tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, בכפרים הכפריים המרוחקים יותר, שחיטה חשאית, גינות ירק וזמינות מוצרי חלב אפשרו הישרדות טובה יותר.
חלק מהאנשים נהנו מהשוק השחור, שבו אוכל נמכר ללא כרטיסים במחירים גבוהים מאוד.
חקלאים הפנו במיוחד בשר לשוק השחור, מה שאומר הרבה פחות לשוק הפתוח.
גם כרטיסי מזון מזויפים היו במחזור.
גם קנייה ישירה מחקלאים באזורים הכפריים וסחר חליפין נגד סיגריות היו נהוגים תכופות בתקופה זו.
אולם פעולות אלו נאסרו בתכלית, ולכן בוצעו תוך סיכון של החרמה וקנסות.
במהלך היום, תקנות רבות, צנזורה ותעמולה הפכו את הכיבוש לבלתי נסבל יותר ויותר.
בלילה, התושבים נאלצו לעמוד בעוצר ואסור היה לצאת במהלך הלילה ללא קנקארטה.
הם נאלצו לסגור את התריסים או החלונות שלהם ולכבות כל אור, כדי למנוע ממטוסי בעלות הברית להשתמש באורות העיר לצורך ניווט.
חווית הכיבוש הייתה דיסאוריינטציה פסיכולוגית עמוקה עבור הצרפתים, שכן מה שהיה פעם מוכר ובטוח הפך פתאום למוזר ומאיים.
פריזאים רבים לא הצליחו להתגבר על ההלם שחוו כאשר ראו לראשונה את דגלי צלב הקרס הענקיים עטופים מעל הוטל דה ויל ומתנוססים על גבי מגדל אייפל.
ההיסטוריון הבריטי איאן אוסבי כתב:
אוסבי כתב שעד סוף קיץ 1940: "ולכן הנוכחות החייזרית, שנואה ומפחדת יותר ויותר בפרטיות, עלולה להיראות כה קבועה, עד שבמקומות הציבוריים שבהם התנהלו חיי היומיום, זה היה מובן מאליו".
באותו זמן צרפת גם סבלה מהיעלמויות כאשר שמם של מבנים שונה, ספרים נאסרו, אמנות נגנבה כדי להילקח לגרמניה וככל שחלף הזמן, אנשים החלו להיעלם.
עם כמעט 75,000 תושבים הרוגים ו-550,000 טונות של פצצות שהוטלו, צרפת הייתה, אחרי גרמניה, המדינה השנייה בהרס הפצצות ב.
הפצצות בעלות הברית היו אינטנסיביות במיוחד לפני ובמהלך מבצע אוברלורד ב-1944.
תוכנית התחבורה של בעלות הברית שמטרתה הרס שיטתי של מגרשי הרכבת וגשרי רכבת צרפתיים, ב-1944, גבה גם מחיר כבד מחיי אזרחים.
לדוגמה, ההפצצה ב-26 במאי 1944 פגעה ביעדי רכבת בחמש ערים בדרום מזרח צרפת ובסביבותיה, וגרמה ליותר מ-2,500 הרוגים אזרחיים.
חציית הגבול בין האזור הצפוני לאזור הדרומי הצריך גם קנקארטה, שהיה קשה לרכוש.
אנשים יכלו לכתוב רק לבני משפחתם, והדבר היה מותר רק באמצעות כרטיס שמולא מראש שבו השולח סימן את המילים המתאימות (למשל 'בריאות טובה', 'פצוע', 'מת', 'אסיר').
האזור הכבוש התנהל לפי זמן גרמני, שהקדים את האזור הלא כבוש בשעה אחת.
מדיניות נוספת שיושמה באזור הכבוש אך לא באזור החופשי היו עוצר מ-22:00 עד 05:00, איסור על סרטים אמריקאים, דיכוי הצגת דגל צרפת ושירת המרסייז, ואיסור על ארגונים צבאיים של וישי ולגיון הוותיקים.
תלמידי בית הספר נאלצו לשיר "Maréchal, nous voilà!" ("מרשל, הנה אנחנו!").
דיוקנו של המרשל פיליפ פטן עיטר את קירות הכיתות, ובכך יצר פולחן אישיות.
תעמולה הייתה נוכחת בחינוך כדי להכשיר את הצעירים עם הרעיונות של משטר וישי החדש.
עם זאת, לא היה חידוש באידאולוגיה כמו במדינות כבושות אחרות, למשל בפולין, שם חוסלה אליטת ההוראה.
המורים לא נכלאו והתוכניות לא שונו באופן כללי.
במגזר הקתולי הפרטי, מנהלי בתי ספר רבים החביאו ילדים יהודים (ובכך הצילו את חייהם) וסיפקו להם חינוך עד השחרור.
חודש לאחר הכיבוש, פורסם לראשונה כתב העת לחיילים הדו-חודשי Der Deutsche Wegleiter für Paris (המדריך הגרמני לפריז) בהוצאת ה-Paris Kommandantur, וזכה להצלחה.
מדריכים נוספים, כמו Guide aryien, הגדירו למשל את המולן רוז' בין המקומות שחובה לראות בפריז.
מועדונים מפורסמים כמו Folies-Belleville או Bobino היו גם הם בין המקומות המבוקשים.
מגוון רחב של יחידות גרמניות הועברו לצרפת כדי לנוח ולהתאושש; הגרמנים השתמשו במוטו "Jeder einmal in Paris" ("כולם פעם בפריז") וסיפקו "ביקורי פנאי" בעיר עבור חייליהם.
אמנים מפורסמים שונים, כמו איב מונטאן או מאוחר יותר הקומפניון דה לה שנסון, החלו את הקריירה שלהם במהלך הכיבוש.
אדית פיאף התגוררה מעל L'Étoile de Kléber, בורדלו מפורסם ברחוב Rue Lauriston, שהיה ליד מפקדת קרלינגו, ולעיתים קרובות הגיעו אליו חיילים גרמנים.
העוצר בפריז לא נשמר בקפדנות כמו בערים אחרות.
השיר של ג'אנגו ריינהארדט "Nuages", בביצוע ריינהארדט והחמישייה של המועדון הלוהט של צרפת ב-Salle Pleyel, זכה לשמצה בקרב מעריצים צרפתים וגרמנים כאחד.
ג'אנגו ריינהארדט אף הוזמן לשחק ב-OKW.
ההתעללות בפריז בביקורים של כוחות גרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה הובילו לתגובת נגד; הזנות האינטנסיבית בתקופת הכיבוש פינתה את מקומה לחוקים של מארט רישאר ב-1946, שסגרה את בתי הבושת וצמצמה את מופעי הבמה המטומטמים לאירועי ריקוד בלבד.
בתקופת הכיבוש הגרמני, מדיניות עבודת כפייה, שנקראה Service du Travail Obligatoire ("שירות עבודה חובה, STO"), כללה תפיסה והעברה של מאות אלפי עובדים צרפתים לגרמניה בניגוד לרצונם, לצורך מאמץ המלחמה הגרמני.
בנוסף למחנות עבודה למפעלים, חקלאות ומסילות ברזל, נעשה שימוש בעבודות כפייה לאתרי שיגור V-1 ומתקנים צבאיים אחרים שנועדו על ידי בעלות הברית במבצע קשת צלב.
החל משנת 1942, רבים סירבו להתגייס למפעלים וחוות בגרמניה על ידי ה-STO, וירדו למחתרת כדי להימנע ממאסר וגירוש לאחר מכן לגרמניה.
על פי רוב, אותם "משתמטי עבודה" (réfractaire) הפכו ללוחמי מאקי.
היו פעולות תגמול גרמניות נגד אזרחים במדינות כבושות; בצרפת בנו הנאצים חדר הוצאה להורג במרתפי בניין משרד התעופה לשעבר בפריז.
יהודים רבים היו קורבנות השואה בצרפת.
כ-49 מחנות ריכוז היו בשימוש בצרפת במהלך הכיבוש, הגדול שבהם בדראנסי.
באזור הכבוש, החל משנת 1942, היהודים חויבו לענוד את הטלאי הצהוב והורשו לנסוע רק בקרון האחרונה של המטרו בפריז.
13,152 יהודים המתגוררים באזור פריז היו קורבנות של מעצר המוני על ידי השלטונות הצרפתיים הפרו-נאציים ב-16 וב-17 ביולי 1942, הידוע כ-Vel'd'Hiv Roundup, והועברו לאושוויץ שם נהרגו.
בסך הכל, על פי ספירה מפורטת של סרז' קלרספלד, מעט מתחת ל-77,500 מהיהודים המתגוררים בצרפת מתו במהלך המלחמה, ברובם המכריע לאחר שגורשו למחנות המוות.
מתוך אוכלוסייה יהודית בצרפת בשנת 1940 של 350,000, זה אומר שקצת פחות מרבע מתו.
למרות שזה נורא, שיעור התמותה היה נמוך יותר מאשר במדינות כבושות אחרות (למשל 75 אחוז בהולנד), ומכיוון שרוב היהודים היו כאלו שהיגרו לאחרונה לצרפת (בעיקר גולים מגרמניה), יותר יהודים חיו בצרפת בסוף הכיבוש מאשר כ-10 שנים קודם לכן כאשר היטלר עלה לשלטון באופן רשמי.
היא החלה לגייס כוחות חדשים להשתתף בהתקדמות לנהר הריין ובפלישה לגרמניה, תוך שימוש בכוחות הפנים הצרפתיים כקאדרים צבאיים ומאגרי כוח אדם של לוחמים מנוסים כדי לאפשר התרחבות גדולה ומהירה מאוד של צבא השחרור הצרפתי (Armée française de la Liberation).
הודות להשאל-החכר, היא הייתה מצוידת היטב ומסופקת היטב למרות השיבוש הכלכלי שהביא הכיבוש, והיא גדלה מ-500,000 איש בקיץ 1944 ליותר מ-1.3 מיליון ביום הניצחון באירופה, מה שהפך אותו לצבא בעלות הברית הרביעי בגודלו באירופה.
דיוויזיית השריון הצרפתית השנייה, קצה החנית של כוחות צרפת החופשית שהשתתפו ב ושחררו את פריז ב-25 באוגוסט 1944, המשיכה לשחרר את שטרסבורג ב-22 בנובמבר 1944, ובכך מימשה את שבועת קופרה שנקבעה על ידי הגנרל לקלרק כמעט ארבע שנים קודם לכן.
היחידה בפיקודו, שהייתה בקושי מעל גודל פלוגה כאשר כבשה את המבצר האיטלקי, גדלה לדיוויזיית שריון בעוצמה מלאה.
חוד החנית של הארמייה הראשונה של צרפת החופשית, שנחתה בפרובאנס ב-15 באוגוסט 1944, היה הקורפוס ה-1. היחידה המובילה שלה, דיוויזיית השריון הצרפתית הראשונה, הייתה היחידה הראשונה של בעלות הברית שהגיעה לרון (25 באוגוסט 1944), הריין (19 בנובמבר 1944) ולדנובה (21 באפריל 1945).
ב-22 באפריל 1945, היא כבשה את מובלעת זיגמרינגן בבאדן-וירטמברג, שם התארחו הגולים האחרונים של משטר וישי, כולל המרשל פטן, אצל הגרמנים באחת מטירות האבות של שושלת הוהנצולרן.
משתפי הפעולה הועמדו למשפט בטיהורים משפטיים (épuration légale), וכמה מהם הוצאו להורג בגין בגידה, ביניהם פייר לאוואל, ראש ממשלת וישי בשנים 1942–1944. גם מרשל פטן, "ראש המדינה הצרפתית" וגיבור ורדן, נידון למוות (14 באוגוסט 1945), אך עונשו הומתק למאסר עולם שלושה ימים לאחר מכן.
אלפי משתפי פעולה הוצאו להורג על ידי כוחות ההתנגדות המקומיים במה שנקרא "טיהורים פראיים" (épuration sauvage).
הממלכות הברבריות היו מדינות שנוסדו על ידי עמים שונים שאינם רומיים, בעיקר גרמניים, במערב אירופה ובצפון אפריקה בעקבות קריסת האימפריה הרומית המערבית במאה החמישית.
הממלכות הברבריות היו הממשלות העיקריות במערב אירופה בראשית ימי הביניים.
סיום תקופת הממלכות הברבריות נחשבת עם הכתרתו של קרל הגדול לקיסר בשנת 800.
היווצרותן של הממלכות הברבריות הייתה תהליך מסובך, הדרגתי ובעיקר לא מכוון.
ניתן לאתר את מקורם בכך שהמדינה הרומית לא הצליחה לטפל במהגרים ברברים בגבולות האימפריאליים, מה שהוביל הן לפלישות והן להזמנות לשטח אימפריאלי.
למרות זרם הולך וגובר של ברברים, הרומאים מנעו מהם במקביל את היכולת להשתלב כראוי במסגרת האימפריאלית.
שליטים ברברים היו בתחילה מצביאים מקומיים ומלכים כפופים ללא קשרים מוצקים לטריטוריה כלשהי.
השפעתם רק הלכה וגברה כאשר קיסרי רומא ותופסי השלטון בכוח החלו להשתמש בהם ככלי שרת במלחמות אזרחים.
הממלכות הברבריות עברו לממלכות טריטוריאליות תקינות רק לאחר קריסת הסמכות המרכזית המערבית הרומית האפקטיבית.
מלכים ברברים קבעו לגיטימציה באמצעות חיבורם לאימפריה הרומית.
כמעט כל השליטים הברברים השתמשו בתואר "דומינוס נוסטר" ("אדוננו"), ששימש בעבר את הקיסרים הרומאים, ורבים הוסיפו לשמם את השם פלביוס, שנשאו כמעט כל הקיסרים הרומאים בשלהי העת העתיקה.
רוב השליטים גם תפסו תפקיד כפוף בדיפלומטיה עם האימפריה הרומית המזרחית שנותרה.
היבטים רבים של הממשל הרומי המאוחר שרדו תחת שלטון ברברי, אם כי השיטה הישנה התמוססה ונעלמה בהדרגה, תהליך שהואץ על ידי תקופות של סערה פוליטית.
הממלכות הברבריות של מערב אירופה היו ברובן רעועות וחולפות.
עד להכתרתו של קרל הגדול בשנת 800, רק הממלכה הפרנקית שלו נותרה מחוץ לרשת הממלכות העצומה והמגוונת של פעם.
"הממלכות הברבריות" הוא המונח הקולקטיבי המשמש בדרך כלל היסטוריונים מודרניים לציון הממלכות שהוקמו במערב אירופה לאחר התמוטטות האימפריה הרומית המערבית.
המונח ספג ביקורת על ידי כמה חוקרים בשל השימוש ב"ברברי" מונח מזלזל.
חלק מהיסטוריונים רואים גם ב"ממלכות ברבריות" כינוי שגוי שכן הממלכות נתמכו ובמידה רבה מאוישות על ידי אליטות רומיות לשעבר.
מונחים חלופיים שהוצעו על ידי כמה היסטוריונים כוללים "ממלכות פוסט-רומיות", "ממלכות רומיות-ברבריות", "ממלכות לטיניות-גרמניות", "ממלכות לטיניות-ברבריות", "ממלכות מערביות", ו"ממלכות ראשית ימי הביניים".
"ממלכה ברברית" לא היה בשימוש האוכלוסייה של הממלכות כדי לייעד מדינות משלהן.
סופרים מראשית ימי הביניים בממלכות השתמשו לעיתים ב"ברברי" בהתייחסות לתושבי ממלכות אחרות, אם כי מעולם לא בהתייחסות לממלכות שלהם.
עלייתן של הממלכות הברבריות בטריטוריה שנשלטה בעבר על ידי האימפריה הרומית המערבית הייתה תהליך הדרגתי, מורכב ובעיקר לא מכוון.
מוצאם בסופו של דבר ניתן לייחס להגירות של מספר רב של עמים ברברים (כלומר לא רומיים) לשטח האימפריה הרומית.
אף על פי שתקופת הנדידה (בערך 300–600) מכונה לעיתים קרובות "הפלישות הברבריות", ההגירות הודרבנו לא רק על ידי פלישות אלא גם על ידי הזמנות.
הזמנת עמים מעבר לגבול הקיסרי ליישב את השטח הרומאי לא הייתה מדיניות חדשה, והוא נעשה מספר פעמים על ידי קיסרים בעבר, בעיקר למטרות כלכליות, חקלאיות או צבאיות.
בגלל גודלה ועוצמתה של האימפריה הרומית, יכולת ההגירה שלה הייתה כמעט אינסופית.
מספר אירועים במהלך המאות הרביעית והחמישית סיבכו את המצב.
בשנת 376 הורשו הוויזיגותים לחצות את נהר הדנובה ולהתיישב בבלקן על ידי ממשלת האימפריה הרומית המזרחית.
הוויזיגותים, שמנו אולי 50,000 (מתוכם 10,000 לוחמים), היו פליטים, שנמלטו מפני האוסטרוגותים, שבתורם נמלטו מפני ההונים.
הקיסר המזרחי, ואלנס (שלט 364–378), היה מרוצה מהגעתם של הוויזיגותים שכן המשמעות הייתה שהוא יכול לגייס את הלוחמים שלהם בעלות נמוכה, ולחזק את צבאותיו.
שבטים ברברים שביקשו להתיישב באימפריה חולקו בדרך כלל לקבוצות קטנות יותר ויושבו מחדש על פני שטח אימפריאלי.
אולם הוויזיגותים הורשו להישאר מאוחדים ולבחור בעצמם את תראקיה כמקום התיישבותם.
אף על פי שהמדינה הרומית הייתה אמורה לספק לוויזיגותים מזון, הלוגיסטיקה האימפריאלית לא יכלה להתמודד עם המספר הגדול של פליטים ופקידים רומיים בפיקודו של לופיקינוס החמירו את המשבר על ידי מכירת חלק ניכר מהמזון לפני שהגיע לוויזיגותים.
על רקע הרעב המשתולל, כמה משפחות ויזיגותיות נאלצו למכור את ילדיהן לעבדות רומאית עבור מזון.
לאחר שלופיקינוס הרג קבוצה של וויזיגותים רמי דרג, המצב התפתח למרד בקנה מידה מלא, שנודע מאוחר יותר בשם המלחמה הגותית (376–382).
בשנת 378 הנחילו הוויזיגותים תבוסה משתקת לצבא השדה הרומי המזרחי בקרב אדריאנופול, בו נהרג גם הקיסר ואלנס.
התבוסה באדריאנופול הייתה הלם עבור הרומאים, ואילצה אותם לנהל משא ומתן עם הוויזיגותים בגבולות האימפריאליים ולהתיישב בהם.
ההסכמים עם סיום המלחמה הגותית הפכו את הוויזיגותים ל"פוידראטים" עצמאיים למחצה תחת מנהיגיהם, מה שאפשר לקרוא להם ולגייס אותם לצבא הרומי.
בניגוד ליישובים קודמים, הוויזיגותים לא פוזרו ובמקום זאת קיבלו אדמות מלוכדות במחוזות סקיתיה, מואסיה ואולי מקדוניה.
אף על פי שהתבוסה באדריאנופול הייתה הרת אסון, כמה היסטוריונים מודרניים מתחו ביקורת על הרעיון שזה היה צעד מכריע בנפילת האימפריה הרומית המערבית.
מלבד הוויזיגותים שנותרו קבוצה מלוכדת, יישובם בסופו של דבר לא היה שונה בהרבה מקבוצות קודמות והם הושקטו והוכלו למעשה עד תחילת שנות ה-380.
מלחמות אזרחים רומיות בסוף המאה ה-4, כמו גם תקופות של מלחמה קרה בין החצרות האימפריאליות של האימפריה הרומית המערבית והמזרחית, אפשרו לוויזיגותים תחת מנהיגם אלאריק הראשון (שלט 395–410) להפוך לכוח פעיל בפוליטיקה האימפריאלית, קשור באופן קלוש לממשלה האימפריאלית עצמה.
גם הוויזיגותים וגם הרומאים היו מודעים לכך שהאוטונומיה הגותית התקבלה רק מאחר שהיו מעט אלטרנטיבות, ונפגעים גותיים חוזרים ונשנים במלחמות רומיות גרם לוויזיגותים לחשוד יותר ויותר במניעים רומיים.
בהקשר זה מרדו הוויזיגותים מספר פעמים בפיקודו של אלאריק, שביקש להשיג תפקיד רשמי במסגרת האימפריאלית כגנרל רומי, וכן לשלם עבור חסידיו כחיילים רומיים.
אלאריק נתפס שוב ושוב ביריבות ובתככים של החצר בין האימפריה המזרחית והמערבית וכישלונו להשיג הכרה רשמית הוביל בסופו של דבר את כוחותיו לבזוז את רומא בשנת 410.
מלחמות אזרחים רומיות בסוף המאה הרביעית היו הרות אסון להגנת האימפריה הרומית המערבית.
בשנת 388, הקיסר המזרחי תאודוסיוס הראשון (שלט 379–395) ניצח את הקיסר המערבי, תופס השלטון בכוח, מגנוס מקסימוס (שלט 383–388).
בשנת 394, שוב הביסו חייליו של תאודוסיוס יריב מערבי, אוגניוס (שלט 392–394).
משמעות שני הסכסוכים הייתה טבח גדול של רגימנטים רומיים מערביים.
אחרי מגנוס מקסימוס, אף קיסר מערבי משמעותי מעולם לא נסע מצפון לליון ונראה כי הייתה מעט מאוד פעילות אימפריאלית אמיתית בבריטניה או בצפון גאליה.
במובנים רבים, האימפריה הרומית חדלה לפעול באזור; משרדים מקומיים נסוגו לדרום גאליה, אריסטוקרטים נמלטו דרומה, והבירה המקומית הועברה בשנת 395 מטריר לארל.
עדויות ארכאולוגיות מבריטניה ומצפון גאליה מציגות קריסה מהירה של תעשיות רומיות, חיי הווילות והציוויליזציה הרומית בכללותה.
הגבול היעיל של השליטה האימפריאלית עבר מגבול הריין ללואר.
בין השנים 405 ל-407 פלשו מספר רב של ברברים לגאליה במה שנקרא מעבר הריין, כולל האלאנים, הוונדלים והסואבים.
קבוצות אלו לא היו מהממלכות הסמוכות מיד לגאליה הרומית; במקום זאת, סביר להניח שהם היו תלויים במידה רבה במתנות רומיות והתגרו לנסוע מערבה כאשר מתנות כאלה נעצרו וההונים הגיעו למזרח.
הברברים הכריעו במהירות את מה שנותר מביצורי ההגנה הרומיים באזור והובילו את הכוחות הרומיים בבריטניה להוקיר את הקיסר-תופס השלטון בכוח קונסטנטינוס השלישי (שלט 407–411).
קונסטנטינוס השלישי הצליח לשמור במידת מה על הברברים על הריין.
סוף שלטונו עקב סכסוך רומי פנימי נוסף הותיר את הצבאות בגאליה מפולגים והביא לכך שהשבטים יכלו לחדור לעומק גאליה והיספניה.
ללא כוח צבאי מספיק ועם ניהול בלתי אפשרי, הממשלה הקיסרית נטשה למעשה את בריטניה וצפון גאליה בסביבות שנת 410. בבריטניה, זה הוביל לפיצול לממלכות מקומיות רבות.
בצפון גאליה תפסו את השלטון עמים כמו הפרנקים והבורגונדים, שחיו בעבר מעבר לגבול האימפריאלי.
השלב השני בהיווצרותן של הממלכות הברבריות היה קבלת הסטטוס קוו האימפריאלי.
הממשלה הרומית לא ראתה בשום שלב את קיומם של שטחים אוטונומיים למחצה בשליטת הברברים כרצוי, אך החלה לסבול אותם במהלך שנות ה-420 וה-430. לא הרומאים ולא הקבוצות הברבריות השונות ביקשו להקים ממלכות טריטוריאליות חדשות ומתמשכות שהחליפו את השלטון האימפריאלי.
עלייתן של הממלכות הברבריות לא נבעה מעניין ברברי בהקמתן אלא מכשלים בממשל הרומי ומכישלון בשילוב השליטים הברברים במערכות האימפריאליות הרומיות הקיימות.
שליטים ברברים מוקדמים היו נסבלים רק בתנאי האימפריה הרומית.
'ממלכות' מוקדמות, כמו אלו של הסואבים והוונדלים בהיספניה, נדחקו כתוצאה מכך לקצוות של מחוזות פחות חשובים.
בשנת 418, הקבוצות הוויזיגותיות שהיו בעבר תחת אלאריק יושבו על ידי הקיסר הונוריוס (שלט 393–423) באקוויטניה שבדרום גאליה, והם ייסדו את הממלכה הוויזיגותית.
הרומאים חזו בכך יישוב זמני של בני חסות נאמנים של השלטון הקיסרי, שניתן לסמוך על תמיכתם במאבקים פנימיים.
ההתיישבות לא נתפסה כוויתור ממשי של טריטוריה אימפריאלית, בהתחשב בכך שגם הממשל הרומי נצפה כממשיך בארצות המוענקות, אם כי בפיקוח הוויזיגותים כוסאלים.
אף על פי שכמה גנרלים רומיים בתקופת הונוריוס פעלו לבלימת השפעתם וכוחם של השליטים הברברים, מספר מלחמות האזרחים שאחרי מותו של הונוריוס הפך את מעמד הברברים לדאגה משנית.
במקום לדכא את המלכים הברברים, הקיסרים ותופסי השלטון בכוח במאה החמישית ראו בהם כלי שרת פנימיים שימושיים.
השלב השלישי של היווצרות הממלכות הברבריות היה ההכרה של הממשלה הקיסרית באימפריה הרומית המערבית הבלתי יציבה יותר ויותר בכך שהיא לא מסוגלת עוד לנהל ביעילות את השטחים שלה.
זה הוביל את האימפריה לוותר על שליטה יעילה בארצות נוספות לשליטים הברברים, שמחוזותיהם היוו כעת חלק קבוע מהנוף.
שינויים טריטוריאליים אלו לא הביאו לכך שאדמות בתוך הגבולות הקיסריים לשעבר חדלו להיות חלק מהאימפריה הרומית ברמה הרעיונית.
הסכמים שנכרתו עם הוויזיגותים בשנת 439 והוונדלים, שכבשו את צפון אפריקה, בשנת 442 הכירו למעשה בשליטי אותם עמים כמושלים טריטוריאליים של חלקים משטח אימפריאלי, והפסיקו את היומרה של ממשל אימפריאלי פעיל.
הסכמים אלו, אף שלא נתפסו כבלתי ניתנים לביטול, הניחו את היסודות לממלכות טריטוריאליות אמיתיות.
שליטים ברברים נקטו בצעדים שונים כדי להציג עצמם כשליטים לגיטימיים במסגרת האימפריאלית הרומית, כפופים באופן נומינלי לקיסר רומא המערבי.
מנהג זה נמשך גם לאחר הדחתו של הקיסר המערבי האחרון, רומולוס אוגוסטולוס, בשנת 476. שליטים ברברים לאחר 476 הציגו את עצמם בדרך כלל ככפופים לקיסר הרומאי המזרחי שנותר, ולעיתים זכו לכיבודים שונים על ידי הממשלה האימפריאלית.
כמעט בשום מקום במערב אירופה לא היו שליטים ברברים קשורים היטב לממלכות טריטוריאליות עד סוף המאה החמישית או אפילו מאוחר יותר.
השלב האחרון בהיווצרות הממלכות הברבריות התרחש כאשר השליטים הברברים איבדו אט אט את ההרגל לחכות שהאימפריה הרומית המערבית תתפקד שוב כראוי.
מאחר שנעזבו לנפשם, שליטים ברברים החלו לקחת על עצמם את התפקידים שהוחזקו בעבר על ידי הקיסרים, ועברו למלכים טריטוריאליים ראויים.
תהליך זה התאפשר רק באמצעות קבלת השליטים הברברים על ידי אריסטוקרטים רומיים מקומיים, שבמקרים רבים ראו באפשרות להחזיר את השליטה המרכזית הרומית המערבית כחסרת סיכוי יותר ויותר.
שליטים ברברים רבים נהנו מתמיכה ניכרת מאריסטוקרטים רומיים, שהקימו צבאות מארצותיהם הן נגדם והן בעדם.
אוכלוסיית השטחים שבשליטת הברברים במערב אירופה המשיכה לראות את עצמה כחלק מהאימפריה הרומית גם במאה השישית.
כאשר תיאודריך הגדול (שלט 493–526), המלך האוסטרוגותי של איטליה, הפך גם לשליט הוויזיגותים של היספניה בשנת 511, הדבר נחגג ברוונה כשחרור היספניה ושילוב מחדש של השטחים הוויזיגותים באימפריה הרומית.
זאת למרות שגם הוויזיגותים היו דה יורה חלק מהאימפריה לפני נקודה זו.
התהליך המדויק בו קיבלו המלכים הברברים על עצמם תפקידים וזכויות מסוימות שיוחסו בעבר לקיסרים הרומאים אינו ברור לחלוטין.
מאמינים שזה היה תהליך מאוד ממושך.
ההיסטוריה מכירה בדרך כלל באלאריק הראשון בתור 'מלך הוויזיגותים' הראשון, אם כי התואר הזה חל עליו רק רטרואקטיבית.
מקורות עכשוויים מתייחסים לאלאריק רק כדוקס או לפעמים הגמון, והוא לא שלט בממלכה, אלא בילה את הקריירה שלו ללא הצלחה בניסיון לשלב את עצמו ואת עמו במערכת האימפריאלית הרומית.
הנוהג של הממלכות הברבריות להיות כפופות לקיסר הרומי המזרחי הגיע לקיצו כתוצאה ממלחמות הכיבוש מחדש של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון (שלט 527–565).
יוסטיניאנוס ביקש להחזיר את השליטה האימפריאלית הישירה לאימפריה המערבית לשעבר, אם כי כיבושו מחדש לא הושלם וביסס את הרעיון שכל אדמות מחוץ לשליטתה הישירה של האימפריה המזרחית כבר אינם חלק מהאימפריה הרומית, מה שגרם גם לזהות הרומית לרדת באופן דרמטי במערב אירופה.
מטבע הממלכה הוויזיגותית המשיך לתאר את הקיסרים המזרחיים עד שנות ה-580, אז החלו המלכים הוויזיגותים לטבוע מטבעות בשמם.
עלייתן של הממלכות הברבריות ראתה את פיזור הכוח במערב אירופה מבירה אחת, כמו רומא או רוונה בעבר, לכמה מלכים ואלי מלחמה מקומיים.
למרות זאת, המנגנון של הממשל הקיסרי לשעבר המשיך לתפקד ביסודו במערב מכיוון שהשליטים הברברים אימצו היבטים רבים של הממשל הרומי המאוחר.
המשפט הרומי נותר מערכת המשפט השלטת לאורך המאות החמישית והשישית.
כמה מלכים ברברים גילו עניין בעניינים משפטיים והוציאו קודים משלהם, שפותחו על בסיס המשפט הרומי.
עיירות וערים היו אבני הבניין העיקריות של האימפריה הישנה ובתחילה נשארו כאלה גם בממלכות הברבריות.
היעלמותה של המסגרת האימפריאלית הרומית הישנה הייתה תהליך הדרגתי ואיטי, שנמשך מאות שנים ולעיתים הואץ עקב תהפוכות פוליטיות.
המערכת האדמיניסטרטיבית הרומית הישנה של מחוזות, דיוקסיות ומחוזות פרטוריאניים נותרה פונקציונלית חלקית במקומות מסוימים תחת השליטים הברברים.
חלק מהשליטים אף נקטו בצעדים להשבת חלקים מהממשל.
בשנת 510, המלך האוסטרוגותי של איטליה, תיאודריך הגדול, החזיר את המחוז הפרטוריאני של גאליה על שטח שכבש מידי הוויזיגותים ומינה למושל הפרטוריאני את האריסטוקרט הרומי ליבריוס.
מספר רב של תפקידים פוליטיים וביורוקרטיים רומיים שרדו את סוף האימפריה הרומית המערבית, המעידים על קודקסי החוק השונים שהוציאו המלכים הברברים.
ישנם מסמכים רבים המוכיחים כי הרומאים המשיכו להיות פעילים בתפקידים כאלו בתוך הממלכות.
הקמת הממלכות הברבריות לא הביאה אפוא קץ לחברה הרומית.
לפי ההיסטוריון האירי פיטר בראון, במקום זאת ניתן לראות בהם "להפך [שהביאו] חוק וסדר לאזורים שסבלו במשך עשרות שנים מחלל מסוכן של סמכות".
ההבדל העיקרי בין הממשל הקיסרי הרומי לבין המינהלים המלכותיים החדשים היה קנה המידה שלהם.
ללא חצר אימפריאלית מרכזית וקצינים שקישרו את ממשלות המחוזות השונים יחדיו, הממשלים בממלכות היו רדודים, והפכו פחות עמוקים ומורכבים משמעותית.
הגודל הקטן יותר של הממלכות הברבריות גרם לכך שהכוח הרשמי נקטע ושהזדמנויות הקידום האישי והקריירות שהיו קיימות באימפריה הישנה כבר לא היו אפשריות.
להתמוטטות זו בסדר הרומי הייתה תופעת הלוואי שהובילה לירידה ניכרת ברמת החיים, כמו גם לקריסת המורכבות הכלכלית והחברתית.
התפתחות זו לא הייתה אוניברסלית ומקומות רבים, כמו גאליה, דווקא חוו עליות כלכליות במאה השישית.
לאחר התמוטטות האימפריה הרומית המערבית, השליטים הברברים במערב אירופה עשו מאמץ לחזק את הלגיטימציה על ידי אימוץ אלמנטים מסוימים של האימפריה לשעבר.
התואר בשימוש הנפוץ ביותר על ידי המלכים היה "רקס", שהיווה בסיס לסמכות שבו יכלו להשתמש בדיפלומטיה עם ממלכות אחרות וחצר הקיסרות שנותרה בקונסטנטינופול.
למרות שכמה מחברים רומיים מזרחיים, כמו פרוקופיוס, תיארו את "רקס" כ"מונח ברברי", הוא שימש לעיתים בעבר לתיאור קיסרים רומיים ושימש לציון שהשליטים הברברים היו שליטים ריבונים, אם כי לא עם סמכות המאפילה על זאת של הקיסר בקונסטנטינופול.
רבים, אך לא כולם, מהמלכים הברברים השתמשו בתואר שלהם במתאר אתני.
המלכים הפרנקים, למשל, הפכו את התואר שלהם כ-rex Francorum ("מלך הפרנקים").
שליטי איטליה, שבה היומרה של המשכיות רומא הייתה חזקה במיוחד, בולטים בכך שהם השתמשו רק לעיתים רחוקות במתאר אתני.
בנוסף ל"רקס", השליטים הברברים קיבלו על עצמם גם תארים ואימפריאליים רומיים שונים.
כמעט כל המלכים הברברים קיבלו את התואר dominus noster ("אדוננו"), ששימש בעבר רק קיסרים רומיים, וכמעט כל המלכים הוויזיגותיים והמלכים הברברים של איטליה (עד סוף הממלכה הלומברדית) השתמשו בשם פלביוס, שנשאו כמעט כל הקיסרים הרומאים בשלהי העת העתיקה.
השליטים הברברים המוקדמים הקפידו לשמור על עמדה כפופה לקיסרים בקונסטנטינופול, ולעיתים הוכרו בהצטיינות שונות על ידי הקיסרים, הלכה למעשה שימשו כמלכים בני חסות אוטונומיים ביותר.
למרות שהממלכות הברבריות נשלטו על ידי לא-רומאים, איש בסוף העת העתיקה לא היה מטיל ספק בכך שהן שייכות למערכת הפוליטית הרומית המאוחרת.
הממלכות היו נטועות בחלק מהמקרים במסורות ברבריות אך היו קשורות גם למגיסטראטים אימפריאליים רומיים בכירים ושליטיהן החזיקו בסמכויות סגני-קיסר רשמיות ומוכרות.
בתחילת המאה השישית, המלכים החזקים ביותר במערב אירופה היו תיאודריך הגדול מאיטליה וכלוביס הראשון מהפרנקים.
שני השליטים קיבלו כבוד והכרה על ידי החצר הקיסרית בקונסטנטינופול, שהעניקה להם מידה מסוימת של לגיטימציה ושימשה להצדקת התרחבות טריטוריאלית.
תיאודריך הוכר כפטריקי על ידי הקיסר אנסטסיוס הראשון, שגם החזיר לאיטליה את סמלי האימפריה הרומית המערבית, שהיו בקונסטנטינופול מאז 476. סמלים אלו נלבשו על ידי תיאודריך בכמה הזדמנויות, וכמה מנתיניו הרומאים התייחסו אליו כקיסר, אבל נראה שהוא השתמש רק בתואר "רקס", ונזהר שלא להעליב את הקיסר.
לאחר שהפרנקים הביסו את הוויזיגותים בקרב וואיל בשנת 507, הוכר כלוביס על ידי אנסטסיוס כקונסול כבוד, פטריקי ומלך בן חסות.
כמו תיאודריך, חלק מהנתינים של כלוביס התייחסו אליו גם כקיסר, ולא מלך, אם כי מעולם הוא לא אימץ את התואר הזה בעצמו.
תיאודריך וכלוביס התקרבו למלחמה מספר פעמים ואפשר להעלות על הדעת שהמנצח בסכסוך כזה היה מקים מחדש את האימפריה הרומית המערבית תחת שלטונו.
אף על פי שלא פרצה מלחמה ביניהם, התפתחויות כאלו הדאיגו את הקיסרים הרומאים המזרחיים.
בית המלוכה המזרחי, מודאג מכך שניתן לראות את הכבוד המוענק להם כ"חותמות אישור" אימפריאליות, מעולם לא העניק להם אותו באותה מידה שוב.
במקום זאת, האימפריה המזרחית החלה להדגיש את הלגיטימיות הרומית הבלעדית שלה, שהיא המשיכה בכך עד סוף ההיסטוריה שלה.
במאה השישית, היסטוריונים רומיים מזרחיים החלו לתאר את המערב כ"אבוד" לפלישות ברבריות, ולא את העובדה שמלכים ברברים רבים מונו על ידי הרומאים עצמם.
התפתחות זו כונתה על ידי היסטוריונים מודרניים "המתקפה האידאולוגית היוסטינית".
אף שעלייתן של הממלכות הברבריות במקומה של האימפריה המערבית הייתה רחוקה מלהיות תהליך שליו לחלוטין, הרעיון של "פלישות ברבריות" שמביא לסיום פתאומי ואלים לעולם העת העתיקה, שהיה בעבר גם הנרטיב המקובל בקרב היסטוריונים מודרניים, אינו מתאר במדויק את התקופה.
מבין הממלכות הברבריות הרבות, הממלכה היחידה שנוצרה פחות או יותר בשלמותה באמצעות כיבוש צבאי הייתה ממלכת הוונדלים באפריקה.
ייחוס סופה של האימפריה הרומית המערבית ל"פלישות הברבריות" מתעלם גם מהמגוון של הממלכות החדשות לטובת ברבריות לא-רומית הומוגנית ומתעלם מכל ניתוח שבו ניתן לראות באימפריה שותפה לקריסתה.
למרות היותה מחולקת לכמה מחוזות קטנים יותר, שמרה אוכלוסיית הממלכות הברבריות על קשרים תרבותיים ודתיים חזקים זה עם זה, והמשיכה לדבר לטינית.
המלכים הברברים אימצו הן את הנצרות (בשלב זה מבוססת היטב כדת הרומית) והן את השפה הלטינית בעצמם, ובכך ירשו ושימרו את המורשת התרבותית של רומא.
עם זאת, הם גם נשארו מחוברים לזהותם הלא-רומית ועשו מאמצים לבסס את זהויותיהם הנבדלות.
הזהות הרומית נעלמה בהדרגה במערב אירופה, הן משום שהאימפריה הרומית המזרחית הדגישה את הלגיטימיות הרומית הייחודית שלה והן בשל המעמד השליט הברברי המקומי ואוכלוסיות רומיות שהתמזגו מבחינה אתנית.
החיבור המתפוגג לאימפריה הרומית והחלוקה הפוליטית של המערב הובילו לפיצול הדרגתי של התרבות והשפה, ובסופו של דבר הולידו את העמים והשפות הרומאניות המודרניות.
הממלכות הברבריות התגלו כמדינות שבריריות ביותר.
מתוך שלוש הממלכות החזקות ביותר וארוכות הטווח - אלה של הוויזיגותים, הפרנקים והלומברדים - רק הממלכה הפרנקית שרדה את ימי הביניים המוקדמים.
הממלכה הוויזיגותית קרסה כבר במאה השישית והיה צורך להקים אותה מחדש כמעט מאפס על ידי לאוויגילד בשנות ה-560 וה-570. הממלכה נהרסה סופית כאשר נכבשה על ידי הח'ליפות האומיית בתחילת המאה ה-8. במלחמות הכיבוש מחדש שלו, הקיסר המזרחי יוסטיניאנוס הראשון הרס הן את ממלכת הוונדלים באפריקה והן את הממלכה האוסטרוגותית באיטליה.
רוב הממלכות הקטנות יותר בגאליה נכבשו ונקלטו בממלכה הפרנקית או נעלמו ממקורות היסטוריים לחלוטין.
הממלכות הברבריות שהוקמו היו במידה רבה תופעה פוליטית רומית שהתרחשה בהקשר של הנוף הגאופוליטי הרומי המאוחר.
במקום הממלכות הללו, צצו מחוזות חדשים במאות השביעית עד התשיעית שייצגו סדר חדש, מנותק במידה רבה מהעולם הרומי הישן.
הח'ליפות האומיית, שכבשה את היספניה מהוויזיגותים ואת צפון אפריקה מהאימפריה הרומית המזרחית, לא העמידה פנים להמשכיות רומית.
הממלכה הלומברדית, אף על פי שנמנית לעיתים קרובות בין הממלכות הברבריות האחרות, שלטה באיטליה שנהרסה בסכסוך בין האוסטרוגותים והאימפריה הרומית המזרחית.
שלטונם באיטליה הגיע לסיומו כאשר ממלכתם נכבשה על ידי הפרנקים בשנת 774. הממלכות היורשות הקטנות של הוויזיגותים בהיספניה - קודמותיהן של ממלכות מימי הביניים כמו לאון, קסטיליה ואראגון - היו ביסודן תת-פרנקיות, תרבותית ומנהלית קרובות יותר לממלכה הפרנקית מאשר הממלכה הוויזיגותית שנפלה.
כשורדת הבלעדית של הממלכות הישנות, הממלכה הפרנקית סיפקה את הדגם של מלכויות ימי הביניים המוקדמים שלימים יהוו השראה למלכי מערב אירופה לאורך שאר ימי הביניים.
אף על פי שהשליטים הפרנקים זכרו אידיאלים רומיים ולעיתים קרובות שאפו לרעיונות מעורפלים של שיקום אימפריאלי, מאות שנות שלטונם הפכו את השלטון בממלכתם למשהו שדמה מעט מאוד לאימפריה הרומית.
צורת הממשל החדשה הייתה אישית, המבוססת על סמכויות ויחסים בין אינדיבידואלים, ולא על המערכת המשפטית והביורוקרטית המנוהלת בכבדות של הרומאים.
תקופת הממלכות הברבריות הגיעה לקיצה עם הכתרתו של קרל הגדול, מלך הפרנקים, לקיסר רומי על ידי האפיפיור לאו השלישי בשנת 800, בניגוד לסמכותה של האימפריה הרומית המזרחית שנותרה.
האימפריה הקרולינגית של קרל הגדול, קודמתה של צרפת וגרמניה, דמתה למעשה יותר לאוסף של ממלכות המאוחדות רק בסמכותו של קרל הגדול מאשר לממלכה בעלת קשר משמעותי לאימפריה המערבית הרומית הישנה.
בהיסטוריה המצרית העתיקה, הממלכה הקדומה היא התקופה המשתרעת בשנים 2700–2200 לפני הספירה.
היא ידועה גם בתור "עידן הפירמידות" או "עידן בוני הפירמידות", שכן היא כוללת את שלטונם של בוני הפירמידות הגדולים של השושלת הרביעית, כמו המלך סנפרו, שבתקופת שלטונו השתכללה אמנות בניין הפירמידה, והפרעונים ח'ופו, חעפרע ומנכאורע, שהזמינו את בניית הפירמידות בגיזה.
מצרים השיגה את השיא המתמשך הראשון שלה כציוויליזציה במהלך תקופה זו, הראשונה מבין שלוש תקופות "ממלכה" (אחריה הממלכה התיכונה והממלכה החדשה), אשר מסמנות את נקודות השיא של הציוויליזציה בעמק הנילוס התחתון.
ההצדקה הבסיסית להפרדה בין שתי התקופות היא השינוי המהפכני באדריכלות המלווה בהשפעות על החברה המצרית ועל הכלכלה של פרויקטי בנייה בקנה מידה גדול.
הממלכה הקדומה נחשבת לרוב כתקופה מהשושלת השלישית ועד לשושלת השישית (2686–2181 לפני הספירה).
המידע מהשושלות הרביעית עד השישית של מצרים הוא דל, והיסטוריונים רואים בהיסטוריה של התקופה ממש "כתובה באבן" ובעיקר אדריכלית בכך שדרך האנדרטאות וכתובותיהן הצליחו החוקרים לבנות היסטוריה.
האגיפטולוגים כוללים גם את השושלות השביעית והשמינית בממלכה הקדומה כהמשך לממשל, שרוכז בממפיס.
בעוד שתקופה הממלכה הקדומה אופיינה בביטחון פנים ושגשוג, אחריה באה תקופה של חוסר אחדות ודעיכה תרבותית יחסית שכונתה על ידי אגיפטולוגים כתקופת הביניים הראשונה.
בתקופת הממלכה הקדומה, שליט מצרים (שלא נקרא פרעה עד תקופת הממלכה החדשה) הפך לאל חי ששלט באופן מוחלט ויכול היה לדרוש את השירותים והעושר של נתיניו.
תחת ג'וסר, השליט הראשון של השושלת השלישית בממלכה הקדומה, הועברה בירת מצרים העתיקה לממפיס, שם הקים ג'וסר את חצרו.
עידן חדש של בנייה החל בסקארה בתקופת שלטונו.
האדריכל של המלך ג'וסר, אמחותפ, מיוחס לפיתוח הבנייה באבן ועם תפיסת הצורה האדריכלית החדשה, פירמידה מדורגת .
הממלכה הקדומה ידועה בעיקר בזכות מספר רב של פירמידות שנבנו בתקופה זו כמקומות קבורה לשליטי מצרים.
השליט הראשון של הממלכה הקדומה היה ג'וסר (בסביבות 2691 ל-2625 לפני הספירה) מהשושלת השלישית, אשר הורה על בניית פירמידה (פירמידת המדרגות) בנקרופוליס של ממפיס, סקארה.
אדם חשוב בתקופת שלטונו של ג'וסר היה הוזיר שלו, אמחותפ.
בעידן זה נודעו מדינות מצרים עתיקות עצמאיות כנומים, תחת שלטון השליט.
השליטים לשעבר נאלצו ליטול על עצמם את תפקיד המושלים או לעבוד בדרך אחרת בגביית מיסים.
המצרים בעידן זה האמינו שהשליט הוא התגלמותו של הורוס, המקשר בין העולם האנושי והרוחני.
השקפות מצריות על מהות הזמן בתקופה זו קבעו שהיקום פעל במחזוריות, ופרעה עלי אדמות פעל כדי להבטיח את יציבותם של המחזורים הללו.
הם גם תפסו את עצמם כאנשים שנבחרו במיוחד.
הממלכה הקדומה וכוחה המלכותי הגיעו לשיא תחת השושלת הרביעית (2613–2494 לפני הספירה).
סנפרו, השליט הראשון של השושלת הרביעית, החזיק בשטח מלוב העתיקה במערב ועד לחצי האי סיני במזרח ועד לנוביה בדרום.
יישוב מצרי נוסד בבוהן שבנוביה שהחזיק מעמד במשך 200 שנה.
אחרי ג'וסר, סנפרו היה בונה הפירמידה הגדול הבא.
הוא הזמין בניית לא אחת, אלא שלוש פירמידות.
הראשונה נקראת פירמידת מיידום , על שם מיקומה במצרים.
סנפרו נטש אותה לאחר שהחיפוי החיצוני נפל מהפירמידה.
פירמידת מיידום הייתה הראשונה עם חדר קבורה מעל הקרקע.
תוך שימוש ביותר אבנים מכל פרעה אחר, הוא בנה את שלוש הפירמידות: פירמידה שהתמוטטה כעת במיידום, "הפירמידה הנוטה" בדחשור ו"פירמידה אדומה" בצפון דחשור.
עם זאת, הפיתוח המלא של סגנון הבנייה של הפירמידה הושג לא בסקארה, אלא במהלך בניית הפירמידות הגדולות בגיזה.
את סנפרו ירש בנו, ח'ופו (2589–2566 לפנה"ס), שבנה את הפירמידה הגדולה של גיזה.
האחרון בנה את הפירמידה השנייה ואת הספינקס הגדול של גיזה (בחשיבה מסורתית).
בדיקה מחודשת של עדויות הובילה את האגיפטולוג ואסיל דוברב להציע שהספינקס נבנה על ידי ג'דפרע כאנדרטה לאביו ח'ופו.
לחלופין, הוצע כי הספינקס יהיה פרי יצירתם של חעפרע וח'ופו עצמו.
היו משלחות צבאיות לכנען ולנוביה, כשהשפעה מצרית הגיעה עד הנילוס אל מה שהיא היום סודאן.
השליטים המאוחרים יותר של השושלת הרביעית היו מנכאורע (2532–2504 לפני הספירה), שבנה את הפירמידה הקטנה מבין שלושת הפירמידות הגדולות בגיזה; שפססכאף (2504–2498 לפנה"ס); ואולי, צ'דפתה (2498–2496 לפנה"ס).
השושלת החמישית (2494–2345 לפנה"ס) החלה עם שלטונו של אוסר כאף (2494–2487 לפנה"ס) והתאפיינה בחשיבות הגוברת של פולחן אל השמש רע.
כתוצאה מכך, הוקדשו פחות מאמצים לבניית מתחמי פירמידה בהשוואה לתקופת השושלת הרביעית ויותר לבניית מקדשי שמש באבו סיר.
את אוסר כאף ירש בנו סחו רע (2487–2475 לפנה"ס), שפיקד על משלחת לפונת.
נפריר כא רע הציג את הפרנומן בטקס המלכותי.
אחריו משלו שני שליטים לתקופות קצרות מועד, בנו נפרף רע (2455–2453 לפנה"ס) ושפסס כא רע, האחרון בעל הורות לא ודאית.
ייתכן ששפסס כא רע הודח על ידי אחיו של נפרף רע, נ-אוסר (2445–2421 לפנה"ס), פרעה ששלטונו האריך ימים ובנה רבות באבו סיר והחל מחדש את פעילות המלוכה בגיזה.
הפרעונים האחרונים של השושלת היו מנכאו ח'ר (2421–2414 לפנה"ס), צ'ד כא רע (2414–2375 לפנה"ס), ואוּנַס (2375–2345), השליט הקדום ביותר שכתבי הפירמידות רשומים על קירות הפירמידה שלו.
האינטרסים המתרחבים של מצרים במוצרי סחר כגון הובנה, קטורת כגון מור ולבונה, זהב, נחושת ומתכות שימושיות אחרות העניקו השראה למצרים הקדמונים לבנות ספינות מתאימות לשיט בים הפתוח.
הם סחרו עם לבנון בארז ושטו לכל אורכו של ים סוף לממלכת פונת - אריתריאה של ימינו - תמורת הובנה, שנהב ושרף ארומטי.
בוני ספינות של אותה תקופה לא השתמשו ביתדות עץ או מחברי מתכת, אלא הסתמכו על חבלים כדי לשמור על מבנה ספינותיהם.
קרשים ומבנה העל נקשרו היטב ונכרכו יחדיו.
בתקופה זו נראתה גם סחר ישיר בין מצרים לשכנותיה האגאי ואנטוליה.
שליטי השושלת שלחו משלחות למחצבות האבן ולמכרות הזהב של נוביה ולמכרות סיני.
יש אזכורים ותיאורים של מסעות צבאיים בנוביה ובאסיה.
דעיכה אל תקופת הביניים הראשונה
השושלת השישית הגיעה לשיא בתקופת שלטונם של פפי הראשון ומר נ רע הראשון עם מסחר פורח, מספר משלחות כרייה וחציבה ומסעות צבאיים גדולים.
מבחינה צבאית, התרחבות אגרסיבית לתוך נוביה סימנה את שלטונו של פפי הראשון.
לפחות חמש משלחות צבאיות נשלחו לכנען.
ישנן עדויות לכך שמר נ רע לא רק היה פעיל בנוביה כמו פפי הראשון אלא גם שלח פקידים לשמור על השלטון המצרי בנוביה מהגבול הצפוני ועד לאזור שמדרום לאשד השלישי.
בתקופת השושלת השישית (2345–2181 לפנה"ס) נחלש כוחו של פרעה בהדרגה לטובת נומארכים (מושלים אזוריים) רבי עוצמה.
אלה כבר לא היו שייכים למשפחת המלוכה והאחריות שלהם הפכה למשפחתית, וכך נוצרו שושלות מקומיות עצמאיות במידה רבה מהסמכות המרכזית של פרעה.
עם זאת, פיקוח על שיטפונות הנילוס עדיין היה נושא לביצוע עבודות גדולות מאוד, כולל התעלה לאגם מוֹירִיס בסביבות 2300 לפני הספירה, שהייתה כנראה גם מקור המים למתחם הפירמידה של גיזה מאות שנים קודם לכן.
הפרעות פנימיות החלו במהלך שלטונו הארוך להפליא של פפי השני (2278–2184 לפנה"ס) לקראת סוף השושלת.
מותו, שקרה מאוחר יותר מזה של יורשיו המיועדים, עשוי היה ליצור מאבקי ירושה.
המדינה גלשה למלחמות אזרחים עשרות שנים בלבד לאחר סיום שלטונו של פפי השני.
המכה האחרונה הייתה הבצורת של המאה ה-22 לפני הספירה באזור שהביאה לירידה דרסטית במשקעים.
במשך כמה שנים לפחות בין 2200 ל-2150 לפני הספירה, דבר שמנע את ההצפה העונתית של הנילוס.
לא משנה מה סיבתה, התמוטטות הממלכה הקדומה גררה עשרות שנים של רעב וסכסוכים.
כתובת חשובה על קברו של ענח'טיפי , נומארך בתחילת תקופת הביניים הראשונה, מתארת את מצבה העגום של המדינה כאשר הרעב פקד את הארץ.
המאפיין המובהק ביותר של האמנות המצרית העתיקה הוא תפקידה, שכן זו הייתה כל מטרת הבריאה.
אמנות לא נוצרה לשם הנאה במובן המחמיר, אלא שימשה תפקיד כלשהו בדת ובאידאולוגיה המצרית.
עובדה זו באה לידי ביטוי בסגנון האמנותי, גם כשהתפתח במהלך השושלות.
שלושת העקרונות העיקריים של אותו סגנון, פרונטאליות, קומפוזיציה מורכבת וקנה מידה היררכי, ממחישים זאת היטב.
מאפיינים אלה, שהתחילו בתקופה השושלתית הקדומה והתגבשו במהלך תקופת הממלכה הקדומה, נמשכו עם יכולת הסתגלות מסוימת לאורך כל ההיסטוריה המצרית העתיקה כבסיס לאמנותה.
פרונטאליות, העיקרון הראשון, מצביע על כך שהאמנות נראתה ישירות מהחזית.
אחד מהם נועד לגשת ליצירה כפי שהם יתייחסו לפרט חי, שכן הוא נועד להיות מקום של ביטוי.
פעולת יחסי הגומלין תביא את הישות האלוהית המיוצגת באמנות.
לכן היה הכרחי שמי שיוצג יהיה מזוהה ככל האפשר.
המפותחות בממלכה הקדומה ומערכת הרשת המאוחרת יותר שפותחה בממלכה התיכונה הבטיחו שהאמנות תהיה צירית, סימטרית, פרופורציונלית, ובעיקר ניתנת לשחזור ולכן ניתנת לזיהוי.
קומפוזיציה מורכבת, העיקרון השני, תורמת אף היא למטרת הזיהוי.
שכן נעשה שימוש במספר נקודות מבט על מנת להבטיח שהמתבונן יוכל לקבוע במדויק מה הוא ראה.
אף על פי שאמנות מצרית כוללת כמעט תמיד כתב תיאורי, שיעורי האוריינות לא היו גבוהים, ולכן האמנות נתנה שיטה נוספת להעברת אותו מידע.
אחת הדוגמאות הטובות ביותר לקומפוזיציה מורכבת היא הצורה האנושית ברוב התבליט הדו־ממדי, הראש, הרגליים וכפות הרגליים נראים בפרופיל, בעוד פלג הגוף העליון פונה ישירות לפנים.
דוגמה נפוצה נוספת היא מבט אווירי של מבנה או מיקום.
העיקרון השלישי, קנה מידה היררכי, ממחיש חשיבות יחסית בחברה.
ככל שהדמות גדולה יותר, כך הפרט חשוב יותר.
השליט הוא בדרך כלל הגדול ביותר, מלבד אלוהויות.
הדמיון בגודל השווה לדמיון במיקום.
עם זאת, אין זה אומר שהבדלים פיזיים לא הוצגו גם כן.
נשים, למשל, מוצגות בדרך כלל כקטנות יותר מגברים.
ילדים שומרים על תכונות ופרופורציות של מבוגרים, אך הם קטנים יותר בגודלם.
מלבד שלוש המוסכמות העיקריות, ישנם מספר מאפיינים שיכולים לעזור לתארך יצירה למסגרת זמן מסוימת.
הפרופורציות של דמות האדם הן מהייחודיות ביותר, שכן הן משתנות בין ממלכות.
לדמויות גבריות של הממלכה הקדומה יש בדרך כלל כתפיים רחבות ופלג גוף עליון ארוך, עם שרירים ברורים.
מצד שני, הנקבות צרות יותר בכתפיים ובמותניים, עם רגליים ארוכות יותר ופלג גוף עליון קצר יותר.
עם זאת, בשושלת השישית, הדמויות הגבריות מאבדות משריריותן וכתפיהן צרות.
העיניים גם נוטות להיות גדולות בהרבה.
על מנת לסייע בשמירה על עקביות הפרופורציות הללו, השתמשו המצרים בסדרה של שמונה קווים מנחים לחלוקת הגוף.
הם התרחשו במקומות הבאים: החלק העליון של הראש, קו השיער, בסיס הצוואר, בית השחי, קצה המרפק או החלק התחתון של כלוב הצלעות, החלק העליון של הירך בחלק התחתון של הישבן, ברך, ואמצע הרגל התחתונה.
מכפות הרגליים ועד קו השיער חולקו גם לשלישים, שליש בין הסוליות לברך, שליש נוסף בין הברך למרפק, ושליש האחרון מהמרפק לקו השיער.
הכתפיים הרחבות שהופיעו בשושלת החמישית היוו גם את אורך השליש הזה בערך.
פרופורציות אלו עוזרות לא רק בזיהוי הייצוגים ובשעתוק האמנות אלא גם נקשרות לאידיאל הסדר המצרי, שנקשר בהיבט השמשי של דתם ובהצפות הנילוס.
אף על פי שהמושגים לעיל חלים על רוב הדמויות באמנות המצרית, אם לא על כולן, ישנם מאפיינים נוספים שחלים על ייצוגי השליט.
המראה שלהם לא היה עיבוד מדויק של מראה השליט, על אף ששליטים ניתנים לזיהוי במקצת באמצעות מבטים בלבד.
זיהוי יכול להיות מסופק על ידי כתובות או הקשר.
חלק עצום וחשוב יותר בהצגתו של שליט היה על הרעיון של משרת השלטון, שהיו תלויים בתקופת הזמן.
הממלכה הקדומה נחשבה לתור הזהב עבור מצרים, גובה גרנדיוזי אליו שאפו כל הממלכות העתידיות.
ככזה, המלך הוצג כצעיר וחיוני, עם מאפיינים שתאמו את אמות המידה של היופי של אותה תקופה.
השרירים הנראים בדמויות גבריות יושמו גם על שליטים.
טקס מלכותי, ריצת היובל שהוקמה בתקופת הממלכה הקדומה, כלל את השליט שהתרוצץ סביב קבוצת סמנים שסימלה את גבולותיה הגאוגרפיים של מצרים.
זה נועד להיות הפגנה של המרץ הפיזי של השליט, שקבע את יכולתו להמשיך את שלטונו.
רעיון זה של נעורים וכוח מלכותי היה נפוץ בממלכה הקדומה ולכן הוצג באמנות.
הפסל היה תוצר מרכזי של הממלכה הקדומהה.
תנוחת הדמויות בתקופה זו הוגבלה ברובה לישיבה או עמידה, בין אם ברגליים צמודות ובין אם בתנוחת צעדים.
פסלים קבוצתיים של השליט עם אלים או בני משפחה, בדרך כלל אשתו וילדיו, היו גם הם נפוצים.
לא רק נושא הפיסול היה חשוב, אלא גם החומר: השימוש באבן קשה, כמו גנייס, גרייוואקה , צפחה וגרניט, היה נפוץ יחסית בתקופת הממלכה הקדומה.
צבע האבן היה בעל מידה רבה של סמליות והוא נבחר בכוונת תחילה.
בשפה המצרית העתיקה הובחנו ארבעה צבעים: שחור, ירוק, אדום ולבן.
שחור היה קשור למצרים בשל צבע האדמה לאחר שיטפון הנילוס, ירוק עם צמחייה ולידה מחדש, אדום עם השמש ומחזור ההתחדשות שלה, ולבן עם טוהר.
הפסל של מנכאורע עם חתחור ואנפוט הוא דוגמה לפסל טיפוסי של הממלכה הקדומה.
שלוש הדמויות מציגות חזיתיות וציריות, תוך התאמה לפרופורציות של פרק זמן זה.
האפור הגיע מהמדבר המזרחי במצרים ולכן קשור ללידה מחדש ולזריחת השמש במזרח.
ממלכת מצרים התיכונה (הידועה גם בשם תקופת האיחוד מחדש) היא התקופה בהיסטוריה של מצרים העתיקה לאחר תקופה של חלוקה פוליטית המכונה תקופת הביניים הראשונה.
הממלכה התיכונה התקיימה בין 2040 ל-1782 לפנה"ס בקירוב, החל מאיחודה מחדש של מצרים תחת שלטונו של מנתוחותפ השני בשושלת האחת עשרה ועד לסוף השושלת השתים עשרה.
שליטי השושלת האחת עשרה שלטו מתבאי ומלכי השושלת השתים עשרה שלטו מאל-לישט.
במהלך תקופת הממלכה התיכונה הפך אוסיריס לאלוהות החשובה ביותר בדת העממית.
אחרי תקופת הממלכה התיכונה באה תקופת הביניים השנייה של מצרים, תקופה נוספת של חלוקה שלטונית שכללה שלטון זר במצרים התחתונה על ידי חיקסוס של מערב אסיה.
איחוד מחדש תחת השושלת האחת עשרה
לאחר קריסת הממלכה הקדומה, נכנסה מצרים לתקופה של כוח פרעוני מוחלש ומבוזר.
תקופה זו נקראת תקופת הביניים הראשונה.
לקראת סוף תקופה זו, שתי שושלות יריבות, הידועות באגיפטולוגיה בשם העשירית והאחת-עשרה, נלחמו על השליטה על המדינה כולה.
שושלת תבאי האחת-עשרה שלטה רק בדרום מצרים מהאשד הראשון ועד לנום העשירי של מצרים העליונה.
מצפון, מצרים התחתונה נשלטה על ידי השושלת העשירית היריבה מהרקליאופוליס.
המאבק היה אמור להסתיים על ידי מנתוחוטפ השני , שעלה על כס המלכות בתבאי בשנת 2055 לפני הספירה.
במהלך שנת מלכותו הארבע עשרה של מנתוחוטפ השני, הוא ניצל מרד בנום תיניס כדי לפתוח בהתקפה על הרקליאופוליס, שגילתה התנגדות מועטה.
לאחר הפיכת השליטים האחרונים של השושלת העשירית, החל מנתוחוטפ השני לבסס את כוחו בכל מצרים, תהליך אותו סיים בשנה ה-39 למלוכתו.
מסיבה זו, מנתוחוטפ השני נחשב כמייסד הממלכה התיכונה.
מנתוחוטפ השני פיקד על מסעות קטנטנים עד דרומו של האשד השני בנוביה, שקיבלה את עצמאותה במהלך תקופת הביניים הראשונה.
הוא גם החזיר את ההגמוניה המצרית על אזור סיני, שאבדה למצרים מאז תום הממלכה הקדומה.
כדי לבסס את סמכותו, הוא החזיר את פולחן השליט, תוך שהוא מציג את עצמו כאל בחייו, כשהוא עוטה את כיסויי הראש של אמון ומין.
הוא מת לאחר שלטון של 51 שנים והעביר את כס המלכות לבנו, מנתוחוטפ השלישי .
מנתוחוטפ השלישי שלט רק שתים-עשרה שנים, במהלכן המשיך לבסס את שלטון תבאי על מצרים כולה, תוך בניית שורה של מבצרים באזור הדלתא המזרחית כדי להבטיח את מצרים מפני איומים מאסיה.
הוא גם שלח את המשלחת הראשונה לפונת במהלך תקופת הממלכה התיכונה, באמצעות ספינות שנבנו בקצה ואדי חמאמאט, על הים האדום.
מנתוחוטפ השלישי הוחלף על ידי מנתוחוטפ הרביעי , ששמו, באופן משמעותי, מושמט מכל רשימות המלכים המצריים הקדומים.
רשימת המלכים מטורינו טוענת שאחרי מנתוחוטפ השלישי הגיעו "שבע שנים ללא מלכים".
למרות היעדר זה, שלטונו מעיד על כתובות בודדות בוואדי חמאמאת המתעדות משלחות לחוף הים האדום ולחציבת אבן עבור האנדרטאות המלכותיות.
מנהיג המשלחת הזו היה הוזיר שלו אמנמחת, שלפי ההנחה היה הפרעה לעתיד אמנמחת הראשון, השליט הראשון של השושלת השתים עשרה.
היעדרותו של מנתוחוטפ הרביעי מרשימות המלך עוררה את התיאוריה שאמנמחת הראשון השתלט על כסאו.
אמנם אין תיאורים עכשוויים של מאבק זה, אך עדויות נסיבתיות מסוימות עשויות להצביע על קיומה של מלחמת אזרחים בסוף השושלת ה-11. כתובות שהשאיר אחד נהרי, הטי-א של הרמופוליס , מעידות על כך שהוא הותקף במקום שנקרא שדיאט-שה על ידי כוחות השליט המכהן, אך כוחותיו ניצחו.
חנומחוטפ הראשון , פקיד תחת אמנמחת הראשון, טוען כי השתתף במשט של עשרים ספינות שנשלחו להרגעת מצרים העליונה.
דונלד רדפורד הציע לפרש אירועים אלה כעדות למלחמה גלויה בין שני הטוענים לשושלת.
מה שבטוח הוא שאמנמחת הראשון עלה לשלטון אף על פי שלא היה זכאי לכך מלידה מלכותית.
החל מהשושלת השתים עשרה ואילך, החזיקו הפרעונים, לעיתים קרובות, בצבאות יציבים ומאומנים היטב, שכללו כוחות נוביים.
אלה היוו את הבסיס לכוחות גדולים יותר שגויסו להגנה מפני פלישה, או משלחות במעלה הנילוס או מעבר לסיני.
עם זאת, הממלכה התיכונה הייתה בעצם הגנתית באסטרטגיה הצבאית שלה, עם ביצורים שנבנו באשד הראשון של הנילוס, בדלתא ומעבר למצר יבשה סיני.
בתחילת תקופת שלטונו, נאלץ אמנמחת הראשון לצאת למערכה באזור הדלתא, שלא זכתה לתשומת לב רבה כמו במצרים העליונה במהלך השושלת האחת עשרה.
כמו כן, הוא חיזק את ההגנות בין מצרים לאסיה, ובנה את "חומות השליט" באזור הדלתא המזרחית.
אולי בתגובה לתסיסה התמידית הזו, בנה אמנמחת הראשון עיר בירה חדשה למצרים בצפון, הידועה בשם אמנמחת-איטיטאווי ("Amenemhet-Itjtawy"), פירושה "אמנמחת, שליט שתי הארצות".
מיקומה של בירה זו אינו ידוע, אך מיקומה ככל הנראה ליד הנקרופוליס של העיר, אל-לישט של היום.
בדומה למנתוחותפ השני, חיזק אמנמחת את תביעתו לסמכות באמצעות תעמולה.
בפרט, נבואת נפרטי מתוארכת בערך לתקופה זו, ומתיימרת להיות אורקל של כוהן הממלכה העתיקה, אשר חוזה מלך, אמנמחת הראשון, שיקום מהדרום הרחוק של מצרים כדי להחזיר את הממלכה לאחר מאות שנים של כאוס.
למרות התעמולה, אמנמחת מעולם לא החזיק בכוח המוחלט שנקבע בתיאוריה על ידי פרעוני הממלכה הקדומה.
בתקופת הביניים הראשונה, צברו נומארכים, מושלי נומי מצרים, כוח ניכר.
תפקידיהם הפכו למשפחתיים, ומספר נומארכים כרתו בריתות נישואים עם נומארכים של נומים שכנים.
כדי לחזק את מעמדו, דרש אמנמחת רישום קרקעות, שינוי גבולות הנומים ומינוי נומארכים באופן ישיר כאשר התפנו משרות, אך השלים עם שיטת הנומארכים, כנראה כדי להרגיע את הנומרכים שתמכו בשלטונו.
זה העניק לממלכה התיכונה ארגון פיאודלי מסודר יותר ממה שהיה במצרים לפני כן וגם לאחר מכן.
בשנת מלכותו העשרים, מינה אמנמחת את בנו סנוסרת הראשון לשלטון קורגנטי לצידו, והחל נוהג שישמש שוב ושוב בכל שאר הממלכה התיכונה ושוב במהלך הממלכה החדשה.
בשנת מלכותו השלושים של אמנמחת, נרצח ככל הנראה במזימה שלטונית.
סנוסרת, בקמפיין נגד הפולשים הלובים, חש לאיטיטאווי כדי למנוע השתלטות על הממשל.
במהלך שלטונו, המשיך סנוסרת במנהג של מינוי ישיר של נומארכים, וערער את האוטונומיה של כוהנות מקומית על ידי בנייה במרכזי פולחן ברחבי מצרים.
תחת שלטונו, התקדם צבא מצרים דרומה לתוך נוביה עד לאשד השני, בנו מבצר גבול בבוהן וסיפחו את כל נוביה התחתונה כמושבה מצרית.
סנוסרת הראשון גם הפעיל את שליטתו על אדמת כוש, מהאשד השני ועד השלישי, כולל האי סאי.
הכתובת הדרומית ביותר המכילה את שמו של סנוסרת הראשון (Sesostris I) נמצאה באי ארגו, מצפון לדונגולה המודרנית.
במערב, הוא ביסס את כוחו על נאות המדבר, והרחיב מגעים מסחריים לתוך סוריה עד אוגרית.
בשנת מלכותו ה-43, מינה סנוסרת את אמנמחת השני לתפקיד קורגנטי-זוטר, לפני שמת בשנת מלכותו ה-46.
תקופת שלטונו של אמנמחת השני אופיינה כשקטה ברובה, אך תיעודים מיומניו הטילו ספק בהערכה זו.
מבין הרישומים הללו, שנשמרו על חומות המקדש בטוד ובממפיס, ניתן למצוא תיאורים של הסכמי שלום עם ערים מסוימות באזור סוריה, וסכסוך צבאי עם אחרות.
אמנמחת גם בנה משלחת שנעה דרומה דרך נוביה התחתונה כדי לבדוק את וואוואט .
לא נראה שאמנמחת המשיך במדיניות של קודמיו למינוי נומארכים, אלא נתן לה להפוך שוב לייחוס משפחתי.
משלחת נוספת לפונט מתוארכת לתקופת מלכותו.
בשנת מלכותו ה-33, הוא מינה את בנו סנוסרת השני לשלטון קורגנטי לצידו.
הוכחות לפעילות צבאית מכל סוג בתקופת שלטונו של סנוסרת השני אינן קיימות.
נראה כי סנוסרת התמקד בסוגיות ביתיות, במיוחד בהשקיית הפיום .
פרויקט רב-דורי זה נועד להמיר את נווה המדבר פיום לשטח יצרני של קרקע חקלאית.
בסופו של דבר הציב סנוסרת את הפירמידה שלו באתר אל-לחון , בסמוך לצומת הנילוס ותעלת ההשקיה העיקרית של פיום, בחר יוסף.
הוא שלט רק חמש עשרה שנים, מה שמסביר את האופי הבלתי שלם של רבים מהמבנים שלו.
בנו, סנוסרת השלישי, ירש אותו.
סנוסרת השלישי היה שליט-לוחם, שלעיתים קרובות יצא לשטח בעצמו.
בשנתו השישית, חפר מחדש תעלה של הממלכה הקדומה סביב האשד הראשון כדי להקל על השיט טדרכי ההגעה לנוביה העליונה.
הוא השתמש בה כדי להשיק סדרה של מסעות צבאיים אכזריים בנוביה בשנותיו השישית, השמינית, העשירית והשש-עשרה.
לאחר ניצחונותיו, בנה סנוסרת סדרה של מבצרים כבירים ברחבי המדינה כדי לבסס את הגבול הפורמלי בין כיבושים מצריים לנוביה הבלתי נכבשת בסמנה .
אנשי המבצרים הללו חויבו לשלוח דיווחים תכופים לבירה על תנועותיהם ופעילויותיהם של ילידי מדג'יי המקומיים, שחלקם שרדו, וחושפים באיזו חזקה התכוונו המצרים לשלוט בגבול הדרומי.
אנשי מדג'יי לא הורשו להגיע צפונית לגבול בסירה, וגם לא יכלו להיכנס דרך היבשה עם עדריהם, אבל הם הורשו להגיע למבצרים מקומיים כדי לסחור.
לאחר מכן, החל סנוסרת במערכה נוספת בשנתו ה-19 אך חזר לאחור עקב רמות מפלס נמוכות חריגות של הנילוס, שסיכנו את ספינותיו.
מצפון, תיעד אחד מחייליו של סנוסרת מסע לתוך כנען, אולי נגד שכם הקדומה.
ההתייחסות היחידה למערכה צבאית נגד מקום מסוים בכנען מספרות הממלכה התיכונה, אם כי ישנן התייחסויות אחרות לפעולה נגד אסייתים.
לא ידוע אם מצרים רצתה לשלוט בכנען כמו צפון נוביה, אך נמצאו בה חותמות אדמיניסטרטיביות רבות מהתקופה, כמו גם אינדיקציות נוספות לפעילות מוגברת צפונה בתקופה זו.
כמו בממלכה הקדומה, הקשר היה חזק במיוחד עם גבל, שהייתה ידועה בעץ היקר שבשטחה.
מבחינה מקומית, ניתן קרדיט לסנוסרת על רפורמה המנהלית שהכניסה יותר כוח לידיים של מינויי השלטון המרכזי, במקום הרשויות האזוריות.
מצרים חולקה לשלוש חטיבות (water) או יחידות מינהליות: צפון, דרום וראש הדרום (אולי מצרים התחתונה, רוב מצרים העליונה והנומים של ממלכת תבאי המקורית במהלך המלחמה עם הרקליאופוליס, בהתאמה).
כל אזור נוהל על ידי רֶפּוֹרְטֶר , רפורטר משני, חבר מועצה (Djadjat), וצוות של פקידים זוטרים ולבלרים.
נראה כי כוחם של הנומארכים ירד לצמיתות במהלך שלטונו, דבר שנלקח כדי להצביע על כך שהממשל המרכזי דיכא אותם לבסוף, אם כי אין תיעוד שסנוסרת נקט אי פעם בפעולה ישירה נגדם.
סנוסרת השלישי השאיר מורשת מתמשכת כפרעה-לוחם.
שמו התיישר על ידי היסטוריונים יוונים מאוחרים יותר כססוסתריס, שם שניתן אז לשילוב של סנוסרת ומספר פרעונים לוחמי הממלכה החדשה.
בנוביה, סנוסרט סגדו כאל פטרון על ידי מתיישבים מצרים.
משך שלטונו נותר בגדר שאלה פתוחה.
בנו אמנמט השלישי החל למלוך לאחר שנת מלכותו ה-19 של סנוסט, שנחשבה באופן נרחב לתאריך המאושר ביותר של סנוסרת.
עם זאת, התייחסות לשנה 39 על שבר שנמצא בפסולת הבנייה של מקדש המתים של סנוסרט העלתה אפשרות של שיתוף פעולה ארוך עם בנו.
שלטונו של אמנמחת השלישי היה שיא השגשוג הכלכלי של הממלכה התיכונה.
שלטונו הדהים במידת ניצול משאביה של מצרים.
מחנות כרייה בסיני, שבעבר שימשו רק משלחות לסירוגין, הופעלו על בסיס קבוע למחצה, כפי שמעידה בניית הבתים, החומות ואף בתי הקברות המקומיים.
ישנן 25 התייחסויות נפרדות למשלחות כרייה בסיני, וארבע למשלחות בוואדי חמאמאת , שבאחת מהן היו למעלה מאלפיים עובדים.
אמנמחת חיזק את ההגנות של אביו בנוביה והמשיך בפרויקט טיוב הקרקע של פיום.
לאחר שלטון של 45 שנים, החליף אמנמחת הרביעי את אמנמחת השלישי את שמלכותו בת תשע השנים אינה מעידה בצורה גרועה.
ברור שבזמן זה, הכוח השושלתי החל להיחלש, ועבורו הוצעו מספר הסברים.
תיעוד עכשווי של מפלסי שיטפונות הנילוס מצביע על כך שסוף שלטונו של אמנמחת השלישי היה יבש, וייתכן שכשלים ביבול סייעו לערער את יציבות השושלת.
יתר על כן, שלטונו של אמנמחת השלישי היה ארוך במיוחד, אשר נוטה ליצור בעיות ירושה.
הטיעון האחרון אולי מסביר מדוע אמנמחת הרביעי הוחלף על ידי סובקנפררע , הפרעוניתת הנשית הראשונה של מצרים עם אישור היסטורי.
סובקנפררע שלטה לא יותר מארבע שנים, ומכיוון שככל הנראה לא היו לה יורשים, הגיעה השושלת השתים עשרה לקיצה הפתאומי עם מותה, כמו גם תור הזהב של הממלכה התיכונה.
דעיכה אל תקופת הביניים השנייה
לאחר מותה של סובקנפררע, ייתכן כי כס המלכות עבר לידי סובחוטפ הראשון , אם כי במחקרים קדומים יותר חשבו שווגף , שהיה בעבר המשגיח הגדול על הכוחות, שמלך לאחר מכן.
החל משלטון זה, נשלטה מצרים על ידי שורה של מלכים ארעיים במשך כעשר עד חמש עשרה שנים.
מקורות מצריים קדומים רואים באלה המלכים הראשונים של השושלת השלוש-עשרה, אם כי המונח שושלת מטעה, שכן רוב המלכים של השושלת השלוש-עשרה לא היו קשורים.
שמותיהם של מלכים קצרי מועד אלה מוזכרים על מספר אנדרטאות וכתובות גרפיטי , וסדר הירושה שלהם ידוע רק מהקאנון של טורינו, אם כי אפילו זה אינו מהימן במלואו.
לאחר הכאוס השושלתי הראשוני, שלטו במשך כחמישים עד שמונים שנה שורה של מלכים באופן ממושך יותר ובעלי תיעוד טוב יותר.
המלך החזק ביותר בתקופה זו, נפרחוטפ הראשון , ששלט במשך אחת עשרה שנים ושמר על שליטה אפקטיבית במצרים העליונה, נוביה והדלתא, למעט חריגים אפשריים של קסויס ואווריס.
נפרחותפ הראשון אף הוכר כריבון על של שליט גבל, מה שמעיד על כך שהשושלת השלוש-עשרה הצליחה לשמור על חלק ניכר מכוחה של השושלת ה-12, לפחות עד שלטונו.
בשלב מסוים במהלך השושלת ה-13, קסויס ואווריס החלו לשלוט בעצמן, שליטי קסויס היו השושלת הארבע-עשרה, והשליטים האסייתים של אוורס היו החיקסוס של השושלת החמש עשרה.