tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קריית מוריה היא מרכז חינוכי של המחלקה לחינוך של הסוכנות היהודית.
היא נחנכה ב-1972, חמש שנים לאחר מלחמת ששת הימים, כחלק מאכלוס "השטח המפורז".
המבנה הוותיק ביותר בקריה (הסמוך לכניסה), היה הקולג' הערבי בימי המנדט הבריטי.
הקריה מספקת חדרי לינה לכ-400 איש, כיתות לימוד ואולמי הרצאות.
כן פועלים בה מכונים וגופים שונים, כמו מחלקות שונות של הסוכנות היהודית; המרכז האקדמי שלם, ועוד.
המתחם המכונה "צפון תלפיות" שוכן, כעולה משמו, צפונית לשכונה הוותיקה, לאורך קו הרכס המשתפל לנחל קדרון ושכונת אבו תור, בסמוך למנזר סנט קלר.
הקרקע, בת כחמישים דונם, נקנתה מהטמפלרים ומכמה סוחרי קרקעות כבר ב-1921, אך בנייתה התקדמה בעצלתיים.
בשנת 1936 עמדו בה שמונה בתים בלבד, ואז פסקה הבנייה לחלוטין בעקבות מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, בהן נרצח חוקר אסלאם בשם לוי ביליג, באחד מבתי השכונה.
בשנות ה-50 נפתחה במקום פנימייה לנערים, שפעלה בשניים מתוך שמונת הבתים הנטושים במסגרת עליית הנוער, אך לאחר זמן קצר נסגרה אף היא.
הסיבה העיקרית לכישלונה של צפון תלפיות הייתה ריחוקה משכונת תלפיות, וניתוקה ממנה, עקב הימצאותם של אדמות הקדש בין השכונות, שלא אפשרו את השלמת רצף הבנייה בין השכונות.
לאחר מלחמת ששת הימים הייתה עדנה לצפון תלפיות.
כמה בעלי אמצעים בנו על קרקעותיה בתים גדולים הצופים אל נוף מדבר יהודה, לאורכו של רחוב כספי (על שמו של מרדכי כספי, ממקימי השכונה), שהפך להיות מהיפים שברחובות העיר.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20 הולכות ונבנות סביבותיו של רחוב כספי במבני מגורים מפוארים, לאורך רחוב לופו ורחוב חנוך אלבק.
מתחם צפון תלפיות כולו, על שלושת רחובותיו, מכונה כיום "כספי".
בשנות ה-50 התפתחה ממערב לתלפיות "מעברת תלפיות", שנועדה לספק דיור זמני לעולים שהגיעו בגל העלייה הגדול שלאחר קום המדינה.
במעברה זו התגוררו כשמונת אלפים עולים בצפיפות נוראה ובתנאים קשים.
במשך שנים ארוכות נבנו עבור העולים שיכונים, שנפרשו בין דרך חברון לדרך בית לחם.
שיכונים אלו קיימים עד היום, וחלקם הגדול שותף בפרויקט שיקום שכונות, המאפשר את הגדלת הדירות הקטנות ואת שיפור חזותן.
הר חומה הוא שמה העממי של שכונת "חומת שמואל", השוכנת דרומית לירושלים סמוך לקיבוץ רמת רחל.
היא נקראה על שמו של שמואל מאיר, חבר מועצת העיר, שנהרג בתאונת דרכים.
השם "חומה" מתייחס לגדר צאן שעיטרה בעבר את הגבעה, ונראתה לילדי רמת רחל כחומה, עד כי הגבעה נקראה בשם "גבעת חומה".
למרות מיקומה המרוחק, החורג מתחומה המוניציפלי של העיר, הר חומה נחשבת שכונה ירושלמית.
תְּלָמִים הוא מושב קהילתי דתי השוכן במישור החוף הדרומי בין הערים שדרות וקריית גת.
המושב נמצא בתחומי המועצה האזורית לכיש ומהווה את היישוב המערבי ביותר בה.
המושב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים מהאי ג'רבה שבתוניסיה על אדמות הכפר הערבי בריר, שנחרב במהלך מלחמת העצמאות.
שם היישוב לקוח מפסוק ב: .
תלמים הוא יישוב דתי והוא כולל מוסדות חינוך דתי המשרתים את כלל תושבי האזור, כגון בית הספר היסודי "הרב קוק".
הרב הראשון של המושב היה הרב ניסים טרבלסי שהגיע גם הוא מהאי ג'רבה שבתוניסיה.
היה שוחט, מוהל ומנהיג רוחני.
כיהן בתפקידו כרב המושב במשך כ-50 שנה.
במהלך השנים המושב התפתח ונבנו מספר הרחבות.
היום הוא כולל קרוב ל-900 תושבים.
במושב מספר בתי כנסת וגם ישיבה של הרב ניר בן ארצי.
המושב כולל צרכניה, מועדון פיס, בתי כנסת, מקווה, מרפאה, בית ספר ממלכתי דתי, גן ילדים, מעון
תלסמיה היא מחלה תורשתית אוטוזומלית רצסיבית של תאי הדם האדומים.
הפגם הגנטי גורם לשיעור מופחת של ייצור שרשרות ההמוגלובין (הפגם שקול להמוגלובינפתיה שהיא פגם מבני בשרשרת ההמוגלובין הגורם להעברת חמצן לא יציבה או לא נורמלית).
תאי הדם פגיעים מאוד לפציעה מכנית ומתים במהירות.
חולים רבים בתלסמיה מקבלים עירויי דם באופן קבוע (במרווח זמן של שבועיים עד שלושה שבועות) על מנת להתמודד עם המחלה ולשמור על אורח חיים בריא יותר במקום לחיות ללא טיפול; ניתן לבצע השתלת מח עצם אם התוצאה הראשית של העירוי – עלייה בכמות הברזל – מתחילה בעצמה להיות בעיה.
השתלת מח עצם דורשת התאמה מדויקת על מנת להימנע מדחייה ומסיבוכים נוספים.
הקישור הגאוגרפי של המחלה עם אגן הים התיכון היה אחראי לשם שניתן לה: תלסה (Thalassa) היא המילה ביוונית שמשמעותה ים, ומשמעותה של היימה (Haema) היא דם.
תלסמיה מתרחשת בכל האוכלוסיות והקבוצות האתניות, אולם שכיחותה משתנה בין אוכלוסיות שונות.
בדרך כלל, תלסמיות שכיחות באוכלוסיות שהתפתחו באקלימים טרופיים, היכן שמחלת המלריה שכיחה.
תלסמיות מקושרות במיוחד עם אפרו-אמריקאים, אנשים ממוצא מזרח-תיכוני, ואסייתים.
השכיחות המשוערת היא 16% באנשים מקפריסין, 3-14% בתאילנד, ו-3-8% באוכלוסיות מהודו, פקיסטן, בנגלדש וסין.
המחלה שכיחה גם בצאצאים של אנשים מאמריקה הלטינית, האיים הקריביים, ומדינות ים תיכוניות (לדוגמה, ספרד).
שכיחות נמוכה יותר דווחה מאנשים שחורים באפריקה (0.9%) וצפון אירופה (0.1%).
אצל הבדואים בדרום מדינת ישראל נמצא ריכוז גדול יחסית של לוקים במחלת התלסמיה.
מחקר שנעשה בשנים 2009-2008 השווה בין אוכלוסיית הבדואים המתגוררת בצפון ישראל לאלו המתגוררים בדרומה, ומצא כי אחוז הלוקים במחלה בין הבדואים הדרומיים גדול פי 3–4 מאחוז הלוקים במחלה בין הבדואים של צפון הארץ.
השערת המחקר, שדורשת אימות נוסף, היא שהסיבה לכך היא גנטית ונובעת מנישואי קרובים.
התלסמיות מסווגות בהתאם לסוג השרשרת של מולקולת ההמוגלובין שנפגעת.
ב-α תלסמיות, מושפע הייצור של שרשרת ה-α גלובין, בעוד שב-β תלסמיות מושפע הייצור של שרשרת ה-β גלובין.
תלסמיות גורמות לחוסר ב-α או β גלובין, בניגוד לאנמיה חרמשית שבה יש מוטציה נקודתית ב-β גלובין.
שרשראות β גלובין מקודדות על ידי גן יחיד הנמצא על כרומוזום 11; שרשראות α גלובין מקודדות על ידי שני גנים הנמצאים בתאחיזה על כרומוזום 16. באופן זה, באדם נורמלי עם שני עותקים של כל כרומוזום, ישנם שני אתרים המקודדים את שרשרת β, וארבעה אתרים המקודדים את שרשרת α.
למחיקה של אחד מאתרי α יש שכיחות גבוהה באנשים ממוצא אמריקני-אפריקני או אסייתי, מה שמגדיל את הסיכוי שלהם לפתח α תלסמיות.
Β תלסמיות נפוצות יותר באפרו-אמריקאים, אבל גם ביווניים ואיטלקיים.
אלפא תלסמיות כוללות את הגנים HBA1 ו-HBA2, המורשים בצורה מנדלית רצסיבית.
התלסמיה מקושרת גם לחסר בכרומוזום 16. α תלסמיות גורמות לירידה בייצור אלפא-גלובין, ולפיכך נוצרות פחות שרשרות אלפא-גלובין, מה שגורם לעודף בשרשרות β במבוגרים ולעודף בשרשרות γ בתינוקות.
עודף שרשרות ה-β יוצר טטראמרים לא יציבים (הנקראים המוגלובין H) שיש להם עקומות שחרור חמצן שאינן זהות לאלו של המוגלובין רגיל הבנוי משרשרות אלפא ובתא.
עקומות שחרור החמצן של ההמוגלובין ה"פגום" שונה בכך שהוא נוטה לקשור אליו את החמצן בצורה חזקה יותר וע"כ קשה יותר לשחרר את החמצן ממנו אל רקמות הגוף.
ישנם ארבעה אתרים גנטיים שעל פיהם מיוצר α גלובין, כאשר שניים מתוכם מגיעים מהאם ושניים מתוכם מגיעים מהאב.
ככל שיותר מהאתרים מוחסרים או מושפעים ממוטציה, כך יחמירו תסמיני המחלה:
אם כל ארבעת האתרים מושפעים, העובר לא יכול לחיות מחוץ לרחם ועשוי שלא לשרוד את ההריון: רוב העוברים מתים בלידה כתוצאה ממצב הנקרא הידרופס פטאליס, ואלו שנולדים בחיים מתים זמן קצר לאחר הלידה.
הם סובלים מבצקות חמורות ויש להם מעט המוגלובין במערכת הדם ההיקפית.
ההמוגלובין שכן נמצא הוא טטראמר γ מוחלט (ומכונה המוגלובין בארטס).
בדרך כלל, המצב הזה כולל הורשה הומוזיגוטית של תלסמיה אלפא, סוג 1.
אם שלושה אתרים מושפעים, נגרמת מחלת המוגלובין H.
בדם נמצאים שני המוגלובינים לא יציבים, המוגלובין בארטס (טטראמר γ) והמוגלובין H (טטראמר β).
לשני ההמוגלובינים הלא יציבים הללו יש זיקה גבוהה יותר לחמצן ביחס להמוגלובין רגיל, והתוצאה של זה היא העברת חמצן ירודה לרקמות.
נוצר מצב של אנמיה היפוכרומית מיקרוציטית עם תאי מטרה וגופיפי היינץ (משקעים של המוגלובין H) בכתמי דם (על זכוכית נושאת של מיקרוסקופ) היקפיים.
המחלה תופיע בילדות או בחיים הבוגרים המוקדמים, כאשר האנמיה והגדלת הטחול יתבלטו.
הסוג הזה הוא בדרך כלל תוצאה של הורשה הטרוזיגוטית של תלסמיה אלפא מסוג 1 ומסוג 2.
אם שני אתרים מושפעים, נגרמת תלסמיה אלפא מסוג 1. שני אתרי α מאפשרים אריתרופויזה כמעט נורמלית, למרות שיש קצת אנמיה היפוכרומית מיקרוציטית.
ישנה שכיחות גבוהה (בערך 30%) של חסר באחד משני אתרי α על הכרומוזומים של אנשים ממוצא אפריקני קרוב, ובכך, ההורשה של שני כרומוזומים כאלה איננה בלתי נפוצה.
ניתן להתבלבל בין המחלה בצורתה זו לבין אנמיה מחוסר ברזל ולטפל בה באופן שגוי עם ברזל.
אובחנו שתי צורות של תלסמיה אלפא מסוג 1. אחת כוללת מחיקת ציס של שני אתרי האלפא על אותו כרומוזום; השנייה כוללת מחיקת טראנס של אללים על כרומוזומים הומולוגיים (מספר 16).
אם רק אתר אחד מושפע, תיגרם תלסמיה אלפא קטנה או אלפא+ או תלסמיה אלפא מסוג 2 וההשפעות יהיו מזעריות.
שלושה אתרי α-גלובין מספיקים על מנת לאפשר ייצור המוגלובין נורמלי, ואין מצב של אנמיה או היפוכרומיה באנשים במצב הזה.
אנשים אלה נקראים נשאי תלסמיה α.
תלסמיות בטא (אנמיית קולי) נגרמות בעקבות מוטציות בגן HBB על כרומוזום 11, המורש גם כן בתורשה מנדלית רצסיבית.
ב-β תלסמיה, מתרחשת ירידה בייצור בטא-גלובין, הגורמת לייצור נמוך מהרגיל של שרשראות בטא-גלובין.
כתוצאה מכך יש רמה גבוהה של שרשראות α, אבל הן לא יוצרות טטראמרים: במקום זה, הן נקשרות לקרום התא של תאי דם אדומים וגורמות להם לנזקים.
בריכוזים גבוהים, לשרשראות יש נטייה ליצור משקעים רעילים.
חומרת הנזק תלויה בסוג המוטציה.
חלק מהמוטציות (βo) מונעות לחלוטין יצירה של שרשראות β; אחרות (β+) מאפשרות ייצור ברמה מסוימת של שרשרת β.
לאחרונה, כמות הולכת וגדלה של דיווחים טוענת שעד 5% מהמטופלים עם בטא-תלסמיות מייצרים המוגלובין עוברי (HbF), כאשר גם לשימוש בהידרוקסי-אוריאה יש נטייה להגדיל את הייצור של HbF.
אולם, המנגנון הגורם לכך עדיין לא ידוע.
לכל אדם נתון יש שני אללים ל-β-גלובין, אחד מהאם ואחד מהאב:
אם בשני האתרים יש מוטציות תלסמיות, תיגרם אנמיה מיקרוציטית היפוכרומטית חמורה הנקראת "בטא תלסמיה גדולה" או "אנמיית קולי".
ללא טיפול, המחלה תגרום למוות לפני גיל עשרים.
הטיפול מורכב מעירוי דם תקופתי, כריתת טחול אם הוא מוגדל, וטיפול ברמה גבוהה מדי של ברזל אם היא קיימת.
תרופה אפשרית היא באמצעות השתלת מח עצם.
אם רק אחד מהאללים נושא מוטציה, תיגרם β תלסמיה קטנה (לעיתים היא נקראת תכונת בטא תלסמיה).
מחלה זו מתבטאת באנמיה קלה עם מיקרוציטוזה.
ברוב המקרים ל-β תלסמיה קטנה אין תסמינים ואנשים רבים עשויים שלא להיות מודעים לכך שיש להם את ההפרעה הזאת.
הגילוי כולל בדרך כלל בדיקה של גודל תאי הדם האדומים (MCV) והבחנה כי גודל התאים קטן מהנורמלי.
תלסמיית ביניים היא מצב ביניים בין הצורה הגדולה והקטנה.
אנשים הסובלים ממנה יכולים בדרך כלל לנהל חיים נורמליים אבל עשויים להזדקק לעירוי דם מפעם לפעם (לדוגמה: בזמן מחלה או הריון).
צורך זה תלוי בעיקר בחומרת האנמיה.
הגורמים הגנטיים של β תלסמיות הם מאוד מגוונים ומספר מוטציות שונות עשויות לגרום להפחתה או להעלמה של סינתזת β גלובין.
בדרך כלל, הכתובת העילית 0 או + מוספת לאות β על מנת לציין היעדרות מוחלטת, וייצור פגום של β בהתאמה.
ישנן שתי צורות של פגמים גנטיים עיקריים הגורמים ל- β תלסמיות:
צורות אי החסרה: פגמים אלו כוללים בדרך כלל החלפה של בסיס אחד או החסרה/החדרה קטנה במעלה הזרם של הגן ל-β גלובין.
המוטציות הנפוצות ביותר הן אלה שמתרחשות באזורי הקדם (Promoter) שלפני הגנים.
מוטציות פחות נפוצות הן אלה הגורמות למגוון שחבורים והן נחשבות ככאלה שגם כן תורמות למחלה.
צורות החסרה: חסרים מגדלים שונים המעורבים עם גן ה-β גלובין גורמים לתסמונות שונות כגון βo או נוכחות תורשתית של תסמונת ההמוגלובין העוברי.
אמנם המוגלובין באדם בוגר מורכב משרשראות אלפא ובטא, אולם כ-3% ממנו מורכב משרשראות אלפא ודלתא.
בדומה לבטא תלסמיה, מוטציות יכולות להתרחש ולהשפיע על היכולת של הגן הזה לעבור תעתוק לשרשראות דלתא.
מוטציה המונעת לחלוטין ייצור של שרשראות דלתא מסומנת δ0, בעוד שמוטציה המקטינה אבל לא מחסלת לחלוטין את יצירת שרשראות הדלתא מסומנת δ+.
כאשר מורשות שתי מוטציות δ0, לא נוצר בכלל המוגלובין A2 (אלפא2, דלתא2).
אולם, מבחינה המטולוגית, המצב הזה לא פוגע בגוף כיוון שרק 2-3% מההמוגלובין הנורמלי בבן אדם הוא המוגלובין A2, לפרט יהיו מדדים המטולוגיים תקינים (ספירת אריתרוציטים, המוגלובין כולל, MCV נורמלי, גודל תאי דם אדומים וכדומה).
פרטים שירשו רק מוטציית דלתא תלסמיה אחת יאופיינו על ידי כמות מוקטנת של המוגלובין A2, אולם ללא השלכות המטולוגיות כלשהן.
החשיבות בזיהוי הנוכחות של תלסמיה דלתא ניכרת במיוחד במקרים שבהם היא עשויה למסך על האבחון של תכונת בטא תלסמיה.
בבטא תלסמיה ישנה עלייה בכמות ההמוגלובין A2, בדרך כלל עד לרמה של 4-6%.
אולם, הקיום המקביל של מוטציית תלסמיה דלתא יפחית את הכמות של המוגלובין A2 עד לטווח התקין, ובכך יערפל על הנוכחות של בטא תלסמיה.
המצב הזה עשוי להיות חשוב בייעוץ גנטי, כיוון שילד להורים שלכל אחד מהם יש תכונת תלסמיה βo יש סיכוי של אחד לארבע לסבול מבטא תלסמיה גדולה.
בשילוב עם פתולוגיות אחרות של המוגלובין
תלסמיה יכולה להתקיים ביחד עם פתולוגיות אחרות של המוגלובין.
המוגלובין E / תלסמיה: נפוץ בקמבודיה, תאילנד וחלקים מהודו; דומה מבחינה קלינית לתלסמיה β גדולה או תלסמיית ביניים.
המוגלובין S / תלסמיה: נפוץ באוכלוסיות אפריקניות ומזרח תיכוניות; דומה מבחינה קלינית לאנמיה חרמשית, עם תסמין נוסף של טחול מוגדל.
המוגלובין C / תלסמיה: השילוב עם תלסמיה βo נפוץ באוכלוסיות אפריקניות ומזרח תיכוניות, וגורם לאנמיה המוליטית חמורה עם הגדלת טחול.
השילוב עם תלסמיה β+ גורם לתסמינים פחות חמורים.
כל מי שסובל מתלסמיה צריך להתייעץ עם המטולוג מוסמך.
תלסמיות עשויות להתקיים במקביל לחוסר בחומצה פולית או ברזל (רק בתלסמיה קטנה).
חולים בתלסמיה גדולה מקבלים עירוי דם באופן תדיר שגורם לעומס ברזל.
יש צורך לבצע טיפול קלאציה לברזל על מנת למנוע מהברזל לפגוע באיברים פנימיים של חולים בתלסמיה גדולה.
בעקבות התפתחויות חדשות בסוג זה של טיפולים, חולים בתלסמיה גדולה יכולים לחיות לאורך זמן רב למרות מצבם.
קלאטים נפוצים כוללים דפרוקסמין ודפריפרון.
מבין השניים, הדפרוקסמין עדיף כיוון שנמצא קשר חלש יותר בין השימוש בו לתופעות לוואי .
התלונה הנפוצה ביותר של חולים היא אי הנוחות הנגרמת מטיפולי הקלאציה.
הקלאט האוראלי (כלומר, שניתן דרך הפה) דפראסירוקס אושר לאחרונה לשימוש במספר מדינות ועשוי להציע תקווה מסוימת עם הסיבוך הזה.
תלסמיה גדולה שאינה מטופלת עשויה לגרום בסופו של דבר למוות כתוצאה מאי ספיקת לב, ולפיכך בדיקה במהלך הלידה חשובה ביותר.
בשנים האחרונות, השתלת מח עצם הראתה סימנים מבטיחים במספר חולים בתלסמיה גדולה.
השתלה שהצליחה עשויה לבטל את התלות של החולים בעירויי דם.
כל חולי התלסמיה מועדים לסיבוכים בריאותיים הכוללים את הטחול (שמוגדל במקרים רבים ומוסר גם כן במקרים רבים) ואבנים בכיס המרה.
הסיבוכים האלה שכיחים מאוד בחולים בתלסמיה גדולה ותלסמיה ביניים.
חולים בתלסמיה ביניים מגוונים מאוד בצורכי הטיפול שלהם, כאשר הדבר תלוי בחומרת האנמיה שלהם.
בניגוד לדעה הרווחת, חולים בתלסמיה קטנה לא צריכים להימנע ממאכלים עשירים בברזל.
מבחן סרום פריטין יכול לקבוע מה רמת הברזל שלהם ולהנחות אותם בטיפול עתידי אם יש צורך.
תלסמיה קטנה, למרות שאיננה מאיימת על החיים, יכולה להשפיע על איכות החיים בעקבות התוצאות של אנמיה קלה עד בינונית.
מחקרים הראו שתלסמיה קטנה מתקיימת במקרים רבים לצד הפרעות אחרות כגון אסתמה ואפילו הפרעה דו-קוטבית.
ברוב המקרים, תלסמיות α ו-β מורשות בצורה אוטוזומאלית רצסיבית.
היו דיווחים על צורת הורשה דומיננטית, כאשר הראשון שבהם היה במשפחה אירית שהיו לה שתי מחיקות של 3 ו-11 זוגות בסיסים באקסון 3, שהופרעו על ידי החדרה של 5 זוגות בסיסים בגן ל-β גלובין.
על מנת שילד יחלה בצורה האוטוזומית רצסיבית, שני ההורים חייבים לשאת את הגן הפגום.
אם שני ההורים הם נשאים של תכונה המוגלובינפתית, יש סיכוי של 25% בכל הריון שיולד ילד חולה.
ייעוץ ומבחנים גנטיים מומלצים למשפחות שיש בהן נשאות לתלסמיה.
כיום, מעריכים כי יש בין 60–80 מיליוני אנשים החולים בתלסמיה בטא לבדה.
זו הערכה גסה מאוד והמספר האמיתי של חולים בתלסמיה גדולה איננו ידוע בעקבות שכיחות המחלה במדינות העולם השלישי במזרח התיכון ובאסיה.
מדינות כגון הודו, פקיסטן ואיראן מראות עלייה גדולה במספר חולי התלסמיה בעקבות מחסור בייעוץ גנטי וטיפול רפואי מתאים.
ישנה דאגה גדולה שתלסמיה תהפוך לבעיה רצינית ביותר במהלך 50 השנים הבאות, כזאת שתהיה לנטל כבד על אספקת הדם של בנק הדם הבינלאומי ומערכות הבריאות בכלל.
מעריכים כי בארצות הברית ישנם 1,000 אנשים החולים בתלסמיה גדולה ומספר לא ידוע של נשאים.
כמו בהפרעות גנטיות נרכשות אחרות, מומלץ לבצע סקירות לידה וייעוץ גנטי.
מדיניות סקירה קיימת בשני הצדדים של האי קפריסין על מנת להפחית את ההתרחשות של תלסמיה, כאשר מאז תחילת התוכנית בשנות ה-70 (הכוללת סקירה קדם לידתית והפלה), היא הביאה לירידה במספר הילדים הנולדים עם מחלת הדם המורשת מרמה של 1 לכל 158 לידות עד לכמעט אפס.
היותו של אדם נשא של המחלה עשויה לתת לו רמה מסוימת של הגנה כנגד מלריה, והיא די נפוצה בקרב אנשים ממוצא איטלקי או יווני, כמו גם באזורים אפריקניים והודים.
הסיבה לכך היא ככל הנראה שתאי הדם האדומים יותר רגישים לזן הפחות קטלני של המין Plasmodium vivax, ובאופן עוקב הופכים את הסביבה של תאי הדם האדומים ללא מתאימה עבור מרוזואיטים של הגזע הקטלני Plasmodium falciparum.
הדעה הרווחת היא כי זהו יתרון שרידותי סלקטיבי לחולים עם תכונות תלסמיות.
בצורת השקפה זו התלסמיה דומה להפרעה גנטית אחרת, אנמיה חרמשית.
עדויות אפידמיולוגיות מקניה מצביעות על סיבה נוספת: הגנה נגד אנמיה חמורה עשויה להיות היתרון.
לאנשים המאובחנים בבטא תלסמיה הטרוזיגוטית (נשאים) יש הגנה מסוימת כנגד מחלת לב כלילית.
בישראל ישנן זכויות שניתנים לילדים חולי תלסמיה.
זכאים לקבל גמלת ילד נכה - הורים לילדים החולים במחלה וזקוקים לפחות אחת לחודש לעירוי דם/תחליפי דם/מוצרי דם.
בקופות החולים, ילדים החולים במחלה זכאים לפטור והנחות משעותיות ברכישת תרופות ייעודיות למחלה.
בכל קופה ההסדרים הם אחרים וכדאי לבדוק בכל קופה מה מגיע.
חולי תלסמיה מוגדרים חולים כרוניים לפי משרד הבריאות וזכאים לתקרת מקסימום על הוצאות תרופות בסל.
הוצאות מעל התקרה מחויבות בהחזר מצד הקופה.
תלמיד הוא אדם שלומד, בין אם זה נעשה בעזרת מורים או חונכים ובין אם זה נעשה באופן עצמאי, כלומר באופן אוטודידקטי.
התלמידים הלומדים ממורים נחלקים לאלו הלומדים במסגרת ממוסדת כלשהי, וללומדים במסגרות אחרות (למשל לימודי בית או חניכה אישית).
את הידע הנלמד נהוג לבדוק בעזרת מבחן, אשר נועד לשקף את ההישגים האקדמיים של התלמיד.
המונח תלמיד משמש גם לציון ממשיך דרכו של אדם כלשהו, אשר שימש כמוביל דרך בתחום מסוים.
לדוגמה: בתחום הפסיכולוגיה מלאני קליין נחשבת לתלמידתו של זיגמונד פרויד.
בין המסגרות הממוסדות ללימודים ניתן להזכיר את גן הילדים, בית הספר (הכולל: יסודי, חטיבת ביניים ותיכון), הסמינר למורים, המכללה, האוניברסיטה, הישיבה והכולל.
לתלמידים במסגרות השונות יש לעיתים שמות ייחודיים:
סטודנט – כינוי לתלמיד במכללה או באוניברסיטה.
אברך – המציין תלמיד נשוי במסגרת ישיבתית.
חניך – תלמיד במסגרת של חינוך בלתי פורמלי.
שוליה – מתמחה הלומד מקצוע מסוים מבעל מקצוע תוך כדי העבודה ומסייעים לבעל המקצוע בעבודתו.
במסגרות חינוכיות רבות נהוג קוד לבוש ההולם את אופי המוסד או תלבושת אחידה לכל התלמידים.
אמצעי הלימוד של התלמיד הם מגוונים ביותר ופעמים רבות תהליך הלמידה מערב יותר מאמצעי לימוד אחד.
אדם אחר הבקיא בידע או המיומנות הרצויים ומקנה אותו במסגרת שיעור קבוצתי בכיתה או במסגרת יחידנית של שיעור פרטי.
מורה או מרצה – מעביר את החומר הנלמד לתלמיד ובדרך כלל גם ילמד אותו כיצד ללמוד את החומר.
ספרים וחומרים כתובים אחרים – באמצעות הבנת הנקרא יכול התלמיד להשתמש בטקסטים שונים לצורכי לימוד.
חומרי העיון יכולים להיות מודפסים או אלקטרוניים.
ספרי לימוד – עוזרים לתלמיד לחזור על החומר הנלמד ולתרגל אותו.
מילון – משמש לבירור אוצר המילים של שפה מסוימת.
בין המילונים העבריים המוכרים נמצאים מילון אבן-שושן, מילון בן-יהודה, מילון ספיר ו"רב-מילים".
אנציקלופדיה או לקסיקון – מאגר ידע.
מאמר מדעי – משמש לרוב תלמידים מתקדמים באקדמיה.
מדריך למשתמש – מסייע בלמידת אופן השימוש במערכות ומכשירים שונים.
ספרי מידע והדרכה בתחומים שונים כגון מגדיר צמחים וספר בישול.
קבוצת השווים – החברים בקבוצה או הכיתה של התלמיד עוזרים לתלמיד לתרגל את החומר הנלמד.
כל תלמיד בעל אישיות ייחודית בפני עצמה.
הבדלים בין אישיים במיומנויות קשב ויכולת שליטה עצמית משפיעים רבות על ההתפתחות הרגשית-חברתית ועל ההצלחה האקדמית.
קושי בניהול עצמי יכול להוביל לקשיים בהסתגלות החברתית ולירידה בביצועים האקדמיים.
עם ההתקדמות של התלמיד בבית הספר האחריות על התפקוד האקדמי שלו עוברת בהדרגה מהמורים וההורים אל התלמיד עצמו.
הדרישה מהתלמיד לניהול עצמי מתעצמת לקראת הכניסה למוסדות ההשכלה הגבוהה.
דחיינות היא תופעה נפוצה מאוד באקדמיה.
עם זאת, היא מצטמצמת כאשר הסטודנט בוחר את מסלול הלימוד מיוזמתו מתוך רצון לקידום עצמי וכאשר הוא נהנה מתהליך הלמידה.
התעודה מרכזת את ציוני התלמיד ואופן התנהגותו עבור כל שנת לימוד.
נהוג לחלק את התעודה מספר פעמים משנה.
מטרת התעודה היא ריכוז המידע על המיומנויות והידע שנרכש על ידי התלמיד, וכן לספק תמונת מצב של ההישגים הלימודיים והתפקוד ההתנהגותי של התלמיד בפרק זמן נתון.
תעודת בגרות היא תעודה מטעם משרד החינוך של ישראל המעידה על מילוי הדרישות הלימודיות בבחינות הבגרות.
ניתן להבדיל בין הערכה חיצונית ומערכתית כגון בחינות הבגרות, לבין הערכה פנימית בית ספרית, המתבססת על דיווחי המורים ומהווה חלק בלתי נפרד מתהליך ההוראה והלמידה.
לתעודות חשיבות והשפעה על עתיד התלמיד, לרבות אפשרות לשיבוץ בכיתות ובמגמות בבית הספר התיכון, וכן יש לה השפעה על דימויו העצמי של התלמיד.
ההתפתחות של טכנולוגיות מידע ותקשורת משפיעה על אופיו של התלמיד המודרני.
תלמידי המאה ה-21 חשופים כל העת למידע זמין ומגוון המשתנה בקצב מהיר.
בהתאם לכך אין הם רואים עוד בבית הספר את מקור המידע היחידי או העיקרי עבורם.
הנגישות הרבה של המידע משפיעה על אופן החינוך אשר יאפשר לתלמידיו להשתלב בהצלחה בחברה בבגרותם.
היא מפחיתה את הצורך ללמד את המידע עצמו ובמקביל מעלה את הצורך ללמד את הדור הצעיר כיצד להשתמש בו.
כלומר, מטרת ההוראה היא להכשיר לומדים עצמאיים בעלי יכולת עיבוד מידע והבניה אקטיבית של ידע.
עליה לפתח בקרב התלמידים כישורים ומיומנויות אשר מאפשרים התמודדות עם אתגרים מדעיים–טכנולוגיים, כלכליים, חברתיים ותרבותיים המתאימים לתקופה בה הם חיים.
מדינת ישראל חוקקה מספר חוקים הנוגעים לתלמידים.
חוק לימוד חובה קובע שכל ילד בישראל חייב להיות במסגרת חינוך (מגן חובה ועד סוף כיתה י"ב).
לפי חוק זה, הידוע גם בשם "חוק חינוך חובה", המדינה מחויבת לספק חינוך לכל ילד בישראל.
לפי חוק זה, הורי הילד מחויבים לרשום את ילדם למוסד חינוכי ולדאוג להופעה הסדירה של הילד בלימודיו, וכמו כן, החוק אוסר על בתי ספר תיכוניים לסלק תלמיד מן המוסד החינוכי מבלי לדאוג למסגרת לימודית חלופית.
חוק זכויות התלמיד מסדיר את נושא זכויות התלמידים במערכת החינוך ובכך הופך את הפרתן לעבירה על החוק.
תלמיד חבר הוא כינוי תלמודי המציין מעמד ביניים בין היותו של פלוני תלמיד של אלמוני לבין היותו שווה לו.
תלמיד חבר לרוב אינו נופל בהרבה ברמתו מ"רבו", אך עדיין רואה אותו מעליו ולומד ממנו.
המונח רווח בעיקר בתקופת התלמוד, אך המשיך כצורת תואר אף בימי הביניים ובתקופות מאוחרות יותר.
המונח 'תלמיד חבר' לא זכה עדיין לבחינה מקיפה על היווצרותו והתפתחותו, אף שחוקרים מסוימים העלו מספר השערות בנושא.
יש שהצביעו על "חלון הזמן" ייחודי שאפשר את היווצרותו של המונח.
כך בתקופה של כינון הסנהדרין, נצרך להיות דירוג ברור וקבוע של החכמים; דירוג זה הבהיר מי החכם החשוב יותר, והעניק את הסמכויות.
במשך הזמן הייתה אפשרות לתלמיד להתקדם ברמתו (דבר שהתבטא גם בפועל, בהתקדמות בספסלי הסנהדרין), לבסוף להפוך לחכם, ואף להתקדם ברמה זו.
כמו כן התקיימו דרגות אחרות כדוגמת "חבר", מונח שרווח בעיקר לצורכי טומאה וטהרה.
המונח "תלמיד חבר" מופיע לראשונה בתקופת התלמוד- לדוגמה, במסכת עירובין סג, א: "ואנא נמי, תלמיד חבר דמר אנא" (=ואני גם, תלמיד חבר של אדוני אני).
בתקופה זו ההבדל בין תלמיד חבר לתלמיד עדיין אינו מוגדר היטב.
בתקופה זו כבר בטלה הסנהדרין כמוסד מרכזי, אולם עדיין התקיים דירוג בין החכמים (אשר התבטא בעיקר בראשות הישיבה, אך גם בתחומים אחרים).
כך דירוג החכמים בתקופה זו כמעט ולא היה רלוונטי, משום שההיררכיה השיפוטית והעצמאות המדינית המסוימת, בטלו.
אמנם נשארו עדיין התפיסות הישנות ואמצעי הדירוג השונים; דבר שהוביל להשארת אמצעי דירוג שונים.
רק בחלון זמן זה יכול היה להיווצר המונח תלמיד חבר.
ביטוי זה למעשה בוחר שלא לדרג את האדם בצורה מוחלטת, כאשר מחד הוא קובע אותו כתלמיד, אך מאידך הוא טוען שהאדם שווה ברמתו למושא ההשוואה.
התלמיד-חבר נותר "מעט מאחורי" הדמות הדומננטית.
בתקופת הסנהדרין, לא היה ניתן להשתמש במונח זה, משום חוסר הרלוונטיות שלו; אדם היה צריך להיות מוגדר בצורה ברורה האם הוא רב (ואז הוא סמוך), או האם הוא תלמיד.
המונח "חבר", מתקופת בית המקדש שימש בעיקר להגדרת שמירת דיני טומאה וטהרה של האדם, ללא קשר לרמתו התורנית.
אולם בחורבן בית המקדש השני בטלו למעשה דיני טומאה וטהרה, וכך בטל אף המונח "חבר" במשמעותו המקורית.
כתוצאה מכך שהקישור המיידי של המונח לדיני הטהרה בטל, ניתן היה לשייכו לתחום ההקבלה והחברוּת.
תחום זה ביחס ללימוד תורה קושר בהשאלה, לאדם אשר מעמדו שווה, והוא כ-"חבר", לדמות אחרת.
מקומו של המונח תלמיד חבר, והעיסוק האינטנסיבי של הפרשנים השונים במעמדו של החכם; הובילו לעיסוק ולפרושים שונים להגדרתו של תלמיד חבר.
היו פרשנים ששאפו לברור מקורו ומשמעותו של המונח, לעומת אחרים שהעניקו לו הקבלה לזמניהם.
לעומתם היו שאף העלו השערות בדבר תפקידיו השונים של התלמיד-חבר במערך הלימודי שהתקיים בתקופת התלמוד.
רש"י (עירובין סג ע"א ד"ה תלמיד חבר) מגדיר תלמיד חבר-
"חכם כמותו, אלא שלמד ממנו דבר אחד או יותר".
הגדרה זו בעצם מזהה את התלמיד חבר, כרב ודמות עצמאית, אלא שלימוד מועט מדמות אחרת, הובילה לכך שהוא מעין תלמיד שלו.
בהתאמה לגישה זו יש גם לראות את דברי הרמב"ם (משנה-תורה, הלכות תלמוד תורה ה,ט)
"אם לא למד ממנו רוב חכמתו הרי זה תלמיד חבר ואינו חייב בכבודו בכל אלו הדברים..
אפילו לא למד ממנו אלא דבר אחד בין קטן בין גדול עומד מלפניו וקורע עליו".
דברים אלו מחדדים את התפיסה ההיסטורית, שלמעשה המונח תלמיד חבר לא שימש כסמל היררכי, שהרי גם התלמיד חבר וגם מקבילו ("החבר"), שווים ברמת הידיעה התורנית.
אלא שהכינוי ניתן לצורך זיהויים אחרים, כדוגמת חובות הלכתיות.
הרשב"ם מתייחס להקשר הספציפי, וכותב ביחס לאדם שהוגדר כתלמיד-חבר:
(בבא בתרא קנח ע"ב ד"ה תלמיד חבר)
כלומר לשיטתו מדובר באדם שהיה תלמיד, ובהמשך התפתח ולמד עוד הרבה תורה, והרב היה רק חברו.
בדברים אלו יש זיהוי של מדרג התקדמותי של הלומד תורה ביחס למלמדו.
נראה, שגם לפי הגדרה זו אין קשר בין הכינוי תלמיד חבר להיררכיה תורנית כלשהי, אלא יש בה זיהוי היסטורי, שאדם זה בעבר למד אצל רב מסוים.
בתקופה מאוחרת, היו שקבעו שהתלמיד חבר הוא היה התורגמן של דברי הרב, והוא זה החוזר לפני התלמידים שאינם מבינים על דברי הרב; דבר זה התבסס על כך שקיימים ארבע רמות בשלבי הלימוד: התלמיד, תלמיד חבר, רב, ראש.
דברים אלו שינו את המונח 'תלמיד חבר' משייכות של אדם מסוים לאדם אחר, אלא סיווגו אותו כרמה זמנית בתוך זמן לימודו של האדם.
ככל מונח, אף ביחס לביטוי תלמיד חבר ניתן להצביע על התפתחויות לשוניות שונות.
התפתחויות אלו מתבטאות הם בראשיתו של המונח, ובעיקר בהתפתחויות מאוחרות יותר.
בתלמוד בבלי בגאונים ובראשונים, מופיע המונח "תלמיד חבר", כפי שהוא קיים כיום "תלמיד חבר".
אולם בתלמוד הירושלמי הקדום יותר, מופיע מונח זה בצורתו "חבר ותלמיד".
ניתן לשים לב שבירושלמי, האדם הוא ראשית 'חבר', ונוסף לכך הוא גם תלמיד (צירוף מונחים); לעומת זאת בבבלי ובראשונים מדובר על מונח משותף 'תלמיד חבר', שקודם כל הוא תלמיד.
הגדרה זו שבירושלמי מחדד את היווצרותו של המונח בתקופת האמוראים, כשהוא לובש את צורתו העכשווית רק בתקופת התלמוד הבבלי.
חוקרים מסוימים הצביעו על כך שדווקא בארץ ישראל, נוצר המונח "חבר" כבעל ממשות.
למעשה חלק מאותם חוקרים שיער שביטוי זה הגיע מכך שאותו "חבר", שהיה שומר על דיני טומאה וטהרה, לעיתים גם היה בין תופסי בית המדרש; לכן הוא כונה תלמיד וחבר.
בתקופת הגאונים שימש הכינוי לכבוד, ולא כתואר מוגדר.
היו שציינו שבלשון ימי הביניים ובהתפתחויות הלשוניות המאוחרות יותר, שימש מונח זה, לא כזיהוי או כדירוג אלא כשם תואר.
כך אישים מסוימים כונו "תלמיד חבר" ביחס לאישים ידועים ומקובלים יותר, ובכך נוצרה עלייה במעמדם של הראשונים.
תופעה זו נפוצה בעיקר למעמד פוסקי ההלכה, אך התבטאה גם במישור הקבלי, הפילוסופי והחסידי.
בהמשך ניתן למצוא, שהדבר הופך מכינוי המתייחס למעמדו של אדם ספציפי ביחס לאדם אחר, לסיווג השלבים השונים בהתפתחותו של הלומד תורה.
הביטוי תלמיד-חבר שימש ועודנו משמש, אף בהקשרים הלכתיים שונים.
נקודות שונות, הקשורות בפסיקה הלכתית ועצמאית, ואף ביחס בין ה-"תלמיד חבר" לרבו ביחס כבוד ויראה.
בתלמוד מובא המונח בהקשר של חובתו של אדם לפנות בכבוד אל רבו (למשל, לכנותו בגוף שלישי), או להורות הלכה במקומו.
בהקשר היסטורי רחב יותר, מציין המונח את רמת העצמאות שהייתה לתלמיד החבר ביחס לרבו, כאשר הוא אכן קיבל ממנו, אך לא נמנע גם לחלוק עליו.
ראשונים מסוימים התבססו על דירוג זה כדי לקבוע שפוסקים הלכה כרב, ולא כתלמיד חבר; אף שהם מצרפים לטעם זה סיבה נוספת, וכתבו דבר זה כאפשרות.
על תלמיד חבר, לא חלים כל החובות של תלמיד כלפי רבו, כגון שלא נאסר עליו להתפלל אחורי רבו (ברכות כז ע"ב), ולא נצרך לפנות בכינויי כבוד לרבו (בבא בתרא קנח ע"ב), ומותר לו להורות במקום רבו.
בנוסף תלמיד חבר, ורבו נספרים כשתי דעות שונות, בשונה מתלמיד ורבו שנספרים כאחד (ירושלמי, סנהדרין פ"א ה"א).
בהקשר של פסיקה הלכתית של התלמיד חבר במקום הגאוגרפי של רבו, קיימות שלוש דעות שונות:
מדברי הרמב"ם (תלמוד תורה, ה,ט) נראה שאין שום הלכה הייחודית לתלמיד חבר כלפי רבו, ולכן גם יהיה מותר להורות אף במקום רבו.
מדברי רבינו ירוחם נראה שתלמיד-חבר אסור לפסוק רק בפני רבו, אבל שלא בפני רבו, אפילו בתוך שלוש פרסאות מותר לפסוק.
ראשונים שונים קובעים שלתלמיד חבר אסור להורות בתוך שלוש פרסאות של רבו, ומחוץ לכך מותר.
ר' יוסף אלאשקר בחיבורו מרכבת המשנה למסכת אבות (ו,ה) מביא את מ"ח הדברים של קנין תורה, כשהוא מחלק למי מיועד כל חלק מתוכם.
חלוקתו מבוססת על כך שרמות לומדי התורה מתחלקים לארבע: הנמוכה ביותר זה התלמיד, אחריה התלמיד החבר, אחריה 'הרב המורה' ואחרונה הנשיא או הראש.
(3) כשבא להורות 'צריך שיתישב בדברי רבו', כדי שלא יטעה, ואף צריך לתת טעם לדבריו 'כדי שיתיישב בלב השומעים'.
(4) שיהיה בקי במקרא ובמשנה, משום שהוא התורגמן.
(5) 'במיעוט שיחה', שלא יישן בעת שהרב מדבר, משום שהוא צריך לחזור על דברי הרב לאלו שאינם מבינים.
(8) צריך לא להתעסק בעייני תענוג.
(9) אפילו שהוא רגיל להיות עם התלמידים, לא ירבה איתם בשחוק, 'אמנם מנהיגם בשמחה ובסבר פנים יפות'.
(12) צריך שיהיה שמח בהבנת התלמידים, 'ולא יתקנא במעלתם'.
בספרות היהודית השונה מופיעים דוגמאות רבות לתלמיד חבר.
רבי פנחס בן יאיר היה תלמיד חבר של רבי יהודה הנשיא.
בן עזאי היה תלמיד חבר של רבי עקיבא (בבא בתרא קנח ע"ב).
רבי אלעזר בן פדת תלמיד חבר של רבי יוחנן (ירושלמי, סנהדרין פ"א ה"א).
רבינא היה תלמיד חבר של רב אשי (ערובין סג ע"א).
רב המנונא תלמיד חבר של רב חסדא (ערובין סג ע"א).
רב ירמיה בר אבא תלמיד חבר של רב (ברכות כז ע"ב)
רב הונא כמו תלמיד חבר לרב אסי (רא"ש, ברכות פ"ה סימן כ)
רב כהנא ורב אסי תלמידים חברים לרב.
(תוספות בבא בתרא סב ע"א).
רבי יוסי הגלילי תלמיד חבר לרבי עקיבא.
רבי יוסף קרא היה תלמיד חבר של רש"י.
רבי יוסף בן יהודה בן עקנין כונה כתלמיד חבר של הרמב"ם (כפי שנטען על ידי ר"ש צרצא בספרו מקור חיים).
האר"י היה תלמיד חבר של רבי בצלאל אשכנזי.
רבי יצחק אלחנן ספקטור היה תלמיד חבר של רבי יהושע לייב דיסקין (הרב מבריסק).
ביהדות, תלמיד חכם (במקור: תלמיד חכמים) הוא יהודי שלמד מחכמים רבניים, ולו ידע ובקיאות בספרות התורנית.
כיום, נוהגים לכנות כך אדם שבקיא היטב בתלמוד ובהלכה.
צורתו המקורית של הביטוי, המופיעה בכתבי יד, היא "תלמיד חכמים".
במקורו שימש הביטוי לכינוי אדם שעבר את שלב לימודו הראשוני ("צורבא מרבנן") אך עדיין לא הגיע לדרגת 'חכם', והוא עדיין רק "תלמידם של חכמים".
לאחר מכן התרחב הביטוי, והוא שימש לתיאור כל אדם שנחשב לבן-תורה מובהק.
כפי שמציין אליקים ויסברג מקור הצירוף "תלמיד חכם" הוא גזירה לאחור של הצירוף "תלמידי חכמים", כלומר תלמידים של חכמים.
המילה חכם משמשת כסומך ולא כשם תואר.
על דרך דרש, יש שפירשו את הביטוי "תלמיד חכם", על סמך כינויה של התורה כ"חכמה", כאדם שלמד תורה עד שיכול להיקרא תלמיד של התורה עצמה.
בהקשר להגדרתו מופיע בתלמוד (שבת קיד א):
"ואמר רבי יוחנן: איזהו תלמיד חכם שממנין אותו פרנס על הציבור?
זה ששואלין אותו דבר הלכה בכל מקום ואומר, ואפילו במסכת כלה.
ואמר רבי יוחנן: איזהו תלמיד חכם שבני עירו מצווין לעשות לו מלאכתו?
זה שמניח חפצו ועוסק בחפצי שמים...
ואמר רבי יוחנן: איזהו תלמיד חכם - כל ששואלין אותו הלכה בכל מקום ואומרה.
למנוייה פרנס על הציבור: אי בחדא מסכתא, באתריה (במקומו), אי בכוליה תנויה: בריש מתיבתא"
דברים אלו מהווים הגדרות שונות למהותו של תלמיד חכם, ולמעשה מנפקות רמות שונות בתוך הביטוי הכללי "תלמיד חכם".
בתלמוד נאמר: "ואמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן: כל תלמיד חכם שנמצא רבב על בגדו חייב מיתה" ().
בפשט דבר זה מזכיר כדוגמה את חובתו על תצוגה חיצונית נאותה, שלא תגרום חילול השם.
יש הדורשים מן הנאמר על הפסוק שנכתב בספר קהלת "בכל עת יהיו בגדיך לבנים ושמן על ראשך אל יחסר" (), שמדובר בכך שאסור שלתלמיד חכם יהיה חטא (רבב) על בגדו ().
דוגמה לכך אמרו חז"ל ב במשל הבא:
בחובתו של תלמיד חכם להישמר שבעתיים בכל דרכיו הנהגותיו ומעשיו שלא יתפרשו כחילול שם שמיים.
חייב לחזור כל הזמן על לימודו ש'דברי תורה קשה לקנותם ככלי כסף וכלי זהב וקל לאבדם כזכוכית'.
וישנו איסור חמור לשכוח התורה שנאמר (דברים ו.
יב): "הישמר לך ושמור נפשך מאד פן תשכח".
בתלמוד מתאר רבי בנאה מאפיינים אחדים לדרכיו של תלמיד חכם:
חלוקו צריך להסתיר את כל בשרו, ושטליתו צריכה להסתיר את חלוקו, עד שלא נראה אלא טפח בלבד.
2/3 משולחנו צריך להיות מכוסה במפה, ועל השליש הנותר חשוף מגישים קערות וירק.
מתחת למיטתו נמצא אך ורק סנדלים בקיץ, ואך ורק נעליים בחורף.
בתלמוד מופיע הביטוי "צורבא מרבנן", מספר פעמים, ככינוי של תלמיד חכם.
המושג תלמיד חכם הגיע אף לאמנות.
כך לדוגמה, צייר הצייר יוזף ישראלס ציור שכונה "תלמיד חכם".
בספרות: ראו את סיפורו של ש"י עגנון: שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו.
תלפיות מזרח (או "ארמון הנְציב") היא שכונה בדרום-מזרח ירושלים, אשר נוסדה ב-1972, על שטח שסופח לירושלים לאחר מלחמת ששת הימים, כחלק מתוכנית שכונות הטבעת הירושלמית.
שמה של השכונה בפי רוב תושבי העיר הוא ארמון הנציב, על שם המבנה הממוקם בגבולה הצפוני של השכונה.
השכונה ממוקמת כ-4 ק"מ ממרכז העיר.
רחובות השכונה קרויים על שמם של עולי הגרדום, וזהו שמו של אחד הרחובות המרכזיים בשכונה.
השכונה ממוקמת על מורדותיו הדרומיים של הר אצל (רכס ארמון הנציב), בשתי שלוחות שביניהן גיא (אמפיתיאטרון טבעי).
המדרון התלול עליו בנויה השכונה הוא חלק מהירידה החדה של הרי יהודה לכיוון ים המלח.
השכונה מהווה ישות אורבאנית נפרדת משכונות רמות רחל – ארנונה החדשה, תלפיות וארנונה המצויות ממערב לה, מצפון לשכונה ישנו ארמון הנְציב, טיילת האז ושכונת ג'בל מוכאבר, ממזרח ודרום מזרח – השכונות ערב א סוואחרה ואום ליסון, מדרום – שכונת צור באהר ומדרום מערב – קיבוץ רמת רחל.
בשוליה המערביים של השכונה נמצא מתחם קריית מוריה – קריה חינוכית של הסוכנות היהודית, הצמודה לחוות הלימוד של רחל ינאית בן-צבי.
ב-1929 שלחו הבריטים משלחת לאזור על מנת לבדוק אפשרויות מגורים מדרום לארמון הנְציב הבריטי, ליד הכפר הערבי צור באהר.
המשלחת קבעה כי בשל תלילות הגבעות באזור הוא אינו ראוי למגורים.
ואכן, עד לאחר מלחמת ששת הימים שימש האזור כשטחי מרעה לערביי הכפרים ג'בל מוכאבר וצור באהר.
עד למלחמת ששת הימים היה במקום מוצב של הלגיון הערבי.
בגלל צורתו הארוכה והמעוגלת הוא כונה "מוצב הנקניק".
מיד לאחר כיבוש ארמון הנְציב תקפו לוחמי הסיירת הירושלמית בסיוע טנקים את המוצב והצליחו לכבשו בזמן קצר ללא אבדות.
במקום יש שלט המספר את סיפור הקרב.
לאחר מלחמת ששת הימים יושב האזור שמתחת לארמון הנציב כחלק מתוכנית שכונות הטבעת בירושלים.
בניית השכונה החלה בשנות ה-70, לפי צו הפקעת הקרקעות מאוגוסט 1970. הופקעו גם 2,500 דונם ברכס נציב שלושה ק"מ דרומית-מזרחית לעיר העתיקה.
מתכנן השכונה היה האדריכל דוד בסט.
בזמן האינתיפאדה הראשונה סבלו תושבי השכונה מהתנכלויות, ידויי אבנים ואף ממעשי חבלה ורצח של מחבלים פלסטינים, בעיקר מג'בל מוכאבר הסמוכה.
מאז שנות ה-90 לא נשנו אירועי הטרור והשכונה אף קיבלה חיזוק תנופתי בדמות דרך ראשית נוספת המחברת אותה לדרך חברון וקרבתה למתחם הקניות והבילויים של אזור התעשייה תלפיות.
בשכונה נמצאת מערה שנטען שהיא מערת הקבורה של ישו ובני משפחתו.
המערה התגלתה בשנת 1980, בזמן שנערכו במקום פיצוצים לשם בניית בתים חדשים, על ידי ילד מתושבי השכונה.
הגבעה שבין השכונה לבין ארמון הנציב היא אתר טבע עירוני בירושלים.
מהגבעה נוף למדבר יהודה כולל הרי מואב שמעבר לים המלח, הרודיון, אגן העיר העתיקה והר הבית.
בסתיו מכוסה הגבעה מרבד חצבים וחודש פברואר היא מכוסה במרבדי תורמוס ההרים.
חברי מכינת בית ישראל מטפחים את המקום מאז 2017 והקימו במקום ספסלי תצפית ופרגולת עץ.
בשנים האחרונות כפר הסטודנטים של בני עקיבא אמון על פיתוח המקום, בשיתוף עם חניכי מכינה קדם-צבאית בית ישראל.
בתלפיות מזרח פועלים כ-10 גני ילדים, 5 בתי ספר יסודיים – תל"י רמת מוריה (בזרם הממלכתי), קשת תלפ"ז (המשלב למידת תלמידים דתיים, חילוניים ומסורתיים), ובית הספר היסודי הממלכתי-דתי "איתן",
השחקן והמחזאי בניה ירחי, בוגר בת ספר איתן כותב בימים אלו אם שותפיו הצגה בשם "כתיבה יוצרת" על חוייתו כתלמיד.
בית הספר לחינוך מיוחד "בית הספר הדביר החדש", שנועד לתלמידים בעלי מוגבלות שכלית עמוקה, ובית הספר "הלל" המשלב שיטות למידה חדשניות.
רק בית ספר על-יסודי אחד פועל בשכונה: בית הספר התיכון ע"ש סליגסברג (כיתות ז'–י"ב בזרם הממלכתי).
החל משנת הלימודים תש"פ נקרא בית הספר בשם חדש: "קשת רא"ם ע"ש סליגסברג".
בחינוך הבלתי פורמלי, פועלים בשכונה מועדון הנוער "אינטרו" וכן סניפים של תנועות הנוער המחנות העולים, בני עקיבא, נוע"ם והצופים.
בשנת 2019 נפתח שבט צופים בשכונה, שבט "אמיר".
מתחילת שנת 2011, פועלת בשכונת תלפיות מזרח תוכנית "שכונה צעירה" בשיתוף עם "צעירים במרכז".
במסגרת התוכנית מוצבת רכזת מטעם "צעירים במרכז" במינהל הקהילתי של השכונה.
רכזת שכונה צעירה אמונה על פיתוח הקהילתיות, ריכוז פרויקטים ויוזמות תושבים, ייצוג קול המשפחות הצעירות בפורומים שונים.
בין תחומי העיסוק: פיתוח המרחב הציבורי, הפקת אירועי תוכן, יצירת הזדמנויות להכרות בין המשפחות, שדרוג מסגרות החינוך והגיל הרך, חיזוק הקהילתיות בשכונה.
הוא היה חותנו של חוזיה הראשון.
שמועות הגיעו לאוזני תלפינו שחוזיה הראשון תכנן לרצוח אותו.
הוא אמנם הצליח להנצל, אך אשתו אִישְתַפָרִיַה (אחותו של חוזיה הראשון) מצאה את מותה באותו ניסיון ההתנקשות.
תלפינו הגיב ביד קשה על האירוע והיגלה את חוזיה הראשון יחד עם חמשת אחיו הצעירים לפרובינציות שונות בממלכה, וכך בעצם השתלט על כס המלוכה החתי.
חוזיה הראשון יחד עם חמשת אחיו נרצחו בשנים הראשונות לשלטונו של תלפינו על ידי תַנוּוַה, עוזרו האישי של תלפינו.
בעקבות האירוע הזה נערך משפט לתנווה ולשותפיו להתנקשות.
הם הורשעו בדינם אך המלך חנן אותם והפכם לאיכרים.
תלפינו ירש ממלכה חלשה, שאיבדה שטחים נרחבים והתכווצה עד לממדים שלפני כיבושי לברנה הראשון.
עם זאת ניתן לומר בוודאות כי תלפינו השתתף במספר מסעות מלחמה ואף הצליח לכבוש שטחים מעטים מממלכת מיתני על ידי כריתת חוזה ידידות עם החורים של כיזוואתנה (אנטוליה של היום).
עובדות אלה נזכרו בהצהרת תלפינו, מסמך בעל ערך היסטורי שנכתב בזמן שלטונו.
עם מותו נכנסה הממלכה החתית לתקופה בת כ-70 שנה שחלק מהחוקרים מכנים "הממלכה החתית התיכונה".
התקופה התבטאה בעיקר בחוסר יציבות שלטונית ואובדן שטחים נוספים.
תלמסאן היא עיר בצפון אלג'יריה, בצומת דרכים בין חופי הים התיכון והסהרה, ליד הגבול עם מרוקו, במרחק של 270 ק"מ מאוראן.
העיר שוכנת על צוקים בגובה של 807 מטר.
פרנסת תושביה מגידול זיתים, וענבים ליין.
ההתיישבות הערבית הראשונה בתלמסאן הייתה במאה ה-8 בידי אידריס הראשון, שקרא לעיר בשם אגדיר (עושר).
תלמסאן נוסדה בידי הרומים במאה ה-4 תחת השם "פוֹמַריה" כיישוב צבאי.
בתקופת שלטון הכנסייה הקתולית הפכה לעיר חשובה מאוד ושימשה כמרכז הבישופות.
לאחר הכיבוש הערבי ב-708 היא הפכה למרכז של התושבים הנוצרים.
בשנים המאוחרות של המאה ה-8 והמאה ה-9, העיר הפכה למרכז של הכת האסלאמית ה"ח'וארג'".
תלמסאן היא אחת מערים האסלאמיות הגדולות שפרחו תחת השלטון המוסלמי בין השנים 1282 עד 1553, במאה ה-11 כבש אותה המצביא המוראביטוני יוסוף בן תאשפין, במטרה להפוך את העיר לעיר מסחר חשובה, הפך את העיר לבירתו ושינה את שמה לתלמסאן.
ב-1236 השושלת הברברית של בני זיאן , אשר שלטה במסחר לאורך הסהרה, בחרה בתלמסאן לעיר הבירה שלהם.
העיר הפכה לנקודת מעבר חשובה במסחר שבין הסהרה.
לכן הייתה העיר נקודה אסטרטגית בהשגת השליטה על האזור.
לקראת סוף המאה ה-13 תקפו בני מרין את בני זיאן כדי לשלוט במגרב והטילו על העיר מצור, שהסתיים רק ב-1307 כאשר מפקד צבא המרינים נרצח והמרינים נסוגו.
המאבק בין בני זיאן ובני מרין המשיך לאורך דורות, ועל תלמסאן הוטל מצור נוסף בין 1377-1359 עד אשר המרינים חזרו לשלוט.
ב-1555 עברה תלמסאן לשליטת האימפריה העות'מאנית וסבלה מתקופה של הזנחה.
הצרפתים פלשו לתלמסאן ב-1830 וחילקו את העיר לשני מחנות.
המחנה הפרו-צרפתי, המורכב ממהגרים ערבים-טורקים, והמחנה הברברי המורכב מאנשיו של האמיר עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי.
ב-1834 החל עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי להשתמש בתלמסאן כאחד מבסיסיו במלחמתו כנגד הצרפתים.
ב-1942 הפכה תלמסאן לחלק מאלג'יריה הצרפתית.
ב-1962, עם קבלת העצמאות של אלג'יריה, הפכה העיר לחלק מאלג'יריה העצמאית.
בעיר הייתה קהילה יהודית גדולה ומן העתיקות בצפון אפריקה.
כבר מתקופת הגאונים ישנן התכתבויות של חכמי תלמסאן עם גאוני בבל.
בין החכמים הידועים שלה: רבי אפרים אנקווה, 'הרב של תלמסאן', שעבר מספרד לתלמסאן אחרי מאורעות קנ"א, והיה גאון בכל תחומי התורה וחכם במדעים רבים.
רבי סעדיה שוראקי מגדולי משוררי אלג'ריה.
רבי נתן ג'ייאן, רבי חיים קצבי, רבי חיים בלייח (נכדו של רבי חיים קצבי), רבי יוסף משאש, רבי אליהו בן גיגי.
ועוד שורה של חכמים שהיו מהגדולים שבאלג'ריה בדורותיהם.
בשיח ההלכתי קיים הבדל ביחס שבין תלמיד חכם שסרח - שעבר עבירה - לבין אדם מן השורה, מכיוון שפרסום הדבר לגבי תלמיד-חכם יוצר חילול השם.
ההלכה אינה מכירה בזכות-יתר של תלמידי חכמים להצניע מעשים מביכים, והדיון נובע רק מחילול-השם הגדול יותר שנוצר בעקבות המעשה.
כך גם ההלכה דנה מכמה היבטים בעניין היחס הראוי לתלמיד חכם שחטא, והשפעת החטא על הערכת גדולתו בתורה ויכולתו להמשיך בתפקידיו הקודמים.
בין הנושאים הנידונים נמצאות השאלות האם יש להצניע או לפרסם את דבר החטא, האם יש להדיח אותו מתפקידיו, ומהן הסנקציות שניתן להפעיל כלפיו.
והאם חזרה בתשובה משנה את היחס כלפיו?
לדיון זה משמעויות עמוקות המתייחסות למהותה של עבירה, ומהי השפעתה, אם ישנה, על כלל המעלות האחרות שיש לתלמיד חכם.
הנושא נדון בהרחבה בספרות ההלכה לדורותיה, החל מסוגיה ארוכה בתלמוד, עבור דרך כתבי הראשונים (בפרט בתשובה נרחבת של הרמב"ם), וכלה בכתבים של פוסקי הלכה בימינו.
מדיונים אלה עולה כי הגישה המקובלת בהלכה היא שיש להעניש את החוטא כמקובל, אך עם זאת להצניע את הדבר, מהטעם של חילול השם - אלא אם כן ההסתרה מזיקה לציבור.
כמו כן, יש ליצור אקלים חברתי שיאפשר לחוטא לחזור בתשובה, וישנה אפשרות שיחזור למשרתו ומעמדו, אם לדעת בית הדין תשובתו ברורה ומוכחת ואין חשש להמשך הנזק לציבור.
במקרא אין כל הבדל בענישה בין תלמיד חכם לבין אחרים, ולפיכך אף בדברי חז"ל ככלל אין הבחנה כזו לגבי יישום העונשים הכתובים במקרא.
עם זאת, בפרטים מסוימים התייחסו חז"ל ביתר חומרה לעבירה הנעשית על ידי חכם.
לעומת זאת, קיימת בדברי חז"ל התלבטות באשר להטלת נידוי על תלמיד חכם, מפני שעונש זה לא נקבע במקרא כחובה להטילו במקרים מסוימים, והדבר נתון לשיקול דעתו של בית הדין.
בתלמוד הבבלי מסופר על תלמיד חכם שיצאו עליו שמועות רעות ("דהוו סנו שומעניה" - שהיו שנואות שמועותיו), ורב יהודה התלבט כיצד לנהוג בו: מצד אחד אנשי ישיבתו ומקומו היו זקוקים לו, ומצד שני יש חילול השם בכהונתו של אדם כזה.
לבסוף הכריע לנדותו, על פי מסר שהגיע אליו מארץ ישראל בשם רבי יוחנן שאדם מושחת מוסרית אינו ראוי ללמד תורה לאחרים: "אם דומה הרב למלאך ה' - יבקשו תורה מפיו; ואם לאו - אל יבקשו תורה מפיו".
בהמשך הסוגיה קיימת מחלוקת על מידת הפומביות הראויה בטיפול בפרשות מעין אלה:
ולאחר מכן מביא התלמוד את מאמרו של ריש לקיש:
התלמוד קובע כי שני המאמרים חלוקים זה על זה; לדעת רב הונא, בפעם השנייה שסרח מנדים אותו למרות הפרסום שבדבר, ואילו לדעת ריש לקיש יש להסתיר את הדבר גם בפעם השנייה.
הראשונים הכריעו כדעת ריש לקיש, וכך נפסקה ההלכה בשולחן ערוך.
מכאן גם המקור לגישה להסתיר אירועים מעין אלה ככל שניתן.
הרמב"ם בתשובה המתייחסת לעניין מוסיף שאם העבירה שהובילה לנידוי נעשתה בפרהסיא - יש לפרסם גם את הנידוי.
כיום בפסיקת הלכה למעשה מצטרפים שיקולים נוספים להכרעה האם לפרסם מקרים כאלה.
ביניהם הסדרים החברתיים, חוקי המדינה, והצורך להגן על קורבנות העבירה (אם ישנם) ועל הציבור בעתיד.
התורה מניחה כעיקרון גורף את האפשרות לכל אדם לחזרה בתשובה על חטאיו ולתיקונם, וחז"ל הדגישו זאת גם ביחס לתלמיד חכם שחטא.
כך גם נאמר בתלמוד הבבלי, שתלמיד חכם נמשל לכלי זהב: "מה כלי זהב...
אף על פי שנשברו יש להם תקנה - אף תלמיד חכם, אף על פי שסרח יש לו תקנה".
לא זו בלבד שיש לו האפשרות לחזור בתשובה, אלא במקרים מסוימים יש אף להניח שכך עשה.
בתלמוד מובאת אמרה מבית מדרשו של רבי ישמעאל, בלשון זו: "אם ראית תלמיד חכם שעבר עבירה בלילה - אל תהרהר אחריו ביום, שמא עשה תשובה".
התלמוד קובע שאין זה 'שמא' אלא "ודאי עשה תשובה"; כלומר, סביר להניח כי עשה תשובה.
עם זאת, התלמוד קובע שהנחת עבודה זו רלוונטית לחטאים שבין אדם למקום, אבל בחטאים שבין אדם לחברו, אין להניח שהחכם חזר בתשובה עד שיודע שיפייס את הנפגע.
כך סיכם זאת רבי מנחם המאירי בפירושו שם: "אם חטא בעבירות שבין אדם לחברו - מהרהרין אחריו, עד שיתפרסם הדבר שחברו מפוייס ממנו".
לאחר ענישת החוטא בידי בית הדין אנו מניחים שאכן חזר בתשובה, והוא יכול אף לחזור למשרה שהחזיק בה קודם החטא - אפילו היה כהן גדול.
רק המשרה הבכירה של ראשות בית הדין הגדול (המכונה לעיתים "נשיא הסנהדרין") אין החוטא רשאי למלא, וזאת מחשש שהציבור לא ישמע בקולו.
כאמור, בתלמוד נאמר שאם הרב אינו נוהג כשורה: "אל יבקשו תורה מפיהו".
מאידך, התלמוד מספר על רבי מאיר שלמד תורה מאלישע בן אבויה שיצא לתרבות רעה.
בתלמוד אף מופיע תיאור סוריאליסטי של שיחה בדברי תורה בין רבי מאיר לבין אלישע בעוד זה רוכב על סוסו בשבת.
התלמוד מבחין בין "תלמיד גדול" בתורה היודע להבחין בין טוב לרע ("רבי מאיר רימון מצא, תוכו אכל וקליפתו זרק") לבין "תלמיד קטן", שעבורו הלימוד מרב שאינו הגון עלול לגרום נזק.
הרמב"ם פוסק: , ואינו כותב את ההיתר ל"תלמיד גדול".
למרות זאת, הרמב"ם עצמו בפתיחה לספרו מורה נבוכים רומז להיתר זה.
יש אומרים שהרמב"ם חשש שהיתר זה ינוצל שלא כראוי, על ידי תלמידים קטנים שיחשבו את עצמם לגדולים.
הרב משה פיינשטיין מסייג את הדברים, וקובע שמותר לשיר את הניגונים שכתב אדם זה בטרם יצא לתרבות רעה.
הוא מוכיח זאת מאזכורו של אלישע בן אבויה במשנה (מסכת אבות פרק ד משנה יג).
כמו כן, לאחר חזרתו בתשובה ניתן לשוב וללמוד ממנו, כדברי הרמב"ם: "עד שובו למוטב".
תלעפר או היא עיר במחוז נינוה שבצפון-מערב עיראק.
העיר מרוחקת כ-48 קילומטרים מערבית למוסול ו-192 קילומטרים צפון-מערבית לכירכוכ.
אוכלוסייתה היא ברובה מוסלמים סונים ממוצא טורקמני.
לפני מלחמת עיראק מנתה אוכלוסיית העיר מעל 200,000 נפש, אך אירועים אלימים ומעשי טבח בין-עדתיים הביאו לירידה במספר התושבים עד ל-80,000 נפש בשנת 2007, אך העיר חזרה לעלות ולפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 אוכלוסייתה מנתה 172,453 נפש.
בין 2014 ל-2017 נשלטה העיר בידי כוחות דאעש.
במהלך כיבוש העיר נמלטו ממנה רבים מתושביה, בעיקר בני המיעוט הטורקמני.
בדצמבר 2014 הרס דאעש חלק מחומות מבצר תלעפר, מבצר מהתקופה העות'מאנית.
תלסה היא אלת הים הקדמונית מהמיתולוגיה היוונית.
תלסה הייתה בתם של אתר והמרה.
יחד עם אל הים פונטוס, היא הייתה אמא של תשעת הילדים טלקינסים והליה.
על פי המיתולוגיה, תלסה ילדה את אפרודיטה כאשר קרונוס חתך את איבר מינו של אורנוס, שנפל לאחר מכן לים.
תלסה היא האנשה של הים עצמו.
במשלי איזופוס נאמר כי היא אישה העולה מתוך מעמקי הים.
בפסיפסים מתקופת מהאימפריה הרומית היא מוצגת כאישה עם קרניים הדומות לצוותות סרטן, לובשת אצות ים ומחזיקה משוט כבש.
המקבילה שלה היא אלת הים אמפיטריטה, אשתו של פוסידון.
כמו כן, האלה של מקורות המים טתיס, נחשבת גם היא כמקבילה של תלסה.
תלסה, הידוע גם בשם נפטון IV, הוא אחד מהירחים הידועים של כוכב הלכת נפטון.
הוא התגלה בספטמבר 1989, בעזרת תמונות שצולמו על ידי הגשושית וויאג'ר 2. הירח נקרא על שם תלסה, אלת הים הקדמונית מהמיתולוגיה היוונית.
תלסה הוא הירח הפנימי השני של נפטון.
צורתו הלא-סדירה של הירח אינה מציגה שום פעילות גאולוגית.
חוקרים מעריכים כי מדובר בשארית של עצם שהתנגש בנפטון בשלב מוקדם בחייו ונותר במסלול סביב כוכב הלכת.
מסלולו של הירח מראה כי לאט לאט הוא מתקרב אל נפטון ובסופו של דבר הוא יתרסק באטמוספירה שלו או יהפוך לטבעת פלנטרית.
תלפיות היה כתב עת תורני מדעי שיצא לאור בניו יורק.
כתב העת שהוגדר כ"רבעון להלכה אגדה ומוסר היהדות" נוסד בניו יורק בשנת תש"ד (1944), ונערך כמעט בכל זמן יציאתו על ידי הרב והחוקר שמואל קלמן מירסקי.
הסיבה לייסודו על פי מאמר הפתיחה של העורך, מכיוון שבזמן הזה, מרכזי התורה באירופה נהרסו, ומרכזים חדשים לדעתו נבנים כעת באמריקה ובארץ ישראל.
כתב העת הוגדר כ"רבעון", אך למעט שני הגליונות הראשונים, יצאו כל הגליונות במתכונת כפולה אחת לחצי שנה.
החל משנתו החמישית של כתב העת הצטרפה הוצאת הספרים של הישיבה יוניברסיטי להוצאתו.
כתב העת יצא ברציפות עד תשכ"ה, ואז חדל לצאת.
בשנת תש"ל לאחר פטירת העורך יצא כרך אחרון שהוקדש לזכרו של הרב חיים הלר.
בכותבים בכתב העת רבים מחכמי התורה ששהו בארצות הברית באותו זמן, בעיקר מזרם האורתודוקסיה המודרנית, וכן רבנים וחוקרים מישראל.
בשנה הראשונה התפרסם בו מאמרו של הרב יוסף דב סולובייצ'יק – "איש ההלכה".
באותה שנה סער העולם התורני בעקבות שאלת קו התאריך בהלכה, ונתפרסמו בו מאמריהם של הרבנים מנחם כשר ויחיאל מיכל טיקוצינסקי בנידון.
נתפרסמו בו גם מאמרים של חכמי ארץ ישראל ובהם הרבנים הראשיים הרצוג ועוזיאל.
בכתיבת מאמרים לכתב העת השתתפו בין השאר הרבנים: ישעיהו וולפסברג-אביעד, זאב גולד, כתריאל פישל טכורש, ראובן כץ, שלמה זלמן אוירבך, יחיאל יעקב ויינברג, מרדכי גיפטר, ברוך ישר, אליהו חזן, יצחק קוסובסקי, ורבים אחרים.
מבין החוקרים שהשתתפו בכתיבת מאמרים היו:
חיים זלמן דימיטרובסקי, שאול ליברמן, מאיר שמעון גשורי, פנחס חורגין, מנחם ברייאר, שבתי בן דב ועוד.
תלמי קראונוס היה מלך מוקדון בין השנים 279-281 לפנה"ס.
משמעות הכינוי קראונוס ביוונית הוא רעם או ברק.
תלמי קראונוס היה בנו הבכור של תלמי הראשון, מלך במצרים התלמיית ומייסד בית תלמי.
הוא היה בנה הבכור של אורידיקה בתו של אנטיפטרוס, שהייתה אשתו השלישית של תלמי הראשון.
לקראונוס היו שני אחים ושתי אחיות מאמו.
אחיו היו מלאגרוס ואח נוסף ששמו לא ידוע שהומת על ידי תלמי השני, והאחיות היו פתולמאיס, אשתו החמישית של דמטריוס פוליורקטס (מלך מוקדון בין השנים 294–288 לפנה"ס), וליסנדרה, שנישאה לאגתוקלס, בנו הבכור של ליסימכוס מאשתו הראשונה ויורשו.
ליסימכוס היה אחד ממצביאיו של אלכסנדר הגדול, והפך לאחר מותו של אלכסנדר לשליט תראקיה, מוקדון וחלק מאנטוליה.
אביו העדיף את אשתו הרביעית ברניקי על פני אמו אורידיקה, ובהמשך לכך העדיף את ילדיה.
ברניקי ילדה בשנת 309 לפנה"ס בן שגם שמו היה תלמי הוא תלמי השני.
הוא הפך ליורש העצר בין השנים 285-287 לפנה"ס לערך.
תלמי קראונוס הפך ליריב פוטנציאלי ומתחרה של תלמי השני על כתר מצרים בעקבות כך נאלץ לעזוב את מצרים.
לאחר עזיבתו את מצרים הגיע לחצרו של ליסימכוס.
באותה עת הייתה אחותו למחצה ארסינואי השנייה אשתו של ליסימכוס ואחותו ליסנדרה שהייתה אשתו של אגאתוקלס.
בעת שהייתו של קראונוס בחצרו של ליסימכוס, זממה ארסינואי להעביר את הירושה לבניה במקום לאגאתולקס שהיה יורש העצר.
היא האשימה אותו בבגידה והביאה לכך שיוצא להורג על ידי אביו.
תלמי קראונוס צידד באחותו ליסנדרה ולכן הצטרף אליה בעת שברחה מזרחה עם ילדיה לחצרו של סלאוקוס הראשון שהיה שליט הממלכה הסלאוקית ומיסד שושלת בית סלאוקוס.
כאשר שמע על כך ליסימכוס הוא חצה עם צבאו לאסיה הקטנה ותקף את צבאו של סלאוקוס ומת במהלך קרב קורופדיום שהתקיים בשנת 281 לפנה"ס..
לאחר קרב קורופדיום, צירף סלאוקוס הראשון את מוקדון לממלכתו.
הכינוי קראונוס ניתן לו בעקבות רצח זה.
קראונוס מיהר להגיע לעיר ההלניסטית ליסימאכיה , עיר חשובה בתראקיה (גליפולי של היום), ושם הצליח להכתיר את עצמו למלך בעזרת הצבא המוקדוני.
קראונוס היה חייל הן בצבאו של ליסימכוס והן בצבאו של סלאוקוס הראשון, והיה גם נכדו של המצביא המוקדוני אנטיפטרוס ולכן התקבל על ידי הצבא המוקדוני כשליט.
במקביל הוא ויתר באופן רשמי על תביעותיו לכס השלטון של המלוכה המצרית.
כדי לייצב את שלטונו, הוא ביקש מאחותו למחצה ארסינואי (אלמנתו של ליסימכוס), ששהתה באותה עת בקסנדריה בירת מוקדון, להינשא לו.
ארסינואי לא הייתה ביחסים טובים עם קראונוס אבל מתוך רצון לשמור על שררת המלוכה בידיה למען ילדיה, נישאה לתלמי קראונוס אבל התנתה את נישואיה, באימוץ ילדיו של ליסימכוס על ידי קראונוס.
באותה עת היו עוד שלושה טוענים לכתר על מוקדון: אנטיוכוס הראשון בנו של סלאוקוס, היה עסוק באותה עת במרד בסוריה.
השני היה פירוס מלך אפירוס (ממלכה במערבה של יוון ואלבניה של היום) איתו הוא כרת ברית.
השלישי היה אנטיגונוס גונטאס בנו של דמטריוס פוליורקטס שהיה מלך מוקדון בין השנים 294–288 לפנה"ס.
אנטיגונוס היה באותה עת בעיר דמטריאס בתסליה שביוון.
הוא צעד צפונה כדי לקחת את השלטון על מוקדון אבל קראונוס הביס אותו בקרב.
שליטתו של קראונוס הגיעה גם לדרום יוון.
ארסינואי, שלא הייתה מרוצה מהברית, קשרה נגד בעלה ביחד עם בניה.
קראונוס חזר לקסנדריה והרג את שני בניה הצעירים.
בנה הבכור, תלמי, נמלט צפונה לממלכת דרדניה.
ארסינואי עצמה נמלטה מפניו לסאמותראקיה.
בשנת 279, בעקבות הפלישה הגאלית, היא ברחה למצרים במטרה לקבל מקלט בארמונו של אחיה, תלמי השני.
באותה עת קראונוס היה בשיא כוחו.
אבל באותה עת סבלו מוקדון ויוון מסדרת פלישות המוניות של שבטים גאלים שחיו במזרח אירופה (אזור בולגריה של היום).
בשנת 279 לפנה"ס הוא נלחם כנגדם נשבה בקרב ונהרג.
מותו הביא לאנרכיה במדינות היווניות, שכן אף אחד מיורשיו ביניהם היה גם אחיו מלאגרוס ששלט במוקדון במשך חודשיים, לא הצליחו להביא ליציבות שלטונית.
מצב זה נמשך כשנתיים, עד שב-277 לפנה"ס יצא אנטיגונוס גונאטס לקרב נגדם בקרבת ליסימכיה וניצח בקרב.
תלקסינאוי , הוא ירחו של כוכב הלכת צדק.
תלקסינואי התגלה בשנת 2004 על ידי קבוצה של אסטרונומים מאוניברסיטת הוואי שבראשה עמד סקוט שפרד וקוטלג בשם S/2003 J 22.
קוטרו של תלקסינואי הוא 2 קילומטר והוא מקיף את צדק במרחק של 20,454,000 ק"מ ובזמן הקפה של 597.607 ימים.
תלקסינאוי בעל בהירות נראית של 23.5 ומסה של 1.5x1013 קילוגרם.
הירח קיבל את שמו הנוכחי, "תלקסינואי", בשנת 2005 על שם המוזה, בתו של זאוס מהמיתולוגיה היוונית.
תלקסינאוי משתייך לקבוצת אננקה, על שמו של הירח אננקה.
זו קבוצה של ירחי צדק המקיפים את צדק במרחק של בין 19.3 מיליון ק"מ ל-22.7 מיליון ק"מ.
תָלָסוֹקרטיה היא מדינה או אימפריה שרוב השטח שבבעלותה ימי ובכך גם מתבטאת עוצמתה.
ניתן להגדיר את מעמדה כמעצמה ימית (בדומה לאימפריה הפיניקית שחלשה על רשת מסחר ענפה).
רק לעיתים נדירות יש למעצמות כאלה עוצמה יבשתית המשתווה לעוצמה הימית שלהן.
היוונים השתמשו לראשונה במונח "תלסוקרטיה" בתיאור הציוויליזציה המינואית, שכוחה התבסס על עוצמתה הימית.
הרודוטוס התייחס בזמנו לנחיצות בפיתוח כוח ימי אשר יהווה מענה כנגד ההתעצמות הימית של הפיניקים.
ישנן דוגמאות רבות למעצמות תלוסקרטיות מלבד אלו שצוינו לעיל:
מבין המעצמות התלוסקרטיות בימי הביניים מפורסמת במיוחד הרפובליקה של ונציה.
בתקופת שלטונה התפצלה הרפובליקה ל"דוגדו" של ונציה ול"לגון".