tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמילי ואן קאמפ יצאה עם השחקן כריס פראט בין השנים 2004–2006. שנה לאחר שהשניים נפרדו, החלה לצאת עם דייב אנבל'ה, עימו נפגשה במהלך צילומי הסדרה אחים ואחיות.
משנת 2010 עד 2011 שמה נקשר עם ג'וזף מורגן ובן מקנזי.
החל מאוקטובר 2011 היא בזוגיות עם השחקן הבריטי ג'וש באומן.
במהלך צילומי הסדרה "נקמה" החלו אמילי ובאומן לצאת.
במאי 2017 הם התארסו, וב-15 בדצמבר 2018 השניים התחתנו.
באוגוסט 2021 נולד בתם הבכורה, איריס.
במרץ 2024 נולדה בתם השנייה ריו רוז.
+שנהסרטתפקידהערות2001אבודות והוזותאליסון מולר2002החטוףקוניללא קרדיט2004נאמנות זרהג'ן טיילר2005הצלצולאמיליסרט קצרהצלצול 2אמילי2007Black Irishקת'לין מאקי2009הנשאיםקייט2010נורמןאמילי האריס2014קפטן אמריקה: חייל החורףשרון קרטר / סוכן 132015The Girl in the Bookאליס הארווי2016קפטן אמריקה: מלחמת האזרחיםשרון קרטר / סוכן 13Boundariesאמילי פרייס2023Miranda's Victimאן וייר
אמילי קתלין אן מורטימר היא שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אנגלייה.
התפרסמה בהופעותיה בסרטים "לארס והבחורה האמיתית", "נקודת מפגש", "טראנס סיביריאן", "שאטר איילנד" ו"פרנקי היקר".
מורטימר נולדה בפינשבארי פארק שבלונדון לפנלופה ולסופר- מפיק ג'ון מורטימר.
למורטימר אחות צעירה יותר ושני אחים למחצה סאלי והמפיק ג'רמי מורטימר.
למדה בבית הספר לבנות "סנט פול" שבמערב לונדון, כיתה אחת מתחת לזוכת האוסקר רייצ'ל וייס.
לאחר מכן עברה ללמוד בלינקולן קולג' באוניברסיטת אוקספורד.
מורטימר התפרסמה לראשונה ב-1996 ששיחקה בסרט "הרוח והחושך" לצידם של מייקל דאגלס וואל קילמר.
ב-1998 השתתפה בדרמה ההיסטורית "אליזבת" בתפקיד קאט אשלי, חברתה של המלכה אליזבת (קייט בלאנשט).
ב-1999 שיחקה בסרט שובר הקופות ""נוטינג היל", לצידם של יו גרנט, וג'וליה רוברטס
ב-2000 הופיעה בקומדיה "הילד" בתור איימי העוזרת של יועץ התדמית ראס דוריטץ (ברוס ויליס) ובסרט האימה "צעקה 3".
ב-2001 קיבלה ביקורות טובות ואת פרס אינדפנדנט ספיריט על הופעתה בדרמה "ממש מושלמות", בנוסף שיחקה בקומדיית האקשן הבריטית "טריפ 51" בתפקיד הרוצחת השכירה דקוטה.
ב-2003 שיחקה בתפקיד ראשי קומדיה "צעירים יפים ומבריקים" ומשני שהקנה לו ביקורות אוהדות בדרמה "הזר".
ב-2004 שיחקה לצידו של ג'רארד באטלר בדרמה "פרנקי היקר", ודיבבה את דמותה של סופי האטר בגרסה האנגלית של סרט האנימציה המצליח "הטירה הנעה".
ב-2005 שיחקה מורטימר בסרטו של וודי אלן "נקודת מפגש" בתור קלואי יואיט.
ב-2006 הופיעה בקומדיית הריגול "הפנתר הוורוד" בתפקיד ניקול דוראן, המזכירה של הבלש ז'אק קלוזו (סטיב מרטין).
את התפקיד המשיכה מורטימר גם בסרט ההמשך "הפנתר הוורוד 2".
ב-2007 הופיעה בקומדיה "לארס והבחורה האמיתית" בתור קארין אחותו של גיבור העלילה לארס לינדסטורם (ראיין גוסלינג) ובדרמה הקומית "חיים מסתובבים" בתור סוזן אשתו של היועץ פרנק אלן (ראיין ריינולדס).
ב-2008 הופיעה לצידו של וודי הרלסון במותחן "טראנס סיביריאן".
ב-2009 שיחקה לצידו של מייקל קיין בדרמת הפעולה "הארי בראון" בתור הבלשית אליס פרמפטון.
ב-2010 השתתפה במותחן הפסיכולוגי של מרטין סקורסזה "שאטר איילנד".
ב-2011 שיחקה בקומדיה "אחינו האדיוט" ודיבבה בסרט האנימציה שובר הקופות "מכוניות 2".
ב-2017 שיחקה בסרט "תחושה של סוף", המבוסס על רומן באותו שם מאת ג'וליאן בארנס.
ב-2021 כתבה את התסריט לסדרה "המרדף אחר האהבה" על פי ספרה של ננסי מיטפורד, שהפיק ה-BBC.
למורטימר שני ילדים מבעלה השחקן האמריקאי אלסנדרו ניבולה, אותו הכירה על סט הסרט "אל תשטו באהבה".
בנם הוא השחקן סם ניבולה.
אל תחפרי לעומק (2020) - בתפקיד: שרון
המרדף אחרי האהבה (אנ') (2021) - בתפקיד: הבולטר
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי2026התסריט המקורי הטוב ביותרג'יי קלי (עם נואה באומבך)
אדל אמילי סאנדיי (Emeli Sandé; נולדה ב-10 במרץ 1987) היא זמרת-יוצרת סקוטית, זוכת פרס המוזיקה הבריטית.
סאנדיי נולדה בעיר סנדרלנד שבצפון-מזרח אנגליה לאם אנגליה ואב מזמביה וגדלה באברדינשייר שבסקוטלנד.
כבר כנערה החלה בכתיבת שירים.
את הפריצה שלה עשתה ב-2009 כשהייתה שותפה לכתיבת השיר: "Diamond Rings", של הראפר צ'יפ וליוותה אותו בקולה בסינגל שזכה להצלחה וטיפס עד המקום השישי במצעד הפזמונים הבריטי.
היא כתבה לזמרים נוספים כגון טייני טמפה, אלישה דיקסון, שריל קול, משתתפת התוכנית, The X Factor, ליאונה לואיס ותוכנית הכישרונות הבריטית, Britain Got Talent, סוזן בויל.
הסינגל הראשון שלה כזמרת סולו; "Heaven", יצא באוגוסט 2011 והגיע למקום השני במצעד הפזמונים הבריטי, הסינגל השלישי שהוציאה; "Read All About It", נכנס היישר למקום הראשון במצעד.
בפברואר 2012, יצא האלבום הראשון שלה; "Our Version of Events", שזכה להצלחה רבה, כשנמכרו ממנו מעל 113,000 עותקים כבר בשבוע הראשון והיה בכך לאלבום הנמכר ביותר בבריטניה.
סינגלים נוספים שזכו להצלחה מהאלבום הם: "Next to Me", שהגיע למקום השני במצעד הפזמונים ו-"(Read All About It (Part III", שהגיע למקום השלישי.
בעקבות הצלחתה הייתה מועמדת לפרס תגלית השנה וזכתה בפרס המבקרים בטקס פרסי המוזיקה הבריטית.
בשנת 2013, הוציאה את הסינגל המשותף שלה: "Lifted", עם האמן והיוצר הבריטי: Naughty Boy.
סאנדיי הופיעה בטקס הפתיחה של אולימפיאדת לונדון (2012) כשביצעה את המזמור: "Abide with Me", וגם בטקס הנעילה של המשחקים עם השיר: "Read All About It".
ב-2017 מונתה לחברה במסדר האימפריה הבריטית.
אמילי שארלוט-ויקטוריה דה פורסט (בדנית: Emmelie Charlotte-Victoria de Forest; נולדה ב-28 בפברואר 1993) היא זמרת דנית.
דה פורסט ייצגה את דנמרק באירוויזיון 2013 שנערך במאלמה, שוודיה עם השיר "Only Teardrops" וזכתה במקום הראשון.
אמילי דה פורסט נולדה בעיר ראנס שבדנמרק, לאמא דנית ואבא שוודי.
לאחר גירושיהם של הוריה, היא ואמה התגוררו בעיירה מאריאגר.
דה פורסט החלה לשיר בגיל 9. בגיל 14 שיתפה פעולה עם הזמר הסקוטי פרסר נייל, והשתתפה בפסטיבלים ובאירועי תרבות.
ב-2011 היא עברה לקופנהגן ונרשמה לבית הספר למוזיקה של קתרין סאדולינס.
דה פורסט טוענת כי היא צאצאית של המלכה ויקטוריה, ושסבה, מוריס ארנולד דה פורסט, הוא צאצא ישיר של המלך אדוארד השביעי (על-פי ידיעה בעיתון דני).
הרדיו הדני השתמש בסיפור הזה בשביל לקדם את ה"דאנסק מלודי גרנד פרי"- הקדם האירוויזיון הדני.
אירוויזיון 2013 והאלבום "Only Teardrops"
דה פורסט הייתה אחת מ-10 המתמודדים בתחרות "דאנסק מלודי גרנד פרי" שהתקיימה במאלמה ששוודיה, שהתחרו על הזכות לייצג את דנמרק באירוויזיון 2013.
שירה של דה פורסט נקרא "Only Teardrops" (בתרגום חופשי "רק דמעות"), וב-26 בינואר 2013 ניצחה בבחירה הארצית ונבחרה לייצג את ארצה.
בתחרות האירוויזיון עצמה ניצחה דה פורסט לאחר ששירה זכה לקבל 281 נקודות.
ב-14 באפריל, הכריזה דה פורסט על יציאת אלבום הבכורה שלה "Only Teardrops", שיצא לאור ב-6 במאי 2013, כשבוע לפני חצי הגמר הראשון של האירוויזיון.
אמילי מרטין היא אנתרופולוגית פמיניסטית אשר משלבת במחקריה ניתוח פמיניסטי עם מחקר אתנוגרפי.
מרטין התפרסמה בזכות מחקריה האתנוגרפים המשלבים מדע ומגדר.
במחקריה בחנה טקסטים מתוך עולם הרפואה בארצות הברית, כמשקפים את התפישה החברתית, הלוקה ביחס מפלה כלפי נשים, במבט על גוף האישה בכלל ותהליך הרבייה בפרט.
מאז שנת 2014 היא משמשת כפרופסורית בחוג לאנתרופולוגיה באוניברסיטת ניו יורק אשר בארצות הברית.
כתביה מתמקדים בנושאים הבאים: אנתרופולוגיה, מדע ומגדר, תרבות המחשבה, סיניולוגיה, רגשות ורציונליות, היסטוריה של הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה, תרבות ארצות הברית.
אמילי מרטין נולדה בשנת 1944 בברמינגהאם אשר באנגליה, להנרי וזואי גודשאלק.
כשהייתה בת שבע, איבדה את אחיה בן השנתיים כתוצאה ממחלת הפוליו.
מרטין סיימה את לימודי התואר הראשון בשנת 1967 באוניברסיטת מישיגן ובשנת 1977 השלימה את הדוקטורט שלה באוניברסיטת קורנל, ארצות הברית.
בעבודת הדוקטורט שלה התמקדה בתחום המחקר האתנרופולוגי בעבודת שדה בטאיוואן, תוך צפייה והתמקדות בתרבות והחברה הסינית באזור זה.
עם סיום הדוקטורט שלה, החלה להתמקד בתרבות האמריקאית ולשנות את מוקד המחקר שלה לבחינה בחומרים מדעיים תוך ניתוח פמיניסטי אנתרופולוגי, וכתוצאה מכך הייתה בין האנתרופולוגיות הפמיניסטיות הראשונות אשר עסקו במגדר ומדע, תוך בחינת הגוף הנשי.
במהלך הקריירה שלה, לימדה ועסקה במחקר באוניברסיטאות אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ייל, אוניברסיטת קליפורניה באירוויין ואוניברסיטת פרינסטון.
בשנות האלפיים, היא חיה בארצות הברית עם בעלה ושתי בנותיה ומלמדת באוניברסיטת ניו יורק.
פרופ' מרטין פרסמה ספרים ומאמרים רבים אשר ראו אור בכל שנות פועלה במחקר האקדמי.
בין הבולטים בתחום המגדר ניתן למצוא שניים:
האישה שבגוף: ניתוח תרבותי של רבייה
ספרה, "האישה שבגוף: ניתוח תרבותי של רבייה" ("The Woman in the Body: A Cultural Analysis of Reproduction"), אשר פורסם בשנת 1987, זכה לשבחים רבים ואף הוצא לאור בשנית בשנת 2009.
באמצעות טקסטים היסטוריים מעולם הרפואה וראיונות אתנוגרפיים עם נשים לבנות ושחורות בארצות הברית, הספר בוחן את הגוף הנשי והצגתו בתרבות האמריקאית.
נקודת מוצאה היא, כי הנחות תרבותיות חבויות במציאות הנתפשת כטבעית בעיני החברה.
בספר זה מרטין בוחנת כיצד השפה הרפואית מציגה את גוף האישה ותהליכי הרבייה שלו (כגון ווסת, גיל המעבר, הריון ולידה) לעומת הגוף הגברי ומערכת הפריון שלו, כאשר זו הנשית מוצגת בקונוטציה שלילית לעומת זו של הגבר.
מרטין ממחישה לקורא באמצעות טקסטים מעולם הרפואה כיצד נתפש הגוף הנשי, לאורך ההיסטוריה בפרמטרים של מכונת ייצור, מתוך ניתוח כלכלי (בהתאם לתפישה הקפיטליסטית), בה הרופא נתפש כמנהל המפעל, האחראי על תפקודו התקין של גוף האישה.
לטענתה, החברה המערבית ( חברה עם תפישות קפיטליסטיות מובהקות) רואה באישה ורחמה גוף המייצר מוצר.
מרטין משתמשת בתהליך ההיריון והלידה כדי להמחיש תפישה זו.
על פי תפישתה, תהליכים אלו הפכו לנשלטים בידי הסמכות הרפואית בכך, שבתי החולים מטפלים בנשים שמגיעות אליו, לא על פי הניסיון של היולדת או חוויותיה האישיות, אלא על פי לוחות זמנים קבועים, עם חלוקה מלאכותית של שלבים המוגבלים בזמן ויוצרים חוויה הנתפשת כקבועה (ידועה מראש) המביאה למוצר בסופה.
מרטין מעלה בספר זה מספר שאלות בנוגע להצגת הגוף הנשי בכלל ותהליך הרבייה בפרט, בתרבות האמריקאית ובוחנת : כיצד הנשים חוות את גופן עצמן בעקבות ההשקפות הרפואיות, אשר מוטות מגדרית.
היא בוחנת כיצד הנשים מקבלות על עצמן השקפות מוטות אלו והאם הן מקבלות אותן כטבעיות או כמוטות ?
כמו כן מרטין בודקת בספר זה האם הנשים יוצאות כנגד השקפות אלו.
במאמר זה מרטין מראה כיצד טקסטים רפואיים העוסקים בתהליך הרבייה, מתארים את סיפור המפגש שבין תא זרע עם הביצית כרומן ספרותי, המושתת על סטריאוטיפים חברתיים-תרבותיים של יחסי גברים-נשים, בהם הגברים נתפשים כחזקים לעומת הנשים אשר נתפשות כחלשות ולא מייצגים את התהליך הביולוגי גרידא.
סיפור ההפריה מושתת על סיפורי רומנים כדוגמת היפהפייה הנרדמת: כאשר הביצית מגלמת את תפקיד היפהפייה הנרדמת, הוורודה, הרכה הממתינה בסבלנות לנסיך האמיץ, האקטיבי הכובש אותה מידי האחרים, נגד כל הסיכויים, אשר אותו מגלם הזרע.
מרטין ממחישה במאמר זה את הבעייתיות הקיימת בהצגת תהליך הרבייה באופן ביולוגי שכביכול נטול עמדה חברתית דרך מחקרים נוספים וחדשים בתחום הרבייה אשר ניסו לתת תיאור יותר מדויק לתהליך הרבייה.
גם מחקרים אלו מוטים בעיניה, כיוון שהציגו את הביצית האקטיבית כאגרסיבית, כאקטיבית מדי, כמעין "עכביש" הכובש את הזרע וגם כאן שוב הציגו תפישה חברתית הרואה באישה המשוחררת סכנה.
במאמר זה של מרטין באה לידי ביטוי הבעייתיות בהצגת מידע ביולוגי במנותק מכל תפישה חברתית תרבותית קיימת.
וכן, שהשפה הרפואית מוטה באופן מגדרי, באופן כזה שמשפיע על ייצוגיי המין הנשי ומיניותה.
השפעתה המכרעת של מרטין בחשיבה האנתרופולוגית-פמיניסטית באה לידי ביטוי בבחינה ביקורתית של טקסטים רפואיים, ממבט היסטורי וממבט מגדרי תוך הבנה כי גוף האישה נבחן מתוך ראייה קפיטליסטית שבו גוף האישה מוצג כמכונת ייצור, בה הרופא והמערכת הרפואית אחראים לשימורה.
ובנוסף לכך מרטין בכתביה, הצליחה להראות כי, הצגת הגוף הנשי ותהליך הרבייה שלו בספרות הרפואה המערבית, לא משקפים עובדות מדעיות אלא מעגנים אידאולוגיות תרבותיות-חברתיות אשר בתפישתן מוטות מגדרית.
הפרס Eileen Basker Memorial Priz בשנת 1988 עבור ספרה האישה וגופה: ניתוח תרבותי של תהליך הרבייה.
הפרס Diana Forsythe Prize בשנת 2009 עבור ספרה דו־קוטביות: מניה דפרסיה בתרבות האמריקאית.
אמילי גרין באלץ' הייתה כלכלנית אמריקאית אשר זכתה בפרס נובל לשלום בשנת 1946.
באלץ' נולדה לפראנסיס ו' באלץ' ולאלן באלץ' לבית נויס.
הוריה היו אמידים, והיא התחנכה בבתי ספר פרטיים.
היא סיימה תואר ראשון במכללת ברין מאר בשנת 1889, חלק ממחזור הבוגרות הראשון של המכללה.
לאחר הלימודים, קיבלה מלגה מן המכללה ללמוד כלכלה בפריז, וחיברה חיבור עיוני בשם "Public Assistance of the Poor in France" ("סעד ציבורי לעניים בצרפת"), שפורסם בשנת 1893. היא המשיכה בלימודיה בנוטלה קורסים בודדים באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת שיקגו, ושנת לימודים מלאה בברלין.
בשנת 1896 הצטרפה לסגל האקדמי של מכללת ולסלי והורתה כלכלה, והגיעה לדרגת פרופסור בכלכלה ובסוציולוגיה בשנת 1913. היא הייתה מורה אהודה בשל בהירות מחשבתה והרצאותיה, ובשל התעקשותה על עידוד מחשבה עצמאית בקרב הסטודנטים.
במקביל להוראה, הייתה באלץ' מעורבת בשתי ועדות עירוניות (אחת בנושא ילדים והשנייה בנושא תכנון עירוני), בשתי ועדות של מדינת מסצ'וסטס (אחת על חינוך מקצועי, ואחת על הגירה), בתנועת הסופרג'יזם למען זכות בחירה לנשים, ובמאבקים להסדרת עבודת ילדים, ולמען הטבת תנאי שכר ותנאי עבודה.
בשנת 1910 פרסמה מחקר על ריכוזי המהגרים הסלאביים בארצות הברית, תחת הכותרת "Our Slavic Fellow-Citizens".
באלץ' התעניינה בפוליטיקה בינלאומית, ועקבה אחר ועידות השלום בהאג ב-1899 וב-1907. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, החליטה להקדיש את חייה לביעור מלחמות מן העולם.
היא שיתפה פעולה עם ג'יין אדמס מאוניברסיטת שיקגו.
היא הייתה ציר הקונגרס הבינלאומי של נשים בהאג בשנת 1915, ויסדה את ליגת נשים בינלאומית לשלום וחירות.
באלץ' אף ניסחה הצעות שלום עבור המדינות הלוחמות, ביקרה בסקנדינביה וברוסיה כדי לעודד את ממשלות המדינות הללו לתווך במאמצי שלום, וחיברה, עם ג'יין אדמס, דין וחשבון על הכינוס בהאג.
באותה שנה גם השתתפה ב"כנס הנייטרלי לתיווך רצוף" של הנרי פורד בסטוקהולם, במסגרתו חיברה נייר עמדה בשם "International Colonial Administration" ובו הצעות דומות לשיטת מנדט חבר הלאומים שאומצה לימים.
משחזרה לארצות הברית, נאבקה נגד כניסת ארצה למלחמה.
בין היתר, כתבה לנשיא מכללת ולסלי, שעל האמריקאים ללכת "בדרכו של ישו".
עם כניסת ארצות הברית למלחמה בשנת 1917, סירבה לתמוך במאמץ המלחמתי, וביקשה להאריך את החופשה ללא תשלום שנטלה מן המכללה; במקום להיענות לבקשתה, החליטה הנהלת המכללה לפטר אותה.
באלץ' הצטרפה לצוות העורכים של השבועון הליברלי The Nation.
בשנת 1919 מילאה תפקיד מרכזי בקונגרס הנשים בציריך, וביצירת ה-WILPF (ליגת הנשים הבינלאומית לשלום ולחירות), עם משרד ראשי בז'נבה, ואף שימשה מזכירת הארגון עד 1922. במסגרת הארגון סייעה ביצירת קורסי קיץ לחינוך לשלום, וטיפחה סניפים בלמעלה מ-50 מדינות.
היא שיתפה פעולה עם חבר הלאומים הטרי בנושאי תעופה, פליטים, חקיקה נגד סמים, ופירוק נשק.
בשנת 1921 המירה את דתה מאוניטריאניזם לקוויקריזם.
היא כתבה: "הדת נראית לי אחד הדברים המעניינים ביותר בחיים, ואחד התחומים העשירים, המתמיהים, והמלהיבים שבמחשבה ובדמיון האנושי.
[...] הדת זקוקה גם לאור [...] ולשיתוף אוהד עם הזולת, אך דומני שיש מעט מדי מזה [...] לדעתי מציע הפולחן הקווייקרי במיטבו דרך להשגת שיתוף כזה ללא חילול השם."
בשנת 1926 נסעה להאיטי ופעלה לסיום הכיבוש האמריקאי שם.
במסעותיה ביקרה גם במצרים ובפלשתינה-א"י.
הכיבוש היפני במנצ'וריה גרם לה לצאת נגד תורת הבידוד במדיניות החוץ האמריקאית, ובכך גם לחלוק על רוב עמיתותיה בסניף האמריקאי של ליגת הנשים.
בראש ליגת הנשים, פעלה באלץ' נגד פאשיזם ודחקה בראשי המעצמות לפעול נגד מוסוליני והיטלר.
מלחמת העולם השנייה הניעה את באלץ' לוותר על הפאציפיזם הגמור שלה, והיא החלה לדגול ב"הגנה על זכויות האדם בכוח החרב".
בשנת 1946, בהיותה בת 79, הוענק לבאלץ' פרס נובל לשלום.
שגריר ארצות הברית בשוודיה קיבל את הפרס בשמה, היות שמצבה הבריאותי לא איפשר לה להגיע.
בנאום הענקת הפרס סקר גונר יאן, יושב ראש ועדת הפרס, את פעילותה הענפה של באלץ' ברחבי העולם.
לצד פעילותה הבינלאומית אהבה לצייר ולחבר שירה.
היא פרסמה קובץ שירים אחד, בשם The Miracle of Living, בהוצאת Island Press, בשנת 1941. היא הלכה לעולמה יום לאחר יום הולדתה ה-94.
אמילי סאז'י ליניאן (בספרדית-קטלאנית: Emili Sagi Liñán, לעיתים נקרא בשם "אמיליו" (Emilio); 15 במרץ 1900, בוליבר שבארגנטינה – 25 במאי 1951, ברצלונה שבספרד) היה כדורגלן קטלאני שנודע בכינוי סאז'י-ברבה (Sagi-Barba), על שם אביו, אמיליו סאז'י ברבה, שהיה זמר בריטון.
סאז'י, שתופקד בעמדת הקיצוני השמאלי, שיחק במשך כל הקריירה שלו בברצלונה, תחילה בין 1916 לבין 1919 ולאחר מכן בין 1921 לבין 1932.
סאז'י נולד ב-15 במרץ 1900 בבוליבר שבארגנטינה, בזמן שהוריו, קטלאנים, היו בעיר בשל עבודתם.
אביו, אמיליו סאז'י ברבה, היה זמר בריטון פופולרי באותם ימים.
כשהיה בן 3 שבה המשפחה לקטלוניה.
הוא למד בבתי הספר קונדל ובונאנובה בברצלונה, שם החל לשחק כדורגל, בעיקר עם חבריו לספסל הלימודים ז'וזפ סמיטייר וסלבדור דאלי.
כשהיה בן 15 הצטרף לקבוצת הנוער של ברצלונה, ובמהלך עונת 1916/1917, כשהיה בן 17, ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת.
סאז'י שיחק בעמדת הקיצוני השמאלי והוא נודע בזכות יכולותיו בבעיטות עונשין ובבעיטות קרן.
בעונת 1918/1919 היה שותף עם ברצלונה לזכייה ראשונה בקריירה שלו באליפות קטלוניה.
בתום העונה, בקיץ 1919 החליט לפרוש ממשחק על מנת להתמקד בנישואיו הטריים ובלימודים בטראסה.
ב-1921 שב לברצלונה והתקבל בזרועות פתוחות.
מיד כששב עזר לברצלונה לזכות פעם נוספת באליפות קטלוניה, ובסוף העונה זכה עם הקבוצה בגביע הספרדי, כשהוא פותח במשחק הגמר בו ניצחה ברצלונה את ריאל אוניון 5-1. סאז'י זכה עם ברצלונה 3 פעמים נוספות בגביע הספרדי, כשהוא פותח בכל משחקי הגמר בהם ניצחה קבוצתו.
הזכייה הרביעית בגביע הייתה ב-1928, אז פגשה ברצלונה את ריאל סוסיאדד.
בתחילה, סאז'י לא שותף בגמר הראשון, שהסתיים בתיקו 1-1. התקיים משחק חוזר, בו סאז'י כן פתח בהרכב, אך גם הוא הסתיים בתיקו ולכן התקיים משחק חוזר נוסף, בו ניצחה ברצלונה 1–3 וזכתה בתואר.
כמו כן היה שותף, בסך הכול, ב-10 זכיות באליפות קטלוניה.
ב-1929 נערכה המהדורה הראשונה של הליגה הספרדית.
ברצלונה זכתה באליפות, כשסאז'י פותח ב-4 מחזורים במהלך העונה.
בשתי העונות הבאות של הליגה הספרדית גדל חלקו במשחקי הקבוצה, והוא השתתף ב-21 משחקים בעונות אלה.
הוא הבקיע שני שערים בלבד בליגה הספרדית, הראשון ב-1 במרץ 1931, השער היחיד בניצחון על ראסינג סנטנדר, והשני ב-10 בינואר 1932, במשחק בו ניצחה ברצלונה את דפורטיבו אלאבס 6-0. בסוף עונת 1932/1933 פרש סופית מכדורגל.
בסך הכול הופיע במדי ברצלונה ב-434 משחקים, רשמיים ולא רשמיים, בהם הבקיע 138 שערים.
שנות ה-20 של המאה ה-20 נחשבות כ"דור זהב" בהיסטוריה של ברצלונה.
בתקופה זו שיתף פעולה עם שחקנים בולטים כגון פאולינו אלקנטרה, ז'וזפ סמיטייר, ריקרדו זאמורה, פליקס ססומגה, פרנססק ויניאלס ופרנץ פלאטקו.
סאז'י השתתף במשחק אחד בלבד במדי נבחרת ספרד - משחק ידידות נגד ב-19 בדצמבר 1926 בוויגו בו ניצחה נבחרתו 2–4. כמו כן, כקטלאני, השתתף סאז'י במספר משחקי ידידות של נבחרת קטלוניה, אם כי הרישומים באותן שנים אינם חד-משמעיים ולא ברור מהו המספר המדויק של משחקים בהם לקח חלק.
אמילי ויילדינג דייוויסון הייתה מורה ופעילה בתנועה הסופרג'יסטית בבריטניה.
דייוויסון הצטרפה לארגון זכויות נשים "איגוד הנשים החברתי והפוליטי" (WSPU) תחת הנהגתה של אמלין פנקהרסט.
היא הייתה חברה מיליטנטית בארגון, נעצרה לעיתים תכופות ונאסרה תשע פעמים.
במהלך מאסריה נהגה לשבות רעב ואולצה לעבור הזנה בכפייה ארבעים ותשע פעמים.
ב-4 ביוני 1913 חדרה למסלול מרוץ סוסים בדרבי באפסום (Epsom), ונרמסה תחת סוס דוהר שהיה שייך למלך בריטניה, ג'ורג' החמישי.
בעקבות התאונה סבלה מפגיעות חמורות אשר הובילו למותה ארבעה ימים מאוחר יותר.
ישנה מחלוקת האם דייוויסון נכנסה למסלול בכוונה להתאבד או במטרה לתלות את דגל התנועה הסופרג'יסטית על רסן הסוס.
אמילי ויילדינג דייוויסון נולדה בשנת 1872, בת למרגרט וצ'ארלס אדוארד דייוויסון, בני המעמד הבינוני-גבוה באנגליה בבלקהית', מחוז קנט, אנגליה.
אביה היה איש עסקים ואמה עקרת בית.
כשנישאו הוריה אמה הייתה בת 19, אביה היה אלמן בן 49 ואב ל-9 ילדים מנישואיו הראשונים.
בנוסף לאחיה החורגים היו לה שתי אחיות ואח.
דייוויסון החלה ללמוד בשנת 1885 בבית ספר תיכון פרטי לבנות "קנסינגטון" (Kensington) ובשנת 1891 זכתה במלגה ללימודים במכללת "רויאל הולווי" (Royal Holloway), מכללה לנשים המהווה חלק מאוניברסיטת לונדון, שם למדה ספרות ושפות זרות.
ב-14 בינואר 1892 נאלצה לעזוב את לימודיה בעקבות מות אביה וכיוון שאמה לא יכלה לממן את שכר הלימוד.
דייוויסון החלה לעבוד כאומנת פרטית עד שהצליחה לחסוך מספיק כסף כדי לחזור ללימודים.
באפריל 1895 החלה ללמוד ביולוגיה, כימיה, וספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד ועברה את מבחני סוף התואר בהצלחה יתרה.
כיוון שבאותה תקופה נשים לא הורשו לקבל תעודת בוגר מאוניברסיטת אוקספורד, עברה דייוויסון לאוניברסיטת לונדון, שם סיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 1908.
בנוסף, דייוויסון עבדה כמורה במשך שלוש עשרה שנים בין השנים 1895-1908.
בשנת 1906 דייוויסון הצטרפה לאיגוד הסוציאל-פוליטי לנשים תחת הנהגתה של אמלין פנקהרסט.
בשנת 1908 התעצמה פעילותה בתנועה הסופרג'יסטית עד שלבסוף עזבה את עבודתה כמורה והקדישה מלוא מרצה למען התנועה.
היא צברה מוניטין בתור אחת הסופרג'יסטיות המיליטנטיות ביותר.
פעולותיה נעו בין זריקת אבנים ועד הצתה.
בשנת 1908 הייתה בין המארגנות של ההפגנה הגדולה בהייד פארק.
במרץ 1909 דייוויסון נעצרה בזמן שניסתה למסור עצומה לראש הממשלה הרברט הנרי אסקווית'.
היא נמצאה אשמה בגרימת הפרעה ונאסרה לחודש ימים.
ארבעה חודשים מאוחר יותר נאסרה שוב בשל ניסיון להיכנס לאולם בו נערכה הרצאה של שר האוצר דייוויד לויד ג'ורג'.
היא פתחה בשביתת רעב ושוחררה לאחר חמישה ימים.
סופרג'יסטיות רבות היו נוהגות לשבות רעב במהלך מעצרן וזאת מפני שהממשלה סירבה להכיר בהן כאסירות פוליטיות.
בספטמבר 1909 נאסרה לתקופה של חודשיים בעקבות השלכת אבנים אך שוחררה כעבור יומיים וחצי של שביתת רעב.
באוקטובר, לאחר שחרורה מהכלא, נתפסה משליכה אבנים יחד עם מרי ליי (Mary Leigh) וקונסטנס לייטון (Constance Lytton), על כרכרה של אדם אותו זיהו בטעות כשר האוצר לויד ג'ורג'.
בעקבות זאת נאסרה לתקופה של חודש ימים ונשפטה לעבודת פרך בבית הסוהר במנצ'סטר (HM Prison Manchester), הידוע בכינויו "סטרנג'ווייס".
במאסר זה פתחה בשביתת רעב ובתגובה בבית הסוהר החליטו להזינה בכפייה.
בניסיון להתנגד להזנה בכפייה, חסמה את דלת תאה בעזרת מיטה.
לאחר מספר ניסיונות לפרוץ את דלת התא, הכניסו השומרים זרנוק דרך חלון התא והציפו אותו במי קרח.
לבסוף נשברה דלת התא בעקבות לחץ המים, דייוויסון נלקחה לבית חולים ונאלצה לעבור הזנה בכפייה.
היא שוחררה לאחר שמונה ימים במאסר.
בנובמבר 1910 נאסרה לתקופה של חודש בגין השלכת אבנים ושבירת חלון בבית הנבחרים.
היא פתחה בשביתת רעב, אולצה לעבור הזנה בכפייה ושוחררה כעבור שמונה ימים.
באפריל 1911, בלילה שלפני מפקד האוכלוסין, הסתתרה בבית הנבחרים שבארמון וסטמינסטר במטרה לרשום את בית הנבחרים ככתובתה ובכך לחזק את הטענה כי נשים ראויות לזכויות פוליטיות שוות לגברים.
בדצמבר 1911 נעצרה בשל גרימת הצתה לתיבות דואר ונאסרה למשך שבוע.
בינואר 1912 נעצרה בשל הצתת תיבות דואר ונאסרה לתקופה של חצי שנה בבית הסוהר "הולוויי" (HM Prison Holloway).
בניסיון להתחמק מהזנה בכפייה ניסתה לשים קץ לחייה פעמיים.
בפעם הראשונה קפצה מגרם מדרגות בגובה של כ-10 מ', בפעם השנייה קפצה ממרפסת בגובה של כ-15 מ'.
בעקבות קפיצתה השנייה, נזק רב נגרם לראשה ולעמוד השדרה, נזק שהוביל לכאבים אשר ליוו אותה עד סוף חייה.
מאוחר יותר הסבירה את מעשיה בטענה כי .
בנובמבר 1912 נאסרה ל-10 ימים בשל תקיפה של כומר אותו זיהתה בטעות כשר האוצר לויד ג'ורג', אז פתחה בשביתת רעב ושוחררה כעבור ארבעה ימים.
ישנן השערות רבות לגבי תקרית זו וייתכן כי לא הייתה האחראית למקרה ונטלה את האשמה במטרה להגן על סופרג'יסטית אחרת.
תאריך מעצרתקופת המעצרסיבת המעצר30 במרץ 1909חודשחבלה29 יוני 1909לא ידועחבלה30 יולי 1909חודשייםחבלה4 ספטמבר 1909חודשייםהשלכת אבנים20 אוקטובר 1909חודשהשלכת אבנים19 נובמבר 1910חודששבירת חלונות14 דצמבר 1911שבועהצתה10 ינואר 1912שישה חודשיםהצתה30 נובמבר 191210 ימיםתקיפה
ב-4 ביוני 1913 הלכה לדרבי של אפסום (Epsom Derby) יחד עם מרי ריצ'רדסון (Mary Richardson) והן נעמדו בסמוך לגדר המסלול.
בשעה 15:10, בסיבוב האחרון של המירוץ, נכנסה דייוויסון למסלול ונעמדה מול הסוס של המלך ג'ורג' החמישי.
היא הניפה ידיה בניסיון לתפוס את רסן הסוס אך נרמסה ונחבלה קשות, שקעה בתרדמת והובלה לבית החולים באפסום (Epsom Cottage Hospital) כשהיא סובלת מזעזוע מוח.
בבית החולים מתה מפצעיה כעבור ארבעה ימים, ב-8 ביוני.
סיבת המוות שנקבעה הייתה תאונה.
בזמן האירוע, רכב על גבי הסוס (Herbert Jones), יליד אפסום, שהתפרסם בעקבות זכייתו בדרבי של שנת 1909. בעת הפגיעה בדייוויסון נתפסה רגלו ברגלית האוכף והוא נגרר על המסלול.
ג'ונס נאלץ לפרוש בשנת 1923 בשל שטף דם בריאה.
ב-17 ביולי 1951 נמצא על ידי בנו כשהוא מת מדליפת גז במטבח דירתו.
ניתוח לאחר המוות קבע כי הייתה זו התאבדות כתוצאה מרקע נפשי מעורער.
הסברה היא שהוא מעולם לא התאושש מהתקרית בדרבי.
לאורך השנים הייתה מחלוקת בין היסטוריונים בנוגע למניעיה של דייוויסון בהתפרצותה למירוץ הסוסים.
יש הסבורים כי כוונתה הייתה לשים קץ לחייה, בעוד שאחרים סבורים שניסתה לתלות דגל על רסן הסוס ובכך להעלות את מודעת הציבור למאבק התנועה הסופרג'יסטית לשוויון נשים וזכות ההצבעה.
לאחר התאונה נמצאו על גופה שני דגלים של התנועה הסופרג'יסטית, בארנקה נמצא כרטיס רכבת חזור לתחנת ויקטוריה וכרטיס לאירוע פסטיבל הקיץ של התנועה שתוכנן לאותו הערב.
ריצ'רדסון, חברתה ושותפתה למאבק שנכחה בתקרית, אמרה לאחר התאונה כי דייוויסון רכשה כרטיס חזרה ברכבת כך שהתכוונה בבירור לשוב מהדרבי.
מרוץ הסוסים תועד על ידי שלושה צלמים.
כחלק מתחקיר לקראת סרט טלוויזיה ששודר בערוץ 4 הבריטי, הועברו חומרי הצילום המקוריים לפורמט דיגיטלי.
בעקבות התחקיר התגלה כי מיקומה לפני התקרית אפשר לה לראות את המסלול באופן ברור.
ניתוח הסרטון מראה שדייוויסון ניסתה להושיט את ידיה לכיוון הרוכב כשהיא אוחזת בבד לבן.
ככל הנראה, רצתה לנופף בדגל התנועה הסופרג'יסטית ולהצמידו לאוכף של סוס המלך, אולם העניין השתבש והיא מצאה את מותה תחת רגלי הסוס הדוהר.
ב-14 ביוני 1913 ארגן האיגוד הסוציאלי-פוליטי לנשים טקס לוויה לזכרה של דייוויסון.
בטקס שנערך בשכונת בלומסברי בלונדון, השתתפו אלפי סופרג'יסטיות שהתבקשו ללבוש בגדים בצבעים שחור, סגול או לבן וכן עשרות אלפי אנשים.
ב-15 ביוני נלקח ארונה לקבורה בחלקה המשפחתית בבית הקברות "מריה הקדושה" במורפת' אשר בנורת'מברלנד.
היא נקברה בסמוך לאביה שמת בשנת 1893. על מצבת הקבר נרשם מוטו האיגוד הסוציאלי-פוליטי לנשים: "מעשים, לא מילים" ("Deeds, Not Words").
דייוויסון הפכה למרטירית הראשונה של התנועה הסופרג'יסטיות.
דייוויסון קיפחה חייה למען המאבק.
בתחילה לא נראה כי התקרית העלתה את מודעות הציבור לתנועה הסופרג'יסטית בכלל ולמאבק למען שוויון זכויות לנשים בפרט.
הציבור ראה בה אישה שאינה בריאה בנפשה וההתעניינות בשלומו של הרוכב הייתה גדולה יותר מההתעניינות בשלומה.
המלכה מרי שלחה מכתב לרוכב בו היא מאחלת לו החלמה מהירה מהמפגש עם "האישה האכזרית והמשוגעת".
בשנת 1918 החליטה הממשלה הבריטית להעניק זכות בחירה לנשים.
"חוק ייצוג העם 1918" העניק זכות בחירה לנשים מעל גיל 30, ובלבד שהיו נשואות, או בעלות רכוש, או בעלות זכות בחירה באוניברסיטה.
זאת בשעה שכל הגברים מעל גיל 21 קיבלו זכות בחירה.
שוויון הצבעה מלא ניתן עשור מאוחר יותר, בשנת 1928, לכלל הנשים מעל גיל 21.
דייוויסון היא הדמות עליה מבוססת האופרה "אמילי" (Emily), שנכתבה על ידי טים בנג'מין (Tim Benjamin).
דמותה מופיעה בסרט "סופרג'יסטיות", שיצא לאקרנים בדצמבר 2015. את דמותה מגלמת השחקנית נטלי פרס (Natalie Press).
כמו כן, היא הנושא בשיר "אמילי דייוויסון" של זמר הרוק גרג קיהן (Greg Kihn).
בנוסף, חבר הפרלמנט הבריטי טוני בן (Tony Benn) הצמיד לוח הנצחה לזכרה על ארון המטאטאים בו הסתתרה בליל מפקד האוכלוסין.
אמילי וורן רובלינג ידועה בשל תרומתה לסיום פרויקט בניית גשר ברוקלין, לאחר שבעלה, וושינגטון רובלינג, לקה במחלת קייסון.
וושינגטון רובלינג היה המהנדס הראשי של מיזם הבנייה לאחר שאביו, ג'ון אוגוסטוס רובלינג, נפטר ממחלת הטטנוס.
אמילי נולדה לסילוונוס ופיבי וורן בקולד ספרינג, ניו יורק, ב-1843. היא הייתה השנייה מתוך 12 ילדים במשפחה.
אמילי ביקשה לרכוש השכלה, רצון שנתמך על ידי אחיה הבכור, גוברנר ק.
ב-1864, בזמן מלחמת האזרחים, אמילי ביקרה את אחיה שהיה מפקד בצבא הצפון, ושם במחנה הכירה את וושינגטון רובלינג, בנו של אדריכל גשר ברוקלין, ג'ון אוגוסטוס רובלינג.
רובלינג שימש כמהנדס אזרחי במטהו של גוברנר.
כשג'ון רובלינג החל את עבודת הבנייה של הגשר, הזוג הטרי נסע לאירופה כדי ללמוד על השימוש בקייסונים - תאים עמידי מים - לבנייה תת-מימית.
ב-1868 ילדה אמילי את בנה היחיד, ג'ון א.
כשחזרו השניים מאירופה, פגשו בטרגדיה - ג'ון, אביו של וושינגטון, נפטר מטטנוס.
וושינגטון מיד לקח על עצמו את משימת הבנייה.
הוא שקע בפרויקט, ובמהלך העבודה לקה במחלת קייסון, הידועה גם כמחלת דקומפרסיה, אשר מתפתחת אצל מי ששהה זמן רב מידי תחת לחץ אטמוספירי, בעיקר תת-ימי.
הוא רותק למיטתו, ולא יכול היה להמשיך לנהל את הפרויקט הענק.
כתוצאה, אמילי נטלה על עצמה את ניהול העבודה, והייתה ל"מהנדסת השטח הראשונה", והביאה את הבנייה לסיום מוצלח.
אמילי הייתה היחידה שביקרה את וושינגטון לעת מחלתו, והיא הייתה אחראית על העברת מסרים בינו לבין עוזריו בשטח, ודיווח בחזרה על התקדמות העבודה.
היא פיתחה ידע נרחב לגבי חוזק החומרים, בניית כבלים, וחישוב עקומות שרשרת, בהדרכתו של וושינגטון.
הידע שלה התבסס גם על לימודים קודמים בחברת בעלה באירופה ובתחילת עבודתו בגשר ברוקלין.
במשך 14 השנים הבאות, אמילי השקיעה את כל מאמציה בבנייה.
היא מילאה את רוב האחריות של המהנדס הראשי, כולל פיקוח יומיומי וניהול פרויקטים.
את עבודת התכנון ביצעה יחד עם וושינגטון מחדר חוליו.
היא פעלה אל מול הפוליטיקאים, המהנדסים המתחרים, וכל בעלי המלאכה והעסקים שהיו מקושרים לפרויקט, ומעורבותה הייתה כזו שאנשים החלו להאמין שהיא הייתה זו שעיצבה את הגשר.
ב-1882, תפקידו של וושינגטון כמהנדס ראשי עמד בסכנה, מחמת מחלתו המתמשכת.
כדי לאפשר לו להחזיק בתואר, אמילי הלכה לאסיפות של המהנדסים והפוליטיקאים כדי להגן על מקומו.
לשמחתם, הפוליטיקאים הגיבו בחיוב לדבריה של אמילי, ווושינגטון נשאר בתפקידו.
כשהעבודה של הגשר הסתיימה, ב-1883, אמילי הייתה הראשונה לחצותו בכרכרה, כשהיא נושאת על ידיה תרנגול כסמל ניצחון.
בטקס הפתיחה, חבר הקונגרס אברם סטיבנס היואיט אמר שהגשר הוא "מונומנט נצחי למסירותה והקרבתה של אישה, ולמסוגלותה להישגים בתחום ההשכלה הגבוהה אשר נמנעה ממנה מזה זמן רב מידי".
בגשר ברוקלין הותקנה לוחית לזכרה של אמילי רובלינג, יחד עם וושינגטון רובלינג, וג'ון רובלינג.
לאחר סיום בניית הגשר, עברה משפחת רובלינג לטרנטון, ניו ג'רזי, שם הייתה אמילי פעילה בארגונים חברתיים ולמען צדקה.
היא טיילה ברחבי העולם, הוצגה בפני המלכה ויקטוריה, והייתה נוכחת בהכתרתו של הצאר ניקולאי השני.
היא גם המשיכה בלימודיה, וקיבלה תואר במשפטים מאוניברסיטת ניו יורק ב-1899.
אמילי רובלינג נפטרה ב-1903, לאחר תקופת התדרדרות בבריאותה.
אמילי חיה מואטי (נולדה ב-27 ביוני 1980) היא פוליטיקאית ישראלית, חברת כנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה.
בנוסף, כיהנה בעברה גם בתפקיד סגנית יו"ר הכנסת, וכראש משלחת הכנסת למועצת אירופה.
כלת פרס שרת התרבות לספרי ביכורים לשנת 2018.
מואטי נולדה וגדלה בשכונת נאות שקד (אזורים) שבנתניה, הבכורה מבין שישה אחים, בת לאליהו, עולה מתוניס, ולמונה, ילידת ישראל ממוצא תוניסאי.
היא גדלה בבית דתי, למדה בבית הספר הממלכתי-דתי רמב"ם שבעיר הולדתה, והחלה את לימודיה התיכוניים בכפר הנוער הדסה נעורים.
בסוף כיתה י' נשרה בטרם עת מהתיכון, והחלה לעבוד.
לא שירתה בצה"ל, כשמייד לאחר הצו הראשון אחיה חלה בסרטן מסוג לוקמיה חריפה והיא עבדה לפרנסת המשפחה, שבאותם ימים שרדה מתרומות של מוטי זיסר וארגוני צדקה.
למואטי תואר ראשון במדעי החברה והרוח מטעם האוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2003 עברה זמנית לפריז לצורך לימודים, שם עבדה בפסטיבל הקולנוע הישראלי והייתה חברה במספר פורומים שעסקו בתרבות יהודית והסברה ישראלית.
בשלהי 2004 ריכזה את אירועי הזיכרון ליצחק רבין מטעם עמותת אמנות לעם, שפעלה ביישובי הפריפריה בישראל, ולאחר מכן שבה לפריז.
בשנת 2010 פתחה משרד יחסי ציבור בשם "המטבחון תקשורת" שעבד, בין היתר, עם מפלגת התנועה בראשות ציפי לבני, עמותת סלעית לנשים במעגל הזנות, עמותת כ"ן, מכון הערבה, האגודה לזכויות האזרח בישראל, ישראל יוזמת, ושגרירות צרפת בישראל.
מואטי ניהלה את תחום הדיגיטל במפלגת "התנועה" גם לאחר כניסתה של יושבת ראש המפלגה, לבני, למשרד המשפטים.
שימשה כיועצת התקשורת של ראובן ריבלין במסגרת המהלך שלו לבחירתו לנשיאות ב-2014.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ב-2015, שימשה יועצת תקשורת במטה הבחירות לדוברי עברית של הרשימה המשותפת והייתה יועצת תקשורת למפלגת בל"ד.
במרץ 2015, במהלך כנס ברמת גן, הותקפו מואטי וחברת הכנסת מטעם מפלגת בל"ד, חנין זועבי בידי פעילי ימין קיצוני ומואטי נזקקה לטיפול רפואי.
והתוקף נידון לשלושה חודשי מאסר על תנאי ולקנס.
מואטי הייתה פרשנית פוליטית בתוכניות שונות, בהן יומן הערוץ הראשון ו"המטה" בערוץ 10, ופאנליסטית קבועה בתוכנית האקטואליה "שיחת היום" ברשת 13, בהגשת לוסי אהריש.
לקראת סוף 2016 הגישה שלושה חודשים את תוכנית הרדיו "שניים בשתיים" ברשת ב' לצד יהושע מור יוסף.
בסוף אותה השנה הגישה ברשת ב' פינה בשם "השבוע שלי".
מואטי כתבה טור קבוע בעיתון "הארץ", והייתה בעלת טור בירחון "ליברל".
ב-3 במרץ 2017 הצטרפה למטה הפריימריז של חבר הכנסת עמר בר-לב, והצהירה שזהו קמפיין הבחירות האחרון שתשתתף בו כאישיות פוליטית.
בשנת 2017, במסגרת לימודי הוראה, השתתפה במיזם "ילדי אסירים" של הרשות לשיקום האסיר במהלכו ליוותה ילדי אסירים בתקופה שלפני שחרור האב מבית הסוהר.
ב-1 במאי 2018 יצא לאור ספרה הראשון "סימנים כחולים" בהוצאת "תכלת".
הספר עוסק בצעירה בודדה שמנסה לברוח מהשוליים בהם מתנהלים חייה אך השוליים "מתנפלים" עליה באשר היא נמצאת.
גיבורת הספר, איריס, נאנסת ורוצחת.
בהמשך נמכרו זכויות ההסרטה של הספר במטרה להוציאו כסרט קולנוע.
על ספר זה זכתה בפרס שרת התרבות לספרי ביכורים לשנת 2018.
בספטמבר 2025 יצא לאור ספרהּ "קוראים לזה חיים" בהוצאת ספרית עם עובד, ובעריכת יהודית קציר.
בשנת 2011 התחילה את דרכה כפעילה פוליטית במטה של יושבת ראש "קדימה" ציפי לבני, איתה עבדה בהמשך כשזו הקימה את מפלגת "התנועה" (בן-זוגה של מואטי באותה עת, דניאל שק, שובץ במקום ה-18).
בשנת 2013 ייסדה את רשימת "עיר ללא גבולות" שהתמודדה בבחירות למועצת עיריית תל אביב-יפו, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה והתפזרה לאחר הבחירות.
ב-7 ביולי 2018 הודיעה מואטי בתוכנית "פגוש את העיתונות" על התמודדותה בפריימריז של מפלגת העבודה ועל תמיכתה באבי גבאי.
בהתמודדותה הביעו תמיכה פומבית אבי גבאי, אהוד ברק, סתיו שפיר, עמר בר-לב ומרב מיכאלי.
היא הגיעה בפריימריז למקום 18, אך המפלגה זכתה ב-6 מנדטים ומואטי לא נכנסה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23 הוצבה במקום ה-15 ברשימת העבודה-גשר-מרצ מטעם מרצ, אם כי הייתה אמורה להיות מוצבת מטעם מפלגת העבודה (במקום נמוך יותר).
בבחירות המקדימות שנערכו לקראת הבחירות לכנסת ה-24 נבחרה למקום השלישי ברשימת העבודה, לאחר יו"ר המפלגה מרב מיכאלי ועמר בר-לב.
המפלגה זכתה ב-7 מנדטים, ומואטי נבחרה לחברת כנסת.
ביום ההצבעה על הקמתה של ממשלת ישראל השלושים ושש שהתה מואטי באשפוז בשל סיבוך רפואי.
בשל יחסי הכוחות הכמעט-שקולים בין התומכים בממשלה הנרקמת למתנגדים לה, הוסעה מואטי באמבולנס לכנסת כדי שתוכל להצביע במליאה.
במהלך כהונתה של הכנסת ה-24, הייתה מואטי חברה ב וועדת החינוך, התרבות והספורט.
כיהנה כיושבת ראש ועדת המשנה לשימור המורשת ותרבות העלייה מקום המדינה.
באוקטובר 2021 טסה לביקור באבו דאבי, נסיעה שמומנה על ידי ארגון זר ולא דווחה מראש כדרוש בחוק, אלא לאחר שפורסמה בכלי התקשורת.
באוגוסט 2022 דורגה בפַּרלמטר של "שקוף" ונמצאה מהמובילים במספר ההצעות לסדר שאושרו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25, התמודדה בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה, קיבלה 12,034 קולות ובזכות הבטחת השוויון המגדרי שהופעל בהרכבת הרשימה לכנסת, שובצה במקום ה-6 ברשימה המפלגה לכנסת.
המפלגה זכתה ב-4 מנדטים, ומואטי לא נכנסה לכנסת.
במהלך מלחמת חרבות ברזל שימשה כראש המחלקה הדיפלומטית - בינלאומית במטה משפחות החטופים.
בפברואר 2026 הודיעה מואטי על כוונתה להתמודד בפריימריז לרשימת הדמוקרטים.
מנישואיה הראשונים, למואטי שתי בנות.
היא נשואה בשנית לדניאל שק, שהיה שגריר ישראל בצרפת.
מואטי מחזיקה בתפיסת עולם סוציאל-דמוקרטית, ומגדירה את עצמה שמאלנית ציונית.
היא מתנגדת למדינה דו-לאומית ולתפיסת מדינת כל אזרחיה, ותומכת בתפיסת שתי מדינות לשני עמים.
מואטי טוענת כי האינטרס הישראלי הוא להיפרד מהפלסטינים, על מנת לשמור על מדינת ישראל יהודית ודמוקרטית.
מואטי חברה ביוזמת ז'נבה ובארגון ישראל יוזמת, ומשנת 2014 היא חברת הנהלה בעמותת כ"ן - כוח נשים לקידום מנהיגות נשים בישראל.
במסגרת העמותה פעלה להקמת מרכזי מנהיגות בכל הארץ, לימדה באחדים מהם ובשנת 2018 השתתפה במשלחת ישראלית לאו"ם במסגרת חודש האישה.
אמילי ווף היא שחקנית וסופרת אנגלייה.
היא ידועה בעיקר מתפקידיה בטלוויזיה בהם ננסי במיני-סדרה "אוליבר טוויסט" משנת 1999, ובסרטים "ללכת עד הסוף", "סוחרי העץ", "ולווט גולדמיין", "תמימות מופלאה", "Silent Cry" ו"ליגה של גברים - האפוקליפסה".
אביה, ד"ר רוברט ווף, היה מנהל קרן וורדסוורת' .
הופעותיה הראשונות על במת התיאטרון היו בטרילוגיית הצגות יחיד "סקס", "סקס 2" ו"סקס 3".
חלקים מהצגות אלה מבוצעות על גבי טרפז.
אחרי שסיימה את לימודי התואר היא למדה להופיע על טרפז בבריסטול.
הופעותיה של ווף בסרטים "ללכת עד הסוף" (1997), "מצלמים פיות" (1997), "ולווט גולדמיין" (1998) ו"סוחרי העץ" (1998) ביססו את שמה כאחת השחקניות הצעירות המובילות.
בטלוויזיה שיחקה ווף בסדרות דרמה תקופתיות כמו "מידלמארץ'" ו"אוליבר טוויסט", וגם בדרמות עכשוויות כמו "Killer Net" וקומדיות ("המופע של רוני אנקונה").
ב-2016 השתתפה באופרת הסבון "קורוניישן סטריט".
עוד כתבה וביימה שני סרטים קצרים "Between The Wars" ו-"Meeting Helen".
במאי 2010 יצא לאור הרומן הראשון של ווף "The Whole Wide Beauty" () בהוצאת פאבר ופאבר.
הרומן השני שלה "The Lightning Tree" פורסם במרץ 2015.
ווף חיה בצפון לונדון ולה שני ילדים.
אמילי מרפי הייתה משפטנית, פעילת זכויות נשים וסופרת קנדית.
ב-1916 יסדה עם פעילות אחרות את "בית משפט נשים" אשר שמע עדויות במקרים של גירושים ותקיפה מינית.
באותה שנה היא מונתה כשופטת - האישה הראשונה בתפקיד זה בקנדה ובאימפריה הבריטית כולה.
היא מוכרת בעיקר בשל תרומתה לתנועה הפמיניסטית הקנדית, ובמיוחד בתחום המשפטי, שם עסקה בשאלה האם נשים נחשבות לבני אדם תחת החוק הקנדי.
מרפי הייתה אחת מ"החמישייה האמיצה", קבוצת נשים אקטיביסטיות אשר פתחו במאבק משפטי להכרה כאנשים על פי חוק, ספציפית החוק שקבע מי זכאי להיבחר לסנאט.
הנשים הגיעו עם התיק (שנקרא "תיק בני האדם") עד לבית המשפט העליון, אשר קבע כי הן לא בני אדם לפי החוק.
רק בפנייה למשרד המשפטים זכו הנשים בעתירתן ועשו היסטוריה.
עם כל זאת, מרפי היא דמות שנויה במחלוקת בשל עבודתה המאוחרת יותר, אשר מקושרת לגזענות ואאוגניקה נגד מהגרים, בעיקר מסין.
שרה אמילי דייוויס הייתה ציירת אנגלייה פמיניסטית, סופרג'יסטית ומחלוצות המאבק למען זכות נשים להשכלה גבוהה.
מייסדת גירטון קולג', קיימברידג', שהיא המכללה הראשונה באנגליה שקיבלה לשורותיה סטודנטיות.
דייוויס נולדה בסאות'המפטון, אנגליה ב-22 באפריל 1830, ובילתה את רוב שנות נעוריה בגייטסהד, שם גר אביה, ג'ון דייוויס, שהיה מנהל בית ספר פרטי.
האב החזיק בהשקפות מסורתיות בנוגע לחינוך, ועל כן, בעוד שלושת אחיה של דייוויס נשלחו לפנימייה, דייוויס התחנכה בבית על ידי אמה ומורים פרטיים.
דייוויס עזרה לאליזבת גארט אנדרסון, חברתה בלימודי הרפואה, לאחר שצברה ניסיון בנושא כשכתבה את המאמר "נשים רופאות" עבור כתב העת הפמיניסטי "English Woman's Journal" במאי 1860, והמאמר "רפואה כמקצוע לנשים" ב-1862. לזמן מה, דייוויס שקלה את האפשרות ללמוד רפואה בעצמה, אבל בסופו של הדבר החליטה שחינוכה הדל אינו מאפשר זאת.
דייוויס קיבלה החלטה שתקדיש את שארית חייה לסיוע לנשים צעירות אחרות להשיג את הזדמנויות ההשכלה שנמנעו ממנה.
תפיסתה הייתה כי יש לקבל נשים ללימודי השכלה גבוהה ולאפשר להן לעסוק בכל מקצוע שגברים יכולים לעסוק בו.
פעילות סביב זכות הבחירה לנשים
ב-1865, אחרי מותו של אביה, עברה דייוויס ללונדון, שם ערכה את כתב העת "English Woman's Journal" והתחברה עם פעילות זכויות הנשים ברברה בודישון, אליזבת גארט אנדרסון ואחותה הקטנה של האחרונה, מיליסנט פוסט.
דייוויס הפכה לחברה מייסדת של קבוצת דיון לנשים, בשם חברת קנזינגטון (Kensington Society ) – זאת יחד עם אליזבת גארט, ברברה בודישון, דורותיאה ביל (Dorothea Beale ) ופרנסס מרי בס (Frances Mary Buss ).
מנהיגות הקבוצה ניסו להגיש יחד עצומה לפרלמנט הבריטי לקידום הענקת זכויות בחירה לנשים, אך לא הצליחו בזאת.
בשנה שלאחר מכן הקבוצה הקימה את ועדת הסופרג' בלונדון והחלה לארגן פנייה נוספת לפרלמנט בקריאה להעניק לנשים זכות בחירה.
עד מהרה מצאה דייוויס את עצמה במחלוקת עם רוב חברי ועדת הסופרג' של לונדון.
דייוויס, ברברה בודישון והלן טיילור דרשו זכות הצבעה לנשים תחת תנאים זהים לאלה הניתנים לגברים.
לעומתן, דייוויס חשבה שיש להן סיכוי רב יותר להצליח אם יבקשו זכות הצבעה לרווקות בלבד.
לאחר המחלוקת הזאת, אמילי דייוויס מילאה תפקיד פחות מרכזי במאבק למען מתן זכות בחירה לנשים.
בשנת 1865 דייוויס הייתה מעורבת בארגון העצומה של ג'ון סטיוארט מיל לפרלמנט הבריטי למען מתן זכות בחירה לנשים (עצומה שנחתמה על ידי פאולינה אירבי (Paulina Irby ), אליזבת גארט אנדרסון ו-15,000 אחרים).
ב-1906 עמדה בראש משלחת לפרלמנט.
היא הייתה נגד שיטות מיליטנטיות ואלימות ששימשו את התנועה למען זכות בחירה לנשים בראשות אמלין פנקהרסט (Pankhursts Emmeline).
ב-1919, דייוויס הייתה אחת מהחברות הראשונות באגודת זכות ההצבעה לנשים, שם מילאה תפקיד מרכזי.
לאחר המחלוקת בתנועה למען זכות הבחירה, התמקדה דייוויס ברעיון הקמתה של מכללת נשים.
בעזרתן של ברברה בודישון ופמיניסטיות אחרות, גייסה דייוויס מספיק כסף כדי לרכוש את בנסלו (Benslow), בניין שנמצא כשני קילומטרים מחוץ לקיימברידג'.
בשנת 1873 נפתחה מכללה לנשים בבית Benslow בשם "גירטון קולג'".
עם זאת, סטודנטיות בגירטון לא התקבלו לחברות מלאה באוניברסיטת קיימברידג' עד אפריל 1948.
רעיונותיה של דייוויס על החינוך היו שמרניים למדי, דבר שהביא אותה לקונפליקט עם חברתה לתנועה הפמיניסטית, ברברה בודישון.
דייוויס האמינה שהתלמידות שלה צריכות להתרכז בנושאים מסורתיים כגון קלאסיקה ומתמטיקה, ואילו בודישון העדיפה גישה רדיקלית יותר לתוכנית הלימודים.
שתי הנשים לא הסכימו גם בנושא משמעת הסטודנטיות: דייוויס העדיפה משטר קפדני בהשוואה לגישה הליברלית יותר של בודישון.
אמילי דייוויס גם התעקשה כי המכללה החדשה חייבת להיות מזוהה עם הכנסייה האנגליקנית.
פעילות נוספת בתחום חינוך לנשים
בנוסף להקמת המכללה, דייוויס הייתה מעורבת במאבק להבטחת השתתפותן של נערות ונשים בבחינות הקבלה לאוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'.
ב-1864הייתה לדייוויס הצלחה ראשונה בתחום, כאשר ועדת הבדיקה של בתי-הספר הסכימה לבחון את אי-השוויון בין המינים בחינוך.
בהמשך, שכנעה את הרשויות לאפשר לנשים להפוך לסטודנטיות באוניברסיטאות אלה, כמו גם באוניברסיטת לונדון.
דייוויס הייתה פעילה במועצת בית ספר בלונדון ובוועדת הבדיקה של בתי הספר, וסייעה בקבלת נערות לבחינות רשמיות עבור קבלה לבתי ספר תיכוניים.
בשנת 1866 כתבה דייוויס את הספר "השכלה גבוהה של נשים".
ספר זה דן במצב החינוך בראייה מגדרית, ובוחן את עמדות כלפי חינוך נשים.
הוא כולל גם שתי חוברות העוסקות בדינים בחינוך נשים ובמגבלות חוקיות של נשים נשואות.
מ-1873 עד 1875 דייוויס שימשה כמנהלת המכללה שהקימה.
אחר כך כיהנה כמזכירת המכללה, עד שנת 1904.
מאבקה העיקש של דייוויס למען מתן חינוך שווה לנשים הועיל מאוד בייסוד מכללת ניוהנהם (Newnham College ) ב-1875, בראשות אן ג'מימה קלו (Anne Jemima Clough ).
ביוני 1901, קיבלה דייוויס תואר דוקטור של כבוד במשפטים (DLL) מאוניברסיטת גלאזגו.
שרה אמילי דייוויס מעולם לא נישאה ולא ילדה ילדים.
אמילי האן הייתה עיתונאית וסופרת אמריקאית ממוצא יהודי-גרמני.
האן נחשבת כאחת הפמיניסטיות הראשונות, ותוארה על ידי המגזין "ניו יורקר" כ"אוצר ספרותי אמריקאי נשכח".
האן כתבה 54 ספרים ופרסמה למעלה מ-200 מאמרים וסיפורים קצרים.
לספריה היה תפקיד חשוב בפתיחת צוהר לאסיה ואפריקה במהלך המאה ה-20. מסעותיה הרבים במשך כל חייה ואהבתה לבעלי חיים השפיעו על חלק גדול מכתיבתה.
בשנת 1987 האן נבחרה להיות חברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות.
אמילי האן נולדה בסנט לואיס, מיזורי בארצות הברית למשפחה ממוצא יהודי-גרמני.
היא הייתה הששית מתוך שבעת ילדיהם של אייזק ניוטון האן, סוכן מכירות, והאנה (לבית שיין) האן.
האב היה אתאיסט שנהג לקרוא לילדיו קטעים מתוך כתבי הקודש תוך הצבעה על חוסר ההגיון והחוסר העקביות בהם, והאם הייתה סופרג'יסטית שמרדה בנורמות ההתנהגות שהיו מקובלות לנשים בתקופתה.
האן גדלה במשפחה בה קריאה, כתיבה, מוזיקה ואמנות תפסו מקום מרכזי בחיים, והוריה עודדו אותה מצעירותה לעצמאות, הן בחשיבה והן בעשייה.
כתיבה הפכה לתחום בו האן בטאה את עצמה לאורך כל חייה.
בשנה השנייה ללימודיה בבית ספר תיכון היא עברה, יחד עם משפחתה לשיקגו, אילינוי, וכבר החלה בכתיבת יומן.
בעקבות אהבתה לקריאה וכתיבה היא נרשמה ללימודי ספרות אנגלית באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון, אך החליטה לשנות את תחום לימודיה להנדסת מכרות, וזאת עקב סירוב בו נתקלה בהרשמה לקורס בכימיה שהיה פתוח רק לתלמידי הנדסה.
בספרה "No Hurry to Get Home" היא מציינת שעד אז לא היו נשים בין תלמידי התחום, וכי אחד המורים טען בפניה כי "המוח הנשי אינו מסוגל להבין את המכניקה, המתמטיקה הגבוהה, או כל אחד מהיסודות של הנדסת המכרות".
דבריו אלה חזקו את החלטתה ללמוד את התחום ולהיות מהנדסת מכרות ועל אף היחס הצונן שזכתה לו מצד רשויות האוניברסיטה וכן מחבריה לכיתה, הייתה בשנת 1926 לאישה הראשונה שקבלה תואר של מהנדסת מכרות באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בהמשך למדה מינרלוגיה באוניברסיטת קולומביה ואנתרופולוגיה באוקספורד.
במהלך לימודיה עבדה כמהנדסת בחברת הנפט "Deco of St.
Louis", וכן כמורה ומורת דרך בניו-מקסיקו.
ב-1924, עוד לפני גמר לימודיה, האן יצאה למסע של 3,900 ק"מ ברחבי ארצות הברית במכונית T מודל של פורד, יחד עם אחותה דורותי, כשהיא לבושה כגבר.
את נסיעותיה תיעדה האן במכתבים לגיסה, שהעביר אותם ללא ידיעתה למגזין "ניו יורקר".
מאמרה הראשון התפרסם בשנת 1929 ואז האן כתבה עבור הניו יורקר" לאורך כל חייה.
ב-1930 נסעה האן לקונגו הבלגית, שם עבדה עבור "הצלב האדום" וחייתה במשך שנתיים בקרב שבט הפיגמי, לפני שחצתה את מרכז אפריקה לבדה ברגל.
בעקבות מסע זה האן כתבה את ספרה "Congo Solo" בו תיארה מנקודת מבט נשית את יחסם הגרוע של נציגי הקולוניאליזם ושל האנתרופולוגים, שהיו ברובם גברים, כלפי הילידים.
האן שהתה בסין והונג קונג לאורך תקופה סוערת של מלחמת סין-יפן השנייה.
בשנת 1935 האן הגיעה לשאנגחאי ככתבת של הניו יורקר.
היא שהתה שם עד לפלישה היפנית להונג קונג ב-1937. שנים אלה היו סוערות ולדבריה של האן בעלות ההשפעה הרבה ביותר על חייה.
היא בחרה להתגורר באזור ה'אורות האדומים' של העיר וניהלה חיים בהם לא צייתה לחוקים חברתיים שונים שהיו נהוגים באותה עת.
היא הפכה למעורבת בחיי החברה ויצרה קשרים עם דמויות בולטות בה.
קשריה הרומנטיים עם המשורר הסיני והמו"ל זאו סינמאי פתחו בפניה את המקורות לכתיבת ביוגרפיה של שלוש האחיות סונג Soong Sisters, שהן ובני זוגן היו דמויות חברתיות ופוליטיות מרכזיות בסין של שנות ה-20.
לאחר שעברה להונג קונג, ניהלה מערכת יחסים עם צ'ארלס בוקסר שעמד בראש המודיעין הצבאי הבריטי שם ואשר היה נשוי באותה עת.
ב-17 באוקטובר 1941 נולדה להם בת, קארולה מיליטריה בוקסר.
שבועות אחדים לאחר מכן הונג קונג נכבשה על ידי יפן ובוקסר בנכלא מחנה שבויים.
האן עצמה לא נכלאה, הן עקב ההערכה שהכובשים היפנים רחשו לכישוריו הדיפלומטיים של בוקסר והן בזכות תעודה פיקטיבית לפיה הייתה נשואה לזאו סינמאי.
בספרה (China to Me" (1944" האן מספרת כי נאלצה בתקופה זו לתת לפקידים יפניים שיעורי אנגלית תמורת מזון.
עם זאת, לאורך כל תקופת שהייתה של האן במזרח היא המשיכה בכתיבת מאמרים ל"ניו יורקר".
הספר China to Me זכה להצלחה מיידית.
רוג'ר אנגל מה"ניו יורקר" תיאר את האן כ"אישה היכולה להימצא בכל מקום בעולם באופן שהוא באופן עמוק כמעט בייתי.
מונעת על ידי סקרנות ואנרגיה, היא עוברת ממקום למקום ומעשייה לעשייה, וכותבת על כל זה מבלי לעורר מהומות".
ב-1943 האן חזרה לארצות הברית יחד עם בתה, באחת משתי ספינות שפינו אזרחי ארצות הברית מסין הכבושה.
לאחר שחרורו של צ'ארלס בוקסר מהשבי הוא חזר לאנגליה וב-1945 האן נישאה לו.
הזוג התיישב בדורסט שבאנגליה בחווה רחבת ידיים שבוקסר ירש.
ב-1948 נולדה בתם שנייה, אמנדה בוקסר (כיום שחקנית במה וטלוויזיה בלונדון).
מטעמי מיסוי האן עברה להתגורר בניו יורק בשנת 1950, ומאז ביקרה את בעלה וילדיה באנגליה רק מדי פעם.
היא המשיכה לכתוב מאמרים לניו יורקר, וכן כתבה ביוגרפיות של דמויות שונות, בין השאר של לאונרדו דה וינצ'י, ג'יימס ברוק, צ'יאנג קאי שק, ד.ה.
לדברי הביוגרף שלה, קן קאת'ברטון, בעוד שספריה זכו לביקורות טובות, "הרבגוניות שלה, שאפשרה לה לכתוב באופן מהימן על כל נושא כמעט, הקשתה על המו"לים שלה, שנראו אובדי עצות לגבי שאלת הקידום של ספריה מאחר שהם לא התאימו לקטגוריות הרגילות, היא עברה ללא מאמץ...בין הסוגות השונות".
ב -1978 פורסם ספרה "Look Who's Talking" - "תראו מי מדבר", שעסק בנושא השנוי במחלוקת של תקשורת בין-בעלי חיים לבני אדם.
ספר זה היה האהוב ביותר עליה אישית מבין ספרי העיון שכתבה.
האן היא כתבה את ספרה האחרון "איב והקופים" בשנת 1988 כשהייתה בשנות השמונים שלה.
האן נפטרה ב-18 בפברואר 1997 במרכז הרפואי הקתולי סנט וינסנט במנהטן.
היא הייתה בת 92 במותה ונפטרה כתוצאה מסיבוך בניתוח ירך מרוסקת.
אמילי לנדאו הייתה ד"ר ליחסים בינלאומיים וחוקרת מדע המדינה ישראלית ב, אוניברסיטת תל אביב, בו ניהלה את הפרויקט בנושאי בקרת נשק וביטחון אזורי.
הייתה מרצה גם במרכז הבינתחומי הרצליה ובאוניברסיטת חיפה.
ב-2015 נבחרה על ידי המגזין פורבס כאחת מ-50 הנשים המשפיעות ביותר בישראל.
לנדאו נולדה בבוסטון שבארצות הברית ב-1960, השלישית בילדיהם של ברברה ופרופסור מרק בירן.
אביה היה ממייסדי הפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב.
עלתה לישראל עם משפחתה בגיל 14.
סיימה באוניברסיטת תל אביב תואר ראשון במדע המדינה ובספרות אנגלית ותואר שני במדע המדינה.
את לימודי הדוקטורט ביחסים בינלאומיים השלימה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הרצתה במגוון רחב של כנסים בישראל וברחבי העולם, ייעצה לגופים העוסקים בנושאי התמחותה, והשתתפה ביוזמות Track II הנוגעות לסוגיות בקרת נשק וביטחון אזורי.
היא הרצתה בנושאי אסטרטגיה, משא ומתן, ובקרת נשק בתחום הגרעיני בתוכניות שונות באוניברסיטת תל אביב, במרכז הבינתחומי הרצליה, ובתוכנית ללימודי חו"ל באוניברסיטת חיפה.
הייתה חברה בצוות ההיגוי של EuroMeSCo – רשת מכוני מחקר מאירופה ואזור הים התיכון (Euro-Mediterranean Consortium), וחברה ב-IISS , מכון מחקר בעל שם בלונדון.
התגוררה ברעננה עם בעלה עו"ד גיורא לנדאו, והיו להם שני ילדים.
לנדאו כתבה ספרים ומאמרים רבים בתחומי התמחותה:
ספרה הראשון (מחברת שותפה יחד עם אריאל לויטה), בעיני הערבים: דימויה הגרעיני של ישראל (הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 1994), הוא ניסיון להראות את האופן שבו מדיניות הגרעין של ישראל הובנה בקרב מדינות ערב, לנוכח העמימות שלה.
שניים ממחקריה יצאו לאור בהוצאת INSS:
כמו כן, ערכה קובצי מאמרים רבים במגוון סוגיות של פירוק נשק, כולל בחינת מדיניות פירוק הנשק של ממשל נשיא ארצות הברית ברק אובמה, ותמונת מצב של האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT).
אמילי מרי אוסבורן הייתה ציירת אנגלית בתקופה הוויקטוריאנית.
היא ידועה בתמונות ילדים ובציורי הז'אנר שלה, בעיקר בנושאים של נשים במצוקה.
אמילי אוסבורן נולדה בקנטיש טאון בלונדון, ב־11 בפברואר 1828, הבכורה מבין תשעת ילדיה של הכומר אדוארד אוסבורן (1792–1859) ואשתו מרי (1806–1868).
אביה עבר לשרת בכנסייה במערב טילברי באביב 1834, כשהייתה אמילי כבת חמש.
המשפחה התגוררה בבית הכומר המתואר בליטוגרפיה משנת 1845 על ידי ד.
אוסבורן התגוררה כשמונה שנים בבית הכומר, ונזכרה ש"בסביבת ילדותה ...
לא הייתה מסוגלת לפתח כישורים אמנותיות, ויש מעט מאוד יופי טבעי בסביבת טילברי המערבית".
אמה עודדה אותה לצייר "וצפתה בגאווה בפורטרטים הנאים שאמילי ציירה של אחיה ואחיותיה".
לאחר מכן המשפחה עברה ללונדון – "לשמחתה הגדולה של ילדתם הבכורה, שבצדק חשבה שעכשיו יש סיכוי לממש את התקווה שיום אחד היא תהיה אמנית".
היא השתתפה בשיעורי ערב באקדמיה של דיקנסון ברחוב מדוקס, שם לימד אותה ג'ון מוגפורד.
לאחר תקופה של שלושה חודשים, אביה רצה שהיא תפסיק את השיעורים, ככל הנראה מסיבות כלכליות, אך אחד המאסטרים, ג'יימס מאתיוס ליי, הציע ללמד אותה עם סטודנט אחר.
כך היא למדה באופן פרטי, והמשיכה באקדמיה שלו ברחוב ניומן במשך שנה.
בשנת 1851, בגיל שבע עשרה, החלה אוסבורן להציג את עבודתה בתערוכה השנתית של האקדמיה המלכותית, והמשיכה לעשות זאת לאורך ארבעה עשורים עד 1893.
בשנת 1868 איבדה אוסבורן את אמה "ובמשך שנתיים לא יצרה שום עבודה חשובה", ואז במשך שישה חודשים התמסרה היא ואחותה לסיעוד חולים ופצועים במלחמת צרפת–פרוסיה.
אחרי המלחמה נסעהה לוונציה ולאלג'יר, חידשה את ציוריה, והציגה אותם בגלריית גרוסנור ובמקומות אחרים".
לצד אמניות בריטיות כמו אדית קורבט, הלן אלינגהאם, אנה אלמה-טדמה אוסבורן הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
אוסבורן מעולם לא התחתנה ונפטרה בגיל 97 ב־14 באפריל 1925 בבית שחלקה במשך שנים רבות עם מרי אליזבת דאן, בסנט ג'ון ווד שבלונדון.
אוסבורן הציגה לראשונה שתי עבודות באקדמיה המלכותית בשנת 1851: "המכתב" (ציור ז'אנר) ודיוקן של בנג'מין גוד.
בשלוש השנים הבאות שלחה ארבעה ציורים פואטיים לתערוכות.
שלושה מהציורים היו איורים המבוססים על יצירות של טניסון, ביירון וקולינס וציור נוסף היה ציור שכותרתו "ערב".
בשנת 1855 שילמו לאוסבורן 200 גינאה עבור ציור קבוצת דיוקנאות עבור גברת סטורגיס וילדיה והיא זכתה לשבחים מהמלכה באותה השנה על עבודתה "דלת הקוטג' שלי".
השבחים והכסף אפשרו לה לרכוש סטודיו בשנת 1856. בשנה שלאחר מכן, בשנת 1857, היא הציגה את עבודתה המפורסמת ביותר, "ללא שם וחסרי ידידות", באקדמיה המלכותית.
בשנים 1860–1870 נהנתה אוסבורן מהצלחה רבה והערכה ביקורתית.
את העשור האחרון החלה בכך שיצרה עוד אחת מיצירותיה החשובות, "האומנת" שאותה קנתה המלכה, וכן הציור "בריחתו של לורד ניתסדייל מהמגדל בשנת 1716" שהביאה לה תהילה נוספת.
בשנת 1861 נסעה אוסבורן למינכן ללמוד וכל הציורים שלה באקדמיה המלכותית בשנת 1862 היו קשורים לגרמניה.
בשנת 1862 הוענקה לה מדליה מטעם אגודת האומנויות.
אוסבורן זכתה בפרס נוסף על עבודתה "חצי העולם לא יודע איך נראים החיים האחרים" שהוצגה בארמון הקריסטל בשנת 1864. היצירה זכתה ב-60 גינאה על היותה הציור הטוב ביותר שנעשה על ידי אמן בריטי.
בין 1868 ל־1870 חזרה אוסבורן כנראה לגרמניה ובשנת 1870 שלחה את "האבידה" לאקדמיה המלכותית ממינכן כדי להציג אותה.
זו הייתה אחת העבודות האחרונות שלה שזכו לשבחי הביקורת.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 היא חילקה את זמנה בין הסטודיו שלה בלונדון לסטודיו שלה בגלאזגו.
בעוד אוסבורן המשיכה להציג יצירות בגלריות רבות בשנות השמונים של המאה ה-19, אף אחת מהן לא התקבלה באותה מידה כמו עבודותיה הקודמות.
אוסבורן הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות ובניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו שבאילינוי.
מסוף שנות השמונים של המאה ה-19 ועד 1908 כללו עבודותיה בעיקר נופים.
אוסבורן התמחתה בנושאים של נשים צעירות וילדים.
עבודתה נעשתה כדי להביא באמנות היבט מוסרי או חינוכי והייתה לה תחושת אמת וייצוג של העולם האמיתי בנושאים אותם תיארה.
ללא שם וחסרי ידידות (1857)