tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צ'רצ'יל בבינגטון היה כומר אנגלי, חוקר עתיקות ופרופסור של קתדרת דיסני לארכאולוגיה באוניברסיטת קיימברידג' (כיהן בתפקיד זה בשנים 1879 – 1865).
צ'רצ'יל בבינגטון קיבל השכלה ביתית ובשנת 1839 החל לימודים באוניברסיטת קיימברידג' אותה סיים בשנת 1843. בשנת 1845 הוא זכה בפרס על העבודה The Influence of Christianity in promoting the Abolition of Slavery in Europe.
הוא המשיך בלימודים ובשנת 1846 סיים את הדוקטורט.
הוא שימש ככומר בקהילות שונות.
בשנת 1865 הוא מונה לפרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטת קיימברידג' במקום ג'ון מרסדן.
ההרצאות שלו התייחסו בעיקר לכלי חרס של יוון העתיקה ורומא העתיקה וגם לתחום הנומיסמטיקה.
בנוסף לעתיקות הוא כתב מאמרים בבוטניקה ואורניתולוגיה.
בשנת 1843 הוא נבחר לאגודה הלינאית של לונדון.
בשנת 1849 צ'רצ'יל בבינגטון פרסם עבודה נרחבת על הכמורה של המאה ה-17. הוא פעל לדפוס ראשון של מספר פפירוסים שהתגלו במחצית המאה ה-19. בשנת 1855 הוא פרסם ספר Benefizio della Morte di Cristo על תקופת הרפורמציה באיטליה.
צֶ'רקָאסי (באוקראינית: Черкаси) הוא סרט קולנוע אוקראיני משנת 2020 מסוגת דרמת מלחמה, שבוים על ידי טימור יאשצ'נקו בהפקת חברת МКК Film Service.
הסרט מבוסס על אירועים אמיתיים ומגולל את סיפורה של הספינה האוקראינית האחרונה בחצי האי קרים, שהתנגדה לרוסיה במהלך סיפוח חצי האי קרים (2014).
בפרט על אירועים שהתרחשו במימי חצי האי קרים: במהלך משבר קרים, ספינת הקרב צ'רקאסי שכנה על שפת אגם דונוזלב.
ב-6 במרץ 2014, ביציאה מהמפרץ, הוטבעה ספינת הטילים הגדולה "אושאקוב" וספינת הגרירה שחטאר על ידי הצי הרוסי כדי למנוע את כניסת הצי האוקראיני לאודסה.
ב-20 במרץ, לאחר שחתם על הסכם לסיפוח הרפובליקה של קרים לפדרציה הרוסית, הורה מפקד החטיבה החמישית של אוניות הצי האוקראיני ויטאלי זוויגינצב, שערק לצד הרוסי, לכל הספינות לחזור לחוף.
חמש אוניות של הצי האוקראיני - "ויניצה", "קונסטנטין אולשנסקי", "קירובוגרד", "צ'רקאסי" ו"צ'רניהיב" - שטו אל אמצע אגם דונוזלב כדי למנוע את לכידתן בידי הצי הרוסי.
צ'רקאסי שימשה כספינה להטלת מוקשים וביצעה מספר ניסיונות לפרוץ את דונוזלב: הראשון התרחש ב-21 במרץ, כשהמלחים ניסו לגרור את אחת הספינות הטבועות באמצעות כבלי עגינה, אך לא היה מספיק כוח.
מפקד הספינה, סרן יורי פדאש, ביקש ללא הצלחה את עזרתם של מלחים מהספינה צ'רניהיב ובאותו יום עזבו שני קצינים, מלח ותשעה אנשי צוות את ה"צ'רקאסי", בתמורה להם שלושה מלחים מהספינה "צ'רניהיב" עלו על סיפונה של צ'רקאסי.
הצ'רקאסי המשיכה להתגונן וב-23 במרץ אישר פדאש כי עדיין היה לו קשר עם הפיקוד העליון של הצי האוקראיני: ניסיון נוסף לעקוף את שתי הספינות השקועות הסתיים בכך שהצ'רקאסי קברה את עצמה במפרץ גרירה שממנו נעשו ניסיונות לנחות על הסיפון.
הספינה עלתה על שרטון לאחר התנגשות עם אחת הסירות האחרות באגם.
בליל 25–26 במרץ, צ'רקאסי בכל זאת נלקחה על ידי הצי הרוסי, למרות ניסיונות התמרון: על פי חלק מעדי ראייה, ההתקפה בוצעה באמצעות פצצות הבזק ונשק חם, אף כי איש לא נפגע.
הימאים הרוסים השתלטו על האוניה בעזרת שני מסוקי Mi-35 ושלוש סירות.
ההסתערות הרוסית על הספינה הסתיימה תוך פחות משעתיים, אך מנגנוני הבקרה נפגעו באופן כזה שצריך היה למשוך את צ'רקאסי אל המזח.
למחרת עזבו החיילים האוקראינים את הספינה וחזרו לאוקראינה.
האחרון שעזב את הספינה היה מפקדה יורי פדאש.
מועצת העיר צ'רקאסי העניקה לו את תואר אזרח הכבוד של העיר כהכרת תודה על פעולותיו במהלך המבצע.
פברואר 2014. סיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה מתחיל.
ספינת המוקשים "צ'רקאסי" יחד עם אוניות אוקראיניות אחרות נחסמת באגם דונוזלב - המוצא לים הגדול נחסם על ידי כלי השיט של הצי הרוסי שמוביל אותם למלכודת.
הספינות מתחילות להיכנע לרוסים בזו אחר זו, נראה שפשוט אין דרך אחרת.
מישקו ולב הם חברים מכפר אוקראיני.
מסיבות שונות הם מוצאים עצמם בספינת המלחמה של חיל הים האוקראיני "צ'רקאסי", שנפרסה בנמל דונוזלב שבחצי האי קרים, במהלך האירועים במאידאן בשנת 2014. בתקופה בה צוות הכושר של יחידת המוקשים של צ'רקאסי עובר הכשרה, הנשיא ויקטור ינוקוביץ' בורח מאוקראינה והכוחות המיוחדים של רוסיה כובשים בשקט את קרים.
החיילים שאינם יודעים מיהו כעת מפקדם העליון ינסו לשמור על קור רוחם, בזמן ששאר ספינות הצי האוקראיני נכנעות לרוסים.
רומן סמיסאל - מפקד הספינה
ואדים ליאלקו - מלח הצי
צ'רקסים בישראל (באדיגית: Адыгэхэу Исраэл исыхэр) היא קבוצה אתנית בחברה הישראלית, ממוצא צ'רקסי, אשר משתייכת לזרם הסוני של דת האסלאם, וחלקם משתייכים ל"אדיגה חאבזה", הקוד האתי הצ'רקסי אשר מופרד מהאסלאם.
מרבית חברי הקהילה מתגוררים בשני יישובים בגליל – בכפר כמא ובריחאניה.
הקהילה הצ'רקסית בישראל הם צאצאים של שתי קבוצות אוכלוסייה, אשר היגרו במקור לארץ ישראל מהאזור הצפון-מערבי של חבל הקווקז, אותם האימפריה העות'מאנית יישבה באזור הגליל במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19.
חוק שירות ביטחון חל על כל הגברים הצ'רקסים.
נשים צ'רקסיות פטורות משירות ביטחון.
בדומה לקהילה הדרוזית, הקהילה הצ'רקסית היא קבוצת המיעוטים השנייה בגדלה בישראל, שחובת השירות בצה"ל חלה על כל הגברים.
נכון ל-2022 היוו הצ'רקסים כ-0.05% מאוכלוסיית מדינת ישראל.
צ'רקסיה הייתה ארץ נוצרית במשך כאלף שנים, אך בין המאה ה-16 ל־19 התאסלמה כל האוכלוסייה הצ'רקסית בהשפעת הטטרים והטורקים-העות'מאנים.
הקהילה הצ'רקסית בישראל הגיעה במקור למזרח התיכון לאחר שהם נלחמו באימפריה הרוסית במלחמה הרוסית-צ'רקסית במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 – מלחמה בה הם הפסידו ובעקבות כך חלקם נטבחו וחלקם גורשו ממולדתם באזור הצפון מערבי של חבל קווקז על ידי האימפריה הרוסית.
האימפריה העות'מאנית, אליה הגיעו פליטים צ'רקסים רבים, החשיבה את הצ'רקסים כלוחמים מנוסים, ועל כן בחרה ליישבם באזורים דלילי אוכלוסייה בשטחים שונים של האימפריה העות'מאנית, כולל באזור הגליל.
השלטונות העות'מאניים בחרו ליישב את הצ'רקסים באזור הלבנט לצד ריכוזי האוכלוסייה הבדואית והדרוזית, אשר לעיתים נהגו לצאת נגד השלטון העות'מאני, בעוד שבחרו להימנע מליישב את הצ'רקסים בקרבת המרונים על מנת להימנע מלגרום להיווצרות סכסוכים בין-לאומיים כתוצאה מכך.
בשנת 1860 הוקם הכפר הצ'רקסי "מאז" (באדיגית: Мэз), מדרום למקום בו נמצא כיום גן שמואל.
היישוב הוקם על ידי צ'רקסים שהובאו למקום מבולגריה על ידי השלטונות העות'מאנים, כחלק מגל הגירות טרנס-לאומי נרחב מאזורי הספר של האימפריה העות'מאנית לצפון השרון.
הכפר נעזב מאוחר יותר עקב מחלת המלריה.
מרבית העוזבים פנו לכפרים הצ'רקסיים בירדן.
יישובים נוספים של צ'רקסים שנבנו בארץ באותה התקופה היו ממוקמים באזור קיסריה (ליד המסגד) ובקרבת בנימינה וננטשו גם כן בהמשך.
בשנת 1876 הגולים הצ'רקסים הקימו את היישוב כפר כמא (13 קילומטרים דרומית-מערבית לטבריה) ובשנת 1878 הגולים הצ'רקסים הקימו את היישוב ריחאניה (9 קילומטרים צפונית לצפת).
בתחילת הדרך המתיישבים הצ'רקסים עמדו בפני אתגרים רבים.
האוכלוסייה הבדואית ראו בהם פולשים לשטחי המרעה של הבדואים וכי הם עושים שימוש במעיינותיהם, וכמו גם החשיבו אותם לסוכנים פרו-עות'מאניים שיושבו בגליל על מנת לערער את האוטונומיה שלהם, והלאומיות הערבית שהחלה לפרוח באותה העת נטתה להתייחס לצ'רקסים בחשדנות.
התרבות הצ'רקסית התנגשה מדי פעם גם עם הנורמות של האוכלוסייה הערבית כאשר הערבים המקומיים הזדעזעו בין היתר מכך שהריקודים הפומביים של הגברים והנשים הצ'רקסים בוצעו יחד.
חלק מהסכסוכים הללו נמשכו אף עד אמצע המאה ה-20. הקהילה הצ'צ'נית בסוריה, אשר עברה לאזור באותה התקופה בה הצ'רקסים עברו לאזור, כמעט ונעלמה לחלוטין עד שנת 1880 כתוצאה מהתפשטות של מחלות, וכתוצאה ממלחמות.
אף על פי כן, באזור הגליל הצ'רקסים התגברו על הקשיים ויש אף תיעוד לכך שמבקרים מאירופה שיבחו את הצ'רקסים על "השיטות החקלאיות המתקדמות" והכישורים של האוכלוסייה הצ'רקסית בגידול בעלי חיים.
לאורך התקופה העות'מאנית הצ'רקסים הצליחו לשמר את זהותם הנפרדת, והיו להם אף בתי דין משלהם על מנת שלא יהיו נתונים למרותם של גורמים חיצוניים, ויש גם תיעוד שמטיילים שונים ציינו כי האוכלוסייה הצ'רקסית בישראל ציינה שהם מעולם לא שכחו את מולדתם, אליה כל הזמן ייחלו לחזור בעתיד.
במהלך תקופת המנדט הבריטי היו לצ'רקסים בגליל יחסים טובים עם היישוב ובהמשך עם הקהילה היהודית בישראל, בין היתר בשל השפה המשותפת משום שרבים מאנשי העלייה הראשונה היו עולים מרוסיה שהתיישבו בגליל.
הקהילה הצ'רקסית בגליל סייעו בהמשך ליהודים רבים להגר באופן בלתי חוקי לתחומי המנדט הבריטי בארץ ישראל.
לצ'רקסים וליהודים הייתה גם היסטוריה דומה של תקופת גלות אשר תרמה להזהות של הצ'רקסים עם היהודים ושל היהודים עם הצ'רקסים.
כאשר הסכסוך בין האוכלוסייה היהודית לאוכלוסייה הערבית החלה להחריף במהלך תקופת המנדט הבריטי, הצ'רקסים בגליל נקטו בתחילה בעמדות נייטרליות או פרו-יהודיות.
במהלך מלחמת העצמאות בחרו הצ'רקסים בגליל להילחם לצד כוחות היישוב.
בן-גוריון הסכים ומאז כל הגברים הצ'רקסים מחויבים להתגייס לצה"ל, בדומה לגברים היהודים, בעוד שהנשים הצ'רקסיות פטורות מגיוס החובה לצה"ל.
בעקבות כך הפכו הצ'רקסים בישראל לקבוצת המיעוט השנייה בגודלה בישראל שחובת השירות הצבאי חלה על כל הגברים שבה (הקבוצה השנייה היא האוכלוסייה הדרוזית בישראל, לא כולל את רוב האוכלוסייה הדרוזית שמתגוררת באזור רמת הגולן).
אחוז המתגייסים לצה"ל בקרב הקהילה הצ'רקסית בישראל עומד על כ-75%.
מרבית הצ'רקסים בוחרים לשרת במשטרת ישראל, במשמר הגבול ובשירות בתי הסוהר.
בשנת 1976 זכתה הקהילה הצ'רקסית בזכות לקיים מערכת חינוך נפרדת המבטיחה כי תרבותה תועבר לדורות הצעירים.
בשנת 2011 הועברה הצעת חוק בכנסת להקצאת 680 מיליון שקל לפיתוח החינוך, התיירות ותשתיות נוספות בכפרים הצ'רקסים והדרוזים.
בקהילה הצ'רקסית בישראל נהוג להקים משפחות קטנות יחסית, כאשר בממוצע יש לכל משפחה שני ילדים, לעומת הממוצע של 2.87 ילדים למשפחה בישראל.
חברי הקהילה הצ'רקסית בישראל דוברים הן אדיגית והן עברית, ורבים מהם דוברים גם ערבית ואנגלית, תוך שהם מקפידים לשמר את המורשת והתרבות הייחודית של הקהילה.
לאורך השנים חלק מחברי הקהילה הצ'רקסית בישראל היגרו חזרה לצ'רקסיה, אשר נמצאת כיום בשליטת רוסיה.
חלק מהצ'רקסים שהיגרו לצ'רקסיה חזרו לבסוף לישראל לאחר שהתאכזבו מרמת החיים הנמוכה בצ'רקסיה.
בשנת 2012 דווח כי 80% מהאוכלוסייה הצעירה של הקהילה הצ'רקסית בישראל היא בעלת תואר על-תיכוני – נתון יוצא דופן, בהשוואה לאחוז האזרחים הבוגרים בישראל בעלי תואר על-תיכוני אשר הוא 49%.
בשנת 2007, הרשויות הצ'רקסיות והדרוזיות בישראל פתחו ביוזמה משותפת להשקעה בענף הצימרים ההולך וגדל בכפרים הצ'רקסים והדרוזים, אשר מאפשר לאנשים מבחוץ לבוא ולחוות את תרבויותיהם בכפרים שלהם.
בשנת 2009 פעילים צ'רקסים ודרוזים קראו לממשלת ישראל לחדול מניכוס שטחים שבבעלותם ולפעול להגדלת ההקצבות להם זוכים חברי הקהילה הצ'רקסית.
לטענת אותם הפעילים "הצ'רקסים מקבלים פחות מהקהילות הערביות או החרדיות, למרות 60 שנות נאמנות".
הקהילה הצ'רקסית בישראל מתרכזת כולה ביישובים כפר כמא (המונה כ-3,500 תושבים) וריחאניה (המונה כאלף תושבים).
בניגוד לקהילות הצ'רקסיות במדינות אחרות במזרח התיכון שלא הצליחו לשמר את המסורות הייחודיות שלהן לאורך השנים, הקהילה הצ'רקסית בישראל הצליחה בכך.
מעל ל-90% מחברי הקהילה הצ'רקסית בישראל חוזרים לגור ביישוביהם לאחר שהם מסיימים את השירות הצבאי או את לימודיהם.
על אף שעבור רבים יש קושי למצוא חתן או כלה בקהילה הצ'רקסית המצומצמת יחסית בישראל, מרבית חברי הקהילה נמנעים מנישואי תערובת.
נישואי תערובת נחשבו לאורך השנים לטאבו בקרב חברי הקהילה.
רוב הצ'רקסים בכפר כמא הם צאצאי שבט שאפסו, ורוב הצ'רקסים בריחאניה הם צאצאי שבט אבזאח.
ביברס נאתכו (נולד ב-18 בפברואר 1988) – כדורגלן ישראלי-צ'רקסי המשחק בעמדת הקשר המרכזי והקשר אחורי בקבוצת פרטיזן בלגרד ומשמש כקפטן נבחרת ישראל.
נילי נאתכו (1982 – 5 בנובמבר 2004) – הייתה כדורסלנית ישראלית-צ'רקסית.
איציק נאש (נולד ב-23 ביוני 1989) – כדורגלן ישראלי-צ'רקסי שמשחק בליגת העל הישראלית.
ינאל אשמוז (נולד ב-1996) – לוחם UFC ישראלי-צ'רקסי.
הלוחם הישראלי הרביעי בהיסטורית הארגון.
צ'שניובקה (בקרואטית: Češnjovka) היא נקניקיית שום בשר חזיר חריפה קרואטית מאזור טורופוליה (Turopolje).
צ'שניובקה היא נקניקיית חזיר מסורתית מהמטבח הקרואטי.
הבשר מגיע מחזיר טורופוליה, גזע חזירים במקור ממרכז קרואטיה.
הנקניקיה מקבלת את החריפות הקלה שלה מכמות גדולה של שום שמתווספת לבשר הנקניק.
השום גם נותן לנקניקייה את שמה, שניתן לתרגם כ"נקניקיית שום".
בעיירה סאמובור (Samobor), שבה צ'שניובקה היא מומחיות מקומית פופולרית, הנקניקיה משולבת בדרך כלל עם החרדל של העיר עצמה, Samoborska muštarda.
היא נמכרת בדוכני מזון רבים ברחבי מרכז וצפון קרואטיה, במיוחד בתקופת החורף.
תוספות פופולריות כוללות כרוב כבוש או מחית תפוחי אדמה עם חזרת טרייה מגוררת.
נקניקיית השום הזו משלימה את המנה Mješano meso, הידועה גם בשם גריל קרואטי, הנפוץ במסעדות קרואטיות רבות.
צא וראה הוא סרטו של הבמאי הסובייטי אלם קלימוב משנת 1985, העוסק במוראות הכיבוש הנאצי בבלארוס בשנת 1943, בימי מלחמת העולם השנייה.
התסריט לסרט נכתב בידי קלימוב בשיתוף פעולה עם אלס אדמוביץ'.
הפקת הסרט החלה בשנת 1976 ונמשכה תשע שנים.
במהלך ההפקה חווה קלימוב אובדן אישי קשה כאשר אשתו, הבמאית לריסה שפיטקוב, נהרגה בתאונת דרכים.
עם זאת, נחשב הסרט ליצירתו הגדולה ביותר של הבמאי, וזכה לשבחים הן במולדתו, ברית המועצות, והן במערב, וכן בישראל, שבה הוקרן בשנת 1989. הסרט זכה בפרס פסטיבל הסרטים של מוסקבה לשנת 1985.
בישראל הסרט עודו מוצג לעיתים בסינמטקים, ולעיתים בהקרנות מיוחדות בערוצי הטלוויזיה הישראלים ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
עלילת הסרט מספרת את סיפורו של פלורה (פלוריאן), נער בן 14, הגדל בבלארוס הכבושה בידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
אל מול עיני הצופה מתבגר פלורה, הנראה בתחילת הסרט כצעיר מגילו, ובמהלך כמה ימים ספורים, שבהם נרצחת משפחתו - למרות שטרם הבין זאת, הוא נחשף לזוועות שלא תתוארנה, הופך פלורה לאדם זקן, בעל הבעה עייפה ומותשת, ועיניים המראות על ניסיון חיים קשה ואכזרי.
אין זה תעלול מצלמה או איפור, כי אם הישג ראוי לציון של השחקן אלכסיי קרבצ'נקו, אשר תחת הדרכתו של קלימוב מפגין כאן רמה גבוהה ביותר של משחק קולנועי.
קרבצ'נקו סיפר בראיונות לעיתונות כי הרובים שבהם השתמש קלימוב בצילומי הסרט היו טעונים בכדורים חיים, וכי אלו נורו לעיתים כעשרה סנטימטרים מעל ראשו, כך שהפחד אותו הפגין בסרט היה אמיתי ככל האפשר.
פלורה מצטרף לפרטיזנים לאחר שמצא רובה בקבר רדוד של חייל רוסי מת.
תחילה נראה כי המדובר בסרט חניכה הוליוודי כמעט, על החיים ביערות, החברות הפרטיזנית הצומחת מתוך הקרב, והאהבה הראשונה.
אך מהר מאוד הופך הסרט לסיוט.
הכפר אליו הוא נמלט הופך למטרה לנאצים, המרכזים את תושביו (ובהם פלורה, הנמלט בשנייה האחרונה) באסם, ושורפים אותו על יושביו והוא נחשף לאמת שמאחורי התדמית ההרואית שסיפרו לו על המלחמה.
פסקול הסרט הוא אחד מן האמצעים החשובים שבהם מעביר קלימוב את המסר הקולנועי בסרט.
לאורך כל הסרט רואים הצופים ושומעים את המתרחש מבעד לעיניו ואוזניו של פלורה, ומשזה נפגע מפצצה המתפוצצת בסמוך לו, ומאבד את שמיעתו, הופך הפסקול לסיוט בפני עצמו, המשלים את המראות הקשים שמוצגים על המסך.
זמזום הנמשך דקות ארוכות, דקות ארוכות של שקט, המופר בהתפרצויות אלימות של צעקות ויריות, ממחישים את האירועים באופן שהתמונות כשלעצמן אינן יכולות להמחיש.
בסרטו של סטיבן ספילברג "להציל את טוראי ראיין" נעשה שימוש דומה מאוד בפסקול, והשפעת סרטו של קלימוב על ספילברג ניכרת במובנים רבים אף מעבר לכך.
בנוסף לאפקט זה מלווה הסרט במוזיקה מקורית שהולחנה על ידי אולג יאנצ'נקו.
מוזיקה זו היא קצבית ואמורפית, ולעיתים משולבת בקטעי מוזיקה מוכרים כ"דנובה הכחולה" של יוהאן שטראוס, או נעימת "דהרת הוולקירות" של ריכרד וגנר.
בסוף הסרט מושמעת היצירה "לאקרימוזה", קטע מן הרקוויאם של מוצרט.
הסרט מדגיש את הגזענות הנאצית שהייתה מופנית כנגד הסלאבים, שהיו על פי התאוריות הגזעניות בבחינת "תת-אדם" - דמם היה מותר, וכפרים בלארוסים ואוקראינים שלמים נשרפו על יושביהם, באופן שמתואר בסרט מבלי לחסוך מן הצופה את הזוועה.
במובן זה הסרט הוא יצירה אוניברסלית, באותו מובן שהסבל האנושי הוא אוניברסלי.
כפי שמצוין בסוף הסרט נשרפו בבילורוסיה מעל 600 כפרים על יושביהם, ובסרט מתוארת דוגמה לשריפת אחד הכפרים.
הגרמנים עשו זאת בשיא הלוחמה הפרטיזנית באזור, בהאשימם את התושבים בסיוע לפרטיזנים.
אכן היה סיוע כזה, אך הוא בדרך כלל נעשה בכפייה ובסרט מובאת דוגמה לעזרה שכזו בכפייה (גזילת פרה מאחד הכפריים).
חלק מהביילורוסים העדיפו את שיתוף הפעולה עם הגרמנים וגם דוגמאות למשתפי פעולה כאלה מובאות בסרט.
השואה אינה נוכחת בסרט, והיהודים מוזכרים רק במספר סצנות אגביות.
יש לשער שבזמן הלוחמה הפרטיזנית המאורגנת שהחלה מאוחר יחסית לכיבוש, כבר נרצחו כמעט כל יהודי האזור.
כשפלורה עולה לעגלה הוא משוחח בביילורוסית עם זקן ששוכב לידו.
הזקן עונה לו ביידיש - איך פארשטיי נישט" (איני מבין).
המטוס הגרמני מצניח עלונים שבהם כתוב "הכו ביהודים הבולשביקים".
ובעת הטבח בכפר - הגרמנים אוחזים באדם מזוקן ואומרים - "תפסנו יהודון" והוא מושלך למבנה העץ, שם יישרף עם שאר רוב תושבי הכפר.
על אף שהסרט כולל למעלה משעתיים של זוועות המלחמה, ואכזריותו של אדם לאדם, המסר של הסרט הוא מסר הומאני.
בסצנת הסיום של הסרט יורה פלורה בתמונתו של היטלר, אשר מצא מושלכת בצד הדרך.
בדמיונו של פלורה, בכל פעם שנורית ירייה אל התמונה, חוזר הזמן במעט אחורה.
היטלר, המוצג בתמונה כאדם בוגר, מצעיר והולך, עד שהתמונה הופכת לתמונתו המפורסמת של היטלר בעודו תינוק.
בתמונה זו אין פלורה יכול לירות.
לבו אינו מאפשר לו לירות בתינוק, למרות שהוא יודע היטב מיהו התינוק.
פלורה עוזב את התמונה בצד הדרך, וממשיך בדרכו עם שיירת הפרטיזנים.
למרות כל הזוועות שעבר במהלך הסרט, עדיין נראה כי ישנם קווים אנושיים שאותם פלורה, המייצג את האדם ההומאני, לא יוכל לעולם לחצות.
צאדים (ארמנית: Tzadn) הייתה קהילה נוצרית שמוצאם היה, קרוב לוודאי, ארמני.
הם היו חברי הכנסייה האפוסטולית הארמנית שהמירו את השתייכותם לדתה האורתודוקסית הרשמית של איבריה הקווקזית, זרם אשר תמך בצו שהתקבל בוועידת כלקדון.
ניתן למצוא תיאור אודותיהם ואודות וחיי הקהילה שלהם ברשומות מהמאה העשירית שנכתבו על ידי ההיסטוריון הארמני, אוחטנס מסבסטיה (935 לערך - 1000).
צאגה אמלאכ (נקרא גם: אבא צאגה) היה נזיר יהודי אשר חי ופעל במאה החמש-עשרה באימפריה האתיופית והיה תלמידו הקרוב של הנזיר אבא צברה.
אמלאכ נולד בשם "אסכל" כבן בכור לקיסרית היהודיה ציון ציפורה ולקיסר זרע יעקב ויועד להיות יורש אביו.
בשנת 1462 כאשר התרחש מרד ציפורה בראשותו של מלך ממלכת ביתא ישראל גדעון החמישי אסקל יועד להיות קיסר אתיופיה לאחר שהמרד יצליח בעיני אמו.
לאחר שהמרד חוסל בצורה אכזרית, אמו הוצאה להורג בידי בעלה הקיסר ואסקל הודח מתפקיד יורש העצר לטובת אחיו הצעיר באדה מריאם והוא הפך לאחראי על בית הכלא של האסירים היהודים שנלקחו בשבי במרד.
בין האסירים היה הנזיר אבא צברה.
אסקל, אשר שמר טינה לאביו מפני שרצח את אמו לנגד עיניו, שכנע בסופו של דבר את אבא צברה לברוח מהכלא ולקחת אותו עמו.
אסקל וצברה היו צריכים לברוח מפני חיילי הצבא שחיפשו את אסקל, שלו הייתה חותמת מלכותית על מצחו.
לאחר מכן אבא צברה גייר את אסקל ליהדות ושינה את שמו ל"צאגה אמלק" ("בן המלך").
שני אישים אלו פיתחו וחיזקו את מעמד הנזירים אצל יהודי אתיופיה ופסקו הלכות שונות.
צא מזה (בעונה השנייה נקראה: נראה אותך) הוא שעשועון ריאליטי קומי, טלוויזיוני ישראלי אשר שודר בערוץ 2 בזכיינית קשת בשתי העונות הראשונות.
לאחר פיצול ערוץ 2 העונה השלישית משודרת בערוץ 12. העונה הרביעית של התוכנית עלתה ב-16 באפריל 2022.
את הפורמט בגרסתו הישראלית הגה יגאל שילון ומנחים אבי נוסבאום ושי גולדשטיין (שהוחלף בעונה השלישית בעדי אשכנזי) בשעשועון מצלמה נמצלמה נסתרת שמשתתפיו כאילו נקלעים אליו לגמרי במקרה.
עם הגעת המשתתף למקום הוא מופנה לחדר צדדי שם מציעים לו המנחים להשתתף במשחק, ללא ידיעת בת או בן זוגו.
בפועל, המשתתף נבחר מראש להשתתף בתוכנית ומעמיד פנים שהוא נבחר במקרה.
במהלך המשימה עליו להישמע להוראותיהם ולמלא אחריהם בקפידה.
במידה שיעמוד במשימות שיוטלו עליו, יוכל המתמודד להרוויח אלפי שקלים.
הפורמט מתרחש במקום ציבורי; בעונה הראשונה – מסעדות, בעונה השנייה – בתי מלון, ובעונה השלישית שילוב של מסעדות ומקומות אירוח.
לאחר הגעה לסכום זכייה של 2,500 שקלים ומעלה קיימת נקודת יציאה, בה ניתן לצאת מההשתתפות ולצבור את סכום הזכייה, במידה והמשתתף בחר לצאת שלא בנקודת יציאה, או במידה והפרטנר גילה את ההשתתפות במשחק ו/או גילה את קיומה של האוזניה, המשתתף מפסיד את הכסף ויוצא מן המשחק.
העונה הראשונה – עונת בתי הקפה ומסעדות, שודרה בשנת 2010, בסוף שנת 2013 עלתה עונה שנייה – עונת בתי המלון ובסוף 2021 עלתה העונה השלישית - עונה משלבת.
פורמט התכנית עורר עניין בינלאומי, נמכר על ידי קשת אינטרנשיונל בין השנים 2010–2020 לעשרות מדינות תחת השם Deal With It, ושודר ברבות מהן, בין היתר בטורקיה, קנדה, גרמניה, יוון, רומניה, ברזיל ופרו.
ב-2013, עלה השעשועון באדפטציה אמריקאית ברשת TBS, וזכה להצלחה, כשבפרק ההשקה צפו למעלה מ-2 מיליון איש.
ב-2019, עלה בגרסה איטלקית ב-Canale Nove, בגרסה אסטונית ב-Kanal 2, ובגרסה סלובנית ב-Planet TV.
בינואר 2020, הפורמט הופק ושודר בעונה חדשה לאחר מספר שנים בערוץ Televisa המקסיקני.
ב-13 בספטמבר 2021 חזרה התכנית לעונה השלישית, בהנחיית אבי נוסבאום ועדי אשכנזי, ושוב נקראת "צא מזה".
צָאו צָאו (מנדרינית תקנית: 曹操, בפין-יין: Cáo Cāo; 155 – 15 במרץ 220), ידוע גם כ-מֶנְג-דֶּה (孟德, בפין-יין: Mèngdé), היה שר מלחמה ואחד מראשי הממשלה האחרונים של שושלת האן המזרחית.
עם דעיכת כוחה של השושלת השיג צאו צאו כוח, צבאי ופוליטי רב במדינה.
כאחד משרי המלחמה המרכזיים בתקופת שלוש הממלכות, בנה צאו צאו את היסודות לממלכת צָאו-ווֶיי אותה ביסס לבסוף בנו, צַאו פִּי.
לאחר מותו ניתן לו התואר המלכותי "קיסר ווּ של ממלכת ווֶיי".
בתרבות הפופולרית, דמותו של צָאו צָאו מוצגת לרוב כדמות בעלת מניעים מפוקפקים ולרוב ממלא את תפקיד הנבל בסיפור.
הוא מתואר כעריץ אכזר וחסר רחמים, אך בזמנו הועלה על נס כשליט מבריק וגאון צבאי שהתייחס במישרין לכפופים אליו.
בזמנו נאמר עליו שיהפוך לשליט מוכשר בזמן שלום וגיבור ערמומי בזמן מלחמה.
מלבד זאת היה צאו צאו מוכשר גם בפיוט ואמנויות לחימה.
אחת מיצירותיו הפופולריות והמשפיעות נקראת "שיר בסגנון קצר" אותה כתב לפני קרב הצוקים האדומים.
בתרבות פופולרית מיוחסת לו האמרה, שזכתה לתרגומים רבים, לפיה יעדיף לבגוד בעולם, מאשר לתת לעולם לבגוד בו.
בגיל 20 מונה צָאו צָאו למפקד המחוז הצפוני של לונְגיַאנְג (עיר הבירה באותו זמן).
לאחר מינויו הורה לסגניו להציב מוטות צבעוניים מחוץ למשרדו ולהלקות בהם את מפרי החוק, מבלי להתחשב במעמדם.
בתקרית אחת, הולקה דודו של גְּ'ייֵן שְׁווֹ, מפקד כוח הסריסים בחצר הקיסרית, לאחר שנתפס מפר את העוצר הלילי.
כששמע גְּ'ייֵן שְׁווֹ על התקרית החליט לקדם את צָאו צָאו ולהפוך אותו למושל מחוז צִ'ינְגפֶנְגּ שבאותה העת היה תחת שליטתם של המחוזות העירוניים פּוּיַאנְג, חנָאן.
למעשה העניק גְּ'ייֵן שְׁווֹ לצאו צאו תפקיד סמלי בעיקרו ונטול סמכויות ובפועל גירש אותו מעיר הבירה.
צאו צאו נשא במשרתו החדשה מעט יותר משנה ופוטר בשנת 178 לאחר שהתגלה קשר משפחתי שלו עם אחד ממקורביה של הקיסרית סונְג שעמדה במרכז עלילה שנרקמה בידי סריסים רבי כוח ושהביאה למותה.
במהלך שנת 180, חזר צאו צאו אל חצר הקיסר כיועץ ודיבר כנגד הסריסים והשפעתם הרבה על הממשלה בתקופת כהונתו כמושל ומפקד במשמר העיר, אך השפעתו הייתה מוגבלת ולבסוף שב צאו צאו לביתו.
עם פרוץ מרד הטורבן הצהוב, נקרא צאו צאו בחזרה אל לונְגיַאנְג ושם התמנה לקפטן בחיל הפרשים, במטרה לדכא את המורדים ביִינְגגְ'װַאן, בפרובינציה יוּ'.
הוא השלים את משימתו בהצלחה ונשלח אל גִּ'ינאן כנָגִיד על מנת למנוע את התפשטות ההשפעה הדתית של המרד.
בגִּ'ינאן דיכא צאו צאו ואסר באגרסיביות על כל פולחן הקשור לדאואיזם, בנוסף החריב מקדשים וקידם את הפצת דת הקונפוציאניזם בה תמכה שושלת האן המזרחית.
בפעולותיו בגִּ'ינאן העליב צאו צאו מספר משפחות מקומיות רבות השפעה מה שהעלה את חששו שבמקרה שימות, ירצחו גם בני משפחתו וזאת על מנת שלא יוכלו לנקום את מותו.
בעקבות זאת ועל רקע בריאותו הלקויה, התפטר צאו צאו בשנת 187. לאחר מכן הוצעה לו משרת המושל של מחוז דונג, אך הוא סירב וחזר לביתו במחוז פֵּי למשך שמונה עשר החודשים הבאים.
על אף ניצחונות גדולים של צבאות האן, מדינאים בכירים רבים מצאו את מותם במרד ואזורים רבים נותרו מחוץ לשליטת הממשלה מה שהוביל שליטים מקומיים להכריז על עצמם כמושלים של פרובינציות שלמות, תהליך אשר זירז בסופו של דבר את התפרקות שושלת האן והוביל לתקופת שלוש הממלכות.
בתקופה זו ניסה װַאנְג פֶנְגּ לגייס את צאו צאו להפיכה שביצע על מנת שיוכל להחליף את הקיסר לינג עם המַרְקִיז של חֶהפֵיי, אך צאו צאו סירב.
װַאנְג פֶנְגּ התאבד והמזימה לא יצאה לפועל.
בשנת 188 מינה הקיסר לִינְג דִי את צאו צאו לקולונל בראש "הצבא של הגינה המערבית".
"הצבא של הגינה המערבית" היה הכוח הרביעי מתוך שמונה בצבא הקיסרי החדש.
הצבא מעולם לא עמד למבחן מאחר שהוא פורק לאחר שנה אחת בלבד.
הצטרפות לברית שרי-המלחמה נגד דונְג גְ'ווֹ וביסוס כוחו
בשנת 189, נפטר הקיסר לִינְג ואת מקומו ירש בנו הבכור הקיסר בּייֵן שָׁאו דִי שהיה בן 13 בלבד.
אימו, הקיסרית לִינְגסְי, הייתה מקור הכוח העיקרי בלונְגיַאנְג לאחר מותו של לִינְג.
אחיה של קיסרית לִינְגסְי, חֶה גִּ'ין, זמם יחד עם יוּ'אֶן שַׁאו לחסל את עשרת הסריסים (קבוצה בעלת השפעה רבה בממשלה).
חֶה גִּ'ין הקשיב לעצתו של יוּ'אֶן שַׁאו וקרא לעזרתו של דונְג גְ'ווֹ, גנרל מוכשר מפרובינציית לְיַאנְג, שיוביל את צבאו אל לונְגיַאנְג ובכך להכריח את הקיסרית לִינְגסְי להיכנע ולוותר על כוחה.
לפני שדונְג גְ'ווֹ הגיע אל לונְגיַאנְג, שמע אחד מהמרגלים של עשרת הסריסים את שיחתו של חֶה גִּ'ין עם הקיסרית לִינְגסְי, בה ביקש ממנה להוציא את הסריסים להורג טרם הגעתו של דונְג גְ'ווֹ.
השיחה נמסרה לראש קבוצת הסריסים, גַ'אנְג זַ'אנְג.
זמן קצר לאחר מכן פיתו הסריסים את חֶה גִּ'ין, על ידי כתיבת מכתב בשמה של הקיסרית, לפגוש אותם בגינה המלכותית, שם ערפו את ראשו.
לאחר שיוּ'אֶן שַׁאו שמע על הרצח, נוצר כאוס בלונְגיַאנְג.
תומכיו של חֶה גִּ'ין הובלו על ידי יוּ'אֶן שַׁאו ורצחו את הסריסים בחצר הקיסר.
עם הגעתו של דונְג גְ'ווֹ לעיר, לא יוּ'אֶן שַׁאו, ולא האצולה רצו לראות אותו משיג כוח פוליטי.
דונג היה מודע לכך וארגן את צבאו כך שיכנס לעיר משני שערים שונים ובכך גרם לתושבי העיר לחשוב שצבאו גדול יותר ממה שהיה באמת.
צבאו של דונג נפטר ללא קושי מן האופוזיציה.
וכשראה דונג שאין לו צורך בקיסר בּייֵן שָׁאו דִי ואימו, שלח את יועצו לִי ז'וּ לרצוח אותם באמצעות יין מורעל.
דונג הכתיר במקומו של שָׁאו את שְׂייֵן דִי, שליט בובה והקיסר האחרון של שושלת האן המזרחית.
יוּ'אֶן שַׁאו התנגד באופן פומבי לרצח הקיסר שאו וברח מן העיר.
דונְג גְ'ווֹ חשש שיוּ'אֶן שַׁאו יקיים מרד נגדו, משום שידע שיוּ'אֶן היה דמות רב-השפעה בפוליטיקה.
דונג רצה למנוע מרד מהסוג הזה ולכן שמע לעצת יועציו ופנה לקיסר על מנת שיספח ליוּ'אֶן את בַּוֹהַאי כאקט של פיוס, דבר שיוּ'אֶן, ככל הנראה, ראה כסימן לחולשה והקים את הקואליציה נגדו.
בשנת 190 ניסה דונְג גְ'ווֹ לקבוע פגישה עם צאו צאו ולגייס אותו לכוחותיו, אך צאו צאו סירב וברח לעיר צֶ'נלְיוֹ, שם ביסס את צבאו והצטרף לקואליציה כנגד דונְג גְ'ווֹ.
זמן קצר לאחר מכן, כששמע על הקואליציה נגדו, הכריח דונג את הקיסר להעביר את עיר הבירה מלונְגיַאנְג אל צַ'אנְגּאַן.
דונג היה ידוע כחסר זהירות והוציא להורג את המתנגדים למעבר, פעולה אשר יצרה לו אופוזיציה חזקה בחצר הקיסר.
תדמיתו הרעה גם שימשה כאזהרה לשרי מלחמה ברחבי סין מהתנהגות פזיזה, ובמיוחד למייסדי שלוש הממלכות.
צאו צאו עצמו נלחם בדונג תחת דגלו של יוּ'אֶן שַׁאו וכמעט איבד את חייו במהלך אחד מהקרבות.
בשנת 192 נהרג דונְג גְ'ווֹ על ידי לוֹ בּוּ והקואליציה נגדו התפרקה זמן קצר לאחר מכן, כמו כן הקיסר שְׂייֵן דִי נלקח כבן ערובה על ידי המצביאים החזקים מצבאו של דונג.
לאחר מותו של דונְג גְ'ווֹ התחילו חברי הקואליציה לרדוף אחר אינטרסים אישיים והתחילו להילחם ביניהם על השליטה בסין מאחר שלא ידעו האם הקיסר שְׂייֵן דִי עדיין בחיים.
צאו צאו עצמו ביסס את עצמו בפרובינציית יֵן וחיסל את האופוזיציה באזור.
בשנת 193 נהרג אביו של צאו צאו בדרכו לפרובינציית שׂוּ' על ידי קבוצת עריקים מצבאו של מושל שׂוּ', טַאו צְ'ייֵן.
צאו צאו האמין שטַאו צְ'ייֵן הורה על רצח אביו.
צאו צאו הוביל את צבאו למקום ושם רצח אלפי חפים מפשע בניסיון לכבוש את הפרובינציה.
בקיץ או סתיו של שנת 193, פלש צאו צאו לפרובינציה עם מספר לא ידוע של לוחמים.
לאחר שכבש יותר מעשר עיירות הוביל את צבאו אל בירתו של טַאו צְ'ייֵן, פֶּנְגצַ'אנְגּ וכבש אותה בקרב קשה בו נהרגו ככל הנראה למעלה מעשרת אלפים ממגיני העיר.
טַאו צְ'ייֵן עצמו ברח לעיר טַאן; צאו צאו התקיף את העיר אך נאלץ לסגת.
עקב הגבלות בהספקה לצבאו, שב צאו צאו עם צבאו לאחור ובזז שלושה כפרים שהיו חסרי הגנה.
לאחר שראה שהאוכלוסייה באזור מלאה בפליטים מלונְגיַאנְג, שילח את צבאו לטבוח בהם.
צבאו הרג למעלה ממאה אלף תושבים, גברים ונשים כאחד.
למעשה נהרגו כל כך הרבה תושבים עד שהמים בנהר סְה הפסיקו לזרום מרוב גופות.
צבאו לקח את הכלבים והתרנגולים למזון, כמו כן נלקח כל רכושם של התושבים והכפרים הוחרבו לחלוטין.
בשנת 194 חזר צאו צאו עם צבאו לפרובינציה.
טַאו צְ'ייֵן פנה לעזרתו של טְייֵן קַאי, מפקח המחוז הקרוב אליו, מחוז צִ'ינְג.
טְייֵן שלח לעזרתו של טַאו צְ'ייֵן כ-4,000 לוחמים תחת פיקודו של לְיוֹ בֵּיי (לימים מייסד ממלכת שוּ -האן).
טַאו צְ'ייֵן רצה להקים חזית מערבית כנגד צבאו של צאו צאו, ועל כן מינה את לְיוֹ בֵּיי כמפקח הפרובינציה והעביר 4,000 חיילים נוספים תחת פיקודו.
לְיוֹ בֵּיי הקים את בסיסו מזרחית לעיר טַאן.
צבאו של צאו צאו בזז את העיירות לַאנְגיא ודּונְגּהַאי והחריב את כל שהיה בדרכו.
כשהגיע לעיר טַאן תקף צאו צאו והביס את צבאו של טַאו אותו הנהיג לְיוֹ בֵּיי.
צאו צאו ויתר על כיבוש הפרובינציה כששמע על בגידתו של גַ'אנְג מְיַאו, שהזמין את לוֹ בּוּ להשתלט על בסיסו של צאו ביֵן.
צאו צאו שב עם צבאו חזרה אל יֵן ותקף את לוֹ בּוּ.
טַאו צְ'ייֵן נפטר בשנת 194, ועל אף שהיו לו שני בנים, עברה השליטה על הפרובינציה לידי לְיוֹ בֵּיי ששקל בזהירות לפני שקיבל על עצמו את השליטה מאחר שלא רצה להצטייר כאופורטוניסט.
היה זהו ניצחונו הצבאי הראשון של לְיוֹ בֵּיי על צאו צאו, אך ניצחונו לא האריך ימים.
צאו צאו נזקק לשנתיים טרם שהצליח להשיב את שטחיו בחזרה מלוֹ בּוּ.
לאחר שניצח את לוֹ בּוּ בקרב מכריע, ברח לוֹ בּוּ עם צבאו ותקף את פרובינציית שׂוּ' אותה כבש לבסוף מידיו של לְיוֹ בֵּיי.
לקיחת הקיסר כבן ערובה ועלייה לכוח
במהלך שנת 195 היו המצביאים מצבאו המובס של דונג חסרי כוח פוליטי ואף מסוכסכים ביניהם.
אחד המצביאים אף חטף את הקיסר יחד עם אנשיו והשתמש בו כבן ערובה במהלך קרב.
לאחר תקופה של מתיחות, קיימו המצביאים שיחות שלום.
הם החליטו לשחרר את שְׂייֵן דִי וגם הרשו לו לחזור ללונְגיַאנְג, דבר אשר התחרטו עליו בדיעבד.
בשנת 196 הצטרף צאו צאו לקיסר בלונְגיַאנְג ושכנע אותו להעביר את הבירה לשׂוּ'צַ'אנְגּ מאחר שההרס בלונְגיַאנְג היו מעבר לתיקון.
שְׂייֵן דִי הסכים והפך את צאו צאו לגנרל ראשי ולמרקיז של ווּפינג.
שלא כמו דונְג גְ'ווֹ, צאו צאו דאג לתת לאנשי הקיסר סמכויות, מינימליות אומנם, ודאג לשמור על כבודם כאצילים כך שלא התפתחה כנגדו אופוזיציה רצינית בחצר הקיסרית.
כששאר שרי המלחמה התחילו לראות את הקיסר כבובה תחת שליטתו של צאו, נצמד צאו צאו לכלל אישי שהציב לעצמו שלא לגזול את כס הקיסר.
למרות שהדבר מתקבל על הדעת, אין הוכחות לכך).
בתקופת חייו שידל צאו צאו את הקיסר לכתוב צוים קיסריים שיתאימו לאינטרסים שלו – לדוגמה, צאו צאו שידל את הקיסר להרשיע את יוּ'אֶן שַׁאו כעונש על כיבושיו של הפרובינציות הקרובות אליו ובכך טען שהוא נלחם בשרי המלחמה בסין על מנת להגן על שושלת ההאן.
בעתיד המהלך יצר דעה רווחת שממלכת צאו-ווי הגנה על שושלת האן מהתפרקות ותושבי סין החלו להאמין שצָאו-ווֶיי היא היורשת הלגיטמית של השושלת עד אמצע שושלת ג'ין בה החלו אנשים לחשוב על שוּ-האן כיורשת הלגיטמית.
על מנת לשמור על קשר טוב יוּ'אֶן שַׁאו, שהפך להיות שר המלחמה החזק בסין לאחר שאיחד ארבע פרובינציות בצפון המדינה, שידל צאו צאו את הקיסר למנות את יוּ'אֶן שַׁאו כשר העבודות.
לצעד הייתה השפעה הפוכה על יוּ'אֶן, משום שהאמין שצאו צאו ניסה להעליב אותו, בכך שניסה לשדך לו תפקיד נחות משלו.
צאו צאו הרגיע את הרוחות ונתן לו את תפקידו שלו כגנרל הראשי.
מכאן ניתן ללמוד שהתפקידים והתארים שקיבל צאו צאו מהקיסר היו חסרי משמעות ממשית בעיניו.
העימות בין יוּ'אֶן שַׁאו לצאו לצאו נפתר באופן זמני בלבד, השנים עתידים להיפגש בשדה הקרב זמן קצר מאוחר יותר.
בשנת 199 דּונְגּ צֶ'נְגּ, אבי פילגשתו האהובה ביותר על הקיסר, קיבל ממנו צו סודי (שהוחבא בתוך אבנט), לקחת חלק במזימה, יחד עם לְיוֹ בֵּיי, ג'ונְג דְזְה, ו-װַאנְג פֿוּ לרצוח את צאו צאו ולהציל את השושלת.
באותה שנה, כשנלחם צאו צאו עם יוּ'אֶן שַׁאו, הוביל לְיוֹ בֵּיי מרד נגד צאו וחיכה לפעולתו של דּונְגּ צֶ'נְגּ בבירה, אך בשנת 200 התגלתה המזימה ודּונְגּ הוצא להורג יחד עם ג'ונְג דְזְה, ו-װַאנְג פֿוּ.
מאוחר יותר הביס צאו צאו את כוחותיו של לְיוֹ בֵּיי וגרם לו בכך לנוס אל שטחו של יוּ'אֶן שַׁאו.
שְׂייֵן דִי ניסה להציל את בתו של דּונְגּ צֶ'נְגּ מהוצאה להורג כאשר טען כי היא בהיריון, בתקווה שצאו צאו יחוס עליה.
הניסיון לא עלה יפה והבת הוצאה להורג.
באותה שנה, פֿוּ שׁוֹאוּ, אשתו הראשונה של הקיסר, כועסת על התנהגותו של צאו צאו ומבוהלת מהדרך בה מצאה פילגשו של הקיסר את מותה, כתבה מכתב לאביה, פֿוּ װַאן, בו האשימה את צאו צאו באכזריות וביקשה ממנו באופן מרומז לרקום מזימה חדשה כנגד צאו צאו.
פֿוּ װַאן שחשש מצאו צאו בחר שלא לפעול.
בשנת 214 התגלה המכתב מהקיסרית אל אביה.
למרות שעברו 14 שנים מאז נרקמה המזימה, צאו צאו זעם על כך והכריח את הקיסר להדיח את הקיסרית, אבל שְׂייֵן דִי היסס.
צאו צאו שלח את חייליו לארמון על מנת ללכוד את הקיסרית שהתחבאה בתוך קירות הארמון, אך לבסוף התגלתה ונגררה החוצה.
בעת שנגררה הקיסרית פֿוּ אל מותה, ביקשה מהקיסר שיציל את חייה אך תשובתו היחידה הייתה, שאין הוא יודע אפילו מה יעלה בגורלו שלו.
היא הוצאה להורג יחד עם משפחתה כולל שני בניה.
צאו צאו ראה את כיסא הקיסרית הריק כהזדמנות והכריח את הקיסר לקחת את ביתו צאו גְּ'יֵה כבת זוגו וקיסרית, זאת במטרה לקרב את משפחתו אל השושלת.
ככל הידוע לא הביא הקיסר שְׂייֵן דִי ילדים לעולם עם ביתו של צאו צאו.
בשנת 200, גייס יוּ'אֶן שַׁאו למעלה ממאה אלף חיילים והצעיד את צבאו לכיוון שׂוּ'צַ'אנְגּ למענו ובשמו של הקיסר.
צאו צאו אסף כ-20,000 איש בעיר גּוּנאדו, (נקודה אסטרטגית על הנהר הצהוב) והתכונן למפגש.
שני הצבאות לא הצליחו לבצע התקדמות, חוסר כוח האדם של צאו צאו לא איפשר לו לתקוף מטרות משמעותיות וגאוותו של יוּ'אֶן שַׁאו הכריחה אותם להיפגש חזיתית.
על אף יתרונותיו הברורים של יוּ'אֶן שַׁאו בכוח אדם, כמצביא התגלה כהססן ועל כן לא הצליח לנצל את יתרונו הברור לטובתו.
מלבד שדה הקרב המרכזי בגונון, התקיימו שתי חזיתות קרב נוספות: אחת במזרח, בה צבאו של יוּ'אֶן שואו הובל על ידי בנו, יוּ'אֶן טַאן, כנגד גַ'אנְג בַּה מצבאו של צאו.
יוּ'אֶן טַאן התגלה כמפקד חלש שלא הכיר את הסביבה בה התנהל הקרב ולא היווה אתגר אמיתי לגַ'אנְג בַּה שניצל את התמצאותו באזור תוך שימוש בטקטיקות דינמיות יותר.
בחזית המערבית, גַּאו גַּאן, אחיינו של יוּ'אֶן שַׁאו, ביצע את תפקידו בצורה טובה יותר והכריח את צבאו של צאו לבקש תגבורת מבסיסו הראשי.
לְיוֹ בֵּיי, שהיה באותו הזמן אורח בצבאו של יוּ'אֶן שַׁאו, הציע ליוּ'אֶן שַׁאו לדרבן את תומכיו שנמצאו בתוך שטחיו של צאו להתקומם כנגד צאו.
תחילה, הטקטיקה נראתה מבטיחה אך ההתקוממות התמוגגה כמעט מיידית בזכות יכולתו הדיפלומטית של מַאן צ'ונְגּ, שהוצב מראש כדיפלומט על ידי צאו צאו שחזה מראש את האפשרות של התקוממות כנגדו בשטחי שליטתו.
בסופו של דבר, עריק מצבאו של יוּ'אֶן שַׁאו בשם שׂוּ' יוּאוּ הביא לצאו צאו מידע על מקום אחסון התבואה של יוּ'אֶן.
צאו צאו הוביל קבוצה מיוחדת של חיילים ושרף את כל האספקה של יוּ'אֶן.
פעולה מכרעת אשר סיפקה לצאו צאו ניצחון מוחץ וכנגד כל הסיכויים.
יוּ'אֶן שַׁאו חלה זמן קצר לאחר מכן ונפטר.
החלטתו האחרונה הייתה למנות את בנו הצעיר, יוּ'אֶן שַׁאנְג, כיורשו ולא בנו הבכור יוּ'אֶן טַאן כפי שהכתיבה המסורת.
שני האחים נלחמו בצאו צאו, ואחד בשני.
צאו צאו השתמש ביריבות ביניהם לטובתו והביס את האחים יוּ'אֶן במהרה.
לאחר הקרב הפך צאו צאו לשר המלחמה הדומיננטי בסין.
עם צפון סין תחת שליטתו בפועל, הוא שלח את חייליו מעבר לחומה הגדולה אל תוך קוריאה של היום, ודרומה אל נהר האן בניסיון להרחיב את שליטתו.
תחילה כשלו ניסיונותיו של צאו צאו להרחיב את שליטתו אל מעבר לנהר יאנגצה.
את הצלחתו הראשונה נחל בלְיוֹ בְּיָאו כאשר מושל פרובינציית גִּ'ינְגּ נפטר והעביר את השליטה בפרובינציה לבנו, לְיוֹ צונְגּ, שנכנע ללא התנגדות.
צאו צאו היה מרומם רוח מהניצחון הקל והחליט, על אף המלצות יועציו, להפעיל במהירות את צבאו בשנית מתוך ציפייה לניצחונות מהירים נוספים, אך יריביו המרכזיים, לְיוֹ בֵּיי וסוּן צְ'וֵאן (לימים מייסד ממלכת ווּ המזרחית), איחדו את כוחם והנחילו לצאו צאו תבוסה קשה בקרב הצוקים האדומים.
בשנת 213, קיבל צאו צאו את התואר "דוכס ווֶיי" וניתנו לו תשעת המענקים.
תארים יקרים אשר הוענקו על ידי הקיסר למדינאים יוצאים מן הכלל.
בשנת 216 קודם צאו צאו לדרגת מלך צמית תחת הקיסר – "מלך ווֶיי".
במהלך השנים המשיכו צאו צאו, לְיוֹ בֵּיי וסוּן צְ'וֵאן לבסס כוחם באזורי השליטה שלהם.
במשך שנים נלחמו הממלכות ווֶיי, שוּ, ו- ווּ זו בזו מבלי שהושג יתרון משמעותי למי מהן.
כל אחד מהמנהיגים הכריז על עצמו כקיסר בשטחו ובכך הפכו את סין לאחת המדינות המפוצלות ומסוכסכות ביותר בעולם באותה העת.
תקופה זו שינתה את פניה של סין ויצרה עימותים אזוריים שהתמשכו מאות שנים לאחר מותם של שרי המלחמה השאפתנים.
בשנת 220 נפטר צאו צאו בלונְגיַאנְג בגיל 65 מבלי שהצליח לאחד את סין תחת שלטונו.
לפי בקשתו הוא נקבר בעיר יֵה צֶ'נְגּ ללא זהב וללא אוצרות, ואף ביקש מנתיניו בחזית שלא להגיע להלווייתו משום, שבמילותיו שלו, "המדינה עדיין לא יציבה".
בנו הבכור, צַאו פִּי, ירש את מקומו ובתוך שנה עשה את מה שלא העז אביו לעשות בחייו, צאו פי הכריח את הקיסר שְׂייֵן דִי לוותר על כוחו והכריז על עצמו כקיסרה הראשון של ממלכת צָאו-ווֶיי.
צאו צאו היה משורר מוכשר, כפי שהיו בניו צַאו פִּי וצַאו ג'דה.
רק שרידים נותרו מעבודותיו של צאו צאו.
החרוזים שלו חסרי יומרה אך עם עומק, תרמו בסופו של דבר לז'אנר של זמנו ומעבר עד לשושלת טאנג כ-400 שנה לאחר מותו.
אני מרים את כוסי ושר שיר,
כי מי יודע אם חיי ארוכים או קצרים?
חיי אדם ארעיים כטל הבוקר,
ימים רבים עברו, מעטים הימים שנשארו
מגיעה מדאגות אותן איני יכול לשכוח.;
מה יכול לשכח את יגוניי?
אני מכיר רק תרופה אחת – יין דו קאנג.
אתם הם סיבת השיר הזה,
אורחיי המכובדים להם אני מצדיע,
חבריי באים לבקר דרך שביל העיר,
הכבוד אותו הם מביעים באמת ניתן לראות.
ניזכר ונספר סיפורים על חוויות משותפות.
מעטים הם הכוכבים מסביב לירח,
אדם חכם פוסק מארוחתו שאורחיו מגיעים,
משום שלרגליו אימפריות באמת נופלות!
צַאו פִּי (187 – 29 ביוני 226), שמו האלטרנטיבי דְזְה-חְװַאן, היה הקיסר הראשון של ממלכת צָאו-ווֶיי בתקופת שלוש הממלכות.
הוא נולד בצְ'יַאו כבנו השני של צאו צאו.
צאו פי היה הבן הבכיר מבין הילדים שנולדו לצאו לצאו מאשתו המאוחרת, בּייֵן.
צאו פי היה הפיקח בין אחיו.
במקום להתרכז בלימודים אקדמאיים, או ניהול אירועים צבאיים, הוא תמיד היה בסביבת מדינאים בחצר הקיסר במטרה להשיג את תמיכתם.
לאחר שאביו הביס צבאו של יוּ'אֶן שַׁאו, צאו פי לקח את האלמנה של בנו של יוּ'אֶן שַׁאו, הגברת גֶ'ן.
אבל בשנת 221 גֶ'ן נפטרה ו-װֶנדֶּה לקחה את מקומה כקיסרית לצידו.
בשנת 220, צאו פי הכריח את הקיסר שְׂייֵן דִי לותר על כוחו לטובתו, הקים את ממלכת צָאו-ווֶיי והכריז על עצמו כקיסרה הראשון.
צאו פי המשיך את המלחמות נגד הממלכות שוּ-האן ו-ווּ המזרחית אך כמצביא לא הצליח להשיג יתרון טריטוריאלי עליהם.
שלא כמו אביו, צאו פי התרכז בניהול פנים ולא בלהתחיל מלחמות עם אויביו.
בתקופת שלטונו ביסס צאו פי את רעיונו של צֶ'ן צְ'וּ'אַן של מערכת גיוס לשירות המדינה בעלת תשע דרגות, מערכת שמשכה הרבה כישרונות לממשלתו.
המערכת נתנה סמכות לממשלות אזוריות לבחור מבין מועמדים כישרוניים, ואז לדרג אותם מאחד עד תשע לפי כישרונם.
המערכת עבדה ביעילות אך בפועל רק העשירים והאצילים נבחרו.
במהלך כהונתו הוא הגביל בצורה דרסטית את כוחם של הנסיכים מתוך פחד שאחיו התקוממו נגדו, אבל בו בזמן, מנע מהם לבוא לעזרתו במקרה של משבר.
בפרט, הגביל את יכולתם לפעול צבאית.
לאחר מותו, בנו צַאו זְ'װֵי העניק לו את השם "קיסר װֶן" ונתן לו את שם המקדש "שְׁידְזוּ".
בשנת 220, הציע צאו פי בצורה בוטה לשְׂייֵן דִי לוותר על כוחו לטובתו.
שְׂייֵן דִי הסכים וצאו פי דחה את הצעתו 3 פעמים (מודל שיממש כחיקוי לעריצים בעתיד של סין) לפני שקיבל וביסס את ממלכת צָאו-ווֶיי.
האירוע סיים את שושלת האן המזרחית באופן רשמי והתחיל את תקופת שלוש הממלכות.
לשְׂייֵן דִי המודח הוענק התואר "דוכס שנינג" תואר בו החזיק עד סוף ימיו.
כישלונות צבאיים נגד סוּן צְ'וֵאן
לאחר שחדשות על עלייתו של צאו פי לכוח (ושמועה כוזבת על הירצחו של שְׂייֵן דִי) הגיעו לטריטוריה של לְיוֹ בֵּיי, לְיוֹ בֵּיי הכריז על עצמו כקיסר והקים את ממלכת שוּ-האן ולמעשה מזער את כוחו של צאו פי.
סוּן צְ'וֵאן ששלט ברוב הדרום-המזרחי והדרום בסין לא עשה צעד דומה והשאיר את האפשרויות שלו פתוחות.
סוּן צְ'וֵאן שראה את המצב המסוכן בו הוא נמצא פנה אל צָאו-ווֶי והביע את רצונו להפוך את ווּ כממלכה צמיתה לווֶיי.
למעשה השתמש בצָאו-ווֶי כך שצבאו היה צריך להתמודד רק מול שוּ ולא מול צָאו-ווֶיי.
לְיוֹ יֵה הציע לצאו פי לסרב להצעתו של סוּן צְ'וֵאן ולתקוף את ווּ המזרחית מחזית נוספת, אסטרטגיה שהייתה מחלקת את שטחיהם של שוּ וווּ והייתה מאפשרת לצאו פי למחוץ את שניהם.
צאו פי דחה את ההצעה ולא התערב בקרב בין שוּ לווּ.
היסטוריונים רבים סבורים שהחלטה זו דנה את האימפריה של צאו פי לשלוט בצפון ומרכז סין בלבד משום שהזדמנות כזו לא תחזור בשנית.
נגד עצתו של לְיוֹ יֵה, צאו פי נתן לסוּן צְ'וֵאן את התואר "מלך ווּ" והעניק לו את תשעה מענקים.
נאמנותו של סוּן צְ'וֵאן לא נמשכה זמן רב ולאחר שצבאו ניצח את צבאו של לְיוֹ בֵּיי הוא התחיל להרחיק את עצמו מצָאו-ווֶיי.
צאו פי הוביל משלחת באופן אישי ודרש מסוּן שישלח את בנו הבכור אליו אך סוּן צְ'וֵאן סירב ובתגובה הכריז על עצמאותה של ווּ, וכך קמה ממלכת ווּ המזרחית.
צאו פי הוביל את צבאו אל ווּ אבל צבאו של סוּן צְ'וֵאן שנהנה ממורל גבוה והיה עשיר בגנרלים מוכשרים הדף את צָאו-ווֶיי לאחור וגרם לצאו פי לסגת פעם אחר פעם.
בשנת 223, נפטר לְיוֹ בֵּיי ואת מקומו ירש לְיוֹ שַׁאן, יחד עם ג'וּגֶה לְיָאנְג ששימש כעוצרו, הם הקימו מחדש את הברית עם ווּ וכך שוב הפכה צָאו-ווֶיי להיות מותקפת משתי חזיתות שונות ולחסרת יכולת לכבוש אף אחת מהן.
רותח מזעם, צאו פי אמר משפט בשנת 225 שייזכר לשנים "הרקיע יצר את נהר יאנגצה בשביל להפריד את הצפון והדרום."
צָאדֶק הֶדָאיָאת (פרסית: صادقِ هدایت Содиқи Ҳидоят, 17 בפברואר 1903 בטהראן–9 באפריל 1951 בפריז) היה סופר ואיש רוח איראני.
מחבר הרומן הנודע הינשוף העיוור.
הדאיאת היה אחד הסופרים האיראנים הראשונים שהשתייכו לזרם הספרות המודרניסטית.
הדאיאת נולד למשפחה אריסטוקרטית בטהראן (סבא-רבא שלו רזא-קולי ח'אן הדאיאת היה בעצמו סופר מכובד ועבד עבור הממשלה, כמו גם קרובי משפחה אחרים).
הוא למד במכללת סנט לואיס (בית ספר צרפתי קתולי), ובדאר אל-פנון (1914–1916).
בשנת 1925, הוא היה בין קומץ תלמידים אשר נסעו לאירופה כדי להמשיך את לימודיהם.
בתחילה הוא למד הנדסה בבלגיה, אך הוא הפסיק את לימודיו אלה אחרי שנה כדי ללמוד אדריכלות בצרפת.
שם הוא נטש את לימודי האדריכלות כדי ללמוד רפואת שיניים.
בתקופה זו הוא התוודע אל תרז, פריזאית עימה ניהל רומן.
בשנת 1927, הדאיאת ניסה להתאבד בנהר המארן, אבל ניצל על ידי ספינת דיג.
אחרי ארבע שנים בצרפת, הוא החזיר את המלגה שלו וחזר לטהראן בקיץ 1930 ללא קבלת תואר.
באיראן הוא עבד בעבודות שונות לתקופות קצרות.
הדאיאת הקדיש את כל חייו ללימוד ספרות המערב וללימוד ומחקר של ההיסטוריה והפולקלור של איראן.
יצירותיהם של ריינר מריה רילקה, אדגר אלן פו, פרנץ קפקא, אנטון צ'כוב וגי דה מאופסן משכו אותו ביותר.
במהלך חייו הספרותיים הקצרים, הדאיאת פרסם מספר לא מבוטל של סיפורים קצרים ונובלות, שתי דרמות היסטוריות, מחזה, יומן מסע, וכן אוסף של פרודיות וסקיצות סאטיריות.
כתביו כוללים גם ביקורות ספרות רבות, מחקרים בפולקלור פרסי ותרגומים רבים מפרסית אמצעית (פהלווי) וצרפתית.
הדאיאת נחשב למי שקירב את השפה הפרסית ואת הספרות הפרסית אל זרם הכתיבה העכשווי העולמי.
אין ספק כי הדאיאת היה המודרני ביותר בין כל הסופרים המודרניים באיראן.
עדיין, עבור הדאיאת, המודרניות לא הייתה רק שאלה של רציונליות מדעית או חיקוי טהור של ערכים מערביים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הכיר הדאיאת שלושה משוררים נוספים, ואלה יצרו ביחד קבוצה שכונתה בשם "חבורת הארבעה".
אחד המשוררים בחבורה, מסעוד פרזאד, שיתף פעולה עם הדאיאת לשם כתיבת יצירות משותפות.
הדאיאת סייע לפרזאד למצוא מוציא לאור לפרסומיו.
הדאיאת נסע להודו ב-1936 ונשאר שם עד שנת 1937. האחוזה בבומביי בה שהה במהלך ביקורו התגלתה מחדש בשנת 2014. מאמרו של נדים אח'תר, הדאיאת בהודו, מספק לנו פרטים על שהותו של הדאיאת בהודו.
בבומביי הוא סיים ופרסם את יצירתו הגדולה, הינשוף העיוור, אשר כתיבתו החלה ככל הנראה כבר ב-1930 בפריז.
הספר זכה לשבחים על ידי רבים, ביניהם הנרי מילר, אנדרה ברטון ועוד.
על הספר נאמר "אחת היצירות הספרותיות החשובות ביותר בשפה הפרסית.
במהלך שהותו בהודו, נפגש הדאיאת עם אנשי הקהילה הזורואסטרית שם, ואף למד פרסית אמצעית (פהלווי).
לאחר חזרתו לאיראן בשנת 1937, החל לעבוד כעורך בכתב העת "מג'לה-י מוזיקי".
כתב העת הזה שימש במת פרסום לחוג האינטלקטואלים הצעירים באיראן, ביניהם גם נימא יושיג', מייסד הזרם המודרניסטי בשירה פרסית.
בשנותיו האחרונות, משהרגיש את הבעיות הפוליטיות-חברתיות של אותה תקופה, הדאיאת החל לתקוף את שני הגורמים העיקריים לניוונה של איראן: בית המלוכה ואנשי הדת.
דרך הסיפורים שלו הוא ניסה לייחס את החירשות והעיוורון של האומה לשימוש לרעה שעושים בכוחם שני גופי שלטון אלה.
מכיוון שהרגיש מנוכר מכל הסובבים אותו, ובמיוחד על ידי עמיתיו, יצירתו האחרונה של הדאיאת, המסר של קפקא, משדרת מלנכוליה, ייאוש ותחושת אבדון שיכולים לחוות רק אלה הנתונים לאפליה ולדיכוי.
בסוף 1950, הדאיאת עזב את איראן ונסע לפריז.
שם, ב-9 באפריל 1951, הוא התאבד בדירה שכורה.
הוא אטם את החלונות ואת הדלת באמצעות בדי כותנה, הניח את הכסף (מאה אלף פרנקים) שייעד עבור תכריכים וקבורה בארנק שלו לעיני כל, ופתח את צינור הגז בדירה.
הוא נקבר בחלקה 85 בבית הקברות פר לשז.
בהלווייתו השתתפו מספר חברים קרובים ומכרים, מאיראן ומצרפת.
המשורר האנגלי ג'ון הית'-סטאבס, פרסם ב-1954 את שיר הקינה "קצידה לזכר צאדק הדאיאת", בספרו קסם נגד כאב שיניים (A Charm Against the Toothache).
כתביו של הדאיאת אינם מתקבלים בעין יפה ברפובליקה האסלאמית של איראן.
בשנת 2005, נאסר להציג את ספריו הינשוף העיוור וחאג'י אקא ביריד הספרים הבין-לאומי ה-18 שהתקיים בטהראן.
בשנת 2006 נאסר על פרסום מחדש של כתביו המקוריים, שלא עברו צנזורה.
בצעירותו, חזה הדאיאת בהקרבת גמל - מחזה שהותיר עליו רושם עז וגרם לו לאמץ אורח חיים צמחוני.
בעקבות אירוע זה, כתב הדאיאת בשנת 1924 את ספרו 'בני האדם ובעלי החיים' (Men and Animals) המבקר את אכזריות האדם כלפי בעלי החיים וטוען נגד הריגת בעלי חיים לצורכי האדם.
בשנת 1927, כתב את הספר 'יתרונות הצמחונות' .
הארגון Vegankind האיראני מכנה אותו 'אבי התנועה הצמחונית המודרנית האיראנית'.
1930 - נקבר בחיים (زندهبهگور).
1931 - הצל המונגולי (سایه مغول)
1936 - הינשוף העיוור (بوف کور)
1943 - גברת עלווייה (علویه خانم)
1947 - תותח הפנינה (توپ مرواری)
1943 - ספר המעשים של ארדשיר -י פאפאגאן
1945 - ביאתו של שאה בהרם ורג'וונד
1931 - גן הדובדבנים מאת אנטון צ'כוב
1948 - במושבת העונשין מאת פרנץ קפקא
1944 - לפני החוק מאת פרנץ קפקא
1950 - הגלגול מאת פרנץ קפקא (יחד עם חסן קמיאן)
1950 - סיפור של שתי ארצות מאת אלכסנדר קילנד
1950 - ג'ירונימו העיוור ואחיו מאת ארתור שניצלר
2018 - הינשוף העיוור + שלוש טיפות דם, תרגום בן ציון הרמן, הקדמה בן מרדכי אלישע, הוצאת אסטרולוג/ משכל.
הצאבִּאים היו קבוצה דתית בממלכת שבא המוזכרת שלוש פעמים בקוראן כאהל אל-כתאב, כלומר, בעלי ספר שמיימי.
בחדית' הם מוזכרים בפשטות בתור עם שהתאסלם.
העניין בזהות ובהיסטוריה של קבוצה זו גדל לאורך השנים, הן באסלאם והן מחוצה לו.
דיונים ומחקרים אודות הצאבאים החלו להופיע בספרות אסלאמית מאוחרת.
חוקרים שונים זיהו את הצאבאים עם המנדעים, עם המאניכאים או עם קבוצה אחרת שהתגוררה בחרן.
הרמב"ם במורה נבוכים מזכיר רבות את כת ה"צאבה" (או הצאביה), עדה שחיה באזור המזרח התיכון במשך מאות שנים, טרם עליית האסלאם.
מקור השם "צאבאים" אינו ברור לחלוטין.
לשורש הערבי צב"א (ص-ب-ء) או צב"ו (ص-ب-و) יש משמעות של "לזרוח, לעלות" (נאמר על כוכב), ובהשאלה – "לעבור" (מדת אחת לדת אחת), "להמיר" (דת).
ג' פדרסן העלה סברה כי המונח לקוח מהמילה הסורית "צְבַא" ("לרצות", "להכיר תודה").
יהודה בנציון סגל, מומחה יהודי-בריטי לשפות שמיות, הציע כי מקור המונח בסורית, בהקשר של מקום גאוגרפי: האזור "סובה" ליד ניסביס.
אפשרות נוספת היא כי השורש המקורי היה צב"ע (או צב"ע', ص-ب-ع\ص-ب-غ), במשמעות של "לצבוע (בד)", להשקיע במים", ומשם התפתחה משמעות משנית של "להטביל" (בהקשר דתי).
אפשרות זו אומצה על ידי דניאל חבולסון במאה ה־19. יש המוצאים קשר למילה האכדית ṣubbû בהוראת: לשמור, להתבונן, לדמיין.
הרב יוסף קאפח כותב שבשפה הכשדית "צואב" פירושו "בעלי הדעה הנכונה והצודקת"; שם זה תורגם לערבית כ"צאבה" – מונח בעל שתי משמעויות:
הקוראן מזכיר בקצרה את הצאבִּאים בשלושה מקומות שונים:
לדברי סופרים מוסלמים, הצאבאים נהגו לפי הספר השני של המסורת האברהמית - הזבור.
לפי הקוראן, הספר הזה ניתן לדוד המלך.
חוקרים מודרניים רבים מזהים את ה"זבור" עם תהילים.
רוב מה שידוע אודות הצאבאים מגיע מחיבורו של אבן וחשיה א-נבטי החקלאות הנבטית, אותו תרגם ב־904 לסה"נ ממקורות סוריים.
הפהריסת של אבן נדים (סביבות 987) מזכיר קבוצה בשם "מע'תסלה" .
באמצע המאה ה־19, החוקר דניאל חבולסון זיהה קבוצה זו עם הצאבאים המוזכרים בקוראן, אך חוקרים אחרים הפריכו סברה זו.
אל־בירוני (תחילת המאה ה־11) כתב כי הצאבאים האמתיים היו "השרידים של השבטים היהודיים שנשארו בבבל כאשר שאר השבטים עזבו אותה וחזרו לירושלים בימיהם של כורש ושל ארתחששתא הראשון.
אפשרות זו נראית פחות סבירה מכיוון שמהכתוב בספר עזרא, וכן בפרק ד' של מסכת קידושין ובמקורות נוספים, מובן כי העולים לארץ ישראל היו המיעוט, ואילו רוב היהודים נשארו בבבל מטעמי נוחות, וכי בבל המשיכה להיות המרכז היהודי הגדול ביותר עד שלהי תקופת הגאונים.
לפי הרמב"ם, חברי הדת, שהייתה נפוצה באזור המזרח התיכון, האמינו בדעה שהעולם קדמון, כי הכוכבים הם האלוה וכי השמש היא האל הגדול ביותר.
הם האמינו כי האדם הראשון נולד מזכר ומנקבה כשאר בני האדם.
בני הדת כיבדו אותו ואמרו שהוא היה שליח הירח, שהוא קרא לעבודת הירח, ושהוא כתב חיבורים הנוגעים לעבודת האדמה.
הרמב"ם מסביר כי מצוות רבות ביהדות באו כנגד פולחני עבודה זרה ובעיקר כאלו של פולחן הצאבאים בשל שכיחותו ומשיכתו הרבה.
על פי שרה סטרומזה, ה"צאבאים" לא היו דת ספציפית מבחינת הרמב"ם אלא מונח כללי למגוון עדות דתיות בעלות השקפות שונות, כולל הינדים, זורואסטרים, מאמיני הדת המצרית העתיקה, מאמיני הדת המסופוטמית בימי אברהם, ואפילו טורקים.
ניקולאס סיופי, נוצרי סורי ששימש כסגן קונסול צרפת במוצול, חיבר את הספר מחקרים על דת הצאבאים, אמונותיהם ומנהגיהם (Études sur la religion des Soubbas ou Sabéens, leurs dogmes, leurs moeurs (Paris: Imprimerie Nationale, 1880).
בספרו טען כי זיהה 4,000 צאבאים בקבוצה אתנית המתגוררת במסופוטמיה.
טענתו התקבלה על ידי מעטים, אך לרוב ספגה ביקורת קשה.
הצאבאים מוזכרים גם בספרות הדת הבהאית.
המלומד הבהאי מירזא אבו אל־פצ'ל גלפאיגאני מסביר, בפירושו לספר דניאל, כי הדת הצאבאית הייתה שלטת בתקופת נבוכדנצר בכל הארצות למעט סין והודו, וכי הנצרות הורידה אותה מגדולתה.
הוא מוסיף כי מייסד הדת היה חנוך, וכי כל בני האדם האמינו בדת זו עד תקופתו של משה.
בבסיסה של דת זו עמדה האמונה באל אחד ובאחדות האנושות.
המחקר המודרני נוטה לזהות את הצאבאים עם המנדעים או עם תושבי חרן.
החוקרת א"ס דרואר טענה כי השבטים שנותרו בבבל אימצו שיטה מעורבת של זורואסטריה ושל יהדות.
החוקר ג'אקו המין–אנטילה מציין כי בערבות של דרום עיראק הייתה מסורת רציפה של הדת המנדעית, וכי בחרן התקיים מרכז פגאני נוסף, או "צאבאי", במאה ה־10.
החוקר דה בלואה מזהה את הצאבאים עם המאניכאים, שבספרות אסלאמית נקראו לרוב "זנאדיקה".
כיום יש קבוצת אנשים בעיראק הקוראים לעצמם "צאבאים" או "צאבאים–מנדעים".
הם פועלים לפי הוראותיו של יוחנן המטביל.
הם עירוניים יותר מאשר קבוצות מנדעיות אחרות החיות בדרום עיראק, דבר היכול להסביר מדוע הם מעדיפים להיקרא צאבאים.
בשל אמונתם, וכן בשל היותם פציפיסטים וחסרי קשרים שבטיים, הם סבלו מאלימות מאז הפלישה לעיראק ב־2003. ב־2007 מנו הצאבאים פחות מ־5,000 איש ואישה.
הצאבאים בעיראק מתגוררים בעיקר בסביבות בגדאד, שם חי השייח' האחרון המנהל את הטקסים ואת ההטבלות.
רבים מבני הכת עברו מבגדאד לכורדיסטן, שנתפסת כמקום בטוח יותר עבורם.
(נהגה: צֶה דֶה) הייתה חברה ישראלית לייצור שוקולד וממתקים שפעלה בשנות החמישים.
ב-1958 נרכשה החברה על ידי חברת עלית.
המפעל נוסד בשנת 1954 על ידי התעשיין בצלאל יעקב דבליצקי.
בשנותיו הראשונות פעל המפעל ברמת גן, בצומת הרחובות ז'בוטינסקי - מודיעין (כיום בן-גוריון).
הצומת כונה על שם המפעל: צומת צ.ד.
כיום עומד במקומו, בית נח מנחמי.
ב-1956, בהשפעת פנחס ספיר, הועתק המפעל לנצרת עילית.
כיום בשטח המפעל ההיסטורי, ניצב מפעל שטראוס לממתקים.
השכונה סביב למפעל נקראת בפי ותיקי נוף הגליל: שכונת צ.ד.
כחלק ממהלך השתלטות על תעשיית השוקולד בישראל (מהלך שהושלם ב-1970 כאשר עלית רכשה את מפעל השוקולד "ליבר"), אך עד 1988 נשמר שמו המקורי.
שם החברה היה ראשי התיבות של שם המייסד, צלאל (קיצור השם בצלאל) דבליצקי, לפי שמות האותיות בשפות המזרח-אירופיות - CD בפולנית או цд ברוסית (דבליצקי עסק בייצור שוקולד עוד ברוסיה הצארית).
עם זאת, השם נכתב רק באותיות עבריות, צ.
ד., ובסמל המסחרי היו האותיות מנוקדות, צֶדֶ.
צאראן סאר (נקרא גם: ראש השנה הירחי המונגולי או ירח לבן) הוא היום הראשון בשנה על פי לוח השנה המונגולי.
החג נחגג על ידי המונגולים וכמה עמים טורקיים נוספים.
פסטיבל הירח הלבן נחגג בשלושת הימים הראשונים של חודש הירח הראשון בלוח השנה המונגולי (החודש הראשון בשנה המונגולית).
פסטיבל לוסר, המתקיים בטיבט, מתרחש באותו יום בו מתרחש החג.
צאגאן סאר הוא אחד החגים המונגולים החשובים ביותר.
המונגולים נוהגים לשרוף נרות על יד המזבח בזמן החג.
צא'יאג (בהונגרית: Csajág) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בצא'יאג מספר התושבים נמצא בירידה.
בצא'יאג חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
צַאו קוּן (במנדרינית: 曹锟, בפין-יין: Cáo Kūn; 12 בדצמבר 1862 – 17 במאי 1938) היה פוליטיקאי ומצביא סיני בתקופת המצביאים.
צאו החליף את פנג גוזאנג כשליט הקליקה הפוליטית זילי, אשר הייתה בעלת השפעה גבוהה על הממשלה הסינית בבייג'ינג, ממשלת בייאנג.
צאו היה בין השנים 1923–1924 נשיא הרפובליקה הסינית והורד מתפקידו בידי המצביא ואיל המלחמה דואן צ'ירוי.
במהלך המשלחת הצפונית קליקת זילי וצאו בראשה, איבדה כוחה לטובת המפלגה הלאומית (קוומינטנג), שנלחמה לאיחוד כל סין מידי המצביאים.
צאו קון נולד בשנת 1862 למשפחת בנאי סירות ענייה, כשהיה רק נער מכר בדים ברחוב.
בשנת 1882 הצטרף כטוראי אל צבא חווי, זרוע צבאית של צבא האימפריה הסינית של צ'ינג אשר נוהלה באופן פרטי בידי האריסטוקרט לי הונג-ג'אנג.
צאו קון שירת במספר צבאות אזוריים של אריסטוקרטים בקיסרות עד אשר הוצב בשנת 1895 בטיינג'ין, איפה שפגש במפקד האזורי יואן שה-קאי והשניים הפכו מקורבים אחד לשני.
בעוד יואן עלה בדרגתו הצבאית כך גם צאו.
בשנת 1902 בעת יואן הפך למושל מחוז זילי, צאו הפך למפקד הרגימנט ה-11 של הארמייה המחוזית.
בשנת 1911, לאחר התקוממות ווצ'אנג החלה מהפכת שינהאי נגד השלטון הקיסרי, צאו נותר נאמן לממשל הקיסרי של שושלת צ'ינג וצבאו לחם נגד המורדים בשאנשי.