tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגמאות נוספות לפלישה חייזרית מועילה כוללות את הסרט "הקלטות קווסטור" של ג'ין רודנברי (1974) ואת פרק "משימה: ארץ" בסדרת "מסע בין כוכבים" (1968); את ספרו שלארתור סי.
קלארק "קץ הילדות" והסרט המפגש משנת 2016.
פלישה על ידי בני אדם
מוטיב דומה מציג את בני האדם בתפקיד ה"חייזרים" הפולשים, כאשר בני האדם הם אלו הפולשים או תוקפים חיים חוצניים.
סת' שוסטק אסטרונום במכון לחיפוש אחר אינטליגנציה חוצנית (SETI), מאמין כי פלישת חייזרים לכדור הארץ אינה סבירה מסיבות רבות.
הוא מאמין שכל משאב שניתן למצוא על פני כדור הארץ, יכול להימצא על כוכב הבית שלהם או שקל יותר לאתר אותו או ליצור אותו בעצמם.
הוא גם מאמין שאם יצורים חוצניים אכן יצרו קשר עם כדור הארץ, זה יקרה קודם כל באמצעות רובוטים ולא על ידי החייזרים עצמם.
דייוויד מוריסון, מנהל תחום החלל במרכז המחקר איימס של נאס"א, טוען כי המפגש הראשון יהיה בצורת תקשורת רדיו ולא ביקור פיזי.
פלך ווהלין היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו ז'יטומיר (משנת 1804).
שטח הפלך היה 71,736 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 2,989,482 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בפלך לובלין במערב, בממלכת גליציה ולודומריה של האימפריה האוסטרו-הונגרית בדרום-מערב, בפלך פודוליה בדרום, בפלך קייב בדרום-מזרח, בפלך מינסק בצפון-מזרח ופלך גרודנו בצפון.
הפלך נוסד בשנת 1796, לאחר שהאזור עבר לידי האימפריה הרוסית בעקבות החלוקה השנייה של פולין.
בהתחלה עיר הבירה של הפלך הייתה עיר נובוגרד-וולינסקי בשנת 1804 עברה הנהלת הפלך לעיר ז'יטומיר.
מבחינה מנהלית הפלך היה מחולק ל־12 אוייזדים.
פלך פודוליה התקיים כיחידה מנהלית עד לסופה של האימפריה הרוסית.
גם בישויות המדיניות שקמו לאחר האימפריה הרוסית (הרפובליקה העממית של אוקראינה והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית) המשיך להתקיים פלך ווהולין אם כי בשטח יותר מצומצם - החלק המערבי של הפלך עבר לפולין בהסכם ריגה ב־1921, הפלך פורק ב-3 ביוני 1925. על שטחו נוסדו מחוז ז'יטומיר.
חלק מהשטח הועבר למחוז פרוסקורוב.
דת % מהתושביםנצרות אורתודוקסית 70.5יהדות 13.2נצרות קתולית 10.0לותרניזם 5.5בפטיזם 0.4אדוקי האמונה הישנה 0.3דתות אחרות 0.1
פלך ארכנגלסק היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו ארכנגלסק.
שטח הפלך היה 842,531 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 376,126 תושבים נכון לשנת 1903. מבחינת השטח - פלך ארכנגלסק היה לפלך הגדול ביותר של האימפריה הרוסית.
הוא גבל בדוכסות הגדולה של פינלנד במערב, בפלך אולונצק בדרום מערב, בפלך וולוגדה בדרום, בפלך טובולסק בדרום מזרח ובאוקיינוס הקרח הצפוני בצפון.
ארכנגלסק הייתה למעשה העיר היחידה בפלך עם כ-21 אלף תושבים.
השאר היו עיירות עם פחות מאלפיים תושבים או כפרים קטנים.
הפלך נוסד בשנת 1796 לפי החלטת הקיסרית יקטרינה השנייה לפצל את החלק הצפוני של האימפריה לכמה פלכים, כדי להקל על הניהול האדמיניסטרטיבי של האזור.
מבחינה מנהלית הפלך היה מחולק ל־9 אוייזדים.
פלך ארכנגלסק התקיים כיחידה מנהלית גם לאחר סופה של האימפריה הרוסית בשנת 1917. הוא פורק רק ב-14 בינואר 1929. על שטחו נוסדו מחוז מורמנסק ומחוז אוטונומי ננץ, חלק מהשטח נכלל במחוז ארכנגלסק ובמחוז אוטונומי קומי.
רוסים היוו את רוב אוכלוסיית הפלך - 85% מכלל האוכלוסייה.
שאר התושבים היו בני העמים הפינו-אוגרים (קומי וקרלים).
באותו מפקד אוכלוסין נספרו בפלך 253 דוברי יידיש, 0.07% מכלל האוכלוסייה.
פלך ויטבסק היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו ויטבסק.
שטח הפלך היה 38,650 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 1,489,246 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בפלך וילנה, פלך קובנה ופלך קורלנד במערב, בפלך ליפלנד בצפון, בפלך פסקוב ופלך סמולנסק במזרח, בפלך מינסק ופלך מוגילב בדרום.
הפלך נוסד בשנת 1802, לאחר פיצול פלך בלארוס לשני פלחים : ויטבסק ומינסק.
מבחינה מנהלית הפלך היה מחולק ל־11 אוייזדים.
פלך ויטבסק התקיים כיחידה מנהלית עד לסופה של האימפריה הרוסית.
דת % מהתושביםנצרות אורתודוקסית 55.4נצרות קתולית 24.0יהדות 11.8אדוקי האמונה הישנה 5.6 לותרניזם 3.1דתות אחרות 0.1
פלך ורשה (רוסית: Варшавская губерния) היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו ורשה.
שטח הפלך היה 14,562 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 1,983,689 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בממלכת פרוסיה (בהמשך הקיסרות הגרמנית) בצפון-מערב, בפלך פלוצק ופלך לומז'ה בצפון, בפלך לובלין במזרח, בפלך פטרוקוב ופלך ראדום בדרום, בפלך קאליש בדרום-מערב.
מבחינה מנהלתית פלך ורשה היה מחולק ל־12 אוייזדים.
הפלך נוסד למעשה בשנת 1837, תחת השם "פלך מזוביה".
בשנת 1844 שונה שמו לפלך ורשה וצורף אליו שטחו של פלך קאליש, אשר פורק.
בשנת 1867 נמסרו חלק משטחו של פלך ורשה לפלך קאליש, שהוקם מחדש ולפלך פיוטרוקוב החדש.
פלך ורשה התקיים באופן רשמי עד לסופה של האימפריה הרוסית ב־1917. בפועל, הוא הפסיק להתקיים משנת 1915, בעקבות כיבושו על ידי הצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בתום מלחמת העולם הראשונה נכלל שטחו של הפלך בתחומי הרפובליקה הפולנית השנייה.
דת % מהתושביםנצרות קתולית 71.5יהדות 18.2 נצרות אורתודוקסית 5.3 לותרניזם 4.6דתות אחרות 0.4
פלך לובלין היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו לובלין.
שטח הפלך היה 16,831 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 1,160,662 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בפלך ראדום במערב, בפלך חולם ופלך ורשה בצפון, בפלך ווהלין במזרח, בממלכת גליציה ולודומריה של האימפריה האוסטרו-הונגרית בדרום.
נכון לשנת 1897 פלך לובלין היה מחולק ל־10 אוייזדים.
בשנת 1912 חמישה מהם הועברו לפלך חולם, שזה עתה הוקם.
הפלך נוסד בשנת 1837. בשנת 1867 חלק מהשטח שלו הועבר לפלך סדלץ, שזה עתה הוקם.
בשנת 1912 פורק פלך סדלץ והשטח הוחזר לפלך לובלין.
פלך לובלין התקיים באופן רשמי עד לסופה של האימפריה הרוסית ב־1917. בפועל, הוא הפסיק להתקיים משנת 1915, בעקבות כיבושו על ידי הצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
דת % מהתושביםנצרות קתולית 62.6 נצרות אורתודוקסית 21.4 יהדות 13.5 לותרניזם 2.3דתות אחרות 0.2
חלם (בשנת 1912 הועבר לפלך חלם)
זמושץ' (בשנת 1912 הועבר לפלך חלם)
הרוביישוב (בשנת 1912 הועבר לפלך חלם)
פלך חרקוב היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו חרקוב.
שטח הפלך היה 54,493 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 2,492,316 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בפלך פולטבה במערב, בפלך קורסק בצפון, בפלך וורונז' במזרח, בפלך יקטרינוסלב ובאובלסט של קוזקים של דון בדרום.
הפלך נוסד בשנת 1835 בעקבות חלוקה מנהלתית חדשה של שטחי מזרח אוקראינה.
הפלך היה מחולק ל-11 אוייזדים.
פלך חרקוב התקיים כיחידה מנהלית עד לסופה של האימפריה הרוסית.
גם בישויות המדיניות שקמו לאחר האימפריה הרוסית (הרפובליקה העממית של אוקראינה והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית) המשיך להתקיים פלך חרקוב, עד שפורק ב-1 באוגוסט 1925. על שטחו נוסדו מחוז חרקוב ומחוז סומי, חלק מהשטח הועבר למחוז דונצק ולמחוז לוהנסק.
דת % מהתושביםנצרות אורתודוקסית 98.4יהדות 0.5נצרות קתולית 0.3אדוקי האמונה הישנה 0.3לותרניזם 0.3דתות אחרות 0.2
פלך ליפלנד היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו ריגה.
שטח הפלך היה 47,031 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 1,299,365 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בפלך אסטלנד בצפון, בפלך סנקט פטרבורג ,פלך פסקוב ופלך ויטבסק במזרח, בפלך קורלנד בדרום, ובמפרץ ריגה במערב.
נכון לשנת 1897 פלך ליפלנד היה מחולק ל־9 אוייזדים.
הפלך נוסד בשנת 1713 על שטחי ליבוניה, אשר נכבשו על ידי רוסיה משוודיה במהלך המלחמה הצפונית הגדולה.
פלך ליפלנד התקיים באופן רשמי עד לסופה של האימפריה הרוסית ב־1917. בשנת 1917 הוא נכבש על ידי הצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בתום מלחמת העולם הראשונה, החלק הצפוני של הפלך נכלל בתחומי אסטוניה והחלק הדרומי - בתחומי לטביה.
דת % מהתושבים לותרניזם 79.3 נצרות אורתודוקסית 14.4נצרות קתולית 2.4 יהדות 2.3 אדוקי האמונה הישנה 1.3דתות אחרות 0.3
פלך אסטלנד היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו רוול.
שטח הפלך היה 20,247 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 412,716 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בפלך ליפלנד בדרום, בפלך סנקט פטרבורג במזרח, מצפון וממערב גבל הפלך במימי המפרץ הפיני.
נכון לשנת 1897 פלך אסטלנד היה מחולק ל־4 אוייזדים.
הפלך נוסד בשנת 1719 על חלק מהשטח, אשר נכבש על ידי רוסיה משוודיה במהלך המלחמה הצפונית הגדולה.
תחילה נקרא הפלך - "פלך רוול" (על שם עיר הבירה שלו) וב-1796 שונה שמו לפלך אסטלנד.
פלך אסטלנד התקיים באופן רשמי עד לסופה של האימפריה הרוסית ב־1917. בשנת 1917 הוא נכבש על ידי הצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בתום מלחמת העולם הראשונה, כל שטחו של הפלך נכלל בתחומי אסטוניה.
דת % מהתושבים לותרניזם 89.7 נצרות אורתודוקסית 9.2נצרות קתולית 0.5 יהדות 0.3דתות אחרות 0.3
פלך לומז'ה היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו לומז'ה.
שטח הפלך היה 10,545 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 579,592 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בממלכת פרוסיה (בהמשך הקיסרות הגרמנית בצפון, בפלך פלוצק במערב, בפלך ורשה ופלך סדלץ בדרום, בפלך גרודנו ופלך סובאלק במזרח.
הפלך נוסד בשנת 1867, לאחר ביטול פלך אווגוסטוב ופיצולו לשני פלחים: פלך סובאלק ופלך לומז'ה.
מבחינה מנהלית הפלך היה מחולק ל־7 אוייזדים.
פלך לומז'ה התקיים באופן רשמי עד לסופה של האימפריה הרוסית ב־1917. בפועל, הוא הפסיק להתקיים משנת 1915, בעקבות כיבושו על ידי הצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
כיום כל שטחו של הפלך נמצא בתחומי פולין.
דת % מהתושביםנצרות קתולית 77.1יהדות 15.8 נצרות אורתודוקסית 5.5לותרניזם 1.4דתות אחרות 0.2
פלך חולם היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו חולם.
הפלך נוסד בשנת 1912, לטובת הקמתו הועברו חמישה אוייזדים מפלך לובלין.
המטרה של הקמתו הייתה לרכז אוכלוסייה נוצרית אורתודוקסית (אוקראינים) של ארץ הוויסלה ביחידה אדמיניסטרטיבית אחת.
מבחינה מנהלית הפלך היה מחולק ל־8 אוייזדים.
פלך חולם התקיים באופן רשמי עד לסופה של האימפריה הרוסית ב־1917. בפועל, הוא הפסיק להתקיים משנת 1915, בעקבות כיבושו על ידי הצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בתחילת 1918 נכלל הפלך בתחומי מדינת אוקראינה, בהנהגתו של פבלו סקורופדסקי.
בדצמבר 1918, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ונסיגת הצבא הגרמני משטחו של הפלך, הוא נכלל בתחומי הרפובליקה הפולנית השנייה.
חלוקת אוכלוסיית הפלך לפי שפת אם:
שפה % מהתושביםאוקראינית 52.6פולנית 24.4 יידיש 15.3גרמנית 4.0רוסית 3.7
פלך באקו היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו נובורוסייסק.
שטח הפלך היה 39,100 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 826,617 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בצפון באובלסט דגסטאן , בדרום בפרס, במערב בפלך יליזבטפול ובמזרח - בים הכספי.
הפלך הוקם בשנת 1846 בעת חלוקה פנימית של מלכות המשנה של הקווקז לארבעה פלכים.
הפלך נקראה בהתחלה "פלך שמאחי" וכל מוסדות השלטון של הפלך מוקמו בעיר שמאחי.
בשנת 1859 פקדה רעידת אדמה עוצמתית את העיר שמאחי.
כתוצאה מכך חרבו בעיר מבנים רבים.
לכן הוחלט להעביר את משרדי הנהלת הפלך לעיר באקו ובעקבות כך לשנות את שמו של הפלך ל"פלך באקו".
מבחינה מנהלית הפלך היה מחולק ל־6 מחוזות משנה.
פלך באקו המשיך להתקיים גם אחרי התפרקות האימפריה הרוסית.
הוא התקיים כיחידה מנהלתית ברפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן.
בשנת 1920 נכבשה הרפובליקה על ידי רוסיה הסובייטית והפלך בוטל.
כיום (2026) שטחו נמצא בתחומי מדינת אזרבייג'ן.
דת % מהתושביםאסלאם 81.8נצרות אורתודוקסית 6.8נצרות ארמנית-גריגוריאנית 6.4אדוקי האמונה הישנה 2.7יהדות 1.5דתות אחרות 0.8
פלמ"ח (ראשי תיבות: פלוגות מחץ), היה הכוח הצבאי המגויס של ארגון "ההגנה" בארץ ישראל בשנים 1941–1948.
הפלמ"ח הוקם ב-15 במאי 1941, ל"ג בעומר, על בסיס סגל פיקודי של אנשים שפעלו במסגרת "הפלוגה הנודדת" ו"פלוגות השדה" בסוף שנות ה-30, תחת פיקודו של יצחק שדה ובסיוע ממנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית.
הוחלט כי כוח זה יפעל בשיטות של לוחמה זעירה, יבצע סיורים לוחמתיים, חבלה, גישוש, תקיפה, ו"יכין את השטח" להגנת ארץ ישראל מפני מתקפה נאצית, אם וכאשר זו תבוא.
בימי תנועת המרי העברי השתתף פלמ"ח במבצעים נגד המנדט הבריטי והיה פעיל בסיוע למבצעי ההעפלה.
בשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות היה הפלמ"ח עמוד השדרה של הכוח הצבאי של היישוב, מילא תפקיד מרכזי בקרבות בצפון ובמרכז.
בנובמבר 1948 פורק מטה הפלמ"ח והפיקוד על יחידותיו הועבר לידי המטה הכללי של צה"ל.
הפלמ"ח יצר הוויה ייחודית של לוחמים, חלוצים ומפקדים, אשר התגלמה בדמויות כגון יגאל אלון ויצחק רבין.
כל אלה גרמו לצורך ליצור כוח שיגן על היישוב העברי בארץ ישראל, במקרה של פלישת גרמניה הנאצית, וזאת במקביל להשתתפות לוחמים יהודיים ארץ-ישראליים בצבא הבריטי.
לאחר כיבוש צרפת וגירוש הצבא הבריטי על ידי הגרמנים, החליטה ממשלת בריטניה על הקמת כוחות למבצעים מיוחדים של פשיטה וחבלה בעורף הגרמני, חלקם במסגרת הצבא הבריטי וחלקם במנהלת המבצעים המיוחדים.
בתחילת 1941 גייסה מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית, בהסכמת מוסדות היישוב, קבוצת צעירים יהודיים להקמת כוח פשיטה וחבלה.
ב-19 במאי 1941 יצא כוח של 23 מהמתנדבים הראשונים (כ"ג יורדי הסירה), מטעם מנהלת המבצעים המיוחדים, ובפיקוד קצין בריטי, לפשיטה על בתי הזיקוק בטריפולי שבלבנון, שנשלטה בידי צרפת.
ביוני 1941 נשלחו כוחות גדולים יותר של הפלמ"ח לפעולות סיור וחבלה בסוריה ולבנון כדי לסייע לצבא הבריטי בכיבושם.
הפלוגות הושתתו על סגל פיקודי של אנשים שפעלו במסגרת "הפלוגה הנודדת" ו"פלוגות השדה" בסוף שנות ה-30, שעמדו תחת פיקודו של יצחק שדה.
הוחלט כי כוח זה יפעל בשיטות של לוחמה זעירה, יסייר, יבצע חבלה, גישוש ותקיפה, ו"יכין את השטח" לקראת מתקפה נאצית, אם וכאשר תבוא.
סגניו במטה הראשון היו דוד (דוידקה) נמרי וג'ורה שנאן.
המחלקה הסורית הייתה יחידת המסתערבים הראשונה של ההגנה, ופעלה במסגרת הפלמ"ח.
בשלב הראשון נועדה לפעולות מודיעין וחבלה במסגרת הפלישה לסוריה וללבנון (מבצע אקספורטר, יוני - יולי 1941).
בשל קשיי תקציב הוחלט כי הלוחמים ימשיכו בעיסוקיהם ויקראו אחת לחודש לשבוע אימונים והכרת הארץ.
עם התקרבות הסכנה הנאצית לארץ ותוכנית הבריטים לנטישת האזור, ניאותו הבריטים לממן גיוס מלא של 300 בחורים שנועדו להיות סיירים וחבלנים.
בכסף שהוקצב גויסו גם יתר הבחורים.
מפקד הפלמ"ח, יגאל אלון, מספר כי הפלמ"ח הוקם בחורשת אקליפטוסים לחוף הכנרת, "חורשה שזכתה להיכנס להיסטוריה", הוא ואביו ראובן פייקוביץ, היו נוכחים באותו מעמד בו הוקם הפלמ"ח.
פעולה ראשונה, וכושלת, הייתה פעולת כ"ג יורדי הסירה, אשר יצאו בסירה לטריפולי בלבנון ב־18 במאי 1941, על מנת לפגוע שם בבתי הזיקוק.
23 הלוחמים וקצין בריטי שהתלווה אליהם נעלמו, ולא ידוע מה עלה בגורלם.
הדבר היווה מכה קשה ליחידה הצעירה.
פעולות ראשונות נוספות היו השתלטות על גשרי נהר הליטני ערב מבצע הפלישה הבריטית ללבנון (Operation Exporter), שנשלטה על ידי אנשי צרפת של וישי.
כיתת פלמ"ח בפיקודו של יגאל אלון תפסה את הגשרים, והחזיקה בהם במשך למעלה מיממה על מנת לאפשר את מעבר הכוחות הבריטיים צפונה, אל צור וצידון, אך משהכוחות איחרו לבוא, נאלצה הכיתה לסגת לאחר כיממה.
באותו מבצע העביר כוח סיירים בראשות משה דיין כיתת לוחמים אוסטרלית אל עורף העמדות הצרפתיות מצפון לראש הנקרה.
פעולות אלו הוכיחו כי כוח האדם העומד להקמת הגוף החדש הוא מיומן, ומסוגל להתמודד עם כוחות אחרים (צרפתים אנשי וישי, ערבים) כראשון בין שווים.
עם התקדמות גרמניה הנאצית אל עבר מצרים והמזרח התיכון בשנת 1942, היה הפלמ"ח מאורגן במחנות, ועובר אימונים.
אנשי הפלמ"ח נשלחו אל הקיבוצים דורות וגת במטרה לנסות ולעכב את הפולש הגרמני, אם יגיע אל גבולות הארץ.
הייתה זו משימה שהייתה הרבה מעבר ליכולתם של אנשי הפלמ"ח בתקופה זו, הן מבחינת כוח האדם, והן מבחינת החימוש והציוד (בהיעדר נשק בזמן היציאה דרומה נשלחו הלוחמים עם מקלות קפ"פ).
הוכנו תוכניות לעיכוב הכוח הפולש באמצעים של חבלה, מיקוש ומארבים.
הוקמה המחלקה הגרמנית, מיוצאי גרמניה ודוברי גרמנית כשפת אם, בפיקודו של שמעון קוך, הוא שמעון אבידן, לימים מפקדה של חטיבת גבעתי במלחמת העצמאות, על מנת לפעול מאחורי קווי האויב, תוך התחזות לגרמנים.
היורדים לנגב השתלמו בסיירות, בצליפה, ובפעולות גרילה בחוליות קטנות.
בה בעת הכין המטה הכללי של ההגנה תוכנית הגנה כוללת ליישוב, למקרה של פלישת הגרמנים.
תוכנית זו כונתה "מצדה על הכרמל" וכללה התבצרות בצפון הארץ, במרחב שבין הרי נצרת, נחל עירון וזכרון יעקב.
על התוכנית עמלו יצחק שדה והפרופסור לארכיטקטורה יוחנן רטנר.
תקופה זו, שבה היה חוסר ודאות באשר לעתיד קיומו של היישוב, מכונה מאתיים ימי חרדה.
כוחות ארווין רומל הובסו בקרב אל עלמיין השני, וכל התוכניות נותרו מבלי צורך לבצען.
הבריטים הפסיקו לממן את הפלמ"ח, ולהגנה לא היה המימון הדרוש.
הקיבוץ המאוחד בהנהגת טבנקין, לבקשתו של משה סנה ובהסכמה שבשתיקה של דוד בן-גוריון, לקח על עצמו את אירוחם של פלוגות הפלמ"ח במשקים בעמק הירדן ועמק יזרעאל בתמורה לימי עבודה שתרמו אנשי הפלמ"ח בישוביו.
הרווח הגדול מתקופה זו היה יצירת תוכנית לשילובו של הפלמ"ח ככלי בפעולתו של גוף צבאי גדול.
לאחר הניצחון הבריטי באל עלמיין, בשנת 1942, לא ראו הבריטים עוד צורך בקיומו של הפלמ"ח, והפסיקו את המימון והסיוע שניתן לו.
בשלב זה הציע יצחק טבנקין כי הארגון יחזיק את עצמו באמצעות עבודה בקיבוצים: כל קיבוץ יקבל מחלקת פלמ"ח, יספק לה מזון, מגורים ומשאבים אחרים (כנשק), ובתמורה תעבוד המחלקה בשדות הקיבוץ ותסייע בשמירתו ובהגנה עליו.
הצעה זו התקבלה באוגוסט 1942. הוחלט כי הפלמ"ח יתאמן 8 ימים בכל חודש, יעבוד 14 ימים, וינוח שבעה ימים.
שילוב זה של עבודה חקלאית ואימונים יצר כוח נייד ועצמאי, אשר עבודת חבריו סיפקה את מרבית תקציבו.
ב-1944, לאחר שרבים מאנשי הפלמ"ח סיימו שנתיים של שירות והשתחררו ובמקביל, רבים מאנשי הפלמ"ח התגייסו לבריגדה היהודית, שהוקמה באותה עת, נוצר משבר עקב מחסור בכוח אדם.
בעיה זו נפתרה על ידי הוספת שלב מקדים לעלייה להתיישבות אצל גרעיני תנועות הנוער שחבריהם הגיעו לגיל 18 ויצירת מסגרת שנקראה "הכשרה מגויסת".
מסגרת זו, שנקבע לה זמן של שנתיים, נתקבלה תחילה על ידי הקיבוץ המאוחד, בינואר 1944, וחייבה את גרעיני תנועות הנוער: הנוער העובד, התנועה המאוחדת והמחנות העולים ומייד אחר כך הצטרף גם השומר הצעיר.
שלב ההכשרה המגויסת איפשר את גיוסם הסדיר של גרעינים מן הקיבוצים, המושבים והערים.
כך הרחיב הפלמ"ח את כוח האדם שלו ואימונם של גרעינים אלו במסגרת משותפת איפשר גם הקמת יישובים נוספים.
האימון הבסיסי כלל אימוני כושר גופני, אימוני קליעה בנשק קל, קרב פנים אל פנים, טופוגרפיה, עזרה ראשונה, ופעולה בכיתות.
כל איש פלמ"ח עבר אף אימונים בשחייה ובחתירה, שכן אחד מתפקידיו החשובים של הפלמ"ח היה הבאת העולים מספינות המעפילים אל חופי הארץ.
לאחר האימון הבסיסי עברו אנשי הפלמ"ח אימון מתקדם בשטחים הבאים: חבלה וחומרי נפץ, סיור, צליפה, קשר ואלחוט, הפעלת מקלעים, הפעלת מרגמות.
אימון פלוגתי כלל מסעות ארוכים ברגל ששולבו באימונים באש חיה.
הפלמ"ח הדגיש את הכשרתם של מפקדי שדה עצמאיים בעל מחשבה רחבה, המשמשים כדוגמה אישית לפקודיהם.
שני הקורסים הפיקודיים המרכזיים היו קורס מ"כים וקורס מ"מים שנערכו בג'וערה, ובהם הוכשרו מפקדי כיתות, מפקדי מחלקות ומפקדי פלוגות.
בוגרי קורסים אלה יהוו את הבסיס לסגל הפיקודי של צה"ל.
הרזרבה של הפלמ"ח הייתה חיל המילואים שלו, והיוו למעשה את כוח המילואים הראשון של הכוח המגן העברי.
במהלך שנת 1943 משהפך הפלמ"ח לכוח מגויס של ממש שהתבסס על צווי גיוס מטעם המוסדות הלאומיים הנבחרים, יכלו מפקד הפלמ"ח ומטהו לקבוע את פרקי הזמן המינימליים הנדרשים כדי לאמן ולהכשיר את הלוחמים בתנאי העבודה והאימונים, בהתאם למקצועותיהם הצבאיים ותפקידיהם.
תקופת השירות של לוחם רגלי נקבעה לשנתיים: בשנה הראשונה הוא אמור היה לעבור אימון בסיסי, ואילו השנה השנייה הוקדשה לאימון מתקדם במקצוע הלחימה הייחודי אליו שובץ.
כתוצאה מכך שחרר הפלמ"ח מהשרות הסדיר החל מסוף שנת 1944 לוחמים מאומנים.
בעקבות כך אישר מטכ"ל ההגנה ב-1944 את הקמת חיל המילואים של הפלמ"ח - "הרזרבה".
רוב משוחררי הפלמ"ח שובצו אל הרזרבה ומיעוטם ליחידות ההגנה האחרות.
ה"ריזרביסטים" נקראו מדי פעם לאימונים לפי יוזמת קצין הרזרבה במטה הפלמ"ח, אולם לא נקבע שיעור חודשי או שנתי קבוע של אימונים אלה.
לפלמ"ח היה תפקיד מכריע במסגרת הסזון.
"הסזון" הוא המאבק שניהל ארגון ההגנה נגד ארגוני הסירוב בשנים 1944–1945 על פי הנחיות המוסדות הנבחרים של היישוב, ואשר כלל גם הסגרת אנשי אצ"ל לידי הבריטים, משאלה סירבו להכיר בלגיטימיות של הנהגת היישוב הנבחרת, ובהנחיותיהם לאופן שבו נכון לנהל את המאבק בבריטים.
הסזון בא על רקע ה"מרד" שהכריז מנחם בגין כנגד שלטונות המנדט ב־1944. מאבקם של אנשי האצ"ל והלח"י כנגד הבריטים נתפס על ידי הסוכנות היהודית, על ידי המוסדות הנבחרים של היישוב היהודי, ועל ידי ההגנה (שסרה למרותם), בבחינת פעולה בלתי מוסמכת של ארגוני פורשים.
פעולה, העלולה לפגוע במאמצי היישוב להקמת מדינה יהודית ובמלחמה בנאצים.
על הפלמ"ח, כזרוע מבצעת של ההגנה, ועל אנשי הש"י, הוא שירות הידיעות של ההגנה, הוטלה המשימה.
במהלך הסזון, בין נובמבר 1944 למרץ 1945, נחטפו מספר אנשי אצ"ל למקומות מסתור שם כלאו אותם וניסו להוציא מהם מידע, לפעמים תוך שימוש בכוח פיזי.
במספר מקרים נמסרו אנשי האצ"ל לידי הכוחות הבריטיים.
הפקודה לאנשי הפלמ"ח ליטול חלק בפעילות זו עוררה מצידם מחאה.
יגאל אלון מתאר בספרו "מערכות פלמ"ח" את הוויכוח שהיה להנהגת הפלמ"ח עם הלוחמים.
כמו כן, טוען אלון בספרו כי ההנהגה הצבאית המזוהה עם הפלמ"ח (אלון, ישראל גלילי, יצחק שדה) תמכה אך ורק במעצרם של "הפורשים", אך מחתה מול עמדתו של בן-גוריון והוראתו לש"י להסגיר מהם לידי הבריטים.
לאחר ארבעה חודשים החליטה הנהגת הסוכנות על הפסקת הסזון.
כחצי שנה לאחר מכן, בחודש אוקטובר 1945 שיתפו הרודפים והנרדפים, אנשי הפלמ"ח והאצ"ל, פעולה, במסגרת תנועת המרי העברי.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה החל היישוב היהודי בארץ ישראל במאבק פעיל כנגד הבריטים.
אנשים כמשה סנה ראו בהמשך השלטון הבריטי המונע את העלייה החופשית כמכשול העיקרי להגשמת השאיפות הלאומיות של העם היהודי, בתקופה שלאחר השואה.
בספטמבר 1945 הוחלט לארגן את המאבק בבריטים בתנועה מאוחדת של כל הגורמים הציוניים, שתיקרא תנועת המרי העברי.
בהוראות ששלח דוד בן-גוריון לסנה, באוקטובר 1945 נאמר: "מן ההכרח לנקוט בחבלות ובתגמול, לא טרור אישי, אבל גמול על כל נרצח על ידי שלטונות 'הספר הלבן'.
כל פעולת חבלה צריכה להיות רבת משקל ורושם, ויש להיזהר ככל האפשר מקורבנות אנושיים".
הגוף האידיאלי לתכלית זו היה הפלמ"ח.
בשלב זה הוחלף יצחק שדה ביגאל אלון כמפקד הפלמ"ח.
לסגנו של אלון מונה אורי ברנר.
משימה לאומית נוספת הייתה קליטת שארית הפליטה של יהודי אירופה, אשר הגיעו אל חופי הארץ באוניות מעפילים, עליהן נערך מצוד על ידי השלטונות הבריטיים.
היה זה תפקידו של הפלמ"ח לקלוט את העולים על החופים, ולהעבירם לקיבוצים שם נקלטו.
פעולותיו הצבאיות הבולטות של הפלמ"ח בתקופה זו היו:
שחרור 210 מעפילים ממחנה המעצר בעתלית והעברתם לקיבוץ יגור ב-9 באוקטובר 1945.
פיצוץ מסילות ברזל והטבעת שלוש סירות משמר בריטיות ב"ליל הרכבות" ב-1 בנובמבר 1945.
התקפה על תחנות משטרת החופים הבריטית בגבעת אולגה ובסידנא עלי ב-25 בנובמבר 1945.
פיצוץ תחנות הרדאר על הר הכרמל ב-20 בינואר 1946.
"ליל הגשרים" - פיצוץ עשרה גשרים ברחבי הארץ בלילה שבין 16 ל-17 ביוני 1946.
לאחר "השבת השחורה" ב-29 ביוני 1946, שבה נעצרו חברי פלמ"ח והגנה רבים, חדל הפלמ"ח במאבק המזוין בבריטים, ומאבקו לעצמאות ולעלייה חופשית קיבל צורה אחרת, והתרכז בהתיישבות ובהעפלה.
במאבק המזוין בבריטים המשיכו האצ"ל והלח"י עד לעזיבתם את הארץ במאי 1948.
עם קבלת תוכנית החלוקה בעצרת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 מנה הפלמ"ח 4 גדודים ובהם 12 פלוגות.
ב-1 באוקטובר 1947 הוטלה על הפלמ"ח האחריות לביטחונו של כל מרחב הנגב.
פעולותיו של הפלמ"ח בתקופה זו היו:
שמירה על קו המים בנגב.
קיום הקשר עם נקודות יישוב מנותקות.
ליווי שיירות האספקה לירושלים הנצורה.
הצרכים הכתיבו שינוי ארגוני מהיר תוך הגדלת המסגרות.
כך הורכבו תוך זמן קצר על בסיס גדודי הפלמ"ח שלוש חטיבות:
חטיבת יפתח שפעלה בגליל העליון והתחתון בפיקודו של מולה כהן.
חטיבת הראל בפרוזדור ירושלים בפיקודו של יצחק רבין.
חטיבת הנגב בפיקודו של נחום שריג, כללה את הגדוד השני הצפוני בפיקודו של משה נצר, הגדוד השמיני הדרומי בפיקודו של חיים ברלב.
לאחר החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר ופרוץ מלחמת העצמאות, הוטלה על הפלמ"ח האחריות על חזית הדרך לירושלים.
הפיקוד על חזית זאת הוטלה על קצין המבצעים של הפלמ"ח יצחק רבין.
לצורך זה הקים הפלמ"ח שני גדודים חדשים: הגדוד החמישי בפיקודו של שאול יפה, והגדוד השישי בפיקודו של צבי זמיר.
מדיניות ליווי השיירות תוך השארת הרכסים השולטים בידי האויב נכשלה.
כישלון זה לא רק שגרם למצור חלקי על ירושלים אלא גם לנסיגתה של ארצות הברית מתמיכתה בהקמתה של מדינת ישראל ב-19 במרץ 1948. בסוף מרץ הודח יצחק רבין מתפקידו ובמקומו מונה פקודו שאול יפה.
אך יפה נפצע אחרי ימים אחדים בקרב שיירת חולדה.
לבסוף החליט בן-גוריון לשנות מדיניות, לעבור ממדיניות הגנתית למדיניות של התקפה ויוזמה, ולהשתלט על הרכסים השולטים על הדרך לירושלים.
כדי לבצע משימה זו הוא הטיל ב-1 באפריל על מטכ"ל ההגנה להשתלט על הדרך במבצע "נחשון".
פעולותיו של הפלמ"ח בפרוץ מלחמת העצמאות נתנו שהות לארגן את כוח המגן בארץ, לאמנו ולחמשו, לקראת המלחמה, בעוד הפלמ"ח כחלק הסדיר והמגויס של הגנת הארץ נושא בעול המאבק, ומפקדיו משמשים כגרעין הפיקודי ממנו יוצאים מפקדי צה"ל אף בחטיבות אחרות, כגון חטיבת גבעתי, וחטיבה 8 - חטיבת המשוריינים של יצחק שדה.
בשלב זה לחם הפלמ"ח בגליל המערבי ובעמק יזרעאל, בנגב, ובגליל המזרחי.
חודשיים לאחר פרוץ הלחימה הכפיל הפלמ"ח את מספר אנשיו, ומנה שישה גדודים ובהם כששת אלפים לוחמים.
בשלב זה החל הפלמ"ח להתלכד בחטיבות.
הראשונה הייתה חטיבת הנגב אשר נוצרה מכוח האחריות שקיבל הפלמ"ח על הגנתו של הנגב.
בגליל הוקמה חטיבת יפתח במהלך מבצע יפתח שבו שוחרר הגליל המזרחי.
במרכז הוקמה חטיבת הראל אשר נשאה בתפקיד ההגנה על ירושלים.
הפיקוד על החטיבות נלקח ממטה הפלמ"ח והוא עסק עתה בקליטת כוח אדם ובהדרכה.
בהמשך ישמש מטה הפלמ"ח כמטה לניהול מבצעים כגון מבצע יורם לכיבוש לטרון, ומבצע דני.
ב-7 במאי 1948, שבוע לפני הקמת המדינה, חגג הפלמ"ח שבע שנים לקיומו בעצרת המונים, שנערכה בתל אביב, בעוד אנשיו פזורים ולוחמים בגליל ובנגב, ובפרוזדור ירושלים.
חיים חפר כתב לציון אירוע זה את השיר "בת שבע" (אותו הלחין משה וילנסקי).
במהלך הלחימה במלחמת העצמאות השתתפו חטיבות הפלמ"ח במבצעי "נחשון", "יבוסי", "יפתח", "מכבי", "יורם", מבצע ההר, "דני", "מבצע יואב" ועוד רבים אחרים.
עיקר לחימת הפלמ"ח הייתה בצפון, בנגב ובפריצת הדרך לירושלים.
מחיר הדמים ששילם הפלמ"ח במלחמה היה כבד.
כאלף לוחמים נפלו במהלך המלחמה, כעשרים אחוזים מן הכוח.
אחת ההחלטות של דוד בן-גוריון הייתה ההחלטה על פירוק המטה הנפרד של הפלמ"ח (שנודע בשם "פירוק הפלמ"ח") והטמעת יחידותיו בתוך צה"ל, כחלק בלתי נפרד ממנו.
החלטה זו עוררה התנגדות רבה, ובמשך שנים רבות הדהדה בארץ השאלה "למה פירקו את הפלמ"ח?".
החלטה זו הייתה חלק ממדיניותו של בן-גוריון ליצור צבא אחד ויחיד למדינה הצעירה.
(מושא נוסף של מדיניות זו, שעורר לא פחות פולמוס, הייתה ספינת הנשק של האצ"ל, "אלטלנה").
ב-7 בנובמבר 1948, הורה בן-גוריון על הפסקת פעולתו של מטה הפלמ"ח.
יש שראו בפעולה זו משום פעולה צרת עין שנבעה ממניעים פוליטיים - חיסול כוחה העצמאי כביכול של מפ"ם והשומר הצעיר, לקראת הקמת הקואליציה עם תנועות המרכז והדתיים לאחר הבחירות לכנסת הראשונה.
כתב איש מפ"ם יהודה בן חורין:
לאחר פירוק הפלמ"ח ערכו יוצאי הפלמ"ח מספר כנסים, הראשון שבהם היה באוקטובר 1949, חצי שנה אחרי סיום מלחמת העצמאות.
בכנס של יוצאי הפלמ"ח ב-1953 אמר יגאל אלון שהפלמ"ח היה חיל ככל החילות בצה"ל, מפקדיו מונו על ידי הפיקוד העליון ולא היה זרוע פוליטית של מפלגה כלשהי.
ולכן לא הייתה סיבה לפרקו.
גישה זו מתעלמת ממחויבותו הגמורה של בן-גוריון לרעיון "הממלכתיות" העומד במרכז הגותו הפוליטית.
בפירוק הפלמ"ח ראה בן-גוריון צעד חשוב וחיוני במעבר מארגון מחתרת סדיר למחצה, בעל סממנים עצמאיים, לצבא מודרני, בעל היררכיה ומשמעת.
רוחו של הפלמ"ח לא עמדה בקנה אחד עם רוח צה"ל כפי שראה אותה בן-גוריון.
זו הייתה קרובה לאידיאל של הצבא הבריטי, מאשר לדמות הלוחם הרוסי והפרטיזני, איש פאנפילוב, שעמד במרכז המיתוס הפלמ"חי.
ב-1970 אמר מאיר יערי: "לי אין כיום ספק, כי לא צדקה אז מפ"ם כשתבעה, כי הפלמ"ח יקיים זיקה מיוחדת להנהגת ההסתדרות".
יחד עם זאת, בן-גוריון נכנע ללחץ פוליטי שהפעילו עליו אנשי מפא"י בעניין הצורך במסגרת שתשמר את גרעיני ההכשרות, וכך הוקם הנח"ל באוגוסט 1948, כתחליף לפלמ"ח.
הפלמ"ח החל את דרכו כשהוא פועל במחלקות, לאחר מכן בגדודים, ובמהלך מלחמת העצמאות התגבשו גדודי הפלמ"ח לכלל שלוש חטיבות -
"חטיבת הנגב" בפיקודו של נחום שריג - הגדודים ה-2, ה-7, ה-8 וה-9
"חטיבת יפתח" בפיקודו של מולה כהן - הגדודים ה-1 וה-3 ובהמשך הגדוד ה-2 (הועבר מחטיבת הנגב)
"חטיבת הראל" בפיקודו של יצחק רבין ולאחר מכן יוסף טבנקין - הגדודים ה-4, ה-5, ה-6 וה-10.
כמו כן מנה הפלמ"ח יחידות נוספות, ייעודיות:
"פלי"ם" - היא היחידה הימית של הפלמ"ח.
לימים תהיה לגרעינו של חיל הים.
"מחלקת הטיס" - אשר לימים תהיה לגרעינו של חיל האוויר.
"המחלקה הערבית" - או "המסתערבים" אשר עסקה במודיעין ובסיור.
"המחלקה הגרמנית" - אשר הוקמה על בסיס יוצאי מרכז אירופה, במטרה לשלוח אותם לפעילות מאחורי הקווים במלחמת העולם השנייה.
"משמר החופים" - אשר נועד להגן על חופי הארץ במקרה של פלישה מן הים.
"המחלקה הבלקנית" - אשר אומנה להישלח אל מאחורי קווי האויב במדינות הבלקן.
"המחלקה הדתית" - הידועה בשל חלקה באירועי העלייה לביריה בשנת 1946.
הסיפר המקובל במדינת ישראל הוא שהפלמ"ח מילא תפקיד מרכזי בשמירה על היישוב היהודי בא"י וכי לוחמיו היוו את חוד החנית של הכוח הלוחם של היישוב ומדינת ישראל במהלך מלחמת העצמאות.
סיפר נוסף הוא על קיום "רוח הפלמ"ח", ביטוי אשר מבטא לרוב דבקות במשימה ושמירה על טוהר הנשק.
בנוסף, מקובל לחשוב שלוחמי הפלמ"ח היו לוחמים מעולים, שפעלו בצורה בלתי שגרתית ויצירתית.
יצחק שדה, ממייסדי הפלמ"ח ומפקדו הראשון, כתב:
בשיאו מנה הפלמ"ח כ-6,000 לוחמים.
1,196 מהלוחמים בשורותיו נהרגו במהלך מלחמת העצמאות ובמאבק להקמת המדינה, אחוז גבוה מאוד שאין לו מקבילה בקרב ארגונים צבאיים יהודיים אחרים.
דוידקה נמרי כתב: "ערכי נפש בלתי נשכחים הקנה הפלמ"ח לאלפי חבריו.
ואת אשר חתם בכל אחד מאתנו, כמפקד וכמבצע - ניסיון וידיעה מקצועית ורוח מחנכת להיחלצות נחשונית ולאחוות לוחמים ויוצרים - לא הלך לטמיון.
כל אלה שעברו את בית הספר של הפלמ"ח מסוגלים עוד כיום, כמו בעבר, גם בתנאים קשים ובלתי רגילים, להדריך, לפקד ולבצע, לפי המסורת של שנות פעולה קשות ומרוממות."
בעשורים האחרונים קמו מספר חוקרים אשר מתחו ביקורת את פועלו של הפלמ"ח.
בולט ביניהם אורי מילשטיין, שטען בספרו "תיק רבין", כי הפלמ"ח לא מילא את משימותיו כראוי ותפקד לעיתים באופן גרוע.
אולם אין ספק שחטיבות הפלמ"ח מילאו תפקיד מכריע במערכה הצבאית במלחמת העצמאות, לפחות בשלבים הראשונים של המלחמה (בתקופה שבין החלטת החלוקה להכרזה על הקמת המדינה ובחודש הראשון של פלישת צבאות ערב לשטח א"י המנדטורית), משום שהם היו הכוח הצבאי המאומן היחיד שעמד לרשות ההנהגה היהודית ערב פרוץ המלחמה.
בתחילת המאה ה-21 החלו גם סופרים המזוהים עם הפלמ"ח וערכיו, לחשוף תופעות של התנהגות בלתי-ערכית בקרב לוחמי הפלמ"ח במהלך מלחמת העצמאות: נתיבה בן-יהודה סיפרה על הרג שבויים בידי הפלמ"ח; צביקה דרור, בספרו "הראל – הקרב על ירושלים", הציג עדויות על ביזה ופגיעה בגופות חללי אויב.
אולם תופעות אלו הוצגו כחריגות, ומנוגדות לערכי הפלמ"ח, ולא כחלק ממדיניות מכוונת של פיקוד הפלמ"ח.
בתחילת דרכו היה הפלמ"ח יוזמה כלל יישובית בתמיכה בריטית, ומפקדיו באו מקרב מספר מפלגות ותנועות פוליטיות ביישוב היהודי.
אולם לאחר שסכנת הפלישה הנאצית לארץ ישראל חלפה, סברו אנשי מפא"י כי יש לתת עדיפות להתגייסות צעירים לשורות הצבא הבריטי כדי להילחם בנאצים, וטענו כי לפלמ"ח אין תרומה ביטחונית משמעותית.
בתקופה זאת, חלק מהציבור היהודי בא"י ראה במתגייסים לפלמ"ח משתמטים משירות צבאי, הדואגים לקיבוציהם במקום להילחם בנאצים.
גם חלק מלוחמי הפלמ"ח התקשו להמשיך לשבת בחיבוק ידיים, בעוד חבריהם לוחמים בנאצים בשורות הצבא הבריטי, ומפקדי הפלמ"ח נאלצו לעמול קשה כדי לשכנע אותם להמשיך לשרת בפלמ"ח.
הנהגת הקיבוץ המאוחד בראשות יצחק טבנקין ייחסה חשיבות רבה להמשך קיומו של הפלמ"ח, כחלק מההכנות של היישוב לקראת העימות עם ערביי א"י, שהם העריכו שיבוא לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
כדי לאפשר את המשך קיומו של הפלמ"ח, לאחר שהבריטים הפסיקו לממן את פעילותו, הציעה הנהגת הקיבוץ המאוחד שיחידות הפלמ"ח יתגוררו בקיבוצי התנועה, ויעבדו בהם כדי לממן את הוצאות אחזקתם.
בנוסף היא הלוותה לפיקוד הפלמ"ח סכום של 15,000 לירות ארץ ישראליות לצורך המשך פעילותו.
כתוצאה מכך, ערב פרוץ מלחמת העצמאות היוו חברי הקיבוץ המאוחד את עיקר שכבת הפיקוד של הפלמ"ח.
בסוף שנת 1942 היו ארבעה מתוך שישה מפקדי פלוגות של הפלמ"ח חברי הקיבוץ המאוחד, וכמעט כל אנשי המפקדה הארצית של הפלמ"ח היו אף הם חברי הקיבוץ המאוחד.
הנהגת הקיבוץ הארצי הייתה שותפה להנהגת הקיבוץ המאוחד בתמיכה בפלמ"ח ובראשית 1943 היא קיבלה נציגות במפקדת הארגון.
כאשר הוקמו גדודי הפלמ"ח בשנת 1945, כל מפקדיהם היו אנשי הקיבוץ המאוחד.
עם הקמת מפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם) (שכללה את אחדות העבודה ואת השומר הצעיר) בינואר 1948, היא שלטה כמעט על כל עמדות המפתח בפיקוד הפלמ"ח.
מפקדי הפלמ"ח השתתפו לעיתים קרובות בישיבות של מוסדות מפ"ם, ונתנו שם דיווחים על המצב הצבאי.
יריבותיה של מפ"ם במערכת הפוליטית של היישוב, ובראשן מפא"י, לא ראו בעין יפה את ההשפעה הרבה שהייתה למפ"ם בשורות הפלמ"ח, ונטו להציג את הארגון כ"צבא הפרטי" של המפלגה.
אנשי הפלמ"ח, לעומת זאת, טענו שהלוחמים והמפקדים של הפלמ"ח חונכו לראות בעצמם, קודם כל, נתונים לפקודת הנהגת היישוב והמוסדות הלאומיים, ובכך הם הפלמ"ח שונה מארגוני "הפורשים" (אצ"ל ולח"י).
גם לאחר פירוק הפלמ"ח המשיכה הנהגת מפא"י לחשוש מפניו ולהתנכל למפקדים ששירתו במסגרתו.
בעקבות חששו של בן-גוריון מהמסרים הפוליטיים שיושמעו במסגרת כנס הפלמ"ח שנערך ב־1949, הוציא הרמטכ"ל יעקב דורי פקודה מפורשת האוסרת נוכחות חיילים בשירות פעיל בכנס.
למרות הפקודה, השתתפו בכנס יצחק רבין, חיים בר-לב, דוד אלעזר, צבי זמיר, וכן קצינים וחיילים נוספים בצה"ל, ששירתו בפלמ"ח.
ההשתתפות בכנס נחשבה כהפרת פקודה, והקצינים המשתתפים נקראו לבירור בפני הרמטכ"ל.
רובם נענשו בנזיפה חמורה, אחדים הודחו מצה"ל, ואחרים הועברו מתפקידם, בהוראה אישית של בן-גוריון לרמטכ"ל.
השפעת יוצאי הפלמ"ח על מדינת ישראל
יוצאי הפלמ"ח היוו בסיס לסגל הפיקוד של צה"ל למשך שנים רבות.
מן הפלמ"ח יצאו רמטכ"לים, אלופי פיקוד, מפקדי חיל האוויר וחיל הים, ראש שירות הביטחון הכללי, ראש המוסד, ואחרים, אשר היו לימים אף לשרים בכירים, ואחד מהם, יצחק רבין, אף היה לראש הממשלה.
רובו של המטה הכללי בצה"ל, במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים היה מורכב מיוצאי הפלמ"ח.
מטבע הדברים, השפעת הפלמ"ח על אישים אלו השפיעה רבות על החשיבה הצבאית של צה"ל.
רשימה חלקית של הבכירים במערכת הביטחון אשר שירתו בפלמ"ח:
הפלמ"ח השאיר מורשת חשובה בתחום התרבות והאמנות.
מקובל לדבר על "דור הפלמ"ח", אותו ביטא, אולי, בצורה הטובה ביותר, הסופר משה שמיר ביצירתו "הוא הלך בשדות" העוסקת בחיי איש הפלמ"ח בהכשרה המגויסת.
הספרות העברית, הזמר העברי והתרבות העברית בכללותה הושפעו הן מיוצאי הפלמ"ח, והן מחוויית הפלמ"ח כחוויה חברתית-תרבותית.
רוח הפלמ"ח הייתה רוח של אחוות לוחמים וחלוציות, של "צבריות" שורשית, של התיישבות ופיתוח הארץ, של חלוציות והגשמה.
אנשי הפלמ"ח למדו הרבה משכניהם הערבים.
מילים ערביות רבות שולבו בעברית המדוברת בידי אנשי הפלמ"ח, והפכו לנחלת הכלל - "פִינְגָ'אן" "צִ'יזְבָּט" ועוד.
הווי ההכשרה והקיבוץ, המדורה והלחימה, וההקרבה האישית, שהגיעה לעיתים למחיר דמים נורא, נותרו בשירים ובפזמונים, שהפכו לנכסי צאן ברזל של התרבות העברית במדינת ישראל הצעירה - "הרעות", "הן אפשר", "היו זמנים", ועוד.
מילות רבים מהם נכתבו על ידי חיים חפר או חיים גורי, והולחנו על ידי טובי המלחינים של התקופה - סשה ארגוב ומשה וילנסקי, או הושרו למנגינות עממיות רוסיות או ערביות.
את השירים שרה להקת "הצ'יזבטרון", שהייתה אם כל הלהקות הצבאיות שלאחריה.
רוחו של הפלמ"ח מתבטאת בהמנונו, שאותו כתב זרובבל גלעד.
נתן אלתרמן כתב על הפלמ"ח בשיר מסביב למדורה
"מה נשיר עליהם מה נשיר
הם עושים זאת יפה מאיתנו
בעצמם הם כותבים להם שיר
זהו טיב הפלמ"ח הוא איננו משאיר
אבל ככה יוגד לנו לאמר
בין חגיו הגדולים של הדור
למולכם האומה על סיפו של הדרור
הבולטים בין יוצאי הפלמ"ח בתחום התרבות והאומנות הם:
בשנת 2020 יצאה לאור הסדרה פלמ"ח, סדרה זו בעלת 3 עונות והיא סוקרת את פעולות הפלמ"ח מנקודת מבט של חבורת נערים, אשר הצטרפו אל הפלמ"ח במסגרת של חווה הכשרה.
רוב חברי הפלמ"ח עברו "הכשרה" בקיבוצים, הן בקיבוצי הקיבוץ המאוחד, והן בקיבוצי השומר הצעיר, וקיבלו רבות מאקלימו הרוחני של הקיבוץ בתקופה זו.
נטייתם הפוליטית של מנהיגיו יצחק שדה ויגאל אלון, כמו גם המאבקים כנגד האצ"ל והלח"י, אשר אנשי הפלמ"ח השתתפו בהם באופן פעיל, גרמו לכך שרוב מניינו של הפלמ"ח היה מזוהה עם תנועת העבודה (בעיקר התנועה לאחדות העבודה וכן מפא"י ואף מפלגת השומר הצעיר ולבסוף מפ"ם).
יוצאי הפלמ"ח לא הפכו לגוש אחיד, קולקטיבי, בעל אידאולוגיה אחידה.
בשנות החמישים, שנותיה הראשונות של המדינה, ניתן היה לראותם בכל מפלגות השמאל הציוני.
יגאל אלון, אשר נחשב למייצגו של דור זה, וראש וראשון לאנשיו, היה ראש הממשלה לימים ספורים לאחר מותו של לוי אשכול.
אלון נפטר לפתע מדום לב בשנת 1980, נחשב להחמצה הגדולה של אנשי הפלמ"ח בפוליטיקה.
הבכיר שבאנשי הפלמ"ח בשדה הפוליטיקה, ואולי גם המייצג הטוב ביותר של דרכו של הארגון, היה יצחק רבין, אשר הגיע לראשות הממשלה מטעם מפלגת העבודה, ובדרכו, ששילבה "ביטחוניזם" עם "יוניות", נראה כממשיך טבעי למסורת הפלמ"ח.
רבים מאנשי הפלמ"ח מצאו, כרבין, את מקומם במפלגת העבודה - משה דיין, חיים בר-לב ומרדכי גור הם השמות הבולטים שבהם.
ההשתלבות במפלגת העבודה נראתה כמסלול הטבעי לאיש הפלמ"ח (במיוחד לאחר הצטרפותם של מפ"ם ואחדות העבודה למפלגה זו).
אך את יוצאי הפלמ"ח ניתן למצוא בכל גוני הקשת הפוליטית.
הן מן "השמאל", כמתי פלד שהיה איש הרשימה המתקדמת לשלום, ומראשוני הקוראים למשא ומתן עם אש"ף, יאיר צבן, מנהיגה של מפ"ם בשנות התשעים, ושר הקליטה בממשלתו של רבין ושולמית אלוני, מנהיגת תנועת מרצ, והן מן הימין כרפאל איתן ורחבעם זאבי.
הפלמ"ח לא היה אך ורק כוח לוחם, כי אם גם תנועה מיישבת.
כאשר הגיע גרעין מתנועת הנוער אל ה"הכשרה" היה היחס אליו כאל גוף העתיד להקים יישוב עברי בעתיד.
הנהגת הפלמ"ח עודדה את הגרעינים שסיימו את שירותם הצבאי בפלמ"ח להמשיך ולהקים יישוב, כגרעין, או לחזק יישוב קיים.
ההווי המשותף שנוצר במהלך שנות השירות, היווה את הדבק החברתי שאיפשר את הצלחתם של היישובים שנוצרו.
לאחר שנות הלחימה, אך טבעי היה כי חברי הגרעינים ינסו להמשיך ולקבוע את מפת גבולות המדינה, באמצעות התיישבות בנקודות ספר או בנקודות הנחשבות למסוכנות, אם כקיבוץ או כמושב.
הפלמ"ח ראה בכך חלק מייעודו, ותפקיד שאינו נופל בחשיבותו מתפקידיו הצבאיים.
אלו היישובים שהוקמו על ידי יוצאי הפלמ"ח, או תוגברו על ידם:
זרבבל גלעד שהיה מגויס בפלוגה א' בתחילת דרכו של הפלמ"ח, נתבקש על ידי מפקד האימון לכתוב שיר למסיבת סיום "תוכנית 200 השעות" של האימון הבסיסי.
השיר מתאר את אופיו הקרבי ואת פעילותו הצבאית של הפלמ"ח ואין בו אזכור של אופיו העובד, משום שהוא נכתב חודשים ספורים אחר הקמת הפלמ"ח, בטרם נתקבל "הסדר העבודה והאימונים".
הלחן החדש פורסם תחת הכותרת "שיר הפלוגות" בעיתון הנוער העובד "במעלה" גיליון 12 (292) 25 ביוני 1943. שם הפלמ"ח לא נזכר בפרסום בעיתון, מטעמי חשאיות, והמילים "אנו אנו הפלמ"ח!" הוחלפו ב"אנו, ההולכים בסך!".
בעלון הפלמ"ח מס' 24–25 (נובמבר-דצמבר 1944) הוא נדפס שוב כ"שיר הפלוגות" בליווי הלחן של זהבי, ובהסתרת שם הפלמ"ח, אולם הוכנס בו עוד שינוי קל במילה אחת בבית השלישי: "כָּל בָּחוּר וְטוֹב - לַנֶּשֶׁק - בָּחוּרה עַל הַמִּשְׁמָר!".
בית זה הופיע בשנית בשער עלון הפלמ"ח מס' 51–52 (אפריל-מאי 1947).
שינוי המילה בא להצביע על אופיו השוויוני של הפלמ"ח.
בשנתיים הראשונות לקיום הפלמ"ח הכוח לא כלל נשים.
רק בתחילת שנת 1943, כשהוחלט לפתוח את שורות פלמ"ח לגיוסים נרחבים יותר, הוחלט לגייס גם נשים.
הנשים היוו לבסוף כשליש מכוח האדם בפלמ"ח.
כשנתיים אחר הקמתו, הוחל בגיוס נשים ובניסיון לשלבם בפעילות, תוך שהן נוטלות חלק באימוני הגברים, ובתוכנית הכשרתם הצבאית.
כבר בקיץ 1943 התברר שאימונים אלה לא היו כפי כוחן של הנשים, ונגרם נזק גופני לחברות.
בספטמבר 1943 התאספו חברות הפלמ"ח לכינוס במשמר העמק וניסו לסכם קווים להמשך הפעולה של נשים בפלמ"ח.
סוכם על אימונים נפרדים לנשים ולגברים, על הכשרת מפקדות שתפקדנה על אימוניהן של הנשים, וכן כי הכשרת הנשים תתמקד בתפקידי קשר, עזרה ראשונה, נהגות, סיירות, תפקידים מנהליים, תפקידי סעד ותפקידים הסברתיים.
כפי שמתאר זאת יגאל אלון: "בישול, מחסנאות, חובשות בנקודות–האיסוף, רפואה, טיפול בחולים (אחיות), קשר, עבודות–משרד, סיירות מיוחדות, פיקוד והדרכה.
נהגות, נשקות, תפקידי משמר ולחימה סטאטיים ביישובים, מחנות, מתקנים ומטות קרביים [...] אין להתעלם ממגבלותיה הטבעיות של האישה, ובבואנו לאמן אותה ולשבצה בתפקידי היחידה, אל נשכח את יעוד האמהות של החיילות".
האישה שהגיעה לתפקיד הבכיר ביותר במסגרת הפלמ"ח הייתה קצינת השלישות של הפלמ"ח שושנה ספקטור.
אם כי רק בודדות שימשו ממש כלוחמות ויצאו לקרב.
מבין 1,196 נופלי הפלמ"ח, נפלו 26 נשים (כ-2% מהנופלים), שלוש נפטרו ממחלה, שלוש נפלו בפעילות מבצעית לפני מלחמת העצמאות ו-20 נפלו במהלך מלחמת העצמאות, חלקן בפעילות מבצעית, חלקן בפעולות הגנה על משלטים, בבסיסים צבאיים וביישובים מנותקים, וחלקן בתאונות מבצעיות.
נתן אלתרמן כתב על הלוחמת ברכה פולד "אחת מבנות הזמן שכגברים / עשו כל מלאכת איש ומעשהו / אבל כעלמות ירדו קברים".
ב-24 במרץ 1946 הייתה ברכה פולד חלק מחוליית חסימה ברח' מרמורק 7 בתל אביב, במסגרת "ליל וינגייט", אשר ניסתה למנוע ממשוריינים בריטים גישה אל אוניית המעפילים "וינגייט" אשר עגנה בחוף ימה של תל אביב.
ברכה בת ה-19, שהייתה מפקדת החוליה, נורתה לאחר שחבריה הודיעו על רצונם להיכנע, כאשר ניסתה להחליף מחסנית במקלע הסטן שבידה.
על שמה נקראה אוניית המעפילים "ברכה פולד".
היה זה מקרה מייצג, אחד מני רבים.
קורבנן של הצנחניות חנה סנש וחביבה רייק, סימן אף הוא דף חשוב בסיפורה של לוחמת הפלמ"ח, כמו גם סיפורה של הטייסת זהרה לביטוב.
אחת המטיילים הישראלים, שנהרגו במהלך ניסיונם להגיע אל הסלע האדום בראשית שנות ה-50, הייתה לוחמת הפלמ"ח לשעבר גילה בן עקיבא.
חברתה רחל סבוראי, שגם היא הייתה לוחמת בפלמ"ח, נודעה כראשונה שהגיעה אל הסלע האדום, ביחד עם מאיר הר-ציון.
בשנת 2016 הוקמה אנדרטה באזור חוות שקמים לזכרן של לילה-נעמי יוסף, תמר באומגרט ומרים אוסיה, שלוש לוחמות פלמ"ח, חברות הגדוד השלישי של חטיבת יפתח, שנהרגו בעת מבצע יואב במלחמת העצמאות (9 באוקטובר 1948) בכפר הוג' כתוצאה מהפצצות מטוסים מצריים.
אסתר גרינברג, חובשת קרבית בגדוד 9 בחטיבת הנגב נבחרה כנערה ייצוגית לפרסום הפלמ"ח וצולמה ישובה בג'יפ עם כאפייה לצווארה.
מסמכים ותמונות רבות של הפלמ"ח נמצאים במוזיאון הפלמ"ח בתל אביב.
הפלמ"ח הוא נושא למחקר ענף בהיסטוריוגרפיה הישראלית.
על שמו נקראו רחובות בערי ישראל והוקמו אנדרטאות ולוחות זיכרון באתרים רבים.
במערת הפלמ"ח המשופצת במשמר העמק מתקיימות פעילויות מגוונות לשימור מורשת הפלמ"ח.
יהודה אילן היה מהדמויות המרכזיות אשר תרמו לשימור ועיצוב זיכרון הפלמ"ח במשך עשרות שנים.
יהודה שימש כקצין תרבות בגדוד השלישי של חטיבת יפתח בזמן מלחמת העצמאות ולאחר קום המדינה התמנה לראש מערך ההסברה והיה אחראי על כלל הטקסים והאירועים הממלכתיים בישראל במשך שנים רבות.
כחלק מתפקידו יזם ועיצב אירועי זיכרון רבים לשימור מורשת הפלמ"ח ומפקדיו.
פָּלְמָה דה מָיוֹרְקַה (בספרדית: Palma de Mallorca; בקטלאנית: Palma או Ciutat de Mallorca; רשמית נקראת פלמה – Palma) היא עיר הבירה של הקהילה האוטונומית האיים הבלאריים, השייכת לספרד ונמצאת בצפון מערב הים התיכון, לא הרחק מחופי ספרד.
כמו כן היא גם עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר באי מיורקה, האי הגדול ביותר בקהילה זו.
העיר נקראה בשמות סיוטאט דה מיורקה (העיר של מיורקה) וסיוטאט (עיר) לפני מלחמת הירושה הספרדית ועדיין קרויה כך על ידי תושבי מיורקה.
העיר ממוקמת על חופו הדרומי של האי במפרץ פלמה.
בעיר עצמה גרים 401,270 תושבים בעוד באזור האורבני גרים 517,285 תושבים, מה שהופך את האזור האורבני של העיר ל-12 בגודלו בספרד.
כמחצית מאוכלוסיית האי מיורקה גרים בבירתו, פלמה.
הארמון המריבנטי הוצע על ידי עיריית פלמה לחואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, ומאז אנשי המלוכה מבלים את חופשת הקיץ שלהם בפלמה.
העיר ידועה במזג אוויר נוח, בחופי ים ובחיי לילה, המהווים גורמי משיכה לתיירים.
מונומנט ידוע בעיר הוא קתדרלת לה סאו הגותית בעלת קמרונות בגובה 44 מטר.
נמל התעופה המשרת את העיר הוא נמל התעופה פלמה דה מיורקה, השלישי בגודלו בספרד, המשרת 22 מיליון נוסעים מדי שנה.
פלמה הוקמה כמחנה רומי על חורבותיה של התיישבות טלאיוטית.
העיר ראתה מספר התקפות של הוונדלים בתקופת שקיעת האימפריה הרומית, ולאחר מכן נכבשה על ידי הביזנטים, אוכלסה על ידי המורים ולבסוף ניתנה לחיימה הראשון, מלך אראגון.
לאחר כיבוש האיים הבלאריים, השתלב האי מיורקה באופן רופף בפרובינקיה הרומית היספניה טארקוננסיס; הרומאים ייסדו שתי ערים באי: פלמה בצדו הדרומי ופולנטיה (כיום פולנצ'ה) בצד הצפון-מזרחי.
בעוד שפולנטיה שימשה כנמל רומי שממנו יוצאות ספינות אל ערי הים התיכון, נמלה של פלמה שימש את הרומאים ליעדים שונים באפריקה, כגון קרתגו.
אף על פי שאין שרידים גלויים של תקופה זו בפלמה הנוכחית, תגליות ארכאולוגיות עדיין נמצאות כאשר חופרים מתחת למרכז העיר.
אף על פי שלא ידוע בבירור מה קרה בעיר בתקופה שבין נפילת האימפריה הרומית המערבית לבין הכיבוש המוסלמי של ספרד, ישנן ראיות ברורות לנוכחות ביזנטית בעיר, כפי שעולה מפסיפסים שנמצאו בחלקים העתיקים ביותר של הקתדרלה, שהייתה בימי הביניים המוקדמים מקדש נוצרי.
בין השנים 902 ל-1229 הייתה פלמה נתונה תחת שליטה מוסלמית.
הגעתם של המורים לעיר התרחשה בתחילת המאה ה-8. במהלך תקופה זו, האוכלוסייה פיתחה כלכלה המתבססת על אספקה עצמית ופיראטיות, ואף הראתה עדויות של היררכיה יחסית.
הקבוצות הבולטות ניצלו את נסיגתם של הביזנטים ואת התפתחותם של האיסלאמים, כדי לחזק את שליטתם על שאר האוכלוסייה ולהבטיח את כוחם.
בשנת 707 הגיע לאי צי מוסלמי תחת פיקודו של עבד עלאת' איבן מוסה.
עבד עלאת' פעל להשגת הסכם שלום.
הסכם זה הושג, והבטיח את כבודם של המוסלמים כלפי אמונתם הדתית של המקומיים וכלפי המבנים הדתיים, החברתיים והפוליטיים של העיר, בתמורה לתשלומי מס.
אחרי 707, העיר יושבה בידי נוצרים שהיו נאמנים לריבונותה של הח'ליפות של דמשק, שעדיין, דה פקטו, נהנתה מאוטונומיה מוחלטת.
העיר היוותה מובלעת בין שטחיהם המערביים של הנוצרים לשטחיהם של המוסלמים, מה שהעלה את רמת הפיראטיות במים שמסביב.
עבור מגזרים רחבים של אוכלוסיית העיר, תקיפתן של ספינות (בין אם מוסלמיות או נוצריות) שעברו דרך המים הבלאריים היוותה את המקור לעושר במשך 15 השנים הבאות.
בסופו של דבר, המשכה של הפיראטיות הובילה לתגובה מצדה של אל-אנדלוס, שהשיקה את הכוח הימי שלה כנגד האיים הבלאריים.
האיים היו מוגנים על ידי הקיסר קרל הגדול ב-799 מפני פלישת פיראטים סרצנים.
ב-848 (אולי 849), ארבע שנים לאחר ההתקפה הראשונה של הוויקינגים על העיר, התקפה מכיוון קורדובה אילצה את הרשויות לאשר את חוזה השלום שהושג ב-707. כעיר בעלת עמדה אקסצנטרית לגבי רשת המסחר שהוקמה על ידי הח'ליף בים התיכון, המובלעת לא שולבה מיידית עם שטחיה של אל-אנדלוס.
בעוד שהח'ליפות של קורדובה חיזקה את מעמדה בים התיכון, אל-אנדלוס גילתה יותר עניין בפלמה.
התוצאה ההגיונית של התפתחות זו הייתה ביטול הסכם השלום של 707 ושילובו של האי במדינה האיסלאמית.
שילוב זה התרחש במהלך שנותיה האחרונות של האמירות.
חוליה בפיקודו עיסאם אל-ג'וולני ניצלה את חוסר היציבות שנגרם בעקבות פשיטות ויקינגיות על מיורקה והשתלטה על מיורקה, ולאחר שחיסל כל התנגדות לכך, שולבה מיורקה, יחד עם פלמה כבירתה, בשטחים של קורדובה.
שילובה של העיר באמירות הגדירה את הבסיס לארגון חברתי חדש, שנוסח בצורה מודגשת ומורכבת יותר מבעבר.
המסחר והייצור פותחו באופן שלא היה ידוע קודם לכן.
כך נגרם גידול דמוגרפי ניכר, ובמדינת מאיורקה שכן אחד הנמלים העיקריים לסחורות ומסחר בתוך הח'ליפות של קורדובה.
המשטר של בית אומיה, למרות ריכוזיותו הצבאית והמנהלית, השתמש בשכירי חרב ובמאבק כדי להשיג תמיכה חברתית רחבה יותר, ולא היה מסוגל לאזן את הקבוצות האתניות השונות בתוך שטחיו של אל-אנדלוס, ולא לפזר את הגבולות השבטיים הישנים שעדיין היו מאורגנים בלחימה אתנית-ספורדית.
במהלך המאה ה-11 שליטתה של הח'ליפות נחלשה במידה ניכרת.
מחוזות רכים השתחררו מהממשל המרכזי של קורדובה, והפכו ביעילות למחוזות ריבוניים-טאיפות, שנשלטו תחת המושלים שנקראו על שם הח'ליפים האומיים האחרונים.
הטאיפות חולקו לפי מוצאם של התושבים: ערבים, ברברים וסלאבים.
פלמה הייתה חלק מהטאיפה של דניה.
מייסדה של מדינה זו היה לקוח של משפחת אל-מנסור, מויאהיד איבן יוסוף איבן עלי, שיכל לקחת את הרווח מההתפוררות ההדרגתית של המבנה של הח'ליפות ולהשתלט על הפרובינציה של דניה.
בהמשך, מויאהיד ארגן מסע באיים הבלאריים כדי לגבש את המחוז ולאחד אותו ל"טאיפה" בתחילת שנת 1015.
במהלך השנים הבאות הפכה פלמה לנמל צבאי ראשי של מיורקה.
בין השנים 1016 ו-1017 הייתה פלמה הבסיס ממנו יצאו ספינות להילחם באי סרדיניה, והמלחמות גרמו להתערבות של פיזה והרפובליקה של ג'נובה.
התערבות זו גרמה לפלישתה של איטליה בתחום המסחרי של פלמה.
הטאיפה הבלארית נותרה עד שנת 1087, תקופה שבה העיר, כמו שאר האיים, הייתה שקטה יחסית.
הטאיפה הבלארית (1087–1115) ומערב הים התיכון
ב-1087 סופחה דניה על ידי שושלת לחלקה המזרחי של .
בתקופה זו הכלכלה הייתה תלויה הן בחקלאות והן בפיראטיות.
בסוף המאה ה-11 כוחות מסחריים נוצריים לקחו את היוזמה בים נגד המוסלמים.
לאחר מאה שנים של התגוננות כנגד הלחץ האיסלמי, האיטלקים, הקטלאנים והאוקיטנים לקחו פעילות התקפית.
כתוצאה מכך, היתרונות של הפיראטיות הפחיתו את חומרת הלחץ הכלכלי בעיר.
ההוכחה הברורה ביותר ליחס השליטה של הכוחות הוא מסע הצלב שאורגן על ידי ערי המסחר המרכזיות במדינות הנוצריות כנגד האיים.
מאמץ זה נועד לבסוף כדי למגר את הפיראטיות שבוססה בפלמה ובמקלטים סמוכים.
בשנת 1115 פלמה הותקפה ולבסוף ננטשה על ידי משלחת של רמון ברנגואר השלישי, רוזן ברצלונה ופרובאנס, שכללה קטלאנים, פיזנים, איטלקים, וחיילים מפרובאנס, מקורסיקה ומסרדיניה, במטרה לסיים את שליטתה של שושלת אל-מוראביטון.
לאחר מכן, העיר עברה לשטחי הח'ליפות של המוראביטון.
הפיכתה של כל טאיפה למדינה גדולה עזרה להקים מחדש את האיזון לאורך הגבול שהפריד בין המדינות הנוצריות המערביות לעולם המוסלמי.
המצב השתנה באמצע המאה ה-12, כאשר שושלת אל-מוואחידון לקחה משושלת המוראביטון את מזרח המגרב ואת אל-אנדלוס.
שטחיהם של המוראביטון הצטמצמו לאיים הבלאריים בלבד, כאשר פלמה היא הבירה, ומושל העיר היה מוחמד אבן ע'אניה.
הגעה מסיבית של פליטי אל-אנדלוס לעיר חיזקה את העמדות של המוראביטון.
הבנו ע'אניה החל להתקרב למעצמות הימיות של איטליה.
גנואה ופיזה הצליחו להשיג את הוויתורים המסחריים הראשונים של העיר ושל שאר האיים.
בנו ע'אניה ניצל את ההפסד הגדול של אבו יעקב יוסוף בקרב סנטראם ב-1184, ותקף באותה שנה את איפריקייה, היכן ששלטונם של אל-מוואחידון עדיין לא אוחד.
ההתקפה נכשלה ושלטונות אל-מוואחידון עוררו הפגנות גדולות נגד המוראביטון.
העיר נכבשה בידי אל-מוואחידון בשנת 1203.
הכיבוש הנוצרי וימי הביניים המאוחרים
ב-31 בדצמבר 1229, לאחר שלושה חודשים של מצור, העיר נכבשה בידי חיימה הראשון, מלך אראגון ונקראה מחדש פלמה דה מיורקה.
בתוספת להיות העיר בירת ממלכת מיורקה, רשות העיר עצמה כללה את כל האי.
מוסד השלטון היה האוניברסיטה של העיר והממלכה מיורקה.
לאחר מותו של ג'יימס הראשון, העיר הייתה אחת משתי הבירות של ממלכת מיורקה, יחד עם העיר פרפיניאן שבדרום צרפת.
בנו, ג'יימס השני ממיורקה, החל בבנייתם של פסלים ומונומנטים בעיר: טירת באלבר, הכנסיות סנט פרנצ'סקו וסנט דומינגו, ארמון לה אלמודיינה וקתדרלת לה סאו.
המיקום הגאוגרפי של פלמה מאפשר לה לשמור על מסחר נרחב עם קטלוניה, ולנסיה, פרובאנס, המגרב, הרפובליקות הימיות של איטליה ושלטונות האימפריה העות'מאנית, שבזכותם התאפשר תור הזהב של פלמה.
בתחילת המאה ה-16, בעקבות התקוממויות של עבדים כנגד שלטונו של הקיסר קרל החמישי והתקפות תכופות כנגד פיראטים עות'מאנים וברברים, הופחתה פעילות המסחר בעיר ונגרמו שינויים נרחבים בחומות ובביצורי העיר.
כתוצאה מכך, העיר נכנסה לתקופה של ניוון ונשארה כך עד סוף המאה ה-17.
המאה ה-17 אופיינה בחלוקתה של העיר לעיר עילית ועיר תחתית, שלוותה בהשלכות כלכליות וחברתיות חמורות.
באותה תקופה הפך נמל העיר למקלט שודדים.
במהלך הרבע האחרון של המאה, האינקוויזיציה החריפה את רדיפות היהודים.
נפילתה של ברצלונה ב-1714 סימלה את סוף מלחמת הירושה הספרדית ואת החורבן של כתר אראגון.
גזרות הכיבוש שינו את הרכב הממשלה של האי, שהופרדה מהממשלה של פלמה.
במאה ה-18 קרלוס השלישי, מלך ספרד הסיר את האיסור על המסחר עם שטחי האימפריה הספרדית, ונמל העיר והפעילות המסחרית בעיר גדלו בבת אחת.
לקראת סוף המאה ה-19 אומץ רשמית השם פלמה דה מיורקה כשם העיר בספרדית, אך העיר עדיין נקראה "סיוטאט" בקטלאנית.
פלמה הפכה למפלטם של רבים אשר הגלו את עצמם מכיבושו של נפוליאון בקטלוניה ובוולנסיה, ובתקופה זו החירות בעיר שגשגה, עד לשיקומה האבסולוטי.
עם הקמתו של הארגון המנהלי המדיני של ספרד, פלמה נהייתה לבירת מחוז האיים הבלאריים.
כיבושה הצרפתי של אלג'יריה במאה ה-19 סיים את הפחד של ההתקפות מצד המגרב על מיורקה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 המוני תיירים פקדו את פלמה, מה שגרם לשינוי בתדמית העיר והאי כולו, שהפך למרכז מבקרים מכל העולם ולמוקד משיכה של עובדים מספרד היבשתית.
תהליך זה גרם לשינוי עצום במסורות, במפה הסוציולינגוויסטית, בתהליך העיור ובכוח הרכושני של העיר.
הגאות של הענף התיירותי בפלמה גרמו לה לצמוח באופן משמעותי.
בשנת 2001 יותר מ-19,200,000 אנשים הגיעו לנמל התעופה סן חואן שבעיר, בנוסף ל-1.5 מיליון אנשים שהגיעו דרך הים.
במאה ה-21, תוכנית הפיתוח וההתחדשות של העיר הקרויה "תוכנית המראה" (בספרדית: Pla Mirall) משכה לעיר קבוצות חשובות של עובדים מהגרים מחוץ לאיחוד האירופי, בעיקר מאפריקה ומדרום אמריקה.
הקהילה היהודית במיורקה מנתה מעל 4,000 יהודים לפני האינקוויזיציה, והתפללה בארבעה בתי כנסת.
בגזרות קנ"א ב-1391 נערך טבח ביהודי הקהילה.
היהודים הוכרחו להתנצר בשנת 1435 ובתי הכנסת הומרו לכנסיות.
הבתים היהודיים אבדו צביון יהודי חיצוני, הם עוטרו בצלבים, וכל "קונברסוס" (המומרים) שנתפסו מקיימים את מצוות הדת היהודית, הוצאו להורג.
למרות הכפייה, קיימו היהודים מצוות ומנהגים והצליחו להעבירם מדור לדור.
בין היהודים המפורסמים באותה עת היה שמעון בן צמח דוראן, הרשב"ץ (1361–1444) – רב, פילוסוף ופייטן שנולד באי, והפך לאחד מגדולי רבני אלג'יר.
בשנת 1691 לאחר שהוטל ספק בנאמנותם לנצרות, הכינה הכנסייה רשימה של 15 משפחות ה"צ'וויטה", שלא אפשרו להם להתחתן עם נוצרים.
גם בין היהודים הם לא התקבלו בגלל התנצרותם, והם יכלו להתחתן אלא בתוך קהילתם בלבד, והמשפחות הן: אגילו, בונינו, קורטז, פוסטר, פורטזה, מרטי, מירו, פיקו, פומר, פיניה, סגורה, וולס, ולנטה, טרונגה וולריולה.
מתוך כך הובן, שכיום יש באי בין חמש עשרה אלף לעשרים אלף אנשים הנחשבים יהודים על פי ההלכה.
לפיכך, פועל ארגון "שבי ישראל" בשנים האחרונות באי כדי לסייע לצאצאי האנוסים האלה לשוב לעם ישראל, והקים לשם כך גם מרכז רוחני שבו מתקיימים שעורים ביהדות.
אלה החוזרים ליהדותם נקראים "השבים", ומתוכם הרב בן אברהם התמנה לרב במיורקה.
כיום הקהילה מונה יהודים מועטים, שרובם היגרו אליה מצפון אפריקה ומדרום אמריקה, באי פועל בית כנסת בשם "בנג'מין קליין" – על שמו של אחד ממתפלליו הבריטים ונוסח התפילה הוא ספרדי.
פלאסה ד'אספניה משמשת כמרכז התחבורתי של פלמה.
תחנת הרכבת הראשית משרתת את האוטובוסים ואת הרכבות של העיר הנשלטות על ידי רשת בתחבורה TIB.
במורד הרחוב נמצאת תחנת אוטובוס חדשה תחת בנייה.
פלמה מפורסמת בשל קתדרלת לה סאו, הקתדרלה העצומה של העיר שנבנתה על חורבות מסגד.
הבנייה החלה בשנת 1229 ולא הושלמה עד שנת 1601. בשנת 1901 גויס האדריכל אנטוני גאודי לשיפוץ הקתדרלה.
פארק דה לה מאר (הפארק שעל הים) מוסתר מדרום לקתדרלה הניצבת מעל יסודות האבן של העיר.
בין הקתדרלה והפארק עוברות חומות העיר.
העיר העתיקה של פלמה הסמוכה לקתדרלה היא דוגמה ידועה לתכנון רחובות שנשתמר מהתקופה המוסלמית של העיר.