tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שידור וידאו דיגיטלי (ידוע כ-DVB, ראשי תיבות של Digital Video Broadcasting) הוא שמו של קובץ תקנים פתוחים שהפכו לתקנים מקובלים בעולם לשידור דיגיטלי של טלוויזיה ווידאו.
על כתיבת ותחזוקת התקנים אחראי גוף המכונה DVB Project, קונסורציום שבו חברות כ-270 חברות מהתחום.
את התקנים מפרסמת "הוועדה הטכנית המשותפת" (Joint Technical Committee - בראשי תיבות JTC) ל"מכון תקני התקשורת האירופאים" (ETSI), ל"ועדה האירופאית לתקינה אלקטרוטכנית" (CENELEC) ול"איגוד השידור האירופי" (EBU).
שידורי ה-DVB מתבססים על קידוד הווידאו MPEG .
יצוג המידע הוא חבילות מידע דיגיטליות (PACKETS) ולכל חבילה יש מספר מסוים כמו כתובת לאיזה ערוץ הוא שייך .
yes הטלוויזיה בלוויין משתמשת ב-DVB-S לשידור SD, וב-DVB-S2 לשידורי HD.
מספר ערוצים ישראלים משודרים דרך הלוויין עמוס 3, בשיטת DVB-S: ערוץ 1, ערוץ 2, ערוץ 10, ערוץ 33 וערוץ הכנסת.
קליטתם היא ללא תשלום, דרך צלחת לוויין וממיר מתאימים.
שידורי עידן+ משתמשים בתקן DVB-T2 לשידור טלוויזיה ורדיו.
שידורי טלוויזיה דרך האינטרנט מתבצעים באמצעות העברת נתונים משרת כלשהו למחשב האישי.
ההתפתחות הטכנולוגית מאפשרת שידור תוכניות טלוויזיה באתרי אינטרנט.
כך ניתן לצפות בתוכניות ובסרטים באינטרנט הן במחשבים נייחים וניידים, במכשירי לוח ובטלפונים הניידים.
ברשת מועברים שידורים חיים וכן תוכן לצפייה לפי דרישה (VOD).
התכנים בצפייה נדחית זמינים לצפייה בכל שעות היממה ובכל מקום שיש בו חיבור לאינטרנט, חינם או בתשלום.
המונח "שידורי טלוויזיה" מתייחס לתוכן, הדומה לזה של שידורי הטלוויזיה.
לרוב, שידורי טלוויזיה ברשת, הם מראה לשידור הרגיל.
ערוץ טלוויזיוני מקרין תוכנית על מסכי הטלוויזיה ובמקביל מזרים את השידור גם לנגן אינטרנטי.
ניתן לצפות בשידורים בכל מקום על-פני כדור הארץ, כל עוד יש במקום חיבור לאינטרנט.
וזאת בהשוואה לשידורי טלוויזיה רגילים, שהטווח שלהם מוגבל לסביבתה של האנטנה המשדרת (כיום גם אפשר לצפות בשידורי טלוויזיה רגילים בכל העולם בזכות לוויינים).
כל אדם יכול לפתוח תחנת שידור לעצמו ולשדר לרשת האינטרנט.
לעיתים עקב מגבלות של זכויות השידור, נחסמים שידורים לצפייה במדינות מסוימות על ידי כלי Geo block.
לדוגמה שידורי מונדיאל 2018 שודרו בישראל בדיגיטל של כאן עם חסימת צפייה מחוץ לגבולות ישראל בהתאם להסכם השידור מול פיפ"א.
ב 2018 שתי רשתות חברתיות השיקו שידורי טלוויזיה מסוג חדש, שאינם מקבילים לשידור טלוויזיוני: YouTube TV ו-IGTV של אינסטגרם.
גופי שידור המתמחים בתחום האינטרנט ולהם נגן, שרתים, רוחב פס, ואמצעים נוספים המאפשרים להם שידור אינטרנטי לכמויות גדולות של צופים ומאזינים.
בהינתן ציוד מתאים, ניתן לשדר באינטרנט אף ברזולוציית 4K.
כמו כן, בנמצא גם שידור מטעם גורמים פרטיים או חובבי התחום, באמצעות תוכנה ביתית המאפשרת שידור של תוכני רדיו וטלוויזיה לאינטרנט.
בצפיית בינג' האדם צופה במספר רב של פרקים בצורה רציפה.
אופן הצפייה הזה הפך נפוץ בקרב צופים בעידן הטלוויזיה האינטרנטית.
עם עליית שירותי סטרימינג כמו נטפליקס ועוד, צפיית בינג' שיקפה עלייה בכמות הזמן שבני האדם מבלים בצריכת תכנים אלה.
צפיית בינג' הפכה לדרך של אנשים לנהל את הרגשות שלהם, להתמודד עם חרדה ודיכאון וליצור קשרים חברתיים עם אחרים.
עבור אנשים רבים, צפיית בינג' היא דרך לברוח מהבעיות שלהם ולשכוח זמנית מהצרות שלהם.
לצד תועלות מסוימות, הצפייה המרתונית יכולה לגרום לחוסר שינה ולבידוד חברתי בגלל מספר השעות הרבות שמבלים בצפייה יחידנית.
בנוסף לכך, יש הטוענים שצפייה מוגזמת עלולה להוביל להתקשרות לא בריאה עם הדמויות וסיפור העלילה בטלוויזיה, באופן שעלול להשפיע על מערכות היחסים האמיתיות של אנשים עם קרוביהם.
שיה זייד לה-באף הוא שחקן, במאי ותסריטאי אמריקאי יהודי מומר.
בתחילת הקריירה שלו, התפרסם בתפקידו כלואיס סטיבנס בסדרה "אצל סטיבנס" בערוץ דיסני, ולאחר מכן התפרסם רבות בזכות שלושת סרטי "רובוטריקים" בהם כיכב.
לה-באף נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, לג'פרי קרייג לה-באף, ליצן ופנטומימאי נוצרי ממוצא קייג'ון-צרפתי, ולשיינה זייד, רקדנית יהודיה-אשכנזיה.
גדל במסורת מעורבת, שבמסגרתה הוטבל, אך גם חגג בר-מצווה.
לה-באף עצמו תיאר את הוריו כאנשים מוזרים, שונים אך אוהבים, שהיו קרובים לתנועת ההיפים.
אביו היה מגדל קנאביס, השתמש גם בסמים קשים יותר ובילה לא מעט זמן במוסדות שיקומיים.
לבסוף הוריו התגרשו, ולה-באף גדל אצל האם, שהתפרנסה ממכירת בדים וסיכות נוי.
האם ובנה חיו חיים צנועים באזור אקו פארק הבעייתי, ולה-באף למד בבתי ספר לאוכלוסיות נזקקות.
ב-2004, כתב מאמר לספר "I Am Jewish" מאת יהודה פרל, בו טען לה-באף "שיש לו קשר אישי עם האל שבמקרה עובד בגבולות היהדות".
כך במשך שלושת העשורים הראשונים לחייו הגדיר עצמו כיהודי.
ב-2014, במהלך צילומי הסרט "זעם" עם בראד פיט (ובהדרכתו של פיט), לה-באף המיר את דתו מיהדות לנצרות.
כדרך התמודדות עם הסביבה העוינת, לה-באף נהג להמציא סיפורים ובדיחות, ולאלתר דיאלוגים מצחיקים.
כבר בגיל 10 החל להופיע במועדוני סטנד-אפ עם סיפורים פרי עטו שהיו כתובים בשפה גסה, "שיותר התאימה לבדרן בן 50 מאשר לילד בן 10".
בתחילת הקריירה עבד לבד, ללא מנהל, ולכן לעיתים נהג להתחזות לסוכן כדי לסדר הופעות ותנאי שכר לעצמו.
אחרי תקופה מסוימת מצא לעצמו סוכנת דרך דפי זהב האמריקאי.
לה-באף סיפר בראיונות שהתחיל לשחק בגלל הצורך לעזור בפרנסת המשפחה ולא עקב הרצון להיות שחקן.
הוא התפרסם בעקבות התפקיד הראשי בסדרה "אצל סטיבנס" שהופקה על ידי ערוץ דיסני האמריקאי בין השנים 2000–2003. עבור גילום דמותו של לואיס סטיבנס זכה לה-באף בפרס אמי לבידור בשעות היום ב-2003 (בקטגוריה "שחקן מצטיין בתוכנית ילדים").
באותה תקופה השתתף גם במספר תוכניות הלייט נייט של ג'יי לנו.
ב-2003 השתתף השחקן בהפקה אחרת של אולפני דיסני, הסרט "בורות" בו שיחק לצידם של ג'ון וויט וסיגורני ויבר.
ב-2004 השתתף לה-באף בתפקיד קטן בסרט המדע הבדיוני "אני, רובוט" וב-2005 שיחק במותחן האימה "קונסטנטין".
ב-2005 השתתף גם בדרמה ההיסטורית "בובי", המתרחשת על רקע שעותיו האחרונות של רוברט קנדי.
בשנת 2006 שיחק בסרט הפשע "מדריך להכרת קדושיך" בכיכובו של צ'נינג טייטום.
את הפריצה הגדולה עשה לה-באף בשנת 2007, כאשר קיבל תפקיד ראשי לצד שרה רומר במותחן "דיסטרביה".
הסרט, שמהווה מעין גרסה מודרנית לסרט "חלון אחורי" של אלפרד היצ'קוק, זכה להצלחה מפתיעה בקופות (הפקתו עלתה כ-20 מיליון דולר, אך הסרט הכניס קרוב ל-95 מיליון דולר ועמד שלושה שבועות רצופים בראש רשימת שוברי הקופות בארצות הברית).
מבקרים שיבחו את עבודתו של לה-באף בסרט זה.
רות' סטיין, מבקרת קולנוע של העיתון "סן פרנסיסקו כרוניקל" כתבה ש"לה-באף הופך במהרה לשחקן הצעיר הטוב ביותר בהוליווד של ימינו".
באותה שנה שיחק לה-באף גם בתפקיד ראשי בסרט "רובוטריקים", שנחשב לאחד הסרטים המובילים של עונת הקיץ של 2007 בהוליווד.
סטיבן ספילברג, שהפיק את "רובוטריקים", התרשם לטובה מעבודתו של השחקן הצעיר והציע לו את אחד התפקידים הראשיים בסרט "אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח", לצדם של האריסון פורד וקייט בלאנשט.
הסרט בכיכובו יצא לבתי הקולנוע במאי 2008.
בין הפרויקטים שבהם השתתף לה-באף, היה גם המותחן "לכודים ברשת" (אותו ביים די.ג'יי.
בנוסף הופיע גם בשני סרטי ההמשך ל"רובוטריקים".
ב-2012 יצא הסרט "ארץ יבשה" בכיכובו, לצד טום הארדי, מיה וסיקובסקה וג'סיקה צ'סטיין, ובבימויו של ג'ון הילקוט.
ב-2013 שיחק בסרט "נימפומנית" של הבמאי לארס פון טרייר לצידה של שארלוט גינסבורג.
ב-10 בינואר 2014, טען לה באף כי הוא רוצה "לפרוש מהחיים הציבוריים", אך למרות זאת עדיין הופיע בסרטים בשנים הבאות.
בשנת 2015, הופיע בקליפ "Elastic Heart", של סיה.
ב-2019 כתב את התסריט לסרט הדרמה "ילד דבש" (בבימוי עלמה הראל), המבוסס חלקית על ילדותו ועל יחסיו עם אביו; לה-באף גילם בסרט את האב.
לדבריו, הוא כתב את התסריט כחלק מתהליך הגמילה שלו.
בשנת 2012 החל לצאת עם השחקנית האנגלייה מיה גות'.
ב-10 באוקטובר 2016, השניים התחתנו בטקס בלאס וגאס.
בספטמבר 2018, פורסם שבני הזוג נפרדו והגישו בקשה לגירושין.
לה-באף יצא עם הזמרת האנגלייה FKA Twigs מ-2018 עד 2019.
בשנת 2020 הוא החל לצאת עם השחקנית האמריקאית מרגרט קוואלי.
על פי הדיווחים הקשר הסתיים בינואר 2021, ובספטמבר סיפרה קוואלי למגזין הרפרס בזאר כי היא מאמינה להאשמות של FKA Twigs.
בפברואר 2022 דווח כי לה-באף וגות' חידשו את יחסיהם וכי השניים מצפים לילד.
ב-26 ביוני 2014, לה-באף נעצר בתיאטרון סטודיו 54 בניו יורק ולאחר מכן הואשם בהפרת סדר, הטרדה והסגת גבול פלילית.
בעקבות התקרית, לה-באף פנה מרצונו לטיפול באלכוהוליזם.
הוא הודה באשמה של הפרת סדר, בעוד שהאישומים על הסגת גבול והטרדה בוטלו.
ב-8 ביולי 2017, לה-באף נעצר במרכז העיר סוואנה, ג'ורג'יה, בסביבות השעה 4 לפנות בוקר בגין שכרות והפרת סדר ציבורית.
צילומי מצלמת גוף הראו את לה-באף משמיע "הערות גזעניות וניבולי פה" כלפי שוטרים במהלך מעצרו.
מאוחר יותר הוא ייחס את האירוע להתמכרותו לאלכוהול.
לאחר שבאוקטובר 2017 לא הודה באישום של הפרת סדר, לה-באף נמצא אשם בהתנגדות למעצר אך נמצא לא אשם בשכרות ציבורית.
הוא נידון למאסר על תנאי למשך שנה ונגזר עליו לשלם קנס בסך 1,000 דולר וכן לפנות לטיפול כדי לנהל את בעיות הכעס והשימוש בסמים.
בספטמבר 2020, הואשם לה-באף בפלילים בעבירה של גניבה קטנה ובגין מעורבותו במריבה עם גבר אחר ביוני אותה שנה.
שופט הורה ללה-באף להיכנס לתוכנית לשליטה בכעסים במאי 2021, והאישומים יבוטלו במידה ולה-באף יסיים את התוכנית בתוך שנה.
בדצמבר 2020, לה-באף נתבע על ידי FKA Twigs, בגין פגיעה מינית, תקיפה וגרימת מצוקה רגשית.
הוא ציין בתגובתו כי "התעלל" בעצמו ובסובבים אותו במשך שנים וכי הוא "מתבייש" ו"מצטער בפני מי שפגע בו".
בעקבות התביעה, לה-באף לקח הפסקה ממשחק והחל לקבל טיפול.
מועמד פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר (2019)
מועמד פרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקן הטוב ביותר (אנ') (2016)חיים אחריםטיילר2020גובה המיסיםקריפרקרעים של אישהשון קרסון2022Padre Pioפדרה פיו (אנ')2024מגלופוליסקלאודיו פולצ'רTBAAfter Exileמייק דילייני
שיה ג'וּן (בפין-יין: Xiè Jūn; ) היא שחמטאית סינית בדרגת רב-אמן, שהייתה פעמיים אלופת העולם בשחמט לנשים, משנת 1991 עד 1996 ומשנת 1999 עד 2001 .
ג'ון היא האישה השנייה שהחזיקה בתואר פעמיים, השנייה היא אליזבט ביקובה.
שיה, ילידת חביי החלה לשחק בגיל שש שיאנג-צ'י, ובגיל 10 זכתה באליפות הנערות של בייג'ינג.
בעידוד השלטונות של סין, החלה ג'ון לשחק שחמט בתחרויות בינלאומיות.
על אף שלא זכתה להדרכה ואימונים מתאימים, הפכה ג'ון לאלופת סין לנערות בשנת 1984. בשנת 1988 חלקה מקום 2–4 באליפות העולם לנערות.
בגיל 20 זכתה ג'ון בזכות להתמודד על תואר אלופת העולם בשחמט, ובשנת 1991 ניצחה את מאיה צ'יבורדאנידזה מגאורגיה, שהחזיקה בכתר משנת 1978 בתוצאה 8.5-6.5. בשנת 1993 הגנה ג'ון בהצלחה על תוארה נגד ננה יוסליאני (ניצחה בדו-קרב 8.5-2.5).
ג'ון הפסידה את התואר לסוזאן פולגאר ההונגריה בשנת 1996 (8.5-4.5) אך חזרה והייתה לאלופת העולם בשנת 1999 לאחר שניצחה את עליזה גליאמובה לאחר שפולגאר סרבה לקבל את תנאי הדו-קרב ובכך איבדה את תוארה.
ג'ון גברה על גליאמובה בתוצאה 8.5-6.5. בשנת 2000 פיד"ה שינתה את מתכונת ההתמודדות לשיטת נוק-אאוט וג'ון זכתה בתואר פעם נוספת, לאחר שניצחה את המתמודדת הסינית קין קנינג 2.5-1.5 בגמר.
בחודש אפריל 2000 התמודדה ג'ון בדו-קרב מול אלוף העולם לשעבר אנטולי קרפוב.
בדו-קרב היו ארבעה משחקים רגילים ושניים מהירים.
קרפוב ניצח 2.5-1.5 במשחקים הרגילים (שלושה תיקו והפסד אחד לג'ון) ובמשחקים המהירים ניצח גם כן קרפוב 1.5-0.5.
ג'ון נחשבת בסין לגיבורה, וידועה בשל האופטימיות שלה והסגנון ההתקפי הנמרץ שמאפין אותה.
הצלחתה בשחמט עשתה רבות לחבב את השחמט הבינלאומי בארצה, וביתר הארצות בדרום מזרח אסיה.
ג'ון היא הראשונה מבין מספר שחקניות סיניות חזקות, והייתה מרכיב חשוב בהצלחת נבחרת הנשים של סין לזכות במדליית הזהב באולימפיאדת 1998 שהתקיימה באליסטה אשר בקלמיקיה.
בין הנשים מדורגת ג'ון במקום השני בעולם, והייתה מדורגת במקום השני או השלישי במהלך מרבית הקריירה שלה.
יהודית פולגאר, האשה המדורגת במקום הראשון, איננה משחקת באירועי שחמט לנשים בלבד.
בסוף שנות ה-90' השלימה ג'ון את לימודיה לתואר שלישי בפסיכולוגיה.
ג'ון משקיעה את מרבית זמנה בוועדת הספורט של בייג'ינג, ומטפחת שחקני שחמט וספורטאים אחרים.
החל מפברואר 2008 אינה שחמטאית פעילה.
לבן: שיה ג'ון שחור: מאיה צ'יבורדאנידזה, המשחק השלישי בדו-קרב על אליפות העולם לנשים
התאוריה המסורתית טוענת שלבן צריך לשחק ד5 מוקדם ככל האפשר כך שהשחור ייאלץ למקם את הר.
ב-ב-7. בעידן המודרני שחקנים מעדיפים מרכז פתוח יותר, והשיקול הוא שבנקודה מסוימת שחור ייאלץ לבצע חילוף במרכז.
כנראה מופתעת מהמסע פה4 לא שמה לב אלופת העולם לאפשרות הטקטית של הלבן.
שחור נכנע שכן אין אפשרות להגן גם על ו6 וגם על הרגלי ב-ח7.
לבן: שיה ג'ון שחור: מאיה צ'יבורדאנידזה, המשחק האחד עשר בדו-קרב על אליפות העולם לנשים
10.א4 רה6 11.מח1 מטרת המסע היא לאפשר ו4. קידום רגלי ו' מיידית מאפשר את המסע החזק ב5!
בעמדה זו עברה צ'יבורדאנידזה על הזמן והפסידה.
שידור חי (או "שידור ישיר") הוא שיטה להפצת תוכן באופן מידי או בהשהיה קצרה (מספר שניות עד מספר דקות) באמצעי התקשורת האלקטרוניים.
שידורים חיים נהוגים במגוון ז'אנרים טלוויזיוניים: מהדורות חדשות ואקטואליה, תחרויות ספורט, מופעי בידור, תוכניות אירוח (Talkshows) תוכניות מציאות וערוצי גיימינג.
בשידורים אלה תפקידם היחיד של העורכים הוא בבחירת התוכן המשודר (בחירת סדר הנושאים או סדר הדוברים/מרואיינים, ובטלוויזיה בחירת זוויות צילום), בהוספה ובשילוב של קטעים מוקלטים מראש, ולעיתים בהשמטה של קטעים שנמצאו לא מתאימים לשידור.
השידור החי היה נהוג כבר מתחילת שידורי הרדיו והטלוויזיה.
בעבר היה נהוג לשדר בשידור חי גם תכנים קומיים ודרמטיים המבוססים על תסריט מוכן מראש.
אך עם התפתחות ושכלול אמצעי הקלטה ואמצעי עריכה, גופי השידור השונים העדיפו לבצע הקלטה וצילום מראש, ולבסוף לשדר את התוכנית המוקלטת ובדרך כלל ערוכה.
בתחום הבידור, מספר סדרות הכילו פרק או יותר ששודרו בשידור חי.
בין הסדרות: ER, רוק 30 ועוד.
הרבה גיימרים משתמשים בשידור חי לסרטונים, כך שהשחקן יכול לדבר עם הקהל בזמן המשחק.
בינואר 2017 סרט קולנוע שודר בשידור חי מבריטניה לכ-500 אולמי קולנוע ברחבי העולם.
ככל שעובר הזמן, שידור חי הופך לפופולרי יותר ויותר, בגלל האיכות שמשתפרת.
ערכיו הרבים של שידור חי כפרקטיקה עיתונאית מזינים את חברת החדשות, העיתונאים ומהווים בסיס לסיקור פורץ (מבזק) במקרי חירום.
ניתן להצביע על מתח בין ערכים עיתונאיים בבחירת העורכים בדיווח ידיעה באמצעות שידור חי או ישיר ממקום האירוע.
כך למשל ערך המיידיות של הידיעה עולה בעת הדיווח המגיע ללא מעורבות של עריכה אך ערך בדיקת העובדות יורד מכיוון שהפרטים מתגלים תוך כדי האירוע, דבר העשוי לדרדר את התוכן עד כדי חדשות כזב.
בתחנות שידור שונות בעולם הוגדר הצורך בהשהיית השידור החי.
השהיה זו לא נובעת ממניעים טכניים, אלא נועדה לאפשר עריכה והתערבות בתוכן המשודר בשידור חי.
לדוגמה: באיטליה הונהגה בעבר השהיה של מספר שניות על מנת לאפשר לעורכים למנוע שידור חי של אירועים אלימים בתחרויות ספורט.
באופן דומה, בשידורי התוכנית "האח הגדול" בישראל היה נהוג להשהות את השידור החי על מנת למנוע שידור של תכנים לא מתאימים.
בשנת 1989 התראיינו חברי להקת Guns N' Roses, סלאש ודאף מק'אגן בטקס הענקת פרסי המוזיקה האמריקאיים כשהם שיכורים לחלוטין ומשתמשים בשפה בוטה.
בעקבות תקרית זו משודרים טקסי הענקת הפרסים בהשהיה של 5 שניות.
בינואר 2004, במהלך הופעת המחצית של הסופרבול, הופיעה ג'נט ג'קסון יחד עם ג'סטין טימברלייק.
במהלך ההופעה משך טימברלייק חלק מחולצתה של ג'נט תוך שהוא חושף את שדה הימני לעיני מיליוני הצופים בטלוויזיה.
רשתות הטלוויזיה ששידרו את המשחק בשידור חי הכחישו כל קשר למקרה שעורר שערורייה גדולה בארצות הברית.
מאז משודרת הופעת המחצית בסופרבול בהשהיה של חמש שניות.
אירועים לאין-ספור שודרו בשידור חי במהלך השנים.
מתוכם היו שבלטו במיוחד בשל חשיבותם או היקפי הצפייה.
רוב השידורים הבולטים משתייכים לתחום האקטואליה.
רצח קנדי - היה בין האירועים הבולטים ביותר באמצע המאה העשרים ששודר בשידור חי.
הרצח נמנה עם האירועים הראשונים שגרמו לפריצת שידורי גל פתוח נרחב.
באותם הימים שידרו רשתות הטלוויזיה בארצות הברית 50 שעות שידורי חדשות הנוגעים באירוע בארבעה ימים, ולכן האירוע החזיק בשיא של השידור המתמשך הארוך ביותר.
פיגועי 11 בספטמבר - המקרה ששבר שיא זה היה פיגועי 11 בספטמבר, אז רשתות הטלוויזיה בעולם כולו ובארצות הברית בפרט שידרו את המתרחש במשך שעות שלמות.
רשתות הטלוויזיה בארצות הברית שידרו במשך 90 שעות בארבעה ימים במתכונת שלא כוללת פרסומות.
השיא נשבר בעקבות העובדה ששידורי הרשתות לא נפסקו גם בשעות הלילה, דבר לא שכיח בשידורים טלוויזיוניים בשל מיעוט הצופים בשעות הללו; זאת לעומת המקרה של רצח קנדי, בו לא שידרו הערוצים בשעות הלילה.
מות הנסיכה דיאנה - מקרה נוסף שבלט במיוחד באותה המתכונת היה מותה של הנסיכה דיאנה בבריטניה בתאונת דרכים, לאחר שהתנגשה בקיר בטון בעודה בורחת מצלמי פפראצי.
לאחר המקרה, שאירע בשנת 1997, השוו בבריטניה את האווירה ברחובות המדינה לאווירת האבל ששרתה בישראל לאחר רצח יצחק רבין.
היה זה מן המקרים הראשונים בהם ערוצי החדשות בבריטניה פרצו לשידור תוך כדי הפסקת השידורים הסדירים.
אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר - אירוע בולט נוסף היה בהתפוצצות מעבורת החלל צ'לנג'ר, אז שידרו ערוצי הטלוויזיה בשידור חי את התרסקותה של המעבורת וברחבי כל העולם חזו במתרחש בשידור ישיר.
אסון מעבורת החלל קולומביה - אירוע בולט ששודר בשידור חי בישראל, היה בהתפוצצות מעבורת החלל קולומביה בעת חזרתה לכדור הארץ.
על המעבורת שהה הישראלי אילן רמון.
ערוצי הטלוויזיה הישראלים שידרו בשידור חי את התרסקותה של המעבורת.
אסון ורסאי - אירוע בולט נוסף הוא אסון אולמי ורסאי.
באמצע חתונה, קרסה רצפת האולם וחלק מהחוגגים נפלו עם הרצפה - חלקם אל מותם.
ערוצי הטלוויזיה הישראלים (ערוץ 2 וערוץ 1) פרצו בשידור חי ממקום האירוע ושידרו במהלך כל הלילה את ניסיונות החילוץ של הלכודים תחת ההריסות.
המסך המפוצל - שידור המסך המפוצל תפס מקום בולט בהיסטוריית השידורים הישירים בגלל אופן שידורו.
ב־2 במרץ בשנת 2002 שידרה זכיינית ערוץ 2 טלעד משחק כדורגל בשידור ישיר.
באותו זמן, החלו להגיע ידיעות על פיגוע.
טלעד בחרה בחלוקת המסך: בשליש הימני נמשך שידור המשחק, ובשני השלישים הנותרים שודר הדיווח על הפיגוע כשהפסקול כלל רק דיווחים על הפיגוע.
שידור זה גרר ביקורות רבות המופנות לטלעד באשר להחלטה להמשיך בשידור המשחק.
הלוויית שמעון פרס - שודרה בשידור חי ברשתות התקשורת הישראליות וגם בתקשורת העולמית: CNN, Fox News, France 24, i24News.
הלווית הרב עובדיה יוסף שודרה בשידור חי בערוצי הטלוויזיה בישראל.
הדיון הראשון בבג"ץ עילת הסבירות - הדיון בבג"ץ עבר בשידור חי על ביטול עילת הסבירות, ולראשונה בתולדות בית המשפט העליון היה בהרכב מלא של 15 שופטי בית המשפט העליון.
בתקשורת מחשבים, שידור חוזר הוא שליחה חוזרת של חבילת מידע שאבדה או נפגמה במהלך ניסיון העברתה.
זהו אחד ממנגנוני היסוד של פרוטוקולי תקשורת רבים המספקים שירות העברת מידע אמין כגון TCP.
רשת מחשבים סטנדרטית נחשבת כלא אמינה שכן היא לא מבטיחה דבר בנוגע להשהייה, פגימה או איבוד של חבילות מידע.
כמו כן היא גם עלולה להעביר את חבילות המידע האלו בסדר הלא נכון.
כדי להתמודד עם חוסר האמינות ברמת הרשת, פרוטוקולים שמספקים שירות העברת מידע אמין משתמשים במנגנון הודעות הכולל מספור, יכולת אימות תוכן (באמצעות סיכום ביקורת למשל) ואישורי קבלה (acknowledgments).
במידה ואחד הסיכונים שברשת אכן התממש, השולח מזהה זאת ומבצע שידור חוזר של חבילת המידע.
שידור חוזר מתבסס על עיקרון פשוט - השולח יחזיק עותק של חבילת המידע עד שיתקבל האישור מהמקבל.
השידור החוזר של החבילה יתרחש במקרים הבאים:
השולח לא מקבל אישור כעבור פרק זמן המוגדר בפרוטוקול.
השולח מזהה חריגה מחלון השידור (זיהוי out of band).
המקבל הממתין למידע מודיע במפורש לשולח שההודעה לא התקבלה.
המקבל יודע שהמידע התקבל פגום, ומודיע על כך במפורש לשולח.
שִׂידִי (בסינית: 西递; בפין-יין: Xidi) הוא כפר היסטורי בנציבות העירונית חואנגשאן בדרום מחוז אנחווי שבמזרח הרפובליקה העממית של סין.
הכפר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000, ביחד עם הכפר הונגצון.
הכפר הוקם בתקופת שושלת סונג תחת השם שיצ'ואן (הנחל המערבי), על שם הנחלים שעל גדותיהם שכן.
שמו הנוכחי, שמשמעותו היא עמדה מערבית, נובע מעמדת הקרוואנים העתיקה השוכנת במרחק 1.5 קילומטר מערבית לכפר.
הכפר החל להתפתח לאחר שמשפחת הו אימצה את בנו של הקיסר ז'אוז'ונג משושלת טאנג, שהודח מכסאו בשנת 904. אחד מצאצאי בנו של הקיסר, הו שיליאנג, היגר עם משפחתו לשידי ב-1047.
משפחת הו החלה לעסוק במסחר, וכתוצאה מכך החל מ-1465 חל גידול מהיר בגודל האוכלוסייה המקומית.
באותה תקופה נבנו מספר בתים פרטיים ובתי ציבור, בהם גשר הוויואן וגולאי.
בין אמצע המאה ה-17 לאמצע המאה ה-19 השפיעה משפחת הו על המסחר והפוליטיקה המקומיים.
בני המשפחה התמנו לתפקידים בממשל הסיני בתקופת שושלת מינג ושושלת צ'ינג, ורבים נוספים למדו באימפריאל קולג'.
הכפר הגיע לשיא פריחתו במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19, אז מנתה אוכלוסייתו כ-600 תושבים.
הגידול באוכלוסיית הכפר נעצר לאחר הירידה במעמדה של קהילת הסוחרים מאנחווי ופירוק המערכת הפאודלית בתקופת שושלת צ'ינג המאוחרת והרפובליקה.
האטרקציות התיירותיות העיקריות בכפר הם 124 בתי עץ שהשתמרו מאז תקופת שושלות מינג וצ'ינג, ורובם פתוחים לציבור.
הכפר משתרע על פני שטח של 129.6 דונם באזור הררי.
שלושת הנחלים (הקדמי, האחורי והנחל המוזהב) חוצים אותו מכיוון צפון ומכיוון מזרח, ונפגשים מתחת לגשר הוויואן השוכן בחלקו הדרומי של הכפר.
הרחובות נבנו מכיוון מזרח למערב, כאשר הרחוב הראשי מוקף על ידי שני רחובות מקבילים מצפון ומדרום, וכולם מרוצפים באמצעות גרניט.
הרחובות מחוברים זה אל זה באמצעות סמטאות צרות, ובחזית הבניינים הציבוריים יש פתחים קטנים.
קירות הבניינים עשויים מלבנים עם תגליפים קישוטיים, והמסגרות שלהם מצופות בעץ.
רוב המבנים הם מרווחים ובנויים על גדות הנחלים.
רוב הבניינים הם בני שלוש קומות וכוללים חצר מרכזית; המבנים היותר יוקרתיים זכו לכך שלשמם תוצמד המילה "היכל", ומבנה קומת הקרקע שלהם מורכב יותר.
גגות הבתים עשויים מאריחים אפורים, מאורגנים בצורת פרפר וקצותיהם מעוצבים בצורת ראש של סוס.
בקירות החיצוניים יש חלונות קטנים על מנת למנוע פריצה, שקישוטיהם מבוססים על אלמנטים גאומטריים ופרחוניים.
מסגרות שערי הכניסה לבתים עשויות מגרניט, ויש בהן גם לבנים המקושטים בתגליפים של פרחים, עופות, דגים ואירועים היסטוריים.
ברוב חזיתות הבתים יש גן נוי.
שידור ציבורי הוא שידור ברדיו או בטלוויזיה, המנוהל על ידי גוף ציבורי בחסות הממשלה, לרוב באמצעות מימון ציבורי.
השידור הציבורי שונה משני מודלים אחרים של שידור – שידורים מסחרי ושידור בבעלות ושליטה ישירה של הממשלה.
השידור הציבורי הוא ארגון שידור של הציבור ומספק שירות ציבורי.
הוא לא נשלט על ידי הממשלה או על ידי גורמים מסחריים.
יעודו לדבר לכלל הציבור כאזרח, לעודד גישה ועיסוק בחיים הציבוריים ובנחלת הכלל.
תפקידו גם לפתח את הידע, להרחיב את האופקים ולאפשר לאנשים להבין טוב יותר את עצמם, את האנשים האחרים ואת העולם.
לעיתים קרובות הגדרות השידור הציבורי מתייחסות למודל הבריטי של שידור ציבורי.
המודל מגלם את העקרונות הבאים:
תרומה לזהות הלאומית ולתחושת הקהילה
מימון ישיר ואוניברסליות של תשלום
תחרות על ידי תכנים איכותיים ולא ברייטינג
בתוך השידור הציבורי קיימות שתי השקפות שונות לגבי פעילות מסחרית.
האחת היא שהשידור הציבורי אינו תואם מטרות מסחריות.
השני הוא שהשידור הציבורי יכול וצריך להתחרות בשוק עם גופי שידור מסחריים.
דיכוטומיה זו מודגשת על ידי היבטים של שירות ציבורי שקיימים לפעמים בגופי שידור מסחריים מסורתיים.
במקומות שונים גוף שידור ציבורי עשויים להיות שם נרדף לגוף שידור בשליטה ממשלתית, אך אין זה כך בהכרח.
אם לממשלה יש שליטה ישירה בתכני השידור אזי מדובר על "שידור מטעם המדינה" או "שידור ממלכתי".
השידור הציבורי צמח בימי פתיחת שידורי הרדיו כאשר היו ויכוחים בשאלה איזה מטרות צריך להיות לשידורים, מי יממן אותם ומה יהיה תפקיד המדינה בנושא.
בתשובה פותחו שלושה מודלים עיקריים, המשקפים את החברות שהפיקו אותם – המודל מסחרי, מודל המדינה ומודל השידור הציבורי, שנוצר מתוך החולשות של שני הדגמים הקודמים והחששות שהם העלו.
בארצות הברית השליטה ברדיו הייתה בידי גורמים פרטיים במימון פרסומות, במדינות אירופה השליטה והמימון היו בידי הממשלה.
במספר מדינות דחו את התפיסה שהאינטרס הציבורי בשידור יקבל מענה על ידי אינטרסים של יזמים פרטיים המחפשים רווח, ויחד עם זאת, התקיים חשד כלפי בשליטת המדינה.
תפיסה המבטאת את ההבדל בין שידור ממלכתי לשידור ציבורי וקיימת בהממלכה המאוחדת היא שיש לקיים "מרחק זרוע" בין המדינה לבין רשות השידור הציבורית כאשר החלו להתפתח שידורי הטלוויזיה המודל של שידור ציבורי פותח גם עבורם.
בעבר נהנה השידור הציבורי במדינות רבות מבלעדיות או מדומיננטיות בשוק תקשורת ההמונים.
עם השנים נרשמת ירידה בשימוש ברדיו ובטלוויזיה המסורתיים, שפגע במיוחד בשידור הציבורי.
בנוסף, פתיחת השוק לערוצים רבים יותר הביא לירידה ברייטינג של השידור הציבורי.
התפתחות ערוצי הניו מדיה והאינטרנט מהווים אתגר של ממש לשידור הציבורי.
בשל שלל הערוצים הזמינים מסתמנת בכל העולם ירידה בהאזנה ובצפייה לשידור הציבורי במתכונתו המסורתית.
פודקסטים נוגסים בהאזנה לרדיו, ואת מקום הטלוויזיה תופסת הזרמת מדיה.
בעקבות שינויים אלה מסתמן שינוי בשיטות מימון השידורים, ומעבר ממימון ציבורי (באמצעות תקציב המדינה או אגרה) למימון המון ופנייה לקהלי יעד ספציפיים.
הנמקות לקיומו של שידור ציבורי
מחקרים מלמדים כי שידור ציבורי חזק מעצים את רמת האמון במוסדות המדינה ואת מידת מעורבות האזרחים בהליכים דמוקרטיים; תורם לאיכות השיח הציבורי ולביטוי שמקבלות קבוצות מיעוט; מפחית את הקיטוב; ומחזק את הלכידות החברתית.
חשיבותו של השידור הציבורי רחוקה מלהיות מובנת מאליה.
עברו מספר עשורים עד שגופי שידור ציבוריים מצאו את מקומם לצד התקשורת המסחרית והתקשורת שנמצאת בשליטת המדינה.
לפי אונסק"ו כיום התרומה הייחודית של שידור ציבורי נמצאת בקונצנזוס רחב, והשירות הציבורי שהוא מספק הוא חסר תחליף במתן מידע חינוך ובידור, בצורה חופשית מהשפעות של המדינה, גורמים פוליטיים או השפעות מסחריות.
כמו כן שידור ציבורי קיים ברוב המדינות הדמוקרטיות בעולם ונדיר למצוא אותו במדינות לא דמוקרטיות.
נימוק שניתן לקיומו של שידור ציבורי הוא ששוק תקשורת ההמונים מוגבל בהיקפו ולכן יהיו בו רק שחקנים מעטים בעלי השפעה שיהיו עתירי ממון ובעלי אינטרסים שיהיו שונים מאלו של שאר הציבור.
העצמאות מאינטרסים כלכליים מאפשרת סיקור ביקורתי של בעלי הון ותאגידים גדולים – סיקור שּכֵּלֵי תקשורת מסחריים לעיתים קרובות נמנעים ממנו בשל תלותם בגורמים הללו בשבתם כמפרסמים ולאזן את התקשורת הפרטית ולתת בידי הציבור מקור אמין למידע.
בנימוק זה הביעו השופטים בישראל, חנן מלצר, מני מזוז וג'ורג' קרא את עמדתם שיש חובה על השלטון לקיים שידור ציבורי.
נימוק נוסף הוא שיש צורך בערוצי שידור שאינם מונעים משיקולי רייטינג והכנסות מפרסום, ויכולים לייצר שידורים בעלי ערך חברתי ותרבותי איכותי, שלא יופיעו בדרך כלל בשידור מסחרי.
במילים אחרות קיים כשל שוק שבו מוצרים שחשובים לרווחת הציבור, לא נוצרים על ידי שוק מסחרי מסיבות שונות.
את הכשל הזה ניתן לחלק ל-2. בתחום התרבותי, במיוחד במדינות קטנות כמו ישראל, יש קהל מצומצם וסביר כי יצירות רבות לא היו נוצרות ללא תמיכה ממשלתית במימון – כאשר אחת הצורות של תמיכה כזו היא על ידי תמיכה בשידור ציבורי.
בתחום החדשות והדיווח – התחום המרכזי בעיתונות היא עיתונות מדווחת – עיתונות מדווחת ועיתונות חוקרת חלק זה של העיתונות עוסק בעובדות.
יש חשיבות מיוחדת לעובדות שאינן נוחות לגופים בעלי כוח – גופי ממשלה, פוליטיקאים, ותאגידים גדולים.
ביטוי לדבר זה מובא בציטוט של ג'ורג' אורוול – "עיתונות זה כל מה שמישהו לא רוצה שיתפרסם, כל השאר, זה יחסי ציבור" תאגידי תקשורת המוחזקים בידי בעלי הון נוטים לא לדווח או לבצע תחקירים לא נוחים לבעלי הון המחזיקים בהם, לפוליטיקאים שמקורבים להם או למפרסמים גדולים בגוף התקשורת.
ארנון צוקרמן הצדיק את הצורך בשידור ציבורי, באומרו:
בעבר אפשרה הטכנולוגיה הפצת מספר מוגבל של ערוצים בתחום גאוגרפי מסוים.
בהתאם, נטען שאין לתת את כל אפשרויות השידור המוגבלים בידי גורמים פרטיים אלא להעניק את חלקם או כולם לגוף ציבורי שיפעל לטובת הציבור כולו.
לקראת סוף המאה העשרים, עם הסרת החסמים הטכנולוגיים באמצעות הטלוויזיה בכבלים, והופעת האינטרנט ירד קרנו של נימוק זה לקיומו של שידור ציבורי.
יש מדינות אשר מסיבות היסטוריות, תרבותיות או פוליטיות, מפיצות בכוונה את השידור הציבורי שלהן אל מחוץ לגבולותיהן.
מבחינת מדינות אלו, בין הנימוקים לקיומו של שידור ציבורי הוא חיזוק מעמדה של המדינה ויחסי החוץ שלה.
במדינות בהן יש שידור ציבורי חופשי אזרחים נוטים להיחשף למגוון גדול יותר של קולות, והם גם נוטים יותר לתת אמון באחרים, גם במצב של אי הסכמה פוליטית.
מחקרים אמפיריים כמו מחקרם של קסטרו-הררו, סקובסגרד וניר משנת 2018 ומחקרם של ברברה תומאס ואחרים משנת 2022, איששו את הטענה כי שידור ציבורי מאפשר ריבוי קולות פוליטיים במדינות דמוקרטיות ללא תלות באופי המפלגה המובילה, כאשר נתון זה עומד בקשר חזק עם חשיפתם של אזרחים לקולות מהצד הפוליטי השני.
צימצום במימון השידור הציבור עלול לפגוע באיכות הדמוקרטיה ולהביא לפגיעה בחופש העיתונות.
מחקר אמפירי שהקיף 180 מדינות הראה כי במדינות עם מימון גבוה יותר לשירות ציבורי, חופש עיתונות גדול יותר.
מסקנות המחקר היא כי צמצום במימון השידור הציבורי עלול להפוך אותו לפגיע יותר ללחצים מצד פוליטיקאים, ולפגוע ביכולתו לפעול באופן עצמאי ואובייקטיבי.
איינגר ועמיתיו מצאו כי במדינות שבהן יש שידור ציבורי חזק, האזרחים מגלים רמת ידע והבנה גבוהות יותר בנושאי אקטואליה ומדיניות ציבורית.
בהמשך לכך, מחקרו של סטרומבק הוכיח כי במדינות אלה האזרחים לוקחים חלק פעיל יותר בתהליכים דמוקרטיים, מעורבים יותר בשיח הציבורי ומצביעים בשיעורים גבוהים יותר.
כלי תקשורת עלולים להדגיש נושאים המועדפים על הממשלה ולהתעלם מסוגיות ביקורתיות, ועיתונאים עלולים להגביל את הדיווח שלהם מחשש לאבד מימון ממשלתי.
קסטרו־הררו, סקובסגרד וניר מצאו כי במדינות עם שידור ציבורי חזק, אזרחים נחשפים למגוון דעות רחב יותר ומפתחים סובלנות גדולה יותר כלפי עמדות מנוגדות לשלהם.
גם במצבים של אי הסכמה פוליטית עמוקה האמון ההדדי והנכונות לדיאלוג עם בעלי דעות שונות גבוהים יותר
גופי השידור המסחריים מחויבים לרייטינג מעדיפים השקעה בתכנים פופולריים כמו תוכניות ריאליטי ובידור, לעומת זאת השירות הציבורי יכול להשקיע בסדרות דרמה איכותיות, סרטי דוקו בעלי דגש חברתי, תוכניות העוסקות בנושאי תרבות, היסטוריה ומדע, ותכנים איכותיים לילדים ולנוער.
עם מהפכת האינטרנט, השידור הציבורי התרחב גם לאינטרנט ולמדיה דיגיטלית למחשבים וטלפונים חכמים.
בכך הוא זמין בכל עת, ללא הגבלת לוח השידורים, וללא תלות במקלט טלוויזיה או רדיו.
בישראל, השידור מקוון מתקיים בשידור חי של כל תחנות הרדיו של קול ישראל וכמו כן ניתן להאזין להקלטות המהדורות האחרונות של חלק מהתוכניות.
גם גלי צה"ל משדרים שידור ישיר באינטרנט.
חלק מתוכניות הרדיו בשידור הציבורי בישראל מחזיקות דף לעוקבים ברשתות חברתיות באינטרנט.
בעולם, שרותי שידור ציבורי מקיימים צורות שידור מקוונות נוספות:
ארכיונים מקוונים של תוכניות רדיו וטלוויזיה ששודרו בעבר, הניתנות להורדה חינם, שניתן להקשיב להן ישירות באינטרנט או כפודקאסטים (כך בספרד, אנגליה ובארצות הברית).
מנויי RSS לתוכניות שונות (כך באנגליה, ספרד ובפינלנד).
מימון פרטי חלקי של השידור הציבורי
בכל מדינות המערב, למעט ארצות הברית, קיים מימון ציבורי משמעותי של פעילות השידור הציבורי.
כל הדמוקרטיות המפותחות מקיימות מערכת שידור ציבורי חזקה וממומנת היטב מכספי ציבור, המשקפת תפיסה שרואה בשידור ציבורי חזק נכס לאומי חיוני.
כאשר יש מימון מסחרי של תוכניות ספציפיות, כנהוג בשידור הציבורי בארצות הברית, גדל החשש להטייה של התוכן בהתאם לאינטרסים זרים.
תשדירי חסות הם מאופקים ולא מכילים עידוד לביצוע רכישה.
בעולם נהוגות צורות שונות של מימון פרטי לשידור הציבור.
באירופה קיימים ארבעה מודלים עיקריים למימון השידור הציבורי: אגרת שידור ייעודית המממן 50.8 אחוז מכלל תקציב השידור הציבורי במדינות החברות ב-EBU.
תקציב המדינה המממן 20.6 אחוז.
קרן חוץ־תקציבית, מממן 4.5 אחוז מהמימון.
מיושם בעיקר במדינות סקנדינביה, ומודל משולב שנמצא בשימוש במספר מועט של מדינות.
קיים קשר ישיר בין מימון נאות של השידור הציבורי לבין איכות התוכן.
בממוצע, המימון הציבורי מהווה כ-75% מכלל המימון של גופי השידור הציבוריים
לרוב המדינות הדמוקרטיות בעולם יש שירותי שידור ציבורי.
מאידך במדינות דיקטטוריות נדיר למצוא ערוצי שידור ציבורי, וגופי השידור הקיימים הם בעיקר מטעם המדינה או ערוצים מסחריים, לרוב של טייקונים המקורבים לשלטון.
לרוב מדינות אירופה יש גופי שידור ציבוריים – הדבר כולל את בריטניה, צרפת, גרמניה, הולנד, אירלנד, אוסטריה, איטליה, ספרד, פורטוגל, שוודיה, דנמרק, יוון, מלטה, פולין, צ'כיה, אוקראינה ועוד.
בצפון אמריקה קיים שידור ציבורי בקנדה ובארצות הברית.
בדרום אמריקה – בברזיל, צ'ילה, קוסטה ריקה.
באוקאינה קיים שירות ציבורי באוסטרליה ובניו זילנד.
באסיה קיים שירות ציבורי בישראל, בקוריאה הדרומית, פקיסטן ובטאיוואן.
השידור הציבורי הגדול ביותר בעולם, מבחינת התקציב וכוח האדם, הוא שירות השידור הגרמני, ולאחריו הבי.בי.סי הבריטי.
הוא הוקם בשנת 1922 וייסד את אמות המידה והסטנדרטים על פיהם הוקמו רבים מהגופים המשדרים הציבוריים בעולם כולו.
השידור הציבורי בארצות הברית אינו מרכזי ואינו מופעל על ידי הממשלה, אך הוא זוכה למימון חלקי של הממשלה הפדרלית.
רוב המימון של השידור הציבורי מגיע מגופים שונים בקהילה, רשויות מקומיות, עמותות ואוניברסיטאות וכן שידורי חסות מסחריים קצרים (15–30 שניות).
רשת NPR הנה רשת השידור הציבורי של ארצות הברית, והתחנות המקומיות רוכשות ממנה חלק מהחומרים שהן משדרות.
שירות השידור הציבורי של הטלוויזיה בארצות הברית, PBS, ממומן כולו על ידי תרומות הציבור.
חלק מהמימון הוא כללי לשירות השידור וחלק אחר הוא של מפרסמים מסחריים המממנים ישירות תוכניות מסוימות.
הפרסום בטלוויזיה הציבורית בחלקו כולל הודעות חסות ובחלקו האחר יכול לכלול סיסמאות, אך הוא נושא אופי מאופק יותר מזה של הטלוויזיה המסחרית, ואין בו קריאה לבצע פעולה.
החומרים בשידור הציבורי נושאים אופי חינוכי, וכן סרטי תיעוד ועיסוק בפוליטיקה.
השידור הציבורי בקנדה CBC - Canadian Broadcasting Corporation / Radio Canada נוסד ב-1936. פועל כחברה ממשלתית בעלת שתי זרועות שידור, באנגלית ובצרפתית.
המימון הוא בחלקו ממשלתי עם חסויות מסחריות.
הוא נוסד בחוק משנת 1950 כמיזוג של שלש תחנות ששידרו שידורי רדיו מאז שנת – 1925. ה-NHK מנגיש בשידורים קרקעיים ובאמצעות לוויין שידורי רדיו וטלוויזיה המשרתים את תושבי יפן, כמו גם שידורים הפונים לתושביהן של ארצות זרות והוא עושה זאת ב-17 שפות.
NHK רואה את עיקר ייעודו בהנגשת שירות אובייקטיבי ובילתי מוטה (Impartial) באיכות גבוהה.
התוכניות, הוא מצהיר, לא תהיינה מושפעות על ידי הממשלה, ארגונים פרטיים, שיקולי רייטינג או אינטרסים של צד שלישי.
ראוי לציין כי בראש רשימת התפקידים שה-NHK רואה עצמו מחויב להם – כגון הנגשת מידע אמין ותרומה לדמוקרטיה – הוא מציב את "היות עורק חיים חיוני" במקרי אסון, על ידי שידור במגוון טכנולוגיות.
השידור הציבורי בסקנדינביה קיים מאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 ומעוצב על פי הדגם האנגלי: DR בדנמרק, NRK בנורווגיה, תאגיד השידור השוודי בשוודיה, YLE בפינלנד.
שידורי הרדיו בסקנדינביה ממומנים על ידי אגרת טלוויזיה שמשולמת על ידי כל בית אב, בסך כ-300$ לשנה.
תחנת הרדיו והטלוויזיה של ספרד נקראת RTVE
משנת 2009 על פי החלטת ממשלת ספרד, הפסיקו לשדר פרסומות ברשתות הספרדיות והן ממומנות על ידי מיסים שהציבור משלם ועל ידי רשתות הטלוויזיה הפרטיות במדינה.
האיחוד האירופי מתנגד לצעד זה.
51% מהבעלות על תחנת הטלוויזיה TELESURTV נמצאים בבעלות המדינה והתחנה משמשת לצורך קידום "הרעיון הבוליבארי" בדבר אחדות מדינות דרום אמריקה.
omroep, אגודות שידור ציבוריות מקבלות כסף וזמן לצורך שידור ברדיו ובטלויזה הציבוריים בהולנד.
האגודות האלה מקבלות מימון בהתאם לגודלן והן אמורות לשקף את המגוון של האוכלוסייה במדינה.
שירות השידור הפקיסטני PBR כולל רדיו וטלוויזיה.
השידורים הפקיסטניים מכסים את כל הערים המרכזיות וכ-80% משטח המדינה.
בנוסף לשידורים בתוך המדינה הרדיו הפקיסטני משדר מדי יום לעולם בשמונה שפות.
השידור הציבורי ברוסיה זוכה למימון של הממשלה הפדרלית.
בשנות ה-90 פעל ברוסיה "הערוץ הראשון", שהיה ערוץ ציבורי ונקרא תחילה "הטלוויזיה הרוסית הציבורית", שמומן באמצעות הודעות חסות.
ימיו היו ספורים, לאחר שנרכש על ידי בעלי הון כדוגמת בוריס ברזובסקי והוא גויס לשדר תכנים לטובת השלטון.
ב-2002 הפך לערוץ טלוויזיה מסחרי, הממומן בחציו מתקציב הממשלה.
בשנת 2013 הוקם ערוץ הטלוויזיה הציבורית הרוסית המהווה ערוץ ציבורי בבעלות המדינה.
תכניו מאופקים יותר מתכני הטלוויזיה המסחרית.
החומרים בשידור נושאים בדרך כלל אופי חינוכי וכולל סרטי תעודה ועיסוק מועט בפוליטיקה.
גופי השידור הציבורי הקיימים כיום בישראל הם תאגיד כאן, גלי צה"ל וערוץ הכנסת.
אלו הם ערוצי השידור הציבורי היחידים במזרח התיכון.
בעבר, פעלו רשות השידור והטלוויזיה החינוכית הישראלית עד לסגירתן בעקבות הרפורמה בשידור הציבורי שקבעה שתאגיד השידור הישראלי "כאן" יחליף אותן.
עקב טענות רבות לחוסר יעילות ברשות השידור, בוצעו מספר ניסיונות לרפורמה ברשות השידור, ואף חוקק חוק השידור הציבורי הישראלי שמטרתו להקים את תאגיד השידור הציבורי בישראל, במקומה של רשות השידור.
תאגיד השידור הישראלי ("כאן") הוקם בשנים 2014–2016 במסגרת רפורמה מקיפה שיזמה ממשלת הליכוד.
הרפורמה זו התבססה על המלצות מקצועיות של ועדה שמינה שר התקשורת דאז, גלעד ארדן, ושנהנתה משיתוף פעולה בין נציגי הקואליציה, ארגוני העובדים, המפיקים והיוצרים.
עיקרה היה הקמת תאגיד שידור ציבורי חדש תוך יצירת חיץ משמעותי בינו לבין הממשלה, כדי שגוף תקשורת זה יהיה חזק ועצמאי.
התאגיד משדר מ-15 במאי 2017 בשני ערוצי טלוויזיה, המשודרים דרך משדרי עידן+, חברת הכבלים HOT, חברת הלוויין YES ודרך האינטרנט.
מאז הקמתו פועל התאגיד תחת איום מצד המערכת הפוליטית בהתערבות בתכנים קיצוץ תקציבי והצעות לסגור או לצמצם את פעילותו.
ניסיונות אלה פחתו משמעותית ב-2017 לאחר החלטת בג"ץ בנושא, אך חזרו ביתר שאת בסוף שנת 2022 עם הקמת ממשלת ישראל ה-37.
הטלוויזיה החינוכית הישראלית, בפיקוח ומימון משרד החינוך שידרה ברצועות שידור בערוץ הראשון (ובכאן 11 לתקופה קצרה), בערוץ 2, לתקופה קצרה בערוץ עשר ובערוץ 23, אפיק ייעודי שהוקצה לה, החל מ-1995, בתחילה כערוץ כבלים ובפיקוח המועצה לשידורי כבלים ולוויין, עד לצירוף הערוץ למערך עידן+.
ב-15 באוגוסט 2018, הוחלף על ידי כאן בערוץ ייעודי לילדים ולנוער בשם "כאן חינוכית".
בעקבות כך, תוכניות האקטואליה של החינוכית לא משודרות עוד באפיק זה.
בהחלטה של "כאן", חלק מן התוכניות ימשיכו להיות משודרות בכאן 11 ולחלקן גם יופקו עונות חדשות.
עד למאי 2017 הייתה רשות השידור מופקדת על רוב השידור הציבורי בישראל על פי חוק רשות השידור והיא הפעילה ברדיו את קול ישראל, ששידר בשמונה תחנות.
היום התחנות הועברו לתאגיד השידור הישראלי
בעוד השידור המסחרי מוכפף לכללי הרייטינג, השידור הציבורי אמור להיות נקי מהשפעות עסקיות.
דוגמה לניסיון כזה הייתה התחקיר המעמיק לסרט "שיטת השקשוקה", אשר נעשה בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית והתאפשר בזכות היותו של הערוץ הזה, כחלק מהשידור הציבורי בישראל, משוחרר משיקולים עסקיים.
נוכח המבנה הריכוזי של שוק התקשורת בישראל, מתעצמת חשיבותו של השידור הציבורי.
נכון לשנת 2025 ישראל ממוקמת בתחתית טבלת המדינות המערביות מבחינת שיעור מימון השירות הציבורי לנפש.
תוצרי התאגיד בתחומי ההפקה הישראלית המקורית זוכים להצלחה לאומית ובין-לאומית רבה.
תחנת הרדיו גלי צה"ל ממומנת מכספי משרד הביטחון, ומפעילה את תחנת גלי צה"ל ואת גלגלצ.
הערוצים המשודרים הם כאן 11, מַכַּאן 33 וכאן חינוכית:
כאן 11: הערוץ המרכזי של התאגיד.
מחליף את הערוץ הראשון של רשות השידור.
משדר בעיקר חדשות, אקטואליה ותוכניות בנושאי תרבות.
מַכַּאן 33: ערוץ המשדר בשפה הערבית, משדר חדשות ותוכניות תרבות.
מחליף את ערוץ 33 שקדם לו.
כאן חינוכית: ערוץ ילדים ונוער, מחליף את ערוץ 23 של הטלוויזיה החינוכית הישראלית (כיום אוגוסט 2024 הערוץ עבר עבר לאפיק 80)
שידורי הרדיו של התאגיד המשיכו, בשינויים מסוימים, את תחנות הרדיו שהיו ברשות השידור.
חלק מהתחנות נותרו בשם המקורי וחלק שונו:
שידורי יהדות איראן, הטלוויזיה הפרסית בשפה העברית והפרסית הוא מיזם הפעיל בערוץ הקהילתי.
אחרי שנסגר הערוץ הקהילתי באור יהודה, החליט דוד מוטאי במרץ 1996 לפתוח ערוץ שיוקדש למורשת והתרבות של יהדות איראן.
הערוץ האיראני בכבלים נפתח בסיוע הערוץ הקהילתי.
עד 2010 הופקו למעלה מ-900 תוכניות העוסקות בנושאים שונים הנוגעים ליהדות איראן בישראל.
אחת לשבועיים יוצא מגזין חדש לשידור המשודר בערוץ 98. ערוץ מכאן.
השידורים הועלו גם ליוטיוב ולפייסבוק.
בסלנג האיראני שמו של הערוץ "טלוויזיוני מא" מתפרש כטלוויזיה שלי אישית, שלך, שלנו, של כל אחד ואחד מיוצאי איראן.
הפעילים בערוץ הם דוד מוטאי, העורך הראשי של הערוץ, עיתונאי, מגשר בבית דין לעבודה, דובר יוצאי איראן בישראל ומנחה בהתנדבות את הערוץ האיראני בטלוויזיה.
יפה דני היא סגנית העורך הראשי, מורה במקצועה, ציירת וראש צוות.
מאז 1998 מלווה את דוד מוטאי בהתנדבות ומשמשת כסגנית העורך, מפיקה ראשית וקריינית בשפה העברית.
שידורי יהדות איראן מובילים ומתעדים את התרבות הפרסית בישראל בכל התחומים.
שידור טלוויזיה דיגיטלי קרקעי היא שיטת שידור דיגיטלי אלחוטי של ערוצי טלוויזיה, באמצעות תחנות ממסר קרקעיות.
המעבר לשידור דיגיטלי מאפשר ניצול יעיל יותר של תחום התדרים, בכך מגדיל את מספר ערוצי השידור, ומפנה חלק מהספקטרום לשימושים חלופיים - הדיווידנד הדיגיטלי .
יתרונות נוספים על פני השידור האנלוגי הם שיפור באיכות הקליטה, והוזלת השידור.
קליטת השידורים מחייבת אנטנה וממיר דיגיטלי, או מקלט טלוויזיה המותאם לשיטת השידור הדיגיטלית.
קיימים ממירים עבור טלוויזיות וגם עבור סמארטפונים וטאבלטים.
על פי נתוני איגוד השידור האירופי 145 מדינות בעולם התחילו להפעיל שידור דיגיטלי עד סוף שנת 2018, מתוכן 65 השלימו את הפעלת השידור הדיגיטלי והפסיקו את השידור האנלוגי.
משפחת התקנים הנפוצה ביותר היא ה-DVB אשר נבחרה ב-149 מדינות בעולם (גם אם לא התחילו בהן השידורים), ומתוך המשפחה נפוץ ביותר ה-DVB-T2 אשר נבחר לשימוש ב-79 מהמדינות הללו.
בנובמבר 2004 החליטה ממשלת ישראל על הקמת צוות בין-משרדי שיבחן את הצורך בשידורים דיגיטליים עבור הערוצים הציבוריים הפתוחים.
לצורך הקליטה יש לרכוש ממיר דיגיטלי עם אנטנה.
קליטת השידורים היא בחינם אך עצם החזקת מקלט טלוויזיה חייב בעבר בתשלום אגרת הרדיו והטלוויזיה.
המערך משדר את הערוצים: כאן 11 (ב-HD וגם SD), כאן חינוכית, קשת 12, רשת 13, עכשיו 14, ערוץ הכנסת, מַכַּאן 33, ערוץ 24 וערוץ 9. בנוסף, משודרות בעידן+ רשתות הרדיו הארציות, וחלק מתחנות הרדיו האזורי.
שידלוב (בפולנית: Szydłów, מבטאים [ˈʂɨdwuf]) הוא כפר במחוז סטשוב, בפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה (הצלב הקדוש) בפולין קטן.
הוא בירת הקהילה המנהלית (גמינה) שדלוב.
נמצא 13 ק"מ מערבית מסטשוב ו-43 ק"מ דרומית-מזרחית מן העיר קיילצה, בירת האזור.
מספר תושביו הוא בימינו 1,093.
שידלוב שבתחילת המאה ה-12 היה עיר, קיבל את המעמד של עיר בשנת 1329 ואיבד אותו בשנת 1869.
במאה ה-19 אוכלוסייתו הייתה מעל אלפיים תושבים, מהם שליש היו יהודים.
בניינים ששרדו בו מימי הביניים, ביניהם בית הכנסת מהמאה ה-16, חורבות טירה וכנסיות מהמאה ה-14 מהווים אתרים היסטוריים ותירותיים חשובים.
בגלל מיקום היישוב מעל עמק הנחל צ'קונצה (Ciekąca) וחומותיו העתיקות כונה לפעמים ה"קארקאסון הפולנית".
הקהילה המנהלית שידלוב מנתה בשנת 2006 4,906 תושבים.
שידלוב שוכנת בגבעות של פולין קטן בין הרי הצלב הקדוש (שבייטוקז'סיקיה) ושפלת פולאנייץ.
בימי ה"רפובליקה" הממלכתית של פולין-ליטא, הייתה שידלוב עיר בוויבודות סנדומייז', במחוז ויסליצקי.
בימי האימפריה הרוסית ובפולין שבין מלחמות העולם הייתה חלק מפלך (גוברניה) קיילצה, נפת סטופניצה או בהתאמה הוויבודות קיילצה.
היישוב נמצא בתחום אזור של נוף מוגן
על ידי החוק, בשם חמיילניק-שידלוב.
בגלל פרדסי השזיפים הרבים בסביבה, זכתה שידלוב לתואר "בירת השזיפים של פולין".
כל שנה מתקיים בו פסטיבל השזיפים.
את הכפר חוצים שני כבישים אזוריים - 765 ו-756
היישוב נמצא בפולין קטן על הדרך הקרויה "של יעקב הקדוש" מסנדומייז' לטינייץ, שהייתה בימי הביניים חלק מסלול עולי הרגל הקתוליים אל סנטיאגו דה קומפוסטלה.
ביישוב נמצאת תחנת מכבי אש.
פועלים בו, מתקן רפואי, בית הספר היסודי על שם יאן ק'צורובסקי, גימנסיה על שם ולדיסלב ריימונט ומועדון ספורט קהילתי.
התיעוד הראשון על היישוב הגיע אלינו משנת 1191 מתוך ארכיון כנסיית הקולגיום של סנדומייז'.
מציינים בו את המעשרות ששילמו סוחרי שידלוב לכנסייה.
באותה עת הוא השתייך למלכי פולין ונמצא על דרך המסחר החשובה של הוויסטולה, שהובילה מסטשוב אל חנטשין, מלוגושץ' ופז'דבוז'.
הכרוניקן יאן דלוגוש מזכיר את שידלוב כעיר בימי פלישת הטטרים בשנת 1241. העיר שידלוב מוזכרת גם מאוחר יותר תחת שלטונם של בולסלב החמישי הביישן, ולדיסלב הראשון הגוץ ושל קז'ימייז' הגדול.
ב-1 ביולי 1329 קיבלה העיר מהמלך ולדיסלב הראשון מעמד עירוני רשמי לפי הזכויות השנקבעו בחוקי שלזיה התחתית.
החל מהמאה ה-15 ועד המאה ה-18 העיר נוהלה על ידי סטרוסטה ("זקן העיר") וקמו בה גילדות (בפולנית - "צך") שונות של בעלי מלאכה.
היישוב היה חלק מהוויבודות סנדומייז' והפך למרכז כלכלי-מסחרי חשוב.
מיקומו אפשר לסוחרי היין, הבקר והכשות גישה נוחה לשווקים של סנדומייז'.
בשנת 1488 נידון בסנדומייז' בפני המלך קז'ימייז' הרביעי יגיילונצ'יק משפט בין אנשי סנדומייז' ובין הסוחרים משידלוב שהסתיים בזכייתם הל של האחרונים.
הם חויבו לשלם אר על מקום דוכניהם בשוק של סנדומייז' אך קיבלו פטור לגבי פעילותם מחוץ לעיר.
במאה ה-16 הפכה שידלוב למרכז של ייצור בגדים.
חיו בה בעלי מלאכה רבים כמו חייטים, אופים, סנדלרים, נפחים, מייצרי אוכפים וחרבות, וקדרים.
קמה בה גם מבשלת בירה.
הגילדות קיבלו מעמד רשמי בשנת 1523 באישור המלך זיגמונט הזקן.
בשנת 1528 העיר הרשתה לעצמה לבנות מערכת אספקת מים של עצמה ונפתחו בה בתי מרחץ.
בשנת 1564 היו בשידלוב 180 בתים, ומתוכם 49 בככר העיר.
אולם כעבור שנה חלקים רבים נשרפו בדליקה.
החל מאמצע המאה ה-16 התיישבה בעיר קהילה יהודית, שבנתה בשנים 1534–1564 את בית הכנסת הראשון שלה.
אחרי תקופה של שגשוג, העיר הוצתה בשנת 1630 על ידי שכירי חרב שמרדו מפני שלא קיבלו את משכורתם.
משלא יכלו להיכנס לבירת המחוז המבוצרת היטב, הם הציתו את פרבריה והגיעו עד לשידלוב.
בתקופת "המבול השוודי"- פלישת שוודיה לפולין בשנים 1655–1660 ופלישתו של ג'רג' ראקוצי השני, שליט טרנסילבניה התרחש חורבן משמעותי בעיר.
רוב בתי העיר נהרסו ותושבים רבים נהרגו.
אוכלוסיית העיר הצטמצמה מ-1,300 ל-350 תושבים בלבד, ובשנת 1663 נספרו בה רק 54 הבתים.
זאת הייתה מכה ניצחת ליישוב, שלא התאושש ממנה לעולם.
ב-1777 פרצה במקום התקוממות עממית מזוינת נגד הסטרוסטה מאצ'יי סולטיק.
בשנת 1793, למרות הירידה בחשיבות היישוב, נוסד בשידלוב בית דין אזורי.
בשנת 1789 היה בשידלוב בית עירייה עשוי מאבן, חמש טחנות קמח על הנחל צייקונצה ו-196 בתים, רובם נטושים.
עם החלוקה השלישית של פולין בשנת 1795 סופחה שידלוב לאוסטריה.
בעת מסעות נפוליאון במרכז אירופה בשנת 1809 נכללה שידלוב לתוך דוכסות ורשה.
בשנת 1815, אחרי קונגרס וינה, היא סופחה ל"ממלכת פולין" או "פולין הקונגרסאית" שהייתה חלק מהאימפריה הרוסית.
בשנת 1822 חומות העיר הועמדו במכירה פומבית אך לא נמצא להן קונה.
עד שנת 1850 שימשה שידלוב מקום מושב של המחוז.
בשנת 1850 אוחד מחוז שידלוב עם מחוז סטופניצה.
בשנת 1869, כעונש על השתתפותה במרד הפולני בשנים 1863 - 1864, איבדה שידלוב את מעמדה כעיר.
בשנת 1880 סבלה מדליקה נוספת.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נכבש האזור על ידי הצבא האוסטרי-הונגרי וכעבור זמן קצר חזר לידי הרוסים.
היישוב עבר את תקופת המלחמה ללא נזקים משמעותיים.
בעקבות הסכמי השלום הוא חזר להיות חלק מפולין העצמאית החדשה, ונכלל בתוך הוויבודות קיילצה.
בימי מלחמת העולם השנייה נפלה האוכלוסייה היהודית קרבן לשואה.
בהתחלה רוכזה בגטו אחר כך נשלחה למחנות ההשמדה.
עד סוף המלחמה שידלוב עצמה נחרבה ב-90% בעקבות פעולות מלחמה.
אחרי המלחמה התחיל תהליך של בנייה מחדש.
בשנת 1960 אוכלוסיית שידלוב מנתה 1,402 תושבים.
בשנים 1975 - 1998 השתייך הכפר לוויבודות קיילצה.
במימון האיחוד האירופי נערכו אחרי שנת 2004 שיפוצים נרחבים של חומות העיר ושל בניינים היסטוריים בככר השוק.
התיעוד הראשון הממשי של קיום הקהילה היהודית בשידלוב הוא מסמך משנת 1468 שבו אישר המלך את זכותה של הכנסייה המקומית לגבות מעשר על שדה שנמצא "מאחורי בית העלמין היהודי".
יש סבורים כי הקהילה היהודית התקיימה בשידלוב לפחות מתחילת המאה ה-15. לפי מסורות יהודיות ונוצריות אחדות האהובה היהודיה האגדית של המלך קז'ימייז' הגדול, אסתרקה, הייתה קשורה באיזושהי צורה לשידלוב, ואף הייתה היא זו שהקימה את בית הכנסת בעיר.
למעשה בית הכנסת המבוצר המפורסם של שידלוב נבנה בין השנים 1534–1564 אך כנראה לא היה בית הכנסת הראשון בעיר.
בשנת 1453 המלך קז'ימייז' הרביעי אישר מחדש ליהודי שידלוב למכור משקאות חריפים.
במהלך השנים הושוו כמה מזכויותיהם וחובותיהם של היהודים לאלה של שאר התושבים - בנוגע למכירת משקאות חריפים (1494), בתשלום המיסים (1577, 1580), בקניית נכסים ומזון (1588) אם כי ב-1588 נאסרה עליהם עדיין גישה לירידים הגדולים.
מספר פעמים הועלו נגד יהודי שידלוב עלילות דם - למשל, בשנים 1590, 1597 ו-1600 או 1610. על סמך האשמות אלה מספר יהודים הוצאו להורג - למשל על ידי ביתור לארבעה חלקים.
תקופת "המבול" הקשתה על התפתחות חיי הקהילה.
בשנת 1656 נאלצו 200 יהודים להימלט מפני צבאו של ההטמאן הפולני סטפאן צ'רנייצקי.
במאה ה-18 נוסע גרמני בשם קארוזי מציין כי מרבית יהודי שידלוב הם בעלי מעמד צנוע.
קהילת שדילוב מילאה תפקיד חשוב בניהול האוטונומי של חיי היהודים.
בשידלוב התקיים בית דין יהודי אזורי, אחד מתוך שישה שבאזור קרקוב וסנדומייז'.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 היהודים הגיעו להיות מחצית האוכלוסייה אך חיו על שטח צר, 3.3% משטח העיר.
היו להם בית כנסת עשוי לבנים, עזרת נשים צמודה עשוית־עץ, "חדר" תלמוד תורה, בנוי גם כן מעץ, בית חולים, ומקוואות בנויות חציין מעץ חציין מלבנים.
אחרי מלחמת העולם הראשונה היהודים היוו שליש מתושבי היישוב.
פעל בו סניף של התנועה הציונית.
ברשותם שני בתי כנסת - בשידלוב ובקורוזוונקי הסמוכה, ועוד שני בתי תפילה.
בין מלחמות העולם כמעט כל החנויות בשידלוב היו של יהודים.
עם הכיבוש הנאצי בספטמבר 1939. הגרמנים החרימו את רכוש היהודים וחטפו חלק מהם לעבודות כפייה.
הקהילה הצטרכה לקלוט יהודים שהועברו לשידלוב מראדום ואחר כך מפלוצק ואחרי יוני 1941, משטחים כבושים של ידי הנאצים באוקראינה.
בקיץ 1941 מספר היהודים בשידלוב הגיע משום כך ל-1,500.
ב-1 בינואר 1942 הוקם גטו שידלוב.
באותו חורף 1941 - 1942 מתו יהודים רבים בגלל הרעב הכבד.
2,000 היהודים שרוכזו בגטו הועברו על ידי אנשי אס אס וכוחות עזר אוקראינים ליינדז'יוב ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה.
היחסים עם השכנים הפולנים היו לא פעם מתוחים.
היו מקרים של הלשנה ואחרי תום המלחמה כשישה ניצולים שחזרו נרצחו על ידי תושבים.
לפי נתוני מיפקד האוכלוסין משנת 2002 התגוררו בשידלוב 1,054 תושבים, מהם 50.7% ממין זכר ו-49.3% ממין נקבה.
הקהילה המנהלית (גמינה) שידלוב כוללת את היישובים בז'זיני, גאצקי, גראבּ'קי דוז'ה, יאבלוניצה, קוריטניצה, קוטושוּב, מוקרה, אוסוּבקה, פוֹטוֹק, פוטוק ז'אדובי, רודקי, סטארי סולץ, שידלוב, וולה ז'יזנה, ווליצה ווימיסלוב.
אוכלוסיית הקהילה מנתה בשנת 2006 4,904 תושבים, מתוכם בשידלוב עצמה - 1,076.
חומות העיר מימי הביניים, מן המאה ה-14, עם שינות, 2 מטר עוביין, המשתרכות לאורך 700 מטר, עם השער ששרד - שער קרקוב - (שחלקה העליון נבנה בסגנון רנסאנס)
כנסיית ולדיסלב הקדוש במקור בסגנון גותי- מהמאה ה-14 ונבנתה שוב במאה ה-17. בולטת בככר העיר העתיקה
טירת שידלוב טירה מלכותית מן המאה ה-14, של קז'ימייז' הגדול, נבנתה מחדש במאה ה-16, בסגנון גותי.
הבניין הראשי בחלק הדרומי-מערבי נהרס.
בחלק הצפוני שרד בית האוצר (Skarbcyzk) מן המאה ה-16. הוא מארח בימינו ספרייה ומוזיאון (עם אוספים ארכאולוגי, היסטורי ואתנוגרפי).
הכניסה למתחם נעשית דרך שער מן המאה ה-17. חומות הטירה עם שינות נבנו מחדש במאה ה-20.
כנסיית כל הקדושים - לפני שער קרקוב, נבנתה לפני 1370
בית הכנסת - בניין מסיבי, דמוי מבצר, נבנה במקור מאבן במאה ה-16, בסגנון רנסאנס מוקדם, עם עמודי תמך גג רחב מצויד עם שינות.
יש לו ציורי קיר בארקיים ונשמר בו ארון הקודש.
צמוד אליו מבנה שחציו עשוי עץ - עזרת הנשים.
בימינו מאחסן הוא מוזיאון עם פריטים של יודאיקה, שימש בעבר כמרכז התרבות של היישוב
חורבות הכנסייה ובית החולים "רוח הקודש" - בפרבר אופאטובסקי לשעבר
שידורי AM הם שימוש בתחום מסוים של תדרי רדיו מתוך הספקטרום האלקטרומגנטי לשידורי רדיו של מרחקים ארוכים.
אפנון השידורים בתחום זה הוא לרוב אפנון משרעת (Amplitude Modulation) ומכאן מגיע שמו המקובל של התחום.
כינוי נוסף לתחום הוא MW (Medium Waves - גלים בינוניים), והוא מתייחס לאורך הגל של אות השידור.
במרבית האזורים בעולם, התדרים הנכללים בתחום זה הם בין 531 ל–1,611 קילוהרץ (kHz) עם מרווח של בין התחנות, אך ביבשות אמריקה (אזור 2 של ITU) התחם הוגדל לתדרים שבין 540 ל-1610kHz ולמרווח של בין התחנות.
באזור זה של ITU הוקצה גם תחום ה-AM המורחב בתדרים שבין 1610 ל-1700kHz, והשימוש בו קיים גם מחוץ ליבשות אמריקה.
על פי רוב, השידורים בתחום זה מבוצעים במונו.
עם זאת, קיימות מספר תחנות בעולם אשר משדרות בשיטות AM-סטריאו, אך לא קיים תקן אחיד ונפוץ לשידורים בשיטה זו.
החסרון של תחום שידור זה הוא רוחב הסרט הנמוך, הן לתחום כולו, והן לתחנות המשדרות בו.
היתרון בתחום הוא השימוש בגלי רדיו אשר מאבדים את עוצמתם במרחק רב יותר, בהשוואה לתחום ה-FM ותחומים גבוהים יותר.
שיטת השידור DRM30 מיועדת לתת מענה לחסרונות אלו, תוך שימוש ביתרונות התחום, ולאפשר שידור דיגיטלי בתחום זה ובתחומים נוספים מתחת ל-30 מה"צ.
שידלובייץ (בפולנית: Szydłowiec; ביידיש: שידלאווצע) היא עיירה באזור "פולין קטן", ליד ראדום שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
במאה ה-12 השתייכו העיירה וסביבותיה למשפחת אבירים שהייתה נצר לאצולה בוהמית.
במאה ה-13 כבר התקיים במקום כפר בשם שידלובייץ ולידו הוקמו ביצורים.
העיירה הוקמה במאה ה-15, והייתה בין היתר בבעלות משפחת רדזיוויל עד המאה ה-19.
במהלך המאה ה-16 ובחציה הראשון של המאה ה-17, הייתה העיירה מרכז של מסחר ואמנות, בעיקר אמנות בניין שהתבססה על אבן חול מקומית, קלה לעיבוד.
באבן זו נעשה שימוש ליצירת אלמנטים פיסוליים ואדריכליים, וכן ליצירת כלים חקלאיים.
באבן זו נבנו גם מספר מבנים מקומיים, בהם הכנסייה ובניין העירייה המקומיים.
אבן זו יוצאה לערים באזור, בהן קיילצה, קרקוב וורשה.
בין מוצרי הייצוא של העיירה הייתה תוצרת חקלאית.
פעילותה הכלכלית והתפתחותה הדמוגרפית של העיירה נעצרו בין השנים 1648-1717 עקב מלחמות, מגפות ושרפות.
גם לאחר חלוקת פולין בסוף המאה ה-18, נפגעה התפתחות העיר.
במחצית השנייה של המאה ה-19, בוצעו בעיירה פרויקטים של תכנון בנייה עירונית, ואלה מכתיבים את אופייה הצורני עד היום.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-17. בין רבני העיירה נודע הרב מאיר אייזנשטאט ה"פנים מאירות".
בעיירה פעלה שושלת אדמו"רים מבית פשיסחה, כאשר הראשון בה היה רבי נתן דוד משידלובצא, נכדו של "היהודי הקדוש מפשיסחה".
אחריו כיהן בנו רבי צמח ברוך, אחריו בנו רבי נתן דוד, ואחריו אחיינו רבי צמח שנספה בשואה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-7,200 יהודים, שהיוו כשלושה רבעים מתושבי היישוב, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של הבונד ושל אגודת ישראל, תוך קיום בית ספר עברי ותלמוד תורה.
ב-9 בספטמבר 1939, עם הפלישה הגרמנית לפולין, נכבשה שידלובייץ, ומיד החלו הגרמנים בביצוע מעשי התעללות ורצח ביהודים, תוך שריפת בית הכנסת הגדול בעיירה ביום כיפור, והטלת גזירות שונות על הקהילה.
בדצמבר 1941 הוקם גטו בעיירה, בו רוכזו גם אלפים מיהודי הסביבה.
בספטמבר 1942 נכנסו אנשי אס-אס לגטו, מלווים בכוחות עזר ליטאיים, אוקראיניים ופולניים, והצעידו את כ-15,000 יושביו לתחנת הרכבת האזורית, ממנה שולחו בקרונות משא למחנה המוות טרבלינקה.
בחודשים שלאחר מכן, הוקם בעיירה גטו חוזר, בו רוכזו כ-5,000 יהודים נוספים.
בינואר 1943 גורשו גם יהודים אלו לטרבלינקה, ונרצחו שם.