-3,000 אנשים את העיטור מדרגה הרביעית, 134 מהדרגה הראשונה ו-94 אנשים קיבלו את כל הדרגות.
בין מקבלי כל דרגות העיטור
מדענים: ז'ורס אלפרוב, יורי אוסיפוב , יבגני וליחוב , ולדימיר פורטוב , ויקטור סדובניצ'י , יבגני צ'זוב , לודמילה ורביצקאיה , ליילה אדמיאן , ולרי קוזלוב , גנאדי מסיאץ , אלכסנדר סקרינסקי , מיכאיל פיאוטרובסקי , אנטולי טורקונוב.
אחרים: אולג דוברודייב, ויקטור סביניך, קונסטנטין ארנסט, אנדריי קוסטין, אלכסנדר מסליאקוב, ואגיט אלקפרוב, ולרי זורקין , ניקולאי טוקרב , אירינה וינר , לאריסה לטינינה, אולג קונוננקו.
עיטור הכבוד הוא עיטור של הפדרציה הרוסית.
אין להתבלבל עם העיטור אות הכבוד הסובייטי, אם כי העיטור הנוכחי מהווה לממשיך דרכו.
פוטין וזכה בצו - האלופה האולימפית פעמיים סבטלנה Khorkina.
הראשונים שזכו לפרס היו ספורטאים ומאמנים בעקבות תוצאות משחקי החורף האולימפיים ה-17 ב-1994.
אנדריי ולדימירוביץ' סקוך (13 בדצמבר 2010) - סגן הדומא הממלכתית של האספה הפדרלית של הפדרציה הרוסית III, IV, V, VI ו-VII כינוסים
עיטור הידידות הוא עיטור של הפדרציה הרוסית.
העיטור נוסד על פי צו מספר 442 של נשיא הפדרציה הרוסית מ-2 במרץ 1994. קודמו של העיטור בתקופה הסובייטית היה עיטור הידידות של העמים, שנוסד בשנת 1972.
הענקה הראשונה בוצע בנובמבר 1994 לקונסטנטין טיטוב שז היה מושל מחוז סמרה.
שלושה אנשים קיבלו את העיטור פעמיים.
עד לשנת 2009 העיטור היה אחרון בסדר היררכי של העיטורים הרוסים, נכון לשנת 2024 הוא החמישי בסדר העיטורים.
הענקת עיטור הידידות, בדרך כלל, כפופה בכך שלאזרח של הפדרציה הרוסית כבר יש פרס אחר, של הפדרציה הרוסית.
עיטור הצווארון הגדול של פלסטין הוא האות האזרחי הגבוה ביותר של הרשות הפלסטינית.
עיטור זה ניתן, בהוראת הנשיא, לנכבדים זרים, מלכים, ראשי מדינה או ממשלה, ולאנשים בדרגה דומה, שהעניקו "שירותים יוצאי דופן" לרשות הפלסטינית.
שייח' נוואף אל-אחמד אל-ג'אבר אל-סבאח, אמיר כווית, יושב ראש האספה הלאומית וראש הממשלה
הנשיא ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן מאיחוד האמירויות הערביות
ראש הממשלה נרנדרה מודי מהודו.
ראש הממשלה חוסה לואיס רודריגס ספאטרו מספרד
הנסיך אל-וליד בן טלאל מערב הסעודית
הנשיא עבד אל-מג'יד תבון מאלג'יריה
עיטור הידידות בין העמים היה עיטור של ברית המועצות, שהוענק לאנשים (כולל מי שאינם אזרחים), ארגונים, עסקים, יחידות צבאיות וכן לתתי-חלוקות מנהליות של ברית המועצות על הישגים בחיזוק היחסים הבין-אתניים וידידות ושיתוף פעולה בין-לאומיים, לפיתוח כלכלי, פוליטי, מדעי, צבאי ותרבותי של ברית המועצות.
העיטור נוסד ב-17 בדצמבר 1972, לרגל חגיגות 50 שנה להקמת ברית המועצות.
עיצוב העיטור נוצר על ידי ושונה במעט על ידי הסובייט העליון של ברית המועצות ביולי 1980. הוא בוטל בדצמבר 1991. בפדרציה הרוסית הוחלף בעיטור הידידות, שגם הוא תוכנן על ידי אלכסנדר ז'וק.
הזוכה הראשון היה הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (RSFSR), ואחריו הרפובליקות האחרות בברית המועצות.
עיטורי ברית המועצות כוללים את העיטורים הצבאיים והאזרחיים שהוענקו בברית המועצות עד התפרקותה.
הטרמינולוגיה הסובייטית הגדירה שלושה סוגים של עיטורים: עיטור, מדליה ותואר.
לאחר התפרקות ברית המועצות נשמרו חלק מהעיטורים כפי שהם, אחרים שונו כדי להתאימם לרוסיה, וחלקם התבטלו לגמרי.
עיטור לנין נוסד בשנת 1930 והיה לעיטור הגבוה ביותר בברית המועצות.
הוא הוענק לאזרחים על שירות יוצא דופן למדינה, ולחיילים שהיו בעלי אומץ לב יוצא מגדר הרגיל.
עיטור לנין הוענק לראשונה ב-23 במאי 1930 לעיתון "קומסומולסקאיה פראבדה", עיתון תנועת הנוער הסוציאליסטית.
גיבורי ברית המועצות וגיבורי העמל הסוציאליסטי קיבלו עיטור זה יחד עם העיטורים שמתאימים לתארים אלו.
לחלק מהמעוטרים הוא הוענק מספר פעמים.
ה"שיאן" מבין מקבלי עיטור לנין הוא המדינאי הסובייטי ניקולאי פטוליצ'ב , שקיבל 12 עיטורי לנין.
עד לפירוקה של ברית המועצות הוענקו בסך הכול 462,184 עיטורי לנין.
עיטור מהפכת אוקטובר נקבע ב-31 באוקטובר 1967 לציון 50 שנה למהפכת אוקטובר, והיה העיטור השני במדרג בברית המועצות.
עיטור זה הוענק לראשונה ב-6 בנובמבר 1967 לערים לנינגרד ומוסקבה, על תרומתן במלחמת העולם השנייה.
כמו כן, זכו בעיטור ספינת הקרב אברורה, מרשלי ברית המועצות גאורגי ז'וקוב, איבן קונייב, ואיבן בגריאמן, מפקד הצי הסובייטי אדמירל סרגיי גורשקוב, ועוד.
כמו כן, זכה גם העיתון הסובייטי פראבדה בעיטור זה.
בסה"כ, עד התמוטטות ברית המועצות הוענקו 106,462 עיטורים.
עיטור הניצחון היה העיטור הצבאי הגבוה ביותר בברית המועצות, הניתן לאנשי הפיקוד העליון של הצבא האדום על "פעולה מוצלחת במסגרת חזית אחת או יותר שהביאה לשינוי משמעותי של המצב לטובתו של הצבא האדום".
העיטור נוסד בשנת 1943 והוענק לראשונה ב-10 באפריל 1944 לגיאורגי קונסטנטינוביץ' ז'וקוב, אלכסנדר ואסילבסקי ויוסיף סטלין על חלקם בשחרור אוקראינה המזרחית.
כל העיטורים מסוג זה ניתנו במהלך מלחמת העולם השנייה, פרט לזה של ברז'נייב שהוענק ב-1978 (העיטור נשלל ממנו מספר שנים לאחר מותו, ב-1989).
העיטור עצמו הוא כוכב מחומש מפלטינה, המעוטר ב-150 יהלומים ובאבני אודם במשקל כולל של 16 קרט.
מתוך שבעה עשר מקבלי העיטור, חמישה לא נמנו עם אנשי הצבא האדום: הגנרל האמריקאי אייזנהאואר, מרשל יוגוסלביה טיטו, הפילדמרשל הבריטי מונטגומרי, מרשל פולין מיכל רולה-ז'ימיירסקי ומלך רומניה מיכאי הראשון.
עיטור הדגל האדום (רוסית: орден Красного Знамени) נוסד ב-1918 והיה העיטור הראשון של הצבא האדום.
הוענק לחיילי הצבא האדום על אומץ יוצא מגדר הרגיל בשדה הקרב.
עיטור הדגל האדום הוגדר כעיטור קרבי הגבוה ביותר בברית המועצות עד לקביעת עיטור הניצחון ב-1943.
על הדגל מופיע הכיתוב: "פועלי כל העולם, התאחדו!"
מעמדו של עיטור זה נשחק בשנים 1945–1958, כאשר הוא הוענק לא על הישגים בקרב, אלא על 20 ו-30 שנות שירות ללא דופי בצבא, במשטרה ובק.ג.ב.
עיטור סובורוב קרוי על שמו של אלכסנדר סובורוב, מצביא רוסי מפורסם מן המאה ה-18, ונקבע ב-29 ביולי 1942. הוא קיים בשלוש דרגות.
לדרגה הראשונה היו זכאים: מפקדי חזיתות, מפקדי ארמיות וקציני המטה הבכירים שלהם על תכנון קרב שבמהלכו הביסו אויב העולה עליהם מבחינה מספרית.
לדרגה השנייה היו זכאים מפקדי קורפוסים, דיוויזיות וחטיבות יחד עם קציני המטה על תכנון קרב שבמהלכו הביסו אויב העולה עליהם מבחינה מספרית.
לדרגה השלישית היו זכאים מפקדי הרגימנטים, ראשי מטה הרגימנט, מפקדי גדודים ופלוגות על מנהיגות יוצאת מגדר הרגיל, כושר ארגון, והובלת החיילים לניצחון בקרב.
עיטור סובורוב הוענק לראשונה ב-26 בדצמבר 1942. זה היה עיטור מדרגה שנייה שהוענק לגנרל בדאנוב, מפקד גיס משוריין.
הגיס של בדאנוב ביצע פשיטה בת חמישה ימים בעורף האויב באזור נהר דון, שבמהלכו השמיד בסיס אווירי גדול של הצבא הגרמני, ממנו בוצעו גיחות הספקה לארמייה הנצורה של הגנרל פאולוס בסטלינגרד.
עיטור סובורוב מדרגה ראשונה הוענק לראשונה ב-28 בינואר 1943 לגאורגי ז'וקוב על חלקו בקרב סטלינגרד.