tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד מאלה ראו הגרמנים בתחילת דצמבר 1943, והמודיעין של בעלות הברית הגיע למסקנה שהשיירה הבאה, שיירה JW 55B, תותקף על ידי ספינות השטח הגרמניות.
שני כוחות שטח הוקצו לספק חיפוי מרוחק ל-JW 55B, שיצאה מ-Loch Ewe ב-22 בדצמבר.
ב-25 בדצמבר 1943 דווח על שרנהורסט כי היא נמצאת בים.
סיירות כוח 1, בלפסט, נורפוק ושפילד, עם ארבע משחתות, יצרו קשר זמן קצר לאחר השעה 09:00 ב-26 בדצמבר.
קרב קצר התרחש בסביבות השעה 09:30, אך שרנהורסט הרחיקה את רודפיה, ושוב גברה עליהם לאחר התנגשות קצרה בסביבות הצהריים.
בינתיים, כוח 2, כולל דיוק אוף יורק, הסיירת ג'מייקה וארבע משחתות, צמצמו טווח, וההערכה הייתה שפעילות לילית עם שרנהורסט תתחיל בסביבות השעה 17:15. אבל שרנהורסט שינתה מסלול, ומגע נוצר בשעה 16:32, במרחק של .
כוח 2 תמרן לאש מטחי דופן.
בלפסט, עם כוח 1, ירו פגזי תאורה בשעה 16:47 כדי להאיר את שרנהורסט.
הניסיון נכשל, אז דיוק אוף יורק ירתה פגז תאורה מאחד מתותחי , שהפתיעה את שרנהורסט כשהסוללה הראשית שלה מופנית מלפנים ומאחור.
עד 16:50 דיוק אוף יורק צמצמה טווח ל- ופתחה באש עם מטח דופן מלא של עשרה תותחים, כשהיא קולעת פגיעה אחת.
למרות שהייתה תחת אש חזקה, שרנהורסט כיוונה את אשה לעבר דיוק אוף יורק מספר פעמים ופגעה בה פעמיים.
פגז עבר דרך התורן הראשי והרגליים השמאליות שלו מבלי להתפוצץ, אך רסיסים מהפגיעה הרסו את הכבל של מכ"ם החיפוש הראשי.
פגז פילח גם את עמוד השמאלי של התורן מבלי להתפוצץ.
בשעה 16:55 פגז השתיק את צריחים אנטון וברונו, אך שרנהורסט שמרה על מהירותה כך שעד 18:24 הטווח נפתח ל-, כאשר דיוק אוף יורק הפסיקה את האש לאחר שירתה 52 מטחי דופן.
פגז אחד מהמטחים האחרונים פגע והתפוצץ בחדר הדוודים מספר 1 של שרנהורסט, האט את האונייה ואפשר למשחתות הרודפות לעקוף אותה.
לאחר מכן תקפו המשחתות של כוח 2 בטורפדות, ירו 28 וקלעו 3 פגיעות.
זה האט את שרנהורסט, ובשעה 19:01 דיוק אוף יורק שוב פתחה באש, בטווח של .
היא הפסיקה את האש בשעה 19:30 כדי לאפשר לסיירות לצמצם טווח לעבר שרנהורסט.
עשרה פגזי 14 אינץ' פגעו באונייה הגרמנית, גרמו לשריפות ופיצוצים, ושיתקו כמעט את כל הסוללה המשנית.
עד 19:16 כל הצריחים הראשיים על סיפון שרנהורסט הפסיקו באש ומהירותה נחתכה ל-.
דיוק אוף יורק הפסיקה את האש בשעה 19:30. בשלבים האחרונים של הקרב המשחתות ירו לעברה בסך הכל 19 טורפדות, מה שגרם לשרנהורסט לנטות בצורה גרועה לצד שמאל, ובשעה 19:45 היא טבעה לאחר קרב שנמשך עשר וחצי שעות, ויחד איתה טבעו למעלה מ-1,700 אנשי צוות.
בעקבות טביעתה, ונסיגת רוב היחידות הכבדות הגרמניות האחרות מנורווגיה, הצטמצם הצורך לשמור על כוחות חזקים במימי הבית הבריטיים.
ב-29 במרץ 1944, דיוק אוף יורק וחלק הארי של צי הבית עזבו את סקפה פלו כדי לספק כוח תמיכה לשיירה JW 58. האונייה פעלה באזור הארקטי וכחיפוי לנושאות המטוסים שביצעו את סדרת התקיפות האוויריות של מבצע גודווד על טירפיץ באמצע עד סוף אוגוסט.
בספטמבר, כשהיא עברה שיפוץ ומודרניזציה חלקית בליברפול, נוספו ציוד מכ"ם ותותחים נוספים נגד מטוסים.
אף על פי כן, בתחילת אוגוסט, הוצבה דיוק אוף יורק בכוח משימה 37, יחד עם ארבע נושאות מטוסים ואחותה, קינג ג'ורג' החמישי.
מ-9 באוגוסט, TF 37 ושלושה כוחות משימה של נושאות מטוסים אמריקאיות ביצעו סדרה של התקפות אוויריות על יפן, שנמשכו עד 15 באוגוסט, כאשר הכניעה נכנסה לתוקף.
לאחר סיום פעולות האיבה, דיוק אוף יורק, לצד אוניית האחות שלה, קינג ג'ורג' החמישי, השתתפה בטקסי הכניעה שהתקיימו במפרץ טוקיו.
בחודש שלאחר מכן הפליגה דיוק אוף יורק להונג קונג, כדי להצטרף לצי שהתאסף שם כדי לקבל את כניעת חיל המצב היפני.
היא הייתה אוניית הדגל של צי האוקיינוס השקט הבריטי כשהיפנים נכנעו, ונשארה כזו עד יוני 1946, אז שבה לפלימות' לשיפוץ.
דיוק אוף יורק הייתה אוניית הדגל של צי הבית לאחר תום המלחמה ונשארה בשירות פעיל עד אפריל 1949. היא הושבתה בנובמבר 1951, וב-18 במאי 1957 הוחלט לגרוט אותה.
היא נגרטה על ידי שיפוץ תעשיות בע"מ בפסלנה.
פעמון הספינה ניצל וניתן לבית הספר הדוכס מיורק (ששמו שונה לבית הספר לננה) בניירובי, קניה.
אה"מ בנבואו הייתה אוניית מערכה השלישית מסדרת איירון דיוק של הצי המלכותי, והספינה השלישית שנקראה לכבודו של האדמירל ג'ון בנבואו.
היא הוזמנה בתוכנית הבנייה של 1911, הונחה במספנת ויליאם בירדמור והחברה במאי 1912, הושקה בנובמבר 1913 והושלמה באוקטובר 1914, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
האוניות היו בעצם חזרה על סדרת קינג ג'ורג' החמישי; הם שמרו על אותם עשרה תותחי 13.5 אינץ' (34.3 ס"מ) בחמישה צריחי תותחים דו-קניים על קו האמצע.
האונייה הייתה מסוגלת למהירות מרבית של 21.25 קשרים (39 קמ"ש), והיה לה חגורת שריון בעובי .
בנבואו שירתה בצי הגדול כאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה הרביעית במהלך המלחמה.
היא נכחה במהלך הפעולה הימית הגדולה ביותר במלחמה, קרב יוטלנד ב-31 במאי–1 ביוני 1916, אם כי לא הייתה מעורבת בכבדות.
היא יצאה לפעולה פעמיים נוספות, באוגוסט 1916 ובאפריל 1918 בניסיונות ללכוד את צי הים הפתוח הגרמני בקרב גדול נוסף, אך אף אחד מהם לא גרם שום פעולה משמעותית.
לאחר תום המלחמה ב-1918, בנבואו ושאר השייטת הרביעית הועברו לצי הים התיכון.
שם, היא השתתפה בפעולות בים השחור לתמיכה ברוסים הלבנים במלחמת האזרחים ברוסיה עד אמצע 1920, אז החל צי הים התיכון לתמוך בכוחות היוונים במהלך מלחמת יוון–טורקיה.
בשנת 1926, בנבואו הוקצתה מחדש לצי האטלנטי.
היא הושבתה ב-1929, הוכנסה לרשימת המכירה בספטמבר 1930, ונמכרה לגריטה בשנה שלאחר מכן.
בנבואו הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחים נטעני מכנס 13.5 אינץ' (343 מ"מ) Mk V מותקנים בחמישה צריחי תותחים דו-קניים.
הגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו סופקה על ידי סוללה משנית של שנים עשר תותחיפ נטעני מכנס 6 אינץ' Mk VII.
הספינה צוידה גם בזוג תותחים מהירי ירי 3 אינץ' 20 cwt נ"מ וארבעה תותחי 47 מילימטרים (2 אינץ') 3 פאונד.
האונייה הייתה מוגנת על ידי חגורת שריון ראשית בת 12 אינץ' (305 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחדרי המנועים והדודים של הספינה, והצטמצמה ל-4 אינץ' (102 מילימטרים) לכיוון החרטום והירכתיים.
השדרית של בנבואו הונחה במספנת ויליאם בירדמור והחברה ב-30 במאי 1912. היא הושקה ב-12 בנובמבר 1913, ועבודות ההרכבה הסתיימו באוקטובר 1914, חודשיים בלבד לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב-1 בדצמבר, בנבואו ואחותה אה"מ אמפרור אוף אינדיה הגיעו לשייטת אוניות המערכה הרביעית כדי להתחיל בניסויים, לפני שהוכרזו כשירות לשירות עם הצי ב-10 בדצמבר.
במהלך תקופה זו, תותחי ה-6 אינץ' האחוריים ביותר הוסרו מארבע האוניות של סדרת איירון דיוק ובתי התותחים שלהם נאטמו, מכיוון שהם היו נמוכים מדי בגוף האונייה ואיפשרו למים להיכנס ללא הרף לאונייה.
ב-10 היא החליפה את אה"מ דרדנוט כאוניית הדגל של השייטת הרביעית.
בתאריכים 23–24 בדצמבר, השייטות השנייה והרביעית ערכו אימון ירי מצפון להברידיים.
למחרת, כל הצי התייצב לפעולה בים הצפוני, שהסתיימה ב-27 בדצמבר; זה היה הגיחה הראשונה של בנבואו.
בנבואו ושאר הצי ערכו תרגילי ירי במהלך 10–13 בינואר 1915 ממערב לאורקני ושטלנד.
במהלך הקרב, מפקד האונייה היה קפטן הנרי וייז פרקר, והיא הייתה אוניית הדגל של תת-אדמירל דובטון סטורדי.
היא הוצבה לכיוון מרכז הטור הבריטי.
הפעולה הראשונית נערכה בעיקר על ידי מערכי סיירות המערכה הבריטיות והגרמניות בשעות אחר הצהריים, אך עד השעה 18:00, הצי הגדול התקרב למקום.
בערך בשעה 18:15, ג'ליקו נתן פקודה לפנות ולפרוס את הצי לפעולה.
בשעה 18:30, בנבואו פתחה באש, אך התותחנים שלה לא יכלו לירות לעיתים קרובות בגלל ראות לקויה; שני הצריחים הקדמיים שלה ירו רק שישה מטחים משני תותחים במהלך עשר הדקות הבאות ללא הצלחה.
זמן קצר לאחר מכן, סירות טורפדו גרמניות ניסו לחלץ את הצוות מהסיירת הקלה SMS ויסבאדן, שהושבתה בין הציים היריבים, למרות שהם נראו לבריטים כמי שפותחים מתקפה נגד הצי הגדול.
בנבואו וכמה אוניות מערכה נוספות פתחו באש עם הסוללות המשניות שלהם, החל מהשעה 19:09. למרות מטר האש משמונה אוניות מערכה, אף אחת מסירות הטורפדו לא נפגעה, למרות שהם נאלצו לנטוש את ויסבאדן.
האונייה ירתה שישה מטחים מהסוללה הראשית שלה בין השעות 19:17 ל-19:25, הראשון משני תותחיה הקדמיים כדי לאשר את הטווח, ולאחר מכן ארבעה מטחים של 5 תותחים ואחד של 4 תותחים ברצף מהיר.
התותחנים טענו בטעות שפגעו בסיירת המערכה SMS דרפלינגר.
בערך באותה העת, בנבואו ושלוש אוניות מערכה נוספות פתחו באש בתותחים המשניים שלהם על קבוצת ספינות טורפדו שפתחו במתקפה על המערך הבריטי.
הכלים קלעו ארבע פגיעות, אך בבלבול לא ניתן היה לתת קרדיט על הפגיעה.
בעקבות מתקפת סירת הטורפדו הגרמנית, צי הים הפתוח התנתק, ובנבואו ושאר הצי הגדול לא ראו פעולה משמעותית נוספת בקרב.
הדבר נבע, בין השאר, מבלבול על סיפונה של איירון דיוק בנוגע למיקומו המדויק ולמסלולו של הצי הגרמני; ללא המידע הזה, ג'ליקו לא יכול היה להביא את הצי שלו לפעולה.
בנבואו ירתה לזמן קצר לעבר קבוצת סירות טורפדו בסביבות השעה 21:10, עם מטח פגזים בקוטר 6 אינץ' ופגז בודד בקוטר 13.5 אינץ'.
בשעה 21:30, הצי הגדול החל להתארגן מחדש למערך השיוט הלילי שלו.
מוקדם בבוקר 1 ביוני, הצי הגדול סרק את האזור בחיפוש אחר ספינות גרמניות פגועות, אך לאחר שבילה מספר שעות בחיפושים, הם לא מצאו כלום.
במהלך הקרב, בנבו ירתה 40 פגזים בקוטר 13.5 אינץ' ו-60 פגזים בקוטר 6 אינץ'.
עם שובה לנמל, הוחלפה בנבואו בתפקידה כאוניית הדגל של השייטת, ולאחר מכן שימשה כספינה פרטית.
ביולי קיבלה הספינה שריון סיפון נוסף, בעיקר מעל מחסני התחמושת.
לאחר המלחמה פורק הצי הגדול, ובנבואו שובצה בשייטת הרביעית של צי הים התיכון, שם שירתה עד מרץ 1926. ב-1919 קיבל קפטן צ'ארלס דאגלס קרפנדייל את הפיקוד על האונייה, תפקיד אותו מילא עד 1921. במהלך תקופה זו, מאפריל 1919 עד יוני 1920, האונייה השתתפה בפעולות אנטי-קומוניסטיות בים השחור.
בנבואו וגורמים אחרים בצי הים התיכון תמכו ברוסים הלבנים במלחמת האזרחים ברוסיה.
בסוף ינואר 1920 נשלחה בנבואו מקונסטנטינופול לנובורוסיסק.
שם, הספינה החליפה את איירון דיוק, וזמן קצר לאחר מכן חילצה קבוצה של 150 חיילים רוסים ויועצם הבריטי, שהותקפו על ידי שודדים.
ב-1 בפברואר, אדמירל משנה מייקל קולמה-סימור הניף את דגלו על סיפון בנבואו.
זמן קצר לאחר מכן, נשלחו אנשי האונייה לבדוק עמדות של הכוחות הלבנים בחצי האי קרץ'.
בנבואו הצטוותה לחזור לקונסטנטינופול ביוני, שם התרכז צי הים התיכון כדי להתחיל לתמוך בכוחות היוונים במהלך מלחמת יוון–טורקיה; היא הגיעה לשם ב-19 ביוני.
ב-5 ביולי, עזבו בנבואו וכמה ספינות נוספות את קונסטנטינופול כדי להנחית כוח בג'מליק כדי לאבטח את הנמל על מנת למסור אותו לכוחות יווניים שיגיעו מאוחר יותר.
אנשי הצוות של בנבואו חזרו לאונייה ב-16 ביולי לאחר שגדוד יווני הגיע לעיירה.
בפברואר 1921, בנבואו, קינג ג'ורג' החמישי, וכמה משחתות ערכו אימונים בים מרמרה.
בשנת 1922, האונייה עברה שיפוץ במלטה.
בספטמבר ובאוקטובר אותה שנה, היא השתתפה בפעולות נוספות נגד הכוחות הטורקים.
ב-1 בנובמבר 1924, השייטת הרביעית הפכה לשייטת השלישית.
השייטת השלישית הועברה לצי האטלנטי במרץ 1926 ונשארה שם עד ספטמבר 1930. היא הפכה לאוניית הדגל של השייטת ב-12 במאי 1928, ושחררה את איירון דיוק לשיפוץ גדול.
בנבואו השתתפה בתרגילי אימון ציים גדולים שנערכו במרץ 1929 בשיתוף עם צי הים התיכון.
מאוחר יותר באותה שנה, האונייה הוצאה משירות.
בספטמבר 1930 הוכנסה בנבואו לרשימת המכירה.
על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון, בנבואו ואחיותיה היו אמורות להיות מוחלפות בבנייה חדשה בשנה שלאחר מכן.
האונייה נמכרה לגרוטאות בינואר 1931 ופורקה במרץ 1931 על ידי תעשיות מתכת, מרוזית', לשם הגיעה ב-5 באפריל.
אה"מ "גַּאנֶט" היא סלופ קיטור מלחמתי מדגם "דּוֹטֶרֶל" של הצי המלכותי הבריטי, שהושקה ב-31 באוגוסט 1878. ב-1903 הוסבה לאוניית לימוד בתמזה, ומ-1913 שימשה אוניית מגורים של בית הספר הימי "מרקיורי" בנהר האמבל.
ב-1987 שוחזרה למַרְאָהּ המקורי מ-1888, וכיום היא אוניית מוזיאון במספנה ההיסטורית בצ'טם.
הסלופים המלחמתיים מדגם "דּוֹטֶרֶל" היו בעלי מבנה מעורב – גוף עץ על מצלעת ברזל.
סדרת אוניות זו, שמנתה תשע אוניות, תוכננה על ידי נתנייל ברנבי , והייתה שדרוג של הסדרה הקודמת, "אוספרי" , שתכנן ב-1874 הארכיטקט הימי הראשי של הצי ויליאם הנרי וייט .
"גאנט" נבנתה במספנת הצי בשירנס ב-1877 והושקה ב-31 באוגוסט 1878. אורכה של "גאנט" ושל אחיותיה לסדרה היה 170 רגל, רוחבה 36 רגל וההדחק 1,130 טון.
היא הונעה על ידי מנוע קיטור דו-דרגתי בעל 2 צילינדרים והספק אינדיקטורי של 1,100 כוחות סוס שסובב את המדחף ובנוסף לו מעטה-מפרשים רוחבי שלם על 3 תרנים.
מהירותה במלוא הקיטור הייתה 12 קשרים.
חימושה כלל שני תותחים נטעני-מכנס וחרוקי-קדח בקוטר 7 אינץ' על מִקְבָּעִים מסתובבים (pivoting mounts), וארבעה תותחי 64-ליטראות (שניים על מקבעים מסתובבים ושניים תותחי דופן).
"גאנט" הוכנסה לשירות ב-17 באפריל 1879, ועד 20 ביולי 1883 שירתה בתחנת הצי של האוקיינוס השקט עליה פיקד אדמירל דה הורסי .
היא יצאה מפורטסמות', חצתה את האוקיינוס האטלנטי, והפליגה סביב כף הורן אל פנמה סיטי, בחוף הפאסיפי של אמריקה המרכזית.
את רוב זמנה עשתה בצל אירועי מלחמת האוקיינוס השקט, ואחר כך יצאה לסיור באוקיינוס השקט.
היא שבה לשירנס ביולי 1883, הושמה בעתודה, והוכנסה לשיפוצים שארכו שנתיים.
ב-3 בספטמבר 1885 הוחזרה האונייה לשירות פעיל והוצבה בתחנת הצי בים התיכון .
משימתה הראשונה הייתה לסייע לחיל המשלוח של מיג'ור-גנרל סר ג'רלד גְּרֵהֶם לדיכוי מרד סואקין בסודאן.
אחר כך ערכה סיורים להדברת סחר העבדים בים סוף.
ב-11 בספטמבר 1888 נקראה באמצע פעולות תחזוקה במלטה כדי להחליף את אה"מ "דולפין" במצור על נמל סואקין בסודאן.
מ-17 בספטמבר ובמשך כחודש ימים נלחמה נגד המורדים במזרח סודאן בפיקודו של עות'מאן דיגנָה , ובמהלך הלחימה ירתה 200 פגזים מתותחיה הראשיים וכ-1,200 כדורי ממכונת ירייה רב-קנית מסוג נורדנפלד.
"גאנט" הוחלפה על ידי אה"מ "סטארלינג" ב-15 באוקטובר והושמה בעתודה בנמל מלטה החל מ-1 בנובמבר 1888.
זמן קצר לאחר מכן, ב-10 בנובמבר 1888, הוחזרה האונייה לשירות פעיל והוטלה עליה משימת סקר אוקיינוגרפי שהקיף את הים התיכון כולו.
היא סיימה את תקופת שירותה השלישית בדצמבר 1891.
ב-26 בינואר 1892 הוחזרה לשירות פעיל ואת שלוש השנים הבאות עשתה במשימות סקר אוקיינוגרפי הן בים התיכון הן בים סוף.
היא שבה לצ'טם והוצאה משירות פעיל ב-16 במרץ 1895.
בדצמבר 1895, ארבעה חודשים לאחר השבתתה, הועברה "גאנט" לשירות בנמל צ'טם בקֶנט, תפקיד אותו מילאה עד 1900, אז הוסף שמה לרשימת האוניות חסרות השימוש של הצי.
בסתיו 1900 הוחכרה "גאנט" לחברת הרכבות South Eastern & Chatham Railway Company כאוניית מגורים עוגנת בתחנת הרכבת פורט ויקטוריה באי גְּרֵיין במחוז קנט בדרום־מזרח אנגליה.
ב-1903 הצטוותה "גאנט" להחליף את אה"מ "פרזידנט" (1829) , אשר שימשה מאז 1862 כאוניית אימונים של מילואי הצי המלכותי במעגנות לונדון (London Docks).
נעשו בה שינויים ניכרים כדי להסב אותה לתפקידה החדש, ושמה הוחלף לאה"מ "פרזידנט".
ביוני 1903 החלה לשרת כאוניית הַמִּפְקָדָה של מילואי הצי המלכותי ב-South West India Docks בנמל לונדון.
ב-1909 שוּנָה שמה ל-President II, ובאביב 1911 הוחלפה על ידי אה"מ "באזארד" והוחזרה לרשימת האוניות חסרות השימוש.
ב-1913 הושאלה "גאנט" לבית הספר הימי "מרקיורי" בנהר האמבל כדי לשמש אוניית מגורים לחניכים.
בית הספר נועד לנערים מעוטי אמצעים והוא חינך והכין אותם לשירות בצי המלחמתי.
"גאנט" מילאה תפקיד זה עד סגירת בית הספר ב-1968.
לאחר שחזרה האונייה לרשות הצי, הוא מסר אותה ל-Maritime Trust , קרן נאמנות לשחזור, שימור ותצוגה של כלי שיט היסטוריים בריטיים.
ב-1987 חכרה המספנה ההיסטורית בצ'טם את "גאנט" מקרן הנאמנות הימית, והחלה בשחזור האונייה לְמַרְאָהּ ב-1888 – התקופה היחידה בה השתתפה בפעילות קרבית.
ב-1994 הועברה הבעלות על האונייה לקרן המספנה ההיסטורית בצ'טם, ומאז היא משמשת אוניית מוזיאון ונמנית עם הצי ההיסטורי הלאומי של בריטניה .
אה"מ דיוק אוף אדינבורו הייתה הספינה המובילה של סיירות משוריינות מסדרת דיוק אוף אדינבורו שנבנו עבור הצי המלכותי בתחילת שנות ה-1900. היא הוצבה בים התיכון עם תחילת מלחמת העולם הראשונה והשתתפה במרדף אחר סיירת המערכה הגרמנית SMS גבן והסיירת הקלה SMS ברסלאו.
לאחר שהגיעו הספינות הגרמניות למים העות'מאניים, נשלחה האונייה לים האדום באמצע אוגוסט כדי להגן על שיירות החיילים שהגיעו מהודו.
דיוק אוף אדינבורו הועברה לצי הגדול בדצמבר 1914 והשתתפה בקרב יוטלנד במאי 1916. היא לא נפגעה במהלך הקרב והייתה הספינה היחידה של השייטת שלה ששרדה.
היא הועברה בסופו של דבר לאוקיינוס האטלנטי באוגוסט 1917 לתפקידי ליווי שיירות.
הדחק האונייה היה 12,590 טונות ארוכות (12,790 טונות) כתפוסה סטנדרטית ו-13,965 טונות ארוכות (14,189 טונות) בתפוסה מלאה.
היא הונעה על ידי מנועי קיטור בעלי הרחבה משולשת בעלי ארבעה צילינדרים, שהניעו שני גלי הנע, שהפיקו סך של 23,000 כוחות סוס (17,150 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של 23 קשרים (43 קמ"ש).
הספינה נשאה לכל היותר 2,150 טונות ארוכות (2,180 טונות) של פחם ועוד 600 טונות ארוכות (610 טונות) של מזוט שרוססו על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו.
דיוק אוף אדינבורו הוזמנה במסגרת תוכנית הבנייה הימית של 1902/1903 כספינה המובילה של הסדרה שלה.
היא הונחה ב-11 בפברואר 1903 במספנה המלכותית של פמברוק בוויילס.
היא נקראה על שמו של אלפרד, דוכס אדינבורו, אחד מבניה של המלכה ויקטוריה.
הספינה שובצה לשייטת הסיירות החמישית בין השנים 1906 עד 1908 ולאחר מכן הועברה לשייטת הסיירות הראשונה של צי התעלה.
כאשר שייטות הסיירות של הצי המלכותי אורגנו מחדש בשנת 1909, דיוק אוף אדינבורו הצטרפה מחדש לשייטת הסיירות החמישית של הצי האטלנטי.
ב-13 באוגוסט 1910 דיוק אוף אדינבורו עלתה על שרטון באתרפילד לדג', האי וייט.
היא הוצפה בהצלחה מחדש, אך בבית המשפט הצבאי שנערך בעקבות כך כדי לחקור את התקרית, קפטן הספינה וקצין הניווט ננזפו קשות והאחרון הודח מהספינה.
היא עזרה להציל את ניצולי ה-SS דלהי שעלתה על שרטון מול חופי מרוקו בדצמבר 1911. בשנים 1913 עד 1914 שירתה בשייטת הסיירות הראשונה של שייטת הים התיכון.
כשהבריטים החלו להתכונן למלחמה ביולי 1914, הספינה שופצה במלטה.
התיקון שלה הופסק והיא הצטרפה לשאר השייטת שלה בגישות הדרומיות לים האדריאטי.
היא הייתה מעורבת במרדף אחרי סיירת המערכה הגרמנית גבן והסיירת הקלה ברסלאו בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, אך קיבלה הוראה שלא לירות בהם.
ב-10 באוגוסט דיוק אוף אדינבורו ואחותה אה"מ בלאק פרינס נצטוו להפליג לים האדום כדי להגן על שיירות חיילים שהגיעו מהודו.
תוך כדי תפקידה זו לכדה הספינה את אוניית הסוחר הגרמנית אלטאיר בתפוסה של 3,200 טון BRT ב-15 באוגוסט.
תוך כדי ליווי שיירת חיילים מהודו לצרפת בנובמבר 1914, דיוק אוף אדינבורו סיפקה חיפוי לשלושה גדודי חיל רגלים שכבשו את המבצר הטורקי בצ'יח סעיד בכניסה לים האדום.
לאחר מכן הנחיתה הספינה פלוגת הריסה, שפוצצה את המבצר ב-10 בנובמבר; לאחר מכן הצטרפה שוב לשיירה.
דיוק אוף אדינבורו הצטרפה מחדש לשייטת הסיירות הראשונה, שהועברה בינתיים לצי הגדול, בדצמבר 1914. במרץ 1916 הסירה הספינה את תותחי הסיפון הראשי שלה בקוטר 6 אינץ' וציפו את הפתחים.
שישה מהתותחים הותקנו מחדש על הסיפון העליון, שלושה מכל צד, בין צריחי הכנפיים, מוגנים במגני תותחים.
בקרב יוטלנד ב-31 במאי 1916, שייטת הסיירות הראשונה הייתה מול הצי הגדול, בצד ימין.
בשעה 5:47 pm שתי הספינות המובילות של השייטת, ספינת הדגל, אה"מ דיפנס ואה"מ ווריור, הבחינו בקבוצת הסיור הגרמנית השנייה ופתחו באש.
הפגזים שלהם הרגישו קצרים ושתי הספינות פנו שמאלה במרדף, חתכו מול סיירת המערכה אה"מ לאיון, שנאלצה להסתובב כדי למנוע התנגשות.
דיוק אוף אדינבורו לא יכלה לעקוב אחר שתי הספינות הראשונות ופנתה לשמאל (צפון מזרח).
הספינה הבחינה בסיירת הקלה הגרמנית הנכה SMS ויסבאדן ב-6:08 וירתה לעברה עשרים פגזים.
בערך בשעה 6:30 היא הגיעה לעמדה מחוץ לחרטום הימני של אה"מ קינג ג'ורג' החמישי, האונייה המובילה של שייטת אוניות המערכה השנייה, שם עשן הארובה שלה הסתיר את הספינות הגרמניות מהדרדנוטים המובילות של שייטת אוניות המערכה השנייה.
מתקפת טורפדו של משחתות גרמניות על סיירת המערכה של אדמירל ביטי, נכשלה, אך אילצה את דיוק אוף אדינבורו להתחמק מטורפדו אחד בשעה 6:47. הספינה דיווחה על תצפית על צוללת בשעה 7:01, למרות שלא פעלו צוללות גרמניות באזור.
היא ירתה לעבר מגע שווא נוסף של צוללת בין השעות 7:45 ל-8:15.
לאחר הקרב, דיוק אוף אדינבורו צורפה לשייטת הסיירות השנייה ונשארה בים עד 2 ביוני, בחיפוש אחר ספינות מושבתות.
היא הגיעה לסקפה פלו אחר הצהריים של 3 ביוני.
בערב 18 באוגוסט 1916, הצי הגדול, כולל דיוק אוף אדינבורו, יצא לים בתגובה להודעה מפוענחת שצי הים הפתוח, ללא שייטת אוניות המערכה השנייה, תצא מהנמל באותו לילה.
הגרמנים תכננו להפציץ את נמל סנדרלנד ב-19 באוגוסט, עם סיור נרחב שסיפקו ספינות אוויר וצוללות.
הגרמנים ניתקו את המתקפה המתוכננת שלהם כדי לרדוף אחרי שייטת אוניות מערכה בריטית בודדת שדווחה על ידי ספינת אוויר, שהייתה למעשה כוח הארוויץ' בפיקודו של קומודור טירוויט.
לאחר שהבינו את טעותם, יצאו הגרמנים לכיוון בסיסיהם בחזרה.
לאחר קרב יוטלנד, שייטת הסיירות השנייה, הכוללת כעת את דיוק אוף אדינבורו, קיבלה הוראה לתגבר את הסיורים מצפון לאיי שטלנד נגד רצי המצור והפושטות הגרמניות.
התורן הקדמי של הספינה הוסב לחצובה כדי לתמוך במשקלו של מנהל בקרת אש במאי 1917, אך לא ידוע מתי המנהל הותקן בפועל.
שני תותחי 6 אינץ' נוספים נוספו בחרך ירי על סיפון המצודה באותו שיפוץ.
היא הועברה לתחנת צפון אמריקה והודו המערבית באוגוסט 1917 לצורך ליווי שיירות, שם שהתה במשך המלחמה.
עם שובה, דיוק אוף אדינבורו הוצבה בהאמבר, לפני שנמכרה לגרוטאות ב-12 באפריל 1920 ופורקה בבלית' שבנורת'מברלנד.
אה"מ דיימונד היא משחתת הצי המלכותי הבריטי, אחת משש המשחתות מסדרה 45 (דארינג).
בקיץ 2012, לאחר שלקחה חלק בחגיגות יובל היהלום למלכות אליזבת השנייה נשלחה להצבה מבצעית הראשונה כחלק מנוכחות הצי הבריטי ב.
במהלך 2021 צוותה אה"מ דיימונד לקבוצת התקיפה של נושאת המטוסים אה"מ קווין אליזבת (R08) בסיור במזרח הרחוק.
בנובמבר 2023, עם התגברות המתיחות באזור נתיב הסחר בים סוף והתגברות תקיפות כוחות החות'ים כנגד כלי שיט צבאיים ואזרחיים, נשלחה דיימונד לגזרה והצטרפה לאה"מ לנקסטר (F229) שסיירה באזור.
ב-16 בדצמבר הצליחה דיימונד ליירט כלי טיס בלי מאויש ששוגר על ידי החות'ים ככל הנראה לעבר כלי שיט אזרחי, היה זה יירוט כלי הטיס אויב הראשון שבוצע על ידי כלי שיט של הצי הבריטי מאז מלחמת המפרץ.
יומיים לאחר מכן, הוקם כוח משימה רב-לאומי תחת הנהגת ארצות הברית והחל מבצע שומר השגשוג, אה"מ דיימונד הצטרפה לשלוש משחתות מצי ארצות הברית ופריגטה צרפתית במשימה להרתיע ולהגן על נתיב הסחר מפני תקיפות חות'ים נוספות.
ב-1 בינואר 2024 דיווח בה"טיימס" הבריטי כי בריטניה נערכת להצטרף לארצות הברית, ואולי למדינה אירופית נוספת, ולתקוף בטילים יעדים של המורדים החות'ים, בים או בתימן עצמה.
גורם בממשלה בלונדון מסר לעיתון כי "המתקפה המתוכננת עשויה לכלול שימוש במטוסי קרב של חיל האוויר המלכותי או במשחתת "דיימונד" שכבר פועלת בים האדום ויירטה מוקדם יותר החודש כטב"ם ששיגרו החות'ים".
הדיימונד כוללות את מערכת ההגנה האווירית PAAMAS (הנקראת בשירות בריטי סי וייפר), זו מורכבת ממערכות המכ"ם SAMPSON ומערכת S1850M המסוגלות לזהות מאות מטרות אוויריות בטווח של עד 400 ק"מ.
מבחינת תקיפת מטרות אוויריות, היא כוללות את מערכת השיגור האנכי "סילבר" עם עד 48 טילי אסטר 15 (טווח 1.7 - 30 ק"מ) ואסטר 30 (טווח 3 - 120 ק"מ).
בנוסף, כוללות המשחתת שתי מערכות שיגור טילי ים-ים הרפון (כל מערכת שיגור עם ארבעה טילים) כנגד מטרות ימיות.
חימוש נוסף המותקן עליה כולל תותח ימי 4.5 אינץ' (קוטר 113 מ"מ) סימן 8 תוצרת BAE עם טווח של 27.5 ק"מ, זוג תותחים אוטומטים נגד מטוסים "אורליקון" 30 מ"מ, זוג מערכות הגנה פלנקס, זוג מקלעי M134 מיניגאן ושישה מקלעי מאג.
בירכתי הדיימונד מנחת למסוק ימי עם תא פנימי לאחסון כלי הטיס, היא מסוגלת לשאת מסוק אחד מסוג AW101 "מרלין" (מסוק רב-תכליתי\לוחמה נגד צוללות), או זוג מסוקי AW159 "ויילדקט" (סיור\לוחמה ימית\חילוץ והצלה).
המנחת עצמו מסוגל לשמש גם מסוק בואינג CH-47 צ'ינוק לפי הצורך.
מערכת ההגנה האווירית סי וייפר עם עד 48 טילי אסטר 15 ו-30 (טווח עד 120 ק"מ)
2 x משגרי טילי ים-ים הרפון (8 טילים סה"כ)
2 × M134 מיניגאן ו-6 × מקלעים לשימוש כללי
מכ"מי פיקוח אוויר SAMPSON ו-S1850M
מערכת בקרת אש אלקטרו-אופטית (EOGCS)
אה"מ "האזרד" הייתה ספינת תותחים נושאת טורפדות מדגם "דרייאד" של הצי המלכותי הבריטי.
היא הושקה ב-1894 והוסבה ב-1901 לאוניית בסיס לצוללות , הראשונה בעולם.
ב-2 בפברואר 1912 התנגשה "האזרד" בצוללת A3 .
הצוללת טבעה ואיתה כל 14 אנשי הצוות.
"האזרד" עצמה טבעה ב-28 בינואר 1918 לאחר שהתנגשה באוניית בית החולים "וסטרן אוסטרליה" (Western Australia).
בניית האונייה הייתה חלק מתוכנית ההתחמשות הימית שיזמה הממשלה ב-1889. ספינות התותחים נושאות הטורפדות מסדרת "דרייאד", אורכן "262-6 רגל (80.0 מ'), רוחבן "30-6 רגל (9.3 מ'), והדחקן 1,070 טון, לא היו כלי שיט קטנים במושגי התקופה; הן היו גדולות מרוב המשחתות של מלחמת העולם הראשונה.
"האזרד" צוידה בשני מנועי קיטור תלת-דרגתיים אנכיים מתוצרת פיירפילד (Fairfield), בעלי הספק אינדיקטורי של 3,500 כוחות סוס, שסובבו שני מדחפים.
את הקיטור סיפקו שני דודים מסוג שהותקן בקטרי קיטור.
מהירותה המרבית 18.2 קשרים (33.7 קמ"ש), קיבולת הפחם בין 100 ל-160 טון פחם, ומספר אנשי צוותה – 120 מלחים וקצינים.
חימושה של "האזרד" כלל שני תותחים ימיים מהירי-ירי 4.7 אינץ' (12 ס"מ) , שני תותחי ומכונת ירייה 5-קנים מסוג נורדנפלט (Nordenfelt).
חימושה העיקרי כלל חמישה צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ) .
כאשר הוסבה ב-1914 לשולת מוקשים, הורדו ממנה שניים מחמשת צינורות הטורפדו.
ב-26 ביוני 1897 השתתפה "האזרד" במסקר הצי שנערך בספיטהד לציון יובל היהלום של מלכה ויקטוריה.
בשנים 1897–1998 הוצבה "האזרד" בכרתים, והייתה חלק מהשייטת הרב-לאומית שהורכבה מאוניות של הצי האוסטרו-הונגרי, הצי הצרפתי, הצי הקיסרי הגרמני, הצי המלכותי האיטלקי, הצי הרוסי הקיסרי והצי המלכותי הבריטי.
מפברואר 1897 עד דצמבר 1898 עסקו אוניות השייטת בהרגעת הרוחות באי עקב מרידת תושביו היווניים-נוצרים נגד השלטון העות'מאני.
ההתערבות הצבאית נועדה לכאורה לשמור על השלום בין התושבים הנוצרים והמוסלמים, אך למעשה כוונה למנוע את התפרקותה של האימפריה העות'מאנית מנכסיה ואת סיפוחה של כרתים לממלכת יוון.
האדמירלים הבכירים של השייטת היוו יחד "מועצת אדמירלים" רב-לאומית, אשר ניהלה את ענייני האי.
בתחילת ספטמבר 1898 הורתה המועצה להעביר את בית המכס בקנדיה (כיום הרקליון) לידי הבריטים, על מנת להקים מערכת גביית מיסים למימון הוצאות הניהול של האי.
ב-6 בספטמבר 1898 תקף המון מוסלמים כוח קטן של חיילים ומלחים בריטיים בבית המכס ובמחנה הבריטי ובית החולים בצדו האחר של האי, וטבח מאות מהתושבים הנוצרים.
"האזרד" הייתה האונייה היחידה במקום בעת האירוע, והיא פתחה באש תותחים על העיר; חיילי הצבא העות'מאני, שהופקדו על שמירת הסדר, לא סייעו לבריטים ולנוצרים ואף לא התאמצו להשיב את הסדר על כנו.
ארבעה מאנשי צוותה של "האזרד" נהרגו ועוד כמה נפצעו.
לוטננט לוּאֶס, מפקד האונייה, הועלה לדרגת קומנדר לאחר האירוע.
רופא האונייה ויליאם ג'וֹב מיילווֹרד עוטר בצלב ויקטוריה על אומץ ליבו.
אנדרטת זיכרון למלחים שנהרגו הוקמה בבָּרָקָה-עילית (Upper Barrakka) במלטה.
ב-1901 הוסבה "האזרד" לאוניית בסיס לצוללות, האונייה הראשונה בעולם שמילאה תפקיד זה.
היא הוכנסה לשירות פעיל ב-20 באוגוסט 1901. מפקדה הראשון, קפטן רג'ינלד בייקון , היה גם המפקד של פַּלגת הצוללות הראשונה (First Submarine Flotilla), שכללה חמש צוללות מדגם "הולנד" , הצוללות הראשונות שהוכנסו לשירות בצי המלכותי הבריטי.
בסיס הפַּלגה היה בבַּארוֹ .
היא השתתפה במִסְקָר הצי בספיטהד ב-16 באוגוסט 1902 לכבוד הכתרתו של המלך אדוארד השביעי.
ב-2 בפברואר 1912, תחת פיקודו של לוטננט צ'ארלס ג' ס' ליטל, התנגשה "האזרד" בצוללת הוד מלכותו A3 ליד האי וייט.
ההתנגשות ארעה כשהצוללת תירגלה עלייה לפני המים, ובאסון קיפחו את חייהם כל 14 אנשי צוותה.
היא נמשתה מהקרקעית ב-13 במרץ והחללים הובאו לקבורה.
באוגוסט 1914 שירתה "האזרד" כאוניית בסיס של פלגת הצוללות הרביעית.
ב-28 בינואר 1918, בערפל כבד, התנגשה "האזרד" באוניית בית החולים "וסטרן אוסטרליה" (SS Western Australia).
"האזרד" נחצתה לשניים וטבעה, ואיתה ירדו למצולות ארבעה מאנשי צוותה.
ההתנגשות ארעה בחלקו המזרחי של מצר סולנט , המצר המפריד בין האי וייט לאי הבריטי, כחצי מייל מזרחית למצוף וורנר (Warner buoy).
שני חלקי הטרופת שוכבים במהופך בעומק של 30 מ'; חלקים אחדים חסרים בה, כי נמשו על ידי צוללים.
הטרופת נמצאת באמצעו של נתיב ספנות סואן, ומאחר שגם הראות דלה, היא אינה מושכת צוללים.
אה"מ האו הייתה אוניית מערכה של הצי המלכותי הבריטי, האחרונה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי של הצי המלכותי.
היא נבנתה על ידי חברת פיירפילד לבניית והנדסת ספינות, היא הונחה ב-1 ביוני 1937 והושקה ב-9 באפריל 1940. במקור היא הייתה אמורה להיקרא ביטי אבל שמה שונה להאו, על שם האדמירל ריצ'רד האו.
האו הושלמה ב-29 באוגוסט 1942 לאחר הארכת זמן הבנייה שלה, מכיוון שהאספקה הופנתה לעבודות בעדיפות גבוהה יותר כמו בנייה ותיקון של ספינות סוחר ואוניות ליווי.
כמו האחות שלה, אה"מ אנסון, האו בילתה את רוב הקריירה שלה באזור הארקטי במתן כיסוי לשיירות לרוסיה.
בשנת 1943, האו השתתף במבצע האסקי והפגיזה את בסיס הצי טרפאני ופאביניאנה לתמיכה בנחיתות בעלות הברית.
יחד עם קינג ג'ורג' החמישי, ליוותה האו שתי אוניות מערכה איטלקיות שנכנעו לאלכסנדריה.
האו נשלחה גם לאוקיינוס השקט וצורפה לצי האוקיינוס השקט הבריטי (כוח משימה 113), שם סיפקה הפגזות ימיות עבור נחיתות בעלות הברית באוקינאווה ב-1 באפריל 1945.
לאחר המלחמה, בילתה האו ארבע שנים כאוניית הדגל של שייטת האימונים בפורטלנד, לפני שהיא שובצה למילואים ב-1950. אוניית המערכה הוצאה משירות ב-1957, נמכרה לגרוטאות ב-1958 ופורקה עד 1961.
השדרית של האו, האונייה האחרונה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי, הונחה ב-1 ביוני 1937 במספנת פיירפילד בגובן.
במקור היא הייתה אמורה להיקרא אה"מ ביטי, על שם אדמירל דייוויד ביטי, מפקד צי סיירות המערכה הבריטיות בקרב יוטלנד, אך השם שונה לאה"מ האו, על שם אדמירל ריצ'רד האו.
האו הושקה ב-9 באפריל 1940 ונכנסה לשירות ב-20 באוגוסט 1942. היא נשאה חימוש נ"מ וציוד מכ"ם משופרים כתוצאה מלקחים שנלמדו כבר במלחמת העולם השנייה.
ההדחק של האו היה 39,780 טון בתפוסה סטנדרטית ו-45,220 טון במעמס מלא.
הגובה המטצנטרי המתוכנן שלה היה 6 רגל 1 אינץ' (1.85 מטר) בתפוסה סטנדרטית ו-8 רגל 1 אינץ' (2.46 מטר) במעמס מלא.
היא גם נשאה 183 טון של סולר, 300 טון של מי הזנה רזרביים ו-400 טון של מים מתוקים.
עם כניסתה לשירות, יחד עם הסוללות הראשיות והמשניות שלה, נשאה האו 48 תותחי QF 2 פאונד (1.575 אינץ', 40 מ"מ) Mk.VIII "פום-פום" נגד מטוסים בשישה צריחים מתומנים.
לאלה נוספו 18 תותחי אורליקון 20 מ"מ (0.8 אינץ') קלים נ"מ בצריחים בודדים.
האו הצטרפה לצי הבית ב-30 באוגוסט 1942, מאחר שזמן הבנייה שלה הוארך, עקב דרישות דחופות יותר של התעשייה.
כמו אוניית האחות שלה אנסון, היא בילתה את השנים הראשונות של קריירת הלחימה שלה במימי הקוטב הצפוני, וחיפתה על שיירות לרוסיה.
ב-31 בדצמבר 1942, האו ואוניית האחות שלה קינג ג'ורג' החמישי סיפקו חיפוי מרוחק לשיירה RA 51, שהגיעה בשלום ללוך איו ב-9 בינואר 1943. האו וקינג ג'ורג' החמישי גם סיפקו חיפוי מרוחק לשיירה RA 53 ב-1 במרץ 1943 ועזרו בהצלת אנשי צוות של אוניות סוחר שספינותיהם הוטבעו.
ב-1943 הועברה האו לגיברלטר עם קינג ג'ורג' החמישי כדי להשתתף במבצע האסקי, פלישת בעלות הברית לסיציליה; אוניות המערכה האמריקאיות אלבמה ודקוטה הדרומית החליפו אותן בשורות צי הבית.
שתי האוניות הבריטיות הפגיזו את בסיס הצי בטרפאני ופאביניאנה במהלך 11–12 ביולי.
מבסיסן באלג'יר, האוניות גם חיפו במהלך מבצע מפולת שלגים - נחיתות בעלות הברית בסלרנו - שיצא לדרך ב-7 בספטמבר.
ב-14 בספטמבר ליוו האו וקינג ג'ורג' החמישי את אוניות המערכה האיטלקיות שנכנעו ויטוריו ונטו ואיטליה לאלכסנדריה.
עד סוף אוקטובר 1943, האו וקינג ג'ורג' החמישי חזרו לבריטניה.
בסוף השנה, האו עברה שיפוץ ארוך בדבונפורט, שם בוצעו מספר שינויים.
חימוש הנ"מ שלה הוגבר, בוצעו שינויים במכ"ם שלה ושופרה אטימותה למים בירכתיים.
הושגו שינויים במגורי הקצינים ובמגורי הצוות לצורך פעולות באקלים טרופי; אלה כללו שינויים בבידוד ושימוש נרחב בציוד מיזוג אוויר.
ב-8 באוגוסט 1944, האו הגיעה לטרינקומלי בציילון כדי להצטרף לצי המזרחי.
היא הייתה אוניית המערכה הבריטית המודרנית הראשונה שהוצבה במים המזרחיים מאז אובדנו של פרינס אוף ויילס בדצמבר 1941. האו הוכנסה לפעולה במהירות, וסיפקה חיפוי לפעולות אוויריות מבוססות נושאות מטוסים נגד מטרות בסומטרה.
בדצמבר היא עברה לסידני, משם הפליגה לאוקלנד, ניו זילנד, כדי להציג את הדגל.
בפברואר 1945 הפליגו האו וקינג ג'ורג' החמישי מסידני כדי להתחיל בפעילות ברצינות בזירת האוקיינוס השקט; יחד עם ארבע נושאות מטוסים, חמש סיירות וחמש עשרה משחתות, הם היוו את כוח משימה 113.
הפעולה הגדולה הראשונה של כוח המשימה 113 (שהוגדר כעת מחדש TF.57) הייתה מבצע קרחון - תמיכה מהחוף בנחיתות האמריקאיות באוקינאווה - שיצא לדרך ב-1 באפריל 1945. הכוח היה נתון להתקפות קמיקזה יפניות ספורדיות, אך שתי האוניות יצאו ללא פגע מפעולות אלו.
סוללות הנ"מ של האו גם הצליחו להפיל מטוס קמיקזה תוקף.
התפקידים העיקריים של שתי האוניות היו הגנה אווירית והפגזות יבשתיות, כשהמטרה השנייה בוצעה בצורה מדויקת מאוד, במיוחד על ידי האו נגד מתקנים נגד מטוסים באי מיאקו, באמצע הדרך בין אוקינאווה לפורמוסה.
בשבוע הראשון של יוני 1945, האו חזרה לסידני, וכמעט מיד הוחלט לשלוח אותה לשיפוץ בדרבן.
כאן היא שהתה בשארית המלחמה.
היא הועברה חזרה לפורטסמות' בינואר 1946. ב-1951 הוכנסה האו לעתודה ונגררה לדבונפורט.
ב-1957 הוחלט על גריטתה, וב-27 במאי 1958, האו נגררה ל-Inverkeithing כדי להתפרק על ידי ת'וס.
הצי המלכותי הציג את פעמון הספינה לקתדרלת סנט ג'יילס באדינבורו.
בשנת 2012 דווח כי ייתכן שחלקים מאחד מצריחי התותחים עדיין קיימים, לאחר שנעשה בהם שימוש חוזר כפטיפון במעבדה הגרעינית של דונריי.
אה"מ דרגון היא משחתת הצי המלכותי הבריטי, הרביעית בסדרה ואחת משש המשחתות מסדרה 45 (דארינג).
בנייתה אה"מ דרגון החלה במספנות BAE Systems Surface Fleet Solutions) בסקוטון שעל נהר קלייד בדצמבר 2005. אה"מ דרקון שוגרה בגלישה בגובן אל הים לראשונה ב-17 בנובמבר 2008.
בטקס הוסבר משמעות שמה וסמלה של המשחתת שכן היא משקפת את קשריה הוולשיים החזקים - הספינה קשורה לעיר קרדיף, בין האורחים העיקריים הייתה שרת החוץ של ויילס, שריל גילאן.
ב-20 באפריל נכנסה אה"מ דרגון לשירות מבצעי לראשונה תחת הצי המלכותי.
באוגוסט 2013, דווח שאה"מ דרגון הפליגה יחד עם קבוצת התקיפה של נושאת המטוסים האמריקאית נימיץ (CVN-68) בים הערבי.
באפריל 2014, אה"מ דרגון נפרסה למים מצפון לסקוטלנד, לאחר שהפליגה מבסיס פורטסמות' כדי לעקוב אחר ספינת המלחמה הרוסית סגן אדמירל קולאקוב.
בדצמבר 2014, אה"מ דרגון לקחה חלק במשימות הסיור האטלנטי של הצי המלכותי במסגרתן ביקרה באיי דרום ג'ורג'יה, איי פוקלנד וצ'ילה.
באוקטובר 2016, במהלך פריסה גדולה של כוחות הצי הרוסי ליד הממלכה המאוחדת, אה"מ דרגון עקבה אחר שתי קורבטות של הצי הרוסי באוקיינוס האטלנטי ובמפרץ ביסקאיה.
בנובמבר 2018 במהלך פעילות במפרץ עדן במזרח התיכון, אה"מ דרגון איתרה סירה חשודה.
לאחר שעצרה את הספינה עלו על סיפונה מלחים ונחתים, ומצאו 148 שקים המכילים 3,048 ק"ג של חשיש.
במרץ 2019, אה"מ דרגון ביצעה תפיסת הסמים במשקל של 224 ק"ג הרואין מספינת דיג בים הערבי.
במהלך שהותה בים הערבי, אה"מ דרגון ביצעה שמונה תפיסות סמים נוספות בעלי משקל כולל של למעלה משמונה-עשר טון של סמים.
אה"מ בלרופון הייתה האונייה המובילה של הסדרה שלה, שכללה שלוש אוניות מערכה דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20. היא שירתה לאורך כל הקריירה שלה בצי הבית והצי הגדול.
מלבד ההשתתפות בקרב יוטלנד במאי 1916 והפעולה הבלתי משמעית של 19 באוגוסט, שירותה במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל בדרך כלל סיורים שגרתיים ואימונים בים הצפוני.
האונייה נחשבה למיושנת לאחר המלחמה ושימשה כספינת אימונים לפני שהוכנסה לעתודה.
בלרופון נמכרה לגרוטאות ב-1921 ונגרטה החל מהשנה שלאחר מכן.
העיצוב של סדרת בלרופון היה גרסה קצת יותר גדולה ומשופרת של אה"מ דרדנוט המהפכנית שקדמה לה, עם הגנה תת-מימית טובה יותר וחימוש משני חזק יותר.
לבלרופון היה אורך כולל של , רוחב של , ושוקע של ברֵיק.
הדחק האונייה ברֵיק היה וההדחק בטעון היה .
אוניות הסדרה הונעו על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני צירים, תוך שימוש בקיטור משמונה עשר דוודי Babcock & Wilcox.
הטורבינות דורגו ב-23,000 כוחות סוס (17,000 קילוואט) ונועדו להעניק לאונייה מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש).
האונייה נשאה מספיק פחם ומזוט כדי להעניק לה טווח של 5,720 מיילים ימיים (10,590 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).
אוניות הסדרה היו מצוידות בעשרה תותחים נטעני מכנס (BL) 12 אינץ' (305 מ"מ) Mk XI בחמישה צריחי תותחים, שלושה לאורך קו המרכז והשניים הנותרים כצריחי כנפיים.
הצריחים בקו המרכז סומנו 'A', 'X' ו-'Y', מלפנים לאחור, וצריחי הכנף הימני והשמאלי היו 'P' ו-'Q' בהתאמה.
החימוש המשני, או החימוש נגד סירות טורפדו, כלל 16 תותחי BL 4 אינץ' (102 מ"מ) Mk VII.
שניים מהתותחים הללו הותקנו כל אחד על גגות הצריחים בקו המרכז הקדמי והאחורי וצריחי הכנפיים בצריחים לא מסוככים, והשמונה האחרים הוצבו במבנה העילי.
כל התותחים היו בצריחים בודדים.
האוניות היו מצוידות גם בשלוש צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ), אחד בכל צד רוחב והשלישי בירכתיים.
לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בקו המים של שריון מוצק של קרופ בעובי בין הברבטות הקדמיות והאחוריות.
שלושת הסיפונים המשוריינים נעו בעובי בין .
חזיתות צריח הסוללה העיקריים היו עובי, והצריחים נתמכו בברבטות בעובי .
במאי 1910 הותקן מנהל בקרת אש ניסיוני במשטח התצפית הקדמי והוא נבדק במאי 1910. התותחים על גג הצריח הקדמי הועברו למבנה העילי בשנים 1913–1914 ותותחי הגג מצריחי הכנף הותקנו מחדש במבנה העילי האחורי כשנה לאחר מכן; כל תותחי ה-4 אינץ' במבנה העילי נסגרו כדי להגן טוב יותר על הצוותים שלהם.
בנוסף, תותח נ"מ בודד בקוטר 3 אינץ' (76 מ"מ) נוסף על פלטפורמת הזרקורים לשעבר בין הצריחים האחוריים.
זמן קצר לאחר מכן, התותחים על הצריח האחורי הוסרו וכך גם זוג אחד מהמבנה העילי.
בערך באותו זמן נוסף תותח נ"מ נוסף בקוטר 3 אינץ' לגג הצריח האחורי.
עד מאי 1916, מנהל בקרת אש הותקן במרומי תורן החצובה הקדמי, אך הוא לא חובר במלואו עד סוף החודש אז התרחש קרב יוטלנד.
כ- של שריון סיפון נוסף נוספו לאחר קרב יוטלנד.
מתישהו במהלך השנה, האונייה הותאמה להפעלת בלונים פורחים.
עד אפריל 1917, בלרופון החליפה את תותח הנ"מ בקוטר 3 אינץ' בצריח 'Y' בתותח בקוטר 4 אינץ' וצינור הטורפדו בירכתיים הוסר.
בשנת 1918 הותקן מד טווח בזווית גבוהה, התותח הימני האחורי בקוטר 4 אינץ' הוסר ותותח הנ"מ בקוטר 4 אינץ' הועבר לסיפון הרביעי.
לאחר סיום המלחמה הוסרו שני תותחי הנ"מ.
בלרופון נקראה על שם הגיבור היווני המיתולוגי בלרופון והייתה האונייה הרביעית בשם זה ששירתה בצי המלכותי.
האונייה הוזמנה ב-30 באוקטובר 1906 והונחה ב-HM Dockyard, פורטסמות' ב-3 בדצמבר 1906. היא הושקה ב-27 ביולי 1907 והושלמה בפברואר 1909. כולל החימוש שלה, העלות שלה מוערכת באופן שונה ב-1,763,491 ליש"ט או 1,765,342 ליש"ט.
בלרופון נכנסה לשירות ב-20 בפברואר 1909, בפיקודו של קפטן יו אוון-תומאס, והוצבה בפלגת נור של צי הבית, לפני ששמה שונה לפלגה הראשונה בחודש לאחר מכן.
היא השתתפה בתמרוני צי משולבים ביוני-יולי ונסקרה על ידי המלך אדוארד השביעי והצאר ניקולאי השני, קיסר רוסיה במהלך שבוע קווס ב-31 ביולי.
האונייה השתתפה בתמרוני הצי באפריל ויולי ואוון-תומאס הוחלף על ידי קפטן טרוויליאן נייפייר ב-16 באוגוסט לפני שהחלה בשיפוץ בסוף 1910 בפורטסמות'.
בלרופון השתתפה בתרגילים המשולבים עבור ציי הים התיכון, הבית והאטלנטי בינואר 1911 והיא נפגעה קלות בהתנגשות עם סיירת המערכה אינפלקסיבל ב-26 במאי.
האונייה נכחה במהלך סקירת צי ההכתרה עבור המלך ג'ורג' החמישי בספיטהד ב-24 ביוני ולאחר מכן השתתפה בתרגילי אימון עם הצי האטלנטי.
היא שופצה שוב מאוחר יותר השנה.
ב-1 במאי 1912 שונה שמה של הפלגה הראשונה שייטת אוניות המערכה הראשונה.
האונייה השתתפה בסקירת הצי הפרלמנטרית ב-9 ביולי בספיטהד.
קפטן צ'ארלס ווהן-לי החליף את נייפייר ב-16 באוגוסט ולאחר מכן בלרופון השתתפה בתמרונים באוקטובר.
בנובמבר היא התאמנה עם צי הים התיכון וביקרה באתונה, יוון.
ווהן-לי הוחלף על ידי קפטן אדוארד ברואן ב-18 באוגוסט 1913 והאונייה הועברה לשייטת אוניות המערכה הרביעית ב-10 במרץ 1914.
בין 17 ל-20 ביולי 1914 בלרופון השתתפה בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי.
האונייה הייתה בדרך לשיפוץ המתוכנן שלה בגיברלטר ב-26 ביולי, כאשר היא נקראה להצטרף לצי הבית בסקפה פלו.
היא התנגשה עם אוניית הסוחר SS סנט קלייר מחוץ לאורקני למחרת, אך ספגה נזק קטן.
באוגוסט 1914, בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אורגן צי הבית מחדש כצי הגדול, תחת פיקודו של אדמירל ג'ליקו.
רובו התבסס לזמן קצר (22 באוקטובר עד 3 בנובמבר) בלו סווילי, אירלנד, בעוד ההגנות בסקפה פלו חוזקו.
בערב 22 בנובמבר 1914 ערך הצי הגדול סריקה עקרונית בחציו הדרומי של הים הצפוני; בלרופון פעלה עם הכוח העיקרי בתמיכה בשייטת סיירות המערכה הראשונה של תת-אדמירל דייוויד ביטי.
ב-16 בדצמבר הצי הגדול יצא לפעולה במהלך הפשיטה הגרמנית על סקרבורו, הרטליפול וויטבי, אך לא הצליח ליצור מגע עם צי הים הפתוח.
בלרופון ושייטת אוניות המערכה הרביעית ערכו אימון מטרה מצפון להברידיים ב-24 בדצמבר ולאחר מכן נפגשו עם שאר הצי הגדול לסריקה נוספת של הים הצפוני ב-25–27 בדצמבר.
ספינותיו של ג'ליקו, כולל בלרופון, ערכו תרגילי ירי ב-10–13 בינואר ממערב לאי אורקני ואיי שטלנד.
במהלך 11–14 ביוני ערכה השייטת אימון ירי ותרגילי קרב ממערב לשטלנד ואימונים נוספים נערכו מול שטלנד החל מ-11 ביולי.
כמעט שלושה שבועות לאחר מכן, בלרופון השתתפה במבצע אימון צי נוסף ממערב לאורקני במהלך 2–5 בנובמבר.
סריקה נוספת החלה ב-6 במרץ, אך נאלצו לנטוש אותה למחרת מכיוון שמזג האוויר נעשה סוער מדי עבור המשחתות המלוות.
בליל 25 במרץ הפליגו בלרופון ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן.
ב-31 במאי, בלרופון הייתה הספינה הארבע-עשרה מראש מערך הקרב לאחר הפריסה.
במהלך השלב הראשון של הקרב הכללי, האונייה ירתה לסירוגין לעבר הסיירת הקלה הפגועה SMS ויסבאדן מ-18:25, וייתכן שהעסיקה את הדרדנוטים הגרמניות בזמן זה, אך לא טענה שפגעה בשום דבר.
בשעה 19:17 האונייה פתחה באש לעבר סיירת המערכה SMS דרפלינגר והשיגה פגיעה אחת שפגעה קלות בצריח הניתוב.
הנזק המשמעותי היחיד שגרם הפגז חודר שריון, היה מרסיס שהרס את מד הטווח בצריח 'B'.
כעשר דקות לאחר מכן, בלרופון ירתה בכמה שייטות משחתות גרמניות בחימוש העיקרי שלה ללא תוצאה.
זו הייתה הפעם האחרונה שהאונייה ירתה בתותחיה במהלך הקרב.
היא לא נפגעה וירתה בסך הכל 62 פגזים בקוטר 12 אינץ' ו-14 פגזים מתותחי ה-4 אינץ' שלה במהלך הקרב.
ב-31 באוגוסט ברואן הוחלף על ידי קפטן יו ווטסון.
במהלך יוני-ספטמבר 1917, בלרופון שימשה כאוניית הדגל הזוטרה של שייטת אוניות המערכה הרביעית, כשהיא הניפה את דגלם של אדמירל משנה רוג'ר קיז ולאחר מכן אדמירל משנה דאגלס ניקולסון, בזמן שאוניית הדגל הרגילה, קולוסוס, עברה שיפוץ.
האונייה נכחה בסקפה פלו כשמחסני התחמושת של אוניית המערכה ואנגארד התפוצצו ב-9 ביולי וסירותיה חילצו שניים משלושת הניצולים.
חתיכת שבר גדולה נחתה על הסיפון שלה.
קפטן וינסנט מולטנו קיבל את הפיקוד ב-13 בפברואר 1918. יחד עם שאר הצי הגדול, היא יצאה לפעולה אחר הצהריים של 23 באפריל, כאשר שידורי רדיו חשפו כי צי הים הפתוח נמצא בים, לאחר ניסיון כושל ליירט את השיירה הבריטית הסדירה לנורווגיה.
הגרמנים הקדימו את הבריטים רחוק מדי מכדי להיתפס ולא נורו יריות.
קפטן פרנסיס מיטשל החליף את מולטנו ב-12 באוקטובר.
האונייה הייתה נוכחת ברוזית', סקוטלנד, כאשר הצי הגרמני נכנע ב-21 בנובמבר ובלרופון הפכה לספינת אימונים של תותחנים במרץ 1919 בנור, שכן היא הייתה מיושנת לחלוטין בהשוואה לדרדנוטים האחרות.
מיטשל הוחלף על ידי קפטן האמפרי באורינג ב-15 במרץ.
היא הוחלפה כספינת אימונים על ידי אוניית האחות שלה, סופרב, ב-25 בספטמבר והוכנסה למילואים בדבונפורט, שם החלה בלרופון בשיפוץ שנמשך עד תחילת ינואר 1920. האונייה תוכננה לפירוק במרץ 1921 והוגדרה כעומדת למכירה ב-14 באוגוסט.
בלרופון נמכרה לחברת Slough Trading Co ב-8 בנובמבר 1921 ונמכרה שוב תמורת 44,000 פאונד לחברה גרמנית בספטמבר 1922. האונייה יצאה מפלימות', בגרירה לגרמניה ב-14 בספטמבר, ולאחר מכן נגרטה.
אה"מ ברוק הייתה משחתת מסדרת פאקנור של הצי המלכותי, שנבנתה בתחילה עבור הצי הצ'יליאני בתור משחתת מסדרת אלמירנטה לינץ', אלמירנטה גוניי.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוביל לכך שהיא נרכשה על ידי האדמירליות באוגוסט 1914 זמן קצר לאחר השקתה, ושמה שונה לאה"מ ברוק.
כל אוניות הסדרה נכחו בקרב יוטלנד ב-31 במאי עד 1 ביוני 1916, שם ברוק, שיצאה משליטה לאחר פגיעות של אוניות גרמניות, התנגשה עם המשחתת מסדרת אקוסטה אה"מ ספארוהוק, שאבדה כתוצאה מההתנגשות.
ברוק השתתפה בכמה קרבות, ונמכרה מחדש לצ'ילה לאחר סיום המלחמה.
המשחתת נבנתה כאלמירנטה גוניי על ידי J.
Samuel White, East Cowes, היא הושקה ב-25 במאי 1914, והושלמה באוגוסט 1914.
"ברוק" הייתה חלק משייטת המשחתות הרביעית בפיקודו של קפטן צ'ארלס וינטור על סיפון אה"מ טיפררי.
במהלך הלילה של 31 במאי הוצבה השייטת מאחורי (צפונית) הצי הגדול כדי להגן מפני התקפה גרמנית ופנתה דרומה עם שמירה על עמדתה יחד עם הצי.
בסביבות השעה 23:15 איש הטורפדו קוקס על סיפון אה"מ גרלנד, האונייה הרביעית בשורה החזקה של 12 אוניות, ראה שלוש אוניות מתקרבות.
אלה דווחו לקפטן וינטור, שלא היה מסוגל לקבוע אם האוניות הן בריטיות או גרמניות ולכן אותת לאוניות המתקרבות.
הוא נענה מיד בברד אש בטווח של כ-600 מטרים מהסיירות הקלות הגרמניות המתקרבות, SMS שטוטגרט, SMS המבורג, SMS רוסטוק ו-SMS אלבינג.
קצת מאחוריהם, אוניות המערכה SMS וסטפאלן ו-SMS נסאו גם פתחו באש עם החימוש המשני שלהם.
האוניות היו חלק מצי הים הפתוח הגרמני, שעבר מאחורי הצי הבריטי.
האוניות הבריטיות המובילות, אה"מ טיפררי, אה"מ ספיטפייר, אה"מ ספארוהוק, אה"מ גרלנד, אה"מ קונטסט וברוק ירו כולם טורפדות לעבר האוניות הגרמניות לפני שהתרחקו מהאש.
הבלבול באשר לזהות האוניות היריבות נמשך למרות פרוץ הירי, כך שהקברניט של ברוק הורה לא לירות טרפדות עד שיוכל לזהות בוודאות את האוניות כגרמניות.
זה הוא עשה כאשר זרקור מאחת האוניות הגרמניות לכד את אחת מחברותיה מספיק זמן כדי שהיא תזוהה.
אף אחת מהמשחתות מאחור לא חשה מספיק ביטחון כדי לפתוח באש.
בהתאם להוראות הקבע לשימור מלאי הטורפדות, כל אונייה ירתה רק טורפדו אחד או שניים, שאחד מהם פגע באלבינג, אך בחושך לא היה ידוע איזו אונייה ירתה אותה.
האוניות הגרמניות פנו כדי להתחמק מהטורפדות, ובבלבול אלבינג נפגעה על ידי אוניית המערכה SMS פוזן.
טיפררי הוצתה במהלך הקרב וטבעה בסביבות השעה 02:00 למחרת בבוקר.
אלבינג ננטשה בשל מצבה וטבעה באופן דומה בסביבות השעה 03:40. ספיטפייר נמנעה בקושי מנגיחה על ידי אוניית המערכה נסאו, קרעה חור בצד אוניית המערכה כששתי האוניות התנגשו זו לצד זו, אך אז נאלצו לפרוש מהקרב וצלעה הביתה לאנגליה.
שאר הספינות של שייטת המשחתות הרביעית התגבשו כעתת תחת קומנדר וולטר אלן על גבי ברוק, שהייתה מנהיגת מחצית השייטת, במטרה להמשיך את המתקפה נגד אוניות גרמניות בקרבת מקום.
ברוק נלכדה בזרקורים שהגיעו מאוניית המערכה הגרמנית SMS וסטפאלן.
היא ניסתה לירות טורפדו, אך הטווח היה קצר מאוד, בערך 150 יארד (140 מטרים), והאונייה הגרמנית פתחה באש ראשונה.
ההשפעה הייתה הרסנית, כך שתוך מספר דקות נהרגו 50 אנשי צוות ועוד 30 נפצעו, מה שהשבית את התותחים ומנע כל פעילות יעילה על הסיפון.
ההגאי נהרג ליד ההגה, וכשהוא מת גופו סובב את ההגה וגרם לאונייה לפנות שמאלה לעבר ספארוהוק.
תת-לוטננט פרסי ווד ראה את ברוק מתקרבת אליהם במהירות של 28 קשרים (52 קמ"ש), ישירות לגשר של ספארוהוק.
הוא צעק אזהרות לצוות בסיפון הקדמה להתפנות, ואז הופל מהפגיעה.
הוא התעורר ומצא את עצמו שוכב על הסיפון של ברוק.
ווד דיווח לקומנדר אלן, שאמר לו לחזור לאונייה שלו ולעשות שם הכנות להעלות על הסיפון את הצוות של ברוק.
שני אנשי צוות נוספים מספארוהוק הושלכו גם הם לברוק בהתנגשות.
כשחזר לספארוהוק, נאמר לווד על ידי הקפטן שלו, לוטננט קומנדר סידני הופקינס, שהוא בדיוק שלח בדיוק את אותה הודעה לברוק.
כ-20 אנשי צוות מספארוהוק התפנו לברוק, בעוד שחמישה עשר מאנשי הצוות של ברוק עברו לספארוהוק.
בשלב זה משחתת שלישית, אה"מ קונטסט התנגשה בספארוהוק, במרחק של 6 רגל (1.8 מטרים) מירכתיה.
קונטסט לא נפגעה יחסית ויכלה להמשיך לאחר ההתנגשות.
ברוק וספארוהוק נשארו תקועות יחד במשך כחצי שעה לפני שניתן היה להפריד אותם וברוק יצאה לדרך ולקחה איתה 30 מהצוות של ספארוהוק.
ברוק נותרה מסוגלת לתמרן, למרות שאיבדה את החרטום שלה.
בסביבות השעה 01:30 שוב נתקלה הספינה במשחתות גרמניות שירו כשישה פגזים לתוך ברוק, שהצליחה להחזיר ירייה אחת לפני שהאוניות ניתקו מגע.
האונייה המשיכה באיטיות לכיוון בריטניה, אך בשעה 06:00 ב-2 ביוני גילתה שהיא לא יכולה עוד לשוט בים הפתוח עם החרטום הפגוע שלה ונאלצה לפנות חזרה לכיוון הלגולנד.
הים שכך והאונייה הצליחה לצאת לכיוון טיין, והגיעה כיומיים וחצי לאחר הקרב.
ב-20–21 באפריל 1917, ברוק – יחד עם משחתת גדולה נוספת, אה"מ סוויפט – השתתפה בקרב מצר דובר נגד שייטת של שש ספינות טורפדו גרמניות מזיברוחה שתקפו את מחסום דובר.
בפעולה מבולבלת, ברוק נגחה ב-SMS G42, ושתי האוניות ננעלו יחד.
במשך זמן מה התנהלו קרבות פנים אל פנים בין הצוותים, כשהמלחים הגרמנים עלו על האונייה הבריטית, לפני שברוק השתחררה ו-G42 טבעה.
ברוק שניזוקה קשות, נאלצה להיגרר לדובר, נפגעיה היו 21 הרוגים ו-36 פצועים.
מפקדה, אדוארד אוונס, קיבל את עיטור אות השירות המצוין והוכתר בעיתונות הבריטית כ"אוונס מברוק".
בשיפוץ במרץ 1918, תותחי ה-4 אינץ' הקדמיים זה לצד זה הוחלפו בתותח יחיד בקוטר 4.7 אינץ'.
מאוחר יותר באותה שנה, יחד עם אה"מ מורסום, ברוק תקפה צוללת חשודה שהייתה למעשה הצוללת הבריטית אה"מ E33 ולמרבה המזל נמלטה ללא נזק.
אה"מ ברוק נמכרה מחדש לצ'ילה במאי 1920, ונכנסה לשירות בשם "אלמירנטה אוריבה", שם הייתה פעילה עד 1933.
אה"מ המפשייר הייתה אחת משש סיירות משוריינות מסדרת דבונשייר שנבנו עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20. היא שובצה בשייטת הסיירות הראשונה של צי התעלה עם השלמתה.
לאחר שיפוץ, היא שובצה בשייטת המילואים השלישית ב-1909 לפני שעברה לצי הים התיכון ב-1911. היא הועברה לתחנת סין ב-1912 ונשארה שם עד תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914.
האונייה צדה אחר פושטות סחר גרמניות עד שהועברה לצי הגדול בסוף 1914. היא שובצה בשייטת הסיירות השביעית עם שובה הביתה.
היא הועברה לשייטת הסיירות השנייה ב-1916 ונכחה בקרב יוטלנד.
מספר ימים לאחר מכן, ב-5 ביוני, היא הפליגה לארכנגלסק, רוסיה, כשהיא נושאת את שר המלחמה, פילדמרשל לורד קיצ'נר, כאשר על פי ההערכות היא פגעה במוקש שהונח על ידי צוללת גרמנית.
היא טבעה ויחד עימה נהרגו 737 מתוך 749 ששהו על סיפונה, כולל קיצ'נר וצוותו.
מאוחר יותר נפוצו שמועות על מרגלים וסוכני חבלה גרמנים שהיו מעורבים בטביעה.
שרידי האונייה רשומים תחת חוק ההגנה על שרידים צבאיים, אם כי חלקים נוצלו מאוחר יותר.
נעשו כמה סרטים הבוחנים את נסיבות אובדנה.
המפשייר תוכננה עם הדחק של .
האונייה הייתה באורך כולל של , רוחב של ושוקע עמוק של .
היא הונעה על ידי שני מנועי קיטור 4 צילינדרים תלת דרגתיים, שכל אחד מהם הניע צילינדר אחד, שהפיק סך של 21,000 כוחות סוס (16,000 קילוואט) והעניקו לה מהירות מרבית של 22 קשרים (41 קמ"ש).
המנועים הונעו על ידי 17 דוודים של Yarrow ושישה דוודים גליליים.
היא נשאה מקסימום של פחם והצוות שלה כלל 610 קצינים ומלחים.
החימוש העיקרי שלה כלל ארבעה תותחי טעינת עכוז (BL) 7.5 אינץ' (191 מ"מ) Mk I מותקנים בארבעה צריחים חד-תותחים, אחד לפני ואחד מאחורי המבנה העילי ואחד בכל צד.
התותחים ירו פגזים במשקל פגזים לטווח של כ-.
החימוש המשני שלה כלל שישה תותחי BL 6 אינץ' (152 מ"מ) Mk VII מסודרים בקזמטים באמצע האונייה.
ארבעה מהם הורכבו על הסיפון הראשי והיו לשימוש רק במזג אוויר רגוע.
היה להם טווח מרבי של כ- עם פגזים במשקל .
המפשייר גם נשאה 18 תותחי ירי מהיר (QF) 3 פאונד של הוצ'קיס ושני צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ).
שני תותחי 12 פאונד 8 cwt שלה יכלו להיות מורדים לשירות בחוף.
בשלב מסוים במלחמה, תותחי הסיפון הראשי בקוטר 6 אינץ' של אוניות הסדרה הועברו לסיפון העליון וקיבלו מגני תותחים.
הקזמטים שלהם צופו כדי לשפר את הכושר הימי וארבעת תותחי ה-3 פאונד שהוסרו בשל ההעברה קורקעו.
לחגורת השריון בקו המים של האונייה היה עובי מרבי של שנסגרה עם מחיצות רוחביות בעובי .
השריון של צריחי התותחים היה גם הוא בעובי של 5 אינץ', בעוד זה של הברבטות שלהם היה בעובי של 6 אינץ'.
שריון הסיפון המגן נע בעובי של ומגדל הניווט היה מוגן בשריון בעובי .
המפשייר, שנקראה על שם המחוז האנגלי, הונחה על ידי ארמסטרונג ויטוורת' במספנת אלסוויק שלהם ב-1 בספטמבר 1902 והושקה ב-24 בספטמבר 1903. היא הושלמה ב-15 ביולי 1905 ובתחילה שובצה בשייטת הסיירות הראשונה של צי התעלה יחד עם רוב אוניות האחיות שלה.
היא החלה בשיפוץ במספנה המלכותית של פורטסמות' בדצמבר 1908 ולאחר מכן שובצה בשייטת המילואים השלישית באוגוסט 1909. היא נכנסה לשירות מחדש בדצמבר 1911 ושובצה בשייטת הסיירות השישית של צי הים התיכון וב-1912 הועברה לתחנת סין.
כשהחלה המלחמה, היא הייתה בווייהאי, והוצבה בשייטת הקטנה בראשות תת אדמירל מרטין ג'ראם, מפקד תחנת סין.
היא קיבלה הוראה להשמיד את תחנת הרדיו הגרמנית ביאפ יחד עם הסיירת המשוריינת מינוטאור והסיירת הקלה ניוקסטל.
בדרך לכדו האוניות את קולייר SS אלספת ב-11 באוגוסט והטביעו אותה; להמפשייר היה חסר פחם עד אז כדי להגיע לאי אז ג'ראם הורה לה לחזור להונג קונג עם הצוות של האלספת.
בסוף החודש היא קיבלה הוראה לרדת לאיי הודו המזרחיים ההולנדים לחפש ספינות גרמניות כלשהן בים, כשהיא פספסה בקושי את הסיירת הקלה הגרמנית אמדן.
האונייה הגרמנית לא דווחה מאז החלה המלחמה והיא הפליגה למפרץ בנגל והחלה להטביע ספינות בריטיות תמימות החל ב-14 בספטמבר.
המפשייר הצטוותה שם לחפש את אמדן ונשארה שם עד אוקטובר ונובמבר, יחד עם סיירת הסוחר החמושה אמפרס אוף אסיה, בחיפוש אחר הפושטת עד שהושמדה ב-9 בנובמבר על ידי HMAS סידני.
המפשייר ליוותה לאחר מכן שיירת כוחות ANZAC דרך האוקיינוס ההודי והים האדום למצרים.
המפשייר שופצה בגיברלטר בדצמבר לפני שחזרה הביתה לשרת עם הצי הגדול.
היא הוקצתה לשייטת הסיירות השביעית בינואר 1915 ונותקה בנובמבר כדי ללוות את הספנות בים הלבן.
היא חזרה הביתה בזמן כדי להשתתף בקרב יוטלנד ב-31 במאי 1916 עם שייטת הסיירות השנייה.
במהלך הקרב, היא לא השתתפה בקרב בפועל ורק ירתה ארבעה מטחים לעבר קבוצת הסיור הגרמנית השנייה שהחטיאו בהרבה את מטרותיהן, בנוסף לירי לעבר פריסקופים מדומים של צוללות לאורך היום.
מיד לאחר הקרב, היא קיבלה הוראה לשאת את לורד קיצ'נר מסקפה פלו בשליחות דיפלומטית לרוסיה דרך נמל ארכנגלסק.
בשל תנאי הסערה, הוחלט שהמפשייר תפליג דרך פנטלנד פירת', ואז תפנה צפונה לאורך החוף המערבי של איי אורקני.
הכיוון הזה יספק מחסה מהרוחות החזקות, ויאפשר לליווי המשחתות לעמוד בקצב שלה.
היא עזבה את סקפה פלו בשעה 16:45 וכשעה לאחר מכן נפגשה עם שתי המלוות שלה, המשחתות מסדרת אקסטה, יוניטי וויקטור.
כשהאוניות פנו לצפון-מערב, הסערה גברה וההיא שינתה כיוון כך שהאוניות פנו אליה ראש בראש.
זה גרם למשחתות לפגר מאחורי המפשייר.
מכיוון שנחשב לא סביר שצוללות אויב יהיו פעילות בתנאים כאלה, קפטן סאוויל מהמפשייר הורה ליוניטי וויקטור לחזור לסקפה פלו.
בהפלגה לבד בים סוער, המפשייר הייתה בערך מול מיינלנד באיי אורקני בין בראו אוף בירסי למארוויק הד בשעה 19:40 ב-5 ביוני, כאשר התרחש פיצוץ והיא נעצרה ביניהן.
היא פגעה באחד מכמה מוקשים שהונחו על ידי צוללת הנחת המוקשים הגרמנית U-75 ב-28–29 במאי, ממש לפני קרב יוטלנד.
הפיצוץ חורר את הסיירת בין החרטום לגשר, וסירות ההצלה נופצו על דופן האונייה על ידי הים הסוער כשהן הורדו.
כ-15 דקות לאחר הפיצוץ, המפשייר שקעה בחרטום.
מתוך 735 אנשי הצוות ו-14 הנוסעים שהיו על הסיפון, רק 12 אנשי צוות שרדו לאחר שעלו לחוף בשלושה מצופי קרלי.
סך הכל אבדו 737 איש, כולל קיצ'נר וכל חברי המשלחת לרוסיה.