tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרנסיס קריק היה מהראשונים להציע את חשיבותם של מספרים מקשרים לתיאור התפתולת־על של DNA.
ניתוח טופולוגיית ה-DNA מתבסס על שלושה ערכים
L = מספר המקשר (Linking Number) - מספר הפעמים שגדיל DNA אחד עוטף את השני.
זהו מספר שלם עבור לולאה סגורה או קבוע עבור תחום טופולוגי סגור.
T = פיתול (Twist) - סך הסיבובים בסליל הכפול של DNA דו-גדילי.
לרוב מספר זה יטה לכיוון מספר הסיבובים שסליל DNA דו-גדילי יבצע בתמיסה (מספר הבסיסים חלקי 10.5), בהנחה שאין גורמים הנקשרים לחומצות הגרעין (כדוגמת אתידיום ברומיד), או גורמים אחרים המשפיעים על נוקשות ה-DNA.
W = עיוות (Writhe) - מספר הסיבובים שהסליל הכפול של DNA דו גדילי מסתובב סביב ציר סליל העל.
כל שינוי של T במתחם טופולוגי סגור חייב להתאזן על ידי שינוי ב-W, ולהפך.
התוצאה היא מבנה DNA מסדר גבוה יותר.
מולקולת DNA עגולה (Circular DNA) עם עיוות 0 תהיה מעגלית.
אם לאחר מכן נגדיל או נקטין את הפיתול של המולקולה הזאת על ידי התפתלות על, אזי העיוות ישתנה בהתאם.
כאשר שני קצוות של מקטע DNA דו גדילי סלילי מחוברים יחד ליצירת מעגל, הגדילים נחשבים לקשורים טופולוגית.
משמעות הדבר היא שלא ניתן להפריד בין הגדילים מבלי להביא לפרימת אחד הגדילים לפחות (למשל, באמצעות חום).
משימת פרימת הקשירה הטופולוגית של גדילים מחוברים יכולה להתבצע על ידי אנזימים כמו טופואיזומראז.
מטרתם של אנזימים אלה לפרום גדיל אחד לפחות מהמעגל כך שמקטע נוסף (חד או דו גדילי) יוכל לעבור דרך המעגל.
פרימה זו נחוצה על מנת לאפשר הכפלה של DNA מעגלי וכן סוגים שונים של שחלוף ב-DNA ליניארי בעל אילוצים טופולוגיים דומים.
במשך שנים רבות, מקורה של התפתלות־העל בגנום של תאים אאוקריוטים היה מעורפל.
חידה טופולוגית זו מכונה על ידי כמה "פרדוקס המספר המקשר" (The Linking Number Paradox).
עם זאת, כאשר מבנים שנקבעו בצורה ניסויית של הנוקלאוזום הציגו מודל DNA מפותל מאוד העוטף משמאל אוקטמר היסטוני, הקהילה המדעית החשיבה פרדוקס זה כפתור.
סלים זילכה הוא איש עסקים יהודי-עיראקי בריטי.
כדורי זילכה נולד בבגדאד, עיראק, למשפחה יהודית עיראקית, בנו של הבנקאי כדורי זילכה (מייסד "בנק זילכה" "Banque Zilkha" ).
זילכה גדל בלבנון, במצרים ובארצות הברית.
התחנך בבית הספר הוראס מאן בניו יורק ויליאמס קולג' בוויליאסטאון, מסצ'וסטס.
הוא שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
זילכה עבד כאיש הפיננסים בחברה המשפחתית "זילכה ובניו" בשנים 1947 עד 1960. לאחר מכן עבר זילכה לבריטניה, שם קנה את רשת רהיטי הגן וו.ג'יי האריס בת 50 החנויות.
הוא שינה את שמה ל-Mothercare, הפך אותה לרשת חנויות לתינוקות וילדים הגדולה בבריטניה והרחיב אותה עד שהיו לה למעלה מ-400 חנויות.
הוא מכר את החזקותיו ב-Mothercare בשנת 1981 וחזר לארצות הברית.
בשנת 1982 הוא השקיע 28 מיליון דולר בחברת Towner Petroleum ובשנת 1998 הוא מכר אותה תמורת מיליארד דולר.
בשנת 2001 הוערך הונו הנקי בכ-700 מיליון דולר.
בשנת 2002 הוא תרם 20 מיליון דולר להשלמת מכון נוירוגנטי בלוס אנג'לס.
בשנות ה-2000 הקים את "זילכה ביומסה אנרגיה" (Zilkha Biomass Energy), חברה המייצרת דלק ביולוגי בטקסס.
עד 2019, החזיק גם, עם שותפים, ביקב בקליפורניה.
זילכה התחתן עם דיאן באשי, בתו של בנקאי לבנוני עשיר.
הם התגרשו בשנת 1962, לפני שמלאו לה 25, והיא התחתנה עם הפוליטיקאי הבריטי הרולד ליבר.
נולד להם בן, מיכאל זילכה, מייסד שותף של חברת ZE Records, ובתה נדיה זילכה.
סלים גזלה (25 באפריל 1910 – ט' בתשרי תשמ"ט, 20 בספטמבר 1988) היה מוזיקאי, נגן קאנון ומורה למוזיקה.
סלים גזלה נולד בעיר חלב שבסוריה.
אביו יעקב גזלה היה נגן קאנון מוכר.
בשנת 1934 ניגן בלהקת התיאטרון (בה שר בכרי אל כורדי) וביום חמישי, 5 באוקטובר 1944 הלחין את השיר בהצגה "יד האלוהים" אותו ביצעה הזמרת לור דקאשה באירוע של "איגוד האומנים" בקולנוע הענבר.
ביום העצמאות הראשון של סוריה ב-1947 הופיע עם הזמר סבאח פח'רי ועם הכנר סמי שאווה מול הנשיא שוכרי אל-קוותלי בספרייה הלאומית.
פחרי הזכיר את סלים גזלה כאחד משני מנהלי להקות הרדיו .
גזלה ליווה בהופעות אמנים כגון נור אל הודא, סועאד מוחמד, קארם מחמוד, מרי ג'ובראן (ماري جبران), נג'ח סלאם וסברי מודלאל.
בשנת 1959 עלתה המשפחה לישראל דרך טורקיה ולאחר תקופה במעברה בצפת השתקעה בחולון.
גזלה ניגן בתזמורת רשות השידור וקול ישראל בערבית וכמו רוב נגני התקופה הופיע בקפה נח.
ב-1961 ניגן במחזה "משלי ערב" מאת דן בן אמוץ וחיים חפר בכיכובם של אורי זהר ואריק איינשטיין במועדון החמאם ביפו.
בשנות ה-70 לימד מוזיקה ב"קונסרבטוריון הישראלי למוזיקה" בלילינבלום תל אביב במחלקה למוזיקה מזרחית.
למדו אצלו הפייטן דוד שירו והזמר ג'ורג' בר.
שנות ה-30–50 היו שנים של "רנסאנס" במוזיקה הערבית אשר התפתחה לכיוונים חדשים ופחות דתיים ובהתאמה גם השתנה מבנה ההרכב המוזיקלי.
העיר חלב היוותה בירה תרבותית והנגנים המוכרים בה לקחו חלק פעיל בתהליכים כאשר לא מעט מהם מגיעים מדתות שונות יוצרים סגנון המוכר בשם Qudud Halabiya.
באחת התמונות המפורסמות מהתקופה (סביב 1930 - משוער) מתועדים יעקב וסלים גזלה עם ההמאסטרים של מוזיקת הטאראב בחלב".
ביניהם, עומר אל בטש, על אל דרוויש, סמי אל שאווה, סובחי אל חרירי ועוד.
יעקב גזלה יושב במרכז שורת הנגנים על הקאנון וסלים נמצא מימינו אוחז בכינור.
התמונה המוגדלת מופיעה בטרקלין של איגוד האמנים בחלב ומתחתיה פירוט של המצולמים כאשר יעקב וסלים לא מוזכרים באופן מכוון, ככל הנראה על רקע מוצאם היהודי.
סלים גזלה ניגן לצד אחיו, נגן הכינור משה גזלה, שניגן בתזמורת הרדיו של חלב ובתזמורת רשות השידור.
בנו דוד הוא נגן הקאנון בלהקת "צלילי העוד" וגיסו של הזמר-פייטן משה אליהו.
סלים בן בוינה (נולד ב-19 ביולי 1991) הוא כדורגלן קומורו המשחק בעמדת השוער במרטיג מהליגה הצרפתית הרביעית ובנבחרת קומורו.
מאז שהחל לשחק כדורגל, בן בוינה היה שוער בקבוצות כמו מונטרדון בונוויין, גרדאן, אתלטיקו מרסיי ומרטיג מהליגות הנמוכות של צרפת.
ב-13 ביוני 2015, בן בוינה רשם את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של נבחרת קומורו בהפסד 2–0 לנבחרת בורקינה פאסו במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017.
סלים זארובי (נולד ב-14 באוקטובר 1963) הוא אסטרופיזיקאי ישראלי, החוקר את היווצרות והתפתחות המבנה של היקום בקנה-מידה גדול (בסקאלה גדולה).
זארובי משמש כראש מרכז המחקר באסטרופיזיקה, במחלקה למדעי הטבע והחיים באוניברסיטה הפתוחה, ובמקביל משמש כפרופסור במחלקה לאסטרונומיה באוניברסיטת חרונינגן שבהולנד.
זארובי נולד בנצרת לנהלא ולנימר (עקרת בית וסוחר).
בן בכור למשפחה בת 5 אחים ואחיות.
למד ביסודי ובתיכון בבית הספר הבפטיסטי בנצרת.
לאחר מכן, החל את לימודיו האקדמיים בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל.
בשנת 1987 סיים תואר ראשון בפיזיקה (בהצטיינות), ובשנת 1989 סיים תואר שני בפיזיקה.
נושא עבודת הגמר שלו היה "יצירת קרינה אלקטרומגנטית בעלת מבנה פסים דקים במגנטוספירה של כדור הארץ".
במהלך לימודיו החליט להתמקד בתחום של קוסמולוגיה אסטרופיזיקלית, ולכן המשיך לתואר שלישי במכון רקח לפיסיקה באוניברסיטה העברית.
נושא עבודת הדוקטור שלו היה "המבנה בסקאלה גדולה: אומדים אופטימליים ודינמיקה לא ליניארית".
הוא כתב אותה בהדרכת פרופ' אבישי דקל ופרופ' יהודה הופמן, וסיים בשנת 1994. בין השנים 1990–1994 במקביל ללימודיו לתואר שלישי, היה עוזר הוראה בפיזיקה באוניברסיטה העברית.
עם סיום לימודיו נסע לפוסט-דוק לארצות הברית ושהה במחלקה לאסטרונומיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בין השנים 1994–1997.
בשנים 1997–1998 שב לישראל, והיה חוקר במחלקה לביופיזיקה רפואית בבית החולים האוניברסיטאי הדסה.
בשנים 1989–2004 היה עמית מחקר בכיר במכון מקס פלנק לאסטרופיזיקה בגארצ'ינג (ליד מינכן), גרמניה.
בשנת 2004 עבר להולנד, והתחיל לעבוד באוניברסיטת חרונינגן.
תחילה כמרצה בכיר, אחר כך, בין השנים 2006–2011, כפרופסור חבר, ומאז שנת 2011 כפרופסור מן המניין.
בשנת 2016 החליט לחזור לישראל, והוא מכהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטה הפתוחה (במקביל למשרתו בהולנד).
בשנת 2021 נפתח מרכז מחקר באסטרופיזיקה (ARCO), במסגרת המחלקה למדעי הטבע וזארובי נבחר לעמוד בראש מרכז המחקר.
זארובי הוא אסטרופיזיקאי המתמקד בקוסמולוגיה - ענף של האסטרופיזיקה החוקר את היקום כישות פיזיקלית ובודק את תכונותיו הכוללות, היווצרותו והתפתחותו.
כיום, הפעילות המדעית העיקרית שלו מתרכזת בחקר עידן היינון-מחדש של היקום (Epoch of Reionization=EoR) - העידן שבו הגז ביקום הפך מנייטרלי למיונן.
בהקשר זה הוא חבר בפרויקט שמטרתו לפתח את LOFAR-EoR, פרויקט מדעי שמתבצע במסגרת טלסקופ LOFAR - , שהוא אחד הטלסקופים המבטיחים ביותר לחקר עידן זה.
היווצרות ואבולוציה של מבנה בקנה מידה גדול (בסקאלה גדולה).
עידן היינון-מחדש והשחר הקוסמי (האור הראשון של היקום, הופעת הכוכבים הראשונים)
אינטרפרומטריית רדיו באורכי גל ארוכים
בעיות היפוך (inverse problems) בהקשר של אסטרונומיה
נשוי למנאל, ד"ר לכימיה ומדענית בעיסוקה.
זארובי פרסם יותר מ-130 מאמרים מדעיים בתחומי מחקרו.
בנוסף למחקר וכתיבה מדעית, מרבה זארובי לכתוב מאמרים על נושאים מדעיים באופן פופולרי, כשהוא פונה בכתיבתו זו לציבור הרחב המשכיל.
מאמרים אלה הוא כותב באנגלית, בערבית, ובעברית.
סלילונית (קרויה לעיתים סילונית, או בשמה הלועזי סולנואיד) היא סוג של אלקטרומגנט, הנוצר על ידי סליל של תיל מוליך שבו מימד האורך גדול משמעותית מהקוטר.
השדה המגנטי הנוצר בתוך סלילונית כאשר מועבר דרכה זרם חשמלי הוא אחיד בגודלו ובכיוונו (בהזנחת תופעות קצה).
השם סלילונית הוא תרגום של המונח solénoïde שנטבע בשנת 1823 על ידי אנדרה-מארי אמפר ומקורו יווני.
סלילונית יכולה להיות ישרה, או כפופה כך שציר מרכז הסליל אינו קו ישר.
כל עוד אורך הסליל גדול משמעותית מקוטרו, השדה המגנטי יהיה מקביל לציר הסליל בכל נקודה.
לדוגמה, האלקטרומגנט הראשון שהדגים ויליאם סטרג'ן בשנת 1824 היה מורכב מסלילונית בצורת פרסה.
לצורך נוחות הניתוח נניח שלסלילונית יש אורך אינסופי אך קוטר סופי.
"רציפה" פירושו שהסלילונית אינה בנוחה מחוטים נפרדים ברוחב סופי, אלא מחוטים דקים עד אינסוף ללא רווח ביניהם; בהפשטה זו, ניתן לחשוב על הסלילונית כעל יריעה גלילית של חומר מוליך, שהזרם בו הוא רק בכיוון המשיקי (מסביב לגליל, מסומן ב-i), ואין זרם בכיוון האורכי המסומן ב-z.
השדה המגנטי בתוך סלילונית אינסופית הוא אחיד, וחוזקו אינו תלוי במרחק מהציר או בשטח החתך של הסלילונית.
תוצאה זו מתקבלת מניתוח צפיפות השטף המגנטי סביב הסלילונית.
באיור 1, ניתן לראות כי קווי השדה מצביעים בכיוון z החיובי בתוך הסלילונית, ובכיוון z השלילי מחוץ לה.
זאת לפי כלל יד ימין עבור השדה סביב מוליך.
אם נכרוך את יד ימין סביב החץ המסמן את כיוון הזרם (i) כשהאגודל מצביע לכיוון הזרם, קצות האצבעות יצביעו כלפי מעלה כאשר הן בתוך הסליל, וכלפי מטה כאשר הן מחוץ לסליל.
משיקולי סימטריה, רכיבי השדה המגנטי שאינן בכיוון z מתאפסים.
נבדוק את הלולאה c הנמצאת כולה בתוך הסלילונית.
לפי חוק אמפר, אנו יודעים כי האינטגרל הקווי הסגור של B (וקטור צפיפות השטף המגנטי) על לולאה זו הוא אפס, כיוון שהלולאה אינה מקיפה אף מוליך ולכן הזרם העובר דרכה הוא אפס.
הראינו לעיל שהשדה פונה כלפי מעלה בתוך הסלילונית, כך שהאינטגרלים על הקטעים האופקיים של הלולאה c הם אפס.
לפיכך האינטגרל על הקטע השמאלי 1 חייב להיות שווה לאינטגרל על הקטע הימני 2. כיוון שתוצאה זו נכונה בלי קשר למיקום הלולאה ולאורכה, האינטגרנדים (השדות המגנטיים על שני הקטעים) חייבים להיות שווים, ומכאן שהשדה המגנטי בתוך הסלילונית האינסופית הוא אחיד רדיאלית.
ניתן ליישם טיעון דומה על הלולאה a כדי להסיק שהשדה מחוץ לסלילונית הוא אחיד וקבוע רדיאלית.
מכך אפשר להסיק שצפיפות השטף מחוץ לסלילונית האינסופית היא אפסית.
ניתן להסביר זאת אינטואיטיבית בכך שקווי שדה מגנטי הם תמיד לולאות סגורות (ראה חוק גאוס למגנטיות).
בתוך הסלילונית לקווי השדה המגנטי יש צפיפות סופית, אך כל קו נסגר ללולאה (במרחק אינסופי).
מאחר שבכל מישור ניצב לציר z, השטח שבתוך הסלילונית הוא סופי בעוד שהשטח מחוץ לה הוא אינסופי, וגודל השדה בחוץ קבוע, הרי שצפיפות קווי השדה מחוץ לסלילונית קטנה "פי אינסוף" מצפיפותם בתוכה, ולכן השדה בחוץ חייב להיות אפסי.
קטע סופי של סלילונית אינסופית
החלת חוק אמפר על מסלול סופי בתוך סלילונית תיתן את המשוואה לקטע סופי של סלילונית:
כאשר היא צפיפות השטף המגנטי, הוא אורך קטע הסלילונית, היא פרמאביליות הריק, הוא מספר הכריכות בקטע, ו- הוא הזרם הזורם בסלילונית.
מכאן נקבל את הנוסחה לצפיפות השטף המגנטי בסלילונית:
משוואה זו תקפה עבור סלילונית בחלל ריק.
אם הסלילונית נמצאת בתווך עם פרמאביליות יחסית , אז השדה גדל באותו יחס:
הכללת ליבה מחומר פרומגנטי, כגון ברזל, בתוך פנים הסלילונית, תגביר את צפיפות השטף המגנטי בתוך הסלילונית, אך לא מחוץ לה.
כתוצאה מכך, צפיפות השטף בתוך הסלילונית תלויה הן בחומר הליבה והן בגאומטריה שלה, דבר הבא לידי ביטוי בנוסחה
כאשר היא הפרמאביליות האפקטיבית של הליבה, שהיא פונקציה של התכונות הגאומטריות של הליבה ושל הפרמאביליות היחסית שלה.
הפרמאביליות היחסית (תכונה של החומר בלבד) והפרמאביליות האפקטיבית (תכונה של המבנה כולו) יכולות להיות שונות בסדרי גודל רבים.
עבור מבנה מגנטי פתוח, הקשר בין הפרמאביליות האפקטיבית והיחסית ניתן בנוסחה הבאה:
כאשר k הוא גורם הדה-מגנטיזציה של הליבה.
ניתן לנתח סלילונית בעלת אורך סופי, אך רציפה במובן שהזרם אינו זורם בחוטים נפרדים אלא על חוטים דקים וצפופים עד אינסוף, היוצרים יריעת חומר מוליך.
אנו מניחים שהזרם מפולג באופן אחיד על פני הסלילונית, עם צפיפות זרם K; בקואורדינטות גליליות:
ניתן למצוא את השדה המגנטי באמצעות הפוטנציאל המגנטי הווקטורי, אשר עבור סלילונית סופית עם רדיוס R ואורך l בקואורדינטות גליליות הוא
כאן, , , ו- הם אינטגרלים אליפטיים שלמים מהסוג הראשון, השני והשלישי.
באמצעות המשוואה מתקבלת המשוואות עבור צפיפות השטף המגנטי:
על ציר הסימטריה, הרכיב הרדיאלי נעלם, ומרכיב השדה הצירי הוא
בתוך הסלילונית, רחוק מהקצוות (), השדה הוא בקירוב קבוע .
כפי שמוצג לעיל, צפיפות השטף המגנטי בתוך הסלילונית היא כמעט קבועה וניתנת על ידי
כאשר היא הפרמאביליות, מספר הסיבובים, הזרם ו- אורך הסליל.
בהתעלם מהשפעות קצה, השטף המגנטי הכולל דרך הסלילונית מתקבל על ידי הכפלת צפיפות השטף בשטח החתך :
בשילוב עם הגדרת ההשראות, , מתקבלת נוסחת השראות הסלילונית:
עבור סלילונית עם ליבה מגנטית, ניתוח זה מתאים רק כאשר אורך הסליל גדול בהרבה ממכפלת הפרמאביליות היחסית של הליבה המגנטית והקוטר.
תנאי זה מגביל את הניתוח הפשוט לליבות בעלות פרמאביליות נמוכה, או לסלילוניות דקות וארוכות במיוחד.
סלים אמלאח הוא כדורגלן מרוקאי-בלגי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בואיאדוליד מהלה ליגה ובנבחרת מרוקו.
אמלאח גדל במחלקות הנוער של מונס ואנדרלכט.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של מוסקרון במסגרת ליגת העל הבלגית.
בחודש יולי 2016 חתם אמלאח בטוביזה מליגת המשנה הבלגית.
ב-3 ביולי 2017 חזר אמלאח למוסקרון מליגת העל הבלגית.
בסך הכל ערך 55 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 14 שערים.
בחודש יולי 2019 חתם אמלאח בסטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית.
ב-31 בינואר 2023 חתם לשלוש וחצי עונות בריאל ואיאדוליד מהלה ליגה.
ב-29 באוגוסט 2023 הושאל לוולנסיה מהלה ליגה.
ב-15 בנובמבר 2019 ערך אמלאח את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו, בתיקו 0-0 נגד נבחרת מאוריטניה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021. ב-9 באוקטובר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–3 על נבחרת סנגל במשחק ידידות.
ב-23 בדצמבר 2021 נכלל אמלאח בסגל נבחרת מרוקו לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021 בשנת 2022. הוא ערך חמש הופעות בטורניר, בהן הבקיע שער אחד.
סלים ג'בר הוא פוליטיקאי ערבי־ישראלי שכיהן ראש מועצת אבו גוש במשך כעשרים שנה בשתי תקופות כהונה לא רצופות.
ג'בר נולד ב-1946. סבו היה מוח'תאר אבו גוש מטעם שלטונות המנדט הבריטי.
ב-1998 נערכו בחירות לראשות מועצת אבו גוש, לראשונה מאז הקמת המועצה ב־1992. ג'בר נבחר לראש המועצה המקומית הראשון לאחר הוועדה הקרואה שניהלה את המועצה.
ביוני 2000 נעצר ג'בר בחשד לאונס אחת מפקידותיו.
ב-2003 נבחר בפעם השנייה לראשות המועצה.
הוא התמודד מול יוסוף איברהים, וזכה ב-54.1% מקולות הבוחרים.
מתוך תשעת המושבים במועצה המקומית באבו גוש, רשימתו של ג'בר זכתה בארבעה מושבים, וכך גם רשימתו של איברהים.
ב-2008 נבחר בפעם השלישית לראשות המועצה, וזכה ב-52.3% מקולות הבוחרים.
ב-2013 לא התמודד לתפקיד ראש המועצה, ובמקומו נבחר לתפקיד קרובו, עיסא ג'בר.
ב-2018 נבחר בפעם הרביעית לראש המועצה, וזכה ב-41.7% מקולות הבוחרים.
ב-2022 פוזרה המועצה המקומית באבו גוש, כיוון שלא הצליחה להעביר תקציב.
ג'בר עמד בפני שימוע, אך לבסוף הוחלט להשאירו בתפקיד ראש המועצה.
בבחירות 2024 התמודד לכהונה נוספת, עלה לסיבוב שני מול קאזם איברהים והפסיד לו.
לאחר ההפסד התפטר ג'בר מתפקידו במליאת המועצה.
ג'בר הוא חבר מרכז הליכוד.
סליל ודהן (Salil Pravin Vadhan) (נולד ב-1965) הוא מדען מחשב אמריקאי, פרופסור למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית באוניברסיטת הרווארד.
ב-1995 קיבל תואר ראשון (בהצטיינות יתרה) במתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת הרווארד.
ב-1999 קיבל תואר דוקטור במתמטיקה שימושית מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, על עבודה שכותרתה "A Study of Statistical Zero-Knowledge Proofs", שנעשתה בהדרכת שפי גולדווסר.
את הפוסט-דוקטורט עשה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, בהנחיית .
בשנת 2001 מונה למרצה בכיר למדעי המחשב באוניברסיטת הרווארד.
ב-2004 עלה לדרגת פרופסור חבר וב-2007 מונה לפרופסור מן המניין למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית.
מאוגוסט 2011 עד יולי 2012 היה חוקר אורח באוניברסיטת סטנפורד ובמיקרוסופט מחקר בעמק הסיליקון.
מחקרו מתרכז סביב הממשק בין תורת הסיבוכיות לקריפטוגרפיה.
הוא מתמקד בנושאים של פסאודו-אקראיות והוכחה באפס ידיעה.
זכה, עם עומר ריינגולד ואבי ויגדרזון, בפרס גדל לשנת 2009 על עבודתו בנושא "מכפלות זיגזג של גרפים".
מכפלת זיגזג שימשה בהוכחה של ריינגולד בדבר שקילות מחלקות הסיבוכיות L ו-SL.
עבודתו בתחום של הוכחה באפס ידיעה היא שימוש בשיטות של תורת הסיבוכיות לשם הבנת הכוח והמגבלות של הוכחות אפס ידיעה.
בסדרת מאמרים עם עודד גולדרייך ו, הם השיגו הבנה מעמיקה של מחלקת SZK (statistical zero-knowledge) של בעיות, אפיינו את המחלקה SZK והוכיחו כי SZK סגורה תחת פעולות שונות.
בשנת 2018 נבחר לעמית ACM.
מוחמד סלים בימבאשי היה קצין בצי העות'מאני של איילט מצרים וגאוגרף שנודע במסעותיו בשנים 1839–1842 לגילוי מקורות הנילוס הלבן.
מסעותיו לגילוי מקורות הנילוס הלבן
קורות חייו של סלים בימבאשי לפרטיהם אינם ידועים.
נולד בכרתים למשפחה ממוצא טורקי-מוסלמי.
בנעוריו עקרה משפחתו למצרים, שם גויס לצי וקוּדם לדרגת קצונה.
שירת במספנות הצי באלכסנדריה, וב-1839 מונה על ידי שליט מצרים, מוחמד עלי, להוביל משלחת במעלה הנילוס הלבן כדי לגלות את מקורותיו, לברר לתעד את מהלכו ואת תנאי הסביבה שלו, כולל גידולים ואוצרות טבע.
התכלית הצבאית והמדינית של המשלחת הייתה העמקת השליטה המצרית במזרח אפריקה.
במסגרת זו ניהל סלים בימבאשי שלושה מסעות בין השנים 1839 ו-1842. המסע הראשון הגיע לנהר סובט.
המסע השני, שהחל בנובמבר 1840 והסתיים באפריל 1841, צלח את סבכי ביצת סוד והגיע לגונדוקורו שבדרום סודאן, וכך גם המסע השלישי ב-1842. המשלחת הדרימה רק עד קו רוחב '42 4°, שכן האשדות שמדרום לג'ובה מנעו את המשך השיט בנהר.
המסע הראשון הפליג מח'רטום ב-16 בנובמבר 1839, נמשך 135 ימים והשתתפו בו מאות אנשים, רובם חיילים.
המסע נערך בשיט, והשייטת כללה עשרות ספינות, חלקן הוטענו בתותחים, חלקן היו ארבות שנשאו ציוד, מזון ותחמושת וחלקן היו סירות משוטים קטנות.
למסע השני צורפו שלושה צרפתים, בהם סגן הקונסול הצרפתי בח'רטום, ז'ורז' תיבו , שהשתתף בכל שלושת המסעות, והמהנדסים לואי סבטייה וז'וזף פּוֹן ד'ארנו .
איתם הפליג, על חשבונו, סגן הקונסול הפרוסי באלכסנדריה פרדיננד וֶרנֶה .
המשלחת שהוביל סלים בימבאשי הייתה הראשונה שהדרימה מעבר למחסום הסוד, ובכך פתחה נתיב שיט שהועיל להרחבת האחיזה המצרית בדרום סודאן ולניצול אוצרות אפריקה הטרופית.
נפתחו אזורים ללכידת בני אדם לסחר עבדים וגם לפעילות מיסיונרית נוצרית.
סלים בימבאשי לא הגיע לקרבת מקורות הנילוס הלבן, אבל הנתונים שאסף, כמו גם אלה של ד'ארנו ושל פרדיננד וֶרנֶה, שימשו את הנוסעים האירופים שבאו אחריהם, בהם ג'ון פת'ריק ב-1853 וכן ג'ון הנינג ספיק וג'יימס אוגוסטוס גרנט ב-1863 שביקשו למצוא את מקורות הנילוס.
אדמה-פרנסואה ז'ומאר, אוצר המפות בספרייה המלכותית של צרפת ומקורב לשליט מצרים, עקב אחרי המסעות הללו.
כבר ב-1842 יצא לאור ביוזמתו חלק מיומנו של סלים בימבאשי הנוגע למסע הראשון בתרגום מטורקית עות'מאנית לצרפתית.
מהדורת התרגום פורסמה בביטאון החברה הגאוגרפית הצרפתית, וז'ומאר אף דאג לצירוף סלים בימבאשי לשורות חבריה.
יומן המסע של בימבאשי תורגם לערבית רק ב-1922 וראה אור בעריכת נורי אל-ג'ראח בכותר "מקורות נהר הנילוס" (منابع نهر النيل).
ז'ול ורן מזכיר את סלים בימבאשי בפרק הראשון של הספר "חמישה שבועות בכדור פורח", ברשימת החוקרים והמגלים של אפריקה, כמעט כולם בני אירופה.
בקולנוע בכלל ובהנפשה בפרט, סליל לייקה , הידוע גם כסטורי ריל (Story reel) או כאנימטיק (Animatic) הוא סוג של מכשיר סטוריבורד המשמש בהפקת סדרות פוטנציאליות.
שלא כמו סטוריבורד אמיתיים, סלילי לייקה (כשהם מיוצרים) משמשים מאוחר יותר בתהליך הפיתוח, בדרך כלל לאחר שמדבבים נשכרו והוקלטו, ולכן הם אינם משמשים למכירה או לשיווק של הפרויקט.
המונח "סליל לייקה" נגזר ממותג המצלמות הגרמני "לייקה", ששימש בתחילה לפיתוח הסטוריבורדים המצולמים הללו.
סליל לייקה עשוי מתמונות סטילס מונפשות, מיצירות אומנות ראשוניות או ממסגרות של סטוריבורדים.
לאחר מכן הם מסודרים עם חומר מוקלט.
החומר המוקלט הספציפי בו נעשה שימוש יכול מדי פעם לשמש כפסקול הסרט, שבו נעשתה כבר עריכת סאונד, אם כי במקרים רבים זהו רק הפסקול הווקאלי, יחד עם מבחר אפקטים קוליים.
סלים אל-בסון (1927–1995) היה עיתונאי, איש תקשורת ופוליטיקאי עיראקי מצאצאי יהדות בבל.
סלים אל-בסון נולד בבגדאד בשנת 1927 להורים יהודים מעדת יהודי עיראק.
הוא למד בבית הספר היסודי "אליאנס", השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר היהודי "שמש", וסיים את לימודיו העל-תיכוניים בתיכון ערב "התפיד" בבגדאד.
בשנת 1943, כשהיה בן 16, החל את פעילותו הספרותית, הרעיונית והפוליטית.
את דרכו העיתונאית החל בעיתון "אלשהאב", שהוציא לאור חבר הפרלמנט והמשפטן שפיק נורי אל-סעידי.
בשנת 1945 עבד ככתב בעיתון "אל-שעב", מה שאפשר לו להכיר מקרוב את דמויות המפתח והמבנה של הפוליטיקה העיראקית.
במקביל לעבודתו בעיתון הוא הצטרף למפלגה הלאומית הדמוקרטית בראשות כאמל אל-ג'אדרג'.
כאשר הוקמה מפלגת "האיחוד הלאומי" בראשות עבד אל-פתאח אבראהים, הוא שימש מזכיר המערכת של עיתון "אל-סיאסה" ובהמשך "סות אל-סיאסה", שהיה ביטאון המפלגה.
במקביל, ערך עיתון נוסף של מפלגה שעמדותיה היו דומות למפלגה הלאומית הדמוקרטית, וכך הפך לעורך של "אל-סיאסה" ולחבר בוועדת ההסברה והעיתונות של המפלגה.
בשנת 1948 הוציא על חשבונו את עיתון "אל-אסתקלל" שהיה בבעלות טהא לוטפי אל-בדירי, והיה עורך העיתון.
באותה שנה התחתן עם מרים אל-מלא, סופרת במקצועה.
כחודש לאחר נישואיו נעצר על ידי שלטונות הממלכה העיראקית, נשפט בבית הדין הפלילי בבגדאד לפי צו "שמירת ביטחון הציבור ושלמות המדינה" שם נפסק להגלותו וגלה לשנה לנפת בדרא שבגבול עיראק-איראן, בשל פעילותו העיתונאית.
בתום תקופת הגלות הוחזר לבגדאד בליווי שוטרים, ולפני שחרורו הוחלט על מעצרו מחדש.
הוא הוחזק חודשיים במעצר, עד ששוחרר בערבות בעקבות התערבות חברים ומכרים.
לאחר מספר חודשים חזר לעבודתו העיתונאית בעיתונים ובכתבי עת שונים, בהם "אל-שעב", בתקופה שבה החלה העלייה ההמונית של יהודי עיראק לישראל בשנת 1950.
לאחר מכן עבר לעיתון "אל-בלד", שהוציא לאור רפאל בטי שכונה "זקן העיתונאים העיראקים", ושימש בו כמנהל מערכת מ-1954 ועד פטירתו של בעל העיתון, אז המשיך לעבוד בנאמנות עם הבנים של רפאל בטי שירשו ממנו את העיתון.
בתקופה זו דרש שר הפנים סאמי פתח למנוע ממנו לעבוד בעיתונות, ופנה לבעלי "אל-בלד" בבקשה להרחיקו.
מחשש לכוחו של השר, כמעט נענו הבעלים לבקשה, אך פאק בטי שלמד עיתונאות באוניברסיטה האמריקאית בקהיר, התעקש להשאירו או להפסיק את הוצאת העיתון.
לבסוף הוסכם כי יעבוד מביתו וישלח את המאמרים למערכת העיתון.
לאחר מהפכת 14 ביולי 1958 בעיראק ועלייתו של עבד אל-כרים קאסם לשלטון, הוקמה הרפובליקה העיראקית הראשונה.
הוא חידש את עבודתו העיתונאית והפך לעורך הראשי של עיתונים גדולים: אל-ראי אל-עאם, בבעלות המשורר מוחמד מהדי אל-ג'וואהירי, ואל-ג'ומהוריה, וכן אל-אחבאר.
בשל מעמדו הרם אצל עבד אל-כרים קאסם, הוא היה מסוגל לפקח על עריכתם של שני עיתוני בוקר בולטים, עיתון ערב ועיתון שבועי.
מספר העיתונים והמגזינים שערך הסתכם ביותר מעשרים עיתונים ומגזינים על פני תקופה של 30 שנה, מ-1943 עד 1973.
אל-בסון נעצר מספר פעמים במהלך השנים 959–1943. בשנת 1963 החליט בסופו של דבר לעזוב את עבודתו העיתונאית מחשש למשפחתו ולילדיו.
הוא החל לעבוד כמנהל מוסך מכוניות ומשאיות השייך לחברה פרטית.
בוצעו שני ניסיונות התנקשות בחייו ב-1959 וב-1963, והוא גם נעצר על ידי שירות המודיעין הכללי של הביטחון בתקופת שלטונו של הנשיא אחמד חסן אל-בכר בשנת 1973. לאחר שמצבם של יהודי עיראק הידרדר, הוא נאלץ להגר עם משפחתו.
נוצר עבורם מצב שלא אפשר להם עוד לחיות בעיראק ובאוגוסט 1973 עזב את עיראק.
גם לאחר שעזב את מדינתו הוא המשיך לעבוד בעולם העיתונות החופשית, אותו אהב.
סלים אל-בסון עבד עם המשורר מוחמד מהדי אל-ג'וואהירי בתחום העיתונאות, והם פיתחו ידידות ארוכת שנים.
אל-בסון כתב ספר על אל-ג'ווהירי בשם "אל-ג'ווהירי בלשונו ובעטי": ספר המכיל מסמכים שלא פורסמו בעבר ומחקר מקיף עליו, בנוסף לשירים ומכתבים פרטיים מאל-ג'ווהירי שנכתבו במהלך פגישות רבות ביניהם.
אל-בסון השלים את הספר בעיראק אך לא פרסם אותו שם מחשש שצעד זה יפגע ביכולתו לעזוב את עיראק לאחר שמשרד הפנים אישר את דרכונו, שנחשב באותה תקופה לנושא רגיש עבור כל יהודי עיראקי.
סלים רצה להדפיס את הספר מחוץ לעיראק אבל גם מחוץ לעיראק התמודד עם בעיות רבות, בין היתר נזק שעלול היה להיגרם לאל-ג'ווהירי, שבאותה תקופה חי בין עיראק לצ'כוסלובקיה, בעקבות פרסום ספר עליו מאת סופר יהודי שחי בישראל.
אל-בסון כתב ופרסם כתבי יד וספרים מודפסים רבים.
אל-ג'ווהירי עם לשונו ועם העט שלי.
הוצאה לאור בבגדד על ידי בית ההוצאה לאור מסופוטמיה
הגורל לועג (קובץ סיפורים קצרים)
סלים אל-בסון נפטר באוגוסט 1995 לאחר שסבל ממחלה שמנעה ממנו לעבוד במשך ארבע עשרה שנים.
סלים מודי טוּעמה הוא כדורגלן עבר ערבי-ישראלי נוצרי וכיום מנהל קבוצת הפועל תל אביב.
לזכותו 13 הופעות ושער אחד במדי נבחרת ישראל.
טועמה שיחק במחלקת הנוער של גדנ"ע יהודה וזכה יחד עם נבחרת הנוער הישראלית במקום השלישי באליפות אירופה בשנת 1996. בעונת 1998/1999 עלה לקבוצת הבוגרים של הפועל תל אביב, ובעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה בגביע המדינה לאחר ניצחון על בית"ר ירושלים במשחק הגמר.
בעונת 2003/2004 עבר למכבי פתח תקווה, עמה זכה גם כן בגביע הטוטו.
בעונה לאחר מכן הוא חתם בקייסריספור הטורקית, אך באמצע העונה הוא חזר לפתח תקווה בטונים צורמים, לאחר שלא זכה לדקות משחק רבות.
בעונה זו עזר למכבי פתח תקווה לסיים במקום השני, הגבוה בתולדותיה.
בעונה שלאחר מכן היה שותף להעפלתה של הקבוצה לשלב הבתים של גביע אופ"א.
לקראת עונת 2006/2007 חזר להפועל תל אביב.
בעונה זו שב להצטיין, כשזכור במיוחד משחק הניצחון של הקבוצה על פריז סן-ז'רמן בצרפת במסגרת שלב הבתים של גביע אופ"א, בו כבש צמד שערים ובישל שער נוסף, בדרך לניצחון 2–4. בסיום העונה זכה עם הקבוצה בפעם השלישית בגביע המדינה.
בתום משא ומתן ממושך חתם בסטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית לעונת .
טועמה זכה עם הקבוצה בשתי אליפויות רצופות.
בראשונה מביניהם היה מהשחקנים הבולטים בקבוצה, אך בעונתו השנייה בקבוצה, לאחר חילופי מאמנים, איבד את מקומו בהרכב.
בעונת עבר לקבוצת לאריסה מליגת העל היוונית.
ב-22 באוגוסט 2010 השתחרר מלאריסה, וב-31 באוגוסט חזר לקדנציה שלישית בהפועל תל אביב כשחתם בקבוצה לשנתיים.
ב-25 במאי 2011 הבקיע את שער הניצחון והיחיד לטובת הפועל במשחק גמר גביע המדינה נגד מכבי חיפה.
ב-15 במאי 2012 התמודדה הקבוצה בפעם השנייה ברציפות מול מכבי חיפה במשחק הגמר.
במשחק זה בישל את שער הניצחון של נוסא איגיבור בדקה ה-92 והשלים זכייה חמישית בגביע המדינה.
במהלך השנתיים סיים עם הקבוצה פעמיים ברציפות במקום השני בליגה.
בקיץ 2012 האריך את חוזהו בהפועל תל אביב בשנתיים נוספות.
אשדוד, והוא מדורג במקום העשירי בטבלת מלך השערים של הפועל תל אביב בכל הזמנים.
בתום עונת 2013/2014 שוחרר מהמועדון, לאחר שערך במדיה בסך הכל 286 הופעות בליגת העל.
לזכותו של טועמה 57 בישולים במדי הפועל תל אביב, והוא מדורג במקום השני בטבלת שיאני הבישולים של המועדון, אחרי משה סיני.
ב-20 ביולי 2014 חתם בהפועל בני לוד מהליגה הלאומית.
ב-15 באוגוסט ערך את הופעתו הראשונה במדי הקבוצה וכבש את שער הבכורה שלו, בניצחון 0–1 על הפועל רמת גן במסגרת גביע הטוטו.
ב-9 בדצמבר זכה עם בני לוד בגביע הטוטו לליגה הלאומית, כשפתח בהרכב הקבוצה בניצחון 0–2 על בני יהודה במשחק הגמר.
בסך הכול כבש בעונת 2014/2015 שלושה שערים ב-37 הופעות בליגה הלאומית, וסייע לקבוצה להיאבק על העלייה לליגת העל, אך לבסוף סיימה בני לוד במקום השלישי בטבלה.
ב-17 ביולי 2015 חתם במכבי שעריים מליגה א'.
בעונתו הראשונה בקבוצה העפיל עמה לליגה הלאומית, ובעונת 2016/2017 זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו לליגה הלאומית.
ב-2 בפברואר 2017 הודיע על פרישה ממשחק פעיל, והמשיך במועדון עד תום העונה כעוזרו של המאמן אופיר חיים.
בית הדין של ההתאחדות השעה את טועמה לשנתיים מפעילות בנבחרות הלאומיות ועוד שנתיים על תנאי, אך הוא זכה לחנינה בינואר 2002.
טועמה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל ב-15 באוגוסט 2005 במשחק ידידות מול נבחרת אוקראינה שנערך בקייב.
מאז ועד שנת 2010 רשם 13 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש שער אחד, במשחק מול נבחרת לוקסמבורג במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-12 באוגוסט 2009, במשחק ידידות מול נבחרת צפון אירלנד בווינדזור פארק.
ב-20 ביוני 2019 צורף טועמה לצוות המקצועי במחלקת הנוער של הפועל תל אביב.
ב-22 ביולי 2020 מונה טועמה לתפקיד עוזר המאמן בקבוצת הבוגרים של המועדון.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל והטבח בקיבוצי הדרום, הקפיד טועמה לבקר ולעודד את הפצועים והמפונים.
ב-27 בינואר 2024, לאחר ההדחה של הקבוצה מסיבוב ח' בגביע המדינה, פוטר בורחה לאמה מתפקידו כמאמן, וטועמה מונה למאמן זמני.
ב-28 באפריל 2024, פוטר יוסי אבוקסיס מאימון הקבוצה, וטועמה מונה שוב למאמן זמני.
תחת הדרכתו של טועמה הקבוצה ירדה לליגה הלאומית, ועונה לאחר מכן מונה למנהל הקבוצה.
במאי 2016 התחתן טועמה עם זוגתו לים.
סלימאן א-שאפעי הוא עיתונאי ערבי-ישראלי מרקע בדואי, המשמש כמנהל הערוץ הערבי ברשת הצרפתית-ישראלית "i24news".
בעבר שימש כתב חדשות ערוץ 2 לענייני פלסטינים.
א-שאפעי הוא ערבי אזרח ישראל, ובעל קרובי משפחה ברצועת עזה, ביהודה ושומרון ובירדן.
הוא בעל תואר בהיסטוריה כללית ופילוסופיה מאוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
תחילה עבד במקומון "כל הנגב" של העיתון "ידיעות אחרונות" ובמקומון בשפה הערבית "אח'באר א-נקב" ("חדשות הנגב") בבאר שבע ואחר-כך בעיתון "חדשות".
בעבור העיתון "חדשות" סיקר את בתי המשפט בבאר שבע בנוסף לעבודתו ככתב שטחים ברצועת עזה.
מ-1993 עד 2009 עבד בחברת החדשות של ערוץ 2. לרוב, הוא דיווח מיהודה ושומרון ורצועת עזה על חיי האוכלוסייה המקומית.
במהלך האינתיפאדה השנייה נעצר א-שאפעי פעמים רבות בגין כניסה בלתי-מורשית לרצועת עזה.
ב-2009 פרסם את ספרו "השבוי" על חטיפת גלעד שליט והמגעים לשחרורו מנקודת המבט של חמאס.
הספר נכתב ללא ידיעת חברת החדשות, ובעקבות הפרסום הוא הושעה מתפקידו ובהמשך פוטר מעבודתו.
א-שאפעי פנה לבתי הדין לעבודה בדרישה לביטול הפיטורים בטענה כי ב-16 שנות עבודתו בחברת החדשות לא נחתם עמו חוזה העסקה ולא חל עליו כל תנאי המגבילו בכתיבת ספרים; אך בית הדין דחה את בקשתו בטענה כי פעל בניגוד עניינים.
בשנת 2010 הצטרף כפרילנסר לחדשות ערוץ 10. בסוף אותה שנה נשכר על ידי ערוץ טלוויזיה הייעודי בשפה הערבית - הלא TV, לקראת עלייתו לאוויר, לתפקיד מנהל התוכן.
אולם עליית הערוץ לשידור התעכבה.
בהמשך החליט הערוץ לא להעסיק אותו למרות שחתם על חוזה.
הוא הגיש תביעה, שהסתיימה בהסדר פשרה ב-2015.
בשנת 2013 הצטרף א-שאפעי לחברת החדשות של ערוץ i24news והוא משמש מאז כעורך הראשי של הערוץ בערבית.
בשנת 2020 החל להופיע כפרשן פרילנסר באתר החדשות דמוקרטTV.
א-שאפעי הוא חבר בלשכת עורכי הדין בישראל ובעל תואר ראשון במשפטים מהמרכז האקדמי למשפט ועסקים ברמת גן.
בתקופת התמחותו שימש כמתמחה אצל רשם בית משפט השלום בתל אביב, השופט עדי סומך.
ביולי 2000 נסע לסוריה והשתתף בטקס שערך המשטר לציון יום הארבעים למותו של הנשיא חאפז אל-אסד.
היה העיתונאי הישראלי הראשון שדיווח בשידור חי מלב הבירה הסורית דמשק.
תיעד במצלמתו סדרה של כתבות מיוחדות מהזירה הסורית ששודרו בפעם הראשונה בחדשות ערוץ 2.
בסוריה ראיין בכירים, ראשי אוניברסיטאות ואזרחים סורים ברחובות.
הוא פגש בעשרות פליטים פלסטינים במחנה הפליטים אל-ירמוכ שבדמשק, שם הוזמן לסקר כנס גדול שבו השתתפו ראשי 13 הארגונים הפלסטינים שפועלים מסוריה כדי לנאום נגד הסכם קמפ דייוויד שהתגבש בעת ההיא בין ראש הממשלה אהוד ברק לבין ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת.
בכנס פגש את אחמד ג'בריל, ח'אלד משעל, פארוק קדומי, נאיף חוואתמה ואחרים.
בתקופתו של ערפאת, דיווח על הוצאה להורג בשידור חי מעזה.
הדיווח זכה להדים רבים ולגינויים רבים בעולם לנוכח האכזריות שבמעשה זה.א-שאפעי הוא תושב רהט.
סלימאן אל-שאפעי, השבוי: מבט מעזה, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 2009.
הרב סלימאן בן יוסף קארה (1889-1804) היה אב בית דין של צנעא במשך 40 שנה, וכן החכם באשי של יהדות תימן.
מראשי המעודדים את יהודי תימן לעלות לארץ ישראל בעליית "אעלה בתמר" בשנת 1881.
אביו היה הרב יוסף קארה תלמיד מובהק של מהרי"ץ, היה אב בית הדין של צנעא במשך 37 שנה, עליו נכתב בספר "סערת תימן" כי ידע את רוב התלמוד עם פירוש רש"י בעל פה.
לאחר פטירתו ב-1849, הפצירו ראשי קהילת צנעא בבנו, הרב סלימאן קארה, לרשת את מקום אביו.
הרב קארה תחילה סירב, בגלל עסקיו, אך לבסוף נעתר וקיבל את התפקיד.
הוא כיהן בתפקיד 40 שנה, עד פטירתו בשנת 1889.
ימי ראשית תקופת כהונתו, עד לכיבוש העותמאני ב-1872, התאפיינו בחוסר יציבות שלטונית של ההנהגה המוסלמית בצנעא.
הדבר השפיע גם על ערעור חיי הקהילה היהודית במקום.
רבים מיהודי העיר התפזרו לקהילות השונות, ובכללם גם הרב קארה (בשנת 1859).
הוא קבע את מושבו בקרית אלקאביל הסמוכה לצנעא, שם שהה לסירוגין.
בעת שהותו בעיירה מילא את מקומו רבי חיים קורח, בשיתוף חכמים מן הקהילה.
עם כיבוש צנעא בידי הטורקים ב-1872 החל להסתמן שיפור בחיי קהילת צנעא ורבים מהגולים, ובכלל הרב קארה, חזרו לצנעא.
הוא מונה לחכם באשי, בצד היותו אב בית הדין.
הוא תמך בהבאת חכם באשי מחוץ ליהדות תימן (הרב יצחק שאול), ולאחר שנפטר חזר שוב לשמש כחכם באשי.
הוא ניחן בזיכרון מופלג וידע בעל פה פרקים שלמים מספר היד החזקה להרמב"ם, ונודע בבקיאותו בכללי הדינים ופרטיהם.
השיב תשובות רבות בהלכה וחלקן ראו אור בקבצים שונים.
נודע בשמו "מארי סלימאן" ושמו הוזכר כסמל לכבוד ולהערצה.
בשנת 1881 עודד את העלייה לארץ ישראל, ועמד בראש הרבנים שהביעו את ברכתם בכתב לרב סעדיה מדמוני מראשי עולי תרמ"ב (שלהי 1881).
כשהבין כי בארץ ישראל מתייחסים הספרדים בהפליה לרעה כלפי התימנים הרעבים והעניים, הוא אסר על שלוחים (ממוצא תימני) שבאו מארץ ישראל לתימן בשליחות הקהילה הספרדית שבירושלים, לגבות כסף שיועד לקהילות הספרדים שבארץ ישראל בטענה כי "עניי עירך קודמים".
כשנשאל על ידי הפחה של תימן מדוע עזבו יהודים רבים את הארץ הסביר הרב: "הנה לילד מינקת טובה שבטובות והוא אינו מוצא קורות רוח אלא בשדי אימו.
ירושלים אם ישראל, הר הבית והמקדש הם שדיה שמהם ינק עוז וכח וחיים ורוח קודש, לכן אל ירושלים תערוג נפשם."
יעקב ספיר פגש בו במהלך מסעו והתפעל מאישיותו ומכושר מנהיגותו.
סלימה (במלטית: Tas-Sliema - "טאס-סלימה") היא עיר בצפון-מזרחו של האי מלטה במלטה.
היא שוכנת על חצי אי קטן המפריד בין נמל מרסמשט מדרום לבין הים התיכון מצפון, ושטחה 1.3 קמ"ר.
תחילתה של העיר ככפר דייגים, אך כיום היא אחת הערים הגדולות במלטה, ובשנת 2005 מנתה אוכלוסייתה יותר מ-13,000 תושבים.
במאה ה-17 כונה האזור בו שוכנת העיר בשם "אורטין" (Qortin), ושמה של העיר בא מהקפלה שניצבה בה ואשר הייתה מוקדשת לבתולה.
הקפלה והאזור בו שכנה נזכרו במספר מסמכים מהמאה ה-17 וה-18, ובין היתר נודעו בכינויים "Beata Virginis ta' Qortin Sive ta' Sliema" (הבתולה הברוכה של אורטין, המסע הבטוח) או "Beata Vergine Sotto il titolo della Sliema" (הבתולה הברוכה בסימן השלום).
מאוחר יותר כונה האזור בשם "סלימה" או "טאס-סלימה" (Tas-Sliema - "של השלום").
שם זה עלה בקנה אחד עם מיקומה של העיר בפתחו של נמל מרסמשט, ועל כן כונתה גם "הנמל הבטוח" או "נמל השלום" (Porto Salvo).
טורגוט הציב במקום את סוללות הארטילריה שלו, וטיווח באמצעותן את מבצר סנט אלמו שמעברו השני של נמל מרסמשט, השוכן כיום בבירה ולטה, ובמקום זה נפצע באורח קטלני מאש האבירים ההוספיטלרים.
באתר הקימו ההוספיטלרים באמצע המאה ה-18 את מבצר טיגנה (Fort Tigne) וזה הורחב על ידי הבריטים במהלך המאה ה-19. רוב מבני המבצר נהרסו בשנת 2001 כדי לפנות מקום לפיתוח המקום.
בשנת 1855 נחנכה בעיר כנסיית גבירתנו של כוכב הים, או "סטלה מאריס", וזו זכתה ב-1878 למעמד של כנסיית רובע.
כינוי זה הוא אחד מכינוייה המקובלים של הבתולה כמדריכתם של ספנים בדרכם, ומסיבה זו מופיע כוכב בסמלה של העיר.
בתקופה זו החלו עשירי ולטה ובכירי השלטון הבריטי לבנות בתי נופש לאורך טיילת החוף (Ix-Xatt) של העיר, שאורכה כשלושה קילומטרים, והניחו בכך את היסודות להפיכתה לאתר נופש ותיירות.
עם השנים נהרסו רוב בתי הנופש שנבנו בסגנון ויקטוריאני, כדי לפנות מקום לבתי מלון מודרניים.
עם תחילת התפתחותה המואצת של מלטה כיעד תיירותי, במחצית השנייה של המאה ה-20, גדלה העיר במהירות, ועל כן אמצה את לה למוטו את המשפט הלטיני "Celer ad Oras Surgo" (עולה מהחוף במהירות).
העיר היא מרכז תיירותי חשוב ולאורך חופיה כמו גם במרכזה שוכנים מספר בתי מלון.
תעשיית התיירות עודדה את התפתחות חיי המסחר, ובעיר חנויות, מסעדות ובתי אוכל רבים, וכן בתי ספר לצלילה וללימוד אנגלית.
קו מעבורת נוסעים מקשר בין סלימה לוולטה המרוחקת ממנה מרחק של כ-300 מטרים בלבד מעברו האחר של נמל מרסמשט, ומהעיר פועלי שירותי אוטובוס לעריה העיקריות של מלטה.
בשל הפיתוח המהיר וריכוז האוכלוסייה הגדול על פני שטח כל כך קטן, סובלת סלימה מצפיפות ומתנועה כבדה.
עבודות ההקמה הושלמו באופן סופי ב-1876 וב-25 בדצמבר 1878 הוענק לכנסייה מעמד של כנסיית רובע, הראשונה בעיר מבין ארבע כנסיות בעלות מעמד דומה.
מסיבה זו היא מכונה גם בכינוי "הכנסייה האם".
הכנסייה הוקדשה ב-28 בנובמבר 1899. פסל הנושא (Titular statue) של הכנסייה הוא של הבתולה של כוכב הים, והוא הובא לעיר מפריז ב-1891. הוא נישא ברחובות העיר בכל יום ראשון השלישי בחודש אוגוסט, בו נחגגת הפסטה של הרובע.
המבנה נפגע בהפצצה אווירית של הלופטוואפה ב-2 במרץ 1942, אך הנזקים תוקנו.
בשל ממדיה, שוכנות בעיר שלוש כנסיות רובע נוספות:
כנסיית גבירתנו של הלב הקדוש של ישו (Madonna tas-Sacro Cuor; Our Lady of the Sacred Heart of Jesus) הדומיניקנית שנבנתה ב-1895 וזכתה למעמד של כנסיית רובע ב-1973. הפסטה של הרובע נחגגת ביום ראשון הראשון בחודש יולי.
כנסיית ישו מנצרת (Ġesu Nażżarenu, Jesus of Nazareth) הכרמליתית שהוקמה בסגנון התחייה הגותית ב-1872, והועלתה למעמד של כנסיית רובע ב-1918. יום החג של הרובע הוא יום ראשון האחרון בכל חודש יולי.
כנסיית גרגוריוס הקדוש (San Girgor, St.
Gregory the Great) שהוקמה ב-1923 והועלתה למעמד של כנסיית רובע ב-1943. יום חגו של הרובע הוא יום ראשון הראשון בכל חודש ספטמבר.
סלימאן שאה (בפרסית: سليمان ساه) היה מצביא עבאסי באחרית ימיה של הח'ליפות העבאסית.
הוא כיהן תחת אל-מסתעצם בבגדאד והיה המפקד הכללי של הצבא לאחר ניצחונו בקרב אנבאר.
הוא עודד את אל-מסתעצם לא להיכנע להולאגו והיה אחראי על הגנתה של העיר במהלך המצור המונגולי עליה בינואר-פברואר 1258. לאחר כיבוש העיר הוא נתפס והוצא להורג יחד עם הח'ליף ו-700 מתומכיהם.
סלימאן ג'ובראן הוא פרופסור חבר בדימוס בחוג ללימודי הערבית והאסלאם באוניברסיטת תל אביב.
מחקריו עוסקים בשירה ערבית מודרנית, אוטוביוגרפיות, ספרות פלסטינית וספרות מהג'ר.
ג'ובראן נולד בכפר פקיעין בגליל בשנת 1939. בשנת 1957 סיים לימודיו התיכונים בכפר יסיף.לאחר מכן הוא הועסק כמורה בכמה בתי ספר, הבולטים בהם תיכון דלית אל כרמל ותיכון אורתודוקסי ערבי בחיפה.
במקביל, בשנת 1967 החל ללמוד באוניברסיטת חיפה, סיים בה תואר ראשון בהצטיינות בשפה ערבית והיסטוריה של המזרח התיכון.
הוא עשה תואר שני באוניברסיטה העברית וקיבל תואר דוקטורט בהנחיית ששון סומך בשפה וספרות ערבית מאוניברסיטת תל אביב בשנת 1985. בשנת 2001 הוא הדריך את יאסין כתאני בעבודת הדוקטורט שלו.
בין השנים 2004 ל-2006 היה הנשיא הראשון של האקדמיה ללשון ערבית בישראל.
סלים תמרי (נולד ב-1945 ביפו) הוא סוציולוג פלסטיני, פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת ביר זית ומנהל המכון ללימודי ירושלים.
תמרי נולד ביפו, ממנה ברחה משפחתו ב-1948, בשל אירועי מלחמת השחרור.
הוא השיג תואר ראשון במדעי המדינה ב-Drew University בניו ג'רזי וקיבל תואר שני בסוציולוגיה מאוניברסיטת ניו המפשייר.
את הדוקטורט שלו עשה בסוציולוגיה באוניברסיטת מנצ'סטר ב-1983 ושימש כמרצה אורח באוניברסיטת ניו יורק.
תמרי היה חבר במשלחת הפלסטינית לדיונים בנושא הפליטים בוועידת השלום במדריד ב-1991. הוא עמית אורח בתוכנית מחקר לאדריכלות אסלמית ב-MIT, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
הוא מתגורר במזרח ירושלים ונשוי לסועאד עאמירי, סופרת וארכיטקטית, המתמחה בשימור ושחזור מבנים ומנהלת את ארגון 'ריאק' לשימור מבנים ערביים.
שנת הארבה: יומנו של החייל אחסאן אלתורג'מאן, פלסטיני בצבא העות'מאני, 1915–1916, הוצאת מכון ון ליר בירושלים, ירושלים, 2018
סלים קשיוש הוא שחקן צרפתי.
קשיוש נולד למשפחה ממוצא אלג'יראי בוו-אן-ולן, פרבר של ליון.
הוא החל לשחק בגיל 15, כשהבמאי גאל מורל ליהק אותו לתפקיד משני בסרטו "À Toute Vitesse", שיצא לאקרנים ב-1996. גם הסרט הבא בו השתתף, "Premières Neiges" (1999) היה בבימויו של מורל.
באותה שנה השתתף גם בסרטו של פרנסואה אוזון, "הנאהבים הקרימינליים".
לאחר מכן החל בלימודי משחק בליון, שהסתיימו ב-2002.
ב-2004 השתתף בסרט שלישי בבימויו של מורל, "Le Clan", וכן בסרט "השכלה גבוהה", בבימויו של רובר סאלי.
בשני הסרטים גילם דמות הומוסקסואל.
ב-2005 גילם את התפקיד הראשי בסרט הקצר "ג'יגולו", שהיה מועמד לפרס דב הזהב.
ב-2007 השתתף בשלושה סרטים נוספים, אחד מהם, "Après Lui", בבימויו של מורל.
בשנת 2012 שיחק בסרט הדרמה הרומנטי "חובו של היום ללילה" המבוסס על הרומן באותו שם מאת יסמינה חדרה.
בשנת 2021 החל לשחק בסדרה הפשע והפעולה "שודדים: הסדרה" בהפקת נטפליקס בתפקיד הראשי של סאבר.
במקביל לתפקידיו בקולנוע, השתתף קשיוש במספר סדרות טלוויזיה, וכן הופיע על בימות התיאטרון.
בין היתר, השתתף במחזה העוסק בחייו של הבמאי האיטלקי פייר פאולו פאזוליני, בו גילם את דמותו של פינו פליזי, החשוד העיקרי ברציחתו של פאזוליני.
פרט למשחק, קשיוש הוא גם חובב אגרוף.
הוא היה אלוף צרפת בקיקבוקס ב-1998, וסגן-אלוף צרפת באגרוף תאילנדי ב-1999 וב-2002. כישוריו אלו שימשו אותו גם בחלק מהסרטים בהם השתתף, כגון "Le Clan" ו"הנאהבים הקרימינליים".
מראהו עורר את עניינם של אמנים, והוא שימש כדוגמן לכמה מהם, בהם הצלמים רפאל ניל ופייר וז'יל, והציירים מישל ז'יליברטי ויוסף נביל.
סלים עבוד-אשקר הוא פסנתרן ומנצח ערבי-ישראלי בעל קריירה בינלאומית.
זכה מגיל 10 במלגות של קרן התרבות אמריקה-ישראל.
הוא למד נגינה בפסנתר בקונסרבטוריון נצרת ולאחר מכן למד במגמת מוזיקה של התיכון הישראלי למדעים ולאמנויות (ירושלים).
בהמשך למד באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון אצל מריה קורצ'ו והמשיך את לימודיו בבית הספר הגבוה למוזיקה ולמחול בהנובר אצל אריה ורדי.
סלים עבוד-אשקר הופיע בגיל 22 בהופעת בכורה בקרנגי הול בניו יורק, תחת שרביטו של דניאל בארנבוים.
עבוד-אשקר ניגן עם תזמורות ידועות-שם, כגון התזמורת הסימפונית של שיקגו, התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הסימפונית של וינה בפסטיבל זלצבורג, תזמורת הגוונדהאוס מלייפציג, תזמורת דיוואן מזרח-מערב ותזמורות ישראליות.
הוא עבד עם מנצחים רבים בהם זובין מהטה, לורנס פוסטר, סבסטיאן וויגל, ולדימיר פדוסייב וריקרדו מוטי.
בשנת 2000 זכה עבוד-אשקר בפרס "הכישרון הצעיר של השנה" בפסטיבל הפסנתר הבינלאומי רוהר.
כנגן מוזיקה קאמרית, ניגן עבוד-אשקר יחד עם מוזיקאים כגון גיל שוחט, ודים גלוצמן ואנטוניו מנסס.
עבוד-אשקר מעביר באופן קבוע כיתות אמן ברחבי העולם.
כמו כן, הוא היה שותף להקמת עמותת "אורפיאוס" לקידום החינוך המוזיקלי בקרב ערבים ויהודים.
עבוד-אשקר הוא המנצח של תזמורת הגליל ובמקביל הוא נציגה הבולט של פריחת החינוך המוזיקלי בנצרת ומהווה השראה לצעירים רבים בה דוגמת הפסנתרן בשארה הארוני ואחרים.
סלים עבוד-אשקר, רסיטל לפסנתר: ברהמס, מוצארט ושוברט, 2005, הוצאת EMI.
סלימה מוראד (פאשא) הייתה זמרת יהודיה עיראקית, שנחשבה לזמרת העיראקית הידועה ביותר מאז שנות ה-30 המוקדמות של המאה ה-20.
מוראד נולדה בשכונת טטראן בבגדאד למשפחה יהודייה עניה וחסרת השכלה.
מוראד שיתפה פעולה עם האחים סאלח ודאוד אל-כוויתי, מוזיקאים שכתבו והלחינו עבורה שירים וניגנו עמה.
אחד השירים המפורסמים ביותר של סלימה מוראד הוא "לבך קשה כאבן" (قلبك صخر جلمود), אותו כתבו האחים אל-כוויתי.
בשנת 1933 הגיעה הזמרת אום כולתום להופיע בעיראק.
היא שמעה את השיר הזה והחליטה לבצעו, למרות שהיה בכך משום חריגה ממנהגה לשיר רק שירים שנכתבו עבורה באופן בלבדי.
סלימה מוראד ודאוד אל-כוויתי עזרו לה ללמוד ולבצע את השיר.
בשנת 1935 העניק לה ראש ממשלת עיראק נורי סעיד את הכינוי "פאשא" כתואר כבוד.
ב-1953 נישאה מוראד לאחד הזמרים העיראקים המצליחים ביותר בכל הזמנים, נאזם אל-ע'זאלי.
היא הייתה נשואה לו עד מותו הפתאומי ב-1963. במשך חייהם המשותפים שיתפו השניים פעולה בתחום המוזיקה והשירה.
אף לאחר גל העלייה של יהודי עיראק, היא המשיכה להתגורר בעיראק עד מותה ב-1974.
בשנת 2015 הוקלטה גרסת כיסוי לשיר "לבך קשה כאבן" באלבומו של דודו טסה "עלא שו'אטי", אותה שרה הזמרת מירה עווד.
בשנת 2012 יצאה בעיראק סדרה בשם "סלימה פאשה" שמספרת את סיפורה של סלימה מוראד.
אוסף משיריה ושירי בן זוגה נאזם אל-ע'זאלי יצא בתרגום לטיף ברטוב בשנת תש"ף.
סלים בוריסוביץ' שבזוחוב היה איסלאמיסט מקברדינו-בלקריה ומנהיגה הרביעי של אמירות הקווקז.
סלים ישב בכלא רוסי למשך שנתיים לאחר שנעצר ב-7 בדצמבר 2007. הוא שוחרר ב-24 ביוני 2009. זמן קצר לאחר מכן הצטרף לאמירות הקווקז.
עד שב-12 באוגוסט 2015 נהיה מנהיגה של האמירות.
ב -16 באפריל 2015 הודיעה הוועדה הלאומית למלחמה בטרור (רוסיה) על מותו במבצע מיוחד בנאלצ'יק, אך זמן קצר לאחר שהוועדה הודיעה לתקשורת ששבזוחוב נהרג הוציאה הודעה שנייה שבה נאמר שאירעה טעות בזיהוי, ומי שנהרג במהלך אותה פעולה היה הלוחם זאור פרוקופצ'וק.
במשך זמן רב גורלו ומיקומו לא היו ידועים עד שהתקבל מידע במשטרת סנט פטרסבורג כי שבזוחוב מסתתר בעיר וב-17 באוגוסט 2016 נהרג שבזוחוב על ידי כוחות הביטחון הרוסים במהלך פשיטה בדירתו בסנט פטרסבורג.
הרב סלימאן מנחם מני (ה'תר"י-ה'תרפ"ד - 1850-18 בספטמבר 1924) היה ראש ישיבה, מורה צדק, אב בית דין, חכם באשי ורבה של חברון.
לאחר פטירת הראשון לציון, הרב יעקב שאול אלישר, החליפו הרב מני במשך תקופה קצרה בתפקידו.
עד לבחירתו לתפקיד החכם באשי של חברון, כתב ספרות יפה ושירים רבים.
נולד בשנת 1850 (ה'תר"י) בבגדאד שבעיראק לסמרה ולרב אליהו מני.
נקרא על שם סבו, סלימאן, ועל שם הרב מנחם די לונזאנו.
נישא לבתו של רבי משה פירירה מרבני העיר חברון.
בשנת 1858 (ה'תרי"ח) עבר עם משפחתו להתגורר בחברון, שם למד תחילה מפי אביו, ובהמשך בתלמוד תורה ובישיבה.
כן למד אצל הרב שלמה יהודה ליב אליעזרוב ובהמשך אצל הרב משה פרירה, חותנו לעתיד.
בסיום לימודיו נישא לריינה פרירה מסרייבו שבבוסניה, הוסמך לרבנות והחל לסייע לאביו בהנהגת הקהילה בעיר.
בצעירותו התעמק בלימוד השפות עברית וערבית ודקדוקן, וכתב סיפורים, שירים בעברית ובערבית, ומאמרים בעיתונות העברית.
בשנת 1875 (ה'תרל"ה) נסע בשליחות אביו לדמשק שבסוריה, כדי לטפל ברכישת קרקעות הכפר סאנברה הסמוך לחברון, אך לבסוף לא הוכתרה שליחותו בהצלחה.
בשל עלילה מצד מושל טורקי, נאסר בשנת 1880 (ה'תר"ם) בדמשק למשך שלוש שנים.
עם סיום ריצוי עונש המאסר, חזר לחברון, ובשנת 1884 (ה'תרמ"ד) נסע לארצות חו"ל כשד"ר בשליחות אביו.
כדי לא להתפרנס ממשרה רבנית, עסק לפרנסתו במסחר, ולשם כך גם נסע לעזה ולמדינות נוספות: בשנת 1888 נסע להודו ולקולקטה, בשנת 1892 נסע למצרים ובשנת 1893 נסע לתוניסיה ולאלג'יריה, שם שהה שם במשך שלוש שנים.
בשנת 1896 חזר לחברון, לאחר שלא הצליח במקצוע המסחר, והחל לשמש כרב וכמורה.
בשנת 1898 (ה'תרנ"ח) החל לשמש כראש ישיבת "מעשה ניסים" בחברון.
עם פטירת אביו בשנת 1899 (ה'תרנ"ט), מונה לשמש כאב בית הדין בחברון, וכיד ימינו של הרב חיים חזקיהו מדיני.
עם פטירת הרב מדיני בשנת 1904 (ה'תרס"ה) מונה לשמש כחכם באשי וכרבה של חברון.
לאחר פטירת הראשון לציון, הרב יעקב שאול אלישר בשנת 1906 (ה'תרס"ו) מונה לשמש כמחליפו הזמני בתפקידיו, עד להכתרת מחליף קבוע בשנת 1907 (ה'תרס"ז), לאחר שסירב להמשיך לכהן במשרה.
בכהונתו כרבה של חברון, התפרסם כמשכין שלום, ויהודים וערבים כאחד היו פונים אליו כדי ליצור פשרה בסכסוכים שונים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, המשיך את פעילות ישיבת "מעשה ניסים", בניגוד לרוב שאר הישיבות, שנאלצו להיסגר בתקופה זו.
באותה תקופה גם פעל להמתיק פסקי דין של בית המשפט הצבאי העות'מאני כנגד חיילים יהודים, וסייע לחיילים יהודים שעברו בחברון בדרכם לחזית.
עם עזיבת הצבא העות'מאני את חברון בסיום המלחמה, חששו נכבדי חברון הערבים לגורל יהודי העיר, ובמשך כשבועיים, התכנסו מדי לילה בחצר ביתו של הרב סלימאן, כדי להגן עליו ועל שאר יהודי העיר שחסו בצילו, עד להגעת חיילי הצבא הבריטי לעיר.
הלך לעולמו בי"ט באלול ה'תרפ"ד, 18 בספטמבר 1924.
בניו היו עורך הדין אהרן מני, ברוך שנישא למוסיה בוגרשוב, משה אביהם של אליהו מני ופרופסור אברהם מני ועוד.
אחיו היו הרב אברהם ברוך מני, מחבר קונטרס 'ברוך מבנים' שבסוף הספר "זכרונות אליהו" ח"א, הרב יחזקאל שלום מני, שימש כשד"ר של העיר חברון.
והשופט מלכיאל מני ראשון השופטים היהודים בירושלים העות'מאנית.
ממני פרייך - פירושים ודרשות, יצא לאור לאחר פטירתו בשנת ה'תשמ"ז
בשנת ה'תרס"ב הוציא לאור את ספרו של אביו - "שיח יצחק".
חידושיו פורסמו בהמאסף, וחלק מפסקיו הודפסו בספר מעשה אליהו.
כתב סיפור קצר בשם "עמק השדים" המלגלג על האמונה העממית בשדים ופרסמו בעיתון הצבי, פרסם גם סיפור קצר ממסעו לעזה.
סלים שופי (1931 – יוני 2012) היה דרוזי-ישראלי שכיהן כראש מועצת מג'דל שמס ושירת כלוחם בסיירת מטכ"ל.
שופי נולד במג'דל שמס שבסוריה.
בגיל 16 עזב את כפרו, לאחר שהצבא הסורי גילה שהוא מבריח משפחות יהודיות לארץ ישראל בחשאי דרך השטח, עבר לשטחי היישוב היהודי ולמדינת ישראל שבדרך והתגורר בדלית אל-כרמל.
הוא התגייס לארגון ההגנה ולאחר מכן לצה"ל ופעל ביחידת המסתערבים.
בין פעולותיו היה סיוע ליהודי סוריה לעלות לישראל.
כמו כן נטל חלק בפעולות סיירת הצנחנים לתחזוקה של מתקני ציתות בסוריה.
כשאברהם ארנן הקים את סיירת מטכ"ל ב-1957, אז במסגרת יחידה 154, הוא צירף את שופי לשורותיה.
שופי נטל חלק במבצעים מיוחדים רבים, באחד מהם סייע לחלץ את צוותו של בנימין נתניהו שנקלע לסופת שלגים באזור החרמון.
לאחר מלחמת ששת הימים חזר למג'דל שמס, והקים מסעדה ליד בריכת רם.
ב-1993 מונה על ידי שר הפנים לראש המועצה וכיהן בתפקיד עד 2004.
שופי היה נשוי לג'מילה, אותה הכיר במהלך פעילותו החשאית בעת ששהה בחאצביא שבלבנון והביאה לישראל ב-1958.
שופי נקבר תחילה במג'דל שמס וקברו הועבר על ידי בנו בסמוך למסעדה שניהל ליד בריכת רם.
במקום קבורתו ניטעו 13 עצים שנטע בעצמו שנים לפני זה עם גרעין הלוחמים שהקימו את סיירת מטכ"ל.
על שמו של שופי הקימה הקרן לידידות תוכנית מלגות לצעירי העדה הדרוזית בישראל, אשר סיימו שירות צבאי או שירות אזרחי או לאומי והתקבלו ללימודים למוסד אקדמי מוכר בארץ.
סלים פתאל (1930 – 31 במאי 2017) היה עיתונאי ישראלי, קריין ועורך ברשות השידור.
ב-1950 והוא בן 20 לערך, עלה לישראל לבדו והתיישב בירושלים.
מאוחר יותר הצטרפו אליו בני משפחה נוספים.
בשנת 1955 נשא לאישה את לאה.
פתאל למד באוניברסיטה העברית וב-1962 החל לעבוד כקריין בקול ישראל בערבית, ושימש גם כעורך תוכניות רפואה ומדע.
עם הקמת הטלוויזיה הישראלית בשנת 1968, מונה לנהל את צוות ההקמה של השידורים בערבית.
במסגרת תפקידו עסק באיתור וגיוס עובדים, בין השאר גייס את הבמאי אנטואן סאלח והשחקן ג'ורג' איברהים.
אחר כך מונה למנהל מחלקת השידורים בערבית.
בהמשך שימש במשך שנים רבות, בתפקיד מנהל התוכניות בערבית בטלוויזיה הישראלית.
ב-1977 הוביל מהלך יחד עם יוסף בראל, להפיכת השידורים בערבית לחטיבה נפרדת בתוך רשות השידור.
בינואר 1978, הוקמה החטיבה החדשה, בראל מונה למנהל הטלוויזיה בערבית, ופתאל המשיך בתפקיד מנהל התוכניות.
פתאל כתב וביים גם תוכניות תעודה בעברית ובהן סדרה על ההיסטוריה של יהודי בבל, עליה זכה בפרס.
פתאל כתב שני ספרים, "בסמטאות בגדד", המתעד את קהילת יהודי בגדאד מסוף המאה ה-19 ועד העלייה ההמונית לישראל בשנות ה-50 של המאה ה-20. הספר כולל גם חלק ביוגרפי-משפחתי וזיכרונות נעורים של פתאל.
שנתיים אחר כך כתב גם אחיו, בדרי פטל, ספר זיכרונות משלו, "חלומות בטטראן, בגדאד", בו התמקד בעיקר בסיפור שכונת טטראן, הרובע היהודי של בגדד.
ספרו השני "צלם בהיכל האקדמיה הישראלית" מתעד את פרטי הפוגרום ביהודי בגדאד ב-1941, הפרהוד.
בסמטאות בגדד, הוצאת כרמל, 2003
צלם בהיכל האקדמיה הישראלית, הוצאת ראובן מס, 2010
מארי סלימאן (שלמה) בן סאלם (שלום) צאלח (ה'תקפ"ב – ה'תרס"ב, 1822 – 1902) היה מגדולי רבני תימן, חבר הישיבה הכללית, והראב"ד הקבוע העשירי והאחרון בבית דין צנעא.
מארי סלימאן נולד לסאלם צאלח ברובע היהודי בעיר צנעא בירת תימן.
היה תלמידו של מארי יוסף קארה, הראב"ד הקבוע השמיני של בית דין צנעא.
היה חבר הישיבה הכללית שהתקיימה בבית הכנסת בית צאלח בצנעא, וחתימתו על פסקי הדין של הישיבה היא הראשונה מבין חתימות חברי הישיבה.
התפלל ולימד בבתי הכנסת בית כחלאני בעיר, בהם התפלל בנוסח השאמי יחד עם רבו ומשפחתו.
בשנת ה'תרמ"ט (1889) נתמנה כראב"ד קבוע של הרכב בית הדין הקבוע העשירי, לאחר פטירת הראב"ד הקודם מארי סלימאן קארה.
חבריו בבית הדין היו מארי אברהם צאלח ומארי יוסף מנזלי.
היה צנוע ועניו, התפרנס מצורפות, ולא רצה ליהנות מחלקו בשחיטה מתוקף תפקידו כראב"ד.
בפסקיו היה נתחשב בחברי בית דינו, ולא כפה עליהם את דעתו.
הוא לא הושפע ממשיח השקר שוכר כחיל, שהופיע בדורו בתימן.
נפטר בצנעא בשנת ה'תרס"ב (1902), ובפטירתו פסקה קביעות בתי הדין בצנעא.
מארי עמרם קורח כתב עליו:
נכדו הוא מארי יוסף צאלח (אלג'יילי), ראש בית הכנסת בית כחלאני ואביה של הרבנית ברכה קאפח.
סלימאן דוד ששון (1841 - 1894) היה בן למשפחת ששון שמוצאה מבגדאד, תושב הודו, איש עסקים ופילנתרופ.
סלימאן ששון נולד בבומביי, שבהודו בשנת 1841
סלימאן נסע לסין על מנת לעזור לאביו דוד ששון.
לאחר שהות ארוכה בסין לצורכי עסקים, הוא חזר בשנת 1875 על מנת לקבל על עצמו את השליטה על עסקי משפחת ששון.
הוא עמד בראש חברת דוד ששון ושות' (David Sassoon & Co), חברת המסחר הבינלאומית הגדולה של המשפחה, עד לפטירתו.
כמו כן כיהן כיו"ר חברת 'ששון לטוויה ואריגה', וחברת 'ששון ואליאנס משי'.
שנה לאחר חזרתו מסין, בשנת 1876 נישא לפרחה ששון.
כן כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של חברת שימור ושיפור הקרקע בנמל, וחברת ביטוח חיים אוריינטלי, חברות שנסחרו בבורסה.
סלימאן לקח חלק במועצת המנהלים של בנק בומביי וקרן נמל מומבאי.
סר ג'יימס פרגוסון הברונט השישי (1832–1907) מינה אותו פעמיים למועצת מושל בומביי.
היה נשיא האגודה ההתאחדות האנגלו-יהודית בסניף בומביי החל משנת 1894
סלימאן ניהל אורח חיים דתי, והיה לו בית כנסת פרטי בביתו.
הוא נישא לפלורה ששון (1859–1936), לזוג נולדו שלושה ילדים:
רחל ששון (עזרא) - 1877–1952, לימים ראש ההסתדרות הציונית בהודו, נישאה לסר דוד עזרא
הוא מת בבומביי בשנת 1894, כשבנו דוד היה בן 13.
אשתו פלורה, קיבלה לידיה את ניהול חלק ניכר מעסקי משפחת ששון לאחר פטירתו.
לאחר פטירתו היא עברה לאנגליה יחד עם ילדיה.
הרב סלים (שלמה) זעפראני (31 באוקטובר 1894 – 24 בפברואר 1965) היה רב, פוסק, חזן וראש ישיבה.
כיהן כראש ישיבת 'דגל תורה' בחלב במשך כחמישים שנה, והיה ממצילי כתר ארם צובא.
נולד בחלב בא' בחשון ה'תרנ"ה, לחכם אברהם זעפראני - שמש בית הדין הגדול בארם צובא.
בילדותו למד תורה מפי הרב ישעיה דיין, הרב שלמה צפדיה, הרב יצחק בכור מזכחי, הרב יעקב (ב"ר שאול) דוויק והרב משה מזרחי.