tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כישופים: גבר ואישה המחליפים שמותיהם בלילה כדי שהשדים לא ישלטו בהם.
אמונות טפלות: הטחת ביצים בקיר, לשיר למען הצלחת עשיית כותח וכו'.
הרמב"ן ערער על מנהג הכפרות בתרנגולת ולדעתו אין לעשות כן משום דרכי האמורי.
מקרים שאין בהם משום דרכי האמורי
במשנה במסכת שבת כתוב : "יוצאין בביצת החרגול ובשן שועל ובמסמר הצלוב (סוגים של קמיעים) משום רפואה דברי ר' מאיר וחכמים אומרים אף בחול אסור משום דרכי האמורי." אולם בתלמוד נפסק "כל שיש בו משום רפואה אין בו משום דרכי האמורי".
התלמוד אף מביא סוגי לחשים המותרים לאומרם במקרים שנתקעה לאדם עצם בגרון.
אמירה סתמית דרך תפילה מותרת.
כגון המוזג יין ובעת מזיגתו יכול לומר "יין וחיים לפיהם של החכמים" התלמוד מספר שכך עשה רבי עקיבא.
אחר מותו של מלך שורפים את כל כלי תשמישו ואין בזה משום דרכי האמורי.
ניתוח אנתרופולוגי של מעשים אלו
הרב קוק בספרו "עין אי"ה" על מסכת שבת, מקדים לביאור סוגיית דרכי האמורי הסבר על ההבדל בין מנהגים או דרכי התנהגות, הייחודיים ללאומים או העמים השונים (וככאלה, ייתכן ויטיבו ללאום העושה אותם מנהגים.
לעומת זאת, אם יאומצו על ידי לאום אחר יביאו להרס), לבין המעשים שהם נחלת כלל האנושות או שראוי כי יהפכו לנחלת כלל האנושות (בעיקר הנחיות רפואיות, אך גם מעשים המושתתים על יסודות מדעיים, וכדומה).
לאחר הקדמה זו, מבהיר הרב כי מעשים אלו, המובאים תחת הכותרת הכללית "דרכי האמורי", הם למעשה ביטויים פנימיים לתודעות תת-הכרתיות של הלאום, המכונה בדברי חז"ל "האמורי".
לאום זה (שאינו מזוהה עם העם האמורי הקדום), מאופיין במעין קונפליקט בין הרצון לחיות, לבין הרצון להחריב.
קונפליקט זה טבוע בתודעה הקולקטיבית ה"אמורית", שתוצאתו: פחד מן החיים (פחד זה מתבטא במעשים, כדוגמת המובאים לעיל).
חכמים שאסרו עשייה של מעשים אלו, רצו למנוע מהעם היהודי להיגרר לאותן תחושות ותודעות תת-הכרתיות בעייתיות.
העם היהודי האמון על "קדושת החיים", דבר המתבטא בין היתר ב"כבוד הבריות", "צער בעלי חיים", "בל תשחית", ועוד כהנה רבות (כולן דוגמאות לחשיבות שמייחסים לחי ולקיים), עלול להדרדר למצב של שחיתות מוסרית עקב אימוץ מעשים המביאים איתם תודעות הרסניות.
דַרְכֵי נֹעַם היא רשת חינוך דתית לאומית בפתח תקווה, מהגן ועד ישיבה תיכונית ואולפנה לבנות.
עד תחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 למדו רוב ילדי הציבור הדתי לאומי בפתח תקווה במסגרת החינוך הממלכתי דתי הרשמי, ומיעוטם בבית הספר "שארית ישראל" של החינוך העצמאי החרדי.
עם התגברות הזרם התורני בקרב הציבור הדתי בכלל, ובפתח תקווה בפרט, נוצר רצון ליצירת מסגרת חינוכית שתתאים לערכים של ציבור זה.
בשנת תשמ"ב (1982) יזמה קבוצת הורים בפתח תקווה את פתיחת בית הספר, למרות התנגדות הרשויות.
משרד החינוך נאבק בתחילה בבית הספר ונשלחו שוטרים לבתיהם של ההורים ששלחו אליו את ילדיהם, בטענה שהם מפירים את חוק חינוך חובה.
את המאבק ניהלו שלמה שפירא, יוסף שמשי ומאיר פלהיימר, ראשי העמותה בהקמתה.
למרות זאת בית הספר המשיך בפעילותו, ובשנה השנייה הוקמו כיתות נפרדות לבנים ולבנות.
בשנים הראשונות נדד בית הספר.
לאחר שהמחזור הראשון סיים את כיתה ח' נפתחה אולפנה עבור הבנות המסיימות.
המחזור השלישי של הבנים ייסד את הישיבה התיכונית.
במהלך השנים נתגלעו מחלוקות, ומהרשת התפצלה קבוצה שהקימה את בית הספר למרחב.
בהמשך הוקם גם בית הספר דעת מבינים.
במשרד החינוך, הרשת מוגדרת כ"מוסד מוכר שאינו רשמי".
בית הספר היסודי התחיל את דרכו במבנה קטן ברחוב המורים בהנהלת הרב צבי שינובר מישיבת נחלים והרב יוסף שמשי.
בית הספר נדד במספר מקומות וכעבור שנתיים עבר למבנה בכפר אברהם.
כעבור שנים מעטות עבר לשכונת שעריה.
בשנת 2005 עבר לרחוב אבי אורן, למבנה חדש שהיה שייך בעבר לתיכון הדתי "במעלה".
מנהל בית הספר הראשון היה הרב אבי גרנביץ'.
בהמשך פרש מתפקידו בעקבות ויכוח עם הנהלת העמותה והקים את בי"ס למרחב.
במקומו מונה דניאל אורגלר, שנפטר בשנת 1997. הוא הוחלף על יד סגנו נפתלי מלאכי, שכיהן כמנהל עד 2005. כיום מנהל בית הספר הוא הרב חגי אונגר.
בית הספר מונה כ-700 ילדים.
לקראת פתיחת שנת הלימודים תש"ע (2010) התפרסם כי בית הספר מתנגד לקליטת תלמידים מבני קהילת יוצאי אתיופיה.
עם הפרסום הודיע משרד החינוך על הפסקת המימון למוסדות הרשת.
בעקבות זאת הסכימו בבית הספר לשלב תלמידים יוצאי אתיופיה.
הישיבה שוכנת כיום ברחוב צה"ל בשכונת כפר גנים, בסמוך למיקום ההיסטורי של קיבוץ גבעת השלושה.
בראשות הישיבה עומד הרב משה רפאל מן.
מנהלת התיכון היא איילת פילבר.
בראש חטיבת הביניים עומד הרב דורון אייזנטל.
בעבר נמסר בה שיעור קבוע מאת הרב יגאל לרר, אב"ד בבית הדין הרבני פתח תקווה ור"מ בישיבת מרכז הרב.
הישיבה מארגנת מדי שנה זכר לשמחת בית השואבה, במוצאי יום טוב הראשון של סוכות, בהשתתפות בוגריה ואורחים נוספים.
בשנת 2013 פורסם מכתב אחד על ידי התלמידים בישיבה בו הוא טוען כי המורים מגדפים ומתבטאים באופן גזעני נגד תלמידיהם, ובחלק מהמקרים אף נוהגים באלימות פיזית.
הנהלת הישיבה הכחישה את הטענות.
בשנת 2014 זכה איל מטס, תלמיד כיתה י' בישיבה, בחידון התנ"ך העולמי.
בשנה שלאחר מכן זכה במקום השני אלקנה ראב"ד, גם הוא תלמיד הישיבה.
האולפנה קיימת משנת 1990. שכנה בעבר במספר מקומות וכיום מקומה ברחוב הרב מימון 4 בשכונת "אחדות" בעיר.
הרב יוסף יעקובי שימש כראש האולפנה עד שנת 2007. אחריו מילאו את התפקיד הרב אמיר ורד, אסתר קיזלשטיין וגילה שרים, כיום משמש בראשות האולפנה מיכל ורד.
התלמוד הבבלי הוא הטקסט הנלמד ביותר מתוך התורה שבעל פה מאז נכתב ועד ימינו.
שכיחות לימוד התלמוד, תפוצת הלומדים בארצות שונות ומגוון הלומדים הובילו להתפתחות סגנונות שונים של לימוד ופרשנות שלו ולדרכים דידקטיות רבות.
אופני הלימוד נבדלים זה מזה בסגנון ובכמה שאלות עקרוניות: שינון הטקסט כפי שהוא לעומת חירותו של הלומד להוסיף ולחדש חידושים משלו; התמקדות בלשון הטקסט ודקדוק בו לעומת פרשנות חופשית לפי רוח הטקסט; קושיות ממובאה למובאה לעומת שאלות של הבנה מהותית יותר; דרכים שונות להבחנה ולחילוק בין מקרים דומים, ועוד.
שיטות הלימוד עוצבו בהתאם לאופי הלימוד של תלמידי חכמים שפיתחו כיוון משלהם על פי נטייה אישית או סיבות חברתיות.
מכיוון שעד העת החדשה תלמידים למדו אצל רבנים שבתחום מגוריהם, דרכי לימוד רבות הן מבוססות מיקום גאוגרפי.
כיום הגבולות בין השיטות מטושטשים יותר והלומדים משלבים בין סגנונות.
הדבר נובע מכך שכיום המגבלה הגאוגרפית כמעט אינה קיימת, וכי רוב תלמידי החכמים קרובים זה לזה ומושפעים האחד מהאחר.
בחלקה השני של המאה ה-20 התפתחו גישות העוסקות בלימוד התלמוד בדרכים חדשות מתוך עקרונות מטא-פרשניים ואקדמיים, שהבולטת שבהם היא שיטת הרבדים.
שיטות לימוד עיקריות לפי בתי מדרש
אסכולות הפרשנות השונות מתפצלות על פי בתי מדרש וישיבות.
למעשה, כל אסכולה פרשנית משתמשת בכלים שונים המאפיינים את האסכולות האחרות, ועל פי רוב ההבדלים המאפיינים בין האסכולות נקבעים על פי הבדלי תדירות והבדלי דגש.
תאורטית, ימיהן של דרכי לימוד התלמוד הם כימיו של לימוד התלמוד עצמו.
לכן, סקירת דרכי הלימוד מתחילה מסוף ימי הגאונים, עם צמיחתם של מרכזי תורה חדשים באירופה ובצפון אפריקה במאה ה-11, שהביאה עמה תנופה גדולה בכתיבת פירושים לתלמוד.
בספרד ובצפון אפריקה בשנים 1000–1200
מאז סוף תקופת גאוני בבל ניכרים הבדלים בין דרכי הלימוד של חכמי המזרח, בני בבל ובני צפון אפריקה שהושפעו מהם, לבין חכמי צרפת ואשכנז הראשונים.
חלק מההבדלים הללו נמשכים עד ימינו.
חכמי המזרח חתרו בעיקר להגיע אל המסקנה כלומר אל פסיקת ההלכה, בעוד שחכמי צרפת ואשכנז, כרבנו גרשום ממגנצא ותלמידיו, עסקו בעיקר בפרשנות התלמוד הבבלי.
לדעתם של הרב יצחק אייזיק הלוי והרב בנימין מנשה לוין, הסיבות הן היסטוריות ביסודן.
לבני המזרח הייתה נגישות למרכזי התורה בבבל, ולכן הם נהגו להפנות אליהם את כל שאלותיהם, ולא היה להם צורך לעמול בעצמם בעיון התלמוד לשם בירור ההלכות והשאלות שנקרו לפניהם.
לעומתם, בני איטליה וממשיכיהם בני אשכנז וצרפת, היו רחוקים ממרכזי התורה, ולכן היו חייבים לעמול בעיון בתלמוד ולחלץ ממנו בעצמם את ההלכות המעשיות.
כך התפתחה באשכנז וצרפת מתודת לימוד המעמיקה בתלמוד, ובארצות המזרח התפתחה מסורת לימוד שעיקרה שינונם של פסקי הלכה.
חכמי המזרח יסדו ישיבות רבות כמו הישיבות בראשותם של הרי"ף ורבי יצחק אבן גיאת, וכפי הוראת האמוראים בעלי התלמוד שיש "לאסוקי שמעתתא אליבא דהילכתא" היה לימוד התלמוד מופנה בעיקר לפסיקת ההלכה, וכפי שמשתקף בחיבורו של הרי"ף, הכולל אך ורק את ההלכות המעשיות מכל התלמוד.
השפעתו של הרי"ף הייתה בעיקר על קהילות צפון אפריקה האחרות, ובהן היו "הלכות הרי"ף" הספר הנלמד ביותר.
כך, רוב החיבורים התלמודיים שהתחברו באותם דורות - מהם ידועים לנו כ-30 חיבורים שונים - סובבים סביב "הלכות הרי"ף" המשמשים להם כנקודת מוצא.
אמנם בספרד הייתה מקובלת גם דרך העיון התלמודית, ורבים מהפירושים העיוניים הידועים על התלמוד הם מחכמי ספרד, כגון חידושי הרמב"ן, הרשב"א והריטב"א.
גם הרמב"ם ראה בשיטת הפילפול "איבוד זמן ומיעוט התועלת", כפי שכתב באיגרת לתלמידו ר"י בן יהודה, ולדעתו התועלת היחידה בלימוד התלמוד היא רק כאמצעי להגיע על ידו להכרעת ההלכה.
על פי הרב יוסף קאפח, כזו הייתה גם דרך לימוד התלמוד של יהודי תימן: הם ביקשו להגיע אל המסקנה ההלכתית, ופלפולים חריפים בתלמוד נוצרו רק מתוך קשיים שנתגלו, ולא כמטרה עצמאית.
בעלי התוספות הם קבוצה של כ-300 רבנים שהמשותף לכולם הוא לקיחת חלק בכתיבת פירושים המכונים תוספות על 30 ממסכתות התלמוד הבבלי ועל פירוש רש"י לתלמוד.
תחום פעילותם הוא במאות השתים עשרה והשלוש עשרה.
דרך לימודם של בעלי התוספות הייתה חדשה, והיא הפיחה רוח חיים והתלהבות בישיבותיהם.
מחדשי הדרך היו תלמידיו ונכדיו של רש"י, והבולטים שבהם הם נכדיו, הרשב"ם, רבנו תם, נינו, רבי יצחק בן שמואל (בדרך כלל מכונה ר"י), ואחרים.
נקודת המוצא של דרך לימודם החדשה של בעלי התוספות, היא היותו של התלמוד חיבור אחד קוהרנטי.
מתוך כך הם התרחקו מהתרתן של סתירות פנימיות בסוגיה וסתירות בין סוגיה לסוגיה על פני כל מסכתות התלמוד בתירוצים של "מחלוקת הסוגיות" וכדומה, אלא ראו בכך מקור להסקת דינים חדשים, בין השאר על ידי פלפול והעמדות שונות.
החירות לחדש פירושים חדשים ודינים חדשים מתוך פלפולם העצמאי של הלומדים, היא חידושם העיקרי של בעלי התוספות.
כמו כן עסקו בעלי התוספות בבדיקת הנוסחאות וקבעו את הנוסחא הנכונה.
המהרש"ל הגדיר את פעולת בעלי התוספות: .
גם בנוגע לפסיקת ההלכה חידשו בעלי התוספות דרך חדשה.
כבר בדורו של רבינו תם הושם דגש על פסיקת ההלכה לאור החידושים, ורבינו תם ור"י נפנו לעיתים לכתוב חיבורים הלכתיים קצרים בנושאים מוגדרים.
בעלי התוספות הכירו היטב במהפך בסדרי הלימוד, שחוללו הם ורבותיהם על ידי כתיבת ספרי הפירושים והחידושים.
בספרד, בשנים שבין 1200 ועד גירוש ספרד בשנת 1492, שגשג מאוד לימוד התלמוד.
אף שיהדות ספרד מפורסמת בתחום השירה, הקבלה והפילוסופיה, הרי שעיקרה של הספרות הענפה שהתחברה בתקופה זו של יהדות ספרד, היה בתחום התלמוד.
על רובו של התלמוד נכתבו למעלה משלושים ספרי פירושים וחידושים, כאשר כמה מן הפירושים הופיעו בכמה מהדורות, ואף הרי"ף פורש כשלושים פעם.
נוסף לכך נכתבו שאלות ותשובות לאלפים, חיבורים רבים בפרשנות המקרא, ועוד, בכמות ובאיכות העולים בהרבה על כל מה שנכתב בתקופה ההיא בספרד בתחומי הפילוסופיה והקבלה גם יחד.
מפעל אדיר זה של פרשנות התלמוד התחבר על ידי גדולי החכמה והתורה ומנהיגי הציבור בספרד, שלימדו את תורתם בישיבות גדולות לתלמידים רבים מאוד.
ובמסגרת מפעל פרשנות זה נסללו דרכים חדשות בפירוש התלמוד ובהסקת המסקנות להלכה.
מייסדה של הדרך היה הרמב"ן, שעמד בראש ישיבה גדולה בברצלונה, וחיבר בעצמו ספרי חידושים על מספר רב של מסכתות מהתלמוד בבלי.
בדרכו החדשה ובתורתו נפגשו לראשונה מזרח ומערב, צפון ודרום.
המאפיינים העיקריים של דרך הלימוד הספרדית, מיסודו של הרמב"ן, הם:
ספרי הפרשנות לתלמוד של הרמב"ן ותלמידיו, כונו על ידיהם ועל ידי הדורות הבאים בשם "חידושים".
ואכן, המאפיין העיקרי שלהם הוא החירות לחדש חידושים מתוך היקשים, תירוצים ועיונים בתלמוד שהעלו החכמים המעיינים בחכמתם שלהם.
חירות זו מעוגנת בהשקפה לפיה לכל דור צרכים המיוחדים לו בהלכה ובמחשבה, ובהתאם לכך נחשפים בפניו אותן רמות מידע קדומות שהיו נעלמות עד אז.
בניגוד לצרפת ואשכנז, בהם נלמדו בישיבות קובצי התוספות שחוברו בכל דור, בספרד כמעט ולא הועתקו פירושי התוספות ולא עמדו בפני תלמידי הישיבה שם בעת לימודם.
ספר חידושי הרמב"ן הוא אשר ליווה את לימודם, והוא קלט לתוכו מדברי התוספות כל שהיה חשוב בעיניו ושביקש לעסוק בו.
בניגוד לבעלי התוספות בצרפת ואשכנז, שלא היססו לפסוק הלכות למעשה על פי חידושיהם והבחנותיהם בתלמוד, הרי שבספרד נהגה דיכוטמיה בין מתודת הלימוד והפירוש למתודת הפסיקה.
בעוד שבפירוש הסוגיה הם היו נועזים בחידושיהם, בחידודיהם ובהבחנותיהם כבעלי התוספות עצמם, הרי זה נגע אך ורק לתחום העיון.
בפסיקה, בהוראה, לא תמיד הם 'הולכים עד הסוף' לסמוך על חידושיהם ולהסיק את המסקנות המתבקשות מהעיון, אלא הם מבטלים את המסקנות הראויות להסיק מאותם החידושים והחידודים בפני סמכותם והכרעותיהם של הקדמונים, בעיקר הגאונים, אך גם בפני רבני ספרד וצפון אפריקה הגדולים, כדוגמת הר"ח, הרי"ף והרמב"ם.
בהמשך פותחה דרך הלימוד הספרדית עוד, ונתרמה לה תרומה מכריעה על ידי רבי יצחק קנפנטון, שהיה מגדולי רבני ספרד וראשי הישיבות שבה בדור שלפני הגירוש, ועמד בשנת 1457 בראש ישיבה גדולה בסמורה שבצפון-מערב ספרד.
תלמידיו, שהיו גדולי ומנהיגי יהדות ספרד בפזורותיה אחרי הגירוש, נשאו עמם את דרך לימודו והפיצו אותה לארצות רבות.
הרב קנפנטון יישם את הלוגיקה האריסטוטלית באופן נרחב ומעמיק בלימוד התלמודי בכללו.
תלמידיו הישירים ותלמידי תלמידיו, המשיכו ביישום ובפיתוח מתודולוגיה תלמודית על בסיס אריסטוטלי.
הוא ותלמידו ראו בהגיון ובלוגיקה את הדרך להשגת אמת בכל המדעים, ובכללם מדע התורה, ולמרות התנגדותם לפילוסופיה, הם ראו את הלוגיקה כענף נייטרלי ו"כשר".
אך בעוד שספרי ההגיון וכלליהם שימשו כספרי יסוד בעיון המדעי והפילוסופי, והם התוו את הדרך להוכחה נכונה והימנעות מטעות במקצועות אלה, מדע התלמוד זקק ספרי כללים מיוחדים, כיוון שהוא מובדל בלשונו ובעיותיו מן המדעים האחרים.
מסיבה זו חוברו באותה תקופה בספרד ספרי כללים מיוחדים לתלמוד ומפרשיו, המתווים את הדרך הלוגית ללימוד ופירוש התלמוד.
כחלק ממפעל זה פותחה גם משנה רחבה העוסקת בדקדוק בלשונות הראשונים, ובכללם הרמב"ן, כאשר המעקב אחר שינויי הלשון, הניסוח והעריכה, נדרש על בסיס תאוריה לוגית-לשונית.
שיטה זו מושתתת על התפיסה האריסטוטלית לפיה הלשון היא אמצעי להבעת העניינים שבמחשבה, ולפיכך יש לשים לב להבדלים הקיימים בין ניסוחים שונים שהיו יכולים, לכאורה, להיות לאותם העניינים.
הפרשן לדייק ולדקדק בניסוח דברי המקורות המתפרשים על ידו שכן לכל רכיב בביטוי הלשוני יש חשיבות בהבעת העניין המכוון.
וכך כותב הרב קנפנטון בפתיחת ספרו:
דרך לימודו של הרב קנפנטון התפשטה לארצות הרבות אליהן גלו תלמידיו.
כך, לדוגמה, בישיבה הירושלמית שבראשה עמד רבי יעקב בירב אומצה מסורת הלימוד הספרדית, כפי שהתגבשה בבית־מדרשו של קנפנטון; ורמזים לה נמצאו גם בכתבי תלמידו רבי יצחק אבוהב.
גם בישיבות אחרות ברחבי האימפריה העות'מאנית אומצה שיטה זו.
ישיבות אלו שימשו כדוגמה ומשל לישיבות שיסדו לאחר מכן רבי יוסף קארו ורבי משה מטראני (המבי"ט) ותלמידיהם.
שיטת הפלפול של רבי יעקב פולק
המצאת שיטת הפלפול של ימי הביניים מיוחסת לרב יעקב פולק שהיה ראש ישיבה בקרקוב.
מקורה של השיטה הוא באשכנז, בישיבות ששכנו בערים אאוגסבורג, נירנברג ורגנשבורג, ובאזור זה הפיץ הרב פולק את שיטתו המסוימת שכונתה "שיטת החילוקים", ושהתפתחה לכיוונים שונים בדורות שאחריו.
תלמידו, רבי שלום שכנא, המשיך את דרכו של רבו בשיטת החילוק והפלפול בישיבתו בלובלין.
"שיטת החילוקים" מתאפיינת בדרכי חשיבה שהתאפיינו בהתמקדות בפריסת כל האלטרנטיבות שמתאפשרות מבחינה לוגית.כך לדוגמה, "פלפול נירנברגר" הוא כינוי לקושיה המתעוררת כאשר מקשים ממקור אחד נגד אחר, אך מתעלמים מכך שקיים מקור נוסף בעניין המניח הנחת יסוד שונה.
ביהדות ספרד ויהדות ארצות האסלאם, בדור שאחרי גירוש ספרד, תסס לימוד התלמוד בישיבות רבות, ודרך הלימוד בהן הושפעה מדרך לימודו של רבי יצחק קנפנטון, כאמור לעיל.
אולם במאות ה-18 וה-19 שיקף מצב הישיבות ברוב קהילות צפון אפריקה והמזרח התיכון את השקיעה הכלכלית והמדינית של הקיסרות העות'מאנית.
רק בכמה קהילות גדולות, כגון דמשק ובגדאד, הייתה פעילות ישיבתית ראויה לשמה.
בישיבות בגדאד וסוריה, ובעקבותיהן - בישיבת פורת יוסף שבירושלים ואחרות, מושם דגש על הבנת הפשט לעומקו, יחד עם חישוב מעמיק בין כל מרכיבי הסוגיה - תירוצים שונים של התוספות, ישוב שיטתו של רש"י מקושיותיהם של התוספות, ועמידה על ההבדלים שבין המידות שהתורה נדרשת בהן.
לעומת זאת, התרחקו מפלפולים, ובפרט אלו שאינם נוגעים לפסיקת ההלכה.
במאה ה-19 התפתחו בישיבות ליטא קבוצת דרכי לימוד אנליטיות, החותרות להבנה של העקרונות המופשטים העומדים בבסיס הדיונים שבתלמוד{{הערה|על חקירת האופי האנליטי המאפיין את כלל דרכי הלימוד הישיבתיות, ובכך מהווה "צד השווה" ביניהן, ראו: Norman Solomon, The Analytic Movement - Hayyim Soloveitchik and His Circle, Atlanta 1993}}.
שיטת בריסק היא הגוון המובהק ביותר של דרך הלימוד הישיבתית, נוסף לעובדה שרוב ראשי הישיבות שהורו את דרך הלימוד החדשה היו תלמידיו ותלמידי תלמידיו של רבי חיים.
דרך הלימוד הבריסקאית כבשה את עולם הישיבות הליטאיות, ומתוכה התפתחו דרכים נוספות.
ביקורות שנמתחו על השיטה - בין השאר על ידי הרב אריה קרלין, הרב אליהו מאיר בלוך, - לא הגבילו את התפשטותה, וכיום היא מהווה דרך עיקרית בישיבות הליטאים, ואף ברוב הישיבות החסידיות ושל חרדים ספרדים.
בישיבות השונות ניתנים דגשים שונים בדרך זו: במחויבות מסוימת ללשונות הראשונים, בניסוחים פורמליים לעומת רציונליות מהותית, ועוד.
אך הבדלי הגישות טרם התלבנו במחקר.
במאה ה-19 הוקמה באירופה תנועת חכמת ישראל, שייסדה את החקר האקדמי של מדעי היהדות והיהודים בכלל, ובכלל זה גם את החקר האקדמי של התלמוד.
במרכז התעניינותה של השיטה עומדת ביקורת הנוסח ובירורו, כשעל ידי כך היא חותרת ליישובן של סתירות שונות, שיושבו בדרכי הלימוד האחרות על ידי חידושם של סברות ודינים חדשים.
הבדלים עקרוניים בין המחקר האקדמי לדרך הלימוד המסורתית, באים לידי ביטוי בשורה של רכיבים.
בניגוד לדרך הלימוד המסורתית, המתודה אינה חותרת ליישוב מלא של כל הקשיים ולראיה הרמונית של כל התלמוד; היא אינה חותרת להסקת מסקנות הלכתיות, וכל-שכן שאין היא חותרת ליישוב פסקי ההלכה של הפוסקים המאוחרים; והיא מרבה להשתמש במחקרים היסטוריים, כתבי יד ועזרים חיצוניים לצורך פרשנות הטקסט.
אף על פי ששורשי עקרונות אלו של המחקר מצויים אצל הפרשנים הקודמים, גיבושם המלא של העקרונות לכלל מתודה שלמה, בא רק בתקופתה של "חכמת ישראל", ומתודה זו משמשת עד היום את חקר התלמוד במוסדות האקדמאים.
לעומת השיטה הרגילה שרואה את כל התלמוד כמקשה אחת ולא מבדילה בין שיטות או שכבות שמצויות בו, שיטת הרבדים הולכת בעקבות המתודה האקדמית מיסודה של "חכמת ישראל", ומבחינה ומבדילה בין שכבות שונות בטקסט התלמודי.
כך היא מוצאת בו ארבע שכבות: משנה, תורת התנאים הרחבה (ובפרט ברייתות), תורת האמוראים ("מימרות") וסתם הגמרא ("סתמא", סתמאים), הנלמדות לפי פשוטן.
השתלשלות ההלכה מתבהרת על ידי הכרת הערך המוסף של כל רובד, ביחס לרובד הקודם, מאחר שהפירושים של רבדים מאוחרים אינם תמיד לפי פשוטם של מקורות מוקדמים יותר.
דרך זו הוצעה גם כדרך דידקטית המנחילה את התלמוד לקהל יעד רחב, שבלימודו את התלמוד על פי דרך זו הוא מבין אותו טוב יותר ונקשר אליו.
שיטת הרבדים ספגה ביקורת רבה בתחילה בקרב הציבור החרדי, בטענה ששיטה זו מביאה לזילות בדברי חכמים מאוחרים.
גם מרבית רבני הזרם הדתי לאומי יצאו בקונטרס חריף כנגד לימוד בשיטת הרבדים.
עם זאת ישנם מוסדות מועטים (בעיקר בקרב הציבור הדתי לאומי) המשתמשים גם בדרך לימוד זו.
דרכון נַנְסֶן היה מסמך שהונפק על ידי משרד ננסן הבינלאומי לפליטים של חבר הלאומים, החל בשנת 1922, לבני אדם שאיבדו את נתינותם, על מנת לאפשר להם לחצות גבולות.
דרכוני ננסן קיבלו את שמם מחתן פרס נובל לשלום פריטיוף ננסן הנורווגי, שעמד מאחורי הרעיון והיה אחראי לביצועו כנציב העליון לענייני פליטים בחבר הלאומים.
הצורך בדרכון מיוחד זה התעורר לראשונה כתוצאה ממהפכת אוקטובר ברוסיה.
לנין הורה לשלול את אזרחותם של כ-1.4 מיליון רוסים שברחו מארצם מפחד הקומוניסטים.
במצב שנוצר לא יכלו אנשים אלה לחצות גבולות בינלאומיים, בהיעדר דרכון כלשהו.
חבר הלאומים הנפיק כ-450,000 דרכוני ננסן לבני-בלא-ארץ שנזקקו להם.
משרד ננסן הבינלאומי לפליטים קיבל ב-1938 את פרס נובל לשלום על פעילותו זו, שהייתה אחת מההצלחות המעטות של ארגון חבר הלאומים.
בין הפליטים הרוסים הידועים שהשתמשו במסמכים מיוחדים אלה כדי להגר למערב, ניתן למנות את איגור סטרווינסקי, סרגיי רחמנינוב, הרב מנחם מנדל שניאורסון (הרבי מלובביץ'), זאב ז'בוטינסקי, מארק שאגאל ואנה פבלובה.
דרכמה או דרכמא (ברבים דרכמות וביוונית דרכמֶה או דרכמֶס; ביוונית: δραχμή ביחיד, δραχμές או δραχμαί ברבים) היה הילך חוקי בו נעשה שימוש ביוון העתיקה.
ביוון המודרנית בין השנים 1832 ועד 2001, נקרא המטבע בשם זה, עד הנהגתו של מטבע האירו.
מקור שם המטבע במילה "דראטו" (δράττω) שמשמעה "לחפון".
במקור הייתה משמעות המילה דרכמה חופן של שישה אובולוס - המטבעות בהם נעשה שימוש ביוון העתיקה (מדובר היה בפיסות מתכת), בשנת 1100 לפנה"ס לערך.
החל מהמאה החמישית לפנה"ס ועד לתקופת אלכסנדר מוקדון, היה מטבע הטטרדרכמה האתונאי - השקול כנגד "ארבע דרכמות" ואשר כונה גלאוקיי (γλαῦκαι - ינשופים) - המטבע העיקרי בו נעשה שימוש ביוון העתיקה ובעולם היווני (מושבותיה של יוון העתיקה).
הצד האחורי של המטבע, עליו מופיע הינשוף - סמל החוכמה וסמל האלה אתנה, מופיע כיום על מטבע 1 אירו היווני.
לאחר כיבושי יוון על ידי אלכסנדר מוקדון, התפשט השימוש בדרכמה ברחבי העולם ההלניסטי, וגם במצרים התלמאית נעשה בו שימוש.
המטבע הערבי דִרְהַם (درهم) מקורו בדרכמה ההלניסטית, וכן המטבע הארמני דראם (Դրամ, ֏).
במאה השלישית לפנה"ס נעשה שימוש בדרכמה גם ברומא העתיקה.
היסטוריונים וכלכלנים מעריכים כי שווי דרכמה אחת ביוון העתיקה, במאה החמישית לפנה"ס היה שקול (מבחינת יכולת קנייה) לשווי של 25 דולרים אמריקאיים בשנת 1990 בארצות הברית.
ההיסטוריונים בתקופה היוונית והרומית ציינו כי שכר עבודה ממוצע של פועל יום היה דרכמה אחת ליום.
100 דרכמה= 1 מינה (או מנה, כפי שהוא מוזכר בתלמוד).
השימוש המחודש בשם דרכמה, החל בשנת 1832, זמן קצר לאחר הקמתה של יוון המודרנית.
שם זה החליף את השם פניקס יווני.
בשנת 1868 הצטרפה יוון לאיחוד המונטרי הלטיני והדרכמה הפכה שווה במשקלה ובשוויה לפרנק הצרפתי.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה יוון על ידי גרמניה הנאצית.
בתקופת הכיבוש בשל ההיפר-אינפלציה והביזה שנעשתה על ידי הנאצים, איבדה הדרכמה את שוויה, ועם שחרור יוון בשנת 1944 הונפק מטבע של דרכמה חדשה בשער של 50,000,000,000 דרכמות ישנות לדרכמה חדשה אחת.
זמן קצר לאחר מכן נעשה פיחות נוסף במטבע, ובשנת 1953 הצטרפה יוון להסכם ברטון-וודס, על מנת למנוע פיחותים נוספים.
בשנת 1954 הוחלפו שטרות הדרכמה בשער של 1,000 ל-1, ושער הדרכמה הוצמד לשער חליפין של 30 דרכמות לדולר אמריקני אחד.
בשנת 1973 בוטלה שיטת ברטון-וודס, ושער החליפין נחלש בהדרגה במהלך השנים, עד שהגיע לשער של 400 דרכמות לדולר אמריקני אחד.
מטבעות יווניים בעת המעבר לאירו (ושער החליפין):
1 מטבעות שהונפקו אך כמעט ולא נעשה בהם שימוש - בפועל עוגלו הסכומים ל-5 דרכמות.
שטרות בהם נעשה שימוש בעת המעבר לאירו, הדמויות שהיו על השטר, ושער החליפין:
100 דרכמות, אתנה, אדאמנטיוס קורייס (29.35 אירוסנטים)
200 דרכמות, ריגאס פראיוס (58.69 אירוסנטים)
500 דרכמות, איאואניס קאפודיסטריאס (1.47 אירו)
5,000 דרכמות, תיאודורוס קולוקוטרוניס (14.67 אירו)
10,000 דרכמות, גאורגיוס פאפאניקולאו, אסקלפיוס (29.35 אירו)
דַרְכֵי שָׁלוֹם הוא מונח הלכתי המשמש להנמקת פסיקות מדרבנן שנועדו לשמור על השלום.
שיקול הלכתי זה שייך לקבוצה מצומצמת של שיקולים הלכתיים שנגזרים במפורש מתכליתה של ההוראה ההלכתית ולא מן המסורת שקדמה לה.
מקור הביטוי בספר משלי, כקיצור של הפסוק .
השימוש בשיקול הלכתי זה נעשה בשלושה תחומים: כלל היחסים בין בני אדם, היחס לעם הארץ, והיחס לגויים (ובתוכם לעובדי עבודה זרה).
הסדרת היחסים בין כלל בני האדם
במשנה נאמר: "אלו דברים אמרו מפני דרכי שלום: כהן קורא ראשון, אחריו לוי ואחריו ישראל, מפני דרכי שלום...
בור שהוא קרוב לאמה מתמלא ראשון, מפני דרכי שלום...
מצודות חיה ועופות ודגים - יש בהן גזל, מפני דרכי שלום, רבי יוסי אומר: גזל גמור." (מסכת גיטין, פרק ה', משנה ח').
משנה זו היא דוגמה לשימוש בהנמקה הלכתית זו כדי להסדיר יחסים בין אישיים.
הסדרת היחסים הבין אישיים נעשית גם במקרה של מחלוקת על כבוד, כמו בעניין סדרי הקריאה, וגם במקרה של דיני ממונות: אין לקחת חיות שנלכדו במלכודת, אפילו שבעל המלכודת לא יודע אפילו שהן נתפסו ואין לו עדיין קניין מלא עליהן.
נוצר מצב בו נמנעו (למעט רבי יוסי) מלהשתמש בהנמקה מסורתית - גזל, והעדיפו לנמק את הפסיקה בנימוק "מפני דרכי שלום".
בתלמוד הירושלמי (מסכת דמאי, דף יז:, פרק ד, הלכה ב) ניתן למצוא דוגמה לשיקול 'דרכי שלום' ביחס לעם הארץ - לדעת אחד המתדיינים מניחים שעם הארץ עישר את הפרות שקנו ממנו ולא חייבים לעשר אותם שוב.
במקרה זה נעשה ויתור על החמרה במצווה מהתורה (ואולי אפילו ויתור על המצווה עצמה, אם עם הארץ באמת לא עישר), על מנת לשמור על השלום.
על פי ההלכה היחס לגויים, ובמיוחד לעובדי עבודה זרה שביניהם צריך להיות קר וצריכה להיות הפרדה ברורה בין קהילות הגויים לבין קהילות היהודים.
הפרדה זו מתבטאת בהגבלות על המפגש היומיומי כמו גם בהגבלות על מפגש עם הגויים בצמתים מרכזיים יותר בחיים.
כדי לאפשר את המפגש ולמנוע מריבות - שמשמעותן חמורה יותר כשהגויים הם השלטון - התירו חכמים הנהגות קרבה שונות ביחס עם הגויים מפני דרכי שלום.
דוגמה למספר הנהגות כאלה נמצאת במסכת גיטין: "אין ממחין ביד עניי נכרים בלקט בשכחה ובפאה, מפני דרכי שלום.
ת"ר: מפרנסים עניי נכרים עם עניי ישראל, ומבקרין חולי נכרים עם חולי ישראל, וקוברין מתי נכרים עם מתי ישראל, מפני דרכי שלום." (דף ס"א.)
דרכי שלום – מוסר או תועלת?
הדעות חלוקות בשאלה אם השימוש בטיעון דרכי שלום נובע מטעמי מוסר או תועלת.
על פי חלק מן הדעות, מדובר במצב בו נפסקה ההלכה מטעם זה בדיעבד ולצורך גדול, כלומר, אם אין חשש להרעה ביחסים בין ישראל לעמים האחרים אם לא "ילכו לקראתם" ניתן לבטל הלכות אלה.
ניתן לראות דוגמאות לאופן מחשבה זה בהשתלשלות ההלכתית של כמה מן ההלכות שנפסקו מפני דרכי שלום ומאוחר יותר, כששיקולים שונים מטיב היחסים עם הגויים עמדו על הפרק, בוטלו או השתנו מאוד.
לדוגמה - למרות הכתוב בגמרא על תמיכה בעניי נכרים, מאוחר יותר נפסקה הלכה שאוסרת על תמיכה בעניי הגויים מתוך מחשבה שהדבר גורע מחלקם של עניי ישראל.
ייתכן, עם זאת, שהשינוי ההלכתי נעשה בגלל העוני הגדול, או סיבות אחרות, ולא בגלל הקלת ראש בשיקול המתחשב בדרכי שלום.
גם הרב אונטרמן כתב על דרכי שלום כך: "אינו בבחינת מידת חסידות ולא כאמצעי להגן על עצמנו אלא נובע מעצם המוסר של תורתנו הקדושה." (שבט מיהודה, חלק ג', סימן ע').
הגישה הטוענת שדרכי שלום הוא טיעון שנבחר מלכתחילה גורסת כי מטרת השימוש בטיעון זה הוא לאפשר את האמירה המוסרית בתוך ההתנהגות ההלכתית.
התומכים בגישה זו מביאים כראיה את האפשרות לתלות קיום הלכות אלה בטעמים מסורתיים יותר - לאסור על לקיחת השלל ממלכודות בגלל איסור גזל, לתלות יחס טוב לנכרים שבשלטון בגלל הציווי להימנע מסכנות גדולות, וכו'.
תליית המצווה בדרכי שלום מאפשרת לפוסק (וגם למקיים ההלכה) לכלול טווח רחב של מעשים תחת הצורך לשמור על השלום ובכך להתכוון יותר טוב להבאת שלום לעולם וליחס אנושי ומקבל יותר כלפי האחר, לא בגלל צווי פרטני (כגון איסור גזל) אלא בגלל מחשבה על התכלית.
המונח דרכי שלום עולה בדיון ההלכתי בימינו בעיקר בשני הקשרים: היחס לחילוניים והיחס לגויים.
הרב חיים דוד הלוי פסק שאין ביחסי ישראל והגויים בימינו שיקולים של דרכי שלום מכיוון שהגויים בימינו אינם עובדים עבודה זרה והיחס אל הגוי צריך להיות על פי כללים אחרים.
דרכמון או אדרכון היה מטבע זהב במשקל כ-8.5 גרם בו נעשה שימוש בממלכת פרס ושכנותיה.
שם המטבע בפרסית היה דאריק.
היוונים ייחסו את מקורו לשם המלך דאריוס (דריווש) שלו יוחסה לראשונה טביעת מטבעות זהב ששימשו ברחבי ממלכתו, ומשם התפשטו גם ליוון.
סברה אחרת היא שמקורו הוא במילה הפרסית dari שמשמעותה "מוזהב".
על המטבע מוטבעת דמות המלך הפרסי עם קשת וחצים.
המטבע נזכר מספר פעמים בספרי עזרא ונחמיה.
מטבע בשם זה מוזכר כבר במקרא:
הסברה המקובלת בחקר המקרא היא כי ספר זה חובר בתקופת השלטון הפרסי, והמחבר תיאר ממון במונחים שהיו מקובלים בזמנו.
למילה העברית דרכמון יש קשר אטימולוגי גם לשם המטבע היווני דרכמה, אף שזה היה מטבע מכסף בשווי נמוך יותר, וכן למטבע הערבי דירהם ולמטבע הארמני דראם.
מטבע זה שימש כמס שנתי שהעלה כל יהודי בוגר מתושבי אלכסנדריה לבית המקדש בירושלים.
דרכים צדדיות הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוג דרמה קומית משנת 2004 בבימויו של אלכסנדר פיין.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר וזכה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
כמו כן זכה בשני פרסי גלובוס הזהב.
מיילס (פול ג'יאמטי) וג'ק (תומאס היידן צ'רץ) הם חברים מתקופת הקולג' שיוצאים למסע תענוגות אחרון לפני חתונתו של ג'ק עם בחורה ארמנית אמידה.
מיילס הוא גרוש שעדיין מאוהב בגרושתו, סופר מתוסכל, חובב יין ומורה המרגיש שחייו הם בזבוז, לעומתו ג'ק הוא שחקן סדרות טלוויזיה מצליח בעברו וקריין תשדירי פרסומת הולל בהווה.
במהלך המסע מתברר אט אט כי לשניים ציפיות שונות, מיילס מאופק יותר ביחסיו עם נשים ומעדיף לצאת למסע בעקבות היין ולשחק גולף ואילו ג'ק מנסה לשכב עם כל אישה מזדמנת וסוטה תכופות מהתכנון המקורי של המסע.
במסעם הם פוגשים שתי בחורות, סטפני (סנדרה או) ומיה (וירג'יניה מדסן), המצטרפות אליהם במסעם, ג'ק וסטפני מתחברים מיד ואילו מיילס ומיה מאופקים יותר ביחסיהם.
הטיול המשותף מתפוצץ לאחר שג'ק מסתבך במסכת שקריו וסטפני מגלה שהוא עומד להתחתן אך למרות היפרדות הרביעייה בסיום הסרט מיילס חוזר אל מיה.
דרכי הורוס היו דרכים בצפון סיני, שקשרו בין ארץ ישראל ומצרים העתיקה.
דרכי הורוס נזכרו לראשונה בטקסט המצרי "סיפורו של שאנהת".
הטקסט כנראה מתוארך לשלטונו של ססוסתריס הראשון (1943-1898 לפנה"ס).
שנהאת היה פקיד מצרי שברח ממצרים לארץ רצ'נו (שמה של ארץ כנען במצרית קלאסית).
בערוב ימיו הוא חזר למצרים ונעצר בדרכי הורוס, שם מפקד המשמר מבקש אישור מהמלך להכניס אותו למצרים.
ישנם חוקרים שסבורים שבממלכה המצרית התיכונה התייחס המושג דרכי הורוס לנקודה על הגבול בין מצרים לסיני, שבה התבצע הרישום והאישור של הנכנסים והיוצאים ממצרים.
אותה נקודה מזוהה עם מצודת הגבול בעיר סילה (סמוך לקנטרה של ימינו).
בתקופת הממלכה המצרית החדשה ציין המושג דרכי הורוס את כל מערך הגבול בצפון סיני.
בתקופה זו עברו בדרכי הורוס מלכי מצרים בדרכם לכיבושים באסיה.
תחותימס השלישי עבר בדרכי הורוס בעשרה ימים והגיע לעזה, ומשם הוא המשיך וכבש את מגידו.
בפפירוס אנסטאזי 1 מימיו של סתי הראשון, ובתבליט מקדש אמון בכרנך מימיו של רעמסס השני נזכרים יותר מעשרים תחנות- מצודות, ערים בצורות ובארות, שנבנו בצפון סיני בין סילה לעזה.
חלק מהאתרים נחפרו ונסקרו כמו תל הבואה, חרובית ודיר אל בלח.
דרכיה דרכי נעם היא השקפה תלמודית המתבטאת בפרשנות ואף בפסיקה, אשר לפיה התורה לא באה לגרום לאדם סבל, ועל כן פרשנויות אפשריות לתורה שאינן נראות כ"דרכי נעם" נדחות לעיתים לטובת פרשנויות אחרות.
עיקרון זה נלמד מן הפסוק בספר משלי (), המגדיר את ה"חכמה" והתורה במילים: "דְּרָכֶיהָ דַרְכֵי נֹעַם, וְכָל נְתִיבוֹתֶיהָ שָׁלוֹם".
כלל זה מוזכר בתלמוד בשלושה מקומות, בהקשרים שונים.
במקורו, הוא איננו "כלל יוצר" אלא אסמכתא שבדיעבד לפסיקות ולפרשנויות ידועות.
עם זאת, בספרות הראשונים והאחרונים נעשה שימוש בכלל זה במקרים רבים נוספים, והוא הפך אצל חלק מהם ל"כלל יוצר".
בעת החדשה ניתן לכלל זה משקל גדול, ככלל מטא-הלכתי, על ידי כמה הוגי דעות ופוסקים אורתודוקסים מודרניים וכן קונסרבטיבים ורפורמים, בעוד שאחרים לא נטו לייחס לו משקל של ממש בפסיקה.
הרמב"ם מסביר את הכלל בהסבירו את הפסוק "וחי בהם",
יש להבדיל בין המושג "דרכי נעם" לבין המושג דרכי שלום, הנלמד אף הוא מאותו פסוק: הכלל "דרכי נעם" משמש במקרים שבהם קיום המצווה עלול לגרום אי נעימות לאדם מסוים המקיים אותה.
לעומת זאת, "דרכי שלום" הוא נימוק להלכות שנועדו למנוע מריבות בין אנשים שונים.
שימוש ידוע בפסוק האמור הוא בדבריו של האמורא אביי בתשובה לשאלה מנין לנו ש"ענף עץ עבות" המוזכר בתורה כאחד מארבעת המינים הוא ההדס ולא ההרדוף, אשר לכאורה מתאים גם הוא לפרשנות התלמודית לפסוק, "עץ שענפיו חופין את עצו".
על כך ענה אביי שאין בהרדוף "דרכיה דרכי נעם" (שהרי הוא רעיל).
אותו כלל מובא בתלמוד בתשובה לשאלה מנין ש"כפות תמרים" המוזכר בתורה הוא הלולב ולא חלק אחר של הדקל שהוא קוצני ומסרט את הידיים.
דבריו של אביי לא באו לשנות הלכה מעשית, שכן המסורת הקובעת ש"ענף עץ עבות" הוא ההדס, וכן זו ש"כפות תמרים" הוא הלולב, לא הייתה נתונה במחלוקת, ודבריו באו רק לתת שיקול-שבדיעבד לשאלה מדוע עלינו לפרש זאת כך ולא אחרת.
מקום נוסף שבו מוזכר כלל זה הוא בדיון של התלמוד הבבלי במסכת יבמות באשר לדיני ייבום.
התורה מחייבת את אחיו של האדם המת לקחת את האלמנה לאישה, במקרה שלא היו לו בנים.
באשר למקרה שבו היה בן בשעת מיתת האח אך הוא מת לאחר מכן, קובע התלמוד שאין חיוב ייבום, ובדיון על כך עם האמורא רבא עולה הנמקה לכך מכוח הכלל של "דרכיה דרכי נעם".
בשאלה מדוע במקרה כזה לא יהיו הדברים "דרכי נעם" נחלקו הראשונים, ומכוח מחלוקות אלו אף נגזרו מחלוקות להלכה.
אמנם בספרות הראשונים נראה לעיתים כי חידשו דינים מתוך הכלל "דרכיה דרכי נעם":
רבי יצחק מווינה בספרו אור זרוע כתוב במקרה שבו היבם הוא משומד, שאין זה דרכי נעם שהיבמה תינשא ליבם, ולכן לדעתו היבמה פטורה מייבום.
יש מי שכתב להתיר איסור סחורה בחדש בימינו שבית המקדש חרב, מטעם של 'דרכיה דרכי נעם', שבזמן שבית המקדש היה קיים הייתה תבואת חדש נפוצה ואין זה דרכי נעם שלא יהיה ניתן לסחור בה.
הרב שמואל הלוי ואזנר כתב כי אין להתיר איסורים בנימוק של "דרכיה דרכי נעם", כאשר אין מפורש כן בתלמוד.
אולם מדברי הרדב"ז, החכם צבי ועוד, מתבאר שכן מחשיבים את הנימוק של דרכי נעם ככלל יוצר.
הלכות טומאה וטהרה מגדירות תהליכי טהרה כדי להיטהר מן הטומאות השונות.
תהליך הטהרה הבסיסי נעשה על ידי טבילה במקווה או במעיין לאחר היפרדות מהגורם המטמא, והמתנה עד הערב.
בטומאות החמורות תהליכי הטהרה הם מורכבים יותר, וכוללים המתנה של כמה ימים, הזאה, או הקרבת קורבנות.
קיימים סטטוסים הלכתיים שונים, כמו "טבול יום" או "מחוסר כיפורים", למי שהתחיל בתהליך הטהרה אך עדיין לא השלים אותו.
תהליכי הטהרה קיימים רק עבור אדם שנטמא וכן עבור רוב סוגי החפצים שנטמאו.
לעומת זאת מזון או משקה שנטמאו, וכן כלים העשויים מחרס שנטמאו – אינם יכולים להיטהר על ידי תהליכי טהרה, והם נשארים טמאים עד שהם שיעברו תהליך שישנה אותם באופן מהותי כגון זריעה באדמה או שבירת הכלי.
לעולם לא ניתן להיטהר מטומאה אלא כאשר הגורם המטמא הראשוני כבר לא קיים.
בטומאות הנובעות ממקור טומאה חיצוני, מספיק לצורך כך להפסיק את המגע באותו גורם, על מנת שלא יהיה "טובל ושרץ בידו".
בטומאות היוצאות מגוף האדם (נידה, זב, זבה, מצורע), יש צורך שהמצב הגופני המטמא ייפסק כדי להתחיל בתהליך הטהרה.
השלב העיקרי בכל תהליך הטהרה הוא הטבילה של האדם או הכלי במקווה או במעיין (מקור מים זורמים טבעי, ובלשון התורה: "מים חיים").
יוצא מכלל זה הזב, שחייב לטבול במעיין דווקא.
בתלמוד קיים דיון האם "טבילה בזמנה מצווה", כלומר, האם יש מצווה להיטהר ביום המוקדם ביותר האפשרי.
על פי הפסיקה המקובלת ההלכה היא ש"טבילה בזמנה אינה מצווה", אבל נראה שבזמן שבית המקדש היה קיים הקפידו על זירוז הטבילה במידת האפשר.
מכאן שגם לאחר הטבילה במקווה קיימת טומאה מסוימת עד הערב, ומצב זה נקרא "טבול יום".
גם מי שטובל בלילה – נחשב "טבול יום" עד למחרת בערב.
דרגת הטומאה שלו היא כ"שני לטומאה", שאסור לו לאכול תרומה והוא אף מטמא אותה במגעו, אבל מותר לו לאכול מעשר שני.
אך בשונה מכל שני לטומאה, שהחמירו עליו חכמים לטמא משקים במגעו, טבול יום שנגע במשקה אינו מטמא אותו.
מסכת טבול יום במשנה מוקדשת להלכותיה של טומאה קלה זו.
שלבי טהרה נוספים בטומאות חמורות
בטומאות הקלות, כגון אדם הנוגע בשרץ או בנבלה, ניתן לטבול במקווה ולהיטהר מיד עם ההיפרדות מן הגורם המטמא.
טומאות אלה נקראות "טומאת ערב", כי ניתן להיטהר מהן בערבו של אותו יום בו האדם נטמא.
לעומת זאת, הטומאות החמורות יותר תמיד נמשכות לפחות שבוע, ולכן יש צריך להמתין עד לתחילת תהליך הטהרה.
משך ההמתנה משתנה בין הטומאות השונות:
בטומאות הקשורות למחלה (זב, זבה, מצורע) – צריך הטמא לספור שבעה ימים מאז שנתרפא ("שבעה נקיים").
נידה, בועל נידה, וטמא מת – טובלים ביום השביעי, כשהיום שבו הגורם המטמא נפסק נחשב ליום הראשון משבעת הימים.
יולדת – טובלת ביום השביעי מאז לידת הבן, או הארבעה עשר מאז לידת הבת.
גם לאחר מכן נשארת עליה טומאה קלה מסוימת עד יום הארבעים ללידה בלידת בן, או עד היום השמונים ללידה בלידת בת.
במשך הזמן הזה דינה של היולדת הוא כ"טבול יום", והיא נקראת "טבולת יום ארוך"
הטמאים שטומאתם נמשכת מספר ימים יכולים לטבול ביום האחרון לטומאתם החל מן הבוקר, פרט לנידה ויולדת, שטובלות רק בצאת היום.
בשתי הטומאות החמורות ביותר – טומאת מת וטומאת מצורע – יש צורך בהזאה מיוחדים על מנת להיטהר.
טהרת טמא מת – אדם או כלי שנטמא ממת, זקוק לטהרתו לאפר פרה אדומה (אפר מפרה אדומה שנשחטה בהר הזיתים מול מקום המקדש, ובשרה נשרף שם).
על כל אדם וכלי שנטמא יש להתיז ("להזות") פעמיים מי מעיין ("מים חיים") שמעורב בהם אפר זה: ביום השלישי מאז שנטמא (כולל יום הטומאה) וביום השביעי.
לאחר ההזאה השנייה הוא טובל, ונטהר בערב או שאפשר לטבול במקווה ולהיטהר מטומאת מת.
טהרת מצורע – הליך היטהרות מצורע שהתרפא מתחלק לשלושה שלבים:
התזה ("הזאה") עליו מדם ציפור ומי מעיין: ביום שבו הכהן קובע שהמצורע נרפא מצרעתו, עליו להביא שתי ציפורי דרור וכלי חרס ובו מי מעיין ("מים חיים").
הכהן שוחט את אחת הציפורים, כך שדמה ישפך אל תוך המים שבכלי החרס.
לאחר מכן לוקח הכהן את הציפור החיה, ומצרף אליה ענף של עץ ארז וענף מצמח האזוב, בתוספת צמר צבוע בתולעת שני.
את כל אלה טובל הכהן במים המעורבים בדם, ומתיז ("מזה") על המצורע שבע פעמים.
לאחר מכן הכהן שולח לחופשי את הציפור החיה.
גילוח שער כל גופו וטבילה במקווה לו ולבגדיו.
גילוח וטבילה נוספים כעבור שבעה ימים.
במשך השבוע שבין הטבילות המצורע נקרא "מצורע בימי ספרו".
הוא נחשב עדיין "אב הטומאה", המטמא אדם וכלים במגעו, אך לא בדרגת חומרתו הקודמת, והוא מותר להיכנס לעיר.
לארבעה סוגי טומאות קבעה התורה שעליהם להביא קורבן להשלמת טהרתם, והם: זב, זבה, יולדת ומצורע.
עד הבאת הקרבן אסור להם להיכנס לבית המקדש ולאכול מן הקרבנות, ומצב זה נקרא מחוסר כיפורים:
זב וזבה – מביאים את קורבנם ביום השמיני מאז שהתרפאו (לאחר "שבעה נקיים" וטבילה במקווה), והוא מורכב משני עופות, אחד לחטאת והשני לעולה.
יולדת – מביאה את קורבנה ביום הארבעים ואחד ללידת בן, או השמונים ואחד ללידת בת, והוא מורכב מכבש לעולה ועוף לחטאת.
אם מצבה הכלכלי אינו מאפשר קניית כבש – יכולה היא להחליף אותו בעוף לעולה.
מצורע – מביא קורבנות למחרת טבילתו השנייה: אשם חטאת ועולה (שני כבשים זכרים לאשם ועולה, וכבשה נקבה לחטאת.
אם המצורע עני, הוא יכול להחליף את החטאת והעולה בעופות, קורבן זה נקרא קורבן עולה ויורד), בתוספת לוג (כרבע ליטר בערך) שמן.
המצורע עומד בשער המקדש, והכוהנים מורחים על חלקים מגופו (תנוך האוזן, בהונות היד והרגל) מדם האשם ומן השמן.
"דרכים" הוא אלבום האולפן ה-12 של המוזיקאי והזמר שלמה ארצי.
באלבומו הקודם, "גבר הולך לאיבוד", עבר ארצי משירי ארץ ישראל היפה ושירי משוררים ליריים לסגנון של פופ ורוק רך עם שירים אישיים ואסוציאטיביים שאת רובם כתב והלחין בעצמו.
מגמה זו הגיעה לבשלות באלבום "דרכים" שכלל כמה מהשירים הידועים ביותר של ארצי, בהם "אף פעם לא תדעי", "אחרי הכל את שיר" ו"צוותא".
באלבום בלטו גם השירים "פתאום כשלא באת" – דואט עם גרי אקשטיין, "שינויי מזג האוויר", "אתמול חלפו הציפורים", שכתב משה בן שאול, ו"שיר חייל" ("אני שומע שוב"), שהלחין ארצי על פי מכתב ששלח סרן לחברתו לפני שנהרג במלחמת יום הכיפורים.
אומנם "גבר הולך לאיבוד" סימן את המפנה בסגנונו של ארצי, אך היה זה דווקא "דרכים" שחשף את ארצי לקהל רחב יותר, והרחיב את קהל מאזיניו.
הצלחת "דרכים" הביאה גם לחשיפה גדולה יותר של "גבר הולך לאיבוד", והגדילה את הצלחת האלבום.
ברשימת היצירות החשובות בכל אחד מששת העשורים הראשונים של המדינה, שהתפרסמה במוסף ידיעות אחרונות "7 לילות" בערב יום העצמאות ה-60 למדינת ישראל (11 באפריל 2008), נבחר "דרכים" לאחד מחמשת האלבומים העבריים החשובים ביותר שיצאו לאור בשנות ה-70.
ב־2013, יצא לאור האלבום בהוצאה מחודשת על גבי תקליטור כחלק ממארז מרובע בשם "אלבומי המופת" הכולל את אלבום זה, "גבר הולך לאיבוד", "חצות" ואלבום ההופעה "שלמה ארצי ואצ'י בהופעה חיה בצוותא".
בנובמבר 2024, לרגל יום הולדתו ה-75 של ארצי, יצא האלבום מחדש ברימסטר עדכני לסטרימינג ועל גבי תקליטים.
שלמה ארצי - שירה, לחנים, מילים (חוץ מ"אתמול חלפו הציפורים"/משה בן-שאול ו"שיר חייל"/נמרוד גאון)
יאיר שרגאי - גיטרה אקוסטית, עיבודים והפקה מוזיקלית
גרי אקשטיין - גיטרות, סולו גיטרה חשמלית ב"צוותא", שירה ב"פתאום כשלא באת"
חיים קריו - גיטרות נוספות
ארנון פלטי ואלון נדל - גיטרה בס
אלון הלל וז'אן פול זימבריס - תופים וכלי הקשה
פרנקי גליקסמן - אקורדיון ב"אתמול חלפו הציפורים"
אלונה טוראל ודדי שלזינגר - קלידים
שם טוב לוי - חלילים
הוקלט באולפני "טריטון" - ינואר-אוגוסט 1979
טכנאי הקלטה ראשי: יעקב מורנו
דרכנו היה שבועון של אגודת ישראל, שיצא לאור בוורשה בירת פולין בין השנים תרצ"ד-תרצ"ו.
המוטו של השבועון היה "כלי מבטאה המרכזי של אגודת ישראל העולמית".
עורך העיתון היה אלכסנדר זושא פרידמן ומזכיר המערכת אלימלך שטייאר.
בעיתון היו כותבים מלונדון, ארץ ישראל, פולין, רוסיה ועוד.
מלבד העורך הרב אלכסנדר זושא פרידמן, נמנו על כותביו רבים מהרבנים, ההוגים והסופרים החרדים הידועים, בהם, הרב חיים ישראל אייז, הרב יצחק מאיר לוין, יעקב רוזנהיים, הרב יהודה לייב צירלסון, הלל זיידמן, הרב טוביה הורוביץ, ד"ר יצחק ברויאר, מאיר שוורצמן, הרב שמואל פליסקין, הרב יהודה מאיר אברמוביץ.
דרכי משה הוא חיבור על ספר ארבעה טורים, שכתב הרמ"א באמצע המאה ה-16. החיבור כולל את קיצור דברי הבית יוסף, דברי פוסקים נוספים שלא הובאו בבית יוסף, ואת הכרעותיו של הרמ"א עצמו.
את הגהותיו בשולחן ערוך כתב הרמ"א על פי ספר זה.
לאורך השנים קוצר הספר בהדפסה, כדי למנוע כפילויות עם הבית יוסף, וכיום ברוב ההדפסות מודפס על הטור "דרכי משה הקצר", ובסופו החיבור המלא, תחת הכותרת "דרכי משה הארוך".
בהקדמתו לחיבור כתב רמ"א שהוא התחיל לכתוב חיבור שיסכם את כל התשובות התורניות החשובות, ואת מקורותיהם במשנה ובגמרא, והוא החליט לערוך אותם סביב הטור, כיוון שהוא מסודר בצורה מערכתית ונוחה.
אך במהלך העבודה הגיעה אליו המהדורה הראשונה של ספר בית יוסף, והוא חשש מאוד שכל העבודה שלו הייתה לשווא, כיוון שרבי יוסף קארו עשה עבודה מקיפה וטובה יותר ממנו.
לאחר שלמד את הבית יוסף, הבין רמ"א שהחיבור שכתב עדיין נצרך, כיוון שיש לו שלוש מעלות על פני הבית יוסף:
הוא תמציתי וקצר יותר, בניגוד לבית יוסף שמאריך מאוד.
הוא הביא מקורות נוספים רבים, כמו תשובות הגאונים והאחרונים, וספר איסור והיתר הארוך.
הטעם החשוב ביותר – רבי יוסף קארו נשען על שלושת עמודי ההוראה (רי"ף, רמב"ם, רא"ש), ואילו הרמ"א מביא פסיקות רבות של ראשונים אחרים, ובפרט את הפסיקות שנוהגות במדינות אשכנז.
אף על פי שהיה ביקוש להדפסת דרכי משה, הספר לא הודפס ונותר בכתב יד במשך למעלה ממאה שנה.
לראשונה הודפס חלק יורה דעה בשנת תנ"ב בזולצבאך , וחלק אורח חיים בתק"כ בפיורדא.
מדפיסי הטור בדפוס ברלין (תס"ב-תס"ג) החליטו להוסיף את ספר דרכי משה על גיליון הטור שהדפיסו, אך להשמיט ממנו את כל הקטעים הקיימים כבר בבית יוסף, והדפיסו רק את הדברים הנוספים על הבית יוסף בצורת הערות על הטור והבית יוסף.
בצורה הזו (שכונתה "דרכי משה הקצר") המשיכו כל המדפיסים שאחריהם להדפיס את הספר.
צורת הדפסה זו גרמה לשיבושים רבים ולחוסר הבנה, בין מפאת שינוי סדרו המקורי של הספר, ובין מפאת שלפעמים הושמטו בטעות גם מדברי הדרכי משה עצמו.
בשנים האחרונות נדפס הספר המקורי כולו מכתבי יד, בשם "דרכי משה השלם", ואחר כך הודפס גם במהדורות החדשות של הטור.
לספר זה חשיבות רבה להבנת צורת הפסיקה של רמ"א בהגהותיו על השולחן ערוך.
דרכנו (השם המלא: "דרכנו - יוצאים לפעולה") היא תנועה ליברלית שהוקמה על-ידי האקטיביסטים פולי ברונשטיין ונמרוד דוויק לאחר הבחירות לכנסת העשרים שהתקיימו ב-2015 כאיחוד בין תנועות "V15" ו"קול אחד".
רשומה כחברה לתועלת הציבור (חל"צ).
החברה מגדירה את עצמה כ"תנועת הרוב המתון", ורואה את ישראל כבית לאומי לעם הלאום היהודי אך עם זאת שואפת לכך שיתקיים בה שוויון זכויות מלא לכל אזרחיה.
התנועה מאמינה בהיפרדות של ישראל מהפלסטינים באמצעות פתרון שתי מדינות לשני עמים ובצדק חברתי, ומתנגדת לגזענות.
החברה מצהירה על עצמה כארגון "פוליטי א-מפלגתי".
התנועה הוקמה בשנת 2015, לאחר הפסקת פעילות תנועת V15, כמיזוג בין קול אחד ל-V15. בעקבות המיזוג שונתה הגדרת התנועה ככזו הפועלת לארגן, להניע ולהפעיל את הרוב המתון הישראלי, זהות אותה מבקשת התנועה לקדם.
בנובמבר 2017 הפיקה התנועה, עם תנועת מפקדים למען ביטחון ישראל, את העצרת השנתית לזכר יצחק רבין בכיכר רבין.
בנובמבר 2018 הפיקה שוב את העצרת בשיתוף התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל.
ארבעה ימים לפני הבחירות לכנסת העשרים ואחת קיבל יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, השופט חנן מלצר, את עתירת הליכוד נגד התנועה, בה ביקש הליכוד להגדיר את דרכנו כ"גוף פעיל בבחירות".
השופט מלצר הציע לתנועה להירשם באתר מבקר המדינה כפי שדורש החוק, אם תרצה להמשיך בפעילות אותה עשתה בבחירות אלו, התנועה בחרה שלא לעשות זאת והפסיקה את פעילות הבחירות שלה לכנסת ה-21.
ב-21 במרץ 2020 ארגנה התנועה עם ארגונים נוספים מחאת רשת שבה צפו מעל לשמונה מאות אלף איש.
בעקבות זאת הודחה לוסי אהריש, שהנחתה את המחאה, מתפקידה בתאגיד השידור ודרכנו הקימה את דמוקרטTV.
עם סיום מערכת הבחירות בנובמבר 2022, יזמה תנועת "דרכנו" מפגש של ארגונים אזרחיים במטרה להיערך למאבק בחקיקה שנועדה לשנות את סדרי המשפט בישראל, ופתחה בפעילות שטח ארצית נרחבת.
המהלך הראשון שהובילה היה קמפיין "בג"ץ שכפ"ץ", שקרא להתייחס לבית המשפט העליון כאל שכפ"ץ של חיילי צה"ל.
במקביל, הפעילה קמפיין הסברה תחת הכותרת "I ❤️ Bagatz", שכלל שימוש ראשון מסוגו בישראל בטכנולוגיית בינה מלאכותית בפרסומות אוטובוסים, כדי להמחיש את תרומת בג"ץ לאזרחי המדינה.
בינואר 2023 התנועה הקימה מאהל מחאה מול ביתו של שר המשפטים יריב לוין.
בעת ביקור ניחומים שערך לוין, וכאשר רוססו כתובות גרפיטי בסמוך לביתו, דאגה "דרכנו" להסירן, כחלק ממחויבותה למחאה אחראית ומכבדת.
במקביל לפעילות ההסברה והמחאה, קיימה התנועה מיצגי גרילה שנועדו להגביר את המודעות הציבורית לסכנות שבפגיעה במעמד בג"ץ.
כמו כן, החלה להקים תאי פעילות ברחבי הארץ לצד הכשרות ייעודיות למובילי מוקדי מחאה.
עם החרפת המאבק, פנתה גם למהלכים משפטיים – ביניהם תלונה על הסתה נגד ח"כ טלי גוטליב בשל התבטאויותיה נגד נשיאת בית המשפט העליון.
עם אישור החוק לביטול עילת הסבירות הגישה "דרכנו" עתירה לבג"ץ בדרישה לבחון את חוקיות המהלך, תוך גיוס מימון ציבורי לעתירה.
בג"ץ קיבל את העתירה וביטל את החוק.
עם המשך קידום חקיקות נוספות במסגרת ההפיכה המשטרית, ובהן שינוי הרכב הוועדה לבחירת שופטים, עתרה התנועה בשנית, בטענה שמדובר בשינוי מהותי של שיטת הממשל בישראל.
במהלך מלחמת חרבות ברזל "דרכנו" יזמה ולקחה חלק בשלושה מאמצים עיקריים.
המאבק להקמת ועדת חקירה ממלכתית לאירועי ה-7 באוקטובר.
והקמפיין המדיני לקידום הסדר ביטחון אזורי, בתור לקח והזדמנות מרכזית בעקבות המלחמה.
במישור הפוליטי-משפטי, "דרכנו" הובילה מגוון פעולות על מנת לקדם ועדת חקירה ממלכתית לאירועי ה-7 באוקטובר
הקמת אתר מחדל 23 - פרויקט תחקירים אזרחי ביוזמת תושבים מהעוטף ותנועת דרכנו לחקירת מחדלי ה-7 באוקטובר 2023. הפרויקט כולל תיעוד עדויות ותחקירים המציגים את המחדלים בתחום המדיני, הביטחוני והאזרחי, הן שהובילו לאירועי ה-7 באוקטובר והן לאחר פרוץ האירועים.
ביוני 2024 הגישה "דרכנו" עתירה לבג"ץ בה דרשה לחייב את הממשלה להקים ועדת חקירה ממלכתית לאסון מתקפת חג שמחת תורה - – יחד עם משפחות שכולות, מפונים ובני משפחות חטופים.
במהלך הדיונים הדגישו עורכי הדין מטעם העותרים כי רק ועדה ממלכתית תוכל להגיע לחקר האמת, בצל סירוב הממשלה להקים ועדה כזו וניסיונה לקדם במקומה ועדת בדיקה ממשלתית מוגבלת.
בג"ץ הכריח את ממשלת ישראל לקיים דיון בנושא, וזו השיבה שלא בשלה העת.
במקביל ניהלה "דרכנו" קמפיין ציבורי בנושא, שכלל איסוף חתימות אזרחים, בדרישה לחקירה וצעדי מחאה מול חברי ממשלה.
התנועה גם שיתפה פעולה עם מפלגות אופוזיציה בקידום יוזמות חקיקה: היא תמכה בהצעת חוק להקמת ועדת חקירה ממלכתית למחדלי המלחמה (שהוגשה בכנסת בתחילת 2024 אך נדחתה על ידי הקואליציה), וסייעה בארגון דיון מיוחד במליאת הכנסת בנושא זה (דיון בפורמט "40 חתימות") יחד עם סיעות האופוזיציה ונציגי משפחות הנפגעים.
במישור המדיני-ביטחוני "דרכנו" פועלת על מנת להעלות את נושא הסדר הביטחון האזורי בתור לקח והזדמנות שנוצרה לאחר אירועי ה-7 באוקטובר.
כנס מדיני-ביטחוני תחת הכותרת "הזדמנויות לישראל בעידן טראמפ" - בינואר 2025 יזמה התנועה, בשיתוף עם תנועת "מפקדים למען ביטחון ישראל", כנס מדיני-ביטחוני תחת הכותרת "הזדמנויות לישראל בעידן טראמפ".
הכנס, שהתקיים בתל אביב, התמקד בבחינת שיתופי פעולה אזוריים במזרח התיכון לאחר המלחמה ובהשלכות עסקת החטופים על התהליכים האזוריים.
בכנס השתתפו בו אישים בכירים כמו יו"ר האופוזיציה יאיר לפיד ושרת החוץ לשעבר ציפי לבני, וכן מומחים בינלאומיים – בהם נציגים מסעודיה וארצות הברית.
בכנס הוצג גם סקר דעת קהל לפיו כ-82.8% מהציבור הישראלי תומכים בקידום הסדר ביטחוני-אזורי עם מדינות ערב המתונות – נתון שבו השתמשה "דרכנו" כדי לבסס את קריאתה למנף את שיתוף הפעולה האזורי כנדבך משלים לביטחון ישראל בתקופה שלאחר המלחמה.
שדולה למען הסדר ביטחון אזורי - כמו כן, תנועת דרכנו גם פעלה על מנת להשיק בכנסת שדולה למען קידום הסדר ביטחון אזורי, בראשות רם בן ברק וגלעד קריב.
ב-9 ביולי התקיים הכנס הראשון של השדולה, בו נאמו בין היתר נציגים מסוריה ומסעודיה.
סיוע אזרחי-חברתי וסיוע למאבק להשבת החטופים
במישור האזרחי-חברתי "דרכנו" לקחה חלק והובילה מספר יוזמות בתחום הלוגיסטיקה, ההסברה והשבת החטופים:
חמ"ל דרכנו - הקמת מערך לוגיסטי המחבר בין כלל הצרכים שהגיעו מהשטח, בין התרומות, היוזמות והמתנדבים הרבים.
המערך כלל, בין השאר, הסעות, ניוד ושינוע ציוד, חלוקת מוצרי צריכה או מזון.
השתתפות בהפגנות ברחבי הארץ וסיוע לוגיסטי.
שולחן "סעודת השבת", עם יותר מ-200 כיסאות ריקים המייצגים את מספר החטופים והנעדרים המוחזקים ברצועת עזה.
הוצב לראשונה ברחבת מוזיאון תל אביב לאמנות בתל אביב ולאחר כך במקומות נוספים ברחבי ישראל והעולם.
הכיסא הריק - מיצב כיסאות צהובים.
הוצב ברחבת מוזיאון תל אביב לאמנות בתל אביב ובכניסה למקומות ציבוריים, מוסדות וארגונים.
תערוכת "אור גדול" - הקמת תערוכת אמנות שכל הכנסותיה הועברו כתרומה למען שיקום יישובי עוטף עזה ולתמיכה באמנים המתגוררים בעוטף.
בתערוכה הוצגו יצירותיהם של כ-70 אמניות ואמנים, חלקם מיישובי העוטף ויישובי הצפון המפונים, בהשראת אירועי טבח שבעה באוקטובר.
יוזמה משותפת עם נמל יפו ועיריית תל אביב יפו.
משט למען שחרור החטופים - במסגרת המשט נפרס שלט צף ענק עם הכיתוב, "Bring Them Home Now", ועלתה קריאה משותפת לכל המרינות, השייטים, בארץ ובעולם לייצר משט הזדהות ולקרוא לחזרתם של החטופים לנמל מבטחים.
יוזמה משותפת עם נמל יפו, וצופי-ים יפו.
ב-17 במאי 2020 השיקה דרכנו את דמוקרטtv - שידורי וידאו חיים באינטרנט, בניהול לוסי אהריש.
האתר פועל באמצעות תשתיות האינטרנט והאולפנים של וואלה!
השידורים נסמכים על מימון המונים.
עם המנחים והמגישים בערוץ נמנים אורלי וילנאי, גיא מרוז.
במרץ 2021 הצטרפו לערוץ מגישים נוספים: טל שניידר וגדי סוקניק.
ב-2017 מונה קובי ריכטר ליו"ר התנועה.
ריכטר עזב את תפקידו במהלך שנת 2020, והחליף אותו דוד שמחה.
ב-24 בינואר 2020 מונה יאיא פינק למנכ"ל התנועה, וסיים את תפקידו ביוני 2022, עם ההכרזה על הפריימריז במפלגת העבודה, בהן התמודד.
ב-12 ביולי 2022 מונה יזהר שי ליו"ר התנועה.
חברת הכנסת לשעבר רחל עזריה מונתה בנובמבר 2022 למנכ"לית, וסיימה את תפקידה באוגוסט 2023.
ב-24 באוגוסט 2023 הודיעה התנועה כי נמרוד דוויק, מונה כמנכ"ל.
ב-23 בפברואר 2024 הודיע יזהר שי על פרישתו מתפקיד יו"ר תנועת "דרכנו".
ואת תפקיד היו"ר מילא בשנית, דוד שמחה.
"דרכּנו" הוא שיר עברי שנכתב על ידי יענקל'ה רוטבליט והולחן על ידי יזהר אשדות.
השיר בוצע לראשונה על ידי דני בסן בשנת 1989 וזכה להצלחה רבה לאחר שגרסת כיסוי שלו מ-2001 הייתה לחלק מפסקול הסדרה "הבורגנים".
השיר נכתב בשנת 1986 על ידי יענק'לה רוטבליט והוקדש לאשתו אורנה, שהתמודדה עם מחלת ה-ALS ונפטרה כעשור לאחר מכן.
הוא בוצע על ידי דני בסן ונכלל באלבומו "הילד שבי" בשנת 1989. בסן זיהה את מילותיו עם טיפולי הפוריות שעברה אשתו באותן שנים.
השיר זכה להצלחה רבה לאחר שהיה חלק מפסקול הסדרה "הבורגנים" ששודרה בערוץ 2, ובוצע על ידי חני פירסטנברג ושרית וינו-אלעד, גם הפעם בעיבוד של אשדות.
קובי בן עטר, יועץ מוזיקלי, הסביר בראיון מדוע בחר לשבץ את השיר בפרק הסיום של הסדרה: "הבמאי, איתן צור, סיפר לי על סצנה שמתרחשת בחתונה, ובה חברה טובה עושה מחווה לחתן ולכלה: היא שרה להם שיר שיש בו מסר מריר, אבל גם אופטימי.
היא מזהירה אותם שהדרך לא זוהרת ולא קלה, אבל כדאי ללכת בה.
זכרתי את הביצוע הכובש של דני בסן ואת הלחן של יזהר אשדות, והיה ברור לי שזה השיר שאבחר".
השיר יצא כסינגל בשנת 2001 עוד לפני שידורו בסדרה.
הוא הושמע רבות בתחנות הרדיו ומן הסינגל נמכרו כ-20 אלף עותקים, לאחר שהוקלט על ידי פירסטנברג ושרית וינו-אלעד.
השיר נבחר כשיר השנה במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשס"ב (2002), של רשת ג' ובמצעד גלי צה"ל.
השיר, שנכתב על ידי רוטבליט כשיר אישי, זוהה כשיר בעל משמעות לאומית בתקופת הפיגועים הגדולים שבוצעו בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 (האינתיפאדה השנייה).
בריאיון לתקשורת התייחס ראש הממשלה אריאל שרון למצב הביטחוני הקשה תוך התייחסות לשיר באומרו "כמו ששרות שתי הבחורות הנחמדות מ'הבורגנים' את השיר של יענקל'ה רוטבליט וזוהר (יזהר) אשדות, לא קלה היא הדרך".
דרכון לאלג'יר הוא סרט קולנוע צרפתי-אלג'ירי משנת 2013, מסוגת קומדיה דרמטית, אשר הופק על ידי Kissfilms ו-Quad Films.
הסרט בוים ונכתב על ידי מוחמד חמידי, יחד עם כתיבתו של אלן-מישל בלאן, הופק על ידי ג'מאל דבוז, ניקולס דובל אדסובסקי, יאן זינו ולורן זיתון, צולם על ידי אלכס למרק, נערך על ידי מריון מונייר והולחן על ידי ארמנד עמר.
הקרנת הבכורה של הסרט התרחשה בצרפת ב-19 ביוני 2013. ב-20 בפברואר 2014 הסרט החל להיות מוקרן בבתי הקולנוע בישראל, לאחר שהוקרן בספטמבר של שנה לפני כן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, שם היה גם מועמד לפרס, בנוסף למועמדות בפסטיבל הקולנוע בקאן.
שפות הסרט הן צרפתית וערבית, ואורכו כ-82 דקות.
ב-23 באוקטובר 2013 הסרט הופץ לצפייה ביתית ב-DVD ובלו-ריי.
פריד הוא סטודנט למשפטים בן 28 ממוצא צרפתי-אלג'ירי, אשר הוריו היגרו מאלג'יריה לצרפת.
פריד, שמהווה גאווה למשפחתו, מעולם לא היה מחובר לשורשיו האלג'יריים, והוא מתכנן לעבור לגור יחד עם אודרי, בחורה צרפתייה איתה הוא יוצא, לצערם של הוריו.
לצערו של פריד, תוכניותיו נקטעות כאשר אביו נהיה חולה לאחר שקיבל מכתב המתריע על הרס בית המשפחה המקורי שבנה באלג'יר.
פריד מחליט לנסוע לעיר הולדת הוריו כדי לעצור את הרס הבית, שם הוא פוגש את בן דודו שגם הוא נקרא פריד, אשר עוזר לו עם הבירוקרטיה המקומית.
תאופיק ג'לאב – פריד הצרפתי
ג'מאל דבוז – פריד האלג'יראי
ז'ולי דה בונה – אודרי
מילוד חטיב – האמה ברהים
מוחמד חמידי, במאי ואחד מכותבי הסרט, כתב את הגרסה הראשונה של הסרט לפני שחזר מצרפת לאלג'יריה מסיבות אישיות בשנת 2005. החל משנת 2010 הוא החליט לחדש את הכתיבה, וכתב את הסרט מחדש יחד עם אלן-מישל בלאן, אשר אהב את עבודתו על הסרט "תחיה ותהיה".
הסרט צולם במרוקו, אף על פי שעלילתו מתרחשת באלג'יריה.
איתן כתב בבלוג שלו "איתן - קולנוע בראש צלול" שהסרט נעים ומעלה חיוך, ושהפריע לו שג'מאל דבוז לא קיבל הרבה זמן מסך.
אורי קליין כתב באתר "הארץ" שעלילת הסרט מוחמצת, והדרך הקולנועית שבה העבירו אותה לא מעניינת.
שמוליק דובדבני כתב באתר "ynet" שהסרט רדוד ופשטני, כמו כן שהוא כושל "בכל הנוגע לפרמטרים בסיסיים של עלילה".
דרכך אלוקינו הוא ניגון חב"די אוקראיני ישן, מהניגונים שלימד הרבי מלובביץ'.