tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קונסטרוקטיביזם חברתי היא גישה תאורטית ליברלית-ריאליסטית במדע המדינה שהציע אלכסנדר ונדט, הרואה במדינות הדואגות לתועלתן העצמית את שחקני המפתח בפוליטיקה העולמית.
מעשיהן של מדינות אלה נגזרים לא מאנרכיה, אלא מהדרכים שבהן הן "בונות" מן הבחינה החברתית את המשמעויות שהן מקנות למדיניות הכוח, ואחר כך מגיבות למשמעויות האלה, כך שעם שינוי הגדרותיהן יכולים להתפתח נוהלי שיתוף פעולה.
קוֹנְסְטָנְס השני הֶרָקְלִיוּס פּוֹגוֹנָטוּס (ביוונית עתיקה: Κωνσταντῖνος ὁ Πωγωνάτος בלטינית Heraclius Constantinus Augustus; 7 בנובמבר 630 – 15 בספטמבר 668), קיסר ביזנטי משנת 641 עד למותו.
היה בנו של קונסטנטינוס השלישי.
עקב השמועה שהרקלונס ומרטינה הרעילו את קונסטנטין, מונה קונסטנס לקיסר שותף, בשנת 641.
בימי קונסטנס הביזנטים נסוגו ממצרים, והערבים שיגרו מספר התקפות על איי הים התיכון והים האגאי.
קונסטנס שלח ב-655 צי לתקוף את הערבים סמוך לפיניקה שבחוף ליקיה, אך הובס.
הערבים תכננו מתקפה על קונסטנטינופול, אך לא ביצעו אותה עקב מלחמת אזרחים שפרצה בין הסונים לשיעים.
קונסטנס הביס ב-658 את הסלאבים על נהר הדנובה, ובכך האט זמנית את פלישתם לבלקן.
קונסטנס שאף להימנע מבעיות ירושה של שלטונו, ולכן הביא לרצח אחיו, תיאודוסיוס, ומינה את בניו קונסטנטינוס, הרקליוס וטיבריוס לקיסרים שותפים.
בשנת 661 הוא לחם כנגד הלומברדים באיטליה וכנראה בחר להעביר את בירת האימפריה לסיציליה.
ב־15 בספטמבר 668 קונסטנס נרצח בחדר השירותים על ידי חצרנו.
קונסטנטינוס ירש אותו כקונסטנטינוס הרביעי.
מריה קונסטנצה ססיליה יוספה יוהנה אלויזיה מוצרט (גרמנית: Maria Constanze Caecilia Josepha Johanna Aloisia Mozart; שם נעוריה: ובר, 5 בינואר 1762 - 6 במרץ 1842) הייתה זמרת סופרן אוסטרית, דודניתו של המלחין קרל מאריה פון ובר ואשתו של וולפגנג אמדאוס מוצרט.
קונסטנצה ובר נולדה בעיירה צל אם ויזנטל (Zell im Wiesental), סמוך ללוראך (Lörrach) בבאדן-וירטמברג, שבדרום-מערב גרמניה, אשר הייתה אז חלק מאוסטריה הנוספת.
אמה, צ'ציליה ובר (Cäcilia Weber), לבית שטאם (Stamm), ואביה, פרידולין ובר, עבד כקונטרבסיסט, פרומפטר ומעתיק מוזיקלי.
אחיו למחצה של פרידולין היה אביו של המלחין קרל מריה פון ובר.
לקונסטנצה היו שתי אחיות גדולות ממנה, יוזפה ואלויסיה, ואחות צעירה, סופי.
כל ארבע האחיות הוכשרו כזמרות, ויוזפה ואלויסיה אף פיתחו קריירה מוזיקלית מרשימה, במסגרתה השתתפו בביצועי בכורה של כמה מיצירותיו של מוצרט.
במהלך רוב תקופת חינוכה של קונסטנצה, התגוררה משפחתה במנהיים, עיר הולדתה של אמה, אשר נחשבה למרכז תרבותי, אינטלקטואלי ומוזיקלי חשוב.
בשנת 1777, כשהיה בן 21, ביקר מוצרט במנהיים במהלך מסע חיפוש עבודה בלוויית אמו, ופיתח קשר קרוב עם משפחת ובר.
עם זאת, הוא לא התאהב בקונסטנצה בת ה-15, אלא באלויזיה.
בזמן שמוצרט שהה בפריז, אלויזיה קיבלה תפקיד של זמרת במינכן, ומשפחתה עברה לשם כדי ללוותה.
כשמוצרט עבר במינכן בדרכו חזרה לזלצבורג, דחתה אלויזיה את חיזוריו.
המשפחה עברה לווינה בשנת 1779, שוב בעקבות אלויזיה, שהמשיכה לפתח את קריירת הזמרה שלה.
חודש לאחר הגעתם נפטר פרידולין.
עד שמוצרט עבר לווינה בשנת 1781, אלויזיה כבר נישאה לג'וזף לאנג , שהסכים לסייע לצ'ציליה ובר בקצבה שנתית.
צ'ציליה גם השכירה חדרים לדיירים כדי להתפרנס.
הבית שבו התגוררו בני משפחת ובר (בקומה השנייה) היה ברחוב Am Peter 11, ונשא שם ייחודי, כמקובל באותה תקופה: Zum Auge Gottes ("עין האל").
עם הגעתו הראשונה לווינה ב-16 במרץ 1781, שהה מוצרט בבית המסדר הטבטוני עם צוות פטרונו, הארכיבישוף קולורדו.
במאי, הוא "נאלץ לעזוב" ועבר להתגורר בבית משפחת ובר, מתוך כוונה ראשונית "להישאר שם רק שבוע".
לאחר זמן מה, צ'ציליה ובר הבחינה בכך שמוצרט מחזר אחרי קונסטנצה, שהייתה אז בת 19. מתוך דאגה להגינות, היא ביקשה ממנו לעזוב.
ב-5 בספטמבר עבר מוצרט לחדר בקומה השלישית ברחוב Graben.
החיזור נמשך, אך לא ללא תקלות.
התכתבות ששרדה מאותם ימים מעידה על כך שמוצרט וקונסטנצה נפרדו לזמן קצר באפריל 1782, בעקבות מקרה של קנאה, שבו קונסטנצה הרשתה לצעיר אחר למדוד את שוקיה במהלך משחק טרקלין.
במקביל, מוצרט נאלץ להתמודד עם הקושי לקבל את אישור אביו, ליאופולד, לנישואין.
הנישואים התרחשו בסופו של דבר באווירה של משבר.
המוזיקולוג דניאל הרץ סבור כי קונסטנצה עברה להתגורר עם מוצרט, דבר שנחשב לשערורייתי באותם ימים.
במכתב לליאופולד מ-31 ביולי 1782, כתב מוצרט: "כל העצות הטובות והכוונות הטובות ששלחת אינן מתייחסות למקרה של אדם שכבר התקדם כל כך רחוק עם עלמה.
דחייה נוספת אינה באה בחשבון".
הרץ מוסיף כי סופי, אחותה של קונסטנצה, הכריזה בבכי שאמן מתכוונת לשלוח את המשטרה בעקבות קונסטנצה אם לא תחזור הביתה, ככל הנראה מדירתו של מוצרט.
ב-4 באוגוסט פנה מוצרט לברונית פון ולדשטטן ושאל: "האם המשטרה כאן באמת יכולה להיכנס לבית של מישהו בצורה כזו?
אולי זו רק תחבולה של מאדאם ובר להחזיר את בתה.
אם לא, איני יודע פתרון טוב יותר מאשר להתחתן עם קונסטנצה מחר בבוקר, ואם אפשר – כבר היום".
בסופו של דבר, הנישואין התקיימו באותו יום, 4 באוגוסט 1782. בחוזה הנישואין נקבע כי קונסטנצה תעביר לבעלה 500 גולדן, סכום שמוצרט התחייב להגדיל לאלף גולדן.
בנוסף, הוסכם כי כל הרכוש שייצבר במהלך הנישואין יישאר משותף לשניהם.
למחרת, התקבל בדואר אישורו של ליאופולד לנישואין.
הם הביאו לעולם שישה ילדים תוך תשע שנים, אולם רק שניים מהם (קרל תומאס ופרנץ קסאפר) שרדו את גיל הילדות:
במהלך נסיעותיו של מוצרט לערים אחרות ובזמן ביקוריה של קונסטנצה בבאדן לצורכי טיפול רפואי, בני הזוג נהגו להחליף מכתבים, שחלקם שרדו עד היום.
המכתבים חושפים מערכת יחסים מלאת חיבה בלתי פוסקת ולעיתים גם מעודדת, מפקחת, ארוטית או הומוריסטית.
התחושה הכללית העולה מהם היא של נישואים מאושרים.
במכתב אחר, שנכתב מברלין ב-23 במאי 1789, הוא ממשיך בנימה הומוריסטית וארוטית, תוך שהוא מתאר את ציפייתו לשוב הביתה.
הוא כותב:"ב-1 ביוני אשן בפראג, וב-4?
אני אשכב עם אשתי הקטנה והיקרה.
שפצי את הקן הקטן והמתוק שלך, כי הזבל הקטן שלי כאן באמת ראוי לזה – הוא התנהג יפה, אבל עכשיו הוא מגרד להחזיק את המתוק שלך [מילה נמחקה על ידי יד אלמונית].
רק תוארי לך את ההתגנבות הקטנה הזו – בזמן שאני כותב, הוא התגנב בחשאי על השולחן ועכשיו מביט בי בשאלה.
אבל אני, בלי הרבה מהומה, נותן לו סטירה קטנה – אבל עכשיו הוא אפילו יותר [מילה נמחקה].
ובכן, הוא כמעט יצא משליטה, הנבל."למרבה הצער, אף מכתבים שכתבה קונסטנצה למוצרט לא שרדו.
עם זאת, לעת זקנתה, היא תיארה את נישואיה למוצרט (כמו גם לנישואיה המאוחרים לניסן) כמאושרים מאוד.
במכתב שכתבה למורה למוזיקה פרידריך שוואן ב-5 בדצמבר 1829, היא סיפרה: "היו לי שני בעלים מצוינים ביותר, שאהבתי והוקרתי – ואפילו, אני חייבת לומר, העריצו אותי.
שניהם היו אהובים באותה מידה על ידי בעדינות מרבית, ולכן הייתי מאושרת לחלוטין פעמיים" .
מוצרט נפטר בשנת 1791, והשאיר את קונסטנצה עם חובות כבדים ומצב כלכלי קשה.
בתקופה זו התגלו כישוריה העסקיים: היא הצליחה להשיג פנסיה מהקיסר, ארגנה קונצרטי זיכרון רווחיים, ופעלה לקידום והפצת יצירותיו של מוצרט.
בסופו של דבר בשנת 1800 היא מכרה את שארית יצירותיו של מוצרט, כולל הרקוויאם הלא-גמור, למוציא לאור יוהאן אנטון אנדרה.
המאמצים הללו שיפרו בהדרגה את מצבה הכלכלי, עד שהיא הפכה לאישה אמידה.
קונסטנצה דאגה לחינוך בניה, קארל ופרנץ, ושלחה אותם לפראג ללמוד אצל פרנץ קסבר נימצ'ק, ששיתף עמה פעולה בכתיבת הביוגרפיה הראשונה באורך מלא על מוצרט.
בין הישגיה המוזיקליים לאחר מות בעלה, קונסטנצה פרסמה את האופרה המאוחרת של מוצרט La Clemenza di Tito, שהוצגה לראשונה בפראג בשנת 1791. בשנת 1794 ניהלה הפקה מוצלחת של האופרה בתיאטרון קארנטנרטורט בווינה, כשאחותה, אלוזיה ובר, ביצעה את תפקיד סקסטוס.
בהפקות מאוחרות יותר, קונסטנצה עצמה הופיעה בתפקיד ויטליה.
לקראת סוף שנת 1797, פגשה קונסטנצה את גיאורג ניקולאוס פון ניסן, דיפלומט וסופר דני, שהחל כדייר בביתה.
השניים החלו לחיות יחד בספטמבר 1798. בשנת 1809, נסעו לפרסבורג (ברטיסלבה של היום), אז חלק מהונגריה, כדי להינשא כחוק, לאחר שהתגברו על מכשולים דתיים – ניסן היה פרוטסטנטי, וקונסטנצה קתולית.
בין השנים 1810 ל-1820 התגוררו בקופנהגן ולאחר מכן טיילו ברחבי אירופה, בעיקר בגרמניה ואיטליה.
בשנת 1824 השתקעו בזלצבורג, שם עבדו יחד על ביוגרפיה של מוצרט.
קונסטנצה פרסמה את הביוגרפיה בשנת 1828, שנתיים לאחר מותו של ניסן.
קונסטנצה מוצרט ניסן נפטרה בזלצבורג ב-6 במרץ 1842, בגיל 80. בשנותיה האחרונות סבלה מדלקת מפרקים שפגעה בניידותה ובבריאותה הכללית.
היא חיה בזלצבורג יחד עם אחיותיה, אלוזיה וסופי, שהיו גם הן אלמנות.
קונסטנצה נקברה בבית העלמין סבסטיאן בזלצבורג לצד בעלה השני, גיאורג ניסן.
השפעותיה על המוזיקה של מוצרט
מוצרט כתב עבור קונסטנצה את תפקיד הסופרן במיסה הגדולה שלו בדו מינור, ואת הקטע "Christe eleison" בתנועת Kyrie והאריה "Et incarnatus est", במיוחד עבור קונסטנצה.
היא ביצעה את היצירה לראשונה בבכורה בזלצבורג בשנת 1783. מיינרד סולומון, בביוגרפיה שכתב על מוצרט, מציין באופן ספקולטיבי כי היצירה נכתבה כמנחת אהבה עבורה.
בתקופת חיזורם, החל מוצרט לבקר אצל הברון גוטפריד ואן סוויטן, שאפשר לו לעיין באוסף כתבי היד של באך והנדל.
קונסטנצה התאהבה ביצירות הקונטרפונקט הבארוקי, כפי שניכר ממכתב שכתב מוצרט לאחותו ננרל ב-20 באפריל 1782.
במכתב סיפר מוצרט על יצירתו פנטזיה ופוגה (K.
394) וכיצד קונסטנצה עודדה אותו לכתוב ולהקליט פוגות.
הוא תיאר:"קונסטנצה היקרה שלי היא באמת הסיבה לבוא הפוגה הזו לעולם.
הברון ואן סוויטן [...] נתן לי את כל היצירות של הנדל וסבסטיאן באך לקחת איתי הביתה [...] כשקונסטנצה שמעה את הפוגות, היא התאהבה בהן לחלוטין.
[...] ובכן, מכיוון שהיא שמעה אותי לעיתים קרובות מנגן פוגות מהראש שלי, היא שאלה אותי אם אי פעם רשמתי משהו, וכשאמרתי שלא, היא נזפה בי על כך [...] והפצירה בי עד שרשמתי לה פוגה".
קונסטנצה זכתה ליחס נוקשה ובלתי הוגן מצד מספר ביוגרפים, כפי שמתאר מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים:"המלגה של תחילת המאה ה-20 ביקרה אותה קשות כלא אינטליגנטית, לא מוזיקלית ואפילו לא נאמנה, וכרעיה מזניחה ולא ראויה למוצרט.
הערכות כאלה (עדיין עדכניות) התבססו על ראיות לא טובות, היו נגועות באנטי-פמיניזם וכנראה טעו בכל המובנים".ביקורת לא מוצדקת זו נבעה מהטיות מגדריות ומהסתמכות על עדויות חלשות.
גם ביוגרפיות מודרניות של מוצרט, כמו אלו של ברונבהרנס (1990), סולומון (1995) והאליוול (1998), מתייחסות לאי-הצדק כלפיה ומעלות תלונות על היחס השלילי לו זכתה.
חולשתה הגופנית של קונסטנצה מיוחסת להריונותיה המרובים והתכופים, והיא בילתה חלק ניכר מזמנה תשושה במיטה.
פרט זה מוזכר בסרט הספק בדיוני ספק ביוגרפי שנעשה על אודות חיי מוצרט, "אמדאוס", אף כי בסרט הוזכר רק הריון אחד מתוך השישה, בסצנות רבות נראתה קונסטנצה כשהיא נחה במיטתה.
תצלום (daguerrotype) שהובא לראשונה לתשומת לב מדעית בשנת 1958 נטען כי הוא מציג את קונסטנצה (מוצרט) ניסן בגיל 78. לפי הטענה, התמונה צולמה באוקטובר 1840 באלטטינג שבבוואריה, מחוץ לביתו של המלחין מקס קלר.
עם זאת, הטענה הזו עוררה ספקות רבים בקרב חוקרי מוצרט.
ראשית, מבחינה טכנולוגית, התצלום לא היה יכול להצטלם בחוץ, שכן העדשות הנדרשות להפקת תצלומים מסוג זה הומצאו על ידי יוסף פצאל רק לאחר מותה של קונסטנצה בשנת 1842. בנוסף, ידוע כי בשנות חייה האחרונות סבלה קונסטנצה מדלקת מפרקים מתישה שהפכה אותה לנכה.
הביוגרפית שלה, אגנס סלבי, ציינה כי "אין שום סיכוי שהיא יכלה לנסוע לבקר את מקסימיליאן קלר בתקופה שבה צולמה התמונה", ואף הדגישה שלא היה לה כל קשר עם קלר מאז שנת 1826, בניגוד להצהרות שנמסרו בעיתון.
מעבר לכך, היסטוריון המוזיקה שון מונגר העלה תהייה נוספת, וציין כי קונסטנצה הייתה אמורה להיות בת 78 בשנת 1840, אך האדם המצולם נראה צעיר בהרבה מגיל זה.
מכלול ההפרכות הללו מוביל למסקנה כי אין ביסוס אמין לכך שהתצלום אכן מתעד את קונסטנצה בשנותיה האחרונות.
הקונסרבטוריון המלכותי של בריסל משמר מספר מסמכים יקרי ערך הקשורים לקונסטנצה מוצרט.
בין המסמכים נמצאים מכתבים שכתבה לבנה, פרנץ קסבר וולפגנג מוצרט, וכן אלבום קטן מאויר של מזכרות.
האלבום, המתוארך לשנת 1789 אך מכסה את התקופה שבין 1801 ל-1823, מכיל אוסף של זיכרונות, רשמים ושירים.
המסמכים נשמרים במסגרת קרן ז'אן-לוסיין הולנפלטץ (Jean-Lucien Hollenfeltz fund, B-Bc-FH-163).
קונסטנצה (ברומנית: Constanța) היא עיר נמל רומנית על חוף הים השחור, בירת מחוז קונסטנצה, ברומניה.
העיר נחשבת ל"בירת הקיץ" של רומניה.
בעיר מספר רב של מוזיאונים, מבצרים ומבנים קלאסיים, כמו כן חופים רבים משתרעים בקרבתה.
הנמל הוא אחד הגדולים באירופה, והוא היחיד בים השחור שמאפשר עגינת אוניות גדולות (של כ-7,000 מכולות).
הנמל יכול לשמש שער כניסה למערב ומרכז אירופה וכן לרוסיה וארצות אחרות באזור.
ראשית היישוב בהתיישבות של יוונים מהעיר מילטוס בין המאה החמישית ובין המאה השביעית לפני הספירה.
ההתיישבות נשאה את השם "טומיס" Tomis.
המקום זכה לפרסום מיוחד בעולם העתיק הודות להגלייתו של אובידיוס לשם.
אובידיוס בילה במקום את שמונה שנות חייו האחרונות, בין השנים 8–17 שאחרי תחילת הספירה.
העיר והאזור היו תחת שליטה רומית עד להתפרקותה של האימפריה הרומית וחלוקתה.
העיר נשארה בתחום שלטונה של האימפריה הביזנטית.
לאחר מכן שונה שמה של העיר לקונסטנטינה, על שם אחותו למחצה של קונסטנטינוס הגדול (274-337).
וב־1419 נפלה העיר בידי האימפריה העות'מאנית.
ב 1860 נחנכה מסילת הברזל בין קונסטנצנה לבין צ'רנוודה, ולאחר עצמאותה של רומניה ב־1878 נהפכה העיר, לעיר הנמל הראשית של רומניה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נפלה העיר בידי כוחות מעצמות המרכז (יחידות גרמניות, עות'מאניות ובולגריות) וב־1918 שוחררה מידיהם.
על פי המפקד של 2002 מונה העיר קונסטנצה 310,471 נפש, אולם ביחד עם העיירות והכפרים הקרובים הסובבים אותה מגיע האוכלוסייה בשטח העירוני של קונסטנצה ל-401,613 נפש.
הקהילה האשכנזית של קונסטנצה קיימת משנת 1828, והספרדית נוסדה זמן לא רב לאחר מכן.
בעיר יש בית קברות יהודי משנת 1854. בשנת 1899 היו בעיר כאלף יהודים, שהיו 6.5% מאוכלוסיית העיר.
במקום היו שני בתי ספר יהודים, אחד אשכנזי ואחד ספרדי.
בשנת 1930 היו במקום כאלפים יהודים, והקהילה שימשה כמרכז גם עבור אלפים יהודים נוספים שחיו בדוברוג'ה.
ביום 13 בדצמבר 1940 הלגיונרים המקומיים פתחו במתקפה אלימה מאוד על הקהילה היהודית, במטרה לשדוד את רכושה במסגרת הרומניזציה.
הם נכנסו לחנויות בבעלות יהודים באקדחים שלופים, ואילצו את בעליהן לחתום על מסמכי מכירה באפס מחיר של רכושם.
הפשעים התרחשו בעת שבמקום שהה סגן ראש ממשלת רומניה, הוריה סימה.
תלונה ישירה שהוגשה לידי הוריה סימה, כעבור יומיים, על ידי פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה, מיתנה את המתקפה והשיבה את רכושם של חלק מהיהודים, אלה שלא הספיקו לחתום על מסמכי ה"מכירה".
אלפי יהודים יצאו דרך קונסטנצה בעיצומה של מלחמת העולם השנייה - לא רק יהודים רומנים, אלא גם פליטים יהודים מיהדות פולין, יהדות הונגריה ויתר המדינות בהן נרדפו באירופה.
בחודש מאי 1946 יצאה מנמל קונסטנצה ספינת המעפילים "מקס נורדאו", שנשאה יותר מ-1,600 פליטי שואה בדרכה לארץ ישראל, אולם בשל מדיניות ממשלת רומניה הייתה זו ספינת המעפילים האחרונה שיצאה מנמלי המדינה.
בשנת 1956 חיו בעיר כ-600 יהודים, אך כיום נותרו בעיר עשרות בודדות של יהודים, רובם למעלה מגיל שבעים.
ראש הקהילה היהודית בקונסטנצה הוא מר סורין לוצ'יאן יונסקו, בכיר תקשורת מקומי.
בעיר ישנו בית כנסת, אשר נמצא במצב של התפוררות.
המבנה המפואר נבנה בתחילת המאה ה-20, אך נפגע קשות ברעידת אדמה שפקדה את האזור ב-1974 ולא שוקם מאז.
לקונסטנצה ערים תאומות רבות ברחבי העולם, רובן ערי נמל.
קונסטרוקטיביזם (בחינוך) היא תאוריה חינוכית המסבירה כיצד נרכש ידע.
התאוריה מדגישה את חלקו של התלמיד בתהליך הלמידה ומעודדת למידה אקטיבית.
הלמידה מתבצעת תוך כדי תהליך של עשייה, בדרך של הבניית ידע ואחריותו של הלומד על הידע.
משמעות המילה "קונסטרוקט" (construct) היא בניה.
בניית ידע או הבניית הידע היא העיקרון המנחה תאוריה זו.
יכולותיו של התלמיד בלמידה מתפתחות במקביל להתפתחות הקוגניציה וכל אחד מהשלבים מתבסס על השלב הקודם תוך כדי אינטראקציה עם סביבתו בתהליך פעיל.
בשנים האחרונות נידונה הגישה הקונסטרוקטיביסטית בהרחבה כבסיס לרפורמה בדרכי ההוראה.
ארבע תפיסות יסוד מאפיינות את הגישה הקונסטרוקטיביסטית ללמידה:
אין קיום לידע במנותק מהיודע.
למידה היא פעילות ממוקמת בהקשר.
מבחינות רבות מהווה הגישה הקונסטרוקטיביסטית המשך לגישות הפדגוגיות הפרוגרסיביות מהמאה ה-18 ואילך, למשל גישותיהם של ז'אן-ז'אק רוסו ושל ג'ון דיואי.
גישות אלו דגלו בהצבת "הילד במרכז", והדגישו את הצורך ב"למידה בהקשר" – למשל לימוד גאוגרפיה בדרך של טיולים בשטח ולא שינון שמות מדינות וערי בירה.
אף על פי שניתן למצוא שורשים לגישה הקונסטרוקטיביסטית בגישות פרוגרסיביות שונות בעבר, קיים בכל זאת ייחוד לגישת ההוראה ולנסיבות הקיימות בבתי הספר של היום.
הגישה הקונסטרוקטיביסטית, יותר מהגישות הפרוגרסיביות המוקדמות, מעוגנת במחקר בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה.
המחקר הקוגניטיבי התרחב בשנים האחרונות וסיפק הבנות חדשות ביחס לאופיו של תהליך הלמידה.
מאז שנות ה-60, מחקרים רבים בתחום תיארו והסבירו תפיסות חליפיות של תלמידים, אופני חשיבה ופתרון בעיות בתחומי דעת רבים ושונים, שימוש בייצוגים בלמידה והוראה, ומטה-קוגניציה.
נוסף לכך, מחקרים בגישה פרשנית סיפקו תובנות לגבי ההשפעות החברתיות והתרבותיות על תהליך הבניית הידע.
בהשפעת מחקרים אלו, הוצעו דרכים חדשות להגדרת מעשה ההוראה, למשל כיצירת ידע משותפת עם התלמידים.
המורה במחקרים אלו נתפס כסוכן לשינוי מושגי, כמנחה וכתומך בקהילת לומדים.
הבדלים נוספים בין הגישה הקונסטרוקטיביסטית והגישות הפרוגרסיביות בחינוך בעבר קשורים בתנאי הסביבה החברתית ובפרט התנאים בבתי הספר.
עד לא מזמן רוב כיתות הלימוד היו דלות במקורות מידע.
מקורות אלו היו מוגבלים בעיקר למורה ולספר הלימוד.
כיום, באמצעות האינטרנט, התלמידים נהנים מגישה קלה לכמויות בלתי מוגבלות של מידע.
סביבת המחשב מאפשרת גם ארגון והצגה של הידע בדרכים חדשות לגמרי.
אף על פי שהשימוש במחשבים בבתי הספר הוא עדיין יחסית מועט ושמרני בגישתו הפדגוגית, תלמידים רבים יכולים כיום לחקור עולם של רעיונות בדרכים שהיו בלתי אפשריות לפני שנים מעטות בלבד.
בנוסף להשפעות הטכנולוגיה, כיתת הלימוד היום נמצאת בסביבה שונה מבחינת התנאים החבריים והכלכליים.
השימוש הנרחב במבחנים אחידים (כמו מבחני "מיצב") בשלבי הלימוד השונים בבית הספר פועלים לחיזוק גישות שמרניות ביחס ללמידה והוראה.
לעומת זאת, שוק העבודה מעריך כיום דווקא עובדים המסוגלים לחשוב באופן יצירתי, להשתלב בגמישות בסביבות עבודה חדשות, לזהות בעצמם בעיות, וליצור מוצרים מורכבים בשיתוף פעולה עם אחרים – כל אלו נושאים העומדים במרכזה של גישת הלימוד הקונסטרוקטיביסטית.
שתי תאוריות מרכזיות בפסיכולוגיה הובילו לקונסטרוקטיביזם בחינוך:
התאוריה הקוגניטיבית התפתחותית של ז'אן פיאז'ה (1972)
התאוריה מדגישה את הפרט ואת הבניית הידע.
על פי פיאז'ה, ידע לא נמסר כפי שהוא מאדם לאדם, אלא מתקיים תהליך רכישה שבו התלמיד, תוך כדי 'פגישה עם גירוי', בונה לעצמו את מטעני הידע האישיים בהתאם לידע קוגניטיבי קודם שיש לו ולהקשר שבו מתקיימת הפעילות, כתוצאה מכך המוח נבנה ומסתעף יום יום.
רכישת הידע נעשית בתהליך הדורש מהתלמיד להיות פעיל, לקשר ידע קיים ומיומנויות קיימות לידע חדש.
בתהליך זה מבנה הלומד את הידע שלו על ידי יצירת מארג קשרים סמנטיים בין ידע קיים לידע חדש.
סביבות למידה קונסטרוקטיביות מאפשרות לתלמידים לחשוב, לרכוש מיומנויות של טיפול במידע ולהפוך אותו לידע.
ע"פ ד"ר קרומהולץ, ניתן לראות כי על פי הגישה הקונסטרוקציוניסטית Constructionism של סימור פאפרט ושל רזניק תהליך למידה אשר מתקיים תוך כדי בניית תוצר ממשי, יכול להביא את הלומד להבניה של ידע על בסיס התנסותו האישית.
על פי פאפרט, תהליך בניית הידע החדש יהיה יעיל יותר כאשר הלומד יעסוק בבניה של תוצר.
על התוצר להיות מוחשי, אישי ומשמעותי, הוא מתייחס לחשיבות של תהליך הבנייה המוחשי כתומך בתהליך הבנייה המנטלי בראשו של הלומד: .
החלק המהותי הוא שהלומד עוסק ביצירה של משהו בעל משמעות לעצמו או לסובבים אותו.
מכאן, שהדגש הוא על הבניית הידע.
התלמיד לא מקבל ידע באופן פסיבי מן המורה המלמד אותו, אלא שבתהליך פנימי קוגניטיבי מתרחשת אצלו הבניית ידע, על ידי קישור ידע קיים לידע חדש, בתהליך זה הוא עצמו פעיל.
וכדי שהתהליך יתקיים חייבת להתקיים אינטראקציה בין הלומד לבין הסביבה.
המושגים המשמשים תאוריה זו הם: "הטמעה", "התאמה", "הצורך בארגון" ו"הצורך באיזון".
התאוריה החברתית-פסיכולוגית של לב ויגוצקי (1962)
התאוריה מדגישה את הצד החברתי ואת התודעה.
על פי ויגוצקי, כל הפונקציות המנטאליות ברמה הגבוהה מתפתחות מיחסים חברתיים.
למידה משמעותית מתקיימת תוך דו-שיח והחלפת דעות בין עמיתים (מינץ ונחמיאס, 1998) כלומר מתקיימת למידה שיתופית.
לקשרי הגומלין בין התלמיד לבין הסביבה החברתית יש השפעה מכרעת על הבניית הידע, מיצוי פוטנציאל ההתפתחות מותנה בקיום יחסי גומלין חברתיים מלאים בתוך קבוצת הלמידה.
תלמיד רוכש ידע כאשר הוא מתמודד עם בעיה או מתכנן דבר חדש, תהליך המתרחש במצב של חוסר ודאות או דיסוננס קוגניטיבי.
בפני הקבוצה מוצגת בעיה או רעיון לדיון, התלמידים מתמודדים עם הנושא תוך העלאת שאלות על יסוד ידע קיים ומידע שאספו סביב הנושא.
התלמידים מזהים את הבעיה שיש לחוקרה, מנתחים את ההיבטים השונים הדרושים לפתרון הבעיה.
למידת החקר סביב הנושא נערכת באופן אישי וקבוצתי, בסיום המחקר התלמידים מוסרים דווח, ויתר חברי הכיתה מעריכים את התוצאות.
לפי הגישה הקונסטרוקטיביסטית הידע נבנה אצל הלומד בתהליך פעיל של מעורבות ויחסי גומלין עם הסביבה ועם לומדים אחרים, מכאן שתוכנית לימודים צריכה להוות סביבה שבה התלמידים פועלים כממציאים וכמדענים, הם אינם לומדים רק עובדות ושיטות אלא גם דרכי חשיבה ותהליכים שיטתיים לפתרון בעיות.
עיסוקה של הגישה הקונסטרוקטיביסטית בחינוך הוא בשוני בין סביבות למידה המיועדות להעברת ידע, לסביבות המיועדות להבניית ידע.
מטרת הלמידה העיקרית על פי הגישה הקונסטרוקטיביסטית היא "ללמוד ללמוד".
המורה אינו נתפס כספק הידע, אלא כמדריך תהליך הלמידה.
התלמידים נתפסים כפעילים ועצמאיים, המקיימים מידה רבה של שיתוף פעולה ביניהם - תפקיד חדש לתלמידים אחד ביחס לשני.
ניסיון לבסס את הלמידה בבית הספר על למידה אותנטית, חשיבה ביקורתית, יצירת ידע ותפקידים חדשים לתלמיד, למורה ולבית הספר.
משמעות הנושאים הנלמדים אינה ניתנת ללומד, היא ניתנת על ידי הלומד.
הקונסטרוקטיביזם הוא פדגוגיה חדשה המדגישה מה עושים התלמידים, לעומת הדגש המסורתי בנושא מה עושים המורים.
אחד ממקורות העניין העיקריים במעבר לצורת למידה קונסטרוקטיביסטית הוא כתגובת נגד ללמידה באמצעות שינון.
בכיתת הלימוד הממוצעת, מודל ההוראה המקובל הוא הוראה ישירה.
תפקידו המרכזי של המורה בכיתה הוא להעביר ידע.
התלמידים צריכים לקלוט את הידע המגיע ישירות מהמורה.
תפקיד התלמיד הוא קליטה וציות.
במודל זה, תפקוד המורה בפני הכיתה הוא קריטי.
תפקיד המורה הוא לארגן את הידע למנות קטנות אותן יכול התלמיד לקלוט ולעכל.
הכיתה הקונסטרוקטיביסטית אמורה להיות מאורגנת במודל אחר.
התלמידים ולא המורים הם אלו האחראיים על ארגון המידע, חקר סביבת הלימוד, בניית משמעות, ביצוע פעילויות למידה שונות ומעקב אחר תהליך הלמידה של עצמם.
כאשר מתייחסים להגדרת הקונסטרוקטיביזם של פיאז'ה, לעיתים מתקיימת השוואה להגדרת הגישה הקונסטרוקטיביסטית של פאפרט.
ההשוואה עשויה להעשיר ולהגדיל את ההבנה שלנו אודות הדרך שבה אנשים בכלל וילדים בפרט, לומדים, מתפתחים וצומחים.
ז'אן פיאז'ה מתייחס לעולמות בהם מתעניינים ילדים וביעדים שהם מסוגלים להשיג, בשלבים שונים של ההתפתחות שלהם.
התיאוריה שלו מציגה את האופן שבו הדרכים של החשיבה והפעולה של ילדים משתנות לאורך זמן ובמהלך אילו סיטואציות ילדים עשויים לוותר או להתעקש על השקפותיהם הנוכחיות.
פיאז'ה טוען כי ילדים לרוב נוטים להמשיך להחזיק בהשקפותיהם, גם כאשר אדם אחר, אפילו אם מדובר במומחה בנושא, אומר להם שהם טועים.
סימור פאפרט בהגדרתו, מתמקד באומנות הלמידה, הוא מתייחס רבות למושג "ללמוד איך ללמוד" ומפתח את ההסבר על המשמעות של עשייה תוך כדי למידה.
הוא מדגיש את החשיבות של הקנייה נכונה ושימוש יעיל בכלים, מיומנויות, מדיה והקשר מותאם בתהליך ההתפתחות והלמידה של האדם.
בעת התייחסות לקווי הדמיון בין פיאז'ה לפאפרט, ניתן לראות כי שניהם מעריכים שהילדים הם אלו שבונים לעצמם את הכלים הקוגניטיביים הנחוצים להם באותה מידה שבה הם רוכשים כלים מהסביבה החיצונית.
עבור שניהם, ידע והשקפות עולם נבנים בעקבות ניסיונו האישי של האדם.
בנוסף, שניהם טוענים כי חוכמה וידע הן מיומנות נרכשות ונבנות ולא מולדות.
כמו כן, הם מייחסים תכונות של מיומנויות נרכשות גם ליכולת הפרט לאזן בין יציבות לשינוי, פתיחות וסגירות, המשכיות והפרדה.
נוסף על כך, שניהם מתייחסים לאפשרות של פרט להבין סיטואציות בהן הוא נמצא, לפרש אותן ולייצא ולייצר מהן מודלים עצמיים להתייחסות לסיטואציות שונות, של הפרט עצמו ואף של אחרים, כאשר הפרט משקיף מהצד.
עם זאת, קיימות נקודות שוני מהותיות בגישות של פיאז'ה ופאפרט, בעוד שפיאז'ה מתמקד יותר ביציבות הפנימית של האדם, היכולת שלו לייצר ולפתח למידה והמיומנויות המחשבתיות והיצירתיות הנדרשות לקיום למידה משמעותית.
פאפרט מעביר את מרכז המיקוד לדינמיות של השינוי, היכולת של האדם ליצור לעצמו הזדמנויות ללמידה באמצעות עשייה נכונה ומותאמת ושימוש בכלים הנגישים לו.
פאפרט מדגיש את חשיבות ההבנה של האדם על יכולתו ללמוד כיצד ללמוד.
מיקומה של הגישה הקונסטרוקטיביסטית ביחס לתאוריות למידה חליפיות
על פי תאוריית הלמידה הביהביוריסטית, למידה וחינוך נתפסים כמיועדים לשינוי התנהגותם של יחידים בתהליך של ניסוי וטעיה.
בתהליך זה ניתן חיזוק חיובי להתנהגויות הרצויות וחיזוק שלילי לאלו שאינן רצויות (למשל טעות בנושא הנלמד).
נאמר כי התרחשה למידה במקרה בו ניתן לצפות בבירור בשינוי בהתנהגות.
השתתפות הלומד היא פסיבית, ועיקרה תגובה לגירויים חיצוניים.
הידע נתפס כאובייקטיבי, נתון ומוחלט.
ניתן תפקיד חשוב למשוב מיידי של המורה לפעולותיו של התלמיד.
תאוריות למידה ביהביורליות ניסו להסביר את תהליך הלמידה במושגי התנהגות נצפית, מבלי לקחת בחשבון תהליכים מנטליים.
על פי תאוריות קוגניטיביסטיות, חשיבה היא הנושא המרכזי.
הדגש הוא על "כלים" קוגניטיביים המסייעים בתהליכי חשיבה.
על פי תאוריות למידה קונסטרוקטיביסטית הלמידה נתפסת כתהליך פעיל מצידו של הלומד.
היחס ל"טעויות" של הלומד אינו שלילי, הן נתפסות כהזדמנויות ללמידה.
הידע נבנה דרך חוויה של הלומד.
הידע נמצא בראשו של הלומד.
למידה היא תהליך פעיל של פרשנות אישית של העולם ויצירת משמעות.
אמונותיו וערכיו של הלומד משמשים בתהליך פרשנות זה.
הלמידה מתרחשת בהקשרים רלוונטיים עבור הלומד.
לקונסטרוקטיביזם שורשים רבים בפסיכולוגיה ובפילוסופיה של המאה ה-20. הגישה הקונסטרוקטיביסטית רואה בלמידה יותר מקבלת מידע.
הלמידה נתפסת כתהליך פעיל של בנייה עצמית של ידע ומיומנויות.
למשל, למידה מתרחשת כל יום בעבודה ובפתרון בעיות, בלא כל העברה של מידע מאדם אחד לאחר.
המיומנויות החשובות ביותר הן פתרון בעיות, הנמקה וחשיבה ביקורתית - שימוש פעיל בידע.
התנאים המתאימים ללמידה כזו הם סביבות מורכבות, מציאותיות ורלוונטיות, המאפשרות עבודה משותפת, ריבוי נקודות מבט ומודעות עצמית לתהליך בניית הידע.
על פי הגישה הקונסטרוקטיביסטית, תהליך הלמידה כולל שלושה חלקים עיקריים: קוגניטיבי, רגשי ומטה-קוגניטיבי.
הרכיב הקוגניטיבי בלמידה כולל למשל: מציאת ויצירת קשרים בין ידע קודם וידע חדש, יישום הידע וסיכום הידע החדש.
נעשית לעיתים הבחנה בין סוגים שונים של ידע: עובדות, מבנים, פרוצדורות, מושגים, עקרונות, שיטות, ויחסים.
הבחנה חשובה נוספת היא בין ידע דקלרטיבי (לדעת מה) וידע פרוצדורלי (לדעת איך).
הרכיב הרגשי בלמידה כולל למשל: מציאת אתגרים, שמירת מוטיבציה וביטחון עצמי, גאווה בתוצאות.
פיתוח מערכת יעילה של גישות וערכים.
לדעת ליצוק מוטיבציה עצמית ללמידת נושא חדש קשה.
הרכיב המטה-קוגניטיבי בלמידה כולל למשל: תכנון תהליך הלמידה, למשל לוח זמנים.
המחשבות והמעשים של בני אדם מתפתחים בהקשר חברתי קונקרטי.
מטרת תהליך הלמידה היא יצירת משמעות, הבנת מושגים באמצעות שימוש בהם, בהקשר דומה זה בו ידרשו להשתמש מחוץ לבית הספר.
התייחסות ללמידה כפעילות תלוית הקשר היא בעלת השפעה על חלוקת התפקידים בין המורה לתלמידים.
בתהליך הלמידה המסורתי, התלמיד מבצע את הוראות המורה.
התלמידים תלויים בהוראות המורה ולא מתמודדים בעצמם עם הידע בהקשר מציאותי.
הגישה הקונסטרוקטיביסטית שואפת להעביר בהדרגה את האחריות על תהליך הלמידה מהמורה לתלמיד.
החלפת שליטה חיצונית בתהליך הלמידה בשליטה פנימית.
ההוראה הקונסטרוקטיביסטית מבוססת על תורת הלמידה הקונסטרוקטיביסטית.
ההוראה הקונסטרוקטיביסטית מבוססת על האמונה כי הלמידה מתרחשת כאשר הלומדים מעורבים באופן פעיל בתהליך של משמעות ובניית ידע לעומת קבלת מידע באופן פסיבי.
הלומדים הם יצרני המשמעות והידע.
ההוראה הקונסטרוקטיביסטית מטפחת חשיבה ביקורתית ויוצרת לומדים מוטיבציה ועצמאית.
מסגרת תאורטית זו גורסת כי הלמידה תמיד מתבססת על ידע שתלמיד כבר יודע; ידע מוקדם זה נקרא סכימה.
מכיוון שכל הלמידה מסוננת באמצעות סכימות קיימות, קונסטרוקטיביסטים מרמזים על כך שלמידה יעילה יותר כאשר התלמיד מעורב באופן פעיל בתהליך הלמידה במקום לנסות לקבל ידע באופן פסיבי.
מגוון רחב של שיטות טוענים כי הם מבוססים על תורת הלמידה הקונסטרוקטיביסטית.
רוב השיטות הללו מסתמכות על צורה מסוימת של גילוי מודרך, שבו המורה נמנע מרוב הוראה ישירה ומנסה להוביל את התלמיד באמצעות שאלות ופעילויות כדי לגלות, לדון, להעריך ולהעריך את הידע החדש.
מאפייני פעילות מורים ותלמידים בכיתת הלימוד הקונסטרוקטיביסטית
התלמידים עוסקים בפעילויות מבוססות פתרון בעיות.
המורים מספקים לתלמידים מגוון מקורות מידע.
התלמידים עובדים על משימות השיעור תוך שיתוף פעולה ודיאלוג אחד עם השני.
התלמידים נדרשים ליישם את הידע שרכשו בצורות שונות ובמשימות מגוונות.
המורים משתמשים במגוון של אסטרטגיות הערכה כדי להבין כיצד מתפתחים רעיונותיהם של התלמידים, ולתת משוב על תהליך הלמידה, ולא רק על תוצריו הסופיים.
תהליך הלימוד הוא זה הנמצא במרכז ולא התוצר.
פרספקטיבות מרובות וייצוגים של מושגים ותוכן מוצגים ומעודדים.
מטרות ויעדים נגזרים על ידי התלמיד או במשא ומתן עם המורה או המערכת.
המורים משרתים תפקיד של מדריכים, צגים, מאמנים, מדריכים ומנחים.
פיגומים הוא הקל על מנת לעזור לתלמידים לבצע רק מעבר לגבולות היכולת שלהם.
מורכבות הידע באה לידי ביטוי בדגש על יחסי גומלין קונספטואליים למידה בין-תחומית.
השגיאות מספקות את ההזדמנות לתובנה בבניית הידע הקודם של התלמידים.
ללומדים ניתנת הזדמנות לחניכות הלמידה בה קיים מורכבות גוברת של משימות, מיומנויות ורכישת ידע.
קונסטרוקטיביזם הייתה תנועת אוונגרדית, בתחומי האמנות, האדריכלות והספרות, אשר התקיימה ברוסיה החל משנת 1914 והיוותה את מרכזו של זרם האוונגרד הרוסי.
התנועה הקונסטרוקטיביסטית צמחה לאחר מלחמת העולם הראשונה, כהמשך של תנועת הפוטוריזם הרוסי.
מבחינה אמנותית שילבה התנועה בין אסתטיקה תעשייתית והאמנות המופשטת לבין רעיונות סוציאליסטים אודות תפקידה של האמנות כמכשיר לשינוי חברתי של החברה.
הנחות אלו כללו את הראיה האוטופית של התעשייה כמכשיר לשינוי חברתי:
אחד מן התמריצים לפעילות התנועה היה הפרדת האקדמיה לאמנויות בפטרבורג מן המכללה המוסקבאית לציור בשנת 1918. המרכז של פעילות הקבוצה היה בבית הספר "VKhUTEMAS" לאמנות ועיצוב אשר הוקם בשנת 1919. נחום גאבו, אשר היה אחד מן המורים בבית הספר, העיד כי הלימודים התמקדו יותר בדיונים פוליטיים ואידאולוגיים מאשר בעשיית אמנות.
במאמר ביקורתי תקף נחום גאבו את העבודה וטען כי יש לבחור בין בנייה פונקציונלית של בתים וגשרים לבין אמנות.
אמנים קונסטרוקטיביסים היו פעילים גם בתחום אדריכלות.
בשנות ה-20 זה היה הסגנון השולט באדריכלות הסובייטית.
אחת הדוגמאות הבולטות היא מועדון פועלי הרכבת במוסקבה.
בשנות ה-30 החל הממשל הסובייטי להפעיל לחץ על קונסטרוקטיביסטים ווסגנון אמנות זה הוכרז כ"אנטי סובייטי".
השפעתה של האמנות הקונסטרוקטיביסטית הייתה רבה.
רעיונות שפיתחה התנועה בדבר חללים נגאטיביים ביצירה הפיסולית הופיעו שוב באמנות האירופית אצל אמנים כגון הנרי מור, ברברה הפוורת' ואחרים.
אמנים קונסטרוקטיביסטים רבים אף עברו למערב אירופה ולארצות הברית.
קונסטנץ (Konstanz; בדיאלקט האלמני המקומי נהגת קונשטנץ) היא עיר על חופה המערבי של ימת קונסטנץ בנקודת מוצאו של הנהר ריין, במדינת באדן-וירטמברג, גרמניה.
היא למעשה מובלעת גרמנית בין האגם והנהר לבין גבול שווייץ, אשר עובר בצמוד לבתי העיר ממש, ובצידו השני העיירה השווייצרית קרויצלינגן.
בקונסטנץ חיים כ-80,000 תושבים ויש בה אוניברסיטה.
בשנים 1414–1418 התקיימה בקונסטנץ ועידת קונסטנץ, בה דנו בגורל האפיפיורות ובגורלו של יאן הוס, אשר הועלה על המוקד בעיר ב-1415.
העיר מהווה רקע לעלילת האופרה "היהודייה" מאת המלחין הצרפתי-יהודי ז'אק פרומנטל הלוי, ללברית מאת אז'ן סקריב.
עוד לפני מלחמת העולם השנייה ואף אחריה ידעה קונסטנץ התיישבות יהודית רציפה ופעילה.
ד"ר מוריץ בלוך, מחשובי הקהילה ואדריכל מקומי, תכנן את בית הכנסת הרפורמי שהוקם בשנת 1868 על יד בית החולים היהודי.
בשנת 1931 הורחב בית הכנסת באופן משמעותי והעוגב בו הוחלף בחדש.
עם עליית השלטון הנאצי, סבלו יהודי המקום ככל יהודי גרמניה ונושלו זכויותיהם.
בליל הבדולח, שרפו הגרמנים המקומיים את בית הכנסת הגדול (הרפורמי) על ספרי התורה והעוגב שבו.
הכבאים לא הורשו לגשת לבית הכנסת והמתינו להחרבתו.
מאוחר יותר פוצץ והושמד בידי משמר הס"ס (הוורפגונגשטרופה, SSVT).
על מקומו עומד כיום בית הקהילה היהודית.
בשנת 1940 גורשו 108 מהם למחנה המעצר גירס בצרפת, ובשנת 1942 גורשו הנותרים למחנות הריכוז אושוויץ וסוביבור, רובם נרצחו בשואה.
להנצחת זכר היהודים הנרצחים בשואה מוצבת כיום במדרחוב המקומי אנדרטה משיש שחור, בצורת פירמידה, הנושאת את שמות הנספים בארבע שפות וביניהן עברית.
האנדרטה צמודה לצידה האחורי של הכנסייה העירונית, מתוך מטרה להפגין אחדות דתות.
בנו של ד"ר מוריץ בלוך, ששרד את השואה חזר לגור במקום בשנת 1968, והיה מפעילי התחדשות הקהילה היהודית במקום, בשיתוף פעולה עם העירייה.
כיום בקונסטנץ קיים בית כנסת פעיל בניהול הרב שלמה שיף, אחד מבני הנהלת בית-ההארחה היהודי החסידי במקום.
כיום חיים בעיר קונסטנץ למעלה מ-300 יהודים.
הקהילה היהודית Synagogengemeinde Konstanz מציעה שירותי דת שונים, בראשות ועד הקהילה.
כרב הקהילה שימש הרב חיים נפתלין עד לפטירתו.
כיום משמש בתפקיד הרב אביגדור שטרן.
בשנת 2015 קיבלה הקהילה היהודית שטח לבניית בית כנסת חדש ומרכז קהילתי עבור חברי הקהילה היהודית בעיר.
קונסטנצה, מלכת סיציליה (2 בנובמבר 1154 – 27 בנובמבר 1198) הייתה אשתו של היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, האחרונה לשושלת המלכים הנורמנים של האי סיציליה ואמו של הקיסר פרידריך השני.
מעט ידוע על חייה של קונסטנצה לפי נישואיה.
היא נולדה לאחר מות אביה רוג'רו השני, מלך סיציליה – אחד השליטים הבולטים של איטליה בימי הביניים.
אמה ביאטריס הייתה אשתו השלישית, וקונסטנצה – בתם היחידה.
היא נישאה בגיל שלושים – גיל מבוגר בכלל ולנסיכה בפרט, מאחר שבימי הביניים נישואים בין צאצאים של בתי מלוכה נחשבו כצעד ראשון במעלה לכריתת בריתות והרחבת תחומי שליטה.
הסיבה לנישואיה המאוחרים איננה ברורה, והיסטוריונים שניסו להסביר עובדה זו טענו כי קונסטנצה הייתה נזירה עד לחתונתה ולכן נזקקה להסכמה של הכס הקדוש להתרת נדריה.
טענה אחרת היא שקונסטנצה הייתה מכוערת, ולא נמצאו לה מחזרים.
אולם לטענות אלו אין כל ביסוס, וסביר להניח כי מעמדה המיוחד, כטוענת לכתר ממלכת סיציליה, הפך את שאלת נישואיה לטעונה ובעייתית - ככל הנראה רצה אחיינה ומלך סיציליה גוליילמו השני להשאיר את הכתר עצמאי מהשפעתם של כוחות אירופאים אחרים שבחשו באיטליה.
בשנת 1184 התארסה קונסטנצה להיינריך השישי מלך גרמניה - גבר הצעיר ממנה בעשר שנים, והם התחתנו ביום 27 בינואר 1186. גוליילמו השני מלך סיציליה נפטר ללא יורש בשנת 1189, והותיר אותה כטוענת העיקרית לכתר הממלכה הנורמנית של סיציליה.
משנפטר חותנה, אבי בעלה - הקיסר פרידריך ברברוסה בדרכו לארץ הקודש במהלך מסע הצלב השלישי בשנת 1190, הוכתרו ברומא היינריך ואשתו כשליטים של האימפריה הרומית הקדושה באפריל 1191 על ידי האפיפיור סלסטינוס השלישי.
כתר ממלכת סיציליה נותר בידיים נורמניות משהוכתר טנקרד מלצ'ה, נכדו הלא חוקי של רוג'רו השני כמלך.
היינריך השישי לא היה מוכן לוותר על כתר ממלכת סיציליה, עמדת כוח שנועדה להרחיב ולבסס את שלטון האימפריה הגרמנית בכל איטליה - פרויקט בו החל אביו פרידריך ברברוסה.
מאידך, הן ערי המדינה האיטלקיות המאוחדות בליגה הלומברדית והן האפיפיור ראו בהתעצמות הקיסרות באיטליה איום ישיר על האינטרסים הכלכליים והעצמאות שלהם, וגם הנסיכים הנורמנים של סיציליה לא היו מוכנים לוותר על עצמאותם למען מלך גרמני.
מצב זה הוביל לעימות בין הקיסרות לממלכה הנורמנית, שבסופו נכבש האי על ידי הקיסר.
הערים בצפון איטליה פתחו את שעריהן בפני הקיסר וכך גם הערים הנורמניות שבחצי האי האפניני ובהן סלרנו, בירתו האיטלקית של רוג'רו השני.
בעוד קונסטנצה יושבת בארמון הנורמני בסלרנו, יצא היינריך לצור על נאפולי.
המצור נכשל והקיסר נאלץ לחזור לגרמניה לדכא מרידה, בעוד הקיסרית נותרה בסלרנו עם גדוד קטן של שומרי ראש.
אזרחי סלרנו, מתוך רצון לרכוש חזרה את אמונו של טנקרד הסגירו לידיו את קונסטנצה.
טנקרד, ששלטונו בסיציליה היה נתון בסימן שאלה מבחינה חוקית, ומעמדו בקרב האצילים הנורמנים רעוע בשל היותו בן לא חוקי וללא זכויות ירושה, החליט להשתמש בקיסרית כקלף מיקוח להכשרת מעמדו, ונכנס למשא ומתן עם האפיפיור.
על פי הסכמת הצדדים אמורה הייתה הקיסרית להשתחרר תמורת הכתרתו של טנקרד כמלך סיציליה על ידי האפיפיור.
כך היה זוכה טנקרד לחותמת הכשר והאפיפיור היה מסיר את הסכנה של איחוד כתר סיציליה והקיסרות.
בעוד העסקה קורמת עור וגידים גייס היינריך צבא גרמני חדש ויצא במסע כיבושים באיטליה.
בינואר 1194 חתמו הקומונות האיטלקיות הסכם עם היינריך שאפשר לו מעבר מהיר לעבר סיציליה, והסכם נוסף עם המורדים בגרמניה הבטיח שקט בעורפו.
בפברואר של אותה שנה נפטר טנקרד ועל כס המלכות בסיציליה עלה גוליילמו השלישי - בנו בן ה-4. צבאו של היינריך צעד ללא התנגדות לאורך איטליה, ותפס את פלרמו ביום 20 בנובמבר.
פרידריך נולד ב-26 בדצמבר 1194. אמו קונסטנצה, בשלבים האחרונים להריונה, הייתה בדרכה דרומה לאורך קו החוף האיטלקי בדרכה אל בעלה הקיסר בסיציליה.
עם התגברות הצירים היא נאלצה לעצור בעיר יסי (איטלקית: Jesi) עיר אותה כינה פרידריך בבגרותו כ"העיר המיוחדת שלי".
תאריך לידתו - יום לאחר חג המולד, ויום לאחר הכתרתו של אביו למלך סיצילה בפלרמו הוסיף הילה מיוחדת ללידתו.
קונסטנצה הייתה אז בת 40, ועצם יכולתה ללדת בגיל זה נחשבה לפלא.
הנסיכה הנורמנית האחרונה של סיציליה מתוארת על ידי היסטוריונים של התקופה כאישה מזדקנת שיצאה מבידוד במנזר על מנת ללדת יורש למלך הגרמני הלא אהוד של סיציליה.
על פי היסטוריוגרפים של התקופה ילדה קוסטנצה את פרידריך באוהל מיוחד שהוקם בכיכר העיר, והזמינה נשות אצילים מקומיים לחזות בלידה, על מנת למנוע לזות שפתיים לגבי נסיבות לידתו.
ימים מספר לאחר הלידה חזרה קונסטנצה לכיכר העיר והניקה את התינוק בפומבי.
במהלך שנת 1196 ניסה היינריך להעביר החלטה בקרב ועידת האלקטורים - הנסיכים הבוחרים באימפריה, לפיה כיסא הקיסר יעבור בירושה ולא עוד בהליך בחירה.
מסע שכנוע זה היה בתחילתו וייתכן והיה נושא פרי, אך בשנת 1197 נפטר הקיסר ממלריה.
שלטונו כמלך סיציליה היה קצר וסוער, ותושבי האי, ובעיקר הערבים תושבי דרום האי, מרדו נגד השליט הזר - מרידה שדוכאה בכוח על ידי חייליו הגרמניים של הקיסר.
מותו ב-28 בספטמבר העביר את השלטון על האי חזרה לידי אשתו קונסטנצה.
ב-17 במאי 1198 הכתירה קונסטנצה את בנה פרידריך למלך סיציליה בטקס שנערך בפלרמו ומינתה את עצמה לעוצרת.
בהמשך נקטה במדיניות ייחודית ועצמאית במסגרתה בנתה חצר מלוכה שהתבססה על אצילים מקומיים, ומשנתבסס שלטונה באי פנתה לאפיפיור - יריב מושבע של הקיסרות, ותוך נטישה של מגמות הבדלנות שאפיינו את המלוכה הנורמנית - העבירה את פרידריך תחת חסותו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי.
ביום 27 בנובמבר 1198 נפטרה קונסטנצה ובצוואתה מינתה את האפיפיור לאפוטרופוס של פרידריך, הלה לקח עליו את חינוך המלך הצעיר, ומאוחר יותר אף ידאג לשידוך עבורו.
מהתחלה הרמונית יתפתח הקשר בין שני האישים למאבק חובק עולמות בין הקיסרות לכס הקדוש.
קונסטרוקטיביזם היא אסכולה בפילוסופיה של המתמטיקה הגורסת שכדי להוכיח את קיומו של אובייקט, יש צורך לבנות אותו באופן מפורש.
גישה זו עומדת בניגוד לתפיסה המקובלת במתמטיקה המודרנית, שלפיה אפשר להסיק שהעצם קיים, גם מתוך כך שהנחת אי-קיומו מביאה לסתירה.
הקונסטרוקטיביזם מחייב פירוש מחדש לא רק של הכמת היישי, אלא גם של כל הקשרים הלוגיים.
לאסכולה הקונסטרוקטיביסטית מספר וריאנטים, שהידוע והמרכזי ביניהם הוא האינטואיציוניזם.
העצמים הנחקרים במסגרת הקונסטרוקטיביזם הם עצמים סופיים, שניתן לבנותם.
מכך מקבלים תורה מתמטית שהיא חלשה יותר מהתורה המתמטית המודרנית, משום שישנם משפטים העוסקים בעצמים סופיים אשר הוכחו באמצעים אינסופיים.
כך למשל השערת פרמה על העדר פתרונות למשוואות מסוימות במספרים שלמים הוכחה בשנת 1995 באמצעות כלים מתחום העקומים האליפטיים ותורת ההצגות האריתמטיות.
עם זאת, המתמטיקה המודרנית לפי משפטי האי-שלמות של גדל, בגלל חוזקה הרב, לא מסוגלת להוכיח משפטים מסוימים שיכולים להיות נכונים.
יתרה מזאת, לא ניתן לספק הוכחה במסגרת תורת הקבוצות האקסיומטית לכך שתורת הקבוצות עצמה היא עקבית.
כלומר, המתמטיקאים אינם יכולים להוכיח כי המתמטיקה אשר בידינו לא כוללת סתירות.
לכן, המוטיבציה מאחורי האסכולה הקונסטרוקטיבית היא לפתח מתמטיקה בה אמנם נדע פחות, אך מה שנדע, ייתכן ויהיה פחות רגיש לסתירות והשלכות של משפטי אי השלמות של גדל.
מעבר לכך, העולם בו אנחנו חיים הוא סופי (ככל שאנחנו יכולים להבחין בחושינו) - המסה היא סופית, האנרגיה היא סופית ולפי הפיזיקה המודרנית אין משמעות פיזיקלית למרחקים קטנים מאורך פלאנק.
האנליזה המתמטית, לעומת זאת, מבוססת על רעיון הנקודה, שאין לה גודל, כך שכל דבר בעל מידה חייב להיות מורכב מאינסוף נקודות.
אם כן, האסכולה הקונסטרוקטיבית מתנגדת לרעיונות של בנייה אינסופית שלא נגמרת.
בהוכחתו של קנטור כי העוצמה אָלֶף אֶפֶס שונה מאלף, הוא מניח בשלילה כי קבוצת המספרים הממשיים בקטע [0,1] היא מעוצמה אלף אפס, מסדר את כל המספרים בטבלה אינסופית ובונה אלכסון לאורך הטבלה ומחליף כל ספרה לאורך האלכסון בספרה אחרת וכך בונה מספר אשר אינו בטבלה (האלכסון של קנטור).
לפי הגישה הקונסטרוקטיבית, הוכחה זו אינה קבילה כי היא עושה שימוש באלכסון באורך אינסופי וכו'.
מאידך, לפי הקונסטרוקטיביזם לא ניתן בכלל לדבר על קבוצת המספרים הממשיים או בכלל על מספר ממשיים, כי מושגים אלו אינם קיימים בעולם, אלא רק במוחם של בני אדם.
כך למשל ניתן לספק פתרון פילוסופי להשערת הרצף - לא ידוע אם יש עוצמה בין אלף-אפס לאלף.
לפי גדל וכהן הבעיה אינה תלויה באקסיומות המקובלות של תורת הקבוצות, ולכן מדובר בבעיה אמיתית ומעניינת אשר האקסיומות המקובלות כיום בתורת הקבוצות לעולם לא יהיו מסוגלות לענות עליה.
אולם, אם מקבלים את השיטה הקונסטרוקטיבית הבעיה נעלמת כי לא ניתן להתייחס לעוצמה אלף.
על מנת להמחיש בצורה קונקרטית יותר את מושג הקונסטרוקטיביות, נציג להלן הוכחה לא קונסטרוקטיבית לעובדה הבאה: קיימים זוג מספרים אי רציונליים x וy כך ש הוא מספר רציונלי.
ידוע כי השורש הריבועי של 2 אינו מספר רציונלי.
אם הוא רציונלי הזוג x,y מהווה דוגמה לטענת המשפט.
אחרת, נסמן , ואז קל לוודא כי והזוג z,x מהווה דוגמה להוכחת המשפט.
הוכחת המשפט אינה אומרת לנו מי הוא הזוג המקיים את טענת המשפט, אלא רק מראה כי זוג כזה קיים, ולכן היא אינה קונסטרוקטיבית.
קונסטנצה מאראגון (בספרדית Constanza de Aragón – קונטנסה דה אראגון, בהונגרית: Aragóniai Konstancia – קונסטנציה; בגרמנית: Konstanze von Aragón קונסטנֶה ; 1179 – 23 ביוני 1222) הייתה נסיכה ספרדית, מלכת הונגריה מנישואיה הראשונים וקיסרית האימפריה הרומית הקדושה מנישואיה השניים.
קונסטנצה מאראגון הייתה בתם של אלפונסו השני, מלך אראגון וסאנצ'ה מקסטיליה, מלכת אראגון.
עם מות אביה בשנת 1196 החליט המלך החדש, אחיה של קונסטנצה, פרו השני, מלך אראגון להשיא אותה לאימרה הראשון, מלך הונגריה בשנת 1198. בשנת 1199 או שנה לאחר מכן נולד בנה לסלו השלישי, מלך הונגריה.
מותו של בעלה העלה לכס המלוכה את בנה הקטין תחת העוצרות של אנדראש השני, מלך הונגריה.
העוצר חמד את כס המלוכה לעצמו וגירש את קונסטנצה ובנהּ שמצאו מקלט בווינה שם נפטר לסלו ביום 7 במאי 1205 וקונסטנצה חזרה לממלכת אראגון.
באראגון פרשה קונסטנצה למנזר אותו ייסדה אמהּ לאחר מות בעלה – אביה של קונסטנצה, היא שהתה במנזר במשך 5 שנים עד שהאפיפיור אינוקנטיוס השלישי החליט בעצה עם מלך אראגון להשיא אותה לבן חסותו פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
קונסטנצה ופרידריך נישאו בעיר מסינה ביום 15 באוגוסט 1209 והיא הוכתרה כמלכת סיציליה.
בעת הנישואים היה החתן בן 14 והכלה בת 30 אך הפרש השנים גושר על ידי אהבה עזה.
יש היסטוריונים הגורסים כי קונסטנצה שימשה גם כדמות אם לפרידריך שהתייתם מאימו בילדותו.
בשנת 1211 נולד בנם המשותף היינריך.
בשנת 1212 הוכתר פרידריך כמלך גרמניה וקונסטנצה נותרה בסיציליה עד לשנת 1220 ובשנת 1215 היא הוכתרה כמלכת גרמניה בטקס ההכתרה השני של בעלה.
בשנת 1220 הוכתרו פרידריך וקונסטנצה כקיסרי האימפריה הרומית הקדושה והיינריך הוכתר כמלך גרמניה.
בשנת 1222 נפטרה קונסטנצה ונקברה בקתדרלת פלרמו.
קוֹנְסְטַנְצָה דְרוּפְּ היא מאיירת ספרי ילדים גרמנייה.
דרופ למדה עיצוב גרפי באוניברסיטאות נירנברג ומינסטר בין השנים 1986–1992 ומאז היא עובדת כמאיירת עצמאית.
היא ידועה בעיקר בשל איוריה לסדרת הספרים "פליקס", שנכתבה על ידי אנט לנגן ומתארת את קורותיו של פליקס, בובת ארנב קטנה השייכת לסופי, המטייל בעולם כולו ומספר את חוויותיו במכתבים.
הסדרה מונה תשעה ספרים ורואה אור החל מ-1994.
דרופ נשואה ואם לשניים, מתגוררת עם משפחתה במינסטר שבגרמניה.
דוד המלך- ספר התנ"ך של הילדים
אני אספר לך על ישו- ספר התנ"ך של הילדים
חייו ומותו של ישו- ספר התנ"ך של הילדים
קונסטריקטור הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Incredible Hulk #212 מיוני 1977, ונוצרה בידי הכותב לן ויין והמאיירים סאל בוסימה וארני צ'אן.
קונסטריקטור הוא האלטר אגו של פרנק פיין, סוכן סוכנות הביון S.H.I.E.L.D שנשלח להסתנן כסוכן סמוי בארגון פשע בשם "התאגיד".
פיין חומש בזוג סלילי זרוע בעלי יכולת חישמול והעשויים ממתכת הוויברניום.
תחת הזהות הבדויה "פרנק שליכטינג", פרנק הסתנן לשורות הארגון, אך סבל מהתמוטטות עצבים חמורה ופצח בקריירת פשע כנבל-על.
במשך השנים, פיין הצטרף למספר צוותים, ונהיה נבלם של גיבורי-על רבים.
בנו של פיין החליף את אביו בזהות הקונסטריקטור, לאחר שאביו פרש מחיי הפשע ונפטר ממחלה.
כמעט דבר אינו ידוע על שנותיו המוקדמות של פרנק פיין.
ידוע שכשהצטרף לארגון S.H.I.E.L.D היה אב לבת בשם מיה פיין.
לאחר שעבד בסוכנות זמן מה, הוא התבקש להסתנן לשורותיו של ארגון פשע בשם "התאגיד".
פרנק קיבל שריון חזה דמוי-נחש וחסין כדורים וכן זוג סלילי מתכת מחושמלים המחוברים לזרועותיו (לאחר מכן, נחשף שהשוטים מופעלים באמצעות מערכת מיוחדת הממוקמת במעין ברדס החסין לאנרגיות שיבוש).
תחת השם הבדוי פרנק שליכטינג והזהות "קונסטריקטור", פרנק הסתנן לתוך הארגון, אך סבל מהתמוטטות עצבים חמורה ופצח בקריירת פשע.
כתוצאה מעריקתו, סוכנות S.H.I.E.L.D גרמה לבתו להאמין כי הוא מת.
כקונסטריקטור, פרנק נלחם בענק הירוק וניסה להתנקש בחיי חברו בשם ארגון "התאגיד".
לאחר מכן, "התאגיד" שלח אותו להתנקש בחייו של קפטן אמריקה, אך הוא נלכד בהתמוטטות מערה בידי סוכנות S.H.I.E.L.D וחולץ משם על ידי קפטן אמריקה.
לאחר פירוקו של "התאגיד", פרנק עבד כפושע ומתנקש עצמאי, ונלחם בגיבורי-על רבים, ביניהם קפטן אמריקה, איירון פיסט, לוק קייג', ספיידרמן והדבר.
הוא אף חבר לנבלי-על כדוגמת סייברטות' ווייפר.
פרנק הוזמן לאגודת הנחשים של קינג קוברה, אך סירב להצעתם וניסה להסגיר אותם לידי האוונג'רס.
אנקונדה נקמה בו על כך, ובעודו מתאושש בבית החולים, הוא כמעט נהרג על ידי "אימת השאול" במסווה של אחות.
לאחר שלוק קייג' וניק פיורי חשפו את זהותו הקודמת, פרנק העדיף לשמור על זהותו הבדויה כדי שבתו תמשיך להאמין שהוא מת.
פרנק הופיע כדמות משנה בסדרת החוברות של דדפול, בהן חלק דירה איתו ועם טיטניה.
במהלך התקופה הלא נינוחה בה חיו ביחד, פרנק היה משוכנע כי טיטניה היא למעשה גבר, וצדק חלקית כשגילה שטיטניה היא למעשה אהובתו הוותיקה של דדפול, קופיקאט, שמסוגלת לשנות את צורתה.
פרנק נעשה עובד זמני של ג'סטין האמר, אך כשפוטר עקב קיצוצים הגיב לכך בתקיפה אכזרית.
בהמשך, קונסטריקטור חבר לגלגולה השביעי של קבוצת אדוני הרשע ואף בקבוצת ארבעת המפחידים של מכשף, כפי שהתגלה בסיפור בחוברות דדפול.
בשלב מסוים הוא אחד משכירי החרב הרבים שנשלחו לחסל את אלכס היידן, שחשב בזמנו שהוא דדפול.
היידן שבר את אפו של קונסטריקטור, ובאותו גיליון התברר שנעשה שימוש בסלילי הוויברניום של קונסטריקטור כדי לגרור את ריינו לנהר.
לאחר שהותקף על ידי הרקולס, קונסטריקטור זכה במיליוני דולרים בתביעה נגדו.
נייטהוק, מיליונר נוסף, שכנע את פרנק שכעת כשיש לו כסף רב אין לו צורך בקריירה כפושע.
פרנק שומע לעצתו ומתחיל דף חדש ב"קבוצת השישה" מטעם סוכנות S.H.I.E.L.D.
עם זאת, בטורניר פוקר למטרות צדקה שאורגן על ידי הדבר, הרקולס זכה במרבית מכספו חזרה.
במהלך אירועי פלישה סודית, ידיו של קונסטריקטור נכרתו והוחלפו בזרועות מכניות.
לאחר שחזר לחייו כגיבור, פרנק דאג לכך שכל משכורותיו יועברו לבתו.
במהלך מלחמת האזרחים של מארוול, קונסטריקטור זוהה כאחד מתוך 142 גיבורי-העל הרשומים כחלק מיוזמת חמישים המדינות.
מאוחר יותר, הוא חבר ליחידת מבצעים מיוחדים של היוזמה תחת הנהגתו של הסוכן הממשלתי הנרי פיטר גייריץ'.
נורמן אוסבורן גייס את קונסטריקטור ל"יוזמת הצללים", שם נעשה חבר קרוב של טאסקמאסטר.
במהלך הקריירה שלו ביוזמה, הוא סיים את הכשרתו לתפקיד ניהולי והחל במערכת יחסים עם דיימונדבאק.
במהלך בריחתו של אסיר, קונסטריקטור גילה כי דיימונדבאק למעשה מרגלת עבור קפטן אמריקה והאוונג'רס.
עם זאת, היא עשתה כמיטב יכולתה כדי להוכיח שאהבתה אמיתית, ופרנק שמר על מעשיה בסוד מחשש שהיא תיפגע.
במהלך אירועי מצור, קונסטריקטור נלחם למען אוסבורן יחד עם קבוצת הנבלים שלו, והיה בקרבתה של אסגרד כאשר עירו הגדולה של תור נפלה על כדור הארץ.
המחזה האחרון שלו מהאירוע היה דיימונדבאק רצה לעבר קפטן אמריקה.
הוא הניח כי דיימונדבאק וקפטן אמריקה היו במערכת יחסים בעבר, וסבר כי היא איננה אוהבת אותו כלל.
הוא נמלט מהמקום עם טאסקמאסטר, וחידש את חיי הפשע שלו.
לאחר מכן, קונסטריקטור השתתף במסיבת יום-ההולדת של ארקייד.
קונסטריקטור טען כי ארקייד נעשה בלתי נסבל, והאחרון העיף אותו מהמסיבה.
זמן לא רב לאחר מקרה זה, ארקייד רכש את פאב "החור" בבאגאליה, וקונסטריקטור ניסה לשדוד אותו.
ברגע האחרון, ארקייד פיתה את קונסטריקטור ללחוץ על מלכודת פטיש ענק, שהיממה אותו.
בהמשך, קונסטריקטור נשכר על ידי ראש פשע בשם "לורד האוגרים" כדי לחסל את סוכן ונום.
פרנק עבד לצד לורד דת'סטרייק וג'ק-או-לנטרן, אך ונום נמלט באמצע המאבק ביניהם.
מאוחר יותר, קונסטריקטור החליט לפרוש מחיי הפשע, והחל לחיות בשלווה בזהותו הבדויה של פרנק שליכטינג יחד עם דיימונדבאק, שנעשתה לארוסתו.
הוא לקה במחלה סופנית שאובחנה בשלב מאוחר, ולא יכל לקבל טיפול היות שלא היה לו ביטוח רפואי, ומת כתוצאה ממחלתו.
בנו הממזר של פרנק אימץ את חליפתו של אביו כאות מחווה והוקרה, והצטרף לעולם הפשע כחבר בצבא הפשע של הברדס.
קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי הן מספנות הפועלות בשרבור ("שרבורג") שבצרפת.
המספנות נוסדו בידי פליקס אמיו בשנת 1945, ונודעו כיצרניות של ספינות סער לחיל הים הישראלי.
מאז הקמתן יצרו המספנות יותר מ-350 ספינות.
משנת 2007 הן בבעלות חברת Abu Dhabi MAR שבשליטת אמירות אבו דאבי.
המספנות נוסדו בידי פליקס אמיו בשנת 1945 בשרבור שבצרפת.
ב-23 ביוני 1948 הושקה ספינה ראשונה מתוצרת המספנות, ספינת דיג מעץ.
בהמשך נוספו לסל המוצרים של המספנות שולות מוקשים, ספינות משמר חופים וארבות.
בשנות ה-60 התמחו המספנות בבניית שולות מוקשים מעץ לחיל הים הצרפתי ולחיל הים הגרמני.
חיל הים הישראלי החליט לשפר את כוח הלחימה ויזם את תוכנית ספינות הסער (בצרפתית נקראה הסדרה La Combattante).
הפרויקט הופסק בעקבות לחץ ערבי, ולאחר משא ומתן הובטח מימון לבנית הספינות במקום אחר.
את המשך בניית הספינות העבירה ישראל למספנות קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי של פליקס אמיו.
הוא מסר שיוכל לקבל את התכנון אך הבנייה תעלה קצת יותר כי למספנת שרבור אין ניסיון קודם בעבודת ברזל בעובי דק כפי שנדרש.
חוזה הבנייה נחתם ביולי 1965, משלחת ישראלית הגיעה לשרבור והבנייה החלה.
אך כאשר אלה בוששו לבוא ראה הזדמנות והציע לבנות את שש הספינות הנוספות בשרבור וזאת בהנחה של 10% במחיר והגדלת קצב ההספקה לספינה אחת כל חודשיים.
ב-21 אפריל 1967 הושקה הספינה הראשונה אח"י מבטח.
אמיו היה נותן העבודה השני בגודלו בשרבור.
הפסקת הבנייה הייתה גורמת אסון כלכלי לעיר שרבור, שמרבית אוכלוסייתה תמכה במפלגת השלטון - המפלגה הגוליסטית.
כך עד הספינה השישית, והנה ב-3 בינואר, לאחר תלונה של ממשלת לבנון על מבצע תשורה - פעולת צה"ל בשדה התעופה הבינלאומי ביירות, הכריז דה גול על הכללת הספינות בשרבור באמברגו.
אנשי שרבור שכנעו את ישראל להמשיך בבנייה.
הספינות לא יצאו והתשלום לא הגיע ואמיו הוציא מכיסו הפרטי את התשלומים לעובדי המספנה.
מצבו הכספי של אמיו הלך ונחלש.
בחקירה שנפתחה לאחר המילוט הוצגו כל החוזים שנחתמו והאישורים שהתקבלו, ולא הייתה שום טענה נגד אמיו או המספנות.
באוקטובר 1973 נוכח אמיו בהצלחת הספנות שבנה בקרבות הטילים של מלחמת יום הכיפורים.
ב-21 בדצמבר 1974 נפטר פליקס אמיו בפריז.
מספנות שרבור שיתפו פעולה עם חברות אחרות ומכרו 129 ספינות מדגמי קומבטנט לציים שונים.
בשנת 1992 רכש איסקנדר ספה את המספנות, ובשנת 2007 הן נמכרו לחברת Abu Dhabi MAR.
למספנות יכולות לבנות ספינות שאורכן עד 70 מטר.
קונסטנס ג'ורג'ין מרקייביץ' ; 4 בפברואר 1868 - 15 ביולי 1927) הייתה מהפכנית לאומנית אירית, פוליטיקאית, סופרג'יסטית וסוציאליסטית.
מרקייביץ' הייתה חברה מייסדת של פיאנה ארין, קומן נה מאן וצבא האזרחים האירי, ונטלה חלק מרכזי במרידת חג הפסחא ב-1916. היא נידונה על כך למוות, אך עונשה הומתק בשל מגדרה.
היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לבית הנבחרים הבריטי, אך מעולם לא פעלה בו, מכיוון שייסדה יחד עם חבריה למפלגת שין פיין את הפרלמנט האירי (דאל אירן).
היא גם הייתה האישה השנייה בעולם שכיהנה בממשלה כלשהי (כשרת העבודה של אירלנד בשנים 1919-1922).
קונסטנס גור-בות נולדה בשנת 1868 בלונדון למשפחת אצולה.
אביה היה סר הנרי גור-בות, בעל קרקעות אנגלו-אירי, וליידי ג'ורג'ינה גור-בות לבית היל.
במהלך רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד בשנים 80–1979, סר הנרי חילק אוכל לאריסיו בצפון מחוז סלייגו.
מעשיו היוו השראה עבור מרקייביץ' ואחותה, אווה גור-בות, ושתיהן נהיו לפעילות למען עובדים ועניים בהמשך חייהן.
האחיות היו חברות ילדות של המשורר ויליאם בטלר ייטס, והושפעו מרעיונותיו האמנותיים והפוליטיים.
אווה הצטרפה לתנועת העבודה ולתנועה הסופרג'יסטית באנגליה, אך בתחילה לא הייתה קונסטנס שותפה לרעיונותיה.
בצעירותה רצתה גור-בות להיות ציירת, אך רק בית ספר לאמנות אחד בדבלין קיבל נשים.
בשנת 1892 החלה ללמוד בלונדון, וחייתה בבית לתלמידות אמנות שיסד דודה העשיר של מוד גון, אשר מאוחר יותר השפיעה על גור-בות, שהתחילה בתקופה זו את מעורבותה הפוליטית.
היא הצטרפה לארגון הסופרג'יסטי האיחוד הלאומי של הארגונים למען זכות בחירה לנשים (NUWSS) .
לאחר מכן החלה ללמוד במוסד היוקרתי אקדמיה ז'וליאן שבפריז, שם פגשה את בעלה לעתיד, קזימיר מרקייביץ', אמן ממשפחה פולנית עשירה מאוקראינה.
מרקייביץ' היה מוכר כ"הרוזן מרקייביץ'", אך כשמשפחתה של קונסטנס בדקה את הרקע שלו, נמסר להם מפי המשטרה הסודית של רוסיה שהוא אימץ את התואר ללא זכות, ושמעולם לא היה "רוזן מרקייביץ'" בפולין.
עם זאת, המחלקה לגנאלוגיה בסנט פטרבורג קבעה שהוא זכאי להיחשב כבן אצולה.
כשנפגשו, מרקייביץ' היה נשוי אך פרוד.
אשתו נפטרה בשנת 1899, והוא וגור-בות נישאו בלונדון ב-29 בספטמבר 1900. היא נודעה מאז כ"הרוזנת מרקייביץ'".
היא ילדה את בתם מייב בנובמבר 1901. את מייב גידלו הוריה של קונסטנס, ונוצר ניכור בין האם והבת.
לעומת זאת, קונסטנס שמשה כאם לסטניסלאס, בנו של קזימיר מנישואיו הראשונים.
בשנת 1903 הזוג התיישב בדבלין.
בשנת 1905 מרקייביץ' החלה לפתח שם כציירת נופים, ואף יסדה מועדון אמנים ביחד עם וולטר אוסבורן ושרה פורסר.
בין חבריו נמנו פעילים מובילים בליגה הגאלית, תנועה אשר מטרתה הייתה שימור התרבות והשפה האירית.