tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחת מהן היא חברת איתמר מדיקל שמייצרת מכשור לאבחון ביתי של הפרעות שינה וזיהוי בני אדם בסיכון גבוה למחלות לב.
המכשיר הביא את הבדיקות מהמעבדה לבית המטופל.
הוא מבצע ניטור של השינה באמצעות בדיקת זרימת הדם באצבע.
לביא פיתח את הטכנולוגיה בשיתוף עם ד"ר בוב שנל, שאצלו עשה בתר-דוקטורט.
חברה נוספת היא- SLP, שמפתחת ומייצרת חיישנים לביצוע בדיקות שינה שמיוצאים לכל העולם.
לביא יזם והשתתף במספר פעולות לשינוי תקנות ציבוריות שהיו כרוכות בהשלכת השינה על הבריאות; היה פעיל בביטול שעת האפס בבתי הספר היסודיים על ידי משרד החינוך, היה בין הלוחמים למען שעון קיץ ולמניעת תאונות דרכים עקב עייפות והירדמות; שכנע את רשות השידור להנהיג את הגל השקט בזמן מלחמת המפרץ הראשונה
ופעל במסגרת צה"ל לשינוי פקודות מטכ"ל לגבי מספר שעות השינה בצה"ל.
בשנת 1978 מונה למרצה בכיר, בשנת 1983 לפרופסור חבר ובשנת 1989 לפרופסור מן המניין.
בשנת 1994 הופקד על הקתדרה על שם אנדרה בלרד לפסיכיאטריה ביולוגית.
לביא היה ראש המרכז הטכניוני למחקר בבטיחות בעבודה וגורמי אנוש ובשנים 1981–1993 הוא כיהן כראש היחידה לביולוגיה של ההתנהגות בפקולטה לרפואה.
בשנים 1993–1999 היה לביא דקאן הפקולטה לרפואה בטכניון, בשנים 2001–2008 היה סגן נשיא הטכניון למשאבים ופיתוח קשרי חוץ.
שהה בשבתון כפרופסור אורח בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
לביא פרסם 342 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים וכתב שמונה ספרים.
ספרו "עולמה הקסום של השינה" ראה אור בעברית בהוצאת ידיעות אחרונות ב-1993, באנגלית בהוצאת אוניברסיטת ייל ותורגם ל-15 שפות.
ספרו "לילות ללא נחת: כאשר נחירות הופכות לדום נשימה" יצא לאור בהוצאת משכל בשנת 2002, ובהוצאת אוניברסיטת ייל באנגלית ב-2003.
בספטמבר 2013 לביא חתם על הסכם עם קרן לי קה שינג בהונג קונג, מושל מחוז גואנגדונג בסין ופרובוסט אוניברסיטת שנטאו בסין, על הקמת סניף של הטכניון בסין בסמוך לאוניברסיטת שנטאו.
היזמה להקמת סניף הטכניון בסין הייתה של לי קה שינג, אחד מעשרת האנשים העשירים בעולם המתגורר בהונג קונג.
לי קה שינג אף העניק לטכניון תרומה של 130 מיליון דולר.
לביא, בשיתוף עם עמיתו פרופ' סקורטון נשיא אוניברסיטת קורנל, אף הצליחו לגייס למעלה מ-150 מיליון דולר עבור המיזם המשותף.
החל מיוני 2020, משמש יו"ר אגודת ידידי הטכניון בישראל, ובנובמבר 2020 מונה ליו"ר המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח.
במשרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה (המולמו"פ).
בשנת 2023 הצטרף גם לוועד המנהל של סיינסאברוד - ארגון המדענים הישראלים בחו"ל (עמותה).
2006- פרס על שם ויליאם גרון עבור מחקר המצאתי מהאגודה למחקר השינה האמריקאית (American Sleep Research Society).
2005- פרס של ספריית החינוך רפואי על שם מישל והוורד קסלר – בי"ח Brigham&Women, Boston עבור הספר Restless nights (Yale university Press, 2003).
2004 – הפרס הדו-שנתי לחקר השינה מאוניברסיטת פיזה – לחוקר השינה הטוב ביותר באירופה.
2001 – פרס אלקלס, המדען הטוב ביותר מטעם משרד הבריאות הישראלי והקרן הקיימת לישראל.
1995 - פרס הטכניון על שם Herschel Rich לחדשנות טכנולוגית.
לביא ערך מחקרים כדי לברר את השינויים ברמת הערנות במהלך היממה.
לצורך כך הוא פיתח פרדיגמה מחקרית בה נבדקים התבקשו לנסות להירדם, או להתנגד לשינה, למשך 7 דקות מדי 20 דקות במהלך 24 שעות.
הניסויים נערכו בתנאים שונים, כמו לאחר לילות של שינה בת 8 שעות, או 4 שעות, או ללא שינה כלל.
עד אותה עת גרסו התאוריות שמידת הישנוניות גדלה באופן מתמיד לאורך היום למעט הסייסטה בזמן הצהרים, כלומר ככל שאדם ער למשך זמן ארוך יותר – כך הוא ישנוני יותר.
מחקרי ה-7--13 של לביא, כפי שהם כונו בספרות, סתרו טענה זו, הוא מצא שהשעות שבהן לנבדקים היה קשה ביותר להירדם היו דווקא שעות הערב ב-21.00-20.00 בלילה (לביא כינה פרק זמן זה The Forbidden Zone for Sleep).
לביא גם גילה במחקריו שבשעות הלילה רמת הישנוניות גדלה באופן חד בפרק זמן אחד בן עשרים דקות שאותו כינה "שער השינה" במהלכו הנבדקים נרדמו מיד, ולאחריו הצליחו להירדם בקלות מדי 20 דקות עד לשעות הבוקר.
שער השינה היה שונה מנבדק לנבדק.
היו כאלו שכונו "טיפוסי בוקר" שהשער היה ב-19.00-20.00 והיו טיפוסי לילה שהשער נפתח בשעות מאוחרות של הלילה.
מסקנות אלו התקבלו בתחילה בסקפטיות, אך הן אוששו במחקרים נוספים בבני אדם ובבעלי חיים ותרמו בצורה מכרעת להבנת הבקרה של חילופי שינה ועירות.
במחקרים נוספים באותו הנושא הראו לביא ועמיתיו שהבקרה על פתיחתו של "שער השינה" נעשית על ידי הפרשת מלטונין לזרם הדם כשעתיים לפני פתיחתו של שער השינה.
בטיפוסי הלילה הוא נפתח לאחר חצות ואילו בטיפוסי בוקר בשעות הערב.
השינה אצל ניצולי השואה: השפעת אירועים טראומטיים על שינה וחלומות
מחקרים אלה נערכו במסגרת עבודות הדוקטורט שעשו אצל לביא חנה קמינר וירון דגן.
המחקרים ניסו לבדוק מהן ההשפעות של אירועים טראומטיים הקשורים בשואה או במלחמה על שינה וחלומות.
חנה קמינר בדקה שינה וחלומות בניצולי שואה מסתגלים וכאלו שהוגדרו כלא מסתגלים.
כמו כן נבדקה קבוצת ביקורת של ילידי הארץ ללא טראומה בעברם.
במחקר הנבדקים ישנו במעבדת השינה והקיצו אותם כשהגיעו לשנת חלום, כדי שידווחו על חלומותיהם (זיכרון חלום מתרחש כשמקיצים משנת החלום).
הממצאים היו מפתיעים, הניצולים המסתגלים לא זכרו רבים מחלומותיהם, טענו שלא חלמו, והחלומות שכן זכרו היו קצרים מאוד, טלגרפיים, ללא עלילה וללא אמוציות.
בניגוד לכך, קבוצת הביקורת זכרה את מרבית החלומות, שהיו רגילים באופיים.
קבוצת הניצולים הפחות מסתגלים זכרו רק 60% מחלומותיהם אך מחצית מחלומותיהם היו סיוטים, חלקם היו קשורים לשואה וחלקם לא היו קשורים לשואה.
מחקרים אלה הביאו את לביא וקמינר למסקנה שכנראה חלק מהאנשים מסוגלים להתמודד עם טראומה נוראה כמו השואה רק באמצעות הדחקה.
הסבר זה קרא תיגר על הגישה לפיה ניתן לטפל בבני אדם שחוו טראומות קשות על ידי היזכרות בה ודיבור עליה.
הדבר עורר את קצפם של פסיכיאטרים ופסיכולוגים רבים שלא קיבלו את הממצאים ואת הטענה של לביא ושותפיו שאין טעם לעודד ניצולים לעורר את זיכרונותיהם, כי טראומה מסיבית דורשת טיפול הפוך.
מחקר דומה נעשה במעבדת השינה בטכניון על ידי ירון דגן שחקר את שנתם של חיילים שלקו בתסמונת פוסט-טראומטית.
הממצאים הראו שלמרות תלונותיהם בדבר אינסומניה, כלומר קשיי הירדמות ויקיצות תכופות משינה, בני אדם עם תסמונת פוסט טראומטית ישנו שינה עמוקה יותר מאשר קבוצת ביקורת של בני אדם ללא הפרעות בשנתם.
כמו כן נמצא שהיה פער גדול בין תלונותיהם הסובייקטיביות לבין ממצאי המעבדה שבמקרים רבים גילו שינה תקינה.
לביא סיכם את ממצאיו על השפעות טראומה על שינה וחלומות במאמר שפרסם על פי הזמנת העורך בעיתון היוקרתי New England Journal of Medicine.
הפרעות שינה ובמיוחד הפרעות נשימה בשינה
פרץ לביא היה בין הראשונים בעולם שבסוף שנות השבעים החלו לחקור את תופעת דום הנשימה בזמן השינה (Sleep Apnea Syndrome).
הוא היה בין הראשונים שדיווחו שהתסמונת נפוצה מאוד באוכלוסייה הכללית ואיננה נדירה כפי שנטו לראות עד שנות השבעים.
לביא היה גם מהראשונים שהבחינו בכך שדום נשימה בזמן השינה מהווה סיכון ללחץ דם.
בשנות האלפיים הוא הראה ביחד עם רעייתו, הביולוגית של התא ד"ר לינה לביא, שדום נשימה בשינה מהווה גורם סיכון לטרשת עורקים ומכאן שהוא גם גורם סיכון למחלות לב ותמותה.
בשנים האחרונות הוא תרם מספר מאמרי מפתח לנושא של תמותה בחולי דום נשימה בשינה.
לביא חקר את ההיסטוריה של המדע, ובמיוחד ההיסטוריה של חקר השינה והמוח.
בנושא זה כתב את ספרו הפופולרי "מחשבות אודות המח: ציוני דרך בהבנת פעילות המח" שיצא בהוצאת האוניברסיטה המשודרת ב-1989. לאחרונה פרסם מאמר על ההיסטוריה של תסמונת דום נשימה בשינה.
פרץ לביא נשוי לד"ר לינה לביא, ביולוגית של התא במקצועה, ולהם שלושה ילדים.
פרץ לביא, "שיחות על שינה וחלימה", האוניברסיטה המשודרת
פרץ לביא, "עולמה הקסום של השינה", ידיעות אחרונות ספרי חמד, 1993
פרץ "פאוול" הוכמן (בפולנית: Peretz "Paweł" Hochman; 16 באפריל 1927 - 31 במרץ 2013) היה יהודי ניצול השואה מפולין, לוחם נגד הנאצים ומגיבורי מרד ורשה, שהתיישב בישראל.
הוא זכה בעיטורים על פעולותיו בצבא הפולני, ובערב יום העצמאות ה-49 של מדינת ישראל ב-1997 השיא משואה בטקס הדלקת המשואות.
פרץ הוכמן נולד ב-16 באפריל 1927 בוורשה, בירת פולין, בן שביעי למרים (לבית קריגר) ולבנימין הוכמן, אח לפסח (שנפטר סמוך ללידתו), לפישל (פֶלֶק), ליצחק, לאריה (לֵאון), לאברהם ולאַיזיק, ובהמשך לזלמן (זֶנֶק).
המשפחה גרה בגרוחוב, פרבר של ורשה ממזרח לנהר הוויסלה, בבית פרטי ובו ארבעה חדרים.
אביו התפרנס מעבודתו כמעבד עורות באחד המפעלים בעיר ואמו הייתה עקרת בית.
מצבה של המשפחה היה שפיר.
המשפחה שמרה על מסורת יהודית, ובבית הייתה תלויה קופת קרן קיימת לישראל.
הפוגרומים של שנת 1938 החלו לבשר רעות גם למשפחה: מחצית זקנו של אביו נגזזה על ידי פורעים באחד מרחובות ורשה, ורק התערבות התושבים הצילה אותו מגורל אכזר יותר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, עברה המשפחה לגור ברחוב פיינסקה, במרכז ורשה, אזור שנכלל מאוחר יותר בתחומי גטו ורשה.
כשהחמיר המצב בגטו, עזב הוכמן את בית הוריו, חמק אל הצד הפולני, וחי שם תוך שהוא מתחזה לנער פולני עם ניירות מזויפים תחת השם "אַנטוני זָבָדָה".
הוכמן התפרנס מזמרה ברחובות ומממכר סיגריות ועיתונים בכיכר שלושת הצלבים יחד עם קבוצת ילדים יהודים, שרוב לקוחותיהם היו אנשי אס אס, שהמטה הכללי שלהם בוורשה שכָן באחד מהמבנים שבכיכר.
מאחר שהיו נטולי מקום מגורים מסודר, ישנו הילדים בבתים עזובים ובאחד מבתי-הקברות של העיר.
כל אותה העת, היה הוכמן מבריח אל הגטו מזון ובגדים להוריו.
אביו מת מרעב בגטו בגיל 52, ואמו נורתה על ידי קצין גרמני משסירבה להתפנות בעת הגירוש מהגטו הקטן, בת 42 במותה.
אחיו אַיזיק, שהסתתר בכפר פולני בשם בָּדנָאזֶ'ה (Bednaze), הוסגר על ידי איכר פולני לגרמנים בעבור בקבוק וודקה ושני קילוגרם סוכר.
אחיו יצחק, שנמלט לרוסיה ואף אותר שם על ידי אחיו פֶלֶק, נעלם ועקבותיו לא נודעו.
קורות חייו מתוארים בספר "מוכרי הסיגריות מכיכר שלושת הצלבים" מאת יוסף ז'מיאן ובספרו "להעז לחיות" (בעברית ובאנגלית).
ב-1 באוגוסט 1944 פרץ המרד הפולני בוורשה.
הוכמן ואחיו זֶנֶק הצטרפו לארמייה קריובה, בעודם מתחזים לנערים פולנים: אנטוני זאוודה וזֵנוֹן בּוֹרְקוֹבְסְקִי.
הוכמן זכה לכינוי "צְוואנְיָאק" (Cwaniak) (ממולח) וזֶנֶק לכינוי "מיקי בַּנְדיטָה".
הוכמן השתתף בפעולות נגד הצבא הגרמני, הצטיין בקרבות וזכה בשני ציונים לשבח, מהגבוהים שבצבא פולין - "צלב הגבורה", מטעם מפקדת המרד הפולני.
כמו כן עוטר ב"צלב הפרטיזנים" (Krżyż Partyzancki), ב"צלב לוחמי הארמייה קריובה" (Krżyż Armii Krajowej), ב"צלב הלוחמים במרד הפולני" (Warszawski Krżyż Powstańczy) וב"מדליית לוחמי ורשה" (Medal za Warszawę 1939-1945) מטעם ממשלת פולין.
בנוסף, עוטר באות "בן הגדוד" (Syn Pułku) מטעם צבא פולין.
ב-2 באוקטובר 1944 נכנעו המורדים במרכז ורשה.
עם כישלון המרד נאסר והובל (כשבוי פולני שמספרו: 305645) למחנה שבויים Stalag IV-B במילברג (Mühlberg) שבסקסוניה (גרמניה), והוא בן 17. ב-3 במאי 1945 נטשו הגרמנים את המחנה והוכמן השתחרר.
אחרי המלחמה הצטרף לצבא פולין והשתתף בגירוש הגרמנים אל מעבר לקו אודר-נייסה.
לאחר כשנה עזב את צבא פולין, חזר לוורשה ובהמשך הצטרף ל"קיבוץ" בקרקוב.
בדרך לא דרך, באמצעות תנועת "הבריחה", ביחד עם קבוצת נערים המחופשים ליוונים, נדד לקטוביץ, לצ'כיה ולגבול צ'כיה-גרמניה ומשם לצרפת, למרסיי ולסט.
מנמל סֵט הפליגו המעפילים באוניית מלחמה אמריקנית לשעבר (אונייה שלאחר קום המדינה הפכה לספינת חיל הים אח"י הגנה), ובלב ים הועברו לספינה רעועה שיעדה היה ארץ ישראל.
הספינה התגלתה על ידי מטוס סיור אנגלי ובהמשך נעצרה על ידי שתי משחתות בריטיות.
ב-15 ביוני 1946 נראתה חיפה באופק.
המעפילים תלו על האנייה שלט ועליו שמה העברי של הספינה: "ביריה".
ב-1 ביולי 1946 הורדו המעפילים לחוף ונלקחו למחנה המעצר בעתלית.
עם השחרור מעתלית הצטרף לקיבוץ שער הגולן.
באפריל 1948 הצטרף הגרעין לפלמ"ח לגדוד 8 בחטיבת הנגב.
הוא השתתף בהקמת נקודה חדשה בנגב, "עלומים" (חָזָלֶה), והשתתף בקרבות הנגב השונים ובהם: בכיבוש באר שבע, במשטרת ביר עסלוג', בכורנוב, בעין חוסוב ובמבצע עובדה.
באחד הקרבות על משלטי ביר עסלוג' נפצע, פונה לאזור המרכז וחזר לקרבות לאחר תקופה קצרה.
עם פירוק הפלמ"ח הצטרף לגדוד התשיעי בצה"ל, בחטיבה 7, ובשנת 1949 השתחרר מצה"ל.
בשנת 1953 נישא לסימה (לבית הרשקוביץ), ולזוג נולדו שלושה בנים.
עד לשנות ה-80 של המאה העשרים שירת במילואים בצה"ל והשתתף באופן פעיל במלחמות ישראל.
בשנת ה'תשנ"ז (1997), ביום העצמאות ה-49 של מדינת ישראל, השיא משואה בטקס הדלקת המשואות לסיום יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולפתיחת אירועי יום העצמאות בהר הרצל
בשנת 2009 קיבל את אות ההצטיינות של הרפובליקה הפולנית בדרגת אביר (המדליה הגבוהה ביותר הניתנת ל"מי שאינו תושב פולין" על "תרומה יוצאת דופן לעם הפולני", באופן אישי מנשיא פולין, לך קצ'ינסקי (KRZYŹEM KAWALERSKIM ORDERU ZASŁUGI RZECZYPOSPOLITEJ POLSKIEJ)/
בשנת 2011 השיא משואה בטקס המרכזי לנעילת יום-הזיכרון לשואה ולגבורה במוזיאון בית לוחמי הגטאות למורשת השואה והמרד על-שם יצחק קצנלסון.
תוכנן שבשנת 2013 הוכמן ידליק משואה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
עקב פטירתו מספר ימים לפני הטקס עשו זאת אלמנתו, סימה, ונכדו, זיו, במקומו.
עיריית ורשה תרגמה את ספרו האוטוביוגרפי: 'להעז לחיות' לפולנית והשיקה את הוצאת הספר לאור בטקס רב רושם בספרייה המרכזית של ורשה בתאריך 19 בספטמבר 2017 בנוכחות ראש-עיריית ורשה ושגרירת ישראל בפולין, וכן אלמנתו של פרץ הוכמן, בניו ונכדו יאיר.
ב-13 במאי 2018 קראה עיריית הרצליה את הכיכר שבצומת הרחובות רבנו תם וחנה רובינא בעיר על שמו והסירה את הלוט מעל עמוד הזיכרון בכיכר, בטקס בהשתתפות ראש-העירייה ושגריר פולין בישראל.
ב-27 בינואר 2021, יום הזיכרון הבינלאומי לשואה, הוענק לו 'אות המציל היהודי' "להוקרת המסירה, התעוזה והגבורה [...] בהצלת יהודים אחרים במהלך השואה" מה'מרכז העולמי של בני-ברית – ירושלים' ומה'ועדה להוקרת גבורתם של המצילים היהודים בשואה'.
רבי פרץ בן יצחק הכהן (רבנו פרץ, או הרפ"ך; ה'ס"ה 1304 - ה'ק"ל, 1370) היה מגדולי חכמי ספרד במאה ה-14, רבם של הר"ן ושל הריב"ש, כתב פירוש על התלמוד וספר דרשות בקבלה.
רבי פרץ נולד בפרובאנס בתחילת המאה ה-14. את תורתו למד מאביו רבי יצחק בן יהודה הכהן.
אביו רבי יצחק היה ניכר בדורו כתלמיד חכם ועניו, ונהג לחתום את איגרותיו "יצחק העלוב בן הרב יהודה הכהן".
עדות על גדולתו בתורה מוזכרת בכתבי דוד בן שמואל מאישטילא (מחבר "ספר הבתים" על המשנה תורה לרמב"ם) שקוראהו "קדוש ה' מכובד מורנו רב יצחק הכהן מנוואשקה" .
בבגרותו שימש רבי פרץ כדיין ומורה הלכה בטולידו.
רבי פרץ הכהן התחיל לכתוב את פירושיו על התלמוד בגיל 22. פירושיו על התלמוד הידועים לנו היום הם על ארבע מסכתות בלבד (שבת, עירובין, נזיר, וסנהדרין).
יש הטוענים שרבי פרץ חיבר פירושים על כל המסכתות, אלא שאלו אבדו.
הוא רגיל להביא בפירושיו את דברי אביו כהקדמה, ולאחר מכן לדקדק ביותר בלשון התלמוד כדי להעלות את חידושיו.
הרב יצחק אריאלי משער שחידושי הרשב"א על מסכת מנחות הם מרבי פרץ.
חיבור נוסף של רבי פרץ הוא ספר מערכת האלהות הכולל דרשות קבליות על התורה.
לא ברור האם דרש אותן בבית כנסת או בפורום מצומצם יותר, ובכל מקרה אלו דרשות מעמיקות אשר אין להבינן ללא ידיעה קבלית מוקדמת.
אחד ממאפייני החיבור הוא הגדרה והשוואה של כל פרט מהחטאים בכלל התורה (לדוגמה חטא עץ הדעת, דור המבול, דור הפלגה, אנשי סדום, קורח ועדתו ועוד), והבנתם כבאים מאותו מקור ספציפי של רע, עם מטרה להגיע אל כוונה שווה - פירוד אלהות מן העולם.
ספרו מצוטט על ידי רבי יוסף קארו.
המפורסם מבין חבריו הוא רבנו נסים, שהתייחס אליו בידידות וקרבה ואף עזר לו להגיע לברצלונה.
יש אומרים שהר"ן התייחס אליו כמעט כתלמיד אל רבו, כעולה מכך שכינהו "מורנו הרב הכהן הגדול".
בשנת ה'קי"ז נקראו שניהם על ידי מלך ספרד, ככל הנראה פדרו הרביעי, מלך אראגון, לפסוק דין-תורה בעניין ירושה.
תלמיד ידוע של ר' פרץ הוא הריב"ש (ר' יצחק בר ששת), אשר מרבה בכתביו לשבח ולתאר את גדולת רבו.
במרץ 2009 הוכרזו 14 מיני פרפרים כמוגנים בישראל, כאשר השר להגנת הסביבה גדעון עזרא הוסיף אותם לרשימת ערכי הטבע המוגנים בהתאם לחוק.
תיעודים וניטור על מיני פרפרים בישראל קיימים עוד משנות ה-70 בארץ ישראל.
איסוף המידע השתפר משמעותית בשנת 2009 עם הקמת ה-"תוכנית הלאומית לניטור פרפרים" אותה הפעילה אגודת חובבי הפרפרים בישראל.
לאחר מאמצים אלו של האגודה, במרץ 2009 הוכרזו 14 מיני פרפרים כמוגנים בישראל, כאשר השר להגנת הסביבה גדעון עזרא הוסיף אותם לרשימת ערכי הטבע המוגנים בהתאם לחוק.
מאז הניטור ואיסוף מידע אודות פרפרים אף השתכלל והוקמו מספר אתרים מקוונים, קבוצות ברשת החברתית פייסבוק ואף אפליקציה ייעודית בהם מפרסמים המשתמשים דיווחים על תצפיות פרפרים.
בישראל קיימות אוכלוסיות פרפרים שונות לפי אזורים גאוגרפיים ותנאי אקלים שונים, כך למשל קיימים כ-20 מינים ממשפחת הכחליליים המתעופפים רק בחרמון וכ-10 המתעופפים רק במדבר הערבה ובבקעת הירדן.
הרחבת הבניה, פיתוח תשתיות ותיעוש גורמים לצמצום סביבות המחיה של הפרפרים והצמחים הפונדקאים שלהם.
הכרה והכרזה על שמורות טבע עוזרות להגן על מינים בסיכון.
לעיתים המאבקים הבירוקרטיים או המשפטיים להגנת הפרפרים אורכים זמן רב, ומינים רבים ממשיכים להפגע במהלכם.
ב-2020 למרות מאבק ממושך של פעילים, הוכרזה בניה של שכונה חדשה בחדרה שזכתה לשם העממי "שכונת הפרפרים".
השכונה עתידה להיבנות על אחד מבתי הגידול הגדולים של נחושתן הנמלים הגלילי.
פרץ יהודה אליהו (בלועזית: Piris Eliyahu; נולד ב-1960 בדרבנט, דגסטן, רוסיה, אז ברית המועצות) הוא מלחין, נגן טאר ומוזיקולוג ישראלי.
אליהו נודע כחוקר ומבצע של מסורות מוזיקליות קלאסיות, בעיקר של עמי המזרח התיכון ואסיה המרכזית, וכן הוא מנגן ומלחין בהשראת מוזיקה זו.
חלק מיצירותיו כתובות על טקסטים מהתנ"ך והקבלה.
פרץ אליהו נולד כפיריס אליגוייב ב-1960 בדרבנט בדאגסטן בקווקז, אז חלק מברית המועצות.
כאשר שמע בילדותו לראשונה מוזיקה קלאסית אירופאית התלהב מהצלילים ששמע וביקש מהוריו לשלוח אותו ללמוד מוזיקה.
את השכלתו המוזיקלית (תואר ראשון ושני) רכש אליהו בקונסרבטוריון במחצ'קלה, בשנים 1975–1979. בשנים 1979–1984 למד באקדמיה למוזיקה ברוסטוב-על-דון ברוסיה.
לאחר לימודיו ברוסטוב חזר למחצ'קלה ולימד במכללה למוזיקה.
משנת 1985 כיהן כראש המחלקה למוזיקה מסורתית באוניברסיטה הממלכתית של דאגסטן.
במהלך השנים הקליט מוזיקה עממית בכפרי דאגסטן, כולל מוזיקה של יהודי ההרים.
בשנת 1989 עלה אליהו עם אשתו ושני ילדיהם לישראל.
הוא התיישב בפתח תקווה, שבה הקים הרכב למוזיקה מסורתית מזרחית.
לימד באריאל ובתיכון למוזיקה בנתניה והמשיך לימודיו לתואר שלישי באוניברסיטת בר-אילן ברמת גן ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
בהמשך היה למרצה לתאוריה מוזיקלית במרכז למוזיקה מסורתית של אוניברסיטת בר-אילן ובמרכז למוזיקה וריקודי המזרח בירושלים.
בשנת 2002 עבר אליהו להתגוררר בערד והוביל מה שקרא "מסעות התבוננות" במדבר.
בנו, מארק אליהו (נולד ב-1982), ממשיך את מסורת אביו ומנגן כינור, סאז וקמנצ'ה והשתלם במסורות של מוזיקה יוונית ומזרחית ביוון ובאזרבאיג'אן.
אליהו מופיע לעיתים יחד עם בנו בהרכבים מוזיקליים שונים למוזיקה לקול ולכלים מזרחיים.
את ה"דסטגה" (دستگاه) — מערכת מודלית של מוזיקה קלאסית במרחב האיראני של פעם — התחיל ללמוד אצל האמן רמיז אזיזוב באזרבייג'ן, ואת ה-Radif (אוסף מוטיבים ונעימות של המוזיקה פרסית קלאסית) למד דרך מחקר אישי.
בהלחנה התחיל לעסוק בגיל צעיר מאוד, בין המנחים שלו בקומפוזיציה היו אלכסנדר באקשי (רוסיה) וסרג'יו נטרא (ישראל).
במהלך השנים פיתח שפת קומפוזיציה ייחודית המבוססת על מקאם (סולמות המזרח) ואלמנטים של מוזיקה קלאסית מערבית.
הוא הלחין מספר שירים על מילים של זויה סמנדוייבה.
עוד מצעירותו, אליהו עסק באיסוף, מיון, תיעוד וניתח של רפרטוארים ענפים, משירת בית כנסת ועד שירת הנשים בשפה היהודית הטאטית (שפת יהודי דאגסטן ומזרח קווקז).
עם בואו לישראל הוא השתלם במחקר אתנומוזיקולוגי ואתנוגרפי עם פרופ' אדווין סרוסי.
למטרת המשך המחקר והוצאותו לאור זכה פרץ אליהו במימון מ-Memorial Foundation for Jewish Culture) 1992) והוציא ספר אנתולוגיה המלווה בדיסק (פרץ אליהו, "המוזיקה של היהודים ההרריים", מרכז לחקר המוזיקה היהודית, האוניברסיטה העברית ירושלים, 1998).
אליהו היה למרצה בכיר באוניברסיטת בר-אילן, שם לימד על מוזיקת עמי מזרח התיכון בחוג למוזיקה (2002–2003).
בנוסף על כך, התמנה כעמית הוראה (דרגת דוקטור) במכללה האקדמית ספיר - שם לימד את הקורסים "מוזיקה עמי מזרח ותיכון", "מוזיקה יהודית" וסדנת נגינה "כיתת ביצוע" במחלקה לאומנות הקול והמסך ובמחלקה לתרבות ויצירה (2004–2015).
כיום הוא מנהל אקדמיה למוזיקה מן המזרח "מקאמאת" בצפת.
אליהו תורם גם בתחום החינוך המוזיקלי בישראל.
יזם פתיחת מגמה למוזיקה שורשית בבית ספר לאמנויות "יד חריף" בקיבוץ צורעה (1996–1999), היה אחד ממייסדי מרכז למוזיקה מן המזרח בירושלים ובית הספר למוזיקה שורשית במרכז דהאן שליד אוניברסיטת בר-אילן (1996–2002), בנוסף פתח וניהל חוג למוזיקה שורשית ומוזיקה קלאסית מן המזרח במכללה האקדמית "הד" בתל אביב (2007–2010).
לאליהו תלמידים רבים בקרב האמנים הישראלים.
1990 - קרן תרבות אמריקה-ישראל
2003-2004 - מלגת מחקר אוניברסיטה העברית ירושלים, גבעת רם
2004 - הפדרציה העולמית של הקהילות הספרדית
2006 - קרן יהושע רבינוביץ'
2008 - פרס יצירה לקומפוזיטורים מטעם ראש הממשלה
2013 - פרס אקו"ם לפרסום יצירה בתחום מוזיקה קונצרטנטית
2005 - "Biraninay" (עמותת צפונות תרבות)
2005 - "חמישה שירי חתונה" של יהודי דאגסטן (בית התפוצות)
בארץ ישראל נצפו כ-150 מיני פרפרים, השייכים לחמש משפחות שונות, כשהם נפוצים בכל בתי הגידול היבשתיים, מהר חרמון ועד אילת.
בנוסף לכך, ארץ ישראל נמצאת על ציר נדידה עולמי של פרפרים ובכל שנה חולפים מעליה כמיליוני פרפרים ממינים שונים.
היחס לפרפרים בישראל מצד האדם הוא חיובי, והם זוכים לאהדה רבה הן מהציבור והן מגופים סביבתיים.
בשנות ה-80 הוקמה אגודת חובבי הפרפרים בישראל אשר לומדת וחוקרת את פרפרי ארץ ישראל ובתי הגידול שלהם.
ב-2023 אף נבחר פרפר לאומי לישראל - כחליל השברק.
באוקטובר 2018, נתנה האקדמיה העברית ללשון כ־180 שמות עבריים חדשים של פרפרים בישראל.
בנוסף להיותה של ארץ ישראל ממוקמת על אחד מצירי נדידת העופות העולמיים, היא ממוקמת גם על ציר נדידת פרפרים עולמי.
ב-2020 למרות מאבק ממושך של פעילים, הוכרזה בניה של שכונה חדשה בחדרה הזכתה לשם העממי "שכונת הפרפרים".
הפרפרים המוכרים כערכי טבע מוגנים בישראל הם: אפורית חלודית, אפורית החמשן, זנב סנונית המכבים, כחליל הבקיה, נחושתן-נמלים גלילי, צמריר הקדד, כחליל קלאופטרה, קרקשי הסנה, כתום-כנף הדופרית, דרומי המרואה, כתמית הורוניקה, כתמית החרמון, כתמית צפונית וכתמית הדרדר.
הארגון יוזם בכל שנה ספירת פרפרים ארצית בשיתוף הציבור וגופים נוספים.
ב-2022 הוקם בכרמיאל פארק אגם הפרפרים שהוא פארק ראשון מסוגו בישראל ומציע מוקד ללימוד ולצפייה בפרפרים, בדומה למרכז צפרות ועופות.
לקראת יום העצמאות ה-75 של מדינת ישראל הושק מיזם לבחירת הפרפר הלאומי של ישראל.
במיזם שיתפו פעולה אגודת חובבי הפרפרים בישראל, המשרד להגנת הסביבה, קרן קיימת לישראל, החברה להגנת הטבע, רשות הטבע והגנים, מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט ועוד.
לבסוף, הפרפר הנבחר היה כחליל השברק, שנבחר בין היתר בזכות צבעיו, כחול ולבן, המהויים את הצבעים הלאומיים של ישראל.
במהלך הקמת פארק אגם הפרפרים גילה דובי בנימיני מין פרפר חדש למדע וקרא לו על שם מפעל קליל - כִּתְמִית קְלִיל (Melitaea klili).
ב-2025, החליטה האקדמיה ללשון העברית לשנות את שמו של הפרפר כתמית ירושלים לשם "כתמית אריאל", על שמו של אריאל ביבס שנרצח בשבי חמאס.
השם נבחר משום ש"אריאל" מהווה את אחד משמותיה של ירושלים, וצבעו הכתום של הפרפר מזכיר את שיערו הג'ינג'י של אריאל.
זוהי רשימה מלאה של פרפרי היום שנצפו בטבע בתוך גבולותיה הנוכחיים של מדינת ישראל, כולל הגדה המערבית ורמת הגולן.
1998. רשימת פרפרי ישראל, הר חרמון, חצי-האי סיני ומזרח ירדן.
בנימיני, דובי, 2002. מדריך הפרפרים בישראל, כולל פרפרי חרמון, סיני וירדן.
הרב שמואל פרץ איגר (מכונה גם הרב שמואל זנוויל או הרב פרץ זאבל; י"ג בסיוון תקכ"ח, 1768 – ל' בכסלו תר"ג, 1842) היה רב פוסק ואב"ד בעיר בראונשווייג והמחוז בגרמניה.
שמואל פרץ זאבל נולד לרבי יהודה ליב איגר אב"ד הלברשטאדט בנו של רבי עקיבא אב"ד פרשבורג.
עמד בקשרי תורה הדוקים עם בן דודו ר' עקיבא איגר אב"ד פוזנא, שכותב עליו "הגאון הגדול האמיתי המפורסם ירבו כמותו בישראל", וכן עם גדולי ישראל כמו החת"ם סופר ור' שמואל לנדא בן הנודע ביהודה.
משנת תקס"ט כיהן כרב ואב"ד בראונשווייג.
הרב פרץ זאבל התנגד להכללת קטעים בגרמנית בתפילה על ידי ישראל יעקבסון, ואמר שהיחלשות האחיזה בעברית תפורר את הקשר בין יהודי תבל.
עם זאת אימץ בעצמו את מרבית הנהגות בית-הכנסת של הקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה, ובין היתר ערך קונפירמציה בבראונשווייג מ-1835.
הרב זאבל התעוור לפני מותו.
נפטר ביום א' דר"ח טבת ה'תר"ג ונקבר בבית הקברות הישן בברונשווייג.
רבי פרץ זאבל איגר היה נשוי לשלוש נשים (לפי הסדר הזה):
פרידקה או פראדכי - בת הרב שלמה מיכאל דוד מהנובר, ממנה נולדו: הרב מרדכי גימפל (נפטר 1850 בהלברשטאדט), ינטל, אשת ר' פייביש מיכאל פרנקל, ואיטל, אשת ר' משה הרץ.
ברקל רחל - בתו של רבי יששכר בעריש ברנשטיין אב"ד הנובר, נכד הפני יהושע.
אך לא ראה עמה חיים כי הלכה לעולמה בהיותה רכה בשנים בת 28. ממנה נולדה בתו רוזא, אשת ר' יוסף פרענסדארפער מהנובר.
שפירנצה - בת הרב אברהם ישראל מברלין.
רבי יעקב כץ מדייני אלטונא
עטרת פז על מסכת ביצה
רמון פרץ על מסכת כתובות.
פרץ (פיטר) ויֶירניק (בכתיב יידי: וויערניק; באנגלית: Peter Wiernik; 6 במרץ 1865, וילנה – 12 בפברואר 1936, ברוקלין, ניו יורק) היה עיתונאי ומסאי כותב יידיש.
יהודי אמריקאי שהיה עורך היומון היידי הניו יורקי החשוב "מאָרגען זשורנאל" (מוֹרגֶן ז'ורנל) מהיווסדו ועד מותו.
פרץ ויירניק נולד בשנת 1865 בעיר וילנה, מרכז התרבות היהודי של צפון-מערב האימפריה הרוסית (ליטא), בנם של שרה רחל לבית מילכיגֶר, סוחרת, והירש וולף ויירניק, מגיד מישרים.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר", ולמד תלמוד עם מורים פרטיים עד גיל 13, אז היה לשוליה של גלף עץ.
בתוך כך המשיך ללמוד באופן עצמאי לימודי חול.
הוא עבר לריגה, שם עבד במשך ארבע שנים כשוליית חרט, ואחר-כך נסע לקובנה ולמינסק, ואחר-כך התגורר בסמורגון עם אחיו הגדול, חסיד, והתפרנס מעבודה כמורה פרטי.
ב-1883, כשהיה כבן 18, חלה ונסע לבית הוריו (שעברו בינתיים להתגורר בביאליסטוק) להחלים.
לאחר שהחלים עבד באריזה ולמד תלמוד עם אביו.
ב-1884 פגש בליאון זולוטקוף, בן עירו, שהדריך אותו בלימודי חול, רוסית וגרמנית.
ב-1885 היגר לארצות הברית, כרבים מיהודי רוסיה, וב-25 ביולי התיישב בשיקגו.
תחילה התפרנס כרוכל, אחר כך כפועל ולבסוף כסוור.
ב-1886 כתב סדרת כתבות על החיים בשיקגו עבור העיתון העברי "היום" ב"סנקט פטרבורג", לבקשתו של זולוטקוף, שהצטרף למערכת העיתון.
כעבור שנה היגר זולוטקוף עצמו לארצות הברית עם אמו של ויירניק, והשלושה התגוררו יחדיו.
בחודש דצמבר היה זולוטקוף לעורך העיתון "אידישער קוּריער" של שיקגו, וויירניק התמנה לסדר בעיתון.
הוא שימש גם ככתב העיתון, ולבסוף החליף את זולוטקוף כעורכו.
כן השתתף בעיתון "קרן האור" של זולוטקוף.
ב-1896 עזב את העיתון, ועבד בחברה למשקאות (Western Bottle Supply Company) עם ברנרד הורוביץ (Horwich) (לימים פילנתרופ עשיר).
ב-1 בפברואר 1898 עבר משיקגו לניו יורק, שם עבד ככתב וסדר בעיתון "יידישעס טאגעבלאט".
בתוך כך חיבר כ-30 ערכים (בעיקר ביוגרפיות של רבנים ומלומדים) עבור האנציקלופדיה היהודית (Jewish Encyclopedia).
ביולי 1901, משייסד המו"ל יעקב ספירשטיין (Saphirstein) את עיתון הבוקר "מאָרגען זשורנאל" (מוֹרגֶן ז'ורנל), התמנה ויירניק כעורכו.
משנת 1906 כיהן במשך זמן-מה גם כעורכו של "דער אמעריקאנער", השבועון מבית ה"מאָרגען זשורנאל".
עם מותו של ספירשטיין ביוני 1914, היה ויירניק לעורך ראשי של ה"מאָרגען זשורנאל".
הוא פרסם בכל גיליון מספר מאמרי מערכת ומאמרים ביוגרפיים, החל ב-1901 וכמעט עד מותו ב-1936 – ובסך הכול יותר מעשרים אלף מאמרים.
במאמריו, שהתאפיינו בשנינה, בטעם טוב ובסובלנות, הוא עודד מיזוג של אורתודוקסיה מודרנית ואמריקאיות, גילה יחס זהיר כלפי הציונות המדינית ועוינות כלפי הסוציאליזם.
תחת שרביטו היה היומון "מאָרגען זשורנאל", שהתאפיין בקו שמרני אך פלורליסטי, לאחד העיתונים היידיים רבי-התפוצה וההשפעה ביותר בארצות הברית ובעולם בכלל.
לצד פועלו העיתונאי והספרותי, היה ויירניק פעיל ציבור בקהילה היהודית בתחומי ארגון, חינוך ותרבות.
הוא כיהן כחבר הוועד המנהל של הג'וינט (1921–1936), יו"ר הוועד לענייני פולין (1919–1921), יו"ר הוועד לענייני הלאנדסמאנשפטן (ארגוני יוצאי הקהילות היהודיות השונות באירופה) (1921–1924) ויו"ר ועד הסיוע המרכזי (Central Relief Committee) האורתודוקסי (1929).
בנוסף היה חבר דירקטוריון הישיבה יוניברסיטי, אפוטרופוס קרן ישראל מץ (Israel Matz Foundation) לתמיכה בסופרים עבריים, ונשיא פורום "חברותא", שבמסגרתו נאמו אורחים יהודים מחו"ל בסוגיות תרבות יהודית (1925–1935).
ויירניק נפטר בברוקלין בפברואר 1936, בגיל 71.
בין 2 בספטמבר ו-2 בדצמבר 1951 הופיעה בהמשכים מדי שבוע ב"מאָרגען זשורנאל" האוטוביוגרפיה שלו (ביידיש), שכתב ב-1934.
ויירניק היה אב לבן, האריס ויירניק.
נכדו, פרופ' פיטר האריס וירניק (Peter H.
Wiernik), הוא אונקולוג ברובע הברונקס שבניו יורק.
אחותו הצעירה של ויירניק, בֶּרתה (בַּסיה) ויירניק (1884–1951), הייתה סופרת ומתרגמת.
דער ווילנער גאון (ר' אליהו בן שלמה זלמן): דער גייסטיגער פיהרער פון מתנגדים, ניו יורק: אינטערנאציאָנאלע ביבליאָטהעק פערלאג קאָ., 1906.
די אידישע געשיכטע: פון אברהם אבינו ביז דיא יעצטיגע צייט, ניו יורק: ב' ראבינאוויטץ, תרס"א.
געשיכטע פון דיא אידען אין אמעריקא: פון דיא פעריאָדע ווען דיא ניַיע וועלט איז ענטדעקט געוואָרען ביז היינטיגע צייט, ניו יורק: The Jewish Press Pub.
הרב פרץ אריאל (א' באדר תרע"ג, 1913 – כ"ב בתמוז תשנ"ב, יולי 1992) היה רבה של מגדיאל-הוד השרון במשך כארבעים שנה.
נולד בעיירה לזדיי ליעקב אריה ודינה גטקר.
בשנת 1927 עלה לארץ ישראל עם הוריו והמשפחה התיישבה בכפר חיטים ליד טבריה.
למד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה, בשנת ה'ת"ש הוסמך לרבנות בידי הרב איסר זלמן מלצר.
בתמוז תש"ב נישא למרים, בת הרב אברהם נשר.
למד בבית המדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה בחבורתא עם הרב שלמה וולבה.
כמה שנים לאחר חתונתו התמנה לרב בשכונת שייח' מוניס בתל אביב, ושימש מורה בתלמוד תורה 'יסודי התורה'.
בשנת ה'תשי"ג (1953), לאחר פטירת הרב דב מעייני, התמנה על ידי ה"חזון איש" לרבה של מגדיאל.
בטקס ההכתרה השתתף הרב הראשי יצחק הלוי הרצוג.
בעקבות מינויו עברת את שמו ל"אריאל".
בשנת 1964 אוחדה מגדיאל עם שלוש המושבות הגובלות בה למועצה המקומית הוד השרון והוא כיהן כמרא דאתרא.
נפטר בשנת 1992. לאחר פטירתו מונה כמחליפו הרב בצלאל מעייני, בנו של הרב הקודם של מגדיאל.
בנו משה הוא חתנו של הרב שלום שבדרון.
נכדו, יעקב אריה אריאל, הוא סופר ועיתונאי בעיתון יתד נאמן.
פרץ ויינריך (Peretz Weinreich; 1925 – 24 בפברואר 2015) היה קריקטוריסט ישראלי יליד פולין.
על יצירתו זכה בשנת 2008 בפרס עיפרון הזהב.
פרץ ויינרייך נולד בוורשה, פולין בשנת 1925. כבר בילדותו החל לצייר ולרשום.
בשנת 1939 ברח עם קבוצה של נערים יהודים לרוסיה, שם נכלא בתחילה במחנה עונשין ואחר כך במוסד סגור לעבריינים קטינים.
לאחר שחרורו, בשנת 1944 למד ציור בברית המועצות.
לאחר מלחמת העולם השנייה יצר קריקטורות בהן מתוארים מראות מתקופת השואה.
כמה מקריקטורות אלו הוצגו בתערוכה בשנת 1945. בשנת 1947 עלה לארץ ישראל כמעפיל, אך נתפש ונשלח למחנות המעצר בקפריסין.
בקפריסין יצר תיאורים של חיי העצורים, אותם שלח לפרסום העיתונים כגון "ידיעות אחרונות" ו"דבר השבוע".
לאחר הקמת מדינת ישראל שימש ויינריך כקריקטוריסט בעיתונים "דבר השבוע" (1990-1953) ו"על המשמר" (1992-1973) וכן פרסם מיצירותיו בעיתונים כגון "למרחב", "דבר", "במחנה", "הפועל הצעיר", "תפריט" ועוד.
כמו כן פרסם סיפורי קומיקס בהמשכים לילדים בעיתונים "ידיעות אחרונות לתלמיד" ו-"דבר לילדים".
בשנת 1959 הוא השתתף בקורס גרפיקה וזכה בפרס בתחרות בינלאומית.
בשנת 1969 הוא יצא במסע הרצאות בכל רחבי ישראל ובופיע בטלוויזיה בתוכנית חידונים.
בשנת 2001 הוציא את הספר "הקריקטורה כז'אנר תקשורתי" בהוצאת הטלוויזיה החינוכית ובו סקירה מקיפה על תחום הקריקטורות ובשנת 2005 את הספר "הישרדות, הוצאה עצמית", המתאר את סיפור חייו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2008 זכה ויינריך בפרס עיפרון הזהב.
פרץ ויינרייך נפטר ב-24 בפברואר 2015, כחודש לפני יום הולדתו התשעים והשאיר אחריו אלפי תמונות, עשרות אלפי קריקטורות, עשרות ספרים שאייר, מקמות ועוד יצירות מפוארות רבות אחרות.
הובא למנוחות בבית העלמין נורדאו בעיר מגוריו כפר סבא.
פרץ מרחב (מרכפלד) (26 ביוני 1913, וינה, אוסטריה – 3 בפברואר 1978, בית זרע) היה פעיל ציוני, פובליציסט וסופר ישראלי, מבכירי תנועת מפ"ם.
פרץ מרחב נולד בשם פאול מרכפלד לארתור וגבריאלה מרכפלד.
הוא למד בגימנסיה הריאלית ברובע ליאופולדשטאדט, שהייתה בו אוכלוסייה יהודית רבה.
בית הוריו היה נקודת מפגש לסוציאל-דמוקרטים ושדה-מתח בין סוציאליזם לציונות, דבר שהטביע חותמו עליו.
בשנת 1927 יסד עם קבוצת חבריו את קן השומר הצעיר בווינה ובשנת 1928 עלה בגפו לארץ ישראל (והוא בן 15 בלבד) ולמד בבית-הספר החקלאי מקוה ישראל.
תחילה פעל במסגרת סניף הנוער העובד במוסד, אך ב-12 בפברואר 1929, כאשר עלה לתל-חי עם חבריו לתנועה, פגש את מאיר יערי אשר שכנע אותו להקים במקוה ישראל קן של השומר הצעיר.
בשנת 1930 יסד במקוה ישראל את קן השומר הצעיר והיה בין מקימי התנועה הארצישראלית.
בשנת 1936 היה בין מייסדי קיבוץ תל-עמל ובמשך שנים היה ממעצבי דרכו.
בשנת 1940 נבחר למועצת הפועלים ובשנת 1946 נבחר למועצת מפלגת השומר הצעיר.
בשנת 1947 עבר לקיבוץ בית זרע עם הינשאו לחברת הקיבוץ יעל (לבית גרינשטיין) והפך עד מהרה לאחד מעמודי התווך של קיבוץ זה.
לצד חברותו ופעילותו בקיבוץ המשיך בפעילות מפלגתית ומשנת 1948 היה חבר מזכירות והמחלקה הפוליטית של מפ"ם ופעיל בהסתדרות העובדים.
בינואר 1953, בהצבעה על הוצאת משה סנה ממפ"ם שעברה ברוב גדול, היה מרחב בין הנמנעים.
בשנים 1959–1961 שהה עם משפחתו בשליחות בלונדון כנציג מפ"ם באירופה וקשר קשרי ידידות ועבודה עם אנשי מפתח בזירה הפוליטית באנגליה ובאירופה.
משנות ה-60 של המאה ה-20 היה חבר בהנהלת גבעת חביבה, לימד היסטוריה, ארגן חוג למרכסיזם, ועשה רבות לקידום הדו-קיום.
בין היתר, היה חבר בוועד הארצי למען השלום בישראל, יחד עם לאה גולדברג, אלכסנדר פן, אברהם שלונסקי ואחרים.
החל משנת 1967 עמד בראש המחלקה לקשרים בינלאומיים במפ"ם.
מרחב היה במחנה השמאלי במפ"ם ובין השאר התנגד ב-1970 להצטרפות לממשלה, אולם בהמשך תמך במערך עם מפלגת העבודה.
פרץ מרחב היה בראש וראשונה חבר קיבוץ, איש עבודה ופעיל ציבור אשר פעל רבות לקידום החזון הקיבוצי והמפלגתי.
לצד כל אלו, היה אוטודידקט במשך כל שנותיו, עסק במחקר פעיל בתחום תנועת הפועלים הבינלאומית והישראלית.
מאמריו התפרסמו בכתבי עת בישראל ובשאר העולם.
הוא זכה להכרה ולהערכה בינלאומית על כתביו וספריו.
הוא השתתף בקביעות בכנסים בינלאומיים של היסטוריוני תנועת הפועלים.
כהוקרה על פועלו, קיבל בשנת 1976 תואר פרופסור מהאקדמיה למדע ולמחקר באוסטריה.
ארכיון אישי של פרץ מרחב נמצא בגבעת חביבה.
הארכיון מכיל חומר רב הקשור לכתיבת ספריו; התכתבות ענפה עם מוסדות, אישים וגופים ציבוריים באירופה, אסיה ויבשת אמריקה; התכתבות עם נציגי תנועות הפועלים; דו"חות מכנסים בינלאומיים; מאמרים והרצאות.
הארכיון מכיל גם תיק אישי על תולדות חייו והערכת פועלו בשטח העיתונות והמחקר.
פרץ מרחב נפטר בשנת 1978, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוצו בית זרע.
ביתו מנישואיו הראשונים לסלה (שרה) אלטמן, אילנה שרייבר מרחב, הייתה מורה בתחום החינוך המיוחד ומאבחנת דידקטית, שנרצחה בפיגוע מכונית התופת בעפולה ב-1994. ביתו מנישואיו השניים ליעל מרחב היא ד"ר אילת אברהם מרחב.
פרקים בתולדות תנועת הפועלים בארץ ישראל, ספרית פועלים, 1952
תולדות תנועת הפועלים הבינלאומית א – מאביב העמים עד טבח-העמים (1848-1918), הוצאת ספרית פועלים, 1954
תולדות תנועת הפועלים הבינלאומית ב – בין מהפכה למהפכת-נגד (1917-1939), הוצאת ספרית פועלים, 1959
תולדות תנועת הפועלים בארץ ישראל: ההתפתחות הרעיונית-המדינית, פרקים ותעודות (1965-1905), הוצאת ספרית פועלים, 1967
הספר תורגם לגרמנית, צרפתית, איטלקית ואנגלית ונקרא בשם "השמאל הישראלי" (שנות ה-70)
השמאל הסוציאליסטי באירופה בין שתי מלחמות העולם (מגרמנית: יעל מרחב), הוצאת ספרית פועלים, 1986
פרץ בן יצחק [פטר] בֶּר (בכתיב מיושן: בער או בעער, בגרמנית: Peter Beer; 19 בפברואר 1758/1755 – 10 בנובמבר 1838) היה מחנך וכותב יהודי יליד בוהמיה, הקיצוני בין משכילי פראג.
בֶּר נולד בנויבידשוב , סמוך לקניגרץ.
אביו היה סוכן לממכר טבק, ודאג שבנו הבכור ילמד מתמטיקה, גרמנית ולטינית לצד החינוך המסורתי, דבר שהיה חריג בין יהודים בימיו.
בגיל ארבע-עשרה יצא לישיבת הנודע ביהודה בפראג, ומקץ ארבע שנים המשיך לעוד שלוש בישיבת פרשבורג תחת הרב מאיר ברבי.
כצעיר שיועד לשמש ברבנות, יצא להתפרנס כמלמד פרטי בביתו של יהודי אמיד בנאדסג .
באוטוביוגרפיה שלו כתב שגילה שם מטמון מוזנח של ספרים שהכיל נ"ך ומפרשיו, מורה נבוכים וספרי דקדוק.
הדבר הוביל אותו לטלטלה ולהכרה כי ישנן עוד ידיעות שכדאי לרכוש מחוץ לתלמוד.
ב-1781 יצא לבירה וינה כדי להוסיף ללמד בביתה של משפחה יהודית מקומית, ושם היו לו ספרים רבים בהרבה.
במהלך שהותו התחבר גם עם הברון יוזף פון זוננפלס, מהמובילים בין אנשי הנאורות בעיר – בין היתר, פטרונו של מוצרט ומראשי האילומינטי – שסייע לו בהעמקת ידיעותיו בפילוסופיה ויתר חכמות.
באותה שנה פרסם הקיסר יוזף השני את כתב הסובלנות, והורה על הקמת רשת בתי-ספר בשפה הגרמנית (Normalschulen) שינחילו ליהודים חינוך בסיסי.
בֶּר נאחז התרגשות רבה לנוכח הצו ומנשר "דברי שלום ואמת" של המשכיל איש ברלין נפתלי הרץ וייזל, שקרא לקדם בברכה את הרפורמה החינוכית.
הוא נרשם למכון להכשרת מורים שנפתח עתה ליהודים והוסמך ב-1783.
הוא יצא למטרסדורף, שם החל לשמש כמחנך בבית-הספר החדש במקום.
ב-1785 שב לעיירת הולדתו, בה הוסיף ללמד במוסד המקומי; החוק התיר רק לבכור בכל משפחה יהודית להתחתן במקום מגוריו, והיתר אולצו להגר.
ב-1787 נשא את רבקה הלאווטש.
בשנים הבאות החל להתבלט כמחבר פורה של ספרי לימוד, שהשפעתם על מערכת החינוך היהודית הייתה גדולה.
כבר ב-1796 הוציא את יצירתו הראשונה ואולי המצליחה ביותר, "תולדות ישראל".
היה זה קיצור של התנ"ך כולו עם ביאור בגרמנית באותיות עבריות, שנועד להורות לילדים את סיפורי המקרא.
אף כי דווקא ספר זה לא התקבל על ידי הרשויות, שהעדיפו להורות תנ"ך ליהודים בהתבסס על המקובל אצל הנוצרים, הוא היה אהוד מאוד בחוגי המשכילים עוד דורות.
"תולדות ישראל" תורגם לשלוש שפות ויצא ביותר מעשרים מהדורות; האחרונה שבהן הייתה ברוסית, ב-1905.
בֶּר החל לפרסם גם ב"המאסף", בו הופיעו שירים פרי-עטו ומאמרים קצרים.
מגע זה חשף אותו להשפעה ישירה של משכילי ברלין בהנהגת אהרן האלה-וולפסון ודוד פרידלנדר הקיצוניים.
הוא נעשה ביקורתי יותר כלפי ארחות החיים של היהודים המסורתיים בני זמנו.
הוא ראה ערובה לשימור היהדות, כפי שכתבה עליו הביוגרפית לואיז הכט, רק אם תתאים את עצמה לפרוגרמה הקיסרית ולהווייה של הבורגנות האוסטרית.
עיקרון זה הנחה את פעילותו בעתיד.
ב-1802 פרסם את "כוס ישועות", מדריך לחיי הדת, ב-1808 הוציא את " Geschichte der Juden", חיבור חלוצי על קורות היהודים.
אף כי בֶּר היה רחוק מלהיות היסטוריון מקצועי, ועבודתו כללה בעיקר איסוף בלתי-ביקורתי של מקורות, ספרו היה ניסיון מוקדם להתמודד עם הנושא.
הוא ביקר את קשות את הרבנים והציבור השמרני, בעיקר במזרח אירופה, והציגם כבורים הנעדרים חוש אסתטי ועוד.
במקביל, הגן במרץ על כל המצוות, וכתב כי האל לא הורה על דברים ללא הגיון, גם אם זה לא ברור עדיין לבני-התמותה.
הוא הטיף גם לביטול מלא של האוטונומיה והבדלנות היהודיים, ולתמורה לעדה דתית רגילה, ככל הכנסיות הנוצריות; למול התפוגגות הקורפורציה הימי-ביניימית שאפיינה את חייהם עד עתה, הציע ראייה של ההיסטוריה שלהם כזרם דתי שקיומו כאומה תם עם חורבן בית שני.
הוא החל לאמץ מונחים כ"בית-כנסת", על משקל "הכנסייה", לתיאור הקולקטיב היהודי והציג את קורותיהם כקיבוצים נפרדים שפעלו בתוך המדינות המארחות.
מבחינה זו הקדים במידת-מה את יצחק מרדכי יוסט, שהנחיל נרטיב דומה למדי.
גישה זו גם הביאה ליחס השלילי מאוד שרחש לו צבי גרץ, אבי ההיסטוריוגרפיה הלאומית היהודית.
בעשור הראשון של המאה ה-19 חיבר גם טורים עבור "שולמית", ביטאון הקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה, אף כי סירב להתמנות ליועץ של ראשה ישראל יעקבסון.
ב-1811 נדד בֶּר לפראג, בה מונה למורה לענייני מוסר בבית-הספר הקהילתי.
תפקידו היה להורות את "בני ציון" של נפתלי הרץ הומברג (ב-1810 הציע את "דת ישראל" כספר הדרכה, אך נדחה בטיעון שהכיל יותר מדי פרטים על הלכות).
גישתו הקיצונית והביקורתית ניכרה אותו ממשכילי פראג השמרנים ומהרבנים אלעזר פלקלש ושמואל סג"ל לנדא, שהשתדלו להרחיקו ממעורבות יתרה.
ב-1815 חיבר סידור תפילה ראשון לנשים בגרמנית, ששיקף את האידיאל הבורגני שהנחה אותו: הוא שאף לראותן כשותפות מלאות בחיי הדת.
באותה תקופה הציע הומברג לרשויות להקים סמינר למורים: הוא נועד להביא לכך שלבסוף יבוטלו תלמודי התורה וגם שיעורי הדת יינתנו בבית-הספר על ידי הבקיאים בכך.
הקהילה נאחזה חשש, וראשיה שכנעו את הומברג להתמנות למורה מיוחד לענייני מוסר בשכר גבוה.
הם קיוו לנצל זאת כדי להיפטר לפחות מבֶּר, והכפישו את המורה האחר במספר תלונות לשלטונות.
הסכסוך התמשך לאורך 1818, כששני המשכילים תוקפים זה את זה, ולבסוף נותרו שניהם במוסד.
ב-1819 פרסם מדריך דת בשם "Handbuch der Mosaischen Religion" (תקציר דת משה) בו הצהיר על עצמו כשייך ל'דת משה' שקדמה ליהדות הרבנית ושלל את התקווה לביאת המשיח ובניית המקדש.
בתקופה זו התערב גם בריב ההיכל הראשון, שעימת בין ראשוני הרפורמים להנהגה הרבנית, והציע יחד עם הומברג לחצר הקיסרית לחייב את היהודים לשאת את תפילותיהם בגרמנית.
מיכאל מאיר העיר כי השקפתו, כמוהו כשותפו לעתירה (אף כי היה רדיקלי פחות מהלה), הייתה רחוקה מזו של מבשרי הרפורמה וקיצונית יותר: הוא קרא לשיבה ל"דת הטהורה של משה והנביאים" בטרם נוספו עליה "ההכרעות השרירותיות והאקראיות" של התלמוד.
כמו כן, תיקון הדת לא היה עבורו מטרה כשלעצמה כי אם אמצעי בחתירתו לסגל את היהדות לחברה האוסטרית.
הספר הוא מקור חשוב אודות הפרנקיסטים, שבֶּר הכיר אישית את שרידיהם בפראג.
למרות ביקורתו כלפיה, כתבה הכט, לא התנער כליל מההשקפה הרבנית; גם בספרו הוסיף לראות בה נדבך חשוב ומרכזי, אף אם זמנו תם.
ב-1832 החל להוציא את רעיונותיו מן התאוריה אל הפועל כשהיה בין מייסדי "החברה לשיפור הפולחן היהודי".
בפן המעשי התברר כמתון מאין כמוהו, בהתאם לסביבה השמרנית של פראג.
החברה החלה בהקמת בית הכנסת "הספרדי" שהושלם ב-1837. המניין החדש נועד לספק אווירה מודרנית ומתורבתת יותר בתפילה.
אף כי בכתביו הודה בֶּר שרצה בחיקוי דוגמת ההיכל בהמבורג הרפורמי, המבנה החדש לא חרג הרבה מעבר למישור האסתטי כשאימץ בין היתר עוגב, השמטת פיוטים ומקהלה.
בתחילה שימש לאופולד צונץ כדרשן, אך הוא עזב במהרה והוחלף בידי מיכאל זקש השמרן מאוד.
מאז קרא את 'מורה נבוכים' תכנן בר להוציא תרגום בגרמנית, אך זה לא עלה בידו.
ב-1832 חיבר ביוגרפיה קצרה של הרמב"ם, ושנה לאחר מכן פרסם תרגום חלקי מאוד של הספר.
הוא הוסיף ללמד בבית-הספר עד כמה חודשים לפני פטירתו ב-1838.
פרץ וזאן הוא מנכ"ל משרד המדע והטכנולוגיה לשעבר.
וזאן שירת בצה"ל כקצין בפיקוד העורף, בשנים 1993–1998 שימש מפקד מחוז לכיש.
בהמשך שימש ראש ענף מבצעים במטה פיקוד העורף.
בספטמבר 2002 מונה למפקד מחוז הדרום ושירת בתפקיד עד אוקטובר 2005. השתחרר משירות הקבע בדרגת אלוף-משנה ובשירות המילואים ממלא תפקיד ברשות החירום הלאומית.
לאחר שחרורו מונה ב-2006 למנהל מחוז דרום בשירות התעסוקה, ב-2008 מונה למנהל מחוז דן וכיהן בתפקיד עד 2014. בינואר 2016 מונה למנכ"ל משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל, תפקיד בו כיהן עד ינואר 2019.
בין השנים 2016-2020 כיהן וזאן כיו"ר הישראלי של קרן המחקרים ישראל-גרמניה (GIF).
וזאן בעל תואר ראשון בהצטיינות בכלכלה ובלוגיסטיקה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בהצטיינות במדיניות ציבורית מאוניברסיטת בר-אילן.
וזאן נשוי ואב לשניים, מתגורר בתל אביב.
הרב פרץ חן (ה'תקנ"ז, 1797 – כ"ו באייר ה'תרמ"ג, יוני 1883; מוכר בחב"ד בכינוי "פרץ חן הגדול" מאחר שרבים מצאצאיו נקראו על שמו – שיקל להבדילו מהם) היה רב הערים בישנקוביץ, נוול וצ'רניגוב.
מחשובי רבני חב"ד במאה ה-19. היה מהגורמים למינויים של ה"צמח צדק" והמהר"ש מליובאוויטש, וכן היה החברותא בלימוד של האדמו"ר המהר"ש.
נולד בשנת 1797 בעיר סמיליאן שברוסיה לאלחנן חן, מבני משפחת חן מקטלוניה, שהתקרב לחסידות חב"ד על ידי האדמו"ר הזקן.
בילדותו ביקר מספר פעמים אצל האדמו"ר הזקן.
בשנת ה'תקע"ג (1813) נפטר רבו, והוא נהיה לחסידו של בנו, האדמו"ר האמצעי.
בשנת ה'תקפ"ג (1823) מונה לרב העיר בישנקוביץ בהשתדלות רבו, רבי דובער.
רעייתו בזיווג שני הייתה מרים לבית משפחת יפה.
בט' בכסלו ה'תקפ"ח נפטר האדמו"ר האמצעי ורבי פרץ פעל להתמנות חתנו, רבי מנחם מנדל כאדמו"ר.
בשנת ה'תר"ח (1848) עבר להיות רב העיר נוול, ובשנת ה'תרכ"ו (1866) פעלו אנשי העיר דווינסק שיתמנה לרב עירם - אך הצמח צדק שלחו לשמש רב העיר צ'רניהיב.
באותה שנה בי"ג בניסן נפטר רבו הצמח צדק, ורבי פרץ נתמנה לחבר בית-דין שחילק את ירושתו בין בניו.
הוא קיבל עליו את מרותו של בנו רבי שמואל.
בי"ג בתשרי ה'תרמ"ג (1883) נפטר גם המהר"ש, רבי פרץ ראה בהתמנות בנו הרש"ב, ואת בנו, שלימים נתמנה לאדמו"ר הריי"צ - ראה בהיותו פעוט בעריסתו.
אשר על כן רבי פרץ הוא אדם שראה את המספר הרב ביותר של אדמו"רי חב"ד (את כולם, מלבד האחרון).
הוא נפטר באותה שנה בכ"ו באייר בגיל 86. בנו הרב דוד צבי מילא את מקומו ברבנות העיר צ'רניהיב.
הרב מאיר חן – אביו של הרב שמואל דב בער חן.
הרב משה לייב ליין – סבם של שולמית לסקוב, הרב יהושע ליין ולאה רפאלי (צנציפר).
הרב אברהם אהרן חן – אביו של הרב מאיר שמחה חן, חותנו של ישראל נח קפלן, וסבם של הרב גרשון חן, הרב יוסף חן ופרץ חן (מגדיאל).
רבי דוד צבי חן המכונה הרד"ץ – אביהם של הרב אברהם חן והרב מנחם מנדל חן וסבם של החוקר הרב דוד צבי הילמן ושל המשוררת זלדה.
חנה שנישאה לדודה זלמן חן.
"פרפרים" הוא פזמון שכתב, הלחין וביצע אורי בנאי.
השיר יצא לאור בשנת 2000.
השיר נכלל באלבום הבכורה של אורי בנאי.
הוא יצא כסינגל ראשון מהאלבום שנקרא "פרפרים".
השיר נהיה למצליח ביותר של בנאי מתוך האלבום, שהניב גם סינגל מצליח אחר בשם "הזמנה לחתונה".
חברת "הד ארצי" שבה הופק התקליט, שילבה את השיר באחד מאלבומי סדרת "היטמן" (שכללו להיטים לועזיים בלבד), מה שפגע במכירות אלבומו של בנאי.
השיר נכתב על ידי בנאי על לני שחף, זוגתו ולימים אשתו, בתחילת ההיכרות איתה.
פרץ חורשתי (פאוול שיינוולד) (1920 – 17 בינואר 2017) היה פרטיזן ביחידת הפרטיזנים של בלסקי בבלארוס, לאחר שנמלט מגטו ורשה במהלך מלחמת העולם השנייה.
במלחמת השחרור לחם בחטיבת גבעתי ונפצע בקרב על משטרת עיראק סווידאן.
בשנות השישים היה ממקימי תחנת כיבוי אש באילת וכן היה צייר ומאייר.
במלחמת העולם השנייה היה בגטו ורשה, בזמן אחת האקציות בגטו הסתתר בעליית גג וכך נשאר בגטו.
אביו צייד אותו בתעודות מזויפות שאפשרו לו, לכאורה, להמשיך להישאר בגטו.
באחד הימים פנה אליו יהודי בגטו וביקש ממנו שישא לאישה את בתו, נתליה, כדי להציל אותה.
"בני הזוג" הסתתרו בבתים ריקים בגטו.
חורשתי התחזה לפולני ועבד מחוץ לגטו, אך בחזרתו לגטו כשבועיים לאחר "נישואיו" גילה שנתליה נעלמה.
חורשתי נתפס באחד הימים והועבר ברכבת לטרבלינקה.
כשהגיע לטרבלינקה נפגע בראשו, איבד את הכרתו ונפל.
כשהתעורר עמדה הרכבת לעזוב והוא קפץ עליה וחזר לורשה, שם התחזה לנתין גרמני באמצעות תעודה אחרת שסידר לו אביו ומכוחה הצטרף לקבוצה ששמרה על שבויי מלחמה רוסים, תוך שהוא נשמר, בעיקר במקלחות, שזהותו לא תתגלה.
בשלב מסוים תעודותיו איבדו את תוקפן והוא נמלט מורשה.
הוא הגיע לכפר בו תפסו אותו פולנים והסגירו אותו לגרמנים.
הוא הוסע ברכבת כדי להיחקר, אך הצליח להימלט בקפיצה מהרכבת ולברוח ליער.
הוא נתקל בזוסיה ביילסקי והצטרף ליחידת הפרטיזנים של האחים.
לאחר השחרור על ידי הצבא האדום הוא הצטרף לצבא האדום עד תום המלחמה.
בשנת 1946 עלה חורשתי לישראל באניית מעפילים והצטרף לאצ"ל.
במלחמת השחרור שירת בחטיבת גבעתי כמפקד מחלקה וסמ"פ ונפצע בקרב על משטרת עיראק סווידאן.
בהמשך שירותו הצבאי היה מפקד העיר אילת בדרגת סגן אלוף.
הוא היה אחד משלושה כבאים שהקימו את תחנת הכיבוי באילת.
ציוד הכיבוי ששימש אותם הגיע בהשאלה מתחנת גבעתיים.
במקביל, הוא שימש בתפקיד מפקד הג"א באילת, ובמלחמת ששת הימים ארגן את חפירת תעלות ההגנה בעיר, מכיוון שמקלטים לא נמצאו.
אחרי פרישתו הקים בשכונה א' בעיר מועדון לקשישים וכן בית מלאכה המספק שירותי תיקון קלים בבתי הקשישים בעיר.
בשנת 1994, בגיל 75 לערך, החל חורשתי לצייר את זיכרונותיו מתקופת השואה ומתקופת בניית תחנת הכיבוי באילת בשנות השישים.
חמש שנים לאחר מכן הוציא בעזרת חברים ספר ציורים בשם העזה, חוצפה ומזל: כך שרדתי.
בכל ציור נרשם הסבר קצר על תוכנו.
בנוסף, סיפר חורשתי את סיפורו בבתי ספר.
לדברי פרופ' חוי דרייפוס, ראש המרכז לחקר השואה בפולין ביד ושם, חשיבות ציוריו של חורשתי היא בהיותם עדות לחוויותיו, שבשונה מעדות כתובה, זוהי עדות מצוירת של מה שראה.
כשבעים שנה אחרי החתונה הפיקטיבית בגטו, שהונצחה גם היא באחד מציוריו, הסתבר שנתליה חיה בארץ, חורשתי ונתליה שוחחו בטלפון, אך לא נפגשו וזמן קצר לאחר מכן נתליה נפטרה.
בתאריך 17 בינואר 2017 הלך פרץ חורשתי לעולמו והותיר אישה, אורה חורשתי, ילדים ונכדים.
פרץ לסקר (בפולנית: Perec Laskier; 31 בינואר 1910 – 24 באפריל 1963) היה חבר בית"ר וממקימי הארגון הצבאי היהודי בגטו ורשה.
לסקר נולד בשנת 1910 בעיר חמיילניק בפולין להוריו דוד וחיה טֵמָה.
עוד בהיותו ילד עברה המשפחה לצ'נסטוחובה שם הצטיין לסקר בלימודיו.
תחילה היה חבר תנועת השומר הצעיר אך כיוון שחיפש נתיבים אחרים לרוח הציונות שפיעמה בו, עליה התחנך בבית, הצטרף לשורות בית"ר וייסד את קן בית"ר בעיירתו.
בהמשך עבר לוורשה, שם המשיך בלימודיו באוניברסיטה והיה ממנהיגי בית"ר בעיר.
לסקר התגייס לצבא הפולני והשתחרר ממנו, לאחר שצבא פולין ניגף בפני הצבא הגרמני, בדרגת קצין.
עם שחרורו הוא חזר לוורשה וגילה שחברי בית"ר נפוצו לכל עבר ושמשרדי נציבות בית"ר בעיר סגורים.
כדי לחדש את פעילות התנועה יזם בחודשים אוקטובר-נובמבר 1939 פגישות עם מספר חברי בית"ר בהם סוורין ליווא, מרדיקס, פרנקל, לנגלבן ורוזנפלד כמו גם עם ראשי הצה"ר שנותרו בעיר, בהם ביאלוברוב וודובינסקי.
כצעד ראשון הוחלט להקים מטבח לנצרכים, אשר יהווה גם מסווה לפגישות חברי התנועה.
פרץ וחבריו פנו לג'וינט בבקשת עזרה כספית להקמת המטבח ולאחר מאמצים עלה בידיהם להקים את המטבח, ברחוב מרשלקובסקה.
בחודשים הבאים הגיעו לורשה מספר חברי בית"ר בכירים, כחלק מזרם הפליטים היהודיים שהגיעו לעיר, ולסקר זימנם לישיבה בה הוחלט על פעילות לשם התארגנות תנועתית משמעותית יותר.
הם חילקו ביניהם את ורשה לעשרה אזורים, כשתפקידו המרכזי של האחראי בכל אזור הוא לאסוף ולארגן את אנשי בית"ר באזורו.
בקיץ 1940 במהלך ישיבת מפקדת בית"ר בוורשה, המליץ אחד המשתתפים בשם שוחט על הקמת התארגנות לשם לוחמה בנאצים, לאור השמועות אודות הקמתו המתקרבת ובאה של גטו בעיר.
בנקודת זמן זו הם הבינו שאפסו הסיכויים למאמציהם בחודשים שלפני לעזוב את פולין, והוחלט לרכז את הכוחות לענייני ורשה בלבד.
לסקר, שהיה בין מארגני ומשתתפי הישיבה, אימץ את הדברים וחבר לליאון רודל ולמאיר קלינגבייל, חברי הצה"ר, לשם הקמת הארגון הצבאי עוד בטרם הקמת הגטו.
הם החלו בגיוס כספים ובמציאת מקומות מסתור לאחסון כלי נשק.
באפריל 1941 הגיעו לגטו שני אנשי בית"ר - יולק ברדנט והנס ברנדווין, שעמדו בראש היודנראט בהרוביישוב, ובפיהם הצעה לשלוח כמה מאות מאנשי בית"ר לעבודה חקלאית באזורם, על פי הזמנות של בעלי אחוזות במקום ובאישור ה"ארבייטסאמט" הגרמני.
לסקר היה בין המארגנים של קבוצה זו ובקיץ 1941 יצאה התוכנית אל הפועל וכ-600 איש יצאו להרוביישוב, בהם גם מפקדים רבים מקרב חברי בית"ר.
בקיץ אותה שנה לסקר יזם, ערך והפיק יחד עם ליאון רודל את עיתון "המדינה" (כשמו של ביטאון בית"ר בפולין), לרגל יום השנה הראשון למותו של זאב ז'בוטינסקי, כדי להעלות את מורל היהודים, ובייחוד את זה של אנשי בית"ר, אשר שהו בגטו.
היה זה הגיליון היחיד של העיתון שהודפס בגטו.
בניגוד לפרסומים שונים שיצאו בגטו, שהוכנו תוך שימוש במכונות שכפול או באמצעים מאולתרים אחרים, ייחודו היה שהוא הודפס במכונות דפוס.
מכונות הדפוס שכנו במרתף אחד הבתים בגטו, שבעליו היהודים אחסנם שם לשימוש לאחר המלחמה.
בהכנת העיתון נתקלו לסקר ועוזריו במספר אתגרים, ביניהם, חוסר בדיו; כיוון שהמכונות שבתו כבר שנתיים הדיו בהן התייבש ולא היה ניתן להשיג דיו בגטו.
לבסוף, תוך סיכון גבוה, הוברח דיו בידי יהודים שעבדו מחוץ לגטו.
בעיה נוספת בה נתקלו הייתה העברתם של מאות החוברות שהודפסו מבית הדפוס אשר שכן ברחוב גז'יבוסקה לרחוב לשנו, מקום המפקדה.
בין הכותבים בעיתון, שכלל 16 עמודים, היו: רודל, לסקר עצמו, כמו גם משה לייזרוביץ והלל זיידמן - עורכי דער מאמענט.
בשלהי סתיו 1941 נערכה ישיבה משותפת של מפקדת בית"ר ומרכז הצה"ר ובה הועלתה הצעה לאסוף את שארית הפליטה של בית"ר בגטו ולהעביר את כולה לסביבות הרוביישוב.
לסקר נבחר כמי שיצא להרוביישוב לבדוק את היתכנות הרעיון ואכן בדצמבר הוא יוצא לדרך.
במשך שבועיים ביקר באחוזות השונות בהן פזורים חברי בית"ר ובסיומם כינס את מפקדי הפלוגות ועוזריהם וכן את ברנדוויין לשם החלטות על הבאות.
בדרכו חזרה לורשה עבר דרך לובלין.
בפברואר 1942, זמן לא רב אחרי מסעו להרוביישוב, עזב לסקר את ורשה ונוסע לצ'נסטוחובה, שם הצטרף למשפחתו, בתקווה שיוכל לסייע להם ואף לארגן שם כח התנגדות ביתר"י.
בהמשך אותה שנה הוא נשלח למחנה העבודה בכפייה של קונצרן החימוש הגרמני "האסאג" בצ'נסטוכחובה.
הוריו ואחותו הלנה נספו בשואה
לאחר המלחמה הצטרף לתנועת "הבריחה", שנאבקה למען עליית פליטי השואה לארץ.
במהלך פעילותו ביקר ברומניה, שם קבל על האפליה לרעה לה זוכים אנשי בית"ר בסיוע לעלייה ארצה.
הוא אף נאסר על ידי הרוסים למשך חודשיים בשל פעילותו זו.
לאחר עלייתו ארצה המשיך בלימודים באוניברסיטה העברית.
התגורר בתל אביב עד למותו בשנת 1963.
על שמו קיים רחוב בבאר שבע.
"פרפרים" הוא סינגל שהוקלט על ידי צמד הפופ הישראלי כרקוקלי.
השיר יצא לאור ב-11 באוגוסט 2020, כסינגל הראשון מתוך אלבומן השלישי של הצמד.
השיר, בדומה ללהיט "איפה הרומנטיקה" ושירים נוספים של הצמד, נכתב, הולחן והופק על ידי סתיו בגר והוא בסגנון הפופ.
השיר, לדברי mako עוסק ב"נאיביות וגעגועים, זכרונות של כאב ושמחה, חיים וחלומות מתקופה של תמימות, בזמנים שהברור מאליו התרחק מאיתנו ואנחנו סגורים בעולמנו".
בסוף השיר, נשמעת נגינת סקסופון, אותה ביצע אביו של סתיו בגר, אלברט בגר.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם בערוץ היוטיוב של הצמד בסמוך לצאתו של הסינגל עצמו ובוים על ידי המפיק המוזיקלי של השיר סתיו בגר וצולם ונערך על ידי אחיו, שחף.
צליל הופמן ממאקו סקרה באופן מקיף את יצורתיהן של הצמד, והגדירה את השיר כ"אחד משירי הפופ הטובים שיצאו בישראל בשנים האחרונות".
גם דודי פטימר ממעריב אונליין העניק לשיר ביקורת חיובית, ואמר: "כיף לשמוע שיר שהדגש שמושם בו על ההפקה המוזיקלית חשוב לא פחות מהליריקה הלא בנאלית והמנגינה שמביאה וייב אחר מהנוף המקומי אך מוטמע במוזיקה של שתי האחיות".
פרץ דניאל מרקיש (נולד ב-18 בספטמבר 1974) הוא פרסומאי, במאי ועורך ישראלי המכהן כמנכ"ל משותף בחברת התוכן Contra.
קודם לכן שימש כסמנכ"ל קריאייטיב בחברת התוכן Peach.
פרץ דניאל מרקיש נולד בתל אביב.
אביו הוא הסופר דוד מרקיש וסבו הוא משורר היידיש פרץ מרקיש.
הוא למד בתיכון לאומנויות ויצו צרפת בתל אביב, והתגייס לנח"ל בשנת 1992.
בתום השירות בצה"ל עבד מרקיש כדוגמן וכשחקן.
הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה חלומות נעורים, בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה בובי ואני ובסרט הטלוויזיה רצח מצלמים.
בשנת 1999 החל מרקיש ללמוד בבית הספר לאמנות קמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות במגמת קולנוע.
סרט הגמר שלו "מורעלים" זכה בפרס הסרט הטוב ובפרסים נוספים מטעם בית הספר.
בתקופת הלימודים בקמרה אובסקורה כתב מרקיש טור קבוע במדריך הבילויים של מעריב, "המשוטט".
עם תום לימודיו החל לביים ולהפיק כעצמאי עבור ערוץ הבידור, ערוץ המוזיקה, ערוץ 10, ושימש גם כבמאי ומפיק לפרסומות וידאו באינטרנט עבור חברות שונות.
בשנת 2010 הקים מרקיש, יחד עם איתמר כהן, את סוכנות התוכן וההפקות פיינשמקר, שהפיקה בין השאר את "ההברקות של ניקול" וסדרת האבות של האגיס, הנחשבות לסדרות תוכן הרשת הראשונות בישראל.
בשנת 2016 הצטרף פרץ ל-peach, חברת פרסום תוכן מבית סוכנות BBDO העולמית.