tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שאנדור החלה לעבוד ככתבת בשנת 1992 בכתב העת "על הונגריה בעתיד" (Magyarországról jövökben) ובשנים 1993–1994 בתוכניות הבוקר של "מילת מוזיקה" (Zene-szó) של "רדיו פטפי" ובתוכנית התרבות של "רדיו קושוט" (שניהם היו תחנות הרדיו המובילות אז בהונגריה).
משנת 1994 הייתה העורכת-מגישה של "הרדיו ההונגרי" (Magyar Rádió) בתוכניות תרבות ושוויון הזדמנויות.
בין היתר, בתוכנית האירוח המשותף שלה עם העיתונאי יאנוש פודור בשבת בבוקר.
בשנים 2010–2011 פנה אליה הבמאי רוברט ויידה שהעלה גרסה מחודשת של הדרמה ליסיסטרטה של אריסטופאנס, בבית מרזח עם חבורת שחקנים אלטרנטיבית כדי לגלם את התפקיד הראשי של המחזה.
ההצגה "רצה" במשך שנה וחצי והוצגה ארבעים פעמים במהלך אותה תקופה.
ב-2013 הופסקה עבודתה ברדיו ולאחר מכן לקחה עליה תפקידים מזדמנים במועדון הרדיו.
היא עבדה גם כעיתונאית מאמצע שנות ה-90. ראיונותיה, כתבותיה, ביקורות הטלוויזיה שלה ודיווחי התיאטרון שלה פורסמו במוסף סוף השבוע של נפסבדשאג (Népszabadság) שהיה העיתון הגדול והחשוב ביותר וכן בשבועון "168 השעות" (168 Óra) ומשנת 2000 ואילך ביצעה פורטרטים וראיונות עבור מגזין התיאטרון Premier.
בשנים 2013 ו-2016 יצאו לאור שנים מספריה בהשראת ביוגרפית ב"הוצאת פארק".
הראשונה, "אמי המסכנה" מספרת את הסיפור שלה.
"האמא אבא", "רומן אם", שהפרקים שלו ממוסגרים באירועים היסטוריים.
בשנת 2019, יצא ספרה השלישי - רומן על חיי התיאטרון מחוץ לבודפשט, השמחות, האהבות, הכישלונות "עד כמה תבוא" היה שמו פורסם גם כן בבית ההוצאה פארק.
יש לה שני ילדים, לואיזה יוהאס וטמאש (שהוא עיוור).
מספר הצגות הבכורה בהן שיחקה שנרשמו במאגר התיאטרון: 32
קרלו גולדוני, Le baruffe chiozzotte (Brawling in Chioggia) - Lucietta (במאי: טמאש מיור; התיאטרון הלאומי של מישקולץ, 1982)
מיקלוש דיארפאש: Imaginants - גברת זאגונין (במאית: מריה אנדייל; תיאטרון קטונה יוז'ף, 1986)
סלאבומיר מרוז'ק: השגריר - אשת השגריר (במאי: גזה בודולאי; תיאטרון יוז'ף קטונה, 1990)
אריסטופאנס, בתרגומו של המשורר יאנוש אראן, ליסיסטרטה (במאי: רוברט ויידה; תיאטרון הפאב, 2010)
אני מגיע מהונגריה (כתב 1992)
סימן מחשבה, מגזין גרב כחול, שבת בבוקר, מגזין תיאטרון (כתב 1993/1994)
מגזין תרבות בוקר קושוט קרוניקה (עורכת-מגישה 1994–1997)
אמי המסכנה, לו יכולתי לראות אותה (הוצאת פארק, 2013)
עד כמה תבוא (הוצאת פארק, 2019)
פרס סובלנות - פרס ראשון, עיתונות מודפסת, קרן האוטונומיה (1995)
פרס סובלנות - פרס שלישי, רדיו, קרן האוטונומיה (עם יוליה רנקי, בית החילזון I-II.
לתוכנית בשם רדיו פטפי, 1998)
פרס סובלנות - פרס מיוחד לז'אנר הרדיו, קרן האוטונומיה (1999)
פרס הרמה של הרדיו ההונגרי (2002)
פרס מדיה היפאטיה לשוויון חברתי בין נשים וגברים בעיתונות ההונגרית (2013)
ארז'בט פזקאש (במקור עד 1904 פונק-Funk, בהונגרית: Fazekas Erzsébet; בודפשט, 10 במרץ 1900 – בודפשט, 25 במאי 1967) הייתה היסטוריונית, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור למדעים היסטוריים (1952), אשתו של ארנה גרה, אחותה של הסופרת והעורכת אנה פזקאש, דודתו של הסופר והעיתונאי אישטוואן קולצ'אר הבן.
ארז'בט פונק נולדה במשפחה יהודית כבתם של עמנואל (מנו) פזקאש (פונק) (1861–1930), פקיד ושל סידוניה (שרולטה) הירש (1870–1944).
היא החלה את לימודיה באקדמיה ההונגרית לאמנויות שימושיות.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההוהגרית, הצטרפה לתנועת הנוער הקומוניסטית.
לאחר נפילת הדיקטטורה של הפרולטריון ברחה לווינה בסתיו 1919 ובילתה בה את השנתיים שלאחר מכן בעבודות מפלגתיות בלתי חוקיות.
ועדת החוץ של מפלגת הקומוניסטים של הונגריה שלחה אותו לרומניה ב-1921, גם שם ביצעה תפקידים מפלגתיים בלתי חוקיים.
לאחר שנעצרה מספר פעמים על ידי השלטונות הרומניים, חזרה ב-1924 לבירת אוסטריה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 כבר התגוררה בפריז, שם עבדה במפלגה הקומוניסטית של צרפת ובארגוני הכיסוי של ההגירה הקומוניסטית ההונגרית.
היא המשיכה את לימודיה בסורבון, שם למדה היסטוריה צרפתית.
היא השתתפה במלחמת האזרחים בספרד.
ב-1939 חזרה לזמן קצר לפריז, ומשם עברה לברית המועצות.
בשנים 1940–1941 הייתה מתמחה במכון ההיסטוריה של האקדמיה הסובייטית למדעים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה מתנדבת בצבא האדום, שם עסקה בעבודת תעמולה פוליטית במחנות שבויים הונגרים ורומניים.
חזרה להונגריה בינואר 1945. שם עבדה כפעילת מפלגה של מארגני הסיוע הלאומי.
ב-1949 הפכה למזכירת המועצה האקדמית ובתפקיד זה מילאה תפקיד משמעותי בשינוי האקדמיה ההונגרית למדעים.
ממרץ 1950 עד פברואר 1953, כיהנה כפרופסור הראשי וראש החוג של המחלקה להיסטוריה אוניברסלית של אוניברסיטת סגד, ומפברואר 1953 ועד פרישתו לגמלאות ב-1957 הייתה הפרופסור הראשי של המחלקה להיסטוריה אוניברסלית וראש המחלקה להיסטוריה מודרנית של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
במחצית השנייה של שנות ה-50 ביקר מספר פעמים במכון להיסטוריה של האקדמיה הסובייטית למדעים כחוקרת אורחת.
בלווייתה ספדו לה אישטוואן פלדש בשם ועדת המפלגה המחוזית, לאסלו נוואי בשם פדרציית הפרטיזנים ההונגרית ואימרה טרנצ'ניי-ולדאפפל בשם חברים ועמיתים.
כהיסטוריונית עסקה בהיסטוריה ההונגרית המודרנית והמוקדמת וכן בהיסטוריה המודרנית והאוניברסלית, בעיקר בעידן המהפכות הגדולות, 1789–1793 המהפכה הצרפתית הגדולה וכן במהפיכת 1848 בהונגריה.
פזקאש חקרה את ההשפעה הבינלאומית של המהפכות האירופיות ואת שאלת הלאום ההונגרי.
בשנים האחרונות לחייה עבד כמתרגמת, ובעיקר תרגמה להונגרית כתבים הקשורים לתנועת הפועלים הלאומית, יצירות היסטוריות וזיכרונות (למשל הרומן האוטוביוגרפי של דולורס איבארורי).
ההקדמה נכתבה על ידי בלה אילש.
השוואה בין חוק הלאומיות משנת 1849 ו-1868 מנקודת מבטם של הכוחות הפרוגרסיביים של ההיסטוריה (כתב העת "מאות", 1948 וכן בודפשט, 1949)
שיחתה של ארזיבטפזקאש עם שני מדענים סובייטים מצטיינים - ולרי ניקולאייביץ' צ'רנצוב וסרגיי פבלוביץ' טולסטוב - על מוצאם של המדיארים.
שחרור הונגריה וכמה סוגיות של המהפכה הדמוקרטית של עמנו (Századok, 1955)
כמה סוגיות של התנאים המוקדמים של המהפכה הדמוקרטית העממית לפני השחרור (שנתון של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
דולורס איברורי : הדרך היחידה.
היסטוריה של המפלגה הקומוניסטית הספרדית.
קהילת הפועלים שנוצרה על ידי הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הספרדית בהנהגתה של דולורס איברורי.
פיטר בולס: חוטים מובילים לוושינגטון .
היסטוריה של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
הוועדה ההיסטורית של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית בראשות ז'אק דוקלוס ופרנסואה בילו.
עיטור מסדר החירות ההונגרי דרג כסף (1946)
"אָרוּץ אֵלֶיךָ" הוא שיר בביצוע הזמרת הישראלית שרון רוטר.
השיר יצא לאור בדצמבר 2002 כסינגל מתוך אלבום הבכורה של הזמרת, "שרון רוטר".
רוטר כתבה והלחינה את השיר עם ברי סחרוף.
האלבום והשיר נוצרו כיוזמה של ברי סחרוף, שהיה למנטור של רוטר.
היא עבדה כזמרת ליווי שלו, ובהמשך גם כמנהלת ומפיקה של הופעותיו.
רוטר הפכה, יחד עם אחותה לארה, למפיקה בפועל של האלבום "חם על הירח" (1995).
אף שרצתה באותה תקופה להיות במאית קולנוע, זנחה רוטר את התחום, שנראה לה קשה מדי, ופנתה למוזיקה.
היא החליפה את אחותה, לארה, שעבדה בהפקה לסחרוף, לאחר שזו טסה לחו"ל.
בהמשך יזם סחרוף שרוטר תשיר בפסקול הסרט "קלרה הקדושה" (1996): (בין השאר סיפקה קולות רקע לאריק סיני ולרמי פורטיס).
לדבריה, באלבום "נגיעות", שסחרוף הוציא ב־1998, היא כבר הרגישה כזמרת לכל דבר, בחסותו של סחרוף, ואז יום אחד הוא פנה אליה והציע לה להוציא אלבום.
ב־2003 הוציאה רוטר את אלבום הבכורה שלה, שנקרא כשמה.
שם, לצד שירים שאספה ממחברים שונים, נבטו ניצני הכתיבה שלה, תוצאה של לימודיה אצל טל גורדון, שבהם היא התמידה לאורך שנים.
באותה שנה התחולל גם מהפך בחייה האישיים של רוטר.
היא סיפרה שהצלחת האלבום הייתה "מאוד חיצונית" ובלבלה אותה עד כדי כך שהיא התחילה "להסתבך עם עצמה".
היא החלה להתנסות ביוגה, שאותה למדה במכון וינגייט, ובהמשך נסעה להודו.
שם החלה להתקרב ליהדות על אף שהייתה חסרת כל רקע בנושא (ואף הרגישה פחד מהדת), לאחר שנקלעה לאחד "הבתים היהודיים" של חב"ד והתרשמה לטובה.
בהמשך השפיעה עליה חברה ללכת להרצאות של ארגון "ערכים".
רוטר החלה בתהליך הדרגתי של התקרבות לדת, תהליך שהתחזק בסביבות 2007.
בהמשך רוטר הביעה הסתייגות מהשיר ומהאלבום, והסבירה שלא מצאה את הביטוי האישי שלה בהם, ולכן לא הרגישה ממש קשורה אליהם.
עם זאת, לימים היא מיתנה את ההסתייגות:
מאז לקחה רוטר חלק בכמה הפקות גדולות ואף דיבבה כמה סדרות.
מקור קולות הרקע שבשיר הוא בקולות שעשה ברי סחרוף בסוף שירו של רמי פורטיס "להשתחרר" (מאלבומו השלישי, "להתראות בחלומותי" (1992)).
אסף לבני ביים את הווידאו קליפ לשיר.
המפיקה והעורכת מיכל בן דוד כתבה שהקליפ אפיין מגמה חדשה בצילום קליפים ישראליים באותה תקופה: קליפים שצולמו בתוך מרכולים, שירותים, בתים, כאשר לאורך כל השיר האומן מצולם בתצלום תקריב ומאחוריו מתחלפים האנשים.
קליפים "פשוטים למדי, עם מצלמה אחת שמתמקדת רוב הזמן עליהם, ומדי פעם גם זזה לצדדים".
היא ציינה כדוגמה בולטת (בנוסף ל"ארוץ אליך") את "גן חורפי" של תמר גלעדי, וציינה שגם ברי סחרוף, ערן צור ואתי אנקרי, עשו קליפים בסגנון דומה.
גבע קרא עוז מ־ynet כתב: .
"ארוץ אליך" הוצג כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־15 בדצמבר 2002, שם זכה להצלחה וצעד 10 שבועות, עד 2 במרץ 2003. בשיאו הגיע השיר למקום השני (ב־26 בינואר 2003).
במצעד השנתי לשנת תשס"ג של התחנה הוא דורג במקום ה־24. במצעד השנתי של גלגלצ הצלחתו הייתה גדולה אף יותר, והוא דורג במקום הרביעי.
השיר זכה להשמעות רדיו רבות, וב־2019 דורג במקום התשיעי ברשימת השירים הישראליים המושמעים ביותר בגלגלצ בשני העשורים האחרונים.
מושיק קופ – תופים, בס, גיטרת דוברו, סינתיסייזר, זִמרת רקע
ברי סחרוף – גיטרה, קלימבה, זִמרת רקע
גיא שמי – גיטרה, זִמרת רקע
אלידע רמון – תכנותים, פרוטולס
עיבוד – מושיק קופ, ברי סחרוף, חיים לרוז וגיא שמי
הקלטה ובישול – אלידע רמון באולפן של יזהר אשדות
מיקס שירה – אסף אמדורסקי באולפני ביאליק 4
ארז'בט גוטי (בהונגרית: Guthi Erzsébet; בודפשט, 28 באוגוסט 1892 – בודפשט, 28 באפריל 1965) הייתה זמרת אופרה יהודייה-הונגרייה, סופרת, מתרגמת ספרותית חשובה ביותר (עשרות מסופרי העולם החשובים זכו למאות תרגומיה להונגרית), היא הייתה דוברת שפות רבות, כישרון שהנחילה לבנה גאבור דבצ'רי.
ארז'בט גוטי נולדה במשפחה יהודית בבודפשט.
אביה היה שומה גוטי עורך דין וסופר, אמה, אסתר פירדי, הייתה זמרת אופרה.
בנה, גאבור דבצ'רי, היה כאמור גם כן מתרגם ספרותי וכן סופר ופילולוג.
ב-31 במאי 1916 היא נישאה לפקיד הבנק אמיל דבצ'רי בבודפשט.
ארז'בט גוטי החלה את דרכה כזמרת אופרה בעקבות אמה, אך לאחר מכן עבדה גם כמתרגמת ספרותית.
היא תרגמה את יצירותיהם של גוגול, צ'כוב, ניקולאי לסקוב, אלכסיי טולסטוי, סומרסט מוהם, ג'ון ארסקין (John Erskine (educator)), פ.ג'.
וודהאוס, וכן תרגם להונגרית את יצירותיהם של מחברים אמריקאים, צרפתיים, גרמנים ואיטלקיים רבים אחרים כמו רבקה וסט למשל.
היא אהבה לבקר בבתי קפה ספרותיים.
חבריה הם בעיקר אנשי ספרות ומשפחותיהם; הם היו דז'ה קוסטולאני, פרידייש קארינתי, פרנץ קארינתי, קלמן רוזנאי ובני משפחתם, איתם בילו היא ומשפחתה את הקיץ בוורצה (Verőce, Hungary) בין השנים 1933 לבין 1938. הוא נזכרת בתקופתה הזו שם ברומן האוטוביוגרפי שלה "הנחל החבוי" (Buvópatak).
בנה הנוסף פטר דבצ'רי נפטר ב-1939.
הנחל החבוי (Buvópatak) (אוטוביוגרפיה, בודפשט, 1963).ספר שהוא חצי אוטוביוגרפיה וחצי ספר זיכרונות.
הסופרת מוסרת עדות על חייה, אך באופן שבאמצעות מעברים אמנותיים - גם העידן מתעורר לפנינו.
היא מביאה חדשות אותנטיות ויסודיות על עולמו הפנימי ובעיותיו של האמן-אינטלקטואל ההונגרי דאז: היא נותנת הרבה מהמאפיינים האופייניים להונגריה לפני מלחמת העולם הראשונה ובין שתי מלחמות העולם.
ספרה של ארז'בט גוטי הוא למעשה רשת של סיפורים קטנים, דמויות, אנקדוטות וסדרה של פרקים טיפוסיים.
דווקא בהוללות הסובייקטיבית הזו, בפירושים ההומוריסטים-אירוניים של אירועים שונים, טמונה הרעננות והחביבות של הכתיבה.
בעיקר היא כותבת על בעיות ועל מרירות הזמנים הקשים, ובכל זאת: גם בצל סבלותיה, ההומור הרענן, הצעיר והחד כתער שלה, הקסם המקסים מאין כמותו של השיח הספרותי בבית הקפה, תמיד נוצץ ומנצנץ.
התיאור האמנותי של שולחנו של הסופר קארינתי ב"בית הקפה האדיק", העולם שהתחמם יתר על המידה של מה שכונה ה"אקווריום", הופך את הצגת הבדידות של האינטלקטואלים הבורגנים באותה תקופה, למשכנע ממש.
בעקבות אובידיוס (נכתב עבור הנוער)
ארז'בטווארוש הוא רובע 7 של בודפשט (בהונגרית: Budapest VII.
זהו הרובע עם השטח הקטן ביותר (מתוך 22 הרבעים של העיר) וצפיפות האוכלוסייה הגבוהה ביותר.
בשנת 2010 זכה הרובע בתואר יישוב עשיר בערכים.
אחד ממחוזות מרכז העיר של צד פשט.
הוא תחום ברחוב קיראי ובשורת העצים של הפארק העירוני של בודפשט מצפון-מערב, Dózsa György út מצפון-מזרח, דרך ראקוצי, Thököly út ו-Verseny utca מדרום-מזרח, ו- השדרה הקטנה מדרום-מערב.
השדרה הגדולה עובר באמצע הרובע.
הדרך הקלה ביותר להגיע אליו בתחבורה ציבורית היא קווי החשמלית 4 ו -6 בשדרה הגדולה, כמו גם המטרו M2 הפועל בקצה הרובע.
תחנת הרכבת קלטי ממוקמת על גבול הרובע, ששטחו כבר נמצא ביוז'פווארוש.
בתקופות שלאחר ההכנעה הטורקית, חומות העיר נמתחו לאורך השדרה הקטנה של היום, וחוות וכרמים פזורים הוקמו באתר של טרזווארוש וארז'בטווארוש המאוחרים יותר.
מבנה הרובע נקבע לפי הרחובות הראשונים (קיראי ורחוב דובּ).
בשנות ה-70, בניית כביש הטבעת הגדול נתנה תנופה לפיתוח האזור.
הרובע נוצר בשנת 1873, כאשר העיר אוחדה (בודה עם פשט) כיוון שטרזווארוש (במשך מאה שנים באותה תקופה) היה גדול מדי ומאוכלס מדי, הוא חולק לשניים.
מצפון לרחוב קיראי, לרובע 6, מדרום לרובע 7.
בדצמבר 1881 ביקש החוג האזרחי הרובע לקרוא לו ארז'בטווארוש (Erzsébetváros), כלומר העיר של אליזבת על שם אשתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, מלכת הונגריה אליזבת, נסיכת בוואריה.
המלך חתם על ההיתר ב -17 בינואר 1882. השם החדש הותקן ב--7 בפברואר.
(שמות הרבעים מבוססים על מסורת בעל פה, שמות אלו מעולם לא שימשו רשמית על ידי איש)
הרובע היהודי (שם לא רשמי)
בשנות ה-2000, החלק הפנימי של ארז'בטווארוש, קרוב למרכז העיר, החל להיות מכונה "הרובע היהודי".
זה מבוסס בחלקו על העובדה שמאז המאה ה-19 נמצאים שם מוקדי החיים העיקריים של יהודי בודפשט ולא רק האורתודוקסים.
עם זאת, הם היו ברובע רק חלק קטן מיהודי בודפשט.
למעשה בתחילת המאה ה-20 גרו בכל רובע יהודים, שהיוו חמישית עד רבע מאוכלוסיית בודפשט, כפי שמעידים בתי הכנסת ובתי הקברות היהודים שנמצאים בכל חלקי העיר.
בנוסף, באזור זה (בחלק מהרובע) הוגדר בשנת 1944 מה שמכונה הגטו הגדול של פשט, שבו עשרות אלפי יהודים הצטופפו יחד בתנאים בלתי אנושיים, בו זמנית פונתה מהאזור אוכלוסייה של כ-12 אלף לא יהודים.
באותה תקופה חיו באזור מצומצם וקטן זה של הרובע באמת רק יהודים.
מספר האנשים הגדול ביותר בגטו היה 70,000 איש.
רובע שיקגו (שם לא רשמי)
בארז'בטווארוש החיצונית, כלומר באזור התחום על ידי Damjanich utca – Aréna út (היום: Dózsa György út) – Csömöri út (היום: Thököly út) – Rottenbiller utca, היו בתחילה גינות בתים ושדות כרוב.
בית יתומים ליותר ממאה בנות של האגודה הלאומית של עקרות בית הונגריות נבנה ב-1866, אולי בפעם הראשונה, בחלקה מס' 29 שם שהורחבה כעבור 10 שנים.
כמו כן, בסוף שנות ה-60, נבנה מתחם המחסן של רכבת קרונית הסוסים (משרדים, אורוות, בית כרכרה, בית מלאכה) במרחק של כמה רחובות משם, שני המבנים המוקדמים הללו נעלמו כעת מהרחוב.
המבנה הראשון בקנה מידה גדול שקיים עד היום הוקם שם בין השנים 1876–1877. זה היה הבניין לשעבר בן שתי הקומות, מחופה לבנים, של המכון הלאומי לחרשים-אילמים יהודים של הקהילה היהודית של פשט בכיכר בתלן של היום.
על מקור השם שיקגו: לרוב קוראים שמקור השם העממי מתייחס לחוסר כמעט מוחלט של ביטחון לציבור באזור זה של העיר, לפיו שיקגו הפך מיד עם בנייתו לשם נרדף לעוני עירוני ופשע.
עיר גנים-Ligetváros (שם לא רשמי)
חלק מרובע 7 (ארז'בטווארוש) בתוך אזור ההשפעה של הפארק העירוני של בודפשט.
השם Ligetváros שימש לחלק זה מאז תחילת שנות ה-2000. השם הזה מגיע בעיקר מסוכנויות תיווך ומשקיעים בשכונות דיור חדשות.
המטרה שלהם הייתה לציין את האיכויות השונות מאוד של אזור זה בהשוואה לרחובות עם מוניטין גרוע יותר.
השם הופך יותר ויותר לזהות האנשים שחיים שם.
בתי כנסת: בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני (ניאולוג), בית הכנסת רומבך (סטטוס קוו), בית הכנסת ברחוב קזינצי (אורתודוקסי)
התיאטרון ההונגרי של פשט (חברה בת של התיאטרון הלאומי לשעבר, ולפני כן התיאטרון ההונגרי)
מריה ארז'נטינה פינטו דוש סנטוש שנודעה כארז'נטינה סנטוש (בפורטוגזית:Maria Argentina Pinto dos Santos, 6 בפברואר 1924 - 18 בנובמבר 2019) הייתה זמרת פורטוגזית, הנחשבת לאחת הזמרות הכי מכובדות של הפאדו בדור שלה וונודעה בעיקר כמבצעת של ה"פאדו מנור" מסורתי.
סנטוש נולדה ב-1924 ברובע מוראריה של ליסבון, כבת זקונין בין ארבעה ילדים.
אחרי מות אביה ב-1926 עברה המשפחה לגור ברובע אלפאמה.
כילדה חיה בעוני ולמדה זמן קצר בבית הספר.
היא הצליחה לשלוט בקריאה ובכתיבה רק הרבה יותר מאוחר.
התפרנסה מעבודות ניקיון וכמוכרת בחנות דגים.
ב-1950 רכשה עם בעלה את הטברנה "פרייריניה דה אלפאמה" ב-Bico o Espirito Santo בליסבון והפכה אותה למוקד של שירת הפאדו.
היא הייתה מקום מפגש למוזיקאים ומשוררים, ביניהם ברטה קרדוזו, אלפרדו מרסניירו, פרננדה מריה, מריאנה סילבה, נטלסיה דה קונסייסאו, נטלינה ביסארו, הלנה טווארש, לאונור סנטוש, ביאטריס דה קונסייסאו, פלורה פרייה וז'וליו פרש.
שם התחילו את הקיירה שלהם אמנים כמו סלשטה רודריגש ולוסייה דו כרמו.
ארז'נטינה סנטוש עסקה בעיקר במטבח ולפעמים הצטרפה בקולה לזמרים.
היא התחתנה פעמיים ושני בני הזוג שלה לא הסכימו לממש את מאוויה לשיר בפומבי.
רק אחרי מות בעלה השני התאפשר לה להתחיל בקריירה של זמרת וזכתה לפופולריות.
סנטוש זכתה בתחרות לזמרה מאולתרת ואז התחילה לשיר באופן סדיר במסעדתה וב-1953 גם הקליטה את הדיסקים הראשונים שלה (ב-78 סיבובים) עבור חברת אשטוריל.
מאוחר יותר הקליטה עם חברת מוביפליי.
החל מ-1995 הופיע בטלוויזיה הפורטוגזית וב-1996 גם בטלוויזיה הברזיאלית.
היא יצאה גם לסיורי הופעות בברזיל, ונצואלה, ובאירופה, בסקטולנד בפסיטיבל אדינבורו, באנגליה, איטליה, הולנד, יוון וכו'.
היא הופיעה, בין השאר, בקווין אליזבת הול בלונדון, ב-1997 הפכה לפופולרית בזירת "מוזיקת העולם" בצרפת בזכות הופעתה לצדו של קרלוז זל במופע שהופק עלי ידי רקרדו פאיש Portugal:Raizes rurales, Paixoes urbanas (פורטוגל:שורשים כפריים, תשוקות אורבניות) בLa Cité de La Musique בפריז, בקתדרלה של מרסיי וכו'.
ארז'נטינה סנטוש נפטרה בגיל 95 ב-2019 בבית החולים סנטה מריה בליסבון.
הקהל הרחב התחיל להכיר אותה רק בשנות ה-1990כשזמר הפאדו קרלוש דה כרמו שהעריץ אותה, הזמינה אותה להשתתף בהופעותיות ובתוכניות טלוויזיה.
סנטוש לא שרה אלא את הרפרטואר האישי שלה, כשהיוצאים מן הכלל היו A Lágrima (דמעה) מן הרפרטואר של עמליה רודריגז (מוזיקה:קרלוש גונסלבש) ו-Lisboa Casta Princesa (ליסבון נסיכה טהורה) משירי ארסיליה קושטה.
עם שיריה נמנו Duas Santas (מלים:אוגוסטו מרטינש, לחן:פאדו פרנקלין), Juras (מלים:אלברטו רודריגש, לחן:ז'אוקים קמפוש), Passeio Fadista (מלים:אלברטו רודריגש, לחן:ז'וזה אנטוניו סברוזה).
את הדיסק הראשון היא הקליטה ב-1954 עם חברת "אשטוריל" בהפקתו המוזיקלית של בלו מרקש, עם הגיטריסטים קזימירו ראמוש ומיגל ראמוש, שניגנו איתה ג בהקלטת השירים Duas Santas ו-Juras.
ב-1960 הקליטה את האלבום השני, שכלל שירים כמו: Chafariz do Rei או Quadras
ב-2003 על שני תקליטורים הוציאה את האלבום Argentina Santos בחברת Movieplay
ועוד אלבום בשם זה, הוקלט ב-2002 על ידי Companhia Nacional de Música, שבו חזרה על כמה שירים מעברה בליוויים של ז'וזה מנואל נטו (גיטרה פורטוגזית), זורז'ה פרננדו (ויולה) ופיליפה לארסן (גיטרה באס).
ב-2004 השתתפה סנטוש באלבום קומפילציה לזכרה של עמליה רודריגשA Tribute To Amália Rodrigues (מנחה לעמליה רדוריגש).
היא לקחה חלק המיזמים נוספים בתחום תרבות הפאדו כמו למשל, מילאה תפקיד מרכזי במופע המצליח " Cabelo Branco é Saudade" ("שיער לבן וגעגוע") של ריקרדו פאיש שהוצג לראשונה בתיאטרון סן לואיש בליסבון ב-2005 ואחר כך יצא לסיור בצרפת
28 בנובמבר 1999 - קוים חגיגת הוקרה לכבודה במוזיאון של הפאדו בליסבון.
2003 - בלילה הגדול ה-52 של הפאדו המסעדה שלה "פרייריניה דה אלפאמה" זכתה בפרס של "קאזה דל פאדו"
פרשה את חסותה על האקדמיה של הפאדו ברקנאטי באיטליה, אותו חנכה.
2005 - פרס הקרן "עמליה רודריגש" על מפעל חייה, יחד עם הגיטריסט ראול ניר
27 בנובמבר 2013 - פרס האינפנטה דון אנריקה מטעם ממשלת פורטוגל.
2015 -התקיים הקונצרט "Gosto da Parreirinha" - ערב הפרידה הרשמי שלה על הבמה במרכז לתרבות בבלם, ליסבון
1999 - באלבום של קרלוש דה כרמו - Ao Vivo no CCB
ארז אהרון (נולד ב-24 בינואר 1974) הוא צייר ישראלי.
אהרון נולד בראשון לציון וחי בה גם כיום.
אהרון החל ללמוד ציור ורישום בשנת 2006 ב"מדרשה" בבית ברל.
משם המשיך לשנתיים של לימודי ציור אצל ישראל הירשברג ב"סדנה לציור ורישום" בירושלים, ובסוף 2009 יצא לאומבריה, איטליה, לסמסטר של לימודי ציור נוף.
משחזר לארץ המשיך ללמוד ציור פיגורטיבי בכיתת אמן אצל ארם גרשוני, בסטודיו "התחנה" בתל אביב.
בשנת 2012 הציג תערוכת יחיד - "התחלות" - במרכז חייק לאמנות עכשיוית ביפו.
בטקסט המלווה לתערוכה נכתב "הציור שואב את כוחו מקשר בלתי אמצעי בין הצייר לאובייקט שלו.
קשר אינטימי של אדם ועולם המייתר מעבדי מציאות כמו מצלמה או מחשב...
הממד הסימבולי הוא רק אחד הממדים בציור שאינו מוותר על המחויבות הציורית והבלתי מתפשרת שלו לאובייקט ולעצמו".
אהרון עצמו סיפר בהקשר לתערוכה זו: "מקובל ללכת אחורה לאיקונות כמו רמברנדט, ולאסקז, שארדן וכן הלאה אבל אני מאמין שדווקא המורים שמהם למדתי ישירות זיקקו נאמנה את כל המסורת שלפניהם ואני מסתכל אליה דרכם", אומר הצייר.
"זה גם סוג של יישור קו ופרידה מהמורים שלי, פרידה והכרת תודה.
בשנת 2016 הציג לראשונה תערוכת יחיד בגלריה גורדון בתל אביב, בה הוא מיוצג עד היום.
כותב יונתן הירשפלד על עבודותיו של אהרון באתר הגלריה: "שיבולת בודדה עקודה לקיר.
עלה יבש או שניים זה לצד זה.
אצטרובל מונח כמו פרפר משופד על לבד במגרות המוזיאון המקטלגות וממיינות את בני מינו.
פקעת צמר אדום, גופנית ומדממת - אולי בדמיון, בפועל סטרילית, מנוטרלת, כבשה - הרחק מהעדר.
אהרון מביא את העולם לסטודיו בדגימות.
הוא מתרגם את הטבע לספסימנטים.
הוא מתמודד עם הריבוי בתנאי מעבדה."
בשנת 2020 אצר אהרון את תערוכת היחיד של צוקי גרביאן, "אמריקה", בגלריה מאיה, בתל אביב.
בשנת 2022 הציג אהרון את התערוכה "חוט מחשבה" בגלריה גורדון בירושלים.
בהקדמה לספר האמן שיצא עם התערוכה כתבה ד"ר נאוה סיביליה שדה: "עבור אהרון מהווה מלאכת הציור תהליך, הנעשה במצב של בדידות, כאשר האמן שוהה עם עצמו, בגפו, אל מול בד הציור, הצבעים והמכחולים.
שהות מרובה זו במצב החניכה הולידה את סגנונו האישי של אהרון: בניגוד למוריו הוא מצייר במשיכות מכחול רחבות ואינו מרבה בפרטי פרטים, כגון נימים עדינים..
ומבקש לקיים סוג של הכללה בעבודותיו.
הכללה זו מעניקה לדימויים ממד מטונימי, משמעות סמלית-ייצוגית המתרחבת מעבר למשמעות הקונקרטית של הדימוי עצמו".
בשנת 2023 הציג אהרון תערוכת יחיד נוספת בגלריה גורדון בתל אביב.
התערוכה בשם "היהודי הנודד" קיבלה ממד סמלי אקטואלי כשנפתחה במהלך מלחמת 7 באוקטובר, וכמו בהזמנה, ייצגה את הלך הרוח הציבורי כמו גם את מצבם הקונקרטי של רבים מהמפונים בתקופה זו.
כתב יונתן הירשפלד בטקסט המלווה לתערוכה: "על פי האגדה, היהודים שגלו מארצם וחיים כזרים סתגלניים בכל מקום, נושאים בנדודיהם את עונשו של קין..
אלו הם היהודים: אין להם בית והם זרים בכל מקום...
הצמח קיבל כנראה את שמו כי מיוחסות לו התכונות של סתגלנות ונוודות.
זהו צמח שבה בעת יש בו פשטות..
אך גם איזו יוקרה מלכותית הבאה לידי ביטוי בצבע הסגול העז של עליו.
ציוריו של אהרון מבודדים את העלים האלו, הופכים אותם לממצא מעבדה, מניחים אותם על רקע נייטרלי ותאורה אופטימלית.
הם "ריאליסטיים" אבל מתפקדים כמעט כמו ציור מופשט ובו כתם סגול-ירוק אחד בליבו של משטח בהיר, ריק ועמום.
הצל שלהם מזכיר לנו שזה חלל ושיש פה נפח ואשליה.
ציורים אלו של עלי היהודי הנודד..
הם שיר הייקו, קוואן , הופעתם של העלים על הרקע הלבן מעלה על הדעת סדק, שבר, אולי אפילו מזוזה, והם מהווים שלב חדש של עידון וזיכוך בתוך מכלול יצירתו של אהרון." במרץ 2024 הוצגה תערוכת יחיד של אהרון, Wondering Jew, בחלל גלריה גורדון במנהטן, ניו יורק.
תערוכת יחיד נוספת בגלריה גורדון במנהטן, Transect, הוצגה בספטמבר 2025. בתערוכה, "שביל טשטוש" בעברית, הוצגו קווי המתאר של היישובים בעוטף עזה שנפגעו בשביעי באוקטובר 2023. כותב יונתן הירשפלד על העבודות:"...
שרטוט, כמו בדם, של גבולות היישובים בעוטף עזה...
ללא פורנוגרפיה של אלימות, ללא וולגריזציה של האימה והאבל, בעדינות סטואית חכמה ומרה, ותוך שמירה על זיקה עמוקה לציור קלאסי מהתבוננות...
יוצר אהרון את הציורים האלו המצליחים להיות ריאליסטיים, יבשים, מרוחקים ובה בעת קורעי לב".
רבות נוספות מעבודותיו מוצגות באוספים חשובים בארץ ובעולם.
במהלך השנים לימד אהרון בסטודיו התחנה, סדנת אמני הקיבוץ, אטליה, כיתת אמן פרטית וכן מנחה סדנאות ציור נוף בארץ ובחו"ל.
2015 - "התחלות", מרכז חייק לאמנות עכשווית, יפו
2015 - "Crossroads", גלריה פלורנטין 45, תל אביב, עם דנה פקמן
2016– "חוט ערוב", גלריה גורדון, תל אביב
2022 – "חוט מחשבה" – גלריה גורדון, ירושלים
2023 – "היהודי הנודד"- גלריה גורדון, תל אביב
2024 - "Wondering Jew" – גלריה גורדון, מנהטן, ניו-יורק, ארצות הברית
2025 - "Transect" - גלריה גורדון, מנהטן, ניו-יורק, ארצות הברית
2012 – "טחנות רוח", הגלריה העירונית כפר סבא
2012 – "עם ציירים", מרכז חייק לאמנות עכשווית, יפו
2012 – "מאחורי היער", גלריה פלורנטין 45, תל אביב
2013 - פתיחת גלריית התחנה, תל אביב
2014 - גלריית התחנה, תל אביב
2015 - תערוכת קיץ, גלריה גורדון, תל אביב
2016 - תערוכה קבוצתית, גלריית גורדון, תל אביב
ארז'בט וזר (במקור וינטר, בהונגרית: Vezér Erzsébet; בודפשט, 23 בינואר 1915 – בודפשט, 5 ביולי 2003) הייתה היסטוריונית ספרות יהודייה-הונגריה, מורה לספרות.
דודה היה ארנה וינטר מהנדס כימי וממציא.
היא קנדידטית במדעי הספרות (דוקטורט .CSc) ספריה הרבים והן מחקריה פורסמו לאורך כמעט שבעה עשורי יצירתה.
וזר הייתה מן הבולטות של היסטוריוני הספרות ההונגריים.
היא השלימה את לימודיה האקדמיים באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) בין השנים 1932 לבין 1937. בין השנים 1937-1946 הייתה כתבנית במפעלי גנץ לקרונות רכבת (בשל יהדותה לא הייתה יכולה ללמד).
בשנת 1941 קיבל תעודת הוראה.
בין השנים 1946–1948 היה תועמלנית במרכז התעשייה הכבדה ובין השנים 1948–1950 היה תועמלנית במרכז סחר החוץ של התעשייה הכבדה.
בשנת 1950 עבד כמרצה במשרד החינוך הציבורי.
בין 1954 ל-1957 הייתה מלקטורית בהוצאת הספרים האקדמית.
במשך שש השנים הבאות, היא הייתה עמית מחקר במכון ללימודי ספרות של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בין 1963 לבין 1972 הייתה מנהלת המוזיאון הספרותי פטפי.
משנת 1990 הייתה חברת נשיאות של החברה למדעי החברה.
לאור יצירותיו והווידויים של אנדרה אדי (1968)
האם אני חי בלבבות צעירים?
חייו והקריירה של אנדרה אדי (מונוגרפיה, 1969)
הערות ומכתבים מהמערב (עריכה, 1975)
חייה של אנה לסנאי (מונוגרפיה, 1979)
חוג יום ראשון (מחבר שותף, 1980)
ספר זיכרונות ביבו (מחבר שותף, 1980)
דורות של קרוא וכתוב (כרך דוקומנטרי, 1986)
ג'רג' לוקאץ': חי את החשיבה.
ביוגרפיה בקלטת (עם אישטוואן ארשי, כרך ראיון, 1989)
"הייתי רוצה להראות את עצמי" (1999)
125 שירים על אנדרה אדי ; עם.
ארז'בט וזר, אישטוואן מארוטי; מוזיאון לספרות פטפי, בודפשט, 2002
ארז'בט וזר ואישטוואן מארוטי; החברה ההונגרית להיסטורייה של הספרות, בודפשט, 2002 (ספריית החברה ההונגרית להיסטוריית הספרות)
ראיונות נבחרים ; עם כמה, הודעה לעיתונות.
המוזיאון לספרות פטפי, בודפשט, 2004
עיטור מסדר הכוכב של הרפובליקה של הונגריה (1990)
מדליית הזיכרון של פאל דמן (1994)
ארז'אן טוקוטאייב (בקירגיזית: Эржан Токотаев; נולד ב-17 ביולי 2000) הוא כדורגלן קירגיזי המשחק בעמדת השוער בשנלאורפספור.
טוקוטאייב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דורדוי בישקק ובשנת הצטרף לקבוצה הבוגרת בה שיחק שנתיים.
בתחילת 2022 עזב את קירגיזסטן וחתם בטוראן לליגת העל קזחית.
ב-5 במרץ 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד טאראז.
עונה לאחר מכן עזב ליריבתה לליגה כספי.
ב-10 ביולי 2023 חתם בשנלאורפספור מהליגה הטורקית הראשונה.
ב-27 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד גירסונספור.
ב-2 בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 1-0 ל.
מאז, אותו משחק הפך לשוער הראשון של הנבחרת.
השתתף עם הנבחרת לגביע אסיה בכדורגל 2023.
קבוצת ארופ היא חברת הנדסה רב-לאומית בריטית שבסיסה בלונדון.
החברה מספקת שירותי הנדסה, אדריכלות, תכנון וייעוץ בכל היבט של הסביבה הבנויה, היא מעניקה שירותים ב-134 תחומים ותתי תחומים.
ארופ מעסיקה כ-17,000 עובדים בלמעלה מ-90 משרדים ב-35 מדינות, והשתתפה בפרויקטים בלמעלה מ-160 מדינות.
ארופ הוקמה בשנת 1946 על ידי המהנדס אובה ארופ.
באמצעות מעורבותה בפרויקטים בעלי פרופיל גבוה כמו בית האופרה של סידני, שם נעשה היישום הראשון של חישובי מחשב לפרויקט הנדסי, היא התפרסמה כמומחית בביצוע פרויקטים מורכבים ומאתגרים.
בשנת 1970, פרש ארופ מניהול החברה, תוך שהוא קובע את העקרונות שהמשיכו להנחות את פעילותה.
הבעלות על קבוצת ארופ בנויה כנאמנות שהנהנים ממנה הם עובדיה, בעבר ובהווה, המקבלים מדי שנה נתח מהרווח התפעולי שלה.
החברה נוסדה בלונדון בשנת 1946. אובה ארופ ביסס את עצמו בשנות ה-30 כמומחה לבטון מזוין, והתפרסם בזכות פרויקטים כמו בריכת הפינגווינים בגן החיות של לונדון .
לדברי הסופר האדריכלי איאן וולנר, החזון של ארופ בעת הקמת החברה נבע מחוויותיו בזמן המלחמה ופילוסופיה פרוגרסיבית והמודרניזם המוקדם, הוא שאף שהחברה תהיה כוח לשלום ושיפור חברתי בעולם שלאחר המלחמה.
לשם כך, היא תעסיק אנשי מקצוע ממגוון דיסציפלינות שיוכלו לעבוד יחד כדי לייצר פרויקטים באיכות גבוהה יותר ממה שניתן להשיג בעבודה לחוד.
פרויקטים בולטים שנבנו במהלך חייו של ארופ, הם מרכז ז'ורז' פומפידו יחד עם רנצו פיאנו וריצ'רד רוג'רס, והבניין הראשי של HSBC עם נורמן פוסטר.
בשנת 1970, 24 שנים לאחר הקמת החברה, בחר ארופ לפרוש מהובלה פעילה של החברה.
באותה תקופה, המשרד (אז Ove Arup & Partners) היה מורכב מיחידות עצמאיות הפרוסות על פני הגלובוס.
ב-9 ביולי לפני עזיבתו נשא ארופ נאום בוינצ'סטר לכל שותפיו מהמשרדים השונים.
הנאום קבע את מטרות המשרד וזיהה את העקרונות שבאמצעותם ניתן להשיגם.
אלה כללו איכות עבודה, ארכיטקטורה מוחלטת, ארגון אנושי, התנהלות ישרה ומכובדת, תועלת חברתית ושגשוג סביר של חבריה.
רשימה חלקית של פרויקטים בולטים ומורכבים בהם חברת ארופ העניקה ליווי הנדסי.
בניין הספרייה הלאומית, 2024, עם הרצוג ודה מרון ומן שנער אדריכלים
מרכז יצחק רבין עם משה ספדיה
אפל פארק, קופרטינו, ארצות הברית
קתדרלת גבירתנו של המלאכים, לוס אנג'לס, 2002, עם האדריכל רפאל מונאו
מוזיאון דה יאנג, סן פרנסיסקו, 2005, עם האדריכלים הרצוג ודה מרון
האקדמיה למדעים של קליפורניה, סן פרנסיסקו, 2008, עם רנצו פיאנו
גשר טאפן זי ניו יורק, נהר ההדסון, ניו יורק, 2009
הבניין הראשי של HSBC, הונג קונג, 1985, עם נורמן פוסטר
נמל התעופה הבין-לאומי של קנסאי, 1994 עם רנצו פיאנו
מרכז הפיננסים הבינלאומי (הונג קונג), 2003, סזאר פלי
מרכז ענפי ספורט המים הלאומי בייג'ינג, 2008
האצטדיון הלאומי בייג'ינג, 2008, עם הרצוג ודה מרון
מטה הטלוויזיה המרכזית של סין, 2008, עם רם קולהאוס
קינג פאוור מהאנהון, בנגקוק, 2016 עם אולה שירן
מרינה ביי סנדס, סינגפור, 2010 עם משה ספדיה
אצטדיון עיר הספורט המלך עבדאללה, ג'דה, 2014
ראפלס סיטי צ'ונגצ'ינג, עם משה ספדיה
בית האופרה של סידני, 1973, עם ירן אוטזון
הגלריה הלאומית של ויקטוריה, מלבורן, 2003
אצטדיון הקריקט של מלבורן, 2005
ארז משה טל (נולד ב-27 ביולי 1961) הוא מנחה, איש בידור, רדיו וטלוויזיה ישראלי.
נולד בשם ארז משה בן-טולילה בתל אביב.
אביו, אהרון בן-טולילה, עלה מאלג'יריה והיה איש מערכת הביטחון.
אימו עדנה היא צברית ממוצא יקי-גרמני.
ב-1965, בהיותו בן ארבע, עברתה משפחתו את שמה ל"טל".
בעקבות שירותו של אביו במוסד כשארז היה בן 4 עברה המשפחה להתגורר בפריז למספר שנים ולאחר מכן התגוררו במילאנו כשלוש שנים נוספות.
שידור הרדיו הראשון של טל היה בתחנת הרדיו של קול השלום ב-1978, בהיותו תיכוניסט בבית הספר עירוני א' שבתל אביב.
משם המשיך לשירות צבאי בגלי צה"ל.
לאחר כמה שנים של קריינות והגשת תוכניות מוזיקה ומבזקי חדשות בגל"צ, טל יצר, ערך והגיש מדי יום את תוכנית ההומור והסאטירה הרדיופונית "מה יש" ביחד עם אברי גלעד.
התוכנית עלתה לאוויר ב-18 באוקטובר 1983, זכתה לפופולריות רבה, ונחשבת פורצת דרך ברדיו הישראלי.
לאחר שלוש שנים הפסיקו ארז טל ואברי גלעד את העבודה המשותפת על התוכנית, וטל המשיך את העונה האחרונה של התוכנית ללא גלעד.
ב-1987 הודיע טל שמיצה את "מה יש", והתוכנית ירדה מהאוויר.
כל אותה תקופה שימש טל גם כראש מחלקת הקריינים בתחנה.
בשנת 1988 העלו טל וגלעד מופע בשם "התקלה", המבוסס על המערכונים של התוכנית "מה יש".
בהמשך מונה טל כעוזר מפקד גלי צה"ל לתפקידים מיוחדים, פעל להרחבת שידורי גל"צ ויזם את "צה"ל 2" (פיצול שידורי גלי צה"ל כך שתוכניות שונות שודרו ב-AM וב-FM) בה הגיש את התוכנית "סבבה בבסיס", ואת צה"ל 3 (שידורים מקומיים ששודרו בגיחות של "האולפנוע", האולפן הנייד של גל"צ, ליישובים שונים בארץ).
עם מינויו של משה שלונסקי למפקד גל"צ, החלו השניים לפעול להקמת גלגלצ - ערוץ שידור מלא לגל"צ, שיפנה לנהגים.
לאחר הכנות שנמשכו כשנה, החלה גלגלצ לשדר באוקטובר 1993.
במקביל לעבודתו בגל"צ, החל טל לשדר בטלוויזיה.
בקיץ 1990 הנחה את המגזין "רואים 6/6" בטלוויזיה החינוכית.
כשפרצה מלחמת המפרץ המשיך כאחד המנחים של השידורים המיוחדים של החינוכית בזמן המלחמה ("האולפן הפתוח").
במקביל הצטרף לערוץ 2 הניסיוני, כתב והגיש את תוכנית ההומור והסאטירה "העולם הערב" עם אברי גלעד ועינב גלילי.
התוכנית זכתה לפופולריות בקרב הצופים, אך לביקורות שליליות מצד מבקרי הטלוויזיה.
בקיץ 1993 הנחה את התוכנית "מי לה שיא" בערוץ הראשון.
לקראת הקמת ערוץ 2 המסחרי, הצטרף לגרעין ההקמה של שידורי קשת בראשות אלכס גלעדי.
הוא נמנה עם הדרג המקצועי שהגיש את קשת למכרז על ערוץ 2, ולאחר הזכייה, הפך למנהל התוכניות הראשון של "קשת".
טל שימש בתפקיד במהלך חודשי ההקמה ובשנת השידורים הראשונה (נובמבר 1993 עד נובמבר 1994).
הוא בחר להתפטר מתפקיד זה לאחר שחש שהעומס הרב בו היה נתון באותה תקופה פוגע בבריאותו.
מאז שעזב את התפקיד הרשמי של ניהול התוכניות ועד היום, ממשיך טל להיות פעיל בשידורי קשת גם מאחורי הקלעים (למעט השנה שבה עזב לערוץ 10).
במקביל לפעילותו ב"קשת", ב-1996 היה טל ממקימי קבוצת רדיו תל אביב, שהתמודדה וזכתה במכרז "הגל השני" של תחנות הרדיו האזוריות.
הוא החזיק 22% מהבעלות על התחנה ואף שידר בתחנה מספר תוכניות רדיו.
המשדר הראשון שהגיש בערוץ 2 המסחרי היה שעשועון "גלגל המזל", שזכה בקביעות לרייטינג של מעל 30%.
לאחר כ-300 תוכניות פרש טל מהגשת גלגל המזל לטובת שתי עונות של תוכנית מקורית "העולם המופלא".
בין השנים 1998 ו-2003 ערך והגיש את תוכנית הסאטירה "רק בישראל", עם השחקנית אורנה בנאי בדמות 'לימור'.
התוכנית שודרה במשך חמש עונות וזכתה להצלחה גדולה.
בעקבות ההצלחה של "רק בישראל" הקים טל חברת הפקות עצמאית, "מנטה הפקות".
חברה זו הפיקה את "רק בישראל" החל מהעונה השנייה שלה, ובין השאר גם פיתחה והפיקה עבור זכיינית ערוץ 2 קשת את "הכספת" - שעשועון טריוויה, שהצליח מאוד בישראל והיה הפורמט הטלוויזיה הישראלי הראשון, שנמכר ושודר בהצלחה ברחבי העולם.
לאחר שבאוקטובר 2000, חברת הטלוויזיה קינג וורלד, חברה-בת של רשת CBS מארצות הברית, רכשה את זכויות ההפצה שלו.
ההסכם קבע, כי קשת ו"מנטה הפקות" יקבלו אחוזים ממכירת התוכנית למדינות שונות בעולם לפי מפתח משתנה, שמותנה בגודל השוק באותה מדינה.
בין השאר שודרו גרסאות מקומיות של הכספת ברשת ITV בבריטניה (שלוש עונות) בשם "The Vault", ב-France 2 בצרפת, ורשתות שידור ביוון, רוסיה, ספרד, רומניה, אוקראינה, וייטנאם, מלזיה ובמדינות נוספות.
ביולי 2002, החל ערוץ 10 במשא ומתן לרכישת "הכספת", אך שידורי "קשת" הפעילה את זכות הסירוב שהייתה לה, והתוכנית לא עברה לערוץ 10. בדצמבר 2002, הודיע ארז טל שהוא עובר לערוץ 10, לאחר שחתם על חוזה בסכום של 5 מיליון דולר.
אולם לאחר שערוץ 10 נקלע לקשיים, ההסכם הוקפא במרץ 2003, ובוטל סופית במרץ 2004 מבלי שטל הפיק אף תוכנית לערוץ.
אחרי תקופת בטלה מאונס, לה היה מחויב במסגרת החוזה והתשלום הראשוני שקיבל, חזר לערוץ 2 ולזכיינית "קשת".
ב-2004 הגיש שם את תוכנית ההומור והסאטירה "איפה אתה חי?!", אשר הפורמט הזכיר במידה רבה את התוכנית רק בישראל, אך התוכנית לא זכתה להצלחה, והוחלט לא להפיק עונות נוספות.
התוכנית הוגשה על ידי טל ולצדו של אסי כהן, (שהשתתף גם הוא בכמה עונות של רק בישראל) ובהמשך הנחה את השעשועון "המוח", שגם לא זכה להצלחה וירד משידור לאחר עונה אחת.
בין השנים 2006 ל-2010 הנחה את תוכנית הבידור "מועדון לילה" אותה גם ערך.
במקביל החל להגיש את "ציפורי לילה" בגלי צה"ל עם קרן פלס.
בסוף 2007 עלה עם שמונה ספיישלים של התוכנית "רק בישראל" בנושא "40 שנות טלוויזיה בישראל".
לצד תוכנית זו עלתה התוכנית "איפה צדקנו?" שבה ראיין טל אישים שהשפיעו על הטלוויזיה בישראל.
בהמשך עלתה עונתה השנייה של "איפה צדקנו".
ב-2008 החל להנחות את תוכנית הריאליטי המובילה של קשת בערוץ 2 "האח הגדול" לצדו של אסי עזר ומסוף 2015 לצדה של קורין גדעון.
ב-13 באוקטובר 2010 החל להנחות את השעשועון "אל תפיל את המיליון" בערוץ 2.
בשנים 2010–2016 טל שימש כפרזנטור של "בנק הפועלים", בשנתיים הראשונות לצד עלמה זק, ולאחר מכן לבדו.
בספטמבר 2013 הנחה שש תוכניות של השעשועון "בטוח או ביטוח".
באוקטובר 2014 עלה עם 3 פרקים של סדרה דוקומנטרית מקורית בשם "ברוורס", שבה הוא מראיין אישים תוך כדי נסיעה ברחבי הארץ למפגש עם מקומות ואנשים משמעותיים בחייהם.
בין הפרקים ששודרו היה פרק עם מוטי קירשנבאום, ששודר מספר חודשים לפני שהוא נפטר.
פרק נוסף ומיוחד בהשתתפות הנשיא ראובן ריבלין שודר לרגל יום העצמאות במאי 2015.
ב-22 באוקטובר 2014 חזר טל להנחות את העונה החמישית של "מועדון לילה".
עונה זאת כללה את ספיישל תוכנית ה-100 של "מועדון לילה".
ב-2015 הנחה יחד עם ישראל קטורזה את השעשועון "מי למעלה?" בשידורי קשת שבערוץ 2. בפברואר אותה שנה חשף העיתון הכלכלי TheMarker, כי טל מחזיק חשבונות בנק סודיים בבנק HSBC, בשווייץ, בהם הופקדו 7 מיליון דולר.
טל היה מוטב של חלק מהכספים, ואילו אחרים הוחזקו תחת חשבונות של חברות הקשורות אליו.
בתגובה מסר ארז טל: "כל הכנסותי, וכל חשבונות הבנק שלי בכל מקום בארץ ובעולם דווחו תמיד כחוק לשלטונות המס בישראל".
ב-25 בספטמבר 2016 שב לרדיו תל אביב לרגל חגיגות 20 שנה להקמת התחנה, שם החל להגיש את התוכנית "פרס ישראל" לצד עידית הרשקוביץ, טל פרידמן ומגישים מתחלפים נוספים.
התוכנית שודרה מדי יום עד חודש מרץ 2017. ב-20 בנובמבר 2017 שבה התוכנית לשידור במתכונת של פעמיים בשבוע, וביולי 2018 עברה למתכונת שבועית.
ב-7 במאי 2017 שב עם עונה שישית של התוכנית "מועדון לילה" בשידורי קשת, ערוץ 2.
לקראת פיצול ערוץ 2 מונה טל לעורך האחראי והמנחה של "ערוץ 2 - השידור האחרון בהחלט" - המשדר החגיגי ב-31 באוקטובר שסיים את שידורי ערוץ 2 ופתח את שידורי ערוץ 12 עם עלייתו לאוויר באותו הלילה.
טל שידר יחד עם עידית הרשקוביץ מעמדת השידור של תאגיד השידור הישראלי במודיעין את גמר תחרות האירוויזיון הראשונה ששודרה בתאגיד לשנת 2018, בגמר בו זכתה נטע ברזילי עבור ישראל בפעם הרביעית.
טל הנחה את תוכנית המציאות "אביב או אייל" שעלתה לשידור ב-9 ביולי 2018 בקשת 12. זוהי התוכנית המוזיקלית הראשונה אותה טל מנחה.
התוכנית הוקפאה אחרי עונה אחת בלבד.
ב-2019 הנחה את אירוע האירוויזיון שנערך בתל אביב, יחד עם בר רפאלי, אסי עזר ולוסי איוב.
ב-2019 הנחה את תוכנית הריאליטי "2025" יחד עם קורין גדעון.
בהמשך עלה לאוויר עם העונה השביעית של "מועדון לילה".
ב-2020 בזמן משבר הקורונה ערך והגיש את "תוכנית בידוד" עם ישראל קטורזה ואבי נוסבאום ובהשתתפות אורנה בנאי שחזרה לדמות של "לימור".
בהמשך השנה הנחה את השעשועון "מי רוצה להיות מיליונר?" בערוץ 12.
בשנת 2021 החל להגיש לצד ישראל קטורזה את תוכנית הבידור "זה לא אולפן שישי" בקשת 12.
בשנת 2023 השתתף בעונה השלישית של תוכנית המציאות "הזמר במסכה" בתור הטווס והודח שמיני מהתוכנית.
בהמשך השנה הנחה את תוכנית המציאות "רואים את הקול" בקשת 12. כמו כן הנחה את התוכנית "30 עם" לרגל 30 שנה לשידורי קשת, שהופסקה לאחר טבח שבעה באוקטובר.
ב־13 באוקטובר 2023 החל להנחות לצד אברי גלעד את התוכנית "ארז ואברי" בעקבות מלחמת חרבות ברזל עד 15 באפריל 2024.
בשנת 2025 החל להנחות תוכנית אירוח בשם "מה באמת קרה שם?" בקשת 12.
בשנות ה-90 היה טל בזוגיות עם מנחת הטלוויזיה (כיום חברת הכנסת) מרב מיכאלי, כשבע שנים.
טל נשוי לאשת ההייטק גילי לוי ולהם שתי בנות.
בשנת 2014 הודיע הזוג על פרידה, אולם כעבר זמן מה, חזרו לחיות יחד.
ארז ביטון (נולד ב־4 ביוני 1942) הוא משורר, מחזאי ופעיל חברתי ישראלי, חתן פרס ישראל לספרות ולשירה עברית לשנת 2015. ביטון שימש בעבר יושב ראש המרכז הים־תיכוני הבין-לאומי בישראל, ערך את כתב העת הספרותי "אפיריון" ועבד כעיתונאי בעיתון "מעריב".
ביטון נולד בעיר אוראן שבאלג'יריה להורים ילידי מרוקו וקיבל את השם הפרטי יעיש.
במסגרת העלייה ההמונית ביטון ומשפחתו עלו לישראל בשנת 1949. משפחתו שוכנה במעברה ברעננה, ולאחר מכן עבר ביטון ללוד.
בנובמבר 1951, כשהיה בן תשע, הוא נפצע מפיצוץ של רימון שמצא, מה שגרם לו לעיוורון ולקטיעת ידו השמאלית.
בעקבות זאת עבר לבית חינוך עיוורים בירושלים, שם הוחלף שמו לארז.
ביטון סיים לימודים לתעודת בגרות בסמינר ליפשיץ בירושלים, ולאחר מכן המשיך ללימודי תואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית ותואר שני בפסיכולוגיה שיקומית באוניברסיטת בר־אילן.
במשך יותר משבע שנים עבד כעובד סוציאלי באשקלון, ואחר כך כחמש שנים במחלקה הסוציאלית במועצת אור יהודה, ושלוש שנים נוספות בבית החולים לחולי נפש (שנסגר מאז) נווה און ברמת גן.
תחומי עבודתו והתמחותו מגוונים: בשנותיו הרבות כעובד סוציאלי וכפסיכולוג שיקומי צבר ניסיון כמטפל פסיכו־סוציאלי.
הוא התמחה בטיפול במשפחות רב־בעייתיות ובנכים פיזית ונפשית.
כמו כן הדריך ביטון במשך שנים עובדים סוציאליים וסטודנטים לעבודה סוציאלית מהאוניברסיטה העברית ומאוניברסיטת בר־אילן.
במסגרת עבודתו כעובד סוציאלי באשקלון, פגש בשנת 1976 את הזמרת זוהרה אלפסיה, עליה כתב את אחד המפורסמים שבשיריו.
ביטון נחשב לאחד היוצרים הראשונים שייצגו את "הקול המזרחי" – קולן של עדות המזרח.
שירתו מבטאת את שבר ההגירה ארצה וכן את מאבקה של התרבות המזרחית למצוא את מקומה בתוך הפסיפס הישראלי.
אחד משיריו הידועים הוא "שיר זוהרה אלפסיה", העוסק בזמרת היהודייה זוהרה אלפסיה, שזכתה לתהילה כזמרת מלכותית במרוקו, ארץ הולדתה, וירדה מגדולתה לאחר עלייתה לישראל, בה חוותה הידרדרות מעמדית.
להקת "הברירה הטבעית" הלחינה את שירו "חתונה מרוקאית" וכללה אותו באלבומה "אלי שורשים" מ־1979.
ביטון עסק בעיתונאות כמה שנים, וכתב טור שבועי בעיתון "מעריב" על נושאים חברתיים וציבוריים.
כמו כן ערך את "אפיריון – כתב עת ים תיכוני לתרבות, ספרות וחברה", שאותו ייסד ב־1982. בשנים 1991–1993 כיהן כיו"ר אגודת הסופרים העבריים בישראל.
נוסף על כך הגיש תוכנית שבועית בגלי צה"ל.
ביטון שימש גם יו"ר המרכז הים תיכוני לתרבות וחבר מועצה בארגון נפגעי פעולות איבה, שבראשו ישב עד 2005. בתפקיד זה עמד ביטון בקשר עם נפגעי פעולות איבה רבים בישראל, כשהוא נעזר בידע המקצועי שלו כעובד סוציאלי וכפסיכולוג שיקומי, ובניסיון האישי שלו כנפגע פעולות איבה.
ביטון הוא חבר נשיאות האגודה לזכות הציבור לדעת ושופט בוועדת הפרס לביקורת התקשורת של "לדעת".
הוא היה חבר מרכז מפלגת העבודה בין השנים 1993 ו־2003, ואף ניסה את מזלו בבחירות מקדימות של המפלגה ב־1999. לאחר מכן עבר למפלגת עם אחד.
בשנת 2001 הפיק ערוץ 2 את הסרט התיעודי "ציפור בין יבשות", שעקב אחר ניסיונו להיבחר בפריימריז; ב־2016 החרים ביטון אירוע בסינמטק תל אביב שבו הוקרן הסרט, משום שהעדיף "שייעשה סרט אקטואלי סביב ועדת ביטון" .
בפברואר 2016 מינה אותו שר החינוך נפתלי בנט לראשות ועדה, "ועדת ביטון", שתציע כיצד להעשיר את תוכניות הלימודים בהיסטוריה, בספרות ובמסגרות הבלתי פורמליות, בתכנים שיביאו "לאיזון ביחס למורשתן של קהילות המזרח ולהעמקת תחושת האחדות בעם".
ב־10 באוגוסט 2016 נקרא רחוב על שמו בבית אריה.
באוקטובר 2022 נבחר לחבר האקדמיה ללשון העברית.
נשוי לרחל קלאהורה ביטון, אב לְבֵן ולבַת.
פרס על שם גבריאל טלפיר (1982)
פרס היצירה לסופרים עבריים (1989)
השיא משואה בהר הרצל ביום העצמאות ה־40 למדינת ישראל (1988)
פרס ספרותי ע"ש יצחק לייב ורחל גולדברג מטעם קרן קיימת לישראל (2011)
פרס מפעל חיים על שם יהודה עמיחי לשירה עברית (2014)
פרס ביאליק לשירה ומפעל חיים (2014)
פרס ישראל לספרות ולשירה עברית (2015)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון (2015)
פרס הפדרציה הספרדית האמריקאית למפעל חיים (2015)
אות קרן אייסף על תרומה יוצאת דופן לחברה וצמצום פערים חברתיים בישראל (2015)
אות יקיר בית חינוך עיוורים (2022)
מנחה מרוקאית, הוצאת עקד, 1976
ספר הנענע, הוצאת עקד, 1979
ציפור בין יבשות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990
סוליקה: מחזה בשלוש מערכות, הוצאת שניר, 2005
תמביסרת: ציפור מרוקאית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009
נופים חבושי עיניים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013
בית הפסנתרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015
אותות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019
עוברים על פני, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2020
תפרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2022
עיר פרזות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2024
ארז גרשטיין (13 במרץ 1960 – 28 בפברואר 1999) היה תת-אלוף בצה"ל, מפקד יחידת הקישור ללבנון (יק"ל).
גרשטיין נולד בבית חולים העמק בעפולה לשולה (קישיק) שעלתה מסוריה ורפאל גרשטיין שעלה מארגנטינה.
היה הבכור בין שלושה ילדים.
גדל והתחנך בקיבוץ רשפים, וכילד התעניין בטבע, ארכאולוגיה וגאוגרפיה של ארץ ישראל.
למד בבית הספר היסודי ברשפים ובתיכון למד במוסד החינוכי גלבוע בתנאי פנימייה עם נערים מקיבוצים אחרים.
כנער, עבד גרשטיין בענף מִדְגֶּה של הקיבוץ.
טרם גיוסו התנדב לחצי שנת שירות בקיבוץ הראל.
בינואר 1979 התגייס לצה"ל והתנדב לשרת בשייטת 13 ("הקומנדו הימי").
אחרי שנה הודח מן השייטת ועבר לשרת בחטיבת גולני.
בשלשת החודשים הראשונים שירת בפלנ"ט, ולאחר מכן עבר לסיירת גולני.
בסיירת עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ולקח חלק באימונים ופעילות המבצעית במסגרת הסיירת והחטיבה.
לאחר שסיים בהצטיינות קורס קציני חי"ר, מונה למפקד צוות בסיירת גולני ופיקד עליו במבצע שלום הגליל.
גרשטיין הוביל את הצוות בפעולה לכיבוש הבופור, נפצע קל בזרועו אך המשיך להילחם.
בתום הקרב פונה לבית חולים, אך כעבור יומיים התעקש וחזר אל יחידתו בלבנון.
בפברואר 1983 השתחרר מצה"ל כסגן מפקד פלוגה.
בתקופת האזרחות השתלב בעבודה בקיבוץ, והיה לסדרן רכב.
ביוני 1983 יצא לטיול תרמילאים באמריקה הצפונית והדרומית עם חברתו וחזר לאחר כשנה לארץ, התגייס לשב"כ אך במהלך ההכשרה החליט שאיננו רוצה לעסוק בתחום הזה.
באוגוסט 1985 בעקבות קול קורא של מח"ט גולני צבי פולג, חזר לשירות בקבע ופיקד על פלוגה בגולני בגדוד 12. בתפקידו זה שקד על העלאת רמת החיילות והכושר הגופני והפך את הפלוגה לאחת מהטובות בחטיבה.
בתפקידו הבא שימש קצין המבצעים של חטיבת גולני, ב-1987 מונה למפקד סיירת גולני, ופיקד על פעולות נועזות ברצועת הביטחון בלבנון.
באחד המבצעים ביצע כוח בפיקוד מפקד חטיבת גולני, אל"ם גבי אשכנזי, פשיטה על בסיס חזבאללה שמוקם במזרעת אל-חמרה שברמת נבטיה.
כוח החוד, שהורכב מאנשי הסיירת, בפיקוד של גרשטיין, נע בחשאי עד שהיה בקרבתם של המחבלים והרגם.
תחת פיקודו של גרשטיין לקחה הסיירת חלק במבצע "כחול וחום", בו הייתה למעשה, הכוח היחיד שהשלים את משימתו ופגע במספר רב של מחבלים מחד, ולא ספג נפגעים מאידך.
בשנת 1989 מונה למפקד גדוד 51 של גולני והוביל אותו בפעילות מבצעית בלבנון כנגד מחבלי החזבאללה.
אז גם עבר לגור עם חברתו, הרטל, בקיבוץ יגור.
בשנת 1991 מונה למפקד גדוד 17 בביסלמ"ח.
במהלך כהונתו כמ"פ ומג"ד שם דגש על חינוך, ובפרט על חינוך לאהבת ארץ ישראל והכרתה.
בשנת 1993 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד החטיבה המזרחית ביחידת הקישור ללבנון (יק"ל) שם נאלץ לטפל גם בבעיות האוכלוסייה האזרחית בנוסף למלחמה עיקשת במחבלים.
במהלך תפקידו למד ערבית וכונן יחסים טובים עם המקומיים.
גם כמפקד חטיבה הקפיד ארז להיות בחזית הלחימה, הוביל כוחות ברצועת הביטחון, ובאחד המקרים הרג שני מחבלים בסמוך לג'בל א- רפיע.
בשנת 1994 יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי ובאוניברסיטת חיפה, וסיים תואר ראשון במדע המדינה.
באוגוסט 1995 מונה למפקד חטיבת גולני.
באותה שנה התחתן עם הרטל ובנה את ביתו במושב היוגב.
גרשטיין בלט כמפקד החטיבה בהפעלה מקורית של סיירת החטיבה במבצעים מיוחדים כנגד החזבאללה בלבנון.
בסמוך למועד סיום תפקידו כמפקד החטיבה אירע אסון השריפה בוואדי סלוקי, בו נהרגו חמישה מלוחמי החטיבה ונפצעו חמישה נוספים.
לאחר מכן שימש סגן מפקד עוצבת געש בשנים 1997–1998, ב-1998 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד יחידת הקישור ללבנון.
בתקופה זו התנהל מאבק אזרחי בהנהגת תנועת ארבע אמהות כנגד הישיבה בלבנון, וגרשטיין התבטא בפומבי נגדן ואמר כי ההפגנות בישראל יוצרות איום על החיילים, מכיוון שהן מעודדות את החזבאללה.
ב-28 בפברואר 1999 (י"ב באדר ה'תשנ"ט) נהרג גרשטיין ממטען צד של חזבאללה שהופעל לעבר מכונית המרצדס המשוריינת שבה נסע בקרבת מוצב כאוכבא ברצועת הביטחון ליד צומת סוק אל חאן, לאחר שחזר מביקור של ניחום אבלים בביתו של איש צד"ל שנהרג, בכפר הלבנוני שבעא.
בפברואר 2018 פרסמה רשת "אל-מנאר" סרטון המתעד לכאורה את הפיצוץ שגרם למותו של גרשטיין.
אחרי מותו של הקצין הבכיר בלבנון, התגברה הדרישה הציבורית בישראל לסגת מרצועת הביטחון.
אהוד ברק המועמד לראשות הממשלה אמר במהלך מסע הבחירות שלו שיפעל ליציאת צה"ל מלבנון, ולאחר בחירתו הוביל את יציאת צה"ל מלבנון במאי 2000.
גרשטיין הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ רשפים.
הותיר אחריו את רעייתו, הרטל (לבית ילין), ובן משותף, עומר, שנולד ב-1997.
גרשטיין נהג, בכל שירותו בצה"ל, להסתובב ללא רצועה לנשק, כשרק ידו מחזיקה בנשק, כדי "להיות מוכן תמיד".
כאשר היה מ"פ בגדוד 12 של גולני חייב את כל פלוגתו בטירונות ללכת עם הנשק כאשר הרצועה תלויה על הצוואר (תלה צוואר) במצב של מוכנות לקרב.
ידיעת הארץ הייתה מאוד חשובה לו.
בכל מקום חדש שהגיע עם חייליו, טרח להסביר להם מהו האזור והיישובים שקיימים בו.
לעיתים היה מוכן לוותר על אימונים צבאיים בשביל ללמד על אזור מסוים, ואף אמר "החינוך זה האימונים".
כאשר פלוגתו הגיעה למשימות בט"ש בחזית רמת הגולן, הבטיח שבוע חופש ("רגילה") לכל מי שילמד בעל פה את שמות כל היישובים היהודים בגולן, והעניק את החופש לשניים מהחיילים שהצליחו במשימה.
כמח"ט גולני אסר על הפקודים שלו להשתטח על קברי חבריהם.
אמר שיש לכבד את זכר הלוחמים בעמידה, ומי שכואב לו שילך לנחם את משפחות הנופלים שלהן הרבה יותר כואב.
חינך את חייליו לחתירה למגע, ואף טען שהמסתערים תמיד מנצחים.
קצינים רבים העידו על הנחישות שלו לבצע תרגילים ומשימות, כאשר התנאים נעשים קשים מדי והם נטו לוותר ולהפסיקם.
גרשטיין נחשב לאורך תקופת שירותו לסמל ולמודל בעבור החיילים אשר שירתו בלבנון.
קצינים רבים העידו לאחר מותו כי השפיע עליהם עמוקות ובהם תא"ל משה (צ'יקו) תמיר שייחד לו פרק בספרו מלחמה ללא אות.
לזכרו הוקמו מפעלי הנצחה שונים ובהם כפר אקולוגי "נווה ארז" על שמו סמוך ליישוב מעלה מכמש שבמזרח בנימין, שיקום שביל טיול בנחל יצפור שבהר הגלבוע, ונקרא על שמו בניין מחלקת הנוער והצעירים במועצה האזורית עמק יזרעאל.
כל שנה נערך בעמק יזרעאל טיול לנוער עמק יזרעאל לזכרו של ארז גרשטיין.
כמו כן, באוגוסט 2017 נתרם לזכרו על ידי משפחתו רכב שטח הצלה לארגון איחוד הצלה סניף יקנעם והסביבה.
על שמו נוסדה בצה"ל תוכנית ארז שהיא תוכנית עילית להכשרת מפקדים קרביים עבור יחידות השדה של צה"ל.
ארז הלבנון (שם מדעי: Cedrus libani) הוא מין עץ ארז במשפחת האורניים.
ארז הלבנון הוא עץ הררי הגדל בעיקר בקרקע סלעית בגובה של 400 מטרים ומעלה.
עץ מחטני גדול שאינו גדל בר בארץ ישראל.
גדל בלבנון בה הוא משמש סמל המדינה.
מגיע לגובה של 40 מטר ומאריך ימים.
עליו מחטניים, קצרים, נוקשים וערוכים בקבוצות.
ארז הלבנון נחשב לעץ בניה חזק.
עץ ארז מופיע על דגל לבנון, ובתנ"ך הוא מופיע כעץ חזק (), הניגוד המוחלט לעלוב שבצמחים, אזוב הקיר (), וסמל לשגשוג ().
ארזי הלבנון אף שמשו את שלמה לבניין בית המקדש הראשון ().
השם הלטיני של ארז הלבנון, Cedrus libani, מורכב מהמילה היוונית Κέδρος (בתעתיק: Kedros), שמשמעה "מחט", ו־libani, כלומר "לבנוני".
ארז הלבנון נפוץ כיום בלבנון (באזורים רבים), סוריה (בהרי אנסריה), טורקיה (בהרי הטאורוס, ובסביבות , מולה, קוניה וצפון אמסיה) וקפריסין (זן brevifolia, בסביבות פאפוס), בעיקר בהרים בין 1500–1800 מטר מעל הים, על קרקע סלעית.
בעבר היה נפוץ ארז הלבנון בשטחי הרים נרחבים יותר במזרח התיכון, אך כיום עיקר התפוצה היא בדרום הרי הטאורוס.
משחר ההיסטוריה נודע ערך רב לארזי הלבנון.
עמי קדם השתמשו בהם לבנייה ממלכתית מפוארת, לבנייה באתרים מקודשים ולהכנת ארונות קבורה יקרים לקבורת מלכים ואישים רמי מעלה נוספים.
הארז נזכר רבות בכתבי עמים שונים.
אלות נקביות במזרח הקרוב הקדום יוצגו בסמל עץ החיים – בכנען ובמסופוטמיה היה סמל זה היה מיוצג במיוחד בעצי תמר וארז.
ייתכן ש"פרי עץ הדר" שבארבעת המינים היה בימי בית ראשון אצטרובל עץ ארז (ולא אתרוג, שהגיע לארץ ישראל בתקופת בית שני).
ב מסופר כי שלמה המלך ביקש מחירם מלך צור עצי ארזים לבניית בית המקדש הראשון וחירם נענה לבקשתו ושלח לו עצי ארזים וברושים.
בתמורה נתן שלמה לחירם אספקת מזון.
המצרים הקדמונים ייבאו עצי ארז הלבנון לארצם לשם בנייה.
בתעודת פרעה סנפרו מופיע אישור לבואן של ארבע ספינות עמוסות בעצי ארז למצרים שנשלחו על ידי הפניקים, והשימוש בהם היה בין השאר להתקנת דלתות לארמון.
בדיקת העץ של "ספינת השמש", ספינה קדומה שהתגלתה בגיזה שבמצרים, שנערכה במוזיאון הבריטי, הראתה שרוב קורות הספינה היו של ארז הלבנון.
ספינה זו הייתה שייכת לפרעה חופו (שלט במצרים בשנים 2606-2583 לפנה"ס).
ארון הקבורה של הפרעונית מרית אמון (שלטה במצרים בשנים 1450-1425 לפנה"ס), שהתגלתה בדיר אל בחרי, והנמצא במוזיאון הארכאולוגי בקהיר, נעשה גם הוא מארז הלבנון.
מגילת ון אמון מתארת את מסעו של גיבור המגילה, כהן האל אמון, בדרכו לגבל, להביא ארזים לבניית סירה לאל אמון.
תבליט הובלת העצים האשורי מציג אניות פיניקיות מובילות עצים דרך ים או נהר.
מקובל שהעצים המתוארים בתבליט הם ארזי לבנון.
באתרים ארכאולוגיים רבים במדינת ישראל נמצאו שרידי ארז לבנון, מתקופת הברונזה, הברזל, התקופה הפרסית, הרומית, הביזנטית, המוסלמית המוקדמת, הצלבנית והממלוכית, מהגליל לנגב.
במקדש מתקופת הברונזה המאוחרת שבתל לכיש, יש שרידי עץ (של ארז הלבנון) רבים של קורות, ששימשו לקירוי וכעמודי תמך לתקרה.
גם בכניסה לאולם הראשי נמצאו קורות עץ רבות (ארז הלבנון).
שרידי עץ רבים מאוד של ארז הלבנון נמצאו בארמון מתקופת הברונזה התיכונה.
שימוש בארזים התגלה גם במקדש הפלשתי בתל קסילה מהמאה ה-10 לפנה"ס.
שימוש ניכר בקורות עצים מארז הלבנון לבנייה נעשה גם בתל משוש שבנגב, הנמצא מזרחית לבאר שבע.
מהתקופה הישראלית, נמצאו שרידי עץ מפוחמים של ארז הלבנון.
בתקופה ההרודיאנית נוצלו עצי ארז לבנון לצורכי בנייה ממלכתיים בהרודיון, במבצר קיפרוס ובממשית.
ייתכן שארז הלבנון שימש גם בתעשיית כלים או חפצים מיוחדים.
גם בעת החדשה, במאה ה-17 נכרתו עצים רבים של ארז הלבנון לצורכי בנייה ושובצו בגגות הבתים של צפת העתיקה.
אוכלוסיית הארזים בלבנון הצטמצמה בשל ניצול־יתר מתמשך.ארז הלבנון הוא הסמל הלאומי של לבנון, והוא מופיע בדגלה.
ארז הלבנון הוא שריד מתקופה קדומה בה שרר באזור הים התיכון אקלים קריר יותר (תקופת השלישון).
ארז כץ (נולד ב-9 באפריל 1980) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הרכז, גובהו 1.93 מטרים.
כץ גדל במחלקת הנוער של הפועל ירושלים, והחל משנת 1999 החל לשחק גם בקבוצה הבוגרת.
בהיותו שחקן בית, הפך לאחד השחקנים המזוהים עם הקבוצה בראשית שנות האלפיים, וגם היה קפטן הקבוצה.
בשנת 2004 זכה, כקפטן, להניף את גביע יול"ב.
עם זאת, בסוף אותה שנה, החליט המאמן שרון דרוקר להתבסס על שחקני הקבוצה גיא קנטור ורביב לימונד, וכץ מצא את עצמו מחוץ לקבוצה.
הוא חתם באליצור אשקלון, כעבור שנה עבר להפועל תל אביב, וכעבור שנה נוספת לבני השרון.
בפברואר 2007 הדיחו כץ ובני השרון את מכבי תל אביב מגביע המדינה בשלב חצי הגמר, אך בהמשך הפסידו בגמר להפועל ירושלים.