tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בערב 22 בנובמבר 1914 ערך הצי הגדול סריקה עקרונית בחציו הדרומי של הים הצפוני; קולינגווד פעלה עם הכוח העיקרי בתמיכה בשייטת סיירות המערכה הראשונה של תת-אדמירל דייוויד ביטי.
קולינגווד ושאר הצי הגדול ערכו סריקה נוספת של הים הצפוני ב-25–27 בדצמבר.
ספינותיו של ג'ליקו, כולל קולינגווד, ערכו תרגילי ירי ב-10–13 בינואר ממערב לאי אורקני ואיי שטלנד.
מ-25 במרץ עד 14 באפריל 1915, אדמירל משנה יו אוון-תומאס הניף זמנית את דגלו על סיפון קולינגווד.
קולינגווד עגנה לזמן קצר באינברגורדון בין 23 ל-25 ביוני.
המלך ג'ורג' החמישי סקר את האונייה ב-8 ביולי, והצי הגדול ערך אימונים מול שטלנד שלושה ימים לאחר מכן.
אדמירל משנה ארנסט גאונט השתמש באופן זמני בקולינגווד כאוניית הדגל שלו מ-24 באוגוסט עד 24 בספטמבר ומ-10 בדצמבר עד 16 בינואר 1916. ב-2–5 בספטמבר יצא הצי לשייט נוסף בקצה הצפוני של הים הצפוני וערך תרגילי ירי.
כמעט שלושה שבועות לאחר מכן, קולינגווד השתתפה במבצע אימון צי נוסף ממערב לאורקני במהלך 2–5 בנובמבר.
ב-21 בנובמבר, היא הפליגה למספנה המלכותית של דבונפורט לשיפוץ קל והגיעה חזרה לסקפה פלו ב-9 בדצמבר.
קולינגווד הייתה האונייה השמונה עשרה מראש מערך הקרב לאחר שהצי הגדול נפרס לקרב.
הפעולה הראשונית כללה בעיקר לחימה בין יחידות סיירות המערכה הבריטיות והגרמניות בשעות אחר הצהריים, אך עד השעה 18:00, הצי הגדול התקרב למקום.
המעבר ממערך שיוט גרם לעומסים בפלגות האחוריות, ואילץ אוניות רבות להפחית את המהירות ל-8 קשרים (15 קמ"ש) כדי למנוע התנגשות זה בזה.
במהלך השלב הראשון של הקרב הכללי, קולינגווד ירתה שמונה מטחים מהתותחים הראשיים שלה לעבר הסיירת הקלה הנכה SMS ויסבאדן מ-18:32, אם כי מספר הפגיעות שהושגו, אם בכלל, אינו ידוע.
החימוש המשני שלה הופעל נגד המשחתת SMS G42, שניסתה לבוא לעזרתה של ויסבאדן, אך לא הצליחה לפגוע בה.
בשעה 19:15 ירתה קולינגווד שני מטחים של פגזים סופר-נפיצים (HE) לעבר סיירת המערכה SMS דרפלינגר, ופגעה במטרה פעם אחת לפני שנעלמה בערפל.
הפגז התפוצץ במרפאה של האונייה הגרמנית ופגע במבנה העילי מסביב.
זמן קצר לאחר מכן, במהלך התקפת המשחתות הגרמניות בסביבות השעה 19:20, ירתה האונייה בחימושה העיקרי לעבר משחתת פגועה ללא הצלחה והתחמקה משני טורפדות שהחטיאו ב- מאחור ו- מלפנים.
זו הייתה הפעם האחרונה שהיא ירתה בתותחיה במהלך הקרב.
בעקבות מתקפת המשחתת הגרמנית, צי הים הפתוח ניתק מגע, וקולינגווד ושאר הצי הגדול לא ראו פעולה נוספת בקרב.
הדבר נבע, בין השאר, מבלבול על סיפון אוניית הדגל של הצי באשר למיקומו ולמסלול המדויק של הצי הגרמני; ללא המידע הזה, ג'ליקו לא יכול היה להביא את הצי שלו לפעולה.
מוקדם בבוקר 1 ביוני, הצי הגדול סרק את האזור בחיפוש אחר אוניות גרמניות פגועות, אך לאחר שבילה מספר שעות בחיפושים, הם לא מצאו דבר.
קולינגווד ירתה בסך הכל 52 פגזים חודרי שריון ו-32 פגזים סופר-נפיצים מהחימוש העיקרי שלה ו-35 פגזי 4 אינץ' במהלך הקרב.
הנסיך אלברט היה תת-לוטננט שפיקד על הצריח הקדמי במהלך הקרב וישב בשטח פתוח על גג הצריח בזמן הפוגה בקרב.
לאחר הקרב, הועברה האונייה לשייטת אוניות המערכה הרביעית בפיקודו של תת-אדמירל סר דובטון סטורדי, שסקר את קולינגווד ב-8 באוגוסט 1916. הצי הגדול התייצב ב-18 באוגוסט 1916 כדי לארוב לצי הים הפתוח בזמן שהתקדם לדרום הים הצפוני, אך שורה של תקלות וטעויות מנעו מג'ליקו ליירט את הצי הגרמני לפני שחזר לנמל.
קולינגווד קיבלה שיפוץ קצר ברוזית' בתחילת ספטמבר לפני שהצטרפה מחדש לצי הגדול.
ב-29 באוקטובר עלה סטורדי להעניק לאונייה את תואר הקרב שלה, "יוטלנד 1916".
בינואר 1918, קולינגווד ואחרות מהדרדנוטים הישנות יותר שייטו מול חופי נורווגיה במשך מספר ימים, אולי כדי לספק חיפוי מרחוק לשיירה לנורווגיה.
יחד עם שאר הצי הגדול, היא יצאה לפעולה אחר הצהריים של 23 באפריל, כאשר שידורי רדיו חשפו כי צי הים הפתוח נמצא בים, לאחר ניסיון כושל ליירט את השיירה הבריטית הסדירה לנורווגיה.
קולינגווד עברה שיפוץ באינברגורדון ולא נכחה ברוזית' כאשר הצי הגרמני נכנע ב-21 בנובמבר.
היא נפגעה קלות ב-23 בנובמבר בעת שניסתה לבוא לצד מכלית הנפט RFA Ebonol.
בינואר 1919 הועברה קולינגווד לדבונפורט והוצבה בצי המילואים.
עם פירוק הצי הגדול ב-18 במרץ, צי המילואים סומן מחדש כצי השלישי וקולינגווד הפכה לאוניית הדגל שלו.
היא הפכה לאוניית בסיס לאה"מ ויויד ב-1 באוקטובר ושירתה כספינת אימונים של תותחנים וטלגרפיה אלחוטית (W/T).
בית הספר W/T הועבר לגלוריוס ב-1 ביוני 1920, ולאחר מכן אימוני התותחנים הועברו בתחילת אוגוסט; קולינגווד חזרה לעתודה.
היא הפכה לספינת אימונים לצוערים ב-22 בספטמבר 1921 עד שהוצאה משירות ב-31 במרץ 1922. קולינגווד נמכרה לג'ון קאשמור בע"מ לגרוטאות ב-12 בדצמבר והגיע לניופורט, ויילס, ב-3 במרץ 1923 כדי להתפרק.
אה"מ סופרב הייתה אחת משלוש אוניות מערכה דרדנוט מסדרת בלרופון שנבנו עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20. היא שירתה כמעט לאורך כל תקופת שירותה בצי הבית והצי הגדול.
סופרב הועברה לצי הים התיכון באוקטובר 1918 והפכה לאוניית הדגל שלה.
היא תמכה בכוחות מדינות ההסכמה בים התיכון ובים השחור לאחר שהמלחמה הסתיימה בנובמבר.
האונייה נחשבה למיושנת וצומצמה לעתודה כשחזרה הביתה בתחילת 1919 ושימשה לאחר מכן כספינת אימונים.
סופרב שימשה לניסויי ירי ב-1920 ולאחר מכן הפכה לספינת מטרה ב-1922. האונייה נמכרה לגרוטאות בסוף אותה שנה ונגרטה ב-1923.
בשנת 1914 מנה הצוות שלה 840 קצינים ומלחים.
החימוש המשני, או החימוש נגד סירות טורפדו, כלל 16 תותחים נטעני מכנס 4 אינץ' (102 מ"מ) Mk VII.
שמונה מהתותחים הללו הותקנו בזוגות על גגות הצריחים בקו המרכז הקדמי והאחורי וצריחי הכנפיים בצריחים לא מסוככים, והשמונה האחרים הוצבו במבנה העילי.
כל התותחים היו במקבעים בודדים.
חזיתות צריחי הסוללה העיקריים היו בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) עובי, והצריחים נתמכו בברבטות בעובי 9–10 אינץ' (229–254 מילימטרים).
עד מאי 1915, מנהל בקרת אש הותקן גבוה על תורן החצובה הקדמי.
כ-23 טונות של שריון סיפון נוסף נוספו לאחר קרב יוטלנד.
עד אפריל 1917, סופרב החליפה את תותח הנ"מ בקוטר 3 אינץ' בצריח 'Y' בתותח בקוטר 4 אינץ' וצינור הטורפדו בירכתיים הוסר.
בשלב זה, האונייה כללה 11 תותחים בקוטר 4 אינץ', בתוספת תותח נ"מ אחד בקוטר 3 ואחד בקוטר 4 אינץ'.
סופרב הייתה האונייה השמינית בשם זה ששירתה בצי המלכותי.
האונייה הוזמנה ב-26 בדצמבר 1906 והונחה על ידי ארמסטרונג ויטוורת' במספנתם באלסוויק ב-6 בפברואר 1907. היא הושקה ב-7 בנובמבר והושלמה במאי 1909. כולל החימוש שלה, העלות שלה מוערכת באופן שונה ב-1,676,529 ליש"ט או 1,641,114 ליש"ט.
סופרב הופקד ב-29 במאי 1909 והוקצתה לפלגה הראשונה של צי הבית, בפיקודו של קפטן פרדריק טיודור.
היא נסקרה על ידי המלך אדוארד השביעי והצאר ניקולאי השני, קיסר רוסיה במהלך שבוע קווס ב-31 ביולי.
האונייה השתתפה בתמרוני הצי באפריל ויולי לפני שהחלה בשיפוץ בסוף 1910 בפורטסמות'.
קפטן הרברט הית' החליף את טיודור ב-16 באוגוסט.
סופרב השתתפה בתרגילים המשולבים עבור ציי הים התיכון, הבית והאטלנטי בינואר 1911 ונכחה במהלך סקירת צי ההכתרה עבור המלך ג'ורג' החמישי בספיטהד ב-24 ביוני.
הית' הוחלף על ידי קפטן ארנסט גונט ב-22 בספטמבר.
ב-30 באפריל 1913 קפטן ג'ורג' הופ קיבל את הפיקוד.
ביולי שלאחר מכן ביקרה השייטת בשרבורג, צרפת.
בין 17 ל-20 ביולי 1914 סופרב השתתפה בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי.
קפטן פרייס לווס החליף את הופ ב-28 ביולי.
לווס הוחלף ב-4 בנובמבר מסיבות של בריאות לקויה ומת חמישה ימים לאחר מכן ממחלת כליות.
קפטן רודולף בנטינק קיבל את הפיקוד על האונייה ב-6 בנובמבר.
בערב 22 בנובמבר 1914 ערך הצי הגדול סריקה עקרונית בחציו הדרומי של הים הצפוני; סופרב פעלה עם הכוח העיקרי בתמיכה בשייטת סיירות המערכה הראשונה של תת-אדמירל דייוויד ביטי.
סופרב ושאר הצי הגדול ערכו סריקה נוספת של הים הצפוני ב-25–27 בדצמבר.
האונייה יצאה מסקפה פלו כדי לתקן את הטורבינות שלה בפורטסמות' ב-18 בינואר 1915 והצטרפה שוב לשייטת שלה ב-11 במרץ.
במהלך תקופה זו, קפטן אדמונד הייד פארקר החליף את בנטינק.
סופרב נאלצה להיות מלווה מדבונפורט ב-16 ביוני לאחר השלמת השיפוץ שלה.
הצי הגדול ערך אימונים מול שטלנד החל מ-11 ביולי.
כמעט שלושה שבועות לאחר מכן, סופרב השתתפה במבצע אימון צי נוסף ממערב לאורקני במהלך 2–5 בנובמבר.
חמישה ימים לאחר מכן, האונייה הועברה שייטת אוניות המערכה הרביעית.
בליל 25 במרץ הפליגו סופרב ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן.
כאשר אמפרור אוף אינדיה החלה בשיפוץ מאוחר יותר באותו חודש, היא הוחלפה על ידי סופרב כאוניית הדגל של הפלגה ה-3 של שייטת אוניות המערכה הרביעית, בפיקודו של אדמירל משנה אלכסנדר דאף.
ב-31 במאי סופרב הייתה האונייה האחת עשרה מראש מערך הקרב לאחר הפריסה.
במהלך השלב הראשון של הקרב הכללי, האונייה פתחה באש עם התותחים העיקריים שלה בשעה 18:26 לעבר הסיירת הקלה הפגועה SMS ויסבאדן, טענה למספר פגיעות.
היא לא ספגה נזק וירתה בסך הכל 54 פגזים בקוטר 12 אינץ' במהלך הקרב.
סופרב עברה שיפוץ בשלב זה ולא השתתפה בפעולה זו.
ב-2 בינואר 1918, הייד פרקר הוחלף על ידי קפטן סידני דרורי-לו לפני שהועבר לפקד על אוניית המערכה מונרך ב-3 באפריל.
האונייה החלה בשיפוץ באותו חודש לפני ההפעלה מחדש ביוני.
קפטן סטיבן רדקליף קיבל את הפיקוד על האונייה ב-22 ביוני ונשאר בפיקוד עד 15 בדצמבר 1919.
באוקטובר 1918, סופרב ואחותה, טמרייר, הועברו לצי הים התיכון וסופרב הפכה לאוניית הדגל של מפקדה, תת-אדמירל סר סומרסט גוך-קלתורפ, עם הגעתה למודרוס ב-31 באוקטובר.
האונייה הובילה שייטת של מדינות ההסכמה שנכנסה לבירה העות'מאנית, קונסטנטינופול, ב-13 בנובמבר, לאחר שביתת הנשק של מודרוס.
חודש לאחר מכן, גוך-קלתורפ הטיל על סופרב לספק צוות למשחתת הרוסית דרזקי, אשר הוסגרה למדינות ההסכמה על ידי הגרמנים לאחר שביתת הנשק ב-11 בנובמבר.
ב-4 בדצמבר, האונייה ליוותה את גוך-קלתורפ לאודסה, רוסיה, כדי לבדוק את המצב שם; הוא ערך ביקור נוסף כזה בפורט סעיד, מצרים, בסוף מרץ 1919.
בחודש שלאחר מכן, היא הוחלפה והפליגה לאנגליה, וצומצמה לעתודה ב-Sherness עם הגעתה ב-26 באפריל, מכיוון שהיא הייתה מיושנת לחלוטין בהשוואה לדרדנוטים האחרות.
סופרב הפכה לספינת אימונים של תותחנים בספטמבר, עד ששוחררה מהתפקיד הזה בדצמבר.
האונייה נרשמה לפירוק ב-26 במרץ 1920 בנור ושימשה לניסויי ירי בדצמבר.
החל ממאי 1922, היא שימשה כספינת מטרה במשך החודשים הבאים.
בדצמבר היא נמכרה לחברת Stanlee Shipbreaking Company, אך לא נגררה לדובר לגריטה עד 7 באפריל 1923.
אה"מ צ'מפיון הייתה סיירת קלה מסדרה C של הצי המלכותי, ששירתה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היא הייתה חלק מקבוצת קאליופ של סדרה C.
שמונה סיירות קלות הוזמנו עבור הצי המלכותי בתקציב 1913. שש האוניות של סדרת קאליופ השתמשו במנועי טורבינה עם הנעה ישירה קונבנציונלית, אך לשתיים, צ'מפיון וקאליופ, היו תכנוני מנועים ניסיוניים באמצעות הפחתת הילוכים כדי להתאים למהירויות עבודה אופטימליות של טורבינות ומדחפים.
זה בעקבות תכנונים ניסיוניים שהוזמנו בשנת 1911 תוך שימוש בטורבינות בלחץ גבוה עם הילוך עבור המשחתות באדג'ר וביבר ובשנת 1912 תוך שימוש בגיר עבור טורבינות בלחץ גבוה ובלחץ נמוך כאחד במשחתות לאונידאס לוציפר.
צ'מפיון וקאליופ בדקו עיצובים שונים.
היא נבנתה על ידי Hawthorn Leslie and Company ב-Tyneside, אנגליה, הונחה ב-9 במרץ 1914, הושקה ב-29 במאי 1915 והושלמה בדצמבר 1915.
לצ'מפיון היו שני צירי מדחף, השמאלי מונע מחדר המנועים האחורי והימני מונע מחדר המנועים הקדמי.
גיר הגדיל את יעילות המנוע הכוללת, ואיפשר הפחתה בגודל הדוד והטורבינה עבור כוח נתון שסופק על ידי המדחפים, כך שהתכנון הראשוני הפחית את גודל חדר הדוודים והוריד את ההספק הנומינלי שפותח מ-40,000 כוחות סוס (29.8 מגה ואט) ל-37,500 כוחות סוס (28 מגה ואט).
עם זאת, במהלך הבנייה בוצעו שינויים כדי להגדיל שוב את קיבולת הדוד ולהוסיף טורבינות שיוט שחזרו לתפוקת הכוח הנומינלית של האוניות ללא הגיר מסדרת קרוליין.
מהירות המדחף המרבית הייתה נומינלית של 340 סיבובים לדקה.
ניסויים שהשוו בין צ'מפיון לקרוליין הראו כי בהספק מפותח בפועל של 41,000 כוחות סוס (30.6 מגה ואט) בשתי האוניות, צ'מפיון השיגה מהירות של 29.5 קשרים תוך שימוש ב-470 טון דלק ביום, בעוד שקרוליין השיגה מהירות של 29 קשרים באמצעות 550 טון דלק ליום.
האונייה יכלה להגיע ל-28 קשרים בהספק הנמוך יותר של 31,000 כוחות סוס (23 מגה ואט).
צ'מפיון נכנסה לשירות בצי המלכותי ב-20 בדצמבר 1915. היא שובצה בצי הגדול עם השלמתה, ושימשה כמנהיגת שייטת המשחתות ה-13 עד סוף מלחמת העולם הראשונה ועד תחילת 1919. היא לחמה בקרב יוטלנד ב-31 במאי–1 ביוני 1916, במהלכו הייתה גם אוניית הדגל של קומודור (D), המפקד הבכיר של המשחתות של הצי.
צ'מפיון שירתה לזמן קצר בשייטת הסיירות הקלות השנייה במהלך 1919. לאחר מכן היא הוצמדה לבית הספר לטורפדו של הצי המלכותי, אה"מ ורנון, מ-1919 עד 1924, ועברה שיפוץ ב-1923. היא הושבתה והושמה תחת שליטת המספנה בפורטסמות' באוקטובר 1924.
במאי 1925, צ'מפיון נכנסה מחדש לשרת כספינת ירי של תותחנים.
היא צורפה לבית הספר לאיתות בשנת 1928, ושימשה כמצע מבחן עבור מערכות הירי הראשונות של הצי המלכותי (RPC) באותה שנה.
היא הושבתה בדצמבר 1933 והושמה תחת פיקוח המספנה.
צ'מפיון נמכרה ב-28 ביולי 1934 ל-Metal Industries מרוזית', סקוטלנד, לצורך גריטה.
אה"מ ספארוהוק הייתה משחתת מסדרת אקסטה שנבנתה ב-1912 וטבעה ב-1916 בקרב יוטלנד לאחר התנגשות עם מובילת השייטת אה"מ ברוק.
ספארוהוק הייתה אחת משלוש משחתות מסדרת אקסטה שנבנו במספנת Wallsend של Swan, Hunter & Wigham Richardson והושקה ב-12 באוקטובר 1912. היא הצטרפה לצי המלכותי כחלק משייטת המשחתות הרביעית עם השלמתה באמצע 1913.
מפרוץ מלחמת העולם הראשונה שירתה ספארוהוק עם שייטת המשחתות הרביעית כחלק מהצי הגדול.
היא הוטבעה ב-1 ביוני 1916 לאחר התנגשות עם אה"מ ברוק בקרב יוטלנד.
שישה מאנשי הצוות שלה נהרגו.
בסביבות השעה 23.40 התגבשו כמה מהאוניות של שייטת המשחתות הרביעית תחת קומנדר וולטר אלן על גבי אה"מ ברוק, שהייתה מנהיגת מחצית השייטת, במטרה להמשיך את המתקפה נגד אוניות גרמניות בקרבת מקום.
היא ניסתה לירות טורפדו, אך הטווח היה קצר מאוד, בערך , והאונייה הגרמנית פתחה באש ראשונה.
תת-לוטננט פרסי ווד ראה את ברוק מתקרבת אליהם במהירות של 28 קשים (52 קמ"ש), ישירות לגשר של ספארוהוק.
בשלב זה משחתת שלישית, אה"מ קונטסט התנגשה בספארוהוק, במרחק של מירכתיה.
לספארוהוק עדיין היה כוח מנוע אבל ההגה נתקע בצד אחד כך שלא יכלה לעשות דבר מלבד להפליג במעגלים, ליד המשחתת הבוערת טיפררי.
בסביבות השעה 02:00 התקרבה סירת טורפדו גרמנית, שהגיעה למרחק של , אבל אז הסתובבה.
רק תותח אחד עדיין פעל, שהקפטן וקציניו איישו באופן אישי מכיוון שצוותי התותח נהרגו או נפצעו, אך הם נצרו את האש בתקווה שהגרמנים לא יזמו מתקפה.
ספארוהוק לא יכלה לקוות לשרוד.
זמן קצר לאחר מכן, טיפררי טבעה, וכיבתה את השריפה שמשכה תשומת לב לאזור.
בסביבות השעה 03:30 ראתה ספארוהוק סיירת גרמנית, שוב הצוות נכנס לכוננות, אך זמן קצר לאחר מכן נראתה האונייה כשהיא טובעת.
זו הייתה SMS אלבינג, שטורפדה ולאחר מכן ננטשה.
בשעה 06:10 התקרבה רפסודה, נושאת 23 גברים מטיפררי: שלושה נמצאו כבר מתים, בעוד שחמישה נוספים מתו לאחר שהועלו על הסיפון.
כעבור שעה הגיעו שלוש משחתות בריטיות ואה"מ מארקסמן ניסתה להצמיד שני כבלי גרירה לספארוהוק כדי לגרור אותה למקום מבטחים.
הים הפתוח גרם לכך שהכבלים נפרדו והיו דיווחים על צוללות גרמניות בקרבת מקום.
הוחלט שיש לנטוש את ספארוהוק, ומארקסמן ירתה לתוכה 18 פגזים כדי להבטיח שהיא תטבע.
שרידי האונייה אותרו באוגוסט 2016 על ידי ד"ר אינס מקרטני מאוניברסיטת בורנמות' וצוות ממוזיאון מלחמת הים יוטלנד.
השרידים נוצלו באופן מסחרי מתישהו בעבר.
אה"מ נסטור, שהושקה ב-22 בדצמבר 1915, הייתה משחתת מסדרה M.
היא שירתה בשייטת המשחתות ה-13 של הצי הגדול וטבעה ב-31 במאי 1916 בקרב יוטלנד.
נסטור השתתפה בהתקפה על שייטת סיירות המערכה הגרמניות בפיקודו של אדמירל פרנץ פון היפר, שהועסקה על ידי צי סיירות המערכה הבריטיות בפיקודו של אדמירל דייוויד ביטי בתחילת קרב יוטלנד.
12 משחתות נשלחו להתקרב לקו של סיירות המערכה הגרמניות ולתקוף בטורפדות.
נסטור הייתה אונייה מובילה בהתקפה, ואחריה מיד אה"מ נומאד.
המתקפה הוטרדה בחלק מהדרך ליעדם על ידי שייטת משחתת גרמנית שהחליפה אש בזמן שהאוניות חלפו.
סיירות המערכה הגרמניות פנו, אז גם נסטור פנתה חזרה לכיוון סיירות המערכה הבריטיות.
עם זאת, כעת התברר שסיירות המערכה הגרמניות שינו את מסלולם כדי ליישר קו עם צי הים הפתוח הגרמני הראשי, אשר היה כעת גלוי.
בליווי אה"מ ניקאטור ואה"מ מורסום, נסטור התקרבה ל-3,000 יארד מאוניות המערכה, וספגה אש גוברת ככל שאוניות גרמניות נוספות הפנו את התותחים על המשחתות.
נסטור נפגעה והושבתה, מה שחייב את ניקאטור לסטות ברגע האחרון מירי הטורפדות שלה כדי למנוע התנגשות.
לאחר מכן התנתקה ניקאטור וחזרה לשייטת הבריטית.
נסטור ונומאד, שתיהן פגועות לאחר התקפתם על סיירות המערכה, נותרו להתמודד עם התקרבות כל צי הקרב הגרמני.
שתי האוניות ירו את הטורפדות שנותרו לעבר האויב המתקרב, לפני שהוטבעו באופן בלתי נמנע.
נומאד הייתה הכי קרובה, אז הותקפה ראשון ושקעה לאחר כמה דקות שספגה אש.
הצוות שנותר בחיים נאסף על ידי אוניות גרמניות.
המפקד אדוארד בינגהאם הורה להשמיד את כל התרשימים והספרים הסודיים, ולתספק את הסירות והרפסודות של האונייה עם מים ועוגיות ולהשיק אותן.
לאחר מכן הוא הורה לצוות שלו לפרוס כבלים, כאילו בציפייה לגרירה, פשוט כתרגיל להעסיק אותם.
אוניות גרמניות פתחו באש כשהגיעו לטווח של חמישה קילומטרים.
הטורפדו האחרון שוגר, אך לאחר אש של שתיים או שלוש דקות בלבד, האונייה טבעה במהירות וננטשה.
נסטור שקעה בסביבות השעה 17:30.
אה"מ פיטון הייתה אחת משמונה סיירות קלות מסדרת ארת'וזה שנבנו עבור הצי המלכותי בשנות ה-1910. היא לחמה במלחמת העולם הראשונה, והשתתפה בקרב יוטלנד.
הסיירות מסדרת ארת'וזה נועדו להוביל שייטות משחתות ולהגן על הצי מפני התקפות של משחתות אויב.
האוניות היו באורך כולל של , עם רוחב של ושוקע של .
הדחק האוניות היה בתפוסה סטנדרטית ו- במעמס מלא.
פיטון הונעה על ידי ארבע טורבינות קיטור של פארסונס, שכל אחת הניעה ציר מדחף אחד, שהפיקו סך של .
הטורבינות השתמשו בקיטור שנוצר על ידי שמונה דוודי Yarrow שהעניקו לה מהירות של כ-.
היא נשאה טון מזוט שהעניקו לה טווח של במהירות .
החימוש העיקרי של אוניות הסדרה כלל שני תותחי BL 6 אינץ' (152 מ"מ) Mk XII שהותקנו על קו המרכז לפני ומאחורי המבנה העילי, ושישה תותחי Mk V QF 4 אינץ' בצריחים בצדדים.
האונייה הושקה ב-21 באוקטובר 1914 במספנת Vickers Limited .
לאחר שנכנסה לשירות, היא שובצה בשייטת הסיירות הקלות הרביעית של הצי הגדול, ובין פברואר למרץ 1915 פעלה בדרדנלים לתמיכה בנחיתות מדינות ההסכמה בגליפולי.
בשובה של פיטון למי הביתי, היא שובצה בשייטת הסיירות הקלות הראשונה של הצי הגדול ובאמצע אפריל 1915 היא פעלה מחוץ לסקפה פלו.
ב-4 במאי 1916 היא השתתפה בהפלת הצפלין L 7. ב-31 במאי עד 1 ביוני 1916 פיטון השתתפה בקרב יוטלנד.
היא שרדה את מלחמת העולם הראשונה, ונמכרה לגריטה ב-16 בינואר 1923 לחברת קינג, מטרון.
אה"מ סאות'המפטון הייתה סיירת קלה מסדרת טאון שנבנתה עבור הצי המלכותי בשנות ה-1910. היא הייתה חברה בתת-הסדרה צ'טהאם של סדרת טאון.
האונייה שרדה את מלחמת העולם הראשונה ונמכרה לגרוטאות ב-1926.
הן היו באורך כולל של , רוחב של ושוקע של .
הדחק האוניות הסטנדרטי היה 5,400 טון אימפריאלי (5,500 טון מטרי) וההדחק המרבי היה 6,000 טון אימפריאלי (6,100 טון מטרי).
מערכת ההנעה שלה כללה טורבינות קיטור של פארסונס שהוזנו על ידי 12 דוודי Yarrow, שסובבו שני מדחפים.
המנועים פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 25,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט) למהירות מתוכננת של 25.5 קשרים ((47.2 קמ"ש).
הדוודים השתמשו גם במזוט וגם בפחם, עם 1,200 טון אימפריאלי (1,219 טון מטרי) של פחם ו-260 טון אימפריאלי (264 טון מטרי) של נפט, שהעניקו טווח שיוט של 4,460 מיילים ימיים (8,260 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
החימוש העיקרי של אוניות הסדרה היה שמונה תותחי 6 אינץ' Mk XI מהירי-ירי.
שניים מהתותחים הללו הורכבו על קו המרכז לפני ומאחורי המבנה העילי, ושניים נוספים הורכבו על סיפון הקדמה ליד הגשר.
ארבעת התותחים הנותרים באמצע האונייה הועלו לסיפון הקדמה המורחב, מה שאיפשר להשתמש בהם בכל מזג אוויר.
סאות'המפטון הונחה ב-6 באפריל 1911 על ידי ג'ון בראון אנד קומפני במספנת קליידבנק שלהם והושקה ב-16 במאי 1912. עם כניסתה לשירות בנובמבר, הוקצתה האונייה לשייטת אוניות המערכה הראשונה והיא הפכה לאוניית הדגל של שייטת הסיירות הקלות הראשונה ביולי 1913.
לאונייה הייתה קריירה פעילה ביותר בזמן המלחמה.
סאות'המפטון השתתפה בקרב מפרץ הלגולנד, ולאחר מכן בקרב שרטון דוגר בתחילת 1915. במאי 1916, סאות'המפטון נלחמה בקרב יוטלנד כאוניית הדגל של שייטת הסיירות הקלות השנייה שם היא טרפדה את הסיירת הקלה הגרמנית SMS פראונלוב, שטבעה לאחר מכן.
ב-1917 היא הועברה לשייטת הסיירות הקלות השמינית איתה נשארה עד סוף המלחמה.
סאות'המפטון נמכרה לגריטה ב-13 ביולי 1926 ל-Thos.
אה"מ "סוויפטשור" הייתה האונייה הראשונה בסדרת אוניות המערכה פרה-דרדנוט מדגם "סוויפטשור".
בשירות הבריטי, סוויפטשור שובצה בתחילה בצי הבית ובצי התעלה לפני שהועברה לצי הים התיכון ב-1909. היא הצטרפה מחדש לצי הבית ב-1912 והועברה לתחנת הודו המזרחית ב-1913, כדי לשמש כאוניית הדגל שלה.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, ליוותה סוויפטשור שיירות חיילים באוקיינוס ההודי עד שהועברה לסיורים בתעלת סואץ בדצמבר.
לאחר הגנה על התעלה בתחילת 1915 מפני התקפות עות'מאניות, האונייה הועברה לדרדנלים בפברואר והשתתפה במערכת הדרדנלים בהפגזת ביצורים עות'מאניים.
סוויפטשור הוטלה לתפקידי ליווי שיירות באוקיינוס האטלנטי מתחילת 1916 ועד שהוצאה משירות באפריל 1917 כדי לספק צוותים לכלי שיט נגד צוללות.
באמצע שנת 1918 פורקה האונייה מנשקה כדי לשמש כספינת חסימה במהלך פשיטה שנייה על אוסטנדה.
סוויפטשור הוזמנה על ידי צ'ילה, תחת השם קונסטיטוסיון, בתגובה לרכישת ארגנטינה שתי סיירות משוריינות מאיטליה בתקופה של מתיחות מוגברת עם ארגנטינה.
לאחר פתרון המשבר, בעיות כלכליות אילצו את צ'ילה להעמיד את האונייה למכירה בתחילת 1903; מחשש שרוסיה עלולה לקנות אותם, התערבה בריטניה ורכשה את האונייה שעדיין לא הושלמה מצ'ילה ב-3 בדצמבר 1903 תמורת 2,432,000 ליש"ט.
לסוויפטשור היה אורך כולל של , רוחב של , ושוקע של במעמס מלא.
במעמס מלא היה לה גובה מטאצנטרי של .
תריסר דוודי צינור מים של Yarrow סיפקו קיטור למנועים שהפיקו סך של שנועד לאפשר להם להגיע למהירות של .
המנועים התגלו כחזקים מהצפוי וסוויפטשור עלתה על במהלך ניסויים ימיים.
היא נשאה מקסימום של פחם, שהעניקו לה טווח של במהירות של .
במהלך השירות היא ואחותה הוכיחו שהם חסכוניות יותר ממה שחשבו תחילה עם טווח משוער של במהירות של 10 קשר.
התותחים ירו פגזים במשקל במהירות לוע של ; זה העניק טווח מקסימלי של בהגבהה המרבית של התותח של 13.5°.
החימוש המשני של סוויפטשור כלל 14 תותחי 7.5 אינץ'/ 50 קליבר Mk III.
בעיה מרכזית עם התותחים על הסיפון הראשי הייתה שהם הורכבו נמוך מדי באונייה - רק כ- מעל קו המים במעמס מלא - ולא היו שמישים במהירות גבוהה או במזג אוויר סוער, כאשר הם הוצפו במים בעת גלגול של יותר מ-14°.
התותחים ירו פגזים במשקל במהירות לוע של בקצב של ארבעה פגזים לדקה.
בהגבהה המקסימלית שלהם של 15° היה להם טווח מקסימלי של כ-.
הגנה מפני סירות טורפדו סופקה על ידי 14 תותחי QF 14 פאונד Mk I, התותחים שונו לשימוש בפגזים הסטנדרטים במשקל המשמשים את תותחי QF 12 פאונד 18 cwt במהלך השירות הבריטי.
הם ירו פגזים בקוטר , במשקל 12.5 ק"ג במהירות לוע של .
תוכנית השריון של סוויפטשור הייתה דומה לזו של סדרת דאנקן.
חגורת השריון הראשית בקו המים הייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KCA) בעובי .
החגורה הייתה בגובה , מתוכם מתחת לקו המים בתפוסה סטנדרטית.
מלפנים ומאחור היו מחיצות אלכסוניות בעובי שחיברו את חגורת השריון לברבטים, החגורה נמשכה, אך הצטמצמה בעובי.
הוא המשיך מאחור אל תא גלגלי ההיגוי והסתיים במחיצה רוחבית בעובי .
תותחי ה-7.5 אינץ' על הסיפון הראשי הופרדו על ידי מחיצות בעובי עם ציפוי בעובי המגן על קולטי הארובה לאחוריהם.
חזיתות הצריחים היו בעובי והצדדים והאחוריים שלהם היו בעובי .
גגותיהם היו בעובי 2 אינץ' והתא שהגן על התותחנים היה בעובי .
מעל הסיפון העליון היו הברבטים בעובי בחזית ו-8 אינץ' מאחור.
מגדל הניווט היה מוגן בשריון בעובי בחזית ו-8 אינץ' בחלקו האחורי.
סוויפטשור הוזמנה על ידי צ'ילה בתור קונסטיטוסיון, הונחה על ידי ארמסטרונג ויטוורת' באלסוויק ב-26 בפברואר 1902 והושקה ב-12 בינואר 1903. היא הושלמה ביוני 1904 ונכנסה לשירות במספנת צ'טם ב-21 ביוני 1904 לשירות בצי הבית.
היא התנגשה באוניית האחות שלה טריומף ב-3 ביוני 1905 וסבלה מנזק למדחפים שלה, למרפסת הירכתיים ולגוף האחורי.
האונייה שופצה במספנת צ'טם ביוני-יולי 1906. סוויפטשור הושמה לזמן קצר במילואים במספנת פורטסמות' מ-7 באוקטובר 1908 עד 6 באפריל 1909, כאשר נכנסה מחדש לשירות בצי הים התיכון.
האונייה הוקצתה מחדש לצי הבית ב-8 במאי 1912 עד שזכתה לשיפוץ ממושך מספטמבר 1912 עד מרץ 1913. סוויפטשור הופעלה מחדש ב-26 במרץ והוקצתה כאוניית הדגל של תחנת הודו המזרחית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ליוותה הספינה שיירות חיילים הודיות מבומביי לעדן בספטמבר–נובמבר 1914, כאשר השמדת הסיירת הקלה הגרמנית SMS אמדן, שפשטה באוקיינוס ההודי, הפכה את חובת הליווי הזו למיותרת.
לאחר מכן היא הועברה לסיוררים בתעלת סואץ ב-1 בדצמבר כדי לסייע בהגנה על התעלה, למרות שהיא נותרה אוניית הדגל של תחנת הודו המזרחית בזמן שהותה בסואץ.
מ-27 בינואר עד 4 בפברואר 1915 סייעה האונייה להגן על התעלה ליד קנטרה במהלך מתקפת סואץ הראשונה על ידי הכוחות העות'מאניים.
סוויפטשור הוחלפה כאוניית הדגל של תחנת הודו המזרחית על ידי הסיירת המשוריינת יוריאלוס מאוחר יותר בפברואר 1915 והועברה לדרדנלים לשירות במערכת הדרדנלים.
ב-18 בספטמבר, צוללת גרמנית תקפה אותה ללא הצלחה בזמן שהייתה בהפלגה ממודרוס למפרץ סובלה.
היא השתתפה בהפגזת דדאגץ' ב-18 בינואר 1916.
סוויפטשור עזבה את הדרדנלים בפברואר 1916, ועזבה את קפאל ב-7 בפברואר 1916 לגיברלטר, שם היא צורפה לשייטת הסיירות התשיעית לשירות בסיורים האטלנטים וליווי שיירות באוקיינוס האטלנטי.
היא עזבה את שייטת הסיירות התשיעית במרץ 1917, יצאה מסיירה לאון ב-26 במרץ והגיעה לפלימות' ב-11 באפריל.
סוויפטשור הוצאה משירות בצ'טהאם ב-26 באפריל כדי לספק צוותים לכלי שיט נגד צוללות.
לאחר מכן היא נכנסה למילואים, עברה שיפוץ בצ'טהאם באמצע 1917 והועסקה כספינת לינה החל מפברואר 1918. בסתיו 1918 היא פורקה מנשקה והופשטה לשימוש כספינת חסימה בניסיון שני שהוצע לחסום את הכניסה לנמל באוסטנדה, אך המלחמה הסתיימה לפני שהמבצע הזה התרחש.
האונייה שימשה לזמן קצר כספינת מטרה לפני שהועמדה למכירה במרץ 1920. סוויפטשור נמכרה לגרוטאות ב-18 ביוני 1920 לחברת פירוק ספינות סטנלי.
אה"מ פיוריוס הייתה סיירת מערכה שנבנתה עבור הצי המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היא נועדה לתמוך בפרויקט הבלטי בהנהגת לורד הים הראשון ג'ון פישר, הייתה משוריינת קלות מאוד ותוכננה עם סוללה ראשית של שני תותחי 18 אינץ' (457 מ"מ) בלבד.
פיוריוס שונתה לנושאת מטוסים בזמן הבנייה.
הצריח הקדמי שלה הוסר ובמקומו נוסף סיפון טיסה, כך שהמטוסים נאלצו לתמרן סביב המבנה על מנת לנחות.
מאוחר יותר במלחמה, הוסר מהאונייה הצריח האחורי שלה והותקן סיפון טיסה שני מאחורי המבנה, אך זה היה פחות משביע רצון בגלל מערבולות אוויר.
פיוריוס הושבתה לזמן קצר לאחר המלחמה לפני שחזרה לשירות עם סיפון טיסה באורך מלא בתחילת שנות ה-20.
לאחר הסבתה, שימשה פיוריוס רבות לניסויים של מטוסים ימיים, ומאוחר יותר כספינת אימונים לאחר שנכנסו לשירות נושאות מטוסים גדולות ומודרניות כמו ארק רויאל בשנות ה-30. במהלך החודשים הראשונים של מלחמת העולם השנייה בילתה נושאת המטוסים את זמנה בציד פושטות סחר גרמניות בצפון האוקיינוס האטלנטי ובליווי שיירות.
זה השתנה באופן דרמטי במהלך המערכה בנורווגיה בתחילת 1940, כאשר מטוסיה סיפקו סיוע אווירי לכוחות הבריטיים על החוף בנוסף לתקיפת הספנות הגרמנית.
הראשונה מבין משימות רבות של הובלת מטוסים בוצעה על ידי נושאת המטוסים במהלך המערכה.
לאחר נסיגת הכוחות הבריטיים במאי, פיוריוס ביצעה מספר תקיפות נגד אוניות תובלת כוחות בנורווגיה עם תוצאות מועטות לפני שהחלה בשגרה קבועה של הובלת מטוסים עבור חיל האוויר המלכותי.
פיוריוס בילתה את רוב 1943 באימונים, אך ביצעה מספר התקפות על אוניית המערכה הגרמנית טירפיץ ומטרות אחרות בנורווגיה במהלך המחצית הראשונה של 1944. עד ספטמבר 1944, האונייה התיישנה והיא הוכנסה למילואים.
פיוריוס הוצאה משימוש באפריל 1945, אך לא נמכרה לגרוטאות עד 1948.
הדחק האונייה היה 19,513 טונות ארוכות (19,826 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-22,890 טונות ארוכות (23,257 טונות) במעמס מלא.
פיוריוס ואחיותיה היו ספינות המלחמה הגדולות הראשונות בצי המלכותי שהיו להן טורבינות קיטור.
הטורבינות של בראון-קרטיס הונעו על ידי שמונה עשר דוודי צינורות קטנים של Yarrow.
מהירות האונייה הייתה מוערכת ב-31.5 קשרים (58.3 קמ"ש), אולם היא מעולם לא ניהלה את ניסויי הים שלה.
פיוריוס תוכננה לשאת בדרך כלל 750 טונות ארוכות (762 טונות) של מזוט, אך יכלה לשאת לכל היותר 3,160 טונות ארוכות (3,211 טונות).
האונייה תוכננה לשאת שני תותחי BL 18 אינץ' Mark I בשני צריחים בודדים, אחד מקדימה ('A') ואחד מאחורה ('Y').
החימוש המשני שלה כלל 11 תותחי BL 5.5&nbsp;אינץ' (140&nbsp;מ"מ) Mk I.
זוג תותחי נ"מ ירי מהיר (QF) 3 אינץ' (76 מ"מ) 20 cwt הותקנו לפני הארובה.
לפיוריוס הותקנו גם שני צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' והיא נשאה עבורם 10 טורפדות.
כבר במהלך בנייתה, אפילו כשהיא נבנתה, פיוריוס שונתה עם האנגר גדול המסוגל לאכלס עשרה מטוסים על המצודה שלה שהחליף את הצריח הקדמי.
סיפון טיסה באורך 160 רגל (49 מטר) נבנה לאורך גגו.
מטוסים הוטסו, ובהצלחה פחותה נחתו על הסיפון הזה.
מטוסים ימיים כמו השורט טיפוס 184 השתמשו בעגלה בעלת ארבעה גלגלים שרצה במורד מסילה לאורך מרכז סיפון הטיסה לצורך המראה.
מטוסים הונפו באמצעות עגורן מההאנגר לסיפון הטיסה.
למרות שהצריח האחורי הותקן והתותח נוסה, לא חלף זמן רב עד שפיוריוס חזרה למספנה לשינויים נוספים.
בנובמבר 1917 הוחלף הצריח האחורי בסיפון להנחתת מטוסים באורך 300 רגל (91 מטר) מעל האנגר אחר.
הארובה והמבנה העילי שלה נותרו שלמים, עם רצועה צרה של סיפון סביבם כדי לחבר בין סיפון הטיסה הקדמי והאחורי.
המערבולת מהארובה ומהמבנה העילי הייתה חמורה מספיק כך שרק שלושה ניסיונות נחיתה הצליחו לפני שנאסרו ניסיונות נוספים.
תותחי ה-18 אינץ' שלה היו בשימוש חוזר במוניטורים גנרל וולף ולורד קלייב במהלך המלחמה.
פיוריוס הונחה ב-8 ביוני 1915 במספנת Low Walker של ארמסטרונג ויטוורת' בניוקאסל על הטיין.
האונייה הושקה ב-18 באוגוסט 1916 ונכנסה לשירות ב-26 ביוני 1917. בעת כניסתה לשירות, הצוות שלה מנה 737 קצינים ומלחים.
נחיתת מטוסים ומלחמת העולם הראשונה
ב-2 באוגוסט 1917, תוך כדי ניסויים, מפקד הטייסת אדווין דאנינג הנחית בהצלחה סופווית' פאפ על סיפון פיוריוס, והפך לאדם הראשון שהנחית מטוס על ספינה נעה.
ב-7 באוגוסט הוא ביצע נחיתה מוצלחת נוספת באותו אופן, אך בניסיון השלישי שלו המנוע נחנק והמטוס התרסק מהחרטום הימני אל הים, וגרם לו לטבוע.
סידור הסיפון לא היה משביע רצון מכיוון שהמטוסים נאלצו לתמרן סביב המבנה על מנת לנחות.
מחליפו של דאנינג כראש קבוצת האוויר של פיוריוס, פרדריק רוטלנד, ביצע בהצלחה נחיתה באותו אופן כמו דאנינג, ולאחר מכן הפסיק את הניסויים הללו, ודיווח לאדמירליות שתוחלת החיים הממוצעת של טייס שינחת כך תהיה 10 נחיתות, במזג אוויר טוב.
בינתיים, כל שלוש האוניות מסדרת קורייג'וס הוקצו לשייטת הסיירות הקלות הראשונה באוקטובר 1917, כאשר האדמירליות קיבלה ידיעה על תנועות ספינות גרמניות ב-16 באוקטובר 1917, מה שמצביע אולי על סוג של פשיטה.
אדמירל ביטי, מפקד הצי הגדול, הורה למרבית הסיירות והמשחתות הקלות שלו לצאת לים במאמץ לאתר את אוניות האויב.
פיוריוס הורחקה משייטת הסיירות הראשונה והצטוותה לסייר לאורך קו הרוחב ה-56 עד 4° מזרח ולחזור לפני רדת החשיכה.
שתי האוניות האחרות לא קיבלו תחילה הוראה לצאת לים, אך נשלחו לתגבר את שייטת הסיירות הקלות השנייה המפטרלת בחלק המרכזי של הים הצפוני מאוחר יותר באותו היום.
פיוריוס חזרה למבדוק בנובמבר כדי להסיר את הצריח האחורי ולהחליף אותו בסיפון אחר לנחיתה, מה שהעניק לה גם סיפון המראה וגם סיפון נחיתה.
כמו כן הותקנו שתי מעליות המשרתות את ההאנגרים.
פיוריוס הופעלה מחדש ב-15 במרץ 1918 ומטוסיה שימשו בסיורים נגד צפלין בים הצפוני לאחר מאי.
ביולי 1918 היא נשאה שבעה מטוסי סופווית' קאמל שהשתתפו בפשיטה על טונדרן, ותקפו את סככות הצפלין בטונדרן בהצלחה מתונה.
פיוריוס הושבתה לאחר המלחמה, אך הוסבה לנושאת מטוסים עם סיפון טיסה רציף בין יוני 1921 לספטמבר 1925. התכנון שלה התבסס על הניסיון המצומצם מאוד שנצבר עם שתי נושאות המטוסים הבריטיות הראשונות: ארגוס, בת פחות משלוש, ואיגל, שביצעה רק 143 נחיתות סיפון במהלך ניסויים ראשוניים ימיים ב-1920.
המבנה העילי, התרנים, הארובה וסיפון הנחיתה של פיוריוס הוסרו והיא קיבלה סיפון טיסה 576–92 רגל (175.6–28.0 מטרים) המשתרע על פני שלושה רבעים מאורכה.
סיפון הטיסה הזה לא היה ישר; הוא השתפל כלפי מעלה כשלושה רבעים מהדרך מהירכתיים כדי לעזור להאט את המטוסים הנוחתים, שלא היו להם בלמים בזמן שתוכננה.
כבל העצירה של התקופה ההיא מקדימה ואחורה, שהיה בהתחלה באורך 320 רגל (97.5 מטרים) על פיוריוס, לא נועד לעצור את הנחיתה של מטוסים - מהירויות הנחיתה באותה תקופה היו נמוכות מספיק כדי שזה היה מיותר בהתחשב ברוח קדמית טובה - אלא כדי למנוע ממטוסים לסטות לצד אחד וליפול מהסיפון.
עיצובים שונים לסיפון הטיסה נבדקו במנהרת רוח על ידי המעבדה הפיזית הלאומית, אשר הראתה כי הצורה האליפטית הייחודית והקצוות המעוגלים מזערו את המערבולת.
פיוריוס לא הוארכה, אך הייתה בעלת רוחב של 89 רגל 0.75 אינץ' (27.1 מטרים), ושוקע ממוצע של 27 רגל 3 אינץ' (8.3 מטרים) במעמס מלא, 2 רגל יותר מלפני ההסבה.
הגובה המטאצנטרי של פיוריוס היה 3.6 רגל (1.1 מטרים) במעמס מלא הפחתה של 1.48 רגל (0.5 מטרים) לעומת קודם ההסבה.
במהלך ניסויי הים של האונייה לאחר ההסבה היא הגיעה למהירות של 30.03 קשרים (55.62 קמ"ש).
האנגר דו-מפלסי נבנה מתחת לסיפון הטיסה, כל מפלס היה בגובה 15 רגל (4.6 מטרים).
כל האנגר יכול להיות מנותק על ידי תריסי פלדה המופעלים חשמלית על גלילים.
הדוודים שלה הועברו לאורך דופן האונייה כדי לצאת מהרשתות בחלק האחורי של סיפון הטיסה, או, כאשר פעולות הנחיתה היו בעיצומן, מהצד של ההאנגר התחתון בחלק האחורי של הספינה.
פתרון זה הוכיח את עצמו כלא משביע רצון מכיוון שהוא צרך שטח יקר, הפך חלקים מההאנגר התחתון לבלתי נסבלים והפריע לפעולות הנחיתה במידה רבה או פחותה.
סיפון הטיסה המקורי שלה נשאר במקום לשימוש על ידי מטוסים קטנים כמו מטוסי קרב, כך שהספינה תוכל להנחית בו זמנית מטוסים על סיפון הטיסה הראשי בזמן שמטוסי הקרב המריאו על הסיפון התחתון ויכלה לשגר במהירות את המטוסים שלה משני הסיפונים.
דלתות בקצה הקדמי של ההאנגר העליון נפתחו אל סיפון הטיסה התחתון.
בדומה לארגוס, פיוריוס הייתה עם סיפון משווה וללא מבנה עילי כדי למזער כל מערבולת מעל סיפון הטיסה; במקום זאת הייתה לה עמדת ניווט בקצה המוביל של סיפון הטיסה, הימני, והיא סופקה עם תא שליטה נשלף בקצה הקדמי של סיפון הטיסה.
שתי מעליות 47–46 רגל (14.3–14.0 מטרים) הותקנו להעברת מטוסים בין סיפון הטיסה להאנגרים.
שני 600 גלונים (2,700 ליטר; 720 גלון) סופקו מכלי בנזין מוכנים למטוסים ולסירות הספינה על הסיפון העליון.
בשנת 1939 כלל צוות האונייה 41 קצינים ו-754 אנשי צוות.
פיוריוס שמרה על עשרה מתוך 11 תותחי BL 5.5 אינץ' (140 מ"מ) Mk I המקוריים שלה, חמישה מכל צד, להגנה עצמית מפני ספינות מלחמה של האויב.
6 תותחי QF 4 אינץ' Mark V החליפו את תותחי הנ"מ המקוריים שלה.
ארבעה הורכבו על צידי סיפון הטיסה ושניים על הסיפון.
ארבעת התותחים על סיפון הטיסה הוסרו במהלך ניסויים של סיפון הטיסה התחתון בשנים 1926–1927, אך רק שניים הוחלפו כאשר הניסויים הסתיימו.
ארבעה תותחי QF 2 פאונד "פום-פום" יחידים הותקנו בשנת 1927. במהלך השיפוץ של פיוריוס מספטמבר 1930 – פברואר 1932, חליפת הנ"מ שלה השתנתה על ידי החלפת שני צריחי תותחי "פום-פום" 2 פאונד 8 קנים במקום תותחי ה-4 אינץ' הקדמיים על סיפון הטיסה שהוסרו קודם לכן.
תותחי ה-5.5 אינץ' (140 מילימטרים) וה-4 אינץ' (102 מילימטרים) הוחלפו במהלך השיפוץ של פיוריוס בתחילת 1939 בתריסר תותחי QF 4 אינץ' Mk XVI בצריחים תאומים דו-תכליתיים Mark XIX.
שני צריחים היו על סיפון הטיסה לשעבר ועל הסיפון הרביעי, בעוד ארבעת האחרים היו מורכבים בשני צריחים בכל צד.
שני צריחים נוספים Mark V של תותחי 2 פאונד נוספו לפני ומאחורי האי החדש שנוסף בו זמנית.
בזמן שיפוץ מאוחר יותר בארצות הברית, האונייה צוידה במקסימום של 22 תותחי אורליקון 20 מ"מ אוטומטים המופעלים ידנית, שהחליפו את הצריח המרובע קנים של מקלעי ויקרס 0.50 קליבר.
מנהל יחיד של מערכת בקרת זווית גבוהה הותקן על האי ואחר על צריח מוגבה על סיפון הטיסה לשעבר.
שני מנהלי בקרת אש עבור תותחי הפום-פום הורכבו על האי גם עבור התותחים שהורכבו בקדמת האי ומאחוריו.
פיוריוס שובצה לצי האטלנטי לאחר הפעלתה ב-1925, אם כי היא בילתה חלק ניכר מהשנים הבאות בניסויים עבור כמעט כל מטוס במלאי הצי האווירי (FAA).
אלה כללו בדיקות נחיתה וטיסה של מטוסים ימיים פיירי IIID ופיירי פלייקאצ'ר, עם ובלי גלגלים, כדי להשוות בין עיצובים שונים של מצופים מעץ ומתכת.
סיפון הטיסה התחתון היה משומן כדי לאפשר להם להמריא במינימום קושי.
פלייקאצ'ר מצויד במגלשי עץ נבדק גם הוא והתנהג בצורה משביעת רצון.
ציוד העצירה כמעט ולא היה בשימוש במהלך הניסויים הללו והוא הוסר זמן קצר לאחר מכן.
ב-1927 הותקנו פליסדות בקצה הסיפון (שוברי רוח) כדי למנוע ממטוסים להתעופף מהצד במזג אוויר קשה.
נחיתת הלילה הראשונה של נושאת מטוסים בוצעה על ידי מטוס בלקברן דארט ב-6 במאי 1926 על סיפון פיוריוס.
בשנות ה-20, האונייה נשאה בדרך כלל טייסת אחת של מטוסי קרב (פיירי פלייקאצ'ר), שתי טייסות תצפית (בלקברן בלקברן או אוורו ביזון), טייסת סיור אחת (פיירי III D) ושתי טייסות של מפציצי טורפדו (בלקברן דארט), כל אחת כללה בדרך כלל שישה מטוסים.
האונייה הופחתה למעמד מילואים ב-1 ביולי 1930 כהכנה לשיפוץ ממושך בדבונפורט מספטמבר 1930 עד פברואר 1932, התמקדה בהרכבת המכונות שלה ובחידוש צינורות הדוודים שלה.
בנוסף, סיפון הרבע שלה הוגבה בסיפון אחד, חימוש הנ"מ תוקן ומתקני ריסוס מים הותקנו בהאנגרים.
בסיום היא ערכה ניסוי בעוצמה מלאה ב-16 בפברואר 1932 שבו המהירות המרבית שלה הייתה 28.8 קשרים (53.3 קמ"ש) מתוך סך של 89,754 כוחות סוס (66,930 קילוואט).
פיוריוס הופעלה מחדש במאי 1932 כחלק מצי הבית עם צוות מצומצם לפני שהופעלה עם צוות מלא בנובמבר.
ציוד עצירה רוחבי הותקן מתישהו במהלך אמצע שנות ה-30. היא נותקה לצי הים התיכון ממאי עד אוקטובר 1934. פיוריוס נכחה בסקירת צי ההכתרה בספיטהד ב-20 במאי 1937 עבור המלך ג'ורג' השישי.
היא הפכה לאוניית הדרכה לנחיתה על נושאת מטוסים ב-1937, למרות ששובצה מחדש בין דצמבר 1937 למאי 1938 בדבונפורט, שם הקצה הקדמי של סיפון הטיסה התחתון שלה הורם כדי להפוך אותה לפחות רטובה מקדימה.
במהלך משבר מינכן בספטמבר 1938, היא קיבלה את טייסות מס' 801, 821 ו-822 והצטרפה לצי בסקפה פלו, לפני שחידשה את חובות האימונים שלה לאחר סיום הפרשה בדרכי שלום.
היא ספגה מכה קלה מהמשחתת אנקאונטר במהלך תקופה זו, אך ספגה נזק קל בלבד.
משנת 1933 ועד סוף 1938 נשא פיוריוס טייסת 801 שהטיסה בתחילה תערובת של שישה הוקר נמרוד ושלושה מטוסי פלייקאצ'ר.
מטוסי הוקר אוספריי החליפו את מטוסי הפלייקאצ'ר בתחילת 1934 ומטוסי הנמרוד הוסרו באוקטובר 1936. טייסות 811 ו-822 יצאו למשימות סיור.
הם הטיסו את מפציצי הטורפדו בלקברן ריפון, בלקברן באפין ופיירי סורדפיש, כמו גם את פיירי IIIF, פיירי סיל ומטוסי הסיור של בלקברן שארק.
האונייה זכתה לשיפוץ נרחב יותר מינואר עד מאי 1939 שבו הוסרו תותחי ה-5.5 אינץ' והפליסאדים שלה, והורכבו תותחי נ"מ על סיפון הטיסה שלה, מצופה בדלתות בקצה הקדמי של ההאנגר העליון, וניתן לה אי קטן בצד הימני.
פיוריוס חידשה את תפקידי הכשרתה לאחר השלמת השיפוץ והמשיכה בהם עד אוקטובר 1939. כנושאת מטוסים להדרכה נשאה פיוריוס ב-1939 את טייסת 767, אשר הטיסה מפציצי טורפדו ומטוסי סיור שארק, סורדפיש ופיירי אלבקור, וטייסת 769, אשר הטיסה בלקברן סקואה, בלקברן רוק ומטוסי קרב גלוסטר גלדיאטור.
לאחר שחזרה מחיפוש זה, פיוריוס עזבה את מעגנה בסמוך לאוניית המערכה רויאל אוק בסקפה פלו לחיפושים חסרי תוחלת אחר אוניות גרמניות ב-13 באוקטובר, יום לפני שרויאל אוק הוטבעה על ידי U-47 בסקפה פלו.
לאחר מכן היא הועברה להליפקס, נובה סקוטיה, שם היא וסיירת המערכה ריפאלס הקימו קבוצת ציד לפושטות גרמניות.
פיוריוס הצטרפה לצי הבית מול חופי נורווגיה ב-10 באפריל 1940 כשרק 18 מטוסי סורדפיש מטייסות 816 ו-818 יצאו לדרך; אף מטוס קרב לא הצליח להצטרף לאונייה בזמן.
16 מטוסי סורדפיש ביצעו התקפות טורפדו לא מוצלחות על ספינות גרמניות בנמל טרונדהיים למחרת בבוקר.
ב-12 באפריל, שתי הטייסות ניסו לתקוף ספינות גרמניות בנרוויק במזג אוויר גרוע.
מאוכזבים מכישלון התקפות הטורפדו ביום הקודם, הם נשאו במקום פצצות.
טייסת 818, שביצעה את המתקפה הראשונה, גרמה נזק למספר ספינות נורווגיות שנתפסו, אך איבדה שני מטוסים מאש נ"מ, למרות שהצוותים חולצו על ידי הסיירת הבריטית פנלופ והמשחתת פנג'אבי.
לאחר פיגור של 40 דקות, טייסת 816 נאלצה לחזור לאחור בגלל מזג אוויר סוער.
מטוס אחד אבד בזמן הנחיתה, אך הצוות הוחזר.
מתקפה נוספת הושקה למחרת בתמיכה בספינות הבריטיות שנכנסו לנרוויק, אך הן תרמו מעט וזוג נוסף של מטוסי סורדפיש הופל.
פיוריוס, שהצטוותה להישאר מאחור לאחר שחלק הארי של צי הבית יצא ב-15 באפריל, עזבה את אזור נרוויק ב-14 באפריל, בליווי שלוש משחתות, כדי לתדלק בטרומסה.
בדרך, מטוסי הסורדפיש שלה תקפו מטוסי תובלה יונקרס Ju 52 שנחתו על אגם Hartvikvatnet הקפוא במרחק של כ צפונית מזרחית לנרוויק.
שניים ממטוסי היונקרס Ju 52 נהרסו וכמה אחרים ניזוקו.
היא הגיעה לנמל ב-16 באפריל כשנותר לה רק 27% מהדלק.
היא נשארה שם עד 18 באפריל, אז יצאה דרומה כדי לסייר באזור נרוויק.
היא הותקפה בדרך על ידי מפציץ יחיד היינקל He 111 מהטייסת ה-II.
/ כנף KG 26 מגובה רב מאוד.
שתי פצצות גדולות פספסו בקושי את האונייה, הקרובה ביותר רק מהירכתיים השמאליות.
ההלם הרעיד את צירי המדחף שלה והרס את טורבינת הלחץ הגבוה הפנימית השמאלית, כך שהיא הוגבלה ל-.
פיוריוס נשארה מול חופי נורווגיה למרות הנזק וניסתה לשגר מטוסים ב-22 באפריל, למרות מזג אוויר סוער, כדי להרתיע כלי טיס גרמניים מלספק אספקה לכוחות הגרמנים בנרוויק.
מטוס אחד הופל על ידי הגרמנים והאחרים חזרו ודיווחו על סופות שלגים כבדות בין האונייה לנרוויק.
מזג האוויר החמיר למחרת וקפטן טרוברידג' החליט להפליג להארסטד כדי לבדוק את הנזק מההחטאה הקרובה.
הנזק היה חמור יותר ממה שחשבו בתחילה והוא הורה לחזור לבריטניה.
רק שישה מתוך תשעת מטוסי הסורדפיש שנותרו היו ניתנים לשימוש.
לאחר תיקונים מהירים, שכללו הסרה של כמה שורות של להבי טורבינה, פיוריוס חזרה ב-18 במאי כשהיא נושאת את מטוסי הגלדיאטור של טייסת 263 שהוקמה מחדש; הם הוטסו ב-21 במאי לאחר שהבסיס שלהם בברדופוס היה מוכן.
מטוס גלדיאטור אחד והמטוס סורדפיש המנחה התרסקו בדרך וכל אנשי הצוות נהרגו.
האונייה הפליגה לסקפה פלו לאחר שכל מטוסי הגלדיאטור שוגרו, כשהיא נושאת רק שישה מטוסי גלדיאטור של טייסת 804 ותשעה מטוסי סורדפיש של טייסת 816 להגנה עצמית בזמן שהיא נושאת את טייסת 263.
ב-14 ביוני, כשהיא נושאת רק מחצית מטייסת 816 להגנתה, הפליגה פיוריוס ללא ליווי להליפקס, נובה סקוטיה כשהיא נושאת מטילי זהב בשווי של 18,000,000 ליש"ט.
ב-1 ביולי היא ליוותה שיירה של חיילים קנדיים שנסעו לאיסלנד מהליפקס והעבירה כמעט מעל 50 מטוסים, חלקי חילוף ותחמושת.
מיוזמתו, קפטן טרוברידג' הורה להשתמש בכל השטח הפנוי לסוכר שנועד לבריטניה.
היא העמיסה מחדש את שאר טייסת 816, כמו גם תשעה מטוסי סקוואה של טייסת 801 ותשעה מטוסי סורדפיש של טייסת 825, וביצעה מספר תקיפות אוויריות על ספנות במימי נורווגיה ועל בסיס המטוס הימי בטרומסה עד אוקטובר 1940, בהם אבדו כמה מטוסים.
שתי טייסות הסורדפיש ירדו לאחר מכן כדי לפנות מקום כשהיא התכוננה לחדש את תפקידה כמובילת מטוסים.
פיוריוס העמיסה 55 מטוסים בליברפול ב-7 בנובמבר, רובם מטוסי הוקר הוריקן ארוזים של טייסת 73 RAF, והפליגה לטקורדי, חוף הזהב, ב-15 בנובמבר, שם הוטסו המטוסים ב-27 בנובמבר כדי לתגבר יחידות קרב המגנות על מצרים.
במהלך תקופה זו, היא שמרה רק שישה מטוסי סקואה של טייסת 801 להגנתה.
עד 15 בדצמבר, פיוריוס חזרה לליברפול, שם נשאה 40 מטוסי הוריקן לטקורדי.
היא הפליגה ב-21 בדצמבר והצטרפה לשיירת WS 5A שנתקלה בסיירת הגרמנית אדמירל היפר ב-25 בדצמבר.
האונייה הגרמנית גורשה על ידי המלוות, לאחר שגרמה נזק קטן לאונייה.
לא ניתן היה להטיס תקיפה אווירית נגד הסיירת הגרמנית מכיוון שמטוסי הסורדפיש הועלו לארגוס עם פצצות שהם לא יכלו לשאת והטורפדות שלהם היו על סיפונה של פיוריוס.
לאחר שמטוסי הסקואה של פיוריוס המריאו לחפש את היפר, נוצר מקום להנחית את מטוסי הסורדפיש כדי להעמיס עליהם את הטורפדות, אך מטוסי הסקואה לא הצליחו לאתר את אדמירל היפר בגלל הראות הגרועה.
פיוריוס הגיעה לטקורדי ב-10 בינואר 1941. היא הגיעה לבריטניה ב-5 בפברואר, שם היא קיבלה שיפוץ קצר.
היא ערכה גיחה נוספת לטקורדי בין 4 ל-22 במרץ, כשהיא נושאת 12 מטוסי פיירי פולמאר של טייסת 807 ושישה מטוסי סורדפיש של טייסת 825 להגנה עצמית.
כעת עם יעד חדש לגיחות המעבורת שלה, פיוריוס העבירה שני תריסר הוריקנים לגיברלטר ב-25 באפריל, שם הם הועברו לארק רויאל כדי להטיס אותם למלטה.
היא הפליגה לשיפוץ קצר בבלפסט מיד לאחר מכן.
בהיותה בבלפסט היא נפגעה מפצצה קטנה אחת וספגה שתי החטאות במהלך תקיפה אווירית גרמנית בתחילת מאי, אך נפגעה קלות בלבד.
האונייה העמיסה אצווה נוספת של 40 מטוסי הוריקן II, בתוספת תשעה מטוסי פולמאר מגף 'X' של טייסת 800 בליברפול, והגיעה חזרה לגיברלטר ב-18 במאי.
חלק ממטוסי הקרב הללו הועברו לארק רויאל דרך קרשים בין סיפוני הטיסה של נושאות המטוסים שעוגנו ירכתיים לירכתיים.
הפעם היא ליוותה את ארק רויאל ושתי נושאות המטוסים הטיסו את מטוסי הקרב שלהם מעמדה דרומית לסרדיניה.
פיוריוס העמיסה עוד 48 מטוסי הוריקן II והגיעה חזרה לגיברלטר ב-1 ביוני, שם הועברו חלק ממטוסי הקרב לארק רויאל.
שתי נושאות המטוסים יצאו מגיברלטר ב-4 ביוני והטיסו 44 מתוך 48 המטוסים.
פיוריוס חזרה לקלייד עבור מטען המטוסים הגדול ביותר שלה עד כה, 64 מטוסי הוריקן, והותירה מקום רק לתשעה מטוסי סורדפיש מטייסת 816 במסע זה.
עם הגעתה ב-25 ביוני היא העבירה 22 הוריקנים לארק רויאל ונושאת המטוסים הטיסה אותם למלטה למחרת.
מתוך 42 הוריקנים שנותרו בפיוריוס, 26 הועברו לארק רויאל כשחזרה ב-28 ביוני.
אולם הפעם הפליגו שתי נושאות המטוסים להעביר את מטוסי הקרב לנקודת ההמראה הרגילה שלהם ממערב לסיציליה.
העשירי מבין המטוסים של פיוריוס שהמריא התרסק באי שלה, הרג 14 אנשי צוות והצית אש רצינית על סיפון הטיסה.
סיפון הטיסה החסום אילץ את ששת ההוריקנים הנותרים להישאר על הסיפון והם הוחזרו לגיברלטר.
פיוריוס החליפה את טייסת 816 בטייסת 818 מארק רויאל, ולאחר מכן יצאה לבריטניה.
שתי נושאות המטוסים והמלוות שלהן התאספו בסייד'יספיורד'ור, איסלנד, בפיקודו של אדמירל משנה פרדריק וייק-ווקר שם תדלקו בסוף יולי.
פיוריוס תקפה ספינות בפטסאמו ב-30 ביולי עם כל מטוסי הסורדפיש והאלבקור שלה, בליווי שישה מטוסי פולמאר וארבעת מטוסי ההוריקן, אבל היה שם מעט מאוד אוניות תובלה.
ספינה קטנה אחת, MV Trotter, הוטבעה, כמה מכלי אחסון נפט הועלו באש, וכמה מזחי עץ טורפדו.
האוניות הבריטיות זוהו לפני המתקפה ושני מטוסי פולמאר ואלבקור הופלו על ידי הגנות הנ"מ.
לפיוריוס היה חסר דלק והיא נאלצה לעזוב זמן קצר לאחר מכן, אולם היא העבירה את מטוסי האלבקור שלה לוויקטוריוס כדי למלא את הטייסות הפגועות של ויקטוריוס לפני שעזבה.
מטוסי הוריקן של טייסת 880 הפילו סירה מעופפת מסוג דורניה Do 18 ב-31 ביולי בזמן שהאונייה יצאה.
ב-30 באוגוסט, פיוריוס עזבה את בלפסט עם מטען של 49 הוריקנים, כשהוא נושא שלושה מטוסי פולמאר של טייסת 800 וארבעה מטוסי הוריקן של טייסת 880A להגנה עצמית, ותשעה מטוסי סורדפיש של טייסת 812 עבור ארק רויאל.
היא הגיעה לגיברלטר ב-6 בספטמבר והעבירה 40 הוריקנים לנושאת המטוסים השנייה למחרת.
ארק רויאל הפליגה לנקודת היציאה למחרת, אך יכלה לשגר רק 14 מטוסי הוריקן מכיוון שכמה מהמפציצים בריסטול בלנהיים ששימשו להדריך את מטוסי הקרב למלטה לא הצליחו להגיע למפגש.
כאשר ארק רויאל חזרה, היא העבירה את ששת מטוסי הסורדפיש של טייסת 810 לפיוריוס ושתי נושאות המטוסים יצאו באותו יום כדי לספק את ההוריקנים.
לאחר משימת המעבורת האחרונה שלה היא נשלחה לפילדלפיה, פנסילבניה, כדי לעבור שיפוץ ממושך.
היא הגיעה ב-7 באוקטובר ולא חזרה לבריטניה עד אפריל 1942.
פיוריוס בילתה את שלושת החודשים הבאים לאחר שובה בשיפוצים.
באוגוסט היא נותקה ללוות את השיירה לכיוון מלטה במבצע פדסטל, אבל היא הייתה אמורה להפליג איתם רק רחוק מספיק כדי לאפשר ל-38 מטוסי הסופרמרין ספיטפייר שלה להגיע למלטה.
את זה היא עשתה, בדיוק בזמן שאיגל טורפדה, אבל פיוריוס הסתובבה לאחר ששיגרה את מטוסי הקרב שלה והגיעה לגיברלטר בהצלחה.
היא העמיסה כוח נוסף של 32 ספיטפיירים ב-16 באוגוסט והם הוטסו למחרת מדרום-מזרח לאיים הבלאריים.
לאחר משימה זו נשלחה פיוריוס בחזרה לצי הבית לאימון.
משימה אחרונה הייתה הכרחית לחיזוק ההגנות של מלטה לפני מבצע לפיד, והיא הגיעה ב-27 באוקטובר.
היא העמיסה 32 ספיטפיירים ושיגרה אותם ב-29 לפני שחזרה לגיברלטר והוצבה בכוח H.
כחלק ממבצע לפיד, נשאה פיוריוס 12 מטוסי סופרמרין סיפייר IB של טייסת 801, עוד 12 מטוסי סיפייר IIC של טייסת 807 ותשעה מטוסי אלבקור של טייסת 822 כדי לספק חיפוי אווירי לנחיתות האמפיביות של כוח המשימה המרכזי.
בבוקר 8 בנובמבר, מטוסי הסיפייר של פיוריוס הפציצו את שדה התעופה של צרפת של וישי בתפראוי, השמידו שלושה מטוסים על הקרקע והפילו מטוס קרב אחד דבואטין D.520, ההפלה הראשונה בקרב אוויר-אוויר כתוצאה מאש.
שמונה מטוסי אלבקור, בליווי מטוסי הוריקן משתי נושאות מטוסים מלוות, תקפו את השדה בלה סניה.
הם הותקפו על ידי מטוסי D.520 כשהחלו בצלילת התקיפה שלהם, אך הם השמידו 47 מטוסים על הקרקע למרות אובדן אלבקור מירי נ"מ ואובדן של שלושה ונזק לשניים נוספים בקרב נגד המטוסים הצרפתיים.
מטוסי סיפייר של טייסת 807 מפיוריוס חיפו על הנחיתות באוראן, לחמו נגד טייסת של מטוסי D.520, הפילו שלושה והשמידו כעשרים מטוסים על הקרקע.
פיוריוס נשארה עם כוח H עד פברואר 1943 לפני שעברה לצי הבית שם נשארה לשארית המלחמה.
ביולי, הצי הפגין מול חופי נורווגיה בעוצמה כדי להסיח את תשומת הלב מפלישת בעלות הברית לסיציליה; תפקידה של פיוריוס היה לאפשר למטוס סיור גרמני לזהות את הספינות הבריטיות ולדווח, ואז להפיל אותו.
היא עברה שיפוץ מחדש באוגוסט ובילתה את שארית השנה באימונים.
לקראת מבצע טונגסטן, התקפה על אוניית המערכה הגרמנית טירפיץ, פיוריוס וויקטוריוס החליפו את טייסות הברקודה, טייסת 827 בטייסת 831, כדי שהטייסות שהתאמנו יחד יוכלו לטוס יחד.
פיוריוס גם נשאה את טייסת 880 עם שמונה מטוסי קרב סיפייר L.IIC כדי לתגבר את ששת מטוסי הסיפייר IBs של טייסת 801. בבוקר 3 באפריל 1944, 21 מטוסי ברקודה של טייסות 827 ו-830 ביצעו את ההתקפה הראשונה בדיוק כשהטירפיץ יצאה לדרך לניסויים ימיים.
הגרמנים נתפסו בהפתעה מוחלטת ומסך העשן של טירפיץ רק התחיל להיווצר.
המטוסים הבריטיים נהנו מראייה ברורה של מטרתם ופגעו באוניית המערכה הגרמנית שש פעמים.
שעה לאחר מכן, הגיע הגל השני של 19 מטוסי ברקודה מטייסות 829 ו-831 וקלע שמונה פגיעות נוספות.
רק ברקודה אחד הופל מכל גל ואחר התרסק בהמראה.
טייסות 801 ו-880 נשמרו להגנה אווירית על הצי במהלך המבצע.
המבנה והגוף העליון של טירפיץ ניזוקו בינוני מהפצצות, אך המנגנון שלה היה שלם מכיוון שטייסי הברקודה ערכו את המתקפה שלהם מתחת לגובה גובה הכרחי כדי להעניק לפצצות חודרות שריון שלהם מהירות מספיקה כדי לחדור לסיפון המשוריין הראשי של טירפיץ.
למרות זאת טירפיץ הייתה בתיקון במשך שלושה חודשים.
צי הבית ניסה לערוך התקפה נוספת על טירפיץ מאוחר יותר ב-23 באפריל 1944, אך מזג אוויר גרוע מנע כל התקפה באותו יום ובמשך מספר הימים הבאים.
במקום זאת, המטוסים ניסו לתקוף מתקנים בבודו ב-26 באפריל 1944, אך במקום זאת מצאו שיירה גרמנית והטביעו שלוש ספינות.
פיוריוס ונושאת המטוסים המלווה סרצ'ר תקפו את הספנות בסביבת כריסטיאנסונד והטביעו את נושאת העפרות אלמורה ואת המכלית סארבור ואיבדו בתמורה שני מטוסים ב-6 במאי 1944. התקפה נוספת על טירפיץ על ידי צי הבית נאלצה להתבטל ב-15 במאי 1944 בגלל מזג אוויר גרוע.
ניסיון נוסף ב-28 במאי סוכל על ידי מזג אוויר גרוע, אך שיירה גרמנית הותקפה בהצלחה ב-1 ביוני 1944. ספינת תחמושת אחת הוטבעה ושתיים נוספות הוצתו.
פיוריוס ונושאות המטוסים פורמידבל ואינדפטיגבל עשו ניסיון נוסף להטביע את הטירפיץ ב-17 ביולי 1944, במבצע קמע.
ההתקפה לא הצליחה מול ההגנות הגרמניות המוכנות לחלוטין, שכן מסך עשן כיסה את אוניית המערכה הגרמנית, כך שמטוסי הברקודה נאלצו להטיל את הפצצות שלהם בצורה עיוורת דרך העשן.
ארבע התקפות נוספות על טירפיץ בוצעו באוגוסט 1944 תחת השם מבצע גודווד במאמץ משותף להטביע אותה.
פיוריוס נשאה 12 מטוסי סיפייר F.III של טייסת 801, 12 מטוסי סיפייר L.IIC של טייסת 880 ותשעה מטוסי ברקודה של טייסת 827 למבצע זה.
ההתקפה הראשונה ב-20 באוגוסט 1944 בוטלה בגלל מזג אוויר גרוע, אך המתקפה ב-22 באוגוסט 1944 אותרה על ידי הגרמנים ו-11 מטוסים אבדו.
מבצע נוסף נערך יומיים לאחר מכן; פצצה אחת חודרת שריון חדרה לסיפון המשוריין של טירפיץ אך לא הצליחה להתפוצץ, ועוד פצצה גרמה רק נזק שטחי.
התקפה רביעית בוצעה ב-29 באוגוסט, אך לא גרמה נזק.
ככל שהמלחמה התקדמה, גילה ומגבלותיה של האונייה התבררו יותר ויותר, ופיוריוס הוכנסה למילואים ב-15 בספטמבר 1944. היא הוצאה משירות באפריל 1945 ושימשה להעריך את ההשפעות של חומרי נפץ של מטוסים על מבנה האונייה.
היא נמכרה בשנת 1948 לגרוטאות, וגריטתה הושלמה בשנת 1954 בטרון.
אה"מ קומונוולת' הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי מסדרת קינג אדוארד השביעי.
כמו כל אוניות הסדרה (מלבד אה"מ קינג אדוארד השביעי), היא נקראה על שם חלק חשוב מהאימפריה הבריטית, כלומר חבר העמים של אוסטרליה.
חמושה בסוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) וארבעה תותחי 9.2 אינץ' (234 מילימטרים), היא ואחיותיה סימנו התקדמות משמעותית בכוח ההתקפי בהשוואה לתכנונים קודמים של אוניות מערכה בריטיות שלא נשאו את תותחי ה-9.2 אינץ'.
קומונוולת' נבנתה בחברת פיירפילד לבניית ספינות והנדסה, הונחה ביוני 1902, הושקה במאי 1903 והושלמה במרץ 1905.
לאחר כניסתה לשירות במרץ 1905, היא שירתה בצי האטלנטי עד שהייתה מעורבת בהתנגשות עם אה"מ אלבמארל בתחילת 1907. תוך כדי תיקון, היא הועברה למה שייקרא צי הבית.
במהלך השנים 1914 ו-1915, האוניות יצאו לעיתים קרובות לים כדי לחפש כלי שיט גרמניים, אך קומונוולת' לא ראתה כל פעולה בתקופה זו.
בשנת 1917 עברה קומונוולת' שיפוץ מקיף, האונייה היחידה בסדרה שלה שקיבלה טכנולוגיה שווה ערך לזו של הדרדנוטים.
היא סיימה את המלחמה כספינת אימונים לתותחנים, והמשיכה בתפקיד זה עד פברואר 1921, אז היא הוצאה משירות ונגרטה.
כמו כל הפרה-דרדנוטים המאוחרות שנכנסו לשירות באמצע שנות ה-1900, גם קומונוולת' הפכה למיושנת כמעט באופן מיידי עם כניסתה לשירות של אוניית המערכה המהפכנית אה"מ דרדנוט בדצמבר 1906, חמושה בסוללה של עשרה תותחים כבדים בהשוואה לארבעת התותחים הכבדים ברוב הפרה-דרדנוטים.
היא הונחה ב-17 ביוני 1902, הושקה ב-13 במאי 1903 והושלמה במרץ 1905. עם כניסתה לשירות, קומונוולת' נמסרה למספנת פורטסמות' ב-14 במרץ, שם היא הוכנסה למילואים.
היא נכנסה לשירות מלא ב-9 במאי במספנת דבונפורט לשירות בצי האטלנטי.
היא התנגשה באוניית המערכה אה"מ אלבמארל ליד לאגוס ב-11 בפברואר 1907, וספג נזק לגוף ולמחיצות; לאלבמארל נגרם נזק קל לחרטום שלה.
היא החלה בתיקונים במספנת דבונפורט מאוחר יותר באותו החודש.
בזמן התיקון, עברה קומונוולת' לצי התעלה במרץ, והחלה לשרת שם בפועל ב-28 במאי לאחר השלמת תיקוניה.
היא ספגה תקלה נוספת באוגוסט כשעלתה על שרטון, והייתה בתיקון במספנת דבונפורט עד אוקטובר.
כחלק מארגון מחדש של הצי ב-24 במרץ 1909, צי התעלה הפך לפלגה השנייה, צי הבית, וקומונוולת' הפכה ליחידת צי הבית באותה פלגה.