tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נהג לחפש אחר מזון מוברח בעזרת כלבי תקיפה מאומנים, שכלל בדיקות של המטבחים בגטו, אשר אילצו את האסירים להשליך מזון שהבריחו.
אחת מניצולות הגטו תיארה מקרה בו רושמן מצא שלוש ביצים על אחד מהיהודים הלטבים במחנה, והוא נורה מיד.
מקרה אחר תיאר אביו של נער בן 17 בשם מקס קאופמן, שעבד מחוץ לגטו ונורה יחד עם שני אסירים נוספים כשרושמן ושלישו חשדו בהם כי הם מתבטלים מעבודה.
בעודו מפקד הגטו, רושמן היה מעורב במה שכונה "פארק צבאי מוטורי" - מתקן תחזוקת כלי רכב של הוורמאכט, שנחשב למקום עבודה נוח יחסית ליהודים, בעיקר עבור מכונאי רכב שנדרשו לצבא הגרמני, ובכך ניתנה הגנה מסוימת מפני חיסולם.
הגרמני הממונה על הפרויקט נהג לקחת שוחד תמורת טיפול טוב ביהודים.
כשרושמן שמע על "החיים הטובים" של אותם אסירים, הוא ניסה למנוע זאת על ידי הצבת חלק מהם בתוך אחד מבתי הכלא או להעבירם למחנה הריכוז קייזרוואלד.
רושמן עצמו לא נמנע מלקיחת שוחד.
במקרה אחד, סנדלר ששני ילדיו היו כלואים בבתי הכלא בריגה, ניסה לשחרורם על ידי תשלום במטבעות זהב.
רושמן לקח את המטבעות, אך לא שחרר את הילדים.
עם חיסולו של גטו ריגה ביוני 1943, הועבר רושמן למחנה העבודה לנטה, מפעל טקסטיל - מתקן לעבודת כפייה באזור ריגה שבו היהודים שוכנו במקום העבודה.
המפקד הקודם של המחנה, קצין הס"ס היהודי היחידי שסיפורו התפרסם, אלקה שרוויץ הגן על אסיריו/פועליו היהודים שמספרם הגיע ל 1,000, כנראה, גם בשל העובדה שחלק מרווחי המפעל, שייצר מוצרי יוקרה כפרוות, הגיע לכיסו הפרטי.
מצב זה השתנה כשרושמן הפך למפקד.
תחת שלטונו חוו האסירים זמנים קשים.
עקב בריחת שני אסירים פקד על עונש קולקטיבי לכל העובדים.
חלקם גם נעצרו, נשלחו לכלא ונרצחו שם.
רושמן השתתף במאמצים של אנשי הזונדרקומנדו במסגרת מבצע 1005 להעלמת הראיות של פשעי הנאצים בלטביה.
בסתיו 1943 נתמנה למפקד יחידת קומנדו, שלה ניתנה משימת שריפת גופותיהם של עשרות אלפי אנשים שהנאצים רצחו ונקברו ביערות לטביה.
כל שבועיים בערך נורו האסירים שביצעו את העבודה והוחלפו באסירים אחרים ממחנה הריכוז קייזרוואלד ומהמעטים שנותרו בגטו ריגה (יש לציין כי רושמן מתואר לעיתים כמפקד מחנה קייזרוואלד, אולם זה כנראה אינו נכון).
עם סיום המלחמה ב-1945, נעצר רושמן בעיר גראץ.
הוא הסתיר את זהותו האמיתית וכך שוחרר ממחנה המעצר ב-1947. רושמן זוהה בסיועם של האסירים לשעבר מהמחנות ונעצר שוב על ידי המשטרה הצבאית הבריטית.
הוא נשלח למחנה הריכוז דכאו אשר הוסב למחנה מעצר של פושעי מלחמה, אך הצליח להימלט משם ובשנת 1948 הצליח לברוח מגרמניה.
הוא נסע לגנואה באיטליה ומשם הפליג לארגנטינה בסיועו של הבישוף אלויס הודאל כחלק מרשת הברחה של פושעי מלחמה נאצים שזכתה לשם "נתיבי העכברושים".
בבואנוס איירס הוא הקים חברה ליבוא ויצוא של עץ, התחתן בשנית מבלי להתגרש מאשתו הראשונה ובשנת 1968 קיבל אזרחות ארגנטינאית תחת השם פרדריקו ואגנר.
בשנת 1959 הוצא נגד רושמן צו מאסר בגרמניה באשמת ביגמיה.
בשנת 1960 הוציא נגדו בית המשפט הפלילי בגראץ צו מעצר באשמת רצח והפרות חמורות של זכויות אדם, בהיותו מעורב בהריגתם של לפחות 3,000 יהודים בין השנים 1938- 1945, ועל רצח של לפחות 800 ילדים מתחת לגיל 10. עם זאת, מערכת המשפט האוסטרית שלאחר המלחמה לא נקטה בפעולה ממושכת נגדו.
בשנת 1963 הוציא בית המשפט המחוזי בהמבורג שבגרמניה המערבית צו מעצר נגד רושמן, שבסופו של דבר הוכח כאיום חמור יותר עליו.
שגרירות גרמניה המערבית בארגנטינה יזמה באוקטובר 1976 בקשה להסגרתו של רושמן, על מנת שיעמוד למשפט על רצח יהודים בשואה.
בקשה שנייה הוגשה במאי 1977 (ככל הנראה, שכניו של רושמן בפרוור של בואנוס איירס זיהו את שמו ותמונותיו הודות לפרסומים עליו בעיתונים בעקבות הסרט "תיק אודסה".
הם הודיעו למשטרת בואנוס איירס, שפנתה מצידה לשגרירות גרמניה בדרישה לצו מעצר).
משרדו של נשיא ארגנטינה הוציא גילוי דעת לתקשורת, כי ממשלת ארגנטינה תשקול את הבקשה להסגירו, אף על פי שאין להם הסכם הסגרה עם גרמניה המערבית.
רושמן, שלא היה נתון במעצר בעת פרסום גילוי הדעת, ברח לפרגוואי.
יש שהניחו כי ארגנטינה נקטה במהלך פוליטי, שנועד מצד אחד לרצות את ממשלת גרמניה המערבית, ומצד שני, פרסום הצו בפומבי נועד לתת לרושמן מספיק זמן כדי להתחמק ממעצר.
רושמן מת באסונסיון שבפרגוואי באוגוסט 1977, זמן קצר מאוד לאחר בריחתו לשם.
הרומן "תיק אודסה" ופעולתו של ויזנטל
גרסה בדיונית למחצה לסיפורו של רושמן ניתנה ברומן "תיק אודסה" של הסופר פרדריק פורסיית' (בשנת 1974 הפך הרומן גם לסרט מצליח).
אין למצוא ברומן זה תיאור מדויק התואם את מה שקרה במציאות.
צייד הנאצים שמעון ויזנטל, שחיפש את רושמן במשך שנים רבות, כתב בספרו "משפט ולא נקם" כי הציע לפורסיית לכתוב ספר על רושמן, אך חלק מהמידע שנתן לו על הפושע הנאצי היה מפוברק במתכוון.
הוא עשה זאת, לטענתו, על מנת שרושמן ייחשף לציבור וייעצר בעקבות הפרסום עליו.
מטאו סן פיליפו, חוקר שבדק את הנושא, כתב:
"אנחנו לא יכולים להאשים את פורסיית באי דיוק.
הוא כתב מותחן, לא מאמר היסטורי.
דמותו של ויזנטל בראשית הרומן היא מעניינת יותר.
מאוחר יותר, צייד הנאצים התוודה כי הוא רצה להשפיע על הסופר.
למעשה, רצה ויזנטל באמצעות מותחן זה לכפות על רושמן להיחשף, וזה מה שקרה בפועל".
אדוארד ראטלדג' היה פוליטיקאי אמריקני, המושל קרוליינה הדרומית ה-39 וצעיר החותמים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
ראטלדג' נולד בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית, הצעיר מבין שבעה ילדים ואחיו של ג'ון ראטלדג'.
לאחר שסיים לימודי משפטים באוניברסיטת אוקספורד הוא הוסמך לעריכת דין באנגליה וחזר לצ'ארלסטון לעסוק במקצוע.
את משרדו חלק עם צ'ארלס קוטוורת' פינקני.
ראטלדג' היה, לצד אחיו ג'ון, ציר בקונגרס הקונטיננטלי מטעם קרוליינה הדרומית.
בגיל 26 חתם עם חברי הקונגרס על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
בנובמבר אותה שנה חזר לקרוליינה הדרומית והיה לציר בבית הנבחרים במדינה.
הוא שירת במיליציה המקומית בדרגת קפטן ולחם בקרב ביופורט (1779), שנה לאחר מכן בעת כיבוש צ'ארלסטון נפל בשבי הבריטים והוחזק על ידם עד יולי 1781.
שירותו בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית נמשך עד 1796. לאחר מכן שירת שנתיים בסנאט המדינה ובשנת 1798 נבחר למושל קרוליינה הדרומית.
כ-13 חודשים עמד בראש המדינה עד מותו.
ראטלדג' נישא בשנת 1774 להנרייטה מידלטון, בתו של הנרי מידלטון נשיא הקונגרס הקונטיננטלי, והיה אב לשלושה ילדים.
אדוארד שריף קרטיס היה אחד מחלוצי הצילום במערב הישן של אמריקה ובפרט בצילום של ילידים אמריקאים, בסך הכל צילם כ-40,000 תמונות מחיי האמריקאים הילידים בני כ-80 שבטים.
כמו כן עסק בתיעוד אתנוגרפי של החברה והתרבות האמריקאית-ילידית גם באמצעות כתיבת דוחות והקלטות קול.
אביו היה כומר ולוחם לשעבר במלחמת האזרחים האמריקנית.
קרטיס לא למד בבית ספר מעבר לכמה ו'.
בנעוריו בנה בעצמו את מצלמתו הראשונה וב-1885 היה קרטיס לעוזר צלם בסיינט פול.
ב-1887 עבר עם משפחתו לסיאטל, שם נכנס לשותפות עם צלם בשם רמוס רותי.
ב-1892 נשא לאישה את קלרה ג'יי.
בשנת 1895 צילם את "הנסיכה אנג'לין", או בשמה המקורי קיקיסומלו, בתו של צ'יף סיאטל.
היה זה הדיוקן הראשון של יליד אמריקאי שצילם, בהמשך שיתף פעולה עם החוקר ג'ורג' בירד גרינל (George Bird Grinnell) בחקר התרבות האמריקאית-ילידית.
בין מאי ליולי 1899 השתתפו השניים במשלחת הרימן לאלסקה, משלחת גדולה שכללה בוטנאים, זואולוגים, אנתרופולוגים, גאולוגים, ציירים, סופר וצלם - קרטיס.
ב-1900 השתתף עם גרינל במשלחת לחקר אומת הבלקפוט במונטנה.
מורגן עבודה מקיפה של קרטיס בנושא צילומי אמריקאים ילידים בסך 3,000$.
במסגרת זו הופק אלבום ענק הכולל 20 כרכים ובהם 1,500 צילומים, תחת השם "The North American Indian".
האלבום יצא לאור ב-1907 ב-222 עותקים, ההקדמה לכרך הראשון נכתבה על ידי תאודור רוזוולט.
המטרה הייתה לתעד את התרבות האמריקאית ילידית המסורתית, אתה ראה כהולכת ונעלמת.
בנוסף תיעד קרטיס את השפה והמוזיקה של השבטים שפגש בכ-10,000 גלילי שעווה שהקליט וכתב דוחות תיעודיים על מזון, תרבות ביתית ומשפחתית, מנהגים וטקסים, פעילות פנאי ועוד.
בנוסף כתב מפי זקני העדה סיפורים מסורתיים והיסטוריים וביוגרפיות של מנהיגים, רובם מהווים את התיעוד היחיד בכתב ובהקלטה.
עקב הסכם הגירושין, ב-1919, זכתה אשתו בבעלות על סטודיו הצילום שלו ועל כל הנגטיבים.
לפני כניסת ההסכם לתוקף הגיעו קרטיס ובתו, בת', לסטודיו והרסו את כל הנגטיבים העשויים זכוכית על מנת שלא יפלו לרשותה של גרושתו.
ב-1922 עברו קרטיס ובת' ללוס אנג'לס ופתחו סטודיו לצילום.
על מנת להתפרנס עבדו השניים כעוזרי צלם לבמאי הקולנוע ססיל ב.
דה-מיל, בין היתר בסרט "עשרת הדיברות" (ללא קרדיט).
ב-1924 מכר את הזכויות על סרטו התעודי " In the Land of the Head-Hunters" למוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע.
ב-1927 נסע למסע נוסף לאלסקה, עם חזרתו לסיאטל נעצר כיוון שלא שילם מזונות במשך שבע שנים.
ההאשמות בוטלו ובחג המולד של אותה שנה הסב לראשונה יחד עם כל משפחתו.
חסר כל, מכר ב-1928 את כל הזכויות בעבודותיו לבנו של ג'יי.
ב-1930 הוציא לאור מהדורה חדשה, בת 280 עותקים, של "האינדיאנים של צפון-אמריקה".
האשמה על הסרת מאפייני מערביות וביום צילומים
קרטיס ביקש להציג את התרבות האמריקאית-ילידית בטהרתה.
לפיכך טרח והסיר מהצילומים, לעיתים בדיעבד, בעת ההדפסה, מאפיינים ואלמנטים מודרניים ומערביים.
כן הוא מואשם ששילם לאנשי שבטים על מנת שיתייצבו מולו ויבצעו עבודת דוגמנות של סצנות האמורות להיות "טבעיות".
Lauriat מבוסטון בעבור 1,000$ את התצלומים והנגטיבים שהיו ברשותם.
החומר כלל 19 עותקים של "האינדיאנים של צפון אמריקה" אלפי הדפסות צילומים מקוריות על נייר, גליונות בלתי-כרוכים מהאלבום, נגטיבי זכוכית מקוריים.
רוב החומר נשכח במרתפי החברה והתגלה מחדש רק ב-1972. חלק מנגטיבי הזכוכית המקוריים נותרו במחסני ג'יי.
מורגן ונעלמו עם השנים (בפרט בעת מלחמת העולם השנייה) או נמכרו לסוחרים שונים.
ספריית הקונגרס מחזיקה בכ-2,400 הדפסות כסף-ג'לטין מנגטיבי הזכוכית המקוריים, המתאפיינות באפקט "ספיה" (גוון חום).
כשני שלישים מהתצלומים לא התפרסמו במסגרת אלבום "האינדיאנים של צפון אמריקה".
אדוארד שטוֹיֶרמן היה פסנתרן ומלחין יהודי-אוסטרי.
אחיהם של השחקנית זאלקה פירטל והכדורגלן זיגמונט שטוירמן.
שטוירמן נולד בסמביר שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באוקראינה) ולמד נגינה בפסנתר אצל וילם קורץ בקונסרבטוריון של לבוב ואצל פרוצ'ו בוזוני בברלין.
הוא למד הלחנה אצל אנגלברט הומפרדינק וארנולד שנברג, שאת תפקיד הפסנתר ביצירתו "פיירו הסהרורי" (Pierrot Lunaire) ניגן בביצוע הראשון של היצירה; שטוירמן ניגן גם את הקונצ'רטו לפסנתר של שנברג בביצוע הבכורה.
קשריו עם שנברג נמשכו כפסנתרן באגודה לביצועי מוזיקה פרטיים של המלחין בווינה, ועיבד לשלישיית פסנתר את הפואמה הסימפונית לשישיית כלי מיתר "ליל הוד" של שנברג.
נוסף לכך, ביצע את שידור הבכורה ברדיו של "אודה לנפוליאון בונאפרטה" עם הפילהרמונית של ניו יורק, בניצוח ארתור רודז'ינסקי ב-26 בנובמבר 1944. ב-1952 קיבל את מדליית שנברג מן האגודה הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו.
שטוירמן לימד בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט.
בארצות הברית, לשם היגר בשנת 1938, נודע בשנות ה-50 ברסיטלים שלו מיצירות בטהובן.
הוא לימד בהצלחה רבה בבית הספר ג'וליארד בניו יורק בשנים 1952 עד 1964. בין תלמידיו הבולטים לפסנתר אלפרד ברנדל, ג'ייקוב גימפל, מורה לימפאני, אברהם שטרנקלר וראסל שרמן.
שטוירמן נשא לאישה את קלרה סילברס, פסנתרנית וספרנית מוזיקה ידועת-שם, בשנת 1949.
בשנת 1989 פרסמה הוצאת אוניברסיטת נברסקה אוסף של כתבי שטוירמן תחת הכותרת "עובר-אורח לא לגמרי תמים: כתביו מאת אדוארד שטוירמן".
בעריכת הספר השתתפו קלרה שטוירמן, דייוויד ה.
אדוארד רג'ואן היה טניסאי ישראלי, מחלוצי הטניס הישראלי.
ארבע פעמים ברציפות אלוף ישראל בטניס (1938-1935).
ב-20 באוקטובר 1935 זכה רג'ואן באליפות ארץ ישראל שנערכה ביפו לאחר ניצחון במשחק הגמר על אחיו נעים ב-4 מערכות (3-6, 2-6, 6-3, 3-6).
בשנת 1986 זכה רג'ואן בעיטור, חבר כבוד של איגוד הטניס בישראל.
התגורר בסמוך לאחיו נעים בשכונת תל בנימין ברמת גן.
אסנת רג'ואן היא קרובת משפחתו.
אדוארד קרבסבאך היה רופא גרמני בשורות האס אס ששירת במחנה הריכוז מאוטהאוזן מיולי 1941 עד אוגוסט 1943. הוא נידון למוות והוצא להורג בגין פשעים נגד האנושות שביצע במחנה.
בסתיו 1941 הפך קרבסבאך ל"שטאנדורטארצט" במחנה מאוטהאוזן.
בתפקידו היה אחראי לכל הפעולות הרפואיות שהתבצעו במחנה ופיקוח על יתר אנשי הסגל הרפואי.
הוא היה אחראי לביצוע רצח המוני בזריקה קטלנית שניתנה ללבם של אנשים נכים וחולים.
תחת פיקוחו נרצחו קרוב ל-900 אסירים רוסים, פולנים וצ'כים על ידי זריקה קטלנית של בנזן.
זאת הסיבה שאסירי המחנה כינו אותו "ד"ר שפריצבאך" ("ד"ר הזרקה").
קרבסבאך היה אחראי גם להקמתו של תא גזים במרתף בית החולים שבמחנה.
קרבסבאך השתתף לעיתים קרובות בסלקציות וקבע אילו אסירים יישלחו למותם.
אסיר לשעבר תיאר את פעולותיו בסלקציה כזו: "כרופא האס אס הבכיר במחנה, ד"ר קרבסבאך הגיע לעיתים לבלוק 5 והכריח את היהודים שנותרו בו לצעוד לפניו.
אז הוא שאל אם מישהו מהם הוא רופא.
אם היו כאלה, הוא נהג לומר "חזירים יהודים, אתם רק רופאי הפלות".
ביום שלמחרת נפטרו מהם בעזרת הקאפואים.
אם אסיר יהודי היה שוכב על הרצפה עם גפה שבורה – לא מראה נדיר בעבודה – לרוב הוא היה נזרק על הקיר על ידי קאפו.
אם ד"ר קרבסבאך היה עובר שם, הוא היה אומר בציניות "כן, הרגל השבורה הזאת היא מקרה אבוד" (יוזף הרצלר, אסיר במאוטהאוזן).
קרבסבאך הועבר למחנה קייזרוואלד בלטביה במהלך סתיו 1943. מאמינים כי הוא האיש שירה ביוזף ברייטנפלנר, חייל גרמני שהיה בחופשה, לאחר שהוא וחבריו העירו את קרבסבאך משנתו ב-22 במאי 1943. במחנה זה השתתף בסלקציות, בהן נקבע מי מהאסירים יומת בגז, עד לפינוי המחנה באוגוסט 1944.
לאחר חיסול המחנה והעברת האסירים למחנה הריכוז שטוטהוף, שימש קרבסבאך כאפידמיולוג עבור לטביה, ליטא ואסטוניה.
זמן קצר לאחר מכן הוא הועבר לשירות בצבא, שם תפקד כרופא מחלקה בכיר.
הוא שירת בצבא עד סוף שנת 1944, ובסוף שנת 1944 היה לרופא חברה במפעל בקאסל.
לאחר מלחמת העולם השנייה נעצר ונידון לגזר דין מוות ב-13 במאי 1946 עם סיום משפטי דכאו שנערכו על ידי צבא ארצות הברית.
הוא הוצא להורג בכלא לנדסברג ב-28 במאי 1947.
המלל הבא לקוח מרישומי בית המשפט במשפט דכאו:
קרבסבאך: "כאשר התחלתי את העבודה קיבלתי הוראה מראש משרד III די להרוג או להביא למותם של אלה שלא יכלו לעבוד, ואת החולים חשוכי המרפא".
תובע: "ואיך ביצעת את ההוראה?"
קרבסבאך: "אסירים חשוכי מרפא שלחלוטין לא היו כשירים לעבודה לרוב הוצאו להורג בגז.
חלקם נהרגו על ידי זריקת בנזן".
תובע: "למיטב ידיעתך, כמה אנשים נרצחו באופן זה תחת נוכחותך?"
תובע: "אתה הורית להרוג את אלה שלא היו ראויים לחיות?"
הוריתי על הריגתם של אנשים אם הייתי בדעה שהם מעמסה על המדינה".
תובע: "האם אי פעם עלה בדעתך שהיו אלה בני-אדם, אנשים שלא שפר עליהם מזלם להיות אסירים, או שהוזנחו?
חיות שנולדות פגומות או נכות מומתות בלידתן.
זה צריך להיעשות מסיבות הומניטריות גם עם בני אדם.
זה היה מונע הרבה אומללות ועצבות".
האם אי פעם עלה בדעתך שהריגת אדם הוא פשע נוראי?"
כל מדינה רשאית להגן על עצמה מאנשים אסוציאליים, כולל אלה שאינם ראויים לחיות".
תובע: "במילים אחרות, מעולם לא עלה בדעתך שמה שעשית היה פשע?"
ביצעתי את עבודתי למיטב ידיעתי ואמונתי מפני שהייתי מוכרח".
אדוארד ריץ היה כנר ומנצח גרמני.
ריץ נולד בברלין ומורו הראשון היה אביו, כריסטיאן ריץ, כנר בתזמורת החצר של ברלין.
בשנת 1818 סיים את לימודיו, ושנה אחר כך הצטרף לתזמורת החצר של ברלין והיה לקונצרטמייסטר שלה, אך סכסוך עם הקאפלמייסטר של התזמורת, גספרה ספונטיני, הביא לפיטוריו בשנת 1825.
בשנת 1826 ייסד את האגודה הפילהרמונית של ברלין, שהגיעה להישגים נאים אם כי נגניה היו חובבים.
ריץ היה הכנר הראשון בביצוע ההיסטורי בשנת 1829 של מתאוס פסיון מאת יוהאן סבסטיאן באך, שפליקס מנדלסון השיב לחיים לאחר שנים רבות של שכחה.
אדוארד ריץ ואחיו יוליוס העתיקו את תפקידי המבצעים מן הפרטיטורה של הפסיון לביצוע זה.
אדוארד ריץ היה ידידו של מנדלסון.
ריץ, שהיה בפתחה של קריירת ניצוח מזהירה, מת בברלין משחפת בגיל 29. לאחר מותו, הקדיש מנדלסון את פרק האנדנטה של החמישייה אופוס 18 שלו לזכר ידידו.
אדוארד ניקיטוביץ' רוט היה יהודי סובייטי שעוטר בשלוש הדרגות של עיטור התהילה על פועלו כחייל בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד מסטניסלב ב-1924 במשפחת פקיד.
סיים 7 שנות בית ספר ועבד כחרט במפעל והתגייס ביולי 1941. השתתף בקרב על קייב, וחרקוב.
במסגרת הארמייה ה-13 השתתף במתקפה על יילץ עם הדיפת כוחות ורמאכט כ-100 ק"מ חזרה מערבה.
נפצע במהלך מגננה על חרקוב ב-12 במאי 1942 והיה כמעט שנה בבית חולים בשיקום, אחריו חזר לחזית באפריל 1943. צורף לדיוויזיית הרובאים של המשמר ה-33 השייכת לחזית הדרומית במבצע דונבאס שם נפצע שנית כבר בקרב הראשון באזור וורושילובגראד.
בחזרה ליחידתו באוגוסט הצטרף לפלוגת הסיור.
נפצע בפעם השלישית בתחילת ספטמבר במבצע ללקיחת שבויים.
חזר מן הפציעה תוך חודש.
בחורף 1944 השתתף עם יחידתו שהועברה לארמייה ה-51 שבחזית האוקראינית הרביעית בפריצה לחצי האי קרים דרך ביצות סיוואש ומצר פרקופ.
במהלך הקרב על סבסטופול הוא נפצע בפעם הרביעית אך טופל במקום והמשיך עם יחידתו שקיבלה על שחרור העיר תוספת לשם "של סבסטופול".
היחידה הועברה לחזית הבלטית הראשונה לשחרור ליטא.
שם באזור גורדי בסמוך לשאולאי על חיסול מרגמה ולקיחת שבויים קיבל ב-15 בספטמבר 1944 את עיטור התהילה מן הדרגה השלישית.
שבוע לאחר מכן נפצע במהלך משימת סיור בפעם החמישית.
במהלך מתקפה על קניגסברג בסמוך לעיר טילזיט חיסל בעזרת רימון עמדת מקלע ושני חיילי אויב, קידם השתלטות על הכפר.
על כך הוחלט ב-22 במרץ 1945 להעניק לו את עיטור התהילה מן הדרגה השנייה.
לאחר שהשתתף בכיבוש קניגסברג בסמוך לעיר פירבודרקרוג במהלך מתקפת נגד של כוחות ורמאכט עמד בראש יחידתו כשחוסלו כ-18 חיילי אויב, 4 נלקחו בשבי והכוחות הגרמניים נאלצו לסגת.
בהמשך במהלך המבצע בסמוך לעיר קאווידיטן במהלך צליחת נהר עמד בראש הכוח שחיסל כ-10 חיילים ותפס שמונה בשבי ביניהם קצין אחד.
על כך הוענק לו עיטור התהילה מן הדרגה הראשונה ב-29 ביוני.
באוגוסט אותה השנה נעלם מיחידתו והוכרז כנעדר.
אדוארד קרטיס ולס היה מהנדס אמריקאי, מחלוצי התעשייה האווירית של ארצות הברית.
הוא תרם תרומה משמעותית לעיצוב המטוסים המפציצים B-17 ו-B-47 וכן של מטוסי הנוסעים בואינג 707, 747 ואחרים.
קיבל את התואר "זקן התעופה" מהאיגוד הלאומי האמריקאי לאווירונאוטיקה.
ולס כיהן במועצת המנהלים של חברת בואינג כסגן יושב ראש בכיר שלה.
ולס נולד בשנת 1910 בבויסי שבאיידהו כבנם של אדוארד לנסינג ולס ולורה אליס לונג.
למד בתיכון גרנט בפורטלנד שבאורגון.
אחר כך למד שנתיים באוניברסיטת ויאלמט בסיילם ובהמשך באוניברסיטת סטנפורד, בה סיים ב-1931 תואר ראשון בהנדסה, כחבר באחוות המצטיינים "פי בטא קפא".
בשנת 1931 הצטרף ולס לצוות המהנדסים של חברת בואינג.
ב-1937 היה לראש צוות העיצוב ההנדסאי המקדים והיה אחראי לעיצוב המפציץ B-17 ("המבצר המעופף") שהופעל בצורה מסיבית בימי מלחמת העולם השנייה.
עיצוב הכנפיים על ידי ולס, באופן כזה ששימשו כבלמי אוויר בנחיתה, השפיעה על עיצובי הכנפיים במטוסים עד ימינו.
ב-1938 התמנה למהנדס ראש המיזם הצבאי בחברה.
בשנת 1943 התמנה המהנדס הראשי של החברה.
בשנת 1947 התמנה לסגן יושב ראש אחראי על תחום ההנדסה בחברה.
במהלך השנים היה ולס, בין השאר, מנכ"ל מערכות המטוסים הצבאיים וסגן יושב ראש אחראי על פיתוח מוצרים.
בתקופתו מילא ולס תפקיד חשוב בעיצוב כל המטוסים בואינג מ-B-17 ו-B-29, שהשתתף גם כן כמפציץ במלחמת העולם השנייה, דרך מפציצי הסילון B-47 ו-B-52, עד למטוסי התעופה האזרחית בואינג 707, 727, 737, 747, 757 ו-767.
ולס נפטר ב-1986 בגיל 76 בבלוויו שבמדינת וושינגטון.
השאיר אישה, דורותי לבית אוסטלונד, בן - אדווארד ל.
ולס, בת - לורי טול, ושני נכדים.
1942 - פרס לורנס ספרי של המכון למדעי התעופה - על תרומותיו לעיצוב המטוסים, בייחוד אלו עם ארבעה מנועים.
1980 - מדליית דניאל גוגנהיים
1991 - שמו נוסף להיכל התהילה של התעופה הלאומית האמריקאית
אדוארד קרזמן היה גנרל גרמני שפיקד על כוחות שריון במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה נשפט על פשעי מלחמה ונידון ל-10 שנות מאסר.
קרזמן נולד ב-5 במרץ 1891 בהמבורג שבקיסרות הגרמנית.
ב-1910 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב כלוטננט ברגימנט התותחנים ה-46. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 נכלל הרגימנט של קרזמן במסגרת הדיוויזיה ה-20. קרזמן לחם בחזית המערבית עד מרץ 1915 עת הועבר לחזית המזרחית.
על חלקו בקרבות החזית המזרחית, הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וקיבל את צלב הברזל דרגה שנייה.
בהמשך הוחזר לחזית המערבית, וקיבל את צלב הברזל דרגה ראשונה.
במהלך המלחמה, שימש קרזמן בין היתר כמפקד סוללת ארטילריה, מפקד פלוגה ושליש גדודי.
ב-1918 הועלה לדרגת האופטמן ומונה למפקד גדוד, אולם ב-1919 פוזר הצבא הקיסרי.
קרזמן הגיש בקשה לשרת ברייכסווהר, אולם נדחה, ועל כן פרש לביתו.
ב-1936 חזר לצבא והוצב באגף המבצעים של ה-OKH, וב-1 ביוני 1938 קודם לדרגת מיור.
בנובמבר של אותה שנה מונה קרזמן למפקד סוללה 5 של רגימנט התותחנים ה-73.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, היה קרזמן מפקד סוללת ארטילריה.
הוא לחם במהלך המערכה בפולין כחלק מדיוויזיית הפאנצר הראשונה.
בפברואר 1940 הוא מונה למפקד גדוד תותחנים אשר היה חלק מרגימנט התותחנים ה-78. הרגימנט לחם במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה כחלק מדיוויזיית הפאנצר השביעית של ארווין רומל.
באוגוסט 1940 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט ומונה למפקד רגימנט התותחנים ה-33. הרגימנט שלו היה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-15 אשר נכללה במסגרת קורפוס אפריקה בפיקודו של רומל, ובפברואר 1941 נשלח למערכה בצפון אפריקה.
הוא לחם במסגרת מבצע צלבן והמצור על טוברוק, וב-26 בדצמבר 1941 קיבל את צלב האבירים של צלב הברזל.
בתחילת 1942 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-15 במאי של אותה שנה, נפצע מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-15 גוסטב פון ורסט, וב-28 בחודש מונה קרזמן למפקד הדיוויזיה באופן זמני.
הוא פיקד על הדיוויזיה במהלך קרב גזאלה, ויחד עם דיוויזיית הפאנצר ה-21 כבש את טוברוק ולקח בשבי 35,000 חיילים של בעלות הברית.
ב-15 ביולי הוחזר קרזמן לפקד על רגימנט התותחנים ה-33, והיינץ פון ראנדו נשלח לאפריקה וקיבל פיקוד על הדיוויזיה.
הרגימנט שלו השתתף בקרב עלאם חלפה ולאחר מכן בקרב אל עלמיין השני.
ב-17 בינואר 1943 נשלח קרזמן לגרמניה והועבר למילואים.
לאחר שלושה חודשים הוא הועבר לחזית המזרחית כמפקד רגימנט התותחנים ה-166 אשר היה חלק מדיוויזיית הפאנצר החמישית.
ב-1 בספטמבר של אותה שנה הוא הועבר לפקד על רגימנט התותחנים ה-143, עמו לחם בקרבות ההגנה בחזית המזרחית עד אפריל 1944 עת מונה למדריך צבאי בגרמניה.
ב-6 ביולי הוא נשלח לחזית האיטלקית כמפקד הזמני של דיוויזיית הפאנצר ה-26. ב-18 ביולי מונה הנס בלזן למפקד הדיוויזיה, וקרזמן מונה לסגנו.
בחודש שלאחר מכן מונה קרזמן למפקד הקבוע של הדיוויזיה.
קרזמן פיקד על הדיוויזיה במהלך הקרבות על הקו הגותי כחלק מהארמייה השמינית.
ב-1 באוקטובר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-18 בדצמבר הוספו עלי אלון לצלב האבירים שלו.
ב-29 בינואר 1945 הוא מונה למפקד קורפוס האס אס ה-12, ולחם עמו בחזית המערבית כחלק מארמיית הפאנצר החמישית.
ב-27 בפברואר הוא קודם לדרגת גנרל-לוטננט.
הקורפוס שלו נלכד בכיס הרוהר, וב-16 באפריל הוא נפל בשבי הבריטי.
למרות זאת, ב-20 באפריל הוא קודם לדרגת גנרל חיל התותחנים.
ב-1947 נשפט קרזמן על טבח ב-162 אזרחים איטלקים ליד פירנצה במהלך התקופה בה שימש מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-26. הוא נמצא אשם בפשעי מלחמה ונידון לעשר שנות מאסר.
הוא בילה את שארית ימיו בכלא ורל בגרמניה, ונפטר ב-28 באפריל 1950 בגיל 59.
אדוארד קרדון הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל, בתפקידו האחרון כיהן כראש המשרד לייעול צבא ארצות הברית.
קרדון נולד בטקסס וגדל בקליפורניה.
ב-1982 סיים תואר ראשון באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא ארצות הברית.
הוכשר כקצין הנדסה צבאית, שירת כמדריך במרכז הלאומי לאימונים, יועץ לראש מטה הצבא ומפקד צוות הקרב החטיבתי הרביעי בדיוויזיית החי"ר השלישית.
שימש סגן מפקד המכללה לפיקוד ומטה של הצבא וסגן מפקד כוחות ארצות הברית בעיראק.
בספטמבר 2011 מונה למפקד דיוויזיית החי"ר השנייה בדרום קוריאה.
בספטמבר 2013 מונה למפקד פיקוד הסייבר של צבא ארצות הברית, במרץ 2014 קיבל פיקוד גם על מפקדת הארמייה השנייה.
באוקטובר 2016 מונה לראש המשרד לייעול צבא ארצות הברית (U.S.
ב-2019 הצטרף לחברת הייעוץ "קבוצת כהן".
קרדון בעל תואר שני מהאוניברסיטה לביטחון לאומי ותואר שני ממכללת המלחמה של הצי.
אדוארד רוזנטליס (בליטאית: Eduardas Rozentalis; נולד ב-27 במאי 1963) הוא שחמטאי ליטאי-ישראלי בדרגת רב-אמן.
אדוארד רוזנטליס נולד בווילנה, ליטא.
אימו הייתה אלופת ליטא בשחמט לנשים וגם אביו היה שחמטאי בצעירותו.
בשנת 1984 רוזנטליס ניצח באליפות ברית המועצות לצעירים.
הוא היה אלוף ליטא בשנים 1981, 1983 ו-2002. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא התחיל להשתתף בתחרויות בינלאומיות.
בשנת 1989 הוא זכה במקום שלישי בתחרות בתל אביב במסגרת המכביה השלוש-עשרה.
הוא זכה במקום שלישי גם ב-2017 במכביה העשרים.
הוא היה חבר נבחרת ליטא באולימפיאדת השחמט ובאליפות אירופה לנבחרות.
בשנת 1987 השיג דרגת אמן בינלאומי ובשנת 1991 דרגת רב-אמן.
החל מ-2002 הוא חבר בקבוצת מועדון הפועל כפר סבא בליגה הלאומית.
בשנת 2009 הוא סיים במקום החמישי באליפות ארצות הברית הפתוחה (ניצח בן פיינגולד).
בשנת 2015 רוזנטליס זכה במקום השני באליפות העולם לסניורים (50+).
בשנת 2017 הוא סיים במקום הרביעי בתחרות ביוון (אחרי יבגני לוין).
בשנת 2016 פרסם ספר שחמט "החילופין הנכונים במשחק הסיום".
בשנים 1992–2016 השתתף רוזנטליס ב-11 אולימפיאדות שחמט:
אדוארד "טד" רלף הוא גאוגרף קנדי, מחלוצי המחקר בתחום של הגאוגרפיה ההומניסטית.
רלף גדל בוויילס בעמק וואי (Wye Valley) ולמד בבית הספר לגאוגרפיה באוניברסיטת לונדון ובאוניברסיטת טורונטו.
הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת טורונטו, שם כיהן בשנים 1991–1999 כראש החטיבה למדעי החברה בקמפוס סקרבורו.
בשנים 1999–2005 שימש כמנהל עמית אחראי להרחבת הקמפוס ולשיקומו, וכיהן שוב כיו"ר הפקולטה למדעי החברה בשנים 2008 עד 2010.
רלף מתגורר כיום בעיר ויקטוריה, בירת פרובינציית קולומביה הבריטית שבמערב קנדה.
רלף כתב מאמרים אקדמיים רבים ופרקים בספר החוקר את היסודות הפנומנולוגיים והחווייתיים של הגאוגרפיה, המביאים את תחושת המקום ואת הדרכים שבהן חוויות המקום משתנות.
רלף במחקריו בוחן ארבעה מושגים גאוגרפיים בסיסיים - אלה של ה"אזור", ה"נוף", ה"מרחב" וה"מקום" - שאינם רק מושגים בשימוש בגאוגרפיה באקדמיה, אלא הם גם נוגעים לכלל בני האדם.
רלף מנסה לשנות את השיח הגאוגרפי של החשיבה הטכנית המופשטת.
במקום זאת, הוא מיישם מחדש את התבוננות על חוויות גאוגרפיות יומיומיות, שלטענתו הם הבסיס האמיתי של הגאוגרפיה.
לדבריו, הליבה של הדיסציפלינה הגאוגרפית מורכבת מהאופן שבו אנשים חווים מקומות שהם נתקלים בהם.
הפרסום החשוב ביותר של רלף, הוא ספרו הראשון "מקום ואי-מקום": Place and Placlessness שפורסם לראשונה בשנת 1976 והופץ מחדש בשנת 2010. הוא תיאור של האופן שבו מקומות נחווים וכיצד הם משתנים.
הספר היה אחד הראשונים שבדקו את רעיון מושג "המקום", וגם אחד המחקרים הפנומנולוגיים הראשונים בגאוגרפיה.
הספר מצוטט מאוד ומתואר כקלאסיקה בגאוגרפיה אנושית.
הספר תורגם למספר שפות כולל יפנית, קוריאנית וסינית.
ספרו השני של רלף, היה "נופים רציונליים וגאוגרפיה הומניסטית", שפורסם ב -1981. הספר בחן סוגיה מתוך ספרו הקודם, בעזרת השאלה: מדוע סביבות מודרניות בנויות שמספקות נוחות ויעילות חומרית, אך מייצרות באותה העת, ביקורת וייאוש של האנשים הגרים בהן, במקום ליצור תקווה ומחויבות.
הספר הודפס שנית בשנת 2015.
ספרו הבא של רלף, "הנוף העירוני המודרני" שפורסם ב-1987, בחן מדוע נופים עירוניים שנבנו מאז שנת 1900 נראים בצורה זהה, מאחר שהם עוקבים אחר השינויים בתכנון ובאדריכלות, באמצעות הטמעה ומעבר ממודרניזם לפוסט-מודרניזם.
גם ספר זה הודפס מספר פעמים ותורגם לפורטוגזית, יפנית וסינית.
פרסומיו האחרים של רלף התרכזו במחקר העיר טורונטו וסביבתה, וספרים אחרים היו פיתוחים ורעיונות נוספים שהובאו בספריו הראשונים.
אדוארד רוברט יוז היה צייר אנגלי, שעבד בצבעי מים, אך גם הפיק מספר ציורי שמן.
הוא הושפע מדודו והאמן הבולט, ארתור יוז, שהיה מזוהה עם האחווה הפרה-רפאליטית ועבד בשיתוף פעולה הדוק עם אחד ממייסדיה ויליאם הולמן האנט.
לאחר שהחליט על בחירת הקריירה שלו, אדוארד רוברט יוז השתתף בשעורים בבית הספר לאמנות ת'רלי בלונדון כדי להכין את עצמו לעבור את מבחני הכניסה לבית הספר של האקדמיה.
יוז הפך לסטודנט בשנת 1868, בזמן שהפרה-רפאליטים הייתה תנועה בולטת בהשפעתה.
תנועה זו לקחה חלק חשוב בעיצוב עבודותיו של יוז, כפי שאפשר לראות באסתטיקה של בציוריו.
דוגמה אופיינית היא ציורו "ליל קיץ".
עם זאת הוא בנה קריירה כצייר פורטרטים למעמד הגבוה.
בנוסף להיותו אמן מוכשר בעצמו, יוז היה גם עוזר אולפן לאמן הבכיר ולמייסד האחווה הפרה רפאליטית, ויליאם הולמן האנט.
במהלך החיים המאוחרים האנט סבל מגלאוקומה, ויוז תרם משמעותית להשלמת מספר ציוריו של האנט שניים מהציורים עליהם עבד יוז יחד עם האנט הם "אור העולם", המוצג בקתדרלת סנט פול, ו"גברת שלוט", המוצגת באתנאום בוודסוורת'.
בכוחות עצמו הוא התנסה בטכניקות רבות והיה פרפקציוניסט גם בשלב הטיוטות.
הוא עשה מחקרים רבים עבור ציוריו, שחלקם התבררו כטובים מספיק להציגם בתערוכה.
יוז החזיק בכמה תפקידים חשובים בקהילה האמנותית במהלך חייו, למשל כחבר בגילדת עובדי האמנות בשנת 1888, והיה חבר בוועדה בשנים 1895–1897. הוא נבחר לחבר באגודת ציירי צבעי המים ב־18 בפברואר 1891 והוא קיבל את הדיפלומה שלו לחברות מלאה בציור המיסטי ("הו, מה זה בהולו?") בהשראת פסוק של כריסטינה רוסטי.
ניתן לראות את עבודותיו באוספים ציבוריים הכוללים את קרטרייט הול, ברדפורד, המוזיאון העממי של קיימברידג', מוזיאון מיידסטון וגלריה לאמנות, מוזיאון טירת ברוס, הספרייה המרכזית של קנזינגטון, מוזיאון ברמינגהאם וגלריה לאמנות, מוזיאון אשמוליאן, אוקספורד, מוזיאון האריס וגלריה לאמנות, פרסטון והקרן הלאומית לסקוטלנד.
המוזיאון של ברמינגהאם העלה תערוכה רטרוספקטיבית "חלומות מכושפים: האמנות הקדם-רפליטית של אדוארד יוז", בין התאריכים 17 באוקטובר 2015 ל-21 בפברואר 2016 במוזיאון ובגלריה לאמנות של בירמינגהם.
יוז נולד בקלרקנוול, לונדון, בשנת 1851 לאדוארד יוז סנר.
היה לו אח אחד, ויליאם ארתור יוז, שהיה צעיר ממנו בשנתיים, שהפך ליצרן מסגרות ובשנת 1891 הפך לצלם.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 הוא התגורר תקופה מסוימת עם דודו ארתור יוז ומשפחתו שכלל את בנו ארתור פורד יוז, גם הוא אמן.
בשנת 1874 התארס יוז עם מרי מקדונלד, בתו של הסופר ג'ורג' מקדונלד.
לרוע המזל מרי נפטרה כעבור ארבע שנים.
בשנת 1883 התחתן יוז עם אמילי אליזה דייוויס.
בשנת 1913 הם עברו לסנט אולבנס, הרטפורדשייר, שם חלה מאוחר יותר בדלקת התוספתן.
הוא נפטר בביתו לאחר הניתוח ב־23 באפריל 1914.
Edward Sharpe and the Magnetic Zeros (בתרגום חופשי לעברית: אדווארד שארפ והאפסים המגנטיים) היא להקת אינדי פולק, שהוקמה בשנת 2007 בארצות הברית.
סולן הלהקה הוא אלכס אברט.
מקור שמה מגיע מסיפור שכתב אברט בצעירותו אודות דמות משיחית בשם אדווארד שארפ.
הלהקה משלבת רוק שורשי , גוספל, ומוזיקה פסיכדלית.
סגנון הלהקה והסאונד של הלהקה שואב מתנועת ההיפים של שנות ה־60 וה־70.
האלבום הראשון של הלהקה Up from Below יצא בשנת 2009 וכלל את הלהיט "Home".
שלוש שנים לאחר מכן הוציאה הלהקה את האלבום Here.
האלבום השלישי הנושא את שם ההרכב יצא בשנת 2013, ואת אלבומם הרביעי PersonA הוציאו בשנת 2016.
במהלך שנות הפעילות של ההרכב, התחלפו כמה מחבריו.
אלכס אברט החל לכתוב ספר אודות דמות משיחית בשם אדוארד שארפ אשר נשלח לכדור הארץ כדי לרפא את האנושות, אך דעתו הוסחה על ידי נשים והוא התאהב.
אברט אימץ את השם אדוארד שארפ כאלטר אגו.
אברט הכיר את הזמרת ג'ייד קסטרינוס.
הם החלו לכתוב יחד מוזיקה והיו חלק מקולקטיב המוזיקה The Masses.
מספר החברים בקבוצה גדל והגיע למעל עשרה חברים, חלקם חברים ותיקים של אברט.
במחצית 2009 יצאו אברט, קסטרינוס וחבריהם למסע הופעות כשהם נעים באוטובוס ברחבי ארצות הברית בשם Edward Sharpe & the Magnetic Zeros.
אדוארד רפולדי היה כנר, מלחין ומנצח אוסטרי, שידוע בשל היותו חבר ברביעיית יואכים.
הוא היה אביו של הכנר אדריאן רפולדי .
אדוארד רפולדי נולד ב-21 בפברואר 1839 בעיר וינה לשם "אדוארד רפולד".
בילדותו למד במקביל נגינה בפסנתר ובכינור.
בגיל שבע, הלחין יצירות משלו וקיים את הקונצרט הראשון שלו.
מאוחר יותר, הוא התמקד בכלי מיתר ולמד עם ליאופולד יאנסה ועם יוזף בהם.
בין השנים 1851–1854 למד באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה ומורו היה גאורג הלמסברגר.
לאחר מכן הוא גם למד הלחנה ותורת המוזיקה בהנחיית סימון זכטר ופרדיננד הילר.
בין השנים 1854–1861, ניגן בתזמורת האופרית של וינה.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, ערך מספר סיורי סולו באימפריה האוסטרו-הונגרית, גרמניה, בלגיה והולנד.
בין השנים 1861–1866, עבד בהנהגתו של הרמן לוי, שייעץ לרפולדי בתחום ההלחנה וייסד גם רביעיית מיתרים שכללה בין השאר גם את יאן גרז'ימאלי .
בשנת 1866 ניהל את בית האופרה של ליבק, בשנת 1867 ניהל את בית האופרה של שצ'צ'ין, בשנת 1868 ניהל את בית האופרה בבראונשווייג ובין השנים 1869–1870, ניהל את התיאטרון הגרמני בפראג.
בין השנים 1871–1877, חי בברלין ולימד בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין בהדרכתו של יוזף יואכים, יחד עם היינריך דה אהנה שהחליפו את יואכים עצמו בזמן היעדרותו.
שם הוא היה פרופסור מאז 1876 וניגן על ויולה ברביעיית יואכים.
בין השנים 1877–1898, היה נגן בתזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן.
במקביל, הוא קיים קונצרטים שזכו לשבחים בדרזדן (בעיקר בזכות ביצוע יצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך לכינור סולו).
בשנת 1875 רפולדי נישא לפסנתרנית לורה רפולדי מבית קהר ונולדו להם חמישה ילדים.
בנוסף על כך הם הופיעו הרבה בדואטים (בשנת 1881, במיוחד, עשה סיבוב הופעות באנגליה).
בין תלמידיו, מוזיס סונס .
אדוארד רפולדי נפטר ב-16 במאי 1903 בעיר דרזדן.
רפולדי פעל גם כמלחין והלחין שתי סימפוניות, כמה רביעיות מיתרים, שתי סונאטות לכינור, סונאטה לפסנתר וכ-30 שירים.
אדוארד רופל היה חוקר טבע וחוקר ארצות גרמני, הידוע בעיקר בזכות אוספיו ותיאוריו של צמחים ובעלי חיים מאפריקה והמזרח התיכון.
רופל נולד בפרנקפורט, בנו של בנקאי עשיר, שהיה שותף בבנק.
רופל נועד על ידי הוריו להיות סוחר, אך לאחר ביקור בסיני ב-1817, שם פגש את הנרי סולט (אגיפטולוג) ואת הנוסע השווייצרי-גרמני לודוויג בורקהרדט.
הוא חקר את גיזה והפירמידות.
ב-1818, הוא פיתח עניין בהיסטוריה של הטבע, והשתתף בהרצאות באוניברסיטת פאביה ובאוניברסיטת גנואה בבוטניקה ובזואולוגיה.
רופל יצא למשלחתו הראשונה ב-1821, מלווה במנתח מייקל היי כעוזר שלו.
הם נסעו במדבר סיני, ובשנת 1822 היו החוקרים האירופיים הראשונים שהגיעו למפרץ עקבה.
לאחר מכן המשיכו לאלכסנדריה דרך הר סיני.
בשנת 1823, הם נסעו במעלה הנילוס לנוביה, אספו דגימות באזור שמדרום לאמבוקול, וחזרו לקהיר ביולי 1825. מסע מתוכנן דרך אתיופיה הגיע רק עד מסאווה, שם סבלה המשלחת מבריאות לקויה.
רופל חזר לאירופה ב-1827, לאחר שנלחם בפיראטים שכבשו את ספינתו במשך שבועיים.
במהלך היעדרותו, פיליפ קרצ'מר השתמש בדגימות שנשלחו בחזרה על ידי רופל כדי לייצר את אטלס מסעות בצפון אפריקה (Atlas zu der Reise im nordlichen Afrika) (1826).
בפרנקפורט הוא פרסם דיווחים מדעיים עם תיאורים של בעלי החיים השונים שנתקלו בהם.
ב-1830 חזר רופל לאפריקה, והיה לחוקר הטבע הראשון שחצה את אתיופיה.
הוא נשלח על ידי החברה לחקר הטבע סננקנברג (Senckenberg NaturforschendeGesellschaft), אגודה מדעית שבסיסה בפרנקפורט.
הוא היה מראשוני האספנים של כתבי יד חבשיים ישנים.
בשנת 1831, הצוות שלו התבסס במאסווה במשך 6 חודשים, בזמן שהוא אסף צמחים ובעלי חיים מהים האדום, בסיורים לאיי דחלק וגם בפנים הארץ לארקקו.
הם נסעו לאדיגרט שבאזור טיגרי ולאחר מכן דרך עמק נהר הטאקאזה אל הרי סמיאן.
הוא חקר את הבבונים, יעלים, והלובליה הענקית (Lobelia rhynchopetalum).
בגונדר ניפגש רופל עם הקיסר המקומי איטו סגלו דנגה.
לאחר מכן הוא אסף דגימות שונות ליד אגם טאנה ולאורך החלק העליון של הנילוס הכחול.
ביולי 1833 הפליג עם האוסף שלו ממאסווה דרך ג'דה למצרים, ורופל המשיך למרסיי ובחזרה לפרנקפורט.
לרוע המזל, ספינה רוסית עם חלק מהאוסף שלו טבעה מול חופי צרפת.
כ-100 מיני צמחים חדשים תוארו בשנים 45–1837, בעזרת האוסף שלו.
אוסף הצמחים שלו מכיל יותר מ-200 דגימות.
יותר מ-25 מינים של צמחים נקראים על שם רופל.
ההערכה היא שרופל עצמו תיאר 32 סוגים חדשים ו-450 מינים של בעלי חיים.
אֶדוֹארְד קֵרְד היה פילוסוף סקוטי.
אחיו הצעיר של התאולוג , הוא היה בנו של המהנדס ג'ון קרד, הבעלים של Caird & Company, שנולד בגרינוק ב, והתחנך ב ובאוניברסיטאות גלאזגו ואוקספורד (בוגר אוניברסיטה ב-1863).
הוא היה עמית ומורה ב באוקספורד משנת 1864 עד 1866.
בשנת 1866, הוא מונה לעמוד בראש הקתדרה לפילוסופיה מוסרית בגלאזגו, משרה שבה החזיק עד 1893. באותה שנה הוא הפך מאסטר בבייליול קולג', תפקיד ממנו פרש לגמלאות בשנת 1907. בשנת 1894 מונה לעמית כבוד של מרטון קולג'.
הוא התחתן עם קרוליין פרנסס ווילי (Caroline Frances Wylie) בשנת 1867. לא היו להם ילדים.
הוא נבחר לעמית כבוד של בשנת 1900.
במאי 1902 הוא היה בקרנארבון כדי לקבל את תואר הכבוד .
(דוקטור של כתבים) מ במהלך הטקס למינוי הנסיך מוויילס (לימים ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת) כנשיא של אותה אוניברסיטה.
הוא היה חבר מייסד ב, לצד אשתו, קרוליין.
הפילוסוף היה בין תלמידיו באוניברסיטת גלאזגו.
הוא מת באוקספורד ב-1 בנובמבר 1908 ונקבר שם בבית הקברות סיינט ספולקרס (St Sepulchres).
קרד היה אידיאליסט הגליאני והיה תורם חשוב לאידיאליזם הבריטי.
ביבליוגרפיה נרחבת של יצירות מאת ועל אדוארד קרד הופקה על ידי פרופ' קולין טיילר (המרכז לאידיאליזם והליברליזם החדש באוניברסיטת האל, בריטניה).
אֶדוּאַרְד הֶנְרִי קַרְסוֹן , מ-1900 עד 1921 היה ידוע בשם סר אדוארד קרסון, היה פוליטיקאי יוניוניסט אירי, פרקליט ושופט, ששימש כיועץ המשפטי לממשלת בריטניה וכפרקליט הראשי של אנגליה, ויילס ואירלנד, כמו גם הלורד הראשון של האדמירליות של הצי המלכותי הבריטי.
מ-1905 היה קרסון גם חבר הפרלמנט מטעם ב וגם מנהיג המפלגה היוניוניסטית של אלסטר בבלפסט.
בשנת 1915 הוא הצטרף לקבינט המלחמה של הרברט הנרי אסקווית' בתור היועץ המשפטי לממשלה.
קרסון הובס בשאיפתו לשמור על אירלנד שלמה באיחוד עם בריטניה הגדולה.
עם זאת, מנהיגותו הוצגה על ידי אחדים כמי שהבטיח המשך מקום בממלכה המאוחדת עבור ששת המחוזות הצפון-מזרחיים, אם כי תחת , שלא הוא או חבריו היוניוניסטים שאפו לכך.
הוא זכור גם בזכות החקירה הנגדית הפתוחה שלו של אוסקר ויילד בתביעה משפטית שהובילה להעמדה לדין של התובע ויילד, למאסרו ולחורבנו.
קרסון ניסה ללא הצלחה להתערב עבור ויילד לאחר המקרה.
אדוארד קרסון, בנו השני של אדוארד הנרי קרסון, אדריכל, נולד ברחוב הארקורט 4, בדבלין, למשפחה עשירה.
הוא היה אחד משישה ילדים (ארבעה בנים ושתי בנות).
בני הזוג קרסון היו ממוצא סקוטי, סבו של אדוארד עבר במקור לדבלין מ בשנת 1815. אימו של קרסון הייתה איזבלה למברט (Isabella Lambert), בתו של קפטן פיטר למברט, חלק ממשפחה ותיקה, משפחת למברט של טירת אלן (Castle Ellen) במחוז גולוויי.
קרסון בילה חופשות בטירת אלן, שהייתה בבעלות דודו.
הוא דיבר אירית, ושיחק כילד דרך קבע ב.
אדוארד קרסון התחנך בבית הספר ב, והמשיך את לימודיו ב בדבלין ובטריניטי קולג' בדבלין, שם למד משפטים והיה חבר פעיל ב.
נאמר שהוא גם שיחק בהרלינג עם נבחרת הקולג'.
קרסון סיים תואר ראשון ושני.
בשנת 1877 הצטרף קרסון ל לאחר שסיים את לימודיו ב-.
הוא צבר מוניטין של סנגור אימתני ויכולת משפטית עילאית ונחשב לעורך דין מבריק, בין הבולטים באירלנד באותה תקופה.
הוא גם היה אמן מוכר של הפנייה לחבר מושבעים על ידי שנינותו המשפטית ומיומנותו הרטורית.
הוא מונה ליועץ המלכה (Queen's Counsel) (אירלנד) ב-1889 והצטרף ללשכת עורכי הדין האנגלית במידל טמפל ב-26 באפריל 1893. הוא התקבל פעמיים לאכסניות המשפט, פעם אחת ב-1 בנובמבר 1875 ואחר כך שוב ב-21 באפריל 1893, וזכה לתפקיד בנצ'ר ב-15 ביוני 1900.
ביוני 1901 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד (.LL.D) מ.
בשנת 1895, הוא הועסק על ידי להוביל את צוות ההגנה כנגד התביעה של אוסקר ויילד בגין הוצאת דיבה פלילית.
המרקיז, שכעס על מערכת היחסים ההומוסקסואלית המתמשכת של ויילד עם בנו, לורד אלפרד דאגלס, השאיר את כרטיס הביקור שלו במועדון של ויילד עם כתובת המאשימה את ויילד ב"התחזות כמי שמבצע מעשה סדום" (כך במקור).
ויילד הגיב בתביעת דיבה, שכן הומוסקסואליות הייתה אז בלתי חוקית.
העיתונאי והסופר טען כי התגובה הראשונית של קרסון הייתה לסרב לקבל את התיק.
מאוחר יותר, הוא גילה שקווינסברי דיבר אמת על פעילותו של ויילד ולכן לא היה אשם בהוצאת דיבה בה האשים אותו ויילד.
קרסון תיאר את המחזאי כנהנתן מושחת מבחינה מוסרית, שפיתה צעירים נאיביים לחיים של הומוסקסואליות באמצעות מתנות מפוארות והבטחות לאורח חיים אמנותי זוהר.
הוא מתח ביקורת על יצירותיו של ויילד כדוחות מבחינה מוסרית שנועדו להשחית את חינוך הנוער.
קווינסברי הוציא סכום כסף גדול על חוקרים פרטיים שחקרו את פעילותו של ויילד בעולם התחתון הלונדוני של מועדונים הומוסקסואלים וסרסורים.
ויילד ביטל את התביעה כאשר קרסון הכריז בנאום הפתיחה שלו להגנה כי הוא מתכנן לקרוא לכמה גברים שעסקו בזנות שיעידו כי קיימו יחסי מין עם ויילד, מה שהיה משמיט את הבסיס לאישום בלשון הרע מאחר שההאשמה הייתה מוכחת כנכונה.
ויילד פשט את הרגל כאשר הוא חויב אז לשלם את עלות המשפט והחוקרים הפרטיים שקווינסברי מימן להגנתו.
בהתבסס על הראיות של החוקרים של קווינסברי והחקירה הנגדית של קרסון של ויילד במשפט, ויילד הועמד לדין לאחר מכן על "" במשפט שני.
בסופו של דבר הוא נמצא אשם ונידון לשנתיים של עבודת פרך, ולאחר מכן עבר לצרפת, שם מת חסר פרוטה.
בשנת 1908 ייצג קרסון את היומון הלונדוני איבנינג סטנדרד כנגד תביעת דיבה נגדו שיזם .
הסטנדרד נשלט על ידי בעלי עניין יוניוניסטים שתמכו בדעותיו של ג'וזף צ'מברלין על .
בני משפחת קדברי היו תומכים ליברלים של סחר חופשי, וב-1901 רכשו את היומון "".
בכתבות הסטנדרד נטען שמנהלי חברת "האחים קדברי בע"מ" (Cadbury Bros Ltd), שהתיימרו להיות מעסיקים למופת ושיצרו את הכפר לדוגמה מחוץ לברמינגהאם, ידעו על תנאי עבודת העבדים ב, מושבת האי הפורטוגלי (כיום בסאו טומה ופרינסיפה) שממנה רכשה חברת קדבורי את רוב הקקאו ששימש לייצור השוקולד שלהם.
בכתבות נטען כי ויליאם, בנו של ג'ורג', נסע לסאו טומה בשנת 1901 וראה את תנאי החיים של העבדים, אבל שמר לעצמו את המידע, וכי משפחת קדברי החליטה להמשיך לרכוש את הקקאו שגדל שם מכיוון שהוא זול יותר מזה שגדל במושבה הבריטית של חוף הזהב (כיום בגאנה).
בחוף הזהב היו תנאי העבודה היו הרבה יותר טובים, מכיוון שהיו תחת פיקוח של .
הסטנדרד טען שמשפחת קדברי ידעה שהסיבה שהקקאו מסאו טומה זול יותר היא משום שהוא גדל בעזרת עבדים.
מקרה זה נחשב בזמנו למקרה פוליטי חשוב שכן קרסון והיוניוניסיטים טענו כי הוא הראה את חוסר המוסריות הבסיסי של סחר חופשי.
ג'ורג' קדברי קיבל פיצויים מבזים של פרד'ינג אחד במקרה שתואר כאחד הניצחונות של קרסון.
קרסון היה גם הסנגור המנצח ב משנת 1910, וזיכה את צוער מ מאשמת גניבה.
הצוער היה ממשפחת בנקאים קתולית בולטת למדי, והתחנך בבית הספר של מסדר הישועים.
על מקרה זה ביסס את מחזהו "".
עורך הדין הבדיוני במחזה, מורטון, הוא דמות שונה במקצת מקרסון.
כמי שהיה בתחילה היה ליברל רדיקלי, החלה הקריירה הפוליטית של קרסון ב-20 ביוני 1892, כאשר מונה לפרקליט הכללי של אירלנד, אף על פי שלא היה אז חבר בבית הנבחרים הבריטי.
הוא נבחר כ עבור בבחירות הכלליות בבריטניה בשנת 1892 מטעם , אם כי בסך הכל המפלגה הליברלית ניצחה בבחירות.
קרסון שמר על הקריירה שלו כעורך דין והתקבל ללשכת עורכי הדין האנגלית על ידי המידל טמפל בשנת 1893 ומאז ואילך פעל בעיקר בלונדון.
הוא מונה לפרקליט כללי לאנגליה ב-7 במאי 1900, וקיבל את תואר האבירות המקובל.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שהתפטרה הממשלה השמרנית בדצמבר 1905, אז זכה בחברות במועצה המלכותית.
בספטמבר 1911 התאסף קהל עצום של למעלה מ-50,000 איש בעצרת ליד בלפסט, שם נשא קרסון נאום שבו הוא הפציר במפלגתו לקחת על עצמה את השלטון של אלסטר.
עם העברת חוק הפרלמנט משנת 1911, עמדו היוניוניסטים בפני אובדן יכולתו של בית הלורדים לסכל את העברת החדש.
קרסון לא אהב רבים מהמאפיינים המקומיים של אלסטר, ובמיוחד את תרבות מסדר אורנג' (אף על פי שהפך לאיש המסדר בגיל תשע-עשרה הוא עזב את המוסד זמן קצר לאחר מכן).
הוא הצהיר שהנאומים שלהם מזכירים לו את "פתיחת התכריכים של מומיה.
הכל עצמות ישנות וסמרטוטים רקובים".
הוא דיבר נגד הצעת החוק בבית הנבחרים הבריטי וארגן עצרות באירלנד שקידמו ממשלה זמנית כדי ש"המחוז הפרוטסטנטי של אלסטר" יהיה מוכן, אם הצעת תיכנס לתוקף.
ביום ראשון, 28 בספטמבר 1912, "יום אלסטר", הוא היה החותם הראשון על , שחייבה 447,197 חותמים להתנגד לשלטון העצמי תוך איום שהם ישתמשו ב"כל האמצעים הדרושים" לאחר שקרסון הקים את .
מתוכו הוקם בינואר 1913 כוח המתנדבים של אלסטר (Ulster Volunteer Force), בראשי תיבות UVF, כדי לעבור אימונים צבאיים ולרכוש נשק.
בפרלמנט קרסון דחה כל ענף זית בגין פשרה בדרישה שאלסטר "תקבל החלטה במקום עיכוב ביצוע".
ה-UVF מגרמניה בליל 24 באפריל 1914. ההיסטוריון פליסיאן פריל (Felician Prill ) טען שגרמניה לא ניסתה ליזום מלחמת אזרחים, שכן השאיפות של אלסטר לא היו פופולריות בברלין.
מאוחר יותר באותה שנה, משלוח נוסף של נשק מגרמניה נמסר ל התומכים בשלטון העצמי בהאות' ליד דבלין.
הצעת חוק שלטון העצמי התקבלה על ידי הבית התחתון של הפרלמנט ב-25 במאי 1914 ברוב של 77 ובשל חוק הפרלמנט משנת 1911, היא לא הייתה זקוקה להסכמת בית הלורדים, ולכן הצעת החוק המתינה לאישור מלכותי.
כדי לאכוף את החקיקה, בהתחשב בפעילותם של אנשי היוניוניסטים, התכוננה ממשלתו הליברלית של הרברט הנרי אסקווית' לשלוח חיילים לאלסטר.
זה עורר את ב-20 במרץ.
יחד עם התחמשות המתנדבים האירים, הייתה אירלנד על סף מלחמת אזרחים, כאשר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הובילה להשעיית פעולת חוק השלטון העצמי עד לתום המלחמה.
בשלב זה הודיע קרסון בבלפסט שדיוויזיית אולסטר תיווצר מה-.U.V.F, והדיוויזיה ה-36 (אלסטר) התארגנה במהירות.
הסופר ג'ון בראון בחן מדוע תפקידו של קרסון ב-1914 הפך אותו לדמות שנויה מאוד במחלוקת:
בשנת 1914 צרו הסופרג'יסטיות ונורה דייקר פוקס (שנודעה מאוחר יותר בשם נורה אילם) על ביתו של קרסון, בטענה שהאופן בו "הסית למיליטנטיות" של אלסטר עבר בלא תגובה משטרתית, בעוד שהסופרג'יסטיות הואשמו ונכלאו בגין אותה פעולה.
בנאום משנת 1921 שהתנגד לאמנה האנגלו-אירית שעמדה לפני חתימה, תקף קרסון את "התככים של המפלגה הטורית" שהובילו אותה למסלול שיחלק את אירלנד, תוצאה שהוא התנגד לה כמעט באותה עוצמה כמו לשלטון העצמי עצמו.
במהלך הנאום אמר קרסון: .
אף על פי שהחשיב את עצמו כבריטי גאה, קרסון גם החשיב את עצמו כאירי גאה שקבע "אני מאוד גאה כאירי להיות חבר באימפריה הבריטית".
ב-25 במאי 1915, מינה אסקווית' את קרסון ליועץ המשפטי לממשלה כאשר ממשלת הקואליציה הוקמה לאחר שהממשלה הליברלית הופלה עקב והתפטרותו של אדמירל פישר.
עם זאת, הוא התפטר ב-19 באוקטובר, בנימוק של התנגדותו למדיניות הממשלה בנושא מלחמה בבלקן.
בתקופת ממשלתו הקואליציונית של אסקווית' בשנים 1915–1916, לא הייתה אופוזיציה רשמית לא בבית התחתון ולא בבית הלורדים.
המפלגה היחידה שלא הייתה בקואליציית הלייבור הליברלית, השמרנית של אסקווית' הייתה בראשות .
עם זאת, מפלגה זו תמכה בממשלה ולא תפקדה כאופוזיציה.
לאחר שקרסון, הדמות המובילה מבין בעלות ברית היוניוניסטים האיריים של המפלגה השמרנית, התפטר מתפקידו בקואליציה ב-19 באוקטובר 1915, אז הפך למנהיג בפועל של אותם יוניוניסטים שלא היו חברים בממשלה, למעשה מנהיג האופוזיציה בבית התחתון.
הוא מילא תפקיד מרכזי באילוץ אסקווית' להתפטר מתפקיד ראש הממשלה, וחזר לתפקיד שר ב-10 בדצמבר 1916 בתור הלורד הראשון של האדמירליות, וצורף לקבינט המלחמה הבריטי החזק כשר ללא תיק ב-17 ביולי 1917.
קרסון היה עוין לייסוד חבר הלאומים שכן האמין שמוסד זה לא יהיה יעיל נגד מלחמה.
בתחילת 1918, החליטה הממשלה להרחיב את גיוס החובה לאירלנד, ושאירלנד תקבל שלטון בית כדי להפוך את הגיוס לקביל.
קרסון לא הסכים עקרונית ושוב התפטר ב-21 בינואר.
הוא ויתר על מושבו באזור הבחירה של אוניברסיטת דבלין בבחירות הכלליות של 1918 ובמקום זאת נבחר לבלפסט דנקרן (Belfast Duncairn).
בבחירות הכלליות של 1918 זכתה מפלגת שין פיין שתמכה בעצמאות אירלנד כולה מבריטניה ב-73 מתוך 105 המושבים האיריים בבית הנבחרים.
ב-25 אזורי בחירה זכתה מפלגת שין פיין במושבים ללא התנגדות.
יוניוניסטים (כולל ) זכו ב-26 מושבים, כולם, פרט לשלושה מהם בששת המחוזות המהווים היום את צפון אירלנד, ו זכתה רק בשישה (ירידה מ-84), כולם פרט לאחד באלסטר.
מפלגת הלייבור לא השתתפה בבחירות, ואפשרה לקהל הבוחרים להחליט בין אוטונומיה חלקית או רפובליקה על ידי בחירה ברורה בין שתי המפלגות הלאומניות.
הרפובליקנים האירים ראו בבחירות הללו את המנדט להקמת .
ככזה, כל האנשים באירלנד שנבחרו לווסטמינסטר נחשבו כמי שנבחרו ל.
אילו היה בוחר לעשות זאת, קרסון היה יכול לממש את האופציה להשתתף באספת ה-Dail הראשון ב ב-21 בינואר 1919. כמו כל אלו שנבחרו למושבים האיריים בדצמבר 1918 הוא קיבל הזמנה, שנכתבה באירית, להיות נוכח.
הוא שמר את ההזמנה למזכרת.
כאשר שמו נקרא בכינוס הראשון של ה-Dail החדש, הייתה תחילה שתיקה, ואחר כך צחוק, מצד צירי שין פיין והקהל בבית האחוזה.
הוא היה רשום בתור "láthair", או נעדר.
הוא המשיך להוביל את היוניוניסטים, אך כאשר הוצע , ייעץ למפלגתו לפעול למען פטור של שישה מחוזות אלסטר מהשלטון העצמי כפשרה הטובה ביותר (פשרה שדחה בעבר).
הצעה זו עברה וכתוצאה מכך הוקם .
בינואר 1921 הוא נפגש בלונדון במשך שלושה ימים עם והשופט סר ג'יימס אוקונור כדי לנסות למצוא הסכם הדדי שיסיים את המלחמה האנגלו-אירית, אך ללא תוצאות.
לאחר חלוקת אירלנד, קרסון הזהיר שוב ושוב את המנהיגים היוניוניסטים של אלסטר שלא לגרום לניכור עם הקתולים בצפון אירלנד, שכן הוא חזה שהדבר יהפוך את צפון אירלנד לבלתי יציבה.
בשנת 1921 הוא הצהיר: "היינו אומרים שלא נוכל לסמוך על פרלמנט אירי בדבלין שיעשה צדק עם המיעוט הפרוטסטנטי.
הבה נדאג שלא ניתן יהיה עוד לטעון טענה זו נגד הפרלמנט שלכם, ומלכתחילה ניתן להם לראות שלמיעוט הקתולי אין מה לחשוש מהרוב הפרוטסטנטי".
בגיל מבוגר, בעודו ב בלונדון, הוא התוודה בפני היסטוריון האנגלו-אירי (והקתולי) סר על התפכחותו מהפוליטיקה של בלפסט: "נלחמתי להשאיר את אלסטר חלק מהממלכה המאוחדת, אבל סטורמונט הפך אותה לדומיניון סוג ב'".
קרסון לא החשיב עצמו כאיש אלסטר, ובניגוד ליוניוניסטים צפוניים רבים, סבורים שיש לו קשר רגשי עם אירלנד כישות אחת.
קרסון התבקש להנהיג את היוניוניסטים במהלך הבחירות במטרה להיות ראש הממשלה הראשון של צפון אירלנד.
הוא דחה בשל היעדר קשריו עם אזור בחירה כלשהו בצפון אירלנד (יריב התגרה בו פעם באומרו: "אין לו מדינה, אין לו קאסטה"), והתפטר מראשות המפלגה בפברואר 1921. קרסון מונה לאחד משבעת הלורדים לערעורים רגילים ב-24 במאי 1921, וב-1 ביוני 1921 הוא הוכתר בתור הברון קרסון, מדַנְקֵרְן במחוז אנטרים.
אשתו הראשונה הייתה אנט קירוואן (Annette Kirwan) ממחוז גולוויי, בתו של הנרי פרסה קירוואן (Henry Persse Kirwan), מפקח מחוז בדימוס של .
הם נישאו ב-19 בדצמבר 1879. היו לו שני בנים ושתי בנות מאשתו הראשונה:
ויליאם הנרי למברט קרסון, נולד ב-2 באוקטובר 1880 (נפטר ב-1930)
איילין סימור קרסון, נולדה ב-13 בנובמבר 1881
גלדיס איזובל קרסון, נולדה ב-1885
וולטר סימור קרסון, נולד ב-1890
ליידי קרסון הראשונה מתה ב-1913. אשתו השנייה הייתה רובי פרואן (Ruby Frewen ; 1881–1966), בת יורקשייר, בתו של לוטננט קולונל סטיבן פרואן, לימים חבר פרלמנט פראון-לאטון (1857–1933) ואמילי אוגוסטה (פיקוק) פרואן.
אדוארד קרסון, חבר פרלמנט, נולד ב-17 בפברואר 1920
קרסון פרש באוקטובר 1929. ביולי 1932, במהלך ביקורו האחרון בצפון אירלנד, הוא היה עד לחשיפת פסל גדול שלו מול בנייני הפרלמנט ב.
הפסל פוסל על ידי לאונרד סטנפורד מריפילד (Leonard Stanford Merrifield).
יצוק ברונזה, והוצב על כן.
בכתובת על הבסיס נכתב "מאת נאמני אלסטר כביטוי לאהבתם והערצתם לנושא שלה".
הוא נחשף על ידי לורד קרייגבון בנוכחות יותר מ-40,000 איש.
לורד קרסון התגורר בקליב קורט (Cleve Court), בית ב ליד בחצי האי בקנט שבאנגליה, שנקנה ב-1921. שם קרסון מת בשלווה ב-22 באוקטובר 1935. בריטניה ערכה לו הלוויה ממלכתית, שהתקיימה בבלפסט ב; הוא עדיין האדם היחיד שנקבר שם.
אדמה מכל אחד מששת המחוזות של צפון אירלנד פוזרה מקערת כסף על ארונו, שהיה מכוסה קודם לכן על ידי דגל האיחוד, אשר עם זאת הוסר במהלך התפילה.
בטקס הלווייתו שרה המקהלה את המזמור האהוב עליו, "נדרתי לך, ארצי".
ספינת מלחמה הביאה את גופתו לבלפסט וההלוויה התקיימה בשבת, 26 באוקטובר 1935. אלפי עובדי המספנות הפסיקו את עבודתם והרכינו את ראשם בזמן שהמשחתת HMS Broke שייטה באיטיות במעלה מפרץ , כשארונו עטוף הדגל של קרסון מונח על הסיפון.
עוד לפני מותו, היה מאמץ מאורגן להציג את קרסון כהתגלמות ההרואית של הרוח היוניוניסטית המיליטנטית.
בנובמבר 1932 הפך הפרלמנט החדש של סטורמונט לאנדרטה הגדולה ביותר של קרסון, והעניק למעריציו את האישור הסמלי של מדינתם.
הפסל שלו נחשף כשהרמקולים ריגשו את הקהל בתמונות ניצחון של הגאולה הפרוטסטנטית מהעריצות הקתולית.
הלווייתו של קרסון ב-1935 התקיימה בפאר ובסמליות יוניוניסטית, כפי שקרה שוב עם הקדשת לוח לזכרו ב-1938. בקריאה לאחדות עם בריטניה, טקסים רשמיים רבים, אנדרטאות וציון ימי שנה הפגינו את הלגיטימיות של המדינה, ואת העליונות הפרוטסטנטית.
התקשורת השתתפה בהתלהבות, פחות שמה לב לנושאים כמו אבטלה מסיבית, דיור גרוע ומתחים דתיים גוברים.
אדוארד דייוויד שיימס היה קצין יהודי בצבא ארצות הברית, אשר לחם במהלך מלחמת העולם השנייה במסגרת פלוגה ה' של רגימנט מוצנח מס' 506. לאחר המלחמה שירת בסוכנות לביטחון לאומי כמומחה למזרח התיכון.
אדוארד שיימס נולד בנורפוק שבמדינת וירג'יניה לדייוויד וסיידי, מהגרים יהודים מרוסיה.
אדוארד היה הילד הקטן במשפחה - היו לו שתי אחיות ואח גדולים.
הוריו ניהלו חנות מכולת בנורפוק.
כשהיה אדוארד בן חמש, נפטר אבי המשפחה.
דודו מצד אימו עזר בניהול העסק ובגידול הילדים.
בגיל 18 התחתן אדוארד עם ליליאן הופמן בת ה-16 ועבר לגור עם הורי אשתו.
שיימס התנדב לשירות בספטמבר 1942. לפי בקשתו, הוצב ביחידת צנחנים.
הוא עבר טירונות בפלוגה ט' של הגדוד השלישי ברגימנט מוצנח 506 בבסיס שנמצא במדינת ג'ורג'יה.
בהמשך נשלח לבריטניה, שם קודם לתפקיד סמל מבצעים.
לאחר מספר חודשים בתפקיד חזר להיות לוחם בגדוד שלו.
הוא השתתף עם יחידתו בצניחה מבצעית בנורמנדי במסגרת מבצע אוברלורד.
במהלך הקרבות בנורמנדי, בזכות תפקודו בשדה הקרב, קודם לדרגת לוטננט שני (סגן משנה).
הוא מונה לפקד על מחלקה 3 בפלוגה ה' של הגדוד השלישי ברגימנט המוצנח 506. הוא פיקד על המחלקה במהלך מבצע מרקט גארדן.
בהמשך נטל חלק בקרב על הבליטה.
הוא השתתף בשחרור מחנה הריכוז לנדסברג, שם נחשף לזוועות השואה.
במהלך המלחמה נפצע שלוש פעמים ועוטר בכוכב הארד.
שיימס חזר לארצות הברית בנובמבר 1945, לאחר שחרור מן השירות של כל חיילי דיוויזיה 101. לאחר שובו החל לעבוד בסוכנות לביטחון לאומי, ובמקביל לעבודתו בסוכנות המשיך לשרת בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית.
הוא פרש משירות המילואים בשנת 1973 בדרגת קולונל.
הוא פרש לגמלאות מהסוכנות לביטחון לאומי בשנת 1982.
שיימס התגרש מאשתו הראשונה, ליליאן, לאחר שובו מאירופה.
בשנת 1946 התחתן בשנית, עם אידה אפרים, איתה חי עד מותה בשנת 2019. לזוג נולדו שני בנים.
אדוארד שיימס נפטר בגיל 99 בביתו בווירג'יניה ביץ'.
השאיר אחריו שני בנים, ארבעה נכדים ו־12 נינים.
הוא נקבר בבית העלמין הצבאי בנורפוק, כאשר ארונו מלווה במשמר כבוד של חיילי הדיוויזיה ה-101. הוא היה אחד מאחרוני ותיקי פלוגה ה' - לאחר מותו נשאר בחיים רק אחד מחיילי הפלוגה: ברדפורד פרימן (שילך לעולמו ביולי 2022).
בשנת 2001 יצאה סדרת הטלוויזיה האמריקאית "אחים לנשק", בה אדוארד שיימס הוא אחד הגיבורים.
את דמותו גילם השחקן ג'וזף מיי.
אדוארד קנוויי הוא דמות בדיונית המופיעה בסדרת משחקי Assassin's Creed.
הדמות הוצגה לראשונה כדמות משנה בספר Assassin's Creed: Forsaken, המספק רקע למשחק הקודם "Assassin's Creed III", והופיע בהמשך כפרוטגוניסט המשחק "Assassin's Creed IV: Black Flag" ובספר המבוסס על המשחק.
הדמות מדובבת על ידי השחקן הולשי מאט ראיין באמצעות לכידת תנועה.
בהמשך, הדמות הופיעה גם ביצירות נוספות של הזיכיון.
בהיסטוריה הבדיונית של הסדרה, אדוארד קנוויי נולד ב-1693 למשפחת חקלאים ולשית, אך שאיפותיו לשפר את סגנון חייו הובילו אותו להפוך לפריבטיר ומאוחר יותר לפיראט הפועל בקריביים במהלך השנים האחרונות של תור הזהב של הפיראטים.