tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין ציפורי השיר של אוסטרליה נמנים ציפורים מהמשפחות: סבכיי פיות, אדומי-חזה אוסטרליים, ארטמיים, דבשניים, סלילניים, נבליים, עדניים, סוכיים ופרדלוטיים.
הסוכי המשונן עורר עניין בקרב פסיכולוגים אבולוציוניים: לציפור זו טקס חיזור מורכב שבו הזכר יוצר מקום המכונה "סוכה" וממולא עם פריטים כחולים וזוהרים, כדי לחזר אחר בנות זוג.
מתיישבים חדשים יחסית מאירואסיה הם סנוניתיים, עפרוניים, קיכליים, תפרים, צופיתיים, וכמה עופות דורסים.
כמה מיני עופות הובאו לאוסטרליה על ידי האדם: כמה כמו החוחית והירקון מתקיימים טוב יחד עם המינים האוסטרליים, בעוד שאחרים כדוגמת הזרזיר המצוי, השחרור, דרור הבית והמיינה המצויה, הם הרסניים לכמה מיני ציפורים מקומיות וכך פוגעים ביציבות המערכת האקולוגית הטבעית.
בסביבות 200 מינים של עופות ימיים חיים באזור החוף האוסטרלי, כולל מינים רבים של עופות ימיים נודדים.
אוסטרליה היא בסוף הדרומי של מסלול הנדידה המזרח אסייתי-אוסטרלי של עופות מים נודדים, שמשתרע מהמזרח הרחוק של רוסיה ואלסקה דרך דרום מזרח אסיה לאוסטרליה וניו זילנד.
כשני מיליון עופות נודדים במסלול זה לאוסטרליה ומאוסטרליה מדי שנה.
אחד מעופות המים הגדולים הנפוצים ביותר באוסטרליה הוא השקנאי האוסטרלי שמצוי במרבית נתיבי המים באוסטרליה.
הפינגווין הזוטר הוא מין הפינגווין היחיד שגדל ביבשת אוסטרליה.
לאוסטרליה ארבע משפחות של צפרדעים מקומיות וקרפדה אחת שהובאה לאוסטרליה מהמין קרפדת קנים.
קרפדה זו הובאה לאוסטרליה ב-1935 בניסיון כושל לחיסול מזיקים ביבול קני סוכר.
מאז הפכה הקרפדה למזיק הרסני והתפשטה ברחבי צפון אוסטרליה.
נוסף להתחרותה באוכלי חרקים מקומיים על מזון, קרפדה זו מייצרת ארס שרעיל לפאונה המקומית ולבני אדם.
משפחת המיובטרכיים היא קבוצת הצפרדעים הגדולה ביותר של אוסטרליה, עם כ-120 מינים מ-21 סוגים.
מין מפורסם ממשפחה זו הוא הצפרדע הצבעונית מהסוג Pseudophryne שנמצאת בסכנת הכחדה.
הצפרדעים המשתייכות למשפחת האילניתיים, נפוצות באזורים גשומים בחופים הצפוניים והמזרחיים; יש 77 מינים אוסטרליים משלושה סוגים.
18 מינים משני סוגים של משפחת מיקרוהיליים מוגבלים ליערות הגשם.
מין אחד ממשפחת הצפרדעים הדומיננטית בעולם, משפחת הצפרדעים - Rana daemeli - נפוץ רק ביערות הגשם בקווינסלנד.
כמו במקומות אחרים בעולם, בשנים האחרונות חלה באוסטרליה ירידה תלולה באוכלוסיות הצפרדעים.
על אף שהסיבות המלאות לירידה בגודל האוכלוסייה אינן ברורות, הירידה מיוחסת לפחות באופן חלקי למחלת הכיטרידיומיקוסיס שפוגעת בדו-חיים ונגרמת מפטרייה.
באוסטרליה חיים גם תניני ים וגם תניני מים מתוקים.
תניני הים הם הגדולים שבתנינים ובזוחלים בכלל; הם מגיעים לאורך של עד 7 מטרים ולמשקל של עד 2 טון, הם יכולים להרוג בני אדם ולעיתים הם אכן עושים זאת.
הם חיים בחוף, בנהרות מים מתוקים ובביצות של אוסטרליה הצפונית, ומגודלים עבור עורם ובשרם.
תניניי המים המתוקים מצויים רק באוסטרליה הצפונית ואינם נחשבים למסוכנים לבני אדם.
בחוף האוסטרלי מבקרים 6 מינים של צבי ים: צב ים חום, צב ים זיתני, צב ים ירוק, צב ים גלדי, צב ים קרני וצב ים שטוח גב; כולם מינים מוגנים במים האוסטרליים.
ישנם 29 מינים של צבי מים מתוקים אוסטרליים מ-8 סוגים של המשפחה נטויי-צוואר.
המין צב אף-חזיר הוא המין היחידי במשפחתו.
אוסטרליה ואנטארקטיקה הן היבשות היחידות ללא מינים חיים של צבים יבשתיים.
אוסטרליה היא היבשת היחידה שבה נחשים ארסיים עולים במספרם על הנחשים הלא ארסיים.
נחשי אוסטרליה משתייכים ל-7 משפחות.
בין הנחשים הארסיים ביותר נמנים טאיפן פנים-יבשתי, טאיפן חופים ונחש טיגריסי, המשתייכים למשפחת הפתניים.
במשפחה זו שבה כ-200 מינים, 86 מינים מצויים באוסטרליה בלבד.
33 נחשי ים מתת-משפחת פתני הים חיים במים הצפוניים של אוסטרליה; רבים מהם ארסיים מאוד.
שני מיני נחשי מים ממשפחת נחשי הנהרות גם כן מצויים במי אוסטרליה.
באוסטרליה רק 11 מינים ממשפחת הנחשים החשובה בעולם, הזעמניים; אף אחד מהם אינו אנדמי לאוסטרליה והם נחשבים לבאים חדשים יחסית מאסיה.
ישנם 15 מינים ממשפחת הפיתוניים ו-31 מינים של נחשיליים.
באוסטרליה יש יותר לטאות מבכל מקום אחר בעולם, עם נציגים מ-5 משפחות.
בכל היבשת האוסטרלית יש 114 מינים ב-18 סוגים של שממיות.
הפיגופודיים היא משפחה של לטאות אנדמיות לאזור האוסטרלי; מתוך 34 מינים מ-8 סוגים, רק מין אחד אינו מצוי באוסטרליה.
משפחת החרדוניים מיוצגת על ידי 66 מינים ב-13 סוגים, כולל המינים חרדון מזוקן, דרקון מים, מולך קוצני וחרדון הצווארון.
באוסטרליה 26 מינים ממשפחת הכוחיים, שם הם ידועים בדרך כלל כגואנות.
המין כוח אוסטרלי הוא הגדול ביותר, ויכול להגיע לאורך של עד 2 מטרים.
ישנם 389 מינים של חומטיים מ-38 סוגים, אשר מרכיבים כ-50% מכלל חברת הלטאות האוסטרליות.
למעלה מ-4,400 מינים של דגים חיים בנתיבי המים של אוסטרליה; מתוכם 90% אנדמיים.
עקב חוסר יחסי בערוצי מים מתוקים, לאוסטרליה רק 170 מינים של דגי מים מתוקים.
שתי משפחות של דגי מים מתוקים הן בעלות מקורות עתיקים: משפחת הגרום-לשוניים (Osteoglossidae) ומשפחת הבעלי ריאה אחת (Ceratodontidae).
דג ריאות אוסטרלי הוא המין הפרימיטיבי ביותר בין דגי הריאות והוא התפתח עוד בטרם היפרדותה של אוסטרליה מגונדוונה.
אחד מדגי המים המתוקים הקטנים ביותר, שייחודי לדרום-מערב אוסטרליה המערבית, הוא המין דג סלמנדרה (Lepidogalaxias salamandroides) שיכול לשרוד את התייבשות המזון בעונה היבשה על ידי חפירה בבוץ.
משפחות אחרות שייתכן שמקורן הוא מגונדוונה כוללות: Retropinnidae ,Galaxiidae ,Aplochitonidae ופרקות ממוזגות.
חוץ ממיני דגי המים המתוקים העתיקים, ל-70% מדגי המים המתוקים של אוסטרליה קרבה למינים ימיים טרופיים מהאוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט שהסתגלו למים מתוקים.
למרות זאת, ממצאי מאובנים מצביעים על כך שרבים ממינים אלו של דגי מים מתוקים הם עדיין עתיקים במקורם.
בין מינים אלו נמנים צמדאים (Petromyzontiformes), סרדיניים (Clupeidae), שפמיתיים (Plotosidae), דגי קשת (Melanotaeniidae) וכ-50 מינים ממשפחת האלאוטריים.
שני מיני כרישים מהסוג Glyphis שנמצאים בסכנת הכחדה מצויים בטריטוריה הצפונית.
מספר מיני דגי מים מתוקים אקזוטיים כגון אלתית אטלנטית, אלתית גמלונית, טרוטה חומה, טרוטת עין-הקשת, גמבוזיה מצויה, קרפיון מצוי טרוטת ברוק (Salvelinus fontinalis) ו-פרקה (Perca), הובאו לערוצי המים האוסטרליים.
הגמבוזיה היא מין תוקפני במיוחד שנודע בהטרדה ובנשיכת סנפירים של דגים אחרים.
היא קושרה לירידות והכחדות מקומיות של מספר מיני דגים קטנים מקומיים.
לטרוטת עין-הקשת שהובאה לאוסטרליה היו השפעות שליליות וחמורות על מספר מיני דגי רמה ועל מספר מיני בעלי חיים נוספים.
הקרפיון גרם לירידה דרמטית בכמות עשבי המים ולרמות גבוהות של עכירות באופן קבוע בבקעת מורי-דרלינג שבדרום מערב אוסטרליה.
מרבית דגי אוסטרליה הם ימיים.
בין הקבוצות מעוררות העניין נמנים המורניים (Muraenidae) והברקניים (Holocentridae), כמו גם תת-משפחת האבוביים (Syngnathinae) וסוסוני הים (Hippocampus), שבהם הזכרים מדגירים את הביצים בכיס מיוחד.
ישנם 80 מינים של דקרים במי אוסטרליה, בהם אחד מדגי הגרם הגדולים בעולם, הדקר הענקי, אשר גדל לאורך של 2.7 מטר ומשקלו עשוי להגיע עד ל-400 ק"ג.
הצניניתיים (Carangidae), קבוצה של 50 מיני דגים, והלוטיניים (Lutjanidae) הם מינים פופולריים לדיג מסחרי.
שונית המחסום הגדולה תומכת במגוון רב של דגי שונית קטנים ובינוניים, בהם פרפרוניים (Chaetodontidae), קיסריים (Pomacanthidae), קברנוניים (Gobiidae), אפוגוניים (Apogonidae), שפתניים (Labridae), נצרניים (Balistidae) ובתרניים (Acanthuridae).
ישנם גם מספר דגים ארסיים, ביניהם אבנון מגושם (Synanceia verrucosa), דגים ממשפחת הנפוחיתיים (Tetraodontidae), וזהרון אדום (Pterois volitans), לכל אלו ארס שיכול להרוג בני אדם.
ישנם 11 מינים ארסיים של טריגוניים (Dasyatidae).
מיני הברקודה (Sphyraena) הם מהגדולים שבמיני השונית.
כרישים חיים בכל סביבת החופים ובבתי גידול קשורים של חופי אוסטרליה.
ישנם 166 מינים, כולל 30 מינים ממשפחת הכרישיים (Carcharhinidae), שלושים מינים ממשפחת הגלדניים (Scyliorhinidae), שישה ממשפחת הכרישטיחיים (Orectolobidae), ו-40 ממשפחת הקוצניים (Squalidae).
יש שלושה מינים ממשפחת ההטרודונטיים (Heterodontidae).
ב-2004 היו 12 תקיפות כרישים ללא התגרות באוסטרליה, שמהן שתיים היו קטלניות.
רק שלושה מיני כרישים מהווים איום משמעותי לבני אדם: הכריש השורי (Carcharhinus leucas), הכריש הטיגריסי (Galeocerdo cuvier) והעמלץ הלבן (Carcharodon carcharias).
כמה חופים פופולריים בקווינסלנד וניו סאות' ויילס מוגנים על ידי רשתות כרישים, שיטה שהצליחה להוריד את אוכלוסיית הכרישים המסוכנים, אך פגעה גם באוכלוסיות הכרישים שאינם מזיקים.
הדיג המופרז של כרישים גם הוריד במידה ניכרת את מספר הכרישים במים האוסטרליים ונכון לשנת 2004 מספר מינים נמצאים בסכנת הכחדה.
ב-1988 נמצא בחוף פרת' כריש גדול-פה.
מעט מאוד ידוע אודות מין זה, אך גילוי זה עשוי להצביע על קיומו של המין במים של חופי אוסטרליה.
מתוך כ-200 אלף מיני בעלי חיים באוסטרליה; בסביבות 96% הם חסרי חוליות.
בעוד שההיקף המלא של מגוון חסרי החוליות אינו ברור, 90% מהחרקים ומהרכיכות מוערכים כאנדמיים.
חסרי החוליות חולשים על נישות אקולוגיות רבות וחשובים בכל המערכות האקולוגיות כמפרקים, כמאביקים וכמקורות מזון.
הקבוצה הגדולה ביותר של חסרי חוליות הם החרקים שכוללים 75% ממיני בעלי החיים הידועים של אוסטרליה.
הסדרות המגוונות ביותר של חרקים הן סדרת החיפושיות, עם 28,200 מינים, סדרת הפרפראים עם 20,816 מינים ו-12,781 מינים של דבוראים.
סדרת הזבובאים, שכוללת זבובים ויתושים, כוללת 7,786 מינים, סדרת הפשפשאים, שכוללת פשפשים וכנימות, כוללת 5,650 מינים; וישנם 2,827 מינים בסדרת החגבאים.
מינים שהובאו לאוסטרליה ומהווים איום משמעותי למינים המקומיים כוללים את הצרעה, הנמלה Solenopsis invicta, הנמלה Anoplolepis gracilipes ודבורות דבש פראיות שמתחרות עם הדבורים המקומיות.
באוסטרליה מגוון רחב של עכבישנים, שכולל 135 מיני עכבישים שמוכרים דיים כדי להיות בעלי שמות מוכרים.
יש מספר מינים ארסיים מאוד, ביניהם המינים הידועים לשמצה עכביש המשפך Atrax robustus והאלמנה האוסטרלית, שנשיכותיהם עשויות להיות קטלניות.
ישנם אלפי מינים של אקריות וקרציות מתת-הסדרה Acari.
באוסטרליה נמצאים גם 8 מינים של דמויי עקרבים (Pseudoscorpionida) ותשעה מיני עקרבאים (Scorpiones).
בתת המחלקה דל זיפיות (Oligochaeta) משפחות רבות של תולעים מימיות אך רק שתי משפחות של תולעים יבשתיות מקומיות: Enchytraeidae ו-Megascolecidae.
האחרונה מביניהן, כוללת את התולעת הגדולה בעולם, Megascolides australis שנמצאת רק בגיפסלנד שבוויקטוריה.
תולעים אלו מגיעות באורכן ל-80 ס"מ בממוצע, אף שנמצאו פרטים באורך של עד 3.7 מטר.
המשפחה Parastacidae כוללת 124 מיני סרטני נהרות מים מתוקים אוסטרליים.
במשפחה זו נכלל סרטן הנהרות הקטן בעולם, Tenuibranchiurus glypticus, שאורכו לא עולה על 30 מ"מ, וסרטן הנהרות הגדול בעולם, Astacopsis gouldi, שאורכו נאמד בעד 76 ס"מ ומשקלו ב-4.5 ק"ג.
סרטן הנהרות מהסוג Cherax כולל את המין C.
destructor ובנוסף את מיני המשק C.
מינים מהסוג Engaeus גם כן מצויים באוסטרליה, אלו לא חיים לגמרי במים שכן הם מבלים את מרבית חייהם בשוחות.
באוסטרליה 7 מיני סרטני מים מתוקים מהסוג Austrothelphusa.
מינים אלו חיים בשוחות על יד גדות נתיבי מים, ויכולים לסתום אותן ולשרוד מספר שנים של בצורת.
מגוון רב של חסרי חוליות ימיים מצויים במיי אוסטרליה, יחד עם שונית המחסום הגדולה שהיא מקור חשוב למגוון זה.
במימי אוסטרליה חיים מגוון מינים הנמנים ממערכות שונות כגון ממערכת הספוגיים, ממערכת הצורבים (שכוללת מדוזות סוכך, אלמוגים ושושנות ים), מהמערכה קווצי עור (שכוללת קיפודי ים, כוכבי ים, נחשוני ים ומלפפוני ים) וממערכת הרכיכות.
באזור אוסטרליה חיים גם חסרי חוליות ארסיים כגון מדוזה קטלנית אוסטרלית, מיני תמנון מהסוג תמנון כחול-טבעת (Hapalochlaena) ועשרה מינים השייכים למשפחת החרוטיים (Conidae), שיכולים לגרום לכשל בנשימה ולהיות קטלניים לבני אדם.
הכוכבן הקוצני (Acanthaster planci) מאכלס לרוב את השונית בצפיפויות נמוכות.
עם זאת, תחת תנאים שעדיין אינם ברורים, הם עשויים להתרבות כדי להגיע לצפיפות אוכלוסייה שלא ניתנת לקיום כאשר אלמוגים נאכלים בקצב מהיר יותר מהקצב שהם יכולים להתרבות.
תופעה זו מציבה בעיה חמורה בטיפול בשונית.
קיימים מספר מינים בעייתיים נוספים של חסרי חוליות, אשר יכולים להפוך בתי גידול ימיים לאזורי קרקע חולית וצחיחה בעקבות איסוף יתר של הטורפים שלהם.
מינים מזיקים של חסרי חוליות שהובאו לאוסטרליה כוללים את המינים Musculista senhousia, Perna canaliculus, Mytilopsis sallei ו-Asterias amurensis, כל אלו דוחקים מינים מקומיים.
במים האוסטרליים סרטנים רבים שייחודיים במינם.
המחלקה הידועה ביותר, שאליה שייכים כל מיני הסרטנים האכילים היא סרטנים עילאיים.
המים החמימים של אוסטרליה הצפונית מהווים בית גידול למינים רבים של סרטנים מעשירי רגליים (Decapoda).
הסרטנוניים, שכוללים את הקפזרגלאים ושווי הרגל, מגוונים יותר במים הקרירים של אוסטרליה הדרומית.
קבוצות ימיות פחות ידועות כוללות את המחלקות Remipedia, Cephalocarida, סרטנים מסננים, רגלסתיים וצדפונאים.
אחד המינים המפורסמים הוא הסרטן Pseudocarcinus gigas, הסרטן השני בגודלו בעולם, המצוי במים עמוקים ושוקל עד 13 ק"ג, והלובסטרים הקוצניים האוסטרלים, כגון Panulirus cygnus, ששונים מלובסטרים אחרים בכך שהם חסרי צבתות.
מערכת אקולוגית ייחודית זו הביאה להתפתחות מספר רב - ולא רגיל יחסית לשאר העולם - של עופות חסרי יכולת תעופה, כדוגמת הקיווי (Apteryx), הדינורניטיים, הקאקאפו (Strigops habroptilus; "תוכילֵיל"), והטאקאהה (Porphyrio hochstetteri).
בשל ה"מחסור" בטורפים, בעלי חיים רבים בילו את רוב זמנם על הקרקע, אפילו העטלפים.
בניו זילנד גם כ-60 מיני לטאות (30 מהן שממיות וחומטיים) וארבעה מיני חסרי זנב, כולם נדירים ומצויים בסכנת הכחדה.
בנוסף, לחופי ניו זילנד ובמימיה נצפים לעיתים לווייתנאים ממינים שונים.
באזור ניו זילנד מצויים שני מיני הזוחלים הקדומים ביותר בעולם, הנקראים ספנודון פונקתאתוס (נקרא במאורית: טואטרה) וספנודון גונתרי.
מינים אלה אנדמיים לאזור ניו זילנד, ומשויכים לסדרה שכל שאר מיניה נכחדו, מחודקי ראש.
גילם של שני מיני הספנודון מוערך ב-250 מיליון שנה והם מוגדרים כמאובן חי.
מקורם של חלק מבעלי החיים של ניו זילנד הוא באזורים הסמוכים - אוסטרליה ודרום-מזרח אסיה: הם הגיעו לניו זילנד בשחייה או בתעופה, ושם, בסביבה הייחודית הכמעט-נעדרת טורפים, שינה תהליך האבולוציה במשך מיליוני שנים את מבנה גופם ואת התנהגותם כך שיתאימו יותר לסביבתם החדשה.
כך, לדוגמה, הקאקאפו איבד את יכולת התעופה שלו וממדי גופו גדלו.
בדומה לפאונה האוסטרלית, גם בחברת בעלי החיים של ניו זילנד רוב בעלי החיים הם אנדמיים לאיי ניו זילנד: 70% מהעופות היבשתיים ומעופות המים; כל העטלפים (שני מינים כיום); כל הדו-חיים; כל הזוחלים; ו-90% מדגי המים המתוקים.
בני האדם הראשונים שהגיעו לניו זילנד היו המאורים.
הם הגיעו דרך איי האוקיינוס השקט, והביאו איתם את החולדה הפולינזית (Rattus exulans; "קיורֶה") ואת הכלב המבוית.
מאוחר יותר הביאו האירופים חזירים, חתולים, הרמינים, קיפודים, וולבים, חמוסים, סוסים, פרות, עזים, למות, כבשים, אלפקות וכלבים וחולדות נוספים.
כל אלה, שרובם היו מינים פולשים, הפרו את האיזון האקולוגי של הפאונה הניו זילנדית, והובילו מינים רבים אל סף הכחדה.
קוסקוסיים (Phalangeriformes, "פוסומים"; אין להתבלבל עם אופוסומים) הובאו מאוסטרליה השכנה לתעשיית הפרוות, ואייליים (מהמינים אייל טימור, אייל קנדי, אייל אדום ואייל סמבר, אייל פרדי לבן-זנב ואייל סיקה) ועזי הרים (צפיר האלפים וטאר ההימלאיה) מאירופה ומאסיה למטרות ציד ושעשועים.
בעלי חיים אלה פלשו ליערות ולחורשים שהיוו בית גידול לעופות רבים ופגעו בהם קשות.
בשנים האחרונות נעשים מאמצים מוצלחים רבים להרחקת החולדות, החמוסים, ההרמינים ופוסומי זנבות-מברשות המצויים מאזורי טבע ומאיים רבים בניו זילנד, גדולים וקטנים כאחד, בניסיון להחזיר את המרבד האקולוגי שם לצורה הקרובה לצורתו המקורית ובכך לצמצם את הנזקים שגרמו המינים הפולשים שהביא האדם.
לדוגמה, כ-30 טונות של קוסקוסיים מתים הוצאו מהאי קפיטי (Kapiti).
באותו האופן, נעשים מאמצים לשליטה ודלדול אוכלוסיית מינים פולשים באזורים יבשתיים מוגדרים.
בשלב מתקדם יותר, מתוכנן סילוק מוחלט של הטורפים מאיים ומאזורים מסוימים וגידור שלהם, ובכך ייווצרו איים אקולוגיים שבהם יוכלו בעלי החיים המקומיים לשוב ולהתרבות ללא סכנה.
דוגמה ליישום של שלב זה הוא מקלט חיות הבר קרורי (Karori Wildlife Sanctuary) שבעיר ולינגטון.
ניו זילנד היא גם ביתם של דגים רבים, וידועה כביתו של דולפין וילסון, זן נדיר של דולפינים.
החיה או החיה מספר ההתגלות היא דמות המוזכרת בספר חזון יוחנן בברית החדשה.
חיה זו הופיעה בחזונו של יוחנן כותב הבשורה, ומוזכרת לראשונה בפרק י"א של הספר, כחיה העולה מן התהום:
תאורה של החיה מופיע בהמשך, בפרק י"ג:
במסורת הנוצרית, החיה, הדרקון ונביא השקר (האנטיכריסט) מובאים לעיתים ביחד בתור "השילוש הבלתי קדוש" - ההפך מהשילוש הקדוש - שיחולל את יום הדין.
בספר חזון יוחנן מופיעה ראשונה "החיה העולה מן הים":
חיה זו מופיעה לאחר תום תקופת נבואתם של שני העדים, והורגת את העדים.
החיה מתוארת כנמר שלו שבעה ראשים, ואשר שמות לא קדושים (גידופים).
לכל אחד מהראשים לפחות קרן אחת, אבל בסך הכל לחיה עשר קרניים, שכל אחד מעוטר בעטרה.
לפה החיה צורת פה של אריה, ולרגליה צורה של רגלי דב.
בצאתה מן המים פוגשת את החיה את התנין:
וכל יושבי הארץ עובדים את החיה או מתים (למעט המאמינים בישו):
לאחר מכן מופיעה חיה נוספת, המכונה "החיה מן האדמה":
תאורה של החיה מן האדמה אינו מופיע בספר ההתגלות, ומצוין רק כי לה שתי קרניים.
החיה מן האדמה נותנת לחיה מן הים את השליטה בארץ.
החיה מן האדמה הורגת את כל מי שלא עובד את החיה מן הים, ומסמנת ב"סימן החיה" את כל עובדי החיה:
על כל האנשים נאסר לסחור עם מי שאינו נושא את תו החיה, או את שמה עליו או את מספר החיה (666).
הסימן נכתב על מצחם של האנשים או על ידם הימנית.
בהמשך החיה מארגנת את מלכי הארץ וצבאותיהם להילחם ברוכב על הסוס הלבן (שם, פרק י"ט, פסוק 11).
בסופו של הקרב החיה ונביא השקר נתפסים ומושלכים אל תוך אגם האש.
רוב התאולוגים הנוצרים מזהים את החיה עם האימפריה הרומית, או עם שליטיה (ביחוד נירון - קיסר רומא בעת כתיבת חזון יוחנן).
נירון היה הקיסר החמישי (אחרי יוליוס קיסר, אוגוסטוס, טיבריוס, קליגולה וקלאודיוס).
פרשנות זו מסתמכת גם על גימטריה עברית.
בכתיב חסר שהיה נהוג באותה תקופה, נרונ קסר (שמו בקרב דוברי יוונית) בגימטריה - 666.
— במספר נוסחים של הברית החדשה, כולל פפירוס 115, הגרסה הקדומה ביותר של חזון יוחנן, מופיע המספר לא במילים אלא באותיות ΧΙϚ המייצגות ביוונית את המספר 616 - גימטריה עברית של שמו הלטיני של נירון, נרו קסר.
בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית זוהתה החיה עם האפיפיורות.
זיהוי זה מקובל גם כיום בקרב הכנסייה האדוונטיסטית.
החי והצומח של ארץ ישראל – אנציקלופדיה שימושית מאוירת היא האנציקלופדיה לידיעת הטבע המקיפה ביותר שנכתבה על בעלי החיים והצומח בארץ ישראל.
העורך הראשי של האנציקלופדיה היה עזריה אלון, ולצידו 150 אנשי מדע וחוקרי טבע.
עד שנות ה-70 של המאה ה-20 הייתה הספרות שעסקה בחי ובצומח של ארץ ישראל דלה ביותר, והיא הקיפה רק חלק קטן מהחי והצומח.
בתקופה זו החל לפעול נחמן אוריאלי למען אנציקלופדיה עברית פופולרית שתרכז את כל המידע על החי והצומח בישראל; הוא הצליח לשכנע את ההוצאה לאור של משרד הביטחון לתמוך כלכלית בפרויקט וקישר בינה לבין החברה להגנת הטבע.
אף כי אוריאלי נפטר זמן קצר אחר כך לא נדם מפעלו, ועזריה אלון קיבל עליו את תפקיד העורך הראשי.
ריכוז נושאים רבים כל כך באנציקלופדיה אחת דרש מחקר וארגון מחדש של הסיסטמטיקה והידע על ארץ ישראל.
כל החומר בכרכים הוא מקורי ונכתב במיוחד לצורך הפרויקט.
מעל ל-150 חוקרים השתתפו בכתיבה, כמעט כל קהילת חוקרי הטבע באותה התקופה, ומעל ל-200 צלמים ומאיירים.
לחלק מהחי והצומח, בעיקר לבעלי חוליות יבשתיים וצמחים בעלי פרחים, כבר היו שמות עבריים שנקבעו על ידי הוועד ללשון העברית (1928, 1946).
ואולם, שמות רבים עדיין חסרו, ולשם כך נתכנסה ועדת משנה של האקדמיה ללשון העברית ל-24 ישיבות (1984–1989) וקבעה עוד מאות שמות עבריים.
פרוטוקול הישיבות אבד מאז; והאנציקלופדיה נעשתה המקור הקובע לשמות רבים.
למרות היקפה הרחב, לא ניתן היה במסגרת המדיה הכתובה להזכיר את כל מגוון החי והצומח בארץ ישראל.
לכן בחרו עורכי כל פרק להכניס רק את הנציגים הבולטים והנפוצים ביותר.
תחום התפוצה נקבע כארץ ישראל, ללא סיני, עבר הירדן או רמת הגולן.
מבואות ומפתחות - עורך עזריה אלון
חסרי חוליות יבשתיים - עורך גרשם לוי
חרקים - עורך יהושע קוגלר
החי במים - עורך לב פישלזון
דו-חיים וזוחלים - עורך אברהם ארבל
עופות - עורך עוזי פז
יונקים - עורכים היינריך מנדלסון ויורם יום-טוב
הצומח של ארץ ישראל - עורך יואב ויזל
צמחים חסרי פרחים - עורכת ורדה רביב
צמחים בעלי פרחים א' - עורכים דוד הלר ומיכה לבנה
צמחים בעלי פרחים ב' - עורכים דוד הלר ומיכה לבנה
צמחים ובעלי-חיים במשק האדם - עורך יצחק ארנון
החי על המת הוא מהרומנים הבולטים של הסופר אהרן מגד.
הרומן יצא לאור בשנת 1965 והפך מיד להצלחה גדולה.
הוא הוכתר בפרס אוסישקין, הופיע מאז במהדורות רבות ותורגם לאנגלית.
שני גיבורים ברומן: יונה (המכונה יונס) רבינוביץ (החי), סופר המתבקש לכתוב ביוגרפיה על אברהם דוידוב (המת), דמות נערצת בתולדות ההתיישבות החדשה בארץ ישראל.
יונס רבינוביץ הוא סופר צעיר, בנו של פעיל ציונות ידוע, שפגש בעבר את דוידוב.
יונס פרסם פרק מספרו "גיבורי דורנו" בעיתון בשלושה המשכים והתפרסם בשל כך, אולם לאחר מכן לא הצליח לכתוב דבר.
לאחר לווית דוידוב, יונס מקבל הצעה לכתוב ביוגרפיה על אברהם דוידוב.
המו"ל מציע לו משכורת חודשית למשך שנה וחצי כמקדמה על חשבון הרווחים מהספר.
בהמשך הספר, שחקן תיאטרון מתוסכל ששמע על כתיבת הספר, מציע ליונס כסף כדי שיכתוב מחזה על דוידוב בו יגלם הוא את התפקיד הראשי, ומפיק הוליוודי מציע לו אפשרות לחוזה שמן כדי שיכתוב תסריט על דוידוב.
במהלך שנה וחצי יונס נפגש עם 27 אנשים שהכירו את דוידוב ומתעד את דבריהם עליו, אולם אינו מצליח להגיע לשלב כתיבת הספר.
את רוב זמנו הוא מבלה בבטלה בים ובחברת חברים משוררים המתכנסים במקום בשם "המרתף", מקריאים את שיריהם ומשתכרים.
עלילת הספר מתרחשת לאחר סיום הזמן שהיה אמור להיות מוקדש לעבודה על הספר, לאחר שיונס לא הגיש את כתב היד ונתבע בבית משפט על ידי המו"ל על אי מילוי ההסכם מצידו.
אברהם (אברשה) דוידוב, דמות נערצת מהעלייה השלישית.
עלה ברגל ארצה, עבד בגדוד העבודה, סלל כבישים, עבד במחצבות, השתתף בהגנה במאורעות תרפ"ט, עבד כשומר בכפר סבא, בעליה לחניתה, בבניית גדר הצפון בהעלאת מעפילים ובמעצר בקפריסין.
לאחר מלחמת העצמאות בה נהרג בנו, הוא יוצא למדבר לסלול את כביש באר שבע-סדום שם הוא מוצא את מותו.
הספר מסופר על ידי יונס בגוף ראשון.
מגד מציג את העבר החלוצי ההירואי מול ההווה הבוהמי ב"מרתף".
הוא מאפשר לנו להבין את המורכבות שבאופיים של גיבורי הציונות.
דוידוב היה דמות נערצת, אך בכל פעולותיו הרבות היה מנותק ממשפחתו ששילמה על כך מחיר כבד.
יש הסבורים שלדמותו נוצקה אישיותו של יצחק שדה.
לכאורה הספר עוסק רק ביונס ובדוידוב.
עם זאת, ברובד עמוק יותר הסיפור שבספר משקף את "משבר המדינה" אותו תיארו סופרי דור תש"ח, שמגד הוא מייצג מובהק שלהם.
ברובד זה, הסיפור הוא מעין אלגוריה ביקורתית חריפה על מצב המדינה, בין השאר לרקע הסכם השילומים.
כפי שהבהירה מבקרת הספרות גיטה אבינור, הגיבור-החי יונס
המסתורין של קספר האוזר (במקור הגרמני: Jeder für sich und Gott gegen alle כל אדם לנפשו ואלוהים נגד כולם) הוא סרט דרמה אותו ביים הבמאי הגרמני ורנר הרצוג בשנת 1974. הסרט מספר את סיפורו האמיתי של איש המסתורין קספר האוזר (בגילומו של ברונו שליינסטין), המבוסס על תמלילי מכתביו.
הסרט עוקב אחר קספר האוזר, שחי את 17 השנים הראשונות של חייו כבול במרתף קטן עם סוס צעצוע, ללא כל מגע אנושי למעט אדם לבוש מעיל שחור וכובע, שהאכיל אותו מדי יום.
יום אחד בשנת 1828, אותו אדם הוציא את האוזר מתאו ולימד אותו מספר משפטים ואיך ללכת, ואז עזב אותו לבדו ברחוב בעיר נירנברג.
האוזר הופך מושא לסקרנות רבה בקרב אנשי העיר ובהמשך אף מוצג בקרקס המקומי בטרם נלקח תחת חסותו של מר דאומר, שהשקיע בחינוכו.
האוזר למד לקרוא ולכתוב ופיתח גישות מקובלות על היגיון ודת, אך בעיקר נמשך למוזיקה.
האוזר משך את תשומת לבם של אנשי האקדמיה, אנשי הדת ואנשי האצולה, אך בשיא פריחתו, הותקף פיזית על ידי אותו אדם שהחזיק בו במשך 17 שנים.
האוזר נפגע בראשו אך הצליח להתאושש.
לאחר מכן, באופן מסתורי, הוא נדקר בשנית, הפעם באזור החזה, פגיעה שהביאה למותו.
רגע לפני מותו מתואר האוזר בסרט כשהוא מוטל במיטה ומתאר את חזיונותיו על ברברים נוודים במדבר סהרה.
בנתיחה שלאחר המוות נתגלה כי להאוזר כבד ומוח קטן גדולים מהמקובל.
הסרט עוקב אחר סיפורו האמיתי של קספר האוזר, על פי מכתביו שנמצאו עם גופתו ובעקבות פרטים שנתגלו לגבי כליאתו ושחרורו לחופשי.
האוזר היה בן 17 כשנתגלה לראשונה בנירנברג, אך גולם בסרט על ידי ברונו שליינסטין, שהיה בן 41 בעת הצילומים.
ורנר הרצוג גילה את השחקן הראשי, ברונו שליינסטין, במסגרת סרט תיעודי על נגני רחוב.
הרצוג הוקסם ממנו והציע לו לשחק בשניים מסרטיו: "המסתורין של קספר האוזר" ו-"סטרושק" , וזאת למרות שלא הייתה לו הכשרה כשחקן.
סקירת חייו של שליינסטין מעלה מספר קווי דמיון לחייו של קספר האוזר, ואישיותו באה לידי ביטוי לעיתים קרובות גם על סט הצילומים.
בפרשנותו של הרצוג בגרסת ה-DVD של הסרט, הוא מספר כי שליינסטין נותר לבוש בתלבושת התפקיד למשך כל הצילומים, וכי הרצוג ביקר אותו פעם בחדר המלון שלו ומצא אותו ישן על הרצפה ליד הדלת, לבוש באותם בגדים.
הסרט צולם בעיר דינקלסבוהל (Dinkelsbühl) ובעיר הסמוכה הסלברג (Hesselberg) בגרמניה.
מספר יצירות מוזיקה קלאסיות שולבו בסרט, בהם יצירותיהם של יוהאן פכלבל, אורלנדו לאסוס, תומאזו אלבינוני וכן של וולפגנג אמדאוס מוצרט.
הסרט היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן בשנת 1975 וזכה בשלושה פרסים, בהם הפרס הגדול של חבר השופטים.
הסרט זכה בשלושה מפרסי הקולנוע הגרמני בשנת 1975, בהם הסרט הגרמני הטוב ביותר.
למרות זאת הוא לא היה מועמד לפרס הסרט הזר הטוב ביותר במסגרת טקס פרסי האוסקר ה-48.
ברונו שליינסטין בתפקיד קספר האוזר
וולטר לדנגסט בתפקיד מר דאומר
הרברט פריטש בתפקיד ראש העיר
פלוריאן פריק בתפקיד גברת פלוריאן
וילי סמלרוג בתפקיד מנהל הקרקס
מיכאל קרוצ'ר בתפקיד לורט סטנהופ
הנס מוסאוס בתפקיד איש לא ידוע
במפרץ אילת נמצאות שוניות האלמוגים של מים רדודים הצפוניות בעולם.
ברחבי המפרץ חיים כ-1,270 מיני דגים, מעל 3,000 מינים של חסרי חוליות ואלמוגים, עשרות מיני עופות, 4 מיני צבי ים, ומעל 10 מינים של יונקים ימיים.
מפרץ אילת קטן יחסית, וממדיו מגיעים לכדי 1% משטחו הכללי של הים האדום, שאף הוא איננו גדול בממדים עולמיים.
כמותו הוא עמוק – 1,860 מ' – ופתחו אל ים סוף עצמו רדוד וצר.
טמפרטורות המים גבוליות: פחות מ-20 מעלות בחורף, וגם המליחות קיצונית, 4.1% מלחים.
שני אלה מגבילים מאוד את תפוצת החי והצומח שבו.
למרות כל אלה, שוניות הים האדום ומפרציו ידועות בעושרן והמגוון הביולוגי שלהן, והאחוז הגבוה של מינים אנדמיים (30%-35%).
עושר אקולוגי זה נובע מהיותו של המפרץ אזור סגור בו הגלים חלשים יחסית, ובנוסף בזכות הסביבה היבשה לא נשפכות כמויות גדולות של מים מעורבים בחול ופסולת למפרץ.
גורמים אלו תורמים תרומה מכרעת לשקיפות המים; כתוצאה מכך קרני השמש יכולות לחדור עמוק ולהפרות את הדגים והאלמוגים בעומק.
בעקבות ההגירה הלספסית פלשו מהים התיכון אל הים האדום כשלושה מינים בניהם: קברנון החוף (Gobius paganellus), קברנון ענק (Gobius cobitis) ומסר מלכותי (Argyrosomus regius).
על שוניות האלמוגים במפרץ מאיימים איומים רבים בניהם: ההתחממות הגלובלית ושינויי אקלים, צלילה לא מבוקרת, דיג יתר, ספינות, דליפות נפט, צמצום חופים, סופות ועוד.
ב-2020 נצפו בחופי אילת בזמן הסגר סרטנים מסוג חולן ים סוף הנמצאים בסכנת הכחדה.
הסרטנים נצפו בשל היעדר מבקרים בחופים, ובסיור שנערך לאחר חזרת המבקרים לחופים, נעלמו המחילות ואיתם הסרטנים.
בחודש מרץ 2020 פקדה את מפרץ אילת סערה שגרמה לנזקים אדירים ברחבי שוניות האלמוגים שבמפרץ.
מהנתונים עולה כי נמדדו ירידות בכיסוי החי של האלמוגים ביחס לאביב הקודם של עד כ-75% מהכיסוי.
עוד עולה מנתוני המשרד להגנת הסביבה כי גלי קיצון וסחף של חול פגעו בכ-75% מאלמוגי השונית באילת.
חלק לא מבוטל מהנזק לשונית נגרם גם מחפצים וממתקני תשתית בחוף ובים שהתנתקו במהלך הסערה ונסחפו אל השונית, תוך פגיעה במושבות האלמוגים.
ב-2023, החלה להתפרץ מגפה קטלנית שגרמה לתמותה המונית של קיפודי הים השחורים בים התיכון ובמפרץ אילת.
על פי מחקרים חדשים שערכו חוקרים באוניברסיטת תל אביב עלה כי תוך פרק זמן קצר נמחקה לגמרי אוכלוסיית קיפודי הים השחורים ממפרץ אילת.
מדובר באלפי קיפודי ים, שחיו באתר הממוקם בחוף הצפוני של מפרץ אילת.
לדברי החוקרים, המגמה כל כך חמורה, עד כדי כך שכיום אין באתר קיפוד חי אחד, אלא רק שלדים, וכך גם באתרים אחרים במפרץ.
בישראל נעשה שימור של החי במפרץ באמצעות שלוש שמורות טבע - שמורת חוף האלמוגים, שמורת ים האלמוגים ושמורת הים הדרומי, כשהמרכזית בהן היא שמורת חוף האלמוגים, שמשמרת את השונית והמגוון בה.
כמו כן, ישנן הצעות לשמורות נוספות ביניהן: שמורת השונית המזופוטית, שמורת חוף קצא"א, שמורת עשב הים ושמורת חוף הסרטנים.
בעקבה שבירדן הוקמה שמורת הטבע הימית של עקבה שהוכרזה בשנת 1997, ומשתרעת לאורך 8.5 ק"מ מדרום לעיר.
השמורה מכסה רצועה ברוחב של 350 מטרים מקו החוף אל תוך הים, וכ-50 מטרים מרוחבו של החוף עצמו.
תנועות סירות וספינות כמו גם דיג אסורים בתחום השמורה, והיא מאפשרת פעילות צלילה.
בנוסף, באילת פועל גם פארק המצפה התת-ימי להעלאת המודעות לסכנות איתן מתמודדות שוניות האלמוגים, מכיל גרעיני רבייה לבעלי חיים שונים מהמפרץ, וכן גם משמש למחקרים רבים על אורחות החיים של בעלי החיים בשונית, והאקולוגיה של שונית האלמוגים.
המפרץ הוא אחד מאתרי הצלילה הפופולריים ביותר בעולם, ותחום הצלילות מהווה כ-10% מתיירות האזור.
צוללים רבים מרחבי העולם מגיעים לישראל, לירדן ולמצרים על מנת לצלול ולשנרקל ברחבי המפרץ.
במצרים נמצא אי האלמוגים שהוא אתר צלילה פופולרי מאוד בזכות שוניות האלמוגים המקיפות אותו.
כמו כן, באילת נמצא ריף הדולפינים שהוא אטרקציה תיירותית ובו ניתן לשחות ולצלול עם דולפינים ושאר בעלי החיים בריף.
לווייתן כחול (Balaenoptera musculus) - ב-29 במאי 2018 תועד לראשונה בחופי ישראל לווייתן כחול.
פרט באורך כ-20 מטר נצפה במפרץ אילת, אף על פי שהים האדום אינו נכלל באזורי המחיה הרגילים שלו.
צב ים חום (Caretta caretta) - מזדמן לעיתים נדירות עם תצפיות בודדות לאורך השנים.
צב ים זיתני (Lepidochelys olivacea) - מזדמן לעיתים נדירות.
ב-10 במרץ 2021 תועד לראשונה פרט ממין זה בחופי אילת, עם תצפית של נקבה.
צב ים גילדי (Dermochelys coriacea) - מזדמן לעיתים נדירות.
סוג ומן יחיד עכנון צר-פסים (Gymnomuraena zebra)
כרומית שלוש הנקודות (Chromis trialpha)
פרפרון החוט (Chaetodon auriga) (אנדמי)
פרפרון לבן מצח (Chaetodon fasciatu) (אנדמי)
פרפרון חום-לחי (Chaetodon larvatus) (אנדמי)
הפאונה הטבעית של סין העממית היא בעלת מגוון של מינים המותאמים לתנאי סביבה שונים ומרובים, מחופיו הצפוניים של האוקיינוס השקט ועד ליערות הגשם שבדרום ולהרי ההימלאיה בדרום מערבה.
בנוסף לאזורי טיבט שסופח על ידי ממשלת סין ומכילים מספר מינים ייחודיים.
ישנם בסין 7,516 מיני חולייתנים הכוללים 4,936 מיני דגים, 1,269 מיני עופות, 562 מיני יונקים, 403 מיני זוחלים ו-346 מיני דו-חיים.
היא המדינה המגוונת ביותר במינים מחוץ לאזור הטרופי ובעלת הכמות השלישית בגודלה במיני היונקים, השמינית במיני העופות והשביעית במיני הזוחלים.
בסין ישנם גם מינים רבים אנדמיים שהבולט מביניהם הוא הפנדה הענקית.
אחד מכל שישה יונקים בסין אנדמי ושני שלישים מהזוחלים גם אנדמיים.
מינים רבים מתוך מינים אלה קרובים לסכנת הכחדה, כמו הפנדה הענק, ו-840 מינים לפחות מצויים בפגיעות כזו או אחרת באזור מחייתו בסין, חלקם ייתכן שנכחדו כמו דולפין הנהרות הנדיר של סין שנצפה לאחרונה בספטמבר 2004 וייתכן שנכחד בטבע.
סין היא גם המדינה המאוכלסת ביותר בעולם ומכילה למעלה ממיליארד ורבע אנשים והאנושות פוגעת בשטחי המחיה של בעלי החיים, מתחרה איתם על מזונות, מזהמת את הסביבה, מחדירה מינים לא מקומיים לאזורים שונים וצדה אותם, בעיקר בשביל תרופות סיניות ובשביל בשר ועורות של חיות שונות.
כתוצאה מסכנת ההכחדה של הרבה מינים, מאז 2005 מינים רבים הפכו למוגנים ונוצרו שמורות טבע רבות - למעלה מ-2,349 שמורות בכל סין המשתרעים על שטח של 578,960 קמ"ר שהם כ-15% משטחה היבשתי של סין.
הפאונה בסין קשורה לפאונה של אזור הפלארקטי בצפונה ושל האזור האוריינטלי בדרומה ומכילה מינים רבים שונים מאוד אחד מהשני, מפיל אסייתי עד לחרקים זעירים.
מיני הטרף העיקריים של הטורפים הם פרסתנים קטנים ובינוניים.
בסין ישנם 3 מיני מפריטי פרסה: פרא, קיאנג וסוס פרז'וואלסקי ובעבר היה בה גם תת-מין נכחד של קרנף סומטרה.
ישנם מיני מפריטי פרסה רבים הכוללים איילים כמו אייל קורא, אייל קנדי (תת-המין המזרחי), אייל אלדי, אייל תורולד ומיני המונטיאק וגם האייל שנכחד בטבע - אייל דוד.
ישנם גם מיני איילוניים ואיילי מושק ובמדבר גובי ישנו מין של גמל - גמל דו דבשתי.
פרסתנים רבים חיים בהרים הגבוהים של רכסי הקארקורום וההימלאיה וכן של רמת טיבט ההררית בה שוכנים מינים של מכרסמים קטנים שונים, טורפים מעטים כמו נמר השלג או שועל חול טיבטי ופרסתנים בינוניים וגדולים כמו יאק הבר, האנטילופה הטיבטית, הקיאנג והפרא ומיני יעלים שונים.
בדרומה של סין האקלים טרופי ומכיל מינים שונים מכך בהרבה כמו פילים, נמרים, תאואים, צבאיים, טורפים קטנים כמו הבינטורונג, נמיות וגירית דובית ופרימטים כמו חרומף, גיבון לבן-יד, גיבון לבן-גבות, מקוק רזוס ולוריס איטי.
כמו כן ישנם גם פנגולינים, חדפי עצים, עטלפים (בסין 45 מיני עטלפים מקומיים) וסנאים גדולים וכן ישנם הרבה זוחלים ועופות טרופיים.
חלק מהעופות מותאמים לחיים הרריים וחיים בהרים הגבוהים במשך כל השנה כמו מיני פסיונים וכן עופות דורסים וציפורי שיר שונות.
ישנם גם עופות החוצים את סין בנדידתם צפונה או דרומה, כמו אווז הודי (Anser indicus) או עגורי חן הנודדים מעל ההרים הגבוהים בעולם.
בסין ישנם 52 מיני עופות אנדמיים.
בנהרות ובאגמים ישנם מיני דגים גדולים של שפמנונים וקרפיונים החיים במים מתוקים (דג הזהב גודל בתחילה בסין) ומיני טורפים כמו האליגטור הסיני המצוי בסכנת הכחדה חמורה, לוטרות שונות, חתול דגים וכן הדו-חי הגדול ביותר בעולם -סלמנדרת ענק סינית, המגיעה לאורך 180 ס"מ.
בעבר שחה בה גם מיו של דולפין נהרות - דולפין נהרות סיני שאינו נצפה בטבע מאז 2004.
בימים סביב סין ישנם מיני יונקים ימיים כמו אריה ים שטלר, דוב ים צפוני, פוקה מנוקדת, ותחש המשכן ומיני דולפינים כמו סוסא גיבן.
כמו כן מגיעים לחופיה (בעיקר הצפוניים) כמה לווייתני מזיפות.
הר צ'ינגצ'נג ומערכת ההשקיה של דוג'יאנגיןהאזורים המוגנים בשלושת הנהרות המקבילים ביונאן
החיה מז'בודן הוא הכינוי שניתן לבעל חיים טורף לא ידוע אשר ההנחה הייתה שהוא זאב מצוי, כלב פראי או כלב זאב, גדולים במיוחד.
החיה קיבלה את כינויה כיוון שבין השנים 1764–1767 ערכה סדרת מתקפות על תושבי מחוז ז'בודן (כיום המחוזות לוזר והלואר העילי) שבממלכת צרפת.
המתקפות כיסו שטח שהשתרע על בין 80 ל-90 קמ"ר, וגבו את חייהם של 210 בני אדם.
המתקפה הראשונה התרחשה ביוני 1764 כאשר רועת בקר צעירה חזרה לביתה פצועה, וסיפרה שהותקפה באכזריות בידי יצור משונה בעל שיניים וזנב אדירים.
לטענתה, היא ניצלה רק תודות לעדר השוורים שלה שהניס את החיה.
בני משפחתה ביטלו את הסיפור וסברו שמדובר בזאב מצוי חולה כלבת.
עם זאת, כמה שבועות לאחר מכן, ב-30 ביוני נמצאה גופתה של נערה בת 14 בשם ז'אן בולה אשר ניכר היה שהותקפה בהפתעה בידי חיית טרף, בכפר לה הובס שליד העיירה לנגון.
שבועיים לאחר מכן נהרגה נערה נוספת, ולאחר מכן הלכו המתקפות והתרבו ורובן הסתיימו במוות.
המתקפות הפילו אימה על תושבי האזור.
החיה הקפידה תמיד לתקוף רק אנשים בודדים.
היא פעלה במהירות לא מצויה, והמעטים שהצליחו בצורה כלשהי להינצל, בקושי הצליחו להבין מה תקף אותם.
מבדיקת גופות עלה שהיא כיוונה את נשיכותיה בעיקר לאזור הצוואר והראש של הקרבן.
מהתיאור הכללי עולה שמדובר ביצור דמוי זאב, אך גדול הרבה יותר.
היה לו ראש גדול דמוי כלב, אוזניים ישרות קטנות, חזה רחב ופה גדול שחשף שיניים גדולות מאוד.
פרוותו הייתה שחורה או אדומה או שניהם יחד.
זנבו היה גדול מהממוצע אצל זאבים.
היו שסברו שלמעשה מאחורי ההתקפות עומדות שתי חיות, שכן המתקפות נערכו בצפיפות רבה מדי.
היו אף שטענו שראו את החיה מסתובבת עם בעל חיים נוסף הדומה לה.
ב-12 בינואר 1765, חרגה החיה ממנהגה ותקפה קבוצת אנשים שלמה.
הגברים הניסו אותה ויצאו מהעניין בלי פגע, אולם התקרית הביאה את הנושא לידיעתו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
המלך העניק פרס לחברי הקבוצה, ויצא בהודעה רשמית שיסייע לאזרחי ז'בודן.
המלך שיגר ליערות המחוז שני ציידים מקצועיים מלווים בשמונה כלבי ציד מאומנים היטב.
הם שוטטו ביערות ארבעה חודשים והרגו זאבים רבים, אולם את החיה לא ראו אפילו פעם אחת.
הם נאלצו להודות בכישלונם, והמלך שיגר למקום את הצייד האישי שלו פרנסואה אנטואן.
בשבוע השלישי של ספטמבר 1765 ירה אנטואן למוות בזאב ענקי אשר אורכו הגיע ללמעלה משני מטרים ומשקלו היה 60 ק"ג.
על גופו היו צלקות רבות, אשר רועים ואיכרים שונים זיהו אותן כצלקות שהם גרמו לחיה.
בדו"ח הרשמי שהגיש למלך כתב אנטואן: "מעולם לא ראיתי זאב גדול כל כך שאפשר להשוותו עם הזאב הזה.
זאת הסיבה שאנחנו משערים שאולי זאת החיה המפחידה שגרמה נזק רב כל כך".
תשבי ז'בודן האמינו שאנטואן אכן הרג את החיה ובא הקץ לסבלותם, אולם ב-2 בדצמבר של אותה שנה הגיחה החיה שוב וטרפה שני ילדים.
לאחר מכן חזרו ההתקפות למתכונת הרגילה כשתושבי האזור נואשים ואינם יודעים מה לעשות.
ביוני 1767 החליט המרקיז דאצ'ר - אחד מאצילי ז'בודן, לשים קץ לקיומה של החיה אחת ולתמיד.
הוא ארגן מסע ציד בהשתתפות מאות בני אדם.
ב-19 ביוני, הבחין צייד בשם ז'אן שסאטל בחיה מתקרבת לכיוונו בעת שהתפלל באזור הכפר סוג.
שסאטל הרים את רובהו וירה בחיה בקור רוח.
הירייה לא הרגה את החיה, אולם פצעה ובלמה אותה, ואפשרה לכלבי הציד של שסאטל להסתער עליה ולהרוג אותה.
על פי מחקר מ-1987, בסך הכל נרשמו 210 התקפות שנערכו בידי החיה, אשר גבו את חייהם של 210 אנשים, ופצעו 49. 98 מבין ההרוגים נאכלו.
מקורות אחרים מצביעים על מספרים נמוכים יותר.
המונים נהרו לראות את גופת החיה ששסאטל הרג, אולם איש מהם לא הצליח לזהות באיזה בעל חיים מדובר.
הכל הסכימו שאין זה זאב, או כל בעל חיים מוכר אחר.
שסאטל רצה להביא את הגופה לארמון ורסאי כדי להציג אותה בפני המלך ולאפשר למדענים לבדוק אותה, אולם היא החלה להירקב, ובלית ברירה נאלצו לקבור אותה באדמה.
זהותה המדויקת של החיה נותרה עד ימינו בגדר תעלומה.
ההשערה של שסאטל, שאומצה רשמית בידי המלך, הייתה שמדובר בסך הכל בזאב חריג במראהו.
עם זאת, איכרים צרפתיים באותה תקופה פגשו זאבים על בסיס יומיומי כמעט, ולא יכלו לטעות בזיהויו.
בנוסף על כך, זאבים נוהגים לנוע בלהקות, ומשתדלים בדרך כלל שלא לתקוף בני אדם.
באופן כללי מהתיאורים עלה שהחיה דמתה יותר לכלב מאשר לזאב.
לפיכך יש הסוברים שהחיה הייתה למעשה כלב ציד נגוע בכלבת מזן מסטיף ספרדי או שרינגר אשר ייתכן שאף עבר הכשרה כלשהי בלחימה בידי אדם.
ייתכן גם שמדובר בפרי הכלאה בין זאב לכלב.
השערות נפוצות הרבה פחות הן שמדובר בבעל חיים אקזוטי, כגון צבוע או אריה, אשר יובא לצרפת ונמלט מבעליו.
חוקרים קריפטוזואולוגים שונים תוהים האם לא מדובר באחד השרידים האחרונים של המזוניכיד אשר נכחד לקראת סוף תקופת אאוקן.
עלילת הסרט הצרפתי "אחוות הזאבים" (2001, Le Pacte des loups) מבוססת באופן חופשי על המקרה ועל המעשיות העממיות שהתפתחו בעקבותיו.
כמו כן, החיה מוזכרת בסדרת הטלוויזיה "זאב צעיר" בעונה הראשונה ובהמשך שוב בעונה החמישית.
אזכור אחר של המקרה מופיע בסרט "אדמה מקוללת" (2021).
ביוני 2021 יצא הסינגל "החיה מז'בודן" (Beast of Gévaudan) של להקת powerwolf כקידום לאלבומם call of the wild.
הפאונה של מדגסקר הוא מונח המתאר את כל בעלי החיים במדגסקר, כיום ובעבר.
הפאונה של מדגסקר מיוחדת ומגוונת מאוד יחסית לשאר העולם, ומכילה מינים אנדמיים רבים; כמעט כל הזוחלים והדו-חיים שבמדגסקר, בנוסף למחצית מהציפורים וכל הלמורים הם מינים אנדמיים לאי.
הסיבה לגיוון הגדול נעוצה בבידוד של כ-70 מיליון שנה משאר העולם – כאשר האי נפרד מאפריקה לפני כ-165 מיליון שנה, ומהלוח ההודי לפני כ-88 מיליון שנה.
לפני הגעת בני אדם לאי, לפני 2,000 שנה, חיו בו מגוון עצום של חיות גדולות ומיוחדות, שמקורן באבות משותפים עם חיות רבות מאפריקה.
גומחות אקולוגיות רבות מולאו על ידי בעלי חיים שאינם מצויים באף מקום אחר, כחלק מתהליך של אבולוציה מתכנסת.
עם זאת, לאחר הגעת בני האדם לאי, רבים מהמינים נכחדו, ובעיקר המגהפאונה.
למרות זאת, ולמרות בירוא יערות נרחב, האי מדגסקר עדיין מכיל מגוון עצום של בעלי חיים, שרבים מהם אנדמיים.
מדגסקר הוא אי גדול באוקיינוס ההודי, בצד המזרחי של מערב אפריקה.
על פי תאוריית נדידת היבשות האי מדגסקר היה חלק מיבשת-העל גונדוונה.
החוף המערבי שלה נוצר כאשר אפריקה התנתקה ממדגסקר לפני 165 מיליון שנה.
לפני 88 מיליון שנה התנתק האי מהודו.
בגלל בידודה, האי תואר כ"יקום מקביל" בגלל הייחודיות והנדירות של חלק רב מהצמחים ובעלי החי שלו.
סבורים שהמאפיינים של בעלי חיים אלו משקפים את ההתנתקות מיבשת-העל גונדוונה, עם מיליוני שנים של אבולוציה בבידוד לאחר ניתוקו משאר היבשות.
לא רק שהאי מכיל אחוז ניכר של אנדמיות, גם מינים נפוצים מאוד באפריקה כמו ג'ירפות, קרנפים, אריות, זברות ואנטילופות כלל לא קיימים במדגסקר.
למרות השוני הרב, רבים סבורים שמקור רוב בעלי החיים ביבשת הוא ביבשת אפריקה (או דרום אמריקאי), והבידוד הוא שאיפשר לבעלי חיים שנכחדו במקומות אחרים לשרוד, ולהתפתחות של בעלי חיים חדשים לגמרי.
מינים רבים שחיו בעבר על האי, לרבות למורים ענקיים (כמו המגלדאפיס ולמורי עצלן), עופות הפיל, צבי ענק והתנין וואיי נכחדו עם הגעת המלגשים לאי.
הלמורים הם היונקים המזוהים ביותר עם מדגסקר, והם אנדמיים לאי.
בהיעדר קופים ותחרות אחרת, פרימטים אלו הסתגלו למגוון רחב של בתי גידול, והתפצלו למינים שונים.
הגדול שבלמורים הוא האינדרי שמגיע למשקל 10 ק"ג והוא חסר זנב.
בעבר היו מינים גדולים יותר כמו למור ענק ולמור הקואלה שכנראה הוכחדו בידי האדם.
קבוצת יונקים ידועה נוספת היא הטנרקיים, בעלי חיים קוצניים, כאשר רוב הקבוצה אנדמית.
עם זאת, קשה למצוא מכרסמים ביבשת, כאשר קבוצה זו מיוצגת על ידי מספר מינים בודדים בלבד, רובם ממשפחת הנסומיים.
עקב יכולתם לעוף, ישנם מגוון של עטלפים החיים במדגסקר כיום, וכנראה הגיעו אליה בתעופה.
למרות זאת, רק כשליש מהם אנדמיים למדגסקר, פרופורציה נמוכה יחסית לשאר המשפחות.
משפחה מפורסמת נוספת היא טורפי מדגסקר השייכת לסדרת הטורפים.
משפחה זו מכילה כ-10 מינים כאשר הגדול מביניהם הוא הפוסה שמגיע עד לאורך 70 ס"מ.
האדם הביא למדגסקר מספר מיני יונקים, ואלו נפוצים בו כיום.
בין מינים אלו נכללים: זבד הודי קטן, חזיר הסבך (ככל הנראה מדובר במין פולש ולא ביליד), שני מיני חדפים, וגם חיות נפוצות יותר כמו חולדות וחתולים.
תועדו כ-280 מינים של עופות החיים במדגסקר, כאשר 200 מהם גם מתרבים שם.
אלו אומנם מספרים נמוכים יחסית לגודל האי הטרופי, אך מעל 100 מינים הם אנדמיים.
ישנם כ-5 משפחות עופות עיקריים אשר אנדמיים למדגסקר, או משותפות רק עם ארכיפלג קומורו: מסיטיים, כחלים קרקעיים, הקורול, צווחני מדגסקר והוונגיים.
האפיאורניים היו עופות חסרי יכולת תעופה שנישאו לגובה 3 מטרים והגיעו למשקל של מעל חצי טון.
סבורים שהיכחדותם קרתה ב-1,000 שנה האחרונות, כתוצאה מהתיישבות בני אדם.
מדגסקר מונה מעל ל-300 מיני זוחלים, כאשר מעל ל-90% מהם אנדמיים.
המגוון הרחב של מינים אלו מקורו במספר מינים מועט שהגיעו לאי לפני התפצלותו.
זיקיות מרובות מאוד באי, כאשר כחצי מסך כל מיני הזיקיות בעולם אנדמיות למדגסקר.
שאר משפחות הלטאות באי הן שממיתיים, חומטיים, קורדיליים ואיגואנות מדגסקר.
ידועים על מעל ל-60 מיני נחשים באי לרבות הנחשים חנקי מדגסקר, שאף אחד מהם אינו מסוכן לאדם.
ידועים על 6 מיני צבים יבשתיים (רובם מהסוגים Pyxis וצב מדגסקר), כאשר חמישה מהם אנדמיים, ואחד מהם (צב בל מפריק) הובא בידי האדם.
במים מצויים צבים נוספים כמו צב קסדה אפריקני וצב ראשתן מדגסקרי.
בנוסף, חופי האי משמשים לקינון על ידי מגוון צבי ים כגון צב ים חום, צב ים ירוק, צב ים קרני וצב ים זיתני.
הזוחל הגדול ביותר החי במדגסקר כיום הוא תנין היאור.
תנין אנדמי לאזור שנכחד היה הוואיי.
אוכלוסיית הדו-חיים במדגסקר מורכבת מצפרדעים בלבד.
יש כיום כ-355 מיני צפרדעים ידועים במדגסקר.
עם זאת, ההערכות הן שיש עוד מאות מינים נוספים שטרם זוהו.
כמעט כל המינים הידועים אנדמיים למדגסקר.
משפחת המנטליים חיים רק במדגסקר.
מבין הצפרדעים, צפרדע העגבנייה ידועה בצורתה הכדורית ודרכי ההתגוננות המפתיעות שלה.
במדגסקר יש שפע רב של דגים אנדמיים.
המגוון המלא אינו ברור לגמרי, כיוון שמינים חדשים מתגלים כל הזמן.
עם זאת, ההערכות נעות בין 135 ל-150 מיני דגים שמוגבלים למים מתוקים.
ביניהם יש שתי משפחות המוגבלות לחלוטין למדגסקר: השפמנונים מהמשפחה Anchariidae והאידרונאים מהמשפחה Bedotiidae.
בנוסף, חלק מהסוגים אנדמיים למדגסקר, והם כוללים סוגי אמנוניים, דוסמריים, אדרניים ודגליליים.
הפאונה של דגי המים המתוקים במדגסקר הצטמצמה באופן דרסטי עקב איבוד בית גידול (זיהום, בירוא יערות, בניית סכרים וכו'), על ידי דיג יתר, ועל ידי מינים שהובאו על ידי בני אדם.
כ-38 מינים של תולעי-אדמה תועדו בשבע משפחות שונות.
במדגסקר ישנו מגוון גדול של חרקים, כאשר רובים אנדמיים.
יש אלפי מינים ששייכים לקבוצות כמו חיפושיות ועשים.
ידועים כיום 100,000 מיני חרקים בקירוב, והמספר רק גדל.
ידועים כ-80 מינים של מקלונאים, כאשר חלקם גדולים וצבעוניים, ואילו חלקם קטנים ומוסווים היטב.
בנוסף, חלק גדול מגמלי השלמה באי גם הם מוסווים היטב.
ידועים למעלה מ-100 מיני תיקנאים, הכוללים גם את התיקן הלוחש - אחד ממיני התיקנים הגדולים ביותר בעולם, אשר אנדמי למדגסקר.
היתושים במדגסקר מכילים כ-235 מינים, כאשר 138 מהם אנדמיים.
האי מדגסקר הוא הבית של אחד העשים הגדולים ביותר בעולם - עש הירח המדגסקרי (Comet Moth), וגם של הדבורה הקטנה ביותר בעולם, Liotrigona bitika עם אורך גוף של פחות מ-2 מ"מ.
אחד העשים הידועים של האי הוא עש הנץ, "Xanthopan morganii" אשר לו חדק ארוך המשמש להגיע לפרחי "Angraecum sesquipedale", כפי שגילה המדען צ'ארלס דרווין.
עכביש קליפה דארוויני, שהתגלה בשנת 2009, מפורסם עקב רשת הקורים הענקית שלו, המהווה את רשת הקורים הגדולה ביותר בעולם.
הקורים שלו חזקים פי 2 מקורי עכביש רגילים, והם חזקים אפילו יותר מקוולאר.
ראיות מצביעות על כך שבני האדם הראשונים הגיעו למדגסקר רק לפני כ-2,000 שנה.
המתיישבים המקוריים, המלגשים כנראה הגיעו בסירות מפולינזיה או אפריקה, והביאו איתם צורת חקלאות בשם "טאווי".
בשיטה זו, חקלאי מגיע ליער, כורת עצים ושורף אותם.
לאחר מכן הוא זורע אורז ונותן לו לצמוח עם הגשמים.
לאחר מכן החקלאי עוזב את החלקה, לעיתים עד 20 שנה, לתת לצמחייה לצמוח מחדש.
באופן תאורטי שיטה זו אינה פוגעת בצמחייה, ואף מעודדת אותה.
אך עם גדילת האוכלוסייה במדגסקר, תדירות חקלאות זו הלכה ועלתה, דבר שגרם להשמדת יערות רבים ולנזק אקולוגי חמור.
אומנם לא ידוע הנזק המדויק, אך מעריכים שכיום נשארו רק 10% מיערות מדגסקר.
החיוך של רוזי היא סדרת ילדים בהנפשה ממוחשבת המיועדת לילדים בגילאי 3–7. הסדרה פותחה בידי ויקי קורנר עבור V&S Entertainment Ltd, והופקה באנימציית HD CGI.
הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיה של ילדה בשם רוזי וחבריה.
לסדרה הופקו ארבע עונות הכוללות 104 פרקים ופרק ספיישל.
הסדרה משודרת ב-160 מדינות ברחבי העולם, ביניהן ישראל, בה היא משודרת בדיבוב עברי בערוץ הופ!.
רוזי, גיבורת הסדרה, היא ילדה בת 6 שיוצאת להרפתקאות חינוכיות יחד עם חבריה.
רוזי (Rosie) - הדמות הראשית.
נראית כמו בובה, עם שיער מבד או נייר שמאובטח בכפתור בחלק העליון של ראשה.
גאטקס (Raggles) - ארנב כחול.
חבר של רוזי המתגורר איתה באותו בית.
נוגה (Holly) - ילדה קטנה אשר מסתובבת עם רוזי וחבריה.
גיל (Will) - ילד אימפולסיבי, ייתכן שהוא הקראש של רוזי.
דובי (Big Bear) - דובון אנימציה כחול וגדול.
בסדרה יש לו אחיין קטן בשם דובי.
בלופי (Bluebird) - ציפור כחולה אשר מינה אינה ידוע, אך היא או קלאונית או תוכי.
אלוני (Oakley) - עץ אלון מדבר עתיק אשר חי על גבעה.
דובוני (Little Bear) - האחיין הקטן של דובי.
דפי (Saffy) - הגרסה הנשית לאלוני.
חיה על גבעה נפרדת מאלוני.
בני (Manny) - ציפור סגולה עם מקור אדום.
טיל (Teal) - ברווזה צבעונית בעלת ברווזונים שכמעט היו ילדיו של גאטקס.
הסדרה נוצרה על ידי ויקי קורנר עבור חברת "V&S Entertainment Ltd" והופקה יחד עם JCC, בבעלות קרן קטר.
הסדרה הייתה אחת ההפקות הבינלאומיות הראשונות שעלו לשידור ב-Baraem TV, שזמינה ברחבי מדינות ערב ובאירופה בשפה הערבית.
כאשר התוכנית עוד הייתה בפיתוח של 10 שנים לפני היציאה להפקה, הרעיון היה ליצור מופע מושך מבחינה ויזואלית בהנחיית ילדות, שגם ימשוך אליו בנים.
ב-3 במאי 2010, שודר הפרק הראשון של הסדרה ב-CBeebies.
העונה הראשונה הציגה את הדמויות הראשיות בעולמה של רוזי וביססה את היחסים בין החברים.
ההפקה של העונה השנייה הושלמה בשנת 2011 והפרק הראשון עלה לשידור ב-23 במאי 2011. העונה השנייה הציגה מגוון דמויות משניות חדשות ואזורים נוספים.
הפרק הראשון של עונה שלוש שודר ב-18 ביוני 2012. פרק ספיישל באורך 24 דקות הוזמן בשנת 2013 ושודר לראשונה ביום השנה החדשה של שנת 2014. עונה ארבע הושלמה בסוף 2015, כאשר הפרק הראשון שודר ב-2 במרץ 2015, אשר הביאה את מספר הפרקים הכולל ששודרו ל-104 (לא כולל פרק הספיישל).
הקו הראשון של צעצועי הסדרה יצא בשנת 2011. תקליטורי DVD של הסדרה הושקו בשנת 2012.
החי בים התיכון כולל כ־17,000 מינים שתוארו עד כה, כרבע מתוכם אנדמיים לים.
הים התיכון נחשב לים כמעט סגור, המחובר בצידו המערבי לאוקיינוס האטלנטי דרך מצר גיבלרטר ובצידו המזרחי מחובר לאוקיינוס ההודי דרך הים האדום ותעלת סואץ.
למרות ששטחו מהווה רק כ–0.8% משטח האוקיינוסים העולמי, חיים בו 6-7% מהמינים הידועים למדע.
על בעלי החיים בים התיכון מאיימים גורמים רבים בניהם: משבר האקלים, זיהום, תחבורה ימית, דיג יתר והגעת מינים פולשים.
תופעה בולטת ביותר של פלישת בעלי חיים מהים האדום אל הים התיכון נקראת הגירה לספסית.
הגירה זו התאפשרה בזכות בנייתה של תעלת סואץ בשנת 1869, מה שיצר חיבור בין שני הימים.
בישראל, החל מאמצע שנות ה–60 הוכרזו מספר שמורות ימיות, המשתרעות בדרך כלל מקו החוף ועד למספר מאות מטרים מערבה לתוך הים.
הים התיכון אינו מתאפיין בגלים גבוהים במיוחד, שכן החיבור לאוקיינוס צר והים קטן מכדי שמערכות מזג אוויר ייצרו בו גלים גדולים מאוד.
מחזורי הגאות והשפל חלשים יחסית לאוקיינוסים וכמעט שאינם מורגשים.
לאורך חופיו הצפוניים, ים התיכון צלול, עמוק ושקט.
תופעת ננסות מזרח ים תיכונית
האגן המערבי של הים התיכון עשיר יחסית בחומרי מזון המגיעים אליו דרך מצר גיברלטר מהאוקיינוס האטלנטי.
אולם קומץ מחומרי מזון אלו מגיע לאזור הלבנט, באגן המזרחי של הים התיכון.
ת סכר אסואן בשנת 1902 בלמה אף היא את הסעת הסחופת העשירה בחומרי המזון מנהר הנילוס אל האגן המזרחי של הים התיכון.
מדענים הבחינו כי מינים של יצורים ימיים מגיעים לגדלים מרשימים יותר באגן המערבי לעומת המזרחי, הם שיערו כי תופעה זו קשורה להסעת חומרי המזון ודלותם היחסית באגן המזרחי, להבדלי מליחות ואקלים.
ממצאים אלו אישרו לראשונה את קיום תופעת הננסות במזרח הים התיכון בדגי גרם.
דקר חיפני אף הוא מגיע באזורינו לאורך של כ-80 ס"מ ובמערב הים התיכון עשוי להגיע עד 140 ס"מ.
תופעה זו מכונה גם בשם ננסות לבנטינית.
הפרעת פלמחים היא תופעה גאומורפולוגית המתאפיינת באי סדירות בטופוגרפיה של קרקעית הים התיכון בקצה המדף היבשתי הנובעת כנראה מגלישת קרקע.
הפרעת פלמחים נמצאת בתחום המים הכלכלים של ישראל, כאשר ראש הגלישה נמצא מול חופי פלמחים כעשרים קילומטר מהחוף.
השמורה מארחת נקודה חמה במגוון הביולוגי, בית גידול לגנים של אלמוגי עומק, בעומק שבין 450 ל-800 מטרים מתחת לפני הים, ובהם מין אלמוגים אנדמי למקום.
סוגי אלמוגים אלו חיים במים קרים, וה"הפרעה" היא האזור החם ביותר בו חיים אלמוגים אלו והמקום היחיד בדרום מזרח הים התיכון בו הם מצויים.
פתיחת תעלת סואץ ב-1869 יצרה את המעבר הראשון למי-ים בין הים התיכון לים סוף.
ים סוף גבוה יותר, ולכן מימיו הם שזורמים אל הים התיכון.
האגמים המרים, המהווים קטע מתעלת סואץ, בלמו את הגירת בעלי החיים והצמחים מים סוף למשך כמה עשורים בשל מליחותם הגבוהה באופן שלא אפשר את הישרדותם, אולם במרוצת הזמן מליחות זו הושוותה בהדרגה למליחות הים האדום בשל זרימת המים בין הימים.
כשמחסום ימי זה הוסר בעלי חיים וצמחים היגרו דרך התעלה והחלו לאכלס את מזרח אגן ים התיכון.
ים סוף באופן כללי בעל מליחות גבוהה יותר ועני יותר בחומרי מזון (נוטריאנטים) מהאוקיינוס האטלנטי המחובר לים התיכון, כך שלמינים המהגרים מים סוף היה יתרון על המינים המקומיים במזרח אגן ים התיכון, פולשים אלו מותאמים למים דלי נוטריאנטים.
כך החלו המינים של ים סוף לפלוש לביוטה של הים התיכון, ולא להפך; תופעה הידועה בשם הגירה לספסית.
בנייתו של סכר אסואן על נהר הנילוס ב-1960 צמצמה את זרימת המים המתוקים הנושאים סחופת עשירה בנוטריאנטים אל מזרח אגן ים התיכון, וכתוצאה מכך דגת הים התיכון נפגעה באופן משמעותי.
במקביל שינוי זה יצר תנאים אידיאליים לפולשים מים סוף ובכך תהליך הגירת המינים הפולשים הואץ אף יותר.
בתחילת ההגירה, תצפיות על כמה קבוצות מהמינים האקזוטיים הראו כי יותר מ-70% ממעשירי הרגל הלא מקומיים ו-63% מהדגים האקזוטיים בים התיכון מקורם באזור האינדו-פסיפי, כלומר הגיעו מהאוקיינוס השקט וההודי במעלה ים סוף אל מפרץ סואץ שבקצהו, ודרך התעלה אל הים התיכון.
לפי האיגוד הבין-לאומי לשימור הטבע ומשאביו, אמנת המגוון הביולוגי ואמנת ראמסאר מינים אלו זרים לים התיכון, ונמצאים מחוץ לתחום תפוצתם הטבעי שהוא באזור האינדו-פסיפי.
כשמינים אלו מצליחים לבסס אוכלוסיות בים התיכון תוך כדי תחרות ישירה במינים המקומיים ותפיסת מקומם הם הופכים ל"מינים זרים פולשים" ומהווים איום חמור על המגוון הביולוגי המקומי.
הודעת ממשלת מצרים, מאוגוסט 2014, על כוונתה לכרות 35 ק"מ של תעלה חדשה במקביל לקיימת ולהעמיק ולהרחיב 37 ק"מ נוספים מתעלת סואץ מדאיגה ביולוגים ימיים החוששים שמעשה זה רק יחמיר את הפלישה מים סוף לים התיכון.
ממצאי מחקר שפורסמו בכתב עת אמריקאי (Diversity and Distributions) קובעים כי במזרח הים התיכון נרשמה התופעה החמורה ביותר של פלישת דגים לעומת שאר העולם, ופלישה זו עלולה לפגוע מאוד במינים מקומיים.
בפברואר 2019, פורסם הדו"ח השנתי של המשרד להגנת הסביבה וממנו עולה כי חלה ירידה משמעותית
בנוכחותם של דגים פולשים כגון השפמית הארסית (הידועה גם בכינוי "דג נסראללה").
מאידך, כשליש ממיני הדגים שנדגמו היו מינים פולשים שמקורם בים סוף ואשר נכנסו אל הים התיכון דרך תעלת סואץ.
הגעת מינים אטלנטיים לים התיכון
הגעתם של מינים אקזוטיים מהאזורים הטרופים של האוקיינוס האטלנטי לים התיכון הפכה לתופעה בולטת בעשורים האחרונים.
השאלות אודות השפעות הגירה זו נותרו ללא מענה.
האם הגירה זו מהווה שלוחה טבעית של האזורים בהם מתקיימים מינים אלו שכעת נכנסים לים התיכון דרך מצר גיברלטר, בגלל מגמת התחממות המים הנגרמת מההתחממות גלובלית; או פשוט בגלל קיומו של מעבר ימי; או בגלל סיבות מדעיות מורכבות יותר שעדיין לא נחקרו.
אף על פי שההגירה הזו אינה בעלת השפעה כמו ההגירה הלספסית, הנושא ממתין למחקרים ומענה על שאלות אלו.
ב-16 בפברואר 1976 נחתמה אמנת ברצלונה שהיא אמנה בינלאומית שנועדה להגנה על הים התיכון מפני זיהום מים.
בישראל נעשו מספר הכרזות של שמורות טבע ימיות וגנים לאומיים ימיים על מנת להגן על אוכלוסיות החי בים.
בשטחי השמורות והגנים, כל בעלי החיים נחשבים לערכי טבע מוגנים וחל איסור לפגוע בהם ולדוג אותם.
בשנת 2012 החל לפעול מיזם החצי הכחול - הרפורמה להצלת הים התיכון, תחת החברה להגנת הטבע.
מטרת המיזם היא הטמעת רפורמה להצלת הים התיכון ומימוש חזון של ים תיכון בריא, אשר מתקיימות בו מערכות אקולוגיות מאוזנות השומרות על בתי גידול ומינים ייחודיים בים התיכון.
עמותות נוספות אשר שמות במרכזן את שימור הים התיכון הן: עמותת אקואושן, שמטרתה היא לקדם את שמירת הסביבה הימית והחופית באמצעות מחקר, חינוך ופעילות קהילתית נרחבת; סיירת החוף, כרישים בישראל וצלול.
בין היתר, החי בים התיכון מהווה אטרקציה תיירותית בצלילות.