tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנותיה הראשונות של המפלגה היו קשות, וכיוונה, הנהגתה וארגונה לא התגבשו במידה שאפשרה להוציא לפועל את מלוא הפוטנציאל האלקטורלי שלה.
המפלגה כשלה בניסיונה הראשון, בבחירות הכלליות בשנת 1895. מטעם המפלגה התמודדו 28 מועמדים.
אספה מיוחדת החליטה כי התומכים במפלגה יוכלו גם לתמוך במועמדי "הפדרציה הסוציאל-דמוקרטית", מה שגרם להוספת ארבעה מועמדים נוספים לתמונה.
איש מהם לא נבחר, ואף הארדי עצמו הובס במחוז הבחירה שלו במאבק עם מועמד השמרנים.
המפלגה מעולם לא הייתה גוף הומוגני, אלא ניסתה להיות גוף המאחד בעלי דעות שונות, המעוניינים כולם בקידום עניינו של מעמד הפועלים.
ההחלטות הראשוניות באשר לפעולתה, שהתקבלו ב"ועדה האדמיניסטרטיבית" התקבלו ברוח של דמוקרטיה מוחלטת.
התבוסה בבחירות בשנת 1895 הובילה לתהליכים של גיבוש וריכוז הכוח לקבלת ההחלטות במפלגה.
בשנים האחרונות של המאה ה-19 בלטו ארבעה אנשים בוועדה האדמיניסטרטיבית שגיבשו את דרך פעולתה והכיוון הפוליטי של המפלגה למשך עשרים השנים שלאחר מכן.
לאחר התבוסה ב-1895 נזהרו מנהיגים אלו שלא למתוח את משאבי המפלגה במרוצי בחירות במקומות רבים מדי.
ב-1898 התקבלה החלטה רשמית כי המפלגה תריץ מועמדים מטעמה רק במקומות בהם יהיה למועמד סיכוי לזכות, במקום האסטרטגיה ההפוכה של הרצת מספר גדול של מועמדים על מנת לקבל חשיפה, ולזכות במספר גדול יותר של קולות בסיכום הכללי (מספר חסר משמעות בשל שיטת הבחירות בבריטניה).
היחסים עם האיגודים המקצועיים אף הם היו בעייתיים.
בשנות התשעים של המאה ה-19 לא היו למפלגה קשרים רשמיים עם איגודים.
אנשי איגודים בודדים סייעו למפלגה, אך לא היה קשר רשמי עם ההנהגה.
ב-1900 הייתה המפלגה בין הגופים שארגנו את "ועדת הייצוג של הלייבור" ביחד עם גופים נוספים.
הוועדה, שמטרתה הייתה להביא לבחירת כמה שיותר מועמדים מטעם תנועת העבודה, התגבשה בשנת 1906 למפלגת הלייבור הבריטית, ומפלגת הלייבור העצמאית הצטרפה אליה מיד כחטיבה עצמאית.
הקשר בין התנועות אפשר לאנשי מפלגת הלייבור העצמאית להמשיך ולנהל את ענייניהם, לכנס את כנסיהם ולהחליט את החלטותיהם, כאשר אנשיהם במפלגת הלייבור היו מחויבים לקדם מדיניות ברוח החלטות אלו.
בתמורה לכך סיפקה המפלגה את עיקר בסיס הפעילים של מפלגת הלייבור בשנותיה המוקדמות.
ועדיין, לא היו אלו יחסים הרמוניים.
רבים מחברי המפלגה העצמאית ראו את מפלגת הלייבור כמתונה מדי, ורצו בפעולה תקיפה יותר בניסיון לקדם את הרפורמות הסוציאליסטיות.
באותן שנים פעלו חברי המפלגה בין השאר ברובע וייטשפל בקרב המהגרים היהודים, בתיאום ובשיתוף פעולה עם פעילים סוציאליסטיים יהודים שהגיעו לאנגליה מרחבי היבשת.
ב-11 באפריל 1914 חגגה המפלגה את יום הולדתה ה-21 בקונגרס בברדפורד.
בעשור שקדם לכינוס גדלה המפלגה ומנתה 30,000 חברים.
רוב חברים אלו היו פציפיסטים.
מלחמת העולם הראשונה שפרצה באוגוסט של אותה שנה זעזעה את השמאל הבריטי.
רוב חברי מפלגת הלייבור, ורובם של 40 חברי הפרלמנט מטעמה תמכו במלחמה.
רק מפלגת הלייבור העצמאית נותרה איתנה בהתנגדותה.
התנגדותה של מפלגת הלייבור העצמאית למלחמה עלתה לה במחיר כבד, הן במעמדה כלפי הציבור בכללותו והן ביכולתה לשלוט בפוליטיקאים שפעלו מטעמה.
רבים מחברי הפרלמנט שייצגו אותה עזבו אותה, ביניהם מנהיגי מפלגת הלייבור בעתיד ג'ורג' ניקול בארנס וג'.
אחרים נותרו נאמנים לעקרונותיהם, והבולט בהם רמזי מקדונלד, פציפיסט מושבע, שנותר בהתנגדותו למלחמה, ובשל כך ויתר על משרת מנהיג מפלגת הלייבור, לטובת ארתור הנדרסון.
לאחר סיום המלחמה, בנובמבר 1918 חודשה פעילות האינטרנציונל השני ועלתה השאלה האם על מפלגת הלייבור העצמאית לחדש את פעילותה במסגרתו.
בינואר 1919 יצאה קריאה ממוסקבה ליצירתו של קומינטרן (אינטרנציונל שלישי), קריאה לה נענו רבים מהקיצונים שבחברי המפלגה.
רוב חבר המפלגה ראו את האינטרנציונל השני כמתון ונגוע בפשרות, וככזה שלא הועיל כנגד מרחץ הדמים של שנת 1914. באביב 1920 הודיעה המפלגה על פרישתה מהאינטרנציונל השני.
מנהיגותה הוותיקה והשמרנית של המפלגה, ובמיוחד רמזי מקדונלד ופיליפ סנאודן התנגדו להצטרף אל הקומינטרן.
בניגוד להם התארגנה באופן רשמי קבוצת חברים רשמית שדרשה את צירוף המפלגה אל האינטרנציונל הקומוניסטי החדש.
הקבוצה החלה להדפיס עיתון בשם "האינטרנציונל" שיצא לאור בגלאזגו.
המפלגה החלה לקיים מגעים עם אנשי הקומינטרן בניסיון לעמוד על עמדותיהם בנושאים שונים, כגון עד כמה יידרשו לעמוד במצע הקומינטרן, עד כמה יידרשו ליישם את רעיונות השיטה הסובייטית והדיקטטורה של הפרולטריון בבריטניה, וכיוצא בזה.
תשובתה של מוסקבה הבהירה כי כוונתה לשליטה מלאה, וכי המצטרפים אל הקומינטרן לא יורשו לשתף פעולה עם פרלמנטריסטים כגון מקדונלד או הפביאנים, שמטרתם היא אך "ויתורים קטנים ופשרות".
בוועידת המפלגה בשנת 1921 שבה ועלתה הדרישה להצטרפות אל הקומינטרן, אך היא נדחתה על ידי רוב גדול של הנוכחים.
החלטה זו הביאה לפרישת הפלג הרדיקלי של המפלגה והצטרפותו אל המפלגה הקומוניסטית הבריטית שנוסדה באוגוסט 1920.
בבחירות הכלליות בבריטניה ב-1922 נבחר מספר משמעותי של חברי פרלמנט מטעם מפלגת הלייבור העצמאית, והמפלגה נראתה כמבוססת.
בין הנבחרים ג'יימס מקסטון, מנהיג המפלגה העתידי, ג'ון ויטלי, עמנואל שינוול, תומאס ג'ונסטון ודייוויד קירקווד.
עם זאת, ממשלות הלייבור הראשונות בהנהגת מקדונלד היוו אכזבה לאנשי מפלגת הלייבור העצמאית.
בתגובה אימצו אלו מדיניות עצמאית משלהם.
בזמן ממשלת הלייבור השנייה, 1929–1931, שלטה מפלגת הלייבור העצמאית ב-37 חברי פרלמנט, שהיוו אופוזיציה שמאלית לממשלתו של מקדונלד.
ועידת המפלגה בשנת 1930 קבעה כי במקום בו שונה עמדת מפלגת הלייבור העצמאית מעמדת מפלגת הלייבור, ישברו חברי מפלגת הלייבור העצמאית את המשמעת הסיעתית, ויצביעו על פי עמדת המפלגה העצמאית, ולא על פי עמדת הלייבור.
בבחירות הכלליות בשנת 1931 סירבו מועמדי מפלגת הלייבור העצמאית לקבל הוראות מסיעת הלייבור הפרלמנטרית, וכתוצאה מכך התמודדו ללא תמיכת המנגנון של מפלגת הלייבור.
רובם איבדו את כיסאותיהם, אך בבחירות אלו הובסו גם אנשי הלייבור שהתמודדו במסגרת מפלגת האם.
חמישה חברי פרלמנט נותרו מטעם המפלגה העצמאית לאחר הבחירות, ויצרו סיעה עצמאית מחוץ למפלגת הלייבור.
ב-1932 הודיעה ועידת מפלגת הלייבור העצמאית על התנתקותה ממפלגת הלייבור.
מנהיג האגף השמאלי במפלגת הלייבור, אניירין בוואן תיאר את החלטת אנשי הלייבור העצמאי לפרוש ממפלגת האם כהחלטה להישאר "טהורים אך אימפוטנטים".
ואכן, מיד עם יציאתה מהמסגרת של מפלגת הלייבור הלכה השפעת המפלגה ודעכה.
כמה מהחברים במפלגה החליטו להישאר במפלגת הלייבור, וביחד עם איש הלייבור השמאלי סטפורד קריפס יצרו ארגון קצר ימים בשם "הליגה הסוציאליסטית" שמטרתו הייתה לקדם רעיונות סוציאל-דמוקרטיים במסגרת מפלגת הלייבור.
ב-1937 הועמד קריפס בפני האפשרות לפרק את הליגה הסוציאליסטית או להיות מגורש משורות מפלגת הלייבור, וכתוצאה מכך התפרק הארגון.
החלטת מפלגת הלייבור העצמאית להתנתק ממפלגת האם הייתה בעלת השפעה מיידית על החברות במפלגה.
בתוך שלוש שנים איבדה המפלגה שלושה רבעים מחבריה, ובשנת 1935 מנתה אך 4,392 חברים רשומים.
חלק מחבריה נותרו במפלגת הלייבור, וחלק עברו אף שמאלה אל המפלגה הקומוניסטית, ולארגונים טרוצקיסטים בשמאל.
אלו שנותרו בשורות המפלגה היו צעירים ורדיקלים.
בשנים אלו התבטאה התמיכה בעקרונות אלו בתמיכה בצד הרפובליקני במלחמת האזרחים בספרד.
כעשרים וחמישה מתומכי המפלגה, לרבות ג'ורג' אורוול אכן נסעו לספרד על מנת להילחם בשורות המיליציה המרקסיסטית - POUM.
ב-1939 ביקשה המפלגה לשוב ולהצטרף אל מפלגת הלייבור, בתנאי שאם יתנגדו חבריה למדיניות הלייבור "מטעמי מצפון" יותר להם לפעול בצורה עצמאית.
המפלגה התנגדה למלחמת העולם השנייה, מטעמים אתיים, ופנתה שמאלה.
אחדות הדעות בקרב סיעות הפרלמנט הבריטי, שהביאה בסופו של דבר ליצירת "קואליציית המלחמה" של וינסטון צ'רצ'יל אליה צורפה מפלגת הלייבור כשותפה עיקרית, פסחה על אנשי מפלגת הלייבור העצמאית.
בבחירות שנערכו בשנת 1945 מעט לפני תום המפלגה, זכתה המפלגה בשלושה מושבים בפרלמנט, כולם מאזור גלאזגו.
ב-1947 הצטרפו כל חברי הפרלמנט מטעם מפלגת הלייבור העצמאית באופן רשמי למפלגת הלייבור, והיא נותרה ללא ייצוג כלשהו בפרלמנט.
המפלגה לא הצליחה מאז להכניס לפרלמנט נציג מטעמה.
בעשורים שלאחר מכן המשיכה המפלגה בפעילות, כשעיקר מצעה עוסק בהתנגדות לחימושה האטומי של בריטניה, ודה קולוניזציה.
בשנת 1975 חדלה המפלגה להתקיים.
בשנה זו קראה המפלגה לעצמה "פרסומי הלייבור העצמאיים" (Independent Labour Publications) והפכה לקבוצת לחץ עצמאית בתוך מפלגת הלייבור.
מפלגת המדינה העברית הייתה מפלגה ציונית שפרשה מברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר) בשנת 1933 והתקיימה כמפלגה עצמאית עד לשנת 1946 כאשר הצטרפה מחדש לצה"ר.
במשך שנת 1931 נתגלעה מחלוקת ערה במפלגת הצה"ר; ראש התנועה זאב ז'בוטינסקי דרש כי ההסתדרות הציונית תכריז בגלוי על מטרתה הסופית של הציונות שהיא הקמת מדינה עברית.
כאשר דרישתו לא נתקבלה בקונגרסים הציוניים ה-16 וה-17 לחץ ז'בוטינסקי לפרישת התנועה הרוויזיוניסטית מן ההסתדרות הציונית.
מאיר גרוסמן ממנהיגי הציונות הרוויזיוניסטית ועמו אישים נוספים כרוברט שטריקר ממנהיגי הציונים באוסטריה, ריכרד ליכטהיים ממנהיגי הציונים בגרמניה, העיתונאי ד"ר הרצל רוזנבלום, המשורר יעקב כהן, זליג סוסקין ממיסדי נהריה וברוך ויינשטיין לעתיד חבר מועצת המדינה הזמנית התנגדו לפרישה.
ז'בוטינסקי השתמש בסמכותו כראש המפלגה ופיזר את הנהלת מפלגת הצה"ר.
לאחר שמשאל הכריע בעד הפרישה הקימו גרוסמן ומצדדי השקפתו בשנת 1933 את מפלגת המדינה העברית שבראשה עמד מאיר גרוסמן.
בציבור כונו אנשי המפלגה בכינוי "הגרוסמניסטים" או "המדינתיים".
אנשי המפלגה המשיכו השתתפותם בכנסת ישראל ובוועד הלאומי אך אסרו על חבריהם להיות חברים בתנועת בית"ר.
המפלגה פעלה כסיעה עצמאית בהסתדרות הציונית, בעוד שהצה"ר פרשה ויצרה את ההסתדרות הציונית החדשה, רוב אנשי התנועה הרוויזיוניסטית נשארו תומכי הצה"ר.
בשנת 1933, לאחר רצח ארלוזורוב, נמנעו אנשי מפלגת המדינה העברית מעמידה לצד הנאשמים, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, ועל כך ספגו ביקורת, כמו בדברי אב"א אחימאיר:
"פרשה בפני עצמה היא עמדתם של הגרוסמניסטים, בחודשים הראשונים לעלילת הדם עמדו הם מן הצד.
לא זו בלבד שלא נקפו אצבע ולא נחלצו להגנה, אלא שנראה היה, כאילו הוסבה להם קורת רוח למראה 'הבוץ אליו הכניסו את ז'בוטינסקי אנשים חסרי אחריות עם אחימאיר בראשם'...
אדם העומד מן הצד עשוי היה לפרש את פרישתם שלא כהלכה: הן הגרוסמניסטים בקיאים במתווה במחנה ז'בוטינסקי, ואם הם פרשו מן העדה הזאת, סימן הוא שיש דברים בגו...".
בשנת 1933 החל לצאת לאור שבועון בשם "עיתון מיוחד" שעסק בפלילים ובכתבות על חיי האישים בארץ ישראל ונחשב לעיתון הראשון בארץ שעסק בעניינים רכילותיים.
במרוצת הזמן הפך השבעון לביטאונה הלא רשמי של מפלגת המדינה העברית.
ביוני 1934 הפך השבועון להיות גם באופן רשמי לביטאונה של המפלגה.
המפלגה קנתה לה אחיזה בשנות השלושים גם במדינות מזרח אירופה, בהן היא נקראה בשם "אידנשטאטס פארטיי" (ביידיש - "מפלגת המדינה היהודית").
המפלגה הייתה פעילה בפולין ובליטא הקימה המפלגה 30 סניפים, הוציאה ביטאון בשם "אידנשטאט אין א"י" (מדינת היהודים בארץ-ישראל) ואף יסדה תנועת נוער בשם "ברית הקנאים" (בר"ק").
בגרמניה פעלה המפלגה, בשנות שלטונו הראשונות של היטלר, בשם "Judenstaat Party" בראשותו של גאורג קארסקי ועם גבור רדיפות היהודים בגרמניה יצרה המפלגה, באפריל 1934, חזית מאוחדת עם התנועה הרוויזיוניסטית שנקראה בשם "המדינה היהודית".
בבחירות לקונגרס הציוני ה-18 שנערך בפראג בשנת 1933, זמן לא רב לאחר ייסוד המפלגה, קיבלה המפלגה 11,821 קולות ב־13 הארצות בהן נערכו הבחירות וזכתה ב-3 מושבים בהנהגת התנועה הציונית.
בבחירות לקונגרס הציוני ה-19 שנערך בלוצרן ב-1935 זכתה המפלגה כבר למעלה מכפליים מכך כאשר זכתה ב־24,322 קולות ב-16 ארצות ומספר נציגיה עלה ל-11.
בשנת 1937 ערכה המפלגה את ועידתה הראשונה שהתכנסה בפריז ובה דחתה את הצעת החלוקה של ועדת פיל.
בעקבות דחיית הצעת החלוקה החליטו ריכרד ליכטהיים וזליג סוסקין לפרוש מן המפלגה.
בבחירות לקונגרס הציוני ה-20 שנערך בציריך באותה שנה הצביעו עבור המפלגה 6,705 בוחרים בלבד והיא זכתה בשישה מנדטים.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה היו למפלגה 8,000 חברים רשומים בלבד, רובם בפולין, ליטא ואוסטריה.
בין נציגי המפלגה בקונגרס הציוני ה־21, האחרון לפני המלחמה נשנערך בז'נבה בשנת 1939 נמנה בנוסף לגרוסמן היה גם המשפטן והעיתונאי משה מילר מולאור.
עם פרוץ המלחמה ונפילת ארצות פעילותה בידי הנאצים שותקה פעילותה של המפלגה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946, כשנתבררו ממדי השואה והחל המאבק להקמת המדינה, חזרה הצה"ר לשורות ההסתדרות הציונית ומפלגת המדינה התאחדה עמה.
מאיר גרוסמן עמד בראשה של התנועה המאוחדת.
בשנת 1956 הצטרף גרוסמן למפלגת הציונים הכלליים.
מפלגת הלייבור , הידועה גם כ-ALP, או Labor, היא מפלגת מרכז-שמאל סוציאל-דמוקרטית אוסטרלית שהוקמה ב-1901, ואחת משתי המפלגות הגדולות, לצד המפלגה הליברלית של אוסטרליה.
הלייבור הוקמה כמפלגה פדרלית לפני הישיבה הראשונה של הפרלמנט האוסטרלי בשנת 1901, אם כי שורשיה נטועים בתנועות העבודה והפועלים השונות שהתעוררו במושבותיה של אוסטרליה, כך שהוקמה באופן רשמי עוד בשנת 1891. דבר זה הופך אותה למפלגה הפוליטית הוותיקה ביותר באוסטרליה.
היא גם הייתה המפלגה הראשונה באוסטרליה שזכתה ברוב בשני בתיו של הפרלמנט האוסטרלי, בבחירות הפדרליות בשנת 1910, עת כוננה ממשלתו של אנדרו פישר.
המפלגה קדמה למפלגת הלייבור הבריטית ולמפלגת הלייבור של ניו זילנד בתאריך היווסדן, בכינון ממשלה ובישום מדיניות.
שורשי מפלגת הלייבור הנוכחית של אוסטרליה נטועים במפלגות הלייבור שהוקמו במושבות האוסטרליות בשנות התשעים של המאה ה-19 עוד קודם לאיחוד אוסטרליה.
מסורת המפלגה מייחסת את הקמת המפלגה להתכנסות של עובדי משק החי שהתארגנו לשביתת הגוזזים בקווינסלנד תחת עץ אקליפטוס בעיירה ברקלדין ב-1891. סניף הלייבור של הפרבר בלמיין של סידני טוען להיותו הוותיק ביותר באוסטרליה.
דרכה של הלייבור כמפלגה פרלמנטרית החלה ב-1891, באוסטרליה הדרומית ובקווינסלנד ב-1893 ומאוחר יותר בשאר המושבות.
ההתמודדות הראשונה של נציגי הלייבור הייתה בבחירות לאספת הנבחרים של ניו סאות' ויילס ב-1891, כאשר נציגי המפלגה זכו ב-35 מתוך 141 מושבים.
שתי המפלגות הגדולות אז היו המפלגה הפרוטקציוניסטית ומפלגת הסחר החופשי והלייבור היוותה אז לשון מאזניים.
המפלגה הציעה את תמיכתה תמורת ויתורים לטובתה.
מפלגת הלייבור המאוחדת הוקמה באוסטרליה הדרומית ב-1891 ובאותה שנה נבחרו מטעמה שלושה נציגים לבית העליון של אספת הנבחרים של המושבה.
בבחירות שהתקיימו במושבה שנתיים לאחר מכן, זכתה המפלגה ב-10 מושבים מתוך 54 בבית התחתון של אספת הנבחרים של אוסטרליה הדרומית, והצטרפה לקואליציה עם המפלגה הליברלית.
ב-1905 נבחר תומאס פרייס להיות ראש ממשלת אוסטרליה הדרומית הראשון מטעם הלייבור.
ב-1899 הקים אנדרסון דאוסון את ממשלת הלייבור הראשונה בעולם (ממשלת מיעוט שהוקמה בקווינסלנד).
ממשלה זו כיהנה שבוע עד אשר השמרנים, שהתפלגו, התאחדו מחדש ושבו לשלטון.
הדעות על התמיכה באיחוד אוסטרליה בקרב מפלגות הלייבור של המושבות והאיגודים המקצועיים היו מגוונות.
כמה מנציגי הלייבור התנגדו לחוקה המוצעת, בטענה שהסנאט כפי שהוצע היה בעל כוח רב מדי, בדומה לבתים העליונים של המושבות ובדומה לבית הלורדים הבריטי.
הם חששו שהאיחוד יעגן את עוצמתם של הכוחות השמרניים.
עם זאת, מנהיג מפלגת הלייבור הראשון וראש ממשלת אוסטרליה, כריס ווטסון, היה מתומכי האיחוד.
בעת איחוד אוסטרליה, לא היה למפלגת הלייבור מנגנון ארגוני ארצי.
בבחירות הראשונות לפרלמנט הפדרלי שהתקיימו ב-1901 התמודדו מפלגות הלייבור המקומיות בחמש מתוך שש המדינות, בטסמניה, שם לא פעלה מפלגת הלייבור, נבחר קינג או'מיילי כמועמד עצמאי של הלייבור.
בסך הכול זכו מפלגות הלייבור השונות ב-15% של הקולות וב-14 מתוך 75 מושבי הבית התחתון ובשמונה מושבים בסנאט, בנוסף לשני חברים עצמאיים שהצטרפו למפלגה לאחר הבחירות.
24 החברים התכנסו כסיעה הפרלמנטרית של הלייבור (שהייתה ידועה באופן בלתי רשמי כ"שדולה" – Caucus,) ב-8 במאי 1901 בבית הפרלמנט במלבורן, מקום התכנסותו של הפרלמנט הראשון.
השדולה בחרה בכריס ווטסון כמנהיגה והחליטה לקרוא למפלגה בשם "מפלגת הלייבור הפדרלית" ולתמוך בממשלת המיעוט של המפלגה הפרוטקציוניסטית כנגד מפלגת הסחר החופשי.
מפלגת הלייבור תחת מנהיגותו של ווטסון הגדילה את מספר מושביה בפרלמנט ל-23 בבית הנבחרים ול-8 בסנאט בבחירות של 1903 והמשיכה להיות לשון המאזניים ולתמוך במפלגה הפרוטקציוניסטית.
באפריל 1904 נפלה ממשלתם של ווטסון ושל אלפרד דיקין על רקע הרחבת תחולתם של חוקי יחסי העבודה כך שמוסד הבוררות יחול גם על עובדי המדינה.
ווטסון היה אז בן 37 ועד היום הוא ראש הממשלה הצעיר ביותר בתולדות אוסטרליה.
לאחר נפילת ממשלתו של ווטסון, שב דיקין לכהן כראש הממשלה לתקופה קצרה, שאחריה כיהן בתפקיד רייד והוא העביר את חוק הבוררות של 1904, שהיה הסיבה לנפילתה של ממשלת הלייבור.
לפני הבחירות של 1906 הבינה מפלגת הסחר החופשי שסוגיית המחירים הוסדרה והחליטה לשנות את שמה ל"מפלגה האנטי-סוציאליסטית" ומשכה אליה כמה מחברי המפלגה הפרוטקציוניסטית.
בבחירות אלה, שבהם הותרה לראשונה הצבעה בדואר, הגדיל ווטסון את מספר מושבי הלייבור בפרלמנט ל-26. אף על פי שללייבור היו יותר מושבים מ-16 המושבים של המפלגה הפרוטקציוניסטית, היא תמכה בדיקין כראש הממשלה.
ב-1907 התפטר ווטסון מתפקידו כמנהיג המפלגה והוחלף באנדרו פישר.
ב-13 בנובמבר 1908 הסיר פישר את תמיכתו בממשלת דיקין והקים ממשלת מיעוט.
ממשלת פישר העבירה מספר רב של חוקים.
כדי לעצור את הדומיננטיות של הלייבור, השתכנעו דיקין ומנהיג המפלגה האנטי-סוצאליסטית, ג'וזף קוק לנהל שיחות בנוגע לאיחוד מפלגותיהם.
המפלגה שנוצרה כתוצא מהאיחוד במאי 1909 נקראה המפלגה הליברלית של הדומיניון (Commonwealth Liberal Party), שבאופן עממי כונתה "המיזוג" (the Fusion), כשדיקין היה המנהיג שלה וקוק סגנו.
החברים היותר ליברלים של המפלגה הפרוטקציוניסטית עברו ללייבור.
כעת היה לרשותו של דיקין רוב בבית הנבחרים וב-27 במאי 1909 הופלה ממשלת פישר בהצבעה.
פישר לא הצליח לשכנע את המושל הכללי, הלורד דדלי, לפזר את הפרלמנט וביוני הקים דיקין את ממשלת הרוב הראשונה באוסטרליה, שמשלה עד לבחירות של אפריל 1910.
בבחירות אלה, הוביל פישר את הלייבור לניצחון בו השיג 50% מקולות הבוחרים ו-42 מושבים.
הייתה זו ממשלת הרוב הראשונה באוסטרליה שהוקמה לאחר בחירות, הממשלה הראשונה שנהנתה מרוב בסנאט וממשלת הרוב הראשונה של ממשלת לייבור כל שהיא בעולם.
המפלגה יישמה את רבים מקווי המדיניות שלה, במיוחד בתחומי הביטחון, תחיקה, כלכלה, תחבורה, תקשורת וביטחון סוציאלי, כולל הנהגתם של קצבאות לזקנים ולנכים, הנהגת תנאי עבודה נאותים, קצבאות אימהות ופיצוים לעובדים.
בנוסף, הנהיגה ממשלת פישר מטבע לאומי, הקימה את הצי המלכותי האוסטרלי, סללה את מסילת הברזל הטרנס-אוסטרלית, הגדילה את מספר שופטי בית המשפט העליון, בנתה את הבירה הפדרלית, קנברה והקימה את Commonwealth Bank of Australia.
פישר נקט בצעדים לשבירת המונופולים של הבעלויות על הקרקעות, קידם הצעות לרגולציה על שעות העבודה, שכר ותנאי העבודה ותיקן את חוק הבוררות של 1904 כך שהעניק סמכות גדולה יותר לנשיא בית הדין לעבודה ואפשר לעובדי הממשל הפדרלי להתאגד.
כמו כן הונהג מס קרקעות שמטרתו הייתה לפרק את אחוזות הקרקע הגדולות ויאפשר את הקמתן של חוות קטנות ובמקביל הוחל חוק הבוררות גם על עובדי החקלאות.
בנוסף, גיל הפרישה לגמלאות הורד מ-65 ל-60. הנהגתן של קצבאות האמהות אפשרה ללידות רבות יותר להתבצע בפיקוחם של רופאים, ובכך ירד שיעור תמותת התינוקות.
פישר היה ראש הממשלה הראשון שמינה לאוסטרליה שגריר בבריטניה (High Commissioner).
סניפי המפלגה במדינות השונות גם הן זכו להצלחה, להוציא את ויקטוריה, שבה כוחו של הליברליזם מבית מדרשו של דיקין היה למחסום בפני הלייבור.
הסניפים במדינות הצליחו להקים את ממשלות הרוב הראשונות שלהם בניו סאות' ויילס ובאוסטרליה הדרומית ב-1910, באוסטרליה המערבית ב-1911, בקווינסלנד ב-1915 ובטסמניה ב-1925. הצלחה כזאת הייתה נחלתן של מפלגות לייבור או מפלגות סוציאל-דמוקרטיות בארצות אחרות רק שנים רבות לאחר מכן.
ב-1911 קיימה הלייבור שני משאלי עם שנכשלו בנושאי סחר והלאמת המונופולים.
ב-1908 אימצה המפלגה את שמה הרשמי "מפלגת הלייבור האוסטרלית" (Australian Labour Party), אך ב-1912 שינתה את האיות של המילה Labour ל-Labor.
מלחמת העולם הראשונה והפילוג של 1916
בבחירות שהתקיימו ב-1913 הפסיד פישר על חודו של מושב אחד לג'וזף קוק, מנהיג המפלגה הליברלית, אך עדיין נותר ללייבור הרוב בסנאט.
בפעם הראשונה עמדה הלייבור בראשות אופוזיציה, וזאת לאחר שקודם לכן עמדה בראשות הקואליציה או תמכה בה.
על רקע ניסיון לתת העדפה להעסקתם בשירות הממשלתי של חברי איגודים מקצועיים, פוזרו שני בתי הפרלמנט ב-1914, אך לאחר ההכרזה על מועד הבחירות בספטמבר, פרצה מלחמת העולם הראשונה, והבחירות הפכו לנושא שולי.
שתי המפלגות הכריזו על מחויבותן למאמץ המלחמתי.
למרות היתרון בבחירות של ממשלה המכהנת במהלך מלחמה, השיגה הלייבור בהנהגת פישר רוב בשני בתי הפרלמנט.
ב-1915 פרש פישר מתפקידו והוחלף על ידי בילי יוז.
יוז היה תומך נלהב בגיוס חובה, בניגוד לדעתם של רוב חבריו למפלגה ולדעתם של האיגודים המקצועיים.
לאחר שכשל להשיג את הסכמת העם לגיוס החובה במשאל העם שנערך ב-1916, שפילג את אוסטרליה ואת מפלגת הלייבור, פרשו יוז ו-24 מחברי המפלגה ולמעשה הורחקו ממנה.
לתפקיד מנהיג המפלגה נבחר פרנק טיודור ויוז וחסידיו הקימו את "מפלגת הלייבור הלאומית" (National Labor Party) והוקמה ממשלת מיעוט בתמיכתה של המפלגה הליברלית.
לקראת הבחירות של 1917 התמזגו מפלגת הלייבור הלאומית והמפלגה הליברלית כדי להקים את "המפלגה הלאומנית של אוסטרליה" (Nationalist Party of Australia), שזכתה בניצחון מרשים בבחירות.
לאחר הבחירות ניסה יוז שוב להעביר משאל עם על נושא גיוס החובה ונחל כישלון גדול יותר.
החל מהעשור השני של המאה ה-20 החלה מפלגת הכפר להיות גורם פוליטי משמעותי.
המפלגה ייצגה בעלי חוות קטנות, אך הייתה לה השפעה על פיצול הצבעתם של תומכי חזית האנטי-לייבור באזורי הכפר השמרניים ובכך אפשרה למועמדי הלייבור לזכות.
בתגובה לכך שינתה ממשלת יוז השמרנית את שיטת הבחירות מבחירות בשיטה הרובנית לבחירות בשיטת ההעדפות, מהלך שאפשר למועמדיה להתמודד זה כנגד זה מבלי להסתכן בזכייה של מועמדי הלייבור במחוזות הבחירה.
בבחירות של 1919 איבד יוז את הרוב שלו, אך בזכות התמיכה של מפלגת הכפר המשיכה ממשלתו לכהן.
שנות העשרים והפילוג של שנות השלושים
ב-1922 מת פרנק טיודור וירש אותו מתיו צ'ארלטון כמנהיג המפלגה.
בבחירות שהתקיימו באותה שנה זכה הלייבור במושבים רבים בפרלמנט אך לא הצליח לגבש רוב.
יוז שאף להקים קואליציה עם מפלגת הכפר בהנהגתו של ארל פייג', אך זו האחרונה העמידה את התפטרותו של יוז כתנאי להצטרפותה לממשלה.
ב-1930 שבר סקאלין את המסורת ועמד על כך שעל המונרך לפעול בעצת ראש הממשלה והתעקש על מינויו של אייזק אייזקס לתפקיד המושל הכללי של אוסטרליה, יליד אוסטרליה הראשון והיהודי הראשון בתפקיד זה.
ב-1931 התחולל פילוג במפלגת הלייבור על רקע הוויכוח על דרך הטיפול הטובה ביותר בשפל הגדול.
הדעות במפלגה נחלקו לשלושה: תומכי הכלכלה השמרנית כמו ראש הממשלה סקאלין והשר הבכיר ג'וזף ליונס, מבשרי הכלכלה הקיינסיאנית כמו שר האוצר טד תאודור ואלה שהאמינו במדיניות רדיקלית כמו ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, ג'ק לאנג, שתמך באי תשלום חובות המדינה לגופים הפיננסים בבריטניה.
באותה שנה פרשו ליונס ותומכיו ממפלגת הלייבור והצטרפו למפלגה הלאומנית כדי להקים את "מפלגת אוסטרליה המאוחדת" (United Australia Party) בהנהגתו.
בבחירות שהתקיימו באותה שנה נחלה מפלגת הלייבור הפסד צורב והפסידה את השלטון למפלגה המאוחדת ולמפלגת הכפר.
התוצאות העלובות הללו גרמו לפרישתה של קבוצת חברים בראשות לאנג שהקימה מפלגה נפרדת.
בבחירות של 1937, תחת הנהגתו של ג'ון קרטין נחלה הלייבור הפסד נוסף.
בבחירות של 1940 הצליחה הקואליציה של מפלגת אוסטרליה המאוחדת בהנהגתו של רוברט מנזיס יחד עם מפלגת הכפר בהנהגת ארצ'י קמרון, להקים ממשלת מיעוט בתמיכתם של שני חברי פרלמנט עצמאיים.
באוקטובר 1941 העבירו שני העצמאיים את תמיכתם ללייבור וקרטין נבחר להיות ראש הממשלה.
מלחמת העולם השנייה וראשית שנות החמישים
ממשלותיהם של קרטין ושל בן צ'יפלי הנהיגו את אוסטרליה במחצית השנייה של מלחמת העולם השנייה ובשלבים הראשונים של המעבר למצב שלום.
מנהיג הלייבור ג'ון קרטין נבחר להיות ראש הממשלה באוקטובר 1941, לפני פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
באותה שנה הונהגו קצבאות ילדים ובשנה שלאחריה הונהגו קצבאות לאלמנות.
בתחילת המערכה באוקיינוס השקט בדצמבר 1941 הכריז קרטין ש"אוסטרליה מפנה את מבטה לאמריקה, כשהיא חופשייה מנקיפות מצפון בנוגע לקשריה המסורתיים עם בריטניה".
קרטין ייזכר כמי שהנהיג את אוסטרליה בנחישות בתקופת המלחמה וכמי שנחל ניצחון סוחף בשני בתי הפרלמנט בבחירות של 1943. ב-1945 הונהג תשלום דמי אבטלה.
קרטין מת בעודו מכהן בתפקידו ב-1945, זמן קצר לאחר תום המלחמה וצ'יפלי ירש אותו.
בבחירות של 1946 ניצח צ'יפלי את הקואליציה של המפלגה הליברלית שהוקמה אז מחדש על ידי מנזיס ושל מפלגת הכפר.
הוא הנהיג את אוסטרליה במעבר לכלכלת שלום.
במשאל עם שהתקיים באותה שנה על נושא השירותים החברתיים הוא נחל הצלחה.
לאחר המלחמה ניצבה המפלגה הקומוניסטית של אוסטרליה מול הלייבור בתחרות על הנהגתו של מעמד העובדים וב-1947 היא פתחה במאבק מקצועי שהוביל לשביתת הכורים של 1949. צ'יפלי ראה בכך אתגר למפלגתו.
בוועידת המפלגה שהתקיימה בניו סאות' ויילס ביוני 1949 הגדיר צ'יפלי את הלייבור כתנועה בעלת: "מטרה גדולה, האור על הגבעה, שמטרתנו היא להגיע אליה על ידי פעולה למען האנושות...
הלייבור תעשה משהו טוב יותר עבור העם, רמת חיים טובה יותר, אושר רב יותר עבור המוני העם".
שבעה שבועות לאחר מכן הפעיל צ'יפלי את כוחות ההגנה של אוסטרליה כדי לשבור את השביתה, צעד ראשון מסוג זה שבוצע על ידי ממשלת לייבור.
צעד זה עלה לצ'יפלי באובדן אמינותו בקרב תומכים רבים של הלייבור.
ממשלתו ביצעה שינויים משמעותיים בחוקי הבחירות לפני הבחירות של 1949, שיטת ההצבעה לסנאט שונתה לבחירות בשיטה היחסית ומספר החברים בשני בתי הפרלמנט הוגדל באופן משמעותי.
בשל חוסר הבהירות בנוגע למצב הכלכלה, וכתוצאה מניסיונו להלאים את הבנקים, איבד צ'יפלי את ראשות הממשלה לקואליציה הליברלית-לאומית בראשותו של רוברט מנזיס.
עדיין היה לרשות הלייבור רוב של חברי הסנאט והקואליציה רצתה לבטל את החלטת ממשלת הלייבור להלאים את הבנקים והייתה מתוסכלת מכך שהרוב של הלייבור בסנאט הכשיל מהלך זה.
מנזיס יזם פיזור של שני בתי הפרלמנט ובבחירות של 1951 איבדה מפלגת הלייבור גם את הרוב שלה בסנאט והלאמת הבנקים בוטלה.
מאז לא היה ללייבור רוב בסנאט.
במהלך מלחמת קוריאה ניסתה ממשלת מנזיס לאסור את קיומה של המפלגה הקומוניסטית בחוק, שהוכרז כנוגד את החוקה על ידי בית המשפט העליון.
זמן קצר לאחר הבחירות של 1951, מת צ'יפלי ואת תפקידו כמנהיג המפלגה ומנהיג האופוזיציה ירש ה.ו.
מנזיס הציג את שאלת חוקיותה של המפלגה הקומוניסטית במשאל עם, שמפלגת הלייבור הובילה את ההתנגדות אליו.
משאל העם נכשל ברוב דחוק.
ההשפעה הקומוניסטית על האיגודים המקצועיים, ודרכם על מפלגת הלייבור, נותרה נושא רגשי חזק אצל חברים בולטים של הלייבור והתדמית של "יחס מתון כלפי הקומוניסטים" שימשה פעמים רבות על ידי ממשלת מנזיס כאמצעי לניגוח מפלגת הלייבור.
בבחירות של 1954 זכתה הלייבור בחמישה מושבים נוספים וכוחה עמד על 57 מושבים מול 64 המושבים של הקואליציה.
מאוחר יותר באותה שנה, תלה אבט את ההפסד בבחירות ב"קבוצה קטנה של חברים, בעיקר מוויקטוריה" שחתרו תחתיו.
אבט האשים את ב.א סנטמריה ואת תומכיו בסניף ויקטוריה של המפלגה.
מצב התיקו בין שני הצדדים גרם לפילוג בשורות המפלגה.
בראשית 1955 פיזרה ההנהלה הפדרלית של המפלגה את ההנהלה של סניף ויקטוריה ומינתה הנהלה חדשה במקומה.
שתי ההנהלות שלחו נציגים לוועידת המפלגה בהובארט וחברי ההנהלה הקודמת הורחקו מהוועידה.
על רקע זה התפלג סניף ויקטוריה בין תומכי אבט לתומכי סנטמריה ובמרץ השעתה הנהלת המפלגה 24 חברי פרלמנט שנחשדו בתמיכה בסנטמריה, שבשלב זה כבר לא היה חבר במפלגה.
ארבעה שרים בממשלת הלייבור של מדינת ויקטוריה אולצו להתפטר, והיא נפלה.
בבחירות שהתקיימו במאי, התמודדו המורחקים וחברים נוספים במפלגה כ"מפלגת הלייבור האנטי-קומוניסטית".
הם זכו ב-12.6% של הקולות, בעיקר ממפלגת הלייבור עצמה, אך בשל פיזור התמיכה בה במחוזות הבחירה, רק אחד מנציגה הצליח להיבחר.
מפלגת הלייבור האנטי-קומוניסטית הייתה לגרעין של "מפלגת הלייבור הדמוקרטית".
באופן זה הצליחה מפלגה זו להשאיר את הלייבור באופוזיציה בוויקטוריה עד 1982.
בניו סאות' ויילס, נחל מנהיג הלייבור וראש ממשלת המדינה, ג'וזף קהיל, ניצחון מזהיר ב-1953 והיה נחוש בדעתו לשמור על אחדות סניף הלייבור המקומי במהלך הפילוג.
הוא השיג זאת על ידי שליטה במתנגדי מפלגת הלייבור הדמוקרטית במפלגתו.
בבחירות של 1956 בניו סאות' ויילס לא התמודדה מפלגת הלייבור הדמוקרטית וקהיל שב לשלטון ב-1959, אך מת במהלך כהונתו שנה לאחר מכן.
רוברט הפרון ירש אותו בתפקידו כראש ממשלת המדינה וכמנהיג הסניף המקומי של המפלגה.
הפרון המשיך להנהיג את הסניף וזכה בבחירות של 1962 וב-1964 הוא התפטר והוחלף על ידי ג'ק רנשאו, שאיבד את ראשות הממשלה בבחירות של 1965 ובכך הסתיימו 24 שנות שלטון הלייבור בניו סאות' ויילס.
בקווינסלנד, הורחק מנהיג הסניף המקומי וראש ממשלת המדינה מאז 1952, וינס גאיר, בשל תמיכתו בפורשים, והקים את "מפלגת הלייבור של קווינסלנד".
כפי שאירע קודם לכן בוויקטוריה, גרמו פילוגים אלה נזק ללייבור בקווינסלנד.
גאיר הובס בהצבעת אי-אמון ובבחירות שהתקיימו עברו קולות רבים ליריביה של הלייבור.
עד 1989 נותרה הלייבור באופוזיציה במדינה זו וב-1962 נטמעה מפלגתו של גאיר במפלגת הלייבור הדמוקרטית.
מפלגת הלייבור הדמוקרטית הייתה גורם שהשפיע באופן משמעותי על הישארותה של מפלגת הלייבור באופוזיציה עד ל-1972 ובכך התאפשר לקואליציית האנטי-לייבור להרכיב ממשלות ב-1961 ו-1969. מאותה סיבה לא הצליחה הלייבור להרכיב ממשלות בוויקטוריה ובקווינסלנד.
ב-1960 החליף ארתור קאלוול את אבט כמנהיג המפלגה.
קאלוול היה קרוב להפלתו של מנזיס בבחירות של 1961, אך נכשל שוב בגלל ביצועיה של מפלגת הלייבור הדמוקרטית.
באותו אופן הוא כשל בבחירות של 1963 ו-1966. ב-1967 הוא התפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה והוחלף בגוף ויטלם.
בהנהגת ויטלם הסתמנו שני אגפים אידאולוגים במפלגה: האגף השמאלי-סוציאליסטי הנוטה להעדיף מעורבות ציבורית בכלכלה ותומך באידיאלים יותר פרוגרסיביים מבחינה חברתית, והאגף הימני, שנוטה יותר לליברליזם כלכלי ומתמקד פחות בסוגיות חברתיות.
ויטלם ומפלגת הלייבור כמעט והצליחו לנצח בבחירות של 1969 אך כשלו שוב בגלל מעבר של בוחרים למפלגת הלייבור הדמוקרטית ולמפלגת הכפר.
בבחירות של 1972 הצליח סוף סוף ויטלם להוביל את הלייבור לניצחון.
ממשלת הלייבור בראשותו של ויטלם הייתה ציון דרך במעבר של הלייבור ממדיניות סוציאל-דמוקרטית למדיניות של דמוקרטיה סוציאליסטית.
ב-1974 פוזרו שני בתי הפרלמנט ובבחירות שהתקיימו הוביל ויטלם את הלייבור לניצחון, שלאחריו כונסה הישיבה המשותפת היחידה (על פי החוקה) של שני בתי הפרלמנט.
בבחירות אלה זכתה מפלגת הלייבור הדמוקרטית באחוז אחד בלבד של הקולות וב-1978 היא פורקה.
ב-1975 נפלה ממשלת ויטלם עקב המשבר החוקתי ופיטוריו של ויטלם על ידי המושל הכללי, ג'ון קר לאחר מספר שערוריות פוליטיות שהתרחשו אז ועקב אובדן התמיכה בסנאט.
בבחירות שהתקיימו באותה שנה הובסה הלייבור.
ויטלם המשיך להיות מנהיג הלייבור עד 1977, אז הוחלף על ידי ביל היידן.
היידן הוחלף ב-1983 על ידי בוב הוק שבאותה שנה הנהיג את הלייבור לניצחון בבחירות.
בבחירות לראשות המפלגה שהתקיימו ב-1991 הוא הביס את פול קיטינג שכיהן כשר האוצר בממשלתו.
הוק הוא ראש הממשלה מטעם הלייבור שתקופת כהונתו כראש ממשלה היא הארוכה ביותר ומבין כל ראשי ממשלת אוסטרליה תקופת כהונתו היא השלישית באורכה.
הוק וקיטינג הנהיגו את הלייבור לניצחונות בחמש מערכות בחירות רצופות: 1983, 1984, 1987, 1990 ו-1993, עד אשר ב-1996 הפסידה ממשלת קיטינג לג'ון הווארד מהמפלגה הליברלית.
ממשלותיהם של הוק וקיטינג חוללו שינוי רדיקלי בכלכלה של אוסטרליה, שיצאה מגישת הכלכלה הקיינסיאנית, והפכה את הדולר האוסטרלי ממטבע ששער החליפין שלו נקבע על ידי הממשלה למטבע בעל שער חליפין נייד.
בנוסף התרחשה דה-רגולציה נרחבת של מערכת הבנקאות ושני המהלכים הללו שילבו את הכלכלה האוסטרלית באופן משמעותי בכלכלה העולמית.
בוצעה הפרטה של מגזרים כלכליים בבעלות המדינה, כולל חברת התעופה הלאומית קוואנטס ו-Commonwealth Bank of Australia.
מערכת הגנת המחירים בוטלה והופסקו הסובסידיות לענפי תעשייה בלתי רווחיים.
הונהגה מערכת קביעת שכר מינימום.
מערכת המיסוי עברה שינוי, כולל הנהגתם של מס על רווחים שוליים ומס רווחי הון.
הונהגו הפרשות מעבידים לפנסיה בשיעור של 9%.
מערכת שכר הלימוד באוניברסיטאות שונתה כך שהסטודנטים שילמו סכום מסוים כהשתתפות בשכר הלימוד שאותו החזירו לאחר סיום לימודיהם באמצעות מערכת המיסוי.
הונהג ביטוח רפואת שיניים בכל רחבי אוסטרליה, אך זו בוטלה לאחר סוף תקופת שלטון הלייבור.
שיעור המימון לבתי הספר הוגדל.
מעמד האוכלוסייה הילידית של אוסטרליה הוכר.
חלו רפורמות באופן העבודה של הפרלמנט.
ב-13 שנות שלטון הלייבור העבירה המפלגה אלפי חוקים אף על פי שבסנאט לא היה לה רוב.
בין השנים 1996 – 2007 כיהן ג'ון הווארד מהמפלגה הליברלית כראש הממשלה.
בשנים אלה הייתה מפלגת הלייבור באופוזיציה ומנהיגיה היו קים ביזלי, ומרק לת'ם לסירוגין.
ב-2005 נבחר לתפקיד מנהיג המפלגה קווין ראד שהביס את ממשלת הווארד בבחירות 2007, לאחר שהלייבור השיגה רוב בבית הנבחרים אך עדיין הייתה מיעוט בסנאט.
ממשלת ראד חתמה על פרוטוקול קיוטו והתנצלה באופן רשמי על בפני אוכלוסיית האבוריג'ינים על פרשת הדור הגנוב.
בוצע שינוי משמעותי בתחום יחסי העבודה.
הוקמה רשת תקשורת בפס רחב והושג ההסכם עם חברת התקשורת טלסרה.
שארית הכוחות הקרביים ששירתו במלחמת עיראק הוחזרו הביתה.
בין השנים 2008 – 2010 הפחית הלייבור את שיעור מס ההכנסה בכמה שלבים והפנסיות הוגדלו בנוסף לתוספת תקציבית לבריאות ולחינוך.
הוכנסה תוכנית חדשה לרפואת שיניים לנוער.
בכמאה חוקים הנוגעים לזכויות הלהט"ב, בוצעו תיקונים לאחר שוועדת זכויות האדם של אוסטרליה מצאה אותם מפלים.
בתגובה למשבר הכלכלי העולמי סיפקה הממשלה חבילת תמריצים כלכליים ואוסטרליה הייתה אחת המדינות המערביות המעטות שלא נפגעו מהמשבר.
לפני הבחירות של 2010 התקיימו בחירות לראשות המפלגה וקווין ראד הוחלף בג'וליה גילארד.
ממשלתה של גילארד נשענה על רוב דחוק בפרלמנט ולמשך תקופה מסוימת התבססה הקואליציה שלה על שותפות עם מפלגת הירוקים ועם חברי פרלמנט עצמאיים.
בתקופה שבין הבחירות הכלליות של 2007 ועד לבחירות במדינת אוסטרליה המערבית של 2008 הייתה מפלגת הלייבור בשלטון גם ברמה הלאומית וגם בשמונה המדינות והטריטוריות, בפעם הראשונה בתולדות אוסטרליה.
בבחירות באוסטרליה המערבית ב-2008 נחלה הלייבור הפסד ולאחריו הגיעו התבוסות ב-2010 בוויקטוריה, ב-2011 בניו סאות' ויילס וב-2012 בקווינסלנד.
בין החקיקות של ממשלת גילארד היו חוק אנרגיה נקיה, קיצוצים במס ההכנסה וחוק ניצול משאבי טבע.
גילארד הגיעה להסכם עם ממשלות המדינות והטריטוריות על טיפול רפואי, הנהיגה חופשת לידה בתשלום, חוקקה חוק המחייב אריזות נייטרליות לסיגריות, הפחיתה את מחירי התרופות באופן משמעותי והנהיגה מימון לטיפולי שיניים לילדים ולנזקקים.
ועידת המפלגה של 2011 אישרה חופש הצבעה לחבריה על הצעת חוק פרטית על נישואים חד-מיניים.
לפני הבחירות של 2013 חזר ראד להיות מנהיג המפלגה וראש הממשלה, אך לאחר ההפסד בבחירות אלה הוא התפטר ולתפקיד נבחר ביל שורטן.
אנתוני אלבניזי הוביל את המפלגה לבחירות הפדרליות ב-2022, והוביל את המפלגה לניצחון ושליטה בבית הנבחרים של אוסטרליה לראשונה מאז 2009, אך לא בסנאט האוסטרלי.
ראשי הממשלה מטעם הלייבור האוסטרלית
Isamaa (באסטונית: "מולדת") היא מפלגה שמרנית באסטוניה.
היא הוקמה בשנת 2006 על ידי איחוד בין שתי מפלגות קיימות, "Pro Patria Union" ו-"Res Publica Party".
Res Publica הוקמה בשנת 1989 כמועדון לחובבים פוליטיים צעירים.
Res Publica כמפלגה נוסדה בשנת 2001 וקיבלה את התוצאה הטובה ביותר השנייה ברחבי הארץ בבחירות המקומיות 2002. בבחירות לפרלמנט ב-2003 זכתה המפלגה ב-28 מנדטים והפכה לסיעה הגדולה ביותר.
בין השנים 2003–2005 הייתה רס פובליקה הכוח המוביל בממשלת הקואליציה של אסטוניה.
טאווי וסקמגה נבחר ליו"ר Res Publica בשנת 2005.
הקווים האידאולוגיים שלה כוללים מצע נוצרי-דמוקרטי, לאומיות אסטונית, ושמרנות.
ביולי 2018 החליפה המפלגה את שמה מ-Isamaa ja Res Publica Liit, או בקיצור IRL, לשמה הנוכחי "Isamaa".
נכון לתוצאות הבחירות לפרלמנט ב-2019, מחזיקה המפלגה ב-12 מושבים בפרלמנט של אסטוניה ובמושב אחד בפרלמנט האירופי.
מפלגת הירוקים של אנגליה וויילס , ובקיצור GPEW, היא מפלגה ירוקה הפועלת באנגליה ובוויילס.
זוהי המפלגה הירוקה הגדולה ביותר בבריטניה, והיא כוללת מספר סיעות אוטונומיות אזוריות, כמפלגת הירוקים הוולשית.
מנהיג המפלגה הוא זאק פולנסקי.
המפלגה הוקמה בשנת 1990 בגין התפצלות המפלגה הירוקה הקודמת למפלגות נפרדות: המפלגה הירוקה הסקוטית, המפלגה הירוקה בצפון אירלנד ואנגליה וויילס.
המפלגה מקושרת ל"ירוקים הגלובליים" (Global Greens), רשת בינלאומית המאגדת מפלגות ירוקות, וכן למפלגה הירוקה האירופאית.
לעיתים נשתקפה המפלגה ככזו הפועלת למען מטרה עיקרית ויחידה, סביבתנות, אולם חרף שמירתה של המפלגה על עקרונות סביבתיים ותמיכה באקולוגיה פוליטית, היא תומכת גם במדיניות כלכלית קהילתית, הכוללת שירותים ציבוריים מקומיים וממומנים היטב, במסגרת כלכלה יציבה הנקראת "steady state economy" , ובנוסף היא תומכת בבחירות בשיטה היחסית.
המפלגה גם תומכת בנושאים ליברלים וחברתיים רבים כזכויות בעלי חיים, נישואים חד-מיניים וזכויות להט"ב.
כמו כן, המפלגה מתנגדת למוסד המלוכה: יושבת ראש
המפלגה לשעבר נטלי בנט הכריזה כי תשכן את הוד מעלתה בדיור ציבורי.
למפלגה נציג אחד בבית הנבחרים הבריטי, נציג אחד בבית הלורדים, שלושה נציגים בפרלמנט האירופי, ושני נציגים באספת לונדון.
המפלגה הוקמה ב-1916 ובכך היא המפלגה הפוליטית הוותיקה ביותר מבין המפלגות הפעילות כיום בניו זילנד.
בין השנים 1999 – 2008 כיהנה ממשלה מטעם הלייבור בראשותה של הלן קלארק שהייתה ראש ממשלת ניו זילנד ומנהיגת המפלגה.
לאחר תבוסתה של המפלגה בבחירות הכלליות של 2008, הייתה הלייבור המפלגה השנייה במספר המושבים שלה בפרלמנט של ניו זילנד והיא היוותה את גרעין האופוזיציה.
לאחר הבחירות הכלליות של 2011 פרשו פיל גוף ואנט קינג מתפקידיהם כמנהיג המפלגה וכסגנית מנהיג המפלגה, בהתאמה וב-13 בדצמבר אותה שנה בחרה הסיעה הפרלמנטרית של המפלגה את דייוויד שירר ואת גרנט רוברטסון להחליף אותם.
ב-22 באוגוסט 2013 הודיע שירר על התפטרותו וב-15 בספטמבר אותה שנה בחרה המפלגה את דייוויד קנליף כמנהיג המפלגה החדש.
ב-18 בנובמבר 2014 נבחר אנדרו ליטל כמנהיג המפלגה., ב-1 באוגוסט 2017 הוא הוחלף בג'סינדה ארדרן, שב-26 באוקטובר אותה שנה נבחרה כראשת ממשלת ניו זילנד.
על פי חוקת המפלגה מ-2014, מפלגת הלייבור קיבלה על עצמה את עקרונות הדמוקרטיה הסוציאליסטית, כולל:
העם הוא מקור הסמכות הפוליטית הדמוקרטית.
ניהול משאביה הטבעיים של ניו זילנד "לטובת הכלל, כולל לטובת הדורות הבאים".
שוויון בזמינות לנושאים החברתיים, הכלכליים, התרבותיים, הפוליטיים והמשפטיים, ללא קשר למעמד כלכלי או חברתי.
שיתוף פעולה בתחום הכלכלי עם הממשלה, מתוך כוונה להגדיל את חלוקה צודקת של העושר.
זכויות אוניברסליות לכבוד עצמי וההזדמנות לעבוד.
הזכות לעושר ולבעלות על רכוש, בכפוף לסייגים שהיחס לאנשים חשוב יותר מהרכוש ושמחויבותה של המדינה להבטיח חלוקה צודקת של העושר.
הסכם ואיטנגי כמסמך היסוד להקמתה של ניו זילנד ויישומו במפלגה, בממשלה בחברה ובמשפחה.
קידום השלום והצדק החברתי בכל רחבי העולם באמצעות שיתוף פעולה בינלאומי וכבוד הדדי.
שוויון בזכויות האדם ללא קשר למוצא, מין, מצב משפחתי, העדפה מינית, זהות מגדרית, גיל, אמונה דתית, השקפה פוליטית או מוגבלות.
מפלגת הלייבור של ניו זילנד נוסדה בולינגטון ב-7 ביולי 1916, עם איחודן של קבוצות סוציאליסטיות שדגלו בקיום בחירות בשיטה היחסית ובהלאמת אמצעי הייצור.
שורשי מפלגת הלייבור נעוצים בתנועת מעמד העובדים הבריטי ובהשפעה משמעותית של הרדיקליזם האוסטרלי ואירועים כמו שביתת הכורים בוואהי, שהתקיימה ב-1912. הלייבור היא המפלגה הפוליטית הוותיקה ביותר הקיימת היום בניו זילנד.
למרות שנוסדה בוולינגטון, נחשבת לעיתים העיירה בלקבול שבחוף המערבי כמקום לידתה של המפלגה, שם הוקם אחד הארגונים הפוליטיים הראשיים שהיו חלק ממפלגת הלייבור.
מפלגת הלייבור הייתה מיזוג של מספר גופים שקדמו לה, שהראשון מביניהם נוסד ב-1901. תהליך מיזוגם של גופים אלה למפלגה אחת היה קשה והמתחים בין הגופים הללו היו קשים.
בתחילת המאה העשרים, האגף הרדיקלי של המעמד העובדים בניו זילנד יוצג על ידי המפלגה הסוציאליסטית שהוקמה ב-1901. תומכי השמאל המתון יותר נמנו בעיקר על אוהדי המפלגה הליברלית.
ב-1910 השיקה הליגה את עצמה מחדש כמפלגת הלייבור, שנבדלת ממפלגת הלייבור של היום.
עד מהרה החליטו מנהיגי הארגון החדש שנדרש מאמץ נוסף לקדם את שיתוף הפעולה במחנה השמאל וכינסו "ועידת אחדות".
הסוציאליסטים סירבו להשתתף בוועידה, אך כמה פעילי לייבור עצמאיים הסכימו ומפלגת הלייבור המאוחדת (United Labour Party) באה לעולם.
זמן קצר לאחר מכן נחלה תנועת הלייבור מפלה במסגרת שביתת הכורים שקודמה על ידי רדיקלים באיגודים המקצועיים.
התנועה התפצלה בין התומכים והמתנגדים לגישה הרדיקלית ובסופו של דבר, דיכאה ממשלתו השמרנית של ויליאם מאסי את השביתה בכוח הזרוע.
לאחר השביתה, הייתה תחושה שיש צורך לשים קץ לפילוגים בתנועת העובדים ולמסד חזית מאוחדת.
ועידת איחוד שנייה כונסה ובפעם הזאת נכחו בה הסוציאליסטים.
הגוף הפוליטי שהתאחד כתוצאה מכך נקרא המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (Social Democratic Party).
לא כל חברי מפלגת הלייבור המאוחדת הסכימו להקמתו של הגוף החדש וכמה מהם המשיכו לפעול באופן עצמאי.
בהדרגה, החלו להיטשטש ההבדלים בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לבין שרידי מפלגת הלייבור המאוחדת וב-1916 התכנסה ועידה נוספת.
הפעם הסכימו כל הפלגים בתנועת העובדים להתאחד והקימו את מפלגת הלייבור של ניו זילנד הקיימת עד היום.
כבר עם הקמתה, החלה מפלגת הלייבור להיות מעורבת בוויכוח המר על סוגיית גיוס החובה, שצצה בימי מלחמת העולם הראשונה.
הלייבור התנגדה בתקיפות לגיוס החובה וכמה ממנהיגיה נכלאו והורחקו מהפרלמנט על עמדתם נגד המלחמה: פיטר פרייזר, הארי הולנד, בוב סמפל ופדי ווב.
אובדן המנהיגות היווה איום רציני על יציבותה של המפלגה, אך היא שרדה את התקופה הקשה.
פרייזר סמפל וווב תמכו בגיוס חובה במלחמת העולם השנייה.
בבחירות הכלליות של 1919, שהיו המבחן הרציני הראשון של הלייבור כמפלגה מאוחדת, היא זכתה בשמונה מושבים בפרלמנט, בהשוואה ל-47 המושבים שזכתה בבחירות אלו המפלגה הרפורמיסטית שהייתה בשלטון ו-21 המושבים של המפלגה הליברלית.
למרות שהלייבור התפצלה לקבוצות מיליטנטיות נוספות, שהקימו מפלגות סוציאליסטיות שונות, היא ייצגה את מה שנחשב אז כקו המדיני הרדיקלי סוציאליסטי.
מדיניות הקרקעות של הלייבור הייתה מנוגדת לגישה של החכרת הקרקעות על ידי המדינה.
מדיניות זו לא זכתה לאהדה בקרב ציבור הבוחרים ועד מהרה נסוגה ממנה הלייבור, יחד עם עוד גישות רדיקליות במהלך שנות העשרים.
בבחירות הכלליות של 1922 גדל כוחה של הלייבור ביותר מפי שניים במספר המושבים שלה בפרלמנט והיא זכתה ב-17 מושבים.
בבחירות של 1925 ירד מעט כוחה, אך היא התנחמה בכך שהיא תפסה את מקומה של המפלגה הליברלית כמפלגה השנייה בגודלה.
ביוני 1926 נבחר הארי הולנד להיות מנהיג האופוזיציה.
לאחר הבחירות של 1928 מצאה מפלגת הלייבור את עצמה בעמדת יתרון.
הן המפלגה הרפורמיסטית והן המפלגה המאוחדת (גלגולה של המפלגה הליברלית) זכו ב-27 מושבים בפרלמנט כל אחת ואף אחת מהן לא הייתה מסוגלת להרכיב ממשלה ללא תמיכת הלייבור.
הלייבור בחרה לתמוך במפלגה המאוחדת, שהייתה הכי קרובה אליה בהשקפותיה.
מהלך זה שם קץ לחמש תקופות כהונה של ממשלות מטעם המפלגה הרפורמיסטית.
הקשיים של השפל הגדול הגדילו את התמיכה הציבורית בלייבור, אך גם גרמו למתחים בין הלייבור לבין המפלגה המאוחדת.
ב-1931, נקטה המפלגה המאוחדת במספר צעדים שמבחינת הלייבור פגעו במעמד העובדים וההסכם בין שתי המפלגות קרס.
בעקבות זאת הקימה המפלגה המאוחדת קואליציה עם המפלגה הרפורמיסטית, והלייבור הלכה לאופוזיציה.
הקואליציה שמרה על כוחה בבחירות של 1931, אך בהדרגה חדל הציבור להיות שבע רצון מכישלונה של הקואליציה לפתור את בעיותיה הכלכליות של ניו זילנד.
בבחירות של 1935 נחלה הלייבור ניצחון סוחף והיא זכתה ב-53 מושבים בפרלמנט מול 19 של הקואליציה.
ב-6 בדצמבר 1935 נבחר מנהיג המפלגה, מייקל ג'וזף סאבג', להיות ראש ממשלת הלייבור הראשונה.
עד מהרה החלה הממשלה החדשה ליישם שורה של רפורמות משמעותיות, כולל ארגון מחדש של מערכת הרווחה ויצירתה של מערכת השיכון הממשלתית.
הלייבור גם יצרה שיתוף פעולה עם תנועת ה"ראטנה" (Rātana) המאורית.
סאבג' עצמו זכה לאהדה ציבורית משמעותית בשורות מעמד העובדים ודיוקנו היה תלוי על קירות של בתים רבים ברחבי ניו זילנד.
בינתיים, תקפה האופוזיציה את הלייבור על צעדי המדיניות היותר שמאליים שלה והאשימה אותה בחתירה תחת יסודות היוזמה החופשית והעבודה הקשה.
שנה לאחר ניצחונה של הלייבור בבחירות, לקחו המפלגה הרפורמיסטית והמפלגה המאוחדת את שיתוף הפעולה ביניהן צעד אחד קדימה והסכימו להתמזג.
המפלגה החדשה נקראה המפלגה הלאומית של ניו זילנד, יריבתה העיקרית של מפלגת הלייבור עד היום.
מפלגת הלייבור נאלצה גם להתמודד עם אופוזיציה פנימית.
בעוד שהמפלגה הוגדרה כסוציאליסטית בעת ייסודה, היא נסוגה בהדרגה מגישתה הרדיקלית.
מותו של מנהיג המפלגה הראשון, הארי הולנד, היה נקודת מפנה בתולדותיה.
חוגים מסוימים במפלגה התרעמו על השינוי בגישתה של המפלגה, שהמרכזי מביניהם היה ג'ון א.
כוחו של לי, שדעותיו היו תערובת של סוציאליזם ושל תאוריית האשראי החברתי, עלה כאחד המבקרים הקולניים ביותר של הנהגת המפלגה, שאותה הוא האשים בהתנהגות רודנית ובבגידה בציבור הבוחרים שלה.
לאחר ויכוח מר וממושך, הורחק לי משורות הלייבור והקים מפלגה משל עצמו, "מפלגת הלייבור הדמוקרטית" (Democratic Labour Party).
ב-1940, הלך סאבג' לעולמו לאחר מאבק במחלה קשה ובמקומו נבחר כמנהיג המפלגה פיטר פרייזר, שהיה ראש הממשלה שתקופת כהונתו הייתה הארוכה ביותר מבין ראשי הממשלה מטעם הלייבור.
פרייזר ייזכר בניו זילנד כמי שהנהיג אותה במשך רוב שנות מלחמת העולם השנייה.
יחד עם זאת, בעידן שלאחר מהמלחמה, בעיות מחסור וסכסוכי עבודה שהלכו והחמירו, עלו ללייבור בירידת הפופולריות שלה והמפלגה הלאומית, בהנהגתו של סידני הולנד, הצליחה להביס את הלייבור בבחירות של 1949.
זמן קצר לאחר הבחירות מת פרייזר ובמקומו נבחר וולטר נאש, שהיה שר האוצר שתקופת הכהונה שלו הייתה הארוכה ביותר בתולדות ניו זילנד.
בחירתו של נאש התרחשה זמן קצר לפני חזרתה של הלייבור לשלטון, אך נאש היה חסר את הכריזמה של קודמיו והמפלגה הלאומית ניצלה את התוהו ובהו שהיה בתחום יחסי העבודה, בעיקר שביתת עובדי הנמלים של 1951 כדי לזכות בתמיכה.
בכל אופן, בבחירות הכלליות של 1957 זכתה הלייבור בניצחון דחוק ושבה לשלטון.
נאש, השלישי מבין ראשי ממשלת הלייבור, נכנס לתפקידו ב-1957. עם כניסתו לתפקיד, הוא החליט על צורך בטיפול דרסטי במאזן התשלומים.
החלטה זו הובילה להגשתו של מה שנודע בכינוי "התקציב השחור" על ידי שר האוצר החדש, ארנולד נורדמאיר.
במסגרת תקציב זה הועלו מיסים, בעיקר על אלכוהול וסיגריות והוא היה מאוד לא פופולרי.
מקובל לחשוב שתקציב זה היה תחילת הדרך לתבוסת הלייבור בבחירות של 1960, שבהן זכתה המפלגה הלאומית לניצחון גדול.
ב-1963, נאש, שכבר היה זקן וחולה, פרש ממנהיגות המפלגה והוחלף בנורדמאיר, אך הכתם של "התקציב השחור" גרם לכך שנורדמאיר לא הצליח לרענן את התמיכה הציבורית בלייבור.
ב-1965 נבחר להנהיג את המפלגה נורמן קירק הצעיר, שרבים האמינו שהוא יוכל להפיח רוח חיים במפלגה.
בשתי מערכות הבחירות הבאות נוצחה הלייבור, אך ב-1972 היא נחלה ניצחון משמעותי.
קירק הוכיח את עצמו כראש ממשלה אנרגטי ונקט במספר צעדי מדיניות חדשים.
בלטה במיוחד מדיניות החוץ שלו, שבמסגרתה הוא מתח ביקורת קשה על הניסויים הגרעיניים ועל משטר האפרטהייד של ממשלת דרום אפריקה.
ב-1974 מת קירק לאחר מאבק במחלה קשה ובמקומו נבחר ביל רולינג שלא ניחן באותה כריזמה כמו קירק.
בבחירות של 1975 הובסה הלייבור שוב על ידי המפלגה הלאומית בהנהגתו של רוברט מולדון.
במשך כמה שנים לאחר מכן המשיך רולינג לכהן כמנהיג הלייבור.
בבחירות של 1978 ו-1981 זכתה הלייבור במספר קולות גבוה יותר מזו של המפלגה הלאומית, אך לא הצליחה לעבור אותה במספר המושבים בפרלמנט.
רולינג עצמו זכה להשוואה לא מחמיאה מול סגנונו האגרסיבי של מולדון ולא הצליח להתמודד מולו.
בסופו של דבר הוא הוחלף בדייוויד לאני, שנראה היה שהוא מסוגל להתמודד בצורה מוצלחת יותר עם מתקפותיו של מולדון.
בבחירות של 1984 נחלה הלייבור ניצחון נוסף והקימה ממשלה חדשה.
עם הקמתה של ממשלת הלייבור הרביעית בראשותו של דייוויד לאני, נחשף דבר קיומו של משבר פיננסי שהוסתר על ידי ממשלת המפלגה הלאומית היוצאת.
החוב הממשלתי הרקיע שחקים, בעיקר עקב עלות ההלוואות שנלקחו כדי לשמור על שער חליפין קבוע.
כאשר התבררו תוצאות הבחירות, ביקש לאני ממולדון, שבפועל היה עדיין ראש הממשלה עד להרכבת הממשלה החדשה, לפחת את שער הדולר הניו זילנדי.
מולדון סירב לעשות כן, ובכך גרם למשבר חוקתי, שבין השאר זירז את יצירתם של כמה מהשינויים בחוק החוקה של 1986 (Constitution Act 1986).
לכל אורך הקדנציה הראשונה של ממשלת הלייבור הרביעית, נותר הקבינט מאוחד מאחורי הרפורמות הכלכליות הרדיקליות שהופעלו.
ב-1987 ניצחה הלייבור בפעם האחרונה בבחירות בשיטה הרובנית (שיטת הבחירות הנוכחית, השיטה היחסית המעורבת, הונהגה בניו זילנד רק ב-1996).
רק בקדנציה השנייה של ממשלת הלייבור הרביעית, שבה גדל הרוב של הלייבור בפרלמנט, בעיקר הודות למדיניות האנטי-גרעינית שלה, החלו להתגלע מחלוקות פנימיות משמעותיות בנוגע למדיניות הכלכלית של הממשלה.
שר האוצר, רוג'ר דאגלס, היה תומך נלהב של כלכלת השוק ודחף ליישומן של רפורמות גורפות (שכונו על שמו "רוג'רנומיקס" – Rogernomics) בכלכלה ובמערכת המיסוי.
אחרים במפלגה ראו במדיניות זו בגידה בשורשיה השמאליים של מפלגת הלייבור.
בין שאר הגורמים שמתחו ביקורת על המפלגה הייתה מועצת האיגודים המקצועיים.
ההתנגדות למדיניותו של דאגלס המשיכה להיות חזקה ובסופו של דבר, פרש חבר הפרלמנט ג'ים אנדרטון מהלייבור והקים את "מפלגת הלייבור החדשה" (NewLabour Party), שלאחר מכן הייתה לאחד המרכיבים של מפלגת "הברית" (Alliance) השמאלית.
לאני אילץ את דאגלס להתפטר וזמן קצר לאחר מכן התפטר בעצמו והוחלף בג'פרי פאלמר.
פאלמר לא היה מסוגל להתמודד עם חוסר שביעות הרצון בקרב תומכיה המסורתיים של הלייבור וכמה חודשים לפני בחירות 1900 הוא הוחלף במייק מור.
בבחירות אלה נחלה הלייבור את התבוסה הגדולה ביותר שלה מאז 1935.
בין יוזמות החקיקה שהעבירה ממשלת הלייבור הרביעית היו: החוק לתיקון הסכם ואיטנגי, חוק החוקה, חוק להתרת יחסים הומוסקסואלים, חוק ההגירה (ביחוד לבעלי מקצועות), חוק להכרה בשפה המאורית כשפה רשמית, חוק התאגידים הממשלתיים, חוק המגזר הפרטי, חוק לשקיפות בהוצאה הציבורית, חוק הרזרב בנק וחוק מגילת הזכויות.
בנוסף מיסדה ממשלת הלייבור את שיטת הבחירות החדשה והכריזה על ניו זילנד כאזור חופשי מגרעין.
מור הוחלף בסופו של דבר בהלן קלארק שהנהיגה את המפלגה באופוזיציה מול ממשלת המפלגה הלאומית בראשותו של ג'ים בולגר.
במהלך תקופת ישיבתה באופוזיציה, נקטה מפלגת הלייבור בצעדים להתנערות ממדיניות ה"רוג'רנומיקס", למרות שהיא עדיין לא חזרה למעמדה האיתן באגף השמאלי של המפה הפוליטית של ניו זילנד (כיום היא מגדירה את עצמה כמפלגת "שמאל-מרכז" יותר מאשר מפלגת "שמאל").
בבחירות שהתקיימו ב-1996, שהיו הראשונות שהתנהלו על פי השיטה היחסית המעורבת החדשה, עלה כוחה של מפלגת "ניו זילנד תחילה" (New Zealand First) כלשון מאזניים ורבים האמינו שהלייבור תשוב לשלטון, אך מפלגת "ניו זילנד תחילה" העניקה את תמיכתה למפלגה הלאומית.
קואליציה זו הייתה בלתי יציבה ובסופו של דבר קרסה והותירה את המפלגה הלאומית לעמוד בראש ממשלת מיעוט.
בבחירות של 1999 שבה הלייבור לממשלה.
לאחר הבחירות הכלליות של 1999 הוקמה קואליציה בראשות הלייבור ובשותפות עם מפלגת "הברית", כשהלן קלארק עומדת בראשותה.
ממשלה זו, בעודה מיישמת מספר רפורמות, לא הייתה מהפכנית במיוחד בהשוואה לממשלות לייבור קודמות והצליחה לשמור על רמה גבוהה של אהדה ציבורית.
יחד עם זאת, ירד כוחה של מפלגת "הברית" והיא התפלגה.
מסיבה זו הכריזה קלארק על עריכתן של בחירות מוקדמות ב-2002 שבהם הצליחה הלייבור לזכות בניצחון קל.
בראשית 2004 ספגה מפלגת הלייבור מתקפות על רקע מדיניותה בנוגע למחלוקת על חופי הים של ניו זילנד.
נוצרו מתחים פנימיים קשים במפלגה, שכתוצאה מהם פרשה השרה הזוטרה טריאנה טוריה והקימה את המפלגה המאורית.
לאחר הבחירות של 2005 הקימה קלארק קואליציה עם המפלגה הפרוגרסיבית (אחד מהפלגים של מפלגת הברית) בנוסף לתמיכה מחוץ לקואליציה של מפלגת המרכז "העתיד המאוחד" (United Future) ושל מפלגת "ניו זילנד תחילה", ובתמורה קיבלו מנהיגי מפלגות אלה תפקידי שרים זוטרים מחוץ לקבינט.
הסכם תמיכה מוגבל נחתם גם עם מפלגת הירוקים.
בבחירות 2008 נחלה הלייבור תבוסה על ידי המפלגה הלאומית.
בעקבות ההפסד למפלגה הלאומית בבחירות של נובמבר 2008 פינתה הלן קלארק את מקומה כמנהיגת המפלגה.
היא הוחלפה בפיל גוף שכיהן בתפקיד עד 2011. בתקופה זו בה ישבה הלייבור באופוזיציה הייתה בה תחלופה של ארבעה מנהיגים וזאת בין השאר בשל שינויים בהלכי הרוח בתקשורת ובציבור.
גוף הנהיג את מפלגת הלייבור לתבוסה שנייה בבחירות ב-2011 והוחלף בדייוויד שירר שהנהיג את המפלגה עד 2013. שירר התפטר לאחר שאיבד את אמון ועידת המפלגה.
דייוויד קנליף נבחר בבחירות למנהיגות המפלגה ב-2013. הוא לא התחבב על ידי גורמים מסוימים בוועידת המפלגה אך זכה לתמיכה חזקה מחברי המפלגה.
בהתמודדות על מנהיגות המפלגה הוא סומן כעדיפות ראשונה על ידי שליש בלבד מחברי הפרלמנט של המפלגה.
בעקבות הפסד נוסף בבחירות ב-2014 התפטר קנליף.
ליטל התפטר ב-2017 בעקבות סקר דעת קהל שהראה שהמפלגה שוקעת לשפל חסר תקדים.
במקומו נבחרה ג'סינדה ארדרן כמנהיגת המפלגה החדשה.
עם תחילת כהונתה של ארדרן כמנהיגת המפלגה עלה מחדש כוחה של הלייבור בסקרי דעת הקהל.
בסוף אוגוסט אותה שנה עלתה התמיכה בהם ב-43%, בהשוואה ל-24% בתקופת מנהיגותו של ליטל, הישג שהמפלגה לא זכתה לו מזה כעשור.
בבחירות הכלליות של 2017 זכתה הלייבור ב-36.6% מהקולות והגדילה את מספר מושביה בבית הנבחרים ל-46 מושבים ובכך הייתה למפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט.
ב-19 באוקטובר אותה שנה הכריז מנהיג מפלגת "ניו זילנד תחילה", וינסטון פיטרס שמפלגתו תצטרף לממשלת קואליציה עם הלייבור, בציינו ששינויי נסיבות בכלכלה הארצית והבינלאומית הם הסיבה להחלטתו, זאת לצד אמונתו שממשלת הלייבור היא המתאימה ביותר לנהל את רווחתה הכלכלית והחברתית של ניו זילנד באווירה העולמית שעוברת שינויים מהירים ודרמטיים.
הקמתה של קואליציה זו, בשילוב עם תמיכה מבחוץ של מפלגת הירוקים, הובילה לשובה של הלייבור לממשלה בפעם הראשונה מאז 2008. ארדרן נבחרה כראשת הממשלה כשפיטרס מונה כסגנה.
ממשלת הלייבור השישית התחייבה לחסל את העוני בקרב ילדים, לאפשר השכלה גבוהה בחינם, להפחית את ההגירה ב-20,000 עד 30,000, להפוך את ההפלות לחוקיות, ולהפוך את כל הנהרות כראויים לשחייה תוך עשר שנים.
מפלגת הלייבור שבהנהגת ראש הממשלה המכהנת ג'סינדה ארדרן ניצחה בבחירות הכלליות ב-17 באוקטובר 2020. היא זכתה ב-65 מושבים מתוך 120 מושבי הפרלמנט, רוב מוחלט.
ב-19 בינואר 2023, הודיעה ארדרן על התפטרותה כמנהיגת המפלגה ולפיכך כראש ממשלה.
בבחירות למנהיגות שהתקבלו כריס היפקינס היה המועמד היחיד ואושר כמנהיג הלייבור החדש ב-22 בינואר.
לאחר הבחירות ב-14 באוקטובר 2023, הלייבור איבד את השלטון, כאשר המפלגה הלאומית השיגה רוב המאפשר להקים ממשלה.
מפלגת הלייבור (באירית: Páirtí an Lucht Oibre) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית באירלנד.
היא נוסדה בשנת 1912 בקלונמל שבמחוז טיפררי על ידי ג'יימס קונולי, ג'יימס לארקין וויליאם אובריאן כזרוע הפוליטית של קונגרס האיחוד המסחרי האירי (ITUC).
בניגוד למפלגות מרכזיות אחרות באירלנד, השורשים שלה אינם נעוצים בשין פיין
בבחירות של 2011 השיגה 37 מושבים (מתוך 166) בדאל אירן, כמעט כפול מה-20 שזכתה בבחירות של 2007, ובכך הפכה (לראשונה) למפלגה השנייה בגודלה.
מפלגת הירוקים בארצות הברית ), היא מפלגה אמריקאית אשר עוסקת בנושאי איכות הסביבה, זכויות עובדים, אי-אלימות, צדק חברתי, זכויות להט"ב, פמיניזם, אנטי-גזענות, אנטי ציונות, והתעוררות ופעילות פוליטית עממית ומקומית.
המפלגה, שהיא הרביעית בגודלה בארצות הברית, נוסדה ב-2001 כהתפתחות מאגודת המפלגות הירוקות של המדינות (ASGP), אשר קמה ב-1996, ועד מהרה הפכה למפלגה הירוקה המובילה והידועה, יותר ממפלגת הירוקים ארצות הברית (G/GPUSA), שאף היא קמה כתוצאה מהתאגדויות ירוקות מקומיות שפעלו מאז 1984.