tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף הפרק, הוא משתמש בכוחו כדי להקים את פסלי המואי על האי, וכך פותר את התעלומה לגבי הצבת הפסלים.
מוֹאָה הנבטית, או חאן מואה, הייתה עיר נבטית באזור הערבה סמוך ליישוב צופר צפונית לפארן ודרומית למרכז ספיר.
היא פעלה כתחנת מעבר בדרך הבשמים בממלכת הנבטים בתקופה הרומית.
ביישוב היה חאן וסביבו מרכז ציבורי.
במקביל, התפתחה במקום חקלאות ענפה.
בפי הבדואים ששכנו באזור נקרא היישוב בשם "מוית עוואד".
מחקר הממצאים הבוטניים שנמצאו באתר שנערך על ידי פרופ' מרדכי כסלו וד"ר אורית שמחוני, מהמעבדה לבוטניקה ארכאולוגית בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן מעלה השערות באשר לסיבה האמיתית לפריחת הערים על דרך הבשמים מבחינה חברתית וכלכלית.
מואה הוקמה בצומת דרכים: הדרך האחת - מדרום לצפון, היא דרך הערבה, אשר נמשכה ממפרץ אילת בדרום ועד לים המלח בצפון והדרך השנייה - ממזרח למערב, היא קטע מדרך הבשמים שבין פטרה לחופה של עזה ורפיח.
תחנות הדרכים החלו לפעול כבר בתקופה ההלניסטית אך עיקר פעולתם היה בתקופה הרומאית, כאשר גבר הביקוש לתבלינים ולבשמים לאור עליית רמת החיים באימפריה הרומית.
הסחר הביא להתפתחות כלכלית של תחנות הדרכים.
בשנת 1981 נערכו במקום חפירות על ידי רודולף כהן.
במקום נמצא חאן דרכים עתיק ומצודה בגובה 2 מטר, השומרת על החאן, מקדש וחנות.
כמו כן, מתקני חקלאות מדברית, הכוללים מעיין, בריכת אגירה מטויחת ושרידי אמת מים.
אחד המתקנים המיוחדים באתר הוא בית בד יחיד מסוגו בארץ, להפקת שמן זית בסגנון רומאי.
החאן הוא דוגמה לתחנת דרכים מהתקופה הנבטית התיכונה והוא כולל חצר פתוחה מוקפת חדרים ובית מרחץ.
התחנה שימשה להעברת סחורות יקרות ערך כמו בשמים ותבלינים: מור, "קציעה", לבונה, פלפל וקינמון.
הסחורות הובלו על גבי דבשות גמלים מחצרמוות בדרום חצי האי ערב, לחופי הים התיכון, בעיקר לנמל עזה, ומשם לארצות מעבר לים.
הממצאים הבוטניים נשמרו במצב יבש היטב בשל הלחות הנמוכה והאקלים היבש.
הממצאים שנמצאו היו גרעינים של צמחי תרבות וחלקם אפילו צמחי מותרות ועצים:
ממצא סביר שכן התמר גדל באופן טבעי באזור.
הזיהוי ברמה של זנים הראה שחלק מהזנים הם בעלי פרי קטן מיוחד, כנראה זני בר.
זן אחד של זרעים זהה לתמרים שנמצאו במצדה.
לא נמצאו זרעים של זנים מסורתיים, חלאווי וסיאני, בשל החרבת מטעי התמרים בימי אדריאנוס הקיסר.
הזיהוי של הזיתים היה אפשרי שכן יש בארץ מטעי זיתים מלפני אלפי שנים.
הרוב הוא זית נבאלי המתאים לכבישה ולהפקת שמן.
נמצאו גרעינים מזן תוּפַאחי ושאמי, שבגלל גודל פירותיהם משמשים גם היום לקישוט ולנוי.
אפרסק - פרי חדש, הגיע מסין בדרך המשי.
הוא דורש תנאי גידול מיוחדים, כמו קור ולא גדל במואה.
אגוזי המלך - 10 גרעינים.
גדל בהרים ולכן ייבאו אותו.
שיטת היאור - נמצאו 2 תרמילים.
גדל במצרים ונחשב לעץ חשוב וגם קדוש.
למטרה זו ניתן היה להשתמש גם בקליפות של צמחים ובכל זאת ייבאו את שיטת היאור.
ארז הלבנון - עץ נדיר שהגיע עד כאן.
לסיכום, צמחים מיובאים למואה היו סוג זיתים, אפרסקים, אגוזי המלך ועצים
בתחנת הדרכים מואה נמצאו מוצרי מותרות ששימשו את סוחרי המקום.
לא הייתה להם בלעדיות בדרך הבשמים, שכן עשרה ק"מ צפונה מהם הייתה תחנת דרכים נוספת.
ההסבר היחידי יכול להיות כישרונם המסחרי.
החוקרים מאוניברסיטת בר-אילן סבורים כי הסוחרים שמו לב להשפעת רמת הלחות על משקל הסחורה: באביב, הם קנו תבלינים ובשמים בדרום חצי האי ערב, במקום בו הלחות 30% ולקראת סוף הקיץ, מועד שבו עדיין ניתן היה להפליג לרומא, מכרו את הסחורה בנמלי הים התיכון, היכן שהלחות הגיעה ל-70%.
ההפרש במשקל בא לידי ביטוי בתמורה שהם השיגו.
אולי זה המקור לעושרם של סוחרי מואה, שהתבטא ברכישת פירות וצמחי מותרות.
דוגמה לכך הייתה גם במאה ה-18 כאשר סוחרים אנגליים ניצלו את עובדת התפיחה של גרעיני החיטה בעת ההובלה של החיטה מהמזרח דרך כף התקווה הטובה לבריטניה.
הגידול במשקל גרעיני החיטה עשה את ההובלה הארוכה לכדאית למרות זמן הנסיעה.
מואיז (משה) בן הראש (נולד ב-7 באוקטובר 1959) הוא סופר, מתרגם ומשורר ישראלי.
בן הראש נולד בתטואן שבמרוקו.
עלה לישראל בשנת 1972. למד לימודים מגוונים של פיזיקה, מתמטיקה, ספרות אנגלית ולימודים ספרדיים ולטינו-אמריקניים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בעבר עסק יותר ברפואה טבעית ובהנהלת חשבונות ובהווה עוסק בעיקר בכתיבה ובתרגום.
בן הראש הוא מראשוני הכתיבה הספרותית באינטרנט וב"בלוג" ברשת.
כבר בשירותו הצבאי ב-1979 התפרסמו שיריו הראשונים בעיתון במחנה.
בשנות השמונים פורסמו שיריו בכתבי העת חדרים ועיתון 77 ואחרים, ובמוסף לספרות של מעריב, והיה ממייסדי ועורכי "מראות", כתב עת ירושלמי לספרות (1981–1986).
בן הראש פרסם רומנים, ספרי שירה, ספרי סיפורים ותרגומים.
ספרו הראשון שיצא לאור הוא הרומן "תקרא אותי!
ב-1999 נכללו שיריו באנתולוגיה לספרות מזרחית "מאה שנים מאה יוצרים" בעריכת סמי שלום שטרית
ספר השירים "קינת המהגר: דיוקן עצמי של המשורר בראי המשפחה (ירון גולן, 1994)" נודע בחשיבותו, כאשר חלק מהשירים התפרסמו ב'הארץ', והספר תורגם לאנגלית (2001).קינת המהגר תורגם עד היום לשש שפות.
בן הראש כותב גם בספרדית (שהיא שפת אימו) ובאנגלית ופרסם ספרים בשפות אלה.
שיריו ויצירותיו תורגמו במהלך השנים ל: ספרדית, אנגלית, צרפתית, אורדו, סינית ופורטוגזית.
ההוצאה לאור דסטינו (DESTINO) בספרד פרסמה בשנת 2008 את הרומן "בשערי טנג'יר".
מאז סוף 2013, התפרסמו רבים משיריו החדשים בכתב העת ביטאון שירה.
בנוסף, תרגם בן הראש לעברית משירי צ'ארלס בוקובסקי, פבלו נרודה, קלוד ויז'ה, טאהר בן ג'לון, עמנואל עידו, רושל מאס, טרזה פורסקנסקי ועוד, ופרוזה מאת מיגל דליבס, אדמונד ז'אבס, נהיד רחלין, דניאל רדפורד, קטלין טסארו, אלמודנה גרנדס, פאבלו סימונטי, ליה לופט.
ספריו של מואיז בן הראש עוסקים, בין היתר, בקשר שבין הגולה המרוקאית לישראל וליהדות, הם מתארים את היחסים בין יהודים למוסלמים ולנוצרים, יחסים עשירים ומתוחים, על פני אלף שנה, וכן מתארים את החיים של היהודים הספרדים.
כתיבתו מושפעת משירתו של ארז ביטון, ותכני שירתו מהווים חלק מרכזי בשירה המזרחית
לבן הראש ביקורת על הממסד בישראל בכלל ועל הממסד הספרותי בפרט.
לטענתו של בן הראש, ממסד זה נשלט על ידי אליטה אשכנזית, המונעת פרסום של יצירות שנכתבו על ידי יוצרים מזרחים ובכך תורמת לדיכוי התרבותי של קבוצה זו.
2008 פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (פרס אשכול)
2012 פרס יהודה עמיחי על ספרו 'לא הולך לשום מקום' (הוצאת רסיס נהרה 2010).
2021 פרס ספר הפרוזה הישראלי ע"ש ז'קלין כהנוב
מוריס "מו" ויליאמס הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2003–2017.
ב-13 באוגוסט 2008 ויליאמס הועבר בעסקה לקליבלנד קאבלירס ופתח בחמישייה בכל משחקיה בעונת .
ב-11 בפברואר 2009 הוא קלע שיא קריירה (באותה עת) של 44 נקודות נגד פיניקס סאנס, ואילו יום קודם לכן הוזמן להחליף את כריס בוש במשחק האולסטאר, בו קלע 12 נקודות, מסר 5 אסיסטים והוריד 2 ריבאונדים ב-16.4 דקות משחק במדי המזרח שהפסידה במשחק.
ויליאמס הוביל את קליבלנד למאזן 66-16 בעונה הסדירה, כולל מאזן 39-2 במשחקי הבית.
בפלייאוף, קליבלנד הגיעה עד לגמר המזרח, בו התמודדה נגד אורלנדו מג'יק.
כבר במשחק הראשון בסדרה ויליאמס קלע סל משלושת רבעי מגרש בשנייה האחרונה של המחצית הראשונה.
עם זאת קליבלנד הפסידה במשחק זה 107-106, כשויליאמס מחמיץ זריקת בשנייה האחרונה.
קליבלנד הפסידה בסדרה 4-2 והודחה מהפלייאוף.
ב-24 בפברואר 2011 הועבר ויליאמס ללוס אנג'לס קליפרס ביחד עם ג'מאריו מון בתמורה לבארון דייוויס.
ביוני 2012 הועבר ליוטה ג'אז.
באוגוסט 2013 הועבר לפורטלנד טרייל בלייזרס, וביולי 2014 חתם בקבוצת מינסוטה טימברוולבס.
ב-13 בינואר 2015, קלע ויליאמס 52 נקודות במשחק כדורסל ורשם רשם שיא עונתי ושיא חדש בקריירה שלו וכן שיא היסטורי למועדון.
בהמשך 2015 חזר לשחק במדי קליבלנד קאבלירס, ובמדיה זכה באליפות ה-NBA לשנת 2016.
בינואר 2017 הועבר ויליאמס בטרייד יחד עם מייק דאניליבי הבן ובחירת דראפט עתידית לאטלנטה הוקס תמורת קייל קורבר.
בהמשך הועבר לדנבר נאגטס, ונופה מהקבוצה מיד לאחר הגיעו אליה.
מוֹ יאן (במנדרינית: 莫言, בפין-יין: Mò Yán; נולד ב-17 בפברואר 1955) הוא שם העט של גְווָאן מוֹיֵה (סינית מפושטת: 管谟业; סינית מסורתית: 管謨業, בפין-יין: Guǎn Móyè), סופר סיני מודרני.
מו יאן כתב ארבעה רומנים מצליחים, עשרות נובלות וסיפורים קצרים, הוא נחשב כיום לאחד הסופרים המוערכים בסין, ובעולם הוא מוערך על שילוביו בין ההיסטוריה והתרבות הסינית לבין ההיסטוריה והתרבות המערבית ביצירתו, ובין עממיות ומודרניות.
ספריו תורגמו לתריסר שפות, בהן אנגלית, גרמנית, צרפתית ועברית.
חלק מסיפוריו אף עובדו לסרטים.
חתן פרס נובל לספרות לשנת 2012.
מו יאן הוא שם העט של הסופר, ומשמעותו המילולית "לא מדבר".
מו יאן נולד ב-1955 במחוז שאנדונג שבצפון-מזרח סין, למשפחת איכרים.
הוא נטש את לימודיו בזמן מהפכת התרבות והחל לעבוד במפעל המייצר שמן.
בגיל עשרים הוא התגייס לצבא השחרור העממי.
כמו סופר סיני אחר יאן ליין-קה גם מו יאן בהיותו חייל הצטרף למחלקת התעמולה של הצבא ושם התנסה לראשונה בכתיבה, ובשנת 1981 פורסם הרומן הראשון שלו, "גשם שוטף בליל אביב".
ב-1984 קיבל משרת הוראה במחלקה לספרות באקדמיית התרבות של צבא סין.
מו יאן הוא קומוניסט בדעותיו אך גם פתוח במידה מסוימת לדעות מערביות.
שם ספרו, "דורה אדומה", מרמז לדגן בשם דורה אדומה (גיבורי הרומן ניזונים ממנו, שותים יין העשוי ממנו, מסתתרים באמצעותו מפני היפנים ועוד), ובנוסף הצבע האדום מזוהה עם הקומוניזם, דבר שמאפיין את רוח הרומן.
יצירותיו של מו יאן הן בעיקר פרשנות חברתית והיסטורית.
כדוגמת סופר סיני מודרני אחר, סו טונג, גם מו יאן מרבה להציג בפירוט תיאורי זוועה, ואכזריות קיצונית כחלק מהריאליזם הסוציאליסטי נוסח מקסים גורקי.
מו יאן מושפע בכתיבתו מלו שון, שנחשב לאחד ממייסדי הספרות הסינית המודרנית, ומהסופר גבריאל גרסיה מרקס.
סרטים שנעשו על פי ספריו
הסרט זכה בפרס הראשון בשנת 1988 בפסטיבל הקולנוע בברלין ובפרס אריה הזהב בפסטיבל הקולנוע בוונציה.
הסיפור מופיע בקובץ סיפורים קצרים של מו יאן, "אתה תעשה כל דבר בשביל הצחוק".
2005 - פרס קיריאמה בעבור ספרו "שדיים גדולים וירכיים רחבות"
2009 - פרס ניומן לספרות סינית בעבור ספרו "חיים ומוות מתישים אותי"
2005 - פרס נונינו הבינלאומי
דורה אדומה (1988, 2004), תרגם מאנגלית: יואב הלוי, ספרית מעריב, 1994. (פורסם בסינית מסורתית ב-1988 ובמפושטת ב-2004, בשם "שבט הדורה האדומה")
בלדות השום, תרגמה מאנגלית: עידית פז, ספרית מעריב, 1996. (פורסם בסינית בשם "בלדות עלי השום השמימיים")
חיים ומוות מתישים אותי (2006), תרגמה מאנגלית: ענת מוריץ, ספרית מעריב, 2011. (פורסם בסינית ב-2006 בשם "עייפות החיים והמוות")
צפרדעים (2009), תרגמו מסינית: תרצה ערב וקובי לוי, הוצאת חרגול, 2015.
ספרים נוספים של מו יאן שתורגמו לאנגלית
"שדיים גדולים ירכיים רחבות" (פורסם בסין ב-1996 בשם "שדיים גדולים ותחת שמן", ותורגם לאנגלית ב-2005)
"הרפובליקה של היין" (פורסם בסין ב-1992 בשם "ארץ היין", ותורגם לאנגלית ב-2000)
"שְׁפֿוּ: אתה תעשה כל דבר בשביל הצחוק", אוסף סיפורים קצרים (פורסם בסינית בפרקים מ-1998 עד 2009 בשם "ההומור המתגבר של שְׁפֿוּ", תורגם לאנגלית ב-2002)
יצירות חשובות נוספות של מו יאן בסינית
סר מוחמד "מו" פארח הוא אתלט בריטי.
פעמיים ברציפות האלוף האולימפי (לונדון 2012, ריו דה ז'ניירו 2016) בריצת 5000 מטר ובריצת 10000 מטר.
בעל 8 מדליות מאליפויות העולם מהן 6 זהב.
נוסף לכך, הוא שיאן העולם הנוכחי בריצת 1 שעה (21,330 מטר).
פארח נולד בשם חוסיין עבדי קאהין בסומלילנד.
אביו מת במלחמת אזרחים כשהיה בן ארבע.
אמו שלחה אותו בגיל תשע לג'יבוטי, אך בדרך לשם נחטף לבריטניה בזהות של ילד אחד בשם מוחמד פארח.
באנגליה הוא אולץ לעבוד כעובד משק בית ולא למד בבית ספר עד גיל 12. גרסה זו של ילדותו חשף פארח בתוכנית בסרט תיעודי עליו של ה-BBC.
לפני הפרסום האחרון נהג לספר מחשש שתישלל ממנו האזרחות הבריטית, שהוא נולד במוגדישו, שאביו הוא יליד בריטניה ואמו מסומליה ושבגיל שמונה עבר להתגורר בבריטניה, שם עבד אביו כיועץ מערכות מידע.
פארח למד במערב לונדון והחל לעסוק באתלטיקה בעקבות מורהו לחינוך גופני שזיהה את הכישרון שבו.
בתיכון הצטיין בכל מקצועות הריצה והשדה.
ב-2001 זכה באליפות אירופה לנוער בריצת 5000 מטר.
את הישגו המשמעותי הראשון בתחרויות לבוגרים רשם ב-2006 כשזכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בתוצאה של 13:44.79 דקות.
באותה שנה ניצח באליפות אירופה למרוצי שדה (קרוס קאנטרי) שהתקיימה באיטליה.
באליפות העולם באתלטיקה 2007, סיים שישי בריצת 5000 מטר.
פארח ייצג את בריטניה באולימפיאדת בייג'ינג, הוא הודח כבר בשלב המוקדמות בתחרות ריצת 5000 מטר, כשרשם את הזמן ה-24 בטיבו.
לאחר המשחקים האולימפיים עבר למשטר אימונים נוקשה שכלל חודשים של מחנות אימונים בקניה יחד עם רצים מקומיים.
ב-2009 זכה במדליית זהב באליפות אירופה באולם בריצת 3000 מטר, ובאליפות העולם באתלטיקה באותה שנה סיים במקום השביעי בריצת 5000 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2010 זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:31.18 דקות ובריצת 10000 מטר בתוצאה של 28:24.99 דקות.
ב-2011 זכה בשתי תחרויות ליגת היהלום בברמינגהאם ובמונקו, בה גם קבע את שיאו האישי בריצת 5000 מטר, 12:53.11 דקות.
באותה שנה זכה במדליית זהב באליפות העולם באתלטיקה, שנערכה בדאיגו, קוריאה הדרומית בריצת 5000 מטר ובמדליית כסף בריצת 10000 מטר.
על הישגיו זכה בתואר אתלט השנה של התאחדות האתלטיקה האירופאית.
כחלק מההכנות לאולימפיאדת לונדון עבר להתאמן באורגון שבארצות הברית כחלק מקבוצה של שישה רצים למרחקים שאומצה על ידי חברת נייקי ומאומנת על ידי אלברטו סלזאר.
ביוני 2012 זכה בתחרות הדיאמונד ליג ביוג'ין ובאותו החודש במדליית זהב באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בתוצאה של 13:29.91 דקות.
ביולי זכה בתחרות הדיאמונד ליג בלונדון.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה פארח בשתי מדליות זהב, בריצת 10000 מטר בתוצאה של 27:30.42 דקות, לפני חברו לאימונים גאלן ראפ מארצות הברית (27:30.90 דקות) וטאריקו בקלה מאתיופיה (27:31.43 דקות).
מספר ימים לאחר מכן, זכה גם בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:41.66 דקות, לפני דג'ן גברמסקל מאתיופיה (13:41.98 דקות) ותומאס לונגושיבה מקניה (13:42.36 דקות).
במסגרת ליגת היהלום שנערכה במונקו ביולי 2013 סיים פארח במקום שני בריצת 1500 מטר, בשיא אירופה חדש של 3:28.81 דקות, התוצאה השישית בטיבה בכל הזמנים, אחרי אסבל קיפרופ שקבע את התוצאה הרביעית בכל הזמנים, 3:27:72 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בציריך שווייץ בשנת 2014 זכה פארח בפעם השנייה במדליית זהב בריצת 10000 מטר בתוצאה של 28:08:12 דקות לפני בן ארצו אנדי ורנון (28:08.66 דקות) ועלי קאיה מטורקיה (28:08.72 דקות).
ובפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בריצת 5000 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג ב-2015 זכה במדליית זהב בריצת 10000 מטר בתוצאה של 27:01.13 דקות ובמדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:50.38 דקות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה בפעם השנייה ברציפות במדליות זהב בריצת 10000 מטר בתוצאה של 27:05:17 דקות ובריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:03.30 דקות.
לקראת אליפות העולם באתלטיקה 2017 שנערכה בלונדון הודיע כי זו תהיה האליפות האחרונה בה ישתתף.
הוא זכה באליפות בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 26:49.51 דקות.
בריצת 5000 מטר זכה במדליית כסף בתוצאה של 13:33.22 דקות לאחר המנצח מוכתר אדריס.
לאחר אליפות העולם עבר להתחרות רק בריצות כביש.
במרץ 2018 זכה בתחרות חצי המרתון של לונדון בזמן 1:01:40 שעות.
במרתון לונדון שנערך באפריל 2018 סיים במקום השלישי בשיא אישי של 2:06:21 שעות.
במאי אותה שנה זכה בפעם השישית בתחרות לונדון 10,000 וכן בתחרות מנצ'סטר רבתי.
באוקטובר 2018 זכה במרתון שיקגו בשיא אירופה של 2:05:11 שעות.
בתחרות ליגת היהלום שנערכה בבריסל ב-4 בספטמבר 2020 קבע פארח בריצת 1 שעה שיא עולם חדש של 21,330 מטר, שיפור לשיא העולם בן ה-13 שנים של היילה גבריסלאסי מאתיופיה (21,285 מטר).
ב-2013 הוענק לפארח תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית על תרומתו לאתלטיקה.
פארח הוא מוסלמי ומקפיד לשמור על חמשת עמודי האסלאם, מכיוון שהמשחקים האולימפיים בלונדון נקבעו לחודש הרמדאן, הודיע פארח כי ידחה את קיום מצוות הצום לתקופה שאחרי התחרויות.
הוא אב לשתי בנות ובן וכן בת חורגת מנישואיו אלו.
מוֹ דזְה (בסינית: 墨子, בפין-יין Mòzǐ, מילולית: "החכם מו";
נקרא לעיתים במערב בשם הלטיני מישיוס או מיציוס), שנולד בשם מו דִי (בסינית: 墨翟, פין-יין: Mòdí), היה פילוסוף חשוב שפעל במאה הרביעית לפניה"ס בסין הקדומה.
פיתח את אסכולת ה"מוהיזם" הקרויה על שמו ומטיפה לאהבה אוניברסלית ולשוויון, ודחה הן את הקונפוציאניזם והן את הדאואיזם, שתי התפיסות הרוחניות המשמעותיות ביותר בתקופתו.
קורות חייו של מו דזה אינם ברורים.
כיום מקובל לחשוב שפעל בין שלהי מאה ה-5 לראשית המאה ה-4 לפנה"ס, לפני הופעתו של מנציוס.
דבר זה מציב את מו דזה בראשיתה של תקופת המדינות הלוחמות (403-221 לפנה"ס).
מספר מקורות מוקדמים מעידים, כי בדומה לקונפוציוס, מו דזה נולד במדינת לוּ ובשלב מסוים בחייו שימש שר במדינת סוֹנג.
על פי המסורת, מו דזה התחנך על ברכיהם של מורים קונפוציאניים, אך מרד בתורתם בשלב מאוחר יותר.
שוב בדומה לקונפוציוס, מו דזה עבר ממדינה למדינה והציג את רעיונותיו לשליטים השונים, בתקווה שיאמצו את דרכו ויגייסו אותו לשורותיהם.
האסכולה שפיתח מו דזה, הנקראת גם מוהיזם, שיחקה תפקיד חשוב והייתה לאחת מארבע האסכולות הפילוסופיות המרכזיות של אותה התקופה, לצד הקונפוציאניזם, הדאואיזם והלגליזם.
באותה תקופה המוהיזם נחשב איום חריף על ההגמוניה הקונפוציאנית.
אף על פי שעקרונות משנתו מופיעים בספר הנקרא על שמו, סביר להניח שהספר לא חובר על ידי מו דזה עצמו אלא על ידי תלמידיו.
מן הנודעים ביותר בעקרונות להם הטיף מו דזה הוא "אהבה אוניברסלית" (), הקורא לאהבה שאיננה מבחינה בין האני לאחר, הקרוב לרחוק, הזר ובן המשפחה.
תפיסה זאת עומדת בניגוד מוחלט לזאת הקונפוציאנית, הגורסת כי מחויבותו המוסרית וסיבת קיומו של קשר בין בני אדם מוגדרת על פי תפקידם של היחידים אחד כלפי השני (למשל אדון וצמית, אב ובן וכו') ועליהם לפעול במסגרת כללי הטקס הקונפוציאנים.
מו דזה קרא לשליט ולנתין, לאב ולבנו לבסס את מערכת היחסים שלהם על תשתית של אהבה הדדית לא אנוכית וללא אפליה לפי תפקיד וללא גבול.
לדבריו, "כאשר בני האדם לא אוהבים איש את רעהו, מן המוכרח שילסטמו זה את זה, כאשר השליט והשר לא אוהבים זה את זה, לא תמצא נאמנות, כאשר אב ובנו לא אוהבים זה את זה, לא יתקיים כיבוד הורים ומורים".
מו דזה ממשיך ומונה את היחסים ההיררכיים השונים, להם הוא מציע תשתית רעיונית ומוסרית חדשה.
על פי השקפת עולמו, לא קיים גורל קבוע לאדם (), אלא האינדיבידואל עצמאי לבחור ולעצב את חייו ועתידו.
לדידו, האסונות הנופלים על האדם אינם תוצאה של גורל שנקבע מראש.
מו דזה החזיק בדעה הרואה בשמיים () כוח היכול להעניש את הסוררים ולגמול לעושי הטוב.
לעל-טבעי חשיבות רבה במשנתו, אשר רואה ב"רצון השמיים" () מרכיב מהותי.
ה"שמיים" מתוארים כאישיות על-אנושית המענישה את הרשעים וגומלת לעושי הטוב.
כוח זה הוא גם אמת המידה של המוסרי והנכון.
הבנה זאת שונה מזאת בה החזיקו הקונפוציאניים, שראו ב"שמיים" כוח מוסרי מסתורי ועלום, שאינו מתערב בחיי בני האדם.
לצד "השמיים", סבר מו דזה שקיימים גם שדים () ורוחות ().
כוחות אלו יכולים להיטיב ולברך, אך גם לזעוף ולהעניש את הסוררים.
תורתו של מו דזה ביקשה להציע מזור לחוסר היציבות הפוליטית ושפיכות הדמים של תקופתו.
הוא סבר שהסיבה לכך היא חוסר באהבה הדדית, ודגל בעיקרון אותו כינה "אי התקפה" ().
הוא גינה תוקפנות צבאית, וראה בה צעד בלתי מוסרי וגם בלתי משתלם לשני הצדדים.
מו דזה קרא להקמת מערכת שלטון המבוססת על מריטוקרטיה, המכונה על ידו "העלאת המוכשרים" ().
להשקפתו, מנהיגי המדינה, בהם גם הקיסר, צריכים להיבחר על סמך יכולותיהם וכישרונם, ולא על סמך ייחוס משפחתי.
מו דזה הטיף לממשל הנוהג בחסכנות ובצנעה ().
מותרות שאין בהם צורך ממשי - מגונים הם.
בנוסף, הוא קורא לחסכון בקיום טקסי הלוויה () ורואה בשלילה גם את המוזיקה המבוצעת בחצרות האריסטוקרטיה ().
בכך תוקף הוא נוהגים שהיו יקרים לליבם של הקונפוציאניים, שראו בקיום טקסים ארוכים ומדוקדקים כלי חשוב לשמירה על סדר חברתי הרמוני.
רעיונותיהם של המוהיסטים השפיעו עמוקות על הגותם של הפילוסופים בני אותה התקופה ובמאות שאחריה.
בין המאה ה-3 וה-4 לפנה"ס, כתבו מוהיסטים את הטקסטים הקיימים הקדומים ביותר בנושאי לוגיקה, גאומטריה, אופטיקה ומכניקה.
הלוגיקה המוהיסטית השפיעה על טכניקת הטיעון של ראשוני ההוגים הסינים, בעוד ששאיפותיהם לשלטון מריטוקרטי וטובת הציבור עזרו לעצב את הפוליטיקה הפילוסופית והמדיניות של שושלות צ'ין והאן.
בנוסף, מו דזה הוא המדען הראשון שגילה את אפקט הקמרה אובסקורה ובנה אב טיפוס מתפקד, כמאה לפני גילויו של אריסטו ואלף שנה לפני פיתוח אב טיפוס במערב.
מו סיזלאק הוא דמות בדיונית מסדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון".
מו הוא הברמן והבעלים של "הטברנה של מו", בר המשקאות של ספרינגפילד.
מו הוא אדם אלים בעל אישיות מעורפלת, עבר פלילי ונטיות אובדניות (כולל ניסיונות התאבדות רבים).
מו הוא אדם הגר לבדו ברחוב אגוז 87, החש כי הקרובים אליו ביותר הם לקוחות הבר אותו הוא מנהל.
הוא יתום, ואת זעמו על יתמותו הוציא כחבר בכנופיית "הפרחחים הקטנים" עד שגורש ממנה בעקבות הרג אחד מחברי הכנופיה.
היתמות שלו כמעט ולא מוזכרת בסדרה.
יש לו תואר בהצטיינות בברמנות מאוניברסיטת סוויגמור.
אופיו של מו אובדני והוא אף ניסה להתאבד מספר פעמים.
מוצגות התפרצויות זעם רבות שלו, אלימות מצידו, התנהגות כפייתית, מרמור וחמדנות.
הוא חוטא אף בהתנהגויות פליליות: הטרדה מינית של נשים, מסחר בפנדות וחיות בסכנת הכחדה, הימור בתחרויות אגרוף ועוד.
בנוסף, בבר שלו הוא אפשר קיום אירועי רולטה רוסית ומסתיר מהגר הולנדי לא-חוקי.
תחת המעטפת האלימה מסתיר מו לב זהב, שנגלה מעט בעקבות העצות שהוא נותן ללקוחותיו הנאמנים בבר.
יש לו חתול ששמו "מר פיק", אליו הוא קרוב מאוד.
מו הציל מספר פעמים את חייה של מגי סימפסון והתגלה כשמרטף מוצלח עבורה.
הוא עוסק גם בפעולות צדקה בדרום אמריקה ובאפריקה, כאשר הוא מספק ציוד רפואי לנפגעי שיטפונות ושריפות.
מו מקריא ספרים לילדים חולים בבית החולים לילדים בספרינגפילד.
למו ידע רב במכונאות רכב ובמחול.
באחד הפרקים בעונה ה-11, לאחר ניתוח פלסטי ששינה את פניו, הפך לזמר אופרת סבון והחל לצאת עם נשים אך חזר למצבו הרגיל לבסוף.
למו היו מספר מערכות יחסים קצרות, שנגמרו בעקבות פניו ה"מכוערות".
במספר הזדמנויות הוא חמד אף את מארג'.
הבר של מו מתואר בדרך כלל כמקום מדכא, חשוך ומלוכלך.
לקוחותיו הקבועים היחידים הם הומר סימפסון, קארל קרלסון, לני לאונרד, בארני גאמבל ושניים נוספים.
המשטרה מסרה למו כי 91% מסך כל תאונות הדרכים בעיר ספרינגפילד נגרמות על ידי ששת לקוחותיו אלה.
הבר עבר כתובות שונות במהלך הסדרה (בעונה תשיעית הבר בדרך התעשייתית נשרף כליל).
בסרט נראה שהוא צמוד ל"כנסייה הראשונה".
את מו מדבב האנק עזריה, והוא גם הדמות הראשונה בתוכנית שדובבה על ידו.
במהלך האודישן לקולו של מו, ביצע עזריה קול של "סוחר סמים מהמערב הפרוע", יוצרי התוכנית חשבו שזהו הקול המתאים לדמות.
עזריה נודע לא רק כמדבבו של מו, אלא גם ככותב שלו.
ב-2001 ו-2003 זכה האנק עזריה בפרס אמי על הדיבוב שלו למו ועוד מספר דמויות.
מוֹאבּ היא עיירה הסמוכה לנהר הקולורדו במחוז גרנד במזרח מדינת יוטה שבארצות הברית.
נכון למפקד האוכלוסין של 2025 התגוררו בעיירה 5,210 תושבים.
מואב היא בירת מחוז גרנד והיישוב הגדול ביותר בו.
בעיירה מבקרים תיירים רבים מדי שנה, רובם בדרכם לפארקים הלאומיים הסמוכים: ארצ'ס וקניונלנדס.
העיירה היא גם בסיס פופולרי לרוכבים על אופני הרים שלהם מוצעים שפע של מסלולי רכיבה, שבהם הידוע ביותר מכונה "מסלול סליקרוק" (Slickrock Trail – מסלול הסלעים החלקים), למטפסי צוקים, ולחובבי נהיגת שטח המגיעים לעיירה בתקופת חג הפסחא לאירוע בן תשעה ימים המכונה "ספארי הג'יפים של מואב" (Moab Jeep Safari).
ההשערה המקובלת היא שהעיירה קרויה על שם ארץ מואב המוזכרת בתנ"ך, ששכנה מזרחית לנהר הירדן.
את שמה קבע ויליאם פירס (William Pierce), מנהל הדואר הראשון במקום, בשל אמונתו שמואב ההיסטורית וחלק זה של מדינת יוטה, שתיהן הן "הארץ המרוחקת".
עם זאת, היסטוריונים אחרים טוענים כי לשם המקום שורשים בשפת הפאיוט, וקושרים את השם הנוכחי למילה "מואפה" שפירושה "יתוש".
חלק מהתושבים הקדומים של האזור ניסו לשנות את שם העיירה משום שלפי המסופר בתנ"ך תוארו המואבים כעובדי אלילים וכמי שעסקו בגילוי עריות.
ב-1885 עשה מנהל הדואר הנרי קראוס (Henry Crouse) ניסיון לשנות את השם לאובדליה (Uvadalia), וב-1890 הוכנה עצומה שעליה חתמו 59 תושבים שדרשה את שינוי השם לווינה (Vina).
בתחילת המאה ה-19 שימש האזור סביב מואב של ימינו כנקודת חצייה של נהר הקולורדו לאורך השביל הספרדי הישן (Old Spanish Trail) שחיבר בין סנטה פה בניו מקסיקו ללוס אנג'לס בקליפורניה.
במהלך אספת המורמונים הכללית באפריל 1855 הוחלט לשלוח ארבעים איש להקמת מיסיון לאינדיאנים בני שבט היוט בקצה הצפוני של העמק המכונה "העמק הספרדי" (משום שהשביל הספרדי הישן עבר דרכו).
ההחלטה הייתה חלק מהמאמץ להקים רשת של יישובים מורמונים שישמשו כחגורת הגנה חיצונית למרכז בסולט לייק סיטי, וגם רצון לשלוט על נקודת החצייה של הקולורדו שמצפון ליישוב.
הקבוצה, בהנהגתו של אלפרד בילינגס (Alfred Billings), הקימה סמוך למיקומה הנוכחי של מואב את מיסיון הר אלק (Elk Mountain Mission) ובו מבצר מאבן, גדרה ומכלאה לבעלי החיים שהביאו והם זרעו מיד תבואה ונחלו הצלחה בגידולה.
היחסים עם האינדיאנים בני היוט היו מורכבים, מצד אחד נעשו ניסיונות לקרב אותם על מנת לנצר אותם, ניסיונות שנחלו הצלחה מועטה, ומצד שני החלו בני היוט לפשוט על מאגרי המזון של המתיישבים והם העבירו אותם לתוך המצודה.
ב-23 בספטמבר 1855 התקיפו בני היוט את המבצר, הרגו שלושה מהמתיישבים, פצעו את בילינגס, והעלו באש את החציר ויבולי התירס.
המתיישבים הנותרים החליטו לנטוש את היישוב ולעבור לישובי המורמונים מצפון.
המקום נשאר נטוש עד 1877, שאז הגיע למקום מגדל בקר בשם ויליאם גרנסטף (William Granstaff) והתיישב במבנים הנטושים של מיסיון הר אלק.
בהדרגה הצטרפו אליו מתיישבים נוספים, והקהילה התפתחה.
ב-1881 הוקם במקום בית ספר מורמוני.
ב-1883 נבנתה מסילת הברזל של חברת הרכבת המערבית דנוור וריו גראנדה (Denver and Rio Grande Western Railroad) בין דנוור לסולט לייק סיטי, שאומנם עברה בתומסון ספרינגס (Thompson Springs), כ-60 קילומטרים צפונית למואב, אבל אפשרה קשר חשוב לרשת הרכבות הארצית.
מעבורת על הקולורדו החלה לפעול ב-1885 וגשר פלדה הושלם ב-1912. עם זאת, העובדה שהרכבת לא עברה במקום, וקיומם של נקודות חצייה נוספות על הקולורדו (ליז פרי, גשר נאוואחו, סכר הובר) הסיטה את נתיבי המסחר מהעיירה.
אופי כלכלת המקום השתנה, ממסחר עם נוסעים שעברו במקום למשלוח של התוצרת החקלאית המקומית, בעיקר פירות: אפרסקים, תפוחי עץ וענבים, לשווקים מרוחקים.
תוך זמן קצר נשכחה העובדה שמואב הייתה אחת מנקודות החצייה הטבעיות הבודדות של הקולורדו, אם כי הצבא האמריקני המשיך להתייחס למקום כנקודה אסטרטגית והציב עליו שמירה עד מלחמת העולם השנייה.
ב-1890 הפך היישוב למושב מנהל מחוז גרנד שהוקם.
המקום הוכרז רשמית כעיירה בשם מואב ב-20 בדצמבר 1902. בדצמבר 1936 הוא הוכרז כעיר מדרגה שלישית (third-class city).
כלכלת העיירה הייתה מבוססת על חקלאות, אבל בהדרגה היא עברה לכרייה.
כבר ב-1898 גילו מחפשי זהב מרבצים של קרנוטיט בהרי לה סאל (La Sal Mountains) דרומית מזרחית למואב.
מינרל צהוב ירקרק ורדיואקטיבי זה מכיל אורניום, ונדיום ואשלגן.
דוגמאות ממינרל זה נשלחו למארי קירי עבור מחקריה.
בעשור השני והשלישי של המאה ה-20 נתגלו בסביבה מרבצים של אורניום וונדיום.
אחר-כך נתגלו אשלג ומנגן, ולבסוף גז טבעי ונפט.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 כונתה מואב "בירת האורניום של העולם" ("Uranium Capital of the World") לאחר שהגאולוג צ'ארלס סטין (Charles Steen) גילה מרבץ עשיר של אורניום דרומית לעיירה.
תגלית זו חפפה לתחילת עידן הנשק הגרעיני והאנרגיה הגרעינית בארצות הברית והחלו שנות השגשוג הכלכלי במואב.
במהלך השגשוג הכלכלי גדל מאוד מספר התושבים.
ב-1941 התגוררו ביישוב 883 תושבים.
ב-1956 הוקם בסמוך לעיירה המפעל השני בגודלו בארצות הברית לעיבוד אורניום, שהעסיק כ-200 עובדים.
הגידול באוכלוסייה הוביל לתנופת בנייה של בתי מגורים, בתי ספר, מלונות, חנויות ועסקים.
במקביל החלו מ-1957 לפעול בסמוך למואב שלושה שדות נפט שתרמו גם הם לכלכלת העיירה עד שהבארות יבשו בשנות ה-60 של המאה ה-20.
הדרישה לאורניום הלכה ופחתה מתחילת שנות ה-60 בשל הפסקת הקמת תחנות כוח גרעיניות וסיום המלחמה הקרה.
אוכלוסיית העיירה הצטמצמה דרסטית ובתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 עמדו בתים ריקים רבים בעיירה, וכמעט כל מכרות האורניום נסגרו.עם זאת, נתגלה אוצר טבע חדש במואב – אשלג.
מפעל אשלג מודרני הוקם במואב ב-1963 והוקמה מסילת ברזל שחיברה בין המפעל של חברת הגופרית של מפרץ טקסס (Texas Gulf Sulphur Company) שבסמוך למואב לקו הרכבת בין דנוור לסולט לייק סיטי.
ב-1949 שוכנע ג'ון פורד, במאי סרטי המערבונים, להשתמש באזור כרקע לסרטו "Wagon Master" ("מדריך שיירות").
פורד צילם בתחילת 1939, עשר שנים קודם לכן, את הסרט "מרכבת הדואר" באזור מוניומנט ואלי דרומית למואב.
חוואי מקומי ממואב בשם ג'ורג' וייט (George White) שכנע את פורד להציץ על הנוף הטבעי במואב.
מאז צולמו באזור סרטים רבים, תוך שימוש בפארקים הלאומיים הסמוכים: ארצ'ס וקניונלנדס.
התיירות היא, החל משנות ה-70 של המאה ה-20, התעשייה העיקרית במואב.
כבר ב-1906 החל העיתון המקומי לפרסם את אפשרויות התיירות במקום, וב-1909 הוקם מועדון המסחר של מואב שנועד לפרסם את יתרונותיו של המקום כאתר תיירות ונופש.
התיירות קיבלה תנופה עם הכרזת המונומנט הלאומי ארצ'ס (שהפך בהמשך לפארק לאומי), אם כי עקב השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה הגיעו לאזור מעט מבקרים.
אחרי מלחמת העולם השנייה החל השיגעון לשיט בקולורדו לתפוס תאוצה ומאז שנות ה-70 הוא ענף חשוב בתעשיית התיירות באזור.
ציון דרך חשוב נוסף בהפיכת מואב ליעד תיירות ונופש חשוב היה ב-1964: הקמת הפארק הלאומי קניונלנדס, שמואב הייתה הכניסה הצפונית אליו.
בשל סרטיו של ג'ון פורד, ובשל מאמרים בכתבי עת הפך המקום לאתר חביב על צלמים, חובבי רפטינג, אוהבי טיולים בחיק הטבע, מטפסי צוקים, ומתחילת המאה ה-21, רוכבים על אופני הרים.
מואב היא גם יעד פופולרי לנהיגת שטח כמו גם לקפיצות בסיס ולהליכה על חבל, שהשימוש בו מותר באזור זה.
כ-25 קילומטרים דרומית למואב שוכן "חור בסלע" (Hole N' The Rock), בית בן 14 חדרים המשתרע על שטח של 460 מ"ר שנחצב בסלע אבן החול, שהנשיונל ג'יאוגרפיק הכתיר כאחד מתוך עשר האטרקציות לצד הדרך בארצות הברית.
אוכלוסיית מואב צומחת זמנית בחודשי האביב והקיץ עם הגעתם של עובדים זמניים רבים המועסקים על בסיס עונתי בתעשיית התיירות והנופש.
בתחילת המאה ה-21 החל גל של רכישת בתים לנופש.
החורפים הקלים יחסית והקיצים המהנים משכו לאזור אנשים רבים שרכשו בתי קיט.
ב-2009 העיירה נכללה ברשימת 20 העיירות הטובות ביותר במערב ארצות הברית של כתב העת Sunset.
בדומה למצב בערי קיט אחרות במערב ארצות הברית החלה מחלוקת בנוגע לתושבים חדשים אלו ובתיהם, שבמקרים רבים נשארים ריקים במרבית השנה.
תושבים רבים במואב מודאגים שהעיירה תחווה שינויים דומים לאלו שחוו תושבי העיירות וייל ואספן בקולורדו הסמוכה.
מחירי דירות מאמירים, עליית יוקר המחיה, וההשפעות של אלו על עובדים בעלי הכנסה נמוכה ובינונית.
מואב שוכנת במזרח מדינת יוטה, בעמק ברמת קולורדו, דרומית לנהר הקולורדו, בגובה 1,227 מטרים מעל פני הים.
העיירה שוכנת 29 קילומטרים מקו הגבול בין יוטה לקולורדו.
שטח העיירה 9.4 קמ"ר, וכולו יבשה.
האקלים במואב צחיח ומאופין בקיצים חמים וחורפים קרירים, כשמשקעים יורדים כל השנה (בדרך כלל פחות מ-25 מ"מ לחודש).
בממוצע יש 41 ימים שהטמפרטורה עולה על 38°C, 109 ימים שהטמפרטורה מגיעה ל-32°C ו-3.6 ימים שהטמפרטורה בנקודת הקיפאון או מתחת לה.
הטמפטורה הגבוהה ביותר נמדדה ב-7 ביולי 1989 והייתה 46°C, והנמוכה ביותר נמדדה ב-22 בינואר 1930 והייתה 31°C-.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת במואב היא 229 מילימטרים.
בממוצע יש במואב 55 ימי גשם בשנה.
השנה הגשומה ביותר הייתה 1983, שבה ירדו 417 מילימטרים, והיבשה ביותר הייתה 1898 שבה ירדו 110 מילימטרים גשם.
החודש הגשום ביותר היה יולי 1918 (168 מילימטרים), והיממה הגשומה ביותר הייתה 23 ביולי 1983 (70 מילימטרים).
כמות השלג השנתית הממוצעת לשנים 1981–2011 הייתה 18 סנטימטרים.
החורף המושלג ביותר היה בשנים 1914–1915, שבו ירדו 190 סנטימטרים שלג, והחודש המושלג ביותר היה דצמבר 1915, שבו ירדו 117 סנטימטרים של שלג.
מספר התושבים במואב טיפס בחדות בעקבות השגשוג הכלכלי שהביאו תעשיות האורניום והנפט והגיע במפקד האוכלוסין של 1980 לשיא של כל הזמנים של 5,333 תושבים.
עם סגירת המכרות והתייבשות שדות הנפט עזבו תושבים רבים, ועל פי המפקד של 1990 התגוררו בעיירה 3,971 תושבים, ירידה של כרבע במספר התושבים.
מאז החלה התאוששות בעקבות הגידול בתעשיית התיירות.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2010 התגוררו בעיר 5,046 תושבים, וב-2013 מעריכים שהתגוררו בעיירה 5,130 תושבים.
צפיפות האוכלוסייה לאותה שנה הייתה 507 תושבים לקמ"ר.
מספר יחידות הדיור היה 2,366, כ-254 יחידות דיור לקמ"ר.
85.3% מהאוכלוסייה היו לבנים ו-5.9% אמריקנים ילידים.
ההכנסה השנתית הממוצעת למשק בית הייתה 43,692$, כש-9.9% ממשקי הבית מתחת לקו העוני.
מרבית התושבים נוצרים המשתייכים לזרם המורמוני, אבל חלק מהתושבים משתייך לזרמים אחרים: פנטקוסטליזם, בפטיזם, הכנסייה הקתולית, הכנסייה הלותרנית, הכנסייה האפיסקופלית והכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.
לפני בניית מסילת הברזל שקישרה בין דנוור לסולט לייק סיטי ב-1883 הייתה מואב נקודה אסטרטגית שבה ניתן היה לחצות את נהר הקולורדו.
שירות מעבורת לחציית הנהר בתשלום הסתיים כאשר נבנה גשר קבוע מעל לנהר ב-1911. גשר זה הוחלף בגשר חדש ב-1955, שהוחלף על ידי גשר חדש ב-2010. הגשר של שנת 1955 פורק אחר-כך.
מספרו של הכביש העובר על הגשר שונה מספר פעמים ונכון ל-2014 הוא כביש 191 של ארצות הברית.
הרכבת הגיעה קרוב למואב ב-1962 כאשר הוכנה שלוחה מקו הרכבת שבין דנוור לסולט לייק סיטי למפעל האשלג במכרה ערוץ קיין (Cane Creek potash mine), כ-30 קילומטרים מערבית למואב.
אין שירות אוטובוסים סדיר למואב, אם כי ניתן לשכור שירות אוטובוסים מסולט לייק סיטי ביוטה או מגרנד ג'נקשן בקולורדו.
ניתן להגיע לעיר בטיסה באמצעות אחת משלוש טיסות יומיות שיוצאות מדנוור ונוחתות בשדה התעופה הקטן Canyonlands Field, כ-33 קילומטרים ממרכז מואב.
בעיירה פועלים בית ספר יסודי, חטיבת ביניים ובית ספר תיכון מחוזי.
בנוסף יש בעיירה שלוחה של אוניברסיטת המדינה של יוטה.
למואב יש היסטוריה כאתר צילומים לסרטי מערבונים ולסדרות טלוויזיה בסוגת המערבונים, המנצלים את הנוף המדברי מחד ואת הקניונים המרהיבים מאידך.
אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון (1988)
127 שעות (2010) – מבוסס על סיפורו האמיתי של ארון רלסטון שהתרחש בקניון סמוך למואב
רובוטריקים 4: עידן ההכחדה (2014)
מוֹאָב ורדי (נולד ב-1974) הוא עיתונאי ישראלי ועורך חדשות החוץ של כאן חדשות.
הוא מגיש את "חדשות שישי" בכאן 11, לאחר שבשנים 2017–2023 הגיש את מגזין החוץ "העולם היום".
ורדי נולד בדגניה א' והוא נין לחיותה ויוסף בוסל, ממקימי הקבוצה.
אביו הוא יוסי ורדי, ששימש בעבר ראש המועצה האזורית עמק הירדן.
בשירותו הצבאי שימש קצין מודיעין.
הוא סיים את השירות בדרגת רב-סרן.
למד קולנוע באוניברסיטת תל אביב, אך בחר לעסוק בתקשורת.
עבד בטלוויזיה החינוכית, לאחר מכן בחדשות 2, ומשם עבר לחדשות 10 בערוץ 10. הוא עבד כתחקירן, ולאחר מכן ככתב בתוכנית "המקור" בהנחיית עופר שלח ורביב דרוקר.
בסוף שנת 2011 נשלח ורדי לסקר את ההפגנות במצרים, נחקר על ידי משטרת קהיר, וחזר לישראל ב-1 בפברואר 2012.
בשנת 2015 היה אחד מחמישה עשר כתבים מדיניים ששלחו לראש ממשלת ישראל ושר התקשורת, בנימין נתניהו, גילוי דעת במחאה על הסעיף המגביל את החופש העיתונאי ברשות השידור.
ב-13 בספטמבר 2017 הודיע תאגיד השידור הישראלי על הצטרפותו של ורדי לתאגיד.
ורדי משמש מאז כראש תחום חדשות חוץ ב"כאן".
בחודשים נובמבר-דצמבר 2017 הגיש את "חדשות הלילה" בערוץ כאן 11, כשהחליף את רומי נוימרק.
ב-28 בדצמבר 2017 החל להגיש מדי יום את "העולם היום", מגזין החוץ של הערוץ, שהחליפה את התוכנית "שבע אקטואלי".
לאחר שהגיש את התוכנית מספר פעמים בתור מחליף, ב-29 במרץ 2023 פורסם שיגיש את "חדשות שישי", המהדורה המרכזית של תאגיד השידור הישראלי בימי שישי, באופן קבוע, במקומה של גאולה אבן-סער שפרשה מתפקידה.
עקב כך חדל מלהגיש את "העולם היום".
מיכל רשף ויואב זהבי החליפו אותו בהגשתה.
מואי (Moai) הוא הר מצולה השוכן בדרום מזרח האוקיינוס השקט, מערבית לאי הפסחא.
מואי הוא הר מצולה ברכס סאלס אי גומס (Salas y Gomez Ridge), הקרוי גם רכס סאלה אי גומס (Sala y Gomez Ridge), רכס הרי געש (שרובו תת-ימי), הכולל עשרות הרי מצולה שנוצר על ידי הנקודה החמה של אי הפסחא.
רק באי הפסחא והאיונים סביבו ובאי הקטן סאלס אי גומס בולט רכס סאלס אי גומס מעל פני המים
הר מואי שוכן כ-40 קילומטרים מערבית לאי הפסחא ב-.
בסיסו בקרקעית האוקיינוס ופסגתו נמצאת במרחק של כמה מאות מטרים מפני הים.
הר מואי הוא הר געש צעיר.
דוגמיות לבה שנלקחו ממנו תוארכו ללפני 630,000 שנים (בסטייה של 180,000 שנים).
מקור השם במילה בשפת רפה נוי המתארת את הפסלים הגדולים (מואי) באי הפסחא.
מו הווארד היה קומיקאי ושחקן קולנוע יהודי-אמריקאי.
נולד בניו יורק בשנת 1897 למשפחה ממוצא יהודי-ליטאי, בשם משה הארי הורוויץ.
החל קריירה כשחקן וקומיקאי, ובשנת 1921 חבר לקומיקאי טד הילי.
בשנת 1923 החל לפעול לצד הילי עם הרכב קומיקאים בשם "שלושת המוקיונים", שכלל גם את אחיו הבכור שמפ הווארד ואת השחקן לארי פיין.
בהרכב זה הופיע במספר סרטים קצרים של אולפני מטרו גולדווין מאייר.
לאחר מכן, עבר הרכב הקומיקאים להופיע בנפרד מהילי, במספר סרטים קצרים של אולפני קולומביה, תחת המפיק ג'ולס וייט, כאשר את אחיו שמפ החליף אחיו הנוסף קורלי הווארד.
בתחילת שנות ה-40 הוציא ההרכב מספר קומדיות הלועגות למפלגה הנאצית, כאשר הווארד גילם באחת מהן את דמותו של אדולף היטלר.
לאורך הקריירה שלו, נודע בשל תסרוקתו הייחודית, בצורת קסדה.
היה נשוי להלן שונברגר, קרובת משפחה של הארי הודיני, ונפטר בשנת 1975.
מואיז קטומבי שאפווה הוא איש עסקים ופוליטיקאי קונגולזי, שכיהן בשנים 2007–2015 כמושל הפרובינציה קטנגה.
קטומבי עומד משנת 1997 בראש מועדון הכדורגל מזמבה (TP Mazembe) שזכה חמש פעמים באליפות אפריקה בכדורגל והגיע לגמר גביע העולם בכדורגל בשנת 2010. בשנת 2015 נבחר על ידי המגזין "ז'ן אפריק" ל"איש השנה של אפריקה".
אחרי שתמך בעבר בנשיא ז'וזף קבילה, בינואר 2016 הצטרף קטומבי לאופוזיציה ולחזית האזרחית.
בשנת 2016 נתמך קטומבי על ידי חזית האופוזיציה G7 כמועמד לנשיאות קונגו.
באותה שנה נידון בהיעדרו ל-36 חודשי מאסר וקנס בשווי מיליון דולר, מה שמנע ממנו להתייצב בבחירות.
בדצמבר 2021, מואיז קטומבי השיק רשמית את מפלגתו הפוליטית לאור הבחירות לנשיאות ב-2023.
מואיז קטומבי שאפווה נולד בשנת 1964 בקשובווה.
אביו, נסים סוריאנו, היה יהודי ספרדי יווני מן האי רודוס שעזב את רודוס בשנת 1938, אחרי שאיטליה של מוסוליני, ששלטה אז באי, הנהיגה חוקי גזע נגד היהודים.
יחד עם שתי אחיותיו היגר למושבה קונגו הבלגית.
הם התיישבו במחוז קטנגה, על יד אגם מווארו, קרוב לגבול עם רודזיה הצפונית של אז.
סוריאנו פתח שם עסק לממכר דגים.
אמו של קטומבי היא בת למשפחה המלכותית קזמבה של בני לונדה, אתניה החיה בקונגו ובזמביה של ימינו.
אביה היה המלך מוואטה קזמבה הארבעה עשר של בני לונדה.
המשפחה שלה אימצה את השם קטומבי לפי סבא רבא מצד האם.
לפי כמה הצהרות מהמחנה הנשיאותי, מואיז קטומבי מחזיק באזרחות זמבית.
מואיז קטומבי למד בבית הספר היסודי קבוקוויקווי, אחר כך בתיכון קיוולה בלובומבאשי, ובהמשך למד הוראה במיסיון הבנדיקטיני קפולווה.
בהמשך עבד כמנהל בשירות עסקיו של אחיו הבכור למחצה, רפאל קטבה קטוטו (איש עסקים החי כעת בבלגיה, פעל בזמנו גם כפוליטיקאי והנהיג בשנת 2006 מפלגת אופוזיציה שהתנגדה לנשיא ז'וזף קבילה).
קטומבי עבד גם בזמביה, שם למד אנגלית והשתלם במנהל עסקים.
מואיז קטומבי עבד מגיל 13 בעסק הדגים של אביו, שמכר דגים מלוחים וטריים לחברת המכרות הממלכתית "ז'קאמין" וללקוחות אחרים.
בחופשות הקיץ ליווה משאית עם דגים של החברה המשפחתית בהובלות בין האגם אגם טנגניקה לקייפטאון.
לפי עצת אחיו, ויתר על לימודים אקדמיים כדי להמשיך לעבוד בעסק.
עם הזמן הרחיב קטומבי את עסקי המשפחה לענפים נוספים.
בשנת 1987 הקים חברת החזקות בשם Établissement Katumbi שכלל את כל עסקיו בתחום המכרות, התובלה ועיבוד המזון.
בשנת 1997 הקים קטומבי את MCK (חברת המכרות קטנגה Mining Company Katanga), שהתמחתה בכרייה ובלוגיסטיקה ובקבלנות משנה בתחום הכרייה ששירתה את חברות המכרות באזור, לרבות "ז'קאמין".
עד שנת 2015 חברתו זו העסיקה 1,900 עובדים והפכה לחברת מכרות מובילה.
בנובמבר 2015 מכר אותה לחברה הצרפתית "נקוטראנס" תמורת סכום שלא פורסם.
בסביבות שנת 2000, בימי מלחמת קונגו השנייה, עבר קטומבי לגור בזמביה וניהל בה עסק בתחום התובלה.
חזר כעבור שלוש שנים (2003) לפי הזמנת הנשיא קבילה, שביקש ממנו לעזור לו בארגון מחדש של תעשיית המכרות של קטנגה.
קטומבי הוא אחד האנשים העשירים בקונגו והונו מוערך בימינו למאה מיליון דולר.
החל משנת 1997 מכהן קטומבי כיושב ראש מועדון הכדורגל ט.פ.
מזמבה ("הכל יכול – מזמבה" Tout Puissant Mazembe) בלובומבשי, תפקיד שירש מאחיו רפאל.
קבוצה זו זכתה חמש פעמים – כולל בשנים 2009, 2010 ו-2015 בתחרויות ליגת האלופות CAF.
כמו כן בשנת 2010 הייתה הקבוצה הראשונה מאפריקה ששיחקה בגמר משחקי גביע העולם בכדורגל.
קטומבי השקיע הרבה בקבוצה, דבר שתרם להצלחתה.
בין השאר, גייס המועדון בהנהגתו גם שחקנים זרים מזימבבווה, מטנזניה, מגאנה ומזמביה ותגמלה את הכדורגלנים המקומיים במשכורות הגדולות ביותר הידועות באפריקה בתחום זה.
בשנת 2011 הסתיימה בניית אצטדיון מקומי שקטומבי השקיע בו 35 מיליון דולר.
ב-2014 הקים קטומבי אקדמיה לכדורגל הנחשבת גם לתוכנית חברתית דרך גיוסם ואימונם של צעירים במחוז קטנגה.
ב-2012 נבחר קטומבי לוועדה האסטרטגית של פיפ"א.
ב-2013 נבחר לוועד המארגן של גביע האומות של אפריקה לכדורגל.
החל מ-2009 כיהן גם בוועד השיווק של הקונפדרציה האפריקאית לכדורגל.
ב-2006 נבחר קטומבי באספה הלאומית של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בינואר 2007 היה למושל קטנגה הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות כשהוא זכה ב-94 קולות מתוך 102.
נכנס לתפקיד המושל ב-4 בפברואר 2007 וכיהן בו 8 שנים.
בעת כהונתו כמושל קטנגה חלה בפרובינציה צמיחה כלכלית על ידי פיתוח התשתיות, עידוד ההשקעות הזרות תוך הקלות במיסים וברגולציה ומאבק בשחיתות.
בתקופה זו עלתה הגבייה ממסים מקומיים מ-80 מיליון דולר ב-2007 ל מעל 3 מיליארד דולר ב-2014. ההכנסה השנתית של חבל קטנגה עלתה מ-100 מיליון דולר ב-2007 למיליארד וחצי דולר ב-2013.
זמן קצר אחרי כניסתו לתפקיד המושל, הטיל קטומבי מגבלה על ייצוא מינרלים גולמיים, כולל קובלט ואילץ את חברות המכרות החשובות לבנות מפעלי זיקוק בתוך המחוז או לשלם מס על ייצוא תרכיזי קובלט ונחושת.
תחת הנהגתו, עלתה תפוקת הנחושת בקטנגה מ-8,000 טון ב-2006 למיליון טון ב-2014.
קטומבי עודד גם את תעשיית השירותים, תעשיית האנרגיה והחקלאות.
עודד את החוואים המקומיים על ידי הקלות במיסים והענקת חלקות אדמה על מנת לעודד את ייצור המזון.
בשנת 2014 עלתה כמות המזון ממקור מקומי פי שלושה.
בעת כהונתו חל שיפור בתחום התובלה ובמסחר על ידי הבנייה והבנייה מחדש של למעלה מ-1,500 ק"מ כבישים (30% מכלל הכבישים) ובניית תשתיות נוספות – גשרים, בתי חולים ובתי ספר.
גישת התושבים למים נקיים עלתה מ-3% ל-67%.
תוך 6 שנים עלה מספר הילדים הלומדים בבתי ספר מ-400,000 ב-2007 ל-3 מיליון ב-2014. מספר הבנות הלומדות עלה פי שלושה.
בספטמבר 2015 התפטר קטומבי מתפקיד המושל וממפלגתו – מפלגת העם לשיקום ודמוקרטיה מתוך כוונה לרוץ לנשיאות קונגו.
אולם ב-22 ביוני 2016 הורשע בהיעדרו על עבירת מרמה – מכירה לכאורה של בית שלא היה בבעלותו – ונידון ל-36 חודשי מאסר.
יש שראו במשפט נגדו חלק מניסיונות הנשיא קבילה להאריך את תקופת שלטונו.
בשנים 2006 ו-2011 תמך קטומבי בז'וזף קבילה במערכות הבחירות לנשיאות.
בשנת 2015 הביע את דעתו כי על הנשיא לכבד את החוקה ולפנות את התפקיד.
בינואר 2016 הצטרף קטומבי לשורה של דמויות ציבוריות ידועות בקואליציה שנקראה "החזית האזרחית 2016" (Front Citoyen 2016) שנאבקה להגנת החוקה ולקיומן של בחירות לנשיאות ב-2016.
קטומבי התבטא נגד הנטייה שמצאה תמיכה בקרב חלק מהתושבי קטנגה להיפרד מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
קטומבי עורר בדרך כלל הערכה בקרב הציבור במחוז שניהל ובמדינה על תרומתו לפיתוח קטנגה וולהישגים בספורט במקומי.
נודע כנדבן והשקיע מקרנותיו למטרות חברתיות.
אחרי שמסר על תוכניותיו לעזוב את תפקיד המושל כמעט מיליון אנשים חתמו על עצומה שבה התבקש להישאר מושל.
הועלו טענות נגד מעורבותו במעשים בלתי חוקיים בעסקיו מלפני היותו מושל.
הוא התוודה שנאלץ בעבר להסתגל למערכת העסקים המושחתת שהייתה נהוגה בארצו, אך הדגיש מאז שכיהן כמושל נאבק בשחיתות ושהכסף לא היווה בשבילו מניע לכניסה לפוליטיקה.
בשנת 2012 נבחר לאחד מ-50 האפריקאים המשפיעים ביותר על ידי המגזין "The Africa Report".
ב-2015 נבחר ל"אפריקאי השנה" על ידי המגזין "ז'ן אפריק".
ב-9 ביולי 2021 האספה הלאומית של קונגו הנהיגה חוק המגביל את הנשיאות של המדינה לאזרחים קונגולזים שנולדו לשני הורים מקונגו.
לפי חוק זה לא היה אפשרי שקטומבי ירוץ לנשיאות ב-2023, מכיוון שאביו היה יליד יוון.
בדצמבר 2021 הקים קטומבי מפלגה פוליטית שנועדה להשתתף בבחירות לנשיאות ב-2023.
ב-13 ביולי 2023 שרובן אוקנדה, שר לשעבר ודובר המפלגה של קטומבי נמצא ירוי למוות בקינשאסה.
בדצמבר 2023 קטומבי השתתף לבסוף בבחירות וזכה במספר קולות הרבה יותר קטן מפליקס צ'יסקדי, 18% מהקולות.
הוא חלק על תוצאות הבחירות בעילה של "הונאה מסיבית ורמאות" וב-6 בדצמבר 2023 קרא להתפטרות יו"ר ועדת הבחירות הלאומית העצמאית.
ב-8 בינואר 2024 הושם במעצר בית כשלדברי דובר מפלגתו "חיילים חמושים כבד עם כלי רכב משוריינים הקיפו את ביתו."
בדצמבר 2024 פגש קטומבי את ז'וזף קבילה באדיס אבבה.
השניים פרסמו הצהרה משותפת שבה מתחו ביקורת על הנשיא צ'יסקדי, על רצונו לשנות את החוקה ועל נוכחות של "שכירי חרב וכוחות זרים" במדינה.
מפגש זה סימן התקרבות בין שני היריבים לשעבר.
הכישלונות הצבאיים של הצבא הקונגולזי FARDC מול המרד של M23 במזרח המדינה בתחילת שנת 2025 החלישו את הממשל טשסיקדי שקרא להקמת ממשלת אחדות לאומית.
הנשיא ארגן כמה התיעצויות עם ארגונים שונים אולם ראשי האופוזיציה העיקריים (קטומבי, קבילה, מרטן פאיולו ודלי ססאנגה) סירבו להשתתף בהן והעדיפו לבוא לאלו שאורגנו על ידי הוועידה האפיסקופלית הלאומית של קונגו (Cenco) ועל ידי כנסיית המשיח (Eglise du Christ) של קונגו.
הדו-שיח הפנים-קונהגולזי דן במספר סוגיות חשובות ביניהן - השחיתות המתפשטת, שוד משאבי הטבע והמשילות הכושלת.
אשתו השנייה היא קארין קטומבי, לבית נאהאיו, ממוצא טוטסי, בת לשגריר בורונדי בבלגיה.
סרט תיעודי של הבמאי הבלגי טיירי מישל – L'Irrésistible ascension de Moïse Katumbi ("העלייה הבלתי מנוצחת של מואיז קטומבי") מוקדש לדמותו של קטומבי
2012 – פרס "הכוכב השחור של אפריקה 2012" מטעם הקרן Millenium Excellence
2015 – תואר "המנהיג בכדורגל של השנה" מטעם קונפדרציית הכדורגל של אפריקה
22 בדצמבר 2015 – נבחר ל"איש השנה של אפריקה" על ידי המגזין "ז'ן אפריק"
מואיז (משה) מיו היה מו"ל, עורך, בנקאי, ויזם יהודי צרפתי בעל השפעה במאה ה-19. ייסד שורה של עיתונים בתחומים שונים, ובראשם "לה פטי ז'ורנל" ("Le Petit Journal"), שהיה העיתון הנפוץ ביותר בצרפת.
מיו נולד בבורדו, בנם של זוג סוחרים יהודים.
בשנת 1833 ייסד את עיתונו הראשון בבורדו, "לה לוטן" ("Le Lutin").
הוא פרסם בעיתונו מאמרים תחת השם הבדוי "Duallim", אנגרמה של שמו.
בשנת 1836 עבר לפריז וייסד את העיתון הכלכלי "לה גאמן דה פריז" ("Le Gamin de Paris").
בשנת 1839 ייסד את העיתון המשפטי "L'Audience".
בשנת 1848 ייסד את "La Liberté", ותמך בנפוליאון השלישי.
באותה שנה הקים עם הבנקאי ז'ול מירס (Jules Mirès) את העיתון "Le Conseiller du Peuple".
הם גם הקימו שני מוסדות בנקאיים.
ב-1854 ייסד חברת נדל"ן לפיתוח קרקעות בפריז.
מאז ייסד ורכש שורה של עיתונים ומגזינים בתחום הפוליטי, הכלכלי, המשפטי והספרותי.
בשנת 1863 ייסד את העיתון "לה פטי ז'ורנל" ("Le Petit Journal"), שבמשך שנים היה העיתון הנפוץ ביותר בצרפת.
העיתון נוהל על ידי אחיינו אלפונסו (בן אחיו, יוסף).
מיו הסתבך בכמה פרשיות פיננסיות ונקלע לקשיים כספיים.
אחיינו אלפונסו ניסה להסדיר את חובותיו של דודו, כולל באמצעות שותפויות מזויפות של "לה פטי ג'ורנל".
בנו היה העיתונאי, הסופר והמחזאי היהודי הצרפתי אלבר מיו.
בתו בלאנש הייתה אשתו של ג'ורג' סילווה, עורך כתב העת "ז'ורנל דה וויאג'ורס" ("Journal des Voyageurs").
מיו מת בשנת 1871. לאחר מותו השתלטו בנו אלבר ואחיינו אלפונסו על "לה פטי ז'ורנל".
מואה נאלו (שם מדעי: Thambetochenini) הוא שבט נכחד של ברווזיים אשר חיו באיי הוואי (למעט האי הוואי) שבאוקיינוס השקט.
בשבט נכללו 3 סוגים של ברווזי ענק שלא יכלו לעוף.
הם נכחדו בידי ראשוני המתיישבים בהוואי.
משמעות השם "מואה-נאלו" הוא: "עופות אבודים" בהוואית ובניגוד לנשמע איננו קשור לעופות המואה הענקיים (אם כי בשניהם משתמשים בשם הפולינזי: "Moa" שפירושו: "עוף").
מקור שמם בכך שלא התגלו מאז הגעת קפטן ג'יימס קוק לאיים ב-1778 ונמצאו רק ב-1980 כתת-מאובנים.
המאובנים שלהם התגלו באיים מולוקאי, קאואיי ועצמות נוספות התגלו בשטחים שונים באיים מאווי, אואהו ולאנאי.
עופות אלה היו גדולים מאוד והגיעו למשקל 4–7.5 ק"ג, גדולים מכל אווז חי.
הם היו אוכלי צמחים בעלי מקור כבד קצוות משוננים ששימשו לקציצת עלים.
עופות אלה הושמדו בידי הפולינזים לפני 1,600 שנה בערך.
מינים אלה כללו ארבעה מינים בשלושה סוגים שונים:
סוג ומין יחיד פטיוצ'ן (Ptaiochen pau)
מואה מזרחית (שם מדעי: Emeus crassus) היא מין נכחד של עוף ענקי מסדרת הדינורניטיים המכונים "עופות המואה", אשר חי באי הדרומי של ניו זילנד.
המין סווג ב-1846 וקיבל את שמו מהחוקר המפורסם האנגלי ריצ'רד אוון.
תחילה הוא סווג כמין של דינורמיס אך בהמשך הופרד לסוג אחר - Emeus, שם שניתן בידי החוקר לודוויג רייכנבאך.
מואה זה סווג תחילה כסוג בעל 3 מינים דומים מאוד, אך מבדיקה של העצמות התברר שמדובר בדו-צורתיות זוויגית של מין אחד בסוג.
בניגוד לרוב העופות דמויי-היען הזכרים היו קטנים ב-15-25% מהנקבות, מה שבילבל בין המינים.
עוף זה הגיע לגובה 1.5-1.8 מטר והגיע למשקל 51-70 ק"ג, קטן מאוד ביחס למשפחתו.
כמו קרוביו הוא היה בעל עצמות ירכיים ורגליים גדולות ומוצקות אך כנפיים מנוונות, כמעט חסרות ודי ברור שלא יכל לעוף כלל.
הוא היה בעל מקור קצר עם חיך הקרוב לגרון ובעל צוואר ארוך.
הוא רעה בשפלות המיוערות ובערבות העשב של האי הדרומי של ניו זילנד וניזון מעשבים ומעלים.
הוא נכחד עם בוא ראשוני המאורים בשנת 1500 בערך.
מואה יערית (שם מדעי: Anomalopteryx didiformis) הוא מין נכחד של עוף גדול מסדרת הדינורניטיים, אשר חיו בניו זילנד עד בוא המאורים, אשר הרגו בהם בשיטתיות עד להכחדתם.
מואה זה היה מהקטנים שבקרוביו והגיע לגובה 1.3 מטרים ולמשקל 30 ק"ג בממוצע.
הוא חי באי הצפוני ובחלק קטן מהאי הדרומי באזורי של יערות אשור ועצים רחבים נוספים.
המואה היה עוף עם רגליים מוצקות, צוואר ארוך, מקור קצר וכנפיים גמדיות חסרות שרירי תעופה.
הוא חי בדומה לאווז מודרני ביערות וניזון מעשבים, זרעים ומפירות ביערות הדרומיים.
גודלו הקטן עזר לו לנוע ביעילות ביערות.
מרבית שלדי המואה היו חלקיים מאוד אך ב-1980 התגלה סמוך לטה אנאו שלד כמעט שלם, אך מעט שרוף.
הממצאים של מואה זה מצויים כיום במוזיאון באינברקרגיל.
ויליאם מוריס "מו" קוואן הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מסצ'וסטס למשך חצי שנה ב-2013 מטעם המפלגה הדמוקרטית.
טרם מינויו לסנאט שימש כיועץ המשפטי וראש הסגל של מושל מסצ'וסטס דיבאל פטריק.
פטריק מינה אותו לסנאט במקומו של הסנאטור ג'ון קרי, שהתפטר על-מנת לכהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
הוא מיאן להתמודד בבחירות המיוחדות לסנאט האמריקאי במסצ'וסטס ב-2013, והוחלף באד מרקי.
קוואן הוא האפרו-אמריקאי השמיני שכיהן בסנאט האמריקאי בכלל, והשני ממסצ'וסטס בפרט, אחרי אדוארד ברוק.
הוא היה אחד משלושת הסנאטורים האפרו-אמריקאים של ארצות הברית בקונגרס ה-113 של ארצות הברית, יחד עם הסנאטור הרפובליקני טים סקוט מקרוליינה הדרומית וקורי בוקר מניו ג'רזי, שאמנם לא כיהן לצד קוואן אלא נכנס לתפקידו ב-31 באוקטובר 2013.
קוואן בראשית אפריל 1969 בעיירה ידקינוויל (Yadkinville) שבקרוליינה הצפונית.
הוריו מכונאי ותופרת, ואביו הלך לעולמו כשקוואן היה בן שש עשרה.
את לימודיו התיכוניים סיים בתיכון פורבוש, ולאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטת דיוק.
במקור תכנן להיטמע במקצוע הרפואה, אך לבסוף פנה לכיוון אחר וב-1991 סיים באוניברסיטת דיוק לימודי תואר ראשון בסוציולוגיה.
הוא המשיך ללמוד משפטים ב וסיים לימודיו שם ב-1994. לימודיו הגבוהים באוניברסיטת נורת'ווסטרן היו קואופרטיביים, וכסטודנט צבר ניסיון מקצועי במסגרת התוכנית החינוכית של האוניברסיטה בבתי המשפט בקרוליינה הצפונית ובסוכנויות משפטיות אחרות של המדינה.
ב-1997 הצטרף קוואן למשרד עורכי הדין "מינץ לוין" כעמית.
שם הוא עסק בליטיגציה אזרחית ונהפך לשותף.
הוא סייע למושל מסצ'וסטס מיט רומני לזהות מועמדים אפרו-אמריקאים לשפיטה אחרי שרומני הביע ביקורת על חוסר הגיוון האתני במינוייו.
קוואן עזב את מינץ לוין כדי להצטרף לממשל המושל דיבאל פטריק ב-2009. כיועצו הקרוב של פטריק, קוואן היה אחראי על הפעילות המשפטית של הרשות המבצעת ופיקח על מועמדי המושל לשפיטה בבתי המשפט של מסצ'וסטס, כולל זה של נשיא בית המשפט העליון רודריק ל.
הוא שימש כיועץ המשפטי הראשי של פטריק במשך שנתיים ולאחר מכן כראש הסגל מינואר 2011 עד נובמבר 2012, כאשר הכריז על כוונותיו לשוב למגזר העסקי.
הוא המשיך לשרת את המושל כיועץ בכיר עד מינויו לסנאט.
כאשר מונה לסנאט, הצהיר כי אין לו שום כוונה להתמודד למשרה ציבורית עם פקיעת מינויו באומרו: "תהא זו קריירה פוליטית קצרה מאוד.
אני לא מועמד לשירות הציבור בכל עת היום או בעתיד".
בדצמבר 2012 הכריז הנשיא ברק אובמה על מינויו של יו"ר ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית, ג'ון קרי, למזכיר המדינה האמריקאי, ובכך התפנה מושב בסנאט אותו קרי אייש במשך 28 שנה.
על פי החוק במסצ'וסטס, בית הנבחרים מעניק למושל המדינה את הזכות למנות באופן זמני אדם שיאייש את המושב הפנוי בסנאט.
המושל פטריק הודיע כי הוא בוחן מועמדים שמעולם לא התמודדו בעבר לתפקיד, שיאיישו את המושב באורח זמני, ושיוותרו על התמודדות בבחירות המיוחדות.
ב -30 בינואר 2013 הודיע פטריק על מינויו של קוואן לסנאט.
בכך קוואן נהפך לסנאטור האפרו-אמריקאי השני ממסצ'וסטס אחרי אדוארד ברוק.
הוא שירת לצד טים סקוט והייתה זו הפעם הראשונה ששני אפרו-אמריקאים כיהנו בו בזמן בסנאט.
תקופת כהונתו של קוואן החלה רשמית ב-1 בפברואר 2013, לאחר שהתפטרותו של קרי נכנסה לתוקף.
הוא הושבע על ידי סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן ב-7 בפברואר.
במהלך כהונתו בסנאט היה חבר בוועדת המסחר, המדע והתחבורה, בוועדת העסקים הקטנים והיזמות ובוועדת החקלאות, התזונה והיערנות.
תקופת הכהונה פגה ב-16 ביולי 2013, כאשר אד מרקי הושבע לתפקידו בעקבות ניצחונו בבחירות המיוחדות.
מואיז קיסלינג, (בפולנית: Moïse Kisling; 22 בינואר 1891 – 29 באפריל 1953), היה צייר יהודי-צרפתי יליד פולין.
הוא עבר לפריז בשנת 1910 בגיל 19, והתאזרח בצרפת בשנת 1915, לאחר ששירת ונפצע בלגיון הזרים הצרפתי במלחמת העולם הראשונה.
הוא היגר לארצות הברית בשנת 1940, לאחר נפילת צרפת, וחזר לצרפת בשנת 1946.
קיסלינג נולד למשפחה יהודית בקרקוב, ב־22 בינואר 1891. למד באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב אצל יוזף פאנקייביץ'.
מוריו עודדו את הצעיר לנסוע לפריז, צרפת, שנחשבה למרכז הבינלאומי ליצירתיות אמנותית בתחילת המאה ה-20. בשנת 1910 עבר קיסלינג למוֹנְמָרְטְר בפריז, בתחילה התגורר ברחוב דה ביו-ארטס, וכעבור כמה שנים ברובע מונפרנאס.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא התנדב לשירות בלגיון הזרים הצרפתי.
לאחר שנפצע קשה בשנת 1915 בקרב על הסום, הוענקה לו אזרחות צרפתית.
הוא נישא לרנה קיסלינג (לבית גרוס) בשנת 1916, ונולדו להם שני בנים, ז'אן (1922) וגיא קיסלינג (1922).
קיסלינג התגורר ועבד במונפרנאס כחלק מהקהילה האמנותית הנודעת שלה, והצטרף לקהילת מהגרים המורכבת מאמנים ממזרח אירופה וכן מאמריקאים ובריטים.
בשנת 1913 עבר לגור בבניין באטו-לבואר במונמארטר, שם התגורר זמן קצר.
בסופו של דבר בסביבות 1913 הוא התגורר ברחוב ג'וזף-בארה והיה לו סטודיו במונפרנאס, אולם הוא בילה זמן רב בדרום צרפת בשנות העשרים.
קיסלינג שמר על בית המגורים והסטודיו בפריז ברחוב ג'וזף-בארה במהלך מלחמת העולם השנייה, ועם שובו לאחר המלחמה הבית גילה כי הבית הוחרם.