tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאמור, אין אמנם עדות מוסמכת שלסקובסקי אכן הלחין את שירו של מאנגר, אך זו מסורת מושרשת.
אפשר אפוא להניח שההלחנה נעשתה בניו יורק בראשית שנות ה-40.
בין מבצעי השיר במקור: נחמה ליפשיץ, חוה אלברשטיין.
לכמה מתרגומי השיר לעברית נכתבו לחנים חדשים, מאת בני נגרי, דפנה אילת ונחום היימן .
השיר זכה למספר תרגומים לעברית, שכולם הותאמו למנגינה המוכרת של פיליפ לסקובסקי: לאה גולדברג (תרגומה נקרא בשם "זמר" ונתפרסם בגיליון "דבר לילדים" ב-3 בנובמבר 1938), יעקב אורלנד, מרדכי סבר, בנימין טנא, נעמי שמר, מרדכי אמיתי ונתן יונתן.
תרגומיהם של טנא ויונתן גם זכו ללחנים חדשים.
במרבית התרגומים נקרא השיר "על הדרך עץ עומד".
תרגום נוסף של השיר, העונה לשם "שיר על עץ" חובר על ידי שמואל פישר ובוצע על ידי יפה ירקוני וע"י עפרה חזה.
הידוע והאהוב בתרגומים הוא של נעמי שמר.
תרגום זה, שגם זכה לביצועים רבים, נכתב בשנת 1973 עבור תוכנית הרדיו "דוֹ רֶה וּמִי עוֹד", שהוקדשה לשירי יידיש מתורגמים, לבקשת חברתה של שמר, המפיקה דליה גוטמן.
בתרגום זה נקודה ייחודית, שבה הוא שונה מכל המתרגמים האחרים.
במקור כתב מאנגר: "דריַי קיין מזרח, דריַי קיין מערב, / און דער רעשט קיין דרום", כלומר: שלוש (ציפורים פנו) מזרחה, שלוש מערבה; והנותרות – דרומה.
שמר שינתה את סדר רוחות השמיים וכתבה: "אל דרום ומערב / ואולי מזרחה".
לכאורה מדובר בשינוי פעוט, שאולי מתחייב מצורכי החריזה, אך בולטת משמעותו הנסתרת: הבלטת הפנייה למזרח, לארץ ישראל.
בין השנים 1945–48 תורגם השיר על ידי יעקב אורלנד.
תרגומו של בנימין טנא, שנכתב לא יאוחר מתחילת שנות ה-60 והתפרסם ב-1965 ב"מעריב" וב-1967 ב"על המשמר", נעשה גם הוא על פי המנגינה המוכרת של לסקובסקי, אך הגרסה שלו זכתה בתוך זמן קצר לשני לחנים חדשים.
בשנת 1972 הלחינה את השיר דפנה אילת עבור צוות הווי תותחנים.
ביצוע זה לא נכלל באף תקליט (הוא השתמר בהקלטה מתוך הופעה שנערכה באותה שנה בבית המורה בתל אביב).
שנתיים לאחר מכן זכה השיר שוב ללחן חדש, הפעם מאת בני נגרי, ובוצע בפי ריקי גל בפסטיבל שירי משוררים לילדים בשנת 1974.
תרגומו של נתן יונתן זכה אף הוא ללחן חדש, שחיבר נחום היימן.
עוד תורגם השיר על ידי מרדכי אמיתי ("על הדרך עומד עץ") וכן על ידי מרדכי סבר ("על אֵם דרך עץ עומד") – תרגום שפורסם בעיתון "דבר" לרגל ביקורו של איציק מאנגר בישראל ב-1961. אשני בתים מן השיר תורגמו על ידי אידוב כהן והתפרסמו בעיתון "היום" לרגל מותו של מאנגר.
להלן ארבעת הבתים הראשונים בשיר בתרגומים העבריים השונים:
שיר על עץ, עץ בודד, עץ שיקמה ברוח.
כל ציפור, כל אדם בצילו ינוח.
כל אדם בערבה את העץ יודע,
אין שני לו במדבר הוא ידיד ורע.
כי העץ כאם טובה עת יפרוש כנפיים,
הוא מגן מכל פיגעי ארץ ושמיים.
אמא, עץ מה טוב לבנך על בירכיו לכרוע
ואמצא פה בחיקו אושר ומרגוע.
ויצוא יצא הבן אל מרחבי הנגב
בזיעת אפיו הישקה רגב אחר רגב
בקיריה הרחוקה אם זקנה אוהבת
אל בנה בערבה מיכתבה כותבת
"הישמר בני היקר ממוקש ותייל,
אלוהים ישמור אותך מצינת הליל,
עטוף סוודר וצעיף, גוזלי ברוח,
בירכתי שלוחה לך, בצל העץ תנוח".
ובפרוץ ליל קרבות, ליל דמים וסער,
מול האופל, מול הליל, יעמוד הנער
את העץ היקר יד אויב עוקרת
והבן שוב קורא מאימו איגרת:
"אל יאוש גוזלי, צוו זה מגבוה,
גם עצים וגם תיקווה עוד תוסיף לנטוע.
על אפה וחמתה של יד זו הפושעת,
עוד יצמח בערבה עץ חיים ודעת"
השיר תורגם לפולנית ("Na drodze stało drzewo") על ידי המשורר הפולני ממוצא יהודי אנטוני סלונימסקי.
סלונימסקי, שלא ידע יידיש, ככל הנראה תרגם את השיר בשיתוף פעולה עם מאנגר עצמו, שאותו פגש בלונדון בימי המלחמה.
השיר פורסם לראשונה ב-1945 בירחון הספרותי בשפה הפולנית שערך סלונימסקי, "נובה פולסקה" (Nowa Polska, פולין החדשה).
השיר תורגם מספר פעמים לאנגלית: בידי מארי ב' יפה בכתב העת הספרותי Poet Lore ("On The Way There is a Tree"),
בידי מתרגם ששמו הושמט באנתולוגיה ישראלית לשירי עם ביידיש,
באנתולוגיה אמריקאית לפזמוני יידיש בעריכת איצ'ה גולדברג ("A Tree Stands on the Road")
מספר פעמים לגרמנית – בידי מנפרד וינקלר ("Steht ein Baum auf dem Weg"), בידי אנדריי יֶנדרוש, אלפרד מרגול-שפרבר והוברט ויט ("Dicht am Weg steht ein Baum"; 1999) ובידי אפרת גל־עד ("Auf dem Weg steht ein Baum"; 2004);
לצרפתית על ידי שארל דובזינסקי ("Sur la route se dresse un arbre");
בשנת 1980 עובד השיר לסרט הנפשה קצר אמריקאי בשם The Bent Tree (העץ הכפוף) בבימויה של סאלי הקל (Heckel) (8 דק', עם גרסה בת 4 דק').
על הזדון של הרודוטוס או על רשעותו של הרודוטוס (ביוונית עתיקה: Περὶ τῆς Ἡροδότου κακοηθείας בלטינית: De malignitate Herodoti) הוא חיבור של הסופר וההוגה היווני-רומאי בן המאה ה-1 לספירה פלוטרכוס, שנמצא באסופת הכתבים פרי עטו, "מוראליה".
בחיבור זה שם לעצמו פלוטרכוס מטרה לבקר את ההיסטוריון הקדום הרודוטוס.
פלוטרכוס פותח את חיבורו בטענה שהסגנון הפשוט והקלילות של הרודוטוס מטעים את מרבית קוראיו וגורמים להם להאמין שהוא כן עמם.
פלוטרכוס מצטט את אפלטון, המכנה התנהגות מסוג זה "עוול קיצוני"; פלוטרכוס סבור שזו "הרשעות הגדולה ביותר להעמיד פן של פשטות רכה, ולהיות באמת זדוני ביותר." פלוטרכוס מאשים את הרודוטוס שהוא "מפעיל את הזדון שלו" נגד הקורינתיים והבויאוטים, והוא מצהיר שהוא חש להגן על אבותיו.
פלוטרכוס סבור שכדי לחשוף את כל שקריו של הרודוטוס ידרשו ספרים רבים, אולם הוא מאמין שגם ספר אחד יוכל להספיק כל עוד הוא כתוב בלשון טובה.
הראיה הראשונה של פלוטרכוס נגד הרודוטוס היא שהרודוטוס משתמש לעיתים בלשון גסה וב"מונחים נתעבים", כאשר גם לשון עדינה יכולה להעביר את המסר.
פלוטרכוס סבור שצורת כתיבה כזו מעידה בבירור על הגזמה.
פלוטרכוס גם תוקף את נטייתו של הרודוטוס להפסיק באמצע תיאור של דברים חשובים ולהאריך בפרטים שוליים כמו אופיין של הדמויות הפועלות.
הוא מביא בתור השוואה את תוקידידס, שלא מפרט יותר מדי בחיבורו את מגרעותיהם של קליאון והיפרבולוס, למרות ש"כאלה היו בשפע".
גם פיליסטוס שכתב על דיוניסיוס הראשון, התמקד ב"עניינים היווניים" ולא סטה לעניינים אחרים.
פלוטרכוס מכנה את הרודוטוס "אספן אסונות של אנשים", וכותב שנטייתו זו מעידה בבירור שהוא "נהנה מדברים רעים".
כמו כן פלוטרכוס מאשים את הרודוטוס שהוא שופט דברים בצורה חד-צדדית, ואינו מנסה כלל לראות את הצד השני של המטבע.
פלוטרכוס גם תוקף את הרודוטוס על נטייתו הבאה: כאשר ידוע שאירוע מסוים התרחש, אולם ישנן שתי אפשרויות למה גרם לו, הרודוטוס (כך טוען פלוטרכוס) תמיד מעדיף את האפשרות הגרועה ביותר.
פלוטרכוס משווה את הרודוטוס למחזאים הטוענים שהמלחמה הפלופונסית פרצה רק כי פריקלס רצה להשביע את רצונה של אספאסיה, ולא למען הכבוד האתונאי.
פלוטרכוס אומר שהוא מסוגל להוסיף הערות נוספות "אבל אלו מספיקות כדי לאפשר לנו להבין את הטבע והנימוסים של הרודוטוס".
מכאן ואילך עובר פלוטרכוס לבקר את טעויותיו של הרודוטוס.
הרודוטוס דוחה את הטענה שהמצרים הקריבו קרבנות אדם, ותחת זאת מייחס ליוונים מעשים דומים.
הרודוטוס חולק על הסברה המקובלת על פיה שהתה הלנה בטרויה בזמן חטיפתה, וטוען כי פאריס שמר אותה כל זמן מלחמת טרויה במצרים.
הוא ביסס את טענתו בין היתר על קטעי השירה של הומרוס באיליאדה (שיר 6) ובאודיסיאה (שיר 4).
הוא טען כי מנלאוס הגיע עם צבאו למצרים, והמצרים קיבלו אותו בפנים יפות והחזירו לו מיד את הלנה.
עם זאת, בדרך חזור תקפה סערה את אניותיו, וכדי להרגיע אותה הוא חטף שני נערים מבני הארץ והעלה אותם קרבן.
פלוטרכוס דוחה את הסיפור, שכן הרודוטוס כותב שמנלאוס נמלט "שנוא ונרדף" אל לוב, בעוד לטענתו של פלוטרכוס, עד ימיו מעניקים המצרים כיבודים למנלאוס והלנה.
הרודוטוס טוען כי הפרסים למדו מהיוונים את משכב הזכר.
פלוטרכוס דוחה טענה זו, וטוען שהפרסים נהגו כך עוד לפני שפגשו לראשונה ביוונים.
הוא גם מוחה נגד אהדתו הברורה של הרודוטוס למנהגי הדת של המצרים.
הרודוטוס שולל את מוצאם היוני של גיבורים כמו פרסאוס והרקולס, וטוען כי למעשה מוצאו של פרסאוס היה מצרי או אשורי, וכי מוצאו של הרקולס היה פיניקי.
פלוטרכוס מכנה את הרודוטוס "כופר" וטוען שלמעשה פרסאוס היה מארגוס וכי הרקולס היה בויאוטי (כמו פלוטרכוס בעצמו).
פלוטרכוס מוחה על המילים ששם הרודוטוס בפיו של סולון: "כמה מלאה האלוהות כולה קנאה ותהפוכות".
פלוטרכוס רואה זאת כפגיעה בשמו של סולון, והצגתו כמחלל קודש.
כאשר הרודוטוס מזכיר על קרב גדול בין אתונה למיטילנה, הוא מספר על המשורר אלקיאוס בן מיטילנה, שהצליח להימלט מהקרב בקושי, אולם נשקו נפל בידי האתונאים והם תלו אותו לראווה על עץ.
פלוטרכוס לועג להרודוטוס על שהוא נתפס לעניינים שוליים שכאלו תחת לספר על מעשי גבורה גדולים יותר שאירעו באותו קרב, כמו הדו-קרב בין המצביא האתונאי פארינון ללוחם בן מיטילנה פיטאקוס.
פלוטרכוס מצביא על סתירות פנימיות בתיאורו של הרודוטוס את קרויסוס מלך לידיה.
בתחילה מציג הרודוטוס את קרויסוס כמלך הולל וחסר אחריות, ובהמשך הוא מתואר כפיקח ואחראי הדואג מאוד לשלום עמו.
כמו כן הוא מתאר בו זמנית את קרויסוס כירא שמים השולח מתנות לאלים, ומיד לאחר מכן מזכיר שקרויסוס רצח את אחיו.
כך הוא גם עושה לגבי דיאוקיס מלך מדי, אותו הוא מתאר בו זמנית כערמומי ותאב כוח מחד, וכשופט צדק הגון מאידך.
פלוטרכוס מתייחס לתיאורו של הרודוטוס את מרידתו של פקטיאס הלודי בשלטון הפרסי.
פקטיאס רצה להימלט מהפרסים למיטילנה, אולם אז שמע שאנשי מיטילנה סיכמו עם הפרסים להסגיר אותו תמורת כסף ולכן נמלט לכיוס.
גם אנשי כיוס נאותו להסגיר אותו תמורת אדמות, והוציאוהו ממקדש אתנה בעיר.
בכך למעשה מאשים הרודוטוס את היוונים תושבי מיטילנה וכיוס בבגידה באורחם, מעילה באמון וחילול הקודש.
פלוטרכוס מצטט מקורות אחרים, הסותרים את טענתו של הרודוטוס, ולמעשה גורסים שפקטיאס נתפס בידי הפרסים ללא עזרת היוונים.
פלוטרכוס טוען כי הרודוטוס "יצא מגדרו" כדי להאשים את בני העיר קורינתוס, ולתאר אותם כרעים ואכזריים.
הרודוטוס טוען כי הקורינתים הסיתו את ספרטה למלחמה בסאמוס, בגלל הסיפור הבא: פריאנדרוס טיראן קורינתוס, שלח בזמנו לאליאטס מלך לידיה, 300 נערים בני קרקירה כעבדים.
כאשר הגיעו הקורינתים אל חופי סאמוס, הצליחו הסאמים להבריח את הנערים למקדש ארטמיס, כך שהקורינתים לא יכלו להוציאם משם, ואף ארגנו להם מזון בצורה ייחודית.
לאחר שהקורינתים התייאשו, השיבו הסאמים את הנערים לביתם.
פלוטרכוס מלגלג על טענתו זו של הרודוטוס: הלא הסיפור עם הנערים אירע שלושה דורות לפני כן, ומדוע נזכרו הקורינתים רק כעת בעוול הישן?
יתרה מכך, הלא זמן קצר לאחר מכן הדיחו הקורינתים את הטירנים, ומחו כל סממן וזכר לתקופת שלטונם בעיר, ואם כן מדוע כה אכפת להם מהאירוע?
ומה בכלל סבלו הקורינתים שיעוררו מלחמה עבור כך?
ובכלל, הלא המלחמה כלל לא כוונה כנגד בני סאמוס אלא כנגד הרודן של סאמוס, פוליקרטס.
והיחסים בין קורינתוס וספרטה לבין בני סאמוס המשיכו להיות ידידותיים בשנים שלאחר מכן.
פלוטרכוס תוקף את טענתו של הרודוטוס, על פיה האניות ששיגרו האתונאים לעזרת המרד האיוני לקחו חלק קטן בלבד במרד, ומצטט סופרים אחרים המפארים את מעשי הגבורה של האתונאים במהלך קרב סרדיס.
פלוטרכוס גם מוצא סתירות פנימיות בתיאורו של הרודוטוס לגבי התאריך שבו התרחש קרב מרתון.
בקטע זה הוא פונה אל הרודוטוס וכביכול משוחח עמו: "ובכל זאת אתה מתיימר להיות היסטוריון של יוון!".
לאחר מכן הוא מלגלג על כך שהרודוטוס כל כך מתאמץ להסביר מדוע סביר להניח שהאלקמיונידים בגדו באתונה למען הפרסים, ומיד לאחר מכן דוחה את הטענה ואומר שהוא לא מאמין שהם עשו זאת.
הרודוטוס טוען כי בני ארגוס נותרו נייטרליים במלחמת פרס–יוון כיוון שחשיארש הראשון מלך פרס הבטיח להם הבטחות ופיצויים.
לעומת זאת, פלוטרכוס מציע גישה על פיה הם עשו זאת כיוון שלא חפצו להיות תחת פיקודם של הספרטנים, אויביהם משכבר הימים.
פלוטרכוס גם תוקף את הרודוטוס על כך שהוא מעלה על נס את בני אתונה כמושיעי יוון במלחמה נגד הפרסים, בעוד את בני תבאי ופוקיס הוא מבקר ללא הרף.
פלוטרכוס סבור שהרודוטוס היה מסוכסך עם בני תבאי, ובניגוד לדעתו של הרודוטוס, על פיה לאונידס הראשון מלך ספרטה שמר את התבנים עמו במהלך קרב תרמופילאי (בניגוד לשאר בעלי הברית שלהם הורה לסגת) רק כדי להשגיח עליהם שלא יבגדו, פלוטרכוס מאמין שלאונידס עשה זאת אדרבה, כי בטח בהם יותר מכל האחרים.
כמו כן פלוטרכוס טוען שהרודוטוס "ישב ליד שולחן הכתיבה שלו כדי להמציא סיבות שווא וחשדות" נגד בני פוקיס.
פלוטרכוס טוען שהרודוטוס משבח יותר מדי את כושר הלחימה של המצביאה הפרסית ארטמיסיה הראשונה מקאריה, רק כי היא הייתה בת עירו, הליקרנסוס.
פלוטרכוס מוסיף בלגלוג, שכנראה בגלל כשרונה האסטרטגי מינה אותה חשיארש להחזיר את בניו חזרה לאסיה, יען כי הוא "שכח להביא אתו נשים משושן".
פלוטרכוס תוקף את הרודוטוס על טענתו שבני קורינתוס לא השתתפו בקרב סלמיס ונמלטו מיד עם התחלתו, ומביא כראיה לדבריו מצבות המוקירות את תרומתם של הקורינתים לניצחון.
לאחר כל האשמותיו מסכם פלוטרכוס את חיבורו: "אבל הוא [הרודוטוס] סופר חריף, סגנונו נעים, יש חן מסוים, כוח ואלגנטיות בסיפורים שלו." פלוטרכוס משווה את הרודוטוס למוזיקאי שמכוון את יצירותיו כדי לענג את קהלו, ואת ספרו משווה לוורדים, שיש ליהנות מריחם, אולם להיזהר מהזבובים הנמצאים בהם.
De Officiis הוא מסה מאת מרקוס טוליוס קיקרו המחולקת לשלושה ספרים, בה הרחיב קיקרו את התפיסה של הדרך הטובה ביותר לחיות, להתנהג ולשמור על מחויבויות מוסריות.
על החובות נכתב באוקטובר–נובמבר 44 לפנה"ס, בארבעה שבועות, בשנת חייו האחרונה של קיקרו, כשזה היה בן 62. קיקרו היה בעת זו פעיל בפוליטיקה וניסה לעצור את הכוחות המהפכניים מלהשתלט על הרפובליקה הרומית.
למרות מאמציו, המערכת הרפובליקנית כשלה גם לאחר רצח יוליוס קיסר, וקיקרו עצמו נרצח או התאבד זמן קצר לאחר מכן.
החיבור נכתב בצורה של מכתב לבנו, שנשא אותו שם, בן אשר למד פילוסופיה באתונה.
לפי אופן כתיבתו, סביר להניח כי קיקרו כתב כשהוא מראש מכוון לקהל רחב יותר.
החיבור פורסם לאחר מותו של קיקרו.
על החובות אופיין כניסיון להגדיר את האידיאלים של התנהגות הציבור.
החיבור מבקר את הדיקטטור יוליוס קיסר ואת מוסד הדיקטטורה באופן עקרוני.
למרות שקיקרו היה מושפע מהאסכולות האקדמית, הפריפטטית, והסטואית של הפילוסופיה היוונית, עבודה זו מראה בעיקר את השפעתו של הפילוסוף הסטואי פנאטיוס .
החיבור דן בשאלות "מהו מכובד?" (הספר הראשון מבין השלושה), "מהו רצוי, או לטובתו של האדם?" (הספר השני מבין השלושה), ומה לעשות כאשר המכובד והרצוי מתנגשים (הספר השלישי).
קיקרו אומר שהמכובד והרצוי זהים, ורק לכאורה הם בקונפליקט.
לפי מייקל גרנט, "קיקרו עצמו חשב חיבור לצוואתו הרוחנית וליצירת המופת שלו."
קיקרו טוען כי היעדר זכויות פוליטיות משחית את המידות המוסריות.
קיקרו דן בחוק הטבע שלטענתו חל גם על בני האדם והאלים כאחד.
קיקרו הפציר בבנו מרקוס לעקוב אחר הטבע והתבונה, כמו גם הפוליטיקה, והזהיר מפני עונג ועצלות.
קיקרו מסתמך על אנקדוטות הרבה יותר מאשר בעבודות אחרות שלו, והמאמר נכתב בצורה יותר נינוחה ובסגנון פורמלי פחות מאשר כתביו האחרים, אולי עקב כך שכתב חיבור זה במהירות.
כמו הסאטירות של יובנאל , על החובות מתייחס לעיתים קרובות לאקטואליה.
חיבור זה אמנם אינו נוצרי, אך אמברוזיוס הקדוש הכריז כבר ב-390 שלגיטימי עבור הכנסייה להשתמש בחיבור זה (יחד עם כל שאר כתביהם של קיקרו והפילוסוף הרומי סנקה).
חיבור זה הפך לסמכות מוסרית בימי הביניים.
אבות הכנסייה, אוגוסטינוס הקדוש, הירונימוס ותומאס אקווינאס, הכירו חיבור זה.
להמחשת חשיבותו, כ-700 עותקים בכתב יד נמצאו בספריות שונות עוד לפני המצאת הדפוס.
רק מספרו של מומחה הדקדוק הלטיני פריסקיאן נותרו יותר עותקים בכתב יד (כ-900 עותקים עליהם ידוע).
בעקבות המצאת הדפוס, על החובות היה הספר השלישי שהודפס אחרי התנ"ך של גוטנברג וספר הדקדוק "Ars Minor" של אאליוס דונאטוס , שהיה הספר המודפס הראשון.
פטררקה, אבי ההומניזם ומנהיג התחייה של הלימודים הקלאסיים, העלה על נס את קיקרו.
כמה מיצירותיו בנויות על פי התפיסה של על החובות.
ההומניסט הקתולי ארסמוס פרסם מהדורה של על החובות בפריז ב-1501. ההתלהבות מחיבור מוסרי זה התבטאה ביצירות רבות.
ההומניסט הגרמני פיליפ מלנכתון הכניס את החיבור לבתי ספר לותרנים הומניסטיים.
על האזור הוא שמו של סרט דרמה רוסי בבימויה של אולגה זוייבה, שזהו גם סרט הביכורים שלה.
דנילה קוזלובסקי שמגלם את התפקיד הראשי, גם מפיק את הסרט.
הסרט יצא להקרנות מסחריות ב-27 בספטמבר 2018
ולדימיר וקיסה הם חברים טובים מולדיווסטוק המרוויחים כסף מפעילויות בלתי חוקיות.
הם נהנים מאוד מהרווחים ומבלים היטב, עד שאחת הפעילויות שלהם מציבה את חברותם במבחן ומאלצת אותם לתהות מי הם באמת.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות איליה מלאנין וובה (ולדימיר) דנילה קוזלובסקי אנדריי קיסה ולדימיר חצקביץ' מישה אולגה זוייבה
על הדרך הייתה תוכנית טלוויזיה לילדים ונוער, ששודרה בשנים 1999–2000 בערוץ הילדים.
תוכנית זו מהווה המשך לתוכניות
"הקרנבל של מיכל" ששודרה בערוץ 2 ו"קצפת" ששודרה בערוץ הילדים.
בתוכנית זאת מיכל ואבנר יוצאים לטיול במכונית של אסתריקה לכל מיני מקומות בישראל ומדי פעם מארחים כוכבים אורחים.
את שיר הפתיחה של התוכנית הלחין ירון כפכפי וביצעה מיכל ינאי.
מיכל ינאי – כוכבת התוכנית.
אבנר (ז'יל בן-דוד) - החבר הטוב של מיכל ינאי.
אסתריקה (אסתר ברעד פורים) - הנהגת של המכונית וחברה טובה של מיכל ואבנר.
על גלגלים היא תוכנית טלוויזיה ששודרה בשנים 1987–1994 בערוץ הראשון של רשות השידור ועסקה בנושאי רכב.
התוכנית עלתה לשידור בדצמבר 1987. תחילה נקראה התוכנית "גלגלים", ובהמשך שונה שמה ל"על גלגלים".
מגיש התוכנית היה דניאל פאר.
"על גלגלים" שודרה מאולפן שעוצב כמוסך, ועסקה בענייני תחזוקת כלי רכב ונהיגה נכונה.
בתוכנית נערכו ראיונות עם מומחים מתחום הרכב ושודרו כתבות חוץ.
במהלך שנותיה של התוכנית הגיש ג'ו קריידן פינת עצות לנהגים.
מעבר לפינתו המשעשעת של ג'ו קריידן, היו בתוכנית מבחני דרכים מקצועיים של מכוניות ואופנועים שהגיש רם לנדס, באותן שנים אלוף ישראל במרוצי ראלי-קרוס.
בתוכנית אחת נבחן אופנוע ספורט והמגיש רם לנדס השכיב בפניות את הרכב כשהברך שלו נוגעת באספלט.
למחרת התקשר יושב ראש ועדת החינוך והתרבות, חבר הכנסת אברהם בורג, שהחזיק גם בתיק רשות השידור, ואיים לסגור את הברז לרשות אם השחתת הנוער הזאת לא תיפסק במיידית.
למרות זאת, מבחני הדרך המצולמים המשיכו.
זאת הייתה הפעם הראשונה שדברים מסוג זה שודרו בטלוויזיה בישראל.
בסיום התוכנית נהג המגיש דניאל פאר לומר "שימרו מרחק, שנוכל להיפגש".
על החגים ועל המוות הוא סרט אימה אמריקאי מתת הסוגה סלאשר המהווה עיבוד מחודש לסרט "חג מולד שחור".
הסרט מבוים על ידי הבמאית סופיה טקאל ונכתב על ידיה ועל ידי התסריטאית אפריל ווף, ומככבים בו אימוג'ן פוטס, אליז שאנון, בריטני או'גריידי, לילי דונויו, קיילב אברהרדט, סימון מיד וקרי אלווס בתפקידים ראשיים.
הסרט מופק על ידי בלאמהאוס הפקות והוא עלה לאקרנים ב-13 בדצמבר 2019 (בו חל באותה השנה יום שישי ה-13).
בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-12 בדצמבר 2019.
לקראת תקופת החגים, מכללת הות'ורן נסגרת ותלמידיה עוזבים לביתם, למעט קבוצה קטנה של סטודנטיות.
בזו אחר זו, הסטודנטיות נרצחות על ידי רוצח סדרתי אנונימי, אך הרוצח עומד לגלות כי בנות הדור הנוכחי לא מוכנות להפוך לקרבנות חסרות ישע והן מתכוונות להילחם בו עד הסוף.
אימוג'ן פוטס - ריילי סטון
קרי אלווס - פרופסור גלסון
ביוני 2019, פורסם שחברת "בלאמהאוס הפקות", בראשותו של המפיק ג'ייסון בלאם, תפיק עיבוד מחודש לסרט "חג מולד שחור", שיצא לאקרנים בשנת 1974. נודע גם שבלאם יפיק את הסרט לצדם של אדם הנדריקס ובן קוסגרוב, ושהמפיקים גרג גלירית' וזאק לוק, ישמשו על תקן המפיקים בפועל של הסרט.
"בלאמהאוס הפקות" הכריזה שהיא מתכוונת להפיק את הסרט כעיבוד מודרני ועכשווי לסרט המקורי משנת 1974, ולצד הכרזה זו, פרסמה תקציר רשמי לסרט.
סופיה טקאל נשכרה למלאכת בימוי הסרט, לאחר שעבדה בעבר עם בלאם על סדרת הטלוויזיה Into The Dark ששודרה ברשת Hulu, ואימוג'ן פוטס, אליז שאנון, בריטני או'גריידי, לילי דונויו, קיילב אברהרדט, בן בלאק וקרי אלווס לוהקו לתפקידים הראשיים.
צילומי הסרט החלו ב-23 ביוני 2019 בניו זילנד, באזור דנידין ואומארו, ובאוניברסיטת אוטגו.
על גגות תל אביב הוא פזמון שכתבה, הלחינה וביצעה אלונה דניאל.
השיר נכלל באלבום הבכורה של אלונה דניאל "מסיבה במרתף הארמון" שיצא ב-1990.
ב-1991 במהלך מלחמת המפרץ והתקפות הטילים על ישראל הושמע השיר רבות ברדיו והיה ללהיט המזוהה עם המלחמה.
אלונה דניאל סיפרה על השיר: "בכלל לא התכוונתי לכתוב על מלחמות.
"על גגות תל אביב" היה יכול להיות גם שיר על מסיבה, אבל במלחמת המפרץ שידרו אותו אחרי כל טיל.
בשבוע השלישי למלחמה הזמינו אותנו להופיע לפני חיילים.
הסיעו אותנו לבסיס סודי בוואן עם חלונות סגורים.
אני זוכרת שהיו שם מיקרופונים ומגברים, אבל לא הייתה במה.
הנחנו את התופים על האדמה, התחלנו לכוון את הכלים, ופתאום הגיעו לשם אוטובוסים עם אלפיים חיילים.
כששרנו את השיר, היער נדלק.
החיילים השתוללו, שרו ורקדו, היו באטרף של שמחה, וכמו שבאו, ככה נעלמו אל תוך הלילה.
מאז אני מפחדת להוציא אלבום, שלא תפרוץ עוד מלחמה.
בכל פעם שיש טילים על ישראל, אנשים שואלים אותי, התחלת לעבוד על סקיצות?".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשנ"א (1991) הגיע השיר למקום ה־17.
השיר נכלל גם באלבום האוסף "אני תל אביבי" שהפיק סאבלימינל במסגרת משפחת תאקט בשנת 2009.
על דלות המוסר: מסה קריטית הוא ספר מסה-פילוסופית מאת הפילוסופית ופעילת השמאל הישראלית ענת מטר, שפורסם לראשונה בעברית בשנת 2019.
המסה מוצגת כחיבור ביקורתי המעמיד שתי טענות רדיקליות משלימות.
הראשונה היא "השיח האתי תמיד משני לשיח הפוליטי".
בניגוד לתפיסה הרווחת, לפיה הפוליטיקה משנית למוסר ושואבת את הצדקתהּ ממנו, מטר טוענת כי המוסר דל מכדי להוות מסד לפוליטיקה, ולכן יש להפוך את הסדר.
לטענתה, תפיסות המוסר שלנו צומחת בהדרגה בשל מה שהיא מכנה "מסה קריטית" של תכנים פוליטיים (הכוללים: אקטיביזם, ניתוחים פוליטיים, עובדות-אמפיריות, נרטיבים היסטוריים, מודלים תרבותיים-מחנכים והתנסויות אישיות) הממלאים את המוסר הדל בתוכן קונקרטי.
הטענה השנייה היא שהתוכן הפוליטי שממלא את המוסר הוא בהכרח פוליטי-שמאלי, ובקצרה: "המוסרי הוא שמאלי".
במבוא מטר מבקרת את המגמה הפילוסופית המתיימרת לשימוש בשפה מטפיזית "טהורה" לכאורה, ללא תלות בתכנים ובפרקסיס.
לשם כך, מטר מתייחסת לדיאלוג הפילוסופי מאת אנטול פראנס "אריסטוס ופוליפילוס על לשונה של המטפיזיקה" מספרו גנו של אפיקורס (Le Jardin d'Épicure) בו הציג בביקורתיות את המטפיזיקה המערבית כ"מטפיזיקה לבנה", והמשיל את השפה המטפיזית ושאיפתה לאוניברסליות מופשטת למטבעות שערכם נמחק מהם (כלומר, הם מנותקים מהשימוש).
במקום זאת, מטר מעוניינת בפילוסופיה המתחילה בפרקסיס, ומזהה אותו כמאפיין המשותף לפראנס וכן למרקס, לויטגנשטיין המאוחר ולדרידה (שניתח את הדיאלוג של פראנס).
פרק א' - "אין אלוהים, אבל...": נוכחותו המוכחשת של האל
בפרק הראשון מטר מבקרת את מסורת "המוסר השיפוטי" שצמחה לפרשנותה מהשיטה המוסרית של קאנט, ומאפיינת את מרבית העיסוק בפילוסופיה האנליטית של המוסר.
פרק ב' - "להעמיד את הדתי על מסדו החילוני": תבונה ורגישות
בפרק השני מטר מבקרת את גישת "המוסר האסתטי" שצמחה אצל הוגים פוסט-ויטגנשטיאניים, בהם קורה דאיימונד וסטנלי קאבל והן על האתיקה של המידה הטובה אצל מרתה נוסבאום.
פרק ג' - "אני רוצה תמיד עיניים": אתיקה כמטא־פוליטיקה
בפרק השלישי מטר מבקרת את התפנית האתית של עמנואל לוינס, שהציב את האתיקה כפילוסופיה ראשונית למטפיזיקה ונתן מקום ראשוני לאחריות כלפי ה"אחר".
מטר מבקרת שלושה הוגים הקרובים אליה בתפיסותם הפוליטית השמאלית, אך לפרשנותה הציבו את האתיקה של לוינס כ"מטא־פוליטיקה": עדי אופיר, סיימון קריצ'לי, וג'ודית באטלר.
סיכום - "בחזרה לקרקע המחוספסת!"
לאחר שבשלושת פרקי המסה מטר ביקרה את אפשרויות להציע פוליטיקה שנשענת על מוסר, היא מציגה את האלטרנטיבה.
בשנת 2022 הספר תורגם לאנגלית בידי ד"ר מתן קמינר ויצא בהוצאת ורסו ספרים.
על גבורה ואהבה הוא מערבון אמריקאי משנת 1964 בבימויו של ראול וולש (סרטו האחרון), עם טרוי דונהיו וסוזן פלשט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן " A Distant Trumpet" של פול הורגן משנת 1960.
הסרט צולם באריזונה ובניו מקסיקו ויש בו סצנות מרהיבות של קרבות בין פרשים אמריקאים לפרשים אינדיאנים משבט האפאצ'י.
זה סרטם המשותף השני והאחרון של דונהיו ופלשט.
הם התאהבו בצילומי "הכל אודות אהבה" (1962) ונישאו.
בסרט הזה הם היו בשיא הצלחתם אך הם התגרשו בסיום הצילומים ומכאן החלה הקריירה של דונהיו לדעוך.
לוטננט שני מאט האזרד (טרוי דונהיו), בוגר טרי של וסט פוינט, נשלח בשנת 1883 למחנה "פורט דליברי" של צבא ארצות הברית בטריטוריית אריזונה.
המפקד במקום הוא לוטננט ראשון תדי מיינוורינג (ויליאם ריינולדס) ואתו נמצאת במקום גם אשתו היפה קיטי (סוזן פלשט) שכבר בפגישה ראשונה שניהם מתרשמים זה מזה.
האזארד מבחין במשמעת הירודה במקום ובחוסר המיומנות של החיילים ומתחיל מיד באימונים ובהטלת עונשים על מפירי ההוראות.
הוא מסלק את סילי ג'ונס (קלוד אקינס) שמביא לחיילים עם עגלתו, משקאות חריפים וזונות.
האפאצ'י תוקפים שיירה ובה קיטי.
מאט מציל אותה והם נאלצים להסתתר בלילה מהגשם במערה ומגלים אהבה זה לזה.
באחת הפעמים מתקיפים האינדיאנים את שיירתו של תדי מיינוורינג והוא נהרג.
קיטי הופכת לאלמנה וקשריה עם מאט מתחזקים.
מאט מאורס ללורה (דיאן מקביין) שמגיעה מוושינגטון לפורט דליברי ומוצאת יריבה בדמותה של קיטי.
מתחיל מאבק בין שתי הנשים על ליבו של מאט.
למקום מגיע כוח גדול של פרשים בפיקודו של גנרל קווינט (ג'יימס גרגורי) במטרה להכניע את האפאצ'י ולסיים את המלחמה.
בהתנגשות של הכוחות עם מאות סוסים נהרגים אינדיאנים רבים בפיקודו של "נשר המלחמה" והם נסוגים למקסיקו.
קווינט רוצה לסיים את המלחמה בדרכי שלום.
הוא מטיל על מאט לצאת למקסיקו ביחד עם סייר אינדיאני להיפגש עם נשר המלחמה ולהבטיח לו כי יוכלו לחזור לאזור השמורה שלהם באריזונה.
הצעתו מתקבלת אך כשהם חוצים את הנהר לאריזונה, הם נעצרים על ידי מייג'ור מילר שמודיע כי הם יועברו לפלורידה ולא לשמורה שלהם באריזונה.
מאט חובט במילר ועוזב את המקום.
כעבור זמן מוזמן מאט ביחד עם הגנרל קווינט לוושינגטון לקבל מידי מזכיר המלחמה את מדליית הכבוד של הקונגרס.
לאחר שהוא מקבל את המדליה הוא מוחה על הבגידה באינדיאנים ומחזיר את המדליה וגם הגנרל מודיע על התפטרותו.
מזכיר המלחמה מתקשר לנשיא צ'סטר ארתור וגם קווינט משוחח אתו והנשיא נותן פקודה להחזיר את האינדיאנים לשמורה באריזה.
מאט חוזר לפורט דליברי ביחד עם אשתו החדשה קיטי.
הוא כעת מפקד המחנה בדרגת מייג'ור וכל החיילים מקיפים את הזוג הצעיר ומצדיעים להם.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותטרוי דונהיולוטננט מאט האזרדסוזן פלשטקיטי מיינוורינגדיאן מקבייןלורהארוסתו של מאטג'יימס גרגוריאלכסנדר קווינטמייג'ור גנרלקלוד אקינססילי ג'ונסויליאם ריינולדלוטננט מיינוורינג
על ההרים הוא אלבום הסולו הרביעי של הזמר והבעל מנגן החסידי-אמריקאי אייזיק האניג.
האלבום מכיל לחנים של גדולי מלחיני המוזיקה החחסידית בהם: יוסי גרין, פינקי ובר, משולם גרינברגר, הרב אליעזר קאליש, הרב הלל פלאי ואייזיק עצמו, על העיבוד המוזיקלי: משה לאופר, שייע פריד, מונה רוזנבלום, לייב ריגלר ואברומי ברקו.
לשיר כתר יצאו גרסת כיסוי שונות בהם גם גרסה ווקאלית באלבום א חסידישע ספירה קאלעקשאן.
מקהלה: יעקב רוטבלט, סיני ברמץ, מוטי רוטלר, אלי שפריי, מיכאל ויינברגר, שלום למר, משה שפריי, מוטי ויזל
מקהלת ילדים: יואלי הירש, קלמן אליעזר קאופמן, נפתלי לנדאו, עזריאל ברגר, שלום מייזעלס, מוטי גוטמן, יואל בנציון הירץ, אברהם יצחק לייבוביץ
על גבעות מנצ'וריה הוא ואלס שהולחן על ידי איליה אלכסייביץ' שטרוב ב-1906 על החיילים שנפלו במלחמת רוסיה–יפן.
הגרסה המקורית כתובה בדו מינור אך לרוב הוואלס מבוצע בפה מינור.
שמו המקורי של הואלס היה "גדוד מוקשנסקי על גבעות מנצ'וריה", על שם התקלות במהלך קרב מוקדן, שהיה הקרב היבשתי האחרון במלחמה.
גדוד הרגלים של מוקשנסקי היה מוקף בכוחות יפנים אחד עשר ימים שבמהלכם הגדוד איבד רבים מחייליו.
שטרוב שירת בגדוד כמנהל הלהקה, והלחין את הואלס שכחזר מהמלחמה.
בזמן שגדודו הגיע לסמרה בדרום מערב רוסיה, הוא פגש את אוסקר קנאובה (1866–1920).
שהיה בעל חנות מוזיקה מקומית, שעזר לשטרוב לפרסם את היצירה ולהגן עליה בזכויות יוצרים.
"על גבעות מנצ'וריה" זכה להצלחה עצומה וקנאובה התגאה בכך שפרסם שמונים ושתיים מהדורות שונות של הואלס.
זמן לא רב אחרי פרסום הואלס כתב המשורר הרוסי סובייטי סטפן פטרוב מילים חדשות לשיר, שהגדילו את הצלחתו אפילו עוד יותר.
המילים המקוריות עסקו בחיילים שנפלו במלחמה, אבל נכתבו הרבה שורות חלופיות לשיר במהלך השנים, במיוחד במלחמת העולם השנייה.
השיר היה גם מאוד מפורסם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא אפילו הגיע לפיוט הספרדי "חי ונעלם".
לשיר ביידיש דער גענעראַל (הגנרל), העוסק בחגיגות ביום שאחרי תבוסת גרמניה הנאצית.
בוצע על אקורדיון בפרק השלישי בעונה השנייה של "שטיסל" ונעשה בו שימש בסרטים "אורגה" ו"מצודת ברסט".
על הדבש ועל העוקץ הוא האלבום ה-17 של שירי נעמי שמר והראשון שמבוצע על ידיה.
שם האלבום הוא שורה מתוך השיר "על כל אלה" שנמצא באלבום.
בדצמבר 1979 חשבה נעמי שמר על רעיון חדש – להגיש בעצמה תוכנית טלוויזיה, שבה היא תשיר שירים.
חנוך חסון אהב את הרעיון ואישר לה ליישם אותו ולצאת לדרך.
הוא מינה את אומנה כהן למפיקה הראשית של התוכנית, ושמר עיצבה את התוכנית יחד עם גיל אלדמע.
התוכנית הראשונה, "ימי טבת", שודרה ב-18 בינואר 1980 ועסקה בשירי חורף.
ככל שהתוכנית התקדמה, נוספו עוד ועוד שירים בביצועה של שמר.
ב-1981, נאספו שירים מן התוכנית לאלבום "על הדבש ועל העוקץ".
האלבום כולל 12 שירים בביצועה של שמר.
על האחדות ההיסטורית של הרוסים והאוקראינים הוא חיבור מאת נשיא רוסיה ולדימיר פוטין שפורסם ב-12 ביולי 2021.
החיבור פורסם באתר האינטרנט של הקרמלין זמן קצר לאחר סיום ההתקרבות הראשונה מבין שתיים של כוחות רוסים לגבולות אוקראינה, שקדמה לפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022. במאמר מתאר פוטין את דעותיו על אוקראינה והעם האוקראיני.
החיבור נכלל ברשימת קריאות החובה של הצבא הרוסי.
בשנת 2021 יצא לאור החיבור כספר, ללא ציון שם המחבר.
במאמר טוען פוטין כי הרוסים והאוקראינים, לצד הבלארוסים, הם עם אחד המשתייך לאומה התלת־רוסית.
כדי לתמוך בטענה מתאר פוטין באריכות את השקפותיו על ההיסטוריה של רוסיה ואוקראינה, ומסיק כי הרוסים והאוקראינים חולקים מורשת ומחזיקים בשותפות גורל.
לדבריו, לאור מספרם הרב של רוסים אתניים באוקראינה, מקבילה "היווצרותה של מדינה אוקראינית טהורה מבחינה אתנית, [ה]תוקפנית כלפי רוסיה" לשימוש בנשק להשמדה המונית כנגד רוסים.
פוטין מטיל ספק באופן מפורש בלגיטימיות גבולותיה העכשוויים של אוקראינה.
לטענתו, אוקראינה של ימינו כובשת אדמות השייכות היסטורית לרוסיה; היא מהווה "פרויקט אנטי-רוסי" שנוצר על ידי כוחות זרים מאז המאה ה-17 ובאמצעות החלטות מנהליות ופוליטיות שהתקבלו בתקופת ברית המועצות.
בהקשר למלחמה בדונבאס, שהחלה ב-2014, טען כי "קייב פשוט לא צריכה" את חבל הארץ.
פוטין מטיל את האשמה במשבר האוקראיני-רוסי של 2021 במזימותיהם של גורמים זרים ובקונספירציה אנטי-רוסית בינלאומית.
לדבריו, החלטות ממשלת אוקראינה נקבעות בהתאם למזימה המערבית נגד רוסיה ועל ידי "חסידיו של בנדרה".
פוטין מסיים את חיבורו הארוך בהצהירו כי לרוסיה יש הסמכות להתערב בענייניה הפנימיים של אוקראינה המודרנית.
כמה ימים לאחר פרסומו, העלה אתר הקרמלין ראיון שנערך עם פוטין על המאמר.
מספר חודשים לאחר מכן, פרסם דמיטרי מדבדב, סגן יו"ר המועצה לביטחון לאומי של רוסיה, מאמר על אוקראינה ביומון הרוסי קומרסאנט.
במאמר מסכים מדבדב עם חיבורו של פוטין, ומצהיר כי לא יתקיים משא ומתן עם אוקראינה עד להחלפת ממשלתה.
המאמר, שאושר על ידי הקרמלין, זכה לביקורת על נימתו המשפילה והאנטישמית.
ולדיסלב סורקוב, היועץ האישי של פוטין בין השנים 2013–2020, פרסם גם הוא מאמר הנוגע לאוקראינה וטריטוריות אחרות שהיו בשליטת ברית המועצות לשעבר.
במאמר מטיל סורקוב ספק בלגיטימיות הגבול המערבי של רוסיה (כולל גבולותיה עם אוקראינה והמדינות הבלטיות), בטענה כי הוא תולדה של חוזה ברסט-ליטובסק.
לטענתו, על רוסיה לבטל את "השלום המרושע" שכולא אותה בגבולותיה הנוכחיים.
בנאום שנשא ב-21 בפברואר 2022 , שלושה ימים לפני הפלישה הרוסית לאוקראינה, אמר פוטין כי "אוקראינה המודרנית נוצרה במלואה ובשלמותה על ידי רוסיה הבולשביקית, הקומוניסטית".
בביקורת על הנאום שפורסמה ב-BBC News כתבה העיתונאית שרה ריינספורד כי פוטין "משכתב את ההיסטוריה של אוקראינה", ושההתמקדות שלו במדינה הייתה "אובססיבית".
בביקורת אחרת ציין העיתונאי ויטלי צ'רבוננקו כי פוטין התעלם לחלוטין מקיומה של הרפובליקה העממית של אוקראינה בין השנים 1917–1921 וממלחמתה במשטר הסובייטי, שניסה להכליל את אוקראינה ברוסיה הבולשביקית.
המאמר "לידתה של רוסיה ושל עולם חדש" מאת פטר אקופוב פורסם למשך זמן קצר במספר אתרי חדשות ברוסיה ב-26 בפברואר 2022, יומיים לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה, אך נמחק עד מהרה.
הפרסום המקורי שלו בסוכנות הממשלתית RIA נובוסטי בדיוק בשעה 8:00 בדיוק מציע כי ייתכן ופורסם אוטומטית בטעות.
המאמר חוגג את "קיבוץ העולם הרוסי, העם הרוסי יחדיו – הרוסים הגדולים, הבלארוסים והרוסים הקטנים", ומשבח את תפקידו ההיסטורי של ולדימיר פוטין ב"פתרון השאלה האוקראינית".
אותה סוכנות פרסמה מאמר נוסף באפריל 2022, הפעם מבלי להסירו מאוחר יותר.
המאמר, שכותרתו "מה רוסיה צריכה לעשות באוקראינה", האשים באופן מפורש את האוקראינים כולם בהיותם נאצים שיש למחוק מן העולם, ושבמקרים מסוימים ניתן לחנך מחדש.
ב-29 במרץ 2022 פרסם העיתון הממשלתי הרשמי של רוסיה, הרוסיסקאיה גאזטה, מאמר לפיו האליטות האירופיות תומכות ב"נאצים האוקראינים" בגלל טינה שהן רוכשות לרוסיה על הפסדן במלחמת העולם השנייה.
המאמר מצטט את הכומר האוקראיני וסילי זנקובסקי, לפיו "אוקראינה חייבת להפוך לחלק מרוסיה, גם אם האוקראינים מתנגדים לכך".
וולודימיר זלנסקי, נשיא אוקראינה, מתח ביקורת על החיבור, והקביל את השקפתו של פוטין על האחווה בין העמים לסיפור קין והבל.
גם הנשיא לשעבר פטרו פורושנקו מתח ביקורת חריפה על החיבור, והשווה אותו לנאום הסודטים של היטלר .
נשיא אסטוניה לשעבר, טומאס הנדריק אילווס, השווה באופן דומה את תוכן המאמר לרטוריקה של היטלר בשנת 1938, עת הצדיק את חלוקת צ'כוסלובקיה.
שגריר אוקראינה באו"ם, סרהי קיסליציה, הוסיף כי "האשליות אודות 'העם [הרוסי והאוקראיני] האחד'...
הופרכו בשדות הקרב של דונבאס".
על פי המכון להיסטוריה של אוקראינה , החיבור מייצג את ההשקפות ההיסטוריות שרווחו באימפריה הרוסית.
הקונגרס האוקראיני העולמי השווה את תפישתו של פוטין את אוקראינה כ"לא־אומה" לזו של יוסיף סטלין, שתחת משמרתו נספו לפחות חמישה מיליון אוקראינים בהולודומור.
קרן קרנגי לשלום בינלאומי כינתה את החיבור "פרדיקט היסטורי, מדיני וביטחוני לפלישה [לאוקראינה]".
אנדרס אוסלונד, עמית בכיר Stockholm Free World Forum, תיאר את החיבור כ"פסע מהכרזת מלחמה".
לפי כתב העתב Foreign Policy, החיבור הוא "מדריך לסיפורים ההיסטוריים המעצבים את עמדותיהם של פוטין ושל רוסים רבים".
ההיסטוריון טימותי סניידר תיאר את רעיונותיו של פוטין כאימפריאליסטיים.
העיתונאי הבריטי אדוארד לוקאס תיאר זאת כרוויזיוניזם היסטורי.
חוקרים אחרים ציינו כי ההנהגה הרוסית מחזיקה בראייה מעוותת של אוקראינה המודרנית ושל ההיסטוריה שלה.
חלקים מהחיבור עוררו זעם ברומניה.
במאמר מתאר פוטין כיצד בשנת 1918 ממלכת רומניה "כבשה" (ולא התאחדה עם) האזור הגאוגרפי בסרביה, שחלקו נמצא כעת באוקראינה.
כלי תקשורת רומניים, ביניהם אדוורול ו-Digi24, הגיבו על הצהרותיו של פוטין וביקרו אותן.
חבר הפרלמנט הרומני אלכסנדרו מורארו השיב גם הוא למאמרו של פוטין, והדגיש כי בסרביה לא נכבשה, אלא "חוברה מחדש" לרומניה בעקבות "תהליכים דמוקרטיים ומציאות היסטורית".
דו"ח של 35 מומחים למשפט ולרצח עם ציטט את חיבורו של פוטין כדוגמה ל"הסתה לרצח עם: הכחשת קיומה של הקבוצה האוקראינית".
על הגאולה ועל התמורה הוא ספר אנטי ציוני המרכז את משנתו של רבי יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר.
הספר נכתב בעקבות מלחמת ששת הימים, והוא נכס צאן ברזל בחסידות סאטמר ובקרב נטורי קרתא.
התיאוריה המרכזית בספר היא, כי מלחמת ששת הימים לא הייתה ניסית אלא ניצחון צבאי של הציונים, שיצאו מראש למלחמה בידיעה כי האויבים חלשים מהם.
על פי הספר, גם אם היו ניסים במלחמה הם היו מצד הסטרא אחרא.
בספר קובע האדמו"ר כי אין לפקוד את הכותל המערבי, מאחר שהוא שוחרר על ידי הציונים והפך לסמל לאומי.
תוכן הספר מבוסס על דרשות שנשא האדמו"ר בסעודה שלישית בבית מדרשו בשבתות שלאחר המלחמה (נשא, בהעלותך, שלח וקרח ה'תשכ"ז).
בדרשות אלו הדגיש את השקפתו כנגד ייחוס ניסים אלוקיים למלחמה.
רבי יואל לא העלה בעצמו את הדברים על הכתב, אלא תלמידו.
רבי יואל אמר לרבי משה אריה פריינד כי "זה גרם לי לדמם מהלב, הרגשתי שלא אוכל להחזיק מעמד".
(ביידיש: ווייל עס האט מיר געבלוטיגט דאס הארץ, איך האב געשפירט אז איך וועל עס נישט אויסהאלטן.)
הוא כתב רק את הקדמת הספר, ואמר: "כתבתי את זה בדם, לא בדיו" (דאס האב איך געשריבן מיט בלוט, נישט מיט קיין טינט).
המהדורה הראשונה הודפסה בתשכ"ז, בכתב רש"י, בבית הדפוס של הרב סנדר דייטש בברוקלין.
עד תשנ"ח היא הודפסה שבע פעמים נוספות.
בתשנ"ח הודפס הספר מחדש בכתב מרובע, ונוספה הקדמה ותולדות הרב מאת הרב יוסף אשכנזי .
על האידאות (ביוונית עתיקה: Περὶ Ἰδεῶν) הוא טקסט פילוסופי המיוחס לאריסטו, אף שייחוס זה מוטל בספק.
הטקסט כולל ביקורת על תורת האידאות של אפלטון.
הטקסט לא נשמר, אך חלקים ממנו מצוטטים בחיבורו של אלכסנדר מאפרודיסיאס אודות המטאפיזיקה של אריסטו.
אלכסנדר מאפרודיסיאס מייחס את הציטוטים מתוך "על האידאות לאריסטו".
ידוע ממקורות נוספים, ביניהם סיריאנוס, שלאריסטו היה חיבור בשם זה.
דיוגנס לארטיוס מציין חיבור של אריסטו בשם "על האידאה".
השאלה המרכזית במחקר היא האם אלכסנדר מדווח באופן מהימן על התכנים של "על האידאות".
ישנה אפשרות שאלכסנדר שואב גם ממקורות אחרים שאינם אריסטו.
נוסף על כך ייתכן שאפילו אריסטו עצמו מתאר ב"על האידאות" טיעונים שאינם שלו אלא של אנשי האקדמיה האפלטונית.
הספר הראשון של החיבור כולל כמה טיעונים להצדקת קיומן של האידאות, והפרכות של הטיעונים הללו.
הטיעונים אכן מוזכרים בקצרה בפרק 9 של ספר I של המטאפיזיקה של אריסטו, וכמו כן בפרק 4 של ספר XIII.
אולם הטיעונים בצורתם המלאה נמצאים בהערות של אלכסנדר לפרק 9 של ספר I של המטאפיזיקה.
המושא של כל מדע הוא דבר יחיד וקבוע.
לפיכך הוא אינו יכול להיות אף אחד מן הדברים הפרטיקולריים, הן כי הם מרובים והן כי הם בלתי מוגדרים ובלתי קבועים.
למשל, המושא של הרפואה איננו הבריאות של אדם ספציפי, אלא הבריאות עצמה.
לכן המושא של כל מדע צריך להיות אידאה.
המענה לטיעון זה הוא קודם כל שייתכנו מושאים של המחשבה שאינם דברים פרטיקולריים, אך גם אינם אידאות.
בנוסף, טיעון זה יוכיח לא רק שישנן אידאות של מושאי המדעים, אלא גם של מושאי האומנויות.
התוצאה תהיה שישנן אידאות לספסלים ולמיטות, דבר שהפלטוניסטים ידחו.
הטיעון על פי "אחד לעומת רבים"
אם ישנו ריבוי של בני אדם, למשל, הרי שצריך להיות משהו שחל על כל בני האדם וגורם לכך שנכון להחיל עליהם את התיאור "בני אדם" באותו אופן.
דבר זה צריך להיות האידאה של אדם.
הבעיה בטיעון זה היא שהוא גורר את קיומן של אידאות של שלילה.
כפי שיש דברים רבים שהם בני אדם כך ישנם דברים רבים שהם "לא־בני אדם".
אם כך נצטרך לקבוע שישנה אידאה של "לא־אדם".
תשובה מסוימת שניתנת מפי הפלטוניסטים היא שגם על פי החלה של שלילה על דברים רבים אפשר לקבוע שישנה אידאה מסוימת שנשללת.
למשל אם נאמר שאדם מסוים אינו לבן וגם סוס מסוים אינו לבן, הרי שבשני המקרים המחשבה שלנו תצביע על האידאה של "לבן", ולא על אידאה של שלילה.
כאשר אנחנו חושבים על משהו, כמו אדם או חיה, אנחנו חושבים על משהו שקיים.
אם כך, המחשבה שלנו איננה יכולה להיות אודות דבר פרטיקולרי, שכן דבר זה עשוי להפסיק להתקיים בעוד שהמחשבה ממשיכה להתקיים.
אם כך המחשבות שלנו נסובות על דברים נצחיים, האידאות.
טיעון זה מוביל, לדעת מחבר "על האידאות", לקיומן של אידאות של דברים פרטיקולריים כמו סוקרטס ואפלטון.
אנחנו יכולים לחשוב על סוקרטס ואפלטון, ולהמשיך לעשות זאת גם אחרי שהם מתו.
כמו כן, אנו יכולים לחשוב על דברים שלא היו מעולם, כמו כימרה וקנטאור.
זהו הטיעון המורכב ביותר בחיבור, ואריסטו טוען במטאפיזיקה שהוא גם המדויק ביותר.
המבנה של טיעון זה נתון למחלוקת פרשנית.
בקווים כלליים הטיעון קובע כי ישנן כמה דרכים שבהן דברים יכולים להיקרא באותו שם באופן שאינו הומונימי, כלומר באופן שאינו מקרי או עמום.
הדברים הם באופן מדויק מה ששם התואר מציין, כמו למשל כאשר סוקרטס ואפלטון נקראים "אדם".
הדברים הם חיקויים של דברים מן הסוג הראשון, כמו למשל כאשר אדם בתוך ציור נקרא "אדם".
אחד מן הדברים הוא הדגם ושאר הדברים חיקויים שלו, כמו למשל כאשר נקרא גם לסוקרטס וגם לחיקויים שלו "אדם".
אולם, דברים מוחשיים נקראים "שווים" רק באופן הומונימי, כלומר מקרי, עמום ולא מדויק.
ראשית, ישנו הסבר ("לוגוס") שונה שמסביר מדוע דברים שונים הם שווים (למשל "כי שניהם באורך של שלושה סנטימטרים", או "כי שניהם באורך של חמישה סנטימטרים").
שנית, דברים מוחשיים נמצאים בשינוי מתמיד ולכן לא יכולים להיחשב באופן מדויק ל"שווים".
בעקבות כך, ההגדרה "שווים" אינה חלה עליהם באופן מדויק.
כמו כן, הדברים המוחשיים אינם יכולים להיות שווים באופן לא־הומונימי על כך שאחד מהם יהיה באמת השוויון עצמו והשאר חיקויים שלו, שכן אף אחד מהם אינו "שווה" באופן מדויק מספיק כדי להיות פרדיגמה של שוויון.
הדברים המוחשיים אכן שווים כחיקויים של פרדיגמה של השוויון, אך זו אינה מוחשית, אלא היא האידאה של השווה.
טיעון זה בעייתי כיוון שהוא מסתמך על קיומה של אידאת השווה, שהיא אידאה של יחס.
לפלטוניסטים יש בעיה להסביר כיצד אידאה של יחס יכולה להתקיים כשלעצמה, באופן שלא תלוי בשום דבר אחר, שכן יחס הוא תמיד יחס למשהו אחר.
כך למשל, אידאה השווה צריכה להיות שווה למשהו.
אלכסנדר מצביע על שתי גרסאות של בעיית האדם השלישי, בעיה שמוכרת גם כביקורת שאפלטון בעצמו מעלה כנגד תורת האידאות בדיאלוג פרמנידס.
הגרסה הראשונה שאלכסנדר מציע מיוחסת לאריסטו, והשנייה לאאודמוס מרודוס.
על פי הגרסה של אריסטו, הפלטוניסטים מניחים שאם אותה תכונה חלה על ריבוי של דברים, הרי שיש אידאה של אותה תכונה שמסבירה כיצד הדברים השונים יכולים לשאת בתכונה זו.
למשל, בני האדם השונים נושאים את התכונה "אדם" כיוון שהם לוקחים חלק באידאת האדם.
אולם, גם הקבוצה של כל בני האדם יחד עם אידאת האדם עצמה היא קבוצה של דברים שעל כולם חלה תכונת היות־אדם.
אם כך, לפי אותו עיקרון של הפלטוניסטים, צריך להיות אדם שלישי (אידאת אדם גבוהה יותר), שמסביר כיצד כל בני האדם וגם אידאת האדם נושאים בתכונת היות־אדם.
באותו אופן ניתן להמשיך עד אינסוף.
אלכסנדר אינו מצטט בהרחבה מן הספר השני של "על האידאות".
הוא מציין שבספר זה אריסטו בוחן בעיות שנובעות מכך שהאידאות קיימות באופן שנפרד לחלוטין מן הדברים המוחשיים.
ישנם פרשנים שזיהו תכנים נוספים מתוך ההערות של אלכסנדר כשייכים ל"על האידיאות", אפילו שהוא אינו מייחס אותם לטקסט זה במפורש.
בפרט, מדובר בביקורת של אריסטו על הרעיון הפלטוניסטי לפיו ישנם שני עקרונות יסודיים שהם האחד והזוג הבלתי־מוגבל.
רעיונות כאלו מיוחסים לפעמים לאפלטון במסגרת ה"דוקטרינות הלא כתובות".
פרשנים אחרים מטילים ספק בכך שטענות אלו הופיעו ב"על האידיאות", ומציעים שאולי הופיעו בחיבור אחר של אריסטו שלא שרד, שנקרא "על הטוב".
חיבור זה של אריסטו אכן מוזכר על ידי אלכסנדר בהקשר זה.
אין לבלבל בינו לבין ההרצאה של אפלטון "על הטוב", שמסופר שאריסטו נכח בה.
על הדרך הביתה היא סדרת ספין אוף ישראלית של הסדרה "ילדי בית העץ" המשודרת בכאן חינוכית והמשך להסכת "על הדרך" למשפחה המטיילת של בית אבי חי, ובה מוצגים אפרים (יניב ביטון) ושני אחייניו, בכל לירן ויטבת מגלות להם שממש על הדרך הביתה יש את התשובות.
אפרים (יניב ביטון) – פקח.
החליף את אלברט (קובי פרג') בסדרה ילדי בית העץ.
לפעמים מכונה דוד אפרים על ידי אחייניו.
נוהג לספר סיפורים בעלי מסר.
ההומור שלו הוא משחקי מילים.
כידוע מהסדרה ילדי בית העץ הוא מדבר עברית תקנית ואוהב מאוד טבע.
לפי סיפוריו כילד השיעורים הכי אהובים עליו בבית הספר היו חשבון, מתמטיקה ושיעור חופשי.
לפעמים הוא מדבר על עצמו בגוף שלישי.
רואי – אחיין של אפרים.
לפעמים מכונה רואיקי על ידי אפרים.
איילה – אחיינית של אפרים.
לירן ויטבת – מגישות הסכת על הדרך על טבע עירוני ורומזות לאפרים על הפיתרון שנמצא על הדרך הביתה.
יהלי (מוזכר) – ילד שלומד עם רואי בכיתה.
לפי רואי יהלי בכלל לא לומד.
הוא יודע לשחק תופסת ינשופים דבר שרואי אמר שהוא לא ידע שבכלל שקיים.
לירן ליפשיץ – חברה של אפרים.
יטבת פייראיזן-וייל – חברה של אפרים.
רון – ילד חדש אשר הגיע לכיתה של רואי.
מאיה – ילדה שלומדת עם רואי בכיתה.
ניב – ילד שלומד עם רואי בכיתה.
המורה (מוזכרת) – המורה של רואי, יהלי, ניב, מאיה ורון.
פרק 1 – העכביש – עכביש מבהיל את אפרים.
פרק 2 – היונה – אפרים מספר לרואי על היונה מתיבת נח.
פרק 3 – התמר – אפרים מפחד להפסיד בתחרות הפקחים.
פרק 4 – האקליפטוס – רואי כועס על יהלי כי הוא מפריע לו ללמוד.
פרק 5 – הזית – איילה מגלה שבהשראת עץ הזית היא יכולה להיות מנהיגה.
פרק 6 – הדבורה – אפרים מספר לרואי את הסיפור של שלמה המלך והדבורה.
פרק 7 – הנמלה – איילה עוברת יום קשה בבית הספר.
פרק 8 – העטלף – ילד חדש מגיע לכיתה של רואי.
פרק 9 – הצבר – רואי ואיילה רבים.
חורשת האקליפטוס - בביצוע יניב ביטון (פרק 4)
על ההידמות למשיח הוא ספר דבקות נוצרית שנכתב על ידי תומאס א קמפיס בלטינית בין השנים 1418–1427 בערך.
הטקסט מחולק לארבעה ספרים המכילים הוראות רוחניות מפורטות: (א) "עצות מועילות לחיי הרוח", (ב) "הנחיות לחיים הפנימיים", (ג) "על נחמה פנימית", ו-(ד) "על הסקרמנט הקדוש".
גישת הדבקות של על ההידמות למשיח מדגישה את החיים הפנימיים ואת ההתבדלות מהחולין של העולם, בניגוד לחיקוי הפעיל של ישו המשיח שהיה נהוג בקרב זרמים נוצרים אחרים.
הדבקויות בספרים מדגישות את המסירות לאוכריסטיה כמרכיב מרכזי בחיי הרוח.
על ההידמות למשיח הוא מדריך לחיי רוח שנוצר במסגרת תנועת דבוטיו מודרנה, אליה השתייך תומאס.
הספר נחשב לעיתים לספר הדבקות הנוצרי הנקרא ביותר לאחר הביבליה, והוא נחשב לקלאסיקה דבקותית ודתית.
הספר נכתב באופן אנונימי בלטינית בהולנד בין השנים 1418–1427 לערך.
פופולריות הספר הייתה מיידית, ולאחר המהדורה המודפסת הראשונה בשנים 1471–1472, הוא הודפס ב-745 מהדורות עד שנת 1650. על ההידמות למשיח זכה לכמות התרגומים הרבה ביותר לספר בזמנו מלבד הביבליה.
האידיאל של הידמות לישו היה מרכיב חשוב בתאולוגיה, אתיקה ורוחניות נוצרית.
התייחסויות למושג זה ולמימושו נמצאות במסמכים הנוצריים המוקדמים ביותר, כגון איגרות פאולוס.
אוגוסטינוס ראה בהידמות לישו את המטרה המרכזית של החיים הנוצריים, ואת התרופה לחיקוי חטא אדם הראשון.
פרנציסקוס מאסיזי האמין בחיקוי פיזי ורוחני של המשיח, וקידם דרך של עוני והטפה כפי שישו היה עני בלידתו באבוס ומותו עירום על הצלב.
נושא ההידמות לישו היה קיים בכל שלבי תאולוגיה ביזנטית, וניקולאס קבסילאס בן המאה ה־15 כתב בספרו "חיים במשיח" כי "לחיות את חיי האדם הפרטיים" תוך הידמות לישו כמעלה הנוצרית הבסיסית.
על רקע זה, תנועת דבוטיו מודרנה הוקמה על ידי חרט חרוטה, שהיה מאוכזב ממצב הכנסייה ומה שהוא ראה כאובדן הדרגתי של מסורות נזיריות וחוסר בערכים מוסריים בקרב אנשי הדת.
המיקוד הראשוני של התנועה היה גילוי מחדש של פרקטיקות דתיות אותנטיות והמרת אנשי הדת הפושרים.
על ההידמות למשיח נכתב בתוך קהילת הדבוטיו מודרנה, כשהיא בשיא פריחתה בצפון אירופה, אך השפעתו חרגה הרבה מעבר לתנועה זו, שהסתיימה עם הרפורמציה הפרוטסטנטית.
חוקרים אחרים ייחסו אותו לבונוונטורה, ברנאר מקלרבו, היינריך מקלקר או לודולף מסקסוניה.
מחלוקות אלו הובילו מבקרים מסוימים לטעון כי על ההידמות למשיח הוא אוסף של כתבים מיסטיים שונים מימי הביניים.
עם זאת, תומאס א קמפיס מקובל כיום כמחבר על ידי חוקרים מודרניים, ומקורות סמכותיים שונים, כולל חברי מסדרו, מציינים אותו כמחבר.
יתר על כן, כתבי יד שונים, כולל כתב יד אוטוגרפי אחד, נושאים את שמו.
האנונימיות של על ההידמות למשיח אינה מפתיעה בעיני חוקרים מסוימים, שכן כבר בפרקי הספר מובעת שאיפה לצניעות והסתרה עצמית.
טילנדה מציין כי המחבר כותב: "על האדם לאהוב להישאר לא ידוע" (ספר ראשון, פרק ב'), ביטוי המשקף אידיאל של ענווה אישית.
קריסי מוסיף ציטוט אחר מהספר: "אל תיתן לסמכותו או ללמדנותו של הכותב להשפיע עליך, בין אם היא רבה או מועטה.
אהבת האמת הטהורה לבדה היא שצריכה למשוך אותך לקרוא.
אל תשאל 'מי אמר זאת?' אלא שים לב למה שנאמר" (ספר ראשון, פרק ה').
על ההידמות למשיח הפך לטקסט מפתח בתרגול הרוחני הנוצרי לאורך הדורות.
כבר במאה ה-15 תורגם הספר לשפות רבות, ביניהן גרמנית, צרפתית ואנגלית, והוא שימש כמעין מדריך יומי להתבוננות פנימית, פרישות ומוסר אישי.
מרטין לותר, על אף ביקורתו החריפה כלפי מוסדות הכנסייה, ציין את ערכו הרוחני של הספר, אף אם לא תמך בתאולוגיה של הדבוטיו מודרנה.
במאה ה-16 וה-17 שימש על ההידמות למשיח כחומר קריאה עיקרי במנזרים ובבתי ספר ישועיים.
גם מחוץ לעולם הקתולי, בכנסיות פרוטסטנטיות מסוימות, אומץ הספר בשל ערכו המוסרי והדגש על חיי מידות פשוטים.
במהלך המאה ה-19 הפך הספר לאחד הספרים המודפסים ביותר בהיסטוריה, עם יותר מ-2,000 מהדורות, דבר שהקנה לו מקום לצד כתבים כגון הביבליה ודון קישוט.
הוא נחשב עד היום לאחד הטקסטים הנוצריים המתורגמים ביותר, והשפעתו ניכרת גם בזרמים מודרניים של רוחניות נוצרית עכשווית.
על דמוקרטיות וכיתות מוות: ישראל ועתיד הציוויליזציה הוא ספר עיון רב-מכר מאת העיתונאי, הפרשן הפוליטי, והסופר הבריטי דאגלס מארי, שראה אור באפריל 2025 בהוצאת הרפר קולינס.
הספר נכתב בעקבות טבח שבעה באוקטובר 2023, ומתמקד בהשלכות המוסריות, התרבותיות והפוליטיות של האירועים, תוך ניתוח ביקורתי של תגובת העולם המערבי לישראל ולחמאס.
הספר תורגם לעברית על ידי אלחנן שפייזר, ויצא לאור באוגוסט 2025 על ידי הוצאת הספרים סלע מאיר.
מארי הגיע לישראל זמן קצר לאחר טבח שבעה באוקטובר, במטרה לתעד ולחקור את שורשי האירועים.
הוא ביקר באתרי הטבח, שוחח עם ניצולים, משפחות חטופים, חיילים, רופאים ובכירים ישראלים, ואף נפגש עם מחבלים כלואים.
חוויות אלו שימשו עבורו בסיס לעדות המתמודדת עם שאלות של אמת, צדק, זהות לאומית, ואחריות מוסרית במאה ה־21.
לדבריו, הסכסוך הישראלי־פלסטיני אינו רק עימות טריטוריאלי, אלא שדה קרב בין תפיסות עולם מנוגדות: בין תרבות של חירות ודמוקרטיה לבין אידאולוגיה טוטליטרית הרואה במוות אידיאל.
ישראל, כך טוען מארי, מגלמת את ערכי הציוויליזציה המערבית – זכויות הפרט, שלטון החוק, חירות הדת והמחשבה – בעוד חמאס, ומסגרות תומכות נוספות, מהווים אנטיתזה קיצונית לערכים אלו.
מארי מקדיש חלק נרחב מהספר לניתוח התהפכות היוצרות המוסרית שחלה לדבריו בחוגים ליברליים ברחבי המערב, ובפרט באקדמיה.
הוא מביא שורת ציטוטים של מרצים באוניברסיטאות עילית בארצות הברית שהצדיקו את הטבח או קראו לכך "התנגדות לגיטימית".
לדעתו, תופעות כמו "קווירים למען פלסטין" ("Queers for Palestine") ו"שמאל אנטי־ציוני" אינן אנומליה אלא תוצר של מגמה אנטי־מערבית עמוקה שמקדשת מהפכה רדיקלית, גם במחיר בריתות עם כוחות איסלאמיסטיים.
אחת הנקודות המרכזיות בספר היא הפער שמארי מזהה בין "עולם השלום" ו"עולם המלחמה".
לדבריו, דווקא בישראל – מוקפת באיומים, חיה במצב חירום – פגש ערכים של משפחה, משמעות, הקרבה ואחריות אזרחית, בשעה שבמערב הבחין בשחיקה מוסרית, אינדיבידואליזם קיצוני וניכור חברתי.
ישראל, כך הוא טוען, אינה רק מדינה המגינה על עצמה – אלא נושאת הלפיד של הציוויליזציה החופשית עצמה.
הספר מסתיים בנימה אישית: מארי, שבעבר נטה לפסימיות בנוגע לעתיד המערב, מספר כי דווקא מישראל ומהעמידה האזרחית-חברתית של תושביה, שאב תקווה.
לדבריו, אמנם צה"ל והממשלה כשלו באותו יום, אך העם קם.
מול כתות-מוות שבחרו במוות, עמד עם שבחר בחיים.
עם צאת הספר, הוא הפך בין לילה לרב-מכר בחנות הספרים של אמזון.
בנוסף הפך הספר לרב-מכר של הניו-יורק טיימס, וכן רב-מכר של הסאנדיי טיימס.
גם נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ שיבח את הספר וכתב ברשת החברתית שלו ש"הספר הוא תזכורת עוצמתית לכך שעלינו לעמוד תמיד לצד ארצות הברית ולמען ידידתנו ובת בריתנו הגדולה – מדינת ישראל".
לעומתם עיתונאי "הארץ" אורי משגב תיאר את הספר כ"ספר אינסטנט, נטול פרספקטיבה ומרחק זמן מהאירועים, שנקרא רוב הזמן כקומוניקט או דף מסרים של נתניהו וחצרו".
על גשר אירופה הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי גוסטב קייבוט, שנוצר בשנים 1876–1877. היצירה מתארת סצנה עירונית בפריז על גשר אירופה, המשקיף לעבר תחנת סן-לאזאר.
הציור נחשב לאחת מיצירותיו החשובות של קייבוט ומשקף את עיסוקו בחיים המודרניים והמרחב האורבני של סוף המאה ה-19. הציור מוצג כיום במוזיאון קימבל לאמנות.
הציור "על גשר אירופה" כמעט מונוכרומטי, והגוונים הכחולים השולטים בו יוצרים תחושת קור חזותית, התואמת לתנאים שבהם עומדות הדמויות.
משמאל מופיע גבר עם צווארון מורם, ולצדו הדמות המרכזית, כאשר גבם מופנה זה מזה; שניהם לבושים באופן זהה.
ייתכן שהדמיון ביניהם מרמז על אחידותה של החברה העירונית המודרנית, בדומה למה שמאפיין את ההנדסה התעשייתית של הגשר — עם מעקות, קורות ועמודים שיוצרו מראש.
קייבוט אימץ את המבנה הגאומטרי של הגשר כבסיס להרכב התמונה: עמוד תומך אחד חוצה את הציור לאורכו ומחלק אותו לשתי קשתות, שכל אחת מהן מחולקת שוב באלכסונים תומכים.
האנושיות של הדמויות באה לידי ביטוי ביכולת שלהן לחרוג מהסימטריה הנוקשה של הסביבה.
למרות קשריו הקרובים עם אמנים כמו מונה ורנואר, שנודעו בשימושם במכחול חופשי ובצבעים עזים, קייבוט נטה לסגנון שמרני יותר, המתאפיין בדיוק רישומי, קומפוזיציה קפדנית ונושאים עירוניים מאופקים.
סגנונו קרוב יותר לזה של אדגר דגה, חבר נוסף בתנועת האימפרסיוניזם, ששילב בתמונותיו תצפיות עירוניות קרות ותחושות ניכור עדין.
הציור "על גשר אירופה" כמעט מונוכרומטי — הגוונים הכחולים השולטים בו מתכתבים עם תחושת הקור החורפי בו ניצבות הדמויות.
שתי הדמויות המרכזיות, הלבושות באופן זהה ועם גב מופנה זו לזו, משדרות תחושת ריחוק ועקביות צורנית, שייתכן ומשקפת את אחידותה של החברה המודרנית.
מבנה הגשר, עם קשתות מתכתיות, עמודים וחיזוקי פלדה מצולבים, מחלק את הקומפוזיציה באופן סימטרי ומודגש, בעוד שהנוכחות האנושית שוברת את הסדר ומעניקה חיות לסביבה המכנית.
השילוב הזה מדגיש את המתח שבין ההנדסה המודרנית לבין הקיום האנושי בעיר – קייבוט אינו חוגג את העיר, אלא מציג אותה כמרחב שיטתי, צפוי ולעיתים מנוכר, שבו היחיד מנסה לשמר את זהותו בתוך מערכת קבועה של צורות, קווים וגבולות.
גשר אירופה משקיף על תחנת הרכבת סן-לאזאר, אשר תועדה בציורים רבים של קלוד מונה בתחילת שנת 1877. סדרת ציורים זו הוצגה בתערוכה האימפרסיוניסטית השלישית באותה שנה.
ייתכן שקייבוט, שרכש שלוש מהגרסאות של מונה לנושא התחנה, נמנע מהצגת יצירתו "על גשר אירופה" באותה תערוכה כדי שלא להתחרות.
בנוסף להיותו צייר, גוסטב קייבוט היה הפטרון החשוב ביותר של האימפרסיוניסטים בשנותיהם הראשונות.
הוא הוזמן להשתתף בתערוכה הקבוצתית השנייה בשנת 1876, ובאותה שנה ניסח צוואה בה התחייב להוריש למדינה את האוסף השנוי במחלוקת של יצירות האמנים שתמך בהם.
יצירות אלו מהוות כיום את גרעין האוסף של מוזיאון ד'אורסה בפריז.
על הזיכרון וההיזכרות הוא אחד מהחיבורים הקצרים המרכיבים את ה"Parva Naturalia" של אריסטו.
לעיתים קרובות הוא מתפרסם ונקרא יחד עם חיבורו של אריסטו "על הנפש".
ריצ'רד סוראבג'י, Aristotle On Memory, מהדורה שנייה, שיקגו: הוצאת אוניברסיטת שיקגו, 2006, (סקירה)
על המשמר היה ביטאונה של תנועת "השומר הצעיר", שהופיע בשנים 1943–1995.
העיתון החל להופיע ב-30 ביולי 1943 בשם "משמר", כביטאונה של תנועת השומר הצעיר (קיים גם גיליון ראשון נוסף מ-6 ביוני של אותה השנה).
בראש העמוד הראשון של כל גיליון התנוססה סיסמת התנועה: "לציונות, לסוציאליזם, לאחוות עמים".
העיתון התבסס בעיקר על מאגר מנויים מקרב חברי קיבוצי תנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר ועירוניים אוהדי מפ"ם, ודגל בצדק סוציאלי, אקטיביזם, שלום ושוויון.
כך למשל, מדורו הכלכלי נקרא "הכלכלה והאדם".
הופעת גיליון הראשון הייתה סיומו של תהליך ארוך, שרובו התרחש בזירה הפוליטית של היישוב.
"משמר" היה הביטוי הפוליטי של הקיבוץ הארצי מיסודו של "השומר הצעיר".
אומנם במשך תקופה ארוכה, מאז שלהי שנות העשרים, היו לתנועת "השומר הצעיר", ולאחר מכן לקיבוץ הארצי, ביטאונים, אך אלה היו כתבי עת שראו אור כירחונים או כשבועונים.
החל בשנת 1925 מילא את תפקיד העיתון היומי "דבר", שהיה ביטאונה של ההסתדרות הכללית, ובזירה הפוליטית, של "הליגה למען ארץ ישראל העובדת", ארגון גג של השמאל הציוני.
בפועל ביטא העיתון את עמדותיה של המפלגה ההגמונית בארץ, מפא"י.
עד לקיץ 1939 רווחה בקיבוץ הארצי ההנחה כי "השומר הצעיר" יוכל להצטרף למפא"י ולשמור על מעמדו האוטונומי.
בקיץ 1939 התברר כי להנחה הזאת אין תוחלת.
במועצת הקיבוץ הארצי במשמר העמק, שנערכה בשנת 1942, הוחלט כי תקום מפלגה עצמאית מיסודו של הקיבוץ הארצי, וכצעד להקמתה ייסד הקיבוץ הארצי עיתון יומי משלו.