tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ולנטינה הוא שם הבמה של ג'יימס אנדרו לייווה היא אמנית דראג, שחקנית וזמרת אשר התפרסמה כמתחרה בעונה התשיעית של המרוץ לדראג של רו פול ובעונה הרביעית של המרוץ לדראג: אולסטארס.
ולנטינה נולדה בבל, קליפורניה להורים מקסיקנים, והחלה לעבוד כמלכת דראג מקצועית כעשרה חודשים לפני שהחלו הצילומים למרוץ לדראג של רו פול, למרות שכבר היה לה רקע באופנה ובאמנויות הבמה.
לייווה בחר בשם "ולנטינה" בדראג על שם רוטב חריף באותו השם.
ולנטינה ידועה בכך שהיא משתמשת בדראג כדי לייצג את התרבות הלטינית אמריקאית על הבמה וכדי להפוך את הדראג למקובל יותר בתרבות הלטינית אמריקאית.
ב-2015, ולנטינה זכתה בגרסת מועדון מוקדמת לתחרות "דרגולה" של האחים בולט, שלאחר מכן הפכה לתוכנית טלוויזיה.
ב-2 בפברואר 2017, ולנטינה הוכרזה כמתמודדת בעונה התשיעית של המרוץ לדראג של רו פול.
היא הודחה בפרק התשיעי כאשר הפסידה בליפ סינק לנינה בונינה בראון.
היא עטתה מסכה וסירבה תחילה להוריד אותה מכיוון שהיא לא ידעה את המילים לשיר הליפ סינק.
ולנטינה הופיעה בפרק השישי של העונה ה-24 של הטופ מודל הבאה באתגר צילומים עם מלכות הדראג מנילה לוזון וקטיה.
היא שיחקה את אן השקטה בתקציר של העונה הראשונה של הסדרה Claws.
ב-2017, היא הנחתה תוכנית ב-WoWPresents בשם "לה וידה דה ולנטינה".
ב-9 בנובמבר 2018, ולנטינה הוכרזה כמתמודדת בעונה הרביעית של המרוץ לדראג: אולסטארס.
ולנטינה זכתה באתגר אחד והייתה בתחתית שלוש פעמים, והודחה בפרק השביעי על ידי לאטריס רויאל.
בינואר 2019, ולנטינה גילמה את אנג'ל דומאט שונארד בהפקה הטלוויזיונית של המחזמר רנט, רנט: לייב.
ביוני 2019, היא נבחרה במקום ה-20 לאחת ממלכות הדראג החזקות ביותר באמריקה.
ב-2021, היא הופיעה בסרט שכונה על הגובה.
ולנטינה הוציאה את סינגל הבכורה שלה "A Prueba de Todo", בדצמבר 2018.
ב-2019 ולנטינה יצאה מהארון כא-בינארית והודיעה שהיא תמשיך להשתמש בכינוי הגוף "היא".
+שנהשםתפקידמקור2020Invasión Dragעצמה2021שכונה על הגובהולנטינה2023La Usurpadora, The Musicalלידיה
+שנהשםאמןתפקידמקור2019"Yo Soy Su Vida"גלוריה טרוויהמאהבת"Ábranse Perras"גלוריה טרווי2020"I'm Ready"דמי לובאטו, סם סמית'"Always"וייז ואודסי"La Mexicana"פטי קאנטו2021"Don't Go Yet"קמילה קביו"Como la Primera Vez"זמואה, ולנטינה, אמריקה פנדי2022"Kung Kita'y Kapiling"טרוי לורנטה וג'ייק זירוס
ולנטינה ג'אנצ'ינטי (באיטלקית: Valentina Giacinti; נולדה ב-2 בינואר 1994) היא כדורגלנית איטלקייה, המשחקת בעמדת החלוץ ברומא ובנבחרת איטליה.
ג'אנצ'ינטי החלה את דרכה בענף כדורגל הנשים במחלקת הנוער של אטאלנטה מאז שנת 2005. היא ערכה את הופעת הבכורה שלה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון ב-30 בינואר 2010, כאשר נכנסה כמחליפה בדקה ה-65 במשחק סרייה א' מול גרפיסטודיו טאוואניאקו.
בעונת הבכורה שלה בליגה היא רשמה עשר הופעות, אך לא זכתה לכבוש שער באף אחת מהן.
אטאלנטה ירדה לליגת המשנה בתום אותה עונה.
עונתה השנייה בקבוצה הייתה עונת הפריצה של ג'אנצ'ינטי, כאשר היא החלה לבסס את מעמדה כחלוצה הפותחת בהרכב.
שערה הראשון בקבוצה הגיע לבסוף ב-26 בספטמבר 2010 במשחק ליגה מול אנטלה צ'יאוורי, משחק שבו רשמה שלושער.
אותה עונה הסתיימה עם 15 שערים ב-21 משחקים לזכותה.
בעונה שבאה לאחר מכן, היא כבשה לשער היריבה 19 פעמים מתוך 25 הופעות.
ב-17 ביולי 2012, ג'אנצ'ינטי השלימה את מעברה לקבוצה מהדרום, נאפולי.
ב-2 בספטמבר, היא הבקיעה את שערה הראשון במדי המועדון במשחק במסגרת הגביע האיטלקי מול קאירה.
היא סיימה את עונתה היחידה בקבוצה עם 19 שערים ב-34 משחקים בכל המסגרות.
בתום העונה, היא הושאלה למועדון כדורגל הנשים סיאטל מארצות הברית.
הופעת הבכורה שלה במסגרת הליגה האמריקאית לנשים נרשמה ב-9 ביוני 2013. ארבעה ימים לאחר מכן, היא כבשה את שערה הראשון במשחק מול אמרלד.
עונתה הבודדת במדי סיאטל נחתמה עם זכייה באליפות מדינת וושינגטון ובגביע הלאומי, הידוע בשמו גביע אברגין.
ב-17 ביולי 2013, מעברה למוזניקה הפך לרשמי.
היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בקבוצה ב-5 באוקטובר במשחק נגד רס רומא, משחק שבו נשלף לעברה כרטיס אדום.
שערה הראשון נכבש בסוף אותו חודש במשחק מול סקאלסה.
בעונתה הראשונה בקבוצה היא סייעה לקבוצה לסיים במקום השביעי בסרייה א' ולהגעה לשלב שמינית הגמר הגביע האיטלקי.
בשאר עונותיה במוזניקה, הישג השיא של הקבוצה הגיע בעונת 15–2014, כשמועדון הכדורגל סיים במקום השלישי, בעוד שבעונות 16–2015 ו-17–2016, הקבוצה סיימה במקום הרביעי.
במשך שלוש עונותיה הראשונות בקבוצה, היא הגיעה למעמד חצי הגמר.
בנוסף, בעונת 16–2015, היא קטפה את תואר מלכת השערים עם 32 שערים ב-22 משחקים.
בקיץ 2017, ג'אנצ'ינטי עברה לברשה על מנת להתנסות במפעל ליגת האלופות לנשים.
במהלך שהותה בברשה, היא זכתה בסופרקאפ האיטלקי בפעם הראשונה בקריירה וסיימה כמלכת השערים בפעם השנייה בקריירה שלה, לצד 21 כיבושים, ואף עזרה לקבוצתה להגיע ליום האחרון של קביעת הזוכה בליגה, עד שהפסידה את תואר זה ליובנטוס.
ב-11 ביוני 2018, רישיון ההשתתפות של ברשה בסרייה א' ביחד עם חוזי השחקניות נקנו על ידי מועדון הכדורגל מילאן אשר החליט לייסד את מחלקת הנשים של המועדון.
כתוצאה מהמהלך, חוזה השחקן של ג'אנצ'ינטי הועבר לקבוצת הנשים של מילאן.
מעברה לקבוצה מצפון איטליה לא השפיע על יכולת הכיבוש שלה, כאשר היא סיימה את עונתה הראשונה בקבוצה עם 21 שערים ב-21 משחקים.
לאחר עזיבתה של דניאלה סבאטינו בעונת 20–2019, ג'אנצ'ינטי נבחרה להיות הקפטנית החדשה של הקבוצה.
עונה לאחר מכן, ג'אנצ'ינטי סייעה למילאן להעפיל לראשונה בתולדותיה לליגת האלופות לנשים לאחר שסיימו במקום השני בליגה.
בנוסף, הם הגיעו לגמר הגביע האיטלקי, שם הפסידו בפנדלים לרומא.
את אותה עונה סיימה ג'אנצ'ינטי עם 24 שערים ב-29 משחקים בכל המסגרות.
בעונה הרביעית והאחרונה שלה במילאן, היא רשמה ציון דרך, כשהפכה לכדורגלנית מילאן הראשונה שמגיעה ל-50 שערים בליגה.
כמו כן, סרט הקפטן הוסר ממנה לטובת ולנטינה ברגמסקי לאחר מחלוקות בינה לבין הצוות המקצועי.
במהלך חלון העברות של ינואר 2022, ג'אנצ'ינטי הושאלה לפיורנטינה.
שער הבכורה שלה במדיה הסגולים הקבוצה הגיע בתיקו 2–2 מול יובנטוס ב-22 בינואר.
היא ספגה פציעה ב-20 במרץ במסגרת משחק בית מול ורונה.
לאחר היעדרות בעקבות פציעה זו, היא חזרה במחזור האחרון של הליגה ואף זכתה לכבוש צמד מול אמפולי אשר הספיק לפיורנטינה להימנע מירידת ליגה.
ב-21 ביולי 2022, ג'אנצ'ינטי השלימה את מעברה לקבוצה מבירת איטליה, רומא.
הופעת הבכורה שלה במדי הצהובים-אדומים הגיעה ב-18 באוגוסט במסגרת ליגת האלופות לנשים מול גלאזגו סיטי.
שערה הראשון בקבוצה נכבש כעשרה ימים לאחר מכן בניצחון החוץ 0–2 על פומיליאנו.
ב-5 בנובמבר 2022, היא זכתה בסופרקאפ האיטלקי בפעם השנייה בקריירה שלה לאחר שהייתה שותפה לניצחון על יובנטוס 3–4 בפנדלים.
ב-11 בפברואר 2023, היא הבקיעה את השער ה-250 שלה בסרייה א' במשחק נגד אינטר.
ג'אנצ'ינטי נכללה בסגל 23 השחקניות של הנבחרת האיטלקית לגביע העולם בכדורגל נשים 2019. למרות הישגיה ברמת הקבוצות, המאמנת הלאומית, מילנה ברטוליני החליטה להשתמש בשירותיה לרוב כמחליפה מהספסל.
היא הבקיעה את השער הפותח בניצחון 0–2 על נבחרת סין בשמינית הגמר.
אליפות מדינת וושינגטון (1): 2013
ולנטין קרבוני (בספרדית: Valentín Carboni; נולד ב-5 במרץ 2005 בבואנוס איירס שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי-איטלקי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת גנואה מהסרייה א'.
קרבוני הוא בנו של כדורגלן העבר אסקיאל קרבוני , ואחיו של כדורגלן מונצה פרנקו קרבוני .
קרבוני גדל במחלקות הנוער של לנוס, קטניה ואינטר מילאנו.
ב-18 ביולי 2025 הושאל לעונה אחת לגנואה.
ולנטינו מאצולה (באיטלקית: Valentino Mazzola; 26 בינואר 1919 – 4 במאי 1949), היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי או החלוץ.
נחשב לאגדה וסמל בטורינו, שבה היה לקפטן "גראנדה טורינו", תקופת הזהב של המועדון שזכה ב-5 אליפויות איטליה.
מאצולה נולד בשכונת ריסטו שבעיר קאסאנו ד'אדה, איטליה, למשפחה צנועה מאוד.
אביו, אלסנדרו, עבד כפועל עבור חברת הניידות טורינו ונהרג באוגוסט 1940 בעקבות פגיעת משאית.
שמה של אמו היה ליאונינה ראטי וארבעת אחיו היו: פיירו, סילביו, קרלו וסטפנו.
בתור ילד נאלץ מאצולה לחפש עבודה כדי לעזור מבחינה כלכלית, מאחר שאביו פוטר מעבודתו עקב השפל הגדול.
שנה אחרי פיטורי אביו חיפש מקום עבודה לאחר שסיים את השנה הראשונה בבית הספר היסודי.
מאצולה מצא עבודה כנער אופה, ומאוחר יותר בגיל 14 עבד בבית הבד המקומי.
בהיותו בגיל 10 בלבד, הציל מאצולה ילד בן 6 מטביעה בנהר אדה.
שמו היה אנדריאה בונומי, שמסתבר היה בעתיד לכדורגלן והקפטן של מילאן.
מאצולה מגיל צעיר אהד את המועדון יובנטוס.
הוא זכה לכינוי "טולן" בשל ההרגל שלו לבעוט בקופסאות פח ישנות: שהיה בועט במהלך הליכתו בין הבית למפעל הפשתן.
כאשר שיחק בקבוצת שכונתו המקומית טרסולדי, הבחין בו אוהד כדורגל שעבד בתור בוחן נהיגה עבור החברה לייצור מכוניות אלפא רומיאו.
הבוחן הציע לו לשחק עבור מועדון הכדורגל של אלפא רומיאו ועבודה כמכונאי.
בשנת 1939 נקרא להצטרף לשירות צבאי בצי המלכותי האיטלקי, שבנמל ונציה.
מאצולה בילה כמה חודשים על הספינה, על סיפון משחתת הקונפיאנזה, ומאוחר יותר הועבר לספינת קומפאניה דל פורטו.
בוונציה השיג את תעודת הבגרות, בזמן שלמד בבית הספר בשעות הלילה.
מאצולה היה אדם שקט של מעט מילים.
ב-15 במרץ 1942 התחתן עם אמיליה רינאלדי, להם נולדו שני בנים שהיו לכדורגלנים: סנדרו, שהיה לאחד מגדולי הכדורגלנים האיטלקיים בכל הזמנים, ופרוצ'ו (שנקרא לכבוד על שמו של נשיא טורינו, פרוצ'ו נובו).
מאצולה התגורר בדירה קטנה בויה טוריסלי 66 שבטורינו.
הוא עבד עבור החברה פיאט בלינגוטו, והיה חיוני לייצור בזמן מלחמת העולם השנייה, זאת כדי להימנע מהשתתפות ישירה בה.
על אף שהמשכורות של שחקני טורינו היו טובות מאוד, הן לא נחשבו מוגזמות בהשוואה לשכר הרגיל.
השחקנים לא נחשבו למקצוענים ועבדו בעבודות נוספות.
לאחר המלחמה, למאצולה הייתה חנות ספורט בטורינו, שבה מכר כדורי כדורגל שייצר באופן אישי.
מאצולה החשיב את עצמו כאדם בודד שניהל אורח חיים זהה, ונתן לכדורגל חשיבות מעל הכל.
הבידור שלו כלל כמה משחקים של כדורת דשא ליד ביתו.
מאצולה נהג לכתוב הכל, הן בנוגע לחייו האישיים והן המקצועיים.
הוא היה קפדן מאוד, ודרש את אותו היחס מאחרים; זו הייתה הסיבה העיקרית לפרידה מאשתו הראשונה אמיליה, שלא הייתה יכולה עוד לשאת את המשמעת האיתנה שלו.
השניים נפרדו בשנת 1946 ומאצולה התחתן בשנית ב-20 באפריל 1949 עם ג'וזפינה קוטרון בת ה-19. למרבה הצער, ימים ספורים לאחר נישואיו השניים נהרג באסון האווירי בסופרגה.
על אף שהתחיל לעבוד מגיל צעיר, התשוקה של מאצולה לכדורגל המשיכה.
הוא היה למנהיג של טרסולדי שמעיר הולדתו, שהבחינה בו משחק במגרשים והכניסה אותו לקבוצת הנוער שלה בשנת 1934. לזמן קצר עבר לקבוצה פארה ד'אדה וחזר לטרסולדי.
מאצולה שיחק כקשר מרכזי או כקשר בצד ימין, על אף שהיה כבר שחקן רב-תכליתי.
עונתו הראשונה במדי טרסולדי הייתה עונת 1935/1936, שבה שנה אחר כך שיחק בקבוצה הבוגרת, והרוויח 10 לירות למשחק.
בשנת 1938, הקבוצה אלפא רומיאו הציעה למאצולה אפשרות לשחק במדיה בסרייה ג' (הליגה השלישית בחשיבותה באיטליה) בנוסף להצעת עבודה כמכונאי.
באותו הזמן קיבל הצעה גם ממילאן מהסרייה א'.
מאצולה התלבט מאוד ובחר בהצעה של אלפא רומיאו.
הוא שיחק שם במשך עונה אחת בעמדת הכנף; אם כי לפי מקור אחר שיחק בעמדת הקשר הימני.
בשנת 1939 עזב אותה כדי להצטרף לשירות הצבאי בוונציה.
מאצולה בזמן השירות הצבאי בחיל הים השתתף בכמה משחקים בנבחרת חיל הים, ששיחקה על מגרשי אגנים.
על אף שמשקלו אז היה 90 ק"ג, עדיין הציג יכולת טובה.
לאחר כמה חודשים בקבוצת המילואים של ונציה, שהשתתפה בליגה משלה, הוא עבר ב-1 בינואר 1940 לונציה עצמה תמורת 50,000 לירות.
מאצולה ערך את הופעת הבכורה במדיה ב-31 במרץ 1940 במסגרת הסרייה א'.
הייתה זו בהפסד 1–0 ללאציו בחוץ, כאשר נכנס כמחליף לחלוץ המרכזי פרנצ'סקו פרניגו, ומשם הצליח לקבע את מקומו בהרכב הפותח.
מאצולה באותה עונת 1939/1940 שיחק בכל חמשת משחקי הליגה שנותרו, וכבש את שער הבכורה במחזור הלפני אחרון נגד בארי, שמנע ירידת ליגה.
בגביע האיטלקי הפסידו בשמינית הגמר למודנה 3–1, וכבש את השער היחיד לקבוצתו.
בעונת 1940/1941 הצטרף לשורות המועדון אזיו לואיק, שעבר אז ממילאן.
השניים ערכו הופעת בכורה משותפת במדי נבחרת איטליה בשנת 1942 בניצחון 0–4 על קרואטיה.
בשלב הראשון לא חיבב לואיק את מאצולה, ולקח את העתודה שלו כיהירות, אך שניהם מצאו עד מהרה דרך להבין זה את זה.
מאצולה זכה עימה בגביע האיטלקי וכבש במשחק הגמר נגד רומא בתיקו 3–3. המשחק שוחק שוב כדי להגיע להכרעה וונציה ניצחה בו 0–1 בזכות שער של חברו לואיק.
היה זה הגביע האיטלקי הראשון והיחיד בהיסטוריית המועדון.
עם סיום עונת 1941/1942 בה ונציה סיימה במקום השלישי בליגה, מאצולה עזב אותה.
מאצולה עבר ביולי 1942 למועדון טורינו תמורת מיליון ו-250 אלף לירות, העברה שזכתה לביקורת מצד העיתונות, ואפשרה לוונציה להחזיר את כל חובותיה.
ליובנטוס היה הסכם בעל פה עם ונציה להחתים את מאצולה, אך טורינו הציעה שיא דמי העברה בתוספת לשני שחקנים , ובזכות זאת זכתה בחתימתו.
באותה עסקה החתימה טורינו גם את אזיו לואיק.
מאצולה ערך את הופעת הבכורה ב-20 בספטמבר 1942, במשחק נגד אנקוניטנה ביאנקי בגביע האיטלקי.
טורינו ניצחה בו 0–7 כשהוא כובש צמד.
ב-4 באוקטובר ערך הופעת בכורה בסרייה א' במשחק חוץ נגד אמברוסיאנה.
הן מאצולה והן לואיק נתנו תצוגה רעה, עקב חוסר הדיוק וההבנה ביניהם, ונחשבו לאחראים בהפסד 1–0. מאצולה התנגד תחילה לעמדה בה הוצב במשך למעלה מחודשיים, על אף שהקבוצה החלה להרכיב סדרה של ניצחונות.
הוא כבש את שערו הראשון בליגה ב-18 באוקטובר בניצחון 2–5 על יובנטוס.
בתום עונת 1942/1943 כבש מאצולה שלושה שערים בארבעת המשחקים האחרונים, כאשר טורינו ראש בראש על תואר האליפות עם ליבורנו.
במחזור האחרון התמודדה טורינו נגד בארי, כשמאצולה כובש את שער הניצחון ארבע דקות לפני סיום המשחק.
בגמר הגביע האיטלקי, כבש בניצחון 0–4 על קבוצתו לשעבר, ונציה.
הודות לתרומה הרבה של מאצולה טורינו סיימה את העונה עם דאבל איטלקי.
הכדורגל באיטליה הושעה בגלל מלחמת העולם השנייה, ולכן טורינו (ששמה שונה לטורינו פיאט) שיחקה רק בטורנירי ידידות ולא רשמיים.
מאצולה, בניגוד לרבים מחבריו שחזרו לשחק עם קבוצות הבית שלהם, נשאר בטורינו להשתתף בכמה משחקים.
בשנת 1944 הליגה הבכירה נערכה כטורניר לא רשמי, שבו סיימו במקום השני אחרי ספציה.
לאחר סיום הטורניר ביולי אותה השנה מאצולה וחבריו השתתפו במספר משחקים למען צדקה.
הסרייה א' חזרה לקודמתה בעונת 1945/1946, בה כבש 16 שערים ועזר לקבוצה לזכות באליפות נוספת.
בעונה זו, מאצולה התחיל להפשיל את השרוולים במהלך משחקים שבהם נקלעו לבעיות.
ברבע השעה האחרונה למשחק הוא נתן אות לחבריו לקבוצה כי הגיע זמן הquarto d'ora granata ("רבע שעת החום"), שמטרתה הייתה לדרבן אותם להגביר את קצב המשחק בכדי לעייף את היריבה.
מאצולה הפך לקפטן הקבוצה בעונת 1946/1947, וסיים אותה כמלך שערי הליגה עם 29 שערים.
ב-20 באפריל 1947 כבש את השלושער הכי מהיר בהיסטוריית הכדורגל האיטלקי, כאשר עשה זאת ב-3 דקות בלבד נגד ויצ'נצה.
מאצולה מחזיק בשיא זה עד היום.
בסיום העונה זכה עימה בפעם השלישית באליפות.
בעונת 1947/1948 המשיך מאצולה ביכולת הטובה עם שמונה שערים בשבעת המחזורים הראשונים בסרייה א'.
ב-5 באוקטובר 1947 פגשו את רומא בנאציונלה PNF, בו פיגרו במחצית הראשונה 1–0. המשחק הסתיים בתוצאה 1–7 לטורינו, ומאצולה סיים עם שלושער ופציעה בירך.
הוא נאלץ לרדת מן המגרש, אך על רקע מחיאות כפיים של כל יושבי האצטדיון.
על אף שהמשיך לשחק, הוא סבל מהפציעה בחודשים נובמבר ודצמבר בהם מיעט לכבוש.
ב-23 במאי 1948 טורינו פגשה את טריאסטינה במשחק שנגמר בתוצאה מאופסת.
מאצולה סירב למסור לחבריו לקבוצה, שמצידם הפגינו חוסר סבלנות למעשיו.
קיימות פרשנויות שונות לאירוע זה: מלבד ההצדקה הפשוטה שרצה לנוח עקב העייפות והפציעות, היו גם שמועות שהוא התכוון בכך לסיים את מערכת היחסים עם טורינו ולעבור לאמברוסיאנה (אינטר מילאנו).
בתוך כך, טורינו המשיכה לזכייה רביעית ברציפות בסקודטו חמישה מחזורים לסיום העונה, כשמאצולה כובש את שער הניצחון ב-3–4 על לאציו.
הוא סיים את העונה כסגן מלך שערי הסרייה א' עם 25 שערים, שני לג'מפיירו בוניפרטי.
בתום העונה, טורינו הוזמנה על ידי קונדפרציית הכדורגל הברזילאית לשחק ארבעה משחקי ידידות בברזיל.
לפני שמאצולה עזב, הודיע ב-29 ביוני בראיון רדיו על סיום דרכו בטורינו, על רקע מורת רוחם של הקהל.
כמה ימים לפני תחילת העונה החדשה שתוכננה ל-19 בספטמבר 1948, מאצולה ועוד שישה משחקני טורינו, לא חזרו עקב מחלוקת על החוזה.
מאצולה, שנכלל ברשימת ההעברות, החמיץ את מחזור הפתיחה נגד פרו פטריה.
עם זאת, ההסכם עם המועדון אכן הושג ב-23 בספטמבר והוא חזר בהפסד 3–2 לאטאלנטה, בו כבש.
טורינו ויובנטוס נפגשו לדרבי ב-24 באוקטובר, אותו מאצולה הכריע עם שער ניצחון 1–2. בתחילת שנת 1949 סבל ממספר פציעות שרירים שגרמו לו להפחית במידה ניכרת את האימונים ואף לעלות במשקל.
למרות שלא הצליח להתאושש לחלוטין, מאצולה כבש ארבעה שערים בין בחודשים ינואר ופברואר.
שערו האחרון בקריירה הגיע ב-24 באפריל 1949 במשחק נגד בארי שהסתיים בתיקו 1–1. במשחקה הבא של טורינו שנגמר בתיקו מאופס נגד אמברוסיאנה בסן סירו, נמנע ממאצולה להשתתף עקב חולי וסוג של אנגינה.
ב-1 במאי, למחרת המשחק נגד אמברוסיאנה, טורינו טסה לליסבון כדי להשתתף במשחק ידידות נגד בנפיקה ליסבון שיתרחש יומיים אחר כך.
המשחק, שאורגן על ידי מאצולה כפרידה מקפטן נבחרת פורטוגל, פרנסיסקו פריירה, הסתיים בתוצאה 4–3 לפורטוגלים.
השניים נפגשו במסעדה אחר הצהריים למשחק, שם דנו במשחק שבנפיקה תקדיש עבור הפורטוגלי, עם ההכנסות שנתרמו לצדקה.
מאצולה ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת איטליה ב-5 באפריל 1942, בניצחון ביתי 0–4 על קרואטיה במסגרת משחק ידידות.
הייתה זו הופעת בכורה משותפת לו ולחברו אזיו לואיק.
שערו הראשון במדיה הגיע ב-19 באפריל אותה השנה בניצחון הביתי
בסך הכל ערך 12 הופעות בהן כבש 4 שערים, ושימש כקפטן הנבחרת בין השנים 1947–1949.
מאצולה וחבריו לקבוצה חזרו ב-4 במאי 1949 ממשחק הידידות שארגן בליסבון נגד בנפיקה.
בדרך חזרה לטורינו המטוס שנשא את כל אנשי הצוות התרסק בסופרגה, וכל אנשי הצוות, כולל מאצולה, נהרגו במקום.
במותו היה בן 30 בלבד.
ויטוריו פוצו, מאמן נבחרת איטליה שזכה עימה פעמיים בגביע העולם, תרם בניסיון זיהוי הגופות שהתרחש בשעת לילה מאוחרת.
ההלוויה, בהשתתפות למעלה מחצי מיליון איש, נערכה ב-6 במאי.
הגופות הובאו למנוחות בארמון מדאמה, משם יצאה התהלוכה והמשיכה לקתדרלת טורינו.
ב-5 המחזורים האחרונים של הליגה השתתפה קבוצת עתודה שהצליחה לשמור על המקום הראשון.
הייתה זו אליפות חמישית ברציפות של ה"גראנדה טורינו" ומאצולה בפרט.
מלך השערים בליגה האיטלקית: 1946/1947
מלך השערים בגביע האיטלקי: 1942/1943
היכל התהילה של הכדורגל האיטלקי: 2012
היכל התהילה של טורינו: 2015
ולנטינה אלכסייבנה וינוגרדובה-קמניוק הייתה שחקנית כדורעף יהודייה-סובייטית.
אלופה אולימפית (מקסיקו סיטי 1968), זוכת מדליית כסף אולימפית בכדורעף (טוקיו 1964) ופעמים אלופת אירופה (1963 ו-1967)
וינוגרדובה נולדה במוסקבה בשם ולנטינה קמניוק.
בשנים 1959–1960 היא שיחקה כדורעף בקבוצת בורבטניק מוסקבה.
בשנים 1961–1971 היא שיחקה בצסק"א מוסקבה ובשנים 1972–1977 היא שיחקה בקבוצת בורבטניק לנינגרד.
באליפות אירופה שנערכה ברומניה בשנת 1963 היא זכתה במדליית זהב.
באולימפיאדת טוקיו זכתה במדליית כסף בכדורעף.
לצידה שיחקה נלי אברמובה אף היא שחקנית כדורעף יהודייה.
באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט בשנת 1965 היא זכתה במדליית זהב.
באליפות אירופה שנערכה בטורקיה בשנת 1967 היא זכתה בפעם השנייה במדליית זהב.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכתה במדליית זהב בכדורעף.
וינוגרדובה עבדה כמורה לחינוך גופני.
ב-17 ביולי 2004 נפטרה בסנט פטרבורג
ולנטינה איבנובסקה הייתה חסידת אומות העולם ממוצא רוסי שהצילה ילדה יהודיה בוורשה בפולין בתקופת השואה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל.
ולנטינה עזבה את רוסיה לפולין בשנות ה-20 והתגוררה בוורשה בדירה קטנה אותה חלקה עם דיירים פולניים.
ב-1943 פגשה ולנטינה בוורשה את אייזיק גוטמן, שפנה אליה בחיפוש אחר מקום מסתור לאחייניתו הניה רוזנמן בת ה-12 וחצי, אותה הבריח מגטו ביאליסטוק.
כעבור מספר ימים ולנטינה מצאה מקום מסתור להניה אצל חברתה יקטרינה פנצ'נקו.
הניה עזרה בעבודות משק הבית ליקטרינה שהשיגה עבורה תעודת זהות מזויפת.
שמה של הניה הוחלף להלנה יגורוף כדי לא לעורר חשד.
ולנטינה סייעה גם לדוד של הניה ולמשפחתו למצוא מקום מסתור ועזרה להם לשמור על קשר באמצעות העברת מסרים והודעות ביניהם.
בזמן מרד גטו ורשה באפריל 1943 ולנטינה נשארה בוורשה, ולאחר מכן העבירו אותה למחנה פרושקוב, שם עזרה לבני משפחתה של הלנה, כולל דודה, למצוא מקום מסתור; תוך כדי כך ולנטינה עזרה לבני המשפחה לתקשר עם הלנה.
ביולי 1944, כאשר הצבא האדום החל להתקרב לוורשה, דאגה ולנטינה לכך שיקתרינה והניה יעברו לגרמניה, לרבנסבורג (Ravensburg).
באוגוסט 1944, כאשר פרץ מרד ורשה, נשלחה ולנטינה לפרושקוב ומשם ביקשה העברה לרבנסבורג, שם התאחדה עם יקתרינה והניה.
לאחר מותה של יקטרינה, ולנטינה לקחה חסות מלאה על הניה שהייתה כבר בת 14.
ולנטינה פעלה ממניע מוסרי להחזרת הניה לחיק משפחתה, ועזרה לה לשלוח מכתבים לאיתור קרובי משפחה.
נמצאו שני דודים ששרדו והיגרו לארצות הברית ודודה נוספת במחנה עקורים באוסטריה.
באמצעות תנועת הבריחה סייעה ולנטינה להניה לחצות את הגבול ולהתאחד עם דודתה באוסטריה.
לאחר איחוד המשפחה הניה החליטה לעלות לארץ ישראל, וולנטינה שבה לגרמניה.
ולנטינה שמרה על קשר הדוק עם הניה בעזרת מכתבים במהלך השנים וביקרה אותה בארץ.
לבסוף השתכנעה לעלות ולעבור לגור עם הניה ובעלה בישראל.
ב-1975 עברה להתגורר עמם בקריית מוצקין.
ב-1978 עברה ולנטינה להתגורר בבית אבות לוקנר בנהריה.
ולנטינה התנגדה לאורך כל השנים לקבל הכרה והוקרה על הצלת הניה.
ב-26 באוקטובר 1978 הכיר יד ושם בוולנטינה כחסידת אומות העולם ושמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ירושלים.
ב־21 ביוני 2022 נערך במרכז משמעו"ת בקריית מוצקין, טקס הוקרה לוולנטינה איבנובסקה על כך שהצילה את הניה (אילנה הראל).
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ליד ושם ושב"כ במהלך 2021, במסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של ולנטינה.
קברה אותר בבית הקברות הנוצרי בעכו ונקבעה עליו לוחית זיכרון.
ולנטין מריאנו חוסה קסטז'אנוס חימנס (בספרדית: Valentín Mariano José Castellanos Giménez; נולד ב-3 באוקטובר 1998), הידוע גם בשם טאטי קסטז'אנוס, הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק כחלוץ בווסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג ובנבחרת ארגנטינה.
קסטז'אנוס החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אוניברסידד דה צ'ילה, לאחר שכנער, נדחה על ידי ריבר פלייט ולנוס.
ואת הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אוניברסידד דה צ'ילה הוא ערך ב-6 באפריל 2017 כשעלה כמחליף בהפסד 0–2 לקורינתיאנס במסגרת גביע סודאמריקנה.
אך הוא לא זכה לדקות במסגרת הליגה וב-18 ביולי 2017 הוא עבר בהשאלה למונטיווידאו סיטי טורקה מהליגה האורוגוואית השנייה בה כבש שני שערים ב-11 הופעות עד לסיום העונה ועזר למועדון לזכות באליפות ולהעפיל לליגה הבכירה.
בעונתו הראשונה בליגת העל של אורוגוואי עונת 2018 כבש קסטז'אנוס 3 שערים ב-19 הופעות עד יולי.
ב-1 ביולי 2018, הפך קסטאז'נוס ממושאל לשחקן של טורקה.
ב-27 ביולי 2018, עבר קסטז'אנוס לניו יורק סיטי מה-MLS בהשאלה עד סוף עונת 2018. ב-5 באוגוסט ערך קסטז'אנוס את הופעת הבכורה בניו יורק ואף כבש שער בכורה בתיקו 2–2 עם ונקובר וייטקאפס במסגרת הליגה.
ואת העונה הראשונה שלו בקבוצה סיים עם שער אחד בעשר הופעות.
ב-29 בנובמבר 2018 הודיעה ניורק סיטי כי היא ממשת את אופציית הרכישה שלה על קסטז'אנוס, וב-1 בינואר 2019 הפך קסטאז'אנוס לשחקנה של ניו יורק.
את עונתו המלאה הראשונה בקבוצה, עונת 2019 סיים קסטז'אנוס עם 11 שערים ב-31 הופעות.
בעונת 2020 שקוצרה בשל מגפת הקורונה, כבש קסטז'אנוס 7 שערים ב-25 הופעות ולקראת סוף העונה זכה בתואר שחקן החודש בליגה לאוקטובר/נובמבר.
עונת 2021 הייתה עונת השיא של קסטז'אנוס בניו יורק, ב-13 במאי 2021 חתם קסטז'אנוס על הארכת חוזה עד סוף שנת 2025. באוגוסט זכה בתואר שחקן החודש בליגה.
ובסיום העונה הסדירה זכה קסטז'אנוס בתואר מלך השערים עם 19 שערים.
בפלייאוף כבש קסטז'אנוס 3 שערים נוספים וזכה עם ניו יורק בגביע ה-MLS.
ובסיום העונה נבחר להרכב העונה.
קסטז'אנוס המשיך את יכולתו הטובה גם בעונת 2022, כשכבש 13 שערים ב-17 משחקים עד יולי.
ב-25 ביולי 2022, הושאל קסטז'אנוס לז'ירונה מהלה ליגה לעונה אחת.
ב-14 באוגוסט 2022 ערך קסטז'אנוס את הופעת הבכורה שלו במועדון בהפסד 0–1 לולנסיה.
ב-22 באוגוסט כבש קסטז'אנוס את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 3–1 על חטאפה.
ב-25 באפריל 2023, הוא כבש רביעייה בניצחון 4–2 על ריאל מדריד.
ואת העונה סיים כמלך השערים של המועדון עם 13 שערים ב-35 הופעות ליגה, אליהן הוסיף שער בשתי הופעות בגביע המלך.
ב-21 ביולי 2023, חתם קסטז'אנוס על חוזה בלאציו מהסרייה א'.
ב-20 באוגוסט 2023 ערך הופעת בכורה במועדון בהפסד 1–2 ללצ'ה.
ב-8 באוקטובר כבש את שער הבכורה שלו בלאציו בניצחון 3–2 על אטאלנטה.
ואת עונתו הראשונה במועדון עונת 2023/2024 סיים קסטז'אנוס עם 4 שערים ב-35 הופעות בליגה ובסך הכל עם 6 שערים ב-46 הופעות בכל המסגרות.
בעונתו השנייה בלאציו חל שיפור ביכולתו של קסטאז'נוס, בליגה הוא כבש 10 שערים ב-29 הופעות וסיים את העונה כמלך שערי הקבוצה בליגה בצוותא עם עם פדרו.
ובסך הכל הוא כבש 14 שערים ב-40 הופעות בכל המסגרות.
ב-5 בינואר 2026 חתם על חוזה ל-4 וחצי שנים בווסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג.
יום לאחר מכן ערך הופעת בכורה במועדון בהפסד 1–2 לנוטינגהאם פורסט בליגה.
ב-11 בינואר כבש קסטז'אנוס את שער הבכורה שלו עבור וסטהאם כשכבש את שער הניצחון בהארכה בניצחון 2–1 על ק.פ.ר.
ב-7 בפברואר 2026 כבש קסטאז'נוס את שער הפרמייר ליג הראשון שלו בניצחון 2–0 על ברנלי.
ב-20 באוגוסט 2024 זומן קסטז'אנוס לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת צמד המשחקים מול צ'ילה וקולומביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026. ב-6 בספטמבר ערך קסטז'אנוס הופעת בכורה בנבחרת הבוגרת בניצחון 3–0 על צ'ילה.
שחקן החודש של ניו יורק סיטי: אוגוסט 2021, ספטמבר 2021
שחקן החודש ב-MLS: אוקטובר/נובמבר 2020, אוגוסט 2021
מלך השערים בליגה האמריקאית: 2021
הרכב העונה בליגה האמריקאית: 2021
ולנטינה הרסאז'י (בפורטוגזית: Valentina Herszage, נולדה ב-11 במרץ 1998) היא שחקנית ברזילאית, ששיחקה בתיאטרון, טלוויזיה וקולנוע.
בין השאר שיחקה בסרט "אני עדיין כאן".
ולנטינה הרסאז'י נולדה בריו דה ז'ניירו.
אביה מרסלו הוא בן למשפחה מקהילת יהודי ורשה שהיגרה לדרום אמריקה בתחילת המאה ה-20.
הרסאז'י למדה בבית ספר למשחק באיפנמה.
בגיל 11 החלה לשחק בסרטי ילדים בברזיל, ולאחר מכן בסרטי נעורים.
בגיל 17 קיבלה פרס על משחקה בסרט "Mate-Me Por Favor" שהוקרן בפסטיבל הסרטים של ריו דה ז'ניירו.
בגיל 18 החלה להופיע גם בהצגות תיאטרון.
בשנת 2017 הופיעה לראשונה בטלוויזיה הברזילאית, באופרת הסבון "Pega Pega" ולאחר מכן בסדרת טלוויזיה על חייה של הבה קמרגו, ובמספר סדרות טלוויזיה וסרטים נוספים.
כמו כן השתתפה בהפקה הברזילאית של מחזמר הלהיטים "Lazarus" המבוסס על שירי דייוויד בואי.
בשנת 2020 השתתפה בתפקיד הראשי בסרט "As Polacas" בו גילמה אישה יהודייה שנמלטת מפולין כדי להתחיל חיים טובים יותר בברזיל.
בשנת 2022 שיחקה במיני-סדרה "Fim" המבוססת על רומן מאת פרננדה טורס.
באותה שנה שיחקה בטלנובלה "Elas por Elas" בתור כריסטינה פורטדו.
בשנת 2024 שיחקה תפקיד מרכזי בסרט "אני עדיין כאן", כבת למשפחה הנאבקת במשטר בתקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל.
ולנטינה הרסאז'י הייתה מועמדת וזכתה במספר פרסים בפסטיבלי קולנוע בברזיל ומחוצה לה.
על תפקידה בסרט "Mate-Me Por Favor" זכתה בפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה, ובפרסים נוספים בברזיל.
על תפקידה בסרט "Raquel 1:1" קיבלה פרס בפסטיבל קולנוע בבוסטון.
וָלֶנטינוֹ (באיטלקית: Valentino) הוא קובץ של ארבעה רומנים קצרים מאת הסופרת האיטלקייה נטליה גינצבורג.
שניים מהסיפורים יצאו לאור באיטליה בהוצאת אינאודי בשנת 1957, אך בנפרד.
הראשון תחת השם "Valentino" והשני תחת השם "Sagittario" (מזל קשת).
השניים האחרים יצאו לאור ביחד, גם כן בהוצאת אינאודי, ב-1977, תחת השם "Famiglia" (משפחה).
ב-2001 יצא תרגום עברי לארבעת הרומנים, תחת השם "ולנטינו" ב בתרגומו של מירון רפופורט.
כל הסיפורים עוסקים במוסד המשפחה ועל הטלטלות העוברות על המשפחות השונות, הכוללות נישואין, בגידה ומיתות.
עטיפה - עיצוב העטיפה יעל שורץ, הציור שעל העטיפה הוא פרט מציור של לוסיאן פרויד.
ולנטינו היפה, האנוכי, הבזבזן, העצלן והילדותי, לומד רפואה, כיוון שאבי המשפחה חשב ש"ייעשה אדם גדול", והשקיע את כל כספה של המשפחה קשת היום בלימודי הבן.
כל חיי המשפחה נסבים סביב ולנטינו.
האחות קלרה הנשואה ולה שלושה ילדים מתלוננת על היחס המועדף לוולנטינו ואילו האחות הצעירה - המספרת קתרינה רק מתארת את המצב ואינה נוקטת עמדה.
יום אחד מופיע ולנטינו בבית מלווה במדָלנה - אשה מכוערת המבוגרת ממנו ב-10 שנים, והם מודיעים על אירוסיהם.
מדלנה, המנהלת את קרקעותיה החקלאיות שמחוץ עיר בתקיפות ובהצלחה, מתגלה כאשה מעשית, חרוצה ונדיבה.
אחרי מות האב והאם עוברת המספרת לגור עם ולנטינו ומדלנה.
קיט הבטלן, בן דודה של מדלנה, בעל אדמות סמוכות לשלה, מבלה תמיד יחד עם ולנטינו ומחפה על בטלנותו.
המספרת מתארסת עם קיט, אך הוא מבטל את החתונה.
מדלנה וולנטינו נפרדים אחרי שנולדו להם שלושה ילדים ואחרי שבשנים האחרונות היו להם ריבים רבים.
קיט נפטר בפתאומיות ומתברר שהתאבד.
כשמדלנה עוברת על חפציו, מתברר לה שהיה לו רומן ארוך שנים עם ולנטינו.
קתרינה המספרת וולנטינו אחיה עוברים להתגורר ביחד ומנהלים חיים שקטים ועקרים.
הספר נכתב בפברואר 1951. זכה בפרס ויארג'ו ב-1957 במשותף עם "הברון המטפס" מאת איטלו קאלווינו ועם "L'uomo d'oro" מאת ארטורו טופאנלי .
המבקרת, אנריקה מריה פרארה, מתרכזת בתיאורה של גינצבורג של מה שהיא מכנה:"חברה העוברת תהליך עמוק של שינוי בכל הנוגע לנורמות מגדריות.".
לטענתה, גינצבורג מתמודדת גם עם המורשת של הפוליטיקה הפשיסטית שאסרה על כל התנהגות הומוסקסואלית כסטייה, וקידמה תפיסה נוקשה של משפחה מסורתית עם תפקוד הרבייה ותפקידיה הנוקשים.
המשפחה עוברת מדרונרו לפרברי העיר (אולי טורינו).
יחד עם האם, מגיעים אחות המספרת, ג'וליה, ובעלה חיים, הרופא היהודי הפליט מפולין.
המספרת, סטודנטית שכבר מתגוררת בעיר עם שותפה.
לאם שתי אחיות המחזיקות חנות קטנה לכלי חרסינה שאליה פולשת האם ומנסה לנהל אותה ללא הצלחה.
האם רוקמת תוכנית לפתוח גלריה.
היא פוגשת את גברת פרשיליה (שילה) פונטנה ואת בתה ברברה, אדמונית יפה המאורסת לפנוצ'ו סיציליאני עשיר חשוך וקנאי.
שילה רוקמת סיפורים ומסובבת בכחש את האם להשקיע את כספה המועט בגלריה שבה תהיינה שותפות ותקרא מזל קשת.
קרמינה ארכיטקט בן 40, מוצאו באזור כפרי באברוצו, הנשוי לנינטה, ממעמד בורגני, הולך לסרט עם איוואנה, מתרגמת בת 37. פעם היו נאהבים וגרו יחד ואף נולדה להם תינוקת שמתה משיתוק ילדים.
הם נפרדו עוד לפני מותה.
אחרי 10 שנים הם נפגשו מחדש והחלו להיפגש כידידים.
יחד עמם הולכים אנג'ליקה בת ה-14, בתה של איוואנה מיואכים, סטודנט יהודי אנגלי שהשתגע.
וילדו הצעיר של קרמינה, דודו.
יחד עם איוואנה נמצא הרבה פעמים ידידה ההומו מתאו טראמונטי.
הם אף פעם אינם מדברים על התינוקת המתה.
גם לנינטה וגם לקרמונה יש רומנים מחוץ לנישואין אך הם מסתיימים והם ממשיכים בנישואין.
אילאריה בוסקיבו, אלמנה בורגנית, מקבלת במתנה גור חתולים מחברתה רירי.
החתול מת אחרי שלושה שבועות והיא מקבלת אחד נוסף ולאחריו עוד חתולה.
אחי בעלה, הגיס פייטרו, גר קומה מעליה, סוחר עתיקות שפרנס את המשפחה והיה לו רומן מייגע עם רירי, שהיא נשואה ואם לארבעה.
עתה החל רומן עם בחורה צעירה המכונה על ידי הנשים שבספר "הנזירונת".
הבת של אילאריה, אורורה, בת 18 ובעלה אלדו פלרמו, התגוררו בדירה סמוכה אבל סעדו תמיד אצל אילאריה.
חלק מהדמויות פוצחות בשרשרת של רומנים ובגידות.
מנחם פרי כותב: "המבט הצלול של גינצבורג אף פעם אינו ציני, אבל הוא נטול אשליות.
העצב הגדול והמלנכוליה, התקוות הכבות בעודן באיבן, הטרגדיות הנוגעות ללב, הבדידות והמוות —- כל אלה נפרטים בכתיבתה של גינצבורג לרשמים זעירים, לחפצים, לפרטים "צדדיים" יקרים...".
עוד הוא כותב: "בכל אחד מן הרומנים הקצרים הללו יש מישהו עם ציפייה גדולה, שתתנפץ כמובן, אל הדמויות האחרות המלוות את העזתו, מרשות לעצמן בחייהן שלהן רק ציפיות מחוקות מראש.
האושר המוגבל הוא משהו שנדבק רק בדיעבד לאיזה פרט של מה בכך, בזיכרון המתרפק, אחרי האובדן.".
מירי פז כותבת כי הגברים בארבעת הסיפורים מעוצבים כדמויות מפסידות וכנועות, בעוד שהנשים הן מסתוריות ושתלטניות, אך גם הן: "מיטלטלות בין בחירה-מרצון לרצון-המקרה".
היא כותבת כי "אלה וגם אלה אומללים בדרכם, אובדי דרך, קמלים בכוכיהם.
המסגרת השקופה היא המשפחה; גינצבורג חושפת את לכידותה הרופפת, העמדות הפנים הטקסיות שבה, הציפיות הנואלות, השנאות הממאירות.".
בסוף ביקורתה של פרארה על "ולנטינו" היא מסכמת: "דרך עדשת סיפוריהם של ולנטינו ומדלנה, מצביעה הסופרת באופן צולב על פגיעות משותפות שבהן כל הפרטים, ללא קשר למגדרם, הם קורבן של נורמות חברתיות ואילוצים המותקפים במשפחה.".
ולנטין אנדרה אנרי רוזייה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת המגן הימני באוססונה מהלה ליגה.
הוא החל את הקריירה הבוגרת שלו ברודז מהליגה הצרפתית הרביעית בשנת 2015, ועבר לדיז'ון מהליגה הצרפתית הראשונה בשנת 2016, בה חתם על חוזה לשלוש שנים.
ב-30 באפריל 2017 הוא שיחק את משחקו הראשון בליגה הצרפתית הראשונה, בתיקו מאופס נגד בורדו.
ב-27 ביוני 2019 חתם רוזייה על חוזה לשלוש שנים בספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-15 בספטמבר 2019 בתיקו 1–1 נגד בואבישטה.
ב-11 בדצמבר 2023 הוכרז רשמית כי רוזייה הוצא מהסגל של בשיקטש יחד עם שחקנים נוספים בשל ביצועים ירודים ואי התאמה לקבוצה.
ב-16 בינואר 2024 הושאל רוזייה לניס מהליגה הצרפתית הראשונה עד סוף העונה.
ב-4 ביולי 2024, חתם רוזייה על חוזה לארבע שנים בלגנס, העולה החדשה ללה ליגה.
ב-28 במאי 2025, לאחר שלגנס ירדה ליגה, הוא חתם על חוזה לשלוש שנים באוססונה מהלה ליגה.
רוזייה ערך שבע הופעות בנבחרת צרפת עד גיל 21, כולן בשנת 2018. בהופעת הבכורה שלו ב-23 במרץ 2018, הקבוצה ניצחה 3–0 את קזחסטן במסגרת מוקדמות אליפות אירופה.
היה סופר ופילולוג צרפתי, יוזם החוג שהפך לאקדמיה הצרפתית.
נודע כבקיא בדקדוק ובסגנון הצרפתיים.
היה הראשון שזכה במושב 2 של האקדמיה.
החל מ-1634 כיהן כמזכיר קבוע של האקדמיה הצרפתית.
הסלון הספרותי של קונראר היה השני בחשיבותו בפריז אחרי זה של מאדאם דה רמבוייה.
ולנטן קונראר נולד ב-1603 בפריז כבן למשפחה צרפתית קלוויניסטית ("הוגנוטית") מוולנסיין שהייתה לתקופה
סבו פייר קונראר, שמילא את התפקיד הפקידותי והמשפטי של "אשוון" (échevin) הוצא להורג ב-1568 כשכוחותיו של הדוכס אלבה כבשו מחדש את העיר.
אביו ז'אק קונראר היה סוחר אמיד לבדים שהתיישב בפריז ושהועיד לאת בנו הבכור ולנטן לעסקים.
עם זאת, אחרי מות אביו ב-1620 למד איטלקית וספרדית, העמיק את הידע שלו ברזי ההשפה הצרפתית והתחיל לפקוד את הסלונים הספרותיים המפורסמים - של המרקיזה דה רמבוייה, מאדאם דה סבלה ומדמואזל סקודרי וכו'.
במהרה קנה לעצמו שם, אף על פי שלמשך הרבה שנים לא כתב דבר.
הוא התמנה ב-1627 ליועץ-מזכיר של המלך לואי השלושה עשר.
החל מ-1629 ביתו ב"אוטל דה רמבוייה" אירח חוג משלו שדן בסוגיות ספרותיות, קרא יצירות והביע בקורת הדדית עליהן.
עם באי הסלון שלו נמנו סופרים כמו ז'אן שאפלן, קלוד פאוור דה ווז'לא, אנטואן גודו, ז'אן דמארה דה סן סורלן, ז'אן לואי גז דה בלזאק וונסן וואטור ואחרים
הקרדינל רישלייה, שהיה להוט לחזק את האחדות הלשונית של צרפת, שאב מקונראר השראה לפרויקט האקדמיה שלו, האקדמיה הצרפתית .
קונארט ניסח את מכתבי הזיכיון וניסח את התקנון שלה ב-13 במרץ 1634. המוסד החדש שזכה למעמד רשמי ב-1635 תחת חסות רישלייה, כלל בהתחלה שלושה עשר חברים.
קונארט נבחר בפה אחד כמזכיר הקבוע הראשון שלה, ולמרות דבקותו הבלתי מעורערת בדת הפרוטסטנטית, רישלייה השאיר אותו בתפקיד זה עד מותו.
לקונראר הייתה השפעה מכרעת בגל הראשון של תרגומים צרפתיים, שנערכו על ידי ז'ירי, ד'אבלנקור או פטרו, שכונו מאוחר יותר "הבלתי נאמנים היפים".
הוא שיתף פעולה עם ווז'לא בעריכה הסופית של התרגום מקווינטוס קורטיוס
עם שאפלן מילא קונראר תפקיד חשוב בדיונים באקדמיה לגבי אל סיד
ולנטן קונראר נהג לשמר או להעתיק כל מסמך שראה בו עניין.
במהלך השנים, הוא צבר כחמישים קבצים גדולים שכללו מכתבים חתומים מדמויות בולטות רבות באותה תקופה, וסוגים שונים של טקסטים.
ב"אגרתו הראשונה" - ניקולא בואלו התייחס אליו בהערה J'imite de Conrart le silence prudent, ("אני מחקה מקונראר את שתיקתו הזהירה") תוך רמז למעט הספרים שכתב.
(סדרת התהלים בחרוזים צרפתיים מאת קלמאן מארו ותאודור דה בז ושתוקנו על ידי מר ולנטן קונראר המנוח, יוץ ומזכיר המלך וכו' - ז'נבה, הוצאת ז'אן פיקטה)Les Psaumes de David mis en vers françois et revus par ordre du Synode Wallon des Provinces-Unies (1730)
(תהלים אשר לדוד שתורגמו בחרוזים צרפתיים ותוקנו בצו של הסינוד הוואלוני של הפרובינציות המאוחדות Mémoires sur l'histoire de son temps (1825).
"זיכרונות על תולדות תקופתו" - קטעים שפורסמו על ידי לואי מונמרקה לפי כתבי היד מספריית הארסנל
(אגרות ללורנצו מגלוטי), אוניברסיטת סנט אטיין
מועדון הכדורגל ולנסיה (בספרדית: Valencia Club de Fútbol) הוא מועדון כדורגל מהעיר ולנסיה שבספרד.
המועדון נוסד ב-5 במרץ 1919 על ידי תושב העיר, אוקטביו אוגוסטו מילייו דיאס.
הקבוצה הבוגרת של המועדון מארחת את משחקי הבית שלה באצטדיון המסטאייה, אצטדיון המכיל 48,600 מקומות ומשמש כבית של ולנסיה מאז שנת 1923. בעתיד אמורה הקבוצה לעבור לאצטדיון הנואו מסטאייה, הנבנה בימים אלו ועתיד להכיל כ-60,000 מקומות ישיבה.
ולנסיה נחשבת לאחד המועדונים הבולטים ביותר בספרד.
קבוצת הבוגרים זכתה שש פעמים בלה ליגה, שמונה פעמים בגביע הספרדי, פעם אחת בגביע אופ"א ופעמיים בסופר קאפ האירופאי.
בין היתר, ולנסיה מחזיקה באחת ממחלקות הנוער המפוארות בעולם, וההוכחה בה גדלו דויד וייה, ג'ורדי אלבה, חואן מאטה
, דויד סילבה ופרנסיסקו איסקו.
המועדון גם כולל קבוצת מילואים בשם ולנסיה מסטאייה ועוד קבוצה אחת בענף ספורט אחר: ולנסיה בכדורסל.
המועדון הוקם בשנת 1919 על ידי אוקטביו אוגוסטו מילייו דיאס, תושב העיר, וכבר אז היה לאחד המועדונים הגדולים והחשובים בספרד.
בתחילת שנות השבעים התגבשה בוולנסיה קבוצה שהתבססה על הגנה חזקה והצליחה לזכות בלה ליגה בשנת 1971, אחרי עשור בו שלטו שתי הקבוצות מעיר הבירה מדריד, ריאל מדריד ואתלטיקו מדריד, שחילקו ביניהן את כל האליפויות בשנות השישים.
את הקבוצה הנהיג באותן שנים המאמן אלפרדו די סטפנו, כוכב העבר של ריאל מדריד, שבנה את הקבוצה בסוף שנות השבעים סביב החלוץ הארגנטינאי מריו קמפס.
הקבוצה הצליחה לזכות בשנת 1979 בגביע הספרדי ובעונה לאחר מכן העפילה לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע, בו פגשה את קבוצת הפאר האנגלית ארסנל.
חניכיו של די סטפנו גררו את הקבוצה האנגלית להארכה, ולאחר 0:0 בתום 120 הדקות, ניצחו בדו-קרב בעיטות עונשין 5-4 והביאו לוולנסיה את גביע המחזיקות.
שנות השמונים ושנות התשעים היו בסימן נסיגה של ולנסיה למרכז הטבלה, ואפילו נגיעה לקרבות התחתית.
בשנת 1986 נשרה ולנסיה לליגה השנייה, אך בחלוף שנה שבה הקבוצה לליגה הראשונה.
רק בסוף שנות התשעים הצליחה הקבוצה לחזור לצמרת הגבוהה ולמאבקים על האליפות.
בעונת נאבקה הקבוצה על האליפות מול ברצלונה והעפילה אל ליגת האלופות.
בתחילת עונת התמנה למאמן הקבוצה הארגנטינאי הקטור קופר, שהגיע מקבוצת מיורקה.
קופר בנה את הקבוצה סביב החלוץ קלאודיו "פיוחו" לופס והקשר גאסיקה מנדייטה.
ביחד עם המגן הארגנטינאי קילי גונסאלס, מיגל אנחל אנגולו המקומי והבלם האיטלקי הוותיק אמדאו קרבוני, הקבוצה נאבקה על אליפות ספרד ודהרה לעונת שיא בליגת האלופות.
במוקדמות ליגת האלופות גברה ולנסיה על אלופת ישראל, הפועל חיפה, והמשיכה לניצחון 5:2 ברבע הגמר על קבוצת לאציו האיטלקית, ולניצחון מרשים 4:1 בחצי הגמר על אלופת ספרד ברצלונה.
במשחק הגמר בפריז פגשה ולנסיה את ריאל מדריד, אך המשחק הסתיים בתבוסה של ולנסיה 3:0. בנוסף, הקבוצה לא הצליחה לזכות באליפות וסיימה במקום השלישי בליגה.
הקבוצה הצליחה לשחזר את הישגה גם בעונה לאחר מכן.
למרות עזיבתו של לופס הקבוצה הציגה יכולת גבוהה במשחקי ליגת האלופות, והעפילה עונה שנייה ברציפות למשחק הגמר של המפעל.
אך, גם הפעם ירדה הקבוצה מן המגרש כאשר ידה על התחתונה, לאחר הפסד 5:4 בפנדלים לבאיירן מינכן הגרמנית לאחר 1:1 בתום מאה ועשרים דקות.
ב-2001 מונה רפאל בניטס למאמן הקבוצה במקומו של הקטור קופר הארגנטינאי, שדגל בשיטת משחק הגנתית.
בניטס מכר את קפטן הקבוצה מנדייטה ללאציו האיטלקית ובנה את הקבוצה סביב שחקניה הצעירים מיסטה, פרנסיסקו רופטה, אנגולו, הארגנטינאי פאבלו איימר והקשר הספרדי רובן בראחה.
חוליית ההגנה החזקה של הקבוצה בראשות הבלם, רוברטו אז'אלה, והשוער, סנטיאגו קניסארס היוותה את ההגנה הטובה בליגה, ולאחר עונה רוויית מאבקים בצמרת מול ריאל מדריד הצליחה ולנסיה לזכות באליפות הליגה הספרדית, אליפות ראשונה אחרי 31 שנה.
בעונה שלאחר מכן הציגה ולנסיה ניצחונות בליגת האלופות (ניצחון כפול על ליברפול, ניצחונות על ארסנל ועל רומא) והגיעה לרבע הגמר.
בסוף עונה זו סיימה ולנסיה במקום החמישי בליגה הספרדית.
העונה הבאה, עונת , הייתה מהגדולות של ולנסיה אי פעם.
בעונה זו זכתה בדאבל - באליפות ובגביע אופ"א.
השחקנים המרכזיים בעונה זו היו הקשר הספרדי ויסנטה ושחקן הבית מיסטה.
בדרך לזכייה בגביע אופ"א, ניצחה ולנסיה בשלב השני של הטורניר את מכבי חיפה הישראלית 0–4 בסיכום שני המשחקים ביניהן.
ולנסיה הובילה את הטבלה החל מאמצע העונה כשהיא מציגה כדורגל התקפי ומרשים מול שתי הפייבוריטיות ברצלונה וריאל מדריד.
העונה הסתיימה בצורה מתוקה במיוחד עם ניצחון בגמר גביע אופ"א על אולימפיק מרסיי הצרפתית 2:0 משערים של ויסנטה ומיסטה.
בעונה שלאחר מכן עבר בניטז לליברפול, ובמקומו הגיע קלאודיו ראניירי.
בעקבות פציעה חמורה של ויסנטה, ולנסיה נכשלה בליגה, מה שהוביל לפיטורין של ראניירי באמצע העונה ומינויו של עוזר המאמן, אנטוניו לופס, כמחליפו בתפקיד.
מצבה של ולנסיה השתפר, אך עדיין סיימה הקבוצה במקום השביעי וזכתה למקום בגביע האינטרטוטו בלבד (שם הודחה בגמר על ידי המבורג).
בעונת מונה שחקן העבר קיקה סאנצ'ס פלורס למאמן הקבוצה.
תחת הדרכתו ולנסיה סיימה את העונה במקום השלישי.
השחקן הבולט היה החלוץ דויד וייה שכבש 25 שערים.
בסוף העונה שאפה הקבוצה להתחזק עוד עם החתמות כדוגמת פרננדו מוריינטס ואסייר דל הורנו.
בעונת הגיעה ולנסיה לרבע גמר ליגת האלופות ואף הייתה מועמדת לזכייה באליפות לצד שלוש קבוצות נוספות, אך לבסוף סיימה במקום הרביעי בלבד.
בעונת , עקב תוצאות דלות בליגה, שסיכנו את הישארותה בליגה הראשונה, ובליגת האלופות, בה כשלה לעבור את שלב הבתים, פוטר פלורס ובמקומו מונה רונאלד קומאן.
למרות הזכייה בגביע פוטר קומאן לאחר תבוסה 1–5 לאתלטיק בילבאו.
את קומאן החליף וורו (Voro), עמו הקבוצה הצליחה לסיים את העונה במקום העשירי.
ב-22 במאי 2010 הצהירה הקבוצה על מינויו של אונאי אמרי כמאמן הקבוצה.
ב-3 בדצמבר 2012 מונה ארנסטו ואלוורדה למאמן במקום מאוריסיו פלגרינו שפוטר.
בתחילת יוני 2013 מונה למאמן מירוסלב ג'וקיץ'.
לאחר רצף של כישלונות בעונת פוטר ג'וקיץ' ובמקומו מונה חואן אנטוניו פיצי, שחקן עבר של המועדון.
ולנסיה הודחה בשמינית הגמר של הגביע וסיימה את הליגה במקום השמיני, אך הגיעה לחצי גמר הליגה האירופית, שם הפסידה בדקה ה-95 לסביליה.
ב-2014 עברה ולנסיה לעבוד עם חברת ההלבשה הגרמנית אדידס וחתמה איתה על חוזה עד שנת 2019.
ב-2019 זכתה בגביע הספרדי, אחרי שגברה 2:1 על ברצלונה במשחק גמר הגביע.
ב-3 העונות - סיימה הקבוצה במרכז הטבלה ומטה (מקומות 13, 9, 16 בהתאמה).
אצטדיון המסטאייה הוא אצטדיונה הביתי של ולנסיה משנת 1923, והוא מכיל 55,000 מקומות ישיבה.
חנוכת האצטדיון משמעותה הייתה עבור האוהדים גם פרידה מאצטדיון הקבוצה הקודם, אלגירוס, שהיה ביתה הראשון.
הצלחתה של ולנסיה באותה תקופה הובילה להרחבתו הראשונה ב-1927, לאחריה הכיל האצטדיון 25,000 מקומות, לפני שניזוק קשות במלחמת האזרחים, במהלכה שימש האצטדיון כמחנה ריכוז וכמגרש גרוטאות.
בשנות ה-50 עבר האצטדיון שינוי משמעותי כשהורחב לכמות של 45,500 מקומות, אך הוא ניזוק פעם נוספת בעקבות השיטפון בוולנסיה באוקטובר 1957, שנגרם בעקבות ההצפה של נהר הטוריה.
האצטדיון שוחזר ואף שופר באמצעים רבים (כגון תאורה מלאכותית), שנחנכו במהלך חג מקומי ב-1959.
ב-1969 שונה שם האצטדיון ל"אצטדיון לואיס קזנובה", כדי לחלוק כבוד לנשיא המועדון ששירת בתפקיד 25 שנה.
קזנובה עצמו הצטנע והודה כי קריאת האצטדיון על שמו היא צעד גדול מדי, וביקש להחזיר את שמו הקודם, המסטאייה, ב-1994. האצטדיון גם חזה בשורה של הצלחות בשנות ה-70, שכללו אליפות (תחת אלפרדו די סטפנו כמאמן), שתי הופעות בגמר גביע המלך, והופעות בגביע האלופות וגביע אופ"א.
בקיץ 1973 הוחלף יציע שכלל 14 שורות עמידה, ביציע ישיבה.
המסטאייה נבחר לארח את משחק הבכורה של נבחרת ספרד במונדיאל 1982, ועשר שנים מאוחר יותר את משחקי הכדורגל באולימפיאדת ברצלונה (1992).
ולנסיה (בוולנסית: València, הגייה , הגייה בספרדית: ) היא עיר נמל במזרחה של ספרד.
היא הבירה והעיר המאוכלסת ביותר בקהילה האוטונומית ולנסיה, העיר השלישית בגודלה בספרד, וה-22 בגודלה באיחוד האירופי, ואוכלוסייתה מונה כ-810,064 תושבים נכון לשנת 2008. מטרופולין העיר מונה בין 1,175,000 ל-1,564,145 תושבים.
לעיר מעמד של עיר עולם.
בימי הביניים התקיימה בוולנסיה קהילה יהודית משגשגת.
במאה ה-11 פעל בעיר המשורר והפילוסוף הנודע שלמה אבן גבירול.
הקהילה היהודית בעיר הושמדה כמעט לחלוטין בפרעות קנ"א (1391), כמאה שנה לפני גירוש ספרד (1492).
בעיר אתרי בילוי ופנאי כמו עיר האמנויות והמדעים, מתחם תרבותי בעל עיצוב ארכיטקטוני ייחודי המשמש למטרות בידור, והמוזיאון לאמנויות יפות בוולנסיה.
מרכזה ההיסטורי הוא אחד מהגדולים בספרד.
אתרי המורשת הנמצאים בעיר כוללים מונומנטים עתיקים ואתרי תרבות, בהם קתדרלת ולנסיה, מגדלי סרנוס, ומבנה המסחר במשי.
ולנסיה שוכנת במזרח ספרד, בחוף המערבי של המפרץ הנושא את שמה בים התיכון, לגדות נהר טוריה.
האקלים הוא אקלים ים-תיכוני, המתאפיין בחורפים מתונים מאוד, בהשפעת רוחות פן.
כמות המשקעים הממוצעת היא 475 מ"מ גשם בשנה, אשר יורדים בכל חודשי השנה, אך מתרכזים בסתיו ובחורף.
העיר הוקמה על ידי הרומאים ב-137 לפנה"ס באתר שבו ניצבה עיר איברית קדומה סמוך לנהר הטוריה ולחופי מפרץ ולנסיה.
הם קראו לה וָלֶנְטִיָה, מילה שמשמעותה בלטינית כוח וגבורה.
לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית הייתה ולנסיה לחלק מממלכת הוויזיגותים בשנים 546–711 לספירה.
העיר נכנעה לפולשים המוסלמים בסביבות שנת 714. בין השנים 788–789 החריב החליף האומיי עבד א-רחמן הראשון את ולנסיה העתיקה.
מאז ואילך הופיע השם ולנסיה (שבערבית הפך לבלנסיה) בעיקר ביחס לאזור כולו ולא לעיר עצמה, שהוזכרה לרוב בשם מדינת אל־טוראב ("עיר העפר" או "עיר החול"), ומסתבר כי חשיבותה בתקופה זו פחתה.
בתקופת הטאיפות (הנסיכויות המוסלמיות שהוקמו לאחר התפוררות ח'ליפות קורדובה) היה האזור סביב העיר, שהיה תחת שליטת ראשי שבטים ברברים, נתון לחוסר יציבות.
בהמשך הפכה ולנסיה למרכז נסיכות עצמאית – הטאיפה של ולנסיה, והעיר ידעה פיתוח עירוני ניכר.
בוולנסיה התגוררו יהודים רבים, בהם הרב, המשורר והפילוסוף היהודי שלמה אבן גבירול, שבילה בה את שנותיו האחרונות.
לאחר מתקפה קשה מצד כוחות קסטיליה ולאון בסביבות 1065 הפך האזור לוואסל של טאיפת טולדו, ולאחר נפילתה ב־1085, לפרוטקטורט של האביר הנוצרי אל סיד.
מרד שפרץ בשנת 1092 העביר את השליטה בעיר לידי שושלת המוראביטון הברברית, ואל־סיד נאלץ לכבוש אותה בכוח בשנת 1094 ולהקים בה נסיכות עצמאית משלו.
עם שקיעת ממלכת המוראביטון באמצע המאה ה־12 השתלט אבן מרדניש על האזור והקים אמירות עצמאית שמרכזה במורסיה, שאליה השתייכה ולנסיה, והחזיקה מעמד במאבקה מול שושלת המואחידון עד שנת 1172. בתקופת שלטון המואחידון מנתה אוכלוסיית העיר כ־20,000 נפש.
בשנת 1238 פתח חיימה הראשון מלך אראגון במצור ממושך על ולנסיה בראש צבא מאוחד שכלל לוחמים מקטלוניה, אראגון ונווארה, וכן אבירים ממסדר קלטרבה.
לאחר קרבות והתבצרות ממושכת, נכנעה העיר לכוחותיו והועברה לשלטון נוצרי.
באותה העת מנו יהודי ולנסיה כ-7 אחוז מאוכלוסיית העיר.
בשנת 1239 הוקצה ליהודים רובע מגורים משלהם, והוא הוקף חומה גבוהה בשנת 1390. לרובע היו שלושה שערים, שנסגרו בכל לילה; בית העלמין היהודי הותר מחוץ לשער היהודים – "פורטל דלס ג'ואוס".
במחצית המאה ה־14 חוותה ולנסיה תקופה קשה, שכללה התדלדלות אוכלוסייתה בעקבות המוות השחור ב־1348 ושנים נוספות של מגפות, לצד סדרת מלחמות ומהומות.
בספרות העברית ההיסטורית נודעה העיר בשם וואלינציאה.
משם התעצמו רדיפות יהודים לאחר הסתה של כומר מקומי: Vincenzo Sadi וינצינצו.
במהלך גזרות קנ"א, שפשטו ברחבי ספרד בשנת 1391, התחולל פוגרום גם ברובע היהודי של ולנסיה.
הפרעות בעיר פרצו לאחר שתהלוכת צעירים צעדה לעבר הרובע בקריאות כי "הארכידיאקון של קסטיליה מגיע עם הצלב שלו, וכל היהודים צריכים להיטבל לנצרות או למות".
אף על פי שמשמר המלך ניסה להתערב, נרצחו אלפי יהודים, והנותרים בחיים אולצו להמיר את דתם.
ולנסיה שימשה אחד הנמלים המרכזיים שעליהם הפליגו יהודים שעזבו את ספרד לאחר גזרת הגירוש בשנת 1492. בין מגורשים אלו היה גם יצחק אברבנאל ובני משפחתו.
במהלך המאה ה-15 הגיעה העיר לשיא פריחתה הכלכלית כנמל מרכזי שקישר את ספרד לנתיבי הסחר בים התיכון, אך במהלך המאה ה-16 התערערה כלכלתה עקב פעילות של פירטים, ובתחילת המאה ה-17 היא ספגה מכה קשה עם גירוש המורים מספרד.
בעיר ובסביבתה הייתה אוכלוסייה מורית משמעותית, וגירושם הותיר את העיר ואת הכפרים שסביבה ללא די ידיים עובדות.
בתחילת המאה ה-18 הפסיקה להתקיים ממלכת ולנסיה כממלכה עצמאית, והעיר איבדה את מעמדה כבירה.
עם זאת, במהלך אותה מאה התאוששה כלכלת העיר והיא הפכה למרכז לייצור משי.
ולנסיה הייתה בירת ספרד הרפובליקנית הזמנית במהלך מלחמת האזרחים בספרד בין החודשים נובמבר 1936 ואוקטובר 1937.
בעיר מתקיים מדי שנה ביום יוסף הקדוש פסטיבל בשם פאיאס.
במסגרת הפסטיבל נבנים פסלי ענק צבעוניים, ונערכת תחרות לבחירת הפסלים המוצלחים ביותר.
בסיום הפסטיבל מועלים הפסלים באש.
קבוצת הכדורגל וקבוצת כדורסל הנקראות ולנסיה הן מהבכירות בספרד.
בעיר פועל מועדון כדורגל מקצועני נוסף, לבאנטה.
בשנים 2008–2012 התקיים במסלול הרחובות של העיר גרנד פרי אירופה, כחלק מסבב הפורמולה 1.
ולנסיה היא עיר דו-לשונית, המעניקה מעמד רשמי לספרדית ולוולנסית.
בוולנסיה פועלת מערכת תחבורה ציבורית מפותחת, המסיעה מעל 120 מיליון איש בשנה.
רשת מטרו-ולנסיה (Metrovalencia) כוללת עשרה קווים, מתוכם ארבעה קווי חשמלית (טראם) ושישה קווי מטרו, שבחלקם עוברים מעל הקרקע ומשמשים כרכבת פרוורית.
את שירות האוטובוסים בעיר מפעילה חברת EMT Valencia העירונית ואת מטרו-ולנסיה מפעילה חברת FGV.
נמל התעופה ולנסיה, השוכן בעיירה מניסס, במרחק כשמונה קילומטר מהעיר, הוא העשירי בספרד במספר נוסעיו השנתי.
נמל ולנסיה הוא נמל המכולות החמישי הפעיל ביותר באירופה, והשני הפעיל ביותר לחופי הים התיכון.
ולנסית (Valencià) הוא השם הרשמי של ניב של השפה הקטלאנית המדובר בקהילה האוטונומית ולנסיה בספרד.
הוולנסית משמשת כשפה רשמית בוולנסיה, לצד הספרדית.
לפי סקר משנת 2001, כ-85% מהוולנסים מבינים ולנסית, ולפחות 48% דוברים אותה.
היא נפוצה יותר באזורי החוף מאשר בפנים חצי האי האיברי; זאת משום שבתקופת הרקונקיסטה התיישבו לאורך החוף בעיקר מתיישבים מאזור אורז'ל (Urgell) בקטלוניה, בעוד שלפנים הארץ הגיעו רוב המתיישבים מאראגון.
לפי כל קנה מידה בלשני, השפה הוולנסית היא למעשה קטלאנית.
ההבדלים בין הקטלאנית של ברצלונה לוולנסית אינם גדולים מההבדלים בינה לבין הניבים הקטלאניים של אראגון או של האיים הבלאריים.
הממצאים הבלשניים נתמכים בעובדה שהמתיישבים בוולנסיה בתקופת הרקונקיסטה הגיעו מקטלוניה.
עם כל זאת, ולנסים רבים טוענים בתוקף שזו שפה נפרדת, בעלת קיום עצמאי.
הוויכוח הסוער שהתנהל בוולנסיה משקף את חשיבותו של מרכיב השפה בזהות הלאומית בכלל, ובפרט בתפיסת הזהות הוולנסית כנבדלת מהזהות הקטלאנית או הספרדית.
בהחלטה רשמית של האקדמיה הולנסיינית ללשון (Acadèmia Valenciana de la Llengua) שהתקבלה בפברואר 2005 נקבע לבסוף כי הוולנסית היא "ישות בפני עצמה" אך "משותפת עם קטלוניה, האיים הבלאריים ואנדורה", זאת לאחר שלא ניתן היה להסכים על ניסוח חד-משמעי יותר.
הקהילה האוטונומית ולנסיה (בקטלאנית: Comunitat Valenciana) היא קהילה אוטונומית במזרח ספרד על חוף הים התיכון.
בצפון גובלת ולנסיה בקטלוניה ואראגון, בדרום במורסיה ובמערב בקסטיליה-לה מנצ'ה.
מחוז קאסטיון בצפון הקהילה האוטונומית.
מחוז ולנסיה במרכז הקהילה האוטונומית.
מחוז אליקנטה (9 מחוזות) בדרום הקהילה האוטונומית.
אזור ולנסיה היה מיושב על ידי קלטיברים עוד במאה החמישית לפנה"ס.
במאה השלישית לפנה"ס, העיר סגונטו קיימה קשרי מסחר ענפים עם יוון ורומא.
עם שקיעתה של האימפריה הרומית נכבש המקום על ידי הויזיגותים ולאחר מכן עברה לידי המורים עם הכיבוש המוסלמי של ספרד.
בסביבות השנים 1232–1238 כבש חיימה הראשון, מלך אראגון את אזור ולנסיה מידי המוסלמים וולנסיה הוכרזה כממלכה נפרדת עם מוסדות משלה, חברה שלישית באיחוד של אראגון וקטלוניה.
בעיר בוניול שבולנסיה מתקיים מדי שנה אירוע הטומטינה המפורסם בו נערכת מלחמת עגבניות ענקית.
לעיר ולנסיה (בירת ולנסיה) שתי קבוצות כדורגל בליגה הספרדית הבכירה – ולנסיה ולבאנטה.
ולס היא עיר במדינה האוסטרית אוסטריה עילית על גדות נהר הטראון.
העיר היא עיר סטטוטורית מאז ה-18 בינואר 1964, ונמצא בה מושב מועצת מחוז ולס שמקיף אותה.
מספר תושביה הוא 61,233 נכון ל־2018. העיר ידועה כמקום קניות מרכזי.
ולס ממוקמת במרכז אוסטריה עילית ומוקפת במחוז ולס בגובה של 317 מ'.
אורך העיר מצפון לדרום הוא 9.5 ק"מ, וממזרח למערב 9.6 ק"מ.
3.4% משטחה מכוסה יער, ו-23.5% משטחה משמש לחקלאות.
אזור ולס היה מיושב כבר בתקופה הנאוליתית, וחשיבותו עלתה בזמן השלטון הרומי בעקבות מיקומו המרכזי בפרובינציית נוריכום.
בסביבות שנת 120 קיבלה העיר זכויות של עיר רומית בשם "מוניקיפיום אובילאבה".
בסביבות שנת 225 שם העיר שונה ל"קולוניה אורליה אנטוניאנה אובילאביס" בידי הקיסר קרקלה.
באותו הזמן, מספר התושבים בעיר היה כ-18,000 תושבים.
מכל מקום, ולס איבדה את חשיבותה עם קץ השלטון הרומי.
בשנת 1222 תחת שלטון בית באבנברג ולס זכתה שוב במעמד של עיר.
מסמך משנת 1328 מוכיח את חשיבותה של העיר כמקום שוק.
התרומות הכלכליות של העיר, ומיקומה החשוב על כמה נהרות, אפשרו לעיר לזכות במעמד באזור.
הקיסר מקסימיליאן הראשון מת בעיר ב-12 בינואר 1519.
בשנת 1972 החל לפעול שדה התעופה של ולס.
בעיר נמצאים כמה גימנסיות, בתי ספר מקצועיים ומכללה מקצועית.
בתחילת שנת 1938 נספרו 32 יהודים, מתוכם 7 ילידי העיר.
בעשור האחרון של המאה ה-19 תנופת התיעוש, כולל הקמת מפעלי טריומף בשנת 1898 תרמה להתיישבות יהודית בעיר.
אחרי מלחמת העולם הראשונה התיישבו כאן מספר פליטים יהודים.
לא קמו קהילה ובית כנסת.
היהודים היו תחת חסותה של קהילת יהודי לינץ.
היהודים האורתודוקסים קברו את מתיהם בבית העלמין היהודי בלינץ.
יהודים וצ'כים כבני מיעוטים נתקלו במכשולים בגלל דעות קדומות שאותן קידמו במיוחד הזרמים הפוליטיים הלאומנים-גרמנים.
בשנת 1924 "המפלגה הנציונל-סוציאליסטית של פועלי אוסטריה הגרמנית" (נאצית) זכתה ב-4 מושבים במועצת העיר.
בבחירות ללנדטג זכו המפלגות הלאומניות-הגרמניות ב-30.3% והמפלגה הנאצית - 8.1%.
העיתונים "ולסר אנצייגר" ו"ולסר צייטונג" פרסמו מסרים אנטישמיים.
בשנת 1938 מחצית היהודים ה"טהורים" עבדו בתעשייה, בכמה חנויות (אופנה, אופנים, מכוניות, טבר) ובמסחר, 6 היו בעלי בתים, 3 היו סטודנטים או תלמידים, 6 במעמד חברתי לא ברור.
בית החרושת לנייר היה בבעלות יהודים שלא גרו בוולס, לעומת זאת המנכ"ל היהודי של המפעל טריומף התגורר בעיר.
אחרי ההצקות והרדיפות שלאחרי האנשלוס בנובמבר 1938 הופעלה "אריזציה" של עסקי היהודים.
רוב יהודי ולס עזבו לווינה.
בוולס פעלו שני תת-מחנות שלוחות של מחנה הריכוז מאוטהאוזן.
בפארק פולהיימר בעיר הוצב מאוחר יותר יד זיכרון ל-15 קרבנות יהודים ידועים של השואה.
ב-22 ביוני 2012 בחסות שגריר ישראל באוסטריה, אביב שיר-און, נחנך בעיר מסלול זיכרון בעל 11 תחנות המנציחות את נוכחותם של יהודי ולס בעבר, את תקופת השואה, גורל היהודים ומקרי ההתנגדות למשטר הנאצי.
וֶלֶס דה גוורה (בספרדית: Luis Vélez de Guevara; 1 באוגוסט 1579 – 10 בנובמבר 1644), סופר ומחזאי ספרדי.
ולס היה בן למשפחת אנוסים.
בשנת 1596 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת אוֹסוּנה, ואחר החל לעבוד אצל ההגמון של סביליה.
הוא שירת כחייל באיטליה ובאלג'יריה, ושב לספרד בשנת 1602.
הוא כתב כ-400 מחזות לפי שיטתו של לופה דה וגה, ונושאי רובם לקוחים היו מתולדותיה של ארצו.
הידוע שבהם הוא "למלוך לאחר המוות" על תולדותיה האגדיות והרומנטיות של אינש דה קסטרו ואהבתה האומללה לנסיך דון פדרו מפורטוגל.