tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכתב רוב ליין מ-"Den of Geek" חשב שאירוע הקרוסאובר היה "הקרוסאובר הטוב ביותר עד כה", ואמר ש"הוא מציע רעיונות חדשים במקביל לשירות המעריצים, ושהאפקטים המיוחדים מאחורי הקלעים גרמו לתקציב הטלוויזיוני המוגבל להרגיש כמו תקציב של סרט מאסיבי."
תוכנת משבצת (נקראת גם דביר) היא תוכנה המיועדת לעימוד ספרי קודש.
התוכנה פותחה על ידי משה דביר, והייתה פופולרית עבור ספרי קודש, עד סוף המאה העשרים, אז הופסק הפיתוח שלה, וספרים חדשים התחילו לעמד בתוכנת תג.
עד היום התוכנה בשימוש תדיר עבור ספרים מרובי פירושים כתלמוד בבלי ושולחן ערוך.
בדומה לתוכנה תג, גם במשבצת עיצוב הטקסט מתבצע בעיקר על ידי תגיות (קודים) •01 •02. אך גם על ידי פקודות ישירות בטקסט, לדוגמה עבור גודל אות ∟10 ∟11, עבור צפיפות בין מילים ▲רמ-060 ▲רמ-050, עבור הצרת גופן ▲גמ-99, עבור רוחב (עובי) השורה ▲גפ10.50.
בשונה מתוכנת תג בה פיענוח התגיות (קודים) מתבצע בקובץ נפרד, במשבצת בראש כל קובץ מוגדרים כל התגיות כך ♣01 ♣02. וגם באמצע הקובץ ניתן לשנות את ההגדרה מחדש.
העבודה במשבצת מתבצעת בחלון DOS ללא שום עיצוב, כשהעיצוב מוצג בתוכנה נלווה, DPP, שדרכה גם ניתן להדפיס את הקבצים.
הקבצים נשמרים כטקסט הניתן לפתיחה בכל עורך, אך יש הרבה תווי הגדרות שלא יופיעו רק בפתיחה בתוכנה עצמה.
כל קובץ יכול להגיע למשקל של 65,000 בתים בלבד, שזה בדיוק 65,000 תווים בקובץ.
ניתן להמיר קבצים ממשבצת לוורד ולהפך בתוכנה שנקראת w2m.
משבר אדיסוניאני הוא מצב חירום רפואי, שבו קיימת אי ספיקה חמורה של בלוטת יותרת הכליה הגורמת למחסור בהורמונים קורטיזול ואלדוסטרון..
קורטיזול הוא גלוקוקורטיקואיד המיוצר בקורטקס (קליפה) של בלוטת יותרת הכליה.
הוא מופרש כתגובה של הגוף למצבי סטרס שונים והוא גורם לעלייה ברמת הגלוקוז הזמין ובלחץ הדם.
משבר אידיסוניאני עשוי להיות תוצאה של גורמים שונים, בהם מחלת אדיסון שלא אובחנה או לא טופלה, דימום מבלוטת האדרנל, הפסקה פתאומית ולא הדרגתית בנטילת גלוקוקורטיקואידים והפרעות בפעילות בלוטת ההיפופיזה.
חולים הסובלים ממחלת אדיסון, מהיפרפלזיה מולדת של האדרנל או מכל בעיה ראשונית אחרת של בלוטת האדרנל, עשויים לפתח משבר אדיסוניאני כתוצאה מסטרס פיזי או נפשי, טראומה גופנית או זיהום.
אבחנה של משבר אדיסוניאני נעזרת בבדיקות הכוללות בדיקת גירוי להורמון ACTH וכן בדיקת רמת הקורטיזול, הגלוקוז, האשלגן והנתרן בדם.
משבר אדיסוניאני הוא מצב חרום אנדוקריני והוא דורש טיפול מיידי באמצעות מתן של הידרוקורטיזון (תחליף סינתטי להורמון קורטיזול) תוך ורידי או תוך שרירי.
אם החולה סובל מירידה בלחץ הדם יהיה צורך בטיפול תומך שיכלול מתן נוזלים באופן תוך ורידי ומתן של תחליף אלדוסטרון.
מתן גלוקוז תוך ורידי יידרש במצבים בהם החולה סובל מהיפוגליקמיה.
אם הגורם למצב הוא זיהום, יהיה צורך לעיתים גם בטיפול אנטיביוטי.
חלק מהחולים במחלת אדיסון מונחים לשאת איתם מזרקים אישיים המכילים הידרוקורטיזון, לצורך טיפול מיידי במידת הצורך.
כאבים דוקרים פתאומיים ברגליים, בגב התחתון או בבטן
היפרקלמיה (רמת אשלגן גבוהה בדם)
היפרקלצמיה (רמת סידן גבוהה בדם) - נגרמת כתוצאה משילוב של עלייה ברמת הסידן בנוזל החוץ תאי וירידה בהפרשתו של הסידן דרך הכליה בשל ירידה בנפח הדם.
מתן של עירוי תוך ורידי של סליין צפוי לשפר את המצב יחסית במהירות.
היפוגליקמיה (רמת גלוקוז נמוכה בדם)
תת פעילות של בלוטת התריס - ירידה ברמת ההורמון T4
התעלפות או תת לחץ דם תנוחתי
משאלת מוות הוא מותחן פעולה אמריקאי משנת 2018, העוסק בנקמה ובלקיחת החוק לידיים.
זהו רימייק לסרט הראשון בסדרת סרטי "משאלת מוות" משנת 1974 בכיכובו של צ'ארלס ברונסון, שהיה עיבוד קולנועי לספר משנת 1972 מאת הסופר בראיין גארפילד.
בתפקיד הראשי מופיע ברוס ויליס כרופא הנוקם בפושעים שפגעו במשפחתו, נוכח אוזלת ידה של המשטרה.
בתפקידי משנה: וינסנט ד'אונופריו, דין נוריס, קימברלי אליס, קמילה מורון ובו נאפ.
הסרט הופץ לקהל הרחב בארצות הברית ב-2 במרץ 2018. מבקרי הקולנוע היו מסויגים לרוב, לעומת דעות הצופים שהיו חיוביות בהרבה.
בישראל יצא הסרט ב-8 במרץ.
הסרט עורר חילוקי דעות בגלל מועד יציאתו זמן קצר אחרי הטבח בתיכון דאגלס בעיר פארקלנד שבפלורידה, והתלהטות הדיון הציבורי סביב התיקון השני לחוקת ארצות הברית וסוגיית החקיקה להגבלת נשיאת כלי ירייה.
דוקטור פול קרזי הוא רופא מנתח בחדר הטראומה בבית חולים בשיקגו, נשוי ללוסי ואב לג'ורדן בת ה-17 שהתקבלה ללימודי כלכלה באוניברסיטת ניו יורק.
אחרי משחק כדורגל של ג'ורדן יושבת המשפחה במסעדה יחד עם פרנק, אחיו של פול, בעל עבר פלילי הסובל מחסרון כיס תמידי ונוהג ללוות כספים מפול.
אחרי הארוחה הם קובעים מועד לצאת לחגוג את יום הולדתו של פול.
בחור בשם מיגל חאווייר העובד בהחניית מכוניות לקוחות המסעדה, שומע את הדברים ומצלם במצלמת הטלפון הסלולרי את כתובת בית המשפחה מהנווטן שבמכונית.
בערב המיועד לחגיגה מוזעק פול לבית החולים, והבילוי מתבטל.
לוסי וג'ורדן יוצאות לקנות מוצרים להכנת עוגה, ובהיעדרן נכנסים לבית שלושה פורצים.
עם חזרתן מוקדם מהצפוי, מתחולל מאבק שבמהלכו חותכת ג'ורדן בסכין את פניו של אחד הפורצים וקורעת מעליו את המסכה, והשודדים יורים בשתיים.
פול קרזי מגלה לחרדתו ששתי הפצועות שהגיעו לבית החולים הן אשתו ובתו.
לוסי מתה, וג'ורדן נמצאת בתרדמת בעקבות פגיעה בבסיס הגולגולת.
פול מוסר לבלשי המשטרה קווין ריינס ולאונור ג'קסון, שמהבית נגנבו, בנוסף למסמכים וכסף מזומן, גם שני שעוני יד וטבעת המחזור שלו מסטנפורד.
הבלשים מסבירים שפורצים מחפשים בדרך כלל כלי נשק וכנראה מדובר בשוד שהשתבש, ומבטיחים לתפוס את השודדים בהקדם.
פול מאמין שקריאה באוזני ג'ורדן תסייע להחלמתה, והוא, פרנק וחברתה סופי יושבים ליד מיטתה וקוראים לה מספרים.
מכיוון שריינס לא חוזר אליו לעדכן על החקירה, פול בא לתחנת המשטרה, וריינס מלין באוזניו על הקושי לפענח תיקי חקירה משום שהקורבנות חוששים לדבר עם שוטרים.
עם זאת, מאחר שמדובר בפורצים מבוהלים, הוא מניח שאחד מהם יטעה ויוביל לחבריו.
פול הולך ברחוב, וכשהוא רואה שני גברים מטרידים אישה, הוא מתערב ומוכה נמרצות.
עקב כך הוא שוקל לקנות כלי ירייה אך נרתע מכיוון שמצלמות האבטחה שבחנות, ורישום הבעלות על כלי הנשק עלולים להוביל אליו.
לבית החולים מובהל חבר כנופיה פצוע, מהאלונקה נשמט אקדח גלוק 17 של האיש, ופול גונב את האקדח ומתחיל להתאמן בעזרת סרטון הדרכה ביוטיוב.
ג'ורדן נתקפת עווית וידיה נכבלות למיטה.
מתוסכל מכך שבתו כבולה בעוד הפושעים חופשיים, פול לובש ברדס ויוצא בלילה לשוטט ברחוב חמוש באקדח.
הוא מתערב באירוע של חטיפת מכונית ומחלץ את הנהגת.
הגנבים מנסים לדרוס אותו והוא פותח באש, הורג אחד מהם והמכונית מתנגשת בברז כיבוי אש.
הגנב השני יוצא ובקרב יריות פול פוגע בו, ואחר כך מוודא הריגה בקור רוח.
בתוך כך, כף יד שמאל של פול נפצעת מתנועת מחלק האקדח.
הוא בורח כאשר המשטרה מגיעה.
נטאשה, צעירה העובדת בבר סמוך, עדה לאירוע, מצלמת אותו ומעלה סרטון למדיה החברתית לפני שריינס וג'קסון שבאו לגבות עדות, עוצרים בעדה.
מהסרטון עולה שהאיש היורה הוא אדם לבן, שמאלי שלא מיומן בתפעול אקדח.
הסרטון הופך לוויראלי, פול זוכה לכינוי "הקוצר הקודר", ובתחנות הרדיו והטלוויזיה המקומיות מתנהלים ויכוחים אם מדובר בגיבור שמציל אנשים, או ברוצח.
כאשר מגיע לבית החולים הילד טיילר פצוע ירי, הוא מספר לפול על סוחר סמים המכונה "איש הגלידה" שיושב במקום קבוע ליד בית הספר ומעסיק ילדים כשליחים.
מחויב לתדמיתו החדשה, פול מוצא ברישומי בית החולים את מקום האירוע, לוקח ברדס מחדר הכביסה של בית החולים, הולך אל "איש הגלידה", יורה בו בדם קר ומסתלק.
ריינס וג'קסון מגיעים למקום, מזהים את הנרצח כמפיץ סמים בשם ריי שון קור, ומהעדויות הם מסיקים שהרוצח הוא "הקוצר הקודר".
עם זאת, בניגוד לאירוע הקודם, לא ברור כיצד מצא האיש בברדס את סוחר הסמים ומה הניע אותו לפעול כעת, במיוחד מאחר שהוא לבן שפועל בסביבה של שחורים, תופעה חריגה בשיקגו.
שוב בבית החולים, לחדר הטראומה מגיע בחור פצוע אנוש ומת במקום.
פול מזהה את מיגל מהמסעדה, ועל פרק ידו אחד השעונים שנגנבו מביתו.
באמבולנס מוצא פול את הטלפון של מיגל עם צילום הכתובת מהנווטן.
לפי תמונה שבטלפון מגיע פול לפאב שהמוזג בו סוחר ברכוש גנוב.
שוב הוא לוקח ברדס מבית החולים, בא לפאב, מתחזה לאדם שרוצה לקנות מתנה לאשתו ומספר שמיגל שלח אותו.
המוזג רואה על הברדס את תווית בית החולים ושולח בסתר מסרון לאדם שכינויו "פיש": "הרופא ההוא נכנס.
המוזג מנסה לשלוף אקדח אך פול דוקר אותו בכף היד, מאלץ את האיש להיכנס למחסן ומוצא את השעון השני ואת טבעת המחזור שלו.
פיש נכנס באקדח שלוף אך מחטיא והורג את המוזג.
במאבק עם פול נפצע פיש ואומר שהאיש שהרג את לוסי הוא מוסכניק בשם ג'ו גאנון, מנסה לתקוף את פול ונהרג מאקדחו-הוא.
פול עוקר את צג מצלמת האבטחה, ובצאתו מהמקום נשמטת הטבעת לרצפה.
בבוקר מכריזה התקשורת "הקוצר הקודר מכה שוב" והוא הופך לגיבור המלחמה בפשע.
ריינס וג'קסון באים למשרדו, מראים לו תמונה של "פיש", אך פול מיתמם.
הם מסבירים שמדובר בפורץ מקצועי בשם טייט קארפ החשוד כמי שהיה מעורב בירי בלוסי וג'ורדן, ומראים לו את הטבעת.
הוא מאשר שזו טבעתו, והם מביעים שביעות רצון מפריצת הדרך בחקירה (הצופה יכול להבין ששני הבלשים בוחנים את תגובותיו).
עם ערב הולך פול למוסך של ג'ו.
בעוד האיש שרוע מתחת גחון של מכונית, פול מהמם אותו במכת מפתח שוודי.
ג'ו מתעורר קשור, פול מזריק לו פרופופול, חותך את ירכו, עוקר את עצב השת ושופך עליו נוזל בלמים המכיל מרכיב הידרוקסידי.
בכאביו, ג'ו אומר ששם האיש שרצח את לוסי הוא נוקס, אך מעולם לא פגש אותו.
לשאלת פול, ג'ו עונה: "אתה לא תמצא את נוקס.
פול מפיל על ג'ו את המכונית שמרוצצת את גוגולתו.
באותו הזמן, ריינס וג'קסון באים לתשאל את פרנק בעקבות האירוע בחנות האלכוהול, וחושדים בו לאור תכונותיו (פרנק מתאמן עם מחבט בייסבול וחובט ביד שמאל).
פרנק מזים את החשד וממהר אל פול שלא נמצא בבית (אלא במוסך של ג'ו).
במרתף הבית מוצא פרנק קליעי אקדח מפוזרים ומבין שפול הוא "הקוצר הקודר".
בינתיים, אחרי שהרג את ג'ו, פול הולך לשבת ליד ג'ורדן.
נוקס מתקשר ותובע ממנו להגיע מיד לפגישה בחדר שירותים של מועדון לילה.
פול הולך בכוונה להרוג את נוקס, ובקרב יריות נפצעים שניהם.
פול נטמע בקהל הנמלטים, ואילו נוקס מגיע לבית החולים, מתחזה לקורבן תמים ומוסר לבלשים את תיאורו של פול.
פול מתגנב למשרדו שבבית החולים, מטפל בפציעת הירי באמצעים מאולתרים ומסתלק לפני הגעת הבלשים למשרד.
הוא מגיע הביתה ופרנק מתעמת איתו אחרי שהוחשד על לא עוול בכפו.
במהלך העימות מגיעים ריינס וג'קסון, פרנק פותח את הדלת ואומר שפול יצא לאירוע חגיגי.
הבלשים עוזבים על אף שהם משוכנעים שהוא משקר, אך לא יעצרו רופא ללא ראייה חותכת.
פרנק חוזר לפול ומבקש ממנו לחדול ממעשיו.
בעודם מתווכחים, מתקשרים מבית החולים ומודיעים לפול שג'ורדן התעוררה.
הוא מבטיח לפרנק ש"זה נגמר".
כעבור שבוע פול מוציא את ג'ורדן מבית החולים.
למעלית נכנס איתם גם נוקס שהחלים.
פול לא אומר מילה, אך מבין שנוקס מאיים עליהם.
הוא חוזר לחנות הנשק ורוכש מגוון כלי נשק.
כמה ימים אחר כך סועדים פול, ג'ורדן ופרנק ארוחת ערב יחד.
אחרי שפרנק עוזב, מזהה פול אדם רץ על מדשאת הבית, מסתיר את ג'ורדן מתחת למדרגות ומורה לה להתקשר למשטרה.
לבית פולשים נוקס עם שני שותפים.
אחרי שפול הורג את השותפים, נוקס אורב לו במרתף ופוצע אותו.
פול שולף רובה סער M4 מתוך סליק מתחת לשולחן קפה והורג את נוקס.
לבית מגיעים ריינס וג'קסון שמקבלים את הסבריו המפוקפקים של פול בדבר הגנה עצמית, מתוך הבנה שמסע הנקמה שלו הסתיים.
בסצנת הסיום, פול מביא את ג'ורדן וחברתה סופי לאוניברסיטת ניו יורק.
הוא רואה ברחוב נער חוטף תיק, קורא לו ומצביע לעברו במחוות אקדח.
לאור תגובות שליליות מצד חובבי סדרת סרטי "משאלת מוות", סטאלון חזר בו מהרעיון.
באוקטובר 2009 חידש סטאלון את עניינו בעשיית הרימייק, והסביר שמדובר בסיפור מוסרי שבו אדם תרבותי הופך לפרימיטיבי, אחרי שכל מה שהיה לו - נלקח ממנו.
בשלהי ינואר 2012 דיווח ה"הוליווד ריפורטר" שג'ו קארנהאן יכתוב ויביים את הרימייק עבור אולפני "סרטי פרמאונט", עם ליאם ניסן בתפקיד הראשי.
כעבור שנה של הכנות, קארנהאן הודיע על פרישה מההפקה בגלל חילוקי דעות עם האולפן, מאחר שהוא רצה את בניסיו דל טורו וראסל קרואו בתפקידי האחים קרזי, אך האולפן העדיף אחד מהשלושה בתפקיד הראשי: ברוס ויליס, ויל סמית' או בראד פיט.
כעבור חודש הוחלף קארנהאן בבמאי המקסיקני חררדו נראנחו שרצה גם הוא את דל טורו בגלל דמיונו החיצוני לברונסון, אך האולפן שב וההסתייג מהשחקן, וגם הרעיון הזה נדחה.
קארנהאן קיבל קרדיט בלעדי על התסריט.
במרץ 2016 הודיעו אולפני "פרמאונט" ו"מטרו גולדווין מאייר" במשותף שאהרון קשלס ונבות פפושדו יביימו את הסרט, כאשר ברוס ויליס נבחר מתוך רשימה מצומצמת שכללה גם את ראסל קרואו, מאט דיימון, ויל סמית' ובראד פיט.
קשלס ופפושדו פרשו מההפקה כעבור חודשיים מכיוון ש"MGM" דחו את בקשתם לשכתב את התסריט המקורי של קארנהאן, כפי שאושר על ידי ויליס.
ביוני 2016 הוחתם אליי רות' כבמאי, והתסריט שוכתב על ידי סקוט אלכסנדר ולארי קאראז'ווסקי .
ב-25 באוגוסט שלאחר מכן לוהק וינסנט ד'אונופריו לגלם את אחיו של פול קרזי, ואליהם צורף דין נוריס.
במהלך אוקטובר 2016 הצטרפו לצוות השחקנים גם קימברלי אליס, קמילה מורון ורוני ג'ין בלווינס.
שלב הצילומים התקיים בין התאריכים 24 בספטמבר – 29 באוקטובר 2016, באתרי צילום שונים בשיקגו, בעיקר בשכונת פילזן, בעיר מונטריאול ופרוור לאשין שבקוויבק, קנדה.
סצנות בית החולים צולמו במרכז הרפואי של אוניברסיטת ראש בשיקגו.
פאב וחנות המשקאות "El Trebol Liquor's", שם מתרחשת סצנת העימות של פול קרזי עם פיש והמוזג, הוא מקום אותנטי ברחוב 18 מערב, בשיקגו.
ביוני 2017 נמסר שחברת "Annapurna Pictures" תפיץ את הסרט עבור "MGM" ב-22 בנובמבר באותה שנה.
כחודש לפני יציאת הסרט נודע שההפצה נדחתה ל-2 במרץ 2018. ככל הנראה, הדחייה נעשתה על רקע סמיכות המועד המקורי לטבח בסטריפ של לאס וגאס.
בבתי הקולנוע ברחבי העולם הסרט גרף הכנסות בסך 49.6 מיליון דולר כנגד תקציב הפקה שעמד על 30 מיליון דולר.
במאגר ביקורות הסרטים Rotten tomatoes עומד יחס הדעות החיוביות מצד המבקרים על 18% עם דירוג ממוצע של 3.88 מתוך 10. סיכום הביקורת הוא שהסרט חסר את הנחישות והאמונה שאפיינו את הסרט המקורי, וכן סובל מעיתוי לא מוצלח באופן ניכר.
לעומת זאת, דעת קהל הצופים חיובית בהרבה, ועומדת על 72%.
באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 31 מתוך 100 מצד המבקרים, בשקלול 31 ביקורות שהוגדרו "מסויגות בדרך כלל".
לעומת המבקרים, קהל הצופים העניק לסרט ציון 7 מתוך 10. בסקר דעת קהל שנערך מטעם CinemaScore בעת סוף שבוע הבכורה בארצות הברית, העניקו הצופים לסרט דירוג +B בסולם +A (גבוה ביותר) עד F (נמוך ביותר).
בטקס פרסי פטל הזהב לביצועים הגרועים ביותר בקולנוע האמריקאי, שהתקיים ב-23 בפברואר 2019, היה הסרט מועמד בשתי קטגוריות: השחקן הגרוע ביותר (ויליס), וסרט ההמשך, פריקוול או חיקוי זול הגרוע ביותר.
הסרט נתקל בביקורות נוקבות לאור עיתוי יציאתו כשבועיים אחרי הטבח בתיכון דאגלס בעיר פארקלנד שבפלורידה, ולאור טענות שאיליי רות' נקט עמדה חיובית ואוהדת כלפי תרבות נשיאת הנשק והוויכוח הציבורי לגבי התיקון השני לחוקת ארצות הברית שהתלהט באותם ימים.
עם יציאת קדימון הסרט ב-2 באוגוסט, מבקר הקולנוע של "פורבס", סקוט מנדלסון, צייץ שאין אטימות גדולה מזו מצד קולנוענים לבנים נוכח האווירה החברתית-פוליטית.
הסופר והמחזאי צ'אק ונדיג כתב שזה עיתוי תמוה לתת "כיף" לגבר לבן, קשיש וכועס העושה דין לעצמו עם כלי נשק רבים.
עיתונאי ה"וושינגטון פוסט" והמבקר אלאן זילברמן, כתב שהרימייק של איליי רות' הוא כה פשיסטי, דבר שיגרום לאנשי אלט-רייט זקפה עוד לפני שהקדימון מסתיים.
בראיין אלכסנדר כתב שהסרט תפור לפי מידותיו של איגוד הרובאים הלאומי האמריקאי, והרומנטיזציה שהסרט עושה לצורך בנשיאת נשק, צורמת עוד יותר נוכח הטרגדיה בפלורידה.
איימי ניקולסון מ"הגארדיאן" כתבה שהסרט מעליב את שני הצדדים בוויכוח על הפיקוח על הנשק, משטח את הפוליטיקה ומזין את הפאתוס.
בביקורת ב"ניו יורק טיימס", ג'ינט קאצוליס הגדירה את הסרט "רפה שכל", וביקרה את הנימה המבודחת והלא-מסויגת כלפי הנושא שהסרט עוסק בו.
ג'ון ד'פור כתב ב"הוליווד ריפורטר" שהסרט לא מנסה לטפל בוויכוחים הלאומיים האמיתיים, ובהשוואה אליו, סרט המקור משנת 1974 נראה כיצירה פילוסופית.
כנגד השוללים, מבקרים אחרים צידדו במסר שנושא הסרט.
פיטר האוול מה"טורונטו סטאר" הביע את דעתו שרות' וקארנהאן היטיבו לעדכן את העלילה המקורית משנת 1974, והסרט המעודכן מתאר היטב כיצד אזרחים אמריקאים משיגים נשק ומשתמשים בו באופן יום-יומי.
עם זאת, האוול סבר שליאם ניסן התאים יותר לתפקיד.
מיק לסאל כתב ב"סן פרנסיסקו כרוניקל" שסרט זה טוב בהרבה מכל סרטי ההמשך של סדרת "משאלת מוות", וללא ספק הסרט השני הטוב ביותר בסדרה.
בישראל, דין קליין נתן באתר "סרט" כוכב אחד מתוך חמישה, וציין שזהו רימייק מיותר, חסר תועלת ויצירתיות המזלזל בקהל.
לעומת זאת, גולשי האתר העניקו לסרט ציון 7.9 מתוך 10. אבנר שביט כתב ב"וואלה!" שלמרות הופעה טובה של ברוס ויליס, התסריט מופרך ומנותק מהמציאות, וכמעט כל אלמנט בו בלתי סביר, כגון .
ארז דבורה כתב שאיליי רות' עיצב , והסרט לא יוצר דיון אלא מספק לקהל מסוים הנאה ממראה הצדק הנחרץ.
דבורה הוסיף שוויליס משחק באופן עצל, לא מעורב, לא משקיע ולא מתעניין.
משבר הוא סרט דרמה ומתח משנת 2021, שכתב, הפיק וביים ניקולס ג'ארסקי.
הסרט מספר שלושה סיפורים שזורים זה בזה במהלך מגפת האופיואידים המתמשכת.
מככבים בה גארי אולדמן, ארמי האמר, אוונג'לין לילי, גרג קיניר, מישל רודריגז, לוק אוונס, לילי-רוז דפ, ורוניקה פרס, מיה קירשנר ומרטין דונובן.
הסרט יצא לאקרנים ברחבי ארצות הברית ב-26 בפברואר 2021 על ידי סרטי יוניברסל, האחים וורנר ובהפצת Quiver.
שלושה סיפורים (שנים מהם משתלבים זה בזה) על רקע משבר ההתמכרות לאופיאטים בארצות הברית.
- סוכן של ה DEA (האמר) מושתל בארגון של סוחר סמים קנדי המארגן מבצע הברחות של פנטניל לארצות הברית.
- אדריכלית (לילי) המתאוששת מהתמכרות לאוקסיקודון עוקבת אחר האמת מאחורי היעלמות בנה.
- פרופסור באוניברסיטה (אולדמן) נאבק בחברת תרופות שעבורה ביצע מחקר שחקר גם משככי כאבים חדשים "לא ממכרים" שאותם היא מבקשת להשיק בקרוב.
בפברואר 2019 הוכרז כי ארמי האמר, גארי אולדמן, אוונג'לין לילי, ורוניקה פרס הצטרפו לצוות השחקנים, כאשר ניקולאס ג'ארצקי ביים מתוך תסריט שכתב בעצמו.
גרג קיניר, מישל רודריגז ולילי-רוז דפ צורפו בפברואר.
במרץ 2019 הצטרף אדם צכמן לצוות השחקנים של הסרט.
באפריל 2019 הצטרפו לצוות השחקנים סם וורת'ינגטון, אינדירה וארמה, קיד קאדי, לוק אוונס, מיה קירשנר, מייקל ארונוב ומרטין דונובן.
בדצמבר 2019 הוכרז כי דיוק ניקולסון הצטרף.
הצילומים הראשיים החלו בפברואר 2019 במונטריאול, קוויבק, קנדה ובדטרויט, מישיגן, ארצות הברית.
הסרט, שבמקור נקרא Dreamland, קיבל לבסוף את השם "Crisis".
בדצמבר 2020 הוכרז כי חברת Quiver Distribution רכשה את זכויות ההפצה, וקבעה כי היא הסרט ייצא לאקרנים ב-26 בפברואר 2021 ויועלה לצפייה ישירה דיגיטלית ב-5 במרץ 2021. הטריילר הוקרן לראשונה באופן מקוון על ידי Entertainment Weekly ב-27 בינואר 2021.
משבר אנגלופון , הידוע גם בשמות מלחמת אמבזוניה ומלחמת האזרחים בקמרון הוא סכסוך באזור דרום קמרון.
בעקבות בעיית דיכוי מחאת אזרחי דרום קמרון בשנים 2016–2017, אזורים אמבזונים בשטחים האנגלופוניים באזור צפון מערב ודרום-מערב קמרון התפצלו מהמדינה, פתחו במסע גרילה נגד כוחות הביטחון הקמרוניים, ובהמשך הכריזו באופן חד צדדי על עצמאות.
בסוף נובמבר 2017 הכריזה ממשלת קמרון מלחמה על הבדלנים ושלחה את צבאה לאזורים האנגלופוניים.
המרד החל בקנה מידה נמוך, אך הסכסוך התפשט לרוב אזורי האנגלופון תוך שנה.
בקיץ 2019 שלטה הממשלה בערים הגדולות ובאזורים הכפריים, ואילו הלאומנים האמבזוניים החזיקו בחלקים כפריים ושלטו בקביעות בערים הגבוהות.
כעבור שנה צצו חזיתות מוגדרות בבירור, לפעמים עם הבנה הדדית שבשתיקה בין הלוחמים מי שולט באילו אזורים; בעוד שממשלת קמרון תפשט על עיירות וכפרים שבשליטת הבדלנים, היא לא תשאף לכבוש אותם על הסף, והתמקדה במקום זאת באבטחת האזורים העירוניים הגדולים.
אלפי אנשים נהרגו במלחמה, ולמעלה מחצי מיליון אזרחים נאלצו לברוח מבתיהם.
אף על פי שבשנת 2019 היה הדיאלוג הידוע הראשון בין קמרון לבין הבדלנים, כמו גם שיח לאומי מאורגן ממלכתי והענקת מעמד מיוחד לאזורים האנגלופוניים, המלחמה המשיכה להתעצם.
בסוף 2019 הבחירות לפרלמנט בקמרון (שהתקיימו ב-2020) הביאו להסלמה נוספת, הבדלנים הפכו לאסרטיביים יותר בעוד קמרון פרסו כוחות נוספים.
בעוד שקבוצה בדלנית אחת הכריזה על הפסקת אש חד צדדית עקב התפרצות נגיף הקורונה, קבוצות בדלניות אחרות וממשלת קמרון התעלמו מהקריאות ללכת בעקבותיה והמשיכו להילחם.
נעשו ניסיונות מוגבלים במשא ומתן.
שיחות בתיווך שווייץ בשנת 2019 נכשלו בסופו של דבר, והפילוגים הפנימיים בין הבדלנים סיבכו את המצב.
באותה שנה נגזרו מאסרי עולם על ידי בית הדין הצבאי בקמרון למנהיגי הבדלנים שהוסגרו מניגריה בשנת 2018. עם זאת, בעקבות לחץ בינלאומי גובר להפסקת אש גלובלית, ביולי 2020 החלה קמרון במשא ומתן עם מנהגים כלואים אלה.
השיחות נערכו בין סיסיקו יוליוס איוק טאבה ומנהיגים כלואים אחרים ונציגי ממשלת קמרון.
בתחילת ספטמבר 2017, המועצה הממשלתית אמבזוניה (AGovC), תנועה בדלנית שהוקמה בשנת 2013 באמצעות מיזוג של מספר קבוצות, הציבה רשמית את כוחות ההגנה של אמבזוניה (ADF) בדרום קמרון.
ב-9 בספטמבר ביצע הנגמ"ש את פעולתו הצבאית הראשונה, ותקף בסיס צבאי בבסונגבאנג שבמניו.
שלושה חיילים קמרונים נהרגו בהתקפה, ואילו הנגמ"ש טען כי חייליהם הצליחו לחזור לבסיס ללא צמצום.
לאורך ספטמבר ביצעו הבדלנים שתי הפצצות; אחת שמכוונת לכוחות הביטחון בבמנדה, ועוד אחת המכוונת לשוטרים.
בזמן שההפצצה הראשונה נכשלה, השנייה פצעה שלושה שוטרים.
ב-22 בספטמבר, חיילים קמרונים פתחו באש לעבר מפגינים, הרגו לפחות חמישה ופצעו רבים נוספים.
ב-1 באוקטובר החזית המאוחדת של הקונסורציום המאוחד של קמרונים הדרומית (SCACUF), תנועת גג המורכבת מכמה תנועות עצמאות, הכריזה באופן חד צדדי על עצמאותה של אמבזוניה.
אחרי הצהרה זו הגיעו הפגנות המוניות ברחבי האזורים האנגלופוניים.
הבדלנים בחרו אסטרטגית בתאריך זה, מכיוון שהוא יום השנה לאיחוד קמרון ודרום קמרון.
מאוחר יותר SCACUF הפך את עצמו לממשלת ביניים של אמבזוניה (IG).
כמה חודשים לתוך המלחמה, ה-IG דחה את רעיון המאבק המזוין, ובמקום זאת העדיף מערכה דיפלומטית ואי ציות.
עמדה זו השתנתה בסופו של דבר.
כוחות צבא קמרון נכנסו לאזורים כדי להילחם בבדלנים ולרסן את ההפגנות.
לאורך היום נהרגו לפחות שמונה מפגינים בבואי ובמנדה.
הצבא הקמרוני תחזק כוחות גם את גבול ניגריה, וב-9 באוקטובר הוא טען כי עצר את מעברם של "מאות לוחמים ניגרים לקמרון".
לאורך נובמבר נהרגו שמונה חיילים, לפחות 14 אזרחים וחמישה נמלטים בגלל הסכסוך.
הבדלנים הרגו שני ז'נדרמים בבמנדה בשבוע הראשון של החודש.
ביומיים האחרונים של נובמבר נהרגו חמישה חיילים וחמישה שוטרים בשני פיגועים נפרדים נפרדים ליד ממפה.
ב-1 בדצמבר הורתה ממשלת קמרון לפנות 16 כפרים במניו לקראת מתקפה צבאית, וב-4 בדצמבר הכריזה רשמית מלחמה על הבדלנים.
צבא קמרון עבר לגור במניו, וכבש מחדש את שני הכפרים ב-7 בדצמבר עד 15 בדצמבר, בין השאר עם כוחות עלית.
במהלך המתקפה ביצע הנגמ"ש פיגועי גרילה על צבא קמרון, והרג לפחות שבעה חיילים לאורך כל חודש דצמבר.
ב-18 בדצמבר החל צבא קמרון להשמיד עשרות בתים אזרחיים כנקמה והרג כמה אזרחים.
במתקפה בדצמבר התרחשה מדי פעם זליגה מעבר לגבול ניגריה.
ישנן עדויות צילום המראות אסטרטגיה עקבית של שריפת כפרים על ידי כוחות קמרון.
הצבא טען כי החיילים שצולמו היו לבושים במדי צבא קמרוני גנוב, טענה שהוכחשה על ידי תושבים מקומיים.
תמונות לוויין מראות נזק רב לכפרים.
נאסר על חיילים לשאת טלפונים ניידים.
באוגוסט 2018, המרכז לזכויות אדם ודמוקרטיה באפריקה פרסם רשימה של 106 כפרים שעברו פשטה על ידי כוחות הממשלה מאז אוקטובר 2017. כשהביא ראיות, קטעי וידאו ותמונות ראייה, המרכז טען כי 71 מהכפרים האלה נהרסו והושלכו לחלוטין, בעוד ש-34 הנותרים ננטשו חלקית.
בסוף שנת 2017 הכריזו הבדלנים על סגירת בתי הספר באזור, ותקפו ושרפו בתי ספר שסירבו להיסגר.
בין פברואר 2017 למאי 2018, לפחות 42 בתי ספר היו ממוקדים.
יש נבדלים הרואים בבתי ספר יעדים לגיטימיים מכיוון שהשפה הצרפתית נלמדת כמקצוע חובה.
נכון ליולי 2019, קרוב ל-6,000 בתי ספר נסגרו ברחבי האזורים האנגלופוניים, ופגעו ביותר מ-600,000 ילדים.
נפרדים החלו לפתוח בתי ספר משלהם בספטמבר 2019, אך אלה לא הספיקו לכסות את הצרכים החינוכיים באזורים שבשליטתם.
בספטמבר 2020 קראו הבדלנים הבולטים מארק בארטה ואריק טאטאו להפסיק את סגירת בתי הספר.
עם זאת, הדבר נדחה על ידי יוליוס איוק טאבה, סמואל איקומה סאקו ועייבה צ'ו לוקאס, שכולם התעקשו כי הפסקת אש חייבת להקדים את חידוש פתיחת בתי הספר.
התקפות על בתי ספר עלו לבדלנים באובדן תמיכה כלשהו בקרב המקומיים שנהגו להזדהות עם מטרתם.
במאמץ להפוך את האזורים האנגלפיים לבלתי ממשלים, גורמים בדלניים רצחו עובדים בתאגידים ממשלתיים.
חטיפה לפדיון כופר התרחשה לעיתים קרובות, וכן סחיטה של אזרחים להעברת כספים למימון המאבק.
בשל אופיים המעורפל של רבים מהמיליציות הבדלניות, חלק מהתקפות המיוחסות לבדלנים עשויות להיות מעשיהם של עבריינים מקומיים.
עם זאת, אין ספק כי גורמים בדלניים ביצעו פעולות רבות כאלה, לעיתים בהוראת ממשלת הביניים של אמבזוניה.
לאורך 2017 לא היו דיווחים על שנגמ"ש השתמש באלימות נגד אזרחים.
נכון לאוקטובר 2018 דווח על חמישה אירועים כאלה, אם כי התקפות אלה לרוב לא היו קטלניות; מוות אזרחי אחד יוחס להתקפה של נגמ"ש.
קבוצות בדלניות אחרות תקפו אזרחים 25 פעמים באותו פרק זמן, והיו אחראיות ל-13 מקרי מוות אזרחיים.
הבדלנים אף הואשמו בשימוש בבתי ספר ובכנסיות כצריפים צבאיים; ביולי 2019, האשימה קמרון את הבדלנים בכיבוש יותר מ-50 בתי ספר.
הכוחות האמבזוניים עסקו גם בסחיטה נרחבת של האוכלוסייה האזרחית בשני האזורים האנגלופוניים בקמרון.
בין ספטמבר 2017 לפברואר 2018 טענה קמרון כי איבדה 22 חיילים ושוטרים בסכסוך.
עד מאי נהרגו לפחות 44 חיילים ושוטרים.
ביוני 2018 הנתון הרשמי עלה ל-84 הרוגים.
בתוך שבועיים במחצית יוני האחרונה, הנתון הרשמי עלה ליותר מ-120 הרוגים.
עד אוקטובר 2018, הצבא והמשטרה איבדו לפחות 175 אנשי שירות.
המלחמה התגברה בתחילת 2019. ביוני מספר נפגעי הצבא והמשטרה בקמרון נאמד בכ-500 הרוגים.
אף על פי שקשה לקבוע נפגעים אזרחיים, בחודש מאי 2019 נאמדו על ידי מקורות עצמאיים בסביבות 650 הרוגים, מתוך סך ההרוגים הכולל של 1,850. בספטמבר 2019, מקורות עצמאיים הצהירו כי הסכסוך גבה את חייהם של כ-3,000 איש, וסופר גם לוחמים וגם אזרחים.
קבוצות אנגלופוניות חולקות על נתונים אלה.
עד ינואר 2018, 15,000 איש ברחו מדרום קמרון לניגריה.
מספר זה גדל עד לפחות 40,000 איש עד פברואר.
ביוני 2019 1.3 מיליון איש באזורים האנגלופוניים היו זקוקים לסיוע הומניטרי.
הסכסוך פגע קשות בכלכלה המקומית.
ביוני 2018, חברת Cameroon Developmen Corporation, חברה ממשלתית המונה 22,000 עובדים, הכריזה שהסכסוך עלול להוביל לאובדן של 5,000 משרות בטווח הקצר.
ביולי 2018 דיווחה הארגון הקומיני האנושי "Human Is Right" כי המלחמה גרמה לעלייה של 70 אחוזים באבטלה במגזר החקלאי.
תחומי שמן הדקלים והקקאו באזור דרום-מערב ספגו מכה קשה, כאשר חברת Pamol שבבעלות המדינה זנחה את המטעים באזורים מסוימים.
החברה הפרטית Telcar Cocoa דיווחה כי ייצור הקקאו צנח ב-80%.
העמותה הציעה לחברות לבצע עסקאות עם הבדלנים על מנת להגן על מתקניהן.
עד שנת 2019, הכנסות המס השנתיות באזורים האנגלופוניים ירדו מ-800,000 דולר ל-1,000 דולר, ובשנת 2020 כמעט כל פקידי המס נמלטו מעמדות המעבר בגבול ניגריה.
הבדלנים נועדו למנוע מהמדינה הקמרונית לקבל הכנסה כלשהי מאזורי אנגלופון, על מנת שעלות השליטה באזור תעלה על היתרונות.
הסכסוך עורר יציאה מקהילת העסקים הניגרית מדרום קמרון, כמו גם סוחרים ניגרים שנהגו לנהל שוקי מפתח.
אלפי עקורים ברחו לאזורים טבעיים מוגנים וסכנו את חיות הבר שם.
משאלתה של אנאבל הוא סרט הנפשה אמריקאי שהופץ לצפייה ביתית בשנת 1997 לחג המולד.
את הסרט ביים רוי וילסון והפיקה אותו ברברה דיון-לאונרד.
הסרט מספר על אנאבל, עגלה אשר חולמת להיות אחד האיילים של סנטה קלאוס.
בדיבוב המקורי, זמר הקאנטרי רנדי טרוויס היה הקריין בסרט וקת' סוסי דיבבה את אנאבל.
הסרט הופץ במקור בקלטות וידאו ב-21 באוקטובר 1997 על ידי Hallmark Home Entertainment.
בישראל הסרט הופץ בדיבוב עברי בשנת 2002 בקלטות וידאו ובDVD על ידי חמישה כוכבים.
לאחר מכן הסרט שודר בגרסתו העברית בערוץ יסבבה בשנת 2006.
הסרט מתרחש בעיירה בדיונית קטנה בעיר טנסי, שם עגלה צעירה בשם אנאבל נולדה בערב חג המולד.
לאחר שפגשה את סנטה קלאוס, היא חלמה להיות איילת צפון עם יכולת של תעופה, והביעה משאלה לעוף בעצמה.
באותו הזמן, לאחר שקיבלה באופן זמני את היכולת לדבר, התיידדה אנאבל עם בילי, נכדו של החקלאי, אשר הפך לאילם עקב שרפה איומה באסם ונשימת עשן.
במשך השנה הם למדו את המשמעות על חברות והתמודדו עם משברים ביחד והבינו שכל אחד מהם יכול להגשים את חלומו.
בחג המולד הבא אנאבל נתנה לבילי את הקול שלה וכך איבדה את היכולת לדבר, אמה של אנאבל סיפרה לבילי שזו הייתה המשאלה שלה.
בסוף הסרט, כאשר בילי נעשה מבוגר והתחתן עם אמילי, חברת ילדותו ואהובתו, סנטה קלאוס נתן לאנאבל את המשאלה שלה, להפוך לאחד מהאיילים של סנטה ולעוף יחד איתם, כמו כן היכולת שלה לדבר חזר אליה.
כאשר היא עפה עם סנטה, בילי נופף לה לשלום.
ג'רי ואן דייק - סבא צ'ארלס בייקר, סבו של בילי
קלוריס ליצ'מן - דודה אגנס, דודתו העשירה והסנובית של בילי, רוצה לקבל את בילי עקב "חג מולד מושלם"
קיי אי קאטר - סנטה קלאוס
ג'ניפר דרלינג - סטאר, אמא של אנאבל
אריאה קארזון - אמילי, חברתו הטובה של בילי
ג'ים ורני - גאס הולדר, חברו לשעבר של צ'ארלס בייקר
צ'רלי קרונין - באקי הולדר, בנו של גאס
ג'יימס לאפרטי - באסטר הולדר, בנו השני של גאס
בריאן קאמינגס - גול התרנגול
מרי קיי ברגמן וטראס מקנייל - תרנגולות
קלנסי בראון - שריף / עורך דין
את גרסת הדיבוב העברי ביימה מאיה בר שלום והפיקו עוזי פוקס ובתי בן יער.
גרסת הדיבוב העברי הוקלטה באולפני נ.ל.ס.
דודו זר - סבא בייקר
גלעד קלטר - מספר / בילי המבוגר
נורית בנאי קורן - דודה אגנס
עמי מנדלמן - סנטה קלאוס
מאיה בר שלום - סטאר / אמילי המבוגרת
גיורא קנת - גול התרנגול
גיל קפטן - גאס / אוזן
יואב בר לב - רזון
אורי הר לב - באסטר
שירי הסרט בוצעו בידי עוזי פוקס, אורלי טרי ושרית עלמני.
שירי הסרט בוצעו בגרסת המקור על ידי מיטב זמרי הקאנטרי, ביניהם רנדי טרוויס, אליסון קראוס, בת' נילסן צ'אפמן, דולי פרטון, קווין שארפ וננסי גריפית'.
משאלת מוות הוא סרט פשע אמריקאי משנת 1974 עם צ'ארלס ברונסון ווינסנט גרדניה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "משאלת מוות" של בריאן גארפילד משנת 1972 העוסק בבעיית לקיחת החוק לידיים (ויג'ילנטיזם).
אדם שאשתו נרצחה לוקח את החוק לידיו ומתחיל לרצוח פושעים ברחובות ניו יורק.
הסרט זכה להצלחה קופתית גדולה ובמקביל נמתחה עליו בקורת בשל המסר השולט בסרט הקורא לאזרחים הפשוטים החשופים לפשיעה הגוברת לקחת את החוק לידיהם.
בשלהי הקריירה שלו זוהה ברונסון במידה רבה עם דמות כוכב "משאלת מוות".
ב-1984 ירה תושב ניו יורק, ברנרד גץ, בארבעה צעירים ברכבת התחתית של ניו יורק לאחר שלטענתו ניסו לשדוד אותו.
לאחר שהעיתונות קישרה בין המקרה ובין "משאלת מוות", חרג ברונסון משתיקתו התקשורתית הרגילה ואמר כי הוא אינו ממליץ לאנשים לנסות ולחקות את דמותו הקולנועית.
הרבי הנקוק היה מועמד לפרס גראמי לפסקול הטוב ביותר למדיה חזותית.
פול קרסי (צ'ארלס ברונסון) הוא ארכיטקט ניו יורקי מצליח.
הוא נשוי לג'ואנה (הופ לאנג) ואבא לקרול (קתלין טולאן) הנשואה לג'ק טובי (סטיבן קיטס).
הסרט מתחיל כשפול וג'ואנה מבלים בחופשה בחוף הים בהוואי.
בחזרה לניו יורק, קרול וג'ואנה מבצעות קנייה בסופרמרקט ומניחות את המצרכים בארגז קרטון עם כתובת למשלוח.
שלושה עבריינים רואים הפתק עם הכתובת מגיעים לדירה ומצלצלים בפעמון.
קרול חושבת שזה המשלוח ופותחת להם את הדלת.
השלושה (אחד מהם הוא השחקן ג'ף גולדבלום) מתפרצים ודורשים כסף.
כשג'ואנה אומרת שאין לה, הם תוקפים אותה באכזריות ואונסים את קרול .ג'ואנה מוכה באכזריות ומאבדת את הכרתה (סצנה קשה לצפייה).
ג'ואנה מתה בבית חולים וקרול סובלת מפגיעה פיזית ונפשית קשה.
לאחר שהיא משוחררת לביתה היא נעשית קטטונית ובעלה ג'ק נאלץ לאשפז אותה במוסד פסיכיאטרי בהסכמתו של פול.
פול מדוכא מהמצב ומחלון דירתו הוא רואה עבריינים נטפלים לאנשים.
הוא ממלא גרב במטבעות של "קוורטר" וכאשר עבריין מנסה לשדוד אותו הוא חובט בו במכשיר המאולתר הזה ומניס אותו.
פול נשלח להיפגש עם לקוח עשיר באריזונה כדי לתכנן לו מיזם נדל"ן גדול.
הלקוח הוא איימס גייינקיל (סטיוארט מרגולין).
הוא מרוצה מעבודתו של פול ונותן לו במתנה אקדח קולט עם כדורים.
הוא מתחיל לשוטט בעיר בלילות, מושך אליו פושעים שרוצים לשדוד אותו והורג אותם באקדחו.
על החקירה ממונה המפקח אוצ'ואה המגייס למבצע עשרות שוטרים ובהם החוקרת ג'מטי (אולימפיה דוקאקיס).
הוא סבור שהרוצח הוא ויג'לנט שרוצה ולנקום ולכן הוא יודע לקלוע כמו חייל משוחרר.
הרשימה הולכת ומצטצמת עד שהוא מגיע לפול ועוקב אחריו.
מפקד המשטרה והתובע המחוזי חוששים שהציבור יחקה את הרוצח.
הם אינם מפרסמים שמספר הפשעים ברחובות ירד וכן חוששים שאם הוא ייתפס הוא יהפוך למרטיר.
אוצ'ואה עוקב ליד ביתו של פול אבל זה מתחמק מיציאה אחורית וממשיך לשוטט ברחובות עד שנתקל בשלושה פושעים.
בחילופי היריות ביניהם הוא נפצע.
אוצ'ואה ממהר למקום, לוקח את האקדח ונפגש עם פול.
הוא מציע לו שיעלים את האקדח ויפרסם שפול נפצע בהתקלות עם עבריינים וכל זה בתמורה שפול יעזוב את ניו יורק.
פול מסכים ועובר לשיקגו שם הוא מבריח עבריינים שמנסים לשדוד אישה בתחנת הרכבת שיקגו יוניון ולבסוף מכוון אליהם את אצבעו כאקדח.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותצ'ארלס ברונסוןפול קרסיארכיטקטוינסנט גרדניהפרנק אוצ'ואהקצין משטרההופ לאנגג'ואנה קרסיאשתו של פולסטיבן קיטסג'ק טוביחתנו של פולקתלין טולאןקרול קרסי-טוביבתו של פולסטיוארט מרגוליןאיימס ג'יינקילויליאם רדפילדסם קרויצרעמית של פולג'ף גולדבלוםפושעאולימפיה דוקאקיסהקצינה ג'מטיחוקרת משטרתית
משאק אליה לינה (נולד ב-6 באוגוסט 1997) הוא כדורגלן קונגולזי המשחק בעמדת החלוץ במועדון הצרפתי אלניהספור ובנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ב-2019, הוכרז כי אליה יחתום בקבוצת ליגת העל הבלגית אנדרלכט.
עם זאת, הוא נעלם ונטען כי שיקר לגבי שנת הלידה שלו, מה שהוביל להשעיה של 12 חודשים על ידי התאחדות הכדורגל של קונגו.
בפברואר 2020, פיפ"א "אישרה באופן זמני" לאליה לשחק שוב והוא חתם בקבוצת ליגת העל השווייצרית יאנג בויז.
אליה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ב-10 בינואר 2016, במשחק ידידות נגד נבחרת רואנדה.
הוא כבש את שערו הראשון בנבחרת ב-17 בינואר 2016, נגד נבחרת אתיופיה.
אליה אף זכה עם הנבחרת באליפות האומות האפריקאיות ב-2016, וזכה בתואר השחקן המצטיין של הטורניר.
הוא כבש ארבעה שערים בטורניר, כולל צמד בגמר נגד נבחרת מאלי.
משביע לכל חי רצון היא עמותת חסד ישראלית אשר הוקמה בשנת 1997 על ידי יובל גושן.
בשנת 2006 עבר ניהול העמותה לידיו של נתנאל שניר.
פעילות העמותה מתרכזת בעזרה למשפחות נזקקות וכוללת חלוקת סלי מזון חודשי לכ-500 משפחות, מבצעי חלוקת מזון בהיקפים נרחבים לקראת פורים ופסח וחגי תשרי ועזרה נרחבת למשפחות לקראת פתיחת שנת הלימודים.
נכון לשנת 2023 העמותה תומכת בעשרות אלפי נזקקים בכ-30 יישובים ברחבי הארץ באמצעות עשרות מתנדבים.
משרד העמותה נמצא בירושלים והמחסן הלוגיסטי ממוקם בעפרה.
העמותה פועלת בשיתוף פעולה עם מחלקות הרווחה ברשויות המקומיות.
בשנת 2005 עם ביצוע תוכנית ההתנתקות העמותה סייעה למפונים הן בפינוי הציוד הביתי והן בסיוע ועזרה בהתמקמות ביישובים הזמניים, בשנת 2023 במלחמת חרבות ברזל מתנדבי העמותה העבירו ציוד עבור חיילי צה"ל ששהו בעוטף עזה.
במקביל הפעילו מערך סיוע עבור משפחות מאזור הדרום שפונו לאזור ירושלים.
העמותה מפעילה מערך התרמות באמצעות טלמרקטינג ומערך התרמות ואריזת מוצרי מזון באמצעות נוער מתנדב.
משב של תקווה הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1998 בבימויו של פורסט ויטאקר, עם סנדרה בולוק, הארי קוניק ג'וניור, ג'ינה רולנדס ומיי ויטמן בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על אם צעירה שנאלצת לחזור לעיירת הולדתה ביחד עם בתה ולהתחיל שם חיים חדשים לאחר שבעלה בגד בה.
בירדי פרויט (סנדרה בולוק) מוזמנת לתוכנית אירוח בטלוויזיה בשיקגו בנוסח ריקי לייק שם היא מופגשת עם חברתה הטובה קוני (רוזנה ארקט) שמגלה לה כי היא מקיימת יחסים עם בעלה ביל ומקווה גם להתחתן אתו.
הבעל ביל (מייקל פארה) נכנס ומודה קבל עם ועדה כי הוא אכן מנהל רומן עם קוני.
בירדי עוזבת את שיקגו יחד עם בתה ברניס (מיי ויטמן) בת העשר ומגיעה לבית הוריה בעיירה סמית'וויל בטקסס.
מקבלים אותם האם רמונה (ג'ינה רולנדס) שמגדלת בביתה גם את טראוויס (קמרון פינלי) בנה של בתה שנמצאת רוב הזמן בקליפורניה.
האב הארי (ג'יימס הארל) נמצא במוסד בגלל מחלת אלצהיימר.
לבירדי קשה להסתגל לחיים בעיירה.
פעם היא הייתה מלכת היופי המקומית וכיום כולם יודעים על בגידת בעלה ששודרה לרחבי ארצות הברית ומזלזלים בה.
היא מוצאת לבסוף עבודה בחנות צילום.
היא פוגשת בג'אסטין מאטיס (הארי קוניק ג'וניור) חבר מהעבר שהגיע לבצע עבודות שיפוץ בבית רמונה.
ג'אסטין מחבב את בירדי ומתחיל לחזר אחריה במרץ בעידודה של רמונה אך היא דוחה אותו מדי פעם.
ברניס חווה קושי בהתאקלמות עם הילדים בבית הספר והסבתא רמונה מעודדת ומנחמת אותה.
רמונה מתה באופן פתאומי מהתקף לב וביל מגיע ללוויה.
ברניס רוצה להצטרף אליו ולגור אצלו אך הוא דוחה אותה למרות בכייה.
נוצר חלל בחיי המשפחה וג'אסטין מוכן למלא אותו ולשמש אבא לטראוויס וברניס בהסכמתה של בירדי.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותסנדרה בולוקבירדי פרואיטהארי קוניק ג'וניורג'אסטין מאטיסג'ינה רולנדסרמונה קאלברטמיי ויטמןברניס פרואיטמייקל פארהסטיב פרואיטארוס של ליבקמרון פינליטראוויסרוזנה ארקטקוניביל קובסאח במוסדג'יימס הארלהארי קאלברטכלהנומן בנטמר דייוויסצלם
משב – מה שיהודי בישראל הוא ערוץ תוכן ישראלי מקוון, שהחל את פעילותו באפריל 2024 ומופעל על־ידי ארגון רבני צהר.
הערוץ נותן במה לנושאים הקשורים לזהות יהודית ולחברה הישראלית, כגון: אקטואליה במבט יהודי, תרבות, שפה וערכים יהודיים המלווים את החברה הישראלית ואת מדינת ישראל.
את הקמת הערוץ יזם ארגון רבני צהר, במטרה לקדם שיח בנושאי יהדות, חברה ודמוקרטיה בישראל.
הערוץ עלה לאוויר להרצה באפריל 2024, תחת השם "משב – מה שיהודי בישראל", באתר mashav.tv וברשתות החברתיות.
בין המגישים בערוץ ניתן למנות את אברי גלעד, אלמז מנגיסטו, עמית סגל, שי גולדן, עקיבא נוביק, נטעלי שם טוב ואמילי עמרוסי.
ערוץ משב מציע מגוון רחב של תכנים מקוריים, בהם תוכניות וידאו בהנחיית ידוענים, סדרות דוקומנטריות, כתבות מגזין, וסקרים תקופתיים.
התכנים עוסקים בנושאי דת ומדינה, מסורת וחברה, תרבות וזהות, ומתמקדים ביצירת שיח בין מגזרים.
להלן כמה מהתוכניות הבולטות בערוץ:
משב לחדשות – תוכנית אולפן שבועית העוסקת בענייני דיומא מזווית יהודית-ישראלית.
את התוכנית מנחים איש התקשורת אברי גלעד והעיתונאית אלמז מנגיסטו, והיא מציגה דיונים בנושאי אקטואליה לאומיים וחברתיים מנקודת מבט של זהות יהודית.
בין השאר עוסקת התוכנית בנושאים כמו שוויון בנטל וגיוס חרדים, יחסי דת ומדינה, מקומן של נשים בהנהגה דתית, גבולות השיח והמחאה, ועוד – תוך ראיונות עם מומחים ודיונים בפאנל.
בתוכנית זו חשף משה פייגלין לראשונה כי מפלגת זהות תרוץ בבחירות לכנסת העשרים ושש.
בסלון עם צופית גרנט – סדרת ראיונות בהנחיית אשת התקשורת צופית גרנט, המארחת בכל פרק אישיות ציבורית לשיחה אינטימית על סיפור חייה וזהותה היהודית.
בין האורחים בתוכנית היו הרמטכ"ל לשעבר אביב כוכבי, המוזיקאי עידן רייכל השחקנית מלי לוי, השחקן דב נבון, הזמרת קורין אלאל והיזמת החברתית עדי אלטשולר.
הצייצנים – הסכת מצולם בהובלת העיתונאי עקיבא נוביק, עם דמויות פעילות בטוויטר, על השיח ברשתות החברתיות והדרכים לשנות את הגישה.
בין השאר התארחו בהסכת חברת הכנסת מירב בן ארי, חיים לוינסון, ניר גונטז', כנרת בראשי, אביעד גליקמן, יוסף חדאד, אבישי גרינצייג, משה רדמן ואטילה שומפלבי.
אלוהים אדירים – סדרת ראיונות בהובלת העיתונאית אמילי עמרוסי העוסקת בהתמודדות אישית עם שאלות אמונה ויחסים עם האל לאחר השבעה באוקטובר.
בין השאר התארחו בתוכנית דיצה אור, הרב אורי שרקי, הרב דוד סתיו, הרבנית ימימה מזרחי והדס לווינשטרן.
מדריך הטרמפיסט לבתי כנסת – סדרת רשת קומית-חינוכית בכיכובו של השחקן גיא לואל.
הסדרה נועדה להנגיש את חוויית בית הכנסת לקהל שאינו בקיא בהליכות בית הכנסת, באופן משעשע ובלתי אמצעי.
בכל פרק יוצא לואל, יחד עם "מדריך מוסמך" מלווה, למסע המסביר בסגנון קליל מושגים ומנהגים בבית הכנסת.
תוכניות נוספות – מלבד התוכניות הנ"ל, משדר הערוץ סדרות רבות נוספות.
תוכני הווידאו זמינים לצפייה באתר במשבצת "VOD", ומתווספים אליהם באופן קבוע פרקים חדשים בהתאם ללוח השנה ולדיונים העכשוויים.
אחד המיזמים הבולטים בערוץ הוא "מדד צהר ליהדות ומסורת" – סקר דעת קהל רבעוני שהערוץ עורך ומפרסם, לבחינת עמדות הציבור היהודי בישראל בסוגיות של דת, מסורת ומדינה.
המדד נערך בליווי אקדמי של פרופ' נסים ליאון מאוניברסיטת בר-אילן, ובליווי סטטיסטי של ד"ר חגי אלקיים-שלם, סוקר מדגם מייצג של האוכלוסייה היהודית בארץ סביב שאלות אקטואליות הנוגעות לזהות יהודית.
בנוסף לסדרות הווידאו, אתר משב כולל מדור כתבות ומאמרים בהשתתפות כותבים ואנשי אקדמיה, הסוקרים נושאי עומק והיסטוריה יהודית.
וכן משחקי ידע לחיזוק ההיכרות עם מורשת ותרבות יהודית.
חלק מהתכנים בערוץ משב מתפרסמים ב-ynet יהדות ובאתר ערוץ 7.
משבר האנרגיה העולמי או משבר האנרגיה של 1973 הוא משבר אנרגיה שפרץ לפני מלחמת יום הכיפורים והחמיר במהלכה ובעקבותיה, כאשר ארצות ערב נקטו בנשק הנפט תוך צמצום אספקת הנפט לעולם המערבי והעלאה חדה של מחירו.
שורשיו של משבר זה נראו כבר מאוגוסט 1973.
עד שנת 1973 ייבאה אירופה את מרבית הנפט מהמדינות החברות בארגון אופ"ק (ערב הסעודית, איראן, עיראק, קטר, כווית, אלג'יריה, לוב, ניגריה, ונצואלה, איחוד האמירויות הערביות, גבון ואינדונזיה).
אספקת הנפט אל השווקים האירופאיים הייתה סדירה, זולה ובשפע.
בתקופה שלפני המלחמה נראו סימנים למשבר מתקרב שנבעו ממאבקים פנימיים בין המדינות מפיקות הנפט ובינן לבין חברות הנפט המערביות.
מחסור בנפט מזוקק, אי ביצוע של תוכניות הפקה ודלדול מקורות בשנות ה-60 המאוחרות ותחילת שנות ה-70 הביאו לסכנה של חוסר בנפט זמין, דבר שהעצים את יכולת השימוש בנפט כנשק פוליטי.
המתח בין מדינות ערב לארצות המערב בשנים אלה הביא לכך שהמדינות הערביות השולטות במקורות הנפט, התפתו להשתמש בנשק זה.
עם זאת, הייתה מחלוקת בין מפיקות הנפט לבין עצמן.
חלק מהן, כמו איראן למשל, רק התחילו את פיתוח יכולת הפקת הנפט ורצו להפיק עוד ועוד כדי להמשיך ולפתח את כלכלתן.
לעומתן רצו הספקיות הוותיקות כמו ערב הסעודית ולוב להאט את הקצב כדי להעלות את מחיר הנפט.
התארגנותן של המדינות מפיקות הנפט באופ"ק משנת 1960 הייתה על רקע חילוקי דעות אלה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, הטילו מפיקות הנפט במזרח התיכון חרם על מדינות המערב שתמכו בישראל.
מלבד זאת, הן הביאו גם לידי החלטה בארגון אופ"ק להעלות את מחיר חבית הנפט בשיעור של יותר מפי 2: מכ-5 דולר אמריקני לפני המלחמה הרקיע לכ-11 דולר אמריקני לאחר ההחלטה.
כתוצאה מכך, שותקה כמעט התחבורה במערב אירופה, וזו שבאמריקה הצפונית התקשתה לפעול.
במפעלי תעשייה חדלו לעבוד, חברות כלכליות בעלות עצומה התמוטטו לחלוטין ובמערב אירופה לא יכלו התושבים לחמם את בתיהם בעיצומו של החורף הקר.
המשבר גרם גם לשינוי דרמטי במאפייני המכוניות הנמכרות.
מנועים קטני נפח והנעה קדמית הפכו לרווחיים.
מכוניות גדולות (בעיקר אמריקאיות בעלות מנועי V רבי צילינדרים) כמעט ונכחדו כליל.
חברות רכב (בעיקר יפניות) שדגמיהן היו חסכוניים מלכתחילה זכו להצלחה, בעוד אחרות ספגו הפסדים אדירים ואיבדו את השוק למתחרים היפניים.
משבר זה גרם בסופו לסטגפלציה הגדולה של שנות ה-70, כאשר ההיצע ירד בעקבות המחסור בנפט והחל מיתון יחד עם אינפלציה.
הלקחים שהופקו בסופו של המשבר הם בהחלטות של ההנהגות במדינות מערב אירופה לבטל את תלותן בארגון אופ"ק, בעיקר על ידי הגברת חיפושי נפט בים הצפוני, שמופק בו נפט באופן מסחרי.
בארצות הברית החליטו שלא להעניק לארצות ערב שוב יכולת להשבית את המשק האמריקני, הקימו את מאגר הנפט האסטרטגי של ארצות הברית והרקע למלחמת המפרץ ולמלחמת עיראק, היה גם בשל זכר הימים הקשים בעת משבר האנרגיה.
מטרתו המוצהרת של חרם הנפט הערבי הייתה לגרום למדינות הצרכניות (מערב אירופה, ארצות הברית ויפן) להסיר את תמיכתן בישראל במסגרת הסכסוך הישראלי-ערבי, ובכך לבודד את ישראל מהבחינה המדינית.
חרם הנפט פעל בשיטה דיפרנציאלית, המדינות הצרכניות סווגו לשלוש קטגוריות על פי יחסן לערבים.
מדינות שסווגו כידידותיות לערבים (צרפת ובריטניה) קיבלו אספקת נפט סדירה, מדינות נייטרליות (יפן, גרמניה, איטליה) סבלו מקיצוצים באספקה, מדינות עוינות (ארצות הברית, הולנד, דרום אפריקה) לא קיבלו דבר.
מפת היחסים הבינלאומיים באותה תקופה עמדה בסימן המלחמה הקרה.
העולם היה מחולק לשלושה גושים: הגוש המזרחי, הגוש המערבי וגוש המדינות הבלתי מזדהות.
חרם הנפט הערבי פעל על הגוש המערבי.
לשיטה הדיפרנציאלית שהנהיגו מובילי החרם היה אפקט של הפרד ומשול - הערבים הצליחו לפצל את הגוש המערבי, הישג מדיני חסר תקדים באותה תקופה.
מדינות שעד החרם היו נייטרליות, ואף נטו לצדד בישראל בסכסוך הישראלי-ערבי, הפנו עורף לישראל וקיבלו את טענות הערבים במלואן.
רמת הכניעה לדרישות הערבים עמדה ביחס ישיר לרמת החשיפה והתלות בנפט הערבי.
יפן לדוגמה, שהייתה תלויה לחלוטין בנפט הערבי, הזדרזה להוציא הצהרה מדינית שבה היא מגנה את ישראל, קוראת לה לסגת באופן מיידי לקווי 1967 ומאיימת בניתוק יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
לארצות הברית הייתה חשיפה נמוכה יחסית לנפט הערבי ולכן היא עמדה בלחץ, המשיכה לגבות את העמדה הישראלית ואף העבירה משלוחי נשק וסיוע כלכלי במהלך מלחמת יום הכיפורים.
לאמריקאים היו גם שיקולים אחרים לתמיכה בישראל: יותר משהם פחדו מנשק הנפט הערבי, הם חששו מהשתלטות סובייטית על המזרח התיכון.
מצרים וסוריה היו בעלות ברית של הסובייטים, וקיבלו מהם סיוע צבאי בהיקף נרחב.
ארצות הברית, שדגלה בתאוריית הדומינו, לא יכלה להרשות שבעלת בריתה תוכרע על ידי נשק סובייטי, שכן השלכות של אירוע כזה ישפיעו על כל הזירות בעולם (גרמניה, וייטנאם, אמריקה הלטינית וכו').
למן הקמתה סבלה ישראל מקשיים בהשגת אספקה סדירה של נפט.
הליגה הערבית החרימה את "הישות הציונית" עוד לפני הקמת המדינה ואף תבעה מחברות הנפט הבינלאומיות להחרים את ישראל.
גם ברית המועצות הפרה את חוזי אספקת הנפט לישראל לאחר מבצע קדש (1956) בעקבות לחץ ערבי.
לעומת זאת, בין השנים 1957–1979 נהנתה ישראל מאספקת נפט סדירה.
ספקית הנפט המרכזית של ישראל הייתה איראן של משטר השאה, ומקורות נוספים היו מקסיקו, נורווגיה וכן קידוחי הנפט בחצי האי סיני.
בזמן משבר האנרגיה העולמי של 1973 סבלו מדינות רבות בעולם המערבי ממחסור חמור בנפט.
לונדון הוחשכה, ובתחנות הדלק בארצות הברית השתרכו תורי ענק.
דווקא בישראל לא הורגש מחסור כלל שכן הנפט מאיראן, מסיני וממקסיקו המשיך לזרום כרגיל.
אמנם ממשלת ישראל הורתה לבעלי הרכב בישראל להשבית את מכוניותיהם ליום אחד בשבוע כדי לקצץ בצריכת הדלק, אבל זה היה בעיקר צעד של הזדהות עם העולם המערבי שסובל ממחסור בדלק בגלל תמיכתו בישראל.
עם זאת, ההתייקרות החדה של הנפט וחומרי הגלם המיובאים הובילה גל עליות מחירים במשק הישראלי, ובהמשך בלימת הצמיחה, משבר חריף במאזן התשלומים ותהליך של סחרור אינפלציוני.
שיעור האינפלציה בשנת 1973 הגיע לכדי 20%, כעבור שלוש שנים הכפיל עצמו ל-40%, ובתחילת שנות ה-80 כבר נכנסה ישראל לעידן של היפר-אינפלציה.
התוצר באותה תקופה גדל בשיעור של כ-3% לשנה – שיעור מקביל בקירוב לשיעור גידול האוכלוסייה, דהיינו העדר צמיחה.
תקציב המדינה התנפח לממדים חסרי תקדים, ויצר גירעון ממשלתי שמצידו תרם תרומה נכבדה ללחץ האינפלציוני.
משבר בני הערובה באיראן הוא כינוי לתקופה בת 444 ימים (מ-4 בנובמבר 1979 ועד ל-20 בינואר 1981) שבה הוחזקו 52 דיפלומטים ואזרחים אמריקאים כבני ערובה בטהראן, בירת איראן, על ידי השלטון האסלאמי המהפכני החדש, שעלה לשלטון בעקבות המהפכה האסלאמית באיראן.
ב-4 בנובמבר צרו מאות סטודנטים איראנים על שגרירות ארצות הברית בטהראן, בעקבות קריאה של המנהיג החדש של איראן, האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, לפגוע באינטרסים אמריקניים וישראליים.
העילה הרשמית לתפיסת בני הערובה הייתה הרשות שנתן נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, מספר שבועות לפני כן, לשאה המודח, מוחמד רזא פהלווי, להיכנס לארצות הברית על מנת לקבל טיפול למחלת הסרטן שבה לקה.
אך נראה שהיה בכך שילוב של הפגנת כוח של השלטון החדש כנגד ארצות הברית, כנקמה על עשרות שנות תמיכה בשלטון של השאה, וכן נקמה על מעורבותה של ארצות הברית בהפיכה שהדיחה ב-1953 את ראש ממשלת איראן הפופולרי מוחמד מוסאדק במבצע AJAX.
הסטודנטים טענו כי הפלתו של מוסדאק ורציחתו של חוסיין פאתמי, שהיו מנהיגי השלב הראשון של המהפכה, היו מתוכננים.
כך שכעת לאחר 25 שנה, כוחות המהפכה הם אלו הממשיכים ומוחים על התבוסה הראשונה.
הסטודנטים טענו שבשגרירות פועלים לא רק דיפלומטים אלא מרגלים שמטרתם לפגוע במהפכה האיסלאמית.
תחילה, נראה שהסטודנטים תכננו להחזיק במתחם במשך כמה ימים כדי למשוך תשומת לב בין-לאומית, וגם אנשי הסגל בשגרירות סברו כי הממשלה הזמנית באיראן תסלק אותם מן המקום בתוך זמן קצר.
עם זאת, לאחר ההשתלטות המהירה על השגרירות ועל יושביה הוחלט להסב את המקום לבית כלא מאולתר ולהחזיקם כבני ערובה.
בשלב הראשון נתפסו כ-90 בני אדם ששהו בשגרירות באותה העת, 66 מהם אמריקנים.
בחסות המהומה הצליחו שישה אמריקנים נוספים לברוח; בתחילה הם הסתתרו בדירתו של השגריר הבריטי, ואחר-כך קיבלו מקלט בבית השגריר הקנדי, שם אורגנו להם מאוחר יותר דרכונים מזויפים.
השישה עזבו את איראן בטיסה מסחרית של סוויסאייר בסיוע השגריר הקנדי קן טיילור ובליווי של סוכן ה-CIA טוני מנדז (שניהם קיבלו מאוחר יותר עיטורים גבוהים על פועלם).
השחרור ההרואי, תחת סיפור כיסוי של צוות הפקת סרט קנדי, זכה לגרסה קולנועית בסרט "ארגו".
הנשים והאפרו-אמריקאים בשגרירות האמריקנית שוחררו אחרי כשבועיים, ובשגרירות נותרו 52 בני ערובה.
הנשיא האמריקני קרטר אסר על ייבוא נפט איראני, הקפיא נכסים איראניים בארצות הברית בשווי של כ-8 מיליארד דולר, וגירש מהמדינה אזרחים איראניים.
בפברואר 1980 דרשה ממשלת איראן שתמורת שחרור בני הערובה יוסגר השאה מוחמד רזא, ושארצות הברית תתנצל על פעולותיה במדינה בעבר.
קרטר סירב לתנאים ופנה לתכנון פעולה צבאית לשחרור בני הערובה, החלטה שהובילה להתפטרות מזכיר המדינה סיירוס ואנס.
בליל 24–25 באפריל יצא מבצע טופר העיט לשחרור בני הערובה לפועל.
מספר כלי טיס נשלחו לנקודת היערכות בשטח איראן, בהם שמונה מסוקים שמתוכם שניים לא הגיעו (אחד נאלץ לנחות נחיתת אונס והשני נאלץ לחזור לנושאת המטוסים), ולאחד נגרם נזק למערכות ההידראוליות.
לאחר שקרטר אישר לבטל את המשימה, התנגשות של מסוק במטוס תובלה השמידה את שני כלי הטיס והרגה שמונה חיילים.
חמישה מסוקים הושארו מאחור על ידי כוחות הצבא האמריקאים, מתוכם השתלטו האיראנים לפחות על ארבעה.
יוקרתה של ארצות הברית ויוקרתו של קרטר ספגו מכה קשה.
משא ומתן ושחרור בני הערובה
בקיץ 1980 הועברו בני הערובה ממבנה השגרירות לבתי כלא ברחבי טהראן.
לאחר מותו של השאה ביולי, ותחילת מלחמת איראן–עיראק בספטמבר 1980, הבשילו התנאים למשא ומתן על שחרור בני הערובה, אך בפועל החלו רק לאחר הפסדו של קרטר בבחירות.
לבסוף, שוחררו בני הערובה ב-20 בינואר 1981, יום השבעתו של רונלד רייגן לנשיאות, 20 דקות בדיוק לאחר כניסתו לתפקיד.
התנאים לשחרורם כללו הפשרה של כ-7.9 מיליארד דולר של נכסים איראניים בבנקים בארצות הברית והסכמתה לערוב לכך שלא תתערב מדינית או צבאית בענייניה הפנימיים של איראן.
קרטר, כשליח מיוחד של הממשל החדש, קיבל את פניהם של בני הערובה בבסיס חיל האוויר האמריקאי בפרנקפורט, גרמניה.
לאחר מכן הוטסו לבסיס חיל האוויר סטיוארט שבאפ סטייט ניו יורק ואחר כך הוסעו לוושינגטון די.
סי., בה התקבלו בתשואות על ידי קהל רב.
מאז המשבר יחסי איראן–ארצות הברית לא השתקמו, ואין יחסים דפלומטיים בין המדינות.
עם בחירתו של מחמוד אחמדינז'אד לנשיא איראן ב-2005, זיהו אותו חלק מבני הערובה כאחד מהסטודנטים האיראניים החמושים שכלאו אותם בשגרירות.
טענות אלו זכו לאישוש נוסף לאחר שתמונות שצילמו אנשי השירות החשאי הסובייטי באיראן ב-1979 פורסמו בעיתונות.
באחת התמונות נראה אחמדינז'אד בשגרירות ארצות הברית בטהראן כשהוא נושא רובה קלשניקוב.
למרות זאת, שלטונות איראן מכחישים בתוקף כי אחמדינז'אד היה בין שובי הדיפלומטים האמריקניים.
כעבור עשור, איראן התכוונה למנות לשגריר באו"ם את חמיד אבוטלבי, שהיה מהפעילים במשבר.
הסנטור טד קרוז, יזם בתגובה חוק שהתקבל, לפיו תיאסר הכניסה לארצות הברית של נציגים לאומות המאוחדות שנמצא כי עסקו בריגול או בפעילות טרור נגד ארצות הברית.
בשנת 2012 יצא לאור סרט קולנועי המתאר את הצלת שישה מאנשי השגרירות האמריקאית באיראן, בשם "ארגו".
כיום, במתחם השגרירות ממוקם מוזיאון העוסק בתחום הריגול, מוצגים בו שלל שתפסו האיראנים עם הפריצה לשגרירות, אמצעי ריגול, מאותם ימים כגון טלפרינטרים ומכונות גריסה וקירות המעוטרים בדיוקנאות של מנהיגים איראניים ובינלאומים שתמכו באיראן האיסלמיסטית ועמדו לצידה.
משבר בני הערובה בבסלאן הוא אירוע חטיפה שהחל כאשר טרוריסטים צ'צ'נים-מוסלמים חמושים לקחו מאות ילדי בית ספר ומבוגרים כבני ערובה ב-1 בספטמבר 2004, בבית ספר מספר אחת בעיר הרוסית בסלאן שבצפון אוסטיה - אלניה.
ב-3 בספטמבר 2004, ביום השלישי לחטיפה, פרצו חילופי יריות בין החוטפים לבין כוחות הביטחון הרוסיים.
לפי הנתונים הרשמיים, 385 אזרחים נרצחו, מתוכם 186 ילדים, ומאות נפצעו.
ארגון הטרור גדודי חללי גני הצדיקים בראשות המחבל הצ'צ'ני שאמיל באסייב נטל אחריות על המתקפה.
באסייב נהרג על ידי שירות הביטחון הפדרלי ביולי 2006.
ב-1 בספטמבר, בכל בתי הספר ברוסיה (כולם ממשלתיים), מצוין מאורע הידוע כ"חג הידע".
הילדים באים בלווית הוריהם ובני משפחותיהם לבית הספר בלבוש מהודר, ולאחר שמיעת נאומים מצוות המורים ומסטודנטים, ה "כיתה הראשונה" נותנת פרח ל"כיתה האחרונה".
לאחר מכן, תלמידי הכיתה האחרונה מלווים את תלמידי הכיתה הראשונה לכיתות.
ב-2004 נוצלה המסורת הזו בידי הטרוריסטים כהזדמנות להשתלט על בית הספר ולקחת מאות בני ערובה.
התוצאה הסופית הייתה מאות הרוגים, ביניהם ילדים רבים ובני משפחותיהם, מורים ואנשי ביטחון וצבא.
ב-9:30 לפי הזמן המקומי (GMT+3), ב-1 בספטמבר 2004, ביום הראשון לשנת הלימודים ותחילת סמסטר הסתיו, קבוצה של כשלושים טרוריסטים חמושים, נשים וגברים, הסתערו על בית הספר בבסלאן, שבו לומדים ילדים בגילאי 7 - 18, בעזרת משאיות וטנדרים צבאיים.
רוב החוטפים חבשו מסכות סקי או מסכות גרב על פניהם וכמה מהם נראו נושאים חגורות נפץ.
לאחר חילופי יריות עם המשטרה המקומית, בהם נהרגו חמישה שוטרים ואחד מהחוטפים, השתלטו החוטפים על בניין בית הספר ולקחו יותר מ-1,300 בני ערובה, מספר שאושר בידי המורים לאחר מכן.
מרבית החטופים היו ילדי בית הספר, בני פחות מ-18.
כחמישים איש הצליחו להימלט בבטחה מבית הספר בתחילת המתקפה.
בתחילה שרר בלבול ואי-וודאות סביב מספר בני הערובה.
השלטונות הרוסיים הצהירו שהיו בפנים כ-350 בני ערובה, בעוד דיווחים אחרים טענו שיש בפנים כאלף איש.
דווח על יריות חוזרות ונשנות בתוך מבנה בית הספר, שהממשלה טענה שמטרתן הייתה לזרוע פחד אצל כוחות הביטחון.
לאחר סיום המשבר, התגלה שהיריות היו יריות החוטפים שהרגו 20 מבוגרים, וגופותיהם הושלכו החוצה.
כעבור זמן קצר הוקמה "חגורת ביטחון" מסביב לבית הספר, שהורכבה מכוחות המשטרה הרוסית, כוחות הצבא הרוסי, וכוחות מיוחדים רוסיים למלחמה בטרור.
ביום הראשון לחטיפה, העבירו הטרוריסטים את בני הערובה לאולם ההתעמלות של בית הספר, מלכדו אותו ואת שאר המבנים בעזרת מטענים מאולתרים והקיפו אותו במטעני חבלה.
בהמשך, במטרה להרתיע את כוחות הביטחון, הטרוריסטים איימו שירצחו חמישים בני ערובה על כל אדם אחד משלהם שייהרג על ידי כוחות הביטחון, ויהרגו עשרים בני אדם על כל אחד משלהם שנפצע.
הם גם איימו לפוצץ את אולם ההתעמלות כשכוחות הביטחון יתקפו.
בתחילה, הרשויות הרוסיות הצהירו כי לא ישתמשו בכוח כדי להציל את בני הערובה, וביום הראשון והשני לחטיפה הם אכן ניהלו משא ומתן עם החוטפים.
המשא ומתן נוהל בידי לאוניד רושאל, רופא ילדים, שאיתו ביקשו בני הערובה להתדיין.
רושאל סייע גם בניהול המשא ומתן לשחרור ילדים בשנת 2002, במצור על התיאטרון במוסקבה.
על פי בקשת רוסיה, פגישה מיוחדת של מועצת הביטחון כונסה בערב של האחד בספטמבר.
חברי המועצה דרשו "שחרור מיידי וללא תנאי של כל בני הערובה".
נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש הציע "עזרה בכל צורה" לרוסיה.
ב-2 בספטמבר כשל המשא ומתן בין רושאל לבין החוטפים, שאף סירבו לקבל מזון, מים וסיוע רפואי, בתמורה להוצאת גופות ההרוגים מבית הספר.