tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבקשות של הקהל לבצע שירים ישנים יותר של הלהקה נתקלו בסירוב מצד הלהקה במהלך הופעות חיות, ולעיתים סמית' היה שקוע כל כך בפרסונה שהוא הציג על הבמה, עד כדי כך שהוא נצפה יורד מהבמה בדמעות בסיום הופעה.
בשנת 1982 הלהקה הקליטה והוציאה לאור את האלבום "פורנוגרפיה" האלבום השלישי והאחרון של השלישייה שכונתה "הטרילוגיה המדוכדכת", אשר ביסס את מעמדה של הקיור כמוזיקאים בעלי שיעור קומה בז'אנר המתהווה של הרוק הגותי.
סמית' אמר כי במהלך ההקלטות הוא חווה לחץ נפשי.
אבל לא היה לזה שום קשר ללהקה.
"זה היה קשור לגיל בו הייתי, לדברים אותם חוויתי, להיותי מי שאני.
אני חושב שהגעתי לתקופה הגרועה ביותר שלי אז.
בדיעבד ובהתחשב בדעות של אחרים על מה שהלך שם אז, הייתי אדם מפלצתי למדי באותה התקופה".
סמית' הודה כי במהלך ההקלטות היה משתמש בסמים ואחרי סבב ההופעות הוא הלך להתנקות.
גאלופ תיאר את האלבום הזה במילים אלו: "הניהיליזם השתלט שם [...] שרנו "זה לא משנה אם נמות כולנו" וזה בדיוק היה מה שחשבנו באותה תקופה".
פרי היה מודאג שאין באלבום הזה שיר שיש לו פוטנציאל להפוך ללהיט ברדיו, והנחה את סמית' ואת פיל טורנליי לעבד את השיר "The Hanging Garden" ולהוציאו כסינגל.
למרות החששות לגבי הצליל הלא-מסחרי של האלבום, "פורנוגרפיה" הפך את הלהקה למובילה בבריטניה והביא אותה למקום השמיני במצעד האלבומים הבריטי.
לאחר יציאת האלבום, יצאה הלהקה למסע הופעות במהלכו הוציאה את גישת ה"אנטי-דימוי" ואימצה לראשונה את המראה המזוהה עם הלהקה של תסרוקות גדולות וגבוהות ואודם בצבעים עזים.
במסע הופעות זה אירעו גם מספר אירועים שבעקבותיהם עזב סיימון גאלופ את הלהקה בסיומו של הסיבוב.
גאלופ וסמית לא דיברו זה עם זה כשנה וחצי לאחר עזיבתו של גאלופ.
שנים ראשונות של הצלחה מסחרית (1983–1986)
בעקבות עזיבת גאלופ את הלהקה ושיתוף הפעולה של סמית' עם להקת סוזי והבנשיז, נפוצו שמועות על התפרקותה של הקיור.
בדצמבר 1982 אמר סמית' בריאיון למגזין המוזיקה מלודי מייקר: "האם הקיור באמת עדיין קיימת?
אני מוצא את עצמי מהרהר בשאלה הזו בעצמי [...] זה הגיע לנקודה בה אני לא משתוקק לעבוד עוד בפורמט הזה.
מה שלא יהיה, זה לא יהיה אני, לורנס וסיימון ביחד עוד.
פרי היה מודאג מהמצב בו הייתה הלהקה המובילה של חברת התקליטים שלו, והחל להשתכנע שהפתרון היחידי עבור להקת הקיור הוא להמציא את עצמה מחדש מבחינת סגנון מוזיקלי.
פרי הצליח לשכנע את סמית' וטולהרסט ברעיון הזה.
פרי: "הרעיון מצא חן בעיני רוברט כי ממילא הוא רצה להרוס את הלהקה".
כעת כאשר ניגן טולהרסט בקלידים במקום בכלי הקשה, בסוף שנת 1982 הוציא הצמד את הסינגל "Let's Go to Bed" .
בעוד שסמית' כתב את השיר הזה כשיר חד פעמי ו"טיפשי" עבור העיתונות, השיר הפך ללהיט שולי ברחבי בריטניה והגיע למקום 44 ברשימות ההשמעה, בעוד שבאוסטרליה וניו זילנד הוא נכנס לרשימות המצעדים של 20 השירים הגדולים.
בעקבותיו הגיעו בשנת 1983 שני שירים שהצליחו: השיר מבוסס הסינתיסייזר "The Walk" שהגיע למקום ה-12 במצעדים, ו-"The Love Cats" שהפך ללהיט הראשון של הלהקה שהגיע לעשירייה הראשונה במצעדים וטיפס עד למקום השביעי.
הלהקה פרסמה את הסינגלים האלו ועוד כמה שירים באלבום אוסף בשם "Japanese Whispers" , שיועד על ידי סמית' עבור השוק היפני בלבד, אך בסופו של דבר חברת התקליטים החליטה להפיצו ברחבי העולם.
באותה שנה סמית' המשיך גם להופיע עם להקת סוזי והבנשיז כגיטריסט במהלך סיור ההופעות שלהם שליווה את אלבום ההופעה החיה ואת אלבום האולפן שהוציאה הלהקה, כולל הופעה בתל אביב.
בשנת 1984 הוציאה להקת הקיור את האלבום הפסיכדלי "The top", בו סמית' ניגן בכל הכלים מלבד כלי הקשה, בהם ניגן אנדי אנדרסון וסקסופון שניגן פורל טומפסון.
האלבום הפך ללהיט בבריטניה ונכנס לעשרת הגדולים, והיה אלבום האולפן הראשון של הלהקה שנכנס לבילבורד 200 בארצות הברית והגיע למקום השמונים.
לאחר יציאת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עולמי עם תומפסון, אנדרסון והמפיק שהפך לבסיסט פיל טורנליי.
אלבום ההופעות החיות של הלהקה, "Concert" , שיצא בשנת 1984 כלל הקלטות מסיבוב הופעות זה.
לקראת סיומו של מסע ההופעות פוטר אנדרסון לאחר שהשחית חדר במלון והוחלף בבוריס ויליאמס, וטורנליי עזב בעקבות הלחץ שנגרם לו במהלך סיבוב ההופעות.
מקומו של הבסיסט לא נשאר פנוי למשך הרבה זמן, כשאחד מחברי הצוות הטכני הציע איחוד בין הלהקה לבין חבר העבר סיימון גאלופ, שניגן כעת בלהקה בשם Fools Dance .
סמית' התפייס עם גאלופ ומיד לאחר מכן ביקש ממנו להצטרף ללהקה, והיה נלהב מאוד בעקבות האיחוד הצפוי.
בשנת 1985 ההרכב החדש: סמית', גאלופ, טולהרסט, טומפסון ויליאמס, הוציאו את האלבום "The Head on the Door" אלבום שהצליח לחבר בין ההיבטים האופטימיים והפסימיים של המוזיקה במרחב בו נעה לפני כן המוזיקה של הלהקה.
האלבום הגיע למקום השביעי בבריטניה ובארצות הברית למקום ה-59, הצלחה שאת חלקה ניתן לשייך להצלחה העולמית של שני הסינגלים: "In Between Days" ו-"Close to Me" .
בעקבות האלבום ומסע ההופעות הבינלאומי, בשנת 1986 הלהקה פרסמה את אוסף הסינגלים "Standing on a Beach" , בשלושה פורמטים שונים.
האוסף הגיע לרשימת 50 הגדולים בארצות הברית, ופרסם מחדש שלושה סינגלים קיימים: "Boys Don't Cry" בביצוע חדש, "Let's Go to Bed" ומאוחר יותר "Charlotte Sometimes".
האוסף לווה בקלטת וידאו ובלייזר דיסק בשם "Staring at the Sea", בהם היו קליפים לכל אחד מהשירים באוסף.
הקיור הופיעו כדי לקדם את האוסף הזה והוציאו גם קלטת וידאו של הופעה חיה שצולמה בדרום צרפת.
במהלך תקופה זו הלהקה הפכה לפופולרית מאוד באירופה (במיוחד בצרפת, בגרמניה, בבלגיה, בהולנד ובלוקסמבורג) והפופולריות שלה בארצות הברית הלכה ועלתה.
בשנת 1987 הוציאה הלהקה את האלבום "Kiss Me, Kiss Me, Kiss Me" , שהגיע למקום השישי בבריטניה ולעשרת הגדולים במספר מדינות והיה הכניסה הראשונה של הלהקה ל-40 הגדולים בארצות הברית (מקום 35), ושיקף את הפופולריות הרחבה של הלהקה שהלכה וגדלה.
הסינגל השלישי מתוך האלבום הזה, "Just Like Heaven" , היה הסינגל המצליח ביותר של הלהקה בארצות הברית.
מהאלבום הזה נוצרו עוד שלושה סינגלים ולאחר יציאתו יצאה הלהקה למסע הופעות מוצלח.
במהלך השלב האירופאי של מסע ההופעות, צריכת האלכוהול המסיבית של טולהרסט השפיעה על יכולתו להופיע, ורוג'ר אודונל, קלידן להקת The Psychedelic Furs , נקרא לעיתים קרובות להחליפו.
בשנת 1989 הלהקה הוציאה את האלבום "Disintegration" , שזכה לשבחי הביקורות והפך לאלבום של הלהקה שזכה לדירוג הגבוה ביותר עד לאותה נקודת זמן.
האלבום הגיע למקום השלישי בבריטניה ושלושה להיטים ממנו הגיעו לשלושים הגדולים במצעדים: "Lullaby", "Lovesong" "Pictures of You" .
האלבום גם הגיע למקום ה-12 ברשימות ההשמעה בארצות הברית.
הסינגל "Fascination Street" הגיע למקום הראשון במצעד הרוק המודרני בארצות הברית, אך במהרה נדחק לשוליים בצילו של הסינגל "Lovesong" שהגיע למקום השני במצעד הפופ האמריקאי (הסינגל היחיד של הקיור שהגיע לעשרת הגדולים במצעד זה).
עד 1992 אלבום זה נמכר ברחבי העולם בלמעלה משלושה מיליון עותקים.במהלך העבודה על Disintegration חברי הלהקה הציבו אולטימטום לסמית' בטענה שאם טולהרסט לא יעזוב את הלהקה, הם יעזבו אותה.
בפברואר 1989 טולהרסט עזב רשמית את הלהקה ופורסמו על כך הודעות בעיתונות.
כתוצאה מכך רוג'ר אודונל הפך לחבר מלא בלהקה וסמית' בעצם נותר חבר הלהקה היחיד מהמייסדים.
סמית' ייחס את פיטוריו של טולהרסט לחוסר היכולת של טולהרסט להתניע את עצמו ובעיות של שתייה אלכוהול, וסיכם "הוא היה בחוסר התאמה עם הכל.
זה פשוט הזיק לכל דבר שעשינו".
מאחר שטולהרסט עדיין נחשב לחבר בלהקה במהלך הקלטות האלבום Disintegration, הוא קיבל קרדיט בעטיפת האלבום האחורית כנגן ב"כלים אחרים", והוא מופיע בתור כותב-שותף של כל השירים.
מאז כבר נחשף כי הוא לא תרם דבר לאלבום.
לא בביצוע ולא בכתיבת השירים.
הלהקה יצאה אז למסע הופעות מוצלח והופעות הלהקה מילאו אצטדיונים בארצות הברית.
ב-6 בספטמבר 1989 הלהקה ביצעה את השיר "Just Like Heaven" בטקס פרסי VMA באמפיתיאטרון של אולפני יוניברסל בלוס אנג'לס, ארצות הברית.
במאי 1990 עזב רוג'ר אודונל את הלהקה והוחלף בפרי באמונטי, שהיה טכנאי הגיטרות של הלהקה.
בנובמבר של אותה שנה הלהקה הוציאה לאור אוסף של רמיקסים בשם "Mixed Up" האלבום כלל שיר אחד חדש בלבד, "Never Enough" , שיצא כסינגל.
ב-1991 הלהקה זכתה בתואר הלהקה הבריטית הטובה ביותר בפרסי המוזיקה הבריטית.
באותה שנה, טולהרסט הגיש תביעה נגד סמית' וחברת התקליטים על תשלום תמלוגים וטען לבעלות משותפת על השם "הקיור" יחד עם סמית'.
פסק הדין ניתן בסופו של דבר בספטמבר 1994, לטובת סמית'.
האלבום הבא שהקליטה הלהקה, "Wish" , הגיע למקום הראשון בבריטניה ולמקום השני בארצות הברית והניב את הלהיטים הבינלאומיים: "High" ו-"Friday I'm in Love" .
הקיור יצאו למסע הופעות יחד עם להקת ה-Cranes והוציאו לאור ב-1993 את אלבומי ההופעות החיות "Show" ו-"Paris" .
בתור תרגיל קידום מכירות עם רשת חנויות מוזיקה בבריטניה, יצאה מהדורה מוגבלת שהכילה קטעים אינסטרומנטליים מהקלטות האלבום Wish על גבי קלטת שהכילה ארבעה קטעי מוזיקה.
כל ההכנסות ממכירת מהדורה זו נתרמו לצדקה.
ב-1993 הלהקה הייתה מועמדת על אלבום זה לפרס גראמי לאלבום האלטרנטיבי.
בתקופה לאחר ההוצאה לאור של האלבום Wish ולפני תחילת ההקלטות לאלבום הבא, שוב השתנה הרכב חברי הלהקה.
טומפסון עזב את הקיור כדי לנגן עם רוברט פלאנט וג'ימי פייג' מהלד זפלין, ובאמונטי הפך לגיטריסט המוביל של הלהקה.
בוריס ויליאמס גם כן עזב את הלהקה והוחלף על ידי ג'ייסון קופר.
הקלטות לאלבום חדש החלו בשנת 1994, בנוכחות סמית' ובאמונטי בלבד.
מאוחר יותר חזרו לצמד גם גאלופ (שסבל מבעיות בריאותיות שונות) ורוג'ר אודונל.
הלהקה ביצעה את השיר "Burn" בסרט משנת 1994 "העורב" וגם את "Dredd Song" שיר הנושא של סרט משנת 1995: " Judge Dredd" בכיכובו של סילבסטר סטאלון.
אלו לא נכללו באלבום עד ליציאת אלבום אוסף של הקיור בשנת 2004.
האלבום שיצא לאור לבסוף בשנת 1996, "Wild Mood Swings", קיבל ביקורות פושרות וסימן את סוף תקופת ההצלחה המסחרית של הלהקה.
בין היתר הוא כלל את השיר Strange Attraction.
ב-1997 הלהקה הוציאה את האלבום "Galore" , אלבום אוסף שכלל סינגלים מהשנים 1987 עד 1997, וגם את השיר החדש "Wrong Number" בו ניגן ריבס גברלס, גיטריסט שניגן עם דייוויד בואי.
גברלס ליווה את הלהקה גם במהלך הופעות בשיר זה.
ב-1998 הלהקה תרמה לאלבום הפסקול של תיקים באפלה: הסרט.
עם האלבום היחיד שנשאר לחוזה הקלטות שלהם ועם התגובה המסחרית הירודה לאלבומים: Wild Mood Swings ו-Galore, סמית' שוב חשב שימיה של הלהקה ספורים ולכן רצה לעשות אלבום ששיקף את הפן המעמיק יותר של הלהקה.
האלבום "Bloodflowers" שהיה מועמד לפרס גראמי עוכב במשך כשנתיים ולבסוף ראה אור בשנת 2000. על פי סמית', אלבום זה היה חלק מטרילוגיה שכללה את האלבומים Pornography ו-Disintegration.
הלהקה גם יצאה לסיבוב הופעות של 9 חודשים, בהשתתפות למעלה ממיליון אנשים ברחבי העולם.
בשנת 2001 הלהקה עזבה את חברת fiction והוציאה את אלבום האוסף שבו כמה מהקלאסיקות של הלהקה: Greatest Hits שכלל תקליטור ו-DVD.
וכמו כן, 2 שירים חדשים.
בשנת 2002 הלהקה השתתפה בכ 12 פסטיבלי מוזיקה גדולים וערכה 3 קונצרטים, אחד בבריסל ושניים בברלין.
אחד מהקונצרטים בברלין ראה אור בשנת 2003 כאלבום "The Cure: Trilogy" .
בשנת 2003 הלהקה חתמה חוזה עם גפן רקורדס.
בשנת 2004 הוציאה הלהקה מארז של 4 תקליטורים שנקרא: (Join the Dots: B-Sides and Rarities, 1978–2001 (The Fiction Years שכלל 70 משירי הלהקה וביניהם גם שירים חדשים שטרם שוחררו לציבור וספר בכריכה קשה שכלל צילומים וציטוטים.
האלבום הגיע למקום ה-106 בדירוג הבילבורד ל-200 האלבומים הטובים.
הלהקה הוציאה את האלבום ה-12 שלה, The Cure בגפן רקורדס בשנת 2004. כדי לקדם את האלבום הלהקה לקחה חלק בפסטיבל Coachella ובפסטיבל Curiosa בצפון אמריקה.
שיעורי ההשתתפות בפסטיבל זה היו יחסית נמוכים אך עדיין הוא נחשב לאחד מהפסטיבלים המוצלחים באזור באותה שנה.
ב-2004 הלהקה גם קיבלה פרס MTV Icon שהוגש על ידי מרילין מנסון.
במאי 2005 רוג'ר אודונל ופרי באמונטי פוטרו מהלהקה.
על פי אודונל, סמית' הודיע לו שהוא מצמצם את הלהקה לשלושה חברים בלבד.
מוקדם יותר, אודונל אמר שהוא גילה על תאריכים לסיור הופעות מתוכנן רק דרך אתר אינטרנט של מעריצי הלהקה ואמר "זה היה עצוב לגלות את זה אחרי כמעט עשרים שנים כאלו שעשיתי עם הלהקה, אבל הייתי צריך לצפות ללא פחות ולא יותר מזה".
שלושת חברי הלהקה הנותרים: סמית', גאלופ וקופר, הופיעו בכמה הופעות בהרכב זה עד שהתברר ביוני של אותה שנה שפורל תומפסון יחזור ללהקה וייקח חלק במסע הופעות שתוכנן לקיץ 2005. מאוחר יותר במהלך 2005 הלהקה הקליטה גרסת כיסוי לשיר של ג'ון לנון: Love, עבור אלבום צדקה שהוציאה קרן אמנסטי.
באפריל 2006 הלהקה הופיעה באולם אלברט הול עבור קרן תמיכה לצעירים חולי סרטן.
בסוף שנת 2005 הוציאה הלהקה אלבום הופעה חיה שלווה ב־DVD שנקרא The Cure: Festival 2005 וכלל שלושים שירים מההופעות החיות באותה שנה.
בשנת 2006 החל סמית' לכתוב ולהקליט חומר עבור האלבום השלושה עשר שלהם.
בתחילה הצהיר שזה יהיה אלבום כפול.
הלהקה הודיעה ברגע האחרון על דחיית מסע ההופעות שתוכנן לסתיו 2007 בצפון אמריקה על מנת להמשיך בעבודה על האלבום, ודחו את מסע ההופעות לאביב 2008. האלבום 4:13 Dream שראה אור באוקטובר 2008 היה כישלון מסחרי באנגליה ביחס לאלבומים הקודמים של הלהקה.
בפברואר 2009 זכתה הלהקה בפרס NME.
סיורי הטרילוגיה ושנים אחרונות (2010–היום)
בשנת 2011 הלהקה ניגנה את שלושת אלבומי האולפן שלה במלואם במהלך שתי הופעות חיות בסידני שנקראו Reflections.
ההופעות הוקלטו ואמורות היו להתפרסם ב־DVD בשנת 2012. לאחר מכן הלהקה לקחה חלק בפסטיבל המוזיקה Bestival באנגליה, הופעה אשר הוקלטה וראתה אור באלבום בשם Bestival Live 2011.
בספטמבר 2011 רוגר אודונל הודיע רשמית בדף הפייסבוק שלו שהוא שב להופיע עם הלהקה והקיור הודיעו על תכנונן של שלוש הופעות Reflections נוספות: אחת בלונדון, שלוש בניו-יורק ושלוש בלוס אנג'לס.
ב-27 בספטמבר הוכרז על מועמדות הלהקה להיכנס בשנת 2012 להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
במאי 2012, לאחר חודשים של ספקולציות, אישר פורל טומפסון, שכינה את עצמו אז Pearl, את השמועה שהוא עוזב את הלהקה והתנצל על הפגיעה במעריצי הלהקה.
בסוף חודש מאי הלהקה יצאה לסיור של 19 ימים שכלל פסטיבלי מוזיקה שונים ברחבי אירופה, שהחל בפסטיבל Pinkpop בהולנד, והסתיים בספטמבר בפסטיבל Electric Picnic באירלנד.
הלהקה המשיכה להופיע בעוד כמה הופעות ברחבי אירופה בשנת 2012, ובשנת 2013 ברחבי אמריקה הלטינית, סיור שכלל הופעה חוזרת בארגנטינה לאחר 26 שנים (אף על פי שרוברט סמית' הבטיח לעצמו שהוא לא חוזר להופיע עוד בארגנטינה), וסיור מעגלי גדול שכלל השתתפות בפסטיבלים גדולים ברחבי צפון אמריקה ואסיה.
בנובמבר 2014 הלהקה הוציאה את האלבום שנקרא The Art of McCartney כמחווה לפול מקרטני.
האלבום כלל גרסת כיסוי לשיר Hello, Goodbye של הביטלס ובביצוע לקח חלק בנו של פול, גיימס מקרטני.
באלבום הבונוס שצורף לדיסק זה יש גם ביצוע גרסת כיסוי לשיר של מקרטני: C Moon.
בנובמבר 2015 שוחררה הודעה שהלהקה תצא לסיור הופעות של 26 ימים ברחבי צפון אמריקה.
ב-2016 הלהקה לקחה חלק במספר פסטיבלים ברחבי אירופה והופיעה גם באוסטרליה, עם סיום השנה בשלוש הופעות בארנה של ומבלי, לונדון.
ב-26 בספטמבר 2024 הלהקה פרסמה בערוץ היוטיוב שלה את השיר "Alone".
זה השיר הראשון שהלהקה מוציאה לאחר 16 שנים.
זה השיר הראשון מתוך אלבום שיצא לאור ב-1 בנובמבר 2024 בשם Songs of a Lost World, האלבום הראשון שלהם מזה 16 שנים מאז 4:13 Dream שיצא ב-2008. האלבום הופק על ידי רוברט סמית' והשותף הוותיק שלו פול קורקט, שעבד גם על האלבום Bloodflowers.
סמית' התייחס לשיר החדש ואמר "ברגע שהקלטנו את השיר הזה ידעתי שזה יהיה שיר הפתיחה והרגשתי שכל האלבום נכנס לפוקוס".
הלהקה הופיעה במופע יחיד לכבוד האלבום ב-Troxy בלונדון, שהועבר בשידור חי בערוץ היוטיוב שלהם תחת הכותרת "Show of a Lost World: The Cure Live at Troxy" ב-2 בנובמבר.
בשל ביקוש גבוה, הלהקה השיקה גרסה מורחבת לאלבום עם חמישה שירים חיים בלעדיים.
בדצמבר 2024, הלהקה הכריזה על אלבום הופעה חדש בשם Songs of a Live World: Troxy London MMXXIV, שיצא מוקלט מהופעתם בלונדון ב-1 בנובמבר 2024. סמית' רמז כי שני אלבומים נוספים כבר מוכנים ברמות שונות.
בספטמבר 2025 פורסם כי הלהקה תוביל את פסטיבל פרימוורה סאונד בשנת 2026 לאחר שלא הופיעה מאז נובמבר 2024.
הלהקה זוהתה לרוב עם סגנון הרוק הגותי וידועה כאחת מהלהקות שיצרו וביססו את הסגנון המוזיקלי הזה.
עם זאת, הלהקה תמיד דחתה את הסיווג הזה, ובמיוחד את ההגדרה של הלהקה בתור להקת רוק גותי.
בשנת 2016 אמר רוברט סמית': "זה כל כך מעורר רחמים שהמילה "גותי" עדיין מתוייגת עם להקת הקיור.
אני מניח שכשהתחלנו את הדרך כלהקה היינו להקת פוסט-פאנק, אבל בסך הכל זה בלתי אפשרי [...] אני פשוט מנגן את המוזיקה של הקיור, מה שזה לא יהיה." סמית' גם הביע את סלידתו מסגנון הרוק הגותי ותיאר אותו כסגנון משעמם ומונוטוני.
בעוד שבדרך כלל נתפסים הקיור כמפיקי מוזיקה אפלה וקודרת, הם יצרו גם מספר שירים עליזים ושמחים והיו חלק מתנועת הגל החדש.
במגזין Spin נטען שהקיור תמיד היו להקה של הכל או כלום.
"[...] רוברט סמית' מתפלש בעצב גותי או שהוא מלקק את שאריות הצמר גפן המתוק מאצבעותיו המוכתמות בשפתון".
הסגנון המוזיקלי של הקיור הוגדר בדרך כלל כדומיננטי עם קווי-בס מלודיים, ומילים עם ייאוש קיומי על גבול הספרותי.
רוב שירי הלהקה התחילו בכך שסמית' וגאלופ כתבו את קטעי התופים והבס, הקליטו דמו בבית, ואז הגיעו לאולפן לליטושים אחרונים.
בשנת 1992 אמר סמית': "אני חושב שכשאנשים מדברים על ה"סאונד של הקיור" הם מתכוונים לשירים מבוססי הבס בעל 6 מיתרים, גיטרה אקוסטית והשירה שלי, ביחד עם צליל המיתרים של הסינתיסייזר.
מעל כל הבסיס הזה היו שכבות שכבות של גיטרות וסינתיסייזרים.
קלידים היו מרכיב חשוב בשירי הלהקה מאז יצא השיר Seventeen Seconds, והחשיבות שלהם גברה עם השימוש המאסיבי בקלידים באלבום Disintegration.
במהלך תקופת היעדרותו של רוגר אודונל מהלהקה (2005–2011), לא נעשה שימוש בקלידים במהלך הופעות חיות והם לא בלטו באלבום של 2008: 4:13 Dream.
סרטוני המוזיקה הראשונים של הלהקה תוארו כ"איומים" והושמצו בשל איכותם הגרועה, באופן פרדוקסלי במיוחד על ידי הלהקה עצמה.
תולהרסט אמר: "הם היו אסונות גמורים.
אנחנו לא היינו שחקנים והאופי שלנו לא בא לידי ביטוי בסרטונים האלו".
הסרטון שליווה את השיר: "Let's Go to Bed" היה שיתוף הפעולה הראשון של הלהקה עם הבמאי טים פופ, שהוסיף אלמנטים מתחום המשחק לסרטוני המוזיקה של הלהקה.
בשנת 1987 בריאיון למגזין Spin התעקש הבמאי: "אני חושב שצד מסוים שלהם תמיד היה קיים שם, הוא פשוט לא יצא החוצה".
בשלב מאוחר יותר פופ ממשיך לביים את רוב סרטוני המוזיקה של הלהקה, שהפכו למזוהים מאוד עם הלהקה ותרמו להרחבת הקהלים שלה במהלך שנות השמונים.
פופ הסביר את העבודה עם הקיור: "הקיור היא להקה אולטימטיבית עבור במאי לעבוד איתה, כי רוברט סמית' באמת מבין איך עובדת המצלמה, השירים שלו הם כל כך קולנועיים.
הכוונה היא שמצד אחד יש המון השתטות והומור בשירים האלו, אבל מתחת לפני השטח יש את כל האובססיות הפסיכולוגיות והקלסטרופוביה של רוברט סמית'".
הקיור הייתה אחת מלהקות המוזיקה האלטרנטיבית הראשונות שקיבלו הערכה והכרה מסחרית לפני התקופה בה להקות רוק אלטרנטיבי היו חלק מהמיינסטרים.
בשנת 1992 הוכרז ב-NMA שהקיור נהפכו במהלך שנות השמונים ל"מכונת להיטים בסגנון גותי, תופעה בקנה מידה בינלאומי ועדיין, הלהקה האלטרנטיבית המצליחה ביותר שאי פעם דשדשה על האדמה".
הזמר של הלהקה המצליחה אינטרפול צוטט אומר "הקיור היא להקה שכולנו בלהקת אינטרפול יכולים לומר שהושפענו ממנה.
כשהייתי צעיר יותר הייתי מקשיב להם הרבה וגם קרלוס.
למעשה הוא שאב הרבה השפעה מהקיור בדרך בה הוא ניגן על הבס ועל הקלידים.
עבורי, רוברט סמית' הוא אחת הדוגמאות למשפט" אתה לא יכול להיות רוברט סמית' אם אתה לא רוברט סמית' בעצמך.
זו אחת הלהקות שהשפיעה ביותר על להקת אינטרפול, מפני שכולנו אהבנו אותם.
הקיור היוו גם השפעה מעצבת עבור להקת הסמאשינג פאמפקינס.
סולנם, בילי קורגן, אמר שהקיור היו השפעה מרכזית עבורם והמתופף מייק בריאן הגדיר את עצמו כ"מעריץ שרוף של הקיור".
כמה אזכורים על קיור והמוזיקה שלהם נעשו בתרבות הפופולרית.
מספר סרטים השתמשו בשמות של שירי הלהקה כשם לסרט, למשל בנים אינם בוכים והקומדיה הרומנטית האמריקאית בשם Just like Heaven.
התדמית המלנכולית של הקיור שימשה בסיס לפרודיות הרבה פעמים, לדמויות פרודיות שהופיעו בסדרות שונות.
לא כפרודיה, דמותו של סמית' שימשה השראה לדמות הראשית בסרט This Must Be the Place.
חיקוי בדמותו של רוברט סמית' גם הופיע בפרק של הסדרה סאות' פארק (והוא עצמו עשה את הפסקול של הדמות בפרק).
הוא הופך להיות הדמות של Mothra ונלחם במכה (רובוט) – סטרייסנד כדי להציל את היום.
נכון לשנת 2004, להקת הקיור מכרה כ-27 מיליון אלבומים.
טקס פרסי המוזיקה הבריטית הוא הטקס העיקרי של תעשיית המוזיקה הבריטית.
להקת הקיור קיבלה שני פרסים מתוך שלוש מועמדויות.
שנהמועמדות/היצירההפרסתוצאה1990"Lullaby"הקליפ הטוב ביותרזכייה1991"Close to Me"מועמדותהקיורהלהקה הבריטית הטובה ביותרזכייה
פרסי גראמי מוענקים פעם בשנה על ידי אקדמיית ההקלטות של ארצות הברית עבור הישגים יוצאי דופן בתחום תעשיית המוזיקה.
לרוב פרסים אלו נחשבים כפרס מוזיקלי בעל החשיבות הרבה ביותר.
שנהמועמדות/היצירההפרסתוצאה1993Wishאלבום המוזיקה האלטנרטיבית הטוב ביותרמועמדות2001Bloodflowersמועמדות
פרסי איבור נובלו מוענקים עבור פזמונאות והלחנה.
הפרס נקרא על שמו של הבדרן האנגלי אייבור נובלו.
וניתן מדי שנה בלונדון על ידי האקדמיה הבריטית של פזמונאים, מלחינים וכותבים (BASCA).
שנהמועמדות/היצירההפרסתוצאה1993"Friday I'm In Love"השיר התקופתי הטוב ביותרמועמדות2001רוברט סמית'הישג בינלאומיזכייה
פרס ג'ונו מוענקים שנתית למוזיקאים קנדים כדי להוקיר את העשייה המוזיקלית שלהם בתחומים שונים.
שנהמועמדות/היצירההפרסתוצאה2005"The End of the World"הקליפ הטוב ביותרמועמדות
פרסי לוס פרמוס של אמריקה הלטינית
הפרס נוסד בשנת 2002 כדי לציין את הקליפים הבולטים של השנה באמריקה הלטינית וברחבי העולם.
טקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה נוסד בשנת 1994 על ידי MTV אירופה כדי לציין את הקליפים הבולטים של השנה באירופה.
טקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV נוסד בסוף קיץ 1984 על ידי MTV כדי לציין את הקליפים הבולטים של השנה בעולם.
שנהמועמדות/היצירההפרסתוצאה1989"Fascination Street"פרס הווידאו הפוסט-מודרנימועמדות1992"Friday I'm In Love"בחירת הצופים (אירופה)זכייה
פרסי ה-MVPA מוענקים שנתית על ידי ארגון מוזיקלי הממוקם בלוס אנג'לס כדי לציין את הקליפים הבולטים של השנה.
שנהמועמדות/היצירההפרסתוצאה2005"The End of the World"הקליפ האלטרנטיבי הטוב ביותרמועמדותעבודת האמנות הטובה ביותרמועמדות
טקס פרסי ה-NME נוסד על ידי מגזין NME ונערך לראשונה בשנת 1953.
שנהמועמדות/היצירההפרסתוצאה2009The CureGodlike Genius Awardזכייה4:13 Dreamיצירת אמנות הטובה ביותרמועמדות
פרסי ה-Q הוא טקס הפרסים השנתי של אנגליה שנוסד על ידי מגזין המוזיקה ה-Q כדי לציין מצוינות מוזיקלית.
קוראי המגזין מצביעים עבור המועמדים לזכייה בנוסף להחלטות שמתבצעות על ידי צוות שופטים.
שנהמועמדות/היצירההפרסתוצאה2003The Cureפרס Q להשראהזכייה2011הלהקה הטובה ביותר ב-25 השנים האחרונותמועמדות
רוברט סמית' – שירה, גיטרות, מילים (1976–היום)
ריבוס גברלס – גיטרה (2012–היום)
ג'ייסון קופר – תופים וכלי הקשה (1995–היום)
הקייטנה של קנלר הוא סיפור מאת אתגר קרת, המופיע באסופת סיפורים, הקרויה באותו שם, שיצאה לאור בשנת 1998.
הספר עוסק, באופן הומוריסטי ושנון, בנושאים הרגישים של מוות, העולם הבא, התאבדות ואלוהים.
בשנת 2004 יצא קומיקס בשם "פיצריה קמיקזה" שהוא עיבוד לספר.
העיבוד נכתב על ידי קרת, והקומיקס צויר על ידי אסף חנוכה.
בשנת 2006 יצא סרט על פי הספר בשם "חותכי ורידים: סיפור אהבה".
הסרט בוים על ידי הבמאי גוראן דוקיק.
נהג האוטובוס שרצה להיות אלוהים
סיפור העלילה של הסיפור המרכזי
חיים הוא בחור צעיר שהתאבד והגיע לעולם הבא.
מתברר לו שהעולם הבא כמעט זהה למציאות שאותה הכיר בחייו, מציאות משעממת ומדכאת של אנשים שהתאבדו ומצאו את עצמם באותו מצב מדכא שבו היו קודם לכן.
חיים מגלה שחברתו התאבדה גם היא, והוא מחליט לצאת ולחפש אותה.
הוא יוצא למסע בעולם הבא, ופוגש דמויות שונות, ביניהן דמותו של קנלר, בחור חביב אך מוזר המנהל מעין קייטנה פלאית לנודדים.
הקייטנה של קנלר מעומתת עם קייטנה מקבילה, כת של מתאבדים, שבה חברה גם חברתו של חיים.
מנהיג הכת מנסה להתאבד בשנית, בציפייה לשוב לחיים ולגאול את כל המתאבדים, אלא שתוכניתו נכשלת, והוא פשוט מת שוב.
הקיבוץ המאוחד היה ארגון ארצי של קיבוצים, שנוסד בשנת 1927 והתקיים כארגון כזה עד לשנת 1980, אז התאחד עם איחוד הקבוצות והקיבוצים להקמת התנועה הקיבוצית המאוחדת (התק"ם).
ערכיו העיקריים של הקיבוץ המאוחד היו הציונות והסוציאליזם.
בעשורים שקדמו להקמת מדינת ישראל מילא הקיבוץ המאוחד תפקידים מרכזיים בהתפתחות היישוב, בהקמת התיישבות, בקליטת עלייה ובניית כוח המגן העברי בארץ ישראל.
"הקיבוץ המאוחד" הוקם על ידי אנשי העלייה השנייה והשלישית, אשר השתתפו בכמה ארגונים שיתופיים בארץ ישראל מראשית המאה ה-20. אנשי העלייה השנייה, יצחק טבנקין ושלמה לביא, היו חברים בקבוצות בדגניה ובכנרת בטרם מלחמת העולם הראשונה ובעיצומה.
בדגניה נעשו ניסיונות ראשונים של חיי קבוצה קטנה, עמלה ומפרנסת את עצמה, ובכנרת שהו מספר קבוצות, וכן קבוצה "גדולה", ארעית, בעיצומה של המלחמה ולאחריה.
בקיץ תר"ף 1920, הוקם גדוד העבודה כגוף ארצי מאורגן של פועלים, ועם הקמת יישוביו הראשונים, עין חרוד ותל יוסף, והצטרפות כפר גלעדי לשורותיו, גם כגוף מיישב ארצי.
בעקבות הפילוג בגדוד בשנת 1923, עזב משק עין חרוד את הגדוד, לאחר שחבריו תמכו בהתמקדות בהגדלת המשק המקומי בעוד שתומכי "הקומונה הארצית של הפועלים" עברו לתל יוסף ונשארו בגדוד.
זמן קצר לאחר הפילוג החל עין חרוד להתארגן בעצמו כארגון ארצי, "קיבוץ עין חרוד", בהנהגתו של יצחק טבנקין, ולמורת רוחה של קבוצת מתנגדים, בהנהגת שלמה לביא, שטענה כי בכך מתקיים למעשה ארגון השונה אך במעט מגדוד העבודה, ופוגע בחזון "הקבוצה הגדולה".
באותה שנה נוסד על ידי "קיבוץ עין חרוד" כתב העת "מבפנים".
קיבוץ עין חרוד הארצי קלט לשורותיו את "חבורת העמק" שישבה עד אז בבלפוריה ובעין טבעון (כיום כפר יחזקאל), ובהמשך הצטרפו אליו קבוצות פועלים שישבו בערים ובמושבות ומספר יישובים קיבוציים - "גשר" (לימים אשדות יעקב), יגור ואיילת השחר.
הקבוצות העירוניות כונו "פלוגות", והיישובים בנקודות הקבע "משקים", בעוד שהמושג "קיבוץ" יוחד לארגון הארצי, מינוח שנשאר על כנו לכל אורך שנות קיומו של הקיבוץ המאוחד, גם כאשר "קיבוץ" התקבע כמושג המתאר יישוב נפרד.
הקיבוץ הוסיף לגדול, פלוגות נוספות הצטרפו אליו, חלקן התארגנו לקראת התיישבות ואחת מהן, פלוגת פתח תקווה, הקימה את גבעת השלושה.
בקיץ 1927, ערב ייסוד הקיבוץ המאוחד, מנה קיבוץ עין חרוד חמישה משקים וכעשר פלוגות עירוניות.
קיבוץ עין חרוד ראה עצמו כגוף מוביל של תנועת הפועלים בארץ ישראל וכמכשיר עיקרי לכיבוש העבודה בכל תחומי המשק בארץ.
לפיכך ניהל כל העת מגעים עם קבוצות וארגוני פועלים אחרים מתוך כוונה לאחד כוחות להשגת מטרותיו.
מתוך המגעים האלו התארגנה מועצת האיחוד, שהתכנסה בגבעת השלושה ב-5 באוגוסט 1927.
אברהם תרשיש ממייסדי עין חרוד נשא את דברי הפתיחה:
במועצת האיחוד בפתח תקווה התאחד קיבוץ עין חרוד, על משקיו ופלוגותיו, עם קיבוץ השומר הצעיר ס.ס.ס.ר.
(לימים מייסדי קיבוץ אפיקים), ועם קיבוצי העלייה "ווהלין" (הצטרף לאחר מכן לגבעת ברנר) ו"הכובש" (מייסדי רמת הכובש).
כן נכחו במועצה ברל כצנלסון כנציג הוועד הפועל של ההסתדרות, וכן נציגים של המרכז החקלאי ושל תנועות הנוער "הנוער העובד" ו"הצופים העובדים", שראו בהתיישבות הקיבוצית יעד להגשמה.
המשותף לקיבוצים המתאחדים הייתה זיקתם הפוליטית למפלגת אחדות העבודה, ושאיפתם להקים גוף ארצי חזק שיוביל את התנועה הקיבוצית במתכונת של "קיבוץ גדול וגדל" - הרחבה של דגם "הקבוצה הגדולה" מישות מקומית לארגון ארצי.
הקיבוץ המאוחד הציב לעצמו מטרה לתפוס מקום מרכזי בתנועת הפועלים, באמצעות התיישבות וכיבוש העבודה בכל ענפי המשק ביישוב.
תקנות הקיבוץ המאוחד קבעו כי משקיו יתבססו על חקלאות, חרושת ומלאכה, ישאפו להספקה עצמית של צורכיהם ככל שניתן, ויתנהלו באוטונומיה כספית ואדמיניסטרטיבית, הכפופה לתוכנית משקית כוללת.
עם זאת, לקיבוץ כארגון ניתנת סמכות לנהל את כוח האדם, כך שבעת הצורך יועברו חבריו מנקודה לנקודה.
כל משק יגדל, יתפתח ויקלוט חברים נוספים על פי יכולתו הכלכלית והחברתית.
סעיף זה הותאם לדרישת קיבוץ השומר הצעיר ס.ס.ס.ר., לשמור על אופיו הייחודי על ידי המשך קשריו עם תנועת הנוער שלו בחו"ל (לימים תנועת נצ"ח) וקליטה ישירה של בוגרי התנועה במשקיו.
האיחוד חיזק את המגמה שהחלה עוד בקיבוץ עין חרוד - הקשר של הקיבוץ המאוחד עם תנועת החלוץ.
שליחי הקיבוץ באירופה הדריכו את קיבוצי ההכשרה של התנועה, ששימשה מאגר כוח אדם "רזרבי" העתיד להצטרף לקיבוץ עם עלייתו ארצה.
עד מהרה התבסס הקיבוץ המאוחד כתנועה הקיבוצית המובילה, וקבוצות שונות דנו באפשרות להצטרף אליו.
במועצת הקיבוץ שהתכנסה ביגור בדצמבר 1929, חודשים אחדים לאחר מאורעות תרפ"ט, הצטרפו אליו קיבוצי "גדוד העבודה": תל יוסף, כפר גלעדי ורמת רחל, לאחר שנמנעו מכך שנתיים קודם לכן.
בעקבות הפילוג בתנועת השומר הצעיר העולמית ב-1930 התפלג קיבוץ ג' של התנועה, ומחציתו הצטרפה לקיבוץ המאוחד ולימים הקימה את גבעת חיים.
באותה שנה הצטרף לתנועה "קיבוץ הנוער העובד" שהקים את נען, וב-1931 הצטרפה גם "קבוצת החוגים", שישבה במחנה זמני במעיין חרוד ולימים הקימה את בית השיטה.
ב-1934, לאחר שחבר הקבוצות התאחד עם תנועת גורדוניה, פרשו ממנו הקבוצות כנרת וחפציבה והצטרפו לקיבוץ המאוחד, ואחריהן עשתה זאת גם קבוצת גבת, שעד אז לא השתייכה לתנועה כלשהי.
במקביל לכך, קלט הקיבוץ המאוחד קבוצות של עולים, שחלקם צורפו למשקים קיימים וחלקם הקימו פלוגות חדשות שישבו בערים ובמושבות והמתינו לתורן לעלות על הקרקע.
בשנת 1935 מנה הקיבוץ המאוחד כ-4,600 חברים, כמעט מחצית מחברי התנועה הקיבוצית כולה באותה עת.
הקיבוץ המאוחד עבר כמה וכמה גלגולים מבחינה פוליטית.
בראשיתו, היה בעל זיקה היסטורית למפלגת אחדות העבודה.
עם הקמת מפא"י כאיחוד של אחדות העבודה והפועל הצעיר, נשמרה הזיקה למפלגה המאוחדת מפא"י אולם כבר ב-1934 הוביל מנהיגו יצחק טבנקין לעמדה מנוגדת לזו של דוד בן-גוריון וברל כצנלסון מנהיגי מפא"י הראשיים ויחד עם הקיבוץ הארצי הביס את הסכם בן-גוריון ז'בוטינסקי.
בתגובה ניסו האחרונים להדיח את טבנקין הודות למיעוט גדול של תומכיהם בקיבוץ המאוחד ואז פנה טבנקין להערצת ברית המועצות למרות התנגדות רבים מתומכיו.
האיחוד שבין התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון לבין מפלגת פועלים השומר הצעיר (במסגרת המפלגה המאוחדת מפ"ם) סימן הקצנה אנטי-מערבית ופרו-סובייטית של פלג הרוב בקיבוץ המאוחד והביא להחרפת היחסים בין הפלגים בתנועה.
המחלוקת הגיעה לשיאה בראשית שנות החמישים והביאה למשבר המלווה בעימותים קשים בתנועת הקיבוץ המאוחד.
משבר זה מכונה גם בשם הפילוג בקיבוץ המאוחד.
מפ"ם אימצה אידאולוגיה קומוניסטית, על כל המשתמע מכך.
המיעוט של תומכי מפא"י (שמנה קרוב למחצית מחברי הקיבוץ המאוחד ואף היווה רוב בקיבוצים רבים) לא הסכים לזיקה האידאולוגית והפרקטית לברית המועצות הקומוניסטית, אידאולוגיה בה החזיקה מפ"ם.
אחת מנקודות המחלוקת היה החינוך בעל האידאולוגיה הקומוניסטית (גם בגיל רך) אותו הנהיג הרוב.
כך, התפלגו קיבוצים לשניים, כאשר הם מחלקים ביניהם את הנכסים, ובקיבוצים אחרים פרשה קבוצת המיעוט והצטרפה לקיבוץ אחר מאותו זרם.
באופן זה, הרוב המכריע של אותם חברים שלא היו מזוהים עם מפ"ם פרש מן הקיבוץ המאוחד.
הקיבוצים שפרשו הקימו מסגרת זמנית בשם איחוד הקיבוצים.
כעבור מספר חודשים התאחדו עם חבר הקבוצות והקימו את התנועה הקיבוצית הנפרדת איחוד הקבוצות והקיבוצים.
לאחר מכן בשנת 1954, עם התפלגות אחדות העבודה - פועלי ציון ממפ"ם נסוג גם הקיבוץ המאוחד בהנהגת טבנקין מעמדותיו הסטליניסטיות, אך רק כשלושים שנה לאחר הפילוג בקיבוץ המאוחד, בשנת 1981, שב "הקיבוץ המאוחד" והתאחד עם "איחוד הקבוצות והקיבוצים", לתנועה קיבוצית אחת, התנועה הקיבוצית המאוחדת (התק"מ).
עם זאת, הקיבוצים שהתפלגו ב-1951 לא התאחדו מחדש.
חטיבת בני הקיבוץ המאוחד הייתה חטיבה בתנועת הנוער העובד (מ-1959 הנוער העובד והלומד) שהוקמה ב-1951 על ידי הקיבוץ המאוחד ופעלה כשלושה עשורים במסגרת משקי הקיבוץ המאוחד עד לאיחודה עם חטיבת בני האיחוד להקמת חטיבת בני התק"ם בנוער העובד והלומד.
הוגה רעיון החטיבה היה דודו אפל, חבר מעוז חיים שנמנה עם מתווי הדרך החינוכית של הקיבוץ המאוחד.
אפל, שכיהן כרכז ועדת החינוך של הקיבוץ המאוחד, יזם הקמה של מסגרת עצמאית בתוך הקיבוצים, שהנערים עצמם מובילים אותה, מדריכים בה וקובעים את פעולותיה.
בין המייסדים והפעילים של החטיבה היו עדה יגורי ועזריה אלון.
טקס היסוד של החטיבה התקיים בחודש אוקטובר 1951 ליד מעין חרוד.
בתאי החטיבה (הסניפים) היו בני הנוער מכיתות ז'-י"ב במשקי הקיבוץ המאוחד.
מדי שנה התקיימו כינוסים ארציים של כל חברי החטיבה.
בכינוסים אלה גיבשו מועצות בני הנוער את המתווה להמשך פעילותם.
החטיבה הייתה מרכיב חשוב בחינוך הרעיוני של בני הקבה"מ.
פעילות חניכיה התנהלה בשיתוף פעולה הדוק עם בית הספר בתא החטיבה המקומי, ובמסגרת ארצית - כחטיבה בתנועת הנוער העובד והלומד.
חניכיה קיימו מחנות צופיים, טיולים וסמינרים רעיוניים.
חלק ניכר מפעולותיהם התרכזו במשימות לאומיות – החניכים סייעו לקיבוצים צעירים בראשית דרכם, נחלצו לעזרת יישובי ספר בגליל העליון והגיעו אל המעברות המוזנחות של העולים החדשים כדי לסייע ולהדריך.
הגמישות במערכת הלימודים שלהם, וחופש הפעולה שקיבלו מהמורים אִפשרו לחניכים להגיע אל המעברות ואל משפחות במצוקה בערים הגדולות, בכל ימות השנה.
ב-1953 החליטו בני הקיבוץ המאוחד על הנהגת "שנת שירות שלישית" כהתנדבות לפני השירות הצבאי לצורך מילוי המשימות הללו.
ב-1971 הקימו בוגרי חטיבת בני הקיבוץ המאוחד את קיבוץ נערן בבקעת הירדן.
עלון התנועה נקרא "יחדיו" ויצא כרבעון.
הקילרס היא להקת רוק מלאס וגאס, אשר הוקמה בשנת 2001 על ידי ברנדון פלאוורס (סולן הלהקה) ודייב קונינג (גיטריסט).
לשניים הצטרפו בשנת 2002 הבסיסט מארק סטורמר והמתופף רוני ונוצ'י ג'וניור.
שם הלהקה לקוח מלוגו על תוף בס של להקה פיקטיבית בקליפ לשיר "Crystal" של להקת ניו אורדר.
הלהקה נחשבת לאחת מלהקות הרוק הגדולות ביותר במאה ה-21, וללהקה המצליחה ביותר שמקורה בנבדה, שאלבומיה נמכרו עד סוף שנת 2013 במעל ל-28 מיליון עותקים.
ארבעת חברי הלהקה עבדו בעבודות שונות בלאס וגאס לפני שהקימו אותה.
ברנדון פלאוורס, שנשר מלימודיו במכללה, עבד כנער שליח במלון חוף הזהב בעיר.
דייב קונינג, במקור מאיווה, נשר מהמכללה הציבורית ע"ש קירקווד ולאחר מכן מאוניברסיטת איווה.
בינואר 2000 הוא עבר ללאס וגאס, שם עבד בחנות של בננה ריפאבליק.
מארק סטורמר עבד כשליח של ציוד רפואי, תוך כדי לימודי פילוסופיה באוניברסיטת נבדה בלאס וגאס.
רוני ונוצ'י ג'וניור למד נגינה קלאסית על כלי הקשה באותה אוניברסיטה ועבד כצלם בכנסייה וכנהג של תלת-אופן בקניון שבתוך מלון אלאדין.
בשנת 2001 עזב פלאוורס את להקתו הראשונה, להקת סינת'-פופ בשם Blush Response, מאחר שסירב לעבור עימה ללוס אנג'לס, קליפורניה.
לאחר מכן, בעת שהיה בהופעה של אואזיס, החליט לעשות את המעבר מלהקת קלידים והחל בחיפוש גיטריסט.
הוא השיב למודעה שקונינג פרסם בעיתון, מכיוון שהאחרון ציין, בין היתר, את אואזיס כלהקה שהשפיעה עליו.
החיבור בין קונינג לפלאוורס היה מיידי, והם החלו בחזרות.
ללהקה הצטרפו גם בסיסט (שותפו לחדר של קונינג) ומתופף.
כעבור זמן לא רב עזבו הבסיסט והמתופף את הלהקה לטובת עיסוקים אחרים.
לאחר מכן המתופף אף תבע את הלהקה, בטענה שהוא כתב את השיר "Mr.
לאחר עזיבתם פלאוורס וקונינג פנו בהצעה לונוצ'י וסטורמר (שהיו חברים בלהקות אחרות) להצטרף ללהקה חדשה בשם "The Killers".
את השם הם שאבו מסיפור קצר של ארנסט המינגוויי בשם זה ומוידאו קליפ לשיר "קריסטל" של להקת ניו אורדר, שם הוא נראה על תוף בס של להקה בדיונית.
לאחר שצפה בכמה הופעות, הסכים ונוצ'י להצטרף ללהקה, אך ציין שהיא עדיין חדשה ודרושה עוד עבודה רבה.
בנוסף, מספר המעריצים של הלהקה היה קטן ועדיין לא גובשה לה תדמית.
אחריו הצטרף סטורמר, בין היתר בגלל החברות שהתפתחה בינו לבין פלאוורס.
את הופעותיהם הראשונות בהרכב הסופי, הם נתנו במועדון בעיר בשם The Junkyard.
מכיוון שהלהקה השתמשה במוסך שבביתו של ונוצ'י לצורך חזרות, עם מכירת הבית הם מצאו עצמם ללא חדר חזרות.
את החזרות הבאות הם ביצעו בחדרי המוזיקה של אוניברסיטת נבדה בלאס-וגאס, שם למד ונוצ'י.
בתחילת דרכה ניגנה הלהקה במועדון קטן בדנוור, קולורדו.
לאחר שהרכב הלהקה הסופי התגבש ורפטואר השירים שלה צמח, הלהקה החלה למשוך תשומת לב מצד ציידי כישרונות, סוכנים מקומיים ואף נציג של חברת האחים וורנר באנגליה.
הלהקה החלה לנגן בכנסיות ברחבי קולורדו.
ב-2001 הם ניגנו אצל כומר ידוע כדי לגייס כספים ללהקה.
אף על פי שהנציג של וורנר החליט לוותר על הלהקה, הוא לקח איתו את קלטת הדמו והעביר אותה לחברו, מרטין הית', שבבעלותו הייתה חברת תקליטים בריטית עצמאית בשם ליזארד קינג שבסיסה בלונדון.
הית' החתים את הלהקה לפני תום הקיץ, והם עברו לאנגליה.
ב-19 באוגוסט 2003 הושמע לראשונה השיר "Mr.
Brightside" ברדיו DJ Zane Lowe's BBC Radio 1. חודש לאחר מכן נסעה הלהקה ללונדון, שם במשך שבוע הופיעה במספר מקומות ברחבי העיר.
Brightside" בבריטניה במספר מוגבל של עותקים.
השיר זכה לביקורות חיוביות בקרב מבקרי המוזיקה.
עקב הצלחתה בבריטניה, החלו חברות תקליטים גדולות בארצות הברית להתעניין בלהקה, והיא הוזמנה להופיע במרתון המוזיקה ASCAP CMJ בניו יורק.
מאוחר יותר הוחתמה הלהקה בחברת התקליטים דאף ג'אם.
הלהקה סיימה את הקלטת אלבום הבכורה שלה Hot Fuss בנובמבר 2003 יחד עם ג'ף סלצמן.
זמן קצר לאחר מכן חזרה הלהקה ללונדון והצטרפה לסיבוב ההופעות של הלהקה British Sea Power בבריטניה.
בפברואר 2004 צילמה הלהקה את הווידאו קליפ הראשון שלה לשיר "Somebody Told Me", שהיה לסינגל הבכורה של הלהקה בארצות הברית.
במהלך האביב והקיץ של שנת 2004 הופיעה הלהקה במספר פסטיבלים ברחבי אירופה ואמריקה הצפונית, ובכך גדל קהל המעריצים שלה.
את אלבומה הראשון, Hot Fuss, הוציאה הלהקה ב-7 ביוני 2004 בבריטניה, תחת חברת התקליטים Lizard King, וב-15 ביוני בארצות הברית, תחת חברת התקליטים איילנד רקורדס.
בבריטניה ובאוסטרליה הופיע השיר "Glamorous Indie Rock and Roll" כרצועה השמינית באלבום, במקום השיר "Change Your Mind".
האלבום זכה לביקורות חיוביות עם הוצאתו.
Brightside", שאף הועמדו לזכייה בפרס גראמי, הובילו להצלחה מסחרית גדולה של האלבום.
האלבום הגיע לפסגת מצעד האלבומים של בריטניה בינואר 2005, שבעה חודשים לאחר הוצאתו, והגיעה למעמד של פלטינה משובעת בבריטניה ובאירלנד.
האלבום שהה במצעד האלבומים של בריטניה 173 שבועות, והיה לאלבום ששהה זמן רב ביותר בעשור הראשון של המאה ה-21. בארצות הברית הגיע האלבום למקום השביעי במצעד האלבומים בילבורד 200 באפריל 2005, שם גם הגיע למעמד של פלטינה משולשת.
הלהקה זכתה לתואר "The World's Best Selling New Group" בטקס פרסי המוזיקה העולמית בשנת 2005. באותה שנה הועמדה הלהקה לשלושה פרסי גראמי על אלבומה Hot Fuss.
זמן קצר לאחר שהסתיים סיבוב ההופעות של הלהקה לקידום אלבומה הראשון Hot Fuss, חזרה הלהקה לאולפן והחלה בהקלטת אלבומה השני, יחד עם המפיקים אלן מולדר ופלוּד.
עם סיום העבודה על האלבום, תיאר פלאוורס את האלבום כ"אחד האלבומים הטובים ביותר בעשרים השנים האחרונות".
הסינגל הראשון מהאלבום, "When You Were Young", יצא לאור ביולי 2006, ולאחר כחודש הוא הוצע להורדה דיגיטלית.
הסינגל נכנס למצעד המכירות במקום החמישי לפי מספר ההורדות בלבד.
שבוע לאחר מכן, עם יציאתו לחנויות, הגיע למקום השני בבריטניה, לאחר שהצליח להוריד מהמקום הראשון את להקת סיזור סיסטרז.
השיר הועמד לשני פרסי גראמי וזכה לביקורות חיוביות.
האלבום השני של הלהקה, Sam's Town, שנקרא על שם מלון-קזינו בלאס ווגאס, עיר הולדתה של הלהקה, "Sam's Town Hotel and Gambling Hall", יצא לאור ב-2 באוקטובר 2006 בבריטניה ולמחרת היום בארצות הברית, דרך חברת התקליטים איילנד רקורדס.
האלבום ספג ביקורות מעורבות ממבקרי המוזיקה, כאשר חלקם שיבחו את הלהקה על התפתחותה.
בשבוע הראשון להוצאתו מכר האלבום מעל ל-706,000 עותקים ברחבי העולם והגיע למקום השני במצעד האלבומים של ארצות הברית, בילבורד 200, ולפסגת מצעד האלבומים של בריטניה, שם גם הגיע למעמד של פלטינה מחומשת.
לקידום האלבום יצאה הלהקה לסיבוב ההופעות השני שלה, "Sam's Town Tour", שהחל ב-23 באוגוסט 2006 והסתיים ב-14 בנובמבר 2007, ובמהלכו ביצעה הלהקה 161 הופעות ברחבי העולם.
ב-29 בנובמבר 2006 הקליטה הלהקה באולפני אבי רוד אלבום לייב בשם Live from Abbey Road.
בדצמבר באותה השנה הוציאה הלהקה שיר חג מולד בשם "A Great Big Sled"', שכל הכנסותיו נתרמו לארגון Product Red.
בפברואר 2007 הופיעה הלהקה בטקס פרסי ה-BRIT בבריטניה עם השיר "When You Were Young".
בטקס זה זכתה הלהקה בשני פרסים, האחד ללהקה הטובה ביותר והשני לאלבום הטוב ביותר.
באותו חודש זכה הוידאו קליפ לסינגל השני מהאלבום, "Bones", בפרס NME לקליפ הטוב ביותר.
את הקליפ ביים במאי הקולנוע טים ברטון.
במסגרת קידום המכירות לאלבומם השני, הלהקה הופיעה בפרק הראשון של העונה ה-32 של תוכנית המערכונים סאטרדיי נייט לייב ב-30 בספטמבר 2006. הלהקה שרה את השירים "When You Were Young" ו-"Bones".
בנובמבר 2007, יצא אלבום אוסף של הלהקה אשר נקרא Sawdust.
האלבום מכיל שירים מהאלבומים הקודמים, גרסאות כיסוי ושירים חדשים.
באוקטובר 2007 הוציאה הלהקה שני סינגלים מהאלבום.
הסינגל הראשון מהאלבום היה גרסת כיסוי לשיר "Shadowplay" של הלהקה הבריטית ג'וי דיוויז'ן, שהוקלטה לפסקול לסרט "Control".
בסינגל השני מהאלבום, "Tranquilize", משתתף הזמר לו ריד.
הלהקה החלה בעבודה על אלבומה השלישי בשנת 2007, כאשר נפגשו חברי הלהקה עם המפיק סטיוארט פרייס בביתו בלונדון והקליטו דמו לשיר "Human".
השיר יצא לאור ב-22 בספטמבר 2008 כסינגל הראשון מהאלבום.
השיר זכה להצלחה והגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים של בריטניה, שם גם הגיע למעמד פלטינה.
בישראל הגיע השיר למקום הראשון במצעד המוזיקה מדיה פורסט.
ב-4 בנובמבר באותה השנה יצא לאור הסינגל השני מהאלבום, "Spaceman".
האלבום השלישי של הלהקה, Day & Age, יצא לאור ב-25 בנובמבר 2008. סולן הלהקה, ברנדון פלאוורס, ציין כי אלבום זה הוא "כמו להסתכל על Sam's Town ממאדים" ותיאר אותו כ"האלבום העליז ביותר" של הלהקה.
עם זאת, האלבום כולל שירים הנוגעים בנושאים אישיים, ביניהם הרצועה האחרונה באלבום, השיר "Goodnight, Travel Well", שנכתב על מות אמו של גיטריסט הלהקה דייב קונינג.
האלבום היה לאלבומה השלישי ברציפות של הלהקה שהגיע לפסגת מצעדי האלבומים של בריטניה ואירלנד, שם הגיע למעמד פלטינה מרובעת.
בארצות הברית הגיע האלבום למקום השישי במצעד האלבומים בילבורד 200, שם גם הגיע למעמד זהב.
לאחר הוצאת האלבום, הוציאה הלהקה שני סינגלים נוספים לקידומו: "The World We Live In", שיצא לאור ב-18 במאי 2009, ו-"A Dustland Fairytale", שיצא לאור ב-9 ביוני באותה השנה.
באוקטובר 2008 יצאה הלהקה לסיבוב ההופעות השלישי שלה, Day & Age World Tour.
סיבוב ההופעות נמשך שנתיים, אך נקטע בשל מות אמו של פלאוורס.
הלהקה החליטה לבטל את שאר ההופעות שהיו מתוכננות לאותו סיבוב הופעות, באסיה ובאוסטרליה.
במהלך סיבוב ההופעות הקליטה את אלבום ההופעה הראשון שלה, Live from the Royal Albert Hall.
האלבום יצא לאור בנובמבר 2009 והגיע למעמד פלטינה כפולה בבריטניה.
בינואר 2010, הודיעה הלהקה על הפסקה זמנית, שנמשכה כשנה וחצי.
במהלך ההפסקה עבדו חברי הלהקה פלאוורס, ונוצ'י, וסטורמר בנפרד על אלבומי סולו ופרויקטים אחרים.
הלהקה חזרה לבמה בשנת 2011, והופיעה בפסטיבלים שונים ברחבי אמריקה ובאירופה, ביניהם פסטיבל לולהפלוזה, שנערך ב-2 באפריל בצ'ילה, ובפסטיבל Hard Rock Calling, שנערך בהייד פארק בלונדון ב-24 ביוני.
במאי 2011 החלה הלהקה לעבוד על אלבום האולפן הרביעי בסטודיו שלהם בלאס וגאס, יחד עם חמישה מפיקים: סטיב ליליווייט, דמיאן, ברנדן אובריאן, סטיוארט פרייס ודניאל לנואה.
לאחר שנה של הקלטות, ב-7 ביוני 2012 פרסמה הלהקה קדימון לאלבום, בו חשפה הלהקה את שם האלבום, Battle Born, הלקוח מהכיתוב שעל דגל נבדה.
ב-10 ביולי, כחודש לאחר מכן, יצא לאור הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Runaways".
האלבום יצא לאור ב-18 בספטמבר 2012, והיה לאלבום הרביעי ברציפות של הלהקה שהגיע לפסגת מצעד האלבומים של בריטניה.
בשבוע הראשון להוצאתו מכר האלבום 113,000 עותקים בארצות הברית, שם גם הגיע למקום השלישי במצעד האלבומים בילבורד 200. הסינגל השני מהאלבום, "Miss Atomic Bomb", יצא לאור ב-23 באוקטובר 2012 ותואר כמעין 'מבוא' לשיר "Mr.
Brightside" מאלבום הבכורה של הלהקה, Hot Fuss.
הסינגל השלישי והאחרון מהאלבום, "Here with Me", יצא לאור ב-16 בדצמבר באותה השנה.
לקידום האלבום יצאה הלהקה לסיבוב ההופעות "Battle Born World Tour", שהיה לסיבוב ההופעות הרווחי ביותר ה-43 לשנת 2013. ב-22 ביוני 2013 התקיימה ההופעה הגדולה ביותר של הלהקה באצטדיון ומבלי.
בהופעה זו ביצעה הלהקה שיר שנכתב במיוחד לרגל האירוע, שנקרא "The Wembley Song".
ב-11 בספטמבר 2013 פרסמה הלהקה בחשבון הטוויטר שלה תמונה בה מופיע כיתוב בקוד מורס, שפירושו היה "The Killers Shot at the Night".
ב-16 בספטמבר 2013, עשר שנים לאחר הופעתה הראשונה בלונדון, הוציאה הלהקה את השיר "Shot at the Night", שהיה לסינגל הראשון מאלבום הלהיטים של הלהקה, Direct Hits, שיצא לאור ב-11 בנובמבר באותה השנה לציון 10 שנים של פעילות.
האלבום כלל שירים מארבעת אלבומי האולפן של הלהקה, יחד עם הסינגל החדש והשיר "Just Another Girl".
באותה תקופה הודיעו חברי הלהקה כי בכוונתם לקחת הפסקה זמנית של מספר שנים לפני תחילת העבודה על אלבומם החמישי.
בתקופה זו סולן הלהקה ברנדון פלאוורס והמתופף רוני ונוצ'י המשיכו בקריירות הסולו שלהם.
ביוני 2017, שחררה הלהקה את השיר "The man" כחלק מהכרזה על אלבום האולפן החמישי שלהם שייקרא "Wonderful wonderful".
האלבום, שהופק על ידי ג'קנייף לי, שוחרר ב-22 בספטמבר 2017.
הלהקה יצאה לסיבוב פסטיבלים, שההופעה הבולטת בו הייתה הופעה בה הם עלו בהפתעה על בימת פסטיבל גלסטונברי, מבלי שיהיו מוכרים כחלק מהליין אפ.
באוגוסט 2017 הוציאה הלהקה הודעה שהגיטריסט דייב קונינג והבסיסט מארק סטורמר לא ישתתפו בהמשך סיבוב ההופעות, את מקומם החליפו הגיטריסט טד סאבליי והבסיסט ג'ייק בלאנטון.
הלהקה המשיכה לקדם את האלבום באמצעות סיבוב הופעות אצטדיונים מצומצם ברחבי אירופה וארצות הברית.
האלבום זכה להצלחה והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי ובמצעד הבריטי, מה שהפך את הקילרס ללהקה הבינלאומית הראשונה שכל אלבומי האולפן שלה הגיעו למקום הראשון במצעד הבריטי.
ב-15 בנובמבר 2019, הכריזה הלהקה על שם האלבום החדש, אשר יצא לאור באוגוסט שנת 2020. בחודש מרץ של אותה שנה, שחררה הלהקה סינגל מהאלבום בשם "Caution", אשר כלל סולו של לינדזי בקינגהאם.
הסינגל הגיע למקום הראשון של מצעד השירים האלטרנטיביים של בילבורד.
ביולי 2020 הלהקה שחררה סינגל חדש מהאלבום בשם "My Own Soul's Warning".
בסוף השבוע בו שוחרר האלבום Imploding the Mirage, נחשף שהלהקה עובדת על אלבום שביעי במספר.
בחודש ינואר 2021, חזר דייב קיונינג לעבוד עם הלהקה על אלבומם השביעי והצטרף לסיבוב ההופעות שלהם.
בחודש יוני של אותה שנה, ברוס ספרינגסטין הודיע על שיתוף פעולה עם הלהקה - ביצוע מחודש לשיר A Dustland Fairytale, שיצא לראשונה בשנת 2009.
ב-13 באוגוסט 2021, יצא לאור האלבום Pressure Machine.
עם יציאתו, תפס האלבום את המקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי.
ב-5 באוגוסט יצא לאור הסינגל "Boy".
ב-25 באוגוסט 2023 יצא הסינגל "Your Side of Town".
ב-2009 הקליטה הלהקה שיר לפסקול של הסרט "דמדומים 2: ירח חדש", שנקרא "A White Demon Love Song".
הקילרס ביצעו שיר בשם "Spaceship Adventure" בתוכנית הילדים "יו גאבה גאבה!" של ניקלודיאון, בה הלהקה הוצגה כ"ברנדון, רוני, מארק ודייב", בניגוד ל"The killers" (הרוצחים), כדי להתאים את השם לתוכנית ילדים.
הלהקה הקליטה קאבר של השיר "Go All the Way", של להקת ה"Raspberries", לסרט "צללים אפלים" של טים ברטון.
ב-אוקטובר 2011, הקליטה הלהקה קאבר לשיר "Ultraviolet (Light My Way)" של להקת "U2" לאלבום הקאברים של "U2" שנקרא "AHK-toong BAY-bi Covered".
בינואר 2019, הוציאה הלהקה שיר עצמאי שנקרא "Land of the free".
בשירי הלהקה ניכרת השפעה רבה של מוזיקה בריטית, והלהקה אף מתוארת לפעמים כ"להקה הבריטית הטובה ביותר שיצאה מארצות הברית".
כמו כן, ניכרת השפעה של מוזיקה משנות ה-80, בעיקר מסגנון הגל החדש.
פלאוורס אמר בראיונות שהצליל ה"גדול מהחיים" של חלק מהשירים נובע מהחיים בלאס וגאס, עיר שבה הכול נוצץ והתחרות קשה.
למרות ההערכה שהם רוכשים ללהקות הפוסט-פאנק שצמחו בשנות ה-80, חברי הלהקה הם מעריצים מושבעים של ניו אורדר, דייר סטרייטס, דייוויד בואי, מוריסי, U2 והביטלס.
ברנדון פלאוורס – שירה, קלידים, סינתיסייזר, פסנתר, גיטרה בס (2001–הווה)
דייב קונינג – גיטרה, קולות רקע (2001–הווה)
רוני ונוצ'י ג'וניור – תופים, כלי הקשה, קולות רקע (2002–הווה)
מארק סטורמר – גיטרה, גיטרה בס, קולות רקע (2002–הווה)
הקטקומבות היהודיות בוונוסה הן מערכת של קטקומבות שהתגלו בשנת 1853 בגבעה הקרויה "מדלנה" (Maddalena), כשני ק"מ צפונית לעיר וֶנוֹסָה (Venosa) שבנפת פוטנצה, בצפון מחוז בזיליקטה, איטליה.
הקטקומבות הפכו לנושא מחקר שיטתי מאז שנות השבעים של המאה העשרים הודות למחקריו הארכאולוגיים והאפיגרפיים של צ'זרה קולפמינה.
הן זוהו ברובן כקטקומבות של נפטרים יהודים ומקצתן כקטקומבות של נפטרים נוצרים.
מספר הקטקומבות נאמד במאות אחדות.
רוחב הפרוזדורים מגיע עד לשני מטרים, יותר מהמקובל במערכות דומות ברומא.
הכתובות על הקברות הן בלטינית או ביוונית וכן בעברית.
ברוב המקרים השפה אינה תקנית.
מעריכים כי הקטקומבות הן משתי תקופות: חלקן מתוארכות בין המאה ה-4 והמאה ה-6 וחלקן משויך לתקופה מאוחרת יותר – המאה ה-8 והמאה ה-9. במצבות המאוחרות נעשה שימוש במניין לחורבן הבית ובשתים מהן נוסף גם המניין לבריאת העולם.
העיר וֶנוֹסָה שוכנת ליד ויה אפיה, הדרך הראשית מדרום איטליה לעיר הבירה רומא.
המקום היה נוח להתיישבות יהודים.
לפי המצבות הם עסקו ברפואה, במסחר ובמלאכה.
במצבות מופיעים ציורים של מנורת שבעת הקנים, אתרוג, לולב ועקידת יצחק.
"מקום מנוחתו של ביתא, בנו של פאוסטינוס.
תהא נשמתו צרורה בצרור החיים".
כתובת נוספת: "המצבה של סקונדינוס בנם של פרסביטרוס ומטרינה, בן שמונים שנה".
הקטקומבות של פריז הן אתר קבורה מפורסם שנפרש כרשת מחילות וחדרים תת-קרקעיים בפריז, בירת צרפת.
הקטקומבות נמצאות באזור ששימש כמחצבת אבן גיר בתקופת האימפריה הרומית, והומר לאתר קבורה המוני בסוף המאה ה-18. אורך המחילות הפתוחות לציבור הוא 1.7 ק"מ בערך.
הן מצויות כעשרים מטרים מתחת לפני האדמה, וניתן להיכנס לתוכן דרך בניין מחסום ד'אנפר שבכיכר ד'אנפר-רושרו (place Denfert-Rochereau).
מסלול הביקור התיירותי עובר תחת אזור הרובע הארבעה-עשר של העיר בלבד, אולם מחילות דומות נמצאות גם מתחת למרבית הרבעים שבגדה השמאלית; הרבעים החמישי, השישי, השנים-עשר, השלושה-עשר, הארבעה-עשר, החמישה-עשר והשישה-עשר של העיר.
בשנת 1786, כדי להתמודד עם מצב התברואה הלקוי של בתי הקברות של פריז, התקבלה החלטה להעתיק ממקומן את העצמות מקברי האחים ולהעבירן אל מחילות המחצבה התת-קרקעית הנטושה שבעיר.
ההעברה בוצעה תחת פיקוחם של לואי טירו דה קרוסן (Louis Thiroux de Crosne), מפקד משטרת פריז, ושארל אקסל גיומו (Charles Axel Guillaumot), המפקח הכללי של המחצבות.
באותו הזמן סבל אזור לה האל, שנמצא בטבורה של העיר, ממחלות שנגרמו בשל קבורה לא-נאותה וקברי המונים בחצרות כנסיות, בראשם "בית הקברות של התמימים" (Cimetière des Innocents).
הוחלט להעביר בחשאי את עצמות המתים ולמקמן מחדש במחצבות הנטושות.
ההערכה היא כי עצמותיהם של כשישה מיליון איש, בהם גדולי המהפכה הצרפתית, הועברו למחילות (ossuaires) העיר, ושם הן מצויות עד היום.
את העברת העצמות ניהל גיומו, בעוד שמחליפו, לואי-אטיין הריקר דה טורי (Louis-ÉtienneHéricart de Thury), טיפל בשנת 1810 בסידור הקטקומבות ושיווה להן את מראן העכשווי.
שלדים מבית-הקברות של סן-ניקולא-דה-שאן (Saint-Nicolas-des-Champs) היו מהראשונים לעבור.
גופות המתים ממהומות פלאס דה גרב, אוטל דה בריין ורחוב מסלה (rue Meslee) הונחו בקטקומבות ב-28 וב-29 באוגוסט 1788.
קירות הקטקומבות מכוסים ציורי-קיר החל מהמאה ה-18 ואילך.
ויקטור הוגו השתמש בהיכרותו את מערכת תעלות פריז בכתיבת הרומן "עלובי החיים".
בשנת 1871 הרגו חברי הקומונה הפריזאית קבוצת מונרכיסטים באחד מחדרי הקטקומבות.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתמשו חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית במערכת התעלות של הקטקומבות.
באותה תקופה הקימו החיילים הגרמנים בונקר תת-קרקעי בקטקומבות שתחת בית-הספר התיכון מונטן, בית-ספר ברובע השישי של פריז (המסלול התיירותי בקטקומבות אינו עובר בבונקר זה, וניתן לראותו רק ב"ביקור לא רשמי"; ראו למטה).
התעלות והחדרים התת-קרקעיים מציבים מזה זמן בעיה בטיחותית לבנייה בפריז.
מחצבות מתמוטטות לעיתים, וכתוצאה מכך יוצרות לא פעם חורים בקרקע ופוגעות במבנים שמעליהן.
כדי למנוע זאת כונן על ידי הממשלה "הפיקוח הכללי על המחצבות" (Inspection générale des Carrières-IGC), בשנת 1777, כדי לפקח על המחצבות ולאסור חפירת חדשות.
ה-IGC חפרו, עם זאת, מנהרות תצפית כדי לספק לעצמם גישה נוחה למחצבות, כדי שיוכלו לתקן ולמפות ביתר יעילות את המחצבות היציבות, ולפקח עליהן.
עבודות הפיקוח והייצוב נמשכות עד היום.
בשל מספרן הרב של המחצבות, תעלות הרכבת התחתית, תעלות הרכבת ותעלות הביוב שנחפרו מתחת לפריז, כמו גם סוג האבן הרכה שבה חצבו, ננקטת זהירות מיוחדת כשמתבצעת בנייה חדשה או כאשר חופרים מנהרות חדשות (ובכל זאת נוצרו בעיות שונות בעת חפירת מנהרת המטרו מספר 14).
הקטקומבות כיום: ביקורים לא מאושרים
הכניסה לקטקומבות מוגבלת, ומקטע הקטקומבות הפתוח לציבור הוא רק חלק קטן מרשת נרחבת של מחילות תת-קרקעיות שנפרשת על-פני למעלה מ-300 קילומטר.
עם זאת, בעיקר מאז שנות השמונים של המאה ה-20, נוצרה תופעה של כניסות מחתרתיות לתעלות שתחת פריז, וביקור באזורים האסורים.
מערכת התעלות מורכבת, ולמרות שבכמה תעלות ישנם שלטים המציינים את שם הרחוב שמעליהן, עדיין קל מאוד ללכת לאיבוד: כמה מקטעים הם נמוכים או צרים במיוחד, ואחרים מוצפים חלקית.
בנוסף, ישנם חוטי טלפון וצנרת ישנים, ועוד מיני הפרעות שעשויות לעכב את הצעידה.
לעיתים נדירות אף מתרחשות התמוטטויות.
בשל הסכנות הפוטנציאליות, הכניסה לקטקומבות ללא ליווי של נציג רשמי היא בלתי חוקית מאז ה-2 בנובמבר 1955; כיום מוטל קנס בן 60 אירו על מי שנתפס במחילות על ידי הקטפליק – משטרה מיוחדת שמסיירת בקטקומבות.
עם זאת, גם כיום ניתן להיכנס לקטקומבות דרך תעלות הביוב, המטרו ופירים שונים בעיר.
כמה מבקרים לא רשמיים מחזיקים במפתחות לכניסות מסוימות ומשתמשים בהן כדי להיכנס לקטקומבות באופן בלתי חוקי – למשל, כדי לערוך פגישות חשאיות, לקיים מסיבות, או פשוט לסייר בעיר.
אלו שמכירים את הכניסות הסודיות ואת האולמות התת-קרקעיים, ואלו שמגלים חיבה לסיורים בקטקומבות, מכונים קטפיל .
עם השנים יצרה קהילת הקטפילים מעין עולם מקביל, עם חוקים, הרגלים ועימותים משלו.
הקטפילים הטהרנים, המאוהבים במחצבות, באווירה שבהן ובהיסטוריה שלהן, משתדלים להגן על המקום ולמנוע את השחתתו על ידי סימנים וחתימות כגון גרפיטי או חריטות שהורסים את הקירות.
על פי הקוד הקטפילי אין לזרוק או להשאיר זבל מאחור, ולעולם אין להשאיר כניסות, כגון פתחי פירים, פתוחים, שכן הדבר עלול להוות סיכון לציבור ולהוביל את הרשויות לחתום את הפתח.
קהילות אחרות מבקשות להותיר את סימנן בדרכים שונות (חריטות, ונדליזם).
הרצון לעבור על החוק אופייני לקהילות אלו (בהן קבוצות מהקהילה הגותית).
בחודש ספטמבר 2004 גילתה המשטרה הצרפתית קולנוע תת-קרקעי שהופעל בידי קבוצת אמנים צרפתית שניסתה להפיץ את רעיונותיה במקומות תת-קרקעיים .
ביצירתו של מוסורגסקי, תמונות בתערוכה, אחד הקטעים מבוסס על תמונה של הצייר ויקטור הרטמן, שבה צייר את עצמו ואת חבריו חוקרים את מעמקי הקטקומבות לאורו של פנס.
בשולי היצירה כתב מוסורגסקי כי
בספרו של אומברטו אקו, "המטוטלת של פוקו", הקטקומבות של פריז הן מקום משכנו של הגוויל של מסדר הטמפלרים.
סצנות רבות מהרומן הסייבר-פאנקי "Bad Voltage" מאת ג'ונתן ליטל מתרחשות בקטקומבות.
ברומן מאת ברברה המבלי (Barbara Hambly), "Those Who Hunt the Night", שעלילתו מתרחשת בשנת 1907, יורדים לתוך הקטקומבות שניים החוקרים את הירצחם של ערפדים לונדוניים.
הם מוצאים שם את האח אנטוני, כומר בן 600 שנה שהפך לערפד, וחי בין עצמות המתים.
אנטוני מאמין שאם יעזור למתים לאסוף יחד את עצמותיהם עם הכרזת החצוצרות על בוא יום הדין, ייפדו חטאיו.