tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחיבור ניטשה מבקר את בני דורו האקדמיים, שלדעתו או מעריכים יתר על המידה או מזלזלים בחשיבותו של המדע ההיסטורי.
העבודה גם מטרימה תמות ונושאים מאוחרים בהגותו של ניטשה, בהם תפיסת הזמן של "השיבה הנצחית".
החיבור תורגם לעברית על ידי ישראל אלדד, ויצא יחד עם הספר דמדומי שחר בהוצאת שוקן בשנת 1968.
בספר מעלה ניטשה את החסרונות ואת המעלות של תודעה היסטורית בחיי האדם ועורך הבחנה בין סוגים שונים של תודעות היסטוריות.
בפתח הדבר ניטשה ומצטט את גתה: .
הפרק הראשון בוחן את מקורה של "היסטוריה" בעולם האנושי.
החיה חיה רק בהווה ולכן באופן א-היסטורי.
לעומת זאת, לבני אדם התפתחה היכולת לזכור, שמאפשרת להם ליצור תרבות.
אולם זיכרונות בודדים ורישומים קולקטיביים רבים מדי מהווים נטל.
כפי שעולה משם החיבור, בעיני ניטשה, ההיסטוריה היא גם הכרח מועיל וגם סכנה מזיקה בייחס לחיים.
הפרק השני והשלישי עוסקים בשלוש פונקציות שיש להיסטוריה.
היסטוריה מונומנטלית: מכוונת לעתיד – לאדם "הרוצה לחולל גדולות".
היסטוריה אנטיקווארית: מכוונת לעבר – למי שרוצה "להתמיד במורגל ובמכובד מני־דורות".
היסטוריה ביקורתית: מכוונת להווה – "היסטוריה היושבת למשפט וחורצת משפט".
עם זאת, שלוש הפונקציות עלולות להפוך לפתולוגיות, וזו הסיבה שהן צריכות להיות מאוזנות זו עם זו.
בפרקים 4–8, ניטשה מתאר כיצד צריכת יתר של היסטוריה יכולה להיות השפעה עוינת על החיים והתרבות.
ההתקפות של ניטשה מכוונות תמיד לבני דורו, בעיקר בגרמניה, אך גם טוענות לרקע פילוסופי כללי.
הוא מאבחן חמש "מחלות" של ההווה שנגרמות משימוש לא נכון בהיסטוריה.
הפרק התשיעי הוא מבחינה תמטית חלק מהביקורת של ניטשה עם הצייטגייסט של זמנו, וכולל התחשבנות עם אדוארד פון הרטמן, שהיה פופולרי באותה תקופה בשל חיבורו "פילוסופיה של הלא-מודע" ().
בפרק העשירי, ניטשה מציג לבסוף את האמצעים לריפוי מה שהוא רואה כהווה החולה, לקדם את כוחותיו של הלא-היסטורי וה"על-היסטורי".
מספר פרשנים הצביעו על כך שמושג ה"היסטוריה" (Historie) של ניטשה אינו מוגדר בבירור, אלא נמצא בין המשמעויות של "היסטוריה" (Geschichte או res gesta – מה שהתרחש בפועל) "כתיבת היסטוריה" (Geschichtsschreibung או historia rerum gestarum, – הנרטיב של מה שקרה) ו"מדע היסטורי" (Geschichtswissenschaft).
הפילוסוף והקלאסיקן גלן מוסט טוען שניתן לתרגם את החיבור תחת הכותרת "The Use and Abuse of History Departments for Life" ("כיצד מועילות ומזיקות מחלקות ההיסטוריה לחיים"), שכן ניטשה השתמש במונח Historie ולא Geschichte.
בנוסף לכך, מוסט טוען כי ייתכן שכותרת זו מתייחסת מסתו של לאון בטיסטה אלברטי "על היתרונות והחסרונות של לימודי הספרות" (De commodis litterarum atque incommodis) משנת 1428, (בתיווכו יעקב בורקהרדט אותו העריץ ניטשה בתחילת דרכו).
מוסט טוען כי תיאור העיונים כ"לא בעיתם" (Unzeitgemässe) באסופה הוא בהקשר זה קריאה לחזרה, מעבר להיסטוריציזם, להומניזם של הומבולדט, ואולי אף לההומניזם המקורי של רנסאנס.
מרטין היידגר החשיב את החיבור לאחת מיצירותיו החשובות של ניטשה.
זהו החיבור היחיד של ניטשה שהוא מזכיר בספרו הוויה וזמן, והוא נידון בסעיף §76 "המקור האקזיסטנציאלי של ההיסטוריה מהתולדתיות של הדאזיין" (Der existenziale Ursprung der Historie aus der Geschichtlichkeit des Daseins).
פרידריך ניטשה, דמדומי שחר [1881]; כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים [1874], ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1968.
כיצד באים תינוקות לעולם הוא ספר ילדים חינוכי המתאר, בעזרת איורי נייר מפוסל, כיצד ילדים באים לעולם.
הספר נועד לעזור להורים לענות על שאלות ילדים בנוגע למין ורבייה והיה פופולרי בישראל בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
הספר מתחיל בהסבר על תהליך ההפריה של פרחים.
דבורת הדבש מביאה אבקנים שמפרים את הביצים בשחלת הפרח וכך נוצר זרע.
בהמשך נוצרת אנלוגיה בין האבקנים והביצים של הצמח לזרעונים וביציות של תרנגולים ומוסבר כיצד נוצרים אפרוחים.
בהמשך מתואר התהליך גם אצל כלבים ולבסוף אצל בני האדם.
כיפת הקרח סטיקיין המכונה גם שדה הקרח סטיקיין , הוא כיפת קרח גדול על הגבול בין מדינת אלסקה שבארצות הברית ופרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
שדה הקרח ממוקם באזור הידית של אלסקה, ובאזור הרי הגבול של הרי החוף.
כיפת הקרח שבשטח ארצות הברית מהווה חלק מהיער הלאומי טונגס.
שטחה של כיפת הקרח 21,869 קמ"ר, כיפת הקרח הגדולה היא המקור של נהר טאקו (המהווה את גבולו הצפוני של שדה הקרח); וכן היא המקור של נהר סטיקיין.
קרחון לקונט וקרחון סוייר זורמים מכיפת הקרח סטיקיין, לכיוון ארצות הברית; קרחון גרייט זורם משדה הקרח לכיוון קנדה.
בכיפת הקרח פסגות תלולות וצוקי גרניט, הדומים לאלה של פטגוניה.
כירוֹלֶפּיס (שם מדעי: Cheirolepis) הוא סוג של דג קדום ממחלקת מקריני סנפיר שחי באמצע ובסוף תור הדבון.
מאובניו נמצאו באירופה ובאמריקה הצפונית.
יצור זה היה מראשוני מקריני הסנפיר, והוא היה מכוסה בקשקשים עבים ובעל סנפירים גבוהים, הדומים בצורתם לסנפירי הדגים מהמחלקה הנכחדת אקנתודים.
אורכו הגיע ל-55 סנטימטרים והיו לו לסתות גדולות, בעלות שיניים קטנות, שיכלו להתרחב כדי לבלוע טרף גדול.
היו לדג עיניים גדולות שכנראה עזרו לו לצוד.
הוא חי במים מתוקים ברחבי אירופה ואמריקה הצפונית וטרף דגים אחרים או חסרי חוליות.
הוא היה יכול לבלוע טרף שגודלו כשני שלישים ממנו.
כיפת רחפן היא מערכת הגנה אווירית נגד רחפנים וכלי טיס זעירים שפותחה ומיוצרת על ידי חברת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות הישראלית.
זוהי מערכת מתקדמת ליירוט רחפנים באמצעות גילוי, זיהוי, עקיבה ונטרול באמצעות לייזר של רחפנים עוינים המופעלים באזורים האסורים לטיסה.
המערכת מוצבת בדרך כלל במתחמים קרקעים כמו בסיסים וכן על כלי רכב וכלי שיט.
מערכת כיפת רחפן כוללת את מערכת Sky Spotter, שמשתמשת באמצעים אלקטרואופטיים, לאתר ולאכן עצמים מעופפים זעירים בהם רחפנים, טיסנים ועפיפוני תבערה.
ביוני 2018 דווח שהמערכת נכנסת לשירות בצה"ל.
בדצמבר 2018 דווח כי מערכת מסוג זה הוצבה בנמל התעופה לונדון גטוויק בממלכה המאוחדת לאחר שרחפנים בלתי מזוהים גרמו להשבתת נמל התעופה במשך 36 שעות .
בריטניה אף השתמשה במערכת לשם הגנה על כינוס ה-G7 בקורנוול ב-2021.
ב-12 בפברואר 2020 השלימה רפאל סדרת ניסויים במערכת.
בינואר 2023 שידרגה רפאל את המערכת, טווח הגילוי הורחב ל-150 ק"מ וטווח השיבוש ל-70 ק"מ.
כיפת הקרח טומבה היא כיפת קרח, המכסה את המחצית המערבית של חצי האי צ'אוודאר, בצד המערבי של ארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
כיפת הקרח ממוקמת ממערב לקרחון סאמודיווה.
אורכה של כיפת הקרח 7.7 קילומטרים בכיוון מזרח-מערב ורוחבה של כיפת הקרח 4 קילומטרים בכיוון צפון-דרום.
כיפת הקרח מנוקזת צפונה לעבר מפרץ קרטיס, ודרומה לעבר מפרץ יוז.
כיפת הקרח מופתה לראשונה על ידי סקר בריטי בשנת 1978.
כיפת הקרח נקראת על שם פסגת טומבה, בהר בלאסיצה שבדרום מערב בולגריה, במשולש הגבולות עם יוון ועם מקדוניה הצפונית.
כיפת קרח הנקראת גם חיפוי קרח היא גוף של קרח ששטחו קטן מ-50,000 קמ"ר (בדרך כלל הכיפה מכסה רמה).
גוף קרח ששטחו גדול מ-50,000 קמ"ר נקרא יריעת קרח.
כיפות קרח אינן מוגבלות על ידי תכונות טופוגרפיות (כלומר, הן יכולות לכסות שטחי הרים ועמקים), וזאת בניגוד לשדות קרח, המוגבלים על ידי תכונות טופוגרפיות (ומשתרעים לדוגמה בין הרים, ולא עליהם).
מרכזה של כיפת הקרח מצוי לרוב בנקודה הטופוגרפית הגבוהה ביותר, והיא זורמת מנקודה זו (היינו, מרכז הכיפה הוא בקו פרשת הקרח).
כיפות הקרח מנוקזות על ידי קרחונים.
כיפות הקרח הקוטביות אינן כיפות קרח כהגדרתן לעיל, מאחר ששטחן עולה על השטח שבהגדרה.
כיפת הקרח סיפל היא כיפת קרח הממוקמת 130 קילומטרים מזרחית לחוף סיפל שבאנטארקטיקה.
רוחבה של כיפת הקרח כ-100 קילומטרים ואורכה כ-100 קילומטרים.
על הכיפה מצוי מסלול נחיתה.
שמה של הכיפה ניתן לה על ידי צ'ארלס בנטלי (Charles Bentley) ורוברט תומאס (Robert Thomas), אשר חקרו את תנועת הקרח בכיפה בין השנים 1974–1973. הם קראו לכיפה בשם זה בשל קרבתה לחוף סיפל (הקרוי על שמו של חוקר אנטארקטיקה דוקטור פול אולמן סיפל (Paul Allman Siple)).
פרויקט ליבת הקרח של כיפת סיפל
פרויקט חקר ליבת הקרח של כיפת סיפל נערך על ידי הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית.
במסגרת פרויקט זה, בשנת 1999, נקדח והוצא קרח מעומק של 974 מטרים מתחת לשטח הכיפה, קרח שגילו 97,600 שנים.
הקרח שהוצא מעיד על שינויים משמעותיים בכמות הפחמן הדו-חמצני בשנים אלה.
כיפת מדיאה היא כיפת שלג, המהווה את הקצה המזרחי של מעלה פיליפי, בחוף המזרחי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גובהה של הכיפה 350 מטרים מעל פני הים.
הכיפה מופתה לראשונה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1953.
שמה של הכיפה ניתן לה בשנת 1956 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
השם ניתן בעת מתן השם לחצי האי ג'ייסון.
שני שמות אלה מבוססים על המיתולוגיה היוונית - בה מסופר על כך שמדיאה סייעה ליאסון (באנגלית "ג'ייסון" - שם שניתן לחצי האי), להשיג את גיזת הזהב.
כיפת הקרח פרקוס או כיפת פרקוס היא כיפת קרח בחלק המערבי של רמת דטרויט בחוף דאנקו, בארץ גרהאם בחצי האי האנטראקטי שבאנטארקטיקה.
שיא גובהה של כיפת הקרח - 2,050 מטרים מעל פני הים.
הכיפה ממוקמת בין היובלים של הקרחונים ליליינטאל, סיקורסקי וברגה.
הכיפה נמצאת 17 קילומטרים צפונית מזרחית לפסגת בולדווין; 7.5 קילומטרים דרומית להר אדר; 10.6 קילומטרים דרומית-מערבית מפסגת לייל; ו-23.6 קילומטרים צפונית-מערבית לפסגת קאוולאק שבחוף נורדנשלד.
המפרצון מופה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1978.
כיפת הקרח קרויה על שם האל התראקי פרקוס.
כיפת מדריד היא כיפת הקרח בחוף אוסקר השני, בארץ גרהאם בחצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
כיפת הקרח, שגובהה 1,650 מטרים מעל פני הים, היא הנקודה הגבוהה ביותר בהרי אריסטוטל.
הכיפה מתנשאת מעל קרחון קריין שמצפון-מערב לה, ומעל קרחון פלאסק שמדרום לה.
הכיפה ממוקמת 12.7 קילומטרים מזרחית מכיפת רונדל; 15.8 קילומטרים דרומית- מזרחית מרכס ברסין; 58.4 קילומטרים דרומית - מערבית מכף דיסאפוינטמנט; 25 קילומטרים צפונית - מערבית מפסגת בילדד; ו-34.2 קיולמטרים צפונית - צפונית-מזרחית מפסגת קריין.
הכיפה מופתה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1976.
הכיפה נקראת על שם מדריד, בירת ספרד, וזאת על מנת לציין את אמנת מדריד להגנת הסביבה האנטארקטית (פרוטוקול מדריד) שהיא חלק מהאמנה האנטארקטית.
כיפת רונדל היא כיפה מכוסה ברובה שלג, בצד המזרחי של רמת ברוס, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הפסגה מכוסה ברובה שלג, למעט מקטע סלע חשוף בראש הפסגה.
גובהה של הפסגה 1,770 מטרים מעל פני הים.
הכיפה ממוקמת בין מוצאם של קרחון קריין וקרחון פלאסק.
הנקודה מהווה נקודת ציון בולטת, לאורך המסלול (ממזרח למערב) בין מדף הקרח לארסן דרך רמת ברוס.
הכיפה נסקרה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האוסטרלי) 1961–1962.
שמה של הכיפה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
זהו שם תיאורי - כיפת הסלע החשופה משלג, והמדרונות המושלגים סביבה מזכירים צורה של סימון רונדל.
כיצד לרצוח את אשתך הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה שחורה משנת 1965, עם ג'ק למון, טרי תומאס, וירנה ליסי וקלייר טרבור בתפקידים הראשיים.
סטנלי פורד (ג'ק למון) הוא רווק בן 37 שגר בדירה מהודרת במנהטן עם עוזרו/משרתו הנאמן, צ'ארלס (טרי תומאס).
צ'ארלס דואג לכל מחסורו מביגוד מתאים עד להתאמה מדויקת של טמפרטורת המים במקלחת.
סטנלי הוא צייר קומיקס מצליח בעיתונים רבים.
גיבור סדרת הקומיקס שלו הוא הסוכן החשאי באש ברניגאן.
סטנלי מתעקש שעלילות ברניגאן לא יכללו פעולות שהוא עצמו לא עשה, וכדי להבטיח זאת הוא מגלם את סיפורו של ברניגאן עם מספר ניצבים, בעוד צ'ארלס מצלם אותם.
סטנלי יוצר את הקומיקס בעזרת הצילומים, שמשמשים כחומר גלם.
סטנלי מרגיש נוח ברווקותו ולא מעוניין להתחתן, למרות הפצרותיו של עורך דינו, הרולד למפסון (אדי מאירוף).
הוא מוזמן למסיבה עם ידידיו כשמוכנסת לשם עוגה ממנה יוצאת בחורה יפהפייה (וירנה ליסי).
סטנלי השתוי מציע לה נישואים.
היא מסכימה, ואחד המשתתפים השתויים, שהוא עורך דין, משיא אותם.
בבוקר קם סטנלי הלום בביתו ומתחיל לעכל את העובדה שהוא נשוי ואשתו מדברת רק איטלקית.
צ'ארלס מודיע לסטנלי שהוא מסתלק, היות שבחוזה שלו כתוב שהוא עובד רק אצל רווק.
סטנלי לוקח את אשתו להרולד, בתקווה שיסדר להתגרש, אבל הרולד אומר שזה לא כל כך פשוט.
בינתיים, אשתו של הרולד, עדנה (קלייר טרבור), דוברת איטלקית ומתיידדת איתה.
סטנלי משנה את הקומיקס שלו מסיפורו של הסוכן האמיץ ברניגאן, לקומדיה "הברנינגאנים", שבה הוא מתאר את חייהם כזוג נשוי.
אשתו מלעיטה אותו בפסטות והוא משמין.
היא מטפחת את עצמה באופן מוגזם, ובעצתה של עדנה היא פורצת לספא במועדון הכושר כדי לראות אם הוא אכן שם ולא בוגד בה.
עקב זה מסולק סטנלי מהמקום המיועד לגברים בלבד.
סטנלי רוצה להפסיק את סדרת הקומיקס על ידי רצח של הדמות של אשתו.
הוא מתכנן את ה"רצח" בעזרת בובה בגודל של אמיתי כשצ'ארלס מצלם אותו.
בתחילה הוא מכניס סם שינה לכוס של אשתו והיא נרדמת.
סטנלי "חונק" את הבובה ומטיל אותה לתוך מערבל בטון.
הוא נרדם ליד שולחן העריכה ואשתו מתעוררת, רואה את הציורים ומבינה את כוונותיו.
היא מניחה את טבעת הנישואים ובורחת לאמה באיטליה.
הקוראים משוכנעים שזה קרה באמת, וסטנלי לא מסוגל להשיב להיכן נעלמה אשתו.
הוא מובא למשפט ומואשם ברצח.
הוא מפטר את הרולד ומקבל רשות להגן על עצמו בטענה של "רצח מוצדק", בגלל השתלטות הנשים על חיי הגברים.
הוא משכנע בכך את המושבעים והקהל ומזוכה לקול תשואות הגברים.
כשהוא חוזר הביתה הוא רואה שם את אשתו מפוייסת ומחייכת.
היא חזרה מאיטליה עם אמה.
צ'ארלס אומר לו כי כעת הוא יוכל לרצוח אותה באמת כי אין להעמיד נאשם פעם שנייה על אותה אשמה.
סטנלי מרגיש כי הוא מאוהב כעת באשתו ועונד את הטבעת על אצבעה.
צ'ארלס מתבונן באמה ומתאהב בה, גם לה יש רווח בין השיניים הקדמיות.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'ק למוןסטנלי פורדקומיקסאיטרי תומאסצ'ארלס פיירבנקסמשרתו של סטנליוירנה ליסיגב' פורדאשתו של סטמליקלייר טרבורעדנה למפסוןאשתו של עו"ד למפסוןאדי מאירוףהרולד למפסוןעורך דין
ג'ק למון זכה בפרס Golden Laurel והיה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הזר הטוב ביותר.
קלייר טרבור הייתה מועמדת לפרס Golden Laurel לשחקנית משנה.
כיפת טינסל היא כיפת קרח (גבעה מכוסה קרח) בחצי האי טריניטי, שבקצה הצפון-מזרחי של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גובהה של הכיפה 700 מטרים מעל פני הים; פסגת טינסל היא הפסגה ה-4,728 בגובהה באנטארקטיקה.
הכיפה ממוקמת בין גבעות אוראול ומפרץ בואון, מדרום-מזרח למפרץ בואון.
הכיפה מופתה לראשונה ביולי 1948 על ידי משלחת סוקרים של סקר שטחי חסות איי פוקלנד, המשלחת יצאה לסקר זה מבסיס מפרץ התקווה.
הכיפה צולמה מהאוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
הכיפה נסקרה בשנית על הקרקע על ידי סוקרים של סקר שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1959–1960.
סקר שטחי חסות איי פוקלנד נתן לכיפה את שמה.
בעת שהכיפה התגלתה, בשל אור השמש היא נראתה ככיפה מנצנצת.
כיצד לרכוש ידידים והשפעה הוא ספר עזרה עצמית מאת הסופר האמריקאי דייל קרנגי, שיצא לאור בשנת 1936. מאז יציאתו לאור נמכרו יותר מ-30 מיליון עותקים של הספר, והוא אחד מהספרים הנמכרים ביותר .
הספר מייעץ לקוראיו על האופן בו הם יוכלו לרכוש חברים, השפעה ומוניטין, לשכנע אחרים, לשפר את כישוריהם העסקיים, ובאופן כללי לשפר את מיומנותם בקשרים בין-אישיים.
בשנת 2013 בחרה ספריית הקונגרס של ארצות הברית בספר, כאחד מבין 88 "הספרים שעיצבו את אמריקה", בציון השפעתו הרבה על הסוגה של ספרי עזרה עצמית בארצות הברית.
בשנת 2011, בחר בו מגזין טיים כאחד ממאה הספרים "החשובים והטובים ביותר" שיצאו מאז 1923.
לפני שכתב את הספר היה קרנגי מורה פופולרי לדיבור מול קהל בימק"א בניו יורק.
בעקבות הצלחת שיעוריו הוא פרסם בשנת 1915, יחד עם ג'וזף ברג אזנסווין, את הספר "אומנות הדיבור בציבור" (The Art of Public Speaking).
בשנת 1934, ליאון שימקין מבית ההוצאה לאור סיימון ושוסטר השתתף באחד הקורסים של קרנגי.
שימקין התלהב והציע לקרנגי שיכתוב ספר על יחסים בין-אישיים, אך קרנגי, ששני ספרים שהציע לסיימון ושוסטר נדחו בעבר, סרב.
כדי לשכנעו הציע שימקין להביא קצרן לכיתה, שיתעד את השיעורים ויצור את כתב היד שעל בסיסו יופק הספר.
התוצאה שכנעה את קרנגי, והספר יצא לאור בנובמבר 1936.
סיימון ושוסטר פרסמו את הספר באמצעות מודעות פרסומת שהודפסו בעיתונים נבחרים על פני עמוד שלם.
המודעה כללה קופון, שיבחה את המחבר והביאה סיפור על איש מכירות בינוני שהפך לאחד מעשירי האומה לאחר שיישם את העקרונות של קרנגי.
קצב המכירות הפתיע את כל המעורבים – אחרי שלושה שבועות בלבד נמכרו 70,000 עותקים.
אנשי ההוצאה, שהבינו שנפל בחלקם מקור לרווחים, יצאו במסע פרסום נרחב.
עד אוגוסט 1937 יצאו 17 מהדורות של הספר, ובסוף השנה, עם מכירות של 650,000 עותקים, הספר היה בראש רשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
בנובמבר 1939 נמכר העותק המיליון ובעשור לאחר מכן נמכרו כ-5 מיליון עותקים נוספים.
החל משנות החמישים נמכר הספר גם בכריכה רכה ותורגם לשפות רבות.
בשנת 1981 יצאה מהדורה מחודשת של הספר, ביוזמת החברה שהקים קרנגי (Dale Carnegie & Associates).
המהדורה "ניקתה" את הספר מהתייחסויות מגדריות שכבר לא נחשבו לראויות, כגון החלפת ההתייחסות ל"נערות מכירה" (salegirls) בהתייחסות לא מגדרית (clerks), והחליפה אנקדוטות על אנשי עסקים שנשכחו בכאלה שנותרו חלק מהזיכרון הציבורי.
בנוסף, הושמטו במהדורה זו הפרקים שעסקו בכתיבת מכתבי עסקים ובסיפוק בחיי הנישואים.
בפתח הספר, לפני תוכן העניינים, מונה קרנגי "שנים-עשר דברים שהספר יעשה עבורך".
הרשימה קוצצה במהדורה של 1981 ל"שמונה דברים שהספר יעזור לך להשיג".
החלק הראשון של הספר מציע "טכניקות יסודיות להתנהלות עם אנשים".
העיקרון הראשון שקרנגי מציע הוא "לא לבקר, לגנות או להתלונן".
"ביקורת," הוא כותב, "היא חסרת תוחלת כיוון שהיא שמה את האדם במגננה ולרוב גורמת לו לשאוף להצדיק את עצמו.
ביקורת היא מסוכנת, כי היא פוגעת בגאווה של האדם, פוגעת בתחושת החשיבות העצמית שלו ומעוררת טינה".
קרנגי ממחיש את הלקח הזה באמצעות סיפורים, התייחסות לתאוריה הביהביוריסטית של פרדריק סקינר, והתייחסות לדמויות היסטוריות כמו אל קפונה ואייברהם לינקולן.
העיקרון השני שהוא מציע הוא "להביע הערכה כנה ואמיתית".
נקודת המוצא של קרנגי היא ש"התשוקה להרגשה של חשיבות היא אחד המאפיינים המרכזיים שמבחינים בין בני אנוש לבעלי חיים".
הדרך בה אנשים פועלים כדי לספק את התשוקה הזו היא היסוד שמגדיר את האופי של האדם.
המסקנה של קרנגי, שאותה הוא מסביר דרך התבוננות על דמויות היסטוריות ומפורסמים, היא שהבעת הערכה היא הדרך לזכות בליבם של אנשים.
עם זאת, קרנגי מבחין בין הערכה כנה לבין חנופה, שהיא "שטוחה וצבועה", ולכן לא עובדת על אנשים חדי הבחנה.
כדי לזכות בלב אחרים, על האדם לבחון מהן באמת הסיבות שבשלן ראוי האחר להערכה.
העיקרון השלישי הוא שכדי להשפיע על אנשים, על האדם לפנות למאוויים של האחרים.
קרנגי כותב שהנטייה הטבעית של כל אדם היא לדבר על מה שהוא רוצה, אבל כדי להשיג השפעה על אחרים אנחנו צריכים לדבר על מה שהם רוצים.
בחלק השני של הספר מספק קרנגי "שש דרכים לגרום לאחרים לחבב אותך".
האמצעי הראשון לזכות באהדת אחרים הוא להתעניין בהם באמת.
קרנגי מדגיש עשייה של דברים למען אחרים, פעולות שדורשות לעיתים כוונה ומאמץ: "אם אנחנו רוצים לרכוש חברים, הבה נפעל לעשות דברים למען אחרים – דברים שדורשים זמן, אנרגיה, זולתנות ומחשבה".
הדוגמאות שקרנגי מספק הם לפעולות כמו לזכור את ימי ההולדת של אחרים ולברך אותם בצורה נלהבת.
קרנגי כותב שחיוך מזויף לא עובד על אף אחד, אבל חיוך אמיתי יכול לקנות את ליבם של אחרים, גם אם הם לא רואים אותו, לדוגמה בשיחה בטלפון.
עם זאת, גם אם אנחנו לא מרגישים שאנחנו רוצים לחייך, אנחנו יכולים להכריח את עצמנו לחייך – "התנהג כאילו היית כבר שמח, וזה יטה לעשות אותך שמח".
האמצעי השלישי הוא "לזכור ששמו של אדם הוא, עבור אותו אדם, הצליל המתוק ביותר והחשוב ביותר בכל שפה שהיא".
לפי קרנגי, השם של אדם הוא מה שמבחין את האינדיבידואל והופך אותו למיוחד, ושימוש בשמות "מהלך קסמים" בקשרים שלנו עם אחרים.
האמצעי הרביעי הוא להיות אדם קשוב ולעודד אחרים לדבר על עצמם.
"עליך לזכור", כותב קרנגי, שהאנשים שאיתם אתה מדבר "מתעניינים בעצמם, במאוויים ובבעיות שלהם, פי מאה ממה שהם מתעניינים בך או בבעיות שלך".
חוסר הקשבה מעורר באנשים בוז וחוסר עניין.
לכן, מי שרוצה להיות איש-שיחה טוב, צריך להיות אדם קשוב, ומי שרוצה להיות מעניין צריך להתעניין באחרים ולעודד אותם לדבר על עצמם.
האמצעי החמישי לזכות באהדה ובהשפעה הוא לדבר עם אחרים במונחים של האינטרסים שלהם ובנושאים המעניינים אותם.
קרנגי מדגיש שהתועלת מפעולה לפי עיקרון זה היא דו-צדדית.
העיקרון השישי, בדומה לאלה שלפניו, הוא לגרום לאחרים להרגיש חשובים, ולעשות זאת בכנות.
"האמת הפשוטה היא", כותב קרנגי, "שכמעט כל האנשים שאתה פוגש מרגישים עצמם נעלים עליך בדרך כלשהי, והדרך הבטוחה לזכות בליבם היא לתת להם להבין, בדרך מעודנת, שאתה מבין את חשיבותם ומכיר בה בכנות".
בחלק השלישי מציע קרנגי שתים עשרה דרכים להניע אנשים להסכים עם דרך המחשבה שלך.
הראשונה היא להימנע מוויכוחים ולהיות חיובי בתקשורת עם אחרים.
ויכוח הוא דרך המלך להפסיד את האחר.
השנייה להתייחס בכבוד לדעות הזולת, לעולם לא לומר לאדם ישירות שהוא טועה.
השלישית להודות בטעויות במהירות ובצורה ברורה.
הרביעית כדי להתחיל את הדיון באופן חיובי וידידותי.
החמישית יש להדגיש בתחילה את נקודות ההסכמה, ולפתוח בשאלה שהאדם השני יענה לה בחיוב.
השישית עדיף לתת לאחרים לדבר רוב הזמן.
השביעית לגרום לבני השיח לחשוב שהרעיונות שלך הם בעצם שלהם.
השמינית לנסות לראות את הדברים מנקודת מבטו של בן השיח.
התשיעית לגלות סימפתיה ואמפתיה לרעיונות ורצונות בן השיח.
העשירית לפנות למניעים הנאצלים ביותר של בני השיח.
האחת עשרה להציג את הרעיונות שלך באופן דרמטי ומעורר עניין.
השתים עשרה בעקבות השפעת הסביבה המודרנית, שבה כדי לזכות בתשומת לב אין זה מספיק להגיד את האמת, יש להציגה בצורה משכנעת, מלאת חיים, ואפילו בדרך של משחק או אתגר.
בחלק הרביעי מציע קרנגי עקרונות למנהיגות, שהוא מפרש כיכולת לשנות אנשים בלי להעליבם או לגרום להם לפתח טינה.
הפרקים בחלק זה מפתחים עקרונות דומים לאלו שהוצגו קודם לכן, כמו הימנעות מביקורת, שמירה על האגו והמוניטין של אחרים, מתן מחמאות ודברי שבח והתייחסות לאינטרסים שלנו במונחים של אלו של האחר.
ומספר עקרונות נוספים כגון: להציג קודם את השגיאות שלך לפני אלו של בני השיח, לא להורות באופן ישיר, לטפח כל שיפור קל, לגרום לבן אדם "להרוויח" את השם הטוב שלו, לגמד את הבעיות והחסרונות ושבן השיח יהיה שבע רצון מהצעתך.
שני החלקים הבאים הושמטו החל מהמהדורה של 1981. החלק החמישי מספק דוגמאות למכתבים למטרות עסקים, והחלק השישי מספק עקרונות לשיפור היחסים בתוך הבית.
קרנגי טוען שהסיבה המרכזית לפרידות של זוגות נשואים היא שבני הזוג מנדנדים אחד לשני, ולכן העיקרון הראשון הוא לא לנדנד.
העיקרון השני מזהיר מפני התערבות יתר בחיים של האחר וניסיון לשנות אותו.
בדומה לעולם העסקים, גם בתחום הביתי ממליץ קרנגי להימנע מביקורת (עיקרון שלישי); להעניק הערכה כנה ומחמאות (עיקרון רביעי); ולהעניק תשומת לב ולעשות מחוות קטנות (עיקרון חמישי).
העיקרון השישי לחיי נישואים טובים הוא להיות אדיבים ומנומסים כלפי בן הזוג והילדים.
קרנגי כותב שהצורך באדיבות ברור לכל בעולם העסקים, אך למרבה הצער אנחנו לא תמיד מבינים שאדיבות נחוצה גם בתחום הביתי.
העיקרון השביעי הוא לקרוא ספר טוב על הצד המיני של חיי הנישואים.
הספר יצא לאור בעברית בשם "כיצד תקנה ידידים: והשפעה בחברה", בשנת 1960, בתרגום עזריאל באקס, בהוצאת "עבר".
עיבוד של הספר המקורי לעידן הדיגיטלי, נעשה על ידי ברנט קול במסגרת החברה שהקים קרנגי, , יצא בהוצאת ש.
זק בעברית בשנת 2013, תחת השם "כיצד תרכשו ידידים והשפעה בעידן הדיגיטלי", בתרגומו של יובל ליבליך.
עיבוד של הספר המקורי והתאמתו לנערות נעשה על ידי דונה דייל קרנגי.
הספר יצא לאור בשם העברי: "כיצד תרכשי חברים ותשפיעי על הסובבים אותך: לנערות" (הוצאת ש.
כיצד לגנוב מיליון הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיית שוד רומנטית משנת 1966 בבימויו של ויליאם ויילר, עם אודרי הפבורן, פיטר אוטול ויו גריפית' בתפקידים הראשיים.
עלילת הסרט מתרחשת בפריז ועוסקת בזיוף יצירות אמנות.
שארל בונה (יו גריפית') מתפרנס יפה ממכירת יצירות אמנות שהוא מזייף.
כעת הצליח למכור במכירה פומבית "ציור" של סזאן ב-515,000 דולר ושמו מתפרסם בתקשורת.
בתו ניקול (אודרי הפבורן) מתנגדת למעשיו מפני שלדעתה זה פשע ועבירה חמורה אך שארל אומר שהוא מרמה רק אנשים עשירים...
כעת הוא מתבקש להשאיל את פסל ונוס של בנוונוטו צ'ליני לתצוגה במוזיאון יוקרתי.
למעשה את הפסל פיסל אביו שהיה גם זייפן והמודל הייתה אימו.
שארל גאה בכבוד שהוענק לו אבל כאן מתעוררת בעיה - המוזיאון מבטח את הפסל במיליון דולר אבל הביטוח ייכנס לתוקף רק לאחר בדיקת מומחה שהפסל מקורי.
שארל מפחד שייתגלה שהפסל מזויף ואז שמו וכל מה שצבר, יירד לטמיון.
לילה אחד מפתיעה ניקול פורץ שחדר לדירתם.
היא מאיימת עליו באקדח וכדור שנפלט שורט את זרועו.
הוא מציג את עצמו כסיימון דרמוט וניקול מחליטה לא לפנות למשטרה שיתחילו לחקור את הציורים, אלא להחזיר אותו לחדרו במלון ריץ בכיכר ונדום.
סיימון מתאהב בה מיד ומתחיל לחזר אחריה.
ניקול אינה יודעת כי סיימון אינו פורץ מקצועי אלא בלש פרטי שמומחה בחשיפת זיופי אמנות וכי פרץ לדירתם כדי לקחת פירור מ"ציור" של ון גוך שהם עומדים למכור ולבדוק את מקוריותו.
סיימון נותן שירותים למוזיאונים ברחבי העולם וגם לסוחר האמנות דה סולניי (שארל בואייה).
ניקול מבקשת מסיימון שיגנוב את פסל ונוס אף על פי שהוא שלהם.
היא לא מגלה לו את הסיבה אבל סיימון יודע ובגלל אהבתו אליה הוא מוכן להסתכן.
הם מסתתרים עד שהאנשים יוצאים ומערכת האזעקה מופעלת.
סיימון משתמש במכשיר בומרנג שמפעיל כל פעם את המערכת ומקפיץ את השומרים ושוטרי פריז עד שהמפקח הראשי העצבני מחליט לסגור את מערכת האזעקה כדי שיוכל לנמנם.
סיימון מנצל את ההזדמנות, מוריד את הפסל, עוטף אותו ומניחו בתוך דלי.
ניקול מתחפשת לעובדת ניקיון, נטמעת בעובדות בבוקר ויוצאת מהמוזיאון בדיוק כשהמפקח רואה שבמקום פסל ונוס, מונח שם בקבוק יין...
התקשורת גועשת לנוכח השוד המתוחכם.
ברגע זה מגיע לפריז המיליונר האמריקאי דייוויד לילנד (אלי וולך) שהוא אספן אמנות נלהב ומבקש מדה סולניי שיעזור לו למצוא את הפסל הגנוב.
דה סולניי מכיר לו את שארל וניקול והוא נלהב ממנה, מציע לה נישואין וקונה לה טבעת יהלום יקרה.
כדי להרחיק אותו, נותן לו סיימון את הפסל בינתיים חינם בתנאי שלא ייצור קשר עם ניקול.
דייוויד עוזב את צרפת וסיימון סוחט הבטחה משארל שיפסיק לזייף.
סיימון מסכים והזוג נכנס למכונית לנסוע לירח דבש.
הם מבחינים בסניור פרווידאו (מרסל דליו) אספן ותיק שמתעניין ב"ציור" ון גוך ושארל מקבל אותו בשמחה...
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאודרי הפבורןניקול בונהפיטר אוטולסימון דרמויו גריפית'שארל בונהזייפן אומנותאלי וולךדייוויד לילנדאספן אומנותשארל בואייהדה סולנייסוחר אומנותמרסל דליוסניור פרווידאואספן אומנות
כיפת לא או כיפת לואו או כיפת לוא או לואו דואום היא כיפת קרח גדולה הממוקמת בסמוך מדרום לכף פוינסט, באזור ארץ וילקס שבאנטארקטיקה.
גובהה של הכיפה 1,395 מטרים מעל פני הים, היא גובלת בקרחון טוטן שממזרח לה ובקרחון ונדרפורד, שממערב לה.
על המדרון המזרחי של הכיפה מצוי קרחון ויליאמסון.
מספר קרחונים קטנים נוספים ממוקמים על המדרון הצפוני של הכיפה.
שמה של הכיפה ניתן לה על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
כיפת הקרח נקראת על שם פיליפ לא (Phillip Law), שהיה דירקטור בחטיבת המחקר האנטארקטית של אוסטרליה (Australian Antarctic Division) בין השנים 1949–1966.
כיפת מגן, שנקראת גם כיפה ימית (נקראת באנגלית C-Dome ומכונה גם "כיפת ברזל הימית"), היא מערכת הגנה אווירית אקטיבית ימית ניידת ליירוט רקטות, טילים וכלי טיס בלתי מאוישים בשטח ימי, במטרה לאפשר הגנה על כלי שיט וכן הגנה מפני תקיפת תשתיות ימיות או אסדות גז ונכסים אסטרטגיים ימיים אחרים.
המערכת פותחה ומיוצרת בישראל על ידי חברת "רפאל - מערכות לחימה מתקדמות".
כיפת מגן מהווה מודל המשך למערכת האֵם כיפת ברזל, שנועדה ליירוט בשטח יבשתי.
מאז עליית חמאס לשלטון ברצועת עזה ב-2007, לאחר נסיגת צה"ל מהרצועה במסגרת תוכנית ההתנתקות, החל ירי רקטי מהרצועה לעבר דרום ישראל מעת לעת.
חברות התעשייה הביטחונית של ישראל עמלו על מציאת פתרון להגנה מפני האיום הרקטי, ובסוף מרץ 2011 הושלם פיתוחה של מערכת כיפת ברזל על ידי חברת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
המערכת נקלטה במסגרת גדוד 947 של מערך ההגנה האווירית, והיא אחת מארבע מערכות מבצעיות המהוות את מערכת ההגנה הרב-שכבתית של ישראל.
המערכת הציגה ביצועים מצוינים והוכיחה את יעילותה בפעילות מבצעית, הן בגזרת עוטף עזה והן כשהוצבה בגוש דן ובצפון הארץ, כאשר יירטה אלפי רקטות, פצמ"רים וכטב"מים ב-95% הצלחה.
עם השנים הועלה הצורך בפיתוח גרסה נוספת לכיפת ברזל שתהיה יעילה לשימוש בתנאי ים, עבור שמירה על תשתיות ונכסים אסטרטגיים ימיים כמו אסדות גז, ולשם כך פותחה מערכת כיפת מגן.
המערכת נחשפה לראשונה ללקוחות בינלאומיים בתערוכת הנשק Euronaval באוקטובר 2014.
בשנת 2016 פיתחה "רפאל - מערכות לחימה מתקדמות" גרסה ימית של "כיפת ברזל", בשם "C-Dome", וב-18 במאי ערכה בה ניסוי מבצעי ראשון מוצלח: המערכת הותקנה על גבי ספינת טילים של חיל הים ויירטה רקטות מטרה בהצלחה.
בעקבות הפיתוח, במרץ 2017 ביקש חיל הים מהמספנות הגרמניות לשנות את מבנה ספינות "סער 6" לצורך הכפלת מספר משגרי המערכת שיותקנו על סיפוניהן נוכח האיומים האסטרטגיים על אסדות הגז.
לאחר ניסוי יירוט מוצלח ב-27 בנובמבר 2017, הוכרזה המערכת "כשירה לשימוש מבצעי", והחלה קליטתה בצה"ל.
במבצע שומר החומות במאי 2021 נפרשה המערכת על גבי סטי"ל ליד אסדת הגז שמול אשקלון.
ב-21 בפברואר 2022 נערך ניסוי מוצלח של כיפת מגן, ובו מיירטים ששוגרו מספינת סער 6 יירטו כטב"ם, רקטות ארטילריות וטיל שיוט.
ב-29 במאי 2023 זרוע הים בצה"ל ומנהלת "חומה" במפא"ת של משרד הביטחון, יחד עם חברת רפאל והתעשייה האווירית, השלימו בהצלחה סדרת ניסויי יירוט של מערכת "כיפת מגן" בספינת המגן סער 6. לוחמי שייטת הסטי"לים הובילו את הפעלת המערכת בניסוי.
במהלך המבצע המיירטים ששוגרו ממשגר אנכי ייעודי בספינת סער 6 הפילו כטב"ם ורקטות ששוגרו לעבר הספינה.
בניסוי שולבו מערכות הספינה במערך ההגנה הרב-שכבתי ונבחנו טכנולוגיות חדשות להגברת האפקטיביות המבצעית של מערך ההגנה האווירית.
ב-8 באפריל 2024 קצת לפני חצות, במסגרת מלחמת חרבות ברזל, כוחות חיל הים זיהו מטרה אווירית חשודה שחצתה לשטח מדינת ישראל מכיוון מזרח ויירטו את המטרה בהצלחה באמצעות המערכת המותקנת על גבי ספינת סער 6 הקרובה לאילת.
זהו היירוט המבצעי הראשון של המערכת.
ב-14 באפריל 2024 בסביבות השעה 22:00, במסגרת מלחמת חרבות ברזל, כוחות חיל הים זיהו מטרה אווירית חשודה שחצתה לשטח מדינת ישראל ממרחב ים סוף ויירטו את המטרה בהצלחה באמצעות המערכת המותקנת על גבי ספינת סער 6 הקרובה לאילת.
ב-27 ביולי 2024 יירטה ספינת סער 6 כטב"ם של חזבאללה שטס לעבר אסדת כריש באמצעות כיפה ימית.
כיפת קרח קוטבית או כיפת קוטב היא אזור בקו רוחב גבוה של כוכב לכת, כוכב לכת ננסי או לוויין טבעי המכוסה בקרח.
אין דרישות גודל או הרכב לגוף קרח שייקרא "כיפת קרח קוטבית", רק שהוא יהיה חומר פאזה מוצק באזור הקוטב.
המונח לא תמיד מדויק, שכן קרח מיושם בדרך כלל על גופים מעל היבשה ומכסים פחות מ-50,000 קמ"ר.
גופים גדולים יותר נקראים "יריעות קרח".
הרכב הקרח משתנה לפי כוכב הלכת.
לדוגמה, כפות הקוטב של כדור הארץ מורכבות בעיקר מקרח מים, בעוד שכיפות הקרח הקוטביות של מאדים הן תערובת של פחמן דו-חמצני מוצק וקרח מים.
כיפות קרח קוטביות נוצרות כיוון שבאזורים בקווי רוחב גבוה יש פחות קרינת שמש מאזורי המשווה, מה שגורם לטמפרטורות נמוכות יותר על פני השטח.
כיפות הקרח של כדור הארץ השתנו בצורה דרמטית ב-12,000 השנים האחרונות.
שינויים עונתיים בכיפות הקרח מתרחשים כתוצאה משינויים בספיגת אנרגיית השמש כאשר כוכב הלכת או הירח מקיפים את השמש.
בנוסף, בסקאלות זמן גאולוגיות, כיפות הקרח עשויות לגדול או להתכווץ בשל שינויי אקלים.
הקוטב הצפוני מכוסה בקרח צף מעל האוקיינוס הארקטי, עם קרח שעוביו יכול להגיע עד 3–4 מטרים.
השטח המכוסה בקרח ים נע בין 9 ל-12 מיליון קמ"ר.
מעטה הקרח של גרינלנד מכסה כ-1.71 מיליון קמ"ר ומכיל כ-2.6 מיליון קמ"ק של קרח.
קרח שמתפרק יוצר קרחונים בצפון האוקיינוס האטלנטי.
לפי המרכז הלאומי לנתוני שלג וקרח, מאז 1979 היקף הקרח הארקטי בחורף פחת ב-4.2% כל עשור.
אנטארקטיקה מכוסה במעטה הקרח האנטארקטי, המשתרע על שטח של כ-14.6 מיליון קמ"ר ומכיל בין 25 ל-30 מיליון קמ"ק של קרח.
כ-70% מהמים המתוקים על פני כדור הארץ נמצאים במעטפת הקרח הזו.
על פי נתונים ממרכז הנתונים הלאומי שלג וקרח, כיסוי קרח הים של אנטארקטיקה מציג מגמה חיובית קלה בשלושת העשורים האחרונים (1979–2009).
מהלך העשורים האחרונים, כיפות הקרח הקוטביות של כדור הארץ זכו לתשומת לב בשל הירידה בכמות הקרח היבשתי וקרח הים.
מאז סוף שנות ה-70, הארקטיקה איבדה 53,900 קמ"ר של קרח ים בשנה, בעוד שאנטארקטיקה צברה 18,900 קמ"ר.
בנוסף, הארקטי מאבד כ-50 ג'יגהטון של קרח יבשתי בשנה.
ב-19 בספטמבר 2014, היקף קרח הים באנטארקטיקה עלה על 20 מיליון קמ"ר, והישאר שם מספר ימים.
עלייה זו עשויה לנבוע מהפחתת המליחות של האוקיינוס האנטארקטי עקב המסה קודמת של מעטה הקרח.
קצב הירידה של כיפות הקרח הקוטביות הביא לחקירות רבות על דינמיקת הקרחונים והשפעתם על האקלים.
בשנות ה-50, מדענים ומהנדסים מצבא ארצות הברית החלו לקדוח לתוך כיפות הקרח לצורך תובנות גאולוגיות.
מחקרים אלו הביאו להתפתחות טכנולוגיית קידוח ליבות קרח עמוקות, שהפכה לאמצעי חשוב לאחזור נתונים אקלימטיים.
כיפות הקרח הקוטביות שימשו לעקוב אחרי דפוסי האקלים הנוכחיים והעבר, בזכות עקבות של CO2 ו-CH4 כלואים בקרח.
בעשור האחרון, הן הראו ירידה מהירה בגודלן ללא סימני התאוששות.
וזפינו קומיסו, מדען מחקר בכיר בנאס"א, מצא כי קצב ההתחממות בקוטב הצפוני ב-20 השנים האחרונות היה פי שמונה מקצב ההתחממות ב-100 השנים האחרונות.
בספטמבר 2012, קרח הים הגיע לגודלו הקטן ביותר אי פעם.
העיתונאי ג'ון וידאל הצהיר כי קרח הים היה "700,000 קמ"ר מתחת למינימום הקודם של 4.17 מיליון קמ"ר שנקבע ב-2007".
באוגוסט 2013, היקף קרח הים הארקטי היה ממוצע של 6.09 מיליון קמ"ר, המייצג 1.13 מיליון קמ"ר מתחת לממוצע של 1981–2010 לאותו חודש.
בנוסף לכדור הארץ, לכוכב מאדים יש גם כיפות קרח קוטביות.
הם מורכבים בעיקר מקרח מים עם כמה אחוזי אבק.
תונים שנאספו בשנת 2001 ממשימות נאס"א למאדים מראים כי כיפת הקרח הדרומית של מאדים עוברת סובלימציה בין-שנתית.
ההסבר המקובל ביותר הוא שתנודות במסלול כוכב הלכת גורמות לשינויים במבנה הקרח.
ב-29 אפריל 2015, נאס"א הצהירה שמשימות ה"ניו הורייזונס" שלה גילו תכונה שנחשבת ככיפת קרח קוטבית על כוכב הלכת הננסי פלוטו.
פליטת הגשושית של פלוטו ביולי 2015 אפשרה לספקטרומטר הדימות האולטרה-סגול של אליס לאשר שהתכונה היא כיפת קרח המורכבת מקרחי מתאן וחנקן.
כירונאה הוא כפר ורשות מקומית לשעבר בבויאוטיה, יוון, הממוקם כ-35 קילומטרים מזרחית לדלפי.
מאז הרפורמה בשלטון המקומי ב-2011 כירונאה היא חלק מהרשות המקומית .
ליחידה העירונית שטח של 111.445 קמ"ר, והאוכלוסייה מונה כאלף בני אדם.
הכפר ממוקם ליד בעמק , צפון מערב לתבאי.
בני אדם התיישבו לראשונה בתקופה הפרהיסטורית באתר הידוע כיום בשם Magoula Balomenou (Μαγούλα Μπαλωμένου), שמו הישן יותר היה ארנה, והוא היה במקור על חוף .
כירונאה הייתה כפופה ל שהייתה, החל משנת 600 לפני הספירה, חברה בליגה הבויוטית.
בסוף המאה ה-5 לפני הספירה, כירונאה השתייכה לאחד מ-11 המחוזות הבויאוטיים.
חשיבותה של כירונאה הייתה במיקומה האסטרטגי, בסמוך לנקודת מעבר המהווה המכשול הקשה האחרון בפני פולש במרכז יוון, זה גם היה האתר בו התנהלו כמה קרבות היסטוריים.
הידוע ביותר הוא קרב כירונאה (338 לפנה"ס) שנערך בין פיליפוס השני, מלך מוקדון ובין קואליציה של מדינות יווניות שונות, בעיקר תבאי ואתונה.
לפי פלוטרכוס, במהלך הקרב הושמדה יחידת העילית של התבאים הידועה בשם הגדוד הקדוש של תבאי.
בשנת 1818, גילו מטיילים אנגלים מחדש את מה שנקרא האריה של כירונאה, מצבת קבורה בגובה של כמעט 6 מטר שהוקמה לכבוד התבאים.
האנדרטה הורכבה מחדש ותוקנה בשנת 1902 על ידי ארגון בשם מסדר כירונאה באתר הגילוי.
קרב מפורסם נוסף היה קרב כירונאה (86 לפנה"ס) בין צבאו של מיתרידטס השישי, מלך פונטוס ובין הרומאים בפיקודו של לוקיוס קורנליוס סולה.
פלוטרכוס עצמו נולד בכירונאה, והוא מתייחס בכתביו מספר פעמים לעובדות על מקום הולדתו.
כירונאה נותרה מיושבת לאורך כל העת העתיקה, ואף על פי שהושמדה במהלך רעידת האדמה במפרץ מאלי בשנת 551, כנראה נשארה קיימת גם במאות השנים הבאות.
לאחר מסע הצלב הרביעי וייסוד , נבנתה טירה בעיירה, באתר האקרופוליס העתיק.
זה היה חלק מרשת הגנה נרחבת לאורך עמק צפיסוס שנבנתה על ידי הצלבנים הפרנקים, ומקום מגוריו של האדון.
בתקופה הפרנקית, העיר נודעה בשם קפרינה , שם שתועד לראשונה ב-1381 והיה בשימוש עד העת החדשה המוקדמת.
העיירה עברה לשלטון עות'מאני כנראה בשנת 1460.
ביישוב קיימת תחנת הרכבת כירונאה, עם קווים פעילים לאתונה ולליאנוקלדי.
כיפת זהב היא מערכת הגנה אווירית אקטיבית עתידית המתוכננת להיות מפותחת ומיוצרת בארצות הברית, ומטרתה להתמודד עם איום של טילים בליסטיים, נשק היפרסוני וטילי שיוט.
ב-20 במאי 2025 הכריז נשיא ארצות הברית טראמפ על התנעת הפרויקט.
ב-27 בינואר 2025 חתם דונלד טראמפ, נשיא ארצות הברית ה-47, על צו נשיאותי המנחה את הכוחות המזוינים של ארצות הברית לפתח מערכת הגנה אווירית.
הרעיון הושווה למערכת כיפת ברזל המפותחת ומיוצרת בישראל, וליוזמת ההגנה האסטרטגית שהוצעה בשנת 1983 על-ידי רונלד רייגן, נשיא ארצות הברית ה-40.
טראמפ הודיע שהפרויקט לפיתוח וייצור מערכת כיפת זהב יהיה באחריותו של הגנרל מייקל גוטליין מחיל החלל של ארצות הברית, והודיע שעלות הפרויקט היא 175 מיליארד דולר.
לפי דבריו של טראמפ, השימוש במערכת יחל עד סוף כהונתו כנשיא ארצות הברית בשנת 2029.
ב-13 במאי 2025, סוכנות ביון ההגנה פרסמה איום ייחוס ל"כיפת זהב" והוא כולל שישה מרכיבים בסיסיים:
טילים היפרסוניים - מונעים ו/או גולשים
לוויינים חמושים שנמצאים במסלול ויכולים "ליפול" לכוון מטרה נבחרת בכל רגע נתון
המערך מתוכנן לכלול שש שכבות:
חיישנים מסוגים שונים, מהחלל, מהיבשה ומהים.
לדוגמה ב-20 במאי 2025, רית'ייאון מסרה לסוכנות להגנה מטילים מכ"ם קרקעי עם טרנזיסטורים של גיליון-ניטריד.
מכ"ם זה, ככל הידוע, יכול "לראות" לטווחים יותר ארוכים מקודמיו וברגישות גבוהה יותר והוא פיתוח של משפחת המכ"מים - TPY2 .
הצעה כזו הועלתה כבר בתוכנית "מלחמת הכוכבים" ואולם, ככל הידוע, מעולם לא החלו בבניית המערך בפועל בארצות הברית, או במערב בכלל.
ברוסיה, במסגרת פרויקט Polyus , כן נבנה לייזר רב עוצמה שבמקור הייתה כוונה שישמש ליירוט טילים בליסטיים.
הפרויקט הוסט לכוון של נשק בחלל, לטובת הפלת לוויינים, בוצע שיגור אחד שנכשל, ולבסוף הפרויקט, ככל הידוע, נגנז.
נגזרות אפשריות של מערכת THAAD של צבא היבשה האמריקאי (נכון ל-2025, התכן לא מאפשר יירוטים בחלל הגבוה/ רחוק).
נגזרות אפשריות של טילי "סטנדרד" של הצי האמריקאי שבדרך כלל מוצבים על גבי אניות Aegis
נגזרות של טילי היירוט שפותחו ומוצבים – לטובת יירוט טילים בין יבשתיים .
במהלך מאי 2025, התפרסם כי ישראל הפעילה מערכות יירוט באמצעות לייזר רב עוצמה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
על פי הודעות חברת "רפאל", צה"ל אמור להצטייד במערכת מבצעית שתיקרא "מגן אור", כבר במהלך 2025. מערכת זו אמורה לפעול בהספקים גבוהים יותר בהשוואה למערכת שהופעלה עד כה במהלך הלחימה.
ככל הידוע, ההפעלות במהלך מלחמת "חרבות ברזל" הן ההפעלות הראשונות בהיסטוריה, בצורה מבצעית ונגד מטרות כטב"ם אמיתיות המופעלות בידי אויב.
במסגרת התוכניות שהותנעו כחלק מ"מלחמת הכוכבים", נבחנה האפשרות, בין השאר, להפעלת לייזר רב עוצמה מהחלל.
ב-9 ביוני 2025, ה"פייננשל טיים" פרסם כתבה לגבי מאבקים בין התעשיות בהקשר למימוש "כיפת הזהב".
בין השאר, מוזכרת האפשרות של יירוט טילים באמצעות לייזר רב עוצמה מהחלל.
אמצעים ל"צייד והשמדה" של הטילים התוקפים, עוד לפני שהם משוגרים.
ניסויים ראשוניים עם מערכי חיישנים בחלל, חיישנים שאמורים לאפשר מעקב אחרי טילים היפר סוניים – גם בשלבים בהם הם "טסים" ללא מנוע פועל, החלו כבר ב-2024, במסגרת ניסויי HBTSS.
ככל הידוע, הצבה של מערכי חיישנים מהחלל, באופן שיאפשר כיסוי רצוף של כדור הארץ, מחייבת הצבה של "מערכי לוויינים במסלול נמוך", LEO ומערכים אלה יחוברו למערכים של לוויני התקשורת של חברת Starlink ומערך לווייני התקשורת של הממשל האמריקאי Starshield.
נכון למאי 2025, יש כ-120 לווייני Starshield פעילים במסלול זאת בנוסף לכ-7000 לווייני Starlink כאלה.
אמצעי גילוי קיימים ומערכי יירוט קיימים – והאפשרות למנף אותם לטובת "כיפת זהב"
מכ"מים לטווחים גדולים, בפרישה גלובלית.
מכ"מים המוצבים על גבי אניות/ אסדות.
מערכי גילוי אופטיים, מערכי גילוי מהחלל (בדגש למערכי גילוי שיגורים), מערכי יירוט נגד טילים בליסטיים בין יבשתיים, מערכי יירוט טילים בליסטיים מאניות הצי האמריקאי.
לקחים ממלחמת חרבות ברזל והשיגורים מתימן ומאיראן – לעבר ישראל, בסיסי הצבא האמריקאי והאוניות האמריקאיות
במשך שנים ארוכות, ארצות הברית של אמריקה, הסתמכה על העובדה שהיא מוגנת באמצעות האוקיינוסים – כך שהיא יכלה להניח שאיום אמיתי על קיום ארצות הברית הוא "רק" האיום הגרעיני שיכול להגיע לאדמת ארצות הברית באמצעות טילים בין יבשתיים.
מול איום זה התפתחה התיאוריה של "השמדה הדדית מובטחת" ולפיה, אם לארצות הברית ולרוסיה תהיה יכולת וודאית להשמיד האחת את השנייה – בלי קשר למי יורה קודם – זה מצב שמבטיח יציבות.
עם השתנות "הסדר העולמי", התפיסה של "השמדה הדדית מובטחת" הפסיקה להיות האסטרטגיה היחידה לאחר התפרקות ברית המועצות, הופעת איום הטרור כפי שהתבטאה בהפלת מגדלי התאומים, ארגון דאעש וארגוני טרור נוספים.
ארצות הברית פנתה לגישה "אקטיבית יוזמת", חיזקה מאוד את פיקוד הכוחות המיוחדים והקימה בסיסים ברחבי העולם – בכדי, בין השאר, להקרין כוח כלפי המעצמות – אבל, בעיקר, כדי להוות כוח קדמי שיכול לנהל לחימה בטרור.
הקמת הבסיסים השונים אבל, הפכה להיות נקודת תורפה – ברגע שהופיעו הטילים בליסטיים לטווחי ביניים – שמאפשרים לאיים על הבסיסים האמריקאיים "מנגד" לטווח שבו הם יכולים להגן על עצמם.
ככל שעבר הזמן, הופיעו יכולות של טילים בליסטיים לטווחים גדלים והולכים ונכון ל-2025 יש כאלה לצפון קוריאה, סין, רוסיה, איראן, בריטניה, צרפת, החות'ים בתימן, לוב ומדינות נוספות.
חלק ממדינות אלה מפתחות טילים בליסטיים, טילי שיוט, כטב"ם וטילים היפרסוניים שעלולים לאפשר ירי / שיגור לעבר אדמת ארצות הברית, כמו גם על בסיסיה הקדמיים ו/או על נכסי הצי.
למעשה – נוצר צורך להגן על ארצות הברית, על בסיסיה הקדמיים, על נכסיה שבים ועל בני הברית שלה – בכל מקום בעולם.
השפעה אפשרית על המאזן האסטרטגי בין ארצות הברית למעצמות אחרות
במסגרת "המלחמה הקרה" ואסטרטגיית "ההשמדה ההדדית המובטחת" – למעצמות היו הסכמים ולפיהם הן לא משקיעות במערכות הגנה – כדי להבטיח את עקרון "השמדה הדדית מובטחת".
במהלך העשורים האחרונים – ארצות הברית (בדצמבר 2001) ורוסיה פרשו מההסכמים המרכזיים להגבלת הבנייה של מערכות הגנה.
בנוסף, אמנות בינלאומיות עוסקות במניעת הפיכת החלל לתווך שמשמש להצבת אמצעי לחימה.
תוכנית "כיפת הזהב" עלולה להפר אמנות אלה והיא נתפסת כמפירת איזון אסטרטגי.
חוץ מהחשש למרוץ חימוש, התוכנית מחייבת פיתוח מדעי שקשה לדעת אם יצלח.
על פי הפרסומים, ארצות הברית מתכננת להשקיע בנושא 150 מיליארד דולר לתקופה של עשר שנים.
פרשנים רבים טוענים שמהלך כזה – שיש בו כל כך הרבה סיכוני פיתוח, הוא למעשה "הימור בסכום גדול" שלא נכון לעשותו.
ניסויים בתחום ההגנה מטילים (מינואר 2025 ואילך)
ב-23 ביוני 2025, ארצות הברית ביצעה ניסוי שכלל שיגור של מטרה המדמה טיל בליסטי בין יבשתי – והפעילה מולו, לראשונה בהיסטוריה, את "המכ"ם ארוך הטווח לדיסקרימינציה" – LRDR.
המכ"ם מוצב באלסקה והוא מבוסס על רכיבי מצב מוצק הבנויים מגבישי גליום ניטריד.
במסגרת הניסוי הוכחו ביצועי המכ"ם, היכולת לשתף מידע עם מכ"מים אחרים וסנסורים נוספים, היכולת לשתף מידע עם מערכות שליטה ובקרה ייעודיות - כולל דימוי שיגור של מיירטי GMD.
תרחיש הייחוס שאליו הסרטון מתייחס, מתואר בסרטון נוסף.
כיפת הקשה היא סוג של התקן תחל לכלי נשק חמים, מנגנון הדומה בעיקרון פעולה לפיקה, כיפת ההצתה שימשה כתחל לתהליך הירי עבור מנגנוני כלי נשק נטעני לוע שמאפשר להם לירות בצורה אמינה בכל תנאי מזג אוויר.
המצאת כיפת ההצתה בשנת 1820 הולידה את מערכת הירי בריח-הקשה שהשתמשו בכיפת ההצתה כדי להפעיל את מטען אבק השריפה ברובים ובכלי נשק מסוג "מטען וכדור" כלומר כלי נשק בהם מטען אבק השריפה היה רכיב נפרד מהקליע ובניגוד לתחמושת אחודה בה כדור הוא יחידה אחת המשלבת פיקה - תרמיל - וקליע.
כיפת ההצתה ומנגנון בריח-הקשה הבטיחו אמינות ויעילות משופרות.
השימוש בו מציין התקדמות בטכנולוגיית כלי נשק, ומבשר על עידן חדש של כלי ירייה צבאיים ואזרחיים.
כיפות הצתה פעלו על ידי שימוש בחומר נפץ רגיש לפגיעה בתוך מכל מתכת קטן.
פגיעה מכנית של פטיש בכיפה גורמת לחומר הנפץ להתפוצץ, וכתוצאה מכך מצית את מטען ההודף העיקרי בנשק חם.
ההיסטוריה של כיפות הצתה טמונה בניסויים מוקדמים עם חומרי נפץ דליקים ובחיפוש אחר אמצעי הצתה אמינים ועקביים יותרלעומת מנגנוני הצתה מוקדמים יותר, כולל בריח פתיל ומצת גלגל שסבלו מחוסר אמינות, רגישות לתנאי מזג האוויר ומגבלות טכניות שהגבילו את קצב האש.
מבחינה טכנית, כיפת הצתה טיפוסית מורכבת ממכסה מתכת קטנה, לרוב עשויה פליז או נחושת, המכילה כמות קטנה של חומר נפץ רגיש לפגיעה.
החומר הנפץ מורכב בדרך כלל מכספית רועמת, תערובת של כספית, חנקן וחמצן, הידועה ברגישותה להקשה.
תערובות הצתה אחרות, כגון כספית רועמת המשולבת עם אשלגן כלורי, גופרית אנטימון, או אשלגן חנקתי, הוצעו כדי לשפר את היציבות, להפחית את הרעילות, או לשנות את מאפייני הבעירה שלהן.
ההרכב המדויק של תערובת ההצתה משתנה בהתאם ליצרן ולשימוש המיועד.
עקרון הפעולה של כיפת הצתה הוא פשוט אך יעיל.
כאשר פוגע בכיפה הפטיש של נשק חם, תערובת ההצתה בתוך הכובע נמחצת ומתפוצצת, ומייצרת ניצוץ חם וסילון של גזים לוהטים.
ניצוץ זה מצית אז את מטען ההודף העיקרי בנשק החם, מה שגורם לו לבעור במהירות ולהפיק כמויות גדולות של גז, שדוחפות את הקליע במורד הקנה.
ההיסטוריה של כיפות הצתה טמונה בניסויים מוקדמים עם חומרי נפץ דליקים ובחיפוש אחר אמצעי הצתה אמינים ועקביים יותר.
בשנים המוקדמות של כלי הירייה, השתמשו במנגנוני הצתה שונים, כולל מצת פתיל, מצת גלגל ומצת חלמיש שהיו להם מגבלות כמו איטיות, חוסר אמינות ורגישות לתנאי מזג האוויר.
כיפות ההצתה הראשונות פותחו בתחילת המאה ה-19 כחלופה למערכות ההצתה הקיימות.
כניסת כיפות ההצתה חוללה מהפכה בטכנולוגיית כלי הירייה, והציעה יתרונות רבים על פני מנגנוני ההצתה הקודמים.
בהשוואה לפתילי התאמה, שהיו איטיים ונתונים לכיבוי ברוחות או בגשם, כיפות הצתה סיפקו הצתה מיידית ועמידה יותר בפני מזג האוויר.
בהשוואה למנעולי גלגל, שהיו מורכבים ויקרים לייצור, כיפות הצתה היו פשוטות יותר, זולות יותר ואמינות יותר.
ההמצאה של הגרסה הראשונה של כיפת הקשה מיוחסת לכימאי הצרפתי קלוד לואי ברתולט, שיחד עם אלכסנדר פורסית', רשם פטנט על תרכובת נפץ חדשה, כספית רועמת בשנת 1807, שהפכה לבסיס לכיפות הצתה מודרניות.
מערכת ההקשה הבסיסית הומצאה על ידי פורסיית' כפתרון לבעיה שציפורים אותן הוא היה רוצה לצוד היו נבהלות כאשר עשן אבק השריפה נפלט מרובה הציד שלו, מה שנתן להן אזהרה מספקת כדי לעוף.
מערכת נעילת ההקשה המוקדמת הזו פעלה באופן כמעט זהה לכלי נשק מדגם בריח הצור והשתמשה בתחל רועם על בסיס כספית רועמת שהוצתה על ידי הקשה.
המצאתו של מנגנון ירי המופעל על ידי תרכובת רועמת שללה מהציפורים את "מערכת ההתרעה המוקדמת" שלהן, הן על ידי מניעת הבזק העשן הראשוני מאבק השריפה של בריח הצור, והן על ידי קיצור המרווח בין לחיצת ההדק לירי.
פורסיית' רשם פטנט על מערכת הצתה לה הוא קרא בשם הרומנטי "בקבוק הבושם" בשנת 1807. עם זאת, רק לאחר פקיעת הפטנטים של פורסיית' פותחה מערכת כיפות ההקשה הקונבנציונלית.
ג'וזף מנטון היה הממציא של מערכת כיפות הקשה פשוטה יחסית בשם "בריח גלילי" בשנת 1814, שהתבססה על צינור נחושת שהתפוצץ בעת שפטיש כל הנשק פגע בו.
מנגנון זה שהיה שיפור שיפור לעומת מנגנון בקבוק הבושם של אלכסנדר פורסיית' השתמש בכדורים חד פעמיים בצורת גליל, פטיש האקדח היה מחודד כשהוא נפל, הוא ריסק את הגליל, וגרם לתערובת הרועמת שבו להתפוצץ.
אף על פי שהיה אמין יותר מעיצובו של פורסיית' ואומץ על ידי ספורטאים רבים בתקופת הריג'נסי ושימש את הצבא האוסטרי ברובה המוסקט "אוגוסטין" הוא הוחלף במהרה על ידי מנגנון כיפת ההקשה, שאומץ על ידי צבאות בריטניה, צרפת, רוסיה ואמריקה כדי להחליף את בריח הצור.
מנגנון כיפת הצתה של ג'ושוע שו
המנגנון הנבחר פותח בשנת 1822 על ידי האמן האמריקאי יליד אנגליה ג'ושוע שו, כיפת ההצתה הייתה מכל נחושת קטן מלא בתערובת רועמת.
בתקופת העוצרות כיפת ההקשה, יחד עם המצאותיהם של פורסיית' ומנטון, הפכו פופולריים בקרב ציידים משני צידי האוקיינוס האטלנטי.
עד שנת 1827 יוצרו מיליוני כיפות הקשה מנחושת באנגליה ובצרפת ויובאו לארצות הברית.
מספר אנשים בארצות הברית, ייצרו אותם בכמויות קטנות יותר עד 1827. בשנות ה-40 של המאה ה-19 החלו הצבאות הבריטיים, הצרפתיים והרוסיים לאמץ את מנגנון ההצתה של שו רובה המוסקט ספרינגפילד דגם 1841 היה כלי הנשק הראשון בעל מנעול ההקשה שיוצר עבור משרד החימוש האמריקאי.
המצאה זו שופרה בהדרגה על ידי יצרני נשק שונים ואנשים פרטיים, לפני שנכנסה לשימוש צבאי כללי כמעט שלושים שנה מאוחר יותר.
השינוי של מנעול הצור הצבאי למוסקט המופעל על ידי כיפת הקשה הושג בקלות על ידי החלפת אגן אבק השריפה ולוח הפלדה בפטמה ועל ידי החלפת הפטיש שאחז בצור בפטיש קטן יותר שנוצר עם שקע שנועד להכות במדויק בכיפה שעל הפטמה בעת שחרורו מההדק.
על הפטמה הונח כיפת הצתה מנחושת שהכיל את הרכב התערובת הרועמת לפי הפטנט של שו המורכב משלושה חלקים של כלוראט אשלגן, שניים של כספית רועמת ואחד מאבקת זכוכית.
השקע בפטיש נועד הכיל את שברי כיפת ההצתה להפחית את הסיכון לפגיעה בעיני היורה.
משנות ה-20 של המאה ה-19 ואילך, צבאות בריטניה, צרפת, רוסיה וארצות הברית החלו להמיר את המוסקטים שלהם למערכת ההקשה החדשה.
רובי בראון בס של הצבא הבריטי הוסבו למנגנון "קאפלוק" (Caplocks) בשנת 1842, רבע מאה לאחר המצאת כיפת ההקשה ולאחר ניסוי ממשלתי מורכב בוולוויץ' בשנת 1834. כלי הנשק הראשון שהוסב עבור צבא ארצות הברית היה גרסת קרבין של רובה הול M1819 .
רובים אלו בשילוב רובי מוסקט עם קנה מחורק ואקדחי קולט דרגון העניקו יתרון משמעותי בקצב ירי ודיוק במלחמת ארצות הברית–מקסיקו על פני רובי המוסקט חלקי הקנה ששימשו את חיילי צבא מקסיקו תחת פיקודו של אנטוניו לופס דה סנטה אנה.
האוסטרים החליפו בשנת 1885 את מוסקט האוגוסטין ברובה לורנץ עם מנגנון כיפת הקשה.
בעוד שכיפת ההקשה ממתכת הייתה סוג התחמושת הפופולרי והנפוץ ביותר, גודלה הקטן הקשה על הטיפול בה תחת לחץ הקרב או בזמן רכיבה על סוס.
בהתאם, מספר יצרנים פיתחו מערכות חלופיות, מסוג דיסק או כדור שהחזיקו מספר של דיסקיות נפץ זעירות במחסנית קטנה.
דריכת הפטיש קידמה אוטומטית דיסק למקומו.
עם זאת, מערכות הזנה אוטומטיות אלו היו קשות לייצור בטכנולוגיות הייצור בתחילת ובאמצע המאה התשע עשרה ויצרו יותר בעיות ממה שהן פתרו.
הן נגנזו במהירות לטובת כיפת הקשה אחת, שאף.על פי שהייתה מסורבלת בתנאים מסוימים, ניתן היה לשאת אותה בכמויות מספיקות כדי לפצות על נפילה מדי פעם של אחת.
אחת המערכות היותר מוצלחות הסוג זה היה מנגנון שפותח על ידי ד"ר אדוארד מיינרד באמצע המאה ה-19. השיפור נועד להחליף את השימוש המסורבל כיפות הצתה נפרדות (percussion caps) שהיו נפוצות ברובים ובאקדחים של אותה תקופה.
העיקרון המרכזי של מנגנון מיינרד הוא שימוש בסרט פיקות (primer tape).
זהו סרט נייר או בד דק, שעליו מודבקות מנות קטנות של חומר נפץ ראשוני (בדרך כלל כספית רועמת) במרווחים קבועים.
הסרט היה מגולגל בתוך מתקן קטן שהיה מחובר לכלי הנשק, בדרך כלל ליד הפטיש.
סרט הפיקות היה מוכנס לתוך המתקן הייעודי.
כאשר הפטיש של כלי הנשק נדרך לאחור, מנגנון מיוחד, בדרך כלל מעין לשונית או גלגל שיניים קטן היה מקדם את סרט הפיקות כך שמנת חומר נפץ ראשוני חדשה הייתה ממוקמת ישירות מתחת לפטיש.
הירי התחולל כאשר הלחיצה על ההדק שחררה את הפטיש, הוא היה פוגע ישירות במנת החומר הנפץ הראשוני שעל סרט הפיקות.
הפגיעה הזו הייתה גורמת לחומר הנפץ הראשוני להתפוצץ, וניצוץ האש שנוצר היה עובר דרך הפטמה אל תוך קדח הקנה, שם הוא היה מצית את אבק השריפה.
המנגנון היה מהיר יותר לירות מספר יריות ברצף מאשר עם כיפות הצתה נפרדות, מכיוון שלא היה צורך להניח פיקה חדשה על הפטמה לאחר כל ירייה.
והיה אמין יותר כיפות הצתה בודדות, שעלולות היו ליפול או להינזק.
המנגנון של מיינרד היה חידוש משמעותי בתחום כלי הנשק, והוא שימש במגוון רובים ואקדחים במאה ה-19, במיוחד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
את מנגנון כיפת ההקשה החליפו רובי מחט ובעיקר רובה דרייזה שנכנס לשימוש הצבא המלכותי הפרוסי בשנות ה-40 של המאה ה-19 ושימש כנשק העיקרי של חיל הרגלים הפרוסי בסדרת העימותים הצבאיים שהובילו לאיחוד גרמניה.
שמם של הרובים מסוג זה נגזר ממנגנון הירי שהיה מורכב מנוקר בצורת "מחט" שהכה דרך תרמיל נייר של כדור הרובה ופגע בפיקה שהוצמדה לבסיס המנעל.
ההמרה הותירה את הרובה היה זהה לרובה שעליו הותקן המנגנון.
השם "רובה טבטייר" מגיע מהעובדה שמנגנון הטעינה החדש נראה כמו קופסת הרחה.
רוב עבודת ההמרה מרובים בעלי מנגנון טעינה מהלוע ומצת חלמיש לרובים בעלי מנגנון טעינה מבריח הושלמה עד למלחמת צרפת-פרוסיה.
ביולי 1870, בערך 358,000 רובים הוסבו, בעוד ש-1.4 מיליון מטעני לוע נשארו בתצורתם המקורית.
התחמושת הייתה כדור סנטרפייר הדומה מאוד לכדור של רובה ציד 12 גייג' בדרך כלל 17.5 מ"מ ושונה מתחמושת של התקופה בכך שהתרמיל היה מתכתי ולא נעשה שימוש במחסניות נייר (כפי שהיה מקובל באותה תקופה).
אקדחי תוף (Caplock revolvers), כגון הקולט נאבי ו הוסבו אף הם באופן נרחב בסוף המאה ה-19 על ידי החלפת התוף הקיים בתוף המיועד לתחמושת מודרנית.
גם לאחר שמנגנון קאפלוק יצא משימוש צבאי או אזרחי עדיין יש שימוש לטכנולוגיה, אחד מהם הוא כתחמושת לאקדח קַפְּצוֹנִים המכונה גם "אקדח פיקות" שהוא אקדח צעצוע שמייצר קול ועשן אשר מדמים יריית אקדח כאשר ההדק נלחץ.
אקדחי הקפצונים קיבלו את שמם על שם הקפצונים – סלילי נייר שעליהם מודבקים חומרים נפיצים אשר מספקים את הרעש ואת העשן.
למשל ב"קפצונים" של אקדחי-צעצוע שנועדו לדמות קולות ירי, נפצים אלו, מיוצרים תוך שימוש בתערובת ארמסטרונג שמורכבת מזרחן אדום, אשלגן כלורט ואנטימון תלת גופרתי.
פעמים רבים משתמשים בגופרית כדי להחליף את חלקו או כולו של הזרחן האדום, וכך להפחית מעט את הנפיצות המסוכנת של התערובת, ולהפחית עלויות.
לעיתים משתמשים בתרכובת גם בסידן פחמתי במינון נמוך.
כִּישׁוֹר הוא קיבוץ וכפר קהילתי בגליל בתחומי המועצה האזורית משגב, צפון-מערבית לכרמיאל.
שמו של הקיבוץ על פי כִּישׁוֹר - כלי עבודה הקשור למלאכת האריגה: "יָדֶיהָ שִׁלְּחָה בַכִּישׁוֹר" .
שמו הארעי הקודם של הקיבוץ היה תפן א'.
סמוך לקיבוץ שוכנת מצודה הלניסטית - מצודת תפן.
כישור נוסד כהיאחזות נח"ל ב-8 בינואר 1976 על ידי גרעין של השומר הצעיר.
בינואר 1980 קויים טקס להתאזרחות הקיבוץ והחל בבניית מבני הקבע.
בהיעדר קרקע חקלאית, חברי הקיבוץ תוכננו לעבוד במפעל לעיבוד שבבי בגעתון, במתפרה קטנה ובעבודות חוץ בקיבוצי הסביבה.
ב-24 ביוני 1980, לאחר השלמת מבני הקבע, התקיים טקס לאזרוח היישוב בנוכחות נשיא המדינה.
כשנתיים לאחר הקמת הקיבוץ פרשו ממנו 17 מתוך 40 החברים על רקע הדרישה שלקיבוץ יצורפו רק חברים בודדים שיזדהו עם דרכו באופן מלא, ולא גרעינים קבוצתיים.
כמחצית מהעוזבים הקימו קיבוץ עירוני בירושלים.
בשנותיו הראשונות, הקיבוץ היה ידוע בקיצוניות האידאולוגית שלו וכונה "קיבוץ אנרכיסטי".
הוא תואר ביולי 1985: "בכישור אין תקציבים אישיים.
איש איש לוקח מן התקצב הכללי לפי צרכיו — מי יותר ספרים או תקליטים, מי יותר נעליים, בגדים ומזון.
אין חופשות קבועות בכישור, המגיעות על־פי תקנון.
כל אחד עובד על פי יכולתו, ולוקח חופשה רק כאשר הוא נזקק לה.
חברי כישור בונים את בתיהם בעצמם, ואינם מסתייעים בכוחות עזר ובאנשי מקצוע מבחוץ."
באותה תקופה היו בקיבוץ כחמישים חברים ועוד 30 נפשות ממשפחות שבאו מקיבוצים אחרים לסייע לקיבוץ.
בין החברים לא היו זוגות נשואים.
בשנים הראשונות התקיים בקיבוץ ענף של צביעה וטוויה של צמר מיובא, צמחי בושם, דיר עיזים, וענף של ייצור מוצרי קרמיקה על אובניים.
במקום פועל כפר "זיו-כישורית" שהוא כפר לאנשים עם צרכים מיוחדים.
כישורית משתייך לקיבוץ הארצי, והוא הקיבוץ הראשון לאנשים עם מוגבלויות.
כירורגיה היא תחום ברפואה העוסק בריפוי מחלות, פציעות ומצבים רפואיים אחרים באמצעות ניתוח פולשני של גוף החולה.