tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשט תוכנן לעבור דרך קפריסין, אך ממשלת קפריסין סירבה לאפשר לאוניות המשט להיכנס לתחומה, ולכן נאלצו האוניות לעגון בנמל גזימאוסה בשטח המדינה העצמאית דה פקטו קפריסין הטורקית.
לאחר מספר ימים המשיכו האוניות בדרכן אל עבר הרצועה.
על פי עדויות של כמה ממשתתפי המשט, בשל העובדה כי בעזה אין נמל מים עמוקים או תשתית מתאימה לפריקה של סחורות מספינות גדולות, תכננו מארגני המשט להוריד את המטען בעזרת סירות קטנות, או באמצעות מנוף של אחת מהספינות.
"מאווי מרמרה" – הגדולה שבאוניות שהשתתפו במשט.
הפליגה תחת דגל קומורו, נרכשה למען המשט לעזה על ידי ארגון IHH.
על סיפונה היו כ-29 אנשי צוות וכ-561 נוסעים.
האונייה לא נשאה ציוד הומניטרי.
"צ'לנג'ר 1" – הפליגה תחת דגל ארצות הברית, תופעלה על ידי "תנועת עזה החופשית".
על האונייה היו 17 נוסעים ואנשי צוות.
"אלפתרי מסוגיוס" (Eλεύθερη Mεσόγειος) הפליגה תחת דגל יוון, תופעלה על ידי "אוניות לעזה" היוונית ו"הקמפיין האירופאי לסיום המצור על עזה".
"ספנדוני" (Σφενδόνη) – הפליגה תחת דגל יוון, תופעלה על ידי "אוניות לעזה" היוונית ו"הקמפיין האירופאי לסיום המצור על עזה".
על האונייה היו 48 נוסעים ואנשי צוות, רובם אירופאים.
"עזה" – הפליגה תחת דגל טורקיה, תופעלה על ידי ארגון הסיוע האסלאמי הטורקי (IHH).
על האונייה היו 18 נוסעים ואנשי צוות, כולם טורקים.
האונייה נשאה משטחי בטון וקורות מתכת.
"דפני Y" – הפליגה תחת דגל קיריבטי והופעלה על ידי ארגון IHH.
על האונייה היו 21 נוסעים ואנשי צוות, כולם טורקים.
האונייה נשאה ציוד הומניטרי וציוד לבנייה.
בלילה שבין 30 ל-31 במאי 2010, עם התקדמות המשט אל עבר נמל עזה, בעודו במים בין-לאומיים כ-190 ק"מ צפון מערבית לעזה, צה"ל הוציא לפועל את "מבצע רוחות שמיים 7" להשתלטות על האוניות והבאתן לישראל.
כוחות חיל הים התקרבו אל אוניות המשט ופקדו עליהן לעצור ולא להפר את הסגר, ובמקום זאת לפנות לנמל אשדוד, שם הציוד ייפרק, ייבדק ויועבר לרצועת עזה דרך מעברי הגבול היבשתיים – בפיקוח אנשי המשט.
ההצעה נענתה בשלילה ובקריאות גנאי מצד ספינות המשט.
חיל הים הזהיר כי אם לא ייענו להוראות – כוחות חיל הים ייאלצו להשתלט על הספינות.
בתגובה הווידה עראף, ממארגנות המשט, השיבה באריכות: "חיל הים הישראלי, זהו משט החירות.
אנו שישה כלי שיט ממונעים המכילים נוסעים ומטען הומניטרי בלבד שיעדם רצועת עזה.
אנו לא נושאים דבר שמהווה איום על כוחותיכם החמושים.
לפיכך, אין הצדקה לכל שימוש בכוח מצידכם כלפינו.
המצור על עזה הוא בלתי-חוקי תחת החוק הבין-לאומי.
יש לנו אישור מרשויות הנמל של עזה להיכנס.
אנו חוזרים, איננו מהווים איום לכוחותיכם החמושים.
איום מצדכם כלפי אזרחים לא-חמושים." בהמשך נשמעו רעש ותשדורות אחרות, ולאחר זמן מה נשמעו קולות אשר לא הזדהו ואמרו: "שתקו, חזרו לאושוויץ" ו"אנחנו עוזרים לערבים שהולכים נגד ארצות הברית, אל תשכחו את 11 בספטמבר, חבר'ה." צה"ל טען כי מקור הקריאות הוא בספינות המשט.
בעקבות הכחשות מצד משתתפי המשט וטענות לעריכת ההקלטה המקורית פרסם צה"ל את ההקלטה המלאה והלא ערוכה.
למרות זאת, נשמעו עדיין טענות לזיוף.
בעקבות זאת יצאו לוחמי שייטת 13 ומספר לוחמי יחידת קורל לאוניות במטרה להשתלט עליהן ולנתבן לכיוון נמל אשדוד.
ההשתלטות על 5 אוניות מתוך ה-6 שהשתתפו במשט בוצעה ללא אירועים מיוחדים, אך במהלך ההשתלטות על האונייה "מרמרה" – האונייה הגדולה במשט – התרחש עימות אלים, ובמסגרתו לדברי צה"ל גם נורתה אש חיה לעבר החיילים.
על פי עדויות שפורסמו על ידי צה"ל, חלק מנוסעי האונייה "מרמרה" התכוננו והתארגנו מבעוד מועד להשתלטות הכוחות על הספינה ולעימות פיזי עם החיילים, הביאו עימם ציוד והכינו כלי נשק מאולתרים (כגון אלות, מוטות ובקבוקים שבורים) לתקוף בהם את החיילים.
ההשתלטות עצמה תועדה על ידי מצלמות באוניות ומסוקי צה"ל וכן על ידי העיתונאים ששהו על הסיפון.
החיילים ירדו אל הספינה בחבל המשתלשל ממסוק, וכבר עם ירידת החייל הראשון התנפלו עליו נוסעים והחלו להכותו.
אותם נוסעים המשיכו לתקוף את החיילים, השליכו אחד מהם מהסיפון, ולקחו מכל הבא ליד כדי להכות בחיילים, ובכלל זה מוטות, שרשראות ומוטות מתכת, וכן נטלו נשק של ממש – כגון סכינים, רימון הלם ובקבוק תבערה.
על פי תיעוד העיתונאים שעל גבי סיפון המרמרה וכן תחקיר צה"ל לאחר התקרית, נוסעים פירקו חיילים מנשקם ומציודם האישי וחטפו אותם לבטן האונייה.
על פי דובר צה"ל, נוסעים פתחו באש חיה על החיילים, ככל הנראה מכלי הנשק שלקחו מהחיילים, ופצעו את חלקם.
בדיווח לוועדת החוץ והביטחון מסר הרמטכ"ל גבי אשכנזי כי כאשר אחד מהחיילים הראשונים עלה על הסיפון, ירה מישהו מהנוסעים בנשק שהיה עוד קודם לכן על הסיפון, והוא נפגע בבטנו.
עוד אמר כי נמצאו על הספינה קליעים ותרמילים שאינם שייכים לכלי הנשק של צה"ל.
מנגד, אחד ממארגני המשט טען כי הנשק שנלקח מהחיילים נזרק לים ולא נעשה בו שימוש.
בדו"ח שהגישה ועדת טירקל נקבע כי אנשי ה-IHH השתמשו בנשק חם נגד חיילי צה"ל במהלך האירועים.
כ-40 דקות לאחר ההשתלטות הראשונית על הספינה, קיבלו כוחות צה"ל אישור לפתוח באש חיה.
העימות נמשך שעות והסתיים לבסוף בהשתלטות לוחמי צה"ל על האונייה ומעצר הנוסעים.
בעימות נהרגו 9 מנוסעי האונייה וכ-30 נפצעו.
נוסע עשירי מת במאי 2014, לאחר שנמצא במצב תרדמת בעקבות פציעתו.
מקרב חיילי צה"ל היו 10 פצועים (ביניהם השחקן דין מירושניקוב ששירת בשייטת 13 באותה התקופה), ושניים מתוך עשרת החיילים שנפצעו, נפצעו במצב קשה.
כל הפצועים פונו במסוקים לבתי חולים בישראל.
לדברי הטורקים, נתיחות לאחר המוות שבוצעו בטורקיה הראו ששמונה מההרוגים נפגעו מ-30 כדורים בקוטר 9 מ"מ, חלקם מטווח קרוב.
חמישה מבין ההרוגים נורו בראשם.
על פי אחד הרופאים, אחד מההרוגים נפגע מירי מטווח רחוק של כדור מסוג לא מזוהה.
על פי נתוני המרכז למורשת המודיעין, שמונה מבין עשרת ההרוגים זוהו עם ארגון ה-IHH או עם ארגונים איסלאמיים טורקים.
על פי עדויות שונות, חלקם הביעו לפני המשט את רצונם למות כשהידים.
לא נמצאו פעילי ארגוני זכויות אדם בין ההרוגים.
נתונים דומים נחשפו גם בקרב הפצועים.
לאחר שצה"ל השלים את ההשתלטות על 6 אוניות המשט ואלו כוונו אל עבר נמל אשדוד, צה"ל החל בפריקת המטען שנשאו האוניות ויועד לרצועה.
הנוסעים הובלו לבית סוהר אלה בבאר שבע ושם נחקרו.
אלו מהם שהיו בעלי אזרחות זרה גורשו למדינות מוצאם תוך ימים ספורים, במקביל ללחץ ממדינות שונות, ובראשן טורקיה, לשחררם בהקדם.
הגירוש בוצע תחת פיקוח נציגי מדינות המוצא של הנוסעים, אשר וידאו כי לא אונה להם רע במהלך המעצר.
על הפצועים השגיח הסהר האדום הטורקי.
לפי דיווח באל-ג'זירה, ישראל השתמשה בשניים מעצורי המשט כקלפי מיקוח נגד משט נוסף שיצא בחודש יולי מיוון.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, שהיה בקנדה והיה צפוי להיפגש עם אובמה, קטע את נסיעתו כדי לשוב לישראל.
רה"מ אמר בנאום: "אם לא נעצור את הספינות נקבל נמל איראני בעזה, איום ממשי על ביטחון ישראל ואף על מדינות נוספות באירופה.
לכן נאלצנו לבדוק כל ספינה המיועדת לעזה, כבמקרה הזה.
כזכור, הצענו למארגני המשט לקחת את המטען ולהעביר אותו לתושבי הרצועה לאחר בידוק ביטחוני – אך הצעתנו נדחתה על הסף".
ב-3 ביוני, על רקע דרישה אמריקנית להרחבת מעבר הסחורות האזרחיות לרצועת עזה, אמר נתניהו שישקול להתיר השתתפות של גורמים בין-לאומיים בפיקוח על הסגר הימי.
שר הביטחון אהוד ברק הביע צער על מות המפגינים, והטיל את האחריות כולה על מארגני המשט ובמיוחד על אלו שלדבריו "התכוונו לתקוף ואף להרוג את החיילים במבצע ההשתלטות".
סגן שר החוץ של ישראל, דני אילון, אמר כי אפשר שמאחורי המשט עמדה איראן המעוניינת להסיט את תשומת הלב העולמית ממנה.
יו"ר האופוזיציה ציפי לבני, ואיתה חברי כנסת נוספים מהאופוזיציה, תמכו בצה"ל ובהחלטת הממשלה לעצור את המשט.
הם אף התגייסו למהלך ההסברה הישראלי.
חברי הכנסת מהמפלגות הערביות ומחד"ש גינו את הפעולה הצבאית והביעו צער על מות המפגינים.
הרמטכ"ל גבי אשכנזי אמר כי לאור האירועים אין שום קשר בין המשט לבין מסע של פעילי שלום או סיוע הומניטרי, וכי התחוללה שם אלימות קיצונית, שתוכננה מראש, מרגע עליית החיילים על הספינה.
מפקד חיל הים, אלי מרום, אמר שהחיילים נקטו באומץ לב ובנחישות תוך כדי איפוק רב מצידם אל מול האלימות הקשה שהופעלה נגדם, והתוצאה הייתה יכולה להיות חמורה בהרבה אילו נהגו אחרת.
ראש המוסד מאיר דגן העריך כי טורקיה מבקשת לצבור כוח בין-לאומי באמצעות חבירה לאיראן ולגורמים מוסלמים אחרים.
ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל הכריזה על שביתה כללית ביום שלאחר מכן.
בערב שלאחר הפעולה התקיימו מספר הפגנות ברחבי הארץ נגד פעולת צה"ל.
בהפגנה באום אל-פחם השתתפו כ-5,000 בני-אדם, בהפגנה בתל אביב השתתפו כ-1,000 בני אדם ובחיפה ובירושלים הפגינו מאות.
לעומתם הפגינו 1,500 מול השגרירות הטורקית, במחאה על המדיניות שמוביל ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, והשוו אותו לנשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד.
הפגנות תמיכה בצה"ל ולוחמיו היו באוניברסיטאות ובעשרות יישובים.
באילת התקיים משט תגובה לאות הזדהות והצדעה לחיילי צה"ל.
כמו כן, ארגון זק"א ערך יחד עם לוחמי שייטת 13 משט תמיכה והזדהות עם חיל הים בחופי מרכז הארץ, שבו השתתפו אופנועי ים וסירות מנוע של מתנדבי 'יחידת ספיר' של זק"א, ועשרות כלי שיט אזרחים שהצטרפו למשט.
בנוסף לביקורת ברמה האסטרטגית, על עצם ההחלטה לעצור את המשט, נשמעה בישראל ביקורת על הדרך שבה נוהל המבצע.
עם מותחי הביקורת נמנו אישי ציבור ועיתונאים, דוגמת יחזקאל דרור, אמנון רובינשטיין, ראובן פדהצור וגדי סוקניק.
ביקורת על כך שהמבצע התבצע במים בין-לאומיים ולא במים הטריטוריאליים של ישראל.
על פי המשפטן אביעד הכהן מדינה רשאית להגן על עצמה רק בגבולות המים הטריטוריאליים שלה.
במים הבין-לאומיים מעמדה של ספינה היא כשל אי צף, והיא נהנית מחסינות כמעט בלתי מוגבלת.
הנימוק היחיד שישראל יכולה להיעזר בו הוא "הגנה עצמית", בדומה לתפיסת אוניית קארין איי, והוכחה כי אנשי הספינה סייעו לחמאס להפעיל טרור כנגד ישראל, דבר שנטל ההוכחה בו לא פשוט.
לעומתו המשפטן אלן דרשוביץ אמר שאף כי ספק אם ישראל נהגה נכון, בייחוד לנוכח הזמן הרב שהיה לה כדי להתכונן, צדקה ישראל כאשר עצרה את הספינות במים הבין-לאומיים, אם המארגנים הודו בכך שכוונתם להיכנס לאזור החוף של עזה, ומדינות מערביות אחרות נקטו בעבר בצעדים דומים.
גם המשפטנית פרופ' רות לפידות – מומחית בתחום המשפט הבין-לאומי – הצדיקה את פעילותה של ישראל, ואמרה כי על פי אמנת האג והמשפט הבין-לאומי, בזמן שיש סכסוך צבאי בין מדינות, מדינה יכולה לעצור ספינות שמסייעות לאויביה במים בין-לאומיים.
דני יתום העלה את החשש כי אם ההשתלטות הייתה מתרחשת קרוב לחוף, סירות דייגים עזתיות היו משייטות בין הספינות ומפריעות לה.
ביקורת על היעדר מודיעין כי בספינה יש פעילים רבים שנערכים להילחם באלימות ובעזרת סכינים, אלות, רוגטקות וכדומה, בחיילים.
בהיעדר מודיעין, החיילים נפלו למלכודת שלא היו מוכנים לה, ולא נותרה להם ברירה אלא לירות אש חיה כדי להגן על עצמם.
ביקורת על ההערכות הצבאית והטקטיקות של ההשתלטות שהביאו למספר רב של נפגעים (מדוע לא השביתו את המנוע של הספינה הבעייתית במקום להשתלט עליה, או מדוע לא השתמשו בשוקר חשמלי, רימוני גז או בזרנוקים לפני ההשתלטות).
על חלק משאלות אלו ענו נציגי כוחות הביטחון.
כך למשל הם לא רצו להשבית את הספינה כדי שלא לגרום לאסון הומניטרי עליה, כיוון שגרירת ספינה בגודלה עשוי לארוך זמן רב תוך התדלדלות האספקה עליה.
בתגובה לשאלה לגבי שימוש ברימוני גז, הציגו תמונות ממצלמות האבטחה של האונייה שבהם נראים פעילים מתכוננים לבואם של החיילים, בין היתר בחבישת מסכות גז.
ביקורת על העובדה שהמבצע ואופיו לא נדון ולא אושר על ידי הקבינט הביטחוני, אלא רק בפורום "השביעייה".
לאחר המשט הוגשו שלוש עתירות לבג"ץ על ידי פעילי שמאל וארגוני שמאל וכן על ידי רשת אל-ג'זירה, בעיקר בדרישה לשחרר את העצורים מהמשט.
לפני הדיון בעתירות החליטה הממשלה כי כל משתתפי המשט הזרים ישוחררו ויוכלו לשוב לארצותיהם.
בתגובה לכך הוגשו שלוש עתירות על ידי פעילי ימין וארגוני ימין, שדרשו שלא לשחררם.
בג"ץ דחה את כל העתירות, בקובעו שהעתירות משמאל התייתרו ברובן, ואשר לעתירות מימין קבע:
"היועץ המשפטי לממשלה ציין כי נועץ בכל הגורמים הממשלתיים הקשורים להיבטים מדיניים אלה, ולאחר שהביא בחשבון את העובדה כי נהרגו תשעה ממשתתפי המשט ונפצעו כמה עשרות, הגיע למסקנה כי האינטרסים הציבוריים, המדיניים והביטחוניים גוברים על האינטרסים של האכיפה הפלילית.
לא מצאנו בהחלטה זו, אשר נומקה כאמור, ובשיקולים שעמדו ביסודה, עילה להתערבותנו."
בעתירה הראשונה (מבין השלוש) משמאל, שהוגשה עוד בבוקר עצירת המשט על ידי ארבעה עורכי דין, נטען גם שמעשי המדינה היו בלתי חוקיים.
בג"ץ מתח ביקורת על הלשון שבה נוסחה העתירה (העותרים חזרו בהם מסגנון העתירה במהלך הדיון), בקובעו על עתירה זו:
"ניכר בעתירה שהוגשה בחיפזון, וכי אף על פי שהעותרים לא ידעו דבר על המתרחש, ללא היסוס מיהרו להטיל דופי חמור ביותר בפעילות כוחות צה"ל, תוך שימוש בלשון חריפה ובוטה שלא היה לה מקום.
על אף האמור, כיוון שהסעד המבוקש היה שחרור עצורים, לא נדחתה העתירה על הסף באותו שלב, אלא נתבקשה תגובת המדינה עד ליום המחרת."
בג"ץ לא עסק בשאלות העובדתיות או בחוקיות הסגר הימי, אלא התמקד בשאלת העצורים מהמשט:
"יצוין כי בשל אופיו של ההליך שקיימנו, ביקשנו שלא לעסוק כלל בטענות הנוגעות לחוקיות הסגר הימי ואף לא בהתרחשות העובדתית באותו אירוע קשה, אשר מלוא פרטיו לא נפרשו בפנינו."
תקרית האש הכתה גלים ברחבי העולם, והתקשורת העולמית דיווחה על כך בהרחבה.
המבצע עצמו אירע לפנות בוקר, וכבר בחדשות הבוקר באירופה, בישראל ומזרח התיכון נפוצו דיווחים רבים בנושא.
בארצות הברית ובמדינות אחרות באזורי זמן שבהם הייתה שעת לילה מאוחרת, הסיקור התקשורתי המוגבר החל רק מאוחר יותר.
על הסיקור הקלה הימצאות עיתונאים זרים על סיפון האונייה שבה אירע הקרב, ועל הסטי"לים הישראליים.
אלו העבירו דיווחים לכלי התקשורת השונים ברחבי העולם.
מרבית המדינות גינו את ישראל בשל הפעולה.
נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי, אמר כי "דבר לא יוכל להצדיק את השימוש באלימות כזאת, שאותה אנו מגנים" ומספר ראשי מדינות ושרי חוץ אירופים קראו לחקירות מקיפות.
ארצות הברית הגיבה באופן מאופק יותר.
נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, הביע צער על אובדן החיים ואמר כי ישנה "חשיבות בלמידת כל העובדות והנסיבות סביב האירועים הטראגיים של הבוקר".
הסנטור הרפובליקני ג'ון מקיין הביע תמיכה בישראל וקישר בין המשט לעזה ליחס של ארצות הברית כלפי ישראל.
לדבריו, "זה צעד נוסף בשרשרת אירועים חסרי מזל שהחלו בדרישה של הנשיא אובמה להקפאת הבנייה בירושלים כתנאי מוקדם לשיחות שלום".בעולם הערבי והמוסלמי התגובות היו חריפות עוד יותר, וטורקיה הובילה את הקו החריף ביותר.
בירדן מחו רבים נגד התקרית.
המלכה נור, אלמנתו של המלך חוסיין, כתבה "הגיע הזמן שהישראלים יבחרו בין חיים במדינה פורעת חוק בין-לאומי ופגיעה הומניטרית לבין התחייבות לעתיד של שלום".
מלכת ירדן הנוכחית, המלכה ראניה, כתבה: "המומה מרצח האזרחים באונייה השטה במים בין-לאומיים...
כל אונייה המנסה לשבור את המצור הימי על עזה נושאת עימה תקווה לאזרחי עזה".
מצרים זימנה את השגריר הישראלי לשיחת נזיפה, פתחה את מעבר רפיח בצידה, שהתקיים מאז 2007, ואפשרה מעבר של ציוד הומניטרי ורפואי.
ניקרגואה הודיעה על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל, בשל פעולת צה"ל.
דרום אפריקה הודיעה על החזרת השגריר להתייעצות והצטרפה בכך לאקוודור שעשתה מהלך דומה.
מספר ימים לאחר האירוע, וייטנאם דחתה את ביקורו של שמעון פרס נשיא מדינת ישראל שם.
לאחר דיון לילי ארוך גינתה מועצת הביטחון של האו"ם את פעולותיה של ישראל נגד המשט לעזה ואת הרג האזרחים.
היא קראה לקיים בעניין חקירה מיידית, בלתי תלויה, אמינה ושקופה, ולשחרר באופן מיידי את האוניות ואת האזרחים שעצורים בישראל.
יומיים לאחר המשט החליטה המועצה לזכויות האדם של האו"ם לשלוח ועדה בין-לאומית לחקירת האירועים.
מנגד, נשיא הסנאט הצ'כי, ד"ר פז'מיסל סובוטקה, אמר כי "המשט היה פרובוקציה מתוכננת שנועדה לגרור את ישראל למלכודת", וכי "רבים בקהילה האירופית סבורים כמוני, אולם חוששים להביע עמדתם בגלוי".
גם סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן הצדיק לחלוטין את ישראל, ואמר כי "לישראל יש זכות לדעת מה נכנס לעזה".
ממשלת איטליה תמכה לחלוטין בתגובת ישראל ואף גינתה את המשט וטענה כי הוא מסייע לגורמי טרור שונים להילחם בישראל ובכל העולם המתוקן.
בכירי החמאס ובהם ח'אלד משעל הציגו את אירועי המשט כחלק מהמאבק בקיומה של מדינת ישראל הכולל את שלילת הלגיטימיות שלה בעיני העולם.
בערים רבות ברחבי העולם נערכו הפגנות המוניות נגד ישראל.
בין היתר התקיימו הפגנות בפריז, בלונדון, בדבלין, בברלין, באתונה, בסידני, במלבורן ובקהיר.
המפגינים גינו את התנהלות ישראל בפרשה וקראו להסרת הסגר מעל רצועת עזה.
לאחר אירוע המשט נוצר גל ביטולים של אנשי תרבות ואמנים שהגעתם ארצה הייתה מתוכננת לתאריכים שאינם רחוקים מזמן המשט.
אמנים רבים ביטלו את הגעתם.
חלקם הצהירו על סיבה פוליטית ברורה לביטול ההופעה שקשורה במשט, וחלקם סיפקו הסברים שונים ולעיתים מעורפלים לביטול.
מספר אמנים אף טענו שביטלו את הגעתם עקב איומים ולחצים רבים שהופעלו עליהם מארגונים פוליטיים שונים.
בין הביטולים השונים: הופעותיו של אלביס קוסטלו, שתוכננו בקיסריה ופתחו את רצף הביטולים; הופעות להקת ארכייב, שתוכננו בסוף יולי; הופעות של הפיקסיז ולהקות נוספות שהיו אמורות להגיע במסגרת פסטיבל פיק.ניק והודיעו על ביטול ימים ספורים לפני מועד המופע.
בעקבות הריגת תשעה אזרחים טורקיים במהלך ההשתלטות על הספינות, נוצר המשבר הדיפלומטי החמור ביותר, מאז כינון היחסים בין ישראל לטורקיה.
טורקיה, שממנה יצא המשט והמדינה שממנה היה מספר הנוסעים הרב ביותר, החזירה את שגרירה מתל אביב לאנקרה, בוטלו משחקי ידידות בין שתי המדינות, וברחובות עריה התקיימו הפגנות רבות.
צמרת ההנהגה הטורקית התבטאה באופן חריף ביותר כלפי ישראל, וניסתה במישור הבין-לאומי ליזום שורת החלטות שיפגעו בישראל, הן בקריאה לכינוס מועצת הביטחון ונאט"ו, והן בכינוסה של המועצה לזכויות אדם של האו"ם וההחלטה להקים ועדת חקירה.
שר החוץ של טורקיה כינה את פעולותיה של ישראל "רצח על ידי מדינה".
ארדואן הוביל את הטון כאשר הצהיר שישראל עשתה טעות היסטורית ואיים כי אם ישראל תמשיך בדרכה היא תאבד את הידידה הטובה ביותר שלה באזור.
ברחוב הטורקי הורגשו גלי שנאה כלפי ישראל וישראלים.
משפחות הדיפלומטים הישראלים הוברחו לישראל, ועל השגרירות הישראלית הושמה שמירה טורקית כבדה, כדי למנוע מהציבור לפגוע בשגריר שהסתגר בבניין.
נשיא טורקיה עבדאללה גול הצהיר כי "היחסים לעולם לא יהיו כבעבר".
שר האנרגיה הטורקי טאנר יילדיז הודיע על השהיית פרויקטים של אנרגיה בין שתי המדינות, עד שהיחסים בין שתי המדינות יחזרו להיות נורמליים.
בעקבות האירועים פרסם המטה ללוחמה בטרור אזהרת מסע לטורקיה בדרגה 4. חברות התעופה צמצמו את מספר הטיסות בקווים לאנטליה ומרמריס, וחברת אל על הקפיאה תוכנית להפעלת קו תעופה חדש לאיסטנבול.
חברות הספנות הישראליות הסיטו את מסלולן של אוניות נוסעים מנמלי טורקיה לנמלי קפריסין ויוון.
התקבלו דיווחים על ביטול חופשות מתוכננות בטורקיה מצד ישראלים, וכן היו ביטולי כרטיסי טיסה לטיסות שהיו מיועדות לעבור דרך טורקיה.
אנשי עסקים ישראליים החליטו לעזוב את טורקיה עד יעבור זעם.
העוינות לטורקיה התבטאה גם בהפגנות, כולל הפגנה בת כ-2,000 איש מול שגרירות טורקיה בתל אביב שבה נשרף דגל טורקיה, ובהשחתת האנדרטה לחללי טורקיה במלחמת העולם הראשונה בבאר שבע.
גם תחום האינטרנט הושפע מהמשבר.
כאלף אתרים ישראליים אזרחיים נפרצו והושחתו, ובתגובה נפרצו והושחתו גם אתרי ממשל טורקיים.
ב-17 ביוני 2010 דווח בעיתונות כי ממשלת טורקיה הקפיאה את כל ההסכמים הביטחוניים עם ישראל.
מדובר בעסקאות בשווי של למעלה מ-8 מיליארד דולר, ובהן רכישת 1,000 טנקי מרכבה סימן 3, שדרוג עשרות רבות של מטוסי פנטום, ורכישת טילי אוויר-אוויר.
במקביל הזהירה טורקיה את ישראל מחרם מסחרי עליה.
ב-2011 הודיעה ישראל כי לא תתנצל בפני טורקיה על אירועי המשט, אך במרץ 2013, בעקבות שכנוע אישי של נשיא ארצות הברית ברק אובמה בביקורו בישראל, חזרה בה והתנצלה.
ההתנצלות הובלטה באופן משמעותי בטורקיה, ותפסה כותרות באמצעי התקשורת השונים.
בנוסף פורסמו מודעות ענק בשלטי חוצות, המבליטות את "ניצחונו" של ארדואן על נתניהו.
ביוני 2016 הכריזו ישראל וטורקיה על הסכם פיוס ביניהן, שבמסגרתו תשלם ישראל פיצוי של 20 מיליון דולר לנוסעי המרמרה.
בתמורה הופסקו ההליכים המשפטיים בטורקיה נגד קציני צה"ל.
כמו כן מינו שתי המדינות שגרירים זו אצל זו (איתן נאה וכמאל אוקם), לראשונה מאז פרוץ המשבר.
ספינות המשט נשאו על סיפונן ציוד ומטען אשר ביקשו להעביר לרצועה.
עוד בטרם המבצע הודיעה ישראל כי תהיה מוכנה להעביר את הציוד לאחר בדיקה כי אין בו דבר המסוגל לשמש את תשתית הטרור ברצועה, אך רק אם יעבור דרך מסופי המעבר המוסדרים לרצועה, ולא דרך הים בספינות המשט.
מארגני המשט סירבו להצעת צה"ל, עד אשר זה השתלט על הספינות בכוח.
לאחר שהספינות עגנו בנמל אשדוד צה"ל פרק תכולתן ובדק אותה.
הציוד כלל בגדים, שמיכות, מזרנים, מושבי בטיחות וילקוטים לילדים, מכשירי רנטגן, כיסאות גלגלים רגילים וממונעים, תחבושות, מיטות בתי חולים ותרופות, חלקן פגות-תוקף.
בנוסף נתגלו על הספינות ציוד הסוואה, שלהערכת צה"ל יועד לחמאס, חומרי בנייה, מבנים יבילים וצינורות ברזל.
על פי גורמי משרד הביטחון שהופקדו על הפריקה, המטען הועמס בחלקו שלא כהלכה על גבי הספינות, ועל כן חלקו נפגם ופריקתו נתקלה בסחבת.
צה"ל ניסה להעביר מספר פעמים חלק מהמטען דרך מעבר כרם שלום, אך ארגון חמאס סירב לקבל את הציוד והתנה זאת בשחרור כל עצורי המשט ובהכנסת הסיוע כולו.
על אף שבאותה העת כבר הורו ואישרו את שחרור עצורי המשט, התמיד חמאס בסירובו.
הציוד המתין אפוא במחנה צריפין עד שחמאס יסכים לקבלו.
הספינות עצמן הועברו לנמל חיפה ועגנו שם, עד ששוחררו לידי נציגים טורקים רשמיים, ב-5 באוגוסט 2010.
זמן קצר אחרי המשט עלו תלונות של כמה ממשתתפי המשט כי נגנב מהם רכוש.
הטענה העיקרית, שעליה דיווח ב-19 ביוני העיתון הבריטי "הגרדיאן", הייתה כי נעשה שימוש בכרטיסי אשראי ובטלפונים ניידים שהוחרמו מהם לאחר מעצרם.
הטענות הללו הובילו לתגובות אחדות במערכת הצבאית והפוליטית בישראל.
חוקרי מצ"ח קיבלו מידע מודיעיני שלפיו נגנבו מחשבים ניידים מהספינה בעת שעגנה בנמל אשדוד.
באוקטובר 2010 הורשע חייל על פי הודאתו בגנבה של מחשב נייד אחד, שתי עדשות מצלמה ומצפן, ונדון לחמישה חודשי מאסר בפועל.
ב-2011 הגישו עו"ד ניצנה דרשן-לייטנר וארגון שורת הדין שבניהולה, תביעה בארצות הברית, בשם ד"ר אלן באוור, יהודי-אמריקאי נפגע טרור, נגד המאווי מרמרה ונגד אחרים שהשתתפו במשט.
התביעה דורשת להשתמש בתקנה אמריקאית שהותקנה עוד ב-1794 ולהחרים לטובת האוצר האמריקאי את כל 14 הספינות שהשתתפו במשט ואשר מימון ציודן נעשה בעזרת תרומות אמריקאיות.
תחקיר פנימי שנערך ביחידת שייטת 13 הצביע על ליקויים בהיערכות לפעולה, בעיקר בתחום המודיעין, ועל פגמים בדרך הפעלת הכוח.
התחקיר קבע כי לא הובאה בחשבון התקפה המונית על הלוחמים, וכי אלה פעלו נכון במצב שנוצר.
בחיל ציינו כי יהיה צורך לבדוק האם ההכנה המנטלית של הכוח בטרם המבצע לא שמה דגש רב מדי על תרחיש קל מדי שלא התממש לבסוף.
הרמטכ"ל גבי אשכנזי מינה ועדה בראשות גיורא איילנד לבדיקת ההתנהלות של הדרג הצבאי בפרשה.
בדוח שהוגש ב-12 ביולי קבעה הוועדה כי נעשו שגיאות, גם מצד הדרגים הבכירים, באופן ניהול האירוע וההכנות אליו, אך לא הייתה תקלה או התרשלות בנושאים מהותיים.
ביוני 2010 הקימה ממשלת ישראל ועדה ציבורית בראשות שופט ביהמ"ש העליון בדימוס יעקב טירקל, לבדיקת אירועי המשט.
בוועדה היו חברים גם פרופ' שבתאי רוזן (נפטר במהלך דיוני הוועדה ב-21 בספטמבר 2010), האלוף (מיל') עמוס חורב, המשנים ליועץ המשפטי לממשלה עו"ד רז נזרי וד"ר רועי שיינדורף, ושני משקיפים זרים – הלורד דייוויד טרימבל, חתן פרס נובל לשלום מצפון אירלנד, וקן ווטקין, מי שהיה הפרקליט הצבאי הראשי של קנדה.
ביולי 2010 הרחיבה הממשלה את סמכויות הוועדה כך שתוכל לזמן כל עד שתחפוץ, והעדים יעידו בשבועה ואף צירפה שני חברים נוספים ראובן מרחב, מנכ"ל משרד החוץ לשעבר, ומיגל דויטש פרופסור למשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
לאחר צירופם של שני החברים הנוספים הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי ארגוני נשים בדרישה למנות נשים לוועדת טירקל.
העתירה התקבלה ובג"ץ הורה לממשלה לדון בצירוף אישה אחת לפחות לוועדה.
בינואר 2011 פרסמה הוועדה את חלקו הראשון של הדו"ח שלה, ובו מסקנות שלפיהן חיילי השייטת פעלו באופן סביר, ישראל פעלה בהתאם לחוק הבין-לאומי, פעילי ה-IHH הם שאשמים באלימות הקשה על המרמרה, והטלת הסגר הימי על רצועת עזה נעשתה בהתאם לדין הבין-לאומי ולהנחיות אמנת סן רמו הנוגעות להטלת מצור ימי.
הוועדה קבעה שהפעלת הכוח הייתה מוצדקת שכן פעילי הטרור שעל המרמרה הפעילו אלימות קטלנית כנגד החיילים, כולל ירי אש חיה מנשק חם:
הוועדה מתחה ביקורת על הדרג הצבאי והמדיני שלא צפה מראש את קבלת הפנים האלימה של משתתפי המשט.
חברי הוועדה נחלקו בשאלה אם שר הביטחון נושא באחריות ישירה (בדומה לרמטכ"ל) על הכשלים שאירעו בפעולה.
בתגובה לדו"ח אמר ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן כי לממצאי הוועדה "אין כל ערך או אמינות".
דובר משרד החוץ של ארצות הברית אמר כי מדובר בדו"ח "עצמאי, תוצר של חקירה מהימנה, חסרת פניות ושקופה מצד ישראל" ש"יתרום לתהליך הרחב יותר שיימשך באמצעות מזכ"ל האו"ם".
בפברואר 2013 פורסם חלקו השני של דו"ח הוועדה.
מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס בדק את אירועי המשט, ופרסם דו"ח ביוני 2012. הדו"ח מותח ביקורת חריפה על התנהלות הדרג המדיני, וקובע כי תהליך קבלת ההחלטות היה לקוי, הדיונים היו חפוזים ושטחיים, המטה לביטחון לאומי (מל"ל) מודר, ולא הייתה התייחסות לתרחישי קיצון של עימות אלים.
הגורם האחראי, לפי המבקר, הוא ראש הממשלה בנימין נתניהו.
ועדת מועצת זכויות האדם של האו"ם
ב-2 ביוני 2010 החליטה מועצת זכויות האדם של האו"ם על הקמתה של ועדה מטעם המועצה לבדיקת אירועי המשט, שמשימתה תהיה "לחקור הפרות של החוק הבין-לאומי, של החוק ההומניטרי ושל חוקי זכויות האדם הבין-לאומיים, שנבעו מהתקיפות הישראליות על המשט שנשא סיוע הומניטרי".
ב-23 ביולי מונו שלושת חברי הוועדה ובראשם השופט קארל הדסון-פיליפס.
ישראל סירבה לשתף פעולה עם הוועדה.
ב-22 בספטמבר פרסמה הוועדה את דו"ח החקירה, ובו נקבע כי הפעולה הישראלית "הייתה הפרה בוטה של זכויות אדם והחוק הבין-לאומי".
הוועדה קבעה כי "הראיות מאפשרות להעמיד לדין את ישראל באישומים הבאים: רצח בכוונה תחילה, התעללות וגרימת סבל ופגיעה במתכוון", וכי ישראל הפרה כמה סעיפים בחוק הבין-לאומי: הזכות לחיים ולביטחון, עינויים ויחס אחר של רשעות, חוסר אנושיות, יחס משפיל וענישה, הזכות לחופש, ביטחון והחופש ממעצר שרירותי וכן חופש הביטוי.
לשכת ראש ממשלת ישראל הגיבה לדו"ח זה וציינה: "זהו דו"ח מגמתי ומעוות נוסף מטעם גוף שמרבית החלטותיו עוסקות ברדיפה אובססיבית של ישראל".
ביולי 2010 הכריז מזכ"ל האו"ם באן קי-מון על הקמת ועדה מטעם האו"ם לבדיקת אירועי המשט.
בראשה עמד ראש ממשלת ניו זילנד לשעבר, ג'פרי פאלמר, וסגנו היה נשיא קולומביה לשעבר, אלווארו אוריבה.
בספטמבר 2011 פורסם דו"ח הוועדה, ובו נקבע שהמצור על רצועת עזה חוקי, אך ישראל הפעילה כוח מופרז, ולכן מומלץ שתביע חרטה בפני טורקיה ותשלם פיצויים למשפחות ההרוגים.
ב-5 בנובמבר 2012 החל בטורקיה משפט שבו הועמדו לדין, שלא בנוכחותם, ארבעה ממפקדי צה"ל שהיו מעורבים בעצירת המשט: הרמטכ"ל גבי אשכנזי, מפקד חיל הים אלי מרום, ראש אמ"ן עמוס ידלין וראש להק המודיעין אבישי לוי.
התביעה האשימה אותם בגרימת מותם של תשעה ממשתתפי המשט ופציעת נוסעים משתתפים נוספים.
ב-5 במאי 2010 ביקשה ספינה הקרויה על שמה של רייצ'ל קורי, להגיע לעזה.
הספינה, אשר יצאה מאירלנד והייתה אמורה להשתתף במשט זה, בהובלתה של המרמרה, התעכבה בשל בעיות טכניות, ויצאה מספר ימים לאחר מכן.
בטרם הגיעה הספינה, הודיעו נוסעי הספינה שאין ברצונם להתנגד או לפעול בכוח וכי הם מוכנים להגעת פקחים מטעם האו"ם לסיפון הספינה כדי לוודא שכל מטענה מכיל סיוע ואספקה אזרחיים.
שלוש ספינות של חיל הים הישראלי יירטו את הספינה, ולבסוף, השתלט צה"ל על הספינה ללא שימוש בכוח או באש.
לאחר הורדת הנוסעים, הובאה הספינה לנמל חיפה וביולי 2012 הוטבעה במימי הים התיכון.
ב-11 ביולי יצאה הספינה "אל-אמל" מלוב לעבר חופי עזה.
חיל הים הישראלי לא אפשר לה להגיע לחופי עזה, ולבסוף עגנה בנמל אל-עריש ב-14 ביולי.
לאחר אירועי המשט הצהירו מדינות וארגונים שונים כי ישלחו ספינות נוספות.
ממשלת ישראל הודיעה כי גם ספינות הסיוע הבאות לעזה ייעצרו.
באפריל 2011 פורסם לראשונה כי ארגון ה-IHH מתכנן משט נוסף לעזה, בהיקף נרחב.
בתגובה לבקשת ישראל, הודיעה טורקיה בתחילה שלא תמנע את יציאת המשט מנמליה, והוא היה אמור לצאת בסביבות 20 ביוני, בהרכב של כ-15 ספינות ו-1,500 פעילים.
פתיחת מעבר הגבול היבשתי ברפיח על ידי מצרים לא הביאה לשינוי החלטת המארגנים.
בד בבד, האריך מזכ"ל האו"ם באן קי מון את מועד הגשת חוות הדעת של ועדת החקירה הבין-לאומית ("ועדת פאלמר") לבדיקת אירועי משט 2010. ביוני 2011 הודיע ה-IHH כי "מאווי מרמרה" לא תשתתף במשט המתוכנן עקב תקלה טכנית.
מדינות רבות הביעו את התנגדותן לקיום המשט, בהן ארצות הברית, צרפת, בריטניה, טורקיה, קנדה, הקוורטט, וכן מזכ"ל האו"ם.
גורמים רשמיים ברשות הפלסטינית ביקשו ממדינות העולם לתמוך במשט והצהירו כי המשך הסגר הימי על רצועת עזה הוא פשע.
מסיבות שאינן ברורות, נגרמו תקלות טכניות שונות לספינות שהיו אמורות להשתתף במשט ולצאת מנמלי יוון.
בתחילת נובמבר 2011 יצאו מחופי טורקיה שתי ספינות קטנות ועליהן 27 אנשים ממדינות שונות, בהן אירלנד, קנדה וספרד.
הספינות נעצרו על ידי חיל הים והובאו לנמל אשדוד ללא אירועים אלימים.
ב-1 ביוני 2025, יצאה מסיציליה הספינה "מדלין", שנשאה סיוע הומניטרי וכללה בין נוסעיה את גרטה טונברי וליאם קנינגהם, בשם "משט החירות".
ב-4 ביוני דיווחו חברי המשט על כטב"ם שחג מעליהם, וב-8 ביוני נחשף כי אחד ממארגניו קשור לחמאס.
הספינה נעצרה על ידי חיל הים והובאו לישראל ללא אירועים אלימים.
משרד החוץ הודיע שהסיוע יועבר לרצועה דרך המנגנונים הרשמיים, ונוסעי הספינה ישוחררו, לא לפני שיוקרן בפניהם "סרט הזוועות".
תוצאות המשט ופעולת ההשתלטות עליו
בעקבות הפרשה והלחץ הבין-לאומי על ישראל, הקלה ישראל באופן משמעותי על מעבר הסחורות לרצועת עזה, אם כי המצור הימי נותר בעינו.
רשימת הסחורות שאסורות בכניסה לרצועה צומצמה ונאסרו רק נשק, אמצעי לחימה או חומרים שהוגדרו "תומכי לחימה ופריטים בעייתיים דו־שימושיים", שעלולים לשמש בהכנת אמצעי לחימה.
עם זאת, התקנות המגבילות כניסת אזרחים לרצועה נותרו בעינן.
בעקבות אירועי המשט הוציאה גרמניה את ארגון ה-IHH מחוץ לחוק.
כמו כן, פורסם כי גם ארצות הברית שוקלת להכריז כי ה-IHH הוא ארגון טרור.
טורקיה דרשה מישראל שתתנצל על הרג אזרחיה במשט, ולאחר שדרישתה לא נענתה הודיעה על הורדת רמת היחסים הדיפלומטיים עם ישראל לדרג של מזכיר שני, גירשה את שגריר ישראל, ואיימה בנקיטת צעדים נוספים.
הלחץ הטורקי גרם להשעיית שיתוף הפעולה בין ישראל לברית נאט"ו למשך למעלה מחמש שנים.
האיום הטורקי הוסר רק בשנת 2016 וישראל החלה להשתתף בפעילות בפרופיל נמוך.
במאי 2012 הוגשו בטורקיה כתבי אישום, ובהם תביעה לגזור תשעה מאסרי עולם, נגד ארבעה קצינים ישראלים, עקב מעורבותם בהשתלטות על המרמרה.
הקצינים, לפי תפקידיהם בעת ההשתלטות: הרמטכ"ל גבי אשכנזי, ראש אמ"ן עמוס ידלין, מפקד חיל הים אלי מרום וראש להק המודיעין אבישי לוי.
ב-22 במרץ 2013, בסיומו של ביקור ברק אובמה בישראל, שוחחו ראשי הממשלה נתניהו ורג'פ טאיפ ארדואן טלפונית.
נתניהו הבהיר שהתוצאות הטרגיות של המשט לא היו מכוונות, הביע צער על פגיעה ואובדן חיי אדם, התנצל בפני העם הטורקי על כל טעות שיכלה להוביל לאובדן חיי אדם, והסכים להשלים את ההסכם על פיצויים.
בעקבות זאת הסכימו נתניהו וארדואן על ביטול ההליכים המשפטיים שטורקיה פתחה נגד חיילי צה"ל, על החזרת השגרירים ונירמול היחסים, ועל שיתוף פעולה לשיפור המצב ההומניטארי בשטחים הפלסטיניים.
המשחקים הפאראלימפיים ה-5 נערכו בטורונטו, בפרובינציית אונטריו שבקנדה בשנת 1976.
במשחקים אלו השתתפו לראשונה קטועי גפיים ולקויי ראייה.
בתחרויות האתלטיקה נוספו תחרויות בכיסאות גלגלים למרחק של 200 מטר, 400 מטר, 800 מטר ו-1500 מטר.
קליעה וכדור שער הפכו לענפים רשמיים לאחר שהוצגו במשחקים הקודמים.
המשחקים הפאראלימפיים השמיניים נערכו בסיאול, קוריאה הדרומית בשנת 1988. לאחר 24 שנים היא נערכה בעיר המארחת את המשחקים האולימפיים, מסורת שנשארה עד היום (2021).
לראשונה מכונה האירוע באופן רשמי "משחקים פאראלימפיים".
באולימפיאדה התקיימו תחרויות ב-17 ענפים כולל טניס בכיסאות גלגלים שנערך לצורך הדגמה (חולקו מדליות והן נכללו בטבלה הרשמית): אופניים, אתלטיקה, בוצ'ה (דומה לפטאנק), ג'ודו, הרמת כוח והרמת משקולות (ענף אחד), חץ וקשת, טניס שולחן, כדורגל (7 שחקנים בקבוצה), כדורת דשא, כדורסל, כדורעף, כדורשער, סייף, סנוקר, קליעה, ושחייה.
הייתה זו ההופעה הראשונה של נבחרת ברית המועצות במשחקים אלו וגם האחרונה, כמדינה מאוחדת, עקב התפרקות ברית המועצות בסוף שנת 1991.
המשחקים הפאראלימפיים ה-9 נערכו בברצלונה, ספרד בשנת 1992.
באולימפיאדה התקיימו תחרויות ב-15 ענפים: אופניים, אתלטיקה, בוצ'ה (דומה לפטאנק), ג'ודו, הרמת כוח והרמת משקולות (ענף אחד), חץ וקשת, טניס, טניס שולחן, כדורגל (7 שחקנים בקבוצה), כדורסל, כדורעף, כדור שער, סייף, קליעה, ושחייה.
המשחקים הפאראלימפיים ה-11 נערכו בסידני, אוסטרליה בשנת 2000.
באולימפיאדה התקיימו תחרויות ב-20 ענפים: אופניים, אתלטיקה, בוצ'ה (דומה לפטאנק), ג'ודו, הרמת כוח, חץ וקשת, טניס, טניס שולחן, כדור שער, כדורגל (7 שחקנים בקבוצה), כדורסל, כדורסל (לבעלי פיגור שכלי), כדורעף, סייף, קליעה, רוגבי בכיסאות גלגלים, רכיבה, שחייה, שיט והטלת כידון.
לראשונה נערכו תחרויות בהרמת כוח וברוגבי בכיסאות גלגלים גם לנשים.
המשחקים הפאראלימפיים ה-7 נערכו בשני מקומות: ניו יורק, ארצות הברית ובסטוק מנדוויל, בריטניה בשנת 1984.
הספורטאים חולקו ל-5 קטגוריות: קטועי גפיים, שיתוק מוחין, לקויי ראייה, רתוקים לכיסא גלגלים ואחרים (ספורטאים בעלי מוגבלויות פיזיות, שלא יכולים להתחרות במשחקים האולימפיים).
האירוע בניו יורק, נערך במרכז האתלטיקה מיצ'ל שבאוניברסיטת הופסטרה, לונג איילנד.
השתתפו בו ספורטאים קטועי גפיים, רתוקים בכיסא גלגלים, בעלי שיתוק מוחין ואחרים (כולל עיוורים ולקויי ראייה).
האירוע בסטוק מנדוויל, נערך בבית החולים השיקומי סטוק מנדוויל, שבו נערכו משחקי סטוק מנדוויל.
השתתפו בו ספורטאים רתוקים לכיסא גלגלים שנפגעו בחוט השדרה.
באולימפיאדה התקיימו תחרויות ב-17 ענפים: אופניים, אתלטיקה, בוצ'ה (דומה לפטאנק), היאבקות, הרמת כוח והרמת משקולות (ענף אחד), חץ וקשת, טניס שולחן, כדורגל (7 שחקנים בקבוצה), כדורת דשא, כדורסל, כדורעף, כדורשער, סייף, סנוקר, קליעה, רכיבה ושחייה.
הייתה זו הפעם האחרונה שמשחקים אלו נערכו בעיר שלא אירחה את המשחקים האולימפיים.
ישראל במשחקים הפאראלימפיים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984)
המשלחת הישראלית השתתפה ב-8 ענפים וזכתה ב-44 מדליות, מהן 11 מדליות זהב, 21 מדליות כסף ו-12 מדליות ארד.
היא דורגה במקום ה-19 בצבירת המדליות.
נחמן וולף זכה ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
שלמה פינטו זכה ב-5 מדליות, 1 זהב ו-4 כסף.
המשט לעזה היה משט אוניות בינלאומי אשר תוכנן להפליג מנמלי יוון כשנה לאחר עצירת המשט הקודם על ידי ישראל, במטרה לשבור את הסגר הימי שמדינת ישראל מטילה על רצועת עזה, בשל פעולות טרור משטח רצועת עזה הנשלט על ידי ממשלת חמאס.
על פי הצהרות מארגניו ומשתתפיו מטרת המשט הנה הומניטרית: לשבור את הסגר על רצועת עזה, שהוטל לאחר השתלטות ארגון הטרור הפלסטיני חמאס, במהלך העימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה, לעורר את דעת הקהל העולמית, ולהעביר ציוד הומניטרי לתושבי הרצועה.
לעומת זאת, עמדת ישראל היא כי המצב ההומניטרי ברצועת עזה טוב, בין השאר, משום שניתן להעביר סיוע הומניטרי דרך מעברי הגבול היבשתיים עם ישראל ומצרים, ומכאן שמטרתו האמיתית של המשט היא תמיכה בטרור החמאס באמצעות התגרות שנועדה לקעקע את זכותה של ישראל להילחם בטרור ובדרך זאת לסייע לניצחונו.
גורמים רשמיים רבים ממדינות שונות הביעו בפומבי את התנגדותם לקיום המשט, בהם ארצות הברית, צרפת, בריטניה, טורקיה, קנדה, הקוורטט, וכן מזכ"ל האו"ם באן קי מון.
גורמים רשמיים ברשות הפלסטינית ביקשו ממדינות העולם לתמוך במשט והצהירו כי זהו פשע להמשיך להטיל את הסגר הימי על רצועת עזה.
בעקבות התקלות הטכניות, העיכובים מצד השלטונות היווניים, ואיסור ההפלגה שהטילו היוונים, המאמצים להשקת המשט דעכו, והמשט לא יצא לפועל.
ביולי 2011, היאכטה הצרפתית "דיניטה-כראמה", היחידה שנותרה מהמשט המקורי, יצאה מיוון כאשר יעדה הרשמי המוצהר היה נמל אלכסנדריה במצרים.
כאשר התברר שהיא בדרכה לרצועת עזה, הוזהרה ולאחר מכן אף נעצרה על ידי חיל הים של צה"ל אשר השתלט עליה והוביל אותה לנמל אשדוד.
16 פעילים, ובהם דרור פיילר ועמירה הס, נמצאו על סיפון היאכטה.
על היאכטה לא נמצאו כלי נשק או סיוע הומניטארי.
החל מיוני 2007 ישראל ומצרים הטילו סגר על רצועת עזה לאחר עימות חמאס-פת"ח, במהלכו כבש ארגון הטרור חמאס את הרצועה, תוך רצח פעילי פת"ח רבים, והתנערות מההסכמים שחתמה הרשות הפלסטינית עם ישראל ומצרים.
הסגר הקשה על מעבר של אנשים וסחורות לתוך רצועת עזה וממנה.
בסוף מאי 2010 התקיים משט של שש ספינות שיצאו מטורקיה לעבר רצועת עזה.
מטרת המשט, על פי דברי מארגניו, הייתה העברת ציוד הומניטרי לתושבי רצועת עזה.
לעומת זאת, עמדת ישראל היא שהמצב ההומניטרי ברצועת עזה טוב, והמשט הוא רק התגרות למטרות פוליטיות של תמיכה בטרור החמאס, ובין השאר, משום שניתן להעביר סיוע הומניטרי דרך מעברי הגבול היבשתיים עם ישראל ומצרים.
ב-31 במאי 2010 השתלט חיל הים הישראלי על הספינות שהיו בדרכן לעזה.
במהלך ההשתלטות על אחת האוניות התרחש עימות אלים במסגרתו נהרגו תשעה מנוסעי האוניה (כמעט כל ההרוגים על הספינה, היו חברים בארגונים איסלמיסטיים קיצוניים בטורקיה, וכמחציתם אף הכריזו על תקוותם למות כשאהידים.) ונפצעו מספר חיילים ועשרות נוסעים.
בסיום הפעולה נעצרו הספינות ונגררו לנמל אשדוד.
אף על פי כן, מדינת ישראל ספגה גינויים רבים במדינות שונות בעולם ובמועצת הביטחון של האו"ם.
ביוני 2010, בעקבות אירועי המשט לעזה, החליטה מצרים לפתוח את המעברים בינה ובין רצועת עזה לשם העברת ציוד, סחורות ואנשים.
לאחר אירועי המשט לעזה הצהירו מדינות וארגונים שונים כי ישלחו ספינות נוספות לשבור את הסגר הימי על רצועת עזה.
ממשלת ישראל הודיעה כי גם ספינות אחרות לעזה תיעצרנה.
באפריל 2011, פורסם כי ארגון ה-IHH מתכנן משט נוסף לעזה, בהיקף נרחב.
ישראל פנתה לטורקיה בבקשה למניעת יציאת המשט הנוסף, אך טורקיה הודיעה שאיננה יכולה למנוע יציאת משטים מסוג זה מנמליה.
ארגון ה-IHH הזהיר את ישראל שלא תפריע למשט, שאמור לצאת לקראת ה-20 ביוני, בהרכב של כ-15 ספינות, ו-1,500 פעילים.
כמו כן, אמרו פעילי ה-IHH, כי פתיחת מעבר הגבול היבשתי ברפיח על ידי מצרים לא תמנע את המשט.
שר החוץ של טורקיה, אחמט דבוטולו, אמר כי האחריות למניעת שפיכות דמים היא של ישראל.
בד בבד, הודיע מזכ"ל האו"ם, באן קי מון על הארכת זמן הבדיקה של ועדת החקירה הבינלאומית שמונתה לבדיקת אירועי המשט האחרון.
ביוני 2011 הודיע הארגון כי ספינת "מאווי מרמרה" לא תשתתף במשט השני לעזה עקב תקלה טכנית.
גורמים רשמיים בישראל הודיעו כי למארגני המשט כי אם הם יעגנו בנמל אשדוד, ישראל תעביר את הסיוע ההומניטרי לעזה לאחר שתכולת המטענים שעל הספינות תבדק.
כמו כן, מצרים הציעה לאפשר למשט לעגון ליד אל עריש, ולהעביר את המטען שעל הספינות לעזה לאחר שהוא יבדק.
המשט השני לעזה מאורגן על ידי ארגונים שונים בהם:
ביוני 2011 הוכרז כי ספינת "מאווי מרמרה", עליה התקיימה הפשיטה במשט הקודם לא תשתתף במשט השני לעזה עקב תקלה טכנית.
בהמשך הודיע גם הצוות של הספינה אירית "MV Saoirse" כי הספינה לא תיקח חלק במשט בשל חבלה אשר לכאורה בוצעה בספינה.
נכון ל-30 ביוני 2011 הספינות הבאות אישרו את השתתפותם במשט:
שם הספינה מדינת המוצא מספר המשתתפים"אלפתרי מסוגיוס"קנדה50"דיניטה – אל-כראמה""לואיס מישל"צרפת--"סטפאנו צ'יאריני"איטליה--"גרניקה"ספרד50"תעוזת התקווה"ארצות הברית50"אלפתרי מסוגיוס"יוון, שוודיה, נורווגיה--
נכון ל-28 ביוני 2011 מספר המשתתפים הצפוי ירד לפחות מ-300 אנשים, בתוספת עשרות עיתונאים.
חלק מהאוניות המשתתפות במשט החלו להפליג לכיוון רצועת עזה ב-29 ביוני 2011. שתי ספינות המשתתפות במשט הפליגו בתחילה מהאי הצרפתי קורסיקה לכיוון יוון על מנת להיפגש עם הספינות האחרות של המשט.
הספינות עגנו לאחר מכן בפיראוס.
עם זאת, הספינה הצרפתית "דיגניטי" לא עגנה בפיראוס והמשיכה ישירות לכיוון רצועת עזה.
מעשי חבלה שבוצעו לכאורה בספינות
ב-27 ביוני 2011 הצהירו הפעילים כי שתי ספינות המשתתפות במשט ניזוקו - הספינה "ג'וליאנו" והספינה האירית "MV Saoirse".
בשתי הספינות המדחפים והצנרת שמובילה למנועים ניזוקו.
לדברי דובר משט דרור פיילר לא הייתה שום עדות ישירה לכך שישראל הייתה מעורבת בגרימת נזק לספינות.
לפי הערכתו ייקח מספר ימים לתקן את הנזק שנגרם לספינות.
מארגני נוספים של המשט חשדו כי הנזק היה תוצאה של פעולת סבוטז' שבוצעה על ידי צוללנים של חיל הים הישראלי, ודרשו כי המשטרה היוונית ורשויות הנמל היווניים יספקו שירותי אבטחה עבור הספינות.
חלק מהפעילים הודיעו כי הם עצמם תכננו לאבטח את הספינות.
ב-29 ביוני הספינה האירית "MV Saoirse" ניזוקה בעת שעגנה בטורקיה.
הפעילים טענו כי הנזק נגרם על ידי צוללנים ישראלים, אשר הצליחו לחבל בספינות מבלי להסב את תשומת לבם של השומרים שהוצבו על הספינה.
מספר משתתפים במשט ציינו כי הם נשדדו ברחוב שליד הנמל וכי הטלפונים הניידים שלהם נגנבו, וציינו כי "דייגים" חשודים נצפו בסמוך לספינות, משוטטים ללא פיתיונות או דליים, לידי אזור בו המים מזוהמים.
האיסור הגורף על יציאה מנמלי יוון לכיוון רצועת עזה
יוון אסרה על כל הספינות שנמצאו בנמליה להפליג לרצועת עזה.
ב-1 ביולי 2011, הספינה האמריקנית "תעוזת התקווה" יצאה מהנמל ביוון לכיוון רצועת עזה, תוך הפרה של איסור זה, אך במהרה נעצרה על ידי ספינת משמר חופים יוונית והוחזרה בחזרה לנמל.
בעקבות זאת, רשויות אכיפת החוק ביוון עצרו את רב החובל של הספינה והחזיקו אותו במעצר באשמת סיכון חייהם של נוסעי הספינה, מעשה שנחשב לעבירה פלילית, ובאשמת ניסיון להפליג מהנמל לכיוון רצועת עזה ללא היתר.
ב-3 ביולי, ממשלת יוון הציעה להעביר את הסיוע ההומניטרי לרצועת עזה בעצמה אך הצעה זו נדחתה על ידי פעילי המשט.
ב-4 ביולי, הספינה "תחריר" יצאה מהנמל ביוון לכיוון רצועת עזה, תוך הפרה של האיסור היווני לעשות כן, ללא הצוות היווני המקורי שהיה אמור להיות על סיפונה אלא באיוש צוות מתנדבים ממדינות שונות.
לדברי אחד הפעילים בספינה, כוחות מיוחדים של משמר החופים היווני עלו לספינה לאחר שהיא הייתה במרחק מספר קילומטרים מהחוף והספינה נגררה חזרה לנמל.
ב-5 ביולי, כ-20 פעילים פרו-פלסטינים מן הספינה "Guernica" פרצו לשגרירות ספרד באתונה ותבעו מהשגריר הספרדי שיתערב על מנת שהרשויות ביוון יאפשרו לספינות המשתתפות במשט להפליג לרצועת עזה.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-5 ביולי, הספינה הצרפתית "Dignite al Karama", אשר נשאה שמונה נוסעים, הצליחה להתחמק ממשמר החופים היווני ולהפליג מנמל השוכן בקרבת אתונה.
אף על פי כן, לאחר מספר שעות החליט צוות הספינה לחזור חזרה לנמל.
לפי הדיווחים, הפעילים על סיפון הספינה לא רצו להיות היחידים שישוטו לרצועת עזה.
בסופו של דבר, הפליגה "דיגניטה כראמה" (היחידה שנותרה מהמשט המקורי) מיוון, כאשר יעדה הרשמי המוצהר היה אלכסנדריה שבמצרים.
מאוחר יותר הצהיר קברניט הספינה כי היא בדרכה לרצועת עזה.
חיל הים של צבא ההגנה לישראל הזהיר את הקברניט וביקש ממנו לשנות את נתיבה.
לאחר שסירב לכך, השתלטו לוחמי שייטת 13 על הספינה מבלי שנתקלו בהתנגדות, והובילו את הספינה לנמל אשדוד.
16 פעילים ובהם דרור פיילר ועיתונאים של אל-ג'זירה והארץ (עמירה הס) נמצאו על סיפון הספינה.
לבסוף, בעקבות התקלות הטכניות, העיכובים מצד השלטונות היווניים, וצו איסור ההפלגה עליו הודיעו היוונים, דעכו המאמצים להשקת המשט, ורק ספינה אחת הצליחה להתקרב למים הטריטוריאליים של ישראל אך נעצרה על ידי חיל הים של צבא ההגנה לישראל ללא התנגדות מצד פעיליה.
במסיבת עיתונאים שערכו מארגני המשט, למחרת כישלונו, הם האשימו את ארגון "שורת הדין" כי הוא אחד האחראים העיקריים לביטול המשט, בשל פעולותיו למניעת כיסוי ביטוחי לספינות המשתתפות ובשל הסתת השלטונות היוונים לדקדק בבדיקת ניירות השיט של הספינות (היעד המוצהר של כולן היה יעד כוזב - אלכסנדריה ולא עזה).
משחקי החורף הפאראלימפיים 1980, הם המשחקים הפאראלימפיים שנערכו בפעם השנייה במתכונת אולימפיאדת החורף.
האירוע התקיים בגיילו שבנורווגיה בין 1 בפברואר ל-7 בפברואר 1980.
במשחקים הפאראלימפיים השתתפו 299 ספורטאים (229 גברים ו-70 נשים) שהתחרו בשלושה ענפים.
בנוסף לסקי האלפיני ותחרויות הסקי למרחקים הוחלט להוסיף קטגוריות תחרות במקצה ההחלקה המהירה.
המארחת, נורווגיה, שלחה משלחת של 37 ספורטאים (27 גברים ו-10 נשים) שזכו עבור מולדתם ב-54 מדליות, בהן 23 מדליות זהב, 21 כסף ו-10 מדליות ארד.
המשחקים הפאראלימפיים בקיץ 2012 הם המשחקים הפאראלימפיים ה-14 שנערכו בבירת הממלכה המאוחדת, לונדון בין התאריכים 29 באוגוסט ל-9 בספטמבר.
אף על פי שהעיר אירחה את המשחקים האולימפיים בפעם השלישית, זו הפעם הראשונה בה מתקיימים בעיר גם המשחקים הפאראלימפיים במקביל למשחקים האולימפיים.
ב-18 במאי 2004, אחרי הערכת תשע המועמדות, ניפה הוועד האולימפי הבינלאומי ארבע ערים והציג את חמש המועמדות הסופיות, שהיו לונדון, פריז, מוסקבה, ניו יורק ומדריד.
ב-6 ביולי 2005 התכנסו חברי הוועד האולימפי הבינלאומי במרכז הקונגרסים ראפלס סיטי שבסינגפור כדי לבחור את העיר המארחת.
לראשונה מאז המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) הורשו ספורטאים בעלי לקות אינטלקטואלית להשתתף במשחקים.
הוועד הפאראלימפי הבינלאומי החליט להשיב את הקטגוריה למשחקים לאחר שהשעה אותה בעקבות שיתופם של עשרה ספורטאים ספרדים שאינם בעלי מוגבלויות במשחקי הכדורסל נכים.
לספורטאים בעלי לקות אינטלקטואלית התקיימו מקצים במקצועות האתלטיקה, שחייה וטניס שולחן.
המשחקים הפאראלימפיים לונדון 2012 היא אולימפיאדת הנכים הגדולה ביותר אי פעם.
4,294 ספורטאים מ-164 מדינות השתתפו במשחקים, כ-700 ספורטאים יותר מהמשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008).
14 מדינות השתתפו במשחקים לראשונה: אנטיגואה וברבודה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ג'יבוטי, גמביה, גינאה ביסאו, ליבריה, מוזמביק, קוריאה הצפונית, סן מרינו, איי שלמה, איי הבתולה של ארצות הברית, ברוניי, קמרון וקומורו.
טרינידד וטובגו שבה למשחקים לאחר שנעדרה מהם מאז סיאול, 1988, ואילו מלאווי ובוטסואנה אמורות היו להופיע במשחקים בהופעת בכורה, אולם מספר שעות לפני טקס הפתיחה הודיעו כי בשל אי-מימון ממשלתי הן לא ישתתפו במשחקים.
המשחתות מסדרת סקורי הן סדרת משחתות, אשר נבנו בברית המועצות עבור הצי הסובייטי בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
הסקורי הייתה הסדרה הגדולה ביותר לכלי שיט גדולים שנבנתה בברית המועצות.
18 מהמשחתות נבנו במספנת ניקולאייב עבור צי הים השחור, 16 במספנת זאדאנוב בלנינגרד עבור צי הים הבלטי, 18 במספנת סברודיבסק עבור צי הים הצפוני והשאר במספנות אמור עבור צי המזרח הרחוק.
7 משחתות משומשות נמכרו לאינדונזיה, 6 משחתות למצרים ו-2 משחתות מהצי הבלטי הועברו לצי הפולני.
בצי הסובייטי החלו להוציא את האוניות לגריטה בשנים 1965 עד 1985. בציי מצרים ואינדונזיה המשיכו המשחתות לשרת עד שנות ה-2000.
משחתת מאופיינת ככלי רב תכליתי ובצי הסובייטי נוספה לה משימה של הטלת מוקשי עגינה מדגם "קראב".
למעשה הוגדר הדגם כנושאות מוקשים של הצי.
ומשמעות השם סקורי היא "המהיר" ואכן מהירותן המרבית - 36 קשר - עלתה על מהירותן של מרבית המשחתות שנבנו באותה תקופה.
גוף המשחתת מסדרת סקורי נבנה לפי תכנון מחדש שנעשה על ידי א.
פישר מהמכון לתכנון אוניות של לנינגרד.
התכנון היה למעשה שיפור לדגם קודם לפי תכנון איטלקי שנבנה לפני מלחמת העולם השנייה אשר התאים לים התיכון.
על פי התכנון החדש, הייתה משחתת הסקורי גדולה יותר, עם תנועה טובה יותר בים גלי ובעלת יכולת שהייה בים ארוכה יותר.
הבנייה נעשתה בריתוך ובצילוע אורכי ותהליך הבניה כלל 101 חלקים מודולריים שרותכו יחדיו, מה שקיצר במידה רבה את זמן בניית האוניות.
החימוש העיקרי של המשחתת היו שני צריחים בעלי תותחים בקוטר 130 מ"מ כל אחד.
הצריחים תוכננו עוד בזמן מלחמת העולם השנייה ולא נחשבו כיעילים במיוחד בשל קצב האש הלא גבוה - עד 12 יריות בדקה.
בנוסף, זווית ההגבהה של 45 מעלות לא אפשרה הגנה נגד כלי טיס והיה צורך בתותח נפרד להגנה נגד מטוסים.
בכל צריח שירתו 23 חיילים וטווח התותחים עמד על כ-25 ק"מ.
בנוסף לתותחים חומשו המשחתות בטורפדו, אשר אוחסנו בתוך זוג צבירי צינורות טורפדו עם 5 צינורות שיגור בכל אחד.
הצינורות היו בקוטר של 553 מ"מ.
למשחתת הייתה יכולת לחימה כנגד צוללות באמצעות סונאר ופצצות עומק שהוטלו מירכתי האוניה.
כמו כן, היו על סיפון המשחתת שני מסלולים להטלת מוקשים ימיים.
הגנת הנ"מ התבססה על מערך תותחים מגוון: התותח הראשי בקוטר 85 מ"מ הוצב בצריח משלו.
בנוסף, הוצבו על הספינה 4 תותחים כפולי-קנה בקוטר 37 מ"מ ושלושה תותחים אוטומטיים בקוטר 25 מ"מ.
הגעת המשחתות מדגם סקורי לחיל הים המצרי, השתיים הראשונות ב-1956 ושתיים נוספות ב-1962, שינתה את מאזן הכוחות בזירה הימית והיוותה זרז לפיתוח טיל הגבריאל ובניית ספינות הסער.
בשנת 1968 סופקו שתי משחתות סקורי נוספות ואחת מהראשונות הוחזרה לברית המועצות.
סך הכל נותרו בשירות המצרים 5 משחתות.
בעת מלחמת ששת הימים, פגשה ב-5 ביוני בשעה 1600 הצוללת הישראלית אח"י תנין בפיקודו של אברהם דרור במשחתת סקורי מצרית במבואות נמל אלכסנדריה.
אח"י תנין נערכה לירי טורפדו אך המשחתת התרחקה וירי לא בוצע.
כאשר התקרבה לנקודת הורדת הצוללים נצפתה משחתת בפריסקופ מעבר לשובר הגלים.
קבוצת הצוללים משייטת 13 ירדה לתקוף את כלי השיט בנמל חצתה את השובר גלים.
אך המשחתת שינתה את מקומה והצוללים הדביקו מוקשים למטרות משניות.
במסגרת הניסיון של ישראל להמחיש למצרים את אחיזתה בקו מחצית רוחב תעלת סואץ.
תקף חיל האוויר ב-14 ביולי 1967 משחתת סקורי במפרץ סואץ מול נמל אל-אדביה.
למשחתת נגרמו נזקים והיא תוקנה וחזרה לפעילות.
במהלך מלחמת ההתשה פעלו ב-8 בנובמבר 1969 משחתות מדגם סקורי בהפגזת חוף 20 ק"מ מזרחית לפורט סעיד.
והונסו על ידי חיל האוויר.
ההפגזה לא הסבה נזקים רבים.
פעולה זו הייתה ניסיון של הצי המצרי להגיב על פעולות שייטת 13 במפרץ סואץ.
במלחמת יום הכיפורים הופעלו משחתות הסקורי לחסימת שייט בים התיכון ובים סוף.
ב-22 באוקטובר 1973 נמצאו זוג ספינות מדגם סער 4 בפיקוד אלי רהב שסיירו בין כרתים לסיציליה במרחק של כחמישים מייל ממשחתת מצרית ונערכו לתקיפתה.
האזור רחוק מטווחי מטוסי תקיפה של שני הצדדים.
דיוני הפסקת האש היו בשלב מתקדם.
מפקדת חיל הים הורתה לכח ספינות הסער להתרחק באמתלה של ים האגאי תדלוק מאונית העזר אח"י נגה שהמתינה בים האגאי.
האיום נודע למצרים שהסיגו את המשחתת לנמל לובי.
מפגש נוסף באותה מלחמה היה בים סוף מול פורט סודאן.
נוצר מגע בין משחתת סקורי מצרית ובין גוררת ישראלית חמושה.
הדבר נודע לראש הממשלה גולדה מאיר ששללה את הפעולה ושלחה במיוחד את עוזרה יובל נאמן למפקדת חיל הים כדי לוודא שלא תבוצע תקיפה, זאת בשל חוסר הרצון לפתוח חזית בעיתוי הקרוב להפסקת האש ובמרחק גדול והסקורי ניצלה מפגיעה.
מבחינת המצרים ביצעו משחתות הסקורי את תפקידם היטב.
משחקי החורף הפאראלימפיים 1994 הם המשחקים הפאראלימפיים שנערכו בפעם השישית במתכונת של אולימפיאדת חורף.
המשחקים התקיימו בין התאריכים 10 במרץ ל-19 במרץ 1994 בעיר לילהאמר שבנורווגיה.
לראשונה, התקיימו משחקים אלו באותה עיר ובאותה שנה שהתקיימו בה משחקי החורף האולימפיים, מסורת שנמשכת גם כיום.
במשחקים הפאראלימפיים השתתפו 471 ספורטאים מ-31 מדינות, שהתחרו ביניהם בחמישה מקצועות: סקי אלפיני, הוקי מזחלות, החלקה מהירה במזחלת, ביאתלון וסקי למרחקים.
נורווגיה המארחת, זכתה שוב בכמות המדליות הרבה ביותר במשחקים אלו עם 64 מדליות, מהן 29 מדליות זהב, 22 מדליות כסף ו-13 מדליות ארד.
משחקי החורף הפאראלימפיים 1998 הם המשחקים הפאראלימפיים שנערכו בפעם השביעית במתכונת של אולימפיאדת חורף.
המשחקים התקיימו בין התאריכים 5 במרץ ל-14 במרץ 1998 בעיר נאגנו שביפן.
במשחקים הפאראלימפיים השתתפו 571 ספורטאים מ-32 מדינות, שהתחרו ביניהם בחמישה מקצועות: סקי אלפיני, הוקי מזחלות, החלקה מהירה במזחלת, ביאתלון וסקי למרחקים.
המשלחת הנורווגית, זכתה שוב במקום הראשון לאחר שזכתה בכמות מדליות הזהב הרבה ביותר עם 18 מדליות זהב ובמקום שלישי בכמות הכללית עם 40 מדליות בסך הכל, אחרי המשלחת הגרמנית שזכתה בכמות המדליות הרבה ביותר עם 44 מדליות ויפן המארחת עם 41 מדליות.
משחקי החורף הפאראלימפיים 2002 הם המשחקים הפאראלימפיים שנערכו בפעם השמינית במתכונת של אולימפיאדת חורף.
המשחקים התקיימו בין התאריכים 7 במרץ ל-16 במרץ 2002 בעיר סולט לייק סיטי שבארצות הברית.
במשחקים הפאראלימפיים השתתפו 416 ספורטאים מ-36 מדינות, שהתחרו ביניהם בארבעה מקצועות: סקי אלפיני, הוקי מזחלות, ביאתלון וסקי למרחקים.
רגנילד מיקלבוסט מנורווגיה, זכתה ב-5 מדליות זהב והפכה לספורטאית המעוטרת ביותר, הן לגברים והן לנשים, במשחקי החורף הפאראלימפיים, עם 27 מדליות מהן 22 מדליות זהב.
המשלחת הגרמנית, זכתה במקום הראשון לאחר שזכתה בכמות מדליות הזהב הרבה ביותר עם 17 מדליות זהב ובמקום שני בכמות הכללית עם 33 מדליות בסך הכל, אחרי ארצות הברית המארחת שזכתה בכמות המדליות הרבה ביותר עם 43 מדליות בסך הכל.
משחקי החורף הפאראלימפיים 2006 הם המשחקים הפאראלימפיים שנערכו בפעם התשיעית במתכונת של אולימפיאדת חורף.
המשחקים התקיימו בין התאריכים 10 במרץ ל-19 במרץ 2006 בעיר טורינו שבאיטליה.
במשחקים הפאראלימפיים השתתפו 486 ספורטאים מ-39 מדינות, שהתחרו ביניהם בחמישה מקצועות: סקי אלפיני, הוקי מזחלות, ביאתלון, סקי למרחקים וקרלינג בכיסאות גלגלים.
המשלחת הרוסית, זכתה לראשונה במקום הראשון לאחר שזכתה בכמות מדליות הזהב הרבה ביותר עם 13 מדליות זהב.
בנוסף לכך, היא זכתה ב-13 מדליות כסף וב-7 מדליות ארד ובסך הכל 33 מדליות, כמות המדליות הרבה ביותר.
משחקי החורף הפאראלימפיים 2014 הם המשחקים הפאראלימפיים ה-11 שנערכו במתכונת של אולימפיאדת חורף.
המשחקים התקיימו בין התאריכים 7 במרץ ל-16 במרץ 2014 בעיר סוצ'י שברוסיה.
במשחקים הפאראלימפיים השתתפו 550 ספורטאים מ-45 מדינות, שהתחרו ביניהם בחמישה מקצועות: סקי אלפיני, הוקי מזחלות, ביאתלון, סקי למרחקים וקרלינג בכיסאות גלגלים.
המשלחת הרוסית זכתה במקום הראשון לאחר שזכתה בכמות מדליות הזהב הרבה ביותר עם 30 מדליות זהב.
בנוסף לכך, היא זכתה ב-28 מדליות כסף וב-22 מדליות ארד ובסך הכל 80 מדליות, כמות המדליות הרבה ביותר.
משחקי החורף הפאראלימפיים 2010 הם המשחקים הפאראלימפיים ה-10 שנערכו במתכונת של אולימפיאדת חורף.
המשחקים התקיימו בין התאריכים 12 במרץ ל-21 במרץ 2010 בעיר ונקובר שבקנדה.
במשחקים הפאראלימפיים השתתפו 506 ספורטאים מ-44 מדינות, שהתחרו ביניהם בחמישה מקצועות: סקי אלפיני, הוקי מזחלות, ביאתלון, סקי למרחקים וקרלינג בכיסאות גלגלים.
המשלחת הגרמנית זכתה במקום הראשון לאחר שזכתה בכמות מדליות הזהב הרבה ביותר עם 13 מדליות זהב.
בנוסף לכך, היא זכתה ב-5 מדליות כסף וב-6 מדליות ארד ובסך הכל 24 מדליות.
המשחקים הפאראלימפיים בקיץ 2016 הם המשחקים הפאראלימפיים ה-15 שנערכו בריו דה ז'ניירו, ברזיל בין התאריכים 7 בספטמבר ל-18 בספטמבר.
זו הפעם הראשונה שהמשחקים הפאראלימפיים נערכים בדרום אמריקה.
במשחקים הפאראלימפיים ב-2016 נערכו תחרויות ב-24 ענפי ספורט שונים.
במהלך תחרות נהרג בתאונה בהמן גולברנז'אד, זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1960 שספורטאי נהרג במהלך אולימפיאדה.
טטיאנה מקפאדן זכתה ב-6 מדליות מהם 4 זהב.
המשחתות מסדרת זומוואלט היא סדרת משחתות של צי ארצות הברית החמושות בטילים מונחים (סימול נאט"ו למשחתות: DDG).
המשחתות מסדרת זומוואלט מתוכננות כספינות רב-משימתיות עם מבנה בטכנולוגיה חמקנית.
הן מיועדות ללוחמה קרקעית, לוחמת נ"מ ולוחמה ימית.
למשחתות מסדרת זומוואלט חתימת מכ"ם נמוכה במיוחד.
מותקנת עליהן מערכת חשמל אינטגרלית המספקת חשמל למנועים החשמליים ולמערכות הנשק, ומערכות אלה עשויות לכלול בעתיד תותחי לייזר, תותחי מסילה, או חימוש חשמלי אחר.
המשחתת הראשונה שיוצרה נקראת "USS Zumwalt" (מכונה בנאט"ו: DDG-1000) על שם האדמירל אלמו זומוואלט.
היא נכנסה לשירות באוקטובר 2016. המשחתת השנייה הושקה ונכנסה לשירות ב-26 בינואר 2019, היא נקראת "Michael Monsoor" על שם מעוטר מדליית הכבוד.
Johnson" הנקראת על שם הנשיא לינדון ג'ונסון הושקה בדצמבר 2018 וצפויה להיכנס לשירות במהלך 2024.
עלות הייצור חסרת תקדים ועומדת על 4.24 מיליארד דולר למשחתת בודדת.
בתחילה תוכננו 32 משחתות, אולם בשל קיצוצים תקציביים נבנו שתיים ואחת נוספת נמצאת בבנייה, ובוטלה ההזמנה עבור 29 הנותרות.
במקור תוכננה המשחתת להצטייד במכ"ם מסוג SPY-4 אולם ביוני 2010 הודיע הפנטגון כי הוא לא ישולב במשחתת הראשונה, DDG-1000 כדי להפחית עלויות.
לאור זאת נעשו שינויים במכ"ם SPY-3 כדי להתאימו כדי שיוכל לבצע חיפוש נפח.
במכ"ם החיפוש הרוחבי מוגבל, אולם הוא עדיין נותן מענה לצורכי הגנה אווירית מקומית.