tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דניאל בורימירוב בוריסוב (בבולגרית: Даниел Боримиров Борисов; נולד ב-15 בינואר 1970 בווידין) הוא כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מנהל אקדמיית הנוער של קבוצת לבסקי סופיה.
בורימירוב שיחק במרב הקריירה שלו בשתי קבוצות, לבסקי סופיה ומינכן 1860. כקשר נבחרת בולגריה, הופיע בשני טורנירי מונדיאל ובשתי אליפויות אירופה, וצבר 66 הופעות בינלאומיות.
בורימירוב החל את קריירת המשחק בקבוצת וידין מעיר מגוריו.
הוא החל לשחק במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון בליגה השלישית בעונת , כשהיה בן 17, והשתלב באופן מהיר בהרכב הקבוצה.
הוא החל את דרכו ברמות הגבוהות של הכדורגל הבולגרי בעונת , כשהצטרף לקבוצת הפאר לבסקי סופיה.
בתחילת דרכו במועדון הוא תופקד בעיקר כחלוץ, אך בהמשך הוסט לעמדת הקשר ההתקפי.
לבורימירוב היה חלק מרכזי בקבוצה, ובחמש עונות במדיה סייע לה לזכות בשישה תארים.
כבר בעונתו הראשונה במועדון סייע לקבוצה לזכות בגביע הבולגרי, כשכבש בדקה ה-80 של משחק הגמר את שער הניצחון של קבוצתו במשחק מול בוטב פלובדיב, שהסתיים בתוצאה 1–2 ללבסקי.
לבסקי שמרה על התואר גם בעונה שלאחר מכן, ואז עשתה את קפיצת המדרגה המשמעותית שלה.
לאחר שזכתה באליפות בעונת , השלימה לבסקי זכייה בדאבל בעונת , עם 15 שערי ליגה של בורימירוב.
עונה אחר כך השלימה לבסקי זכייה באליפות שלישית ברציפות, ובעונתו החמישית והאחרונה של בורימירוב במועדון הוא קבע את שיא כיבושי הליגה לעונה בקריירה שלו, והיה למלך שערי הליגה של קבוצתו באותה עונה, כשכבש 17 שערי ליגה בדרך לזכייה.
לאחר חמש העונות המוצלחות במדי לבסקי, עבר בורימירוב לקראת עונת למינכן 1860 מהבונדסליגה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-12 באוגוסט 1995, וכבש צמד בהפסד 2–4 לפ.צ.
בארבעת משחקי הליגה הראשונים שלו כבש בורימירוב בסך הכל ארבעה שערים, בדרך לשישה כיבושים לאורך כל העונה שהסתיימה עם הכרטיס לגביע האינטרטוטו מהמקום השמיני בליגה.
עונה אחר כך היה אחד הבולטים במדי קבוצתו, שסיימו במקום השביעי בבונדסליגה, עם תשעה שערים של בורימירוב.
בהמשך דרכו בקבוצה קיבל בורימירוב פחות דקות משחק, אך הוסיף להיות חלק משמעותי בקבוצה בקדנציה שנמשכה שמונה וחצי עונות.
במהלך תקופתו צבר בורימירוב קרוב ל-300 הופעות במדי מינכן בכל המסגרות.
בינואר 2004, במהלך עונת וכשבוע לפני יום הולדתו ה-34, חזר בורימירוב ללבסקי סופיה.
על אף גילו המתקדם, היה בורימירוב לאחד השחקנים החשובים במערך הקבוצה.
בעונת זכתה לבסקי בגביע הבולגרי, שהיה לרביעי של בורימירוב במדיה.
בעונת זכו בורימירוב ולבסקי באליפות בולגריה, ורשמו קמפיין אירופי מוצלח בגביע אופ"א.
על אף היותה לא מדורגת, העפילה לבסקי לשלב הבתים של המפעל לאחר שהדיחה את אוסר הצרפתית.
בשלב הבתים סיימה לבסקי במקום השני בבית שבו שיחקו גם דינמו בוקרשט, הירנביין, אולימפיק מרסיי וצסק"א מוסקבה, ועלו לשלבי הנוק-אאוט.
לאחר ניצחון חלק על ארטמדיה ברטיסלאבה, 3-0 בסיכום שני משחקים בסיבוב הנוקאאוט הראשון, העפילה הקבוצה לשמינית הגמר.
בשלב זה פגשה הקבוצה את אודינזה, ולאחר שוויון 0-0, נקלעה לפיגור במשחק הבית.
בורימירוב היה זה שכבש את שער השוויון, שערו הראשון במפעל באותה עונה, בדרך לניצחון 1–2. הריצה של לבסקי נעצרה ברבע הגמר, שם הודחה לאחר הפסד 2–4 בסיכום שני משחקים מול שאלקה 04. בורימירוב כבש את השער היחיד של לבסקי בהפסד הביתי 1–3. ב-2005 זכה בורימירוב בתואר כדורגלן השנה בבולגריה.
במהלך שנת 2006, נרשמה תקרית בה בורימירוב התפרץ לעבר שופט בעקבות החלטה שנויה במחלוקת, ואז ירק בפניו.
הוא נקנס על ידי התאחדות הכדורגל הבולגרית בסכום של 10,000 לב בולגרי, והתנצל על מעשיו.
בעונת העפילה לבסקי לראשונה בתולדותיה לשלב הבתים של ליגת האלופות, אך הודחה בתום השלב לאחר שישה הפסדים בשישה משחקים ושער זכות אחד בלבד.
עם זאת, בהמשך העונה זכתה הקבוצה בדאבל מקומי, ובכך השלימה אליפות שנייה ברצף.
בורימירוב הוסיף לשחק במועדון עונה אחת נוספת, וערך את הופעתו האחרונה ב-17 במאי 2008, בניצחון על סלביה סופיה, ולאחריו פרש ממשחק פעיל בגיל 38.
עם פרישתו ממשחק התמנה לתפקיד המנהל המקצועי של לבסקי, מעל למאמן אמיל ולב, אך הוא סיים את תפקידו עם סיום העונה.
הוא שב ללבסקי פעם נוספת לקראת עונת , כמנהל אקדמיית הנוער של המועדון.
בורימירוב החל את דרכו בשנת 1993, תחת המאמן דימיטר פנב.
בורימירוב נטל חלק בשלושה משחקים במוקדמות מונדיאל 1994, בו הוגרלה בולגריה לבית קשה שכלל בין היתר את ו.
בורימירוב נכנס כמחליף בדקה ה-65 במשחק הביתי של בולגריה מול , נכנס בדקה ה-60 של הניצחון 1–4 על , וזכה לשמונה דקות כמחליף במשחק שלאחריו העפילה במפתיע מהמקום השני בבית, הניצחון בצרפת במשחק האחרון, שהסתיים בתוצאה 1–2 מצמד של אמיל קוסטדינוב.
על אף שלא היה שחקן מרכזי בטורניר המוקדמות, זומן בורימירוב על ידי פנב לסגל לקראת מונדיאל 1994 בארצות הברית.
הוא פתח בהרכב בהופעה החלשה שהסתיימה בתבוסה 0–3 ל בפתיחת הטורניר.
במשחק הבא מול יוון נכנס בורימירוב לשמונה דקות, וכבש בדקה האחרונה את השער שקבע 0–4 על , הניצחון הראשון של בולגריה בתולדות המונדיאלים.
הוא עלה לרבע שעה כמחליף גם בניצחון 0–2 על , בדרך לשמינית הגמר.
בורימירוב חזר להרכב למשחק שמינית הגמר מול .
הוא שיחק לכל אורך המשחק וההארכה, וכבש את הבעיטה השלישית של בולגריה בדו-קרב הפנדלים בדרך לרבע הגמר.
הייתה זו הופעתו האחרונה של בורימירוב בטורניר, בו צבר בסך הכל ארבע הופעות ושער אחד בדרך למקום הרביעי, ההישג הטוב ביותר בתולדות בולגריה בטורניר.
ביורו 1996 באנגליה, שותף בורימירוב בכל שלושה המשחקים של נבחרתו בטורניר, בכולם כשחקן מחליף.
בולגריה הודחה כבר בתום שלב הבתים.
בורימירוב זומן לטורניר מונדיאל 1998 בצרפת, טורניר המונדיאל השני שלו.
הפעם נבחרתו נכשלה לאחר שצברה נקודה אחת בלבד בשלב הבתים.
בורימירוב, שעלה כמחליף בשני משחקיה הראשונים של בולגריה בטורניר (מול ו), פתח בהרכב בולגריה שהובסה 1–6 במשחק השלישי מול .
לאחר שכשלה להעפיל ליורו 2000 ולמונדיאל 2002, הצליחה בולגריה להעפיל ליורו 2004, אך שוב נכשלה בשלב הבתים עם שלושה הפסדים בשלושה משחקים.
בורימירוב ערך הופעה אחת, כשפתח בהרכב בולגריה בהפסד 1–2 ל במשחק השלישי.
בורימירוב רשם את הופעתו האחרונה בנבחרת בשנת 2005, ובסך הכל ב-12 שנים רשם 66 הופעות (מתוכן 35 בהרכב ו-31 כמחליף) במדי נבחרת בולגריה, בהן כבש חמישה שערים.
מאזנו בטורנירי המונדיאל והיורו עומד על 11 הופעות ושער אחד.
דניאל באומגרטן (נולד ב-2 באפריל 1982), הוא משורר ומשפטן ישראלי, העוסק בחינוך.
באומגרטן נולד בבאר שבע וגדל בנחל עוז, כפר עזה ובעומר.
מצד אביו הוא נצר לרבי שלמה מטולוצין, לראש"ז וליואל משה סלומון.
בוגר תיכון אשל הנשיא, בוגר תואר ראשון בפילוסופיה ופוליטיקה וממשל באוניברסיטת בן-גוריון.
בתקופת לימודיו בבן-גוריון היה פעיל בקבוצת "סגול" והדריך את קבוצת הנוער המשותפת של "איגי - ארגון נוער גאה" וסניף באר שבע של אגודת הלהט"ב.
לאחר לימודיו התמחה בלשכה המשפטית של הכנסת.
היה פעיל מרכזי ב"מאבק המשוררים" לקידום השירה בישראל והנגשתה לקהל הרחב.
אחראי על פרויקט "שירה לראווה" המציג שירי משוררים עכשוויים על חלונות ראווה של חנויות ברחבי העיר תל אביב.
בין היתר עורך באומגרטן ראיונות עם משוררים, ערבי שירה בנושאים שונים וביניהם על שירה וחינוך, שירה להט"בית ומחווה למשוררים.
היה בין עשרת הזוכים בפרס מנכ"ל משרד החינוך לשנת 2022.
באומגרטן מתגורר בתל אביב-יפו עם בן זוגו ושתי בנותיהם.
הוא מורה ומחנך כיתה בחטיבת הראשונים שבגני תקווה.
שירתו של באומגרטן עוסקת בזוגיות גברית, בקהילה הלהט"בית, בעולם השירה, בעיר תל אביב, בהומניזם ובנושאים פוליטיים והיסטוריים שונים.
באומגרטן השתתף באירועי שירת מחאה נגד עוולות חברתיות ומגדריות ולמען שחרור יונתן היילו.
חלק משיריו בספר "זיהוי טווח רחוק" (2020), בהם הוא מתאר את הולדת בנותיו בעזרת פונדקאית בארצות הברית, עלו מחדש לדיון ספרותי וציבורי, לאחר פסיקת בג"ץ בעניין חוק הפונדקאות (2021).
לאחר פרסום רשימות הלהט"ב שערכה מפלגת נעם והעברת סמכויות חינוכיות לאחריותו של חבר הכנסת אבי מעוז, פרסם עיתון ידיעות אחרונות את שיר המחאה של באומגרטן "אבי מעוז, תרשום: אני הומו!".
השיר ביטא התנגדות של המשורר, כמורה גאה, ללהט"בפוביה של מעוז, וזאת תוך התכתבות עם מקורות יהודיים והשיר "תעודת זהות" של המשורר מחמוד דרוויש.
"למרות שהמשורר הזהיר", יצא לאור בשנת 2011, בהוצאת גוונים, תל אביב.
"כתב יתדות", יצא לאור בשנת 2014, בהוצאת פרדס, חיפה.
"זיהוי טווח רחוק", יצא לאור בשנת 2020, בהוצאת פרדס
"לחון את יונתן היילו" (מפרט הנדסי לשופט על "נקודות יציאה") / דניאל באומגרטן
"הזאב את כלבי הבית המנומנמים" / דניאל באומגרטן
"על הישן בגן" / דניאל באומגרטן
דניאל בגוב האריות הוא סיפור המופיע ב.
דניאל נתפס כשהוא מתפלל לאלוהים.
במעשה זה הוא מפר את חוקי ממלכת מדי ופרס, ולכן הוא מושלך לגוב האריות.
סיפור זה הוא המפורסם שבכל סיפורי דניאל, ומופיע בתנ"ך בשפה הארמית.
דניאל עובר על צו שנחקק כדי ללכוד אותו, אשר אוסר על תפילה או פנייה לאל.
דניאל מתפלל לאלוהים שלוש פעמים ביום ונתפס בעקבות הלשנה.
לא ניתנת לו אפשרות להתחרט על מעשהו, ושרי המלך לא נותנים לו להימלט מעונש.
דניאל מוכן להקריב את חייו על קידוש השם ואינו מוכן להפסיק את מנהגו להתפלל לאלוהיו.
מוטל עליו גזר דין מוות והוא מושלך לגוב האריות.
מלאך ה' נשלח לסגור את פי גוב האריות.
המלך דריווש מבקר בגוב האריות למחרת ומגלה כי דניאל חי וכי האריות לא פגעו בו.
הוא מכיר באלוהים ואף מצווה על אזרחי המדינה להכיר באלוהיו של דניאל, ומצווה להשליך את מי שהלשינו על דניאל ואת בני משפחותיהם אל גוב האריות, מה שמביא למותם.
יש הטוענים כי בסיפור דניאל בגוב האריות משתקפים יסודות סיפוריים בבליים בדומה לסיפורי ספר דניאל א'-'.
הצו האוסר להתפלל לאלים במשך שלושים יום מנהגים בבליים.
דמיון רב קיים בין סיפור זה לסיפור אחר המופיע בספר דניאל המספר את סיפור הרעים המושלכים לכבשן.
אמנם דניאל אינו נזכר בסיפור זה, אך לשני הסיפורים קווי דמיון רבים.
בשני הסיפורים מתנכלים שרי מדי ליהודים.
בשני הסיפורים קיימת דילמה האם לציית לחוקי האל או לחוקי המדינה ומודגשת דבקות היהודים באלוהים ובמצוותיו.
בשני הפרקים עומדים במרכז גיבורים העומדים בניסיון.
השרים אשר התנכלו ליהודים נענשים והשליט מכיר בכוחו של ה'.
מטרתו של המחבר המקראי להעביר מסר חד וברור והוא להזהיר מפני הליכה אחרי דתם של הגויים ומצוות המקום ולא אחרי מצוות התורה.
לדעת יאיר זקוביץ, הדמיון בין שני הסיפורים מצביע על זיקה ישירה ביניהם.
לשיטתו סיפור זה נכתב על פי הדגם של מעשה הרעים בכבשן האש וזאת כדי להציב את דמותו של דניאל מעל זו של רעיו.
סיפור דניאל בגוב האריות מופיע בסיפור בל והתנין אודותיו מסופר בספרים החיצוניים.
סיפור זה מתאר את חבקוק הנביא אשר הביא אוכל לקוצרים בשדה.
על פי המסופר בהמשך, מלאך אלוהים נושא בציצית ראשו את הנביא חבקוק עד לבבל אל דניאל בגוב האריות.
סיפור זה מתבסס על סיפורו של בנה של האישה השונמית המופיע ב.
בימי הביניים נכתבו מספר יצירות ליטורגיות על בסיס הסיפור.
בשנת 1903 פרסם המשורר דוד פרישמן את שירו, "דניאל בגוב האריות", שנכתב בתגובה לפרעות קישינב.
דניאל בורחל (נולד ב-14 ביוני 1991) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן השמאלי בהפועל גן יבנה.
בורחל התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי השקמה/רמת חן, וב-7 במאי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 0–1 למכבי יבנה במסגרת ליגה א'.
את עונת התחיל בקבוצה הבוגרת, אך כעבור זמן קצר חתם בבית"ר כפר סבא מליגה א'.
ב-2 בדצמבר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 2–4 נגד מכבי עמישב פתח תקווה.
בקיץ סיכם בהפועל תל אביב מליגת העל אך בסופו של דבר המעבר לא יצא לפועל, אבל בהמשך חתם בורחל בהפועל ניר רמת השרון.
ב-15 בדצמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשפתח בהרכב הקבוצה בניצחון 0–1 על מועדון ספורט אשדוד.
לאחר שלא זכה לדקות משחק רבות ברמת השרון, בקיץ חזר בורחל לליגה א' כאשר חתם במכבי עירוני קריית מלאכי, בה שיחק כחודשיים לפני שחזר לבית"ר כפר סבא.
בקיץ הושאל להפועל ירושלים מהליגה הלאומית בה שיחק עד דצמבר של אותה שנה.
בורחל חזר לבית"ר כפר סבא וכעבור חודש הושאל להפועל עכו עד לסיום העונה.
בורחל היה שותף להישארות של המועדון בליגת העל לאחר שהיה במקום האחרון בפער של 13 נקודות מהקו האדום.
בקיץ 2015 חתם בורחל בעירוני קריית שמונה, במדיה ערך 22 הופעות בליגה וזכה עמה בתואר אלוף האלופים לאחר שפתח בהרכב הקבוצה בניצחון על האלופה מכבי תל אביב.
בקיץ 2016 חזר לקדנציה נוספת בהפועל עכו, לאחר שירדה בעונה הקודמת לליגה הלאומית.
בתחילת ינואר 2018 חתם בורחל בהפועל חדרה מהליגה הלאומית, אך בסוף החודש עבר להפועל רמת השרון.
ב-6 ביוני 2018 חתם בהפועל מרמורק.
ב-15 בינואר 2019 בורחל חתם בהפועל פתח תקווה.
ב-7 ביולי 2019 בורחל חתם בהפועל אשדוד מליגה א'.
בספטמבר הצטרף להפועל קלנסווה מליגה ב'.
דניאל פטריק בולגר הוא לוטננט גנרל אמריקאי בדימוס, שפיקד על כוחות נאט"ו באפגניסטן.
לאחר שהשלים את לימודיו באקדמיה הצבאית של דרום קרוליינה, "המצודה" (The Citadel), והוסמך כקצין התגייס בולגר בשנת 1978 לצבא ארצות הברית.
בולגר עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר.
לאחר מכן שימש כמפקד כוחות נאט"ו באפגניסטן.
בשנת 2013 פרש מן השירות והפך למרצה להיסטוריה צבאית באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית.
דניאל בובה (איטלקית: Daniel Bovet; 23 במרץ 1907 – 8 באפריל 1992) היה פרמקולוג איטלקי יליד שווייץ, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1957.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו מטעם אוניברסיטת ז'נבה בשנת 1929. באותה השנה עבר לצרפת ועבד במכון פסטר שבפריז עד 1947. לאחר מכן עבר לאיטליה.
בשנת 1957 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, על גילוי תרופות מלאכותיות כגון אנטי-היסטמינים החוסמות פעילות אמינים שונים.
ב-1964 התמנה לפרופסור באוניברסיטת ססארי.
בשנים 1969–1971 שימש כראש המועצה הלאומית למחקר ברומא.
אחרי כן שימש כפרופסור באוניברסיטת רומא לה ספיאנצה.
דניאל בובה נפטר ברומא בשנת 1992.
דניאל באייר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר.
במרבית הקריירה שיחק בקבוצת אאוגסבורג הגרמנית.
באייר שיחק לראשונה בנוער של מינכן 1860. בקביעות שיחק בעמדת הקשר ההתקפי אך במשך השנים הוסט מעט אחורה.
את משחקו הראשון בליגה ערך נגד פ.צ.
קלן ב-13 בספטמבר 2003. במינכן היה ארבע שנים ורשם למעלה ממאה הופעות, בשנת 2007 עבר לוולפסבורג שבה לא קיבל דקות משחק רבות ולא היה חלק משמעותי בהרכב של הקבוצה ולכן לאחר שלוש שנים בקבוצה, בשנת 2010, חתם באאוגסבורג.
באייר הודיע על פרישתו מכדורגל ב-9 בספטמבר 2020.
יורגן, אביו, גם היה שחקן כדורגל ששיחק במדי דרמשטאדט 98 ובנימין, אחיו, גם הוא שיחק בשורותיה.
דניאל ארנס קונסאגרה (בספרדית: Daniel Aranes Consuegra נולד ב-30 במרץ 1979) הוא שחקן קולומביאני, שמשחק גם בטלנובלות מקסיקניות.
ארנס נולד בשנת 1979 בקולומביה הוא צעיר מבבין 6 אחים, למד משחק בארצות הברית
ארנס החל את הקריירה שלו בשנת 2003 כאשר גילם את דמותו של הנס בסדרה "פרנסיסקו אל מתמטיקו".
בשנים 2005–2006 שיחק בטלנובלה "Los Reyes" ("המלכים") וגילם את דמותו של סנטיאגו "סנאנטי" לריאטה.
תפקיד זה זיכה אותו במעמדות לפרס השחקן הטוב ביותר בהודו.
בשנת 2006 הופיע בטלנובלה "Jesucristo Superestrella" (ישו כוכב עליון).
בשנים 2007–2008 שיחק בטלנובלה "Nuevo Rico ,Nuevo Pobre" ("עשיר חדש, עני חדש") וגילם את דמותו של ארווין הויוס.
בשנת 2008 שיחק בטלנובלה "La Sucursal Del cielo" וגילם את דמותו של סמואל ליזקאנו.
באותה שנה שיחק בסדרה Dona Bella ("גברת בלה") וגילם את דמותו של ניקולס איילה.
בשנים 2010–2011 שיחק בטלנובלה "תרזה" (Tereza) לצד סבסטיאן רולי אנג'ליק בויר ואנה ברנדה קונטררס בתפקיד פרננדו מורנו גוטיירו.
בשנים 2011–2012 שיחק בטלנובלה "Amorcito Corazon" (לב אוהב) בתפקיד ויליאם "וילי בויי" ג'יירזמו פינזון הרננדז.
בשנת 2012 שיחק בהצגה "הרקולס" וגילם את התפקיד הראשי.
באותה שנה הופיע בהצגה "הממבו של העשירים".
בשנת 2013 שיחק בטלנובלה "לב פראי" לצד אנה ברנדה קונטררס בתפקיד ראשי את אוקטביו נרבאז.
בשנת 2014 כיכב ארנס בטלנובלה "גאטה" בתפקיד פבלו מרטינס נגראטה לצד מאיטה פרוני.
בשנת 2015 שיחק בסרט "Locraos Del Amor" גילם את תפקידו של אדוארדו סאבדרה גרסיה.
באותה שנה דיבב לסדרת האנימציה רובוטריקים אהבת מסתורין בגרסה הספרדית.
בשנת 2016 השתתף בתוכנית "Nuestra Belleza" והיה שופט ראשי.
בשנים 2016–2017 משחק בטלנובלה Desperta Comigo (תתעורר איתי) בתפקיד פבלו הרמיניו לעאל ונטורה בדמות ראשית.
בשנים 2017–2019 כיכב בשתי עונותיה של הטלנובלה המקסיקנית המצליחה "משפחתו של בעלי" לצדו של גבריאל סוטו.
שנהקטגוריהטלנובלהתוצאה2014שחקן טוב ביותרלב פראי2015שחקן טוב ביותרגאטה2018שחקן טוב ביותרלבעלי יש משפחה
דניאל בלטמן (נולד ב-31 בינואר 1953) הוא היסטוריון ישראלי, לימד בחוג להיסטוריה של עם ישראל ושימש ראש המכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים.
סיים את התואר ראשון בהיסטוריה וחינוך באוניברסיטה העברית בשנת 1982. ואת התואר השני בחוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו בשנת 1988.
עבד כמורה בתיכון דנציגר בקריית שמונה בשנים 1981–1992, אחר כך כתב את הדוקטורט במכון ליהדות זמננו בהנחיית ישראל גוטמן, ומאז 1997 משמש מרצה באוניברסיטה העברית.
בשנת 2009 הפך לפרופסור חבר במכון ליהדות זמננו.
היה פרופסור אורח במחלקה להיסטוריה של המכון למדע המדינה פריז, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון, וב בקרקוב.
תחום התמחותו של פרופ' בלטמן הוא תולדות יהודי מזרח אירופה במאה ה-20; תנועת הפועלים היהודית בפולין; יהודי פולין בתקופת השואה ואחריה; מחנות הריכוז הנאצים; היסטוריוגרפיה של השואה והג'נוסייד.
בשנת 2018 מונה להיסטוריון הראשי של מוזיאון גטו ורשה, שנמצא בהקמה וצפוי להיפתח ב-2023, במלאת 80 שנה למרד גטו ורשה.
בנוסף השווה את החוק למצב בישראל.
הוא הסביר כי הרכוש הולאם על ידי השלטון הקומוניסטי בסוף שנות ה-40. ודירות אלה ניתנו לפולנים שנזקקו להן, במדינה שהייתה הרוסה לאחר שנות המלחמה; ממש כמו שקיבלו מאות אלפי יהודים, עולים חדשים, זכות להיכנס לדירות של פלסטינים שגורשו בנכבה.
עם השנים איפשרה פולין לאנשים שחיו בדירות האלה לרכוש אותן, ממש כמו שדיירי הדיור הציבורי בישראל יכלו ברבות השנים לרכוש את דירתם מהמדינה, אבל לא לצאצאי הפליטים הפלסטינים.
במהלך מבצע עוז וחרב כינה את המבצע "טבח חסר הבחנה של חפים מפשע", וכתב כי "זה כ–40 שנה אני עוסק בחקר השואה.
קראתי אינספור עדויות על הג'נוסייד הנורא מכל נגד העם היהודי וקורבנות אחרים.
ברם את המציאות שבה אקרא עדויות על רצח המוני שמבצעת מדינת היהודים, ואשר בדמיון מצמרר מזכירות לי עדויות מארכיון יד ושם, לא יכולתי לחזות גם בסיוטי הנוראיים ביותר".
בלטמן הוא תושב ירושלים, ואב לשניים.
למען חירותנו וחירותכם: הבונד בפולין 1939-1949, ירושלים: יד ושם, 1996.
(עורך), היסטוריה מתנגשת וקיום משותף: פרספקטיבות חדשות על המפגש היהודי-פולני, ירושלים: הוצאת מאגנס, 2014.
השאלה המרכזית שדניאל בלטמן שואל היא - מה הייתה מהותן של צעדות המוות של סוף המלחמה?
האם הן היו שלב חדש בהשמדה שביצע המשטר הנאצי כלפי היהודים ואוכלוסיות מטרה אחרות, משניות?
האם הן היו המשך של מדיניות ההשמדה שהחלה עם הפלישה לברית המועצות, או שהיו תוצר של פשרה עם צורכי הייצור הצבאי, שחייבו השארת עובדים בחיים?
בלטמן סוקר את מחנות הריכוז מתחילתם ומפרט את זהות מפקדיהם, תולדות חייהם, רקעיהם והמוטיבציות שלהם בחייהם וכמפקדי מחנות.
הוא עומד על האופן שבו הוקמו ועוצבו המחנות בהתייחס למטרותיהם: בתחילה היו המטרות ריכוז החריגים בחברה, אויבים פוליטיים, יהודים, נכים וחולים.
מכיוון שזו הייתה מטרתם הראשונית של המחנות, זה היה היעד שלקראתו כיוונו מפקדיהם מטעם רשויות המדינה הנאצית, בעיקר האס-אס, ולכן כמעט לא הקפידו על בריאות האסירים ותנאי חייהם.
שיעורי התמותה במחנות היו גבוהים להחריד גם כשהתווספו למטרות אלה מטרות כלכליות - שימוש באסירים בתור עובדי כפיה בתעשיות הנשק והתחמושת.
גם כשהיה צורך באסירים לשם עבודה, עדיין היו שיעורי התמותה גבוהים, במשך כל שנות המלחמה.
כשהתמעטו האסירים שנלקחו כשבויי מלחמה בחזית המזרחית, החלה הכנסת אסירים יהודים במקומם, אבל עקב שיעורי התמותה נוצר מחסור בכוח אדם, עד כדי כך שעל רשויות המדינה, בעיקר המשרד הראשי למשק ומנהל של האס אס, הוטל לגייס עובדים לתעשייה גם מקרב הגרמנים עצמם.
הנאצים השמידו את העבדים היהודים, עובדי כפיה ממדינות כבושות שלא היו יהודים, וכן נכים, בעלי מוגבלות, הומוסקסואלים, פולנים, סובייטים, צוענים, עדי יהוה ואפילו אסירים שהיו אזרחי מדינות ממערב אירופה כגון צרפת ומאיטליה, בעלת הברית לשעבר של גרמניה.
הגרמנים השמידו את עובדי הכפייה כחלק ממדיניות ההשמדה באמצעות עבודה, כלומר העבדתם עד מוות מתוך מחשבה שתמיד יהיה אפשר להחליפם בעבדים מקרב המאגר הבלתי נגמר של שבויים.
במחנות הריכוז, אם אדם עבד היטב, לא הייתה חובה שימות.
לעומת זאת, טוען בלטמן, צעדות המוות של סוף 1944 ותחילת 1945 היוו שלב חדש בהשמדה.
ההשמדה והניצול הכלכלי היו שלובים זה בזה.
היו מחנות ששמו דגש על ניצול כלכלי, למשל דורה-מיטלבאו ותעשיית הטילים התת-קרקעית שלו, אושוויץ ותעשיות הגומי והכימיקלים שלו, ומאוטהאוזן ומחצבותיו.
לעומתם היו מחנות שבהדרגה הפכו למרכזי המתה מסיבית ברעב, קור ומחלות, עקב השילוב בין תנאי המחסור לבין ההזנחה המכוונת בידי הנאצים.
בשלב האחרון של המלחמה, הפיקוד והשליטה היו מעורערים, ולכן הרבה מהשליטה ניתנה למפקדים בשטח.
לכן הרבה מההחלטות שלהם התקבלו ביוזמה עצמאית, והרבה מהן היו בגישה רצחנית, עקב התערערות המצב בחזית והתקרבות הסובייטים ממזרח.
לעיתים המפקדים הבכירים הורו לפנות את האסירים, אבל מפקדי המחנות או המפקדים בשטח רצחו אותם.
היו שומרים שקיבלו הוראות לרצוח את האסירים בדרך, והיו שומרים שהרגיעו את האסירים ואמרו להם שלא יאונה להם רע.
לפעמים המוות ההמוני מרעב וקור קרה כי השומרים לא ידעו לאן ללכת כי הצבא האדום היה קרוב וחסם את נתיבי הנסיגה.
לפעמים התכנון השתבש בגלל צרכים צבאיים, למשל רכבת שהובטחה לפינוי האסירים מנקודת יעד שאליה הלכו ברגל, לא הגיעה והיה עליהם להמשיך ברגל.
האוכל נגמר, המצעד התמשך בלי יעד ותאריך סיום והצועדים רעבו למוות.
כל תקלה כזו, האסירים פירשו כהשמדה מכוונת.
מה גם שלעיתים, גם לאחר שהאסירים הגיעו ליעדם, בדרך כלל מחנה ריכוז אחר, הם נורו בהמוניהם, תשושים וחסרי יכולת להתנגד או לברוח.
האווירה של הפחד של אנשי האס-אס כשהצבא האדום מתקרב עולה מתיאורי הפקודות של האס אס וההכנות של שומרי המחנות לפינוי האסירים במקרה של התקרבות הצבא האדום.
הגרמנים ירו בחלק מאסירי מחנות הריכוז בצעדות המוות, ובחלק לא ירו, והצעידו אותם מערבה, בהנחה שמי שישרוד יוכיח בכך כשירות ויושאר לעבוד.
בקובנה, למשל, פינו אסירים לגרמניה והיה צריך לשמרם בחיים כדי שיעבדו.
לכן לא היה שם רצח המוני למרות שהגרמנים גילו אסירים שהתחבאו באופן המוני.
מאידך, היו מאות אסירי כלא שבמקום להעביר אותם למחנות ריכוז או להוציא אותם בצעדות פינוי למערב, ירו בהם.
צעדות מוות היו בכל מזרח אירופה, וגם בבלקן.
יהודים פונו מיוגוסלביה להונגריה בצעדת מוות עם שומרים הונגרים, גרמנים ואחרים, ורבים נורו.
בלטמן מציין שאזרחים גרמנים השתתפו ברצח יהודים כשאלה נתפסו אחרי שברחו מצעדות המוות.
ממדי הרצח בעת פינוי אסירים ממחנות במערב אירופה, למשל מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף בצרפת, לא הגיעו לממדים שבמזרח אירופה.
באחד המקרים, כשאסירים מפונים חלו ונחלשו, ראש עיר גרמני גייס עבורם עזרה המונית ותושבים גרמניים מקומיים סיפקו להם אוכל ושתייה.
כתוצאה מהפינוי במערב אירופה, מתו הרבה פחות אסירים מאשר במזרח אירופה.
ועדיין, גם במערב אירופה היו מקרים של רצח עשרות אסירים בידי גרמנים, בהם גם אזרחים ומילואימניקים מבוגרים.
בלטמן מסביר את ההבדל בכך שבמערב אירופה, העדיפות ניתנה לשיקול הכלכלי, לצורך בשימור כח אדם של פועלים, בעוד שבמזרח ניתנה עדיפות לשיקול האתני, לרצון להיפטר מיהודים, רוסים ופולנים.
ההוראות שקיבלו חיילים היו לא להרוג אסירים, אלא אם כן הם מנסים לברוח.
אבל אם אסיר היה חלש מכדי ללכת, אפשר היה להגדירו כמנסה לברוח מהמשך הצעדה או מהפינוי אל הצעדה, וכך - להגדירו כבן מוות.
בשנתה האחרונה של המלחמה, הכוחות הנסוגים, המופצצים, המורעבים, החולים וחסרי הסיכוי של גרמניה - לא רק אנשי אס אס צעירים אלא גם אנשי ורמאכט מבוגרים - ראו את חבריהם נהרגים לידם בהמוניהם, ולא ראו אויב, שכן זה ירה מרחוק, אלא רק את השבויים שבידם ואת אסירי המחנות המורעבים.
עם ההתבהמות שעברו החיילים, לא נותר להם על מי לפרוק את היאוש ואת חמת הזעם, מלבד האסירים חסרי המגן שבידם.
בנוסף, בהדרגה הם קיבלו סמכות להרוג, ומשהסכר נפרץ, בימי דמדומים אלה של המשטר הנאצי, סמכותו של כל חייל להרוג אסירים, והרשות שניתנה בידו, הפכו לבלתי מוגבלות.
לפעמים הייתה הוראה להרוג את האסירים שהיוו סיכון ביטחוני והיה חשש שיצטרפו לצבא האדום אם יישארו בשטח.
המרחק בין ההוראה הזו לבין התרת דמם של אסירים אחרים היה קטן.
לפעמים, דווקא בקרב חולים שאי אפשר היה לפנות, מפקדים נטו לא לבצע רצח המוני.
הימלר הפר את הוראת היטלר לרצח כל אסירי המחנות, מה מעיד על כך שהרצח במהלך צעדות המוות לא היה שלב חדש בהשמדה, ומחזק את הטענה שבתקופה הכאוטית הזו של שלהי המלחמה והנסיגה המבוהלת, כל אחד ממנהיגי הנאצים, בכל דרג, פעל כדי להציל את עצמו, לעיתים באופן שסתר פעולה אחרת.
מנהיג אחד רצח אסירים שהוא היה מפקד עליהם, כדי להציל את עצמו על ידי בריחה מהירה יותר מהחזית, ואחר ניסה להצילם כדי להשתמש בהם כקלף מיקוח, כמו שעשה הימלר, או כדי שיעידו לטובתו עם השחרור, כמו שעשה קורט בכר.
הימלר הורה על פינוי בוכנוואלד כדי לשמור אסירים יהודים בחיים כקלפי מיקוח, בניגוד לאידאולוגיה הנאצית, בניגוד להוראות היטלר לגבי אדמה חרוכה ובניגוד לצורך המבצעי לא להשאיר חיילים פוטנציאליים לבעלות הברית, וזאת כדי שיהיו לו קלפי מיקוח מול בעלות הברית.
אבל במהלך צעדת המוות אנשי אס אס רצחו רבים מהם.
לא רק אס אס רצחו אלא גם היטלריוגנד ואזרחים רגילים.
הם נרצחו בירי בצעדת מוות.
הם הגיעו למחנות על הדרך ושם גוועו מרעב למרות שהביאו להם אוכל, כי האוכל לא היה מספיק.
השילוב של רצחנות אקראית ושל אנרכיה והעדר משאבים כשלקראת סוף המלחמה התמוטט הסדר הגרמני ואזלו המשאבים, הרכבות הזמינות והאוכל, הביא להרג ולמוות ההמוניים.
שומרים ירו באסירים כדי שאלה לא יזהו אותם ויסגירו אותם לאחר המלחמה.
אקראיות טהורה קבעה אם שומר יירה באסיר או יברח ויותיר אותו בחיים.
אבל המלחמה המתמשכת כבר הייתה בשלב שבו היו תוצאות קטלניות במיוחד לשילוב בין החינוך האנטישמי והלאומני הגרמני, הרצחנות המצטברת, תנאי החורף הקשה, הרעב המתמשך והעובדה שבגלל התנאים, ממילא נראו האסירים תת-אדם ועל סף מוות בגלל רזון, חולשה, מחלה, שלשול ולכלוך.
כל זה הביא לכך שהריגתם של האסירים - לא רק יהודים אלא גם פולנים, רוסים, צ'כים, צרפתים ובני לאומים אחרים - לא הורגשה בעיני הרוצחים כחציית גבול.
בשלבים אחרונים אלה של המלחמה, הגרמנים הרגו יהודים בין יתר הקורבנות, אבל העובדה שהיהודים סבלו עוד קודם מתנאים קשים, גרמה לכך שמצבם בשלב זה של המלחמה היה בדרך כלל גרוע יותר ממצבם של אסירים אחרים.
חולשה פיזית ומראה שלדי הפכו לפרמטר שקבע אם הגרמנים יוציאו להורג את האדם.
היהודים מראש כבר היו במצב קשה יותר.
לכן, ובהתאם לכך, הם נרצחו בפרופורציות גדולות יותר מאשר לא יהודים - לאו דווקא בגלל אנטישמיות, כמו בגלל מצבם הפיזי החלש באופן יוצא דופן לקראת סוף המלחמה, גם בקריטריונים של מחנות הריכוז.
"באווירת ההתפרקות ששררה בצפון מרכז גרמניה באמצע אפריל 1945, כאשר כוחות צבא נסוגים, אלפי עובדי כפייה נעים ונדים ללא השגחה, והפצצות בלתי פוסקות של בעלות הברית שזרעו הרס ואימה, נתפסו אסירי מחנות ריכוז נמלטים ומשוטטים חסרי השגחה כאיום מוחשי שקיומו הופנם עמוקות בתודעת אזרחים רבים.
את גורמי הביטחון המזוהים עם המשטר הקורס כלל לא היה צריך לשכנע כי מדובר באויבים מסוכנים שיש לחסלם.
לא מעט אזרחים מן השורה הפנימו לאחר 12 שנים של אינדוקטרינציה פוליטית את נקודת המבט הזאת".
בלטמן סוקר מע' 347 ואילך את הדינמיקה החברתית לאורך שנות המלחמה, שהביאה להקצנה מצטברת, אם להשתמש במונח של איאן קרשו ואחרים בהקשר אחר, הקצנה ביחסה של החברה הגרמנית כלפי שאלת המלחמה הטוטלית, מה שאפשר את הרצח ההמוני גם על ידי שדרות העם.
המלחמה הטוטלית, הגיוס הטוטלי, ההפצצות, החורבן, תחושת האימה והמצור, הביאו להתמעטות הסובלנות ולהתגברות העוינות כלפי כל גורם זר (כפי שמצאו במחקריהם אנתוני ביוור, איאן קרשו, מקס הייסטינגס, ורוג'ר מורהאוז) ולרצח שבויי מלחמה ועובדי כפייה מכל לאום באירופה, גרמנים שנחשבו אויבי המשטר, כגון קומוניסטים ועדי יהוה, ואפילו חיילים בריטים ואמריקאים.
ההחלטה אם ואיך לחסל צועדים בצעדות מוות הייתה במקרים רבים של המפקד בשטח ולעיתים אף של השומר הישיר של הצועדים או אזרחים בסביבה, כי לעיתים מפקדים פחדו להיתפס כקשורים לרצח, כדי לא לעמוד לדין לאחר המלחמה.
לפעמים המוות ההמוני נגרם כתוצאה מהסלמה לא מתוכננת: תוכנן מסלול פינוי והוקצו רכבות, אבל המסילה או הרכבת הופצצו ובימים שחיכו לתיקון או להקצאת רכבת, אזל האוכל והחלה תמותה המונית.
לעיתים הצעדה או הרכבת הגיעו ליישוב מסוים ונאלצו לעצור עקב היעדר דלק לרכבת, הריסת גשר או התקרבות צבאות בעלות הברית באופן שחייב להמתין כדי לדעת לאן לשנות את כיוון הצעדה.
בנסיבות האלה, חלק מהאסירים המורעבים חיפשו מזון בתוך היישוב.
הדבר גרם לתחושת איום בקרב תושבי היישוב, ואלה הפצירו בשומרים לחסל את אסירים, או ששומרי הצעדה ניצלו את המצב ותחושת האיום הסובייקטיבי והורו - לכוחות צבא, משטרה, אס אס או אף אזרחים מקומיים - על חיסול האסירים גם אם אלה לא היוו איום, שכן היו מזי רעב, תשושים ובקושי הלכו.
לעיתים נרצחו האסירים גם במצב זה, כי ניכר היה מגסיסתם שלא יעמדו בתלאות המשך המסלול, וגם מכיוון שהדה-הומניזציה שלהם התאפשרה בקלות רבה יותר נוכח מראם המסוגף.
לעיתים שומרים הרגו את האסירים הנחשלים כי פחדו שאלה יעכבו אותם וכך הסובייטים יתפסו אותם.
היו סיבות רבות לרצח המוני של אסירים.
לעיתים השומרים חששו שהאסירים החולים בטיפוס או במחלות מידבקות אחרות ידביקו את כל האסירים ואף שומרים.
לעיתים לא היה מספיק כח אדם לפינוי, ולכן היה צריך לדלל את מספר הצועדים.
לעיתים לא היה מספיק מקום במחנה שאליו אמורה הייתה הצעדה להגיע ולכן נוצר צורך בצמצום מספר האסירים.
לעיתים היו האסירים כה חלשים, שגם אם היו מגיעים ליעדם, מחנה העבודה, לא הייתה בהם תועלת.
הפרק העשירי, אחד מפרקי אחרית הדבר, עוסק בגורלם של הרוצחים.
במזרח גרמניה מעטים בלבד הוצאו להורג.
במערב גרמניה איש מהם לא נענש בעונש חמור, מעבר לכמה שנות מאסר.
סמלי הוא גורלו של המפקד שציווה על הטבח בגרדלגן: הוא שינה את זהותו וחי כאזרח חופשי, כבעל מקצוע מכובד - שוטר - במערב גרמניה, והלך לעולמו בשלווה בגיל זקנה.
פרק 11, על הרוצחים בצעדות המוות ובמחנות, מספק עוד דוגמאות לכך שאנשים רגילים, לא נאצים מושבעים, היו רוצחים בדם קר.
בלטמן מכתיר את הפרק הזה בכותרת "אנשים רגילים במצבים בלתי רגילים", ככותרת ספרו של כריסטופר בראונינג, מחבר הספר על יחידת המילואים הרוצחת 101 של משטרת הסדר.
המסקנה קודרת, אך נתמכת בעובדות, כמו גם במחקריהם של סטנלי מילגרם, פיליפ זימברדו, סולומון אש, מוצפר שריף (Muzafer Sherif) ואחרים.
פרס יד ושם למחקר פורץ דרך בתולדות השואה ע"ש משפחת שוורצבאום
פרס ע"ש שמואל זיגלבוים בחקר תולדות תנועת הפועלים היהודית בפולין
פרס הזיכרון ע"ש משה בוכמן
ברשימת המועמדים הסופיים לפרס הלאומי לספרים יהודיים - 2010
מלגת עמית מחקר ע"ש בן-גוריון, ההסתדרות הכללית
דניאל קאהיניקה אקאקה היה פוליטיקאי ומחנך אמריקאי.
אקאקה, יוצא מלחמת העולם השנייה וחבר המפלגה הדמוקרטית, ייצג במשך שלושה עשורים את מדינת הוואי בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית — תחילה בבית הנבחרים (1990-1976) ולאחר מכן בסנאט (2013-1990).
למעט חודשים ספורים בתום כהונתו, במשך כל עשרים ושלוש שנות כהונתו בסנאט היה סנאטור זוטר, שכן שירת את הוואי בסנאט לצדו של דניאל אינווי, אקאקה הוא מוותיקי הקונגרס בהיסטוריה של ארצות הברית.
דניאל קאהיניקה אקאקה נולד בהונולולו, בנם של אנני (לבית קאהואה) וקאהיניקה אקאקה.
סבו מצד אביו נולד בעיר שאנטואו השוכנת במחוז גואנגדונג שבסין בתקופה המאוחרת של שלטון שושלת מינג, ואילו סבו וסבתו מצד אמו היו ממוצא הוואיי-ילידי.
אחיו היה הכומר אברהם אקאקה.
ב-1942 סיים אקאקה את לימודיו בבית הספר התיכון קאמֶהאמֶאה (Kamehameha).
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, והוצב בטיניאן ובסאיפאן.
הוא עבד כרתך וכמכונאי וב-1948 היה חובל בספינת סקונר בשם "מורנינג סטאר".
לימודיו הגבוהים התאפשרו הודות ל"חוק ההסתגלות מחדש של יוצאי צבא" (G.I.
Bill) שיזם ממשל פרנקלין דלאנו רוזוולט, וב-1952 השלים לימודי תואר ראשון בחינוך באוניברסיטת הוואי.
ב-1966 הוסיף להשלים לימודי תואר שני בהוראה מאותה האוניברסיטה.
בשנים 1953–19600 עבד אקאקה כמורה בבית ספר תיכון בהונולולו, ובמרוצת שנים אלה התקדם בסולם הדרגות ושימש כסגן מנהל המוסד.
בנו אלן אקאקה נולד ב-1956. ב-1963 נעשה אקאקה מנהל התיכון.
ב-1969 הוא נשכר בידי מחלקת הבריאות, החינוך והרווחה של ארצות הברית כמתכנן תוכניות ראשי.
לאחר מכן המשיך לעבוד בשירות הממשלה הפדרלית, בין היתר כמנהל "המשרד להזדמנות כלכלית בהוואי", כעוזר שירותי אנוש עבור מושל הוואי ג'ורג' אריושי וכמנהל "תוכנית השכונות הפרוגרסיבית".
ב-1976 נבחר אקאקה לראשונה אל בית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס השני של הוואי, שבתחומו כל השטחים במדינת הוואי פרט למרכז עיר הבירה הונולולו.
הוא נבחר לבית הנבחרים שבע פעמים מחדש לתקופת כהונה בת שנתיים.
באפריל 1990 מונה אקאקה לסנאט של ארצות הברית בידי מושל הוואי, ג'ון ואהי, כדי למלא את מקומו של הסנאטור ספארק מצאנגה אשר נפטר בעודו מכהן בתפקיד.
בנובמבר אותה השנה ניצח בבחירות ביניים ונבחר למלא את ארבע שנות הכהונה שנותרו למאצונאגה, אחרי שגבר על חברת הקונגרס פאט סאיקי עם 53% מקולות הבוחרים.
ב-1994 נבחר מחדש לכהונה מלאה בת שש שנים עם למעלה מ-70% מהקולות.
הוא נבחר באותה הקלות גם ב-2000. בבחירות אמצע הכהונה שהתקיימו ב-2006 נבחר אקאקה בפעם האחרונה לסנאט האמריקאי, אחרי שבבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית ניצב מול אד קייס, מתמודד חזק שדומה היה כי איים על סיכוייו של אקאקה לזכות במועמדות מחדש.
בבחירות הכלליות גבר על יריבתו סינתיה ת'ילן, מועמדת המפלגה הרפובליקנית.
במהלך כהונתו בסנאט היה אקאקה יושב ראש הוועדה לענייני אינדיאנים ויו"ר הוועדה לענייני חיילים משוחררים.
ב-1996 נתן את חסותו לחקיקה שהובילה להענקת עשרות ממדליית הכבוד לחיילים אסייתים-אמריקאים מרגימנט הרגלים ה-442 ומגדוד חיל הרגלים ה-100 של צבא ארצות הברית.
הוא גם הצליח להעביר חקיקה שפיצתה את גששים פיליפינים שסורבו לקבלת הטבות השמורות לחיילים משוחררים.
משנת 2000 ועד פרישתו מהסנאט בראשית 2013, הריץ אקאקה שורת חקיקות בשם "הצעת חוק אקאקה", שפעלה למען מתן ריבונות עבור העמים הילדיים בהוואי.
ב-2005, הודה אקאקה בריאיון עיתונאי ל-NPR כי הצעת חוק זו עשויה להביא בסופו של דבר לעצמאות מדינית מוחלטת.
באפריל 2006 נמנה ברשימת "חמשת הסנאטורים הגרועים באמריקה" של מגזין טיים.
המאמר מתח עליו ביקורת כמו שחקיקות משניות בראש מעייניו, והוא כונה "מאסטר בהחלטות מינוריות ובהצעת החוק שמתות בוועדה".
בפברואר 2009 נכתבה הצעת חוק בבית הנבחרים של הפיליפינים בידי חבר הקונגרס הפילי פיני אנטוניו דיאז המבקשת להעניק לאקקאה אזרחות פיליפינים לשם כבוד, כמו גם לסנאטורים טד סטיבנס ודניאל אינווי ולחבר בית הנבחרים בוב פילנר, על תפקידם בהבטחת ההטבות לפיליפינים ששיתפו פעולה עם הצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה.
ב-2 במרץ 2011 הודיע אקאקה כי אין בכוונתו להתמודד לתקופת כהונה נוספת ב-2012. ב-12 בדצמבר 2012 נכח בפעם האחרונה במליאת הסנאט, וחתם את נאומו בפתגם בהוואית "hui hou" שמשמעותו — עד שניפגש שוב.
באפריל 2018 הלך אקאקה לעולמו כתוצאה מכשל מערכתי טבעי.
בחודשים שקדמו למותו הוא אושפז בהונולולו והוא הותיר אחריו את רעייתו, מרי מילדרד "מילי" צ'ונג וארבעה בנים.
דניאל אראן (מקור דוד אראן, בהונגרית: Arany Dániel פשט, 11 ביולי 1863 – בודפשט, ינואר 1945) היה מורה הונגרי-יהודי למתמטיקה, מתמטיקאי מכותבי והעורך הראשי של כתב העת החשוב "כתבי העת המתמטיים התיכוניים", שנספה בשואה.
נולד בשם דוד אראן ב-11 ביולי 1863. היה בנם של איגנץ אראן, שוחט במקצועו, ואנטוניה גולד (1833–1897).
הוא סיים את הגימנסיה הריאלית הראשית בעיר גיור.
וקיבל תעודת הוראה במתמטיקה מאוניברסיטת בודפשט.
לאחר מכן שימש כעוזר הוראה באקדמיה ליערנות בבנסקה סטיבניצה.
בין השנים 1893–1896 לימד בבית הספר הריאלי הראשי בגיור.
ב־1 בדצמבר 1893 הקים את כתב עת "כתבי העת המתמטיים התיכוניים" שבמהשך עבר לניהול של לסלו רץ.
בשנת 1896 עבר לבודפשט ושם העביר את עריכת המגזין ללאסלו ראץ.
לאחר מכן הפך למרצה בבית הספר הממשלתי התעשייתי הגבוה בהונגריה בבודפשט.
בשנת 1908 התקבל לתא הבונים החופשיים "קומניוס" בבודפשט.
לאחר 1919, עקב תמיכתו השקטה ברפובליקה הסובייטית ההונגרית, אולץ לפרוש לגמלאות.
בעבודתו המדעית עסק אראן בענייני הסתברות, בעיות בתורת המשחקים ובמשפט סימסון.
עבודתו על דטרמיננטות הביאה לו הישג משמעותי.
הוא עסק גם במתמטיקה אקטוארית.
ובין היתר כתב ספר על המתמטיקה שמאחורי ביטוחי החיים, אך השפעתו הגדולה ביותר הייתה על הוראת המתמטיקה בבתי ספר התיכוניים.
לזכרו תחרות המתמטיקה היוקרתית ביותר בהונגריה עבור תלמידי תיכון בכיתות 'ט' ו-'י' נקראת על שמו.
בשנת 1944, בשל מוצאו היהודי, הוא ואשתו נאלצו לעבור לגטו בודפשט, שם גם איבדו את חייהם במהלך המצור, מרעב ממחלות ומההרס שהיה מנת חלקם היומיומית.
אראן אסף ספרייה מתמטית גדולה וחשובה, שאותה תרם לחברה למתמטיקה ולפיזיקה לוראנד אטווש כשנאלץ ללעבור לגטו.
(הספרייה שלו טופלה כאוסף מיוחד במחלקה למתמטיקה של האוניברסיטה הטכנולוגית של בודפשט בשנות החמישים של המאה ה-20).
אוסף נוסחאות אלגבריות וגאומטריות וסדרות פעולות (גיור, ללא שנה)
תוספים לתיאוריה הקונסטרוקטיבית של פרוסות חרוטיות (גיור, 1890)
אריתמטיקה לכיתות הנמוכות בבתי הספר העל יסודיים (בודפשט, 1899–1900) (מחבר משותף: Miklós Szíjártó)
אלגברה לבתי הספר העל יסודיים (בודפשט, 1904)
תאוריה עסקית לביטוח חיים ולקצבה (בודפשט, 1905) (מחבר משותף: László Magyar)
זכרו נשמר על ידי תלמידי תיכון בכיתות ט-י.
תחרות סטודנטים למתמטיקה דניאל אראני, המתארגנת מדי שנה על ידי האגודה המתמטית יאנוש בויאי, מיועדת לסטודנטים בשנה הראשונה שלה.
דניאל אק (בשוודית: Daniel Ek; נולד ב-21 בפברואר 1983) הוא יזם ומיליארדר שוודי.
אק ידוע בהיותו מייסד ומנכ"ל שירות הזרמת המוזיקה ספוטיפיי.
אק גדל ברובע Rågsved בסטוקהולם, שוודיה.
אק סיים את לימודיו התיכוניים ב-(IT-Gymnasiet (sv בסונדביברג בשנת 2002, ובהמשך למד הנדסה במכון הטכנולוגי המלכותי של KTH לפני שנשר להתמקד בקריירת ה-IT שלו.
החדירה הראשונה של אק לעולם העסקים החלה בגיל 13 כשהקים עסק לייצור אתרים ללקוחות מביתו.
הוא גבה מהלקוח הראשון 100 דולר, אך אז גבה מהלקוח הבא ששאל 200 דולר.
בסופו של דבר הוא התחיל לגבות 5,000 דולר לאתר.
כדי לסייע בהרחבת העסק, גייס אק תלמידים מהכיתה שלו לעבודה באתרים ממעבדת המחשבים בבית הספר על ידי תשלום במשחקי וידאו.
הרווחים שלו הגיעו בסופו של דבר ל-50,000 דולר לחודש ובגיל 18 הוא ניהל צוות של 25 איש.
הוריו של אק החלו לשים לב לרווחיו ברגע שהחל להביא הביתה טלוויזיות גדולות.
מאוחר יותר שימש אק בתפקיד בכיר בחברת המכירות הפומבית הנורדית Tradera שנרכשה על ידי eBay בשנת 2006. אק שימש גם כ-CTO של קהילת המשחקים והאופנה מבוססת הדפדפנים Stardoll.
מאוחר יותר הקים אק חברה אחרת בשם Advertigo, חברת פרסום מקוונת.
Advertigo נמכרה ל-TradeDoubler בשנת 2006. לאחר שמכר את Advertigo, הפך אק לזמן קצר למנכ"ל μTorrent, ועבד עם מייסד μTorrent לודביג סטריג'וס.
סידור זה הסתיים כאשר μTorrent נמכרה ל-BitTorrent ב-7 בדצמבר 2006. מאוחר יותר הצטרף סטריג'וס לאק כמפתח Spotify.
המכירה של Advertigo כמו גם עבודתו הקודמת הפכו את אק לעשיר מספיק עד כדי כך שהוא החליט לפרוש.
עם זאת, לאחר כמה חודשים אק הבין שכסף חסר משמעות ללא פרויקט שהוא נלהב ממנו, מה שהוביל להקמת ספוטיפיי.
אק הגה לראשונה את הרעיון לספוטיפיי בשנת 2002, כששירות המוזיקה נאפסטר נסגר ואתר לא חוקי אחר שקאזה השתלט עליו.
אק אמר שהוא "הבין שלעולם לא יוכלו לחוקק מחוץ לחוק פיראטיות.
חוקים בהחלט יכולים לעזור, אך זה לא מפחית את הבעיה.
הדרך היחידה לפתור את הבעיה הייתה ליצור שירות טוב יותר מהפיראטיות ובמקביל לפצות את תעשיית המוזיקה - מה שנתן לנו את ספוטיפיי."
אק שילב את ספוטיפיי AB עם מרטין לורנטזון בסטוקהולם, שוודיה בשנת 2006. לורנטזון עבד בעבר והקים יחד את חברת TradeDoubler שרכשה את החברה הקודמת של אק, Advertigo.
באוקטובר 2008 השיקה החברה את שירות הזרמת המוזיקה שלה, ספוטיפיי.
בתחילה, Spotify רצה על מודל הפצה של עמית לעמית, בדומה ל-μTorrent, אך עברה למודל לקוח שרת בשנת 2014. אק משמש כמנכ"ל ספוטיפיי.
באוקטובר 2015, המייסד השותף של Spotify, מרטין לורנטזון, הודיע כי יפרוש מתפקידו כיו"ר ואק יעבור לתפקיד לצד תפקידו הנוכחי כמנכ"ל.
נכון לאפריל 2019, לספוטיפיי יש 217 מיליון משתמשים פעילים ונכון ליוני 2017 גייסה מימון סיכון מעל 2.5 מיליארד דולר.
בשנת 2017 דניאל אק נבחר לאדם החזק ביותר בתעשיית המוזיקה על ידי בילבורד.
ב-2018 אק ייסד את חברת Neko Health, יחד עם המהנדס היילמר נילסון.
החברה מפתחת מוצרי טכנולוגיה רפואית.
ב-2021 אק ייסד את קרן ההשקעות Prima Materia, יחד עם שאקיל ח'אן.
אחת החברות המרכזיות המקבלת מימון מהקרן היא חברת , בה דניאל אק משמש גם כיו"ר החברה.
חברת הלסינג מייצרת רחפני תקיפה צבאיים, מערכות מעקב תת-ימיות ותוכנות בינה מלאכותית עבור תעשיית הנשק.
פעילותו של אק בחברת הלסינג גרמה למחאה של מוזיקאים רבים שביקשו להסיר את שיריהם מספוטיפיי.
בשנת 2016, אק ועמיתו, מייסד ספוטיפיי, מרטין לורנטזון, כתבו מכתב פתוח בפלטפורמת הבלוגים מדיום לממשלת שוודיה, באומרם כי אם לא יבוצעו שינויים מסוימים בחוק השוודי בנוגע לדיור, מיסוי וחינוך, ספוטיפיי תיאלץ להתמקם מחדש מהארץ.
ליתר דיוק, אק טוען כי המיסים הגבוהים בשוודיה על אופציות למניות מקשים על תמריץ למתכנתים לעבוד בסטארט-אפים כאשר חברות סטארט-אפ מתקשות להתחרות בחברות גדולות יותר בשכר.
יתר על כן, אק טוען כי מדיניות ההיתרים השוודית מגבילה יתר על המידה את הגבלת ההיצע של דיור בר השגה.
בשנת 2016 התחתן אק עם סופיה לבנדר באגם קומו.
בחתונה של אק הוזמן ברונו מארס להופיע וכריס רוק ניהל את החתונה; הוא הזמין אורחים רבים, כולל מארק צוקרברג.
לאק ולאשתו שני ילדים יחד.
בשנת 2016 פורסם כי אק מחזיק בסכום של 825 מיליון דולר בספוטיפיי (10.3%), שאז הוערכה בשווי של 8 מיליארד דולר.
נכון לשנת 2017 ספוטיפיי הוערך בשווי של 16 מיליארד דולר, מה שהעמיד את חלקו של אק בלמעלה מ-1.6 מיליארד דולר בהנחה שהוא לא מכר אף אחד מחלקיו.
דניאל בירופקה הוא כדורגלן עבר גרמני, ששיחק בעמדת הקשר, ומאמן.
בירופקה העביר את מרבית הקריירה שלו במינכן 1860, אך גדל בבאיירן מינכן, ושיחק גם בבאייר לברקוזן ובשטוטגרט.
לזכות בירופקה שלוש הופעות ושער אחד במדי נבחרת גרמניה.
דניאל בירופקה החל לשחק כדורגל בקבוצת נוער בפרברי מינכן, קבוצה בה שיחקו בעבר אביו וסבו.
בשנת 1997 החל לשחק בקבוצת המילואים של באיירן מינכן במדיה שיחק בליגה האזורית.
בשנת 2000 דניאל בירופקה עבר למינכן 1860 שם היה לשחקן הרכב.
לאור הצלחתו במגרש הוא נכלל בנבחרת הנוער.
במאי 2002 הוא עבר לבאייר לברקוזן ומשחק בהרכב הפותח במשחקי הבונדסליגה ובמשחקים בינלאומיים.
בסתיו 2004, בעקבות הפציעה, הוא לא שיחק שלושה חודשים והתקשה לחזור להרכב הפותח.
בקיץ 2005 בירופקה עבר לשטוטגרט, אך כבר במשחק טרום-עונה הוא נפצע ברגלו ורק במאי 2006 חזר להרכב.
בעונת 2007 הוא היה שותף לזכיית המועדון באליפות הליגה ומשחק גמר הגביע.
בקיץ 2007, סוכם על העברתו למינכן 1860 תמורת כריסטיאן טראש.
הוא הופך להיות השחקן המוביל של הקבוצה ומונה לקפטן.
אומנם בעקבות הפציעות הרבות הוא איבד את המקום בהרכב הפותח לדניאל הלפר.
רק בעונת 2010/11 הוא חזר להרכב אך בתחילת מרץ היה צורך בביצוע ניתוח נוסף ברגלו.
בשנים 1999–2001 בירופקה שיחק 20 פעמים בנבחרת הנוער של גרמניה וכבש 6 שערים.
עבור נבחרת גרמניה בכדורגל בירופקה שיחק שלוש פעמים בלבד.
החל משנת 2015 דניאל בירופקה היה בצוות המאמנים של מינכן 1860, ואימן הן בקבוצה הבכירה והן בקבוצת המילואים, כאשר לעיתים עבר ביניהן.
בשנת 2020 הוא עבר לאימון ואקר האוסטרית.
דניאל אברטון ביילי הוא אצן מאנטיגואה וברבודה.
זוכה מדליית ארד באליפות העולם באולם (דוחה 2010) בריצת 60 מטר ומקום רביעי באליפות העולם (ברלין 2009) בריצת 100 מטר.
הוא ייצג את מדינתו ב-4 אולימפיאדות (אתונה 2004 - ריו דה ז'ניירו 2016) וזכה לכבוד לשאת את דגל מדינתו בטקס הפתיחה ב-3 מהן.
באולימפיאדת אתונה (2004) הוא זכה לכבוד לשאת את דגל מדינתו בטקס הפתיחה.
במשחקים עצמם, הוא סיים במקום 51 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.51 שניות.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 הוא סיים במקום 33 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.49 שניות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הוא סיים במקום 20 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.23 שניות.
בתחרות שענרכה בפריז, צרפת ב-17 ביולי 2009 הוא קבע בריצת 100 מטר שיא לאומי דחש של 9.91 שניות.
מקום רביעי באליפות העולם בריצה ההיסטורית ל-100 מטר
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה ב-16 באוגוסט הוא סיים במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.93 שניות, אחרי יוסיין בולט מג'מייקה שקבע שיא עולם חדש של 9.58 שניות, טייסון גיי מארצות הברית שקבע שיא לאומי חדש של 9.71 שניות ואסאפה פאוול מג'מייקה (9.84 שניות).
באליפות העולם באולם שנערכה בדוחה קטר ב-13 במרץ 2010 הוא זכה במדליית ארד בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.57 שניות, אחרי דוויין צ'יימברס מבריטניה (6.48 שניות) ומייק רוג'רס מארצות הברית (6.53 שניות).
באליפות העולם שנערכה בדאיגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 הוא סיים במקום חמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.26 שניות.
בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 10.14 שניות.
באולימפיאדת לונדון (2012) הוא זכה לכבוד לשאת את דגל מדינתו בטקס הפתיחה בפעם השנייה.
במשחקים עצמם, הוא סיים במקום 17 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.16 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 10.12 שניות ועלה מהמקום ה-13 לשלב חצי הגמר.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה בשנת 2013 הוא סיים במקום 40 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.45 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין בשנת 2015 הוא סיים במקום 6 בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.61 שניות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא זכה לכבוד לשאת את דגל מדינתו בטקס הפתיחה בפעם השלישית.
במשחקים עצמם, הוא סיים במקום 23 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.20 שניות.
הוא עלה משלב המוקדמות לשלב חצי הגמר אך לא השתתף בריצה זו.
דניאל (דני) בוקשטיין (כ"ה באייר ה'תרפ"א, 2 ביוני 1921 – א' באייר ה'תש"ח, 10 במאי 1948) היה טייס עברי, שרת כטייס תובלה בחיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה וכמפקד טייסת הגליל בשירות האוויר של ההגנה.
התרסק עם מטוסו סמוך לדיר עמר במהלך מבצע מכבי במלחמת העצמאות.
נולד במוסקבה לרבקה ויעקב בוקשטיין.
בהיותו כבן שנתיים וחצי עלה עם הוריו ארצה, וגדל בתל אביב.
למד בבית הספר אחד העם ובגימנסיה הרצליה.
לאחר גמר לימודיו, החל לעבוד כיועץ טכני לתעשייה, בין השאר בחברת "טכניקה י.
התגייס להגנה בגיל 16, ושרת כקשר.
בין השאר, השתתף בהגנה על כפר יעבץ בהתקפות הערבים בזמן מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט.
עבר קורס מ"כים ונשלח לחניתה.
היה מראשוני תלמידי הטיסה של חברת אווירון.
בשנת 1942 התנדב לצבא הבריטי וסיים קורס-טיס.
הוא השתתף כטייס תובלה במלחמת העולם השנייה, וצבר 500 שעות טיסה.
אחרי גמר המלחמה שהה בשליחות באנגליה לשם רכישת מכונות וציוד טכני בשביל התעשייה העברית בארץ.
כשהוקם שירות האוויר של ההגנה, היה מעשרת הראשונים שהתנדבו לשרת בו.
הוא התקדם מהר, וב-21 באפריל 1948 התמנה למפקד טייסת הצפון.
בתפקיד זה, לקח חלק פעיל בהגנה על יישובי הצפון במלחמת העצמאות.
בין השאר, התקיף מהאוויר והניס את משורייני צבא ההצלה שתקפו את רמות נפתלי, וכן הצניח תחמושת, כאשר הקרב היה נראה אבוד בעיני מגיני המקום.
ב-27 במרץ 1948, ליווה מהאוויר את שיירת נבי דניאל לגוש עציון, ואף התריע לפיקוד ההגנה על התארגנות של ערבים לתקיפת השיירה.
כמו כן, העביר ציוד, מזון ותרופות לנקודות יהודיות מבודדות נוספות, בהן יחיעם, סדום ואף ירושלים.
במהלך מבצע מכבי לפריצת הדרך לירושלים, הוטל על הגדוד הרביעי של חטיבת הראל לכבוש את הכפר בית מחסיר (כיום, מושב בית מאיר), שלקח חלק פעיל בהתקפות על השיירות לירושלים.
לאחר כמה ניסיונות כושלים להגיע אל הכפר, הותקפו אנשי הגדוד באש עזה, ומפקד החטיבה יצחק רבין ביקש לקבל סיוע אווירי.
המטה הכללי אישר את הפעולה, וצוות של חמישה לוחמים, הטייס ואנשי צוות האוויר , , ו התארגן להמראה על מטוס "נורסמן" קנדי משדה דב.
רגעים ספורים לפני ההמראה, הצטרף בוקשטיין מיוזמתו לפעולה.
המטוס הגיע ליעדו, ואף הודיע במערכת הקשר "מצאנו את המטרה", אולם מספר רגעים אחר כך התרסק בסביבות הכפר "חרבת אל ג'בעה" (במקום שבו שוכן כיום מושב גבעת יערים) בנסיבות שנותרו עלומות עד היום.
גופותיהם נתגלו על ידי ערבים תושבי חרבת אל ג'בעה, והם נקברו במערה סמוכה.
לאחר שהמקום נכבש על ידי צה"ל, גילה אחמד ח'אלדי, מנהל בית היתומים בדיר עמר (כיום, בית החולים איתנים) את מקום קבורתם לכוחות צה"ל, והם נקברו בקבר אחים בית הקברות הצבאי בקריית ענבים.
שרידי המטוס נמצאים באנדרטה בהר הטייסים, שנקרא על שמם.
לאחר מותו הועלה בוקשטיין לדרגת סגן (הוא לא היה קצין לפני כן).
היה נשוי לברוריה לבית זלטניק(נפטרה ב-2017).
חמישה חודשים לאחר מותו נולדה בתו שנקראה על שמו, דניאלה, לימים עיתונאית ב"דבר" וב"מעריב", אשתו של ורדי בן יעקב.
שמו של דניאל בוקשטיין הונצח באנדרטאות שונות, הידועות שבהן הן האנדרטה לחללי חיל האוויר בהר הטייסים, שם נמצאים גם שרידי המטוס שבו נהרג, ו"גן הטייסים" במושב גבעת יערים, סמוך למקום שבו נהרג.
לזכרו של בוקשטיין יצא הספר מול שערי ירושלים: פרשת חייו של דניאל בוקשטין בשנת 1949.
מיד לאחר המלחמה הוחל בהקמת ספריה תעופתית על שמו במועדון התעופה שפעל בבית שברחוב הירקון 67 בתל אביב.
משפחתו יזמה ומימנה פרס לעידוד התעופה על שמו, וכן שורת פרסים נוספים: פרס לשחקן צעיר מבטיח בתיאטרון הבימה, פרס לזמר מבטיח באופרה הישראלית, פרס לתלמידי גימנסיה הרצליה על כתיבת חיבור בנושא צבאי-לאומי, פרס לסטודנטים לפיזיקה באוניברסיטה העברית.
כמו כן, שמו הונצח בחדר ניתוח שנתרם לזכרו בבית החולים משגב לדך.
בית המשפחה ברחוב בן-יהודה 126 בתל אביב נקרא "בית דניאל בוקשטיין", ובשנת 1958 נתלה עליו שלט לזכרו.
דניאל אקטע (נולדה ב-29 באוגוסט 2002 ברעננה) היא צ'לנית ישראלית.
דניאל אקטע סומנה על ידי מבקרי מוזיקה ברחבי העולם כאחד מהכישרונות הצעירים המובילים והבולטים בתחום הצ'לו.
היא נבחרה על ידי הדיילי גזט כאחד מעשרת המבצעים הטובים ביותר לשנת 2016 לצד הצ'לן הידוע יו-יו מה, ונבחרה על ידי הטיימס יוניון כבחירת המבקרים בתחום המוזיקה הקלאסית לשנת 2016.
הופעותיה כסולנית כללו קונצרטים על במות רבות, וביניהן: אולם הקרנגי הול בניו יורק, אודיטוריום סטרן, אולם צ'ייקובסקי במוסקבה, אולם הברביקן בלונדון, לינקולן סנטר בניו יורק, המרכז הסימפוני בשיקגו ואולם רוי טומסון בטורונטו.
דניאל היא זוכת מלגה מטעם הקרן הבינלאומית ע"ש ולדימיר ספיבקוב, זוכת הפרס ע"ש אולג ינקובסקי לתגלית האומנותית לשנת 2016 ופרס האמן הצעיר המבטיח שניתן לה על ידי מאסטרו ספיבקוב.
כמו כן היא זוכת מלגת הצטיינות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל מאז שנת 2013 המלגה לזכרו של וולפגאנג לאופר.
דניאל מנגנת בצ'לו איטלקי שנבנה על ידי אנריקו אורסלי, אשר הועמד לרשותה על ידי ד"ר משה קנטור, באמצעות הקרן הבינלאומית ע"ש ולדימיר ספיבקוב.
דניאל היא בת ללימור (חצוצרנית) ולתמיר (מלחין וחצוצרן), ואחות לאסטל (אבובנית).
דניאל בן-חורין (נולד ב-28 ביוני 1947) הוא היסטוריון, סופר ודוקטור למדעי המדינה שעסק בהוראה בחוג למדע המדינה באוניברסיטת חיפה.
בן-חורין נולד בירושלים, הוא בנם של יצחק וויקטוריה בורוכוב.
את התואר הראשון במדע המדינה החל באוניברסיטת חיפה בשנת 1973 ואת התזה של התואר השני השלים בשנת 1986.
את התואר השלישי השלים בן-חורין באוניברסיטת חיפה בשנת 1992 וביצע מחקר שעסק במשה שרת ודוד בן-גוריון ובגיבוש האוריינטציות שלהם לסכסוך הישראלי-ערבי.
בשנת 1986 החל ללמד בחוג למדעי המדינה באוניברסיטת חיפה והקים שתי מגמות למדעי החברה בבתי ספר תיכונים בנוף הגליל ולימד סוציולוגיה, פילוסופיה ופסיכולוגיה.
בשנת 2017 עלו ספריו לאתר האינטרנט של המרכז לטכנולוגיה חינוכית (מטח).
דניאל מתגורר בחיפה, נשוי ואב לשלושה.
במהלך השנים, כתב בן-חורין חמישה ספרים העוסקים בפעילותם של מנהיגי ישראל ניתוח החלטותיהם ומעבר ממלחמה לשלום:
מבט אחר, הוצאת רימונים, 2005
ענת חושבת פוליטיקה, M&P הוצאה לאור, 2008
חוכמת המהסס, הוצאת אוריון, 2017
חידת דיין, הוצאת אוריון, 2021
המאבק לשלום, הוצאת אוריון, 2025.
דניאל אפרייה ברנייה הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אראו מליגת העל השווייצרית ובנבחרת גאנה.
אפרייה החל את הקריירה המקצוענית שלו ברהימו מליגת העל הבורקינאית.
ב-15 בינואר 2020 חתם על חוזה לשלוש עונות באקרה הארטס אוף אוק מליגת העל הגאנאית.
ב-10 ביוני 2022 ערך אפרייה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בהפסד 1–4 לנבחרת יפן במסגרת חצי גמר גביע קירין .
דניאל באוטיסטה (בספרדית: Daniel Bautista Rocha; נולד ב-4 באוגוסט 1952) הוא אתלט עבר מקסיקני.
במשחקים הפאן-אמריקאיים, שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו זכה באוטיסטה במדליית זהב בתחרות הליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:33.07 שעות לפני דומינגו קולין ממקסיקו (1:33.58 שעות) ולארי יאנג מארצות הברית (1:37.53 שעות).
חודש לפני האולימפיאדה שבר באוטיסטה את שיא העולם בהליכה ל-20 ק"מ, בתחרות שנערכה בבידגושץ', פולין בתוצאה של 1:23:40 שעות כשהוא משפר את שיאו של פאול ניהיל מבריטניה (1:24:50 שעות) שנקבע ב-1972. שיאו של בטיסטה נשבר ב-1978 על ידי אנטולי סולומין מברית המועצות (1:23:30 שעות).
באולימפיאדת מונטריאול זכה באוטיסטה במדליית זהב בתחרות הליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:24:40.6 שעות לפני הנס גיאורג-ריימן ממזרח-גרמניה (1:25:16.6 שעות) ופיטר פרנקל ממזרח גרמניה (1:25:29.4 שעות)
באליפות העולם באתלטיקה לקבוצות הליכה , שנערכה במילטון קינס, בריטניה זכה באוטיסטה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:24.02 שעות לפני דומינגו קולין ממקסיקו (1:24.31 שעות) וקרל-היינץ שטדמולר ממזרח גרמניה (1:24.51 שעות).
באוטיסטה היה שותף בניצחון הקבוצתי של נבחרת מקסיקו באותה תחרות.
במאי שבר באוטיסטה את שיא העולם בהליכה ל-20 ק"מ בתחרות שנערכה בוולנסיה, ספרד בתוצאה של 1:22.16 שעות כשהוא משפר את שיאו של ואדים צווטקוב (Vadim Tsvetkov) מרוסיה שנקבע 6 ימים לפני כן.
ביוני שיפר באוטיסטה את שיאו בתחרות שנערכה בוורטצקופ , שוודיה כשקבע 1:21.04 שעות.
שיאו של באוטיסטה נשבר באותו יום על ידי ריימה סלונן מפינלנד בתחרות שנערכה בראיסיו , פינלנד (1:21.01 שעות).
במשחקים הפאן-אמריקאיים, שנערכו ביולי בסן חואן, פורטו-ריקו זכה באוטיסטה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בשיא משחקים של 1:28.15 שעות לפני ניל פייק (Neal Pyke) מארצות הברית (1:30.17 שעות) וקלארק טוד סקאלי מארצות הברית (1:32.30 שעות).
באליפות העולם באתלטיקה לקבוצות הליכה שנערכה בספטמבר אשבורן , גרמניה זכה באוטיסטה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:28.49 שעות לפני בוריס יקובלב מברית המועצות (1:29.46 שעות) ומיקולה ויניצ'נקו מרוסיה (1:30.05 שעות).
במרץ שיפר באוטיסטה את שיאו העולמי של ריימה סלונן מפינלנד (1:21.01 שעות) כשקבע, בהליכה ל-20 ק"מ, תוצאה של 1:21:00 שעות בתחרות שנערכה בחלפה, מקסיקו.
שיא נשבר באפריל אותה שנה על ידי דומינגו קולין ממקסיקו בתחרות שנערכה בצ'רקסי שבברית המועצות (1:19.35 שעות).
באולימפיאדת מוסקבה, שנערכה ביולי, השתתף באוטיסטה בתחרויות הליכה ל-20 ק"מ בה נפסל 1,800 מטר לפני קו הסיום ובהליכה ל-50 ק"מ בה פרש לאחר 30 ק"מ.
לאחר אולימפיאדה זו פרש מספורט תחרותי.
דניאל בלומן הוא רוכב קפיצות ראווה קולומביאני-ישראלי, המתמודד מטעם ישראל, וייצג אותה באולימפיאדת פריז (2024).
ייצג את קולומביה באולימפיאדת לונדון (2012) ואולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
בשיאו דורג במקום ה-11 בעולם.
אמו אורלי היא ישראלית-לשעבר שעובדת כפסיכולוגית ועובדת סוציאלית, אביו שמואל עוסק ביזמות.
כשהיה בן עשר עברה משפחתו לדרום פלורידה.
בלומן גדל באזור כפרי, נחשף לעולם הרכיבה בעקבות בן-דודו והחל להשתתף בתחרויות רכיבה כבר כשהיה בן שבע.
כשהיה בן 10 ועבר לארצות הברית הפך למקצועני יותר, ובגיל 13 כבר נחשב מוביל לגילו.
בשנת 2004, הוא זכה במדליית הזהב באליפות העולם לילדים של FEI בגיל 16. בשנת 2011 זכה יחד עם הסוסה סאנשיין בתחרות ארצות הברית, ואיתה ייצג את קולומביה באולימפיאדת לונדון (2012) ואולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) – הישג השיא שלו היה המקום ה-20 בתחרות היחידים בלונדון.