tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"החיטה בברלין" מעוררת את צלליות הדמויות הצועדות במורד פסי הרכבת, עשויה מסילות רכבת ממוחזרות ואבנים שנזרקו, שרידים מתוצאות מלחמת העולם השנייה.
ב-1998 הוא מציג בהודו את "סולם כלכותה", סולם נחושת באורך 9 מטר, המותקן באולם פנימי של תאגיד בכלכותה.
עמוס קינן על אילן אוורבוך:
בשנת 1982 זכה בפרס הצטיינות רודוס לאמנויות, וקרן משפחת רודוס, ניו יורק
בשנת 1991 זכה בפרס, באמצע האוקיינוס האטלנטי ארצות אומנויות קרן, בולטימור, מרילנד
נבל, ים והרוח החרישית – פארק צ'ארלס קלור, תל אביב, 1985
חיטה בברלין – גן רמז, באר שבע, 1986
שיר של אהבה ושנאה – קווינס, ניו יורק, 1988
Deux ex Machina – המוזיאון הפתוח תפן, 1991
ציון דרך – תחנת המטרו של אזור פיניקס, אריזונה, ארצות הברית
כיפת ברלין – המוזיאון הפתוח עומר, עומר, 1994
ענבים והבטחות אחרות – המוזיאון הפתוח תפן, 1994
ספקות – מוזיאון הרצליה 1994
הנסיך הקטן – פורטלנד, אורגון, ארצות הברית, 1995
ארץ לא ידועה – גשר ברודוויי, פורטלנד, אורגון, ארצות הברית 1995
מגדל היונה ומדרגות לתחתית פירמידה – אוניברסיטת קונטיקט, ארצות הברית, 2004
צעדים ואבנים – קנזס, ארצות הברית, 2008
הכתר – גן סיפור, חורשת היובל מערבית לשכונת קריית בן-גוריון, חולון
מים – אל פאסו, טקסס, ארצות הברית, 2013
ממותה – אוניברסיטת מרכז וושינגטון , אלנסבורג , וושינגטון, ארצות הברית, 2018
הבית בסירה הסירה בבית – הולצהאוזן, נייהיים, גרמניה, 2019
לחישות – שונטאל , בוואריה, גרמניה
ים שקט – שונטאל, בוואריה, גרמניה
Tappan Zee – לאורך שביל גשר המושל מריו קואומו, ניו יורק, 2020
אילן, אילן – כיכר אילן גלאון, מגדל ספיר, בורסת היהלומים, רמת גן, 2020
מועדון הכדורסל איליריה (בסלובנית: Košarkarski klub Ilirija) היא קבוצת כדורסל סלובנית מליובליאנה המשחקת בליגת העל הסלובנית בכדורסל וב.
הקבוצה נוסדה ב-1957 כמחלקת הכדורסל של מועדון ספורט TVD פרטיזן זגורניה שישקה מליובליאנה, בירת הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה, אז חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
הקבוצה זכתה שש פעמים באליפות הרפובליקה הסלובנית לפני שזו קיבלה עצמאות, אך מעולם לא העפילה ל.
הישג השיא של איליריה בתחרויות הפדרליות היה המקום השני בליגת המשנה ב-1976.
לאחר עצמאות סלובניה ב-1991 החלה הקבוצה לשחק בליגת העל הסלובנית בכדורסל, אך ב-1995 ירדה לליגת המשנה.
בשנות ה-2000 התדרדרה הקבוצה לליגות הנמוכות, אך חזרה לליגת העל לאחר שבין השנים 2015–2017 עלתה שלוש ליגות ברציפות מהליגה הרביעית.
בסיום עונת 2018/19 ירדה איליריה שוב לליגה השנייה, אך בעונת 2020/21 זכתה באליפות ליגת המשנה ועלתה פעם נוספת לליגה הבכירה.
בעונת 2023/24 השתתפה הקבוצה במוקדמות הליגה האדריאטית השנייה, אך הפסידה לבוסנה סרייבו, ובעונה הבאה ניצחה את ק.ק.
זלטיבור בחצי גמר הפלייאוף, ועל אף שהפסידה לבוסנה בגמר היא גברה על ציבונה זאגרב בפלייאוף הירידה ועלתה לראשונה בתולדותיה ל.
אילן גילאון (12 במאי 1956, ב' בסיוון ה'תשט"ז – 1 במאי 2022, ל' בניסן ה'תשפ"ב) היה פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת מרצ.
היה פעיל פוליטי בתא השמאל "קמפוס" באוניברסיטה העברית בירושלים, יו"ר צעירי מפ"ם וסגן ראש עיריית אשדוד.
היווה סמן שמאלי במפלגת מרצ והגדיר עצמו כמרקסיסט.
גילאון נולד בעיר גאלאץ בחבל מולדובה, שברומניה, בשם פלורין גולדשטיין, בנם של אברהם ורחל.
בגיל 7 חודשים לקה במחלת הפוליו, שגרמה לו לנכות ברגלו, בעטיה הוא הסתייע פעמים רבות במקל הליכה או בקלנועית.
בשנת 1965, בגיל תשע, עלה לישראל עם משפחתו, לרובע ג' באשדוד.
בבית ספרו הוגדר כתלמיד בעייתי בשל היפראקטיביות וקשיי שפה.
בצעירותו היה חבר תנועת "השומר הצעיר".
מאוחר יותר עיברת את שמו לאילן גילאון.
בכיתה י"ב התעמת גילאון עם הנהלת בית ספרו, ובעקבות כך נשר ממנו ועשה בגרות אקסטרנית.
בבחירות 1977 היה גילאון חבר במטה של מחנה של"י.
תחילה סירב צה"ל לגייס אותו בשל מצבו הרפואי, אך לבסוף התקבל בגיל 24 לשירות מקוצר בהתנדבות, אותו עשה בחיל החינוך.
למד לתואר ראשון ביחסים בינלאומיים ובמדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, אך לא השלימו.
היה מראשי תא השמאל "קמפוס" באוניברסיטה העברית.
גילאון קרא לעצמו מרקסיסט ואת תפיסת עולמו הגדיר "סוציאליזם אורתופדי".
בין שאר עיסוקיו, ניהל חברה עצמאית לציוד אנטנות, ערך והנחה תוכניות בטלוויזיה המקומית של אזור השפלה, הגיש יחד עם חגי סגל את התוכנית "ראש בראש" בערוץ הכנסת, ופעם בשבוע החליף את נתן זהבי בתוכנית "זהבי עצבני" ברדיו ללא הפסקה.
בין שתי כהונותיו כחבר הכנסת פתח מסעדה באשדוד בשם "בית העם", שבה כל המלצרים היו לבושים בבגדי תנועות נוער.
משנת 1986 כיהן כיו"ר צעירי מפ"ם.
החל מ-1990 היה רכז נוער מפ"ם, ולאחר הקמת מרצ ב-1992 כיאחוד בין מפ"ם, ר"צ ושינוי נהיה רכז נוער מרצ הראשון.
בשנת 1993 התמודד למועצת עיריית אשדוד מטעם מרצ ומונה לסגן ראש העיר, החזיק בתיק החינוך העירוני והיה ממונה על התרבות והנוער}}, ופעל להגדלת התקציב ולפיתוח פרויקטים חדשים.
בתפקיד זה כיהן עד שנת 1999, אז נבחר לכנסת מהמקום השמיני ברשימת מרצ לכנסת החמש עשרה.
גילאון בחר להקדיש את רוב עבודתו בכנסת ה-15 לעניינים חברתיים.
בהתאם לכך היה חבר בוועדות הכלכלה, הפנים ואיכות הסביבה, זכויות הילד, ועדת העבודה, הרווחה והבריאות והוועדה המיוחדת לבעיית העובדים הזרים.
התגאה במיוחד בכך שהשתמש במעמדו כחבר הכנסת על מנת לפתור באופן פרטני בעיות של אזרחים שפנו ללשכתו.
גילאון העביר למעלה מ-15 חוקים ותיקונים לחוקים, בהם תיקון לחוק הביטוח הלאומי המשפר את זכויות הנכים וחוק המחייב לשלם שכר מינימום למלצרים, ללא קשר לתשר שהשאירו הסועדים.
גולת הכותרת של עבודתו בקדנציה זו הייתה הרחבת חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות והכללת הפרק הדן בנגישות מבנים לנכים, מאבק שהסתיים רק בכנסת ה-16, בה לא היה חבר.
היה הח"כ היחיד ממרצ שהצביע נגד תקציב ממשלת ברק, בטענה שהתקציב הוא אנטי-חברתי בצורה מובהקת.
בתגובה לקריאתו של ברק לאחר פרסום דו"ח העוני "לפתוח את המקררים" אמר: "בשביל אמירות כאלה צריך טכנאי מקררים, לא ראש ממשלה".
בבחירות המקדימות בתוך מפלגתו הפסיד את המקום השישי ברשימה לכנסת השש עשרה בשני קולות בלבד, הגיע רק למקום השביעי, ולא נבחר לכנסת.
בפריימריז של מרצ, בדצמבר 2008, הגיע גילאון למקום הראשון מבין המתמודדים.
בהתאם לכך, הוצב במקום השני ברשימת המפלגה לכנסת ה-18, לאחר היושב ראש, חיים אורון, ונבחר לכהן בשנית בכנסת, בסיעה בת שלושה מנדטים בלבד.
בכנסת זו כיהן כיושב ראש סיעת מרצ.
בפברואר 2012 התמודד בבחירות לראשות מרצ, והגיע למקום השני (37.7%) מול ח"כ זהבה גלאון שזכתה ברוב הקולות (60.0%).
היה ממובילי המאבק נגד תוכנית ויסקונסין (תוכנית מהל"ב) ותרם לעצירתה.
בבחירות המקדימות של מרצ להרכבת רשימתה לבחירות לכנסת ה-19, זכה גילאון במקום הראשון, ומשכך הוצב במקום השני, אחרי יו"ר המפלגה זהבה גלאון.
ממקום זה נכנס גילאון לכנסת ה-19.
עם החזרה לכנסת מונה ליושב ראש ועדת המשנה לתקנות חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות ("ועדת הנגישות"), במסגרתה עסק ביישום סעיף הנגישות מ-2005, על ידי התקנת תקנות לחוק, שיחייבו בעלי עסק פרטי להתאים עצמם לנגישות לבעלי מוגבלות עד סוף שנת 2015.
גילאון פעל לסגירת המוסדות הפסיכיאטריים הפרטיים.
הוא נהג לערוך ביקורות פתע במוסדות סגורים.
כך, התריע על התעללות והזנחה במוסד "נווה יעקב" במאי 2011.
במהלך שנת 2012 עמד בראש ועדת משנה מיוחדת של הכנסת בנושא הסדרת הפנסיה בקיבוץ המתחדש.
המלצות הוועדה כללו בין היתר העלאה משמעותית בפנסיה שמספקים הקיבוצים לחבריהם, וכן שמירת זכויותיהם של אלה שכבר הגיעו לגיל פרישה.
בתחילת 2014, בעקבות עתירה שהגיש לבג"ץ ביחד עם יוזם חוק הדיור הציבורי רן כהן, ניתן לדיירי הדיור הציבורי לרכוש את דירותיהם והחל יישום החוק לאחר 15 שנות הקפאה.
אות "יקיר אקים" לשנת 2013 הוענק לגילאון על פעילות יוצאת דופן למען אנשים בעלי מוגבלויות בכל תחומי החיים.
בשנת 2014 הוענק לו גם אות יקיר האגודה לזכויות החולה בישראל לשנה זו, על תרומתו ופועלו למען הרפואה הציבורית.
בדצמבר 2016 הצליח גילאון להעביר בקריאה טרומית הצעת חוק שלו להשוואת קצבת הנכות לגובה שכר המינימום, וזאת בניגוד לעמדת הממשלה.
כתוצאה מהיעדרותם של מספר חברי כנסת מהקואליציה וכמה שנמנעו, עברה הצעת החוק בפער של קול אחד בלבד.
המהלך אמנם נבלם בשלבי החקיקה המאוחרים יותר, אך הוביל למאבק ציבורי חריף להעלאת קצבאות הנכות, אשר כלל הפגנות קשות של ארגוני הנכים, שכללו חסימות כבישים.
באוגוסט 2017 הצטרפה הסתדרות העובדים הכללית החדשה למאבק, ובערב יום הכיפורים, לאחר משא ומתן שבו לקחו חלק גם חבר הכנסת גילאון לצד יו"ר הקואליציה חבר הכנסת דוד ביטן, הגיעו להסכמות עם נציגי הממשלה בדבר העלאת קצבת הנכות לכ-4,050 ש"ח בפעימות עד שנת 2021, והצמדתה לשכר הממוצע במשק.
במרץ 2017 הכריז גילאון על התמודדתו לראשות מרצ מול יו"ר המפלגה המכהנת זהבה גלאון, אך בפברואר 2018 פרש מהמירוץ בעקבות שבץ מוחי שלקה בו.
בפריימריז שנערכו במפלגת מרצ לקראת הבחירות לכנסת ה-21, זכה גילאון במקום הראשון (לאחר יו"ר המפלגה תמר זנדברג).
הוא הוצב במקום דומה לקראת הבחירות לכנסת ה-22, עם המיזוג של המחנה הדמוקרטי, ונבחר לכנסת.
בבחירות לכנסת ה-23 הוצב במקום השמיני ברשימת העבודה-גשר-מרצ ולא נבחר לכנסת.
בינואר 2021 שב לכהן כחבר הכנסת בכנסת ה-23, לאחר התפטרותו של עמיר פרץ מהכנסת.
בדצמבר 2020 הודיע שלא ירוץ בבחירות לכנסת ה-24.
עיקר פעילותו של גילאון בכנסת הייתה ממוקדת בנושאי רווחה, זכויות נכים ונושאים חקלאיים.
בכנסת ה-19 כיהן כחבר בוועדת הכנסת ובוועדת הכספים, כיו"ר סיעת מרצ ויושב-ראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל–רומניה.
בנוסף, כיהן כיושב ראש השדולות הבאות: השדולה לשוויון בבריאות, השדולה החברתית, השדולה למען אנשים עם מוגבלויות, והשדולה למען הדיור החברתי.
חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, התשנ"ח-1998.
חוק המקרקעין (תיקון מס' 23), התשס"ב - 2001: תיקון המגדיר בחוק המקרקעין מיהו אדם בעל מוגבלות לפי חוק שוויון לאנשים בעלי מוגבלות אשר נקבע בהתשנ"ח-1998.
חוק שירות התעסוקה (תיקון מס' 12), התשס"ב-2002: תיקון המוסיף לחוק סעיף "מוגבלות".
"השר בהתייעצות עם נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות ועם ארגונים העוסקים בקידום זכויותיהם של אנשים עם מוגבלות ובאישור ועדת העבודה הרווחה והבריאות של הכנסת, יקבע כללים ויכין תוכניות בדבר שילוב וקידום ענייניהם של אנשים עם מוגבלות במקומות עבודה".
חוק חופש המידע (תיקון מס' 3) (חברה בת של תאגיד עירוני), התשס"ג-2002.
תיקון לחוק גיל פרישה שדחה את ההעלאה המדורגת של גיל הפרישה לנשים מגיל 62 לגיל 64 עד שנת 2017 (יחד עם חברי כנסת רבים נוספים).
חוק המקנה פטור מתשלום ארנונה למסגרות יומיות המספקות שיקום בתחום התעסוקה לנכי נפש.
תיקון לחוק חניה לנכים הקובע כי הודעת תשלום קנס לרכב הנושא תג נכה, הניתנת בידי פקח, תינתן רק אם הרכב צולם באופן המעיד כי התקיימה אחת הנסיבות בהן לא הותרה החניה לפי הוראות החוק (יחד עם נסים זאב).
סדרת תיקונים לחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות, שדחו את המועדים שבהם על מוסדות שונים לקיים הוראות בדבר נגישות.
קביעת תקנות הנגישות לחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות, הנוגעות לכל תחומי החיים.
תיקון לחוק זכויות יוצרים - הנגשת יצירות ספרותיות וחומר כתוב לעיוורים וללקויי ראייה ללא צורך בקבלת הסכמת בעלי הזכויות.
גילאון התחתן עם יהודית, אב לארבעה.
התגורר רוב חייו באשדוד, כמה שנים מאוחר יותר עבר להתגורר עם אשתו יהודית ברמת גן באותו הבניין שבתם ענבר וארבעת ילדיה גרים.
בפברואר 2018 ובמרץ 2019 עבר אירועי שבץ מוחי.
הוא נפטר ב-1 במאי 2022, מעט לפני יום הולדתו ה-66. נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
פרס המצוינות של אלווין ישראל – במרץ 2023 עמותת אלווין ישראל החליטו להוקיר שותפים לדרך וכאלו הבולטים בעשייתם להשתלבות אנשים עם מוגבלות בחברה, ולקרוא לפרס על שמו של גילאון.
מועדון הנוער במגדלור אשדוד – במאי 2022 החליטה עיריית אשדוד לקרוא למועדון הנוער המתוכנן לקום במגדלור על שם גילאון, להוקרת פעילותו הציבורית בעיר עוד מנעוריו, ביניהם בתחום הנוער בעירייה.
אילן בָּכָר (נולד ב-5 באוגוסט 1953) הוא עיתונאי וסופר ישראלי.
למד זמן מה בבית הספר הגימנסיה העברית רחביה.
בגיל 15 עבר לקיבוץ בית השיטה.
בשנת 1971 התגייס לשירות חובה.
בשנת 1974, לאחר קרבות מלחמת יום כיפור בה השתתף כלוחם בסיירת שריון, חזר כמפקד לחטיבת הנח"ל.
כחלוף זמן קצר נפצע קשה בעת שהקומנדקר שבו נסע עם חיילים נוספים, לאבטח את אנדרטת הצנחנים בבקעה, עלה על מוקש שקטל 5 לוחמים והותיר את בכר פצוע קשה.
לאחר שהשתחרר מבית החולים ומהצבא פנה ללימודים אקדמיים באוניברסיטה העברית.
החל את דרכו המקצועית ב-1979 בסוכנות הידיעות הישראלית עתי"ם.
כעבור שנתיים התמנה כחבר במערכת "מעריב".
בהתחלה היה כתב לענייני משטרה, ולאחר מכן התמנה לסופר המדיני של העיתון.
בשנת 1990 נשלח לשלוש שנות שליחות ציונית לארצות הברית.
לאחר מכן, החל לעבוד בחברת סלקום, תחילה כדובר החברה, ולאחר תקופה קודם למנהל תקשורת פנים-ארגונית.
משמש כעורך ספרותי בהוצאת "כתר–מעריב".
ב-2005 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי "זה מה שאני זוכר...: עדות אישית על הלם קרב".
ב-2009 ערך את ספרו של ד"ר שאול ובר על יצחק רבין.
יצחק דרורי ואילן בכר, המוח, תל אביב: ספרית מעריב, תשמ"ט 1988. (קורות חייו של יצחק דרורי)
זה מה שאני זוכר...: עדות אישית על הלם קרב; מבוא מאת נתנאל לאור, אור יהודה: זמורה-ביתן, תשס"ה 2005. (אוטוביוגרפי)
אילן בכר ואוּרי אהרנפלד שבוי בפקודה!: צנחן שבוי בכלא בקהיר: סיפורו של אורי אהרנפלד שבוי מלחמה ממלחמת יום כיפור; עורך: דני דור, תל אביב: ספרית מעריב, תש"ע 2010.
קוריאה הדרומית – להכיר עולם חדש: מדריך טיולים; עורך: דני דור, תל אביב: ספרית מעריב, תשע"ב 2012.
יום הולדת לפרה, איור: פרופ' אלכסנדר (אלי) בלנקשטיין, הוצאה: מנדלי מוכר ספרים ברשת, 2012. (לילדים) (ספר אלקטרוני)
אילן כפיר, האדמה רעדה: 33 ימים לבנון 2006; עורך: דני דור; עריכה: אילן בכר, תל אביב: ספרית מעריב (עיון) – כתר, תשס"ז 2006.
יצחק דרורי, המוח 2; עורך: דני דור; עריכה: אילן בכר, תל אביב: ספרית מעריב, תשס"ז 2007.
שאול ובר, יצחק רבין צמיחתו של מנהיג: ילדות, נעורים, פלמ"ח; עריכה: אילן בכר, תל אביב: ספרית מעריב, תש"ע 2009.
תמי אליעזר, כלואה בשמעיה אנג'ל: רומן סודי של בת 16 עם העבריין מס' 1 בישראל'''; עריכה: אילן בכר, תל אביב: ספרית מעריב, תשס"ט 2009.
אילן גולדשמיט (נולד ב-30 באפריל 1983) הוא לוחם טאקוונדו ישראלי המתחרה בקטגוריית המשקל עד 62 ק"ג.
בשנת 2005 גולדשמיט זכה במדליית ארד באליפות העולם בטאקוונדו, והפך לישראלי הראשון שזוכה במדליה באליפות העולם בטאקוונדו.
אילן גולדשמיט היה חבר ב"סגל היהלום" - הסגל הבכיר ביותר בוועד האולימפי הישראלי וסומן כאחת התקוות של ישראל למדליה באולימפיאדת בייג'ינג (2008), אולם פרש מנבחרת ישראל בשל מחלוקת עם הנבחרת.
באליפות העולם 2005 שנערכה במדריד, זכה גולדשמיט במדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 62 ק"ג.
בקרב הראשון הוא ניצח את אוקן מוטום ההודי בתוצאה 5:3, בקרב השני הוא ניצח את איונל מנגירו הרומני בתוצאה 7:2 ובשמינית הגמר הוא ניצח את מיגל טולדו מאנדורה בתוצאה 8:3. ברבע הגמר ניצח אוטומטית לאחר שיריב איראני לא הופיע מולו לקרב.
בחצי הגמר גולדשמיט התמודד מול מרסיו פריירה הברזילאי והוביל בתוצאה 3–4 אחרי שני סיבובים, אבל בסיבוב השלישי והאחרון חולל הברזילאי מהפך וניצח 6–8 בסיום.
עד זכייתו של גולדשמיט, לא זכה ישראלי או ישראלית במדליה כלשהי באליפות עולם בענף זה.
באותה השנה גולדשמיט זכה במדליית ארד בטורניר 'Dutch Open'.
בשנת 2006 זכה גולדשמיט שוב במדליית ארד בטורניר 'Dutch Open' הנערך באיינדהובן.
מדליית ארד - אליפות העולם 2005
מדליית זהב - אליפות ירושלים הפתוחה (2005)
מדליית זהב - אליפות קרואטיה הפתוחה (2005)
מדליית כסף - אליפות הולנד הפתוחה (2004)
מדליית ארד - אליפות בלגיה הפתוחה (2005)
מדליית ארד - אליפות הולנד הפתוחה (2005)
מקום 9 באליפות אירופה (2005)
אילן בירן (נולד ב-3 באוקטובר 1946) הוא איש צבא ומנהל ישראלי, כיהן כאלוף בצה"ל, ומאז שחרורו ממלא תפקידים בכירים במגזר העסקי והציבורי.
בירן נולד וגדל בקריית חיים ולמד בבית הספר תיכון קריית חיים.
בירן הוא אחיו של שמריהו בירן, שהיה ראש עיריית עכו.
בירן היה חבר בגרעין נח"ל, אולם עם גיוסו לצה"ל ב-1964 עזב את הגרעין והתנדב לסיירת שקד.
בסיירת עבר בירן מסלול הכשרה כלוחם וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס סיור.
בהמשך עבר קורס קציני חי"ר.
במהלך מלחמת ששת הימים (1967) שימש כסמ"פ (סגן מפקד פלוגה) של פלוגת צוערים בבה"ד 1 ולחם בחזית ירדן.
לאחר המלחמה ביקש להשתחרר אך שוכנע להמשיך בשירות כקצין בחטיבת גולני; במהלך מלחמת ההתשה היה מ"פ וקמב"ץ (קצין מבצעים) חטיבתי.
במלחמת יום הכיפורים (1973) לחם בירן כסמג"ד (סגן מפקד גדוד) גדוד 13 בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן.
לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד 13, עליו פיקד במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
במהלך הלחימה נפצע בירן בראשו, לאחר שהחלים השתלם במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
שירת כראש לשכת הרמטכ"ל מוטה גור ורפאל איתן, ב-1979 מונה למפקד חטיבת גולני בדרגת אל"ם, ופיקד על כוחות החטיבה במבצע מוביל.
בשנת 1982 מונה לפקד על בית הספר לקצינים (בה"ד 1), בשנת 1984 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לפקד על אוגדה 78 המשוריינת, וב-1985 מונה לפקד על עוצבת הגליל (אוגמ"ר 91).
בשנת 1987 מונה לראש חטיבת המבצעים במטכ"ל.
ב-13 בינואר 1989 הועלה בירן לדרגת אלוף ומונה לראש אגף אפסנאות (אג"א, מקביל לאגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה - אט"ל שקיים כיום) במטכ"ל.
באפריל 1994 מונה למפקד פיקוד המרכז.
בתקופה זו תכנן הפיקוד את הסכם אוסלו ב' והוציאו לפועל.
ב-1996 פרש בירן מצה"ל ומונה ליו"ר דירקטוריון בתי זיקוק לנפט.
כמה חודשים לאחר מינויו זה נקרא על ידי שר הביטחון לכהן כמנכ"ל משרד הביטחון, תפקיד אותו מילא עד שנת 1999. במסגרת תפקידו זה היה אחראי על ניהול התקציב, על מיסוד תוכניות רב-שנתיות והובלת התעשיות הביטחוניות להגדלה משמעותית של היצוא ותוכניות הבראה.
בשנת 1999, עם פרישתו ממשרד הביטחון וסיום 35 שנות שירות במערכת הביטחון, מונה למנכ"ל חברת בזק החברה הישראלית לתקשורת.
במסגרת תפקידו זה הוביל וגיבש לראשונה את האסטרטגיה התאגידית של קבוצת בזק, הביא לשינוי המבנה הארגוני ולייעולו וקידם את החברה בהתמודדותה אל מול תהליכי ההפרטה והתחרותיות בשוק התקשורת.
בתקופת כהונתו כמנכ"ל החברה עמד מחזורה השנתי של חב' בזק על למעלה ממיליארד דולר עם 8,500 עובדים ומחזור הקבוצה כולו עמד על מחזור שנתי של למעלה משני מיליארד דולר עם 16,000 עובדים.
במאי 2003 התפטר בירן מתפקידו.
בין השנים 2004–2006 כיהן כיו"ר דירקטוריון חברת yes ובשנת 2006 מונה ליו"ר דירקטוריון מנועי בית שמש ושימש בתפקיד עד יוני 2007.
במקביל, כיהן כדירקטור במספר חברות ובהן: דלתא שלוש, התעשייה האווירית לישראל, נטפים, בנק מסד, אתגר-קרן הון סיכון וכן יועץ ל-AL-CIELO ויו"ר מיזם CENTICAL.
ביוני 2007 מונה ליו"ר דירקטוריון רפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
בין השנים 2001–2011 כיהן כמתאם נושא השבויים והנעדרים מטעם ראש הממשלה.
כיהן כתשע שנים כדירקטור בבנק דיסקונט.
כיהן כדירקטור בחברת איתמר מדיקל.
החל מיוני 2020 מכהן כדירקטור בויזה כאל, יו"ר הועדה לענייני טכנולוגיות מידע וחדשנות טכנולוגית, כחבר בועדות ניהול סיכונים, ביקורת, תיגמול וכוח אדם והועדה לבחינת הסכמים עם בנקים.
אילן בירן פעיל גם בתחומים ממלכתיים-ציבוריים.
הוא שמש בהתנדבות כיו"ר הוועד המנהל – המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן.
בנוסף, הוא משמש כחבר בוועד הפעולה המלווה את בית הספר רוגוזין בתל אביב, וחבר בצוות ההנהלה של כנס הרצליה במרכז הבין תחומי.
אילן בן-שחר (במקור: רחמים ערוסי, נולד ב-3 בינואר 1955) הוא תקליטן ישראלי, עורך מוזיקה, אספן ובעל חנות דיסקים.
בן שחר נולד וגדל באשקלון במשפחה של יוצאי תימן בת תשעה ילדים.
כילד נהג לארגן מסיבות ובהיותו תלמיד בתיכון פתח דיסקוטק באשקלון, אליו הזמין זמרים להופעות.
בן-שחר הוא מראשוני התקליטנים בישראל.
בגיל 24 בשנת 1979 הופיע לראשונה בטלוויזיה, בתוכנית "עלי כותרת" עם ירון לונדון" בערוץ 1 בטלוויזיה.
כתקליטן צבר אוסף של עשרות אלפי תקליטים.
בהמשך החל לשלב פעלולים בתוך ההופעות שלו.
בשנות השמונים של המאה העשרים התפרסם בישראל כתקליטן השולט בכל סוגי המוזיקה הפופולרית, בעיקר דיסקו ופופ.
בשנת 1981 הופיע בסרט הטלוויזיה "הרקיע השביעי".
ב-1984 הוציא תקליט בשם "קיץ של אהבה" בו שר 8 שירים, ביניהם דואט עם פנינה רוזנבלום.
בתחילת שנות התשעים, הגיש בן שחר בערוץ 2 הניסיוני תוכנית בשם "מסיבת ריקודים עם אילן בן שחר", בה פיתח ושכלל את תדמיתו הציבורית הייחודית שהייתה מורכבת מדיבור מאנפף עם ר' מתגלגלת, וממשקפי שמש אותם לא הוריד כמעט מעולם.
באמצע שנות התשעים, הוא פתח חנות דיסקים הנושאת את שמו ברחוב אבן גבירול בתל אביב, והמתמחה בהפצת מוזיקה מכל העולם.
באותה עת, הוא החל גם לערוך אוספים ומהדורות חדשות לסגנונות מוזיקליים מתקופות שונות, וכן לזמרים ישראלים ידועים, דוגמת חוה אלברשטיין.
בשנת 2006 זכה בן שחר לעדנה מחודשת הודות לסרטון באתר יוטיוב שנצפה מעל 250,000 פעמים.
הסרטון משנת 1988, לקוח מהתוכנית "בין הכיסאות" של הערוץ הראשון בהנחיית עמוס ארבל, ובו מסביר בן שחר בסגנונו הייחודי על "אמנות המיקסים".
בשירם של הבליינים, "הכל יכול", אשר מתאר יום דמיוני בחייו של בליין ישראלי, מופיע הבית:
"הולכים לכיכר אתרים לכיוון הים
נזכר באילן בן שחר חבל שהוא נעלם
אז הבנתי חיי הבליין הם כמו משחק".
בגיל 52 הפך לאב, כשבשנת 2007 נולדה בתו היחידה.
אילן גור-זאב (27 בפברואר 1955 – 5 בינואר 2012) היה פרופסור מן המניין לפילוסופיה בפקולטה לחינוך של אוניברסיטת חיפה.
בעבודותיו עסק בפילוסופיה של החינוך ובסוגיות פוליטיות בתחום.
גור זאב נולד בחיפה לניצול שואה ממחנה הריכוז מאוטהאוזן.
הוא התקבל לאוניברסיטה ללא תעודות דרך תוכנית מיוחדת של אוניברסיטת חיפה.
גור-זאב כתב בכתבי עת מקצועיים על נושאים פילוסופיים מסורתיים, והעלה שאלות על מידת הרלוונטיות שלהם בנושאים יום-יומיים מגוונים.
עם תרומותיו לתחום החינוך נמנו זיהוי מגמות שינוי אקטיביסטיות בנוער.
לטענתו, בני הנוער היום מסרבים להיות תלמידים במובן המסורתי והם יצירתיים ויוזמים יותר, ולכן מערכת החינוך איבדה מהרלוונטיות שלה כמעבירת ידע, וכעת תפקידה הוא לעודד את התפתחות הנוער ואת שאיפותיו ולהקנות לו דפוסי חשיבה והרגלים שיעודדו יזמות בעתיד.
בשל שוני זה, הזהיר גור-זאב מפני פלישה של כוחות התעשייה לתחומי בית הספר ומפני מנהלים ומורים הנהפכים לסוכניהם של כוחות אלו.
לדבריו, משרד החינוך מתומרן, הוא חסר ביטחון עצמי, והוא מחפש אופנות שיהפכו את הלמידה בבתי הספר לרלוונטית ועדכנית.
בספרו "לקראת חינוך לגלותיות", טבע גור-זאב את המושג יבנה החדשה.
הוא שאף להקים מרחב פוליטי חדש, אנטי-קולקטיביסטי, שבו יוכשרו ילדינו לגלות מאורגנת; לא רק מגבולות הניסיון הציוני או הפלסטיני, אלא מהאופנות החולפות, מהמניפולציות הפוליטיות ומהרגלי הנפש והגוף של העולם המודרני.
בספר זה מצויה גם החלוקה בין "פוסט מודרניזם רך" ו"פוסטמודרניזם קשה".
מאמריו וספריו תורגמו לערבית, פורטוגזית, אנגלית, סרבית ופולנית.
אילן גור-זאב הציג את עצמו ברוב חייו כאנטי-ציוני ודגל בתפיסה פוסט-ציונית.
כתביו על הפילוסופיה של הגלותיות משקפים תפיסה אנטי-ציונית במהותה, שרואה בישראל "ספרטה של מנוולים".
בשנים האחרונות לחייו עבר מהפך אידאולוגי, שבו התקרב לישראל, לציונות וליהדות.
בין השאר נאבק באנטישמיות החדשה ובהיסטוריונים החדשים.
בסוף שנת 2011 גילה כי הוא חולה בסרטן סופני וזימן את כל חבריו ותלמידיו להרצאת פרידה שנערכה ב-4 בינואר 2012 בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה.
למחרת נפטר גור-זאב בבית החולים האיטלקי בחיפה.
נטמן בבית העלמין "גן עדן" בקיבוץ עין כרמל.
על קברו נחקקו המילים "באומץ ובאהבה" המייצגות את המוטו הפילוסופי שלו.
הניח אחריו אב, רוברט וילצ'אק בן ה-92, אישה (אלונה פרץ, מורה לאימפרוביזציה) ושלושה ילדים: הדס ונמרוד (מנישואיו הראשונים לנחמה), וקילא (מנישואיו לאלונה).
אסכולת פרנקפורט וההיסטוריה של הפסימיזם ירושלים: הוצאת מאגנס, 1996.
פילוסופיה, פוליטיקה וחינוך בישראל, הוצאת זמורה ביתן, 1999.
קץ האקדמיה בישראל?, חיפה: הוצאת אוניברסיטת חיפה, 2005.
ספורט, פוליטיקה וערכים בישראל (בעריכתו עם פרופ' רוני לידור), הוצאת רכגולד (2007).
מודרניות, פוסטמודרניות וחינוך (עורך), תל אביב: הוצאת רמות, אוניברסיטת תל אביב (1999).
חינוך בעידן השיח הפוסטמודרניסטי (עורך), ירושלים: הוצאת מאגנס (1996)
תפילה חילונית - על חוברת המחאה "חילמי שושא מגש הכסף" של אריאלה אזולאי, בעקבות פרשת חילמי שושא
אילן דר (נולד ב-30 בינואר 1937) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה, מדבב, מתרגם ובמאי תיאטרון ישראלי.
נולד בשם אילן בלווייס בתל אביב, להורים ילידי פולין.
למד במגמת הדרמה בגימנסיה הרצליה אצל המורים אברהם ניניו, שרגא פרידמן ומנחם גולן.
החל את קריירת המשחק שלו בתפקידים זוטרים בסרטי קולנוע, בין היתר בתפקיד ה"אשכנזי" בסרטי בורקס שונים.
בנוסף לקח דר חלק גם בהפקות טלוויזיוניות שונות, ולאורך השנים שילב את העשייה הטלוויזיונית עם תפקידיו בתיאטרון.
בשנת 1958 הצטרף לתיאטרון האהל, שם שיחק עד לשנת 1962. גילם את קלייב בהצגה "תרגיל בחמש אצבעות", והשתתף בהצגות "החייל האמיץ שווייק", "המכשפה" ו"שנת הבגרות".
באוקטובר 1961 הצטרף לצוות השחקנים המייסד של תיאטרון חיפה, שיחק באנדורה, "הלילה לאיש" בו גילם את מחלון, גילם את סימון ב"מעגל הגיר הקווקזי", ושיחק את השבוי ב"בן ערובה".
בתחילת 1964 שיחק את אחד הבנים ב"אמא קוראז' וילדיה", אולם נעדר חלק מהזמן מכיוון ששבר את רגלו.
בהמשך גילם את סילביו ב"משרתם של שני אדונים", את הגבר בהצגה "הגברת עם הכלבלב", את טוזנבאך בהצגה "שלוש אחיות", את וניה בהצגה "הדוד וניה" ואת צ'רכס בהצגה "שיץ".
כמו כן תרגם את המחזה "איש עם קשרים" עבור תיאטרון הקאמרי.
בשנת 1995 פרש ממשחקו בקאמרי ועבר לשחק בתיאטראות אחרים, ביניהם תיאטרון בית ליסין, הבימה ותיאטרון באר שבע.
בתיאטרון בית ליסין השתתף בין היתר בהצגות "קידוש", "חמץ", "שבעה" (כחלק מטרילוגיה ישראלית שכתב שמואל הספרי), "סתיו ימיו", "המים זוכרים", "שבר ענן" מאת מרים קיני, "אחרון ימיה" מאת גדי ענבר, "אנדה" מאת הלל מיטלפונקט, "אמא מאוהבת" מאת גורן אגמון, "אילוף הסוררת" מאת ויליאם שייקספיר ו"הקומה השלישית" מאת אשכול נבו.
השתתף גם בהעלאת המחזה "אוסלו", מאת ג'י.טי.
ב־1979 העלה בתיאטרון צוותא הצגת יחיד בשם "כמו כדור בראש", אשר הוצגה כ-400 פעם ברחבי הארץ במשך כ-10 שנים, ואף הועלתה בתרגום לאנגלית בפסטיבל אדינבורו.
בתיאטרון באר שבע השתתף בהצגה "כשאת אומרת לא".
בתיאטרון הבימה השתתף בהצגות "זמן אמת" ו"מועדון האלמנות העליזות".
כבמאי, ביים את המחזה "הבט אחורה בזעם" בתיאטרון הספרייה, וביים ותרגם את המחזה "הא הא" עבור תיאטרון הספרייה.
ב-1963 השתתף בסרטו של אריה אליאס "אף מילה למורגנשטיין".
ב-1972 גילם את גדעון רוגוב בסרטו של שמואל אימברמן "שתי דפיקות לב".
ב-1973 גילם את ד"ר לוקס בסרטו של עמי ארצי "הבלש האמיץ שוורץ", וגילם את ד"ר אבישר בסרטו של יונה דאי "אדם".
ב-1976 גילם את אלכסנדר בסרטו של זאב רווח "רק היום".
ב-1977 גילם דוידזון בסרטו של זאב רווח "הגונב מגנב פטור", וגילם את פלדמן בסרטו של שמואל אימברמן "בוא נפוצץ מיליון".
ב-1978 שיחק כברמן בסרט "שרגא קטן".
ב-1979 גילם את מוטי בסרטו של זאב רווח "לא לעלות יותר".
ב-1980 גילם את אילן בסרטו של זאב רווח "פצעי בגרות 80".
ב-1982 גילם את אבא של איה בסרטה של מיכל בת-אדם "בן לוקח בת".
בשנים 1983־1986 זכה לחשיפה המשמעותית ביותר עד אז, בעקבות השתתפותו, בסדרת הטלוויזיה "קרובים קרובים".
בסדרה גילם דר את אילן, בעלה של תיקי (תיקי דיין), סוכן ביטוח מניפולטור ובעל נטיות לקמצנות.
ב-1984 גילם את יורם טל-שיר בסרטו של חיים גיל "כאסח".
ב-1986 גילם את דמותו של עמירם גל בסרט הטלוויזיה "שניים בדרך" שביים אפרים סטן והוא מבוסס על ספרו של יגאל לב.
ב-1994 גילם את השופט בנימין הלוי בסדרת הטלוויזיה שביים אורי ברבש "משפט קסטנר", המהווה עיבוד למשפט קסטנר.
ב-1997 גילם את ראש השב"כ אברהם שלום בסדרת הטלוויזיה שביים אורי ברבש "קו 300" המבוססת על אירועי קו 300.
ב-2003 גילם את צבי לזר בסדרת הטלוויזיה שיצרו אורי ובני ברבש "מיי פירסט סוני" ושיחק בסרט הטלוויזיה "באמצע הסרט".
ב-2005 גילם את ראובן בעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "החיים זה לא הכל" ובאותה השנה חזר לגלם את אילן בפרק האיחוד של "קרובים קרובים".
ב-2007 גילם את חיים, ראש המוסד, בסרט "המוסד הסגור" של אלון גור אריה וכן השתתף בסרט "תהילים" של רפאל נג'ארי.
בשנים 2010־2012 גילם את סבא עמוס בסדרת הטלוויזיה ששודרה בערוץ 10 "כאן גרים בכיף".
בשנת 2011 השתתף בסדרת הטלוויזיה "החולמים" בערוץ הילדים, שם גילם את ליאון, מנהל בית האומנה, אשר מת בתחילת הסדרה בעקבות הרעלתו.
בשנת 2014 שיחק בסרט "מיתה טובה" שזכה בארבעה פרסי אופיר ובסרט "פריז על המים" שזכה בפרס אחד.
ב-2015 גילם את גדעון, סבה של מאיה (אריאל מורטמן) בסדרת הנוער "כוכב הצפון".
באותה שנה גילם דר את שמואל בודנהיימר, אביו של גידי (עפר שכטר) בסדרת הטלוויזיה "שנות ה-80".
ב-2016 גילם את פרופסור שכטר בסדרה "בנות הזהב" בערוץ 10, הופיע בסדרה "האחיות המוצלחות שלי", ובתפקיד עצמו בסדרה "צומת מילר".
בשנת 2019 שיחק בסרטים "אהבה בשלייקס" של יוחנן ולר, בסרטו של אלון גור אריה "המוסד", שבו חזר לגלם את דמותו של חיים ראש המוסד ו"בשורות טובות" של ארז תדמור.
באותה שנה הופיע בסדרה "אבא משתדל" בכאן 11.
הוא נשוי לתפאורנית ומעצבת התלבושות רות דר ולהם בת.
פרסים ואותות הוקרה בהם זכה
בשנת 1989 זכה דר בפרס על שם חנה רובינא ובפרס עיריית תל אביב על שם אברהם בן-יוסף על תפקידו כהרבסט בהצגה "שירה" בתיאטרון הקאמרי.
בנובמבר 2012 העניק לו איגוד אמני ישראל אות הוקרה על תרומתו לתרבות הישראלית לאורך השנים.
בינואר 2023 זכה בפרס אריק איינשטיין לאומנויות.
אילן ברקוביץ' (נולד ב-3 באוגוסט 1973) הוא משורר ומבקר שירה ישראלי.
אילן ברקוביץ' פרסם עד כה שישה ספרי שירה, וכן שירים רבים בעיתונות הספרותית ובכתבי העת לשירה, בהם "שבו", "מאזנים" ו"הליקון".
ספרו "תפוזים" זכה לביקורות אוהדות, בין השאר מצד המשורר יצחק לאור.
שלושה מהספרים שראו אור הם חלק מטרילוגיה מתוכננת: "תפוזים" "חרובים" ו"חרוזים".
שירתו של ברקוביץ' עוסקת באהבה לגווניה, והוא רואה את עצמו כטרובדור הנאמן למסורת השירית העתיקה.
בשנת 2008 החל ברקוביץ' לפרסם מדור קבוע בשם 'משורר בשטח' במוסף לתרבות וספרות של העיתון "הארץ".
המדור מתמקד בשירה צעירה ונכתב בטון הצהרתי ומהפכני שעורר תגובות רבות, בהן נזעמות.
בנוסף ליצירתו, ברקוביץ' סיים לימודי תואר ראשון ושני באוניברסיטת ת"א, בחוגים לפילוסופיה כללית ולספרות עברית.
עבודת הגמר שלו עסקה בשירת החול של המשורר ר' ישראל נג'ארה על פי ספרו האגרתני "מימי ישראל" (1600, ונציה).
כמו כן, ברקוביץ' משמש כחוקר במרכז קיפ לחקר הספרות והתרבות העברית באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2021 קיבל תואר דוקטור מבית-הספר למדעי היהדות וארכאולוגיה שבאוניברסיטת תל אביב.
בעבודת הדוקטור שלו חקר את שירתם המוקדמת של אמיר גלבע, ע' הלל ופנחס שדה.
מודה באהבה (הוצאת סער, 1995)
תפוזים (הוצאת אבן חושן, 2007)
חרובים (הוצאת אבן חושן, 2010)
חרוזים (הוצאת אבן חושן, 2014)
המשורר האשכנזי האחרון (הוצאת פרדס, 2016)
הכל שירה - האוסף האקלקטי (הוצאת ספרי עיתון 77, 2022)
אילן ברקוביץ' (נולד ב-1 בפברואר 1975) הוא מאמן וכדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הרכז.
בארבע שנותיו הראשונות בקריירה שיחק ברקוביץ' בעירוני נהריה, אך רק לאחר ירידתה לליגה הלאומית החל לקבל דקות משחק משמעותיות.
בעונתו האחרונה בנהריה שיחק 22 משחקים בהם קלע 18.2 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת עבר לשחק בהפועל אילת ובעונה שלאחר מכן שיחק במכבי חדרה.
לאחר מכן ירד לשחק בליגה הארצית וחתם בהפועל מעיליא לשנתיים.
בעונת שב לעירוני נהריה ועם 11.4 נקודות בממוצע למשחק סייע לה לחזור לליגת העל.
בעונת עבר להפועל גלבוע/גליל עליון ובעונתו השנייה בה נבחר לשחקן השישי של העונה בליגת העל.
לאחר חמשת המחזורים הראשונים של עונת עבר למכבי חיפה ולאחר עונה אחת עבר להפועל תל אביב עימה שיחק גם ביורופליג.
בעונה שלאחר מכן חתם בהפועל חולון והיה גורם מרכזי בעלייתה לליגת העל כשהוא נבחר לחמישיית העונה של הליגה הלאומית.
בעונת עבר לשחק בהפועל באר שבע ושוב נבחר לחמישיית העונה של הליגה, בעונה שלאחר מכן קיבל גם את תפקיד המאמן של קבוצת הנוער של המועדון.
לאחר קריסתה של באר שבע החליט ברקוביץ' לחזור לליגת העל וחתם בעירוני רמת גן, אך כבר בפתיחת העונה שוחרר וחתם בהפועל עפולה, עימה עלה שוב לליגת העל.
לאחר עונה זו חתם בהפועל חיפה.
בתחילת עונת 2010/11 חתם ברקוביץ' באליצור נווה דוד רמלה.
לאחר שתי עונות מוצלחות ברמלה, ירד ברקוביץ' לליגה הארצית וחתם בקבוצת א.ס.
רמת השרון לה סייע לעלות לליגה הלאומית.
בשנת 2015 עלה ברקוביץ' פעם נוספת הפעם עם הפועל רמת גן לליגה הלאומית ובין השנים 2015-2017 שיחק במדי בית"ר כפר יונה מהליגה הארצית, איתה העפיל לחצי גמר הפלייאוף.
ב-2017 שימש כמאמן קבוצת הנוער של הפועל גבעתיים/רמת גן בליגה הלאומית.
ביולי 2017 חתם כשחקן בקבוצת מכבי הוד השרון בפברואר 2018 נפצע וגמר את העונה.
בקיץ 2018 אימן את קבוצת הבוגרים של אליצור רמלה ובסיום העונה העפיל עימה לליגה הארצית.
ביוני 2019 חזר ברקוביץ' לכפר יונה בליגה הארצית, שם הוא משמש כמאמן ראשי וכשחקן.
לקראת עונת 2023/2024 עבר ברקוביץ' להפועל רמת גן / גבעתיים.
אילן ברוך (נולד ב-29 במרץ 1974) הוא צייר ישראלי.
עבודותיו עוסקות בסוגיית קו התפר הישראלי-פלסטיני.
ברוך מצייר בצבעי שמן, בסגנון ריאליסטי פיגורטיבי מרובה פרטים.
נושאי ציוריו הם נופי ירושלים, אדמת הבור של יהודה ושומרון, מאחזים, ברושים, צמח הצבר, וכן דמויות הרועה והערבי לצד דמויות המתיישב-מתנחל והחוזר בתשובה.
ציוריו הם פסטורליים, אך מערבים אלמנט של מתיחות; הם מביעים התייחסות מורכבת למציאות הישראלית.
אילן ברוך נולד למשפחה דתית-חרדית ממוצא בוכרי, שהשתקעה בשנות ה-30 למאה העשרים בשכונת גאולה הסמוכה לשכונת מאה שערים, בירושלים.
אביו שאהב אמנות ומוזיקה קלאסית, עודד את ברוך בילדותו לצייר, בניגוד לביקורת החברתית ולהסתייגות המשפחה.
כשהיה ברוך בן 15, נסעו שניהם לסיור מוזיאונים באיטליה.
בשנת 1988, כשהיה בן 14 עזב ברוך את הלימודים בישיבה.
הוא עבר ללמוד בבית הספר לציור ופיסול של הרב עדין שטיינזלץ, שנפתח באותם ימים בשכונת גאולה בירושלים.
שם לימדו, בין היתר, האמניות תמרה ריקמן וליליאן קלאפיש.
בגיל 18 החל ברוך להיפרד בהדרגה מן הדת, כאשר הרגיש כי לא יוכל להתמסר לאמנות, במסגרת החיים בחברה החרדית.
החל מ-1994 נוצר קשר בינו לבין אספן האמנות הירושלמי אילן שבתאי, שתמך בו.
בשנת 2000, פנה ברוך ללימודי תואר ראשון בפילוסופיה וארכאולוגיה, באוניברסיטה העברית בירושלים.
ברוך המשיך לצייר והציג את עבודותיו בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות.
הסטודיו של ברוך נמצא בכפר רות.
את עבודותיו ניתן למצוא באוספים ציבוריים ופרטיים בישראל ומחוצה לה; בין היתר, במוזיאון ישראל, במוזיאון תל אביב לאמנות, במוזיאון אשדוד לאמנות ובמוזיאון ינקו דאדא בעין הוד.
ברוך חי באזור מודיעין, נשוי לדנה ואב לשלושה.
למן ההתחלה עבודותיו של ברוך נשאו אופי ריאליסטי-פיגורטיבי, ונעשו בטכניקת שמן על בד.
ברוך צייר טבע דומם, דיוקנאות עצמיים ואת ירושלים.
בשנת 1992 הציג בבית האמנים תערוכה בשם "נדבך", יחד עם חברו ללימודים, האמן החרדי מוטה ברים.
את התערוכה אצרה האמנית ליליאן קלאפיש, מורתם בבית הספר לציור ופיסול של הרב עדין שטיינזלץ, אליה נקשר ברוך.
בשנת 2000 השתתף ברוך בתערוכה קבוצתית בשם "זמן התבוננות" במוזיאון ינקו דאדא בעין הוד, שבחנה את היחס בין הציור הפיגורטיבי למציאות.
את התערוכה אצרה בתיה דונר, והיא כללה את עבודותיהם של ארבעה אמנים צעירים.
ברוך הציג ציורי טבע דומם, דיוקן עצמי, עצים ונופי ירושלים.
בשנת 2004 הציג ברוך תערוכת יחיד בשם "שיח עם צבר" בביתן הלנה רובינשטיין אשר במוזיאון תל אביב לאמנות, באצירת איה לוריא.
התערוכה הציגה ציורים של צמח הצבר, בעלי אופי פיגורטיבי, עם דגש על אור וצל והתחקות אחר האקלים המקומי, לצד ביטוי אקספרסיבי של האמן.
בשנת 2005 הציג ברוך בתערוכה "פנים-חוץ" שאצר יונה פישר, כמקבץ תערוכות יחיד, במוזיאון אשדוד לאמנות.
בשנת 2013 נפתחה תערוכת יחיד מקיפה של ברוך, תחת הכותרת "לעיתים שוכחים שהשממה לא הייתה שממה כלל".
היה זה במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן, כאשר האוצר הוא מאיר אהרונסון.
התערוכה כללה כארבעים ציורי שמן של ברוך.
מושאי הציורים היו נופים פנורמיים של ירושלים, שטחי הבור של יהודה ושומרון, מאחזים, ברושים, צמח הצבר, וכן דמויות רועים ופלסטינים לצד דמויות מתיישבים-מתנחלים וחוזרים בתשובה.
את כלל הציורים צייר ברוך מהתבוננות ישירה ושהייה באתרים, הלוכדות את שינויי התנועה והאור.
כותב אהרונסון: "הנוף שמעניין אותו הוא חלקי הבור שעדיין נשארו ואותן דמויות שהם חלק מהנוף.
המתנחלים, הערבים, רועי הצאן והפלחים – הכל הופך אחד".
כלומר, השממה עבור ברוך היא "אינה שממה כלל"; הוא מוצא בה עושר.
הציורים סיפרו את יפי הדמויות והנופים בחזות שלווה, אך אלה הופרו על ידי מוטיבים של מתיחות: עשן ברקע, גדר הפרדה וקקטוס חוצץ.
ברוך שתל בהם גם סמלים יהודיים-ציוניים: דגל מקופל, טלית, מגדל שמירה.
יש בציורים רמיזה למטען היסטורי-מיתי, וגם לפוליטי, אך לא כעמדה מכריעה.
ברוח זה, כתבה איה לוריא בקטלוג לתערוכה, כי אולי "ביכולתו של מעשה הדיוקן הקשוב להציע אלטרנטיבה של דיאלוג".
בשנת 2020 הוצגה תערוכת היחיד "אילן ברוך: מתחת לכסות העלים ממתינה השלכת", בגלריה חזי כהן בתל אביב.
בתערוכה הופיעו ציורים חדשים בשמן על בד ושמן על עץ, וגם הפעם נכחו בהם גיבוריו של ברוך: דיוקנאות ערביים במשיכות מכחול עבות, מחזה דיסטופי של רכב נטוש כשברקע קרוואן בשומרון ושיחי צבר היפריאליסטיים.
האוצר, אלחי סלומון, הסביר כי אילן ברוך חוזר "אל הריאליזם הקיצוני כדי אולי סוף סוף להפגיש אותנו עם דברים כהווייתם", לפני שהפכו לחלק מהאתוס הציוני או משיח ישראלי-פלסטיני; אל המפגש הראשוני עם המציאות והכאב כפי שהם.
בתחילת 2021 הציג אילן ברוך בתערוכה קבוצתית תחת הכותרת "חברותא", במוזיאון בית המשפט העליון בירושלים.
את התערוכה שעסקה במושג חברותא מנקודת מבטם של יוצרים חרדים וחילונים, אצרו במשותף ד"ר אורנה יאיר, אוצרת בתי המשפט, ולאה כהן, אוצרת ומנהלת גלריית המקלט.
הוצג בה דיוקן כפול שיצרו אילן ברוך וחברו הוותיק האמן החרדי מוטה ברים, יו"ר גלריית המקלט.
בתחילת 2022 נפתחה התערוכה "אילן ברוך: צייר אל מול ארץ", בגלריה דואק במשכנות שאננים, באצירת רז סמירה.
הופיעו בה הציור "גגות" ובו שכונת ילדותו של ברוך – גאולה – במבט ממעוף הציפור; הציור "חורבה" ובו זוג פלסטינים ליד מדורה, כאשר ברקע סימון שביל ישראל וחורבות כפר פלסטיני; הציור "יוחאי" ובו דמות מתיישב-מתנחל; והציור "זיאד" ובו דמות פלסטיני.
בציורים ניכרת אמפתיה כלפי הדמויות והארץ, לצד המורכבות.
שם התערוכה משקף את התבוננות הצייר בפני הארץ כהתבוננות עצמית.
1988–1991 לימודי ציור, בית הספר לציור ולפיסול מיסודו של הרב עדין שטיינזלץ, ירושלים
2000–2004 תואר ראשון בפילוסופיה וארכאולוגיה, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
2004 – "שיח עם צבר", ביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2005 – "פנים-חוץ", מוזיאון אשדוד לאמנות, אשדוד
2013 – "לעיתים שוכחים שהשממה לא הייתה שממה כלל", מוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2014 – "מדבשו ומעוקצו", גלריה זימאק לאמנות עכשווית, תל אביב
2020 – "אילן ברוך: מתחת לכסות העלים ממתינה השלכת", גלריה חזי כהן, תל אביב
2022 – "אילן ברוך: צייר אל מול ארץ", גלריה דואק משכנות שאננים, ירושלים.
1999 – "אילן ברוך, אמנון דוד ער, גבריאל כהן", אקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים
2000 – "זמן התבוננות", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד
2007 – "רכישות חדשות – עבודות מתוך האוסף", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2009 – "איפה שהאופנה היא אמנות", גלריה רו-ארט, תל אביב
2011 – "רשמים IV: נאחז בסבך – הביאנלה הארצית הרביעית לרישום", בית האמנים, ירושלים
2014 – "חרס כחול-לבן", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2014 – "דלפט כחול-לבן", גלריות צ'ארלס ואוולין קרמר הבניין הראשי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2014 – "העץ הנדיב – סיפורו של עץ הזית", גלריה לאמנות אום אל-פחם, אום אל-פחם
2018 – "סלון צרפתי", גלריה זימאק לאמנות עכשווית, תל אביב
2019 – "צומח דומם", בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב
2021 – "חברותא", מוזיאון בית המשפט העליון, ירושלים.
"זמן התבוננות", אוצרת: בתיה דונר, עין הוד: מוזיאון ינקו דאדא, 23 בספטמבר
"אילן ברוך: שיח עם צבר" (קטלוג התערוכה), אוצרת: איה לוריא, תל אביב: ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו במוזיאון תל אביב לאמנות, 19 באוגוסט – 30 באוקטובר 2004
"אילן ברוך: לעיתים שוכחים שהשממה לא הייתה שממה כלל", אוצר: מאיר אהרונסון, רמת גן: המוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן, 21 במרץ – 25 באפריל 2013.
במקצועו שימש כפקיד בכיר במשרד האוצר.
במקביל לעבודתו זו כתב פזמונים ושירים וכן סיסמאות וג'ינגלים לחברות מסחריות.
למד לתואר ראשון בסוציולוגיה ובמדע המדינה מהשלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית, וסיים לימודי תעודה בתקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבד כפקיד במס שבח מקרקעין במשרד האוצר.
שירו הראשון שהוקלט, בשנות ה-60, היה "עקבות בחול", בביצוע של שמעון בר ללחן של אריה לבנון.
הוא אף כתב שירים לסרטים ישראליים ("אבא גנוב", "חייך אכלת אותה").
גולדהירש כתב לרוב הלהקות הצבאיות ולתוכניות רדיו שונות (למשל: "חוחים וחיוכים", "פגישה מחודשת" ועוד).
שירו "מתוק מתוק" בביצועה של להקת פיקוד הצפון זכה בתואר "שיר השנה" במצעדי הפזמונים השנתיים של קול ישראל ושל גלי צה"ל לשנת תשל"א.
17 משיריו הגיעו למקומות ראשונים במצעדי הפזמונים וגולדהירש אף נבחר לפזמונאי השנה 77/78 של עיתון "להיטון".
שירים אחדים שחיבר כתב על פי לחנים זרים, ובהם "פני מלאך", "הקולות של פיראוס" ו"שלום לך ארץ נהדרת" (על פי לחן השיר "City of New Orleans" ).
חיבר גם את "שיר המנון למכבי תל אביב", לקבוצות הכדורגל והכדורסל של מכבי תל אביב.
גולדהירש נטל חלק בפסטיבלים רבים (הרגיל, המזרחי והילדים).
שירו "שולם ברוגז" בביצוע מייק בורשטיין זיכה אותו במקום ראשון.
בפסטיבל הזמר 1975 זכה השיר שכתב "שיר פרטי" לביצוע וללחן של ניסים סרוסי ולעיבוד של מרטין מוסקוביץ'.
לאחר רצח יצחק רבין כתב לזכרו את השיר "קשה לכתוב דמעות", שהלחין ברי סחרוף ושר אריק איינשטיין בתקליטו "לאן פרחו הפרפרים".
בשנת 2006 כתב ליגאל בשן את השיר "כבר לא גיבורים" על מלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2012 כתב גולדהירש את השיר "געגועים לסוראמללו" לפי הזמנתו של גברי בנאי.
גולדהירש היה קופירייטר פורה במיוחד, ולזכותו כ-400 פרסומות (שמות, פרסומות וג'ינגלים), ברשימה אפשר למצוא את "הכל בסיידר", "רב-מכר", "משחקי קוד-קוד", קינלי וקוקה קולה.
גולדהירש נפטר ב-19 במאי 2018, לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן.
הוא הותיר אחריו פזמונים רבים שטרם הולחנו, בעיקר משני העשורים האחרונים לחייו.
אלה נערכו וקובצו על ידי משפחתו בשנת 2020 לספר בשם "בדרך הלב".
אילן גולדהירש, טל ברודי, סל של חרוזים, צייר אבנר כץ, צילם גדי דגון, תל אביב: ד.
אצלי או אצלך: שירים מרוב אהבה, עיצוב: דלית ואמי רובינגר, תל אביב: ספרית מעריב, תשמ"ה 1985.
פתאום נפל עלי אביב: פיזמונים מעט אילן גולדהירש, איורים: אבי מרגלית, תל אביב: בוסתן, 1987.
שלום לך ארץ נהדרת, תל אביב: ספרית מעריב, תשמ"ח 1988.
בדרך הלב - פזמונים אחרונים, תל אביב, 2020.
אילן גרין (ידוע גם כ"גרין"; נולד ב-1963) הוא מוזיקאי ישראלי, ממקימי להקת נקמת הטרקטור עמה ניגן בין השנים 1989–2004 ועימה היה שותף ל-7 אלבומים, מעצב גרפי, מעצב אתרים, אומן סאונד, בונה כלי נגינה ומרצה.
גרין מלחין ומשתתף בהצגות, מופעי מחול, מיצגים ועוד (בין השאר עם להקת מחול "בת-שבע", תמר רבן, פסטיבל עכו, הזירה הבין-תחומית, קבוצת תיאטרון רות קנר ועוד).
הוא מייסד ומנהל את "המחלקה למוזיקה חדשה" בבית הספר לאמנות מוסררה, ירושלים (2003).
גרין מרצה במגוון מקצועות מוזיקליים: אמנות הסאונד, בניית כלי נגינה, הדרכת הרכבים, סינתזה, הנחיית פרויקט גמר ועוד.
מנהל מוזיקלי פסטיבל מוסררה מיקס.
גרין היה שותף במספר הרכבים:
"קרכצ", הרכב העוסק ברעש, צלילים אלקטרוניים ואקוסטיים חיים (1999–2009).
"קולות הלוויים" – פרויקט במסגרתו בנה ועיצב מחדש כלי נגינה מתקופת בית המקדש (2008).
מעצב גרפי (בעיקר בתעשיית המוזיקה: אביב גפן, טיפקס, ירמי קפלן, כנסיית השכל, משינה ועוד)
בשנת 2013 הקים עם חברים לדרך את "עמותת מוזה" (המוזיקאים העצמאים) ששמה לה למטרה לאגד את המוזיקאים העצמאים בישראל, לייצגם ולהיאבק למען שמירה על זכויותיהם.
בשנת 2014 כתב מוזיקה להצגה "אמסטרדם בלוג" בפסטיבל עכו ומוזיקה למחול "סוד האינסוף של נועה".
בשנת 2016 יזם ואצר את פסטיבל "אינסטרומנטה" לבוני כלי נגינה במוזיאון יפו.
בשנת 2020 הוציא סינגל בשם "ביל גייטס".
פעילות למען סיום מלחמת חרבות ברזל
ב-24 ביולי 2025 נשא גרין נאום בהפגנה בה קרא לסיום המלחמה בעסקה ולהחזרת כל החטופים.
למוחרת, בריאיון לחדשות 12, מתח גרין, אב לשני לוחמים שאחד מהם נפצע קשה במלחמה, ביקורת חריפה על המשך המלחמה.
הוא טען כי הנמקת המלחמה בצורך להכריע את חמאס אינה מבוססת, וכי השחיקה המבצעית והנפשית של הכוחות מזיקה ליעילות הצבאית.
לדבריו, הממשלה טירפדה שתי עסקאות אפשריות לשחרור חטופים – האחת בנובמבר 2023 והאחרת בינואר 2025. הוא טען כי מטרות המלחמה הנוכחיות לא אושרו בהליך קבינט פורמלי ונקבעות בפועל בידי פוליטיקאים שאינם עוברים את אחוז החסימה.
הוא קרא לציבור הישראלי לקיים מחאה ציבורית נרחבת ולהשבית את המשק במטרה להביא לסיום המלחמה.
2009 "מפת סאונד אחוזת בית", תערוכה קבוצתית, ביאנלה לאמנות ART_TLV 2009, תל אביב.
אוצרים: מעיין שלף ומיכאל גדליוביץ'.
2010 "מפת סאונד פתח-תקווה", מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח תקווה.
2011 "על פי מקורות זרים", תערוכה קבוצתית, המרכז לאמנות דיגיטלית, חולון.
תערוכה קבוצתית, אוצרות: יעל אילת ולילך שטיאט.
2014 "צינור השמע", תערוכה קבוצתית, הגלריה החדשה במוסררה, ירושלים.
2017 "SOUND", תערוכה קבוצתית, מוזיאון העיצוב חולון.
אוצרות: לילך שטיאט וענת ספרן.
2002 – לאן הולכים פתאום כולם
1996 – "לאן נעלם החושך כשמדליקים את האור"
גרין נשוי לקים ואב לבת ושני בנים תאומים המשרתים כלוחמים בצה"ל.
בנו ס', מפקד טנק, נפצע באורח קשה במלחמת חרבות ברזל, במהלך תקרית שהתרחשה בחאן יונס.
אילן בן דב (נולד ב-16 בינואר 1957) הוא איש עסקים ישראלי שבעבר שלט במספר חברות פירמידה שנסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ובהן סאני אלקטרוניקה, סקיילקס קורפוריישן, פרטנר תקשורת יוזר טרנד וטאו תשואות.
את השליטה בחלק מחברות אלו איבד או מכר.
אילן בן דב נולד וגדל בשכונת יד אליהו בתל אביב למשפחה מעוטת יכולת.
למד בתיכון עירוני ט' ומשעות הצהריים עבד לפרנסתו במגוון עבודות: מוכר נחושת, מוכר סברס, גנן, מוכר קרח.
בשנת 1974 הפעיל מכונות משחקים אלקטרוניים בבריכות שחייה.
בצבא שירת כקצין במערך טילי ההוק של חיל האוויר, ובמקביל ניהל חנות למכירת אביזרי רכב.
כשהשתחרר העביר שנה בלימודי משפטים וכלכלה באוניברסיטת תל אביב, אותם הפסיק מחוסר עניין והחל לבנות את עצמו כאיש עסקים.
ב-1983 בן דב נישא לאשתו הראשונה, שירלי.
לזוג נולדו שלושה ילדים ולאחר 18 שנות נישואים הזוג התגרש.
ב-2008 נישא לדוגמנית קרן מיכאלי איתה הביא לעולם 3 ילדים.
בספטמבר 2013 בנק לאומי עיקל לבן־דב את הקרקע לאחוזה בכפר שמריהו.
ובינואר 2014 בנק לאומי החל לממש את נכסי אילן בן דב בנוסף הבנק הגיש תביעה על סך 88 מיליון שקל נגד בן דב.
בנובמבר 2015 הורשעו בן דב ואשתו בהעסקת עובדת זרה שלא כדין, ונקנסו ב-13 אלף ש"ח כל אחד.
במרץ 2017 הנאמן להסדר הנושים של סאני עורך הדין גיא גיסין הגיש נגד בן דב תביעה על סך 100 מיליון שקל, שנדחתה ב-2019. שלושה חודשים לאחר מכך הוגשה נגדו תביעה נוספת מצד עורך הדין אופיר נאור על סך 250 מיליון שקל, שנדחתה ב-2021.
ב-1982 החל את דרכו בעולם העסקים כאשר הקים את חברת תוכנה אשר ייבאה שלטים אלקטרונים ממוחשבים.
ב-1986 הקים עם אילון גינזבורג את חברת קומפיוטשר, שפיתחה טכנולוגיות שלטי חוצות מאירים ונמכרה לחברת מלל.
ב-1991 פרץ לעולם העסקים כאשר הקים את חברת "סאני אלקטרוניקה", אשר ייבאה משחקי וידאו מתוצרת SEGA וכשנתיים לאחר מכן הנפיק אותה בבורסה.
ב-1994 הקים באמצעותה את רשת החנויות דינמיקה סלולר (משווקת מוצרי סלקום).
ב-1995 הקים את חברת מיראז' מולטימדיה.
בשנת 1998 קיבלה סאני זיכיון בלעדי לייבוא מכשירי טלפון סלולריים מתוצרת סמסונג, שהפך למנוע הצמיחה העיקרי בשווי החזקותיו.
ב-2001 רכש את אתר האינטרנט תפוז אנשים ומיזג אליו את פורטל אחלה.
במרץ 2005 רכש 19% ממניות הכשרת הישוב (בעלת מעריב).
ב-2005 רכש את חברת ההשקעות ירדן ומכר לה את תיק ההשקעות של סאני בעסקת בעלי עניין.
לאחר הרכישה, שינה את שם החברה לטאו תשואות.
ב-2006 הקים חברה לתועלת הציבור בשם "דרך הלוטוס".
ב-2007 מימן את הוצאתו לאור של ספר המיסטיקה "אנחנו לא לבד".
ביולי 2008 רכש את השליטה בחברת סקיילקס מידי מפעלים פטרוכימיים בישראל.
בשנת 2009 רכש מחברת "האצ'יסון ומפואה" את השליטה (51.31%) בחברת "פרטנר תקשורת" באמצעות חברת "סקיילקס" שהייתה בבעלותו, תמורת 5.3 מיליארד שקל, שמרביתם גויסו על ידי "סקיילקס" באמצעות הנפקת אג"חים לציבור, הלוואת מוכר של "האצ'יסון ומפואה", הלוואה מבנק לאומי, ומכירת חלק מהמניות הנרכשות (חלק קטן בלבד על ידי הון עצמי).
באמצע 2012, לאחר משיכת דיבידנדים גבוהים ביותר בשנים קודמות, ולאור ירידה ברווחים ובשווי השוק של פרטנר תקשורת, בן דב חתם על הסכם עם חברת "האצ'יסון ומפואה".
במסגרת העסקה, בהתקיים תנאים מתלים כגון הסכמת בעלי האג"ח לרכישה חוזרת (מתחת לפארי) של 50% מהאג"חים, הייתה אמורה לעבור השליטה ב"סקיילקס" וב"פרטנר" ל"האצ'יסון ומפואה", אך זו הודיעה על ביטול העסקה באוגוסט 2012.
בינואר 2013 מכר בן דב את רוב החזקותיו בפרטנר תקשורת לחברת ההחזקות של חיים סבן, "סבן קפיטל".
סבן רכש כ-33 אחוז ממניות החברה.
בספטמבר 2013 מכר את אתר תפוז אנשים לקבוצת קו מנחה.
ב-23 ביוני 2014 דירקטוריון סקיילקס הדיח את אילן בן דב מתפקיד היושב ראש ובתגובה חשף את פרשת הסוללות המתפוצצות.
בספטמבר 2014 מכר את כל החזקותיו בחברת סקיילקס.
באוקטובר 2015 העביר 51 מיליון שקל לקופת הכינוס של טאו תשואות, וזאת בהתאם להחלטת בית המשפט העליון שהורה לו לעשות כן.
דרך הלוטוס - פועלת למען אנשים נזקקים
רפואת הלוטוס - מממנת טיפולי שיניים חינם לילדים
תשואות נדל"ן - מחזיקה כ-25% מקניון מול הים באילת
יהודה הלוי 16 בע"מ - בעלת בניין המצוי ברחוב יהודה הלוי 16 בתל אביב
אילן בכר (נולד ב-17 במאי 1975 ברמת גן) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן הימני, וכיום עוסק באימון אישי.
אילן בכר החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של הפועל רמת גן, ולאחר שעלה לקבוצת הבוגרים עבר בשנת 1995 למכבי הרצליה, שם שיחק שלוש עונות תחת המאמן שייע פייגנבוים אשר הסב את תפקידו מחלוץ למגן ימני.
לאחר מכן הושאל בכר לבית"ר ירושלים לעונה אחת, ועמה הגיע לגמר גביע המדינה לשנת 1999, אותו הפסידה הקבוצה להפועל תל אביב.
לקראת עונת 1999/2000 הוחתם בכר בקבוצת הפועל תל אביב על ידי המאמן דרור קשטן.
בכר הגיע לקבוצה יחד עם המגן השמאלי יגאל אנטבי, והשניים תפסו מקום קבוע בהרכב הקבוצה.
בעונתו הראשונה במועדון זכה עמה בדאבל, ובשנתיים שלאחר מכן סיימה הקבוצה במקום השני ובכר היה שותף להישג השיא של הקבוצה בגביע אופ"א בעונת 2001/2002, עת הגיעה עד לרבע הגמר.
באותה עונה זכה בכר עם הקבוצה בגביע הטוטו.
לקראת עונת עבר בכר לקבוצה הספרדית ראסינג סנטנדר, שם שיחק לצד יוסי בניון, אך לא הצליח למצוא מקום בהרכב הקבוצה.
בכר חזר לישראל וחתם במ.ס אשדוד, אליה הצטרפו באותה השנה גם חיים רביבו, יוסי אבוקסיס ואסי דומב.
לאחר שנה ניסה שוב את מזלו באירופה, ועבר לקבוצת ספורטינג בראגה מפורטוגל, אך גם שם לא קיבל הזדמנות להתברג בהרכב.
לאחר שחזר לישראל בשנת 2005 שיחק עונה נוספת במכבי הרצליה, ולאחר מכן שיחק גם בהכח עמידר רמת גן והפועל נצרת עילית.
חודש לאחר שפתח את עונת 2007/2008 עם הפועל באר שבע נפצע והחליט לפרוש ממשחק פעיל.
ב-26 באפריל 2000 ערך בכר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת צ'כיה.
בסך הכל רשם בכר 6 הופעות במדי הנבחרת, כולן במשחקי ידידות.
ב-5 בספטמבר 2002 הופיע לאחרונה במדי הנבחרת, במשחק מול נבחרת לוקסמבורג.
בשנת 2001 התחתן בכר עם הדוגמנית סימה בכר, שזכתה ב-2005 בתחרות מיס עולם לנשים נשואות.
בשנת 2013 נישא בשנית לשרון שמסי.
ב-2018 נולדה לו בת נוספת.
לאחר פרישתו התגורר בכר במשך שלוש שנים במיאמי שבארצות הברית והחל לעסוק באימון מנטלי אישי.
לקראת סוף עונת מונה בכר ליועץ המנטלי של הפועל כפר סבא.
אילן גולדוסר (נולד ב-28 בדצמבר 1964) הוא אתלט ישראלי רב-גוני בעבר.
אלוף ישראל ושיאן ישראל בריצת 110 מטר משוכות, בריצת 400 מטר משוכות ובקרב עשר.
אלוף ושיאן המכביה בריצת 400 מטר משוכות.
הוא ייצג את ישראל באליפות העולם באתלטיקה (רומא 1987).
כיום, עובד גולדוסר כמורה ליוגה.
הוא התאמן בקבוצת אס"א תל אביב בהדרכת דוד קושניר.
בתחרות שנערכה באצטדיון אוניברסיטת תל אביב בשנת 1980 הוא קבע בקפיצה לגובה תוצאה של 1.85 מטר.
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף ביולי 1983 זכה גולדוסר במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 15.17 שניות, שיפור לשיא של בוריס קריצשטיין (15.25 שניות), לפני שמואל איס מהפועל תל אביב וצפריר מינצר מהפועל עמק חפר שקבעו תוצאה זהה (16.66 שניות).
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף ביולי 1984 זכה גולדוסר במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 15.33 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בהדר יוסף בתחילת יולי 1985 זכה גולדוסר במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 15.28 שניות, לפני דני וולפברג ומיקי שטיינהרט.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה השתים עשרה שנערכה בהדר יוסף ב-21 ביולי הוא זכה במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 15.54 שניות, אחרי גורדון אורליקוף (15.11 שניות) וברוס קאן (15.46 שניות) שניהם מקנדה.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בקרב עשר בשיא ישראלי חדש של 6299 נקודות, במסגרת תחרות קרב עשר הוא קבע בקפיצה לרוחק שיא אישי חדש של 7.15 מטר, תוצאה שהייתה מספיקה למדליית ארד.
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריסל שבבלגיה ב-17 באוגוסט הוא זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 15.20 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 52.6 שניות.
בתחרות שנערכה בפרזנו שבארצות הברית ב-30 במרץ 1987 זכה גולדוסר במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 52.97 שניות.
בתחרות שנערכה בהכטל שבבלגיה ב-8 באוגוסט הוא קבע בריצת 110 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 14.81 שניות.
שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בקובלנץ שבגרמניה ב-13 באוגוסט הוא שיפר בריצת 400 מטר משוכות את שיאו הישראלי והעמידו על 51.77 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא שבאיטליה ב-30 באוגוסט 1987 סיים גולדוסר במקום 44 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 52.54 שניות.
בתחרות שנערכה בתל אביב ב-8 במאי 1988 קבע גולדוסר בריצת 400 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 51.18 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1989 זכה גולדוסר במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.56 שניות.
ב-9 ביולי אותה שנה הוא קבע בריצת 400 מטר שיא אישי חדש של 48.33 שניות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-13 שנערכו בשנת 1989 זכה גולדוסר במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בשיא מכביה חדש של 51.33 שניות.
שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ונשבר על ידי אלכסיי בזארוב מישראל (50.82 שניות, השיא הנוכחי - 2017) ובמדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 15.01 שניות, לאחר שמעד במשוכה האחרונה, אחרי סקוט מוריס מארצות הברית שקבע שיא מכביה חדש של 14.47 שניות וצפריר מינצר (14.73 שניות).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1990 זכה גולדוסר במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 51.33 שניות.
בשנת 1991 פרש גולדוסר כתוצאה מקרע של הרצועה בברך.
כיום, מלמד גולדוסר איינגאר יוגה ב"מרכז יוגה מרגה" שאותו הקים בשנת 2002.
אילן דה-פריס (Ilan de Vries; נולד ב-14 בפברואר 1952 בירושלים) הוא קולנוען, מפיק ישראלי ומנהל הערוץ הראשון.
בין היתר, הפיק את הסרט העלילתי בלוז לחופש הגדול, סרטם של רנן שור ודורון נשר.
הפיק וביים את הסרט הקצר "ווילי וקלי", זוכה פרס הסרט הקצר בקטגוריית סטודנטים בפסטיבל הקולנוע שיקגו, 1978. שימש כסמנכ"ל התוכן של טלעד ורשת..
היה מנכ"ל משכנות שאננים ומנכ"ל הארכיון הישראלי לסרטים – סינמטק ירושלים.
אילן דה פריס נולד לחוה ופרופ' אנדרה דה-פריס, גדל בשלוש שנותיו הראשונות בטחנת הרוח ברחוב רמב"ן ברחביה, "הטחנה", שהיה בית המגורים של סבו וסבתו, הרופא פרופ' יוסף לכמן וולרי לכמן.
ב-1955 עברה המשפחה לתל אביב, לרחוב מלצ'ט 10. אילן למד בבית הספר "אחד העם" על שם אחד העם, ברחוב אחד העם 37, פינת בצלאל יפה.
לאחר מכן למד בתיכון חדש ושירת בצה"ל בחיל הקשר.
אחרי השירות למד קולנוע וטלוויזיה ב-School of Visual Arts ובאוניברסיטת ניו יורק.
לאילן תואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטה תל אביב.