tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדליות באליפויות עולם בספורט נכים
נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים (גברים) (1971, 1975)
ארנון אפרתי, דרור כהן ובני וקסלר – שיט (2011)
חנוך בודין – שחייה (פעמיים)
זאב גליקמן – טניס שולחן (2002)
אורנה גרינברג – זריקת דיסקוס (1978)
איגור קוגן ומרי קוגן – חתירה זוגית (2006)
אורנה גרינברג – זריקת אלה (1978)
שרגא ויינברג – טניס כיסאות גלגלים (2018)
יוסי סעדון – טניס כיסאות גלגלים (2023)
בועז קרמר – טניס כיסאות גלגלים (2011)
גיא ששון – טניס כיסאות גלגלים (2023)
אנסטסיה דוברובולסקי, גילת עבאדי, פיטר דויטש, אנדריי זוכבאיה – שיט (2007)
נבחרת ישראל בכדורשער נשים (2022)
זאב גליקמן – טניס שולחן (1990)
אורנה גרינברג – שחייה (1978)
קרולין טביב – טניס שולחן (2018)
יצחק ממיסטבאלוב – שחייה (2010)
נבחרת ישראל בג'ודו – מדליית זהב קבוצתית באליפות אירופה – מצרים 2005
הפועל ירושלים (כדורסל) (1 גביע יול"ב)
אלכס אברבוך – אליפות אירופה בקפיצה במוט – 2002, 2006
עמית ענבר – שיט, שלוש פעמים אלוף אירופה
יהונתן קופלב – אליפות אירופה בשחייה, 50 מטר גב – 2012
אלכס שטילוב – מדליית זהב בתרגיל הקרקע באליפות אירופה בהתעמלות במוסקבה 2013
נבחרת ישראל בברידג' – מקום ראשון (מדליית זהב) באליפות אירופה בברידג' בקרואטיה 2014
שגיא מוקי – מדליית זהב באליפות אירופה בג'ודו במסגרת המשחקים האירופיים בבאקו 2015
פיטר פלצ'יק – מדליית זהב באליפות אירופה בג'ודו 2020
נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית – מדליית הזהב בקרב רב באליפות אירופה 2020
לינוי אשרם – מדליית זהב באליפות אירופה 2020 בהתעמלות אמנותית בקרב רב
יואב כהן – מדליית זהב באליפות אירופה בשיט 2020
אבישג סמברג – מדליית זהב באליפות אירופה בטאקוונדו 2020
ארטיום דולגופיאט – מדליית זהב באליפות אירופה בהתעמלות מכשירים 2020
ניתאי חסון וסער תמיר – מדליית הזהב בתחרות זוגות מעורבים בשיט תחרותי בדגם 470 באליפות אירופה 2021
אנסטסיה גורבנקו – שתי מדליות זהב באליפות אירופה בשחייה (בודפשט 2021 ורומא 2022) במשחה ל-200 מטר מעורב אישי
תמנע נלסון-לוי – מדליית זהב באליפות אירופה בג'ודו 2022 בקטגוריית 57 ק"ג לנשים
רז הרשקו – מדליית זהב באליפות אירופה בג'ודו 2024
אנסטסיה גורבנקו, דריה גולובטי, איילה ספיץ ולאה פולונסקי מדליית הזהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי באליפות אירופה בשחייה 2024
דניאלה פלג – מדליית זהב באליפות אירופה 2024 בגלישת רוח בדגם IQFoil
נבחרת ישראל בלקרוס – מדליית זהב באליפות אירופה בלקרוס 2025
חנה קנייזבה-מיננקו (קפיצה משולשת באליפות אירופה באתלטיקה 2022)
אנדי רם ויוני ארליך – אליפות אוסטרליה הפתוחה בזוגות (2008)
אנדי רם – אליפות וימבלדון 2006 בזוגות מעורבים יחד עם ורה זבונרבה
אנדי רם – אליפות צרפת הפתוחה 2007 בזוגות מעורבים יחד עם נטלי דשי
2008 – בשנת 2008 קיבל יצחק פרלמן את פרס גראמי על מפעל חיים, זהו הפרס 16 במספר שלו – טקס מספר 50.
דניאל בארנבוים – 6 פרסים.
גיל שחם – 1999 יחד עם אנדרה פרווין – טקס מספר 42
מירי בן-ארי – חולקת את הפרס עם קניה ווסט וצ'ה סמית ככותבי שיר הראפ הטוב ביותר לשנת 2004 – טקס מספר 46, Jesus Walks בביצועו של קניה ווסט בשנת 2005 – טקס מספר 47
יזהר כהן ואלפא ביתא – "אבניבי" (אירוויזיון 1978)
גלי עטרי וחלב ודבש – "הללויה" (אירוויזיון 1979)
דנה אינטרנשיונל – "דיווה" (אירוויזיון 1998)
נטע ברזילי – "Toy" (אירוויזיון 2018)
משה מזרחי – לסרט הזר הטוב ביותר "כל החיים לפניו" (צרפת, 1977)
נטלי פורטמן – לשחקנית הראשית הטובה ביותר "ברבור שחור" (ארצות הברית, 2011)
ניב אדירי – למיקס הסאונד הטוב ביותר "כוח משיכה" (ארצות הברית, 2013)
עופר אלון – זוכה פרס האוסקר להישגים מדעים וטכנולוגים עבור פיתוח תוכנת ZBrush (ארצות הברית, 2014)
גיא נתיב – לסרט הקצר הטוב ביותר "Skin" (ארצות הברית, 2019)
מאיר פדר, צבי רזניק, גיא דורמן ורון יוגב – זוכי פרס האוסקר להישגים מדעים וטכנולוגים עבור טכנולוגית העברת הווידאו האלחוטי, שמומש בשבבים של חברת אמימון.
יובל אברהם – לסרט התיעודי הטוב ביותר "אין ארץ אחרת", ביחד עם באסל עדרא (ארצות הברית, 2024)
"סאלח שבתי" – הפרס הבינ"ל ע"ש סמואל גולדווין (ישראל, 1965)
חיים טופול – תגלית השנה על משחקו בסרט "סאלח שבתי" (ישראל, 1965)
חיים טופול – השחקן הטוב ביותר במחזמר או קומדיה על משחקו ב"כנר על הגג" (ארצות הברית, 1972)
"השוטר אזולאי" – הסרט הזר הטוב ביותר (ישראל, 1972)
"ואלס עם באשיר" – הסרט הזר הטוב ביותר (ישראל, 2009)
נטלי פורטמן – לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט "קרוב יותר" (ארצות הברית, 2004); לשחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה "ברבור שחור" (ארצות הברית, 2011)
עודד קוטלר – פרס השחקן הטוב ביותר על "שלושה ימים וילד" (ישראל, 1967)
חנה לסלאו – פרס השחקנית הטובה ביותר על "אזור חופשי" (ישראל, 2005)
אתגר קרת ושירה גפן – פרס מצלמת הזהב לסרט ביכורים על "מדוזות" (ישראל, 2007)
יוסף סידר – פרס התסריט על "הערת שוליים" (ישראל, 2011)
מני יעיש – פרס איגוד הבמאים והתסריטאים על "המשגיחים" (ישראל, 2012)
נדב לפיד – במאי הסרט "מילים נרדפות" (ישראל, 2019)
יוסף סידר – במאי הסרט "בופור" (ישראל, 2007)
פרס אמי לבידור בפריים טיים
ציפי ברנד – מפיקה ובמאית הסרט "גוגל בייבי" (ארצות הברית, 2010)
אבי ניר – מפיק בפועל של סדרת הטלוויזיה "הומלנד" (ארצות הברית, 2012)
אדיר מילר – יוצר, תסריטאי ושחקן סדרת הטלוויזיה "רמזור" (ארצות הברית, 2010)
יוסי ואסה – מפיק, במאי ושחקן סדרת הטלוויזיה "נבסו" (ארצות הברית 2018)
חברת סאונד רדיקס – סנכרון אוטומטי ותיקון הבדלי פאזות בין מיקרופון בום ומקרופון דש
חברת בימר (Beamr) – פיתוח מדד איכות פרספטואלי לצורך שיפור דחיסה של וידאו
חברת ווייבס (WAVES Audio) – שי פישמן, יניב אלון ומאיר שעשוע – עבור הפלאגין – Clarity Vx Pro
יריב מוזר – במאי הסרט הדוקומנטרי "עוד נחזור לרקוד" (ארצות הברית, 2024)
בתחרות מיס עולם לנשים נשואות
תחרות מיס ומר עולם החירשים
אסיה יוחנני (מיס עולם החירשת 2018)
רמטכ"ל צה"ל משה דיין, עוטר באות לגיון הכבוד בדרגת מפקד בזמן ביקורו בצרפת באוגוסט 1954 ובדרגת קצין גבוה בזמן ביקורו בצרפת ב-1 במאי 1957.
מפקד חיל האוויר הישראלי, דן טולקובסקי, עוטר באות לגיון הכבוד בדרגת מפקד על ידי שגריר צרפת בישראל, פייר ז'ילבר, ב-24 בנובמבר 1958.
מייסד לשכת המסחר ישראל-צרפת יצחק רוקח.
1955: נחום סלושץ (דרגת אביר) ונתן בר-זכאי (דרגת אביר).
1959: אבא חושי (דרגת אביר), יעקב דורי (דרגת אביר), נספח צה"ל בצרפת עמנואל נשרי (דרגת קצין), דוד הכהן (דרגת קצין) וראש המחלקה לצרפתית באוניברסיטה העברית פרופ' אברהם דאף (דרגת קצין).
1960: אברהם אלמליח (דרגת קצין), ציר ישראל בצרפת מרדכי שניאורסון ומנהל מחלקת שביתת הנשק במשרד החוץ ד"ר אברהם בירן (דרגת קצין).
1964: אשר בן נתן (דרגת קצין), צבי יחיאלי – הנהלת צים (דרגת אביר)
1965: מנחם סבידור מנכ"ל רכבת ישראל, שארלי אטאלי מהנדס בתעשייה האווירית.
1966: בנימין אמירה (דרגת אביר), הוגו ואלישבע בויקו, ד"ר שאול לוין (דרגת אביר) – מנהל אגף החינוך בעיריית תל אביב-יפו על חלקו בחתימת הסכם התרבות בין המדינות בתקופת היותו יועץ לענייני תרבות בשגרירות בצרפת ועל פעילותו בתל אביב להקמת תיכון כל ישראל חברים ופתיחת המחלקה לצרפתית באוניברסיטת תל אביב.
1967: שמואל צ'ציק-ספיר – נציג התעשייה האווירית בצרפת (דרגת אביר), המחנך משה אדרי (דרגת קצין)
1979: שלמה פרידריך, איש ציבור ודיפלומט ישראלי
2011: ד"ר אריאל לויטה, סמי סגול, מיכאל סלע (מפקד)
2013: עוזי ארד דרגת קצין, צבי קפלן, אלפרד אקירוב דרגת אביר
מאיר שלו, רוני סומק, מיכל גוברין, אסתר אורנר, ישראל כרמל – 2013
אלון גרבוז, חיים גורי, כתריאל שחורי, מארי שק, סייד קשוע, מוש דנון, מישל קישקה – 2011
יוסי טלגן, דובי לנץ, אתגר קרת, מיכל רובנר – 2010
דויד גרוסמן, אוהד נהרין – 1998
יונתן כרמון, ליה ון ליר
נתן ואביטל שרנסקי – 1986
רפאל איתן קיבל את העיטור בשנת 1979 בעת שכיהן כראש המטה הכללי
זאב אלמוג קיבל את העיטור בשנת 1981 בעת שכיהן כמפקד חיל הים הישראלי
אורי שמחוני קיבל את העיטור בעת שכיהן כנספח צה"ל בוושינגטון
דוד עברי קיבל את העיטור בשנת 1983 בעת שכיהן כמפקד חיל האוויר הישראלי
יהושע שני קיבל את העיטור בשנת 1989 עם סיום כהונתו כנספח אווירי בוושינגטון
אהוד ברק קיבל את העיטור בשנת 1993 בעת שכיהן כראש המטה הכללי
אמנון ליפקין-שחק קיבל את העיטור בשנת 1997 בעת שכיהן כראש המטה הכללי
משה יעלון קיבל את העיטור בשנת 1998 בעת שכיהן כראש אגף המודיעין ובשנית 2003 בעת שכיהן כראש המטה הכללי
זאב ליבנה קיבל את העיטור בשנת 1999 בעת שכיהן כנספח צה"ל בוושינגטון
עמוס מלכא קיבל את העיטור בשנת 2001 בעת שכיהן כראש אגף המודיעין
ניצן נוריאל קיבל את העיטור בשנת 2002 בעת שכיהן כנספח זרוע היבשה בארצות הברית
ידידיה יערי קיבל את העיטור בשנת 2003 בעת שכיהן כמפקד חיל הים הישראלי
אליעזר שקדי קיבל את העיטור בשנת 2005 בעת כהונתו כמפקד חיל האוויר הישראלי
גבי אשכנזי קיבל את העיטור בשנת 2008 בעת שכיהן כראש המטה הכללי
עידו נחושתן קיבל את העיטור בשנת 2012 בעת שכיהן כמפקד חיל האוויר
בני גנץ קיבל את העיטור בשנת 2013 בעת שכיהן כראש המטה הכללי
אייל רוזן קיבל את העיטור בשנת 2014 לאחר שכיהן כנספח זרוע היבשה בארצות הברית
גדי איזנקוט קיבל את העיטור בשנת 2016 בעת שכיהן כראש המטה הכללי
אביב כוכבי קיבל את העיטור בשנת 2022 בעת שכיהן כראש המטה הכללי
אלי גליקמן קיבל את העיטור בשנת 2002 בעת שכיהן כנספח זרוע הים בארצות הברית
בן-עמי שילוני – 2000, עיטור כוכב הזהב והכסף
1971 – קבוצת רופאים ישראלית: פ.
המשחקים הפאראלימפיים תל אביב (1968)
ישראלי היה חינמון ישראלי יומי בתפוצה ארצית שיצא לאור בשנים 2006–2008. עיתון זה היה החינמון הראשון שהופץ מדי יום בתפוצה ארצית בישראל.
העיתון "ישראלי" הוקם על ידי איש העסקים שלמה בן צבי וקבוצת "הירש מדיה".
הגיליון הראשון יצא לאור ב-3 בינואר 2006, בשם "ישראלי ניוז"; ב-7 בפברואר קוצר שמו ל"ישראלי".
בן צבי הסביר את שינוי השם ב:"רצון להבליט את צבעי הכחול-לבן וויתור על המילה "ניוז", מאחר שמתגובות שקיבלנו הבנו שרבים סבורים שמדובר בעיתון בשפה האנגלית".
העיתון הופץ חינם, פעמיים ביום, בתחנות מרכזיות של רכבת ישראל ואגד ובמקומות ציבוריים נוספים.
לעיתים הודפסו שתי מהדורות - בוקר וערב.
העיתון כלל 32 עמודים ובהם מספר מדורים קבועים - חדשות, כלכלה (בשיתוף עיתון גלובס), דעות, תרבות, פנאי (תשבצים וחידונים אבי רובינשטיין), נופש, טלוויזיה, ספורט ולוח (בשיתוף אתר "מדס").
בימיו הראשונים היה גונן גינת, בעבר עורך הצופה, העורך הזמני של העיתון.
עורכו הראשי בהמשך היה אבי רצון.
במהלך חודש אוגוסט 2006 מונה העיתונאי עמוס רגב להיות עורכו הראשי של העיתון.
בינואר 2007 רגב פרש, ומאז ערך את העיתון בפועל ברק סרי.
באפריל 2006 נרכשו 50% ממניות העיתון על ידי חברת "ניוזקו" שבבעלות אייל ההימורים היהודי האמריקאי שלדון אדלסון.
זמן קצר לאחר מכן נקלע העיתון לסכסוך בין הבעלים, בן צבי ואדלסון, שאף הגיע לבתי המשפט, שבנובמבר 2006 אדלסון תבע את בן-צבי על מעילה בכספי העיתון.
הסכסוך איים על המשך פעילותו של העיתון, ואף גרם לסגירתו ליום אחד.
בשלב זה עזב העורך הראשי, עמוס רגב, את תפקידו.
בינואר 2007 החזיר שופט את ניהולו של העיתון לקבוצת "הירש מדיה", ואדלסון החל לפעול להקמת חינמון מתחרה בשם "ישראל היום", שהושק ביוני 2007. בהמשך חשף בן-צבי כי הסכסוך פרץ על רקע מעורבותו של בנימין נתניהו בקביעת זהות עורך העיתון והתוכן שלו.
באוגוסט 2007 החלה דעיכה בעיתון, והתמעטו מודעותיו הפרסומיות.
מספר העמודים ירד מ-32 ל-24 וחלק גדול מהמדורים בוטלו.
הוא הודפס והופץ רק פעם אחת ביום, ותפוצתו ירדה משיא של כ-200,000 עותקים ביום לכ-50,000 עותקים.
חלק גדול מבעלי התפקידים בעיתון פרשו.
במקביל ניסה בן-צבי ללא הצלחה לייצור שותפות עם "מטרו אינטרנשיונל" להוצאת העיתון.
בנובמבר 2007 הופסקה הפצת העיתון, לכאורה בגלל מעבר למשרדים חדשים.
בסוף נובמבר דווח על שיתוף פעולה של בן צבי עם ידיעות אחרונות להפקת חינמון חדש בשם "24 דקות", על בסיס הסכם ההפצה הבלעדי שהיה לבן-צבי עם רכבת ישראל.
אולם באמצע דצמבר הוחלט ברכבת ישראל לאפשר את הפצת העיתון המתחרה "ישראל היום" בתחנות הרכבת, ולהפר את ההסכם עם בן צבי.
ישראלים/פעולה/סקס היא להקת רוק ישראלית שהוקמה בתל אביב ב-2005. זהו ההרכב החמישי בו חבר הזמר מאור כהן כסולן.
חברי הלהקה הם שלושה מחברי להקת זקני צפת לשעבר, מאור כהן, יובל קיינר ותום מוכיח, וכן תמיר שקולניק שליווה את כהן בשני אלבומי הסולו שלו.
סגנונה של הלהקה, הכולל שירים בהשפעת להקות רוק משנות השישים וטקסטים הומוריסטיים, מזכיר את זה של זקני צפת.
הלהקה השיקה את אלבום הבכורה שלה, "מלכי המין", ב-2005 בהפקה עצמאית, ועד ל-2007 הוא נמכר רק בהופעות.
שני הסינגלים הראשונים מתוך האלבום היו "תשכח" ו"הזיעה הזאת".
ב-2010 יצא אלבומה השני של הלהקה, "פקס רומנה".
ב-2018 חזרה הלהקה להופיע, בהרכבה המקורי.
ישראליזציה הוא מונח בסוציולוגיה, במחקר התרבות או בפוליטיקה המתייחס לתהליך המתרחש בקרב קבוצות מיעוט במדינת ישראל.
בתהליך זה מאמצות קבוצות המיעוט, במידה כזאת או אחרת, את אורח החיים, השפה, התרבות הפוליטית ומאפיינים אחרים של הקבוצה הדומיננטית בישראל - יהודים חילונים ילידי הארץ.
המונח "ישראליזציה" משמש בעיקר לתיאור השינויים באורח החיים ובתרבות של ערביי ישראל מאז הקמת המדינה.
בהקשר הזה מקובל להשתמש במונח "פלסטיניזציה" לתיאור התהליך המנוגד - התרחקות מהקבוצה הדומיננטית בישראל וחיזוק הקשרים הפוליטיים והתרבותיים עם הפלסטינים החיים מעבר לגבולות הקו הירוק, אולם הסוציולוג מג'ד אלחאג' מציע שאין אלה תהליכים סותרים, ואת התגבשותן של שתי זהויות אלה במקביל בקרב הערבים אזרחי ישראל הוא מכנה "פוליטיזציה".
המונח המקביל בערבית הוא "אַסְרַלַה" (أسْرَلَة) הנגזר משמה של ישראל בערבית (إسرائيل - איסראאיל).
במונח "ישראליזציה" נעשה שימוש מדי פעם גם לתיאור השינויים החברתיים והפוליטיים בחברה החרדית בישראל, בפרט לתיאור השתלבות החרדים במערכת הפוליטית הישראלית, שימושם הגובר באמצעי התקשורת הכלליים בשפה העברית, השתלבותם בשוק העבודה הישראלי וכדומה.
המונח "ישראליזציה" משמש לפעמים גם לתיאור היטמעותם של עולים חדשים בקרב ילידי הארץ והעולים הוותיקים.
החוקר סמי סמוחה משתמש לעיתים קרובות במונח "ישראליזציה" לתיאור השינויים הפוליטיים העוברים על ערביי ישראל.
על-פי מחקריו של סמי סמוחה, ערביי ישראל אימצו את השיטה הפוליטית הישראלית והשתלבו בה בשני מובנים: הם הקימו מפלגות ומוסדות פוליטיים על-פי השיטה הנהוגה בקרב יהודים ציונים בישראל, וכמו כן החלו להשתלב במפלגות היהודיות הציוניות, הן בדרך של חברות במפלגות האלה והן בדרך של תמיכה בבחירות או במסגרות אחרות.
טוענת כי הערבים עוברים ישראליזציה ופוליטיזציה, תזה זו מניחה כי הם מבינים את הסטנדרטים היהודים ולכן מרסנים את המרכיב הפלסטיני בזהותם ומחזקים את המרכיב הישראלי.
על פי תזה זו היהודים מתקרבים אל הערבים ומוכנים לשלבם בחברה ולכבד את זכויותיהם, אם כי השינוי אינו סימטרי והמיעוט הערבי מבצע את מרב השינויים
קהילת ערביי ישראל היא קהילה רב לשונית המתנהלת בשלוש או בארבע שפות במקביל - ערבית ספרותית, ערבית פלסטינית, עברית ישראלית ואנגלית.
שפת אמם של רוב ערביי ישראל היא ערבית פלסטינית או ניב סורי דרומי אחר (יש גם מיעוט גדול הדובר ערבית בדואית), אך השפעת השפה העברית על שפה זו גדולה מאוד.
השפה המדוברת בפי ערביי ישראל משופעת במילים שמקורן בעברית ישראלית, והשפעת העברית חודרת גם למבנים התחביריים של הערבית המקומית ובמידה מסוימת אפילו לסגנון הכתיבה של ערביי ישראל כשהם כותבים בערבית ספרותית.
רוב ערביי ישראל מתחנכים במוסדות לימוד ישראליים שבהם נלמדת השפה העברית מגיל צעיר, כולל יצירות עבריות קלאסיות כמו קטעים מהתנ"ך ומהשירה העברית.
יש גם לימוד אינטנסיבי של השפה האנגלית.
אין בישראל אוניברסיטאות או מכללות המלמדות בערבית, כך שלימודים גבוהים מחייבים שליטה בעברית ובאנגלית, והידע המקצועי נרכש בשתי השפות האלה.
המשכילים הערבים הישראלים, אם כן, מעדיפים לעיתים קרובות לכתוב מאמרים מקצועיים בעברית או באנגלית ולא בערבית.
במשך השנים וכתוצאה מחשיפה לחברה הישראלית העברית חדרו מילים עבריות לערבית הפלסטינית כגון: רמזור (המשובש לעיתים ל"רמזוּן"), מחסום, אזעקה, משטח, שמנת, עסיס, מזגן, בסדר, מים ועוד.
חלק מן המילים האלו אף קיבלו ריבוי שבור (לדוגמה: מחסום – מחאסים; משטח – משאטיח) ולא ריבוי שלם נקבה (ات), שמצורף בדרך כלל למילים הזרות (לדוגמה: מזגן – מזגנאת).
חדירה של מילים עבריות לערבית מתקיימת בעיקר אצל ערביי ישראל.
משום כך, יש בלשנים הרואים בערבית של ערביי ישראל תת-ניב עצמאי – ערבית ישראלית.
ישראל (איזי) תפוחי (נולד ב-2 במרץ 1946) הוא רואה חשבון ומנהל ישראלי, כיהן כנשיא הבונדס וכיו"ר דירקטוריון החברות אפריקה ישראל להשקעות ובזק.
תפוחי נולד בישראל וגדל באוסטרליה אליה היגרו הוריו.
בוגר תואר ראשון בכלכלה חשבונאות ומנהל עסקים מאוניברסיטת מלבורן ומוסמך לראיית חשבון מאוניברסיטת RMIT.
את הקריירה המקצועית שלו החל תפוחי ב-1970 בשלוחה האוסטרלית של תאגיד וסטינגהאוס, ב-1971 הצטרף לקבוצת פיליפס בה שימש בתחילה כחשב באחת מחברות הבת האוסטרליות, ב-1975 כרואה חשבון בהנהלה הראשית של פיליפס אוסטרליה בסידני וב-1977 כחשב פיליפס אוסטרליה.
תפוחי היה פעיל ציוני בניו סאות' ויילס וכיהן כיו"ר לענייני עלייה של הקהילה המקומית.
ב-1979 עלה לישראל יחד עם משפחתו, עבד תחילה במשרד רואי החשבון ליובושיץ קסירר ושות', ולאחר מכן כחשב בחברות דומיין ופיוניר קונקריט ישראל כשב-1989 מונה לסמנכ"ל הכספים ולדירקטור במועצת המנהלים שלה.
ב-1986 התקבל תפוחי ללשכת רואי חשבון בישראל.
תפוחי כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של חברת אפריקה ישראל להשקעות וב-1997 מונה ליו"ר דירקטוריון בזק תפקיד בו שימש עד יולי 2000, בתקופתו בבזק נפתח שוק השיחות הבינלאומיות לתחרות, והחלו ההכנות לקראת הפרטתה.
לאחר עזיבתו כיהן תפוחי במועצה המייעצת לבנק ישראל, כמנכ"ל החממה הטכנולוגית אינקסופט של רון לאודר, וכחבר דירקטוריון בחברות רבות, בהן שיכון ובינוי, חברת החשמל, הראל השקעות, שטראוס עלית ותדיראן קשר.
ב-2016 מונה לדירקטור בבנק הפועלים.
בנוסף לפעילותו העסקית חבר תפוחי באגודת ידידי מכון ויצמן ובחבר הנאמנים של המכון, חבר הנהלת לשכת המסחר ישראל-אוסטרליה ולשכת המסחר ישראל-שווייץ.
שימש כגזבר תנועת הליכוד והיה חבר בצוות חשיבה של אנשי כלכלה במשרד ראש הממשלה בעת כהונתו הראשונה של בנימין נתניהו כראש הממשלה.
מאז מלווה תפוחי את נתניהו ומשמש כיועצו הכלכלי, הוא שימש כחבר בצוות מאה הימים שהקים נתניהו לקראת כינון ממשלת ישראל השלושים ושתיים.
לתפוחי הוצע לשמש כמנכ"ל משרד ראש הממשלה אך הוא סירב.
בנובמבר 2011 מונה לנשיא ארגון הבונדס, וכיהן בתפקיד עד ספטמבר 2016.
תפוחי מתגורר בירושלים נשוי ואב לארבעה ילדים.
ישראל - כתב הגנה הוא ספר משנת 2003 מאת המשפטן ועורך הדין היהודי-אמריקאי אלן דרשוביץ המשיב על ביקורות הנפוצות בארצות הברית וברחבי העולם כנגד מדינת ישראל.
הספר יצא לאור בעברית בהוצאת מטר ב-2004 בתרגומו של ירון בן עמי.
הספר זכה להצלחה רבה ונכלל ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
דרשוביץ, פרופסור למשפטים באוניברסיטת הרווארד, מגן בספרו על מדינת ישראל מפני טענות ביקורתיות המושמעות נגדה, ותוקף מיתוסים רבים המציגים אותה באור שלילי.
כך לדוגמה משיב דרשוביץ לטענה כי "ישראל היא אחת המדינות המובילות בהפרת זכויות אדם ברחבי העולם" ומראה כי אין הדבר כך, וכן הוא סותר בספרו את הטענה כי "מדינת ישראל היא הגורם לסכסוך הערבי-ישראלי".
בתחילת כל אחד מפרקי הספר מופיעה טענה כנגד ישראל, ובהמשך הפרק מפורטים מקורות שונים ואסמכתאות מאת מומחים, אישי ציבור ממדינות ערב ואישים שאינם מזוהים עם מדינת ישראל, המהווים מקורות אובייקטיביים הסותרים את הטענה.
בין האישים המצוטטים על ידי דרשוביץ כאסמכתאות לטענותיו נמנים אדוארד סעיד ונועם חומסקי הידועים בהתנגדותם למדינת ישראל.
בשנת 2005 פורסם ספר המשך - "The Case for Peace", המציע פתרונות לסכסוך הישראלי-ערבי.
מבקרי הספר טענו כי דרשוביץ הפר זכויות יוצרים בכך שהעתיק פרקים מספרים אחרים שנבדקו, וכן כי נפלו אי דיוקים בספר.
טענות הפרת זכויות היוצרים נבדקו על ידי נשיא אוניברסיטת הרווארד, שבה מכהן דרשוביץ כמרצה, ונמצאו לא נכונות.
ישראליטול רומן (ברומנית: Israelitul Român, ובמקור Israelitulŭ românŭ; בצרפתית: L'Israélite Roumain) היה כתב העת (שבועון) היהודי הראשון שיצא לאור במרחב הרומני בשפה הרומנית.
השבועון יצא בקביעות במשך חצי שנה, ב-24 גיליונות, במחצית השנייה של שנת 1857. הופיע בשפות רומנית וצרפתית.
עד להופעת השבועון "ישראליטול רומן", נהגו האינטלקטואלים היהודים הרומנים לקרוא את כתב העת היהודי-גרמני Allgemeine Zeitung des Judentums ('העיתון הכללי של יהדות גרמניה').
כתב עת זה, בניהולו של ד"ר לודוויג פיליפסון, תמך בתביעות יהדות רומניה (אז עדיין מחולקת לנסיכויות הרומניות) לאמנציפציה.
בעיתון זה כונו יהודי הנסיכויות הרומניות בשם "הישראליטים [=היהודים] של ארצות הדנובה", ומכאן נגזר שם השבועון.
בתקופה זו התכנסו בשתי הנסיכויות הרומניות, נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה, אסיפות מכוננות אד הוק, שהיו אמורות להשתתף בקביעת העתיד האוטונומי של הנסיכויות, עתיד שאמור היה להיקבע בשיחות ועידת השלום בפריז.
בשיחות אלה דנו גם בעתיד האוכלוסייה היהודית של הנסיכויות הרומניות, אוכלוסייה חסרת אזרחות מקומית.
העיתון נועד לדבר אל היהודים ואל הרומנים כאחד, לשכנע את הרומנים להעניק שוויון זכויות ליהודים ברוח התקופה החדשה ולדרבן את היהודים לאמץ רעיונות מתקדמים המשרתים את ארצם ומחבבים אותם על סובביהם בני דתות אחרות, ולפעול בצורה הרמונית להכנסת רפורמות במנהגיהם וברעיונותיהם, מבלי לפגוע בעיקרי דתם.
הגיליון הראשון של השבועון ראה אור ב-3 באפריל 1857, ביוזמתו ובהכוונתו האידאולוגית של המשכיל היהודי יוליו באראש ושני חבריו, י.
ויינברג וארון אשר, ובעריכתו של הפובליציסט והמהפכן ארמן לוי.
יוליו באראש היה הכותב הפורה ביותר של העיתון, ותרומתו זו גרמה למנהיגים יהודים מחוץ לרומניה לכנותו "מנדלסון של רומניה".
לצד באראש ושני חבריו היו כותבים נוספים דוגמת סמואל הילל ונפתלי פופר.
העיתון היה בעל השקפה תואמת לחכמת ישראל והציג תביעות למודרניזציה יהודית ברוח היהדות המערב-אירופאית, לצד תמיכה בשאיפות הרומניות לאיחוד נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה.
כתב העת יצא לאור בבוקרשט, במהדורה דו-לשונית, רומנית וצרפתית.
השבועון זכה להדים עם הופעתו, שצוינה בעיתונות היהודית בגרמניה ובצרפת.
מכתבי עידוד של אישים רומנים, כמו הפוליטיקאי רוסטי והשחקן מאטיי מילו התקבלו ופורסמו בכתב העת.
המממן העיקרי של השבועון היה הבנקאי אברהם חלפון (בנו של סולומון חלפון).
מספר המנויים היה מועט, ובתום חצי שנה החליטו לסגור אותו, כי לא נשא את הוצאותיו.
במכתב הפרידה מקוראיו כתב יוליו באראש שמרבית המינויים היו לחצי שנה בלבד, לכן החליטו לסגור אותו כעבור חצי שנה ולהשיב את מחצית התשלום למי שעשה מינוי לשנה שלמה.
הגיליון האחרון, מס' 24, יצא לאור ב-2 באוקטובר 1857.
ב-7 באוגוסט 1868 התחדשה הופעת השבועון בעריכתו של ארמן לוי.
השבועון המחודש יצא למערכה על נושאים כמו: התביעה למתן אזרחות ליהודים הרומנים, גירוש היהודים מכפרי רומניה, הפרעות בהן נהרס בית הכנסת קורל של בוקרשט ועוד.
ארמן לוי עמד בראש מערכה נגד כוחות חזקים ממנו בהרבה, וכשהתייאש והפסיק את פעילותו, נסגר גם השבועון.
ישראלה אורון (נולדה ב-9 בספטמבר 1952) היא אשת ביטחון ישראלית, לשעבר קצינת ח"ן ראשית וסגנית ראש המועצה לביטחון לאומי.
אורון נולדה בבוסק שבברית המועצות ובשנת 1957 עלתה לישראל.
אורון התגייסה לצה"ל באוקטובר 1970 ושימשה בו במגוון תפקידים.
בשנת 1991 הייתה לאישה הראשונה שמונתה לתפקיד סגן דובר צה"ל, שם הייתה אחראית למחלקת מבצעים, ופיקדה עליה במהלך מלחמת המפרץ הראשונה.
בשנת 1993 מונתה למדריכה במכללה לביטחון לאומי, והייתה לאישה הראשונה בתפקיד.
בשנת 1994 מותנה לקצינת ח"ן ראשית, תפקיד אותו מילאה עד שנת 1997. ביוני 2006 מונתה אורון לתפקיד סגנית היועץ לביטחון לאומי לתכנון ותשתיות במועצה לביטחון לאומי.
ישראלה בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת חיפה ומוסמכת מנהל עסקים מטעם אוניברסיטת תל אביב.
אורון פעילה ביוזמת ז'נבה, במועצה לשלום ולביטחון, בתנועת אחריי!
ובוועד המנהל של אוניברסיטת בן-גוריון.
היא חברת הוועד המנהל במולד - המרכז להתחדשות הדמוקרטיה.
התמודדה בבחירות לכנסת התשע עשרה במקום ה-29 ברשימת התנועה.
ישראל תמרי (נולד בשנת 1946) הוא קרדיולוג ישראלי, היה מנהל יחידת צנתורי לב בבית החולים וולפסון, משורר ומתרגם שירת הייקו.
כיום משמש כקרדיולוג של מלר"מ, המרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי.
נולד בירושלים ולמד בבית הספר ביסודי ובתיכון בבית ספר מעלה.
הוא למד רפואה בבבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
במלחמת ששת הימים שירת כקצין קשר ובמלחמת יום הכיפורים כרופא שדה.
בשנת 1982 נסע לניו יורק, שם השתלם בצנתורי לב, ובשנים 1982–1989 שימש כמנהל יחידת צינתורי הלב של "בית חולים ניו-יורק מרכז רפואי קורנל" (New York Hospital-Cornell Medical Center).
בשנת 1989 שב ארצה והקים את יחידת צנתורי הלב בבית החולים וולפסון בחולון.
תמרי הוא חבר בחברה הקרדיולוגית הישראלית ובחברה הקרדיולוגית האמריקאית ומרצה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
במקביל לפעילותו הרפואית הוא עוסק בשירה ובתרגום.
פרסם שלושה ספרי תרגום של שירת היקו מיפנית לעברית וכן ספר מקור.
כמו כן ערך את ספריו של חותנו הרב שלמה גורן "תורת הרפואה" ו"תורת המדינה".
נשוי לד"ר דרורית (בתם של הרב שלמה וצפייה גורן) ואב לשלושה, הילה גולדברד, ד"ר צבי תמרי וד"ר שירה קציר.
מסע אל תוך הירח: זן ושירי האיקו מאת בשו (תרגום מיפנית), 1993
שמש קפואה: אסופת שירים מאת סאישי ימגוצ'י (תרגום מיפנית), 2001
תמונות מחמש עונות: אסופת שירי היקו "(תרגום מיפנית) כולל הקדמה מורחבת בנושא פילוסופיות המזרח הרחוק וכללי כתיבת שירי היקו.
מסעות, 2008, אסופת שירי היקו ופרוזה בעברית מאת ד"ר ישראל תמרי, הוצאת ידיעות אחרונות
ישראלים הוא כתב עת מדעי דו-לשוני (עברית ואנגלית) שיצא לאור על ידי מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות והמסלול ללימודי מדינת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון.
כתב העת היה שפיט ופעל באמצעות ביקורת עמיתים, הוא נערך על ידי חוקרים צעירים ושימש במה לפרסום ביכורי מחקר מישראל ומהעולם.
כתב-העת פרסם מאמרים הנוגעים לתחום של לימודי מדינת ישראל בדיסציפלינות שונות: היסטוריה, סוציולוגיה, אנתרופולוגיה, ספרות, לימודי תרבות, משפטים ועוד.
בכל אחד מגיליונות כתב העת התפרסם גם ריאיון עם דמות מרכזית בהיסטוריה הישראלית, תעודה היסטורית מוערת וסקירה של עבודות דוקטורט מרכזיות שהתפרסמו בשדה של לימודי מדינת ישראל.
כתב העת יצא לאור בין השנים 2007-2021. בראשית דרכו לווה כתב העת על ידי טוביה פרילינג ובהמשך על ידי אבי בראלי ועופר שיף, לאורך רוב שנותיו ערך אותו אורן קלמן, עורכו האחרון היה עדי שרצר.
חלוקת הזוכים לפי נושאים (מאז 1948):
ספרות: פרס אחד בשנת 1966 שנחלק בין שני זוכים, בהם הסופר הישראלי שמואל יוסף עגנון.
שלום: שני פרסי נובל שנחלקו בין חמישה זוכים, ביניהם שלושה ישראלים: מנחם בגין (1978), שמעון פרס (1994) ויצחק רבין (1994).
בפרט, מתוך חמישים פרסים שחולקו בשנים 1967–2016 רק 18 פרסים הוענקו לזוכה יחיד, ביניהם דן שכטמן בשנת 2011.
פרסי בנק שוודיה לכלכלה: ארבעה פרסים שנחלקו בין עשרה זוכים, בהם ארבעה ישראלים: דניאל כהנמן בשנת 2002, ישראל אומן בשנת 2005, ג'ושוע אנגריסט ב-2021 ויואל מוקיר ב-2025.
כמו כן, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2004 הוא דייוויד גרוס, יהודי-אמריקאי שהתגורר בישראל בשנים 1953–1962, במהלכן למד בתיכון ליד האוניברסיטה והשלים תואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית בירושלים.
ישראלה אבתאו היא דוגמנית ישראלית.
אבתאו נולדה ברמלה, ישראל, כילדה שלישית מתוך ארבעה למשפחה יוצאת אתיופיה.
בעקבות עבודתו של אביה, בגיל 5 עברה לאילת עם אימה, עדנה ושאר האחים והאחיות שלה.
לא-שירתה בצה"ל עקב בעיות רפואיות.
היא זכתה בתואר "מיס אילת" בגיל 15. שנה לאחר מכן, בגיל 16, ניצחה בתחרות של סוכנות הדוגמנות עלית בישראל, ונסעה לייצג את ישראל בתחרות הבינלאומית "מראה השנה של עלית" שנערכה בסינגפור, ביחד עם הסגנית הראשונה מאי אקרמן.
בגיל 17 עברה להתגורר בתל אביב, בגיל 20 התגוררה מספר חודשים בפריז, ובגיל 21 עברה לניו יורק.
בשלהי נובמבר 2008 פסק בית משפט השלום בתל אביב כי על שי אביטל, מבעלי סוכנות הדוגמנות "עלית מודל ישראל", לשלם לאבתאו פיצוי בסך 100,000 ש"ח לפי סעיף 6(ב) לחוק למניעת הטרדה מינית.
בית המשפט קיבל את טענתה של אבתאו לפיה אביטל הטריד אותה מינית בארבעה אירועים שונים, כאשר באחד מהאירועים אביטל חיכך מול עיניה את תמונתה על גבי איבר מינו, ובאירוע אחר נכנס למיטה שבה אבתאו ישנה.
באותה שנה היא הוחתמה בסוכנות הדוגמנות MC2 בבעלותו של עפר רפאלי.
בזירה הבינלאומית היא מיוצגת על ידי סוכנות וילהלמינה.
היא דגמנה בעבר לחברת "AVON", "טומי הילפיגר", "פולו ראלף לורן", "מאוזנר" ו"פאקטורי 54", עשתה את הקמפיין לחברת הסבונים LUX, ובעבר הצטלמה לשער של Elle גרמניה, למודעות של בתי הכלבו האמריקאיים מייסיס, דילארד'ס ונורדסטור.
ב-2013 הופיעה של שער המגזין בריטי "pulse", על גיליון חודש אוגוסט.
בנוסף היא שימשה כ"פנים" של חברת הקוסמטיקה הצרפתית "וישי".
בעשור השני של המאה ה-21 שימשה כ"פנים" של חברת הקוסמטיקה הבינלאומית "קליניק", והשתתפה בקמפיין של חברת הקוסמטיקה האמריקאית "Olay" המופץ בעיקר בצפון אפריקה.
ישראל שרנצל (נולד ב-1 במאי 1958) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת אמן בינלאומי וכתב שחמט בהארץ, מזרחן ומרצה בחוג ללימודי הערבית והאסלאם באוניברסיטת תל אביב.
שימש כראש מחלקה ביחידת המחקר של השב"כ.
ישראל שרנצל נולד בתל אביב.
בוגר תיכון צייטלין בעיר במגמת מזרחנות.
בוגר ומוסמך אוניברסיטה בתחומי ערבית והמזרח התיכון.
התיזה שלו עסקה בדמוקרטיה ודיקטטורה בתרבותם של אינטלקטואלים מצריים, בין השנים 1945-1934. בעבודתו הראה, בין היתר, שהרוב המכריע של מעצבי דעת הקהל במצרים במחצית השנייה של שנות ה-30 של המאה ה-20 יצאו במרץ להגנה על הפרלמנטריזם ועל הדמוקרטיה.
שרנצל הוא בוגר לימודי תעודה בעריכה לשונית.
שירת בחטיבת המחקר כחוקר ואנליסט, והמשיך אחר כך לשרת באותם תפקידים בשב"כ.
בתפקידו האחרון (עד שנת 2004) כיהן כראש מחלקה ביחידת המחקר, באגף הערבי של השב"כ.
החל משנת 2005 מלמד באוניברסיטה תל אביב בחוג ללימודי הערבית והאסלאם.
תחומי מחקרו: מחשבה מוסלמית מודרנית (בדגש על המודרניזם האסלאמי, והאחים המוסלמים), האסלאם הקדום (קוראן וסירה - ביוגרפיה של הנביא מוחמד) ויחסי יהודים-מוסלמים בימי הביניים.
חקר גם את רעיון הג'יהאד העולמי וביטוייו בעשורים האחרונים.
הרצה על אגדות חז"ל ונושאים מגוונים בשחמט.
סייע בעריכה הלשונית של תרגום הקוראן לעברית של פרופ' אורי רובין (הוצאת אוניברסיטת ת"א, 2005).
שימש כיועץ בתחום השחמט לרוביק רוזנטל, כשכתב את ספרו, "הלקסיקון של החיים - שפות במרחב הישראלי (הוצאת כתר, 2007).
ערך את ספרו של גיא אביעד, "לקסיקון חמאס" (הוצאת מערכות ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2008).
חבר האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם.
בשנת 2007 היה עוזר לוועדת וינוגרד.
ב-2015 הופיע כעד מומחה מטעם התביעה בבית משפט פדרלי בניו יורק.
התובעים היו קורבנות טרור בעלי אזרחות אמריקאית ובני משפחותיהם, שדרשו פיצוי כספי מאש"ף ומהרשות הפלסטינית בשל אחריותם למעשי הטרור בזמן האינתיפאדה השנייה.
מעת לעת מפרסם בעיתון "הארץ" מאמרי דעה בתחומי מודיעין והמזרח התיכון (בנוסף להיותו כתב השחמט של העיתון).
שרנצל היה מהבולטים בשחמטאי הנוער בתקופתו.
בשנת 1975 ייצג את ישראל באליפות העולם הבלתי רשמית לנוער בצרפת.
בשנת 1988 נמנה עם סגל נבחרת ישראל לאולימפיאדת סלוניקי, אך נאלץ לוותר בשל אילוצי עבודה.
בשנת 1988. קיבל דרגת אמן בינלאומי.
ב-2019 סיים במקום ה-11 עם 5.5 נקודות מ-7 אפשריות בתחרות "ברלין הפתוחה", לאחר שהיה מדורג תחילה במקום ה-44 לפי מד כושר.
החליף את מורו, משה צ'רניאק, לאחר פטירתו בשנת 1984 בכתיבת מדור השחמט של "הארץ", אותו הוא כותב עד היום (2025).
אחיו הוא עורך הדין מרדכי (מוטי) שרנצל, שחמטאי בעל דרגת אמן פיד"ה.
ישראליאנה או ישראלינה הוא מושג המתייחס במובן הרחב למכלול הדברים המזוהים באופן ספציפי עם ישראל או ארץ ישראל.
המושג נטבע בעקבות המונח האמריקני המקביל - אמריקנה.
המושג נכנס לשימוש בסוף שנות ה-90 אז החלו אספנים פרטיים בודדים לאסוף חפצים המזוהים באופן מובהק עם ישראל או עם ארץ ישראל.
לרוב משתמשים במונח 'ישראליאנה' לתאר חפצים שיוצרו בארץ ישראל החל משנות ה-20 של המאה ה-20 ועד לשנות ה-70 פחות או יותר.
בין החפצים השונים הנכנסים תחת המטרייה של הישראליאנה אפשר למצוא: מוצרים שיוצרו בארץ, אריזות של מוצרים, בקבוקי זכוכית, שלטי חוצות, כרזות, מסמכים, בולים, מעטפות, צילומים, בובות, צעצועים, תשמישי קדושה, פריטים עיצוביים ולמעשה כל דבר שיוצר בארץ או היה בשימוש בארץ.
גם דברים מופשטים יכולים להיחשב כישראליאנה כמו סרטים או מוזיקה אך נכון להיום השימוש במונח זה לתאר דברים מופשטים נדיר יחסית.
יחד עם היווסדם של התנועות הציוניות והקונגרסים היהודיים בסוף המאה ה-19, החלה גם זריחה של אומנות יהודית, ציונית חדשה.
אז חברו אמנים יהודים מאירופה ליצירת אמנות שימושית לצורכי הציונות.
הידועים והמוכרים מאומנים אלו הם זאב רבן, אפרים משה ליליין, הרמן שטרוק, שמואל הירשנברג ואחרים.
התנועה הזו הביאה בסופו של דבר את בוריס שץ לפתוח את בית הספר לאמנות "בצלאל" בירושלים ב-1906.
אפשר לומר שחפצי האומנות והיודאיקה שיוצרו בבצלאל הם ראשית הישראליאנה.
הדימויים שהשתמשו בהם אמני בצלאל היו מצד אחד יהודיים אירופאים ומצד שני אוריינטליים.
החפצים שיקפו במידה רבה את הלך הרוח ביישוב היהודי בארץ באותן שנים.
זיקה ליהדות אירופה מחד והתחדשות מקומית מאידך.
התעשייה הארץ ישראלית - פרטי ישראליאנה מלפני קום המדינה
גלי העלייה השלישית, העלייה הרביעית והעלייה החמישית לארץ ישראל הביאו איתם שינוי משמעותי מבחינת התעשייה בארץ ישראל.
חלק גדול מהעולים שהגיעו לארץ הביאו איתם לא רק את המקצוע שלהם, אלא לפעמים גם את כל הציוד של בתי החרושת וסדנאות המלאכה.
עוד ועוד מפעלים קטנים וגדולים החלו לפעול בארץ.
ברוב המקרים כל מוצר שיוצר כאן קיבל במכוון או שלא במכוון אופי מקומי.
על האריזות היו דימויים מקומיים כמו נופים, מקומות קדושים, גמלים ועצי תמר.
שמות המפעלים ושמות המוצרים היו בעברית, שלא כמו באירופה שם רוב השמות היו ביידיש.
ניתנו שמות ייחודיים ומאד ארצישראליים כמו עסיס, שמן, עטרה ואחרים.
שמות אלו או שנלקחו מדפי התנ"ך או שהומצאו בזמן חידוש השפה העברית.
החפצים משנים אלו נדירים מאוד ונחשבים לישראליאנה במלוא מובן המילה אף על פי שמדינת ישראל טרם קמה.
הקמת המדינה - ישראלינה של חגיגות הקמת המדינה
ביום הקמת המדינה ובימי העצמאות שלאחריו יוצרו בישראל אלפי פריטים המציינים את האירוע המכונן.
החל ממעטפות ובולים שהופקו במיוחד לאירועי העצמאות ועד למוצרים שונים שאריזתם שונתה לטובת ציון האירוע המשמח.
כל אלו יחשבו כפרטי ישראליאנה.
ישנם פריטים מסוימים המזוהים בצורה מובהקת עם ישראל, כדוגמת: סיפולוקס, במבה, דמותו של שרוליק ועוד.
מגוון גופים ציבוריים ופרטיים, ואלפי אנשים פרטיים עוסקים במידה זו או אחרת בתיעוד ושימור של פריטי ישראליאנה.
במלאת 75 שנה לישראל, הקים הסוציולוג עוז אלמוג פורטל למטרות לימוד ומחקר, בו מוצגים לציבור הרחב באופן מקוון אוספי ישראליאנה רבים.
ישראלה שאער מעודד (נולדה ב־1976) היא במאית, חוקרת ומרצה לקולנוע באקדמיה לאמנות בצלאל ובבית ספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה.
ישראלה שאער מעודד נולדה וגדלה ביבנה למשפחה דתית, הוריה ילידי ישראל וסביה ילידי תימן.
היא למדה באולפנת צפירה של בני עקיבא, ועשתה שירות לאומי בבית אל.
והיא בוגרת תואר ראשון במסלול וידאו במחלקה לצילום בבצלאל.
במסגרת הלימודים זכתה ארבע פעמים במלגת אמריקה ישראל ובפרס הצטיינות ע"ש רמי הלפרין.
בוגרת תואר שני מעשי בקולנוע (MFA) אותו סיימה בהצטיינות ותואר שני עיוני ((MA - שניהם בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב.
את עבודת התזה כתבה בהנחיית פרופסור רז יוסף על הבמאיות הראשונות בקולנוע הישראלי
ובמסגרתה גילתה את הסרט הראשון שביימה אישה בישראל אלידע גרא, "לפני מחר" (1969), ודאגה לשיחזורו.
שאער מעודד עוסקת בקולנוע תיעודי ועלילתי.
שני סרטיה הקצרים תכול אין עב (תעודי, 27 דק', 2001) ושרונה (תעודי, 30 דק', 2002) הוקרנו בפסטיבלים בישראל ומחוצה לה.
סרטה התיעודי הקצר אלכסנדר ינאי 1 (2006) על הסטודיו הראשון של להקת ענבל ופעלה של שרה לוי תנאי, הופק במסגרת פרויקט בתים בעיר של בית הספר לקולנוע עש סטיב טיש והוקרן בערוץ 8.
המלכה חנטרישה (2009) על המשוררת ברכה סרי והפזמונאית נעמי עמרני בהפקת אסנת טרבלסי, השתתף בתחרות רוח החופש בפסטיבל הקולנוע ירושלים וזכה בסרט התיעודי הטוב בפרס ע"ש ויקי שירן בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות.
הוא הוקרן בערוץ 10 וערוץ 2.
סרטה העלילתי הקצר בלי טובות (2011) השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות וזכה במקום שני בפסטיבל יוצרים מציאות.
סרטה התיעודי מורי חידת שבזי (60 דקות, 2018) על רבי שלום שבזי הופק במסגרת סדרת העברים של יאיר קדר.
הוא הוקרן בתאגיד השידור הציבורי "כאן", וזכה בפרס הסדרה הטובה ביותר בתחרות פורום היוצרים הדוקומנטריים
ובציון לשבח, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של חיפה 2018.
יצירתה הקולנועית אישה (60 דקות, 2019) היא רטרוספקטיבה אקספרימנטלית ארכיונית המעבדת את ביטוי הנשיות והמיניות של עשרות גיבורות מכ-200 סרטים שבוימו על ידי נשים בישראל החל מ-1969 ועד היום.
חלקם של הסרטים נדירים ושוחזרו במיוחד לצורך העבודה על הסרט.
אישה בהפקת אלעד גביש מרקר הפקות השתתף בתחרות עומק שדה, פסטיבל דוקאביב.
שמעון (24 דקות,2019) בהפקת גיל סימה ובכיכובו של השחקן מוריס כהן זכה בציון לשבח בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של חיפה 2019.
והוא משתתף בתחרות פרסי אופיר 2020 במסלול עלילתי הקצר עד 40 דקות
בשלהי 2020, תסריטה 'אושרית' זכה בקרן סטיב טיש להפקת סרט ראשון באורך מלא.
שאער מעודד אצרה וניהלה את פרויקט 50-50 של עמותת נשים בתמונה ומפעל הפיס ולקחה חלק בהיגוי סדרת פוקוס מייסדות –לרגל חמישים שנות קולנוע נשים בישראל.
כמו כן הייתה פעילה בקבוצת 'אחיות לסרט' שיתוף פעולה בין פורום הקולנועניות וארגון אחותי וסינמטק תל אביב.
היא בוגרת התוכנית למנהיגות צעירה בפריפריה במכון מנדל.
הקימה וריכזה את המגמה לצילום בגמנסיה עברית הרצליה
בתל אביב במשך עשור ובמשך ארבע שנים שימשה כחברת ועדת רפרטואר קולנוע בסל תרבות ארצי.
כיום מרצה במחלקה לאומנויות המסך באקדמיה לאמנות בצלאל בבית ספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה.
2008 - מיומנה של פריפריאלית.
אי שם, שפה, זהות מקום.
בעריכת ד"ר זאב דגני, ד"ר ישראל כץ ותמר גרוס.
הוצאת קו אדום הוצאת הקיבוץ המאוחד.
2013 - אוצרות והפקת תערוכת "הנשים הראשונות בקולנוע הישראלי", פסטיבל סרטי נשים.
הקולנוע שאין לו שם: על קולנוע נשים ישראלי מוקדם (1983-1969)
2018 - רבי שלום שבזי, דודה ידידה ואני.
2019 - שירי שוטטות, בין אנייס ורדה לברכה סרי.
אנייס ורדה: השראה, יצירה, שיתוף.
2020 "הנשים הראשונות בקולנוע הישראלי".
כתב העת סינמטק, בהוצאת סינמטק תל אביב.
2020 "חמישים שנות קולנוע עלילתי בישראל" – גיליון חגיגי לרגל חמישים שנות קולנוע נשים עלילתי בישראל, כתב העת סינמטק תל אביב.
בתמיכת קרן רבינוביץ, קרן גשר, קרן מקור, ואיגוד התסריטאים.
2025 וויני (איפה) ידידה (תיעודי)
2022 שושנה דמארי קריאה מאוחרת (תיעודי, 6 דקות)
בנימין טוביאס, יש אישה מאחורי העדשה.
"ככה הייתי רוצה לדמיין אותה- שושנה דמארי".
ישראלה קריבושי (נולדה ב-1952) היא זמרת עבר ומעצבת שמלות ישראלית.
ישראלה קריבושי נולדה בשם ישראלה רמון וגדלה ברמת גן.
את שירותה הצבאי עשתה בלהקת פיקוד דרום בתוכנית "נשרים בערבה" ב-1971.
קריבושי הייתה חלק מלהקת "האחים והאחיות" בין השנים 1976 –1982.
במרץ 1978, לאחר פרישת ירדנה ארזי משלישיית "שוקולד מנטה מסטיק", ואחריה גם לאה לופטין, מכיוון שעדיין היו בתוקף חוזים להופעות של השלישייה מחוץ לישראל, הוקם הרכב שנסע להופיע בסקנדינביה וכלל את רותי הולצמן, עפרה חזה וישראלה קריבושי.
עם שובן של השלוש מההופעות מחוץ לישראל, הוחלט לא להמשיך במתכונת זו והשלישייה פורקה סופית, כשההרכב בו השתתפה קריבושי כלל לא הופיע בישראל.
ב-1979 השתתפה עם להקת האחים והאחיות ב"שירוויזיון לילדים מס' 1" עם השיר "ארנבות משוקולד" (לאה גולדברג - גידי קורן).
בפסטיבל הזמר והפזמון 1980 זכתה במקום הראשון עם להקת "האחים והאחיות" בשיר "פזמון חוזר" (מילים ולחן: גידי קורן).
בקדם-אירוויזיון 1982 הגיעה עם להקת "האחים והאחיות" למקום החמישי עם השיר "רומיאו ויוליה" (מילים ולחן: גידי קורן).
בשנת 1983 פתחה בקריירה כזמרת עצמאית ופרסמה בתקליט שדרים שני שירים: "להיות איתך" (מירי גולדרט ודב אשדות - יוסי קריבושי) ו"ביחד", עם אילן טל (קובי לוי - יוסי קריבושי).
בשנת 1985 הוציאה תקליט שדרים נוסף הכולל שני שירים: "דואט" (קובי לוי - יוסי קריבושי) ו"עד סוף המנגינה" (נתן יונתן - נחום היימן).
בשנת 1986 פרסמה את השירים "מרחפת אל אותו מקום" (קובי לוי - יוסי קריבושי) ו"אל הים" (חמוטל בן זאב - יוסי קריבושי), אשר היה ללהיט המצליח ביותר שלה.
שנה אחר כך, השתתפה בתחרות הקדם-אירוויזיון 1987 עם השיר "אירוביקה" (חנה גולדברג - יוסי קריבושי) וסיימה אותה במקום ה-13.
עם להקת פיקוד דרום, כסולנית, הקליטה ב-1988 את השיר "אולי אולי מחר" (מילים ולחן: שייקה פייקוב).
ב-1990 פרשה מעולם השירה, והחלה לעבוד כמעצבת שמלות.
היא נשואה למעבד והמלחין יוסי קריבושי ומתגוררת בתל אביב.
אלבומים עם "האחים והאחיות" בהם השתתפה
בכל מקום - שירי משוררים, 1979
מיטב שירי הילדים - אוסף, 1979
במרחק שתי תקוות - שירי יהודה עמיחי, 1982
על ענפי שיטה - שירים שנשארים, 1982
נציגיה הצליחו להגיע לשלבי גמר בתחרויות רבות לאורך השנים.
לאחר שלא זכתה במדליה אולימפית בארבעת העשורים הראשונים, זכתה ישראל באולימפיאדת ברצלונה (1992) בשתי המדליות הראשונות.
לאחר מכן זכתה במדליה אחת באולימפיאדת אטלנטה (1996) ובאולימפיאדת סידני (2000), שתי מדליות באולימפיאדת אתונה (2004), אחת באולימפיאדת בייג'ינג (2008), שתי מדליות באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), ארבע מדליות באולימפיאדת טוקיו (2020) והשיא שבע מדליות באולימפיאדת פריז (2024), שהעלו את מאזנה של ישראל ל-20 מדליות.
משלחת ישראל באולימפיאדת לונדון (2012) לא זכתה באף מדליה.
אחת עשרה מהמדליות הושגו על ידי גברים, שבע על ידי נשים, אחת על ידי קבוצה מעורבת ואחת על ידי קבוצת נשים.
ענפי הספורט שזיכו את נציגי ישראל במדליות אולימפיות לפי מספר המדליות:
ישראל משתתפת באופן סדיר במשחקי הקיץ הפאראלימפיים ושלחה משלחת החל מהמשחקים הראשונים ברומא (1960), וספורטאיה זוכים להישגים נאים ובמדליות רבות.
ישראל זכתה עד כה ב-378 מדליות בסך הכול, מהן 125 מדליות זהב, 124 מדליות כסף ו-129 מדליות ארד.
היא מדורגת במקום ה-13 הכללי בטבלת מדליות הקיץ בכל הזמנים.
היא זכתה ב-31 מדליות, מהן 15 זהב, 9 כסף ו-7 ארד; היא מדורגת במקום רביעי בעולם בכל הזמנים בצבירת המדליות בסך הכול ובמקום 12 בעולם בכל הזמנים בצבירת מדליות הזהב.
הוא מדורג במקום 28 בעולם בכל הזמנים לפי כמות מדליות הזהב שהשיג; זכה ב-14 מדליות, מהן 12 זהב.
מדליה שם ענף מקצוע משחקים 1 מתי אנג'ל טניס שולחן יחידים A רומא (1960) 2 מתי אנג'ל שחייה 25 מטר חזה רומא (1960) 3 ישראל גלובוס שחייה 50 מטר גב רומא (1960) 4 הדוויג לנג שחייה 25 מטר גב רומא (1960) 5 נבחרת גברים כדורסל כדורסל כיסאות גלגלים רומא (1960)
ישראלה הרגיל (אוגוסט 1938 – 10 בינואר 2025) הייתה פסלת ישראלית ילידת פולין.
עבודותיה של ישראלה היו לרוב אבסטרקטיות והיא עבדה עם מגוון רחב של חומרים במהלך כשישים שנות יצירה.
יצירתה כללה בין השאר פסלי אבן, איטונג, פוליאסטר, עץ, רשתות וחוטי מתכת, ואובייקטים מן המוכן (Readymades), בהשראת מרסל דושאן.
בעשורים האחרונים לחייה התייחסה לראשונה באומנותה לנושא זיכרון השואה וסיפור הישרדותה האישי כילדה.
הרגיל נולדה בשם איזָה הרניק בברודי, פולין (כיום באוקראינה), בתם היחידה של קלמן קארל הרניק ואלזה לבית כהנא, שניהם מורים ומוזיקאים בתזמורת.
אמה נרצחה עם פלישת הנאצים לברודי ביולי 1941. במהלך המלחמה הוסתרה איזָה על ידי משפחת חסידי אומות עולם - משפחת מיקלשבסקי, בעוד שאביה התחבא ולאחר מכן נלחם בשורות הצבא האדום.
לאחר השואה, בשנת 1948, עלתה לישראל יחד עם אביה ושם קיבלה את השם ישראלה.
כשנתיים לאחר מכן נשלחה להתחנך בקיבוץ רמת יוחנן.
ב-1982 קיבלו יאצק ומריה מיקלשבסקי, שהסתירו את הרניק בזמן השואה, את תואר חסידי אומות העולם מיד ושם.
לאחר שירותה הצבאי, קיבלה מלגה ולמדה אמנות ועיצוב במכון האמנות של שיקגו שיקגו ובמרכז האמנות ארקרייט בלונדון.
הרגיל התמקדה בעבודות אסמבלז', באמצעות חומרים תעשייתיים ואובייקטים מן המוכן, תוך שהיא מדגישה את הקשר בין זיכרון והיסטוריה לחומר.
רק בשנות ה-2000 החלה לשלב את נושא השואה ביצירותיה, שהוצגו בתערוכות חשובות בישראל ובעולם.
עקבות וסימנים (2019), תערוכה וירטואלית
רורשאך כאן ועכשיו (2016), בית האמנים, תל אביב
פוטוארוזיה (2007), בית האמנים, תל אביב
נוזלים חנוטים (1997), בית האמנים, תל אביב
Rendezvous עם דושאן (1994), בית האמנים, ירושלים
פיסול סביבתי בעקבות מבני טרמיטים - עשרה פסלים על שטח של 200 מ"ר (1989), מוזיאון הרצליה
הפניקס הישראלי, שני פסלים, תל אביב
שער לשומקום, הפארק הלאומי רמת-גן
פסל אבן 'מבוקע', באולם לזכרו של י.
25 עבודות אמנות בתצוגה מתמדת, מדרשת בן-גוריון, שדה בוקר
הרגיל התגוררה ברמת גן ויצרה בסטודיו בכפר אז"ר.
היא הרבתה להציג בתערוכות יחיד וקבוצתיות במשך 60 שנות יצירה.
הייתה נשואה לדורי הרגיל ולזוג נולדו שלוש בנות.
ישראלים יוצאי איראן הם אזרחי מדינת ישראל מיהדות איראן, שעלו לישראל או שמוצא משפחתם מאיראן.
קהילת יוצאי איראן בישראל מונה מעל ל־200 אלף יהודים שעלו לישראל מאיראן ואת צאצאיהם.
היהודים האיראנים הראשונים שעלו לאזור ארץ ישראל בעת המודרנית הגיעו מהעיר שיראז בתקופה העות'מאנית.
הם יצאו למסע מפרך משיראז ב-1815 לנמל של בושהר ומשם עלו על ספינה שלקחה אותם לבצרה שבדרום עיראק.
משם הם נסעו דרך היבשה לבגדאד ולאחר מכן לדמשק.
אלו ששרדו את המסע הקשה התיישבו בצפת ובירושלים, והיו ראשוני קהילת יוצאי איראן בארץ ישראל.
ההגירה לישראל מאיראן המשיכה לגדול בתחילת המאה ה-20. בתקופת המנדט הבריטי המתח האזורי גבר, וכמו גם גילויי האנטישמיות באיראן, אשר הובילו לכך שיהודים רבים באיראן בחרו להגר מהמדינה.
בעקבות הקמת מדינת ישראל ב-1948 הייתה עלייה משמעותית מאיראן לישראל אשר נבעה הן מציונות והן והרצון לברוח מהקשיים הכלכליים והרדיפות באיראן.
בשנת 1952 כ-30,000 יהודים מאיראן עלו למדינת ישראל במסגרת מבצע כורש.
המהפכה האיראנית של 1979 היוותה נקודת מפנה גדולה עבור האוכלוסייה היהודית באיראן, ובמיוחד לאחר שהרפובליקה האסלאמית החדשה החלה החמירה את גישתה עבור האוכלוסיות הלא-מוסלמיות באיראן.
למעלה מ-10,000 יהודים איראנים היגרו לישראל מיד לאחר המהפכה האיראנית, ורבים אחרים נמלטו לארצות הברית או לאירופה לפני שעשו את דרכם בסופו של דבר לישראל.
המהפכה האיראנית גם גרמה לעלייה באנטישמיות באיראן, ובמיוחד לאחר הוצאתו להורג של איש העסקים היהודי-איראני הבולט חביב אלקאניאן על ידי שלטונות המהפכה משום שהוא הואשם בבגידה וב"ציונות" בשל קשריו עם ישראל ויהדות התפוצות.
הוצאתו להורג שלחה גלי הלם בקהילה היהודית של איראן, אשר גרמה לרבים לבחור לברוח לישראל או למדינות אחרות.
ישראל המשיכה לאורך השנים לעודד את האוכלוסייה היהודית שנותרה באיראן (לפי ההערכות היא מונה פחות מ-9,000 אנשים) לעלות לישראל, בעיקר משום שבישראל הסברה היא שרבים מאותם האנשים הם בפועל בני ערובה של המשטר האיראני.
בשנת 2007 אף הציעה ישראל תמריצים כספיים ליהודים באיראן על מנת לעודד אותם להגר לישראל.
למרות המתיחות הפוליטית, ישראל ממשיכה לקיים קשר עם הקהילה היהודית שנותרה באיראן בין ביתר באמצעות שידורי רשת קול ישראל אשר משדרת מדי יום שידורי רדיו לאיראן בשפה הפרסית.
יואל שמחאי - מייסדה ומנכ"לה לשעבר של אפליקציות ההכרויות מבוססות המיקום גריינדר ו"בלנדר"
דוד רוקני - אלוף-משנה במילואים בצה"ל, ששימש כמפקד טקס הדלקת המשואות בהר הרצל ביום העצמאות בין השנים 1983–2016
אליעזר אבטבי - פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם המפד"ל
יוסי אבני-לוי - סופר ודיפלומט ישראלי, המשרת כשגריר ישראל בליטא משנת 2020
גלית דיסטל-אטבריאן - חברת הכנסת מטעם מפלגת הליכוד
ניצנה דרשן-לייטנר - עורכת דין ישראלית אשר ייסדה את ארגון "שורת הדין"
שרון רופא אופיר - עיתונאית ואשת ציבור ישראלית, שהייתה חברת הכנסת מטעם "ישראל ביתנו"
אלי אביבי - ישראלי שהתפרסם בעיקר כמי שהכריז על עצמו כנשיא "מדינת אכזיב" בחוף הגליל המערבי.
מנשה אמיר - פרשן לענייני איראן, ולשעבר מנהל אתר האינטרנט בפרסית של משרד החוץ, והשידורים של קול ישראל בפרסית
מיכאל בן ארי - חבר הכנסת לשעבר מטעם סיעת האיחוד הלאומי
דן חלוץ - הרמטכ"ל ה־18 של צבא ההגנה לישראל
מור קרבסי - זמרת-יוצרת ישראלית
משה קצב - איש ציבור ישראלי שכיהן כנשיאהּ השמיני של מדינת ישראל
ריטה - זמרת, פזמונאית ושחקנית ישראלית
שאול מופז - הרמטכ"ל ה־16 של צבא ההגנה לישראל אשר כיהן גם כשר התחבורה וכמו כן היה גם יושב ראש מפלגת קדימה.
מרדכי זר - איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י
רמטין סבטי - קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, בתפקידו האחרון שימש מפקד מחוז ירושלים והמרכז בפיקוד העורף
יוסף שילוח - שחקן קולנוע ותיאטרון ישראלי
ליאור אליהו - כדורסלן עבר ישראלי
אופיר דוידזאדה - כדורגלן ישראלי המשחק במכבי תל אביב ובנבחרת ישראל
לירז צ'רכי - שחקנית, מדבבת וזמרת ישראלית
מוסא יודעים - פרופסור למדעי המוח, מפתח התרופה "אזילקט"
רשימה זו מסכמת את כל הסינגלים והאלבומים של אמנים ישראלים – או בעלי זיקה ישראלית מובהקת – שהצליחו להיכנס למאה הסינגלים המובילים או למאתיים האלבומים המובילים בארצות הברית ובבריטניה: בילבורד הוט 100 ו־Billboard 200 בארצות הברית, ו־UK Singles Chart ו־UK Albums Chart בבריטניה.
הכניסה המתועדת הראשונה התרחשה בשנת 1967, כשחיים טופול הגיע למקום התשיעי במצעד הסינגלים הבריטי עם גרסתו לשיר If I Were a Rich Man (מקור).
שנה לאחר מכן הגיעו אסתר ואבי עופרים למקום הראשון עם השיר Cinderella Rockefella, והפכו לצמד הישראלי הראשון שכבש את פסגת מצעד הסינגלים הבריטי (מקור).
נכון ל־, הצליחו למעלה משלושים כותרים ישראליים – חלקם באנגלית, אחרים בעברית או בערבית – להשתלב במיינסטרים הבריטי והאמריקאי, לעיתים בעזרת גרסאות רמיקס או שיתופי פעולה בינלאומיים.
הרשימות להלן משמשות תיעוד היסטורי של יצוא התרבות המוזיקלית הישראלית, ומדגימות את האתגרים והצלחות־הנישה של אמנים מקומיים בשווקים הגלובליים.
הנתונים מבוססים על ארכיוני Billboard וה־Official Charts Company, ומתעדכנים מעת לעת עם פרסום דירוגים חדשים.
"ישראלי קומפלט" הוא סינגל של הלהקה הישראלית התקווה 6, שיצא לאור ב-19 בנובמבר 2025, יחד עם שאר רצועות האלבום "ויהי אור".
תהליך יצירת האלבום "ויהי אור" החל באפריל 2023 כמפגשי עבודה קבועים בין חברי הלהקה לרביד פלוטניק באולפן.
מפגשים אלו התמקדו בגיבוש חומרים מוזיקליים חדשים, פירוק סקיצות, עריכת טקסטים ופיתוח כיווני כתיבה והפקה, והיוו בסיס לתהליך עבודה ממושך שבמרכזו עיצוב הצליל והתוכן של האלבום.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל קיבל האלבום כיוון נוסף.
לצד השירים שנכתבו טרם המלחמה נוספו יצירות חדשות שנכתבו במהלך הלחימה, ובהן "גיבורי על", "ויהי אור" ו"מעצב לשמחה".
שילוב זה יצר אלבום שבו משתלבים חומרים מתקופות שונות ומצבים משתנים, והוא הוגדר על ידי הלהקה כאלבום של טרום מלחמה, מלחמה ופוסט מלחמה.
השיר "ישראלי קומפלט" עוסק בהגדרה אישית וקולקטיבית של זהות ישראלית רב-שכבתית.
מילותיו מציגות תיאורים ביוגרפיים של בני משפחת הדובר, ובאמצעותם מדגימות את הרב-תרבותיות המאפיינת קבוצות רבות בישראל.
השיר מתאר רקע משפחתי הכולל מוצאים מגוונים, ובהם שורשים ירושלמיים ותל אביביים, עליות ממדינות שונות ותערובות תרבותיות של שפות, טעמים והרגלים.
בהמשך עוסק השיר גם בהמשכיות הבין-דורית, דרך תיאור מוצאה של בת הזוג ושל ילדיהם המתחנכים בישראל.
הדובר מעלה שאלות על משמעותה של השתייכות, על היחס בין מוצאים שונים ועל האופן שבו מרכיבים רבים מתלכדים לזהות אחת.
החזרה למונח "ישראלי קומפלט" מציגה את ישראליותו של היחיד כמכלול של שכבות תרבותיות, גאוגרפיות ואתניות, ולא כתכונה המתבססת על גורם יחיד.
יוסי חרסונסקי ציין כי הלחן מבוסס על יסודות רגאיי ופופ ומציג מנגינה רגועה שממקדת את תשומת הלב בסיפור המשפחתי.
לדבריו היצירה מעגנת את מושג הזהות הלאומית בתוך מרחב ביתי ומציגה תפיסה של שייכות שאינה נובעת ממוצא או חלוקה עדתית, אלא מחוויה אחת של חיים משותפים.
חרסונסקי הדגיש כי נקודת המבט הפשוטה היא שמאפשרת לשיר לעסוק בזהות מבלי להסתמך על מסר פוליטי או על אמירה רעיונית רחבה.
שיר לוי מ"סרוגים" כתבה כי השיר בולט בתוך האלבום בשל האופן שבו הוא מרכיב רצף של פרטים אישיים לכדי דיוקן אחד.
לוי ציינה כי תיאור הערים, הארצות והמוצאים מציג דוגמה מובהקת לפסיפס החברתי של ישראל ומדגים כיצד מגוון של מקורות משפחתיים מתלכד לזהות אחת.
לשיטתה השיר מצליח להאיר את תהליך ההתכנסות של פרטים ומשפחות אל זהות משותפת, וזאת באמצעות ניסוח צלול וקול מספר אחיד.
יַשְׁרֵשׁ הוא מושב בשפלה, כקילומטר מדרום לרמלה (כביש 431 מפריד ביניהם), בתחום המועצה האזורית גזר.
מדרום וממזרח לישרש נמצא כביש 40. ממערב לישרש נמצאים העיר רחובות וקיבוץ נצר סירני.
המושב נוסד בשנת 1950 על ידי עולים ממרוקו.
מקימי המושב לא עסקו בחקלאות מעולם, היו בעלי מקצועות חופשיים, אמידים ברובם, ולא סבלו מרדיפה בארץ מוצאם.
רובם של העולים היו סוחרים אמידים צעירים, חדורי ציונות, מטרתם הייתה הקמת קהילה שתקיים ערכי "תורה ועבודה", המתפרנסת מעבודת כפיים ומחקלאות.
במושב, אשר היה פעם חקלאי ברובו, נשארו משקים חקלאיים מועטים ורוב כלכלתו מבוססת על עסקים פרטיים ושכירים, בהם: מוסכים, נגריה, משתלה גדולה, בריכה ומיזוג.
במושב ישרש מתקני ומבני ציבור- גני ילדים, בית כנסת, מקווה, בית עם, צרכניה, מגרשי ספורט, מתקני ספורט גן שעשועים ובריכת שחיה.
במושב פועלת תנועת נוער בני המושבים.
סמל המושב הוא עץ בעל שורשים.
יִשָּׂשכָר (מבוטא יִשָּׂכָר) הוא בנו התשיעי של יעקב מלאה, שלה הוא הבן החמישי.
יששכר הוא אבי שבט יששכר שזכו בנחלה בישראל באזור עמק יזרעאל.
בשם יששכר מופיעה המילה 'שכר'.
על פי לאה זהו שכרה על כך שנתנה ליעקב את שפחתה.
על פי מדרש תדשא פרק ח' נולד יששכר בי' באב ונפטר בגיל 122.
את שמו "יששכר" יש לקרוא לפי אהרן בן אשר כ"ישכר" (וכך היא הקריאה המקובלת ברוב העדות בקריאת התורה) ואילו לפי משה בן נפתלי יש לקרוא "יששכר".
ברכת יעקב ליששכר מופיעה ב:
ברכת יעקב מתארת את יששכר כעובד אדמה.
יששכר גם יהיה משועבד לשכניו בעבודות כפייה.
ברכתו של יששכר הוא החמור אשר בתרבויות מסופוטמיה, להבדיל מהתרבויות האירופאיות, היה נחשב לחיה בעלת כוח סיבולת וחוסן נפשי.
זאב ויסמן חוקר המקרא רואה יסוד אירוני בין המעמסה, שהיא מנת חלקו של החמור אשר באה בניגוד למנוחה המתוארת בחלק השני של הברכה.
לשיטתו בברכה זו טמון יסוד סאטירי למעמדו הפוליטי של שבט יששכר.
אם ברכת יעקב הציגה את מלאכת המשא של יששכר, באה ברכתו של משה, והציגה אותו כיושב אהלים:
ובסדר הדורות מביא בשם "גלילות ארץ ישראל":
בספר צוואות השבטים נאמר כי יששכר נקבר בחברון, בדומה לאמור בו לגבי שאר השבטים.
החוקר זאב "ז'אבו" ארליך הציע לזהות מסורת על קבורת יששכר במסגד בצפון-מזרח העיר העתיקה בשכם בשם "ג'מעה אל-אנבייה".
לדבריו מצבה עתיקה במבנה הזכירה שם הדומה ליששכר, יחד עם שמות אחרים הדומים לזבולון ואשר.
ישרים מקבילים הם ישרים הנמצאים באותו מישור ואינם נחתכים (נפגשים).
אקסיומת המקבילים שהיא אחת האקסיומות של הגאומטריה האוקלידית, קובעת כי "דרך נקודה מחוץ לישר ניתן להעביר ישר אחד ויחיד שמקביל לישר הנתון".
גאומטריות לא אוקלידיות מחליפות אקסיומה זו באקסיומות אחרות:
בגאומטריה ההיפרבולית מוחלפת אקסיומת המקבילים באקסיומה: "דרך כל נקודה שמחוץ לישר עוברים לפחות שני ישרים מקבילים לישר זה".
מכך נובע כי דרך כל נקודה שמחוץ לישר עוברים אינסוף ישרים מקבילים לישר זה.
בגאומטריה הספירית, שאותה פיתח ברנהרד רימן, מוחלפת אקסיומת המקבילים באקסיומה: "דרך נקודה מחוץ לישר לא ניתן להעביר ישר מקביל לישר הנתון".
תכונות של ישרים מקבילים בגאומטריה האוקלידית
כל הנקודות על ישר נתון נמצאות באותו מרחק מהישר המקביל לו.
כאשר ישר חותך זוג ישרים מקבילים, נוצרות זוויות מתאימות אשר שוות זו לזו (בציור שלפנינו: הזוויות המסומנות באות ונמצאות בצדו האחד של הישר החותך)
כאשר ישר חותך זוג ישרים מקבילים, הזוויות הסמוכות שנוצרות משלימות זו את זו ל-180 מעלות (בציור שלפנינו: הזוויות המסומנות באותיות ו-).
השיפועים של הישרים המקבילים שווים.
בהצגה וקטורית של הישרים וקטורי הכיוון שלהם בעלי אותו כיוון, כלומר שווים עד כדי הכפלה בסקלר.
מצולעים אחדים מתאפיינים בקיומן של צלעות מקבילות:
במקבילית יש שני זוגות של צלעות מקבילות.
מלבן, מעוין וריבוע הם מקרים פרטיים של מקבילית, ולכן גם בכל אחד מהם יש שני זוגות של צלעות מקבילות.
בטרפז יש זוג אחד של צלעות מקבילות.