tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נשמרה די טוב, בגובה 2,300 מ', נמצאת במרחק של כ-3 ק"מ מהעיר.
זאת מצודה מתקופת הפרס הסאסאנית וכונתה לפי מנהיג ההתקוממות האיראנית במאה ה-9, באבכ חוראמדין.
שאיתגר את הצבאות הערבים עד שנת 839.
מחנה הקיץ של הרועים משבטי ארסבאראן
ההר מדרום-מערב לעיר משמש עדיין כמחנה קיץ לרועי שבטי ארסבאראן.
הוא מוגן על ידי כלבים ההופכים למאיימים במיוחד בין הערביים ובימי ערפל.
עמק הנהר אראס – אפשרות למסע עד לג'ולפה באזרבייג'ן
חגיגת הקורנל האירופי (Cornus mas), צאורגנת לאחרונה על ידי מועצות הערים, .ה"זואל" הוא עץ יער עם פירות אדומים המבשילים באמצע ובסוף הקיץ ונמכרים בחנויות קטנות רבות ברחוב שהיד אנסארי בכליבאר.
התושבים אוהבים גם את הפריחה הצהובה של העצים האלה בתחילת האביב
הפירות משמשות גם למרקים הסמיכים הידועים בפרס ובאזרבייג'ן בשם "אשי רשתה"
נחגג ביולי כל שנה במעוז של באבכ
כליל סונטות הוא רצף של סונטות המופנות בדרך כלל לאדם אחד, או עוסקות בנושא אחד.
כל אחת מהסונטות בוחנת היבט אחד של הנושא, ומקושרת לסונטות הקודמות והבאות על ידי חזרה על השורה האחרונה של הסונטה הקודמת כשורה הראשונה שלה.
השורה הראשונה של הסונטה הראשונה חוזרת על עצמה כשורה האחרונה של הסונטה הסופית, ובכך מביאה את הרצף לסיום.
צורה מתקדמת של כליל סונטות נקראת כליל סונטות הרואי, הכולל חמש עשרה סונטות, שבהן הסונטות מקושרות כמתואר לעיל, אך הסונטה החותמת הסופית מורכבת מכל השורות הראשונות של ארבע עשרה הקודמות, על-פי סדר הופעתן.
הסונטה האחרונה נקראת הסונטה המקשרת (Mastersonnet).
צורה זו הומצאה על ידי האקדמיה של סיינה, שהוקמה בשנת 1460, אך לא ידוע על כלילי סונטות אשר נכתבו על-ידיה.
כליל הסונטות ההרואי תואר לראשונה על ידי ג'ובאני מריו קרסימבני ביצירתו "L'Istoria della volgar poesia" ("ההיסטוריה של השירה העממית"), שפורסם בוונציה בשנת 1731, ומאוחר יותר על ידי פ.
ביסו ב-"Introduzione alla volgar poesia" ("מבוא לשירה עממית"), שפורסם אף הוא בוונציה בשנת 1794. לעיתים נעשה שימוש בווריאציה על צורה זו בה הסונטה המקשרת היא הסונטה הראשונה, והסונטות שלאחר מכן מסתיימות בשורה שנלקחה ממנה לפי הסדר.
"זר סונטות" (בסלובנית: Sonetni venec) הוא כליל סונטות של המשורר הרומנטי הסלובני פרנצה פרשרן.
כליל סונטות זה נכתב בשנת 1833 וניחן באקרוסטיכון בסונטה המסיימת.
כליל הסונטות של פרשרן תורגם לרוסית בשנת 1889, ובכך היה להשפעה רבה על משוררים רבים, כדוגמת ולרי בריוסוב.
ירוסלב סייפרט כתב את יצירתו "sonetů Věnec" (זר של סונטות) בצורה זו על העיר פראג, אשר תורגמה לצ'כית על-ידי יאן קרסדלו, שגם הרכיב כליל סונטות משלו "תשובה כהלכה" באותה המתכונת, כמו גם כתיבת מספר מחזורי סונטות אחרות.
המשורר ונקו מרקובסקי כתב ופרסם יותר ממאה כלילי סונטות, שהכילו גם אקרוסטיכון המוקדשים לדמויות היסטוריות שונות.
בשנת 2007 פרסמה המשוררת הרוסית נטליה שמברובה את "ערפילי אוגוסט", זר זרים: 211 סונטות שזורות המורכבות מ-14 זרי סונטות ליצירת זר השופטים, וסונטה אחרונה שנקראה שופטת השלום.
ספר הילדים "זר לאמט טיל" מאת מרילין נלסון תואם אף הוא לצורת כליל הסונטות ההרואי.
מחברת ידועה נוספת של כלילי סונטות עכשוויים היא מרילין האקר.
דוגמה נוספת היא 'קורונה' (כתר) של ג'ון דאן ו'כליל הסונטות המוקדש לאהבה' של ליידי מרי שרות'.
כליל הסונטות ההרואי של פיונה צ'אמנס "כוריאוגרפיה לאנסמבל" זכה בפרס שירה בבלויט של שנת 2014.
דוגמאות לכלילי סונטות שנכתבו בעברית הן "לשמש" ו"על הדם" מאת שאול טשרניחובסקי, "אשה" ו"חנינא בני" מאת ש.
שלום ו"כליל החורש" מאת יוסי גמזו.
כְּלִיבָה (נפוץ בטעות גם כ"קליבה") או בכינוי השגור "קְלַמְרָה" הוא התקן הידוק המשמש לאחיזה או לקיבוע חפצים בחוזקה זה לזה כדי למנוע תנועה או הפרדה באמצעות הפעלת לחץ פנימה.
ישנם סוגים רבים של קלמרות, הזמינים למטרות רבות ושונות.
חלקם זמניים, כפי שמשמשים למיקום רכיבים תוך כדי ולמען קיבועם יחד, אחרים מיועדים להיות קבועים.
בתחום גידול בעלי חיים, שימוש בכליבה להצמדת בעל חיים לחפץ נייח מכונה "הידוק מעוגל" (rounded clamping).
למעשה, כל דבר שמבצע פעולת הידוק כזו עשוי להיקרא כליבה, כך שזה מוליד מגוון רחב של מונחים בתחומים רבים, וישנם כמה עשרות סוגים של כליבות בשימוש נפוץ בתעשייה.
כליאה המונית היא כליאה של אנשים, בדרך כלל בקבוצות גדולות, ללא כתב אישום וללא כוונה להגיש כתב אישום.
המונח משמש בעיקר לכליאה של "אזרחי אויב בזמן מלחמה או חשודים בטרור".
לפיכך, אף על פי שמשמעות המונח היא מאסר, השימוש בו מתייחס לכליאה מונעת ולא לכליאה לאחר שאדם הורשע בפשע כלשהו.
השימוש במונח Internment נתון לוויכוח ולרגישויות פוליטיות.
המילה משמשת מדי פעם גם לתיאור נוהג של מדינה נייטרלית לעצור צבא וציוד לחימה בשטחה בתקופות מלחמה, על פי אמנת האג משנת 1907.
כלואים עשויים להיות מוחזקים בבתי כלא או במתקנים המכונים מחנות מעצר (הידועים גם כמחנות ריכוז).
מקור המונח מחנה ריכוז הוא במלחמת עשר השנים הספרדית-קובנית כאשר כוחות ספרדים עצרו אזרחים קובנים במחנות על מנת להילחם ביתר קלות בכוחות הגרילה.
בעשורים הבאים, הבריטים במלחמת הבורים השנייה והאמריקאים במלחמתם בפיליפינים השתמשו במחנות ריכוז.
המונח "מחנה ריכוז" או "מחנה מעצר" מתייחס למגוון מערכות שונות בחומרה, בשיעור התמותה ובארכיטקטורה.
המשותף להן הוא שהאסירים מוחזקים מחוץ לשלטון החוק.
מחנות השמדה, שמטרתם העיקרית היא הרג, מכונים באופן לא מדויק גם "מחנות ריכוז" (Internment).
ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם מגבילה את השימוש במעצר, כאשר סעיף 9 קובע: "אף אחד לא יהיה נתון למעצר שרירותי, לעיכוב או לגלות".
מילון המורשת האמריקאי (American Heritage Dictionary) מגדיר מחנה ריכוז כך: "מחנה שבו אנשים כלואים, בדרך כלל ללא שימוע ובדרך כלל בתנאים קשים, לעיתים קרובות כתוצאה מחברותם בקבוצה שהממשלה זיהתה כמסוכנת או בלתי רצויה."
דוגמה לכליאה אזרחית הייתה כבר בשנות ה-30 של המאה ה-19, אך המונח האנגלי מחנה ריכוז שימש לראשונה ביחס למחנות הריכוז (בספרדית: reconcentrados) שהקים הצבא הספרדי בקובה במלחמת עשר השנים (1868–1878).
מחנות כאלה הקימה גם ארצות הברית במלחמתה בפיליפינים (1899-1902).
השימוש במונח "מחנה ריכוז" התקיים כאשר הבריטים הקימו מחנות במהלך מלחמת הבורים השנייה (1899–1902) בדרום אפריקה למעצר בורים באותה תקופה.
במהלך המאה ה-20, הכליאה השרירותית של אזרחים על ידי המדינה הגיעה לשיא במחנות הריכוז הסובייטיים, הגולאגים (1918–1991) ובמחנות הריכוז הנאצים (1933–1945).
השיטה הסובייטית הייתה הראשונה שהופעלה על ידי ממשלה על אזרחיה שלה.
קשה לקבוע את מספר העצורים הכולל במחנות אלה, אך המדיניות המכוונת של השמדה באמצעות עבודה ברבים מהמחנות נועדה להבטיח שהאסירים ימותו מרעב, ממחלות ובהוצאות להורג.
גרמניה הנאצית הקימה גם שישה מחנות השמדה, שתוכננו להרוג מיליוני בני אדם, בעיקר באמצעות תאי גזים.
כתוצאה מכך, המונח "מחנה ריכוז" משמש בערבוביה עם המושג "מחנה השמדה" והיסטוריונים מתלבטים אם להשתמש במונח "מחנה לכליאה המונית" (Internment), "מחנה ריכוז" או "מחנה מעצר" כדי לתאר מתקנים ודוגמאות לכליאה אזרחית.
מחנות דומים הוקמו גם לאחר מלחמת העולם השנייה, למשל מחנות המעצר שהקימו הבריטים בקפריסין למעפילים יהודיים לארץ ישראל, המחנות הבריטיים בקניה במהלך מרד מאו מאו (1952–1960), והמחנות שהוקמו בצ'ילה במהלך הדיקטטורה הצבאית של אוגוסטו פינושה (1973–1990).
לפי מחלקת ההגנה של ארצות הברית, עד 3 מיליון אויגורים ובני קבוצות מיעוטים מוסלמיים אחרים מוחזקים במחנות החינוך מחדש של סין באזור שינג'יאנג.
ידיעות אמריקאיות מתייגות אותם לעיתים קרובות כמחנות ריכוז.
המחנות הוקמו בסוף שנות ה-2010 תחת הממשל של המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הסינית שי ג'ינפינג.
חוקרים דנו ביעילות הכליאה ההמונית כטקטיקה נגד התקוממות.
מחקר משנת 2023 מצא כי המעצר במהלך מלחמת העצמאות של אירלנד הוביל לאי שקט רב יותר בקרב המורדים האירים והוביל אותם להילחם זמן רב יותר.
מחנות הכלא בצפון קוריאה (1948–הווה)
מרכזי מעצר לפליטים בלוב (2011–הווה)
מחנות חינוך מחדש של אויגורים בסין (2017–הווה)
מחנות מעצר נגד הומואים בצ'צ'ניה (2017–הווה)
מעצרי מהגרים כחלק מעצירת ההגירה לארצות הברית (2018–הווה)
מחנות הכלא של מלחמת האזרחים האמריקאית (1861–1865)
מלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה (1900–1902)
ריכוז הארמנים במהלך רצח העם הארמני (1915–1916)
מחנה המעצר פרונגוך מחנה בריטי ששימש למלחמת העולם הראשונה ואסירי חג הפסחא באירלנד 1916
צריף אברקורן בצפון אירלנד, המכונה גם צריף באליקינלר (1919–1921)
מחנה גורמנסטון במדינת אירלנד החופשית (1922–1923)
מחנות ריכוז איטלקיים באפריקה ובאירופה (1930–1944)
מחנות ריכוז גרמנים לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה (1933–1945)
כליאה יפנית של שבויי מלחמה ואזרחים במהלך מלחמת העולם השנייה (הסתיימה 1945)
מחנות מעצר יפנים-אמריקאים במלחמת העולם השנייה (1942–1946)
כפרים חדשים במלאיה כחלק מתוכנית בריגס במהלך חירום מלאיה (1950–1960)
כלי תקשורת אלטרנטיבי הוא אמצעי תקשורת המציע תוכן, ייצור או הפצה השונים מהמדיה המרכזית.
בעוד שלעיתים קרובות משתמשים במונח "מדיה עצמאית" כמילה נרדפת כלפיהם, היא בדרך כלל מיוחסת לעצמאות מתאגידים גדולים וחופש מהתערבות של הממשלה בהם.
אמצעי תקשורת אלטרנטיביים מתבטאים במגוון פורמטים הכולל דפוס, קובצי אודיו, סרטוני וידאו, תמונות דיגיטל ואמנות רחוב.
חוקרים מסוימים של תחום המדיה רואים באמצעי התקשורת האלטרנטיביים כוח ומבססים זאת על תפיסתו של הוגה הדעות האיטלקי- אנטוניו גראמשי.
עם זאת, חוקרי מדיה אחרים טוענים שהגדרה זו מהווה הגדרה פשטנית וצרה מדי, ולפיכך הם מציעים לבחון את אמצעי התקשורת האלטרנטיביים גם דרך השאלות מדוע הם נוצרו, ומה הם באים לשרת ואת מי הם מייצגים.
כדי לשמור על עצמאותם הכלכלית, אמצעי התקשורת האלטרנטיביים נסמכים על שיטות מימון מגוונות, כדוגמת מימון המונים או רכישת חבילות המשלבות מספר מנויים שונים, אשר הוכיחו את יעילותן בהגדלת ההכנסות לאמצעי התקשורת האלטרנטיביים, ובמעורבות המשתמשים בהם.
בניגוד לערוצי המדיה המרכזיים, שלעיתים קרובות מבוצעת בהם הטיה של התוכן המוצג לטובת האינטרסים של בעליהם התאגידיים, אמצעי התקשורת האלטרנטיביים מתמקדים לרוב בקידום קולותיהן של קבוצות שוליים בחברה, כדוגמת קבוצות מיעוטים, מעמד הפועלים וקהילות להטב"ק.
כתולדה מכך, אמצעי התקשורת האלטרנטיביים מציגים נרטיבים ונקודות מבט שאינם מקבלים ביטוי באמצעי המדיה המרכזיים, ובכך מאתגרים את הערכים והאמונות הדומיננטיים בחברה.
כדוגמה לשמירת האינטרסים התאגידיים ניתן לראות את המקרה של ערוץ 12 הישראלי.
ערוץ זה הנתמך על ידי יצחק תשובה ונובל אנרג'י, הטה את הדיון על מתווה הגז בערוץ ועסק בנושאים משניים.
בכך נמנעה הבמה מביקורת על בעלי ההון בעסקה או האינטרסים שלהם.
גם כאשר התנהל הדיון הציבורי בנושא מתווה הגז, ערוצי התקשורת התגייסו לטובת ראיונות מוטים לטובת האינטרס של יצחק תשובה ונובל אנרג'י, ואפשרו לו להציג בהרחבה את עמדותיו.
בעולם הקולנוע, קולנוע אלטרנטיבי כולל בחובו מגוון יצירות כדוגמת סרטים קצרים, דוקומנטריים ואנימציות.
רובן מופקות ללא האמצעים והתכתיבים שמאפיינים את תעשיית הסרטים המסחריים, ופורצות את הגבולות שלה.
בספרו של חוקר הקולנוע ניק דקאמפו, ישנה התייחסות ליוצר הסרטים מייקל פרסונס.
פרסונס, הוא יוצר סרטים קצרים עצמאי ועבודותיו זכו בפרסים, ובזכותם הוא נחשב למייצג משמעותי בתחום הקולנוע העצמאי.
אחת מעבודותיו הוצגה בפסטיבל הסרטים הקצרים במנילה בשנת 1984. באותו אירוע, הוא וירג'יליו "פנדי" אביאדו זכו להכרה כחלוצים בתחום יצירת הסרטים הקצרים בפיליפינים.
בין יצירותיו של פרסונס ניתן למצוא סרטים קצרים בשחור-לבן כמו "The Wall" ו-"Las muñecas".
ההיסטוריה של המדיה האלטרנטיבית, עוקבת אחר ההתפתחות של הפלטפורמות שונות- העיתונים העצמאיים, תחנות הרדיו הפיראטיות, בלוגים ורשתות חברתיות, שמטרותיהם היו מתן במה לגישות, דעות וסיפורים השונים מהנרטיב השולט בתקשורת המרכזית.
בתחילת שנות ה-60 וה-70, שהתאפיינו בתקופות של מחאות חברתיות רבות, נוצרו תחנות רדיו פיראטיות ועיתונים עצמאיים, שנתנו במה לתנועות כמו תנועת השלום ו-תנועת זכויות האזרח .
בשנות ה-80 וה-90, התרחשה התפתחות טכנולוגית משמעותית, שאפשרה לאנשים פרטיים ליצור סרטים, מגזינים ותכנים אחרים באופן עצמאי.
האינטרנט אפשר לכל אחד להקים אתר, בו הוא מסוגל להביע את דעתו.
במאה ה-21, נוצרו רשתות חברתיות כמו פייסבוק ויוטיוב, אשר מאפשרות נגישות גבוה למדיה האלטרנטיבית, מכל מקום בעולם.
הרשתות הללו מאפשרות לאנשים לשתף סרטונים, מאמרים ותמונות ולהגיע לקהל נרחב.
החשיבות ההיסטורית של מדיה אלטרנטיבית היא במתן במה לקולות שלא נשמעים, ומאפשרת לאנשים שלא מקבלים במה בתקשורת המסורתית להביע את עצמם ודעתם.
נוסף על כך, היא אפשרה קידום של שינוי חברתי, העלאת מודעות לנושאים חשובים ועדוד לפעילות למען שינוי.
אינדימדיה (Indymedia) היא קיצור שמו של "המרכז לתקשורת עצמאית" (Indymedia - Independent Media Center).
זו רשת גלובלית של ארגוני מדיה עצמאיים המופעלת על ידי מתנדבים, ומוקדשת לסיקור נושאים חברתיים ופוליטיים מגוונים, תוך מתן דגש לנקודות מבט אלטרנטיביות .
הרשת נוסדה בשנת 1999 בעקבות המחאות בסיאטל נגד הגלובליזציה, והפכה במהרה לקול מוביל בתנועות חברתיות רבות ברחבי העולם.
אינדימדיה צמחה מתוך ביקורת על התקשורת המיינסטרימית (המרכזית), שנתפסה כמשרתת אינטרסים תאגידיים ופוליטיים.
הרשת ביקשה לספק פלטפורמה פתוחה לכל מי שרצה לשתף את סיפורו, ללא החסמים המוכרים כדוגמת צנזורה או מגבלות פרסום.
האתר הראשון של אינדימדיה הוקם בסיאטל במהלך מחאות נגד ארגון הסחר העולמי (WTO), ונתנה במה לכל מי שרצה להביע את עמדותיו בנוגע לארגון זה.
במהלך השנים, אינדימדיה התרחבה והקימה מרכזים מקומיים במדינות רבות, והפכה לרשת גלובלית עם נוכחות משמעותית במגוון רחב של תנועות ומחאות חברתיות.
תוך התפתחותה, במהלך פעילותה אינדימדיה התמודדה עם אתגרים רבים שכללו צנזורה, קשיים כלכליים והתנגדות מצד הממשלות.
אף על פי כן, הרשת הצליחה לשרוד ולהמשיך לפעול.
ישנם מספר עקרונות המובילים את רשת האינדימדיה.
הראשון הוא דמוקרטיה ישירה, כאשר ההחלטות באינדימדיה מתקבלות בקונצנזוס על ידי חברי הקהילה, ללא חסמים או תיעדופים של מנהליה.
עקרון נוסף הוא מתן במה פתוחה למפרסמים בה, משמע כל אחד ואחת יכולים לפרסם תכנים העולים באתר, ללא צנזורה או בדיקה מוקדמת.
באינדימדיה מקדמים שיתוף פעולה בין פעילים חברתיים ועיתונאים עצמאיים, תוך שאיפה לשוויון בין כל החברים בקהילה, ללא קשר למין, גזע, נטייה מינית, רקע חברתי, עדה או צבע עור.
לאורך השנים, רשת האינדימדיה סיקרה מגוון רחב של נושאים מגוונים.
הנושאים המסוקרים ביותר היו מחאות חברתיות, כאשר אינדימדיה הייתה נוכחת בכל המחאות הגדולות נגד הגלובליזציה, החל מהמחאה בסיאטל.
האתר היווה קרקע פורייה לתנועות המקדמות צדק חברתי.
בנוסף, היא נותנת במה ומדווחת על סכסוכים חברתיים ברחבי העולם.
לרשת האינדימדיה מבנה ארגוני מבוזר.
כל מרכז מקומי ברשת האינדימדיה הוא אוטונומי וקובע את מדיניותו בעצמו.
עם זאת, באינדימדיה מתקיים שיתוף פעולה הדוק בין המרכזים השונים, המשתמשים בתוכנה ובפורמטים משותפים.
אינדימדיה השפיעה באופן משמעותי על הנוף התקשורתי והחברתי.
היא סיפקה פלטפורמה לקולות שלא נשמעו בתקשורת המיינסטרימית, ועזרה להעלות את המודעות לנושאים חברתיים חשובים.
היא הביאה לפיתוח כלים טכנולוגיים חדשים לתקשורת ולשיתוף פעולה בין פעילים חברתיים.
לאורך קיומה, ספגה רשת האינדימדיה ביקורת מכיוונים שונים, כאשר מתנגדיה טוענים כי קיימת מגמה לחוסר אובייקטיביות, בשל נטייתה של רשת האינדימדיה להטות את הדיווחים לטובת תנועות שמאל.
טענה נוספת המופנית כנגד רשת האינדימדיה היא שפעילותה מתאפיינת בהיעדר מקצועיות, שבניגוד לאמצעי התקשורת המרכזיים.
לפי כך, רשת אינדימדיה אינה עומדת בסטנדרטים המקצועיים של העיתונות, בהקשר של אתיקה ואימות נתונים.
הטענה הקשה העולה כנגד הרשת שהיא מהווה קרקע פורייה לתומכי טרור ברחבי העולם, בכך שהיא מספקת במה לארגונים טרוריסטיים, המנצלים את העובדה שמתקיים בה חופש מוחלט, ללא מגבלות וחסמים.
מאז שנת 2021- האתר אינו פעיל יותר, ולפיכך נוכחתו ברשתות החברתיות אינה קיימת.
ה"דיילי ווייר" (The Daily Wire) הוא אמצעי מדיה עצמאי, המזוהה עם הימין השמרני בארצות הברית, שהפך עם השנים לגורם משפיע במיוחד בקרב הקהל השמרני במדינה.
היא נוסדה בשנת 2015 בידי הפרשן הפוליטי- בן שפירו והיוצר הקולנועי ג'רמי בורינג.
בתחילת דרכו, הוא היה חלק מאתר , אך עם הזמן התנתק ממנו והפך לאתר עצמאי.
הוא הושק במימון של האחים המיליארדרים , הידועים בפעילותם השמרנית.
המודל העסקי של הדיילי ווייר הוכח כמצליח.
הוא פועל במספר דרכים, המשלבות בחובן את הגורמים הבאים: פרסום, מנויים, ומכירה של מוצרים שונים דרכו.
נוסף על כך, הוא מציע שירות מנויים בשם Daily Wire+, המאפשרים גישה לתוכן מיוחד ובלעדי, שכולל בחובו פודקאסטים, סרטים דוקומנטריים (תיעודיים) ותכונות פרימיום נוספות – כאשר כולן אינן מערבות בתוכן פרסומות.
הצמיחה הנרחבת שלו מבוססת על פניה לקהל, המעיד על עצמו כי הוא חש שבדרך כלל דעותיו ותפיסת עולמם- אינה מיוצגת באמצעי המדיה המרכזית.
לדיילי ווייר הייתה השפעה משמעותית ורבה על בשיח בנושא השמרנות בארצות הברית, כאשר פרשני האתר עוסקים בין היתר במלחמות תרבותיות, תוך ניסיון מתמיד לאתגר אידאולוגיות פרוגרסיביות, ולהגן על ערכים שמרניים בנושאי חופש הביטוי, מגדר והפלות.
הדיילי ווייר מרחיב בימים אלה(2024) את ההשפעה שלו, גם בארצות הברית, וגם בזירה הבינלאומית, עם תכנים בידוריים.
זהו חלק מאסטרטגיה רחבה יותר ליצירת מערכת מדיה שמרנית מקיפה הכוללת חדשות, פרשנות ובידור.
בחודש אוקטובר בשנת 2023, האתר השיק את מערכת בנטקי - המופנית אל הגיל הרך.
שרות זה נועד לייצר אלטרנטיבה שמרנית למדיה המרכזית, אשר הפכה פרוגרסיבית מדי, לדעת הציבור השמרני.
פעילות זו מסמלת את הכוונות של החברה להשפיע על השיח התרבותי בכל קבוצות הגיל, החל מהגיל הרך ועד הגיל המבוגר.
בעוד שהתקשורת המרכזית בישראל, מתמקדות בסיקור חדשות ומתן חשיפה של מידע מבוסס המיועד לקהל רחב, אמצעי תקשורת אלטרנטיביים כדוגמת "המקום הכי חם בגיהנום" ו'ערוץ TOV" מציעים פרספקטיבות שונות ומגוונות, ומעניקים במה לקולות שלרוב אינם מקבלים ביטוי בתקשורת המיינסטרימית.
בפועל, רבים מכלי התקשורת האלטרנטיבית אינם מארכים ימים בזירת התקשורת המקומית, ונסגרים לאחר זמן מה.
שקוף כלי התקשורת של הציבור
"שקוף" הוא גוף התקשורת של הציבור, והראשון מסוגו בישראל אשר מוחזק בבעלות מלאה וישירה של ציבור קוראיו, והוא פועל בהכוונתו.
בערוץ זה אין פרסומות, בעלי הון או כסף מקרנות או מהממשלה, וכלל המימון שלו מקורו באנשים פרטיים.
דרך התרומה המוכרת והנפוצה ביותר לאתר היא של התומכים הקבועים (בכל סכום חודשי).
הם המו"לים (המוציאים לאור) והם אלה שקובעים את נושאי התחקירים ותחומי הסיקור.
בשנים האחרונות, תחת מטריית האתר נכנסו מספר כלי תקשורת אלטרנטיביים כגון "העין השביעית" ואתר "המקום הכי חם בגיהנום".
"המקום הכי חם בגיהנום" הוא אתר חדשות מקוון ישראלי עצמאי, שהוקם בתאריך 2 בספטמבר 2013 במטרה לספק כיסוי עיתונאי ביקורתי לנושאים חברתיים ופוליטיים בישראל.
האידאולוגיה והמטרות שהאתר מאמץ דוגלות בגישה ביקורתית ושמאלית, ובוחר להדגיש את חשיבות השוויון, הצדק החברתי והדמוקרטיה בחברה.
האתר שואף לבצע חשיפה של האמת, על אחת כמה וכמה אם היא איננה מקובלת על ציבור הקוראים, ועושה זאת כדי לספק במה לקולות שוליים שאינם מיצגים בתקשורת המרכזית בדרך כלל.
מטרתו היא לבצע קידום של שיח ציבורי ביקורתי, לחשוף שחיתויות ולהביא לשינוי חברתי.
המודל העסקי של "המקום הכי חם בגיהנום" מתמודד עם קשיים כלכליים, כמו רוב אמצעי התקשורת האלטרנטיביים.
האתר ממומן בעיקר מתרומות קוראים, פרויקטי מימון המונים ומכירת מוצרים מגוונים, כגון חולצות עם לוגו האתר.
האתר הצליח לגייס סכום משמעותי באמצעות קמפיין בו השתתפו ידוענים ואמנים רבים.
בנוסף, קיימו חברי המערכת הרצאות ואירועים לגיוס כספים.
מאז הקמתו, ל"מקום הכי חם בגיהנום" היו הישגים משמעותיים, כשהמשמעותי ביותר ביניהם היא שהאתר קיבל הכרה מקצועית והצליח להתגבר על מכשולים בירוקרטיים, כדוגמת קבלת תעודות עיתונאי לעיתונאים העובדים בו.
מטרות האתר, כפי שמנוסחות על ידו: "עיתונות אולי לא יכולה לשנות את העולם, אבל זה לא אומר שאי אפשר לעשות שינוי.
אנחנו בונים כאן בית לעיתונאים ולעיתונות, במטרה לעבוד בשירותו של המקצוע הכי נפלא שיש, ולחזור לעקרון הבסיסי שמנחה אותו – לספר סיפור.
סיפור שמאפשר לנו לראות ולהבין את העולם, ולשנות באמצעותו את המציאות, הפרטית והחברתית.
סיפורים על מקרים ואנשים שקולם לא נשמע, הסיפורים שבשבילם אנשים פתחו עיתון, אלה שגורמים לנו לצאת שבוע אחרי שבוע לשטח, הסיפורים שבגללם אתם נכנסים למקום הזה".
"העין השביעית" הוא כלי תקשורת ישראלי עצמאי, הפועל כאתר אינטרנט, המתמקד בסקירה ביקורתית של ערוצי המדיה המרכזיים בתקשורת ההמונים בישראל.
הוא מכריז על מטרת פעילותו כשמירה על עקרונות הדמוקרטיה והשקיפות.
האתר, שהחל את דרכו ככתב עת מודפס, הפך לקול בולט בשיח הציבורי בחברה הישראלית, המבצע ניתוח ופירוש של ההתנהלות של כלי התקשורת המרכזיים בישראל.
אתר "העין השביעית" עוסק בעיקרו בסקירה מעמיקה של התנהלותם של כלי התקשורת המסורתיים והחדשים בישראל, תוך שהוא עורך בחינה של הסיקור התקשורתי של אירועים אקטואליים, מנתח את השפעת הבעלים של כלי התקשורת על התכנים המפורסמים בהם, ומתמקד בחשיפה במקרים בהם מתקיימת לדעתו הטיה, השמצה ושחיתות.
צוות העיתונאים של "העין השביעית" כולל את שוקי טאוסיג, אורן פרסיקו ואיתמר ב"ז (בן זקן), אשר זכו להכרה מקצועית על עבודתם.
בשנת 2023, הם זכו בפרס סוקולוב לעיתונות הכתובה על תרומתם המשמעותית לעיתונות הישראלית.
"ערוץ TOV אקטואליה יהודית" הוא ערוץ אינטרנטי ישראלי הפועל בעיקר בפלטפורמת YouTube, והוא מציע תכנים מקוריים בנושאים מגוונים, החל מאקטואליה ועד תרבות, מנקודת מבט ישראלית- ימנית.
הערוץ, שהוקם בשנת 2010 תחת השם "אורות – טלוויזיה יהודית" כחלק מאתר ynet, עבר שינויים והתפתח במהלך השנים, ובשנת 2022 הושק מחדש במתכונתו הנוכחית, תחת הנהלה ומימון של איש העסקים ישראל זעירא ושותפו טל ברקאי.
ערוץ TOV שואף לספק לקהל צופיו תכנים איכותיים, מגוונים ומעמיקים, העוסקים בנושאים הרלוונטיים לחיי היום-יום של ציבור ישראלי בעיקר, תוך הצגת פרשנות ייחודית על אירועים אקטואליים, ומגוון רחב של תוכניות העוסקות בתרבות, חברה, דת ופנאי.
אחד מיעדיו המרכזיים הוא להציע אלטרנטיבה לתכנים הקיימים במרחב הדיגיטלי, תוך התמקדות בערכים יהודיים ובתוכן המכונה על ידם: "נקי ומסונן".
קהל היעד העיקרי של TOV הוא הציבור הדתי והמסורתי בישראל, וכן יהודים ברחבי העולם, המעוניינים לשמור על קשר עם הזהות היהודית שלהם.
עם זאת, הערוץ פונה גם לציבור הרחב.
הערוץ הצליח לבסס את מעמדו כערוץ מוביל בשוק התוכן היהודי, וזוכה לפופולריות רבה בקרב הקהל הייעודי.
הערוץ נחשב לאמצעי מדיה אלטרנטיבי משום שהוא איננו מקבל מימון מגופים ממשלתיים ופועל על בסיס תרומות.
הטלוויזיה החברתית באינטרנט היה פורטל דיגיטלי במדינת ישראל, שהוקם בשנת 2006 במטרה להשמיע את קולם של ארגונים חברתיים וארגוני שמאל.
הפלטפורמה של האתר סיפקה במה ייחודית לארגונים הללו, והזמינה את הציבור הרחב לקחת חלק פעיל ולהשתתף ביצירת התוכן והפצתו באינטרנט.
האתר נועד לקדם את השיח הציבורי בישראל, להעלות למודעות נושאים חברתיים, ולעודד פעילות אזרחית למען החברה.
מה שמבסס את הגדרתו כאמצעי תקשורת אלטרנטיבי הוא שמדובר בארגון ללא כוונת רווח, ומקור תקציבו היה בקרנות ותרומות פרטיות.
למרות ההצלחה והתרומה המשמעותית של האתר, הוא הפסיק לפעול ב-31 בדצמבר 2023. עם זאת, בזכות תרומות של תומכים, האתר והתכנים שבו נשמרו והם זמינים לצפייה עבור הציבור המעוניין .
חרסי הנגב הם כינוי לסוג של כלי חרס מעשה-יד (ללא שימוש באובניים), שנמצא באתרים מתקופת הברזל במדבר הנגב, בדרום ירדן ובשפלת ישראל.
למרות זיקתם הבולטת לאתרי תקופת הברזל, השימוש בחרסים אלה אינו מוגבל לתקופה זו: הם מופיעים כבר בתקופת הברונזה הקדומה ונמשכים ברצף עד התקופה המוסלמית הקדומה.
חרסי הנגב יוצרו מחומר גס, לעיתים עם תוספות כגון קש וחומרים אורגניים אחרים, ומאופיינים לרוב בצורות פשוטות ושימושיות.
במחקר צוין דמיון מסוים בין כלי חרס נגביים לבין קערות חרס מדייני (מבחינת צורה) ולחרס אדומי (מבחינת עיטור).
באתרי תקופת הברזל IIA בהר הנגב תועדו כלים גליליים נגביים המהווים אחת מהקבוצות הקרמיות הגדולות והדומיננטיות של כלים בעלי צורה פשוטה שנמצאו בישראל.
לחרסי הנגב יש רצף שימוש ארוך מאוד, כמעט ללא שינוי טיפוסי משמעותי, מן הברונזה הקדומה (ברונזה קדומה II והברונזה התיכונה I) ועד התקופה המוסלמית הקדומה.
משום כך, הם אינם יכולים לשמש לבדם כסמן כרונולוגי לתקופת הברזל (או לכל תקופה אחרת), ולרוב מתארכים אותם בעקיפין לפי כלי חרס עשויים באובניים שנמצאו באותו הקשר סטרטיגרפי, כלים שלעיתים קרובות אינם מקומיים ומאפיינים תקופות ספציפיות.
עם זאת, חרסי הנגב נפוצים מאוד באתרי תקופת הברזל בנגב, ובכלל זה באתרי כרייה בעמק תמנע בערבה וכן בתל אל־חלייפה בדרום ירדן, ומהווים מקור מידע מרכזי על אוכלוסיות רועים נוודיות שחיו באזור.
החרסים תועדו לראשונה בצפון־מזרח סיני בידי צ'ארלס לאונרד וולי ותומאס אדוארד לורנס; נמצאו מחדש בידי נלסון גליק בתל אל־חלייפה; ולבסוף זוהו בידי יוחנן אהרוני ככלים שיוצרו ושימשו בקרב אוכלוסיות המדבר.
חואן מנואל טבס הציע כי חרסי הנגב יוצרו במשקי־בית של רועים לצרכים ביתיים, וכי תנועת הקבוצות הרועות היא גורם מרכזי בקביעת תפוצתם הגאוגרפית.
כלכלה היא מכלול של פעילות אנושית, הכוללת מחשבה ותכנון, והמכוונת להשגת האמצעים החומריים הדרושים לאדם לצורך קיומו ורווחתו.
זאת לאור אילוצים מצביים וקבלת החלטות, לרוב במציאות של אי-ודאות.
המערכת הכלכלית מורכבת משילוב בין מדיניות פיסקלית ומדיניות מוניטרית.
המחקר הכלכלי מתרכז באופן שבו בני האדם מתמודדים עם תופעת המחסור במשאבים, בין כפרטים ובין כחברה.
הפעילות והמחקר הכלכליים עוסקים במחסור וניהול יעיל של משאבים להם נזקקת האנושות.
מטרת העל היא לייצר מצב אופטימלי של שיווי משקל בין מחסור למשאבים בעזרת כלים מדעיים כדי לשפר את רווחת האדם ורמת איכות חייו.
הכלכלה התעצבה והתמסדה כתחום מחקר מדעי במדעי החברה, העוסק ביחסים האנושיים, הפוליטיים והחברתיים שקשורים בהשגת אמצעים חומריים שונים לצרכים האנושיים.
בנוסף, הכלכלה היא תחום העוסק בחוקים וביחסים חברתיים הקשורים לקניין המשמש לצורכי אדם.
המונח כלכלה כולל בתוכו את המסחר בחברה מסוימת וחוקי המדינות והרגולציות שלהן לתמרון ושליטה על המסחר בשטח שיפוטן.
המחקר בתחום הכלכלה עוסק באופן בו משאבים נגישים, על סמך ההנחה הבסיסית כי אלה מצויים במחסור, כגון: חומרי גלם – משמשים, מעובדים, מיוצרים, מוקצים, מופצים ונצרכים – כמוצרים.
הכלכלה עוסקת גם במגוון הקשרים ויחסי החליפין בין בני אדם במהלך ייצור מוצרים, שיווקם וצריכתם.
בין השאר, נוגעים תחומי חקר זה בהליכים של ייצור, הפצה, מסחר וצריכה של מוצרים ושירותים.
המונח "אקונומיה" או "אקונומיקה", שפירושו "כלכלה" בשפות רבות הוא מונח שטבע הפילוסוף היווני אריסטו, לתיאור מדע העוסק בחקר חוקי משקי הבית.
המילה אקונומיה מורכבת מהמילה היוונית οίκω (אִיקוֹ, בית או משק–בית) עם המילה νέμω (נֶמוֹ או נומוס, חוק).
מונחים כמו "כלכלה מדינית", "כלכלה פוליטית", "כלכלה חברתית" או "כלכלה לאומית" שימשו את בני האדם החל מהמאה ה-17, אך במאה ה-20 הפך השימוש במונח "כלכלה" (economics) לבדה כנפוץ ושגור ביותר, בהשראת הספר "עקרונות הכלכלה" של אלפרד מרשל משנת 1890.
קיימות מספר הגדרות חליפיות לכלכלה.
את הפשוטה ביניהן סיפק אדם סמית', שנחשב לאבי הכלכלה המודרנית, ולדבריו כלכלה היא "המדע החוקר את העושר".
ביתר פירוט, הכלכלה על פי סמית' היא "חקר הייצור, ההפצה והחליפין" של עושר.
ג'ון סטיוארט מיל נתן הגדרה דומה: "המדע המעשי של ייצור והפצת עושר", כאשר את העושר לעניין זה תיאר כ"מלאי הדברים השימושיים".
אלפרד מרשל הסיט את ההגדרה של המדע מעושר לרווחה, כדי לתת ביטוי לפעילות כלכלית שאינה בהכרח קשורה לכסף או מתכות יקרות.
לתפיסתו כלכלה עוסקת במכלול ההיבטים החומריים של החיים והפעילות החברתית המשפיעים על רווחתו ותועלתו של האדם.
ליונל רובינס ניסח הגדרה מודרנית של תורת הכלכלה: כלכלה היא חקר הקשר בין מטרות ומשאבים המצויים בצמצום שיש בהם שימושים חלופיים.
כלומר, הכלכלה עוסקת בחקר המחסור או בחקר השימוש האנושי באמצעים הנתונים במחסור שיכולים לשמש למטרות שונות.
משמעות המונח "מחסור" אינה בצורת או מחסור ביבול וכדומה, אלא שלעולם לא יוכל העולם כפי שהוא בתצורתו הנוכחית לספק באופן מושלם רצון כל אחד שהרי יש גבול וסך מסוים לכל הדברים בעולם, בין אם זה סוגי מתכות, מזון או משאבים אחרים.
אם כן כל הדברים והמשאבים המצויים בעולם יש בהם "מחסור" ביחס להשלמת רצון כל האנשים ורווחתם המלאה, ועל בני האדם אפוא להפנות את אותם "משאבים שבצימצום" אל המקומות והצורות שם הם הכי נצרכים והכי מבוקשים.
למשל, אדם יכול ליצור מחלב יוגורט או גלידה, או לחלופין לשווקו כמשקה כפי שהוא.
בכך עוסקת תורת הכלכלה - להפנות את אותם משאבים אל המקומות בהם הם הכי מבוקשים על ידי האנשים, וכל זה למען רווחתה של החברה האנושית, וכדי שאנשים יחיו ברמת חיים גבוהה יותר.
הטענה לפיה לעולם יהיה מחסור כוללת בתוכה רעיונות קודמים על טיבה של ההתנהגות האנושית.
כל שיטה כלכלית מתמקדת בראש ובראשונה במוצרים (או תוצרים): חומרים שעובדו באופן כלשהו ביד אדם.
המכנה המשותף לכל המוצרים הכלכליים הוא, שכולם נוצרו בעקבות מאמץ אנושי מכוון ליצירתם, ויש להם ערך כלשהו עבור היוצר או עבור בני אדם אחרים הצורכים את המוצר.
המאמץ האנושי המכוון מודרך על ידי השאיפה להקנות ערך למוצר.
כאשר קיים מאמץ כזה ולמוצר יש ערך בעיני יוצרו או בעיני אחרים, ניתן לומר שהוא עבר "כִּילְכּוּל" או "אקונומיזציה"—הוא הפך בעצם למוצר כלכלי.
פרי שנקטף הוא מוצר כלכלי וכמוהו גם מטוס, אף שכמותו ומורכבותו של המאמץ הדרוש כדי לייצר אותם משתנה.
בדומה לכך, שירות הוא מוצר שאינו חומרי, אלא פעולה שמבצע אדם המסיבה תועלת, כלומר מייצרת ערך עבורו או עבור אחרים.
ייעוץ פסיכולוגי הוא דוגמה לשירות משום שעל אף שאינו מוצר חומרי, יש בו ערך עבור המטופל ונדרש מאמץ אנושי מכוון כדי לספק אותו.
על פי הגדרה זו סך כל המוצרים והשירותים הנצרכים על ידי בני אדם נחשבים כ"רווחה" אנושית.
ייצור באמצעות הון, עבודה ומשאבים נגישים
הגורמים הראשוניים המעצבים את הכלכלה של חברה מסוימת הם תנאי הסביבה: האקלים, הסביבה הטבעית, תנאי השטח, והמשאבים הנגישים.
משאבי הטבע משמשים לייצור מוצרים שונים.
גורם נוסף בייצור הוא ההון - סך כל הנכסים, גם הם כשלעצמם מוצרים, המשמשים לייצור מוצרים אחרים.
הגורם השלישי הוא העבודה, כלומר הזמן והמאמץ שמושקע בתהליך הייצור.
לדוגמה: כדי לעבד יהלום, דרושים כחומר גלם יהלומים גולמיים (משאב טבע), דרושות מכונות לחיתוך, עיבוד וליטוש שלהם (הון), דרושים עובדים מיומנים וזמן עבודה (משאבים), ונדרש לשלב את כל אלה באמצעות עבודה (עבודה).
בידי אדם כמו גם בידי החברה בכללותה יש כמות מוגבלת של הון, עבודה וחומרי גלם.
הם יכולים להשתמש בהם כדי לייצר מוצרים שונים.
עקומת התמורה מייצגת את אפשרויות הייצור היעילות השונות, בעולם פשוט שבו יש שני מוצרים בלבד.
ייצור יעיל משמעותו כי לא ניתן להגדיל את הכמות המיוצרת ממוצר אחד מבלי לוותר על כמות כלשהי מהמוצר השני.
השיפוע של העקומה בכל נקודה מבטא את עלותה האלטרנטיבית של יחידה מהמוצר האחד במונחי המוצר האחר.
עלות זו היא העלות אלטרנטיבית של המוצר: הכמות עליה נצטרך לוותר ממוצר אחד כדי שנוכל לייצר יחידה אחת נוספת מהמוצר השני.
מאחר שישנם אנשים הזקוקים למוצרים שאינם מייצרים בעצמם, מתקיים מסחר, כלומר קשרים בין אנשים למטרת חליפין.
קשרי המסחר יכולים להתקיים בחליפין ישירים או סחר חליפין, בהם אנשים מעבירים זה לזה מוצר תמורת מוצר אחר.
לעיתים קרובות, מבוצע הסחר תוך שימוש במטבע—מוצר ביניים בעל ערך מוסכם.
מחיר הנקוב בכסף מייצג את מחיר המוצר במונחי מצרף של כל המוצרים האחרים.
בכלכלות מורכבות יותר, ישנם אנשים שהתמחותם בתיווך בין יצרנים לבין צרכנים באמצעות השוק.
מקובל להבחין בין סחר פנים, מסחר בין פרטים המשתייכים לאותו משק או לאותה מדינה, לסחר חוץ המתבצע בין המשק לבין משקים אחרים.
תוצאה חשובה, פרי ניתוחו הכלכלי של דייוויד ריקארדו היא שסחר חוץ מיטיב עם כל המשתתפים בו, בכך שהוא מאפשר להם להרחיב את עקומת התמורה שלהם ולהשיג רווחה גבוהה יותר משהיו יכולים בכוחות עצמם.
מושג מרכזי נוסף בכלכלה הוא המשק: מערכת כלכלית שבה פרטים רבים, הקשורה או מיוחסת לאותם פרטים כקבוצה ונמצאת בבעלותם.
ישנם סוגים רבים של משקים, שונים בגודלם ובאופיים, המאופיינים בהתייחסות שונה לתחרות, מידת התחרותיות בהם, חלוקת התפקידים, עושרו או עוניו של המשק, מידת פתיחותו של המשק למשקים אחרים, וכן הלאה.
המשקים הכלכליים הפשוטים ביותר הם משקים שכל חבריהם עוסקים בייצור מוצרים אותם יצרכו בעצמם באופן בלבדי.
סיפורו של דניאל דפו רובינזון קרוזו משמש בשיח הכלכלני כמשל למשק פשוט כזה.
משקים פשוטים הם אוטרקיים, כלומר, הם חיים על אמצעיהם הם וסגורים בפני שווקים אחרים.
במשקים פשוטים, לרוב כל יצרן הוא גם צרכן; כל היצרנים-צרכנים עוסקים גם בניהול וגם בחישובים הנוגעים לעלות הכרוכה (מבחינת מאמץ) בייצור מוצר.
במשקים מורכבים יותר נוצרת חלוקת עבודה: חלק מן האנשים מתמחים בעשיית דברים מסוימים, ואילו חלק אחר של האנשים מתמחה בעשיית דברים אחרים.
פעולתם של האנשים השונים, לבד או במשולב, מביאה לייצור מוצרים.
לדוגמה, כדי ליצור בגד צמר שישמש כסות בחורף, יכולה העבודה להתפצל בין רועה הדואג לכבשים ולתזונתן, גוזז צמר הגוזז את צמרן של הכבשים, אנשים הכובשים את הצמר לסיבים וכאלו האורגים מן הצמר את הבגד.
קיום חלוקת עבודה הוא המבחין העיקרי בין משקים פשוטים למשקים מורכבים.
משקים בהם ישנה חלוקת עבודה אינם אוטרקיים לחלוטין, בדרך כלל.
חלוקת העבודה דורשת התמחות, ולכן יש רווח ניכר ביצירת קשר עם אנשים המתמחים בעבודות מסוימות, כדי לבצע החלפה של מוצרים מסוג אחד במוצרים מסוג אחר.
השוק הוא המקום בו נפגשים הקונים והמוכרים של סחורות ושירותים כדי לסחור בהן, בין אם מדובר במקום במובן המילולי או לא.
מחירן של הסחורות נקבע בשוק בהתאם להיצע וביקוש: בכל רמת מחיר מעוניינים היצרנים למכור כמות מסוימת הנגזרת ממבנה העלויות של תהליך הייצור, דהיינו מחירם של גורמי הייצור וחומרי הגלם (זוהי "פונקציית ההיצע"), ואילו הצרכנים מעוניינים בכמות אחרת הנגזרת מה"תועלת" שהם מפיקים מהמוצר וממוצרים אחרים ("פונקציית הביקוש").
באופן גס ניתן לומר כי פונקציית ההיצע תהיה בדרך כלל פונקציה "עולה" - כלומר, היצרנים ייצרו ויציעו כמות גדולה יותר מן המוצר ככל שהמחיר גבוה יותר.
פונקציית הביקוש, לעומת זאת, היא בדרך כלל פונקציה "יורדת" - כלומר, הצרכנים ידרשו כמות קטנה יותר מן המוצר ככל שעולה מחירו.
הכלכלה הנאו-קלאסית גורסת שהשוק יגיע לשיווי משקל ומחיר הסחורה בשוק יהיה המחיר בו הכמות המבוקשת תהיה זהה לזו המיוצרת.
ההגיון העומד מאחורי שיווי משקל זה, הוא שברמת מחיר גבוהה ממנו ישרור מצב של "עודף היצע" - הכמות המוצעת גדולה מהכמות המבוקשת, דבר שיגרור הורדת מחיר מצד היצרנים שנותרו עם עודפי סחורה.
באופן דומה, במחיר הנמוך ממחיר שיווי משקל ישרור מצב של "עודף ביקוש" - הכמות המבוקשת עולה על זו המוצעת, מצב שיוביל צרכנים לעוט על הסחורה המועטה המוצעת ולהציע עליה מחיר גבוה יותר.
תהליכים אלה ייפסקו רק לכשיגיע השוק למצב של שיווי משקל, והשוק יתייצב ברמת מחיר מסוימת בה הכמות המבוקשת שווה לכמות המוצעת.
במערכת כלכלית מציאותית קיימים שווקים רבים המקיימים ביניהם יחסי גומלין.
הצרכן בשוק העבודה הוא המפעל המבקש עובדים ומתפקד כיצרן בשוק המוצר.
הצרכן בשוק המוצר האחד הוא גם צרכן בשוקי מוצר אחרים וגם "יצרן" המציע את זמנו בשוק העבודה.
ישנם חילוקי דעות בין כלכלנים אם הליכי הדגם של היצע וביקוש אכן חותרים להגעה לנקודת "שיווי משקל" שבה הביקוש וההיצע מאוזנים, או שהשוק נמצא בתהליך של הפרה מתמדת של שיווי משקל או אפילו של אי שיווי משקל כחלק ממבנה השוק.
המחקר הכלכלי מתחלק באופן גס לשניים:
מיקרו-כלכלה עוסקת בבעיות של יצרנים בודדים, שווקים בודדים וצרכנים בודדים.
מקרו-כלכלה עוסקת באופן מצרפי במשק כולו.
לדוגמה: במקום לבחון את ההיצע והביקוש בשוק מסוים היא מתמקדת בסך התוצר של המשק כולו.
במקום לבחון את מחירו של מוצר מסוים היא תבחן את רמת המחירים הכללית במשק.
החלוקה הדואלית הזו אינה חד משמעית: מחקר כלכלי בתחומים רבים אינו נופל כולו תחת הענף המיקרוכלכלי או המקרוכלכלי.
יתרה מזאת, כל תאוריה מקרוכלכלית טובה זקוקה ליסודות מיקרוכלכליים איתנים, שכן תוצרתם של השווקים המצטרפים לכדי התוצר המצרפי המקרוכלכלי היא מטבעה מיקרוכלכלית.
חיסכון הוא ויתור על שימוש במשאב בהווה לצורך שימוש עתידי במשאב בעתיד.
המחקר המקרו-כלכלי מחלק את החיסכון משק לשלושה מקורות: הפרטים (המגזר האישי), החברות (המגזר העסקי) והממשלה (המגזר הציבורי).
לפרטים השונים בחברה יש הכנסה ממספר מקורות: שכר עבודה, רנטה, שהיא התשלום שהם מקבלים עבור שימוש בהון שבבעלותם ועוד.
החלק מהכנסתם אשר בו הם משתמשים במשך תקופה מסוימת כדי לקנות מוצרים ושירותים נקרא הצריכה שלהם בתקופה זו.
יתרת הכנסתם שלא הוציאו בתקופה היא החיסכון האישי.
החברות חוסכות כאשר אינן מחלקות את רווחיהן לבעלים, וזהו החיסכון העסקי.
הכנסות הממשלה בניכוי הוצאותיה יוצרות את החיסכון הציבורי.
סך החיסכון במשק הוא סכום החיסכון האישי, החיסכון העסקי והחיסכון הציבורי.
השקעה היא הקצאת משאבים בהווה לצורך הגדלת כושר הייצור, כלומר שימוש בהון ליצירה או לרכישה של הון נוסף, ולכן המחקר המקרו-כלכלי מייחס את ההשקעה בדרך כלל לחברות.
השימוש היומיומי המוכר לנו במילה השקעה כדי לתאר את פעולתו של פרט שקנה נייר ערך או הפקיד כסף בבנק הוא טעות נפוצה.
חברה יכולה לבצע השקעה באמצעות ההון העצמי שלה או נטילת הלוואה, שהיא למעשה שימוש בהון של בעלים אחרים, שהם למעשה החוסכים במשק.
כלומר לצורך ביצוע השקעה נדרש חיסכון, בין אם של החברה או לאו.
לפיכך במחקר המקרו-כלכלי קיימת זהות בין סך החיסכון במשק בתקופה לסך ההשקעות במשק באותה התקופה.
כאשר מתקיים מסחר בינלאומי, המחקר המקרו-כלכלי מתייחס לעודף הייצוא (ייצוא בניכוי ייבוא) כאל חיסכון של המשק (המכירות בשוק הבינלאומי גבוהות מהרכישות בשוק הבינלאומי), כך שסך ההשקעה במשק הוא סך החיסכון במשק ועודף הייצוא.
כדי לייצג את המשתנים הרבים המרכיבים את העולם הכלכלי או היבט מסוים שלו, בונה החוקר מודל כלכלי המתאר הפשטה או קירוב של המציאות בצורה של כללים או משוואות השולטות על התנהגותם של שחקנים בשוק.
ככל תאוריה מדעית המודל נבחן במידה שבה הוא מסביר תופעות הנצפות במציאות ובתחזיות הניתנות לאימות שהוא מספק.
מודל כלכלי יתייחס למשתנים אקסוגניים או חיצוניים למודל, שכל שינוי בהם משנה את תוצאותיו אך אינו מתואר על ידו, ולמשתנים אנדוגניים, שאת טיב השינויים בהם המודל מסביר בעצמו על ידי תלות במשתנים אחרים הכלולים במודל.
התחום של אמידה כמותית של מודלים כלכליים ומשתנים כלכליים נקרא אקונומטריקה.
דוגמה למודל מרכזי בכלכלה הוא מודל IS-LM המקשר בין ריבית, היצע הכסף, תעסוקה, הכנסה לאומית ומשתנים מקרוכלכליים נוספים ברוח הכלכלה הקיינסיאנית.
ביסוד ההחלטות הכלכליות שאנו מקבלים עומד הגודל השולי או ההשפעה השולית של שינוי בן יחידה אחת במשתנה אחד על משתנה אחר.
המונח המתמטי המקביל הוא הנגזרת הנקודתית.
המושגים השוליים המשמעותיים ביותר הם התועלת השולית שמפיק הצרכן מיחידה נוספת של מוצר והעלות השולית ליצרן של ייצור היחידה הנוספת.
הכלל בכלכלה הוא שהתועלת השולית מהמצרך יורדת כפונקציה של הכמות הנצרכת ואילו העלות השולית לייצורו עולה.
לדוגמה, נניח שבשוק מציע רוכל מים עשרה ליטרים של מים למכירה.
צרכן כלשהו בשוק מעוניין לרכוש מים.
בליטר הראשון הוא מתכוון להרוות את צמאונו, בליטר השני, להרוות את צמאונו של סוסו, בשלישי, לשטוף את פניו ולהתרענן, ברביעי לנקות את עגלתו ובחמישי להשקות את הפרחים בביתו.
התועלת השולית שלו ממים יורדת.
מצד שני ליצרן יש באר אחת קרובה שמספקת לו ליטר אחד של מים למכירה ובאר נוספת רחוקה שממנה יוכל להפיק כמות נוספת.
העלות השולית של ייצור המים עולה עבורו.
הכמות של המוצר בשוק תהיה זו שבה העלות השולית של האחד שווה לתועלת השולית של האחר.
מעבר לנקודה זו לא כדאי לצרכן לשלם ליצרן את עלות היחידה הנוספת משום שהוא מפיק ממנה פחות תועלת.
המחיר בשוק יהיה שווה לאותה עלות שולית גם כן.
כלכלות מתקדמות משתמשות בכסף כאמור כדי לייצג את ערכם של כלל הסחורות והשירותים במשק.
לכסף יש ערך-זמן והוא נקרא ריבית.
עובדה היא שלאורך ההיסטוריה אנשים משלמים לבעלי ממון ריבית תמורת הזכות לקבלו במועד נתון ולהחזירו במועד מאוחר יותר.
ההסברים הכלכליים לכך שהם משלמים אותה הם:
העדפת זמן - הלווה מפיק רווחה גבוהה יותר משקל היום מאשר משקל מחר.
הכסף יכול לשמש לרכישת הון לפעילות יצרנית ולרכישת נכסים מניבים אחרים.
בגלל ההשפעה המקרוכלכלית הרבה שיש לשער הריבית על השקעות וצריכה במשק היא נשלטת ברוב המדינות על ידי הממשלה או על ידי בנק מרכזי הפועל מטעמה.
השליטה בגובה הריבית על ידי הממשלה משמעותה גובה הריבית שהממשלה מוכנה לשלם כדי לקבל כסף.
לדוגמה, אם ממשלה מנפיקה איגרת חוב לעשר שנים בריבית של 5 אחוז, משמעות הדבר היא שקונה שירכוש אגרות כאלו באלף שקל, ייהנה מריבית של 5 אחוז לשנה על האיגרות שרכש, עם הגיע מועד הפדיון של האיגרת (כלומר, המועד בו הממשלה משלמת למלווה את סכום ההלוואה בתוספת ריבית).
על פי התאוריה, בימים רגילים אמורה הממשלה (גם באמצעות הבנק המרכזי) לפעול כדי לקבוע את הריבית בגובה המכונה "טבעי".
כלומר בגובה שניתן להניח שאליו הייתה מגיעה לולא התערבה הממשלה.
בעתות משבר, היא אמורה להעלות או להוריד את גובה הריבית כדי להשיג מטרות כלכליות כמו עידוד הצמיחה במשק או ריסון אינפלציה.
מבקרי התערבות הממשלה טוענים כי בהיעדר שוק אשראי חופשי אין כל דרך לדעת מה הגובה "הטבעי" של הריבית, כך שבמקרה הטוב הממשלה מגששת באפלה, ובמקרה הרע היא פועלת מאינטרסים צרים.
כך למשל הממשלה עשויה לשמור על ריבית נמוכה כדי לעודד את הציבור לצרוך, מה שיגרום לעלייה במצב הרוח הציבורי, ובסופו של דבר ייתרגם לתמיכה פוליטית בממשלה המכהנת.
מדינות בנות זמננו מאורגנות ומנוהלות על ידי ממשלות.
תפקידו של השלטון במדינות דמוקרטיות ובמדינות לא דמוקרטיות היא עניין שנוי במחלוקת לאורך ההיסטוריה האנושית ובמיוחד עם עלייתה של ההגות הליברלית.
בעקבות ההגות הליבראלית יש הרואים בממשלה ישות המספקת לאזרחיה שירותים כגון ביטחון ואכיפת חוקים (ובכלל זה זכויות קניין).
אך ישנן גם עמדות אחרות שאינן רואות בממשלה רק שחקן כלכלי בתוך השוק, אלא גורם משמעותי היוצר את השוק ומכונן אותו.
שאלה חשובה בכלכלה ציבורית היא איזה מוצר צריך להיות מסופק על ידי ממשלה ואיזה לא.
על פי גישה זו על הממשלה לנהל תקציב בו ירשמו ההכנסות שלה וההוצאות.
על פי גישה זו את הכנסותיה שואבת הממשלה ממסים—תשלומים הנגבים מאזרחי המדינה על פי הכנסתם (כמו "מס הכנסה"), על פי צריכתם (כמו "מס ערך מוסף"), על פי ערך נכסיהם (כמו "מס רכוש"), או על פי סכום קבוע שאינו תלוי באף אחד מאלה ("מס גולגולת").
כמו כן לווה הממשלה כספים בשוק המקומי או בחו"ל.
כאשר גובה הכנסותיה של הממשלה מתשלומי המיסים של אזרחיה אינו מגיע לגובה ההוצאות שלה, נוצר מצב המכונה גרעון תקציבי או גירעון בתקציב השוטף.
הממשלה צריכה לממן את הגירעון הזה.
לעיתים, היא מבצעת זאת באמצעות הגברת נטל המס נטילת הלוואות או הדפסת כסף.
סך כל ההלוואות שהממשלה נוטלת מכונה חוב לאומי והוא מחולק ל"חוב פנימי" (כלומר, הלוואות שנוטלת הממשלה מאזרחיה) ו"חוב חיצוני" (כלומר, הלוואות שנוטלת הממשלה מגורמים מחוץ לארץ).
סוגיית מקומה של הממשלה בשוק היא שאלה מרכזית בכלכלה.
מידת התערבותם הרצויה בשווקים ובפעילות הכלכלית היא נושא הנתון במחלוקת תמידית בין הימין הכלכלי התומך בממשלה מינימלית, בנטל מס נמוך ובשווקים חופשיים ככל האפשר, לבין השמאל הכלכלי התומך בממשלה גדולה הגובה מאזרחיה מיסים פרוגרסיביים (התלויים בגודל ההכנסה או הרכוש) ומספקת להם שירותים רבים, כגון חינוך ובריאות.
על פי הגישות האחרות, השוק משוקע בתוך הפעילות הממשלתית והיא זו שמכוננת אותו ומאפשרת לו להתקיים, ולכן ההפרדה בין הממשלה לבין השוק הפרטי עשויה להחשב מלאכותית בהבטים רבים.
שאלה נוספת היא סוגיית תכנון השוק.
גישות קפיטליסטיות נבדלות במידת התכנון המרכזי שהן מציעות.
ישנן הדוגלות בהקפדה על זכויות קניין וכלכלה מבוזרת כמעט בכל תחומי החיים, וטוענות כי תכנון מרכזי הוא פגיעה בערכים אלה.
גישות קפיטליסטיות אחרות מבקשות להתערב בשוק רק במידה הנדרשת לטיפול בכשלי שוק או במשברים פיננסיים.
גם בתוך הסוציאליזם ישנם חילוקי דעות בשאלה זו.
ברית המועצות, בה התקיים שלטון קומוניסטי-ריכוזי ששלט על השוק באופן מוחלט, מדינות אחרות מאפשרות תכנון כלכלי מרכזי, אך לא באופן מלא.
הנחות יסוד של הניתוח הכלכלי
חוקר העוסק בכלכלה מניח בדרך כלל כמה הנחות יסוד בעבודתו.
אין פירוש הדבר שההנחות מתקיימות תמיד: לעיתים הן מתקיימות באופן מקורב בלבד או לא מתקיימות כלל.
כלכלנים רבים בוחנים את ההנחות ורואים כיצד משתנה מודל כלכלי כשמסירים הנחה מסוימת.
עם זאת, בדרך כלל ההנחות מפשטות את הניתוח הכלכלי המורכב מטבעו ומאפשרות להגיע למסקנות משמעותיות ממודל בסיסי.
מודל זה מהווה מכאן ואילך נקודת מוצא וקנה מידה להשוואה עם תוצאותיהם של מודלים מורכבים ומציאותיים יותר.
הנחת יסוד של כל דיון כלכלי היא זכות הקניין משום שאיש לא יטרח לייצר מוצר בלא ערובה שיוכל ליהנות ממנו.
האופן שבו משטר מגדיר זכויות קניין ומגן עליהן משפיע על הכלכלה תחת משטר זה במידה רבה.
שינוי בזכות הקניין, כגון שלילת העבדות כזכות לקניין על אדם אחר, הוא תמיד בעל השלכות כלכליות מרחיקות לכת.
חברה המעניקה לכהני דת זכויות על משאבים מסוימים משנה את חלוקת הרווחה הכלכלית בין הפרטים.
בחברות מודרניות, הבעלות מעוגנת בחוקים העוסקים בזכות הקניין ובנורמות חברתיות ואתיות, כשנקבעות לה מגבלות שונות.
החוקים מגדירים את מגבלות השימוש באמצעי ייצור, כמו באיסור על שימוש בקניין כדי לפגוע בקניינו של אדם אחר (גנבה), אופן הורשת נכסים, חוקים המבטיחים זכויות יוצרים, ועוד.
בכלכלה נהוג להניח כנקודת מוצא שאנשים מתנהגים באופן רציונלי: שהם מקבלים את ההחלטות שמביאות למקסימום את רווחתם ושאינם מתרשלים או מתעצלים לקבל את החלטותיהם הכלכליות.
המחקר הכלכלי המודרני מספק מודלים מציאותיים יותר המסירים הנחה זו או מחלישים אותה, כגון אלו של דניאל כהנמן, אשר היה מחלוצי הכלכלה ההתנהגותית אולם על פי רוב ניתוח כלכלי שאינו עוסק במפורש באי-רציונליות כולל את הנחת הרציונליות.
אטומיות - ישנו מספר רב של יצרנים וצרכנים וכל אחד מהם אינו גדול מספיק כדי להשפיע על מחיר השוק.
הומוגניות - מוצריהם של כל היצרנים בשוק זהים ותחליפיים לחלוטין.
מידע מושלם - לכל השחקנים בשוק יש את כל המידע על פעולות האחרים, לרבות המחיר השורר בשוק.
גישה חופשית - אין חסמי כניסה לשוק המונעים מיצרנים להיכנס ולצאת ממנו בחופשיות.
בכלל זה ניידות מושלמת של אמצעי הייצור והצרכנים.
תאוריה כלכלית נקראת פוזיטיבית אם היא מגבילה את עצמה לתיאור המציאות כפי שהיא.
לעומתה, תאוריה נורמטיבית שופטת מה טוב ורע במציאות כלכלית וכיצד יש לשנות אותה.
מחקר שמגלה מה הגורמים לאי שוויון כלכלי ולעוני הוא בגדר פוזיטיבי אבל הקביעה כי ממשלות צריכות לנקוט צעדים כדי לצמצמם (כגון מיסוי פרוגרסיבי או סובסידיות) היא נורמטיבית.
ישנן הגדרות שונות וסותרות ביחס לתחום החקר שאליו שייכת הכלכלה ואמצעי החקר הצריכים לשמש בה.
לפי הגדרה מקובלת אחת, כפי שגורס למשל מילטון פרידמן, הכלכלה היא מדע מדויק המעלה היפותזות, בודק אותן באמצעות מודלים ונוסחאות מתמטיות וסטטיסטיות המכילים מספר מוגבל של משתנים מדידים, מקיים תצפיות ומדידות, ומגיע למסקנות פוזיטיביות ביחס לקשרים שעל בסיס חומרי בין בני אדם.
הכלים המשמשים את החוקרים על-פי גישה זו הם בעיקר מודלים מתמטיים שונים, המנסים לגלות ולקבוע חוקיות מסוימת בפעולתה של מערכת כלכלית, כשלצורך הגעה למסקנות נעשה שימוש במדידות מדויקות של הצטברות של פעולות, המנותחות באמצעים סטטיסטיים, על פי יחסן למודלים המתמטיים.
מגישה זו נגזר באופן הכרחי צמצום שדה החקר בתחום הכלכלה רק למשתנים שניתן לכמת ולמדוד, ומאידך, יש טענה חזקה מצד החוקרים בגישה זו לרמה גבוהה של דיוק מדעי במסקנות החקר, עד כדי כך שניתן להעלות המלצות לקובעי מדיניות בנוגע לפעולות כלכליות רבות.
מאידך, צמצום שדה החקר גוזר גם נייטרליות, לפחות לכאורה, בנוגע לערכיות ההכרעות.
הכלכלה המדעית אינה יכולה לומר אם צעד מסוים מועיל או מזיק לחברה, נכון או לא נכון מבחינה פוליטית: היא יכולה רק לטעון כי צעד מסוים מועיל לצמיחה כלכלית או מזיק לה, מעודד או מדכא אינפלציה, וכדומה.
במילים אחרות: הכלכלה כמדע מדויק היא פוזיטיבית בהכרח, כמו מתמטיקה או פיזיקה.
תפישות עולם פוליטיות-כלכליות ככלכלת שוק או סוציאליזם הן נורמטיביות ואינן נכנסות תחת 'ההגדרה המדעית' של הכלכלה.
גישה אחרת לתחום חקר הכלכלה גורסת כי מספר המשתנים הכרוכים בפעולות כלכליות רב מדי ופעולתם צפויה פחות מדי מכדי שאפשר יהיה לבנות מודלים מתמטיים שייצגו בצורה נאמנה דיה את ההתרחשות הכלכלית בפועל.
כדי לבנות מודלים מתמטיים או סטטיסטיים שניתן להשתמש בהם, גורסת גישה זו, יש צורך בפישוט המציאות והסרת משתנים רבים ממנה, עד כדי כך שהמודל המתמטי חדל מלייצג התרחשות כלכלית ממשית ולכן ערכו המעשי מועט.
כראיה לכך, מוצגת הטענה שתחזיות כלכליות ידועות לשמצה בחוסר הצלחתן לקלוע למציאות.
עבור הדוגלים בגישה זו, כלכלה היא בעיקרה תחום של הגות ולמידה, בו מנסה החוקר להשים כללי-אב בסיסיים ביחס להתנהגות אנושית להתרחשויות כלכליות, תוך שימוש בכלים של לוגיקה, הגיון, היסקים והיקשים.
מטרת החוקר כאן היא לצאת מהנחות בסיס פשוטות יחסית ועל דרך ההגיון להגיע להבנת הכללים הרחבים יותר של התנהגות אנושית בתחום הכלכלי.
הגישה הרואה בכלכלה תחום חקר עיוני רווחה בעבר, בעיקר בימי התגבשותה של הכלכלה כתחום מובחן מתחומים כמו פוליטיקה או מדיניות.
זו הגישה המאפיינת את רוב הוגי הכלכלה הקלאסית, אסכולת הערך השולי ובימינו, האסכולה האוסטרית.
לעומתה, הגישה הרואה בכלכלה מדע מדויק התפתחה בשלהי המאה ה-19 והתפשטה בעולם החקר הכלכלי החל משנות ה-20 של המאה ה-20. לקראת סוף שנות ה-50 הפכה לגישה המובילה, וכיום היא הגישה הדומיננטית ומהווה ציר מרכזי בלימודי כלכלה.
רוב האסכולות המודרניות בכלכלה תואמות גישה זו לפחות במידה מסוימת.
חלק מענפי הידע הכלכלי, כמו אקונומטריקה או תורת המשחקים מבוססים על הנחה זו.
תפיסה שלישית, האופיינית למרקסיזם היא סינתזה של מחשבה עיונית-פילוסופית וניסיון להראות כי גם מחקר אמפירי מאשש את מסקנותיה.
כלכלה כזו עוסקת בעיקר בהתפתחות ההיסטורית, החברתית והפוליטית של היחסים הכלכליים.
ישנם מבקרים חריפים יותר של הכלכלה הטוענים כי המחקר הכלכלי משמש כהצדקה לשימור הסדר הקיים, וכי הכלכלנים אינם יכולים ואינם צריכים לקבוע כיצד יש לחלק משאבים בין בני האדם, וסוגיה זו שמורה לתחום הפוליטי.
אתיקה אינה כוללת בתוכה רק ציות מוחלט לחוק, אלא גם את המעשה הראוי מבחינה מוסרית וחברתית.
למודעות לאתיקה (כלומר מוסר ושמירה על החוק) חשיבות עליונה בהתנהלות כלכלית בריאה.
מודעות נמוכה לאתיקה בכלכלה ובעסקים תפגע בכלכלה על ידי שחיתויות, גזל, ועבירות על פי דיני העונשין כגון שימוש במידע פנים, הסתרת מידע מהותי מבעלי עניין, גנבת זכויות יוצרים, הרצת מניות, עבירה על חוקי ניירות ערך, פרסום מטעה, וכל עבירה על החוק שפוגעת בכלכלה.
עבירות צווארון לבן נחשבות לעבירות שפוגעות בכלכלה שמקורם בגזל.
קיימים רשויות שתפקידם למנוע עבירות כלכליות כגון רשות המיסים, הרשות לניירות ערך, הרשות להגבלים עסקיים, הרשות להגנת הצרכן.
חברה אנושית שתשמור על רמה אתית גבוה באופן טבעי תהיה כלכלה בריאה ויעילה יותר לעומת חברה אנושית שלא תשמור על רמה אתית מה שיכול לגרום לפגיעה בכלכלה.
בעשורים האחרונים המחקר על אושר התקשר לכלכלה.
רק בשנות התשעים של המאה הקודמת התחילו כלכלנים לתרגם ניתוחים המבוססים על התנסות של הדברים שקובעים את תחושת האושר בארצות שונות ובתקופות שונות.
המחקרים האלה הדגימו משתנים חברתיים-כלכליים שמשפיעים על הרמה של האושר של האדם למשל הכנסה אישית, אי-שוויון בחלוקת ההכנסות, הרמות של בריאות הציבור והחינוך, דמוקרטיה, שחיתות ועוד.
מאז ראשית שנות העשרים של המאה העשרים, פיתחו כלכלנים מחדש את ההבנה שיש צורך להתייחס ולמדוד את איכותו ותועלתו של המגזר הציבורי לפי מידת האושר שהוא מייצר.
ולפיך התבססו בשיטות שלהם על היחסים בין גורמים כלכליים אובייקטיביים לבין נתונים על רווחת האזרחים.
ישנם כמה מרכיבים נוספים שאולי משפיעים על התרומה של הרגשת האושר של הצרכן.
ניתן למנות תמיכה חברתית, תוחלת חיים ובריאות, חופש הבחירה, נדיבות, מלחמה בשחיתות.
אם משקללים בכל הארצות את האושר האישי בתור פועל יוצא של תוצר מקומי גולמי (תמ"ג) לנפש, הרי התוצאות יהיו יציבות פחות בהשוואה לשקלול של גורמים אחרים, למשל חוסר שוויון.
על מנת לשקלל את מדד האושר בהיבט הכללי יש להוסיף עוד גורם– המשתנה של ההכנסות בחברה נתונה כפי שהיא נמדדת על-ידי מקדם ג'יני (בכלכלה-יחס המלמד על מידת השוויוניות בהתפלגות משתנה) .
עד לרמה מסוימת בתמ"ג לנפש, כל עלייה מאפשרת לרמה גבוהה יותר של אושר.
ככל שהתמ"ג לנפש גבוה יותר כך עולה האפשרות להשיג את הדברים הנחוצים הבסיסיים כמו מזון, ביגוד ומגורים וכך גם עולה תחושת הרווחה של הפרט.
גורמים אחרים כמו חינוך ואיכות חיים טובים, התייעלות התחבורה הציבורית ממשיכים להיות בעלי השפעה חיובית על רמת חיים גבוהה יותר ועל האושר.
איך מקדם ג'יני משפיע על האושר של כלל האוכלוסייה בכל ארץ?
ההנחה הבסיסית מראש היא שחוסר שוויון ברמה גבוהה מדי יכול להנמיך את האושר היות שרוב האנשים מקנאים באנשים אחרים כאשר הם משווים את ההכנסות שלהם להכנסות של העשירים ביותר, שהם מיעוט באוכלוסייה.
אין ספק שחוסר שוויון בתור גורם מסביר של אושר יכול בדרך כלל להוביל לערפול בתוצאות של מדד האושר.
ולכן לחוסר שוויון כפי שהוא נמדד במדד ג'יני יש השפעה רבה על מדד האושר בארצות שונות.
כלכלה נאו-קלאסית הוא שם שניתן לקבוצה של אסכולות בתחום הכלכלה, שהבדלים רבים ביניהן, אך משותפת להן ראיית הכלכלה כשדה בו פועלים שחקנים רציונליים אך ורק או בעיקר להשגת תועלת ורווח מרביים, בתנאים הנשלטים על ידי ביקוש והיצע והניתנים לניתוח מדעי אמפירי מדויק.
הכלכלנים הנאו-קלאסיים מדגישים את חשיבות שיווי-המשקל בשוק, כשמצב של שיווי-משקל מושלם נחשב ל'פתרון' של רוב בעיות מקסום הרווח בפניהן ניצבים השחקנים בשוק.
את המונח "כלכלה נאו-קלאסית" טבע לראשונה הכלכלן האמריקני תורסטן ובלן.
על אף שהתאוריה הנאו-קלאסית מנוסחת בתנאים של שוק מושלם ותחרות משוכללת, נוסחה התאוריה הנאו-קלאסית מבחינה היסטורית בהתאם לשיטה המוניטרית ולהתפתחות המדינות המודרניות שאינם שוק מושלם עקב חסמים ביורוקרטיים.
החשיבה הכלכלית הקלאסית המקובלת, כפי שהתפתחה עד אמצע המאה התשע עשרה, ראתה במחירים (או ערך החליפין) של מוצרים פועל יוצא של העלויות המעורבות בייצורם (דבר הבא לידי ניסוח בתאוריית הערך של העבודה).
מנקודת מבטם של הוגים במסורת זו, כמו תומאס מלתוס, אדם סמית, דייוויד ריקרדו, ג'ון סטיוארט מיל או קרל מרקס, העלויות של הגורמים השונים העוסקים בייצור: ממעבדי חומר הגלם וכלה בפועל המייצר אותם, היו אמורות להתגלם בערך החליפין (כלומר, המחיר) של המוצר.
גישה זו, הרואה בעלויות הייצור את חזות הכול, הייתה כרוכה לפי עיני הכלכלנים הנאו-קלאסיים בבעיות.
הראשונה שבהן הייתה העובדה שהמחירים בשוק לא שיקפו בהכרח את ה"ערך" המבוסס על עלות.
אנשים היו מוכנים לשלם יותר עבור מוצרים שבעיניהם היו "שווים יותר".
היה ברור כי חסר דבר מה מהותי, שיוכל להסביר כיצד נקבע ערכו של דבר בלי להניח שערכו נובע באופן בלעדי מערך שהוטמע בו, בחומרים ובעבודה.
"מהפכת התועלת השולית" או המהפכה הנאו-קלאסית סיפקה פתרון ראשוני לבעיה.
חיבוריהם של ויליאם סטנלי ג'בונס ב"תאוריה של כלכלה פוליטית" (1871), לאון ואלרה ב"אלמנטים של כלכלה טהורה" (1874) וקרל מנגר ב"עקרונות הכלכלה" (1871) הציעו מנגנון חדש להתייחסות לאופן שבו נוצרים מחירים והאופן שבו אנשים מתקשרים זה עם זה בשוק: על בסיס התועלת (או אי התועלת) השולית.
לטענתם, אנשים עורכים החלטות בשוק על פי התועלת או סיפוק הצורך שהם מקווים להשיג באמצעות רכישה או מכירה של מוצרים.
מחירו של מוצר, נקבע על פי התועלת השולית ביותר אותה ניתן או שעליה יש לוותר במסגרת האמצעים העומדים לרשותו של הצרכן.
לדוגמה, אם לאיכר חמישה שקי גרעינים, בהם הוא מבקש לספק צרכים כמו מזונו הוא, מזון סוסו, וכן הלאה עד לשק החמישי, שבו הוא מתכוון להאכיל את להקת התוכיים שלו, ערך כל השקים כערך המיוחס על ידי האיכר להאכלת התוכיים.
מהפכת התועלת השולית העמידה את הכלכלה על ראשה.
על פי התפישה הקלאסית, עלויות הייצור עומדות במוקד תשומת הלב, כאשר הביקוש מוקש בעקיפין על פי ההיצע.
על פי התורה החדשה, ההיצע או הייצור הוא זה הנובע ומוקש בעקיפין מהביקוש.
בין השלושה היו חילוקי דעות עקרוניים, שהתבטאו אחר כך בהתפצלות של האסכולה השולית למספר אסכולות משנה של כלכלה נאו-קלאסית, וליצירת האסכולה האוסטרית, שגישתה שונה במידה משמעותית מזו של האסכולה הנאו-קלאסית.
הוויכוח נסב בעיקר סביב שלוש נקודות: