tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בוועדת הבחירות המרכזית יש ייצוג לכל סיעה בכנסת היוצאת, ונציגי ארבע הסיעות הגדולות ממונים לסגני יושב ראש ועדת הבחירות (לעיתים מספר הסגנים גדול יותר).
אם חבר כנסת נפטר או מתפטר מחברותו בכנסת, ייכנס במקומו המועמד הבא ברשימת המועמדים שהציגה הרשימה שבמסגרתה נבחר.
מהלך זה נקרא "חילופי גברי".
סיעור מוחות (או סיעור מוחין) הוא במהותו תהליך של חשיבה בקבוצה, נוהל לגיוס משאביה היצירתיים של הקבוצה לפתרון בעיות ופיתוח רעיונות.
קבוצות יכולות להיפגש, לבצע סיעור מוחות, ולהפיק במהירות רעיונות ופתרונות אפשריים לבעיות.
את אלה ניתן להעריך, למחוק את הבלתי-שימושיים וללטש וליישם את הרעיונות המבריקים.
את שיטת "סיעור מוחות" (Brainstorming) הגה בשנות 1939 אלכס פ.
Osborn) כשניהל חברת שיווק בשם BBDO.
הוא המשיך לפתח את השיטה בשנות ה-50 כשהיה שותף במשרד הפרסום האמריקאי הגדול, "ברטון, דארסטין ואוסבורן", והוא פרסם אותה בשנת 1957 בספרו של אוסבורן Applied Imagination.
ארגונים הגיבו בהתלהבות לגישה, בשל צורך גובר ברעיונות חדשניים לזירוז פיתוחם של מוצרים, תהליכים ושירותים חדשים.
עבור רבים, גישתו של אוסבורן נראתה כמו מתת שמיים.
לא היה עוד צורך להסתמך על ההשראה בחיפוש אחר תשובות.
כמו אופנות אחרות בניהול, ההתלהבות מן הגישה מיצתה את עצמה והפופולריות שלה דעכה מעט.
ביצוע נכון של התהליך מחייב הכרה עם שלביו, וניהול נכון של הישיבה.
אחרת, קיים סיכוי רב להתבדרות הישיבה ללא תוצאות.
כינוס ישיבה, רצוי בנוכחות מנחה והשתתפות קבוצת משתתפים המיומנים באופן פעילות זה.
כדאי להזמין משתתפים בעלי ידע וכישורים רלוונטיים לבעיה הנבחנת.
שלב א': רישום של כל ההצעות העולות ללא סינון.
מקובל להשתמש באמצעים המאפשרים לכל המשתתפים לצפות בהצעות (כגון נייר או לוח) וכן ניתן להשתמש ברשמקול כגיבוי להבהרת רישומים לא ברורים.
על רושם הרעיונות לבטא את הרעיון העיקרי בצורה מתומצתת.
שלב זה מסתיים כאשר המנחה סבור כי מעיין הרעיונות של הקבוצה יבש.
הנחיות: בשלב זה מצופה ספונטניות והעלאת רעיונות אסוציאטיביים ללא הגבלות, ללא צנזורה (בפרט לא צנזורה עצמית).
העיקרון המנחה בשלב זה הוא ניסיון להשתחרר מכבלי החשיבה הסטנדרטיים כדי להגיע לכיווני חשיבה חדשים.
בשלב זה על המנחה לאסור על ביקורת, תגובות שליליות, לגלוג, התחכמויות, הערות מדכאות כגון, "את זה כבר שמענו", "זה לא יעבוד", וכו'.
הנחיה אופיינית בשלב זה תהיה: "הרגישו חופשיים לומר כל מה שעולה בדעתכם, ללא צנזורה.
אל תדאגו אם הרעיון מרוחק או פראי מדי".
לכמות הרעיונות הנזרקים לאוויר בשלב זה, קיימת משמעות איכותית מבחינת התהליך.
חזרה על רעיונות שהועלו בשינויים קלים, נחשבת לתהליך התפתחותי רצוי, שכן לעיתים קרובות דווקא התיקון הקל עשוי להוליד את הרעיון המנצח.
בשלב זה (ורק לאחר שהוכרז על סיום שלב א'), מבוצעים סינון הערכה וביקורת של הרעיונות.
תפוקה ממוצעת טובה תיחשב לתפוקה של 5 עד 10 אחוזים רעיונות טובים מתוך כלל הרעיונות שעלו בשלב הראשון.
בשלב ניתוח זה מלטשים את הרעיונות באמצעות ניסוח מחדש, הוספה, השמטה או צירוף של רעיונות.
בסיכום השלב צפוי להיות רעיון אחד שעימו ממשיכים הלאה, או מספר רעיונות טובים אשר יעברו שלב נוסף של עיבוד ולבסוף בחירה.
הנחיות: ההערכה מתבצעת באופן הטוב ביותר בקבוצה קטנה, אפילו של אדם אחד המסוגל לנפות את הרעיונות השימושיים מכלל הרעיונות שנאספו.
הקבוצה צריכה לקבל משוב על תוצאות מאמציה.
בפרט כאשר חברי הצוות צפויים לקחת חלק בישיבות דומות בעתיד.
בעשורים האחרונים עלו גישות נוספות לקיום סיעורי מוחות אפקטיביים.
רבים מאמינים שהגישה שאינה מאפשרת ביקורת בעת העלאת הרעיונות מאריכה משמעותית את המפגש והופכת אותו להיות מייגע.
לעיתים דווקא המקום של ביקורת עניינית - לא ביקורת אישית ולא מאבקי כוח, יכולה לתרום מאוד להעלאת היצירתיות וגם לקיצור הזמן.
על האפקטיביות של המתודה נערכו במהלך השנים מחקרים רבים, שחלקם טען להפרכת היבטים מרכזיים בגישה.
המפורסם שבמחקרים האלו בחן את השאלה האם סיעור מוחות בקבוצה יעיל יותר מאשר כאשר הוא נערך בנפרד.
חוקרים באוניברסיטת ייל השוו התמודדות של סטודנטים עם חידות יצירתיות.
כלל המשתתפים פעלו לפי ההנחיות של אוסבורן לסיעור מוחות אולם חלק מן התהליכים נעשו בקבוצה וחלק בנפרד.
החוקרים מצאו כי הסטודנטים שעבדו ביחידות העלו פי 2 יותר רעיונות מאשר קבוצת סיעור מוחות.
שופטים מצאו כי הפתרונות של יחידים היו יותר "מעשיים" ויותר "יעילים".
מחקרים שניסו להסביר את התופעה שנמצאה במחקר באוניברסיטת ייל גילו כי קבוצות מעלות יותר רעיונות מיחידים אבל סך הרעיונות שהעלו קטן מסך הרעיונות שהעלו יחידים.
ככל שהקבוצה גדלה התפוקה היחסית שלה נמוכה יותר.
ככל שניתן למשתתפים זמן רב יותר כך עלתה פוריות העלאת רעיונות בקבוצה אבל גם במצב זה יחידים העלו יותר רעיונות.
ממצא נוסף מראה כי המשתתפים בסיעור מוחות נהנו יותר, מה שמסביר את הפופולריות של השיטה.
במשך השנים המחקר זכה לביקורת על ידי מחקרים אחרים שנערכו.
בין השאר נטען כי היבטים בסיסיים שאוסבורן כלל כחלק מהמתודה, ובכלל זאת הנחיה מקצועית, לא יושמו במחקר.
בנוסף ההיבטים של ביטחון בין-אישי לא יכולים להתקיים בקבוצת משתתפים רנדומלית, ועל כן ייתכן שדווקא העבודה האישית הייתה קרובה יותר לזו אליה אוסבורן כיוון.
סיסקאי (באנגלית ובאפריקאנס: Ciskei) או בשמה הרשמי רפובליקת סיסקאי (בשפת הקוסה: iRiphabliki ye Ciskei) הייתה בנטוסטן בדרום מערבה של דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד.
ממשל עצמי נוסד בסיסקאי בשנת 1972, ובשנת 1981 העניקה לה דרום אפריקה עצמאות.
היא השתרעה לחופי האוקיינוס ההודי, על שטחה של הפרובינציה כף התקווה הטובה, איתה היא גבלה מכל עבריה.
האוכלוסייה השלטת בסיסקאי היו בני הקוסה.
סיסקאי הגיעה לקיצה בשנת 1994, אז עם נפילת האפרטהייד היא אוחדה מחדש עם דרום אפריקה.
כיום שטחה מהווה חלק מפרובינציות הכף המזרחי.
בשנת 1961 הפך סיסקאי לאזור מינהלי נפרד מדרום אפריקה ובשנת 1972 הוכרז ממשל עצמי תחת השופט הראשי מבנדלה ואז לנוקס סאבא.
מבנדלה היה בני ה"פנגו", קבוצה אתנית שכרתה ברית עם הבריטים במלחמות הקוסה במאה ה-19, ואשר היסטורית אימצה את החינוך הקולוניאלי והייתה משכילהה יותר.
בני "הרהאבה" התמרמרו, ובעקבות מדיניות ה"ריבליזציה " של שלטונות האפרטהייד, קידמו את עמדתם, שהגיעה לשיאה בבחירתו של סאבא, בן השבט שפעל נגד בני ה"פנגו".
בשנת 1978 הפכה סיסקאי למדינה של מפלגה אחת תחת שלטונו של סאבא, ולאחר משאל עם על עצמאות בשנת 1980, הפכה בשנת 1981 היא לבנטוסטן הרביעי שהוכרז כעצמאי על ידי ממשלת דרום אפריקה ותושביה איבדו את אזרחותם בדרום אפריקה.
עם זאת, לא היה ביקורת גבולות בין דרום אפריקה לסיסקי.
אנשים שחורים שנמצאו גרים ללא אישורים באזורים לבנים או בחוות בדרום אפריקה, לעיתים קרובות במשך דורות, הועברו בכוח לסיסקאי על ידי שלטונות האפרטהייד, לעיתים קרובות מ"כתמים שחורים" ב"פרוזדור הלבן" הסמוך למחנות "יישוב מחדש".
מחקר שנערך על ידי אוניברסיטת רודוס ב-1983 מצא כי 40% מהילדים במחנה אחד סבלו מתת תזונה, ובמחנה אחר, בת'ורנהיל, 50% מהילדים מתו לפני גיל 5. מגפות הטיפוס פרצו גם במחנות היישוב מחדש, שלעיתים קרובות היו מבודדים, וחסרו מתקני בריאות, תברואה ובתי ספר, והיו רחוקים מאזורים עירוניים.
העברתם הכפויה של השחורים לסיסקאי הביאה לצפיפות אוכלוסין גבוהה, מצב שנמשך עד היום.
מנהיג המדינה לנוקס סאבא ביקר בישראל מספר פעמים בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. הוא ביקש למשוך משקיעים ישראלים למדינה והציע הטבות שונות.
בין החברות שפעלו בסיסקאי הייתה חברת היועץ החקלאי הממשלתית אגרידב ורשת האופנה "ראש אינדיאני" שהקימה מפעל במדינה וחברות נוספות.
בין אנשי העסקים שפעלו במדינה היה אפרים פורן תת-אלוף ששימש כמזכיר הצבאי לראשי הממשלה יצחק רבין ומנחם בגין.
אולם בהמשך נחשף, כי מספר אנשי עסקים ישראלים שילמו שוחד לבכירי המדינה, במטרה לזכות בעסקאות ממשלתיות.
פרובינציית סיסתאן ובַלוּצִ'סְתאן (בפרסית: استان سیستان و بلوچستان) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן והגדולה בשטחה, 181,785 קמ"ר.
הפרובינציה נמצאת בדרום-מזרח איראן, ובירתה היא העיר זאהדאן.
הפרובינציה היא מוקד הפעילות של ג'ונדאללה, ארגון טרור בלוצ'י-סוני.
פרובינציית סיסתאן ובלוצ'סתאן גובלת עם הפרובינציות כרמאן, הורמוזגאן ודרום ח'וראסאן.
היא גובלת גם במדינת פקיסטן ממזרח ואפגניסטן מצפון מזרח.
שמה של פרובינציית סיסתאן ובלוצ'סתאן נגזר משמן של שתי קבוצות אתניות שמושבן באזור.
המחוז הוא חלק מחבל הארץ בלוצ'יסטן ורוב האוכלוסייה שייכים לקבוצה האתנית בלוצ'ים, ומדברים בשפה הבלוצ'ית.
בצפון הפרובינציה יש ריכוז פרסי שמדבר ניב של השפה הפרסית המכונה סיסתאני.
בלוצ'ים הם מוסלמים סונים וכיוון שאיראן היא מדינה שיעית השלטונות מדכאים את האוכלוסייה הבלוצ'ית, ועמדות השליטה והכוח בפרובינציה נמצאות בידי הפרסים השיעים דוברי הסיסתאני.
ארגון ג'ונדאללה הוא ארגון טרור בלוצ'י סוני שמתקומם נגד דיכוי הבלוצ'ים באיראן.
מרכז פעילותו בתוך איראן הוא במחוז סיסתאן ובַלוּצִ'סְתאן.
הארגון פועל גם דרך המדינות אפגניסטן ופקיסטן ומונה כמה מאות לוחמי גרילה המבצעים פיגועים נגד השלטונות באיראן.
ביוני 2010 הוציאה להורג ממשלת איראן את מנהיג הארגון עבד אל-מלכ ריג'י שנעצר בפברואר באותה שנה כשטס מדובאי לקריגיסטאן.
ריג'י הואשם ב-79 סעיפים של פשעים שונים ונגזר עליו עונש מוות בתלייה.
בין הפיגועים הידועים של הארגון באיראן:
ב-18 באוקטובר 2009: פיגוע במחוז סיסתאן ובלוצ'סתאן נגד צמרת הפיקוד של משמרות המהפכה האסלאמית שהגיע לביקור בעיר פישאן בדרום-מזרח איראן הקרובה לגבול פקיסטן.
בפיגוע נהרגו 15 בכירים במשמרות המהפכה.
אחד הבכירים שנהרגו היה גנרל נור עלי שושתרי, סגן מפקד הכוחות הקרקעיים של משמרות המהפכה.
הרוג נוסף היה מפקד מחוז סיסתאן ובלוצ'סתאן של משמרות המהפכה, מוחמד זאדה.
ב-15 ביולי 2010 נטל הארגון אחריות על פיגוע התאבדות כפול בעיר זהדאן בירת מחוז סיסתאן ובלוצ'סטאן.
שני הפיצוצים אירעו מחוץ למסגד הגדול בזאהדאן.
ב-15 בדצמבר 2010: הארגון ביצע פיגוע במסגד שיעי בעיר ג'ובהאר שבמחוז סיסתאן ובלוצ'סתאן.
כיום הפרובינציה היא אחת הפרובינציות הנחשלות והעניות ביותר של איראן.
עם זאת, קיימות תוכניות של ממשלת איראן המיועדות לשינוי המצב.
העיר זאהדן מחוברת לקואטה בפקיסטן כבר כמאה שנים ברכבת.
קיימת גם רכבת מהעיר באם שבמחוז כרמאן לעיר זאהדאן.
במחוז גם שני שדות תעופה, שדה התעופה זאהדאן שנמצא במזרח העיר זאהדאן ושדה התעופה צ'אבהאר הנמצא בדרום המחוז.
מחוז סיסתאן ובלוצ'סטן מהווה כיום את אחד האזורים היבשים ביותר באיראן, עם עלייה קלה בגשם ממזרח למערב, ועלייה ניכרת של לחות באזורי החוף.
המחוז כפוף לרוחות עונתיות מכיוונים שונים.
רעידת האדמה בסיסתאן ובלוצ'סתאן (2013)
ב-16 באפריל 2013, בשעה 3:14 אחר-הצהריים, רעידת אדמה במגניטודה 7.5 הכתה את הפרובינציה.
34 הרוגים ו-80 פצועים דווחו כתוצאה מאסון טבע זה.
סיעה פנים-מפלגתית היא התארגנות של חברי מפלגה במסגרת המפלגה ובתוכה, למען קידום אינטרס אישי או אידאולוגי מסוים (למשל סיעת הקיבוץ הדתי במפד"ל).
סיעה פנים-מפלגתית מוגדרת כ"כוח המתחרה ברכישת השפעה על המוסדות המרכזיים של השלטון הפנים-מפלגתי, על ניסוח מדיניות המפלגה ומינויה למשרות ציבוריות" (זריצקי).
יש המגדירים סיעה כ"קבוצה בעלת זהות קולקטיבית המושתתת על ערכים ו/או אינטרסים שווים, המטילה מרות ומשמעת על חבריה, מאורגנת לבצע פעולה שבמרכזה המרה או השפעה על המדיניות או ההנהגה של המפלגה.
יש הרואים בסיעה בעלת כוח וארגון משל עצמה, קבוצה פנים-מפלגתית בעלת מטרות מובחנות.
ברוב המפלגות בישראל פעלו מאז ומתמיד סיעות פנימיות.
הדוגמה הבולטת ביותר הנה הסיעות הפנימיות המאורגנות שפעלו בתחום ההסתדרות, ארגוני העובדים, למשל "איגוד העובדים הליברלים", שפעלו במפלגה הליברלית, עת הייתה חטיבה בליכוד, "סיעת תכלת לבן" של תנועת החרות בהסתדרות, ופעילי ההסתדרות שפעלו כל העת במפא"י, מערך, ואחר כך מפלגת העבודה.
כיום הסיעות הן סיעות בעלות גוון אישי יותר דהיינו: תומכות באישיות זו או אחרת במאבקה לזכות במיקום גבוה בצמרת המפלגה.
כאשר הוקמה קדימה היה הדבר ראשית סביב התארגנות סיעתית סביב אריאל שרון, אשר פרש מהליכוד במאבקו מול אישים אחרים כגון: בנימין נתניהו אשר נשאר במסגרת מפלגת הליכוד.
הדמוקרטיה הפנים-מפלגתית בישראל ושיטות הבחירות הפנים-מפלגתיות: פריימריס או בחירות במרכז המפלגה מושפעות ממעמדן של הסיעות הפנים-מפלגתיות המחלקות ביניהן אזורי השפעה ועוצמה, המשפיעות על כל המערכת הפוליטית בישראל כמו גם בעולם (שוורץ,1991).
צעירי אגודת ישראל בתוך אגודת ישראל
שלומי אמוני ישראל בתוך אגודת ישראל
הליכודניקים החדשים והליכודניקים החדשים – הקבוצה הדמוקרטית שמקדמים אג'נדה ליברלית-דמוקרטית בתוך הליכוד
פרנסיסקו חאבייר מוניוס יומפארט (בקטלאנית: Francisco Javier Muñoz Llompart; שם מקוצר: סיסקו, נולד ב-5 בספטמבר 1980) הוא מאמן כדורגל וכדורגלן עבר ספרדי, אשר שיחק בעמדת הקשר הקיצוני.
כמאמן, הוא זכה באליפות אחת עם קבוצת דינמו טביליסי.
מוניוס נולד בעיר מנקור בספרד, הוא אחיו הגדול של שחקן הכדורגל, טוני מוניוס והחל את קריירת המשחק שלו בקבוצת הנוער של מיורקה.
בעונת 1998/1999, החל את קריירת הבוגרים בקבוצת מיורקה ב', במדיה שיחק עונה אחת.
בתחילת עונת 1999/2000, חתם בקבוצת ולנסיה ב' והושאל מספר פעמים לקבוצת רקראטיבו ולבה וטנריפה.
בעונת 2003/2004, חתם בקבוצת הבוגרים של ולנסיה, מליגת הכדורגל הבכירה בספרד וזכה עימה באליפות ספרד, גביע אופ"א והסופר קאפ האירופאי.
בעונת 2005/2006, חתם בקבוצת ריאל בטיס ושיחק במדיה כ-4 שנים.
בעונת 2011/2012, חתם בקבוצת דינמו טבילסי מליגת העל הגיאורגית.
בשנת 2017, החל מוניוס את קריירת האימון שלו לאחר שמונה למאמן זמני בקבוצת פובלה דה מפומט.
בחודש אוגוסט 2020, מונה למאמנה של קבוצת דינמו טביליסי וזכה עימה באליפות בסיום העונה.
בחודש דצמבר 2020, מונה למאמנה של קבוצת ווטפורד לאחר פיטוריו של ולדימיר איביץ', זכה בפרס מאמן חודש מרץ והוביל את קבוצתו לעליה היסטורית לפרמייר ליג.
בתחילת עונת 2020/2021, פוטר מקבוצת ווטפורד לאחר כ-7 מחזורי ליגה.
בתאריך 27 באוקטובר 2021, מונה למאמנה של קבוצת וסקה מליגת המשנה הספרדית.
מחוז סיסקיו הוא מחוז בצפון-מערב מדינת קליפורניה בארצות הברית.
נכון למפקד האוכלוסין של 2020 הייתה האוכלוסייה 44,076 נפשות.
מושב המחוז הוא העיירה ואיריקה והנקודה הגבוהה ביותר שלו היא הר שסטה.
מחוז סיסקיו נמצא באזור של קליפורניה יחד עם גבול אורגון.
בשל פעילויות הנופש בחיק הטבע, הר שסטה, הנהר מקלאוד וההיסטוריה של הבהלה לזהב, זהו יעד תיירותי חשוב במדינה.
מחוז סיסקיו נוצר ב-22 במרץ 1852 מחלקים ממחוזות שסטה וקלאמת, ונקרא על שם רכס הרי סיסקיו.
חלקים מהשטח של המחוז הועברו למחוז מודק ב-1855.
המחוז הוא האתר של החלק המרכזי של שביל סיסקיו, אשר עבר בין העמק המרכזי של קליפורניה לאזור הפסיפיק נורת' וסט.
שביל סיסקיו עקב אחר שבילי הליכה של הילידים, והורחב על ידי ציידי פרוות הבונים של חברת מפרץ הדסון בשנות ה-30 של המאה ה-19. אורכו גדל על ידי מחפשי הזהב במהלך הבהלה לזהב בקליפורניה.
לאחר גילוי זהב בכמות משמעותית ליד ואיריקה בקליפורניה של ימינו, בשנת 1851, הוצף האזור במחפשי זהב.
אירוע זה תואר בפירוט על ידי ברומן האוטוביוגרפי למחצה שלו "חיים בין בני המודק" (Life Amongst the Modocs).
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-19, הביאה בניית מסילת הרכבת של חברת הרכבת סנטרל פסיפיק (Central Pacific Railroad) לאורך שביל סיסקיו את הגל הראשון של תיירים.
המבקרים נמשכו לאתרי הנופש הרבים של המחוז, ולצוד או לדוג באזור הבתולי ברובו.
חברת הרכבת סאות'רן פסיפיק, היורשת של חברת הרכבת סנטרל פסיפיק, כינתה את קו הרכבת שלה "דרך אלף הפלאים" (The Road of A Thousand Wonders).
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20, היה מחוז סיסקיו היה משכנה של תנועת הרצינית למחצה, שביקשה ליצור מדינה חדשה מכמה מחוזות של צפון קליפורניה ומהמחוזות הסמוכים של דרום אורגון.
התנועה חוותה תחייה במאה ה-21.
מקור השם סיסקיו אינו ברור.
המחוז הוא משכנה של , קהילה רצונית שנוסדה בשנת 1968 עם הסיסמה "ארץ חופשית לאנשים חופשיים".
ב-4 בספטמבר 2013, התקבלה החלטה במועצת המפקחים של מחוז סיסקיו להתחיל בתהליך התנתקות ממדינת קליפורניה ברוב של 4 נגד 1, אבל תושבי המחוז דחו רעיון זה.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחו הכולל של המחוז הוא 16,440 קילומטרים רבועים, מתוכם 16,260 קילומטרים רבועים הם יבשה ו-180 קילומטרים רבועים (1.1%) הם מים.
זהו המחוז החמישי בגודלו לפי אזור בקליפורניה.
מחוז סיסקיו מגוון מבחינה גאוגרפית.
מהר שסטה הנישא (גובה 4,319 מטרים) ליד מרכז המחוז, ועד אגמים ויערות עבותים, כמו גם מדבר, צ'פארל ומפלים מרהיבים, המחוז נודע באתרים לדיג הטרוטה בנהרות ובנחלים, כגון הנהרות סקרמנטו ומקלאוד.
המחוז זרוע גם באגמים ובמאגרי מים, כמו ו.
בהר שסטה עצמו יש מרכז ספורט חורף.
ב הפסטורלי בחלק המערבי של המחוז יש הרבה כרי דשא רחבים עם מוקפים בעצים, המאפשרים קיום של חוות בקר גדולות.
באגנים של צפון-מזרח מחוז סיסקיו, כולל אגני עמק ביוט (Butte Valley), אגן אגם קלאמת התחתון ואגן אגם טולי, יש כמה מהקרקעות העמוקות והעשירות ביותר במדינה שבהן מגדלים אלפלפה, תפוחי אדמה, חזרת הגינה ושעורה לייצור בירה.
משתלות עמק ביוט הן המקור המוביל לצמחי תות שדה ברמה הגבוהה ביותר באמריקה הצפונית.
תוואי הטבע של המחוז משמשים לרוב בימינו לסקי, סנובורד, סיורים רגליים, אופני הרים, מחנאות ונופש באזורי הטבע הבראשיתיים, שכן הנוהג ההיסטורי של כריתת עצים הופסק במידה רבה עקב תקנות הסביבה של הממשל הפדרלי ושל המדינה.
המים של המחוז נחשבים טהורים ושופעים מספיק כדי שהמחוז יהווה מקור לכמויות משמעותיות של מים מינרליים בבקבוקים, במפעלים הפזורים ברחבי הארץ.
מפעל גדול של חברת גייזר קריסטל (Crystal Geyser) נמצא בבסיס הר שסטה, ליד העיירה ויד (Weed).
חלק גדול מהמחוז מיוער בצפיפות, בייחוד ברכסי סיסקיו וקסקייד, וכולל יערות אלון משמעותיים ויערות מחטניים מעורבים.
בהם אורן, אשוח, קלוצדרוס מפושק, אלון וקטלב.
מחוז סיסקיו הוא גם בית הגידול של העץ הנדיר, שגדל רק באחד עשר מקומות פזורים בעולם, חמישה מהם נמצאים במחוז סיסקיו.
מחוז סיסקיו הוא המקום הצפוני ביותר בתחום התפוצה של , מין שיח עד עץ קטן אנדמי לקליפורניה ונפוץ בה.
היער הלאומי קלאמת משתרע על 6,900 קילומטרים רבועים כולל שטחים במחוז סיסקיו כמו גם במחוז ג'קסון באורגון.
מחוז ג'וזפין, אורגון – צפון מערב
מחוז ג'קסון, אורגון – צפון
מחוז קלאמת, אורגון – צפון-מזרח
מחוז דל נורטה – מערב
חברת Siskiyou Transit And General Express מפעילה אוטובוסים המקשרים בין האזורים המאוכלסים ביותר של המחוז.
חברת הרכבת של מדינת קליפורניה מפעילה קווי אוטובוסים מסקרמנטו וממדפורד באורגון, עם עצירות בוואיריקה, ויד, מאונט שסטה ודנסמויר, עבור נוסעים המתחברים לרכבות אמטרק וממנה בסקרמנטו או סטוקטון.
מחוז סיסקיו הוא בעלים ומתפעל של , , , ו (כולם תעופה כללית).
ו נמצאים גם הם בתוך המחוז.
שדות התעופה הקרובים ביותר לטיסות פנים מסחריות הם מצפון למחוז במדפורד באורגון, , צפונית-מזרחית למחוז בקלאמת פולס באורגון, ו מדרום למחוז ב בקליפורניה.
סיסקיו הוא מחוז רפובליקני חזק בבחירות לנשיאות ולקונגרס.
המועמד הדמוקרט האחרון שזכה ברוב במחוז היה לינדון ג'ונסון ב-1964; עם זאת, ביל קלינטון זכה במספר קולות הרב ביותר ב-1992.
מחוז סיסקיו נמצא במחוז הקונגרס הראשון של קליפורניה, המיוצג על ידי הרפובליקני דאג למלפה.
בבית המחוקקים של המדינה נמצא מחוז סיסקיו במחוז הסנאט הראשון, ומיוצג על ידי הרפובליקני בריאן דאהל, ובמחוז האספה הראשונה, המיוצג על ידי מייגן דאהל הרפובליקנית.
ב-4 בנובמבר 2008, מחוז סיסקיו הצביע ב-60.1% בעד הצעה 8 (Proposition 8) אשר תיקנה את חוקת קליפורניה כדי לאסור נישואים חד-מיניים.
התיקון בוטל ב-2010 על ידי בית המשפט הפדרלי שקבע כי הוא נוגד את החוקה.
דנסמויר ומאונט שסטה הצביעו נגד הצעה 8.
ב-4 בספטמבר 2013, התקבלה החלטה ברוב של 4 נגד 1 במועצת המפקחים של מחוז סיסקיו להתחיל בתהליך התנתקות ממדינת קליפורניה כדי להקים מדינה מוצעת בשם ג'פרסון, אבל תושבי המחוז דחו רעיון זה.
מהלך דומה נעשה ב-1941, אך נגנז עקב המתקפה על פרל הארבור.
מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010 דיווח על אוכלוסייה של 44,900 נפשות במחוז סיסקיו.
צפיפות האוכלוסין הייתה 3 לקילומטר רבוע.
היו 21,947 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של אחת לקילומטר רבוע.
ההרכב הגזעי של המחוז היה 87.1% לבנים, 1.3% שחורים או אפרו-אמריקאים, 3.9% ילידים אמריקאים, 1.2% אסייתים, 0.1% תושבי מאיי האוקיינוס השקט, 2.8% מגזעים אחרים ו-3.7% משני גזעים או יותר.
7.6% מהאוכלוסייה היו היספנים או לטינים מכל גזע.
נכון למרץ 2012, קבוצות המוצא הגדולות ביותר בדיווח עצמי במחוז סיסקיו הן 15% גרמנים, 13% אנגלים, 12% אירים ו-6% איטלקים.
היו 18,556 משקי בית, מתוכם ל-27.6% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 51.7% היו זוגות נשואים שחיו יחד, ל-10.1% הייתה בעלת בית אישה ללא בעל נוכח, ו-34.1% היו בלתי נשואים.
28.6% מכלל משקי הבית היו יחידים, ול-12.8% היה מישהו שחי לבדו בן 65 ומעלה.
גודל משק הבית הממוצע היה 2.35 וגודל המשפחה הממוצע היה 2.87.
הגיל החציוני היה 43 שנים.
ההכנסה החציונית למשק בית במחוז הייתה 29,530 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 36,890 דולר.
לגברים הייתה הכנסה חציונית של 31,936 דולר לעומת 22,650 דולר לנשים.
ההכנסה לנפש במחוז הייתה 17,570 דולר.
סיסמת השבוע היה עיתון קיר שהוציאה לאור מחלקת התעמולה של המפלגה הנאצית מ-1937 עד 1943. ההיסטוריון ג'פרי הרף מתאר את "סיסמת השבוע" בתור "ההיבט הנפוץ והפולשני ביותר במתקפה החזותית של הנאציזם...
שום צורה של תעמולה חזותית נאצית לא תרמה תרומה כה מכרעת להצגת אירועי השעה על ידי המשטר".
הרף טוען שהאמן הנאצי הנס שווייצר השפיע על הקמת "סיסמת השבוע".
דף זה החל להתפרסם באוקטובר 1937. מאמר ב-Unser Wille und Weg, "רצוננו ודרכנו", העלון הפנימי של ה-RPL, משרד התעמולה הנאצי (Reichspropagandaleitung der NSDAP), קבע ביוני 1936:
"אסור ש'סיסמת השבוע' ייעדר משום מקום!
זהו עיתון הקיר הרשמי היחיד של ה-NSDAP.
הוא מציג את המילים המאוחדות שפרסמה מנהלת התעמולה של הרייך, מילים המתייחסות לאירועים הפוליטיים החשובים ביותר.
'סיסמת השבוע' חייבת לחדור לכל קהילה בעם."
ב-23 בספטמבר 1939, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הדגיש שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס את חשיבות הכרזות למאמצי התעמולה הנאצית: "מעל הכל - סיסמת השבוע".
"סיסמת השבוע" שילב סגנונות מרובים, כולל מאמרי מערכת, עלונים, פוסטרים ועיתונות צהובה.
האנטישמיות הייתה שולית ב"סיסמת השבוע" אך מ-1940 הפכה לנושא מרכזי.
שליש מהפוסטרים מ-1941 עד 1943 ביטאו אנטישמיות.<ref<</ref> שישה גיליונות עסקו בנושא "גרמניה חייבת להיכחד!" כשהכוונה הייתה לכוונה-לכאורה של היהודים ובעלות הברית להשמיד את האוכלוסייה הגרמנית.
הכרזות האשימו שוב ושוב את היהודים בפתיחת המלחמה ובכוונתם להשמיד גרמנים.
ביום שלפני הכרזת המלחמה של גרמניה הנאצית נגד ארצות הברית, פרסם "סיסמת השבוע" גיליון עם תרשים המראה את הקונספירציה היהודית הבינלאומית לכאורה שחיברה את רוזוולט, צ'רצ'יל וסטלין.
הרף טוען כי לגרמנים שלא היו להם מקורות מידע אחרים, "התמונה והטקסט של עיתון הקיר הציעו הסבר משכנע לכאורה כיצד היהודים, שהיו כה מועטים, הצליחו כל כך בתכנון זממם נגד גרמניה".
בכרזה זו ואחרות שולבה אנטישמיות עם אנטי-אמריקניות, אנגלופוביה ותאוריית הקשר של הבולשביזם היהודי.
הכרזות פורסמו בגודל של 54 על 135 ס"מ, או לחלופין מטר על 2.12 מטר.
הם תוכננו כך שייקראו על ידי מספר אנשים בו-זמנית ממרחק של כמה מטרים והשתמשו בצבעים ובגרפיקה כדי למשוך תשומת לב.
לצד הכרזות פרסמה המפלגה הנאצית גרסאות מיניאטוריות בגודל קלפי משחק, שצורפו לעיתים קרובות לעלוני התקשורת הרשמית.
כ-125,000 עותקים בגודל כרזה הודפסו מכל גיליון ופורסמו ב"כל מקום ציבורי שניתן להעלות על הדעת", כך שלדברי הרף, אנשים בגרמניה "לא יכלו להימנע" מלראות אותו.
באביב ובקיץ 1940 דיווחה המפלגה הנאצית כי היו 63,121 הזמנות לכרזה: 34,635 מ"חזית העבודה הגרמנית" של רוברט ליי, 10,940 מארגוני רופאים ו-5,960 מבעלי ברים, מסעדות ועסקים דומים.
ב-5 במאי 1943 הודיעה מנהלת התעמולה של הרייך למשרדי התעמולה האזוריים כי היא מסיימת את הפקת "סיסמת השבוע" בשל דרישות התקציב של המלחמה וגיוס חברי מפלגה נוספים לשירות צבאי.
הכרזות נודעו בשימוש הרב בסימני קריאה, סימן היכר של צורת השפה הגרמנית בה השתמש המשטר הנאצי.
מ-1942 עד 1945, גרסאות מוקטנות מזויפות הופקו כתעמולה שחורה על ידי מנהל הלוחמה הפוליטית והושלכו על ידי מטוסי בעלות הברית מעל גרמניה.
ב-11 במרץ 1943, מטוסי בעלות הברית הפיצו עלון על הניצחון הגרמני:
"מכה על מכה חובטים הכוחות המזוינים הגרמניים באויבינו ביבשה, בים ובאוויר!
מאז תחילת מתקפות האביב, מסיום הלחימה בחצי האי קרץ' ועד לסיום הקרב על סטלינגרד, נהרגו 960,000 חיילים גרמנים.
מתחילת המערכה הרוסית ב-22 ביוני 1941 אבדו 4,600,000 חיילים גרמנים בהרוגים, פצועים קשה או נעדרים.
בית הקברות שנכבש לאחרונה על ידי חיילינו ב-1942 ברוסיה הסובייטית גדול יותר מהאי הבריטי.
מנהל לוחמת התעמולה, ספטון דלמר, כתב שהעלון הזה הוא פרודיה מכוונת על עלון אמיתי דומה של "סיסמת השבוע", שדיבר על ניצחונות גרמנים ממשיים.
הצעקה היא סיסמת תנועת החות'ים בתימן ("אנצאר אללה"), שנוסחה בידי מייסד התנועה חוסיין בדר א-דין אל-חות'י.
נוסח הסיסמה: "אללה אכבר, מוות לאמריקה, מוות לישראל, קללה על היהודים, ניצחון לאסלאם".
היא נכתבת לרוב על דגל לבן עם מסגרת ירוקה, כשהמשפט הראשון והאחרון כתובים בירוק והיתר באדום.
מקורה מיוחס למהפכה האיראנית, אך הנסיבות המדויקות שנויות במחלוקת.
לפי גרסה אחת, אל-חות'י אימץ אותה לאחר שראה צילומים מהאינתיפאדה השנייה בשנת 2000. בדרשה מ־2002 הסביר כי כלל בה יהודים משום שלדבריו "הם מניעים את העולם" .
מאז אוקטובר 2023, עם הצהרת החות'ים על מלחמה בישראל בעקבות מלחמת חרבות ברזל, נצפתה הסיסמה לצד דגלי פלסטין ותימן.
סיסקו קיד היא סדרת טלוויזיה אמריקאית ששודרה בסינדיקציה בין השנים 1950 ל-1956. התוכנית התבססה על הדמות הבדיונית סיסקו קיד שנוצרה במקור על ידי או.
הנרי בסיפורו הקצר "The Caballero's Way" משנת 1907. סדרת הטלוויזיה הייתה מהראשונות שצולמו בצבע, אם כי שודרה במקור בשחור-לבן.
עלילת הסדרה מתמקדת בהרפתקאותיהם של הגיבור הכריזמטי והאמיץ סיסקו קיד והעוזר הנאמן שלו, פנצ'ו, בעודם מטיילים ברחבי המערב הישן של אמריקה, פועלים לתקן עוולות שונות, ועוזרים לנזקקים.
בכל פרק הופיעו סיסקו ופנצ'ו נתקלו בפורעי חוק שונים, אנשי חוק מושחתים ואזרחים שונים שזקוקים לעזרתם.
דאנקן רנלדו בתפקיד סיסקו קיד - הגיבור הנועז והאצילי של הסדרה אשר הוא אקדוחן מיומן.
ליאו קאריו בתפקיד פנצ'ו - בן לוויה הנאמן של סיסקו.
סייף הוא ספורט לחימה שהתפתח מתוך טכניקת קרב.
מקור הסיוף בקרב חמוש, לרוב בין שני אנשים (דו-קרב), שבו משתמשים בנשק קר דמוי חרב קטנה בעל להב ארוך ובמגן יד.
את התקפת אחד היריבים הודף היריב השני בעזרת הלהב של כלי הסיוף שלו.
בסיוף מתקיים מגע ישיר בין כלי הנשק.
הסיוף הוא ספורט אולימפי, ונמנה עם ענפי הספורט המייסדים עם חידוש המשחקים בעת החדשה.
ענף הסיוף מחייב ריכוז, הפעלה של הגוף וקואורדינציה, ובאותה מידה גם כוח פיזי רב ומהירות מרובה ולכן נחשב לענף ספורט מתוחכם וקשה, פיזית ומנטלית.
הסיוף, כמו האיגרוף וההיאבקות, הוא אחד מענפי הקרב המוקדמים ביותר, והתפתח כענף ספורט ואימון מתוך צורת הקרב המלחמתית.
סיוף לצורכי ספורט ואימון היה קיים במזרח אסיה, ביפן ובאפריקה בעזרת מקלות.
בעידן העתיק התקיימו בתי ספר לסיוף, ובאימפריה הרומית של אוגוסטוס נהגו הצעירים לצפות בקרבות סיוף.
עם ההתחמשות המסיבית ברובים בסוף המאה ה-15 החל השריון לאבד מחשיבותו ולכן החרב הכבדה החלה להיעלם משדות הקרב, ודרך כוכבו של הסיוף בחרב קלה, שעבורו נכתבו קובצי חוקים וספרי לימוד (לראשונה ב-1410, באיטליה).
מאיטליה התפשט הסיוף בסייף (רומח) לצרפת, שם פרח.
הכנסת השימוש במסיכות פנים הפחיתה את הסיכון הכרוך בסיוף.
ב-1570 המציא הצרפתי אנרי סן דידייה את רוב מושגי הסיוף המשמשים עד היום.
בגרמניה היה נפוץ הסיוף בעיקר באוניברסיטאות, בצורה של סיוף סטודנטיאלי (Mensur), שדחקה את רגלי הסיוף כספורט.
כיום מציין המושג "סיוף" בעיקר את ספורט הסייף, שהוא ענף ספורט אולימפי.
קיים גם "סיוף סטודנטיאלי" (Mensur), שנהוג בקרב אגודות סטודנטים שמרניות במרכז ומזרח אירופה.
ספורט הסיוף הוא קרב, שבו מנסים שני מתחרים לפגוע זה בזה באמצעות נשק בתנועת דקירה או הצלפה.
כלי הנשק שבהם משתמשים בתחרויות הם הרומח ("פלורט"), הדקר והחרב.
הרומח והדקר הם כלי דקירה טהורים, ואילו החרב משמשת להצלפה ולדקירה כאחד.
הקרב מתנהל על מסלול ארוך וצר (Planche בצרפתית).
אורך המסלול 14 מטר ורוחבו 2-1.5 מטרים.
בהתאם לכלי הנשק שבשימוש מזכות פגיעות באזורי גוף שונים בנקודה.
בעבר היה נהוג שהסייף שספג פגיעה היה מכריז טושה.
כיום נמדדות פגיעות אלו באמצעות ציוד חשמלי מיוחד.
המנצח הוא הראשון שצובר מספר מסוים של פגיעות מזכות ביריבו, או זה שמוביל בסיום הזמן החוקי (3 דקות נטו או 5 פגיעות בשלב הראשון ו-9 דקות נטו או 15 פגיעות החל מסיבוב התחרויות השני).
השפה הרשמית של הסיוף היא צרפתית.
הסיוף נמנה עם ענפי הספורט "המייסדים" של אולימפיאדת אתונה (1896), שם התחרו בחרב, בסייף (רומח) ובתחרות נפרדת לסייף (רומח) למורי סיוף.
תחרות הדקר נוספה באולימפיאדת פריז (1900), ומאז אולימפיאדת אנטוורפן מתנהלות התחרויות לגברים במתכונתן הנוכחית בתחרויות יחידים ובקבוצות בענפי הסייף (רומח), הדקר והחרב.
באולימפיאדת אנטוורפן השתתפו לראשונה גם סייפות, בתחרות הסייף (רומח) ליחידות.
באולימפיאדת רומא (1960) נוספה התחרות הקבוצתית בסייף (רומח), באולימפיאדת אטלנטה (1996) נוספו תחרויות הדקר לנשים, ליחידות ולקבוצות.
רק באולימפיאדת אתונה (2004) התחרו הנשים לראשונה בחרב ליחידות, ותחרות הסייף (רומח) הקבוצתית הופסקה.
הפדרציה הבינלאומית לסיוף היא המחליטה לקראת כל אולימפיאדה אילו תחרויות יתקיימו בה, כך שמספר התחרויות בסיוף יעמוד על עשר.
תנוחת הסיוף היא היעילה ביותר כתנוחת מוצא וסיום לכל התנועות על מסלול הסיוף.
היא מוגדרת על פי המאפיינים הבאים:
מיקום כפות הרגליים ביחס למסלול הקרב - כף הרגל הקדמית ניצבת במרחק של 1.5 עד 2 כפות רגליים לפני כף הרגל האחורית ובניצב לה.
או פחות או יותר ברוחב הכתפיים.
מרכז הכובד מאונך מעל משטח התמיכה.
נקודות המשען העיקריות הן כדוריות כף הרגל.
סיבוב הכתפיים והאגן בזווית של כ-25 מעלות ביחס למישור הקרב.
חריגות מתנוחה זו אצל סייפים מצליחים נובעות לרוב משיקולים טקטיים, אך לעיתים קרובות הן בעלות סיבות אנטומיות ופיזיולוגיות ואין מענישים עליהן בשיפוט.
תנוחת הסיוף אינה מצב נייח, ומטרתה לאפשר תנועות חופשיות וזריזות.
ציוד המדידה החשמלי משמש בכל התחרויות ולרוב גם באימונים (סייפים קלאסיים סירבו להשתמש בו, כי האמינו שיש לו השפעה שלילית על סגנון הסיוף שלהם).
כאשר פוגע אחד המתחרים ביריבו בעוצמה נדרשת, נסגר מעגל חשמלי, שמחולל תגובה בלוח התוצאה במראה ובצליל.
בענף הרומח, כאשר הפגיעה היא מחוץ לאזור החוקי, נדלק אור לבן, וכאשר הפגיעה חוקית נדלק אור ירוק או אדום.
בענף החרב פגיעות לא חוקיות אינן מוצגות כלל, והקרב אינו נפסק.
שופט הקרב מתבונן בסייפים ובמכשיר התצוגה כדי לקבוע מתי אירעה פגיעה חוקית.
ההחלטה הסופית היא של השופט, ולא של מכשיר המדידה.
כדי לאפשר את המדידה החשמלית נדרשים הסייפים ברומח וחרב ללבוש, בנוסף על לבושם הרגיל, שכבת ביגוד נוספת, מוליכת חשמל.
סייפי רומח לובשים פריט ביגוד חשמלי המכסה את כל הגֵו.
אצל סייפי החרב מכוסים פלג הגוף העליון והידיים, ומסכת הפנים מוליכה חשמלית אף היא.
אצל סייפי דקר נחשב הגוף כולו לאזור פגיעה חוקי, ולפיכך יש צורך בפריטי ביגוד מוליכים.
בכל הענפים מחובר גם כלי הנשק למערכת המדידה.
מסלול הסייף מוארק, כדי שלא להציג פגיעות של הנשק ברצפה.
ברומח ובדקר ישנו מפסק חשמלי בקצה הנשק, שעליו יש להפעיל משקל של 500 גרם (רומח) או 750 גרם (דקר), כדי לסגור את המעגל החשמלי.
בחרב מספיק מגע של חלק כלשהו של הלהב.
מכשיר המדידה החשמלי הוכנס לשימוש בדקר ב-1936, ברומח ב-1957 ובחרב ב-1987, באליפות העולם הראשונה לקדטים בכפר המכביה בישראל.
בסיוף המודרני, כמו גם בסיוף הקלאסי, קיימים כאמור שלושה סוגי כלי נשק: דקר, סייף (רומח) וחרב.
כלי נשק אלו עברו תהליך של תיקנון בסוף המאה ה-19. הרומח, שהוא הכלי הקל יותר, הומצא להיות כלי אימונים לדקר, כדי שהאימון יהיה אפקטיבי יותר, ויוכלו לעבוד על טכניקת קרב.
סייפים בתחילת דרכם מתחילים לרוב בענף הסייף (רומח), כדי ללמוד את יסודות הסיוף ביתר קלות.
בשל משקלו הנמוך, מתאים הרומח גם לילדים.
בעבר יכלו נשים להתחרות רק בענף הרומח, בשנות השמונים הצטרפו הנשים לענף הדקר הפופולרי ואף לענף החרב.
הרומח (foil) הוא כלי דקירה, כלומר הפגיעות צריכות להתבצע במגע של חוד הלהב ביריב.
אזור הפגיעה החוקי בסייף (רומח) הוא רק אזור הגו והמפשעה, המכוסה בביגוד החשמלי של היריב.
הראש, הזרועות והרגליים אינם אזורי פגיעה חוקיים.
הרומח או פלורט פותח מהחרב הקטנה (Small sword) של המאה ה-18, ככלי לאימון ולתחרויות בסיוף.
עקב הלהב הקשיח והחד של החרב הקטנה, דו-קרב אמיתי הסתיים לא פעם בפגיעות קטלניות, ולצורך אימון בטיחותי צויד הרומח בלהב דק וגמיש, ובמגן יד דמוי פעמון.
קצה הלהב בסייף (רומח) הספורטיבי הוא קהה.
המפסק החשמלי שמותקן בו צריך להילחץ על ידי משקל של 500 גרם כדי שתירשם פגיעה חוקית.
פגיעות עדינות יותר אינן נקלטות בציוד החשמלי.
ללהב חתך מלבני והוא הולך ומתעבה בקרבת מגן היד.
מגן היד העגול דומה לפעמון או לצלחת ומשמש להגנת כף היד.
לידו נמצא שקע חשמלי לחיבור כבל החשמל של ציוד המדידה.
לידית האחיזה של הרומח שלושה סגנונות שונים:
ידית אחיזה צרפתית - מוט ארוך וחלק, בעל עיקול לאחיזה נוחה.
ידית אחיזה איטלקית - קצרה יותר מהידית הצרפתית וישרה לגמרי.
אורכה הסטנדרטי הוא 8 ס"מ אך קיימות וריאציות שונות.
ידית אחיזה אורתופדית או דמוית אקדח - ידית מעוצבת לאחיזה צמודה של כף היד (נחשב גם כהשכיח והאפקטיבי ביותר בסייף המודרני).
בגלל עקרון זכות ההתקפה, היוזמה בקרב הרומח נוטה להשתלם, היריבים בתנועה מתמדת, ולרוב מתקבלת פגיעה חוקית בתוך פחות ממחצית הדקה.
הדקר (Épée) אף הוא יורשה של החרב הקטנה ששימשה לדו-קרב, אך בניגוד לרומח הוא פותח במאה ה-19, בתקופה שמסכות סיוף כבר היו בשימוש.
לכן הדקר יציב וכבד יותר מהרומח, ובעל מגן יד גדול יותר.
גם הדקר, כמו הרומח, הוא כלי דקירה.
זהו הכלי הפופולרי ביותר כיום, ובגביעי עולם ישנם לרוב למעלה מ-200 סייפים.
אזור הפגיעה החוקי בדקר הוא הגוף כולו, כולל הראש והרגליים.
הכלל הוא "כל פגיעה נחשבת".
לפיכך תיתכנה פגיעות כפולות (פגיעות של היריבים זה בזה בתוך 40 אלפיות השנייה) וכלל "זכות ההתקפה" אינו קיים.
בשל כללים אלה, מתרכז קרב הדקר לרוב בפגיעה בזרוע ובכף היד של היריב ובהגנת הזרוע של המתחרה עצמו, ואופי הקרב הוא טקטי יותר, ולכן "יחפשו" המתחרים את ההזדמנות המתאימה ויהיו זהירים יותר.
חלקי הדקר דומים בעיקרם לאלו של הרומח.
המשקל שיש להפעיל על חוד הלהב לרישום פגיעה הוא 750 גרם, ואורך הדקירה של לפחות מילימטר שלם.
ללהב חתך הדומה מעט לאות V.
הדקר הוא הענף הנפוץ מבין השלושה, בין היתר בזכות הנייטרליות של שופט הקרב.
כמו כן, הדקר הוא אחד המקצועות האישיים שמספר המשתתפים בהם הוא מהגדולים ביותר בענפי ספורט אולימפיים.
ישנם 2 סוגי אחיזה עיקריים, המתחלקים לעיצובים שונים:
צורת האחיזה הקלאסית, מתחלקת לרוב ל־2 סוגים, ידית צרפתית וידית איטלקית.
מתחלק לרוב לעיצובים שונים בעלי יתרונות שונים.
צורות האקדחים העיקריים הם - אקדח איטלקי, אקדח רוסי, אקדח גרמני ועוד.
החרב (Sabre) התפתחה מהחרב הצבאית של הפרשים הקלים של המאה ה-18. הלהב שטוח וקל.
החרב היא כלי דקירה והצלפה, כלומר הפגיעות יכולות להיעשות בכל חלקי הלהב.
אזור הפגיעה החוקי הוא כל פלג הגוף העליון, לרבות הראש והידיים.
להבדיל מברומח, אזור המפשעה אינו חוקי, וגבול אזור הפגיעה הוא קו אופקי מתחת לאזור הבטן בקו המותניים.
קרב החרב הוא על פי רוב מהיר יותר מקרב הרומח.
הפגיעות מתרחשות לרוב לאחר שניות מעטות.
כמו ברומח, תקף כלל זכות ההתקפה.
פגיעות לא חוקיות אינן מוצגות, והקרב אינו מופסק בגינן.
החרב בנויה בדומה לכלי הנשק שלעיל, אבל בקצה הלהב אין חיישן פגיעה.
החתך של להב החרב הוא כמעט מלבני.
אין בו חריץ לכבל החשמל, שכן הלהב כולו מוליך חשמל, כדי לנטר גם את פגיעות ההצלפה.
מגן היד של החרב הוא בעל צורה אחרת משל הרומח והדקר.
הוא דומה יותר לחצי כדור, ומכסה את כף היד גם בצידה.
ידית האחיזה של החרב היא רק בסגנון הצרפתי.
מטרת בגדי הסייף, המשמשים היום בענף הספורט, היא להגן על הסייפים.
פריטי הלבוש, הכפופים לתקני בטיחות מחמירים, הם כדלקמן:
מסכת סייף ממתכת מסורגת עם מגן צוואר.
יכולות להיות מסכות בצבעים שונים.
חליפת סייף עם חיבור בין הרגליים.
לחליפה יש שרוול כפול ביד המסייפת ולפיכך ישנם שלושה דגמים עיקריים - חליפה שמאלית, חליפה ימנית וחליפת סגירה אחורית, שבה בשני הצדדים יש שרוול כפול.
חליפה תחתונה (מגן חזה) מבד כמעט חסין מפני דקירה, המגינה על צד הגוף האוחז בנשק.
מגן חזה מפלסטיק קשיח לנשים.
כפפה עבה המתחברת והמגינה על גב היד.
קיימים סוגים רבים של כפפות בעלות יתרונות וחסרונות שונים, המספקות הגנה ואחיזה משופרים.
גרבי סייף ארוכים המגיעים עד לברכיים ומשלימים את ההגנה על הרגליים יחד עם מכנסי הסייף.
סייפי רומח וחרב לובשים בנוסף גם שכבת ביגוד חשמלית.
בתחרויות, החל מקטגוריית גיל הקאדטים, חייב ציוד המגן להיות בעל אישור רשמי של התאחדות הסייף העולמית, FIE.
בנוסף לכך, כל הבגדים, כולל המסכה, חייבים לעמוד בפני כוח של 800 ניוטונים,(משקל של 80 ק"ג.)
באופן מסורתי בגדי הסייף הם שחורים, אך בימים המודרניים הבגדים לבנים.
בימי הסייף ההיסטורי היו נוהגים המאמנים ללבוש מכנסיים שחורים וחולצה לבנה.
כיום מורי הסייף לובשים בגדי עור מגן שחורים.
מקובל ללבוש בגדים בצבעים שונים, אך אחידים (למרות זאת מקובל ללבוש בתחרויות בגדים לבנים).
כשניתן האות, מתייצבים המתחרים אצל שופט הקרב.
מי ששמו ננקב ראשון, ניצב לימין השופט.
הסייפים ביד שמאל ניצבים תמיד לשמאל השופט, כדי שיוכל לתת יותר תשומת לב ליד הלא מסייפת.
בשלב התחרות המוקדם נמשך הקרב שלוש דקות, או עד שאחד המתחרים צובר חמש פגיעות חוקיות.
מהשלב השני ואילך, שלושה שלישים בני שלוש דקות (עם הפסקה של דקה לאחר כל שלוש דקות) או עד צבירת 15 פגיעות חוקיות.
כאשר הקרב נעצר, למשל לאחר פגיעה או כאשר אחד המתחרים יוצא משטח המסלול, נעצר גם שעון הקרב.
בתום הזמן החוקי במצב של שוויון, מתחילה הארכה בת דקה.
אם במהלך ההארכה לא זכה אף סייף ביתרון, מנצח הסייף שזכה בהגרלה המוקדמת.
במהלך הקרב ניתן לעזוב את המסלול רק באישור השופט, לפי בקשה המתבצעת בהרמת היד החופשית.
תחרות קבוצתית – קרב בין שתי קבוצות עד 45 פגיעות לכל היותר.
בכל אחת מהקבוצות שלושה מתחרים (ומחליף אחד) המסייפים נגד השלושה האחרים, והניקוד מצטבר.
כל מערכה תהיה עד הכפולה הקרובה של 5 (קרב ראשון עד 5, קרב שני עד 10 וכדומה), או עד שלוש דקות נטו לכל מפגש.
הטקטיקה בתחרויות קבוצתיות שונה מזו שבתחרות היחידים, וחלק מהסייפים מגלים יכולות שונות מאוד בסוגי התחרויות השונים.
השופט יכול לפסוק למתחרים אזהרות כדלקמן:
כרטיס צהוב - למשל על לבוש פגום, על הסתרת אזור הפגיעה החוקי ביד החופשית, או על מגע גופני בין הסייפים, ועוד מספר אזהרות "קלות".
כרטיס צהוב שני בקרב הופך מידית לאדום, וכך כל צהוב אחר במשך הקרב.
ישנן אזהרות "שתופסות" למשך כל התחרות.
כרטיס אדום - מקנה ליריב נקודה באופן אוטומטי והכרטיס הצהוב לא נמחק.
כרטיס שחור - הכרטיס קיים בדרגות חומרה שונות.
מפסילה מהתחרות, מהטורניר, ממספר תחרויות וכו'.
למשל על פגיעה ביריב בעזרת מגן היד.
יכול להינתן גם על חריגות מהפרוטוקול, כמו התנהגות לא ספורטיבית - זריקת מסכה או הימנעות מלחיצת יד בסוף הקרב.
בענפי הרומח והחרב, זכות התקיפה פירושה כי לתוקף ראשון יש עדיפות.
במילים אחרות: מי שמותקף, חייב תחילה להתגונן, לפני שיוכל לצאת בהתקפת נגד.
אם שני הסייפים דוקרים הנקודה עוברת לסייף עם הזכות.
הדיפת ההתקפה בעזרת הלהב גורמת למעבר זכות ההתקפה לצד המתגונן, כלומר להיפוך התפקידים.
לדוגמה: אחד הסייפים מתקיף, ויריבו מתקיף בחזרה מבלי להתגונן תחילה.
שני הסייפים פוגעים זה בזה.
מכיוון שזכות ההתקפה הייתה נתונה לצד האחד, זוכה רק הוא בנקודה.
אילו היה יריבו מתגונן לפני שהתחיל בהתקפת הנגד, היה מעביר את זכות ההתקפה אליו.
הבעייתיות אשר התעוררה עקב החלטות שנויות במחלוקת, הכניסה את השיפוט בווידאו כחלק מערכת השיפוט הרשמית.
ברומח ובחרב חייב השופט להחליט מי בעל זכות ההתקפה ומי זוכה בנקודה.
אם אין השופט יכול להגיע להחלטה, הפגיעות אינן נספרות והקרב נמשך.
בדקר אין זכות התקפה: מי שפוגע ראשון, זוכה בנקודה.
אם שני הצדדים פוגעים זה בזה בתחום מרווח זמן של חמש מאיות השנייה, נרשמת פגיעה לשניהם.
סייף הנכים התפתח במהלך מלחמת העולם השנייה במטרה לאפשר גם לנכים לסייף.
בשביל לאפשר לנכים או אנשים מוגבלים פיזית לסייף נערכו שינויים שונים בחוקי הקרב.
בעת הקרב שני הסייפים יושבים זה מול זה על כיסא מיוחד שעומד בתוך מסילה.
עקב כך תנועות הרגליים הוחלפו לתנועות אגן וידיים מהירות וחזקות.
דור הסייפים של שנות החמישים והששים היווה את הפריצה הגדולה של הענף לתחרויות בינלאומיות באירופה.
הזמנת נבחרת הסטודנטים של אס"א אל מעבר למסך הברזל לפולין בשנת 1958 הייתה בין הראשונות לספורט הישראלי בכלל וראשונה לנבחרת סיוף ישראלית.
עד תחילת שנות החמישים התמיד ענף הסיוף בפעילותו בשתי ערים בלבד, בחיפה במסגרת מכבי ובתל אביב במסגרת ברית מכבים עתיד, וגם בשיאו עסקו בו רק כמה עשרות של סייפים.
בשנת 1952 נפתח ברמת גן מועדון חדש ביוזמתם של שני האחים הדר ורן גרד ועד מהרה היה למועדון המוביל במרכז הארץ, אירח גם את נבחרי הסייפים של ברית מכבים עתיד, בהם שלום שפילמן ואלנקווה, והתחרה בעליונותם עד אז של המועדונים החיפאים (מכבי והפועל).
מאמן עולה מהונגריה בשם מאזיי היה הראשון שהביא לרמת גן ניחוח של סיוף מודרני.
מבין שלושת סוגי הכלים, כיכב הסייף (הפלורט) ככלי הנבחר, בחרב סייפו מעטים והדקר נותר ללא שימוש.
אליפות המועדון הרמת גני בסייף באותה שנה התפרסמה בתקשורת הודות לנחמיה בן אברהם, ששידר ברדיו מידי שבת מידע לידיעת מאזיני חדשות הספורט על תוצאות תחרויות בענף ספורט שמעטים מאוד הכירו ושעיתונות הספורט התעלמה ממנו.
בגביע אליפות רמת גן, שנתרם ביזמתו של המורה הוותיק להתעמלות ברוך חפץ, זכה הנער דוד מנדס שהתאמן עד אז אצל סבו, גנרל בצבא האיטלקי.
מנדס המשיך לזכות בגביע גם בשנים שלאחר מכן.
המועדון שהשתכן בצריף הירוק של מכבי רמת גן (שעדיין קיים) גדל ומשך סייפים רבים ובהם דן ויורם אלון, ג'וני ליסנר, ישראל וינשטיין, עזריאל סמרגון, טרבולוס, גדעון ארהרד, יורם ויזן (זיו), חנה איצקוביץ', ומאוחר יותר שני רופאים יוליוס צורף וולדמר ויבורסקי.
המועדון היה גם יעד לביקורים של אוהבי ספורט רמת גנים ובהם אברהם חיים מצליח שנפל במלחמת סיני כלוחם בגדוד הצנחנים שפרץ דרך במיתלה בסיני.
הראשון מבין המפגשים השנתיים של המועדון החיפאי בליווי מאמנו קלעי (קליין) והמועדון הרמת גני נערכו ברמת–גן במסגרת של אליפויות נוער בתחרות על 'מגן צבי קליר' שנהרג במלחמת העצמאות.
המגן נתרם שנים קודם לכן על ידי הוריו של צבי בעלי המפעל 'ארגמן' ברמת גן בהיותו בר מצווה.
התחרות הראשונה נערכה בשנת 1942 ומדי שנה התחרו טובי סייפי הנוער ומדי שנה זכו בו חיפאים.
זו הייתה השנה האחרונה לתחרויות אלו שנערכו ב'בית צבי' (קליר) שמוכר כמוערך בין בתי הספר לאומנויות.
התחרויות ברמת גן יצרו תהודה תקשורתית חזקה ומשכו את הסייפים הוותיקים שחלקם היו פסיביים מהעדר פעילות מסודרת.
שלמה פופר, מאיר אלון וידידו שמואל פרייס וקלמן מלאו תפקידי שופטים בקביעות ובהתלהבות ונהנו להחליף בהונגרית קריאות קרב עם יצחק קלעי.
מאז הזכייה ב'מגן צבי' ב-1954, כשגבר המועדון הרמת גני על המועדון החיפאי ובראשו האחים (השמאלי והימני) כצנשטיין (עינת), כיכבה רמת גן בכל תחרות.
גם העיתונאים החיפאים כמו עמוס כרמלי ותלמידיו הרבו לכתוב בין היתר על איכותם של הרמת-גנים.
ב-1955 התקיימה בירושלים אליפות המדינה לבוגרים בסייף בחסות מועדון רוטרי ביוזמתה של אוהדת בשם סופיה.
בגביע האליפות זכה דוד מנדס ששירת אז בקורס קציני תותחנים.
הוא גבר בגמר על החיפאי אבנר קרזבאום, ומאז נשאר אלוף בלתי מעורער שהגן על תוארו ב-1957, ב-1961 וב־1963. בשנת 1965 יצא לארצות הברית להתמחות בכירורגיה אורתופדית, וד"ר ויבורסקי מרמת גן ירש אותו כאלוף המדינה בפלורט.
תחרויות אליפות המדינה לבוגרים בסייף ובחרב היו רק ספורדיות באותה תקופה ותזמונן היה קשור בעיקר למכביות.
בשנת 1955 נפתח מועדון סיוף חדש ויוקרתי בירושלים.
מועדון סטודנטים של האוניברסיטה העברית במסגרת 'אס"א' (איגוד ספורט אקדמאי).
הייתה זו יוזמה של דן פרידלנד, ויחד עם דוד מנדס שהחל את לימודיו בבית הספר לרפואה, הקימו חוג במסגרת ספורט חובה ובו עשרות מתאמנים מדי שנה.
עד מהרה הצטרף מארגן ומאמן לחוג יעקב וילף ומאוחר יותר גם ערן עינת שסיים את שירותו הצבאי.
הרוח החיה במועדון הספורט אס"א היה מייסדו עדין טלבר ותגבר אותו ראש החוג ומנהלו הלל רסקין שטפח וקידם את הספורט באוניברסיטה העברית לרמה אקדמית ומחקרית בינלאומית במסגרת העמותה על שם קוסל.
בשלב מסוים שימש עינת כסגן ועוזר לרסקין, והסיוף קבל תאוצה שהיה ראוי לה.
מנדס נבחר בשנת 1957 לספורטאי המצטיין של האוניברסיטה העברית והצטרף לוועדת הספורט של אס"א ירושלים כהכנה לקראת השתתפות נבחרת הסיוף באוניברסיאדה בפריז.
הייתה זו ההופעה הראשונה של נבחרת סיוף ישראלית בחו"ל כמייצגת את המדינה.
הנבחרת מנתה את הפלורטיסטים ערן עינת, יעקב וילף, דוד ואן חלדר (שצורף כתלמיד תיכון), דוד מנדס כקפטן הנבחרת, יעקב ז'ביצקי כדקריסט והדר גרד שהושאל ממכבי רמת גן כמנהל הנבחרת.
הנבחרת זומנה להתאמן עם הנבחרת האיטלקית ובדרכה הוזמנה לתחרות ידידותית נגד לוקסמבורג.
מהעדר קשרי תחרות וזרימת מידע קבועים מחו"ל הופתעה הנבחרת מהחידוש שהוכנס אותה שנה – שפוט חשמלי.
באיטליה רכשה ציוד חשמלי והתאמנה בו אבל העדר ניסיון נאות גרם להצלחה מעטה.
לקראת קיץ 1958 החליטה ועדת הספורט של האוניברסיטה להיענות להזמנה של איגוד הסטודנטים הפולני לתחרויות סטודנטים בשלושת ענפי הסיוף.
הייחוד בהזמנה היה צפייתם להגעת הנבחרת הישראלית מספר ימים לפני שאר הנבחרות והתייחסותם הידידותית המופגנת לנבחרת של מדינה מהצד השני של 'מסך הברזל'.
הנבחרת הישראלית כללה את המאמן אלפרד נובל והסייפים ערן עינת, יעקב ז'ביצקי, יעקב וילף, ודוד מנדס כקפטן הנבחרת.
ותוכניתה הייתה שכל אחד יתחרה בשני ענפים שונים.
בגלל חשיבות הייצוג הישראלי במדינה מזרח אירופאית נקבעו שני ראשי משלחת חיים מודריקמן (מרום) ושר שלום שוורץ (שירן) ונציג האוניברסיטה הגזבר משה קלופר.
לכאורה בעיה קטנה, אבל מניין הפגיעות בפולנית היה מבלבל למתחרה.
בכל אחד מהמקצועות צברו הסייפים גם ניצחונות וגם הפסדים, אבל בסכומן של התחרויות לא זכו במקומות הראשונים.
אחרי התחרויות שוב הביעו המארחים את יחסם המיוחד במחווה לנבחרת שהוזמנה לבקר בוואוול, מקום משכנם עדן של מלכי פולין, וכעבור יום נוסף כמשלחת ישראלית ראשונה בזוועת אושוויץ.
ההופעה הראשונה של סייפים ישראלים באולימפיאדה הייתה ברומא בשנת 1960. היה זה אמור להיות השג ספורטיבי מדרגה ראשונה כהמשך להופעות הבינלאומיות של נבחרות אס"א.
אבל נציגי הפועל החליטו מראש על שליחת שני סייפים חיפאים: דוד ואן חלדר (מכבי) ומיקי רון (הפועל).
דוד מנדס שייצג את אס"א והיה בראש הטבלה של תחרויות המבחן התנגד להחלטה השרירותית ובעזרת הלל רסקין הפעיל בין היתר את נציג הפועל בהתאחדות הספורט ואת התקשורת.
הוחלט על תחרות מבחן בינו לבין מיקי רון.
נציגי מכבי סירבו לאפשר צירוף של ואן חלדר לתחרות המבחן.
התחרות במכון וינגייט נערכה סמוך ליציאת כל הנבחרת הישראלית לרומא.
האווירה השלילית והשיפוט הגרוע תרמו לניצחונו הדחוק של מיקי רון והוא צורף לואן חלדר.
שניהם נוצחו במוקדמות של האולימפיאדה ברומא.
בשנות השישים נותרה ועדת הסיוף של התאחדות הספורט חסרת יוזמה והקרע בין נציגי הפועל ומכבי גרם לחוסר פעילות.
בשלב מסוים החליטו סייפי רמת גן ליטול יוזמה והפעילו מערכת שבועית של תחרויות מקומיות וארציות, שלוו תמיד בתהודה תקשורתית חזקה.
היוזמה נעשתה ממוסדת כאשר דוד מנדס נבחר רשמית בתחילת שנות השישים ליו"ר ועדת הסיוף.
בשנת 1963 הוזמנה נבחרת הסיוף של מכבי רמת-גן לתחרויות בסייף ובחרב על ידי המועדון היוקרתי 'לטניס וסיוף' של איסטנבול.
ההיענות להזמנה גובתה רשמית ופיננסית על ידי ראש העיר אברהם קריניצי (ששירת בזמנו בצבא העות'מאני וקסם לו הרעיון לנצח אותם בחרב) ובעידודם של פעילי מכבי זיסמן וכבשני.
הנבחרת הרמת-גנית כללה את יוליוס צורף, ולדמר ויבורסקי, דן אלון, קובץ', ודוד מנדס כקפטן הנבחרת.
מנהל המועדון בן ציון עמיצור, ויעקב עמיצור היו מלווי המשלחת.
תחרות היום הראשון בסייף נערכה באולם נרחב גדוש בצופים טורקים נלהבים שעודדו את נבחרתם ללא הועיל, נבחרת רמת - גן ניצחה.
לקראת התחרות בחרב ביום השני מלאו הצופים גם את המרפסות הפנימיות של הקומה השנייה.
בשלב מתקדם של התחרות, כאשר נראה בעליל שהנבחרת הטורקית שוב תנוצח געש היציע והאולם התחמם באלימות מילולית.
נציג השגרירות הישראלית שלווה את התחרות בקש במפגיע שעלינו להפסיד אחרת איננו אחראי למה שעלול לקרות.
ב-1965 הועבר תפקיד יו"ר ועדת הסיוף לאמנון כרמי שהתמנה באותה תקופה לשופט בבית משפט השלום בצפת.
תרומתו לפופולריות של הענף הייתה עצומה.
ביוזמתו נפתחו בשנות השישים המאוחרות מועדוני סיוף ביישובים רבים בארץ, ובטיפוחו של בנו אודי כרמי שבחר בסיוף כמקצוע לחיים, נפתחו קורסים רשמיים למאמנים.
בישראל כיום למעלה מ-15 מועדוני סיוף, ממעלות בצפון ועד באר-שבע בדרום, שהגיעו למדליות בתחרויות בינלאומיות בענפים השונים (רומח ודקר) ושלחו נציגים אולימפיים ושופטים ל-7 האולימפיאדות האחרונות (רשימת המועדונים בהמשך).
הישג השיא של הסייף הישראלי הוא זכייה של יובל פרייליך באליפות אירופה לשנת 2019 בדקר.
בעבר, הענף המוביל בארץ היה הסייף (רומח).
להישגים הטובים בו הגיעו אודי כרמי (מקום רביעי באליפות העולם 1987) ולידיה חטואל (מקום שביעי באליפות העולם 1991).
ב-2007, הסייף הישראלי המוביל היה תומר אור, אלוף עולם לנוער לשעבר.
הוא היה מדורג בעשירייה הראשונה בעולם בענף הרומח וזכה בשלושה גביעי עולם.
סייפים בולטים נוספים הם דלילה חטואל שזכתה במספר מדליות בגביעי עולם ופעמיים מקום שביעי באליפות אירופה (2007 ו-2008), אחיה מאור חטואל שזכה במקום שני באליפות אירופה לנוער 2005, ואורן בסל שזכה במקום השלישי באליפות העולם לנוער 2006.
ב-10 באפריל 2022, זכתה נבחרת הנערות של ישראל באליפות העולם בדובאי ושני הסייפים ניקול פייגין ואלון שריד זכו במדליות כסף אישיות באליפות העולם לקדטים בענף הדקר.
סייפים ישראלים בולטים בענף הדקר
גרגורי בסקין - מהפועל אשקלון, אלוף ישראל לבוגרים 2013 ובעבר סגן אלוף אירופה לנוער ומדורג שני בעולם לנוער.
עדו אייזנשטדט - מהפועל אשקלון, הגיע ל-16 הראשונים באליפות אירופה בשנת 2011.
יובל פרייליך - אלוף אירופה לשנת 2019. אלוף אירופה קדטים לשנת 2011 ואלוף עולם קדטים לשנת 2012. בשנת 2010, כאשר הוא בן 15, זכה במדליית ארד באליפות העולם לצעירים עד גיל 21. פרט להישגיו הספורטיביים התפרסם כמי שהגיש עתירה לבג"ץ כנגד ארגון תחרויות סיוף בישראל בשבת.
לאחר שהחל ליטול חלק בתחרויות בינלאומיות בשבת החל ליטול חלק בתחרויות גם בארץ.
כחלק מההליך המשפטי נתנה פסיקת ביניים לגבי תחרות אחת בה נקבע כי אם היא תתקיים בשבת הוא יוכרז כמנצח מבלי שהשתתף.
ואכן התחרות התקיימה ובה דורגו הספורטאים מהמקום השני ומטה כאשר יובל מוכרז כזוכה התחרות מבלי שבכלל היה באולם התחרויות.
את יובל ייצג דר' אביעד הכהן.
את איגוד הסיוף ייצג עו"ד אדוארדו ווסר ואת מועדון הפועל אשקלון (סיוף) ייצגה העמותה לקידום הספורט באשקלון באמצעות מנהלה שרלי אופלגר.
עידו הרפר - מהפועל כפר סבא משלים רביעיית סייפים אשר העפילו לבית גמר אליפות העולם בדקר גברים קבוצות ונכללו עקב הישגם זה בתוכנית האולימפית לקראת ריו 2016.
זינגרמן ויאצסלב - מהפועל אשקלון, מי שכבר פרש מהנבחרת ועתה מתכנן קאמבק בדצמבר 2013 בעברו, אלוף המכללות של ארצות הברית NCAA בשלוש השנים האחרונות אשר בשיאו היה מדורג שני בעולם לנוער.
זינגרמן השלים 3 זכיות רצופות באליפות המכללות של ארצות הברית.
ב-2010 הפסיד את תארו לישראליאן מרט.
אביטל מרניוק - מהפועל אשקלון, אלופת ישראל בוגרות 2013 גמר אליפות אירופה וגמר אליפות עולם לנוער 2011, מדליית ארד אליפות אירופה לנוער 2012 אליפויות עולם לנוער 2011 ו-2012 שותפה למקום הרביעי קבוצתי יחד עם חברתה לאגודת הפועל אשקלון אירה לוין.
אביטל וקבוצת הנשים נמנו על סגל ריו 2016 כאשר מאגר הכישרון של סייפות צעירות מבטיחות נמנו על הנבחרת.
אולם דנה סטרלניקוב אלופת העולם לקדטיות 2012 ממעלות פרשה במפתיע.
אלופת העולם לקדטיות 2013 אלונה קומרוב החליטה לרדת מהארץ ופנתה בבקשה לשחררה כדי לייצג את רוסיה.
אנה לונדון לומדת במקצועות הרפואה ומההרכב עטור הכוכבות נותרה אביל מרניוק.
מאור חטואל - חבר הפועל עכו, סייף ענף רומח שנכלל בסגל ריו 2016.
מרט ישראליאן - מהפועל אשקלון, אלוף ישראל לבוגרים מדורג שלישי בעולם לנוער פעמיים אלוף המכללות של ארצות הברית NCAA.
אולימפיאדת בייג'ינג השתתפו הסייפים דלילה חטואל מהפועל עכו עם אביה המשמש כמאמנה חיים חטואל, תומר אור מהפועל חיפה ומאמנו אודי כרמי ונעם מילס מהפועל כפר סבא עם מאמנה אוהד בלוה, אך לא הגיעו להישגים מיוחדים.
נעם מילס - מחזיקת סבב גביע העולם לנוער, ניצחה בשני גביעי עולם ברצף, זכתה ב-2008 במקום השביעי באליפות אירופה לבוגרות ומחזיקה בהישג השיא של ספורטאי ישראלי בענף, מדליית ארד באליפות אירופה בלייפציג גרמניה יולי 2010.
אנסטסיה פרדמן - בעלת מדליית ארד באליפות העולם לנוער שנת 2000.
דורון לויט - מאמן סיוף (ת"א וכפ"ס) אלוף ישראל 7 פעמים, קפטן הנבחרת הבוגרת של ישראל מספר רב של שנים, אלוף המכללות NCAA ומבכירי הסייפים בארץ.
דירוג עולמי של סייפים ישראלים
רומח בנות לידיה חטואל-צוקרמן 8
רומח בנים תומר אור 27
רומח בנות דלילה חתואל 29
דקר בנות נעם מילס 29
דקר בנים גרגורי בסקין 73
בענף הדקר קדטיות, השיגו בנות ישראל פעמיים בשנים האחרונות את המקום החמישי, כשניצחו את פולין, גרמניה ואיטליה.
דנה סטרלניקוב סיימה במקום ה-8 באליפות העולם לגילאי 17, כשהיא בת 14 בלבד.
באליפות העולם בטורקיה (2009) עידו הרפר הגיע לחצי הגמר (1–16) בגיל 17 בלבד.
ב-2021 זכתה ניקול פוסטלניק במדליית כסף באליפות העולם לנוער שהתקיימה בקהיר, ניקול מדורגת במקום השני בעולם בסגנון רומח לגילאי נוער.
באפריל 2022 זכו במדליית כסף: ניקול פייגין כסגנית אלופת עולם לנוער בענף הדקר, ואלון שריד כסגן אלוף עולם בקדטים בענף הדקר.
בשנת 2024 דב וילנסקי זכה במדליית זהב באליפות אירופה לנוער.
אליפות עולם 2022 - נבחרת הנערות בסיוף דקר
נבחרת הנערות של ישראל בסיוף דקר זכתה ב-10 באפריל 2022 במדליית הזהב באליפות העולם בדובאי.
חברות הנבחרת ניקול פייגין, אדל בוגדנוב, סופיה ויינברג ואווה גלפר, תחת המאמנים אלכסנדר איבנוב ויעקב פרדמן הביאו את המדליה הקבוצתית הראשונה של ישראל אי פעם
מורשה היא רשימה שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984. הורכבה משני פלגי מפלגות:
מצ"ד (מחנה הציונות הדתית), אשר פרשה מן המפד"ל בשנת 1983, על רקע הישארות המפד"ל בממשלה לאחר פינוי חבל ימית.
בראש הפורשים עמד הרב חיים דרוקמן (שהיה חבר הכנסת העשירית, ופרש מסיעת המפד"ל בכנסת, אך ועדת הכנסת לא אישרה לו להקים את הסיעה כבר בכנסת העשירית).
עמו פרשו: הרב משה צבי נריה, הרב יצחק לוי, הרב חנן פורת, יוסף שפירא ואורי אליצור, שלא היו חברי הכנסת.
פא"י (פועלי אגודת ישראל), אשר יוצגה בכנסת במשך שנים רבות, פעמים כסיעה עצמאית ופעמים כסיעה בתוך אגודת ישראל, אך בבחירות לכנסת העשירית (1981-1984) לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
בראשה עמד הרב אברהם ורדיגר.
הרשימה התמודדה לכנסת ה-11, וקיבלה 33,287 קולות, אשר הקנו לה 2 מנדטים.
מטעמה כיהנו בכנסת הרב חיים דרוקמן (נציג מצ"ד) והרב אברהם ורדיגר (נציג פא"י).
כמו כן כיהן בממשלת האחדות הלאומית יוסף (יוסקה) שפירא, שהיה ממקימי הסיעה, כשר בלי תיק.
ב-8 ביולי 1986 פרשו הרב דרוקמן וסיעת מצ"ד מסיעת מורשה, וחזרו למפד"ל.
ורדיגר המשיך עד סוף הקדנציה כסיעת יחיד, אשר נקראה מורשה-פא"י, ולקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה, בשנת 1988, התמזגה מחדש עם סיעת אגודת ישראל.
סיעת מורשה סיימה את דרכה הפוליטית בשנת 1988, לאחר מערכת בחירות אחת וקדנציה אחת בכנסת.
סיעת יעוד (או בשמה הרשמי: יעוד - ישראל עצמאית ודמוקרטית) הייתה קבוצה של שלושה חברי הכנסת שהתפצלה ממפלגת צומת ב-7 בפברואר 1994, על רקע סכסוך עם מנהיג המפלגה רפאל איתן ובעקבות כך, הצטרפותם לממשלת רבין השנייה.
בסיעה היו חברים חברי הכנסת גונן שגב, אלכס גולדפרב ואסתר סלמוביץ.
בינואר 1995 הצטרפה הסיעה לממשלה בראשות יצחק רבין.
לאור העובדה שלקואליציה באותו זמן לא היה רוב בכנסת לאחר פרישתם של חברי הכנסת קהלני וזיסמן, קבלה "יעוד" גמול נאה תמורת תמיכתה: גונן שגב מונה לשר האנרגיה והתשתית ואלכס גולדפרב מונה לסגן שר הבינוי והשיכון.
נאמנותם לקואליציה עמדה במבחן קשה לקראת ההצבעה על הסכם אוסלו ב' שהתקיימה בכנסת ב-5 באוקטובר 1995. ביקורת שהושמעה הייתה כי השלושה, שנבחרו בקולות אנשי ימין, אינם צריכים להיות אלו שקולותיהם יאפשרו את אישור ההסכמים על ידי הכנסת.