tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוראותיו של נפוליאון הניחו שוולינגטון יישאר באסטרטגיית מגננה, עם זאת, בעקבות לכידת מבצרי העיר סיודאד רודריגו ובדאג'וז בחודשים הראשונים של שנת 1812 על ידי הבריטים והפורטוגלים, התקדמה וולינגטון לתוך ספרד בדרך למדריד.
ז'וזף הורה לאוגוסט דה מרמון להישאר בסלמנקה ולסו לשמור על הגבול עם פורטוגל.
שני המפקדים סירבו להישמע להוראות אלה, וסו הרחיק לכת ואמר כי לא מוכן לקבל כל הוראה מז'וזף.
וולינגטון החליט לבטל את איום צבא פורטוגל של המרשל הצרפתי מרמונט במרכז ספרד.
שני המפקדים תמרנו את כוחותיהם קדימה ואחורה, וניסו להשיג את היד העליונה אך התקדמו מעט.
לבסוף, מרמונט קיבל תגבורת והתקדם להשתלט על המוצבים הבריטים.
לאחר התכתשות של הכוחות ב-21 ביולי, הורה וולינגטון על פינויו של הציוד ושל הכוחות חזרה לעבר הגבול הפורטוגזי, בציפייה שייאלץ לסגת.
מרמונט ראה את ענני האבק והסיק שהבריטים נסוגים ומיד הורה לרגימנטים תחת פיקודו לנוע מערבה לנסות לפגוש ולהפיל את הבריטים ולנתק את הנסיגה.
ללא ידיעתו של מרמונט, עיקר הצבא הבריטי לא נסוג והם למעשה הוסתרו על ידי השטח הצחיח בקו מזרח-מערב.
בבוקר 22 ביולי, מרמונט ראה הזדמנות לבצע איגוף של אגף הכוחות הבריטים תחת וולינגטון על ידי הנעת המחלקות המובילות של הצרפתים מערבה.
וולינגטון התכונן בפני איום שכזה בכך שהוא מנע את נסיגתה של דיוויזיית הפרשים השלישית של פקנהאם והותיר אותה להגן על האגף.
כתוצאה מהמהלך של מרמונט, הקו הצרפתי נמתח יתר על המידה, ברואו את מצב המערך הצרפתי, וולינגטון ניצל כעת את הסיכוי לתקוף.
באמצע אחר הצהריים, הפרשים של יחידת ד'אורבן והדיוויזיה השלישית של פקנהאם תקפו את הדיוויזיה הצרפתית המובילה בפיקודו של תומיירס.
הצרפתים, שהופתעו לחלוטין, נסוגו מפני הבריטים, בעוד תומיירס עצמו נהרג.
זמן קצר לאחר מכן, הדיוויזיה החמישית של ליית' והבריגדה הפורטוגזית של ברדפורד מכוחות הקואליציה הוקצו נגד הדיוויזיה הצרפתית של מקונה.
הצרפתים שנלחצו קשות ממתקפת הפתע לא הצליחו לארגן כראוי את דיוויזיות הפרשים הכבדים והקרב הפך לטבח של הכוחות.
המערך הצרפתי המערבי התפרק לגמרי במהלך הקרב ו-3 דיוויזיות נפלו.
לאחר מאבק עקוב מדם הצליחו הצרפתים לחסום את המתקפה של דיוויזיית הפרשים הבריטית הרביעית אך וולינגטון קרא לעצור את המתקפה המתוכננת של הכוחות הפורטוגזים על הצרפתים, כדי למנוע איבוד כוחות.
עם פציעתו של המרשל מרמונט קיבל המרשל ברטרנד קלוזל את הפיקוד על הכוחות הצרפתיים.
במקום לפרוש משדה הקרב, קלוזל יצא למתקפה עם הדיוויזיה שלו יחד עם זו של הגנרל בונט למתקפת נגד נואשת.
מתקפת נגד צרפתית זו נכשלה כאשר הדיוויזיה השישית של קלינטון עברה למערך הגנתי להתמודד עם המתקפה ושברה את המערך הצרפתי.
הקרב הסתיים עם התקדמות כללית בריטית-פורטוגזית מצפון וממערב והמשך ההתקדמות עוכבה על ידי פעולת מגן אחורי נמרצת של הקורפוס הצרפתי תחת המרשל פריי.
צבאו של וולינגטון, המונה 48,600 חיילים, מצא עצמו עם 5,200 נפגעים אך באותו הזמן נגרמו לערך 14,000 נפגעים לצבא הצרפתי שמנה 50,000 איש.
קרב סלמנקה, הידוע גם כקרב ארפילס, היה ככל הנראה ההצלחה הצבאית המרשימה ביותר של וולינגטון עד אותה העת.
לאחר הנפילה הצרפתית בקרב סלמנקה היה על ז'וזף לקרוא להשבת הכוחות מאנדלוסיה ודרום ספרד, דבר שהותיר שטחים אלו פתוחים לקראת כיבוש מחודש של הספרדים והבריטים.
הכוחות הבריטים תחת וולינגטון התקדמו במעלה ספרד, שחררו את מדריד והביאו למנוסת המנהל הצרפתי לצפון.
ההתקדמות של וולינגטון לאורך 1812 הגיעה עד בורגוס, כאשר החורף הקשה הכריח אותו לסגת חזרה לעבר הגבול.
בשנה הבאה יצא בראש כוחות הקואליציה בספרד למערכה נוספת, בעזרת תנועה צבאית דרך האקלים הצחיח של גליסיה, הגיעו כוחות הקואליציה לקרב ויטוריה שהביא סופית לנפילת הכוחות הצרפתים בספרד ולנסיגתם מצפון להרי הפירנאים אל תוך צרפת עצמה.
קרב סלמנקה היווה את המהפך בחזית בחצי האי האיברי.
קרב סן חסינטו (בספרדית: Batalla de San Jacinto, באנגלית: Battle of San Jacinto) היה הקרב האחרון במהלך המהפכה הטקסנית, שאירע ב-21 באפריל 1836, שלושים קילומטרים ממזרח לעיר יוסטון המודרנית.
בסיום הקרב לכדו הכוחות הטקסנים, בפיקודו של סם יוסטון, את הגנרל המקסיקני, אנטוניו לופס דה סנטה אנה.
הקרב הביא לנסיגת הכוחות המקסיקנים דרומה מנהר הריו גראנדה ולהקמתה של רפובליקת טקסס.
במהלך המהפכה הטקסנית לעצמאות ממקסיקו ואיחוד עם ארצות הברית, יצא הצבא המקסיקני להפיל את הכוחות המורדים ביד ברזל.
במהלך קרב אלמו תקף הצבא המקסיקני גם במורדים טקסנים אך גם באזרחים.
אזרחי טקסס הגיבו להרס בקרב אלמו וטבח הטקסנים הלא חמושים בזעם.
כוחות מתנדבים מיהרו להצטרף לצבא הגדל של רפובליקת טקסס הנאבקת לעצמאות בראשותו של הגנרל סם יוסטון.
בינתיים, הגנרל המקסיקני אנטוניו לופס דה סנטה אנה הצעיד את צבאו כדי לדכא את המורדים הטקסנים.
יוסטון נמנע ממגע עם הצבא המקסיקני המתקדם עד שצבאו בטקסס צבר כוח אדם נרחב והכשרה.
סנטה אנה, לעומת זאת, פיצל את כוחו, ושלח כמה יחידות לאבטח את קו האספקה הארוך שלו ואילו אחרים נשלחו לכבוש את מעון ממשלת טקסס הזמנית.
הוא הוביל באופן אישי את 600 החיילים הנותרים אחרי יוסטון.
ב-20 באפריל נפגשו שני הצבאות באזור שפלה מלאת ביצות ליד נהר סן חסינטו.
סנטה אנה ניסה להעריך ללא הצלחה את העמדה הטקסנית והיו חילופי אש ארטילריים.
כאשר הגיעו כ-500 חיילים להיות לתגבורת מקסיקנית סנטה אנה החליט להקים מחנה ולתצפת עם חייליו החדשים והעייפים לפני יציאה למתקפה, אך הוא לא הצליח להציב תצפיתנים.
כשלא הגיעה עוד אש חדשה מצד הטקסנים בבוקר, החיילים המקסיקניים נרגעו עוד יותר.
מועצת המלחמה הטקסנית הצביעה בינתיים בעד יציאה להתקפה, ויוסטון הכין את 900 החיילים הטקסנים תחת פיקודו לקראת תקיפה מסוכנת באותו אחר הצהריים.
כוחותיו הרכובים נעו סביב האגפים המקסיקניים בעוד קו הקרב הטקסני נע במהירות ובשקט ישירות על פני הערבה הפתוחה.
הם התגלו בטווח של 200 מטר מהמחנה המקסיקני.
באותו הרגע, הארטילריה של יוסטון פתחה באש, וחיל הרגלים הטקסני ביצע גיחה.
לאחר ימים של נסיגה, אנשיו של יוסטון ביצעו את ההתקפה, הפתיעו את הכוח המקסיקני הנח, וצעקו: .
הטקסנים ירו מטווח קרוב ונעו אל תוך המחנה המקסיקני בעודו ננטש על ידי חייליו המבוהלים.
ההגנה של סנטה אנה קרסה כשמקסיקנים נבהלים ניסו לברוח מהפרשים מעבר לביצות.
לאחר קרב של שמונה עשרה דקות, המקסיקנים שנותרו נכנעו, אך סנטה אנה ניסה לברוח משדה הקרב על סוסו.
תוך 24 שעות נהרגו כ-600 מקסיקנים ונלכדו יותר מ-700, כולל בסופו של דבר סנטה אנה עצמו, ששוחרר אז לאחר שהגיע להסדר עם יוסטון לסיום המלחמה.
תשעה מאנשי יוסטון נהרגו או נפצעו אנושות, וכ-30 נפצעו קלות.
הקרב הביא לסיום המהפכה הטקסנית ולנסיגת הכוחות המקסיקנים דרומה מנהר הריו גראנדה.
עם נסיגת המקסיקנים הוכרה עצמאות רפובליקת טקסס בידי האימפריה הבריטית וממלכת הצרפתים.
מאוחר יותר סופחה טקסס לתוך ארצות הברית וטענותיה לשטח מקסיקני הפכו לטענותיה של ארצות הברית, דבר שהיה גורם מרכזי בפריצתה של מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
לזכר הקרב הוקמה אנדרטת סן חסינטו.
קרב סנט אולבנס הראשון , שנערך ב-22 במאי 1455 בסנט אולבנס, כ-35 ק"מ צפונית ללונדון, נחשב לקרב הראשון במסגרת מלחמות השושנים.
כוחותיהם של ריצ'רד דוכס יורק ובעלי בריתו, הרוזנים לבית נוויל סולסברי וווריק, הביסו את צבא תומכי המלך, ויריבו הגדול של יורק, אדמונד בופורט, דוכס סאמרסט, נהרג בקרב.
עם נפילתו בשבי של המלך הנרי השישי מינה הפרלמנט שכונס לאחר מכן את יורק ללורד פרוטקטור.
ב-1422, בעקבות מותו של הנרי החמישי עלה לשלטון בנו התינוק, הנרי השישי.
הנרי השישי הוכתר כשהיה בן תשעה חודשים בלבד, ובשמו שלטו עוצרים ויועצים.
כנגדם עמדו המפרי, דוכס גלוסטר, וריצ'רד, דוכס יורק, שאר בשרו הקרוב ביותר של המלך.
ב-1436 מונה יורק למפקד הצבא האנגלי בצרפת, אך לא זכה לתמיכה מספקת מהמלך ויועציו, שהעדיפו להגיע להסכם עם הצרפתים והזניחו את הצבא.
מותם של הנרי בופורט ודוכס גלוסטר ב-1447 ודוכס סאפוק ב-1450 העמיד את אדמונד בופורט, דוכס סאמרסט ודוכס יורק כמנהיגי הסיעות שנאבקו על השליטה במלך ובחצרו.
ב-1447 מונה ריצ'רד למפקד הצבא האנגלי באירלנד, ולמעשה הורחק מהחצר ומההחלטות החשובות, בעוד יריבו הגדול, אדמונד בופורט, דוכס סאמרסט, וחביבו של המלך, קיבל במקומו את הפיקוד על הכוחות האנגליים בצרפת וזכה לתמיכה כספית נדיבה אך כשל לחלוטין במשימתו ובשנים 1449–1450 נכבשה נורמנדי על ידי הצרפתים.
ב-1450 שב יורק לאנגליה, תבע מהמלך להפוך אותו ליורשו החוקי ולעצור את סאמרסט בשל כישלונותיו.
יורק כינס צבא כדי לכפות את דרישותיו ב-1452 ולאחר פגישה בבלאקהית' עם מועצת האצילים ועם המלך, שביקש נואשות להימנע מעימות, התקבלו דרישותיו.
כתוצאה מכך פיזר יורק את צבאו, אך נעצר תוך זמן קצר והוחזק כאסיר למשך שלושה חודשים.
הוצאתו להורג נמנעה בשל חששו של המלך שהדבר יעורר מהומות בממלכה; הדוכס היה אהוד מאוד וידוע כאדם בעל כבוד.
יורק שוחרר ממאסרו רק לאחר שהסכים להישבע אמונים בפני המלך בקתדרלת סנט פול שלעולם לא ימרוד בו שוב.
מצב האנגלים בצרפת הוסיף להחמיר ובעקבות תבוסת הצבא האנגלי, בפיקודו של ג'ון טלבוט, הרוזן הראשון משרוסברי, בקרב קאסטיון, שסיימה למעשה את הנוכחות האנגלית בצרפת, למעט העיר קאלה, סבל הנרי השישי מהתמוטטות עצבים מוחלטת וחדל לתפקד.
סאמרסט, בתמיכת המלכה מרגרט מאנז'ו, ניסה בתגובה לשלוט הממלכה באמצעות הכרזה על עצמו כלורד פרוטקטור וכעוצר בשם הנסיך בן החודשיים אדוארד.
אף על פי כן, המעיט סאמרסט בכוחו ובפופולריות של דוכס יורק, היות שאצילים רבים במועצת האצילים (ובכלל זה בני בריתו הקרובים, גיסו ריצ'רד נוויל, רוזן סולסברי, ובנו ריצ'רד רוזן ווריק) תמכו בו.
משום כך קיבל יורק את המינוי לשלוט באנגליה כלורד פרוטקטור וכחבר המועצה הבכיר של הממלכה, כל עוד נותר המלך בלתי כשיר למשול.
יורק השתמש בתפקידו החדש כדי לצאת כנגד יריבו הראשי, ודוכס סאמרסט נכלא.
במהלך אותם 14 חודשים החלו מחנות הצדדים היריבים להתגבש.
בנוסף היה בית נוויל מקורב לדוכס יורק דרך קשרי נישואין, כאשר הדוכסית מיורק הייתה ססילי נוויל, אחותו של סולסברי.
רוב העימותים היו על כסף ואדמות, אך שני הבתים בחרו לבסוף בצדדים היריבים, אנשי בית פרסי תמכו בסאמרסט ואנשי נוויל ביורק.
בתקופת חג המולד של שנת 1454 התאושש הנרי השישי ממחלתו, ותפקידו של יורק כלורד פרוטקטור הסתיים למעשה.
סאמרסט שוחרר והוחזר למעמדו ולתפקיד בו החזיק לפני תקופת מאסרו, בעוד יורק ובעלי בריתו שבו לאחוזותיהם בצפון אנגליה ללא קבלת רשות מהמלך.
באפריל הכריזו המלך ויועציו על כינוסה של אספה גדולה בלסטר וזימנו אליה את יורק ובעלי בריתו, שהעריכו שסאמרסט ינצל את הבמה כדי להעלות האשמות כנגדם במעמד זה, דבר שעלול להסתיים במאסרם אם לא יישבעו אמונים למלך.
במטרה להשיב לעצמם את כוחם ולעצור את האיום מצידו של סאמרסט גייסו יורק ואנשיו צבא ובאמצע מאי החלו לצעוד לעבר לונדון.
הנרי וסאמרסט, שגילו רק ב-18 במאי על הכוח המתקרב, גייסו בחיפזון צבא, שהורכב בעיקר מאצילים ומלוויהם, אבירים ונושאי כלים, וב-21 במאי עזבו את לונדון ויצאו צפונה לקראתם, כשכוונתם לפגוש כוחות נאמנים למלך בעיירה סנט אולבנס ומשם לנוע לעבר לסטר.
יורק וצבאו צעדו במהירות לעברם מהעיירה וייר וב-22 במאי נפגשו הצבאות בסנט אולבנס.
הצבא הלנקסטרי, שמנה כ-2,000 חיילים בפיקודו של האמפרי סטאפורד, דוכס בקינגהאם, הגיע בשעות הבוקר לסנט אולבנס ונערך להגנה עליה באמצעות הצבת חיילים לאורך החפיר שהקיף את העיירה (העיירה לא הייתה מוקפת חומה), שכונה תעלת טונמן (Tonman Ditch), וחסימת הרחובות הראשיים של סופוויל ושרופשייר בבריקדות, בפיקודו של ברון קליפורד.
מעט לפני שהגיעו לעיירה החליט הנרי השישי על העברת הפיקוד על הצבא לבקינגהאם, מכיוון שהיה קרוב משפחתו של יורק מנישואיו, היה נאמן למלך ולא לקח צד בסכסוך בין הצדדים וחשוב מכך, העדיף לנהל משא ומתן ולהימנע משפיכות דמים.
הצבא היורקי בן 3,000 החיילים, שכלל גם יחידה בת 600 קשתים, הגיע לסנט אולבנס וחנה בקיפילד שממזרח לה.
בין הצדדים החל משא ומתן של כשלוש שעות, כאשר כרוזים נעים הלוך ושוב בין שני המפקדים היריבים.
ככל הנראה, נעשה ניסיון מצד בקינגהאם, שניהל את המשא ומתן מטעם המלך, לקנות זמן עבור הלנקסטרים, שהיו בנחיתות מספרית והמתינו לתגבורות שהיו צפויות להגיע לעיירה למחרת היום.
יורק, שלא התכוון לחזור על שגיאתו בבלאקהית', הבהיר את כוונותיו ודרש את מאסרו והוצאתו להורג של סאמרסט.
המלך הנרי, בתגובה לא אופיינית מצידו שהתבררה כמכרעת, סירב לדרישה.
לאחר כישלון המשא ומתן והחליט יורק לתקוף.
יחידה אחת, בפיקודו של יורק נועדה לפרוץ את הבריקדה בדרך שרופשייר, ויחידה שנייה, בפיקודו של סולסברי, את זו שהגנה על דרך סופוויל.
עיקר כוחו של הנרי הופתע מההתקפה מצידו של יורק; רוב החיילים ציפו לפתרון בדרכי שלום, בדומה לזה שהושג בבלאקהית' ב-1452. על אף זאת, נתקלו היחידות המסתערות של כוחות יורק ברחובות צרים, שמנעו מהם לנצל את יתרונם המספרי ולפרוץ את הבריקדות, נבלמו וספגו אבדות.
על פי חלק מהמקורות בני אותה תקופה לא ארך הקרב עצמו יותר מחצי שעה, זאת בעיקר בשל גורם ההפתעה שגרמה פריצת כוחותיו של רוזן ווריק אל תוך העיירה, מול כוחות לנקסטריים שלא נערכו לקרב.
רוזן ווריק הוביל כוח עתודה שחצה את החפיר באזור שנשמר בדלילות מצד צבא לנקסטר, בין שני אזורי ההתקפה, דרך סמטאות קטנות, גנים ומטעים, והופיע במפתיע בכיכר השוק, המקום בו חנה עיקר צבאו של הנרי, כאשר אנשיו היו עסוקים במנוחה ובשיחה ביניהם.
התקדמותו המהירה של ווריק הביאה לכך שחלק מהאצילים אנשי לנקסטר אף לא הספיקו ללבוש את שריונם במלואו.
ווריק הסתער לעברם מיד, ובסיוע מטר החיצים של קשתיו הביס את הכוח שמולו.
הנס המלכותי ננטש והושלך לאדמה, וייתכן שהסיבה לכך הייתה שהאציל שתפקידו היה לשאת אותו לפני המלך כדי לסמן את מיקומו וללכד את אנשיו, השעין אותו לפני הקרב על קיר אחד הבתים.
אובדן הנס המלכותי בקרב נחשב לחרפה על פי מקורות אותה תקופה, שנחלקו בקביעה מי היה האציל האחראי לכך; חלקם מאשימים את רוזן אורמונד, סר פיליפ ונטוורת' או ברון סודלי.
הקבוצה שהקיפה את המלך נפגעה ממטר החיצים, כמה מאנשיו נהרגו, והמלך עצמו ודוכס בקינגהאם נפצעו.
באותו זמן הבינו אנשי לנקסטר שאיישו את הבריקדות שכוחות יורק איגפו את עמדתם, ומחשש להתקפה מעורפם נטשו את עמדותיהם ונמלטו מהעיירה.
סאמרסט, שידע היטב שיורק לעולם לא יניח לו לחיות, החליט להתבצר בקסטל אין, מבנה שנמצא בסמוך לכיכר.
כאשר הקיפו כוחות יורק את המבנה, החליט סאמרסט לפרוץ החוצה ולנסות להימלט תוך כדי לחימה, הסתער לאורך הרחוב הראשי והרג ארבעה מאנשי יורק לפני שהופל ארצה ונהרג.
רוזן נורת'מברלנד נהרג כשניסה להגיע אל הפונדק.
ברון קליפורד, בן בריתם של משפחת פרסי, נהרג בלחימה ברחוב הראשי.
במונחים צבאיים היה הקרב הראשון בסנט אולבנס שולי יחסית, עם פחות מ-200 נפגעים מתוך כ-5,000 לוחמים, אם כי מרביתם היו אצילים, אבירים ונושאי כליהם.
מבחינה פוליטית היה הקרב לניצחון מכריע עבור יורק ובית נוויל: יורק לקח בשבי את המלך והשיב לעצמו את מעמדו וכוחו באופן מלא, בעוד סאמרסט, ויריביהם הצפוניים של בית נוויל, רוזן נורת'מברלנד וברון קליפורד נהרגו במהלך הקרב.
בין הפצועים היו בקינגהאם, תומאס דה קורטניי, רוזן דבון, ג'ספר טיודור (אחיו למחצה של המלך) ובנו של סאמרסט, הנרי בופורט, רוזן דורסט.
מתקפת הפתע וגבורתו של רוזן ווריק בן ה-26 החלה את הקריירה הצבאית המפורסמת שלו, שהובילה למוניטין שלו כ"ממליך המלכים".
המלך הנרי, שנפצע באורח קל מחץ ששרט את כתפו, הועבר לפונדק סמוך ולאחר מכן טופל במנזר מקומי.
יורק, סולסברי ו-ווריק הגיעו עם סיום הקרב למנזר וביקשו את סליחתו של המלך, הצהירו בפניו על נאמנותם והאשימו את האנשים שסביבו באחריות לקרב שפרץ.
המלך קיבל את בקשת הסליחה שלהם מחוסר ברירה, אך גם מתוך כוונה להשתלט על חיילי צבא יורק, שגם לאחר שהקרב הסתיים המשיכו להשתולל ברחבי העיירה ולבזוז את תושביה.
עם כניעתו של המלך, הכריז יורק בשמו על הפסקת הלחימה והמהומה פסקה.
ביום שלאחר הקרב ליוו יורק ואנשיו את המלך הנרי בחזרה ללונדון; יורק מונה שוב ללורד פרוטקטור בהחלטת הפרלמנט בנובמבר אותה שנה, ווריק מונה למפקד העיר קאלה וסולסברי לשומר חותם המלך.
הקרב השיב את יורק ובעלי בריתו לעמדות כוח, אך חיסול האצילים הפכו את יורשיהם ליריבים מרים ושואפי נקם, דבר שהבטיח שהמלחמה תימשך.
מחזהו של ויליאם שייקספיר, "הנרי השישי, חלק שני", מסתיים בקרב ובתוצאותיו.
קרב סנט אולבנס השני נערך ב-17 בפברואר 1461 באנגליה במסגרת מלחמות השושנים.
הקרב נערך בסנט אולבנס שבהרטפורדשייר, המקום בו התקיים הקרב הראשון במלחמה ב-1455. צבא סיעת בית יורק, בפיקודו של רוזן ווריק, ניסה לחסום את הדרך ללונדון, צפונית לעיירה.
הצבא הלנקסטרי ביצע תנועת איגוף רחבה שהפתיעה את ווריק, ניתק אותו מלונדון והבריח את צבאו משדה הקרב.
המנצחים אף שחררו את המלך הנרי השישי, בו החזיק ווריק כשליט בובה, משביו.
בסופו של דבר לא השכיל בית לנקסטר לנצל את ניצחונו, התמהמה בכיבוש לונדון ונסוג צפונה, ליורקשייר.
במלחמות השושנים נאבקו ביניהם על השלטון באנגליה שני ענפים של שושלת פלנטג'נט: בית לנקסטר, בראשו עמד המלך המעורער בנפשו, הנרי השישי, ובית יורק.
ריצ'רד דוכס יורק התעמת עם כמה מאנשי חצרו של המלך במהלך העשורים של 1450 ו-1550. הדוכס זכה לכבוד כחייל וכאדמיניסטרטור, ותומכיו האמינו שזיקתו לכתר אנגליה גדולה יותר מזו של המלך הנרי.
יורק ותומכיו פתחו לבסוף במרד גלוי בשנת 1455, ובקרב סנט אולבנס הראשון זכו בניצחון, אך הסכסוך לא הסתיים.
לאחר מספר ניסיונות להגיע לפיוס בין הצדדים היריבים, התחדשו הקרבות ב-1459. ריצ'רד דוכס יורק חשש פעם נוספת מהעמדה לדין באשמת מרד בפני מועצת האצילים אשר התכנסה בקובנטרי ביוני 1459, אשר נשלטה בידי יריביו.
יורק ובני בריתו מבית נוויל ריכזו את כוחותיהם סמוך לבסיסו של ריצ'רד בטירת לדלו הסמוכה לגבול ויילס וצבא המלך צעד לעימות מולם, אשר נודע כקרב גשר לדפורד (Battle of Ludford Bridge).
יורק פנה לעבר אירלנד, בה נהנה מתמיכה נרחבת, בעוד סולסברי, ווריק ואדוארד, בנו הבכור של ריצ'רד, עשו את דרכם לקאלה, שם שימש ווריק כמושל העיר, ומנעו בקושי מדוכס סאמרסט מלהשתלט עליה.
הנרי השישי נתפס בשדה הקרב בפעם השנייה ונלקח ללונדון, בעוד המלכה מרגרט, אשתו של הנרי, ובנם, אדוארד, נמלטים צפונה.
יורק שב ללונדון ממקום גלותו באירלנד וניסה לתבוע לעצמו את כתר אנגליה, אך תומכיו לא היו מוכנים לצעד דרסטי שכזה.
במקום, הושג הסכם שכונה "צו ההסכמה"" (Act of Accord), לפיו יהפוך ריצ'רד או אחד מיורשיו למלך לאחר מותו של הנרי.
ההסכם נישל את אדוארד, בנו הצעיר של הנרי, מירושת הכתר.
המלכה מרגרט התנגדה להסכם ולקחה את בנה לסקוטלנד במטרה להשיג שם תמיכה.
בינתיים, גייסו אצילים תומכי בית לנקסטר צבא בצפון אנגליה.
בתגובה לאיום, יצא יורק, יחד עם רוזן סולסברי (אביו של ווריק), בראש צבא צפונה בסוף 1460, אך המעיט בכוחם של הלנקסטרים.
בקרב וייקפילד הושמד צבאו של יורק, והדוכס, יחד עם בנו אדמונד וסולסברי נהרגו או הוצאו להורג זמן קצר לאחר מכן.
הצבא הלנקסטרי המנצח החל להתקדם דרומה לעבר לונדון.
מפקדיו היו האצילים הצעירים יחסית, דוכס סאמרסט, רוזן נורת'מברלנד וברון קליפורד, שאבותיהם נהרגו בידי יורק ו-ווריק בקרב סנט אולבנס הראשון.
בתקופה בה נערך קרב וייקפילד שהתה מרגרט בסקוטלנד שם ניהלה משא ומתן עם העוצרת מרי מחלדר, כאשר הסכימה האחרונה לשלוח חיילים סקוטים לעזרת הלנקסטרים, בתמורה לנישואים עתידיים בין בנה של מרגרט לבתה של מרי וחשוב מכך, מסירת בריק שעל הטוויד לידיה.
בנוסף, תוגבר הצבא הלנקסטרי במספר משמעותי של שכירי חרב מצרפת ומוויילס וכן ממגויסים מאזור הגבול בין אנגליה לסקוטלנד, שהיו ידועים באלימותם ובחוסר המשמעת שלהם.
שכירי החרב והמגויסים והתקיימו בעיקר מביזת היישובים בהם עברו בדרכם דרומה, הותירו אחריהם נתיב הרס נרחב ועוררו אימה בקרב תושבי דרום אנגליה.
מותו של ריצ'רד הפך את בנו ויורשו אדוארד, רוזן מארץ', לטוען לכתר מצד בית יורק.
אדוארד עמד בראש הצבא היורקי באזור ויילס, בעוד שווריק הוביל צבא נוסף בלונדון ובשטחים מדרום-מזרח.
באופן טבעי, הם התכוונו לאחד את כוחותיהם במטרה להתעמת עם צבאה של מרגרט, אך אדוארד נאלץ להתמודד מול צבא לנקסטרי נוסף בוויילס, בפיקודם של ג'ספר טיודור ואביו אוון טיודור.
ב-2 בפברואר 1461 הביס אדוארד את צבא לנקסטר בקרב מורטימר'ס קרוס, אך נותר בגבול ויילס למשך שבועיים נוספים, ולא הגיע בזמן לעזרתו של ווריק.
במערך זה שולבה גם סוללת עפר עתיקה שהוקמה במקום על ידי הבלגים, שכונתה "ביץ' בוטום דייק".
כוחותיו של ווריק נחלקו לשלוש יחידות, או "מערכים" (Battles), כפי שהיה נהוג באותה תקופה.
ווריק עצמו פיקד על המערך הראשי במרכז, דוכס נורפוק על המערך הקדמי, מצידו הימני, ואחיו של ווריק, דוכס מונטגיו, על האחורי, מצידו השמאלי.
על אף עוצמתו, היה צבאו של ווריק ערוך רק לכיוון צפון.
מרגרט ידעה על מיקום צבאו של ווריק, ככל הנראה באמצעות סר הנרי לאבלייס, אחד מבני לווייתו, שנפל בשבי על ידי הלנקסטרים במהלך קרב וייקפילד, אך לא הוצא להורג בסופו ושוחרר.
ככל הנראה, בתמורה לבגידה בווריק הוצע ללאבלייס התואר הפנוי של רוזנות קנט.
ב-16 בפברואר הגיע צבאה של מרגרט לרויסטון (Roystone), אך במקום להמשיך בכיוון לונדון פנה בחדות מערבה ולכד את העיירה דונסטייבל (Dunstable), בעוד שיחידות הסיור של ווריק כשלו בזיהוי תנועה זו.
הצבא הלנקסטרי לא השתהה בדונסטייבל ועוד באותו הלילה נע לכיוון דרום-מזרח, לעבר סנט אולבנס.
יחידות החלוץ של הלנקסטרים תקפו את סנט אולבנס זמן קצר לאחר עלות השחר, אך לאחר שעלו במעלה הגבעה וחלפו על פני המנזר, נתקלו בקשתים יורקיים במרכז העיירה, אשר ירו לעברם מחלונות הבתים.
ההתקפה הראשונה נהדפה והלנקסטרים התארגנו מחדש במעברה של נהר הוור, בעוד מפקדיהם מחפשים אחר נתיב אחר לתוך העיירה.
התקפה שנייה, לאורך הרחובות פולי ליין וקת'רין, לא נתקלה בהתנגדות ואיגפה את הקשתים היורקיים, אך אלה הוסיפו להילחם מבית לבית ונדרשו מספר שעות כדי להתגבר עליהם.
לאחר שהשתלטו על סנט אולבנס פנו הלנקסטרים צפונה לעבר המערך האחורי היורקי, בפיקודו של ג'ון נוויל.
היורקים לא הצליחו להפעיל את תותחיהם, שאבק השרפה שלהם נרטב בשל תנאי מזג האוויר הלח.
ווריק התקשה לערוך את חייליו מחדש ולהפנות אותם מתוך הביצורים לעבר הלנקסטרים, כך שהמערכים היורקיים נכנסו לקרב בזה אחר זה ובצורה לא מתואמת.
המערך האחורי היורקי תקף בניסיון לתגבר את מגיני העיירה אך הובס ופוזר.
מספר מקורות בני התקופה הציעו שבנקודה זו ערק הכוח שהגיע מקנט, בפיקודו של לאבלייס, לצד הלנקסטרי וגרם לבלבול נוסף בקרב היורקים, אם כי היסטוריונים מאוחרים יותר טענו שווריק השתמש בלאבלייס כשעיר לעזאזל כדי לכסות על שגיאותיו שלו במהלך הקרב.
בשעות אחר הצהריים המאוחרת החלו הלנקסטרים לתקוף את המערכים היורקיים, בפיקודם של ווריק ונורפוק, צפונית מזרחית לעיירה.
עם תחילת הדמדומים (שהחלו בשעה מוקדמת יחסית של הערב בתקופה זו של השנה, יחד עם תנאי מזג האוויר הגרועים) הבין ווריק שאנשיו סובלים מנחיתות מספרית ושהמורל שלהם הולך ויורד, ונסוג עם מה שנותר מצבאו (כ-4,000 איש) לצ'יפינג נורטון (Chipping Norton) שבאוקספורדשייר, שם חבר אליו אדוארד, רוזן מארץ'.
האבידות בקרב הסתכמו בכ-2,000 איש, מרביתם אנשי יורק.
המלך הנרי, שבילה את הקרב יושב באוהלו תחת עץ ושר, ננטש על ידי היורקים בעת נסיגתם.
שני אבירים יורקיים, לורד בונוויל וסר תומאס קייריל, מפקד מנוסה ממלחמת מאה השנים, נשבעו להגן עליו ונותרו גם הם מאחור כדי ללוותו אל המלכה מרגרט תוך הבטחה מצידו שלא יאונה להם כל רע.
בבוקר המחרת שאלה המלכה מרגרט את בנה, אדוארד בן השבע, באיזה אופן להרוג את השניים.
אדוארד, שעוּדָד לכך על ידי אמו, הורה להוציאם להורג בעריפת ראש, על אף מחאתו של המלך (ככל הנראה הופץ הסיפור כחלק ממנגנון התעמולה של בית יורק שמטרתו לתאר את מרגרט כמלכה אכזרית וצמאת דם, מכיוון שהשניים היו מפקדים צבאיים מנוסים, ואין זה סביר שתפקידם יהיה מוגבל לשמירה על המלך.
ככל הנראה נפלו שניהם בשבי במהלך הלחימה).
ג'ון נוויל נפל בשבי, אך לא הוצא להורג מכיוון שדוכס סאמרסט חשש שאחיו הצעיר, שהיה בידי היורקים, יוצא להורג בתגובה.
הנרי העניק תואר אבירות לנסיך הצעיר אדוארד, שבתורו העניק תוארי אבירות ל-30 מפקדים לנקסטריים.
ביניהם היה אנדרו טרולופ, מפקד מנוסה שערק מהצד היורקי במהלך קרב גשר לדפורד ב-1459 ונחשב בעיני רבים לארכיטקט הניצחונות הלנקסטריים בווייקפילד וסנט אולבנס.
בסנט אולבנס נפצע טרולופ ברגלו לאחר שדרך על אחד הדוקרנים שהיה חלק ממערך הביצורים של ווריק, אך עם זאת טען להריגתם של 15 חיילים יורקיים.
ויליאם טיילבויס הוזכר גם הוא בין מקבלי תואר האבירות לאחר הקרב.
אף על פי שצבאה המנצח של המלכה מרגרט יכול היה לצעוד ללא התנגדות אל לונדון, הוא לא עשה זאת.
המוניטין הגרוע של הצבא הלנקסטרי, שאנשיו הלא ממושמעים בזזו בדרכם יישובים רבים, ביניהם גם את העיירה סנט אולבנס לאחר הניצחון (על אף הצו המלכותי שאסר זאת), גרם לתושביה של לונדון לנעול את שערי עירם בפניו.
פעולה זו גרמה למרגרט להסס, כמו גם בשל הידיעות על ניצחונו של הצבא היורקי בפיקודו של אדוארד, רוזן מארץ' במורטימר'ס קרוס, וצבאה נסוג צפונה דרך דונסטייבל, כאשר בדרכו הוא מאבד רבים ממגויסי אזור הגבול שערקו ושבו לבתיהם עם השלל שהשיגו.
ווריק ואדוארד איחדו את כוחותיהם ונכנסו ללונדון ב-27 בפברואר, וב-4 במרץ הוכרז רוזן מארץ' כמלך אדוארד הרביעי.
לאחר מספר שבועות הבטיח אדוארד את שלטונו בניצחון היורקי המכריע בקרב טאוטון, שב ללונדון והוכתר רשמית.
לפחות מבחינת ההשלכות השושלתיות, היה ג'ון גריי לאדם החשוב ביותר שנהרג בקרב, זאת מכיוון שאלמנתו, אליזבת וודוויל, נישאה לאדוארד הרביעי ב-1464.
קרב סנדוויץ' היה עימות ימי שנערך מול העיירה סנדוויץ' שבמחוז קנט במסגרת מלחמות השושנים ב-15 בינואר 1460. במהלך העימות לכדו כוחות בית יורק, בפיקודם של סר ג'ון דינהאם וברון ונלוק, את כוחות הצי של בית לנקסטר ולקחו בשבי את מפקדיהם.
הניצחון אפשר לרוזן ווריק ואנשי בית יורק לנחות שנית בסנדוויץ' ללא התנגדות ביוני אותה שנה, ולצעוד לעבר לונדון.
לאחר תבוסתם בקרב גשר לדפורד נמלטו רוזן סולסברי ורוזן ווריק יחד עם בנו של ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, אדוארד, רוזן מארץ' לקאלה.
דוכס סאמרסט, שקיבל את המינוי של ווריק כמפקד קאלה, נחת בראש צבא לנקסטרי בסמוך לעיר בנובמבר 1459 בניסיון לכבוש אותה מידי אנשי בית יורק.
לווריק נודע על אוניות שכונסו בסנדוויץ' כתגבורת לסאמרסט, על כן נשלחו לשם ב-15 בינואר 1460 סר ג'ון דינהאם וג'ון ונלוק, אשר המתינו לתחילת הגאות מול החוף.
עם שחר התגנבו דינהאם, ונלוק ואנשיהם אל תוך הנמל.
דינאהם "לכד את אוניותיו העיקריות של המלך...
מצוידות היטב בארטילריה ובתחמושת", בעוד המפקד הלנקסטרי במקום, רוזן ריברס, ובנו, סר אנתוני וודוויל, נופלים בשבי ללא התנגדות.
מבלי שספגו אבדה אחת, ועמם כל האוניות הכשירות לשייט שבנמל והאסירים, שבו דינהאם ו-ונלוק עם שללם לקאלה.
כתוצאה מהקרב הושגה שליטה יורקית במימי התעלה האנגלית.
במרץ 1460 הפליג ווריק לאירלנד, שם נועד עם הדוכס מיורק והשניים גיבשו את תוכניתם לפלישה לאנגליה.
בשובו ניסה ליירטו צי לנקסטרי בפיקודו של דוכס אקסטר, אך האחרון לא בטח באנשיו בקרב, ניתק מגע ונסוג לדארמות' שבדבון.
ב-24 ביוני נחת כוח יורקי קטן, בפיקודם של דינהאם, ונלוק ולורד פאקונברג בשנית בסנדוויץ', כבש את העיירה לאחר קרב קצר והקים ראש גשר.
לאחר יומיים נחת בסנדוויץ' ווריק, יחד עם סולסברי ומארץ', בראש כ-2,000 איש.
לאחר שמתוקף תפקידו כמפקד העיר קאלה טיהר את התעלה מפירטים צרפתים (שפשטו על העיירה וסביבותיה כתוצאה מהתוהו ובוהו של מלחמת האזרחים) והפך את מימי החופים של קנט למקום בטוח מפניהם התקבל ווריק על ידי תושבי המחוז כגיבור.
תוך זמן קצר גדל צבאו של ווריק באמצעות גיוס מקומיים וזכה לתמיכה נוספת כשעבר ליד קנטרברי.
המפקדים היורקיים נהנו מפופולריות רבה בקנט ואף אנשי בית לנקסטר שהיו אמורים לפעול כנגדם במחוז עברו לצידם.
הצבא היורקי המתעצם צעד ללונדון, אליה הגיע ב-2 ביולי, שם קידם אותו בברכה הלורד ראש העיר של לונדון, ויליאם הולין, והארכיבישוף מקנטרברי, תומאס בורצ'יור.
מלונדון צעד הצבא היורקי לעבר נורת'האמפטון לעימות מול המלך הנרי השישי וצבאו הלנקסטרי.
בקרב נורת'האמפטון, שנערך ב-10 ביולי 1460, הביס ווריק את הצבא הלנקסטרי ולקח בשבי את המלך הנרי.
קרב סן-קנטן היה קרב במלחמת צרפת–פרוסיה, שבו הדפו הכוחות הפרוסיים את הניסיונות הצרפתיים להקל על העיר הנצורה של פריז.
בעוד הכוחות הפרוסיים בפיקודו של וילהלם הראשון צרו על פריז, הארמייה הפרוסית הראשונה, כעת בפיקודו של אוגוסט קרל פון גייבן, נשלחה לטפל בכוחות הצרפתיים מצפון לפריז.
לאחר שנעשה ניסיון ראשון להקל על פריז בקרב בפאום, תכננו הצרפתים מאמץ סיוע נוסף.
פון גוייבן הצעיד את צבאו צפונה ופגש את הצבא הצרפתי הבלתי סדיר בפיקודו של גנרל לואי פדרב ליד סן-קנטן.
ב-19 בינואר תקפו הפרוסים והביסו באופן נחרץ את הכוחות הצרפתיים.
באותו יום ניסה לואי ז'ול טרושו לפרוץ לעבר פריז אך גם ניסיון זה הובס.
לא נעשו ניסיונות משמעותיים אחרים להסיר את המצור על פריז.
קרב סעד התרחש ב-7 באוקטובר 2023, במסגרת טבח שבעה באוקטובר.
כ-70 מחבלים המשתייכים לארגון הטרור חמאס ניסו לחדור לקיבוץ סעד המרוחק כ-3 ק"מ מגבול הרצועה.
באזור שער הקיבוץ התנהלו קרבות ירי בין כוחות משטרה וצבא שהיו בשער של הקיבוץ למחבלים.
קרב היריות בלם את הטבח שתכננו המחבלים לבצע בקיבוץ, בעוד כיתת הכוננות מבצעת הגנה בתוך הקיבוץ.
בסביבות השעה 11:00 בבוקר הגיעו כ-70 מחבלים המשתייכים לזרוע הצבאית של ארגון הטרור חמאס לשער הקיבוץ שהיה סגור.
במקום התפתח קרב יריות בין חיילים ושוטרים שעברו באזור, לבין מחבלי חמאס שניסו לפרוץ לקיבוץ, בעוד כיתת הכוננות מבצעת הגנה הדוקה בתוך היישוב.
במהלך קרב היריות חלף באזור צוות טנק 3 של פלוגה ח' של גדוד 77 בפיקוד סג"ם א' אשר חיסל חלק מהמחבלים.
רוב המחבלים נהרגו, וחלקם ברחו.
קרב היריות מנע טבח שתוכנן להתרחש בקיבוץ, בדומה לטבח שאירע בקיבוץ הסמוך – כפר עזה.
על המחבלים שנהרגו נמצאו מפות של הקיבוץ, ומסמכים המראים את תכנון הטבח בקיבוץ.
בין התוכניות שפורטו במסמכים: השתלטות על בית הספר, סניף בני עקיבא והחזקת בני ערובה בחדר האוכל.
על גופות מחבלי חמאס שנשלחו לקיבוץ סעד נמצאו מסמכי הוראות המסווגים בערבית כ"סודי ביותר" וחשפו את היקף התכנון של מבצע הרצח: "לחסל כמה שיותר אנשים, ולחטוף שבויים בחזרה לרצועת עזה", כך נכתב במסמך.
על פי המסמכים והמפות שנתפסו על המחבלים עולות הוראות ברורות לנסות לחטוף ילדים מבית הספר, אף על פי שהיה יום שבת.
שלושה ימים לאחר הקרב נהרגו מחוץ לקיבוץ שני מחבלים נוספים.
הקרב על סן-קנטן של 1557 היה אירוע מכריע במהלך המלחמה האיטלקית 1551–1559 בין ממלכת צרפת והאימפריה הספרדית, בסן-קנטן בפיקרדי.
כוח ספרדי הבסבורגי בפיקודו של אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה הביס צבא צרפתי בפיקודו של לואי גונזאגה, דוכס נבר, ואן דה מונמורנסי, דוכס מונמורנסי.
הקרב התרחש ביום החג של סנט לורנס 10 באוגוסט.
פיליברטו, עם בעלי בריתו האנגלים, הציב מצור על סן-קנטן.
מונמורנסי עם כוח של כ-26,000 איש צעדו לסן-קנטן כדי לחלץ את העיר מהמצור.
מול כוח כפול מכוחותיו, ניסה מונמורנסי להשיג גישה לסן-קנטן דרך ביצה, אך נסיגה צרפתית מאוחרת אפשרה לספרדים להביס את הצרפתים וללכוד את מונמורנסי.
במהלך הקרב כנסיית קולג' סן-קנטן נפגעה קשות מאש.
לאחר הניצחון על הצרפתים בסן-קנטן, "מראה שדה הקרב גרם לפיליפ סלידה קבועה ממלחמה"; הוא סירב לממש את יתרונו, ונסוג לארצות השפלה הספרדיות מצפון, שם היה המושל מאז 1555. בשנת 1558, ההבסבורגים ניצחו שוב בקרב גרוולין.
שלום קאטו-קמברזי סיים את המלחמה בשנת 1559.
הצרפתי מרטן גר לחם בשורות הספרדים ורגלו נקטעה.
במהלך היעדרותו הארוכה, חייל אחר התחזה אליו בכפר של גר עד שחזר ב-1560. דודו של סר פיליפ סידני נהרג כאן ב-1557.
בהיותו אדוק ביותר, פיליפ השני היה מודע לכך שה-10 באוגוסט הוא חגו של לורנס הקדוש, דיאקון רומי שנצלה על רשת בשל אמונתו הנוצרית.
לפיכך, לזכר הניצחון הגדול ביום לורנס הקדוש, פיליפ שלח פקודות לספרד כי יש לבנות ארמון גדול בצורת רשת בהרי גוואדררמה צפונית-מערבית למדריד.
המכונה El Escorial, והבנייה הושלמה לבסוף בשנת 1584.
Se armó la de San Quintín ("זה הפך לאחד של סנט קוונטין") הוא ביטוי ספרדי לתיאור מחלוקת גדולה.
קרב ספרטולוס, הידוע גם בתור קרב כאלקיס, התרחש בשנת 429 לפני הספירה בין אתונה לליגה הכלקידיקית ובעלות בריתם, בחלק המוקדם של המלחמה הפלופונסית.
נפילת פוטידאה לא הצליחה לדכא את המרד נגד אתונה בכלקידיקיה.
כדי להבטיח זרם קבוע של הכנסות אימפריאליות ולמנוע מרידות מקומיות נוספות, אתונה שלחה את קסנופון (בן איריפידס) עם 2,000 לוחמים ו-200 פרשים כדי לתקוף את ספרטולוס .
הם הרסו את היבולים מחוץ לעיר והחלו לנהל מגעים עם הפלגים הפרו-אתונאיים בכלקידיקיה, אך הפלגים האנטי-אתונאיים ביקשו עזרה מאולינתוס .
צבא מכלקידיקיה, ספארטולוס ואולינתוס נפגש עם האתונאים בקרב, אך ההופליטים שלהם הובסו והם נסוגו לספרטולוס.
עם זאת, הפרשים והפלטסטים שלהם השיגו יתרון על פני החיילים האתונאיים.
תגבורת הגיעה מהר מאולינתוס, והם פתחו במתקפה שנייה על האתונאים.
ההופליטים האתונאיים לא הצליחו להתמודד עם הכוחות הקלים והפרשים של האויב.
בסופו של דבר, האתונאים איבדו את קור רוחם והובסו, כאשר כל המפקדים שלהם ו-430 חיילים נהרגו.
ברשימת המנחות האתונאית לשנת 429/8 לפנה"ס מופיעות הערים היחידות מכלקידיצה: מנדה , אפיטיס, סקיונה, סטאגירה ואקנתוס.
אקנטוס ומנדה לא הצטרפו כלל לליגה הכלקידיקית.
כאשר הפלנקסים של הכלקידים התנגשו עם אלו של האתונאים, היה ברור כי לאתונאים היה יתרון גדול.
ההופליטים המקומיים של כלקידיקיה הרכיבו את החלק המרכזי והימני של הצבא, בעוד כוחות שכירים פלופונסיים הרכיבו את הצד השמאלי.
המקומיים בצד הכלקידי נכנעו ראשונים, דבר שגרם לכוחות השכירים לסגת גם כן.
בכך נותר הצבא הכלקידי תשוש ומעייף, והקרב נראה מאוד מבטיח לאתונאים.
לאחר שהכלקידיקיים נשחקו על ידי האתונאים, קיבלו הכלקידיקיים תגבורת מכוחות שנשלחו מאולינתוס.
בעזרת כוחות אולינתוס, הצליחו הכלקידיקיים לחזור ולהתקדם נגד האתונאים, כאשר הם היו חזקים יותר מאי פעם.
הם למדו כי לאתונאים אין את הניסיון או הציוד להגן על עצמם מפני מספרים גדולים של חניתות, ולכן כאשר הם חזרו עם תגבורת מבריתם ובאסטרטגיה חדשה, הכלקידיקיים הצליחו להכריח את האתונאים לסגת.
כאשר האתונאים נסוגו, רדפו הפרשים הכלקידיקיים והחיילים הקלים אחרי האתונאים כדי להמיט עליהם כמה שיותר נזק.
האתונאים ניסו מספר התקפות-נגד כדי להגן על עצמם, אך בכל פעם הצליחו הכלקידיקיים להימנע מההתקפות.
השורות האחוריות של החיילים האתונאיים החלו לנטוש את אלו שבחזית, דבר שאפשר להם להיות מוקפים ולהיכחד, כולל המפקד שלהם, קסנופון.
בצד האתונאי היו 2,000 הופליטים, 200 פרשים וכ-500 חיילים קלים.
בין חמישית לרבע מהחיילים האתונאיים נהרגו בקרב זה - פי שניים מהמצופה לפני הקרב.
תבוסה אכזרית זו הראתה לאתונה מה ידרשו מהם כדי לנצח במלחמה.
קרב עין ג'אלוּת היה קרב מכריע בתולדות ארץ ישראל, שנערך ביום שישי, 3 בספטמבר 1260 בשטח ארץ ישראל, סמוך למעין חרוד, בעמק יזרעאל המזרחי, בין הצבא הממלוכי לבין כוח צבאי מונגולי.
הקרב הסתיים בניצחון ממלוכי מוחץ, שעצר זמנית את המשך ההתפשטות מערבה של המדינה האילח'אנית לחוף המזרחי של הים התיכון.
בשנת 1251 הטיל הח'אן הגדול מונגקה (נכדו של ג'ינגיס חאן) על אחיו הולגו חאן להמשיך את התפשטות האימפריה המונגולית מפרס לכיוון מסופוטמיה והחוף המזרחי של הים התיכון.
ב-1258 כבש צבאו של הולגו את בגדאד, טבח באוכלוסיית העיר והוציא להורג את הח'ליף האחרון מבית עבאס אל-מסתעצם.
התקדמות הצבא המונגולי גרמה לבריחה המונית של האוכלוסייה המוסלמית מסוריה דרומה.
בינואר 1260 נפלה העיר חלב בידי המונגולים, ובמרץ נכבשה גם דמשק.
הולגו, שאמו ואשתו היו נוצריות נסטוריאניות, ניסה להתקרב אל הנוצרים במזרח התיכון, ולשתף איתם פעולה במלחמתו במוסלמים.
הוא זכה לשיתוף פעולה של כוחות נוצריים מארמניה ומנסיכות אנטיוכיה שסייעו לו בכיבוש סוריה.
אולם ממלכת ירושלים החדשה הקתולית, (שבאותה עת מרכזה היה בעכו) גילתה יחס חשדני כלפי הפולשים הברבריים מהמזרח.
בין השאר, משום שנסיכות אנטיוכיה נאלצה לקבל על עצמה פטריארך יווני אורתודוקסי תחת השלטון המונגולי.
הכוח המרכזי שעמד למול המונגולים היה השלטון הממלוכי החדש במצרים.
הולגו שלח משלחת לסולטאן קוטוז בקהיר בדרישה לכניעתו.
בקרב הממלוכים היו רבים שתמכו בקבלת המרות המונגולית, אולם קוטוז, בתמיכת האמיר בַּיְבַּרְס, החליט להתמודד כנגדם בשדה הקרב.
קוטוז הורה להוציא להורג את השליחים המונגולים ולהציג את ראשיהם בשערי קהיר.
בעוד הממלוכים מתכוננים למלחמה, קיבל הולגו ידיעה על מותו של השליט העליון של האימפריה המונגולית, מונגקה חאן.
בעקבות קבלת הידיעה מיהר הולגו לשוב מזרחה עם רוב צבאו, כדי להשתתף בקורילטאי (אספת ראשי השבטים באימפריה המונגולית), שעתידה הייתה לקבוע את יורשו של מונגקה.
הוא השאיר אחריו בסוריה כוח בסדר גודל של טומן אחד (כ-10,000 חיילים) בפיקוד המצביא כתבוגא.
על גודל הכוחות נכתב רבות במקורות שונים.
הכוח המונגולי היה מורכב מהטומן, שהולגו השאיר אחריו בפיקודו של כתבגא, שתוגבר על ידי חיילות עזר מארמניה, אנטיוכיה וסוריה.
רוב ההערכות לגבי גודלו של הצבא המונגולי נעות סביב 10,000 עד 12,000 חיילים, כאשר לפי המקורות הצבא הממלוכי כלל כ-15,000 חיילים.
הגודל המרבי של הצבא הממלוכי היה 22,000 לוחמים בתקופה האיובית וכ-40,000 בתקופת שלטונו של ביברס (אחרי 1260 לספירה).
הפרשים היוו בדרך כלל בין חצי לרבע מהרכב הצבא הממלוכי, בעוד שהצבא המונגולי הורכב ברובו המכריע מחיל פרשים.
מבחינת המקורות, המתארים את השינויים שהתרחשו במספר הפרשים בצבא הממלוכי, עולה שבתקופת השלטון האיובי (עד 1250) כלל הצבא כ-10,000 פרשים, וצבאו של ביברס, שעלה לשלטון אחרי הקרב, כלל כ-16,000 פרשים.
מכאן ניתן להעריך, שערב קרב עין ג'אלות היו לממלוכים כ-15,000 פרשים.
הצדדים היריבים ביקשו את תמיכת ממלכת ירושלים הצלבנית.
ניתן היה להניח, שהצלבנים יעשו יד אחת עם המונגולים כנגד האויב המוסלמי המשותף, אך הם היו חשדניים כלפי המונגולים.
אחד הגורמים לכך היה כיבוש העיר צידון על ידי המונגולים וטבח תושביה, כנקמה על מות אחיינו של המצביא המונגולי כתבוגא, במהלך היתקלות בין כוח צלבני מאזור צידון, שפשט על כפרים מוסלמיים באזור שנכבש על ידי המונגולים, לבין כוח מונגולי.
קוטוז שלח לעכו משלחת על מנת לבקש עזרה כנגד המונגולים.
רוב ההנהגה הצלבנית תמכה בהענות לבקשה הממלוכית.
אך בהשפעת המסדר הטבטוני, שחשש מבגידה מוסלמית, הוחלט לשמור על נייטרליות – אם כי נייטרליות אוהדת לצד ממלוכי.
ביולי 1260 החל הצבא הממלוכי לנוע ממצרים צפונה לארץ ישראל.
הוא נתקל בכוח החלוץ המונגולי באזור עזה, הביס אותו, והחל במרדף אחריו צפונה.
הכוח הממלוכי העיקרי נע דרך שטחים שהיו תחת שליטה צלבנית, וחנה ליד עכו.
קוטוז נאם בפני חייליו כדי לעודד אותם.
הוא האיץ בהם להגן על מצרים ועל משפחותיהם ומעמדם, וכן על האסלאם מפני המונגולים הכופרים.
הוא שלח כוח חלוץ בפיקודו של ביברס לכיוון המונגולים, שחנו בעבר הירדן המזרחי.
בתגובה, הצבא המונגולי חצה את הירדן ונע מעמק בית שאן לכיוון עין ג'אלות, מקור מים חשוב בעמק יזרעאל המזרחי.
לפי מספר מקורות, המונגולים הגיעו לשם ראשונים ביום שישי, 3 בספטמבר 1260 (25 בחודש רמדאן 658), בעוד שלפי מקורות אחרים, הצבא הממלוכי הוא שהגיע ראשון אל המעיין.
יש חוקרים הטוענים, שביברס ניסה למשוך את המונגולים לזירת קרב, שהייתה נוחה לממלוכים.
אולם כאמור, מספר מקורות גורסים, שהמונגולים הם שהגיעו ראשונים לשטח הקרב, והם שבחרו בו בגלל יתרונותיו עבורם : נחל להשקיית סוסיהם, שטח מישורי המתאים לתנועת פרשים וקרבה יחסית לבסיסם בסוריה.
לאחר הגעת הצבא המונגולי לאזור, הצטרף קוטוז לביברס עם הכוח הממלוכי העיקרי.
הקרב נפתח בשעה מוקדמת בבוקר, סמוך לעין ג'אלות (מעין חרוד) לרגלי הר הגלבוע.
הממלוכים הגיעו לזירת הקרב מכיוון צפון-מערב (מעכו), ואילו המונגולים הגיעו מכיוון מזרח.
יש גם מקורות הטוענים שהקרב התרחש בשעות אחר הצהריים.
חלק מהם משנים בהתאם את הכיוונים שמהם הגיעו הכוחות, למשל שהממלוכים היו על הר גלבוע וירדו ממנו (צפונה), ושהמונגולים היו במישור תחתיו.
דבר זה סביר פחות מפני שירידת הממלוכים מההר תהיה קשה ובלתי יעילה.
אוזבג גם טוען שהמונגולים היו בשמש והממלוכים היו בצל לזמן קצר, תחת ההר או עצים.
חלק מן החוקרים מסיקים מכך שהקרב היה אחרי הצהריים.
אך מאחר שבספטמבר יש שמש על הר גלבוע גם בבוקר וגם אחה"צ ולא ניתן למצוא שם מקום מוצל, נראה שקביעה זו שגויה.
הממלוכים הגיעו מצפון-מערב, והשמש סינוורה אותם.
הצבא הממלוכי נערך בין קיבוץ יזרעאל של ימינו לגבעת המורה, והמונגולים התקדמו לקראתו מכיוון מזרח.
כיוון זה מונע הפרעה של תנאי השטח לפרשים הממלוכים.
ניתן לחלק את הקרב לשלושה שלבים עיקריים: קרב מקדים בין המונגולים לכוח החלוץ הממלוכי, ההתנגשות בין הכוחות העיקריים של הצבאות היריבים; והמרדף אחרי שרידי הצבא המונגולי לאחר הקרב.
הקרב עצמו היה מורכב משתי מערכות, כאשר כל אחת התחילה בתקיפה מונגולית.
התקיפה הראשונה הביאה לקריסת האגף הממלוכי השמאלי.
בתקיפה השנייה קוטוז קרא "וַאִסלַאמה", הממלוכים תקפו את המונגולים וניצחו.
התקיפות הממלוכיות התחילו בירי חצים בעוד שהמונגולים הסתמכו בעיקר על הסוסים, שנפגעו מהחצים.
יש חוקרים הטוענים, בעיקר בהתבסס על רשיד אל-דין, שהניצחון הממלוכי בקרב, נגרם כתוצאה ממארב שהם טמנו למונגולים, אולם מקורות אחרים לא מזכירים מארב כזה.
במהלך הקרב ערק כוח עזר מוסלמי, שלחם במסגרת הצבא המונגולי בפיקוד אל-אשרף מוסא (الأشرف موسى بن إبراهيم), לצד הממלוכי, מאורע שתרם לניצחון הממלוכי.
במהלך הקרב קוטוז נפל מהסוס, אך הצליח לעמוד על רגליו, וחייליו התעודדו מכך.
כתבגא נהרג במהלך הקרב, וחייליו נפגעו מכך.
אחרי הקרב, המונגולים עלו לגבעה, נרדפו על ידי ביברס ונהרגו.
לפי אל-מקריזי, חלק מהמונגולים התאספו מחדש בבית שאן ונלחמו שם שוב נגד הצבא הממלוכי, ושם נהרג כתבגא.
למעשה קרב זה שייך לקרב עין ג'אלות, והוא מתייחס לתקיפה השנייה אחרי קריאת "ואסלאמה".
גם רשיד אל-דין מתאר שכתבגא נתפס ושוחח עם קוטוז בפרסית בפרוזה מחורזת לפני שהוצא להורג.
נראה שהוא כתב זאת כדי לפאר את כתבגא לאחר מותו.
הוא לא נפל בשבי אלא נהרג כבר בהתקפה השנייה בשדה הקרב המקורי.
כלומר, אין בסיס לטענתו של אל-מקריזי שהיה קרב בבית שאן.
השלב האחרון בקרב היה הניקוי הסופי של שרידי הצבא המונגולי.
הפליטים המונגולים, כולל ביידר, ברחו צפונה.
ביברס רדף את הפליטים עד חלב, ואז חזר לצבא המרכזי בדמשק.
מספר ההרוגים המונגולים משתנה בהערכות השונות בין 1,500 ל"כל הצבא המונגולי".
אין מידע לגבי ההרוגים הממלוכים.
סביב הקרב נוצר מיתוס בהיסטוריוגרפיה המוסלמית.
הממלוכים הצליחו לנצח את המונגולים ה"בלתי מנוצחים".
הממלוכים טענו שהאל סייע להם, ולכן יש להם לגיטימציה שלטונית במצרים.
עם זאת, המחקר המודרני מצא סיבות שונות לחולשת המונגולים בקרב זה ולניצחון הממלוכים.
הניצחון נבע ממספר גורמים, ביניהם מנהיגותם של קוטוז וביברס.
קוטוז דאג למוראל של החיילים והאמירים, החדיר ושינן את גישת "הִלּחם או מות" ודיבר על האיום שנשקף מהמונגולים.
הוא הסדיר את יחסיו עם ביברס, והאציל לו סמכויות למרות חילוקי הדעות שהיו ביניהם.
ביברס נלחם באומץ, ויש שטענו שניצח בקרב בעצמו.
אל-מקריזי ורשיד אל-דין כותבים שהממלוכים ערכו מארב למונגולים, ולכן ניצחו.
בהתבסס על כך, טענו חוקרים שהניצחון נבע ממארב פשוט שתוכנן מראש, ומיתרון מספרי של הממלוכים.
אחרים קבעו שהממלוכים נקטו באסטרטגיה מחוכמת.
ייתכן שהיה מארב חלקי, בצד הדרומי, כאשר הממלוכים הסתירו חלק מכוחם מאחורי הגבעות הצפון-מערביות של הר גלבוע, נגד האגף השמאלי המונגולי.
יש הטוענים שהניצחון הממלוכי היה תוצאה של אסטרטגיה מתוכננת ומחושבת, בחירת מיקום טקטי וחכם, וחלוקת הכוחות לקבוצות נפרדות.
כתבגא פותה להתקדם לשדה הקרב עד שיהיה מוקף בממלוכים שארבו לו שם.
כלומר מדובר לא רק במארב אלא במלכודת.
אך לא הממלוכים בחרו את מיקום הקרב, ולכן לא היה מארב.
נראה כי מהלך הקרב נקבע על פי התכנון הממלוכי שהיה מבוסס על מערך מודיעין יעיל ומשומן היטב, זאת בנוסף על פי טקטיקה של קבלת החלטות מיידיות "בשטח".
בנוסף, אירועים בלתי מתוכננים, כמו עריקת אל-אשרף ומות כתבגא, תרמו לניצחון.
הממלוכים התאפיינו במוראל ותעוזה אישית שחוזקו על ידי הדוגמה האישית שנתנו המפקדים.
הממלוכים ידעו היטב מה מצב הצבא המונגולי וניצלו את העובדה שחלק גדול מהצבא המונגולי היה צריך לחזור עקב בעיות פנים.
יתרון תיזמון נוסף שנקטו בו הממלוכים היה תיזמון תחילת הקרב, שהיה הפתעה גמורה למונגולים.
הממלוכים תקפו את המונגולים בשעת בוקר מוקדמת, זאת למרות התפיסה של המונגולים שאם יותקפו על ידי הממלוכים, יותקפו בשעת אחר הצהריים, עקב היות השמש בגב התוקפים.
עקב ניתוח שטח נכון של הממלוכים הם יכלו לתקוף, זאת עקב תקיפתם מהרי הגלבוע כלפי מטה לכיוון צפון וצפון מזרח, כך שהשמש לא מסנוורת אותם לגמרי והמונגולים מופתעים לגמרי.
הן מבחינת כמות החיילים ואיכותם והן מבחינת אמצעי הלחימה ושיטותיה, היה יתרון קל לממלוכים.
לממלוכים היו כמה אלפי פרשים יותר מאשר למונגולים, וציוד איכותי, בעוד שהמונגולים שמרו על אורח חיים נומדי, על יתרונותיו וחסרונותיו.
יצוין, שחוזק הצבא מושפע מהמצב הפוליטי.
בעשור שלפני הקרב התאפיין מצב זה אצל הממלוכים בחוסר יציבות.
למונגולים היו סוסים רבים, ואילו לממלוכים הייתה כמות קטנה יותר של סוסים.
הנומדיות היא שמאפשרת גידול סוסים, ומרגע שהממלוכים התיישבו, היה להם קל יותר לפתח את השימוש בקשתות על פני גידול סוסים, וכן להשביח את איכות הסוסים על פני כמותם.
המונגולים היו "משפחות נודדות לוחמות", שעסקו בציד, הכנת הנשק, טיפול במשפחות ונדידה, וגם במידה מסוימת של אימונים, ואילו הממלוכים הפרידו בין החיים האזרחיים לאימונים, דבר שמאפשר התמקצעות צבאית.
הטוּמן, הכולל 10,000 חיילים, כלל למעשה גם את בני המשפחה של הלוחמים, וכן סוסים וכבשים (סך הכול עשרות אלפי נפשות ומאות אלפי בעלי חיים).
טיפול במשק כזה דורש לא רק תשומת לב רבה אלא גם שטחי מרעה ומים.
כאשר הממלוכים הובאו מאסיה, הם נבחרו מתוך האוכלוסייה לפי התאמתם ללחימה.
המונגולים לעומת זאת היו אנשים ממוצעים, "חיילים חובבניים מצוינים": מעין מיליציה שהורכבה מכלל האוכלוסייה.
לכל חייל מונגולי היו מספר סוסים.
למרות היותם מהירים, סוסים כאלה מתעייפים מהר, ולכן יש להחליפם במהלך הקרב.
התקיפות הממלוכיות התחילו בירי חצים על הסוסים המונגולים, והמשיכו בלחימה מהסוסים, לאחר שהשיגו יתרון.
המונגולים נהגו להתחיל מיד בתקיפה מעל הסוסים, דבר שמול צבאות אחרים נתן להם יתרון טקטי.
החצים של המונגולים היו כבדים ופחות יעילים, וההתקפה הממלוכית השנייה נטרלה את הכֹח הזה.
הממלוכים הסתמכו על שיטות שהמונגולים לא היו יכולים לעמוד בהן, כמו ירי ממושך של חצים קלים, בעוד שהמונגולים יורים באיטיות חצים כבדים.
הממלוכים גם ירו כאשר הסוס עומד, כדי לחסוך בכוחו.
אחת הסיבות לכך שהכוח שהולגו השאיר עם כתבגא היה קטן, היא הערכה שגויה של אויביו, דבר שנבע ממודיעין שגוי של המונגולים.
הם לא חישבו נכון את הכֹח שעל הולגו להשאיר, מפני שחשבו שהכוח הממלוכי קטן יותר.
כמו כן, הולגו לקח עמו חיילים לפרס בכמות הגדולה מן הנחוץ, מפני שחשש מעימות עם אורדת הזהב, אך לא נראה שחשש זה היה מבוסס.
ניתן לומר, שמותו של מונגקה, אחיו של הולגו, הציל את הממלוכים.
אם הולגו היה נשאר עם כל צבאו, המונגולים היו מנצחים.
יצוין, שבקרבות הבאים הבינו המונגולים את חשיבות כמות החיילים, אך הבעיות עם הדרישות הלוגיסטיות נותרו: מרעה דורש תנועה איטית אך מתמדת.
סוסים דורשים זמן רב יחסית למרעה, ושטח נרחב.
באזור סוריה שטחי המרעה פחות פוריים מהערבה האירו-אסייתית, והדבר היווה סיבה נוספת הן לכך שהולגו השאיר כוח צבאי קטן עם כתבגא, והן לכך שהניסיונות הנוספים של המונגולים לשלוט בסוריה נכשלו.
כמו כן, סכסוכים על שטחי מרעה החלישו את האחדות בקרב המונגולים.
אין ספק כי הממלוכים הביסו את המונגולים בקרב הזה עקב עבודת הכנה מעולה, היכרות מעמיקה עם האויב, הבנת משמעויות הטופוגרפיה ותנאי השטח והערכת מודיעין מדויקת.
כל זאת הביא לבחירה נכונה של מקום הקרב ותיזמונו ולמעשה הביא לניצחון הממלוכי.
תבוסתם של המונגולים גרמה להתעוררות ההתנגדות המוסלמית בסוריה.
עד מהרה נסו המונגולים אל מעבר לנהר הפרת, והמוסלמים נקמו בנוצרים על התנהגותם בעת השלטון המונגולי.
היהודים יצאו כמעט ללא פגע, כי אף על פי שגם הם נהנו מהשלטון המונגולי, הם נזהרו לא לפגוע במוסלמים.
קוטוז החזיר את השליטים הקודמים לארצות ששוחררו מהשלטון המונגולי, וגמל גם לשותפיו הממלוכים בנחלות רבות.
אולם הוא סירב לבקשתו של ביברס לקבל את השליטה על חלב.
בתגובה, ב-24 באוקטובר, בדרכם חזרה למצרים, רצח ביברס את קוטוז, והפך לסולטאן.
הוא ביסס את השלטון הממלוכי בארץ ישראל וסוריה, והחל לכבוש את ערי הצלבנים במישור החוף, ולהחריבן על מנת למנוע את חזרת הצלבנים דרך הים.
כך, בעוד ביברס פיתח וביצר את פנים הארץ, מישור החוף נותר נטוש במשך מאות רבות.
לבסוף נפלה עכו בידי יורשיו בשנת 1291, וממלכת ירושלים נפלה.
נראה שבחירת הצלבנים לא לנצל את ההזדמנויות שנקרו בפניהם כתוצאה מההתנגשות בין המונגולים לממלוכים ולהישאר נייטרלים הייתה טעות היסטורית שהבטיחה את אובדנם (על פי פראוור).
מדי פעם ניסו לשוב לסוריה, אך לרוב ללא הצלחה.
רק ב-1299 הצליחו המונגולים האילח'אנים להביס את הממלוכים בעיר חומס שבסוריה, והשתלטו על סוריה וארץ ישראל לכמה חודשים.
אך באביב של שנת 1300 עזבו המונגולים את סוריה וארץ ישראל.
מלבד תקופה קצרה (1400–1405) בה כבש טימור לנג המונגולי-טורקי את סוריה, ושלט גם על ארץ ישראל באמצעות וסאל, המשיכו הממלוכים לשלוט באזור עד לכיבוש העות'מאני במאה ה-16.
קרב עמק הבכא היה אחד מקרבות הבלימה כנגד התקפות הצבא הסורי בימיה הראשונים של מלחמת יום הכיפורים.
בקרב זה ניסו כוחות שריון וחי"ר סוריים, שנהנו מעדיפות מספרית גדולה, להבקיע את קו החזית בצפון רמת הגולן.
בתום 4 ימי לחימה אינטנסיביים נהדפה המתקפה של הצבא הסורי וסוכלה תוכניתו לפרוץ את קוי ההגנה הישראליים.
עמק הבכא הוא כינוי שניתן לפתחת קוניטרה או פתחת קוניטרה צפון, ומציין את האזור שבו דיוויזיה 7 של הצבא הסורי נסתה להבקיע אל תוך שטח רמת הגולן במלחמת יום הכפורים.
אזור זה נפרש מעט מצפון לעיר הסורית הנטושה קוניטרה ועד לתל חרמונית בצפון.
האזור מישורי, בעל עבירות טובה לשריון ורק"ם.
ההערכות בגזרה לפני פרוץ האש
ההערכה המודיעינית – הערכת פיקוד צפון הייתה שהסורים ירכזו את מאמץ ההבקעה העיקרי, בגזרה הצפונית של רמת הגולן.
לכן צה"ל הציב בגזרה זו את רוב הכוח המשוריין ערב המלחמה.
ההערכות הישראלית - טרם המלחמה הוחזקה גזרת רמת הגולן על ידי חטיבת השריון 188. כאשר הגזרה הצפונית מהכפר מג'דל שמס (מוצב 103) עד רכס חַזֵיקָה (מוצב 110), הייתה באחריות גדוד 74 של החטיבה בפיקודו של סא"ל יאיר נפשי.
הטנקים של גדוד 74 הוצבו בעמדות הטנקים ("רמפות") הקדמיות לאורך הגזרה.
ב-26 בספטמבר 1973, ערב ראש השנה, עלה גדוד 77, מחטיבה 7, לרמת הגולן כחלק מתגבור הכוחות בעקבות המתיחות בין ישראל לסוריה, לאחר הפלת מטוסי מיג סוריים בידי חיל האוויר הישראלי.
הגדוד, בפיקודו של סא"ל אביגדור קהלני, נפרס מספר ק"מ מערבית לגבול, במעלה ה"משפך" שעלה מפתחת קוניטרה.
שאר כוחות חטיבה 7 נפרשו ברמת הגולן בערב יום הכיפורים, יום לפני פרוץ המלחמה.
כוחות החטיבה נפרסו באזור נאפח וצומת וסט, ושימשו ככוח עתודה פיקודי למתקפת נגד.
בבוקר יום הכיפורים תוגברה חטיבה 7 בגדוד השריון 71, בפיקודו של סא"ל משולם רטס, שהיה מורכב מחניכי ומדריכי קורסים.
גדודי השריון היו חמושים בטנקי שוט קל, השבחה ישראלית של טנק הצנטוריון הבריטי.
בנוסף לכוחות השריון, היו בגזרה שלושה מוצבי חי"ר (מוצבים 105, 107 ו-109) שאוישו על ידי לוחמי גדוד 13 של חטיבת גולני.
תפקידם היה לקיים נוכחות בגבול, ולדווח על התקדמות הכוחות הסוריים.
ההערכות הסורית – הסורים, שלכל אורך חודש ספטמבר 1973 בנו את כוחם מול הגבול הישראלי, הספיקו להציב עד 6 באוקטובר כוחות גדולים.
יחידות האם הסוריות בגזרה היו הדיוויזיות הממוכנות השביעית והתשיעית, כאשר אליהן הוכפפו כוחות נוספים.
הקרב בעמק הבכא החל מיד עם פרוץ המלחמה, כחלק מההתקפות הסוריות הכוללות לכל אורך החזית.
בחסות הפגזה ארטילרית כבדה נעו הסורים מערבה, במטרה לחצות את תעלת הנ"ט ולפרוץ את מערכי ההגנה של צה"ל.
טנקי גדוד 74 של חטיבה 188 הצליחו לבלום את כל ניסיונות החדירה של חטיבת השריון מספר 85 הסורית, ועד רדת הערב לא נרשמו לה הישגים משמעותיים.
חטיבה 7, שכאמור שימשה ככוח עתודה, חברה לגדוד 74 בקו החזית בסביבות השעה 18:00. במפקדת פיקוד הצפון הוחלט שחטיבה 7 תיטול את הפיקוד בגזרת גדוד 74 והגדוד הוכפף לפיקודה.
מג"ד 77 של חטיבה 7 קהלני התייצב עם מספר טנקים בתל "הבוסטר", כאשר מצפונו ניצבו טנקים של החטיבה על הר חרמונית ועל "רמפות" דרומה לתל.
בגזרה שמדרום לבוסטר, השולטת על דרום עמק הבכא, שלטו כוחות מגדוד 74 מחטיבה 188. התקדמות מסוימת של השריון הסורי הגיעה רק עם רדת החושך, כאשר הצליחו כוחות השריון הסוריים להסתנן מעבר לקווי ההגנה של גדוד 74, שלחם ללא אמצעי ראיית לילה.
אף על פי כן, לא נפרץ מערך ההגנה של צה"ל, כאשר כוחות חטיבה 7 שניצבו בקו האחורי, פגעו בשריון הסורי ובלמו את התקדמותו.
"כוח טייגר", פלוגה מוקטנת שמנתה 7 טנקים והוצבה מדרום לקוניטרה, הציבה מארב לגדוד המוביל של החטיבה הסורית הממוכנת ה-43, גרמה לו אבדות כבדות, ובלמה את ניסיון החטיבה הסורית לאגף את כוחות חטיבה 7.
לאחר כישלון חטיבה 85 הסורית לפרוץ את הקו ביום הראשון למלחמה, הטיל הצבא הסורי לגזרת עמק הבכא את החטיבות המשוריינות 78, בסיוע חטיבה ממוכנת 121, וגדוד טנקי טי-62 מכוח רפעת אסד.
הכוח הגדול שהסורים קידמו כנגד כוחות צה"ל שמנו עדיין רק כוחות סדירים (כוחות המילואים שגויסו נשלחו לחזית דרום הגולן, שמצבה היה קשה יותר), הביא לכך שמח"ט 7, יאנוש בן-גל, היה צריך לתמרן את כוחותיו ולשולחם למקומות שבהם התגבר הלחץ סורי להבקעה.
הלחימה הייתה קשה ומתישה וחדלה רק בחצות הלילה.
בקרבות היום השני נפגעו כ-90 טנקים סוריים, וכלים רבים נוספים.
במהלך 8 באוקטובר המשיכו הסורים את לחצם בפתחת קוניטרה.
עם זאת הכוחות של חטיבה 7 החזיקו מעמד ובלמו את מאמציה המתמשכים של הדיוויזיה הסורית ה-7 להבקיע את הקו.
בלילה שבין 8 באוקטובר ל-9 באוקטובר, שכונה גם "ליל הבזוקות", ערכו כוחות חי"ר סוריים מתקפה בטילי נ"ט ומטולי אר.
ג'י., על כמה מחניוני הטנקים של החטיבה.
המתקפה הצליחה לפגוע בכמה טנקים, אך לא הביאה לשינוי בהערכות ההגנתית.
9 באוקטובר – קרב ההכרעה
לאחר שהסורים איבדו את הישגיהם הקרקעיים בדרום ובמרכז רמת הגולן עקב התקפת הנגד של כוחות המילואים הישראליים, החליטו הסורים לרכז מאמץ אחרון בפריצת קו ההגנה של צה"ל בגזרה הצפונית והמרכזית במקביל.
בהתקפה השתתפו כ-100 טנקי T-62 מדיוויזיית השריון השלישית שטרם השתתפה בלחימה אשר תוגברו בשארית הכוחות של דיוויזיית חי"ר 7, וחטיבת שריון 81 מדיוויזיה 3, ובסך הכל כ-170 טנקים.
מולם עמדו כ-50 טנקי שוט-קל מחטיבה 7 (גדוד 77 + פלוגה ג' מגדוד 82 בפיקודו של מאיר זמיר) ומגדוד 74 של חטיבה 188. הן הכוחות הישראלים והן הכוחות מדיוויזיות 7 ו-3 היו מותשים לאחר שלושה ימי לחימה וחלקם סבלו מחוסר בתחמושת.
התקפת השריון הסורית החלה בשעות הבוקר בחיפוי הפגזה ארטילרית כבדה.
בלחץ ההפגזה הסורית הכבדה על עמדותיהם, נסוגו שארית הטנקים הישראלים מן השטחים השולטים על העמק אל מדרון אחורי.
בשעה 09:00 פתחו הטנקים הסוריים בהתקפה על העמדות הישראליות.
טנקים של צה"ל במוצבים שעל הקו הסגול הצליחו לפגוע בחלק מן הטנקים, אבל כוח גדול הצליח לנוע לתוך העמק, והגיע עד לקו העמדות הישראלי.
מפקד גדוד 77, סגן-אלוף אביגדור קהלני הצליח להוביל את הטנקים שבפיקודו לשוב ולתפוס את השטחים השולטים על עמק הבכא, תוך ניהול קרב שב"ש (שריון בשריון) בטווחים קצרים נגד טנקים סוריים.
מפקד חטיבה 7 הורה למשולם רטס, מג"ד 71, לנוע עם כוחו הנותר לתגבר את כוחות החטיבה באגף הצפוני של העמק, אך לאחר זמן קצר נפגע רטס ונהרג.
הכוח בפיקודו של זמיר נלחם באגף הדרומי.
בשלב זה הגיעו כוחות החטיבה הנותרים למצב משבר ותחמושתם עמדה לאזול.
לעזרת החטיבה נשלח כוח תגבורת שכלל 11 טנקים משרידי גדוד 53 של חטיבה 188 בפיקודו של סא"ל יוסי בן-חנן, ששימש עד זה לא מכבר כמפקד הגדוד.
הכוח, שהגיע ברגע האחרון, התייצב באגף הדרומי של החטיבה והחליף את הכוח של זמיר שתחמושתו אזלה.
הכוח של בן חנן מילא תפקיד חשוב בשבירת ההתקפה הסורית ובהדיפת ניסיון ההבקעה האחרון של הצבא הסורי ברמת הגולן.
בשעות הצהריים החלו הסורים לסגת וטנקי חטיבה 7 החלו להתקדם ולתפוס מחדש את העמדות השולטות בעמק.
בסיום הקרב אמר יאנוש בן גל לקהלני בקשר: "אתה גיבור ישראל".
במהלך הקרב סייעו סוללות תותחים רבות לחטיבה 7 בירי ארטילרי מדויק על דרכי הגישה של הסורים אל העמק.
מפקד הסיוע החטיבתי, רס"ן אריה מזרחי, ריכז בשיאו של הקרב את אישם של שבעה גדודי ארטילריה (כ-21 סוללות) על השטח המצומצם של גזרת הקרב.
להפגזה הכבדה הייתה השפעה של ממש על ההסתערות הסורית.
חטיבה 43 הסורית, מתוגברת בטנקי T-62, ניסתה לפרוץ אך נבלמה על ידי פלוגת טנקים מגדוד 74 שניצבו באזור ונלחמה עד לגמר התחמושת שלה.
עד ל-10 באוקטובר השלימו כוחות צה"ל את הדיפת הכוחות הסוריים חזרה אל מעבר לקו הסגול, וב-11 בחודש עברו למתקפת נגד, הבקיעו לשטח סוריה וכבשו שטח של כ-400 קילומטר רבוע, שכונה בשם המובלעת.