tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1948 פרסמה את עבודתה פורצת הדרך עם ויליאם פלדברג, "סינתזת אצטילכולין באזורים שונים של מערכת העצבים המרכזית".
המחקר הוא ההוכחה הראשונה לתפקידו של אצטילכולין כנוירוטרנסמיטר ומדגים את תפוצתן האזורית של מערכות קולינרגיות במוח (מערכות המשתמשות באצטילכולין להעברת מסרים עצביים).
בשנת 1949 פוגט הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
מרגע זה ועד פרישתה, הייתה פעילה באוניברסיטת קיימברידג' ובאוניברסיטת אדינבורו.
בשנת 1954 כתבה את המאמר "ריכוז סימפתין בחלקים שונים של מערכת העצבים תחת תנאים נורמליים ותחת השפעתן של תרופות", אולי המאמר החשוב שכתבה.
במחקרה היא הבחינה כי הסימפתין (סימפתין הוא כל חומר המופרש ממערכת העצבים בהסימפתטית, אך במחקרה מדובר באדרנלין) מופץ בצורה הטרוגנית במוח, ומכאן הסיקה כי הוא מתפקד כנוירוטרנסמיטר.
בשנת 1960 מונתה לראש מחלקת הפרמקולוגיה "במכון בברהם" שבקיימברידג'.
בשנת 1988 עברה פוגט לגור עם אחותה בלה חויה שבקליפורניה.
פוגט נפטרה ב-9 בספטמבר ב-2003.
במהלך חייה פוגט קיבלה שבחים רבים ממוסדות מדעיים רבים: בשנת 1952 נבחרה להיות חברה חברה המלכותית.
בשנת 1981 הוענקה לה המדליה המלכותית של החברה, כאשר בין היתר החזיקה בדוקטורטים מאדינבורו וקיימברידג'.
כמו כן, היא נבחרה כחברת כבוד מן החוץ של האקדמיה האמריקאית לאומנויות ומדעים.
מרתל מרתה יעקב הייתה אתלטית יהודייה-גרמנייה, אלופת גרמניה (1929) וסגנית אלופת המכביה השנייה (1935) בהטלת כידון.
יעקב נולדה וגדלה בברלין, בתם של מינה ני ואדולף יעקב.
אמה נפטרה חמישה ימים לאחר לידתה ואביה נפטר שלושה חודשים לאחר הולדתה בגלל שפעת.
היא גדלה אצל האחים של אמה בבית מהמעמד הבינוני.
בגיל 6 היא הצטרפה למועדון הספורט בר כוכבא ברלין.
בגיל ההתבגרות היא שיחקה הוקי וכדוריד במועדון הספורט הברלינאי (Berliner Sport-Club - BSC) ביחד עם לילי חנוך ובשנת 1928 עברה למועדון הספורט בשרלוטנבורג (Sport-Club Charlottenburg - SCC).
באותה העת, החלה ללמוד במכללה לחנוך גופני בברלין Deutsche Hochschule für Leibesübungen - DHfL).
באליפות גרמניה באתלטיקה שנערכה בפרנקפורט ב-21 ביולי 1929 זכתה יעקב במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אישי חדש של 38.24 מטר, לפני שיאנית העולם אוגוסט הרגוס.
בסוף אותה שנה, היא דורגה במקום חמישי בעולם ושנייה בגרמניה אחרי טילי פליישר (38.25 מטר).
היא זומנה לאמן את נבחרת האתלטיות של בריטניה לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) ובכך הפכה למאמנת הזרה הראשונה של נבחרת האתלטיקה של בריטניה.
למרות הישגיה היא לא השתתפה במכביה הראשונה שנערכה באפריל 1932. ב-21 ביוני אותה שנה היא סיימה את לימודיה וב-11 בספטמבר אותה שנה במשחקי מכבי שנערכו בלייפציג היא זכתה בשתי מדליות זהב, בהטלת כידון בשיא אישי חדש של 38.38 מטר ובזריקת דיסקוס בשיא אישי חדש של 39.20 מטר.
בשנת 1933 היא גורשה מקבוצתה בשל יהדותה.
בעצת דודתה היא עזבה ללונדון באפריל 1933, אך התקשתה למצוא עבודה בעלת שכר מלא.
באותה שנה היא קבעה מספר שיאים חדשים בדיסקוס והדיפת כדור ברזל.
היא השתתפה במשחקי מכבי האירופאים שנערכו בפראג, האתלטית האישה היחידה במשלחת הבריטית של 25 אתלטים וזכתה בשתי מדליות זהב בהטלת כידון ובזריקת דיסקוס.
בשנת 1934 עברה להתגורר בצרפת.
מאחר שהאתלטיקה של הנשים בצרפת עדיין לא הייתה ברמה בינלאומית, היא הציעה לאמן את הקבוצה לאולימפיאדה, אך לאחר שנודע שהיא יהודייה גרמנייה, היא לא קיבלה את אישור עבודה.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 היא התחרתה עבור נבחרת מכבי גרמניה וזכתה ב-3 מדליות כסף, כולן אחרי האלופה האולימפית ליליאן קופלנד מארצות הברית.
בהטלת כידון בתוצאה 31.79 מטר, אחרי ליליאן קופלנד (36.92 מטר), בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.25 מטר, אחרי ליליאן קופלנד (12.32 מטר) ולפני סוניה לוין מפולין (11.10 מטר) ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 34.90 מטר, אחרי קופלנד (37.38 מטר) ולפני פרידה ברסון מישראל (32.35 מטר)
בתחרות שנערכה ב-14 ביולי 1935 היא קבעה בהדיפת כדור ברזל שיא אישי חדש של 11.54 מטר ובהטלת כידון (31.90 מטר).
היא עברה להולנד לתקופה קצרה, על מנת למצוא עבודה ושם פגשה את בעלה ליאו קרץ, מעצב במה ותאורן.
על אף המצב הקשה של היהודים בגרמניה, היא המשיכה לבקר בגרמניה ואף השתתפה בתחרויות של מכבי.
השלטונות בגרמניה ניסו לברר באמצעותה על שאיפות החרם על המשחקים האולימפיים המיועדים (בברלין 1936) וניסו להשיג מידע על האופן שבו הממסד הבריטי חושב על הגרמנים ועל האולימפיאדה.
לכן היא זומנה לחקירה משטרתית ועוד באותה הלילה בסיום החקירה, היא החליטה לברוח מגרמניה ברכבת להולנד דרך בלגיה.
בשנת 1936 היא הצליחה להגר לדרום אפריקה בזכות ויזה שבן דודה שכבר התגורר ביוהנסבורג ארגן לה.
שם היא התחתנה עם ליאו קרץ וממנו התגרשה לאחר 3 שנים.
באליפות דרום אפריקה שנערכה בשנת 1937 היא זכתה במדליית זהב בהטלת כידון.
בשנת 1940 נישאה יעקב לבעלה השני בארני שור, אותו פגשה ב-1936. הזוג עבר להתגורר בקייפטאון ונולדו להם שתי בנות: סנדרה (1942) והייזל (1944).
בשנת 1952 ביקרה לראשונה אחרי מלחמת העולם השנייה בברלין.
כל בני משפחתה, פרט לדודתה שהצליחה להגר לדרום אפריקה ב-1939, נרצחו בשואה.
ב-13 בספטמבר 1976 נפטרה יעקב בקייפטאון.
ב-7 באוגוסט 2014 הוסב שמה של אחת הכיכרות בשרלוטנבורג לכיכר מרתה יעקב.
מרתה גריפית'ס הייתה עורכת דין, שופטת ופוליטיקאית מן המפלגה הדמוקרטית אשר כיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן בשנים 1955–1974 וכסגנית מושל מישיגן בשנים 1983–1991. גריפית'ס היא האישה הראשונה שכיהנה כסגנית מושל מישיגן, והראשונה שנבחרה לבית הנבחרים מטעם מישיגן ממפלגתה.
הייתה פעילה מאוד למען חוק זכויות האזרח שנחקק בשנת 1964.
גריפית'ס נולדה ב-29 בינואר 1912 בדרום מיזורי, שם למדה במערכת החינוך הציבורית.
בשנת 1934 סיימה את לימודיה באוניברסיטת מיזורי.
בשנת 1940 סיימה גריפית'ס ללמוד משפטים באוניברסיטת מישיגן.
נבחרה לבית הנבחרים בשנת 1954 ובשנת 1974 החליטה שלא להתמודד שוב.
בתקופתה בקונגרס, תמכה גריפית'ס בתיקון לשוויון זכויות.
גריפית'ס נפטרה בשנת 2003 בגיל 91.
מרתה רוסלר היא אמנית יהודיה אמריקאית.
עוסקת בצילום, טקסט ותצלום, וידאו, הצבה, פיסול ומיצג, וכן כתיבה על אמנות ותרבות.
עבודתה של רוסלר מתמקדת בחיי היומיום ובמרחב הציבורי, ולעיתים קרובות היא מתמקדת בחוויה של נשים.
עיסוק חוזר ונשנה הוא בתקשורת ובמלחמה, כמו גם באדריכלות ובסביבה הבנויה, החל בדיור ועד למקומות מעבר ומערכות תחבורה.
רוסלר נולדה ב-1943 בברוקלין, ניו יורק.
בשנים 1968–1980 חיה בקליפורניה, תחילה בצפון מחוז סן דייגו ולאחר מכן בסן פרנסיסקו.
רוסלר סיימה את בית הספר התיכון "ארסמוס הול" בברוקלין, והשלימה תארים במכללת ברוקלין (1965) ובאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו (1974).
היא מתגוררת בניו יורק מאז שנת 1981. היא חיה ולימדה גם בקנדה.
עבודתה של רוסלר וכתיבתה הייתה בעלת השפעה רבה.
המדיה של שלה כוללת פוטומונטאז', צילום, טקסט, כמו גם וידאו, פיסול, והצבה.
רוסלר הרצתה רבות, היא לימדה צילום ותקשורת, כמו גם צילום, וידאו ומחקרים ביקורתיים, באוניברסיטת רוטגרס, בניו ברונסוויק, ניו ג'רזי, שם היא הייתה פרופסור במשך שלושים שנה, והגיעה לדרגת פרופסור II.
היא לימדה גם ב-Staddelschule פרנקפורט, גרמניה.
בנוסף שימשה פרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ובמקומות אחרים.
רוסלר משמשת יועצת למחלקות החינוך במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית ובמוזיאון לאמנות מודרנית, ובמרכז הפדגוגיה העירונית (ניו-יורק).
היא חברה במועצת המנהלים של מרכז וורה לאמנות ולפוליטיקה בבית הספר החדש בניו יורק וחברת מועצת המנהלים המייעצת של המרכז לפדגוגיה עירונית.
היא ישבה גם במועצת המנהלים של מרכז בית המקדש הויין בויל לחקר האדריכלות האמריקנית באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, והיא חברה במועצות המנהלים של איגוד הסרטים והקולנוע העצמאי והמדיה אליאנס, ונאמן לשעבר של מרכז ואן אלן, כולם בניו-יורק.
מאז תחילת שנות ה-80 היא הייתה מרצה קבועה בתוכנית הלימודים העצמאית של וויטני בניו יורק, שם הייתה בעבר סגל אקדמי.
רוסלר ידועה בכתיבתה, כמו גם בעבודות האמנות שלה.
היא פרסמה יותר מ-16 ספרים של יצירותיה וכן על מאמרי הביקורת שלה על אמנות, צילום וענייני תרבות, שחלקם הופיעו גם בתרגומים לשפות אחרות.
"סמיוטיקה של המטבח" (1974/75) היא יצירה חלוצית של אמנות וידאו פמיניסטית, המהווה פארודיה על תוכניות בישול מוקדמות בטלוויזיה.
רוסלר מדגימה כמה כלי מטבח בסדר אלפביתי.
המחוות שלה מתחילות לנוע לכיוון בלתי צפוי ואולי מדאיג, כשלבסוף הדמות מוותרת על הכלים ומשתמשת בגופה כסוג של מערכת סמפור.
רוסלר הציעה כי עבודת הומור שחור זו נועדה לאתגר את הציפיות החברתיות מנשים בכל הנוגע להכנת אוכל, ובאופן כללי את תפקידה של השפה בקביעת הציפיות.
השאלה שהעבודה מציגה היא האם אפשר לומר שהאישה "מדברת את עצמה".
רוסלר עוסקת בנרטיבים המבוססים על ביצועים ותמונות סמליות מתקשורת ההמונים כדי לשבש את הציפיות של הצופים.
רוסלר אומרת, "הווידאו עצמו אינו חף מפשע": עם זאת, וידאו מאפשר לי לבנות, תוך שימוש במגוון צורות נרטיביות בדיוניות,"דקויות העוסקות בדיאלקטיקה עם טלוויזיה מסחרית".
מושגים אלה מודגשים בעבודות כגון "סמיוטיקה של המטבח", שבה מתמקדת מצלמה סטטית באישה במטבח, המקיימת אינטראקציה עם כלי מטבח, מתן שמות והדגשת השימוש בהם במחוות משונות, תוך התייחסות לציפיות רווחות מנשים.
עבודת הצילום/טקסט של רוסלר "הבאוורי בשתי מערכות תיאור בלתי מספיקות" (1974/75) נחשבת לעבודה רבת השפעה בצילום מושגי ופוסט-מודרני.
סדרה זו של 45 הדפסים בשחור ולבן מצמידה צילומי חלונות ראווה ברחוב באוורי (אז אזור עני בניו יורק), לטקסטים המתייחסים לשיכורים.
התמונות מוצגות ברשת של שורות ועמודות כדי להדגיש את האופי האנטי-אקספרסיוניסטי של העבודה ואת המגבלה הטבועה הן במערכות חזותיות והן בלשוניות לתיאור חוויות אנושיות ובעיות חברתיות.
כמה מעבודותיה המפורסמות ביותר של רוסלר פורסמו תחת הכותרת "בית יפה: מביאים את המלחמה הביתה" (1967-1967).
זוהי סדרה של פוטומונטאז'ים המציגים סצנות של בתים בני המעמד הבינוני, בעיקר חללי-פנים, עם צילומים דוקומנטריים ממלחמת וייטנאם.
דימויים אלה חולקו בעיקר כעלונים במסעות אנטי-מלחמתיים ולעיתים גם בעיתונים "מחתרתיים".
הם ממשיכים את המסורת של הפוטומונטאז' הפוליטי בסגנון של ג'ון הארטפילד והנה הוך כמו גם יצירות פופ ארט כמו של ריצ'רד המילטון: מהו העושה את הבתים בימינו כה שונים, כה מושכים?.
הן תמונות המלחמה והן תמונות הפנים נאספו ממגזין לייף ומגזינים דומים, אך עבודות אלה ביקשו לאחד מחדש את שני העולמות הנפרדים לכאורה, כדי לרמוז על קשרים בין תעשיות המלחמה לבין תעשיות הבית הבנות.
רוסלר חזרה לסדרה זו ב-2004 וב-2008 על ידי הפקת דימויים חדשים המבוססים על המלחמה בעיראק ובאפגניסטן, תחת הכותרת "בית יפה: מביאים את המלחמה הביתה, סדרה חדשה".
היא חשה שהסדרה המקורית שלה הפכה מקובלת ואסתטית, והסדרה החדשה נועדה להתייחס להמשכיות המקבילה למלחמת וייטנאם ולערער צופים שאננים.
רוסלר תיארה את הגישה הנלהבת של התקשורת והפוליטיקה האמריקאית, שהזכירה לה את המניפולציות הפוליטיות של העבר.
סדרת הסרטים שלה " "גוף יפה", או "יופי לא יודע כאב" (1965-1962), מתייחסים לייצוג הצילומי של נשים וביתיות.
עבודות אלה קדמו במקצת למונטאז'ים נגד המלחמה.
רבות מעבודות אלה עוסקות בגאופוליטיקה של זכאות ונישול.
הכתיבה והסדרה הצילומית על הכבישים, מערכת ההובלה האווירית והמחתרות העירוניות (רכבת תחתית או מטרו) מצטרפות לעבודות אחרות שלה העוסקות בתכנון ואדריכלות עירוניות, החל בדיור לחסרי בית וכלה בסביבה הבנויה ובמקומות מעבר ותחבורה.
לרוסלר היו תערוכות יחיד רבות.
רטרוספקטיבה של עבודתה, "תפקידים בעולם החיים" (1998-2000) הוצגה בחמש ערים אירופיות (ברמינגהאם, אנגליה, וינה, ליון / וילבורן, ברצלונה ורוטרדאם) ובמקביל במרכז הבינלאומי לצילום ואת המוזיאון החדש של אמנות עכשווית בניו יורק.
היא הייתה נושא לתערוכה רטרוספקטיבית מקיפה ב Galeria Civica d'Arte Moderna e Contemporanea (GAM), בטורינו.
בשנת 2006 עבודתה הייתה נושא תערוכות יחיד באוניברסיטת רן וב -2007 במוזיאון ווסטר.
עבודתה הוצגה בביאנלה בוונציה ב -2003; הביאנלה של ליברפול, הביאנלה של טאיפיי (2004) והביאנלה של סינגפור (2011), בסלוניקי (2017); כמו גם תערוכות בינלאומיות רבות, כולל תערוכות " דוקומנטה" בקאסל, גרמניה, 1982 ו-2007, Skulptur Projekte Münster בשנת 2007, וכמה ביאנלות של וויטני.
בשנת 2009, תערוכת ארכיון המבוססת על פרויקט זה, "אם חיית כאן עדיין", נפתחה בגלריה האלקטרונית בניו יורק ולאחר מכן עברה להולנד ולברצלונה.
בעקבות הבעייתיות שבה עסקו התערוכות הללו, עבדה רוסלר יחד עם האמן המקומימיגל רובלס-דוראן על פרויקט הצבה עירוני בהמבורג, גרמניה, בשם We Promise!
(2015), העומד בפני ההבטחות הסותרות של פרויקטים של התחדשות עירונית באירופה באמצעות מערכת של כרזות ציבוריות ברחוב ובתחבורה ציבורית.
גרסאות של המיצב של 1989 כבר מותקן במקומות רבים במספר יבשות.
ב-2016, פרויקט מתוכנן לאורך שנה בקרן החדשה בסיאטל ובסיאטל, תחת הכותרת "דיור הוא זכות אנושית", תוכנן לשחזר את כל שלוש התערוכות של תערוכת Dia מ 1989, "אם אתה חי כאן ..."- אבל התמקדות בעיקר בסיאטל העכשווית.
עם זאת, הקרן החדשה חדלה פתאום מהפעולות הציבוריות לאחר השלמת שני המיצגים הראשונים.
לאחר מכן, גם ב-2016, ארגנה רוסלר תערוכה בניו יורק שכללה הרבה מהחומר של דייה וסיאטל, אך התמקדה בניו יורק.
כמו כן נערכו ארבעה פורומים ציבוריים בנושאי אמנות וג'נטריפיקציה והפרטת הדיור.
רוסלר הפיקה גם שני סיורים באתרים היסטוריים, אחד בהמבורג (1993) ואחד בליברפול (2004), בשיתוף עם פרויקטים אמנותיים.
ביריד האמנות של האפריז (לונדון) של 2005, היא ערכה סיור באתר זמני זה מיצירותיה ובבניה לכל תחומי עבודתה, כולל שירות לקוחות, שירותי מזון, שירותים, טרקליני VIP, פרסום, תחזוקה וביטחון.
תערוכת הסולו שלה, מטא-מונומנטל גארז' סייל"," התקיימה במוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בניו יורק בנובמבר 2012, וכללה סדרה ערוכה של תערוכות שהתקיימה ב -1973 בסן דייגו ו -1977 בסן פרנסיסקו שהתמקדה במוסד האמריקאי "גראז' סייל".
המכירה, שהתקיימה באטריום של מומה, הייתה בהשראת התעניינותו של רוסלר במכירת מוסך, צורה חברתית של עיירה קטנה, מקומית-קטנה ופרברית, שאורגנה במידה רבה על ידי נשים.
העבודה, מאז היווסדה ב-1973, נועדה לעורר שאלות של אמנות וערך, שכן אירועים אלה התקיימו תמיד במוזיאונים ובגלריות לא מסחריות, או בחללים הקשורים אליהם, וכן כדי להפנות את תשומת לבם למקום השולי של נשים בתחום הכלכלי.
החל מחודש נובמבר 2005, תרמה e-Flux חסות לספריית "מרתה רוסלר", חדר קריאה שבו יותר מ-7,500 כרכים מאוסף פרטי שלה יהיו זמינים כמשאב ציבורי במקומות שונים ובבתי ספר לאמנות ובבתי ספר וספריות.
בספריית "מרתה רוסלר" יכלו המבקרים לשבת ולקרוא או לעשות צילומים חינם.
פרויקטים אחרים, כגון קבוצות קריאה וקריאות ציבוריות, אורגנו באופן מקומי בשיתוף עם הפרויקט.
בשנת 2018 הציג המוזיאון היהודי בניו יורק את "מרתה רוסלר: ללא קשר" התערוכה המציגה את פרקטיקת האמנית בחמשת העשורים, המציגה הצבות סדרות צילום, פיסול וסרטי וידאו משנות השישים ועד ימינו.
מסות של מרתה רוסלר פורסמו באופן נרחב בקטלוגים, מגזינים, ואסופות מאמרים כולל "אמנים נשים בבית המילניום" (אוקטובר ספרים / MIT, 2006) ורבים אחרים.
המאמר משנת 1981, "בתוך, ליד, מחשבות לאחר מעשה (על צילום תיעודי)", צוטט, פורסם מחדש ותורגם, וזכה לתפקיד גדול בפירוק המיתוסים של חוסר עניין צילומי ובהפקת דיון בחשיבות מוסדית ודיסקורסיבית בקביעת משמעות צילומית.
רוסלר פרסמה שישה עשר ספרי צילום, אמנות וכתיבה.
"אם חיית כאן" (Free Press, 1991) דן ותומך בפרויקט Dia שלה על דיור, חסרי-בית, ואת החיים העירוניים.
כמה ספרים, באנגלית ובשפות אחרות, פורסמו בשנת 2006, כולל מהדורה של 25 שנה של "3 עבודות" (לחץ של המכללה נובה סקוטיה לאמנות ועיצוב) עם הקדמה חדשה על ידי רוסלר.
אסופת "Imaggenes Públicas", תרגומים לספרדית של כמה מאמרים, תסריטי וידאו, פורסם בשנת 2007. מבחר ממאמריה של רסלר התפרסם בעברית בקובץ "בתוך ומחוץ לתמונה: על צילום, אמנות ועולם האמנות", בהוצאת פיתום ב-2006.
בנה של רוסלר הוא הסופר הגרפי ג'וש נויפלד; הם שיתפו פעולה במספר פרויקטים.
"בתוך ומחוץ לתמונה: על צילום, אמנות ועולם האמנות", מבחר מאמרים.
בחרה, תרגמה מאנגלית והוסיפה אחרית דבר: אסתר דותן (פיתום הוצאה לאור, 2006)
מרתה דירנפלד (נולדה ב-22 באפריל 1953) היא רופאת נשים, מומחית לטיפול בבעיות פריון.
מייסדת ומנהלת היחידה לפריון והפריה חוץ-גופית במרכז הרפואי כרמל; פרופסור חבר קליני, נמנית עם הסגל האקדמי בפקולטה לרפואה בטכניון.
עלתה עם הוריה, שושנה ושרגא דירנפלד, ניצולי שואה, חברי תנועת הנוער הציוני, לחיפה ב-1959 מקלוז', רומניה.
אמה הייתה קוסמטיקאית ומורה, ניהלה את בית הספר לאסתטיקה של יהודית מילר.
אביה היה חוקר, פרופסור חבר, ממייסדי הפקולטה להנדסת חומרים בטכניון ובאוניברסיטת בן-גוריון.
מרתה דירנפלד למדה בתיכון עירוני ו' בחיפה.
בוגרת בית הספר לרפואה בטכניון.
ב-1978 התחילה התמחות במחלקת נשים ויולדות במרכז הרפואי כרמל ובבלגיה.
בין השנים 1982–1984 נסעה להתמחות במחלקת נשים ויולדות של האוניברסיטה החופשית של בריסל, ULB, שם הצטרפה לקבוצת רופאים אשר הקימה את אחת מיחידות IVF הראשונות בעולם.
ב-1985 הקימה את היחידה לפריון והפריה חוץ גופית במרכז הרפואי כרמל, במחלקת נשים ויולדות.
בשנת 1986 נולדה שם תינוקת המבחנה הראשונה, ומאז היא מנהלת את היחידה להפריה חוץ גופית.
בתקופת ניהולה נולדו ביחידה מעל 7000 תינוקות מטיפולי פריון ו-IVF.
דירנפלד היא פרופ' חבר קליני ונמנית עם הסגל האקדמי בפקולטה לרפואה בטכניון.
בין השנים 2002–2004 ניהלה מכון פריון בלונדון.
ניהלה צוות IVF ו-PGD, כלומר אבחון טרום השרשה שמשלב גנטיקה בטיפולי הפריון, במרכז האוניברסיטאי בארטס בלונדון.
בשנים 2010–2013 שימשה מרתה דירנפלד יו"ר האגודה הישראלית לחקר הפריון (איל"ה).
היא חברה באגודה הישראלית לחקר הפוריות, באגודה האמריקאית לרפואת הרבייה ובאגודה האירופאית לפוריות ואמבריולוגיה.
נשואה לאליעזר וינברג ולהם ארבעה ילדים.
מרתה דירנפלד חקרה תהליכי ההפריה והשרשה ברחם, את הסיבה לכישלונות חוזרים בטיפולי הפריה (IVF) וביצעה מחקרים בנושא תרומת ביציות.
השתתפה במחקרים בינלאומיים בנושא הקפאת ביציות לצורך שימור פריון באישה, ומחקר בנושא השפעת הטלפונים הסלולריים על פריון הגבר.
מרתה דירנפלד חברה בוועדות של משרד הבריאות (ועדת הלסינקי העליונה, ועדת מור יוסף, הוועדה לבחירת מין היילוד); מעורבת בכתיבת נירות עמדה של האגודה הישראלית לחקר הפוריות (אי"לה).
ניירות העמדה ביססו את הדיסציפלינה הקלינית של טיפולי הפריון, וביניהם טיפולי ההפריה החוץ-גופית בישראל, ואומצו על ידי ההסתדרות הרפואית ומשרד הבריאות; הייתה חברה בוועדות שונות בכנסת הקשורות בקידום בריאות האישה.
בזמן כהונתה כיו"ר אי"לה הובילה דירנפלד את פרויקט "הגעת לגיל 31 חשוב שתדעי".
במסגרת זו רופאים ומומחי פוריות הרצו בברים ברחבי הארץ כדי להסביר לנשים על עקרונות בסיסיים שקשורים לפריון על מנת להעלות מודעותן בהקשר של ירידה משמעותית בפריון עם העלייה בגיל והסיכויים הקלושים להיריון אחרי גיל 42.
במשך שנים עבדה בהתנדבות ב"דלת פתוחה", בייעוץ על אמצעי מניעה וטיפול ותמיכה בבני נוער.
הייתה חברה במועצת המנהלים של "אחווה", ארגון נכים בחיפה.
עסקה בייעוץ חינם לאוכלוסיית הפליטים בלונדון; מציעה ייעוץ בחינם לאוכלוסייה נזקקת בישראל במסגרת "בוני עולם", ארגון המעניק סיוע וליווי לחשוכי ילדים ולמתקשים ללדת.
מרתה קרס רובי היא פוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת אלבמה, מאז 2011 ועד 2021. במחוז שוכנת עיר הבירה מונטגומרי ואזור המטרופולין שלה.
כהונתה הגיעה לידי גמר בינואר 2021, זאת לאחר שהודיעה בשנת 2019 על אי-התמודדותה בבחירות 2020.
רובי נולדה במונטגומרי שבאלבמה, בתו של ג'ואל פרדריק דובינה, המכהן כשופט בכיר בבית המשפט הפדרלי ה-11 לערעורים של ארצות הברית.
היא למדה באוניברסיטת ניו יורק, שם השלימה לימודי תואר ראשון במוזיקה.
ב-2001 סיימה את לימודיה בבית הספר קמרלנד למשפטים באוניברסיטת סמפורד שבברמינגהאם.
בשנת 2003 נבחרה למועצת עיריית מונטגומרי, שם כיהנה עד ראשית 2011. במהלך כהונתה חברה לראש העיר בובי ברייט בהתנגדותו לבניית מרכז קניות במזרח העיר, תמכה בהעלאת המיסוי על סיגריות בעשרה סנטים והתנגדה להפרטה של מערך פינוי האשפה הביתית של העירייה.
בבחירות אמצע הכהונה ב-2010 הכריזה רובי על התמודדותה לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של אלבמה.
בסיבוב הראשון של הבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית ניצחה עם 49% מהקולות, וגם בסיבוב השני גברה על ריק ברבר, מועמד תנועת מסיבת התה.
בבחירות הכלליות ניצבה בפני בובי ברייט, שמרן מהמפלגה הדמוקרטית, שנבחר ב-2008 במחוז רפובליקני מסורתי בו ניצח באותה שנה ג'ון מקיין בבחירות לנשיאות.
בסיוע של גל רפובליקני לאומי, נבחרה רובי עם 51% מהקולות והדיחה את ברייט.
רובי, לצד טרי סוול, היא האישה הראשונה שנבחרה לבית הנבחרים מטעם אלבמה בבחירות שאינן מיוחדות.
רובי מתנגדת להפלות, ובקונגרס ה-116 של ארצות הברית קיבלה דירוג אפסי מהארגון "הורות מתוכננת".
דפוס הצבעותיה בבית הנבחרים תואם עמדות שמרניות, כמו התנגדות לשכר מינימום פדרלי, תמיכה בביטול שירות הכנסות הפנים, התחייבות להקדיש 4 אחוזים מהותצר המקומי הגולמי של ארצות הברית לתקציב הביטחון הלאומי ותמיכה בזכות לשאת נשק.
ב-2018 קיבלה דירוג בן 3% מהאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות ואחר בן 9% מהאיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים על עמדותיה בנושא זכויות אזרח.
בבחירות 2016 התמודדה רובי לתקופת כהונה רביעית.
בפריימריז הרפובליקני ניצחה את בקי גריטסון, המזוהה עם תנועת מסיבת התה, עם כ-40% מהקולות.
באוקטובר 2016, לאחר פרסום אמירותיו הסקסיטיות של המועמד הרפובליקני דונלד טראמפ, הצהירה רובי כי היא לא תצביע לו בבחירות וכי התנהגותו הופכת את מועמדותו לנשיאות כבלתי-מתקבלת על הדעת.
בסופו של דבר היא נבחרה מחדש, ואף תמכה במספר אג'נדות שהוביל טראמפ כמו ביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה והרחבת גדר ההפרדה בין ארצות הברית למקסיקו.
שנתיים לאחר מכן היא נתקלה בהתנגדות עזה בבחירות המקדימות הרפובליקניות.
בסוף הסיבוב הראשון היא זכתה רק ב-39% מהקולות ומצאה עצמה מעפילה בעל כורחה לסיבוב שני מול קודמהּ בתפקיד בובי ברייט, שהספיק בחלוף השנים להצטרף למפלגה הרפובליקנית.
אולם, רובי זוכה לתמיכתו של נשיא ארצות הברית טראמפ, והטיחה בברייט האשמות בדבר אופורטוניזם.
היא זכתה בקלות בסיבוב השני של הפריימריז עם כשני שלישים מהקולות.
היא נבחרה מחדש ללא קושי בנובמבר 2018, ובינואר שלאחר מכן הושבעה לכהונתה החמישית.
ביולי 2019 הצהירה רובי על פרישתה מהקונגרס של ארצות הברית לקראת בחירות 2020. בגיל 43 היא נמנית בין הרפובליקנים הצעירים ביותר בבית הנבחרים ובין 13 הנשים הרפובליקניות היחידות.
כהונתה נחתמה ב-2021 עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
מרתה לינדן הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית.
לינדן נולדה בניו יורק, בת להורים שוודים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 היא התחתנה עם איש העסקים אלברט שמיד, שהפסיד את הונו בתקופת השפל הגדול.
לאחר שבעלה איבד את הונו, לינדן מצאה עבודה בקיוסק.
בסופו של דבר היא החליטה שההזדמנות מחכה בהוליווד, אז המשפחה עברה לשם.
תפקידיה בתיאטרון הקהילתי בפסדינה הובילו לתפקידים ראשיים בהמשך.
חשיפה זו, הובילה להתעניינות מצד בכירי הקולנוע באותה עת.
בשנת 1942 הוחתמה לינדן על חוזה ארוך טווח עם אולפני מטרו גולדווין מאייר.
בשנת 1954 הופיעה לינדן באופרת הסבון "אישה עם עבר" ברשת CBS
ב-13 בדצמבר 1990 נפטרה לינדן מדלקת ריאות בבית החולים לנוקס היל בגיל 87.
מרתה ואגו (בהונגרית: Vágó Márta; בודפשט, 6 ביולי 1903 – בודפשט, 22 באפריל 1976) הייתה סופרת יהודייה-הונגרייה אהבתו והמוזה של המשורר אטילה יוז'ף (1905–1937).
אביה, יוז'ף ואגו (1877–1948), היה כלכלן ועיתונאי של הפסטר לויד.
מרתה ואגו נולדה בבודפשט במשפחה יהודית כבתם של יוז'ף ואגו ושל וילמה שרמן.
סבה וסבתה מצד אביה היו מור וייס וינקה הולנדר, סבה וסבתה מצד אמה היו אדולף שרמן (1842–1904), קצין הרפואה הראשי של בודפשט, ולאונטין שמלבאך (1849–1893).
השקפת עולמה עוצבה על ידי החברים של המשפחה – פאל סנדה, ז'יגמונד קונפי, קארוי (קרל) מנהיים, קארוי (קרל) פולני, רוסטם ואמברי, לאיוש הטווני, אנה לסנאי ועוד.
בשנת 1927 למדה אצל קרל יאספרס בהיידלברג.
היא הכירה את המשורר אטילה יוז'ף בשנת 1928. לאחר מכן למדה בלונדון מהסתיו באותה שנה ואחר כך בברלין.
ב-3 באפריל 1930 נישאה לפרופסור הוגו סטרליצר, מרצה באקדמיה למוזיקה.
היא התגרשה בשנת 1933, חזרה להונגריה ויצרה קשר הדוק מחדש עם אטילה יוז'ף.
היא הייתה מעורבת בעריכת כתב העת ספ סו (Szép Szó).
בשנות הארבעים הייתה כתבת של "הכוכב ההונגרי" (Magyar Csillag) שהיה כתב עת ספרותי וביקורתי, יורשו של הניוגט במהלך מלחמת העולם השנייה.
כתביה הופיעו בשני כתבי העת האלה (ככל שהחוקים האנטי יהודיים איפשרו זאת) היא זו שהפנתה את תשומת לבו של אטילה יוז'ף לחשיבותה של הסוציולוגיה.
היא כתבה את זיכרונותיה בין השנים 1942–1943 שהופיעו כספר רק בשנת 1975.
מרתה כהן הייתה אחות יהודייה צרפתייה, שורדת שואה, אשר התגייסה לצבא צרפת ושימשה בו כמרגלת באזורי הגבול עם גרמניה לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1944 – 1945.
מרתה כהן נולדה ב-13 באפריל 1920, כמרתה הופנונג במץ, צרפת, למשפחה יהודית אורתודוקסית דוברת גרמנית, כאחת משבעת ילדיהם של פישל הופנונג ורגינה לבית בלייטרך; סבה היה רב העיר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-3 בספטמבר 1939, מחצית האוכלוסייה האזרחית במחוז מוזל, בו נמצאת העיר מץ, שמצאו את עצמם בין קו מאז'ינו לבין הגבול צרפת-גרמניה פונו אל מרכזה ומערבה של צרפת.
מרתה ומשפחתה עברו לעיר פואטייה, במערב צרפת.
בשנת 1940 גם העיר פואטייה נכבשת על ידי גרמניה הנאצית.
בתחילת שנת 1942, אחותה של מרתה, סטפני, נשלחת לאושוויץ שם היא מצאה את מותה.
ב-17 ביוני 1942, הצליחה מרתה להבריח את משפחתה לאזור החופשי בעזרת מסמכים מזויפים.
היא עצמה נשארה בפואטייה כדי לסיים את לימודיה בבית הספר לאחיות.
ארוסה, ז'אק דלאוניי, סטודנט וחבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית נעצר ונורה למוות ב-6 באוקטובר 1943.
בשנת 1944 התגייסה לצבא צרפת, תחילה כעובדת סוציאלית ולאחר מכן כסוכנת ביון.
עם תום המלחמה שירתה כאחות צבאית בהודו-סין הצרפתית (וייטנאם).
בשנת 1958, נישאה מרתה הופנונג לקולונל לויד כהן, רופא בצבא ארצות הברית, ועברה להתגורר עמו בלוס אנג'לס שם נולדו להם שני בנים.
במשך שנים רבות עבדה כאחות ליד בעלה הרופא.
מרתה כהן נפטרה ב-21 במאי 2025 בביתה בקליפורניה.
בשנת 1944, שחררו בעלות הברית את פריז אבל המלחמה בחזית אלזס-לורן עדיין נמשכה.
מרתה התגייסה לצבא הצרפתי בתור עובדת סוציאלית, אך כאשר נודע למפקדיה שהיא ילידת העיר מץ ומדברת גרמנית שוטפת הוחלט לשלוח אותה לגרמניה כדי לאסוף מידע על האסטרטגיה של הצבא הגרמני, מידע שהיה נחוץ לכוחות הצרפתיים לצורך ניהול הקרבות.
לצורך כך למדה מרתה לירות בכלי נשק שונים, לקרוא מפות, לקרוא ולכתוב בשפות קוד, לזהות את כל סוגי המדים והדרגות בצבא הגרמני ולהכיר כל ציוד אפשי שקשור לצבא הגרמני.
לאחר ארבעה עשר ניסיונות כושלים לחצות את הגבול לגרמניה דרך אזור אלזס, היא הצליחה לחצות את הגבול דרך העיר שפהאוזן שבשווייץ ונכנסה לגרמניה בתור מרתה אורליך אחות גרמניה המחפשת את ארוסה.
תחת מסווה זה היא הצליחה לשוחח באופן חופשי עם חיילים גרמנים רבים ולקבל מידע אותו העבירה חזרה לצרפת.
בתחילת שנת 1945 היא הצליחה לחלץ מידע על פינוי קו זיגפריד בקטע שמצפון מערב לעיר פרייבורג, בעקבות מתקפת בעלות הברית.
קו זיגפריד היה קו הביצורים הגדול שנבנה על ידי גרמניה הנאצית להגנה על גבולה, במקביל לקו מאז'ינו שנבנה על ידי הצרפתים בצד הצרפתי של הגבול.
כמוכן הצליחה להביא לידיעת הצבא הצרפתי את מיקומו של המארב שהגרמנים תכננו נגד הצרפתים ביער השחור.
מידע זה הציל מספר עצום של חיים משני הצדדים.
על אומץ ליבה ואיכות עבודתה, היא קיבלה עיטורים:
בשנת 2014 הוענק לה על ידי ממשלת גרמניה הפדרלית העיטור Verdienstorden der Bundesrepublik Deutschland (עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה).
בשנת 2002 הוענק לה על ידי מרכז שמעון ויזנטל התואר Woman of Valor.
בשנת 2002 יצא לאור בשפה האנגלית ספרה האוטוביוגרפי של מרתה כהן "מאחורי קווי האויב" , אותו כתבה יחד עם העיתונאית הבריטית ונדי הולדן.
הספר תורגם לצרפתית ולגרמנית ומהדורות נוספות שלו, ביניהן מהדורה קולית באנגלית, פורסמו בשנים 2018 ו-2021 בארצות שונות.
באוקטובר 2019, ביקרה מרתה כהן בישראל לרגל הקרנת הסרט הדוקומנטרי "שישינאט – איך הפכתי במקרה למרגלת" , בהפקתו של עמוס גבע, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה.
הסרט מגולל את פעילותה כמרגלת בגרמניה.
מרתה ופרנקלין (שם הסדרה באנגלית: Atlantic Crossing) היא דרמה היסטורית המתרחשת בנורווגיה ובארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הסדרה מתמקדת במערכת היחסים שנרקמה בין נסיכת הכתר מרתה מנורווגיה לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט בתקופה בה שהתה מרתה בארצות הברית בזמן המלחמה לאחר שנמלטה מהפלישה הנאצית לנורווגיה בשנת 1940.
הסדרה הוקרנה לראשונה ב-25 באוקטובר 2020 ברשת NRK הנורווגית.
הסדרה עלתה לראשונה ב-4 באפריל 2021 בארצות הברית ברשת PBS.
סופיה הלין - מרתה נסיכת הכתר הנורווגית
טוביאס סנטלמן - אולף נסיך הכתר הנורווגי
קייל מקלכלן - נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט
סרן פילמרק - הוקון השביעי, מלך נורווגיה
אנקה פון דר ליפה - רגי אסטגארד, בת הלוויה של מרתה
הרייט סאנסום האריס - אלינור רוזוולט
דניאל בטס - הארי הופקינס, היועץ הקרוב ביותר של רוזוולט לענייני מדיניות חוץ במהלך המלחמה
לוסי ראסל - מיסי להנד, המזכירה הפרטית של רוזוולט
סוזן ברטיש - פלורנס הארימן, שגרירת ארצות הברית בנורווגיה
ליאונורה אייק - רגנהילד, נסיכת נורווגיה
אמתיאה אייק - אסטריד, נסיכת נורווגיה
ג'וסטינה ברוזקובה - הנסיך האראלד
מייקל פיתאן - המלך ג'ורג' השישי
אביגיל רייס - אליזבת, המלכה האם
לאסה קולסרוד- ניקולאי, עוזרו של אולף
פטר מייסל - נורדלי, הסנגור של המלך האקון
סדרת הטלוויזיה בת שמונת החלקים הופקה במשותף על ידי חברת ההפקות העצמאית הנורווגית Cinenord, השידור הציבורי בנורווגיה NRK ושירות השידור הציבורי האמריקאי (PBS).
מרתה קינג הייתה מאיירת ניו זילנדית, המאיירת הבוטנית הראשונה של ניו זילנד.
היא הייתה דמות בולטת בתחום החינוך כמייסדת בתי ספר, בנוסף לכישוריה בבוטניקה.
מרתה קינג נולדה באירלנד בשנת 1802 או 1803. ייתכן שעבדה בעבודה ציבורית לפני שהם היגרו מאירלנד.
היא היגרה לניו זילנד בדצמבר 1840, והגיעה לולינגטון, עם אחותה הבכורה, מריה, ואחיה, סמואל פופאם קינג.
מולינגטון הם הפליגו למחוז וואנגאנוי על סיפונה של "אליזבת", והגיעו ב -27 בפברואר 1841 והיו מהמייסדים של העיר החדשה.
הם רכשו חלק מהאדמה שרכש הקולונל ויליאם וואקפילד עבור חברת ניו זילנד.
סמואל קינג בנה שני בתים, ומרתה קינג ואחותה פתחו את בית הספר הראשון של וואנגאנוי זמן קצר לאחר מכן.
בית הספר היה פופולרי והאחיות ניהלו אותו היטב.
בדצמבר 1847 עברה משפחת קינג לניו פלימות'.
קינג פתחה בית ספר אחר עם אחותה, מריה, וגיסתה, מרי ג'יין קינג.
המקום שימש גם לפעילויות תרבותיות אשר שיקפו את נוכחותם הבולטת של משפחתה בחיים הציבוריים של ניו פלימות'.
שתי האחיות גם ארגו פשתן לייצור בד וסחורות נוספות להשלמת הכנסותיהן.
קינג נפטרה בביתה בניו פלימות' ב-31 במאי 1897, בת 94 שנים.
קינג הייתה אחת המתיישבים הבריטים והאירים המוקדמים שפנו לאיור בוטני כדי "ליצור פרנסה בתנאים קשים".
בספטמבר 1842 הוזמנה קינג מטעם החברה לגננות ובוטניקה של ולינגטון להכין שני סטים של רישומים של דגימות בוטניות מקומיות מעניינות, האחת תועבר לדירקטורים של החברה הניו זילנדית, והשנייה לחברת הגננות הלונדונית.
לא ידוע בדיוק מדוע נבחרה קינג למשימה זו.
הסט הראשון של 40 צבעי מים הושלם עד ינואר 1843, והגיע לחברת ניו זילנד בלונדון בספטמבר 1843. היא נרכשה על ידי ספריית אלכסנדר טרנבול בשנת 1981. הסט השני נעלם ללא עקבות.
בשנת 1845 הופיעו ארבע מהליטוגרפיות של קינג באיורים של אדוארד ג'רינגהם וייקפילד לזכרונותיו ממסעו בניו זילנד.
פרט לצבעי המים הבוטניים, כל שנותר מיצירתה של קינג הם 16 רישומי עיפרון המתארים נופים של ולינגטון, וואנגאנוי וניו פלימות', מתוארכים בין השנים 1841 - 1859. אף שקינג הציגה מאוחר יותר בתערוכה הבינלאומית בסידני של 1879, לא ידוע על דוגמאות אחרות של עבודותיה ששרדו.
בשנת 2017 נבחרה קינג על ידי החברה המלכותית לאחת מ-150 הנשים שתרמו לידע על ניו זילנד.
מיטשל, התובע הכללי של ארצות הברית תחת הנשיא ריצ'רד ניקסון.
היא הפכה לדמות מוכרת מאוד ולאחר מכן שנויה במחלוקת בשל הערותיה הבוטות על הממשלה בזמן פרשת ווטרגייט.
מרתה אליזבת ביל ג'נינגס מיטשל נולדה באזור כפרי בפיין בלאף, ארקנסו ב-2 בספטמבר 1918. היא גדלה כבת יחידה של סוחר כותנה ומורה לדרמה.
מיטשל למדה שש שנים בבית ספר פרטי, ועברה לבית ספר ציבורי במהלך השפל הגדול.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון בשנת 1937. מיטשל הייתה דיסלקטית, והתקשתה לקרוא בקול.
לאחר לימודים במכללה, עבדה כעוזרת אחות בצלב האדום.
מיטשל למדה באוניברסיטת ארקנסו בפייטוויל ולאחר מכן באוניברסיטת מיאמי.
לאחר סיום לימודי היסטוריה, היא עבדה כשנה כמורה בכיתה ז' במובייל, אלבמה, היא שבה לפיין בלאף ב-1945 ולאחר מלחמת העולם השנייה החלה לעבוד כמזכירה.
במסגרת עבודתה עברה לוושינגטון, שם פגשה את קלייד ג'נינגס ג'וניור, קצין בצבא ארצות הברית מלינצ'בורג, וירג'יניה.
הם נישאו ב-5 באוקטובר 1946 ועברו לניו יורק.
זמן קצר לאחר נישואיהם, השתחרר בעלה מן השירות, והחל לעבוד כמוכר תיקי-יד.
מיטשל, עורך דין מצליח ממנהטן.
ב-10 בינואר 1961 נולדה לבני הזוג בת.
בשנת 1966, משרדי עורכי הדין של ג'ון מיטשל וניקסון התמזגו.
עם בחירתו של ניקסון לנשיא ב-1968, מונה ג'ון מיטשל לתפקיד התובע הכללי, תפקיד שחייב מעבר לוושינגטון די.סי.
מיטשל זכתה לראשונה לתשומת לב ברמה הלאומית לאחר שהעירה לכתב טלוויזיה שהפגנות השלום בוושינגטון הבירה שנערכו בנובמבר 1969 הזכירו לבעלה מהפכה רוסית.
ההצהרה הגבירה את סיקורה בתקשורת, והיוותה מקור לרכילות פוליטית ולמידע.
במהלך תקופה זו, מעמדה של מיטשל כאשת חברה התחזק, והיא הופיעה בתוכניות אירוח.
בנובמבר 1970, סקר של גאלופ הצביע על כך ש-76 אחוז מהאמריקאים זיהו אותה, והיא הופיעה בשער המגזין טיים בגיליון שעסק בנשים המשפיעות ביותר בוושינגטון.
המוניטין שלה כאשה המתבטאת באופן גלוי, בדרך כלל בתמיכה בנושאים רפובליקנים, הוביל לכינוי "מרתה הפה" או "פה הדרום" (ביטוי המתחרז בשפה האנגלית).
עם תחילת מערכת הבחירות של שנת 1972, נבחר ג'ון לעמוד בראש הוועדה לבחירת הנשיא מחדש (ובראשי תיבות CRP, או בלעג, CREEP).
במהלך הקמפיין, מיטשל החלה להתלונן בפני אנשי תקשורת שהקמפיין השתמש ב"תחבולות מלוכלכות" כדי לנצח בבחירות.
שבוע לפני הפריצה של מטה ה-DNC ב-1972 בבניין המשרדים של ווטרגייט, נסע הזוג מיטשל לקליפורניה כדי להשתתף בסדרה של אירועי גיוס כספים.
בעודו שם, קיבל ג'ון שיחת טלפון על התקרית ומיד ערך מסיבת עיתונאים בה הכחיש כל מעורבות של CRP בעניין.
לאחר מכן חזר ג'ון לוושינגטון הבירה, ועודד את אשתו להישאר בקליפורניה כדי ליהנות ממזג האוויר שטוף השמש, ובינתיים, גייס את המאבטח שלהם, סוכן ה-FBI לשעבר סטיב קינג (לימים שגריר ארצות הברית בצ'כיה), כדי למנוע ממנה ללמוד על הפריצה או ליצור קשר עם עיתונאים.
למרות מאמצים אלה, ביום שני שלאחר מכן, מרתה רכשה עותק של הלוס אנג'לס טיימס.
מק'קורד ג'וניור, מנהל האבטחה של ה-CRP ושומר הראש והנהג של בתה, היה בין העצורים.
פרט זה התנגש עם הסיפור הרשמי של הבית הלבן לפיו הפריצה לא הייתה קשורה ל-CRP, והעלה את חשדה.
מרתה ניסתה ללא הצלחה ליצור קשר עם בעלה בטלפון, ולבסוף אמרה לאחד מעוזריו שהשיחה הבאה שלה תהיה לעיתונות.
ביום חמישי לאחר מכן, ב-22 ביוני, ערכה מרתה מיטשל שיחת טלפון בשעות הלילה המאוחרות לעיתונאית הלן תומאס.
מיטשל הודיעה לתומאס על כוונתה לעזוב את בעלה עד שיתפטר מה-CRP.
כשתומאס התקשרה חזרה למיטשל, מפעיל המלון אמר לתומס שמיטשל "אינה בקו הבריאות" ולא יכולה לדבר.
תומאס התקשרה לג'ון, אשר הצהיר כי "[מרתה] קצת מתעצבנת על פוליטיקה, אבל היא אוהבת אותי ואני אוהב אותה וזה מה שקובע".
בדיווח שלה לאחר מכן על התקרית, תומאס אמרה כי היה ברור שמישהו לקח את הטלפון מידו של מיטשל וניתן היה לשמוע את האישה אומרת "אתה פשוט תסתלק".
הדיווח של תומאס זכה לסיקור נרחב בחדשות, וכלי תקשורת רבים ניסו ליצור קשר עם מרתה מיטשל.
כמה ימים לאחר מכן, מרסיה קרמר, כתבת פשע ותיקה של ניו יורק דיילי ניוז, עקבה אחרי מיטשל לקאנטרי קלאב.
קרמר העריכה כי מרתה הוכתה ודיווחה על סימנים שחורים וכחולים על זרועותיה של מיטשל.
במה שהיה ראיון הראשון מבין רבים, מיטשל סיפרה כיצד בשבוע שלאחר הפריצה לווטרגייט היא הוחזקה בכוח ובניגוד לרצונה במלון בקליפורניה וכי קינג הוא זה שמשך את חוט הטלפון מהקיר.
לאחר מספר ניסיונות להימלט מהמרפסת, היא הוחזקה בכוח על ידי חמישה גברים, וכתוצאה מכך נפצעה ונזקקה לתפרים.
הרב קלמבך, עורך דינו האישי של ניקסון, זומן למלון והזעיק רופא על מנת שיזריק לה זריקת הרגעה.
לאחר התקרית, החלה מיטשל לחשוש לחייה.
למרות העיסוק התקשורתי הנרחב בפריצת ווטרגייט, דיווחיה של מיטשל נדחקו לשוליים.
עוזרי ניקסון, במאמץ להכפיש את מיטשל, אמרו לעיתונות שהיא סובלת מבעיית שתייה, אמירה שהיה לה בסיס עובדתי, וטענו שהיא מחלימה בבית החולים סילבר היל, מתקן פסיכיאטרי בקונטיקט.
זמן קצר לאחר הפריצה, התפטר ג'ון בנימוק שברצונו להקדיש זמן רב יותר למשפחתו.
במאי 1973 סיפקה מיטשל עדות בתביעה האזרחית של המפלגה הדמוקרטית בסכום של 6.4 מיליון דולר נגד ה-CRP.
בני הזוג מיטשל נפרדו בסופו של דבר בספטמבר 1973, לאחר שג'ון עזב את הבית עם בתם, מרטי.
ב-1 בינואר 1975 הורשע ג'ון בעדות שקר, שיבוש מהלכי משפט וקשירת קשר בגין מעורבותו בפריצת ווטרגייט וריצה 19 חודשים בכלא פדרלי.
בגלל מעורבותה בשערורייה, היא הושמצה וננטשה על ידי רוב בני משפחתה, מלבד בנה ג'יי.
רק בפברואר 1975 הודה מק'קורד, לאחר שהורשע על תפקידו בפריצת ווטרגייט, שמיטשל נחטפה ואישש את סיפורה.
עוד הוא טען כי בוב הולדמן, כמו גם עוזרים בכירים אחרים של הנשיא ניקסון, קינאו בפופולריות שלה בתקשורת וחיפשו דרכים להביך אותה.
לדברי ניקסון למראיין דייוויד פרוסט ב-1977, העיסוק במרתה מיטשל הסיחה את דעתו של בעלה מהטיפול בהשתקת פרשת ווטרגייט, ולכן "אם לא הייתה מרתה מיטשל, לא היה ווטרגייט".
היא החלה לכתוב את זיכרונותיה ב-1973, אך לא חתמה על חוזה מחשש שהדבר עלול לגרום להפסקת תשלומים מבעלה.
באפריל 1974 היא קיבלה עבודה כמנחה אורחת של התוכנית "פנורמה" ב-WTTG של וושינגטון, שם עבדה כשבוע בלבד.
עורך דינה, במסגרת סכסוך מזונות מתמשך, תיאר אותה כ"חולה נואשות, ללא כסף וללא חברים".
בנה, שעבד כחוקר בוועדת המשנה של הסנאט לביטחון פנים, טיפל בה ושימש מדי פעם כדובר שלה.
בימיה האחרונים היא התקיימה מתרומות שנשלחו על ידי תומכים אוהדים.
ב-31 במאי 1976, בשלבים מתקדמים של מיאלומה נפוצה, מיטשל נכנסה לתרדמת ומתה בבית החולים Memorial Sloan Kettering בניו יורק בגיל 57. בנה, בעלה ובתה הגיעו להלווייתה זמן קצר לאחר תחילתה.
תומך אנונימי (אדמירל מקליפורניה, לדברי המשפחה) שלח ללוויה סידור פרחים מחרציות לבנות, באמצעותן נכתב "מרתה צדקה".
היא קבורה בבית הקברות בלווד בפיין בלאף עם אמה וסבתה.
למרות אישיותה המוחצנת, מכרים קרובים אמרו שהיא הייתה חרדה לעיתים קרובות לפני השתתפותה במסיבות או באירועים ציבוריים, אוחזת בזרועה של חברתה, רועדת או אפילו בוכה.
היא סירבה לקוד למלכה אליזבת השנייה במסיבת גן ביולי 1971, ואמרה, "אני מרגישה שאזרח אמריקאי לא צריך להשתחוות בפני מלכים זרים".
הרוזן מלינדזי מסקוטלנד, חבר במשמר המלכה, נזף במיטשל במכתב, ובהודעה לעיתונות מסר כי "תמיד יש תקווה שהיא תוכל ללמוד כמה נימוסים.
אם היא תצעק כך, יצעקו עליה בחזרה."
שלוש שנים לאחר מותה, אשת החדשות ווינצולה מקלנדון הוציאה ספר בשם מרתה.
מקום הולדתה ובית ילדותה של מרתה ביל מיטשל, כיום הבית והמוזיאון של מרתה ביל מיטשל, הוספו למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בינואר 1978. ביום השנה השני למותה, הכביש המהיר מרתה מיטשל בפיין בלאף נקרא על שמה.
שלוש שנים מאוחר יותר, הוקם לכבודה פסל במרכז האזרחי פיין בלאף עם לוח שעליו נכתב " דעו את האמת והאמת תשחרר אתכם".
דמותה של מרתה מיטשל גולמה בסרט "ניקסון" (1995) בידי השחקנית מדלין קאן.
בשנת 2004, מחזה בן שלוש מערכות בשם "מדברת מרתה", הוצג בארקנסו בכיכובם של לי אן מור בתור מרתה מיטשל ומייקל צ'ילדרס בתור ג'ון מיטשל.
באותה שנה הוצג מופע יחיד מאת ג'ון ג'טר על מיטשל, "טריקים מלוכלכים".
הפרק הראשון של הפודקאסט Slow Burn, שכותרתו "מרתה", תיאר את תפקידה בשערוריית ווטרגייט.
מיטשל גולמה על ידי ונסה באייר בפרק 16 ביולי 2019 של הסדרה "תולדות השתייה" בקומדי סנטרל .
גזלייט, סדרת טלוויזיה המבוססת על הפודקאסט Slow Burn, עלתה לשידור ב-2022, כאשר ג'וליה רוברטס מגלמת את מרתה ושון פן את ג'ון מיטשל.
בשנת 2022 יצא סרט בשם "אפקט מרתה מיטשל".
הסרט תיעודי והוא מתאר את דמותה של מיטשל, את ראיונותיה המרובים בתקשורת ואת המאמצים של ממשל ניקסון להשתיקה.
"אפקט מרתה מיטשל", שם למצב בו פסיכיאטר מזהה בטעות או בכוונה את טענותיו האמיתיות אך יוצאות הדופן של מטופל כהזיות, נקרא על שמה.
מרתה היל (1 בדצמבר 1900 – 19 בנובמבר 1995) הייתה מורה אמריקאית למחול, שהשפיעה על דורות של תלמידים, היות שכיהנה כ־35 שנים בתפקיד מנהלת תחום המחול בבית הספר ג'וליארד.
היל נולדה באיסט פלסטיין, אוהיו.
היא למדה בבית ספר לחינוך גופני בבאטל קריק, מישיגן, וסיימה את לימודיה ב־1920. היא החלה לעבוד שם כמורה למחול, ולימדה בלט והתעמלות שוודית במשך שלוש שנים.
בשנת 1923 התקבלה לעבודה כמורה למחול במכללת המדינה למורים של מדינת קנזס.
היל לימדה שם במשך שלוש שנים, וב־1926 עברה לניו יורק.
לאחר שהגיעה לניו יורק, למדה אצל מורים שונים למחול; אחת הבולטות הייתה מרתה גרהם, שהשפיעה מאוד על היל.
בשנת 1927 התקבלה לעבודה בתור מרצה למחול באוניברסיטת אורגון, שם נמנתה על תלמידיה הרקדנית בסי שונברג.
בשנת 1929, משצברה היל מספיק כסף, חזרה לניו יורק.
היא הצטרפה ללהקת המחול של מרתה גרהם, השלימה תואר ראשון במכללה למורים של אוניברסיטת קולומביה, והחלה ללמד תלמידי תיכון בבית הספר על שם לינקולן ליד המכללה למורים.
בשנת 1930 החלה ללמד באוניברסיטת ניו יורק במחלקה לחינוך גופני של בית הספר לחינוך, ותוך זמן קצר הפכה למנהלת תחום המחול.
היל נאלצה לעזוב את להקת המחול של מרתה גרהם ב־1931 בשל אילוצי ההוראה שלה.
בשנת 1932, החלה היל ללמד במכללת בנינגטון החדשה בבנינגטון, ורמונט, כמנהלת החוג למחול.
היא כיהנה במקביל באוניברסיטת ניו יורק ובבנינגטון עד 1951.
בקיץ 1934 יזמה היל פסטיבל מחול בקיץ בקמפוס מכללת בנינגטון, שהתקיים עד 1942, פרט לשנת 1939, שבה התקיים במילס קולג'.
הפסטיבל כלל קורסי מחול בני כמה שבועות.
דוריס האמפרי, מרתה גרהם, צ'ארלס וידמן והאניה הולם היו מורים בולטים בפסטיבל.
בשנת 1941 השלימה היל את התואר השני שלה מאוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1948 הקימה בית ספר למחול בקונטיקט קולג'.
בפסטיבל הקיץ החדש בקונטיקט הועסקו רבים מאותם מורים וכוריאוגרפים מפסטיבל בנינגטון.
היל הייתה מנהלת משותפת של הפסטיבל עד 1952. מאוחר יותר שונה שמו של הפסטיבל לפסטיבל המחול האמריקאי, והוא ממשיך להתקיים באוניברסיטת דיוק בקרוליינה הצפונית.
בשנת 1951, החליט ויליאם שומאן, נשיא בית הספר ג'וליארד, לשכור את היל כדי להקים מחלקה למחול.
יחד הגו שומאן והיל את הרעיון הנועז להקים מוסד הכשרה לרקדנים שיתחלק באופן שווה בין בלט לבין מחול מודרני.
בשנת 1952 נישאה היל לד"ר ת'רסטון דייוויס.
היל המשיכה לכהן כמנהלת תחום המחול בג'וליארד עד 1985, והכשירה דורות של רקדנים.
היא המשיכה ללמד בג'וליארד עוד מספר שנים לאחר סיום תפקידה כמנהלת.
על תלמידיה נמנים פול טיילור, מיוריאל טופז, פינה באוש, דניאל לואיס, לאר לובוביץ', אני אודוביצקי, יאסוקו טוקונאגה, דניס נאהאט, לינדה קנט, דאדלי ויליאמס, ברוס מרקס, מרסדס אלינגטון, מרתה קלארק, סוזן מרשל, סילביה ווטרס, לאנס וסטרגארד, ג'ני קוגן, רוברט גרלנד, מארק חיים, ביבי ניווירת', ורבים אחרים.
סרט תיעודי על אודות היל, בשם Miss Hill: Making Dance Matter, בבימוי גרג ונדר ויר ובהפקת קרן המחול על שם מרתה היל, הוקרן בבכורה בפסטיבל Dance on Camera בניו יורק בשנת 2014.
מרתה קנוקרט , לימים Marthe McKenna, הייתה מרגלת בלגית עבור הממלכה המאוחדת ובעלות בריתה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מאוחר יותר היא הפכה לסופרת.
היא כתבה יותר מתריסר רומני ריגול בנוסף לזיכרונותיה ולסיפוריה הקצרים.
קנוקרט נולדה בכפר ווסטרוזבקה במחוז הבלגי של מערב פלנדריה, לפליקס קנוקרט ואשתו מארי-לואיז ואנופלינוס.
היא היא החלה ללמוד בבית הספר לרפואה באוניברסיטת גנט, אך לימודיה נקטעו בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
באוגוסט 1914 הרסו חיילים גרמנים את כפר מגוריה, שרפו את ביתה והפרידו זמנית את משפחתה.
לאחר הכשרה כאחות, קנוקרט קיבלה עבודה בבית חולים צבאי גרמני שמוקם בכפר, שם זכתה להערכה בשל הכשרתה הרפואית וכישוריה הרב-לשוניים.
היא דיברה אנגלית, גרמנית, צרפתית ופלמית.
על שירותה הרפואי הוענק לה צלב הברזל על ידי הגרמנים.
ב-1915 היא הועברה לבית החולים הצבאי הגרמני ברולרס, שם התאחדה עם משפחתה שעברה לשם גם היא לאחר חורבן ביתם.
בערך בזמן הזה, פנתה אליה ידידת משפחה ושכנה לשעבר, לוסל דלדונק, שגילתה לקנוקרט שהיא סוכנת מודיעין בריטית, וביקשה לגייס אותה לרשת מודיעין אנגלו-בלגית הפועלת בעיירה.
במשך שנתיים השתמשה קנוקרט (בשם הקוד "לורה") בכיסוי שלה כאחות ובקרבתה התכופה לאנשי צבא גרמנים - הן בבית החולים והן כמלצרית בבית הקפה של הוריה - כדי לאסוף מידע מודיעיני צבאי חשוב עבור הבריטים ובעלי בריתם, שאותו העבירה לסוכנים אחרים בכנסיות המקומיות.
היא עבדה בעיקר עם שתי מרגלות בלגיות נוספות: מוכרת ירקות קשישה בשם הקוד "קנטיין מא", וסוכן תיבות דואר בשם הקוד "מספר 63", שניהם עזרו לה להעביר הודעות אל המטה הכללי הבריטי וממנו.
מעלליה במהלך המלחמה כללו השמדת קו טלפון שבו השתמש כומר מקומי כדי לרגל עבור הגרמנים וקבלת פרטים על ביקור שתוכנן אך בוטל של הקייזר וילהלם השני עבור התקפה אווירית בריטית.
בשלב מסוים ניסה הדייר הגרמני שלה, אוטו, לגייס אותה לרגל אחרי הבריטים.
קנוקרט ניסתה להעביר לו מידע לא מזיק אך חשוב לכאורה לזמן קצר, אך כשהתנהלות כסוכנת כפולה הפכה להיות קשה מדי, היא ארגנה שיהרגו אותו.
היא גילתה מערכת מנהרת ביוב, שלא הייתה בשימוש, שנמצאה מתחת למחסן תחמושת גרמני, והניחה את חומרי הנפץ כדי להשמיד את המחסן ומה שבתוכו.
עם זאת, פעולה זו הובילה לחשיפה ולכידתה כאשר היא איבדה את השעון שלה, שעליו חריטה של ראשי התיבות שלה, תוך כדי הנחת הדינמיט.
בנובמבר 1916 נידונה קנוקרט למוות בגין ריגול.
עם זאת, עונשה הומתק למאסר עולם בזכות כבודו של צלב הברזל שקיבלה בעבר.
היא שהתה שנתיים בכלא בגנט, ושוחררה ב-1918 בזמן הכרזת שביתת הנשק עם גרמניה, שסיימה את המלחמה.
קנוקרט זכתה בכבוד בריטי, צרפתי ובלגי על גבורתה ועל עבודת הריגול שלה - היא קיבלה את עיטור אוזכר בשדרים ב-8 בנובמבר 1918 על ידי פילדמרשל סר דאגלס הייג כהוקרה על עבודת המודיעין שלה, וכן קיבלה תעודה בריטית על אומץ לב מווינסטון צ'רצ'יל.
היא גם הוכתרה לחברה בלגיונות הכבוד הצרפתית והבלגית.
היא נישאה לג'ון "ג'וק" מק'קנה, קצין צבא בריטי.
ספר הזיכרונות שלה "הייתי מרגלת!" נכתב על ידי בעלה ופורסם תחת שמה לאחר נישואיה ב-1932.
צ'רצ'יל כתב את ההקדמה לספר.
פרסום ספר זיכרונותיה נבע מביקורה של סופרת אנגלית שעודדה את קנוקרט לכתוב ולפרסם פרטים על חוויותיה בזמן המלחמה.
בעקבות קבלת פנים ביקורתית ופופולריות רבה של זיכרונותיה ואנקדוטות ריגול אחרות, פרסמה משפחת מק'קנה שורה של יותר מתריסר רומני ריגול.
למרות שהספרים פורסמו בשמה של קנוקרט, משערים שבעלה היה אחראי במידה רבה לכתיבתם.
בני הזוג עברו למנצ'סטר במהלך מלחמת העולם השנייה, ולמרות פרישתה, היא נרשמה ב"ספר השחור" של אישים בולטים שייעצרו על ידי הנאצים במקרה של פלישה מוצלחת לבריטניה.
מאוחר יותר חזרו בני הזוג מק'קנה לבית משפחתה של קנוקרט בווסטרוזבקה ולא פרסמו ספרים נוספים.
נישואיהם של בני הזוג מק'קנה הסתיימו בסביבות שנת 1951. קנוקרט נשארה בווסטרוזבקה, ונפטרה בשנת 1966.
קנוקרט הוצגה על ידי מדלן קרול בסרטו של ויקטור סאוויל משנת 1933 "הייתי מרגלת", המבוסס על זיכרונותיה.
1936: מרגל המאסטר שלי: נרטיב של שירות חשאי
1936: תופים לעולם לא מרביצים
1937: מרגל נושא רומח: סיפור על שירות חשאי וריגול בזמן מלחמה
1938: מרגל כפול: סיפור של שירות חשאי מודרני
1946: כתוב את רבי המכר שלך
מרתה רדנר (בשם נעוריה גוטמן, בהונגרית: Rédner Márta; בודפשט, 15 בדצמבר 1909 – בודפשט, 12 בפברואר 1991) הייתה אמנית צילום, וצלמת עיתונות יהודייה-הונגרייה זוכת פרס בלה באלאז' (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה).
בעלה, מיקלוש רדנר (1909–1944), היה צלם וצלם עיתונות שניספה בשואה.
מרתה גוטמן נולדה במשפחה יהודית לשמואל גוטמן (1874–1956) נפח אמן, ולארז'בט נוימן.
בין השנים 1926–1928 הועסקה כעוזרת צלם על ידי ארז'בט רמר
עד 1930 עבדה בסטודיו הצילום של יוז'ף טורדה.
לאחר מכן עבדה כצלמת רחוב בעיקר על טיילת הדנובה והאי מרגיט
בין השנים 1930–1931 עבדה כפועלת בעסק של העתקת מסמכים בצילום (כמו מכונת צילום).
משנת 1933 ניהלה סטודיו עצמאי בשם מרתה ר.
היא עסקה גם בצילומי ילדים, דיוקנאות, מסמכים טכניים ופרסומיים גם במקומות חיצוניים מחוץ לסטודיו.
בין השנים 1935–1947, היא ובעלה עבדו בסטודיו שלהם בהצטלבות אוקטוגון.
בשנת 1944 נעלם בעלה במחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים).
היא שרדה את המלחמה בגטו בודפשט, ואחר כך צילמה חיילים רוסים עבור אוכל.
ב-1949 עבדה במכון לתנועת העבודה ההונגרית.
שנה לאחר מכן, הפכה חברה בקואופרטיב "פוטוקולקטיבה".
חבריה בקולקטיב היו בין היתר:קלרה לנגר, מריאן רייזמן, ארנה ואדאש ועוד.
בין השנים 1950–1957 הייתה צלמת משרד הבריאות.
ב-1951 עבדה גם ב"מדיאר פוטו" (שמה היום סוכנות הידיעות ההונגרית).
ב-1957 הפכה לצלמת של "הוצאת מדיצינה" (Medicina Kiadó)
משנת 1958 הייתה צלמת עיתונות של כתב העת "לאישה" ההונגרי (Nők Lapja)
תמונות הז'אנר שלה, דיוקנאות האמנים ותצלומי החיות שנעשו על פי המסורות הקלאסיות של צילומי רפורטז' הם יצירות של אישה רגישה ביותר.
חברות באגודת אמני הצילום ההונגרים (1956)
מרתה גרגיי (במקור לוסטיג, שמות בדויים ספרותיים: György Borbás, Mihály Kevély, בהונגרית: Gergely Márta; בארץ', 28 במרץ 1913 – בודפשט, 22 במאי 1973) הייתה סופרת יהודייה-הונגרייה, סופרת נוער, עורכת, זוכת פרס אטילה יוז'ף (פעמיים) שהוא הפרס הספרותי הממלכתי הגבוה בהונגריה, וכן עיטורי הוקרה נוספים.
מרתה לוסטיג נולדה במשפחה יהודית כבתם של אדולף לוסטיג, מסעדן ושל אילונה נויפלד.
היא החלה את לימודיה בבית ספר תיכון בפץ', אך הורחקה משם עקב הפצת שירתו של אנדרה אדי.
ב-1931 עברה לבודפשט והפכה לאורגת במפעל טקסטיל גולדברגר באובודה.
ב-1934 זכתה בתחרות הרומנים של קלמן מיקסאט עם הרומן שלה "שוטף הסיגים" (Salakmosó) (סיג).
עבודותיה פורסמו על ידי נפסבה, "ידיעות הונגריה" (Magyar Hírlap) ו"זמנים חדשים" (Új Idők).
רבים מהרומנים שלה פורסמו בסדרת רומני הכרך.
אין מידע על קורותיה בשואת יהודי הונגריה.
לאחר מלחמת העולם השנייה עסקה בספרות נוער.
מ-1949 עד 1956, הייתה העורכת של כתב העת "חבר למשחק" (Pajtás), ומ-1956 עד 1968, עורכת עיתון הילדים "המתופף הקטן" (Kisdobos).
מדליית ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית (1951)
עיטור מסדר הכבוד של העמל דרג זהב (1971)
מרתה קורטג (לבית קינסקר, בהונגרית: Kurtág Márta; 1 באוקטובר 1927 − 17 באוקטובר 2019) הייתה פסנתרנית קלאסית יהודייה-הונגרייה ומורה אקדמית לפסנתר.
היא הייתה אשתו של המלחין ג'רג' קורטג, איתו הופיעה במשך 60 שנה, כולל בפסטיבלים בינלאומיים.
הם ניגנו לעיתים קרובות מאוסף היצירות שלו בשם "משחקים" (Játékok), שגם אותו הקליטו ביחד.
קינסקר נולדה במשפחה יהודית בעיר אסטרגום בהונגריה.
היא למדה פסנתר אצל אנדראש מיהאי וליאו ויינר.
שם בבודפשט הכירה את בעלה לעתיד, ג'רג' קורטג, כשעברה ב-1946, כדי ללמוד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
הם נישאו ב-1947, ובנם ג'רג' נולד ב-1954. בעלה קיבל את התואר בקומפוזיציה (הלחנה) בשנת 1955. היא לימדה תחילה בבית הספר התיכון למוזיקה בלה ברטוק בבודפשט בשנים 1953–1963.
בשנים 1957–1958, לאחר המרד ההונגרי, התגוררו בני הזוג בפריז, שם למדה אצל מקס דויטש , אוליבייה מסייאן ודריוס מיו.
היא לימדה פדגוגיה מוזיקלית באקדמיית למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט משנת 1972.
קורטג תוארה כ"בעלת משמעות מכרעת בכל תחום" בחיי בעלה, כפסנתרנית שעמו הופיעה ו"כמאזינה ומבקרת הראשונה של יצירותיו בתהלך יצירתם".
הם הופיעו יחד במשך 60 שנה, בקונצרטים, ברדיו ובהקלטות.
ניגנו לעיתים קרובות מתוך אוסף של היצירות של בעלה (משחקים) לשתים ולארבע ידיים, כולל עיבודים של יצירות יוהאן סבסטיאן באך.
כשבעלה היה המלחין המפורסם של פסטיבל המוזיקה של ריינגאו ב-2004, היא ניגנה עמו מ"משחקים" בקונצרט.
הם ערכו קונצרטים בפסטיבל אלדבורו ב-2008, עם הכנר הירומי קיקוצ'י (Hiromi Kikuchi) והפסנתרן פייר-לורן אימאר (Pierre-Laurent Aimard) ב-The Maltings.
הם גם ניגנו מהאוסף באולם זנקל (Zankel Hall) בקרנגי הול בניו יורק בשנת 2009, בפריז בפסטיבל הסתיו (Festival d'Automne) ובפסטיבל לפסנתר על ג'קובנס (Festival le Piano aux Jacobins), בתיאטרון ז'ו דה פום (Théâtre du Jeu de Paume) באקס-אן-פרובאנס, בספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה ועוד ועוד.
כשג'רג' קורטג קיבל את מדליית הזהב מהאגודה הפילהרמונית המלכותית בלונדון ב-2013, הם ניגנו יחד באולם המלכה אליזבתשם.
קורטג נפטרה ב-17 באוקטובר 2019 בבודפשט.
בשנת 1997, שוחרר על ידי ECM Records, כולל עיבודי באך כגון הסונטינה Gottes Zeit ist die allerbeste Zeit, רי"ב 106. ב-1999 היא הקליטה את וריאציות דיאבלי של בטהובן עבור BMC.
מרתה נוימרק הייתה דמות בולטת בהיסטוריה של הסמכת נשים לרבנות.
על פי דיווחים רבים, היא היהודייה הראשונה שהתקבלה לבית ספר לרבנות.
מרתה נוימרק נולדה לרב ד"ר דייוויד נוימרק (1866–1924), פרופסור בהיברו יוניון קולג' ליהדות רפורמית ודורה נוימרק (נפטרה ב-1959).
שני אחיה היו סלומיאה בריינין ועמנואל ק' נוימרק.
ב-1921 הפכה נוימרק לסטודנטית הראשונה בהיברו יוניון קולג' שהצהירה על רצונה להיות רבנית.
באותה תקופה, קהילות יהודיות שלא היה להן רב במשרה מלאה היו שוכרות תלמידים לרבנות לתקופת חגי תשרי, על מנת שילוו את הקהילה בתפילה ויישאו בפניהם דרשות.
נוימרק ביקשה לקבל הזדמנות כזו בחגים של השנה הבאה, כפי שהתאפשר לחבריה לכיתה.
נשיא המכללה אמר למועצת הנגידים שלה שאם בקשתה תכובד, והיא אכן תישלח להטיף בפני קהילה ותסיים את הקורסים הנדרשים, ההיגיון מחייב שהיא תוסמך; הנושא עורר ויכוח על הסמכת נשים, שכן אף אישה מעולם לא הוסמכה לרבנות.
הפקולטה אישרה את הטפתה אם הקהילה המדוברת לא תתנגד, אך מאוחר יותר אסרה זאת מכיוון שנכשלה באחד הקורסים שלה.
עם זאת, הדיון על הסמכת נשים שעוררה נמשך.
בשנת 1922 נוימרק ואביה השתתפו בוועידת המרכזית של רבני אמריקה (CCARׂׂׂׂ), שם הצליחה לשכנע אותם להסמיך נשים לרבנות.
ה-CCAR הכריז בתשובה משנת 1922, "לא ניתן לשלול מאישה בצדק את הפריבילגיה של הסמכה", לאחר הצבעה שתוצאתה הייתה 56 נגד 11 בעד הצהרה זו.
עם זאת, מועצת המכללה עדיין סירבה לשקול נשים להסמכה, והצביעה (כפי שזכרה נוימרק) שישה מול שני רבנים נגדה.
נוימרק קיבלה אפוא הסמכה כמנהלת בית ספר דתי במקום הסמכה, למרות שבילתה 7 וחצי שנים בבית הספר לרבנות.
בשנת 1925 התפרסם מאמרה של נוימרק "הרבנית האישה: סקיצה אוטוביוגרפית של המועמדת הראשונה לרבנות", ב-טריביון היהודי וב-היברו סטנדרט.
כמה מהמסמכים האישיים שלה שמורים כעת במרכז ג'ייקוב ראדר מרקוס בארכיון היהודי האמריקאי בהיברו יוניון קולג'.
בעקבות נוימרק, היו מקרים נוספים של נשים יהודיות אמריקאיות שלמדו להסמכה לרבנות אך נדחו מקבלת הסמכה רשמית, בין היתר הלן לווינטל.
ההסמכה של לווינטל נדחתה לאחר שסיימה את לימודיה ב-1935.
בתחילת שנות ה-40 שימשה נוימרק כעורכת בפועל של שירות העיתונות היהודית העצמאית.
מרתה נוימרק נישאה להנרי מונטור בשנת 1924. בני הזוג התגרשו בשנת 1956. נוימרק נפטרה בשנת 1981 בגיל 77.
מרתה פטראו (ברומנית: Marta Petreu, נולדה ב-14 במרץ 1955) היא פילוסופית, היסטוריונית, מבקרת ספרות ומשוררת רומנית.
פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת באבש-בויאי בקלוז'-נאפוקה.
נולדה בשם רודיקה מרתה קרישאן, ולאחר נישואיה שינתה את שמה למרתה ורטיק.
מרתה פטראו הוא שם העט שלה.
בצעירותה הייתה חלק מהקבוצה הספרותית "אכינוקס" שפעלה באוניברסיטת באבש-בויאי מתוך גישה של חופש אקדמי ויצירתי, בתקופה בה רומניה הייתה נתונה תחת שלטון קומוניסטי שהנהיג משטר של צנזורה ודיכוי.
בשנת 1992 קיבלה תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת בוקרשט על עבודתה בנושא "ערכים אסתטיים באנמורפוזה של הלוגיקה", בהנחייתו של יון יאנושי.