tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה נשוי ללאה (לבית טאובר) בת העיר כפר-סבא, ואב לשלושה ילדים: רונית, רן והילה.
נפטר בשנת 2008, בגיל 61 ממחלת הסרטן והובא למנוחות בבית העלמין כפר נחמן ברעננה.
דורון בראונשטיין (נולד ב-2 במאי 1976) הוא סופר, מחזאי ואמן דאדא רב-תחומי ישראלי.
ספריו עוסקים בין היתר בתחום הלהט"ב, שוויון לטרנסג'נדרים, אימוץ ילדים בזוגות בישראל, וחקר השואה.
בראונשטיין גדל בפתח תקווה, בן להורים ילידי אירופה אשר משפחותיהם חוו את השואה.
הוא מרבה לעסוק ביצירתו בנושא השואה, זיכרון השואה והשפעת השואה על הדור השני והשלישי.
בנעוריו היה סולן להקת הפאנק-רוק "פאנקייק" ("Punkcake").
הגלגול הראשון של הלהקה שפעל באוגוסט 1993 כלל לצד בראונשטיין את דן שדור בגיטרה חשמלית, גיל לייכנר בבאס ויאיר שלו בתופים.
בספטמבר באותה שנה הצטרף להרכב הגיטריסט עידו תבורי ולייכנר הוחלף על ידי יאיר וידן, ובחודש דצמבר, לאחר פרישתם של וידן ושלו, תפסו את מקומם עידו לוי ואורי הדר, בהתאמה.
שירה של הלהקה "" ("זרים, החוצה!" בגרמנית) התפרסם בשנת 1994 בקלטת האוסף "Parverotti", וב-2 במרץ 2019 התפרסמו חומריה המוקלטים של הלהקה באחד מערוצי היוטיוב הרשמיים של בראונשטיין.
החל מגיל 17, תחת שם העט דורון בראון, היה עיתונאי בעיתונים שונים, ביניהם "במעלה" (עיתון תנועת הנוער העובד והלומד), "זמן תל אביב", "ראש אחד", "אנשים" ו"מלאבס".
בין השנים 1999–2001 הגיש פינת סיקור אירועי תרבות בתוכנית "יוצאים קבוע" בהנחיית יואב גינאי אשר שודרה בערבי שישי בערוץ הראשון בטלוויזיה.
בראונשטיין התגורר בניו יורק בשנים 2001–2009 והופיע בשם אפולו בראון .
בהופעותיו כאמן פרפורמנס בלטו הסיסמאות הפרובוקטיביות, הטעונות מבחינה פוליטית, בעיקר בחולצות הטריקו שהכין בעצמו.
בשנת 2001 הוציא אלבום בכורה ומספר סינגלים.
ב-2003 פתח בראונשטיין שני בוטיקים בלואר איסט סייד של ניו יורק.
אחד בסנט-מרקס פלייס (נסגר בשנת 2004), והשני ברחוב אורצ'רד (נסגר ב-2009).
ב-2008 יצר ופרסם סדרה של חולצות טריקו עם סיסמאות פרובוקטיביות על המועמד לנשיאות ברק אובמה בבחירות לנשיאות ארצות הברית של אותה שנה, כולל "אובמה = היטלר", "אובמה הוא העבד שלי", "יהודים נגד אובמה" ו"מי הרג את אובמה?"
בשנת 2015 הופיע בתוכנית הטלוויזיה הישראלית "הכוכב הבא", תחת שם הבמה אפולו.
הוא שר בתוכנית שני שירים מקוריים, אך לא עבר את שלב האודישנים.
המוזיקה של בראונשטיין מורכבת בעיקר ממילה מדוברת, ולעיתים קרובות כוללת התייחסויות לסלבריטאים, פוליטיקאים ואנשי דת.
ב-1999 החל לכתוב ספרים ומאז הוציא לאור עשרות ספרים באנגלית ובעברית.
תוכן הכתיבה שלו כולל חיבורים פילוסופיים, מחזות, שירה, ולעיתים קרובות נוגע למיניות.
בראונשטיין עצמו הוא ביסקסואל מוצהר ואקטיביסט להט"בי.
בשנת 2017 הוציא את השיר People without feelings, המבקר את דונלד טראמפ על כך שלא נתן לטרנסג'נדרים להתגייס לצבא האמריקאי.
השיר מתכתב עם השיר 'תמונה אימפרסיוניסטית' של כרמלה גרוס ואגנר, ובקליפ נראה בראונשטיין לובש חולצה שעליה כתוב "טראמפ, היטלר, ביבר."
בשנת 2022 הופיע בראונשטיין בסדרת הרשת "נערי פארק החורשות" בבימויו של רפי פרח.
בשנת 2016, החל בראונשטיין לכתוב בלוג ראיונות וביקורות תרבות עצמאי הנקרא "חי תרבות".
במשך השנים פורסמו בבלוג ראיונות שערך בראונשטיין עם אמנים רבים (בעיקר ציירים).
בבלוג מתפרסמות גם ביקורות על תוכניות טלוויזיה ישראליות ובמשך השנים אף פורסמו בו מאות רשימות ביקורת אודות ספרים עבריים שראו אור בישראל.
בשנת 2019 יצא לאור הספר "אמנים ישראליים מכוננים במאה ה-21", המכיל, בין היתר, ראיונות מהבלוג עם האמנים איתי זלאיט, שחר מרקוס, נירית טקלה, רותי הלביץ כהן, זהבה לופו ויונתן הירשפלד.
בראונשטיין היה העיתונאי האחרון שראיין את האמנים אורי קצנשטיין ופסח סלבוסקי בחייהם.
פעילותו של דורון בראונשטיין ידועה בארגון דוכנים להט"ביים ברחבי הארץ, בהם הוא מציג ומוכר את ספריו העוסקים בקשת הלהט"בית וספרים של יוצרים להט"ביים אחרים וזאת למטרת חינוך, הסברה ושינוי באמצעות ספרות ואמנות להט"בית.
במקרים רבים, נתקל בראונשטיין בהתנגדות אישית והומופוביה מצד גורמים שונים וזאת בשל העובדה שהוא מניף את דגלי הגאווה בדוכניו, אך נלחם למען זכותו לעשות זאת.
במהלך השנים, פוליטיקאים וסלבריטאים רבים תמכו בדוכניו הלהט"ביים של בראונשטיין ורכשו מיצירותיו.
מלבד הצבת דוכנים להט"ביים, בראונשטיין ידוע גם ב"הפגנות יחיד", כאשר הוא מניף שלטי קרטון שעליהם כתובים מסרים פרו-להט"ביים המוצגים במקומות הומי אדם.
בשנת 2019, נלחם בראונשטיין למען הקמת מדף לספרות גאה בספריה העירונית המרכזית של פתח תקווה, עיר מגוריו.
בשנת 2021, נסע בראונשטיין לדובאי ולאבו דאבי וביקר בנקודות ציון מרכזיות רבות במדינות אלו כשהוא מניף שלטים שונים שנכתבו בכתב ידו.
החלק העיקרי מפעילות האקטיביזם באיחוד האמירויות היה ביקור במסגד שייח' זאיד כשהוא לבוש באביזרי קשת הגאווה וזאת על מנת לעורר התנגדות ליחס ועונש המוות נגד הומוסקסואלים שחיים במדינה.
בדצמבר 2021 נסע לאבו דאבי והניף שם את דגל הגאווה, בין השאר גם במסגד שייח' זאיד
ביולי 2024 עמד בראונשטיין בהפגנת יחיד בכיכר הבימה נגד איל גולן.
המוזיקה של בראונשטיין היא בעיקר שירת ספוקן וורד.
עם זאת, הוא יצר גם שירים אינסטרומנטליים ווקאליים.
השירים שלו מתמקדים לעיתים קרובות בסלבריטאים אמריקנים והוא בוחן באופן סאטירי את האובססיביות של תרבות הפופ האמריקאית.
שירתו של בראונשטיין עוסקת תכופות בנושא היהדות, בנאציזם ובאדולף היטלר.
אחד משיריו אומר: "אם לא הייתי יהודי, הייתי נאצי".
נושא נפוץ אחר במוזיקה של בראונשטיין הוא הביטוי "אחרי הכל", שפעמים רבות פועל במקום הצדקה רציונלית להצהרה סוריאליסטית.
דוגמה לשימוש כזה באה בשירו "המילים האחרונות של מישל אובמה", אשר קובע: "אחרי הכל, ישו היה גם שחור!"
במסגרת היותו אמן פרפורמנס חבר לאמנית מלבה לרוז (Melba LaRose).
מחזה אחד שלו הוצג ב-2007 בפסטיבל Cringe שהפיקה.
בשנת 2020, הועלה המחזה שלו "המעלית" (מתוך ספר המחזות שלו "מה זאת אמנות, לעזאזל?!") על ידי קבוצת "שחקנים ויוצרים בבידוד" דרך אפליקציית זום.
את התפקיד הראשי של ניצולת אושוויץ, חדוה, גילמה רבקה מיכאלי.
באותה שנה הועלה גם המחזה שלו "מלמעלה", אף הוא על ידי קבוצת "שחקנים ויוצרים בבידוד".
ב-2021 הועלה המחזה שלו "העולם על פי חוה" דרך אפליקציית זום.
את התפקיד הראשי גילמה מירי אלוני.
ב-2022 הועלה המחזה שלו "קודם תלמדי לאהוב את עצמך" (מתוך ספר המחזות שלו "באהבה, היטלר: אוסף מחזות") דרך אפליקציית זום.
ב-2024 עלה מחזהו "באושוויץ" בביצוע ניר מנקי על במה בתל אביב.
(2022) קודם תלמדי לאהוב את עצמך
בשנת 2022, צולם סרט הקולנוע האמריקאי "כוכבים" ("Stars") המבוסס על מחזהו של בראונשטיין מתוך ספר המחזות שלו "Bread vs.
בידי הבמאי מארס רוברג' הסרט הוקרן בבתי קולנוע בארצות הברית ובקנדה ב-2023. הסרט זכה בפרסים שונים, ביניהם, "Best Ensemble cast - Feature Film" בפסטיבל הסרטים מרינה דל ריי ב-2023, ובפרס התסריט המצטיין בפסטיבל הסרטים סיליקון ביץ' ב-2023.
"הפעם הראשונה שלי עם מלאך" (קובץ סיפורים, 1999, תחת שם העט שלו דורון בראון)
"כל החיים כותבים שיר אחד" (שירה, 2010)
"לכרות עץ זה כמו לכרות רחם" (שירה, 2011)
"המנטליות של הנפש: הפילוסופיה של דורון בראונשטיין" (פילוסופיה והגות, 2011)
"ביום שתל אביב מתה" (רומן מדע בדיוני / פנטזיה, 2011)
"הקיפוד שאהב ארנבת (ועוד סיפורי ילדים)" (ילדים, 2011)
"באהבה, היטלר: אוסף מחזות מאת דורון בראונשטיין" (אוסף מחזות, 2013)
"101 סיבות למה גברים לא יכולים להתחייב לאישה אחת" (ספר רעיון, 2013)
"לזיין ולהרוג: סיפורי אהבה" (קובץ סיפורים, 2014)
"ליובל יש שתי אמהות לסביות גאות (ועוד סיפורי ילדים פורצי דרך)" (ילדים, 2015)
"חבר הכנסת א' הוא הומו וחברת הכנסת נ' היא לסבית: על הקושי של חברי כנסת מכהנים לצאת מהארון ועל זכות ציבור בוחריהם לדעת" (מחקר, 2015)
"ימי שלישי עם שאול בראונשטיין: אוסף מחזות דאדאיסטיים אוונגרדיים" (אוסף מחזות, 2015)
"נפיחות בחברה: הטאבו האחרון" (מחקר, 2016)
"האלוהים האדירים של הזיכרונות" (שירה, 2016)
"שני אנשים זה שני עולמות" (שירה, 2016)
"לאבא של יהלי יש HIV (והוא חי עם זה מצוין!)" (ילדים, 2016)
"אהבה היא הצעצועים הגדולים והמסוכנים ביותר" (שירה, 2016)
"שני אבות וילד, שתי אמהות וילדה" (ילדים, 2017)
"זיכרונות אהבה מפורטו ויארטה, מקסיקו" (ספר צילומים, 2017)
"דניאל היא ילדה טרנסג'נדרית גאה" (ילדים, 2018)
"למה הומואים אוהבים אירוויזיונים" (מחקר, 2018)
"הכלה והחמות: סיפור שנאה" (מחקר, 2019)
"ההומואים היהודים הקדושים של ברלין" (רומן, 2019)
"האנטישמיות החדשה" (מסה פילוסופית, 2019)
"בתוך הראש של אדולף היטלר" (מחקר, 2019)
"מדונה: האובססיה ההומואית הגדולה מכולן" (מחקר, 2019)
"ספר המשפחות החדשות" (ילדים, 2019)
"הומוסקסואליות ופמיניזם" (מסה פילוסופית מחקרית, 2019)
"נשים לסביות ואבותיהן ההטרוסקסואלים" (מחקר, 2020)
"טריכוטילומניה: אפשר לנצח את זה!" (מחקר, 2020)
"קורונה: המחלה שמשגעת את העולם" (מחקר, 2020)
"כל המשפחות שבעולם" (ילדים, 2020)
"ימי ניו יורק העליזים" (ספר צילומים, 2020)
"האובססיה המפלצתית המופלאה שלי לאושוויץ, ליידי גאגא, פלסטין ופורנוגרפיה" (רומן, 2022)
"על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על השואה" (2022)
"אושוויץ, סיפור אהבה: מחזה שואה, גאווה ואהבה, לשבעה גברים הומוסקסואלים" (מחזה, 2022)
"בגלגול הקודם אני הייתי בשואה" (2022)
"לאהוב, לאהוב, לאהוב" (ספר צילומים, 2022)
"תאולוגיה אל מול הומוסקסואליות" (מסה פילוסיפית, 2024)
"לובליאנה, סלובניה, דרך הרובע היהודי: שואה, פרטיזנים והישרדות כנגד כל הסיכויים" (ספר צילומים, 2024)
"שואה וגרפיטי בקרואטיה" (ספר צילומים, 2024)
"מאוטהאוזן: מחנה הריכוז בעיניים של יהודי, ישראלי, הומוסקסואל" (ספר צילומים, 2024)
"הסיפור המדהים בהחלט על הילדה בת השש שחלמה שעזה מתה" (ספר ילדים, 2024)
"אושוויץ, והמלאכית של ה-7 באוקטובר" (רומן גרפי, 2024)
"מאות ההפלות הטבעיות של ה-7 באוקטובר" (רומן גרפי, 2024)
"יציאה מהארון של גברים הומוסקסואלים: הומוסקסואליות, אתניות ומנטליות המשויכות למוצא" (מחקר, 2024)
"מכתבים מאמא לבן הומו: ביאנקה בראונשטיין כותבת לבנה דורון בראונשטיין אודות החיים, האהבה והיומיום" (תיעוד, 2024)
"Divine Possibilities" (דוקומנטרי, 2003, ארצות הברית)
"With love, Hitler" (דוקומנטרי, 2004, ארצות הברית)
"!Shut up, Apollo" (עלילתי, 2006, ארצות הברית)
"ג'וזף מנגלה הציל את חיי באושוויץ'" (דוקומנטרי, 2014, ישראל)
"והשחור היה שחור מאוד: אושוויץ בעיניים שלי – סיפור הישרדותה הלא ייאמן של חדווה רט-קליין במחנה ההשמדה" (דוקומנטרי, 2016, ישראל)
"המלכה של אושוויץ" (דוקומנטרי, 2016, ישראל)
"האלוהים האדירים של הזיכרונות" (דוקומנטרי, 2018, ישראל)
"ביער: סיפור חייה של ינינה קמפלר בשואה" (דוקומנטרי, 2018, ישראל)
"יעל דיין: סיפור גאווה" (דוקומנטרי, 2018, ישראל)
"במקלט, בשואה, בלי לראות אור יום במשך שנים: קורותיה של סופי פריזן בשואת יהודי רומניה" (דוקומנטרי, 2019, ישראל)
"השואה בעיניים שלנו: קורותיהם של אלה ומריאן קמינסקי בתקופת השואה" (דוקומנטרי, 2019, ישראל)
"בלילות, סיוטי השואה חוזרים: קורותיו של אליהו גלר בשואה" (דוקומנטרי, 2019, ישראל)
"ילדה יהודייה מיוון בשואה: קורותיה של רחל פנקס בשואת יהודי יוון" (דוקומנטרי, 2019, ישראל)
"תינוקת יהודייה בתקופת השואה בהולנד: קורותיה של רות וייל-וולף בתקופת השואה בהולנד" (דוקומנטרי, 2019, ישראל)
"אמא שלי פגשה את אנה פרנק באושוויץ: קורות משפחתו של בנימין בן-פרח בשואת יהודי הולנד" (דוקומנטרי, 2019, ישראל)
"כשהמראה משתקפת בשמש: קורותיה של בטי וולף בר בשואת יהודי בוטושאן, רומניה" (דוקומנטרי, 2019, ישראל)
"גם בגיל 96, זיכרונות השואה אינם מרפים: קורותיה של ציפורה גלאי מחייה בתקופת השואה" (דוקומנטרי, 2019, ישראל)
"הנוף של עקיבא: אמנות, פוליטיקה, ומה שביניהם", סרט תיעודי אודות עקיבא נוף (דוקומנטרי, 2019, ישראל)
"אושוויץ 2019 בעיני נער בן 17: חוויותיו של הנער בן ה-17 יובל ירום מביקורו באושוויץ ב-2019" (דוקומנטרי, 2019, ישראל)
"כשהוויזואליות עולה על כל המילים: איתי זלאיט - ביקור סטודיו (הומאז' לסרט האילם)" (דוקומנטרי, 2019, ישראל)
"איתי זלאיט: Do It Yourself" (דוקומנטרי, 2019, ישראל)
"אבא שלי, הקומידיאן מאושוויץ: קורותיו של ניצול אושוויץ שמחה פליגלמן, כפי שהובאו על ידי בנו, מאיר פלג" (דוקומנטרי, 2020, ישראל)
"אני, הדור הרביעי: ירדן ירום: שלם אחד בשני חלקים: זיכרונותיי ממסעי לאושוויץ וזיכרונותיי משירותי הצבאי בצה"ל כחייל קרבי: מהות השואה והגבורה במאה ה-21" (דוקומנטרי, 2021, ישראל)
"הדור השלישי: מה אנחנו בעצם באמת יודעים על השואה של אבות אבותינו היהודים באירופה של מלחמת העולם השנייה: קורות משפחתו של דורון בראונשטיין בתקופת השואה" (דוקומנטרי, 2021, ישראל)
משמעות ותפישת השואה, התקומה, הציונות, היהדות וגאוות הקהילה הלהט"בית בעיניו של תייר יהודי, ישראלי, הומוסקסואל: תיעוד מסעו של דורון בראונשטיין אל עבר הלא נודע, אל תוך הארצות המוסלמיות-הסוניות אבו דאבי ודובאי, בשנת 2021" (דוקומנטרי, 2022, ישראל)
"אני, מרקוביץ' - אורן מרקוביץ': קורות משפחתו בשואה, חוויותיו ממסעו לאושוויץ, ואמנות גדולה: צבעונית, מעמיקה, רבת-פנים" (דוקומנטרי, 2022, ישראל)
"כשחיים שמוץ פגש את מיכאל זנהנדלר: הסיפור הלא ייאמן של יצר ההישרדות בשואה: הדס מזרחי מספרת את קורותיו של סבה חיים שמוץ - הוא מיכאל זנהנדלר - בתקופת השואה: סיפור אודות זהות בדויה וחדשה, תקווה ואהבה, בזמן מלחמה" (דוקומנטרי, 2022, ישראל)
"אושוויץ של סבתא הנייה וסבא אדם או: טכניקה מעורבת: דפנה פולץ מדברת שואה, אמונה, ציונות, משפחה, אובדן, הומור, ואמנות" (דוקומנטרי, 2022, ישראל)
"העורבים השחורים של פולין: חגית אונמני רובינשטיין מדברת שואה, אושוויץ, ואמנות" (דוקומנטרי, 2022, ישראל)
"אושוויץ של מלכה כץ: אם הקירות היו יכולים לדבר" (דוקומנטרי, 2022, ישראל)
"שואה: הספר, הסרט: חייהם של היהודים, הקאפואים והזונדרקומנדו אל מול אדישות הנאצים, כפי שהם באים לידי ביטוי בספר שואה" (דוקומנטרי, 2022, ישראל)
"סבתא, ספרי לי על השואה: כיצד להסביר ולהנחיל לדור הצעיר - ובעיקר לילדים - אודות מורשת השואה" (דוקומנטרי, 2022, ישראל)
שאלה תאולוגית, אקזיסטנציאליסטית, לנצח חסרת תשובה" (דוקומנטרי, 2022, ישראל)
"אושוויץ, סיפור אהבה: אודות סיפורי האהבה הגדולים, הבלתי אפשריים, בתקופת השואה - ובפרט במחנה ההשמדה אושוויץ" (דוקומנטרי, 2022, ישראל)
"על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על השואה" (דוקומנטרי, 2022, ישראל)
"בגלגול הקודם אני הייתי בשואה: אודות תחושת ההזדהות העמוקה של בני הדור השני, השלישי והרביעי עם השואה, עד כדי תחושתם כי הם עצמם גלגול נשמות של הנספים בה" (דוקומנטרי, 2022, ישראל)
"היטלר רודף אחריי: זיכרונותיי מסבתא ריקה ומאושוויץ של בני משפחתה: המסע הקיומי-תודעתי של ג'וש שגיא אל תוך תולדות השואה ואושוויץ של יהודי רודוס ביוון" (דוקומנטרי, 2022, ישראל)
"כשהגרמנים פלשו לתוניסיה: מה ידוע לדור השלישי של ניצולי השואה מתוניסיה אודות סבלותיהם של בני משפחותיהם בתקופת מלחמת העולם השנייה: אילן נחום, צאצא של יהודים מתוניסיה כמייצג של דור זה" (דוקומנטרי, 2023, ישראל)
"אילן נחום: מה אני באמת יודע על בן הזוג שלי" (דוקומנטרי, 2023, ישראל)
"מי אמר גאווה ולא קיבל?" (דוקומנטרי, 2023, ישראל)
בין יוני ליולי 2023 הציג בראונשטיין תערוכת יחיד, "ישיבה בוי" שמה, ב"גלריה ק'" בתל אביב.
התערוכה כללה מבחר עבודות של האמן:
ציורים, וידאו ארט ומיצבים - אשר כולן נמכרו במהלך התערוכה - ובפתיחה האמן הציג את מופע הפרפורמנס שלו, "ישיבה בוי", לצד אילן נחום.
בנובמבר 2023 השתתף בתערוכה הקבוצתית "להרוג אייל קדוש" ב"גלריה ק'" בתל אביב.
דורון טלמון (נולדה ב-7 באוקטובר 1986) היא זמרת-יוצרת ישראלית, סולנית להקת "ג'יין בורדו".
טלמון היא בת לאבנר וסמדר, ולה שני אחים.
טלמון גדלה בתל אביב אך כשהייתה בת 12 עברה עם משפחתה להתגורר במושב רמות שברמת הגולן.
היא למדה בבית ספר תיכון נופי גולן בקצרין ושירתה בצה"ל כמש"קית ת"ש.
לאחר שחרורה מצה"ל למדה בבית ספר למוסיקה רימון.
במשך ארבע שנים היא הייתה זמרת ליווי של רמי קלינשטיין וניגנה על כלי הקשה.
בעת שלמדה ברימון הקימה הרכב מוזיקלי עם מתי גלעד ושני חברים נוספים, כדי להשתתף בתחרות להקות בבית הספר.
בשנת 2012, לאחר התחרות, פרשו החברים האחרים בהרכב למעט גלעד, ובנקודה זו בזמן הצטרף אל השניים אמיר זאבי ושם ההרכב שונה ל"ג'יין בורדו".
שמה של הלהקה מורכב משמות הסוסות של טלמון, ג'יין ובורדו.
טלמון כותבת שירים ללהקה והיא הסולנית של ההרכב.
בשנת 2014 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה.
מן האלבום בלטו השירים "איך אפשר שלא", "עינב" ו"ויסקי".
שלוש שנים מאוחר יותר יצא אלבומה השני של הלהקה, וב־2019, 2020 ו־2024 הלהקה הוציאה עוד שלושה אלבומים: אוקיינוסים, שירים של אחרים וכישוף.
במקביל לחברות ב"ג'יין בורדו" הייתה טלמון חברה בהרכבים "קאט אאוט קלאב" ו"סיקרט סי".
בשנת 2017, השתתפה טלמון בווידאו קליפ לשיר "פומרניאן" של ערוץ הכיבוד, ובאותה שנה הקליטה דואט עם בן גולן עבור אלבומו.
בשנת 2018 הקליטה דואט עם מאור כהן עבור אלבומו, ובשנה זו הלחינה גם שיר במסגרת פרסומת של בנק דיסקונט.
באירוויזיון 2019, שנערך בתל אביב, נמנתה עם צוות השיפוט הישראלי.
באותה שנה החלה לשדר תוכנית מוזיקה בגלגלצ, בימי רביעי ב־22:00. השידור האחרון שלה היה במרץ 2020.
ב־17 באוגוסט 2023 יצא לאור השיר "כתונת פסים 2023" בו השתתפה לצד אמנים ישראלים רבים אחרים.
ב־1 באוגוסט 2024 השתתפה בסינגל "הכל יסתדר" של המוזיקאי אוהב.
ב-18 במרץ 2025 התארחה באלבומו של שלמה ארצי "אותיות נחמה", בסינגל "תני לי יד בעולם".
טלמון נשואה לבסיסט מתי גלעד, חברהּ ללהקת "ג'יין בורדו", ולהם שתי בנות.
דורון זהבי (נולד ב-1960 בערך) הוא יועץ לענייני ערבים במשטרת ירושלים, בדרגת סגן ניצב.
התפרסם בעת היותו חוקר שבויים בכיר בדרגת רב-סרן, תחת הכינוי "קפטן ג'ורג'", ביחידה 504 בצה"ל.
השתתף בחקירת מוסטפא דיראני, שנועדה לחלץ ממנו מידע הנוגע לגורלו של הנווט הישראלי השבוי, רון ארד, שהוחזק על ידו.
מוסטפא דיראני ייסד את ארגון "ההתנגדות המאמינה", הזרוע הצבאית של אמל בלבנון.
ב-1986 לכדו אנשיו של דיראני את הנווט רון ארד, אשר נטש את מטוסו לאחר תקלה טכנית בעת תקיפת מחנה פליטים סמוך לצידון.
בין אוקטובר 1986 למאי 1988 היה דיראני אחראי לכליאתו ולהחזקתו של ארד.
בשנת 1994 דיראני נחטף לישראל על ידי סיירת מטכ"ל, בתקווה שיוכל להשלים פערים מודיעיניים על גורלו של ארד ומתוך רצון להשתמש בו כקלף מיקוח בהסכם חילופי שבויים עתידי.
הוא הוחזק במעצר מינהלי במשך שמונה שנים במתקן 1391 בלא שהתאפשר לו להיפגש עם נציגי הצלב האדום, במטרה ללחוץ על שוביו של ארד.
דיראני נחקר באינטנסיביות מיד עם הבאתו למעצר בישראל.
אחד מחוקריו היה זהבי, שכונה "קפטן ג'ורג".
דיראני שוחרר ב-2004 במסגרת עסקת חילופי השבויים עם חזבאללה.
בשנת 2000 תבע דיראני את מדינת ישראל, בטענה שעבר שני מקרים של התעללות מינית מצד חוקריו.
בין השאר, טען כי רב-סרן ביחידה 504, המכונה "קפטן ג'ורג'", החדיר אלה לפי הטבעת של דיראני.
לטענת דיראני, במהלך חקירתו עבר עינויים, הכוללים טלטולים, השפלות, מכות, מניעת שינה, וקשירתו בתנוחת כריעה למשך שעות ממושכות, ולשם השפלתו נחקר כשהוא עירום.
בית המשפט דחה את התביעה.
בספטמבר 2001 המליץ הפרקליט הצבאי הראשי לשקול את שחרורו של זהבי, לאחר כמעט עשרים שנה בשירות, בנימוק שהפעיל בחקירת דיראני שיטות פעולה פסולות.
זהבי עתר פעמים אחדות לבג"ץ כדי למנוע את הפסקת שירותו.
בעתירה הראשונה טען שחקר את דיראני עם אחרים בהתאם לנהלים ודרש מהמדינה את הקלטות החקירה כדי שיוכל להוכיח את צדקתו.
בעקבות כך הועמדו לרשותו 46 קלטות.
מפקדיו של זהבי החליטו על שחרורו, ולטענת המדינה הדבר נעשה ללא קשר להמלצת הפצ"ר.
זהבי הגיש קבילה בעניין זה לנציב קבילות החיילים והגיש עתירה נוספת שבה ביקש להשהות את שחרורו למשך חודשיים עד לסיום בירור הקבילה, ובהמשך לכך ביקש להורות על ביטול ההחלטה לא להאריך את שירותו.
שחרורו של זהבי לא עוכב והוא שוחרר מצה"ל ביוני 2002. באוקטובר 2002 הגיש זהבי עתירה שלישית שהופנתה נגד הפצ"ר ובה ביקש להעמידו לדין פלילי בגין העבירות שיוחסו לו בחוות דעת הפצ"ר.
לאחר שחרורו מצה"ל החל זהבי לשרת כקצין במשטרת ישראל.
המשך העיסוק במעשי "קפטן ג'ורג'" ותביעותיו של זהבי
על חשיפת זהותו של "קפטן ג'ורג'" הוטל צו איסור פרסום.
באפריל 2010 פרסמה האגודה לזכויות האזרח טענות נגד התנהלותו של היועץ לענייני ערבים במחוז ירושלים, דורון זהבי.
ביולי 2010 פרסם העיתון "הארץ" ש"קפטן ג'ורג'" מונה ליועץ לענייני ערבים במחוז ירושלים.
בלוגרים אחדים, ובראשם ריצ'רד סילברסטיין בבלוג "תיקון עולם", קישרו בין שתי הידיעות ופרסמו שזהבי הוא "קפטן ג'ורג'".
ב-18 בדצמבר 2011 פרסם העיתון "הארץ", דברים שסיפר קצין בכיר ביחידה 504, אל"ם (מיל') ח', על התנהלות אלימה של "קפטן ג'ורג'" כלפי נחקרים.
בהמשך חזר בו ח' מעיקרי הדברים.
שבוע לאחר מכן נחשפה בתוכנית הטלוויזיה "עובדה" הקלטה מחקירתו של דיראני (שלא נכללה בקלטות שנמסרו לזהבי) שבה ניתן לראות כי שלושה חוקרים, בהם אל"ם ס', מפקד יחידה 504 וקפטן ג'ורג', משפילים, מפשיטים את דיראני ומאיימים להפיץ את התמונה.
נוסף על כך, אל"ם ס' מאיים להחדיר אלה לפי הטבעת של דיראני.
בעקבות חשיפת הקלטת הנוספת תבע זהבי מהמדינה, בינואר 2012, פיצוי בסך 5.5 מיליון ש"ח בגין נזקים שנגרמו לו לדבריו, וטען שלא נפל רבב בהתנהלותו כחוקר, כי הופקר לגורלו והמדינה בחרה להתנער ממנו ולשחררו מצה"ל.
תביעתו נדחתה באפריל 2013 בבית המשפט המחוזי בשל התיישנות.
זהבי ערער על כך לבית המשפט העליון, וזה דחה את תביעתו לפיצוי על נזקי גוף, והורה שיתרת התביעה תוחזר אל בית המשפט המחוזי כדי שידון בה על פי כתב תביעה מתוקן שיגיש זהבי.
באוקטובר 2018 נקבע שזהבי יקבל בפשרה 800 אלף ש"ח וכן הוצאות משפט בסך 159 אלף ש"ח.
בדצמבר 2013 לבקשתו של זהבי, התיר בית המשפט המחוזי בתל אביב לפרסם את זהותו, לצורך ריאיון שלו ב"עובדה".
בינואר 2020 הגיש זהבי תביעת דיבה נגד ערוץ 13 בסכום של 100 אלף ש"ח, על כך שבדיון שהתקיים באולפן, בדבר עינויים שעבר לכאורה פלסטיני שנחקר בפרשת רצח רינה שנרב, אמר הפרשן הצבאי אלון בן דוד: "אין פה סיפורי קפטן ג'ורג', אין פה חוקר שעושה מה שמתחשק לו".
דורון בן ברק (נולד ב-1 בינואר 1973) הוא תת-אלוף בצה"ל שכיהן בעבר כסגן הפרקליט הצבאי הראשי ובתפקידו האחרון בצה"ל כצנזור הצבאי הראשי.
בן ברק שירת ב משנת 1995 בשורה של תפקידים, בהם היועץ המשפטי לפיקוד העורף, פרקליט עריקים, סגן היועץ המשפטי לאזור יהודה והשומרון, פרקליט פיקוד המרכז וחיל האוויר והיועץ המשפטי לאזור יהודה והשומרון.
ביולי 2020 החליט שר הביטחון, בני גנץ, למנותו לתפקיד הצנזור הצבאי הראשי במקומו של אלוף-משנה במילואים אייל סמואלוב שכיהן בתפקיד כממלא מקום מאז פרישתה של תת-אלוף אריאלה בן-אברהם בפברואר 2020. ב-13 באוגוסט 2020 נכנס לתפקידו כצנזור הצבאי הראשי והועלה לדרגת תת-אלוף.
כיהן בתפקיד עד 30 ביוני 2022, אז העביר את התפקיד לתת-אלוף קובי מנדלבליט.
בן ברק הוא בעל תואר ראשון ושני במשפטים מהאוניברסיטה העברית.
בנוסף, הוא בוגר קורס "אפק" לפיקוד ומטה ב ובעל תואר שני במדעי המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה במסגרת הלימודים ב.
בר-אדון נולד בירושלים ב-1940 לארכאולוג ואיש ארגון ההגנה פסח בר אדון והעיתונאית דורותי בר אדון.
בהיותו בן שלוש עברה המשפחה למושב מרחביה, שם גדל ובגר במקביל לשהותו בקיבוץ מרחביה.
בנערותו למד ציור אצל דן אמיתי, חבר קיבוץ שריד.
בגיל 26 המשיך בלימודי אמנות במכללת אורנים אצל מרסל ינקו, בבצלאל אצל אברהם אופק ובאופן פרטי בגבעתיים אצל רודי להמן.
בתקופת לימודיו בבצלאל הכיר את האמנית רעיה בר אדון, אותה נשא לאשה, ויחד שיתפו השניים פעולה.
החל מ-1976 לימד אמנות במוסדות כמו בית הספר התיכון תלמה ילין, אוניברסיטת חיפה, מכללת רופין, מכללת הגליל המערבי ובמכון אבני.
לאורך השנים הציג עשרות תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות וכן יצר עבודות באתרים ציבוריים ובמבנים כמו בניין המועצה האזורית אשכול ומגדל המים בחדרה.
מאז 1964 התגורר עם משפחתו בחופית.
נפטר ב-7 בספטמבר 2024, והובא למנוחות בבית העלמין המשותף לכפר ויתקין, חופית ובית ינאי.
הוא הותיר אחריו אישה, ילדים ונכדים.
דורון חרמוני (26 ביוני 1954 – 24 ביוני 2016) היה רופא ישראלי, פרופסור לרפואת המשפחה וחוקר.
כיהן כראש החוג למדעי ההתנהגות בפקולטה לרפואה בטכניון, ראש החוג לרפואת המשפחה בטכניון, וראש החוג לרפואת המשפחה באוניברסיטת תל אביב.
חרמוני נולד בישראל, ב-1973 התחיל לימודי תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אותם סיים בהצטיינות ב-1976.מייד לאחר מכן התחיל לימודי רפואה באוניברסיטת בן-גוריון, אותם סיים ב-1982 וראה עצמו כתלמידו המובהק של פרופסור טומי ספנסר.
את הסטאז' ביצע בבית חולים מאיר שבכפר סבא ואת ההתמחות ברפואת המשפחה עבר בשירותי בריאות כללית, במהלך ההתמחות עבד כרופא בקיבוץ מגן ובנתיבות, עבר לצפון והיה רופא הקיבוץ בגעתון, מ-1986 ועד לשנת 2001 רופא במעגן מיכאל והחל ב-2001 כרופא בכפר ויתקין.
החל ב-2005 עבד הן כרופא משפחה במרפאה עצמאית בזכרון יעקב והן כבקר רפואי במחוז שרון-שומרון של שירותי בריאות כללית.
בשנים 2000–2006 כיהן כראש החוג למדעי ההתנהגות בפקולטה לרפואה בטכניון.
בשנים 2001–2005 היה מנהל המחלקה לרפואת המשפחה של מחוז חיפה וגליל מערבי בכללית.
ב-2008 מונה למרצה בכיר בפקולטה לרפואה בתל אביב וב-2015 מונה לפרופסור ויו"ר החוג לרפואת המשפחה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, תפקיד אותו מילא עד פטירתו.
בסולם האקדמי כיהן בתפקידים רבים ממדריך קליני לסטודנטים במרפאה שלו ועד מדריך מתמחים.
ריכז קורסים ופיתח קורסים חדשים.
מילא תפקידים שונים בוועדות שונות בפקולטה לרפואה בטכניון ובמועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית.
היה נשוי למיקי, אב לשלושה בנים ובת.
בשנת 1985 קיבל חרמוני את פרס נשיא המדינה יחד עם חבריו לפרויקט "פעילי בריאות בנתיבות": ד"ר אלחיאני, ד"ר מנקוטה, ד"ר סיוון, ד"ר קולנדר.
- יוזמה ייחודית שזכתה להוקרה והכרה בישראל ומחוצה לה.
חרמוני היה חוקר מושבע ופרסם יותר מ-70 מאמרים בעיתונות המדעית המבוקרת, 55 מהם מאמרי מחקר מקוריים.
מחקרים בתחומים קליניים: כאבי גב תחתון וגישות טיפול, טיפול בחולי סרטן, סוכרת, קרדיולוגיה, שברים בירך.
לין חלמיש ודורון חרמוני הערבה הבוכייה - מפגשים עם אבל ואובדן, הוצאת מערכת, 2010, תרגום מאנגלית - אינה קפלן
דורון בן־דוד (נולד ב־30 בספטמבר 1980) הוא שחקן ישראלי.
בן-דוד נולד בתל אביב וגדל בשכונת רמת הנשיא בבת ים.
יש לו שישה אחים למחצה מצד אביו.
הוא למד בבית ספר תיכון "אורט מילטון בת ים".
הוא התגייס לקורס בודקי מעברים במחסום ארז ולאחר כשנה השתחרר מצה"ל.
הוא החל לעבוד בצוותי בידור בבתי מלון באילת וטבריה.
לאחר מכן למד משחק בבית הספר למשחק בית צבי.
אחרי הלימודים יצא לאודישנים ושיחק בתפקידים משניים בהצגות ילדים, בתיאטרון פרינג' ובקולנוע.
בשנת 2015 התחיל לגלם בסדרה "פאודה" את סטיב (הרצל פינטו), אחד מחברי יחידת המסתערבים, והמשיך לאורך ארבע העונות של הסדרה.
בשנת 2016 החל לגלם את ערן שיקרצי בסדרה "מטומטמת", במשך שלוש עונות.
באותה שנה שיחק בסרט "אבינו" בתפקיד רומנו בסדרה "פצועים בראש" בתפקיד דולב ציפורי ובסרט "רוח חדשה".
בשנת 2017 שיחק בסדרה "נופלות על הרגליים" בתפקיד יניב.
בשנת 2018 החל לשחק בסדרה "שרופים".
באותה שנה גם השתתף בעונה הראשונה של נינג'ה ישראל VIP והגיע למקום השמיני.
בשנת 2019 שיחק בסדרה "עיר מקלט" בתפקיד איתי; בשנת 2019 שיחק בסדרה "הנערים" בתפקיד יעקב אלבז.
בשנת 2020 החל לשחק בסדרה "מנאייכ" את בלש המשטרה אופיר לייבוביץ'.
בשנת 2021 שיחק בעונה השנייה של "מקיף מילאנו" את אביה של מיקה צור.
באותה שנה, בן-דוד השתתף גם בעונה השנייה של "מלכות".
בשנת 2022 שיחק את אמיר בסדרה "שעת אפס" ששודרה בכאן 11. באותה שנה שיחק גם דמות אחרת ששמה אמיר בסדרה "ירושלים" ב-HOT.
בשנת 2023 הוא התחרה בעונה השנייה של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בקשת 12 והודח בהדחה השלוש עשרה.
בשנת 2024 שימש כפרזנטור בקמפיין של חברת "סנפרוסט".
בשנת 2025 הוא משחק בהצגה "עד שהמוות יפגיש בינינו" של תיאטרון באר שבע.
בן דוד גר בחולון, נשוי למיטל ואב לשלושה.
שנהפרויקטדמותהערותסרטים2016אבינורומנושלגנתנאל2017רוח חדשהשמואלטלוויזיה2008האיציידתפקיד אורח2009קופיקוגנבתפקיד אורח2011גבוה וגרינבאוםמישמישתפקיד אורח2012אלנביזוהרתפקיד אורח2013בני ערובהמועלםתפקיד אורח2015–הווהפאודההרצל "סטיב" פינטו2016פצועים בראשדולב ציפוריתפקיד אורח2016–2019מטומטמתערן שיקרצי2017נופלות על הרגלייםיניב2018–2019עיר מקלטאיתי2019הנעריםיעקב אלבז2020–2024מנאייכאופיר לייבוביץ'2021ערוץ אפסתפקיד אורח2021–2022מלכותשימי2021–הווהמקיף מילאנואיתי2022שעת אפסאמירירושליםאמיר2023רוקדים עם כוכביםמתחרה
דורון ג'רסי (נולד ב-1980) הוא במאי, עורך ומפיק סרטי קולנוע וטלוויזיה ישראלי בתחום העלילתי והדוקומנטרי.
סרטיו הארוכים והקצרים השתתפו בפסטיבלים בינלאומיים ומקומיים.
סרטו "היה היה מלך" זכה בפרסים רבים.
סדרת הטלוויזיה מעברות, אותה ערך, זכתה בפרס האקדמיה לשנת 2019 בקטגוריית העריכה הטובה ביותר לסדרה תיעודית.
סרטו "מוות באום אל חיראן" זכה בפרס התחקיר והעריכה בפסטיבל דוק אביב בשנת 2024. ובפרס הראשי בתחרות פורום היוצרים הדקומנטרים.
ג'רסי גדל בנהריה ולמד במגמת הקולנוע בקיבוץ כברי, התגייס לצבא ושירת ביחידת ההסרטה.
לאחר שחרורו למד בבית הספר לתסריטאות ע"ש עידית שחורי.
ג'רסי הוא בוגר בית הספר סם שפיגל מחזור י"ז (2010).
בשנת 2011 כתב את התסריט וביים את הסרט אלתור חופשי, אודות חייו של מוזיקאי הג'אז ז'אן-קלוד ג'ונס.
הסרט השתתף בפסטיבל IDFA באמסטרדם, זכה במקום שני בתחרות סרטי סטודנטים בפסטיבל דוקאביב ובמקום הראשון בפסטיבל Listapad במינסק.
בשנת 2013 ביים את הסרט הדוקומנטרי ג'בלייה בלוז על מסעו של המוזיקאי מיקי שביב לארצות הברית.
בשנת 2015 הפיק וביים את הסרט התיעודי היה היה מלך – נסים אלוני בשלוש מערכות, שתי תמונות ביניים ואפילוג, דוקו אישי על המחזאי, הבמאי ואיש התיאטרון נסים אלוני.
הסרט הוצג בפסטיבל דוקאביב 2015. הסרט זכה בפרסים רבים, בין היתר פרס סרט ביכורים, תחרות פרסי הקולנוע של פורום היוצרים הדוקומנטריים, פסטיבל הסרטים הישראלי ופסטיבל דוקאביב והיה מועמד לפרס אופיר לסרט התיעודי.
בשנת 2016 ביים את הסרט הדוקומנטרי קיד קיין, לתסריט של רפי אדר ובהפקת עמי אמיר.
בשנת 2017 ערך פרקים בסדרה תיעודית "ירוסלם".
מפיקים: אבישי פרץ ולוי זיני עבור ערוץ 1
במאי ומפיק: לוי זיני עבור כאן 11
בשנת 2018 ביים את הסרט הקצר "אני רם" שנעשה כחלק מרטרוספקטיבה לסרטו של רם לוי משנת 1966 "קולו של אחמד".
בשנת 2019 ערך, יחד עם אור לי-טל, את סדרת הטלוויזיה התיעודית מעברות וזכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה עבור עריכת תמונה בסדרה תיעודית.
בשנת 2019 ערך פרק בסדרה "רשימת חיסול".
בשנת 2021 ערך, יחד עם ארז לאופר, את הסרט הדוקומנטרי קופסה כחולה שביימה מיכל ויץ, אשר הוקרן בפסטיבל דוקאביב 2021.
בשנת 2020 ערך שני פרקים בסדרה "Buried" או "הבזק של רצח" בימוי: ארי פינס, יותם גלדמן עבור Showtime
בשנת 2020 ערך את הסרט "Dirty Tricks" בימוי והפקה: דניאל סיוון.
בשנת 2022 ערך יחד עם ארז לאופר את הסרט "החיים ומוות בלוד" – בימוי והפקה: הילה מדליה, עבור MTV DOC
בשנת 2022 ערך פרק בסדרה "המנתחים", בימוי: עדית אברהמי, עבור כאן 11
בשנת 2023 ערך פרק בסדרה "האחת" בימוי: גלעד טוקטלי עבור כאן 11 וזכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה עבוק עריכת תמונה בסדרה תיעודית.
בשנת 2023 ביים את הסרט "עד שכולם יחזרו" – עבור כאן 11 – סרט תיעודי מיוחד המלווה את מאבק משפחות החטופים, מרגע הקמת המטה האזרחי ועד להשבת החטופים.
הסרט מתעד את אחורי הקלעים של המאבק ואת ההחלטות שמתקבלות בחדרים סגורים בזמן אמת, בדרמה האנושית הגדולה שידעה ישראל.
בשנת 2024 כתב, ביים וערך את "'מוות באום אל חיראן" –עבור יס דוקו – סיפור פינויו של הכפר הבדואי אום אל-חיראן בשנת 2017, אשר הסתיים במותם של שניים: תושב הכפר, יעקוב אבו אלקיעאן, מורה בבית ספר באזור וארז עמדי לוי, שוטר שהשתתף בפינוי.
"מוות באום אל חיראן" פורס את מהלך האירועים כולו, החל מסיפורו של הכפר והמאבק נגד הפינוי, דרך ליל האירוע, חקירת מח"ש ומסקנותיה ושואף להבין כיצד הפכה הפרשה לאירוע פוליטי וכלי ניגוח בין הדמויות הכי חזקות ומשפיעות במדינה.
הסרט זכה בפרס התחקיר ופרס העריכה בפסטיבל דוקאביב ובפרס לסרט הטוב של השנה בתחרות פורום היוצרים הדקומנטרים.
דורון מאירי (נולד ב-1 באפריל 1955) הוא עיתונאי וסופר ישראלי.
דורון מאירי נולד בתל אביב ב-1 באפריל 1955 לאם לוחמת בפלמ"ח ולאב בשירות מחתרת לח"י.
אביו נהרג ב-1967 בנסיבות מעורפלות, זהותו האמיתית אינה ידועה עד היום.
את ילדותו העביר מאירי בירושלים עם אימו, סבתו, סבו ואחותו.
בנעוריו עבר לקיבוץ עין דור שבעמק יזרעאל כילד חוץ.
מאירי שירת בצה"ל כשבע שנים מלאות, בסדיר ובמילואים - מרביתן כלוחם ביחידה מבצעית באגף המודיעין - ושהה תקופות ממושכות בפעילויות מבצעיות בלבנון ובחצי האי סיני.
לאחר שחרורו היה מאירי ימאי בצי הסוחר משך כשנה וחצי והפליג בעיקר בקו שבין מדינת ישראל לבין יבשת אירופה.
באחת מההפלגות שנעשו בעת תקופת שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו ברומניה, מאירי נעצר ונחקר על-ידי סקוריטטה – המשטרה החשאית הרומנית (בנסיבות לא פליליות).
במהלך שירותו בצי הועמד לדין משמעתי בגין "מרד ימי", לאחר שסירב לבצע מטלות שלא נכללו בהגדרת תפקידו והתנגד לעוולות, לטענתו, שנעשו לימאים.
כאשר סירב לחתום על הצהרה כי לא ינהיג מרד שכזה בעתיד, הודח מעבודתו.
בגיל 30 סיים מאירי ארבע שנות לימוד במכללת וינגייט, ושימש במשך שנה כמורה לספורט וכמדריך חברתי במוסד החינוכי "תבור" בקיבוץ עין דור.
לאורך השנים, הוא עסק גם בחקלאות, עבד כנהג משאית והיה מדריך קרב מגע.
באמצע שנות ה-80 ערך מאירי סדרת מבצעי אקסטרים שסוקרו בתקשורת, וכללו מאמצים פיזיים קיצוניים, בתנאי מזג אוויר קשים וכמעט ללא שינה.
הוא כתב על מבצעים אלה בספרו הראשון, "ספר הכושר הגופני".
ב-1987, בעודו חבר קיבוץ עין דור, מאירי היה כתב במוסף "הדף הירוק" של עיתון "על המשמר".
ב-7 במרץ 1988, במסגרת שירותו במילואים, השתתף מאירי באירוע חטיפת "אוטובוס האמהות".
בעודו נוסע בשטח צבאי סגור עם חבריו הלוחמים, פגש בכרמלה מנשה (כתבת קול ישראל לענייני צבא) שניסתה להשיג מידע עיתונאי אודות המאורע.
המפגש עימה השפיע עליו, ובעקבותיו הוא עזב את הקיבוץ והחליט לסלול את דרכו לעיתונות.
כשבוע לאחר אירוע החטיפה התקבל מאירי לעבודה בעיתון "מעריב".
הוא שימש כתב כללי, כתב מחליף לענייני משטרה וכתב ספורט.
ב-1990 עבר מאירי לעיתון החדש "חדשות" והתמנה לכתב הארצי לענייני משטרה.
ב-1992 החל מאירי לשמש כתב ארצי לענייני משטרה בעיתון "ידיעות אחרונות".
בתפקידו ככתב משטרה ארצי, מאירי סיקר את משטרת מחוז ירושלים, המטה הארצי של המשטרה, להב 433, המשרד לביטחון פנים, המחלקה לחקירות שוטרים במשרד המשפטים (מח"ש), משמר הגבול, היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור (ימ"מ) ושב"ס.
במסגרת תפקידו נפגש בבתי הכלא עם פושעים, רוצחים ומחבלים.
בשנת 2000, לאחר 12 שנים בהן היה כתב לענייני משטרה, עבר מאירי לשמש עורך בדסק החדשות של "ידיעות אחרונות" – תפקיד שבו עסק עד תחילת שנת 2023.
בשנת 2025 התחיל מאירי לעבוד כעורך בערוץ החדשות "חדר מלחמה" בטלגרם.
במהלך עבודתו כעורך ב"ידיעות אחרונות", החל מאירי בכתיבת ספרים, שעלילותיהם מתבססות על ניסיונו ככתב לענייני משטרה ועל חוויות משירותו הצבאי.
רומן המתח הראשון שלו, "נקמת הסיירת", תורגם לאנגלית ועלה למכירה באמזון בפברואר 2024 תחת השם THE FINAL KILL.
מאירי מתגורר בתל אביב, והוא אב לשלוש בנות.
ספר הכושר הגופני, בהוצאת ידיעות ספרים, עיון של 239 עמודים, 2008
נקמת הסיירת, בהוצאת מעריב-כתר, סיפורת של 424 עמודים, 2012
הוכחה אדומה, בהוצאת ידיעות ספרים, סיפורת של 368 עמודים, 2020
THE FINAL KILL, בהוצאת eBookPro, סיפורת של 405 עמודים, 2024
אופציה V, בהוצאת "סלע ספרים", סיפורת של 304 עמודים, 2025
יורם לנדסברגר, פושע, כל החיים, בהוצאת מעריב-כתר, אוטוביוגרפיה של 318 עמודים, 2013
דורון ליידנר (נולד ב-26 באפריל 2002) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן השמאלי בהפועל תל אביב מליגת העל בהשאלה מאולימפיאקוס ובנבחרת ישראל.
ליידנר נולד בראשון לציון, והחל את דרכו בכדורגל במחלקות הנוער של מכבי תל אביב, מכבי פתח תקווה והפועל תל אביב.
ב-30 במאי 2020 ערך ליידנר את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב, בניצחון 2–1 על מכבי חיפה במסגרת עונת 2019/2020 בליגת העל.
בסך הכול ערך עשר הופעות בליגת העל בעונה זו.
בעונת 2020/2021 הוסיף 17 הופעות בליגת העל, ובסיום אותה העונה העפיל עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, בו עלה כמחליף במהלך ההארכה בהפסד הפועל 1–2 למכבי תל אביב.
ב-28 באוגוסט 2021 הבקיע ליידנר את שער הבכורה שלו בהפועל תל אביב, בניצחון 1–2 על מועדון ספורט אשדוד במסגרת עונת 2021/2022 בליגת העל.
ב-29 ביולי 2022 חתם ליידנר באולימפיאקוס מליגת העל היוונית, וב-19 בינואר 2023 הושאל לאוסטריה וינה עד לסיום העונה.
ליידנר כבש שער בכורה במדי אוסטריה וינה ב-19 במרץ 2023 מול ראפיד וינה.
ב-30 במאי 2025 פורסם רשמית שליידנר הושאל בחינם מאוליפיאקוס להפועל תל אביב, וחתם על חוזה לעונה אחת עם אפשרות לרכישתו בסוף העונה.
ליידנר שיחק בנבחרת הנערים של ישראל עד גיל 17, בנבחרת נוער ב' עד גיל 18, ובנבחרת הצעירה עד גיל 21 שבמדיה הופיע חמש פעמים, כבש שער אחד והיה שותף להעפלתה ליורו עד גיל 21 לשנת 2023.
ב-5 בנובמבר 2021 זומן ליידנר לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת על-ידי המאמן האוסטרי וילי רוטנשטיינר.
ב-2 ביוני 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו נבחרת, כשפתח בהרכב בתיקו הביתי 2–2 מול איסלנד במסגרת ליגת האומות 2022/2023, ובישל את השוויון השני של ישראל בדקה ה-84.
ליידנר הוא בעל דרכון רומני.
ליידנר בזוגיות עם יוצאת האח הגדול תרצה כהן.
דורון הורוביץ (נולד ב־16 בנובמבר 1960) הוא אמן ישראלי העוסק בצילום טבע, אוצר ומרצה לאמנות וצילום.
הורוביץ צילם תמונות רבות עבור לשכת העיתונות הממשלתית ועבור רשות הטבע והגנים, מאות מצילומיו העוסקים בטבע ונוף ישראלי נמצאים בארכיון מדינת ישראל ובארכיון רשות הטבע והגנים.
תערוכות יחיד שלו בנושא הטבע הוצגו במשכן הכנסת ובמוזיאון ארץ ישראל.
הוא משמש כצלם מערכת של כתבי עת בישראל משנות ה־90 ועד היום ויצירותיו מופיעות גם בספרים רבים.
הורוביץ נולד בטבריה בשנת 1960. אביו יליד טבריה ואימו נולדה ביישוב ביתניה שבעמק הירדן.
דורון הוא צאצא למשפחת הרב הורוביץ.
משנת 1982 עבד הורוביץ בחברה להגנת הטבע בבית ספר שדה מעגן מיכאל.
הוא ניהל שם את ארכיון צילומי הטבע של הצלמת גייל רובין שנרצחה בעת צילומים בפיגוע "אוטובוס הדמים", הדריך את חוגי הצילום של החברה להגנת הטבע ואת קורסי ההכשרה של החברה וחוגי סיור.
במקביל למד אומנות וצילום באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1986 התמנה לתפקיד צלם עיתונות במעריב.
ושימש כצלם ראשי של מעריב בחיפה ובצפון כולו.
בשנת 1988 התמנה הורוביץ לצלם הראשי של רשות שמורות הטבע (רשות הטבע והגנים כיום) ובמקביל התמנה לצלם המערכת של המגזינים "ארץ וטבע" בעברית ובאנגלית, "מסע אחר" ו"אוטו".
באותה שנה מונה הורוביץ לצלם עבור "לשכת העיתונות הממשלתית".
בארכיון מדינת ישראל נמצאים מאות רבות של צילומיו העוסקים בטבע ונוף ישראלי.
בשנת 2000 התמנה למורה לצילום בבית ספר לצילום של "מסע אחר" וב־2009 מונה למנהל בית ספר זה.
במקביל הוא לימד ב"מדרשה לצילום גאוגרפי".
בשנת 2010 חוברו שני בתי הספר אלו והורוביץ ניהל את בית הספר המשותף יחד עם גיורא שלמי.
באוניברסיטה הפתוחה שבכפר הירוק הקים הורוביץ את לימודי הצילום המעשיים.
בשנת 2007 הקים במכון הטכנולוגי בחולון HIT (לימודי תעודה) את תחום לימודי הצילום המעשיים.
תערוכת יחיד נוף וטבע במשכן הכנסת.
תערוכת יחיד במסגרת צילומי טבע ישראלי במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב.
תערוכה קבוצתית על אדריכלות נוף בגלריה "זהזהזה".
תערוכה קבוצתית בבית ציוני אמריקה ובסינמטק תל אביב בנושא טבע ונוף.
תערוכה קבוצתית בגלריה "על הצוק" נתניה, בתערוכה אינטימיות של זרים שאצרה "רויטל גרין".
תערוכה במסגרת פסטיבל הצילום "נוף כלוא".
1998-9 מוזיאון ישראל ירושלים – פיל – שקופיות
2004 אוצרות אל מול הטבע
2011 אוצרות גלריה נבו בתל אביב – "מבט נוף – אור וצבע בצילום נופי ארץ ישראל"
2011 מבט נוף תערוכת צילום קבוצתית / גלריה גבו.
2018 מעבר לתודעה: התערוכה שנאבקת בניצול מיני וזנות.
שיפוט – סדקים – אוניברסיטת בר-אילן.
לאורך שנות התשעים, הרוב המכריע של פרסומי הרשות שמורות הטבע הניתנים לכל מבקר בשמורות טבע בישראל מעוטרים בצילומיו.
הורוביץ נשלח על ידי משרד החוץ למצרים להרצות בפני גופי התקשורת המצריים, על ישראל מנקודת מבטו של צלם.
מצלם שנים רבות עבור סוכנות הצילום "פלאש 90".
יזם וליווה את מיזם הצילום בעיר העתיקה בבאר שבע יחד עם נוער חברי עמותת עלם בו הוצגה תערוכת ענק בעיר באר שבע.
ב־2008 שפט בתחרות צילום באר שבע
הורוביץ מלווה כצלם מספר שנים את קהילת האמיש והמנוניט בארצות הברית.
עבודות צילום אלו התפרסמו בעיתונות הישראלית והעולמית.
דורון מיבלום (4 באוגוסט 1944 – 18 ביולי 1999) היה שופט שכיהן כשופט ראשי בבית הדין האזורי לעבודה בחיפה.
נולד ב-4 באוגוסט 1944 בחיפה.
בילדותו למד בבית הספר היסודי ע"ש ליאו בק בחיפה, ובנערותו בבית ספר תיכון בעיר.
שימש כחבר במועצת התלמידים בבית הספר התיכון והיה חבר בתנועת הצופים.
ב-1962 התגייס ושירת בפיקוד צפון ואחרי כן כמש"ק קשר בסיירת אגוז.
השתחרר בשנת 1964 ולמד משפטים באוניברסיטה העברית עד שנת 1969. במהלך לימודיו שימש יושב ראש מועצת הסטודנטים בפקולטה למשפטים והיה ממייסדי כתב העת 'משפטים'.
ב-1968 נישא למירי (לבית פרויד).
בשנת 1969 התמחה במשך חצי שנה בפרקליטות מחוז ירושלים ואחרי כן במשרד עורכי דין פרטי.
בנובמבר 1969 הוסמך כעורך דין.
בהמשך התנדב במשך שבע שנים להקמת החוג למשפט במדור ללימודי חוץ של אוניברסיטת חיפה.
במקביל עבד כעורך דין במשרדו של אביו עו"ד מ.
בשנים 1976–1979 התגייס לשירות קבע ושימש כסניגור פיקוד הצפון ובהמשך כשופט משפטאי בבית משפט צבאי בשכם.
משנת 1979 עבד שב לעבוד במשרדו של אביו.
בשנת 1986 מונה לשופט בבית הדין האזורי לעבודה בנצרת.
בשנת 1989 מונה לשופט הראשי בבית הדין האזורי לעבודה בחיפה ובשנת 1992 מונה לכהונה כשופט בפועל בבית הדין הארצי לעבודה.
בין ההליכים בהם טיפל היה לגבי מפעל חיפה כימיקלים, אשר ביקש לבטל את ההסכם הקיבוצי מול ההסתדרות וועד העובדים.
מיבלום לא הכיר בביטול ההסכם הקיבוצי, אולם בערעור ביטל בית הדין הארצי ביטל את פסק דינו.
עוד טיפל בסכסוכי עבודה ברפא"ל.
בין היתר דחה תביעה של עובדי החברה שטענו לאפליה כיוון שנאלצו לפרוש בגיל מוקדם במסגרת הסכם קיבוצי.
ב-1988 קבע כי סגירת מפעל אינה מהווה הפרה של הסכם עבודה.
נפטר מהתקף לב בביתו בחיפה ב-18 ביולי 1999. נקבר בבית העלמין חוף הכרמל בחיפה.
על שמו נקרא רחוב בחיפה במורדות המערביים של הכרמל.
דורון יעקבי נולד בהרצליה בשנת 1946. בין השנים 1964-1960 למד בויצ"ו צרפת.
בין היתר למד שם קדרות אצל פאולה אהרונסון.
בשנת 1968 עבד לתקופה קצרה במפעל לפיד.
עיקר עבודתו היה בתחום הקדרות.
עבודותיו המוקדמות התייחסו אל מסורת הקדרות הארצישראלית-ארכאולוגית.
יעקבי התמחה במיוליקה על חימר אדום, והחל משנות ה-80 של המאה ה-20, גם בטכניקת ראקו.
הכלים שיצר, נעים מכלים מסורתיים-פונקציונלים, לכלים בעלי אופי פיסולי.
בשנת 1989 היה שותף להקמת סטודיו וחנות קואופרטיבית, בבית שהיה שייך ליעל גורפינקל בקרבת נמל יפו.
בשנת 1990 הציג תערוכת יחיד בגלריה רוח כדים בשם "מיוליקה רקו", וב-1993 הציג תערוכת יחיד בבית אהרון כהנא ברמת גן.
דורון דוד שפר (נולד ב-12 במרץ 1972 ברמת אפעל) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדות הרכז והקלע.
בצעירותו שיחק שפר במועדון ספורט רמת אפעל ובהפועל גבעתיים.
את הפריצה הגדולה עשה במדי הפועל גליל עליון בה שיחק בין השנים 1990–1993. בעונת זכה שפר באליפות המדינה עם הפועל גליל עליון, הגיע עמה לחצי גמר גביע אירופה לקבוצות, ונבחר לשחקן העונה, לאחר תצוגות כדורסל מרשימות ובהן מספר משחקים שבהם קלע מעל ל-30 נקודות.
הוביל את נבחרת העתודה למקום הרביעי באליפות אירופה והשתתפות באליפות העולם.
ב-1993 עבר לשחק באוניברסיטת קונטיקט בארצות הברית, שם זכה לכינוי החיבה "אייס-מן" (איש הקרח) בשל קור רוחו.
הקבוצה זכתה שלוש שנים ברציפות באליפות ה"ביג-איסט".
בעונתו הראשונה בה, זכה שפר בתואר "רוקי השנה של הביג-איסט", תוך כדי שהוא מקדים את חברו לקבוצה ריי אלן.
ב-1996 היה לשחקן הישראלי הראשון שנבחר בדראפט ה-NBA.
שפר נבחר על ידי קבוצת לוס אנג'לס קליפרס בסיבוב השני – בחירה מס' 36. אף על פי שנבחר בדראפט, לא חתם שפר על חוזה ועבר לשחק במכבי תל אביב.
עם מכבי זכה שפר בארבע אליפויות, והיה לחלק מצמד הגארדים שכונה "קטשפר", יחד עם עודד קטש.
בשנת 2000 הודיע על פרישתו מעולם הכדורסל.
שנים לאחר מכן התברר שסיבת הפרישה הייתה מחלת הסרטן שבה חלה וממנה החלים בהמשך הדרך.
לאחר הפרישה נסע להודו, עסק ברוחניות והתמקד בהחלמה ממחלתו.
לאחר כשנתיים וחצי, חזר למכבי תל אביב, אך לא זכה לדקות משחק רבות, ולא הגיע להישגים מרשימים.
ב-2003 עבר לשחק בהפועל ירושלים.
מפגנים מרשימים של ריכוז משחק, קליעת נקודות ברגעים מכריעים וקבלת החלטות, הובילו את ירושלים לזכייה היסטורית בגביע יול"ב.
בשנת 2004 המשיך שפר בירושלים, ואף מונה לקפטן, אך כמו יתר הקבוצה, לא זכה לשחזר את יכולתו מן העונה הקודמת.
ב-21 ביולי 2005 חתם לעונה אחת בהפועל תל אביב.
באוקטובר באותה שנה הודיע, בפעם השנייה, על פרישתו מכדורסל.
ב-27 בדצמבר 2005 הודיע דורון שפר על חזרתו לכדורסל, לקבוצת הפועל תל אביב, וחתם על חוזה עד תום העונה.
בנוסף להיותו שחקן, לקח על עצמו תפקיד של מנהל טכני בהנהלה.
במסגרת התפקיד הצהיר כי יפעל לגיוס משקיעים, ולפתרון המשבר שנוצר בין האוהדים להנהלה, בין היתר בשל החלטת העירייה להרוס את אולם אוסישקין.
כעבור זמן קצר חזר בו, והחליט לפרוש מעולם הכדורסל – בפעם השלישית.
לאחר פרישתו השלישית מעולם הכדורסל החל בתהליך חזרה בתשובה ולמד בישיבת "אשרי האיש" בשכונת בית וגן בירושלים.
שם למד בין השאר עם הרב מאיר אליהו כשגם הוא חזר בתשובה.
ב-30 ביולי 2007 הודיע דורון שפר על חזרה נוספת אל הכדורסל המקצועני כאשר חתם על חוזה לעונה בקבוצת הפועל גליל עליון.
את עונת 2008/2009 היה אמור שפר להתחיל במדי קבוצת הפועל צפת מליגה א', אך החליט, מסיבות אישיות, לא לפתוח את העונה ובכך לחתום את הגולל על הקריירה שלו.
בשנים 2009–2012 אימן את קבוצת הכדורסל לנוער בכפר ורדים.
בדצמבר 2013 שב לשחק כדורסל בקבוצת אליצור גבעתיים מליגה ב'.
בשנת 2014 פרש באופן סופי.
"רוקי השנה של הביג-איסט" (בעונתו הראשונה באוניברסיטת קונטיקט).
שפר היה נשוי לבמאית הטלוויזיה רוני קיי ולשניים בת משותפת.
כשחזר בתשובה נישא שוב ולו ארבעה ילדים נוספים מאשתו השנייה, טליה.
בשנת 2013 הוציא לאור ספר אוטוביוגרפי בשם "דורון שפר – עָנָנִי".
בנוסף הקים יחד עם אשתו את "מרכז היולי" בביתם שבמושב אמירים, שמטרתו הדרכה, אימון וליווי ולרכוש תובנות עצות וכלים כדי לעבור תהליך שמטרתו להוביל לחיים בריאים, שמחים ומאוזנים יותר.
בשנת 2017 יצא לאור ספר נוסף פרי עטו בשם "משחק החיים".
דּוֹרוֹת הוא קיבוץ במערב הנגב הצפוני, ליד העיר שדרות, בתחומי המועצה האזורית שער הנגב, לצד כביש 334 היוצא משדרות לכיוון בית קמה.
דורות הוא הקיבוץ הראשון בנגב בהיווסדו בשנת 1941.
היישוב הוקם בחנוכה, שנת ה'תש"ב (1941) על קרקעות שנרכשו מתושבי הכפר הסמוך הוג' על ידי עולים מגרמניה שהצטרפו אליהם גרעינים מהארץ, מלטביה ומצ'כיה.
שמו הוא ראשי תבות של שלושת שמות בני משפחת הוז (דוב, רבקה ותרצה הוז) שנספו, בסוף 1940, בתאונת דרכים בכביש תל אביב חיפה הישן ליד היישוב נורדיה שבשרון.
דב הוז היה מהמנהיגים הבולטים של תנועת העבודה וכן פעל רבות בהגנה ובהסתדרות.
גרעין הקיבוץ נקרא "הבונה" וישב בחדרה במשך שש שנים.
במהלך 1942 נקדחה באר המים, הילדים הגיעו מחדרה, הובא עדר צאן והנגרייה הועברה מחדרה לקיבוץ.
בסקר הכפרים משנת 1945 נאמדה אוכלוסיית דורות ב-230 תושבים.
שטחי הקיבוץ השתרעו על פני 4,236 דונמים.
באותה שנה תרמה "הדסה" האמריקנית 1250 לא"י להקמת מרפאה משותפת עם הכפר השכן הוג'.
ב-1946 פתח קואופרטיב "דרום יהודה" קו אוטובוסים מתל אביב לקיבוץ ולקיבוצים השכנים ניר עם ורוחמה.
באותה שנה נחנכה בריכת השחיה בקיבוץ – הראשונה בנגב.
חברי הקיבוץ השתתפו בסוף 1946 בעלייה לקרקע של 11 הנקודות.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התמקמה בסמוך לקיבוץ טייסת הנגב והקיבוץ סבל מהפצצות יומיות של חיל האוויר המצרי.
תחילה פונו ילדי קיבוץ בארות יצחק לדורות, ובליל 23 במאי פונו ילדי דורות וילדי היישובים האחרים צפונה לגבעת עלייה שביפו.
היישוב השתייך בהקמתו לקיבוץ המאוחד ואחר כך לאיחוד הקיבוצים, לאיחוד הקבוצות והקיבוצים, לתק"מ ולתנועה הקיבוצית.
אוכלוסיית הקיבוץ מורכבת, פרט לחברי הקיבוץ, גם מכ-80 ילדים בני משק, מכ-60 סטודנטים ומתושבים נוספים המתגוררים בשכירות בקיבוץ.
בקיבוץ שוכן שלוחת דורות של מכינת מיתרים לכיש.
הקיבוץ מתקיים מתעשייה, מחקלאות ומתיירות.
בין הגידולים החקלאיים ניתן למצוא גזר, שום, תפוחי אדמה, חיטה, מטעי פקאן, הדרים ורפת.
בקיבוץ שני מפעלים: מפעל מגופים לתעשייה וחקלאות, ומפעל למוצרי שום.
ספר הילדים "נא לא לדרוך על הדשא" (1969) של הסופר עודד בצר, שהיה אחד מראשוני המתיישבים בקיבוץ דורות, הוא סיפור אוטוביוגרפי במהותו מהווי ימיו הראשונים של הקיבוץ בנגב, כסיפורו של חלוץ צעיר המספר בגוף ראשון על התנחלות אנשי קיבוץ "תל אחווה" (שם בדוי לקיבוץ דורות) בשנת 1942 בגבעה מדברית.
הספר מתאר אירועים שונים בחיי הקיבוץ: את העלייה על הקרקע, החריש הראשון, חפירת הבאר, ראשית בניית הבתים, היחסים עם השכנים והפיכת הקיבוץ למשק פורח.
גם בספרו הראשון של בצר "ביבר הארגמן" (1956), קובץ סיפורי ילדים, ישנם סיפורים שונים מחיי קיבוץ דורות.
דורון צברי (נולד ב-8 במרץ 1964 בחיפה) הוא במאי, עורך, שחקן, תסריטאי ומפיק ישראלי.
לאחר מכן עבר לתל אביב והעביר את שנות התיכון ב"כפר הירוק".
צברי החל את דרכו בעיתון חדשות בסוף שנות ה-80, שבו התקדם במהירות מתפקיד עוזר במערכת העיתון לרכז כתבים ועיתונאי.
כשפרש, פרסם בעיתון "התקשורת" של יובל סיגלר מסמך נגד התנהלות העיתון שכונה "מסמך צברי", ובכך החל בפעילות שמקשרת בין אקטיביזם לתקשורת.
לאחר פרישתו מחדשות עבד במסגרת רשת ידיעות תקשורת בעיתון תל אביב.
במקביל, למד צברי קולנוע באוניברסיטת תל אביב ועבד ב"יומן", מגזין החדשות השבועי של הערוץ הראשון.
סרט הגמר שלו "האח של דריקס" (המבוסס על סיפור של אמנון דנקנר) בוים ביחד עם חברו ללימודים - אורי ענבר.
כבמאי ויוצר, רוב סרטיו של צברי הם סרטי טלוויזיה, שלמרות תקציבם הנמוך, זכו לכמות צופים (רייטינג) גבוהה, כמו "הבחור של שולי" (1997).
סרטיו המוכרים כבמאי הם: "האח של דריקס" (1994), "בית שאן: סרט מלחמה" שעליו זכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר (1996), "דרומה" (ערוץ 1) ועוד.
ביים ושיחק במיני סדרה "בסימן ונוס".
החל מאמצע שנות התשעים תיעד צברי את דודו טופז, אשר זכה להצלחה רבה באותה עת עם תוכניתו "הראשון בבידור", עבור סרט בשם "מלך הרייטינג".
הסרט הושלם בשנת 2001 ויועד לשידור במסגרת "שידורי קשת" בערוץ 2, אך לבסוף נגנז מהקרנות פומביות והיה זמין להשאלה בחינם למנויי "האוזן השלישית".
הסרט עלה שוב לכותרות בעקבות מעצרו של טופז על הזמנת תקיפת מספר אנשי תקשורת בשנת 2009. הסרט שודר לבסוף בערוץ 10 ב-2013.
צברי שימש בין 2003 ל-2008 כיו"ר איגוד הבמאים הישראלי.
עיקר מלחמתו של צברי היא להבראת ערוץ 1 של רשות השידור והפיכתו לערוץ התומך בהפקות מקור.
הניסיונות שלו לשנות את דרך ההתנהלות של רשות השידור מתועדים בסרטו האוטוביוגרפי "המדריך למהפכה", שנעשה החל משנת 2002 יחד עם אורי ענבר ויצא לבתי הקולנוע ב-2010.
בשנת 2009 יצאה הסדרה "מחוברות" המבוססת על יומני וידאו אישיים של כמה נשים, ובשנת 2010 יצאה הסדרה "מחוברים" המבוססת על יומני וידאו אישיים של כמה גברים.
צברי הוא אחד משני יוצרי הסדרה, עם רם לנדס.
בסוף שנת 2010 החל להגיש את התוכנית "פלאשבק" בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2015 יצר את המיני-סדרה הדוקומנטרית "מגש הכסף".
צברי מרצה בחוג לקולנוע במכללה האקדמית ספיר, שם הוענקה לו ביולי 2016 דרגת פרופסור חבר-יוצר.
באותו חודש הצטרף צברי לתאגיד השידור הציבורי כבמאי וכתב דוקומנטרי בכיר בחטיבת החדשות.
ב-18 במאי 2017 עם הקמת תאגיד השידור הציבורי החל להגיש תוכנית שבועית ברשת כאן ב' יחד עם שלום קיטל.
במקביל, ביים חמש כתבות בשיתוף גיא רולניק בשם "דו"ח רולניק" שעסקה בבנק הפועלים.
הכתבות שודרו בשבוע הראשון להקמת התאגיד.
ב-10 בדצמבר 2017 זומן לשימוע לפני פיטורין מתאגיד השידור הציבורי.
ב-7 בינואר 2018 פוטר צברי מהתאגיד השידור.
דורון סבג (נולד ב-1955) הוא יו"ר והבעלים של חברת כוח האדם או.אר.אס בע"מ.
סבג נולד בקיבוץ גינוסר, וכשהיה בן שלוש עברה המשפחה לדימונה.
אביו, גבריאל סבג, עבד במפעלי ים המלח, והפך ליו"ר ועד העובדים שם.
במהלך השנים גברה פעילותו הפוליטית של אביו, והוא נבחר לראשות עיריית דימונה, תפקיד אותו מילא בשנים 1966–1969. אחר כך התמנה למנהל משאבי אנוש בחברת כור תעשיות, והקים עבורה את חברת כוח האדם "מנכור".
במקביל סיים בנו, דורון סבג, את לימודיו בהנדסת מכונות.
ב-1980 הפכה "מנכור", החברה שהקים אביו, לחברה העצמאית או.אר.אס בע"מ – ORS, ודורון סבג הצטרף אליה כסמנכ"ל.
כיום עוסקת ORS בגיוס והשמת כוח אדם למשרות כגון סיעוד, אבטחה ותחומים אחרים.
לחברה סניפים הפרוסים בכל הארץ.
החל משנת 2005 מתרכזת החברה בטיפול, הקמה והפעלה של מרכזים גריאטריים וברשותה שלשה בתי אבות סעודיים - בקריית גת, בחיפה ובקריית שמואל.
סבג מכהן כיו"ר החברה, מתגורר ברמת גן, נשוי בשנית לעורכת הדין עדי סבג ואב לחמש בנות.
בתו הבכורה, סיון ממשיכה בדרכו של אביה.
סיון דמות מרכזית בזירה האמנותית בישראל.
יועצת אמנות ופילנתרופית, בנוסף סבג סגנית יו"ר אגודת הידידים הצעירים של מוזיאון תל אביב לאמנות.
בתו מעיין סבג התפרסמה כמרצה על סיפור הישרדותה מרעידת האדמה הקטלנית בצ'נגדו, סין, בשנת 2008, בעת שלמדה רפואה סינית.
בעקבות הפציעה הקשה שעברה וחוויית סף המוות, פיתחה גישה טיפולית ייחודית המשלבת תודעה, רוח וחומר.
ספרה האוטוביוגרפי, "הרגע ששינה את מותי", הפך לרב-מכר.
דורון סבג הוא מאספני האמנות הגדולים בישראל, וברשותו אוסף של כ-1,400 יצירות אמנות במגוון רחב של טכניקות וסגנונות.
אהבתו של סבג לאמנות התחילה עוד בילדותו.
כאשר היה לו הון משלו, נענה לבקשת אדם ברוך לתמוך בגלריה בתל אביב שעמדה להיסגר, וכך התחיל לרכוש עבודות.
ב-1991 נרשם ללימודי תולדות אמנות באוניברסיטת תל אביב, כדי להרחיב את ידיעותיו בתחום והשלים לימודי תואר שני.
העבודה הראשונה שרכש היא "השחיין" של האמנית דגנית ברסט, בשנת 1989, ומאז רכש יצירות ישראליות ובינלאומיות.
האוסף שברשותו כולל אמנים ישראלים בהם תומך דורון לאורך שנים; עדי נס, מיכל רובנר, יגאל עוזרי, ציבי גבע, מיכל היימן,דגנית ברסט, נורית דוד, מיכל נאמן, סיגלית לנדאו, משה גרשוני, אורי גרשט ועוד.
ביולי 2002 החליף דורון סבג את רם עברון כיו"ר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות ושימש בתפקיד זה עד לשנת 2003, עם החלפת הממשלה.
בשנת 2006, מוזיאון תל אביב לאמנות העניק לו את תואר עמית כבוד .
סבג כיהן כיו"ר ועדת תערוכות ורכישות של מוזיאון תל אביב לאמנות עד לשנת 2019 וכיום משמש כדירקטור במוזיאון.
בנוסף, שימש כיו"ר ועדת השיפוט לפרס שר המדע, התרבות והספורט ליוצרים בתחומי האמנות הפלסטית עד לשנת 2015.
אוסף האמנות תחת הכותרת "אוסף דורון סבג, חברת או.אר.אס בע"מ" הוא אוסף פעיל לאורך השנים - הן דרך תמיכות שונות - כדוגמת פרסום קטלוגים וספרי אמן, עזרה במימון תערוכות ובמימון כיתת אמן באוניברסיטת תל אביב ועוד, והן דרך פרויקטים מגוונים.
יצירות מתוכו מושאלות דרך קבע לתערוכות בארץ ובעולם ומוצגות בתערוכות שונות ומגוונות.
בסוף שנת 2000 התקיימה במוזיאון תל אביב התערוכה "חשיפה", שהציגה את אוסף האמנות של סבג (אוצרת ד"ר איה לוריא) בתחילת המילניום.
בשנת 2008 הוצגה, גם במוזיאון תל אביב, התערוכה "התרוקנות", שהתגבשה מתוך אוסף האמנות לאחר כ-15 שנות אספנות, ונועדה לבחון את המשמעות רבת-הפנים של מושג ההתרוקנות באמנות ובתרבות.
התערוכה הציגה עבודות מגוונות מבחינת המדיום ומבחינה תמטית, אך כולן הוגדרו על ידי רִיק או העדר.
התערוכה כללה כ-60 עבודות של אמנים ישראלים ובינלאומיים, מהבולטים באמנות העכשווית, ביניהם: דמיאן הירסט, ג'ייק ודינוס צ'פמן , גילברט וג'ורג' , מיכל רובנר, סיגלית לנדאו, מונה חאטום, סינדי שרמן, וולפגנג טילמנס, פול מקרתי ועוד (אוצרות שותפות ד"ר איה לוריא ונילי גורן).
בשנת 2012 הוצגה התערוכה "מאיצים לעבר אחרית הימים" ב"גבעון פורום לאמנות" בנווה צדק, תל אביב באוצרות טל יחס, שעסקה בתחושת אפוקליפסה וכיליון בעשור הראשון של המילניום.
התערוכה נדדה לחלל התצוגה של "דיימלר" בברלין.
בשנת 2019 הוצגה התערוכה "חומר למחשבה" בחלל התצוגה של בית המכירות סותבי'ס בתל אביב, שכללה עבודות שעוסקות בחומר על רבדיו השונים.
בשנת 2022 הוצגה תערוכה קטנה של יצירות של האמן אביגדור אריכא מתוך האוסף, בגלריה דואק, משכנות שאננים, ירושלים.
בנוסף ב2022 נפתחה התערוכה "ואם נתקרב" בגלריה לאמנות עכשווית רמת השרון על ידי האוצרת רווית הררי ואוצרת האוסף דאז דנה גולן מילר, בתערוכה הוצגו 40 יצירות מתוך אוסף דורון סבג, חברת ORS בע"מ.