tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסיפור מסביר, אפוא, את שורש היריבות בין הערים קרתגו ורומא, שהתלקחה במיוחד בימי חניבעל, שהיה מיוחס למשפחתה של דידו.
עם זאת, תיאורה של דידו אינו רע: היא מקבלת את פני איניאס בעצם בניית העיר.
אין זה ברור עד כמה איניאס אוהב את דידו, אם בכלל.
אמת, הוא משפיע עליה ברכות ומודה לה: "כל עוד הנהרות זורמים הימה, כל עוד נראה צל הרים, כל עוד יזין הקוטב את הכוכבים, ועדיין כבודך, שמך ותהילתך קדושים יהיו לכל אשר אלכה" אך הוא אינו משיב לאהבתה, ולבסוף – אם כי לאחר לבטים – עוזב את קרתגו.
דידו, הרואה את ספינתו המפליגה הלאה, מכינה מדורת קבורה, נופלת על חרבה, וגופתה נופלת לאש.
ריבוי החומר ההיסטורי על דידו מעלה את הסבירות לקיומה ההיסטורי, אף אם פרטים מתוך המסורות העוסקות בה ניתנים להפרכה.
גנאיוס נאיוויוס, איש אוטיקה, כתב ככל הנראה מכתב המתאר דו-שיח בין דידו ואיניאס.
פירוש זה מאושש בידי פירוש של סרוויוס לאינאיס: "ובנות בלוס היו אנה ודידו, אומר ניוויוס".
סרוויוס גם מצטט גרסה המייחסת את מעשה ההתאבדות לאנה, אחותה של דידו.
לדידו גם יש ייחוס חשוב מבחינה היסטורית: סבה, בלוס, הוא כנראה המלך בעליעזור, שהעלה מס למלך אשור שלמנאסר השלישי.
יוסף בן מתתיהו מציג ב"נגד אפיון" את רשימת מלכי צור של מנאנדרוס מאפסוס, בה נזכרים בעליעזור (בלוס), דידו ופיגמליון: "ויהי בשנה השביעית לשלטונו [של פיגמליון], ואחותו נסה לבנות לה קריה בלוב".
לפי יוסף בן מתתיהו, סבם של פיגמליון ואחותו (דידו), בעליעזור, היה בנו של אתבעל מלך צידונים אביה של איזבל המקראית שנישאה לאחאב מלך ישראל (מלכים א' טז' פסוק 31).
ידוע כי השופטים של העיר קרתגו, בני משפחת ברקא, ייחסו את עצמם לשושלתה של דידו.
בעת המודרנית, כמה יצירות נכתבו על בסיס אגדת גיגו ואניאס, לרבות האופרה דידו ואניאס מאת הנרי פרסל, הטרויאנים מאת הקטור ברליוז ועוד.
אסטרואיד שהתגלה על ידי כריסטיאן היינריך פרידריך פטרס נקרא על שמה.
בקרתגו עצמה הוטבעו, החל מהמאה ה־5 לפנה"ס, מטבעות ועליהם דמות אישה עם מצנפת פריגית.
יש המזהים אישה זאת עם דידו.
דידו מופיעה לפחות על טיפוס אחד ממטבעות מצור מהתקופה הרומית.
טיפוס ודאי שעליו היא מופיעה הוא טיפוס שבו היא מוצגת מייסדת את קרתחדשת, ולידה שער העיר.
על טיפוס זה היא מזוהה בזכות הכיתוב היווני על המטבע הנושא את השם "דידו".
טיפוסים אחרים המזוהים, שלא בוודאות, עם דידו, הם טיפוס ובו אישה עומדת באניה יחד עם שני מלחים, וטיפוס ובו אישה עם אניה תחת כף רגלה.
בצידון בתקופה הרומית, דידו מופיעה על מטבעות, ישובה על כס.
דיגניטאס הוא מושג חברתי-ערכי שהיה קיים בחברה הרומית העתיקה לציון מעמדו האישי-איכותי והמוסרי של אדם, ועבר ממנה להגות העולם המערבי.
למילה דיגניטאס אין תרגום ישיר לעברית (או לאנגלית).
משמעות המילה דומה לכבוד או כבוד האדם, במובן של סך הכבוד שצבר האדם בקהילה במהלך חייו.
דיגניטאס היה מורכב ממוניטין, שם טוב, ומידות מוסריות.
הצטיינות בקרב עזרה להשגת דיגניטאס וגם הוולדות למשפחה בעלת דיגניטאס גבוה.
על פי מילון אוקספורד דיגניטאס כלל בתוכו התאמה, כשירות, ערך (במובן של מצב של להיות ראוי ל...), סטטוס חברתי, כבוד והערכת הבריות.
הדיגניטאס היה רכושו החשוב ביותר של האציל הרומי.
גם אם איבד את הונו ושמר על הדיגניטאס שלו זכה לכבוד רב והיה יכול להעמיד עצמו לבחירה.
המונח דיגניטאס מוזכר בכתביהם של סופרים רבים בני התקופה, בהם קיקרו, טיטוס ליוויוס וטקיטוס.
המילה האנגלית דיגניטי - הניתנת לתרגום כ"כבוד האדם" נגזרה משורש זה.
דורותיאה קרות'רס "דידי" אלן הייתה עורכת קולנוע אמריקנית, שהייתה ידועה בסגנונה האישי, ובעבודתה עם גדולי הבמאים האמריקאים של תקופתה.
אלן היא בין העורכים הראשונים שזכו לפרסום ולהכרה באומנות שבעבודתם, מעבר לצד הטכני של העריכה, כ"יוצר" עצמאי (Auteur) בדומה לבמאים.
אלן היא העורכת של סרטים קלאסיים כאחר צהריים של פורענות, אדי פלסון, אדומים ובוני וקלייד, ועבדה לצידם של במאים כארתור פן, סידני לומט, רוברט וייז, אליה קאזאן וג'ורג' רוי היל.
היא הייתה חברת חבר הנאמנים של האקדמיה האמריקאית לקולנוע ומועמדת לפרס אוסקר שלוש פעמים, אם כי מעולם לא זכתה בו.
אלן החלה את עבודתה בקולנוע בתפקידים זוטרים כשליחה, ספרנית, ולאחר מכן כעוזרת עורך באולפני קולומביה.
בתחילה ערכה סרטי הדרכה וסרטוני פרסומת, בטרם ניתן לה לערוך סרטי קולנוע.
רק ב-1959, לאחר שש עשרה שנות עבודה קיבלה הזדמנות לערוך סרט קולנוע.
הסרט היה "Odds Against Tomorrow" (שהופץ בישראל בשם "הימור המחר").
הסרט היה פילם נואר שהציג לראשונה גיבור שחור, הארי בלפונטה, וזכה להצלחה.
בעת עריכת הסרט עבדה אלן בהדרכתו של הבמאי רוברט וייז, שהיה בעצמו עורך קולנוע, וערך את סרטו המפורסם של אורסון וולס, "האזרח קיין".
וייז עודד את אלן להיות נועזת בעריכתה, ולהתנסות בצורות שונות של עריכה.
לאחר סרט זה הגיעה פריצתה האמיתית של אלן כעורכת בסרט "אדי פלסון", אותו ביים רוברט רוזן בהשתתפות פול ניומן.
הסרט יצא לאור ב-1961 ונחשב ליצירתה הגדולה הראשונה של אלן.
לאחר מכן המשיכה אלן לעבוד כעורכת בולטת וחשובה עד לתחילת שנות ה-90, עת התמנתה לתפקיד ניהולי באולפני האחים וורנר.
בשנת 2000 שבה לשולחן העריכה, והמשיכה בעריכה עד שנת 2008, והיא בת 85. אלן הייתה מועמדת לפרס אוסקר שלוש פעמים, אך לא זכתה בו.
ב-1976 הייתה מועמדת לפרס על עריכת אחר צהריים של פורענות, ב-1982 על אדומים וב-2001 על נערי הפלא.
היא זכתה ארבע פעמים בפרס "ACE" (American Cinema Editors), המוענק לעורכים מצטיינים בארצות הברית, ופעם אחת, ב-1975 בפרס באפט"א, על עריכת הסרט "אחר צהריים של פורענות".
אלן הושפעה מאוד מסרטי הגל החדש הצרפתי ומגישתו הדאדאיסטית של רנה קלייר.
היא הייתה חלוצת השימוש ב-"audio overlaps" (גלישות אודיו), טכניקת עריכה בה בטרם מתפוגגת התמונה מהסצנה המוקרנת, מושמעים כבר קולות מהסצנה הבאה, וכן בשימוש בעריכה קופצנית (jump cut), בה מופיעות שתי תמונות רצופות של אותו אובייקט מזווית מעט שונה, דבר שיוצר אי רציפות בסצנה הנצפית.
חידושים אלו הביאו אנרגיה וריאליזם לעריכה ההוליוודית שנתפסה עד אז כשגרתית.
אלן הייתה נשואה לבמאי סטיבן פליישמן, וילדה לו בן ובת.
בנה, טום פליישמן, זכה אף הוא להכרה כאיש סאונד בקולנוע.
אלן מתה משבץ בביתה בלוס אנג'לס ב-2010.
אדי פלסון (1961, במאי רוברט רוסן).
אמריקה, אמריקה (1963, במאי אליה קאזאן).
בוני וקלייד (1967, במאי ארתור פן).
המסעדה של אליס (1969, במאי ארתור פן).
איש קטן גדול (1970, במאי ארתור פן).
סרפיקו (1973, במאי סידני לומט).
אחר צהריים של פורענות, (1975, במאי סידני לומט).
חקירה באפלה (1975, במאי ארתור פן).
דו-קרב במיזורי (1976, במאי ארתור פן).
אדומים (1981 במאי וורן בייטי).
מועדון ארוחת הבוקר (1985, במאי ג'ון יוז).
הנרי וג'ון (1991, במאי פיליפ קאופמן).
משפחת אדמס (1991, במאי בארי זוננפלד).
נערי הפלא (2000, במאי קרטיס הנסון).
יש חלומות, נצא למסע (2007, במאי בראד אייזקס).
דידי (או דידי צ'אושינג, בעבר גם דידי קואיידי; באנגלית: DiDi; בסינית: 滴滴快的) היא רשת תחבורה סינית עם משרדים ראשיים בבייג'ינג.
בשנת 2020 הוערכה, יחד עם ByteDance כאחת משתי החברות הפרטיות הגדולות בעולם, עם שווי מוערך של מעל 60 מיליארד דולר.
החברה הוקמה כמיזוג של חברת Didi Dache עם Kuadi Dache.
לפני המיזוג שתי החברות יחד חלשו על נתח שוק גדול במיוחד וזה עוד גדל לאחר המיזוג.
ביוני 2015 פרסמה חברת התקשורת הסינית Caixin כי בשוק הרכבים להשכרה חלשה דידי קואיידי על 80.2% מהשוק.
עד ספטמבר 2015 כבר החזיקה ב-80% מהשוק לרכבים פרטיים ו-99% למוניות וסיפקה את השירות בכמעט 200 ערים שונות.
באוקטובר 2015 פורסם כי דידי קואיידי גייסה הון מצטבר של כ-4 מיליארד דולר ושיא גיוסים בסבב אחד של 2 מיליארד, עם קבוצות משקיעים בולטות בענף הטכנולוגיה כמו "Temasek Holdings", קבוצת עליבאבא, ו-Tencent.
סבב הגיוסים העמיד את שווי החברה המוערך על כ-15 מיליארד דולר.
החברה משקיעה בחברות מקומיות בתחום הנסיעות על מנת להתרחב בשוק העולמי, כשב-2015 השקיעה החברה באפליקציות Grab ממלזיה וב-Ola מהודו ו-Lyft וב-2017 השקיעה באפליקציית 99 מברזיל, Taxify מאסטוניה ו-Careem מדובאי.
ביוני 2016, השלימה החברה סבב גיוס מוגדל של 7.3 מיליארד דולר מאפל, עליבאבא וחברות נוספות ושוויה כמעט הוכפל לרמה של 28 מיליארד דולר.
באוגוסט 2016 רכשה את הפעילות של אובר בסין ושוויה קפץ בעקבות זאת בכ-35 מיליארד דולר.
דידי סימנה כבר בשנת 2018 את כוונתה לחבור ליצרני רכב לייצור רכבים אישיים מותאמים אישית לשירות החברה.
בסין מקווים שהרכבים החשמליים יציגו אפשרות יעילה יותר מבעלי דלק מסורתיים.
היא מארחת כבר כמיליון רכבים חשמליים, שיכולים לנצל רשת טעינה ארצית צומחת, ומפעילה עד 60 מיליון נסיעות מדי יום.
דיגלוסיה בשפה הערבית הוא מונח המתאר את השימוש בשתי הצורות של השפה הערבית - ערבית ספרותית (اللّغة العربيّة الفصحى) וערבית מדוברת (اللّغة العربيّة المحكيّة/ العاميّة), כל אחת בנסיבות השימוש המתאימות לה.
ככלל, המונח דִּיגְלוֹסְיָה מתייחס למצב לשוני-חברתי נדיר יחסית, שבו קיים פער גדול בין השפה הכתובה לשפה המדוברת, עד כדי כך שדוברי השפה נאלצים ללמוד את השפה הכתובה כאילו הייתה שפה זרה.
הפער מתבטא בכל אחד מרובדי השפה: הפונולוגי, המורפולוגי, התחבירי והסמנטי.
אפשר לראות בדיגלוסיה מקרה פרטי של דו־לשוניות (Bilingualism), אולם המונח דו-לשוניות מתאר קשת רחבה הרבה יותר של מצבים לשוניים.
בהתייחס לשפה הערבית, מדובר בפער שבין הערבית הספרותית והערבית המדוברת, ובתפקידים החברתיים השונים הקשורים בכך.
השפה הערבית (العربية (אל-ערביה) או פשוט عربي (ערבי)) היא שפה שמית דרום-מערבית, המדוברת על ידי כ־350,000,000 איש כשפת אם.
לפיכך, שפה זו היא המדוברת ביותר מבין השפות השמיות והחמישית מבין כלל השפות בעולם.
אזור התפוצה של הערבית הוא ממרוקו ומאוריטניה במערב לעומן במזרח ומסומליה בדרום לעיראק וסוריה בצפון.
השפה הערבית מורכבת למעשה משתי שפות, שפה ערבית ספרותית (اللغة العربية الفصحى, "אללע'ה אלערביה אלפצחא") ושפה ערבית מדוברת (הנקראת בניבים המזרחיים: العامية, "אלעאמיה", ובניבים המערביים: الدارجة, "אד-דארג'ה").
השפה הערבית הספרותית היא שפה אחת, עם כללי דקדוק והגיה אחידים וברורים.
היא משמשת בראש ובראשונה כשפת הקוראן והתפילה, ובהמשך כשפה אחת לכל דוברי הערבית באשר הם.
כשפת הקוראן ושפת הספרות הערבית הקלאסית, בייחוד השירה, הערבית הספרותית נהנית מיוקרה רבה, וכל מוסלמי, גם מי שאינו ערבי, נדרש לדעת אותה לצורכי הפולחן.
זו גם השפה המאחדת את כל דוברי הערבית במזרח התיכון, והייתה לכן מיסודות הפאן-ערביות.
עם התפתחות אמצעי התקשורת והגלובליזציה נוצרו בערבית הספרותית רמות שונות ויותר קלות שלה, המשמשות בעיקר לתקשורת ולמטרות פחות רשמיות.
הערבית המדוברת מורכבת מלהגים שונים הנבדלים זה מזה הן גאוגרפית (ערבית מדוברת מצרית, ערבית לבנונית וכדומה), והן סוציולוגית, בין שכבות אוכלוסייה שונות - להג עירוני, כפרי או בדואי.
הלהגים השונים נוצרו בתקופת התפשטות האסלאם, כשהערבית הושפעה בכל מקום מהשפות השונות שבאה איתן במגע.
בניגוד לספרותית, אין לערבית המדוברת כללים ברורים ואחידים, הדקדוק שלה מורכב פחות מזה של הערבית הספרותית, וכיוון שהגיית העיצורים השונים משתנה ממקום למקום, אין דרך אחידה לכותבה.
זו השפה של התקשורת היומיומית בין דוברי השפה, השפה הראשונה שהילד רוכש בביתו כשפת אם.
הלהגים הערביים נחלקים לשתי קבוצות עיקריות: מזרחיים ומערביים.
המזרחיים מדוברים בחצי האי ערב, בעיראק, בתימן, בלבנון, בירדן, בישראל, בחצי האי סיני ובמצרים.
המערביים מדוברים בלוב, בתוניס, באלג'יריה, במרוקו ובמאוריטניה.
בהשפעת הגלובליזציה והשימוש בערבית המדוברת גם באמצעי התקשורת (למשל, ראיונות ותוכניות אירוח בטלוויזיה), נחשפים היום דוברי הערבית ללהגים שונים, ומבינים טוב יותר גם להגים שזרים לסביבתם.
הערבית המדוברת נחשבת לשפה נחותה מהערבית הספרותית.
השפה הערבית הספרותית משמשת כלשון הכתיבה בספרים, בעיתונים, בנאומים, בקריינות של מהדורות חדשות ושל הודעות רשמיות ברדיו ובטלוויזיה וכיוצא באלה, והשפה המדוברת משמשת בכל האינטראקציות היומיומיות בבית, ברחוב ובמצבים לא רשמיים.
מבחינה חברתית-תרבותית יוצרת הדיגלוסיה הבחנה ברורה וחדה בין מצבים לשוניים שונים, מצבים לשוניים שבהם נדרשת "השפה הגבוהה" (הכתובה) ומצבים לשוניים שבהם נדרשת "השפה הנמוכה" (המדוברת).
למשל, כתיבת מכתב למשרד ממשלתי היא מצב לשוני של "השפה הגבוהה", לעומת שיחה בין ידידים שהיא מצב לשוני של "השפה הנמוכה".
אמנם, גם בקהילות לשוניות שאין בהן דיגלוסיה קיימת הבחנה בין רמות שונות של השפה, אבל ההבחנה ביניהן אינה כה חדה כמו בקהילה שמקיימת דיגלוסיה.
ההבחנה החדה הזאת עלולה אף להביא למבוכה במצבי־ביניים, ושימוש בשפה שאינו מתאים לנסיבות (למשל, שפה ספרותית במצב שבדרך כלל ישתמשו בו במדוברת) ייחשב למוזר.
בעולם הערבי ניטש בעבר ויכוח, האם דיאלוגים בספרות יפה או במחזות יכולים להיכתב בשפה המדוברת, כדי שיישמעו אותנטיים, או שחובה לכתוב גם אותם בשפה הספרותית, (בסופו של דבר התקבלו שתי הגישות, אם כי הגישה הרווחת יותר היום היא כתיבת דיאלוגים בשפה המדוברת, בייחוד כשמדובר במחזות ובסרטים).
בטלוויזיה וברדיו מתנהלים ראיונות תוך עירוב של שתי השפות, בהתאם למצב הלשוני המסוים שאליו נקלע הריאיון (למשל: דיון באידאולוגיה, לעומת ענייני דיומא).
מעקב אחרי שיחות וראיונות מסוג זה בקהילות לשוניות שמקיימות דיגלוסיה מצריך מיומנות לשונית גבוהה.
שליטה בערבית ספרותית היא המפתח להשכלה.
בחלקים מן העולם הערבי (מרוקו, מצרים, סודאן, עיראק, תימן) שיעור האוריינות (ידיעת קרוא וכתוב) נמוך יחסית לארצות מתפתחות.
זהו מחסום בפני ניידות חברתית שההשכלה מאפשרת.
בנוסף לכך, במצבים חברתיים הדורשים שימוש בשפה הספרותית, מי שאינו שולט בה (שיעור האוריינות בקרב נשים נמוך עוד יותר) יהיה מודר וקולו לא יישמע.
השפעת הדיגלוסיה על תהליך רכישת השפה הערבית
דיגלוסיה מקשה על רכישת מיומנויות אורייניות, משום שבמצב של דיגלוסיה לימוד קריאה וכתיבה מחייב לא רק לימוד של שיטת הכתב, ולא רק העשרת אוצר מילים, אלא לימוד של שפה חדשה, שיש לה אמנם קשר לשפה המדוברת, אולם היא שונה ממנה במידה ניכרת.
בישראל נמצא שהישגיהם של תלמידים במגזר הערבי בקריאה נמוכים יחסים לתלמידים במגזר היהודי.
אף שיש המסבירים את הפער באי-שוויון חברתי-כלכלי, ישנם מחקרים המצביעים על הדיגלוסיה כגורם העיקרי לפער זה.
ככל שהילד נחשף לשפה הספרותית בגיל צעיר יותר, ייקל עליו ללמוד קרוא וכתוב בהגיעו לבית הספר.
מידת החשיפה לשפה הספרותית לפני גיל בית הספר תלויה לרוב בסביבת הילד ובמשפחתו.
קריאת ספרים מגיל צעיר נחשבת לדרך טבעית לחשיפה לשפה הספרותית ולהעשרת השפה.
למשל, ספרי ילדים חושפים את הילדים לשפה הספרותית מגיל צעיר ומעשירים את אוצר המלים הספרותי שלהם.
אלא שנמצא שגם כאשר קוראים לילדים סיפורים בשפה הספרותית, האם לרוב עושה פרפרזה ו"מתרגמת" את הסיפור לילד לשפה המדוברת, ואינה מדברת איתו די על השפה הכתובה.
בעשור השני של המאה ה-21 החל תהליך מקביל של פרסום ספרי ילדים דווקא בשפה המדוברת, הן מתוך התפיסה שכך הסיפור יהיה קרוב יותר לעולמו של הילד, אך גם מתוך צורך שהורגש אצל דוברי השפה שהיגרו לארצות מערביות.
כשהילד רוכש שם מיומנויות אורייניות בשפה אירופאיות, מבקשים בעזרת ספרי הילדים בערבית מדוברת לשמר אצלו את שפת האם.
בישראל ניטש ויכוח איזו ערבית ללמד את דוברי העברית.
נטען שמי שלומד ערבית כשפה זרה מסיים את מערכת החינוך כשהוא שולט אך ורק בספרותית, ואינו מסוגל לנהל שיחה עם דובר ערבית.
יש הסבורים שמי ששולט בספרותית יוכל בקלות רבה יותר לרכוש גם ערבית מדוברת.
ב-2016 פורסמה תוכנית לימודים חדשה להוראת ערבית מדוברת בבית הספר היסודי.
בחטיבת הביניים מלמדים ספרותית, ובחטיבה העליונה לומדים רק מי שבחרו להרחיב את המקצוע.
דידי בן יואש (נולד ב-26 במרץ 1956, ז' בניסן ה'תשט"ז), הוא תת-אלוף במילואים, שירת כמפקד בית הספר לשריון, ראש מחלקת מערכות חימוש (מח"ר) ורכב קרבי משוריין (רק"ם) במשרד הביטחון ובמינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית (מפא"ת) וכקצין שריון ראשי בחירום.
בן יואש מוביל את התוכנית לפיתוח הרכב הקרבי המשוריין העתידי "כרמל" במסגרת מפא"ת.
נולד בקריית חיים ליהודית וניסו בן יואש.
בוגר קן השומר הצעיר קריית חיים.
התגייס ב-1974 לנוער חלוצי לוחם (נח"ל) ובהמשך התנדב במסגרת גרעין הנוער חלוצי לוחם לעבור הסבה לשריון.
את ההכשרה הבסיסית לשריון עבר על גדות תעלת סואץ בבלוזה על גבי טנקי טירן.
שירת כמפקד מחלקת טירן סדירה בחטיבה 320 וכמפקד פלוגת טירן סדירה באוגדה 440. במהלך לימודיו בטכניון נקרא על ידי האלוף ישראל טל להוביל ניסויים מבצעיים בטנק מרכבה ובהמשך שירותו השתתף בקביעות במפגשי צוות הפיתוח.
עם סיום לימודיו בטכניון מונה לראש ענף פיתוח אמצעי לחימה לשריון במפקדת חילות השדה.
בשנים 1989–1991 שירת כמפקד גדוד 46, לאחר מכן שימש מפקד קורס מפקדי טנקים גדוד 532, בשנים 1995 - 1997 פיקד על חטיבה 130, שימש ראש תורת חיל השריון ובשנים 1997 עד 1999 פיקד על בית הספר לשריון.
את שירותו הצבאי סיים בשנת 2001 לאחר תפקיד ראש מחלקת מערכות חימוש ורכב קרבי משוריין במשרד הביטחון והמינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית.
עם שחרורו משירות קבע מונה לראש תורת חיל השריון בחירום ובהמשך הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין השריון הראשי בחירום.
בשנים 1982–1986 למד הנדסת חשמל בטכניון.
בשנים 1992–1994 סיים תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת UCLA.
ממאפייני ומפתחי מערכת ההגנה האקטיבית לטנקים מעיל רוח.
על חלקו בפיתוח המערכת זכה בפרס ביטחון ישראל.
בעלים ומנהל את חברת RNDD לייעוץ וניהול פרויקטים.
החברה ניהלה פרויקטי פיתוח רכב קרבי משוריין במספר מדינות ומפתחת רכב קרבי משוריין עתידי במשרד הביטחון והמינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית.
דידי גת (29 בספטמבר 1950 – 21 במרץ 2021) היה שחקן, מדבב וזמר ישראלי, שיחק בתפקידים שונים בתיאטרון, בקולנוע, בסדרות טלוויזיה ובפרסומות.
גת נולד למשפחה של אנשי במה.
סבו היה שחקן ברוסיה, ואביו היה שחקן בתיאטרון האהל.
בוגר המגמה המוזיקלית של תלמה ילין (מנגן על פסנתר ואקורדיון).
ב-1978 עבר למעגן מיכאל, וב-1991 סיים בית הספר לאמנויות הבמה בבית צבי.
לאחר סיום לימודיו בבית צבי ייסד את "תיאטרון האסם" ועמד בראשו בשנים 1991 עד 2001. בתיאטרון האסם הפיק ושיחק בהצגות: "המסע הקסום של דן ודנה" (מסע לעולם האגדות והתיאטרון), "תעלולי מר קרפד" (על זהירות בדרכים) – בתפקיד מר קרפד, "החתול במגפיים" – בתפקיד המלך.
במופע "פקס קברט" (סאטירה פוליטית בבימוי סיני פתר), במופע "ג'ימי המתעלף" – (סאטירה חברתית בבימוי מנחם זילברמן), במופע הליצני "צחקנים", וכן ב"משרתיו של פנטלונה" (בסגנון הקומדיה דל-ארטה).
ב-2002 הופיע בתיאטרון חיפה, ושם שיחק ב"האגם המוזהב", "יעקב השקרן", "מנוחת הליצנים" והמחזמר "רובין הוד".
שיחק בתיאטרון קומיקיון ב"אבא עושה בושות" על פי מאיר שלו.
במשגב עורי הפקות שיחק ב"זהבה ושלושת הדובים", "פינוקיו" (סבא ג'פטו), "קופיקו", בבימוי נתן דטנר.
בתיאטרון הספרייה: "גוף להשכיר", "הלילה ה-12" – בתפקיד סר טובי, "גן הדובדבנים" – בתפקיד לופכין והמחזמר "משחקי הפיג'מה".
בתיאטרון הקאמרי שיחק ב"עיר הנפט" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
בתיאטרון הקיבוץ: "אמא קוראז'" בבימוי עדנה שביט והמחזמר "סיפור הפרפרים".
גת שיחק ב "פחדים פרטיים במקומות ציבוריים" בתיאטרון תמונע.
בצוותא ת"א שיחק ב"הסיכוי האחרון" של ארתור מילר, "פרק ב'" של ניל סיימון, "דיבורים מהרוכסן" עם אלברט אילוז ודובי גל התשובה הגברית ל"מונולוגים מהואגינה".
בתיאטרון הזהב מיסודו של נחום שליט שיחק ב"רק תגיד אני אוהב אותך" ו"אהבה זה לא הכל".
בטלוויזיה השתתף בתפקידים שונים בסדרות הבאות: "שמש", "בנות בראון", "הסודות של כנרת", "האישה באפור", "הלב של עמליה", "מעורב ירושלמי", "הנפילים", "מסודרים", "רמזור", "צומת מילר", במערכונים של איתי שגב, וכן בדרמות "חשבון סגור", "סיפור מקומי" ו"המסיבה של בארי".
בקולנוע הופיע בסרטים הבאים: "הכלה הסורית", ב-ב-72 לא הייתה מלחמה, "הר הזיתים", "ערב עם פוני", "מיקה", "עץ לימון" ו-A HOUSE DIVIDED (סרט הוליוודי).
כמו כן עסק בדיבובים וקרינות במסגרת פרסומות ובסרטים, ביניהם "אלפא ואומגה", "רנגו", "בית ספר למפלצות", "בית ספר למפלצות: מסיבת השנה", "ראצ'ט וקלאנק" ו"צעצוע של סיפור 4".
ב-21 במרץ 2021 נפטר כתוצאה ממחלת הסרטן.
הותיר אחריו אישה ו-2 ילדים.
דידי בשישי היא תוכנית אירוח ישראלית המשודרת בערוץ רשת 13, בימי שישי, בהנחיית דידי הררי.
התוכנית עלתה לשידור בנובמבר 2017 לאחר פיצול ערוץ 2.
ב-6 במרץ 2018 פורסם כי ברשת החליטו להזמין עונה נוספת של התוכנית, בת 24 פרקים שתעלה לשידור בחודש מאי.
ב-25 במרץ 2018 נודע כי ברשת מתכננים להעביר את התוכנית לשעות הפריים טיים ביום שישי בערב, בשל הרייטינג הנמוך לרוב לו זוכה רצועה זו בימי שישי.
ב-18 בינואר 2019 שודרה התוכנית האחרונה.
בערוץ הממוזג החליפה אותה שי בשידור.
ב 25 באוקטובר 2020 התפרסם ברשת כי התכנית צפויה לעלות מחדש בעתיד הקרוב.
עם זאת, התוכנית לא חזרה לשידור נכון למרץ 2021.
התוכנית כוללת שיחות עם אומנים וזמרים ישראלים שונים ומוקלטת בנוכחות קהל, שפעיל במהלך התוכנית והמנחה גם משוחח עם אנשים בקהל שמספרים את סיפוריהם.
הדיגרים הייתה תנועה פוליטית קומונלית, שפעלה בבריטניה בתקופת מלחמת האזרחים בשנות ה-50 של המאה ה-17. יש המתייחסים אליהם כאל מנבאי רעיונות האנרכיזם המודרני, או מייחסים אותם לרעיונות הסוציאליזם האגררי.
התנועה נוסדה על ידי ג'רארד וינסטנלי, שכינה אותה 'הלֶוֶולרים האמיתיים' ב-1649, אולם מאוחר יותר הודבק לה הכינוי 'דיגרס' ('חורשים' בסלנג של התקופה) בשל ניסיונותיהם בחקלאות משותפת.
שמם המקורי נבע מאמונתם בשוויון כלכלי, שהתבססה על פסקה מפרק ב' בספר מעשי השליחים בברית החדשה: "כָּל הַמַּאֲמִינִים הָיוּ יַחְדָּיו וּבְכָל אֲשֶׁר הָיָה לָהֶם הָיוּ שֻׁתָּפִים.
הדיגרים ביקשו לשנות את הסדר החברתי שהיה קיים באנגליה באמצעות הקמת קהילות חקלאיות שיתופיות-שוויוניות קטנות.
הם היו אחת מכמה קבוצות מיעוט נון-קונפורמיסטיות שהתפתחו באותה התקופה.
1649 הייתה שנה של תסיסה חברתית גדולה באנגליה, לאחר שצבא 'המודל החדש' הפרלמנטרי הביס את כוחות המלך צ'ארלס הראשון במלחמת האזרחים האנגלית הראשונה, אולם הפרלמנט נכשל בהגעה להסדר חוקתי עם המלך צ'ארלס הראשון המובס.
לבסוף נדון המלך בגין בגידה בעם והוצא להורג.
מועצת המלך הוחלפה במועצה חדשה שכונתה "מועצת המדינה", אשר בשל חילוקי הדעות בפרלמנט הוחלשה על ידי כוחות הצבא.
תנועות חברתיות שונות פעלו זו נגד זו בניסיון לקדם צורות שלטון חלופיות: המלוכנים ביקשו להמליך את המלך צ'ארלס השני, הגרנדים (Grandees) בהובלת אוליבר קרומוול רצו ממשל המבוסס על פרלמנט פלוטוקרטי, הנבחר על ידי בעלי רכוש בלבד, בדומה לפרלמנט שפעל טרם מלחמת האזרחים.
מקרב צבא המודל החדש קמה קבוצה של נציגי-חיילים נבחרים, שכונו 'אגיטטורים', ואחרי כן לוולרים, בהובלת ג'ון לילבורן, שנאבקה להרחבת זכות הבחירה כך שתקיף את כלל הגברים הבוגרים.
הממשלה באמצעות המועצה המלכותית של המלך הוחלפה בגוף חדש שנקרא מועצת המדינה, אשר נשלט על ידי הצבא בשל חולשת הפרלמנט וחילוקי הדעות היסודיים בו.
אנשים רבים פעלו בפוליטיקה, והציעו צורות חלופיות של שלטון שיחליפו את הסדר הישן.
אנשי המונרכיה החמישית קידמו את הרעיון התיאוקרטי - ואילו הדיגרים קידמו צורת משטר חברתית רדיקלית יותר, שביקשה להשוות לא רק את הזכויות הפוליטיות, אלא גם את המשאבים הכלכליים.
"את הארץ יש לעבד, ואת פירותיה לשאת לאסמים והמחסנים בעזרתן של כלל המשפחות.
ואם אדם כלשהו או משפחה רוצים דגן או מוצר אחר, יכולים הם ללכת לחנות ולקחת, אין כל צורך בכסף.
אם הם רוצים סוס לרכב, ילכו נא לשדה בקיץ, או לארוות המשותפות בחורף, ויקבלו מאת השומר.
וכאשר יסתיים מסעם, ישיבו לו הסוס, בלא תשלום", כתב וינסטנלי בחזונו שפורסם בפמפלט 'החוק החדש של הצדק' ב-1648.
באפריל 1649 עלו ג'רארד וינסטנלי, ויליאם אווררד וארבעה אנשים נוספים לאדמות בור בגבעת ג'ורג' הקדוש בויברידג' ליד קובהם שבמחוז סארי לייסוד הקומונה הראשונה של התנועה.
בתוך פחות משבוע הצטרפו אליהם כ-30 אנשים נוספים.
היה זה בתקופה שבה חלה התייקרות משמעותית במחירי המזון.
במהרה דווח למועצת המדינה כי מספר אנשים החלו לשתול ולגדל ירקות על קרקע משותפת על הגבעה.
על פי הדיווח, הזמינו המתיישבים החדשים את כלל התושבים לבוא ולעזור להם, והבטיחו להם בשר, שתייה ובגדים.
כוונתם הייתה לפרק את הגדרות, שהוקמו על ידי האצולה כחלק ממהפכת הגידור שתכליתה הייתה להפוך שטחים שהיו בבעלות ציבורית לפרטיים, ולגרום לאוכלוסייה הכפרית באזור לבוא ולעבוד עימם.
לטענת הדיווח, מספרם עשוי היה להגיע לאלפים בתוך עשרה ימים.
באותו חודש פרסמו הלוולרים את המניפסט המפורסם ביותר שלהם 'התקנות המתקדמות של הלוולרים האמיתיים'.
לבקשת בעלי האדמות, נשלחה למקום יחידת פרשים של צבא המודל החדש, בפיקודו של קפטן ג'ון גלדמן, אך בהגיעם מצאו רק ארבעה אנשים חורשים.
המחנה פוזר כבר על ידי בריונים מתושבי הסביבה היחידה הביאה ללונדון על מנת להתייצב בפני מפקד צבא המודל החדש, סר תומאס פיירפקס, בלונדון.
השניים התייצבו בפניו ב-20 באפריל, וסירבו להסיר כובעיהם (ביטוי מזלזל באותה התקופה).
הם הסבירו עצמם באותם הטיעונים שהוצגו בהצהרת התקנות שפורסמה מוקדם יותר באותו חודש, וטענו כי כוונתם הייתה להתיישב בשטחי בור משותפים בלבד ולא על קרקעות פרטיות.
בעקבות המפגש החליט אווררד לעזוב את הקבוצה, שכן חשש מהתערבות הצבא וכי הקבוצה תמצא עצמה בסכנה, אולם פיירפקס הגיע למסקנה שדיגרס אינם מהווים סכנה, ויעץ לבעלי המקרקעין לפנות בעניינם לבתי המשפט.
וינסטלי ואנשיו שבו לגבעה והמשיך לכתוב על היחס שקיבלו הדיגרים מהשלטונות.
לורד האחוזה, פרנסיס דרייק, היה שיטתי, וארגן כנופיות שהתקיפו את משפחות הדיגרים, והציתו את מבני הציבור שלהם.
הם נתבעו בהליך משפטי, שבו נאסר עליהם להתגונן, נמצאו הדיגרים 'אשמים' בהיותם 'רנטרים' (Ranter) - מיעוט דתי נרדף שיוחסו לו סטיות מיניות, ובית המשפט הורה להם להתפנות מהקרקע.
באוגוסט 1649 עזבו את גבעת ג'ורג' הקדוש, לרווחת בעלי הקרקע הפיאודלים.
חלק מהדיגרים שפונו התמקמו מחדש לא הרחק, בליטל הית' שבסארי, על שטח בן 11 אקרים.
הם בנו שישה בתים, קטפו גידולים עונתיים ופרסמו מספר חוברות.
הלורד המקומי, הכומר ג'ון פלאט, גילה בתחילה אהדה כלפיהם, אך בהמשך הפך את יחסו והחל להתנכל להם.
הוא הפעיל את השפעתו כדי למנוע מהמקומיים לעזור להם ולעודד התקפות עליהם ועל רכושם.
באפריל 1650 הצליחו פלאט ובעלי קרקעות נוספים לגרש את הדיגרים גם מהתיישבות זו.
התיישבות נוספת של דיגרים קמה בוולינגברו שבנורת'האמפטונשייר.
ב-1650 פרסמה הקהילה הצהרה ובה נכתב: "הצהרה בדבר הסיבות והטעמים מדוע אנו, תושביה העניים של וולינגברו במחוז נורת'האמפטון התחלנו והסכמנו לחפור, לזבל ולזרוע דגן על הקרקע המשותפת והמבוזבזת הקרויה ברשנייק והשייכת לתושבי וולינגברו, על ידי החותמים והאלפים הנוספים שנתנו את הסכמתם".
התיישבות זו נעשתה ככל הנראה בעקבות קשרים עם המתיישבים הדיגרים בסארי.
בסוף מרץ 1950 נעצרו בבקינגהמשייר ארבעה שליחים נושאי מכתבים שנחתמו על ידי דיגרים מסארי, ביניהם וינסטנלי עצמו ורוברט קוסטר, הקוראים להקמת מושבות דיגריות נוספות ולגיוס כספים עבור המושבות בסארי.
על פי העיתון 'Perfect Diurnall' עברו השליחים בדרכם במחוזות סארי, מידלסקס, הרטפורדשייר, בדפורדשייר, בקינגהמשייר, ברקשייר, הנטינגונשייר ונורת'האמפטונשייר טרם נעצרו.
ב-15 באפריל 1650 הורתה מועצת המדינה לשופט השלום של נורת'האמפטונשייר לפעול כנגד 'הלוולרים באזורים אלו', ולשפוט אותם במהלך הרבעון.
על פי רישומי הדיגרים באיבר, תשעה מהדיגרים של וולינגברו נעצרו ונכלאו, על אף שלא ניתן היה להוכיח כל האשמה נגדם, אך בית המשפט סירב לשחררם.
הקפטן הלוולרי ויליאם תומפסון, מנהיג מרד בנבורי נהרג בהתנגשות עם כוחותיו של קרומוול סמוך להתיישבות דיגרית זו.
התיישבות נוספת הקשורה לאלו בסארי ובוולינגברו, קמה באיבר שבמחוז בקינגהמשייר, כ-23 קילומטרים מההתיישבות הראשונה בסנט ג'ורג' היל.
הצהרת הכוונות שפרסמו ציינה כי התיישבויות נוספות של דיגרים פעלו בברנט שבהרטפורדשייר, אנפילד במידלסקס, דנסטייבל בבדפורדשייר, בוסוורת' בגלוקסטשייר, והתיישבות נוספת בנוטינגהאמשייר.
עוד צוין בהצהרה כי לאחר כישלון ההתיישבות בסארי, טיפלו הדיגרים בילדיהם באמצעות קרנות קהילתיות.
הדיגרים צברו להם באופן טבעי מתנגדים מקרב בעלי הרכוש והאדמות, ומושבותיהם סבלו תדיר מהתנכלויות, השחתה ואלימות.
הלורד פרוטקטור אוליבר קרומוול, שהתנגד אליהם ואף ללוולרים שהיו מתונים מהם ודרשו רק שוויון בזכות ההצבעה ולא ברכוש אמר: "מה מטרת פעולת הולוולרים?
להפוך את השוכרים לבעלי הון ממש כמו בעלי האחוזות.
עליכם לחתוך אנשים אלו לגזרים אחרת יחתכו אתכם".
הדיגרים היוו מקור השראה למספר קבוצות וניסיונות בשיתוף ובקהילה אנרכיסטית.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוקמה התנועה התיאטרלית-אומנותית 'הדיגרים של סן פרנסיסקו' שנטלו את שמם מהתנועה האנגלית.
לצד ארגון פסטיבלים והופעות מוזיקליות חופשיות, תיאטרון רחוב ואמנות מחאה, פתחה התנועה שדגלה ב'אנרכיזם קהילתי' גם חנויות שחילקו את מרכולתן בלא תמורה וסיפקו מזון, טיפול רפואי, תחבורה ודיור זמני.
גם בבריטניה הוקמה תנועה אנרכיסטית דומה שפעלה בין היתר בשיטות של סקוואטינג.
ב-1999 ארגנה התנועה 'כיבוש מחדש' של גבעת סנט ג'ורג' לציון 350 שנה להתיישבות הדיגרית במקום.
שיר הדיגרים המכונה לעיתים גם 'לוולרים ודיגרים', הוא בלדה מהמאה ה-17, שיר מחאה העוסק בנושא זכויות בקרקע, שכתיבתו מיוחסת לוינטנסלי עצמו.
מילותיו פורסמו ב-1894 על ידי ההוצאה לאור הלונדונית Camden Society.
הוא מושר בלחן הקרוב ללחן של מספר שירים אחרים, שפורסם על פי הפולקלוריסט רוי פלמר ב-1714. ב-1988 הקליטה להקת הפאנק הבריטית צ'מבוומבה גרסת קאוור שלו באלבומה 'שירי מחאה אנגליים מ-1381-1914'.
ב-1974 כתב ליאון רוסלסון את שירו 'עולם הפוך' (The World Turned Upside Down לא להתבלבל עם בלדה בשם זהה שנכתבה במאה ה-17) בהשראת סיפורם של הדיגרים.
רוסלסון עצמו הבהיר כי שירו איננו עיבוד לשיר הדיגרים, וכי את הכותרת לו לקח מספרו של כריסטופר היל על המהפכה האנגלית.
השיר הוקלט גם על ידי דיק גואן ב-1982 ובילי ברג ב-1985 והפך להמנונן של כמה קבוצות רדיקליות.
רוסלסון ביצע גם את שיר הדיגרים עצמו באלבומו 'Harry's Gone Fishing'.
בבלשנות, דיגרף, בעברית: דו־אות (מיוונית: דו δίς + לכתוב γράφω), הוא סימן כתוב, המייצג הגה בשפה, ומורכב מרצף קבוע של שתי אותיות, שהגאים, שכל אחת מהן מייצגת בנפרד, אינם מרכיבים את ההגה שהן מייצגות במשותף.
במילה האנגלית "the", הדיגרף th מייצג את ההגה (/ð/ :IPA)
במילה האנגלית "thick", הדיגרף th מייצג את ההגה (/θ/ :IPA)
במילה האנגלית "knighthood", האותיות th אינן דיגרף.
כל אחת מהן מייצגת את ההגה שהיא בדרך כלל מייצגת כשהיא לבדה.
במילה האנגלית "catholic", הדיגרף th מייצג את ההגה (/θ/ :IPA), כמו ב-"thick".
אולם במילה בעלת כתיב דומה ומשמעות זהה בצרפתית (catholique), ה-th אינן דיגרף.
במילה הצרפתית, ה-h היא אות שותקת והצירוף th מבוטא כאילו ה-t לבדה.
דידולודוס (שם מדעי: Didolodus) הוא סוג יונק נכחד מקבוצת המרידיונגולטיים הקדומה, שהייתה דומה לפרסתנים אך לא קרובה אליהם.
הוא התקיים בתקופת האאוקן לפני 40.4 עד 37.2 מיליון שנה מזמננו.
מאובניו התגלו בתצורות סרמיאנטו (Sarmiento Formation) שבפטגוניה, ארגנטינה ותוארו בידי החוקר פלורנטינו אמגינו ב-1897.
הדידולודוס היה סוג דומה לפרסתן באורך 60 סנטימטר ומשקל של לא יותר מ-5 ק"ג.
במראהו הוא דמה לראשוני הסוסיים, כמו לפרופלאותריום.
הוא היה יונק זריז בעל גפיים ארוכות שעזרו לו לנוע במהירות כדי שלא להיטרף ובנוסף היה בעל זנב ארוך.
מבנה שיניו התאימו ללחיכת עשבים וצמחייה קשה נוספת עם חוטם רחב שדמה לחוטם חזיר.
בעבר סברו שהוא משתייך לסדרה הקדומה ליטופטרנה אך בהמשך העבירו אותו למשפחה Didolodontidae, הכלולה ללא מקור בקבוצת המרידיונגולטיים.
משפחה זו נחשבת לעתיקה יותר משאר בני הקבוצה ואולי לאחת ממשפחות השליינים הראשונות שהתקיימו לאחר הכחדת הקרטיקון.
ד'האשיה טונק "דידי" טרוטר היא אתלטית אמריקאית בעבר.
היא פעמיים אלופה אולימפית (אתונה 2004 ולונדון 2012), פעמיים אלופת עולם (פריז 2003 ואוסקה 2007), אלופת עולם באולם (דוחא 2010) ואלופת המשחקים הפאן-אמריקאיים (סנטו דומינגו 2003) בריצת שליחות 4x400 מטר.
בעלת מדליית ארד אולימפית (לונדון 2012), מקום חמישי באולימפיאדה (אתונה 2004), פעמים מקום חמישי באליפות העולם (הלסינקי 2005 ואוסקה 2007), אלופת ארצות הברית (2007) ופעמים אלופת ארצות הברית באולם (2005 ו-2007) בריצת 400 מטר.
טרוטר נולדה וגדלה בטוונטיניין פאלמס, קליפורניה.
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 היא זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר לאחר שהשתתפה בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 15 בריצת 400 מטר בתוצאה של 51.68 שניות.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה טרוטר במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם מוניק הנדרסון, סניה ריצ'רדס ומוניק הנגן בתוצאה של 3:19.01 דקות, לפני רוסיה (3:20.16 דקות) וג'מייקה (3:22.00 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי (שנייה מבים האמריקאיות) בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 50.00 שניות, רביעית סיימה מוניק הנגן (49.97 שניות) ושישית סיימה סניה ריצ'רדס (50.19 שניות).
כבר בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אישי חדש של 50.14 שניות.
באליפות ארצות הברית שנערכה בקרסון, קליפורניה ב-25 ביוני 2005 זכתה טרוטר במדליית כסף בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 49.88 שניות, התוצאה החמישית בטיבה בעולם באותה שנה.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד באוגוסט באותה שנה היא סיימה במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 51.14 שניות.
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 50.73 שניות.
רביעיית השליחות 4x400 מטר פסלה בשלב המוקדמות ובכך לא התאפשר לה להשתתף בריצת הגמר המתוכננת.
בתחרות שנערכה בשנגחאי, סין ב-23 בספטמבר 2006 קבעה טרוטר בריצת 400 מטר שיא אישי חדש של 49.80 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה ב-23 ביוני 2007 זכתה טרוטר במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 49.64 שניות, התוצאה השלישית בטיבה בעולם באותה שנה, לפני נטשה הייסטינגס (49.84 שניות).
באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן בסוף אוגוסט ותחילת ספטמבר אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם אליסון פליקס, מארי ויינברג וסניה ריצ'רדס בתוצאה של 3:18.55 דקות, לפני ג'מייקה (3:19.73 דקות) ובריטניה (3:20.04 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.17 שניות.
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) שנערכו ביוג'ין, אורגון ביולי 2008 היא זכתה במדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.88 שניות, אחרי סניה ריצ'רדס (49.89 שניות) ומארי ויינברג (50.85 שניות).
במשחקים עצמם היא סיימה במקום 17 בריצת 400 מטר בתוצאה של 51.87 שניות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 51.41 שניות ועלתה מהמקום ה-13 לשלב חצי הגמר.
בשל מצבה הספורטיבי הוחלט להוציאה מנבחרת השליחות 4x400 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בדוחה, קטר במרץ 2010 היא זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם דבי דאן, נטשה הייסטינגס ואליסון פליקס בתוצאה של 3:27.34 דקות, לפני צ'כוסלובקיה (3:30.05 דקות) ובריטניה (3:30.29 דקות).
רוסיה שסיימה שנייה (3:27.44 דקות) וג'מייקה שסיימה שלישית (3:28.49 דקות) נפסלו בשל אימרוץ.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני בריצת 400 מטר בתוצאה של 52.55 שניות.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה טרוטר בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם אליסון פליקס, פרנסינה מק'קורורי וסניה ריצ'רדס בתוצאה של 3:16.87 דקות, לפני ג'מייקה (3:20.95 דקות) ואוקראינה (3:23.57 דקות).
מדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.72 שניות, אחרי סניה ריצ'רדס (49.55 שניות) וכריסטין אוהורוגו מבריטניה (49.70 שניות).
דידי לוקוב (13 בדצמבר 1946 – 2015) היה שחקן קולנוע, וטלוויזיה ישראלי.
לוקוב נולד בקיבוץ נען, לשרה ואברהם לוקוב מייסדי הקיבוץ.
אחיו הוא הצייר יורם לוקוב.
דודו של לוקוב הוא השר המנוח ישראל גלילי.
לוקוב היה בוגר סמינר הקיבוצים.
בשנת 1971 הופיע בסרט הקולנוע "התרנגול".
בשנת 1972 שיחק בסרט "סלומוניקו" בתפקיד ילד בלגניסט.
באותה השנה גם הופיע בסרט "חמסין".
בשנת 1974 השתתף בסרט הקולנוע "עיניים גדולות" בתור שפינדל, שחקן כדורסל.
בשנת 1975 שיחק והיה עוזר במאי בסרט הקולנוע "חגיגה לעיניים" גילם את ג'יגולו גרמני.
באותה השנה גם השתתף בסרט "יהיה טוב סלומוניקו" בתפקיד פרחח במועדון.
בנוסף באותה השנה גם השתתף בסדרת הטלוויזיה "גם אנו שופטים" גילם את מני.
כמו כן באותה השנה גם הופיע בסרט האמריקאי "God Gun".
בשנת 1976 היה עוזר במאי בסרט "יופי של צרות!".
באותה השנה השתתף בסרט האמריקאי "Diamante Lobo" גילם את ריפ.
בשנת 1993 שיחק בסרט האמריקאי "Night Terrors" בתפקיד אסיר.
בשנת 1995 שיחק בסרט האמריקאי "The Revolutionary" בתפקיד פושע מספר 2, שנה לאחר מכן שוב שיחק בחלק השני של הסרט שנקרא "The Revolutionary II" גם שם שיחק פושע מספר 2.
בשנת 1996 שיחק בסרט "נשים" בתור אדם בלי שיניים.
בשנת 1997 התארח באופרת הסבון של ערוץ 2 "רמת אביב גימל" גילם חוטף.
בשנת 1998 התארח בסדרת הטלוויזיה "20 פלוס" ששודרה בטלוויזיה החינוכית בתפקיד הומלס.
באותה השנה גם הופיע בסדרת הטלוויזיה "סיבת המוות – רצח" בתור צלם אופנה.
בשנת 2010 שיחק בסרט הקולנוע "חצי טון ברונזה" בתפקיד מוכר מעקה, ובסרט "איש המרתף" בתור איש המחתרת.
בשנת 2013 הופיע בסרט "כידון", ובסרט "ההיא שחוזרת הביתה".
לפני מותו לוקוב השתתף בסדרות ובסרטים: בסדרה "בתולות" ששודרה ב־HOT גילם את דמותו של אלי יונה (2015), בסרט "ארץ פצועה" (2015), בסרט "ג'נקשן 48" בתפקיד שוטר סמוי (2016).
בעבר שיחק בהצגה "זאב הערבה" על פי סיפורו של הרמן הסה.
בעבר לוקוב עזב את הקיבוץ נען ועבר להתגורר בתל אביב ברחוב גורדון.
לוקוב היה נשוי לאימו של חן לוטקין שגילם את רוני בסרט "לופו בניו יורק".
מַרְקוּס דִידְיוּס סֶוֶורוּס יוּלִיָאנוּס אוֹגוּסְטוּס היה קיסר ושליט האימפריה הרומית למשך 66 יום, מה-28 במרץ עד ל-1 ביוני 193. הוצא להורג על ידי יורשו לכס הקיסרות, ספטימיוס סוורוס, במהלך מלחמת האזרחים של 193–197.
יוליאנוס נולד לקוינטוס פטרוניוס דידיוס יוליאנוס ואמיליה קלרה בעיר מדיולאנום, תאריך לידתו המדויק אינו ידוע; דיו קסיוס מציין אותו ב-29 בינואר 133, ומחבר היסטוריה אוגוסטה מציין את יום לידתו ב-27 בפברואר 137. סביר להניח, עקב האמינות הירודה של ההיסטוריה אוגוסטה, כי התאריך הראשון הוא המדויק מבין השניים.
מוצאה של משפחת אביו ממדיולאנום (מילאנו).
אמו באה מהדרומנטום על חוף הים התיכון באפריקה.
יוליאנוס חונך בידי דומיטיה לוקילה, עם מרקוס אורליוס.
הוא שירת במספר תפקידים אופייניים לבני המעמד הגבוה בדרכם לתואר הסנטורי.
בשנת 156–157 בערך מונה לטריבון צבאי בלגיון הרומי.
בשנת 158 בערך זכה בתפקיד קוואיסטור.
לאחר מכן מונה למשרת איידיל.
בימי שלטון מרקוס אורליוס, זכה יוליאנוס לשרת כאחראי על המקדשים והמשחקים.
היה לפראיטור, בשנים 166–168 שירת כמשנה למושל אסיה ואפריקה.
בשנת 170 קיבל דרגת פראיטור ופיקד על הלגיון העשרים ושניים פרימיגניה , אחד הלגיונות שהגנו על נהר הריין.
בשנים 172–174 כיהן כנציב בפרובינקיה גאליה בלגיקה והדף את פלישת שבטי הצ'אוצ'י, ניצחון שזיכה אותו במשרת הקונסול ספקטוס בשנת 175 (בגיל 42), יחד עם הקיסר העתידי פרטינקס.
בשנת 177, בתום ימיו כקונסול, מונה לנציב דלמטיה, מתוכה נלחם בעמים שחדרו ממואסיה העליונה.
בשנת 180 מונה לנציב פרובינקיה גרמאניה אינפריור ("תחתית", הצפונית).
עם מות מרקוס אורליוס, ועליית בנו, קומודוס, לשלטון הוכרח יוליאנוס לפרוש מתפקידו.
בשנת 182–183 הוא הוגלה לתקופה מסוימת מרומא אל מדיולאנום.
בשנים 185–187 הוא מונה לפרפקט, ולאחר מכן לנציב ביתיניה ופונטוס (צפון אסיה הקטנה).
בשנת 189 קיבל את נציבות אפריקה.
בתחילת שנת 193 כבר היה כנראה אדם פרטי, ללא משרה קיסרית.
הקיסר קומודוס נרצח בשנת 193, ואותו ירש פרטינקס.
ברם, גם האחרון לא הצליח לשמור על משרתו לזמן ארוך לפני שנרצח אף הוא.
יש הטוענים כי פרטינקס התבטא בעד ירושתו על ידי יוליאנוס, אך אין זו עובדה ברורה בשל המקור המפוקפק שמביא אותה (ההיסטוריה אוגוסטה).
מכל מקום, לאחר רצח פרטינקס ערך המשמר הפרטוריאני מכירה פומבית לתפקיד הקיסר.
טיטוס פלאביוס סולפיקיאנוס, שתפקידו הפוליטי אפשר לו לדרוש את הכתר, פנה למשמר הפריטוריאני עם הצעה של 20,000 מטבעות לכל חייל, אם יהפוך לקיסר.
יוליאנוס מצידו הציג בפני המשמר הצעה של 25,000 מטבעות, והוכרז בידי המשמר כקיסר.
בעקבות זאת פנה אל הסנאט וקיבל את הסכמתו.
הסנאט העניק לאשתו מנליה סקנטילה ולבתו דידיה קלרה את התואר "אוגוסטה".
דידיוס כונה עתה "אימפרטור קיסר מרקוס דידיוס סוורוס יוליאנוס אוגוסטוס".
הוא מינה את חתנו קורנליוס רפנטינוס לפרייפקטוס העיר רומא, ומינה את פלוויוס גנאליס ואת טוליוס קריספינוס לפרייפקטים הפרייטוריאנים.
אולם בקירקוס מקסימוס ברומא התכנסו המונים, שדרשו את מינויו של פסקניוס ניגר, מפקד הצבא הרומי בפרובינקיה סוריה, לקיסר.
לנוכח סכנה זו, שלח דידיוס לרצוח את פסקניוס ניגר, אך שליחות זו נכשלה.
באמצע אפריל 193 הכריזו חייליו של ניגר על מפקדם קיסר רומא; בפאנוניה הכריזו חייליו של ספטימיוס סוורוס על מפקדם קיסר, והצטרפו אליהם גם הלגיונות שחנו בגרמניה.
פסקניוס ניגר, ספטמיוס סוורוס וקלודיוס אלבינוס, מושל בריטניה, התמרדו כנגד יוליאנוס.
סוורוס צעד לרומא עם צבאו.
דידיוס קרא לסנאט להכריז על סוורוס אויב, וחייליו נדרשו לעזוב את המחנה שלו.
דידיוס מינה לסוורוס מחליף, ולריוס קטולוס, וציווה להרוג אנשים שהיו בקשר עם סוורוס, ובהם לייטוס ומרקיה, שעמדו בראש הקשר נגד קומודוס ועוררו את חשדו.
דידיוס שלח את טוליוס קריספינוס, אחד ממפקדי המשמר הפרייטוריאני, לחסום באמצעות הצי את כניסת סוורוס לאיטליה, אולם סוורוס השתלט על הצי, שעגן ברוונה.
הצבאות שפגש סוורוס בדרך היבשה אל רומא, עברו לצדו, וכך עשתה גם משלחת מטעם הסנאט.
דידיוס החליט לבצר את רומא, אלא שהחיילים הפרייטוריאנים שכרו פועלים לעבוד במקומם בביצורים.
דידיוס הזעיק את המלחים מבסיס הצי במיסנום, והביא גלדיאטורים מקפואה וחימש אותם בנשק של חיילים.
כמו כן, ציווה להכין למלחמה באויביו את חיות הפרא השמורות לקרבות באמפיתיאטרון.
אולם בסופו של דבר הסכים דידיוס לחלוק עם סוורוס את השלטון.
טיליוס קריספינוס יצא למסור את החלטתו לסוורוס, אך נחשד כזומם רצח והוצא להורג.
כדי להוכיח את תום כוונותיו, מינה דידיוס לפרייטוריאנים פרייפקטוס שלישי, מתומכי סוורוס, ואף קיבל לסנאט בן משפחה של סוורוס.
אולם סוורוס סירב לכל פשרה.
דידיוס פנה אל טיבריוס פומפיאנוס, חתנו של מרקוס אורליוס, והציע לו מחצית מהשלטון הקיסרי, אולם זה דחה את ההצעה.
ספטימיוס סוורוס הגיע עם צבאותיו לפני העיר ודרש לקבל לידיו את רוצחי פרטינקס, והללו אכן הובאו לפני הקונסול סיליוס מסאלה.
דידיוס הבין שתומכיו המעטים נטשו אותו וניסה להתחבא בארמון, כשלידו המפקד הפרייטוריאני שלו פלוויוס גנאליס וחתנו קורנליוס רפנטינוס.
הקונסול מסאלה החליט לזמן את חברי הסנאט באולם ההרצאות של האתניום, והללו קיבלו החלטה פה אחד להכיר בספטימיוס סוורוס בלבד כקיסר האימפריה.
ב-1 ביוני 193 שלח הסנאט משלחת רוצחים אל דידיוס יוליאנוס.
הוא נרצח בפלטין בידי חייל פשוט בעודו מתחנן על נפשו ומבקש את חסותו של הקיסר החדש.
דידייה איב דרוגבה טבילי הוא כדורגלן עבר מחוף השנהב ששיחק בעמדת החלוץ.
לזכותו של דרוגבה 104 הופעות ו-65 שערים במדי נבחרת , דבר ההופך אותו למלך השערים של הנבחרת בכל הזמנים.
כמו כן, הוא מדורג שני בטבלת מלכי השערים של צ'לסי בכל הזמנים עם 164 שערים בכל המסגרות.
דרוגבה נולד באביג'אן שבחוף השנהב וכבר בגיל חמש נשלח על ידי הוריו לצרפת, שם התגורר אצל דודו, מישל גובה, כדורגלן מקצועי.
הוא חזר לבית הוריו שלוש שנים לאחר מכן בעקבות געגועים למשפחתו.
אמו כינתה אותו "טיטו" על שם יוסיפ ברוז טיטו, מנהיג יוגוסלביה שאותו העריצה.
הוא החל לשחק כדורגל במגרש חניה בעיר מגוריו, אך לאחר ששני הוריו איבדו את עבודתם, שב לצרפת.
בשנת 1991 גם הוריו עברו לגור בצרפת, תחילה בעיר ואן ולאחר מכן באנטוני שבפרברי פריז, שם חזר דרוגבה בן ה-15 לחיות איתם.
בשלב זה החל דרוגבה לשחק כדורגל בצורה מסודרת, כאשר הצטרף לקבוצת הנוער של המועדון החצי מקצועי, לוולואה.
אף על פי שהפגין יכולת מצוינת במשחקיו בלוולואה והרשים את מאמנו בגישתו המקצועית, לא הועלה לסגל הקבוצה הבוגרת לאחר שלא הרשים את מאמן הקבוצה, ז'אקי לונקר.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר, נאלץ לחפש קבוצה חדשה ולבסוף חתם בלה מאן, אך פציעה חמורה השביתה אותו למשך כל העונה.
גם בעונה שלאחר מכן המשיך להיות מושבת ומאמנו בעבר, מארק וסטרלופ אף אמר כי "ייקח לדרוגבה כארבע שנים לחזור לכושר".
עם זאת, דרוגבה הצליח לחזור לכושר מהר מהצפוי ולקראת סיום עונת חתם על חוזה רשמי בקבוצת הבוגרים של לה מאן ובגיל 21 שיחק את משחקו הרשמי הראשון בקריירה.
בשנת 2010 דרוגבה חלה במחלת המלריה אך החלים ממנה וחזר למגרשים.
לה מאן, שבעונה שלפני הגעתו של דרוגבה ניצלה מירידה רק בזכות ניצחון במחזור הסיום, השתפרה מאוד עם צירופו ובזכות יכולת קבוצתית טובה סיימה את העונה במקום התשיעי, כאשר ארבע נקודות בלבד מפרידות בינה לבין המקום החמישי.
דרוגבה שחזר לשחק אחרי שנתיים וחצי הפגין יכולת מצוינת וסיים את העונה עם שבעה שערים ב-30 משחקים.
בעונה שלאחר מכן נפצע שוב ואיבד את מקומו בהרכב לדניאל קוזין.
גם כאשר שב לשחק לא בלט וסיים את העונה ללא שערי ליגה ב-11 משחקים.
במחצית עונת נקנה כרטיסו בסכום של 80,000 פאונד על ידי קבוצת הליגה הראשונה גנגאן, לאחר שכבש חמישה שערים ב-21 משחקים הראשונים של העונה והיה אחד השחקנים הבולטים בליגת המשנה.
בסך הכל סיים דרוגבה את שלוש שנותיו בלה מאן עם 12 שערים ב-64 משחקי ליגה.
עד לסיום עונת כבש שלושה שערים ב-11 הופעות במדי גנגאן וסייע לה להישאר בליגה הראשונה.
אף על פי כן, צוות האימון של הקבוצה לא התרשם מדרוגבה, אך עם זאת הוא המשיך לפתוח בהרכב גם בעונה הבאה וכבש 17 שערים שמיקמו אותו במקום השלישי בטבלת מלך השערים של הליגה הצרפתית, כאשר רק לפאולטה ושבאני נונדה יותר כיבושים ממנו.
יחד עם פלורן מאלודה הוא הוביל את גנגאן למקום השביעי בליגה, הישג השיא של הקבוצה בכל הזמנים.
בעונת עבר לשחק באולימפיק מרסיי תמורת 3.3 מיליון פאונד.
במרסיי הפך דרוגבה לאחד משחקני ההתקפה הטובים באירופה ועם 19 שערים ב-35 משחקי ליגה נבחר לשחקן השנה בליגה הצרפתית ושוב דורג שלישי בטבלת מלך השערים של הליגה.
כמו כן, השער שכבש בניצחון 0-1 על מונפלייה נבחר לשער העונה בצרפת.
במקביל להצטיינותו בליגה, הפגין את עונת השיא שלו במפעלים האירופים.
עם חמישה שערים בשבעה משחקים בליגת האלופות הוביל את מרסיי למקום השלישי בבית המוקדם, ממנו העפילה הקבוצה לסיבוב השלישי של גביע אופ"א.
עם שישה שערים נוספים בתשעת משחקיו בגביע אופ"א דרוגבה הוביל את קבוצתו עד לגמר המפעל כשבדרך הם מדיחים בין היתר קבוצות אירופיות בכירות כגון ליברפול ואינטר מילאנו.
עם זאת, משחק קבוצתי חלש במשחק הגמר נגד ולנסיה והפסד 2-0 סיים את העונה האירופית המופלאה של מרסיי ללא תואר.
ביולי 2004 עבר דרוגבה לשחק בקבוצת הצמרת האנגלית צ'לסי תמורת סכום שיא של 24 מיליון פאונד.
לצ'לסי הגיע דרוגבה כחלק מה"מהפכה" שביצע מאמנה החדש של הקבוצה ז'וזה מוריניו, שמלבד דרוגבה החתים מספר שחקנים צעירים ומוכשרים נוספים ושחרר 14 משחקני הקבוצה בעונה הקודמת.
דרוגבה השתלב במהרה בצ'לסי ועל אף פציעה בשריר הבטן הישר שהשביתה אותו ממשחק למשך למעלה מחודשיים, הוביל את צ'לסי לזכייה באליפות הפרמייר ליג לראשונה מזה 50 שנה.
כמו כן, כבש את השער השני בניצחון 2-3 על ליברפול בגמר גביע הליגה האנגלית והוביל את קבוצתו לזכייה בתואר לאחר ההארכה.
גם בליגת האלופות הפגין יכולת הבקעה נהדרת ועם חמישה שערים בתשעה משחקים כולל שניים בצמד המשחקים מול באיירן מינכן ברבע הגמר, הוביל את צ'לסי להישג השיא שלה במפעל עד אז, חצי הגמר בו הפסידה לליברפול.
בסך הכל סיים את עונתו הראשונה באנגליה עם 16 שערים ב-41 משחקים בכל המסגרות.
גם בעונה הבאה, , הפגין יכולת מצוינת וכבר בתחילתה הוביל את צ'לסי לזכייה במגן הקהילה עם צמד שערים בניצחון 1-2 על ארסנל.
בהמשך הוביל את הקבוצה לזכייה נוספת באליפות הפרמייר ליג, כאשר הוא מסיים את העונה עם 12 שערי ליגה מתוך 16 שערים בכל המסגרות.
דרוגבה זכה להצלחה רבה גם בעונת , בה כבש 33 שערים בכל המסגרות, מתוכם 20 שערים בליגה האנגלית, נתון שהקנה לו זכייה בתואר מלך השערים של הפרמייר ליג.
בין רגעי השיא של דרוגבה במהלך העונה בלטו שעריו ממרחק רב במשחקים נגד ליברפול, אברטון וברצלונה ושעריו בניצחון 1-2 על ארסנל בגמר גביע הליגה.
כמו כן, פעמיים בעונה זו הבקיע שלושער; פעם נגד ווטפורד ופעם נגד לבסקי סופיה בשלב הבתים של ליגת האלופות.
במשחקו האחרון בעונה זו, גמר הגביע האנגלי נגד מנצ'סטר יונייטד, לה הפסידה צ'לסי את האליפות מספר ימים קודם לכן, הבקיע דרוגבה את השער היחיד בניצחון 0-1, במה שהיה לשער הראשון שהובקע באצטדיון ומבלי החדש.
בכך הפך דרוגבה לשחקן השלישי בלבד יחד עם נורמן וייטסייד ומארק יוז שכובש גם בגמר גביע הליגה וגם בגמר הגביע באותה העונה ולראשון שמבקיע בשני הגמרים וגם מנצח בהם.
בינואר 2007 נבחר דרוגבה לשחקן השנה בחוף השנהב ובמרץ אותה שנה זכה לראשונה בקריירה בתואר כדורגלן השנה באפריקה לשנת 2006 לאחר שצבר 79 נקודות בהצבעת קונפדרציית הכדורגל של אפריקה, שלוש נקודות בלבד יותר מסגנו סמואל אטו הקמרוני שצבר 76 נקודות.
כמו כן, זכה דרוגבה לשבחים רבים מצד התאחדות שחקני הכדורגל האנגלית שכללה אותו בנבחרת העונה בפרמייר ליג ודירגה אותו שני בבחירות לכדורגלן השנה בליגה האנגלית, אחרי כריסטיאנו רונאלדו שזכה בתואר.
עונת התחילה בצורה רעה במיוחד עבור דרוגבה, כאשר כבר עם פתיחתה, ז'וזה מוריניו, מאמנו האהוב, עזב את צ'לסי ועבר לאינטר מילאנו.
בהמשך ספג פציעה בברך שהשביתה אותו למשך כחודש ומיד לאחר חזרתו למשחק נאלץ לעזוב את צ'לסי שוב לטובת ייצוג נבחרתו בגביע אפריקה לאומות.
בעקבות כך, שב לשחק באופן קבוע רק בפברואר 2008, אך עם זאת השתלב במהרה ואף כבש את שער היתרון של צ'לסי בהפסד 2-1 לטוטנהאם הוטספר בגמר גביע הליגה.
בהמשך, דרוגבה כבש צמד שערים במשחק הגומלין מול ליברפול בחצי גמר ליגת האלופות, אותו ניצחה צ'לסי 2-3 (3-4 בסיכום שני המשחקים) והעפילה לגמר הטורניר לראשונה בתולדותיה.
עוד באותו משחק דרוגבה הפך למלך השערים של צ'לסי באירופה בכל הזמנים לאחר שכבש את שערו ה-18 ועבר את השיאן הקודם, פיטר אוזגוד שהבקיע 16 שערים.
עם זאת, במהלך משחק הגמר נגד מנצ'סטר יונייטד ספג כרטיס אדום לאחר שסטר לנמניה וידיץ' בפניו והורחק מיידית.
צ'לסי הפסידה לבסוף 6-5 בדו-קרב בעיטות עונשין.
עם תחילת עונת שוב סבל דרוגבה מבעיות בברך, והושבת ממשחק למשך למעלה מארבעה חודשים.
אף על פי כן, שב לכושרו במהרה, אך מיעט לקבל דקות משחק ממאמן צ'לסי, פיליפה סקולארי.
עם מינויו של חוס הידינק למאמן הקבוצה בפברואר 2009 דרוגבה שב להרכב ובחמשת המשחקים הבאים הבקיע ארבעה שערים.
בהמשך הבקיע ארבעה שערים בארבעת המשחקים נגד יובנטוס וליברפול בשמינית ורבע הגמר ליגת האלופות בהתאמה והוביל את צ'לסי לחצי הגמר בפעם השלישית ברציפות.
רק ארבעה ימים לאחר מכן הבקיע את שער הניצחון של קבוצתו ב-1-2 על ארסנל בחצי גמר הגביע האנגלי.
למרות היכולת המצוינת, דרוגבה לא הצליח למנוע את הדחתה של צ'לסי בחצי גמר ליגת האלופות לאחר שזו סיימה בתיקו 1-1 את משחק הגומלין נגד ברצלונה (0-0 במשחק הראשון) והודחה בעקבות שערי חוץ.
לאחר המשחק טען דרוגבה שהשופט טום הנינג קיפח את צ'לסי ולאחר שספג כרטיס צהוב צעק קללות לעבר המצלמה בשידור חי.
בעקבות התנהגותו החליטה אופ"א להשעות אותו מששת משחקיה הבאים של צ'לסי באירופה, כאשר בשני האחרונים היה בהשעיה על תנאי.
מאוחר יותר העונש קוצר במשחק אחד בעקבות ערעור שהגישה צ'לסי.
על אף התקרית, דרוגבה הוביל את צ'לסי לזכייה נוספת בגביע האנגלי לאחר שכבש את השער הראשון בניצחון 1-2 על אברטון בגמר.
עונת הייתה אחת הטובות של דרוגבה בקריירה.
הוא החל אותה עם זכייה במגן הקהילה לאחר ניצחון על מנצ'סטר יונייטד ובהמשך הוביל את צ'לסי לזכייה שלישית בתקופתו באליפות הפרמייר ליג.
כמו כן, הוא זכה בתואר מלך השערים של הליגה עם 29 שערים, כולל שלושער בניצחון 0-8 על ויגאן את'לטיק במחזור הסיום.
על אף היכולת העילאית, צ'לסי הודחה מליגת האלופות כבר בשמינית הגמר לאחר הפסד 3-1 בסיכום שני המשחקים נגד האלופה הנכנסת, אינטר מילאנו.
גם את עונת החל דרוגבה בצורה מצוינת, עם שלושער בניצחון 0-6 על וסט ברומיץ' אלביון במשחק הפתיחה של הפרמייר ליג.
במשחק הבא נגד ויגאן את'לטיק שוב הוביל את קבוצתו לניצחון 0-6, הפעם עם שלושה בישולים.
את עונת החל דרוגבה ביכולת טובה, אך ללא מזל, במחזור השלישי של הפרמייר ליג במשחק נגד נוריץ' סיטי דרוגבה עלה לכדור גובה, קיבל מכה חזקה בסנטר מהשוער ג'ון רודי, איבד את ההכרה ונפל בחוזקה על הקרקע, בעקבות זה שבר את אפו וקיבל זעזוע מוח בדרגה קשה.
דרוגבה טופל במשך מספר דקות על המגרש ולבסוף הורד על אלונקה עם מסכת חמצן.
בגמר ליגת האלופות בעונת 2011/2012 הבקיע את שער השוויון לטובת צ'לסי, ואת השער המכריע בדו-קרב פנדלים, שהעניק לצ'לסי את גביע ליגת האלופות הראשון בתולדותיה.
ב־20 ביוני 2012 חתם דרוגבה בשאנגחאי שנחווה הסינית על חוזה לשנתיים וחצי.
דרוגבה שיתף פעולה יחד עם ניקולא אנלקה בחוד ההתקפה והרוויח כ-200 אלף ליש"ט לשבוע.
ב-28 בינואר 2013 חתם דרוגבה בגלאטסראיי הטורקית על חוזה לשנה וחצי.
שם הוא שיתף פעולה יחד עם וסלי סניידר.
ב-21 בינואר 2014 זכה דרוגבה בתואר שחקן השנה של טורקיה.
ב-19 במאי 2014, עם תום חוזהו עזב דרוגבה את גלאטסראיי.
ב-25 ביולי 2014, חזר דרוגבה לקדנציה שנייה בצ'לסי כשחתם על חוזה לעונה אחת.
בעונה זו הוא כבש 4 שערים בליגה והיה חלק מזכייתה של צ'לסי באליפות.
ב-24 במאי 2015 הודיע דרוגבה כי הוא עוזב את צ'לסי, וזאת לאחר עונה אחת במדי הקבוצה.
ב-31 ביולי 2015 חתם במונטריאול אימפקט מליגת ה-MLS.
באפריל 2017 חתם דרוגבה בקבוצת פיניקס רייסינג מליגת הUSL האמריקאית, דרוגבה גם משמש כבעלי הקבוצה.
ב-22 בנובמבר 2018 הודיע דרוגבה על פרישה ממשחק פעיל.
לאחר הפרישה, מונה דרגובה לשגריר בינלאומי של ארגון הספיישל אולימפיקס.
ב-8 בספטמבר 2002 ערך דרוגבה את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת חוף השנהב במשחק נגד וכחצי שנה לאחר מכן כבש את שערו הראשון במדי הנבחרת, בניצחון 0-3 על .
בהמשך כבש שלושער במשחק נגד במוקדמות גביע אפריקה לאומות ועם תשעה שערים במוקדמות מונדיאל 2006 הוביל את נבחרתו להעפלה לטורניר לראשונה בהיסטוריה.
בפברואר 2006 דרוגבה מונה לקפטן הנבחרת לקראת הופעתה ה-18 בגביע אפריקה לאומות.
בטורניר עצמו הוביל את חוף השנהב עד לגמר, כאשר הוא מבקיע את שערי הניצחון במשחקים נגד ו, את בעיטת העונשין המכריעה בניצחון 11-12 בדו-קרב בעיטות עונשין נגד קמרון ברבע הגמר ואת השער היחיד בניצחון 0-1 על בחצי הגמר.
עם זאת בדו-קרב בעיטות העונשין נגד במשחק הגמר (0-0 בסיום ההארכה), דרוגבה לא הצליח להבקיע את הבעיטה המכריעה וחוף השנהב נוצחה 4-2.
במונדיאל 2006 הוגרלה חוף השנהב לשחק ב"בית המוות" יחד עם , ו.
ב-11 ביוני 2006 כבש דרוגבה את שערו הראשון במונדיאל במה שהיה גם לשער המונדיאל הראשון של נבחרתו בכל הזמנים.
עם זאת, חוף השנהב הפסידה במשחק 1-2 לארגנטינה והודחה מהטורניר לאחר הפסד בתוצאה דומה במשחק השני נגד הולנד.
במשחק הסיום של שלב הבתים נגד סרביה ומונטנגרו, בו דרוגבה לא שותף עקב השעיה, הצליחה חוף השנהב להשיג ניצחון ראשון במונדיאל לאחר שחזרה מפיגור 2-0 וניצחה 2-3.
בגביע אפריקה לאומות 2008 הוגרלה חוף השנהב לבית קל יחסית יחד עם , ו.
דרוגבה הבקיע שני שערים בשלב הבתים, אחד בניצחון 1-4 על בנין במחזור הפתיחה ואחד נוסף בניצחון 0-3 על מאלי.
בניצחון 0-5 על ברבע הגמר כבש את השער השני של נבחרתו במשחק והראשון מבין ארבעה שהבקיעה חוף השנהב ב-12 הדקות האחרונות.
בחצי הגמר פגשה הנבחרת את מצרים לשחזור גמר 2006, אך הפעם לא הצליחה להוות יריב שקול והובסה 4-1. גם במשחק על המקום השלישי נגד לא הרשימה וסיימה את הטורניר במקום הרביעי לאחר הפסד 4-2.
דרוגבה כבש שישה שערים בחמישה משחקים במוקדמות מונדיאל 2010 והוביל את נבחרתו להעפלה שנייה ברציפות לטורניר הגמר.
בשלב הבתים של גביע אפריקה לאומות 2010 הוגרלה חוף השנהב לבית יחד עם גאנה, ו, אך לאחר שהאחרונה פרשה מהטורניר, ניצחון 1-3 על גאנה עם שער של דרוגבה בדקה ה-90 ותיקו 0-0 במשחק השני נגד בורקינה פאסו הספיק לנבחרת כדי לעלות לרבע הגמר מהמקום הראשון.
עם זאת, חוף השנהב כשלה שוב ברגע המכריע ולאחר שכבר כבשה שער יתרון בדקה ה-89 במשחק נגד ברבע הגמר, ספגה שער שוויון בדקה האחרונה של תוספת הזמן ולבסוף הודחה לאחר שער נוסף של אלג'יריה בהארכה.
מעט לאחר הטורניר, ב-10 במרץ 2010 זכה בפעם השנייה בקריירה בתואר כדורגלן השנה באפריקה לשנת 2009.
ב-4 ביוני 2010 דרוגבה נפצע במשחק הכנה למונדיאל 2010 נגד , לאחר שבהתנגשות עם מגנה של יפן, טוליו, שבר את עצם הגומד בידו הימנית והשתתפותו במונדיאל הוטלה בספק.
כשבוע לאחר מכן, פיפ"א התירה לו בהשתתף במשחק הפתיחה נגד בתנאי שילבש מגן גבס על ידו השבורה.
ב-8 באוגוסט 2014 הודיע על פרישה מהנבחרת.
כולל הגביע הצרפתי, גביע הליגה הצרפתית, הגביע האנגלי, גביע הפוטבול ליג, מגן הקהילה, הגביע הטורקי ואליפות קנדה
מדליית כסף עם נבחרת חוף השנהב בגביע אפריקה לאומות: 2006, 2012