tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחיבורו המפורסם של בנו רבי שבתי, "שפתי כהן" ("ש"ך") על שולחן ערוך חלק יורה דעה, מופיע שיר שחיבר רבי מאיר לקראת הופעת הספר של בנו (ראשי התיבות הפותחות את שורות השיר יוצרים את חתימתו: "מאיר הכהן חזק").
בנו רבי שבתי הכהן – "הש"ך".
בנו רבי יונה נחום – תלמיד רבי יעקב מטומשוב בישיבתו בסלוצק.
נשא את בתו של רבי אהרן שמואל קאיידנובר, והביא לדפוס את ספרו של חותנו "ברכת הזבח" (אמשטרדם תכ"ט).
בנו רבי שלום שכנא, הוציא לאור ספר "מאה ברכות", בפראוסניץ, תע"א
בתו (אסתר) – אמו (או אשתו) של רבי יצחק אביו של רבי מאיר איזנשטט ("הפנים מאירות").
רבי מאיר הלוי הורוביץ (כונה מהר"ם טיקטין, על שם עיירת רבנותו; ה'שצ"ז (~1637) – א' באדר ה'תק"ד, פברואר 1744) היה רב, צדיק ומקובל, מגדולי פולין במאה ה-18, רבן של העיירות בוליחוב, זלוטשוב וטיקטין.
נולד לרבי שמואל שמעלקא אב"ד טרנוב, בנו של ר' יהושע הלוי הורוויץ המכונה "יהושע הארוך" ממשפחת הורוביץ המיוחסת.
סופר עליו כי שבע שנים למד תורת הנגלה, ושבע שנים נוספות למד את תורת הנסתר, על מנת שלא לערב ביניהן.
רבי מאיר נישא ללאה בת רבי מנחם מאניס כ"ץ.
לאחר פטירתה, כשהיה בגיל 70 בערך, נישא למייטל, בת רבי אפרים זלמן קצנלבוגן.
מאשתו זו נולדו להם שני ילדים.
בשנת תנ"ו החל לכהן כרבה של בוליחוב, עד שנת ת"ע, אז התקבל לרבנות זלוטשוב ובמקומו מונה בנו רבי יוקל לרב.
בזלוטשוב כיהן ברבנות עד שנת תע"ח.
בתשרי ה'תע"ט נבחר כרבה של טיקטין, מול רבי יעקב יהושע פלק (ה"פני יהושע") ורבי משה ברודא שהתמודדו לתפקיד – על שמה נודע ובה כיהן ברבנות עד סוף ימיו.
נהג לערוך ביקורים בעיירות הכפופות לערי רבנותו, ולפקח על חיי הדת.
דמותו של רבי מאיר מפורסמת כאדם קדוש ופרוש, עניו וצנוע.
כאשר היה נכנס לבית הכנסת, היה מקיף את הבימה שבע פעמים.
לאחר התפילה היה עובר דרך עזרת הנשים ומברך את הנשים.
כתב מספר הסכמות, מהן לספר "ישמח ישראל" של רבי ישראל שמואל קליהרי, "גאון צבי" של רבי צבי הירש הורוביץ בן הרב יהושע משה אהרן הלוי.
הוערך מאוד על ידי בני דורו, ונחשב כבעל מופת.
במסורת החסידית מקובל שרבי יעקב יצחק הורוביץ ("החוזה מלובלין") החשיב מאוד את הייחוס לרבי מאיר הורוביץ.
לא ידוע על חיבור שכתב, אך בצוואתו הוא מציין לחידושים שכתב, וכך גם אמר עליו רבי חיים הכהן רפפורט בהספדו.
הרבה מחידושי תורתו הודפסו בספרים שונים, כמו אצל נכדו רבי פנחס הורוביץ (ה"הפלאה") בספרו "פנים יפות", ואצל רבי יחזקאל לנדא (ה"נודע ביהודה") בספרו "דורש לציון".
על תאריך פטירתו קיימות מספר גרסאות.
יוסף נחמיה הכהן קוודרט מציין שבעה תאריכים שונים שנכתבו בספרי קורות הימים.
הוא מוכיח מתוך "פנקס קהל טיקטין" שהמהר"ם עדיין חי בתאריך ו' בתמוז תק"ג.
להשערתו, תאריך פטירתו היה ב-א' אדר ה'תק"ד.
בצוואתו כתב שלא יכתבו על מצבתו תארים, אף על פי שהתגלה לו משמים כי היה ראוי שתשרה עליו שכינה, אלא שאין דורו ראוי לכך.
הוספד על ידי גדולי דורו, מהם רבי חיים הכהן רפפורט, שציין במיוחד את התמדתו.
רבי יעקב יוקל הורוביץ - רבן של בוליחוב, ברודי וגלוגא.
בנו רבי יצחק הלוי הורוביץ (ר' איציקל המבורגר) - אב"ד קהילות אה"ו.
רבי יהודה ליב - ראב"ד וילנא
רבי מנחם מאניס - אב"ד צ'בוצ'ק (טשאוושי)
רבי דב בריש אב"ד קרמניץ
בנו רבי משולם פייבוש מקרמניץ
רבי יהושע - אב"ד בוסק
רבי נפתלי - אב"ד טיקטין משנת תק"ד
אשת רבי אברהם אשר אליאס - אב"ד נאראל (נכדם הוא ר' אשר ישעיה רובין האדמו"ר מרופשיץ)
בנו רבי שמואל שמעלקא הורוביץ
רבי ישעיה הלוי הורוביץ - אב"ד פודקאמין.
חתן רבי חיים סג"ל לנדא, אב"ד פודקאמין, ותלמיד רבי חיים צאנזר (בתו של ר' ישעיה, היא סבתו של האדמו"ר ר' חיים מצאנז)
נולד ב-1913 ליוסף ודבורה הרמן.
הגיע לנס ציונה ב-1936 כנוטר.
ב-15 בפברואר 1939, במהלך המרד הערבי הגדול, נפצע קשה כאשר רכב שהסיע פועלים שאותו איבטח עלה על מוקש.
כבר מצעירותו היה חבר תנועת בית"ר ופעיל בהנהלת אגודת הספורט הארצית שלה.
היה חבר מרכז תנועת החרות וראש הסניף שלה בנס ציונה.
כנציג בית"ר היה ממייסדי קבוצת הכדורגל המאוחדת של המושבה, סקציה נס ציונה.
כשהוכרזה נס ציונה כמועצה מקומית ב-1949, התמנה לחבר המועצה.
בבחירות המוניציפליות ב-1950 נבחר למועצה ברשימת "למען נס ציונה" של ראש המועצה יוסף סמל, שהייתה מזוהה עם המפלגות הלא-פועליות.
כיהן במועצה עד 1955. לפרנסתו, עבד בגזברות המועצה ועמד בראש מחלקת הגבייה שלה.
בבחירות 1978, לאחר שפרש לגמלאות מעבודתו במועצה, נבחר לעמוד בראש רשימת הליכוד למועצה המקומית.
הרשימה זכתה במרב הקולות, והוא נבחר לראשות המועצה.
כראש מועצה הוא פעל להשגת איזון תקציבי, עסק בשיקום שכונות ובקידום תוכניות מתאר במושבה ואישורן.
בבחירות 1983 לא התמודד שוב.
ניהל גמ"ח להלוואות ללא ריבית על שם יוסף סמל.
ב-1988 זכה באות "יקיר העיר נס ציונה".
הרמן נפטר ב-1995 ונקבר בבית הקברות בנס ציונה.
שמו מונצח ברחוב בצפון המושבה.
על שמו מתקיימת מדי שנה בנס ציונה אליפות ארצית בטניס שולחן.
היה נשוי לסימה (נפטרה ב-2007).
בנם עמי הרמן כיהן כסגן ראש העיר נס ציונה.
בתם נילי רינת כתבה את הספר "אלה הם חיי".
מהבולטים שבמשוררי ובמתרגמי ישראל, פרופסור בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה.
חתן פרס ישראל לספרות ושירה לשנת תש"ס (2000).
ויזלטיר נולד במוסקבה, ברית המועצות, ב-1941. במהלך מלחמת העולם השנייה עברה משפחתו לנובוסיבירסק שבדרום-מערב סיביר.
אביו נהרג כחייל בצבא האדום בלנינגרד (ויזלטיר הזכיר מוות זה בשירו: "אבי קיבל כדור בראש / בגיל ארבעים ושלוש, / ואני, בן שבעים ואחת, / עוד לא קיבלתי מט").
אימו נאסרה ב-1945 על ידי השלטונות הקומוניסטיים, ובעקבות זאת עברה עליו ילדותו עם אחותו הבכורה ובעלה, שעזבו ב-1946 את ברית המועצות לפולין.
ב-1947 עברו לוויסבאדן שבגרמניה המערבית, וב-1949 עלו לישראל.
לאחר עלייתו התגורר ויזלטיר תקופה קצרה בקיבוץ רמת השופט, משם עבר לשכונת עין התכלת בנתניה ולאחר מכן, בגיל 14, לתל אביב.
שנה לאחר מכן, ב-1956, הותר לאימו לעלות לישראל.
את לימודיו האוניברסיטאיים החל במהלך שירותו הצבאי, בשלוחה התל אביבית של הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, אך עזב ולבסוף למד ספרות אנגלית והיסטוריה כללית.
לאחר סיום לימודיו שהה מספר שנים באירופה, שם השתתף בקורסים וסדנאות רבות בהיסטוריה של הספרות.
היה פרופסור חבר בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה, ולאחר פרישתו היה פרופסור אמריטוס.
כבר בתחילת שנות ה-60 נמנה בין המשוררים הישראלים הצעירים יחד עם דליה הרץ, יונה וולך ויאיר הורביץ.
בשנת 1967 הקים איתם כתב עת בשם "פשיטא" שהוא היה עורכו.
1977, 1993, 2011 - זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תשל"ז, שוב בשנת תשנ"ג ושוב בשנת תשע"א.
1984 - זכה בפרס יובל עלית לספרות
2000 - זכה בפרס ישראל לספרות ושירה
2003 - זכה בפרס עדה בן-נחום לתרגום מחזות על תרגומו למחזה "האשליה"
2003 - זכה בפרס L'Olio della Poesia על מבחר שיריו בתרגום לאיטלקית
2009 - נבחר לעמית כבוד של מוזיאון תל אביב לאמנות.
בתחילת שנות ה-60 היה נשוי לפסיכולוגית ורדה רזיאל-ז'קונט, ולהם בת בשם נטליה.
אחר כך היה נשוי לעורכת הסרטים אתי ויזלטיר, ולהם בת בשם מרתה.
מאוחר יותר היה במערכת יחסים זוגית עם ימפה בולסלבסקי (אחותה של המתרגמת נילי מירסקי), ובעקבות מותה ביוני 2015 כתב את "שברי שיר מול ימפה", שיר קינה בן 24 פרקים שראה אור תחילה כספר נפרד, ולאחר מכן חתם את ספר שיריו "האדם הנידף".
בשנת 2007 עבר אירוע מוחי, שממנו התאושש כליל.
בקיץ 2016, בעת חופשה בברלין, התמוטט ואושפז במחלקת טיפול נמרץ עקב פקיעת כלי דם בבטנו.
על כך אמר ויזלטיר: "אין לי ספק שאלמלא נטליה הבינה מה קורה, הייתי מת.
היא הצילה את החיים שלי".
ויזלטיר נפטר ב-30 במרץ 2023, בגיל 82, עקב תגובה אלרגית לטיפול בסרטן.
הוא נקבר בבית העלמין ירקון, בפתח תקווה.
במהלך השנים כתב שירי מחאה רבים נגד שלטון ישראל בשטחי יהודה ושומרון, נגד מלחמת לבנון הראשונה ונגד המערכת התרבותית המקיימת את תרבות המלחמה הישראלית (אופנהיימר, 2004).
כמו כן ידוע ויזלטיר בשירי האהבה החושניים שלו, בשיריו העירוניים ובשיריו הקוראים להתבוננות כמו "באמת".
כמה משיריו הולחנו והתפרסמו כפזמונים, בהם "" (לחן: שלמה גרוניך), "שובי לפרדס" (לחן: יהודית רביץ), "שוב יורד אור חקי אפרורי" (לחן: יהלי סובול).
בשנת 1964 תרגם את המחזה "קשר דם" שהוצג בתיאטרון אהל.
ויזלטיר תרגם מספר מחזות מאת ויליאם שייקספיר בלשון המשלבת בין משלבים שונים של השפה ומתוך זיקה לשירתו.
במבוא לתרגומיו הראשונים כתב ויזלטיר:
"השתדלתי שלשון הנוסח העברי תהיה חיה, נוחה להגייה בפי השחקן ולקליטה באוזן, מעוגנת בעברית הישראלית ונקיה מסלסולים ארכאיים.
אין פירוש הדבר שחתרתי לעברית מדוברת רגילה – נקודת המוצא האמיתית היא לשון השירה העברית של העשורים האחרונים...
שקספיר דומה לנו במאפיין מרכזי ומכריע של לשונו – התנועה החופשית והמהירה להפליא, הלוך ושוב, בין רבדים רבים של הלשון, מן הנשגב (או המקודש) עד לוולגארי.
רק כך ניתן לקיים את אמינות הרגש ואת החיוניות העצומה של השיח השקספירי...
המתרגם את שקספיר חייב לזכור שהוא עובד בראש ובראשונה בשביל השחקן, ועליו להוציא מתחת ידו טקסט שיהיה נוח להגייה, ובמידת האפשר – קליט בשמיעה הראשונה".
תרגם עשרות ספרים מאת מחברים אחרים.
בהם רומנים מאת צ'ארלס דיקנס, רוברט גרייבס, אלדוס האקסלי, וירג'יניה וולף, ד.מ.
דבר אופטימי, עשיית שירים (1976), ספרי סימן קריאה
פנים חוץ – מבחר שירים (1977), הוצאת הקיבוץ המאוחד
פגימות – לקט תרגומים (1979), ספרי סימן קריאה
מוצא אל הים (1981), ספרי סימן קריאה
קיצור שנות השישים (1984), ספרי סימן קריאה
אי יווני (1985), ספרי סימן קריאה
מכתבים ושירים אחרים (1986), הוצאת עם עובד
מחסן (1995), ספרי סימן קריאה
מרודים וסונטות (2009), הוצאת הקיבוץ המאוחד
ארבעים (2010), הוצאת הקיבוץ המאוחד
דבר אופטימי, עשיית שירים (2012), מהדורה חדשה + נספח, הוצאת הקיבוץ המאוחד
שירים לילדות נבונות (2018), הוצאת אחוזת בית
פנקס הסונטות (2021), הוצאת הקיבוץ המאוחד
קעקועים מאוחרים (2023), הספרייה החדשה
מאיר וילנר (בכתיב יידי: מייער ווילנער; נולד בשם דב-בר קובנר או בקיצור: בר קובנר; 23 באוקטובר 1918 – 5 ביוני 2003) היה פוליטיקאי ישראלי יליד ליטא, מחותמי מגילת העצמאות, חבר הכנסת, ממנהיגי התנועה הקומוניסטית הישראלית במסגרת הסיעות מק"י, רק"ח וחד"ש, ופעיל שמאל רדיקלי.
וילנר היה האדם הצעיר ביותר שחתם על מגילת העצמאות.
נולד ב-1918 בשם דב-בער קובנר (או בקיצור: בער קובנר) בעיר וילנה, אז בירת ממלכת ליטא ולאחר כמה שנים סופחה לפולין.
למד תחילה בחדר ואחר כך בגימנסיה העברית "תרבות" בווילנה ומגיל 12 ועד גיל 17 היה חבר תנועת "השומר הצעיר".
היה ממנהיגי "השומר הצעיר" בעיר יחד עם בן דודו אבא קובנר ואסתר נוביק (לימים אסתר וילנסקה, אשתו וגרושתו).
בזכרונותיו מספר וילנר כי זרעי הספק בציונות נבטו בו כאשר תנועת השומר הצעיר בה היה חבר סירבה לבקשתו של הירש גליק לסייע לו במאבק לקיצור יום העבודה שלו מ-14 שעות ל-8 ותמכה בעמדת אבא קובנר שטען כי "בגלות אין תנאים למאבק מעמדי או איגוד מקצועי של הפועל היהודי":
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1938 לצורך לימודי היסטוריה באוניברסיטה העברית, בה ארגן חוגים קומוניסטים בקרב הסטודנטים.
השם "מאיר" הוא שם מחתרת שקיבל טרם הייתה המפלגה הקומוניסטית של פלשׂתינה חוקית.
שם המשפחה 'וילנר' הוא לזכר יהודי וילנה שנרצחו בשואה.
ב-1940 התקבל כחבר המפלגה הקומוניסטית של פלשׂתינה, וב-1943 למזכיר המפלגה בסניף ירושלים.
בשנים אלו התחדדה אצלו הדעה שהמפלגה הקומוניסטית היא מפלגה ערבית לאומית, ושיהודי יכול להיות חבר בה רק בתנאי שיכפיף את עצמו לצרכיה של הלאומיות הערבית.
מ-1948 ואילך היה חבר הוועד המרכזי של מק"י.
כיהן כסגן מזכיר מק"י, חבר הלשכה המדינית והמזכ"ל.
בחודש נובמבר 1945 השתתף וילנר בכנס הייסוד של הפדרציה העולמית של הנוער הדמוקרטי שהתקיים בלונדון, כנציגה של פק"פ.
הוא השתתף בכנסים בינלאומיים ואזוריים של התנועה הקומוניסטית, וכן בוועידות של תנועות אחיות.
בשנת 1948 היה חבר מועצת העם, בין החותמים על מגילת העצמאות וחבר מועצת המדינה הזמנית.
בשנת 1949 נבחר לראשונה לכנסת מטעם מק"י.
ביוני אותה שנה צידד בשמואל מיקוניס, שטען שאין צורך בעלייה כל עוד אין משטר "דמוקרטי-עממי" בישראל, אמירה שאותה הוקיע שר החוץ משה שרת.
על אף שבעת נאומו של שרת הכחיש וילנר שמיקוניס אמר זאת, בישיבת הוועדה הפוליטית של מק"י טען כי הצהרה לטובת העלייה שווה לתקיעת סכין בגבו של מיקוניס.
במרץ 1950, בתגובה לביקורת שמתח שר החוץ משה שרת על ברית המועצות, כינה אותו וילנר "היטלריסט".
וילנר גם הרבה להשוות את ארצות הברית ל"פאשיזם הגרמני", כלומר לגרמניה הנאצית.
וילנר התנגד לחוק נכסי נפקדים שאושר באותו החודש וכינה אותו "חוק גזל" הדומה לחוקים האנטישמיים שהורו לגזול מהיהודים את רכושם.
דבריו עוררו סערה בקרב חברי מפא"י.
ב-29 בנובמבר 1953 תבעה אישה בשם לאה צ'צ'יק, בעברה חברה במק"י, את וילנר על לשון הרע.
היא האשימה אותו בכך שכינה אותה "משוגעת" ו"בלתי נורמלית" בעת שפגש בה בבית קפה בתל אביב בפברואר 1952, שנה לאחר שעזבה את המפלגה.
בית המשפט המחוזי בתל אביב דחה למחרת את התביעה.
בשנת 1954 הגיש, יחד עם חבר הכנסת רוסתם בסתוני (מפ"ם), הצעה לביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל, אותו כינה "משטר של דיכוי לאומי אכזרי, שנותר בארצות מעטות בלבד, כגון דרום אפריקה וארצות הברית ביחסן לכושים."
במרץ 1955 צווה עליו להתפנות מדירתו בתל אביב לאחר שבעל הבית שבו שכנה הדירה לא ידע שהיא הושכרה לווילנר.
באוקטובר אותה שנה פסק בית המשפט כי וילנר ימשיך להחזיק בחדר אחד בדירה, בעוד שבעל הבית יחזיק בשני החדרים האחרים ובמטבח.
וילנר ערער על פסק הדין לבית המשפט המחוזי בתל אביב, וזה דחה את ערעורו.
לאחר מכן ערער על כך לבית המשפט העליון.
בשנת 1956 חשף וילנר, יחד עם תופיק טובי את טבח כפר קאסם, בזמן שהממשלה עשתה הכול כדי למנוע מהציבור בישראל ומחוצה לה מלדעת על הטבח.
לקראת הבחירות לכנסת הרביעית הוצב במקום השלישי ברשימת מק"י לכנסת.
אולם לאחר מכן, בנובמבר 1959, הוחלט כי יפנה את מקומו בכנסת למשה סנה ובכך יתפטר מהכנסת.
באותה שנה מונה למרכז מזכירות הוועדה המרכזית של מפלגתו.
בשל נסיעתו של סנה לבודפשט ההתפטרות נדחתה, ווילנר התפטר מהכנסת ב-16 בדצמבר.
וילנר נבחר ל ב-1961, אולם לפי החלטת מוסדות מק"י התפטר ממנה שוב והוחלף על ידי אמיל חביבי.
בשנת 1965 התרחש פילוג במפלגה הקומוניסטית על רקע התמיכה בברית המועצות, ביוזמתם של שמואל מיקוניס (מזכ"ל מק"י דאז) ומשה סנה (עורך היומון "קול העם"), אשר ייצגו את הפלג שהיה ביקורתי כלפי מדיניות ברית המועצות ביחס לישראל.
השם מק"י נשאר בידי הפלג של קבוצת מיקוניס וסנה, משום שרוב חברי הכנסת של מק"י תמכו בפלג זה.
מאיר וילנר ותופיק טובי הקימו את רק"ח הפרו-סובייטית, שאליה חברו רוב החברים הערבים ומיעוט של היהודים.
באותה השנה נבחר וילנר לתפקיד מזכ"ל רק"ח.
וילנר היה במשך שנים עורך ראשי ומו"ל של עיתוני המפלגה וכן של ביטאוניה הרעיוניים בתקופות שונות.
הוא כתב מאמרים רבים, וכן הוציא חוברות ופרסומים במגוון רחב ביותר של נושאים.
וילנר התנגד למלחמת ששת הימים וטען כי על ישראל לסגת מהשטחים שכבשה במהלך המלחמה וראה בהם כ"איום החמור ביותר נגד השלום".
בספטמבר 1967 פורסמה ידיעה בה נטען כי השווה את ממשלת ישראל לנאצים ואת משה דיין הגדיר כ"פטפטן המכריז הכרזות בלתי־אחראיות" ועוד.
עם זאת, יום לאחר מכן הובהר כי וילנר לא השווה את ממשלת ישראל לנאצים.
על רקע התנגדותו למלחמה, ב-15 באוקטובר 1967, ברחוב הירקון בתל אביב, דקר אברהם בן-משה, חבר תנועת החרות ועורך ירחון התנועה, את וילנר בגבו בסכין מטבח.
חרות גינתה את המעשה, הדוקר נעצר במקום ווילנר הובהל לבית החולים.
בית המשפט המחוזי בתל אביב מצא את בן-משה אשם בגרימת חבלה חמורה, ולא בניסיון לרצח, וגזר עליו עונש קל יחסית של שנה וחצי מאסר, שהוחמרו בערעור לארבע שנות מאסר.
בפסיקתו, בית המשפט טען כי מעשיו של הנאשם "ניתנים להבנה" בשל דעותיו הקיצוניות ואמירותיו הפרובוקטיבות של וילנר, אשר היוו לטענת בית המשפט מניע למעשיו.
בעקבות הדקירה וילנר לא היה בקו הבריאות במשך שנתיים.
בן-משה נפטר 17 שנים אחר כך באפריל 1985.
באוקטובר 1973, בעת דיון בכנסת בעיצומה של מלחמת יום הכיפורים, האשים וילנר את מדינת ישראל באחריות לפרוץ המלחמה בכך שסירבה לפנות את השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
בתגובה על כך, ניגשו אל הדוכן שני חברי הכנסת ממפלגת החרות, מתתיהו דרובלס ובן-ציון קשת, קרעו את נאומו והורידו אותו מעל הדוכן בכוח.
בשנת 1976 היה למאיר וילנר חלק חשוב, ביחד עם תאופיק זיאד, בקבלת ההחלטה על קיום השביתה הכללית ב-30 במרץ באותה שנה, שהובילה ליום האדמה הראשון.
לאחר הקמת חד"ש בשנת 1977, כיהן וילנר כיושב הראש הראשון שלה.
על אף שהצהיר כי סיעתו אינה מתנגדת לביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל בנובמבר 1977, הצביע וילנר נגד אישור הסכמי קמפ דייוויד עם מצרים בכנסת:
בנובמבר אותה שנה הוענק לווילנר עיטור הידידות בין העמים.
כעבור למעלה מעשור, בפברואר 1989, הוענק לווילנר עיטור מהפכת אוקטובר.
במרץ 1979, במהלך הדיון בכנסת על אישור הסכם השלום בין ישראל למצרים, תקפו וילנר וחבריו למפלגה, תופיק טובי וצ'רלי ביטון, את ראש הממשלה מנחם בגין לאחר שהאחרון סיים את נאומו.
וילנר צעק לעבר בגין: "אתה מוכר את ישראל לאמריקאים.
אתה עבד נרצע של האמריקאים".
בגין השיב לו בתגובה: "קומוניסט-סטליניסט לא יעז להטיף לנו מוסר".
ב-8 ביוני 1982 הגיש מאיר וילנר בכנסת בשם סיעת חד"ש את הצעת האי-אמון נגד ממשלת בגין-שרון על שפתחה במלחמת לבנון הראשונה ב-6 ביוני.
נציגי חד"ש היו היחידים בכנסת שתמכו בהצעת האי-אמון.
בנובמבר אותה שנה השתתף בהלווייתו של ליאוניד ברז'נייב במוסקבה, בה נפגש עם מחליפו של ברז'נייב יורי אנדרופוב, אותו הוא הגדיר כ"דמוקרט", אך גם עם יו"ר הארגון לשחרור פלסטין יאסר ערפאת.
זו הייתה פגישתו הראשונה של וילנר עם ערפאת, אם כי עוד לפני כן נפגש עם בכירי אש"ף.
וילנר טען כי ערפאת רוצה בשלום וכי אנשיו רוצים שרק מזרח ירושלים תהיה חלק מהמדינה הפלסטינית.
בשלהי 1989 החליטה מועצת חד"ש כי וילנר יפרוש מהכנסת ויפנה את מקומו להאשם מחאמיד, במסגרת הסכם רוטציה.
וילנר התפטר מהכנסת כעבור חודש, ב-10 בינואר 1990, לאחר כהונה בת כ-41 שנה כח"כ ב-12 כנסות שונות.
אולם גם לאחר פרישתו מהכנסת המשיך וילנר להנהיג את מפלגתו.
ביוני 1990 פרש מתפקידו כמזכ"ל המפלגה ובמקומו מונה לתפקיד תופיק טובי, ווילנר נהיה ליו"ר המפלגה.
וילנר מחזיק במקום החמישי באורך כהונתו המצטברת בכנסת (אחרי שמעון פרס, תופיק טובי, אליעזר שוסטק ודוד לוי).
לאחר התפטרתו מהכנסת בריאיון עיתונאי נשאל על נפילת הקומוניזם במזרח אירופה ותהליך התפרקות ברית המועצות.
הוא הביע ביקורת על המשטרים הקומוניסטים שהפכו טוטליטריים, ואמר:
ב-5 ביוני 2003 נפטר וילנר, והוא היה אחרון החותמים על מגילת העצמאות שנותר בחיים.
על שמו נקרא רחוב בעיר שפרעם.
בנו, מיכה, פעיל בפורום הקומוניסטי הישראלי.
מיר און דער ציעניזם, מוטווידאו, [חמו"ל, 1950?].
ביטחון ישראל: מי פוגע בו?
מי מבצר אותו?, [תל אביב]: הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית, (הקד' 1955).
דער געבאט פון דער שעה - ענדערן די פאליטיק פון מדינת ישראל, [תל אביב]: צ.ק.
פון דער קאמוניסטישער פארטיי פון ישראל, 1955.
מאבקנו הפוליטי-רעיוני לאור הניסיון ההיסטורי, מתוך הספר "60 שנה למפלגה הקומוניסטית הישראלית", בהוצאת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (רק"ח), תל אביב-יפו, 1980.
מאיר (זרו) זורע (זארודינסקי; 14 במרץ 1923 – 24 ביוני 1995) היה קפטן במלחמת העולם השנייה ואלוף בצה"ל, איש ציבור וחבר הכנסת, ממייסדי ד"ש.
זורע נולד בקישינב שבבסרביה (אז ברומניה; כיום במולדובה) ועלה עם הוריו, בלה ולוי, ארצה כשהיה בן שלוש.
הוא למד תחילה בבית הספר אליאנס תל אביב ואחר כך עבר לבית הספר הריאלי בחיפה, שם היה אחד מראשי שבט הצופים "משוטטי בכרמל".
הוא היה בין חברי קבוצת הצופים א' שהייתה גרעין ההתיישבות הראשון של הצופים, שעבד במכון אילון, המפעל הסודי לתחמושת של ארגון ההגנה בגבעת הקיבוצים וב-1949 הקימה את קיבוץ מעגן מיכאל.
בגיל 16 הצטרף להגנה והיה חבר בפלגות הלילה המיוחדות.
כבר בגיל צעיר זה קיבל עליו את הפיקוד על נקודת משמר הכרמל, תוך לימודיו בריאלי.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1941 עשה שנת שירות בדגניה וגניגר אחר כך שימש כנוטר במשטרת המנדט בקריית חיים.
בסוף 1942 הצטרף לצבא הבריטי, הוא שירת תחילה בפלוגה מס' 20 של מתנדבי היישוב בבאפס והשתתף בקרבות בצפון אפריקה נגד קורפוס אפריקה, אחר כך נשלח לקורס קצינים.
בקיץ 1944 היה בין עשרת הקצינים הראשונים שהצטרפו ל ושירת כקצין בגדוד השני.
זורע לחם עם הבריגדה בחורף שנת 1945 במערכה על נהר סניו (ליד בולוניה שבאיטליה) מול הורמאכט במשך חודשיים שבסופם נסוגו הגרמנים.
זורע, שהיה אז קצין בדרגת סגן משנה, זכה בעיטור הצלב הצבאי על כך שהוביל את אנשיו מול אש תופת.
בעת שחרורו עם פירוק הבריגדה כבר נשא זורע דרגות קפטן (סרן).
בשוך הקרבות היה בבלגיה וכמו רבים מיוצאי הבריגדה סיפק זורע, כחייל לשעבר, כיסוי לפעולות ההגנה, בעיקר הברחת נשק ליישוב שהיה תחת שלטון המנדט הבריטי כמו גם העלייה הבלתי לגאלית של ניצולי שואה מאירופה לארץ ישראל.
זורע גם לקח חלק בפעולות הנוקמים ללכידת אנשי המשטר הנאצי והוצאתם להורג.
חברי הנוקמים נעו באירופה בקבוצות של שלושה-ארבעה אנשים.
זורע העיד שהנוקמים הרגו רק אנשים שהיו מעורבים ישירות ברצח יהודים.
בתחילה נהגו לירות כדור בראשם, אחר כך עברו לחניקה בידיהם החשופות.
הנוקמים נהגו לא לומר למוצאים להורג דבר לפני הביצוע, לא מי הם ולא את סיבת הריגתם.
הריגתם נתפסה כמו הריגת חרק.
ב-1946 חזר לארץ ישראל לגרעין וניהל בית מלאכה של תע"ש.
ב-1947 הצטרף שוב להגנה והקים את מחלקת ההדרכה שלה.
במלחמת העצמאות השתתף בקרב נבי סמואל כנספח לגדוד הרביעי של הפלמ"ח.
לאחר תום המלחמה היה מפקד בית הספר לקצינים של צה"ל עד 1950, נשלח ללמוד במכללת הצבא הבריטי לפיקוד ומטה בקימברלי, ואחר עמד בראש מחלקת ההדרכה.
הוא פרש מצה"ל בשנת 1953 וחזר לקיבוץ.
בשנת 1956 חזר לשירות הקבע ומונה למפקד גייסות השריון.
באפריל 1958 מונה לראש אגף ההדרכה, ובאוקטובר אותה שנה לראש אגף המטה הכללי בדרגת אלוף.
בשנת 1959, בעקבות "ליל הברווזים" הודח זורע מאגף המטה הכללי ומונה לאלוף פיקוד הצפון עד שנת 1962.
במהלך מלחמת יום הכיפורים שימש כממלא מקום ראש מה"ד במקום אלוף מנחם מרון, שפיקד על אוגדה 440.
לאחר שחרורו מצה"ל, חזר זורע לקיבוץ ושילב בין עבודה בקיבוץ לפעילות ציבורית.
בקיבוץ עבד בשדה ובמסגריה והיה מרכז משק ומזכיר פנים, בשנים 1972–1977 עמד בראש מינהל מקרקעי ישראל, עם הפסקה בשנים 1973–1974, אז שימש ממלא מקום נציב קבילות חיילים, עקב עיסוקו של חיים לסקוב כחבר ועדת אגרנט.
בשנים 1981–1984 שימש כמבקר מערכת הביטחון.
בתוקף תפקידו היה מעורב בהחלטה להקים את מִפקדת חֵילות השדה (מפח"ש), כתוצאה מלקחי מלחמת לבנון הראשונה.
זורע השתתף גם בוועדות ציבוריות:
בנובמבר 1971 היה זורע חבר בוועדת החקירה הממלכתית שבדקה מקרי שחיתות בחברת "נתיבי נפט" הממשלתית.
ב-12 בנובמבר 1982 מונה לעמד בראש בוועדת החקירה לבדיקת הנסיבות שהביאו אסון צור הראשון.
הוועדה מונתה יום לאחר האסון.
החקירה התנהלה ונגמרה בתוך שבוע שהמסקנה הייתה שפיצוץ בלוני גז גרמו לאסון.
אחד מבכירי השב"כ סיפר שבעת שהלך לבקש את סליחתו של זורע, לאחר שהפרשה התפוצצה, אמר לו זורע שלא יסלח לעולם ליוסי גינוסר ולאברהם שלום על ששיטו בו.
זורע היה מזוהה בתחילה עם מפ"ם, אולם בשנת 1976 הצטרף לפרופסור יגאל ידין להקמת התנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש) ולצורך כך התפטר בדצמבר 1976 מתפקידו במנהל המקרקעין.
זורע היה ראש מחלקת הארגון של המפלגה ונבחר לכנסת התשיעית.
היה ממחייבי ההצטרפות לממשלתו של בגין.
באוגוסט 1977 תקף זורע בפומבי את אמנון רובינשטיין ומאיר עמית על שטרפדו לטענתו את כניסת ד"ש לממשלתו של בגין.
עם הצטרפות ד"ש לממשלה סירב זורע לכהן כסגן שר במשרדו של ידין.
זורע כיהן בוועדת הכנסת, ועדת הכספים וועדת החוץ והביטחון.
הוא היה סמן ניצי בד"ש, ועורר עליו את חמתם של אנשי מפלגת שינוי.
בתחילת פברואר 1978, בעקבות ניסיון להדיחו מוועדת החוץ והביטחון, הודיע על פרישתו מד"ש.
לאחר שבועיים התפטר זורע מהכנסת והחזיר בכך את המנדט שלו לד"ש.
בהמשך 1978 במהלך השיחות על הסכם השלום בין ישראל למצרים היה חבר בקבוצה של קצינים בכירים שהתנגדה לוויתורים בסיני.
על שמו רחוב בחיפה בו ממוקמת תחנה מרכזית חוף הכרמל.
מאיר זורע נישא לנעמי לבית ויינשטוק, אחותה של ההיסטוריונית שולמית שחר.
נולדו להם שישה ילדים, וילד נוסף, עולה מתימן, אותו אמצו.
שניים מהבנים נהרגו במלחמות ישראל.
, שהיה טייס קרב בחיל האוויר, נהרג בשמי רמת הגולן במלחמת ששת הימים ו, שהיה קצין מבצעים בגדוד טנקים, נהרג בקרבות הבלימה ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים.
בנם הבכור של נעמי ומאיר זורע הוא גיורא זורע, שהיה מפקד סיירת מטכ"ל וקצין מודיעין ראשי.
זורע היה סנדק של שנקרא על שם בנו יונתן, ונהרג בהתקלות עם חוליית מחבלים על גבול הצפון בינואר 1988.
מאיר זורע הלך לעולמו בקיבוצו בשנת 1995, בגיל 72, ונקבר בקיבוץ מעגן מיכאל.
מאיר טפירו (נולד ב-28 במרץ 1975) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ישראלי.
טפירו נחשב לאחד מגדולי הכדורסלנים הישראלים בכל הזמנים.
בשנת 2002 זכה בתואר שחקן העונה של ליגת העל.
בשנת 2010 זכה בתואר "שחקן העשור".
טפירו הוא סגן שיאן ההופעות בליגת העל בכדורסל עם 511 הופעות בליגה הסדירה.
בפברואר 2023 גיא פניני רשם את הופעתו ה-512 ושבר את שיא ההופעות של טפירו..
כיום משמש כמאמן עירוני נס ציונה מליגת העל וכמאמנה של נבחרת ישראל בכדורסל 3x3.
הוריו של טפירו נולדו לעולים יהודים ממרוקו.
טפירו התחיל את קריירת הכדורסל שלו במחלקת הנוער באליצור קריית אתא ובמכבי קריית מוצקין בבוגרים.
במהלך הקריירה שיחק בקבוצות רבות ביניהן הפועל תל אביב, הפועל אילת ואחרות.
טפירו התפרסם בתחילת הקריירה המקצוענית שלו כאשר קלע סל ניצחון במדי קבוצתו הפועל תל אביב במשחק הדרבי העירוני נגד מכבי תל אביב בגיל 19 בלבד.
כמו כן, טפירו נחשב לשחקן הישראלי הראשון שהצליח להשיג טריפל דאבל כאשר ב-1 בפברואר 1999 קלע 16 נקודות, קלט 12 כדורים חוזרים ומסר 10 אסיסטים במדי מכבי חיפה.
במהלך הקריירה שיחק טפירו בנבחרות ישראל השונות כולל בנבחרת הצעירה בה הגיע לגמר אליפות אירופה ובנבחרת ישראל, עימה שיחק 4 פעמים באליפות אירופה כאשר מיקום השיא בשנים אלו היה בשנת 2003 אז הגיעה הנבחרת למקום השביעי.
בין הישגיו של טפירו: ההעפלה לחצי גמר גביע ספורטה, עם הפועל ירושלים, בעונת 2001/02, והעפלה לחצי גמר גביע יול"ב בעונת 2005–2006 גם כן עם הפועל ירושלים כשחזר לשחק במדיה לשתי עונות נוספות.
בחו"ל רשם טפירו עוד הישג נאה, כשזכה בגביע הליגה בצרפת עם נאנסי והעפיל גם למשחק האליפות של הליגה בעונת 2004–2005. את האליפות הפסידה קבוצתו לשטרסבורג של אפיק נסים הישראלי.
בעונת 2006/07 זכה טפירו לראשונה בקריירה בתואר ישראלי, כשהוביל את הפועל ירושלים לזכייה בגביע המדינה לאחר ניצחון בגמר נגד בני השרון, ולגמר אליפות המדינה בכדורסל, בו הפסידה ירושלים למכבי תל אביב.
לאחר סיום העונה הודיע מאיר טפירו על עזיבתו את הפועל ירושלים, וחזר לשחק בקבוצת בני השרון.
הוא סייע לקבוצה זו להגיע לחצי גמר הפיינל פור של ליגת העל ב-2008.
ב-27 במאי 2009 הודיע טפירו במסיבת עיתונאים על פרישתו מנבחרת ישראל.
בסך הכל היו לטפירו 116 הופעות במדי הנבחרת (כולל 4 השתתפויות באליפות אירופה) בהן קלע 976 נקודות.
בספטמבר אותה שנה הוא עבר לשחק במכבי ראשון לציון, תחת מאמנו לשעבר אפי בירנבוים.
לאחר עונה אחת במדי ראשון לציון, חתם טפירו לשנתיים בעולה החדשה לליגת העל, מכבי אשדוד.
עם אשדוד הגיע טפירו בעונה הראשונה (2010/11) לחצי גמר גביע המדינה.
ובעונה השנייה (2011/12) עד לגמר הפיינל פור הישראלי, בו הפסידה למכבי תל אביב.
ב-27 במאי 2010 הוכתר טפירו לשחקן העשור, בטקס שנערך לפני משחק הגמר של הפיינל פור של עונת 2009/10.
ב-11 ביולי 2012, הודיע טפירו כי הוא חוזר לקדנציה שלישית בהפועל ירושלים, אך בתום העונה שוחרר ממנה.
בחודש יולי 2013 חתם לשנתיים בעירוני נס ציונה.
בקיץ 2015 חתם לשנה במכבי קריית גת.
במרץ 2016 זכה בתואר השחקן המצטיין במשחק האולסטאר של ליגת העל בכדורסל שהתקיים בהיכל הספורט בגין שבעיר אילת.
ב-7 ביוני 2016 החליט טפירו לפרוש לאחר 23 עונות משחק.
באותו חודש מונה למאמן מכבי אשדוד באר טוביה מליגת העל בכדורסל שגם בה שיחק בעברו.
ב-19 ביולי 2017 מונה למאמן הפועל אילת.
טפירו הוא המאמן הראשון של האילתיים שגם שיחק בקבוצה בעבר.
ב-14 בנובמבר 2017 פוטר טפירו מאימון הקבוצה.
שבוע לאחר מכן חתם טפירו כשחקן באליצור גבעתיים מליגה א' מרכז.
הקבוצה סיימה בעונה זו במקום השני בליגה והעפילה לליגה הארצית לאחר ניצחון בפלייאוף על אליצור נווה-דוד רמלה ועוצמה מודיעין.
ביוני 2018 מונה למנכ"ל עירוני נס ציונה, איתה זכה באפריל 2021 בגביע היורופקאפ.
ביוני 2021 סיים את תפקידו בנס ציונה.
במאי 2024 חזר טפירו לנס ציונה כאשר מונה למאמן במקומו של אלעד חסין.
ביוני 2024 מונה עמית שרף למאמנה של הקבוצה.
בדצמבר 2025 פוטר שרף מתפקידו וטפירו התמנה במקומו למאמן הקבוצה.
גביע יורופקאפ זכייה: אפריל 2021.
נשוי לענבל ואב לשלושה ילדים.
בנו אור טפירו משחק בעירוני נס ציונה, תחת אביו.
זוכה פרס ישראל לחקלאות לשנת ה'תשט"ז.
ויניק נולד באודסה שבברית המועצות, קיבל חינוך עברי ולאחר שלמד כימיה בפוליטכניון בוורשה והוסמך כמהנדס, עלה לארץ ישראל ב-1906, התיישב בראשון לציון וייסד את המעבדה ליין ביקב המקומי.
ויניק נמנה עם המורים הראשונים במקווה ישראל והיה מבוני התחנה המטאורולוגית בראשון לציון בשנת 1912.
בשנות הארבעים של המאה העשרים הוקמה במקוה ישראל תחנת ניסיונות חקלאית, שניהל מאיר ויניק.
התחנה עסקה בעיקר בשתי בעיות:
בשני התחומים הגיעה התחנה לידי מסקנות מעשיות חשובות.
ויניק שימש כמורה לתורת הקרקע במקווה ישראל ובגימנסיה הרצליה.
הוא נחשב למומחה לחקר קרקעות הארץ.
בין השאר פנו אליו הבריטים לבדוק האם קרקעותיה של אל עריש מתאימות לחקלאות עבור תוכנית להתיישבות יהודית בחבל ארץ זה.
ליד ביתו הקים תחנה לחקר החקלאות.
ויניק עסק במשך תקופה ארוכה בחקר תורת הדשנים להדרים להשבחת פרי הדר.
פעילותו המדעית מוצגת ב"בית ויניק" שבמקווה ישראל ועל שמו קרוי רחוב בראשון לציון.
ויניק היה נשוי למרים (לבית גולדברג), שתפקדה כעוזרתו הראשית בתחנת הניסיונות, הייתה בין העוזרות הראשונות במכון לביוכימיה של האוניברסיטה העברית, והראשונה בארץ בחקירה מיקרוביולוגית של הקרקע.
אחותה של מרים, גיסתו הייתה הד"ר רינה (רוזה) יונוביץ.
"מאיר" חברה למכוניות ומשאיות בע"מ היא חברה המייבאת כלי רכב לישראל, ובאמצעות חברות בנות עוסקת בתחומי תחבורה נוספים, כגון השכרת רכב ותחבורה ציבורית, ובתחומים אחרים, בהם נדל"ן.
החברה הוקמה ביוני 1967 על ידי מאיר קז, וכאשר נפטר בשנת 1976, הוריש את החברה לבנו, ישראל קז, ובתו נילי ובעלה יעקב שחר.
תחילה ייבאה החברה את מכוניות חברת "וולוו" השוודית, שאת הזיכיון לשיווקן בישראל החזיק מאיר קז עוד מתחילת שנות ה-60. עד אז היבואן הרשמי של "וולוו" בישראל עסק בעיקר בשיווק משאיות ואוטובוסים מתוצרת החברה, וחברת "וולוו" החליטה לתת לקז את הזיכיון לשיווק בישראל של כל כלי הרכב שהיא מייצרת.
בשנת 1969 בוטלו מכסי מגן שהוטלו על יבוא משאיות ואוטובוסים כדי להגן על הייצור המקומי של מפעלי רכב אשדוד (שפעלה בשותפות עם חברת ליילנד מוטורס הבריטית (Leyland Motors) ), ונתח השוק של "מאיר" בתחום זה גדל.
בשנת 1971 זכתה החברה בפרס הסוכן המצטיין של חברת "וולוו" ברחבי העולם.
באותן השנים שווק "וולוו" כרכב יוקרתי ואמין, והוא זכה לחשיפה רבה לאחר שנבחר כרכב שרד לשרי הממשלה ועובדי מדינה בכירים.
בשנת 1974 החלה לייבא מכוניות פרטיות מתוצרת חברת "דאף" ההולנדית, שאותה רכשה חברת "וולוו".
"דאף" מייצרת משאיות, אך פעילות זו הוחזקה בנפרד, ושהיבואן שלה בישראל היא קבוצת תעבורה, מתחרה עם חברת "מאיר" בשוק המשאיות בישראל.
ביולי 1989 זכתה החברה בזיכיון ליבוא רכבי חברת "הונדה" היפנית לישראל.
המכוניות שווקו בישראל החל מאפריל 1990, וזכו להצלחה תוך זמן קצר.
בשנת 1992 זכתה החברה בזיכיון לייבא גם את אופנועי חברת "הונדה", והחלה מיד בשיווק עשרה דגמי אופנועים שונים של היצרן.
בשנת 1995 החלה החברה לייבא את מכוניות "יגואר".
בשנת 2016, במסגרת איחוד היבוא של מותגי קבוצת טאטא הועבר יבוא יגואר לחברת המזרח לשיווק מכוניות, יבואנית "לנד רובר".
בשנת 1998 קיבלה החברה את הזיכיון ליבוא משאיות מתוצרת חברת "מיצובישי" לישראל, ובשנת 2000 קיבלה את הזיכיון גם ליבוא משאיות תוצרת חברת "רנו", לאחר שהיבואן הקודם פשט את הרגל.
שנה אחר כך הגיע נתח השוק שלה בשוק המשאיות בישראל ל-44%.
בשנת 2002 רכשה החברה את השליטה בחברת הפניקס אחזקות וחברת הבת שלה הפניקס חברה לביטוח.
בשנת 2006 נכנסה החברה לפעילות באירופה, כשהקימה חברת ליסינג בהונגריה, ואחר כך גם בפולין ובטורקיה.
בשנת 2007 הוקמה "מאיר נדל"ן", חטיבת הנדל"ן הבינלאומית של קבוצת "מאיר", המרכזת את פעילות הקבוצה בתחומי הנדל"ן המניב והיזמי בישראל ובעולם, כולל בתחום המלונאות.
רום שחר, בנם של נילי ויעקב שחר, מונה למנכ"ל מאיר נדל"ן.
ביוני 2007 רכשה תמורת כ-30 מיליון יורו 26% מחברת חבס סטאר, העוסקת בהשקעות בתחום הנדל"ן המניב במערב אירופה.
בשנת 2012 עברה החברה ארגון כחברת החזקות, של שלוש קבוצות פעילות, רכב, נדל"ן והשקעות.
ישראל קז, יעקב שחר ועוזי מור עברו לנהל את חברת ההחזקות.
בני הדור השלישי, אבנר קז ואור שחר, החלו לשמש כיושבי ראש משותפים של קבוצת הרכב.
אבנר קז, נכדו של מייסד החברה, פעיל במקביל כאיש מחשבים בהקמה ומכירה של חברות הזנק.
החברה מייבאת לישראל סוגים רבים של כלי רכב וחלקי חילוף, והם:
ציוד מכני הנדסי: וולוו, הונדה, אטלס קופקו.
הרב פרופסור מאיר וייס (1908 – 7 במאי 1998; ה'תרס"ט – י"ב באייר ה'תשנ"ח) היה רב, מחנך וחוקר מקרא ישראלי, חתן פרס ישראל למדעי היהדות בשנת ה'תש"ן (1990).
שימש כפרופסור בחוג למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים ונודע בעיקר בזכות מחקריו הספרותיים במקרא ובמיוחד בספר תהלים, מחדש ה"אינטרפרטציה הכוליית" בניתוח הספרותי של המקרא.
נולד בשם מאיר פאול וייס בבודפשט, הונגריה (האימפריה האוסטרו-הונגרית דאז) לחיים וייס וחיה-שרה לבית פירט.
בשנת 1926 החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובמקביל, משנת 1927 למד גם באוניברסיטה הממלכתית למדעים בהונגריה שם התרכז בלימודי בלשנות שמית, תולדות המזרח הקדום ותולדות רומא העתיקה ותרבותה.
בשנת 1932 קיבל את התואר דוקטור לפילוסופיה עבור עבודתו בנושא "האגדה בתרגומו של יונתן בן עוזיאל לנביאים" ובשנת 1933 הוסמך לרבנות.
מיד לאחר קבלתו את הסמיכה עלה לכס הרבנות בעיירה הודמזוושרהיי הסמוכה לעיר סגד ובשנת 1937 קיבל את משרת הרבנות בקהילת הסטטוס-קוו בעיר דברצן, משרה בה החזיק עד שנת 1944. בעת כהונתו ברבנות בעיר זו התמנה לחבר הקורטריון של הסמינר הרבני של בודפשט, בו שימש בין השנים 1942–1944.
לאחר כיבוש הונגריה בידי גרמניה הנאצית בשנת 1944 צורף וייס עם אשתו אילי ושני בניו, רפאל וגבריאל לרכבת ההצלה על קיומה סוכם בין אנשיו של אדולף אייכמן לבין ישראל קסטנר ואנשי "ועד העזרה וההצלה".
במקום להגיע לארץ נייטרלית כמסוכם, נשלחה הרכבת למחנה הריכוז ברגן-בלזן.
בעקבות התקדמות המשא ומתן ("סחורה תמורת דם") שהתנהל בין קורט בכר לאנשי הסוכנות היהודית והג'וינט שוחררו יהודי הרכבת לאחר מספר חודשים ונשלחו לשווייץ בסוף אותה שנה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, בכ"ז באלול ה'תש"ה (2 בספטמבר 1945) עלתה משפחת וייס לארץ ישראל.
לוייס הוצעה משרת הרבנות הראשית בשוודיה על ידי הרב הראשי לישראל דאז, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, אולם וייס דחה הצעה זו על הסף.
לאחר עלייתו ארצה החל וייס לעסוק בחינוך וניהל את בית הספר "יבנה" ברעננה בין השנים 1946–1949. בשנים 1949–1955 שימש כמורה בבית הספר התיכון הדתי "מעלה" בירושלים ובשנת 1955 מונה למנהלו עד שנת 1957, אז החל לשמש כמרצה ראשי למקרא באוניברסיטת בר-אילן שזה לא מכבר הוקמה.
משנה זו ואילך החל להשתתף ברציפות בקונגרס העולמי למדעי היהדות בירושלים, עד לשנת 1993. בשנת 1960 הצטרף לחוג למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1962 התמנה כמרצה בכיר.
וייס קודם לדרגת פרופסור חבר בשנת 1967 ולדרגת פרופסור מן המניין בשנת 1972. בשנה זו זכה וייס בפרס הרצל עבור מפעליו בחקר המקרא ושנתיים לאחר מכן זכה גם בפרס מכס נורדאו.
בשנת 1974 נפטר בנו, ד"ר רפאל ויס, חוקר מחונן בזכות עצמו ללשון עברית ומקרא, מרצה באוניברסיטת תל אביב.
מלבד משרת ההוראה באוניברסיטאות, לימד פרופסור וייס גם בגימנסיה העברית, ובבתי המדרש למורים ולגננות "אפרתה", ו"גבעת ושינגטון".
בשנת 1964 לימד וייס באוניברסיטת קרנפילד שבאנגליה ובין השנים 1965–1968 לימד בבית המדרש לרבנים "נווה שכטר".
באוקטובר 1978 פרופ' וייס פרש לגמלאות אך המשיך במתן הרצאות, במחקר ובכתיבה גם לאחר מכן, עד ימיו האחרונים ממש.
בין השאר, בשנת 1985 השתתף בסימפוזיון לחקר המקרא בברן.
בשנת 1989 לימד באוניברסיטאות בציריך ובטורונטו.
בשנת ה'תש"ן (1990) זכה מאיר וייס בפרס ישראל במדעי היהדות על תרומתו הייחודית לחקר המקרא, ובשנת ה'תשנ"ח (1998) נפטר לאחר מחלה קצרה.
וייס היה בין מובילי ומפתחי הגישה הספרותית למקרא וידוע כמי שפיתח את "האינטרפרטציה הכוליית" בלימודי המקרא, פיתוח שלימים זיכה אותו בפרס ישראל.
את עיקרי תפיסותיו החל לפרוש בספרו "המקרא כדמותו: שיטת מחקר והסתכלות במקרא על-פי עיקרי מדע-הספרות החדש" שיצא לאור בשנת ה'תשכ"ב ומאז זכה לשתי מהדורות מורחבות נוספות, האחרונה שבהן נקראת "המקרא כדמותו: שיטת האינטרפרטאציה הכוליית".
בספרו זה הציג והדגים וייס כיצד, באמצעות פירוש המילים, צירופי המילים, המשפטים הפסקאות והחטיבות, יכול הלומד להגיע לכדי פירוש יצירה מקראית בשלמותה.
שיטה זו הומחשה גם בספריו הבאים, פירושו השלם לספר עמוס (ה'תשנ"ב) וקובץ ממאמריו שנדפס בשם "מקראות ככוונתם" (ה'תשמ"ח), שם הודגמה האינטרפרטציה הכוליית בשלל הסוגות הקיימות במקרא.
לאחר פטירתו, יצא לאור הספר "אמונות ודעות במזמורי תהלים" (ה'תשס"א), ובו פירושים שכתב למבחר מזמורים מספר תהלים, ספר שעמד במרכז עיסוקו.
המקרא כדמותו: שיטת מחקר והסתכלות במקרא על-פי עיקרי מדע-הספרות החדש, מוסד ביאליק תשכ"ב.
הסיפור על ראשיתו של איוב, הסוכנות היהודית לארץ ישראל, תשכ"ט.
מקראות ככוונתם: לקט מאמרים, מוסד ביאליק, תשמ"ח.
ספר עמוס, הוצאת מאגנס, תשנ"ב.
אמונות ודעות במזמורי תהילים, מוסד ביאליק, תשס"א 2001.
מאיר וָרֶטֶה (18 באוגוסט 1915 – 12 ביוני 1990) היה פרופסור להיסטוריה של ארץ ישראל, היסטוריה דיפלומטית ויחסים בין-לאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
מאיר ורטה נולד ב-1915 בלודז' שבפולין, ובילדותו, בשנת 1925, עלה לארץ ישראל עם הוריו.
בין השנים 1934 ל-1940 למד פילוסופיה, , היסטוריה של עם ישראל והיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית.
במלחמת העולם השנייה עבד כעוזר עורך בעיתונים "מלחמתנו", "אשנב" ו"ההגנה".
בשנת 1945 הוענק לו תואר שני במדעי הרוח מהאוניברסיטה העברית.
ב-1947 יצא ללונדון לערוך מחקר בהדרכתו של סר צ'ארלס ובסטר בנושא: 'אנגליה, שאלת היהודים וארץ ישראל במאה הי"ט'.
ב-1950 שב לארץ ישראל והחל לעבוד במחלקת המחקר של משרד החוץ ובמדור ההיסטוריה של האנציקלופדיה העברית.
נישא לחוקרת הספרות והמתרגמת עדה צמח.
ילדיהם: הסופרת תמר ורטה-זהבי, הבמאי דני ורטה, המשורר והעורך יורם ורטה.
בשנת 1954 קיבל ורטה תואר דוקטור מן האוניברסיטה העברית, בהנחייתם של בן-ציון דינור וריכרד מיכאל קבנר.
נושא הדיסרטציה היה: 'אנגליה בלבאנט, בסוף שנות העשרים ובראשית שנות השלושים של המאה הי"ט'.
בעבודתו הגיע ורטה לשתי מסקנות: האחת, שהאינטרסים הכלכליים והמסחריים של בריטניה הונעו, במיוחד בימיו של מוחמד עלי, על ידי מניעים אסטרטגיים ופוליטיים.
השנייה, כי שר החוץ של בריטניה פלמרסטון נמנע מלעזור לטורקיה עקב חששם של חברי הפרלמנט מפני פגיעה ביחסים עם צרפת.
מאיר ורטה בדק במחקרו את השורשים הדיפלומטיים של המדיניות הבריטית בארץ ישראל במאה ה-19. הוא גילה במסמכי משרד החוץ הבריטי מכתבים שאותם שלחו גופים ציבוריים ואנשים, המפצירים בשר החוץ כי יפעל למען שיבת הציונים לארץ ישראל.
הגישה המקובלת היא כי הגורמים להצהרת בלפור היו רק האסטרטגיה שנקטה בריטניה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ורטה גילה כי בנוסף לכך מניע חזק להצהרת בלפור היה חוויות מיסטיות ואמונות שהתהוו בקרבם של חוגים מילניאריסטיים (זרם של נוצרים משיחיים) במימוש כוונות האל להשבת היהודים לארצם (זאת בניגוד להשקפה שהייתה מקובלת לפיה חוגים אלה התנו את החזרת העם לארצו בהתנצרותו קודם לכן).
מאמצים אלה תחילתם בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. הוא הסיק שלא החוגים הציוניים הם אלו שמשכו את בריטניה להכרזה על הצהרת בלפור וליצירת המנדט הבריטי בארץ ישראל (למרות שרבים מהציונים סברו כי הדבר אירע בגינם), למרות שהם היטיבו לנצל את המצב שנוצר.
ורטה אף סובר כי האיש המרכזי מאחורי הצהרת בלפור היה סר מארק סייקס ולא הלורד בלפור.
בשנים 1956-1954 חקר ורטה עבור יד ושם את הארכיונים הגרמניים והבריטיים, בשנים 1956 עד 1958 עסק בפרסום אגרותיו של חיים ויצמן.
ורטה אף סייע בעבודת המחקר של ספר תולדות ההגנה, הכין לפרסום את כתביו של יעקב הרצוג וכתביו של ברל כצנלסון.
תעודות בהיסטוריה דיפלומטית של המזרח התיכון.
ירושלים: האוניברסיטה העברית, בי"ס קפלן, המחלקה ליחסים בינלאומיים, תשל"א.
מאיר אשר וילצ'ק (נולד ב-17 באוקטובר 1935) הוא ביוכימאי ישראלי, מפתח שיטת כרומטוגרפיית הזיקה.
בעבר היה ראש המחלקה לביופיזיקה ודיקן הפקולטה לביוכימיה וביופיזיקה במכון ויצמן.
וילצ'ק נולד בוורשה שבפולין בשנת 1935. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שהה בברית המועצות והועבר לסיביר.
אביו, רב קהילה בוורשה, נרצח במחנה הריכוז פלוסנבירג, ודודו, הרב שמשון שטוקהמר, נהרג לקראת סוף המלחמה.
בשנת 1949 עלה וילצ'ק לישראל עם אמו ואחותו והתיישב ברחובות.
לאחר שירותו הצבאי בחיל האוויר החל בלימודי תואר ראשון כימיה ופיזיקה באוניברסיטת בר-אילן והיה שותף למאמר המחקרי הראשון שפורסם על ידי המחלקה לכימיה של האוניברסיטה.
בסיום לימודיו, בשנת 1960, עבר למחלקה לביופיזיקה במכון ויצמן למדע ובשנת 1965 סיים לימודי דוקטורט.
במהלך לימודיו עבד ככימאי ראשי בחברת 'ידע' ולאחר מכן הצטרף לסגל המחלקה לביופיזיקה במכון ויצמן, בו שימש לימים כראש המחלקה לביופיזיקה ודיקן הפקולטה לביוכימיה וביופיזיקה.
רוב מחקריו של וילצ'ק עוסקים בזיהוי ביולוגי ובזיקה ביולוגית.
וילצ'ק פיתח עם שותפים נוספים את שיטת כרומטוגרפיית הזיקה ב-1968. ב-1963, כחמש שנים לפני פיתוח כרומטוגרפיית הזיקה, וילצ'ק היה הראשון שהדגים את תופעת ה-FRET, המוכרת מהפוטוסינתיזה, במעבדה באמצעות חומצות אמינו ארומטיות.
במהלך השנים היה וילצ'ק חוקר ומרצה אורח במוסדות להשכלה גבוהה ברחבי העולם ופרסם למעלה מ-400 פרסומים מדעיים.
כמו כן הוא שימש יועץ לחברות ביוטכנולוגיה וישב בוועדות מקצועיות רבות, בהן ועדת שמגר.
שמו אף נכלל ברשימות המפד"ל ומפלגת מימד לכנסת.
וילצ'ק זכה להכרה רבה על מחקריו: הוא הוכתר בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ווטרלו שבקנדה, מאוניברסיטת בר-אילן, מאוניברסיטת יובסקילה שבפינלנד, מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומאוניברסיטת אריאל.
הוא חתן פרס וולף לרפואה, פרס ישראל לביוטכנולוגיה, פרס לכימאי קליני מצטיין מהפדרציה הבין-לאומית לכימאים קליניים, פרס כריסטיאן אנפינסן של החברה לחלבונים, מדליית וילהלם-אקסנר מאוסטריה ופרס א.מ.ת בכימיה.
הוא חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חבר כבוד באגודה של הכימאים הביולוגיים בארה"ב, וחבר זר במכון לרפואה של האקדמיה הלאומית למדעים של ארה"ב.
במכון ויצמן הוא מחזיק הקתדרה לביולוגיה מולקולרית על שם מרק גוטווירט.
וילצ'ק ידוע בעיקר בזכות פיתוח המושג המודרני של זיקה בין מולקולות ביולוגיות, ובזכות יישומיו של מושג זה בתחומים שונים של מדעי החיים.
בשנת 1968 פיתח וילצ'ק יחד עם שותפיו, שיטה הקרויה כרומטוגרפיית זיקה.
שיטה זו אפשרה לבודד חומרים תוך שעות ספורות, בניגוד לשיטות הקודמות שאפשרו בידוד חלבונים תוך זמן ארוך בהרבה, תוך שימוש בקישור הביולוגי הברירני.
בשיטה זו משתמשים ברב-סוכרים הנושאים את החומרים הפעילים, והם שקושרים חומרים ספציפיים.
לאחר שטיפה של שאר החומרים, משתמשים בתמיסה אחרת (למשל עם pH שונה) הגורמת לשחרור של החומר, וכך לניקויו.
כרומטוגרפיית זיקה עומדת בבסיס כלים מדעיים רבים בהם תספיג חלבון ו-ELISA.
בהמשך, שכלל את השיטה ואת שימושיה הביולוגיים יחד עם אדוארד באייר ממכון ויצמן תוך שימוש בחלבון האבידין ובקשר החזק שלו עם הוויטמין ביוטין.
ב-1963, וילצ'ק היה הראשון שהדגים את תופעת ה-FRET, המוכרת מהפוטוסינתיזה, במעבדה באמצעות חומצות אמינו ארומטיות.
שיטה זו חוללה מהפכה בבידוד חומרים ביוכימיים וסללה דרכים חדשות בביולוגיה, בביוטכנולוגיה, בכימיה, בננוטכנולוגיה ובתחומים רבים נוספים, לרבות פיזיקה.
היא הובילה ותרמה לפיתוחים מודרניים רבים מאוד במדעי החיים, כגון שבבי די-אן-אי ושבבי חלבונים.
לשיטה זו השפעה עמוקה במיוחד בתחום הרפואה.
כך, לדוגמה, היא האיצה במידה ניכרת את פיתוחן של כל התרופות המבוססות על חלבונים.
הטכנולוגיה הזאת הובילה להקמתן של עשרות חברות עתירות ידע ברחבי העולם, עם היקף מכירות של עשרות מיליארדי דולרים בשנה.
פיתוח נוסף של פרופ' וילצ'ק ניתן לכנות "טיל מונחה".
הוא מבוסס על אנזים וחומר כימי הנמצאים בשום, אשר ביחד יוצרים "פצצה חכמה".
החומר המרכיב את "הפצצה החכמה" נקרא אליצין, שנוצר כתגובה ביוכימית בין האנזים "אליינז" (alliinase) ובין חומר כימי בשם "אליאין" (alliin) נפגשים.
האנזים והכימיקל נמצאים באזורים שונים ומבודדים בתוך שיני השום.
כשכותשים שן שום, החומרים נפגשים.
התגובה שנוצרת כתוצאה מהמפגש גורמת לאליאין להפוך לאליצין.
האליצין בעל שתי תכונות מרכזיות: הראשונה היא הריח.
לשן שום שלמה אין ריח יוצא דופן.
הריח המוכר והחריף של השום נוצר מהכתישה, כלומר מהפעילות של האליצין.
התכונה השנייה של האליצין היא קטלניותו.
בריכוז גבוה, כשהוא בא במגע עם תאים חיים שונים הוא מסוגל לפגוע בהם.
כך הוא מסוגל לפגוע גם בתאים בריאים וגם בתאים סרטניים בגוף האדם.
למרות זאת, האליצין הוא חומר שמתפרק במהירות בגוף, וכאשר הוא נכנס לגוף במינון מתאים הוא אינו גורם נזק לתאי הגוף.
כשמזריקים את האליצין, הוא חודר דרך קרום התא הסרטני ופוגע בחלבונים שלו ובכך הורג אותו.
מכיוון שהאליצין מתפרק במהירות, הוא פועל אך ורק על התאים הסרטניים ואינו פוגע בתאים הבריאים הסמוכים לו.
בנוסף לכך, פרופ' וילצ'ק פיתח את השימוש בטכנולוגית אבידין-ביוטין לאיבחון מחלות, לבידוד חומרים ביולוגיים לשימושים ביוטכנולוגיים וננו-טכנולוגיים, ובמחקר הביו-רפואי.
המערכת איפשרה למעבדות רבות לוותר על הצורך בחומרים רדיואקטיביים.
פרס ישראל למדעי החיים (1990)
הוא היה בנם של מיכל (לבית לוין) וחבר הכנסת לשעבר נחום חת.
אחותו היא השופטת עדנה גבריאלי והוא נינו של יואל משה סלומון, מצד אימו.
הוא למד בבית הספר הריאלי בין השנים 1939 ו-1950. שירת בצה"ל במסגרת הנח"ל עד לשנת 1952. בתום שירותו הצבאי נרשם לאוניברסיטה העברית בירושלים והשלים ב-1958 תואר ראשון בכלכלה וביחסים בינלאומיים.
המשיך באוניברסיטה העברית ללימודי תואר שני במשפטים אותו קיבל בשנת 1960. אחר כך נסע לאוניברסיטת הרווארד והשלים שם תואר LL.M במשפטים, ואת הדוקטורט בכלכלה סיים באוניברסיטה העברית בשנת 1971.
במקביל, ב-1955 החל לעסוק במחקר במסגרת מרכז פאלק למחקר כלכלי בישראל, משרה בה החזיק עד לשנת 1960, במסגרת פעילות זו נכתב הספר "המוסדות הבנקאיים בישראל".
חת התמחה בעריכת דין בבית המשפט המחוזי בירושלים ובפרקליטות המדינה.
לאחר נישואיו לרינה לבית זמירין עבר לחיפה למשרד עורכי הדין של אביו.
אחר כך, החל לעבוד במחלקת המחקר של בנק ישראל בתור כלכלן עד לשנת 1968, ומשנת 1969 כיהן כמפקח על הבנקים.
בשנת 1975 עבר לשמש כיועץ לנגיד הבנק, ופרש בשנת 1977. הוא עבר למגזר הפרטי ובשנת 1978 נתמנה ליושב-ראש מועצת המנהלים של הבורסה לניירות ערך בתל אביב, לקדנציה שנסתיימה בשנת 1986. במהלך תקופת כהונתו אירע משבר מניות הבנקים.
על תפקודה בזמן המשבר קיבל נזיפה חמורה בדו"ח ועדת בייסקי, שחקרה את המשבר, למרות זאת המשיך לכהן בתפקיד.
מאז 1977 כיהן במשך כ-30 שנה כדירקטור של חברת "טבע", ובשנים 1995–2002 כיהן כיו"ר הדירקטוריון (משפחת אשתו היו ממייסדי החברה).
בתחילת 1987 מונה ליושב-ראש בנק לאומי, משרה ממנה נאלץ להתפטר, בדצמבר 1988, בעקבות פרשת "החוזים האישיים", שכר מופרז שקיבל הוא והנהלת הבנק בניגוד לעמדת בעלי המניות.
בין השנים 1962 ו-1990 עבד באופן מזדמן כמורה מן החוץ בתחומי משפטים וכלכלה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית.
למן שנת 1989 היה חבר במועצות המנהלים של חברות רבות ועוסק במתן שירותי ייעוץ כלכלי, ומשנת 1993 שימש פרופסור במסלול האקדמי המכללה למנהל, תחילה פרופסור חבר ולאחר מכן פרופסור אמריטוס.
החל מ-2001 שימש חבר במועצה להשכלה גבוהה, כנציג המכללה למנהל, וב-2012 מונה לחבר המועצה להשכלה גבוהה (יהודה ושומרון) שהוקמה באותה עת במטרה להכיר במכללת אריאל כאוניברסיטה.
כמו כן כיהן חת במספר משרות ציבוריות, ובהן תפקידי חברות בוועדות הכספים של מוזיאון ישראל בירושלים, חברות בוועדת הסיווג של רשות החברות הממשלתיות, בוועד המנהל של הקרן לירושלים, ויושב-ראש חבר הנאמנים של מכון פאלק.
פעמיים היה חתן פרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה של עיריית תל אביב, לשנים 1964 ו-1970, בזכות ספרי כלכלה שחיבר.
חת היה נשוי עד לפטירתו לרינה לבית זמירין, התגורר בירושלים ולהם שלושה ילדים: הדס פרושאור (רעייתו של השגריר רון פרושאור), נעם חת מקוב (שופטת, נשואה לפרופ' גיא מקוב, בנו של ישראל מקוב) וחובב חת סופר.
מאיר חת נפטר ב-13 בינואר 2023 והובא לקבורה בבית הקברות חורשים.
מבוא לכלכלה – גרסה ישראלית, הוצאת מוסד ביאליק, 1989
הבנקאות בישראל: מאפייני פעילות ולקחי משברים, הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל, 1994
המוסדות הבנקאיים בישראל, ירושלים, מרכז פאלק למחקר כלכלי בישראל, 1963 (עברית ואנגלית)
זרמי הכספים במשק הישראלי 1959–1966, ירושלים, בנק ישראל, 1968 (עברית ואנגלית)
הבנקאות בישראל, חלק ראשון: סקירה היסטורית, ירושלים, מכון ירושלים לחקר ישראל, 1994
שוק ההון הישראלי במנהרת הזמן, כנרת, זמורה-ביתן, 2012.
המדיניות הכלכלית בישראל במנהרת הזמן, קונטנטו נאו, 2015.
מספר בחינות כלכליות ומשפטיות של התחרות בלתי-משוכללת: בשווקים הפיננסיים בישראל (עבודת הדוקטורט)
Weisgal; 10 בנובמבר 1894 – 29 בספטמבר 1977) היה מהאבות המייסדים של מכון ויצמן למדע שכיהן כנשיאו וכיו"ר הוועד הפועל שלו.
הוא נודע בכישוריו בתחום גיוס הכספים והאדמיניסטרציה וכן כיד ימינו של ד"ר חיים ויצמן.
וייסגל היה תועמלן של התנועה הציונית ושל מוסדות היישוב בקרב יהודי ארצות הברית.
מאיר וייסגל נולד בשנת 1894 בעיירה קיקול שבפולין, בן לשלמה חיים ולאה לבית פרידמן.
בשנת 1905 היגר לארצות הברית עם הוריו.
בשנים 1916–1914 למד באוניברסיטת קולומביה קורסים בעיתונאות וסיים בהצטיינות את הקורסים שלמד.
בארצות הברית עבד וייסגל כפעיל התנועה הציונית, הוא תמך בחיים ויצמן ולואי ליפסקי מול לואיס ברנדייס במאבק על השליטה בציונות העולמית ב-1921. בין היתר ערך את ביטאון ארגון ציוני אמריקה New Palestine ("ניו פלסטַיין") ועסק באמרגנות תערוכות ואירועים המוניים.
על רקע עליית היטלר לשלטון הפיק את האירוע "אגדה של עם", הפקת ענק שהופיעה בחוף המזרחי של ארצות הברית ואת ההצגה "הדרך הניצחית" של מקס ריינהרדט עם טקסט של פרנץ וורפל ומוזיקה מאת קורט וייל.
לאחר מכן היה מנהל ביתן היישוב היהודי בארץ ישראל בתערוכה העולמית של ניו יורק (1939).
בשנת 1941 וייסגל מונה לנציגו הרשמי של חיים ויצמן בארצות-הברית ופעל רבות בשיתוף עם ויצמן להשגת התמיכה של ארצות הברית בהקמת מדינת ישראל.
בשנת 1949 עלה וייסגל לישראל עם רעייתו.
כמקורבו, עוזרו ואיש אמונו של חיים ויצמן, התגייס ויסגל לסיוע בהקמתו של מכון ויצמן ובפיתוחו.
בין השנים 1954–1967 כיהן כיו"ר הוועד הפועל של המכון ובין השנים 1967–1970 כיהן כנשיאו.
במקביל לפעולתו במכון ויצמן, ולאורך כל חייו, עסק מאיר וייסגל בפעילות ציבורית ענפה בין היתר בהקמת הבונדס לישראל יחד עם הנרי מונטור, בפעילות ביטחונית ופוליטית ואף בסיוע בהפקת הסרט "אקסודוס", אשר נעשתה בישראל.
וייסגל אף הופיע למספר שניות בסרט בדמותו של בן-גוריון, בסצנת הכרזת העצמאות של מדינת ישראל.
כמו כן גילה כל חייו חיבה לתרבות היידיש ולתמיכה בה.
בשנת 1958 שימש בתפקיד מרכזי בוועדת העשור שהייתה אחראית לארגון חגיגות העשור למדינת ישראל.
מאיר וייסגל נפטר בשנת 1977. עד ליומו האחרון היה הדמות הדומיננטית במכון ויצמן.
היה נשוי לשירלי הרשפלד משנת 1923, ואב לשלושה: עמנואל (מנדי), חיה (הלן) אמיר, ודוד.
בנו עמנואל היה לשחקן קולנוע וטלוויזיה המוכר בשם מייקל וייג'ר ששיחק בשנת 1955 בסרט גבעה 24 אינה עונה.
המפיקים עמי אמיר ואסף אמיר והמוזיקאי דני אמיר הם נכדיו.
מיד עם הגעתו ארצה פעל וייסגל להסבת שם המכון, אשר נקרא עד אז "מכון דניאל זיו", על שמו של הנשיא הראשון של מדינת ישראל, אותו העריץ (וייסגל נהג לכנות את ד"ר ויצמן בשם "הצ'יף" או "צ'יף יקר").
הסבת שמו של המכון נעשתה על דעתו של ד"ר חיים ויצמן ובהסכמתה של משפחת זיו.
וייסגל עצמו לא היה מדען ולא התיימר להבין בעניינים מדעיים; בשל כך עסק וייסגל על תקן "משמש החכמים", כך כהגדרתו.
וייסגל פעל ללא ליאות להבטחת המימון הדרוש למכון ויצמן, ונודע בשיטות יצירתיות ומיוחדות לגיוס תרומות למען המכון.
בסוף שנת 1964, עם יום הולדתו השבעים, קיבל וייסגל תואר דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן – התואר הראשון מסוג זה שהוענק במוסד.
באותה שנה קיבל וייסגל אזרחות-כבוד של רחובות.
כמו כן הוקמה לכבודו קרן סיוע לישראלים וזרים ללמוד ולחקור במכון ויצמן; הסכום הראשוני שהושקע בקרן – 7 מיליון דולר.
לאחר פטירתו, נקרא פארק המים הגדול ברחובות על שמו.
וכן רחוב ראשי בקריית המדע.
וייסגל ורעייתו טמונים בחלקה מיוחדת במכון ויצמן לרגלי הגבעה שבה שוכן בית הנשיא הראשון.
מאיר ו' ווייסגאל (עורך), חיים וויצמן, בונה ציון המדינאי ואיש המדע (מתורגם מאנגלית על ידי מתרגמים שונים; דברי מבוא: פליכס פרנקפורטר), ירושלים: האוניברסיטה העברית, תש"ו.
(יצא באותה שנה במהדורה מיוחדת: תל אביב: יבנה.)
מאיר ו' וייסגל ויואל כרמיכאל (עורכים), חיים ויצמן: ילקוט פרקי חיים (הספר תורגם מן השפה האנגלית על ידי צוות מתרגמים של הספרייה הציונית; עריכה לשונית: שמשון מלצר), ירושלים: הספרייה הציונית על יד הנהלת ההסתדרות הציונית, תשכ"ד.
ווייסגל (עורך כללי), כתבי חיים וויצמן, 11 כרכים, ירושלים: מוסד ביאליק, יד וויצמן, תשל"ט–תש"ל 1970–1979.
מאיר וייסגל, עד כאן: אוטוביוגרפיה (תרגום מאנגלית: חיים גליקשטיין), ירושלים – תל אביב: ווידנפלד וניקולסון: ספרית מעריב, תשל"ב.
ווי עס וואלט נעכטן געווען --- פון קיקל ביז מלכות ווייצמאן: אויטאביאגראפיע (איבערגעזעצט: א.
אלפערין), תל אביב: המנורה, תשל"ד.
נולד בתל אביב למשפחה דתית, ובילדותו עברה המשפחה לבת ים, שם היה מְרכז סניף בני עקיבא.
בשנת 1945 החל את לימודיו בישיבת חברון בירושלים, ועם ייסוד ישיבת הדרום ברחובות עבר ללמוד בה.
במלחמת העצמאות היה מפקד בחטיבה 7 והשתתף בקרבות בלטרון, בפריצת הדרך לירושלים ובשחרור הגליל.
בשנת 1950 החל לימודיו באוניברסיטה העברית.
לצד לימודיו ניהל בית ספר ערב של תנועת הנוער העובד והלומד, שבו פתח כיתה מיוחדת לבני ישיבות חרדים.
בשנות החמישים החל בעריכת ספרים במסגרת המדור הדתי של הסוכנות היהודית.
ב-1965 החל לעבוד כעורך עצמאי.
במשך השנים ערך והביא לדפוס מאות ספרים וחיבורים שונים בשלל נושאים.
כתב וערך את זיכרונותיהם של אישי ציבור רבים, בהם נשיא המדינה זלמן שזר, אנשי המזרחי יוסף בורג וזרח ורהפטיג, ראשי עיריית ירושלים מרדכי איש שלום וטדי קולק, איש מפלגת העבודה יוסף אלמוגי ועוד.
היה מקורבו של הסופר ש"י עגנון וסייע לו בהגהות על ספריו.
לצד עבודת העריכה כתב ספרים, בהם ספרי זיכרון לחיילים שנפלו בהגנה על הארץ.
פרסם מאמרים רבים על תולדות הספרות העברית, על הגדות מאוירות ועל מנהגי ישראל.
כתב את הערך על הרב צבי יהודה קוק באנציקלופדיה העברית.
בשנת תשס"ט (2009) הוענק לו עיטור "יקיר ירושלים".
נפטר בי' בטבת ה'תשע"א, חודש לפני יום הולדתו ה-83.
מאיר חובב היה נשוי לד"ר לאה חובב, חוקרת ספרות ילדים.
הרבתה לעסוק ביצירתה של לאה גולדברג לאחר מותה הוצאו כמה מספריה, בהם הספר "בואו עננים".
ד"ר חובב לימדה במשך שנים רבות במכללת אפרתה והעמידה דורות של תלמידות שהיו לגננות ולמורות בישראל.
בתם הבכורה, שולמית אליצור, היא פרופסור (בדימוס) לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, חוקרת הפיוט הקדום ושירת ימי הביניים.
בנם השני, יחזקאל חובב, גם הוא עורך ומביא לדפוס, העורך הראשי של מרכז זלמן שזר.
בנם השלישי, אברהם (אבריימי) חובב, נפטר מספר שנים לפניו; לאחר פטירתו הוציאה המשפחה את ספרו "מאוד עצוב להיות אוטיסט".
חוג בית הנשיא לתנ"ך ולמקורות ישראל
הגות במקרא: מבחר מתוך עיוני החוג לתנ"ך
אשל באר שבע: פרקים במחשבה היהודית לדורותיה
מדור דור: הגות, בעיות תגובות
המורה רבנו משה בן מימון: לקט דברים עליו וממשנתו (יחד עם צבי קפלן)
לקסיקון מן המסד ליהדות ולציונות
הרב: דרך חייו ומשנתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק
הרב קוק - הליכות ודעות: שיחות למורה ולמדריך
זה השולחן: סדר זמירות לשבת וביאוריהן
בית ספר חורב בירושלים: שלושים שנה לקיומו
עדי חיים: קטעי עדות של ניצולי השואה במשק ניר גלים
גל - דיוקנו של לוחם: חייו ומעשיו של לוחם האצ"ל יהושע ירוחם גולדשמיד
אל קשת הברית - לזכרו של מאיר שנור
לנוכח אתגר ציוני - יוסף אלמוגי