tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חוויית ילדות אחרת שרוברה מציין כהשפעה מאוחרת על המוזיקה שלו התרחשה כשהיה בן תשע או עשר, כאשר שמע בשעת טיול בטבע צלצול פעמונים רחוק "שהמוזיקה שלהם הייתה כמו תלויה בחלל האוויר", כדבריו.
קסם הצלילים השכיח ממנו את כל הסובב אותו מלבד "הצלילים הנושרים מטה, מנותקים מכל דבר אחר סביבם".
הוא מייחס את השימוש שלו ב"סולמות יורדים, הפועלים תמיד כנקודות מוקד במרקמים (שלו)" לחוויה זו.
רוברה עזב את הלימודים בגיל 14 והחל לעבוד, אך לא ויתר על המוזיקה והמשיך ללמוד הרמוניה, קונטרפונקט, פסנתר ועוגב בשעות הפנאי שלו.
ניסיונותיו הראשונים של רוברה בחיבור מוזיקה קאמרית הניבו סונאטה לכינור ופסנתר, שניגן עם חבר, ויצירה שכתב לרביעיית מיתרים מקומית.
הוא נהג להיפגש עם המלחין הצעיר והנלהב, ויליאם אלווין, גם הוא מנורתהמטון, לשוחח על עיסוקם המשותף.
הרצאה ששמע מפי מיסיונר סיני-נוצרי הניעה אותו לכתוב את "רשמים סיניים", סדרת קטעים לפסנתר, שהקדיש למטיף.
הייתה זו ראשיתה של התעניינות ארוכת-ימים במזרח הרחוק.
בגיל 17 הוזמן רוברה ללמוד אצל סיריל סקוט, בעקבות קונצרט שארגן מיצירותיו בספריית נורתמטון.
אחרי כשנה זכה במלגת לימודים בקולג' ברדינג, בין מוריו שם היה גוסטב הולסט, שלימד גם בקולג' המלכותי למוזיקה ויעץ לרוברה להגיש בקשה למלגה פתוחה למוסד זה.
הבקשה נענתה ומקומו של רוברה בקולג' המלכותי הובטח.
בין מוריו בקולג' היה גם ראלף ווהן ויליאמס, שהחליף את הולסט כשזה נעדר לתקופת-מה.
אחד השירים שחיבר עוד בתקופת לימודיו בקולג', "רוזה מונדי", זכה לשבחים רבים מהולסט.
לפני הסמסטר האחרון שלו שם הוזמן במפתיע להצטרף כפסנתרן למסע של 6 שבועות ביורקשייר, עם תיאטרון נודד מטעם הליגה לאמנויות, כמחליף לפסנתרן הקבוע שלהם, שחלה.
הוא קיבל הצעה זו אם כי ידע, שיחמיץ בשל כך את סמסטר הסיום של לימודיו.
הסיור הזה סיפק לו ניסיון שאין ערוך לו בנגינה בתיאטרון ובחיבור מוזיקה בשבילו, ניסיון שתרם לו רבות בעבודתו הדרמטית בהמשך חייו.
באמצע שנות ה-20' השתכר רוברה למחייתו במתן שיעורי מוזיקה פרטיים ובליווי רקדנים מבלט רוס של סרגיי דיאגילב, לצד הלחנה ונגינה ללהקת תיאטרון נודדת.
בשנות ה-30' עשה לו שם כמבקר מוזיקה ועיתונאי חריף ורגיש במאמריו, שהתפרסמו בכתבי עת מוזיקליים.
בראשית שנות ה-30' עב את לונדון לצמיתות והשתקע במעון כפרי נידח בגבעות צ'ילטרן, שם הלחין את רוב יצירותיו.
ב-1932 נשא רוברה לאישה את אנטואנט צ'אפלין, כנרת צרפתייה.
הם סיירו יחדיו באיטליה והופיעו ברסיטלים בפריז ובשידורי רדיו.
נולד להם בן, בנדיקט, ונישואיהם נמשכו עד למותה של אנטואנט.
אחר כך נישא רוברה בשנית, לקולט ירדלי, והוליד עמה עוד שני בנים, אדריאן וג'וליאן.
במלחמת העולם השנייה, ב-1941, נקרא רוברה לשירות צבאי.
אחרי 18 חודש שובץ לתפקיד משרדי, שבמסגרתו ניהל תזמורת קטנה בעזרת נגן קונטרבס מתזמורת רשות השידור הבריטית.
משרד המלחמה הבריטי ביקש ממנו להקים שלישיית פסנתר לנגינת מוזיקה רצינית לפני החיילים.
רוברה נענה בשמחה והשלישייה, "קבוצת המוזיקה הקלאסית של הצבא" יצאה לדרך.
רוברה היה הפסנתרן ואליו הצטרפו ויליאם פלית' בצ'לו וג'ושוע גלזייר בכינור, שהוחלף בהמשך בגרינברג.
הם סיירו בכל רחבי אנגליה וסקוטלנד ואחר יצאו לגרמניה.
פסנתר הכנף שלהם, שרגליו הוסרו לצורך העברתו, שימש להם למושב בארגז המשאית.
אחרי המלחמה, בסביבות 1947, עבר רוברה לקתוליות ולכבוד אירוע זה כתב מיסה מיוחדת.
באותו זמן בערך הקימה אוניברסיטת אוקספורד פקולטה למוזיקה והזמינה את רוברה להצטרף אליה כמרצה, הצעה שקיבל לאחר שיקולים ממושכים.
השלישייה הצבאית המשיכה להיפגש עוד שנים אחדות לנגינה במועדונים ובשידורי רדיו, עד שעיסוקיו של רוברה מנעו ממנו להמשיך בכך.
בהמשך לימד גם בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
עם פרישתו מאוקספורד בשנת 1968 לא חדל רוברה מעבודה, אלא קיבל על עצמו שעות הוראה רבות יותר בגילדהול.
בו בזמן המשיך גם להלחין והתמיד בכך עד סוף ימיו.
את הסימפוניה ה-12 שלו התחיל בחודש מרץ 1985, פחות משנה לפני מותו.
יצירותיו של רוברה, "סינפוניה קונצ'רטנטה" והשיר "משמרת בוקר" נוגנו לצד "חלום גרונטיוס" של אדוארד אלגר, "מיסה ברוויס" של זולטאן קודאי ו"איוב" של ראלף ווהן ויליאמס בפסטיבל שלוש המקהלות של 1948.
כשנודע לווהן ויליאמס, שאוניברסיטת דארהם עומדת להעניק ב-1949 תואר דוקטור למוזיקה לשם כבוד לרוברה, כתב לו מכתב קצרצר: "אני שמח לשמוע על הכבוד, שאוניברסיטת דארהם מעניקה לעצמה."
ה-BBC פנה אל רוברה בבקשה לכתוב יצירה להכתרת המלכה אליזבת השנייה.
רוברה נענה ב"אודה למלכה", יצירה לקול ותזמורת, למילים מן התקופה האליזבתנית.
רונלד סטיבנסון סיכם את סגנון יצירתו של רוברה בקיצור נמרץ כשכתב, "בעידן של פיצול, רוברה מתבלט (עם אי-אילו אחרים) כמלחין של מוזיקה האומרת אחדות."
סר אדריאן בולט ביטא את הערכתו למוזיקה של רוברה במילים "לעולם איננו עושה שום מאמץ ליצור משהו פופולרי במתכוון, אך הוא יוצר יצירות מופת, פעם אחר פעם."
רוברה לא ביסס את יצירותיו על כללים צורניים, אלא העדיף לפתח אותן מרעיון ראשוני ולגלות את המוזיקה תוך כדי חיבור.
סגנונו בנוי יותר על קווים מלודיים מאשר על אקורדים, גישה המשווה למוזיקה שלו תחושה ווקאלית.
רוברה כתב את הסימפוניה הראשונה שלו רק ב-1937. אחרי שהשלים אותה, הופיעו הסימפוניות הבאות, מס' 2, 3 ו-4, ברצף מהיר.
הסימפוניה הרביעית הושלמה במרץ 1942. הוא תיאר אותן כ"פנים שונים של מחשבה אחת", הואיל וכל אחת מהן הייתה תגובה לקודמתה.
כתיבת הסימפוניה החמישית שלו החלה ב-1947. הזמן שחלף מאז סיום הסימפוניה הרביעית אפשר לה להינתק מקודמותיה, והיא אכן עצמאית בסגנונה.
גרוב מזהה "תחושת הרפיה, שמקורה ביתר גמישות בטיפול בחומר", המציבה יצירה זו בנפרד מן הסימפוניות שקדמו לה.
בארבע הסימפוניות האחרונות של רוברה מתגלה שוב גישה שונה.
רוברה עצמו זיהה אותה באומרו, "בחלק גדול מן המוזיקה המאוחרת שלי מרווח, ולא סולם, הוא היסוד שעליו מורכב המבנה." הסימפוניות הללו חוברו בין 1968 ל-1979. הסימפוניה התשיעית, הכוראלית ("סינפוניה סאקרה") כתובה לטקסט כנסייתי ויש בה מאפיינים של אורטוריה.
רבות מאוד מן היצירות הכוראליות של רוברה (42 מתוך 59) כתובות לטקסטים דתיים או פילוסופיים, בהתאם לעניין שגילה, כפי שנזכר כבר קודם, בנושאים אלה.
יצירתו הכוראלית הראשונה הייתה אופוס 3 שלו, משנת 1924 והאחרונה הייתה אופוס 164 משנת 1984, רק שנתיים לפני מותו.
הוא כתב מוזיקה לקולות ילדים ומדריגלים, מיסות ומוטטים.
בשנת 1948 חיבר "מיסה סנקטי דומיניקי", אופוס 66, לחגוג את מעברו לקתוליות.
שם המיסה נובע מכך, שקבלתו לכנסייה הקתולית חלה ביום חגו של הקדוש דומיניק, 4 באוגוסט.
שיריו של רוברה אינם מוכרים ברבים, אך הם חובקים את מלוא תקופת יצירתו: "רוזה מונדי", אופוס 2, היה הראשון להתפרסם, ב-1921; "עופה, זמן קנאי", אופוס 148, היה האחרון, ב-1974, מוקדש "לזכרו של ג'רלד פינצי".
בפחות ממחציתם צוין בפירוש פסנתר ככלי המלווה, אף כי רק אחד מהם נכתב ללא ליווי.
באחרים נבחרו רביעיית מיתרים, תזמורת כלי קשת או נבל כמלווים.
רוברה היה אומנם פסנתרן מעולה, אך כתב מעט מאוד מוזיקה לפסנתר.
לעומת זאת, הרבה לכתוב מוזיקה קאמרית בהרכבים שונים, במשך כל שנותיו כמלחין.
כפי שראה זאת, הסונאטה לכינור, אופוס 31, שכתב בשנת 1932, הייתה הראשונה ביצירותיו הראויה ליחס רציני מצד עולם המוזיקה.
רביעיית המיתרים הראשונה שלו חוברה רק שנה לאחר מכן.
במשך זמן רב לא היה רוברה מרוצה מיצירה זו, אם כי ווהן ויליאמס גילה בה עניין רב.
לבסוף ערך בה שינויים מפליגים והוציא אותה לאור בשנת 1946, מוקדשת לווהן ויליאמס, והשמיד את הפינאלה המקורי.
עוד שלוש רביעיות מיתרים נכתבו אחריה ברווחי זמן גדולים.
האחרונה נכתבה בשנת 1977 לזכר בנט תרשיש, אמריקאי צעיר שהעריץ את המוזיקה של רוברה ומת בשנות השלושים לחייו.
ביצירה זו בולטת שיטתו של רוברה, להסתמך על מרווח מסוים או מרווחים (במקרה זה, ספטימה) במקום סולם מוגדר, הניכרת גם בסימפוניות האחרונות שלו.
הסונאטה לצ'לו משנת 1946 הוקדשה לויליאם פלית' ואשתו.
הצ'לנית ז'קלין די פרה, שהייתה תלמידתו של פלית', ניגנה אותה לפעמים.
שלישיית הפסנתר השנייה של רוברה, אופוס 138, בוצעה לראשונה על ידי נגני קבוצת המוזיקה הקלאסית של הצבא, שהתכנסו במיוחד לביצוע זה בשנת 1970, אם כי גלזייר הוחלף בינתיים בגרינברג.
הרפרטואר לחלילית התרחב והתעצם הודות ליצירות אחדות של רוברה.
פורמן סבור, שהיצירות הללו יצירות אלה לחלילית נכתבו בשביל קרל דולמטש, בנו של ארנולד דולמטש, וכמעט כל אחת מהן מתייחסת למוזיקה של המאה ה-16, למשל, Passacaglia sopra 'Plusieurs Regrets' לחלילית סופרן וצ'מבלו.
בין שאר היצירות הקאמריות במכלול המוזיקה של רוברה גם יצירות לאבוב, קרן אנגלית וויולה.
מוזיקה נלווית למחזות אחדים תפסה מקום קטן אך משמעותי בתפוקה של רוברה.
הארוכה ביצירות אלה היא המוזיקה, שלא התפרסמה, ל"מקבת".
ב-1933 כתב אופרה במערכה אחת, עדיין בכתב יד, שלה קרא במקור "בי-בי-ביי", אך שינה את שמה ל"הצל".
היא משקפת את עניינו במזרח הרחוק, כיוון שהיא מתרחשת בקשמיר.
כל שלוש היצירות לכלי נשיפה ממתכת נכתבו לפי הזמנה.
אחת מהן, "וריאציות על הנהר הזוהר", הייתה יצירת מבחן לאליפות תזמורות כלי נשיפה של בריטניה הגדולה, 1958, שהתקיימה ברויאל אלברט הול.
יצירתו האחרונה של רוברה הייתה סינפונייטה לתזמורת כלי קשת גדולה, אופוס 163, בהזמנת התזמורת הסימפונית של אולבני מניו יורק, לביצוע בשנת 1986, כחלק מחגיגות השנה השלוש-מאות לייסוד ניו יורק.
יצירה זו הוקדשה לבניו של רוברה, אדריאן וג'וליאן, והתקבלה בביקורות מצוינות בעיתונות.
סר אדמונד רונלד ליץ' (Edmund Ronald Leach, 7 בנובמבר 1910 - 6 בינואר 1989) היה אנתרופולוג בריטי, השייך לזרם הסטרוקטורלי באנתרופולוגיה.
ליץ' נולד באנגליה וקיבל חינוך בעיר קיימברידג', שם סיים גם תואר ברפואה בשנת 1932.
בשנת 1933 חתם על חוזה עבודה בסין, שם עבד ארבע שנים, שבסופן החליט שלא לעבוד עוד במשרד.
בדרכו חזרה לאנגליה שהה תקופה עם בני היאמי בטובגו, במהלכה תיעד את אורחות חייהם והחליט לעבור למקצוע האנתרופולוגיה.
בזמן שעסק בעבודת שדה בבורמה פרצה מלחמת העולם השנייה והוא התגייס לצבא הבורמזי, ונשאר בשירותו עד שנת 1946, אז שב ללונדון והחל לעבוד כמרצה לאנתרופולוגיה חברתית.
ליץ' נחשב לאחד מחשובי האנתרופולוגים הבריטים, ובשנת 1975 אף הוענק לו תואר אבירות על פועלו.
ליץ' ידוע כחוקר שניתח את סיפורי התנ"ך כמיתוס, בנוסף הוא כתב על החברה הבורמזית, וכן ספרים וחיבורים העוסקים בשיטת הניתוח הסטרוקטורלית.
אדמונד ג'נינגס רנדולף היה משפטן אמריקאי שכיהן כמושל וירג'יניה, מזכיר המדינה של ארצות הברית והתובע הכללי הראשון.
אביו, ג'ון רנדולף, כיהן כראש העירייה ודודו, פייטון רנדולף, היה נשיא הקונגרס הקונטיננטלי.
בשנת 1775 חזר אביו לבריטניה, בעוד אדמונד נותר באמריקה והצטרף לשורות הצבא הקונטיננטלי כעוזרו של ג'ורג' וושינגטון.
באותה שנה נפטר דודו ואדמונד חזר לווירג'יניה על מנת להוציא לפועל את צוואתו.
באותה עת הוא נבחר לאספה המכוננת של וירג'יניה ולאחר מכן לראש עיריית ויליאמסבורג.
בשנים 1779–1782 כיהן רנדולף כציר בקונגרס הקונטיננטלי.
בתקופה זו הוא המשיך גם לעסוק באופן פרטי בעריכת דין והיה יועצו המשפטי האישי של ג'ורג' וושינגטון.
בשנת 1786 הוא נבחר לכהן כמושל מדינת וירג'יניה, תפקיד בו כיהן עד 1788. במסגרת ועידות החוקה בהן השתתף מטעם המדינה הציע רנדולף לכונן משטר מרכזי חזק בעל הפרדת רשויות, כמו גם הקמת שני בתי נבחרים בהם יכהנו צירים בהתאם לגודל האוכלוסייה המיוצגת, במה שזכה לכינוי תוכנית וירג'יניה.
הוא נבחר לוועדת הניסוח של חוקת ארצות הברית, אך לצד הצבעתו לאשרורה הוא סירב לחתום על הנוסח הסופי מחשש שמערכת האיזונים והבלמים איננה חזקה דיה.
בשנת 1789 מונה רנדולף כשר המשפטים הראשון בתולדות המדינה.
הוא נשא בתפקיד זה עד 1794, לאחריו החליף את תומאס ג'פרסון כמזכיר המדינה.
בתקופתו נחתם הסכם ג'יי עם בריטניה והגיע לשלביו הסופיים המשא ומתן על אמנת סן לורנזו.
כעבור שנה בתפקיד הוא התפטר, באוגוסט 1795, לאחר שנחשפו מכתביו לצרפת ובהם תיאורים של ישיבות הקבינט ודעותיו בנושאים מדיניים.
בסיום תפקידיו שב רנדולף לווירג'יניה ולעיסוקו כעורך דין, בין היתר כסנגור של ארון בר.
אדמונד סיקסטוס "אד" מאסקי היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל מיין ה-64 בין 1955 ל-1959, סנאטור מטעם המדינה בין 1959 ל-1980, ומזכיר המדינה של ארצות הברית תחת הנשיא ג'ימי קרטר.
היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בשנת 1968.
מאסקי ייסד את התנועה האמריקנית לאיכות הסביבה בשנות השישים והיה האחראי להעברת חוק המים הנקיים של 1972- אחד החוקים החשובים בנושא מדיניות סביבתית.
הוא תמך בתנועה לזכויות האזרח, היה מבקר של ה-FBI תחת הנהגת ג'ון אדגר הובר, והיה ממובילי המאמץ לחקיקת חוק זכויות האזרח, לקביעת יום מרטין לותר קינג כחג לאומי, ופיתח את מערכת השתדלנות באמריקה.
הישגיו ואישיותו הפכו אותו לאחד מהאנשים המשפיעים ביותר בתולדות מדינת מיין.
הוא כיהן מטעמה עשרים ואחת שנים בסנאט תוך שהוא מעביר חוקים סביבתיים רבים ונחשב לפוליטיקאי החשוב ביותר בתולדות מיין, לצד האניבל המלין.
הוא נולד ברומפורד שבמיין, סיים את לימודיו במכללת בייטס המקומית ב-1936 ובאוניברסיטת קורנל ב-1939 לפני שהחל לעבוד כעורך דין.
הוא שירת בצי האמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה בדרגת לוטננט.
עם חזרתו מהמלחמה חזר לעריכת דין פרטית ופעל למען הגדלת השפעת המפלגה הדמוקרטית במיין, שהייתה מדינה רפובליקנית בעיקרה.
הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו בבית הנבחרים של מיין, לפני שנבחר לתפקיד מושל מיין בין 1955 ל-1959, המושל הקתולי הראשון.
כעבור כמה חודשים מהתפטרותו, רץ לסנאט ונבחר.
בכהונתו בת עשרים ואחת השנים - בעודו נבחר מחדש בקלות ב-1964, 1970 ו-1976 - העביר מספר חוקים בנושאי איכות הסביבה, מימון מסעות בחירות, שתדלנות, זכויות האזרח ונושאי המדינה.
מאסקי היה המועמד הדמוקרטי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית ב-1968, לצד יוברט האמפרי, והפסיד בהפרש קטן לריצ'רד ניקסון.
הוא חזר לסנאט וכיהן כיושב הראש הראשון של ועדת התקציב בין 1975 ו-1980. מאסקי ניסה לזכות במועמדות מפלגתו לנשיאות ב-1972, והשיג 1.84 מיליון קולות בבחירות המקדימות, והגיע למקום הרביעי.
הוא השיג יותר קולות מכל שאר המועמדים אולם הפסיד לג'ורג' מקגוורן.
ב-1980, מונה בידי הנשיא ג'ימי קרטר לכהן כמזכיר המדינה ה-58, במהלך משבר בני הערובה באיראן, שביתות הפועלים בלובלין ופרוץ מלחמת איראן–עיראק.
הצלחתו הגדולה הייתה כשהצליח להוביל לשחרורם של חמישים ושניים בני הערובה מאיראן.
במהלך כהונתו היה מעורב, ללא הצלחה, בניסיון להסגת כוחות ברית המועצות באפגניסטן במהלך פלישת ברית המועצות לאפגניסטן.
בשבוע האחרון לכהונתו בתפקיד הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית על ידי הנשיא קרטר ב-16 בינואר 1981. לאחר שפרש משירות ציבורי, מונה בשנת 1987 על ידי הנשיא רונלד רייגן לוועדה לבחינת התנהלות הממשל בפרשת איראן-קונטראס.
מאסקי היה האמריקני היחיד ממוצא פולני שהועמד לבחירה לתפקיד סגן הנשיא בידי מפלגה מרכזית.
אביו של מאסקי, סטפן מארצ'ישבסקי, היגר לארצות הברית ב-1903 מפולין ושינה את שמו למאסקי.
הוא עבד כשוליה לתופר כדי לקיים את משפחתו.
הוא גר באנגליה לזמן קצר לפני שהיגר לארצות הברית ועבר כתופר.
הוא פתח חנות ברומפורד, מיין, והעסיק את בנו בנעוריו.
מאסקי טען שאביו היה דמוקרטי כל חייו והתעמת לעיתים קרובות עם לקוחות רפובליקניים.
אמו, ג'וזפין (צארנקה) מאסקי, נולדה למשפחה פולנית בבאפלו, ניו יורק.
הוריו נישאו ב-1911, וג'וזפין עברה לרומפורד.
אדמונד סיקסטוס מאסקי נולד ברומפורד ב-28 במרץ 1914. כילד בילה את רוב זמנו בחוץ או בקריאת ספרים.
במהלך כהונתו כחבר בית הנבחרים של מיין, נהג לנסוע ולראות את הנהר אנדרוסקוגין, בו גדל.
הייתה לו אחות גדולה והוא היה ילד ביישן אבל חברותי.
אביו מת שנה לאחר שנבחר לתפקיד מושל מיין, ב-25 בינואר 1956.
מאסקי למד בבית הספר סטפנס, שיחק בייסבול, היה במועצת התלמידים ומצטיין בדיבייט.
את לימודיו סיים ב-1932. מאסקי למד המון, ורצה להגיע למכללה.
לאחר היבחרו של פרנקלין דלאנו רוזוולט לתפקיד הנשיא, החל מאסקי ללמוד במכללת בייטס במיין.
הוא היה חבר חוג הדיבייט וחבר אגודת הסטודנטים, ובנוסף השתתף בכמה נבחרות ספורט.
במהלך לימודיו עבד כמלצר ושוטף כלים במלון מקומי כדי לממן את לימודיו.
הוא נאם נאומים רבים מול האוניברסיטה.
גם לאחר סיום לימודיו, המשיך להשתמש בקשריו במכללה.
המורה שלו לדיבייט היה אחד מהאסטרטגים הפוליטיים הבכירים שלו.
את לימודיו בבייטס סיים ב-1936, כמצטיין הכיתה וחבר באחוות פי בטא קפא.
היו לו תארים בהיסטוריה ובממשל.
לאחר מכן החל ללמוד משפטים באוניברסיטת קורנל והשיג תואר ראשון במשפטים ב-1939.
לאחר סיום לימודי המשפטים שלו, הוסמך מאסקי לעריכת דין במסצ'וסטס ב-1939 ובמיין ב-1940, והחל לנהל משרד לעריכת דין.
במלחמת העולם השנייה, שירת מאסקי בצי האמריקני, כמהנדס מנועים.
הוא שירת בין אפריל 1944 לנובמבר 1945, ושוחרר בדצמבר.
במהלך שירותו הגיע לדרגת לוטננט.
לאחר המלחמה, חזר לעריכת דין פרטית וסייע להגברת ההשפעה של המפלגה הדמוקרטית במיין.
מיין הייתה אז מדינה רפובליקנית, ויחד עם ורמונט הייתה אחת משתי מדינות בהן ניצח אלף לנדון את פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1936. מאסקי התמודד לתפקיד ראש עיריית ווטרוויל ב-1947 אולם נכשל.
מאסקי נבחר לבית הנבחרים של מיין מטעם מחוז ווטרוויל ב-1946 ברוב קטן.
הוא התמודד כדמוקרט, וניצחונו היה חריג באותה תקופה.
בכהונתו השנייה היה מנהיג המיעוט וזכה להתנגדות רפובליקנית.
ב-1954, החל בבנייה פוליטית של המפלגה במיין.
לאחר שצבר מוניטין במועצה המחוקקת של מיין, התמודד לתפקיד המושל ונבחר ב-1954. הוא היה המושל הקתולי הראשון במיין.
הוא עצמו לא היה סבור שינצח.
במהלך התמודדותו הוצע לו להיות שותף מלא בפירמה לעריכת דין שהייתה מביאה לו הכנסה נאה.
עם שני ילדים בביתו ומשכנתה הוא היה צריך להחליט לאן עליו לפנות, ובחר לבסוף להיות מושל.
לאחר כניסתו לתפקיד, היה חייב כחמשת אלפים דולר לבית החולים, כשהוא מרוויח רק עשרת אלפים דולרים בשנה.
הרפובליקנים שלטו בארבע חמישיות מבית הנבחרים, אולם מאסקי היה מושל יעיל והצליח למלא את רוב הבטחותיו לציבור.
ב-1956 נבחר לכהונה שנייה וכיהן עוד שנתיים לפני שפנה אל הסנאט של ארצות הברית.
בבחירות לסנאט ב-1958, ניצח מאסקי ברוב של 60% ונבחר לסנאט.
מאסקי התעמת רבות עם מנהיג הרוב העוצמתי בסנאט, לינדון ג'ונסון, שהקפיד לבודד אותו פוליטית.
מאסקי הצליח לצבור עוצמה והיה אחד מהמחוקקים המשפיעים ביותר בסנאט.
רבים טענו שהפר את נאמנותו למדינה כשאמר במסיבות עיתונאים בסנאט את הבעיות במדינה.
מאסקי היה מפעילי איכות הסביבה הראשונים שהיה בסנאט, והוביל מאמצים לעצירת הזיהום ולניקיון הסביבה.
עמדותיו על הסביבה הובילו לכך שכונה "מר ניקיון".
מאסקי הוביל מאמצים לתיקון חוק זיהום המים הממשלתיים, שנודע כחוק המים הנקיים, ב-28 באוקטובר 1971 כדי למזער את ההשפעה הבריאותית המזיקה של זיהום המים.
החוק זכה לתמיכה בין מפלגתית בקונגרס ועבר בבית הנבחרים ב-29 בנובמבר 1971 ובסנאט ב-29 במרץ 1972. הנשיא ריצ'רד ניקסון הטיל וטו על החוק כדי לעצור אותו.
לאחר לחץ של מאסקי, העביר בית הנבחרים את החוק שוב ברוב של 247 מול 23 כדי לבטל את הווטו.
החוק קבע לראשונה תקנות פיקוח לזיהום ותקנים למים נקיים, והרחיב את סמכויות הסוכנות להגנת הסביבה.
בעודו בסנאט, העביר חקיקה שדרשה מתעשיית המכוניות לייצר מנועים נקיים, תמך בג'נרל מוטורס, העביר חוק חלוקת הכנסה שסייע לנזקקים והעביר את חוק הערים לדוגמה.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1968, הוביל מאסקי את הדיון בנוגע לתמיכה במדיניות הממשל במלחמת וייטנאם, מה שהוביל למהומות.
ב-15 באוקטובר 1969, היה אמור לנאום באוניברסיטת ייל בנושא המלחמה אולם החליט לנאום במכללת בייטס בה למד.
מפלגתו ביקרה אותו על כך.
בתחילה תמך מאסקי במצע פרו-מלחמתי.
לאחר שההתנגדות למלחמה גברה ולאחר שמאסקי עצמו ביקר בווייטנאם ב-1968, עמדותיו השתנו עד כדי כך שהיה ממובילי המאמצים ליציאה מווייטנאם.
בנאום שנשא על כך בוועידה הוביל לעשרות אלפי מוחים שנלחמו עם השוטרים במהומות.
לאחר מכן כתב ללינדון ג'ונסון וטען שיש לסגת מווייטנאם במהירות האפשרית.
הוא רצה להפסיק את ההפצצות בצפון וייטנאם.
ב-15 באוקטובר 1969 תמך במפגינים אולם הזהיר אותם מפני התנגשות עם מערכת החוק.
מאסקי תרם להעברת חוק זכויות האזרח ותמך יותר ממאה פעמים בחוקים ליברטריאניים וליברליים.
מאסקי ביקר את השפעת ה-FBI והציע הצעות חוק להגבלת השפעתה.
ב-1968, התמודד מאסקי על תפקיד סגן הנשיא לצד סגן הנשיא המכהן, יוברט האמפרי, מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ב-1970 נאם נאום אותו שמעו שלושים מיליון איש במדינה, בו נאם על האמריקניזם, וטען שרוב האמריקנים הם אנשים הגונים, אולם נוהגים לחשוב שיש סכנה במתן אמון באמריקנים שונים מהם.</blockquote>
האמפרי ומאסקי הפסידו בבחירות לריצ'רד ניקסון ולספירו אגניו בהפרש זעום.
האמפרי ומאסקי השיגו 42.72% מהקולות וניצחו ב-13 מדינות, מה שהקנה להם 191 אלקטורים.
ניקסון ואגניו השיגו 43.42% מהקולות וניצחו ב-32 מדינות, מה שהקנה להם 301 אלקטורים, ואילו ג'ורג' וולאס וקרטיס לה מיי, שהיו מועמדי המפלגה העצמאית האמריקאית השיגו 13.53% מהקולות וחמש מדינות בדרום ארצות הברית, מה שהקנה להם 46 אלקטורים.
אגניו נחשב למועמד חלש יחסית למאסקי, והאמפרי טען שאנשים שלא היו בטוחים בנוגע לבחירה בנשיאם היו צריכים להחליט לפי יחסם לסגנים.
מאסקי המשיך בעבודתו בסנאט, וכיהן כיושב ראש ועדת התקציב בסנאט בין 1973 ל-1980.
בנאום במהלך מסע הבחירות, טען שהאמריקנים נולדים עם המוניות אולם נכנעים לדעות קדומות.
לטענתו אנשים התקשו בביצוע מה שנכון עבור החברה.
באותו הזמן נורו שני תלמידים שחורים בידי משטרת מיסיסיפי, מה שהוביל את מאסקי לטוס במטוס סילון שכור עם מאה אנשים כדי להיות בלוויה.
אנשי מיין טענו שמאסקי ניסה להשיג כותרות, אולם מאסקי טען שהיה גאה במעשיו.
בלוס אנג'לס הביע את תמיכתו בתנועות לחיזוק השחורים, הצהרה שמשכה תשומת לב תקשורתית.
ב-1970 נבחר לנאום מטעם המפלגה הדמוקרטית לפני בחירות אמצע הכהונה.
מעמדו הלאומי התחזק לקראת הבחירות ב-1972. ב-1973 הגיב לנאום מצב האומה של הנשיא ניקסון מטעם הדמוקרטים.
לפני הבחירות ב-1972, נחשב מאסקי למועמד המוביל מטעם המפלגה הדמוקרטית.
למרות שהצליח בסקרים, הוא המשיך לנאום נאומים יומיים בחלקים שונים במדינה.
ב-17 באוגוסט 1969, אמר בתוכנית פגוש את העיתונות שכניסתו למירוץ תהיה תלויה בכך שיוכל לעמוד באתגרים הדרושים, והבטיח להכריז על כוונותיו כעבור שנה או שנתיים.
ב-8 בנובמבר 1970, טען מאסקי שיתמודד רק אם יהיה משוכנע שיוכל לאחד את המדינה במהלך כהונתו כנשיא.
באוגוסט 1971, במהלך משבר כלכלי, חשף סקר שמאסקי יכול היה לנצח את ניקסון בבחירות.
בסוף 1971, נשא נאום נגד המלחמה בפרובידנס, רוד איילנד.
מדיניות החוץ של הנשיא ניקסון עמדה להיות נושא מרכזי במסע הבחירות.
אסיפות הבחירה באיווה ב-1972 שינו את המצב.
הסנאטור ג'ורג' מקגוורן מדקוטה הדרומית, שנחשב למועמד לא סביר, הצליח באסיפות והשיג תשומת לב מצד התקשורת.
מאסקי הצליח לנצח באסיפות הבחירה, אולם מקגוורן היה זה שזכה למומנטום.
מאסקי לא השתתף במסע הבחירות המקדימות, וכך נחלש מעמדו.
הוא כן ניצח בבחירות בניו המפשייר, אולם בהפרש קטן.
נפילתו של מאסקי ב-1972 מיוחסת לתגובתו להתקפות.
תומפסון החל שמועה שמאסקי מכור לאיבוגאין, והדבר פגע בו.
לפני הבחירות בניו המפשייר, התפרסם בעיתון "מכתב הקאנאקים".
המכתב טען שמאסקי לעג לקנדים צרפתים - זאת כדי לפגוע בתמיכה בו בקרב האמריקנים ממוצא צרפתי באזור ניו אינגלנד.
העיתון גם תקף את אשתו של מאסקי, ג'יין, בטענה ששתתה לשוכרה ונהגה לספר בדיחות גסות במהלך מסע הבחירות.
מאסקי נאם בסופת שלג מחוץ למשרדי העיתון בהגנה על אשתו.
במהלך הנאום נמסו פתיתי שלג על פניו, והעיתונות טענה שהיה מדובר בדמעות, מה שפגע במוניטין שלו.
במהלך פרשת ווטרגייט והחקירות בעקבותיה, נחשף שהעמותה לבחירתו המחודשת של הנשיא ניקסון העסיקה יחידה שנועדה לפגוע ביריביו של ניקסון.
חקירה של ה-FBI חשפה שמכתב הקאנאקים זויף בידי אנשי ניקסון כחלק מניסיון לפגוע בדמוקרטים מובילים.
ב-1980, מונה מאסקי בידי הנשיא ג'ימי קרטר לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית לאחר שהמזכיר הקודם, סיירוס ואנס, התפטר בעקבות הפעולה הכושלת לשחרור בני הערובה האמריקנים באיראן, אליה התנגד.
מאסקי נבחר בשל הישגיו בסנאט בנושאי מדיניות חוץ.
הסנאט אישר את מועמדותו ב-8 במאי 1980.
בקיץ 1980, במהלך ההתמודדות הדמוקרטית לנשיאות, קמה תנועה לגיוס מאסקי למועמדות, וסיכוייו של מאסקי במקרה של ועדה דמוקרטית מפוצלת נחשבו לטובים.
סקר חשף שמאסקי היה חלופה אהודה יותר לקרטר מאשר טד קנדי וטען שהתמיכה בה זכה קנדי נבעה בעיקר בגלל ההתנגדות לקרטר.
מאסקי הגיע לשוויון בסקרים עם רונלד רייגן הרפובליקני, בניגוד לקרטר שפיגר בשבעה אחוזים.
לאחר התפטרותו של סיירוס ואנס, נוצר פער במשא ומתן לשחרור בני הערובה.
מאסקי פנה אל האומות המאוחדות ואל ממשלת איראן וניסה לשחרר את בני הערובה, ללא הצלחה.
משבר בני הערובה באיראן - במהלכו משטרו של האייתוללה חומייני חטף חמישים וארבעה מעובדי השגרירות האמריקנית - נמשך חצי שנה, ועל מאסקי הופעל לחץ להגיע לפתרון דיפלומטי.
לפני כניסתו לתפקיד, ניסיון חילוץ בני הערובה בידי כוח דלתא הוביל למותם של כמה חיילים והוביל להתנגדות אמריקנית לפעולה צבאית.
מאסקי הצליח לבסס קשרי דיפלומטיה עם ממשלת איראן וניסה להוביל לשחרור בני הערובה, מטרה שלא הצליח להשיג בתחילה.
שבוע לפני תום המשבר, התקשר אליו הנשיא קרטר.
מאסקי נשלח לדון בנושא שחרור בני הערובה עם הדיפלומטים והמנהיגים האיראניים.
כעבור שישה ימים, ביום כניסתו של רונלד רייגן לתפקיד, שוחררו בני הערובה.
ב-16 בינואר 1981, הוענקה למאסקי מדליית החירות הנשיאותית על ידי הנשיא קרטר בשל פעולתו לשחרור בני הערובה.
מאסקי התנגד להסלמת מרוץ החימוש בשנות החמישים והשישים כיוון שטען שהאמון ושיתוף הפעולה הבינלאומיים ייפגעו כתוצאה ממירוץ חימוש גרעיני.
הוא דיבר רבות עם בעלות ברית במהלך המלחמה הקרה וגם עם בעלות ברית של ברית המועצות בניסיון לשכנעם להפסיק את תוכניות החימוש.
בתחילת שנות השבעים, החלה רוסיה לפתח עוד מערכות טילים.
בסוף 1979, פלשה ברית המועצות לאפגניסטן, וכוחות נאט"ו הכריזו מלחמה על ברית המועצות.
מאסקי נכנס לתפקידו חמישה חודשים לאחר הפלישה.
המשא ומתן נכשל, ופגישתם הראשונה של מאסקי ושל אנדריי גרומיקו לא הובילה לנסיגת ברית המועצות.
בנובמבר 1980, טען מאסקי שרוסיה רצתה להגיע למערכת יחסים טובה יותר עם ארצות הברית.
הוא ביקר את צעדיו של רונלד רייגן כמה פעמים והתנגד לקריאתו לסגת מהסכם סאל"ט 2..
מאסקי, במהלך הקריירה שלו, חשש ממלחמה גרעינית.
מאסקי פרש לביתו במרילנד ב-1981. הוא המשיך לעבוד כעורך דין במשך כמה שנים.
הוא נכנס כשותף בפירמה לעריכת דין בוושינגטון, ובנוסף היה יושב הראש של המחלקה ללימודי דיפלומטיה באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ב-1987, כפוליטיקאי ותיק, מונה מאסקי לחבר בוועדה המיוחדת של הנשיא, שנודעה כוועדת טאוור, לחקירת תפקיד ממשל רייגן בפרשת איראן-קונטראס.
מאסקי והוועדה פרסמו דו"ח מפורט בן יותר משלוש מאות עמודים שביקר את פעולות הנשיא והאשים את ראש סגל הבית הלבן, דונלד ריגן, בהשפעה על הנשיא.
הוועדה הייתה חריגה בכך שביקרה את הנשיא שמינה אותה.
מאסקי ביקר את האובססיה של הוועדה לסודיות, וטען שהיא הדגישה את הנושא על חשבון החקירות.
הוועדה לא זכתה לתקצוב רב, אולם טענה שממשל רייגן דן עם איראן בנוגע לשחרור בני ערובה למרות התנגדותם הפומבית.
מאסקי מת בוושינגטון כתוצאה מאי-ספיקת לב ב-1996, יומיים לאחר יום הולדתו השמונים ושניים.
הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
מורשתו של מאסקי בפוליטיקה ובשירות הציבורי היא בעיקר בחוקים שהעביר.
הוא נחשב לאביה של התנועה לשימור הסביבה בשנות השישים באמריקה," זאת בזכות החקיקה שלו בנושא.
החוק החשוב ביותר שלו בנושא היה חוק המים הנקיים של 1972, שנחשב לאחד מהחוקים החשובים בנושאי איכות הסביבה ואחד מהחוקים היחידים שאותם העביר הקונגרס פעמיים למרות וטו.
תרומתו לחקיקת חוק האוויר הנקי ב-1963 הייתה גדולה כל כך עד שהחוק כונה "חוק מאסקי".
מאסקי תמך בתנועה לזכויות האזרח, וביקר את ה-FBI של ג'ון אדגר הובר, מה שנחשב אז למעשה התאבדות פוליטי, כיוון שהובר ריגל ופגע ביריביו.
הוא הוביל להעברת חוק זכויות האזרח וקבע את יום מרטין לותר קינג, ובנוסף ביצע רפורמה בתחום השתדלנות.
מאסקי נחשב לפוליטיקאי המשפיע ביותר במדינת מיין.
עם סיום הקריירה שלו, נחשב לאמריקני ממוצא פולני שהגיע למעמד הגבוה ביותר בפוליטיקה.
הוא הפולני היחיד שהתמודד על תפקיד סגן הנשיא מטעם מפלגה מרכזית.
למרות שכהונתו הקצרה כמזכיר מדינה נחשבה ל"אכזבה גדולה" מבחינתו, עשרת החודשים בהם כיהן סייעו למדיניות החוץ של קרטר.
הוא זכה לשבחים על פועלו לשחרור בני הערובה באיראן.
באוניברסיטת דרום מיין, האגף למנהל ציבורי נקרא על שמו של מאסקי.
מסמכיו ורכושו נשמרו במכללת בייטס.
בווטרוויל, לאחר השירות הצבאי, נישא לג'יין גריי, שהייתה צעירה ממנו בשלוש עשרה שנים, ב-1948. היא הייתה עובדת בחנות בגדים.
הוא חיזר אחריה במשך שנה וחצי עד שהסכימה להינשא לו.
היא שינתה את דתה ואת מפלגתה לאחר הנישואין.
נישואיהם נמשכו עד למותו של מאסקי והיו להם חמישה ילדים.
מאסקי נודע בגלל התבודדותו, וכישורי המנהיגות שלו.
הוא היה ישיר וכנה, והיה אהוד בקרב הצעירים.
במהלך מסעות הבחירות, נתן לסטודנטים להתפרץ אל הבמה ולהציע לו נקודות לשיפור במצע.
במקרה ידוע, ב-25 בספטמבר 1968, נאם בפנסילבניה, ותלמיד צעק לעברו.
מאסקי הפסיק לדבר וקרא לתלמיד לבוא אל הבמה.
מאסקי הקפיד לנהל כל פרט במסע הבחירות שלו, ונכח ב-90% מההצבעות השמיות בסנאט.
הוא נאם נאומים רבים, ורצה לחקור כל עמדה שנקט בה.
הוא נודע בשל מזגו החם.
אדמונד שמילוביץ' (ברומנית: Edmond Smilovici; 24 בדצמבר 1921 - 24 במאי 1979) היה כדורגלן ומאמן ישראלי אשר נולד ברומניה ואימן את נבחרת ישראל בכדורגל בשנים 1971–1973.
שמילוביץ' נולד בבוקרשט והחל לשחק כדורגל בקבוצת מכבי בוקרשט.
לאחר שעלה לארץ ישראל שיחק כקשר שמאלי במכבי רחובות, הפועל תל אביב (עונת 1951/1952) והפועל רמת גן.
לזכותו של שמילוביץ' שתי הופעות במדי נבחרת ישראל, הראשונה בשנת 1949 במשחק ידידות מול , והאחרונה במשחק ידידות מול בשנת 1950.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל עבר לאימון.
בעונת 1954/1955 היה מאמנה של הפועל כפר סבא.
משנת 1958 היה מאמן הפועל תל אביב, אך לא זכה להצלחות עם הקבוצה וכעבור שנתיים עזב.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 שימש כעוזרו של גיולה מאנדי, מאמנה של נבחרת ישראל.
בעונת 1964/1965 אימן את הפועל פתח תקווה.
בתחילת העונה הכפולה 1966/1968 אימן את הכח רמת גן אך התפטר לאחר שלא מולאו דרישותיו המקצועיות.
בעונת 1968/1969 אימן את הפועל ירושלים והביאה לצמרת הליגה תוך הצגת כדורגל התקפי.
שמילוביץ' ואליעזר שפיגל מילאו בצוותא את מקומו של מאמן הנבחרת הישראלית באותה עת, עמנואל שפר (שנעדר עקב היותו עם נבחרת הנוער בבנגקוק בטורניר גביע אסיה) במשחק בינלאומי מול נבחרת אוסטריה באפריל 1969.
בעונת 1969/1970 אימן את מכבי חיפה, והוביל אותה למקום השלישי בטבלה.
משחקיו הראשונים כמאמן נבחרת ישראל היו בנובמבר 1971 במסע לאוסטרליה בו נערכו שלושה משחקי ידידות מול הנבחרת המקומית.
בטורניר הקדם אולימפי ב-1972, לא הצליחה הנבחרת שבהדרכתו להעפיל למשחקי אולימפיאדת מינכן, לאחר שנוצחה על ידי נבחרת תאילנד בבעיטות הכרעה מ-11 מטר.
כמו קודמו בתפקיד, עמנואל שפר, נכנס שמילוביץ' לעימותים עם כוכב הנבחרת גיורא שפיגל.
גם במשחקי הקדם גביע עולמי שנערכו ב-1973 לא הצליחה נבחרת ישראל להעפיל למשחקי הגביע העולמי במינכן ב-1974, לאחר שנוצחה בהארכה במשחק מול קוריאה הדרומית.
המשחק שהתקיים בסיאול במאי 1973 היה משחקו האחרון של שמילוביץ' כמאמן הנבחרת והוא הוחלף על ידי דוד שווייצר.
בסך הכל שיחקה נבחרת ישראל בהדרכתו 17 משחקים, בהם השיגה 9 ניצחונות, 4 תיקו ו-4 הפסדים.
אדמונד ליאופולד דה רוטשילד , יהודי-בריטי המכונה אדי על מנת להבחין בינו לבין הנדיב הידוע, היה בנקאי בבנק ההשקעות NM Rothschild and Sons, שפועל מאז 2007 בשם "רוטשילד ושות'", וחבר מסדר האימפריה הבריטית.
אדמונד לאופולד, נינו של ליונל נתן דה רוטשילד, הצטרף לבנק המשפחתי "נ.
רוטשילד ובניו" בשנת 1939. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת כקצין בצבא הבריטי ובין היתר שירת כקפטן בבריגדה היהודית.
הוא קיבל מעמד של שותף ב-1946. מילא תפקידי ניהול בפועל החל בשנת 1955, אחרי שדודו, אנתוני גוסטב דה רוטשילד, סבל משבץ.
בשנים 1963–1969 שימש כסגן היושב ראש של תחנת כוח הידרואלקטרית בניופאונדלנד, וזאת אחרי שסינדיקט בניהולו מימן את הקמת התחנה.
אדמונד לאופולד דה רוטשילד רכש לעצמו מוניטין בתחביבו - גננות, בייחוד בצמחי שושנת האלפים והכלאות של אזליאה.
על עבודתו זו זכה ב-2005 במדליית הכבוד Victoria Medal of Honour.
בתום מלחמת העולם השנייה היה האחראי על שיקום גני אקסבורי בהמפשייר.
בדיווחים בעיתונות הישראלית עליו, לעיתים התבלבלו בינו לבין קרוב משפחתו הרחוק (בן דודו מדרגה רביעית) אדמונד אדולף דה רוטשילד, שהיה נכדו של "הנדיב הידוע" וממשיך דרכו בפעילות ציוניות.
אדמונד גאורג הרמן (יחזקאל) לנדאו Landau; 14 בפברואר 1877 – 19 בפברואר 1938) היה מתמטיקאי יהודי-גרמני שעסק בתורת המספרים, ממייסדי האוניברסיטה העברית בירושלים בגבעת רם.
אדמונד לנדאו נולד בשנת 1877 בברלין, בן למשפחה יהודית עשירה.
אביו, לאופולד לנדאו, היה גינקולוג, מצאצאי אחיו של הרב יחזקאל לנדא, ואמו, יוהנה יעקובי, הייתה ממשפחת בנקאים נודעת.
בגיל 16 החל לנדאו ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת ברלין, ובגיל 22 קיבל תואר דוקטור במתמטיקה, על עבודה בהנחייתם של פרדיננד גאורג פְרוֹבֶּניוס (Frobenius) ולצרוס פוקס (Fuchs).
כעבור שנתיים סיים את ההביליטציה, שהעניקה לו זכות למשרת הוראה באוניברסיטה.
משנת 1899 עד 1909 לימד באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1903 הציג הוכחה פשוטה במידה ניכרת מההוכחה הידועה למשפט המספרים הראשוניים.
בשנת 1909 מונה כמחליפו של הרמן מינקובסקי באוניברסיטת גטינגן, שהייתה המרכז המתמטי של גרמניה ובעלת מוניטין עולמי, עם סגל שכלל את דויד הילברט, פליקס קליין ואחרים.
לנדאו התמקד בתורת המספרים האנליטית, כמו תרומה למחקר השערת רימן והקשר שלה לסדרת פרי, ונמנה עם מובילי הענף – ספרו Handbuch der Lehre von der Verteilung der Primzahlen היה הצגה שיטתית ראשונה של ענף זה.
תרם תרומה חשובה גם לאנליזה מרוכבת, וכתב ספר על היסודות האקסיומטיים של האנליזה המתמטית.
התעשיין היהודי-גרמני פאול וולפסקהל (Wolfskehl), שהיה מתמטיקאי חובב, הקצה בצוואתו 100,000 מרקים למי שיוכיח את המשפט האחרון של פרמה.
לנדאו, שאל מחלקתו באוניברסיטת גטינגן נשלחו ההוכחות, כולן שגויות, הכין מכתב סטנדרטי עם מקום למספרי העמוד והשורה שבהם נמצאה הטעות הראשונה, ונתן לתלמידיו למלא אותו.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 פעל לנדאו להקמתו של המכון למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, שהייתה באותה עת בשלבי הקמה.
לנדאו היה חבר בוועדה המייעצת של האוניברסיטה, וטיפל ברכישת ספרייתו של פליקס קליין למכון למתמטיקה.
בטקס חנוכתה של האוניברסיטה, ב-1 באפריל 1925, נשא הרצאה בעברית שכותרתה "שאלות פתורות וסתומות בתורת המספרים האלמנטרית".
לנדאו למד עברית בעצמו, מתוך כוונה לעבור לירושלים.
קודם להגעתו לירושלים, ניהל משא ומתן עם נשיא האוניברסיטה העברית, יהודה מאגנס, על תנאי העסקתו ועל גודל הבניין שישמש את המכון למתמטיקה, אף שהיה ברור שלנדאו ירד ברמת חייו ובתנאי עבודתו עם המעבר מגטינגן לירושלים.
בשנת 1927 עלה לנדאו לארץ ישראל עם משפחתו, והחל ללמד באוניברסיטה העברית.
לנדאו ומשפחתו התקשו להסתגל לתנאי החיים בירושלים, וגרוע מכך – לנדאו נקלע למאבק על השליטה באוניברסיטה העברית בין מאגנס לבין אלברט איינשטיין וחיים ויצמן.
מאגנס הציע למנות את לנדאו לרקטור האוניברסיטה, אך איינשטיין וויצמן התנגדו לכך.
לנדאו, שסלד ממאבק זה, אליו נקלע שלא מרצונו, חזר לגרמניה בשנת 1928.
לנדאו פעל באוניברסיטת גטינגן עד לשנת 1933, אז עלו הנאצים לשלטון במדינה.
רבים מהמתמטיקאים באוניברסיטת גטינגן היו יהודים, ובהם אמי נתר, ריכרד קוראנט ופליקס ברנשטיין.
באפריל 1933 נחקק בגרמניה חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, ולפיו דרש המשטר הנאצי לסלק ממשרותיהם את כל עובדי הציבור היהודים.
בהתאם לחוק זה הוצאו נתר, קוראנט וברנשטיין לחופשה בלתי מוגבלת בזמן.
החוק לא חל על יהודים שמונו למשרתם עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, ולכן לא חל על לנדאו.
עם זאת, נאסר עליו ללמד, ואת מקומו כמורה תפס עוזרו, שהיה נאצי.
בסמסטר שלאחר מכן ניסה לנדאו לחזור וללמד, אך חרם של הסטודנטים ושומרים של האס אה מנעו ממנו לעשות זאת.
לאחר לחץ נוסף נאלץ לנדאו לפרוש ממשרתו.
המכון למתמטיקה באוניברסיטת גטינגן לא חזר מעולם לימי תפארתו.
בשנת 1905 נישא למריאן ארליך, בתו של פאול ארליך, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה לשנת 1908.
בשנת 1934 עבר לנדאו לברלין, שם נפטר בשנת 1938.
ההיסטוריון ליאו קורי תיאר את סגנונו של לנדאו:
על שמו של לנדאו קרויים:
פונקציית לנדאו, לאחר שבשנת 1902 הוכיח תכונה הקשורה בגבול שלה.
משפט האידיאלים הראשוניים של לנדאו
בעיות לנדאו: ארבע בעיות העוסקות במספרים ראשוניים, שאותן תיאר לנדאו בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים בשנת 1912 כ"בלתי ניתנות לפתרון במצב הידע הנוכחי".
הבעיות נותרו בלתי פתורות עד היום.
בין השנים 1989–2010, פעל באוניברסיטה העברית בירושלים מרכז לנדאו לחקר אנליזה מתמטית.
אדמונד מנחם אייזלר (בהונגרית: Edmund Menachem Eisler; 1942 – 1850) היה סוחר וסופר יהודי-הונגרי, הנמנה עם מחברי האוטופיות הציוניות הראשונות.
אייזלר נולד בטרנבה שבהונגריה עילית (כיום בסלובקיה), בן למשפחה של סופרים ומפרשי המקרא.
למחייתו עבד כסוכן ביטוח וחברת פחם, ולצד זאת פעל כמשכיל פרסם שירים, פיליטונים ומאמרים בעיתונות היהודית בשפה הגרמנית בהונגריה.
בסיפורו, היהודים המהגרים מאירופה עולים לארץ ישראל, ומייסדים בה את מדינת "יהודה" – מונרכיה חוקתית יהודית הנחלקת לשבטים, שבה השפה הלאומית היא עברית.
המדינה שזה עתה הוקמה מותקפת על ידי המדינות השכנות, אך נוחלת מולן ניצחון.
החיבור 'חזות העתיד' נתגלה מחדש על ידי פרץ סנדלר, שתרגם אותו והוסיף מבוא במסגרת האנתולוגיה "חזיוני מדינה" בעריכת גצל קרסל.
(עוד באסופה: 'מסע לארץ ישראל בשנת ת"ת' מאת אלחנן ליב לוינסקי, 'אנטיגויות בציון' מאת יעקב בכר ו'שני דמיונות' ליצחק פרנהוף.)
"חזות העתיד" (תרגם: פרץ סנדלר), בתוך: פרץ סנדלר, גצל קרסל (עורכים), חזיוני מדינה: ילקוט אוטופיות ציוניות, תל אביב: מ.
נדפס שוב בתוך: רחל אלבוים-דרור, המחר של האתמול, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ג 1993, כרך ב: מבחר האוטופיה הציונית, עמ' 9–35.
ארדמונד מלאנגלי, דוכס יורק היה בנם של אדוארד השלישי, מלך אנגליה ושל פיליפה מאנו, והיה הרביעי מבין חמשת הבנים של הזוג שהגיעו לגיל הבגרות.
אדמונד נולד ב-5 ביוני 1341 בקינגס לאנגלי שבהרטפורדשייר, וכונה על שם מקום הולדתו.
בגיל 21 קיבל את התואר רוזן קיימברידג' וב-6 באוגוסט 1385 קיבל את התואר דוכס יורק.
אדמונד היה למעשה המייסד של בית יורק, אבל למעשה, רק בשל נישואי בנו הצעיר ריצ'רד מקוניסבורו, רוזן קיימברידג' לאן מורטימר, נכדתו של אחיו הגדול של אדמונד, ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס, בית יורק טען את תביעתו לכתר האנגלי במלחמות השושנים.
כל נשותיו של אדמונד מלאנגלי היו קשורות לאחיו הגדול, ג'ון מגונט: אשתו הראשונה, אינפנטה איזבלה מקסטיליה, הייתה אחותה הצעירה של רעייתו של ג'ון מגונט; אשתו השנייה, ג'ואן הולנד הייתה אחותה של מרגרט הולנד, אשתו של ג'ון ביופורט, רוזן סומרסט, בנו של ג'ון מגונט.
איזבלה, אשתו הראשונה של לאנגלי, הייתה בתו של פדרו, מלך קסטיליה ושל מריה דה פאדילה.
נולדו להם שני בנים ובת:
אדוארד מנוריץ', דוכס יורק (נהרג בקרב אז'נקור);
ריצ'רד מקוניסבורג, רוזן קיימברידג' (אבי בית יורק; הוצא להורג ערב הפלישה לצרפת, בשנת 1415, בידי הנרי החמישי באשמת בגידה).
לאחר מותה של איזבלה בשנת 1392, נשא לאנגלי לאישה את בת דודו, ג'ואן הולנד.
לאנגלי נפטר בעיר הולדתו ונקבר בה.
בהיותו בנו של המלך, לאנגלי השתמש בשלט האצולה המלכותי, בהבדל אחד - על התגים שעל שלט האצולה צוירו שלושה עיגולים אדומים.
גילם בעיקר דמויות שייקספיריות בתיאטרון דרורי ליין ונחשב לשחקן הגדול של תקופתו.
אביו היה פקיד ואמו שחקנית.
כבר בגיל ארבע הופיע על הבמה כקופידון.
חיי הבמה משכו אותו יותר מלימודים ולאחר תקופה קצרה כנער סיפון, חבר לדודו מוזס שהיה בדרן, פנטומימאי ופיתום ממנו למד יכולות אלו וכן נחשף למחזותיו של שייקספיר.
עם מות דודו עבר לחסותה של השחקנית שרלוט טידסוול (Charlotte Tidswell) שלימדה אותו את עקרונות המשחק ובפרט המשחק השייקספירי.
בגיל 14 הופיע לראשונה בתפקיד המלט ביורק ובהמשך היה לחבר בלהקת תיאטרון נודדת, שהגיעה אף לחצרו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת בטירת וינדזור.
ב-1807 הופיע בבלפסט לצידה של גדולת השחקניות באותה תקופה, שרה סידונס (שלא העריכה אותו, ייתכן משום שפיתח פרשנות שונה לדמויות השייקספיריות מאשר זו שטבע אחיה, ג'ון פיליפ קמבל).
ב-1814 התקבל כשחקן קבוע בתיאטרון דרורי ליין בלונדון והקריירה שלו החלה לפרוח.
תפקידו הראשון בתיאטרון זה היה שיילוק במחזה "הסוחר מוונציה".
בבוקר לאחר מכן דיווח ויליאם הזליט: "מר קין...
הופיע אמש בתיאטרון דרורי ליין בדמותו של שיילוק.
באשר לשימוש בקול, עיניים, פעולה והבעה, אף שחקן, במשך שנים רבות, לא השתווה לו.
התשואות, מהתמונה הראשונה לאחרונה, היו כלליות, רמות, ולא הופרעו לרגע".
הופעתו זכתה להצלחה גדולה ואחריה עקבו הופעות בתפקידים הראשיים במחזות ריצ'רד השלישי, המלט, אותלו, מקבת' והמלך ליר.
קין היה הראשון שיזם את החזרת הסוף הטראגי המקורי של "המלך ליר", לאחר שבמשך שנים הופיעו תיאטראות עם התחליף (האופטימי) שכתב נחום טייט לסיום המחזה במסגרת שכתובו "ההיסטוריה של המלך ליר".
החזרה למקור השייקספירי לא התקבלה ברצון על ידי הקהל.
קין זכה להערכה רבה כמפרש של שייקספיר וכעמוד התווך של התיאטרון.
קריקטורה בת הזמן מתארת אותו כאטלס הנושא על גבו את התיאטרון.
סמואל טיילור קולרידג' כתב שלראות את קין משחק זה כמו לקרוא את שייקספיר לאורם של ברקים.
ב-29 בנובמבר 1820 הגיע קין לניו יורק במסע הופעות והופיע בתפקיד ריצ'רד השלישי.
קין שהה בארצות הברית עד יוני 1821 והופיע בין היתר גם בבוסטון עם תיאטרון מקומי.
קין שב לבקר בארצות הברית ובקנדה בין אוקטובר 1825 לדצמבר 1826.
הקריירה של קין נפגעה בשל אורח חייו.
בעת שהות בשווייץ פגש בשרלוט קוקס, רעייתו של חבר מועצת העיר לונדון.
עם שובו הואשם קין בניאוף עם אשת איש.
בית המשפט פסק נגדו, אשתו עזבה אותו והטיימס הלונדוני יצא נגדו בסדרת כתבות אלימה.
עקב האווירה הציבורית זכה קין לקריאות בוז ולהשלכת פירות וחפצים אל הבמה נגדו הן בבריטניה והן בארצות הברית.
לאחר ששב מארצות הברית, נחלש קין פיזית ומנטלית.
הוא לא זכר את תפקידיו ולא היה יכול עוד לתפקד ללא לחשן.
ב-25 במרץ 1833 הופיע בפעם האחרונה בתיאטרון קובנט גרדן כשהוא מגלם את אותלו, עם בנו צ'ארלס בתפקיד יאגו.
במהלך ההצגה התמוטט על הבמה ולא שב עוד לאיתנו.
הוא נפטר פחות מחודשיים לאחר מכן בביתו בריצ'מונד שעל התמזה.
בשנת 1953 כתב ז'אן-פול סארטר את המחזה Kean אודות חייו של אדמונד קין.
ב-1961 הופק בברודוויי המחזמר Kean, השואב משני המחזות לעיל לפי ליברית שחיברו פיטר סטון ורוברט רייט.
המחזמר זיכה את אלפרד דרייק, שגילם את קין, במועמדות לפרס טוני.
בשנת 2020, השחקן יוסי (יוסקה) רובין, העלה את ההצגה 'אדמונד קין' בתיאטרון הסימטה ביפו, בבימויו של יובל כרמי.
אדמונד מקמילן הוא מעצב משחקי וידאו שידוע בעיקר בזכות עבודתו על המשחקים העצמאיים: Super Meat Boy, עקדת יצחק והרימייק שלו.
מקמילן הופיע בסרט הדוקומנטרי משחקים עצמאיים: הסרט, שהציג את חייהם של מספר מפתחים עצמאיים במהלך הפיתוח של שלושה משחקים עצמאיים גדולים: Super Meat Boy של אדמונד מקמילן וטומי רפנס, FEZ של פיל פיש ו-Braid של ג'ונתן בלו.
מקמילן נולד בסנטה קרוז, קליפורניה, ארצות הברית.
בילדותו עסק רבות בציור והתמקד בעיקר במפלצות.
את מרבית ילדותו בילה עם סבתו שהיוותה את מקור התמיכה העיקרי שלו.
סבתו אספה את ציוריו וניתן לראותם במשחק The Basement Collection אותו יצר מקמילן אשר יצא לאור ב-2012.
העיסוק הגרפי הראשוני של מקמילן היה ביצירת קומיקס עצמאי.
הוא פרסם מספר חוברות בכיכובו של Meat Boy - הדמות הראשית במשחק Meat Boy שיצא באוקטובר 2008 ובמשחק ההמשך שהצליח מאוד Super Meat Boy כקידום מכירות למשחקים.
משחק ההמשך יצא לקונסולת המשחקים Xbox 360 ולמחשב אישי.
מקמילן גם פיתח את המשחקים עטורי הפרסים: Gish, Aether, The Binding of Isaac ו-Coil.
Gish זכה בפרס "משחק ההרפתקאות של השנה" ו"המשחק העצמאי של השנה" ב-2004. Coil היה מועמד לפרס בקטגוריית חדשנות בפסטיבל משחקים עצמאיים ה-2009. מקמילן היה האומן והאנימטור המקורי של המשחק Braid לפני שהתפקיד עבר לדייוויד הלמן.
Braid זכה בפרס על חדשנות ב-2006 לפני שיצא ובמספר פרסים נוספים ב-2008 כולל פרסים על משחק הפלטפורמה הטוב ביותר והמשחק המקורי שניתן להורדה הטוב ביותר על ידי אתר Gamespot.
המשחק Aether זכה לתשבחות בפסטיבל IndieCade ב-2009.
מקמילן ושותפו טומי רפנס הקימו את Team Meat - חברה למשחקי וידאו עצמאיים.
באוקטובר 2008 יצא המשחק Meat Boy לאור.
משחק ההמשך Super Meat Boy הופץ לשירות ה– "Live Arcade" של קונסולת המשחקים Xbox 360 ב– 20 באוקטובר 2010 ודרך Valve ב-30 בנובמבר 2010. המשחק היה אמור לצאת גם בקונסולת המשחקים נינטנדו Wii, אבל העניין נזנח.
בגלל חוסר העניין של חברת סוני, חתמו Team Meat על חוזה המונע מהמשחק לצאת לפלייסטיישן 3. המשחק זכה להצלחה מסחררת שהתעלתה על זו של המשחק המקורי Meat Boy.
בעקבות כך אמר טומי רפנס "הרגשנו שעשינו זאת...
מקמילן נשוי לדניאל מקמילן, לה הציע נישואין בכנס משחקים עצמאיים כאשר עלה לבמה בזמן שהמשחק Gish זכה בפרס.
אדמונד ניקולאו (ברומנית: Edmond Nicolau, 3 ביוני 1922 - 2 בספטמבר 1996) היה מהנדס מערכות תקשורת, חוקר בקיברנטיקה ומסאי רומני, מחלוצי מדעי המחשב ברומניה.
תרם תרומות מקוריות בתורת השדה האלקטרומגנטי, בתחום האנטנות וגלי רדיו, בבלשנות המתמטית.
התעניין בנושאים רב-תחומיים, כולל קוסמוגוניה, אנתרופוגנזה, אפיסטמולוגיה, הרמנויטיקה והדתות.
היה פרופסור במכון הפוליטכני של בוקרשט ומייסד הפקולטה לקיברנטיקה כלכלית במסגרת האקדמיה ללימודי הכלכלה בבוקרשט.
יליד בראילה, אדמונד ניקולאו הצטיין מילדותו בהתעניינותו באלקטרוניקה.
למד בתיכון על שם ניקולאיה בלצ'סקו בבראילה וסיים את בחינות הבגרות בשנת 1941. בהמשך למד בפקולטה להנדסת התקשורת של המכון הפוליטכני בבוקרשט, במחלקת הרדיו.
סיים בשנת 1945 עם תעודת מהנדס תקשורת רדיו.
נשאר כחבר בסגל של המכון הפוליטכני, ולימד בו קורסים למדידות חשמליות ואלקטרוניות, לאנטנות ובשנים האחרונות לרשתות נוירונים.
בשנת 1961 התמנה פרופסור במכון הפוליטכני.
בשלהי שנות ה-1960 הצליח במאמצים להקים פקולטה לקיברנטיקה כלכלית במסגרת האקדמיה ללימודי כלכלה בבוקרשט (ASE) והיה הדקאן הראשון שלה.
אחרי סיים בינתיים לימודי מתמטיקה ופילוסופיה, בשנת 1969 השלים ניקולאו את עבודת הדוקטורט שלו המוקדשת ל"סינתזת המערכות הקורנות".
בשנים 1968-1966 הוא כיהן כמנהל הראשון של מרכז המחשוב של האקדמיה ללימודים כלכליים.
כמה ממחקריו אותם פרסם יחד עם קונסנטין בלצ'אנו-סטולניץ',התקבלו בעניין בחוגים המדעיים הבינלאומיים.
במחקריו שילב ניקולאו את "המדעים המדויקים" עם חקר החיים.
הוא יצר מודלים קיברנטיים של מערכת העצבים.
קידם את נושא הקיברנטיקה הרפואית והיה בשנת 1987 אחד ממייסדי החברה הרומנית לרשתות נוירונים.
חקר גם בתחום האינטליגנציה המלאכותית (השפות הטבעיות)
נודע גם מחקרים בתחום האנטנות, התפשטות הגלים האלקטרומגנטיים, המדידות בתחום הרדיוטכניקה ובקיברנטיקה.
ניקולאו הירצה כפרופסור אורח באוניברסיטאות בצרפת, בריטניה, מקסיקו, גרמניה וברית המועצות לשעבר.
אדמונד ניקולאו כיהן את התפקיד של מנהל מחקר באיגוד המדעי של המהנדסים והטכנאים של רומניה, כמנהל בארגון העולמי למערכות וקיברנטיקה, פרורקטור של האוניברסיטה החופשית בבוקרשט, מנהל בינלאומי במכון ללימודים גבוהים בניס, עורך שותף בכתב העת "קיברנטס".
אדמונד ניקולאו היה משנה ליושב הראש של האיגוד לידידות רומניה-ישראל.
בנעוריו היה פעיל בלשכה "כוכב הדנובה" של הבונים החופשיים בבוקרשט ובגיל זקנה, מיד אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי, ב-27 בדצמבר 1989 ניקולאו השתתף בתחיית תנועת הבונים החופשיים במשכן הישן ברחוב ראדו דה לה אפומאץ.
בסתיו 1993 הוא לקח חלק בייסוד מחדש הרשמי של לשכת "כוכב הדנובה".
ניקולאו מת ב-2 בספטמבר 1996 בבוקרשט.
1957 תעודת ההצטיינות של האיגוד המדעי של המהנדסים והטכנאים ברומניה
1974 פרס "טראיאן וויה" של האקדמיה הרומנית - על מחקריו את האלקטרומגנטיות והפצת הגלים האלקטרומגנטיים
1975 הפרס הגדול של המכון לסינתזות גבוהות בניס
1995 - יקיר העיר בראילה
1995 הפרס לידידות רומניה-ישראל, מטעם ACMEOR - האיגוד התרבותי העולמי של יהודי רומניה
1992 הוקם הפרס על שם אדמונד ניקולאו על עבודה הטובה ביותר בתחום הביופיזיקה או בהביוקיברנטיקה - המוענק מדי שנה בוועידה הלאומית לאינפורמטיקה רפואית
2001 המכללה הטכני בעיר בראילה קיבלה את שמו
כמו כן נקראו על שמו רחוב בבראילה, בית ספר תיכון טכני בבוקרשט, בית ספר בקלוז'-נאפוקה, מכללה טכנית בפוקשאן, לשכה של *לשכה של הבונים החופשיים בבוקרשט נקראה על שמו
במוזיאון העיר בראילה הוקם יד זיכרון הכולל חלק מארכיונו של אדמונד ניקולאו
אדמונד ניקולאו כתב, ערך לבד או בשותפות מעל 70 ספרים (מתוכם 10 בהוצאת האקדמיה הרומנית) וכ-500 מאמרים בכתבי עת ב 16 ארצות ובתשע שפות
(התפשטות הגלים האלקטרומגנטיים, כרך א, תכונות כלליות של הגלים האלקטרומגנטיים)
Măsurări electronice, ספר הלימוד של מהנדס האלקטרוניקה
1966 יחד עם סולומון מרכוס וסורין סטאטי Introducere în lingvistica matematică- מבוא לבלשנות המתמטית -
1972 Dicționar de termeni tehnici, בשותפות) ; מילון למוחנים טכניים
ספרי לימוד ומחקר נוספים, מסות וספרי מדע פופולרי:
Teoria informației, 1958; תאוריית המידע (בשותפות)
Măsurători electronice generale,1964; מדידות אלקטרוניות כלליות (מחבר ראשי)
Elemente de neurocibernetică, ,1967; יסודות נוירוקיברנטיקה (מחבר ראשי)
Cibernetica,, 1961; קיברנטיקה (מחבר ראשי)
Măsuri electronice și electrice, 1984; (מידות אלקטרוניות וחשמליות) (מחבר ראשי)
אדמונד נתן בן מימון יאפיל היה מוזיקאי יהודי-אלג'יראי.
בנעוריו למד מוזיקה מאחד מגדולי המוזיקאים האלג'יראים של התקופה, מוחמד בן עלי ספינג'ה, שנודע בבקיאותו ברזי המוזיקה האנדלוסית הקלאסית כפי שהשתמרה באלג'יריה.
ממנו למד יאפיל את ה"צנעה" (מערכת הנובה האלג'יראית), כולל קטעים נדירים מהרפרטואר הקלאסי.
הרפרטואר הקלאסי של המוזיקה האנדלוסית-אלג'יראית הועבר באופן מסורתי בין אמן לתלמיד, ומעולם לא הועלה על כתב.
אומנים זכו להכרה וליוקרה לפי מידת בקיאותם ביסודות המוזיקליים הקלאסיים, ולכן מיעטו לשתף את הידע שלהם עם זרים או אף עם תלמידיהם.
עקב זאת עלה חשש שלאחר מותם של האמנים הגדולים יישכחו חלק מהמסורות.
מודע לצורך לשמר את המסורות, למד יאפיל את יסודות המוזיקה המערבית ואת הרישום בתיווי מערבי.
בשיתוף פעולה עם המוזיקולוג הצרפתי הנודע ז'ול רואנה ועם מורו מוחמד בן עלי ספינג'ה, הוציא לאור עשרים ושבע מחברות של מבחר קטעי נובות אלג'יריות בתיווי מערבי בשם "רפרטואר של מוזיקה ערבית ומאורית" (Répertoire de la musique arabe et maure).
בנוסף לשיתוף פעולה זה, עבד יאפיל באופן עצמאי לשימור מאות לחנים ועיבודים, הפיק הקלטות והוציא לאור שני כרכים של שירים - אחד בערבית והשני בערבית יהודית.
כחלק מרוח זו של חידוש המוזיקה המסורתית והפצתה ברבים, ייסד יאפיל בית ספר למוזיקה באלג'יר שבו למדו תלמידים בצורה ממוסדת את המוזיקה המסורתית תוך אימוץ שיטות מערביות, כולל למידת סולפג'.
בית ספר זה היה בית הספר המודרני הראשון למוזיקה אלג'יראית-אנדלוסית מסורתית.
בשנת 1911 ייסד אנסמבל בשם "אלמוטרביה", שהורכב מנגנים יהודים כגון אלי מויאל (ידוע בכינוי "לילי עבאסי") וזכה להצלחה רבה.
בהמשך הצטרף ללהקה זמר מוסלמי בשם מחיידין בישרתרזי, תלמידו של יאפיל, שהיה כוכב עולה במוזיקה האלג'יראית, וביחד איתו ערכה הלהקה סיבובי הופעות רבי פרסום ברחבי אלג'יריה ואירופה.
יאפיל העביר לזמר את שרביט ניהול הלהקה בשנת 1927.
בשנת 1922 מונה לבעל הקתדרה למוזיקה ערבית בקונסרבטוריון למוזיקה באלג'יר.
הייתה זו הפעם הראשונה שהקונסרבטוריון הצרפתי, שלימד מוזיקה מערבית, החל בלימוד של מוזיקה אלג'יראית מקומית.
יאפיל הפך בעיני מעריציו באלג'יריה ובעיני השלטונות הצרפתיים למלחין מייצג וכמפענח וחוקר של יסודות המוזיקה המסורתית.
העיתונות בשפה הצרפתית באלג'יריה השתבחה בעובדה ש"בפעם הראשונה מוזיקאים אירופאיים יכולים לבצע מוזיקה ערבית ושמפעלו של יאפיל הוא ניסיון להציל את האמנות המאורית".
המוזיקולוגית האלג'יראית נדיה בוזר־קסבדג'י בספרה על המוזיקה האלג'יראית במאה העשרים, מתארת את יאפיל כגורם המוביל בתנועת ההתחדשות של המוזיקה המסורתית הקלאסית של אלג'יריה וכמי שהעלה את קרנה.
יידמון נתן יאפיל, דיוואן אלאגאני מן כלאם אלאנדאלוס, Imp.
בריגדיר אדמונד צ'ארלס וולף מאיירס ; 12 באוקטובר 1906 – 6 בדצמבר 1997) היה קצין בחיל ההנדסה המלכותי של הצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
מאיירס היה מהנדס שהתנדב לשרת בצבא הבריטי ב-1942. כאשר הצטרף למנהלת המבצעים המיוחדים קיבל דרגת ייצוג של קולונל ונשלח לנהל את הסיוע למחתרת היוונית ביוון.
בתחילת 1944 הועלה לדרגת בריגדיר.
נולד בקנזינגטון שבלונדון למשפחה יהודית.
בנם הבכור של אדית לבית זליגמן וד"ר סמואל מאיירס הפסיכולוג הראשי של הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה.
התחנך בבית הספר התיכון הייליבורי ובאקדמיה הצבאית בוולוויץ' (Woolwich).
עם הסמכתו נשלח לאוניברסיטת קיימברידג' להשלמת לימודי הנדסה במכללות קיוס וגונוויל (Caius college, Gonville college).
בשנת 1926, הוענקה לו דרגת סגן-משנה בחיל ההנדסה.
כעבור שלוש שנים קודם לדרגת סגן.
תוך כדי שירותו, בשנים 1934 – 1935, שימש כמזכיר מועדון התעופה של חיל ההנדסה בימים בהם מעט מאוד קציני הנדסה התעניינו בגורם האווירי.
בשנת 1936, עם פרוץ המרד הערבי הגדול, נשלח לשרת בארץ ישראל ובשנת 1937 קודם לדרגת סרן.
כקצין הנדסה במהלך המרד הערבי למד באופן בלתי אמצעי כיצד נלחם צבא בחתרנות, טרור וגרילה ומה חלקו של הגורם ההנדסי במלחמה כזו.
על הצטיינותו בשירות בארץ ישראל קיבל צל"ש (MID).
עם דיכויו של המרד הערבי, בשנת 1939, הועבר למפקדת פקוד המזרח-התיכון בקהיר.
היה זה ערב מלחמת העולם השנייה.
בתקופה זו נמנה עם תחום הנדסה-בינוי ועסק במתן שירותי הנדסה במדבר המערבי במצרים בתחומי סלילת דרכים והקמת בסיסים.
בחודש ינואר 1940 נמנה עם משלחת בין-חיילית שנשלחה באופן "תמים" לטורקיה לצורך סקר חשאי של פעילות חתרנית במדינה זו, והיה ותיכבש על ידי הגרמנים, ובתוך כך ציון דרכי תחבורה ותקשורת וחבלה במתקנים חיוניים.
בחודש מרץ 1940, עם מינויו של גנרל ארצ'יבלד וייוול למפקד פקוד המזרח התיכון, הוצב כקצין מטה במחלקת ההנדסה הפקודית (וייוול הכיר אותו משרותם המשותף בארץ ישראל).
בחודש יולי 1940 קיבל דרגה זמנית של מייג'ר ומונה לקצין ההנדסה של דיביזיית השריון מספר 7 ("עכברי המדבר").
במבצע "מצפן" היו תפקידי ההנדסה בפיקודו רבים ומגוונים.
החל מפריצת שדות המוקשים של האויב במערכים המגינים, דרך הכשרת דרכים במדבר, מיכשול וביצור מחסומי הדרכים השונים לניתוק האיטלקים, הסוואת הכוחות וסיוע בהספקת מים לכוחות.
לאחר המבצע, מונה למדריך בבית-הספר לפיקוד-ומטה של המזרח התיכון בחיפה, בין מרץ 1941 – ינואר 1942 להכשרת קצינים בכירים עבור הדרג המסייע: ארטילריה, הנדסה וקשר.
לאחר מכן, בין ינואר לאוגוסט 1942 שימש כמדריך במרכז האימונים למבצעים-משולבים בכברית.
במוסד זה התמחה גם בלוחמה אמפיבית ועבר קורס צניחה יחד עם לוחמי "שירות האוויר המיוחד" (SAS) של דייוויד סטרלינג שהתאמנו שם.
באפריל 1942 קיבל דרגה זמנית של לוטננט-קולונל (סא"ל).
באוגוסט אותה שנה מונה לראש ענף מבצעים-משולבים במפקדת פקוד ההמזרח התיכון.
מאיירס הוצנח ביוון הכבושה ב-29 בספטמבר 1942 יחד עם 12 אנשי קומנדו בריטים, בהם ארץ-ישראלי אחד ממוצא רומני, מאיר "מייק" קיציס, כדי לשבש את נתיבי האספקה הגרמנים דרך יוון לצפון אפריקה.
ולשם כך להיות האחראי על התיאום בין הצבא הבריטי וממשלת בריטניה לבין הכוחות שנלחמו במדינות הציר.
הבריגדיר מאיירס יצר בתחילה קשר עם ELAS, וביקש עזרתם להרוס את מטרתו שהיא גשר רכבת על נהר גורגופוטמוס (Γοργοπόταμος)() שבמרכז יוון.
ה-ELAS לא שיתפו פעולה או שלא הצליח להשיגם.
לכן הוא פנה ל-EDES ואלו הסכימו, כששמעו זאת ה-ELAS הם החליטו לא לאפשר ל-EDES להיות היחידים העוזרים לבריטים וכך, ב-25 בנובמבר 1942, שיתפו הבריטים, ה-ELAS וה-EDES פעולה במבצע הרלינג, פוצצו את הגשר, והצליחו לשבש את תנועת הרכבות למשך שישה שבועות.
על מבצע "הרלינג" לומדים באקדמיות צבאיות ובאוניברסיטאות ברחבי העולם.
במורשת היוונית הוא נחרט כהצלחה המשמעותית ביותר של התנגדות המחתרת לכיבוש הנאצי.
אבל מאיירס עצמו היה גאה במיוחד על מה שעשה למען הצלתו של היישוב היהודי בארץ ישראל.
כך מספר וודהאוס בריאון: "היינו באירוע לציון 10 שנים למבצע.
ואחרי האירוע שני גברים זרים ניגשו אלי ואל אדי.
הם היו יהודים ורצו להודות לנו.
תודה על כל מה שעשיתם בשבילנו - אמרו.
אדי השיב - על מה?
הם השיבו לו – לא נכון, הרי היית שם!
וזה באמת ריגש את אדי.
ב-21 ביוני 1943 היה מאיירס המתאם של פעולת השמדת גשר מסילת הרכבת באסופוס שבקצה הדרומי של הפלופונסוס.