tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ריי הציגה את הסצנה ברוח קלאסית, עם דגש על קומפוזיציה מורכבת, עירום נשי אידיאלי וסיפור דרמטי מיתולוגי שנדמה כלקוח מהמסורת הוויקטוריאנית המאוחרת.
ריי הכירה את ציורו המפורסם של ג'ון ויליאם ווטרהאוס "הילאס והנימפות", שהוצג באקדמיה המלכותית בשנת 1897, וקיימים דמיון צורני ונושאי בין היצירות.
עם זאת, ריי בחרה בקנבס גדול יותר ובעיצוב חזותי מורכב יותר.
ייתכן שגם הושפעה מיצירתו של אדוארד ברן-ג'ונס, מצולות הים משנת 1886, שבה בת ים גוררת גבר צעיר אל מצולות.
אף שזו אינה עוסקת באותו סיפור מיתולוגי, היא מוסיפה הקשר איקונוגרפי משלים לדיון ביצירה.
הציור הוצג לראשונה באקדמיה המלכותית בלונדון בשנת 1910, כאשר האמנית הייתה בת חמישים.
הוא נרכש ישירות ממנה על ידי סר אלפרד ניוטון ורעייתו, והוצב באחוזתם הכפרית בוייקרופט הול שבמחוז דבון.
סביר כי ריי הכירה את בני הזוג דרך פרויקט ציורי הקיר בבניין הבורסה המלכותית בלונדון, בו השתתפה, ושבו שימש סר אלפרד כלורד ראש העיר.
בהמשך הוצגו דיוקנאות של בני המשפחה בגלריות שונות.
הציור נותר במשפחת ניוטון עד שנמכר במכירה פומבית באוקטובר 1988, והיה הפריט המרכזי באותה מכירה.
הילאס והנימפות היא יצירת שמן על בד מאת הצייר הבריטי ויליאם אטי, שנוצרה בשנים 1833–1834 והוצגה לראשונה באקדמיה המלכותית בלונדון בשנת 1833. היצירה הוצגה שוב במוסד הבריטי בשנת 1834. הציור שמור כיום באחוזת אנגלסי שבקיימברידג'שייר, כחלק מאוסף קרן הנאמנות הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי טבעי.
הציור מציג את הרגע שבו הילאס נמשך לתוך בריכת מים בידי נימפות.
בצד שמאל נראית הבריכה ובה קבוצת נימפות מים (ניאידות) מחבקות את הילאס ומושכות אותו אל תוך המים.
בצד ימין של הציור נראים הרקולס ודמות מלווה נוספת עומדים על החוף.
דמותו של הרקלס צוירה בגוונים מונוכרומטיים.
ברקע נראית ספינת מפרש בלב ים.
הניאידות, המוארות היטב, מתוארות כ"שלגיות ויפות", והמים בבריכה מנצנצים.
הקומפוזיציה כוללת את שני חלקי העלילה: הרקלס משגיח מן הצד האחד, בעוד מהצד האחר הילאס נדחף לתוך המים.
הציור מתאר רגע מתוך סיפורם של הארגונאוטים במסעם המיתי.
הילאס, נער יפה תואר וחביבו של הרקולס, יצא להביא מים טריים בעת שעגנה הספינה במיסיה.
נימפות המעיין התאהבו בו ומשכו אותו אל תוך המים כדי שיישאר איתן לעד.
הרקלס חיפש את הילאס ברחבי האי תוך שהוא קורא בשמו, ולפי תיאורו של תאוקריטוס, הילאס השיב לקריאותיו שלוש פעמים לפני ששקע ואבד.
הרקלס נותר מאחור להמשיך בחיפוש, אך לבסוף נאלץ לעזוב.
לפני שובו לארגוס ייסד פולחן לכבוד הילאס בעיר קיוס.
אטי בחר לתאר את כל הסיפור במסגרת קומפוזיציונית אחת.
בצד ימין מופיע הרקלס מביט לעבר המים, כמחפש אחר חברו, ובצד שמאל – הנימפות דוחפות את הילאס פנימה.
התאורה המרשימה, השתקפות המים והבהירות של עור הנימפות יוצרים תחושת קסם ויופי שמבליטה את העובדה שהרקלס, באופן מפתיע, אינו מבחין במתרחש – אף שניתן לשער שהיה שומע את ההתזה.
הקונטרסט הזה בין הפעולה המתרחשת לבין אדישותו או עיוורונו של הרקלס מדגיש את האירוניה והטרגדיה שבסצנה.
הילד מעבר לרחוב הוא סרט קולנוע ישראלי של יוסף שלחין משנת 1966. הסרט הוא סרט ילדים ונוער אשר זכה לשבחי הביקורת ואף להצלחה מסחרית בישראל (בסרט צפו 514,600 צופים).
הסרט, אשר הושפע מהזרם הנאו-ריאליסטי בקולנוע, עסק בבעיות החברתיות הקשות שישראל התמודדה איתן באותן שנים.
בניגוד לסרט הישראלי המצליח ביותר באותן שנים, "סאלח שבתי", אשר התייחס לבעיות החברתיות בצורה הומוריסטית, "הילד מעבר לרחוב" הוא סרט קודר, אשר בו נקודות אור מעטות בלבד.
הסרט זכה לציון לשבח בקטגוריית סרטי הילדים בפסטיבל הסרטים של ונציה, וכמו כן זכה להצלחה בפסטיבל סרטים בטהראן.
חלקו של הסרט צולם בשכונת אושיות ברחובות.
דוד (שאול שלחין) הוא ילד בן 12 החי עם אביו (אריה אליאס) קשה היום והאלכוהוליסט, אשר אינו שם לב כיצד בנו מתדרדר לעבריינות.
האב מכה את בנו ואינו מאמין לדבריו.
את הקִרבה והחיבה היחידים מצליח הילד לקבל מכלבתו הנאמנה ומבת כיתתו, ילדה נכה, בת יחידה למשפחה מבוססת.
העלילה מסתבכת כאשר דוד משתתף (בתור צופה מתריע) בפריצה של עבריינים צעירים לקיוסק.
בעקבות גילוי הפריצה הוא בורח מפחד ידו הקשה של אביו.
זה, רואה לבסוף את התדרדרות בנו ומנסה לשנות את גישתו אל הילד.
שחקן תפקיד שאול שלחין דוד אריה אליאס אבא של דוד יעקב בנאי מוכר במכולת דוד ברוך אביה של תמר חנה שלחין תמר
הילד בעקבות ריפלי הוא הרביעי בסדרת הספרים אודות מעללי הפושע למחייתו טום ריפלי, הידועה בקרב המבקרים וחובבי הספרים הללו בשם "ריפליאדה", שנכתבה בידי הסופרת פטרישיה הייסמית'.
בספר, ריפלי ממשיך לחיות בשלווה באחוזתו הצרפתית "בל אומברה" (Belle Ombre) ומעורב בחיי הפשע רק בעקיפין.
האידיליה שלו נהרסת כאשר הוא פוגש בנער מתבגר שמתחבא מהמשטרה.
נער אמריקני בן 16, שקורא לעצמו בילי, מגיע לכפר ופונה לריפלי המתגורר בו, בבקשה לעבודה.
ריפלי מסכים לספק לנער מעט עבודת גננות ומשכן אותו בחדר האורחים, על אף שנראה לו שהוא מזהה את הנער מהעיתון.
בירורים נוספים חושפים ששמו האמיתי של "בילי" הוא פרנק פירסון (Frank Pierson), ושהוא בנו של איל הון אמריקני שנמלט מהמדינה, אשר נפטר לאחרונה.
ריפלי מיד מגלה כי פרנק רצח את אביו, והעניין שלו בנער גובר, אולי משום שראה בו נפש תאומה פוטנציאלית.
הוא גם מגלה שפרנק חיפש אותו בכוונה בשביל לבקש עצה לאחר ששמע על המוניטין הרע שלו.
ריפלי מארגן לפרנק דרכון מזויף, והם נוסעים לגרמניה, שם הם מגיעים למערב ברלין ושוהים אצל חברו של ריפלי, שותפו לפשע בעבר, ריבס מיינוט (Reeves Minot).
ריפלי יוצר קשר עם משפחת פירסון, משפחתו של פרנק, ועם בלש פרטי שנשלח על ידי המשפחה לפריז.
המשפחה שולחת את הכופר המבוקש לברלין, וריפלי מעבירו לחוטפים, ובאותה הזדמנות רוצח ספונטנית את אחד מהם.
ריפלי לוקח את הכסף בחזרה ומארגן מארב בבר הומואים, שאליו הוא מסתנן לבוש כדראג קווין.
הוא מזהה שם את החוטפים ועוקב אחריהם לדירה בה הם מחזיקים את הנער, ואותו הוא מציל.
ריפלי מחזיר את הכסף למשפחת פירסון, מעודד את פרנק לחזור למשפחתו שבניו אינגלנד ומלווה אותו בחזרתו.
על אף שריפלי השיב לו את ביטחונו והדריך אותו, פרנק מלא ברגשות אשמה, ובנוסף על כך – הוא מתאהב בנערה צעירה, ולא זוכה לקבל ממנה אהבה בחזרה.
הוא מנסה להתאבד ולקפוץ מצוק, אותו צוק שממנו הוא דחף בעבר את אביו שהיה מרותק לכיסא גלגלים; לאחר ניסיון ראשון לא-מוצלח הוא מנסה בשנית ומצליח.
מזועזע ועצוב על מותו של פרנק, ריפלי חוזר לאחוזתו "בל אומברה".
הייסמית' מתארת בספר את האווירה המדכאת בגרמניה של המלחמה הקרה והנהנתנות במערב ברלין, בעיקר בקטע שבבר ההומואים.
ריפלי מגלה סימפתיה כלפי ההומוסקסואלים שהוא פוגש, בניגוד לתיעוב-העצמי שחש כאשר הוא נמשך בסתר לדיקי גרינליף בספר הכישרון של מר ריפלי.
נרמז גם בספר שהתעניינותו של ריפלי בפרנק היא יותר מהתעניינות אבהית, אך הדבר לא נאמר במפורש.
מאמציו של ריפלי להגן על פרנק, והעובדה שהוא לא גנב את כספי הכופר שהגיעו לרשותו, בניגוד לאופיו כפושע, מצביעים על סוג של חמלה נטולת רגש שמתעוררת בו, שלא הייתה חלק מאופיו והתנהגותו בספרים הקודמים.
"הילד הבוכה" הוא כינוי לציור שהיה נפוץ ומוכר מאוד בישראל, בו מוצגת דמותו של ילד לבוש מעיל, שדמעות זולגות על לחייו.
ציור זה הוא אחד מתוך סדרת דיוקנאות של ילדים (ברובם בנים, אך גם בנות) בעלי הבעה רצינית או עצובה ודמעות על פניהם, שהיו נפוצים ברחבי העולם בשנות ה-70 וה-80.
הציור מיוחס לצייר האיטלקי ברונו אמאדיו (Bruno Amadio) שנודע גם בשם ג'ובאני בראגולין (Bragolin).
בראגולין צייר מאות ציורים בסגנון זה.
הציורים ברובם אינם חתומים ותאריכיהם אינם ידועים.
החל משנות ה-80 התפתחו אגדות אורבניות סביב ציורי הילד הבוכה, הקושרות אותם לקללות ולמאגיה.
בספטמבר 1985 פרסם ג'ון מרפי בעיתון הבריטי "דיילי סטאר" סיפור על שרפה שפרצה ברותרהאם שבדרום חבל יורקשייר.
אחד השרידים היחידים שנותרו בלא פגע אחרי השרפה הייתה תמונת "הילד הבוכה".
בני המשפחה היו משוכנעים שהסיבה לדליקה לא הייתה רשלנותם אלא דווקא התמונה המקוללת.
הצהובון הבריטי "סאן" אימץ את הסיפור ופרסם ב-4 בספטמבר 1985 כתבת שער על הציור ה"מקולל", בה ציטט כבאים שגרסו כי בידם רשימה של 50 מקרים של דליקות בהן שרדה תמונת "הילד הבוכה".
הכבאים האמינו כי התמונה מקוללת וסירבו להכניסה אל בתיהם.
ה"סאן" המשיך לפרסם סיפורים ברוח דומה, במטרה לעורר היסטריה המונית סביב הציור ועורכו של העיתון, קלווין מקנזי, אף ארגן טקס שרפה פומבית של ציורי "הילד הבוכה".
שירות כיבוי האש של דרום יורקשייר פרסם מאוחר יותר הודעה שגרסה כי אין שום קשר בין תמונות "הילד הבוכה" שהיו נפוצות במקומות רבים ובין הדליקות.
הסיבה לדליקותם הנמוכה של הציורים הייתה, ככל הנראה, העובדה שהודפסו על גליונות קרטון דחוס עבים, שדליקותם נמוכה.
בברזיל הופיע בשנות ה-80 בתוכנית הטלוויזיה "פנטסטיקו" אדם שטען כי הוא ג'ובאני בראגולין, וכי הציורים אכן מקוללים, כל זאת כיוון ש"כרת ברית עם השטן" להטמין מסרים מרושעים בתמונות.
בשנת 2002 הופיעה בישראל פרסומת של חברת פלאפון בה שימשה תמונת הילד הבוכה כמוטיב העיקרי.
בקומדיית המצבים הישראלית "הפיג'מות" הופיעה תמונת הילד הבוכה בדירתם של אילן, קובי ועודד, ופעמים רבות נעשתה התייחסות לתמונה שהפכה לסמל מזהה לסדרה (בעונה הרביעית ההסבר לתפאורה החדשה היה שרפה שפרצה בדירה בין העונות).
על כריכת ספרו של אתגר קרת, "געגועי לקיסינג'ר" מופיעים פני ילד בוכה המזכירים בבירור את פני הילד שבתמונה.
בטלנובלות לילה מטורף בפסטיגל ופריסטייל פסטיגל הופיעה תמונת הילד הבוכה במלון "קיסר" ולפעמים נעשתה התייחסות לתמונה שהפכה לסמל המזוהה לקומדיית המצבים הישראלית "הפיג'מות".
בשנת 2025 הופיעה תמונת הילד הבוכה בפרסומת של איקאה ישראל עם מריאנו אידלמן.
הילד המוזהב של פינת פאי הוא פסל המהווה אנדרטה לשרפה הגדולה של לונדון שאירעה בשנת 1666.
הפסל ממוקם בפינת רחוב גילטספור וסמטת קוק בסמית'פילד שבסיטי של לונדון במרכז העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
מקום זה מהווה המקום המרוחק ביותר אליו הגיעה השריפה, ובו הצליחו לעצור את האש המתפשטת.
מתחת לפסל, המדמה ילד שמנמן מוזהב מצויה הכתובת:
וזאת בהתבסס על האמונה שנפוצה בקרב תושבי לונדון בדבר הגורם לשריפה:
בעת הקמת הפסל הוא הוצב בחזית של פאב שנקרא "פאב שלל המלחמה" ("The Fortune of War Public House").
מבנה הפאב נהרס בשנת 1910 אבל האנדרטה נותרה על מקומה.
הילד חולם הוא מחזה מאת חנוך לוין, שהוצג לראשונה בשנת 1993 כהפקה משותפת של הבימה, תיאטרון חיפה ופסטיבל ישראל.
בשנת 2010 הועלה באופרה הישראלית החדשה עיבוד של המחזה לאופרה, שנעשה על ידי גיל שוחט.
האופרה עלתה בפסטיבל ויסבאדן בשנת 2012 וזכתה להצלחה רבה.
הוא עלה שוב בשנת 2018 בהפקה משותפת של תיאטרון הבימה והקאמרי, ובבימוי עמרי ניצן.
המחזה מתחיל בבית ובו אב, אם וילדם הישן.
הילד חולם וההורים מאושרים משלוותו.
האידיליה המשפחתית נקטעת כאשר כנר פצוע מתפרץ לבית המשפחה, דם ניגר מבגדיו ואחריו מחלקה של חיילים פורצת ומקבצת את התושבים אל תוך הבית.
אתם מגיעה חברתו של המפקד, "אשה שנולדה לאהבה", שנהנית מכך שהיא רואה לראשונה בחייה גווייה - גווייתו של הכנר, ומתחושת הכוח שיש לה: "איך נעוצות בי כל העיניים!
אני זוקרת אצבע - משמעות; אני פוסעת צעד - פרשנות".
הכנר משמיע קול, והחברה מתקנת עצמה מיד: "הגסיסה הראשונה בחיי!" המפקד מביא למותו של הכנר, ושואל את חברתו: "נהנית להזדעזע?"
האם מסבירה למפקד שהם אינם יכולים להיענות לפקודה לבוא אתו: "הילד שלנו ישן.
המפקד, עם זאת, מחליט להעיר את הילד כאשר החיילים מחופשים לליצנים על מנת שלא להפחידו, ואכן לאחר שהילד מתעורר הוא מרוצה:
חברתו של המפקד מאיימת על האב, מצמידה את אקדחו של המפקד אל בין רגליה ודורשת שימצוץ את האקדח, ולאחר מכן יורה באב ורוצחת אותו לעיני המשפחה והתושבים.
המפקד מרשה לילד ולאם ללכת לחופשי, אך האם רוצה להיפרד מבעלה המת.
חייל מזרז אותה ללכת ולהציל אותה ואת בנה, והיא שואלת: "איזה עולם זה, שבו יש זמן למות, אבל לבכות זו התפנקות?!".
על כך מגיבה שכנה אופטימית:
האם והילד בורחים במהרה, הם רצים לנמל ומתחננים לרב החובל שייתן להם לעלות לספינתו.
בתחילה הוא אינו מסכים, אך לבסוף הוא סוחט מהאם קיום יחסי מין אתו, בתמורה לעלייתם של השניים לספינה.
הספינה מפליגה עד שהיא מגיעה לאי ועוגנת לחופו, אך חיילי האי אינם נותנים לאנשים לרדת ממנה.
בנוכחות אמצעי התקשורת מושל האי מוכן לעשות מחווה ולתת לילד לרדת מהספינה.
לבקשת האם להצטרף אל הילד משיב המושל:
הילד מסרב להיפרד מאמו וחוזר לספינה.
במערכה האחרונה של המחזה רואים ערימה של ילדים מתים, שמחכים בקוצר רוח לעוד ילד אחד שימות על מנת להשלים את המכסה לילדים מתים, ואז צפוי להגיע המשיח ולהקים את הילדים לתחייה.
האם מביאה את הילד המת אל הערימה, אך גם שם הוא מסרב להיפרד ממנה, ואומר: "בסוד אגלה לך: בזרועותייך - אני מלא תקווה".
לאחר דיון ביניהם האם מניחה את הילד בערימת הילדים המתים.
לעולם המתים מגיע איש הנושא איתו שתי מזוודות גדולות, והילדים משוכנעים שזהו המשיח.
האיש מוציא מתוך מזוודותיו שעונים ומחלק אותם לילדים, אך הילדים כועסים על כך שזה אינו עסוק בהחייאתם.
לבמה נכנסת מחלקת החיילים, ואנשיה מבחינים באיש החי בין כל הילדים המתים.
האיש נותן לחיילים שעונים שהוא מוציא מתוך ערימת הילדים, והחיילים מסכימים שייברח.
בתחילה הוא בורח, אולם מהר מאוד מתחרט, מסתובב וחוזר אל הילדים.
המפקד יורה בראשו והוא מת על גבי ערימת הילדים.
בסופו של המחזה, הילדים המתים מנסים להתעודד בשירה.
הילד המת אומר: "לעולם לא אחדל לרצות לחיות", אך ילד שהתפורר לעפר אומר לו: "אתה תחדל, הירגע".
מחקר שערך יצחק לאור, תוך התבססות על ארכיונו של חנוך לוין, העלה שלוין החל בכתיבת המחזה בשנת 1986, חמש שנים קודם שפורסם בדפוס, שבע שנים קודם שהוצג לראשונה.
טיוטה ראשונה של המחזה, בשם "סנט לואיס", נולדה מסיפורה של האונייה "סנט לואיס", שהובילה בשנת 1939 936 פליטים יהודים מגרמניה לקובה, אך נוסעיה לא הורשו לרדת בקובה ובארצות הברית, ונאלצו לשוב לאירופה.
טיוטה של חלק אחר התבססה על סיפור חנה ושבעת בניה, ובה תיאור התעללות בילדים לעיני אמם.
שתי טיוטות אלה הפכו מאוחר יותר, בשינוי ניכר, למחזה "הילד חולם".
בטיוטת "סנט לואיס" האירועים ממוקמים במפורש בתקופת השואה.
בגרסה הסופית האירועים מתרחשים בעת החדשה, אך לא בזמן ממוקד כלשהו.
לאור העיד על שיחה שקיים עם לוין:
ניתן למצוא הקבלות מסוימות עם המחזה "הציפור הכחולה" מאת הסופר הבלגי זוכה פרס נובל מוריס מטרלינק, גם סיפור זה מתחיל בחלום של ילד ההופך לספק מסע גילוי עצמי ספק סיוט (פגישה עם מלכת הלילה הנועלת את המגפות, המחלות והרשע מאחורי דלתות סגורות, פגישה עם קרובי משפחתו המתים).
הסיפור מתאפיין בקווים מורבידיים למרות מסרו החיובי, ועובד לסרטים בשנת 1940 בהשתתפות שירלי טמפל ושוב בשנת 1976 בהשתתפות אליזבת טיילור, סופו של המסע בציפור התכלת מסתיים בגן עדן של ילדים שעוד לא נולדו בעוד 'הילד החולם' מסתיים בגן עדן לילדים שמתו ומחכים לישועה.
התיאטרון הקאמרי רכש את הזכות להעלות את המחזה, אך ההפקה התעכבה במשך ארבע שנים, ולבסוף עברה לתיאטרון "הבימה", ובו הועלתה בשנת 1992 בבימויו של לוין.
גיל שוחט תיאר את תמצית מהותו של המחזה:
במרבית מחזותיו של לוין, לכל אחת מהדמויות יש שם, בדרך כלל שם לא שגרתי, כגון כלמנסע, פפכץ, טרומפצ'ה, יאקיש, פופצ'ה ועוד.
במחזה "הילד חולם" בחר לוין בשיטה אחרת, לפיה כל דמות קרויה בשם המתאר את תפקידה במחזה.
הדמויות הפותחות את המחזה הן האב, האם והילד, ובהמשכו מגיעות דמויות בעלות שמות מורכבים יותר, כגון צופה מבוהל במוות, אשה שנולדה לאהבה, שכנה אופטימית, מגחך חסר שיניים וכדומה.
שיטה זו שימשה את לוין במחזות נוספים שלו, כגון "הוצאה להורג" ו"פעורי פה".
המחזה מעביר מסר אוניברסלי של מלחמה, מוות, פליטות ועולם ללא תקווה.
בהפקה הראשונה בשנת 1993, היו מוטיבים רבים שנראו לקוחים מהשואה - לחיילים היו מדים שנראו כמו מדים של נאצים, הפליטים נראו בלבושם ובמזוודותיהם כפליטים שמגיעים מן השואה על פי הזיכרון הקולקטיבי של החברה הישראלית-יהודית, והתמונה האחרונה בה רואים ילדים מתים מתרחשת על פסי רכבת המרמזים לשואה.
גיל שוחט התייחס לכך באומרו: "רבים רואים במחזה זה אלגוריה על השואה.
עבורי, אלגוריה זו, שאיננה מחויבת לדבר, לא עוסקת במישרין בשואה היהודית, אלא במבנה אישיות האדם, מהותו ומשמעות חייו".
ואכן, בהפקת האופרה ב-2010, לחיילים ישנם מדים שחורים שיכולים להיות חלק מכל צבא, מושל האי שלא מקבל את הפליטים מסתובב עם חליפה ועניבה, ומלווה בשומר ראש שנראה כמו מאבטח אישים ישראלי.
התמונה האחרונה מתרחשת בחלל נקי מפרטים נוספים מלבד הילדים המתים, כך שלא ניתן לזהות באיזה מקום מדובר.
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון "הבימה" בשיתוף תיאטרון חיפה ופסטיבל ישראל, במאי 1993 בבימויו של חנוך לוין.
נגנים: אמה זסלבסקי, שימרית כרמי, שוש לגיל - זמרות סופרן; דפנה בן-דוד, חני שפירא - זמרות אלט; חיים גרינשפן/פולדי שצמן - פסנתר; מיקו נרונסקי - סינתסייזר.
מבקר התיאטרון מיכאל הנדלזלץ כתב על הפקה זו:
זוהי הצגה מרגשת, מעוררת חמלה והזדהות, מזעזעת, קרקסית, מעוותת, גרוטסקית, ומדהימה.
זו הצגה של להקה גדולה, של תפאורן מרתק ואמן בזכות עצמו, רוני תורן, היוצר תמונות במה מרהיבות ביופיין, של מוזיקאי (פולדי שצמן) המעניק את העיטור המתקתק שהופך מריר על רקע מה שנראה על הבמה.
אבל מעל לכול זה ערב של מחזאי-משורר-במאי יחיד במינו ובדורו.
שוש אביגל סברה כי זהו המחזה הפיוטי והמרוכז ביותר שיצר חנוך לוין.
היא אומרת על המסר של ההצגה: "זה אולי המסר האנושי-אירוני של לוין בהצגה הזאת - משהו כמו, תמיד יהיו ילדים, שעדיין אינם יודעים, והם יוסיפו לחלום."
בשנת 1994 ביים רם לוי את המחזה לסרט קולנוע, שהוקרן בטלוויזיה הישראלית ולאחר מכן בסינמטקים.
בשנת 1997 הציע חנוך לוין לגיל שוחט להלחין את המחזה "הילד חולם".
התוצאה עלתה על הבמה בשנת 2010, בדמות האופרה "הילד חולם" באופרה הישראלית.
ליברית: גיל שוחט ועמרי ניצן על פי המחזה "הילד חולם"
מעצב תפאורה ותלבושות: גוטפריד הלנויין
מעצב תאורה: אבי-יונה בואנו (במבי)
תזמורת: התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
גיל שוחט תיאר את תהליך הפיכת המחזה לאופרה:
הילבילי הוא כינוי לאנשים המתגוררים באזורי הספר ההרריים של מזרח ארצות הברית, ובמיוחד בדרומו של רכס האפלאצ'ים ובהרי אוזארק.
בארצות הברית, לכינוי משמעויות נלוות סטריאוטיפיות, ולכן נחשב לרוב ככינוי גנאי כלפי אמריקאים בעלי מורשת אפלצ'ית.
במשמעותו הסטריאוטיפית הקלאסית, "הילבילי" הוא אדם המתגורר באזור ספר, עני, בור, חסר חינוך ומטפל בילדים רבים.
מקור הכינוי "הילבילי" לוט בערפל.
על פי הרקינס (2003), המושג הופיע בדפוס לראשונה בשנת 1900 במאמר בעיתון הניו יורק טיימס והוגדר כך:
הכינוי "הילבילי" מגלם בתוכו תכונות חיוביות ושליליות כאחד.
תושבי הספר האפלצ'י נחשבים לרוב כבעלי תושייה, עצמאיים וכמתנגדים למודרניזציה של החברה, אך מנגד מוגדרים גם כאלימים ולא מפותחים.
למרות זאת, חלק מאנשי ההרים עצמם משתמשים בכינוי כדי לפאר את תרבותם הייחודית.
סדרת הטלוויזיה משנות השישים הבוורלי הילבילים עסקה במשפחה של הילביליז המתעשרת ועוברת לגור בשכונת הפאר בוורלי הילס.
בסדרת הטלוויזיה משפחת סימפסון, דמותו של קליטוס ספקלר (en) מאופיינת בתכונותיו ומראהו ההטפסיים של הילבילי.
בסרט ספרות זולה מרסלוס וואלס מכנה כך את זד שאנס אותו.
ואנס, סגן נשיא ארצות הברית הוציא בשנת 2016 את ספרו האוטוביוגרפי, "Hillbilly Elegy", (מילולית: "אלגיה הילבילית", תורגם לעברית כאמריקה השנייה: זיכרונות ממשפחה ותרבות במשבר) שהפך לרב-מכר.
הסרט יומני האפלצ'ים המבוסס הספר על הספר האוטוביאוגרפי של ג'יי.
הראפרים קנדריק לאמאר ובייבי קים (הלא הם בני דודים) הוציאו בשנת 2023 סינגל הנקרא "The Hillbillies" (en).
הילבי הוא כפר במחוז סנט תומאס שבברבדוס.
הכפר שוכן על הגבול של מחוז סנט תומאס עם מחוז סנט אנדרו, שהשליש העליון של הכפר נמצא בתחומיו.
כפר הדייגים נמצא למרגלות ההר הגבוה במדינה וקרוי על שמו – הר הילבי, כ־8.8 ק"מ מברידג'טאון, בירת ברבדוס.
היֶלֶד הרַע הוא שיר ילדים מאת לאה גולדברג שהתפרסם בשנת 1959.
השיר בנוי מחמישה בתים ומשולב בחריזה (בעיקר באמצעות מילים המסתיימות בצליל רָx).
מסופר בו על גד, ילד האומר על עצמו שהוא משתדל להיות מנומס ונעים, אך "לפתע נכנס בי הילד הרע" וגורם לו להתנהג בצורה אלימה ומעליבה.
המסר של השיר מדבר על הרצון להתגבר על "הילד הרע [...] תמיד הוא נכנס בי בלי שום אזהרה".
ההשראה לחיבור השיר הייתה גד צ'רני, בנם הפעוט של זוג חבריה של גולדברג, ט.
כרמי (כרמי טשרני) ושושנה היימן.
כרמי שלושה עשורים מאוחר יותר:
גדי היה אז בן שלוש [...] לאה גולדברג שהייתה חברה שלנו הייתה קוראת לו "החתן שלי" ולנו הייתה קוראת "החותנים שלי", והיא גם כתבה לו שירי ילדים, למשל השיר "הילד הרע".
יש שם בית – "שיחקתי אתמול בחצר עם יוכבד / נתתי לה אוטו שלי ורכבת / ...
ואינני יודע איך זה קרה / לפתע נכנס בי הילד הרע, / דחפתי אותה והיא נפלה // ...
וסבתא שלה יצאה ואמרה: / אל תבכי, את יודעת שגד ילד רע!
אז גד שם הוא גדי והסיפור היה שפעם אחת היא באה לבקר את גדי ומעל המיטה שלו היה חור בקיר.
הוא כמובן נבר ונבר בקיר עד שנהיה חור, אבל כששאלתי אותו איך זה קרה אז הוא אמר: "זה לא אני, זה ילד אחר", וזאת, היא אמרה, הייתה ההשראה שלה.
השיר התפרסם לראשונה ב-1959 בספרה של גולדברג "צריף קטן", עם איור אחד מאת אריה נבון.
בשנת 2005 פורסם השיר בספר הילד הרע, עם איוריו של דני קרמן, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
טמירה ירדני / "שירי לאה גולדברג לילדים" (הד ארצי, 1970)
"דירה להשכיר" / משתתפים: מיקי קם, חנה לסלאו, ראובן שפר, חיים יבין, חנה בן-ארי (סי בי אס, 1977)
השיר הולחן על ידי טל פדר.
"הילד" הוא סרט אימה אשר בוים על ידי ויליאם ברנט בל, לפי תסריט שכתב סטייסי מנאר.
את הדמויות הראשיות מגלמים לורן כהן ורופרט אוונס.
בתפקידי משנה עיקריים משחקים דיאנה הרדקאסל וג'ים נורטון.
הסרט יצא לאקרנים ב-22 בינואר 2016, בהפצת STX Entertainment.
גרטה אוונס, אמריקאית צעירה ממונטנה, נשכרת כאומנת על ידי משפחת היילשייר.
לאחר מכן, מגיעה גרטה אל עיירת המשפחה הנמצאת בבריטניה.
היא נכנסת אל בית המשפחה ונפגשת עם בני הזוג היילשייר.
הם מכירים אחד את השני ואז מספרים לי כי הילד שלהם הוא בובת חרסינה, הנענית לשם ברהאמס.
לאחר המפגש, משפחת היילשייר נוסעת ומשאירה את גרטה עם ברהאמס.
לפני שהם נוסעים, הם מספרים לה שהיא האומנת היחידה אשר ברהאמס הסכים שתטפל בו.
בהמשך הסרט, מגלה גרטה את הסוד שהסתירה משפחת היילשיירס, תוך שהיא עוברת מסכת הפחדות.
+שחקנ/יתדמותלורן כהןגרטה אוונסרופרט אוונסמלקולםג'ים נורטוןמר היילשיירדיאנה הרדקאסלגברת היילשיירבן רובסוןקולג'ט קלייןברהאמס הצעירג'יימס ראסלברהאמס המבוגרלילי פאטראמילי קריבס
הילד על הסלעים הוא ציור של אנרי רוסו.
הילד על הסלעים צויר על ידי רוסו בין השנים 1895 ל-1897.
בהמשך, נרכש הציור על ידי אספן האמנות בשנת 1927. לאחר מכן, בשנת 1963, הורש הציור לגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון.
הציור קיבל ביקורות טובות ותואר כ"שירה מסתורית" ו"כוח חלומי".
על פי הערותיו של על הציור:
במאי 1999, הציור שימש ככריכה של גיליון ה-19 של (JAMA).
הילד הצהוב היא רצועת קומיקס אמריקאית אשר התחילה כסיפורי קומיקס קצרים המתארים את חייהם של ילדים עניים בשלהי המאה ה-19. הוא נחשב לקומיקס הראשון בהיסטוריה כפי שאנו מכירים אותו (המבנה הקלאסי של ריבועי הקומיקס) והוא השפיע רבות על תרבות הקומיקס העולמית בהרחבה ועל תרבות הקומיקס האמריקאית בפרט.
ה"ילד הצהוב" הוא סיפורי קומדיה שמוצגים בצורת רצועת קומיקס, שמשמעותו היא קומיקסים של עד עשרה ריבועים המוצגים בשורה אחת או שתיים.
בדרך כלל הריבוע האחרון הוא ה"פאנץ' ליין" ושאר הריבועים מובילים אליו.
הקומיקס של "הילד הצהוב" פורסם בשני עיתונים שונים ולבסוף יצאו כספר בהוצאת "New York World".
את הקומיקס החל לצייר ריצ'רד פ.
אווטקלט כאשר היה מורה במנהטן בסוף המאה ה-19. הוא לא רצה לפרסם את סיפוריו הקצרים, וכתב אותם רק בשביל להצחיק את תלמידיו.
לאחר שהתלמידים דחקו בו לפרסם את הקומיקס, פנו אליו שני עיתונים העיתון, כדי שיפרסם אצלם את הקומיקס, שעד אז כבר הספיק להיות פופולרי.
לבסוף שני העיתונים פרסמו את הקומיקס, תחילה New York World ולאחר מכן New York Journal.
בשנת 1896 דרש אווטקלט משכורת גבוהה מ-New York Journal, שם הוא צייר את הילד הצהוב ברצועת צבע חדשה עם עמוד מלא, שהייתה אלימה ואף וולגרית בהשוואה לפאנלים הראשונים שלו למגזין Truth.
הילד הצהוב נחשב לקומיקס הראשון, אך הוא קיבל השראה מסיפורים קודמים שהיו דומים לקומיקס כפי שהתעצב בהמשך.
לדוגמה, על אף שלא כולם מחשיבים אותו לקומיקס, הסיפור "ההיסטוריה של רוסיה הקדושה" משנת 1854 מצויר על גבי קווים של תווי נגינה; הוא אינו בנוי בצורה המוכרת של ריבועים, אך הוא שימש מקור השראה לכתיבת הילד הצהוב.
את הקומיקס כולו כתב ואייר רצ'רד פ.
אווטקלט בסגנון הייחודי לו, שמשלב בין ציורים בסגנון ימי הביניים וסגנון הומיריסטי וסאטירי.
פרצופיהם של הדמויות מוגזמים למדי – אפים גדולים, עיניים קטנות, אוזניים קטנות, פה גדול ובדרך כלל גם ראש גדול.
אמנם הדמות הראשית היא בוגרת יחסית, אבל פרצופה נראה עדיין כפרצוף של תינוק שובב – קריח, מחייך חיוך סתמי, ואפו ועיניו קטנים מאוד.
הקומיקס לא משתמש בבועות דיבור המוכרות מקומיקסים מאוחרים יותר, אלא כל המילים שאומר הילד הצהוב מופיעות על הטוניקה שלו.
בקומיקסים הראשונים לא השתמש אווטקלט בצבע, ופרסם בעיקר קומיקס ילדותי בשחור לבן.
רק בשנת 1896, שנתיים לאחר ההופעה הראשונה של הקומיקס, החל לפרסם ב'כתב העת ניו יורק' את הקומיקס שלו בצבע, וכך זכו הקוראים לראשונה לראות את גיבור הקומיקס צבוע בצהוב.
בקומיקס הצבעוני הרשה לעצמו אווטקלט לצייר את הקומיקס בצורה יותר נועזת, הוסיף צבעים והצללות, אלימות, וולגריות וגם כתיבה יותר בועטת נגד ההתנהלות של הממשל באותן שנים.
בעת הצביעה הוא השתמש בצבעי מים ועפרונות, כלים שהיו ייחודיים לציור של אותה תקופה, ואפשר להבחין בדקויות של הצביעה.
צבעי המים נותנים צבע אחיד שיכול לצבוע שטחים גדולים על הדף, כמו חולצתו של הילד הצהוב, ואילו העפרונות משאירים קווים קלים ואפשר להשתמש בהם להצללה בהדרגתיות, כך שרוב ההצללה בקומיקס ובכלל בציורי הצבע של תקופה זו נעשית בעיפרונות צבעוניים.
מכיוון שצבע היה יקר, גם כשהייתה אפשרות של צביעה אמנים לא יכלו לצבוע את כל הקומיקס אלא רק חלקים קטנים ממנו, ולכן חלקים גדולים מאוד מדפי הקומיקס נשארו בצבע הדף שעליו הודפסו.
זה גרם לחידוד הצביעה באזורים שכן נצבעו, והבליט אותם.
כתוצאה מכך, שערי העיתונים נצבעו תמיד בצבעים עזים ובולטים, עשירים באיורים גדולים, כדי למשוך את הקהל, בעוד שרוב העיתון היה צבוע רק בחלקו באופן שולי.
הקומיקס של הילד הצהוב היה חייב למשוך אליו קוראים בלי לבזבז הרבה כסף על צבע, ולכן אווטקלט השתמש בצבעים חמים לקומיקס שלו כמו צהוב, חום ואדום.
מיקי דאגן, הידוע בעיקר בשם "הילד הצהוב", היה ילד יחף וקירח שלבש טוניקה צהובה גדולה והסתובב בסמטאות שכונות העוני האופיינית לניו יורק של המאה ה-19. הסמטה של דאגן הייתה מלאה ילדים עניים אחרים.
הוא דיבר בדרך כלל בסלנג, שהודפס על חולצתו.
הוא וחבריו היו מעוללים כל מיני מעשיות הומוריסטיות וסאטיריות שקשורות לחברה האמריקאית ובפרט לעוני בניו יורק.
ראשו של הילד הצהוב היה מגולח לגמרי כאילו נוקה לאחרונה מכינים, מחזה נפוץ בקרב ילדים בגטאות הדיור בניו יורק באותה תקופה.
הטוניקה שלו, שנתפרה על ידי אחות מבוגרת, הייתה בצבע לבן או תכלת ברצועות הצבעוניות הראשונות, ורק לאחר מכן הוחלף בצבע צהוב.
אוקולט סיפר שהדמות לא הייתה מבוססת על ילד ספציפי, אלא על טיפוס של ילד שהיה פוגש לעיתים קרובות בשכונות עוני בעיר:
מאז פרסומו של הילד הצהוב בעיתונים שונים, עיתונים רבים ברחבי העולם ובעיקר באמריקה החלו להילחם זה בזה כדי לפרסם קומיקס שבועי או יומי.
זה התחיל מפני שכשהילד הצהוב פורסם בעיתון היה זה דבר מהפכני ועד מהרה הקומיקס הפך לפופולרי והקפיץ את מכירות העיתונים שפרסמו אותו.
עיתונים מתחרים הבינו שיש פוטנציאל בקומיקס והחלו גם הם לפרסם קומיקסים של אמנים מקומיים והקשר בין העיתונות לקומיקס התעצם והפך לקשר הדוק מאוד.
מאז ועד היום הרבה מאוד עיתונים מפרסמים את הקומיקס, והוא הפך לאחד מסמלי תרבות הפופ.
עיתונות צהובה, שמשמעותה היא עיתונות רדודה וזולה, קיבלה את שמה משתי סיבות.
האחת היא שהעיתונים הזולים במקור הודפסו על נייר צהוב, שהיה זול יותר לייצור והדפסה ולכן נוצר קשר בין עיתון זול לדפים צהובים.
הסיבה השנייה היא שהעיתונים בהם פורסם הילד הצהוב היו עיתונים רדודים וזולים יחסית ומפני שהילד הצהוב נהיה פופולרי והפך את העיתונים הרדודים למוכרים בזכותו, השם של עיתונים אלה הפך ל"עיתונים צהובים" בגלל אותו קומיקס.
עד היום הביטוי 'עיתונות צהובה' משמש כדי לתאר עיתונים מסוימים.
הקומיקס של הילד הצהוב מוזכר במקומות רבים כמו בספר "1001 קומיקס" שם הוא קיבל עמוד שלם שכולל את תמונת השער המקורית של הספר ותקציר של חצי עמוד על אודות הספר.
עוד מקום בו מוזכר הילד הצהוב הוא בסדרת הקומיקס של אורי פינק "תולדות העיפרון" שפורסמה בעיתון "זבנג" לאורך שנת 2018 וקצת ב-2019. בפרק אחד של הסדרה אורי פינק וחברו העיפרון חוזרים בזמן אל ניו יורק של המאה ה-19 ושם הם פוגשים את הילד הצהוב ואת אווטקלט.
אווטקלט מסביר לפינק ולעיפרון כי העיתונים דוחקים בו לפרסם את סיפוריו וכל אחד מהם מנסה לשכנע אותו לפרסם את זה אצלו.
פינק גם פוגש את הילד הצהוב עצמו שמסביר לו על עצמו ועל איך שהמילים לא מופיעות אצלו בבועת דיבור אלא מופיעות על חולצתו.
פרק זה נועד להסביר על הילד הצהוב ועל השפעתו על הקומיקס.
החל משנת 1970 עד שנת 2005, עם הפסקה של שנה בשנת 1993, חולק באיטליה פרס קומיקס על שם הרצועה, "פרס הילד הצהוב".
הילד , או גרוגו , הידוע בכינויו "בייבי יודה", הוא דמות בדיונית מסדרת הטלוויזיה המקורית מבית "דיסני+" כחלק מזיכיון "מלחמת הכוכבים" והסדרה "המנדלוריאן".
הוא יצור זכר מאותו זן חייזרי ללא שם כמו הדמות הפופולרית יודה, איתו הוא חולק יכולת חזקה דומה עם הכוח.
בסדרה נשכר צייד הראשים דין דג'ארין המכונה "מנדו" כדי לאתר את הילד וללכוד אותו עבור שרידי האימפריה הגלקטית שנפלה, אך לאחר שהעביר אותו לידי האימפריה התחרט על מעשיו וחזר כדי להציל אותו.
מאוחר יותר בסדרה, מנדו הופך לדמות האב של גרוגו מקבל עליו את המשימה להחזיר אותו לבני מינו (הג'דיי) בשביל שיוכל לקבל אימונים מתאימים.
הילד והמנדלוריאן הן שתי הדמויות היחידות שהופיעו בכל פרק בעונה הראשונה של הסדרה.
הוא נוצר על ידי היוצר ג'ון פאברו, בהתבסס על רצונו לחקור את התעלומה סביב יודה והמין שלו.
הדמות פותחה עוד יותר בשיחות מוקדמות בין פאברו והמפיק הבכיר דייב פילוני ומראה הדמות עוצב על ידי אמן הקונספט כריסטיאן אלזמן.
הילד הוא בעיקר יצירה של אנימטרוניקה ובובות, אם כי מודגש בשימוש בגרפיקה ממוחשבת.
הבובה עוצבה על ידי חברת Legacy Effects ועלתה כ-5 מיליון דולר.
היא נשלטת על ידי שני טכנאים, אחד שמפעיל את העיניים והפה ואחר ששולט בהבעות פנים אחרות.
הקול והצלילים של הדמות נוצרו תוך שילוב של צלילים בוגרים ותינוק, כמו גם הקלטות של שועל אוזנן ודביבון לופת.
הדינמיקה בין המנדלוריאן לילד מגלמת נושא הורות ואבהות הרווחת בסדרה, ודמותו של הילד העלתה גם שאלות על טוב ורע וטבע לעומת פיתוח.
הילד קיבל הכרה חיובית להפליא מצד מעריצים ומבקרי טלוויזיה, נחשב לדמות הפריצה של התוכנית והפך במהרה לתופעת אינטרנט פופולרית.
הגרדיאן כינה אותו "הדמות החדשה הגדולה ביותר של שנת 2019", ההוליווד ריפורטר טען כי הדמות "מייצגת את עתידה של הוליווד".
כותבים רבים תיארו את הילד כחלק מרכזי בהצלחת דיסני+.
הילד נשמר בסוד ונגרע במכוון ממסע שיווק המרצ'נדייז של הסדרה, לפני שידורה.
כתוצאה מכך, מרצ'נדייז של הילד לא היה זמין מיידית לאחר הופעת הבכורה שלה בסדרה, שלדעת כמה אנליסטים הביאה לדיסני הכנסות של 2.7 מיליון דולר.
בוב אייגר, מנכ"ל דיסני בעת הצגת הבכורה של הסדרה, הגן על האסטרטגיה הזאת שמנעה חשיפת ספוילר חשוב.
הילד הוא בן מאותו המין כמו הדמות הפופולרית יודה ממלחמת הכוכבים.
הוא בן 50 באירועי "המנדלוריאן", אך עדיין נראה תינוק כתוצאה מהקצב האיטי בו מזדקן המין הזה.
המין מעולם לא קיבל שם ראוי מכיוון שיוצר "מלחמת הכוכבים" ג'ורג' לוקאס רצה שיודה ישמור על תחושת מסתורין.
לאורך כל עונה 1 ועד לפרק 5 של עונה 2 בסדרה "המנדלוריאן", הילד לא זוהה בשם וכונה על ידי דמויות אחרות בשם "הילד" או "התינוק", עד שנחשף על ידי אסוקה טאנו כי שמו הוא "גרוגו".
הוא הדמות היחידה שמופיעה בכל עשרים וארבעה פרקי הסדרה מלבד המנדלוריאן (פדרו פסקל).
לדברי אסוקה טאנו ששוחחה עם הילד (במהלך הפרק החמישי בעונה השנייה של המנדלוריאן), גרוגו גודל על ידי הג'דיי במקדשם בקורסנט.
לאחר מלחמת המשובטים כשהאימפריה עלתה לשלטון, הוא הוסתר.
בפרק השישי של העונה השנייה, גרוגו עסק במדיטציה על כוכב הלכת טיית'ון שמטרתה הייתה לקרוא לג'די כלשהו להגיע ולקחת אותו תחת חסותו.
באותו הפרק הוא נחטף על ידי דור חדש של חיילים אפלים ונלקח אל ספינתו של מוף גדעון.
בפרק השמיני של העונה השנייה, המנדלוריאן חילץ אותו מהספינה של גדעון ולאחר מכן הג'דיי לוק סקייווקר הציל את גרוגו, מנדו, בו-קטאן ואנשיהם מהחיילים האפלים של גדעון.
לוק הסביר למנדו שהוא הג'דיי שהגיע ושגרוגו מבקש את רשותו של מנדו שילך עם לוק הוא ממשיך ואומר שלגרוגו יש כישרון אך זה חסר תועלת ללא האימון הנדרש.
לאחר פרידה מרגשת שבמהלכה מנדו הוריד את הקסדה שלו מול גרוגו, לוק לוקח איתו את גרוגו במטרה לאמן אותו להיות ג'דיי.
במהלך הספר של בובה פט גרוגו בוחר לחזור למנדלוריאן.
בפרק האחרון של העונה השלישית של המנדלוריאן מנדו מאמץ את גרוגו כמתלמד שלו וכתוצאה מכך הוא משנה את שמו של גרוגו ל- "דין גרוגו".
פיזית, הילד דומה מאוד ליודה, עם אותו גוון עור ירוק ואוזניים מחודדות.
הילד קטן בגודלו, עם עיניים גדולות, שערות קצרות ועור קצת פחות מקומט.
לילד יש כישרון להכניס את מנדו לצרות, בעיקר בכך שהוא לוקח כל הזמן חלק מסוים בספינה של מנדו, "הרייזור קרסט".
הילד מסוגל לשבת, לזחול, ללכת ולאכול.
נראה שהוא מסוגל להבין איזו שפה המדוברת סביבו, אך אינו מסוגל לדבר אלא להשמיע קולות תינוקיים.
ג'ינה קראנו חשה שהילד מביא חום לסדרה כאיזון למנדלוריאן עצמו, שאחרת היה פועל באופן חסר רגש.
קראנו מאמינה שבדרך זו, הילד "מעלה את הרמה הרגשית ואת ההומור" של הסדרה.
אנתוני ברזניקן מ-"Vanity Fair" הדהד את הסנטימנט הזה באומרו כי "יש כאן העברה רגשית.
קהל [הצופים] דואג יותר למנדלוריאן ללא שם, מכיוון שהוא כל כך דואג לתינוק יודה." רבקה קיגן "מהוליווד ריפורטר" מאמינה שהילד מפגין צורה של חוכמה למרות גילו הצעיר ומתארת אותו כ"דלאי לאמה פעוט".
ז'אן קוולוס, לשעבר אסטרופיזיקאית מנאס"א ומחברת הספר "מדע מלחמת הכוכבים", מאמינה גם שהילד מפגין אינטליגנציה מעבר לשנותיו, תוך שהיא מציינת את מודעותו והאמפתיה כלפי יצורים גם כאשר פניהם או גופם מכוסים לחלוטין, כמו גם את יכולתו לזהות פגיעה אצל אחרים ולנסות לתקן אותה.
למרות גילו הצעיר, הילד מפגין יכולת ניכרת בשימוש ב"כוח" ותפעולו, כמו כשהוא מרים את המאדהורן הגדול (יצור דמוי קרנף אך מעט גדול יותר) לאוויר ב"פרק 2: הילד", וכאשר הסיט את האש של להביור חיילי הסער ב"פרק 8: גאולה".
קווין מלרוז מ-"Comic Book Resources" ציין כי בסרט הטרילוגיה המקורית של מלחמת הכוכבים, "האימפריה מכה שנית" (1980), לוק סקייווקר נאבק להרים חללית X-Wing בשל גודלה, לכן העובדה שהילד יכול להרים חפצים כבדים למרות גודלו הקטן וגילו הצעיר ממחישים את עוצמת כוחותיו.
הילד גם מראה שוב ושוב רצון להשתמש בכוח כדי לסייע לסובבים אותו, למשל כשהוא מנסה לרפא את פצעי המנדלוריאן ב"פרק 2: הילד" וכאשר הוא מרפא את הפצעים הכמעט קטלניים של גרף קארגה ב"פרק 7: השינוי".
עם זאת, לאחר השימוש בכוח באופן זה, הילד נופל לתרדמת קצרה לעיתים קרובות, מה שמצביע על כך שהילד עדיין מפתח את כוחו ועדיין אין לו את הכישורים לשלוט בהם באופן מלא.
למרות יכולתו הטבעית הגולמית עם הכוח, הילד אינו מיומן ועדיין תלוי במידה רבה בסיוע המנדלוריאן ובעלי ברית אחרים להגנה.
הפסל הילד הצוחק (באיטלקית: Bambino ridente) הוא פרוטומת שיש בגודל 33×21.5×13 ס"מ המציגה ילד קטן.
אשר פוסל על ידי הפסל האיטלקי דזידריו דה סטיניאנו, ככל הנראה בין השנים 1460–1464. הפסל מוצג במוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
המאה ה-15 בפירנצה מתאפיינת בפריחה של אמנות.
אמנים רבים המוכרים עד לימינו יצרו שם את יצירותיהם, בניהם דונטלו ולאחר מכן רפאל.
בין האמנים אשר פעלו שם בתקופה פעל גם האמן דזידריו דה סטיניאנו אשר עבד בעיקר בפיסול.
בתקופתו הוא היה ידוע ומוערך כמו דונטלו, אך שמו כמעט ונשכח עם השנים.
דזידריו פיסל פסלים ותבליטים רבים המייצגים קדושים, פורטרטים, סצנות של קדושים וכו'.
בתקופה זו פסלי ילדים ופרוטומות היו נפוצים מאוד בקרב האמנים.
ניתן לראות ביצירתו של האמן את ההשתתפות באופנה הזו, ופסל "הילד הצוחק" הוא אחת הדוגמאות לכך.
בפירנצה של המאה ה-15 נוצרו פסלים רבים של ילדים, בהם פרוטומות רבות.
אולם אלו בעיקר ילדים קדושים אשר מזוהים בבירור עם קדוש מסוים, בדרך כלל יוחנן המטביל.
הפסל "הילד הצוחק" מציג ילד קטן, אשר הבעת הצחוק שלו חושפת את שיניו ולשונו, שיערו פרוע, ובגדו כמו נופל מכתפיו.
ראשו פונה שמאלה, מה שגורם לקמטים נטורליסטים בצוואר, והטיית הראש נותנת תחושה שהוא פונה למישהו הנמצא מחוץ לתמונה.
עיבוד השיער יוצר בלורית מתפתלת על מצחו, מה שמדגיש את הבעתו.
האמן ככל הנראה לא סיים את העבודה שכן השיער בצד ימין ליד האוזן חרוט בלבד ואינו מפוסל כמו הפאה השמאלית.
מבנה הפנים של הילד הצוחק מזכיר פרוטומה נוספת של האמן, הילד הקטן (Little Boy), (תמונה מס' 2).
בניגוד לילד הצוחק, הילד הקטן, אשר מעריכים כי הוא מייצג ילד כבן שנה בעל גימור אמנותי חלק, אינו בעל משמעות נסתרת אלא מייצג אידיאל של ילד אשר השפיע על אמנים נוספים כגון אנדראה דל ורוקיו.
ניתן לראות את ההשפעה על רוקיו בפסל הברונזה פוטו עם דולפין (תמונה מס' 3).
הפוטו נראה כפעוט בעל הבעה חולמנית משהו, הוא אינו מחייך ופניו אידיאליות.
האמן הצליח ללכוד את הבעת הצחוק והאושר – רגע חולף.
סגנון הפיסול המעודן של האמן בא לידי ביטוי ביצירה הזו, על ידי עיבוד החומר החלק מצליח האמן לבטל כמעט את החומריות של האבן ולהפיח בה חיים.
במאה ה-15 ז'אנר פסלי הילדים ובעיקר פרוטומות היה נפוץ מאוד.
רוב הפרוטומות הציגו את הקדושים כילדים, בעיקר את יוחנן המטביל כילד, אך לכל פסל ישנם המאפיינים הפיזיונומים המיוחדים לו, שום דמות לא חוזרת על עצמה (תמונות מס' 3, 4).
האם הילד הצוחק הוא אחד מהילדים הקדושים?
ישנה מחלוקת בעניין אך הטענה הרווחת היא שהילד איננו ייצוג של קדוש.
ההוכחה הניתנת לכך היא שבקרקפתו של הפסל לא נמצא חור שהיה מיועד לנעיצת הילה, (דוגמה לפסל של קדוש שהילה נעוצה באחורי ראשו ניתן לראות בתמונה מס' 6) כמו כן לפסל אין שם והוא אינו שייך לכנסייה כלשהי.
בציור של אמן הרוקוקו מריה פורטוני (The Choice of a Model) מהמאה ה-18 (תמונה מס' 7) מופיעה הפרוטומה של הילד הצוחק (מצד ימין) המורכב יחד עם עוד שתי פרוטומות על קיר ורוד בחדר מפואר שבו עומדת מודליסטית ערומה אל מול קבוצת אנשים הלבושים באלגנטיות.
על בסיס פסל הילד הצוחק, כתוב "GUDENZA" שפירושו שמחה.
מכאן ניתן להסיק שבטרם הגיע הפסל למוזיאון הוא היה בבעלות פרטית.
להבדיל מפרוטומה נוספת של האמן, הפרוטומה the Christ child?
סימן השאלה בשם היצירה עולה מפני שגם לפסל זה אין חור באחורי הראש אך ישנה עדות מהמאה ה-18 האומרת שפסל זה, יחד עם פסל של יוחנן המטביל, היו מוצבים מעל דלת צדדית שהובילה לחדר שנקרא "חדר השרידים הקדושים" בכנסיית 'San Francesco' בפירנצה.
עם זאת לא ברור מתי אוחדו שני הפסלים.
הכנסייה נוסדה בשנת 1602 ולא ידוע מי היו הבעלים הקודמים של הפסל.
ככל הנראה כן קדחו חור בצד האחורי של הפסל אך הוא נחתך לאורכו והותאם לו מעין תמך מברזל וטבעת על מנת להתאים אותו למרחב השטוח מעל הדלת.
בזמן הרסטורציה בשנת 1940 תוקן הנזק על ידי הכנסת פיסות חומר חדשות כך שהכתפיים והעורף יהיו חלקים, בשל כך אין חור באחורי הראש.
פסל הילד הצוחק אם כך אינו פסל של קדוש, וייתכן שגם אינו עבודה מוזמנת שכן השיש שממנו עשוי הפסל פגום באופן בולט – ישנם כתמים וסדקים וכן בצוואר יש שבר שכוסה בסוף המאה ה-19 בחרוז עשוי אלמוג, השבר נוצר ככל הנראה מנפילה או מניסיון להכניס סיכה (יתד).
מכל זאת מסיקים החוקרים שפסל הילד הצוחק הוא ככל הנראה פסל של ילד אהוב (אולי בנו) והאמן קיבל ממנו השראה לתעד את שמחתו בת האלמוות.
פרוטומות הילדים במאה ה-15 בפירנצה היו ז'אנר נפוץ.
פסלים אלו של ילדים צעירים ייצגו לרוב את הקדוש יוחנן המטביל בצעירותו, כל פסל שונה מהשני במאפיינים הפיזיונומיים שלו ואין פסל זהה לאחר.
לדוגמה, שני פסלים של אמנים שונים המציגים פרוטומות של יוחנן המטביל הצעיר, אחת של אנטוניו רוסלינו (תמונה מס' 5) ואחת של מינו דה פיאסול (תמונה מס' 4).
לשניהם יש את האטריבוט של יוחנן המטביל שהוא בגד משיער גמלים אך מאפייני פניהם שונים.
זהו הבדל סגנוני בלבד, אם נשווה בין הפסלים, נראה שהילדים הרומים (תמונות מס' 9 ו-10) מתוארים ללא חיות, בעלי הבעת פנים אצילה ורגועה.
מעט שונה מביניהם היינה פרוטומה של ילד רומי מברונזה (תמונה מס' 11) אשר עיניו המשובצות כסף מעניקות לו הבעה מעודנת כלשהי אך זו אינה הבעה של ילד מהרנסאנס.
ילדי הפרוטומות של הרנסאנס לעומתם, מוצגים כפוטי.
הדוגמה הבולטת ביותר היא הילד הצוחק (תמונה מס' 1) כפי שמתאר אנטון הקלר את פסלי הילדים של המאה ה-15 בהשוואה לפרוטומות הרומיות אלו ילדים בריאים ועליזים בעלי אפון מתוק ולחיים מלאות.
אך ישנן עוד דוגמאות, ילדים שאינם צוחקים אך עם זאת הבעתם מלאת חיים, למשל יצירתו של האמן אנטוניו רוסלינו המציגה פרוטומה של יוחנן המטביל בילדותו (תמונה מס' 5).
ראשו של הילד מורכן במקצת וגבותיו מעט מכווצות מה שנותן לו את הבעת החיות.
הבדלים אלו נובעים ככל הנראה ממטרת השימוש בפסלים.
הפסלים הגרקו רומיים שימשו כדמויות בתהלוכות לוויה או שהם השתייכו לפולחן של אבות קדמונים (פליניוס הזקן מבכה את הירידה באיכות האמנות שבתקופתו וכך הוא מגיע לפסלי הילדים הנ"ל אשר לדבריו איכותם עולה בהרבה על הפורטרטים של זמנו).
ואילו פרוטומות ילדי הרנסאנס, תפקידם אינו ידוע ולא ניתן להבדיל אם הפסלים נעשו כפורטרטים מוזמנים או כילדים קדושים (אין ספק בזיהויו של יוחנן המטביל כילד קדוש אם הוא לבוש באדרת גמלים).
הספק בזיהוי פסלי ילדים כילדים קדושים על פי החורים המיועדים להחדרת יתד עם הילה נובע מכך שייתכן שהחורים נקדחו בתקופות מאוחרות יותר.
המיקום המקורי של הפרוטומות היה בחצרות מרכזיות של בתים רומים, מכך מסיקים שההבדל המרכזי בין הפרוטומות בשתי התקופות הוא ייצוג של חיים וחיות של הילדים ברנסאנס לעומת ייצוג המוות בתקופה הרומית.
לא נמצאה אמנות מתקופה זו המנציחה ילדים חיים.
הילד הצוחק של דזידריו ופרוטומות הילדים הנפוצות כל כך, הן אם כן חידוש מתקופת הרנסאנס, מה שמביא אותנו לשינוי בקונצפציה של ילדים ברנסאנס.
אמנות המאה ה-15 בפירנצה מתאפיינת ביצירות רבות המתארות ילדים, תיאורי פוטי (פוטו בלשון ברבים) ופרוטומות של ילדים צעירים.
יצירות אלו מציגות ילדים מלאי חיים ורגש והם מהווים חידוש סגנוני לאחר תיאורי ילדי ימי הביניים אשר הציגו לרוב את ישו הילד בזרועות מריה אימו או לחלופין ישו הילד לבדו בתנוחת ברכה וכן ילדים קדושים אחרים.
ילדי ימי הביניים הוצגו כמבוגרים קטנים ורציניים.
ניתן לראות זאת אפילו ביצירות של המאה ה-14 אשר אינה נחשבת עוד כתקופת ימי הביניים.
לדוגמה, ביצירתו של ג'וטו די בונדונה "מדונה והילד" (תמונה מס' 12), ניתן לראות את הבעת הפנים הבוגרת וחסרת החיות של הילד וכן התחלת ההתקרחות בשערו כשל אדם מבוגר.
דוגמה נוספת, פסל המציג את ישו הילד של האמן ניקולא פיזאנו (תמונה מס' 13) מציג אף הוא את הבגרות של ישו הילד אם כי ישנו ניסיון של האמן לעצב צורות עגולות וילדותיות בגוף הפסל.
זאת יחסית ליצירות המאה ה-15 המתארות את אותן התמות, לדוגמה תבליט של דזידריו דה סטיניאנו המכונה The Foulc Madonna (תמונה מס' 14) וכן פסל נוסף של האמן המציג את "ישו הילד מברך" (תמונה מס' 15).
הילד ישו של המאה ה-15 עדיין מתואר כבעל הבעת הפנים הבוגרת של ראיית הנולד אך גופו הילדותי מיוצג בצורה ריאליסטית של פעוט עגלגל וחי בניגוד לילדי ימי הביניים הנוקשים.
החידוש הסגנוני בתקופת הרנסאנס בייצוג ילדים נובע מכך שבמאה ה-15 הובחנה לראשונה תקופת הילדות כשלב חשוב בפני עצמו בחיים.
(על דמויות הפוטי אשר מייצגים ילדות מאושרת וחסרת דאגות יורחב בהמשך).
ניתן להסביר את ז'אנר פרוטומות הילדים הנפוץ כל כך וכן את פסלי הילדים הקדושים אשר נפוץ גם הוא דרך שני אספקטים שונים.
תקופת הרנסאנס מתאפיינת בשינויים תרבותיים מאז ימי הביניים, ושינויים אלה באים לידי ביטוי גם באמנות.
ייצוג הילדים באמנות הרנסאנס מהווה שינוי לעומת ימי הביניים.
שכן מלבד דוגמאות מעטות, כל הילדים אשר הוצגו באמנות ימי הביניים תיארו את ישו הילד או קדושים בילדותם.
ישנה דעה המעלה השערה כי רעיון אמנות ימי הביניים נמשך בפסלי הילדים הקדושים, אך עם שדרוג כלשהו, מלבד השינוי הסגנוני.
בימי הביניים המאוחרים הפרקטיקה הנוצרית האדוקה עודדה את המאמינים לדמיין את התחושות הפיזיות והרגשיות של הקדושים על מנת להרגיש עימם הזדהות.
ייתכן, כך משערת פרופ' כריסטיאן קלפיש-זובר , שדבר זה גרם למאמיני הרנסאנס אשר באו אחריהם להביט באופן חדש על ילדיהם שלהם.
על פי חיבור של הקרדינל הפלורנטיני ג'ובאני דומיניקי שחי במאה ה-14 ותחילת ה-15, ניתן לנסות להסביר את ריבוי פרוטומות הילדים הקדושים.
בחיבורו הוא פונה להורים ומייעץ להם להניח בביתם דמויות שיהוו דוגמאות טובות עבור הילדים, הוא מייעץ שהבנים ייראו את דמות דיוקנם בישו ויוחנן המטביל הצעירים וכך יזדהו עמם ושהבנות תזדהינה עם מרים, אם ישו.
על פי חיבור זה ניתן להבין מדוע היו פרוטומות כה רבות של ילדים קדושים.
ייתכן שהורי המאה ה-15 אכן אימצו את עצתו של הקרדינל ויחד עם פורטרטים של ילדיהם השיגו גם הישג חינוכי המוכיח את התפיסה החדשה של הילדים במאה ה-15. הסבר דתי נוסף לריבוי פסלי הילדים הקדושים הוא האמונה כי לפסלי הקדושים ישנה השפעה רבת עצמה.
פסלים אלו כונו "Holy doll", בובות קדושות, והן היו שייכות לנשים צעירות, שעשו בהן שימוש של דתי.
הייתה גם אמונה כי בזמן היריון בובות אלו משפיעות על אופיו של העובר, וזה מראה את האמונה הרווחת ברנסאנס שפסלים משפיעים על המחזיק בהם.
הופעת פסלי הילדים נובעת מהתגברות הרגישות כלפיהם, בעיקר כלפי הבנים הזכרים, הבנים שיהיו דור ההמשך של העיר ושל המשפחה.
הפרוטומות היו ז'אנר נפוץ בחצי השני של המאה ה-13 עד תחילת המאה ה-14 בתקופה של חוסר יציבות פוליטית בפירנצה.
יוחנן המטביל – פטרונה של פירנצה ודוד (תמונות מס' 18,17,16) שהיה הסמל של הניצחון על העריצות, החלו להיות מוצגים כצעירים וכבר לא כאבות אומה.
זהו סימן להתחדשות וזה מסביר את השינוי.
מתאו פלימרי כתב בחיבורו על החיים האזרחיים, שישנו צורך לטפח את הילדים ולהביא להגדלת האוכלוסייה.
הבאת ילדים לעולם על מנת להגדיל את אוכלוסיית פירנצה היוותה חובה אזרחית, ויוצרת קשר לרומא העתיקה בכך שגם ברומא הבאת ילדים לעולם נחשבה אף היא חובה אזרחית.
ביטוי לרגישות הציבורית לתפיסה החדשה של ילדים ברנסאנס (מלבד בריבוי הפסלים) מתגלה בבניית אוספדלה דלי אינוצ'נטי.
זהו בניין ציבורי (להבדיל מהפסלים שהיו פרטיים) ששימש כבית יתומים, שהוקם על מנת להציג את המדינה כאחראית לרווחת ילדיה, ואשר פלימרי היה אחד התורמים העיקריים שלו.
חזיתו של בית היתומים נבנתה על ידי פיליפו ברונלסקי ועוטרה מאוחר יותר במדליונים של האמן אנדראה דלה רוביה אשר בהם מוצגים כמה דמויות ילדים מציאותיים מהתקופה (תמונה מס' 19).
אם כך, לפרוטומות הילדים משמעות כפולה: גם הדמות האידיאלית של המשך המשפחה וגם הדמות של קדוש שעל הילדים לחקות.
האידיאליזציה של הילדים באה ככל הנראה בשל רצון ההורים להראות את איך שהם רוצים שילדם יהיה וגם את הילד כפי שהוא היה.
הפרוטומות הללו מציגות ילדים מגיל ינקות עד טרום התבגרות.
הן כל כך יפות שספק אם הן באמת תיאור ילדים מציאותיים ללא ייפוי ייתכן שזהו ייצוג של הילדים האידיאלים עם ההתנהגות האידיאלית- דרוכים, אנרגטיים בלי גבול, עליזים או בהרהור רציני.
אמנם בזמן שניתן לייחס את הפרוטומות של דזדיריו לדמויות קדושות יש אחד יוצא דופן, הילד הצוחק, השונה משאר הילדים והוא ככל הנראה פורטרט יחיד.
אחד האמנים אשר השפיע ביותר על דזידריו דה סטיניאנו הוא דונטלו.
יצירתו של דונטלו במחצית השנייה של המאה ה-15 התאפיינה בעניין בתנועות של הגוף האנושי כמו גם בהבעות הפנים האנושיות.
ניתן לראות זאת ביצירתו Atys amorino (תמונה מס' 20) שהוא פסל ברונזה בגובה 104 סנטימטרים המתאר ילד רוקד וחייכן בעל הבעת פנים של שובבות עליזה.
האיקונוגרפיה של הפסל אינה ברורה וישנה מחלוקת לגביה.
לפסל זה ישנם מאפיינים הממשיכים את האמנות הקלאסית- הכנפיים של פוטו או קופידון, זנב של סאטיר ולרגליו ישנן כנפיים כמו למרקוריוס.
פסל זה ממשיך את האומנות הרומית ובמאה ה-17 הוא אף נחשב כפסל רומי למרות עדותו של ג'ורג'ו וזארי המייחסת את הפסל לדונטלו.
במאה ה-15 דונטלו מקים לתחייה את הפוטי.
אלו הן דמויות של ילדים בגיל שבו הם שובי לב, תמימים וללא ערמומיות פקחית.
כך הם תוארו על ידי בוד.
הפוטו באמנות היה נחשב כדמות המייצגת את אל האהבה, (אמור, קופידון), וכך חשבו אנשי המאה ה-16 והמאה-17 על דמויות הילדים המכונפים שהופיעו באמנות.
ההוגה גוטהולד אפרים לסינג, דן בעניין זה והגיע למסקנה שהפוטי אינם מייצגים את אל האהבה בלבד.
כמו כן גם במסמכי התשלומים שיועדו לדונטלו על יצירתו ב-1446 (המקהלה- Cantoria) ואשר היו כתובים בשפה הלטינית עבור הפוטי הרוקדים, ישנו שימוש במונח "Predictis spiritellis".
עבודה זו של דונטלו המציגה את השמחה המתפרצת של הילדות, היא תבליט המופיע במוזיאון הדואומו בפירנצה (תמונה מס' 21) שם רואים את ה'פוטי' משתוללים ושמחים.
עוד תבליט של "מקהלה" בקתדרלה של פירנצה, (תמונה מס' 22) המשויכת לאמן לוקה דלה רוביה, שחושבים שהשפיע על דזידריו דה סטיניאנו בהצגת השמחה של הילד הצוחק.
אך שם הילדים בטווחי גילאים מבוגרים יותר (מתבגרים) והשמחה שלהם מהוגנת יותר ופחות משתוללת שלא כמו הפוטי הצעירים במקהלה של דונטלו.
הפסל הנזכר למעלה המכונה "Atys amorino", הוא בעצם "Spiritello" כלומר הוא אינו מייצג את אל האהבה אלא את רוח היין.
החוקרים מזהים אותו כך בשל הדימויים הבכחנלים (בכחוס= אל היין במיתולוגיה רומית) המופיעים עליו ומסביבו: הוא עונד על ראשו פרג, עומד על נחש מתפתל-תמה המופיעה על הסרקופג הבכחנטי (תמונה מס' 23), חיוכו השובבי מדגיש את גסות רוחו כמו גם חלציו החשופים וכן זנב הסאטיר, כולם מחברים אותו לבכחוס.
הכנפיים בגבו וברגליו יכולות להתפרש ככנפיהם של מרקוריוס או קופידון אך במקרה זה מפרשים אותן החוקרים כקלילות והפכפכות.
כינויו השני והמוכר של הפסל- "Atys amorino", נובע ככל הנראה מנסיבות יצירתו.
על הפסל ישנם סמלים של משפחות רוצ'ליי ומדיצי'.
אחד הסמלים של משפחת רוצ'ליי המופיע בפסל הוא תרמיל זירעוני פרג והוא מופיע בתבליט על חגורת הפסל ואילו אחד הסמלים של משפחת מדיצי', טבעת יהלום ונוצה, מופיע גם הוא על חגורת הפסל.
ייתכן כי פסל זה הוענק כמתנת נישואין לברנרדו רוצ'ליי וננינה מדיצ'י (בתו של פיירו) וכך קיבל את שמו – אלגוריה של ילד האהבה.
פסל ברונזה נוסף המיוחס לדונטלו אשר ניתן לראות בו את תחיית הפוטו של הרנסאנס הוא "Dancing Spiritello" (תמונה מס' 24) המציג פעוט חייכן מרקד על צדף.
על פי ניתוח שמו של הפסל מובן כי פסל זה הוא רוח הריקוד.
דזדיריו דה סטיניאנו השפיע על אמנים אשר באו אחריו.
בפרוטומה "הילד הקטן" (Little Boy) (תמונה מס' 2), ניכרת השפעה על פסלו של ורוקיו "פוטו עם דולפין" (תמונה מס' 3).
לאחר ניתוח דמות ותפקיד הפוטי בפירנצה של המאה ה-15 מוסקת המסקנה שהפסל שעל המזרקה מייצג שדון מים, את הרוח הטבעית של המים המפכפכים והזורמים.
דזידריו השפיע רבות על לאונרדו דה וינצ'י כמו דונטלו גם דזידריו התעניין בהבעות הפנים ויצר יצירות שבהן הדמויות מחייכות (הילד הצוחק ומדונות, לדוגמה, יורחב בהמשך).
יצירותיו אלו שבהם חקר את האופי החולף של החיוך ואת גלי הרוח יחד עם היחס בין האם והילד השפיעו רבות על לאונרדו.
לדוגמה בציור "Madonna Benois" (תמונה מס' 25) ניתן לראות את היחס האימהי והשמחה.
כמו כן ציורו של רפאל "The Niccolini-Cowper Madonna" (תמונה מס' 26) הושפע אף הוא מיצירתו של דה סטיניאנו.
הבעת הצחוק והחיוך של מבוגרים באמנות לרוב נחקרו במשמעותם הקומית והגרוטסקית אפילו בתקופת הרנסאנס, אולם ניתן לחקור אותם כהבעת פנים טבעית של בני אדם.
עם התפתחות המדע וההומאניות ברנסאנס נחקר גם הצחוק (והבכי) בצורה מדעית ונכתבו חיבורים רבים בעניין זה: הפעילות הפיזית הגורמת לצחוק, הסוגים השונים של הצחוק והבעת הפנים המחייכת, הפסיכולוגיה ומצבי הרוח, ישנם אפילו תיאורים המתארים את הבעת החיוך והצחוק הפה פתוח ונסיגת השפתיים לאחור.
כמו כן ישנו הסבר של הפילוסוף Laurent Joubert מהתקופה (ז'ובר כתב את חיבורו במאה ה-16 כהמשך למחקרים המדעיים של הרנסאנס הדנים בהבדלים בין החיוך לצחוק) המתאר את הצחוק כתנועה המחברת פליאה ושמחה.
ז'ובר, הפילוסוף הנזכר לעיל, מחלק את הצחוק לשתי קבוצות:
הצחוק הרגיל שמתחבר במוחנו לשמחה והרמוניה והצחוק הזדוני והמאיים המבטא כוונות מרושעות.
ניתן לנתח את הצחוק (להבדיל מן החיוך) בתקופת הרנסאנס בשתי צורות, מבחינה דתית ומבחינת מהות הרנסאנס שהיא חזרה לרעיונות הקלאסיים.
בעת העתיקה הצחוק, בעיקר אצל ילדים, יכול לזהות את הדמות כעל טבעית.
המשורר היווני נונוס תיאר את בקחוס כילד ששכב על גבו וצחק אל השמים (מתחבר לפוטי).
בעת העתיקה רווחה אמונה שהצוחקים יכולים לבצע פעולה קוסמולוגית בלי לאבד את הקשר לשמחה ולצהלה כמו האלים.
הילדים הצוחקים באמנות הרנסאנס, אלו שאינם דמויות של קדושים, התפתחו בעקבות החזרה ליסודות הקלאסיים (ילדים שאינם פוטי).
באמנות יוון ורומא ישנן יצירות אמנות רבות המציגות ילדים משחקים.
זה מראה את שמחת ילדותם, הם משעשעים את המבוגרים הצופים בהם אך זה אינו מעורר לעג כלפיהם (כלפי המבוגרים).
הילדים בעצם מהווים מקור שמחה ושעשועים באמנות העתיקה.
העיסוק במדעים ובהומאניות בתקופת הרנסאנס הוביל לדיון פילוסופי על משמעות הצחוק- הצחוק כשהפה פתוח, השיניים והלשון נגלים.
בימי הביניים המוקדמים היו מספר דעות בקשר לצחוק.
הצחוק היה נחשב כליצנות כמו גם הצחקוקים.
הצחוק המהוגן היה החיוך (על פי קלמנט) "החיוך הוא צחוקו של החכם".
דעה נוספת וקיצונית יותר דחתה את הצחוק מכל וכל.
טענת המטיפים הייתה שהצחוק והאושר העילאי אינם מתאימים לחיים הארציים והמדבריים, לחיים אלו מתאים הבכי.
המטיף אפראים, כמו גם מטיפים אחרים, הדגיש שישו, אשר הקריב את עצמו למען האנושות, לא צחק מעולם.
לכן על העם, ובמיוחד על הכמרים והנזירים, לדחות מהם את הצחוק ולהתעסק בבכי ומספד.
זו הסיבה לכך שבאמנות ימי הביניים המוקדמת לא מופיעה הבעת הצחוק.
ויכוח זה בקשר למהות הצחוק התחדש במאה ה-12. שבו דנו על הסטאטוס המוסרי והדתי של הצוחקים.
ויכוח זה הוביל לחלוקת הצחוק לקטגוריות, וכך נוצר ההבדל בין הצחוק שנחשב כדמוני, וכך הוא הוצג גם באמנות לדוגמה השדים בטימפנון של יום הדין האחרון המוצב בקתדרלה של קונק (תמונה מס' 27), לבין החיוך שנחשב מהוגן יותר.
באמנות הרנסאנס גישה זו נמשכת, החיוך הופך להיות הפורמולה הפיזיולוגית המבטאת הרמוניה ושמחה.
האמנים של הרנסאנס התייחסו לצחוק ולחיוך כשני מצבים שונים והם הרבו להציג דמויות מחייכות.
גם לחיוך ישנן משמעויות שונות, כל חיוך מעביר מסר אחר.
לדוגמה ביצירתו של סנדרו בוטיצ'לי "הולדת ונוס" (תמונה מס' 28), על פניה של ונוס העירומה מתנוסס חיוך קטן, חיוך זה מבטא מצב רוח (חיוך עצוב או חיוך שמח) או חיות.
אם זה אכן כך (החיוך מבטא חיות) ניתן ליצור קשר לרעיון של החיוך הארכאי אשר תפקידו היה לבטא חיות ביצירות האמנות.
מלבד קדושים נדיר לראות דמויות מחייכות בציורים.
ביצירות האמנות שבהן מופיעים מריה והילד ואשר מריה מחייכת בהן ניתן להסביר את החיוך כשמחת האמהות המקרינה על פני האם.
החיוך של הקדושים ביצירתו של לאונרדו יכול להתפרש כקדושה או כהתגלות פנימית נשגבת המשתקפת על הפנים.
החיוך והצחוק של הילדים באמנות הרנסאנס לעומת צחוקם של המבוגרים אינו מבטא שום דבר שלילי, להפך כמו שהוזכר בפרק על תפיסת הילדים ברנסאנס, הילדים הופכים להיות חלק חשוב מהחברה הכללית בפירנצה וזה מתבטא בתחיית הפוטי ובפרוטומות הנפוצות כל כך.
ישנן יצירות אמנות רבות המציגות ילדים קדושים מחייכים (בניגוד לילדי הפרוטומות) בתבליטים, ציורים ופסלים.
ההסבר לחיוך ולהבעת השמחה מתחבר לניתוח החיוך בתקופת הרנסאנס, אך ניתן להוסיף עליו עוד נדבך.
הנצרות מפרשת את שיר השירים כספר על מריה וישו, על ידי הפיכת מריה לאקלזיה (הכנסייה) היא הופכת להיות אהובתו של ישו, כך הם הופכים לחתן וכלה.
התכשיט על מצחה של מריה הוא הכתר שבו הכתיר אותה ישו לדוגמה בתבליט של דזידריו, Madonna and Child (The Panciatichi Madonna) (תמונה מס' 30) מריה מעוטרת בתכשיט, זה הופך אותה להיות כלתו (ברובד הסמלי).
הפרוש שמעניקים הנוצרים לשיר השירים הופכים, כמו שכתבתי, את מריה (אקלזיה) לכלה, את החתן לישו, את 'בת ציון' לידיד הכלה, הידיד כמייצג נשמות המאמינים והמלאכים כידידי ומלווי החתן.
בתמונה של האמן פיליפו ליפי, Madonna with the Child and two Angels (תמונה מס' 31) רואים את ישו התינוק המושיט ידיו למריה המעוטרת בתכשיט על מצחה ושני מלאכים מחייכים נושאים אותו כלפיה.
ייתכן שיצירה זו מבטאת את הרעיון של החתונה והמלאכים הם ידידי החתן ישו וזה מסביר את שמחתם.