tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המפקד הורה לכוחותיו לכבוש מחדש את וויצ'ישקוב וגליניק, אך למרות שבתחילה הצליחו לכבוש חזרה, אך בהמשך נסוגו לאחר שספגו אבדות כבדות.
התקדמות רגימנט חיל הרגלים ה-180 לאדמוב נכשלה.
קולונל בז'וזה-בז'זינה שלח את רגימנט חיל הרגלים ה-178, שפגש במהרה את ההתקדמות הגרמנית.
הגדוד הראשון כלל חלק מפלוגה של חבלנים.
הגדודים השני והשלישי ספגו אבדות כבדות ונסוגו ל.
בינתיים, התקפה של רגימנט חיל הרגלים הפולני ה-184, בתמיכת גדוד של רגימנט חיל הרגלים ה-179, כבשה מחדש את הכנסייה ובית הקברות בוולה גולובסקה.
התקדמות של רגימנט חיל הרגלים ה-182, בסיוע שלושה תותחי הוביצר בקוטר 100 מ"מ , שברה את ההגנה הגרמנית בהלנוב .
בשעה 16:00 החלה ההתקדמות הגרמנית האחרונה מכיוון אדמוב לעבר עמדות רגימנט אולאן ה-10 ביער קז'יבדה על ידי הרגימנט ה-182 בהלנוב והרגימנט ה-184 בוולה גולבסקה.
לאחר קרב קשה, נסוג רגימנט אולאן ה-10 ליער.
רוב כוחות דיוויזיית 'בז'וזה' הגנו בהצלחה על עמדותיהם בבורז'ץ.
רגימנט חיל הרגלים ה-182 החזיק מעמד.
הרגימנט ה-184 נאלץ לסגת עקב מחסור בתחמושת ארטילרית.
בשלב זה החלה התקדמות פולנית, והגדוד השני של רגימנט חיל הרגלים ה-183, בסיוע ארטילרי, החל בהסתערות על הגרמנים שתקפו את האגף הדרומי של חטיבת הפרשים 'פילס'.
ההתקפה הצליחה, והגרמנים החלו לסגת, נרדפים על ידי חיל רגלים ופרשים.
החלק האחורי של האגף הדרומי של דיוויזיית חיל הרגלים הממונע ה-13 הותקף על ידי חטיבת הפרשים "אדוארד", הם כבשו את הכפר , כולל סוללת ארטילריה גרמנית (שנהרסה כאשר הפרשים נאלצו לסגת עקב אש מסוללת ארטילריה גרמנית אחרת).
יחידות של דיוויזיית חיל הרגלים הממונע ה-13 החלו לסגת.
אחת ההתקפות האחרונות הייתה של הדיוויזיה הממונעת ה-29 על עמדות חטיבת הפרשים "פודלסקה" ועל החלק האחורי של דיוויזיית "בז'וזה".
לאחר מכן, שתי המערך הפולניות נסוגו מדרום לקז'יבדה .
בשעה 16:30, נתן הגנרל קלייבורג את פקודתו האחרונה בהורדז'יז'קה , פקודת להפסקת הלחימה וכניעה לכוחות הגרמניים.
מאוחר יותר, בזמן שיער הורדז'יז'קה הופצץ, הוא חזר למפקדתו בקז'יבדה.
בשעה 20:40, עזבו הסגנים-אלופים קז'ימייז' גורז'קובסקי ותדאוש שמיג'ילסקי כדי ליצור קשר עם מטה הפיקוד של הדיוויזיה ה-13 של חיל הרגלים הממונע.
הם יצרו קשר עם הגרמנים ליד אדמוב, ושני הצדדים הסכימו על הפסקת אש שתימשך עד 6 באוקטובר (למחרת) בשעה 06:00, ומעט לאחר מכן התקיים טקס הכניעה.
קבוצת המבצעים העצמאית פולסיה נכנעה ב-6 באוקטובר בשעה 10:00. בפקודתו האחרונה, כתב הגנרל קלייברג כי הסיבה להחלטתו להיכנע הייתה שהם היו מוקפים באויב, והתחמושת והמזון אזלו.
טקס הכניעה של הגנרל קלייברג התקיים ב-6 באוקטובר בארמון יבלונובסקיץ' בקוצק.
קרב קולין נערך ב-18 ביוני 1757, ובמסגרתו 54,000 אוסטרים תחת פיקודו של לאופולד יוזף פון דאון הביסו 34,000 פרוסים תחת פיקודו של פרידריך השני, מלך פרוסיה, במהלך המלחמה השלזית השלישית שבמסגרת מלחמת שבע השנים.
ניסיונות פרוסיים לאגף את האגף הימני האוסטרי הפכו להתקפות חזיתיות חלקיות והובסו לאחר חמש וחצי שעות לחימה.
פרידריך ויתר על המצור על פראג וכן על הצעדה המתוכנן שלו לווינה, ונסוג לסקסוניה.
פרידריך השני מפרוסיה ניצח בקרב פראג העקוב מדם נגד אוסטריה ב-6 במאי 1757 וצר על העיר.
המרשל האוסטרי דאון הגיע מאוחר מכדי להילחם, אך אסף 16,000 חיילים שנמלטו מהקרב.
עם צבא זה הוא נע באיטיות כדי להסיר את המצור על פראג.
פרידריך עצר את הפגזת פראג והמשיך את המצור תחת פיקודו של הדוכס פרדיננד מבראונשווייג, בעוד המלך הפרוסי צעד נגד האוסטרים ב-13 ביוני יחד עם כוחותיו של מוריץ, נסיך אנהלט-דסאו.
פרידריך לקח עמו 34,000 איש כדי להילחם בצבאו של דאון.
דאון ידע שהכוחות הפרוסיים חלשים מכדי גם לצור על פראג וגם להרחיק אותו מפראג לאורך זמן (או להילחם בצבא האוסטרי המתוגבר על ידי חיל המצב של פראג), ולכן כוחותיו האוסטריים תפסו עמדות הגנה על גבעות ליד קולין בלילה של 17 ביוני.
בצהרי 18 ביוני תקף פרידריך את האוסטרים, שהמתינו במגננה עם כוח של 35,160 רגלים, 18,630 פרשים ו-154 תותחים.
שדה הקרב של קולין היה מורכב ממדרונות גבעה מתונים.
תוכניתו של פרידריך הייתה לאגף את האגף הימני האוסטרי עם רוב צבאו.
לאורך הקווים האוסטריים (האגף הימני והמרכז הפרוסי) הוא החזיק רק מספיק כוחות כדי להסתיר את הריכוז באגף השמאלי הפרוסי.
הכוח העיקרי הפרוסי היה אמור לפנות ימינה לעבר האוסטרים כדי לתקוף את אגפם הימני.
האגף השמאלי הפרוסי ייהנה מיתרון מספרי מקומי מול האוסטרים.
לאחר תבוסת האגף הימני האוסטרי, הקרב היה אמור להיות מוכרע.
הכוח העיקרי של פרידריך פנה לעבר האוסטרים מוקדם מדי ותקף את עמדות ההגנה שלהם חזיתית במקום לאגף אותם.
לחי"ר הקל האוסטרי-קרואטי היה תפקיד חשוב בכך; בהטרידם את החי"ר הפרוסי הסדיר תחת הגנרלים כריסטוף הרמן פון מנשטיין ויוהאכים כריסטיאן פון טרסקו, הם התגרו בהם וגררו אותם להתקפה מוקדמת.
אש מוסקטים וארטילריה אוסטרית עצרה את התקדמותו של פרידריך.
התקפת נגד של הימין האוסטרי הובסה על ידי פרשים פרוסים, ופרידריך הזרים כוחות נוספים לתוך הפער שנוצר בקו האויב.
הסתערות חדשה זו נבלמה תחילה ואז נמחצה על ידי הפרשים האוסטרים.
בשעות אחר הצהריים, לאחר כחמש שעות לחימה, הפרוסים היו מבולבלים וכוחותיו של דאון הדפו אותם לאחור.
הקירסירים הפרוסים תחת אוברסט פרידריך וילהלם פון זיידליץ (שקודם לדרגת גנרל-מיור באותו יום) הופיעו לבסוף.
היו הסתערויות והסתערויות-נגד רבות על גבעת קז'צ'הוז'.
גדוד המשמר הראשון תחת הגנרל פרידריך בוגיסלב פון טאוונצין הציל את הצבא הפרוסי מגורל גרוע יותר, בחיפויו על הנסיגה הפרוסית.
הקרב היה התבוסה הראשונה של פרידריך השני במלחמה זו, והיא אילצה אותו לנטוש את המצעד המתוכנן שלו לווינה, להסיר את המצור מעל פראג ב-20 ביוני, ולסגת לעבר ליטומז'יצה.
האוסטרים, מתוגברים ב-48,000 החיילים שבפראג, רדפו אחריהם, בכוח של 100,000 איש, ובהתנפלם על צבא אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה, שנסוג בנתיב עקיף (מסיבות לוגיסטיות) בציטאו, הנחילו לו מפלה קשה.
בעקבות הקרב, הקיסרית מריה תרזה ייסדה את המסדר הצבאי של מריה תרזה.
ה-Kolingasse (סמטת קולין) ברובע ה-9 של וינה נקראה על שם ניצחון זה בשנת 1870.
אנדרטאות לקרב הוקמו בקז'צ'הוז' ובנובה וס I.
קרב קיי , המכונה גם קרב סולכוב, קרב ציליכאו, או קרב פלציג, היה קרב שנערך ב-23 ביולי 1759 במהלך מלחמת שבע השנים.
הוא התרחש ליד קיי בנוימרק, כיום חלק מפולין.
הגנרל קרל היינריך פון ודל, מפקד הצבא הפרוסי שמנה 26,000–28,000 איש, תקף צבא רוסי גדול יותר בן 40,000–41,000 איש בפיקודו של הרוזן פיוטר סלטיקוב.
הפרוסים איבדו בסביבות 7,669 איש; הרוסים איבדו כ-4,804. לאחר הקרב, פרידריך השני, מלך פרוסיה, היה נחוש לכפות על הרוסים קרב מכריע כדי למנוע מהם לחבור לצבא האוסטרי העיקרי.
שלושה שבועות לאחר מכן, הפרוסים נלחמו בצבא הרוסי-אוסטרי המשולב בקרב קונרסדורף.
עד שנת 1759, הגיעה פרוסיה לעמדה אסטרטגית הגנתית במלחמה.
עם עזיבת מגורי החורף באפריל 1759, כינס פרידריך את צבאו בשלזיה תחתית; מהלך זה אילץ את הצבא ההבסבורגי העיקרי להישאר בעמדת ההיערכות החורפית שלו בבוהמיה.
הרוסים, לעומת זאת, העבירו את כוחותיהם למערב פולין וצעדו מערבה לעבר נהר האודר, מהלך שאיים על לב ליבה של פרוסיה, מרקיזות ברנדנבורג, ואולי אף על ברלין עצמה.
פרידריך הגיב בשליחת קורפוס בפיקודו של פרידריך אוגוסט פון פינק כדי לבלום את הרוסים; הוא שלח טור שני בפיקודו של כריסטוף השני פון דונה כדי לתמוך בפינק.
המטרה האוסטרית והרוסית הייתה כפולה.
האוסטרים התקדמו לנהר הגבול הצפוני של בוהמיה, קוויסה, הגבול בין לוזאטיה לשלזיה, ותפסו רצועה של 15 ק"מ מהגבול שבין אוסטריה לפרוסיה בשלזיה.
משם, יכול היה לאופולד יוזף פון דאון לחצות ללוזאטיה או לשלזיה, לפי הצורך.
בעלות הברית ערכו מועצת מלחמה ב-8 ביולי, וסלטיקוב לחץ לחצייה לשלזיה.
דאון עדיין היסס לעשות זאת, אך שלח את ארנסט גדעון פון לאודון עם קורפוס העזר.
חלק מהיסוסו של דאון נבע ממה שפרידריך ואחיו, היינריך, נסיך פרוסיה, עשויים לעשות.
פרידריך עזב את מחנהו ליד לנדסהוט ב-4 ביולי וצעד צפון-מערבה לכיוון לבנברג, 20 ק"מ מזרחית לעמדתו של דאון ב-10 ביולי.
במקביל, אחיו צעד עם הצבא העיקרי מסקסוניה לסאגאן שבשלזיה.
מהלך זה הפריד למעשה בין דאון לסלטיקוב.
אולם ביודעו שהקורפוס של לאודון אינו מספיק כדי לתמוך באופן מלא בבעלת הברית הרוסית, הוא שלח גם את קורפוס התצפית של הרוזן אנדראש הדיק בן 17,000 האיש מצפון בוהמיה.
קורפוס זה עקב אחר צבאו של הנריך, והדיק ניתק מגע עם כוחו של הנריך ב-22 ביולי, כשהוא חוצה ללוזאטיה בצוויקאו.
בהוראת יליזבטה, קיסרית רוסיה, נע סלטיקוב לעבר פרוסיה בהתקדמות שיטתית שהחלה ביוני 1759. הערכות מסוימות מציבות את גודל צבאו על עד 70,000 איש; אחרות מציעות שהיו לו כ-41,000 איש ביוני וביולי.
כשנודע לו על התקדמות זו, הורה פרידריך לגנרל דונה לעצור את ההתקדמות הרוסית מערבה.
לרשות דונה עמד כוח של 26,000 איש, כולל מספר פלוגות פרשים.
באמצע יולי, דונה וסלטיקוב בילו שבוע בביצוע הטעיות הדדיות ככל שסלטיקוב התקרב לגבול הפרוסי.
ב-14 ביולי הוא פנה דרום-מערבה, לכיוון נהר האודר, במקום כלשהו בין קרוסן לגלוגאו.
עד 19 ביולי הגיע לחזית השלזית ליד ציליכאו, שם תכנן סלטיקוב להעניק מנוחה לחייליו למשך ימים אחדים.
בהיותו המפקד השלישי של הכוח הרוסי בתוך שלוש שנים, הוא היה עדיין חדש יחסית בפיקוד על צבא זה, ובילה כמה ימים בהתייעצות עם קציניו הבכירים, בלמידת החוזקות והחולשות של צבאו, ובמתן אפשרות להם להכירו.
עם זאת, בסדרת פגישות עם המטה שלו, הוא הדיר את המפקדים האוסטרים שהיו עמו, הערה רבת משמעות על חוסר האמון שלו במטה ההבסבורגי.
בצפותו במתרחש מרחוק, ולא מרוצה מהססנותו של דונה להביא את סלטיקוב לידי קרב, שלח פרידריך את קרל היינריך פון ודל ליטול את הפיקוד.
ודל הגיע ב-20 ביולי והקים עמדת חסימה בציליכאו.
מהלך זה נועד למנוע מהרוסים להיכנס לשטח פרוסי ולהגיע לאודר.
הוא רצה לתקוף את הרוסים עם שחר למחרת, אך לא הצליח למצוא נקודת תורפה מתאימה בהגנות הרוסיות.
באותו יום בו הגיע ודל, 20 ביולי, התבסס סלטיקוב על קו התקשורת הפרוסי באודר, כשהוא מחזק את עמדתו החזקה ממילא.
מהלך זה קטע למעשה כל התקדמות או תגבורת פרוסית מקרוסן (קרוסנו) או מפרנקפורט על האודר.
בשלב זה, הרוסים תפסו את הגבעות ליד קיי ושטח גבוה נוסף ליד מוזאו (מוזוב).
נחל, האייכמילן פליס (Eichmühlen Fliess), זרם בשקע ביצתי בדיוק ממזרח לעיירה.
ניתן היה לחצות אותו רק בנקודה צרה אחת על הדרך מזרחית לקיי, ישירות מול המרכז הרוסי; חצייה שנייה יכלה להתבצע מיד מדרום לקיי, מה שהיה מאפשר תקיפה על האגף הימני הרוסי.
הדבר נראה סביר לודל, אך רק אם הרוסים לא יהיו פרוסים במלואם.
עד 23 ביולי קיבל ודל פקודות ישירות מפרידריך חסר הסבלנות להבטיח "עמדה טובה", כשהמלך מתכוון לקרקע שניתן להגן עליה, ולהשתמש בשיטת ההתקפה המועדפת, כשהמלך מתכוון ל"סדר אלכסוני".
ודל ידע שעליו להביא את הרוסים לקרב לפני שיוכלו לנוע לפרנקפורט או לסכן את המוניטין שלו בעיני המלך.
ב-23 ביולי הורה ודל על סיור נוסף של כוחותיו של סלטיקוב בלנגן מיל, יישוב קטן מחוץ לקיי, ומצא אותם בתנועה; בהנחה שהם מתכוונים לנוע לפרנקפורט, הוא הורה לאחר מכן על התקדמות לעבר האגף הימני הרוסי.
ההזדמנות הטובה ביותר של ודל נראתה כאבטחת רמות פלציג לפני שהרוסים יוכלו לעשות זאת, והדרך הטובה ביותר לכך תהיה דרך קיי.
הצבא הפרוסי צעד בשני טורים לעבר קיי, האחד בדרך הישירה לקיי, והשני בדרך למוזאו.
אך בקושי הגיחו מהערוצים המקיפים את העיירה כאשר נקלעו לקרב עם כמה כוחות סיור רוסיים.
הפרוסים הדפו את הקבוצה הראשונית, אך הגעת תגבורת סימנה את תחילתה של פעולה כללית.
הרוסים ירו לאחר מכן על הפרוסים מהגבעות המקיפות את קיי.
הגנרל היינריך פון מנטויפל לקח שישה גדודים ותקף את הארטילריה; בתחילה הם הדפו אותו לאחור.
משתתף בן התקופה טען שמנטויפל הצליח לשטוף את העמדות ולקח 40 תותחים, אך אין שום ראיה רשמית התומכת בהצהרתו.
היו שלוש התקפות בקיי באותו אחר הצהריים, וכל אחת מהן נהדפה.
הגנרל מנטויפל נפצע בהתקפה על העמדה.
ודל הורה על התקפת פרשים מלאה דרך היער ונגד האגף הימני הרוסי.
כאשר הכוח הרוסי העדיף הגיב בהתקפת נגד, המומנטום הפרוסי דעך בשל היעדר טור שני של תגבורת בזמן.
התקפות חוזרות ונשנות על הרוסים שהתבצרו בגבעות הובילו לאבדות מסיביות לפרוסים.
באחרונה שבהתקפות אלו, הוביל מוריץ פרנץ קזימיר פון וברסנו שמונה גדודים ושישה אסקדרונים מציליכאו נגד האגף הימני הרוסי.
במקביל חדרו פרשיו את קו חיל הרגלים של האויב, אך הפרשים הרוסים, בגיבוי אש תותחים, דחקו אותם ואת חיל הרגלים בחזרה לשטח הנמוך.
בהתקפה השנייה נפצע מנטויפל ובאחרונה נהרג הגנרל וברסנו.
ודל איבד עד 8,300 מחייליו, אף על פי שפרידריך מצא לנכון להכריז על אבדות של 800 בלבד, והעמיד את אבדות הרוסים על למעלה מ-7,000. פרידריך גם האשים את החיילים, וכינה אותם "נבלים" פחדנים למרות התקפותיהם החוזרות והאובדניות.
בסופו של דבר העריך את האבדות הפרוסיות ב-1,400, ואת האבדות הרוסיות ב-14,000, אך הוא הונה את עצמו.
ההפסד בקיי פתח את הדרך לנהר האודר ועד 28 ביולי הגיעו חייליו של סלטיקוב לקרוסן.
הוא לא נכנס לפרוסיה בשלב זה, בעיקר בשל יחסיו הבעייתיים עם האוסטרים.
לא סלטיקוב ולא דאון בטחו זה בזה; סלטיקוב לא דיבר גרמנית ולא בטח במתרגם.
דאון לא רצה להסתכן באובדן כל כוחו.
אף על פי שפרידריך יצא מסקסוניה בתחילת יולי, ואחיו צעד צפונה גם הוא באותו זמן, חשש דאון שכל אחד מצבאות אלו יחזור על עקבותיו.
הדבר לא רק שהיה מונע ממנו לחבור לצבאו של סלטיקוב, אלא היה עלול לחשוף את צבאו לכוחו המכריע של פרידריך.
במקום זאת, שלח דאון את קורפוס העזר שלו בפיקודו של לאודון לחבור לסלטיקוב.
כששמע חדשות אלו, סלטיקוב החשיב את דאון להססן ומשהה.
בסופו של דבר, חברו הדיק ולאודון בפריבוס (פז'בוז'), 40 ק"מ צפונית לגרליץ, ב-29 ביולי.
בינתיים, שלח דאון תגבורות נוספות ללאודון, כמה מהרגימנטים הטובים ביותר של הצבא האוסטרי; עד שיגיע לאודון לאודר, חישב דאון שכוחו יהיה לפחות 20,000, ודאי מספיק כדי לחזק את כוחו הניכר ממילא של סלטיקוב.
ב-3 באוגוסט כבשו הרוסים את פרנקפורט, בעוד הצבא העיקרי חנה מחוץ לעיר בגדה המזרחית, והחל בבניית ביצורי שדה, כהכנה להגעתו הצפויה של פרידריך.
בשבוע שלאחר מכן, חברו תגבורותיו של דאון לסלטיקוב בקונרסדורף.
קרב קונרסדורף התרחש ב-12 באוגוסט 1759 ליד קונרסדורף (כיום קונוביצה), מזרחית לפרנקפורט על האודר.
הקרב, שהיה חלק מהמלחמה השלזית השלישית שהייתה חלק ממלחמת שבע השנים הרחבה יותר, מערב למעלה מ-100,000 איש.
צבא מאוחד בפיקודם של פיוטר סלטיקוב וארנסט גדעון פון לאודון, שכלל 41,000 רוסים ו-18,500 אוסטרים, הביס את צבאו של פרידריך השני, מלך פרוסיה, שמנה 50,900 פרוסים.
פני השטח הקשו על טקטיקות הקרב של שני הצדדים, אך הרוסים והאוסטרים, שהגיעו לאזור ראשונים, הצליחו להתגבר על רבים מהקשיים על ידי חיזוק סוללה בין שתי ביצות קטנות.
הם גם הגו פתרון לשיטת הפעולה הקטלנית של פרידריך, המערך האלכסוני.
אף על פי שחייליו של פרידריך השני השיגו בתחילה את ידם על העליונה בקרב, הסיור המוגבל שלו, בשילוב עם ההכנות ההגנתיות החזקות של כוחות בעלות הברית, העניקו לרוסים ולאוסטרים יתרון.
בשעות אחר הצהריים, כשהלוחמים היו תשושים, כוחות אוסטריים רעננים שהוטלו למערכה הבטיחו את ניצחון בעלות הברית.
זו הייתה הפעם היחידה במלחמת שבע השנים שבה הצבא הפרוסי, תחת פיקודו הישיר של פרידריך השני, התפורר לכדי המון לא ממושמע.
עם הפסד זה, ברלין, המרוחקת 80 ק"מ בלבד משם, נותרה חשופה לתקיפה מצד הרוסים והאוסטרים.
עם זאת, סלטיקוב ולאודון לא ניצלו את הניצחון בשל מחלוקות ביניהם.
רק 3,000 חיילים מתוך 50,000 המקוריים של פרידריך השני נותרו עמו לאחר הקרב, אם כי רבים נוספים פשוט התפזרו והצטרפו מחדש לצבא תוך מספר ימים.
קרב זה ייצג את ההצלחה הלפני-אחרונה של האימפריה הרוסית תחת שלטונה של יליזבטה קיסרית רוסיה, והיסטוריונים רבים טוענים כי זו הייתה התבוסה הקשה ביותר של פרידריך השני.
אף על פי שמלחמת שבע השנים הייתה עימות עולמי, היא התעצמה בזירה האירופית בעקבות מלחמת הירושה האוסטרית (1740–1748) שהסתיימה לא מכבר.
הסכם אקס-לה-שאפל משנת 1748 העניק לפרידריך השני מפרוסיה, המכונה פרידריך הגדול, את המחוז המשגשג של שלזיה כתוצאה מהמלחמה השלזית הראשונה והשנייה.
הקיסרית מריה תרזה חתמה על ההסכם כדי להרוויח זמן לבניית כוחותיה הצבאיים מחדש ולכינון בריתות חדשות; היא הייתה נחושה להשיג מחדש את השליטה באימפריה הרומית הקדושה כמו גם להשיג מחדש את שלזיה.
ב-1754, המתיחות הגוברת בין בריטניה הגדולה לצרפת באמריקה הצפונית הציעה לצרפת הזדמנות לשבור את הדומיננטיות הבריטית בסחר האטלנטי.
בזיהוי ההזדמנות להשיב את טריטוריותיה האבודות ולהגביל את כוחה הגובר של פרוסיה, הקיסרית הניחה בצד את היריבות הישנה עם צרפת כדי ליצור קואליציה חדשה.
נוכח תפנית זו באירועים, בריטניה כרתה ברית עם ממלכת פרוסיה; ברית זו משכה פנימה לא רק את שטחי המלך הבריטי שהוחזקו באוניה פרסונלית, כולל הנובר, אלא גם את אלה של קרובי משפחתו וקרובי פרידריך השני בנסיכות הבוחר מבראונשווייג-לינבורג ורוזנות הסן-קאסל.
סדרת תמרונים פוליטיים זו נודעה בשם המהפכה הדיפלומטית.
בתחילת המלחמה, לפרידריך השני היה את אחד הצבאות המשובחים באירופה: חייליו, כל פלוגה שהיא, יכלו לירות לפחות ארבעה מטחים בדקה, וחלקם יכלו לירות חמישה.
עד סוף 1757, מהלך המלחמה התנהל היטב עבור פרוסיה, וגרוע עבור אוסטריה.
פרוסיה השיגה ניצחונות מרהיבים ברוסבאך ובלותן וכבשה מחדש חלקים משלזיה שנפלו לידי אוסטריה.
לאחר מכן לחצו הפרוסים דרומה לתוך מוראביה האוסטרית.
באפריל 1758, פרוסיה ובריטניה סיכמו את האמנה האנגלו-פרוסית בה התחייבו הבריטים לסובסידיה שנתית של 670,000 ליש"ט (שווה ערך ריאלית ל-100 מיליון ליש"ט ב-2024) כאשר אוצר ממלכת פרוסיה הכיל בתחילת המלחמה 14.5 מיליון טאלר שהיה שווה ערך ל-3.625 מיליון ליש"ט.
בריטניה גם שלחה 7,000–9,000 חיילים כדי לתגבר את צבאו של גיסו של פרידריך השני, פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
פרדיננד סילק את הצרפתים מהנובר ווסטפאליה וכבש מחדש את נמל אמדן במרץ 1758; הוא חצה את הריין עם כוחותיו שלו, וגרם לבהלה כללית בצרפת.
למרות ניצחונו של פרדיננד על הצרפתים בקרב קרפלד וכיבושו הקצר של דיסלדורף, התמרון המוצלח של כוחות צרפתיים גדולים יותר חייב אותו לסגת מעבר לריין.
בעוד פרדיננד העסיק את הצרפתים, פרוסיה נאלצה להתמודד עם שוודיה, רוסיה ואוסטריה, שכולן רצו לקחת לעצמן נתח מממלכת פרוסיה.
פרוסיה יכלה לאבד את שלזיה לאוסטריה, את פומרניה לשוודיה, את מגדבורג לסקסוניה, ואת פרוסיה המזרחית לפולין או לרוסיה: תרחיש בלהות לפרידריך השני.
עד 1758, פרידריך השני היה מודאג יותר ויותר מההתקדמות הרוסית ממזרח וצעד כדי לבלום אותה.
ממש ממזרח לנהר אודר בברנדנבורג–נוימרק, בקרב צורנדורף, ב-25 באוגוסט 1758, צבא פרוסי של 35,000 איש נלחם בצבא רוסי של 43,000 איש.
שני הצדדים ספגו אבדות כבדות אך הרוסים נסוגו, ופרידריך השני טען לניצחון.
בקרב טורנוב שהתרחש חודש לאחר מכן, הצבא השוודי הדף את הצבא הפרוסי, אך לא נע לעבר ברלין.
עד סוף הקיץ, הלחימה הסתיימה בתיקו.
אף אחד מאויביה של פרוסיה לא נראה מוכן לנקוט בצעדים המכריעים לרדוף אחרי פרידריך השני אל תוך לב פרוסיה.
הפילדמרשל-לוטננט האוסטרי לאופולד יוזף גראף דאון יכול היה לסיים את המלחמה באוקטובר בהוכקירך, אך הוא נכשל בניצול ניצחונו באמצעות מרדף נחוש אחר צבאו הנסוג של פרידריך השני.
דבר זה אפשר לפרידריך השני זמן לגייס צבא חדש במהלך החורף.
עד 1759, הגיעה פרוסיה לעמדה הגנתית אסטרטגית; כוחות רוסיים ואוסטריים כיתרו את פרוסיה, אם כי לא ממש בגבולות ברנדנבורג.
עם עזיבת מגורי החורף באפריל 1759, פרידריך ריכז את צבאו בשלזיה תחתית; מהלך זה אילץ את הצבא ההבסבורגי הראשי להישאר באזור ההיערכות שלו בבוהמיה.
הרוסים, לעומת זאת, הסיטו את כוחותיהם למערב פולין–ליטא, מהלך שאיים על הלב הפרוסי, ואף פוטנציאלית על ברלין עצמה.
פרידריך הגיב בשליחת הקורפוס של הגנרל-לויטננט פרידריך אוגוסט פון פינק כדי לבלום את הרוסים.
הקורפוס של פינק הובס בקרב קיי ב-23 ביולי.
לאחר מכן, פיוטר סלטיקוב והכוחות הרוסיים התקדמו 110 ק"מ מערבה כדי לכבוש את פרנקפורט על האודר ב-31 ביולי (על גבול גרמניה עם פולין של ימינו).
שם הוא הורה על התבצרות המחנה שלהם ממזרח, ליד קונרסדורף.
כדי להחמיר את המצב עבור הפרוסים, קורפוס אוסטרי בפיקודו של הפילדמרשל-לוטננט ארנסט גדעון פון לאודון חבר לסלטיקוב ב-3–5 באוגוסט.
המלך פרידריך מיהר מסקסוניה, קיבל פיקוד על שרידי היחידה של הגנרל-לוטננט קרל היינריך פון ודל במילרוזה ונע לעבר נהר האודר.
עד 9 באוגוסט, היו לו 49,000–50,000 חיילים, מתוגברים על ידי הקורפוס המובס של פינק, והקורפוס של היינריך, נסיך פרוסיה, שנע מאזור לאוזיץ.
פני השטח סביב קונרסדורף התאימו יותר להגנה מאשר להתקפה.
בין סכר פרנקפורט, חומת עפר ארוכה שסייעה לתחום את נהר האודר, ולצפון קונרסדורף עצמה השתרע קו של תלי גבעות באורך 3 ק"מ: יודנברגה, מולברג וואלקברג.
אף אחד מהם לא היה בגובה של יותר מ-30 מטר.
הגבעות היו תלולות יותר בצד הצפוני מאשר בדרומי, אך נתחמו על ידי אזור ביצתי ובוצני שנקרא אלסבוש, או שממת האלמון.
ממזרח לקונרסדורף ולוואלקברג, הנהר הינר פליס" התחבר לנהר נוסף שזרם בין שתי גבעות נוספות.
מעבר לוואלקברג ומעבר להינר עמדו שני צוקים נוספים בטרטין.
מספר ערוצים חצו את רכס הגבעות: החל מהקצה הצפון-מזרחי, הבקרגרונד התחבר להינר פליס.
ממש ממזרח לוואלקברג ערוץ קטן הפריד בין הוואלקברג למולברג.
דרך צרה נוספת חתכה דרך רכס המולברג, ולאחר מכן שקע צר שני, המכונה קוגרונד, שכן ממערב לכך.
מעבר לקוגרונד, הקרקע התרוממה שוב, ואז צללה לשקע רביעי שבו שכן יישוב יהודי המכונה שטעטל, והקרקע התרוממה לתוך היודנברגה; מנקודה זו, ניתן היה לצפות על רוב פרנקפורט ופרבריה.
לדרום-מזרח שכנו מגוון צוקים קטנים, שנקראו הגרוסר- והקליינר-שפיצברג.
כמו הצד הצפון-מערבי של הרכס, קרקע זו הייתה מכוסה בבריכות קטנות, נחלים, שדות ביצתיים ואחו נרחב.
מאפיינים טבעיים, בריכות, סוללות דרכים, ביצות, היו צפויים להגביל תנועות רחבות בחלק מפני השטח.
ממזרח ומצפון לכל הנוף הזה שכן יער רפן.
כאן הקרקע עצמה הייתה חולית ולא יציבה.
יערות השיחים היו שזורים בנחלים, מעיינות וביצות מכל הסוגים.
לאחר קרב קיי, הצטרף אליו הקורפוס של פיוטר רומיאנצב שמנה 7,000 איש והצבא האוסטרי של גנרל לאודון.
ב-4 באוגוסט 1759, על פי הביקורת, המספר הכולל של הצבא הרוסי עמד על 41,248 אנשים.
מספר זה כלל את הצבא הסדיר שמנה 33,000 איש וכוחות לא-סדירים, כ-8,000 פרשים קלים של קוזאקים וקלמיקים.
במהלך קרב קונרסדורף סלטיקוב השאיר יחידה של 266 איש בפרנקפורט והיו לו 41,000 לקרב.
לצבא האוסטרי היו ב-4 באוגוסט 18,523 איש.
מספרים אלה משתקפים במסמכים ומשמשים בספרות המדעית הרוסית.
ישנן גם הערכות יתר רבות של הצבא הרוסי, שמקורן במקורות גרמניים ואנגליים, למשל 79,000, 64,000, 69,000 ואפילו 88,000, מספרים אלה אינם מבוססים על מסמכים.
למעשה, 60,000 הוא המספר הכולל של כל הכוחות הרוסיים בפרוסיה, כולל חילות מצב בערים שונות, כוחות להגנה על קווי תקשורת וכן הלאה.
חלק מהכוח הרוסי נשאר בפרנקפורט כמשמר הקדמי של בעלות הברית.
סלטיקוב ציפה שכל הצבא של המפקד העליון האוסטרי יגיע; במקום זאת הגיע לעזרתו רק אגף תחת פיקודו של לאודון.
שיתוף הפעולה ביניהם היה מסובך בשל אישיותם.
לא ללאודון ולא לסלטיקוב הייתה שליטה רבה בדרג מערכתי.
סלטיקוב לא אהב זרים; לאודון חשב שסלטיקוב הוא חידתי.
שניהם לא אהבו לשוחח באמצעות מתרגמים, ושניהם לא בטחו בכוונותיו של האחר.
לאודון רצה קרב, ולכן הוא בלע את המחלוקות והצטרף לרוסים בבניית ביצורים.
סלטיקוב ביסס את כוחותיו בעמדה חזקה שממנה יכלו לקבל את ההתקפה הפרוסית, כשהוא מרכז את כוחו במרכז, מה שחישב כדרך הטובה ביותר לנטרל כל ניסיון של פרידריך לפרוס את "המערך האלכסוני" הקטלני שלו.
סלטיקוב התחפר בעמדה המשתרעת מהיודנברגה דרך הגרוסר שפיצברג ועד למולברג, ויוצר קו משופע של ביצורים, והפנה את כוחותיו לצפון-מערב; היודנברגה, המבוצרת ביותר, עמדה מול מה שהאמין שתהיה הגישה של פרידריך.
הוא והכוחות האוסטריים היו פרוסים לאורך הרכס שרץ מפאתי פרנקפורט ועד מעט צפונית לכפר קונרסדורף.
בצפייה שפרידריך יסתמך על הפרשים שלו, הרוסים נטרלו למעשה כל הסתערות פרשים מוצלחת על ידי שימוש בעצים כרותים כדי לשבור את הקרקע בדרכי הגישה.
לסלטיקוב היה מעט חשש לגבי הפנים הצפון-מערביות הקיצוניות של הרכס, שהיו תלולות ופנו לאלסברוך הביצתי, אך כמה מהיחידות האוסטריות פנו לצפון-מערב כאמצעי זהירות.
הוא ציפה שפרידריך יתקוף אותו ממערב, מפרנקפורט, ומהעיר החיצונית של פרנקפורט.
הרוסים בנו רדאנים כדי להגן על כל הנקודות החלשות הפוטנציאליות של ביצוריהם; הם בנו חלקלקות כדי לכסות את הגבעות השטוחות ביותר, ומדרונות מצולעות כדי להגן על נקודות חלשה לכאורה.
אבטים לא רק כיסו את מדרונות הגבעות, אלא גם נקדו קרקע מישורית.
עד 10 באוגוסט, סייריו סיפרו לו שפרידריך נמצא בקצה המערבי הרחוק של פרנקפורט.
בהתאם לכך, סלטיקוב לקח כל מה שיכול היה מהעיר כמזון: כל השוורים, הכבשים, התרנגולות, התוצרת החקלאית, היין והבירה, בגל של ביזה.
בעוד סלטיקוב בזז את העיר והתכונן להתקפתו של פרידריך ממערב, הפרוסים הגיעו לרייטווין, כ-28 ק"מ צפונית לפרנקפורט ב-10 באוגוסט, ובנו גשרי פונטון במהלך הלילה.
פרידריך חצה את האודר בלילה ולמחרת בבוקר, ונע דרומה לעבר קונרסדורף; הפרוסים הקימו אזור היערכות ליד גריץ, 10 ק"מ צפון-צפון-מזרחית לקונרסדורף מאוחר ב-11 באוגוסט עם 50,000 איש; מתוכם, 2,000 נחשבו לא כשירים לשירות ונשארו מאחור לשמור על המטען.
פרידריך ערך סיור שטחי של עמדת האויב שלו, מלווה ביערן וקצין שהוצב בעבר בפרנקפורט.
בהביטו מזרחה דרך הטלסקופ שלו, פרידריך ראה כמה גבעות מיוערות, שנקראו יער רפן, והוא האמין שהוא יכול להשתמש בהן כדי למסך התקדמות, בדומה למה שעשה בלותן.
הוא לא שלח סיירים לסייר את הקרקע או לתשאל מקומיים לגבי הקרקע ביער.
יתרה מכך, דרך המשקפת שלו הוא היה יכול לראות שהרוסים פונים מערבה וצפונה, ושהביצורים שלהם היו חזקים יותר במערב.
הוא החליט שכל בעלות הברית פונות לצפון-מערב ושניתן לעבור בקלות ביער.
לאחר הסיור השטחי שלו, פרידריך חזר למחנהו כדי לפתח את תוכנית הקרב שלו.
הוא תכנן לכוון כוח הסחה, בפיקודו של פינק, להינר פליס, כדי להפגין נוכחות מול מה שהאמין שהוא הקו הרוסי הראשי.
הוא יצעד עם צבאו הראשי לדרום-מזרח העמדה של בעלות הברית, כשהוא מאגף את קונרסדורף, ממוסך על ידי יער רפן.
בדרך זו, הוא חשב, הוא יפתיע את אויבו, ויאלץ את צבא בעלות הברית להפוך חזיתות, שזהו תמרון מסובך אפילו עבור החיילים המאומנים ביותר.
פרידריך יוכל אז להפעיל את סדר הקרב האלכסוני מעורר האימה שלו, כשהוא מבצע הטעיה עם האגף השמאלי שלו תוך כדי כך.
באופן אידיאלי, זה יאפשר לו לקפל את קו בעלות הברית מהמולברג.
מאוחר אחר הצהריים ב-11 בחודש, סלטיקוב הערמומי הבין שפרידריך לא מתקדם לעברו מפרנקפורט, ושינה את תוכניותיו.
הוא הפך את אגפיו: במקום שהאגף השמאלי יהיה בשטעטל והימני במולברג, הוא הפך את האגף שלו עם הימין בשטעטל.
אז הרוסים העלו את קונרסדורף באש.
תוך שעות, הדבר היחיד שנותר היה כנסיית האבן וכמה קירות.
בעוד פרידריך פיתח את תוכניתו לאגף את סלטיקוב על ידי תמרון מאחוריו, סלטיקוב הערים עליו.
הפעילות הפרוסית החלה בשעה 02:00 לפנות בוקר ב-12 באוגוסט.
החיילים הוערו ותוך שעה יצאו לדרך.
לקורפוס של פינק היה המרחק הקצר ביותר לעבור, וחמש החטיבות הגיעו לעמדה שהוקצתה להן, השטח הגבוה צפונית-מזרחית לוואלקברג, עם שחר; קרל פרידריך פון מולר הקים את פארק הארטילריה על השטח הגבוה ביותר בטרטין, וכיוון אותו לעבר הוואלקברג, על הגבעות מצפון להינר פליס.
חיל הרגלים והפרשים של פינק ביצעו הפגנת כוח מול חמשת הרגימנטים הרוסיים כהסחה, בעוד שאר צבאו של פרידריך המשיך בחצי מעגל של 37 ק"מ סביב האגף המזרחי של הקו הרוסי, כדי להתקרב לכפר מדרום-מזרח.
הצעדה המפרכת ארכה עד שמונה שעות.
פרידריך התכוון לאגף את יריביו, ולתקוף את מה שהניח שיהיה הצד החלש שלהם, אך שוב, הוא לא שלח שום סיור, אף לא הוסר או דרגון בודד, כדי לאמת את הנחותיו.
באמצע הצעדה, פרידריך הבין לבסוף שהוא עתיד למצוא את עצמו מול פני האויב, במקום להתקרב מאחור.
יתרה מכך, שורה של בריכות אילצה אותו לשבור את הקו שלו לשלושה טורים צרים, מה שחשף אותם למלוא כוח האש הרוסי.
פרידריך שינה את היערכותו; המשמר הקדמי הימני הפרוסי יתרכז מזרחית לבריכות של קונרסדורף ויבצע הסתערות על המולברג.
פרידריך חישב שהוא יוכל לאגף את הקו האוסטרו-רוסי, ולדחוף את הרוסים מרמות המולברג.
הפריסה מחדש שלו ארכה זמן, וההיסוס הנראה לעין בהסתערות אישר לסלטיקוב את מה שפרידריך מתכנן; הוא הזיז כוחות נוספים כך שהקו החזק ביותר יעמוד מול ההתקפה הפרוסית.
צבאו של פרידריך הסתבך ביער רפן.
היום כבר היה חם ולח, והאנשים כבר היו עייפים.
העצים היו עבותים והקרקע הייתה לא יציבה ובוצית בחלקים מסוימים, מה שהקשה על תנועת התותחים הכבדים.
עיכוב אחר עיכוב האט אותם.
המרכבות שגררו את התותחים הגדולים ביותר, שנסעו עם עיקר הצבא, היו רחבות מכדי לחצות את גשרי היער הצרים והיה צורך לארגן מחדש את הטורים ביער.
הרוסים יכלו לשמוע אותם, אך חשבו שמדובר בכוחות סיור, אם כי רועשים; הם העריכו שהטור של פינק הוא הכוח העיקרי.
בין השעות 05:00 ל-06:00 בבוקר, רק כוח ההסחה של פינק, מצפון ליד טרטין, היה גלוי לרוסים.
האגף הימני של פינק יצא מהגבעות לעבר הטחנה על ההינר פליס; פרוסים נוספים מהאגף השמאלי והמרכז של פינק התכוננו לתקוף את הוואלקברג.
הארטילריה של פינק המתינה לאות מפרידריך, אך עיקר צבאו של פרידריך עדיין דשדש ביער.
לבסוף, בשעה 08:00 בבוקר, חלק מצבאו של פרידריך הגיח מהיער, עם רוב הפרשים של הגנרל-לוטננט פרידריך וילהלם פון זיידליץ ושאר הארטילריה שלו; זמן קצר לאחר מכן, שאר הפרוסים הגיחו מהיער, והרוסים הבינו שלא מדובר בכוח סיור, אלא בצבא העיקרי.
הפרוסים עמדו ערוכים לקרב, שהחל כעת ברצינות.
פארק הארטילריה של פינק היה במקומו מאז השחר, ובשעה 11:30, מולר יזם הפגזה של העמדה הרוסית מהקצוות הצפוניים והצפון-מזרחיים של הקו הרוסי (כעת השמאל הרוסי).
בטעות, הארטילריה הרוסית כיוונה את הסוללות שלה לאחו שמעבר למולברג, לא לערוץ, והיה צורך לכוונן מחדש.
במשך 30 דקות, שני הצדדים הפגיזו זה את זה.
בסביבות הצהריים, פרידריך שלח את הגל הראשון של חייליו לעבר העמדה הרוסית במולברג.
פרידריך העדיף כוחות מעורבים בתנאים כאלה, והכוחות הקדמיים שלו כללו גרנדירים ומוסקטרים, וכמה קירסירים.
סוללות הארטילריה הפרוסיות יצרו קשת אש על הגזרה הרוסית ליד הוואלקברג והקליינר שפיצברג; חיל הרגלים היה יכול לנוע בבטחה תחת קשת זו.
הם התקדמו לתוך הנקיק שבין שתי הגבעות; כשהגיעו למרחק של 34 מטרים מהתותחים הרוסיים במולברג, הם הסתערו בטווח אפס.
חלק מ"קורפוס התצפית" של שובלוב, שהוצב בפסגה, ספג אבדות ניכרות, אולי 10 אחוזים, לפני שהגרנדירים הפרוסים הכריעו אותם.
גם האבדות הפרוסיות היו גבוהות.
פרידריך שלח 4,300 איש להסתערות זו, ואיבד מיד 206 מהקירסירים של הנסיך היינריך.
אף על פי שסלטיקוב שלח את הגרנדירים שלו כדי לחזק את ההגנה הרוסית, הפרוסים כבשו את המולברג, ולכדו בין 80 ל-100 תותחי אויב, אותם פרסו מיד נגד הרוסים.
לרגע זה, הפרוסים החזיקו בעמדה.
לאחר כיבוש התותחים, הפרוסים כתשו את הרוסים הנסוגים באש מהכלים שלהם עצמם.
הרוסים נטבחו בהמוניהם, ואיבדו את רובם של חמישה רגימנטים גדולים לפציעות ומוות.
עד השעה 13:00, האגף השמאלי הרוסי הובס ונהדף אחורה לקונרסדורף עצמה, מותיר מאחור קבוצות קטנות ולא מאורגנות המסוגלות להתנגדות סמלית בלבד.
בבהלה, חלק מהרוסים אף ירו על חייליו של המרקיז מבאדן-באדן, שלבשו אף הם מעילים כחולים (אם כי בכחול בהיר יותר), בטעותם לחשוב שהם פרוסים.
סלטיקוב הזרים יחידות נוספות, כולל כוח של גרנדירים אוסטרים בהובלת המייג'ור יוזף ניקולאוס דה וינס, ובהדרגה המצב התייצב.
העמדה הפרוסית בקונרסדורף לא הייתה טובה משמעותית משהייתה כמה שעות קודם לכן, אך היא הייתה, לפחות, ניתנת להגנה; העמדה הרוסית, לעומת זאת, הייתה גרועה משמעותית.
בעוד הכוח העיקרי של פרידריך הסתער על המולברג, יוהאן יאקוב פון וונש, עם 4,000 איש, חזר על עקבותיו מרייטווין לפרנקפורט וכבש את העיר עד אמצע היום.
הפרוסים חסמו ביעילות את בעלות הברית מתנועה מזרחה, מערבה או דרומה, ופני השטח חסמו אותם מתנועה צפונה; לו ניסו מהלך פזיז שכזה, הארטילריה של מולר הייתה כותשת אותם בירי שולט.
אחיו של המלך, הנסיך היינריך, ומספר גנרלים נוספים עודדו את פרידריך לעצור שם.
הפרוסים יכלו להגן על פרנקפורט מעמדת היתרון שלהם במולברג ובעיר עצמה.
לרדת לעמק, לחצות את הקוגרונד ולטפס על השפיצברג כנגד אש אימים היה מעשה פזיז, הם טענו.
יתרה מכך, מזג האוויר היה לוהט והחיילים סבלו מצעדות מזורזות כדי להגיע לזירה ולשדה הקרב.
הם היו תשושים וחסרי מים.
האנשים לא אכלו ארוחה חמה מזה מספר ימים, לאחר שחנו בלילה הקודם ללא מדורות.
למרות טיעונים אלה, פרידריך רצה ללחוץ על הצלחתו הראשונית.
הוא ניצח בחצי מהקרב ורצה את הניצחון המלא.
הוא העביר את הארטילריה שלו למולברג, והורה לגדודים של פינק להסתער על חזית בעלות הברית מצפון-מערב, בעוד כוח התקיפה העיקרי שלו יחצה את הקוגרונד.
כדי להשלים את תוכנית הקרב של פרידריך, הפרוסים היו צריכים לרדת מהמולברג לקוגרונד הנמוך יותר, לחצות את השדה הספוגי, ואז להסתער על הקרקע הגבוהה יותר המוגנת היטב.
זה המקום שבו ריכז סלטיקוב את אנשיו, מה שהפך את הגרוסר שפיצברג לכמעט בלתי חדיר.
בשלב זה בתוכניתו, פרידריך התכוון שיהיה לו את החצי השני של תנועת מלקחיים מוכן ללחוץ על השמאל הרוסי.
הכוחות האחוריים ביותר היו אמורים להתקדם היישר נגד הרוסים מדרום, בעוד האגף הימני עשה את אותו הדבר מצפון.
הימין היה היכן שהיה אמור להיות, למעט אחד ממערכי התמיכה לאגף הימני, שעוכב בשל מידע שגוי על הקרקע: זוג גשרים שחצו את ההינר פליס היו צרים מכדי שצוותי הארטילריה יעברו בהם.
השמאל עדיין לא היה בעמדה.
בצפייה את תוכניתו של פרידריך, סלטיקוב תגבר את המבלט עם עתודות ממערב ומדרום-מערב; עתודות אלה כללו את רוב חיל הרגלים הרענן של לאודון.
פינק לא השיג התקדמות במבלט וההתקפה הפרוסית בקוגרונד סוכלה באש רצחנית לאורך החזית הצרה מאוד שלהם.
בצפייה מהמותרות של הקליינר שפיצברג מיד מזרחית לכפר, סלטיקוב הזרים בשיקול דעת תגבורות מגזרות אחרות, והמתין לתוצאות.
פעם אחת, בתוך הלחימה העזה, היה נראה שהפרוסים עשויים לפרוץ, אך בהדרגה ניתן היה להביא לידי ביטוי את העליונות של בעלות הברית במספר של 423 כלי ארטילריה על הפרוסים נאבקים.
הגרנדירים של בעלות הברית החזיקו את הקווים שלהם.
השמאל הפרוסי עוכב על ידי מגוון בעיות, רובן קשורות לפני השטח שלא נסקרו כראוי.
שתי בריכות קטנות ומספר נחלים חילקו את הקרקע בין החזית הפרוסית לרוסים, שגם אותה זרעו הרוסים במחסומי כרותות עץ.
המצב דרש מהקו הפרוסי להתפצל לטורים קטנים שיכלו לצעוד לאורך מעברים צרים בין המים לקרקע הביצתית, מה שהפחית את כוח האש האגדי של קו ההתקפה הפרוסי.
מחוץ לשטעטל, הפרוסים ניסו לפרוץ דרך הקו הרוסי; הם הגיעו עד לבית הקברות היהודי בבסיס המזרחי של היודנברג, אך איבדו שני שלישים מהדרגונים השניים של קרוקוב בתהליך: 484 אנשים ו-51 קצינים נהרגו בתוך דקות.
רגימנט הדרגונים השישי איבד 234 אנשים ו-18 קצינים נוספים גם כן.
רגימנטים אחרים שנלחמו דרך הרוסים ופני השטח ספגו אבדות דומות.
למרות בעיות אלה, הם המשיכו לדשדש דרך העמדות הרוסיות, מתקדמים לעבר הקוגרונד מחוץ למה שנותר מחומת קונרסדורף.
הקרב הגיע לשיאו בשעות הערב המוקדמות בהסתערות פרשים פרוסית, בהובלת פון זיידליץ, על עמדות המרכז והארטילריה הרוסיות, מאמץ עקר.
הפרשים הפרוסים ספגו אבדות כבדות מאש תותחים ונסוגו בחוסר סדר מוחלט.
זיידליץ עצמו נפצע קשה ובהיעדרו, הגנרל-לוטננט דוביסלב פרידריך פון פלאטן קיבל את הפיקוד.
תחת פקודותיו של פרידריך, פלאטן ארגן מאמץ של הרגע האחרון.
הסיירים שלו גילו מעבר מעבר לשרשרת הבריכות דרומית לקונרסדורף, אך הוא שכן בטווח ראייה מלא של סוללות הארטילריה בגרוסר שפיצברג.
זיידליץ, שעדיין עקב אחר הפעולה, ציין שזה טיפשי להסתער על עמדה מבוצרת עם פרשים.
הערכתו הייתה נכונה, אך פרידריך איבד ככל הנראה את יכולתו לחשוב באופן אובייקטיבי.
כוחם של הפרשים של פרידריך היה טמון ביכולתם לתקוף בדהרה מלאה, כשהרוכבים ברך אל ברך והסוסים נוגעים בכתפיים.
היחידות שנשלחו נגד העמדה התנפצו; הן נאלצו לתקוף טיפין-טיפין בגלל האופן שבו הקרקע נוצרה באופן טבעי.
לפני שניתן היה לנקוט בפעולה נוספת כלשהי, לאודון עצמו הוביל את התקפת הנגד של הפרשים האוסטרים סביב המכשולים והניס את הפרשים של פלאטן.
האנשים והסוסים הנמלטים רמסו את חיל הרגלים שלהם עצמם סביב בסיס המולברג.
התקפת הפרשים נגד עמדות מבוצרות נכשלה.
חיל הרגלים הפרוסי היה על רגליו במשך 16 שעות, מחצית מזה בצעדה מזורזת על פני שטח בוצי ולא אחיד, והמחצית השנייה בקרב מדשדש נגד סיכויים אדירים, במזג אוויר חם.
למרות חוסר התוחלת הנראה לעין, חיל הרגלים הפרוסי תקף שוב ושוב את השפיצברג, בכל פעם עם אבדות גדולות יותר; רגימנט הרגלים ה-37 איבד 992 אנשים ו-16 קצינים, יותר מ-90 אחוזים מכוחו.
המלך עצמו הוביל שתי התקפות של רגימנט הרגלים ה-35 ואיבד שני מסוסיו במאמץ.
הוא עלה על סוס שלישי כאשר החיה נורתה בצווארה ונפלה לקרקע, כמעט מוחצת את המלך.
שניים משלישיו של פרידריך משכו אותו מתחת לסוס בעודו נופל.
כדור ריסק את קופסת טבק ההרחה מזהב במעילו, וקופסה זו, יחד עם מעילו הכבד, הצילו ככל הנראה את חייו.
עד השעה 17:00, אף צד לא יכול היה להשיג הישגים כלשהם; הפרוסים נאחזו בעקשנות בעמדות הארטילריה הכבושות, עייפים מכדי לסגת אפילו: הם דחפו את הרוסים מהמולברג, מהכפר ומהקוגרונד, אך לא מעבר לכך.
בעלות הברית היו במצב דומה, אלא שהיו להן יותר פרשים בעתודה וכמה כוחות רגלים אוסטריים רעננים.
חלק זה מכוחותיו של לאודון, שהגיעו מאוחר לזירה וברובם לא היו בשימוש, נכנסו לפעולה בסביבות השעה 19:00. עבור הפרוסים התשושים שהחזיקו בקוגרונד, נחיל העתודות האוסטריות הרעננות היה המכה הסופית.
אף על פי שקבוצות מבודדות כמו הרגימנט של הנס זיגיסמונד פון לסטוויץ העמידו חזית אמיצה, קבוצות אלה ספגו אבדות כבדות וההגנה העקשנית שלהן לא יכלה לעצור את הכאוס של הנסיגה הפרוסית.
חיילים השליכו את נשקם וציודם הצידה ורצו על נפשם.
הקרב היה אבוד עבור פרידריך, למעשה הוא היה אבוד עבור הפרוסים מזה מספר שעות, אך הוא לא השלים עם עובדה זו.
פרידריך רכב בין צבאו הנמס, חטף דגל רגימנטלי, בניסיון לאסוף את אנשיו: "ילדים, ילדיי, בואו אליי!" הם לא שמעו אותו, או שאם שמעו, בחרו שלא לציית.
בצפותו בכאוס ומחפש את "מכת החסד", סלטיקוב שלח את הקוזאקים והקלמיקים שלו לתוך המערכה.
קוזאקים מצ'וגוייב כיתרו את פרידריך על גבעה קטנה, שם עמד עם שרידי שומרי ראשו, קירסירי לייב, נחוש להחזיק בקו או למות בניסיון.
עם פלוגת הוסרים המונה 100 איש, הריטמייסר יואכים ברנהרד פון פריטוויץ-גפרון פילס את דרכו דרך הקוזאקים וגרר את המלך למקום מבטחים.
חלק ניכר מפלוגתו מת במאמץ.
בעוד ההוסרים מלווים את פרידריך משדה הקרב, הוא חלף על פני גופות אנשיו, שוכבים על פניהם כשגבם משוסע על ידי הפרשים של לאודון.
סופת רעמים יבשה יצרה אפקט סוריאליסטי.
באותו ערב, בחזרה ברייטווין, ישב פרידריך בבקתת איכרים וכתב מכתב מיואש למחנכו הוותיק, קארל וילהלם פינק פון פינקנשטיין:הבוקר בשעה 11 תקפתי את האויב...
כל חיילי חוללו נפלאות, אך במחיר של אבדות אין-ספור.
בסוף הייתי בסכנת נפילה בשבי ונאלצתי לסגת.
המעיל שלי מחורר מכדורים, שני סוסים שלי נורו למוות.
חוסר המזל שלי הוא שעדיין אני חי...
תבוסתנו משמעותית מאוד: נותרו לי 3,000 איש מתוך צבא של 48,000 איש.
ברגע זה שבו אני מדווח על כל זה, כולם במנוסה; אינני אדון עוד לחיילי.
מחשבה על ביטחונו של מישהו בברלין היא פעילות טובה...
זהו כישלון אכזר שלא אשרוד.
תוצאות הקרב יהיו גרועות מהקרב עצמו.
אין לי עוד משאבים, ו, אני מתוודה בכנות, אני מאמין שהכל אבוד.
לא אשרוד את אובדן מולדתי.
שלום לעד!פרידריך החליט גם להעביר את הפיקוד על הצבא לפינק.
הוא סיפר לגנרל זה שהוא חולה.
הוא מינה את אחיו לגנרליסימו והתעקש שהגנרלים שלו ישבעו אמונים לאחיינו, פרידריך וילהלם בן ה-14.
לפני הקרב, תוגברו שני הצבאות ביחידות קטנות יותר; בעת הקרב, מנו כוחות בעלות הברית כ-60,000 איש, עם עוד 5,000 שהחזיקו בפרנקפורט, ולפרוסים היו כמעט 50,000. הרוסים והאוסטרים איבדו 16,332 איש (3,486 הרוגים), כ-27 אחוזים.
האבדות הרוסיות היו 14,031 והאבדות האוסטריות 2,301. המקורות חלוקים לגבי האבדות הפרוסיות.
דאפי גורס 6,000 הרוגים ו-13,000 פצועים, שיעור נפגעים של למעלה מ-37 אחוזים.
מקור אחר מציין 18,609. גסטון בודאר מציג את האבדות כ-43 אחוזים, וכי 6,100 מתוך 20,700 הנפגעים היו מקרי מוות.
פרנק סאבו מעמיד את האבדות הפרוסיות על 21,000. לאחר הקרב, הכוחות הקוזאקים המנצחים בזזו גופות ושיספו את גרונות הפצועים; דבר זה תרם לשיעור התמותה.
הפרוסים איבדו את כל ארטילריית הפרשים שלהם, שילוב של פרשים וארטילריה שבו הצוותים רכבו על סוסים לקרב, גוררים את תותחיהם מאחוריהם, אחת ההמצאות הבולטות של פרידריך.
הפרוסים איבדו גם 60 אחוזים מהפרשים שלהם, הרוגים או פצועים, בעלי חיים ואנשים.
הפרוסים איבדו 172 מתותחיהם שלהם, פלוס 105 התותחים שלכדו מהרוסים בשעות הבוקר המאוחרות במולברג.
הם איבדו גם 27 דגלים ושני סטנדרטים.
פרידריך איבד שמונה קולונלים של רגימנטים.
מבין הפיקוד הבכיר שלו, זיידליץ נפצע ונאלץ לוותר על הפיקוד לפלאטן, שלא השתווה לו כלל במרץ ובקור רוח; ודל נפצע כה קשה שמעולם לא נלחם שוב; גאורג לודוויג פון פוטקאמר, מפקד הוסרי פוטקאמר, שכב בין המתים.
פרידריך וילהלם פון שטויבן, לימים המפקח הכללי והמייג'ור גנרל של הצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, נפצע בקרב.
אוואלד כריסטיאן פון קלייסט, המשורר המפורסם של הצבא הפרוסי, נפצע קשה ברגעים האחרונים של ההסתערות על הוואלקברג.
בעת שנפצע, המייג'ור קלייסט היה הקצין הבכיר ביותר ברגימנט שלו.
הגנרל-לוטננט אוגוסט פרידריך פון איצנפליץ מת מפצעיו ב-5 בספטמבר, קרל אנטון אוגוסט, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק מת ב-12 בספטמבר, ומפקד החטיבה של פינק, המייג'ור-גנרל גאורג ארנסט פון קליצינג, מת ב-28 באוקטובר בשצ'צ'ין.
פרוסיה הייתה בנשימתה האחרונה ופרידריך התייאש מלשמר חלק ניכר מממלכתו שנותרה עבור יורשו.
אף על פי שעדיין היו חשדנים זה כלפי זה, המפקדים הרוסים והאוסטרים היו מרוצים מתוצאת שיתוף הפעולה ביניהם.
הם גברו על צבאו של פרידריך במבחן של עצבים, אומץ ומיומנויות צבאיות.
יליזבטה, קיסרית רוסיה, קידמה את סלטיקוב לדרגת גנרל-פלדמרשל והעניקה מדליה מיוחדת לכל המעורבים.
היא גם שלחה חרב של כבוד ללאודון, אך מחיר הניצחון היה גבוה: 27 אחוז אבדות אוסטריות ורוסיות לא היו נחשבים בדרך כלל לניצחון.
הסתערות על ביצורי שדה הניבה בדרך כלל מספר לא פרופורציונלי של הרוגים לעומת פצועים.
סיום הקרב במאבק פנים-אל-פנים הגדיל גם הוא את הנפגעים בשני הצדדים.
לבסוף, הסתערויות הפרשים שלאחר מכן והמנוסה המבוהלת של אנשים וסוסים גרמו לפציעות רבות נוספות.
ללא קשר לאבדות, סלטיקוב ולאודון נותרו בשדה עם צבאות שלמים, ועם תקשורת קיימת ביניהם.
התבוסה הפרוסית נותרה ללא השלכות כאשר המנצחים לא ניצלו את ההזדמנות לצעוד נגד ברלין, אלא נסוגו לסקסוניה במקום זאת.
אם סלטיקוב חיפש את "מכת החסד" בשעה האחרונה של הקרב, הוא לא המשיך איתה.
תוך ימים, צבאו של פרידריך שיקם את עצמו.
כ-26,000 איש, רוב הניצולים, היו פזורים על פני השטח בין קונרסדורף לברלין.
ארבעה ימים לאחר הקרב, עם זאת, רוב האנשים הופיעו במפקדה על נהר האודר או בברלין, וצבאו של פרידריך התאושש לכוח של 32,000 איש ו-50 כלי ארטילריה.
יליזבטה מרוסיה המשיכה במדיניותה לספק תמיכה לאוסטריה, בהחשיבה זאת כחיונית לאינטרסים הרוסיים, אך ביעילות פוחתת.
המרחק הגביל את קווי האספקה הרוסיים, ולמרות הסכמת המטה הכללי האוסטרי לספק לצבא הרוסי דרך הקווים שלהם עצמם, הכוחות הרוסיים לקחו חלק מועט בקרבות הנותרים של 1759 ו-1760. הצבא הרוסי לא נלחם בקרב גדול נוסף עד שהסתער על קולברג ב-1761, מה שאפשר לפרוסים להתמקד באוסטרים.
ב-1762, מותה של יליזבטה, ועלייתו לשלטון של אחיינה, פיוטר השלישי, קיסר רוסיה, מעריץ של פרידריך, הצילו את הפרוסים כאשר הוא הוציא מיידית את רוסיה מהמלחמה.
רוב ההיסטוריונים הצבאיים מסכימים שקונרסדורף היה הפסדו הגדול ביותר והקטסטרופלי ביותר של פרידריך.
הם מייחסים זאת בדרך כלל לשלוש בעיות עיקריות: אדישותו לפרקטיקות הרוסיות של "אמנות המלחמה", חוסר המידע שלו לגבי פני השטח, וחוסר יכולתו להבין שהרוסים התגברו על מכשולי המיקום.
פרידריך סיבך את גורלו בכך שהפר כל עקרון מלחמה שבו דגל בכתביו שלו.
ראשית, פרידריך הניח שהוא יכול להשתמש בהתקפת המערך האלכסוני, סימן ההיכר שלו, אך הסיור שלו היה חלקי.
הרוסים שהו במקום שבועיים, התחפרו כדי להתכונן להגעתו של פרידריך, והביצורים שלהם היו משופעים במחסומי כרותות עץ ותותחים.
כשהגיע, פרידריך עשה מאמצים מוגבלים להעריך את פני השטח ולא הייתה שום סיבה מבצעית לכך שלא שלח חלק מהפרשים שלו לסייר באזור, אלא, אולי, שההוסרים שלו, ששימשו בעבר לעיתים קרובות לסיור, הוסבו על ידי זיידליץ לפרשים כבדים.
בשבועיים שהיו להם להתכונן לקרב, הרוסים והאוסטרים גילו, וחיזקו, סוללה בין האגמים והביצות שאפשרה להם להציג בפני פרידריך חזית דרום-מזרחית מאוחדת.
צעד זה ביטל למעשה כל יתרון של סדר הקרב האלכסוני שהופעל בהצלחה כה רבה ברוסבאך ובלותן.
יתרה מכך, הרוסים ניצלו מספר עמדות הגנה טבעיות.
שרשרת התלוליות יכלה להיות משופרת על ידי בניית רדאנים; הרוסים יכלו לעצב סמוכות שמהן יכלו לירות מטה על הפרוסים; הם גם בנו מעוזים, במיוחד על השפיצברג.
למרות האש הקטלנית, חייליו של פרידריך איגפו בסופו של דבר את השמאל הרוסי, אך ללא תועלת רבה.
פני השטח אפשרו לרוסים ולאוסטרים ליצור חזית קומפקטית בעומק של עד 100 איש, מוגנת על ידי הגבעות והביצות.
שנית, הטעות החמורה ביותר של פרידריך הייתה סירובו לשקול את המלצות המטה המהימן שלו.
אחיו היינריך, טקטיקן ואסטרטג מעולה בזכות עצמו, הציע בהיגיון לעצור את הקרב באמצע היום, לאחר שהפרוסים הבטיחו את הגבעה הראשונה וונש את העיר.
וונש לא יכול היה לנוע מעבר לנהר; רק גשר אחד נותר, והפרשים של לאודון שמרו עליו בחירוף נפש.
ללא קשר, מעמדות יתרון אלה, הפרוסים יהיו בלתי ניתנים לתקיפה, ובסופו של דבר, הכוח האוסטרו-רוסי ייאלץ לסגת.
יתרה מכך, טען היינריך, החיילים היו תשושים ממספר ימי צעדה, מזג האוויר היה חם בצורה מחרידה, לא היו להם מספיק מים, והם לא אכלו ארוחה טובה מזה מספר ימים.
במקום להחזיק בעמדתו הבטוחה, פרידריך הכריח את חייליו העייפים לרדת מהגבעה, לחצות את הקרקע הנמוכה ולטפס על הגבעה הבאה, מול אש כבדה.
מאמץ הפרשים הפרוסי הדף תחילה את הטייסות הרוסיות והאוסטריות, אך אש התותחים והמוסקטים העזה מהחזית המאוחדת של בעלות הברית גרמה לאבדות מדהימות לפרשים המהוללים של פרידריך.
יתרה מכך, הוא ביצע אולי את החמורה שבטעויות בכך ששלח את הפרשים שלו לקרב טיפין-טיפין ונגד עמדות מחופרות.
שלישית, הוא פעל על קרקע שבחר אויבו, ולא על שלו, ועל בסיס מידע דל וכמעט ללא הבנה של הקרקע, הוא שבר את כל הכללים הטקטיים הצבאיים שהוא עצמו הגה.
ההפסד הקטסטרופלי נבע מיותר משלושת הנושאים הללו.
למעשה, הוא הפר את כללי האסטרטגיה והטקטיקה שלו עצמו כיוון שהתמודד מול אויב שתיעב, ודבר זה הוציא את הגרוע ביותר מיכולת הפיקוד שלו.
בדרך זו, ההפסד בקונרסדורף היה דומה לזה של קרב הוכקירך.
שם, השליח הבריטי שנסע עם הצבא הפרוסי ייחס את הפסדו של פרידריך לבוז שרחש לאוסטרים ולחוסר נכונותו לתת קרדיט למודיעין שלא תאם את דמיונו; בהחלט, בוז זה לאוסטרים ולרוסים תרם להפסדו בקונרסדורף גם כן.
עם זאת, כפי שמציין הרברט רדמן: "...
לעיתים רחוקות בהיסטוריה הצבאית קרב אבד בצורה כה מוחלטת על ידי צבא מאורגן בפרק זמן כה קצר." ההפסד לא נבע רק מחוסר נכונותו של פרידריך לקבל שלרוסים, אותם תיעב, ולאוסטרים, אותם תיעב רק מעט פחות, יש איזושהי תבונה צבאית.
בהוכקירך, פרידריך הפגין מנהיגות טובה בכך שליכד את כוחותיו נגד התקפת הפתע; המשמעת הפרוסית והקשרים של לכידות רגימנטלית גברו.
עם זאת, הצבא הפרוסי בקונרסדורף לא היה אותו צבא שנלחם בהוכקירך, מכיוון שהוא כבר נלחם, והפסיד, שם.
במהלך החורף, פרידריך אילתר צבא חדש, אך הוא לא היה מאומן היטב, ממושמע היטב ומתורגל היטב כמו קודמו.
במה שניתן לטעון שהייתה התבוסה הקשה ביותר של פרידריך, בקונרסדורף, צבאו נכנס לבהלה והמשמעת התפוררה לנגד עיניו, במיוחד בשעה האחרונה של הקרב.
הרגימנטים המעטים שהחזיקו מעמד, כמו זה של לסטוויץ, היו היוצא מן הכלל.
פרידריך דרש מאנשיו יותר ממה שיכלו לשאת.
קרב קרני חיטין התחולל ב-4 ביולי 1187, באזור קרני חיטין, כ-5 ק"מ ממערב ומעל טבריה, בין צבא ממלכת ירושלים הצלבני-נוצרי בראשות גי דה ליזיניאן, לצבא המוסלמי בפיקודו של צלאח א-דין מהשושלת האיובית.
בקרב זה הביסו הכוחות המוסלמים את הצלבנים, מה שהוביל לכיבוש מחדש של כל שטח ממלכת ירושלים הצלבנית על ידי המוסלמים תוך זמן קצר.
תבוסת הצלבנים הייתה נקודת השבר המכרעת של הממלכה הנוצרית, שהוקמה בארץ ישראל בעקבות מסע הצלב הראשון.
אחרי מפלתם בקרב, שבמהלכו הושמד צבאם כמעט לחלוטין, החלה הממלכה הצלבנית לשקוע, עד שחדלה להתקיים כ-100 שנים לאחר הקרב.
התבוסה הייתה כה קשה עד כי, בהמשך, רוב היישובים והמבצרים הצלבניים בארץ ישראל נכנעו לצלאח א-דין.
זמן קצר אחר כך ממלכת ירושלים הצלבנית חדלה להוות גורם משמעותי בלבנט.
קרב קרני חיטין היה שיאו של מאבק ארוך בין הצלבנים למוסלמים, שראשיתו במסע הצלב הראשון.
הצלבנים הגיעו לארץ ישראל מארצות מערב אירופה החל מסוף המאה ה-11. משתתפי מסעי הצלב, ה"צלבנים", נקראו "פרנקים" בפי הערבים.
שני השמות נמצאים בשימוש רחב בספרות העוסקת בתקופה זו.
הצלבנים הצליחו להקים ממלכה גדולה שהשתרעה מעזה ואילת עד לבנון, סוריה ועבר הירדן של היום.
הישגי הצלבנים, שהצליחו לכבוש שטחים ניכרים תוך שימוש בכוח צבאי קטן יחסית, שלרוב לא עלה על 1,500 איש, היו חסרי תקדים באזור זה.
המוסלמים התפעלו מעוצמתם הצבאית של הלוחמים האירופים.
במשך שנים נעשו ניסיונות מצד המוסלמים להחזיר לעצמם את השטחים שנלקחו מהם, אך הם נחלו כישלון.
רק לאחר שנתגלעו בקיעים בתוך מחנה הצלבנים, ומאבקים פנימיים ערערו את הסדר בממלכה הנוצרית, הצליחו המוסלמים לבסוף להשיב לידיהם את הארץ כולה.
הישרדותם של ה"פרנקים", אנשי ממלכת ירושלים האירופים, במשך מאה השנים שחלפו מייסוד ממלכתם עד קרב קרני חיטין, נבעה בעיקר מאיכות צבאם, שלטונם הריכוזי ופירוד הכוחות בקרב המוסלמים.
נחיתותם המספרית הבולטת אל מול התושבים המקומיים מנעה מהצלבנים לנצל את הצלחתם הראשונית בשדה הקרב ולכבוש חלקים נוספים במזרח התיכון.
השלטון המרכזי החזק ששלט בממלכה הצלבנית במחצית הראשונה של המאה ה-12, נחלש במחצית השנייה של המאה, והאצילים החלו לפרוק את עול המלוכה תוך שהם מנצלים פרצות בחוקים ובמנהגים שהיו רווחים באירופה לניהול מדיניות עצמאית.
הפירוד המוסלמי לנסיכויות קטנות ויריבות היה לעזר רב לנוצרים.
הנסיכויות המוסלמיות לחמו אחת בשנייה ולעיתים אף כרתו בריתות צבאיות עם ממלכת ירושלים נגד נסיכויות מוסלמיות אחרות.
הפירוד המוסלמי הגיע לקצו עם עלייתו של נור א-דין בסוריה באמצע המאה ה-12. נור א-דין הצליח לאחד תחת שלטונו את האמירויות הסוריות, ולאחר מלחמות אחדות הצליח לכבוש את מצרים.
בתקופת שלטונו של נור א-דין היו מספר פעולות איבה בינו לבין הצלבנים, אך אף צד לא הצליח לזכות ביתרון משמעותי.
נציבו של נור א-דין במצרים, צלאח א-דין הכורדי, החל עד מהרה לחתור תחת אדונו, ועם מותו קרע את הירושה מבניו והשתלט בעזרת כוחות מצריים על השטחים שהיו בשליטת אדונו.
יש הרואים בצלאח א-דין את יוזם הג'יהאד נגד הנוצרים בארץ ישראל ומצביעים על המסורות שירש מישיבתו במוסול ומאדונו, נור א-דין, חדור האמונה, אך התמונה המלאה מורכבת יותר.
אין מדובר רק בחזון משיחי של מוסלמי חדור אמונה המגרש את הכופרים הנוצריים מאדמת ארץ ישראל.
ישנן עדויות הסותרות במידת מה את תפישת החזון המשיחי.
צלאח א-דין לא קיבל את תמיכת הח'ליפה לפעולותיו, והיסטוריונים מוסלמים אחדים בני התקופה הסתייגו אף הם מפועלו.
יתרה מכך, הח'ליפה עזר לעיתים לגרועים שבאויביו.
כמו כן, בעשור הראשון לשלטונו לא ביקש צלאח א-דין לחסל את הממלכה הצלבנית, אם כי דאג מפעולותיה נגד מצרים, שהייתה באותה עת תחת שלטונו.
בשלבים מאוחרים יותר, ידע לנצל את כוחו המשלהב של הג'יהאד לגיוס המונים לצבאו נגד הנוצרים, ואכן יזם את הג'יהאד בשלב מסוים במטרה למוטט את הממלכה הנוצרית.
המלך בלדווין הרביעי (1174–1185), שהיה שליט הממלכה במשך רוב התקופה שבה התמודדו הצלבנים עם צלאח א-דין, הצליח אמנם לבלום את ניסיונות ההתפשטות של האיובים, אך שלטונו עורער בצורה קשה על ידי האצולה הבכירה של הממלכה.
אצולה זו שאפה להגביל את כוחו של השלטון המרכזי ולהגדיל על ידי כך את עצמאותה.
עם מותו של בלדווין הרביעי, עבר השלטון להלכה ליורשו, בלדווין החמישי שמת שנה לאחר מכן בעודו ילד.
בעזרת תככים ותחבולות שונות, הצליח גי דה ליזיניאן לתפוס את השלטון ולסלק את רמון מטריפולי שהיה העוצר לילד והיה אמור לקבל את השלטון במקרה שהילד ימות.
הפיכת החצר הסתיימה ללא שפיכות דמים, אך כוחה של האצולה הבכירה התגבר, ולכך היו השפעות הרות אסון על הממלכה במלחמתה נגד צלאח א-דין.
רנו משאטיון היה אחד מהאצילים שביקשו לפרוק את עול השלטון המרכזי.
הוא עשה בנחלתו כבמדינה עצמאית הכפופה רק להלכה לשלטון המרכזי.
הוא סירב להישמע להוראות המלך, ואף ניהל מדיניות חוץ עצמאית, תוך התעלמות מוחלטת מהסכמים שנחתמו בין המלך לבין צלאח א-דין.
התנהלות זו של רנו משאטיון הייתה בין הגורמים המרכזיים לפרוץ מעשי האיבה שהביאו לקרב קרני חיטין ולתבוסת הנוצרים.
עם זאת, רנו לא היה יוצא דופן בהתנהגותו המתריסה כלפי השלטון המרכזי.
אצילים רבים ראו במלוכה גורם עוין וביקשו להצר את צעדיה.
ייתכן גם שמעשי האיבה היו פורצים ללא התגרויותיו של רנו, אך התקפותיו על נתיבי מסחר מוסלמיים ועל עולי הרגל לחאג', היו לעילת מלחמה נוחה לצלאח א-דין, ועזרו לו ללכד את כוחותיו בג'יהאד נגד הנוצרים הפוגעים בעולי הרגל.
הדרך ממעיינות ציפורי לטבריה עוברת בערוצי נחל סלעיים ויבשים.
ניתן למצוא מים באזור זה רק בחודשי החורף הגשומים.
בשם "קרני חיטין" מכונה הר לא גבוה (הנקודה הגבוהה ביותר בו היא בגובה 326 מטר מעל פני הים) בעל שתי פסגות, הן הקרניים.
צבאות התקופה לא הוגבלו לדרכים סלולות, ולרשות הצבא הצלבני עמדו מספר דרכים להגיע לטבריה שהייתה נתונה במצור על ידי צלאח א-דין.
הדרך הקצרה ביותר עברה ממעיינות ציפורי עד טורעאן (אזור מחלף גולני של היום) והתפלגה שם לשני כיוונים אפשריים – האחד דרך כפר סבת (מושב אילניה של היום).
השני דרך לוביה וחיטין לעבר הכנרת ומשם דרומה לאורך חופה של הכנרת לעבר טבריה.
אפשרות נוספת הייתה לפנות צפונה לפני לוביא ולעשות עיקוף דרך הר חיטין.
מים היו מצויים רק בעין תורעאן הסמוך לכפר (כיום מועצה מקומית) טורעאן, כפר סבת ועין ג'וזה (כיום עין לפידות) וכפר חיטין.
המעיינות של טורעאן היו מעטים ותפוקתם דלה, ולא ניתן היה להשקות במימיהם צבא גדול על סוסיו ואנשיו.
נחל יבנאל השופע יותר, שזורם ליד כפר סבת, היה תחת שליטה מוסלמית.
זאת הייתה אחת הסיבות העיקריות לניסיון הצלבנים להגיע לטבריה בדרך עוקפת דרך חיטין ובקעת ארבל.
למרות האמור לעיל, אפשר לתאר רק בקווים כלליים את המסלול המדויק שבו נע הצבא הצלבני.
נעשו מספר שחזורים שהתבססו על ממצאים ארכאולוגיים שחשפו דרך רומית באזור ועל מקורות ראשוניים, אך המסלול המדויק אינו ידוע.
הקרב עצמו התרחש בחודש יולי, אחד החודשים החמים בארץ ישראל.
הצלבנים סבלו ממחסור במים וממזג האוויר החם, ואלה היו בין הגורמים העיקריים לתבוסתם.
בנוסף לכך, הוצתה אש בקוצים ובשדות שסבבו את קרני חיטין והעשן והחום שגרמה האש הכבידו עוד יותר על הנוצרים.
למוסלמים, לעומתם, היו מקורות מים בשפע והם סבלו פחות מהנוצרים מהחום בגלל זמינות המים והמיגון הקל יחסית של הפרשים והרגלים שלהם, בניגוד לשריון הגוף הכבד שנשאו על גופם האבירים וחלק מהרגלים בצבא הצלבני.
המקורות מימי הביניים המתארים את קרב קרני חיטין חסרי תועלת מפני שהם "מנופחים" במידה מוגזמת מאוד.
בשל כך מסתמכים ההיסטוריונים על הערכה מלומדת באשר לגודל היחסי של הצבאות הלוחמים.
הפיקוד העליון על הצבא הנוצרי היה נתון בידיו של מלך ממלכת ירושלים, גי דה ליזיניאן, שתחת פיקודו הישיר נמצא צבא הממלכה שהיווה כמחצית מכל הכוחות הנוצריים שהשתתפו בקרב.
מחציתו השנייה של הצבא הייתה נתונה לפיקוד שני ראשי המסדרים – ז'ראר דה רידפור ראש המסדר הטמפלרי ורוז'ר דה מולן ראש המסדר ההוספיטלרי.
אף שהמסדרים לא היו כפופים למלוכה, הם נשמעו להוראות המלך ולא פעלו באופן עצמאי בעת הקרב.
מהרשומות מהתקופה הקרובה לקרב עולה שצבא הממלכה כלל בין 647 ל-675 אבירים וכ-5,000 סרז'נטים (חיילים פשוטים).
סביר להניח, אם כך, שמספר האבירים שהממלכה הצליחה לגייס לקרב עמד על 600 עד 700 איש.
כמעט כל הסרז'נטים של הממלכה היו רגלים ומיעוטם פרשים.
מאחר שבדרך כלל מעריכים את עוצמת המסדרים כשווה לעוצמת הממלכה, לכן הצבא המאוחד כלל כ-10,000 סרז'נטים (רובם רגלים) וכ-1,200 אבירים.
קיימות הערכות נוספות, אך הן דומות.
לצד האבירים והסרז'נטים שירתו בצבאות הצלבנים גם פרשים קלים המכונים טורקופולים.
חימושם היה רבגוני וכלל לרוב כידוני הטלה וכלי נשק דומים.
לעיתים חומשו הטורקופולים גם בקשתות.