tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גופרית דו-חמצנית היא תרכובת אי-אורגנית שנוסחתה SO2. הגופרית הדו-חמצנית היא גז רעיל בעל ריח מגרה חזק המהווה את אחד ממזהמי האוויר הנפוצים והקשים, בעיקר בשל התרכבותה באטמוספירה עם חמצן ומים לקבלת חומצה גופרתית, שהיא אחד המרכיבים של הגשם החומצי.
גופרית דו-חמצנית עשויה להיווצר באופן מלאכותי, בעיקר כתוצאה מפעילותם של תחנות כוח הפועלות על פחם או גז טבעי, וגם באופן טבעי - ערפיח געשי, תוצאה של פעילות הרי געש.
גופרית דו-חמצנית מיוצרת בתעשייה הכימית בקנה מידה עצום, כחלק מתהליך הייצור של חומצה גופרתית, המהווה את השימוש העיקרי והחשוב ביותר של חומר זה.
בנוסף, הגופרית הדו-חמצנית משמשת כחומר משמר הנקרא גם E-220 בייצור פירות יבשים ויין.
המולקולה כפופה וחבורת הסימטריה שלה C2v.
לגפרית, כמו לחמצן, 6 אלקטרוני ערכיות אך הקשרים הכימיים ב-SO2 אינם זהים לאלו שבאוזון.
אורך הקשר גפרית-חמצן בגפרית דו-חמצנית - 143.1 פיקומטר, קצר מזה שבגפרית חד-חמצנית SO - 148.1 פיקומטר, בעוד שקשרי חמצן-חמצן ארוכים יותר באוזון מאשר בחמצן.
גם אנרגיית הקשר S-O גדולה יותר בגפרית דו-חמצנית -SO2 548 קילוג'אול למול לעומת גפרית חד-חמצנית, שהיא SO2 524 קילוג'אול למול, בעוד שאנרגיית הקשר באוזון נמוכה מזו שבחמצן.
הבדלים אלו מרמזים שסדר הקשר בגפרית דו-חמצנית הוא 2 לעומת 1.5 באוזון
גפרית דו-חמצנית מופקת בשרפה של גפרית
וכן בתגובה של מימן גופרתי עם חמצן
כמויות ניכרות של גפרית דו-חמצנית נוצרות בשריפת חומרים אורגניים עתירי גופרית כדוגמת צמר ושיער הבנויים בעיקר מהחלבון קרטין שלו תכולה גבוהה של ציסטאין.
החומר נוצר גם בשרפה של מוצרי גומי וגומי מוקצף מגופרים, למשל בשרפה של מזרנים וכריות וכן בשריפת צמיגים.
גם חימום של מינרלים כפיריט, ספלריט וצינובר יוצר גפרית דו-חמצנית.
תגובות אלו מתרחשות בעת התפרצויות געשיות ואחראיות לשחרור מיליוני טונות של גפרית דו-חמצנית לאטמוספירה.
SO2 היא תוצר לוואי של ייצור סידן סיליקט (Ca2SiO3) בתעשיית המלט.
הגז נוצר גם מהפעלת חומצה גופרתית חמה על נחושת.
בתהליך קלאוס (Claus process) גפרית דו-חמצנית משמשת להוצאת מימן גופרתי מגז טבעי ומתערובות גזים הנוצרות בזיקוק נפט.
לייצור חומצה גופרתית מחמצנים גפרית דו-חמצנית לגפרית תלת חמצנית (SO3) באמצעות חמצן.
התהליך מבוצע על זרז המבוסס על ונדיום:
בהמשך מגיבים את הגופרית התלת-חמצנית עם מים, לקבלת חומצה גופרתית:
גפרית דו-חמצנית משמשת לשימור של פירות יבשים כדוגמת משמשים.
יתרונו בשמירה על מראה הפרי.
גפרית דו-חמצנית משמשת הן כחומר אנטי-בקטריאלי והן כנוגד חמצון ביינות, מניעת התפתחות חיידקים מונעת התפתחות חומצות נדיפות ביין.
החומר נמצא ביין כמולקולה חופשית או קשורה.
קישור SO2 יכול להיות, למשל לקבוצה הקרבונילית של אצטאלדהיד והוא משתנה בין יינות שונים.
החלק החופשי נמצא בשיווי משקל בין SO2 מומס ליון סולפיט SO3- ככל שהpH של היין גבוה (בסיסי) שיווי המשקל יטה לכיוון הסולפיט וריכוז הSO2 החופשי שהוא הפעיל בשימור היין ועשוי לגרום להופעת ריח יעלה בריכוז בPH נמוך (חומצי).
שימוש בגפרית דו-חמצנית מחייב סימון על התווית "מכיל סולפיט".
ריכוז החומר במשקה מוגבל בארצות הברית ל-350 מיליגרם לליטר ובארצות האיחוד האירופי ל-160 מ"ג לליטר ביינות אדומים ו-210 מ"ג לליטר ביינות לבנים או ביין רוזה.
גופרית דו-חמצנית (סולפיטים) משמשת כחומר משמר נפוץ במזון וכמותה במוצרים נמוכה ונחשבת בטוחה.
החומר מונע קלקול וחמצון של מזון, והגוף יודע לפרק אותו ביעילות.
רק אנשים עם רגישות לסולפיטים צריכים להיזהר, ולכן קיימת חובת סימון, אך עבור רוב האוכלוסייה השימוש בו אינו מסוכן.
פיזור תרחיף גפרית דו-חמצנית בגובה רב, היכולה לשמש גם כ"גז מזגנים" , מוצעת במודלים של הנדסת אקלים כנוגדת השפעות גזי חממה, כדי לייצב את הטמפרטורה העולמית הממוצעת.
השפעה דומה נצפתה לאחר התפרצות הר הגעש פינטובו שבפיליפינים.
אפשרות זו נבדקה באופן ראשוני, והשלכותיה הכוללות אינן ברורות, בהן תהליך הרס מואץ של שכבת האוזון ועלייה ניכרת בכמות המשקעים.
הגופיף הצהוב הוא בלוטה אנדוקרינית הנוצרת מהזקיק השחלתי לאחר הביוץ .
הגופיף הצהוב מכיל תאי גרנולוזה ותאי טקה (Theca interna) שעברו התמיינות (לוטאיניזציה), תאים אלו אחראים להפרשת הורמונים סטאואידים כגון פרוגסטרון ואסטרדיול.
בנוסף מכיל הגופיף הצהוב תאים נוספים כגון תאים חיסונים ותאי אנדותל המדפנים את כלי הדם הרבים בבלוטה זו.
הטריגר ההורמונלי להמשך קיומו של הגופיף הצהוב הוא ההורמון המופרש מבלוטת יותרת המוח (ההיפופיזה), LH (Leutinizing Hormone).
הורמון זה משרה ייצור מוגבר של פרוגסטרון על ידי תאי הגרנולוזה של הגופיף הצהוב הנמצא בשחלה ובכך מונע ביוצים נוספים.
בנוסף, LH יגרום לתאי הטקה להפריש אנדרוגנים שיהפכו באמצעות האנזים ארומטז לאסטרוגן שחלתי.
הפרוגסטרון בעצמו ידכא המשך הפרשת LH כך שזהו מעגל של משוב שלילי שעתיד להסתיים כעבור 14 ימים - בתחילת הדימום המחזורי.
תפקיד נוסף של הגופיף הצהוב הוא לשלוח הורמונים לרחם שגורמים להתעבות דופן הרחם וגורמים להיריון תקין.
כאשר מתרחשת הפריה הגופיף הצהוב מקבל סיגנל הורמונלי שונה שגורם לו להמשיך להתקיים ולתפקד - וזהו ה-HCG - Human Chorionic Gonadotropin שמיוצר בעיקרו על ידי השליה.
טריגר הורמונלי זה נמשך לאורך ההריון וגורם לגופיף הצהוב להמשיך ולהפריש פרוגסטרון הנחוץ לקיומו ומהלכו התקין של ההריון.
בנוסף יפריש הגופיף הצהוב חומר נוסף הקרוי רלקסין (Relaxin), שיגרום להתרככות רצועות ומפרקים בגוף, כגון המפרק הסחוסי הנמצא בקדמת האגן - מאחה עצמות החיק (symphysis pubic), ובכך יקל על מהלך הלידה מבחינה מכנית.
אם גופיף צהוב מוסר עד השבוע ה-12 להריון, הדבר יגרום להפלה של העובר.
עם זאת, הגופיף הצהוב יתנוון בעצמו במהלך השבוע ה-13 עד השבוע ה-17 של ההיריון, ויֵיהָפֵךְ בסופו של דבר לרקמת צלקת לבנה או גופיף לבן.
גוצ'ה ציציאשווילי (בגאורגית: გოჩა ციციაშვილი; נולד ב-7 בנובמבר 1973) הוא מתאבק ישראלי, אלוף העולם בהיאבקות בסגנון יווני-רומי עד משקל 84 ק"ג בשנת 2003.
ציציאשווילי נולד בגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה) ועלה לישראל בשנת 1994, באותה השנה הוא זכה במדליית כסף באליפות אירופה שנערכה באתונה.
שנה לאחר מכן, בשנת 1995, הוא זכה במדליית הכסף באליפות העולם באטלנטה ובמדליית ארד באליפות אירופה.
בשנת 1996 הוא השתתף באולימפיאדת אטלנטה, והגיע למקום החמישי.
באותה שנה קיבל גם מדליית ארד באליפות אירופה.
ובשנת 1998 הוא זכה במקום הרביעי באליפות העולם.
בשנת 2000 השתתף ציציאשווילי באולימפיאדת סידני, והגיע למקום השישי.
אולם שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 2003 הוא זכה במדליית הזהב באליפות העולם שנערכה בקרטיי שבצרפת.
לאולימפיאדת אתונה (2004) הגיע ציציאשווילי כאלוף העולם ולכן סומן כבעל סיכוי רב למדליה, אלא שגוצ'ה נכנע לאלוף אירופה דאז, אלכסיי מישין, 0:3, ולא הצליח להעפיל לשלב רבע הגמר.
מיד לאחר מכן הוא הודיע על פרישה.
רבים ממשפחתו של ציציאשווילי הם מתאבקים: בן דודו יעקב מנשרוב וגיסו הנרי פפיאשווילי.
נכון ל-2008 משמש ציציאשווילי כמאמן נבחרת ישראל בהיאבקות.
גופר הוא פרוטוקול תקשורת לחיפוש ואחזור מסמכים באינטרנט.
לפרוטוקול גופר כמה תכונות שאינן נתמכות באופן טבעי ברשת האינטרנט והוא כופה סידור היררכי נוקשה של המידע המאוחסן בו.
התפריטים וממשק המשתמש הם טקסטואליים ומתאימים מאוד לסביבת עבודה שבה המשתמשים מרוחקים מהמחשבים, סביבת עבודה שהייתה נפוצה בעת המצאת הפרוטוקול.
פרוטוקול הגופר היה בשימוש עד שהוחלף על ידי פרוטוקול ה-HyperText Transfer Protocol.
באנגלית המחפש אומר למערכת "go for" (דמיון פונטי).
מערכת האינטרנט נראית כמו סבך של מאורות חולד (gopher).
מינסוטה נקראת "Gopher State" וכן קבוצות הספורט של האוניברסיטה נקראות "חולדי הזהב" ("Golden Gophers").
גוצ'י (באיטלקית: Gucci), הוא בית אופנה איטלקי למוצרי יוקרה הנמצאה בבעלות התאגיד הצרפתי "קרינג".
קווי המוצרים שלו כוללים: תיקי יד, הלבשה, הנעלה, אביזרים, וגם בשמים וקוסמטיקה תחת השם Gucci Beauty.
גוצ'יו גוצ'י (1881–1953), ששמו המלא היה גוצ'יו ג'ובנבטיסטה ג'אצ'ינטו דריו מריה גוצ'י, עזב בצעירותו את עיר הולדתו פירנצה ועבר לפריז, והתיישב בלונדון בשנת 1897, כדי לעבוד במלון סאבוי היוקרתי.
בזמן שעבד שם כפקיד, הוא היה מעמיס ופורק את המזוודות של לקוחות המלון העשירים, ולמד על טעמם באופנה, איכות, בדים ונסיעות.
בהמשך עבד ארבע שנים עבור Compagnie des Wagons-Lits, חברת הרכבות האירופית שהתמחתה בשירות נסיעות יוקרתי כולל ה"אוריינט אקספרס" וה"טאורוס אקספרס", אז הרחיב עוד יותר את הידע שלו על שוק מוצרי היוקרה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עבד עבור יצרן המזוודות היוקרתיות "פרנצי".
בשנת 1921, קנה גוצ'יו גוצ'י חנות משלו ברחוב ויה דלה וינה נואובה בפירנצה, שם מכר מזוודות עור מיובאות.
במקביל גם פתח סדנה קטנה, כדי לייצר מוצרי העור משלו באמצעות בעלי מלאכה מקומיים.
לאחר שעסקיו גדלו, היה צורך לרכוש סדנה גדולה יותר, כדי לאכלס את שישים בעלי המלאכה שעבדו עבורו.
בשנת 1935, פלישת מוסוליני לאתיופיה הובילה את חבר הלאומים להטיל אמברגו סחר על איטליה.
עור הפך נדיר, מה שדחף את גוצ'י להכניס בדים אחרים להרכב המוצרים, כגון: רפיה, נצרים, עץ, פשתן ויוטה.
מוטיב הרומבי, שהיה לסימן מסחרי של גוצ'י, נוצר באותה תקופה.
בשנת 1937, השיק גוצ'י את קוי תיקי היד שלו.
אשתו וילדיו של גוצ'י עבדו כולם בחנות.
אלדו, בנו של גוצ'י, הפך מעורב יותר ויותר בחברה המשפחתית מאז שהחל לעבוד שם בשנת 1925. הוא שכנע את אביו להרחיב את העסק על ידי פתיחת חנות נוספת ברומא בשנת 1938, והשיק אביזרים נוספים של גוצ'י (כפפות, חגורות, ארנקים, מחזיקי מפתחות).
במהלך מלחמת העולם השנייה, בעלי המלאכה של גוצ'י עבדו על ייצור מגפיים עבור חיל הרגלים האיטלקי.
לאחר המלחמה, גוצ'יו גוצ'י חילק את מניות החברה לשלושת בניו (אלדו, ואסקו ורודולפו).
בשנת 1947, גוצ'י השיקה את "תיק הבמבוק", תיק עם ידיות מבמבוק קל משקל שנוצר בתגובה למחסור המתמשך בחומרי גלם לאחר המלחמה.
המותג השיק את הסלוגן הגלובלי הראשון שלו, "איכות זכורה הרבה אחרי שהמחיר נשכח".
המוקסינים האיקוניים (נעלי גוצ'י) הושקו בשנת 1952. גוצ'יו גוצ'י נפטר ב-2 בינואר 1953 במילאנו.
בנובמבר 1953, החברה פתחה את החנות הראשונה שלה בארצות הברית בשדרה החמישית וברחוב ה-58 בניו יורק.
חנות שנייה בניו יורק נפתחה במלון סנט רג'יס בשנת 1960, ושלישית בשדרה החמישית וברחוב ה-54 בשנת 1973, מה שהוביל את המקומיים לכנות את האזור הניו יורקי הזה "עיר גוצ'י".
בשנת 1961, פתחה החברה חנויות בלונדון ובפאלם ביץ', והשיקה את תיק Jackie Bag, הקרוי על שם הגברת הראשונה ג'קלין קנדי-אונאסיס.
במרץ 1963, גוצ'י פתחה את החנות הצרפתית הראשונה שלה ליד כיכר ונדום בפריז.
הלוגו הכפול עם האות G לאבזמי חגורה ואביזרים נוספים הושק בשנת 1964. צעיף Flora עוצב בשנת 1966 על ידי רודולפו גוצ'י וויטוריו אקורנרו עבור גרייס קלי, נסיכת מונקו, שהפכה לצרכנית בולטת של מוצרי גוצ'י.
באוקטובר 1968, גוצ'י פתחה חנות ברודיאו דרייב, רחוב הקניות היוקרתי בבוורלי הילס, מה שהוביל כוכבי הוליווד רבים לרכוש את מוצרי המותג.
ההצלחה של גוצ'י בארצות הברית הובילה לפיתוח הגלובלי שלה באסיה (פתיחת חנות בטוקיו בשנת 1972, והונג קונג בשנת 1974) וב.
בשנת 1969, ג'ורג'ו, בנו של אלדו, הצית את הסכסוך המשפחתי הראשון, כאשר השיק חנות בוטיק משלו בנפרד תחת שם המותג, אשר נרכשה על ידי המשפחה בשנת 1972. במהלך שנות ה-80, סכסוכים משפחתיים הפריעו לניהול החברה והזינו את כותרות העיתונות.
פאולו גוצ'י, בנו של אלדו, ניסה להשיק את המותג "גוצ'י פלוס" בכוחות עצמו.
ואלדו ספג ביקורת על פיתוח רוב העסקים הבינלאומיים תחת "גוצ'י אמריקה", שבבעלותו הנפרדת.
בשנת 1982, כדי להקל על המתיחות במשפחה, קבוצת גוצ'י אוחדה והפכה לחברה ציבורית, במאי 1983, רודולפו נפטר.
בנו מאוריציו גוצ'י ירש את רוב מניות אביו בחברה ופתח במלחמה משפטית נגד דודו אלדו על שליטה מלאה בגוצ'י.
מאוריציו גוצ'י קיבל על עצמו את ניהול החברה.
בשנת 1986, אלדו גוצ'י, שהיה אז בן 81, כשברשותו רק 16.7% ממניות גוצ'י, נידון לשנת מאסר בגין העלמת מס.
בשנת 1988, מאוריציו גוצ'י מכר כמעט 47.8% מגוצ'י לקרן ההשקעות Investcorp שבסיסה בבחריין (שהייתה גם בעלים של טיפאני מאז 1984).
בינואר 1990 נפטר אלדו, הבן האחרון של גוצ'יו גוצ'י שנותר בחיים.
בשנים 1991–-1993, מצבה הפיננסי של החברה התדרדר.
מאוריציו גוצ'י הואשם בהוצאת סכומי כסף גדולים על שיפוץ מטה החברה בפירנצה ובמילאנו, אך עיקר הביקורת נגדו הייתה על שהמותג איבד מיוקרתו בגלל מכירת זיכיונות רבים וייצור המוני של תיקי היוקרה שלו.
Investcorp רכשה את 50% מהמניות שהיו בידיו בשנת 1993, תמורת 120 מיליון דולר, ובכך סיימה את מעורבות המשפחה בקבוצה.
במרץ 1995, מאוריציו גוצ'י נורה למוות בלובי של משרד גוצ'י במילאנו.
גרושתו פטריציה רג'יאני ריצתה 16 שנות מאסר על שכירת הרוצח, שנתיים לאחר הרצח.
דון מלו נשכרה בנובמבר 1989 כסגנית נשיא בכירה ומעצבת ראשית של גוצ'י.
היא צמצמה את מספר החנויות מ-1,000 ל-180 במטרה לבנות מחדש את האקסקלוסיביות של המותג.
היא גם צמצמה את מספר הפריטים שנמכרו על ידי גוצ'י מ-22,000 ל-7,000. היא החייתה את תיק הבמבוק ואת נעלי הלופר של גוצ'י.
בנוסף בשנת 1994 שכרה את טום פורד כמנהל הקריאטיבי, במטרה לפתח את קולקציית הבגדים המוכנים לנשים של החברה.
פורד ומלו חזרו לארכיון המותג משנות ה-70. קולקציית 1995 של פורד, שכללה שמלות לבנות חושניות עם גזרות פרובוקטיביות, הפכה ללהיט מיידי.
גוצ'י, קמה לתחייה דרך ההדוניזם הלוהט של יצירותיו של פורד, השיקה גם מוצרים פרובוקטיביים במהדורה מוגבלת כמו אזיקים מכסף, חוטיני והשיקה קמפיינים פרסומיים פרובוקטיביים כמו לוגו ה-G המגולח על שיער הערווה של הדוגמנית.
דומניקו דה סולה, יועץ משפטי למשפחת גוצ'י מאז שנות ה-80 ומנכ"ל גוצ'י מאז 1994, ניהל קמפיין למען המשך שיתוף הפעולה בין יצרני העצמאיים של גוצ'י באיטליה ופיתח תוכנית שותפים לחיזוק הקשרים ביניהם.
הוא העלה בהדרגה את תקציב הפרסום של גוצ'י מ-6 מיליון דולר בשנת 1993 ל-70 מיליון דולר בשנת 1997. באוקטובר 1995, החברה הונפקה ב במחיר של כ-28 דולר ואת השנה סיימה עם הכנסות של 500 מיליון דולר ורווח של 84 מיליון דולר.
לאחר מכן, בין השנים 1995 ל-1997, מכרה Investcorp את החזקותיה בגוצ'י תמורת כ-1.9 מיליארד דולר.
בהנהלת דומניקו דה סולה וטום פורד החברה המשיכה לצמוח והכנסותיה ב-1998 הגיעו לקרוב למיליארד דולר עם רווח של כ-170 מיליון דולר.
באותה שנה רכש בית האופנה האיטלקי המתחרה "פראדה" 5% ממניות החברה.
עד ינואר 1999, קונגלומרט היוקרה הצרפתי LVMH, שרכש מניות של גוצ'י באופן דיסקרטי מאז 1995, הגיע להחזקה של 34% ממניות החברה.
בחיפוש אחר דרך לצאת משליטת LVMH, פנו טום פורד ודומניקו דה סולה לאיש העסקים הצרפתי פרנסואה פינו ולקבוצתו "פינו פרינטמפס רדוטה" (PPR- Pinault Printemps Redoute), שלימים הפכה ל"קרינג", לצורך סיוע.
במרץ, קבוצתו של פינו חתמה על הסכם לפיו תזרים 3 מיליארד דולר לחברה בעבור הקצאת 42% מהמניות, במחיר של 75 דולר למניה, על פי שווי חברה של 7.1 מיליארד דולר.
כתוצאה מההסכם חלקה של LVMH בחברה ירד ל-20%.
כחלק מהעסקה רכשה PPR גם את בית האופנה של איב סן-לורן מחברת "סנופי" ומכרה אותו בחזרה באותו מחיר לקבוצת גוצ'י.
מהלך זה הביא למאבק שליטה בין LVMH ל-PPR שהסתיים בהסכםת בו PPR קיבלה את השליטה.
בעקבות רכשית "איב סן-לורן" המשיעו רווחי החברה לעלות, ובמאי 2003 חילקה דיבידנד של 1.6 מיליארד דולר.
בתקופה זו צירפה גוצ'י לשורותיה את המעצב אלכסנדר מקווין, כאשר בדצמבר 2000 רכשה 51% מבית "הקוטור" של מקווין, שהיה במקביל גם המעצב הקריאטיבי של "ג'יבנשי" של LVMH; וכן את סטלה מקרטני, שעזבה את בית "כלואה"; ואת ניקולא גסקייר ובית האופנה"בלנסיאגה".
בנוסף רכשה גוצ'י את בתי האופנה של סרג'ו רוסי (נעליים), "בוטגה ונטה" (מוצרי עור) וכמה חברות תמרוקים ובשמים.
היא הייתה לשלישית בגודלה בין תאגידי האופנה היוקרתיים, אחרי LVMH והקבוצה השווייצית "ריצ'מונט".
בסוף 2003, טום פורד ודומניקו דה סולה הודיעו כי יעזבו את החברה באפריל 2004. בעקבות עזיבתה של פורד, קבוצת גוצ'י שכרה שלושה מעצבים: ג'ון ריי, אלסנדרה פאקינטי ופרידה ג'אניני, שכולם עבדו תחת ניהולו הקריאטיבי של פורד.
פאקינטי מונה למנהל קריאטיבי של בגדי נשים בשנת 2004 ועיצב במשך שתי עונות לפני שעזב את החברה.
ריי שימש כמנהל קריאטיבי של בגדי גברים במשך שלוש שנים.
פרידה ג'אניני - מעצבת תיקי יד בגוצ'י מאז 2002, ראש מחלקת אביזרים מאז 2004, ומנהלת קריאייטיב של בגדי נשים מוכנים ללבישה ואביזרים מאז 2005 - מונתה למנהלת הקריאייטיב של גוצ'י בשנת 2006. פטריציו די מרקו, לשעבר מנכ"ל בוטגה ונטה, מונה למנכ"ל גוצ'י בשנת 2008.
בשנת 2010, גוצ'י השיקה שותפות עם בית המכירות הפומביות כריסטי'ס כדי לפתח מאגר רחב יותר של ארכיוני המותג ולספק שירות אישור אותנטיות.
בשנת 2011, כדי לחגוג 90 שנה להיווסדה, נפתח מוזיאון גוצ'י בפירנצה, באותו מקום שבו נפתחה ב-1931 החנות הראשונה של גוצ'י, בכיכר הסיניוריה.
באותה שנה עזבה מנהלת הקריאייטיב פרידה ג'אניני.
בין השנים 2010 ו-2015, נפתחו 220 חנויות גוצ'י חדשות, מה שהביא את מספר החנויות הכולל ל-500.
ב-2011 יושב ראש חברת האם PPR פרנסואה אנרי פינו, הפך למנכ"ל וארגן מחדש את פעילותה תוך התמקדות במותגי יוקרה, עם גוצ'י כמותג הדגל, בנוסף שונה שמה ל"קרינג".
מ-2015 עד 2022 היה אלסנדרו מיקלה מנהל הקריאייטיב של בית האופנה.
הוא הוביל אותה להתמקד בדור ה-Y, עם פעילות שיווקית חזקה במדיה הדיגיטלית.
באוקטובר 2017 הכריזה החברה כי תחדל להשתמש בפרווה החל מ-2018.
בתקופת מגפת הקורונה 2020–2023 חלה ירידה במכירות המותג, במקביל להאטה הכללית במשק ובניסיון להתמודד עם המצב הוחלף המעצב אלסנדרו מיקלה אשר עיצב בסגנון מקסימליסטי על ידי סבאטו דה סרנו אשר מוביל קו עיצובי מינימליסטי, ולמרות זאת גם בשנים 2024 ואחריה 2025 נרשמו ירידות של מעל 20 אחוזים במכירות.
חנות גוצ'י נפתחה בישראל בכיכר אתרים בשנת 1975. בהמשך, עבר המותג לשתי חנויות בכיכר המדינה.
בשנת 2006 תבעה החברה ישראלי שחברתו עסקה בזיוף מוצרי גוצ'י.
בשנת 2013 קיבלה חברת "רולטיים" את הזיכיון למכור את תכשיטי גוצ'י בישראל.
בשנת 2015 נבחרה גל גדות כפרזנטורית של בושם חדש של גוצ'י.
בשנת 2022 זכתה שירלי אברג'ל, בוגרת המחלקה לאופנה במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה, במקום הראשון בתחרות אופנה בינלאומית של גוצ'י.
ב-2021 יצא לאקרנים הסרט "בית גוצ'י" דרמת פשע של הבמאי רידלי סקוט, המבוססת על הספר "בית גוצ'י: סנסציית הרצח, הטירוף, הזוהר והחמדנות" שנכתב על ידי שרה ג'יי פורדן שיצא לאור בשנת 2001. בסרט מככבת ליידי גאגא בדמותה של פטריציה רג'יאני, גרושתו של מאוריציו גוצ'י, שדמותו מגולמת על ידי אדם דרייבר.
גופיפי הסל (Hassall's corpuscles) הם מבנים המצוים בַליבה (מדולה) של התימוס האנושי.
הם עשויים מתאי אפיתל תימוס אשר מורכבים מסיבים רטיקולריים מסוג 6 ונקראים על שם ארתור הסל, שגילה אותם בשנת 1849.
תפקידם של גופיפי הסל אינו ברור דיו, כיוון שהיעדרם מתימוס של מכרסמים מקשה על המחקר שלהם.
הגופיפים גדלים ומתנוונים יחד עם התימוס עצמו, ככל שהאדם מתבגר.
גודלם משתנה ונע בין 20μm עד 100μm ואף יותר.
גופיפי הסל חסרים בתימוס של חולי כשל חיסוני מולד (SCID) .
גופן ברוחב אחיד או מונוספייס הוא גופן שלאותיותיו רוחב אחיד – להבדיל מגופנים ברוחב-משתנה, variable-width fonts, שלא לכל אות בהם רוחב שווה (בעברית, שי"ן רחבה מיו"ד, למשל).
מכונות הכתיבה הראשונות יכלו לנוע מרחק קבוע קדימה עם כל אות חדשה שנכתבת, ולכן השתמשו בגופן ברוחב אחיד (להבדיל מסדר דפוס, שבו שמשו גופנים ברוחב משתנה).
מדפסות מחשב רבות הדפיסו גופן ברוחב אחיד.
גם מסכי המחשב בתקופה שקדמה לממשק המשתמש הגרפי (למשל במערכת ההפעלה DOS) הציגו גופן ברוחב אחיד, והוא הקנה להם מראה אופייני.
עם התקדמות הטכנולוגיה רבות מהתוכנות לעיבוד תמלילים והצגת טקסט עברו לגופנים ברוחב משתנה, שכן הוא עדיף חזותית, קרוב יותר לאותיות הנכתבות, ומקל את הקריאה.
עם זאת, בתוכנות המיועדות לכתיבת קוד כגון סביבת פיתוח משולבת מקובל כברירת מחדל שימוש בגופן ברוחב אחיד.
בכתיבת קוד יש חשיבות לכל תו ולכן יש הרואים בגופן מסוג זה גופן נוח למתכנתים, המגביר את רמת הקריאוּת של הקוד.
שימושים אחרים כוללים הדמיית מסוף וסטים של נתונים מוזחים במסמכים עם טקסט ברור.
שימוש אחר רווח במדריכים טכניים: ההבחנה בין מילת התפקוד for למילה for בתכנות, והצגת בלוקים של קוד באופן המבדל אותם מטקסט בשפה טבעית.
בקריפטוגרפיה מקובל להשתמש בגופן ברוחב אחיד לשם הצגת טקסט מוצפן.
את הטקסט המוצפן נהוג לחלק לבלוקים בגודל קבוע ולשים רווח בסוף כל בלוק.
שימוש בגופן ברוחב קבוע מאפשר הצגה של טקסט מוצפן כזה באופן שבו כל הבלוקים מיושרים זה מעל זה.
גופנים ברוחב אחיד משמשים להצגת מעקובות של חומצות גרעין וחלבונים.
הגופן מאפשר לכל חומצה נוקלאית או אמינית להתפרש על אותה כמות של מקום במעקובת ארוכה, ובנוסף להציג בתצוגה מתאימה (align) את המעקובות.
גופיף פצ'יני , או הגופיף הלוחיתי (TH: corpusculum lamellosum), הוא גופיף חישה בעור, האחראי על תחושות לחץ עמוק ורטט.
זהו גופיף חישה גדול בעור, בהשוואה לגופיפי חישה אחרים, דוגמת מייסנר ורפיני.
גודלו כמ"מ אחד, הוא נמצא בשכבת הדרמיס והוא בנוי ממעטפות דמויות בצל, ומכאן שמו.
מלבד הימצאותו בעור, הוא נמצא ברקמות חיבור שונות, למשל בקופסית העוטפת איברים גדולים, כמו הכבד.
כך, כאשר הכבד מוגדל, גופיף זה אחראי על העברת תחושת הכאב כתוצאה מהלחץ המופעל על הקופסית.
גופיף פצ'יני מורכב מקצה עצב תחושתי וסביבו עלים המורכבים מתאי שוואן שעברו התאמה.
בין העלים נמצא נוזל (אולטרא-פילטרט).
כאשר מופעל לחץ על העור, נוצר לחץ על ממברנות הגופיף, צורתן משתנה, וכתוצאה מכך הן גורמות לדה-פולריזציה של העצב התחושתי, אשר מעביר את האות למערכת העצבים המרכזית.
הגופיף התגלה על ידי האנטומיסט האיטלקי פיליפו פצ'יני בשנת 1831 ונקרא על שמו.
גופיף מייסנר הוא גופיף חישה אשר נמצא בעור, בדומה לגופיף פצ'יני וגופיף רפיני.
הוא אחראי על תחושות של מגע, ונמצא בעיקר בדרמיס הפפילרי של עור נטול שערות כמו אצבעות הידיים והרגליים, וכן השפתיים.
מבנה הגופיף הוא מעין צילינדר העטוף בתאי שוואן, ובתוכו דנדריט של עצב סנסורי בעל צורה ספירלית.
לגופיף חישה זה הרגישות החישה הגבוהה ביותר, והוא מסוגל לחוש בתנודות בתדרים 10–50 הרץ.
גופיף רופיני הוא גופיף חישה הקיים בעור, בנוסף לגופיפי חישה אחרים כגון גופיף פצ'יני, גופיף מייסנר, גופיפי מרקל, גופיפי קראוזה.
זהו גופיף קטן ביותר (מיקרומטר אחד) בעל מבנה צר דמוי כישור העטוף בקופסית, אליו נכנס עצב סנסורי.
בתוך גופיף רופיני קיים סיב קולגן, וכאשר מופעל לחץ על שכבת הדרמיס סיב הקולגן האמור זז, וכתוצאה מכך גם הממברנה והעצב עובר דה פולריזציה ומעביר את האינפורמציה על הלחץ אל מערכת העצבים המרכזית.
גוֹצֶה דֶלְצֶ'ב (בבולגרית: Гоце Делчев) היא עיר בדרום-מערב בולגריה בשטח מחוז בלגואבגרד, לרגלי המורדות המרכזיים של הרי פירין ועד ל-1951 נקראה נֶבְרֶקופּ.
שלושה קילומטרים מערבית לעיר, זורם נחל נברקופסקה שהוא יובל של נהר מסטה.
העיר שוכנת 80 קילומטרים ממלניק, 97 קילומטרים מבירת המחוז בלגואבגרד ו-190 קילומטרים מבירת בולגריה סופיה.
ראשית ההתיישבות האנושית במקום מיוחסת לתקופת הברונזה המאוחרת, עידן הממלכה התראקית.
ישוב מאורגן ומצודה נוסדו סמוך לעיר המודרנית במאה ה-2, עת שלטה באזור האימפריה הרומית.
מאוחר יותר עם פיצולה של האימפריה, נשלט היישוב על ידי האימפריה הביזנטית וב-837 נכבש היישוב על ידי פרסיאן הראשון, חאן האימפריה הבולגרית הראשונה ונשאר בחזקת הבולגרים גם בתקופת האימפריה השנייה.
בסוף המאה ה-14 כבש באיזיט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית את היישוב, אשר נודע כבר אז בשם נברקופ.
באמצע המאה ה-19, עידן התחייה הלאומית הבולגרית עבר היישוב תנופת פיתוח ובינוי.
המקום נשאר בחזקת העות'מאנים גם לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ונכבש מידם על ידי צבא ממלכת יוון רק ב-19 באוקטובר 1912, בעת מלחמת הבלקן הראשונה.
למרות תבוסת ממלכת בולגריה במלחמת הבלקן השנייה הועברה העיר לחזקתה במסגרת הסכם בוקרשט (1913), כאשר לאחר מלחמת העולם הראשונה, בוצע טרנספר של אוכלוסייה ממוצא יווני מהעיר אל תוך השטח היווני.
בעיר שורר אקלים ממוזג עם השפעה ממתנת מהרי פירין ונהר המריצה, אשר מקנים לו מאפיינים של אקלים ים תיכוני.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.2oc וערכי הקיצון הממוצעים, נעים ממינוס 2oc בחודש ינואר ועד 19oc בחודש יולי.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 700 מילימטרים
אוכלוסיית היישוב מצויה במגמת גידול מתונה (ילודה לעומת תמותה), 50.5 אחוזים מהאוכלוסייה הן נשים ו-49.5 אחוזים הם גברים.
64 אחוזים מהאוכלוסייה הם בגילאי 18–62, 24 אחוזים מתחת לגיל 18 ו-12 אחוזים מעל גיל 62. נכון ל-2007 עמד שיעור האבטלה בעיר על 8 אחוזים, נתון הנמוך מהשיעור הממוצע בבולגריה.
בעיר קיים מפעל לחומרי בניין, מפעל טקסטיל, צעצועי ילדים ומותג מים מינרליים מפורסם בבולגריה המכונה "מעיינות פירין".
באזור העיר מגדלים ומעבדים טבק.
בשנת 2013 חתם ראש העיר על הסכם ערים תאומות עם מועצה אזורית שומרון.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נמלטו יהודים רבים מאזור בולגריה ביחד עם הצבא העות'מאני הנסוג ומפחד הרדיפות האנטישמיות שלובו על ידי הצבא הרוסי.
כך, הגיעו לעיר נברקופ שנותרה בשליטה עות'מאנית כמה עשרות פליטים יהודים, אשר הקימו בהמשך בית כנסת קטן, אם כי לא מתועדים חיי קהילה מאורגנים.
במפקד שנערך בעיר ב-1900 נמנו 110 יהודים והקהילה נכללה ברשימת 34 הקהילות היהודיות המאורגנות בבולגריה.
לאחר כיבושה על ידי ממלכת יוון, בתום מלחמת הבלקן הראשונה הוכפלה אוכלוסיית יהודי העיר לכמה מאות ועם תום מלחמת העולם הראשונה, עת היה האזור מוקד קרבות, קטנה לכדי 150 נפשות.
הרוב המוחלט של יהודי העיר עלה לישראל במהלך גל העלייה, בין השנים 1947 – 1949. בראשית המאה ה-21 התגוררה בעיר משפחה יהודית אחת.
המשפחה מתגוררת בקומה העליונה של מבנה בית הכנסת כאשר הקומה התחתונה משמשת למסחר וכמחסן.
גופרדו פטראסי (באיטלקית: Goffredo Petrassi; 16 ביולי 1904 - 3 במרץ 2003) היה מלחין, מנצח ומורה איטלקי.
נחשב לאחד המלחינים המשפיעים ביותר במאה ה-20.
בהיותו בן שבע עברה משפחתו לרומא ופטראסי, שהיה בעל קול ערב, נשלח לבית הספר לשירת מקהלה.
שם התוודע אל מוזיקה מתקופת הרנסאנס, של ג'ובאני פלסטרינה, ז'וסקן דה פרה ואחרים.
בגיל 15 החל לעבוד בחנות תווים וכלי נגינה כדי לעזור בפרנסת המשפחה, והלך שבי אחרי המוזיקה.
כשהזדמנה לו אפשרות לכך, ניגן בפסנתר שבחנות וכך משך אליו את תשומת לבו של אלסנדרו בוסטיני, מורה ידוע לפסנתר והלחנה בקונסרבטוריו די סנטה צ'צ'יליה, שהחל ללמד את הנער והביאו אל הקונסרבטוריון.
ב-1928 המשיך את לימודיו באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה, בנגינה בעוגב ובהלחנה.
מעולם הרנסאנס שהכיר בנעוריו התקדם לעולם המוזיקה החדישה של דמויות כמו אלפרדו קאזלה, אוטורינו רספיגי וברנרדינו מולינרי ולחיפוש אחר מוזיקה איטלקית חדשה, שתפרוץ את גבולות האופרה, שהגדירה אותה במשך מאות שנים.
ב-1934 ניצח קאזלה על יצירתו של פטראסי "פרטיטה" לתזמורת בפסטיבל האיגוד הבינלאומי למוזיקה בת זמננו (ISCAM) באמסטרדם.
בהמשך היה פטראסי למנהל מוזיקלי של בית האופרה לה פניצ'ה ומשנת 1959 לימד הלחנה בקונסרבטוריון סנטה צ'צ'יליה ובאוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג.
רבים מתלמידיו של פטראסי היו מפורסמים, בהם פרנקו דונאטוני, אלדו קלמנטי, קורנליוס קרדיו, אניו מוריקונה, אריק זלצמן, פיטר מקסוול דייוויס, ריצ'רד טייטלבאום ואחרים.
הוא גם חיבר מוזיקה לסרטים כמו "האורז המר" (1949).
גופרדו פטראסי מת ברומא בגיל 98.
המוזיקה המוקדמת של פטראסי הייתה חלק מניסיון של מספר מלחינים איטלקים להביא להתחדשות של המוזיקה ה"איטלקית" הלאומית במוזיקה הקלאסית, במקביל ליצירותיהם הרומנטיות של מלחינים גרמנים כגון ריכרד וגנר.
בתקופה זו התאפיינה המוזיקה שלו בסגנון נאו-קלאסי מובהק, בהשפעת בארטוק, הינדמית וסטרווינסקי.
הניסיון שצבר בשירת מקהלה בא לביטוי ב"סאלמו IX", שחוברה בשנים 36–1934. עוצמת המוזיקה ואיכותה הזוויתית מרמזות על התרשמותו של פטראסי מן הבזיליקות הרומאיות האדירות, ולאו דווקא מסגנון פלסטרינה.
זיכרון המרחבים הללו, הדהוד הקולות ועוצמתם מחלחל, מכל מקום, דרך המסנן של סימפוניית תהילים ו"אדיפוס רקס" של סטרווינסקי, שבוצעו שתיהן ברומא באותה תקופה.
הפתיחות המוזיקלית של פטראסי ואישיותו החריפה הוליכוהו בשנים הבאות לעריכת ניסויים בהשפעות פוסט-וברניאניות שונות ובמגוון רחב של חומרי שירה, ממזמורים לאטיניים אל "שגיונות אורלנדו" של לודוביקו אריוסטו ודון קיחוטה של סרוואנטס.
כל ההשפעות האלה נוכחות בסדרה מרשימה של שמונה קונצ'רטי לתזמורת, שחיבר בין סוף שנות ה-30 לשלהי שנות ה-70.
גוֹקוּן (Gokkun; ביפנית: ゴックン) הוא מונח יפני המתאר אקט מיני, בעיקר בסרט פורנוגרפי, בו אישה או גבר שותים נוזל זרע של אדם אחד או יותר, לרוב מכלי קיבול כלשהו כגון כוס, מבחנה או קערה.
ברוב המוחלט של אקטים מסוג זה משתתפים מספר גברים.
יוצרי סרטים בז'אנר זה מתחרים זה בזה, ושיא מספר המשתתפים בסרט בז'אנר זה עומד על יותר מ-200 גברים ביפן ועל 140 בארצות הברית.
המונח "גוקון" מתייחס גם לבליעת הזרע לאחר קיום מין אוראלי או השתתפות בבוקקה.
המילה "גוקון" היא אונומטופיה לצליל הבליעה.
גופת כָּבוּל (מכונות לעיתים גופת בִּיצה) הוא כינוי לגופות אדם שנחנטו באופן טבעי בתוך ביצת כבול.
המשותף לכל הגופות הללו הן שהן נמצאו באזורי ביצת כבול והשתמרו בצורה חלקית.
עם זאת, רמת ההשתמרות של הגופות אינה אחידה - לעיתים השתמרו באופן מלא חלקים שלמים של הגופה, ובמקרים אחרים נשארו רק חלקי שלד.
לגופות כאלה תפוצה גאוגרפית וכרונולוגית רחבה.
הממצאים מתוארכים בין 10,000 שנה לפני זמננו ועד מלחמת העולם השנייה.
שלא כמו רוב שרידי האדם העתיקים, גופות כבול שימרו את עורן ואת איבריהן הפנימיים בשל התנאים החריגים של האזור בו נקברו: מים חומציים ביותר, טמפרטורה נמוכה וכן חוסר בחמצן שעזרו לשימור הגופות, וגם גרמו לשיזוף כבד של עורם.
אף שהעור השתמר היטב, העצמות בדרך כלל השתמרו בצורה טובה פחות - רמות החומצה הגבוהות בביצות הכבול גרמו להתפרקות הסידן זרחה של העצם.
גופת הכבול העתיקה ביותר שנמצאה הוא השלד של האישה מקולביירג מדנמרק, שתוארכה לתקופה המזוליתית, 10,000 שנה לפני זמננו.
גופת הכבול העתיקה ביותר שנמצאו עליה גם בשר ולא רק עצמות היא של איש קאשל, שמתוארכת כ-4,000 שנה לפני זמננו, לתקופת הברונזה.
רובן המכריע של גופות ביצה, ביניהם גופות מפורסמות כמו האיש מטולון, האיש מגראבל, והאיש מלינדו - מתועדות לתקופת הברזל ונמצאו במדינות בצפון אירופה, בהן דנמרק, גרמניה, הולנד, בריטניה ואירלנד.
בין הגופות מהאזורים הללו ישנם מספר קווי דמיון: מוות אלים והיעדר בגדים, מה שמוביל ארכאולוגים להאמין כי הם נהרגו והופקרו בביצות כחלק ממסורת תרבותית נרחבת של קרבנות אדם או כעונש על ביצוע פשעים מסוגים שונים.
גופות הביצה החדשות ביותר שייכות לחיילים שנהרגו בביצות ברוסיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
המדען הגרמני אלפרד דיק פרסם קטלוג של למעלה מ-1,850 גופות כבול שנמצאו בין השנים 1939 ל-1986, אולם רובן לא אומתו על ידי תיעוד או ממצאים ארכאולוגיים; ניתוח של עבודתו של דיק משנת 2002 הסיק כי עבודתו לא אמינה.
שימור גופות בביצות כבול היא תופעה טבעית, ולא תוצאה של תהליכי חניטה על ידי האדם.
היא מתרחשת כתוצאה מההרכב הפיזי והביוכימי הייחודי של סוג ביצה זה.
סוגים שונים של ביצות יכולים להשפיע על תהליך החניטה בצורה שונה: ביצות כבול גבוהות (Raised Bog) הם הטובות ביותר לשימור הרקמות הרכות של הגוף, ואילו ביצות מי תהום (fens bogs) נוטות לשמר את השלד ללא הרקמות הרכות.
קיים מספר מוגבל של ביצות שיש בהן תנאים נאותים כדי לשמר רקמות של יונקים.
רוב הביצות נמצאות באקלימים קרים ובקרבה לגופים של מים מלוחים.
לדוגמה, באזור של דנמרק שבו נמצאה אשת הרלדסקר, נושב אוויר מלוח מהים הצפוני על פני ביצות יוטלנד ומספק סביבה אידיאלית לצמיחת כבול.
כבול חדש מחליף את הכבול הישן, החומר הישן שנקבר משחרר חומצה הומית.
חומצה זו, יחד עם רמות PH חומציות, משמרת את גופות האדם באותו אופן בהם צמחים משומרים על ידי כבישה.
בנוסף, ביצות כבול נמצאות באזורים חסרי ניקוז, ולפיכך מאופיינות בתנאים חסרי חמצן כמעט לחלוטין.
סביבה זו, חומצית מאוד ונטולת חמצן, מונעת מיצורים אירוביים מתחת לפני הקרקע ליזום תהליכים שגורמים לריקבון.
חוקרים גילו כי כאשר שמים גופה בביצת בחורף או בתחילת האביב כאשר טמפרטורת המים קרה, כלומר, פחות מ-4 מעלות צלזיוס, חומצות הביצה מספיקות להרוות את הרקמות לפני שהריקבון מתחיל.
חיידקים אינם מסוגלים לגדול בקצב מהיר מספיק לפירוק בטמפרטורות מתחת ל-4 מעלות צלזיוס.
בנוסף, הסביבה הכימית בביצה רוויה מאוד בחומצה ונמצא בה ריכוז גדול של חומצות אורגניות ואלדהידים.
שכבות של כבול עוזרות לשמר את הגופות על ידי עטיפת הרקמה במטריצה משתקת קרה שמונעת את זרימת המים וחמצון.
תכונה נוספת של שימור אנאירובי על ידי חומצות ביצה היא שהיא משמרת שיער, בגדים וכן חפצי עור.
ניסויים מודרניים הצליחו לחקות את תנאי הביצה במעבדה ולהדגים את תהליכי השימור בפרקי זמן קצרים.
ברוב גופות הביצה נראה מעט ריקבון או אזורים שלא לגמרי השתמרו.
כשחלק מהדגימות נחשפו לאטמוספירה רגילה, הן החלו להתפרק במהירות.
כתוצאה מכך, נהרסו הרבה מהדגימות.
מאז שנת 1979 השתמרו 53 גופות כבול.
מהתקופה המזוליתית ועד תקופת הברונזה
גופת הכבול העתיקה ביותר שזוהתה היא של איש קולביירג מדנמרק שתוארכה ל-10,000 שנה לפני זמננו, בתקופה המזוליתית.
לפני כ-5,900 שנה הגיעה החקלאות לדנמרק, אם באמצעות חילופי תרבות או על ידי הגעת חקלאים לאזור, מה שמציין את תחילת המהפכה הנאוליתית באזור זה.
גופות רבות שנקברו בביצות כבול מתוארכות לחלקה הראשון של התקופה הנאוליתית, ונראה כי אנשים אלו לא הגיעו לשם מרצונם.
מספר חסר פרופורציה של גופות מאותה תקופה נמצאו בביצות בדנמרק, ומוערך שגילם הוא בין 16 ל-20 שנה בזמן המוות.
עובדה זו מעלה השערה כי מדובר בקרבנות אדם או פושעים שהוצאו להורג מסיבות כאלה או אחרות.
דוגמה לגופת כבול מאותה תקופה היא גופה של איש הקאשל שמתוארכת כ-4,000 שנה לפני זמננו.
רובן המכריע של גופות הכבול שהתגלו מתוארכות לתקופת הברזל, תקופה בה ביצות הכבול בצפון אירופה השתרעו של שטח גדול הרבה יותר מהיום.
רבות מגופות אלו נושאות מספר קווי דמיון, מה שיכול להעיד על מסורת תרבותית שקשורה לאופן ההריגה וההפקרה של אנשים אלו.
אנשים בתקופת הברזל הקדם רומאית חיו בקהילות מיושבות, בנו כפרים וחיו בחברה היררכית.
הם היו חקלאים ובייתו בעלי חיים ויבולים.
בחלקים מסוימים של צפון אירופה היה נהוג הדיג.
אף שהם לא היו חלק מאימפריה הרומית ששלטה בדרום אירופה באותה תקופה, התושבים סחרו עם הרומאים.
עבור אנשים אלו הייתה לביצה משמעות קדושה, ולפיכך הם הביאו לביצות מנחות למיניהן - טבעות צוואר, צמידים וטבעות קרסול עשויים ברונזה ולעיתים רחוקות גם זהב.
הארכאולוג פיטר גלוב האמין כי כל אלו היו "מנחות לאלים של פריון ומזל טוב".
לפיכך מעריכים רבים כי גופות הכבול הושלכו על תוך הביצות מסיבות דומות, ושהם היו קורבנות אדם לאלים.
בגופות רבות נמצאו סימנים של דקירות, הכאה למוות, תלייה או חנק, או שילוב של כמה מאלו.
במקרה של האיש מאוֹסטֶרבִּי, שנמצא ליד אוסטרבי (Osterby) שבצפון גרמניה בשנת 1984, נמצא רק הראש, ללא שאר הגוף.
בדרך כלל נמצאו הגופות עירומות, ולפעמים כמה פריטי לבוש איתם, במיוחד כיסויי ראש.
מאמינים כי הבגדים התפרקו במשך הזמן הרב ששהתה הגופה בביצה.
במספר מקרים נמצאו זרדים, מקלות או אבנים על הגוף, לעיתים בצורה מצולבת, ופעמים אחרות נמצאו מקלות שמנעו מהגופה להיסחף במורד הביצה.
בגופות מסוימות נמצאו סימנים של עינויים, כמו גופתו של האיש הזקן מקורגהן, בה נמצאו חתכים עמוקים מתחת לפטמות.
חלק מהגופות, כמו האיש מטולון מדנמרק, נמצאו עם החבל שחנק אותם עדיין על צווארם.
חלקים, כמו הנערה מאידה מהולנד וגופות כבול מאירלנד, נמצאו עם שיער רק בצד אחד של ראשם, ובצד השני לא.
ייתכן שפשוט הצד חסר השיער נחשף לחמצן זמן רב יותר מאשר הצד האחר.
בחלק מגופות הכבול נמצאו מאפיינים שארכאולוגים מייחסים אותם כרמזים לכך שאותם אנשים היו שייכים לבני המעמד העליון: בעלי ציפורניים מטופחות וכן בדיקות חלבון השיער מראות על תזונה טובה.
ברישומיו של סטראבון נכתב כי אוגורים היו מתאמנים בהגדת עתידות על קורבן אנושיים.
ייתכן שזו הסיבה שבחלק מגופות הכבול, כמו אנשי ווירדינג שנמצאו בצפון הולנד, הקרביים נמשכו החוצה בחלקם דרך חתכים.
טכניקות מודרניות של ניתוח שלאחר המוות מצביעות על כך שחלק מהפציעות, כגון עצמות שבורות או גולגולות מרוסקות אינן תוצאה של עינויים אלא של משקל הביצה.
לדוגמה, בעבר חשבו כי הגולגולת השבורה של האיש מגרובל היא כתוצאה ממכה על הראש.
אלא שבדיקת טומוגרפיה ממוחשבת של הגופה על ידי מדענים דניים קבעה כי השבר בגולגולת נבע מהלחץ בביצה זמן רב לאחר מותו.
מימי הביניים ועד העידן המודרני
אחת הגופות מתקופה זו היא של האישה ממיניבראדן שנמצאה באירלנד ומתוארכת למאה ה-16. ראיות שונות מצביעות על כך שייתכן שהיא התאבדה ולכן לא נקברה בחצר הכנסייה, או שלא היה לה כסף להרשות לעצמה קבורה נאותה.
גופות כבול רבות מהעידן המודרני הן של חיילים רוסים וגרמנים שנהרגו במהלך הלחימה בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, באגמים המזוריים בצפון-מזרח פולין.
בפלורידה נמצאו מספר שלדים שנקברו בביצות כבול לפני בין 5,000 ל-8,000 שנה, בתקופה הארכאית הקדומה באמריקה התיכונה.
הכבול בפלורידה לח יותר והדוק פחות מאשר בביצות האירופאיות.
כתוצאה מכך, השלדים נשמרו היטב אבל האיברים הפנימיים והעור לא נשמרו.
יוצא מן הכלל הוא המוח שהשתמר בכמעט 100 גולגולות באתר הארכאולוגי וינדובר, וכן בכמה קברים בליטל סאלט ספרינג.
עוד מאז תקופת הברזל השתמשו בני אדם בכבול כחומר הסקה.
במהלך הזדמנויות שונות לאורך ההיסטוריה נתקלו חופרי כבול בגופות בביצות.
רישומים של ממצאים כאלה קיימים מהמאה ה-17 - בשנת 1640 נמצאה גופת ביצה בהולשטיין שבגרמניה.
ייתכן שזה הגילוי המתועד הראשון אי-פעם.
רישום מוקדם נוסף באופן מלא יותר הוא של גילוי גופת כבול בביצת כבול בהר דרומקראג במחוז דאון, באירלנד.
גילוי זה פורסם על ידי אליזבת ראודון, הרוזנת ממוירה, אשתו של בעל קרקע מקומי.
רישומים כאלה ממשיכים אל תוך המאה ה-18: לדוגמה, דיווח על גופה שנמצאה באי הדני פין בשנת 1773, וגופה אחרת נמצאה בהולנד בשנת 1971. במהלך המאה השמונה עשרה והתשע עשרה, גופות שהתגלו נלקחו מהביצות ונקברו בקבורה נוצרית על קרקע הכנסייה, ולעיתים קרובות הניחו שמדובר בגופות של אנשים שמתו לאחרונה.
עם התפתחות האנטיקווריאט במאה ה-19 החלו אנשים שונים להעלות השערות שרבות מגופות הכבול אינן קרבנות רצח שננטשו שם לאחרונה, אלא גופות עתיקות.
בשנת 1843, בפאלסטר שבדנמרק, נמצאה גופת ביצה שנקברה בצורה יוצאת דופן, עם קישוטים עליה (שבעה חרוזי זכוכית וסיכת ברונזה).
לאחר שנמצאה נשלחה הגופה לקבורה נוצרית.
על פי צו של פרידריך השביעי מלך דנמרק, שהיה אנטיקווריאטי, הוצאה הגופה ונשלחה למוזיאון הלאומי של דנמרק.
כשנמצאה בדנמרק האישה מהרלדסקר היא הוצגה כמלכה האגדית גנהילד מתקופת ימי הביניים המוקדמת.
הארכאולוג ג'נס ג'קוב אסמוזן וורסיי טען כי מקור הגופה הוא מתקופת הברזל, כמו רוב גופות הכבול, ושגילה הוא לפחות 500 שנה.
גופת הכבול הראשונה שצולמה הייתה של האיש מרנדסוורן שהתגלה בשנת 1871 בקיל שבגרמניה.
הגופה עושנה מאוחר יותר בניסיון לשמר אותה והוצגה לראווה במוזיאון.
עם התפתחות הארכאולוגיה המודרנית בתחילת המאה ה-20 החלו ארכאולוגים לחפור ולחקור גופות כבול בזהירות רבה יותר וביסודיות.
גופנה (גופנא) הייתה בתקופת בית שני בירת חבל יישוב יהודי במרכז חבל בנימין, עורף חקלאי לירושלים ותנובת אדמתה, יין נסכים ושמן קשורה בטבורה לעבודת בית המקדש, ערש מרד החשמונאים.
מקובל לזהות את גופנה עם הכפר הפלסטיני הנוצרי בן זמננו ג'יפנה.
על שם העיר הקדומה, מכונה כיום רכס ההרים שמצפון מערב לפסגות בשם "הרי גופנה" (גם: "הרי גופנא").
במקום התקיימה עבודת אדמה יהודית החל בתקופת בית ראשון, והיא נעשתה בירת חבל יהודי גדול ופורה בשומרון שהתקיים כל תקופת בית שני.
נודעה בגפניה ועצי הזית, ובתעשיית יין בהובלת משפחות כהנים ידועות.
בתוספתא מכונה העיר בשם "בית גופנין".
בספר חשמונאים א' ב' ט"ו-כ"ז; נמסר אודות הימלטותו בשנת 167 לפנה"ס של מתתיהו החשמונאי ובניו להרים לאחר שהתקומם כנגד גזרות אנטיוכוס אפיפנס, פרופ' מיכאל אבי-יונה זיהה את ההרים שאליהם נמלט כהרי גופנה.
גופנה נזכרת רבות בכתביו של יוסף בן מתתיהו.
בתיאור פרובינקיה יהודה מציין יוספוס את גופנה כמחוז השני בסדר המחוזות (טופארכיות) לאחר ירושלים, וכן מתאר כיצד נפלו העיר והמחוז שלה בידי גייסותיו של אספסיאנוס.
בזמן המרד הגדול נזכר יוחנן בן חנניה כמי שהתמנה למפקד המורדים במחוז גופנה ובמחוז עקרבת.
נראה שגם לאחר כישלון המרד המשיכה העיר להתקיים כיישוב יהודי.
בתלמוד הירושלמי נזכר בית כנסת שבנו בני גופנה בציפורי, המכונה "כנישתא דגופנא דציפורין", ויש המשערים שהיו אלו בני גופנה שהוגלו לגליל לאחר דיכוי מרד בר כוכבא.
העיר עדיין שגשגה תחת השלטון הביזנטי והערבי בשל מיקומה על נתיב סחר.
במאה ה-20 הוצע לזהות את הכפר ג'יפנה עם העיר המקראית עפני, אולם זיהוי זה הוא אינו ודאי.
ביום רביעי כ"א בתמוז תשפ"ב כחלק ממבצע נרחב של תנועת נחלה לבניית מאחזים חדשים עלה גרעין התיישבות בנקודה שבין היישוב נחליאל שבגוש טלמונים לכפר הערבי ביתילו, שהחלה להיקרא גופנה.
ביום העלייה עלו אלפי אנשים, שפונו למחרת על ידי כוחות מג"ב..
בכ"א בשבט תשפ"ג, בעקבות פיגוע הדריסה בשכונת רמות, חודשה הנוכחות במקום, ונבנו בו שלושה מבני קבע, שנהרסו ביום המחרת ובהמשך נבנו מחדש.
כיום מתגוררות במקום מספר משפחות.
גוֹפֶר קרמיקה הוא בית מלאכה לעיצוב קרמי מיסודם של אברהם ופנינה גופר שפעל בישראל החל משנות ה-50 של המאה ה-20 ועד לשנות ה-2000. העבודות אופיינו בדקורטיביות ובשימוש בזיגוג צבעוני עז.
"גופר קרמיקה" הוקם על ידי אברהם ופנינה גופר בשנת 1956. מרבית העבודות שיצרו בני הזוג נעשו בטכניקה של יציקה קרמית ואופיינו בדקורטיביות ובעיטורים תלת־ממדיים.
העבודות חופו בזיגוג צבעוני שנשרף בטמפרטורה גבוהה.
בין העבודות הידועות של בני הזוג היו יצירות יודאיקה, ובייחוד קערות סדר.
בנוסף לאמנות שימושית יצרו בני הזוג מספר עבודות במרחב הציבורי.
עבודותיהם הוצגו בתערוכה הקבוצתית "קרמיקה 70" במוזיאון תל אביב (1970), בתערוכת יחיד במוזיאון האתנוגרפי בחיפה (1976) ובבית יד לבנים בחולון (1987) ועוד.
המאפיינים הבולטים בסגנון של גופר הם הססגוניות בזיגוג והעושר הקישוטי התלת-ממדי, בניגוד לקישוטים של הקרמיקה הארמנית למשל.
פני הכלים מעוטרים בציורים ובאבסטרקטים עשויים מבליטות ושקעים.
ועל כן, בסוף שנות ה-50, בלט סגנון העבודות של גופר קרמיקה בנוף המונוכרומטי של גוני החום ששלטו בהוייה הקראמית הישראלית בצבעוניותם ובביטוי התלת־ממדי של הקישוטים.
פויכטונברג - שיבוץ של קרמיקה בעבודת ברזל, אבסטרקט.
בניין מנהלת בל"ל ב, ברנד תל -אביב, אבסטרקט טרקוטה 240*160
בל"ל אילת, תבליט קראמי אבסטרקטי, 140* 500, בזיגוג צבעוני שקוף
סניף בל"ל, בן יהודה 30 תל אביב - חיפוי תבליט קראמי צבעוני מט אבסטרקטי לעמודים בגובה 230, כולל שעון קיר.
קיר חיצוני בסמוך לחדר האוכל הישן שבקיבוץ אפיקים.
אינטרפרטציה לציור של האומן המקומי ליאו רוט של על בסיס למימד הקראמי.
תבליט עם זיגוג צבעוני 500*180.
עיטור ברכת השחייה בקיבוץ חצרים
קרמיקה ישראל 70, מוזיאון תל אביב, תל אביב, 1970.
קערות סדר פסח מקרמיקה, המוזיאון לאתנוגרפיה ולפולקלור, חיפה, 1976.
רפאל אבקסיס - דפי הגדה מצוירים; אברהם ופנינה גופר - קערות פסח, בית יד לבנים, חולון, 1987.
תערוכת חנוכיות מקרמיקה, בית "יד לבנים" ברעננה.
הביאנלה ה-3 לקרמיקה בשנת 2004, פרק ההיסטוריה, אוצרת: עירית ציפר.
1965 היום, מוזיאון ישראל, ירושלים, אולם ספרטוס, ביתן פלבסקי לעיצוב, ביתן אילה זקס אברמוב לאמנות ישראל, 2015.
"אור ואופל", משכן המוזיקה, יוני 2015, אוצרת אורית לוטרינגר.
גוקר היה בלוג אמריקני אותו ייסדו ניק דנטון ואליזבת ספיירס בשנת 2002. הבלוג היה חלק מרשת של בלוגים בבעלות החברה האם גוקר מדיה (Gawker Media) ונחשב לספינת הדגל של החברה.
ב-10 ביוני 2016 הודיעה גוקר כי בכוונתה להיכנס להליך פירוק עקב פסיקה נגדה במשפט שעסק בפרסום קלטת סקס של האלק הוגאן.
ב-22 באוגוסט 2016 פרסם ניק דנטון את המאמר האחרון בגוקר, לאחר שגוקר מדיה הודיעה על סגירתו של הבלוג בעקבות הפסיקה ולאחר מכירת שאר נכסי גוקר מדיה לחברת יוניויז'ן תקשורת, חברת מדיה אמריקנית בבעלותו החלקית של חיים סבן באמצעות סבן קפיטל גרופ.
גוקר עלה לאוויר לראשונה בחודש דצמבר 2002 ואילו גוקר מדיה, החברה האם, התאגדה כחברה בע"מ הרשומה באיי קיימן בחודש אוקטובר 2003.
בשנת 2012 היו בבעלות גוקר מדיה 7 בלוגים פופולריים: גיזמודו, דד-ספין, לייף האקר, ג'זבל, ג'אלופניק, קוטאקו וגוקר עצמו.
עם תחילת המשפט על פרסום קלטת הסקס של האלק הוגאן, נאלצה גוקר מדיה לחשוף את הכנסותיה שהסתכמו בשנת 2014 ב-44.3 מיליון דולר, עם רווח תפעולי של 6.53 מיליון דולר.
הנתונים פורסמו באתר Business Insider.
את ההליך המשפטי נגד גוקר מדיה מימן המיליארד האמריקני פיטר ת'יל, ככל הנראה עקב טינה שרחש לאתר גוקר, שפרסם בשנת 2007 מאמר שחשף את נטיותיו המיניות כהומוסקסואל.
גופרית שש־פלואורידית (SF6) הוא גז לא אורגני, חסר צבע וריח, בלתי דליק, בעל תכונות חממה ומבודד חשמלי חזק ביותר.
הגז אינו מופיע באופן טבעי אלא מופק כולו בתהליכים כימיים.
למולקולת הגז גאומטריה מולקולרית מתומנת המורכבת משישה אטומי פלואור המחוברים לאטום גופרית בודד במרכז.
צפיפות הגז בגובה פני הים 6.12 גרם לליטר – כמעט פי 6 מצפיפות האוויר.
גופרית שש פלואורידית כבדה מאוד מהאוויר, ולכן במידה והגז מצטבר הוא נאגר ברובו במקומות נמוכים: דליפה של הגז בתוך מבנה תוביל להצטברותו במרתף (אם קיים) או בקומה התחתונה.
הגז הוא חסר צבע וריח, ולכן הימצאות בסביבה בה הצטבר הגז משמעותה חוסר בחמצן ומובילה לחנק.
אי לכך, במבנים בהם קיימות מערכות המכילות את הגז ננקטים אמצעי בטיחות למניעת דליפה ולהצטברותו.
מתח הפריצה של הגז הוא 8 קילו-וולט למילימטר, פי 2 מזה של אוויר.
גופרית שש-פלואורידית היא גז החממה היעיל ביותר הידוע לאדם.
זמן ההתכלות שלו מעל 1,000 שנה.
הגז כמעט שאינו מגיב כימית, בשל הפרעה סטרית של אטום הגופרית.
בכל שנה מיוצרים מעל 10,000 טון SF6, מהם כ־8,000 טון משמשים לבידוד חשמלי בתעשיית החשמל.
שימושים תעשייתיים נוספים הם כגז אינרטי ביציקות מגנזיום, כמילוי לחלונות זכוכית כפולה, ולליטוש בפלזמה של פרוסות סיליקון.
הגז משמש בתעשיית החשמל כתווך דיאלקטרי גזי עבור מפסקי זרם במתח גבוה, מיתוג ומכשירים חשמליים אחרים.
SF6 בלחץ 5–6 בר משמש כמבודד במסדרים חשמליים מבודדי גז (GIS) ומאפשר הקטנה משמעותית של גודל הציוד, עקב ההתנגדות הגבוהה יחסית לזו של מבודדים אחרים (אוויר, חנקן, שמן).
ציוד חשמלי מבודד גז עמיד יותר להשפעות זיהום ואקלים, וכן אמין יותר בפעולה ארוכת הטווח בשל סביבת ההפעלה המבוקרת שלו.
חשיפה לקשת חשמלית אמנם מפרקת את מולקולות ה־SF6, אך רוב מוצרי הפירוק נוטים ליצור מחדש במהירות את ה־SF6 בתהליך של "ריפוי עצמי".
יחד עם זאת, תוצר לוואי של התגובה בעת קשת חשמלית הוא S2F10, גז רעיל מאוד, עם רעילות דומה לפוסגן.
בגז נעשה שימוש גם לבידוד באספקת מתח גבוה של מאיצי החלקיקים, כגון במחולל ואן־דה־גראף ופלטרון, וכן במיקרוסקופ אלקטרונים במתח גבוה.
SF6 משמש כטמפונדה או למילוי בתוך העין לאחר ניתוח של תיקון היפרדות רשתית או מחלות אחרות של העין.
בניתוח כריתת הג'ל , ניתוח שבו כורתים ושואבים החוצה את הג'ל הטבעי של העין, משמש גז ה־SF6 כחומר מילוי המוזרק לתוך חלל העין כדי לתת לעין להתרפא ובכדי לשמור על המבנה הטבעי של העין.
הגז נספג ומסולק לאחר כמספר שבועות ובמקום הגז מייצר הגוף נוזל משלו.
SF6 משמש גם כחומר ניגוד לאולטרה סאונד לצורך הדמיה של כלי דם.
מיקרו־בועיות של הגז בתוך נוזל מוזרקות לדם ובכך מבליטות את כלי הדם לאולטרה סאונד.
טכניקה זו משמשת בעיקר לזיהוי כלי דם בגידולים.
ניתן להכין SF6 על ידי חשיפה של S8 ל־F2. זוהי גם השיטה בה נקטו מגלי הגז, אנרי מואסאן ופול לבו, ב־1901. בשיטה זו נוצרות גם מולקולות גופרית־פלואור מסוגים אחרים, אך אלו מורחקות על ידי חימום התערובת עד לדיספרופורציונציה של S2F10, ושטיפת התוצרים עם נתרן הידרוקסידי להרחקת מולקולות SF4 .
דרך נוספת להפקת הגז עושה שימוש בברום.
בדרך זו ניתן להפיק SF6 ממולקולות SF4 ו־CoF3 בטמפרטורות נמוכות (כ־100°C) בתהליך:
בשל היותו גז החממה היעיל ביותר והאפשרות לדליפה מציוד בשנת 2024 הוציא האיחוד האירופי הנחיה לצמצם את השימוש בו ואסר לחלוטין על המשך השימוש בגז בתהליכי יציקת מגנזיום.
גופנו עצמיותנו: ספר מאת נשים למען נשים - יצא לאור לראשונה בארצות הברית, בסוף שנות השישים, על ידי Boston Women's Health Book Collective.
הספר מכיל מידע שמתייחס לאספקטים שונים של בריאות האישה ומיניותה, זהות מגדרית, פיקוח ילודה, הפלות, הריון ולידה, דיכאון סב לידתי, אלימות וניצול מיני, תקופת הבלות ונושאים הקשורים לתחום.
המהדורה המעודכנת האחרונה של הספר יצאה ב-2011. הספר היה מהפכני בקריאתו אל הנשים לחגוג את מיניותן, את זכויות המגדר שלהן ואת בחירת העצמאות המינית שלהן.
התנועה החדשה למען מעורבות נשים פעילה בחיים בכלל ובחיי המין בפרט, הייתה מהפכנית ומנוגדת למיתוס המגדרי ששלט עד אז בקהילה, של האישה הרכה והפסיבית לעומת הגבר הפעיל והאגרסיבי.
הספר זכה להצלחה גדולה בארצות הברית, תורגם ל-29 שפות ונמכר בלמעלה מארבעה מיליון עותקים.
הניו יורק טיימס כינה את הספר המקורי רב-המכר האמריקני שעוסק בכל התחומים הידועים של המין הנשי.
הספר תורגם לעברית ויצא לאור בשנת 1982.
הספר יצא לראשונה כחוברת, בשם "Women and their Bodies" (נשים וגופן) על ידי 12 נשים פמיניסטיות אקטיביסטיות, ובהשראת קורס על בריאות האישה שהתנהל במכללה בבוסטון בשנת 1969. מארגנת הקורס סיפרה, שעד אז לא עודדו את הנשים לשאול שאלות, אלא להסתמך אך רק על הכוחות המקצועיים כביכול.
עובדה זו תסכלה והכעיסה אותן, כיוון שהן לא קיבלו את כל המידע שהיו נזקקות לו.
לכן, הן החליטו למצוא אותו בעצמן.
המחברות הציבו לעצמן ארבעה עקרונות בסיסיים, שהנחו אותן בכתיבת ספר:
הניסיון האישי מספק מידע בעל ערך רב על גופה של האישה, הרבה מעבר למידע שיכול לספק איש מקצוע.
המידע החיוני הזה ינחה את הנשים בבחירת המוסדות המתאימים לדרישות הבריאות שלהן.
הבורות ההיסטורית של מודעות הנשים לגופן גררה אחריה הריונות בלתי רצויים, שרק באמצעות מידע נרחב יכוון את האישה להריון הרצוי בזמן המתאים.
מידע על גופו של היחיד הוא, קרוב לוודאי, צורך חיוני ביותר שלו או שלה, כדי שהגוף יהווה בסיס פיזיקלי נאות ליציאה אל העולם.
ללא ידע משמעותי שכזה, תהיינה הנשים מנוכרות לגופן, ובעמדת פתיחה נחותה מהגברים.
הנשים חקרו את הנושאים בעצמן ואחר כתבו עליהם.
אחת כתבה על הפלה, השנייה על היריון, השלישית על דיכאון שלאחר לידה וכדומה.
רבע מיליון עותקים מהחוברת הראשונה נמכרו ללא כל פרסום קודם.
בעקבות ההצלחה, הקימו המחברות עמותת נשים בשם "Our Bodies ourselves", והוציאה ספר בשם זה, שהתבסס על החוברת הראשונה ויצא בהוצאת סיימון ושוסטר.
התנאי היחידי שלהן היה, שהן תהיינה בעלות ההכרעה בכל נושאי העריכה ושהספרים יימכרו בהנחה משמעותית למרכזים בריאותיים.
הספר הכיל עדויות מגוף ראשון של נשים שנתקלו בשאלות הנדונות, ובהן בנושאים שנחשבו עד אז לטאבו.
הספר זכה להצלחה גדולה, לא רק בארצות הברית, אלא גם ברחבי העולם.
הוא תורגם ל-29 שפות ונמכר בכארבעה וחצי מיליון עותקים.
הוא כונה כספר הקלאסי של הפמיניזם, וכתנ"ך הגדול לבריאות האישה.
אחד האפיונים שתרמו להצלחתו הגדולה הוא מה שמסתתר מאחורי תת-הכותר שניתן לספר: "ספר מאת נשים למען נשים".
הספר מדבר מפיהן של נשים עצמן שניסיונן כולל את המסופר בטקסט, ולא מפיהם של רופאים ומדענים גברים, שבמהותם הם מנוכרים לנושאים הנדונים, אותם לא חוו.
בכל פרק שנדון בספר הובאו סיפורים של הנשים עצמן, בחלקן, אלו שהשתתפו בקורס הנדון במכללה, ובחלקן סיפורים שנאגרו על ידי האקטיביסטיות שחקרו וראיינו את הנשים בנושא.
כמו כן, נדונו בספר נושאים, שהיו עד אז בחזקת טאבו, כמו לסביות, הפלות מלאכותיות, אוננות וכדומה.
בנוסף למידע המבוסס על עדויות שנבדקו על ידי המומחים הרפואיים, פונה הספר גם לכוחות הפוליטיים, הכלכליים והסוציאליים, שמעצבים את בריאותה של האישה.
לא לחינם נבחר הספר על ידי ה-Library Journal כאחד מספרי הבריאות המומלצים לקוראים.
ראדריק דלנטיק דייוויס הוא ראפר ופזמונאי אמריקאי.
ב-2005 הוציא דייוויס את אלבום הבכורה שלו, Trap House, בו הוצג הסינגל "Icy", בהשתתפות יאנג ג'יזי.
המחלוקות על הזכויות לסינגל זה גרמו לקרע בין שני האמנים.
האלבום נחשב להצלחה רבה עבור אמן עצמאי, האלבום הגיע ל-20 המובילים במצעד אלבומי ה-R&B/Hip-Hop של בילבורד.
ב-2006 הוציא את אלבומו השני, Hard to Kill.
האלבום כלל את הסינגל "Freaky Girl" שהגיע למקומות ה-12 וה-19 במצעדי Hot Rap Tracks ו-Hot R&B/Hip-Hop Songs בהתאמה.
בעקבות הצלחת המיקסטייפים של גוצ'י מיין בביקורתיות ומסחרית, ב-2009 הוציא את אלבום האולפן השישי שלו, The State vs.
Radric Davis, אלבומו הראשון שזכה במעמד אלבום זהב.
גוצ'י מיין הוציא 13 אלבומי אולפן ומעל ל-70 מיקסטייפים לאורך הקריירה.
כמו כן, שיתף פעולה עם אמנים כמו דרייק, ליל ויין, כריס בראון, סלינה גומז, מריה קארי ומרילין מנסון.
נוכחותו רבת השנים כמוזיקאי טראפ ביססה אותו כהשפעה מרכזית על ראפרים צעירים כמו יאנג ת'אג, מיגוס ו-21 סבאג'.
גוקדניז קרדניז (בטורקית: Gökdeniz Karadeniz; נולד ב-11 בינואר 1980 בגירסון שבטורקיה) הוא כדורגלן עבר טורקי ששיחק בעמדת קשר כנף בקבוצות טרבזונספור ורובין קאזאן ובנבחרת טורקיה.
קרדניז ערך את הופעת הבכורה שלו בטרבזונספור בעונת , וערך עשר הופעות ליגה בעונה זו.
תחילה הוא תופקד כקשר אחורי, ובעונת עבר לשחק בחלק ההתקפי.
בסך הכל ערך 246 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 64 שערים.
ב-13 במרץ 2008 חתם קרדניז על חוזה לחמש עונות ברובין קאזאן מליגת העל הרוסית.
בסך הכל הוא ערך 226 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 39 שערים.
ב-3 במאי 2018 הודיע קרדניז כי יפרוש מכדורגל בתום עונת .
כהוקרה על תרומתו למועדון, הפסיקה רובין קאזאן את השימוש במספר חולצתו, 61.
ב-30 באפריל 2003 ערך קרדניז את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טורקיה, בהפסד 4-0 לנבחרת צ'כיה במשחק ידידות.
ב-11 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-2 על נבחרת מקדוניה במסגרת מוקדמות יורו 2004. הוא היה חלק מסגל נבחרת טורקיה בטורניר גביע הקונפדרציות 2003, בו ערך חמש הופעות, ובטורניר יורו 2008, בו ערך שלוש הופעות.
הופעתו האחרונה בנבחרת הייתה בהפסד 3-2 לנבחרת גרמניה בשלב חצי הגמר של יורו 2008, ובסך הכל ערך בנבחרת 50 הופעות ליגה, בהן הבקיע שישה שערים.
גופיף בר או כרומטין-X הוא גרסה לא פעילה של כרומוזום X בתא בעל יותר מכרומוזום X אחד אשר הפך ללא פעיל בתהליך הנקרא ליוניזציה במינים עם קביעת מין XY (כולל בני אדם).
השערת ליון קובעת כי בתאים עם כרומוזומי X מרובים, כולם פרט לאחד אינם פעילים.
תהליך האינאקטיבציה הוא אקראי וקורה מוקדם בהתפתחות העוברית ביונקים, מלבד בחיות כיס ובכמה רקמות חוץ-עובריות של כמה יונקי שליה שבהם כרומוזום X שמקורו בזרע תמיד מושבת.
בבני אדם אאפלואידים, לנקבה גנוטיפית (קריוטיפ 46, XX), יש גוף בר אחד לכל גרעין תא סומטי, בעוד שלזכר גנוטיפי (46, XY) אין כזה.
ניתן לראות את גופיף הבר בגרעין בשלב ה- interphase כמסה קטנה בצורת כתם כהה הבא במגע עם קרום הגרעין.
ניתן לראות גופיפי בר בנויטרופילים בשולי הגרעין.
בבני אדם עם יותר מכרומוזום X אחד, מספר גופיפי בר הנראים ב-interphase הוא תמיד אחד פחות מהמספר הכולל של כרומוזומי ה-X.
לדוגמה, לאנשים עם תסמונת קלינפלטר (47, XXY) יש גופיף בר יחיד ולאנשים עם קריוטיפ 47, XXX יש שני גופיפי בר.
למישהו עם שני כרומוזומי X (כמו רוב הנקבות האנושיות) יש רק גופיף בר אחד לכל תא סומטי, בעוד שלמישהו עם כרומוזום X אחד (כמו רוב הזכרים האנושיים) אין כזה.
השבתת כרומוזום X של יונקים מתחילה ממרכז האינאקטיבציה של X או Xic שנמצא בדרך כלל ליד הצנטרומר.
המרכז מכיל שנים-עשר גנים, שבעה מהם מקודדים לחלבונים, חמישה ל- RNA לא מתורגם, מתוכם ידוע כי רק שניים ממלאים תפקיד פעיל בתהליך האינאקטיבציה של Xist :X ו- Tsix.
נראה כי המרכז חשוב גם בשמירת כמות הכרומוזומים, הוא מבטיח כי השבתה אקראית מתרחשת רק כאשר קיימים שני כרומוזומי X או יותר.
מתן Xic מלאכותי נוסף בשלב עוברי מוקדם יכול לגרום לאינאקטיבציה של ה-X היחיד שנמצא בתאים זכריים.
נראה שהתפקידים של Xist ו- Tsix הם אנטגוניסטיים.
אובדן ביטוי Tsix בכרומוזום X הלא פעיל העתידי, מביא לעלייה ברמות ה- Xist סביב ה-Xic.
בזמן זה, נשמרות רמות ה- Tsix של ה-X שיישאר אקטיבי ולכן הרמות של Xist נשארות נמוכות.
שינוי זה מאפשר ל- Xist להתחיל לצפות את הכרומוזום הלא פעיל העתידי ולהתנתק מה- Xic.
יצירת גופיף בר כרוכה בשינויים רבים הכוללים שינויים בהיסטונים כגון מתילציה של היסטון H3 (כלומר H3K27me3 על ידי PRC2 אשר מגויס על ידי Xist) יובקיוטינזציה של היסטון H2A וכן שינוי ישיר של ה-DNA עצמו באמצעות מתילציה של אתרי CpG.
שינויים אלו עוזרים לבטל את ביטוי הגנים בכרומוזום ה-X הלא פעיל ולהביא לדחיסה שלו ליצירת גופיף בר.
הפעלה מחדש של גופיף הבר אפשרית גם היא ונראתה בחולות סרטן שד.