tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התוכנית קראה לחסימה מיידית של הטרס אך לבסוף הקריאה הפכה לפלישה שלאחר מכן הפכה לפלישה מלאה.
פורט רויאל שמשה בידי האיחוד כבסיס למצור על הסוואנה למוחלט, צ'ארלסטון לא נחסמה כל כך בקלות כיוון שהשימוש בספינות קוצץ ושם היה מאבק עיקש שהיה אחד החלקים החשובים של המלחמה.
פרננדיה נכבשה בתחילת חודש מרץ 1862, כמעט שנה לאחר תחילת המלחמה וכבר התרחשו שנויים גדולים.
בעקבות מספר תבוסות של הקונפדרציה במבצרים הנרי ודולסון בטנסי ורואנוק בצפון קרוליינה, מחלקת המלחמה בריצ'מונד החליטה לרכז את הצבא באזורים פנימיים חיוניים, במקום כוחות על החוף.
היו מספר יציאות גדולות למרות זאת לילמיגטון, צ'ארלסטון ולסוואנה, אך למעשה רק השתיים הראשונות הצליחו.
לאורך כל המלחמה 8 ספינות קיטור צרו על נמלי פלורידה.
המצור על צ'ארלסטון מוזג לתוך מערכה על העיר והוא לא הושלם עד לימים האחרונים של המלחמה.
בתחילת המלחמה הצי פדרלי ניסה לחסום את הכניסה לנמל על ידי הטבעת ספינות ישנות אך זה לא הוכיח את עצמו.
בזמן המצור המגינים המקומיים לא התבטלו הם שלחו טורפדו ואוניות משוריינות להטבעת ספינות המצור.
לכן בזמן שהאיחוד הכין ספינות מצור הם הכינו צוללות וטורפדו.
המצור בילמיגטון היה קל יותר והדיון על יעילותו היה קצר וכאשר הצליחו לחסום כמעט סופית צ'ארלסטון שחררו מעט את המצור שם ומרכז הסחר היה שם בין מדינות הקונפדרציה וצפון אירופה.
הנמל נשמר היטב לאחר שכבשו את פורט פישר שבכף פיר בינואר 1865.
המצור על הנמלים במפרץ מקסיקו היה פחות חשוב מזה שבאוקיינוס האטלנטי, מכיוון שהם היו רחוקים יותר ממרכז המלחמה וכל ספינה שעוברת שם צריכה לעבור על פני שוניות ואיים שמקשים את המעבר וכל ספינה שעברה נאלצה לעבור ליד פלורידה שנכבשה כבר והייתה בשליטה פדרלית כל המלחמה ושימשה כבסיס צבאי.
אותה החלטה של משרד המלחמה על נטישת החוף האטלנטי הייתה החלטה גם ליציאות למובייל ניו אורלינס וגלווסטון.
גלווסטון נכבשה בידי הכוחות הפדרליים ב-4 באוקטובר 1862, אבל היא נכבשה מחדש בידי המורדים בראש השנה של השנה הבאה.
היא נשארה נגישה לספינות המצור אבל לא היה טעם לכבוש אותה מחדש מכיוון שויקסבורג נכבשה ואיפשרה שלטון טוב על המיסיסיפי.
המועצה של אסטרטגית המצור הציעה כי הספינה איילנד שהייתה בין מובייל לניו אורלינס תילקח לצור על המפרץ.
הדבר נעשה בקלות רבה כמו ב-1861, המפרץ ננטש על ידי מגיני רבל שחששו להיות מנותקים מהיבשת.
חששם היה מוצדק למחרת היום הגיעו עוד ספינות והשתלטו במהירות והאי הפך לבסיס הפחם של הכוחות הפדרליים, ותפקידו החשוב הנוסף היה בסיס אחסון זמני לקראת המתקפה על מבצרי ניו אורלינס.
אחרי שניו אורלינס נפלה בידי צבאות האיחוד ב-29 באפריל 1862, מובייל הייתה הבעיה היחידה למצור.
היא נשארה עצמאית עד כמעט סוף המלחמה, 1864 פרגוט קיבל אישור ממשרד הצי לכבישת המבצרים של מובייל, חייליו נכנסו בצעקות "לעזאזל הטורפדו" ותוך זמן קצר נכבשו כל המבצרים.
מובייל נשארה בידי האיחוד אך לא שימשה כנמל עוד.
אף על פי שחלפו מעל מאה חמישים שנה מאז מלחמת האזרחים, תוכנית אנקונדה עדיין נשארה נושא לוויכוח.
ברור שהמלחמה הייתה יחסית ללא שפיכות דמים כמו שאמר סקוט בהצעה המקורית.
רוב ההיסטוריונים רואים בתוכנית רק שינוי באסטרטגיה הבסיסית במהלך האירועים.
היסטוריון רציני אחד לפחות מכחיש כי אי פעם הייתה אסטרטגיה עקבית להכנעת הדרום.
רוונה ריד טוען שהממשל בוושינגטון לא הצליח לכפות את דעתו על המפקדים בשטח, כך שהמלחמה הייתה סדרה של קרבות עצמאיים, שכל אחד נערך בהתאם לגחמותיו של המפקד.
על פי השקפתו, תוכנית אנקונדה היא הצעה מאוחרת יותר שפעלה להגיב לאירועים בזמן התרחשותם.
בין ההיסטוריונים יש גם מחלוקת אם לתוכנית היה בסיס רציונלי או לא.
כמעט כל ההיסטוריונים טוענים שהקרבות המערביים היו חשובים כמעט כמו המזרחיים.
כי כל עוד שנלחמו במערב זה היה כהכנה לקראת הפריצה לוויקסבורג שברגע שנכבשה הציפיות מהתוכנית אומתו.
הצורך במצור גם הוא שנוי במחלוקת.
שום היסטוריון לא חושב שההצלחה בצפון הייתה מתקיימת ללא הכיבושים בדרום.
אבל אולי לא היה צורך בכמות של הכיבושים וגם פחות היו מספיקים ונשאלת השאלה: האם זה היה הכרחי?
כלומר, האם הכיבושים בדרום לא החלישו מספיק את המורדים גם ללא המצור?
מי ששולל את חשיבות ההסגר נמצאות בידיו שתי טענות ראשית, הוא מעולם לא היה יעיל מאוד שלושת רבעי הניסיונות לעבור את המצור צלחו, והרבע הנותר נחשב כהפסדים בגלל אי היערכות, שנית צבאות המורדים לא היו מוכנים כלל מבחינת האספקה והעברתו כמעט כל מסילות הברזל שלהם היו במצב גרוע.
ומי שמאמין שהמצור היה מכריע טוען כי צבאות המורדים נחנקו לבסוף.
נפילת הצבא בצפון ויריג'יניה, היה שאריות צבא המורדים בשנת 1865, זמן קצר לאחר כיבוש וילמינגטון בידי האיחוד.
העיתוי של הכיבוש, לטענתם לא היה צרוף מקרים.
ספינות המצור אומנם היו מעטות אך הם היו מהירות ומטרתם העיקרית לא הייתה ללכוד ספינות אלא להרתיע את המורדים.
כלכלתם של המורדים הייתה ירודה כבר מ-1862 אך המשיכה להידרדר בהתמדה, וכך איבדה את אמון אזרחיה.
תוכנית אימוני האוויר של חבר העמים הבריטי ובשמה האחר תוכנית אימוני האוויר האימפריאלית (Empire Air Training Schem) הייתה תוכנית אימונים משותפת ורחבת היקף לאנשי צוות אוויר, שהופעלה באחדות ממדינות חבר העמים הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
במסגרתה הוכשרו בשנים 1940–1945 כ-158 אלף טייסים ואנשי מקצועות צוות אוויר אחרים.
הם הוצבו לשירות בחיל האוויר המלכותי הבריטי ובחילות האוויר של קנדה, אוסטרליה וניו זילנד.
המערכה בפולין בראשית מלחמת העולם השנייה הביאה את ממשלת בריטניה להכרה כי יהיה עליה לייסד כוח אווירי משמעותי על מנת לשרוד במאבק מול גרמניה הנאצית.
על פי הערכתה שיעור האבידות בין צוותי האוויר צפוי להיות גבוה ולפיכך יהיה נחוץ להכשיר מדי שנה 20 אלף טייסים ו-30 אלף אנשי צוות אוויר במקצועות אחרים על מנת לעמוד בצרכי המלחמה.
במהרה הוברר שלא ניתן יהיה לערוך בבריטניה את הכשרתם של כל אנשי צוות האוויר הדרושים.
שטח המדינה היה קטן והמרחב האווירי שלה מצומצם מכדי שניתן יהיה להקים ולהפעיל בה שדות תעופה ובסיסי אימונים במספר מספיק מבלי להפריע לפעילות האווירית המבצעית (ולפחות מבלי לגרום לפגיעה קשה בענף החקלאות עקב תפיסת שטחי גידול).
בנוסף היה צפוי שפעילות האויב תגרום לשיבוש קשה בפעילות האימונים של אנשי צוותות האוויר.
לפיכך הועלה הרעיון ליזום תוכנית לאימון חלק מאנשי צוות האוויר הדרושים במדינות הדומיניונים.
מגעים בין ממשלת בריטניה לבין ממשלות קנדה, אוסטרליה וניו זילנד הובילו לשיחות בין משלחות מטעמן, שנערכו בקנדה בחודשי המלחמה הראשונים.
הן הבשילו ב-17 בדצמבר 1939 לכלל חתימת הסכם על אימוני אוויר, שזכה לכינוי "הסכם ריוורדייל" (על שם הנציג הבריטי הראשי לשיחות, הלורד ריוורדייל).
עיקרי ההסכם שהושג היו אלה:
להכשיר 55% מאנשי צוותות האוויר הדרושים לחילות האוויר של האימפריה הבריטית מחוץ לבריטניה.
קנדה נועדה לשמש כבסיס האימונים הראשי, שכן לרשותה עמדו משאבי קרקע נרחבים להקמת בסיסי אימונים, מרחבים אוויריים גדולים, תנאי מזג אוויר מתאימים ופוטנציאל ייצור תעשייתי מספיק לצורכי האימונים.
להכשיר 50 אלף אנשי צוות אוויר מדי שנה – כ-22 אלף מבריטניה, כ-13 אלף מקנדה, כ-11 אלף מאוסטרליה וכ-3,000 מניו זילנד.
להקים במדינות הדומיניונים עשרות בתי ספר למקצועות הטיסה השונים (לטייסים, מהנדסי טיסה, נווטים, מטילני פצצות, מקלענים ואלחוטאים), לרבות בתי ספר בסיסיים ומתקדמים לטיסה.
לערוך לחלק מן המתגייסים אימוני טיסה בסיסיים בארצות המוצא שלהם, שלאחריהם הם ייצאו לקנדה לקבלת אימון טיסה מתקדם.
להציב את אנשי צוות האוויר מהדומיניונים שיסיימו את הכשרתם ויוקצו לחיל האוויר המלכותי לטייסות שיזוהו עם חילות האוויר של ארצות מולדתם ויהיו כפופות לחיל האוויר המלכותי (אלו זכו לכינוי "טייסות סעיף 15" ע"ש הסעיף הרלוונטי בהסכם).
בפועל ובניגוד להסכם הוצבו אנשי צוות משלוש מדינות הדומיניונים כמעט בכל הטייסות הבריטיות בחיל האוויר המלכותי.
נקבע כי בריטניה והדומיניונים יישאו בהוצאות ההכשרה לפי מפתח חלוקה מוסכם.
הפעלת התוכנית השאפתנית הצריכה מאמץ ארגוני גדול, ובמיוחד בחילות האוויר של מדינות הדומיניונים, אשר היו קטני ממדים בעת שפרצה המלחמה.
כך, באותה עת הכשירה אוסטרליה רק כ-50 טייסים צבאיים מדי שנה.
נדרשה הגדלה רבתי של מספר המשרתים בהם – במיוחד בסגל המדריכים והתחזוקה - כמו גם הרחבה מקבילה של מתקני האימונים וצי מטוסי האימונים שעמדו לרשותם.
לצורך ייצור המטוסים, דלק המטוסים והחלפים הדרושים נדרשה הרחבה מתאימה של הייצור התעשייתי באותן מדינות.
בעניין זה סייעה קרבתה הגאוגרפית של קנדה לארצות הברית.
לאחר תקופת התארגנות בת מספר חודשים החלו המתגייסים הראשונים באימוני הטיסה שלהם במסגרת התוכנית בחודש אפריל 1940. האימונים נערכו בקנדה, אוסטרליה, ניו זילנד ורודזיה הדרומית וכן בדרום אפריקה (על פי תוכנית מקבילה ).
רבים מבוגרי התוכנית הוצבו לחילות האוויר של הדומיניונים.
לכן הגיעו מקנדה לבריטניה אנשי צוות האוויר הראשונים שסיימו את הכשרתם בתוכנית בחודש נובמבר 1940.
בראשית ימי התוכנית אכן עברו מרבית המגויסים משלוש ארצות הדומיניונים את אימוניהם המתקדמים בקנדה, אך לאחר זמן סיימו יותר ויותר מהם אימונים אלו גם באוסטרליה.
פרוץ המלחמה עם יפן באוקיינוס השקט הביאה לשינויים בהפעלת התוכנית.
אוסטרליה וניו זילנד נדרשו להפעלת כוחות אוויר רבים יותר בזירת זו.
לכן נדרשה הצבתם של מגויסים רבים יותר משלהן שסיימו את אימוניהם בטייסות של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וחיל האוויר המלכותי הניו זילנדי, שפעלו באותה זירה.
באימונים במסגרת התוכנית השתתפו בנוסף ליוצאי ארבע המדינות השותפות בה גם אלפי מגויסים ממדינות אחרות של בעלות הברית.
הם הגיעו מצרפת, פולין, צ'כוסלובקיה, דנמרק, הולנד, בלגיה, נורווגיה, יוון וארצות הברית.
כן השתתפו בה מתנדבים מפינלנד, ארגנטינה, ציילון ופיג'י.
גם מועמדים ארץ ישראלים השתתפו בקורסי טיס במסגרת התוכנית, וביניהם עזר ויצמן ודן טולקובסקי.
ב-1944 החל זרם אנשי התגבורת שהוכשרו במסגרת התוכנית והוצבו לזירה האירופית לעלות על הצרכים שם.
בשל כך החלו הממשלות המעורבות בהקטנת ממדי התוכנית.
ההשתתפות האוסטרלית בתוכנית הסתיימה למעשה באוקטובר 1944 (אם כי היא הופסקה רשמית רק בסוף מרץ 1945).
עלות התוכנית בפועל הייתה גדולה בהרבה מכפי שנחזה תחילה והגיעה ל-2.2 מיליארד דולר.
תרומת קנדה לתוכנית הייתה הגדולה ביותר: מכלל עלות התוכנית נשאה קנדה בסכום של 1.6 מיליארד דולר.
בה בלבד הוקמו 107 בתי ספר למקצועות צוות אוויר ו-184 יחידות סיוע אחרות, שנפרסו ב-231 אתרים ברחבי המדינה.
הוקמו בה לצורכי התוכנית 8,300 מבנים, מהם 700 מוסכי מטוסים, והונחו 4,000 קילומטרים של קווי כוח חשמלי.
קנדה גם העסיקה 104 אלף איש בבסיסי האימונים שהוקמו בתחומיה.
התוכנית סיפקה דחיפה משמעותית לכלכלת הפרובינציות של קנדה, שסבלו מהשפל הכלכלי של שנות השלושים.
קנדה זכתה מפי נשיא ארצות הברית רוזוולט לכינוי "שדה התעופה של החירות" (על משקל כינויו לארצות הברית כ"מחסן הנשק של הדמוקרטיה").
ככלל היוותה השתתפות קנדה בתוכנית חלק ניכר מתרומתה למאמץ המלחמתי של בעלות הברית במלחמה כולה, והיא הפחיתה מהלחץ עליה לשגר חיל משלוח קרקעי גדול יותר לאירופה – פעולה שהייתה שנויה במחלוקת בקרב הקנדים הצרפתים.
מאפריל 1940 ועד לסיום המלחמה הוכשרו בבסיסים בקנדה בסך הכל 131,533 אנשי צוות אוויר, שמהם כ-73 אלף היו קנדים, כ-9,600 אוסטרלים וכ-7,000 ניו זילנדים.
השותפה השנייה במעלה בתוכנית הייתה אוסטרליה.
עד תום המלחמה החלו את אימוני האוויר בה 37,500 איש ומהם סיימו את האימונים באוסטרליה עצמה כ-27,000.
תוכנית זו (Joint Air Training Scheme) הייתה תוכנית מקבילה לתוכנית אימוני האוויר הגדולה יותר.
במסגרתה פעלו בה 38 בתי ספר למקצועות צוותי האוויר וצוותי הקרקע.
בריטניה סיפקה לדרום אפריקה את המטוסים והציוד הדרושים להפעלתם.
בסך הכל הוכשרו במסגרת תוכנית זו 33,347 אנשי צוות אוויר, שמהם שירתו בחיל האוויר הדרום אפריקאי 12,221.
ההשתתפות בתוכנית הותירה בקנדה לאחר המלחמה מגזר חזק של עסקי תעופה.
היא גם העניקה לה תוספת גדולה של שדות תעופה, שרבים מהם ממשיכים להיות פעילים עד היום (שדות תעופה שכאלו נותרו גם באוסטרליה).
כמו כן, התוכנית היוותה ככל הנראה את אחד המקורות למספר תוכניות הכשרה של אנשי צוות אוויר שנערכו בקנדה לאחר מלחמת העולם השנייה בשיתוף עם מדינות חברות ברית נאט"ו, לרבות NATO Air Training Plan, Military Training Assistance Plan ו-NATO Flying Training in Canada.
מוזיאון תוכנית אימוני האוויר בעיר ברנדון במניטובה מציג את תולדות התוכנית ופריטי ציוד שונים ממנה, לרבות 14 מטוסים.
בשנת 1959 נחנכה באוטווה בירת קנדה אנדרטה לזכר 800 אנשי צוות אוויר של מדינות חבר העמים הבריטי, שחלקם נפלו במהלך שהותם בקנדה לצורך אימוני אוויר במסגרת התוכנית.
אנדרטאות נוספות לנספים במסגרת תוכנית אימוני הטיסה ניצבות במדינות אחרות שהשתתפו בה, דוגמת דרום אפריקה ואוסטרליה.
אתרי מספר בסיסי אימונים לשעבר שפעלו במסגרת התוכנית באוסטרליה הוכרזו בה כאתרי מורשת.
תוכנית ארזים היא מסלול הכשרה ושירות בצה"ל, שמטרתו שיבוץ מצטיינים בעלי כישורים קוגניטיביים ומנהיגותיים באזורי המחקר הטכנולוגי-מתמטי שבאגף המודיעין ובאגף התקשוב וההגנה בסייבר.
במהלך המסלול משלימים החניכים תואר ראשון דו-חוגי במתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, במשך שנתיים.
בתום ההכשרה החניכים משרתים כ-6 שנים בתפקידים רלוונטיים באותם אגפים.
התוכנית כוללת בנוסף לתואר הראשון גם קורס קצינים, וכן קורס הכשרה של חיל המודיעין או של חטיבת ההגנה בסייבר.
תוכנית ארזים נחשבת לאחת התוכניות היוקרתיות ביותר שמציע צה"ל.
ההכשרה ברובה מתקיימת באוניברסיטת תל אביב כאשר מרבית שכר הלימוד של התואר האקדמי הוא במימון של צה"ל.
חניכי התוכנית עוברים הכשרה בתחומי האקדמיה, המודיעין וטכנולוגיה.
הם לומדים לתואר ראשון במסלול דו-חוגי משולב באוניברסיטת תל אביב וזוכים לחניכה אישית לאורך כל תקופת ההכשרה ולתכני העשרה אקדמיים, מקצועיים, אישיותיים ופיקודיים שיסייעו להם בהמשך השירות.
על אף שתואר זה אורך לרוב שלוש שנים, חניכי התוכנית מסיימים אותו בהיקפו המלא רק בשנתיים.
חניכים שסיימו תואר ראשון כבר במהלך התיכון לומדים בתוכנית ארזים 2 - לימודי תואר שני במתמטיקה או במדעי המחשב בשנה אחת בלבד במקום תואר ראשון.
לאחר מכן, חניכי ארזים מקבלים הכשרה צבאית ומודיעינית המותאמת לתפקידם העתידי: קורסים במקצועות מודיעין, הנפרשים על פני סדנת קיץ בין שתי שנות הלימודים, טירונות בסיסית (רובאי 02), קורס קצינים בבה"ד 1 שלאחריו מקבלים דרגת סגן.
לבסוף, הם עוברים הכשרה מקצועית ואינטנסיבית האורכת בין שלושה חודשים לחצי שנה.
בסיום ההכשרה המקצועית, בוגרי התוכנית משובצים במדורים השונים של היחידות.
הבוגרים יעסקו במחקר מתמטי וטכנולוגי פורץ דרך ובעיצוב ופיתוח תשתיות מחשוב, תשתיות מחקר ומערכות סייבר מתקדמות, תוך שימוש בטכנולוגיות ויכולות מסווגות ביותר.
צוותים קטנים, בהם משרתים בוגרי ארזים לצד בוגרי מסלולים איכותיים אחרים (כגון גאמא ותלפיות), בשילוב עם טכנולוגיה מתקדמת, יוצרים סביבת עבודה ייחודית באופיה המעודדת למידה מתמדת, עבודת צוות ומצוינות אישית.
לאחר שצברו ניסיון, בוגרי המסלול מיועדים גם להוות שדרה פיקודית ומקצועית ביחידה.
חלק מהבוגרים שימצאו מתאימים יוכלו להשתלב במערך ההדרכה של היחידה והתוכנית.
המועמדים לתוכנית עוברים מסלול מיונים ממושך וקפדני, הכולל בין היתר מבדקי יכולת מתמטית, יכולות בין-אישיות, פוטנציאל מנהיגותי ויכולות אנליטיות.
בעבר המיונים לכל חיל נעשו בנפרד, אולם כיום הם נעשים לרוב במשותף ומתחילים במבחני "שחקים" של חיל המודיעין.
בנוסף לשלבי המיון, על המועמדים לעמוד בתנאי הקבלה של האוניברסיטה הן בציוני הבגרות והן בבחינה הפסיכומטרית.
תוכנית איקרוס הוא ספר שיצא לאור בשנת 1988, מאת סופר המתח האמריקאי רוברט לדלום.
הספר מהווה במידת מה המשך לספרו של לדלום משנת 1977 "מסמכי צ'נסלור", בכך שברקע העלילה פועלת אגודת סתרים בעלת נוכחות יהודית מובהקת בשם "אינוור בראס".
הספר יצא לאור בעברית באותה שנה, בהוצאת שלגי, בתרגומו של אליעזר כרמי.
איבן קנדריק הוא חבר קונגרס אמריקאי מאזור הבחירה התשיעי של מחוז קולורדו.
כקבלן בניין לשעבר במזרח התיכון, הוא מנהל יחסים קרובים עם סולטן עומאן.
הוא חוזר לעומאן תחת מסווה כאשר שגרירות ארצות הברית במאסקט בירת עומאן נופלת קרבן לפיגוע מיקוח של מחבלים פלסטינים.
קנדריק שניהל בעבר תאגיד בנייה גדול באזור, שנהרג ב"תאונה" שבה נהרגו כל חברי התאגיד עם נשותיהם וילדיהם, רק קנדריק וחברו עמנואל "מני" ויינגראס, אדריכל בעל שם עולמי, ואישיות אקסצנטרית שנרמז כי היה פעיל או בעל קשרים במוסד הישראלי, שרדו את הפיצוץ.
ויינגראס העלה השערה לפיה אדם שכינה את עצמו "המהדי" עמד מאחורי האירוע כחלק ממאבק שליטה רחב שלו במזרח התיכון, במסגרתו ניצל קבוצות טרור מונעות אידיאלים מוסלמיים או רגשות קיפוח, כדי לסלק את בעלי העניין המערביים מהמרחב, ולשלוט בעצמו על כלכלות וממשלות במזרח התיכון.
בעקבות אירועי ההשתלטות על שגרירות ארצות הברית במאסקט, נזכר קנדריק בתאוריה זו, ומנצל את ההזדמנות לחבור לאנשי הטרור בזהות בדויה, כדי להגיע לאותו "מהדי" ולחסלו.
במהלך הפעולה מלווה אותו בלי-ידיעתו סוכנת חשאית מצרית המזדהה בשם ח'אלילה, העובדת בשירות משרד החוץ האמריקאי, היא מצילה את חייו במהלך האירועים, אך לבסוף הוא נלכד בידי המהדי.
פרשיית מאסקט מסתיימת בהשתלטות קבוצת לוחמי יחידת מצדה בליווי מני ויינגראס על משרדי התשלובת של המהדי, ששחררו את קנדריק והרגו את המהדי.
(אגודת הסתרים אינוור באס מוזכרת גם במותחן "קרן בנקרופט" (2006) שכתב לדלום ויצא לאור לאחר מותו).
איש הצללים של האגודה יוזם סדרת מהלכים להבאת קנדריק לאור הזרקורים ולהיכרות רחבה של הציבור האמריקאי.
במסגרת מהלכים אלו, דורך קנדריק על עצביה החשופים של אגודת סתרים אחרת, המונעת בידי תעשיית הנשק וסוחרי נשק המוכרים נשק אמריקאי לקבוצות טרור וארגונים פרה-מיליטריים ברחבי העולם השלישי ובמזרח התיכון.
הספר מסתיים בהדחת סגן נשיא ארצות הברית שאנשי לשכתו היו מעורבים בהתארגנות סוחרי הנשק, ומינויו של קנדריק לשמש בתפקיד זה.
בסרט "כשהארי פגש את סאלי...", קורא הארי ברנס בספר זה בסצנה שבה סאלי מספרת לו בטלפון שהחבר-לשעבר שלה מתחתן.
תוכנית בוז'ינקה הוא ניסיון לפיגוע טרור בן שלושה שלבים שתוכנן על ידי רמזי יוסף, ממתכנני הפיגוע במגדלי התאומים ב-1993, וח'אלד שיח' מוחמד, המתכנן הראשי של פיגועי 11 בספטמבר.
במסגרת הפיגוע שהיה אמור לצאת לפועל בינואר 1995, תכננו השניים להתנקש בחייו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני, לפוצץ 11 מטוסי נוסעים בדרכם מאסיה לארצות הברית במטרה להרוג אלפי נוסעים ולהשבית את תנועת המטוסים ברחבי העולם וכן לרסק מטוס נוסעים לתוך מטה ה-CIA בווירג'יניה.
על אף תכנון דקדקני, סוכל הפיגוע לאחר ששריפה שהתלקחה בדירה, משכה את תשומת לבה של משטרת פיליפינים ב-6 בינואר 1995. התוכנית נכשלה לחלוטין ולא גרמה לנזקים או לאבידות בנפש, למעט אדם אחד שנהרג ו-10 נוספים שנפצעו בעקבות פצצה שהתפוצצה בטיסה 434 של חברת פיליפין איירליינס, כחלק מההכנות לפיגוע.
פצצות נוספות שהוטמנו בקניון ובתיאטרון בפיליפינים, לא גרמו לנפגעים.
את המימון הכספי לתוכנית סיפקו אוסאמה בן לאדן ומרידואן איסמודין, ראש ארגון הטרור האינדונזי אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה ומספר ארגונים נוספים שנוהלו על ידי מוחמד ג'מאל חליפה, אחיינו של בן לאדן.
את הליך העברת הכספים לתוכנית מימן אזרח אפגני בשם ואלי שאח , אשר הסתייע בבת זוגו הפיליפינית על מנת לפתוח מספר חשבונות בנק במדינה לשם הפקדת כספי המימון לתוכנית.
לאחר שהשיג אשרת כניסה בסינגפור בשנת 1994, הגיע רמזי יוסף למנילה והצטרף למספר אזרחים אפגנים אשר הקימו תא טרור רדום בעיר.
באמצעות איש קשר, קיבל רמזי הנחיה לפגוע בנשיא ארצות הברית ביל קלינטון, אשר אמור היה להגיע לביקור בפיליפינים ב-12 בנובמבר 1994, כחלק ממסע בן חמישה ימים באסיה, אך התוכנית בוטלה בשלביה הראשונים.
כחלק מההכנות לפיגועים, החלו יוסוף ושייח מוחמד בפעולות שמטרתן בדיקת רמת הביטחון בשדות התעופה במדינה.
יוסוף הזמין טיסה אשר עתידה להמריא משדה התעופה הבינלאומי במנילה ולנחות בשדה התעופה הבינלאומי בסיאול .
בין היתר, הצליחו השניים להבריח 12 בקבוקים של תמיסת עדשות מגע שהוחלפו בניטרוגליצרין.
ב-8 בדצמבר 1994, עברו יוסוף ושייח מוחמד להתגורר בבית דירות שהוזמן מראש בעיר תחת שמות בדויים, כאשר יוסוף הציג את עצמו כאזרח מרוקאי ומוחמד כיצואן סעודי.
אחד מאנשי הקשר לביצוע התוכנית, בשם עבדול מוראד , השתכן אף הוא בבית הדירות, אשר היה ממוקם בקרבת המסלול בו היה אמור לעבור האפיפיור יוחנן פאולוס השני, אחד מיעדי התוכנית, בביקורו המתוכנן בעיר.
לפי עדותו של מנהל בית הדירות, התנהלותם של יוסוף ומוחמד העלתה את חשדו: "בהתחלה הם נראו לי כמו שני סטודנטים, אבל הם כל הזמן נעלו נעילה כפולה את חדרם והם סירבו שעובדי הניקיון יכנסו אליו.
לשניים היו סימני כוויות על הידיים והם כל הזמן סחבו חבילות ממקום למקום, אך מצד שני מעולם לא ביקשו עזרה בסחיבתם".
בדיעבד הסתבר, כי ארגזים אלו הכילו חומר כימי אשר ישמש בהמשך את יוסוף בהכנת פצצות.
במסגרת ההכנות לפיגועים, הטמינו חברי החוליה מספר פצצות "ניסיון", על מנת ללמוד על ערנות כוחות הביטחון הפיליפינים.
ב-1 בדצמבר 1994, עלה יוסוף על טיסה ממנילה לאי סבו שבפיליפינים.
במהלך הטיסה, הוא נכנס לחדר השירותים והרכיב את הפצצה, בין היתר מחומרים שהוסתרו בעקב הנעל שלו.
לאחר הרכבת הפצצה, אשר הייתה בעוצמה פחותה הרבה יותר מזו שיועדה לשימוש בתוכנית עצמה, הוא הטמין אותה מתחת למושב שלו והגדיר את זמן ההשהייה לארבע שעות.
במהלך טיסה 434 של פיליפין איירליינס, התפוצץ המטען וכתוצאה מכך נהרג אדם אחד (שישב במושב של יוסוף) ו-10 נפצעו, תוך גרימת נזק כבד למטוס.
קברניט הטיסה וטייס המשנה הצליחו להשתלט על המטוס ולהנחיתו בשלום, על אף הנזק שנגרם כתוצאה מהפיצוץ.
שלב א - התוכנית להתנקשות באפיפיור
במסגרת השלב הראשון של התוכנית, תכננו חברי החוליה להתנקש באפיפיור יוחנן פאולוס השני במהלך ביקורו בפיליפינים במסגרת פסטיבל דתי שנערך בעיר באותו זמן.
לפי התוכנית, ב-15 בינואר 1995, מחבל מתאבד לבוש ככומר יתקרב אל שיירת האפיפיור בדרכו לבית מדרש בעיר מקטי ויפעיל את המטען.
מטרת החיסול הייתה להסיח את תשומת לבם של כוחות הביטחון הפיליפינים לשלב השני בתוכנית.
שלב ב' - התוכנית לפיצוץ המטוסים
שלב ג' - ריסוק המטוס במטה ה-CIA
תוכנית אסד (מלשון אריה בערבית) הייתה תוכנית מצרית לכיבוש אילת ולפגיעה באזורים בנגב ב-27 במאי 1967.
התוכנית התגלתה למודיעין הישראלי וב-25 במאי 1967 הועברה לידיעת שר החוץ אבא אבן בעת מסעו בארצות הברית בניסיון לפתור את המשבר שנוצר עקב חסימת מצרי טיראן על ידי מצרים.
אבן העביר את הידיעה לממשל האמריקאי.
כתוצאה מכך, פנה נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון להנהגת ברית המועצות בדרישה למנוע את התקיפה.
שגריר ברית המועצות בקהיר דמיטרי פוז'דייב נפגש בדחיפות עם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, והביע את התנגדותה של ברית המועצות לפעולה זו.
בין אם בשל התנגדות ברית המועצות, ובין אם בשל העובדה שהתוכנית התגלתה, ביטל נאצר את ההתקפה המתוכננת.
אף אחת מהיוזמות לא יצאה אל הפועל לבסוף, כאשר הסיבות המרכזיות לכישלון נעוצות במדיניות הגירה אמריקנית נוקשה, יחס עוין בחברה האמריקנית כלפי מהגרים ובקושי בחילוץ היהודים מאירופה.
ערב מלחמת העולם השנייה שימשה אלסקה טריטוריה אמריקנית תחת חסות משרד הפנים, לאחר שזו נרכשה בשנת 1867 בסכום של כשבעה מיליון דולרים מידי הרוסים.
ללא רצף טריטוריאלי לשאר ארצות הברית ועם אוכלוסייה מצומצמת – כ-60 אלף תושבים, המתפרשים על למעלה ממילון וחצי קילומטרים רבועים וחיים בתנאי אקלים קשים – אלסקה היוותה פוטנציאל בר-מימוש של מחצבים ואוצרות טבע, אך כזו המתקשה להיות אבן שואבת למתיישבים.
בשנת 1935 נעשה ניסיון פדרלי קטן-ממדים להעברת אוכלוסייה בדרום-מזרח אלסקה, ושנתיים לאחר מכן קרא הקונגרס לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט להמשיך בפיתוח האזור, דרישה שהייתה מקובלת על התושבים המקומיים.
במקביל, מצבם של יהודי אירופה תחת המשטר הנאצי החמיר וביולי 1938 כינס נשיא ארצות הברית ועידה בין לאומית בעיר אוויאן שבצרפת, כדי לדון במצבם של הפליטים ובאפשרויות השונות לקליטתם.
אולם מדיניות ההגירה האמריקנית של אותם ימים הייתה קשוחה למדי, כפי שהתבטא בשנת 1921, כאשר חוקקו האמריקנים את "חוק החירום להגבלת ההגירה" , שהתפתח שלוש שנים מאוחר יותר ל"חוק ההגירה על-פי מוצא לאומי" .
גלגוליה השונים של תוכנית אלסקה
את הרעיונות ליישוב יהודים באלסקה ניתן לחלק בין פניות שמקורן באישים וארגונים פרטיים לבין הצעות שהגיעו מכיוון גורמים ממשלתיים.
בין ההצעות הפרטיות נמנית הצעתו של ג'יימס קאפט (James Capt), יהודי נושא משרה בכירה במינהל לעבודות ציבוריות שהעביר ב-1938 תזכיר לגורמי הממשל בבית הלבן ובו קרא להגדיל את מכסת אשרות הכניסה לפליטים, כאשר חברות שלא למטרות רווח יופקדו על יישובם באלסקה וידאגו שאלה לא יהפכו לנטל.
לפי הצעה זו משרד הפנים נבחר לשמש הגורם האחראי על הקצאת שטחים להתיישבות, וייאסר על המתיישבים החדשים להיכנס לשטחי ארצות הברית.
ההצעה נדונה באחת מפגישות הוועדה המייעצת של הנשיא לענייני פליטים פוליטיים בהמשך אותה שנה ולא מעבר לכך.
אותה שנה הגיעה במקביל הצעה אחרת מכיוונו של רודולף זיידן, פובליציסט יהודי יליד אוסטריה וציוני בהשקפותיו שהיגר לארצות הברית.
זיידן ביקש שתימצא ארץ גדולה ודלילה דוגמת אלסקה אליה יוכלו להגיע מיליוני פליטים בזמן שחוקי הגירה של מדינות אחרות נותרים נוקשים.
לצד זה הוקמו גם אגודות ציבוריות לקידום מטרה זו דוגמת "האגודה האמריקנית-אירופית לקידום יישוב פליטים באלסקה" שהורכבה מפעילים יהודים.
יוזמה אחרת של "האגודה ליישוב אלסקה בפליטים", שהייתה בין-דתית באופייה, ביקשה לשדל באמצעות אנשי עסקים וגופים התנדבותיים מהלך חקיקה לפיתוח אלסקה במתיישבים חדשים מבלי לפגוע במגבלות ההגירה לארצות הברית.
הצעתם הובאה בפני הוועדה המייעצת לנשיא בשנת 1938 ונדחתה.
נוסף לאלה פרסמה "האגודה ליחסים יהודיים" בתחילת 1939 דו"ח מקדים על התיישבות פליטים באלסקה ובו הצעה להתיישבות של 160 אלף איש בתוך ארבע שנים, כאשר המימון למפעל ההתיישבות יגיע מהקמתה של חברה לפיתוח שתוקם במיוחד לשם כך.
מספרן של הצעות ממשלתיות ליישוב יהודים באלסקה היה נמוך משמעותית מאלה הפרטיות.
יתר על כן, הצעות החוק שביקשו להסיר מגבלות על ההגירה לתחומי ארצות הברית לא זכו לתמיכה רבה בציבור האמריקני וסוכלו בידי גורמים בדלניים.
גם נציגי הארגונים היהודיים, בייחוד אלה המייצגים את שכבת המהגרים הוותיקה שהגיעה באמצע המאה ה-19 מגרמניה, מיאנו להפעיל לחץ על הממשל האמריקני מחשש שייתפסו כלא נאמנים לארצות הברית או יעוררו גל אנטישמיות במדינה.
נקודת מפנה התרחשה במהלך שנת 1938, אחרי כינוס ועידת אוויאן ולאור החמרת מצבם של יהודי אירופה.
מזכיר הפנים האמריקני הרולד איקס הביע דאגה מגורל יהודי אירופה לאחר החלטת ועידת מינכן ואירועי ליל הבדולח, ויחד עם רצונו בפיתוח אלסקה קרא לאנשי משרדו לפתח תוכנית שתשלב בין השניים.
באפריל 1939 פורסמה טיוטת דו"ח סלאטרי , על שם סגנו של איקיז הארי סלאטרי (Harry Slattery), ובאוגוסט אותה שנה הוצג במלואו ומנה את הדרכים לפיתוח אלסקה, בין השאר על ידי הבאת מתיישבים מארצות הברית ומחוצה לה.
המלצה זו לא סתרה את הגבלות ההגירה האמריקניות של אותה הזמן, כיוון שאלסקה לא הייתה מדינה בתוך ארצות הברית אלא טריטוריה עליה לא חלים הגבלות.
במארס 1940 הונחה בפני הקונגרס הצעת חוק שביקשה ליישם את המלצות הדו"ח: מימון פרויקט ההתיישבות באמצעות הון פרטי, אך כזה הניתן עבור מטרות ציבוריות ומפוקח על ידי משרד הפנים שמעניק רישיונות.
בד בבד, הצעת החוק קבעה כי חמישים אחוזים ממקומות העבודה שייווצרו בעקבות פיתוח אלסקה יינתנו תחילה למובטלים אמריקנים והיתרה למהגרים החדשים שזה מקרוב באו.
עוד הוצע כי הפליטים יחויבו להתמיד בעבודה אליה התקבלו למשך חמש שנים, ולאחר פרק זמן זה יוכלו להתחיל בהליך קבלת אזרחות לפי שיטת המכסות הקיימת.
במאי אותה שנה הועברה הצעת החוק לדיון בוועדת המשנה של הסנאט לנכסי טריטוריות, אולם בסופו של דבר לא הגיעה להצבעה עקב התנגדות ציבורית.
בינואר 1941 נעשה ניסיון נוסף להעלות מחדש את רעיון תוכנית אלסקה בקונגרס.
יושב-ראש ועדת ההגירה של בית הנבחרים סמואל דיקסטיין ביקש לקלוט פליטים לצורכי התיישבות על-בסיס מכסות הגירה שלא נוצלו בשש השנים הקודמות להצעה, והסתכמו בכמאות אלפי בקשות, אך הצעה זו נחלה כישלון.
בולטת בחריגותה בין שלל ההצעות ליישוב יהודים באלסקה הייתה הצעתה של תנועת "נאי יהודה" (Nai Juda), אשר כללה מאפיינים טריטוריאליסטים וקראה להקמת בית לאומי לעם היהודי וארץ מקלט לנרדפים.
מייסדה של תנועה זו היה ג'וזף אוטמר הפטר (Joseph Otmar Hefter) – יליד גליציה שהיגר לארצות הברית בשנות ה-20 – אשר פרסם דברים אלה בחוברת מיוחדת שהוציא.
הפטר הגיע למסקנה זו אחרי שפירט כיצד חלופות לפתרון בעיית היהודים כמו ההתבוללות וציונות נכשלות במבחן התוצאה: האחת אינה מצליחה להעלים את שנאת ישראל, ואילו השנייה מתפקדת כמוצב קולוניאלי בריטי שבו ניטשים קרבות עקובים מדם בין יהודים לערבים.
על כן הוא מציע להקים מדינה יהודית גדולה דיה כדי שיהודים יוכלו לעצב בה חיים לאומיים.
בשונה מניסיונות ציוניים וטריטוריאליסטים אחרים, מוצע לרכוש בבת אחת את השטח וכתימוכין מביא את רכישת אלסקה מרוסיה על ידי ארצות הברית כשבעים שנים קודם לכן.
עוד אפשר למצוא בחוברת את עקרונות המדינה העתידית, שבתמצית קוראים לכינונה של ארץ דמוקרטית בעלת נטיות ליברליות, המקפידה על חירויות הפרט ובד בבד כזו המציעה להנהיג גיוס חובה וכלכלתה שיתופית.
הלשון המוצעת במדינת "נאי יודה" זו יידיש הנכתבת באותיות לטיניות, אולם הכותב מדגיש כי לימוד המקורות העבריים יזכו לעידוד.
כאשר נדונה ההצעה ליישוב פליטים יהודים באלסקה עם פרסום דו"ח סלאטרי פנה הפטר אל מזכיר מחלקת הפנים והגיש בקשה להתיישבות, בכותבו כי תנועתו גייסה כח חלוצים יהודים, ילידי אמריקה ודוברי אנגלית, העוברים הדרכה במדינת ניו יורק וממתינים לשעת כושר.
אמנם הפטר ביקש הרשאה שתינתן לתנועתו להתיישב התיישבות קבועה באלסקה, לפתח את החקלאות והתעשייה באזור בעת הצורך להגן מתוך נאמנות לארצות הברית.
ואף על-פי כן, בתשובה שניתנה לו על ידי פקיד בכיר במשרד הפנים, הובהר כי הממשל אינו רואה בעין יפה כל ניסיון התיישבות על-בסיס גזע או דת.
פנייה אל מושל אלסקה העלתה חרס גם כן, אולם בזמן שהצעת החוק ליישוב פליטים באלסקה נידונה בוועדת הקונגרס זכתה תוכניתו להתעניינות.
הפטר זומן להעיד בפני הוועדה, ואף ניסח פנייה רשמית אל שר הפנים בבקשה שיוקצה שטח לתנועתו בדרום מערב אלסקה.
נוסף לזה הוקמה חברת בת לתנועת "נאי יהודה" במטרה שתהיה הגורם המפתח אדמות מדינה לצורכי התיישבות.
אולם בהמשך אותה שנה גרר הפטר וארגונו יחס עוין מצד ארגונים יהודיים, שפקפקו באמינותו.
בסופו של דבר, אנשי "נאי יהודה" ניסו לעמעם עד כמה שאפשר את היסודות הטריטוריאליסטים, ביודעם כי זה למורת רוחם של אלה הנמצאים במשרד הפנים ובחלק מהארגונים היהודיים.
בסופו של דבר, התנערה מחלקת הפנים מיוזמתו של הפטר בסוף 1941 והבהירה כי בשום שלב לא תמכה בתוכניתו.
תוכנית ארגוב למנהיגות ודיפלומטיה היא תוכנית לסטודנטים מצטיינים מטעם בית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה באוניברסיטת רייכמן.
התוכנית ממשיכה את מסורתו של השגריר שלמה ארגוב, מקנה לסטודנטים ידע תאורטי וכלים פרקטיים ונועדה להכין צעירים בעלי כישורים מיוחדים לייצג את האינטרסים של מדינת ישראל והעם היהודי בזירה הבינלאומית.
תוכנית ארגוב במנהיגות ובדיפלומטיה מכשירה מדי שנה כ-20 סטודנטים לתפקידי מנהיגות עתידיים בישראל ובעולם היהודי.
באמצעות תוכנית לימודים בין-תחומית ומאתגרת, התוכנית מבקשת לסייע לתלמידים לרכוש את הידע, הכלים, המיומנויות ויכולות החשיבה הביקורתית הנדרשות לצורך עמידה באתגרים הרבים הניצבים בפני ישראל בסביבה העולמית המורכבת של ימינו.
התוכנית נלמדת כולה בשפה האנגלית, ומיועדת לסטודנטים מצטיינים מכלל בתי הספר ותוכניות הלימוד באוניברסיטת רייכמן בשנת הלימודים האחרונה לתואר הראשון.
במסגרת תוכנית הלימודים הסטודנטים זוכים להיפגש עם אישים בכירים ומומחים בתחומי מדיניות ציבורית ודיפלומטיה מהארץ ומהעולם, ויוצאים לסיורים לימודיים ברחבי ישראל.
שיאה של התוכנית הוא סיורים לימודיים באירופה, ארצות הברית ובסין, הכוללים ביקורים במוסדות ממשל, זירות עסקים, ארגונים בינלאומיים ואוניברסיטאות מובילות.
מקורה של התוכנית בחזונו של שלמה ארגוב אשר היה דיפלומט, פקיד בכיר במשרד החוץ של ישראל ושגריר ישראל.
שלמה ארגוב שירת בתפקידים רגישים ומאתגרים רבים, כאשר תחילה הוצב בגאנה וניגריה ולאחר מכן שירת בניו-יורק, וושינגטון (כציר בכפיפות לשגריר יצחק רבין) וכשגריר במקסיקו, הולנד ובריטניה.
ארגוב היה ידוע בשל כישוריו כדיפלומט, מתווך ולוחם ללא פשרות על זכויותיה של ישראל לביטחון ושלום והיה אחד משגריריה המועילים ביותר של מדינת ישראל.
הוא דבר שש שפות, כתב ונאם רבות ובנחישות מול קהל וגורמי התקשורת.
מזכיר המדינה של ארצות הברית לשעבר, הנרי קיסינג'ר, כינה אותו הדובר המועיל ביותר שהיה לישראל בוושינגטון.
שלמה ארגוב נפצע במהלך ניסיון התנקשות בחייו אשר אירע בלונדון ב-3 ביוני 1982 ושם קץ לעבודתו.
בשנת 2005, הקים גדעון ארגוב, בנו של השגריר, בשיתוף עם נשיא ומייסד אוניברסיטת רייכמן הפרופ' אוריאל רייכמן, את "תוכנית ארגוב" למנהיגות ולדיפלומטיה.
לדברי ארגוב, הוא רואה בכך שליחות לאומית - "הכשרת דור המשך שיעסוק באותה רמה ובאותה יכולת ודבקות במטרה, באותם נושאים שאבי עסק בהם".
התוכנית מנוהלת על ידי ד"ר אליסה רובין, מנהלת אקדמית מייסדת של התוכנית.
התוכנית, המועברת באנגלית, משלבת בין הכשרה אקדמית לבין מיומנות מעשית.
תוכנית הלימודים הייחודית כוללת קורסים, סמינרים וסדנאות, המיועדות באופן בלעדי לתוכנית ארגוב והתכנים מועברים על ידי מומחים אקדמיים ומקצועיים המומחים לתחומם.
הסטודנטים משתתפים בסיורים לימודיים באירופה, ארצות הברית, סין ובתוך ישראל.
במהלך השנה, התלמידים פוגשים בדמויות בכירות אשר השיגו תפקידים מובילים במגוון רחב של תחומים.
לתוכנית מתקבלים מדי שנה מספר מצומצם (עד 24) של סטודנטים מצטיינים מכלל בתי הספר ותוכניות הלימוד באוניברסיטת רייכמן בשנת הלימודים האחרונה לתואר הראשון.
המועמדות והמועמדים מתבקשים לכתוב חיבור בתחום עניין אישי, ומתקבלים לאחר הגשתו לשלב השני הכולל יום מרוכז ובו בחינת כישורים חברתיים, כישורי מנהיגות, יכולת הבעה בעל פה, עמידה מול קהל ודינמיקה קבוצתית.
השלב השלישי כולל ראיון אישי עם ראש התוכנית.
כיום לתוכנית יש למעלה מ-200 בוגרים.
בוגרי התוכנית משתלבים בתפקידים משמעותיים במגזר הציבורי, הפרטי והשלישי וחלקם המשיכו ללימודים גבוהים בבתי הספר בעולם.
בשנת 2009 הוקם "מועדון הבוגרים של תוכנית ארגוב" אשר נועד לחזק את הקשר בין בוגרי התוכנית אשר רבים מהם מחזיקים בתפקידי מפתח במגזר הציבורי והפרטי בישראל ובמוסדות אקדמיים נחשבים ברחבי העולם, וכן לשמר את הזיקה שלהם לתוכנית, למרכז הבניתחומי ולמנהיגים העתידיים של התוכנית.
בוגרי התוכנית מיוצגים בכל המגזרים, הם אוחזים במשרות ציבוריות בכירות בשלל ארגונים.
תוכנית אורורה, המכונה באנגלית "תוכנית החקר", היא תוכנית חקר החלל ומערכת השמש.
התוכנית נוסדה בשנת 2001 על ידי סוכנות החלל האירופית, ושנת סיומה טרם פורסמה.
מטרת התוכנית לייסד תוכנית אירופית ממושכת לחקר מערכת השמש בעזרת חללית רובוטית וטיסת אסטרונאוטים, כדי לחקור גופים המעידים על קיום חיים מחוץ לכדור הארץ.
יוזמי התוכנית הם סוכנות החלל האירופית לאחר שהגיעו למסקנה כי חקירת מערכת השמש על ידי בני האדם היא אחת מההתחייבויות של אירופה במאה ה־21. היא פותחה בשיתוף פעולה עם ארצות רבות וביניהן אוסטריה, בלגיה, קנדה, איטליה ועוד.
איטליה תרמה את מרבית הכסף ליישום התוכנית.
הקהילות המדעיות, אקדמיות ותעשייתיות האירופאיות התבקשו להצביע על יעדים ועל המשימות המועדפות של תוכנית חקר חלל ומערכת השמש שעשויה להתקיים בעתיד.
בעשור הראשון של התוכנית מתוכננת התמקדות במשימות רובוטיות, כלומר חלליות לא מאוישות אשר יהיו תחת שליטה של אסטרונאוטים ומדענים מומחים.
סוכנות החלל האירופית מתארת כמה משימות בתוכנית כ"משימות הדגל", והמשימה הראשונה מסוג זה נקראת "Exomars", שהיא משימה רובוטית כפולה שנועדה לספק מידע ממאדים אשר התקיימה בשנת 2016 בשיתוף פעולה עם הסוכנות החלל הרוסית.
בשנת 2020, במסגרת משימה זו תישלח למאדים מעבורת בשם "Exomars rover" במטרה לחקור לעומק את מאדים תחת שימוש בטכנולוגיה מתקדמת.
באמצע שנות ה־2030 תתחיל המשימה האנושית הראשונה למאדים, במסגרת תוכנית אורורה.
חברי התוכנית והמצטרפים אליה מחויבים להישאר בה לפרק זמן של 5 שנים, לאחר מכן חופשיים לעזוב אותה או להמשיך להיות חלק ממנה ומהמשימות שמתקיימות במסגרתה.
exomars, תטוס עם חללית ללא אנשים וציוד נחיתה שתחובר עם החללית הרוסית ב־2016
והחללית תטוס ביחד אם החללית הרוסית ב־2020
המשימה הרובוטית שתדגים את תוכנית החזרה ממאדים
משימת החץ תתרכז בשיפור ובדיקת הטכנולוגיה לקיום התוכנית של מאדים.
2014 – הטכנולוגיה האנושית למשימות תוודא שהציוד לטיסה סביב האטמוספירה תקין
2016 ו־2020 – מעבורת "Exomars Rover" תבצע משימת טיסה למאדים לחקר המשטח והסביבה של מאדים
2024 – משימה אנושית לירח
2026 – משימה אוטומטית למאדים
2030 – המשימה האנושית הראשונה למאדים, כמשימה חצויה.
ייתכן שמעבורת Ariane M תשמש לנחיתה.
תוכנית אורנים הייתה תוכנית מגירה צבאית של צה"ל.
התוכנית כללה כניסת צה"ל ללבנון, סילוק מפקדות אש"ף וצבא סוריה מתוכה, והשלטת שלטון נוצרי במדינה, ועל פיה התבצעה הכניסה הצבאית ללבנון בתחילת מבצע שלום הגליל.
ראשיתה של התוכנית היה בתקופת כהונתו של עזר ויצמן כשר הביטחון.
היא הוצגה בפניו כבר באוגוסט 1979, ובהמשך הוצגה בפני שר הביטחון אריאל שרון, ב-30 באוקטובר 1981.
יעדיה המדיניים של התוכנית היו:
כניסת צה"ל ללבנון, כיתור וכיבוש ביירות, כדי ליצור "סדר חדש" בלבנון.
חבירה לפלאנגות וסיוע לבשיר ג'ומאייל בשליטה על לבנון.
גירוש צבא סוריה מאזור הבקאע ועד לבעלבכ.
גירוש אש"ף לממלכת ירדן, ובכך לגרום לה להיות המדינה הפלסטינית שממזרח לנהר הירדן.
התוכנית נדחתה על ידי הממשלה.
לאחר דחיית תוכנית "אורנים גדול" הוצגה בפני הממשלה תוכנית "אורנים קטן" שעיקרה היה להרחיק את אש"ף ואת הארטילריה שלו מישובי הצפון ולחסל את תשתיתו בדרום לבנון עד לנהר האוואלי, ("קו 40 הקילומטר").
מתוכנית זו נגזרו היעדים הצבאיים, שכללו שלושה מהלכים עיקריים:
בגזרה המערבית - תנועה על ציר החוף והתייצבות שתי אוגדות מול ביירות תוך 96 שעות.
בגזרה המזרחית - תנועת כוח על-עוצבתי בצירי הבקאע, שישמיד את הצבא הסורי תוך 96 שעות.
בגזרה המרכזית - מהלך אוגף עמוק שיציב אוגדה משוריינת על כביש ביירות - דמשק תוך 48 שעות, לשתי מטרות:
לחבור לכוחות המכתרים את ביירות בגזרה המערבית.
לאגוף וללפות בתנועת מלקחיים את הצבא הסורי מעורפו בצפון הבקאע.
תוכנית ארטמיס היא תוכנית לחקר מאויש של הירח בהובלת נאס"א.
ייעודה המוצהר של התוכנית הוא ביסוס מחדש של נוכחות מאוישת על הירח לראשונה מאז תוכנית אפולו, עם מטרה ארוכת טווח להקמת בסיס של קבע על הירח, דבר אשר יסייע בבוא היום למשימות מאוישות למאדים.
מניעים נוספים הם משאבי הירח וביניהם קיומו של הליום-3, רכיב חשוב לייצור אנרגיה נקייה באמצעות היתוך גרעיני.
עבור שיגור המשימות, נאס"א תשתמש במשגר ה-Space Launch System שיישא את החללית אוריון ובה האסטרונאוטים.
אלמנט חשוב עבור תוכנית ארטמיס הוא תחנת החלל Lunar Gateway אשר תיבנה במהלך התוכנית ותקיף את הירח.
בתחנה יעגון רכב הנחיתה סטארשיפ HLS שבעזרתו ינחתו האסטרונאוטים על הירח.
מחקר על תנאי חיים בחלל, ובפרט על הירח.
בניית מושבה מתפקדת על הירח.
הפיכת מושבת הירח לתחנת מעבר לשיגורים לחלל העמוק, כגון משימות מאוישות למאדים.
כחלק מחזון ארוך טווח, המושבה על הירח תהווה ניסוי מוקדם לקראת הנחתה של בני אדם על מאדים.
בפברואר 2021, ממשל ביידן תמך בקידום התכנית.
ממשלו של הנשיא החדש ג'ו ביידן הותיר את התוכנית על כנה, ואף הגדיל את תקציבה.
ביידן גם הורה לסוכנות החלל לכלול לראשונה בצוות הנחיתה על הירח אסטרונאוט אפרו אמריקני.
באפריל 2021 בחרה נאס"א ב־SpaceX, לפתח את ה-סטארשיפ HLS עבור משימות מאוישות אל הירח כחלק מתוכנית ארטמיס.
משימת ארטמיס 1 יצאה לחלל ב-16 בנובמבר 2022. ארטמיס 1 הייתה הטיסה הראשונה של מערכת שיגור חדשה לחלל ושל תא הצוות (ה"קפסולה") אוריון.
החללית אוריון תקיף את הירח.
המשימה הזאת נושאת סדרה של לוויינים קטנים שיוצבו במסלול סביב הירח.
ארטמיס 1 הייתה טיסת ניסוי לא מאוישת.
אחרי נחיתת תא הצוות אוריון, התברר שבעת הכניסה החוזרת לאטמוספירה של כדור הארץ נגרם נזק למגן החום, וחלקים ממנו נתלשו.
אילו היו אסטרונאוטים בתא הם לא היו נפגעים, אולם במשימות קודמות, תקלה דומה גרמה לאובדן החללית, ועל כן נאס"א נדרשת לקבל החלטה כיצד למנוע תקלות דומות במשימות הבאות.
נכון לסוף 2024, האפשרויות להחזרה של משימת ארטמיס 2 הן:
כניסה חוזרת לאטמוספירה בזווית חדה יותר, כדי לקצר את זמן החשיפה של הקפסולה לחיכוך עם האויר; החיסרון הוא שהאופציה הזאת לא נוסתה ללא צוות.
תכנון והחלפה של מגן החום במגן משופר
שיגור של נוסף של ארטמיס 1, באופציה 1 או 2, אך ללא צוות
אופציה 1 היא היחידה מבין השלוש שניתנת לביצוע ללא דחיה, בסוף 2025. אופציות 2 ו-3 יגרמו לדחייה של משימת ארטמיס 2 למספר שנים.
ארטמיס 2, שהשיגור שלה מתוכנן לסוף 2025 לכל המוקדם, מיועדת להיות משימה מאוישת.
גם היא תהיה משימת הקפה, במידה רבה כמו אפולו 8, שהקיפה את הירח וחזרה לכדור הארץ.
האסטרונאוטים ישהו זמן ארוך יותר בהקפת הירח ויבצעו בדיקות עם צוות מאויש.
במשימת הבאה, נקבע שארטמיס 3 תיפגש עם סטארשיפ HLS של ספייס איקס ותעביר צוות.
אוריון תישאר במסלול, וסטארשיפ HLS תיקח את שני האסטרונאוטים אל פני הירח.
היעד שלהם יהיה הקוטב הדרומי של הירח כדי לבדוק אזור שמדענים לא חקרו קודם כדי לחקור את קרח המים ששם.
כעבור שנה תשוגר ארטמיס 4, וגם היא תנחית שני אסטרונאוטים על הירח – אבל היא תהיה גם טיסת הבכורה המאוישת של משגר משודרג.
משגר זה יישא למסלול סביב הירח גם את אוריון וגם את מודול המגורים הראשון של ה-Lunar Gateway, תחנת החלל הירחית.
משימות נוספות מטעם התוכנית יפתחו את תחנת החלל הירחית.
תחנת החלל הירחית עתידה להיות תחנה בינלאומית של נאס"א ושותפותיה – סוכנויות החלל האירופית, היפנית והקנדית.
תחנת החלל הירחית יועדה להחליף עם הזמן את תחנת החלל הבינלאומית שהקיפה את כדור הארץ (ובמקומה יבואו תחנות חלל מסחריות), ולשמש פלטפורמה לחקר הירח ובהמשך גם במאדים.
לפני ההגעה לירח ימצאו כבר מבנים ורכבים ממשימות מסחריות, שימתינו לאסטרונאוטים על פני הירח.
הגעה מחודשת של אסטרונאוטים לירח תכלול ארבעה כלים:
החללית אוריון - חללית מאוישת שתשמש להגעה מכדור הארץ לתחנת החלל הירחית "Lunar Gateway".
החללית מפותחת על ידי חברת לוקהיד מרטין כחלק מחוזה עם נאס"א.
משגר חדש בשם Space Launch System (SLS) שיישא את החללית אוריון.
הוא יהיה חזק ב־15% יותר מהמשגר סטורן 5 ששיגר את חלליות תוכנית אפולו.
מטרתו העיקרית היא הבאת חלליות למסלולים בחלל העמוק.
תחנת חלל קבועה הנעה סביב לירח שנקראת Lunar Gateway או "שער הירח", ומשמשת כנקודת שחלוף בין המשגר לרכב הנחיתה על הירח.
יחידה זו תהיה קטנה - גודלה יהיה רק כיחידת סטודיו, שלא כמו תחנת החלל הבינלאומית שאורכה כמגרש כדורגל, עם זאת, תוכל להתחבר לעוד יחידות מודולוריות.
השלב בעגינה ליחידת ה-Lunar Gateway הוא הנוסף והשונה מתוכנית אפולו, בו לא היה קיים שלב כזה.
מערכת נחיתה ירחית שתשמש כמונית בין ה-Lunar Gateway אל פני הירח.
ב־2020 נחתם חוזה על פיו, החללית Dragon XL של חברת SpaceX תהיה חללית המשא שתישא ציוד ל-Lunar Gateway.
ככלי עזר לתוכנית מפותח רכב חלל חדש VIPER.
ארטמיס 1 היה השיגור הראשון של החללית אוריון (לא מאוישת) על גבי ה־SLS.
היעד למועד השיגור תוכנן לפברואר 2022. נדחה ל־17 במרץ ולאחר מכן נדחה לאוגוסט 2022.ובוצע בנובמבר 2022.
ארטמיס 2 יהיה השיגור המאויש הראשון של החללית אוריון על גבי ה־SLS.
המשימה תשוגר לא לפני מרץ 2026.
ארטמיס 3 יהיה שיגור מאויש לשם נחיתה על הירח.
המועד המתוכנן לשיגור הוא ב-2027.
ארטמיס 4 שיגור מאויש לתחנת החלל במסלול סביב הירח, המתוכנן לשיגור ב־2028.
ארטמיס 5 שיגור מאויש לתחנת החלל במסלול סביב הירח, המתוכנן לשיגור ב-2030
ב־10 בינואר 2020 קבוצת האסטרונאוטים ה־22 של נאס"א , המכונה "הצבים", השלימה את הכשרתה ונרשמה לתוכנית ארטמיס.
הקבוצה כוללת גם שני אסטרונאוטים מטעם סוכנות החלל הקנדית.
חלק מהאסטרונאוטים צפויים לטוס לירח, וייתכן שחלקם ישתתפו בצוות הראשון שיטוס למאדים.
ב־9 בדצמבר 2020 הודיע סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס על "צוות ארטמיס הראשון" הכולל עשרה מהקבוצה ה־22 ושמונה נוספים מהקבוצה ה־21 ומהקבוצה ה־20 , מהם יבחרו ארבעה אסטרונאוטים למשימת ארטמיס המאוישת הראשונה:
הסכמי ארטמיס הם הסכמים בינלאומיים על עקרונות של שיתוף פעולה במחקר האזרחי של הירח, מאדים, ואסטרואידים, וכריית משאבים שם.
עליהם הכריז ב־15 במאי 2020 מנהל נאס"א ג'ים בריידנסטין.
ב־13 באוקטובר אותה השנה חתמו ראשי סוכנויות החלל של ארצות הברית (NASA), אירופה (ESA), אוסטרליה, קנדה (CSA), יפן (JAXA), איטליה (ASI), לוקסמבורג (LSA), בריטניה (UKSA) ואיחוד האמירויות הערביות (UAESA) על ההסכמים.
בנובמבר הצטרפה אוקראינה (SSAU) ובדצמבר, ברזיל (AEB).
קוריאה הדרומית (KARI) הצטרפה במאי 2021, ניו זילנד וברזיל (AEB) ביוני, פולין (POLSA) באוקטובר ומקסיקו (AEM) בדצמבר אותה השנה.
רומניה (ROSA), בחריין (NSSA), סינגפור (CRISP) הצטרפו במרץ 2022, קולומביה (CSC) הצטרפה במאי 2022, צרפת (CNES) הצטרפה ביוני 2022 וערב הסעודית (SSC) הצטרפה ביולי 2022. ממשלת ישראל אישרה את הצטרפות סוכנות החלל הישראלית להסכמים ב־16 בינואר 2022. הסכם ההצטרפות נחתם בתל אביב, ב־26 בינואר 2022.
ההערכות מדברות על תקציב של 30–40 מיליארד דולר.
יש להניח שנתון זה ישתנה עם התפתחות ותכנון התוכנית.
ככלל, תוכניות של נאס"א הוקפאו ב־2009 תחת ממשל אובמה משיקולי תקציב, והופשרו שוב ב־2017 תחת ממשל טראמפ.
בפרט, תמך ממשל זה בהגדלת תקציבי נאס"א לצורך תוכנית ארטמיס, אך לאור התנגדויות הדמוקרטים בבתי הקונגרס להגדלה זו ייתכן שיעדי התוכנית יידחו.
תוכנית אנדיניה (בספרדית: Plan Andinia) היא תאוריית קונספירציה אשר טוענת כי קבוצות יהודיות מתכננות להקים מדינה יהודית בחלקים מארגנטינה וצ'ילה.
התיאוריה מבוססת על ניפוח הצעות היסטוריות להגירה יהודית מאורגנת לארגנטינה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 (בפועל, לא היו תוכניות רציניות להקמת מדינה יהודית אלא רק לארגון גלי עלייה גדולים ולהקמת מושבות בבעלות יהודית).
תאוריה זו נפוצה מאוד בחלקים מהשמאל הרדיקלי בארגנטינה ובצ'ילה, וגם בחלקים נרחבים מהימין הקיצוני באותן מדינות.
עם זאת, לטענת הליגה נגד השמצה ומכון המחקר הישראלי המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, אין הוכחות לקיומה של התוכנית והיא לא יותר מתאוריית קונספירציה.
חוגי ימין קיצוני בארגנטינה השתמשו בתוכנית זו כאמצעי רטורי כדי לתקוף יהודים ומוסדות יהודיים.
ב-1971 הופיע בקרב קצינים בצבא הארגנטינאי עלון בשם "תוכנית אנדיניה", שהאשים את יהודי העולם וגורמים ציונים בתכנון השתלטות על דרום ארגנטינה.
מאז התרחבה תפוצתה של התאוריה ברחבי יבשת דרום אמריקה.
הגירה יהודית לארגנטינה ותוכניות ציוניות מוקדמות
כבר החל מ-1880 הייתה לממשלות ארגנטינה מדיניות של הגירה מסיבית, והנטיות הליברליות של ממשלו של נשיא ארגנטינה, חוליו רוקה, גרמו ליהודי אירופה להרגיש רצויים במדינתו.
מוריס הירש תמך באמצעות יק"א בהתיישבויות חקלאיות בארגנטינה שנודעו כמושבות הברון הירש, כחלק מתוכניתו להקים אוטונומיה יהודית בארגנטינה, כאלטרנטיבה למדינה בארץ ישראל.
עם זאת, תוכניתו כללה אוטונומיה יהודית מקומית בלבד, ולא מדינה יהודית עצמאית.
הרעיון של מדינה יהודית שלא תוקם בפלשתינה אלא במקומות אחרים בעולם לא היה מיוחד או פורץ דרך.
היו תוכניות רבות להקמת מדינות יהודיות ברחבי העולם, כגון הצעה להקים מדינה יהודית באוגנדה, בסין תחת שלטון האימפריה היפנית ואפילו באלסקה.
האוכלוסייה היהודית בארגנטינה גדלה ושגשגה בשנים שלאחר מכן, אם כי בסופו של דבר הקהילה הפכה עירונית הרבה יותר.
לימין הקיצוני הייתה דריסת רגל חזקה בצבא הארגנטינאי.
בחוגים צבאיים רבים הניחו כי תוכנית אנדיניה היא עובדה, על אף שהתנועה הציונית זנחה את כל התוכניות הקשורות לארגנטינה עשורים רבים קודם לכן.
גרסאות חדשות יותר של התוכנית, שפורסמו בתדירות בתקשורת הנאו-נאצית בארגנטינה בשנות ה-70 של המאה ה-20, טענו שישראל מתכוונת לכבוש חלקים מפטגוניה ולהכריז שם על מדינה יהודית נוספת.
תאוריה זו לא קנתה לעצמה אחיזה בשיח הפוליטי המרכזי.
ישראלים רבים נוסעים לטייל בדרום אמריקה, חלקם צעירים לאחר השירות הצבאי, ופטוגניה היא יעד פופולרי עבורם.
תומכי התאוריה מאמינים שהטיולים הללו הם ניסיונות להוציא לפועל את תוכנית אנדיניה בפטגוניה.
אולם, טיולים לאחר הצבא לא באמת מעידים על ניסיון לממש מזימה להפוך את פטגוניה לישראל נוספת – מזימה שאין ראיות לקיומה, לא לפי מחקרים אקדמיים ולא לפי העובדות.
בתקופת המשטר הצבאי שהיה בארגנטינה בין 1976–1983 עונו כמה אסירים ועצורים יהודים, שהידוע בהם היה העיתונאי חקובו טימרמן.
מטרת העינויים הייתה לנסות להוציא מהם מידע על התוכנית, כגון "ההכנות של צה"ל לביצוע הפלישה לפטוגניה".
התוכנית היוותה נושא מרכזי בסדרת הריגול "יוסי, המרגל המתחרט", בכיכובם של גוסטבו בסני, נטליה אוריירו, איציק כהן ומורן רוזנבלט.
תוכנית ארז - (יחידה 169) היא מסלול עילית להכשרה ולפיתוח של מפקדים קרביים עבור יחידות השדה של צה"ל.
התוכנית מייעדת את חניכיה לשירות בתפקידי מ"מ ומ"פ בכל יחידות השדה והקומנדו בזרוע היבשה.
המאתר לתוכנית נבנה על ידי יחידת מיטב על בסיס קריטריונים מצרפיים שהוגדרו על ידי סגל התוכנית ומנבאים התאמה גבוהה לפיקוד קרבי.
תהליך האיתור והמיון מתחיל בכיתה י"ב ומתבצע כחלק ממודל הסיירות של צה"ל.
המועמדים נדרשים לעמוד בסדרות מיונים ייעודיות, בנוסף ליום סיירות ולגיבוש מטכ"לי, שבודקות את התאמתם למסלול ובכלל זה הם נדרשים לעמוד בבחינת התאמה אקדמית, מבדקי קצונה וסיווג ביטחוני.
מתגייסי התוכנית מתחילים בשירות קדם צבאי שאורכו כחודשיים וחצי בו הם עוברים הכנה בסיסית לתוכנית, הכוללת פסיכומטרי, גיבוש קבוצתי, אימונים כושר ואימונים פיזיים, התנסויות פיקודיות, מבואות אקדמיים בתחומי צבא וביטחון והכשרות נוספות הכוללות היכרות עם כלל יכולות הלחימה ביבשה.
לאחריו הם מתגייסים אל שלב ההכשרה, הנמשך כשלוש שנים.
חניכי התוכנית עוברים בשנת ההכשרה הראשונה הכשרה קרבית ייחודית כלוחמים הכוללת: טירונות חי"ר בבא"ח גולני, הכשרת רובאי 09 בבית הספר לקומנדו הכוללת קורס לוט"ר, סדרות ניווט, פיקוד זוטר, פיקוד קרבי, קורס צניחה, רק"מ ועוד.
בשנת ההכשרה השנייה והשלישית לומדים חניכי התוכנית לתואר ראשון דו-חוגי באוניברסיטת תל אביב.
ההכשרה האקדמית כוללת לימודי תואר ראשון בחוג ליבה (לימודי צבא וביטחון, מזרח תיכון, יזמות וטכנולוגיה) וחוג לבחירה מתוך האפשרויות הבאות: מדעים דיגיטליים להייטק, ניהול, מדע המדינה ומזרח תיכון, במקביל לביצוע פעילות מבצעית כיחידת קומנדו.
במקביל ללימודי התואר עוברים החניכים הכשרה צבאית קרבית מתקדמת הכוללת: העמקה בכלל יכולות היבשה – הכשרה כאיש צוות בטנק, הכשרת חבלה בחיל ההנדסה, הכשרת והסמכת להפעלת אש יבשתית ואווירית, סדרות בתחום איסוף ומודיעין, שיתוף פעולה אווירי, אימונים עם צבאות זרים ועוד.
במהלך תקופה זו מתבצעת הסבה פרטנית של כל חניך ליחידה בה הוא עתיד לשרת, לצד התנסויות פיקודיות ומבצעיות מתקדמות.
לאחר סיום מסלול ההכשרה, הבוגרים עוברים קורס קצינים בבה"ד 1 ומבצעים השלמה חיילית, כל אחד בהתאם ליחידה ולחיל אליו הוא מיועד.
המחזור הראשון נפתח בספטמבר 2023 ולתוכנית התגייסו 71 מלש"בים.
המחזור השני נפתח בספטמבר 2024 ומנה 72 מלש"בים.
המחזור השלישי נפתח ב-2025 ומנה 75 מלש"בים.
ב-19 באוקטובר 2025 נהרג סמ"ר איתי יעבץ ז"ל, בן המחזור הראשון של התוכנית, בקרב ברפיח.
כעבור מספר ימים החליט מפקד מז"י להעלתו לדרגת סג"מ בדומה לנוהל המקובל בקורסי טיס וחובלים.
באותו אירוע שהתרחש ימים ספורים לאחר כניסתה לתוקף של עסקת החטופים וההסכם לסיום המלחמה נפל גם מפקד הפלוגה של איתי בגדוד 932 של חטיבת הנח"ל, רס"ן יניב קולא ז"ל.
בראש התוכנית עומד תת-אלוף (מיל') יובל בזק.
התוכנית קרויה על שמו של תא"ל ארז גרשטיין, מח"ט גולני ומפקד יחידת הקישור ללבנון בזמן הלחימה ברצועת הביטחון, שנפל בשנת 1999 בפעילות מבצעית בלבנון.
תג תוכנית ארז בנוי משלושה אלמנטים:
חנית- במרכז התג חנית המסמנת כלי התקפי המיועד לטווח רחוק.
לחנית שלושה שלבים בדומה לשלבי תוכנית: הכשרת בסיס, הכשרה מתקדמת וקורס קצינים.
עץ הארז- מופיע במרכז החנית ומסמל צמיחה ועוצמה.
9 קווים- המייצגים את דרגות הקצונה של צה"ל, עליהם מיועדים חניכי התוכנית לטפס במהלך שירותם.
צבעם שחור ולבן כצבע זרוע היבשה.
תוכנית אריאל הייתה תוכנית לחקר חלל בריטית במחצית השנייה של המאה ה-20. במסגרת התוכנית שוגרו לחלל 6 לוויינים בעזרת משגרים מתוצרת ארצות הברית.
השם נבחר לכבוד דמות ממחזה של ויליאם שייקספיר "הסערה".
בעקבות השיגור הראשון שבוצע בשנת 1962, בריטניה הפכה למדינה השלישית בעלת לוויין.
בישיבת המועצה הבין-לאומית למדע, ארצות הברית הציע למדינות חברות עזרה בפיתוח ושיגור לוויין לחלל.
בסוף 1959 הוועדה הלאומית הבריטית לחקר החלל הגישה לנאס"א הצעה.
בתחילת 1960 המדינות סוכמו מסגרת התוכנית ואחריות של כל מדינה לקידומה.
הלוויין הראשון "אריאל 1" נבנה במרכז טיסות החלל גודרד ומשקלו היה 62 ק"ג.
הוא שוגר לחלל באפריל 1962. במאי 1962 הוא נפגע מניסוי גרעיני בגובה רב שבוצע על ידי ארצות הברית והפסיק לפעול.
"אריאל 2" נבנה בוסטינגהאוס ומשלקו היה 68 ק"ג.
הוא שוגר במרץ 1964 והיה אמור לעשות מחקרים בתחום רדיו-אסטרונומיה.
הקשר עם הלוויין אבד בנובמבר 1964.
"אריאל 3" היה הלוויין הראשון שתוכנן ונבנה בבריטניה.
בעזרת הלוויין בוצעו מספר ניסויים.
בעיות בתפקוד הלוויין החלו באוקטובר 1967 ופעילותו הסתיימה בספטמבר 1969.
הוא היה מיועד לחקר יונוספירה.
הוא ירד מהמסלול בשנת 1978.
על הלוויין הותקן טלסקופ לחקר בקרני רנטגן.
הוא סיים פעילות בשנת 1980. מרכז בקרה על הפעילות היה ממוקם בבריטניה.
על הלוויין הותקן טלסקופ לחקר בקרני רנטגן וחיישני קרינה קוסמית.
הוא סיים פעילות בשנת 1982. מרכז בקרה על הפעילות היה ממוקם בבריטניה.
תאריך שיגור חללית משגר ואתר שיגורמשקל (ק"ג)תיאור 26 באפריל 1962אריאל 1 תור-דלתא נמל החלל קייפ קנוורל62 חקר יונוספירה 27 במרץ 1964אריאל 2 סקאוט מתקן הטיסות וולופס68 רדיו-אסטרונומיה 5 במאי 1967אריאל 3 סקאוט בסיס חיל האוויר ונדנברג89 חקר אטמוספירה.
הלוויין הראשון שנבנה בבריטניה 11 בדצמבר 1971אריאל 4 סקאוט בסיס חיל האוויר ונדנברג99.5 חקר יונוספירה 15 באוקטובר 1974אריאל 5 סקאוט מרכז החלל ברוליו130.5 חקר בעזרת קרני רנטגן.
הלווין הראשון שהופעל ממרכז הבקרה בריטי 2 ביוני 1979אריאל 6 סקאוט מתקן הטיסות וולופס154.5 חקר בעזרת קרני רנטגן וחקר קרינה קוסמית
תוכנית בייקר (רשמית: תוכנית השלום להגדרה עצמית של תושבי סהרה המערבית) היא יוזמה של האו"ם להענקת הגדרה עצמית לסהרה המערבית.
התוכנית נועדה להחליף את תוכנית הפשרה משנת 1991, ואת הסכם יוסטון משנת 1997.
לוחמי הגרילה של חזית פוליסריו החיים בגלות באלג'יריה אתגרו את ההשתלטות של מרוקו על הסהרה המערבית ב-1975. ב-1991 נכנסת לתוקפה הפסקת אש שהוסכמה על ידי שני הצדדים מתוך הבנה שהאו"ם ייזום משאל עם לעצמאות חבל הארץ.
תוכנית משאל העם של 1991 לא יושמה בגלל חילוקי דעות לגבי זכאות הבחירה.
מרוקו דרשה לכלול את כל האנשים שחיו בשטח הסהרה המערבית, כולל המתיישבים המרוקאים.
לאחר המצעד הירוק ב-1975, מדינת מרוקו נתנה חסות לתוכניות התיישבות שמשכו אלפי מרוקאים להתיישב בשטחי הכיבוש המרוקאי של הסהרה המערבית (80% מהשטח).
נכון לשנת 2015, הוערך כי המתיישבים המרוקאים היוו לפחות שני שלישים מ -500,000 התושבים.
חזית פוליסריו התעקשה כי במפקד ייכללו רק מי שנכללו במפקד הספרדי האחרון של 1974 וצאצאיהם, ומפקד זה הוזכר בהסכם של 1991 כבסיס לרשימות הבוחרים.
צוותי זיהוי מיוחדים של MINURSO הצליחו לאתר כ-80,000 מצביעים שנחשבו ילידי השטח, בעוד שבמפקד האוכלוסין הספרדי נספרו 75,000 איש.
מרוקו ערערה על רשימת הבוחרים ודרשה כי 100,000 בוחרים מהצד המרוקאי שנדחו ייכללו ברשימה גם הם, ובכך נעצרה ההתקדמות של תוכנית משאל העם, ובסוף שנות ה-90 הכריזה מרוקו כי משאל העם הוא "אופציה מתה".
השליח המיוחד של האו"ם ג'יימס בייקר הפיץ בשנת 2000 את הטיוטה הראשונה של התוכנית, שנקראה בייקר I או הסכם המסגרת, אך היא מעולם לא הוצגה רשמית בפני מועצת הביטחון.
היא נוסחה על ידי צוות משפטי במימון מרוקו, בהתבסס על הצעותיו של בייקר.
על פי התוכנית, הסהרה המערבית הייתה עתידה להפוך לאוטונומיה במסגרת המדינה המרוקאית, שבה הממשל המקומי יהיה אחראי לכל החלטות השלטון מלבד מדיניות ההגנה.
מרוקו קיבלה את ההצעה, אולם אלג'יריה וחזית הפוליסריו דחו אותה, ובתגובה הציעה אלג'יריה לחלק את השטח בין הצדדים.
הטיוטה השנייה (המכונה באופן לא רשמי בייקר II) הציגה חזון של שלטון עצמי בסהרה תחת "רשות הסהרה המערבית" לתקופה של חמש שנים, ובסופן משאל עם על עצמאות שבו ישתתפו כל תושבי הסהרה המערבית כולל המהגרים והמתיישבים ממרוקו לאחר 1975, הצעה שפוליסריו סירב לה עד אז.
מנגד, מרוקו התנגדה לסעיף לפיו השלטון המקומי הזמני (רשות סהרה המערבית) ייבחר רק על ידי רשימת מצביעים מוגבלת (אלה שזוהו כתושבי השטח המקוריים על ידי MINURSO).