tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך גם הריכוז הרב של משוררים ושאר אמנים בחצר המלוכה באאכן, שכונתה רומא החדשה.
שם זה היה עד לזמנו של קרל הגדול מיוחס רק לקונסטנטינופול.
רוב היצירות ששרדו מהתקופה הקרולינגית הן כתבי יד מעוטרים.
כתבים אלה כללו ספרי דת וכן חיבורים מתחומי ההיסטוריה והספרות המדעית שמקורם בתקופה הקלאסית של יוון העתיקה ורומא.
המלכים הקרולינגים עודדו לימודי הדת ועשו זאת באמצעות מימון פעולות של העתקה, איור והפצה של כתבים דתיים.
על פי אמונת קרל הגדול והיורשים שבאו אחריו, תכליתם של הספרים לשמש כלי עזר בידי הנזירים והכמרים כדי להנחות את האנשים אל הישועה האלוהית המובטחת.
יצירת הספרים נעשתה כולה בידי אנשי כמורה בחצר המלוכה ובמספר ספריות בתוך הסקריפטוריום של המנזרים החשובים בממלכה.
כל אחד מהמקומות הללו היה בעל סגנון ייחודי משלו שהתפתח על בסיס הידע והכישורים של האמנים שהגיעו אליו, וכן על בסיס ההשפעות המקומיות והתקופה שבה הם נעשו.
הסגנונות של בתי הספר השונים נראים
בבירור בכתבי היד ובכריכות המפוארות שלהם.
חלק מבתי הספר פעלו בזמן מקביל באזורים שונים ברחבי הממלכה, ואחרים הופיעו מאוחר יותר לקראת סוף התקופה הקרולינגית.
המרכזים העיקריים שבהם נוצרו כתבי יד מאוירים הם:
בית הספר של חצר המלוכה הקרולינגי שבו נכתבו הספרים המוקדמים ביותר.
בית הספר של הארכיבישוף אבו מריימס.
בית הספר של מנזר מרטינוס הקדוש בטור.
בית הספר בבישופות של מץ.
אולם ניכרות בכתבי היד גם השפעות אחרות כמו: האמנות הביזנטית, המרובינגית והאינסולארית.
התמונות אופיינו בכך שהיו שטוחות וצוירו ללא ממד עומק וללא התייחסות לנפח או מרחב.
בית הספר של הארכיבישוף אבו (Ebbo) – בתחילת המאה התשיעית 816-835, החל אבו, הארכיבישוף של הקומונה בHautvillers שליד ריימס, לאסוף אמנים למנזר שבראשו עמד.
מאיירים ומעתיקים אלו יצרו סגנון אמנותי שונה.
כתבי היד של ספרי הברית החדשה מבית היוצר של אבו צוירו בתנועות מכחול מהירות ומלאות חיים, והדמויות נראות כאחוזות תזזית.
הטכניקה של קווי ציור נטורליסטיים ודמויות מלאות אנרגיה היו תופעה חדשה ונחשבו להמצאה בעלת השפעה לא רק באמנות הקרולינגית אלא גם בתקופות מאוחרות יותר
בית הספר של מנזר מרטינוס הקדוש בעיר טור – במנזר זה שימש אלקווין כארכיבישוף, לאחר סיום שירותו בחצר המלוכה של קרל הגדול.
המנזר הפך עם זמן למרכז חשוב ביותר של העתקה והגהה של ספרי התנ"ך בהתאם לנוסח הלטיני של הוולגטה.
העותק הראשון נעשה כנראה עוד בהנחייתו של אלקווין עצמו והוצג בפני קרל הגדול בעת הכתרתו לקיסר בשנת 800. אולם עיקר העבודות נעשו לאחר מותו של אלקוין (שנת 804), במהלך הבישופות של יורשו.
בתקופה זו המנזר זכה להצלחה ופרסום שנשמרו עד להריסתו בעת פלישה של הויקינגים, במחצית השנייה של המאה התשיעית.
סדרה של ספרי תנ"ך גדולים בכרך אחד, נעשו על ידי המעתיקים והמאיירים שבמנזר במטרה להפיצם לכנסיות השונות ברחבי האימפריה הקרולינגית.
הדיוקסיה של מץ – בין השנים 850 ל-855 הייתה הדיוקסיה של מץ למרכז נוסף שבו נוצרו כתבי יד מאוירים.
מתקופה זו שרד ספר בשם הסקרמנט של דרוגו (The Drogo Sacramentary) הוא ספר ליטורגי ששמש לתפילות בתקופת ימי ביניים.
הוא מכיל המנונים ששרו אותם בעת המיסה, דרשות, תפילות וקטעים מספרי הברית החדשה.
בית הספר של קרל השני – לבסוף יסד קרל השני בית ספר בסגנון חצר המלוכה של סבו שמיקומו המדויק לא ברור עד היום.
בית ספר זה מיזג את סגנונות טור, ריימס והחצר הקרולינגית לכדי סגנון ייחודי.
מספר ספרים מיוחסים לסגנון זה.
האחרון והמפורסם ביותר הוא ה-Codex Aureus of St.
כתב העת העתיק ביותר בקבוצה זו הוא אוסף ספרי הבשורה שנקרא Godescalc Pericopes ומצוי כיום בספרייה הלאומית של צרפת.
זוהי הדוגמה המוקדמת ביותר של סגנון חצר המלכות, ומהספרים הראשונים שנכתבו בסקריפטיום (חדר הכתיבה) של החצר.
מטרת כתב היד הייתה להנציח את מסעו של קרל הגדול לרומא, מפגשו עם האפיפיור אדריאנוס הראשון והטבלת בנו הבכור פיפין לנצרות.
מידע זו כמו גם שם המעתיק מופיע בדף ההקדשה בסוף הספר.
כתב יד זה הוזמן על ידי קרל הגדול ואשתו הילדגרד ב-7 באוקטובר שנת 781 אצל מעתיק ומשורר ממוצא פרנקי בשם Godescalc, שנעזר בצוות של מאיירים ומעתיקים.
העבודה הסתיימה שנה וחצי לאחר מכן בתאריך 30 באפריל 783.
בסגנון האיורים שבספר, התמזגו אמנות אינסולרית, אנגלו-סאכסונית ואירית עם אמנות ביזנטית ונוצרית הקדומה.
העיטורים בפתיח, הם של נושאים מן הטבע, הצורות המשולבות מעידות על מוצא אינסולרי.
השפעה זו הייתה בחלקה עוד טבועה בממלכה הפרנקית ובחלקה היא תוצאה של חידוש הקשר עם המסורת האנגלית דרך מלומדים כמו אלקווין שזומן בשנת 781 מיורק לחצרו של קרל.
האיורים של דיוקנאות השליחים מבוססות על מודלים ביזנטיים כמו אלו בפסיפסים של בזיליקת סן ויטאלה ברוונה.
האמן ניסה לתת נפח לדמויות על ידי יצירת גוונים שונים של אותו הצבע, שמקנים אשליית צל ונפח לדמויות.
למשל, בדמותו של מרקוס הקדוש בקובץ הדרשות שבספר אפשר לראות שהאמן מצייר על פי המוסכמות הביזנטיות הטיפוסיות.
הפנים מעוצבים בחום וקפלי הלבוש מצוירים בדפוס מסוגנן.
צורת הישיבה של השליח אינה אפשרית כמעט במציאות, הרגל השמאלית מוצגת בפרופיל ואילו השנייה במבט מלפנים.
כן מוצגת באיור הצללה מסוימת.
כתבי היד הקרולינגיים היו הראשונים שהשתמשו בקביעות באותיות קטנות לכתיבת הטקסט, והיו בכך המבשרים של הכתיבה באותיות קטנות של ימינו.
בכתבי היד הקרולינגיים נכללו מספר סוגי אותיות ונקבעה היררכיה כדי להבחין בין רמות שונות בטקסט של בספרים: לכותרות הספר שימשו אותיות מרובעות בסגנון רומי.
אותיות גדולות סימנו את ראש הפרק, תוכן העניינים והמילים הראשונות של שורת הפתיחה, אינציפיט.
שאר הספר נכתב באותיות הקרולינגיות הקטנות.
אותיות הטקסט נכתבו בצבעי זהב וכסף על קלף צבוע בארגמן.
בספר 127 עמודים, שש מיניאטורות שכוללות את: ארבעת השליחים, ישו בתפארתו ומזרקת החיים (fons vitae).
השימוש בצבע לאותיות בא להדגיש שהן עצמן חשובות באותה רמה כמו תוכן הטקסט.
צבעים אלו שהם עמידים מאוד ומפוארים באים לסמל את התגלמות האל.
המאיירים והמעתיקים של ספר זה ישבו כולם בחצר המלוכה באאכן, ונמנו על זרם האמנים ששאף להחזיר לעולם את סגנון ההלניסטי.
תווי הפנים של דמויות הקדושים צוירו כפי שהיו מציירים בעת העתיקה את הפילוסופים היווניים.
בהתאם למסורת זו הן גם מוקמו באוויר הפתוח כשמאחוריהם נוף ומבנים ארכיטקטוניים.
החלל והתפיסה של הציור נותנים אשליה של מציאות, בשונה מאוד מהרקע של תפאורת במה שהיה נפוץ בציורים של ימי הביניים.
הדמויות יושבות כשלפניהן מוצב מעמד ועליו ספר, הציורים נראים כביכול "מודרניים" יותר מאלה של ימי הביניים, אולם למעשה הם העתקים של המסורת העתיקה של הציור בארצות המזרח התיכון.
עובדה זו מביאה להשערה שהמאיירים מקורם מאיטליה או אולי מביזנטיון.
קובץ ספרי הבשורה, כולל 236 דפי קלף הצבועים ארגמן וכתובים בצבעי זהב וכסף.
כל דף מכיל טקסט בעמודה אחת שכוללת 26 שורות.
גם בספר זה נעשה שימוש בגודל שונה של האותיות.
בנוסף, מופיעים בספר שישה עשר לוחות מאוירים וארבעה ציורי דיוקנאות של השליחים אחד בכל פתיח של הספר המתאים.
בשוליי הדף הראשון של הבשורה על פי לוקאס מופיע חתימה של כומר יווני בשם דמטריוס, כתובה באותיות זהב.
ייתכן שזו חתימתו של המעתיק או המאייר והיא עשויה לחזק את ההשערה שהיו אמנים ביזנטיים בחצרו של קרל הגדול.
בעת הכתרה היו מניחים את הספר לפני השליט.
בשנת 800 הניח קרל הגדול את שלוש אצבעות יד ימין על הדף הראשון בספר חזון יוחנן.
על פי המסורת, אם כי אין אפשרות להוכיח זאת, הספר גם נקבר על ברכי שליט זה.
בשנת 1000 נפתח הקבר על ידי הקיסר אוטו השלישי, והספר זכה בכריכה חדשה.
כיום ה-Coronation Gospels נמצא באוצר המלכות (Kaiserliche Schatzkammer) שבארמון הופבורג בווינה.
תורת הברית החדשה של אדה (Ada Gospels) נמצא במוזיאון של טריר (Stadtbibliothek, Codex 22) (סוף המאה השמינית או תחילת המאה התשיעית).
כתב היד כולל הקדשה של קרל הגדול לאחותו אדה, מכאן שמו.
הוא נכתב על דפי קלף בכתב יד זעיר שאופייני לתקופה זו ואף נקרא על שם התקופה.
זהו אחד מכתבי היד שאוירו על ידי אמני בית הספר המלכותי האיורים כוללים קישוטי האותיות ראשיות, וכן דיוקנאות של מתי, מרקוס המבשר ולוקאס.
האיורים מצביעים על השפעה אינסולארית, איטלקית וביזנטינית.
ספר הבשורה של אבו (Ebbo Gospels) נכתב בין השנים 835-816 במנזר הבנדיקטני בHautvillers עבור הארכיבישוף של ריימס.
בספר נמצא שיר לכבודו של הארכיבישוף ועל פיו ניתן לתארך את הכתיבה לשנים הנזכרות.
המאפיינים של סגנון זה הם קווי ציור נמרצים המציגים תנוחות נרגשות של הדמויות.
אפקט זה מושג בעזרת תנועות מברשת מהירות וחטופות.
סגנון זה מופיע בכתבים נוספים כמו למשל האיורים במזמור הראשון של ספר תהילים בכתב יד בשם Utrecht Psalter.
אחד מהאיורים המייצגים הוא, הפורטרט של מרקוס המבשר.
האמן השתמש בקווים אחוזי טירוף כביכול, ליצירת אשליה של נפח הגוף.
השרפרף שעליו יושב הקדוש מוצב בזווית בלתי מציאותית בעליל, אבל ישנם כמה ניסיונות של האמן להציג את הגוף בתלת־ממד בחלל.
הרגל הימנית מוצבת מתחת לכיסא והאמן ניסה להראות לצופה דרך יצירת קווים עקומים והצללה שלרגל יש נפח, למרות מספר אי דיוקים, הדמות היושבת על הכיסא מגלה תנוחה אמינה, אם כי היא משרה אי שקט.
תמונה נוספת היא דמותו של מתי המוצבת בשטח פתוח ולפניו ספר, הוא מקשיב לדברי המלאך שנמצא בחלקה הימני העליון של התמונה.
הקווים המיוחדים בציור הם חזקים ודינמיים.
הגלימה שלובשת הדמות, כמו גם הנוף מושפעים מכתבים קלאסיים עתיקים שהיו בספרית החצר באכאכן.
אולם סגנון זה רחוק מאוד מהשלווה הקלאסית.
אפילו הצבעים אינם רגילים הם כוללים צבעי ירוק וורוד שהיוו חידוש במאה התשיעית
הכריכה של ספר הבשורות הזה נעשתה בזהב כאשר האל מופיע במרכזה, לידו דמות מריה ובארבע הפינות סמלי השליחים הנוצריים.
ספר מזמורי תהילים של אוטרכט (The Utrecht Psalter)
הספר נוצר בסביבות שנת 820 בריימס והוא מכיל תפילות מתוך פרקי התנ"ך, שעל פיהם נהגו הנזירים לזמר את תפילותיהם.
בנוסף לכתב היד, יש בו 166 איורים לפי חלוקת המזמורים: מאה וחמישים איורים למזמורי תהילים ושישה עשר איורים למזמורים מתוך שיר השירים.
הטקסט הלטיני הוא על פי תרגום הוולגטה, במה שנקרא היום גרסת Gallicanum והוא כתוב בשלוש עמודות.
כיום נמצא הספר בספרייה של אוניברסיטת אוטרכט (Hs.
משערים שהספר נכתב במנזר הבנדיקטני שב- Hautvillers באותו הסגנון של ספר הבשורות.
וייתכן שנעשה בחסותו של הארכיבישוף של ריימס בין השנים 820 ל-835.
נראה שלפחות שישה אמנים עסקו באיור הספר, סגנונם הוא פחות או יותר אחיד.
סגנון זה הוגדר ב"עצבני" או "דינמי", "סוריאליסטי וברוקי".
הדמויות לעיתים מעוררות השוואה לציוריו של הירונימוס בוש.
החופש שבציור בדמויות, עשוי להעיד על קהל יעד שונה, שהיה כנראה אנשי הכמורה לדרגותיהם השונות.
הדמויות אינן ממוסגרות לעיתים שונות מהתפיסה האיקונוגרפית הרגילה, שמופיעה בספרים הרשמיים מסוג זה, ומאופיינים בכתיבה נרטיבית.
אפשר להגדיר את הציור בספר התהילים של אוטרכט כבעל כמה רמות, הוא ומשתמש בסמלים צורניים לבטא את כוונותיו.
הספר נחשב למקור הראשוני לסגנון הדימויים החזותיים שמופיע בתקופות מאוחרות יותר.
הספר מספק הסברים לכל הסיפורים התנ"כיים שבו ולעיתים בצורה מאוד מתוחכמת.
למשל כדי להדגיש שדמות המלומד המצוירת באחד האיורים, עוסקת בלמידה יומם וליל, מעל לראשו מצוירים לאורך כל העמוד, השמש ואחריה הירח וכוכבים.
כל האיורים מלאים תכנים נסתרים מעין אלו, שהיו כנראה מובנים לקהל אנשי הכמורה שהחזיק בהם.
הדמויות מאוד מסוגננות ורחוקות מאוד מהסגנון האמנותי של האריסטוקרטיה, הציורים אימפרסיוניסטיים והעבודות מהוות חידה לצופה.
הספר מהווה אב-טיפוס של סיפור שמרתק את הצופה בסיפור חזותי בנוסף על התיאור שבטקסט הספרותי.
לאותו סגנון משתייך גם הספר Physiologus.
הטקסט בספר זה המתאר את החיות ואורחות חייהם בתוספת איורים.
מקורו של הספר יווני ונכתב באלכסנדריה בין המאה השנייה למאה הרביעית.
הוא תורגם ללטינית והחלו להעתיק עותקים שלו, ברוח הנצרות, בסגנון בית הספר של ריימס.
בנוסחו הנוצרי השתמשו האמנים במידע שבספר כבסיס לתורתם המוסרית והתאימו מובנים אלגוריים והשקפת עולם נוצרית להתנהגותן של החיות.
נעשו על פי הזמנה התכנון הנקי שלו וכתב היד הברור עשו אותם למושכים וראויים לשמש כשי לראשי מנזרים ואפילו למלכים.
אולם הם היו יותר מאובייקטים יפים וראויים להערצה, הם היו אידיאלים לקריאה משותפת או כתבנית ליצירת ספרי תנ"ך נוספים.
באחד מהעותקים של תנ"ך טור שנמצא בספרייה הבריטית, יש גם כתב תווים מעל לטקסט של מגילת איכה, הוכחה לכך שהספר שימש בטקסים בכנסייה.
מבין שלושת ספרי התנ"ך של טור הדוגמה האחרונה והטובה ביותר שנעשתה בין השנים 845 ל-846 עבור קרל השני (הקירח), כתב היד נקרא, התנ"ך של וויויאן.
פעילות בית הספר של טור נגדעה לאחר פלישת הנורמנים בשנת 853, אולם סגנונו נשאר בעל השפעה באמנות הקרולינגית.
התנ"ך הראשון של קרל השני (Vivian Bible) נמצא כיום בספרייה הלאומית של צרפת (MS lat.
1) הוא ספר מאויר מהמאה התשיעית שנתן במתנה בשנת 846 על ידי הרוזן וויויאן שהיה lay abbot של מנזר מרטין הקדוש, לקיסר קרל השני בעת שהלה ביקר בכנסייה.
גודלו 495 מילימטר על 423 מילימטר ודפיו עשויים קלף.
בהקדשה של הספר ניתנת תשומת לב גדולה לקריאה והבנה של הטקסט התנ"כי כגורם חשוב במלוכה ראויה.
הוא כנראה היה אחד מתוך שלושה ספרי תנ"ך שנעשו בטור, שני האחרים הם: התנ"ך של Bamburgh והתנ"ך של Grandval Moutier.
הם נעשו בתקופת כהונתו של הבישוף Adalhard בין השנים 834-843
הכרתנו את האדריכלות הקרולינגית היא מוגבלת כיוון שרוב המבנים שלה נהרסו, בזיליקת סן-דני וקתדרלת ריימס שבצרפת, ניצבות על שרידי הכנסיות הקרולינגיות.
האדריכלות הקרולינגית הושפעה מהאדריכלות הרומית, אך גם פיתחה מאפיינים משלה.
לכנסיות הקרולינגיות היו קירות עבים מאוד.
החלונות היו קטנים, ומעט אור חדר דרכם.
האדריכלים הקרולינגיים זנחו את הצורות דמויות הקופסה לטובת בזיליקות רחבות שמצטלבות לעיתים קרובות עם טרנספט (בית רוחב).
חידוש בולט של אדריכלות זו הוא החלק המערבי של הכנסייה, ה"ווסטוורק" (Westwork), החזית זו נעשתה לנקודת המוקד של הכנסייה.
הקיר החיצוני מורכב ממספר קומות כפולות תחומות בשני מגדלים.
החלק הפנימי כולל אולם מעבר (vestibule), קפלה וסדרה של גלריות הפונות לעבר החלל המרכזי של הכנסייה (ספינה).
דוגמה לחזית כנסייה מסוג זה ששרדה עד היום נמצאת במנזר המלכותי של Corvey בגרמניה.
מבנה נוסף מהתקופה הקרולינגית שנשאר עד היום הוא הקפלה המלכותית באאכן שקודשה על ידי האפיפיור ליאו השלישי בשנת 805. זהו מבנה מרכזי שיש לו כיפה מתומנת, התכנון מושפע מבזיליקת סן ויטאלה מהמאה ה-6 ברוונה.
בתקופה הקרולינגית המאוחרת היו לעיתים ארבעה מגדלים שכולם היוו חלק בלתי נפרד מהמבנה, שניים בחזית ושנים בפינות הטרנספט.
בגרמניה, ממדיהם של מגדלים אלה שהיו עגולים, נטו להיות קטנים יותר מאשר במקומות אחרים.
המנזרים שנבנו בתקופה זו, התבססו על כלליו של בנדיקטוס מנורסיה ועל פולחן הקדושים שהביא לידי מספר רב של עולי רגל לכנסיות המנזרים שבהם היו שרידי קדושים.
הקפלה המלכותית באאכן (כיום החלק המרכזי של הקתדרלה) 789-794
שניים מכותבי האוטוביוגרפיה של קרל הגדול, מתארים את חשיבות הארמון באאכן ואת הקפלה שהיוותה חלק ממנו.
איינהרד, כתב בסביבות שנת 820, ספר בשם "חיי קרל הגדול", ספר נוסף נכתב בשנת 980 בערך על ידי נוטקר המגמגם (Notker Balbulus), שניהם מדגישים את יופייה וחשיבותה.
הקפלה המלכותית תוכננה לבקשת קרל הגדול, כדי לשמש ככנסיית הארמון וכמאוזולאום.
המתכנן היה אודו ממץ (Odo of Metz), איינהרד הוא שהשגיח על עבודות הבנייה שהחלה בשנת 791, בשנת 805 היא הוקדשה על ידי האפיפיור לאו השלישי, לכבוד ישו ולכבוד מריה.
החלל המרכזי של קפלת הארמון, תחום על ידי שמונה אומנות מסיביות הנושאות כיפה בעלת שמונה פינות.
לאמבולטוריום המקיף את החלל שמתחת לכיפה, 16 צלעות שוות שביניהן קמרונות צולבים.
צורתו הזוויתית של האמבולטוריון ושתי הקומות שמעליו נעשו על פי הדגם של כנסיית סן ויטלה.
אולם גלריה של כנסיית אאכן, הייתה גבוהה בהרבה והגיעה לגובה של 30.9 מטר.
במשך תקופה ארוכה היה זה מבנה האבן הגבוה ביותר בגרמניה.
כמו כן היו האומנות ברוונה דקות לעומת אלו המסיביות שבקפלה באאכן.
אודו (Odo) ממץ תכנן את הקפלה במידות שנחשבו באותה תקופה למקודשות.
גובה הכנסייה, על-פי מידות קרולינגיות, היה 48 רגל.
היקפה, 144 רגל, כאשר, המידה 144 היא מידת היקף של ירושלים השמימית.
מקור השראה נוסף הייתה כנסיית סרגיוס ובכחוס בקונסטנטינופול שנבנתה על ידי הקיסר יוסטיניאנוס בשנת 520 בקירוב.
גם בכנסיית סרגיוס ובכחוס אנו מוצאים מבנה מתומן עם שמונה פינות.
הנקודה החשובה ביותר המקשרת בין כנסיית זו ובין הקפלה באאכן, היא העובדה ששתי הכנסיות האלה הן קפלות ארמון.
הקירות המסיביים של הקפלה המלכותית נבנו באבן, והחלונות קטנים זאת כדי לתמוך בכיפת האבן הכבדה שמעל.
האסתטיקה והמבנה של הקפלה דומים לתקדימים הרומיים שלה, אך במקום השימוש בבטון לבנייה, נעשה כאן שימוש באבנים גדולות ומסיביות, ולכן הקפלה חשוכה לעומת אלו הביזנטיות.
במבט מן האפסיס שבמזרח לעבר מערב הכנסייה, ניתן לראות את כס השיש בגובה הגלריה, שעליו ישב קרל הגדול ולקח חלק בפולחן הדתי, כמו שעשו הקיסרים הרומיים שקרל הגדול ראה עצמו כממשיכם.
הכס שבנוי על-פי כס שלמה המלך, עם שש מדרגות (מלכים א', י',19), שימש להכתרתם של 32 קיסרים קדושים בין השנים 936-1531
מבנה זה בעיירה שבגרמניה, נבנה במאה התשיעית כמבנה בפני עצמו בפרוזדור של כנסיית המנזר, בחצר המקדימה של אחד המנזרים החשובים באירופה.
לבניית השער בלורש התאחדו שלושה סגנונות בנייה: הסגנון הקלסי, הסגנון הביזנטי והסגנון הנורדי.
מבנה השער נראה כשער ניצחון למלך.
הארקדות הגדולות נשענות על אומנות רחבות.
המבנה אמנם מזכיר שער ניצחון, אך הוא שונה משערי הניצחון הרומיים.
שבניגוד להם שהדגישו את הקשת המרכזית, בלורש שלוש הקשתות שוות בגובהן ובאורכן.
לאומנות השער, צמודים חצאי עמודים (עמודים החצויים לאורכם).
בקומה השנייה, האומנות נושאות קשתות בצורת V הפוך.
הלבנים לבנות ואדומות לסירוגין, ניתן להבחין בסידורם בשלושה דגמים: דגם לוח שחמט, דגם יהלום, המזכיר את האופוס רטיקולאטום הרומי.
פני שטח הקיר, מכוסים בלוחות צבעוניים שמקורם ביזנטי.
אפריז המשולשים בקומה העליונה והקשתות המשולשות, מקורם במסורת נורדית.
האלמנטים הרומיים עתיקים הם: אכסדרה הנושאת כרכוב, אומנות הנושאות קשתות, ואומנות מחורצות, צורת בסיסי העמודים, וצורת הכותרות.
מאפיין קרולינגי הוא הגג שאינו העתק של גג רומאי אלא הוא משופע, זאת כדי למנוע הצטברות שלג על הגג.
תוכנית מנזר סנט גאלן, נמצאת בספרית המנזר וקרויה על שמו.
לא ידוע על ביצועה כל שהוא של התוכנית בשטח.
התוכנית היא דוגמה למערך כולל של כנסיית מנזר מהמאה התשיעית.
התוכנית בעלת הצורה האורתוגונליות, מזכירה את תוכניות הרחובות בערים הרומיות.
ארגון כנסיית המנזר וכל הבניינים והמתקנים אשר סביבה לקהילה המספקת את צרכיה העצמיים, מבטא את הכללים של בנדיקטוס הקדוש ששילבו פולחן דתי עם עבודת כפיים והדרישה שעל הנזירים להיות מבודדים מעובדים שאינם נזירים.
במערך מבנה המנזר, הכנסייה היא המבנה המפואר ביותר.
בתוכנית זו לכנסייה צורה של בזיליקה, הכניסה ראשית בצורת ווסטוורק עם זוג מגדלים עגולים.
לכנסייה שני האפסיסים וכניסות אחת בקצה המזרחי, ושנייה בקצה המערבי.
מעל ריבוע התיצלובת נישא מגדל פעמונים.
מלבד כנסייה, מופיע בתוכנית מנזר סן גאלן מערך כולל של מבנים: קלויסטר, אולם אספות (House Chapter), מגורי אב המנזר, מגורי נזירים, בית הארחה, בתי ספר, ספרייה, מאפייה, מבשלת שיכר, מטבחים, מרתפי אחסון, סדנת נפח, סדנת צורף וסדנאות של בעלי-מלאכה אחרים, ברכת דגים, בוסתנים, גני פרי וירק, מטחנת דגן ועוד.
תוכנית סן גאלן נחשבת לתוכנית אידיאלית למנזר גדול והיא נתונה לשינויים על-פי התנאים והצרכים המקומיים.
משתקפת בה העובדה שבימי הביניים, במאה התשיעית, המנזרים לא נבנו בערים.
קהילת המנזר חיה כיחידה אוטרקית, בעצמאות כלכלית, כמו מדינה קטנה.
לכתבי היד הקרולינגים המהודרים נועדו כריכות עשויות שנהב או זהב ומעוטרות באבנים ומתכות יקרות שלעיתים נתרמו זמן מה לאחר שכתב היד כבר היה מוכן.
רק חלק קטן מכריכות אלו שרד בשלמותו לאורך הזמן.
כריכות אחדות פורקו לחלקיהם ונשמרו בנפרד.
הנושאים המופיעים בהם היו בעיקרם פרשנות על מאורעות מספרי הקודש, מסודרים בצורה אנכית וברובן נבעו מהשפעת הציורים של שלהי העת העתיקה, דמויות כמרים הועתקו מדיפטיכונים של הקונסולים הרומאים.
הכריכה של ספר הבשורה של לורש:
ספר הבשורות על כריכתו הוחזק במנזר של לורש מכאן שם הכריכה שהופרדה מהספר עצמו ופורקה ללוחות שהרכיבו אותה.
חמישה מלוחות השנהב שהרכיבו את החלק הקדמי של הכריכה, נמצאים כיום במוזיאון הוותיקן ברומא.
חמשת הלוחות של הצד האחורי נמצאים במוזיאון ויקטוריה ואלברט
לוחות השנהב של הצד העליון מתארים את מרים ולצידה קדושים, ואילו בצד האחורי של הכריכה מופיעה דמות ישו דורך על חיה, נושא שהיה נפוץ בשלהי העת העתיקה ובתקופה המוקדמת של ימי הביניים.
לצדו של יש מופיעים מלאכים.
בשני צדי הכריכה לוחות נוספים עם דמויות מלאכים ותמונות מחיי ישו.
לוחות השנהב המרכיבים את הכריכה נמצאים בתוך מסגרות עץ המחוברות אחת לשנייה.
הן תוצר של המאה התשיעית של בית הספר של חצר המלוכה וניכרת בהם ההשפעה של הדיפטיכון של קונסטנטינוס הגדול מהמאה השישית והדיפטיכון של Barberini מהתקופה הביזנטית.
זאת בנוסף למאפיינים שלהאמנות הקרולינגית כמו פנים מעוגלים ועיניים בוהות קדימה והילות מקושטת מעל לדמויות.
הכריכה של ספר הבשורות של Lindau, נמצאת כיום במוזיאון ע"ש מורגן בניו יורק
שני צדי הכריכה, אינם עשויה מקשה אחת, הצד האחורי הוא כנראה תוצר של שלהי המאה השמינית.
בהשראת האמנות האינסולרית של האיים הבריטיים, מקום יצירתו המשוער הוא ליד העיר זלצבורג וזמן ביצוע העבודה הוא בין השנים 750 -800
צד זה של הכריכה עשוי כסף מעובד ומקושט בציפוי של ריקועי זהב.
הנושא העיקרי שמופע עליו הוא הצלב, שבמרכזו אבן טופז מרובעת.
מקיפות אותה אותיות לטיניות שהן קיצורים של המשפט" ישו הנוצרי אדוננו" (Iesus Christus Dominus Noster).
הצד העליון המהודר יותר הוא ללא ספק תוצר של התקופה הקרולינגית המאוחרת בערך משנת 880 ומיוחס לבית הספר של קרל הקריח.
הכריכה עשויה בטכניקה של תבליט שטוח והצלב הוא במרכז הקומפוזיציה.
בתוך הצלב מופיעה דמותו של ישו.
בתוך ארבעה תאים קטנים מעל ומתחת לזרועותיו הפרושות, מופיעות דמויות של מלאכים מרחפות בחלק העליון של התא, וכן דמויות נשיות שההסבר על אודות מהותן שנוי במחלוקת,.
שולי הכריכה מורכבים בעיקרם מאבני חן שונות בצורות צמחיות שונות האופייניות לאמנות הקרולינגית
השאלה, מתי חברו יחד הטקסט הכתוב עם שתי הכריכות השונות לכדי ספר אחד?
הקריסטל של Lothair מאזור לותרנגיה בצפון מזרח אירופה, נמצא כיום במוזיאון הבריטי.
זוהי צלחת שטוחה מקוורץ טהור (rock crystal), מתוארכת לשנים 855 – 869. רוחב הצלחת 18.6 ס"מ עומקה 1.39 ס"מ
על גבי הצלחת מגולפות תמונות מהסיפור אודות שושנה (ספר דניאל פרק י"ג).
בראש כל תמונה מופיעה כתובת מתוך הוולגטה.
ארבע התמונות הראשונות מתארות את ההאשמה המזויפת של הזקנים כנגד שושנה, התמונה הבאה מתארת את משפטם וגזר דין המוות שלהם.
התמונה האחרונה מתארת את זיכוייה של שושנה.
הדמויות חרוטות בסגנון ריימס שמופיע גם בספר תהילים של אוטרכט.
ההקדשה על הצלחת אומרת שהיא נעשתה על פי פקודתו של Lothair מלך הפרנקים
דיוקן הפרש של קרל הגדול או קרל הקרח, הוא פסל קטן יצוק ברונזה בצבעים שחור וזהב מהמאה התשיעית, גובהו 27 ס"מ והוא נמצא כיום במוזיאון הלובר.
לראשו של המלך חבוש כתר עם פרחי שושן, הוא עטור גלימה וחרב (חסרה כיום).
רצועות מקשטות את רגליו וגם את נעליו.
בשמאלו הוא מחזיק גלובוס שמסמל שליטה על העולם.
הפסל הוא למעשה העתק פסלו של הקיסר מרקוס אורליוס משנת 175 לפנה"ס.
מספר פריטים נוספים הראויים לציון מהאמנות הקרולינגית הם:
Ciborium Arnulf – חופת כמורה העומדת על מזבח.
דלתות הברזל בקפלת הארמון באאכן.
מזבח הזהב (נעשה בין השנים (824- 859), נמצא כיום בבזיליקה במילאנו
אמנות פרסית, או במקביל אמנות איראנית, היא אחת ממורשות האמנות העשירות ביותר בהיסטוריה העולמית וכוללת תחומים רבים כמו: ארכיטקטורה, ציור, אריגה, קדרות, קליגרפיה, מתכת וסיתות.
קיימת גם סצנה תוססת של אמנות איראנית מודרנית ועכשווית.
השטיחים הפרסים לרוב מיוצרים בעבודת יד, ומפורסמים בעולם כולו בשל צורת עיצובם, צבעוניותם והיותם סמל ליוקרה.
השטיחים מהווים חלק חיוני באמנות ובתרבות הפרסית וניתן למצוא אותם כמעט בכל בית פרסי, כשלכל מחוז באיראן סגנון עיצוב שטיחים משלו.
אורגי שטיחים רבים אורגים על פי זיכרון ודפוסי אריגה שעברו במשך דורות במשפחה.
מבחינה היסטורית נראה כי תחילת ייצור השטיחים הפרסים החלה בתקופת האימפריה האחמנית, בסביבות ראשית ה-500 לפנה"ס.
הראיות המתועדות הראשונות על קיום השטיחים פרסיים מגיעות מטקסטים סיניים מראשית התקופה הסאסאנית.
הסחר בשטיחים הפרסים היה במגמת עליה עד עת הכיבוש הערבי של פרס.
לאחר הכיבוש המונגולי של פרס האמנות צמחה מחדש ובמיוחד במהלך תקופת השושלת הטימורית והאילח'אנית.
במערות מחוז לורסתאן, מחוז פארס ובטפה סיאלכ התגלו ציורים דמויי חיות וצייד בני לכל הפחות 5,000 שנה.
בתקופה טימור לנג, כמאל א-דין בהזאד הגהה סגנון ציור חדש.
בתקופת שושלת קאג'אר שולבו סגנונות הציור האירופאים עם אלו הספווים, ויצרו סגנון ציור חדש כמו דוגמת ציוריו של כמאל אל-מלכ.
מוזיקה במרחב האיראני התקיימה במשך אלפי שנים, ומעידות על כך עדויות ארכאולוגיות מעילם, התרבות העתיקה ביותר בדרום מערב איראן.
באיראן העתיקה מוזיקאים היו בעלי תפקיד חברתי מכובד.
ידוע כי תושבי עילם והאחמנים תמכו במוזיקאים, אך לא ידוע כיצד נשמעה מוזיקה זו.
בתקופה הסאסאנית נעשה שימוש במוזיקה לצורך הפולחן הדתי זורואסטרי.
תקופת ח'וסרו השני נחשבת ל"תור הזהב" של המוזיקה האיראנית: חצר המלוכה הסאסאנית אירחה מוזיקאים כמו ראמתין, אזאד, באמשאד, נגיסה, סרכש, בארבד.
גם לאחר הגעת האסלאם לאיראן המוזיקה האיראנית לא נעלמה, ואף מייחסים לה השפעה גדולה על סגנון המוזיקה האנדלוסית והספרדית, בעיקר דרך האמן ואיש הרוח זיריאב.
המוזיקה במרחב האיראני כוללת גם מוזיקות פולקלור מקומיות הייחודיות לקבוצות האתניות והתרבותיות השונות באזור, דוגמת הכורדים, האזארים והבלוצ'ים, המשתנות בהתאם לאזור הגאוגרפי בו הם חיים.
הספרות, ובמיוחד שירת הפרוזה, היא חלק בלתי נפרד מליבת התרבות האיראנית, ובבתי הספר באיראן לומדים התלמידים יצירות מופת מגיל צעיר.
בין המשוררים הגדולים של הפרוזה האיראנית נמנים: פירדוסי, עומר ח'יאם, חאפז, פריד א-דין עטאר, סעדי, נזאמי, סנאא'י, רודכי, ג'לאל א-דין רומי וג'אמי.
הקליגרפיה שימשה לאיור ספרים, כלי חרס, כלי מתכת, ומבנים היסטוריים.
יצירות מופת ספרותיות כמו השאהנאמה, הבוסתאן והגלסתאן של סעדי זכו לעיטורי קליגרפיה מרשימים ורבי ערך.
הארכיטקטורה הפרסית היא מהעתיקות בעולם והיא השפיעה רבות על סגנונות אדריכלות ברחבי העולם, במיוחד על עולם האסלאם.
כלי החרס הפרסיים מתוארכים לתקופה הנאוליתית.
כשאלפי כלי חרס נמצאו באתרים ארכאולוגים והיסטוריים איראנים, כמו בטפה סיאלכ וג'יפת.
ממצאים ארכאולוגיים בארץ ישראל נמצא כי אמנות הפיסול המלא באבן והקרמיקה של האחמנים הייתה דלה לעומת אלו של היוונים.
אך כי אמנותם בתחום עבודת המתכת ובכלל זה הכפות, מסננות, קערות, תכשיטים וציפויי רהיטים בברונזה היה מצטיין.
כשאמנות המתכת האחמנית כללה גם חיקויים מקומיים בזכוכית, בהט וחרס.
האמנות האחמנית בכלי המתכת הרבתה לעסוק בתיאור בעלי חיים, תוך שילוב מוטיבים קדומים של כינוף מאשור, אוררטו ולורסתאן.
ישנם שני סוגים עיקריים של ריטוני מתכת אחמנים:
גביע שבעל חיים מוצמד לבסיסו.
ריטון דמוי קרן מאורכת שבעל חיים מהווה את קצהו התחתון.
מסורת הגן הפרסי וסגנונו קדומים מאוד והשפיעו על עיצוב גנים ותפיסות עיצוביות בעולם, מאנדלוסיה במערב וכלה בהודו במזרח.
אמנות קישוט פריטים שונים (קופסאות תכשיטים, רהיטים, מסגרות תמונה ומראות עץ) בה הפריטים מחופים ומקושטים בפריטי פסיפס מיוחדים כדוגמת שנהב, עצם, ברונזה, זהב, כסף או פיסות עץ צבעוניות.
לכל מחוז באיראן סגנון עיצוב ייחודי משלו, וסגנונות הח'אתם משיראז ומאצפהאן הם המוכרים ביותר.
אמנות העיצוב והעיטור של מבנים, פסלים וכלי חסר, בחלקי מראות שבורות מאוד פופולרי באיראן, וישנם מבנים שלמים המעוטרים בצורה זו.
אמנזיה דיסוציאטיבית , הנקראת גם אמנזיה פסיכוגנית היא הפרעה נפשית השייכת לקבוצת ההפרעות הדיסוצאיטיביות.
הביטוי הבולט של הפרעה זו הוא קושי להזכר באירועים חשובים וכן בפרטים מרכזיים הקשורים לאירועים טראומטיים או לזיכרון אוטוביוגרפי.
דפוסי השכחה בהפרעה זו יכולים להיות נרחבים או ספציפיים מאוד.
מקרים חריפים במיוחד של ההפרעה מלווים בתופעת הפוגה הדיסוציאטיבית.
הפרעה זו שכיחה בקרב נפגעי תקיפות מיניות שנפגעו בילדותם, והם לעיתים מתקשים במשך זמן רב בזכירת המעשים שבוצעו בהם.
על פי ה DSM 5, פסיכיאטר יאבחן הפרעה זו בהתקיים ארבעת התנאים הבאים:
אי יכולת לזכור מידע אוטוביוגרפי, (בדרך כלל כזה הקשור לאירוע טראומטי או בעל אופי מלחיץ), שאינה מתיישבת עם שכחה רגילה.
זו שכחה סלקטיבית של אירועים ספציפיים או פרטים מתוכם, או שכחה של פרטים בהיסטוריה האישית.
הסימפטומים גורמים למצוקה משמעותית מבחינה קלינית ולפגיעה בתפקוד החברתי, התעסוקתי וכל תפקוד אחר מרכזי בחיי האדם.
ההפרעה אינה ניתנת לייחוס לשימוש בתרופות או בסמים כלשהם (למשל אלכוהול או קנאביס), או מצב נוירולוגי (התקף אפילפסיה, מחלת אלצהיימר ומחלות דמנטיות אחרות, פגיעת ראש סגורה, ומצבים נוירולוגיים אחרים), סטרס חולשה או עייפות חולפת.
הסימפטומים אינם ניתנים להסבר טוב יותר באמצעות הפרעה נפשית אחרת: הפרעת זהות דיסוציאטיבית, הפרעה פוסט טראומטית, הפרעת דחק אקוטית הפרעה סומטופורמית, או הפרעה נוירו-קוגניטיבית.
מאפיין ייחודי (Specifier): בחלק (קטן) מהמקרים עשויה להתלוות לאמנזיה תופעה של פוגה .
תופעה זו גורמת לאדם עם ההפרעה לנסוע מרחק גדול, ולהתחיל חיים חדשים לחלוטין כאדם אחר במקום אחר, תוך שכחה מוחלטת, או כמעט מוחלטת של חייו הקודמים, לרבות מקצועו, ובני משפחתו (הוריו, בן/בת זוג וילדיו).
הפוגה הדיסוציאטיבית נחשבה בעבר להפרעה בזכות עצמה אך ב DSM 5 היא הפכה למאפיין של אמנזיה דיסוציאטיבית.
בארצות הברית השכיחות ל-12 חודשים עמדה על 1.8% מהאוכלוסייה, עם שכיחות גבוהה כמעט פי 3 אצל נשים (2.8%) בהשוואה לגברים (1%).
סביבתיים: אירועים טראומטיים (אירוע יחיד או אירועים חוזרים).
ההפרעה שכיחה יותר אצל מי שעברו אירועים קשים בילדות לרבות אלימות, התעללות לסוגיה וכדומה.
כמו כן השכיחות גבוהה יותר אצל קורבנות אלימות פיזית, ואירועים טראומטיים מסוגים שונים.
גנטיים ופזיולוגיים : לא קיימים או לא נפוצים מחקרים שבדקו אמנזיה דיסוציאטיבית באופן ספציפי אולם מחקרים שבדקו דיסוציאציה באופן כללי העלו כי קיימת ככל הנראה השפעה לשילוב בין גורמים גנטיים וסביבתיים.
פוגה דיסוצאטיבית: אצל אנשים מסוימים עם אמנזיה דיסוציאטיבית, הרחקת מקור המצוקה תביא בהדרגה לחזרת הזיכרון.
אצל אנשים עם פוגה דיסוציאטיבית דפוס האמנזיה הוא עמיד יחסית והשכחה אינה חולפת בקלות.
חזרת הזיכרון יכולה להתרחש בהדרגה בצורה של פלשבקים.
הופעת ההפרעה היא לרוב פתאומית.
פחות ידוע על אופן ההיארעות של אמנזיה ממוקמת ואמנזיה כללית (ראה להלן), שכן אנשים במצבים אלה לא תמיד פונים לקבלת עזרה ולא תמיד מודעים לכך שקיימת בעיה.
אנשים עשויים לדווח על אפיזודות חוזרות ונשנות של אמנזיה דיסוציאטיבית.
אפיזודה אחת אינה חייבת להיות סימפטומטית.
משך ההפרעה יכול לנוע בין דקות ספורות לעשרות שנים.
חלק מהאפיזודות של אמנזיה דיסוציאטיבית נפתרות באופן מהיר על ידי הסטת האדם מהמקום או המצב מעורר המצוקה.
במקרים אחרים האפיזודה יכולה להמשך על פני זמן ארוך יותר, גם אחר שהאיום הוסר.
אמנזיה דיסוציאטיבית נחלשת עם הגיל, אך לא תמיד.
בנוסף, בחלק מהמקרים עלולה היזכרות באירוע טראומטי (לעיתים קרובות היזכרות פתאומית) לגרום למצוקה ניכרת התנהגות אובדנית וסימפטומים של PTSD.
אמנזיה דיסוציאטיבית נצפתה בקרב ילדים, בני נוער ובוגרים.
קיים קושי לבחון את מצבם של ילדים מפני שיש קושי לשאול אותם שאלות אודות אמנזיה.
כדי להשלים את התמונה נעזרים בדרך כלל באנשים בסביבתו של הילד: מחנכים, הורים וכדומה.
אצל חלק מהאנשים עם ההפרעה יש נטייה לפעולות של גרימת נזק עצמי או אובדנות.
הסיכון גדול במיוחד כאשר האמנזיה חולפת פתאום והאדם מתמודד עם הצפה פתאומית שהתרחש אירוע טראומטי בחייו והודחק.
האמנזיה יכולה להופיע בכמה צורות:
אמנזיה ממוקמת (Localized): ממוקמת במקום ובזמן ומתאפיינת בשכחה של תקופה מסוימת מהחיים ונמשכת מספר שעות או ימים.
זוהי הצורה השכיחה ביותר של אמנזיה דיסוציאטיבית.
אמנזיה כללית (Generalized): כוללת דפוס נרחב יותר של שיכחה, לעיתים כוללת אף שכחה של תקופה שלמה מהחיים.
אמנזיה סלקטיבית (Selective): מתאפיינת בשכחה של פרטים מסוימים מאירוע.
אמנזיה מתמשכת (Continous): היא מצב בו האירועים נשכחים מיד לאחר התרחשותם, למרות מודעות האדם למתרחש בעת האירוע.
אמנזיה סיסטמטית (Systematic): בסוג זה של אמנזיה האדם מאבד מידע השייך לקטגוריה מסוימת.
שני מאפיינים אפשריים נוספים של אמנזיה דיסוציאטיבית שאינם מופיעים ב DSM או ב ICD אך מופיעים בספרות המחקרית והמקצועית הם:
אמנזיה רטרוגריידית : האדם מתקשה לזכור דברים שאירעו לפני האירוע הקשה שבעקבותיו החלה האמנזיה.
אמנזיה אנטרוגריידית - האדם מתקשה לזכור דברים שאירעו לאחר שהתרחש האירוע הקשה שבעקבותיו החלה האמנזיה.
כאמור האמנזיה קשורה על פי רוב לאירועים קשים בעלי אופי טראומטי: אובדן ואבלות, קבלת בשורות קשות תאונות שונות, היות האדם קורבן לפשע אלים, אסונות טבע ועוד.
השכחה מאפשרת לאדם לווסת את עוצמת החוויה הרגשית כתוצאה מהאירוע הקשה זאת באמצעות שינוי מצב התודעה.
לאמנזיה סלקטיבית מקומית או סיסטמטית יש השפעה מוגבלת על התפקוד היומיומי.
אמנזיה מתמשכת ואמנזיה כללית הן בעלות אופי יותר נרחב ולכן גורמות לפגיעה משמעותית בהרבה באיכות החיים ובתפקוד האדם בסביבות שונות בחייו.
הנסיגה בתסמיני האמנזיה אינה מבשרת בהכרח הקלה במצב, שכן היא עלולה להעלות על פני השטח רגשות קשים והתנהגויות שעד כה לא קיבלו ביטוי.
כאשר ישנה נסיגה בתסמיני האמנזיה הדיסוציאטיבית עשויים לעלות ולצוף על פני השטח רגשות מגוונים הכוללים: אשמה, בושה, אבל, דיספוריה, חוויה של קונפליקט פסיכולוגי ועוד.
אלה עלולים להיות מלווים בנטייה לאובדנות או נטייה לפגוע באחרים.
אנשים אלה יכולים לעיתים להתאים לקריטריונים של הפרעת דיכאון מתמשכת (דיסתימיה), דיכאון מז'ורי, הפרעות מצב רוח אחרות, הפרעות הסתגלות (בעיקר עם אפקט דיכאוני או עם אפקט מעורב וקושי לשלוט בדחפים).
רבים מהאנשים עם אמנזיה דיסוציאטיבית מפתחים בסופו של דבר הפרעת דחק פוסט טראומטית, בעיקר כאשר התוכן שהיה בלתי נגיש עקב האמנזיה, הופך להיות נגיש.
כמו כן שכיחות הפרעות סומטופורמיות, וחלק מהם עונים גם לאבחנה של הפרעות אישיות שונות.
הפרעה זו נחשבת לתחום מחקר חדש יחסית שלא הרבה ידוע עליו.
בשנים האחרונות גבר העניין בהיבטים נוירולוגיים ופיזיולוגיים של סוגי האמנזיה השונים וכן בקשר בין מאפיינים פיזיולוגיים של האמנזיה הדיסוציאטיבית לסוגי אירועים קשים או טראומטיים.
כיוון נוסף של מחקר נוגע לאפידמיולוגיה של הדפוסים השונים של אמנזיה דיסוציאטיבית.
הפרעת זהות דיסוציאטיבית: הפרעה זו כוללת מרכיב של ניתוק מלא או חלקי מהאישיות ויצירת אישיויות חדשות (שתיים לפחות) נוסף לאישיות המקורית.
הפרעה זו כוללת מרכיב דומיננטי של דה פרסונליזציה.
הפרעת דחק פוסט טראומטית : חלק מהאנשים עם PTSD אינם יכולים להזכר בפרטים מהאירוע הטראומטי.
אבחנה של PTSD עם אמנזיה דיסוציאטיבית תיתכן כאשר השכחה חורגת אל מעבר לאירוע הטראומטי.
הפרעות נוירו-קוגניטיביות: בהפרעות אלה אובדן זכרונות הוא חלק מתמונה של הפרעה שמקורה נוירולוגי.
הפרעות הקשורות לשימוש בחומרים (סמים): במקרה זה המקור לשכחה הוא שימוש בסמים שונים (אלכוהול, וסמים אחרים).
אמנזיה יכולה להיות תוצאה של הרעלות שונות.
אמנזיה פוסט-טראומטית כתוצאה מפגיעת ראש.
במקרה כזה יש סיפור של פגיעת ראש משמעותית.
הפרעות התקף (Seuzure Disorders): מצבים שונים כמו התקף אפילפטי גורמים בדקות שמיד לאחר ההתקף לשכחה נרחבת של אירועים, החולפת כעבור זמן קצר.
סטופור קטטוני : כאן התמונה הקלינית תכלול גם מרכיב של אילמות שאינה חלק מאבחנת אמנזיה דיסוציאטיבית
התחזות והתחלות: כאשר האדם עשוי להפיק רווח משני מהאבחנה (למשל פיצוי כספי) עשויה להשקל אבחנה של התחזות או התחלות.
שינויים באיכות הזיכרון המיוחסים לגיל: יש מגוון של מחלות הקשורות לגיל מבוגר והכוללות מרכיב של אובדן תפקודי זיכרון שונים (מחלות דמנטיות שונות).
מחלות אלה ניתנות לאיתור בבדיקות פיזיולוגיות מתאימות.
שינויים בזיכרון כתוצאה מטיפול רפואי: נזעי חשמל (טיפול רפואי לא תרופתי מקובל הניתן למגוון אבחנות פסיכיאטריות) עשוי להיות כרוך בשכחה בעיקר לטווח הקצר.
כאן הגורם לשכחה אינו דיסוציאציה אלא הטיפול הרפואי.
פסיכותרפיה: ישנן המלצות לטיפול מהיר, בעזרת היפנו אנליזה, או נרקו אנליזה (סוגים ספציפיים של טיפול פסיכו-אנליטי).
כמו כן יש חשיבות לטיפול פסיכודינאמי שתכליתו לברר את האירועים שגרמו לשכחה.
בחלק מהמקרים אפשר לשלב טיפול קוגניטיבי שיסייע להתמודד עם עיוותים קוגניטיביים והטיות חשיבה.
אמנות שדה אורז (ביפנית: 田んぼアート, טמבו אטו) היא צורת אמנות עכשווית, שמקורה ביפן, המתאפיינת בנטיעת אורז מסוגים וצבעים שונים כדי ליצור תמונות בשדה אורז.
ב-1993 חיפשו תושבים מהעיירה אינאקדאטה במחוז אאומורי ביפן דרך להפיח רוח חיים מחדש ביישובם.
חפירות ארכאולוגיות גילו עדויות לכך שאורז גדל באזור במשך למעלה מ-2000 שנים.
על מנת לתת כבוד להיסטוריה זו החלו התושבים לגדל אורז בשדה מאחורי בית העירייה.
תוך שימוש בשדה האורז כבד ציור, טיפחו התושבים והשתמשו בארבעה סוגים שונים של זני אורז מסורתיים ומודרניים על מנת ליצור תמונה ענקית בשדה.
על מנת לאפשר צפייה בתמונה בשלמותה, הוקם מבנה בדמות מצודה בגובה 22 מטרים בסמוך לבית העירייה.
ב-2006 באו יותר מ-200,000 מבקרים לעיירה כדי לראות את האמנות.
מגדל תצפית נוסף המשקיף על אמנות הציור בתחנת צד הדרך של אינאקדאטה המכונה "יאיואי נו סאטו" (弥生の里) או כפר מתקופת יאיואי הפרהיסטורית.
בשני המקומות גובים דמי כניסה, ומומלץ למבקרים להיעזר בהסעות בחינם המקשרות בין שני האתרים על מנת להימנע מפקקי תנועה.
באוגוסט 2015 הותקנו מצלמות וידאו בשני האתרים המשדרות ברצף, והם צולמו לגוגל תצוגת רחוב באותה שנה.
מאז 2016 החלה באתר מספר 2 תצוגת חורף בשלג שהחלה על ידי אמן השלג האנגלי סיימון בק (Simon Beck).
במשך תשע השנים הראשונות יצרו האיכרים תמונה פשוטה של הר איוואקי (岩木山), הר געש הסמוך לעיירה, לפני שעברו לעיצובים מורכבים יותר.
בעקבות ההצלחה של תושבי אינאקדאטה החלו יישובים נוספים דוגמת יונזאווה במחוז יאמאגטה לייצר אמנות טמבו משלהם.
ב-2008 הייתה תוכנית לשנות את החלק התחתון של השדה על מנת לכלול בו את הסמלים של חברת ג'פאן איירליינס וטו-או ניפו, עיתון מקומי, תמורת שני מיליון ין יפני, במטרה לכסות על העלויות הגדלות.
חברים מארגונים של בעלי קרקעות מקומיים וראש עירייה לשעבר התנגדו, באומרם שהם לא ישכירו את הקרקע בשנה שלאחר מכן אם לא יוסרו סמלי החברות.
ועד ההחייאה מחדש של העיירה הצביע ברוב דחוק לא לכלול את הפרסומות, והשתילים של הפרסומות נעקרו.
באפריל נפגשים התושבים ומחליטים מה לשתול באותה שנה.
לפני השתילה החקלאים משרטטים את העיצובים על מחשבים על מנת לקבל החלטה היכן וכיצד לשתול את האורז.
באינאקדאטה שטח השדות המשמשים לכך הוא בערך 15 דונם.
הסכמים בין בעלי הקרקעות אפשרו יצירת תמונות גדולות יותר.
העיצובים של שדות האורז באינאקדאטה
להלן רשימה של עיצובים בהם השתמשו בתמונות באינאקדאטה
2004 – שיקו מונאקטה: "שני בודהיסאטוות ועשרת התלמידים של בודהה שאקמוני" ו"אלוהי הר המלכה"
2005 – טושוסאי שאראקו: "אוטאני אוניג'יי", קיטגאווה אוטאמרו: "אנתולוגיה של שירים: פרקי אהבה"
2006 – טווארייה סוטאצו: " וראיג'ין"
2007 – קצושיקה הוקוסאי: 36 מבטים על הר פוג'י, הגל הגדול בסמוך לקאנאגאווה ו"רוח דרומית, שמים בהירים".
2009 – מפקדים מתקופת סנגוקו, נפוליאון
2012 – קאנו הוגאי: "קאנון האם מלאת הרחמים" ואקאלה: "שבעת אלי המזל"
2013 – גיישה ומרילין מונרו, אולטראמן.
2015 – הסרטים חלף עם הרוח ומלחמת הכוכבים
2016 – שין גודזילה אישידה מיצונרי וסנאדה מסאיוקי בסדרת הדרמה "סנאדמרו" ב-NHK
2017 – ימאטה נו אורוצ'י נגד סוסאנו-נו-מיקוטו, מומוטרו
2018 – אמן המנגה אוסאמו טזוקה
אמנות קונספט היא אמנות, אשר מטרתה להעביר רעיון, להדגים סגנון מסוים, לתת השראה ומושג, ולהוות מעין אב טיפוס ליצירה הסופית.
אמנות זאת מתאפיינת בעיקר באיורים זריזים אך לא בהכרח, לדוגמה איור קונספט למודל תלת-ממדי עלול לדרוש ציור מאוד מפורט, או אפילו מודל תלת־ממדי מקדים ופשוט יותר, אך האיור/המודל עדיין יחשבו קונספטואלים.
העוסקים בתחום נקראים "אמני קונספט".
חשיבותה של אמנות זאת היא גדולה, וקיים בה בדרך כלל דגש אומנותי יותר ופחות טכני, מכיוון שאינה דורשת ליטושים סופיים.
האמנות לרוב חוסכת זמן יקר בכך שהיא מאפשרת לאמן או לצוות להחליט על כיוון אומנותי שנחשב בעינייהם חיובי לפני הקדשה של יותר משאבים ליצירה הסופית, ובכך גם מאפשרת ליצור מספר גרסאות שונות כדי לדייק את הכיוון האומנותי.
אף על פי שאין בה לרוב דגש טכני, ניתן במהלך ההכנה של קונספטים שלא רק באיור (כמו תלת מימד או אנימציה) לשים דגש על בעיות טכניות שעולות, או לעשות חזרה על הצעדים החשובים כדי לראות שהם עובדים יחד.
ניתן בהליך זה לבדוק קונספט של סגנון חדש, אפילו אם התוצאה בעלת דרישה יותר טכנית (כגון סגנון רנדר חדש).
אומנות קונספט כיום משומשת כמעט בכל שלב אמנותי בתעשיות הקולנוע, המשחקים, העיצוב ועוד.
תחילתה של האמנות באופן רשמי (כתפקיד) החל בשנת 1930 באולפני ההנפשה של וולט דיסני.
אמנות שדות הצבע היא זרם בתוך האמנות המופשטת, שנולד בניו יורק במהלך שנות הארבעים והחמישים.
ההשראה לסגנון היא המודרניזם האירופאי והוא קשור באופן מובהק לאקספרסיוניזם המופשט.
רבים מאמני שדות הצבע המוקדמים הבולטים היו מחלוצי האקספרסיוניזם המופשט.
ציור שדות צבע מתאפיין בעיקר בשימוש במשטחים רציפים של צבע אחיד ושטוח הפרוסים על פני הבד או מוכתמים אל תוך הבד, ובמישור ציורי שטוח.
אמני שדות הצבע שמו פחות דגש על מחוות, משיכות מכחול ופעולה לטובת עקביות בהיבטים של צורה ותהליך.
בציור של זרם זה, "הצבע משוחרר מהקשר אובייקטיבי והופך לסובייקט בפני עצמו".
בסוף שנות החמישים ובמהלך שנות השישים פעלו ציירי שדות הצבע בבריטניה, קנדה, אוסטרליה וארצות הברית.
בארצות הברית הם פעלו במיוחד בניו יורק ובוושינגטון הבירה.
אמנים אלה השתמשו בצורות של פסים, מטרות, דוגמאות גאומטריות פשוטות וברפרנסים לדימויי נוף ולטבע.
לאחר מלחמת העולם השנייה והתפתחות האקספרסיוניזם המופשט האמריקאי, תשומת הלב של עולם האמנות העכשווית החלה לעבור מפריז לניו יורק.
מבקר האמנות הראשון שהציע לזהות זרמים שונים בתוך תנועת האקספרסיוניזם המופשט היה קלמנט גרינברג, בסוף שנות הארבעים ותחילת שנות החמישים.
בתוך כך, גרינברג הבחין שבעבודותיהם של כמה מאמני "הדור הראשון" של האקספרסיוניזם המופשט ישנה נטייה אמנותית לשימוש בשדות צבע רחבים.
מארק רותקו היה אחד הציירים שגרינברג כינה צייר שדות צבע, מה שמתבטא, למשל, בציור "Magenta, Black, Green on Orange" זאת על אף שרותקו עצמו סירב לתייג את עצמו כשייך לתנועה מסוימת.
עבור רותקו, הצבע היה "כלי בלבד".
יצירותיו המוכרות ביותר – "multiforms" ונוספות - משקפות במהותן התבטאות זו.
ציוריו מתאפיינים במרובעים צפים בגוונים שונים על גבי בדי ענק, והוא ראה באמנות אמצעי להובלת הצופה למקום רוחני ונשגב דרך עולם הצבעים.
רותקו מתעניין בביטוי רגשות באמצעות השימוש בצבע, על רקע חיפוש אחר "טרגדיה, אקסטזה ואבדון".
בשנת 1958, הביטויים הרוחניים שרותקו העלה על גבי הבד הפכו חשוכים יותר ויותר.
השימוש בצבעים אדומים, צהובים וכתומים בהירים, שאפיינו את יצירתו בתחילת שנות החמישים, הוחלפו בהדרגה על ידי צבעים כחולים, ירוקים, אפורים ושחורים כהים.
סדרת הציורים האחרונה שלו, מאמצע שנות השישים, הציגה צבעי אפור ושחור עם גבולות לבנים, שמדמים, לכאורה, נופים מופשטים של ארץ עגמומית ולא נודעת.
במהלך אמצע שנות הארבעים רותקו נמצא היה בתקופת מעבר מכריעה בסגנונו.
בתקופה זו הוא הושפע משדות הצבע המופשטים של האמן האמריקאי קליפורד סטיל, שהושפעו, בין היתר, מהנופים של צפון דקוטה, מקום הולדתו של סטיל.
בשנת 1947, במהלך סמסטר בו לימד בבית הספר לאמנויות בקליפורניה (המכונה היום: המכון לאמנות בסן פרנסיסקו), התעניינו רותקו וסטיל ברעיון ליזום תוכנית לימודים או בית ספר משלהם.
סטיל נחשב אז לאחד הציירים המובילים מבין אמני שדות הצבע, וציוריו הלא-פיגורטיביים עסקו במידה רבה בהעמדת צבעים ומשטחים שונים אלה לצד אלה.
שדות הצבע המשוננים שמאפיינים את יצירותיו, יוצרים רושם לפיו שכבת צבע אחת "נקרעה" מהציור, וחשפה את הצבעים שמתחתיה.
בכך הם מזכירים מעין נטיפים ומערות קדמוניות.
הקומפוזיציות של סטיל הן אירגולאריות ומשוננות והיצירות מתאפיינות במרקמים שונים ובניגודיות בין המשטחים השונים, כפי שניתן לראות, למשל, בציור "1957D1".
אמן נוסף שיצירותיו המוכרות קשורות הן לאקספרסיוניזם המופשט, הן לציור שדות הצבע, הוא רוברט מאת'רוול.
סגנון האקספרסיוניזם המופשט של מאת'רוול מתאפיין בשדות פתוחים של משטחים ציוריים המלווים בקווים ובצורות משורטטים ומדודים, והוא הושפע הן מז'ואן מירו והן מאנרי מאטיס.
110" משנת 1971, הוא יצירה חלוצית במסגרת שני הזרמים הללו.
בעוד שסדרת ציורי האלגיות שלו משקפת את שני הזרמים, הסדרה "open", מסוף שנות השישים, שנות השבעים והשמונים, ממקמת את האמן היטב בתוך ציור שדות הצבע.
בשנת 1970, אמר מאת'רוול : "במהלך חיי, צייר המאה ה-20 שהכי הערצתי הוא מאטיס".
בכך הוא רומז לכמה מסדרות הציורים שלו המשקפות השפעה ממאטיס, ובראשן הסדרה "open" המתקרבת באופן המובהק ביותר לציור שדות צבע קלאסי.
בארנט ניומן נחשב לאחת הדמויות המרכזיות באקספרסיוניזם המופשט ולאחד המובילים מבין ציירי שדות הצבע.
יצירתו הבוגרת של ניומן מתאפיינת באזורי צבע טהור ושטוח המופרדים באמצעות קווים אנכיים דקים, או ב"רוכסנים" כפי שקרא להם ניומן.
דוגמה לכך ניתן לראות בציור "Vir Heroicus Sublimis" ממוזיאון ה-MoMA.
ניומן עצמו חשב שהגיע למלוא סגנונו הבוגר עם הסדרה "Onement" (משנת 1948).
ה"רוכסנים" בציוריו של האמן מגדירים את המבנה המרחבי של הציור ובמקביל מחלקים ומאחדים את הקומפוזיציה.
אף על פי שציוריו של ניומן נראים מופשטים לגמרי, ורבים מהם נוצרו במקור ללא כותרת, השמות שהוא נתן להם מאוחר יותר רמזו על התמודדות עם נושאים ספציפיים בציור, ולרוב עם נושאים יהודיים.
שני ציורים מתחילת שנות החמישים, למשל, נקראים "אדם וחווה", וישנם גם ציורים בשם "אוריאל" (1954) ואברהם (1949).
זה האחרון הוא ציור כהה מאוד, ששמו אינו מתייחס רק לדמות המקראית, כי אם גם לשם אביו של ניומן, שמת בשנת 1947. עבודותיו המאוחרות של ניומן, כגון הסדרה "Who's Afraid of Red, Yellow and Blue" משתמשות בצבעים עזים וטהורים, לעיתים קרובות על קנבס גדול מאוד.
ג'קסון פולוק, אדולף גוטליב, האנס הופמן, בארנט ניומן, קליפורד סטילס, מארק רותקו, רוברט מאת'רוול, אד ריינהרדט וארשיל גורקי (ביצירותיו האחרונות) היו בין ציירי האקספרסיוניזם המופשט הבולטים שגרינברג זיהה כקשורים גם לציור שדות הצבע בשנות החמישים והשישים.
אף על פי שפולוק קשור לציור הפעולה בגלל הסגנון, הטכניקה, ה'מגע' הציורי שלו והאופן הפיזי שבו הוא מניח את הצבע, מבקרי אמנות קישרו את פולוק גם לציור הפעולה וגם לציור שדות הצבע.
מבקר האמנות קלמנט גרינברג העלה גם שקיים קשר בין הקומפוזיצייה חסרת הגבולות של פולוק (All over composition) לבין הציורים גדולי הממדים של שושני המים מאת קלוד מונה, שנעשו במהלך שנות העשרים.
גרינברג, מבקר האמנות מייקל פריד ואחרים הבחינו כי התחושה הכללית ביצירות המפורסמות ביותר של פולוק - המכונות "drip paintings" - היא שמדובר בשדות רחבים של אלמנטים ליניאריים שלעיתים מזוהים גם כפקעות חוטים מצבע זהה או שדות צבע וקו בלתי נגמרים.
אלה מתקשרים לדידם לציורים המאוחרים וגדולי הממדים של מונה, המורכבים ממשיכות מכחול רבות ודומות, שניתן לקרוא גם כשדות צבע צפופים שבהם מונה השתמש על מנת לבנות את משטחי הציור שלו.
כמו כן, השימוש של פולוק בקומפוזיצייה חסרת גבולות מייצרת קשרים פיזיים ופילוסופיים בינו לבין האופן בו ציירי שדות הצבע - כגון ניומן, רותקו וסטיל - יצרו את משטחיהם הרציפים (או הבלתי רציפים במקרה של סטיל).
בכמה מהציורים שצייר פולוק לאחר הסדרה "drip paintings", בשנים 1947–1950, השתמש האמן בטכניקה של הכתמת הקנבס הגולמי בצבע שמן דליל או בצבעי קיר.
במהלך 1951 הוא הפיק סדרה של ציורי כתמים שחורים סמי-פיגורטיביים, ובשנת 1952 הוא הפיק ציורי כתמים באמצעות צבע.
בתערוכה שלו בנובמבר 1952 בגלריית סידני ג'ניס בניו יורק, פולוק הציג את "מספר 12", ציור כתמים גדול משנת 1952 שמדמה נוף בהיר וכתמי ומעליו שכבה שנייה של צבע שחור שטופטף על הקנבס.
הציור נרכש על ידי נלסון רוקפלר עבור האוסף האישי שלו.
בשנת 1960 הציור נפגע באופן משמעותי מאש באחוזת המושלים באלבני.
השריפה גרמה לפגיעה קשה גם בציור של ארשיל גורקי ובכמה עבודות נוספות באוסף רוקפלר.
עם זאת, בשנת 1999 הציור שוחזר והותקן בקניון אלבני.
בעוד שארשיל גורקי נחשב לאחד האבות המייסדים של האקספרסיוניזם המופשט ולסוריאליסט, הוא היה גם אחד הציירים הראשונים של אסכולת ניו יורק שהשתמש בטכניקה של "הכתמה".
גורקי יצר ברבים מציוריו שדות רחבים של צבע חי, פתוח ורציף.
בציורים המוצלחים ביותר של גורקי, בין השנים 1941 ו-1948, הוא השתמש באופן עקבי בשדות צבע שנוצרו על ידי הכתמה, כשהוא נותן לצבע לנזול ולטפטף.
זאת לצד הלקסיקון החזותי המוכר שלו, של צורות אורגאניות וביומורפיות ושל קווים עדינים.
אמן אחר מזרם האקספרסיוניזם המופשט, שיצירותיו משנות הארבעים מזכירות את ציורי הכתמים של שנות השישים והשבעים, הוא ג'יימס ברוקס.
ברוקס השתמש לעיתים קרובות בהכתמה כטכניקה בציוריו מסוף שנות הארבעים.
ברוקס נהג לדלל את צבע השמן שבו השתמש על מנת ליצור צבע נוזלי שיוכל להישפך ולטפטף על הקנבס, כמו גם להכתים אותו.
עבודות אלה משלבות לרוב גם קליגרפיה וצורות מופשטות.
גם סגנון האקספרסיוניזם המופשט רחב הממדים והבהיר של האמן סם פרנסיס נקשר בתנועת שדות הצבע במהלך שלושת העשורים האחרונים של הקריירה שלו.
בדומה לפולוק, ציוריו התמקמו בשני המחנות שבתוך האקספרסיוניזם המופשט: ציור פעולה וציור שדות הצבע.
בשנת 1952 החלה הלן פרנקנטלר לייצר ציורי כתמים בצבעי שמן על בד גולמי, אחר שראתה את ציוריו של פולוק משנת 1951, בהם צבע שחור דליל מכתים את הבד.
הציור המפורסם ביותר שלה מאותה תקופה הוא "Mountains and Sea" .
פרנקנטלר היא אחד מהגורמים המעצבים של תנועת שדות הצבע.
היא למדה גם אצל האנס הופמן, שציוריו הם מעין סימפוניה של צבע, כפי שניתן לראות בציור "The Gate" משנת 1959–1960. הופמן נודע לא רק כאמן, אלא גם כמורה לאמנות, הן במולדתו בגרמניה והן מאוחר יותר בארצות הברית.
הופמן, שהגיע לארצות הברית בתחילת שנות השלושים, הביא עמו מאירופה את מורשת המודרניזם.
לפני מלחמת העולם הראשונה הופמן היה אמן צעיר שעבד בפריז עם רוברט דלונה, שם הכיר ממקור ראשון את היצירות החדשניות של פאבלו פיקאסו ושל אנרי מאטיס.
ליצירתו של מאטיס ולשפת הצבע האקספרסיבית שלו הייתה השפעה עצומה עליו, ועל הבנתו את הפוטנציאל הטמון בהפשטה.
בנוסף, הוא היה אחד התאורטיקנים הראשונים של ציור שדות הצבע, והתיאוריות שלו השפיעו על אמנים ומבקרים כאחד במהלך שנות השלושים והארבעים, ובמיוחד על קלמנט גרינברג.
בשנת 1953 מוריס לואיס וקנת נולנד הושפעו עמוקות מציורי הכתמים של פרנקנטלר, לאחר ביקור בסטודיו שלה בניו יורק.
כשחזרו לוושינגטון הבירה החלו לעבוד על הציורים שיצרו את תנועת שדות הצבע בסוף שנות החמישים.
ציורו של מוריס לואיס, "Where" משנת 1960, היה בגדר חידוש שהניע את הציור האקספרסיוניסטי המופשט קדימה בכיוון שהוביל לציור שדות הצבע ולמינימליזם.
בין יצירותיו העיקריות של לואיס ניתן למצוא את סדרות ציורי שדות הצבע השונות שלו.
בשנים 1929–1933 לואיס למד במכון מרילנד לאמנויות (כיום: המכללה לאמנות במכון מרילנד).
הוא עבד בעבודות שונות כדי לפרנס את עצמו בזמן שצייר ובשנת 1935 היה לנשיא התאחדות האמנים בבולטימור.
בשנים 1936–1940 התגורר בניו יורק ועבד בפרויקט האמנות הפדרלי של מינהל קידום העבודות האמריקאי.
בתקופה זו הכיר את ארשיל גורקי, דייוויד אלפארו סיקירו וג'ק טורקוב, שחזרו לבולטימור ב-1940. בשנת 1948 החל להשתמש במגנה (צבעי אקריליק על בסיס שמן).
מאוחר יותר, בשנת 1952, לואיס עבר לוושינגטון הבירה, התגורר בריחוק מה מסצנת האמנות בניו יורק ועבד כמעט באופן מבודד.
הוא וחבורת אמנים, שכללו את קנת נולנד, היו מרכזיים בהתפתחות של ציור שדה הצבע.
נולנד, שעבד בוושינגטון הבירה, היה גם הוא מחלוצי תנועת שדות הצבע בסוף שנות החמישים, והשתמש בסדרות ציורים כפורמט מרכזי בעבודתו.
חלק מהסדרות הגדולות של נולנד נקראו "Targets", "Chevrons" ו-"Stripes".
נולנד למד אמנות במכללת Black Mountain College, בצפון קרוליינה.
הוא למד אצל הפרופסור איליה בולוטובסקי שהכיר לו את הנאו-פלסטיציזם ואת עבודתו של פיט מונדריאן.
שם הוא גם למד על הבאוהאוס אצל יוזף אלברס, והחל להתעניין באמן פול קליי, ובמיוחד ברגישותו לצבע.
בשנים 1948 ו-1949 הוא עבד עם הפסל אוסיפ זדקין בפריז, ובתחילת שנות החמישים פגש את מוריס לואיס בוושינגטון הבירה.
בסוף שנות החמישים ובתחילת שנות השישים החלו אמנים צעירים להתנתק מבחינה סגנונית מהאקספרסיוניזם המופשט ולהתנסות בדרכים חדשות של ציור ושימוש בצבע.
בתחילת שנות השישים כמה תנועות חדשות ושונות בציור המופשט נקשרו זו בזו ובאופן שיטחי גם קוטלגו יחד, אף על פי שהתפתחו בכיוונים לגמרי שונים בטווח הארוך.
חלק מהסגנונות החדשים שהופיעו בראשי שנות השישים בתגובה לאקספרסיוניזם המופשט כונו: אסכולת הצבע של וושינגטון, הקצוות החדים, הפשטה גאומטרית, מינימליזם ושדות הצבע.
ג'ין דייוויס היה גם הוא צייר בתנועת שדות הצבע, וציוריו התאפיינו בפסי צבע אנכיים, כמו שניתן לראות בציור "Black Grey Beat" משנת 1964. הוא היה גם חבר בקבוצת הציירים המופשטים בוושינגטון הבירה במהלך שנות השישים, המכונה אסכולת הצבע של וושינגטון.
ציירי וושינגטון היו מהבולטים מבין ציירי שדות הצבע באמצע המאה.
במהלך שנות השישים האמנים בתנועת שדות הצבע העדיפו משטחים ברורים של צבע וצורות.
מראשית ועד אמצע שנות השישים המונח ציור שדות צבע שימש על מנת לאפיין את עבודתם של אמנים כגון: אן טרוט, ג'ון מקלאפלין, סם פרנסיס, סם גיליאם, תומאס דאונינג, אלסוורת' קלי, פול פיילי, פרידל דזובאס, ג'ק בוש, האוורד מארינג, ג'ין.
דייוויס, מרי פנקות מאייר, ז'ול אוליצקי, קנת נולנד, הלן פרנקנטלר, רוברט גודנו, ריי פארקר, אל הלד, אמרסון וולפר, דייוויד סימפסון ואחרים, שיצירותיהם היו קשורות בעבר לאקספרסיוניזם המופשט של הדור השני; קושרו לתנועה גם אמנים צעירים יותר כמו לארי פונס, רונלד דייוויס, לארי זוקס, ג'ון הוילנד, וולטר דארבי בנארד ופרנק סטלה.
כלל האמנים הללו ביקשו להתקדם בכיוון אחר מזה של הביטוי האלים בציור הפעולה, ולעבר שפת צבע חדשה ולכאורה רגועה יותר.
למרות שהמונח שדות צבע מקושר לקלמנט גרינברג, גרינברג דווקא העדיף להשתמש במונח מופשט פוסט-ציורי.
בשנת 1964 אצר קלמנט גרינברג תערוכת אמנות רבת השפעה, שגם הציגה במקומות שונים בארצות הברית, תחת השם מופשט פוסט ציורי.
התערוכה הרחיבה את ההגדרה של ציור שדות צבע.
ציור שדות הצבע חיפש בבירור כיוון חדש בציור האמריקאי, הרחק מהאקספרסיוניזם המופשט.
בשנת 2007, האוצרת קרן ווילקין אצרה תערוכה בשם "Color As Field: American Painting 1950–1975", שהוצגה במספר מוזיאונים ברחבי ארצות הברית.
בתערוכה הוצגו יצירותיהם של אמנים המייצגים שני דורות של ציור שדות הצבע.
ג'ק בוש היה צייר אקספרסיוניזם מופשט קנדי, שנולד בטורונטו, אונטריו בשנת 1909. הוא היה חבר ב-Painters Eleven, קבוצה שהקים ויליאם רונלד ב-1954 לקידום ציור מופשט בקנדה, ועד מהרה אמנותו זכתה לעידוד של קלמנט גרינברג.
בוש נקשר לשתי תנועות שצמחו מתוך האקספרסיוניזם המופשט: ציור שדות צבע והפשטה לירית.
ציורו "Big A" הוא דוגמה לציורי שדות הצבע שלו, מסוף שנות השישים.
בסוף שנות החמישים ובתחילת שנות השישים פרנק סטלה היה דמות משמעותית בהופעת המינימליזם, המופשט הפוסט-ציורי וציור שדות הצבע.
הבדים המעוצבים שלו משנות השישים כמו "Harran II" משנת 1967, חוללו מהפכה בציור המופשט.
אחד המאפיינים החשובים ביותר בציוריו של סטלה הוא השימוש שלו בחזרות.
ציורי הפסים השחורים שלו מ-1959 הבהילו וזעזעו את עולם האמנות, שלא היה רגיל לצפות בדימויים מונוכרומטיים וחזרתיים שכאלה.
בתחילת שנות השישים סטלה יצר מספר סדרות של ציורי אלומיניום ושל ציורי נחושת, שקדמו לקנבסים הצבעוניים והא-סימטריים בצורתם מסוף שנות השישים.
גישתו של סטלה לציור שדות הצבע לא הייתה קבועה או מרכזית בעשייתו האמנותית, שכן עבודותיו הפכו יותר ויורת תלת-ממדיות אחרי 1980.
בסוף שנות השישים החל ריצ'רד דיבנקורן לעבוד על סדרת ה-Ocean Park שלו, שנוצרה במהלך 25 השנים האחרונות בקריירה שלו, והיא דוגמה חשובה של ציור שדות צבע.
הסדרה משלבת בין יצירותיו האקספרסיוניסטיות המופשטות המוקדמות יותר לציור שדות צבע.