tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1986 רכשה החברה את פלייסקול ובשנת 1991 את האחים פארקר, ויחד איתה את משחקיה המובילים: מונופול, משחק הלוח המצליח ביותר בכל הזמנים, וסיכון.
בשנת 1998 רכשה הסברו את "אבלון היל" ואת WowWee, ושנה לאחר מכן את מכשפי החוף, העוסקת בפיתוח ושיווק משחקי תפקידים.
בנוסף החברה ידועה כמשווקת מותג הצעצועים בייבלייד במערב, ברישיון מהיצרנית היפנית המקורית טאקארה טומי.
חברת הסברו היא חברת אם של מספר חברות בת, אשר כולן משווקות את מוצריהן תחת מותגיהן המקוריים.
בעבר פעלה חברת הסברו ישראל אשר שיווקה את מוצרי הסברו בארץ.
זו הייתה חברת בת של הסברו העולמית אשר פעלה החל משנת 1993 עד ל-2004. מוצרי החברה יוצרו במפעלי הסברו ברחבי העולם.
עד פתיחת החברה קודקוד הייתה זכייניתה בארץ.
כיום מיוצרים ומשווקים מוצרי הסברו בישראל על ידי קודקוד.
הייצור מתבצע במפעל החברה בערד.
סגל הקרמלין הוא השם הלא-רשמי לאדמיניסטרציה של נשיא רוסיה , או הסגל הנשיאותי הרוסי.
זהו הגוף הממלכתי האחראי להבטחת פעולותיו והגדרת סדר יומו של נשיא רוסיה.
הוא מורכב מצוות העובדים של נשיא רוסיה, העוזרים הנשיאותיים, היועצים, וסגני ראש סגל הקרמלין.
מקום מושבם בבניין הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית לשעבר, בסטאריה פלושצ'ד 4, מוסקבה.
ב-1991, במהלך כהונתו של בוריס ילצין, הונחו היסודות לסגל הקרמלין, אשר דיווח ישירות לנשיא (מתקופת לנין ועד גורבצ'וב היו עובדי הקרמלין מורכבים מאנשי צוות של המפלגה הקומוניסטית).
המשרד החדש כינס תחתיו את הסגל הנשיאותי שהחל לפעול בקיץ 1991 כצוות העבודה של נשיא רוסיה.
היחידות החשובות ביותר הפועלות בכפיפות לסגל הנשיאותי הן המועצה לביטחון לאומי, מועצת המדינה, שירות הביטחון הנשיאותי, המינהל הראשי לתוכניות מיוחדות (שאחראי לבניית ואחזקת הבונקרים הנשיאותיים), מינהל הפרוטוקול, מינהל המימון והתקציב, משרד מזכיר העיתונות הנשיאותי.
תחת כהונתו של ולדימיר פוטין מבנה הסגל אורגן מחדש ובוטלו מספר מחלקות בו.
הסביח של עובד (ידוע גם בשם מזנון עובד) הוא מזנון סביח שהוקם בגבעתיים בשנות ה-80 על ידי המסעדן הישראלי עובד דניאל.
המזנון נמצא ברחוב סירקין 7. המזנון התפרסם בעיקר בשל אישיותו הצבעונית של בעליו, עובד דניאל והעגה יוצאת הדופן שבה הוא משוחח עם לקוחותיו.
בעקבותיהן זכה מזנון הסביח לפרסום באמצעי התקשורת השונים, הפך לאחד ממזנוני המזון המהיר המפורסמים ביותר בישראל ונחשב למוביל בתחומו.
לסביח עובד נפתחו שני סניפים נוספים, במרכז תל אביב ובהרצליה.
הז'רגון של עובד תועד ב-"הלקסיקון של החיים: שפות במרחב הישראלי" של רוביק רוזנטל ובבלוגים שעוסקים בשפה העברית המדוברת, והפך, עם השנים, את עובד דניאל לדמות ידועה בגבעתיים, בגוש דן וברחבי ישראל.
הוא זכה לחיקויים ואזכורים בתוכניות הבידור השונות, בהן חלומות בהקיציס, ארץ נהדרת, הכל שפיט ובעיתונים השונים.
עובד נבחר לפרסם את סלטי צבר, השתתף בתוכנית הדוקו-ריאליטי רויאל שף של yes, ולקח חלק בקליפ של לוקץ' שבו היווה מעין ניגוד לאייל שני.
עובד אף מהווה דוגמה בקרב אנשי שיווק למיתוג חווייתי והיכולת של בעל עסק חסר ייחוד לכאורה לבדל עצמו.
בידול זה כולל תליית תעודות על "שיאי" אכילת סביח ושיאים נוספים כמו מספר כפיות חריף במנה, מספר חצילים ומספר ביצים במנה.
בנוסף תלויות תמונות של הלקוחות המצטלמים עם שם המקום ברחבי הארץ והעולם.
במהלך חודש יוני בשנת 2019 השתתף בפרסומת לבירה גולדסטאר.
המונחים המיוחדים שדניאל טבע לזמן מכירת הסביח כוללים בדרך כלל הטיות של שורשים תנייניים הנגזרים ממרכיבי הסביח, מושגים מעולם הכדורגל ועגה צה"לית:
קיימות מספר דרגות חיצול: קל, בינוני, כבד, מסיבי-אגרסיבי ומיליטנטי.
מינון מיליטנטי מתרחש כאשר עובד מבצע "הצגת תכלית ומראה לקהל איך הופכים את הפיתה לכדור.
זה יכול להיות מ-25 עד-40 פרוסות חציל בפיתה אחת".לבצללהוסיף בצללבצבץלהוסיף ביצה קשהלטחןלהוסיף טחינהלפטרז / לפטרללהוסיף פטרוזיליהלחמסלהוסיף חומוסלסלטלהוסיף סלטלאטוםדרכי מריחת החומוס במנה.
וריאציות: קיר כפול, ארבעה קירות.טיחון עליוןהוספת שכבת טחינה נוספת בראש המנהלרוץ על כל המגרשמנה עם כל התוספות.
וריאציה: לרצרץ.כמה כמה בדרבי?מה הכמות הרצויה של עמבה וסחוג במנה?
ההקשר לקוח מצבע מדיהן של קבוצות מכבי תל אביב (צהוב=עמבה) והפועל תל אביב (אדום=חריף).
דניאל נוהג לברך את הלקוחות שזהו ביקורם הראשון בברכת "מזל טוב, מרגע זה חייך הולכים להשתנות מקצה לקצה" ו"אתה עומד לאכול את המנה הטובה ביקום".
לגבר המביא לראשונה את בת זוגו למזנון נוהג לומר "קנה לה מנה – שנה את חייה".
הסאסי במטרה (איטלקית Sassi di Matera - "הסלעים של מטרה") מהווים את ליבה ההיסטורי של העיר מטרה במחוז בזיליקטה שבדרום איטליה.
ה"סאסי" שוכנים בשני עמקים: סאסו קוואוסו (Caveoso) בדרום, וסאסו בריסאנו (Barisano) בצפון, כשביניהם מתרוממת גבעת "צ'יוויטה" (Civita), בה החלה מטרה להתפתח כיישוב עירוני.
בשנת 1993 הוכרזו רובעי הסאסי במטרה כאתר מורשת עולמית.
אזור מטרה היה נושב מאז תקופת האבן הקדומה, כאשר יישובי קבע מוגנים מבוססי חקלאות הופיעו כבר לאחר תקופת הקרח האחרונה.
כריתת יערות האזור הביאה לסחיפת הקרקע, לשיטפונות ולהצפות, כך שהשדות הפכו לשטחים מכוסים בצמחי גריגה ומאקה.
זה גרם לתושבים לעבור מעיסוק בחקלאות לעיסוק במרעה.
עם רכישת הידע לעיבוד מתכת, אפשרו כלי העבודה לחפור בסלעי הגיר הנקבוביים בערוצי הנחלים, ובתקופת הברונזה החלו להופיע קברים ומאגרי מים, וכן מבנים תת-קרקעיים הפונים לחלל מרכזי.
אבן הגיר שנחצבה מחפירת מבנים אלה שימשה לבניית בתים ומגדלים, והתהליך היה נוח במיוחד בצידי הערוצים - שם הייתה זמינה אבן גיר רכה יחסית.
עם ההתיישבות היוונית בדרום חצי האי האפניני התפתחה עוד הטכנולוגיה ונוסד מערך שלטוני שהושפע מהאסכולה הפיתגוראית.
הכפרים המפוזרים פינו מקומם למרכזים אורבניים שנשלטו בידי מלכים, והפכו לבסוף לערים של ממש.
מטרה חבה את התפתחותה לתנאים הגאולוגיים השוררים בסביבתה, המתאפיינים בחגורת אבן גיר רכה בגובה של 350 עד 400 מטרים מעל קרקעית נחלי האזור, בשני שקעים גאוגרפיים (Grabiglioni): קוואוזו (Caveoso) ובריסאנו (Barisano).
לאורכה של חגורה זו התפתח היישוב, ואילו רמת החרסית שמעליו שימשה לחקלאות ולמרעה.
מתכונת זו של שימושי הקרקע עמדה בעינה עד המאה ה-18.
מטרה נותרה יישוב כפרי חסר חשיבות עד הגעת הלומברדים לאזור.
הלומברדים ביצרו את גבעת הצ'יוויטה שבין שני העמקים, ששכנה בגבול אזור ההשפעה של האימפריה הביזנטית.
הם הקיפו אותה בחומה והקימו בה טירה.
עם בוא הנורמנים לאזור בתחילת המאה ה-11 הוקם יישוב על גבעת הצ'יוויטה, בין שני העמקים, ובמאות ה-13 וה-14 היישוב התרחב והוקף בחומה חדשה.
בתקופה זו נוסדו מנזרים למרגלות גבעת המצודה, וביישוב הוקמה קתדרלה, וכן כנסיות קהילתיות רבות שנחצבו בסלע.
עם הופעת אבק השרפה במאה ה-15, הפכו חומות הצ'יוויטה לחסרות תועלת הגנתית, והיישוב התרחב והתפשט מעבר להן.
הסאסי הפכו מפרוורים כפריים-למחצה לרובעי מגורים בעלי אופי עירוני של ממש.
מרכז העיר ששכן עד אז בכיכר הקתדרלה בראש גבעת צ'יוויטה, נדד מזרחה למרגלותיה והתמקם בפיאצה דל סדילה (Piazza del Sedile, כיכר האוכף), שבין הצ'יוויטה והסאסי ששכנו שמצפון ומדרום לו.
העיר הפכה למרכז מסחרי והוקפה בחומה חדשה, שהוקמה למטרת גביית מיסים בלבד.
במאה ה-18 שימשה מטרה כבירת מחוז בזיליקטה והתפתחותה הואצה.
לראשונה, החלה בנייה מחוץ לשלושת האזורים ההיסטוריים, והעיר החלה מתרחבת אל רמת החרסית.
הרובע הרביעי, "פיאנו" (Piano - מישור), החל להיבנות מסביב לגרעין ההיסטורי של מטרה, אך רק במאה ה-20 העיר החלה מתפשטת גם אל פסגות הגבעות הסובבות את מרכזה.
בד בבד, הלכה מערכת המבנים החצובים בסלע והתדרדרה, וממשלת איטליה נדרשה למצב וחוקקה ב-1952 חוקים במטרה לפנות את רוב תושביהם.
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 נחשבו הסאסי לאזור מצוקה, ואז החלו לתכנן פעולות לשימורם.
רוב בתי הסאסי אינם משמשים כיום למגורים, אך הרבעים הפכו לאזורים תיירותיים ולמרכזי בילוי.
כיוון שהסאסי מזכירים, לכאורה, ערים עתיקות (כמו ירושלים למשל) צולמו בה מספר סרטים היסטוריים, דוגמת המלך דוד בכיכובו של ריצ'רד גיר ב-1985 והפסיון של ישו בבימויו של מל גיבסון ב-2004.
מקור שמם של שני רובעי הסאסי אינו ודאי: סאסו קוואוזו קרוי, אולי, על שום מבנהו המזכיר בקעה (Cavea), או אולי בשל כך שנשקף אל הר קוואוסוס (Mons Caveosus).
סאסו בריסאנו נקרא, אולי, על שמה של העיר בארי שלעברה הוא פונה, או על שם עמק וריסאנה (Conca Varisana) הסמוך.
בתי הסאסי הראשונים היו פשוטים וכללו מערה חצובה בסלע, שפתחה נחתם בקיר מאבן גיר שנחצבה במהלך החפירה שם.
בהמשך, החלו מופיעים חדרים שתקרתם עוצבה בצורת קמרון (באיטלקית: lamione), ואלה נבנו בחזית הבתים ואפשרו את הרחבתם.
במשך הזמן החלו להיבנות בתי המגורים סביב חצר משותפת, שבה מוקמו מתקנים משותפים כדוגמת בורות מים, והתפתחות זו הביאה לשינויים גם במערך החברתי.
רובע הצ'יוויטה שנוסד על הגבעה במרכז היישוב, בוצר והפך למרכז העיר.
בצ'יוויטה הוקמו טירה וקתדרלה, כשסימטאות צרות וגרמי מדרגות מקשרים בין המרכז לרובעי המגורים המשתרעים בשני הסאסי.
סביב הצ'יוויטה נוספו גם בתי מלאכה וממגורות, וכן נבנתה מערכת לאספקת המים: מי הגשמים שירדו על הרמה - נותבו אל בתי התושבים ברובעי הסאסי שלמרגלותיה.
עם התפתחות העיר, החלו נחצבים מבנים חדשים במדרונות המובילים מעלה אל הרמה, וגגות הבתים הוותיקים שימשו פעמים רבות כמסד לרחובות ולחצרות של הבתים שמעליהם.
בימי הביניים המוקדמים קמו קהילות נזיריות סביב מטרה.
קהילות אלה נמשכו לסגנון המגורים במערות, שרווח באזור מזה אלפי שנים.
הנזירים חצבו כנסיות שעוצבו בסגנון ביזנטי - או בסגנון לטיני, וחלקן מערב את שני הסגנונות.
עם התבססות מטרה כמרכז עירוני, יושם מנהג חציבת הכנסיות בסלע גם לבניה בעיר עצמה.
קירות הכנסיות כוסו בפרסקאות שנועדו לפצות על אפלולית המערות ועל המגבלות האדריכליות.
הַסְגְּבָרָה היא מצב שבו גבר מנסה להסביר לאישה דבר מה באופן מתנשא, ובייחוד בנושא שבו היא מתמצאת יותר ממנו.
כך למשל גבר עשוי להסביר לאישה סוגיות הנוגעות באופן בלעדי לחוויותיהן של נשים, או למשל גבר חסר השכלה מתאימה עשוי להסביר לאישה עניינים מתחום המומחיות המקצועית שלה.
המושג הסגברה שונה מהתייחסות למופעים אחרים של התנשאות בכך שהוא מתייחס בפרט למקרים עם הקשר מגדרי.
מקרים אלה נטועים בהנחה סקסיסטית שהמצב הנורמלי הוא שגבר יהיה בעל ידע רב יותר ובעל יכולת הבנה גבוהה יותר מאישה.
מקור התחדיש Mansplaining איננו ידוע, אך הוא זכה לפופולריות בשנת 2008 לאחר פרסום המאמר "גברים מסבירים לי דברים" ("Men Explain Things to Me") מאת המסאית והמחברת רבקה סולניט, המייחסת את התופעה לשילוב של "עודף ביטחון עצמי וחוסר מודעות עצמית" בקרב הגברים המסגבירים.
המאמר "גברים מסבירים לי דברים" של סולניט דן בהשלכות של התנהגות מגדרית זאת והצביע על ההשפעות של התנהגות זאת ליצירת קשר שתיקה והחלשה בקרב נשים.
במאמר מוזכרת אנקדוטה שבה גבר ניגש אליה במסיבה ואמר ששמע כי כתבה כמה ספרים.
היא החלה לספר על הספר האחרון שלה על אודות אדוארד מויברידג', ובאותו הרגע קטע הגבר את דבריה ושאל אם שמעה "על הספר החשוב מאוד על מייברידג' שיצא באותה שנה" - מבלי להביא בחשבון שהיא הסופרת.
ההשערה היא שהשימוש הראשון במושג היה ב-2008 או ב-2009, בעקבות פוסט שסולניט פרסמה בבלוג שלה באפריל 2008. בפוסט זה היא אומנם תיארה את התופעה, אך לא השתמשה במילה עצמה.
כחודש לאחר מכן, המילה הופיעה בתגובה ברשת החברתית LiveJournal, ומאז השימוש בה גבר.
המושג צבר הכרה רחבה וב-2010 הניו יורק טיימס ציין את המילה Mansplainer (בעברית: מסגביר) בתור אחת ממילות השנה.
המונח צבר פופולריות בקרב בלוגריות פמיניסטיות ובהמשך בביקורת תרבותית פופולרית.
הוא נכלל, ברשימת מילות השנה של הניו יורק טיימס בשנת 2010, בשנת 2012 הועמד לפרס המילה היצירתית ביותר של האגודה לניב האמריקאי של השפה האנגלית ובשנת 2014 נוסף למילון אוקספורד.
המילה גם קידמה את היווצרותן של מילים מקבילות, כמו whitesplaining ו-rightsplaining.
מאוחר יותר פרסמה סולניט ספר באותו שם, אוסף של שבעה חיבורים על תמות זהות.
בחיבור סולניט טוענת כי נשים, ובהן מקצועניות ומומחיות, נתפסות בדרך קבע ומקבלות יחס של אמינות פחות מגברים וכן התובנות שלהן ואפילו עדויות משפטיות שלהן מבוטלות, אלא אם כן הן מקבלות אישור מגברים.
סולניט טענה גם שהסגברה היא סימפטום של תופעה נרחבת אשר מונעת מנשים לדבר בציבור, או להישמע כאשר הן כבר מעיזות לדבר.
הסגברה מעודדת הגבלה עצמית בקרב נשים ובאותה מידה מחזקת את הביטחון העצמי המופרז והבלתי מגובה של גברים המשתמשים בה.
עברות המונח מיוחס לפעילה הפמיניסטית שירי אייזנר.
ב-9 באוגוסט 2015 התפרסם מאמר דעה בעיתון הארץ אשר הציג את המושג "הסגברה מוסדית", הנוגע ליחסם של גופים ממלכתיים וכלי תקשורת לנשים.
המאמר נותן כמה מקרים כדוגמאות ובהם סגירה של תיקים של אלימות מינית מחוסר עניין לציבור, מקרים של תוקפי מין מורשעים וסרסורים אשר מוצגים בצורה חיובית בכלי התקשורת, הימנעות ועדת האתיקה של הכנסת מלדון ביחסו של חבר כנסת לנשים טרם היבחרו, ובפרסומות בעלות מאפיינים מיזוגיניים.
התועלת של המונח שנויה במחלוקת כיוון שגם אם הוא מסב את תשומת הלב הציבורית לבעיה אין הוא מציע פתרון.
כמו כן, עם עליית הפופולריות של המילה, חלק מהמבקרים התלוננו על שימוש שגוי או תדיר מדי במילה, או טענו שנעשה בה שימוש מתלהם כדי להכפיש טענות של יריב מבלי להתמודד עימו ישירות המזוהה כאד הומינם.
הסברים מכניים לכבידה (או תאוריות קינטיות של הכבידה) הם ניסיונות להסביר את פעולת הכבידה כתוצאה של תהליכים מכניים בסיסיים, כמו כוחות לחץ הנגרמים על ידי פולסים קצרים של דחיפה, מבלי לעשות שימוש כלל בפעולה מרחוק.
תאוריות אלו פותחו מהמאה ה-16 עד המאה ה-19 בצמידות להתפתחות רעיון האתר.
אף על פי כן, תאוריות כאלו כבר לא נחשבות יותר לאלטרנטיבות ברות קיימא לתורת הכבידה בקהילה המדעית, ותורת היחסות הכללית היא כעת המודל הסטנדרטי לתאר את הכבידה מבלי לעשות שימוש בפעולה מרחוק.
תאוריות פיזיקליות מתקדמות (כבידה קוונטית) גם מנסות לתאר את הכבידה בעזרת תהליכים בסיסיים יותר כמו שדות חלקיקיים, אך תאוריות אלו אינן מבוססות כלל על תהליכים מכניים.
תאוריית המיסוך היא קרוב לוודאי ההסבר המכני המפורסם והמוצלח ביותר לכבידה, ופותחה לראשונה על ידי ניקולאס פאטיו דה דווילר ב-1690, והומצאה מחדש על ידי שורה של מדענים, ביניהם Georges-Louis Le Sage (1748), לורד קלווין (1872), והנדריק לורנץ (1900).
ביקורות על התאוריה נמתחו על ידי ג'יימס קלארק מקסוול (1875) ואנרי פואנקרה (1908).
תאוריית המיסוך מדמה את היקום למלא ברוח קוסמית חובקת כל, המורכבת מחלקיקים הנעים במהירויות גבוהות ולכל הכיוונים.
לפי התאוריה, כוח הכבידה הוא תוצאה ישירה של ההפגזה התמידית של חלקיקים אלו את העצמים השונים הנמצאים בדרכם.
הנחת היסוד של התאוריה היא שעוצמת השטף של החלקיקים שמגיעים מכל כיוון היא זהה, כלומר שהסיכוי שחלקיק שנבחר אקראית ינוע בכיוון מסוים זהה לכל הכיוונים.
נדמיין כעת כי ביקום כולו מצוי עצם כדורי יחיד A.
כיוון ש-A מופגז מכל הכיוונים בצורה אחידה, לא פועל עליו כוח כיווני נטו, אלא רק לחץ רדיאלי פנימה.
כעת נניח שבמרחב המקיף את A, מצוי עצם נוסף B.
כעת, בגלל נוכחותו של B, חלק מהחלקיקים שאמורים להגיע מכיוונו של B אל A כבר לא יפגעו ב-A, כיוון ש-"ייורטו" על ידי B, כך שהשפעתו של B היא על A היא כשל מסך - כלומר, מכיוונו של B, עצם A יופגז על ידי פחות חלקיקים מאשר מהכיוון ההפוך.
באופן דומה, B יופגז על ידי פחות חלקיקים מכיוונו של A מאשר מהכיוון ההפוך.
ניתן לומר ש-A ו-B מטילים "צל" אחד על השני, ושני הגופים יידחפו אחד לעבר השני כתוצאה של חוסר האיזון של הכוחות.
במודל זה אפוא, האפקט הכבידתי שגורם גוף אחד לאחר מוסבר כתוצאה של הצל החלקי שמטיל גוף אחד על האחר, בדומה לאפקט ההצללה של ליקוי ירח.
ההגיון מראה שככל שהגופים קרובים זה לזה, אפקט המיסוך יהיה חזק יותר, שכן הם מסתירים זה לזה "טווח זוויות ראייה" רחב יותר.
ניתן להראות שהכוח שמפעילים הגופים זה על זה מציית במדויק לחוק היפוך הריבוע.
לשם כך נסתכל על הבעיה בהיפוך זמן, כלומר שמתוך הגופים יבקעו חלקיקים במקום ההפך.
כל גוף כעת קורן קרניים רדיאליות של חלקיקים לכל הכיוונים, כמוראה באיור השני.
כיוון ששטף התנע המקומי של החלקיקים החוצים משטח כדורי מסוים מסביב לעצם אינו תלוי בגודל הכדור שנבחר, ושטח פני הכדור יחסי לרדיוסו בריבוע, מקבלים אפוא שכמות המתקף ליחידת שטח שעצם (נניח כדורי) מסוים חוסם מלהגיע לנקודה אחרת הוא פרופורציונלי הפוך למרחק ממרכזו בריבוע.
כדי לענות על הצורך בפרופורציונליות למסה, מניחים אפוא שקצב הספיגה של מטר החלקיקים יחסי למסה של האובייקט, או לכמות החלקיקים הקטנים ביותר שלו.
התאוריה מסבירה הנחה זו בעזרת ההיפותזה שרוב המרחב בתוך עצם חומרי הוא ריק, כך שחומר נטו ממלא רק שבריר מנפח העצם והסיכוי ששני חתכי רוחב של חלקיקים אלמנטריים יכסו "אחד את השני" הוא קלוש.
בצורה זאת מקבלים שהקצב בו אובייקט כלשהו מיירט חלקיקים יחסי למסה שלו.
מהתאוריה נובעת פרופורציונליות מדויקת של הכבידה למסה האינרציאלית רק בעבור שדות כבידה חלשים, והיא מנבאת שבירה של עקרון השקילות בעבור שדות כבידה חזקים.
בפועל, אם מניחים קיומם של שלושה גופים A,B ו-C על קו ישר, מתרחש אפקט של "מיסוך כבידתי" (Gravitational shielding), בו הצלליות שמטילים גופים B ו-C על A חופפות במקצת, כך שהאפקט הכבידתי שמנבא המודל לא זהה לאפקט אשר היה נגרם על ידי סכימת האפקטים של B ו-C על A.
ביקורת: תאוריה זו נדחתה בעיקר מסיבות תרמודינמיות, ומשום שצל מופיע במודל הזה אם החלקיקים נבלעים לפחות באופן חלקי, מה שיוביל לחימום עצום של הגופים.
גם הגרר - אפקט ההתנגדות הפועל על עצם הנע בתוך הזרמים הללו, הוא בעיה.
בנוסף, גם אפקט המיסוך הכבידתי שתואר מקודם מהווה הסתייגות מהתאוריה - את האפקט הזה של מיסוך כבידתי ניסו לחפש רבות בשלהי המאה ה-19, אך כל הניסיונות כשלו.
אפקטים חזויים: על אף שהמודל נכשל להסביר את הכבידה, יש לאנלוגיות שלו שימושים בהקשרים שונים.
למשל, אם מצויים שני עצמים כדוריים בחלל ששוררת בו קרינת רקע אחידה, ושני העצמים בולעים (לפחות באופן חלקי) את הקרינה, אז הרעיון שבבסיס המודל מנבא שיפעל ביניהם כוח זעיר המתכונתי להיפוך ריבוע המרחק ביניהם.
הֲסִבָּה (בכתיב מלא: הֲסִיבָּה) היא תנוחת הישענות בישיבה או חצי-שכיבה, על פי רוב על רהיט רך כמו מיטה או כורסה.
ההסיבה נעשית בדרך כלל לכיוון שמאל, כדי לאפשר במקביל תנועה ביד ימין.
תנוחת ההסיבה מבטאת נינוחות וחופש ואינה מקובלת בפני מקור סמכות.
היהדות הרבנית אימצה את ההסיבה כאחת ממצוות ליל הסדר מכיוון שהיא מסמלת חירות.
התנוחה נפוצה בתרבות הערבית כיום, הייתה נפוצה בעת העתיקה במזרח התיכון, והייתה נהוגה בעיקר בזמן האכילה.
התנוחה בזמן אכילה כבר מוזכרת בספר עמוס (מהמאה ה-8 לפנה"ס).
התנוחה היא מעין שכיבה, שהייתה נפוצה בעיקר בקרב המעמדות המכובדים יותר ביוון וברומא העתיקות, וסימלה סטטוס של נוחות וכבוד.
גם ברחבי המזרח התיכון נהגו אכילת הסיבה באותן תקופות בקרב המעמדות הגבוהים.
מסיבה זו, לא היה מקובל שעבד או בן מעמד נחות אחר, יסב כשהוא נמצא יחד עם אדונו או בעל מעמד גבוה ממנו.
התנוחה מבוצעת לרוב כשההשענות היא על צד שמאל, משתי סיבות עיקריות:
רוב בני האדם משתמשים בידם הימנית על מנת לאכול, ובתנוחה זו ההישענות היא על יד שמאל, בעת שהימנית נשארת פנויה.
כאשר ההישענות היא על צד ימין, קיימת סכנה שהאוכל יכנס לקנה הנשימה ויגרום לחנק.
ההלכה אימצה את תנוחת ההסיבה כתקנה מרכזית שתקנו חכמים בהלכות ליל הסדר, והיא באה להמחיש את היציאה לחירות משעבוד מצרים.
זאת בהתאם לעיקרון ש"חייב אדם לראות את עצמו כאילו הוא יצא ממצרים".
המשנה במסכת פסחים מדגישה ש"אפילו עני בישראל לא יאכל עד שיסב" - כדי לבטא את חירותו, אף על פי שבדרך כלל אינו רגיל להסב.
מרכזיותה של ההסיבה בליל הסדר באה לידי ביטוי בכך שהמשתתפים בליל הסדר קרויים לעיתים "מסובים", כפי שנאמר בהגדה של פסח: "מעשה ברבי אליעזר ורבי יהושע ורבי אלעזר בן עזריה ורבי עקיבא ורבי טרפון - שהיו מסובין בבני ברק".
יש להסב בזמן אכילת המצה, ה"כורך" ושתיית ארבע הכוסות, אך לא בשעת אכילת המרור, כיוון שאכילתו היא על שם השעבוד ועל שם שמיררו המצרים את חיי בני ישראל.
הידור מצווה הוא להסב בכל שעת אכילת הסעודה.
בשעת אמירת ההגדה - אין להסב, אלא יש לשבת בכובד ראש.
לדעת ראבי"ה, חובה זו אינה נוהגת היום, שהרי בני חורין אינן מסובים בימינו, ואדרבה - הישיבה על הכיסאות היא דרך חירות.
אדם היושב בנוכחות אדם שמוראו מוטל עליו - אינו מיסב, משום שההסיבה מבטאת מידת מה של קלות ראש, ולכן תלמיד היושב בנוכחות רבו - אינו מיסב, אולם בן היושב אצל אביו - צריך להסב.
בתלמוד נאמר ש"אשה אינה צריכה הסיבה", אולם "אשה חשובה" - צריכה להסב.
בטעם הדבר נאמרו שני טעמים: האחד - האשה כפופה לבעלה, ולכן היא אינה מסבה, בעוד שאשה חשובה שאינה כפופה לבעלה - מסבה; השני - אין דרך נשים להסב, ולכן הסיבה שלהן אינה מבטאת חירות.
כמה מפוסקי אשכנז בתקופת הראשונים קבעו כי "כל הנשים שלנו מיקרו (=נקראות) חשובות", אולם להלכה נפסק בכל זאת שנשים אינן חייבות להסב, בנימוק שהנשים מסתמכות על הדעה שאין חובה כלל להסב בזמן הזה .
הסבר הוא קבוצה של טענות המורכבת בדרך כלל על מנת לתאר קבוצה של עובדות ובכך לחשוף את הסיבות, ההקשר וההשלכות שלהן.
תיאור זה של העובדות יכול לבסס כללים או חוקים, או להפוך את הכללים והחוקים הקיימים ביחס לכל אובייקט או תופעה נצפית לברורים יותר.
המרכיבים של הסבר עשויים להיות מרומזים, או שזורים אחד בשני.
הסברים נתמכים לעיתים קרובות על ידי הבנה, או נורמה, היכולה להיות מיוצגת באמצעות מדיות שונות כגון מוזיקה, טקסט וגרפיקה.
לפיכך, הסברים כפופים לאינטרפרטציה ודיון.
במחקר מדעי, הסברה היא אחת המטרות של מחקר אמפירי.
הסברה היא דרך לחשיפת ידע חדש ולמציאת יחסים בין היבטים שונים של תופעות נחקרות.
הסברה מנסה לענות על השאלות של "למה" ו"איך".
להסברים שונים יש כוח הסבר שונה.
ההיפותזה היא הכלי התאורטי בו משתמשים על מנת לאמת הסבר במחקר אמפירי.
בעוד שמטרתם של טיעונים היא להראות שמשהו הוא, יהיה, או רצוי שיהיה המצב, הסברים מנסים להראות למה או איך משהו הוא או יהיה המצב.
אם שמעון ומשה דנים בשאלה האם לחתול של משה יש פשפשים או לא, שמעון עשוי לקבוע: "משה, לחתול שלך יש פשפשים.
ראה, הוא מתגרד בזה הרגע." שמעון בנה טיעון לכך שלחתול יש פשפשים.
אולם, אם שמעון ומשה מסכימים על כך שלחתול יש פשפשים, הם עשויים לאחר מכן לשאול למה המצב הוא כזה ולתת הסבר: "הסיבה לכך שלחתול יש פשפשים היא שמזג האוויר היה לח לאחרונה." ההבדל הוא שהמטרה במקרה זה אינה לקבוע האם טענה מסוימת היא נכונה, אלא להראות למה היא נכונה.
במובן זה, טיעונים נועדו לתרום ידע, ואילו הסברים נועדו לתרום הבנה.
טיעונים והסברים דומים למדי אחד לשני בשימוש רטורי.
זו הסיבה לקשיים רבים בחשיבה ביקורתית בנוגע לטענות.
ישנן כמה סיבות לקשיים אלו.
פעמים רבות לאנשים לא ברור אם הם עצמם טוענים לדבר מה או מסבירים אותו.
אותם סוגים של מילים וביטויים משמשים להצגת הסברים וטיעונים.
המונחים 'להסביר' או 'הסבר' וכדומה נמצאים בשימוש לעיתים תכופות בטיעונים.
הסברים משמשים לעיתים קרובות בתוך טיעונים וניתנים כדי לשמש כטיעונים.
הצדקה היא הסיבה לכך שמישהו מחזיק באמונה כראוי, ההסבר הנוגע לסיבה לכך שהאמונה היא נכונה, או הסבר לאיך אדם יודע את מה שיודע.
באופן דומה לכך שטיעונים והסברים עשויים להיות מבולבלים אחד עם השני, כך גם הסברים והצדקות.
משפטים שהם הצדקות של פעולה מסוימת לובשים צורה של טיעונים.
לדוגמה, ניסיונות להצדיק גנבה בדרך כלל מסבירים את המניעים (כגון, לכלכל משפחה רעבה).
חשוב להיות מודעים למתי הסבר אינו הצדקה.
חוקר פלילי עשוי לתת הסבר להתנהגותו של חשוד (לדוגמה, האדם איבד את עבודתו, האדם פונה מביתו, וכו').
טענות שכאלה עשויות לעזור לנו להבין למה האדם ביצע את הפשע, אולם מאזין לא ביקורתי עלול להאמין שהדובר מנסה לעורר הזדהות עם הפושע ומעשיו.
אין כל הכרח לכך שלאדם המציע הסבר יש שמץ של סימפתיה כלפי העמדות או המעשים המוסברים.
זוהי הבחנה חשובה משום שאנו צריכים להיות מסוגלים להבין ולהסביר התנהגויות ואירועים נוראיים כדי לדכא ולמנוע אותם.
ישנם אירועים, עובדות ואובייקטים רבים ומגוונים הדורשים הסבר.
לכן, יש בהתאם סוגים רבים של הסברים.
אריסטו זיהה לפחות ארבעה סוגים של הסברים.
סוגים נוספים של הסברים הם דדוקטיבי-נומולוגי , פונקציונלי, היסטורי, פסיכולוגי, רדוקטיבי, טלאולוגי ומתודולוגי.
הרעיון של מטא-הסבר הוא מושג חשוב בתרחישים התנהגותיים המערבים סוכנים הנמצאים בקונפליקט.
בתרחישים אלו, קונפליקטים, משתמעים או מפורשים, עשויים לנבוע מאינטרסים סותרים של הגורמים, כפי שהם מובעים בהסברים שלהם לכך שנהגו באופן מסוים, מחוסר ידע על הסיטואציה, או מתערובת של הסברים של מספר גורמים.
במקרים רבים, כדי להעריך את רמת הסבירות של הסברים, יש צורך בניתוח של שני רכיבים עוקבים והיחסים ביניהם: (1) הסבר ברמת האובייקט עצמו (ההסבר עצמו) ו-(2) הסבר ברמה גבוהה יותר (מטא-הסבר).
ניתוח השוואתי של התפקידים של שניהם נערך כדי לתת הערכה לרמת הסבירות של הדרך בה סוכנים מסבירים את התרחישים של האינטראקציות שלהם.
הסבר ברמת האובייקט נותן הערכה לרמת הסבירות של טענות אינדיבידואליות באמצעות שימוש בגישה מקובלת לטיפול במבנה הטיעוני של דיאלוג.
מטא-הסבר מקשר את המבנה של תרחיש מצוי עם זה של תרחישים של אינטראקציה בין סוכנים מרובים שנלמדו בעבר.
מבנה התרחיש כולל פעולות תקשורתיות של הסוכנים ויחסי תבוסה בוויכוח בין הסובייקטים של פעולות אלו.
ניתן לפרט חזותית את הנתונים הן של הסברים ברמת האובייקט והן של מטא-הסברים, וניתן לתת הסבר חזותי לרמת הסבירות של האופן בו יתנהג סוכן בתרחיש מסוים.
מטא-הסבר הלובש צורה של למידת מכונה של מבנה של תרחיש מסוים יכול להיות מועצם על ידי מתן הסבר קונבנציונלי באמצעות מציאת טיעונים הלובשים צורה של אנליזה של התבוסתיות של טענות אינדיבידואליות, כדי להעלות את רמת הדיוק של הערכות של סבירות.
ניתן להגדיר יחס בין הסבר ברמת האובייקט ומטא-הסבר בתור רמת הדיוק היחסית של הערכות של סבירות המבוססות על סמך ההסבר ברמת האובייקט והמטא-הסבר.
הקבוצות של התרחישים יכולות להיות מקובצות לאחר מכן על סמך יחס זה; לפיכך, יחס מסוג זה הוא פרמטר חשוב של התנהגות אנושית המשויכת להסברה של דבר מה לאנשים אחרים.
הסבר מעגלי או הצדקה מעגלית, הם קבוצה של כשלים לוגיים של מעגליות, בה ההנחה עליה נשענת המסקנה זקוקה להוכחה בדיוק כמו המסקנה עצמה.
המרכיבים של טיעון מעגלי לעיתים קרובות תקפים מבחינה לוגית, כי אם ההנחה נכונה, המסקנה חייבת להיות נכונה.
דרך נוספת לתאר את התופעה היא שאין סיבה לקבל את ההנחה של המסקנה, חוץ ממי שכבר משוכנע מראש שהמסקנה נכונה.
הנחה טעונת הוכחה קשורה קשר הדוק להסבר מעגלי, ובשיח המודרני שניהם מתייחסים פעמים רבות לאותו הדבר.
הסב מוֹרוֹזוֹב היא סדרת טלוויזיה ביוגרפית היסטורית המגוללת את קורות חייו של המהפכן ניקולאי מורוזוב, שחי חיים ארוכים: הוא היה גם מהפכן וגם מחבל.
הוא נידון למאסר עולם וישב כשלושים שנה בבתי הכלא הקיסריים.
את ראשית מלחמת העולם השנייה ניקולאי אלכסנדרוביץ' פוגש כבר כזקן מאוד.
עם זאת, הוא התנדב להילחם בחזית כשהוא בן 87.
שידור פרק הבכורה יתקיים ב-10 במאי 2020 ברשת NTV הרוסית.
שנת 1941. זקן אפור שיער מגיע למשרד הרישום והגיוס הצבאי של לנינגרד.
למרות גילו הניכר, האדם מבקש את החזית - שם, בקו החזית, הוא רוצה לשלם את חובו למולדת ולכפר על טעויות עברו המהפכני והוא רוצה למצוא את הילד השכן איליה, שלעיתים קרובות הגיע לבקרו בימי שלום ואז ברח לחזית כדי להגן על העיר והמדינה מפני הפולשים הנאצים.
הזקן מתברר כניקולאי אלכסנדרוביץ' שעסק בכימיה, פיזיקה, אסטרונומיה, היה חובב מתמטיקה, פילוסופיה וספרות, מנדלייב שיבח את יצירותיו וטולסטוי עצמו דיבר בחביבות על סיפוריו.
במשך 14 שנים היה חבר כבוד באקדמיה למדעים של ברית המועצות ומנהל המכון למדעי הטבע על שם לסגפט.
המדען יצא למלחמה כשהיה בן 87 ובחזית ירה בחיילים גרמנים ברובה צלפים.
צילומי הסדרה נערכו בבלארוס, במינסק ובמחוז מינסק.
הסבר סיבתי (causal explanation) הוא טיעון המתייחס למשתנה או למשתנים שבאמצעותם סיבה גורמת לתוצאה.
חוקרים רבים בפסיכולוגיה מדגישים את חשיבותו של ההסבר בקוגניציה האנושית ובחשיבה הסיבתית.
הסבר סיבתי הוא טיעון המתייחס למשתנה או למשתנים שבאמצעותם סיבה גורמת לתוצאה.
בזאת, שונה ההסבר הסיבתי מהטיעון הסיבתי שאינו מפרט את המשתנים הללו.
למשל, הטיעון הסיבתי, שומן טראנס (הסיבה) גורם למחלות לב (תוצאה), אינו כולל הסבר.
זאת משום שהוא לא מפרט מהו התהליך באמצעותו שומן הטראנס (הסיבה) מחולל את התוצאה (מחלות לב).
הסבר סיבתי אפשרי יהיה "שומן טראנס מצטבר בעורקים ולכן גורם לחסימתם, ומכאן מגדיל את הסיכוי להתקפי לב".
במילים אחרות, הסבר סיבתי מפרט מהו המנגנון (mechanism) או מהם המשתנים המתווכים באמצעותם הסיבה גורמת לתוצאה.
בדוגמה, ההסבר (או המנגנון) כולל שני משתנים מתווכים: "הצטברות השומן בעורקים" ו"חסימת העורקים".
בהגדרה, הסבר סיבתי כרוך בפירוט המשתנים המתווכים (intermediate variables) הנמצאים ברצף זמן-מרחב בין הסיבה לתוצאה, ולכן מדובר למעשה בקשר מתו·ווך.
הסבר סיבתי יכול להופיע ברמות שונות של פרוט, מקצר מאוד (רק משתנה מתווך אחד) לארוך מאוד (מספר משתנים מתווכים).
במונחים של מודלים סיבתיים, הסבר סיבתי הוא מה שקרוי מודל השרשרת (chain model).
מודל כזה כולל סיבה (A) תוצאה (B) ומשתנה או משתנים מתווכים (mediators) שמפרטים את הדרך באמצעותה הסיבה גורמת לתוצאה.
נהוג לסמן משתנים אלה באות M (תחילת המילה Mediator) כשכל משתנה מתווך בשרשרת מלווה במספר.
למשל, ההסבר לטעון הסיבתי "שומן טראנס גורם להתקפי לב" כולל שני משתנים מתווכים.
מכאן שרטוט המודל יראה כךː שומן טראנס (A) ← הצטברות שומן בעורקים (M1) ← חסימת עורקים (M2) ← התקפי לב (B).
בהתאם לעקרונות של מודל השרשרת, נצפה שיהיה מתאם בין כל המשתנים המפורטים במודל.
חשיבות הסברים סיבתיים בקוגניציה האנושית
עבור חוקרים רבים, התייחסות לתהליך, הוא מרכזי בתפיסה הבוגרת של סיבתיות.
הבנת התהליך היא עקרון מגדיר ולא סתם אמונה המבוססת על ניסיון.
על פי חוקרים אלה, לאנשים פעמים רבות ברור כי התרחשות מאורעות היא תוצאה של קיום מנגנון גם אם הם לא תמיד יכולים לפרט מהו.
כשאדם ניצב בפני מאורע (התרחשות תאונת דרכים) הוא יחפש באופן אקטיבי מידע שיסביר לו מדוע התאונה קרתה (למשל תנאי ראות חריגים).
האדם "לא יירגע" עד שיקבל הסבר מניח את הדעת.
יש עדויות רבות לכך שלהסבר סיבתי יש מעמד חשוב בקוגניציה האנושית ולפיכך לקבלת הסבר טוב יש הרבה תוצאות חיוביות.
למשל, בתקשורת השיווקית, טעון סיבתי המלווה בהסבר כיצד המוצר מביא לתועלת אותה הוא מבטיח, מעלה את הנכונות לרכוש את המוצר.
בדיונים ובוויכוחים אנשים מגייסים הסברים על מנת להצדיק ולהציג את הטעונים שלהם כהגיוניים ולשכנע.
אנשים תופסים את ההסתברות לנכונות הטעונים שלהם כגבוהה יותר כשהם נדרשים להסביר אותם.
אנשים משתכנעים יותר מטעונים סיבתיים אם מספקים להם הסברים שמניחים את דעתם (מתאימים לידע סיבתי קודם).
קבלת הסבר שמתאים לידע קודם מגדיל את תחושת הסיפוק ושביעות הרצון.
הסברים סיבתיים הם בעלי חשיבות גדולה בחיי היומיום לא רק על מנת להסביר כיצד עובד מנגנון מכניסטי.
אלא אף כשמספרים לאדם סדר התרחשות של מאורע יומיומי או כשמנסים ללמד אותו חומר עיוני.
ה"דבק" המחבר סיבתית בן המאורעות שאחרת היו נתפסות כמנותקות וחסרות פשר, הוא הדבר שמאפשר את ההבנה והזכירה של ההתרחשויות ושל החומר העיוני.
ממחקרים עולה כי היחסים הסיבתיים משחקים תפקיד קריטי בייצוג המנטלי של ספורים שונים כמו מהלך עניינים והתרחשויות של אירועים.
כמו כן נמצא כי שימוש בפעלים הוא קריטי לייצוג ההסבר ולהבנת ההתרחשות הן כשמדובר בספורים והן כשמדובר הסברים סיבתיים הנוגעים למנגנון.
בנוסף, הסברים סיבתיים הם קריטיים בהבנת טקסטים לימודיים.
ראיות מתאמיות או הסבר סיבתי
כפי שציין הפילוסוף עמנואל קנט קשר (מתאם) אינו מעיד בהכרח על סיבתיות.
למעשה, בלי קיומו של מנגנון באמצעותו הסיבה יוצרת את התוצאה, קשרים בהם נצפה עשויים להיות תוצר של צרוף מקרים או מתאמים מזויפים.
לדוגמה, במחקר נמצא כי דווקא במדינות בהם הייתה גדילה בכמות המוצרים הדיאטטיים כמות האנשים עם עודף המשקל גדלה.
כל עוד לא יוצע מנגנון באמצעותו התרחש קשר זה, תמיד תתקיים האפשרות כי מדובר במתאם מזויף: (גדילה בשפע בעולם)⇒(עליה ביצור מוצרים דיאטטיים)⇐(עלייה בצריכה ובמשקל).
הסבר באמצעות מנגנון יראה כך: (עליה ביצור מוצרים דיאטטיים)⇐ (ירידה בשליטה על כמות האכילה)⇐ (עלייה בצריכה ובמשקל).
מרבית הראיות האימפריות לכך שהסברים סיבתיים הם בעלי חשיבות מכרעת בקוגניציה האנושית, מתקבלות ממחקרים בהם הסבר סיבתי הושווה למידע שהוא מתאמי באופיו, ונמצא עדיף עליו.
לאחר מכן הוא מתבקש לדרג את המידה בה הוא מאמין בטעון הסיבתי (העדר ברזל גורם לסרטן).
ממחקרים אלה עולה כי קבלת מידע מתאמי התבטא בייחוס סיבתיות חלש בלבד כשלנבדקים לא מוצג המנגנון המסביר את הקשר בעוד נוכחות מנגנון גם בהיעדר מתאם הובילה לרמה מתונה של יחוס סיבתיות.
אנשים מספקים הסברים לגבי המנגנון יותר מאשר ראיות מתאמיות כשהם מתבקשים להצדיק את התיאוריות הסיבתיות שלהם.
במחקר בו נבדקה השאלה איזה סוג מידע המפריך את האמונה הרווחת כי הדבקות באיידס קורית בעקבות מגע מקרי (או דרך יתושים), משכנע יותר.
נמצא כי אצל נבדקים שקבלו נימוק מנגנוני באופיו ("הווירוס לא מרוכז מספיק/ שברירי ולכן מת מהר בתנאים אלה"), החלשת האמונה והמחויבות להתנדב ולקחת חלק בפעילויות לעזור לחולי איידס הייתה גדולה יותר מאשר כשהנבדקים קבלו מידע מתאמי באופיו (ראיות ממחקרים כי אין קשר בין מגע מקרי/ דרך יתושים לבין הדבקות באיידס).
העדפת מנגנון על פני מידע מתאמי נמצאה אף כשמדובר בחיפוש מידע.
מחקרים מראים כי בייחוסי סיבתיות אנשים נוטים לחפש מידע אודות המנגנון יותר מאשר אודות מתאם.
אנשים קבלו תיאורים של מאורעות ספציפיים (למשל "גון נסע בכביש 5 והייתה לו תאונה") ולכל תיאור הם נתבקשו לפרט שאלות עליהם היו רוצים תשובות על מנת להחליט מה הסיבה למאורע (לתאונה).
הסתבר כי אנשים מחפשים מידע על המנגנון באמצעותו התרחשה התוצאה (למשל: "האם גון אבד את הבלמים"?
או "האם היו תנאי ראות גרועים"?) יותר מאשר מידע שהוא מתאמי באופיו (למשל: "האם לג'ון יש נטייה יותר גדולה מאשר לאחרים להיות מעורב בתאונות"?).
דוגמה מוכרת מאוד מהספרות הרפואית המצביעה על החשיבות של הבנת הסיבה, נוגעת לאיגנץ זמלווייס, רופא נשים בן המאה התשע עשרה שנחשב לאבי תורת האפידמיולוגיה.
זמלווייס נתקל בתופעה בה היה קשר חזק בין המוות לאחר לידה לבין מחלקת היולדות בה התאשפזה היולדת בבית החולים הכללי של וינה בו עבד.
הסיכוי של יולדת ללקות ב"קדחת הלידה" ולמות לאחריה, היה גבוה יותר לנשים שילדו במרפאה א' מאשר במרפאה ב' (כ-10% לעומת 4%).
דבר שגרם לנשים לסרב ללדת במחלקה א.
היה ברור לזמלווייס שהקשר בין שתי התופעות הוא סיבתי.
הדבר שהיה חסר לו הוא הסבר לגבי המנגנון האחראי לקשר.
הניסיון המאומץ שלו להבין או למצוא הסבר לקשר היא שהובילה אותו בסופו של דבר לגילוי העובדה שחיידקים הם מובילי מחלות ולכן את הצורך בהיגיינה.
הסבר סיבתי הוא ספציפי לתוכן (content-specific), שכן מנגנון אחד יתאים במצב אחד ולא לאחר.
יתרה מכך, המנגנון המוצע חייב להתאים לידע סיבתי קודם.
למשל, תוסף מזון X (סיבה) הטוען להורדה במשקל (תוצאה) יכול להסביר כיצד זה קורה באמצעות שימוש במנגנון, שמידע סיבתי קודם ברור לנו כי הוא קשור לירידה במשקל כמו "הורדה בתיאבון".
הבאת מנגנון לא רלוונטי לתוכן הספציפי (למשל, מוריד את כמות השומנים בדם) לא נתפסת כהסבר.
ואומנם מחקרים מראים כי על מנת שמנגנון ישכנע וייתפס כהסבר הוא חייב להתאים לידע סיבתי קודם.
גישה זו הרואה את מושג המנגנון כמרכזי בהגדרת סיבה מבוססת על מודל המסירה המחוללת (Generative Transmission) של הפילוסוף קאנט, התופסת את הסיבה כמחוללת או יוצרת את התוצאות על ידי העברת אנרגיה.
למשל, אם כלב ינשוך אדם בידו, סביר שהוא יפצע אותו.
נשיכה עם השיניים (הסיבה) מטבע האפיונים הייחודיים שיש לה (חדות, ננעצות בכוח) פועלת על האובייקט (ידו של האדם) ליצירת התוצאה (פציעה, דמום וכדומה).
כדור שנבעט בכוח לכיוון שמשת חלון יסתיים בניפוצו.
האנרגיה שהושקעה בכדור מועברת על ידו לשמשה, דבר שמסתיים בניפוצה.
עוצמת הנזק תתאים לעוצמת הבעיטה.
זוג חוקרים מאוניברסיטת ייל חשפו את התופעה אותה כינו "אשליית עומק ההסבר" (The Illusion of Explanatory Depth).
הם ואחרים מביאים ראיות לכך שאנשים חשים שהם מבינים תופעות ברמה גבוהה יותר מאשר הם מבינים באמת.
החוקרים בקשו מנבדקים בשלב ראשון לדרג את המידה בה הם יודעים כיצד פועלים מכשירים מוכרים שונים (כגון מאוורר, רוכסן וכדומה) על סולם שבין 1 (כלל לא מבין) ל-7 (לחלוטין מבין).
בשלב שני הם נתבקשו להסביר כיצד פועל כל אחד מהמכשירים ובשלב שלישי לדרג שוב עד כמה הם מבינים כיצד פועל כל מכשיר.
דירוג ההבנה בשלב הראשון נמצא גבוה בהרבה מזה שהתקבל לאחר ניסיונות ההסבר (בשלב השלישי).
מחקרים הראו כי ניתן להשתמש באותה פרדיגמת מחקר על מנת לשכנע.
כך למשל, במחקר על עמדה פוליטית, בארצות הברית נשאלו דמוקרטים (בוחרי אובמה) ורפובליקנים, לדרג עד כמה הם מבינים את תוכנית הבריאות של אובמה (שלב א) להסביר אותה (שלב ב) ולדרג את הבנתם אותה בשנית (שלב ג).
הדרישה מהנחקרים להסביר את התוכנית, העמידה אותם נוכח העובדה שהם לא ממש מבינים אותה ומכאן, היכולת לשכנע אותם באיכותה נמצאה קלה יותר.
פרקטיקה נפוצה בתקשורת השיווקית היא לספק לצרכן הפוטנציאלי "פסאודו הסברים" באמצעות שימוש במונחים טכנולוגיים.
למשל שימוש במונחים טכנולוגיים כגון "צ'יפ" חדשני, "אלגוריתם" מהפכני או "טכנולוגית AI" (בינה מלאכותית) כדי "להסביר" שמשקפי הקסם "מג'יק" מסייעים למניעת בעיות קשב, הם פסאודו-הסברים.
הם "נראים" כהסברים סיבתיים משום שהם משתמשים באותו מבנה של הסבר סיבתי (סיבה: משקפי מג'יק ← "הסבר סיבתי": אלגוריתם/ציפ/AI ← תוצאה: מניעת בעיות קשב).
אך "הסברים" כאלה חסרים את המרכיב המרכזי של הסבר סיבתי והוא ספציפיות-תוכנית, משום שהם כלליים ומתאימים לכל תוכן.
מחקרים מראים כי אנשים לא תופסים פסאודו הסברים כהסברים סיבתיים ובהתאמה, המוכנות לרכוש מוצר שמשתמש ב"הסבר" כזה על מנת לשכנע קטן יותר מאשר הסבר סיבתי (או אפילו טעון בלבד).
למשל הסבר של פרוצדורות (כיצד להפעיל מחשב, מכונת כביסה וכדומה), הסבר של היררכיות למשל, מה המבנה הארגוני של צהל, חברת גוגל, קופת החולים לאומית וכדומה.
מובן שלעיתים קרובות מאחורי הסברי פרוצדורות והיררכיות מסתתר הגיון של מבנה שהוא של הסבר סיבתי באופיו.
הסבך ארס הוא ז'אנר מוזיקלי המאופיין במורכבות קצבית ותיווי מוזיקלי, שהופיע לראשונה בפריז, אביניון, דרום צרפת, צפון ספרד וקפריסין בסוף המאה ה-14, במיוחד בתקופת סוף אפיפיורות אביניון ובתקופת הקרע המערבי.
הז'אנר הופיע גם ברפרטואר הקפריסאי-צרפתי של ממלכת קפריסין.
לעיתים קרובות יש המשתמשים במונח זה ולא בארס נובה, על מוזיקה של 1310 לערך עד 1370 לערך, אם כי מספר חוקרים מעדיפים להתייחס להסבך ארס כתת-סוגה של ארס נובה.
היצירות המוקדמות של הסבך ארס הם קודקס שנטילי , קודקס מודנה (Mod AM 5.24), וכתב היד של טורינו (Torino J.II.9).
מבחינה מוזיקלית, ההפקות של ז'אנר זה הם מאוד מעודנים, מורכבים וקשים לשירה, וכנראה הופקו, הושרו ונהנו על ידי קהל קטן של מומחים ואניני טעם.
המוזיקולוג האמריקאי ריצ'רד הופין הציע את הסופרלטיב ars subtilissima, באומרו, "רק במאה ה-20 המוזיקה הגיעה שוב לחידודים העדינים ביותר ולמורכבות הקצבית של הסגנון המנייריסטי".
רוב היצירות המוזיקליות מהז'אנר הזה היא מוזיקה חילונית , אשר מתעסקות בדרך כלל באהבה, מלחמה, אבירות וסיפורים מהעת העתיקה הקלאסית.
כמו כן, נכתבו מספר שירים מהז'אנר בשבחם של אנשי ציבור (כמו למשל האנטי-אפיפיור קלמנס השביעי).
החוקר דניאל אולברייט אמר כי ההבדל בין מוזיקה אוונגרדית לבין המוזיקה הקלאסית-מודרנית עם "הדגש על יצירות מוזיקה באמצעות ניסוי טכני" של המאה ה-20 הוא התקדים שיצרו יצירות מוזיקליות מההסבך ארס, בין היתר הקאנון של בוד קורדייה, Tout par compas, בהרחבת ממלכת הצליל.
על פי אלוברייט, המונח נתבע על ידי המוזיקולוגית הגרמניה אורסולה גונתר ב-1960, כדי להימנע מהקונוטציות השליליות של סגנון מנייריסטי ותיווי אופנתי.
"הסבון בכה מאוד" הוא שיר ילדים שכתבה הסופרת מרים ילן-שטקליס.
המוזיקאי צביקה פיק הלחין את השיר, וביצע אותו בפסטיבל שירי הילדים מס' 2, בשנת 1981. פיק זכה עם השיר במקום השני בפסטיבל.
לצידו של פיק, הופיע הילד בן ה-11, גיל עקיביוב, כיום זמר, פסנתרן, מלחין ומעבד מוזיקלי, חסיד חב"ד.
לשיר יש עוד שני לחנים נוספים: של שמוליק קראוס ושל דפנה אילת.
השיר מדבר על הילד דני, שאינו רוצה להתרחץ.
אמצעי הניקיון בחדר האמבטיה, הסבון, מברשת השיניים, משחת השיניים והברז עצובים וכועסים שדני שכח מהם.
לדברי המשוררת ילדי הגן יימנעו מלשחק עם דני המלוכלך, וחברתו הדסה הקטנה לא תצליח לזהות אותו, ולכן תסתתר מפניו בפינת הגן.
לדברי נועה רוזן (שסבו של בעלה, הוא אחיה של מרים ילן-שטקליס): "הדסה הקטנה היא האחיינית של המשוררת מאחיה הבכור מולה (שמואל).
ואילו דני שמופיע גם בשירים נוספים של ילן-שטקליס, הוא ככל הנראה, דני וולף (לימים סגן נשיא הטכניון).
מרים ילן-שטקליס הכירה אותו כבן של ידידים בחיפה ושיבצה את שמו בשירים".
השיר פורסם בספרי שירי הילדים של ילן-שטקליס:
אצו רצו גמדים, הוצאת דביר, 1939.
שיר הגדי, הוצאת דביר, 1960
פרח נתתי לנורית, הוצאת דביר-כנרת-זמורה-ביתן, 2005.
בשנת 1981 התחרה השיר בפסטיבל שירי הילדים שהתקיים בחג החנוכה.
צביקה פיק הלחין את השיר וביצע אותו.
השיר הגיע למקום השני, ומאז הפך לשיר ילדים אהוב ופופולרי, שזכה לביצועים של זמרים נוספים, כגון: ציפי שביט, שמוליק קראוס, עוזי חיטמן, אדם, ורינת גבאי.
הסבליאניות , הידועה גם בשם מונרכיאניזם מודליסטי (Modalistic Monarchianism), היא גישה תאולוגית נוצרית שהתפתחה בראשית המאה ה־3 לספירה.
לפי גישה זו, האב, הבן ורוח הקודש אינם שלוש ישויות מובחנות, אלא שלושה אִפְנֵי הופעה של אל אחד – בהתאם לנסיבות ולשלב בתוכנית הישועה.
ההשקפה נקראת על שם סַבֵּליוס (Sabellius), תאולוג שפעל ברומא בראשית המאה ה־3. כתבים ישירים שלו לא שרדו, והמידע אודותיו נמסר בעיקר על ידי מבקריו, ביניהם נואטיוס (Noetus) ופרקסס (Praxeas).
לפי מקורות אלה, סבליוס טען כי שלוש הדמויות המקראיות – האב, הבן ורוח הקודש – הן אופני התגלות שונים של אותו האל, ולא שלוש ישויות נפרדות.
בסביבות שנת 220 לספירה, הוכרז סבליוס ככופר על ידי האפיפיור קליקסטוס הראשון, ונדחה מהקהילה הנוצרית.
האל הוא אחד, אך מתגלה בשלוש דרכים שונות: כאב בבריאה, כבן בגאולה וכרוח הקודש בהתקדשות.
אין הבחנה מהותית או אישית בין שלוש הישויות.
תיאורים שניתנו לצורך המחשה כללו דימויים כמו מים בשלוש צורות (נוזל, אדים, קרח), או שמש כאור, חום וצורה.
תפיסה זו מתנגדת לגישה האורתודוקסית, אשר רואה באב, בבן וברוח הקודש שלוש ישויות נבדלות במהותן, אך שוות באלוהותן.
הסבליאניות נחשבת לכפירה על ידי הכנסייה הקתולית, הכנסיות האורתודוקסיות ורוב הזרמים הפרוטסטנטיים.
הוגים בני התקופה, ובפרט טרטוליאנוס, התנגדו בחריפות להשקפה זו.
טרטוליאנוס טבע את המונח פטריפסיאניזם (Patripassianism), שפירושו "האב סבל", כדי לבקר את רעיון ההתגלמות – אם הבן והאב הם אותו אחד, משמע שהאב סבל על הצלב.
הסבליאניות נדחתה באופן רשמי בוועידת ניקיאה (325), שבה גובשה דוקטרינת השילוש הקדוש.
למרות הדחייה הרשמית, השקפות דומות הופיעו שוב במהלך ההיסטוריה.
למשל, בקרב זרמים מודרניים כמו הפנטקוסטלים החד־אלוהיים, ניתן למצוא גישות המושפעות ממודליזם, אם כי בניסוחים שונים.
הסגר על ברלין הוא הסגר שהטילה ברית המועצות על מערב ברלין, החל מ-24 ביוני 1948 כדי לחסום את הגישה של מדינות המערב אליה.
ארצות הברית ובנות בריתה המערביות התגברו על ההסגר באמצעות רכבת אווירית.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה היה ברור שגרמניה הנאצית תיכנע משום שתקפו אותה הן ממערב והן ממזרח.
בראשית 1945 רוזוולט, צ'רצ'יל וסטלין התכנסו ביאלטה בניסיון למצוא פתרון לשאלת גרמניה.
בוועידת יאלטה הוחלט לחלק את גרמניה לארבעה אזורי כיבוש: רוסי, אמריקני, בריטי וצרפתי.
הוחלט כי תקום ועדת פיקוח צבאית משותפת לכל ארבעת הצבאות שמרכזה יהיה ברלין, שהיא עצמה חולקה לארבע באופן דומה.
מאחר שהעיר נמצאה בשטח הרוסי הנוכחות המערבית שם גרמה לכעס רב בהנהגה הסובייטית.
המעצמות ראו בגרמניה אחראית לפריצת שתי מלחמות העולם, וגרסו כי לא ניתן היה לאפשר לגרמניה להמשיך להתקיים כמדינה עצמאית ללא פיקוח.
אולם, זיכרון הסכם ורסאי היה עדיין טרי בעיני המעצמות.
היה ברור, כי כל הסכם אליו יגיעו המעצמות, יצטרך לכלול בתוכו את שיקום גרמניה, ולא רק ענישתה.
מעבר לכך, לכל צד היו אינטרסים שונים.
הרוסים שאפו להשיג שתי מטרות: לטווח הקצר, להוציא את האמריקנים מברלין, ולנצל את גרמניה כעונש על תוקפנותה.
לטווח הארוך, לערער את השליטה האמריקנית בחלק המערבי של גרמניה כולה, תוך מטרה לחדור לגרמניה כולה.
גם המערב ביקש להשיג שתי מטרות: האחת, לבסס את הכוח האמריקני במערב ברלין ובשום אופן לא להיכנע ללחץ הסובייטי; השנייה, לאחד בהדרגה את אזור הכיבוש בחלק המערבי ליחידה כלכלית שלמה, אשר בבוא הזמן תתפתח ליחידה פוליטית.
תוך זמן קצר הפך חלקה המערבי של גרמניה ליחידה כלכלית משותפת, כאשר החלקים של בריטניה וארצות הברית התאחדו לכדי "ביזוניה", בחסות האמריקאים שאף החלק המערבי לעודד את התאוששות גרמניה, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה פוליטית.
שתי מגמות אלה פגעו קשות בברית המועצות.
ארצות הברית ובריטניה החליטו לצורך שיקום גרמניה ליזום ב-1948 מהלך כפול.
חלקו הראשון נגע להחלפת הכסף המקומי אשר סבל מאינפלציה בחלקים המערבים של גרמניה וברלין במטבע חדש.
מהלך זה אפשר למעשה להפסיק את נזילת הכסף המערבי לידיים סובייטיות.
אולם אם לא די בכך, החליטו שלוש המדינות על כינון חוקה חדשה לחלקה המערבי של גרמניה.
חוקה זו אמורה הייתה ללבות שוב את המודעות הלאומית של הגרמנים, ולעודד אותם לקראת ממשל אוטונומי, לפחות במדיניות הפנים.
בעוד שהמהלך הראשון, הכלכלי, יצר בברית המועצות אי נוחות בלבד, הרי שהמהלך השני, הפוליטי, גרם בברית המועצות לחרדה אמיתית.
ברית המועצות לא הייתה מוכנה בשום פנים ואופן לחזות שוב בתקומתה של גרמניה חזקה ובעלת מודעות לאומית על גבולותיה.
לאחר שעקרונות אלו הוצגו לסטלין ביוני 1948, החליט לסגור במחאה את דרכי הגישה לברלין המערבית, ששכנה עמוק בתוך גרמניה המזרחית.
לא הייתה בכך בחינה אמיתית של המדינות הנוספות שכן מלחמת העולם השנייה הותירה למעשה את בריטניה וצרפת במצב קשה מאוד.
היה ברור לחלוטין כי המשבר ניצת בין שני הכוחות המובילים בעולם באותה עת - ארצות הברית וברית המועצות.
הכוח האמריקני בגרמניה לא היה ערוך לפריצה קרקעית של ההסגר.
בנוסף, פריצה בכוח של המחסומים משמעו היה פריצת מלחמה נוספת ביבשת אירופה, דבר שאף אחת מהמעצמות המערביות לא שאפה לו.
הפתרון הזמני למשבר היה העברה באמצעות רכבת אווירית של ציוד רב ל-2.5 מיליון התושבים הנצורים.
הרכבת האווירית לברלין, שאמורה הייתה להיות פתרון ראשוני בלבד, התמשך לכדי מאמץ שבו במהלך 11 חודשי המשבר הוטסו מדי יום מצרכים כגון מזון ודלק אל העיר הנצורה.
לבסוף הבין סטלין כי לא ירוויח דבר ממצור זה, והסירו במאי 1949.
גרמניה כולה חולקה בשנת 1949 לשתי מדינות נפרדות: גרמניה המזרחית הקומוניסטית בחסות ברית המועצות, וגרמניה המערבית הקפיטליסטית והדמוקרטית בחסות ארצות הברית.
אולם למעשה הדבר מעולם לא הוסדר בחוזה פוליטי.
על הנייר נשארה גרמניה כפי שהוחלט בוועידת יאלטה - מחולקת לארבע מעצמות.
כל מדינה קיבלה חלק מברלין, ובשנת 1962, בעקבות משבר ברלין השני נבנתה חומה בין שני חלקי העיר, חומה המסמלת את המלחמה הקרה כולה.
בשנת 1990 אוחדה גרמניה ונהרסה החומה.
הסגנון הבין-לאומי הוא אסכולה אמנותית פונקציונלית בתחומי האדריכלות והעיצוב, החל בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 עד שנות ה-70 של אותה מאה.
הסגנון הבין-לאומי הושפע רבות מאסכולת בית הספר לעיצוב ואדריכלות "באוהאוס" שפעל בדסאו שבגרמניה ושרבים מתלמידיו ומרציו תכננו בסגנון הבין-לאומי.
מסיבה זו, מכונה פעמים רבות הסגנון הבין-לאומי - "סגנון הבאוהאוס".
אבות הסגנון הבין-לאומי הם האדריכלים ולטר גרופיוס, לודוויג מיס ון דר רוהה ולה קורבוזיה (לה קורבוזיה אינו קשור לבית ספר הבאוהאוס).
לספרו של אדולף לוס, "אורנמנט ופשע" הייתה השפעה רבה על אדריכלים אלו ועל התפתחות הסגנון.
כמו כן, רעיונותיו של לה קורבוזיה בדבר "הבית כמכונת מגורים" וגישתו הפונקציונליסטית והרעיונות המינימליסטיים של מיס תרמו גם הם להתפתחותו.
תפיסה מודרניסטית - הסגנון הבין-לאומי הוא חלק מהתרבות המודרניסטית שהתפתחה גם בתחום האמנות, הספרות וכו'.
ביטול הקישוטיות - על רקע משנתו של אדולף לוס האוסטרי במניפסט "עיטור ופשע".
פונקציונליזם - "Form Follows Function" - הצורה נובעת מהפונקציה, כלומר הצרכים התפקודיים של הבניין על חלקיו השונים קובעים את הצורה ולא להפך.
אדולף לוס הושפע מאוד מסאליבן והוא מזכיר את ארצות הברית בחיוביות במניפסט שלו.
השתחררות מהסימטריה - אין שום צורך בסימטריה כל עוד היא אינה נובעת מהפונקציה.
אוניברסליות - הבניין בסגנון זה יתאים לכל מקום בעולם ויתאים לאנשים באשר הם, בלי קשר למקום ולעברו.
מסיבה זו הוא נקרא "בין-לאומי".
כבר בשלהי המאה ה-19 מספר אדריכלים באירופה החלו לפתח סגנונות בנייה חדשניים שהתאימו לצרכים החברתיים החדשים וניצלו את טכנולוגיות הבנייה החדשות שעיקרן הבטון המזוין והפלדה שייצורה הפך זמין ומשוכלל יותר.
סגנונות אלו התפתחו גם כפועל יוצא של העיור שנבע מהמהפכה התעשייתית במאה ה-19. בין אדריכלים אלו ניתן למנות את ויקטור הורטה בבריסל, אנטוני גאודי בברצלונה, אוטו ואגנר בווינה וצ'ארלס רני מקינטוש שפעל בגלאזגו.
הצורך החברתי והכלכלי שהיה באירופה לאחר מלחמת העולם הראשונה היה רב עוד יותר והוא זה שהביא בשנות ה-20 להולדתו של הסגנון הבין-לאומי.
הצורך לשכן מיליוני פועלים בשיכונים והצורך לבנות מהר ובזול ובכל מקום הביאו את האדריכלים לפיתוח סגנון זה.
חלק גדול מהעיסוק של מפתחי הסגנון היה בשאלת השיכון של הפועלים הרבים שנהרו אל הערים הגדולות.
הייתה זו למעשה הפעם הראשונה בהיסטוריה בה האדריכלות התעסקה בבנייה של מגורים למעמד הנמוך.
בשנת 1927 נוסח לראשונה המניפסט של הסגנון הבין-לאומי בתערוכה שנערכה בגרמניה ביוזמתו של לודוויג מיס ון דר רוהה.
בתערוכה הוצגו 15 מבנים שתוכננו במיוחד לאירוע על ידי האדריכלים הבולטים ביותר בזרם המודרניסטי.
אותם עקרונות שהוצגו אומצו באופן רשמי בשנת 1928 על ידי CIAM - הקונגרס הבין-לאומי לאדריכלות מודרנית (Congres Internationaux d'Architecture Moderne).
באופן דומה ובאותה תקופה התפתח הסגנון גם בערים הגדולות בארצות הברית.
מחלוצי רעיון הפונקציונליזם והבנייה הנקייה ונטולת הקישוטים היה האדריכל לואיס סאליבן שפעל בשיקגו בסוף המאה ה-19. סאליבן היה מי שטבע לראשונה את הביטוי "Form follows function" ("") שהשפיע רבות גם על האדריכל פרנק לויד רייט.
רייט לעומת זאת בחר להתנגד לסגנון הבין-לאומי בטענה שהוא אינו מתאים את עצמו לסביבה בה הוא נבנה, בניגוד לסגנונו שלו (אדריכלות אורגנית) בו על הבניין להשתלב ברקע באופן מושלם.
אדריכלות הסגנון הבין-לאומי תפסה תאוצה בארצות הברית בעיקר לאחר הגירת אדריכלי הבאוהאוס אליה החל משנת 1933.
הסגנון הבין-לאומי היה מקובל מאוד באדריכלות של ארץ ישראל של שנות השלושים והארבעים של המאה העשרים.
התפיסות החברתיות של סגנון זה יחד עם החיסכון הכלכלי שבו התאימו מאוד לישוב היהודי בארץ.
הסגנון עבר שינויים קלים שהתאימו אותו לבנייה בארץ, שינויים בעיקר בהתייחסות לאקלים בארץ.
הפתחים במבנים היו קטנים יותר, כמעט לא נעשה שימוש בקירות זכוכית והשימוש במרפסות היה רב יותר מאשר במבנים אירופאים.
בסוף שנות העשרים ותחילת שנות השלושים של המאה ה-20 הגיעו לישראל אדריכלים רבים מאירופה שהתחנכו על עקרונות הבאוהאוס או הושפעו מהרעיונות האדריכליים החדשים באירופה.
תנופת הבנייה בארץ בתקופה זו ורוח בניין הארץ הביאו את האדריכלים הללו לממש בארץ ישראל את הרעיונות בשלל צורות ומקומות, הן בתחום האדריכלות, הן בתחום העיצוב והן בתחום התכנון העירוני בו בלט במיוחד האדריכל היהודי ריכרד קאופמן.
בעיקר במהלך שנות ה-30 וכן גם במהלך שנות ה-40 אך במידה הולכת ופוחתת, נבנו ברחבי הארץ עשרות אלפי מבנים בסגנון הבין-לאומי.
מבנים אלו נבנו בעיקר בתל אביב-יפו שקלטה עלייה גדולה מאוד מגרמניה והתפתחה פלאים בתקופה זו, אך גם בערים נוספות ובקיבוצים רבים.
הבנייה בסגנון הבין-לאומי בתל אביב זיכתה אותה בכינוי "העיר הלבנה" ולימים אף במעמד של אתר מורשת עולמית.
בירושלים התבלט הסגנון בשכונת רחביה ובחיפה בשכונת הדר הכרמל אך מבנים בודדים בסגנון (שאינם חלק משכונה שנבנתה כולה בסגנון הבין-לאומי) ניתן למצוא כמעט בכל עיר עברית שנבנתה בתקופת היישוב ובקיבוצים רבים בכל רחבי ישראל.
העיר הלבנה הוא כינוי רווח לכמה מאזוריה הישנים של תל אביב, בהם שוכנים למעלה מ-4,000 מבנים המשויכים לסגנון הבין-לאומי באדריכלות – הריכוז הגדול בעולם של מבנים מסוג זה – ובולט בהם גם תכנונה של העיר כעיר גנים שלה שדרות ורחובות ירוקים.
רוב מבני הסגנון הבין-לאומי הוקמו משנות ה-30 ועד הקמת המדינה, על ידי אדריכלים יהודים שמוצא רובם מגרמניה.
עיקר מבני העיר הלבנה שוכנים בלב תל אביב, בין הרחובות אבן גבירול ודרך בגין במזרח, רחובות אלנבי והרכבת בדרום, נחל הירקון בצפון והים במערב.
בשנת 2003 קבע אונסק"ו כי אזורי העיר הלבנה בתל אביב הם אתר מורשת עולמית.
מהנדס העיר בתקופת הקמתה של "העיר הלבנה" היה יעקב בן-סירה, ויש הרואים בו בעל השפעה חשובה למעבר לסגנון הבין-לאומי.
הסגנון השתנה מארץ לארץ והושפע מאדריכלים שונים שלא בהכרח למדו או לימדו בבית ספר הבאוהאוס (כגון לה קורבוזיה בצרפת, פרנק לויד רייט בארצות הברית, קונסטנטין מלניקוב בברית המועצות, חריט ריטוולד בהולנד, אדולף לוס באוסטריה, אריך מנדלסון בגרמניה ורבים אחרים) אולם היו לו מספר מאפיינים עיקריים:
העדפת הפונקציונליות על העיטוריות והנוי והעדר מוחלט של הדבקת קישוטים שאינם הכרחיים על הבניין.
המבנה בסגנון הבינ"ל צריך היה להתאים לחלוטין ליעודו, פשוט לבניה, ולהימנע מכל סממן של עושר או גאוותנות.
מסת המבנה (צורתו הנפחית) הייתה מורכבת למדי, בשונה מהקופסאות המקושטות של הסגנון האקלקטי, ואפשרה לבניין לעמוד כ"אובייקט" במרכז המגרש, באופן שניתן להסתובב סביבו ולראות את כל חזיתותיו.
המסה עצמה הורכבה בעיקר מנפחים גאומטריים פשוטים: קובייה, תיבה, גליל ולעיתים רחוקות יותר גם מנסרה משולשת.
בישראל ניתן לראות הבדל בין האדריכלות בסגנון הבינ"ל שיצרה קבוצת האדריכלים הירושלמית (מנדלסון, קרקואר, קאופמן, ילין ואחרים) אשר הרבו לעסוק בקומפוזיציות נפחיות מורכבות, לבין האדריכלים שמרכז פעילותם היה בת"א (רכטר, שרון, כרמי, נויפלד, אברבוך ואחרים) שעסקו בכך הרבה פחות.
הדגשה של הקווים האופקיים במרבית חלקי הבניין, במיוחד על ידי שימוש בחלונות סרט אופקיים, שנמשכו לעיתים מקצה אחד של החזית ועד הקצה השני.
בישראל, השימוש בחלונות סרט היה פחות נפוץ ומקובל מאשר באירופה, ואת הדגשת האופקיות ביצעו בעיקר תוך שימוש במרפסות פתוחות.
אדריכלי ארץ ישראל העדיפו מרפסות רחבות, ולעיתים גם מרפסות מתעגלות, כדי שהן תטלנה צל על הקירות החיצוניים של המבנה, וכך תמנענה את התחממותם של הקירות ושל החדרים הפנימיים.
אלמנט ייחודי לבנייה הארץ ישראלית: קירות "סינר" המצלים על המרפסות מפני השמש, ופתחי אוורור המאפשרים כניסת משבי רוח אל המרפסת.
חלונות "מד חום" (אנכיים) בחדר המדרגות.
חלונות אלה נוצרו בהשפעת האדריכלות הסובייטית של שנות העשרים שהעניקה כבוד דווקא לחלקים ה"משרתים" של הבניין, ובעיקר לחדרי המדרגות.
שימוש זה בחלונות גדולים בחדרי המדרגות היווה מעין "מוטיב קישוטי" בבניני הסגנון הבין-לאומי, וניתן לראות הרבה מאוד יצירתיות ושונות בעיצובם.
החלונות הללו מהווים, במרבית המבנים, שבירה של הזרימה האופקית והחדרה של מוטיב אנכי בודד.
העדר סימטריה בין חלקי הבניין.
אדריכלי הבאוהאוס האמינו כי הסימטריה משרתת את האדריכל ולא את המתגוררים במבנה.
מאפייני אונייה - חלונות עגולים ומרפסות דמויות סיפון של אונייה.
הסגנון הבין-לאומי נועד להתאים לכל חלקי כדור הארץ ולכל הערים בה.
מאפיין האונייה הוא מאפיין המזוהה בכל העולם ולא מיוחס לעיר מסוימת או לתרבות מסוימת.
בהתאם לרעיונותיו של לה קורבוזיה הוקמו בתים רבים מעל קומת עמודים, שאפשרה לחלל הפתוח לזרום לא רק סביב המבנה, אלא גם דרכו.
רעיון נוסף של לה קורבוזיה שזכה לביטוי בולט באדריכלות הבין-לאומית היה הגג השטוח, המשמש לצרכים חברתיים.
בישראל הרעיון הזה היה יותר סמלי מאשר שימושי, ולמרות בנייתם של גגונים או פרגולות על הגגות כמעט שלא נעשה שימוש אמיתי במשטחי הגגות.
אלמנט אופייני מאוד לאדריכלות הבינ"ל הם גגוני הבטון הפשוטים מעל החלונות והמרפסות.
בארץ ישראל השימוש בגגונים לבש, במבנים רבים, אופי קישוטי - והם הפכו עד מהרה להיות אלמנטים עיצוביים יותר מאשר שימושיים.
במבנים לא מעטים בתל אביב ניתן לראות גגונים אנכיים, או גגונים שאין מתחתם חלון או פתח, ואפילו גגונים על חזיתות צפוניות, היכן שאין בכלל בעיה של קרינת שמש.
הסגנון היה נפוץ במרבית העולם המערבי, וייחודו של הסגנון האקלקטי בארץ הוא שימוש נפוץ למדי במוטיבים קישוטיים כמו-תנ"כיים: אריחי קרמיקה תוצרת בצלאל עם נופי ארץ ישראל, דמויות מהתנ"ך וסצנות מקראיות; עץ התמר כאלמנט קישוטי מקובל; מוטיבים דמויי קרנות-מזבח; שימוש במגיני דוד ובאותיות עבריות; ועוד.