tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרב וייט פליינס היה קרב במערכה על ניו-יורק וניו-ג'רזי במלחמת העצמאות של ארצות הברית, שהתרחש ב-28 באוקטובר 1776, ליד וייט פליינס, ניו-יורק, בין הצבא הקונטיננטלי של ארצות הברית לצבא הבריטי.
בעקבות הנסיגה של הצבא הקונטיננטלי תחת פיקודו של ג'ורג' וושינגטון צפונה מניו יורק, הנחית גנרל ויליאם האו, מפקד הצבא הבריטי, חיילים במחוז וסטצ'סטר, מתוך כוונה למנוע מוושינגטון דרך מילוט.
בעקבות התראה על מהלך זה, נסוג וושינגטון רחוק יותר, והקים עמדה בכפר וייט פליינס, אך לא הצליח לבסס שליטה חזקה במקום.
בהתקפה הבריטית שנעזרה בגדודים הסיאנים, נפרצו אגפיו של הצבא הקונטיננטלי, ובעקבות ההפסד, הורה וושינגטון על חייליו לסגת צפונה.
מאוחר יותר, רדף הצבא הבריטי אחר צבאו של וושינגטון ברחבי ניו ג'רזי עד אשר נסוג וושינגטון לפנסילבניה.
אז, חצה וושינגטון את נהר הדלאוור חזרה לניו ג'רזי, והפתיע את חיל המצב ההסיאני בטרנטון ב-26 בדצמבר, בקרב שידוע היום כקרב טרנטון.
קרב וייקפילד נערך ב-30 בדצמבר 1460 למרגלות טירת סנדל הסמוכה לווייקפילד, מערב יורקשייר, אשר בצפון אנגליה.
היה זה קרב חשוב במסגרת מלחמות השושנים, בין צבא בראשות אצילים הנאמנים למלך השבוי הנרי השישי לבית לנקסטר, מלכתו מרגרט מאנז'ו ובנם אדוארד בן השבע, לכוחות בפיקודו של הדוכס ריצ'רד לבית יורק, הטוען לכתר ממלכת אנגליה.
במהלך השנים אשר קדמו לקרב, התעמת ריצ'רד דוכס יורק עם אנשי חצרו של המלך החלש הנרי השישי מבית לנקסטר, והפך ליריבו העיקרי.
לאחר שהפך הנרי לאסירו בפעם השנייה, תבע ריצ'רד את כתר ממלכת אנגליה, אך חסרה לו תמיכה מספקת, ולכן, במסגרת הסכם אשר כונה "צו ההסכמה" (Act of Accord), קיבל לידיו את התואר לורד פרוטקטור והבטחה שהוא או צאצאיו יירשו את הכתר.
מרגרט מאנז'ו ומספר אצילים בכירים התנגדו לצו ההסכמה וכינסו את צבאם בצפון הממלכה, ויורק צעד לשם בראש כוחותיו כדי להתמודד עימם, אך מצא עצמו בנחיתות מספרית.
אף על פי שהתבצר בטירת סנדל, ערך יורק גיחה אל מחוץ לטירה ב-30 בדצמבר.
מקורות שונים מספקים מספר סיבות ליציאתו מתחומי הטירה וביניהן ניתן למנות הונאה על ידי כוחות לנקסטר, בגידה על ידי אצילים או קצינים תומכי בית לנקסטר שהתחזו לבעלי ברית, או פשוט זלזול ושיקול דעת מוטעה מצידו של יורק.
ריצ'רד נהרג, צבאו הושמד ומנהיגים יורקיים בכירים רבים ובני משפחותיהם מתו בקרב או נשבו והוצאו להורג מיד עם סיומו.
הקרב זכה לתיאור אמנותי במחזה "הנרי השישי, חלק שלישי", מאת ויליאם שייקספיר.
הנרי השישי הפך למלך אנגליה כאשר היה רק בן תשעה חודשים.
הנרי גדל להיות מלך בלתי יעיל, הנתון לתקופות של מחלת נפש.
בין בעלי התפקידים והיועצים אשר שלטו בשמו של הנרי שררה מחלוקת עזה באשר לניהול המלחמה עם צרפת.
בתחילת העשור של 1450 התפתחה היריבות הגדולה ביותר בין דוכס יורק לבין אדמונד בופורט, דוכס סאמרסט, כאשר הראשון דרש להתמיד במלחמה ולנהלה בצורה נמרצת יותר כדי להשיב שטחים שאבדו במהלך השנים לצרפתים, בעוד האחרון העדיף שלום אותו יש לבסס באמצעות ויתורים.
יורק, אשר שימש כמושל ומפקד הצבא בצרפת במשך מספר שנים, נטר טינה ארוכת שנים לסאמרסט אשר החליפו בתפקיד, ושנכשל בהגנתה של נורמנדי, בבת עינו של יורק, מפני הצרפתים.
ריצ'רד דוכס יורק היה לא רק האציל העשיר ביותר בממלכה, אלא גם צאצא למלך אדוארד השני דרך שני הוריו, דבר שהוביל לקריאה להכיר בו כמלכה הבא של אנגליה ולרשת את הנרי חשוך הילדים.
אנשי בית בופורט, יריביו, היו רק דודנים רחוקים של המלך הנרי.
אף על פי שהלגיטימיות שלו לכתר הייתה קלושה, זכה בית בופורט להכרה בזיקתו לירושה באמצעות צו של הפרלמנט.
על אף הזיקה הקלושה, תמיד הייתה קיימת אפשרות של שינוי במצב מבחינת יורשים פוטנציאליים, ושושלת בית בופורט אכן הוציאה מתוכה לבסוף את המלך הנרי השביעי, אשר ייסד את שושלת בית טיודור.
יורק מונה למושל ומפקד הצבא באירלנד, תפקיד שלמעשה הרחיקו מחצר המלוכה, בעוד סאמרסט מגביר את השפעתו על המלך.
ב-1452 צעד יורק ללונדון בניסיון לגרום להנרי לפטר את סאמרסט מהממשלה, אך בשלב זה היה חסר תמיכה מספקת מצד בתי אצולה נוספים.
לאחר ששוכנע במשא ומתן לפזר את צבאו, נעצר יורק ושוחרר לאחר שאולץ להישבע אמונים בקתדרלת סנט פול הישנה על שלא יפתח בעימות מזוין נוסף כנגד המלך.
בתחילת אוגוסט 1453 סבל המלך מהתמוטטות נפשית מוחלטת, והמועצה הגדולה של האצילים החליטה למנות את ריצ'רד דוכס יורק ללורד פרוטקטור ב-27 במרץ 1454. יורק משל בממלכה בצורה אחראית, אם כי דאג גם להציב את תומכיו בעמדות מפתח, אך הנרי חזר לשפיותו לאחר שמונה-עשר חודשים והשיב את סאמרסט לתפקידו הבכיר.
בנוסף, ב-13 באוקטובר, במהלך תקופת מחלתו הארוכה של הנרי, ילדה המלכה בן, אירוע אשר שם קץ לתקוותיו של יורק להפוך למלך לאחר מותו של הראשון.
לאחר הקרב הבטיח יורק מחדש את נאמנותו להנרי השישי, אשר נמצא נטוש בחנות בעיירה, וקיבל שוב את תפקיד הלורד פרוטקטור ומפקד הצבא באירלנד.
בן בריתו, רוזן ווריק, מונה למפקד העיר קאלה, אשר הפכה לבסיס חשוב של תומכי יורק.
אף על פי כן חשדה מרגרט כי בכוונתו של יורק להדיח את בנה התינוק, אדוארד, כממשיכו של הנרי, והפכה לאחת מיריביו הגדולים.
יורשיהם של האצילים תומכי בית לנקסטר, אשר נהרגו בקרב סנט אולבנס, נותרו יריבים גדולים ובמצב מתמיד של נקמת דם מול יורק ותומכיו.
האירועים בשנה אשר קדמה לקרב
לאחר תקופה של שביתת נשק לא יציבה במהלכה נכשלו ניסיונות פיוס בין הצדדים, פרצו מחדש מעשי האיבה ב-1459. ריצ'רד דוכס יורק חשש פעם נוספת מהעמדה לדין באשמת מרד בפני מועצת האצילים אשר התכנסה בקובנטרי ביוני 1459, אשר נשלטה בידי יריביו.
יורק ובני בריתו מבית נוויל ריכזו את כוחותיהם סמוך לבסיסו של ריצ'רד בטירת לדלו הסמוכה לגבול ויילס וצבא המלך צעד לעימות מולם, אשר נודע כקרב גשר לדפורד.
הקרב הוכרע במהלך הלילה שבין 12 ל-13 באוקטובר, כאשר ערקו חלק מכוחותיו של ווריק שהגיעו מחיל המצב של קאלה בפיקודו של אנדרו טרולופ המנוסה לצד לנקסטר.
יורק ואנשי בית נוויל נטשו את צבאם ונמלטו, ולמחרת נכנעו חייליהם חסרי ההנהגה והנחותים מספרית.
יורק פנה לעבר אירלנד, בה נהנה מתמיכה נרחבת, בעוד סולסברי, ווריק ואדוארד, בנו הבכור של ריצ'רד, עשו את דרכם לקאלה, שם שימש ווריק כמושל העיר, ומנעו בקושי מדוכס סאמרסט החדש מלהשתלט עליה.
ניסיונות תומכי בית לנקסטר להשליט את מרותם על אירלנד וקאלה נכשלו, אך יורק ותומכיו הוכרזו כבוגדים ונושלו מרכושם ומתאריהם.
תומכי בית לנקסטר המנצחים ספגו גינויים על האופן בו בזז צבאם את העיירה לדלו לאחר הניצחון בגשר לדפורד על צבא יורק ופעולות הדיכוי שבאו לאחר כינוס הפרלמנט גרמו לאצילים שלא צידדו באחד מן הצדדים לחשוש לנכסיהם ולתאריהם, ונמשך הכאוס ברחבי הממלכה.
ב-26 ביוני 1460, לאחר מסע תעמולה נרחב, פלשו אנשי בית נוויל דרך ראש גשר עליו השתלטו מוקדם יותר בסנדוויץ' שבקנט וכבשו במהירות את לונדון ואת אזור דרום אנגליה, שם נהנה ווריק מתמיכה רבה.
בקרב נורת'האמפטון, אשר נערך ב-10 ביולי, ערק חלק מצבא לנקסטר לצידו של ווריק והנותרים הובסו.
הנרי השישי נתפס בשדה הקרב בפעם השנייה ונלקח ללונדון, בעוד המלכה מרגרט ובנו נמלטים צפונה.
ג'ורג' נוויל בישוף אקסטר מונה לצ'נסלור של אנגליה והוויקונט בורכיאר (Bourchier, גיסו של יורק) מונה לשר האוצר.
בנוסף, הושבו תאריהם ורכושם של תומכי יורק בהחלטת פרלמנט חדשה ובכך הוחזרו למעמד של נאמני המלך והושגה מטרתה העיקרית של הפלישה.
יורק מצידו, נחת בצ'סטר רק ב-8 בספטמבר וצעד ללונדון בראוותנות.
לאחר שנכנס לפרלמנט ב-10 באוקטובר, ניסה לדרוש את הכתר לעצמו אך נתקל בהתנגדות, ואפילו בעלי בריתו הקרובים ביותר לא היו מוכנים לתמוך בצעד דרסטי שכזה.
במקום זאת, ולאחר שבית הלורדים דן בדרישתו, הועבר ב-24 באוקטובר "צו ההסכמה" (Act of Accord), כאשר לפיו יישאר הנרי בכסאו, אך יורק ימשול בפועל כלורד פרוטקטור.
בנו של הנרי ינושל מירושתו, ויורק או יורשיו יהפכו למלכי אנגליה לאחר מותו של הנרי.
בזמן שנערך הקרב בנורת'האמפטון, שהו המלכה מרגרט ובנה בן השבע אדוארד בטירת אקלשל (Eccleshall Castle) הסמוכה לקובנטרי.
במסע שלווה בעימותים מול פורעי חוק ושודדים נמלטו דרך צ'שייר אל טירת הרלך שבצפון ויילס, שם חברו אליהם אצילים נאמנים לבית לנקסטר (וביניהם אחיו-למחצה של הנרי ג'ספר טודור ודוכס אקסטר), אשר גייסו צבא בוויילס ובאזור המערבי של אנגליה.
מאוחר יותר הפליגו המלכה ובנה לסקוטלנד, שם השיגה מרגרט חיילים נוספים בעזרת המלכה והעוצרת מרי מחלדר, בתמורה לוויתור על העיירה בריק והטירה הסמוכה לה.
באותו הזמן, התאספו תומכים נוספים של בית לנקסטר בצפון אנגליה.
לרבים מהם, ובכלל זה רוזן נורת'מברלנד הנרי פרסי והברונים ג'ון קליפורד ותומאס דה רוס, היו אחוזות והשפעה בצפון.
מאוחר יותר הצטרפו אליהם דוכס סאמרסט ורוזן דבון, אשר הובילו את אנשיהם ממערב אנגליה.
נורת'מברלנד, סאמרסט וקליפורד היו כולם בניהם של יריביהם של יורק וסולסברי, אשר נהרגו בקרב סנט אולבנס.
כוחות בית לנקסטר התכנסו באזור האל ועל פי אחד המקורות, שנכתב סמוך לתקופת האירועים, הגיע מספרם ל-15,000 איש (אם כי מקורות אחרים נוקבים במספר של 18,000 ועד 22,000 איש).
חלק ניכר מכוחות אלה חנה בעיירה פונטפראקט (Pontefract) והחלו לבזוז את שטחי אחוזותיהם הסמוכות של יורק וסולסברי.
כנגד פעולות אלה אשר אתגרו את סמכותו כלורד פרוטקטור, שלח יורק את בנו הבכור, אדוארד, למערב ויילס כדי לבלום את פעולות בית לנקסטר באזור זה, ואת הרוזן מווריק השאיר כאחראי על לונדון.
יורק צעד עם כוחותיו לצפון אנגליה ב-9 בדצמבר בלוויית בנו השני אדמונד והרוזן מסולסברי.
יורק אף ניסה לצרף לצבאו שיירה של תותחים, אך מזג האוויר הגרוע אילץ אותה לשוב ללונדון.
ככל הנראה הגיע מספר חיילי צבאם של יורק וסולסברי לכ-5,000 עד 6,000 איש, אך מקורות אחרים מתארים את מספרם במאות בודדות, מכיוון שיורק התעתד לגייס כוחות מקומיים באמצעות ייפוי כוח (Commission of array) הניתן למפקדי צבא במצב מלחמה לגבי אותה טריטוריה.
בית נוויל היה אחד העשירים והמשפיעים ביותר בצפון, ובנוסף להחזקת אחוזות נרחבות החזיק סולסברי בעבר גם במינוי "שומר הגבול המזרחי" (Warden of the Eastern March) שבין אנגליה לסקוטלנד במשך מספר שנים.
אף על פי כן, בנוסף לבתים אחרים בצפון, ובעיקר בית פרסי רב העוצמה, אשר התנגדו ליורק ולסולסברי, היה גם בית נוויל עצמו מחולק.
אצילי האגף הצעיר של בית נוויל האפילו ונישלו מסמכותם את אצילי האגף הוותיק בראשות הרוזן מווסטמורלנד, אשר בילה מספר שנים בניסיונות להשיב לעצמו את אדמותיו, ולאחר מכן חלה, ככל הנראה בליווי הפרעה נפשית, אשר מנעה ממנו למלא תפקיד פעיל במלחמה.
לאחיו הצעיר של וסטמורלנד, ג'ון נוויל, היה צפוי רווח גדול מהשמדתם של יורק וסולסברי.
ככל הנראה לא העריך יורק את עוצמתם של תומכי בית לנקסטר בצפון, אשר המשיכו לקבל תגבורות.
בקרב וורקסופ, שנערך ב-16 בדצמבר באזור נוטינגהאמשייר, התכתש המשמר הקדמי של יורק עם כוח של סאמרסט שנע ממערב אנגליה לצפונה כדי להצטרף לצבא לנקסטר, והובס.
ב-21 בדצמבר הגיע יורק אל טירת סנדל השוכנת דרומית לווייקפילד.
ב-28 בדצמבר עזבו 15,000 אנשי צבא לנקסטר את טירת פונטפראקט והחלו לנוע לכיוון אנשי יורק.
צבא לנקסטר התגלה על ידי סיירים וכוחותיו של יורק התרכזו בתוך הטירה ובסביבתה הקרובה.
תחילה שלח יורק בקשה לתגבורת מבנו אדוארד, אך ב-30 בדצמבר החליט לתקוף ויצא מן הטירה בראש כוחותיו.
כנגד צבאו של יורק נפרסו כוחות לנקסטר במספר מערכים, כולם במרחק קצר ממטרתם.
סאמרסט, יחד עם רוזן דבון, התמקמו מצפון לטירה, ונורת'מברלנד ואנשיו בסמוך להם.
דוכס אקסטר, בתמיכתו של טרולופ, חנה מצידו השני של נהר קלדר, מדרום.
דרומית-מערבית, נפרס כוח נוסף בפיקודו של הרוזן מווילטשייר.
השדה הפתוח צפונית לטירה נראה על פניו ריק מכוחות, אך קליפורד ארב ממזרח בעוד רוס ואנשיו המתינו צפונית-מזרחית לו.
סיורים פעלתניים של כוחות לנקסטר מנעו מאספקה להגיע בצורה סדירה אל טירת סנדל, מה שהקשה על יורק ועל אנשיו.
במצב זה הייתה הטירה מוקפת, ולמעשה תחת מצור, על ידי כוחות לנקסטר, אך סאמרסט לא נקט בפעולה התקפית וניסה לפתות את יורק לפעול בצורה נמהרת.
תאורטית, היה יורק יכול להמתין מאחורי חומות הטירה ולהמתין לתגבורת, אך הצורך לקיים את כוחותיו באמצע החורף הכריח אותו להוציא כוחות לאיסוף מזון, אשר הרחיקו אותם מהסביבה הקרובה שמשאביה התכלו במהירות.
טירת סנדל הייתה יעד קשה לכיבוש, ובידי צבא לנקסטר לא היו כלי מצור.
הסיבה ליציאתו של יורק לקרב אינה ידועה בוודאות, וקיימים מספר דיווחים שניסו להסביר זאת ולתאר בדיעבד את מהלך הקרב.
תאוריה אחת נזכרת מאוחר יותר בכרוניקות של אדוארד הול, אשר נכתבה מספר עשורים לאחר האירוע אך בחלקה נלקחה ממקורות ראשוניים, ושל ז'ון דה ואורין (Jean de Wavrin) מבורגונדי שנכתבה באותה התקופה.
באמצעות תכסיס אותו רקם הלוחם הוותיק אנדרו טרולופ, התקדם מחצית מצבא לנקסטר, בפיקודם של סאמרסט וקליפורד, בגלוי לכיוון טירת סנדל במישור פתוח אשר כונה "שדה וייקפילד" (Wakefield Green), בין הטירה לנהר קלדר, בעוד המחצית הנותרת, בפיקודם של רוס והרוזן מווילטשייר הסתתרו ביערות המקיפים את האזור.
ככל הנראה סבלו כוחותיו ממחסור במזון, ובראותו שצבא לנקסטר שווה לו בכוחו, ניצל יורק את ההזדמנות לתקוף חזיתית במקום למצוא עצמו תחת מצור בטירה בעודו ממתין לתגבורת.
עם זאת, ידוע כמעט בוודאות כי בעת הקרב לא היה וילטשייר נוכח, מכיוון שנמלט ליבשת זמן קצר לפני נחיתת אנשי בית נוויל בסנדוויץ', ונחת בדרום ויילס עם כוח שכירי חרב של ברטאנים, צרפתים ואירים בשבועות הראשונים של 1461.
מקורות אחרים מציעים כי בנוסף להונאה שביצע טרולופ, התחזו כוחותיו של ג'ון נוויל לתגבורת בלובשם מדים בצבעים של אנשיו של ווריק.
דיווח בן התקופה מאת ויליאם וורסטר (William Worcester) מדווח כי ג'ון נוויל השיג מיורק ייפוי כוח לגיוס חיילים ואסף כ-8,000 איש תחת דגלו של רוזן וסטמורלנד.
לאחר שגייס את הכוח ופיתה את יורק לצאת מתחומי הטירה כדי לחבור אליו, ערק נוויל לצד לנקסטר.
על פי התיעוד מאת וארין, שלח גם טרולופ שליחים אל יורק והעמיד פנים כי בכוונתו לערוק מצבא לנקסטר ולהילחם שוב לצידו.
הצעה אחרת היא שיורק וסאמרסט הסכימו על הפסקת אש לרגל חג המולד עד 6 בינואר 1461, חג ההתגלות, אך לתומכי לנקסטר לא הייתה כל כוונה לכבד את ההסכם.
במשך שלושה ימים רצופים נשלחו כרוזים על מנת להתגרות ביורק ולגרום לו לצאת להתקפה פזיזה באמצעות הטחת עלבונות, וכאשר יצא יורק אל השטח הפתוח פתחו הלנקסטרים בהתקפה מוקדם מכפי שהוסכם ותפסו את יורק בעמדה נחותה, כאשר רבים מאנשיו נמצאים במשימות חיפוש אחר מזון.
ההצעה הפשוטה ביותר הייתה שיורק פעל באופן נמהר.
תחת עוצמת ההתקפה החלו סאמרסט ונוויל לסגת, אך הצליחו לייצב את קו הלחימה שלהם עם הצטרפותו של נורת'מברלנד לקרב.
קו ההסתערות של צבא יורק, אשר נפרס לכיוון צפון, נחשף להתקפה על אגפו הימני מצידו של רוס שנע ממזרח בעוד אקסטר וטרולופ תוקפים את האגף השמאלי ממערב.
סולסברי שנותר בטירה הבחין במתרחש, אסף את כל אנשיו הנותרים ויצא לסייע לגיסו.
הכוח האחרון להצטרף לקרב היה הכוח של קליפורד, אשר נע מדרום-מזרח, וניתק את דרך הנסיגה בחזרה לטירה.
צבאו של יורק, שהיה בנחיתות מספרית מכרעת, הוקף והוכרע.
כללית, עזבו אנשי יורק את תחומי טירת סנדל והסתערו במורד הגבעה לעבר כוחות לנקסטר צפונית להם.
אנשי לנקסטר המתינו עד שיגיע צבאו של יורק למרגלות הגבעה, בין סנדל לווייקפילד ואז, כאשר נחשף לחלוטין, סגרו עליו מכל כיוון והקרב החל.
מקובל כי בשעה שהתעמת עם כוחות לנקסטר בחזיתו, הותקף יורק בהפתעה מאגפיו ומעורפו, ונותק מאפשרות נסיגה אל הטירה.
מקור שנכתב סמוך לתקופה זו (הכרוניקה של גרגורי) טוען כי כ-2,500 אנשי יורק וכ-200 אנשי לנקסטר נהרגו בקרב.
מקורות אחרים מוסרים נתונים שונים, הנעים בין 2,200 ל-700 הרוגים בלבד בצד תומכי יורק.
הדוכס מיורק נהרג בקרב או לחלופין נתפס והוצא מיידית להורג.
תיאורים מאוחרים של הקרב תומכים בפולקלור, לפיו ספג יורק מהלומה בברכו אשר נטרלה אותו, ירד מסוסו ואז לחם יחד עם מלוויו הקרובים ביותר עד המוות באותה נקודה.
אחרים מתייחסים לדיווח שנלקח בשבי (על ידי סר ג'יימס לאטרל מדבונשייר), הושם ללעג בידי שוביו שלאחר מכן ערפו את ראשו.
אדמונד, בנו של יורק, ניסה להימלט ברכיבה על גבי גשר וייקפילד, אך נתפס ונהרג, כפי הנראה על ידי קליפורד, כנקמה על מותו של אביו בסנט אולבנס.
בנו השני של סולסברי, סר תומאס נוויל, נהרג אף הוא בקרב.
חתנו של סולסברי, ויליאם לורד הרינגטון ואביו ויליאם בונוויל נתפסו והוצאו להורג מייד לאחר הקרב (בית בונוויל היו מסוכסכים עם רוזן דבון ועם בית קורטניי בדבון ובקורנוול).
סולסברי עצמו נמלט משדה הקרב, אך נתפס במהלך הלילה ונלקח למחנה לנקסטר.
על אף שאצילי לנקסטר היו מוכנים ככל הנראה לשחררו לאחר תשלום כופר עצמי, נגרר סולסברי מחוץ לטירת פונטפראקט וראשו נערף בידי המון של פשוטי עם, להם היה אדון נוקשה.
לאחר הקרב הוצגו ראשיהם של יורק, ראטלנד וסולסברי על השער הדרום-מערבי של חומות העיר יורק.
על ראשו של יורק הולבש כתר נייר ושלט עם הכיתוב: "תנו ליורק להשקיף על העיר יורק".
מותו של ריצ'רד מיורק לא סיים את המלחמה או את טענת בית יורק לכתר.
הצבא הלנקסטרי המנצח בצפון תוגבר בלוחמים נוספים מסקוטלנד ומאזורי הגבול הסמוכים לה וצעד דרומה תוך שחייליו בוזזים את הערים והיישובים שבדרכם.
צבא לנקסטר הביס את צבאו של ווריק בקרב סנט אולבנס השני ב-17 בפברואר 1461 והמלך הנרי השישי, שננטש בשדה קרב בפעם השלישית, חולץ משביו.
כניסת צבא לנקסטר ללונדון נמנעה על ידי תושבי העיר אשר חששו מביזת עירם, ובשל מחסור במזון ובאספקה נסוג צפונה לשטח ידידותי.
קודם לכן, הובסו כוחות לנקסטר בוויילס בקרב מורטימר'ס קרוס ב-2 בפברואר על ידי אדוארד, בנו הבכור של ריצ'רד, אשר צעד בראש צבאו ללונדון וב-4 במרץ הוכרז כמלך אדוארד הרביעי.
אדוארד צעד צפונה בעקבות צבא לנקסטר, ובקרב טאוטון, שהתנהל בזמן סופת שלג ב-29 במרץ 1461 ונחשב כקרב העקוב-מדם ביותר במלחמה, הביס את תומכי לנקסטר והשתלט על הממלכה בשם בית יורק.
בקרב הראשון בסנט אולבנס היה יורק מרוצה ממותם של יריביו.
בווייקפילד ובכל הקרבות שבאו לאחר מכן במלחמות השושנים, היו המנצחים מחסלים לא רק את מנהיגי הצד היריב אלא גם את בני משפחותיהם ואת תומכיהם, מה שהפך את המאבק לאכזרי ונקמני הרבה יותר.
אנדרטה הוקמה בנקודה בה נהרג ככל הנראה יורק, אשר ממוקמת מעט דרומית לנקודה בה עמדה אנדרטה ישנה יותר שציינה את מקום מותו אך נהרסה במהלך מלחמת האזרחים האנגלית.
צלב לזכר בנו של יורק, ראטלנד, נמצא בתחומי העיר וייקפילד.
קרב וגראם , שבסמוך לווינה, נערך בין הצבא הצרפתי בפיקודו של נפוליאון, לבין הצבא האוסטרי, בפיקודו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, ב-5 וב-6 ביולי 1809. קרב זה נערך בהשתתפות כ-300,000 חיילים משני הצדדים, ולפיכך, היה הקרב הגדול ביותר אשר נערך באירופה, וקרוב לוודאי, גם בעולם כולו, עד לאותה העת.
הקרב הסתיים בניצחון צרפתי, תוך אבדות קשות לשני הצדדים.
ההפסד האוסטרי בקרב הביא להתפוררות הקואליציה החמישית, אשר התארגנה במטרה לעצור את הקיסר הצרפתי.
האימפריה האוסטרית חשה כי ביכולתה לנצל את ההזדמנות לחדש את השפעתה בגרמניה.
תחושה זו גברה כתוצאה מרפורמה שנערכה בצבא האוסטרי במחצית השנייה של העשור הראשון של המאה ה-19. כך, ב-9 באפריל 1809, פלש הצבא האוסטרי לבוואריה, אשר הייתה בעלת ברית של צרפת.
נפוליאון פנה כנגד הכוחות האוסטריים, הביסם, וב-13 במאי 1809, נכנס לווינה.
עם זאת, הארכידוכס קרל, המפקד האוסטרי, הצליח לשמור על חלק ניכר מצבאו, ואף הכה את הצרפתים בקרב אספרן-אסלינג, שנערך ב-21 וב-22 לחודש.
בכל זאת, לא הייתה זו מכה מכריעה, שכן ספג אותה חלק קטן יחסית מן הצבא הצרפתי.
זה האחרון התבסס היטב באי לובאו (Lobau, כיום מצפון לכביש שבין העיר וינה לנמל התעופה הבינלאומי וינה-שווכאט, שממזרח לה), המחלק את הדנובה לתעלות, והנמצא סמוך לאתר קרב אספרן-אסלינג.
החל מתחילת יולי הצרפתים החלו לחצות את הדנובה מלובאו צפונה, תחילה בכוח קטן שנועד לאבטח ראש גשר בגדה הצפונית.
בהמשך, עד 4 ביולי, הצרפתים הצליחו להעמיד בגדה הצפונית של הנהר צבא הדומה בגודלו, בקירוב, לזה שהעמידו האוסטרים.
האוסטרים, מצדם, תכננו להניח לצרפתים לחצות, תוך שמשמרות קדמיים אוסטריים משבשים את מערכיהם, וגורמים לאבדות.
האזור שבין האי לובאו, הנמצא ק"מ אחדים מזרחה לווינה, לבין ואגרם, הנמצא כ-10 ק"מ מצפונו, מכונה מרכפלד (Marchfeld).
זהו מישור רחב ידיים, מעובד בחלקו הגדול, שהוא חלק מאגן ההיקוות של נהר המורווה , ואשר זירת הקרבות מהווה רק חלק קטן ביותר ממנו.
העיירה וגראם, בה בחר הארכידוכס לעמוד איתן, נמצאת על מישור הגבוה מסביבתו, ומאחורי עיקול בנהר רוסבך (Russbach).
הצבא הצרפתי מנה כ-154,000 חיילים צרפתים, גרמנים ואיטלקים, ורובם הגדול של אלה חצו את הדנובה לקראת הקרב.
מול כוח זה, האוסטרים העמידו בסך הכול כ-158,000 חיילים ו-414 תותחים.
הכוח האוסטרי העיקרי נערך בקו חזית שאורכו כ-23 ק"מ, ווגראם במרכזו.
כוח אחר, קטן יותר, הכולל כ-30,000 חיילים, בפיקודו של הארכידוכס יוהאן, אחיו של קרל, התרכז בביזמברג (Bisamberg), מעט צפונה מערבה לווינה.
כל אחד מאותם כוחות ניצב כך שיכול היה, בהתרעה קצרה, לתקוף את אגפו של הצבא הצרפתי, אם זה האחרון יתקוף את האחר.
נפוליאון ניסה, והצליח במידה רבה, "לשכנע" את הארכידוכס קרל, כי יחזור על המהלך שנקט בקרב אספרן-אסלינג, ויחצה את הדנובה בחלקו המערבי של האי לובאו.
לשם כך שיגר כוחות צבא כך שייערכו בהתאם, לכאורה.
בפועל, נפוליאון התכוון לחצות מזרחה משם, וערך, גם כלקח מכישלון הקרב הקודם, הכנות קפדניות לשם כך.
כן תכנן נפוליאון להכות בכוח האוסטרי העיקרי עוד בטרם יבוא לעזרתו הכוח המשני, המערבי יותר.
ב-5 ביולי בערב, הנחיתו הצרפתים התקפה חפוזה על המערך האוסטרי העיקרי, אשר בשל אורכו היה דליל יחסית, אך, לאחר הצלחות ראשוניות, נהדפו.
למחרת, ב-6 לחודש, בבוקר, תקף הגוף העיקרי של הצבא האוסטרי, במטרה לערוך איגוף כפול של הצרפתים, ולנתקם מן הגשרים שעל הדנובה.
באגף הצרפתי השמאלי, כמעט שהדבר עלה בידי האוסטרים, אלא שנפוליאון שיגר לאגף זה התקפת פרשים, וזו, וכן הפגזה ארטילרית כבדה מאוד, הצליחו לסייע לצבא הצרפתי לעמוד בפרץ, עד שהגיעה תגבורת.
באגף הימני ההתקפה האוסטרית נהדפה בשלב מוקדם.
כעת, כאשר נטו כפות המאזניים לצד הצרפתי, חידשו הצרפתים את התקפתם, זו הפעם בהצלחה.
כיוון שכך, ערכו הצרפתים הסתערות סופית, וחדרו את מרכז המערך האוסטרי.
אחר הצהריים הגיע לגזרה הכוח האוסטרי המשני, של הארכידוכס יוהאן, אלא שבשלב זה נמצא כבר עיקר המערך האוסטרי בנסיגה, והכוח שבפיקודו של יוהאן נהדף מן הזירה בקלות יחסית.
הנסיגה האוסטרית הייתה מסודרת בהתחשב בנסיבות, וניסיונות רדיפה צרפתיים לא הצליחו לפורר את הצבא האוסטרי הנסוג.
קרב וגראם היה, קרוב לוודאי, הקרב הגדול ביותר שנערך עד אז באירופה, ואולי בעולם.
מספר האבידות בקרב זה היה גדול בצורה יוצאת דופן, כ-80,000 הרוגים, מעט יותר ממחציתם אוסטרים.
מספר גבוה זה נבע בעיקר מריכוז אדיר של יותר מ-1,000 תותחים, אשר ירו במצטבר כ-180,000 פגזים, וזאת בעוד שני צבאות ענקיים, שמנו יחדיו כ-300,000 חיילים, מרוכזים על שטח קטן, יחסית.
הצבא האוסטרי נסוג לבוהמיה, שם השיגו הצבא הצרפתי, וניצח אותו שנית בקרב צניים , אשר נערך ב-10 וב-11 ביולי.
ביום שלאחר מכן, הארכידוכס קרל ביקש הפסקת אש, עליה חתמו שני הצדדים.
זו הוציאה את אוסטריה מן המלחמה, ובישרה את סופה של הקואליציה החמישית.
הסכם שנברון, שנחתם מספר שבועות אחר כך, נתן לכך גושפנקה רשמית.
קרב וילטון נערך במאי 871 בין האנגלו-סקסונים של ממלכת וסקס לוויקינגים הדנים, אשר השתייכו לצבא הוויקינגי הגדול, סמוך לכפר וילטון שבווילטשייר.
היה זה הקרב הראשון עליו פיקד אלפרד הגדול, כחודש לאחר הכתרתו, ובסיומו זכו הדנים בניצחון.
עם זאת, הגיע אלפרד להסכם עם הדנים, אשר תמורת סכום כסף גדול עזבו את תחומי ממלכתו ופנו לעבר ממלכת מרסיה.
לאחר קרב מרטון, בו ספגו האנגלו-סקסונים פעם נוספת אבדות כבדות אשר דלדלו את כוחם, החלו להגיע ידיעות על הגעת צי תגבורת דני לרדינג (המכונה "צבא הקיץ הגדול", Great Summer Army).
כחודש לאחר מרטון מת אתלרד הראשון ב-23 באפריל (או ב-15 באפריל), ככל הנראה כתוצאה מפציעה שספג במהלך הקרב, ואלפרד, האחרון מבין חמישה אחים, הפך למלך וסקס.
זמן קצר לפני הקרב במרטון, ומחשש לתוצאותיו, נועדו אתלרד ואלפרד בסווינבורג וגיבשו הסכם ירושה חדש.
תנאי ההסכם קבעו שבמקרה מוות של אחד מהם יועבר הרכוש המשותף אשר הוריש להם אביהם, אתלוולף, לידי האח שיישאר בחיים.
חלק מרכושו של האח המת יועבר לאחיו וחלק לידי ילדיו.
בהסכם זה הכתיר אתלרד את אלפרד כיורשו, אך למעשה קבע שגם בנו של אלפרד, אדוארד, ימלוך אחריו וישאיר את בניו של אתלרד, אתלהלם ואתלוולד, מחוץ לירושה.
בניו של אתלרד היו צעירים מדי, ובמצב בו הייתה שרויה הממלכה היה זה הצעד ההגיוני למנות את אלפרד כיורש.
במאי 871, כחודש לאחר הכתרתו, נאלץ המלך אלפרד לעמוד בפני הצבא הדני המתוגבר בעוד צבאו שלו הלך והתדלדל כתוצאה מהקרבות האחרונים וממספר רב של התכתשויות לא מתועדות.
וילטון ממוקמת במישור, סמוך לצומת אסטרטגית שמקורה בתקופת שלטון הרומאים באי, ושליטה על דרכים אלה הייתה מאפשרת לדנים לנוע בחופשיות רבה ברחבי הממלכה.
הצבאות היריבים לחמו זה בזה מתוך מערכים של "קיר מגנים".
בתחילה נטה הקרב לטובת האנגלו-סקסונים והדנים החלו לסגת, וכתוצאה מכך שברו האנגלו-סקסונים את המערך שלהם ופתחו במרדף.
ככל הנראה קיוו האנגלו-סקסונים לרדוף אחר הדנים עד לבסיסם ולזכות בשלל בדרכם, בדומה לשלב האחרון של קרב אשדון.
הפעם הצליחו הדנים להיערך מחדש במהירות, תקפו את האנגלו-סקסונים הלא מאורגנים והביסו אותם.
אלפרד הובס בקרב הראשון בפיקודו כמלך מכיוון שלא רצה או שלא היה מסוגל לרסן את כוחותיו מלצאת למרדף ולשמור על מערך מסודר.
לאחר התבוסה בקרב ועל מנת להרוויח זמן, הגיע אלפרד להסכם עם הדנים, אשר ספגו גם הם אבדות כבדות ומצידם העדיפו לפעול בשטחים בהם ייתקלו בהתנגדות פחותה.
תמורת תשלום נכבד פינו הדנים את כוחותיהם מהממלכה, תוך שהם נוטשים את רדינג ומקימים בסיס חדש בלונדון שבממלכת מרסיה, בו בילו את החורף.
קרב וימפפן היה קרב שנערך ב-6 במאי 1622 כחלק מהמרד הבוהמי בתקופת מלחמת שלושים השנים, ליד וימפפן.
במהלך הקרב כוחות האימפריה הרומית הקדושה והליגה הקתולית תחת מרשל טילי וגונזלו פרננדס דה קורדובה ניצחו את הכוחות הפרוטסטנטים של גנרל ארנסט פון מנספלד וגאורג פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך.
לאחר נפילתה של עיר הבירה הבוהמית פראג, בעקבות קרב ההר הלבן, החליט גאורג פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך להמשיך את הקרב, ולהתנגד לכוחות של יוהאן ט'סרקלס פון טילי וגונזלו פרננדס דה קורדובה בוימפפן.
בתחילת מאי, כוחותיו של כריסטיאן מבראונשווייג הגיעו לצפון נהר הנקר, והיו מוכנים לסייע לכוחות הפרוטסטנטים.
בנוסף הצטרפו אליהם כוחותיו של ארנסט פון מנספלד, וגאורג פרידריך רצה לשלב את הכוחות לפני הקרב העיקרי.
על מנת להרוויח זמן ולנסות לפצל את הצבא הקתולי המשולב, חצה מנספלד את נהר הנקר ליד היידלברג, בזמן שגאורג פרידריך צעד מזרחה במעלה הנהר כדי לחצות בוימפפן.
אולם, התוכנית נכשלה, וכוחותיהם של טילי וקורדובה לא התפצלו, ובמקום זאת רדפו אחרי צבאו של גאורג פרידריך, ופגשו אותו ליד וימפפן.
גאורג פרידריך, אשר היה בנחיתות מספרית, פרס את חייליו בעמדה הגנתית על גבעה נמוכה, מחוץ לכפר.
ב-6 במאי החל הקרב בהפגזות ארטילריה ובמתקפות פרשים הדדיות, אולם הפרוטסטנטים החזיקו מעמד ביעילות כנגד הארטילריה הספרדית החזקה, והצליחו לבלום את כוחותיו של טילי.
בשעה 17:30 אחר הצהריים נפגע מחסן תחמושת פרוטסטנטי וגרם לנפגעים רבים, ובשעה 18:00 אחר הצהריים נהרג מגנוס, דוכס וירטמברג-נויינבורג, ובעקבות כך החלו הכוחות הפרוטסטנטים במנוסה.
הקתולים פתחו במרדף אחר הכוחות הפרוטסטנטים, תוך שהם גורמים להם אבדות כבדות, וגאורג פרידריך נמלט לעבר שטוטגרט עם כמה מלוחמיו שנותרו עמו.
בינתיים, בעוד מנספלד ניסה להיפגש בחופזה עם כריסטיאן, אשר היה ממוקם ליד המיין; קורדובה וטילי המשיכו במרדף סוער, על מנת למנוע את המפגש, ובעקבות כך ב-20 ביוני התרחש קרב הכסט, שאף בו נחלו הכוחות הפרוטסטנטים תבוסה ניצחת.
הסיפור על 400 אזרחים מפפורצהיים, אשר הקריבו את עצמם למען הנסיך שלהם לאחר הקרב, הוכח על ידי מחקרים מודרניים כמיתוס בלבד.
הכוחות העות'מאניים מנו כ־120,000 איש, מול כ־40,000 חיילים מולדובים, אך למרות פער הכוחות הגדול בין שני הצבאות, נחל הצבא העות'מאני תבוסה מוחצת, וחלק ניכר (כ־40,000 איש) מכוחו הושמד.
בקרב זה נחל צבא מוסלמי את תבוסתו הגדולה ביותר בהיסטוריה מול צבא נוצרי.
בזכות הניצחון בקרב זה העניק האפיפיור סיקסטוס הרביעי לשטפאן את התואר "אלוף המשיח" (Athleta Christi), וכינה אותו "המגן האמיתי של הדת הנוצרית" (Verus christianae fidei athleta).
על פי ההיסטוריון הפולני יאן דלוגוש (Jan Długosz), שטפאן לא חגג את ניצחונו הגדול, אלא צם במשך ארבעים יום, והתקיים על לחם ומים בלבד.
הוא אסר לייחס לו את הניצחון, והתעקש לייחס את הניצחון לאלוהים.
הסכסוך בין שטפאן הגדול לסולטן העות'מאני מהמט השני החמיר כאשר שניהם תבעו לעצמם אזור בבסרביה הידוע כיום בשם בוג'אק (Bugeac).
האזור היה שייך קודם לוולאכיה, אך בזמן שלטונו של פטרו מושאט היה תחת השפעתה של מולדובה.
ייתכן שהאזור סופח למולדביה בסוף המאה ה-14 על ידי רומן הראשון של מולדובה.
בימי אלכסנדרו הטוב הפכה בסרביה לחלק אינטגרלי של מולדובה.
בשנת 1420 הצליח הצבא המולדובי למנוע את הניסיון העות'מאני הראשון לתפוס את נמלי קיליה וצ'טאטיה אלבה (Chilia & Cetatea Albă) נמלים אלה היו חיוניים למולדובה, והיוו נקודות מוצא לים השחור.
נתיב המסחר הישן מקאפה (Kaffa), צ'טאטיה אלבה (בטורקית:אקרמן) וקיליה עבר בסוצ'אבה במולדובה ומשם ללבוב שבפולין (כיום באוקראינה).
המלכים הפולנים וההונגרים ניסו בעבר לשלוט באזור זה, אך נכשלו; העות'מאנים רצו לשלוט בשני הנמלים ובקאפה, כדי לקבל אחיזה טובה במולדובה ולשמש כנקודת-זינוק ממנה ניתן לפתוח במתקפות נגד האיחוד הפולני - ליטאי.
העות'מאנים חששו גם ממיקומה האסטרטגי של מולדובה, המרוחקת מרחק הליכה של 15 עד 20 ימים מקונסטנטינופול.
בשנת 1448 העניק פטרו השני ממולדובה את קיליה ליאנוש הוניאדי (Hunyadi János), מושל טרנסילבניה, ולימים עוצר הונגריה (הידוע גם בשמו הלטיני Ioannes Corvinus) והעניק בכך להונגריה שליטה על האזור האסטרטגי בדנובה, עם גישה לים השחור.
בעקבות הרצח של בוגדאן השני, בשנת 1451 על ידי אחיו פטרו ארון (Petru Aron), הידרדרה מולדובה למלחמת אחים, כששני טוענים לכתר נלחמו על כס המלוכה: פטרו ארון ואלכסנדרל (Alexăndrel).
שטפאן, בנו של בוגדאן השני, נמלט ממולדובה לטרנסילבניה יחד עם בן דודו, ולאד צפש ("המשפד"), שביקש קודם לכן מקלט במולדובה, לחצרו של יאנוש הוניאדי.
אף על פי שהונגריה חתמה על הסכם שלום עם העות'מאנים ב-1451, רצה יאנוש הוניאדי להפוך את ולאכיה ומולדובה למכשול שיגן על הממלכה מפני התרחבות העות'מאנית.
בסתיו 1453, לאחר שהעות'מאנים כבשו את קונסטנטינופול, קיבלה מולדובה אולטימטום ונדרשה להתחיל לשלם מס חסות לאימפריה העות'מאנית.
כעבור שנתיים, ב־5 באוקטובר 1455, שיגר פטרו ארון את התשלום הראשון בשווי של 2,000 דוקאטים.
ולאכיה ומולדובה, שקיימו באותה עת מדיניות פרו-עות'מאנית, החלו לרקום תוכניות להכתיר את וולאד דראקול כנסיך ולאכיה.
בין אפריל ליולי 1456, בתמיכתם של כוחות צבא הונגריים ושל אצילים מוולאכיה, הודח הנסיך ולדיסלב השני והוצא להורג, כאשר ולאד דראקול השתלט על השלטון בוולאכיה; עקב כך עברה עיר הנמל צ'יליה לבעלות משותפת של ולאכית - הונגרית.
באפריל 1457 שלח ולאד דראקול כוח של 6,000 פרשים, שפלש למולדובה ולסייע לשטפאן לעלות לשלטון.
עלייתו לשלטון של שטפאן שמה קץ למלחמת האזרחים, ופטרו ארון נמלט לפולין.
שטפאן המשיך לשלם את מס החסות לשולטן העות'מאני, וכך נמנע מעימות בטרם עת עם אויבו.
העדיפות הראשונה שלו הייתה לחזק את מולדובה ולהחזיר לה את השטח שאבד.
מכיוון שפטרו ארון התגורר בפולין, ערך שטפאן כמה פשיטות בדרום פולין.
העימותים הסתיימו ב־4 באפריל 1459, כאשר באמנה חדשה שנחתמה בין שתי המדינות הסכימה מולדובה לקבל את מעמדה כבת-חסותה של פולין, ואילו פולין החזירה את העיר הוטין (Khotyn) למולדובה והתחייבה לתמוך במולדובה במאבקה להחזרתן של הערים צ'יליה וצ'טאה אלבה.
היה זה גם אינטרס של פולין לסייע למולדובה להשיב לעצמה ערים אלה, שכן הדבר היה אמור להגביר את הסחר הפולני באזור.
ב־2 במרס 1462, בהסכם מחודש בין שתי המדינות, הוסכם כי שום שטח של מולדובה לא יישאר בשליטה זרה, ואם שטח זה יהיה תחת שלטון זר, יש להחזירו.
היסטוריונים משערים כי מאוחר יותר באותה שנה דרש שטפאן מולאד דראקול להחזיר צ'יליה בחזרה למולדובה, דרישה שולאד קרוב לוודאי סירב לה.
ב־22 ביוני 1462, במהלך הקרבות בין ולאד דראקול והשולטן מהמט השני, נוצר שיתוף פעולה בין שטפאן והשולטן, ובסיוע עות'מאני הוא פתח בהתקפה על צ'יליה.
המבצר, שהיה מוגן על ידי קירות אבן גבוהים ו-12 תותחים, נחשב, באמצע המאה ה-15, כמבצר החזק ביותר באזור הדנובה.
הוולאכים הזעיקו למקום צבא בן 7,000 איש, ויחד עם חיל המצב ההונגרי נלחמו בצבאו של שטפאן ובתגבורת העות'מאנית במשך שמונה ימים.
הם הצליחו למנוע את כיבושה של צ'יליה.
שטפאן נפצע בקרב מרסיס ברגלו.
בשנת 1465, בעוד ולאד דראקול נכלא בהונגריה, תקף שטפאן בפעם נוספת את העיר צ'יליה עם כוח צבאי גדול וכלי מצור.
אך במקום להטיל מצור על המצודה, הוא הראה לחיל המצב - שתמך במלך הפולני - מכתב שבו דורש מהם המלך להיכנע.
המגינים נכנעו ושטפאן השתלט על המבצר.
השולטן מהמט השני זעם על כיבוש העיר וטען כי צ'יליה היא חלק מוולאכיה, אשר הייתה מדינת חסות של השולטן, ודרש משטפאן להחזיר את העיר לידיו.
שטפאן סירב, והחל בגיוס צבאו.
הוא הכריח את מהמט השני - שעדיין לא היה מוכן לנהל מלחמה - לקבל את כיבוש העיר.
נסיך מולדובה, שהבין כי לא ניתן למנוע מלחמה עתידית עם מהמט השני, ניסה לפייס את השולטן והגדיל את מס החסות ב-50% (ל - 3,000 דוקאטים) ואף שלח שליח נושא מתנות לקונסטנטינופול.
בשנת 1467 יצא מתיאש הוניאדי ההונגרי למסע מלחמה נגד מולדובה, כדי להעניש את שטפאן על סיפוח האזור.
הפלישה הסתיימה בתבוסה מרה להונגרים בקרב באיה, קרב בו נפצע מתיאש הוניאדי שלוש פעמים והיה צריך "לשאת אותו בשדה הקרב על אלונקה, כדי למנוע ממנו ליפול לידי האויב ".
כדי להבטיח את גבולו הדרומי ביקש שטפאן לשחרר את ולאכיה מן השלטון העות'מאני.
בוולאכיה שלט באותה עת ראדו היפה, אחיו למחצה של ולאד דראקול.
ב־1470 פלש שטפאן לוולאכיה ושרף את העיר בראילה (Brăila).
ובשנת 1471 התעמתו סטפן וראדו היפה במולדובה, שם הובס האחרון.
בינתיים, נסיכות גנואה, שלה היו כמה מושבות בחצי האי קרים, החלה להיות מודאגת מהשפעתו הגוברת של שטפאן באזור והורתה למושבותיה להתנגד לשאיפות ההתפשטות של שטפאן.
מושבותיה של גנואה שכנעו את הטטרים לתקוף את מולדובה.
מאוחר יותר באותה שנה פלשו הטטארים למולדובה מצפון, וגרמו נזק חומרי כבד ומכרו לעבדים את התושבים ששבו.
שטפאן הגיב בפלישה לשטח הטאטארי, בסיוע פולני.
בשנת 1472 פלש אוזון חסן (Uzun Hasan), מנהיגם של שבטים אזריים, לאימפריה העות'מאנית ממזרח, וגרם למשבר גדול באימפריה.
אוזון חסן הובס בשנה שלאחר מכן, אך אירוע בלתי צפוי זה עודד את נסיכות ונציה והונגריה לחדש את מלחמתם בעות'מאנים, ועודד את מולדובה בניסיונה להשתחרר מהחסות העות'מאנית.
בשנת 1473 הפסיק שטפאן לשלם את מס החסות השנתי לשולטן.
ב־13 באפריל 1473 יצא מהמט השני בראש צבאו מקונסטנטינופול, בדרכו למולדובה.
שטפאן עדיין קיווה להגיע להסכם עם ראדו היפה וביקש מהמלך הפולני לנסות לגשר ביניהם.
בעקבות עימות נוסף בין סטפן וראדו שנערך בין ה-18 ל־20 בנובמבר, ברמניקו סאראט (ברומנית "האגם המלוח", Râmnicu Sărat), שבו נחל ראדו היפה את תבוסתו השנייה מידי הנסיך המולדובי.
כמה ימים מאוחר יותר, ב־28 בנובמבר, התערבו העות'מאנים בעימות, עם צבא המורכב מ־12,000 עות'מאנים ו-6,000 וולאכים, אך הם ספגו אבדות כבדות ונמלטו על פני הדנובה.
לאחר לכידתה של טירת בוקרשט, הכתיר שטפאן את בסרב לאיוטה לנסיך ולאכיה, אך ב־31 בדצמבר, פלש צבא עות'מאני חדש, שמנה 17,000 חיילים, לוולאכיה והקים מחנה באזור הנהר בארלאד.
הפלישה העות'מאנית הפחידה את הנסיך החדש, והוא נטש את כסאו ונמלט למולדובה.
באביב 1474 עלה לאיוטה בסרב בפעם השנייה על הכס הוולאכי; וביוני 1474, הוא בגד בשטפאן והצהיר על נאמנותו למהמט השני.
כתוצאה מכך העביר שטפאן את תמיכתו למועמד חדש, בסרב צפלוש הצעיר, אבל שלטונו של זה היה קצר מאוד ונמשך רק כמה שבועות, לאחר שהובס על ידי לאיוטה בקרב ב־5 באוקטובר.
שבועיים לאחר מכן פלש צבאו של שטפאן מחדש לוולאכיה והכריח את בסרב לאיוטה להימלט.
מהמט השני נתן לשטפאן אולטימטום ודרש ממנו לוותר על צ'יליה לטובתו של השולטן העות'מאני, להפסיק את מדיניותו התוקפנית בוולאכיה, ולבוא לקונסטנטינופול כמחוות נאמנות.
שטפאן סירב לדרישה העות'מאנית ובנובמבר 1474 הוא כתב לאפיפיור מכתב ובו הזהיר אותו מפני המשך ההתרחבות העות'מאנית וביקש ממנו תמיכה.
מהמט השני הורה למפקד הצבא, האדים סולימאן פאשה, לסיים את המצור על העיר שקודר (Shkodër), כיום באלבניה, שהייתה בשליטתה של נסיכות ונציה, להעביר את כוחותיו לסופיה, ומשם להתקדם, עם תגבורת שיקבל, לעבר מולדובה.
צבאו של האדים סולימאן פאשה היה מותש, לאחר מצור שנמשך כשלושה חודשים, מ 17 מאי עד 15 באוגוסט.
הדרך משקודר למולדובה הייתה קשה וארוכה, וארכה כחודש ימים, במזג אוויר גרוע ובתנאי קרקע קשים.
על פי ההיסטוריון הפולני דלוגוש, הצטווה האדים סולימאן פאשה, שלאחר שיביס את צבאו של שטפאן, להתקדם לעבר פולין ולהקים שם מחנה לחורף, כדי שיוכל לפלוש להונגריה באביב, ושם יחבור לכוחות אחרים של צבא השולטן.
הצבא העות'מאני כלל יניצ'רים וכוחות רגלים כבדים, שנתמכו על ידי יחידות חיל הפרשים הכבדים (Sipahi) ועל ידי חיל הפרשים הקלים (Akinci), ששימשו כיחידות סיור.
לכוח הצבאי של סולימאן פאשה הצטרפו גם פרשים טאטאריים וחיילים ממדינות חסות של האימפריה.
כעשרים אלף איכרים בולגרים נכללו גם הם בצבא; המטלות העיקריות שלהם היו לפנות את הדרך לשאר הצבא על ידי בניית גשרים על פני המים והסרת השלג מהכבישים, ולהניע עגלות אספקה.
בסך הכל מנו כוח הפרשים העות'מאניים 30,000 לוחמים.
בספטמבר 1474 התכנס הצבא העות'מאני בסופיה, ומשם צעד לעבר מולדובה וחצה את הדנובה הקפואה ברגל.
התחנה הראשונה שלו הייתה ולאכיה, אליה הוא נכנס דרך ווידין (Vidin) וניקופוליס (Nicopolis).
צבאו נח במשך שבועיים בוולאכיה, ומאוחר יותר חבר אליו כוח ולאכי שמנה 17,000 לוחמים, בפיקודו של בסרב לאיוטה, שהצטרף לעות'מאנים.
שטפאן קיווה לקבל תמיכה ממדינות אירופה, ובעיקר מהאפיפיור.
אך העזרה שקיבל הייתה צנועה מאוד.
הממלכה ההונגרית שלחה 1,800 לוחמים, ואילו פולין שלחה 2,000 פרשים.
כ־5,000 חיילים ממוצא הונגרי (Székely) באו לעזרתו של שטפאן.
צבא מולדובה היה מצויד בעשרים תותחים בלבד; פרשים קלים (Călăraşi); פרשים כבדים (Viteji), אנשי חצרו של שטפאן ובני אצולה, וכן חיילים מקצועיים.
השאר, כ־30,000 איכרים, היו חמושים באלות, קשתות, וכלי נשק אחרים מתוצרת בית.
הם גויסו ל"הצבא הגדול" (Oastea Mare), שאליו התגייסו כל הגברים החופשיים, שהיו בני 14 ומעלה.
הצבא העות'מאני הפולש נכנס למולדביה בדצמבר 1474. כדי לפגוע באספקה של הצבא עות'מאני, שטפאן הנהיג מדיניות של "אדמה חרוכה" ומים מורעלים.
כוחות שהתמחו בהנחת מארבים זינבו בעות'מאנים המתקדמים.
האוכלוסייה ובעלי חיים פונו מצפון הארץ להרים.
סיירים עות'מאנים דיווחו לסולימאן כי יש כפרים שלא נפגעו ממדיניות "האדמה החרוכה" ליד וסלוי, והכוחות העות'מאנים פנו לאזור זה.
החורף היקשה על הקמת מחנה ואילץ את העות'מאנים לנוע במהירות לכיוון בירתה של מולדובה, סוצ'בה.
כדי להגיע לווסלוי, שם היה המחנה הראשי של צבא מולדובה, נאלצו לחצות את "הגשר הגבוה" (Podul Înalt) מעל נהר ברלד.
הגשר, שהיה עשוי מעץ, ולא התאים למעבר כוחות גדולים של חיילים.
שטפאן בחר את שדה הקרב - אותו מקום שבו אביו, בוגדאן השני, ניצח את הפולנים בשנת 1450. במקום זה נלחם שטפאן עצמו, כשהיה בן 17, לצידו של ולאד דראקול.
האזור היה אידיאלי למגינים: העמק היה מוקף מכל עבר בגבעות מכוסות יער.
בתוך העמק, השטח היה ביצתי, והגביל את תנועת הגייסות.
סולימאן פאשה היה מלא ביטחון בכוחותיו ולא טרח לשלוח יחידות סיור שיאתרו את האויב.
מזג האוויר היה קפוא ומעונן, העמק היה מכוסה בערפל סמיך והכוחות העות'מאניים היו מותשים.
שטפאן ביצר את הגשר, בעודו מכוון את התותחים שלו לעבר המבנה.
איכרים וקשתים הסתתרו ביער, יחד עם שטפאן וחיל הפרשים שלו.
המולדובים עשו את המהלך הראשון בקרב: הם שלחו יחידת חצוצרנים ומתופפים למרכז העמק.
קולות החצוצרות התופים גרמו לסולימאן פאשה לחשוב שכל הצבא המולדבי ממתין לו שם.
אך במקום זאת, במרכז העמק החזיקו כוחות הונגריים (סקלים) והצבא המקצועי המולדובי, ששטפאן פקד עליהם לבצע נסיגה איטית כאשר נתקלו באויב.
סולימאן פאשה ציווה על כוחותיו להתקדם, וכשהתקדמו עמוק אל תוך העמק, החלה הארטילריה המולדובית להפגיז אותם, ואחריהם נורתה אש רובים וקשתות משלושה כיוונים שונים.
הקשתים לא יכלו לראות את האויב בגלל הערפל, והם כיוונו את חיציהם על פי רעש ההתקדמות של הצבא העות'מאני.
חיל הפרשים של מולדובה פיתה את הכוחות העות'מאנים לחדור עמוק יותר אל תוך העמק על ידי ביצוע התקפות פגע וברח.
הפרשים העות'מאניים ניסו לחצות את גשר העץ, וגרמו לקריסתו.
החיילים העות'מאניים ששרדו את התקפות הארטילריה והקשתים, ושלא שקעו בביצות, נאלצו להתעמת עם הצבא המולדובי, יחד עם החיילים הסקליים במעלה העמק.
5,000 החיילים הסקליים הצליחו להדוף 7,000 רגלים עות'מאניים.
לאחר מכן הם נסוגו באיטיות, כפי שהורה שטפאן, אך מאוחר יותר הותקפו על ידי הפרשים הכבדים העות'מאניים, ואילו שאר חיילי הרגלים העות'מאניים תקפו את האגפים המולדביים.
סולימאן פאשה ניסה להגביר את המתקפה שלו, בלי לדעת מה קרה בעמק, אבל שטפאן, יחד הלוחמים מבני האצולה, יצאו למתקפה גדולה.
כל חייליו, יחד עם איכרים ופרשים כבדים, תקפו מכל עבר.
בו בזמן, החצוצרנים המולדובים, שהסתתרו מאחורי קווים עות'מאניים, החלו להשמיע את תרועות החצוצרות שלהם, וגרמו לבלבול רב אצל היחידות עות'מאניות, שפנו בכל פעם לכיוון החצוצרות.
סולימאן פאשה איבד את השליטה בצבא שלו.
הוא ניסה נואשות להחזיר לעצמו את השליטה, אך לבסוף נאלץ להורות על נסיגה.
הקרב נמשך ארבעה ימים, בשלושת הימים האחרונים, רדפו הפרשים של מולדובה והפרשים הפולנים (שמנו כ־2,000 איש) אחרי הצבא העות'מאני הנמלט, עד שהגיעו לעיירה אובלוצ'טה (כיום נקראת Isaccea) במחוז דוברוג'ה.
הלוחמים הוולאכים ברחו משדה הקרב מבלי להילחם.
בסרב לאיוטה הפנה את צבאו כנגד העות'מאנים, שקיוו למעבר בטוח בוולאכיה.
ב־20 בינואר, הוא יצא מטירתו והתעמת עם כמה מהעות'מאנים שנמצאו על אדמתו.
לאחר מכן, הוא לקח את הדגלים העות'מאניים ושלח אותו למלך ההונגרי כהוכחה לאומץ לבו.
בקרב וסלוי נהרגו כ-45,000 חיילים עות'מאנים, נישבו ארבעה מפקדים בכירים (בדרגות פאשה) וכ־100 דגלים נלקחו שלל.
יאן דלוגוש כותב כי "כל השבויים העות'מאניים שופדו ", וגופותיהם נשרפו.
רק אחד מהקצינים העות'מאניים לא הוצא להורג - בנו היחיד של הגנרל העות'מאני איזאק ביי, ממשפחת גאזי אברנוס, שאביו לחם עם מירצ'ה הזקן.
לאחר הקרב שלח שטפאן את "ארבעת המפקדים הטורקים שנתפסו, יחד עם שלושים ושישה מהדגלים שלהם ושלל רב, אל המלך קז'ימייז' בפולין", והפציר בו לסייע בכוחות צבא וכסף לתמיכה במאבק נגד העות'מאנים.
הוא גם שלח מכתבים וכן קצינים בכירים שבויים ודגלים טורקיים לאפיפיור ולמלך ההונגרי מתיאש הוניאדי, וביקש את תמיכתם.
בתגובה כתב מתיאש לאפיפיור, לקיסר ולמלכים ולנסיכים אחרים, כי היה זה הוא שהביס את הצבא הטורקי הגדול, בעזרתו של שליט ולאכיה.
גם האפיפיור לא הבטיח לשטפאן עזרה אך העניק לו את תואר הכבוד "מגן הנצרות", ואילו המלך קז'ימייז' טען "למחסור הן בכסף והן בחיילים" ולא עשה דבר.
שטפאן ניסה ליצור קואליציה חדשה עם המעצמות האירופיות, וטען כי חייליו הטובים ביותר של מהמט השני אבדו בווסלוי.
כששמע על התבוסה הקשה, הסתגר השולטן מהמט השני לכמה ימים וסירב לראות איש מנתיניו.
תוכניות ההתפשטות האחרות שלו נידחו והוא תכנן את נקמתו בשטפאן.
ב־1476, שנה שלאחר הקרב בווסלוי, פלש מהמט השני למולדובה, בראש צבא של 150 אלף איש, ואליו הצטרפו כ־10,000 חיילים ולאכים בפיקודו של בסרב לאיוטה וכ־30,000 טטרים (מחצי האי קרים) בפיקודו של החאן מנילי הראשון ג'יראי (Meñli I Giray).
חיל הפרשים הטטרי תקף את מולדובה מצפון והחל במסע ביזה.
חייליו של שטפאן רדפו אחריהם, והרגו את מרביתם.
ג'יראי כתב למהמט השני שהוא אינו יכול לנהל עוד מלחמה נגד שטפאן, מכיוון שאיבד את בנו ושנים מאחיו, וחזר לקרים עם סוס אחד בלבד.
ביולי 1476, לאחר שהרג 30,000 עות'מאנים, הובס שטפאן בקרב ואלאה אלבה (ברומנית: העמק הלבן - Valea Albă).
עם זאת, העות'מאנים נכשלו במצור על מבצר סוצ'אבה ומבצר ניאמץ (Neamț).
בסרב לאיוטה נאלץ לסגת חזרה לוואלכיה, כאשר ולאד דראקול ושטפאן בתורי (Ștefan Báthory), שליט (וויווד, Voivode) טרנסילבניה, רדפו אחרי צבא של 30 אלף איש.
צבאו של שטפאן פלש לוולאכיה מצפון, בעוד צבאותיהם של ולאד דרקול ובתורי פלשו ממערב.
בסרב לאיוטה נמלט בחודש נובמבר 1476, וולאד דרקול עלה מחדש על כס המלוכה בוולאכיה.
ולאד דרקול קיבל 200 אבירים נאמנים משטפאן כדי לשמש שומרי ראשו הנאמנים, אבל צבאו נשאר קטן.
בסרב לאיוטה פלש מחדש לוולאכיה, וולאד דראקול יצא לקרב נגדו ונהרג על ידי יניצ'רים ליד בוקרשט בדצמבר 1476. בסרב לאיוטה עלה לשלטון מחדש בוולאכיה.
ושטפאן חזר לוולאכיה בפעם החמישית והאחרונה כדי להדיח אותו.
בסרב הרביעי "הצעיר", המכונה גם צֶפֶלוּש ׁ(Ţepeluşׁׂ), הפך לשליטה של המדינה.
בשנת 1484 הצליחה האימפריה העות'מאנית, בראשותו של באיזיט השני, לכבוש את צ'יליה וצ'טאטה אלבה ולשלב אותה באימפריה תחת השם בודג'אק, והותירו את מולדובה ללא מוצא לים לשנים רבות.
בין מאי לספטמבר 1488 בנה שטפאן את מנזר וורונץ (Voroneț) כדי להנציח את הניצחון בווסלוי.
בשנת 1490 הרחיב שטפאן את פעילותו להקמת מבני דת, ובנה מנזר על שמו של יוחנן המטביל.
מנזרים אלה שימשו כמרכזים תרבותיים, וכיום הם נמצאים ברשימת המורשת העולמית של אונסק"ו.
ניצחונו של שטפאן בווסלוי נחשב לאחד הניצחונות המולדים הגדולים ביותר על העות'מאנים, וככזה "מילא תפקיד בהיסטוריה האוניברסלית" על ידי הבטחת "התרבות והציוויליזציה של המערב הנוצרי מפני הסתערות האסלאם".
קרב ויטוריה (בספרדית: Batalla de Vitoria) היה קרב מרכזי במהלך מלחמת חצי האי (חלק מהמלחמות הנפוליאוניות) במסגרתו כוחות בריטים, ספרדים ופורטוגזים, תחת פיקודו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, הביסו את צבא הקיסרות הצרפתית הראשונה (גרנד ארמה) תחת פיקודו של ז'וזף בונפרטה.
הקרב התרחש ב-21 ביוני 1813, בעיר ויטוריה, והביא לניצחון מכריע של הקואליציה האנטי-צרפתית השישית.
הקרב הביא לנסיגת הכוחות הצרפתים מספרד צפונה, ולניצחון הסופי של הקואליציה במלחמת חצי האי.
בנקודה זאת החלה בפועל מלחמת אזרחים בספרד, שכללה התערבות של המעצמות צרפת ובריטניה בתוכה.
המלחמה, אשר נודעה בתור מלחמת חצי האי, היוותה חלק מרכזי במלחמות הנפוליאוניות.
נפוליאון ביצע טעות אסטרטגית בהערכה כי וולינגטון יישאר בעמדה הגנתית להמשך 1812. לאחר לכידתה של באדג'וז, וולינגטון החזיר את צבאו לסיודאד רודריגו והחל להתקדם צפון-מזרחה במעלה הכביש הראשי המוביל לסלמנקה, בורגוס וצפון-מזרח ספרד.
בעקבות ניצחון מכריע בקרב סלמנקה, ב-12 באוגוסט 1812, כבש וולינגטון את מדריד, בירת ספרד, והכריח את ממשל החסות הצרפתי תחת ז'וזף לסגת במהרה צפון-מזרחה עם צבאו.
בספטמבר 1812, לאחר הפסד צבאי בכיבוש בורגוס נסג וולינגטון חזרה לעבר הגבול הספרדי-פורטוגזי, שם נותר בחורף 1812. התקווה הצרפתית הייתה שוולינגטון לא יוכל לחדש את ההתקפה למשך זמן מה, במהלכו יוכלו הצבאות הצרפתים ברחבי ספרד לדכא לבסוף את התקוממויות האזרחים נגד השלטון הצרפתי.
וולינגטון בילה את חורף 1812–1813 בארגון מחדש של כוחותיו והבאת מגויסים חדשים מבריטניה, בעיקר כוחות גרילה סקוטים ואירים.
וולינגטון תכנן בקפידה את מתקפת 1813 שלו נגד הצרפתים.
במערך הצרפתי, המטה הכללי של ז'וזף יעץ שאם וולינגטון יתקדם בשנת 1813, הוא ייאלץ להשתמש בנתיב הדרוך היטב מסיודאד רודריגו לסלמנקה, ואיאדוליד ובורגוס.
הצרפתים נדרשו רק לחזור על האסטרטגיה שלהם בשנה הקודמת ולהחזיק בדרך זו כדי לעצור את התקדמותו של וולינגטון.
המרשל הצרפתי, ז'אן-בטיסט ז'ורדאן, חשד שוולינגטון לא ישתמש בכביש בורגוס אלא יסכל את התוכנית הצרפתית על ידי התקדמות מהגבול הצפון-מזרחי של פורטוגל סביב האגף הצפון-מערבי שלהם (דרך גליסיה).
ז'ורדאן היה כמעט היחיד שחשש מאפשרות זאת.
המפקדים הצרפתים האחרים טענו כי הגאוגרפיה ההררית בצפון-מערב ספרד אינה מאפשרת מעבר צבא עם ארטילריה.
בפועל, צדק ז'ורדאן, ומעבר מצפון-מערב הייתה תוכניתו של וולינגטון.
צבא כוחות בריטים, פורטוגזים וספרדיים של וולינגטון התאספו באזור שבין סיודאד רודריגו בצפון פורטוגל והחלו את התקדמותם במאי 1813, בעוד האגף הימני של הכוח היה בתחילה בדרך לסלמנקה על מנת לשטות בצרפתים.
הקשיים של צבאות צרפת היו משמעותיים.
נפוליאון סילק קבוצות של לוחמים ותיקים מנוסים מהגדודים בספרד כדי לבנות מחדש את הצבא הצרפתי שנשחק במערכה הרוסית.
חלקים נרחבים מהצבא נאבקו בהתקוממויות אזרחים בנווארה בצפון-מזרח ספרד.
כמו במהלך כל מלחמת חצי האי, עקב פעולות הגרילה הספרדית המפקדים הצרפתים לא הצליחו להשיג מידע מהימן על תנועותיו של וולינגטון, או אפילו לתקשר ביעילות זה עם זה, ואילו וולינגטון קיבל היטב את הידע הנדרש על תנועות הצרפתים מאותה גרילה.
צבאו של וולינגטון נתמך בהתקדמותו על פני האזור ההררי הצחיח בצפון-מערב ספרד על ידי האוכלוסייה הספרדית המקומית.
עם התקדמותו של וולינגטון, הועבר בסיס האספקה של צבאו מליסבון שבפורטוגל לסנטנדר שבצפון-מערב ספרד.
קשיים לוגיסטיים, עקב פעולות הגרילה מנעו את ריכוז הכוחות הצרפתים תחת ז'וזף.
מכיוון שמדריד כבר לא הייתה בשליטתו, שיגר ז'וזף שתי שיירות פרשים ועליהן אוצרות זהב לעבר ויטוריה ומשם לצפון-מזרח ספרד, כדי להשיג את תמיכת התושבים הספרדים.
שיירות אלה הגיעו לוויטוריה ושם התעמת ז'וזף עם צבאו של וולינגטון.
ב-30 במאי 1813 חצו בריגדות בריטיות את נהר האסלה והצטרפו למרכז הכוח תחת וולינגטון שחצה את נהר דורו.
צבאו של וולינגטון, המאוחד כעת, פנה מזרחה והחל בצעדה מאחורי האגף הימני הצרפתי, ונלחם, ב-18 ביוני 1813, בקרב סן מילן ואסמה נגד הגנרל רייל.
שלושה צבאות צרפתים; צבא הדרום, צבא המרכז וצבא פורטוגל התרכזו בוויטוריה, שם המתינו להגעת הכוחות של צבא הצפון כדי לתקוף נגד הקואליציה בויטוריה.
ויטוריה שוכנת בקצה המזרחי של מישור מלבני המשתרע ממזרח למערב לה.
הדרך הראשית לצרפת פונה צפונה-מזרחית למישור.
הדרך למדריד עוברת מדרום-מערב למישור.
נהר הזדוררה זורם לאורך הגבול הצפוני של המישור ממקום מוצאו למרגלות הרי הפירנאים המקיפים את המישור.
גדות הנהר היו תלולות וגבוהות במקומות רבים, דבר שהקשה על הגישה מצדו האחד של הנהר לשני, ויצר לגונות רחבות ועמוקות.
מספר גשרים חצו את נהר הזדוררה.
הצבא הצרפתי שהתאסף בוויטוריה מ-20 ביוני 1813 סבל ממגבלות משמעותיות.
חייליו היו חדורים ברוח הלחימה, באימונים ובניסיון של צבאות צרפת באותה תקופה, אך חסר להם פיקוד מרכזי חזק.
שלושה צבאות צרפתיים נפרדים נכחו בויטוריה; צבאות שפעלו במשך שנים באזורים שונים בספרד, תחת מפקדים שהכירו רק העברת פקודות לעבר ז'וזף בונפרטה.
בעוד שראש המטה של צבאו של ז'וזף, מרשל ז'ורדאן, היה חייל צרפתי בולט, הוא לא פיקד ברוב החזיתות ברחבי חצי האי האיברי ועקב כך סבל ממחסור בסמכות.
בלילה של 18 ביוני 1813, לן צבאו של וולינגטון לאורך הכביש הצפון-מערבי לדרום-מזרח בין ממבליגה לאספיחו, כ-20 קילומטרים ממערב לוויטוריה, בעוד שלוש הדיוויזיות תחת הגנרל הצרפתי, רייל, מפקד צבא פורטוגל לנו ליד העיירה סלינס דה אנאנה, כמה קילומטרים משם.
שאר צבאו של ז'וזף שהה דרומה יותר, וצעד לעבר ויטוריה.
רק בשלב הזה החליטו ז'וזף והמרשל ז'ורדאן סופית כי יש לעמוד ולהגן על המערכה במישור ויטוריה.
ההחלטה הושפעה מהצורך להגן על שיירות הפרשים שהיו עמוסות באוצרות הכתר הספרדי.
רייל נצטווה לסגת במעט וליצור מערך לבלימת התקדמותו וולינגטון תוך כדי כך, כדי לאפשר לחייליו של ז'וזף לחצות את נהר באיה ולהגיע לוויטוריה ולשחרר את הפרשים בעיר לפני שהיא תיפול לידי צבאו של וולינגטון.
רייל מילא אחר פקודה זו, ואיפשר לשתי בריגדות לחצות את נהר זדוררה, לפני שנע לאחור להקים את מערך הבלימה.
בלילה של 19 ביוני 1813, חנו הבריגדות של וולינגטון לאורך נהר באיה.
ז'ורדאן לא היה בטוח מה וולינגטון מתכנן למערכה בוויטוריה.
דיווחים על פעילות מכיוון הצפון והמערב לא יכלו לשלול את הסיכוי להתקפה על ויטוריה מאזורים אלו.
עם ההחלטה להתייצב סביב ויטוריה, שמו ז'וזף וז'ורדאן את אמונם בהגעתו של הגנרל קלוזל, מפקד צבא הצפון, אשר לאחר שקיבל את זימונו של ז'וזף להצטרף לצבאו בבורגוס, החל מצעיד את צבאו מדרום-מערב פמפלונה עם אספקה שם אוכל נשק וכוח אדם, בסך הכל כ-12,000 איש.
בעוד קלוזל לא היה מודע לכך שז'וזף וצבאו נסוגו ראשית במעלה כביש בורגוס לעבר ויטוריה, הכשלים הלוגיסטים ובעיות התקשורת הכשילו את ההתקדמות הצרפתית פעם נוספת.
השאלה הייתה - האם קלוזל יגיע בזמן לקרב מול וולינגטון, ובמקרה זה האם כוחותיו הנוספים יכולים להטות את הכף לטובת ז'וזף.
כאשר הצבא הצרפתי צעד אל מישור ויטוריה הוא תפס עמדות הגנה מאחורי נהר זדוררה.
צבא הדרום (אשר כלל 22,000 רגלים, 4,000 פרשים ו-50 תותחים), התמקם במרחק הגדול ביותר מויטוריה בגדה המערבית מכל שאר הכוחות הצרפתים והפכו ליעד הבלתי נמנע לתקיפות הפתיחה של וולינגטון.
בפינה הדרומית-מערבית של מישור ויטוריה, כבשה בריגדה צרפתית אחת, מרנסין, את הכפר סובייאנה והשיגה שליטה בגובה הגבעות שמדרום לכפר.
3 דיוויזיות נוספות של צבא הדרום יצרו מערך לאורך הגבעות מדרום לצפון מאחורי הזרוע המערבית על נהר הזדוררה, כל דיוויזיה עם סוללה של ארטילריה שהוצבה לחזית שלה.
בחלק האחורי הימני של הבריגדות הללו, מחלקת ויטאלה הסדירה שליטה על גבעה מקומית ועלייה הוצבו 3 סוללות שדה.
מבין שלוש דיוויזיות הפרשים של צבא הדרום, הפרשים הקלים היו באריניז (מדרום לוויטוריה).
צבא המרכז, 9,000 רגלים, 1,000 פרשים ו-14 אקדחים, התייצבו על הגבהים ממערב לכפר גומצ'ה, מאחורי צבא הדרום ובמרכז מישור ויטוריה.
הקונטינגנט הספרדי (חיל רגלים מלכותי של מלך ספרד הבונפרטית) תחת פיקודו של ז'וזף היה הרחק מאחור, צפונית-מזרחית לוויטוריה.
הפרשים של צבא המרכז, נמצאו מקדימה לוויטוריה עם הפנים לנהר זדוררה, כאשר בגדה השנייה ממולם היו הכוחות של וולינגטון.
צבא פורטוגל, (אשר מנה 11,000 רגלים, 1,200 פרשים ו-42 תותחים), הוצב עם חלק ניכר מחיל הרגלים שלו, בין שלוש גבעות, על כל אחת הייתה סוללת ארטילריה ואלו הוצבו כ-4 קילומטרים מקדימה לצבא הדרום.
הפרשים של צבא פורטוגל שכבו לאורך הזרוע הצפונית של גדת נהר הזדוררה.
25 מהתותחים של צבא פורטוגל היו בשמירת התותחנים שתחזקו אותם בתוך ויטוריה עם עתודת צבא המרכז.
ז'וזף וז'ורדאן התכוונו לערוך ביקורת על עמדות צרפתיות ב-20 ביוני 1813 ולקבל החלטה סופית באשר להפעלתם לקראת הקרב.
היה מעט זמן כשצבאו של וולינגטון שכב בסמוך, 6 קילומטרים מערבית לנהר זדוררה.
המגבלה על חופש התנועה של ז'וזף הייתה הצטברות עצומה של נשק, אוצרות ומסמכים של הממשלה בוויטוריה.
שיירה גדולה יצאה לעבר גבול צרפת ב-19 ביוני 1813, ובכל זאת הותירה רכוש רב שהיה נדרש להעבירו מויטוריה בשביל לאפשר פינוי של האזור.
ז'ורדאן חלה ב-20 ביוני 1813 והביקורת נדחתה ליום שלמחרת; דחייה שהתבררה כקטלנית.
החשש המתמשך של ז'ורדאן היה כי וולינגטון התכוון להתקדם על בילבאו ולתקוף את צבאות צרפת בוויטוריה מצפון.
בריגדת חי"ר מצבא פורטוגל, שנתמכה על ידי בריגדה נוספת, נשלחה במעלה הכביש הצפוני לעבר מורגויה כדי להעביר רכוש מויטוריה לצרפת.
הכוחות הצרפתיים נעצרו על ידי כוח ספרדי בורבוני בפיקודו של מיגל דה אלבה ונסוגו חזרה.
מפגש זה היווה אישור בשביל ז'ורדאן בנוגע לחשדו כי זה היה הכיוון האמיתי להתקפה של וולינגטון על ויטוריה והוא הורה על חלוקתו המחודשת של מערך הכוחות מריכוז פעילות בעיקול הדרומי אל ריכוז במערב.
כשהגיעו לנהר באייס ב-20 ביוני 1813, חיילי וולינגטון נזקקו ליום שלם כדי להתאושש מהצעדה המפרכת מגבול פורטוגל.
בנוסף, וולינגטון היה צריך להכין את הלך הרוח שלו להתקפה נגד הצרפתים.
כוחותיו של תומאס גרהם נצטוו לכבוש את העיירה מורוגיה, באגף השמאלי הקיצוני של הצבא.
הדיוויזיה השלישית והשביעית הבריטית חצתה את נהר באיה והתכוננה לצאת למתקפה העיקרית ממערב.
הפיקוד העליון: ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון
פיקוד חיל ארטילריה: אלכסנדר דיקסון.
פיקוד: רולנד היל, ויסקונט היל הראשון
הדיוויזיה ה-2: ויליאם סטיוארט (10,834 איש)
הדיוויזיה הפורטוגזית: פרנסיסקו דה סילבירה (5,287 איש)
הדיוויזיה הספרדית: פבלו מורילו (4,551 איש)
ארטילריה: מחולקת בין הדיוויזיות וחיל הפרשים
הדיוויזיה ה-4: גלבריית' לאורי קול (7,286 איש)
הדיוויזיה הקלה: צ'ארלס אלטן (5,484 איש)
פיקוד: ג'ורג' רמזי, הרוזן התשיעי מדלהוזי
הדיוויזיה ה-3: תומאס פיקטון (7,455 איש)
הדיוויזיה ה-7: ג'ורג' רמזי, הרוזן התשיעי מדלהוזי (7,297 איש)
פיקוד: תומאס גרהם, הברון הראשון לינדוץ'
הבריגדות הפורטוגזיות העצמאיות (4,689 איש)
הדיוויזיה הספרדית: פרנסיסקו דה לונגה (3,130 איש)
הפיקוד העליון: ז'וזף בונפרטה, מלך ספרד
ראש המטה הכללי: ז'אן בפטיסט ז'ורדאן
הדיוויזיה ה-1: ז'אן פרנסואה לבאל (4,844 איש)
הדיוויזיה ה-3: אז'ן קשימיר-וילאט (5,874 איש)
הדיוויזיה ה-4: ניקולא פרנסואה קונרוש (6,589 איש)