tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמות המים שהופקה מהבאר הייתה תלויה בהצלחת החופרים להגיע לעורק מרכזי של מי תהום.
כדי לנצל את מי התהום שבבארות היה צורך לשאוב אותם.
חלק ממתקני השאיבה הופעלו בעזרת אנרגיית שרירי האדם או שריריהם של בעלי חיים.
אחד ממתקני השאיבה הפשוטים והקדומים ביותר היה החבל והדלי.
מתקני שאיבה משוכללים ויעילים יותר התבססו על גלגלת, בורג (כגון בורג ארכימדס) או מנוף.
זיהום מים הוא מצב שבו ריכוזם של חומרים מסוימים (שעלולים גם להיות רעילים) במים עולה, והמים אינם ממלאים עוד את תפקידם הקודם.
כך למשל מי נחל, שהיו בית גידול לדגים, סופגים חומרים זרים הגורמים להכחדת הדגה.
קיים זיהום טבעי של מים, כתוצאה מהצטברות סחף, הפרשות בעלי חיים, אבק, חול, פיח ועוד, אך האחראי העיקרי לזיהום המים הוא האדם, אשר פעולות שונות שהוא מקיים עשויות לזהם את מקורות המים הקיימים.
בישראל נפוצה יחסית בעיית זיהום המים בגלל חוסר אכפתיות וחוסר מודעות.
ידועים בזיהומם נחל הירקון ונחל הקישון.
באסון המכביה התמוטט גשר שעבר מעל נחל הירקון, ואנשים שהיו עליו, ואשר באו במגע עם מימי הנחל, חלו ומתו.
צוללים צבאיים שצללו בנחל הקישון חלו בסרטן, ומשרד הביטחון הכיר בתביעתם לפיצויים מן המדינה.
האמונות והמנהגים הרבים סביב המים נפוצים בעולם כולו, הן בארצות שבהן יש מחסור במים והתושבים יודעים מניסיונם כי בלי מים אין חיים, והן בארצות שבהן יש מים בשפע רב מדי והאדם מתקשה לעמוד בפני כוח ההרס החזק שלהם.
המים בכדור הארץ מתפלגים ל-97.2% מים מלוחים באוקיינוסים וימים ו-2.8% של מים מתוקים באגמים, נהרות וקרחונים.
כבר בימי קדם ידע האדם שהמים נחוצים לחיים, שבלעדיהם אין חיים, ושעולמנו מיוחד בכך שיש בו מים נוזלים.
כך ביהדות וכך גם אצל עמים אחרים ודתות אחרות.
בסיפור בריאת העולם במקרא, ביום הראשון לבריאה, כשנבראו שמים וארץ, המים כבר היו קיימים.
שנאמר: "ורוח אלוהים מרחפת על פני המים".
ביום השני הופרדו השמים והארץ על המים שבהם זה מזה, וביום השלישי נקוו המים שעל הארץ, להבדיל בין ים ליבשה.
תיאורים דומים, של שליטת כוח עליון על המים ושל "ארגון" והכוונה של המים, נמצאים גם במסורות עתיקות של עמים אחרים, כמו האכדים במזרח והאינדיאנים במערב.
כולם הכירו בחשיבות המים ובכוחם הרב, כוח שיכול לפעול לשני כיוונים מנוגדים: האחד – כיוון של יצירה והענקת חיים בדרך של צמיחה ושגשוג, והשני – כיוון של הרס וחורבן על ידי שיטפונות וגשמי זעף.
בעולם העתיק היו קיימות אמונות שונות לגבי מי התהום, שגם יכלו לגרום לפי אמונות אלו, לצמיחה ותנובה חקלאית וגם יכלו לגרום לשיטפונות ואסונות.
התפילה לגשם מובנית במסורת היהודית, והלכות רבות דנות בתעניות תחנונים לגשם.
עם זאת, המקרא, באמצעות הנגדת האופן בו מספק הטבע (כלומר האלוהים) מים לתושבי ארץ ישראל לעומת מצרים, ראה יתרון לארץ ישראל בדרך ליצירת חברה צודקת: "למטר השמים תשתה מים".
ביהדות, מים הם מקור ברכה ונותנים חיים לאדם ולכל אשר לו, כאשר האדם נוהג כראוי.
האל גומל להולכים בדרך הטובה – "והורדתי הגשם בעתו, גשמי ברכה יהיו".
במיתולוגיה ההודית והבבלית יש אלים הממונים על המים ומעניקים אותם לאדם.
לעומת זאת, יש שהמים משמשים כעונש.
סיפורי מבול מופיעים אצל עמים רבים, ביניהם הארמים, היהודים, היוונים וההודים.
המבול הוא תיאור של מים עצומים הגורמים הרס וכיליון, ומקורו באמונה שהאדם נענש על חטאיו בידי כוח עליון.
לא פלא אפוא שקיימת ביהדות וגם במסורות אחרות, למשל אצל שבטים אפריקאיים, "תפילת הגשם": בקשה מכוח עליון לכוון את המים לתועלת ולא לנזק.
נוסף להכרה בחשיבות המים לחיים בכלל, נפוצה האמונה בכוחם המטהר.
כשם שרחיצת הגוף במים מנקה אותו מלכלוך פיזי, כך מטהרים המים גם את הנפש מטומאה ומחטא.
ביהדות מקובלים מנהגים רבים הקשורים בטיהור על ידי מים: נטילת ידיים, טבילה במקווה לשם טהרה ואף כחלק מהגיור, כטקס כניסה ליהדות, הדחת הבשר, הגעלת כלים, הזאת מים מיוחדים על אנשים וכלים הטמאים בטומאת מת ומנהג התשליך בראש השנה.
השיא של חגיגות המים היהודיות קשור למצוות ניסוך המים בשמחת בית השואבה שהתקיים בחג הסוכות בבית המקדש.
בנצרות ובדתות אחרות קיימת הטבלה של תינוקות והתזת מים מקודשים.
ישנם מקורות מים מקודשים במיוחד שמצווה לטבול בהם, כמו נהר הירדן אצל הנוצרים ונהר הגנגס אצל ההינדואים.
עוד אמונות הקשורות במים: על פי התלמוד בכוח המים להחזיר לקדמותו דבר שנוצר על ידי כישוף, כך לדוגמה בול עץ שנהפך בכישוף לחמור, חזר להיות בול עץ כשנגע במים.
אמונות נוספות הם כי למים יש סגולה להבחין בין אדם אשם לחף מפשע, והם גם מסייעים לחזות את העתיד.
משום כך, אצל עמים רבים במזרח ובמערב, שימשו המים למשפט, לניבוי ולכשפים.
כך בקביעת גזר דין אצל הבבלים בעת העתיקה, כך ביהדות במי סוטה, כך אצל היוונים בניחוש של האורקל, וכך במשפטי המכשפות באירופה בימי הביניים.
השיטות היו שונות: השקעת החשוד בתוך מים, הטלת אבנים למים, שתיית מים והתזת מים.
מים טריטוריאליים (בעברית: מים תחומתיים או מים ריבוניים), הם רצועת המים המשתרעת כלפי חוץ מחופה של מדינה חופית, הנחשבת כשטח תחת ריבונות המדינה.
לפי אמנת האומות המאוחדות על משפט הים משנת 1982, משתרעת הרצועה למרחק של עד 12 מייל ימי, שהם כ-22 קילומטרים, והמעבר בה אפשרי לספינות זרות (צבאיות ואזרחיות).
למדינה חופית ניתנת שליטה מלאה על מימיה הפנימיים, שליטה במידה פחותה על מימיה הטריטוריאליים, שליטה פחותה מזו על "האזור הסמוך" וזכויות כלכליות מסוימות באזור הכלכלי הבלעדי ובמדף היבשתי.
האמנה נכנסה לתוקף בשנת 1994.
קו המוצא שממנו נמדד המרחק עבור סוגי המים השונים, נקבע כממוצע המים הרדודים הסמוכים לחוף או למימיה הפנימיים של המדינה.
ממוצע המים הרדודים יכול להיות במרחק בלתי מוגבל מקרקע החשופה בכל זמן, בתנאי שחלק מהרמה החשופה בשפל אך מכוסה בגאות נמצא בתוך אזור של 12 מייל ימי מקרקע חשופה באופן קבוע.
למדינה הריבונית קיימת זכות הסמכות השיפוטית על מימיה הפנימיים, בהם אסור המעבר לספינות זרות.
ימים, אגמים ונהרות המוקפים לחלוטין נחשבים כמים פנימיים, וכן ימים המחברים איים שונים לאורך חוף הים, או ימים הנשקפים לעבר יבשה ממנה נשפך נהר אל תוך הים.
מפרצים מוגדרים כאזורים בהם הים מוקף בלשון יבשה המשתרעת על יותר ממחצית העיגול.
מתייחסים אל המפרץ כאל מים פנימיים אם המרחק בין שני צידי לשון היבשה קטן מ-24 מיל ימי (44.448 ק"מ).
אחרת, האזור הנמצא בתחום 12 מייל ימי לאורך חוף הים נחשב כמים פנימיים.
כל הימים הנמצאים בתחום גבולות האיים הקיצוניים ביותר של מדינה ארכיפלגית, כגון אינדונזיה או הפיליפינים, נחשבים גם הם כמים פנימיים.
מים טריטוריאליים משתרעים 12 מייל ימי (22.224 ק"מ) כלפי חוץ מקו המוצא.
במים הטריטוריאליים למדינה יש ריבונות וסמכות שיפוט על הים הטריטוריאלי.
זכויות אלו משתרעות לא רק על פני השטח אלא גם על קרקעית הים והתת-קרקע, כמו גם אנכית למרחב האווירי.
אין זכות מעבר לכלי טיס שטסים במרחב האווירי שמעל למים הטריטוריאליים של מדינת חוף אלא באישור המדינה.
האזור הסמוך (למים הטריטוריאליים; Contiguous zone) מוגדר עד 24 מייל ימי (44.448 ק"מ) מקו המוצא.
השליטה על האזור הסמוך מותרת על ידי מדינה חופית על מנת "למנוע הפרה של מנהגיה, חוקיה ותקנותיה הבריאותיים, למנוע הגירה בלתי חוקית ולשמור על כספי הציבור".
האזור הכלכלי הבלעדי ("מים כלכליים") מוגדר עד 200 מייל ימי (370.4 ק"מ) מקו המוצא.
לפני 1982, מים טריטוריאליים הורחבו בצורה בלתי מבוקרת פעמים רבות על מנת לספח פעילויות כגון כרייה במים עמוקים, קידוח ימי, זכויות הדיג ולמנוע שידורי רדיו פיראטיים ממתקנים ימיים מלאכותיים ומספינות עוגנות.
לעיתים קרובות, אזור כלכלי בלעדי הנתבע על ידי מדינה מסוימת, נתבע גם כן על ידי מדינה אחרת.
כאשר המדף היבשתי קצר או לא קיים, הוא מוגדר עד 200 מייל ימי.
באזור זה יש למדינה שליטה בלעדית על המשאבים הכלכליים בקרקעית הים.
אין לה זכות בלעדית על הדייג מעבר לאזור הכלכלי.
לאורך ההיסטוריה השתנה רוחב הרצועה המוגדרת באופן זה.
מהמאה ה-18 עד אמצע המאה ה-20, מימיהן הטריטוריאליים של האימפריה הבריטית, ארצות הברית, צרפת ומדינות רבות נוספות היו ברוחב של 3 מייל ימי (5.556 ק"מ).
במקור, היה זה מרחק הפגיעה של תותח חוף, ומכאן גודל הים הנתבע היה המרחק עליו יכולה הייתה מדינה ימית להגן.
לוב תבעה בעלות על כל מפרץ סידרה, והייתה בסכסוך עם ארצות הברית בנושא זה.
מים מזוקקים הם מים שעברו תהליך זיקוק: ניקוי מחלקיקים, מינרלים ומלחים.
הזיקוק מתבצע על ידי אידוי המים ועיבוי האדים אשר נוצרו בכלי אחר.
בתהליך זה חומרים מומסים בעלי נקודת רתיחה גבוהה משל המים (כמו מלחים) נותרים בכלי המקורי, שם הם מתמצקים בהיעדר המים.
למרות זאת, אם ישנם במים מומסים בעלי נקודת רתיחה דומה לזו של מים (כמו חלק מהפחמימנים), ייתכן שהזיקוק לא יצליח לנקות את המים, כיוון שהמומסים הללו יתאדו ויתעבו בדומה למים.
במעבדות רבות אין משתמשים במים מזוקקים אלא במים שהוחלפו בהם היונים המומסים בהם (de-ionized).
זיקוק המים בתהליך שתואר לעיל יקר ולכן מועברים המים דרך קולונה, שהיא מין מסנן גדול בו מוחלפים היונים שיש במים בהידרוקסיד והידרוניום.
עבור ניסויים ספציפיים מרתיחים את כמות המים הנדרשת על מנת לצמצם את כמות הגזים המומסים בהם.
המים הנקיים ביותר הנמצאים בשימוש מעבדתי שוטף נקראים t.d.w.
(מאנגלית: triple distilled water, כלומר מים שנוקו שלוש פעמים).
במים אלה נעשה שימוש רב במחקר ביולוגי ולכן בנוסף לתהליך הזיקוק הרגיל, המים מוקרנים במנורת על-סגול, שמטרתה הריגת חיידקים, כלומר בנוסף לניקיון המים ממומסים הם גם סטריליים.
בסביבה נקייה, מי גשם ומי קרחונים נמסים (שמקורם אף הוא גשם) הם מים מזוקקים באופן טבעי, אך בדרך כלל הם סופחים חלקיקים ומזהמים מהאוויר ומהקרקע ובכך מתווספים להם אותם חומרים מומסים.
בניגוד למי ברז, מים מזוקקים הם מבודד חשמלי, כי אין בהם כמעט יונים (פרט להידרוקסיד והידרוניום שמקורם במים עצמם).
התנגדותם יורדת כשהם חשופים לאוויר הפתוח וקולטים אבק, מינרלים, מלחים וגזים, בעיקר פחמן דו-חמצני, היוצר חומצה פחמתית שבתורה מתפרקת ליצירת יוני קרבונט המסוגלים להוליך זרם חשמלי.
איכותם של מים מזוקקים נקבעת לפי ההתנגדות שלהם: ככל שהתנגדות המים גבוהה יותר, כך הם נקיים יותר.
ישנה מחלוקת לגבי הסיכון לעומת הכדאיות שבשתיית מים מזוקקים.
המצדדים טוענים שמים מזוקקים הם המים הטהורים ביותר שבנמצא ויש להם יכולת מוגברת לנקות את הגוף מזיהומים.
המתנגדים מזהירים שמכיוון שריכוז המלחים במים המזוקקים הוא נמוך מאוד, הם עלולים לגרום לספיחת מים מוגברת בתאי הגוף עקב תהליכים של השוואת ריכוזים דרך אוסמוזה, וכמו כן לספוח מהגוף מלחים ומינרלים שדרושים לו.
לשתי הטענות אין גיבוי מדעי ולמעשה שתיהן שגויות, ניתן לשתות מים מזוקקים בבטחה אולם הם חסרים את המינרלים הקיימים במי ברז.
בישראל איכות מי השתייה גבוהה ומנוטרת וההמלצה הבריאותית והסביבתית היא לשתות מי ברז.
מים כבדים הם תרכובת שנוסחתה הכימית 2H2O או D2O.
מולקולה של מים כבדים מורכבת מאטום חמצן הקשור לשני אטומי דאוטריום.
המים הכבדים הם איזוטופולוג של מים.
המים הכבדים דומים בתכונותיהם הכימיות למים רגילים, אך אטומי המימן הרגילים הוחלפו באיזוטופ מימן כבד יותר – הדאוטריום, ועל כן צפיפות המים הכבדים גדולה בכ־10% מזו של המים הרגילים.
מים כבדים משמשים הן כחומר מקרר והן כחומר מאט בכורים גרעיניים ומכאן חשיבותם ופרסומם.
טרם העידן הגרעיני לא היה כל שימוש בהם, ודבר קיומם לא היה ידוע.
על אף הדמיון בתכונות הכימיות והפיזיקליות בין מים רגילים וכבדים, ניתן לזהות שני הבדלים מהותיים:
למים כבדים (בניגוד לרגילים) ישנו חתך בליעת נייטרונים נמוך מאד.
בכורים גרעיניים רבים קיימת חשיבות רבה לתכונה זו.
אי-היבלעותם של הניטרונים במים הכבדים מאפשרת להם להתנגש בגרעיני אטומים רדיואקטיביים הנמצאים בכור (גרעיני אורניום, לדוגמה).
בהתנגשות זו קיים סיכוי לביקוע גרעין האטום, כלומר ביקוע גרעיני.
מים כבדים-למחצה (HDO) מצויים בטבע בשכיחות של 1 ל־3200 מולקולות מים, ואילו שכיחותם של מים כבדים לגמרי (D2O) היא 1 ל-41 מיליון מולקולות מים.
מים כבדים-למחצה: בכל תערובת של מים רגילים ומים כבדים, אטומי המימן הרגילים והכבדים מתנתקים ומתחברים מחדש לאטומי החמצן כל הזמן כך שבכל רגע יש בתערובת שלושה סוגי מולקולות: H2O ,HDO ו-D2O.
לדוגמה, במים שזוקקו חלקית כך שמחצית המימן שבהם הוא כבד (דאוטריום), רק מחצית מהמולקולות תהיינה HDO ויהיו גם 25% מולקולות H2O ו-25% מולקולות D2O.
שכיחותו של הדאוטריום היא אטום אחד לכל כ-6400 אטומי מימן רגילים (פרוטיום).
במים כבדים-למחצה יש שני אטומי מימן ודי באחד מהם שיהיה דאוטריום, והשכיחות לזה היא כמעט כפולה משכיחות הדאוטריום במימן: מולקולה אחת לכל כ-3200.
במים כבדים שני אטומי המימן הם דאוטריום והשכיחות לזה היא כשכיחות הדאוטריום במימן (1:6400) - בריבוע: 1:40,960,000 (כ-1 ל-41 מיליון.)
טבלת תכונות השוואתית של מים כבדים ורגילים
מים כבדים לא מיוצרים אלא מופקים ממים רגילים.
ההפקה מסובכת כי שכיחות המים הכבדים נמוכה מאוד ביחס למים הקלים.
על־מנת להפיק מי שתייה ממאגר מים מתוקים, כל שיש לעשות הוא לשאוב אותם ולבצע בהם תהליך פשוט וזול של טיהור וסינון.
כשמדובר במים כבדים אין הדבר כך: בשל נדירותם יש לשאוב כמויות מים אדירות ולהפריד בין המים הכבדים לקלים.
לאחר ההפרדה מאוחסנים המים הכבדים במכלים ומשווקים ללקוחות (כורים גרעיניים), והמים הקלים (מי השתייה) מוחזרים למאגר ממנו נשאבו.
ישנם מספר תהליכי הפרדה שונים, המתבססים על עקרונות כימיים שונים.
הפרדת המים הקלים מן הכבדים היא תהליך זיקוק דומה לתהליכי זיקוק תעשייתיים אחרים (כגון: זיקוק דלקים, יצור אמוניה, זיקוק אלכוהול).
בחלק מהתהליכים נעשה שימוש בהבדל הקטן בטמפרטורות הרתיחה בין מים כבדים וקלים.
הפקת מים כבדים בשיטות אלקטרוליזה או זיקוק למקוטעין (כמו בדלק) צורכת אנרגיה רבה ועל כן יקרה מאוד.
בשל כך יש עדיפות להפקתם בשיטות כימיות אחרות.
על אף ההבדלים בשיטות הזיקוק השונות, דבר אחד משותף לכולן: מחירן הרב.
הפקת מים כבדים יקרה ביותר בשל כמות המים הגדולה הנשאבת בתהליך, ולפיכת כמויות האנרגיה הגדולות שמושקעות בו.
מים כבדים בודדו לראשונה על ידי גילברט ניוטון לואיס בשנת 1933. הם הופקו לראשונה באופן מסחרי ב-1934 במפעל הנורווגי 'נורסק הידרו' (Norsk Hydro).
הקמת המפעל החלה בשנת 1906 והסתיימה כעבור חמש שנים.
המפעל שימש בתחילה כתחנת כוח ומפעל דשנים ורק בשנת 1934 החל בהפקת מים כבדים, בהספק יצור של 12 טון בשנה.
המפעל הותקף מספר פעמים על ידי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, על מנת למנוע מן המים הכבדים להגיע לגרמניה הנאצית במסגרת פרויקט הגרעין שלה.
לאחר מספר תקיפות אוויריות וחבלות קרקעיות יצור המים הכבדים במפעל הופסק בעקבות פעולה מוצלחת של חילות קומנדו ממדינות שונות בשנת 1943.
בברית המועצות מים כבדים התקבלו לראשונה בשנת 1934 על ידי צוות בראשו עמד אלכסנדר ברודסקי.
כיום מופקים מים כבדים בארבע מדינות בעולם: ארגנטינה, הודו, נורווגיה וקנדה, כאשר האחרונה היא יצרנית המים הכבדים הגדולה בעולם, לפי טכנולוגיה שפיתחה החברה לאנרגיה אטומית של קנדה (AECL).
בשנות ה־50 וה־60 הפיקה גם צרפת מים כבדים, אך כיום אינה עושה כן.
רומניה מפיקה כמות קטנה של מים כבדים על אדמתה ולעיתים מייצאת את חלקה.
ניתן להניח, כי כל מעצמות הגרעין המוכרות מסוגלות להפיק מים כבדים בעצמן, אך אינן עושות זאת מסיבותיהן (כלכליות בדרך כלל).
מפעל הפקת המים הכבדים הגדול בעולם היה עד לשנת 1997, מפעל ברוס (Bruce Plant) הקנדי שבאונטריו.
נכון ל־1979, היה מסוגל להפיק מעל 700 טונות מים כבדים בשנה.
לצורך הפקת ליטר אחד של מים כבדים השתמש המפעל בכ־340,000 ליטרים מים.
בקנדה יש מספר רב של כורים גרעיניים, ובכולם המים הכבדים מהווים רכיב קריטי.
עם זאת, מאחר שלא נזקקה להפקת מים כבדים בכמות כזו, הוחלט ב־1997 לסגור את המפעל, אך גם כיום ממשיכה קנדה להיות יצואנית המים הכבדים המובילה בעולם.
בהלכה, מים אחרונים הוא כינוי לנטילת ידיים בסיום הסעודה, קודם שמברכים ברכת המזון (להבדיל מ"מים ראשונים" – הנטילה שלפני תחילת הסעודה).
ישנם שלושה טעמים לנטילה זה.
לנקות את הידיים לכבוד ברכת המזון, מאחר שבזמן התלמוד אכלו עם הידיים.
טעם נוסף הוא מטעמי בריאות, כיוון שהמאכלים תובלו במלח סדומית שעלול לגרום לעיוורון במגע עם העין, ונטילת הידיים מנקה אותן.
טעם נוסף הובא בספר הזוהר, לתת לצד האחר (סיטרא אחרא) את חלקו.
בקרב הפוסקים ישנה מחלוקת האם גם היום יש חובה הלכתית ליטול.
יש הטוענים שאין צורך ליטול מאחר שאנחנו לא משתמשים במלח סדומית.
בנוסף, הידיים נותרות נקיות גם לאחר הארוחה, בפרט כעת שמשתמשים בסכו"ם.
מאידך יש הטוענים שעדיין יש באוכל מלחים אחרים הדומים למלח סדומית המסוכנים גם כן, וסוברים שעדיין יש מקום לנקות הידיים לאחר סעודה גם בזמננו.
בנוסף לכך על פי הקבלה מים אחרונים אינם לניקיון המלח בלבד, אלא גם לצורך עשיית תיקון רוחני לאחר האכילה.
אך גם בזה כתב רבי יעקב עמדין בספרו 'מור וקציעה' שכיוון שבימינו אוכלים עם סכו"ם גם הטעם על-פי הסוד אינו שייך יותר.
בני אשכנז (גרמניה) מוחזקים במנהג לא לעשות מים אחרונים.
בשולחן ערוך נזכר אלו הנוהגים כך.
כלי מיוחד לנטילה הסמלית (עשוי מכסף) מצוי דרך קבע במטבחם של יהודים השומרים על המנהג.
לדעת הרשב"א, בשונה ממים ראשונים, כל מים כשרים לנטילת מים אחרונים ובתנאי שהם צוננים, מכיוון שמים חמים יכולים לכוות את האצבעות ואינם מעבירים את זוהמת הידיים.
וכן כתבו בספר "שולחן של ארבע" והכל בו שניתן ליטול אפילו ביין וחלב שאף הם מעבירים את זוהמת הידיים.
אמנם הרמב"ם כתב שמים מחמי טבריה אסורים גם למים אחרונים מכיוון שאינם ראויים לשתיית בהמה.
לדעת רבי שלמה לוריא יש ליטול דווקא בצוננין ממש ואילו לדעת מגן אברהם ומשנה ברורה ניתן ליטול אף במים פושרים שאין היד סולדת בהם.
ב"ח כתב שלא נהגו ליטול היום ביין ושמן.
כתוב בספר "שלחן של ארבע" וכן בכלבו שמים אחרונים אין להם שיעור קבוע אלא צריך שיהיו מספיק מים כדי להדיח בהם את ידיו.
אמנם כתב המשנה ברורה שמנהג הגר"א היה ליטול ברביעית מים.
לדעת הרשב"א צריך ליטול רק עד הפרק השני של האצבעות מכיוון שבדרך כלל עד שם מגיע הלכלוך מהאוכל.
אמנם בספר "שולחן של ארבע" כתב שיש ליטול את כל האצבעות.
טור ושולחן ערוך פסקו כרשב"א.
כתב האליה רבה שאם הלכלוך הגיע אל מעבר לפרק האצבעות השני, יש ליטול יותר.
למנהג חב"ד נוטלים את קצות האצבעות, ואחר כך מעבירים אותן כשהן לחות על השפתיים (כך כל השנה, אבל בחג הפסח נזהרים שלא להרטיב את השפתיים, מחשש שרויה).
הגמרא במסכת חולין אומרת .
פירש רש"י שקינסא פירושו קיסמים ועצים דקים.
כלומר, הדעה שסוברת שמים אחרונים ניטלים רק בכלי אוסרת ליטול על גבי עצים והדעה שרק אוסרת ליטול על גבי קרקע, מתירה ליטול על גבי עצים.
בטעם הדבר שלא ליטול על גבי קרקע כתבו הפוסקים שמכיוון שעל מים אחרונים שורה רוח רעה, יש חשש שהעוברים ושבים ינזקו.
על פי זה כתב המשנה ברורה שבמקום שאין עוברים ושבים מותר ליטול על גבי קרקע.
רשב"א וטור פסקו כדעה המתירה, כיוון שדין מים אחרונים הוא מדברי חכמים ובדברי חכמים הלך אחר המיקל והרמב"ם פסק שמים אחרונים ניטלים רק על גבי כלי.
שולחן ערוך פסק לכתחילה כרמב"ם שהנטילה תיעשה רק על גבי כלי ואם אין לו כלי, יטול על גבי עצים.
כתבו האחרונים שלא יתחוב את ידיו לתוך הכלי אלא יגביה אותן מעט.
כתבו האחרונים שלאו דווקא עצים אלא כל דבר שיפזר את המים וימנע את התקבצותם למקום אחד כמו אבנים וכיוצא בזה, יש שכתבו שמותר גם ליטול על רצפות ויש שהחמירו.
וכן נפסק בשולחן ערוך, שאחר שנוטל צריך להוריד ידיו למטה בכדי שהזוהמא תרד.
בית יוסף כתב שמשמע מדברי הרשב"א שבמים אחרונים אין צורך לנגב לאחר מכן את הידיים וכן כתבו בספר שולחן של ד' והכלבו בשם הראב"ד.
בטעם דעה זו כתבו האחרונים שמכיוון שמים אחרונים באים רק כדי לנקות את הידיים, אף בלי ניגוב הידיים יהיו נקיות.
אבל הרמב"ם כתב שצריך לנגב ורק לאחר מכן לברך.
בטעם דבריו כתבו שהניגוב הוא חלק מהנטילה ובלא ניגוב אין המעשה נקרא נטילה.
הגמרא נקטה מאה כביטוי לסעודה גדולה ומדובר על כל ארוחה שיש בה יותר מחמישה מסובים.
כתב הרשב"א שלאו דווקא הגדול בחבורה אלא מי שניתן לו לזמן וכמו שכתוב בהמשך "שם ברכה חוזרת".
אלא שהגמרא כתבה "גדול" מכיוון שבדרך כלל נותנים לגדול לברך אלא אם כן הוא נותן רשות לאחר.
כתב הרא"ש, שלאחר כיבוד המזמן אין הקפדה על סדר הנוטלים ויכולים ליטול ללא סדר.
הסבירו האחרונים שהטעם שבסעודה גדולה מתחילים מן הקטן הוא כדי שלא יחכה הגדול הרבה לאחר נטילתו וגם מכיוון שהוא המזמן ההמתנה מהווה הפסק בין הנטילה לברכה.
בעבר, היו מברכים בעל פה ולעיתים היה צורך להתכונן לברכה.
הרשב"א הסביר שבחמישה האחרונים נותנים למזמן ליטול ראשון ונותנים לו זמן לעיין בברכה על מנת שיברך בבהירות.
הגמרא שם ממשיכה ואומרת שאין לכבד בזימון בידיים מזוהמות.
כלומר, המכבד בזימון צריך ליטול ידיו לפני המזמן, על מנת שיוכל לכבדו.
כתב המשנה ברורה שהטעם לדבר הוא שלא יראה כאילו אומר לו שיטול ידיו תחילה מפני שהן מלוכלכות.
קיימת מחלוקת בין הפוסקים לגבי חיוב נשים במים אחרונים:
הילקוט יוסף כתב שהעיקר להלכה שגם נשים יטלו מים אחרונים.
מנגד, בשו"ת שבט הלוי כתב שהגם שמעיקר הדין אין חילוק בין נשים לאנשים הואיל והשו"ע כתב שיש אנשים שנהגו לא ליטול מים אחרונים, למרות שיש שהחמירו, נשים לא נהגו בזה.
בדומה לכך, כתב הרב יעקב אריאל שהואיל ועיקר טעם הנטילה כיום מהקבלה, נשים לא נהגו בנטילה.
מים מינרליים הם מים המכילים מינרלים או חומרים מומסים אחרים המשנים את טעם המים או מעניקים להם ערך טיפולי.
חומרים מסיסים נפוצים הם מלחים, תרכובות גופרית וגזים.
מים מינרליים לרוב יכולים לעבור פחמון, כלומר תהליך שבו תכולת הפחמן מתגבשת בתהליך בעירה שאינו צורך חמצן.
מים מינרליים מופקים בטבע במקורות תת-קרקעיים.
לעיתים מים מינרליים נצרכים באופן מסורתי ישירות ממקום נביעתם, כמו במרכזי ספא ובארות.
לעיתים קרובות אתרי תיירות יוקמו סביב אתר מים מינרליים.
התפתחויות תיירותיות כאלו הן ערי ספא ומלונות הידרופתיים.
בימינו נפוץ לשווק מים מינרליים בבקבוקי פלסטיק לצריכה אישית.
ההגעה ישירות אל מקורות המים המינרליים אינה נפוצה כיום ולעיתים אף חסומה בגלל זכויות בלעדיות של בעלי המקום.
כיום יש מעל 3,000 מותגי מים מינרליים בעולם.
השאלה האם מים מינרליים עדיפים מבחינה בריאותית על פני מי ברז רגילים, תלויה בעיקר באיכות המים המקומית.
על פי משרד הבריאות הישראלי וחוקרים נוספים, ישראל נמצאת בין המדינות המובילות בעולם באיכות מי שתייה ובאחוז חריגות נמוך, ולכן אין כל יתרון בריאותי לצריכת המים המינרליים על פני מי הברז כשמומחים רבים טוענים כי דווקא מי הברז בריאים יותר.
בנוסף, נטען כי במבחני טעימה עיוורת מי ברז זוכים בדרך כלל לציון גבוה יותר ממים מבוקבקים וכי אלו שמעדיפים את טעמם של מים מינרליים עושים זאת בעיקר ממניעים פסיכולוגיים.
טענה נוספת כלפי יצרני המים המינרליים, היא שהשימוש הגובר במכלי הפלסטיק לצריכת מים מגביר את צריכת הנפט, פליטת גזי החממה ותורם לזיהום הסביבה.
בשל הביקורת, פועלות החברות להקטין את תכולת הפלסטיק בבקבוקים.
בניגוד למדינות אחרות, בישראל הביטוי "מים מינרליים" יכול להתייחס למי שתייה המשווקים בבקבוקי פלסטיק גם אם לא מדובר במי מעיינות מיוחדים.
קיימים מפעלים שאורזים ומשווקים מים מאספקת המים הכללית (municipal water או community water).
מפעלים אלו מעבירים את המים שמתקבלים מאספקת המים הכללית מספר תהליכים של סינון ובקרת איכות לפני אריזתם בבקבוקים.
ברוב העולם לא מתייחסים למוצר זה כ"מים מינרליים" אלא כ"מים מבוקבקים" (bottled water).
למרות שאלו אינם מים מינרליים בהגדרה הקלאסית, מים מבוקבקים נחשבים בדרך כלל לבטוחים לשתייה גם כאשר באספקת המים הכללית מתגלות תקלות שמחייבות הרתחה.
למרות זאת, רשויות בריאות רבות בעולם, ובכללם משרד הבריאות הישראלי ממליצות להרתיח מים המשמשים להכנת מזון לתינוקות עד גיל שנה, גם אם משתמשים במים מבוקבקים או מינרליים.
מים מינרליים אינם עוברים הכלרה והפלרה כמו מי ברז רגילים, ולכן המתנגדים להפלרה מקפידים לשתות מהם, ומנגד התומכים בהפלרה קוראים לא להסתמך עליהם.
כמו כן, יצרנים של מוצרים מותססים נוטים לטפל במים מאספקת המים הכללית לצורך הוצאת ההלוגנים לפני תהליך ההתססה למנוע השפעה על אוכלוסיית המיקרואורגניזמים המשמשים בתהליך התסיסה.
מים מליחים הם מים שרמת המלחים בהם (כדוגמת נתרן, אשלגן ומלחים אחרים) גבוהה מרמת המלחים במים מתוקים, אך קטנה מרמת המלחים במי ים.
המים המליחים טובים במקרים מסוימים לתעשייה ולחקלאות, למשל להשקיית תמרים וגפנים, אך אין הם מתאימים למרבית הגידולים.
כמו כן ניתן להתפיל מי מליחים ולהופכם ראויים לשתייה בתהליך הצורך פחות אנרגיה מזה של התפלת מי ים.
כאשר משקים גידולים חקלאיים בעלי עמידות במים מליחים, המליחות המוגברת מעודדת את יצירת הסוכרים בפרי, שלבסוף מתוק יותר לעומת פרי מגידול שהושקה במים שפירים.
בין הגידולים המציגים תכונה זו הם תמרים וגפנים שהוזכרו למעלה וכן עגבניות.
באזור הנגב הדרומי נמצאים כמה עשרות מיליארדי מ"ק מי תהום מליחים, ללא מוצא טבעי אל פני הקרקע.
לכן מטפחים באזור גידולים בעלי עמידות למים מליחים כמו שדות כותנה, זיתים, עגבניות שרי, כרמי גפן ודגים.
כמו כן הוקמו באזור זה 17 מתקנים להתפלת מים מליחים עבור יישובים שאינם מחוברים לרשת המים הארצית.
בצפון הארץ מופיעים המים המליחים בעיקר בצורת מעיינות: מעיינות בית שאן, מעיינות בקעת גינוסר, מעיינות נחל נעמן ומעיינות נחל תנינים.
נעשה שימוש חקלאי גם במים מליחים שמקורם במעיינות ממערב לכנרת.
מים אלה מוזרמים לירדן הדרומי, מדרום לסכר אלומות, בקטע שבין הכנרת וים המלח.
כמו כן מוכרת תופעת זיהומו של אקוויפר החוף עם כניסתם של מי ים ועירובם במי התהום השפירים עקב שאיבה מוגברת של האקוויפר.
שפך נהר הוא גוף מים המתאפיין במים מליחים, היכן שמתערבים מי גשמים שפירים במי הים.
"מים" או "כובסת קטנה כורעת" הוא פסל מאת האמן הצרפתי פייר-אוגוסט רנואר.
הפסל, שנוצר בשנת 1916, מציג דמות נשית של כובסת, היושבת על כד ממנו נוזלים מים.
ידה האחת מונחת על ירך הרגל המקופלת וידה האחרת מושטת לפנים ואוחזת בבגד.
הפסל משקף שילוב בין הנטייה האימפרסיוניסטית לעיצוב דמות פשוטה העסוקה בפעילות יום-יומית ואת העיצוב החופשי והדינאמי של הדמות, עם ממד אלגורי של ניקוי וטיהור על ידי השימוש בסמל של כד המים הנוזל.
הפסל נוצר בשנותיו המאוחרות של רנואר, בהן התמקד בפיסול עקב החמרת דלקת המפרקים שלקה בה.
לשם עיצוב הפסל נעזר רנואר באסיסטנט בשם רישאר גווינו, שיצר את הדמות על פי הנחיותיו.
הפסל נוצק במהדורה גדולה בברונזה ומוצג במקומות שונים כגון מוזיאון ד'אורסה בפריז ומוזיאון ישראל בירושלים ועוד.
מים אפורים (גם מים דלוחים, דלוחין, דלוחין קלים) הם שפכים שאין בהם הפרשות אדם וניתן לעשות בהם שימוש חוזר (בשונה מ"מים שחורים", דלוחין כבדים).
כמויות משמעותיות של מים דלוחים מגיעים ממכונות כביסה, מדיחי כלים, כיורים, מקלחות ואמבטיות רחצה, ובמידה פחותה גם ממזגנים.
שימוש במים דלוחים להשקיית גינה, הזרמה אל מכלי ההדחה של האסלה, שטיפת רצפות וכדומה, חוסך במים שפירים ובעלותם הגבוהה.
בניגוד לדלוחין הקלים, הדלוחין הכבדים זורמים לאט יותר.
יש להם צמיגות גבוהה יותר.
החלק הנוזלי שלהם "מתקשה לשאת קדימה" את החלק המוצק יותר, ונוטה לזרום הלאה ולהפרד מהחלק המוצק יותר.
וכדי למנוע הפרדה כזו, ושקיעת החלק המוצק יותר, בצנרת לדלוחין כבדים יש להקפיד יותר על זווית נמוכה, כ-5° בלבד ביחס למישור הקרקע.
ולחלופין, כאשר הדבר אפשרי, זרימה מאונכת למישור הקרקע.
מים דלוחים אינם ברמת מי השתייה ואינם עומדים בתקן הנדרש לאספקה ביתית, ולכן אסור לעשות בהם שימוש שיש בו מגע עם הגוף.
באשר להשקיית צמחי מאכל, הדעות לגבי מים אפורים חלוקות, מכיוון ששרידי חומרי הניקוי ואבקות הכביסה הנשארים במים יכולים להיות מזיקים עבור בני אדם.
כאשר רוצים לתכנן מערכת טיהור מים אפורים צריך להתייחס לשלושה סוגי חומרים שיימצאו בחלק מהמים האפורים: פסולת אורגנית, שומן וחומרים כימים.
אפשר להתמודד עם האתגר באמצעות מסננים ופתרונות מכניים וכימיים הדורשים חשמל, כמו כן אפשר ליצור מערכת סינון טבעית המבוססת על צמחים בעיקר.
היתרון המובהק בשימוש במים אפורים באסלות, בגינות או בתעשייה הוא חיסכון בשימוש במים ראויים לשתייה.
את תהליך טיהור וניקוי המים האפורים ניתן לחלק לכמה שלבים:
סינון גס: שימוש במסננת/רשת/בד כדי ללכוד לכלוך הנמצא במים המוזרמים למכל האגירה: שערות, מוך ממכונת הכביסה וכדומה.
סינון עדין: על ידי שימוש במסנן חול, שימוש באבני טוף ללכידת חלקיקים קטנים במים ופירוק מיקרו-אורגניזמים מזהמים על ידי מושבות בקטריות המתהוות בנקבוביות האבנים.
הפרדת שומן: שימוש במפריד שומנים כדי לנקות את המים מהשומן שנמצא בהם.
השיטה מבוססת על עקרון הציפה של שמן על פני המים.
מפריד השומן בנוי משני חלקים אשר מאפשרים רק למים נקיים לעבור דרך צינור היציאה.
את שכבת השומן המצטברת יש לנקות מדי פעם באופן ידני.
טיהור מים אפורים: שימוש בנורת UV המקרינה על המים אור אולטרא סגול ההורג חיידקים, בכלור נוזלי או טבליות כלור או הקמת אחו-לח (wetland, אגן ירוק).
השימוש בדלוחין מיועד בעיקר לחיסכון בעלויות השקיה.
ניתן לעשות שימוש בדלוחין להדחת אסלות, אך לשם כך נדרשת השקעה בהתקנת מכל איסוף עם משאבת לחץ, הזרמת עודפים לגינה, סינון משופר (למניעת סתימת המצוף) ומעבר אוטומטי תחליפי לאספקת מים שפירים (מתשתית עירונית).
שינוי כזה מאפשר צמצום צריכת מים שפירים להדחת האסלה.
כדי שלא ייווצר מפגע בריאותי דורשת מערכת כזו תחזוקה נאותה.
לצורך השקיית גינה בדלוחין אפשר לנקוט בשתי גישות שונות: מערכת סינון מכנית או מערכת טיהור אקולוגית.
השקיה במים אפורים אינה מומלצת לצמחי מאכל אדם או בעלי חיים.
מערכת סינון מכני להשקיה כוללת מכל מתאים טמון באדמה אליו מוזרמים הדלוחין.
בפתח הכניסה מותקן מסנן סיבים ומוצקים ובמכל מותקנת משאבה.
המכל קטן דיו על מנת שתחלופת המים בו תהיה מהירה, כדי שהתהליך הבקטריאלי המתרחש בו לא יספיק לזהם את המים.
קיימת אפשרות להעביר את המים האפורים ללא מכל ישירות לצנרת מחוררת בגינה.
למערכת יש אופציה של הזרמת המים לביוב, עם ברזים או "תא פילוג" (על מנת שהקרקע תושקה תקופות, רק במי גשם ומים שפירים).
הסיבה להטמנת המכל בקרקע וההשקיה מתחת לאדמה היא על מנת שלא יהיה מגע ישיר בין אדם למים ובין העלים של הצמחים למים העלולים להכיל חיידקים.
המים האפורים המכילים מעט שאריות מזון, שומנים וחומרי ניקוי מתפרקים מוזרמים אל כלי קיבול בו נעשה תהליך טיהור ראשוני של הפסולת האורגנית על ידי תולעים אדומות.
לאחר מכן המים זורמים למכל הפרדה משומן, העושה שימוש בתכונת השומן לצוף מעל המים כדי לסנן אותם.
לבסוף המים מוזרמים למכלים מלאים בחצץ או טוף בהם שתולים צמחים ספציפיים.
חיסכון במי שתיה: הקטנת צריכה של מים ראויים לשתייה (מים שפירים) בשימושים בהם מים שפירים אינם הכרחיים (אסלות וגינות)
העלאת מודעות ושינוי דפוסי התנהגות: התקנת מערכות טיהור למים אפורים ברמה ביתית יכולה לעודד אוכלוסייה לצרוך פחות מים, להשתמש בסבונים שלא פוגעים בקרקע (לדוגמה סבונים עם אשלגן במקום נתרן).
עמדת משרד הבריאות הישראלי היא להשאיר את הטיפול במי הביוב בישראל לרשויות המקומיות.
בתקופה האחרונה הגמיש המשרד את עמדותיו ומאפשר שימוש במי דלוחין בתעשייה ובבנייני משרדים ובתנאי שרמת הטיהור שלהם תהיה גבוהה, ותכלול פיקוח תפעול מחמיר.
עמדה זו נובעת מכמה סיבות:
תחזוקה לקויה או לא מספקת של המערכת יכולה לגרום לסתימות ולאי יעילות של המערכת, שתבוא לידי ביטוי ביצירת זיהומים ומפגעים בריאותיים.
במקרה של שימוש שגוי או טעויות אנוש עלול להיווצר מגע ישיר עם מים אפורים.
לדוגמה בלבול בין צינורות המים הנקיים למים האפורים, על אף שהצינורות הדלוחין מסומנים וצבועים בצבע סגול בדרך כלל.
נזק ליכולת הקרקע להזרים מים - המלחת קרקע: בגלל שימוש בחומרים דטרגנטים סינתטיים, שנמצאים בחומרי ניקוי כמו סבון ואבקת כביסה, יכולים לגרום להמלחת קרקע בעקבות הריכוז הגבוה של החומרים הבסיסיים החזקים שבהם, בייחוד נתרן.
המלחת קרקע בישראל כתוצאה מהשקיה בקולחין היא תופעה מוכרת.
ברמה מדינית, חוששת רשות המים שהפחתה בקנה מידה רחב של מים הזורמים לביוב, תקטין את כמות המים המטופלים במכוני טיהור שפכים ברמה כה ניכרת עד שיצטרכו לספק לחקלאות מים נקיים המיועדים לשתייה (מים שפירים) כי לא יהיו מספיק מי קולחין (מים אפורים שסוננו ומיועדים לשימוש חוזר בחקלאות).
אי טיפול בחומרים האורגניים במים יכול ליצור זיהום של פתוגנים.
יש הטוענים כי שימוש פרטי מוגבר במי הדלוחין הקלים נעשה באופן חובבני על חשבון מכוני הטיהור, גורם לעליית ריכוז המים השחורים במתקנים, ובאופן זה מקטין את יעילותם.
בנוסף קיים חשש בריאותי להיווצרות חיידקים במכלי המים האפורים הביתיים בשל תדירות תחלופה נמוכה, תחזוקה ירודה, והחשש לשימוש שגוי.
בדלוחין כבדים קיימת פסולת אורגנית שעלולה להכיל חידקים מעוררי מחלות ולכן יש שמכלילים אותם עם מי השופכין.
השימוש הבעייתי במים אלו נובע מהריכוז הגבוה של החומרים הבסיסיים.
בהשקיה לאורך זמן, קיים חשש לפגיעה בקרקע לגידול צמחים, ולחלחול של מים מזוהמים למי תהום, וכן לשימוש מוטעה לרחצה ושתייה.
במדינות רבות בעולם פועלים למען שימוש במים אפורים וטיהורם.
בחלק ממדינות ארצות הברית השימוש במים אפורים מותנה באישור הרשויות ומותר בבתים פרטיים במסגרת יחידה משפחתית.
בטקסס ובקליפורניה השימוש במים אפורים מותר גם במסחר ובתעשייה.
באריזונה, טקסס וניו מקסיקו צרכנים "קלים" של מים פטורים מאישור רשויות.
ישראל נמצאת בראש מדינות העולם ברמת טיהור מי שפכים.
כ-86% ממי השפכים העירוניים מטוהרים במכונים (במקום שני ספרד עם 19%).
המים המטוהרים הופכים למים שפירים, בהם משתמשים לצרכים חקלאים באמצעות מכוני טיהור שפכים המפוזרים ברחבי הארץ.
עם זאת, משרד הבריאות הישראלי מתנגד לאגירה של מים דלוחים לשימוש ביתי.
על פי נתוני חברת מקורות לשנת 2007, למעלה משליש מכלל צריכת המים בישראל היא צריכה ביתית, ומתוכה 40% הם דלוחין קלים לטיפול מכיורי הרחצה, המקלחת ואמבט.
הצריכה הממוצעת לדלוחין קלים היא 58 ליטר לנפש ליום.
הדלוחין הכבדים כוללים 8 ליטר לנפש לכביסה, וכ-30 ליטר לנפש לשטיפת כלים.
בישראל קיימות עשרות חברות פרטיות העוסקות בטיפול במים אפורים.
בהנחיה שפרסם ב-2008, התיר משרד הבריאות הקמת מתקנים לטיפול במים אפורים על ידי רשויות מקומיות או עסקים טעוני רישוי.
משרד הבריאות אסר על שימוש במים אפורים בבתים פרטיים ובבתים משותפים מתוך חשש שהמערכות שיותקנו לא יהיו מקצועיות מספיק.
בסוף שנת 2012 אישר מכון התקנים תקן למערכת מים אפורים.
בשנת 2014, עלתה הצעת חוק "שימוש חוזר במים אפורים" שנועד "להסדיר התקנה, טיפול, הפעלה ושימוש במערכות להפרדה, איסוף ושימוש חוזר במים אפורים, לשם השגת חסכון במים, ניצול מיטבי של משאבי המים והגברת הקיימות של השימוש במים במגזר העירוני".
מים בין-לאומיים או מים חופשיים הם אזורי מקווי מים הנמצאים מחוץ לגבול המים הטריטוריאליים של מדינה כלשהי, וכוללים שטחי אוקיינוסים, ימות ונהרות.
כלי שיט המפליגים במים בינלאומיים נמצאים בדרך כלל בתחום השיפוט של הדגל הימי שאותו הם מניפים.
רעיון המים הבינלאומיים נוסח לראשונה על ידי המשפטן ההולנדי הוגו גרוטיוס (1583–1645), בספרו Mare Liberum שהתפרסם בשנת 1633. על פי הצעתו, הים צריך להיות טריטוריה בינלאומית וכל אומות העולם יכולות לשוט בו ולסחור בו.
רעיון זה של גרוטיוס בא על רקע היריבות העזה בין האימפריה הבריטית לבין האימפריה ההולנדית בשליטה על נתיבי הסחר הימי בעולם, יריבות שהובילה למלחמות הולנד-אנגליה במאה ה-17.
רעיון דומה אומץ בתחום החלל, ונקבע שמדינה אינה יכולה לטעון לבעלות על מרחב כלשהו בחלל או על כוכב.
מים אפלים הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2005, שבוים על ידי וולטר סאלס ובכיכובה של ג'ניפר קונלי.
זוהי גרסה מחודשת לסרט יפני בעל אותו שם שצולם בשנת 2002. הסרט מבוסס על סיפור קצר בעל אותו שם.
הסרט זכה להכנסות של כ-50 מיליון דולר.
דליה ובעלה לשעבר קייל, נאבקים אחד בשני בנושא המשמורת על בתם המשותפת, ססיליה.
קייל רוצה שססיליה תגור קרוב יותר לדירה שלו בג'רזי סיטי, אך דליה רוצה לעבור לאי רוזוולט שבניו יורק, שם מצאה בית ספר טוב יותר עבור הילדה.
דליה וססיליה עורכות סיור בדירה רעועה, הנמצאת מרחק כמה רחובות מבית הספר החדש של ססיליה.
בתחילה הילדה מתנגדת לגור בדירה, אך לאחר מכן היא מתגנבת לגג, שם היא מוצאת תיק "הלו קיטי" ליד מכל המים של הבניין.
לאחר מכן הילדה מחליטה שהיא רוצה לגור בבניין.
בעקבות כך דליה מגישה הצעה לשכירת הדירה.
זמן קצר לאחר שהן עוברות לדירה החדשה, מתקרת חדר השינה מתחילים לדלוף מים עכורים.
דליה מוצאת דיוקן משפחתי של הדיירים לשעבר בדירה מעל, הנקראים משפחת רימסקי, ובדיוקן רואים אם, אב וילדה בגילה של ססיליה.
דליה מתלוננת בפני מר מוריי ומר ויק בגלל המים, אך ויק מתעקש כי איננו שרברב.
התקרה, אותה תיקן ויק בצורה מרושלת, דולפת שוב.
דליה רואה את פניה של ילדה צורחת במכונת הכביסה.
המורה של ססיליה מוטרדת מ"החברה הדמיונית" שלה, שנקראת נטשה.
ססיליה נראית כשהיא מתווכחת עם נטשה ונוטה לאבד שליטה על היד שלה כשהיא מציירת.
לאחר שדליה תופסת את ססיליה משחקת בבובות ומדברת עם נטשה במעלית, היא אוסרת עליה לדבר שוב עם נטשה.
באותו לילה, דליה עולה לגג, ורואה כי המים נשפכים ממכל המים.
בתוך המכל היא מוצאת את הגופה של נטשה.
עקב כך ויק נעצר בחשד לרשלנות; מתברר כי הוא היה מודע לעובדת היותה של הגופה במכל המים, ולכן סירב לתקן את בעיות הצנרת ברחבי הבניין.
דליה והעו"ד פלטזר מגלים כי הוריה של נטשה הותירו אותה בבניין, בשעה שכל אחד חשב שנטשה נמצאת עם השני.
נטשה נאלצה לטפל בעצמה, נפלה למכל המים וטבעה, והיא הפכה לרוח רפאים נקמנית ובעלת קנאה עזה בססיליה.
דליה מסכימה לבוא לקראתו של קייל, כך שמשמורת משותפת תהיה קלה יותר לשניהם.
בשעה שססיליה מתרחצת באמבטיה, ילדה בגילה, המכוסה בברדס יוצאת מהאמבטיה ומבקשת שתקרא לה סיפור.
כאשר דליה שומעת את ססיליה באמבטיה, היא מבינה כי הילדה בברדס היא נטשה.
נטשה מתחננת שדליה לא תעזוב אותה, אך היא רצה לחדר האמבטיה כדי להציל את ססיליה.
נטשה נועלת את ססיליה בתא המקלחת, המוגן בזכוכית חסינה, ומנסה להטביע אותה.
דליה, לאחר שנואשה מהניסיונות לפרוץ את הזכוכית, מתחננת בפני נטשה שתיתן לבתה לצאת ובתמורה היא תהיה לה לאם.
בתוך כך, דליה מתה בשיטפון של מים עכורים מציף את הדירה, ונטשה ורוח הרפאים של דליה הולכות במסדרון כאם ובת.
שלושה שבועות לאחר מכן, מגיעים קייל וססיליה לבניין על מנת לאסוף את יתר החפצים שלהם.
במעלית, רוח הרפאים של דליה אוספת את שיערה של ססיליה, ואומרת לה שתהיה איתה לעד.
ג'ניפר קונלי – דליה וויליאמס
טים רות' – ג'ף פלטזר
אריאל גייד – ססילה "סאסי" וויליאמס
פרלה הייני-ג'רדין – נטשה רימסקי / דליה הצעירה
דוגריי סקוט – קייל וויליאמס
פיט פוסלתווייט – מר ויק
קמרין מנהיים – המורה של ססי
דברה מונק – מורתה של דליה הצעירה
אלינה לואנסון – אמה של דליה
זואי הית' – אימה של נטשה
מים חיה ביאליק היא שחקנית ומנחת טלוויזיה יהודיה-אמריקאית, בעלת תואר דוקטור במדעי המוח.
היא ידועה בעיקר בזכות תפקידיה כבלוסום רוסו, בקומדיית המצבים "בלוסום" ששודרה ברשת NBC בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, וכאיימי פארה פאולר, בקומדיית המצבים "המפץ הגדול" של רשת CBS, תפקיד שבעבורו הייתה מועמדת לארבעה פרסי אמי.
ביאליק נולדה בסן דייגו, קליפורניה למשפחה יהודית-רפורמית; הוריה הם בוורלי (לבית ווינקלמן), מנהלת גן ילדים, ובארי, מורה לדרמה בבית ספר תיכון.
מקור משפחתה של ביאליק במהגרים יהודים שהתגוררו תחילה בברונקס, ניו יורק.
שלושה מתוך ארבעת סביה היגרו לארצות הברית בשנות ה-30 מפולין, צ'כוסלובקיה והונגריה.
היא גדלה כיהודייה רפורמית, אך כיום מחשיבה את עצמה כחלק מהזרם היהודי-אורתודוקסי-מודרני.
ביאליק אף חגגה בת מצווה וכינתה את עצמה "ציונית מושבעת".
שמה, "מים", מקורו בכינוי משפחתי של סבתא רבתא שלה, מרים.
ביאליק היא בת משפחתו של חיים נחמן ביאליק, שהיה דודו של סבא רבא-רבא שלה.
ביאליק סיימה את לימודיה ב-1993 בתיכון נורת' הוליווד בהוליווד, קליפורניה.
לאחר מכן למדה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
שם היא סיימה תואר ראשון במדעי המוח עם חוג משני בלימודי יהדות ועברית, בשנת 2000.
ביאליק אמרה שאין לה את הציונים הדרושים לבית הספר לרפואה.
היא המשיכה ללימודי דוקטורט במדעי המוח.
היא לקחה הפסקה מהלימודים ב-2005 כדי לחזור למשחק.
בשנת 2007 היא חזרה כדי לקבל את תואר הדוקטור במדעי המוח מ-UCLA תחת ד"ר ג'יימס מק'קרקן.
עבודת הדוקטורט שלה כונתה "ויסות היפותלמי ביחס להתנהגויות לא מסתגלות, הפרעה טורדנית-כפייתית, שותפות ושובע בתסמונת פראדר וילי".
ביאליק החלה את קריירת המשחק שלה כילדה, ותפקידה הראשון היה בסרט האימה "ראש דלעת" (1988).
היא הופיעה בתפקידי אורח בכמה סדרות הטלוויזיה, בהן "מקגייוור", "עובדות החיים" ו"היפה והחיה".
בסרט "חופים" (1988) הופיעה בתפקיד ססיליה בלום (דמותה של בט מידלר) בגיל 11. כמו כן השתתפה בקליפ לשיר "Liberian Girl" של מייקל ג'קסון.
ב-1990 הופיעה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "מולוי", שהופסקה אחרי שישה פרקים בלבד.
באותה שנה עלתה למסכים קומדיית הנעורים "בלוסום" של רשת NBC.
ביאליק הופיעה בתפקיד הראשי, בלוסום רוסו, במשך חמש עונות (114 פרקים) עד סיום שידורי הסדרה ב-1995. ב-1994 הופיעה בסרט הטלוויזיה של וודי אלן, "אל תשתו מהמים".
ביאליק התקבלה לאוניברסיטאות יוקרתיות בחוף המזרחי אולם היא בחרה ב-1995 ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, כדי לא להתרחק מהוריה.
בשנת 2000 השלימה תואר ראשון בעברית, מדעי היהדות ומדעי המוח.
ב-2008 השלימה עבודת דוקטורט במדעי המוח, העוסקת בתסמונת פראדר וילי.
ב-2010 הצטרפה לצוות של קומדיית המצבים ברשת CBS "המפץ הגדול".
היא מופיעה בה, החל מהפרק האחרון של העונה השלישית, בתפקיד איימי פארה פאולר, בת זוגו של שלדון קופר.
היא מגלמת בסדרה דוקטור למדעי המוח, כמו בחייה.
על תפקידה בסדרה קיבלה ארבע מועמדויות רצופות לפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית בשנים 2015—2012.
בשנת 2021 החלה לשחק בתפקיד הראשי בסדרה הקומית של רשת פוקס; "Call Me Kat", בתפקיד קייט, רווקה בת 39 שמנהלת בית קפה לחתולים.
באותה שנה החלה לצלם את סרטה הראשון כבמאית "ככה גדלנו" (אנ'); דרמה קומית בכיכובם של קנדיס ברגן, דסטין הופמן, סיימון הלברג, דיאנה אגרון וצ'ארלי ובר.
הסרט יצא לאקרנים ברחבי ארצות הברית באפריל 2022.
ביאליק שימשה כמנחה של "ג'פרדי" במהלך השנים 2021–2023, ולקחה על עצמה את התפקיד לאחר פטירתו של המנחה הוותיק אלכס טרבק.
בדצמבר 2023, בהצהרה שפורסמה בחשבון האינסטגרם שלה, הודיעה ביאליק ש-Sony Pictures Television הודיעה לה שהיא לא תנחה יותר את הגרסה הסינדיקטית של התוכנית החל משנת 2024. Sony Pictures Television פרסמו הצהרה המאשרת שביאליק לא תנחה יותר את התוכנית.
קן ג'נינגס יהיה המנחה הבלעדי של התוכנית, במטרה לשמור על המשכיות לצופים.
ב-2003 נישאה למייקל סטון, אמריקאי שהתגייר.
אולם הזוג התגרש בנובמבר 2012. להם שני בנים.
ביאליק פעילה למען ישראל וכן הגדירה עצמה כ"נאמנה לציונות".
ב-2014 במהלך מבצע צוק איתן, היא תרמה כסף לרכישת וסטים לחיילי צה"ל.
במרץ 2018, היא ביקרה באתרי מורשת בירושלים ולאחר מכן נפגשה עם נשיא המדינה ראובן ריבלין.
ביאליק הפכה לצמחונית בגיל 19 והיא כיום טבעונית.
בשנת 2014 הוציאה לאור ספר בישול טבעוני המאגד את המתכונים האהובים עליה.
כמו כן הייתה בין המייסדים של המכון "שמיים וארץ", תנועה של יהודים אמריקאים הפועלים למען זכויות בעלי חיים.
ביאליק היא דוברת של הארגון Holistic Moms Network אשר תומך בהורות הוליסטית לפי תאוריית ההתקשרות, בחינוך ביתי ובצמחונות.
באפריל 2018 נבחרה ביאליק להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ליום העצמאות ה-70 של מדינת ישראל בתור נציגת התפוצות, אולם הודיעה כי לא תוכל להשתתף עקב מחויבויות קודמות לצילומי הסדרה "המפץ הגדול".
בסוף ספטמבר 2025 חתמה ביאליק, יחד עם עוד כ- 1200 אנשי תעשיית הבידור האמריקאית, על עצומה המתנגדת להחרמת יצירה ישראלית.
+שנהסרטתפקידהערות1988חופיםססיליה קרול בלום הצעירהראש דלעתכריסטין וואלאס1990The Kingdom Chums: Original Top Tenפטידיבוב2006Kalamazoo?מגי גולדמן2011The Chicago 8ננסי קורשאן2022ככה גדלנו (אנ')במאית, תסריטאית ומפיקה2025אבא אמא אח אחותאמילי
+שנהסדרהתפקידהערות1987היפה והחיה בניו יורקאליפרק: "No Way Down"1988עובדות החייםג'ניפר קול2 פרקים1988–1989וובסטרפרידה8 פרקים1989–1990קן ריקלורי קינקייד2 פרקיםמקגייוורלוסי וודמן3 פרקים1990דוגי האוזרקנדיספרק: "Ask Dr.
מועמדת פרס אמי האמנותי למנחה תוכנית השעשועים הטוב ביותר (2024)
"מים לדוד המלך" הוא פזמון שכתב והלחין עקיבא נוף לקראת פסטיבל הזמר והפזמון 1970, ושרה להקת "הגשש החיוור".
השיר לא נכלל בין שלושת השירים הזוכים, אך הוא הפך לאחד השירים המוכרים ביותר של הלהקה.
הפזמון, שתוכנו מבוסס על מעשה בתנ"ך, מתאר כיצד שלושה מגיבורי דוד פשטו לעורף האויב על מנת להביא מים לדוד.
שמו של הפזמון נבחר לשמו של התקליט העשירי של להקת הגשש החיוור.
הסיפור המקראי שהוא הבסיס לפזמון מופיע ב, הפלשתים שלטו בבית לחם.
דוד התאווה למים מבור המים שבבית לחם, עיר הולדתו, וביטא את רצונו בקול.
יש המפרשים זאת עקב החום ששרר, יש המפרשים זאת עקב כך שהמים שהיו באמתחתו לא היו ראויים לשתייה ויש המפרשים זאת מפני שרצה מים צלולים מעיר הולדתו:
בעקבות זאת, שלושה מגיבורי דוד יצאו לבית לחם להביא מים לדוד.
דוד, שהתחרט על שסיכן את חייליו בשבילו, לא הסכים לשתות את המים וניסך אותם לה'.
הפזמון מרחיב את הסיפור המקראי הקצר למיתוס גבורה, פרי רוחו של מחבר הפזמון.
הפזמון כולל שלושה בתים בני ארבע שורות כל אחד, בחריזה צמודה (א א ב ב).
לאחר כל בית מופיע פזמון חוזר, שמילותיו נתנו לשיר את שמו:
כל אחד מגיבורי הסיפור המקראי מקבל חשיפה בשיר.
הגיבור הראשון מתאר כיצד מוטט הר שעמד בדרכו, השני טען כי עצר נהר באמירה והשלישי לא אומר דבר, אלא נושא על גבו את הבאר כולה ממחנה פלשתים לדוד המלך.
לקראת סוף השיר, בקטע המסיים את הפזמון, המהווה פרודיה על השיר הרוסי "קלינקה", ניתן לשמוע את שייקה בתפקיד דוד המלך אומר לשלושת הגיבורים "אמרתי וודקה".
השיר התפרסם בין השאר הודות להופעתם של חברי להקת הגשש החיוור, שהיו לבושים במעין טוניקות.
הללו נלקחו מההצגה "ליסיסטרטה", שהופקה בתיאטרון הקאמרי באותו זמן; לדברי ישראל פוליאקוב, בחירה זו נעשתה מתוך מחשבה שבכך תבוטל הופעתם בפסטיבל, שכן השלושה חשבו שרצינותו של אירוע זה אינה עולה בקנה אחד עם אופייה הקומי של השלישייה.
הדעות לגבי ההופעה היו חלוקות - חלק מהצופים תמכו בהופעה המפתיעה, וחלק ראו בה לא-ראויה.
יצחק שמעוני, שהיה מנחה הערב בו הופיעה הלהקה עם החצאיות, אמר לקהל לשפוט את השיר בלבד ולא את ביצועו; פוליאקוב סבר כי בעוד במהלך ההופעה הקהל צחק בהתלהבות, הערה זו ציננה את התלהבותו מהשיר באופן בלתי הוגן.
עד היום ההופעה הזו הפכה לשם נרדף לפזמון, ומזוהה איתו אף יותר מהמילים.
מסופר שכאשר ראש הממשלה, גולדה מאיר, צפתה בהופעתם, ביצעו השלושה את השיר בלי הטוניקות, שכן המארגנים סברו שזה לא יהיה מכובד להופיע כך.
לאחר ההופעה הביעה גולדה את התפעלותה מהם, רק שאלה: "אבל למה לא הופעתם עם החצאיות?".
כביקורת לאלו שביקרו את ההופעה עם הטוניקות והעיבוד ההיתולי, כתבה נעמי שמר את הפזמון "למה צחקה מיכל" על הלעג שהביעה מיכל כלפי דוד כשרקד לפני ארון הקודש בעלותו ירושלימה.
מים לפילים הוא סרט אמריקאי המבוסס על ספרה רב המכר של שרה גרואן.
הסרט הוא סרט דרמה רומנטית ומכבבים בו רוברט פטינסון, ריס וית'רספון וכריסטוף ואלץ.
הוא בוים על ידי פרנסיס לורנס והופק על ידי גיל נטר, ארווין סטוף ואנדרו ר.
הסרט יצא ב-22 באפריל 2011 בארצות הברית ובקנדה.
הסרט מתאר את זכרונותיו של ג'ייקוב בן התשעים (האל הולברוק) בצעירותו ואת הרפתקאותיו ב"קרקס של האחים בנזיני".
ג'ייקוב (פטינסון), סטודנט לווטרינריה באוניברסיטת קורנל, נאלץ להפסיק את לימודיו בעקבות טרגדיה משפחתית, בה שני הוריו נהרגים בתאונת דרכים.
ג'ייקוב, מחוסר כל, עוזב את עיר מגוריו ומגיע אל הקרקס הנודד של האחים בנזיני, בו מתחיל לעבוד כווטרינר.
בקרקס, פוגש ג'ייקוב את אוגוסט (וולץ), מנהל הקרקס ואת אשתו היפהפייה מרלנה (וית'רספון), מאלפת הסוסים.
בהמשך הסרט, הקרקס רוכש את הפילה רוזי, בה מטפלים מרלנה וג'ייקוב, והשניים מתקרבים ומתאהבים.
שם השחקן תפקיד רוברט פטינסון ג'ייקוב ג'נקובסקי ריס וית'רספון מרלנה רוזנבלות' כריסטוף ואלץ אוגוסט רוזנבלות' טאי רוזי, הפילה האל הולברוק ג'ייקוב ג'נקובסקי בן התשעים מארק פווינלי קינקו \ וולטר קן פורי ארל סקוט מקדונלד בלקי ג'ים נורטון קאמל ריצ'רד ברייק גריידי
מים לפילים הוקרן ב-2,817 בתי קולנוע רגילים בארצות הברית ובקנדה.
הסרט גרף ביום הפתיחה, ה-22 באפריל סכום של כ-7 מיליון דולר.
בסך הכל הכניס הסרט כ-16.8 מיליון דולר בשבוע ההקרנה הראשון ו-117 מיליון דולר לכל אורך תקופת הקרנתו.
"מים" (1996) הוא יצירה מאת האמן הישראלי מיכה אולמן, המורכבת משני מכסי מערכת מים, שבהם הטביע האמן את כפות ידיו.
אחד מהמכסים מוצב בירושלים המערבית והאחר מוצב בירושלים המזרחית.
הפסל "מים" נוצר בשנת 1996 עבור התערוכה הקבוצתית "סימנים" אותה הפיק מוזיאון ישראל ונערכה ברחבי העיר ירושלים.
אולמן יצק מחדש שני מכסי מערכת מים זהים בגודלם, כשהוא מטביע במכסה המוצב בכיכר ציון את כף ידו הימנית ואת כף ידו השמאלית במכסה שהוצב במפגש רחוב האחים ורחוב השער החדש שבעיר העתיקה.
יגאל צלמונה טען, בחיבורו משנת 2011 על אולמן, כי יצירה זו מהווה ביטוי לערעור של מערכת מבני השלטון, בהצביעה על הפער בין חלקי העיר השונים.
בנוסף, הצביע צלמונה על הממד המטאפיזי של העבודה, כמעין "תיקון" קבלי של העולם.
מים וירטואליים הם מים שנעשה בהם שימוש בעת ייצור של מוצר מסוים, אשר נשלח למכירה במדינה אחרת מזו שבה יוצר.
בתחילת השימוש במונח, דובר על מרכיב המים בתהליכי הגידול והשיווק של פירות וירקות, אולם בפועל, ישנה צריכת מים בעת ייצור מוצרים שונים, כולל במוצרי אלקטרוניקה בעלי טכנולוגיה מתקדמת.
בכל מוצר העשוי בין היתר ממים, או שבתהליך ייצורו נעשה שימוש במים, ובהמשך מוצר זה נצרך או שווק באזור גאוגרפי אחר מאזור ייצורו, מצויים "מים וירטואליים".
את המושג טבע פרופסור ג'ון אנתוני אלן הבריטי.
דוגמה לנושא היא מצב בו במדינה מסוימת באירופה מייצרים מכשיר אלקטרוני בשם "X".
לשם ייצור מכשיר זה דרושים כ-100 ליטר מים.
לאחר תהליך הייצור, מדינה באפריקה מייבאת את המכשיר.
אם כך, בתהליך זה יובאו כ-100 ליטר מים וירטואליים למדינה האפריקאית.
לרוב נהוג לייחס שימוש במים וירטואליים לאזורי צריכה דלים במים הצורכים מוצרים עתירי מים, אשר לולא הסחר הבין-לאומי לא היו זוכים לאותו היקף ואופן שימוש בהם, בייחוד למוצרי מזון.
באמצעות יבוא מוצרים בעלי מים וירטואליים מתקיימת שמירה על משאבי המים המקומיים במדינה המייבאת וקטן הלחץ הכלכלי עליהם.
מנגד, ישנן מדינות המייצאות מים וירטואליים ויוצרות מאזן מים מקומי שלילי בו המדינה מייצאת מים על אף שממילא יש בה מחסור במים.
עם הסחר הבין-לאומי הנרחב מתקיימת גלובליזציה של מים שלעיתים רבות יותר משתי מדינות לוקחות חלק בסחר המוצרים המכילים את מים אלו.
אף על פי שיבוא מים וירטואליים עשוי להפחית את הצורך במים מקומיים בצורה ניכרת, הצורך במים מקומיים בצורתם המקורית יישאר, מאחר שישנן פעולות בסיסיות כמו שתייה ורחצה שבהן המים הנדרשים לשימוש האדם לא ניתנים להמרה לצורות שונות.
גידול טבעי באוכלוסייה מגביר את הצורך במים, אך מאחר שהמים המצויים הם משאב סביבתי מוגבל הצורך במים וירטואליים גובר.
כמו כן, שיפורים טכנולוגיים המייעלים את השימוש במים הקיימים עשויים לענות על הצורך הגדל במים וירטואליים ואף להפחית את הצורך בהם.
באזורים רבים בעולם העניים במשאבי מים, ישנו מתח פוליטי-ביטחוני בין מדינות בנוגע לזכויות השימוש במשאבי המים האזוריים.
שימוש במים וירטואליים המיובאים מחוץ לאזורי המחלוקת עשוי להפחית את המתח בין הצדדים מאחר שלממשלות ישנן אפשרויות רבות יותר ומגוונות לספק מים לתושביהן.
יבוא מים וירטואליים עשוי להוות מרכיב חשוב בבניית מדיניות במדינות הנדרשות לתכנן את משק המים שלהן.
לכן, למים וירטואליים ישנה השפעה ניכרת על מצב הגאופוליטי באזורים רבים בעולם.
ישראל היא מדינה מדברית ברובה, הענייה במשאבי מים.
מוצרים מיובאים רבים בשוק הצרכנות המקומי מכילים מים וירטואליים.
כמו כן, ישראל מייצאת מוצרים רבים העשויים ממים או שהיה נדרש שימוש במים לשם ייצורם, ולכן ישראל היא גם יצואנית של מים וירטואליים.
בין המוצרים אותם ישראל מייצאת ישנן סחורות חקלאיות, בהם פירות הדר העשירים במים.
מים ואהבה הוא סרט קולנוע עלילתי שיצא להקרנות בשנת 2011 בצרפת, בשפה הערבית.
זהו סרטו של הבמאי והתסריטאי ראדו מיכאליאנו, והופק על ידי לוק בסון.
הסרט מקבל השראתו מן המחזה היווני ליסיסטרטה שכתב המחזאי האתונאי אריסטופאנס בשנת 411 לפנה"ס
בכפר קטן בצפון אפריקה, אולי במרוקו, במקום שאליו עדיין לא הגיעה המודרניזם והטכנולוגיה, המכוניות והחשמל עדיין לא כאן.
ובעיקר אין מים בבתי התושבים.
כדי שהמים יגיעו, הנשים חייבות ללכת אל המעיין הנמצא בראש גבעה.
עליהן לעבור כל יום כברת דרך בהרים המסולעים, ולא פעם להיפצע בנפילתן.
הנשים חייבות להביא את המים בקשיים רבים, ולא משנה אם הן זקנות, חלשות או בהיריון מתקדם, ולא משנה באיזה מזג אוויר.
שעה שהגברים מבלים בבית הקפה במרכז הכפר, שותים ומעשנים, כי הם מובטלים, שעה שהנשים מחויבות לבצע את כל עבודות הבית וגם לשאת דליים עמוסי מים מן המעיין אל הכפר.
במהלך הרחצה בעירום חלקי במרחצאות הכפר, מפתיעה ליילה (ליילה בקטי) את כל הנוכחות ברעיון של שביתת אהבה, על מנת לחייב את הגברים להעביר את המים בצינור למרכז הכפר.
הן לא מבקשות כסף, הן לא מבקשות שינוי תנאי חיים, הן מבקשות לשנות רק את מיקום המים.
וזאת בעקבות תאונה שהתרחשה באותו יום בדרך חזרה מן המעיין.
אחת הנשים שהייתה בהיריון מתקדם, מעדה ואיבדה את תינוקה.
ליילה זוכה לתמיכה מ'האמא הגדולה' (ביונה) המנהיגה הרוחנית, המבוגרת וקצרת הסבלנות של נשות הכפר, אשר חייתה את כל חייה בעבדות לגבר.
היא מתארת מעט מחייה ותוקפת את הנשים המתנגדות להצטרף לשביתה.
היא חושפת את האמת ומגלה שכל אחת מהנשים שמגדלת ילדים, איבדה בהפלות כאלה ואחרות רבים מהתינוקות שהיו ברחמן במהלך חייהן.
הנשים מסכימות בשתיקה ומאשרות את אמיתות דבריה.
ליילה הצטרפה אל קהילת הכפר כאשר נישאה נישואי אהבה עם סאמי האקדמאי והמורה בבית הספר (סאלח בכרי), התומך תחילה במאבקה ואף מעודדה.
ליילה, הופכת להיות האישה האמיצה של הכפר.
היא מנסה לשכנע את הנשים שהמצב חייב להשתנות.
כנטולות כל כח בחברה מוסלמית-פטריארכלית, משתמשות הנשים בנשק היחיד שבידן - המין והאהבה.
ליילה מגייסת את נשות הכפר לשביתת אהבה אמיצה, עד שיותקן צינור מים בכפר.
מה שנראה בהתחלה כקפריזה נשית, גדל במהרה והופך את כל סדרי הכפר העתיק.
לאט לאט כאשר הנשים מצטרפות אל ליילה והאמא הגדולה, מתחילים הגברים לאיים במכות ובאלימות נגד הנשים.
ואנו שומעים במהלך הסרט לא פעם זעקות וצעקות מבתים שונים, כולל מהוריו של סאמי המתגוררים בחדר הקרוב לחדר השינה שבו הוא מתגורר עם ליילה רעייתו.
תמיכתו של סאמי ברעייתו האהובה, מנוגדת לאימו השמרנית (היאם עבאס) המנסה לשכנע את בנה לעזוב את האישה הסוררת ולהתחתן מחדש.
גם אביו רומז בכיוון זה, אך איננו לוחץ עליו בצורה כפייתית כמו אימו.
הלחץ הקהילתי הולך ומתחזק מכל הכיוונים.
המשפחה מתפרנסת אך ורק בזכותו של סאמי, המורה.
אך גם כאן מנהל בית הספר רומז לו שלא יוכל להשאירו, בגלל לחץ ההורים, הטוענים שהוא מלמד את ילדיהם כיצד לעבור על חוקי המסורת והדת.
פיטוריו של סאמי יוצרים בתוכו שינוי, והוא מתחיל לשכנע את ליילה לחזור בה מהשביתה.
אל הכפר מגיע גבר, המספר שכוונתו היא לחקור רק חרקים שנעלמים במדבר, משום שהבצורת והמדבר הורגים אותם.
לאט לאט יתברר שהיה, בינו ובין ליילה, קשר מן העבר.
וכאשר סאמי חושף את הקשר הזה, הוא כמעט יוצא מדעתו וכועס מאוד של ליילה.
שאולי בכלל איננה בתולה עוד וכדומה.
אך ליילה מספרת לו את כל סיפור המעשה שהתרחש בגיל 15 שנים מבחינתה.
היא מגלה בפניו בפרטי פרטים.
אלא שהוא לא נרגע ומאיים על הגבר הזה בסכין.
המאבק הזה ושביתת האהבה השנויה במחלוקת מאיימים לעלות לליילה ולנשות הכפר בכל היקר להן, המאבק העקרוני נראה חסר הסיכוי, אך ליילה לא מתכוונת לוותר בקלות.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות ליילה בקטי ליילה דמות עוצמתית, אמיצה, המסוגלת לשכנע בצדקתה את הנשים, את בעלה ואפילו את אימאם הכפר.
משום שהיא מוכיחה להם שעמדתה נועדה לעזור לנשים ולהוציאן מעבדותן לחירותן.
כל הגברים ברובם מתנגדים לדרכה וחלקם גם מאיימים לפגוע בה.
היא רוכשת ידע מוסלמי מבעלה המורה.
למרות יכולתה לנהוג בשתיקה ובהקשבה, היא לא מוותרת על המשימה, ולכן יש בה ממדים טרגיים העלולים להביא עליה אסון סאלח בכרי סאמי דמות של מורה אחראי, מסור להוריו, אך מאוהב מאוד ברעייתו ליילה ומוכן לתמוך בה בתחילת הדרך.
עד שמתגלה בפניו סוד נעוריה והדבר מוציא אותו מאיזון.
ביונה האמא הגדולה אישה עוצמתית מאוד העומדת לצידה של ליילה בכל מאבקיה, ומוכיחה ואף משכנעת את בנות הכפר להצטרף לשביתת האהבה.
היא גם תוקפת את בנה על ניסיונותיו לקחת בכוח את מקומו של אימאם הכפר.
היא חושפת את המזימה בפניו.
חפסייה הרזי אסמרלדה היא אחותו הצעירה של סאמי, שהתאהבה בבחור בן גילה.
היא מעבירה מכתבים בעזרתה של ליילה, שיודעת קרוא וכתוב, בעוד אסמרלדה איננה יודעת.
גם כאן מערכת היחסים מסתבכת וגורמת לה מפח נפש.
היאם עבאס פאטימה המתנגדת כל העת לשביתת האהבה ולאשתו של בנה האהוב.
היא מעמיסה על ליילה משימות עבודה, ומבקרת אותה ללא הרף.
"מים ואהבה La Source des Femmes" גלריה, הארץ אתר הארץ