tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאן נמצאים גם שרידי הקדוש יוסיף החדש מפארטוש, הקדוש הפטרון של הנוצרים האורתודוקסים של חבל באנאט.
הוא הגיע לאזור מהר אתוס וכיהן בשנים 1655-1651 כבישוף אורתודוקסי של טימישוארה.
מאוחר יותר הוא הסתגר במנזר פארטוש.
המוזיאון מכיל כ-3000 ספרים כנסייתיים נדירים, מעל 800 איקונות וציורים, מעל 130 חפצי פולחן, 10 חפצים ממתכות יקרות, 10 תלבושות כנסייתיות ועוד.
כמו כן בכנסייה נשמרים כתבי יד רומניים מוקדמים כמו "הברית החדשה מבלגרד" (בלגרד - במובן אלבה יוליה) משנת 1648 או ה"קאזאניה של ורלעם" משנת 1643. בצד המרתף הקרוב למזבח נמצאת הנקרופוליס של הארכיבישופים מבאנאט.
הקתדרלה של אאכן (גרמנית Aachener Dom) הנקראת גם "הקתדרלה המלכותית" (Kaiserdom) היא מושב בישוף וקתדרלה קיסרית לשעבר בעיר אאכן בגרמניה, בקרבה לגבול עם הולנד ובלגיה.
הקתדרלה של אאכן היא הקתדרלה העתיקה ביותר באירופה הצפונית ולקחה במהלך ההיסטוריה שלה תפקיד חשוב כמוקד עלייה לרגל.
במשך ההיסטוריה נודעה הקתדרלה גם כמקום הכתרה של קיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1000 פתח הקיסר אוטו השלישי את קברו של קרל הגדול.
נאמר שהגופה נמצאה במצב שימור מצוין, ישובה על כס משיש ולבושה בגלימות הקיסריות, עם הכתר על ראשה, והבשורה פתוחה על חיקו, ושרביט בידו.
תמונה גדולה המתארת את אוטו והאצילים מביטים בקיסר המת צוירה על הקיר הגדול בבית העירייה.
ב-1165 פתח הקיסר פרידריך ברברוסה בשנית את הקבר והניח את השרידים בסרקופג משיש פריאני, שנאמר עליו שבו אוגוסטוס נקבר.
העצמות שכבו בו עד 1215, אז פרידריך השני העביר אותם לארון קבורה מזהב וכסף.
הקתדרלה קיבלה את מראהה הנוכחי במהלך שינויים שנערכו במשך מילניום.
לב קתדרלת אאכן הוא הקפלה הפלטינית, שהייתה קטנה ביחס לתוספות מאוחרות יותר אך בזמן בנייתה הייתה הכיפה הגדולה ביותר מצפון לאלפים.
הקתדרלה בנויה בסגנון מעורב עם אלמנטים קלאסיים, ביזנטיים וגרמאנים-פרנקים.
הקתדרלה שימשה כמקום הכתרת קיסרי האימפריה הרומית הקדושה במשך 600 השנים מ-936 עד 1531 וכ-30 קיסרים הוכתרו בה.
כדי לעמוד בזרם הרב של הצליינים בזמן התקופה הגותית, בית מקהלה גדול נבנה בסגנון גותי עם Capella vitrea (קפלת זכוכית) בת שני חלקים המקושטת בחלונות ויטראז' גדולים.
התוספת הגותית נחנכה ביום השנה ה-600 למותו של קרל הגדול.
האדריכלות הנפלאה של "בית הזכוכית" זכתה להרבה הערצה מאז.
ב-1978 היא הייתה אחד מ-12 המבנים להיכנס לרשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו, כאתר הגרמני הראשון וכאחד משלושת האתרים האירופים.
הקפלה הפלטינית היא ליבה של הקתדרלה ומקורה הוא בארמונו המלכותי של קרל הגדול.
הארמון התפרש על כל מתחם מרכז העיר של אקס-לה-שאפל והכיל את הקפלה במרכזו.
הקפלה הפלטינית החלה להיבנות כאשר קרל הגדול למעשה מניח את אבן הפינה לקפלה המלכותית החדשה.
בשנה אשר הבנייה החלה והיא שנת 793 ועד 813 הבנייה על הקפלה המלכותית התמשכה כאשר היא למעשה מסמלת את איחוד מדינות מערב אירופה תחת מונרך מדרג גבוה יותר אחד.
מקור ההשפעה לתכנון הקפלה מקורו במזרח האימפריה הרומית הקדושה של אותם הימים.
הקפלה על פי האמונה נמצא קברו של קרל הגדול מתחתיה, במרכז המוקד של הרצפה במרכז המעגל.
השיש ששימש לציפוי חלל הפנים מקורו בארמון של רוונה אותם הימים.
הקפלה עצמה בוססה על בזיליקת סן ויטאלה (שבוססה בעצמה על איה סופיה) נוסף לשיש שמקורו הוא איטלקי כך גם המודל של הקפלה.
צורתה היא מתומנת והיא מעוטרת בפסיפס עצום ממדים.
בשנת 881 הקפלה נפגעה על ידי תקיפה ויקינגית עד ששוקמה בשנת 983 ו-1165 היא נהפכה למקום עלייה לרגל עקב מעשיו של ברברוסה להעצמת דמותו של קרל בציבור.
הקפלה ידועה בשל כמה מאוצרותיה הייחודיים, בין היתר, גם בשל ממדיה המדויקים של העמודים בה, הזהים באורכם כמעט לחלוטין (שמונה במספר).
אוצר נוסף של הקפלה היא הנברשת מתקופתו של פרידריך ברברוסה שנתרמה לקתדרלה בשנת 1165. פארה של הקתדרלה נוסף על חשיבותה הפכו אותה לאחת ממקומות העלייה לרגל החשובים ביותר באירופה של ימי הביניים ומשכו צליינים מכל רחבי האימפריה הרומית הקדושה נוסף על כך.
בעת בנייתה הייתה הקפלה בשטח פתוח בחצרו של הקיסר, נבנתה בסגנון האדריכלות הקרולינגית, במבנה העשוי מ-8 צלעות בהיקף הפנימי ו-16 צלעות בהיקף החיצוני.
היא תוכננה על ידי אודו ממץ (Odo of Metz) שעבד על המבנה מתוך הציפייה שישמש בעתיד גם לקברו של קרל הגדול.
קשר ייחודי בין מבנה הקפלה הפלטינית קיים גם לסטונהנג' באנגליה של ימנו.
הקפלה בנויה על סמך שני מתומן ומעגל כאשר החיצוני שבהם והוא המעגל מתאים ביחס מידותיו למעגל האבנים מאבן הסארסן (Sarsen) והמתומן הפנימי לתבנית הפרסה הבנויה גם מאבן הסראסן.
גגות הקתדרלה ספגו מכה קשה בשרפה הגדולה שפרצה באאכן של שנת 1656. שרפה זו גרמה לעיצוב פנים משמעותי של חלק מהקתדרלה בסגנון הרוקוקו והבארוק.
מאפיינים אלו הוסרו במאה ה-19 על מנת להחזיר את הקתדרלה למראה המקורי, כל זאת על פי עקרונות התנועה הרומנטית הגרמנית.
בחלקה המערבי (ווסט וורק) של הקפלה היה מקום מושבו של הקיסר.
חלק זה היה מול האפסיס וכך היו בקפלה שני מוקדים, הכומר במזרח והקיסר במערב, חלוקה האומרת שהדת חשובה אבל גם שלטון הקיסר חשוב.
אוצר הקתדרלה נחשב לחשוב ביותר, כאשר בין האוצרות החשובים נמנים פרטי אמנות רבים ובהם ה-Pala d'Oro מהתקופה האוטונית ביחד עם תרומות אוטוניות אחרות מהתקופה המקשרות את הקתדרלה גם בעיצוב הפנים שלה אף יותר לקרל הגדול.
מבין אוצרות אלה נמנים גם הסרקופגים המוזהבים של קרל הגדול ושל שרידי קודש אחרים הקשורים למרים, אם ישו.
גם כס המלכות של קרל הגדול חשוב ביותר כאשר עליו הוכתרו 12 מלכות ו-30 מלכים של האימפריה הרומית הקדושה על רצף ההיסטוריה.
חשיבותו של אוצר הקתדרלה ייחודית בקנה מידה עולמי וייחודית באירופה כשהיא נמנת מבין החשובות ביותר בה.
נוסף לכך היא פתוחה לקהל הרחב משנת 1995 כאשר כ-100 מוצגים ניתנים לצפייה.
בית המקהלה זכה לכמה כינויים במהלך שנות קיומו ובהם גם לשם "בית הזכוכית של אאכן".
הוא כולל בתוכו חלונות ויטראז' עצומים המתנשאים לגובה של כ-27 מטרים בשטח של כ-1,000 מטר רבוע.
הקתדרלה הגרמנית היא קתדרלה הממוקמת במרכז ברלין בצדה הדרומי של כיכר הז'נדארמנמארקט למול הקתדרלה הצרפתית.
הקתדרלה נבנתה בשנת 1705 על פי תכנונו של מרטין גרינברג ובביצועו של ג'ובני סימונטי.
בשנת 1785 שופצה הכנסייה ונוספה לה הכיפה בתכנונו של קארל פון גונטארד.
הכנסייה נהרסה לחלוטין במלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1977–1988 נבנתה הכנסייה מחדש, ובשנת 1996 נפתחה מחדש לציבור כמוזיאון להיסטוריה של גרמניה.
הקתדרלה הוקמה בין השנים 1701–1708 בהתבסס על תוכניותיו של האדריכל מרטין גרינברג בסגנון הבארוק.
בשנת 1785, בהוראת פרידריך השני שופצה כיכר הז'נדארמנמארקט ולקתדרלה הצרפתית ולקתדרלה הגרמנית נוספו כיפות תואמות בתכנונו של האדריכל קארל פון גונטארד.
בשנים 1881–1882 שופצה הכנסייה בפיקוח משרד האדריכלים פון דר הודה והניקה (von der Hude & Hennicke) בסגנון נאו-בארוק.
לאחר מהפכת 1848 נערכה בכנסייה הלוויה ל-183 הרוגי המהפכה, כאשר לאחר הטקס הפרוטסטנטי נערכה בכנסייה טקסים על ידי אנשי דת קתולים ויהודים.
בשנת 1943 נהרסה הכנסייה בהפצצות מלחמת העולם השנייה.
עבודות השיקום החלו בשנת 1982 והסתיימו בשנת 1996. עם סיום העבודות, ובעקבות החלפת נכסים עברה הכנסייה לבעלות ממשלת גרמניה, והחל משנת 2002 מוצגות בבניין תערוכות המציגות את ההיסטוריה של גרמניה ואת התפתחות הדמוקרטיה הפרלמנטרית בגרמניה.
הקתדרלה הצרפתית היא כנסייה פרוטסטנטית הממוקמת במרכז ברלין בצידה הצפוני של כיכר הז'נדארמנמארקט, מול הקתדרלה הגרמנית.
הכנסייה נבנתה בין השנים 1701–1705 עבור הקהילה ההוגנוטית שהתגוררה בעיר.
בשנת 1785 נבנתה ליד הכנסייה כיפת הקתדרלה על פי תכנונו של האדריכל קארל פון גונטארד.
הכנסייה נהרסה לחלוטין במלחמת העולם השנייה ושוקמה בשנות ה-80 של המאה ה-20.
כיום פועל בכיפה מוזיאון להיסטוריה הוגנוטית.
אף שכיום נקראת הכנסייה "הקתדרלה הצרפתית" - מקור שמה במילה "כיפה" בצרפתית "dome" ולא במילה הגרמנית לקתדרלה ("Dom").
לאחר תכנון הכיכר בשנת 1688 על ידי יוהאן ארנולד נרינג בהוראות הנסיך פרידריך השלישי (לימים פרידריך הראשון, מלך פרוסיה), התיישבו סביבה מתיישבים הוגנוטים אשר ברחו מצרפת והורשו להתיישב בפרוסיה בעקבות האדיקט של פוטסדאם משנת 1685 אשר הבטיח לבני כל הדתות חופש פולחן.
הכנסייה הצרפתית נבנתה בין השנים 1701–1705 עבור הקהילה ההוגנוטית.
בעת בנייתה הייתה הכנסייה זהה בצורתה לכנסייה ההוגנטית שנהרסה בסאן מוריץ בעמק המארן שבצרפת.
הכיפה של המבנה וחזיתות המבנה נוספו למבנה הכנסייה בשנת 1785 על פי תכנונו של האדריכל קארל פון גונטארד בהוראת המלך הפרוסי פרידריך השני.
מאז שנת 1935 פועל בכנסייה מוזיאון להיסטוריה של ההוגנוטים בגרמניה.
במהלך הפצצות מלחמת העולם השנייה נהרסה הכנסייה.
עבודות השיקום החלו בשנת 1981 והסתיימו בשנת 1987 - בה הותקנו במגדל הכנסייה 60 פעמונים במסגרת אירועי ציון 750 שנה להיווסדה של ברלין.
בין השנים 2004–2006 שופצה חזית הכנסייה בעלות של 6 מיליון אירו.
במסגרות עבודות אלה הוחלפו 18 מ-60 פעמוני הברונזה של הכנסייה.
נקודות התצפית לאורך הקשת הוקמו על ידי האסטרונום פרידריך פון שטרובה, שעל שמו נקרא האתר, בין השנים 1816 ו-1855 במטרה לחקור ולקבוע את גודלו וצורתו המדויקת של כדור הארץ.
הקשת הייתה למפעל המדידה המדויק הראשון לאורך מקטע רחב היקף של מרידיאן, וסימנה ציון דרך בתולדות מדעי כדור הארץ והמיפוי.
הקשת כללה 258 משולשים ו-265 נקודות תצפית ראשיות אליהן הצטרפו יותר מ-60 נקודות משניות.
קשת שטרובה היוותה דוגמה לשיתוף פעולה מדעי בינלאומי אף כי בעת הקמת נקודות התצפית הן השתרעו רק בשטחם של האיחוד השוודי-נורווגי והאימפריה הרוסית.
כיום, משתרעת הקשת בתחומן של נורווגיה, שוודיה, פינלנד, אסטוניה, לטביה, ליטא, בלארוס, רוסיה, אוקראינה ומולדובה.
בערך באותה תקופה ערכו הבריטים בהודו מדידות דומות בהיקפן, במסגרת המיפוי הטריגונומטרי הגדול.
תוצר לוואי של מדידות אלו היה מדידת גובהו של הר האוורסט והכרתו כהר שפסגתו היא הגבוהה בעולם.
ב-15 ביולי 2005 הוכרזה קשת שטרובה כאתר מורשת עולמית ו-34 מנקודות התצפית נכללו בהכרזה.
אלה מסומנות בשטח במגוון דרכים, ובין היתר בדמות צלב פלדה, חור בסלע, גל אבנים או אובליסק מעשה ידי אדם.
בשתי נקודות בלבד ניצבים מבנים - במצפה טרטו מהמאה ה-19 שבאסטוניה ובכנסיית העץ באלאטורניוס (Alatornios) משנת 1686 בפינלנד.
הקשת היא ה"מכשיר המדעי" הראשון ברשימת אתרי המורשת העולמית.
הקתדרלה הרוסית-אורתודוקסית בניס היא קתדרלה אורתודוקסית-רוסית בניס, צרפת ונחשבת למונומנט לאומי.
הקתדרלה נבנתה ב-1859 וטוענת להיות הקתדרלה הרוסית העתיקה ביותר במערב אירופה.
הקתדרלה דומה חיצונית לכנסיית ואסילי הקדוש בכיכר האדומה במוסקבה.
מ-2005 עד דצמבר 2011, התפתח סכסוך אודות הבעלות על הכנסייה כולל בניין הכנסייה, והשליטה על הקהילה, בין המנהל הנוכחי - החשמן (לצרכים משפטיים מיוצג על ידי "האגודה הפולחנית") מצד אחד, וממשלת רוסיה מצד שני.
המדינה הרוסית, שבשנת 2010 הוכרה על ידי בית המשפט הצרפתי כמחזיק הבעלות, החליטה בשנת 2011 להפוך את מבנה הכנסייה לפטריארכיה של מוסקבה.
המחלוקת בין השאר נבעה מן הסכסוך בין ותיקי המהגרים הרוסיים לבין המהגרים שהגיעו זה עתה לצרפת.
התדיינות, עם זאת, עדיין לא הסתיימה, וערעור לבטל את פסקי הדין של בתי המשפט הנמוכים נמסר לבית המשפט לערעורים, בית המשפט האזרחי הגבוה ביותר בצרפת.
ב-10 באפריל 2013, הכריע בית המשפט שלא לבטל את פסק הדין של הערכאות הנמוכות, וכתוצאה מכך הועברה הקתדרלה באופן סופי לידי הממשל הרוסי.
קתדרלת סן קריסטובל דה לה הוואנה (שמה המלא בספרדית: Catedral de San Cristóbal de La Havana) היא הקתדרלה המרכזית של הוואנה, ומקום מושבו של ארכיבישוף העיר.
הקתדרלה נחנכה ב-1748 ככנסייה ישועית, ולאחר גירושם של הישועים מהאימפריה הספרדית הפכה, ב-1777, לכנסייה רגילה.
קולומבוס היה קבור במקום עד שעצמותיו הועברו לסביליה לאחר הפסדה של ספרד במלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898.
הקתדרלה נחשבת למבנה היחיד בסגנון הבארוק שאינו סימטרי – אחד מצריחיה רחב ממשנהו.
צורתה כמעט ריבועית: אורכה 35 מ' ורוחבה 34 מ'.
חלקה הפנימי של הקתדרלה הוא בסגנון נאו-קלאסי, והוא כולל יצירות אמנות ובהן העתקי יצירות של אמנים כרובנס ומוריו.
הקשת הסורית או קשת הקמטים הסורית היא מערכת של קמטים העוברת ממצרים ומדבר סיני דרך שדרת ההר בישראל לאזור תדמור (פלמירה) בסוריה.
בישראל משתרעים קמטי הקשת הסורית לאורכה, החל מן הנגב דרך הרי יהודה, השומרון, הכרמל, מזרח הגליל ועד רמת הגולן.
את שמה של הקשת טבע א' קרנקל (E.
Krenkel) במאמר בשם "Der Syrische Bogen" שפורסם בגרמניה בשנת 1924. במאמר זה הגדיר קרנקל את תחילת הקשת בתוניסיה ואת סופה בהרי הטאורוס בטורקיה, אולם מחקרים מאוחרים הפרידו בין הקשת הסורית למערכות קימוט אחרות שנוצרו באזור באותה עת.
תהליכי היווצרות הקשת היו שנויים במחלוקת מאז הגדרתה על ידי קרנקל.
עם זאת, הדמיון בין הקמטים בחלקיה השונים של הקשת – כולל הסטרטיגרפיה שלהם ותהליכים גאולוגיים שהשפיעו על אזור השתרעותה – מאפשרים לראות תמונת היווצרות שלמה המורכבת מכמה שלבים – שכל אחד מהם הותיר את השפעתו על המבנים הכלולים בה.
הקשת הסורית נוצרה והתפתחה בעקבות תהליכים טקטוניים וגאולוגיים – שחלקם עדיין פעילים ועתידים לגרום לסגירתו של הים התיכון ולהיווצרות של רכס הרים במקומו.
היווצרות קמטי הקשת היא השלב הניכר על פני השטח של תהליכי הקימוט הלבנטיני, שחלו על מדף היבשת בשהותו בתוך ים רדוד.
להיווצרות הקשת הסורית קדמו כמה אירועים:
בטריאס אירע ביקוע חלקי של יבשת העל פנגיאה ונוצר האגן המזרחי של מה שעתיד להיות הים התיכון.
פנגיאה נבקעת לשתי יבשות: בצפון לאורסיה – שכללה את אירופה, אסיה ואמריקה הצפונית, ובדרום גונדוונה – שכללה את אמריקה הדרומית, תת-היבשת ההודית, אוסטרליה, אנטארקטיקה וכן את אפריקה שכללה את הלוח הערבי.
במהלך היורה נוצר בין לאורסיה וגונדוונה אזור פתיחה, בו התפתח ים טתיס.
בים טתיס נוצרו שני רכסים מרכז אוקייניים, ששימשו מרכזים להתפשטות קרקעית הים.
ים טתיס הציף את השטח היבשתי של ישראל וסביבתה הקרובה, והותיר בה סלעי משקע ימיים.
בסוף הטורון ובתחילת סנון החלו לפעול תהליכי קימוט בקרקעיתו של ים טתיס.
תהליכים אלה התרחשו בשלבי סגירתו של הים ונבעו מהתנגשות הלוח האפריקאי בלוח האירו-אסיאתי.
התנגשות זו גרמה לקימוט האלפיני – אורוגנזה שיצרה את הרי האלפים – ולהתפתחות אזור הפחתה בשולי האוקיינוס.
לחץ ההתנגשות גרם להיפוך טקטוני: גראבנים – שהיו שקועים קודם לכן בין הורסטים – התרוממו ויצרו העתקים הפוכים בסלעי התשתית העמוקים.
התרוממות זו גרמה לקימוט סלעי המשקע שהורבדו מעליהם – שהיו גמישים ורכים.
לחצי הקימוט שפעלו על אזור הקשת הסורית היו חלשים יותר מאלה שיצרו את האלפים.
מערכות קמטים נוספות נוצרו גם בלבנון, בירדן ובעיראק.
במהלך הפלאוקן היה האזור מוצף והקימוט הלך והתעצם.
חלק מראשי הקמרים החדשים בלטו כאיים מעל פני הים, אולם רובם הגדול נותר מתחת לפני המים.
הקערים שבין הקמטים יצרו אגנים בהם הורבדו משקעים רבים.
עדויות לכך ניכרות היטב בשולי קמר רמון: ככל שהסלעים צעירים יותר, כך נטייתם מתונה יותר.
תחילה נוצרו קמרים – כנראה מעוגלים וקונצנטריים, וביניהם נוצרו קערים.
קימוט נוסף הדגיש את התוואים והפך את הקמרים להרים ואת הקערים לעמקים.
מבנה הקמרים השתנה עם היווצרות הבקע הסורי-אפריקני לפני כ-25 מיליון שנים, עת חלה היפרדות של הלוח הערבי מהלוח האפריקאי – במסגרתו התפתח בקע ים המלח המפריד בין הלוח הערבי ללוח הלבנטיני.
תנועת הלוח הערבי צפונה ביחס ללוח הלבנטיני גרמה למתיחת והתארכות הקמרים לצפון-מזרח.
במקביל חל בקמטים היפוך תבליט: הקמרים נפערו וסחיפה יצרה בהם שקעים עמוקים.
היפוכי תבליט אלה ניתן לראות במכתשים בנגב שמרכזם קעור, ובהרים עיבל וגריזים – המצויים בתוך קער אך בולטים מעל ראשי הקמרים הסחופים הסמוכים להם.
תהליכי הקימוט נמשכו לתוך האאוקן וניכרים אף בנאוגן.
לחצי הקימוט בנו את הקשת הסורית בכיוון צפון-מזרח–דרום-מערב, אולם נטייה מקורית זו השתנתה.
על חלקים שונים של הקשת פעלו כוחות טקטוניים מאוחרים, שתרמו לעיצובה.
תחילה היו הקמטים מקבילים לכיוון תנועתו של הלוח האפריקאי צפונה.
לאחר התפתחות הבקע הסורי-אפריקני ובקע ים המלח נמשכה תנועה זו, וגרמה ליצירת עיקול תוך דחיקתו של החלק הדרומי צפונה בסיני ובמצרים.
בקטע זה השתנתה נטיית הקמטים בהדרגה למזרח–מערב.
בחלק הצפוני נוצר עיקול עקב תנועתו של הלוח הערבי צפונה, שדחקה את חלק הקשת הסורי.
בקטע זה השתנתה נטיית הקמטים בהדרגה לדרום-מזרח–צפון-מערב, וכתוצאה מכך השתנתה נטיית הקמטים בצפון ישראל לצפון-דרום.
שני עיקולים אלה יצרו שתי קשתות מתמשכות והפוכות זו לזו, היוצרות ביחד צורת S: קשת דרומית ממצרים עד צפון ישראל וקשת צפונית מרמת הגולן עד תדמור.
קיים דמיון בין הקמטים השונים בקשת הסורית במבנה המוארך שלהם, הנובע ממתיחתם.
דמיון נוסף מתבטא במבנה המונוקלינה האסימטרית שלהם, בו צלע אחת תלולה – 65-75 מעלות, וצלע נגדית מתונה – 10-30 מעלות.
במכתשי הנגב הצלע התלולה היא הדרומית-מזרחית, ואילו המתונה – צפונית-מערבית.
המונוקלינות האסימטריות של הקשת הסורית נחקרו על ידי הגאולוג ההולנדי אולבו דה סיטר (Ulbo de Sitter, 1902–1980).
במאמר משנת 1962 קבע דה סיטר כי בתשתית הקמרים מצויים העתקים הפוכים, הגורמים להיווצרותו של המבנה האסימטרי.
העתקים הפוכים אלה הרימו את תשתית המסלע בחלק הצפוני-מזרחי של הקמרים, וקימטו את שכבות סלעי המשקע הרכים יותר מעליהם.
קידוחים מאוחרים שנערכו בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 בראשי כמה מהקמרים – אישרו את הנחתו של דה סיטר בדבר הימצאות העתקים הפוכים.
דמיון קיים גם בגובהם של קמרי הקשת דומה, והוא נע בין 600 ל-1,000 מטרים מעל פני הים.
עם זאת, אורכם של הקמטים שונה.
קמטי הקשת הסורית בישראל משתרעים לאורכה, החל מן הנגב דרך הרי יהודה ושומרון, הכרמל ומזרח הגליל, ומגיעים עד רמת הגולן – אך אינם כוללים את קמר החרמון.
אחד הקמרים הבולטים בישראל הוא הכרמל, שכיוונו – מדרום-מזרח לצפון-מערב – מנוגד לכיוון קמטי הקשת הסורית.
הכרמל נחלק לרכס אמיר ורכס הכרמל, המופרדים באמצעות קער רמות מנשה.
יותר מ-20 קמרים מצויים בנגב, והם בולטים במיוחד ומופרדים זה מזה בקערים.
בין הקמרים: קמר דימונה, קמר ירוחם, קמר חלוקים, קמר בוקר, קמר שחר וקמר צבוע.
קמרים ייחודיים הם קמר חצרה, קמר חתירה וקמר מחמל (רמון) – בהם התפתחו שלושת מכתשי הסחיפה הגדולים – בהתאמה: המכתש הקטן, המכתש הגדול ומכתש רמון – מבין שבעה המצויים רק בנגב ובסיני.
הקתדרלה ליד הים (בספרדית: la Catedral Del Mar) הוא רומן היסטורי של הסופר הספרדי אילדפונסו פלקונס (Ildefonso Falcones).
הספר יצא לאור בספרד בשנת 2006 ולאחר שתורגם לעברית יצא לאור בישראל בשנת 2008, בהוצאת זמורה-ביתן.
הספר מספר את סיפור חייו של ארנאו אסטניול, בנו של צמית אשר עובר תהפוכות רבות בחייו.
עלילת הספר מתרחשת בקטלוניה בתקופה הפיאודלית.
הספר עובד לסדרת דרמה בת 8 פרקים שהושקה בנטפליקס בספטמבר 2018.
בשנת 2016 פורסם ספר ההמשך, "יורשי הארץ".
הספר עובד גם הוא לסדרת דרמה שהושקה בנטפליקס באפריל 2022.
ברנאט - צמית הכפוף למשפחת דה ביירה במחוז נברקלאס.
פרנססקה - עקרת בית, נשואה לברנאט.
ארנאו - בנם של ברנאט ופרנססקה.
ז'ואן - חברו הטוב של ארנאו.
חסדאי - חלפן הכספים היהודי (דמותו מבוססת על דמותו ההיסטורית של רבי חסדאי קראקש).
אלדיס - מושא אהבתו של ארנאו.
מאר - בתו המאומצת של ארנאו ומושא אהבתו השנייה.
באה ממעמד גבוה ובעלת יחסים עכורים עם בעלה.
הרומן מתאר את חייה של משפחת אסטניול בתקופה הפיאודלית בקטלוניה במשך 64 שנים המתחילות בשנת 1320. העלילה מתחילה עם נישואיו של ברנאט (צמית) לפרנססקה (בת איכרים גם היא) במחוז נברקלאס אליו הם משתייכים.
כבר בערב חתונתם נאנסת פרנססקה באכזריות על ידי יורנס דה ביירה, בעל אדמות המחוז על פי מנהג זכות הלילה הראשון, המחייב לאחר מכן את בעלה לקיים איתה יחסים על מנת להימנע מדרישת דמי חסות על הילוד.
לאחר מכן התייחדו בעל כורחם ברנאט ופרנססקה.
פרנססקה התקשתה לעכל את חייה החדשים והסתגרה בתוך עצמה גם לאחר לידתו של ארנאו, בנו הביולוגי של ברנאט.
לאחר שאשת יורנס דה ביירה, דונה קתרינה, ילדה בן סמוך ללידת ארנאו, נלקחו פרנססקה וארנאו לטירת דה ביירה שם הפכה פרנססקה לשפחת המשפחה ומינקת לתינוק החדש שלה.
בנוסף היא סבלה יחס אכזרי ואונס מצד משרתי המשפחה ונתיניה.
ברנאט, שלא יכל להשלים עם המצב, פרץ לבית משפחת דה ביירה וחטף את בנו, ארנאו, שהיה על סף גסיסה.
הוא ברח אתו הרחק מביתו כדי לא ליפול לידי יורנס דה ביירה ואנשיו.
כך למעשה איבד ברנאט את אדמותיו ואת כל רכושו.
גם הקשר עם אשתו, פרנססקה, נותק ולא היה לו כל מידע על מצבה.
לברנאט לא הייתה ברירה אלא להגיע לברצלונה ולחיות בה כשנה ויום מבלי להילכד, תקופה אשר תספק לו ולבנו את הזכות להיות אזרחים חופשיים בממלכת קטלוניה.
העלילה ממשיכה ומתארת את חייו של ארנאו עד גיל 63, העובר תלאות רבות.
לאחר מות ברנאט, בהיות ארנאו בן 14, הוא הופך לבסטאש (סבל), ומפרנס כך את עצמו ואת ז'ואן, חבר ילדות שאמו מתה ואביו מתכחש לו.
הסיפור ממשיך ומספר על הצטרפותו של ארנאו לצבא, לאחר מכן מותה של אשתו, התעשרותו, אהבתו לבתו המאומצת מאר ומאסרו על ידי האינקוויזיציה.
לבסוף מצליח ארנאו להתגבר על כל המכשולים, וחי בנחת עם מאר.
במהלך כתיבת הספר, השתמש פלקונס ברשמים ומקורות מידע מהימנים אודות התקופה הפיאודלית.
הקורא מעצים את חוויית הקריאה כתוצאה מכך ורואה כיצד נראתה המציאות באותה התקופה, כדלהלן:
חודריה - השכונה היהודית בברצלונה בה התרכזו יהודים מרחבי קטלוניה.
באותה תקופה היהודים היו היחידים לעסוק בהלוואות בריבית (הנצרות אסרה על כך, בעוד היהדות התירה זאת) ועל כן התעשרו והיו מקורבים למלוכה - לאחר שתרמו ושילמו כספים ומיסים רבים לטובת המונרכיה.
הבתולה מריה - הבתולה מריה, פטרונית הים, מסמנת בספר את מרכז אמונתם של נוצרים רבים והשענותם על אמונה זו.
כנסיית 'סנטה מריה דה לה מאר' נבנתנה על ידי העם ולמען העם ודמויות רבות כמו הבסטאשוס וארנאו נשענו על אמונתם בה, אשר הפיחה בהם את רוח חייהם בעת משבר.
האינקווזיציה - האינקוויזיציה הייתה למעשה שלוחת הכנסיות באותה תקופה, אשר חרתה על דגלה לחימה בטומאה בקרב הנוצרים והייתה נגועה בשחיתות רבה.
ז'ואן, חברו הטוב של ארנאו, מתגלגל במהלך העלילה לקרבת דת ולמידה.
בסוף אף נהפך לאינקוויזטור - שליח האינקוויזיציה.
בסטאשוס - הבסטאשוס היו למעשה סבלי נמל ויבשה.
הבסטאשוס עבדו בפרך בעוד ההמון היה משתאה אל מול כוחם.
במהלך העלילה ארנאו עצמו הופך לבסטאש ועבודתו אף הופכת למוטיב מצבו המוראלי במהלך עבודתו.
הבסטאשוס היו הראשונים בתור לבניית כנסיית 'סנטה מריה דל מאר'.
מלבד היותו רומן, מהווה הספר מסמך על החיים בתקופה הפיאודלית.
הספר מכר למעלה ממיליון עותקים ברחבי העולם ותורגם ל-14 שפות.
לדברי המחבר הוא ביסס את המידע על פי הכרוניקה השלישית של המלך פדרו.
הכנסייה נחפרה ונחקרה היטב, והיא נחשבת לכנסייה הגדולה מסוגה שנתגלתה בישראל.
שרידיה של כנסיית הקתיסמה שוכנים על סלע האם בתוך מטע עצי זית לצד דרך חברון, סמוך לגבעת המטוס ממערב ולקיבוץ רמת רחל ממזרח.
האתר הארכאולוגי כולל גם את שרידיו של מנזר שנבנה סמוך לכנסייה בתקופה הביזנטית, והוא משתרע על פני שטח של כדונם וחצי.
בחלקו הדרומי של המטע ישנו מאגר מים פתוח, הנקרא 'ביר קדיסמו' (להלן).
הכנסייה, שגודלה הוא 43X52 מטרים, נבנתה במתכונת ייחודית של מתומן בעל שלושה מרחבים המשולבים זה בתוך זה.
במרכז המרחב הפנימי ניצב סלע לא מודולרי, שייצג את ה"כיסא" עליו ישבה מרים, על פי המסורת הנוצרית.
מרחב זה הוקף בתחילה בשורת אומנות מרובעות, ובשלב השני בשדרת עמודים.
המרחב התיכון היווה מעין טבעת מסדרון היקפי, ששימש את באי הכנסייה כאמבולטוריום.
מרחב זה היה משמעותי בכנסייה, שכן בו הילכו הצליינים וסבבו את הסלע המקודש.
שדרת האומנות או העמודים אפשרו למהלכים באמבולוטוריום לראות את הסלע המרכזי בכל עת.
המרחב החיצוני חולק לחדרים, שחלקם היו מרובעים וחלקם עוצבו כאולמות מלבניים בעלי אפסיס, שנועדו לשרת את המבקרים כקפלות תפילה.
בפינות המתומן שבמרחב החיצוני נבנו חדרים קטנים בעלי תבנית טרפזית.
האפסיס המרכזי של הכנסייה (בדומה לרוב מוחלט של הכנסיות בעולם) פונה למזרח.
זהו אפסיס גדול וגבוה, המתחיל במרחב המתומן הפנימי, חוצה על ידי בית המקהלה את המרחב התיכון, ובולט מעבר לקו המתאר של המרחב החיצוני של הכנסייה.
רצפות הכנסייה היו מעוטרות בשיש ובפסיפסים מרהיבים, שחלקם השתמרו בשלמותם.
אחת מרצפות אלו מציגה עץ תמר ולצדו שני דקלים קטנים.
נראה כי פסיפס זה מסמל את הדקל שתחתיו נחה מרים (להלן), ואת חשיבותו של ישו (הדקל הגדול) ביחס להוריו.
הפסיפסים ססגוניים מאוד, רובם מציגים דגמים צמחיים וגאומטריים, והם עשויים בגוונים רבים של אדום, צהוב וירוק.
רוב הפסיפסים מוקפים במסגרת בדוגמת צמה קלועה ומורכבים ממדליונים.
בקפלה הדרומית בכנסייה מוקפת רצפת הפסיפס בארבעה דגמים של קרן השפע המעוטרים בעלי קוציץ ואשכולות גפן.
כנסיית הקתיסמה הוקדשה למריה תאותוקוס ("יולדת האל"), שעל פי המסורת נחה על הסלע הניצב במרכזה.
בברית החדשה מתואר כי בראשית המאה הראשונה לספירה, בימי שלטונו של אוגוסטוס קיסר, ניתנה הוראה לבצע מפקד אוכלוסין (קנסוס) בפרובינקיית יהודה.
יושבי הארץ נאלצו לשוב לערי מוצאם כדי להתפקד שם, ולכן עזבו מרים ויוסף את נצרת ונדדו לבית לחם.
מסורת מנוחתה של מרים על סלע מבוססת על הכתוב בבשורה על פי יעקב (הפרוטו-אוונגליון של ג'יימס - מקור חיצוני לברית החדשה מן המאה השנייה לספירה), המספר כי מרים ההרה התעייפה בדרך לאחר שנתקפה בצירי לידה, וביקשה לנוח:
הבשורה על פי יעקב זכתה לפופולריות רבה ולפרשנות נרחבת.
מראה שני האנשים –השמח והעצוב – פורשו כשמחה הרבה והעצב המר שייגרמו למרים על ידי בנה כשיגדל.
יש שראו בכך בשורה על מפלת היהדות וניצחון הנצרות.
כך או כך, אירוע סמלי זה של צירי לידה שתקפו את מרים ובקשתה לנוח, הפך בתקופה הביזנטית לחלק חשוב במסורת הצליינות לארץ ישראל.
אבות הכנסייה אז החליטו לחזק את תנועת הצליינים בין ירושלים ובית לחם, מתוך מטרות פוליטיות ודתיות ("גאוגרפיה קדושה").
לשם כך חיזקו ואף המציאו מסורות קדושה לאורך ציר זה, דוגמת המנזר בחקל דמא (מסורת יהודה איש קריות); מנזר מר אליאס (מסורת מחבוא אליהו הנביא); מנזר גאורגיוס הקדוש שמחוץ לחומות, ששכן בכתף הינום, ועוד.
כך התקבעה מסורת 'כסא מרים' בכנסיית הקתיסמה, והמידע הדל המופיע בבשורה שלעיל תפח וקיבל ממדים של נס וקדושה.
בין היתר סופר כי מרים הבחינה בצד הדרך בסלע גדול מחופה בעץ תמר, ומיהרה להתיישב עליו.
היא ביקשה מיוסף מעט מפירות העץ, אך הוא התקשה להגיע אליהם בשל גובהו הרב של העץ.
לפתע רכן העץ מטה, ואפשר ליוסף לקטוף את פירותיו.
במקביל נבע לפתע מעיין תחת העץ, והשיב את נפשה של מרים הסובלת.
אז ראתה מרים את שתי הדמויות בחיזיון, ולאחר מכן המשיכה המשפחה הקדושה עוד כברת דרך קטנה לבית לחם, שם נולד ישו במערת אבוס.
כנסיית הקתיסמה מציגה את הסלע עליו נחה מרים, ומיקומה על דרך המלך כה סמוך לבית לחם חיזקה את המסורת והקנתה לה פופולריות רבה בקרב צליינים בתקופה הביזנטית.
המושג 'קתיסמה' קיבל משמעות נוספת בתקופה הביזנטית: ספר התהילים חולק אז לעשרים חלקים, וכל אחד מהם נקרא בשם 'קתיסמה'.
זהו גם שמו של פיוט ליטורגי שהושר בסיום קריאת כל חלק בתפילת הבוקר בכנסייה המזרחית.
נראה כי משמעות המילה נדדה מהכיסא (או המושב) עליו ישב הנזיר ששר את הפיוט.
על הגבעה עליה שוכנת כנסיית הקתיסמה שכן בתקופת בית שני יישוב יהודי, ולאחר חורבן בית המקדש השני שכן בה מחנה הלגיון העשירי פרטנסיס, שהקים לו בתי מגורים ובית מרחץ.
במאה החמישית הפך המקום לקדוש לנוצרים, עם הקמת כנסיית הקתיסמה והמנזר הצמוד לה.
קריליוס מסקיתופוליס, בספרו "חייו של תאודוסיוס הקדוש" מן המאה הששית, כתב כי "כנסיית קתיסמה הישנה" והמנזר הצמוד אליה נבנו בשנת 456 על ידי אלמנה עשירה בשם איקיליה, בימיו של הבישוף יובנליס, במחצית הדרך בין ירושלים לבית לחם.
החיבור אף מספר כי תיאודוסיוס, בן המאה החמישית, נשלח בצעירותו להשתלם כנזיר במנזר הקתיסמה.
כן ישנו תיאור נרחב של הכנסייה בכתבי אנטונינוס מפיאצ'נצה שביקר בארץ ישראל במאה הששית.
הכנסייה עברה שיפוץ מקיף בסוף המאה הששית, אך עם כיבוש הארץ בידי הערבים הפכה למסגד.
על שינוי ייעוד זה מעידים שרידיו של מחראב (גומחת תפילה) שפנה לכיוון העיר מכה.
מסגד זה היה פעיל עד המאה ה-11, וייתכן כי שימש נוצרים ומוסלמים במקביל, בזכות מרחבי התפילה הקפלות הנפרדות שבו.
נראה כי הכנסייה חרבה בשלהי המאה ה-12, אולי בעקבות כיבוש הארץ בידי צלאח א-דין.
המקום נזנח, אולם מאגר המים הפתוח ששכן בסמוך המשיך להיקרא במשך מאות שנים בשם 'ביר קדיסמו', ושימש כתחנת רענון וכאתר קדוש עבור צליינים נוצרים עד סוף המאה ה-19. מאחר שמקומה של הכנסייה נשכח, סברו רבים כי המילה 'קדיסמו' מקורה מהמילה 'קדוש' בערבית, ללא קשר לכנסיית הקתיסמה.
ייחודה של כנסיית הקתיסמה הוא בצורתה המתומנת המאפיינת מבנה הנצחה.
מבנה מסוג זה נפוץ בדתות ותרבויות רבות, והוא כמעט תמיד בעל תבנית ממורכזת, ומדגיש חפץ או מקום מקודשים השוכנים במרכזו.
המרחב הפנימי במבנה ההנצחה יהיה כמעט תמיד מוקף במסדרון היקפי, המאפשר למבקרים לנוע סביב החפץ המקודש.
תבניתה המתומנת של הקתיסמה דומה להפליא לכנסייה הביזנטית בהר גריזים, שהוקמה בשנת 484 על ידי זנון, קיסר האימפריה הביזנטית, ולכנסיית בית פטרוס בכפר נחום מאותה תקופה.
הנחת החוקרים היא שבוני הכנסיות שם הושפעו מתבנית הקתיסמה, ובנו את כנסייתם בהתאם.
טענה נוספת היא שמבנה כיפת הסלע בהר הבית, שאף לה תבנית מתומנת, הושפע מכנסיית הקתיסמה.
אם טענות אלו נכונות, הרי שלכנסיית הקתיסמה הייתה חשיבות גדולה מבחינה חזותית על מבני דת בתקופתה ולאחריה.
כן מניחים החוקרים כי מבנה כיפת הסלע נבנה בידי אמנים ביזנטים.
כנסיית הקתיסמה הייתה, כאמור, ידועה מכתבי צליינים, אולם מיקומה נעלם במשך שנים ארוכות.
בראשית שנות ה-90 נתגלו שרידיה באקראי, במהלך הרחבת דרך חברון.
הזיהוי היה קל יחסית, בשל צורתה הייחודית.
הארכאולוגית רינה אבנר ניהלה באתר שתי עונות חפירה עיקריות, אחת ב-1993 והשנייה ב-1997. החפירות נערכו בשיתוף המחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת אתונה, וזאת מפני ששטח החפירה שייך לכנסייה היוונית האורתודוקסית.
בתום עבודות החפירה, בוצעו באתר עבודות שימור מקיפות שכללו שחזור קירות מינימלי להדגשת מתווה הכנסייה.
כן טופל הטיח בכמה מקומות, ורצפות הפסיפס חוזקו וכוסו מחדש, כדי לשמור עליהן מפגעי מזג האוויר וונדליזם.
בשנת 2000 ערכה אבנר חפירת הצלה מדרום לכנסיית הקתיסמה, סמוך ל'ביר קדיסמו', לקראת סלילת כביש מודרני על דרך עתיקה.
החפירה חשפה שרידים של שני קירות מן התקופה הביזנטית, שתחמו את הקתיסמה מדרום.
נכון ל-2009 המקום מוזנח מאוד והגישה אליו אינה מוסדרת.
כן לא ניתן לראות את הפסיפסים, מאחר שכוסו.
הסיבה לחוסר פיתוחו של המקום היא תקציבית.
הקתדרלה החדשה של סלמנקה (בספרדית: Catedral Nueva, ובשמה הרשמי: Catedral de la Asunción de la Virgen) היא קתדרלה רומית קתולית בסלמנקה, ספרד.
היא נמצאת ליד הקתדרלה הישנה של סלמנקה ומהווה אחת משתי הקתדרלות של העיר.
היא נבנתה מהמאה ה-16 עד המאה ה-18 בשני סגנונות: אדריכלות גותית ואדריכלות הבארוק.
הבנייה החלה ב-1513 והקתדרלה נחנכה ב-1733. את הבנייה יזם פרננדו השני, מלך אראגון.
ב-1887 הוכרזה הקתדרלה כמונומנט לאומי בצו מלכותי.
הבנייה החלה בתקופה בה הסגנון הגותי החל להיות פחות פופולרי והחל להשתנות לסגנון הרנסאנס, דבר שהוליד את סגנון הפלטרסק בספרד.
ברם, הקתדרלה החדשה שמרה על רוב אופייה הגותי בגלל שהרשויות רצו שתשתלב עם הקתדרלה הישנה.
לכן, הקתדרלה החדשה נבנתה בסגנון גותי מאוחר גם במאות ה-17 וה-18. ברם, במאה ה-18, נוספו שני אלמנטים ששברו את האחידות הגותית של המבנה: כיפות בארוקיות מסוג קופולה על מגדל הפעמונים (גובהה 92 מטר) ומקום המצלב.
הקתדרלה החדשה נבנתה ללא הרס הקתדרלה הישנה כפי שבדרך כלל קורה, אלא שקיר של הקתדרלה החדשה נשען על הקיר הצפוני של הישנה.
מסיבה זו, היה צורך לחזק את הקתדרלה הישנה, ומגדל הפעמונים נבנה על הקתדרלה הישנה.
שניים מהאדריכלים הראשיים של הקתדרלה היו חואן חיל דה אונטניון ובנו רודריגו .
הכניסה הראשית מורכבת מ-3 קשתות, כל אחת מובילה לאחת משלוש הספינות של הספינה הראשית.
כל השלושה מעוטרים בגילופי אבן עשירים.
בין הקישוטים והפסלים על החזית נמצא פסל של אסטרונאוט מרחף בחלל; הוא נוסף בעבודות שחזור מ-1992 כסמל למאה ה-20. כמו כן, נוסף פסל המתאר אריה מחזיק בגביע גלידה.
שחזור אחרי רעידת האדמה בליסבון
סדקים וחלונות שבורים עדיין נראים כזכר להרס שגרמה רעידת האדמה בליסבון, שהתחוללה ב-1 בנובמבר 1755. אחרי רעידת האדמה היה צורך לתקן את הכיפה ואת בסיס המגדל, שתוגבר בתמיכות בצורת בסיס של פירמידה, דבר שהרס את הפרופיל של בסיס המגדל (שהיה תאום לזה של קתדרלת סגוביה).
האסון מונצח בטקס ה"מריקלו" (Mariquelo) המסורתי, המתרחש מדי שנה ב-31 באוקטובר, ובו אנשים מטפסים על הכיפה ומנגנים בחליל ותופים לאות תודה לאל על הצלת הקתדרלה.
בסביבות 1950 הוחלט לכוון את עוגב הקתדרלה.
מועצת הקתדרלה הזמינה מומחה מבלגיה שבדק את העוגב וגילה שגם אחרי מאה שנים ללא טיפול נשאר העוגב מכוון להפליא.
תוצאה זו יוחסה לאקלים היבש של האזור.
הקשת הגעשית של קמפניה היא אזור געשי בדרום איטליה, לחוף הים הטירני.
הקשת הגעשית מצויה במחוז קמפניה, ובתחומה כמה הרי געש, איים געשיים ומתחמים געשיים.
הקשת הגעשית של קמפניה שוכנת על מישור קמפניה – שקע ששטחו כ-2,000 קמ"ר, הגובל בדרום-מערב בחוף הים הטירני ובשאר צדדיו במשטח קרבונטי מהמזוזואיקון.
השקע נוצר במהלך הפליוקן והפליסטוקן.
בשיא שקיעתו הגיע עד לעומק מרבי של 5 ק"מ, אז כוסה במשקעים געשיים ובסחף.
היווצרות השקע חלה במהלך פעילות טקטונית מורכבת, שהתרחשה כתוצאה מהפחתה של הלוח האדריאטי – מקטע קרומי שהתנתק מצפון הלוח האפריקאי – אל מתחת ללוח האירו-אסייתי.
כתוצאה מהפחתה זו החלה פתיחתו של הים הטירני והיצרות של הים האדריאטי – במהלכה הסתובב חצי האי האפניני נגד כיוון השעון.
בעקבות תזוזתו חלה מתיחה והידקקות של הקרום מתחת לים הטירני והתרוממות אזורית של המעטפת במרכזו.
היערכות זו גרמה לתחילתה של פאזה געשית עזה, בעיקר באזורים הנמוכים.
תהליכי היווצרות הקשת עדיין פעילים, והם אחראים לרעידות האדמה ולגעשיות הערה המתרחשות גם בהווה מסביב לאגן הים הטירני.
הגעשיות בקשת הקמפנית היא רביעונית, אם כי נמצאו עדויות לגעשיות מוקדמת יותר.
האזורים הגעשיים העיקריים הם מתחם סומה-וזוב והקלדרה ה"מקננת" של קמפי פלגריי.
געשיות זו מתבטאת בלבות בזלתיות ובלבות אנדזיטיות קאלק-אלקלינייות האופייניות לקשתות געשיות.
עם זאת, הרכב המאגמה שיצר את וזוב שונה במקצת.
ההבדל נובע מקרע שנוצר בלוח האדריאטי שנחת מתחת לאיטליה, ויצר מעין "חלון" בלוח.
חלון זה חשף סלעים שונים מעט בהרכבם להתכה באזור ההפחתה.
הפעילות הגעשית באיטליה – בעיקר בנאוגן וברביעון – מחלקת אותה לשלושה חבלים געשיים נפרדים, המייצגים הרכבים געשיים שונים במקצת.
עם זאת, קיימת חפיפה גאוגרפית בין כמה מהחבלים:
החבל הגעשי הטוסקני (Tuscan Magmatic Province) – המשתרע לאורך כ-250 ק"מ בחופה המערבי של איטליה, מליבורנו ועד רומא
החבל הגעשי הרומאי (Roman Magmatic Province) – המשתרע לאורך כ-420 ק"מ בחופה המערבי של איטליה, מהאי אלבה ועד דרומית לסורנטו
החבל הגעשי הלוקאני (Lucanian Magmatic Province) – חבל זה נקרא על שם המחוז הקדום לוקאניה (Lucania) וכולל את האזור שמדרום לסורנטו, את הרי הגעש של סיציליה (אטנה) והאיים הליפאריים, וכן געשיות על קרקעית הים – הנובעת מאותה מתיחה והידקקות של הקרום האוקייני
הקשת הגעשית של קמפניה היא חלק מהחבל הגעשי הרומאי ומצויה בדרומו.
התפרצותו של וזוב בשנת 79 – שהחריבה את פומפיי, הרקולנאום וערים נוספות בשולי מפרץ נאפולי – היוותה אירוע מכונן במחקר הוולקנולוגי.
המבנים הגעשיים הבולטים ביותר בקשת הגעשית של קמפניה מתרכזים מסביב למפרץ נאפולי:
במזרח מפרץ נאפולי מצוי מתחם הקלדרה של סומה-וזוב, שנוצר בהתפרצות געשית לפני כ-18,300 שנים.
במהלך התפרצותו של הר הגעש סומה התרוקן תא המאגמה שלו במידה רבה, שגרמה להתמוטטות תקרת התא ולהיווצרות קלדרה.
החרוט הגעשי של סומה התמוטט אל תוך הקלדרה בשלמותו, והוא מרכיב היום את הר הגעש וזוב.
מתחם זה עדיין פעיל, ווזוב נחשב לאחד מהרי הגעש המסוכנים בעולם עקב צפיפות האוכלוסייה הגבוהה סביבו.
במקרה של התפרצות יימצאו כשלושה מיליון בני אדם בטווח סכנה.
המתחם הגעשי של קמפי פלגריי הוא קלדרה מקננת – קלדרה שנוצרה בתוך קלדרה עתיקה יותר.
הקלדרה הראשונה נוצרה בהתפרצות געשית שהתרחשה לפני כ-39,000 שנים, והשנייה – לפני כ-15,000 שנים.
חלק מן הקלדרה של קמפי פלגריי מצוי על קרקעית הים, ותוחם את מפרץ פוצואולי.
חלקה היבשתי מורכב מחרוטים געשיים, בלועם של כמה מהם מצויים אגמי לוע.
הר הגעש מונטה נואובו (Monte Nuovo) – "ההר החדש" – הוא ההר הצעיר ביותר באירופה, והוא נוצר בהתפרצות שהחלה ב-29 בספטמבר 1538 ונמשכה שבוע.
התמלאות והתרוקנות תא המאגמה מתחת לקמפי פלגריי – בנוסף לפעילות הידרותרמית – גורמת לתופעה של התרוממות ושקיעה לסירוגין של פני השטח, המלווה לעיתים ברעידות אדמה חלשות.
תופעה זו נקראת ברדיסייסמיות (Bradyseism), ותוצאותיה ניכרות בעיר פוצואולי.
בשולי מפרץ נאפולי מצויים שני איים געשיים:
איסקיה – הנקודה הגבוהה ביותר באי היא הר הגעש אמפאו (Mount Epomeo), המתנשא לגובה 789 מטרים.
האי מורכב בעיקר מסלעי בזלת וטוף.
פרוצ'ידה (Procida) – האי ממוקם בין חצי האי בו שוכנים הרי הגעש של קמפי פלגריי לבין איסקיה.
האי נוצר בהתפרצות געשית, וכיום הוא שקוע ונחשב רדום.
הקתדרלה הקתולית של מוסקבה או בשמה המלא ברוסית: Собор Непорочного Зачатия Пресвятой Девы Марии (תרגום לאנגלית: Cathedral of the Immaculate Conception of the Holy Virgin Mary) היא קתדרלה קתולית במוסקבה, רוסיה, הבנויה בסגנון נאו-גותי.
הקתדרלה ממוקמת באזור המחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי והיא אחת משתי הכנסיות הקתוליות היחידות במוסקבה והיא הכנסייה הקתולית הגדולה ביותר ברוסיה.
בניית הקתדרלה הוצעה על ידי ממשלת הצאר ב-1894. חניכת הבנייה נחגגה ב-1899 אך בנייה ממשית החלה רק ב-1901 והושלמה ב-1911. הקתדרלה בנויה כבזיליקה ובנויה מלבנים אדומות, חומר בנייה המקובל בסגנון גותיקת הלבנים שנפוץ בסקנדינביה וצפון אירופה הקרות.
מבנה הקתדרלה מבוסס על תכנון של האדריכל טומאש בוהדנוביץ'-דבורז'צקי והושפע ממנזר וסטמינסטר האנגלי שבלונדון ומקתדרלת מילאנו שבאיטליה.
חזיתה עטורה ב-5 צריחים מחודדים ומעל מגדל המצלב מתנשא צריח נאה המוקף צריחונים ותמיכות דואות.
בעזרת תמיכה כספית מהקהילות הקתוליות של רוסיה והמדינות השכנות, נחנכה הקתדרלה ב-1911 כקפלה לקהילה הפולנית-קתולית של מוסקבה.
ב-1917 התרחשו ברוסיה שתי מהפכות: המהפכה המנשביקית ומאוחר יותר המהפכה הבולשביקית, שבה עלתה המפלגה הקומוניסטית בראשות לנין לשלטון.
בשל מדיניות אתאיזם מדיני שהנהיגו הבולשביקים כחלק מהאידאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית, הורתה הממשלה על סגירת כנסיות רבות והקתדרלה נסגרה ב-1938. בזמן מלחמת העולם השנייה ריחפה חרב ההריסה על הקתדרלה, ואחרי המלחמה שימשה לצורכי ציבור חילוניים כמחסן ואכסניה (הוסטל).
ב-1996, אחרי נפילת ברית המועצות והשלטון הקומוניסטי, הקתדרלה נפתחה מחדש וחזרה לתפקד ככנסייה.
כתוצאה מכך החלה תוכנית שיקום ושיפוץ נרחבת ובסופה נחנכה הקתדרלה מחדש ב-2005.
במאה ה-21, אחרי 58 שנים של שימוש לא-דתי, היא שוב מתפקדת כמקום פולחן נוצרי.
תפילות מתקיימות באופן סדיר בשפות שונות בהן רוסית, פולנית, קוריאנית, אנגלית, צרפתית, ספרדית, ארמנית ולטינית.
בקתדרלה מתקיימים גם קונצרטים הכוללים נגינה בעוגב.
הקתדרלה מכילה ספרייה, משרדי העורך של המגזין הקתולי של רוסיה "Католический вестник — Свет Евангелия" ("השליח הקתולי: אורה של הבשורה") וכן משרדי הקאריטאס (ארגון צדקה קתולי).
העוגב של הקתדרלה, השלישי במספר בהיסטוריה שלה, נתרם על ידי המינסטר של בזל.
הקתדרלה רשומה כמבנה מורשת של הפדרציה הרוסית והיא מונומנט מוגן.
קתדרלת פטרוס הקדוש של אנגולם היא קתדרלה קתולית בעיר אנגולם שבדרום-מערב צרפת.
הקתדרלה, שהוקמה בין 1110 ל-1128, מהווה דוגמה לאדריכלות ואמנות רומנסקית.
הקתדרלה הוקמה באתר בו התקיימה כנסיית-בישוף כבר מהמאה ה-4. עוד לפני כן התקיים במקום אתר פולחן פגני.
יוזם הבנייה היה בישוף אנגולם, ג'ירארד השני (Girard II).
המבנה היה במצב כה טוב עד כי לא נזקק לשיפוץ והרחבה בתקופה הגותית ונותר כמבנה רומנסקי טהור נדיר, שעה שקתדרלות רבות באזור נבנו מחדש או שופצו בסגנון גותי.
מעל הצטלבות הטרנספט והספינה ניצבת כיפה מחודדת על גבי פנדנטיבה מתומנת שהוקמה במאה ה-19, הכיפה המקורית של המבנה נהרסה במאה ה-16 בעת מלחמות הדת בצרפת גובה הכיפה 32 מטרים וקוטרה 8 מטרים.
מעל הכנף הצפונית של הטרנספט ניצב מגדל פעמונים ריבועי בגובה 49 מטרים, מגדל נוסף שהיה קיים במבנה המקורי מעל הכנף הדרומית נהרס ב-1568 מידי פגז תותח של חיל ההוגנוטים של גאספאר דה קוליני השני.
בשנים 1866–1885 נערכו בקתדרלה שיפוצים נרחבים בראשות האדריכל פול אבדי (Paul Abadie), השינוי החיצוני הגדול ביותר שנערך במסגרת שיפוץ זה, מלבד הקמת הכיפה המחודדת הדומה לזו שהקים אבדי בבזיליקת הלב הקדוש במונמארטר, היה הוספת שני מגדלונים בעלי כיפות מחודדות מעל שני צידי החזית.
כן הסיר אבדי קפלות ומבנים אחרים שנסמכו במהלך השנים למבנה המקורי.
חזית הקתדרלה מעוטרת בכ-70 פסלים המתארים את יום הדין ועליית ישו לשמיים וכן דמויות של קדושים, אבירים ועבודות יום יום כולל עבודות חקלאיות וסצנת ציד.
התיאור הריאליסטי של האבירים והעובדים מאפשר לקבל מושג על מראם, לבושם ודרכי רכיבתם של אבירים במאה ה-12 ועל דרכי הביצוע של מלאכות שונות באותה עת.
פנים המבנה נקי מעבודות אמנות ומסוייד לבן, הריהוט פשוט ועשוי עץ כהה.
הספינה המרכזית כוללת שלוש כיפות, עד להצטלבות עם הטרנספט, מעליה ניצבת הכיפה הגבוהה.
בצדה המזרחי של הקתדרלה, בבית המקהלה המשולב עם האפסיס המעוגל, נמצאות ארבע קפלות.
המסגד-קתדרלה של קורדובה (בספרדית: Mezquita–catedral de Córdoba) הוא מבנה של מסגד מהמאה השמינית המכיל בתוכו כנסייה שנבנתה במאה ה-13. הכנסייה נקראת כיום בשם "הקתדרלה של עליית גבירתנו לשמיים" (Catedral de la Asunción de Nuestra Señora).
המבנה המפואר מכיל מאפיינים של הארכיטקטורה המורית ובחלקים אחרים ארכיטקטורה של תקופת הרנסאנס.
הוא הוכרז בשנת 1984 על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת ביחד עם המרכז ההיסטורי של העיר קורדובה.
המסגד-קתדרלה עומד במקומה של בזיליקת הקדוש וינסנט, שהוקמה במאה השישית על ידי הנוצרים הויזיגוטיים, כנראה על בסיס של מקדש רומאי .
שרידים מכנסייה זו נתגלו על ידי האדריכל פליקס הרננדס, והם מוצגים כיום במוזיאון הקתדרלה.
עם כיבוש קורדובה על ידי המוסלמים, בשנת 711, התחלק השימוש במבנה בין הנוצרים למוסלמים.
הסדר זה נמשך עד 784 שאז שליט אל-אנדלוס, האמיר עבד א-רחמן הראשון, רכש את המחצית הנוצרית, והרס את המבנה לקראת בניית המסגד.
האמיר עבד א-רחמן הראשון החל בבניית המסגד בשנת 786. לצורך זה נעשה שימוש משני בעמודים ובכותרות הרומיות והויזיגוטיות שהיו בבזיליקה.
כדי להשיג גובה נוסף ולייצב את המבנה נוספו על גבי עמודים אלה עמודים קצרים מרובעים שמעליהן קשתות כפולות היושבות אחת מעל השנייה.
המבנה כלל 11 סיטראות הפונות לכיוון הקיבלה.
שלא כמקובל כיוון הקיבלה אינו כלפי מכה אלא כלפי דרום, הסיבה לכך אינה ידועה.
ייתכן כי הסיבה נעוצה בשורשיו של א-רחמן שהיגר מסוריה, ורצה ליצור העתק של המסגד הגדול בדמשק.
המחראב מוקם במרכז קיר הקיבלה.
עבודות הבנייה של שלב זה נסתיימו בשנת 787.
התרחבותה של העיר קורדובה הניעה את עבד א-רחמן השני (822–852) להגדיל את אולם התפילה הוא הרס את קיר הקיבלה הקודם והוסיף עוד שמונה שורות של עמודים וקשתות, שגם הם נלקחו מהאתר הקדום.
הקשתות שבין העמודים היו מורכבות משני סוגים של אבן גיר צהובה ואדומה לסירוגין.
עבד א-רחמן השלישי הרחיב גם הוא את המסגד ובנה מינרט חדש במקומו של הישן.
יסודותיו של מינרט זה עדיין קיימים מתחת למגדל הפעמונים הנוצרי המתנשא שם כיום.
הח'ליף אל-חַכְּם השני (961–976) הוא האחראי למרבית התוספות הפנימיות המרהיבות של המסגד כפי שהוא נראה כיום.
קיר הקיבלה נהרס ונוספו עוד עמודים וסיטראות חדשים.
כדי לשפר את התאורה בפנים נבנו בקיר הקיבלה ארבעה אשנבים מעוטרים בצלעות מקושתות.
בבנייה זו העמודים נעשו לפי הזמנה וכותרתם היא בצורת קן צרעות.
תוספות נוספות היו קיר כפול של הקיבלה כאשר הקדמי שבהם הוא בעצם מקסורה.
המחראב הפך לחדר שמעליו כיפה מתומנת בצורת קונכייה.
חזית המחראב והקשתות המובילות אליה צופו במוזאיקה שנעשתה בידי אמנים ביזנטיים מתנת השליט בזיליוס.
ההרחבה האחרונה נעשתה בידי הווזיר אל-מנצור במאה ה-10 תוך שהוא מוסיף לצד מזרח סיטראות חדשות.
שטח הרחבתו היה הגדול ביותר אולם חסר חידושים ארכיטקטוניים.
העמודים נעשו מאבן גיר ונצבעו בצבע אדום וכן נעשו מספר שינויים בקיר הקיבלה.
מבנה המסגד הוא מלבני, רוחבו 130 מטר ואורכו 180 מטר.
המבנה מוקף בחומה הבנויה מאבן חול וגובהה 12.5 מטרים, ראש החומה משונן.
החומה עצמה חלקה ללא קישוטים, על פי מסורת הבנייה הקדומה של מסגדים שהוקמו במקורם כמחנות צבא מבוצרים.
המבנה של מכלול המסגד והחלוקה לחצר פתוחה ולאולם תפילה בעל שורות עמודים, אופייני לתכנון מסגדים בעולם הערבי.
מקורו של תכנון זה הוא המסגד הגדול של דמשק שהפך אב טיפוס לבניין מסגדים בכלל.
בפינה הצפונית-מערבית של החומה, מגדל הפעמונים בסגנון הרנסאנס שאינו משתלב, בנייתו החלה בשנת 1593 והסתיימה במאה ה-18, הוא מחליף את המינרט של המסגד.
לחומה שני פתחים מעוטרים, שער המחילה (Puerta del Perdón) ושער הדקלים (Puerta de las Palmas), בעל דלתות ברונזה, שנבנה בסגנון גותי במאה ה-14. פנים החומה מתחלק לשני חלקים עיקריים:
חצר נטועה בעצי תפוז וקרויה "חצר התפוזים", שבמרכזה בריכה גדולה ובה מזרקה.
הבריכה שימשה את המאמינים המוסלמים לטבילה וטהרה טרם כניסתם לתפילה.
משלושת צידיה של חצר התפוזים משתרעות אכסדרות עמודים.
העמודים אינם אחידים בצורתם או בצבעם.
אולם תפילה, הוא מסגד היפוסטילי, המחולק לסיטראות באמצעות שורות עמודים (מספרם היה 1050, אך 200 עמודים נהרסו מאוחר יותר כדי לפנות מקום לקתדרלה), חלקם עשויים משיש צבעוני וחלקם גרניט.
מעליהם נבנו עמודים מרובעים מאבן גזית, המחוברים ביניהם על ידי זוג קשתות דמויות פרסה הניצבות אחת מעל לשנייה כאשר התחתונה שבהם משמשת כקורה תומכת לקשת העליונה.
כך מתקבלת מערכת של מעברים מקומרים הנתמכים בקשתות כפולות, המספקת גובה לתקרת אולם התפילה.
התוצאה הנראית לעין הצופה היא יער כמעט אין סופי של עמודי אבן.
סגנון בנייה זה מושפע מהאדריכלות האומיית וכבר מופיע במסגד של דמשק ובכיפת הסלע.
בנוסף לקשתות פרסה, מצויות במבנה גם קשתות תלתניות, וכן קשתות שלמות (בנות 180 מעלות).
הקשתות עשויות אבנים או צבועות באדום ולבן לסירוגין.
על חלק מהן אבן מגולפת בדגמים צמחיים.
קיר הקיבלה הוא המפואר והעשיר ביותר.
עיקר העיטור מתרכז סביב המחראב, הממוקם באמצע הקיר ונחשב עד היום לאחד מהמפוארים ביותר בעולם המוסלמי.
קיר הקיבלה אינו מכונן בדיוק למכה אלא פונה דרומה במקום לכיוון דרום מזרח, כאשר הדעות חלוקות באשר לסיבה לכך.בפתח המחראב שני עמודים נושאי קשת דמוית פרסה, מתוחמים בתוך מסגרת מרובעת.
אזור הקשת מעוטר בפסיפסי זכוכית בדגמים צמחיים מסוגננים בצבעי זהב, אדום, כחול וירוק.
מעבר לקשת גילופי אבן וסביבם במסגרת רצועות כתב כופי.
אזור המחראב חריג בגודלו והוא כעין חדר שתקרתו דמוית קונכייה מקושטת בריבועי פסיפס בשלל צבעים על רקע זהב היוצרים צורות צמחים וכתב כופי קליגרפי.
הקירות עשויים שיש ומעוטרים בקישוטים וכתובות המהללות את האל.
המינבר המקורי של המסגד נעלם לאחר הכיבוש הנוצרי.
בשנת 1236 הכריז השליט פרננדו השלישי על הפיכת המסגד לכנסייה שהוקדשה למריה אמו של ישו, בנו של האל.
מזבח גדול הוקם מתחת לאחד האשנבים שבנה אל-חַכְּם השני .
מספר קפלות ומזבחות נבנו בתוך המסגד, רובם בצידי המסגד במקום אולם התפילה הישן.
קפלת קלמנט הקדוש שימשה כקפלה המלכותית, כיום שוכן בה מוזיאון הכנסייה.
במקום המחראב שבנה אל חכאם השלישי הוקמה הקפלה של פטר הקדוש.
אלפונס העשירי מלך קסטיליה החל בבניית הקפלה המפוארת של Villaviciosa, המלכים שמלכו אחריו הוסיפו מאפיינים וקישוטים נוספים.
במאה ה-14 בנה הנרי השני את הקפלה מחדש.
המינרט של המסגד הוסב למגדל פעמונים וקושט בפעמונים שהובאו מסנטיאגו דה קומפוסטלה.
השינוי המשמעותי ביותר היה בניית אולם התווך (הספינה הראשית) של הקתדרלה במרכז המסגד.
העבודות החלו בימי קרלוס החמישי מלך קסטיליה ואראגון.
האחראים על הבנייה והשינויים הגדולים היו אב ובנו האדריכלים למשפחת רואיז (Ruiz).
האב החל את השיפוץ בסגנון גותי, בנו עבר לסגנון רנסאנסי.
לאחר כמאה שנות שיפוצים הסתיים שיפוץ אולם התווך והוא הושלם בסגנון מנייריסטי.
בשלבים אלה נוספו גם מרכז חדש וכיפה מעל טרנספט הכנסייה.
מוסלמים מרחבי העולם פנו לראשי הכנסייה הקתולית בבקשה שירשו להם להתפלל במרחב המבנה.
הוועד האיסלאמי של ספרד המייצג 800 אלף מוסלמים במדינה, פנה לאפיפיור במכתב שבו נאמר כי תפילת מוסלמים בקורדובה יכולה לעורר את מודעותם של מאמינים משתי הדתות, ולהניח את עימותי העבר מאחור.
הבישוף של קורדובה סירב לבקשה זו בטענה שהמהלך לא יתרום לדו-קיום בין אנשים מדתות שונות.
באפריל שנת 2010 נאסרו בקתדרלה שני מוסלמים לאחר שהכו ופצעו קשה שני אנשי משמר הכנסייה.
על פי מקורות בכנסייה המקרה אירע בעת סיור מאורגן של קבוצת מוסלמים אירופאים מאוסטריה.
במהלך הביקור כרעו חלק מהמבקרים בקבוצה והחלו להתפלל כמנהג האסלאם.
אנשי המשמר ביקשו מהם לצאת ואז התפתחה תגרה שבמהלכה נפצעו אנשי המשמר וחלקם נזקקו לטיפול.
הקשת הגעשית של האנטילים הקטנים היא קשת איים המהווה את הגבול המזרחי של הלוח הקריבי, לוח טקטוני השוכן מתחת לים הקריבי.
הקשת היא תוצר טיפוסי של אזור הפחתה.
הקרום האוקייני של הלוח הדרום-אמריקאי נע מערבה ועובר הפחתה בקצב של 2 ס"מ בשנה מתחת ללוח הקריבי.
ההפחתה יצרה את קשת האיים של האנטילים הקטנים - שרשרת מתפתלת של איים געשיים שאורכה כ-850 קילומטרים, בין פוארטו ריקו לוונצואלה.
רדיוס הקשת מוערך ב-450 קילומטרים.
בחלקה הדרומי של הקשת, בין מרטיניק לגרנדה, כוללת קשת האיים שני טורים מקבילים קרובים של הרי געש, כשהטור המזרחי נבנה בתקופת האאוקן.
ממרטיניק צפונה מתפצלים שני טורים של הרי געש.
השלוחה המזרחית היא של הרי געש רדומים שנבנו מהאאוקן ועד אמצע אוליגוקן והיא עוברת דרך האי מארי גאלאנט ועד לאי סומבררו.
השלוחה המערבית שעליה נמצא גם האי מונטסראט ממשיכה דרך הרי מצולה עד כ-100 קילומטרים צפונית מערבית לאי סאבא.
הקשת הגעשית כוללת שבעה עשר הרי געש פעילים.
בין הרי הגעש הידועים השוכנים בקשת האיים של האנטילים הקטנים נמצאים: לה סופרייר (La Soufrière) בסנט וינסנט, לה סופרייר (La Soufrière) בגוואדלופ, סופרייר הילס במונטסראט, פלה במרטיניק, והפיטונס בסנט לוסיה.
הר הגעש הדרומי ביותר הוא קיק אם ג'ני (Kick-'em-Jenny) הר הגעש תת-ימי כ-8 קילומטרים צפונית לאי גרנדה, הר הגעש הפעיל ביותר באנטילים הקטנים והיחיד שהוא תת-ימי.
הקרום הימי העובר הפחתה מתחת ללוח הקריבי מחולק לשלושה חלקים עיקריים הנבדלים בכיוונם ובנטייתם.
מונטסראט למשל שוכן מעל החלק הצפוני.
עובי הלוח הקריבי באזור זה הוא כ-30 קילומטרים ועובי הלוח המופחת הוא כ-130 קילומטרים.
המגע ביניהם יוצר אזור בניוף בזווית נטייה שבין 50° ל-60°.
האי מונטסראט הוא קצה עליון של מבנה געשי שקוטרו בבסיס בין 25 ל-30 קילומטרים והוא משתרע מעומק של 900-700 מטרים מתחת לפני הים ועד כקילומטר מעל פני הים (פסגת סופרייר הילס).
משערים כי הר הגעש החל להיבנות במיוקן, כאשר הציר המרכזי של קשת האיים נדד מערבה, אם כי הסלעים העתיקים ביותר המצויים על פני השטח הם מהפליוקן (לפני כ-2.6 מיליון שנים), ורובם צעירים יותר, מתקופת הפליסטוקן.
הקתדרלה של סן קריסטובל דה לה לגונה (בספרדית: Catedral de San Cristóbal de La Laguna) היא מקום מושבה של הבישופות הקתולית של טנריפה, הכולל לא רק את האי טנריפה, אלא גם את האיים המערביים של האיים הקנריים (לה פלמה, לה גומרה ואל איירו).
הקתדרלה שוכנת בעיר סן קריסטובל דה לה לגונה.
בשנת 1511 נבנתה קפלה במקום שבו שוכנת כיום הקתדרלה.
מקימיה האמינו שבמקום היו בעבר קברי גואנצ'ים.
בשנת 1515 הוחלפה הקפלה במבנה גדול המוקדש למרים הבתולה.
המגדל שבמקום נבנה בשנת 1618.
הכנסייה הפכה לקתדרלה בשנת 1819, בעקבות צו של האפיפיור פיוס השביעי, כאשר נוסדה הבישופות של סן קריסטובל דה לה לגונה (שמה המקורי של הבישופות של טנריפה).
חזית הקתדרלה היא נאו-קלאסית ומתוארכת ל-1820, והמבנה הנוכחי עצמו נבנה בין השנים 1904–1915 בסגנון התחייה הגותית.
זוהי הקתדרלה היחידה בספרד שנבנתה מבטון.
חזית המבנה עשויה אבן וכיפתו והתקרה מסיבי פוליפרופילן.
בקתדרלה שלוש ספינות ואמבולטוריום סביב המזבח הראשי.
בפנים הקתדרלה נמצא קברו של אלונסו פרנאנדס דה לוגו, שכבש את האי טנריפה במאה החמש עשרה.
יש גם כמה קברים של בישופים ושרידי קדושים.
בתוך המבנה ישנו מזבח גדול בסגנון הבארוק מהמאה השמונה עשרה והוא הגדול ביותר באיים הקנריים.
ישנו גם דוכן שיש שהובא מג'נובה (איטליה), והשניים מהווים יחדיו את יצירות האמנות הטובות ביותר שעשויות משיש באיים הקנריים.
בקתדרלה ישנו האוסף הגדול ביותר של איקונין ביזנטי של ספרד, שהוא אחד החשובים מסוגו בעולם.
כמו כן, נמצא בה האוסף הגדול ביותר של תכשיטים של האיים הקנריים, כולל שני פמוטי הכסף הגדולים ביותר בספרד.
האוצר של הקתדרלה כולל גם גילופים דתיים, גלימה, חפצי פולחן וציורים.
אוצרות אלה הם בני תקופות שונות, החל מן המאה השש עשרה ועד ימינו.
הקשת הקפריסאית היא שקע בצורת קשת הנמצא מדרום לקפריסין.
הקשת נמצאת באזור המפגש בין שני לוחות טקטוניים: הלוח האפריקאי והלוח האנטולי.
הלוח האפריקאי נע צפונה ביחס ללוח אנטוליה ויוצר אזור הפחתה.
השקע מהווה חלק מאזור ההפחתה הנוצר בהתנגשות בין הלוח האפריקאי והלוח האירואסייתי.
כתוצאה מהתנגשות הלוחות אזור הקשת הקפריסאית פעיל מאוד מבחינה סייסמית, ומתרחשות בו רעידות אדמה המורגשות גם בישראל.
בשנת 1996 התרחשה באזור רעידת אדמה בעוצמה של 6.5 בסולם ריכטר, הרעידה החזקה ביותר שתועדה באזור.
מוקד הרעידה היה דרום-מערבית לאי.
הקשת ההלנית היא מבנה טקטוני מקושת במזרח הים התיכון, באזור יוון והים האגאי.
הקשת כוללת שקע אוקייני הקרוי "השקע ההלני" בצידו החיצוני, שתי קשתות איים: החיצונית שאינה געשית והפנימית שהיא קשת געשית, וים שולי - הים האגאי - בחלק הפנימי.
הקשת נוצרה כתוצאה מתנועת הלוח האפריקאי צפונה, היוצרת בים התיכון אזורי הפחתה רבים בהם נוחת הלוח האפריקאי מתחת ללוח האירואסייתי.
באזור יוון הלוח האפריקאי נוחת אל מתחת ללוח האגאי.
הקשת ההלנית נמשכת מהאיים היוניים במערב ועד מזרחית לאי רודוס, שם נפגשת הקשת עם הקשת הקפריסאית.
תהום קליפסו שעומקה 5,267 מטר, היא הנקודה העמוקה ביותר בים התיכון.
התהום היא חלק מהשקע ההלני ונמצאת באיים היוניים, ממערב למפרץ פילוס.
הקשת ההלנית מכילה שתי קשתות איים.
הקשת החיצונית אינה געשית והיא אזור טופוגרפי מוגבה בקדמת הקשת הגעשית.
בכמה אזורים מבנה זה מתרומם מעל פני המים ויוצר איים שאינם געשיים.
בקשת החיצונית נמצאים האיים היוניים, כרתים ורודוס.
הקשת הפנימית נקראת הקשת הגעשית של דרום הים האגאי.
זוהי קשת געשית פעילה הכוללת שורה של איים והרי געש: מתאנה, מילוס, סנטוריני, קולומבו (הר געש תת-ימי פעיל הנמצא כ-8 קילומטרים מצפון-מזרח לסנטוריני), קוס, ניסירוס ויאלי.
אורכה של הקשת הוא 450 ק"מ, מהר הגעש מתאנה (הנמצא לחופי פלופונסוס) במערב ועד האי ניסירוס לחופי טורקיה במזרח.
תופעות געשיות בקשת ההלנית מתרחשות כאמור רק בקשת האיים הפנימית.
מבין כלל האיים בקשת הגעשית, רק באיים סנטוריני, קולומבו וניסירוס נרשמה פעילות געשית במאה השנים האחרונות.
בסנטוריני התרחשה במאה ה-15 לפנה"ס ההתפרצות המינואית.
ההתפרצות גרמה לפיצוץ הר הגעש הקדום שהיה במקום, והביאה להיעלמותה של התרבות המינואית.
ההתפרצות מוערכת כהתפרצות בעוצמה 7 במדד ההתפרצות הגעשית והיא נחשבת לאחת מההתפרצויות הגעשיות ההרסניות ביותר ב-10,000 השנים האחרונות.
הקשת ההלנית היא אחד האזורים הפעילים ביותר מבחינה סייסמית במערב לוח אירואסיה.
באזור נמדדו מספר רעידות אדמה בעוצמה של 7 בסולם ריכטר במאה האחרונה.
באזור הקשת אירעו לפחות שני מקרים של רעידות אדמה בעוצמה 8 ויותר.
בשנת 365 אירעה רעידת אדמה המוערכת כיום בעוצמה של 8 לפחות בסולם ריכטר.
מוקד הרעידה היה סמוך לכרתים.
הרעידה גרמה להרס רב באזור יוון, מצרים, קפריסין וסיציליה ולהרג של אלפים.
מרבית הערים בכרתים נחרבו ונמצאו עדויות לכך שהרעידה גרמה לעלייה של 9 מטרים בגובה האי.
הרעידה גרמה לגל צונאמי שהכה בחופי דרום ומזרח הים התיכון והחריב את אלכסנדריה.
בשנת 1303 התרחשה בכרתים רעידה נוספת, גם זו מוערכת כיום בעוצמה של 8 בסולם ריכטר.
מעריכים כי מוקד הרעידה היה באזור שבין כרתים לרודוס.
הרעידה וגל הצונאמי בעקבותיה גרמו לנזק רב במזרח הים התיכון כולל הרס המגדלור באלכסנדריה.
הקתדרלה היא סדרת טלוויזיה רוסית משנת 2021 בהפקת הערוץ הראשון ברוסיה.
עלילת הסדרה נסובה סביב בניית קתדרלת ההשתנות בסנקט פטרבורג.
הדמות הראשית היא איכר צמית בשם איוואן סטארשוב, שהתאהב בבתו של בעל הקרקע שלו ומוכן לעשות הכל כדי להגשים את חלומו ברוסיה שתחת שלטון הצאר פיוטר הראשון.
פרק הבכורה שודר ב-4 בנובמבר 2021 בשירות הסטרימינג Okko.
ראשית המאה ה-18. מי שנולד כצמית - צמית ימות, אבל שנת 1700 מביאה איתה שינויים קיצוניים ב, זה זמן הרפורמציה הגדולה של פיוטר הגדול.
הצורף הצעיר איוואן סטארשוב מאוהב ללא תנאי בבתו של אדונו, מריה.