tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבותיו התיישבו בעיר כופה שנודעה כמרכז שיעי חשוב, אך אביו, עלי בן מחמד בן ג'עפר א-צבאח אל-חימיארי, עקר ממנה לקום בשל הלחץ הכבד של השלטון הסוני האומי והעבאסי על תושבי העיר ובשל חשיבותה של העיר לאמונה התריסרית, לפיה האימאם הנעלם יופיע בעיר זו עצמה באחרית הימים.
עם זאת, בגיל צעיר עקרה משפחתו לעיר ראי, שם התחנך חסן.
העיר ראי הייתה מרכז של למדנות ושל עשיה בכל האמנויות וכן בכל קשת האמונות הסוניות והשיעיות, ובכלל זה השיעה הקרמטית, שהייתה מקורבת לשיעה האסמאעלית שהייתה דת השלטון במצרים.
אבל ראי של התקופה הייתה גם מרכז של דעוה אסמאעלית שמקורה במצרים הפאטמית של התקופה.
מרכז ההשפעה האסמאעלית באיראן הייתה אספהאן מחמת היות האסמאעיליות דת אזוטרית (דת מסתורין) היה מנגנון הדעוה האסמאעלי מאורגן בצורה הייררכית שהייתה מבוססת על שלושה מעגלים של היחשפות לסודות הדת, החל מדרגת הפידאי, המשך בדרגת הרפיק (רע, על שם רעי הנביא) ולבסוף הדאעי.
חסן הושפע מרפיק בשם אמירה דראב, שחשף אותו לדיונים האזוטריים של התנועה, והוא המיר את אמונתו, נשבע אמונים לאימאם בקהיר, והוא בן 17. יצאו לו מוניטין והוא נועד ברמצ'אן של שנת 1072 עם הדעי הראשי של אזור הג'באל, עבד אל-מלכ בן אטאש, שהפך אותו לסגנו.
על פי הנראה חסן לא מיהר לעזוב את ראי.
הוא התלווה לאבן אטאש בדרכו לאספהאן, שהייתה כאמור מרכז הדעוה האסמאעלית.
נראה כי עודד אותו לעבור לאספהאן גם הלחץ מצד נט'אם אל-מלכ, היועץ של הסלטאן הסלג'וקי, איש סוני ומתנגד לשיעה ולפאטמים.
לאחר שהותו בעיר, הוא נשלח לקהיר.
הוא התנהל בדרך היבשתית והגיע לקהיר רק כעבור שנתיים תמימות.
לא ברור האם אמנם קהיר הייתה מגמת פניו מלכתחילה, שכן הוא עצר והשתהה במקומות שונים, שאינם על אם הדרך למצרים.
אצפהאן הייתה התחנה הראשונה והעיקרית של מסעו, שם פגש אחד מידידיו משכבר, רסי אבו פצל.
מכאן הגיע לאנטוליה, אך הוגלה משם בשל דעותיו לאחר ויכוחים ארוכים עם הקאצ'ים הסונים של האזור (אסיה הקטנה במאה ה-11 הייתה אף היא מעוז של הסונה).
מכאן הגיע לדמשק שנותרה העיר הגדולה ביותר בין עיראק למצרים, אך עם זאת הייתה מעוז של הסונה, ומכאן עבר למצרים, באוגוסט 1078. הוא שהה בקהיר ואחר גם באלכסנדריה שלוש שנים.
אפס חסן הגיע למצרים בקירוב למותו של האימאם אל-מסתנצר.
חסן האמין בצדקתו של הבן הבכור של האימאם, ניזאר, ולכן תמך בעלייתו לשלטון על חשבון בנו השני, אלמסתעל.
ברם, זה האחרון נתמך על ידי הוזיר ושר הצבא הארמני של השושלת, בדר אלג'מאלי.
במסגרת מריבת הירושה, נכלא ניזאר בדמיאט ונהרג בכלא.
גם חסן נכלא, אך אחרי מות ניזאר, כשהתמוטט הצריח (מינרט) של הכלא, נמלט חסן (או גורש, כי קריסת המגדל נראתה כאות מבשר רעות) ושולח ממצרים בדרך הים.
על פי מקצת המקורות, הספינה נטרפה על חופי ארצות דמשק, וחסן הגיע לעכו וכיתת רגליו מזרחה חזרה לאצפהאן.
מכל מקום, הוא הגיע לעיר ב-1081.
חסן אל-בוחיירי נולד בחיפה הערבית בשכונת ואדי ניסנס בראשית ימי המנדט הבריטי.
הוא התייתם מאביו בילדותו אבל למד והשכיל בעצמו.
כמשורר צעיר פרסם שלושה ספרי שירה בערבית בחיפה, בטרם מלחמת העצמאות.
אל-בוחיירי היה בן 27 כשבחר לגלות לסוריה בשנת 1948. הוא התיישב בדמשק.
בדמשק היה מורה לספרות ערבית והיה קריין ברדיו.
התקרב למשוררים הצעירים בני דורו שישבו בדמשק, התפרסם כמשורר גם בארצות ערב האחרות.
שירתו שייכת לזרם הרומנטי המתרפק על השירה הערבית הקלאסית.
חסן אל-בוחיירי פרסם בחייו 13 ספרי שירה.
לעברית תורגמו כמה שירים בודדים משלו.
חסן אגבאריה הוא איש חינוך ישראלי, מנהל בית הספר הדו לשוני יד ביד גשר על הוואדי בכפר קרע.
בוגר מחזור ח' של בית ספר מנדל למנהיגות חינוכית.
חסן שימש בעבר כמפקח כולל על בתי ספר יסודיים במחוז חיפה של משרד החינוך מאז נובמבר 2017 ועד ינואר 2019 .
אגבריה נולד וגדל בכפר זלפה הנמצא במועצה המקומית מעלה עירון, עד שבכיתה ט' עבר ללמוד בתיכון בחיפה.
את לימודיו האקדמיים לתואר ראשון, שני ושלישי השלים בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה של האוניברסיטה העברית ברחובות.
במהלך לימודיו בפקולטה לחקלאות ברחובות שימש רכז בפרויקט החונכות פר"ח במחוז שפלה וגם רכז הפרויקט לילדי אסירים באותה במסגרת.
בשנת 1999 החל את לימודיו במחזור ח' של בית ספר מנדל למנהיגות חינוכית.
בשנת 2001 החל לעסוק בחינוך קהילתי דרך החברה למתנ"סים ושימש מנחה לבתי ספר קהילתיים עד לשנת 2004. בנוסף, שימש אגבריה כמרצה לבני נוער בבתי ספר במגזר העברי בנושא "הערבים במדינת ישראל", מנחה בית מדרש יהודי-ערבי במדרשה אשר במכללת אורנים ויועץ ארגוני בשתיל.
לאחר מכן נכנס לתחום הדרכה במשרד החינוך, שם תפקד כמדריך מחוזי לתחום המדעים ויועץ לתוכניות לימודים.
לאורך שנותיו במשרד החינוך עסק בליווי מנהלים וצוותי חינוך, בהובלת תהליכי שינוי וליווה תהליכי כתיבת תוכניות עבודה יישוביות.
בין היתר, ליווה שלושה יישובים (ג'סר א-זרקא, פוריידיס ובאקה אל-גרבייה) בבניית תוכניות עבודה יישוביות לקידום הישגים במסגרת תוכנית החומש של משרד החינוך בשיתוף עם המפקחים הכוללים של משרד החינוך במחוז חיפה.
בהמשך ריכז את ההדרכה בחברה הערבית במחוז חיפה.
בשנת 2007 התמנה אגבריה לתפקיד מנהל חטיבת הביניים בג'סר א-זרקא וכיהן בתפקיד זה שלוש שנים.
מאז 2010 משמש אגבריה כמנהל בית הספר הדו לשוני "יד ביד – גשר על הוואדי" בכפר קרע (בוואדי עארה).
בבית הספר לומדים כ-330 תלמידים יהודים וערבים, והחינוך וההוראה בו מתנהלים בשפות עברית וערבית.
בנוסף לכך, אגבריה מלווה מנהלים בהיבט הפדגוגי-ארגוני במשרד החינוך, והוא חבר צוות בפורום מנהלי בתי הספר הדו-לשוניים בארץ.
בנובמבר 2017 נבחר ד"ר חסן אגבריה לתפקיד מפקח כולל במחוז חיפה.
בתפקיד זה ד"ר חסן אגבריה מפקח על בתי ספר יסודיים ביישובים ערערה-עארה, בסמ"ה וג'סר אלזרקא.
בספטמבר 2019 חסן חזר לניהול בי"ס גשר על הוואדי, בית הספר הדו לשוני בכפר קרע.
בבחירות 2024 לרשויות המקומיות התמודד על ראשות מועצת מעלה עירון.
אגבריה נשוי ואב לשני ילדים.
חסן עבדאללה א-תוראבי היה מנהיג פוליטי, דתי-אסלאמי בסודאן.
הוא כונה "אחת הדמויות המשפיעות ביותר בפוליטיקה המודרנית בסודאן" ו"מנהיג אידאולוגי לטווח הארוך".
א-תוראבי סייע במיסוד השריעה (חוק האסלאם) בחלקה הצפוני של סודאן.
במהלך חייו נכלא מספר פעמים, אך תקופות המאסר הללו היו שלובות בתקופות בהן כיהן בתפקידים פוליטיים בכירים בסודאן - המזכיר הכללי של מפלגת הקונגרס העממי, יו"ר האספה הלאומית, שר החוץ, היועץ המשפטי והמזכיר הכללי של החזית האסלאמית הלאומית.
א-תוראבי היה המנהיג של החזית האסלאמית הלאומית (ששינתה את שמה לקונגרס הלאומי בסוף שנות התשעים) – תנועה פוליטית אשר הייתה בעלת כוח פוליטי רב, אך מעולם לא זכתה לפופולריות רבה בקרב המצביעים בסודאן.
החזית האסלאמית הלאומית אימצה את גישת ה"מלמעלה למטה", לאסלאמיזציה שמובילה שינויים על ידי הממשלה באמצעות הצבת חברי מפלגות בתפקידים בכירים בממשלה ובשירותי הביטחון.
א-תוראבי והחזית האסלאמית הלאומית הגיעו לשיא כוחם משנת 1989 ועד שנת 2001 בעקבות הפיכה צבאית, בה התנועה האסלאמית הסונית היחידה שהשתלטה על מדינה.
א-תוראבי פיקח על מדיניות שנויה במחלוקת אשר הייתה אחראית בין היתר להקמת "מדינת משטרה של החזית האסלאמית הלאומית" ומליציות של הארגון אשר איחדו את הכוח האסלאמי ומנעו התקוממות עממית.
הגיעו מסודאן דיווחים על הפרות זכויות אדם רבות בחסות השלטון, ובכללן "הוצאות להורג, עינויים, התעללות, מעצרים שרירותיים, שלילת חופש הביטוי, ההתאספות והדת והפרות כללי מלחמה בעיקר בדרום".
א-תוראבי היה מנהיג האופוזיציה ל"קואליציה האמריקאית-סעודית" במלחמת המפרץ, והקים בשנים 1990–1991 את הקונגרס הערבי המוסלמי העממי - זרוע אזורית של פעילים פוליטיים אסלאמיים שבסיסה בח'רטום.
לאחר שנת 1996 ראה א-תוראבי את מפלגתו "זרוע האידאולוגיה הבינלאומית" יורדת בכוחה והשפעתה לטובת מנהיגים פרגמטיים יותר.
מנהיגים אלו הובאו כחלק מהטלת סנקציות של האו"ם על סודאן כעונש על סיועה למורדים מצריים בניסיון לרצוח את נשיא מצרים, חוסני מובארק.
בתחילת 1999 א-תוראבי היה חסר כוח פוליטי, והוביל קבוצת פיצול מהקונגרס הלאומי העממי.
מאסרו האחרון היה ב-17 בינואר 2011 ונמשך תשעה ימים, בעקבות התסיסה האזרחית ברחבי העולם הערבי.
חסן א-תוראבי נולד ב-1 בפברואר 1932 בקסלה, מזרח סודאן, לשיח' מוסלמי סופי, וקיבל חינוך אסלאמי.
ב-1951 הגיע לח'רטום כדי ללמוד משפטים, והצטרף לתנועת האחים המוסלמים כסטודנט.
א-תוראבי סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ח'רטום ב-1955, וגם למד בלונדון ובפקולטת סורבון בפאריס ב-1962, שם קיבל דוקטורט.
בתחילת שנות השישים הפך אל תוראבי למנהיג השלוחה של האחים המוסלמים בסודאן.
חסן הוא צאצא של שיח' דתי מפורסם מהמאה ה-18, חמד א-תוראבי.
כתביו, הרטוריקה שלו, דרשותיו והצהרותיו הפומביות של א-תוראבי תוארו לעיתים קרובות כמתקדמות, כ'תאוריה ליברלית', כמתונות וכמתחשבות, אך בעת היותו בשלטון הייתה זו תקופה בה היו הפרות קשות של זכויות אדם.
קיימת כאן סתירה אותה הסביר הדיפלומט אנדרו נציוס (Andrew Natsios) שהיה לשליח מיוחד מטעם ממשלת ארצות הברית לסיוע הומניטרי בסודאן.
בעקבות תפקידו זה, נציוס הכיר מקרוב את פעולותיו של א-תוראבי ואת השפעותיהן על האוכלוסייה.
נציוס ציין שכאשר היה א-תוראבי מרואיין באנגלית או בצרפתית היה נוקט בעמדות מתונות ושקולות, ולעומת זאת כאשר היה נושא נאומים בפני עמיתיו האסלאמיים היה מדבר באופן רדיקלי.
כמוסלמי סוני, רעיונותיו של א-תוראבי היו שונים מרעיונות אידאולוגיים מוסלמיים מסורתיים, ונקטו בהיעדר כבוד כלפי חוקרים מקצועיים העוסקים בחקר האסלאם – ה"עֻולמא" .
במקומות בהם חקר האסלאם הוגבל לחוקרים מוסלמים משכילים, קבע א-תוראבי כי "מכיוון שכל הידע הוא אלוהי ודתי, הכימאי, המהנדס, הכלכלן והמשפטן הם עֻולמות".
למעשה, בדמוקרטיה האסלאמית שא-תוראבי טען שהוא פועל להגשמתה, באופן אידיאלי אין מעמד 'עֻולמא' אשר מונע כהונה של ממשלה אליטיסטית או תאוקרטית.
בין אם מדובר באמונה דתית, בתיאוקרטיה או אפילו במדינה חילוניות.
מבחינת א-תוראבי מדינה אסלאמית אינה ממשלת העֻולמא.
במקור א-תוראבי תמך ברעיונות אסלאמיים מתקדמים ואף ליברליים, כגון אימוץ המשטר הדמוקרטי, הפסקת הפרת זכויות האדם ואף הרחבתן והענקת כבוד לנשים, וציין כך:
הוא אמר למראיין אחר, "אני רוצה שאישה תגיע לעבוד ולהיות חלק מן החיים הציבוריים מכיוון שהבית אינו דורש עוד הרבה עבודה עם כל המכשור המתקדם".
משמעותו של החג'אב היא "מחסום", וא-תוראבי ציין שזהו "ווילון מחדרו של הנביא.
באופן טבעי, היה זה בלתי אפשרי שאשתו של הנביא תשב בחדר כאשר נכנסו לשם אנשים".
אשת הנביא ישבה מאחורי הווילון כאשר דיברה אל גברים מכיוון שלא הייתה רשאית להראות את פניה.
באמירה זו לרשת הערבית "אל-ערביה" נחשפות פניו השמרניות האדוקות של א-תוראבי, הסותרות את מה שמציג לתקשורת המערבית כאדם בעל רעיונות ליברלים.
א-תוראבי התנגד לעונש מוות על נאשמים בכפירה באסלאם, וכך גם לפסק הדין של האיתוללה חמינאי נגד סלמן רושדי (Salman Rushdi) בו התיר להרוג אותו בעקבות ספרו "פסוקי השטן" בו תיאר את דבריו של הנביא מוחמד ככאלו שנאמרו על ידי השטן ולא על ידי המלאך ג'יבריל.
א-תוראבי הכריז כי ארגונים אסלאמיים "מתמקדים יתר על המידה בדיונים היסטוריים צרים ובסוגיות של מה אסור, זאת על חשבון ההתפתחות הכלכלית והחברתית".
א-תוראבי הציב את חזונו לחוקי השריעה אשר ייושמו בהדרגה ולא בכוח, ויחולו רק על מוסלמים שיחלקו את כוח השלטון עם הנוצרים במערכת פדרלית משותפת בה החלק הדרומי הנוצרי קיבל אוטונומיה עצמאית חלקית בשליטת המורדים.
לעומת זאת, כותב אנדרו נציוס, שכאשר א-תוראבי עלה לשלטון אחד החוקים שקידם הוא עונש מוות לכופרים באסלאם, בדיוק אותו עונש לו התנגד לפני שנבחר.
עוד הוסיף נציוס, שכאשר א-תוראבי מדבר על זכויות נשים, הוא מתייחס רק לנשים מוסלמיות שכבודן ומוסריותן יהיו מוגנים במסגרת חוקי השריעה.
אל נשים נוצריות או לא מוסלמיות ניתן להתייחס כאל רכוש ללא זכויות וללא הגנה.
בשנת 2006 שוב הופיע א-תוראבי בכותרות בעולם על כך שקבע 'פתווה' המתירה לנשים מוסלמיות להינשא לגברים לא מוסלמים, ולאפשר צריכת אלכוהול במצבים מסוימים בניגוד לחוק השריעה ההיסטורי (למשל כאשר צורכים אותו בבית).
לאחר שסיים את לימודיו, חזר לסודאן והיה לחבר ב-"חזית האמנה האסלאמית", הסניף הסודני של ה-"אחים המוסלמים".
בתוך תקופה של חמש שנים, חזית האמנה האסלאמית הפכה למפלגה הפוליטית הגדולה ביותר ומינתה את א-תוראבי כמזכיר הכללי שלה בשנת 1964.
כחלק מתפקידו במפלגה, עבדאללה א-תוראבי עם שני פלגים של התנועה האסלאמית הסודנית, אנסאר ו-ח'טאמיה על-מנת לנסח חוקה אסלאמית.
חברי אנסאר מגדירם את עצמם כחסידיו של מהדי מחמוד אחמד, שמקורו בסודאן של המאה ה-19 והוביל את "מרד המהדי" נגד הבריטים (המרד נקרא על שמו).
א-תוראבי היה חבר במפלגת "חזית האמנה האסלמית" עד לשנת 1969, השנה בה ג'אפאר נימירי קיבל את השלטון בהפיכה.
בשנת 1970 נעצרו חברי "חזית האמנה האסלאמית" וא-תוראבי בילה שש שנים במעצר ושלוש שנות גלות בלוב.
בשנת 1977, המשטר ושני הפלגים של התנועה האסלאמית בסודאן ניסו להשיג "פיוס לאומי", שבו שוחררו מנהיגי האופוזיציה או הורשו לשוב מן הגולה, ובכללם נמצא א-תוראבי.
"א-תוראבי ואנשיו החלו אז למלא תפקיד מרכזי, לחדור לצמרת הממשלה שבה החינוך שלהם, שנרכש לעיתים קרובות במערב, הפך את עלייתם לבלתי נמנעת וכך גם את האסלאמיזציה של החברה מלמעלה למטה".
בהקשר זה כאשר אנו אומרים "מלמעלה למטה, הכוונה היא שהתהליך הפיכתה של החברה לאסלאמית מגיעה מהממשל אל אזרחי המדינה ואף נכפה עליהם באמצעות חוקים ותקנות.
א-תוראבי הפך למנהיג האיחוד הסוציאליסטי הסודני ומונה לתפקיד שר המשפטים בשנת 1979.
הממשל של נימירי הצהיר על הטלה ואכיפה של חוקי השריעה בשנת 1983. "בתוך 18 חודשים נקטעו יותר מ-50 ידיים של חשודים בגנבה.
נוצרי קופטי נתלה על כך שהחזיק מטבע חוץ, נשים עניות הוכו על כך שמכרו בירה מקומית".
התנגדות עממית נגד פעולות פוליטיות כגון פירוק הפרלמנט הסודני ויישומם הברוטלי של חוקי השריעה גרמו להפיכה נגד נימירי בשנת 1985.
ב-30 ביוני 1989 החלה הפיכה של הגנרל עומר חאסן אל-בשיר, אשר במהלכה התהווה תהליך של דיכוי קשה, כולל טיהורים והוצאות להורג של בכירים בצבא, איסור על קיומן של עמותות, מפלגות פוליטיות ועיתונים עצמאיים ומאסר של אישים פוליטיים בולטים ועיתונאים.
משנת 1989 ועד לשנת 2001, שימש א-תוראבי כמה שנקרא "האדריכל האינטלקטואלי" או "הכוח מאחורי כס השלטון", לעיתים באופן רשמי כמזכ"ל מפלגתו של אל-באשיר ולפעמים כדובר הוועדה הפרלמנטרית במינויו של אל-באשיר.
אף על פי שבסודאן ישנה תפיסה כי א-תוראבי והקרן החדשה שיתפו פעולה עם מנהיגי ההפיכה שכינו עצמם "מועצת הפיקוד המהפכנית למען הישועה הלאומית", למעשה מועצת הפיקוד המהפכנית אסרה על קיום כל מפלגה פוליטית מההפיכה בשנת 1989, וא-תוראבי נעצר יחד עם ראשי המפלגות האחרות והוחזק בבידוד במשך מספר חודשים.
עד מהרה, השפעתה של הקרן החדשה בממשלה ניכרה במדיניות הממשלה ובנוכחותם של כמה מחברי הקרן בממשלה.
לאחר שתקף את א-תוראבי, חאשים הניח שהוא מת ועזב את המקום.
א-תוראבי אושפז במשך 4 שבועות עם איבודי הכרה תכופים.
הוא סבל מפציעות קשות, איבד את השימוש בזרועו הימנית למשך זמן מה, התקשה לדבר לתקופה מסוימת ונעזר במקל הליכה.
לחאשים היו תומכים סודנים רבים שהיו גולים בקנדה, שהשיקו את קמפיין "ידידי חאשים" לתמיכה בהתקפתו על אל-תור'אבי.
אחד מהם אמר "רוב הסודנים יעריכו את מה שחאשים עשה".
בנוסף, הם קראו לשים קץ למדיניות האסלאמיסטית הקיצונית ולחזרה לחילוניות.
הפרת זכויות האדם של משטר הקרן החדשה כללו פשעי מלחמה, טיהור אתני, חידוש העבדות, עינויים של מתנגדים למשטר ומספר חסר תקדים של פליטים שנמלטו לאוגנדה, קניה, אריתריאה, מצרים, אירופה וצפון אמריקה.
ב-1994 פרסם גספאר בירו, פרופסור למשפטים הונגרי והשליח המיוחד של האו"ם בסודאן ב-1993, דו"ח מטעם משמר זכויות האדם באפריקה שטען שהממשלה הסודנית מבצעת " עינויים נרחבים ושיטתיים" בעצורים פוליטיים.
על פי דו"ח של משמר זכויות האדם באפריקה לשנת 1994, "שלא כמו בעבר, עינויים כיום נפוצים בסודאן, בייחוד בדרום.
נשים לא מוסלמיות נאנסו, ילדיהן נלקחו מהן; שקיות נייר ממולאות באבקת צ'ילי הונחו מעל ראשי אנשים וחלקן היו קשורות לקני נמלים; אשכים נמחצו ונצרבו בסיגריות וזרמים חשמליים."
קשרים עם מליציות וקבוצות לוחמניות
מנהיג ארגון אל-קאעידה, אוסאמה בן לאדן, העביר את בסיס (ואף את בית מגוריו) הפעילות שלו לסודאן מסעודיה ב-1991, לפי הדיווחים בהזמנה אישית של א-תוראבי, ונשאר שם עד לשנת 1996 כאשר עבר לאפגניסטן.
בן לאדן עבר לסודאן בעקבות עימות עם ממשלת סעודיה, אחרי שזו נתנה אישור לארצות הברית להציב חיילים בסעודיה בזמן מלחמת המפרץ הפרסי נגד סדאם חוסיין.
בן לאדן האמין שהוא צריך להוביל את המאבק נגד חוסיין באמצעות הכוחות הערביים באפגניסטן.
א-תוראבי העניק לבן לאדן מקום בטוח שממנו היה יכול לנהל פעולות ג'יהאדיות; בתמורה, הסכים בן לאדן לסייע לממשלת סודאן בבניית כבישים ולהילחם בבדלנים הנוצרים והמתנגדים בדרום סודאן.
כמו כן דווח, כי בן לאדן התחתן עם אחת מאחייניותיו של א-תוראבי.
מלבד אל-קאעידה, א-תוראבי אפשר לקבוצות אלימות נוספות לפעול בחופשיות בשטחה של סודאן, בניהם ארגון אבו נידאל (שמדיווחים הרג יותר מ-900 איש ב-20 מדינות שונות), חזבאללה ואת איליץ' רמירס סנצ'ס מוונצואלה, המוכר גם כ-'קרלוס התן' שהתחזה לסוחר נשק צרפתי באותה תקופה.
קרלוס המיר עצמו ממרקיסיסט לאסלאמי קיצוני.
א-תוראבי ייסד את הקונגרס הערבי המוסלמי העממי בשנים 1990–1991. במפגשים נכחו קבוצות אסלאמיות מרחבי העולם, בהן נציגים מהארגון לשחרור פלסטין, מהחמאס, מהג'יהאד האסלאמי המצרי, מהג'יהאד האסלאמי האלג'ירי ומחזבאללה.
בשנת 1993 סודאן הצטרפה לרשימת "מדינות המממנות טרור" של ארצות הברית בעקבות המתקפה הראשונה על מרכז הסחר העולמי בפברואר.
משרד החוץ האמריקאי ציין כי 5 מתוך 15 החשודים שנעצרו בעקבות הפיגועים היו סודאנים.
בעקבות סיווג סודאן כשמדינה מממנת טרור, סגירת השגרירות האמריקאית ב-1991 והטלת סנקציות כלליות וכלכליות חריפות כנגד סודאן ביקשה סודאן מאוסאמה בן לאדן ואל קאעידה לעזוב את שטח סודאן.
שנתיים לאחר מכן ב-1995 נעשה ניסיון התנקשות בחייו של נשיא מצרים לשעבר חוסני מובארק על ידי ארגון הג'יהאד האסלאמי המצרי שרבים מחבריו היו בגלות בסודאן.
ראיות שמצאו ממשלות מצרים ואתיופיה הוכיחו את מעורבות הממשלה הסודנית בניסיון ההתנקשות שכשל.
הכישלון הוביל להצבעה פה אחד באו"ם להטיל סנקציות כלכליות קשות על סודאן.
הנציג הסודני הכחיש את ההאשמות אך המשלחת הסודנית לא הייתה אהודה מהסיבה ששנתיים קודם לכן השתתפה במזימה לפוצץ את מטה האו"ם.
במקום להכחיש את מעורבותו במזימה להתנקש בחיי מובארק, א-תוראבי שיבח את ניסיון ההתנקשות וקרא למובארק טיפש:
"בניו של הנביא משה, המוסלמים, קמו נגדו ובלבלו תוכניותיו, שלחו אותו חזרה אל ארצו ...
מצאתי שהאיש נמצא רחוק מאוד מתחת לרמה שלי ושל דעותיי, וטיפש מידי כדי להבין את ההצהרות שלי.."
הסנקציות הבינלאומיות נכנסו לתוקף באפריל 1996 בליווי ניתוק הקשרים הדיפלומטים עם ח'רטום.
במקביל סודאן פעלה לפייס את ארה"ב ואת מבקרי המדינה על ידי גירוש אנשי הג'יהאד האסלאמי המצרי ועל ידי עידוד בן לאדן לצאת מהמדינה.
בחודש מרץ 1996 נערכו בחירות ראשונות מאז ההפיכה.
א-תוראבי קיבל מושב באספה הלאומית שם כיהן כראש הממשלה בשנות ה-90. זו הייתה הפעם הראשונה שמישהו החזיק סמכות פוליטית בעקביות כלשהי.
בסוף שנות ה-90, השפעתו והשפעת המפלגה שלו שדגלה בשיתוף פעולה עם העולם דעכה לטובת מנהיגים טובים ופרגמטיים יותר שהתמקדו בניסיונות להתאושש מהבידוד הבינלאומי הנוראי שנוצר ומהנזק הכלכלי.
ב-30 ביוני 1989, התבצעה הפיכה על ידי כת צבאית שבראשה עמד עומר אל באשיר.
חסן א-תוראבי, ראש החזית האיסלאמית הלאומית חבר לשלטונו הצבאי של אל בשיר.
בשנת 1999 החלו להתפתח מאבקי כוח בין שני המנהיגים בשל חשדו של אל בשיר כי תוראבי חותר תחתיו, דבר שהוביל למעצרו של א-תוראבי ושחרורו באוקטובר 2003. לאחר מכן, נעצר שוב ב-2004 עקב חשדות שהיה חלק ממזימה להפיל את הממשלה.
הוא שוחרר ביוני 2005. בשנת 2004 דיווחו כי היה בקשר עם תנועת "הצדק והשוויון" - קבוצה האסלאמיסטית חמושה המעורבת בסכסוך בדארפור שמנהיגה (ח'ליל אבראהים) היה בעבר אחד מחסידיו של א-תוראבי.
א-תוראבי הכחיש כל קשר לפרשה.
לאחר שתנועת "הצדק והשוויון" תקפה את ח'רטום ואת אומדורמאן ב-10 במאי 2008, א-תוראבי נעצר ב-12 במאי 2008 בבוקר יחד עם חברי הקונגרס העממי שלו.
הוא נחקר ושוחרר ללא האשמות.
יועצו הנשיאותי מוסף עות'מן איסמעיל אמר כי שמו של א-תוראבי נמצא במסמכי תנועת "הצדק והשוויון" והכחיש כי א-תוראבי נעצר, ואמר שהוא רק זומן לבירור וחקירה.
א-תוראבי לעומת זאת, אמר כי מדובר במעצר וכי הוא הוחזק בעיר קובר.
עוד הוסיף א-תוראבי כי כאשר נשאל על הקשר שבין הקונגרס הפופולרי לתנועת הצדק והשוויון הוא סירב לענות על השאלה ואף הכחיש כי ישנו קשר בניהם.
שאלה נוספת שנשאל היא למה אינו מגנה את המורדים מתנועת "הצדק והשוויון".
לטענתו, הקצינים שחקרו אותו "הפחידו" אותו ואף על פי שהם אמרו לו שיש להם הוכחות נגדו הם סירבו להראות לו אותן כאשר ביקש מהם.
סאלבה קייר מאיארדיט, סגן הנשיא הראשון של סודאן ונשיא ממשלת דרום סודאן, אמר שלא התנהלה שיחה על מעצרו של א-תוראבי בישיבת הנשיאות ביום הקודם וכי אין דיווח ביטחוני שמשתמע ממנו.
עוד ציין הנשיא שא-תוראבי משמש כשעיר לעזאזל.
בראיון ב-17 במאי 2008 תיאר א-תוראבי את ההתקפה של תנועת הצדק והשוויון על חרטום כ"חיובית", אמר שבדארפור קיים סבל רב והוסיף כי ההתקפה של תנועת הצדק והשוויון יכולה לעורר תסיסה נוספת באזור.
ב-12 בינואר 2009 קרא א-תוראבי לבאשיר להיכנע לבית הדין הפלילי הבינלאומי למען המדינה, תוך שהוא מאשים את באשיר בפשעי המלחמה בדארפור (לאחר מכן שינה את דעתו ולא רצה שבאשיר ייכנע).
הוא נעצר ב-14 בינואר והוחזק בכלא בקובר (לאחר מכן הועבר לכלא פורט סודאן) למשך חודשיים (עד 8 במרץ).
במהלך תקופה זו הביעו בני משפחתו דאגה לבריאותו (היה בן 75 באותה תקופה) ולמעצרו בבידוד בחלק מהזמן.
ארגון 'אמנסטי אינטרנשיונל' פרסם הצהרה על מעצרו של א-תוראבי ב-16 בינואר, בה נאמר שמעצרו נגרם עקב "מניעים פוליטיים".
העיתון דאג לציין את הגיל של א-תוראבי ואת הצורך שלו בתרופות ובדיאטה מיוחדת.
מרכז התקשורת הסודני דיווח ב-19 בינואר כי א-תוראבי יועמד לדין על עזרתו לכאורה לתנועת הצדק והשוויון.
ב-8 במרץ שוחרר א-תוראבי רק ימים ספורים לאחר שהוציא בית הדין הבינלאומי הפלילי צו מעצר נגד עומאר אל-באשיר.
ב-11 באפריל 2009 הציע הקונגרס הפופולרי להקים ממשלת מעבר שתוביל את סודאן לבחירות המתוכננות בשנת 2010, וא-תוראבי הודיע שלא יתמודד בשל גילו המתקדם, הדגיש את חשיבות המנהיגות שמקורה בדורות הצעירים, ואמר כי אין לו מספיק כוח לרוץ.
בחודש אפריל נעצר א-תוראבי בשדה התעופה בח'רטום ונמנע מלהגיע לפריז לבדיקות רפואיות אף על פי שקיבל אישור לנסוע ממשרד הפנים.
א-תוראבי הודיע ב-2 בינואר 2010 כי הקונגרס הפופולרי מינה את סגנו, עבדאללה דנג נחיאל, למועמד בבחירות לנשיאות 2010. א-תוראבי נעצר שוב באמצע מאי 2010, אך שוחרר ב-1 ביולי 2010.
ב 18 בינואר 2011 עצרו כוחות הביטחון את חסן א-תוראבי בח'רטום, ככל הנראה בעקבות חוסר היציבות האחרון בפוליטיקה של סודאן.
א-תוראבי העיר על עליית המחירים בסודאן, וציין כי היא עלולה לגרום ל-"התקוממות עממית" אם לא תיפסק.
הוא הוסיף כי הממשלות, כולל זו של סודאן, צריכות להפיק לקחים מהאירועים האחרונים בתוניס.
א-תוראבי אושפז ב-5 במרץ 2015 לאחר שאיבד את הכרתו במשרד.
שנה לאחר מכן נפטר מהתקף לב בבית החולים בעיר ח'רטום שבסודאן בגיל 84. הלווייתו נערכה ביום למחרת בהשתתפות אלפי אבלים.
א-תוראבי נקבר במזרח חרטום, בבית הקברות בורי אל למאב.
נוסף על היותו מנהיג פוליטי חשוב, נמנה א-תוראבי עם הוגי הדעות האסלאמיים החשובים והמקוריים בדור האחרון.
הוא פרסם ספרים ומאמרים רבים בשפות ובתחומים שונים: המורשת האסלאמית הקדומה, הדמוקרטיה, היחס לנשים והיחס בין החברה לבין המדינה.
כתיבתו מתאפיינת בסגנון ענייני וישיר.
את דבריו הוא מבסס על טיעונים רציונליים, ואינו נוטה להשתמש במובאות מן הקוראן.
ספרו הידוע ביותר, שהקנה לו את עיקר פרסומו, הוא "חידוש המחשבה האסלאמית" (תג'דיד אל-פכר אל-אסלאמי).
חסמיק פפיאן (בארמנית: Հասմիկ Պապյան; נולדה ב-2 בספטמבר 1961) היא זמרת סופרן ארמנית.
זכתה בפרס אמן העם של ארמניה ב-2004. בשנת 2005 מונתה על ידי ראש הכנסייה הארמנית כשגרירת התרבות הארמנית בעולם בשל תרומתה לתרבות הארמנית, והוענקו לה מסדרי סנט סהאג, סנט מסרוב וסנט מסרופ משדוץ.
חסמיק פפיאן נולדה בירוואן, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית (אז חלק מברית המועצות) ב-2 בספטמבר 1961. היא החלה להתעניין במוזיקה כאשר התחילה לנגן בכינור בגיל 5. פפיאן סיימה את לימודיה באקדמיית קומיטאס בירוואן קודם ככנרית, ואז בתור זמרת.
חבריה עודדו אותה לפתח את הקול שלה, וטטביק סזנדריאן, אז ראש לימודי הקול בקומיטאס, אמר לפפיאן אחרי ששמע רק מספר תווים ששרה, שהיא מוכרחה לשיר.
לאחר הופעת הבכורה שלה באופרה הארמנית הלאומית, היא הוזמנה להופיע כסולנית במגוון מקומות, בין היתר באופרה של בון ובדויטש אופר אם ריין, שבדיסלדורף, גרמניה.
פפיאן אומרת שהפריצה הגדולה שלה באה בעקבות תחרות השירה בלוודיר בווינה ב-1990. אחד הפרסים בתחרות היה לשיר מתוך הרפרטואר שלה בתיאטרון הגדול של ורשה.
היא כללה את האופרה "נורמה" ברפרטואר שלה, אך לא ציפתה להופיע בה בשל גילה הצעיר וחוסר ניסיונה היחסי.
אך היא קיבלה הצעה של הרגע האחרון להופיע באופרה בתיאטרה וייקי, על אף שלא הופיעה בה בהופעה חיה קודם לכן.
היא התכוננה להופעה תוך חמישה ימים, עם שני ימי חזרות וחזרה אחת בלבד עם התזמורת.
ההופעה הייתה מוצלחת מאוד, ו"נורמה" הפכה לתפקיד בו נודעה כזמרת.
במופע הראשון שלה בתור נורמה, בוורשה בשנת 1993, ג'אנקרלו דל מונקו, בנו של מריו דל מונקו, ראה את הופעתה, ומיד הציע לה חוזה עם האופרה של בון בגרמניה.
וכך החלה הקריירה המקצועית שלה בתור זמרת אופרה בינלאומית.
חוזה ראשון זה ליהק אותה בתפקידים ראשיים ב"לה טרוויאטה" של ורדי, בתור דונה אנה ב"דון ג'ובאני" של מוצרט, וכמיכאלה ב"כרמן" מאת ביזה.
היא שרה את "טוסקה" לראשונה בבית האופרה של וינה ב-1995.
פפיאן מתגוררת בווינה, אוסטריה, עם בעלה קונרד קון, דרמטורג אשר עובד עבור תיאטראות שונות באירופה, כגון בית האופרה של ציריך וגם משמש בתור מנהל יחסי הציבור של פפיאן, וכן עם הבת שלהם, סירנוש, שנולדה בשנת 2001. קון כתב ספר ובו תרגומים לגרמנית של מבחר שירים מאת המשורר הארמני יגהישה צ'רנטס.
פפיאן קוראת לירוואן "עירה האהובה", ואומרת, "מעולם לא עזבתי את ארמניה.
אני רואה [את היעדרותי] כמעט כמו נסיעת עסקים." היא מבקרת את מולדתה כל שנה, ממשיכה להופיע שם, ומתכננת לשוב לחיות בארמניה בסוף הקריירה שלה.
הוא כולל שנים עשר תפקידי ורדי: "לה טרוויאטה", "דזדמונה" ("אותלו"), "אאידה" ו"לאונורה" ("הטרובדור" ו"כוחו של גורל"), "אליזבטה" ("דון קרלו"), "אלנה" (I vespri siciliani), "אמיליה" ("סימון בוקאנגרה"), "אלווירה" ("ארנאני"), "ליידי מקבת", "אביגייל" ("נבוקו"), "אודבלה" ("אטילה"), וכן "הרקוויאם של ורדי".
הופעתה באמסטרדם יצאה ב-DVD באוקטובר 2006. בינואר 2009, היא הוסיפה עוד תפקיד בל קנטו לרפרטואר שלה: המלכה אליזבת הראשונה באופרה של דוניצטי, "רוברטו דברו" (הבכורה הייתה בדאלאס אופרה).
פפיאן הופיעה ברוב מדינות אירופה, ישראל, לבנון (בפסטיבל הבינלאומי באלבק), יפן, אמריקה הלטינית (מקסיקו, ברזיל, צ'ילה), כמו גם בקנדה (טורונטו, מונטריאול), ארצות הברית, שם היא מוזמנת באופן קבוע (לוושינגטון, וושינגטון די סי, סן פרנסיסקו, ניו יורק, בלטימור, דטרויט, סינסינטי, פסטיבל דנוור, ועוד).
היא הופיעה עם מנצחים בולטים – כמו ריקרדו מוטי, ואלרי גרגייב, ז'ורז' פרטר, מישל פלאסון, מרצ'לו ויוטי, מאוריציו ארנה, מיונג-וון צ'ונג, גנאדי רוז'דסטוונסקי, פלאסידו דומינגו, ליאונרד סלטקין, ג'יימס מוריס וג'יימס קונלון.
פפיאן היא גם פעילה מאוד בקידום המוזיקה של עמיתיה המלחינים הארמנים, כגון קומיטאס, יראניאן, קנטצ'יאן, טצ'וקאדג'יאן, טיגראניאן, אווט טרטריאן, וטיגראן מנסוריאן ברסיטלים שלה.
בשנת 2006, יצא דיסק של 36 שירים של קומיטאס בביצועה.
היא מופיעה באופן קבועה בהופעות תרומה למען מגוון מטרות, לרבות אגודת הסיוע הארמנית של לבנון, UNICEF, המרכז לממוגרפיה של ירוואן, האגודה לשיקום גיומרי, ואירועי הנצחה של רצח העם הארמני.
היא זכתה בשנת 2004 בפרס "אמן העם" של הרפובליקה של ארמניה, וקיבלה את מסדר סנט מרסופ משדוטס מטעם הקתוליקוס של הכס הקדוש של קיליקיה של הכנסייה הארמנית.
בשנת 2005 הוענק לה מסדר סנט סאהאג ומסרוב משדוץ מידי הקתוליקוס קארקין השני של ארמניה בכנסיית האם הקדושה באצ'מיאדזין, עבור תפקידה כ"שגרירת התרבות הארמנית ברחבי העולם".
חסמיק חרוטיוניאן (בארמנית: Հասմիկ Հարությունյան; נולדה ב-26 בדצמבר 1960, ירוואן) היא זמרת ארמנית.
היא מובילה את הרכב הפולקלור אמסמבל שוגהקן העממי, ומנצחת על הרכב חייריק מוראדיאן לשירת וריקוד ילדים מסורתיים.
המוזיקה של אנסמבל שוגהקן מופיעה בפסקול של הסרט "אררט".
האלבום של חרוטיאניאן, "שירי ערש ארמניים" הוכר על ידי הניו יורק טיימס בתור אלבום מוזיקת עולם יוצא דופן לשנת 2004.
לפני שהתחילה להופיע עם אנסמבל שוגהקן, היא הייתה סולנית באנסמבל אגונג (שנוסד על ידי חייריק מוראדיאן) של הרדיו הלאומי הארמני, והופיעה בארמניה, אירופה, ובברית המועצות.
עם שוגהקן, הופיעה חרוטיניאן ברחבי העולם: בארמניה, צרפת, גרמניה, אסטוניה, רוסיה, איחוד האמירויות הערביות, בקנדה, ובארצות הברית, בין היתר בפרויקט מוזיקת עולם שארגן הצ'לן יו-יו מה.
חרוטיניאן גם הקליטה אלבומים עם ההרכב קארוט.
באפריל 2009, היא הופיעה בקונצרט מוזיקה ארמנית מסורתית בפסטיבל בוורוצלב, בפולין, שם גם ערכה סדנאות לשירה וריקודים עממיים.
בסתיו 2009, תיירה בסבב הופעות בארצות הברית עם אנסמבל הנשים הקולי קיטקה, כשהן מציגות את המוזיקה של המלחין חייריק מוראדיאן, קומיטאס, ושירי ערש ארמנים, ואף השתתפו בפסטיבל מוזיקת העולם בסן פרנסיסקו.
ב-2010 היא הופיעה עם שוגהקן והעבירה סדנה למוזיקה וריקוד ארמנים בלובליאנה, סלובניה.
חרוטיאניאן סיים תואר ראשון באוניברסיטת המדינה הפדגוגית של ארמניה, ומן המחלקה למוזיקה ווקאלית של בית הספר למוזיקה ארנו בבג'אניאן, עם התמחות באופרה.
1995: המוזיקה של ארמניה מס' 5: מוזיקה עממית.
2002: גוראני: ריקודים מסורתיים של המולדת הארמנית
2004: ריקודים מסורתיים של ארמניה («Հայկական ավանդական պարեր»)
2008: הרכב שוגהקן: מוזיקה מארמניה («Երաժշտություն Հայաստանից»)
2001: אנסמבל קארוט: שירים מסורתיים של ארמניה (כרך א) («Կարոտ 1»)
2003: אנסמבל קארוט: שירים מסורתיים של ארמניה (כרך ב) («Կարոտ 2»)
עם אנסמבל חייריק מוראדיאן לשירת וריקוד ילדים מסורתיים:
2005: שירי ילדים מסורתיים של ארמניה («Հայ ավանդական մանկական երգեր»)
חסן אל-בסרי היה איש דת מוסלמי, סגפן, תאולוג, פוסק הלכה, שופט ומיסטיקן, מהדור השני של המוסלמים, אשר נקראו "א-תאבעון".
מעטים מאוד מכתביו המקוריים של חסן שרדו.
הפתגמים והאמירות שלו בנושאים שונים הועברו בעיקר דרך מסורות בעל פה על ידי תלמידיו הרבים.
חסן נולד באל-מדינה בשנת 642. אמו הייתה העוזרת של אחת מנשותיו של מוחמד, בעוד שאביו היה עבד ממוצא פרסי.
חסן גדל באל-מדינה, עד שמשפחתו עברה לבצרה.
כשהוא גדל, החל חסן להיות נערץ באופן נרחב בגלל נאמנותו הבלתי מתפשרת לדרכו של מוחמד.
בשנת 656, עבר חסן לבצרה שבעיראק, שם הוא החל ללמוד את ההלכה האסלאמית, חדית', והחל להתעמק ביסודותיה של השפה הערבית.
בצעירותו השתתף חסן במסעות הכיבוש במזרח איראן (663 לערך) ועבד כסוחר תכשיטים, זאת לפני שנטש את חיי העסקים והצבא כדי להקדיש את כל זמנו לסגפנות ולימודים רוחניים.
הוא היה חבר של מוחמד בן סירין אך בהמשך חייו הם נפרדו.
בשנת 720, מונה חסן להיות השופט של בצרה.
אף על פי שאף אחד מכתביו המלאים של חסן אל-בסרי על מיסטיקה לא שרדו, ידוע שהוא הנחה כמה דורות של תלמידים, הן במדעי הדת הרגילים, והן במה שעתיד היה להיקרא "סופיות", משום כך הוא מכונה על רבים "הדיקן הגדול של הסופים", וגם "הפטריארך של המיסטיקה האסלאמית".
מתוך המידע ששרד מדרשותיו, ברור כי אחד ההיבטים העיקריים בהגותו המיסטית של חסן אל-בסרי הייתה תמיכתו הנלהבת בסגפנות.
ניתן לראות את זה בבירור באחד המשפטים המפורסמים שלו שבו הוא אומר "עליך לחיות בעולם הזה כאילו מעולם לא דרכת בו, ובעולם הבא כאילו מעולם לא עזבת אותו".
אמירה חשובה נוספת שלו בנושא היא אמירה "מי שמכיר את אלוהים אוהב אותו, ומי שמכיר את העולם נמנע ממנו".
חסן אל-בסרי היה מהתומכים הגדולים של השימוש בחרוזי תפילה ככלי עזר לזיכּר.
אחת האמירות המפורסמות שלו בנושא היא "דבר שהשתמשנו בו בתחילת הדרך, אין לנו כוונה לנטוש בסופה.
אני אוהב לזכור את האל בלבי, בידי ובלשוני".
כתוצאה מהדוגמה של מורים רוחניים מוקדמים כמו חסן, השימוש בחרוזי תפילה נפוץ מאוד במיינסטרים הסוני והשיעי.
חסן ח'אלד אל-היידוס הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת החלוץ בא-סד.
אל-היידוס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של א-סד, אליה הצטרף בגיל 8 ואחרי 9 שנים הצטרף לקבוצה הבוגרת.
אל-היידוס, זכה עם הקבוצה בליגת האלופות האסיאתית 2011, כאשר הוא היה אחד מארבעת הכובשים בדו-קרב הפנדלים במשחק הגמר נגד ג'אונבוק יונדאי מוטורס.
בשנת , אל-היידוס נבחר ל"כדורגלן הקטרי של השנה", כאשר קיבל 58 קולות מתוך 104 מצביעים, בהם מאמנים ומנהלי הקבוצות.
בצעירותו, אל-היידוס שיחק בנבחרות הצעירות של קטר.
ב-11 באוגוסט 2008, אל-היידוס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר בהפסד 1–6 ל.
ב-30 בדצמבר 2008, אל-היידוס הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 2–5 נגד .
אל-היידוס היה שותף לזכייה של הנבחרת בגביע אסיה בכדורגל 2019, בה היה שותף בכל משחקיה של קטר ואף הבקיע בניצחון 0–4 נגד בחצי הגמר.
ליגת העל הקטרית: , ,
גביע האמיר הקטרי: , , ,
השחקן המבטיח של ההתאחדות לכדורגל בקטר:
שחקן השנה של "להיות דוחא קטר":
השחקן השנה של ההתאחדות לכדורגל בקטר:
חסמין בקר וורלה (בספרדית: Jazmín Beccar Varela; נולדה ב-28 באפריל 1986) היא שחקנית, זמרת ועיתונאית ארגנטינאית, אשר התפרסמה בשל תפקידה בתור לוחן לינרס בטלנובלה "המורדים".
היא נולדה בבואנוס איירס, ארגנטינה ולה שלוש אחיות, פליסיטאז, קמילה ופאס.
בשנת 2002 החלה לשחק בטלנובלה של כריס מורנה "המורדים" שם היא שיחקה את לוחן לינרס,לצד חברתה הטובה עד היום קמילה בורדונבה
בשנת 2005 היא שיחקה בטלנובלה "אהבת נעורים", לצדה של קמילה בורדונבה, שותפתה ל"המורדים".
בשנת 2007 שיחקה בטלנובלה "רומיאו ויוליה" בתור מלנה אריזמנדי; המבוססת על הטרגדיה המפורסמת "רומיאו ויוליה" מאת ויליאם שייקספיר.
חסמין עזבה את בן זוגה וכיום מגדלת את בנה ביחד עם בת זוגה סופיה.
חסן ח'אלד אבו אל-הודא היה פוליטיקאי שכיהן כראש הממשלה הרביעי של אמירות עבר הירדן (כיום ירדן) פעמיים בשנים 1923–1924 ובשנים 1926–1931. הוא היה שר האוצר מ־1924 עד 1926.
חסן ח'אלד נולד בחלב למוחמד בן חסן ואדי, פקיד של האימפריה העות'מאנית, שכונה "א-סייד אבו אל-הודא" ו-"א-סיאדי".
אביו היה מנהיג קבוצה סופית ויועץ הדת של הסולטן עבדול חמיד השני לענייני ערבים.
הוא בילה את רוב ילדותו באיסטנבול, שם התגוררה משפחתו.
התחתן עם מצרית ממוצא טורקי, דבלט אבו גבל, ונולדו להם שתי בנות: וליה, אשת חברה וחוקרת תולדות האמנות בוגרת אוניברסיטת אוקספורד, וחלימה לימה הנימפנדי, שנישאה לשהזאדה מחמד נזים, בנו של שהזאדה מהמד זיאדין.
חסן ח'אלד שימש כיועץ טורקי לח'דיו המצרי עבאס חלמי השני.
נטען כי לאחר הפיכת הטורקים הצעירים ברח אבו אל-הודא מאיסטנבול לפריז, שם פרנס את עצמו באמצעות הכנסות של חברה שמכר.
לאחר מכן, הוא עבר לאלכסנדריה כדי להתגורר עם משפחתו.
למשך תקופה מסוימת, התגורר בביתו של חוסיין אל-קסאב.
אבו אל-הודא מונה לראש ממשלת ירדן בספטמבר 1923 וכיהן בתפקיד עד מרץ 1924. לאחר מיכן שימש כשר האוצר בממשלתו של עלי רזא א-ריכאבי.
בספטמבר 1926 שב לכהן כראש ממשלת ירדן.
אבו אל-הודא נפטר ב־22 בדצמבר 1936 במלון המלך דוד שבירושלים.
חסן עטיה חסן אל-מדהון היה טרוריסט פלסטיני, ממפקדי גדודי חללי אל-אקצא בעזה, עד להריגתו בידי ישראל.
חסן נולד בדצמבר 1973 במחנה הפליטים ג'באליה למשפחה שמוצאה באשקלון.
הוא למד בבית הספר היסודי ובמכינה לבנים בג'באליה, ולאחר מכן בבית הספר החקלאי בבית חאנון בשנת 1990, ובבית הספר התיכון נזלה במחנה ג'באליה.
כבר באותן שנים, כשהשתתף בהפגנות אלימות נגד ישראל, נורה בכדור גומי ואיבד את הראייה בעין אחת.
בהמשך נישא ונולדו לו 5 ילדים.
ב-1990 נעצר בפעם הראשונה על ידי ישראל, בעקבות מעורבותו בפעילות טרור.
הוא נעצר שוב מספר פעמים עד 1993. לאחר מכן היה מעורב בפיגוע טרור בו השליך מספר רימונים לעבר קבוצת חיילי צבא הגנה לישראל בבניין עיריית עזה, וכתוצאה מכך נעצר למשך שנה, ושוחרר עם כניסתה של הרשות הפלסטינית לרצועת עזה בשנת 1994.
בשנת 1995 הצטרף למנגנון הקישור הצבאי.
בשל היותו מבוקש על ידי ישראל, עבר לעבוד במנגנון הביטחון המסכל הפלסטיני, ובמקביל, השלים לימודי עבודה סוציאלית באוניברסיטה הפתוחה אל-קודס.
הוא השתתף באופן פעיל באינתיפאדה השנייה, וישראל האשימה אותו באחריות ישירה למספר מבצעי טרור שגרמו למותם של עשרים ישראלים ולפציעתם של רבים אחרים.
אל-מדהון היה מפקד "חוליות נביל מסעוד", אחת החוליות היותר פעילות בגדודי חללי אל-אקצה, ועמד גם בראש הזרם האסלאמי של גדודי חללי אל-אקצה, המקורב מאוד לחמאס.
לדברי פעיל בפת"ח, רוב הפעולות שביצע אל-מדהון היו במימון החמאס.
חוליות נביל מסעוד, שבראשן עמד, היו בין הפעילות ביותר בפת"ח בכל הקשור לירי הרקטות לעבר שדרות.
הארגון גם אחראי לדברי מקורות פלסטינים לפיגוע בנמל אשדוד, לפיגוע במחסום קרני, שבוצע יחד עם ועדות ההתנגדות העממית, והביא להריגתם של שישה ישראלים שעבדו במסוף, וכן לשליחת מחבלת מתאבדת לבית החולים סורוקה, אף שהיא נתפסה במעבר ארז.
בעבר ביקשה ישראל מהרשות לעצור את אל-מדהון, אולם שם התעלמו מהבקשה.
הוא ידוע לדברי צה"ל כמתווך בין הארגונים השונים ברצועה לביצוע פיגועים חוצי-ארגוני טרור.
הוא חוסל על ידי כלי טיס שירה טיל לעבר רכבו ב-1 בנובמבר 2005, יחד איתו נהרג חברו פאוזי אבו קרע, ממפקדי גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של ארגון הטרור חמאס.
מאוחר יותר נטען באל-ג'זירה כי ישראל ביקשה תחילה מהרשות הפלסטינית לחסל את מדהון, בפגישה של שר הביטחון דאז, שאול מופז, עם שר הפנים של הרשות, נאסר יוסף, כחודש לפני שחיסלה אותו בעצמה.
אלפים מתושבי מחנה ג'באליה השתתפו בהלווייתו וקראו לנקום את מותו.
חסן נסראללה היה איש דת מוסלמי-שיעי ופוליטיקאי לבנוני.
היה המזכיר הכללי ויושב ראש ארגון הטרור והמיליציה הלבנונית חזבאללה ומועצת הג'יהאד מאז מבצע שעת לילה, ועד להריגתו במבצע סדר חדש.
בעולם הערבי בכלל ובלבנון בפרט, היה ידוע בכינויו סייד חסן .
בחלק ממדינות המערב, ובהן ישראל וארצות הברית, נחשב נסראללה לטרוריסט בכיר ומסוכן, שפעל בעיקר נגד ישראל בסיוע שלטונות איראן וסוריה.
נסראללה הוביל להשתתפות חזבאללה במלחמת האזרחים בסוריה.
במהלך המלחמה חזבאללה נודע באכזריותו כנגד האופוזיציה הסורית.
תחת הנהגת נסראללה החשיבו מדינות וארגונים רבים את חזבאללה לארגון טרור, או לחלקים ממנו, בהם ארצות הברית, האיחוד האירופי ומדינות אחרות.
רוסיה לעומת זאת, רואה בחזבאללה ארגון לגיטימי.
בבוקר 8 באוקטובר 2023, 25 שעות לאחר תחילת טבח שבעה באוקטובר, הורה על השתתפות מוגבלת במלחמת חרבות ברזל.
מטרתו הייתה להבטיח את הישרדות שלטון חמאס בעזה.
הוא נהרג במבצע סדר חדש, ב-27 בספטמבר 2024, הלווייתו וקבורתו התקיימו ב-23 בפברואר 2025 בדאחייה של ביירות.
נסראללה נולד ב-1960 בעיירה בורג' חמוד השוכנת מצפון-מזרח לביירות שבלבנון, למשפחה מתואלית שמקורה בכפר באזוריה שבדרום לבנון.
אף שהמשפחה לא נחשבה דתית, חסן נסראללה, הבכור מבין תשעה ילדים, נעשה אובססיבי לאסלאם וכבר בגיל צעיר החל בקריאת ספרות פונדמנטליסטית.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בלבנון בשנת 1975 נאלצה משפחתו לשוב לבאזוריה, שם התוודע נסראללה לתנועת "אמל" השיעית של האימאם מוסא סאדר, ומהר מאוד הפך לפעיל בתנועה.
בזמן לימודיו בבית ספר ציבורי בעיר צור הוא ביקר לעיתים תכופות במסגד המרכזי בעיר ומשך את תשומת ליבו של מטיף ידוע בשם מוחמד אל-ע'ראווי.
אל-ע'ראווי התרשם מתבונתו והתעניינותו בלימודי דת ועל כן המליץ עליו בפני האייתוללה מוחמד באקר א-סדר, אחד המטיפים המובילים בסמינרי השיעה שבנג'ף, עיראק.
כעבור כשנה, לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים עבר נסראללה לנג'ף כדי להתחיל את לימודיו.
לאחר שהגיע לנג'ף נפגש עם באקר א-סאדר, וזה הפקידו תחת השגחת עבאס מוסאווי, תלמיד לבנוני מבקעת הלבנון שמאוחר יותר הפך למטיף ומזכ"ל "חזבאללה".
נסראללה בן ה־16 יצר עמו קשר אישי חזק ביותר, ומרבית השקפת העולם שלו נגזרה ממשנתו של מוסאווי.
בעוד מנהיג התנועה השיעית אמל, מוסא סאדר, הכיר בלגיטימיות שלטונה של לבנון ובצורך שלה ברפורמה, מוסאווי ומטיפים לבנונים רדיקליים אחרים בעיר נג'ף סירבו להכיר בלבנון בגבולותיה הנוכחיים.
בשנת 1978 הוכרחו מאות מטיפים לבנונים וסטודנטים, כולל מוסאווי ונסראללה, לעזוב את עיראק.
חזרתם ללבנון אירעה במקביל להיעלמותו המסתורית של האייתוללה סאדר במהלך ביקור בלוב, אירוע שהביא לצמיחת מנהיג חדש באמל – נביה ברי, ששימש כפרקליט התנועה קודם לכן.
נסראללה החל ללמוד וללמד במרכזים דתיים בבעלבכ.
לאחר כניסת ישראל ללבנון ביוני 1982 שלחה איראן מאות קציני משמרות המהפכה לבקאע שבמזרח לבנון, כדי לארגן תנועות מהפכה שמטרתן לבצע ג'יהאד נגד ישראל ולהקים רפובליקה אסלאמית בלבנון.
כוחות אלה שכנעו את מוחמד חוסיין פדלאללה, איש דת שיעי ידוע בלבנון, לעמוד בראש ההתארגנות החדשה.
תחת הנהגתו של מוסאווי עזב נסראללה את אמל יחד עם עשרות מחבריו לטובת הארגון החדש, שהיווה מטרייה לקבוצה המורכבת מקצינים מיליטנטים פרו־איראניים וחייליהם.
מרבית ההתקפות נגד חיילי צה"ל בלבנון בין השנים 1982–1984 בוצעו על ידי ארגון בשם "הארגון המהפכני לצדק".
בשנת 1985 הודיעה "חזבאללה" ("מפלגת האל") באופן רשמי על קיומה במכתב לעיתונות הלבנונית.
לאחר גירוש אש"ף מלבנון ונסיגת ישראל בשנת 1985 ממרבית השטח הכבוש בלבנון, הפך חזבאללה לאויב הגדול ביותר של צה"ל וצד"ל שישבו ברצועת הביטחון בדרום המדינה.
הארגון החל לשגר רקטות גראד 122 מ"מ (שכונו בטעות "קטיושות"), אל יישובי צפון ישראל.
ממשלת לבנון, בהנחיה מדמשק, נמנעה מלפעול נגד הארגון.
נסראללה צמח והפך למנהיג צבאי ודתי.
בשנת 1987 הצליחו כוחות חזבאללה בפיקודו להרחיק כוחות של אמל ממספר אזורים בפרברי ביירות.
לאחר שסוריה התערבה והכריחה את המיליציות להפסיק להילחם, טס נסראללה לאיראן והשלים את לימודיו התאולוגיים בעיר הקדושה קום.
בשנת 1989 קטע שוב את לימודיו כשהתחדשה הלחימה בין חזבאללה לאמל, וחזר ללבנון, בה הנהיג את כוחות חזבאללה למהלכים מוצלחים נגד אמל.
בתקופה זו הייתה מנהיגות חזבאללה חצויה.
קבוצה אחת, שהונהגה על ידי מוסאווי, קיבלה על עצמה תוכנית פוליטית לגבי הקמת רפובליקה לבנונית שנייה, דבר שהיווה, הלכה למעשה, נטישה של מטרתו המוצהרת של חזבאללה – הקמת רפובליקה אסלאמית בלבנון תחת מנדט סורי.
חלקה האחר של חזבאללה הונהג על ידי נסראללה ואיברהים אל-אמין, שהיה בקשר טוב יותר עם משמרות המהפכה האיראניים.
נסראללה נקרא לשוב לאיראן ללימודי דת כאחד מנציגי חזבאללה, ככל הנראה כיד לרככו.
באוקטובר 1990 פלשו כוחות סוריים למזרח ביירות ומחקו את שאריות הרפובליקה הראשונה של לבנון.
כתוצאה מהתחזקות השלטון הסורי בלבנון, פורקו מנשקן כל המיליציות הפועלות בלבנון, למעט חזבאללה.
חזבאללה אף הרחיב את נוכחותו בדרום לבנון, תחת התנאי שכל החלטה חשובה בנוגע למלחמה בישראל תתואם עם דמשק.
בשנה שלאחר מכן הסכימה טהראן להחליף את המזכ"ל הראשון של חזבאללה, סובחי אל-טופיילי, בשייח' מוסאווי, לבקשת שלטון אסד בדמשק.
מוסאווי קיבל את אישור האיראנים להחזרת נסראללה, והלה החל בהפצת משנתו הפוליטית.
בפברואר 1992 נהרג מוסאווי בסיכול ממוקד על ידי ישראל במבצע שעת לילה.
השייח' נסראללה החליפו בראשות ארגון חזבאללה.
מאותה שנה החל הארגון להרחיב את פעולתו גם למוקדי עשייה אחרים, וביניהם התחומים החברתיים, הכלכליים והפוליטיים.
ב־1992 השתתף חזבאללה לראשונה בבחירות לפרלמנט הלבנוני וזכה ב-8 מושבים.
ארבע שנים מאוחר יותר הוא זכה ב-9 מושבים.
נסיגת ישראל מלבנון בשנת 2000 העניקה יוקרה רבה לארגון ולנסראללה העומד בראשו.
בחלקים נרחבים מן העולם הערבי והמוסלמי נזקפה נסיגת ישראל לזכות עמידתו האיתנה והנחושה של נסראללה, שהצליח להביא לסיום הכיבוש הישראלי ולהוכיח עצמו כיריב שווה ערך לישראל.
לאחר הנסיגה פרס נסראללה את כוחות חזבאללה בדרום לבנון, ביסס קו מוצבים ומנהרות תת-קרקעיות לאורך גבול ישראל, והקים בסיוע איראני וסורי מערך ארטילריה רקטית המאיים על צפון מדינת ישראל.
הוא לא היסס ליזום התגרויות מכוונות ומתריסות נגד ישראל בקו הגבול, כשאת פעולותיו הוא מלווה בנאומים נלהבים וסוחפים, הלועגים לישראל ולמנהיגיה (אחד הנודעים שבהם הוא "נאום קורי העכביש").
מייחסים לו השפעה והשראה רבה לפעילותם של ארגונים אסלאמיים הפועלים נגד ישראל בזירה הפלסטינית.
לשיטתו של נסראללה, למרות עוצמתה הצבאית של ישראל, החברה הישראלית היא חברת שפע מפונקת שעייפה ממלחמות, ולכן כוח העמידה של אזרחיה הוא חלש.
המוניטין של נסראללה בלבנון התחזק בעקבות השלמת עסקת חילופי השבויים עם ישראל ב-2004. בעסקה זו שוחררו אלפי אסירים לבנונים ופלסטינים תמורת האזרח אלחנן טננבוים וגופות שלושת חיילי צה"ל שנחטפו בהר דב, והיא תוארה כניצחון לנסראללה, שהצליח לשחרר אסירים רבים תמורת מחיר נמוך.
ניסיונו של נסראללה לקצור הישג נוסף מסוג זה עם חטיפת שני חיילי צה"ל בגבול הצפון ביולי 2006 הצית התלקחות כוללת, והביא את ישראל לצאת למלחמת לבנון השנייה, שמטרתה השלטת סדר חדש בלבנון, החלשת כוחו של חזבאללה וסילוקו מדרום לבנון.
נסראללה איים להפעיל את מערך הרקטות שלו נגד אוכלוסייה אזרחית בישראל ואף מימש את איומו.
בהמשך המלחמה ירד נסראללה למחתרת עם צמרת חזבאללה והמשיך לנהל משם את המתקפה הרקטית כנגד ישראל, בעוד צה"ל תוקף את תשתית חזבאללה בלבנון.
ממקום מסתורו הצליח נסראללה, חרף מתקפה מסיבית על תשתיותיו, לשלוט על פעולות הארגון באמצעות מערך הפיקוד והשליטה של הארגון ולהעביר לפעיליו הנחיות לשיגור רקטות, ללחימה ולהפסקת אש.
כמו כן הצליח לשגר ראיונות ונאומים לאמצעי התקשורת באמצעות קלטות וידאו, בהן הוא טען להבסת האויב הציוני ולניצחון.
לנסראללה יצאו מוניטין של אדם כריזמטי מאוד, מנהיג קשוח, ונואם מוכשר.
למרות מינויו לתפקיד המזכ"ל בגיל צעיר, הוא הצטייר כבעל כוח פוליטי רב, והתאפיין בהיותו ריכוזי מאוד.
הוא ייחס חשיבות רבה לקשרים טובים עם פטרוניו בטהראן ובדמשק, ונהנה ממנהיגות בלתי מעורערת בתוך הארגון.
בשנים האחרונות, האינתיפאדה השנייה והפלישה האמריקנית לעיראק החדירו בו מוטיבציה למנהיגות רחבה יותר, מעבר לזירה המקומית בלבנון.
מאז מלחמת לבנון השנייה ועד מותו בשנת 2024 הוא מיעט בהופעות פומביות ביודעו שהוא יעד מספר אחת של ישראל, והחל מ-2012, גם של ארגוני הג'יהאד הסלפי הסונים שנלחמים בסוריה נגד משטרו של בשאר אל-אסד, איתו הוא משתף פעולה.
בין הארגונים הללו נמנים ג'בהת א-נוסרה (בהמשך היאת תחריר א-שאם) והמדינה האסלאמית.
בין פעולותיהם נמנים פיגועי התאבדות במרכז ביירות ובדאחייה, ואף בשגרירות האיראנית, שהרגו מאות אנשים, כולל מספר בכירים בארגון, אך נסראללה ניצל מכל ניסיונות ההתנקשות עד למלחמת חרבות ברזל.
בשיעור שהעביר נסראללה בשנות ה-80 הוא התבטא כי חזבאללה שופכים את דמם עבור המנהיג העליון של איראן, והם כפופים לו באופן מלא.
עוד אמר כי המנהיג העליון צריך למנות את המנהיגים בכל מקום בו חיים מוסלמים, ולהיות בפועל השליט של כל העולם המוסלמי.
בנאום באוקטובר 2002 אמר נסראללה כי התקבצות היהודים בארץ ישראל היא סימן נבואי אסלאמי, ונועד לכך שיתרחש "קרב מכריע" מבלי שיהיה צורך להגיע לקצוות העולם.
ב-27 בספטמבר 2024 במבצע "סדר חדש", כחלק מהלחימה בחזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל, תקף צה"ל את מפקדת חזבאללה ברובע דאחייה בביירות בהפצצה אווירית ייעודית, בה נהרגו נסראללה ובכירי חזבאללה נוספים, ביניהם עלי כרכי.
המבצע הצליח הודות לפעילות מקדימה של המוסד בביירות, שכללה הטמנת מכשירים במפקדה התת-קרקעית של נסראללה וכן איסוף מודיעין.
ב-23 בפברואר 2025 התקיימה הלוויה משותפת של חסן נסראללה והאשם ספי א-דין עם טקס באצטדיון העירוני של ביירות.
בהלוויה השתתפו עשרות אלפי אנשים עם דגלי חזבאללה, חלקם הוציא דברי גנאי כנגד ישראל.
מטוסי חיל האוויר הישראלי חגו מעל ביירות במקביל לטקס.
נסראללה היה נשוי לפאטמה יאסין.
בנם הבכור האדי, שהיה לוחם בחזבאללה, נהרג ב-12 בספטמבר 1997 במבצע נוף פראי שנערך ברצועת הביטחון, וגופתו הוחלפה ביוני 1998 תמורת גופתו של לוחם השייטת איתמר איליה, שנפל באסון השייטת.
יש להם ארבעה ילדים נוספים: מוחמד ג'וואד, זיינב, מוחמד עלי ומוחמד מהדי.
נסראללה התגורר עם אשתו ושלושה מילדיו, תחת משמר כבד, ברובע הדאחייה השיעי של דרום ביירות, הנשלט בידי חזבאללה.
ב-14 ביולי 2006 נהרס ביתם בהתקפת חיל האוויר הישראלי במסגרת מלחמת לבנון השנייה, אך בני המשפחה לא היו בו באותה עת.
מולאי חסן השני היה מלך מרוקו בשנים 1961–1999, והמלך העשרים ואחד בשושלת העלווית המולכת במרוקו מאז אמצע המאה ה-17. הוא אביו של מלך מרוקו הנוכחי מוחמד השישי ובנו של מוחמד החמישי, מלך מרוקו העצמאית הראשון.
דרך מלחמת החולות הביסה מרוקו את שכנתה אלג'יריה במהלך מאבק מזוין, ומאוחר יותר כבשה צבאית את רוב שטחי סהרה המערבית במהלך מלחמת סהרה המערבית, אך לא הצליחה להשיג הכרה בינלאומית בשליטתה על השטח.
רוב הפיתוח של הצבא נעשה על ידי חסן השני, שהיה המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
חסן השני נחשב לאחד השליטים המובילים באפריקה בתקופה שלאחר הקולוניאליזם האירופאי ביבשת.
חסן פעל במהלך שלטונו להשיג לגיטימציה שלטונית דרך מוסדות הדת ובו בזמן פיקח על כוחם.
כמו כן פעל לחזק את מעמדה של ממלכתו ביחס לליגה הערבית והליגה המוסלמית.
המשטר הכוחני שהנהיג הוביל לעיתים להתנגדות חריפה מצד פלגים אופוזיציונרים, מה שגרם לסדרת ניסיונות התנקשות בחייו אשר כולם נכשלו.
לקראת סוף שלטונו שחרר חסן את חלק ממושכות השלטון במטרה להביא לסיום הדרגתי של המשטר האוטוקרטי ולהעלות את האהדה האזרחית כלפיו.
חסן השני נולד ברבאט, מרוקו הצרפתית בשנת 1929. בנו של מוחמד החמישי, סולטאן מרוקו ורעייתו הראשונה, ללה עבלה בנת טאהר.
לחסן השני היו חמש אחיות (ללה פאטמה א-זהרא, ללה עאישה, ללה אמינה, ללה מליכה וללה נזהה) ואח אחד (עבדאללה בן מוחמד).
עוד מצעירותו הוא הוכתר בידי אביו בתור יורש העצר וקיבל הכנה לקראת מחויבויות השלטון אותו צפוי היה לרשת לאחר אביו.
חסן קיבל חינוך מודרני בבית ספר תיכון ברבאט, שם למד לצד צעירים בני גילו שנבחרו ללמוד הודות לאמידות ביתם וליכולותיהם האישיות מכל האזורים במדינה.
לימודיו כללו ערבית וספרות, אך גם תוכנית הלימודים הרגילה של בית ספר מודרני אשר הוחדרה ללימודים במרוקו בידי הרשויות הצרפתיות; בנוסף, הוא קיבל הכשרה אישית ששולמה מהאוצר המדיני על ידי המלך מוחמד החמישי.
בין חבריו לספסל הלימודים ברבאט היה אל-מהדי בן ברכה (אשר מאוחר יותר הפך לאחד מיריביו הפוליטיים העיקריים).
מאוחר יותר רכש השכלה מערבית כאשר עבר אל הרפובליקה הצרפתית השלישית.
חסן סיים לימודי תואר שלישי במשפטים באוניברסיטת בורדו בצרפת.
את החלק הראשון בלימודים אלו רכש חסן השני באימפריאל קולג', הממוקמת בלונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
לאחר מלחמת העולם השנייה התערער מעמדה הבינלאומי של הרפובליקה הצרפתית הרביעית בעוד מאבקים פוליטיים קרעו את הסמכות הריכוזית ואפשרו את עלייתן של התנגדויות עממיות להמשך השלטון מצד הנתינים הקולוניאלים ברחבי המושבות.
עם אירועי מלחמת העצמאות של אלג'יריה פרצו מרידות ומחאות רבות גם במרוקו שנאבקו למען עצמאות הממלכה מידי האימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
חסן פעל רבות, ביחד עם אביו מוחמד החמישי, לשחרור ארצו משלטון החסות הקולוניאליסטי הצרפתי.
בין השנים 1955–1953 הוגלתה משפחת המלוכה על ידי הצרפתים לקורסיקה בעוד מוחמד החמישי עצמו הוגלה למדגסקר (שהייתה גם כן מושבה צרפתית באותה העת).
חסן היה היחיד מבני המשפחה שהלך אחרי אביו לגלות במדגסקר.
לאחר שובם מהגלות, מונה חסן בשנת 1956 על ידי אביו לראש המטה הכללי של הצבא המלכותי של מרוקו.
בשנותיו בתור יורש העצר של מרוקו למד חסן על חשיבותו של הממסד הצבאי ודרכי פועלו.
כאשר ירש מאוחר יותר את כס המלוכה, שמר חסן על תפקידו בתור המפקד העליון של הכוחות וראש המטה הכללי בפועל.
חסן טען כי יש צורך לחזק במהרה את יכולותיה הצבאיות של מרוקו לקראת איומים עתידיים, מה שהוביל להסכמי סחר נשק עם הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
במקביל הפעולה הייתה חלק מרכזי בהתקרבותה של מרוקו אל הגוש המערבי.
עם מהפכת הקצינים החופשיים ברפובליקת מצרים ארצות ערב התחלקו בתוך המלחמה הקרה כאשר רוב הממלכות, דוגמת מרוקו וערב הסעודית צידדו ביחד עם ארצות הברית והגוש המערבי בכלל.
בשנת 1960 התרחשה רעידת האדמה באגאדיר אשר הייתה רעידת האדמה הקשה ביותר בהיסטוריה הרשומה של מרוקו.
רעידת האדמה פגעה קשות באוכלוסייה האזרחית והרסה קליל את העיר אגאדיר לחופי האוקיינוס האטלנטי.
מוחמד החמישי עירב את הצבא המלכותי במטרה לפנות פצועים, מה שהוביל את חסן להיות המפקד בשטח של פינוי הפצועים והבינוי מחדש של העיר אגאדיר.
באותן השנים, דמותו של חסן בתור מדינאי פעיל בתוך הממשל המרוקאי הובילה לאהדה רבה שלו מצד האוכלוסייה האזרחית.
עם הבינוי מחדש של אגאדיר חסן גם פיתח חיבה לאדריכלות ובניין, דבר שמאוחר יותר הפך בעל השפעה על סדרת תשתיות שנבנו במרוקו תחת הדרכתו.
במקורה של הפוליטיקה המרוקאית ישנה מערכת בחירות דמוקרטית הבנויה על נציגים.
כמו כן, ההתפרקות שלמרוקו לפלגים שונים מנעה את הקמתן של ממשלות מתוך מפלגה יחידה וחיזקה את הצורך ליצור ממשלות קואליציה.
כאשר הוקמה מרוקו הריבונית אז החלה תקופת מונרכיה חוקתית כאשר ראש ממשלת מרוקו, הוא ראש הרשות המחוקקת.
מאז התפטרותו של ראש הממשלה מבארכ אל-בכאי בשנת 1958 מושב ראש הממשלה נותר ריק עד 1963, ובמהלך זמן זה סמכויות הרשות המחוקקת הועברו לידיו של המלך, שבמסגרת החוקה סמכויותיו כוללת את היותו המפקד העליון של הכוחות המזוינים, ראש הרשות השופטת והסמכות הדתית העליונה במדינה.
עקב ההתנגדות הזאת לשלטונו חסן השני עוד מעת ירש את הכתר פעל לטהר כל אופוזיציה אפשרית לשלטונו.
בשנת 1963 חש כי מעמדו בטוח די במטרה להשיב את מוסד ראשות הממשלה.
חסן השני מינה את אחד ממקורביו, אחמד באהניני, פרופסור באוניברסיטת אל-קרוויין, לתפקיד ראש הממשלה החדש.
באהניני פעל מטעם מפלגה חדשה – "החזית להגנת המוסדות החוקתיים" – שצידדה בשימור סמכויות בית המלוכה.
במהלך בחירות 1963 השיגה המפלגה 1,159,932 אשר הם שווי ערך ל-34.8 אחוזים מכלל הבוחרים, דבר שהפך אותה למפלגה הגדולה ביותר.
המפלגה החדשה שינתה את הפוליטיקה המרוקאית לגמרי מכיוון שהייתה נתונה לתמיכתו הישירה של חסן השני.
המפלגה החדשה גם מנעה את הקמתה של מערכת דו-מפלגתית שככל הנראה הייתה נבנית מתוך מפלגת אל-איסתקלאל (העצמאות) שהייתה שמרנית מבחינה אידאולוגית ומפלגת האיחוד הלאומי של הכוחות העממיים, שהייתה סוציאליסטית מבחינה אידאולוגית.
בשנת 1965 חסן השני שב לכוח עת פיטר את באהניני מתפקידו ושנתיים מאוחר יותר השיב את מוסד ראשות הממשלה מחדש בכך שמינה את מוחמד בנהימה לתפקיד ראש הממשלה החדש גם כן מטעם מפלגת ה"החזית להגנת המוסדות החוקתיים".
במהלך המאה ה-19, סדרת הפסדים צבאיים במלחמות לספרד וצרפת הובילו לאיבוד רוב שטחיה של סולטנות מרוקו בשטחי הסהרה שממזרח להרי האטלס.
עם הקמתה של מרוקו הצרפתית רוב השטחים ממזרח לאטלס הועברו רשמית לידי מושבת אפריקה המערבית הצרפתית.
עם התפרקותה של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית שטחים אלו חולקו בין אלג'יריה ומאוריטניה.
הממשל האלג'ירי תחת הנהגתו של אחמד בן בלה, צידדה באידאולוגיה סוציאליסטית והייתה ביחסים חמים עם הגוש המזרחי בהנהגת ברית המועצות, דבר אשר בתגובה קירב את מרוקו לידי הגוש המערבי.
בקרב חוגים לאומנים מרוקאים נוצר רעיון "מרוקו הגדולה", שקרא לסיפוח שטחים נרחבים מאלג'יריה ומאוריטניה כמו גם סהרה המערבית שהייתה בחזקתה של המדינה הספרדית.
סכסוך הגבול אל מול אלג'יריה החריף עם גילויים של משאבי טבע ומצבורי מינרלים באזור המסוכסך ממזרח לאטלס.
הטענה המרוקאית ההיסטורית לשליטה על האזור הובילה בסופו של דבר לקרע ביחסי אלג'יריה–מרוקו.
במרץ 1963 ביקר חסן השני באלג'יר, בירת אלג'יריה, במטרה לשוחח עם נשיא אלג'יריה, אחמד בן בלה, בנוגע להסדר הגבולות.
אלג'יריה באותה העת נאבקה עם תסיסה אזרחית ומשברים פנימיים רבים, כמו גם חוסר ריכוזיות מספקת של הממשל במטרה להשקיט את מרידות האוכלוסייה האזרחית.
מצב זה הביא את בן בלה לראות את הסכסוך עם מרוקו כעניין מינורי ועל כן החליט הנשיא האלג'ירי על דעת עצמו שלא לפגוש במלך המרוקאי.
החלטה זאת התקלה בזעם רב מצידו של חסן השני ונחשבה כזלזול במעמדו ובמעמדה של מרוקו.
מרוקו מצידה קיבלה תמיכה מהרפובליקה הצרפתית החמישית, אשר תחת משטרו של שארל דה גול ויורשיו שימרה יחסים חמים עם מרוקו ומושבות שונות שהיו בעבר בחזקתה במטרה לחזק את אחדותו של הגוש המערבי ולחזק את השפעה של צרפת ביבשת אפריקה.
רוב האוכלוסייה הברברית השבטית באזור המסוכסך תמכה בסיפוח לתוך מרוקו ועל כן החל מרד ברברי נגד השלטון האלג'ירי.
המרד הכושל עורר חשד בממשל האלג'ירי בנוגע למעורבות מרוקאית ואף ניסיון מרוקאי לערער את יציבותה של אלג'יריה.
בתגובה החל הצבא המרוקאי המלכותי להתנייד לעבר הגבול בהוראתו של חסן השני.