tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שלקח פסק זמן ממשחק לצורך לימודים באוניברסיטת קולומביה, הוא חדל לעבוד בטלוויזיה והתמקד בקולנוע, אז הופיע במספר רב של סרטי קולנוע עצמאיים כגון "Manic" (2001), "עור מסתורי" (2004) ו"בריק" (2005).
תפקידיו בסרטים אלה הביאו לתיאורו כ"אחד מהאנשים המעניינים ביותר והמובילים בקולנוע העצמאי, פרפורמר מלא מחשבה, גלוי ומופנם באותה העת, המתמחה בגילום דמויות בעייתיות הנמצאות במלחמה עם עצמן ועם העולם".
גורדון-לוויט נולד במחוז לוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, וגדל במחוז שרמן אוקס שבעמק סן פרננדו.
אביו, דניס לוויט, היה במאי חדשות בתחנת הרדיו "KPFK".
אמו, ג'יין גורדון, הייתה מועמדת לקונגרס של ארצות הברית בקליפורניה מטעם מפלגת "השלום והחירות" בשנות ה-70. היא פגשה בדניס בשעה שעבדה כעורכת באותה תחנת הרדיו.
ב-4 באוקטובר 2010, אחיו הגדול והיחיד של גורדון-לויט, דניאל "דן" גורדון-לויט, אמן אש במקצועו נמצא ללא רוח חיים בהוליווד, קליפורניה, בגיל 36. לפי משרד חוקרי מקרי המוות במחוז לוס אנג'לס, פטירתו של דניאל היה מקרי ונגרם ממנת יתר של קטמין.
ג'וסף גורדון-לויט ערער בפומבי על הטענה הזו.
אף על פי שגורדון-לוויט נוהג באופן קבוע לערוך מחקר ולחשוף עצמו לחוויות יום-יומיות של הדמויות אותן הוא מגלם בטרם הצילומים, הוא אינו משייך עצמו לאסכולת שיטת המשחק.
גורדון-לוויט הצטרף לקבוצת תיאטרון מוזיקלית כאשר היה בן 4, וגילם את הדחליל בהפקה של "הקוסם מארץ עוץ".
לאחר שפנה אליו סוכן שחקנים, הוא החל להופיע בטלוויזיה ובפרסומות.
מגיל 6 הופיע במספר סרטי טלוויזיה בשנות ה-80 המאוחרות, ובשני פרקים של הסדרה "קשרי משפחה".
לאחר ששיחק ב-1991 בתפקיד הראשי באופרת הסבון הגותית "Dark Shadows", קיבל שנה לאחר מכן תפקיד משני בסרט הקולנוע "קוראים לי בטהובן".
באותה שנה הוא שיחק בסרט "נהר זורם ביניהם" שביים רוברט רדפורד.
בגיל 12 קיבל גורדון-לוויט תפקיד ראשי בסרט "Switching Parents" המבוסס על סיפורו האמיתי של גרגורי קינגסלי, ילד אמריקאי שהיה הראשון שפנה לבית משפט בבקשה להתגרש מהוריו, וזכה.
בשנת 1994 שיחק גורדון-לוויט ילד הוטריטי (ששייך לכת נוצרית קטנה מהזרם האנאבפטיסטי) בקומדיה "Holy Matrimony", והופיע בתפקיד הראשי בסרט המצליח של דיסני "Angels in the Outfield".
בשנים 1993 עד 1995, היה לגורדון-לוויט תפקיד קבוע בקומדיית המצבים "רוזאן".
ב-1994 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "מלאכים בחופשה".
בשנת 1996 הוא החל בקומדיית המצבים "מפגשים מהסוג האישי" בתור הנער טומי סלומון, תפקיד שהקנה לו חשיפה ציבורית נרחבת.
העיתון סן פרנסיסקו כרוניקל ציין כי ישנה אירוניה בכך שגורדון-לוויט, ילד יהודי, שיחק בסדרה יצור מכוכב אחר המתחזה לילד יהודי.
בשנת 1998 היה שחקן אורח בסדרה הקומית "מופע שנות ה-70" שם שיחק הומוסקסואל ושותף ללימודים של הדמות הראשית, אריק פורמן.
במהלך שנות ה-90 המאוחרות גורדון-לוויט הופיע במספר סרטים, בהם "המושבעת" (1996) וקומדיית הנעורים "10 דברים שאני הכי שונאת אצלך" (1999), המבוסס על המחזה "אילוף הסוררת" מאת ויליאם שייקספיר.
בנוסף, הוא דיבב את הדמות הראשית בסרט "כוכב המטמון" (2002) של דיסני, דיבוב אותו הקליט במשך ארבע שנים בין הגילאים 17 ל-21.
גורדון-לוויט למד בבית ספר תיכון בזמן ששיחק ב"מפגשים מהסוג האישי".
במהלך שנות ה-90 הוא סוקר לעיתים קרובות במגזינים המיועדים לבני נוער, וזאת למורת רוחו.
הוא טען שבמשך תקופה זו הוא שנא להיות מזוהה בציבור והדגיש כי הוא "שונא ידוענוּת".
לצד משחקו בסדרה, הופיע גורדון-לוויט במספר תשדירי שירות ידועים של רשת NBC, "", בנושאי לחץ חברתי, נהיגה תחת השפעת אלכוהול, הישארות בבית ספר, פשעי שנאה ומניעת אלימות.
בנוסף, הוא הופיע בספיישל הטלוויזיה השנתי של "הבית הלבן", "חג מולד בוושינגטון", בתקופת כהונתו של ביל קלינטון בשנת 1996. בהמשך הופיע גם בעונה ה-13 של התוכנית "", בתוכנית "הדיילי שואו" ובספיישל של פוקס, "Dear Santa".
גורדון-לוויט עזב את "מפגשים מהסוג האישי" במהלך העונה האחרונה, תוך שהוא הופך לשחקן אורח והופיע רק בכמחצית מהפרקים.
בשנתיים שלאחר מכן הוא פרש מתחום המשחק.
הוא החל את לימודיו באוניברסיטת קולומביה בשנת 2000 למד היסטוריה, ספרות ושירה צרפתית ב-BA כללי.
עקב הלימודים, הפך פרנקופיל (אדם שוחר צרפת ותרבותה) ודובר השפה הצרפתית.
הוא נשר מהאוניברסיטה על מנת לחזור למשחק בשנת 2004.
בתחילת שנות ה-2000 גילם גורדון-לוויט שורה של תפקידים אותם כינה העיתון "בוסטון הארלד" כ"סדרה של סרטים משובחים המוערכים פחות על המידה" אשר "קיבעו אותו בעמדת כוכב עולה בשמי סרטי האינדי".
בין סרטיו נכללים "Manic" (2001), דרמה המתרחשת בבית חולים פסיכיאטרי ו"עור מסתורי" (2004), בו הוא משחק זונה ממין זכר הומוסקסואל וקורבן להתעללות מינית.
סרט נוסף הוא "בריק" (2005), סרט אפל בן זמננו המתרחש בבית ספר תיכון, ובו גילם דמותו של נער המתערה בעולם הסחר בסמים תוך פענוח פרשת רצח.
הסרט קיבל ביקורות טובות ורבים שיבחו את יכולות המשחק שהפגין בו.
באותה שנה הוא התארח בפרק בסדרה "מספ7ים".
תפקידו הקולנועי הבא היה בסרט הפשע "The Lookout" (2007), בו גילם את כריס פראט, צעיר המעורב בשוד בנק.
הסרט זכה לשבחים רבים, כשמבקרי הקולנוע העריכו כי תפקידו של גורדון-לוויט בסרט יהפוך אותו לשחקן מהזרם המרכזי.
בין סרטיו משנת 2008 היו סרט הפעולה "קיל שוט" בו הוא שיחק מתנקש, והדרמה "הארכת שירות" העוסקת בחיילים החוזרים ממלחמת עיראק.
שיחק בתפקיד הראשי בסרט הקומדיה-הרומנטית "500 ימים עם סאמר" (2009), סרט המציג דקונסטרוקציה של מערכת יחסים.
הסרט זכה לביקורות טובות ולממוצע גבוה יחסית של 88% באתר הביקורות "Rotten Tomatoes".
בנוסף, הסרט זיכה את גורדון-לוויט במועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
עוד בשנת 2009, גורדון-לוויט שיחק בתור האנטגוניסט הראשי, מפקד קוברה, בסרט "ג'י.
ג'ו כוח המחץ", המבוסס על הזיכיון "ג'י.
ב-21 בנובמבר 2009 הוא שימש כמנחה אורח בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב".
בשנת 2010 השתתף בסרטו של כריסטופר נולאן "התחלה".
בשנת 2011 שיחק בסרט הדרמה-קומי "50/50" שביים ג'ונתן לוין, ועוסקת באדם לרנר (גורדון-לוויט) אשר מגלה בגיל 27 כי הוא חולה בסרטן וכי סיכוייו לשרוד את המחלה הם 50%.
על תפקידו בסרט, קיבל מועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
בשנת 2012 שיחק בסרטי הפעולה "לופר" ו"עלייתו של האביר האפל".
בשנת 2013 התנסה לראשונה כבמאי ותסריטאי, בסרט "דון ג'ון", בו גם שיחק בתפקיד הראשי לצד סקרלט ג'והנסון וג'וליאן מור.
בשנת 2014, שיחק בסרט "עיר החטאים: עלמה להרוג" לצידה של ג'סיקה אלבה.
באותה שנה, הופיע גם בסרט הקומדיה "ראיון סוף" בתור עצמו.
בשנת 2015 כיכב בסרט הקומדיה "הלילה שלפני" לצד סת' רוגן ואנתוני מקי.
באותה שנה, כיכב גם בסרט "על חבל דק" המבוסס על סיפור חייו של הלוליין פיליפ פטי.
בשנת 2016 שיחק בסרט הדרמה הביוגרפית של אוליבר סטון "המרגל סנודן" בו גילם את אדוארד סנודן.
במרץ 2021 דווח שגורדון-לוויט ידבב את ג'ימיני הצרצר בסרט "פינוקיו", שמשמש כעיבוד לייב אקשן לסרט בעל אותו שם משנת 1940. הסרט יצא בסוף שנת 2022 בדיסני+.
בשנת 2001 הופיע גורדון-לוויט בהופעת הבכורה שלו בתיאטרון בהצגת הבכורה למחזה "Uncle Bob" של במאי התיאטרון אוסטין פנדלטון.
הוא משמש כאחד המפיקים של מחזה הברודוויי הרוסי "Slava's Snowshow", והיה מועמד על כך לפרס טוני בשנת 2009.
ב-2013, החל לצאת עם טשה מק'קולי המייסדת והמנכ"לית של חברת הטכנולוגיה Fellow Robots.
באוגוסט 2015, נולד בנם הבכור, וביוני 2017 נולד בנם השני.
באוקטובר 2020 עבר עם משפחתו להתגורר בוולינגטון, ניו זילנד לאחר שהעביר לשם את חברת הפקת הטלוויזיה החדשה שלו כדי לצלם בבטחה מחוץ למגפת הקורונה העולמית באותה עת.
באוקטובר 2013, סיפר לוויט בראיון כי הוא מגדיר עצמו כפמיניסט הודות לאמו: "אמי גרמה לכך שאהיה פמיניסט.
היא הייתה פעילה בתנועה בשנות ה-60 וה-70. תעשיית הסרטים בהוליווד עברה כברת דרך מאז.
ישנה היסטוריה רעה של סקסיזם, אך זה עדיין לא כל הדרך".
הוא הביע תמיכה בפוליטיקאי האמריקני ונציג המפלגה הדמוקרטית, ברני סנדרס לנשיאות ארצות הברית, וכן בהשקפת העולם הסוציאליסטית-דמוקרטית חסרת הפשרות המזוהה עם סנדרס.
Annaטים בוילהנוכלים בלוםמנהל בר2009קיל שוטריצ'י ניקסון500 ימים עם סאמרטום הנסוןמועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (2009)אי ודאותבובי תומפסוןנשים מסובכותברט רודריגזג'י.
ג'ו כוח המחץהמפקד קוברה2010זרוקהזרוקMorgan M.
מורגנסןסרט קצר; גם בימוי ועריכהאלקטרה לוקסברט רודריגזMorgan and Destiny's Eleventeenth Date: The Zeppelin Zooמורגן מ.
גם במאי, תסריטאי ומפיק בפועלStar Wars: Visionsג'יידיבוב; פרק: "Tatooine Rhapsody"2021-הווהWolfboy and the Everything Factoryפרוספור לוקסקראפטדיבוב; 10 פרקים
גם מפיק בפועל2022הקרב על אובר (אנ')טרוויס קלאניק (אנ')תפקיד ראשי; 7 פרקים2023פוקר פייסטריי מנדזפרק: "Escape from Shit Mountain"
ג'וזף פרנסיס דנפורד הבן (; נולד ב-8 בדצמבר 1955) הוא גנרל אמריקאי שכיהן כיושב ראש המטות המשולבים מספטמבר 2015 עד אוקטובר 2019. קודם לכן שירת כמפקד חיל הנחתים של ארצות הברית, כמפקד כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי וכוחות ארצות הברית באפגניסטן, וכן פיקד על הרגימנט ה-5 של חיל הנחתים.
ידוע בכינויו "פייטינג ג'ו" ("Fighting Joe").
דנפורד נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס למשפחה קתולית.
הוא גדל בקווינסי, פרבר של בוסטון.
למד בתיכון בוסטון קולג' וסיים את לימודיו שם בשנת 1973. ב-1977 סיים את לימודיו בקולג' סיינט מייקל בוורמונט.
הוא בוגר מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית בקרלייל, פנסילבניה, ומחזיק בתואר שני בממשל מאוניברסיטת ג'ורג'טאון ובתואר נוסף ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת טאפטס.
בשנת 1977 התגייס דנפורד לחיל הנחתים.
ב-1978 שירת כמפקד מחלקה ופלוגה בגדוד השלישי של החטיבה ה-1 בחיל.
בהמשך השלים את קורס הסיור של צבא ארצות הברית ובשנת 1995 שירת כקצין אג"ם וכמפקד הגדוד השלישי ברגימנט הנחתים השישי.
בהמשך שירת כעוזר מפקד כוח המשלוח השלישי של חיל הנחתים.
בין השנים 1988–1991 שירת דנפורד כמדריך בקורס הקצינים של החיל בבסיס קוונטיקו.
בשנת 1999 שימש כמזכיר בכיר לסגן יושב ראש המטות המשולבים.
בשנת 2001 מונה למפקד רגימנט הנחתים החמישי והוביל אותו בלחימה בעיראק בעת הפלישה ב-2003. במהלך תקופה זו זכה לכינוי "ג'ו הלוחם" ("Fighting Joe").
בשנת 2004 לקח חלק בקרבות בפלוג'ה.
במאי 2009 קודם למפקד כוח המשלוח הראשון של חיל הנחתים ולמפקד פיקוד הנחתים בגזרת פיקוד מרכז של ארצות הברית.
באוקטובר 2010 קודם לדרגת גנרל ומונה לסגן מפקד חיל הנחתים.
באוקטובר 2012 מונה על ידי נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, להוביל את הפיקוד על כוחות ארצות הברית ונאט"ו באפגניסטן.
לאחר הסתבכותו של מפקד הכוחות הנוכחי באפגניסטן, הגנרל ג'ון אלן, בחקירה הקשורה לסקנדל שבו מעורב ראש סוכנות הביון המרכזית, דייוויד פטראוס, ביקש מזכיר ההגנה, ליאון פאנטה, כי מינויו של דנפורד לתפקיד זה יאושר בהקדם המרבי.
ב-17 באוקטובר 2014 מונה למפקד חיל הנחתים של ארצות הברית ה-36. בשנת 2015 במקומו מונה רוברט נלר.
במאי 2015 מונה על ידי הנשיא ברק אובמה להחליף את מרטין דמפסי כיושב ראש המטות המשולבים של צבא ארצות הברית, ה-19 במספר.
ביולי באותה שנה אושר מינויו בסנאט, והוא נכנס לתפקידו ב-25 בספטמבר 2015 ושירת בתפקיד עד אוקטובר 2019.
ב-2017 הוענק לו בישראל אות הערכה מטעם הרמטכ"ל.
ג'וזף קלארק גרו היה דיפלומט אמריקאי ובכיר במחלקת המדינה של ארצות הברית.
בראשית הקריירה שלו היה הממונה על היחסים בשגרירות האמריקאית בווינה בעת שהאימפריה האוסטרו-הונגרית קטעה את יחסיה עם ארצות הברית ב-9 באפריל 1917.
לאחר מכן היה גרו שגריר ארצות הברית בדנמרק ובשווייץ, וב-1924 התמנה לתת מזכיר המדינה.
בשנים שלאחר מכן שימש גרו שגריר בטורקיה ובאימפריה היפנית.
הוא היה השגריר האמריקאי בטוקיו בעת ההתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941. הוא נכלא לתשעה חודשים על ידי היפנים, אך בסופו של דבר שוחרר ושב לארצות הברית באוגוסט 1942.
גרו נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס ב-27 במאי 1880, ובגיל 12 נשלח לבית הספר גרוטון, פנימייה אפיסקופלית שבה למדו רבים מבני ובנות המשפחות המיוחסות של החוף המזרחי בארצות הברית, והוא למד שני מחזורים מעל פרנקלין דלאנו רוזוולט.
לאחר סיום לימודיו בגרוטון החל גרו ללמוד באוניברסיטת הרווארד, וסיים את לימודיו שם ב-1902. לאחר מכן נסע גרו למזרח אסיה, שם כמעט מת לאחר שחלה במלריה.
בעת התאוששותו בהודו, התיידד גרו עם הקונסול האמריקאי שם, ולאחר מפגש זה פנה גרו לשירות הדיפלומטי.
תפקידו הדיפלומטי הראשון היה פקיד בקונסוליה האמריקאית בקהיר ב-1904, ולאחר זמן מה מונה להיות סגן הקונסול במצרים.
לאחר מכן לקחו אותו תפקידים דיפלומטיים שונים למקסיקו, לאימפריה הרוסית ולקיסרות הגרמנית.
גרו כיהן בתפקיד שגריר בברלין משנת 1912 ועד כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, אז נקטעו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
לאחר סיום המלחמה שב גרו לעבוד במחלקת המדינה בוושינגטון די.
סי., וב-1927 מונה לשגריר ארצות הברית בטורקיה, תפקיד אותו מילא במשך חמש שנים.
הנשיא הרברט הובר מינה את גרו לשגריר ארצות הברית באימפריה היפנית ב-1932. תוך זמן קצר גרו זכה לחיבה מצד החברה היפנית, שכן הוא הצטרף למועדונים חברתיים שונים ואימץ את התרבות המקומית, גם בעת שהיחסים בין המדינות החלו להדרדר.
ב-27 בינואר 1941 שיגר גרו מברק חשאי למחלקת המדינה של ארצות הברית, בו העביר מידע שקיבל משגריר פרו ביפן, ריקרדו ריברה שרייבר, לפיו קיים חשש שהיפנים מתכננים לתקוף את פרל הארבור שבהוואי.
פרטי המברק נמסרו לאדמירל הארולד סטארק, ראש אגף המבצעים של הצי האמריקאי, ולאדמירל האסבנד קימל, מפקד הצי האמריקאי באוקיינוס השקט, אך הם לא ייחסו למידע חשיבות רבה.
כהונתו של גרו הסתיימה ב-7 בדצמבר 1941, עם ניתוק היחסים הדיפלומטיים לאחר ההתקפה היפנית.
גרו נאלץ להישאר ביפן, והוא ואנשי הצוות הדיפלומטי שלו רוכזו בטוקיו.
המדינות העוינות ניהלו מגעים למען השבת ציריהן הדיפלומטיים.
ביולי 1942 הפליגו גרו יחד עם 1,450 אזרחים אמריקאים וזרים אחרים מטוקיו למוזמביק על סיפון אוניית קיטור יפנית.
במקביל, שגריר יפן בארצות הברית, קיצ'יסאבורו נומורה, ביחד עם 1,096 אזרחים יפנים נוספים, הפליג מניו יורק למוזמביק.
ב-22 ביולי התבצעו החילופים, ושני הצדדים החליפו אוניות ושבו למדינתם.
עם שובו לארצות הברית, מונה גרו לתת מזכיר המדינה האמריקאי.
ב-1943 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת בייטס שבמיין.
מינואר עד אוגוסט 1945 שימש גרו ממלא מקום מזכירי המדינה אדוארד סטטיניוס וג'יימס פרנסיס ברנס, כשאלה השתתפו בוועדות.
מאחר שבילה שנים רבות ביפן, וגילה עניין בתרבותה, היה גרו אחד מברי הסמכא הבכירים ביותר בממשל טרומן.
בשנת 1942 כתב גרו שהוא מאמין שגרמניה הנאצית תתמוטט כפי שהתמוטטה הקיסרות הגרמנית, אך הוסיף שלדעתו האימפריה היפנית לא תכנע:
גרו הצטרף למזכיר המלחמה של ארצות הברית הנרי סטימסון ולמזכיר הצי ג'יימס פורסטל בוועדה ששמה לה למטרה לבחון חלופות לשימוש בנשק גרעיני כנגד יפן.
עוזר מזכיר המלחמה, ג'ון מקלוי, ניסח דרישת כניעה ששולבה בהצהרת ועידת פוטסדאם, והגבירה סיכויי הכניעה היפנית מכיוון שאיפשרה ליפן לשמור על המונרכיה החוקתית שלהם ועל מעמדו של הקיסר.
עם זאת, בזמן הוועידה שינה טרומן את נוסח הסעיף, ודרש כניעה ללא תנאים.
השבה כפויה של שבויי מלחמה סובייטים
במאי 1945 החזיקה ארצות הברית מספר שבויי מלחמה סובייטים, שנעצרו לאחר שנלחמו בצד הוורמאכט, בעיקר בתפקידי עורף.
בניגוד לשבויים הגרמנים, שרצו לחזור למולדתם או אף להישאר בארצות הברית, ביקשו השבויים בסובייטים מקלט מדיני בארצות הברית, או לפחות להישלח למדינה לא סובייטית, מחשש שיוצאו להורג על ידי יוסיף סטלין בעוון בגידה בשל העובדה שנפלו בשבי.
כשנודע לשבויים הסובייטים שהם עומדים בפני החזרה לברית המועצות הם מרדו במחנה שבויים בו הוחזקו, וחלקם התאבדו, ובשל כך הורה הנשיא טרומן להשהות את ההחזרה.
למרות זאת, ב-11 ביולי 1945 חתם גרו, בהיותו ממלא מקום מזכיר המדינה, על צו המורה להשיב בכפייה את השבויים לברית המועצות, מכיוון שבעלות הברית נזקקו לשיתוף הפעולה שלה בתקופה שלאחר המלחמה.
ב-31 באוגוסט 1945 נשלחו 153 שבויי מלחמה סובייטים בחזרה לברית המועצות.
גרו עזב את מחלקת המדינה ב-1945. הוא נפטר יומיים לפני יום הולדתו ה-85, ב-25 במאי 1965.
ג'וזף הוטון טיילור הוא אסטרופיזיקאי ורדיו-אסטרונום אמריקאי אשר זכה בשנת 1993 יחד עם ראסל אלן הולס בפרס נובל לפיזיקה על גילוי פולסר בינארי.
ג'וזף טיילור נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה, הבן השני מתוך שישה לג'וזף הוטון טיילור וסילביה אוונס טיילור.
כאשר טיילור היה בן 7 הם עברו לחווה המשפחתית שנמצאת במחוז סינמינסון בניו ג'רזי.
כבר בילדותו הראה טיילור חיבה למדע, לדוגמה הצבת אנטנות גדולות ומסתובבות של חובבות הרדיו על גג החווה ביחד עם אחיו האל.
בעזרת אנטנות אלו הם בנו
פרויקטים שהם הובילו לתדהמת ההורים והסובבים אותם כמו הטיית ארובה מלבנים.
בשנות לימודיו הוא ואחיו מילאו את הקומה השלישית במשדרים ומקלטים של חובבות הרדיו.
אחיו והוא עברו התנסויות רבות, הם למדו הרבה דברים עקב ניסוי, טעייה ולמידה עצמית.
טיילור גדל בבית פתוח ואוהב, שבו הדלת אף פעם לא הייתה נעולה.
הוא התחנך במוסדות של אגודת הידידים (קווייקרים), בבית הספר הפרטי Moorestown Friends School ובמכללת Haveford בפנסילבניה.
בבית הספר מתמטיקה הייתה אהבתו הראשונה ודווקא שם לא התעוררה תשוקתו למדעים כגון פיזיקה וכימיה ובמקום זאת הוא עסק רבות בספורט.
בשנתו האחרונה בבית הספר פרויקט הצטיינות בפיזיקה אפשר לו לשלב ידע מעשי באלקטרוניקה בתדר הרדיו יחד עם התעוררות הערכה לחקירה מדעית, ובניית רדיו-טלסקופ עובד.
העבודה האקדמית שלו במחלקות האסטרונומיה, פיזיקה ומתמטיקה שימושית באוניברסיטת הרווארד הייתה העבודה הקשה ביותר שהוא זוכר, לפחות בשנתו הראשונה שם.
אך המנטור שלו, אלן מקסוול, עזר לו רבות ונתן לו את המרחב והתמיכה שהוא היה צריך כך שבסופו של דבר הוא נהנה מהעבודה על מחקרו ברדיו –אסטרונומיה.
בשנת 1968 טיילור קיבל את הדוקטורט שלו באסטרונומיה באוניברסיטת הרווארד.
הוא לימד באוניברסיטת מסצ'וסטס-אמהרסט משנת 1969 עד שנת 1981 ולאחר מכן הצטרף לסגל ההוראה באוניברסיטת פרינסטון, שם הוא הפך לפרופסור לפיזיקה ואסטרונומיה ע"ש ג'יימס מקדונלד בשנת 1986.
טיילור וראסל אלן הולס ערכו את מחקרם זוכה הפרסים כאשר טיילור היה פרופסור באמהרסט והולס היה סטודנט לתואר שני אשר למד אצלו.
מחקרם נערך בשנת 1974 והם השתמשו ברדיו-טלסקופ הגדול במצפה הכוכבים ארסיבו, פוארטו ריקו.
הגילוי שלהם, של הפולסר הבינארי הראשון, סיפק מבחן חסר תקדים של התאוריה של אלברט איינשטיין על גרביטציה.
טיילור זכה בפרס וולף בשנת 1992. תגליתו שעליה זכה בפרס תרמה לרדיו אסטרונומיה ולתורת היחסות הפרטית.
טיילור והולס גילו את הדוגמה הראשונה לרדיו פולסר במסלול סביב כוכב מתלווה בלתי נראה.
רדיו פולסרים הם כוכבי נייטרונים מסתובבים, ממוגנטים, שמתפקדים כמו שעונים מדויקים מאוד.
זה היה ברור מיד כי מערכת זו יכולה לשמש לביצוע בדיקות חדשות של תורת היחסות הכללית.
בעקבות כך, הוא פיתח את הטכניקות הניסיוניות ההכרחיות לבדיקת זמני ההגעה של פולסים חלשים ברמת דיוק קיצונית.
בשלוש מתוך ארבע הבדיקות של תורת היחסות, בנקיפה של מסלול הפולסר הובחנו במהרה הסטה לאדום גרביטציונית (התהליך שבו קרינה אלקטרומגנטית שמקורה ממקור שכשהוא בשדה הכבידה, תדירותה קטנה, או מוסטת לאדום, כאשר היא נצפית באזור של שדה כבידה) והשהיית הזמן היחסותית במערכת זו שימשה לפענוח של גושי כוכבים לא מוכרים.
כתוצאה מכך התאפשר חיזוי כמותי של שיעור ההפסד של אנרגיה מסלולית באמצעות הפליטה של קרינה גרביטציונית.
זה מבחן ברמה גבוהה של תורת היחסות הכללית, והיווה את הראייה הניסיוניות הראשונה לגלי כבידה.
תחזית זו אומתה ברמת דיוק גבוהה, והשגיאה שנותרה מיוחסת רק לחוסר הודאות של המיקום והתאוצה של המערכת בתוך הגלקסיה.
ג'ו טיילור השיג לראשונה את רישיון חובב הרדיו שלו כנער, מה שהוביל אותו לתחום האסטרונומיה ברדיו.
הוא בעל אות הקריאה K1JT, ובעבר החזיק גם באותות הקריאה K2ITP, WA1LXQ, W1HFV ו-VK2BJX (האחרון באוסטרליה).
טיילור מפורסם בפעילות שלו בתקשורת "אות חלש".
באפריל 2010 הוא ארגן משלחת לשימוש בטלסקופ הרדיו של ארסיבו לביצוע EME עם חובבים ברחבי העולם באמצעות קול, מורס ותקשורת דיגיטלית.
הוא מפתח באופן פעיל מספר תוכנות מחשב ופרוטוקולי תקשורת, כולל WSJT, חבילת תוכנה ופרוטוקולים המשתמשת בהודעות שנוצרו על ידי מחשב המחובר למקלט רדיו לתקשורת למרחקים ארוכים עם חובבי רדיו אחרים.
הוא תכנן ופיתח גם את WSPR ("לחישה"), פרוטוקול ותוכנת מחשב, המשמשים לתקשורת רדיו באות חלש בין מפעילי רדיו חובבים.
התוכנה מיועדת לשליחה וקבלה של שידורים בעלי הספק נמוך לבדיקת נתיבי התפשטות ברצועות ה-MF וה-HF.
ג'וזף "ג'ו" לאו דוּבּ (27 בפברואר 1910 – 7 ביוני 2004) היה מתמטיקאי יהודי-אמריקאי שהתמחה באנליזה מתמטית ובתורת ההסתברות.
נודע בשל פיתוח התאוריה של מרטינגלים (בעקבות פול לוי).
משפחתו עברה לעיר ניו יורק לפני שהיה בן 3. הוריו חשבו כי הישגיו חלשים בבית הספר, ולפיכך העבירו אותו בית הספר "Ethical Culture Fieldston School", בו הוא סיים את לימודיו בשנת 1926.
לאחר מכן פנה דוב ללמוד באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1930 סיים תואר ראשון, בשנת 1931 סיים תואר שני, ובשנת 1932 סיים דוקטורט - כולם במתמטיקה.
עבודת הדוקטורט שלו נשאה את השם "Boundary Values of Analytic Functions" ונכתבה בהנחייתו של ג'וזף וולש.
דוב פנה לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת פרינסטון, ובשנת 1935 הפך לחבר סגל באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, שם נותר עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1978. שם גם היה חבר "מרכז אורבנה ללימודים מתקדמים".
בשנה האקדמית 1942-1941 הוזמן על ידי אוסקר וובלן למכון למחקר מתקדם באוניברסיטת פרינסטון, על מנת לעבוד על מיקוש ימי עבור הצי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1945-1942, הוא עבד בוושינגטון די.
ובגואם כיועץ אזרחי לצי ארצות הברית.
עבודת הדוקטורט של דוב עסקה בחסמים של פונקציות אנליטיות.
הוא פרסם שני מאמרים על בסיס עבודת הדוקטורט שלו, שהופיעו בשנת 1932 ו-1933 בכתב העת "Transactions" של האגודה האמריקאית למתמטיקה.
דוב חזר לעסוק בתחום זה רק אחרי שנים רבות, כאשר הוכיח גרסה הסתברותית של חסם פאטו עבור פונקציות הרמוניות.
השפל הגדול בשנת 1929 הקשה על דוב למצוא עבודה.
ברנרד קופמן סייע לו למצוא עבודה עם הסטטיסטיקאי הארולד הוטלינג.
משרה זו גרמה לדוב לפנות לתורת ההסתברות.
בשנת 1933 אנדריי קולמוגורוב תיאר את היסודות האקסיומטיים של תורת ההסתברות, מה שהפך את התורה מאוסף של רעיונות אינטואיטיביים לתאוריה מתמטית מוצקה.
תאוריה זו הוכללה לתורת המידה, ודוב הבין כי ניתן להשתמש ברעיונות של תורת המידה כדי להוכיח תוצאות בתורת ההסתברות.
בפרסומו הראשון של דוב בתורת ההסתברות, הוא הוכיח משפטים הקשורים לחוק המספרים הגדולים, בהתבסס על גרסה הסתברותית של משפט הארגודיות של בירקהוף-חינצ'ין.
לאחר מכן הוא השתמש במשפטים אלה כדי להוכיח משפטים של רונלד פישר והוטלינג בנוגע לשיטת נראות מקסימלית לאמידת פרמטר של התפלגות.
לאחר שכתב סדרת עבודות הנוגעות ליסודות תורת ההסתברות ותהליכים מקריים, בכללם מרטינגלים, שרשראות מרקוב ותהליכים סטציונריים, הוא החליט לכתוב ספר המסכם את התאוריה של תהליכים מקריים.
ספרו Stochastic Processes פורסם בשנת 1953 והפך לספר משפיע בהתפתחות של תורת ההסתברות המודרנית.
בפרט נודע דוב בגין עבודתו על התאוריה של מרטינגלים ותורת הפוטנציאל ההסתברותית.
חציו הראשון של הספר עסק בתורת הפוטנציאל הקלאסית, וחציו השני בתורת ההסתברות ובפרט בתאוריה של מרטינגלים.
בספרו זה העמיד דוב את התאוריה של מרטינגלים על יסודות של תורת ההסתברות.
האגודה האמריקאית למתמטיקה ייסדה את פרס ג'וזף ל.
דוב בשנת 2005, המוענק אחת לשלוש שנים לספר מתמטי יוצא דופן.
נשיא המכון למתמטיקה סטטיסטית בשנת 1950
נשיא האגודה האמריקאית למתמטיקה בשנים 1964-1963
חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים משנת 1965
חבר האקדמיה הצרפתית למדעים משנת 1975
זוכה המדליה הלאומית למדעים על ידי נשיא ארצות הברית לשנת 1979
זוכה פרס לירוי סטיל על ידי האגודה האמריקאית למתמטיקה לשנת 1984
ג'וזף גולדברגר היה רופא ואפידמיולוג יהודי אמריקאי יליד הונגריה, שעבד בשירות הבריאות הציבורי של ארצות הברית.
פעל רבות כדי לזהות את הקשר בין עוני לבין תחלואה.
הוכיח בתחילת המאה ה-20 שמחלת הפלגרה קשורה לתזונה לקויה.
היה מועמד בשל כך לפרס נובל לרפואה.
יוז'ף גולדברגר נולד במשפחה יהודית בשנת 1874 בגיראלט, אז בממלכת הונגריה (כיום גיראלובצה בסלובקיה).
היה הצעיר מבין ששת ילדיהם של מגדלי כבשים, שעדרם נפגע קשות עקב מגפה.
ב-1883 כשג'וזף היה בן תשע, היגרו לארצות הברית והתיישבו בניו יורק.
המשפחה הקימה מכולת ברחוב פיט ברובע לואר איסט סייד שבמנהטן והולידה בארץ החדשה עוד שלושה ילדים.
אחרי שסיים בית ספר תיכון ציבורי, בגיל 16 נרשם גולדברגר לסיטי קולג' של ניו יורק בכוונה ללמוד הנדסה.
אולם ב-1892 בסוף השנה השנייה, אחרי שנכח בהרצאה של הפיזיולוג אוסטין פלינט ג'וניור במכללה הרפואית של בית החולים בלוויו החליט גולדברגר לעבור ללימודי רפואה.
ב-1895 סיים במכללת בלוויו את התואר דוקטור לרפואה והתחיל לעבוד כרופא פרטי בעיירה וילקס-באר בפנסילבניה.
כעבור שנתיים הרגיש לא מסופק מבחינה מקצועית והחליט לעבור את המבחנים לכניסה לשירותי הבריאות של הצי הסוחר של ארצות הברית והצטרף אליו ב-1899. ב-1902 שירות האשפוז של הצי האמריקאי, שהיה אחראי לטיפול בימאי הצי הסוחר ולמאבק במגפות, שינה את שמו לשירות הבריאות הציבורית של ארצות הברית.
גולדברגר הועסק תחילה בנמל ניו יורק, וניהל בה את הבדיקות הרפואיות של המהגרים החדשים באליס איילנד.
בשנים 1902–1906 עבד בתחום האפידמיולוגיה במקסיקו, בפוארטו ריקו ובמדינות מיסיסיפי ולואיזיאנה של ארצות הברית.
עסק ברפואה מונעת ובחקר התזונה והשתתף במאמצים להיאבק במחלות זיהומיות וטרופיות כמו הקדחת הצהובה, טיפוס הבהרות, קדחת דנגי וטיפוס הבטן.
הוא נודע גם בשיעוריו שאותם לימד בבוסטון, מסצ'וסטס בנושא תפקידם של הטפילים בהעברת מחלות.
בשנת 1909 פרסם גולדברגר את מחקרו על מחלה זיהומית שנגרמה על ידי קרדיות ושפגעה באוכלוסייה הענייה העירונית.
אנדרסון חקר את ההידבקות בחצבת ובטיפוס הבהרות.
בשנת 1914 נתבקש גולדברגר על ידי הרופא הראשי של ארצות הברית, רופרט בלו, לחקור את הפלגרה שכונתה "המוות האדום", והייתה אז מחלה אנדמית בדרומה של ארצות הברית, באירופה ממזרחה ועד לצרפת וספרד.
המחלה הייתה ידועה כקטלנית מזה מאתיים שנה.
הפלגרה התאפיינה בפריחות עוריות, נגעים בפה, שלשולים ובהמשך בדיבור בלתי מובן, וקיהיון.
התמותה מבין מקרי הפלגרה שאושזפו בבית החולים הגיעה לשיעור של 30%–40%.
בניגוד לדעות בקרב החוגים הרפואיים כי מדובר במחלה זיהומית סבר גולדברגר שהמחלה קשורה לתזונה.
התאוריה הזיהומית הייתה נפוצה גם בקרב הציבור הרחב.
היו מקומות שבהם ניסו לטפל באתרים הנגועים באמצעות החדרת עשן והכניסו חולים רבים להסגר באיום ברובים.
גולדברגר חשד כי הסיבה האמיתית היא תזונה דלה.
הוא סייר בבתי החולים, בתי המחסה לחולי נפש ובתי יתומים שב"חגורת הכותנה" ומצא שאיש בצוות המטפל לא נדבק במחלה ושרוב רובם של החולים היו עניים מרודים.
היו ביניהם הרבה אפרו-אמריקאים ואריסים, קבוצות אוכלוסין שאכלו מזון עמילני משביע, המבוסס על קמח תירס.
גולדברגר שם לב שאפילו בבתי החולים המשיכו החולים לאכול אותו סוג של מזון, בשונה מן הצוות.
בבית יתומים הוא הבחין כי רוב החולים בפלגרה נמנו עם שכבת גילאי 6–12, שמזונם לא כלל בשר וחלב והיה מבוסס יותר על קמח תירס, ביסקוויטים, סירופ מקנה הסוכר ודבשה וזאת בעילה כי עדיין אינם עובדים ואינם זקוקים למזון יותר עשיר.
השוואת התזונה עבור כל שכבות הילדים לפי המלצת גולדברגר הביאה בשנים הבאות לריפוי הילדים החולים ולהעלמות מקרי הפלגרה בקרבם.
גולדברגר לא הקים מעבדה בקטריולוגית אלא המליץ על מתן תזונה הכוללת חלבונים טריים כטיפול ומניעה.
בשנת 1915, שנה שבה רק במדינת מיסיסיפי מתו 1,535 בני אדם מפלגרה, באישור מושל המדינה ג'.ה.
וילר, ערך גולדברגר ניסוי ראשון על אסירים בבית הסוהר רנקין באותה מדינה.
אחרי מחקרים מרובים באמצעות תוכניות תזונה שונות שנערכו על אסירים למשך כמה שנים, היה גולדברגר מסוגל להוכיח שאנשים שצרכו תזונה המבוססת על כמויות גדולות של תירס עד כדי הזנחת דברי מזון מסוג אחר, היו בסיכון גבוה לחלות בפלגרה.
על אף מחקריו המדויקים, תגליתו של גולדברגר נמצאה בלתי מקובלת מבחינה חברתית ופוליטית והוא התקשה להשיג מימון בטיפול בפלגרה לפי שיטתו.
מאוחר יותר, ב-1937 גילה קונרד אלווהיים את המנגנונים הספציפיים של היווצרות המחלה על רקע חוסר בסוג של ויטמין B שנקרא ניאצין (B3 או ויטמין PP), יחד עם רמות נמוכות של החומצה האמינית טריפטופן.
לפתרון הטיפולי במחלה תרם גם ד"ר תום שפיס (1902–1960).
ג'וזף גולדברגר לקה בגידול כליה מסוג היפרנפרומה.
למשך חודשיים 20 רופאים מן השירות הצבורי תרמו לו מנות דם.
הוא עבר שישה ניתוחים, אך מצבו הרפואי המשיך להתדרדר.
נפטר בבית החולים של הצי הסוחר האמריקאי בינואר 1929.
בהתאם לבקשתו שנוסחה עוד 22 שנה קודם לכן, אפרו נשרף בטקס שבו השתתף הרב אברהם סיימון ואחר כך פוזר מעל נהר הפוטומק.
השאיר אלמנה ו-4 ילדים: 3 בנים ובת.
אחרי מותו בהתערבות הסנאט של ארצות הברית הוחלט להקצות לאלמנתו קצבה ממשלתית חודשית בשווי $125 כאות הכרה בתרומת בעלה לחברה.
שמונה שנים אחרי מותו של גדולברגר גילה קונרד אלבהיֶם כי הפלגרה נגרמת על ידי מחסור בוויטמין B3 (ניאצין).
בשנת 1906 התחתן ג'וזף גולדברגר עם מרי פראר, אישה נוצריה אפיסקופלית, נינה של ג'פרסון דייוויס, נשיא קונפדרציית הדרום במלחמת האזרחים, ובת של עורך דין עשיר מניו אורלינס, על אף התנגדותן של שתי משפחותיהם.
גולדברגר היה מועמד לפרס נובל ארבע פעמים (1916, 1925, ופעמיים ב-1929)
בימי מלחמת העולם השנייה אחת מאוניות הצי הסוחר האמריקאי נקרא על שמו של ד"ר ז'וזף גולדברגר
ביישוב הולדתו, גירלטובצה, כיום בסלובקיה, הוצב פסל פרוטומה לזכרו.
1940 – A Way in the Wilderness – סרט עלילתי קצר על מדען, בבימוי פרד זינמן בכיבובו של שפרד סטרדוויק ובהפקתו של ג'ון נסביט – במסגרת תוכניתו של נסביט John Nesbitt's Passing Parade.
2008 – סרט תיעודי על סיפור מחקרו של גדולברגר – בסדרת הטלוויזיה של BBC – Medical Mavericks: The History of Self-Experimentation – פרק מספר 3 Diet and Disease של מייקל מוסלי.
1940 – הפרק "The Red Death" בתוכנית הרדיו Cavalcade of America – עם השחקנים ריי קולינס ואגנס מורהד.
כתביו של גולדברגר שמורים בספרייה הלאומית לרפואה בבת'סדה, מרילנד.
ג'וזף "ג'ו" פ' דיסלבו הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית.
בתפקידו האחרון שירת כסגן מפקד פיקוד דרום של ארצות הברית.
דיסלבו גדל בצפון מדינת ניו יורק, אביו שירת בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, אחיו הבכור שירת כקצין בצבא וכך גם אחותו התאומה.
ב-1981 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא.
הוכשר כקצין שריון וכקצין ריינג'רס מוטס.
שירת ביחידות שריון וחי"ר ממוכן בארצות הברית ובאירופה.
פיקד על הגדוד הראשון ברגימנט הפרשים המשוריין השלישי, שימש סגן ראש אג"ם ועוזר למפקד כוח הייצוב בבוסניה.
בתקופת מלחמת עיראק פיקד על חטיבה 2 בדיוויזיית החי"ר השלישית, ולחם עמה בקרבות באזור פלוג'ה וצאדר סיטי.
תפקידים נוספים אותם מילא הם מדריך בכיר במרכז הלאומי לאימונים של הצבא בפורט ארווין שבקליפורניה, ראש ענף עיראק במטות המשולבים, סגן ראש ענף תכנון במטות המשולבים, שימש סגן ראש מטה כוחות ארצות הברית בעיראק, תקופה בה עסק בהעברת השליטה הביטחונית לכוחות העיראקיים.
שירת כראש מטה וסגן מפקד הקורפוס השלישי בפורט הוד וראש מטה פיקוד דרום של ארצות הברית.
ביוני 2013 מונה למפקד כוחות הצבא בפיקוד דרום של ארצות הברית, ביוני 2015 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לסגן מפקד הפיקוד.
דיסלבו בעל תואר שני בחקר ביצועים מהמכון לטכנולוגיה של חיל האוויר ובעל תואר שני בביטחון לאומי ולימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצבא בקרלייל שבפנסילבניה.
גרינשטיין (2 בינואר 1893 – 8 באוקטובר 1977), שכונה בשל גופו הקטן "האטום האדיר" (The Mighty Atom), היה יהודי נמוך קומה יליד פולין שהיגר לארצות הברית והדהים את העולם בחוזקו ובפעלולי הכח שביצע.
ג'ו גרינשטיין נולד בשנת 1893 בשם יוסף בסובאלק (אז בתחומי האימפריה הרוסית - כיום בפולין).
כשהיה כבן 14 סבל מדלקת ריאות חמורה.
הרופאים ניבאו שלא יגיע לבגרות ושחבל להטרידו בלימודים.
הוריו התירו לו להסתובב בחברתם של אנשי קרקס מקומיים.
שם פגש הילד יוסף "איש ברזל" בשם וולנקו, שלקח את הילד תחת חסותו.
ארבע שנים לאחר מכן הפך גרינשטיין למתאבק ואיש ברזל בעצמו, וביצע פעלולים שונים כגון כיפוף פרסות סוסים, נשיכת מוטות ברזל וכדומה.
בפולין הוא נישא ללאה, והחל קריירה כמתאבק תחת השם "גרינשטיין הילד" (Kid Greenstein).
בשל עליית האנטישמיות במזרח אירופה החליט להגר עם אשתו לטקסס, ארצות הברית.
ב-1914 נורה ממרחק של כ-30 מטר, כנראה בשל קנאה על רקע רומנטי.
אך הכדור שפגע בראשו לא חדר כלל לגולגולת וגרינשטיין עזב את בית החולים באותו יום.
חוויה זו תרמה למוניטין שלו כאיש ברזל ומצד שני עוררה בו עניין בכוחות נפש הקשורים עם כוח פיזי.
הופעותיו כאיש ברזל משכו קהל רב, מולו החדיר מסמרים דרך לוחות פלדה בעזרת כפות ידיו, משך משאיות בעזרת שיניו והרים משאות עצומים לכאורה ללא קושי.
ב-1938 הואשם גרינשטיין בתקיפה וגרימת חבלה חמורה.
השופט הביט בגרינשטיין, איש קצר קומה שהתנוסס לגובה של 162 ס"מ בלבד, וברשימת האישומים הארוכה בהם הואשם.
באולם בית הדין ישבה שורה ארוכה של גברים מגודלים, מציגים ידיים ורגליים שבורות, אפים מחוצים ותחבושות אדומות.
השופט שאל את השוטר שהיה עד הראייה אם גרינשטיין פגע בכל אלו.
"כל אלו", ענה השוטר, "וגם אלו שעדיין מאושפזים".
גרינשטיין הסביר שכמה ימים לפני כן, במהלך עצרת תמיכה בהיטלר שאורגנה במנהטן על ידי האיגוד הגרמני אמריקאי, נתקל בשלט שהכריז "אין כניסה ליהודים וכלבים".
גרינשטיין תלש את השלט המבזה, והמתין לבריונים הנאצים שראו את מעשיו ויצאו להתקיף את היהודי נמוך הקומה.
השופט הכה בפטיש והכריז "חף מפשע, התיק סגור".
גרינשטיין השתתף חמש פעמים בתחרות האמריקאית "ריפלי תאמינו או לא" ובשנת 1976 נכנס לספר השיאים של גינס.
מאוחר יותר בחייו מכר שמן קוקוס, סבונים ושיקויי בריאות בירידים ובשוקי איכרים מתוך משאית שבה נסע ממקום למקום.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה כבר היה קרוב לגיל 50, ולכן לא התגייס.
הוא התנדב ללמד את שוטרי ניו יורק ג'ו-ג'וטסו וזכה להוקרה מצד ראש העיר, לה גוארדיה.
מסמרי ברזל ופרסות שכופף מוצגים עד היום בפנסילבניה.
הופעתו האחרונה התקיימה ב-11 במאי 1977 במדיסון סקוור גארדן בגיל 84, וכללה כיפוף פרסות והחדרת מסמרים בידיו החשופות.
חמישה חודשים מאוחר יותר, ב-8 באוקטובר 1977, נפטר ממחלת הסרטן.
סיפור חייו של גרינשטיין נכתב על ידי אד שפילמן בספר "האטום האדיר" ושימש השראה לדמות הבדיונית אל פראט בקומיקס "אטום" שיצא החל משנת 1940.
מייק, בנו של גרינשטיין, הופיע בשנת 2014 בגיל 93 בתחרות "America's Got Talent" ומשך מכונית במשקל טון וחצי בשיניו.
ג'וזף דה סוזה דיאס (בפורטוגזית: Josef de Souza Dias; נולד ב-11 בפברואר 1989), ידוע בכינויו סוזה, הוא כדורגלן שמשחק עבור בייג'ינג גואואן בעיקר בתור קשר מרכזי, אבל גם בתור קשר הגנתי.
סר ג'וזף הולמס מילר או בוב מילר חבר מסדר האימפריה הבריטית, היה סוקר ומודד ניו זילנדי, וחוקר אנטארקטיקה; בשנת 1979 קיבל תואר אצולה על פועלו בחקר ומיפוי אנטארקטיקה.
מילר נולד ב-12 בפברואר 1919 בוואימייט שבדרום קנטרברי בניו זילנד; בנם של מהגרים ממוצא אירי - סמואל האנטר מילר (Samuel Hunter Miller) ורעייתו אני מארי קמפבל (Annie Mary Campbell); אביו היה חקלאי, ואימו עקרת בית.
מילר התחנך בבית הספר היסודי וילוברידג' (Willowbridge) ובבית הספר התיכון ויימייט (Waimate), בו היה תלמיד מצטיין.
בשנת 1936 מילר עבר לוולנגטון ובה החל לעבוד במשרד הסקרים והסטטיסטיקה של ניו זילנד, וממשרד זה עבר בשנת 1938 למחלקת סקרי המקרקעין.
בשנת 1940, בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה מילר התגייס לצבא ניו זילנד, וצורף לרגימנט השדה ה-12 של הארטילריה (12th Field Regiment of Artillery).
מילר התנדב לשרת ביחידת קומנדו ונשלח למזרח התיכון.
אולם הוא לא השתתף בפעילות מבצעית מאחר שהועבר ליחידה אחרת - רגימנט השדה ה-4 של הארטילריה (4th Field Regiment, New Zealand Artillery).
מילר נפצע בקרב בתוניסיה במרץ 1943, ובשל כך שוחרר מהצבא ונשלח לוולינגטון, שם שב לעבודתו, והחל ללמוד במכללת אוניברסיטת ויקטוריה.
מילר סיים את לימודיו וקיבל תואר ראשון בשנת 1950.
בשנת 1949 מילר סקר את מתלול רמוטאקה (Remutaka incline), והוביל משלחת חקר אמריקאית - ניו זילנדית (New Zealand–American Fiordland Expedition).
בשל מחקריו אלה זכה במדליית פולטון של מכון הסקרים של ניו זילנד בשנת 1950. באותה שנה סיים למפות ולחקור את איי האנטיפודה ואיי באונטי.
בשנת 1955 מונה כחבר למשלחת הטראנס - אנטארקטית, ונשלח עם המשלחת המוקדמת לים ודל על מנת להתנסות בחקר אנטארקטיקה.
מילר מונה להיות סגן מפקד המשלחת תחת אדמונד הילרי.
המשלחת הגיעה לשטח חסות רוס בינואר 1957. מילר בחר את מיקום בסיס סקוט, ופילס את השביל במעלה קרחון סקלטון לעבר רמת הקוטב הדרומי, מילר וג'ורג' מארש התקדמו במזחלת כלבים, סימנו את מסלול ההתקדמות עבור משלחת החקר, ומיפו את האזור.
מילר עבר מרחק של 1,600 מילים על מזחלת הכלבים, עם שני צוותי כלבים.
בין השנים 1963–1964 מילר שב לאנטארקטיקה בראש משלחת מחקר שחקרה את ארץ אואטס ואת ארץ ויקטוריה (שהיו אז אזורים לא ממופים).
מילר היה חבר החברה האנטארקטית של ניו זילנד (1963–1960), חבר הוועדה גאוגרפית של ניו זילנד (1986–1968) וחבר מועצת החקר של שטח החסות רוס שהוקמה בשנת 1958 במטרה שתהא גוף מייעץ לממשלת ניו זילנד בהחלטותיה בעניינים הנוגעים לאנטארקטיקה.
מילר היה יושב ראש הוועדה בין השנים 1971–1983.
בשנת 1958 מילר קיבל תואר חבר מסדר האימפריה הבריטית בשל עבודו במשלחת הטרנס - אנטארקטית, ובשנת 1979 קיבל תואר אביר, בשל מחקריו בשטח חסות רוס.
בשנת 1979 קיבל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטית ויקטוריה שבוולינגטון.
ב-18 באוקטובר 1947 מילר נשא לאישה את מרג'ורי פלורנס תומילסון (Marjorie Florence Tomlinson) ונולדו להם בן ובת.
פסגת מילר ברכס אקספלוררז שבאנטארקטיקה נקראת על שמו.
ג'וזף הולט היה דמות מרכזית בממשלו של נשיא ארצות הברית ג'יימס ביוקנן, אז עלה בידו לשכנע את הנשיא להתנגד לפרישת מדינות הדרום.
הוא שב לקנטקי ונאבק בהצלחה בתומכי הפרישה וכך סייע לשמור את המדינה באיחוד.
הנשיא אברהם לינקולן מינה אותו כפרקליט הצבאי הראשי של צבא ארצות הברית.
הוא היה הפוסק והאוכף הראשי של החוק הצבאי בממשלו של לינקולן ותומך באמנציפציה.
הוא נודע כמי שעמד בראש צוות התביעה במשפטים הקשורים לרצח לינקולן.
ג'וזף הולט נולד במחוז ברקינרידג' שבקנטקי ב-6 בינואר 1807. הוא למד בקולג' ברדסטאון ובקולג' המרכזי שבקנטקי.
הוא התיישב באליזבטטאון שבקנטקי ופתח בה משרד לעריכת דין.
ב-1832 הוא נשא לאישה את מרי האריסון ועבר ללואיוויל.
שם הוא היה לעוזר עורך העיתון Louisville Public Advertiser ובין השנים 1833 – 1835 הוא שימש כתובע הראשי של המדינה.
הוא עבר לפורט גיבסון, מיסיסיפי ועסק שם בעריכת דין וכן בערים נאצ'ז וויקסבורג.
הולט ורעייתו מרי חלו בשחפת.
מרי מתה ממחלתה וג'וזף שב ללואיוויל כדי להחלים.
הולט נישא בשנית למרגרט ויקליף.
ב-1857 הוא מונה על ידי הנשיא ג'יימס ביוקנן לתפקיד הנציב לענייני פטנטים ועבר לוושינגטון די.
הוא שירת בתפקיד זה עד 1859 ואז מונה על ידי ביוקנן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
ממשל ביוקנן ספג טלטלה בדצמבר 1860 ובינואר 1861, כאשר הוקמה הקונפדרציה ורבים מחברי הקבינט התפטרו, אך הולט התנגד לעבדות ותמך באיחוד.
בתמיכת בעל בריתו הקרוב, התובע הכללי אדווין סטנטון, הוא מונה כמזכיר המלחמה לאחר התפטרותו מתפקיד זה של ג'ון פלויד מווירג'יניה, שהצטרף לקונפדרציה.
סטנטון והולט שכנעו את הנשיא ביוקנן שעליו לצאת כנגד הפרישה כצעד בלתי חוקי.
ביוקנן אכן עשה זאת, אך הוא גם היה סבור שאין לו כל סמכות כלשהי לבלום את פרישת מדינות הדרום.
כאשר הנשיא אברהם לינקולן נכנס לתפקידו, שב הולט לקנטקי ופעל בהצלחה להשאיר את המדינה מחוץ לקונפדרציה.
קנטקי הייתה למעשה מדינה נייטרלית, עד לפלישת צבא הקונפדרציה אליה ב-1862 שכתוצאה ממנה נכנסו אליה כוחות האיחוד.
הולט גויס לצבא ארצות הברית כקצין בדרגת קולונל ב-1862 ומונה על ידי הנשיא לינקולן לתפקיד הפרקליט הצבאי הראשי של צבא האיחוד.
בתפקיד זה הוא דאג להרחבת החוק הצבאי כך שיכלול משפטים צבאיים לאזרחים שלא היו בשירות צבאי.
הוא ייצג את התביעה במשפטו של קלמנט ולנדיגהאם שהתנגד למלחמה, הואשם בבגידה והוגלה אל הקונפדרציה.
בעת גיוסו האמין הולט שהאמצעים היחידים למניעת בגידות נוספות הן הבטחת ביטול העבדות לנצח ובסופו של מתן יחס שווה על פי החוק בדרום.
ב-1864 הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
הוא היה התובע הצבאי הראשי הראשון שהחזיק בדרגה זו.
הוא אישית ניהל את התביעה בבית הדין הצבאי כנגד מייג'ור גנרל פיץ ג'ון פורטר על אי ציות לפקודה חוקית והתנהגות בלתי ראויה לנוכח פני האויב.
לינקולן הציע להולט גם את משרת מזכיר הפנים באותה שנה ובהמשך את תפקיד התובע הכללי, אך הולט דחה את ההצעות.
הולט היה אחד מהפוליטיקאים הרבים ששקל לרוץ לתפקיד סגן הנשיא מטעם המפלגה הרפובליקנית בבחירות 1864. בסופו של דבר נבחר לתפקיד זה אנדרו ג'ונסון ולינקולן נבחר לכהונה נוספת.
על פי הפרופסור למשפטים מאוניברסיטת ניו מקסיקו, ג'ושוע א.
קסטנברג, הולט היה מעורב בפעילויות פוליטיות שהיו חשובות למאמץ המלחמתי של האיחוד, אך לא היו בהכרח מותרות כיום מבחינה חוקתית.
לדוגמה, הוא קידם חקיקה שתשלול מעריקים מצבא האיחוד את אזרחותם.
בית המשפט העליון הפך על פיה חקיקה זאת בתיק טרופ נגד דלס ב-1958. ההיגיון של הולט שעמד מאחורי חוק זה היה שתומכי המפלגה הדמוקרטית, שכונו "ראשי הנחושת" (Copperheads) ותומכי עבדות דרומיים אחרים עודדו את העריקות.
הולט גם עשה שימוש בסמכות הצבא לשלוט על העיתונים וכן דאג למעצרו ומשפטו של חבר הקונגרס בנג'מין גווין האריס ממרילנד ש"השמיע אמירות בוגדניות בבית הנבחרים".
ב-14 באפריל 1865 נרצח לינקולן על ידי אוהד הקונפדרציה ג'ון וילקס בות'.
שותפו למעשה של בות', לואיס פאוול, פצע קשות את מזכיר המדינה ויליאם סיוארד סגן הנשיא ג'ונסון גם הוא היה יעד להתנקשות.
ב-26 באפריל נלכד בות' אך הוא נהרג על ידי בוסטון קורבט, חייל שהפר הוראות.
כפרקליט הצבאי הראשי היה הולט התובע הראשי במשפט שבו הואשמו קושרים לפני טריבונל צבאי בראשותו של הגנרל דייוויד האנטר.
לצדו של הולט סייעו לו שני הפרקליטים ג'ון בינגהאם והנרי לורנס ברנט.
הנאשמים היו ג'ורג' אצרודט, דייוויד הרולד, לואיס פאוול, סמואל ארנולד, מייקל או'לוגלן, אדמן ספנגלר, סמואל מד ומרי סוראט.
המשפט החל ב-10 במאי 1865 ונמשך חודשיים.
הולט ובינגהאם ניסו לטשטש את העובדה שהיו שתי מזימות.
המזימה הראשונה הייתה לחטוף את לינקולן כקלף מיקוח לשחרור אסירי הקונפדרציה שהוחזקו על ידי האיחוד.
המזימה השנייה הייתה לרצוח את לינקולן, ג'ונסון וסיוארד ולהטיל את הממשלה למצב של תהו ובהו.
ב-29 ביוני נמצאו השמונה אשמים בקשירת קשר לרצח הנשיא.
ארנולד, או'לוגלן, ומד נשפטו למאסר עולם, ספרנגלר לשש שנות מאסר ואצררודט, הרולד, פאוול וסורט נדונו לעונש מוות בתלייה.
מרי סוראט הייתה האישה הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית שנדונה למוות על ידי בית משפט פדרלי.
תדמיתו הציבורית של הולט נפגעה עקב המשפט והדרך שבה ניהל את התביעה בו.
היסטוריונים רבים מאמינים שהמחלוקת שסבבה את המשפט חיסלה את הקריירה הפוליטית שלו.
ב-1866 פרסם הולט עלון שבו הוא ניסה להגן על עצמו מפני האשמות שונות ולהבהיר חלק מאי ההבנות שהיו במשפט.
הולט שימש בתפקידו כפרקליט הצבאי הראשי עד לפרישתו ב-1 בדצמבר 1875 ולאחר מכן ניהל חיי פרישה נינוחים.
ג'וזף הולט נפטר בוושינגטון ב-1 באוגוסט 1894 ונטמן באחוזת הקבר של משפחתו באדיסון שבקנטקי.
על שמו נקרא מחוז בנברסקה, היישוב הולטסוויל שבמדינת ניו יורק והעיירה הולט שבמישיגן.
ג'וזף "דדי" דאן היה יזם וכומר אנגלי, שצוין בשל ייבוא והפצת גז ברחבי בריטניה, בעיקר באזור פרסטון.
דאן שינה במהירות את כל לנקשייר על ידי העברת תאורת פחם לגז לאזור.
בהיותו כומר ישועי, היו לו קשרים רבים בכל רחבי הארץ, וכמו כן גם כמה בחו"ל.
באמצעות קשרים אלה הוא הודיע על אנשי עסקים שיכולים לתת לו את השיטות לייבא גז לאזור פרסטון.
באמצעות ניסויים כימיים, הוא גיבש טכניקת תאורת גז טובה יותר לעוצמה ובהירות ארוכים יותר, ובשנת 1816 היה לו מספיק אמון בעצמו וברעיון שלו להקים את חברת Preston Gaslight Company (חברת תאורת הגז של פרסטון).
באמצע שנות ה-20 של המאה ה-19, בעקבות הצלחת החברה שלו, הפכה פרסטון לעיירה השנייה באנגליה אחרי לונדון שהוארה במלואה בגז פחם.
משרדי החברה שלו היו באוונהם.
ג'וזף רודפר דה קאמפ היה צייר ומחנך אמריקאי.
נולד בסינסינטי, אוהיו, שם למד אצל פרנק דובנק.
במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה -19 הוא נסע עם דובנק ועמיתיו ללימודים לאקדמיה המלכותית במינכן.
לאחר מכן בילה בפירנצה, איטליה, וחזר לבוסטון בשנת 1883.
דה קאמפ התפרסם כחבר באסכולת בוסטון בראשות אדמונד צ'ארלס טרבל ואמיל אוטו גרונדמן, כשהוא מתמקד בציור דיוקנאות, ובשנות ה-1890 אימץ את סגנון הטונליזם.
בגיל 12 החל לצייר רישומים בעפרון ציור שפורסמו.
הוא היה מייסד "העשירייה" - קבוצת ציירים אימפרסיוניסטים אמריקאים, בשנת 1897. בעקבות מותו הפתאומי של תומאס הובנדן בשנת 1895, נשכר דה קמפ ללמד באקדמיה לאמנויות פנסילבניה בפילדלפיה, פנסילבניה, אך התפטר לאחר שנה.
בשנת 1902 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כאקדמאי חבר.
משנת 1903 עד מותו בשנת 1923, היה חבר סגל בבית הספר לאמנות במסצ'וסטס, עכשיו הקולג' לאמנות ועיצוב במסצ'וסטס.
שם לימד ציור על פי דגמים ודיוקנאות חיים.
הוא גם לימד שיעורי ציור בבית הספר של המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון.
בין תלמידיו הייתה גרטרוד נייסון.
בני המשפחה שימשו דוגמנים למספר מציוריו.
שרפה ב-1904 באולפן בוסטון הרסה כמה מאות מציוריו המוקדמים, כולל כמעט את כל נופיו.
הוא נפטר בבוקה גרנדה, פלורידה, 1923
הוא זכה במדליית הזהב של טמפל בשנת 1899, מדליית הזהב של בק ב-1912, ופרס ליפינקוט בשנת 1920 שניתן על ידי האקדמיה לאמנויות פנסילבניה בפנסילבניה.
בנוסף לאלה זכה במדליות זהב בפריז, בפילדלפיה ועוד.
היה איש עסקים אמריקאי, פוליטיקאי איש ג'ורג'יה, לוחם במהפכה האמריקאית והמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בתקופות כהונותיהם של נשיאי ארצות הברית ג'ורג' וושינגטון, ג'ון אדמס ותומאס ג'פרסון.
ג'וזף האברשאם נולד בסוואנה שבג'ורג'יה לג'יימס האברשאם, שגם הוא היה סוחר ופוליטיקאי, ולמרי בולטון.
הוא למד בבתי ספר מקומיים ובקולג' פרינסטון והיה לסוחר ובעל מטעים מצליח.
הוא נשא לאישה את איזבלה ריי ולשניים נולד בן אחד.
ב־1775 היה האברשאם חבר במועצת הבטיחות , ועדה מטעם הפטריוטים שלקחה את תפקידי הממשל מידי הלויאליסטים, הנאמנים למלוכה.
הוא גם היה אז חבר בקונגרס של ג'ורג'יה וקצין בדרגת מייג'ור בגדוד של אנשי מיליציה מג'ורג'יה.
הוא התקדם בסולם הדרגות והגיע לדרגת קולונל ברגימנט הראשון של ג'ורג'יה.
הוא פרש מהצבא לאחר שהיה מעורב בדו-קרב שנערך בין לאכלן מקינטוש לבין באטן גווינט.
האברשאם ושני אחיו, ג'יימס הבן וג'ון, היו פעילים בפוליטיקה של ג'ורג'יה.
במספר מקורות מצוין שג'וזף האברשאם היה נציג בקונגרס הקונפדרציה ב־1785, אך מידע זה נבע ככל הנראה מבלבול בינו לבין אחיו ג'ון.
ג'וזף האברשאם שימש כיושב ראש בית הנבחרים של ג'ורג'יה ב־1782 ושוב ב־1785 והיה חבר הוועידה המדינתית שאישרה ב־1788 את חוקת ארצות הברית.
בשנים 1792–1793 כיהן האברשאם כראש עיריית סוואנה.
ב־1795 הוא מונה על ידי הנשיא ג'ורג' וושינגטון לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, תפקיד בו הוא שימש עד לתחילת נשיאותו של תומאס ג'פרסון ב־1801. ב־1799 הוא יצר את תפקיד העוזר הראשון למנהל הכללי של הדואר, ולתפקיד מונה אברהם ברדלי הבן.
ג'וזף האברשאם נפטר בסוואנה ב־1815 ונטמן בבית הקברות קולוניאל פארק שבעיר.
על שמו נקרא מחוז במדינה.
האברשאם היה חבר לשכת הבונים החופשיים של סוואנה.
אביו ושני אחיו היו גם הם חברים בלשכה זו.
בנוסף היה חבר בלשכה צאצא שלו, ריצ'רד וסט האברשאם, שהיה צייר וידידו הקרוב של ממציא הטלגרף סמואל מורס.
ג'וזף הרולד גרינברג (בשם מלא באנגלית: Joseph Harold Greenberg; 28 במאי 1915 – 7 במאי 2001) היה בלשן אמריקאי, שנודע בעיקר בזכות עבודתו הבלשנית הנוגעת לטיפולוגיה ולמיון גנטי של שפות.
ג'וזף גרינברג נולד ב-28 במאי 1915, להורים יהודים בברוקלין, ניו יורק.
בנערותו התעניין במוזיקה, וכבר בגיל 14 ניגן קונצרט לפסנתר, והמשיך לנגן בו לעיתים קרובות במשך כל חייו.
את המסלול האקדמי שלו התחיל באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בשנת לימודיו האחרונה בתואר הראשון, השתתף בקורס שהעביר פרנץ בועז בנושא שפות ילידי אמריקה.
בתמיכת מכתבי המלצה מבועז ומרות בנדיקט, גרינברג התקבל ללימודי דוקטורט באנתרופולוגיה, בהנחיית מלוויל ג'יי הרסקוביץ באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו.
במהלך לימודיו לתואר השני עשה גרינברג מחקר שדה בקרב בני ההאוסה בניגריה, שם למד את שפת האוסה.
נושא עבודת הדוקטור שלו היה השפעת האסלאם על קבוצת האוסה מסוימת, שבניגוד לרוב הקבוצות האחרות בעם, לא התאסלמה.
במהלך 1940 החל בלימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ייל.
לימודיו נקטעו במהלך מלחמת העולם השנייה, אז שירת בחיל האותות בצבא ארצות הברית כמפצח קוד והשתתף במבצע לפיד בקזבלנקה.
טרם יציאתו לאירופה ב-1943, התחתן עם סלמה ברקוויץ, שאותה הכיר בתחילת התואר הראשון שלו.
לאחר מלחמת העולם השנייה, לימד גרינברג באוניברסיטת מינסוטה, ולאחר מכן חזר לאוניברסיטת קולומביה ב-1948 כמרצה לאנתרופולוגיה.
בזמן מגוריו בניו יורק הכיר את הבלשנים רומן יאקובסון ואנדרה מרטינה.
הם הציגו לו את אסכולת פראג הסטרוקטורליסטית, שהשפיעה על עבודתו.
ב-1962 עבר גרינברג למחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה, שם המשיך לעבוד כל חייו.
ב-1965 כיהן גרינברג כנשיא הארגון האמריקאי ללימודי אפריקה.
ב-1996 הוא קיבל את הפרס הגבוה ביותר עבור בלשן: מדליית הזהב לפילולוגיה.
גרינברג נחשב למייסד של הטיפולוגיה המודרנית בבלשנות, תחום שהוא הֶחיה עם פרסומיו בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים.
המוניטין של גרינברג נשען בחלקו על תרומתו לתחום הבלשנות הסינכרונית ועל ההתחקות אחר אוניברסלים לשוניים.
לקראת סוף שנות החמישים, החל גרינברג לבחון שפות בתפוצה גאוגרפית וגנטית רחבה.
הוא איתר כמה אוניברסלים אפשריים מעניינים ונטיות בין-לשוניות חזקות רבות.
בפרט, גרינברג הגה את הרעיון "implication universal" ("אוניברסל משתמע/מונח"), שמשתמש בתבנית: "אם יש בשפה מבנה א', אז גם חייב להיות בה מבנה ב'".
לדוגמה, אם מבנה א' הוא "תנועות מעוגלות כמעט-קדמיות" (למשל [ʏ]), ואילו מבנה ב' הוא "תנועות מעוגלות קדמיות גבוהות" (לדוגמה [y]), אז האוניברסל המשתמע יהיה: "אם יש בשפה תנועות מעוגלות חצי-קדמיות, אז גם חייבות להיות בה תנועות מעוגלות קדמיות גבוהות".
חוקרים רבים אימצו בעקבות גרינברג סוג כזה של מחקר, שנותר חשוב בבלשנות הסינכרונית.
כמו נועם חומסקי, גרינברג ביקש לזהות את המבנים האוניברסליים שעליהם מבוססת השפה האנושית.
בניגוד לחומסקי, הגישה של גרינברג הייתה פונקציונליסטית ולא פורמליסטית.
פישור בין השיטות של גרינברג ושל חומסקי ניתן למצוא בספר "אוניברסליים לשוניים" (Linguistic Universals, 2006), בעריכת ריקרדו מאירל וחואנה גיל.
רבים המתנגדים נחרצות לשיטות מיון השפות של גרינברג עדיין מכירים בחשיבות עבודתו הטיפולוגית.
ב-1963 פרסם גרינברג מאמר בעל השפעה עצומה: "כמה אוניברסלים של דקדוק, ובמיוחד אלה הנוגעים לסדר רכיבי המשמעות" ("Some universals of grammar with particular reference to the order of meaningful elements".).
"השוואה המונית", או "השוואה רב-כיוונית"
גרינברג דחה את הדעה שרווחה בקרב בלשנים מאז אמצע המאה העשרים, ולפיה שחזור השוואתי הוא השיטה היחידה לגלות קשרים בין שפות.
הוא טען כי מבחינה מתודולוגית, מיון גנטי צריך לבוא לפני שחזור השוואתי, או לפחות להיות השלב הראשון בשחזור: "לא ניתן לעסוק בשחזור השוואתי של שפות עד שיודעים אילו שפות להשוות (1957: 44).
גרינברג גם מתח ביקורת על הדעה הרווחת, שלפיה השוואה מקיפה של שתי שפות בכל פעם (שלרוב לוקחת שנים לבצע) מאפשרת להסיק משפחות-שפות מכל גודל.
לשם השוואה, מניחים כי במשפחת השפות ניז'ר-קונגו יש כ-1,500 שפות.
הוא חשב שיש להקים משפחות-שפות בכל סדר גודל בשיטות מחקר אחרות שאינן השוואה דו-כיוונית.
תאוריית ההשוואה ההמונית שלו היא ניסיון להמחיש שיטות כאלה.
גרינברג טען שיש יתרונות של מחקר רוחב על פני מחקר עומק.
הוא דגל בהגבלת כמות החומר להשוואה (לאוצר מילים בסיסי, למורפולוגיה ולשינויי צלילים במסלולים מוּכּרים בבלשנות היסטורית) ובהגדלת מספר השפות להשוואה עד כדי כל השפות באזור הנחקר.
בשיטה זאת ניתן להשוות בין שפות רבות באופן אמין.
עם זאת, תהליך כזה עלול לגרום לקישור בין מקרי דמיון אקראיים כתוצאה מהמספר העצום של השפות הנסקרות.
ההסתברות המתמטית שקווי הדמיון הם אקראיים יורדת מאוד עם הפחתת מספר השפות הנסקרות (1957: 39).
גרינברג יצא מנקודת ההנחה ששאילת אוצר מילים בממדים המוניים אינה תופעה מוּכּרת.
הוא טען שכאשר שאילה מתרחשת, היא מתרכזת באוצר המילים התרבותי ובקבוצות מילים התחומות ל"אזורים סמנטיים מסוימים", מה שמקל על זיהויהּ של השאילה (1957: 39).
כיוון שהמטרה היא לקבוע דפוסים נרחבים של קשר בין שפות, השיטה אינה התחקות נכונה אחרי כל מילה ומילה, אלא זיהוי דפוסים.
כבר בתחילת הדיון בתאוריית ההשוואה ההמונית שלו, הסביר גרינברג מדוע דמיון מקרי ושאילה מקרית אינם מכשולים להיות התיאוריה שימושית.
אף על פי כן, מבקרים סוברים כי תופעות אלה מקשות על קבלת התיאוריה.
גרינברג טבע את המונח "השוואה המונית" לראשונה במאמר ב-1954 (שפורסם מחדש ב-1955).
החל משנת 1987 הוא שינה את המונח ל"השוואה רב-כיוונית", כדי להנגיד אותו עם ההשוואות הדו-כיווניות המומלצות בספרי הלימוד בבלשנות.
הוא האמין כי השוואה רב-כיוונית אינה מנוגדת כלל לשיטה ההשוואתית, אלא להפך, סבר שהשוואה רב-כיוונית היא הצעד הראשון ההכרחי בביצוע השיטה ההשוואתית (גרינברג 1957: 44).
לדבריו, השחזור ההשוואתי צריך להתקבל כתיאוריה המסבירה את העובדות שנקבעו קודם לכן באמצעות מיון שפות (גרינברג, 1957: 45).
רוב הבלשנים ההיסטוריים (קמפבל 2001: 45) דוחים את השימוש בהשוואה המונית כשיטה לבניית קשרים גנאלוגיים בין שפות.
בין המבקרים הבולטים ביותר להשוואה המונית היו לייל קמפבל, דונלד רינג', ויליאם פוזר ולארי טרסק.
גרינברג מפורסם מאוד בשל עבודתו בפיתוח מערכת מיון ללשונות אפריקה.
את עבודתו על המערכת הוא כתב ראשית בסדרת מאמרים בכתב העת סאות'ווסטרן ג'ורנל אוף אנתרופולוג'י (Southwestern Journal of Anthropology) בין 1949 ל-1954, ולאחר מכן פרסם את מערכת המיון המלאה בספרו "שפות אפריקה", שיצא תחילה ב-1955 ועודכן מספר פעמים ב-1963, 1966 ו-1970. השינויים האחרונים במיון הובאו במאמרו מ-1981.
גרינברג קיבץ את מאות השפות האפריקאיות לארבע משפחות, שאותן כינה האפרו-אסיאתית, שפות נילו-סהרה, שפות ניז'ר-קונגו ושפות קויסאן.
במהלך עבודתו חידש גרינברג את המונח "אפרו-אסיאתי" במקום המונח הקודם "חמי-שמי", לאחר שהראה כי אין לקבוצה ה"חמית", שהתקבלה באופן נרחב מאז המאה ה-19, תוקף כמשפחת שפות.
מרכיב מרכזי נוסף בעבודתו היה קביעת מיון שפות בנטו, שתופסות חלק ניכר מהנוף הלשוני באפריקה שמדרום לסהרה, כחלק ממשפחת שפות ניז'ר-קונגו, ולא כמשפחה עצמאית כפי שרבים מחוקרי בנטו טענו.
המיון של גרינברג התבסס בעיקר על הערכה של המיונים הקודמים שבוצעו.
במשך תקופה לאחר פרסומו, מיונו נחשב נועז וספקולטיבי, ובמיוחד ההצעה של משפחת שפות נילו-סהרה.
כיום, מלבד משפחת שפות קויסאן, המיון בכללו מקובל לרוב על ידי מומחים ללשונות אפריקה ומשמש כבסיס לעבודת ההמשך של חוקרים אחרים.
לייל קמפבל ודונלד רינג' ביקרו את עבודתו של גרינברג על שפות אפריקה, משום שאינם מאמינים כי נתוניו מצדיקים את המיון, והם מבקשים לבחון מחדש את משפחות-העל (macro-phyla) שלו בשימוש ב"שיטות מהימנות" (Ringe 1993: 104).
הרולד פלמינג וליונל בנדר, שהביעו תמיכה במיון של גרינברג, הודו שלפחות חלק ממשפחות-העל ששרטט (במיוחד שפות נילו-סהרה ושפות קויסאן) אינן מקובלות לחלוטין על ידי רוב הבלשנים וכי ייתכן שיהיה צורך לפרק אותן (קמפבל 1997).
התנגדותם הייתה מתודולוגית: אם ההשוואה ההמונית אינה שיטה תקפה, אזי לא ניתן לצפות שהיא תצליח לסדר את הבלבול בשפות אפריקה.
מנגד, כמה בלשנים ביקשו לשלב את ארבע המשפחות האפריקאיות של גרינברג ליחידות גדולות יותר.
בפרט, אדגר גְרֶגֶרְסֶן (1972) הציע לחבר את ניז'ר-קונגו ואת נילו-סהרה למשפחה גדולה יותר, שהוא כינה "קונגו-סהרה".
רוג'ר בלנץ' (1995) הציע להתייחס לשפות ניז'ר-קונגו כתת-משפחה בשפות נילו-סהרה.
השפות של גינאה החדשה, טסמניה ואיי אנדמן
במהלך 1971 העלה גרינברג את ההצעה למשפחת-העל "שפות הודו-שקֵטות" (Indo-Pacific), אשר מקבצת יחד את שפות-פפואה (רוב שפות גינאה החדשה והאיים הסמוכים) עם השפות הילידיות של איי אנדמן וטסמניה, אך אינה כוללת את השפות האבוריג'יניות באוסטרליה.
המאפיין העיקרי של משפחת ה"הודו-שקֵטות" היה צמצום המספר הגדול של משפחות-שפות בגינאה החדשה ליחידה גנטית אחת.