tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניתן להוכיח שאמונה אנליטית כלשהי היא שגויה על ידי ההוכחה שהאקסיומות העומדות בבסיסה מובילות לאמונה הפוכה.
ניתן גם להוכיח שאמונה אקסיומטית כלשהי היא שגויה על ידי ההוכחה שהמסקנות האנליטיות הנובעות ממנה מובילות לאבסורד, או לאמונה שסותרת אמונה אחרת, שמוסכם שהיא חזקה ממנה.
לאמונה גם קשר הדוק למושגים "מוסר" ו"טוב", וזאת מכיוון שהם מחייבים השלכה של העולם הסובייקטיבי על החוץ.
קיומו של טוב או מוסרי מותנה באמונה שיש אכן דברים "טובים" ו"מוסריים" שהם יעד אנושי.
סוג אמונה שכזה מכונה גם "אמונה בערכים".
היחס בין שתי האמונות, באמת ובטוב, נתון להשקפה פילוסופית.
לדוגמה, הפילוסוף היווני סוקרטס לא הבדיל בין האמונה ב"טוב" לאמונה ב"אמת", ועל כן האמונה באחד מהם חייבה את האמונה באחר.
לעומתו, הפילוסוף היווני אריסטו הבדיל בין שני מושגים אלה והפריד בין שתי האמונות הנגזרות מהם.
עבור מרבית הפילוסופים שתי אמונות אלו אינן נפרדות באופן מוחלט ולרוב מייצגות שני צדדים שונים של מערכת אמונות אחת ושלמה.
רבות מהאמונות הבסיסיות המשותפות לבני האדם מוכחות בצורה אמפירית, מכוחו של הניסיון.
בפילוסופיה האפיסטמולוגית, העוסקת באפשרות הכרת האדם את המציאות, ככלל לא ברור שראיות אמפיריות נחשבות כהוכחות של ממש (בעקבות דייוויד יום, דקארט, ברקלי, קאנט וכו').
עם זאת, קבלת הוכחות אמפיריות כהוכחות מוחצות וככאלו המעידות על המצב במציאות האובייקטיבית מקובלת בקרב רוב אנשים, זאת בעקבות קבלתן (המסויגת) כנכונות וחשיבותן הרבה בשיטה המדעית של המדע המודרני.
לדוגמה, הקביעה "המקרר במטבח הוא לבן" היא אמונה שמוכחת בצורה אמפירית, מפני שהמידע על צבע המקרר נקלט על ידי חוש הראייה, הועבר למוח, והושווה למידע החושי והלשוני הקודם לגבי צבעים עד קבלת הקביעה כי צבעו לבן.
קיומו של המדע המודרני הופך את יחס האמונה והאדם למורכב, שכן הוא מרחיב את תחום ההתנסות החושית־לשונית, וכן חותר למציאת החוקים הנמצאים בבסיס התופעות הטבעיות.
התפתחות המדע מאפשרת יצירת עולם הולך וגדל הנתפס כמוכח אובייקטיבית ושאלות כגון "כיצד פועל הגוף" ו"ממה מורכב העולם" ניתנות למדידה חושית אמפירית באמצעות כלים מדעיים שונים, כמו השאלה "איזה צבע יש למקרר".
עם זאת, אמונה שהוכחה בצורה אמפירית תהיה בהכרח אמונה בפרט מציאותי, כגון צבע המקרר, אך אמונה בכלל כלשהו או בחוק טבע שחורג מעבר לגבולות הניסיון הקודם כוללת מעצם טבעה ספקולציה כלשהי על העולם.
כלל מדעי (לפחות במובן המודרני) מתבסס בדרך כלל על וודאות סטטיסטית ועל הסבר תאורטי מאחד לכלל התצפיות עד כה.
התפתחות המדע והמקום שהוא תופס בחברה המערבית גרמה לכך שגם אמונות מדעיות נחשבות בדרך כלל למוכחות אמפירית, על אף הקושי הפילוסופי שתפיסה כזו מעוררת.
חלק מהאמונות אינן ניתנות להוכחה אמפירית כלל.
מאחר שהוכחות אמפיריות מתבססות על המצוי (Is) בלבד, בעיית הראוי-מצוי מראה שלא ניתן להפיק מהן מידע לגבי הרצוי (Ought).
אמונות וטענות שבאות לקבוע נורמה מסוימת, כגון אמונה בחשיבותם של ערכים כגון שוויון, חופש וכדומה, ניתן להוכיח רק על ידי גזירה שלהן מהנחות יסוד משותפות, כגון כבוד האדם וכו'.
אף על פי שלא ניתן להוכיח בצורה אמפירית שנורמה מסוימת היא נכונה, ניתן להוכיח בצורה אמפירית שיישומה בפועל אכן מביא לתוצאות שמוסכם שהן רצויות.
לדוגמה, לא ניתן להוכיח בצורה אמפירית שחשוב לאכול מזון בריא, אך מחקר מדעי עשוי להוכיח שאכילת מזון בריא מובילה לאריכות חיים.
למרות העובדה שכל אמונה קלאסית היא ביסודה השלכה של העולם החוויתי-סובייקטיבי על המציאות, היא לרוב מכילה גם ממד של התנסות חושית, לשונית או תחושתית, בדומה לקביעות אמפיריות.
למשל, האמונה כי סובלנות היא דרך הפתרון הטובה ביותר, מתבססת, בנוסף להיגיון, רגש וכדומה, על מכלול קודם של חוויות המתייחסות לפתרונות סובלניים או לא־סובלניים, והשתלשלות האירועים והתחושות הנלוות בכל מקרה.
עם קבלת המדע בתרבות המערבית כאמת אובייקטיבית, עוסקות שאלות האמונה בסוגיות כלליות יותר, כגון "האם לקבל את דרך החקירה המדעית ולהאמין למדענים?" "האם שיטת הרפואה המערבית נכונה?" וכדומה, ומשקלן של השאלות הערכיות, כגון "מה חשוב בחיים?", "מהי הצורה הנכונה ביותר לקיים חברה?" בתוך תחום האמונה עולה.
האמונה קשורה, כפי שנרמז לפני כן, בחינוך מסוים אותו קיבל האדם.
הוכחה לקביעה זו ניתן למצוא בכך שבני אדם שונים זה מזה באמונותיהם, באופן שנקבע סטטיסטית (לכל הפחות) על ידי החינוך אותו קיבלו, אך גם על ידי בחינה פילוסופית או סוציולוגית־פסיכולוגית של הנושא.
הכוונה, בתחום זה, היא להגדרה הרחבה של חינוך, כמציין את מכלול ההתרחשות החברתית והטבעית הסובבת את האדם.
עם זאת, חקר שינוי האמונות של האדם מצביע, באופן גס, על כך ששינויי האמונה הולכים ומצטמצמים עם העלייה בגיל.
בכל גיל נעשים שינויי אמונה, אך חריפותם ומשכם הולך וקטן ככל שהאדם מתבגר והולך.
גישה פילוסופית הרואה באמונה תוצר בלעדי של החינוך, שאינו נתון כלל לשינוי של האדם, היא גישה דטרמיניסטית.
גישה המעמידה את האמונה כביטוי ישיר לבחירה ערכית של האדם היא אקזיסטנציאליסטית (קיומית).
רוב החברות האנושיות עושות שימוש בחינוך באופן מכוון, כדי לשמר את מערכות האמונה שלהן.
כאמור, החינוך משפיע באופן תמידי, גם בלא שיהיה מכוון, אך תופעה זו מהווה לקיחת אחריות על תהליך זה.
חינוך זה מתבטא עוד מגיל צעיר ביותר, על ידי המשפחה, אך נעשה גם בבתי הספר.
מרבית החינוך מן הסוג הזה נעשה בקבוצות השתייכות קטנות (משפחה, כיתה וכו'), אך חלקו נעשה בשימוש באמצעי תקשורת המונים.
גם כאן, תקשורת ההמונים משמשת לחינוך לאמונה מסוימת גם כאשר אינה מכוונת לכך (לדוגמה: פרסום למכירת דירות נופש מעמיק את האמונה כי חופש נובע מנוחות ולא מתהליכים אחרים).
שימוש מכוון באמצעי תקשורת המונים מכונה תעמולה.
חינוך מכוון זה עשוי להיות תולדה של תהליכים חברתיים ארעיים, ביוזמת הגורם המחנך ישירות (לדוגמה: חינוך לאמונה כי אלימות אינה צורת פתרון טובה על ידי מורה או גנן־ילדים), אך במקרים מסוימים הוא תוצאה של החלטה של הממשל.
צורה זו נפוצה ביותר, ומהווה את יכולתה של החברה לעצב את אמונותיה.
לעיתים, נעשה שימוש בהנחלה מכוונת של אמונות בדרכי שכנוע תוקפניות ומניפולטיביות.
במקרים אלו משמש החינוך כאמצעי ישיר ליצירת אמונה מסוימת באדם.
מקרים אלו מכונים שטיפת מוח.
אמצעי זה משויך לדעת רבים לדוקטרינות דתיות מסוימות (כדוגמת המערכת הכנסייתית הקתולית בימי הביניים, שהתבססה על יצירת רגשות עזים כפחד ואשמה) וכן לתנועות פוליטיות מסוימות (כדוגמת הקומוניזם בברית המועצות ובסין, שהוחדר למוחות מיליוני בני אדם בכוח השליטה על המשאבים השלטוניים).
מכיוון שבכל מערכת חברתית אנושית קיים מידע רב לגבי הטבע והתנהגות האדם והחברה (מידע הנגזר ממורכבותם של היחסים האנושיים ומהיכולת הלשונית להבחין במורכבות זו), בכל תרבות נזקק האדם לכמות זו או אחרת של אמונות על מנת לתפקד במציאות מורכבת.
אמונות אלו משתנות בהתאם למורכבותה ולדרך צבירת המידע של כל חברה אנושית.
מסיבה זו קיים קשר הדוק בין תרבות לבין אמונה, שני גורמים התלויים זה בזה באופן בלתי נפרד: מכלול האמונות מעצב את התרבות ומהווה חלק מרכזי בה, ואילו יש הטוענים כי צרכים חברתיים גרמו להופעת אמונות מסוימות.
דת היא התארגנות חברתית או תרבותית הכוללת מערכת של אמונות או השקפות עולם, אשר בדרך כלל מקשרות את מאמיניה או את האנושות לאלמנטים רוחניים ועל-טבעיים, וכן לעקרונות מוסריים מחייבים.
אמונה דתית נבדלת מתרגול דתי - פולחן ומהתנהגויות דתיות - כאשר חלק מהמאמינים אינם עוסקים בקיום הפולחן וחלק מהמתרגלים אינם מאמינים בדת.
אמונות דתיות מתייחסות לרוב לקיומם, למאפיינים ולפולחן של אלים או ישויות על-טבעיות, לרעיון ההתערבות האלוהית ביקום ובחיי האדם, או להסברים הדאונטולוגיים לערכים ולפרקטיקות שבמרכזן תורתו של מנהיג רוחני או קהילה.
בניגוד למערכות אמונה אחרות, אמונות דתיות בדרך כלל מקודדות באמצעות כתבי קודש.
במשך עשרות אלפי שנים, רוב הידע על החוקיות של הטבע, טבעו של האדם, המבנה החברתי והמוסר הוסבר בכל התרבויות האנושיות על ידי אמונות דתיות שונות.
לדוגמה כל התרבויות האמינו כי השמש מקיפה את הארץ וכי היא עושה זאת בזכות אלי או אלות שמש שמהווים את השמש עצמה או מזיזים אותה תודות לכוח על-טבעי כלשהו.
גם קיומן של תופעות מזג אוויר כמו עונות השנה, בצורת או הצפות הוסברו באמצעות אמונות הנוגעות לאלי מזג אוויר שונים וכך גם נושאים אחרים כמו בריאות, הצלחה כלכלית, מוות או חיים לאחר המוות.
המחשבה כי קיימים חוקי טבע הקובעים חוקים קבועים, שמגדירים התנהגות של גופים כמו שמשות או כוכבי לכת בצורה של חוקים קבועים, ללא הדרשות לכוחות על-טבעיים, החלה רק לאחר תאלס איש מילתוס ואנשי האסכולה המילטית שהחלו לפעול באזור יוון במאה ה-6 לפני הספירה.
עם התפשטות הדתות המונותאיסטיות כונסו האמונות על תפקודי הטבע לתחום האחריות של אל אחד, אולם עיקר התפקוד של חוקיות העולם והחברה הוסבר עדיין באמצעות בריאה אלוהית והתערבות אלוהית מתמדת בכל תחומי החיים.
עם התפתחות המהפכה המדעית, החל בתקופת הרנאסנס, החלו תחומים שונים של דעת לצאת מתחום הדת, האמונה הדתית וההנמקות הדתיות לתחום ההסברים המדעיים.
דוגמה מפורסמת לכך היא המהפכה הקופרניקאית שקידמה מודל שונה לגמרי המודל ההליוצנטרי.
במסגרת שינוי מחשבתי זה התברר כי, בניגוד לאמונה שרווחה במשך אלפי שנים, השמש ויתר הכוכבים כלל אינם סובבים סביב כדור הארץ - אלא זו סבה על צירה וכך נוצרים היום והלילה, השנה נוצרת עקב השלמת הקפה שלמה של כדור הארץ סביב השמש.
במקום אלים המסיעים את השמש או הירח במרכבות או סירות - הוחלפו ההסברים באשר לתנועת הכוכבים בכוח כבידה שניתן למדוד ושמשפיע על השמש, הירח אבל גם על כדורי תותח באופן דומה.
בניגוד לאלי השמש - אין טעם להתפלל לכוח המשיכה ולא מנסים לשנות את התנהגותו.
אנשים בעלי אמונות דתיות או פוליטיות שונות לגמרי, ממדינות ותרבויות שונות, התכנסו כולם לתאוריה מדעית אחת.
דברים אלה יצרו חוסר אמון ביחס להסברים דתיים ביחס להתנהגות העולם, והפחיתו את הלגיטמיות של טיעונים בזכות נכונת של הסברים בכך שיש לגביהם אמונה דתית.
בהמשך התגלו עוד ועוד תחומים שבהם ניתנו הסברים על ידי תאוריה מדעית לגבי תחומים נוספים כמו מחלות מידבקות, מוות מזקנה, גאולוגיה, היסטוריה ועוד.
החוזק של תאוריות אלה לא נבע ממעשי ניסים אלא מכוח ניבוי, וכן ניסויים, תצפיות או טכנולוגיות שסיפקו אישושים לנכונות התאוריות, או סיפקו סתירות לתאוריות ודרישה להחליף אותן בתאוריות מתחרות, שונות לגמרי או בעידונים של אותה תאוריה.
רבים גורסים שאמונות דתיות באשר הן אינן נגזרות ישירות מההתנסויות החושיות האנושיות, אלא הן מטפיזיות.
מאידך, רבים טוענים שאמונתם הדתית ניתנת להוכחה או לביסוס אמפירי או לוגי.
שאלה זו (האם האמונה הדתית ניתנת לביסוס אמפירי/לוגי) נידונה בפילוסופיה של הדת וניתנו לה תשובות שונות.
על-פי התפיסה הקלאסית של הנצרות והאסלאם שהושפעו ממנה, הידיעה כיצד נברא העולם, ומהי ההיסטוריה האנושית הבסיסית, נובעת מקבלת ההסבר הניתן בכתבי הקודש השונים, הכולל, בין השאר, את הצגת האל כמי שפועל במציאות.
היהדות לעומת זאת מבססת את אמונתה, בסיפור על מעמד הר סיני ובקבלת התורה שהיא ההוכחה על מציאות האל ועל ההשגחה העליונה (אם האירוע אכן התרחש).
תפיסה חילונית רדיקלית מסתפקת באמונה שהיא מגדיר ראשוני בחיי האדם, אך את שאר הידיעה האנושית משאירה להתנסות חושית, המוגדרת בקרב רוב האנשים כהוכחה.
התנסות חושנית זו מושגת באמצעים ישירים (צפייה במאורעות, לדוגמה), באמצעות תקשורת בין בני אדם (לדוגמה: קריאת עיתון על מנת להבין את העולם), או באמצעים שיטתיים, המכונים ברובם "מדע".
אמצעים חושיים אלו הם המרכיבים, על פי התפיסה החילונית הטהורה, של הידיעה האנושית, ומתווכים את האמונה והידיעה.
בין הגישות הרדיקליות הדתית והחילונית קיימות גישות ביניים רבות.
לדוגמה, חילונים רבים מעצבים לעצמם תפיסת עולם מוסרית על בסיס אמונה.
מכיוון שהאמונה מגדירה את ערכיו של האדם, קשורות אמונה זו והמגמות החברתיות השונות המתרחשות במהלך ההיסטוריה.
יחס זה הוא דיאלקטי, כלומר - ההיסטוריה והאמונה משפיעות זו על זו.
המדע החוקר יחס זה הוא מטריאליזם דיאלקטי.
לדוגמה: התפתחות הקפיטליזם הייתה כרוכה בהתפתחות האמונה של האדם כי כמות הרכוש שברשותו, היא מגדיר של הטוב שבמעמדו (בניגוד, לדוגמה, לאמונה הימי־ביניימית בקיום הסדר כקובע את הטוב, כפי שצוין לעיל).
אמונה זו, המלווה באמונה כי האדם שואף להגדיל את כמות רכושו באופן אנוכי, קשורה באופן כלשהו להתפתחות הקפיטליזם, שהיא תורה המבוססת על רכוש אישי.
קשר זה הוא דו־כיווני בטבעו (לדוגמה: השיטה הקפיטליסטית חיזקה את האמונה ברכוש אישי, ואילו אמונה זו אפשרה את היווצרות הקפיטליזם).
קיים דיון פילוסופי בנוגע לשאלת הקדימות, בו מכריעות נטיות פילוסופיות שונות.
מגמות לאורך ההיסטוריה ביחס למקומה של האמונה
לפי יואב שורק במסה "אמונה בקומת אדם", לאורך ההיסטוריה היו מספר תפיסות אוניברסליות מתחלפות ביחס למקומה של ה"אמונה" בעולם.
כל אחת מתפיסות אלו, עד זו שהחלה באמצע המאה ה-20, שררה מאות שנים לפחות:
בתקופה המקראית תפקיד ה"אמונה" כלל חיפוש משמעותה המלאה של תפקיד האדם ל"תיקון העולם".
גם מתן תורה לא שלל את תפקיד התבונה האנושית והניסיון כחלק מתפקידו הרוחני של האדם וכהשלמה להבנת רצון הבורא (אף על פי שרצון הבורא מתברר בעיקר דרך המקרא והמסורת).
לפי תפיסה זו, קיים יחס והפריה הדדית בין העולם ה"אמוני"-הרוחני לבין העולם ה"ארצי"-הגשמי, כאשר הפריה זו מעניקה מחד משמעות ותכלית לעולם ה"גשמי" ובמקביל מעשירה ומשלימה את העולם הרוחני.
מאז עליית הנצרות ועד עידן הנאורות, התפיסה בעולם הנוצרי הייתה ש"התגלות" שללה את מקומה של התבונה ושל האנושיות בעולם הרוחניות וה"אמונה".
תפיסה זו הובילה לדּוֹגְמָה לפיה "ידע ["אמוני"] אינו נבחן על ידי המציאות אלא המציאות נבחנת על ידו".
לפי תפיסה זו התקיים נתק מוחלט בין העולם ה"אמוני"-הרוחני לבין העולם ה"ארצי"-הגשמי.
בעידן הנאורות נשללה הדּוֹגְמָה הקודמת לפיה "ידע ["אמוני"] אינו נבחן על ידי המציאות אלא המציאות נבחנת על ידו", והוחלפה ב"אמונה" ש"בנרטיב הכולל של האדם כנזר הבריאה התר אחר האמת המצויה בתוך העולם" וש"העולם, הארצי והחומרי, מגלם בתוכו משמעות ואמת נצחית".
תפיסה זו חזרה ל"אמונה" בקיומו של יחס והפריה הדדית בין העולם ה"אמוני"-הרוחני לבין העולם ה"ארצי"-הגשמי.
במאה ה-20, על רקע שתי מלחמות העולם וקריסת ה"אמונה" שההתקדמות הטכנולוגית תמנע את הסבל האנושי, התפתחה תפיסה שהפעם הייתה מבוססת על הפרדה מוחלטת בין העולם ה"אמוני"-הרוחני לבין תחומים מסוג המדינאות והמוסר, הבנת הטבע והבנת ההיסטוריה, אלא שבניגוד לתקופה שקדמה לעידן הנאורות הפעם בעולם המערבי תחומים אלו הפכו לתחומים "חילוניים" לחלוטין.
במקביל כתנועת נגד, בחלקים מהעולם הדתי התגבשה תפיסה לפיה תחומים מסוג המדינאות והמוסר (בניגוד לתחומים מסוג הרפואה, המדע והטכנולוגיה), הבנת הטבע והבנת ההיסטוריה צריכים להיות מושפעים אך ורק מהעולם ה"אמוני"-הרוחני, ואין כל מקום להפריה הדדית בתחומים אלו עם העולם ה"ארצי"-הגשמי.
בניגוד לתפיסות אלו עומדים הוגים, שהראי"ה קוק בולט בהן, שגם בעת הזו "מאמינים" בקיום יחס והפריה הדדית מלא בין העולם ה"אמוני"-הרוחני לבין העולם ה"ארצי"-הגשמי.
אמונה טפלה (או: אמונה תפלה; על מקור הביטוי ראו להלן) היא אמונה שאין לה יסוד, שאינה מסתמכת על עובדות מוכחות, אמונה בלתי רציונלית.
מושג זה משמש גם כשם גנאי לאמונותיו של הזולת.
ישנן אמונות טפלות מקובלות המכונות גם "אמונות עממיות".
חלקן, כגון הפחד מיום שישי ה-13 או מחתול שחור או שבירת מראה ניתנות למעקב ולהסבר היסטורי.
ישנן גם אמונות טפלות שאדם, או יצור חושב אחר, מגבש בעצמו בשל הסקה לא נכונה ממאורעות חייו.
יהיו שיטענו כי הקביעה מהי אמונה טפלה היא קביעה סובייקטיבית.
כך, למשל, ישנם אתאיסטים הטוענים כי אמונה בכל דת היא אמונה טפלה, בעוד דתי יטען כי האמונה בדת בה הוא מאמין, אינה אמונה טפלה.
אחרים יאמרו שאמונה הנשענת על מערכת עקרונות מנחים מגובשת אינה אמונה טפלה, גם אם היא התבררה לאחר מכן כשגויה.
על פי טענה זו, אמונה באסטרולוגיה, למשל, היא אמונה טפלה במאה ה-21, אך בזמנים בהם האסטרולוגיה הייתה מקובלת על מרבית המלומדים ומנומקת לפי מיטב יכולתם, היא לא הייתה אמונה טפלה.
בעברית מודרנית מקובלים שני הצרופים: אמונה טפלה ואמונה תפלה.
הגם כי הצירוף "אמונה תפלה" נראה מתאים יותר למשמעותו ("תפל" משמעו חסר טעם, דלוח, "טפל" משמעו נספח, משני), נראה כי הצירוף "אמונה טפלה" מתאים יותר למקורו ההיסטורי.
מקור הצירוף הוא בתקופת ההשכלה, כנראה חידוש של רבי נחמן קרוכמל (רנ"ק) על פי המילה הגרמנית Aberglaube, שפירושה אמונה נוספת, או נספחת.
בגלל הדמיון בין המילים "טפל" ו"תפל" התקבלו בעברית שתי הצורות של הביטוי .
השורש ט.פ.ל מופיע במקרא, בספר איוב (): .
במקביל להתפתחות הדת במשך השנים, נוצרו גם אמונות בכוחות משונים; אלה ואלה הן אמונות טפלות.
עם הפצת הכתב יכלה החברה האנושית לגבש מערכת אמונות מנומקת באופן מעמיק.
סוג אחד של מערכת אמונות כזו היא הדת המודרנית, הנעזרת בכתובים ובתיעוד של מקרים שהאדם רואה כניסים.
הן אנשי המדע והן אנשי הדת מאמינים כי לכל תופעה יש הסבר.
עם זאת, הבדל מרכזי אחד בין המדע לבין הדת המודרנית הוא שהמדע מאמין כי הכלי המתאים לגילוי הוא תצפיות, ניסויים והישענות על מודלים מתמטיים; בעוד הדת מסתמכת על דוגמות ללא ביסוס.
ההבדל המרכזי השני הוא חשיבותה של הביקורת: במדע כל רעיון אמור לעמוד בביקורת מתמידה, בעוד הדת אוסרת לבדוק האם טענותיה נכונות או לא.
החשיבה הביקורתית המדעית מבטלת את האמונות הטפלות.
כיום מאמינים אנשים רבים בערכה של החשיבה המדעית.
למרות זאת, עדיין שורדות הדתות ושאר האמונות הטפלות.
התייחסות משועשעת לכך נמצאת בסיפור על חתן פרס נובל לפיזיקה, נילס בוהר, אשר במשרדו הייתה תלויה כביכול פרסת סוס.
"האם אתה מאמין באמונות טפלות?" נשאל על ידי מבקר נדהם.
"לא ולא", השיב נילס בוהר, "אבל שמעתי שפרסה של סוס מביאה מזל, גם אם לא מאמינים בה".
יש אמונות טפלות עתיקות מאוד, יש שהן מוזרות ומשעשעות, ורבות מהן אינן עלולות להזיק לאיש.
אולם כולן מעידות על גישה לא מדעית ונכונות לקבל דברים מפי הבריות בלי לבדוק אותם, ובכך נזקן.
התייחסות לכך אפשר למצוא בדבריו של ירמיהו יובל:
"יש...פניה אל האמונה הטפלה...מפני שהתבונה, לפי טבעה הביקורתי, אינה מסוגלת לענות על כל השאלות...(לכן) בני האדם מבקשים להם תשובה באשליה ובהזיה, בקוסמים ומעוננים ואצטגנינים ומכשפים למיניהם, ואלה, המנצלים את חולשת בני האדם, יוצרים להם ממסדי כוח על חשבון אשליותינו, או סוחרים בפחדים ובתקוות שלנו..."
מאפייני חשיבה של מאמיני אמונות טפלות
לפי מריאנה לינדמן (Marjaana Lindeman) אמונות טפלות מייצגות כשל בהבחנה בין העולם הפיזיקלי לעולם הפסיכולוגי.
לפי גישה זו ילדים לומדים עד גיל 4 להבחין בין ישויות פיזיות שמופעלות על ידי כוחות חיצוניים לבני אדם שיכולים ליזום פעולה מתוך כוונה להשיג תוצאה.
אמונה טפלה, לפי גישה זו, היא שבירה של ההבחנה הזו: גופים פיזיים פועלים מתוך כוונה לגרום תוצאות (רצויות או הרסניות), מחשבות ורגשות יוצרות שינויים בעולם הפיזי (עין רעה, למשל).
אסטרולוגיה היא ייחוס של איכויות פסיכולוגיות וביולוגיות לגופים בעולם הפיזיקלי (כוכבי הלכת).
בכך שונה אמונה טפלה מסתם שגיאה: מי שחושב שלוויתן הוא דג (ולא יונק) טועה אך אינו בעל אמונה טפלה משום שגם דג וגם יונק הם ישויות ביולוגיות, לעומתם שחקן שש בש שילחש לקוביות לפני הזריקה הוא בעל אמונה טפלה משום שהוא מייחס חוקיות פסיכולוגית (היענות לבקשה) לגוף חומרי.
למעשה החשיבה האינטואיטיבית מתקיימת לצד החשיבה הרציונלית וככל שהיא מפותחת יותר מתחזקת הנטייה לאמונות טפלות.
המחקר העלה מתאם מובהק בין אמונה באמונות טפלות לבין נטייה ליחס איכויות פיזיקליות או ביולוגיות למחשבות ורגשות.
לדוגמה מאמינים באמונות טפלות נטו לפרש משפט כמו "מחשבה רעה מידבקת" כפשוטו (מחשבה המועברת כמו שפעת).
בדומה הם נטו לייחס איכויות פסיכולוגיות לעצמים פיזיקליים או ביולוגים: משפטים כמו "לרהיטים ישנים זיכרונות מהעבר" או "כשחם הפרחים רוצים לפרוח" הובנו כפשוטם.
בנוסף נטו המאמינים באמונות טפלות ליחס כוונה לאירועים טבעיים ואקראיים.
מאמיני האסטרולוגיה (וכמוהם המאמינים בטלפתיה, קמעות ופנג שווי) התבססו הרבה יותר על אינטואיציה מאשר על חשיבה אנליטית גם בתחומים שאינם קשורים לאמונותיהם.
מאמיני אמונות טפלות נוטים לחפש סיבה למאורעות הנראים להם בלתי סבירים, ולכן נותנים להם הסבר על-טבעי.
במחקר בו נבדקה התלות שבין הנטייה לאמונות טפלות להבנה של אקראיות נמצא מתאם מובהק בין אי הבנה של אקראיות לבין אמונה באמונות טפלות.
מאמינים באמונות טפלות נטו לתת תשובה לא נכונה לשאלות כגון: איזה רצף סביר יותר שיתקבל ב-6 הטלות של מטבע:
לכל האפשרויות הסתברות זהה (התשובה הנכונה).
יסודה של הטעות, הוא זיהוי המקרה הראשון כמקרה שיש מאחוריו ישות כלשהי בעלת רצון.
במילים אחרות: בעוד אין היגיון לומר שישות כלשהי תגרום למטבע ליפול בסדר שבאפשרות השלישית (אין שום עקביות), אלוי יש היגיון לומר שישות כלשהי תגרום למטבע ליפול בסדר שבאפשרות הראשונה שמציגה מגמה עקבית.
זיהוי זה גורם באופן תת-מודע להסקה שהאפשרות שסבירה יותר בהינתן ישות מעורבת, היא סבירה רק בהינתן ישות מעורבת ולא סבירה באופן אקראי.
כלומר שיש כאן בעצם טעות בהסקה לוגית, כמו הבלבול בין "אם נהג נוסע מעל 150 קמ"ש, הוא בסיכון גבוה לתאונה", לבין "אם נהג עשה תאונה, אז ככל הנראה הוא נסע מעל 150 קמ"ש" (כשל לוגי הנקרא אישור הסוגר).
סיבות רגשיות לאמונה באמונות טפלות
חוקרים אחרים מייחסים לאמונות טפלות ערך הסתגלותי במצבים של חוסר שליטה.
ניסוי שהדגים את יתרונן של אמונות טפלות בוויסות רגשי בדק ביצועים של נחקרים בפתרון חידות.
באחד משלבי הניסוי נתבקשו הנחקרים לפתור חידות שהיו בלתי פתירות (כישלון מובטח).
מתברר כי דווקא הרציונליסטים התקשו להתמודד עם המצב ובעקבות ההתמודדות הכושלת הזו ירדו ביצועיהם בשלבים הבאים של הניסוי (בהם היו החידות פתירות).
ביצועיהם של נחקרים שהעידו על עצמם כמאמינים באמונות טפלות נפגעו פחות.
המחקר הראה גם עליה בדיווח על אמונה באמונות טפלות בעקבות התמודדות עם שאלות בלתי פתירות.
יש מחקרים המקשרים טראומות ילדות ופנטזיות כתוצאה מאותן טראומות לאמונות טפלות.
לפי המודל הזה הצורך לחדש את תחושת השליטה הפגועה של הילד בחייו עשוי להביא אותו לפנטזיות על אמצעים דמיוניים להשגת כח ושליטה שיתורגמו מאוחר יותר לאמונה באמונות טפלות.
דוגמאות לאמונות טפלות שרבים מאמינים בהן:
הקשה בעץ מבריחה רוחות רעות - נובעת מכך שבעבר היו סבורים כי אלה מתקיימות בתוך עצים.
על כן, כשמזכירים את שמו של אדם לטובה, מקישים על עץ כדי שרוח רעה לא תפגע בו; וכשמזכירים שם של אדם שקרה לו דבר רע, מקישים על העץ על מנת להבריח את הרוחות הרעות מקרובינו וסובבינו.
חתול שחור החוצה את הכביש לפני הולך הרגל - סימן מבשר רעות.
אם מבקש אדם משאלה בעת שכוכב נופל, מתגשמת משאלתו.
אם עוברים מעל אדם (ובפרט ילד), כאשר הוא שוכב - הוא לא יגבה או יגדל.
פנייה מילולית אל כוח עליון (אל או אחר), עשויה להביא תועלת.
אם ילד שוכב על הארץ ומישהו עובר מעליו, הרי מעתה לא תגבה קומתו עוד, אלא אם יעברו מעליו בחזרה.
ביום שישי החל ב-13 בחודש יש לצפות לפורענות (נובע מהארוחה האחרונה של ישו, בה נכחו 13 אנשים והיא נערכה ביום שישי וכן מכך שמסדר אבירי היכל שלמה נפל בתאריך זה בשנת 1307).
המספר 13 במדינות רבות מסמל מזל רע, כך למשל, ברבי-קומות מסוימים מדלגים על המספר 13 במספור הקומות.
הליכה מתחת לסולם אשר נשען על קיר לא רצויה, כי הסולם יוצר עם הקיר "משולש קדוש", והעובר מתחתיו שובר אותו.
מקומם של כוכבים בשמים ומועד הלידה חורצים את גורלו של האדם.
אמירת "מלח מים שום בצל, מלח מים שום בצל..." מרחיקה דבורים וצרעות.
אם מישהו יושב בפינת השולחן, הוא לא יתחתן בשבע השנים הבאות.
מציאת תלתן בעל ארבעה עלים מביאה מזל טוב, ומציאת תלתן בעל חמישה עלים מביאה לשגשוג כלכלי ואריכות ימים.
הנחת עגבנייה על האח של בית חדש מבטיחה שגשוג על ידי גירוש רוחות רעות.
וכשהעגבניות לא היו בעונה אלתרו עם בד אדום ממולא נסורת - כרית הסיכות המסורתית הנפוצה.
ציפורים - כאשר ציפור אדומה נכנסת לביתו של מישהו צפויה שרפה בבית.
כאשר נכנסת יונה לבית צפוי שלא יהיו ריבים בשבועות הקרובים.
כאשר מישהו פותח מטרייה מתחת לתקרה בנויה, הדבר יגרום לירידת גשם ביום חתונתו.
ענידת חוט אדום מרחיקה עין הרע.
לימאים בכל הדורות היו וישנן אמונות טפלות משלהם, אחת מהן ממליצה להחזיק חתול מנומר על הסיפון, כי בכל מקרה מביא הדבר למזל טוב.
חתולים מנומרים, לפי אותה דעה, יכולים לחזות מראש סערות מתקרבות, ואם שולחים אותם אל ראש התורן, יוכלו גם להפחיד את שדי הסערות ואף לגרשם מן הספינה.
אמונה טפלה נוספת, שנפוצה גם בקרב ציים מודרניים, היא שאסור לתת לאישה להתקרב לחדר המכונות של ספינה, וכן שאסור לשרוק על הספינה ובפרט בגשר הספינה, מחשש שנפטון, אל הים, יחשוב ששורקים לאשתו, יתרגז ויחולל סערה.
בספרות חז"ל מצויות רשימות ארוכות של פעולות המכונות "דרכי האמורי" – אמונות טפלות שהיו נהוגות אצל עמי כנען הקדומים, וההלכה אוסרת על קיומן.
עם זאת, חז"ל קיבלו תופעות מיסטיות מסוימות כמו עין הרע, קמעות ולחשים, ולעיתים אף ייחסו להן תוקף ממשי.
הרמב"ם לעומת זאת, בניגוד לגישת התלמוד, שלל בכל תוקף כל אמונה טפלה.
אף על פי כן, הוא הביא בספרו "משנה תורה" כמה היתרים, כמו ההיתר לשאת קמיע בשבת אם תועלתו הוכחה.
אלא שלדעתו, אין לקמיע כל כוח ממשי, אלא תועלתו נובעת מהשפעה פסיכולוגית – הרוגע שהקמיע מעניק לחולה הסבור, בטעות, שהוא מועיל.
רוגע זה תורם להחלמתו, ולכן הקמיע מותר – לא בזכות כוחו, אלא בשל ההשפעה העקיפה (פלצבו).
מנגד, בספר חסידים ובצוואת רבי יהודה החסיד מצויות מאות אמונות טפלות, שחלקן אומצו גם על ידי פוסקים מאוחרים.
מקורות יהודיים רבים מימי הביניים, ואף השולחן ערוך עצמו, ציטטו לעיתים את האמונות הללו ולפעמים אף פסקו לפיהן להלכה בשולחן ערוך.
אמון אמארת' (Amon Amarth) היא להקת דת' מטאל מלודי מטומבה שבשוודיה.
הלהקה נוסדה בשנת 1988, ונקראת על שם מיקום בספרו של ג'.ר.ר.
טולקין "שר הטבעות", אשר משמעותו בסינדארין הוא "הר האבדון".
שירי הלהקה עוסקים בעיקר במיתולוגיה הנורדית ובסיפורים ויקינגים, ומסיבה זו זכתה מספר פעמים לתיוג "ויקינג מטאל", בצורה לא מדויקת.
הלהקה התחילה את דרכה בשנת 1988 כלהקת גריינדקור בשם "סקאם", עם פול מקיטלו (דארק פיונרל) כסולן, אולאבי מיקונן ווסה מיראלינן כגיטריסטים, פטרי טארוינאן כבסיסט וניקו קאוקינן כמתופף.
במשך 4 השנים הבאות הלהקה לא הצליחה להרשים את סצנת המטאל השוודית, מה שהוביל להחלפה של מקיטלו בסולן יוהאן הג, שהוביל את הלהקה לסגנון הוויקינגי האופייני שלה.
זמן קצר לאחר צירופו של האג ללהקה התחלפו עוד מספר חברים בלהקה, עד שבשנת 1993 הקליטה אמון אמארת' את הדמו הראשון שלה, Thor arise.
הדמו, שהוקלט באיכות ירודה, מעולם לא יצא לאור.
שנה לאחר מכן הוציאה הלהקה את הדמו The Arrival of the Fimbul Winter, שהצליח יותר מקודמו.
בשנת 1996 הלהקה הוציאה את המיני אלבום הראשון שלה, Sorrow Throughout the Nine Worlds, שמכר 600,000 יחידות.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1998, הלהקה חתמה על חוזה עם ענקית ההקלטות מטאל בלייד רקורדס, והוציאה דרכה את אלבום הבכורה שלה - Once Sent from the Golden Hall, שהצליח מסחרית והביא את הלהקה להכרה בינלאומית.
ביוני של אותה שנה, כמה ימים לפני סיבוב הופעות, הגיטריסט אנדרס האנסון עזב את הלהקה, והוחלף על ידי יוהאן סדרברג.
בסיום סיבוב ההופעות המתופף מרטין לופז עזב גם הוא את הלהקה והצטרף לאופת', והוחלף גם הוא, הפעם על ידי המתופף פרדריק אנדרסון.
באביב של שנת 1999 הלהקה הוציאה את האלבום באורך מלא השני שלה, The Avenger.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 2001, יצא לאור האלבום השלישי של הלהקה - The Crusher.
כדי לתמוך באלבום, הלהקה יצאה לסיבוב הופעות יחד עם מספר להקות נוספות, אך הסיור נדחה עקב פיגועי 11 בספטמבר, והתחיל בפועל בינואר 2002, בסמוך ליציאת האלבום Versus the World.
בשנתיים הבאות הלהקה המשיכה להופיע ברחבי העולם, תוך כדי הקלטת האלבום Fate of Norns, שיצא בספטמבר 2004. האלבום החמישי של הלהקה, With Oden on Our Side, שיצא בשנת 2006, היווה הצלחה מסחררת ונחשב לאחד האלבומים הטובים של הלהקה.
במאי של אותה השנה הוציאה הלהקה את אלבום ההופעה Wrath of the Norsemen, שהגיעה למעמד אלבום זהב בארצות הברית ופלטינה בקנדה.
הלהקה האריכה את החוזה עם מטאל בלייד והוציאה את האלבום Twilight of the Thunder God, שאירח כמה מוזיקאים נוספים מאפוקליפטיקה, צ'ילדרן אוף בודום ועוד.
האלבום נחשב לפורץ דרך, והגיע לדירוגים גבוהים במספר מדינות.
מאז הוציאה הלהקה את אלבום האוסף Hymns to the Rising Sun, ושני אלבומים נוספים - Surtur Rising ו-Deceiver of the Gods, שניהם קיבלו ביקורות חיוביות מאוד.
אמונה באלוהים היא האמונה הבסיסית והחשובה ביהדות.
היא נמנית כעיקר הראשון בעיקרי האמונה היהודית, שעליהם מבוסס החיוב של היהודים לקיים את מצוות התורה.
הדעות חלוקות האם האמונה עצמה נחשבת למצווה.
התפיסה הרווחת, שהתבססה על ידי הרמב"ם, מונה את האמונה בתור מצוות עשה בתרי"ג מצוות, שמקורה בדיבר הראשון בעשרת הדיברות, .
לעומת זאת, חלק מהראשונים, סברו כבעל הלכות גדולות שלא מנה את האמונה כמצווה בתרי"ג, בטענה שכיוון שהאמונה היא היסוד של כל המצוות, היא לא יכולה להיות מצווה בעצמה.
האמונה בבסיסה עוסקת בעצם קיומו של אלוהים, אולם יש הכוללים באמונה זו חלק מהתכונות והפעולות המיוחסות לאלוהים.
ביהדות ישנן תפיסות שונות לגבי הדרך להגיע לאמונה, כאשר שתי הדרכים העיקריות הן מחקר פילוסופי מעמיק, וקבלה תמימה של המסורת.
כאשר המקרא וחז"ל משתמשים בפועל 'להאמין', אין הכוונה לקבלת דבר מה כנכון, אלא למתן אמון, וכאשר מדובר על אמונה לאל, מדובר על הביטחון של האדם באלוהיו, ולא על קבלת קיומו, שלכאורה ברור מאליו.
על פי התורה, הדיבר הראשון בעשרת הדיברות שאמר אלוהים לבני ישראל במעמד הר סיני הוא: .
על סמך התלמוד במסכת מכות, הרמב"ם התייחס לפסוק זה כמצווה להאמין באלוהים, ומנה אותה בספר המצוות בתור המצווה הראשונה.
הוא ראה בה את יסוד כל היהדות, ופתח בה את ספרו ההלכתי משנה תורה:
גם הרמב"ן, ספר החינוך, ועוד, ראו באמונה אחת מתרי"ג המצוות.
מאידך, בעל "הלכות גדולות" לא מנה אותה בספר המצוות שלו.
וכך ניסה הרמב"ן להסביר את דעתו: "והנראה מדעתו שלבעל ההלכות שאין מנין תרי"ג מצות אלא גזירותיו יתעלה שגזר עלינו לעשות או מנענו שלא נעשה, אבל האמונה במציאותו [...] הוא העיקר והשורש שממנו נולדו המצוות לא ימנה בחשבונן".
גם רבי חסדאי קרשקש חלק על הגדרת האמונה כמצווה, בטענה שהיא גורמת לרקורסיה אינסופית, כיוון שכל מצווה נובעת מאמונה באל כגורם מצווה.
אם אמונה באל היא מצווה, אז היא נובעת מאמונה באל, שגם היא מצווה שנובעת מאמונה באל.
דבר זה לא ייתכן, ולכן אמונה באל אינה מצווה.
טענה נוספת של רבי חסדאי היא שמצוות הן רק על דברים שתלויים ברצון ובחירה, אך "האמונה במציאות האל היא מהדברים שאין לבחירה ורצון מבוא בהם".
חלק מההוגים ומוני המצוות הגדירו את המצווה בשונה מההגדרה הפשוטה של האמונה בעצם קיומו של אלוהים, כך שהבעיה שהעלה רבי חסדאי לא קיימת.
הוגים רבים כתבו שהמצווה היא להאמין בתכונות שונות של האל.
רבי משה מקוצי, מחבר ספר מצוות גדול, שהציווי "אנכי ה'" הוא ציווי לבני ישראל להאמין שמי שנתן להם את התורה הוא אותו אל שהוציא אותם ממצרים.
רבי יצחק מקורביל, מחבר ספר מצוות קטן, כתב שהמצווה היא להאמין שבורא העולם מושל בו ומשגיח עליו.
לדבריו, החובה היא להאמין שכשם שה' הוציא את ישראל ממצרים, כך כל מאורעות העולם הם בהשגחתו, ומכך נגזרת האמונה בגאולה בעתיד.
רבי יצחק אברבנאל פירש בדברי הרמב"ם, שהמצווה היא להאמין שקיום האל נבדל מקיום שאר הדברים, בכך שהוא מחויב המציאות ולא אפשרי (קיים בעצם ולא במקרה).
עם זאת, חלק ממפרשי הרמב"ם הבינו שכוונתו היא שהמצווה היא עצם הידיעה שאלוהים קיים, וכך גם נראה בספר החינוך שכתב: .
הרמב"ם הגדיר שהמצווה היא לדעת ולהאמין, אך לא כתב במפורש כיצד מקיימים מצווה זו.
לפי ספר החינוך, צריך לקבוע את האמונה בתודעה, ולדעת שאין אפשרות אחרת מעקרונותיה.
ישנה מחלוקת בין ההוגים היהודיים, האם האמונה צריכה להיות מבוססת על מחקר ובירור שכלי, או להיות "אמונה תמימה" – נתינת אמון במסורת הדורות, ובלי להעמיק יתר על המידה בחקירת העניין, הבולט שבין המחזיקים בגישה האחרונה הוא רבי נחמן מברסלב.
בחובת הלבבות נראה כי האמונה צריכה להיות מבוססת על מחקר, אולם הרב אלחנן וסרמן טען שגם לשיטתו, קודם כל צריך לדעת את כל התורה, ובזמננו אין מי שיודע את כל התורה.
במאמר מפורסם שכתב על האמונה, מתייחס הרב וסרמן לשאלה איך ניתן לקיים את מצוות האמונה.
הפתרון של הרב וסרמן מבוסס על הטענה שהאמונה באלוהים אינה נובעת מעיון שכלי ארוך ומסובך, אלא מהתבוננות פשוטה על מורכבות העולם (הטיעון הטלאולוגי, אותו הוא מביא בשם רבנו בחיי ורבי עקיבא במדרש).
על אף שהדרך לאמונה פשוטה מאוד, ישנם רבים שכופרים באלוהים, מפני שתאוותיהם הגשמיות מטות את שכלם וגורמות להם להגיע למסקנה חסרת השחר הזו, ועל חשיבה מייחלת כזו שנובעת מכוונות רעות שייך להעניש.
מסקנתו של הרב וסרמן היא ש"המצוה להאמין היינו שלא יגביר תאוותיו על שכלו, וממילא תבוא האמונה בהכרח, ואין צורך להשתדל להשיג אמונה, אלא להסיר את הגורמים להפסידה, והיא תבא מאליה".
מדברי הרמב"ם בכמה מקומות משמע, אדם שמחמת עיונו השיג אמונה שגויה עובר עבירה ונחשב ככופר.
לעומת זאת, דעת הרב דוד בן זמרא היא שאדם שטעה מחמת עיונו אינו מוגדר ככופר אלא אנוס ופטור, כיון שאין כפירתו אלא מפני שחושב שמה שעלה בעיונו אמת.
גם הרב אלחנן וסרמן סבר, על פי שיטתו, שאדם שחושב שמותר לעבוד עבודה זרה כגון תינוק שנשבה או שהולך בדרכי אבותיו מוגדר כאנוס ואינו מין או אפיקורס, אבל אינו נחשב בכלל ישראל.
גם הרב משה פיינשטיין כתב שתינוק שנשבה אמנם אינו נחשב כעכו"ם אבל אינו נחשב כישראל כך שהוא פסול להעיד.
אמון לאופולד גֵת (גרמנית: Amon Göth; 11 בדצמבר 1908 – 13 בספטמבר 1946) היה קצין אס אס אוסטרי והמפקד השלישי של מחנה הריכוז פלאשוב שבפולין ממרץ 1943 ועד ספטמבר 1944. לאחר המלחמה הוסגר לפולין, הועמד שם לדין, הורשע כפושע מלחמה והוצא להורג בתלייה ב-1946.
גת נולד בווינה, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, כבן יחיד לאמון פרנץ ולברטה.
אביו היה סוכן-נוסע לממכר ספרים ולאמו הייתה חנות לספרים וחפצי אמנות.
הוריו היו טרודים בעסקיהם ושלחו אותו לפנימייה קתולית, אולם הוא לא היה תלמיד מצליח.
הוא הצטרף לראשונה לשורות הנוער הנאצי בשנת 1925, בגיל 17. במשך תקופה היה פעיל בארגון ימני מתון יותר, אולם הצלחת הנאצים בבחירות שכנעה אותו לשוב לשורותיהם במאי 1931. בה בעת הצטרף לאס אס האוסטרי ושימש כמפקד צוות אופנוענים בדרגת שארפיהרר.
הוא נמלט למינכן שבגרמניה כאשר היה מבוקש בחשד למעורבות בהנחת מטעני חבלה.
ממינכן הבריח נשק ומכשירי קשר לנאצים באוסטריה ושימש כשליח עד שנעצר בידי המשטרה האוסטרית באוקטובר 1933, אך שוחרר בדצמבר אותה שנה.
הוריו ניסו להרחיקו מפעילות נאצית ושכנעו אותו להינשא, אולם הנישואים לא החזיקו מעמד והשניים התגרשו באמצע שנת 1936. באותה שנה הוא שב למינכן ועבר הכשרה במתקן האס אס בדכאו.
תוך זמן קצר, קנה לעצמו מוניטין של קצין אס אס "למופת" בזכות קיצוניותו ואופיו נטול המצפון.
בסתיו אותה שנה הדיח אותו מפקדו מן האס אס על רקע "חילוקי דעות משמעותיים".
לאחר האנשלוס (איחוד אוסטריה עם גרמניה) במרץ 1938 שב גת לווינה הצטרף למפלגה הנאצית והשתלב שוב באס אס.
בסתיו אותה שנה התחתן, ועד שנת 1941 נולדו לזוג בן ובת.
גת הצטרף כמנכ"ל להוצאת הספרים של אביו וזו שינתה סוגת הספרים שהפיקה בעקבות הצלחות הוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
ההוצאה החלה בהדפסת ספרים בנושאי צבא, ספריה זכו להצלחה רבה בשוק והיא העסיקה כמאה מפיצי ספרים.
למרות ההצלחה, התלוננו הוצאות ספרים אחרות שההוצאה נוקטת בשיטות הפצה בריוניות ורומסת זכויות יוצרים.
בתחילת המלחמה, הועבר גת לשטנדרטה ה-11 (יחידה בסדר גודל של רגימנט).
במסגרתה פעל בקטוביץ לקליטת גרמנים אתנים בשטחים שסופחו לרייך ובכפיפות למשרד לגרמנים אתניים.
במקביל פעל להעברת האוכלוסייה היהודית בשטחים אלה ולבידודה.
כיוון שהצטיין בתפקידו כממונה מבצעי ומנהל פיננסי קיבל קידום לדרגת אוברשארפיהרר, בתחילת 1941. בנובמבר אותה שנה, בעקבות המלצה חמה של ארנסט קלטנברונר, זכה לדרגת קצונה (אונטר-שטורמפיהרר).
באביב 1942 עבר גת ללובלין, התגורר ועבד במחנה צבאי בו הוכן "מבצע ריינהרד" תחת פיקודו של אודילו גלובוצניק.
תפקידו הראשון של גת היה להקים את מחנה העבודה בודזין (Budzyń), שקם במטרה לספק כוח עבודה זול למפעלי המטוסים הסמוכים.
המפעלים הוקמו בידי פולין, אבל הועברו על ידי הנאצים לידי חברת היינקל.
באוקטובר אותה שנה החלו להשלח יהודים מגטו קונסקובולה לבודזין.
בערב שבין 16 ו-17 במרץ 1942 השתתף גת בחיסול הגטו הקטן של בלזיץ', שבו נשלחו כ-700 יהודים למיידנק.
בעלי אישורי עבודה וכאלה ששיחדו את גת ואת אנשי האס אס האחרים (בכסף, זהב, פרוות וכיוצא בזה) זכו להישלח למחנה העבודה בודזין.
באקציה בבודזין הכיר גת לראשונה את הפוטנציאל הכלכלי הטמון בהשמדת היהודים.
בקיץ 1942 קיבל גת בהוראת גלובוצניק היתר כניסה למחנות מבצע ריינהרד- בלז'ץ, סוביבור וטרבלינקה- כנראה כדי לאמוד את היקף הרכוש של הנרצחים שנאסף שם.
באוקטובר אותה שנה, לאחר קידומו לדרגת קצין מקצועי (SS-Fachführer), נשלח לפוניאטובה, כ-30 קילומטרים מערבית ללובלין, במטרה להקים שם מחנה עבודה לכ-9,000 יהודים.
בפברואר 1943 התמנה גת לקצין קבע של האס האס בשירות מחנות הריכוז.
הוא הופקד על בנייתו של מחנה לעובדי כפייה בפלאשוב.
המחנה נבנה על בית עלמין יהודי במשך חודש אחד על ידי עובדי כפייה.
עם תום הבנייה התמנה גת למפקד המחנה ובמקביל היה מעורב בחיסול גטו קרקוב.
ב-13 במרץ 1943 חוסל הגטו, ורוב תושביו הועברו לפלאשוב.
כ-2,000 אנשים מתו במהלך הפינוי, רבים מהם חיסל גת באופן אישי.
בפלאשוב נהג גת לצאת למרפסת ביתו ולצלוף למוות באסירים באמצעות רובה צלפים.
תחביב נוסף שלו היה לצאת לטיולים במחנה עם שני כלביו ולשסות אותם באסירים.
במקרים רבים נהג גת לחפש את קרובי משפחתם של האסירים שרצח ולרצוח גם אותם כדי להימנע מ"אסירים ממורמרים", כדבריו.
גת רצח לפחות 500 אסירים באופן אישי.
בגלל הסדיזם הבוטה בו נהג זכה בקרב יושבי המחנה לתואר "הקצב מפלאשוב".
היטיב לבטא זאת פולדק פפרברג, אחד מיהודי שינדלר: "כשראית את גת, ראית את המוות".
זמן קצר לאחר מינויו כמפקד המחנה מינה גת את מיטק פמפר (Mieczysław "Mietek" Pemper), יהודי שנשלח מגטו קראקוב, לשמש כפקיד וקצרן.
פמפר הוא היהודי היחיד ששימש בתפקיד כזה בשירות הנאצים.
מאוחר יותר העיד פמפר שגת עינה ורצח אסירים על בסיס כמעט יומיומי.
גת הנהיג במחנה משטר נוקשה ואכזרי.
למשל, על הברחת מזון היה המבריח מולקה ב-100 הצלפות שוט.
העונשים הוצאו לפועל תמיד בפומבי.
על עבירות קלות של סגל האס אס נהג גת להגיש תלונות במשטרה.
גת עצמו נהג להחרים מרכוש האסירים או למכור ממנו בשוק השחור.
ב-3 בספטמבר 1943 הוטל על גת לחסל את הגטו בטרנוב.
בתקופה שבין ספטמבר 1943 ו-3 בפברואר 1944 חוסל מחנה הריכוז בשבנייה (Szebnie) בכמה גלי רציחות של האסירים היהודיים שבו (בסך הכל כ-3,000).
בינואר 1944 הפך מחנה פלאשוב למחנה ריכוז ובכך הוכפף למשרד הראשי למשק ומנהל של האס אס בראשות ריכרד גליקס.
ב-20 באפריל 1944 קודם גת לדרגת האופטשטורמפיהרר באס אס בקידום כפול, כלומר הוא דילג על דרגה.
טבעה המדויק של מערכת היחסים בין גת לאוסקר שינדלר אינו ידוע.
נטען כי שינדלר התיידד עם גת על מנת להציל את חיי היהודים העובדים אצלו (וכך לשמר את רווחיו).
יהודים אלו (יהודי שינדלר) גרו בתחילה בתת-מחנה בתוך המפעל.
ב-4 בספטמבר 1944, כאשר הצבא האדום התקרב לקרקוב, הרשויות הנאציות סגרו את תת-המחנה, והיהודים נאלצו לעבור למחנה פלאשוב.
על מנת להציל את עובדיו, שיחד שינדלר את גת בכסף ובסחורות מן השוק השחור.
בין היתר הכיר שינדלר לגת בחורה גרמניה בשם רות אירנה קאלדר, שהפכה למאהבתו, וב-1945 נולדה להם בת בשם מוניקה.
בעקבות תלונות שהגישו אנשי סגל האס אס נגד גת על מעילה ברכוש הרייך (גנבת רכוש יהודי היה בגדר פשע נגד הרייך) וסחר בשוק השחור, נעצר גת בווינה על ידי הגסטאפו ב-13 בספטמבר 1944 (ארנולד בישר מונה במקומו לראש המחנה).
האחראי על החקירה והתביעה נגדו היה שופט האס אס קונראד מורגן.
גת היה אמור לעמוד לדין, אך בשל התבוסה הקרבה של גרמניה, שוחרר גת לאחר שהייה קצרה במעצר.
בית הדין מעולם לא התכנס, וההאשמות נגדו בוטלו.
בינואר 1945 נמלטה המאהבת שלו מפולין והגיעה לווינה.
שם נפגשה עם רעייתו של גת והצליחה לשכנעה להתגרש מגת.
הוא הועבר למקום אחר בגרמניה, אך לאחר זמן קצר אובחן על ידי רופאים מהאס אס כסובל מהפרעה נפשית ומסוכרת.
הוא נשלח לבית החלמה בעיר באד טלץ בבוואריה, ושם נעצר על ידי חיילים אמריקנים במאי 1945.
גת הוחזק אחרי המלחמה במעצר במינכן ולאחר מכן בדכאו.
בפני האמריקנים טען שהוא חייל ורמאכט ששב מן החזית.
לפי עדותו של יוסף לבקוביץ, היה הוא זה שזיהה את אמון 'במחנה שבויים ליד וינה'.
לאחר שהתבררה שייכותו לאס אס הוסגר לפולין ב-30 ביולי 1946 .
עם הגעתו לתחנת הרכבת ניסה המון זועם, שהמתין לבואו, לערוך בו לינץ'.
הוא הועמד לדין בפני בית המשפט העליון של פולין בקרקוב באשמת רצח המוני - למעלה מ-8,000 איש בפלאשוב, סיוע לרצח של 2,000 יושבי גטו קראקוב ומאות רציחות במהלך חיסול הגטאות טרנוב ושבנייה.
מיטק פמפר שימש כאחד מעדי התביעה הראשיים במשפט.
בית המשפט הפולני מצא את גת אשם בכל סעיפי האישום ודן אותו למוות.
הוא הגיש בקשת חנינה וטען שפעל כחוק במסגרת שירותו כחייל.
החנינה נדחתה והוא נתלה ב-13 בספטמבר 1946, בגיל 37. מקום תלייתו היה לא רחוק ממיקומו של מחנה פלאשוב.
בנובמבר 1945 נולדה לקלדר ולגת בת, מוניקה, שלא הכירה את אביה.
בשנת 1948 הצליחה המאהבת שלו, רות-אירינה קלדר, לשכנע את הרשויות להכיר בה כאלמנתו של גת ולשנות גם את שם משפחתה לגת.
בתחילת שנות ה-70 העניקה גת ראיון בדירתה במינכן להיסטוריון הישראלי תום שגב.
בראיון טענה שהיא וגת אהבו זה את זו וחוו תקופה יפה יחד.
היא גם ניסתה להתעלם מכל הזוועות שעולל גת לאסירי המחנה.
היא התאבדה ב-1983, בעקבות מחלה קשה ממנה סבלה, ובכך השאירה את בתה להתמודד עם מורשת אביה לבדה.
גת הפך למוכר בזכות הופעת דמותו בסרט זוכה פרסי האוסקר "רשימת שינדלר" ב-1993, בגילומו של השחקן רייף פיינס.
מוניקה סיפרה שקיבלה התמוטטות עצבים בעקבות הצפייה בסרט, תקופה לאחר מכן התקיים מפגש בינה לבין ניצולי שואה בבית מלון בהמבורג שבגרמניה.
ב-2002 התפרסם בגרמניה הספר "?Ich muß doch meinen Vater lieben, oder" ("אני הרי חייבת לאהוב את אבא שלי, הלא כן?").
הספר התבסס על ריאיון עם מוניקה הרטוויג (Monika Hertwig), בתו של גת.
בפעם הראשונה דיברה הרטוויג על אמה, שהיללה את גת ללא תנאי, עד שנאלצה להתמודד עם התפקיד שמילא בשואת העם היהודי.
מוניקה הרטוויג הופיעה בסרט התיעודי "ילדי היטלר" של הבמאי חנוך זאבי משנת 2011.
למוניקה נולדה ב-1970 בת, ג'ניפר, מחוץ לנישואים.
אביה של ג'ניפר היה ממוצא ניגרי.
ג'ניפר נמסרה לבית יתומים כתינוקת ואומצה מאוחר יותר.
היא נחשפה לזהות סבה שנים מאוחר יותר, לאחר שחיה מספר שנים בישראל, וכתבה על התגלית ספר.
הווילה, ברח' הלטמנה 22 בקרקוב אשר שימשה בין השנים 1943–1944 כמעונו של אמון גת, חזרה לבעליה המקוריים לאחר סיום המלחמה.
בשנת 2015 נמכרה לפולני בשם ארתור נימסקי.
עבודות השיפוץ בווילה של אמון גת, הסתיימו.
הדיירים הפולנים החדשים ייכנסו אליה בקרוב, חרף פניות להפוך אותה לאתר זיכרון היסטורי.
הוא היה בנו של זידנתה הראשון קודמו.
זאת הייתה הפעם הראשונה מזה שני דורות שהמלוכה החתית עברה בירושה מאב לבנו, אם כי בנסיבות לא כל כך טבעיות מפני שאמונה רצח את אביו לפני שירש את כסאו.
ככל הנראה בתקופת שלטונו איבדה ממלכת החתים שטחים נרחבים.
מסמכים עתיקים שנשתמרו מעידים שאמונה בזז את העיר נשש אולם נאלץ להילחם נגדה שוב כמה שנים מאוחר יותר.
מסופר על עוד מלחמות שערך אמונה, בין היתר נגד זִלְפַּה ושַתִיוַרַה/שתיורש (שתי ערים בלב ממלכת החתים שמיקומם טרם התגלה), אַרְזַוַה במערב אנטוליה, אַדַנִיָה (עיר מרכזית בקיליקיה) מה שמצביע על ניסיונותיו להחזיר שטחים שאבדו לממלכה.
לאמונה הייתה משפחה ענפה ולפי דעת רוב החוקרים הוא הגיע לזִקנה מופלגת.
בנו חוזיה הראשון ירש אותו.
ארגון אמון הציבור הוא חברה לתועלת הציבור הפועלת לשיפור ההגינות העסקית בישראל.
תחומי הפעילות של הארגון הם זכויות הצרכן, שמירת הסביבה, והגנה על הפרטיות.
הארגון הוקם ב-2006 על ידי גלית אבישי ויוסי ברג במטרה לשנות את כללי ההתנהגות של עסקים וגופים ציבוריים בישראל ולהנחיל תרבות כלכלית המבוססת על הוגנות שתועיל, לשיטתה, לציבור, ולעסקים כאחד.
הארגון פועל להנגיש לציבור, לעסקים ולמקבלי ההחלטות מידע מהימן, מקצועי, ברור ועדכני על ענפי פעילות שונים במשק ובכלל זה מידע על התנהלות עסקים בענפים אלה.
תשתית המידע והכלים שמעמיד הארגון מסייע לציבור לפעול לשינוי במאזן הכוחות בינו לבין העסקים.
בראש ובראשונה מבקש הארגון להשפיע דרך כוחות השוק, תוך קידום העיקרון הכלכלי כי כיבוד זכויות הצרכנים משתלמת לעסקים.
כדי להבטיח אמינות ועצמאות מרבית, הוקם הארגון תוך התאמה מבנית מיוחדת, על ידי הפרדת רשויות, בין מועצה ציבורית מתנדבת, האמונה על כללי ההגינות שהארגון מבקר באמצעותם את התנהלות העסקים, צוות עובדים המפעיל, בין היתר, את מוקד התלונות של הארגון, מחלקת מחקר, מחלקת בקרה על עסקים ומחלקה משפטית.
החברה מפעילה מוקד תלונות על עסקים בישראל ומקיים בקרה על התנהלות של עסקים רבים.
הארגון מפרסם ניירות עמדה ומחקרים מטעמו אודות חסמי שוק ודפוסי ליקוי חוזרים בענפי פעילות שונים, תוך הצעה והמלצה לבתי העסק, מקבלי ההחלטות ולגורמי האכיפה כיצד לפעול כדי לתקן את הבעיות עליהן מצביע ארגון אמון הציבור.
הארגון מזהה כשלים ולקונות במדיניות ובחקיקה, ופועל לתיקונם, לרבות בדרך של ייזום הצעות חקיקה, פניה למקבלי החלטות, פניות לגורמי אכיפה ופיקוח, הפניית זרקור ציבורי ועוד.
הארגון משתתף באופן פעיל בשיח הציבורי בתחומים כלכליים חברתיים, לרבות בוועדות כנסת, ועדות ממשלתיות ופורומים חוץ-פרלמנטרים, וממוצב כמומחה מול מקבלי ההחלטות בתחומים שונים.
הארגון עושה שימוש בכלים משפטיים, דוגמת עתירות לבג"ץ וכתיבת ניירות עמדה מול הרגולטורים; דרבון מערכת האכיפה לעסוק בתחומים בהם הנזק הציבורי הוא משמעותי בהיקפו, מתן חוות דעת מקצועיות בתחומים רלוונטיים ועוד.
כך למשל הגיש הארגון עתירה נגד משרד הפנים בעניין אי החלת חובת המכרזים על תאגידים עירוניים ועתירה מנהלית נגד משרד הבריאות בעניין פרסום בדיקות תברואה במסעדות.
תו אמון הציבור הוא תו הניתן לבתי עסק ומוסדות שקיבלו על עצמם את כללי ארגון אמון הציבור בהענפיים הרלוונטיים, עברו הליך בדיקה ובקרה מול הארגון, וממשיכים להיות כפופים להליכי בקרה אלו.
במקרה בו נודע לארגון אמון הציבור כי עסק הנושא את תו ארגון אמון הציבור מפר באופן שיטתי את הכללים, ואינו פועל לתיקון הליקויים, נוקט הארגון בהליכי שלילת תו, שכן משמעות הדבר היא שהעסק הפר את מחויבותו לכללי אמון הציבור.
אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית היא תנועת נשים מיסודן של הפועל המזרחי והמזרחי.
התנועה מפעילה מעונות יום, בתי ילדים, בתי ספר, אולפנות, מדרשה ללימודי האישה והמשפחה, בתי מדרש לנשים ומרכזי ייעוץ למשפחה, ופועלת לקידום מעמד האישה.
"אמונה" מפעילה גם מתנדבות שרות לאומי במסגרת ארגון "בת-עמי" מיסודן של אלומה-אמונה במסגרת לאומית-ציונית-דתית.
ביום העצמאות ה'תשס"ח (2008) הוענק לתנועה פרס ישראל בתחום מפעל חיים על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
יושבת ראש התנועה מאז 2023 היא יפעת סלע והמנכ"ל מאז 2005 הוא דוד הדרי.
במשך שנים פעלו במקביל ארגון הפועלות של הפועל המזרחי שנוסד בשנת 1935 וארגון נשי מזרחי בארץ ישראל.
שיחות על איחוד הארגונים שהתקיימו בין נשות התנועות בשנת 1939 לא הביאו למיזוג.
אולם לאחר הקמת המפד"ל היה לחץ גדול לאיחוד ארגוני הנשים ובחול המועד סוכות ה'תש"ך (1959) התאחדו ארגון הפועלות של הפועל המזרחי ו"תנועת אומן" להקמת "תנועת האישה הדתית לאומית".
בשנת 1977 שונה שם הארגון ל"אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית".
הנשיאה הראשונה של הארגון הייתה שרה הרצוג, אלמנתו של הרב הראשי לישראל, יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
בשנת 1977 הקימה הרבנית הרצוג את ארגון אמונה העולמי.
בין נשיאות ויושבות ראש "אמונה" היו צפייה גורן (נשיאת כבוד), טובה סנהדראי, שרה שטרן-קטן, יהודית היבנר, רחל סילבצקי וליאורה מינקה.
אמונה אֵלון (נולדה ב-28 באפריל 1955) היא סופרת ישראלית, חברת האקדמיה ללשון העברית.
כלת פרס היצירה לסופרים ומשוררים (2015).
כתבה ספרי ילדים ורומנים למבוגרים.
נולדה בירושלים לרב פרופ' פינחס פלאי ולפעילה הפמיניסטית פנינה פלאי, את ילדותה העבירה בציר ירושלים-ניו יורק מתוקף עבודתו של אביה, כאשר המשפחה התגוררה לסירוגין בשכונת טלביה ואפר וסט סייד ברובע מנהטן.
בתיכון למדה באולפנת חורב וב- בניו יורק.
לאחר נישואיה התגוררה ברמת הגולן ובקיבוץ שלוחות ושימשה כמורה בבתי-ספר יסודיים ותיכוניים ובאולפן למתגיירים.
בשנים 1983–1985 לימדה בישיבת רמז במנהטן.
אלון כתבה תחילה בעיתונים "נקודה" ו"מעריב", ומשנת 1991 פרסמה טור פובליציסטי קבוע ב"ידיעות אחרונות", אך הפסיקה אותו בשנת 2005 כמחאה על יחס העיתון לתוכנית ההתנתקות ולמתנחלים.
כתבה טור שבועי בעיתון "ישראל היום".
שימשה יועצת למעמד האישה לבנימין נתניהו בכהונתו הראשונה כראש ממשלת ישראל.
במסגרת זו הביאה ב-1997 להקמת הרשות לקידום מעמד האישה.
בשנת 2021 נבחרה אלון כחברה יועצת באקדמיה ללשון העברית ומשנת 2024 היא חברת האקדמיה ללשון העברית.
בתחילת דרכה פרסמה אלון סיפורים קצרים בכתבי-עת ואנתולגיות ספרותיות, וכן ספרי ילדים.
בשנת 1987 ייסדה עם בעלה את הוצאת הספרים ספריית בית אל ושימשה בה עורכת ראשית בשנותיה הראשונות.
בשנת 2004 יצא לאור הרומן הראשון של אלון, "שמחה גדולה בשמים", בהוצאת כתר ובתיווכו של עמוס עוז.
הספר תורגם לאנגלית על ידי דוד חזוני והיה מועמד לפרס הספר היהודי הלאומי (National Jewish Book Award) בשנת 2007. הרומן השני שלה "ותכתבו: אהובתנו" זכה באות "ספר הזהב" של התאחדות הוצאות הספרים בישראל.
בבסיס הרומן השלישי של אלון, "במופלא ממני", עומד הסיפור התלמודי על רבי יוחנן וריש לקיש.
הספר היה מועמד ברשימה הארוכה של פרס ספיר בשנת 2012, וזכה בפרס עמינח לשנת 2014.
בשנת 2016 פרסמה אלון את הרומן "בית על מים רבים" (בעריכת יגאל שוורץ), המתרחש באמסטרדם.
הספר תורגם לשפות רבות בהן אנגלית, הולנדית, איטלקית, צרפתית וגרמנית.
ספר זה היה מועמד ברשימה הקצרה של פרס הספר היהודי הלאומי בארצות הברית בשנת 2020 וזכה בתרגמו האיטלקי בפרס ויצו איטליה לשנת 2022. בשנת 2022 פרסמה את "נפשנו חיכתה" (בעריכת נועה מנהיים) - רומן היסטורי המתחקה אחר הסיפור המשפחתי שלה מהרי הקרפטים דרך ארצות הברית ועד ארץ ישראל.
אלון הייתה מהזוכים בפרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת 2015. ב-2018 זכתה יחד עם המשורר יורם טהרלב
בפרס שר החינוך לתרבות יהודית ובשנת 2022 זכתה בפרס ירושלים לתרבות מטעם ערוץ 7.
אמונה אלון הייתה נשואה לרב בנימין אלון (נפטר ב-2017), שכיהן כשר וכחבר הכנסת מטעם מפלגת האיחוד הלאומי וראש ישיבת בית אורות.
הם התגוררו שנים רבות בבית אל ולאחר מכן בירושלים ולהם שישה ילדים, בהם הסופר אורי אלון (יוצר הסדרה "שטיסל").
שניים מחתניה הם המשורר והסופר אלחנן ניר והמשורר והקולנוען עמיחי חסון.
אמון יריב (נולד ב-1975) הוא צלם ישראלי ומנהלה של גלריה גורדון בתל אביב.
הוא בנם של ישעיהו (שעיה) יריב ושל המשוררת הלית ישורון, נכדו של אבות ישורון.
יריב למד במחלקה לצילום בבצלאל לאחר שהתגורר במשך שנתיים בניו יורק.
בשנת 2004 החליף את אביו בניהול גלריה גורדון בתל אביב.
בשנת 2007 הוצגה תערוכת היחיד שלו, "בראשית באר" במוזיאון תל אביב, שהציגה סדרת עבודות צילום גדולות ממדים.
בשנת 2009 הציג תערוכת יחיד בגלריה רוזנפלד.
בשנת 2004 ישב כחודש בכלא 4 היות שסירב לשרת בשטחים.
בשנת 2013 נישא לעיתונאית תמר סוקניק, הזוג מתגורר בתל אביב ולהם בן ובת.
אמונה ירון (16 ביולי 1921 – 6 ביוני 2015) הייתה בתו הבכורה של ש"י עגנון, ועסקה בהוצאה לאור של היצירות הרבות שהותיר בעזבונו.
אמונה עגנון נולדה לאסתר וש"י עגנון בקניגסברג שבגרמניה בשנת 1921. לאחר הולדתה עברה עם הוריה לבאד הומבורג, שם נולד אחיה שלום מרדכי (שלימים נקרא חמדת).
ב-6 ביוני 1924 פרצה שרֵפה בבית המשפחה.
עגנון היה מאושפז בבית חולים בעת השרפה, ואשתו וילדיו ניצלו ברגע האחרון.
לאחר השרפה החליטו בני הזוג עגנון לעלות לארץ ישראל – תחילה עגנון לבדו, ולאחר שיתבסס יצטרפו אליו אשתו וילדיו, שבתקופה זו התגוררו בבית הוריה של אסתר בקניגסברג.
באוקטובר 1924, בהיותו כבן שלושים ושבע, עלה עגנון בשנית לירושלים, והפעם לצמיתות.
לאחר דחיות אחדות מצידו של עגנון, שעוררו את זעמה של אשתו, הגיעו גם אשתו וילדיו לארץ ישראל, בנובמבר 1925, והצטרפו אליו לדירה במרכז ירושלים שבה התגורר.
ב-11 ביולי 1927 נפגעה דירתם ברעידת אדמה, והמשפחה עברה לדירה שכורה בשכונת תלפיות שבדרום העיר.
במאורעות תרפ"ט עברו אשתו וילדיו של עגנון לבית אחותה בחיפה.
ירושה שקיבלה אסתר מאביה אפשרה לבני הזוג להקים את בית הקבע שלהם בתלפיות, סמוך לביתם הקודם שם.
אמונה למדה בבית המדרש למורות "המזרחי", ולאחר מכן עבדה בצפת כמורה במשך שנים אחדות.
נישאה לחיים ירון, ולזוג נולדו בן ובת.
לאחר הולדת הילדים פרשה מן ההוראה ועסקה בגידול ילדיה.
במהלך שנות ה-60 פרסמה סיפורים אחדים, ובהם "עיירה על ראש ההר" (בכתב העת "אמות"), "סיפור" (בכתב העת "מאזנים") ו"בחנויות הגדולות" (בעיתון "הארץ").
אחדים מסיפוריה נכללים בספרה האוטוביוגרפי "פרקים מחיי", שיצא לאור בשנת 2005.
עוד לפני פטירתו של עגנון עסקה ירון בעריכת כתביו, לאחר שכבר בנעוריה הכשירה אותה אימהּ לכך.
בחודשים האחרונים לחייו של עגנון, בעת שאושפז בבית חולים וניטלה ממנו יכולת הדיבור והכתיבה, ישבה איתו ירון ונועצה בו בעניין עריכת ספרו "שירה", תוך שהוא עונה לה במנוד ראש על תיקונים שראוי לעשותם.
לאחר פטירתו של עגנון עסקה ירון במשך 30 שנה בהוצאה לאור של היצירות הרבות שהותיר בעיזבונו והביאה לדפוס יותר ספרים מאלה שפרסם עגנון בחייו.
היא סיפרה על כך: .
בשנת תשע"ד (2014) זכתה באות יקירת ירושלים.
ספרי עגנון שהביאה לדפוס אמונה ירון
שירה (1971): רומן שעלילתו מתרחשת בירושלים של סוף שנות השלושים.
עיר ומלואה (1973): קובץ סיפורים ואגדות על בוטשאטש, עיירת הולדתו של עגנון
בחנותו של מר לובלין (1974): מתרחש בגרמניה של מלחמת העולם הראשונה
לפנים מן החומה (1975): קובץ של ארבעה סיפורים
מעצמי אל עצמי (1976): קובץ של מאמרים ונאומים
ספר, סופר וספור (1978): סיפורים על סופרים ועל ספרים מן המקורות היהודיים.
קורות בתינו (1979): שני סיפורים, האחד על משפחה יהודית בגליציה והשני על תולדות משפחתו של עגנון
אסתרליין יקירתי: מכתבים תרפ"ד–תרצ"א (1924–1931) (1983): מכתבים בין עגנון לאשתו
תכריך של סיפורים (1985): קובץ סיפורים
ש"י עגנון – ש"ז שוקן: חילופי אגרות (תרע"ו – תשי"ט) (1991): מכתבים בין עגנון למו"ל שלו.
אמונה ירון, פרקים מחיי, הוצאת שוקן, 2005.
אמון הדדי הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1990 בכיכובם של אדריאן שלי ומרטין דונובן.
זהו סרטו העלילתי השני של התסריטאי והבמאי האל הרטלי.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-9 בספטמבר 1990, במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, אולם יצא לאקרנים רק ב-26 ביולי 1991.
עלילת הסרט מתמקדת בסיפורם של שני צעירים לא יוצלחים, המשוטטים ברחובותיה של אותה עיירה קטנה בלונג איילנד.
כאשר מריה (אדריאן שלי), צעירה שנשרה מבית ספר תיכון, מודיעה למשפחתה על הריונה הלא מתוכנן - אביה מת מהתקף לב במקום, אימה מגרשת אותה מהבית ובן-זוגה (אבי התינוק) נפרד ממנה.
בודדה, וללא שום מקום ללכת אליו, מריה משוטטת ברחובות העיירה בחיפוש אחר מקום ללון בו.
בדרכה, היא פוגשת במת'יו (מרטין דונובן), טכנאי אלקטרוניקה צעיר בעלי מצב רוח קיצוניים, המתקן מכשירים אלקטרוניים למחייתו.
מת'יו פוטר לאחרונה ממקום עבודה בחברת מחשבים, בשל מחאתו על האיכות הירודה של המוצרים שהחברה משווקת.
בין שני הצעירים מתפתח רומן א-מיני יוצא דופן, המבוסס על אמון.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותאדריאן שלימריהמרטין דונובןמת'יומריט נלסוןג'יןאימה של מריהג'ון מק'קייג'יםאביו של מת'יואידי פאלקופגאחותה של מריה
הסרט קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי ולציון 81% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 21 ביקורות.
אמונה צבי לשם (נולדה ב-7 בפברואר 1969) היא שחקנית ישראלית.
אמונה צבי נולדה בלונדון, אנגליה ובהיותה בת שנה וחצי עלתה עם משפחתה לישראל; אמונה היא הרביעית במשפחה של חמישה ילדים.
עברה עם משפחתה דירות רבות, אך המקום בו התגוררו פרק הזמן הממושך ביותר היה פרדס חנה-כרכור, שם למדה בבתי הספר היסודי והתיכון.
למדה מחול בסטודיו של ירון מרגולין בירושלים ואקרובטיקה ופנטומימה אצל בוריס סבידנסקי בתיאטרון ירושלים.
עשתה שירות לאומי בירושלים במחקר ניוון שרירים בבית חולים אלי"ן.
אמונה צבי לשם עשתה שנה מכינת משחק בבית צבי ואחר-כך למדה במסלול התלת-שנתי בסטודיו למשחק ניסן נתיב, היא בוגרת ניסן נתיב 1992, בין חבריה לכיתה הם מירב גרובר ואודי בן-משה.
בתום לימודיה שיחקה אחד מהילדים המתים בהצגה "הילד חולם", פרי עטו ובבימויו של חנוך לוין בתיאטרון הבימה.
אמונה צבי לשם קיבלה את תפקידה הראשון בתיאטרון הקאמרי אחרי שנקראה להחליף את קרן מור שיצאה לחופשת לידה בהצגה "מבקר המדינה", מאת אילן חצור ובבימויו של אילן רונן.
היא גילמה את נופית, בתם של ראש העיר (יוסי גרבר) ואשתו (תיקי דיין).
את מבקר המדינה שיחק רמי ברוך.