tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תיעוד הטבילה שלה שרד ומזהה אותה כביתם של ג'יין בארט וז'אן פוכארד.
אביה מזוהה כעובד יום ונראה כי הוא היה אנאלפבית, מכיוון שהוא לא חתם על רישומי הקהילה.
לא ידוע שום דבר ברור על ילדותה או בגרותה הצעירה של בארט.
בהמשך היא אמרה לבוגנוויל כי התייתמה ואיבדה את הונה בתביעה לפני שהחליטה להתחפש לגבר.
אמנם ייתכן שהיא הייתה יתומה בהתחשב בתוחלת החיים הנמוכה באותה תקופה, היסטוריונים מסכימים שפרטים אחרים מהסיפור שהיא סיפקה לבוגנוויל היו פרי דמיונה להגנה על קומרסון ומפני חשיפת התחפושת שלה.
בורגונדי הייתה בתקופה זו אחד המחוזות היותר מפגרים של צרפת מבחינת מצבן של מעמדות האיכרים, וסביר להניח שמשפחתה של בארט הייתה מרוששת למדי.
אחת התעלומות מחייה של בארט היא כיצד השיגה והשלימה את השכלתה, שכן חתימתה על מסמכים משפטיים מאוחרים יותר מספקת הוכחות לכך שהיא לא הייתה אנאלפביתית.
אחד הביוגרפים שלה, גליניס רידלי, מציע שאמה הייתה אולי הוגנוטית, שהייתה קבוצה דתית בעלת מסורת גבוהה יותר של אוריינות מכפי שהיה אופייני לאיכרים באותה תקופה.
ביוגרף אחר, ג'ון דונמור, מציע שהיא חונכה על ידי כומר הקהילה או קבלה חינוך על ידי אחד מבני העשירים המקומיים.
ניכר היה גם כי בארט וקומרסון חלקו מערכת יחסים אישית יותר, שכן בארט נכנסה להריון בשנת 1764. החוק הצרפתי באותה עת דרש מנשים שנכנסו להריון מחוץ לנישואין לקבל "תעודת הריון" שבה יכלו לקרוא לאביה של ילדם שטרם נולד.
התעוד של בארט, מאוגוסט 1764, שרד.
היא הוגשה בעיירה המרוחקת 30 ק"מ משם, והיו עדים לה שני גברים אשר גם הם נסעו מרחק ניכר מבתיהם.
היא סירבה לקרוא בשם האב של ילדה, אך היסטוריונים אינם מפקפקים בקומרסון שגם שעשה גם את ההסדרים עם עורך הדין והעדים מטעמה.
זמן קצר לאחר מכן, בארט וקומרסון עברו להתגורר בפריז, שם המשיכה בתפקיד עוזרת הבית.
בארט נראה שינתה את שמה ל"ז'אן דה בונפוי "בתקופה זו.
ילדה, שנולד בדצמבר 1764, קיבל את השם ז'אן-פייר בארט.
בארט מסרה את הילד לבית החולים פריזלינגס.
הוא הועבר במהירות עם לאם אומנת אך נפטר בקיץ 1765. קומרסון השאיר את בנו הלגיטימי מנישואיו לטיפול אצל גיסו בטולון-סור-ארוקס ומעולם לא ראה אותו עוד בחייו.
בשנת 1765 הוזמן קומרסון להצטרף למסע של בוגנוויל.
הוא היסס לקבל כיוון שלרוב היה במצב בריאותי לקוי; הוא נדרש לסיועה של בארט כאחות וכן בניהול משק הבית ובניהול אוספיו וניירותיו.
מינויו אפשר לו משרה ששולמה כהוצאה מלכותית, אך נשים היו אסורות לחלוטין בספינות חיל הים הצרפתי בזמן ההוא.
בשלב מסוים הוא הגה את הרעיון שבארט תתחפש לגבר כדי ללוות את קומרסון.
כדי להימנע מבדיקה, היא הייתה צריכה להצטרף למשלחת מיד לפני שהספינה הפליגה, והעמידה פנים שהיא זרה לקומרסון.
לפני שעזבו את פריז, כתב קומרסון צוואה בה הותיר ל"ז'אן בארט, המכונה דה בונפוי, עוזרת ביתי ", סכום חד פעמי גבוה בנוסף למענק קבוע וריהוט דירתם בפריז.
וכך, בעוד שהסיפור שרקחה בארט לטובת בונגנוויל כדי להסביר את נוכחותה באונייה תוכנן בקפידה כדי להגן על קומרסון ממעורבות, יש עדויות תיעודיות ברורות למערכת היחסים הקודמת שלהן, וזה לא סביר שקומרסון לא היה שותף לתוכנית עצמו.
בארט וקומרסון הצטרפו למשלחת של בוגנוויל בנמל רושפור בסוף דצמבר 1766. הם יועדו להפליג בספינת אספקה, "אטואל".
בגלל כמות הציוד העצומה שקומרסון העלה לפני ההפלגה, קפטן הספינה, פרנסואה צ'סנארד דה לה גירואיס, ויתר על החדר הגדול שלו בספינה לקומרסון ול"עוזרו".
המעשה העניק לבארט פרטיות משמעותית בהשוואה אילו הייתה על סיפונה של ספינה צפופה.
בפרט, תא הקברניט נתן לבארט גישה לשירותים פרטיים, כך שלא תצטרך להשתמש במשותף עם אנשי הצוות האחרים.
בנוסף לדיווח שפרסם בוגנוויל, מספרי סיפורה של בארט היו שלושה ספרי זיכרונות ששרדו מהמסע: יומן שנערך במשותף על ידי קומרסון ופייר דוקלוס-גיות.
יומן מאת נסיך נסאו-זיגן, נוסע משלם באוניה "בודאוס".
וספר זיכרונות מאת פרנסואה ויווס, מנתח באוניית "אטואל".
לויווס היה הרבה מה לומר על בארט, אך ספר הזכרונות שלו בעייתי מכיוון שהוא וקומרסון היו ביחסים גרועים לאורך ההפלגה, והדיווח שלו - שנכתב ברובו או תוקן לאחר מעשה - מלא בטענות והערות קשות שהופנו גם לקומרסון וגם בארט.
קומרסון סבל קשות ממחלת הים וכיב חוזר ברגלו בחלקו המוקדם של ההפלגה, ובארט ככל הנראה בילתה את רוב זמנה בטיפול בו.
מלבד הטקס של "חציית קו המשווה", שתיאר קומרסון בפרטי פרטים בספר זיכרונותיו, נותר מעט מאוד לבוטנאים לעשות עד שהגיעו למונטווידאו.
שם הם יצאו למסעות אל המישורים וההרים שמסביב.
רגלו של קומרסון עדיין הטרידה אותו, ונראה כי בארט עשתה הרבה מהעבודה בפועל, כשהיא נושאת אספקה ודגימות.
בריו דה ז'ניירו - מקום מסוכן בהרבה, בו נרצח הכומר של האטואל בחוף זמן קצר לאחר הגעתם - קומרסון נשאר רשמית בספינה בזמן שרגלו נרפאה, אך הוא ובארט בכל זאת אספו דגימות של צמח פורח, אותו כינה.
לאחר ביקור שני במונטווידאו, ההזדמנות הבאה שלהם לאסוף צמחים הייתה בפטגוניה בזמן שספינות המשלחת חיכו לרוחות מתאימות שיובילו אותם דרך מצר מגלן.
כאן ליוותה בארט את קומרסון בסיורים נועזים בשטח קשה וצברה מוניטין של אומץ וכוח.
קומרסון, שעדיין סבל מפגיעתו ברגלו, התייחס לבארט בחיבה.
בנוסף לעבודות הכפיים שביצעה באיסוף צמחים, אבנים וצדפים, בארט סייעה גם לקומרסון לארגן ולקטלג את הדגימות ולערוך את הרישומים שלהם בשבועות שלאחר מכן, עם כניסתם של הספינות לאוקיינוס השקט.
הדיווחים ששרדו על המשלחת נבדלים זה מזה עם התגלות המגדר של בארט לראשונה.
על פי דבריו של בוגנוויל, השמועות על כך שבארט הייתה אישה הסתובבו במשך זמן מה, אך מגדרה לא אושר סופית עד שהמשלחת הגיעה לטהיטי באפריל 1768. ברגע שהיא וקומרסון נחתו על החוף, הוקפה מיד בארט על ידי טהיטים שזעמו על היותה אישה.
היה צורך להחזיר אותה לספינה כדי להגן עליה מפני הטהיאטים הנרגשים.
בוגנוויל תיעד את האירוע ביומן שלו כמה שבועות לאחר שזה קרה, כשהייתה לו הזדמנות לבקר ב"אטואל" כדי לראיין את בארט באופן אישי.
בדבריו, ויווס דווח על ספקולציות רבות על מינה של בארט כבר מתחילת המסע וטען כי בארט טענה שהיא סריס.
הדיווח של בוגנוויל על חשיפתה של בארט בטהיטי אינו מאושר ביומנים האחרים של המשלחת, אם כי ויווס מתאר אירוע דומה בו הוצגה מיד בארט כאישה על ידי הטהיטי אחו-טורו שהיה על סיפון הספינה.
ויווס מתאר גם אירוע אחר שנערך בניו אירלנד באמצע יולי בו נתפסה בארט כשהיא לא מוגנת, הופשטה ו"נבדקה "על ידי קבוצת משרתים אחרים במסע".
דוקלוס-גיאו ונסאו-זיגן גם תיעדו כי בארט התגלה כאישה בניו אירלנד, אך מבלי להזכיר פרטים.
אהו-טורו נסע בחזרה לצרפת עם המשלחת, ונחקר לאחר מכן על בארט.
חוקרים מודרניים מאמינים כעת כי אהו-טורו חשב למעשה שבארט היא טרנסג'נדרית.
עם זאת, ילידי טהיטי אחרים דיווחו על נוכחותה של אישה במשלחת של בוגנוויל למבקרים מאוחרים יותר באי, כולל ג'יימס קוק בשנת 1769 ודומינגו דה בונצ'אה בשנת 1772, מה שמעיד כי המין שלה היה ידוע לטהיטים אבל לא לחברת הספנות בזמן שביקרה באי.
לאחר חציית האוקיינוס השקט, המשלחת לא חסרה אוכל.
לאחר עצירה קצרה לאספקה באיי הודו המזרחית ההולנדית (אינדונזיה), הספינות עשו עצירה ארוכה יותר באי מאוריציוס באוקיינוס ההודי.
אי זה, המכונה אי דה פראנס, היה אז תחנת סחר צרפתית חשובה.
קומרסון שמח לגלות שחברו הוותיק ועמיתו הבוטנאי פייר פוירה משמש כמושל באי, וקומרסון ובארט נשארו מאחור כאורחי פויואר.
ככל הנראה בוגנוויל עודד באופן פעיל את ההסדר הזה, מכיוון שהוא איפשר לו להפטר מבעיית האישה שהייתה שלא כדין על סיפונה של משלחתו.
ז'אן-קלר דימיטרי רוז'ה טודיבו הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בווסטהאם יונייטד.
טודיבו גדל במחלקת הנוער של לה לילה, ובשנת 2016 הצטרף למחלקת הנוער של טולוז.
ב-19 באוגוסט 2018 ערך טודיבו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–2 על ז'ירונדן דה בורדו במסגרת המחזור השני בליגת העל הצרפתית.
ב-30 בספטמבר הבקיע טודיבו את שערו היחיד במועדון, שער בדקה ה-87 בתיקו 1-1 נגד סטאד רן במסגרת המחזור השמיני בליגה.
בסך הכל ערך טודיבו עשר הופעות ליגה בטולוז.
ב-8 בינואר 2019 הגיע טודיבו להסכם עם ברצלונה מהלה ליגה, לפיו יעבור לקבוצה בחודש יולי, כאשר חוזהו בטולוז יסתיים.
עם זאת, ברצלונה קידמה את העברתו והוא הצטרף למועדון ב-31 בינואר.
טודיבו קיבל את חולצה מספר 6. ב-13 באפריל ערך טודיבו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בתיקו 0-0 נגד וסקה במסגרת המחזור ה-32 בליגה.
בסך הכל ערך טודיבו שתי הופעות ליגה בעונת 2018/2019 שבסופה זכתה ברצלונה באליפות ספרד.
ב-16 בינואר 2020 הושאל טודיבו לשאלקה 04 עד לסוף העונה.
ב-5 באוקטובר 2020 הושאל טודיבו לבנפיקה ליסבון לעונה אחת.
ב-1 בפברואר 2021 עבר בהשאלה לניס מהליגה הצרפתית.
ב-3 בפברואר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 2–1 למונקו.
ב-25 באפריל כבש את שערו הראשון בניצחון 3-1 על מונפלייה.
ב-27 ביוני 2021 חתם באופן קבוע בניס.
ב-10 באוגוסט 2024 הושאל טודיבו לוסטהאם יונייטד לעונה אחת עם אופציית רכישה.
טודיבו לקח חלק עם נבחרת צרפת עד גיל 20 בגביע העולם עד גיל 20 לשנת .
הוא ערך הופעה אחת בטורניר.
במרץ 2023 זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת לקראת המשחקים נגד ו במוקדמות יורו 2024. ב-12 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בהפסד 2-1 לגרמניה.
ז'אן אנטואן אודון היה פסל צרפתי בסגנון נאו-קלאסי שפיסל אישים מעידן הנאורות.
ז'אן אסטרוק (; נולד בסוב , צרפת, 19 במרץ 1684 – פריז, 5 במאי 1766) היה פרופסור לרפואה במונפלייה ובפריז, שכתב את החיבור הגדול הראשון על עגבת ומחלות מין.
הוא גם כתב חוברת שפורסמה בעילום שם, והיוותה חלק מהותי במקורות הניתוח הטקסטואלי הביקורתי של יצירות המקרא.
אסטרוק היה הראשון שניסה להפגין, באמצעות טכניקות ניתוח טקסטואליות שהיו מקובלות בחקר הקלאסיקות החילוניות, את התיאוריה שבראשית הורכבה על בסיס מספר מקורות, גישה שנקראה כיום השערת התעודות.
אסטרוק נולד לכומר פרוטסטנטי שעבר לקתוליות (אף כי בית אסטרוק היה ממוצא יהודי מימי הביניים).
הוא למד במונפלייה, אחד מבתי הספר הגדולים לרפואה בראשית אירופה המודרנית.
בגיל 19 פרסם את עבודת המחקר הראשונה שלו, בנושא ריקבון ופירוק, והכילה אזכורים רבים למחקרים של תומאס ויליס ורוברט בויל בנושא הריאות.
לאחר סיום לימודיו במונפלייה התקבל כחבר בפקולטה לרפואה באוניברסיטת פריז.
רוב פרסומיו הרפואיים נשכחו, אך עבודה שפרסם בעילום שם בשנת 1753 הבטיחה לו את התהילה והמוניטין.
הספר פורסם בבריסל, מעבר להישג ידם של הרשויות בצרפת.
זה היה אירוני במקצת, שכן ארסטרוק ראה את עצמו תומך באורתודוקסיה; הוא לא הכחיש שמשה חיבר את ספר בראשית, אלא הגן על טענה זו.
במאה הקודמת חוקרים כמו תומאס הובס, איזאק לה פיירר וברוך שפינוזה ערכו רשימות ארוכות של סתירות ואנכרוניזם בתורה, והשתמשו בהן כדי לטעון שמשה לא יכול היה להיות היה מחברם של כל חמשת הספרים.
אסטרוק זעם על "מחלת המאה שעברה" (la maladie du dernier siecle) זו והיה נחוש להשתמש בשיטות מודרניות מהמאה ה-18 כדי להפריך את טענות המאה ה-17.
הוא השתמש בשיטות שכבר התבססו היטב בחקר הכתבים הקלאסיים לצורך ניפוי והערכה של כתבי יד שונים.
הוא ערך מספר טורים והקצה פסוקים לכל אחד מהם על פי מה שציין כ'תכונות מגדירות': האם פסוק השתמש במונח "יהוה" או במונח "אלוהים", והאם יש בו כפילות סיפורית (לדוגמה שני התיאורים של בריאת האדם, ושני הסיפורים של שרה נלקחת על ידי מלך זר).
אסטרוק מצא ארבעה "מקורות" בספר בראשית, אותם סידר בארבעה טורים, והצהיר שכך כתב משה את ספרו במקור, בדומה לארבע הבשורות של הברית החדשה.
את ארבעת המקורות שילב סופר מאוחר יותר ליצירה אחת וכך התהוו החזרות וחוסר העקביות אותם ציינו הובס, שפינוזה ואחרים.
את עבודתו של אסטרוק המשיכו של מלומדים גרמנים, כאשר האקלים האינטלקטואלי בגרמניה היה אז חופשי יותר, והם היוו את היסוד לביקורת המודרנית של הברית הישנה והחדשה.
ז'אן אסלבורן (בלוקסמבורגית: Jean Asselborn; נולד ב-27 באפריל 1949) הוא פוליטיקאי לוקסמבורגי, המכהן כשר החוץ של לוקסמבורג, וכן שימש בעבר כמשנה לראש ממשלת לוקסמבורג בין השנים 2004 ל-2013, בתקופת שלטונו של ראש הממשלה ז'אן-קלוד יונקר.
ז'אן אסלבורן נולד בעיר שטיינפורט ב-27 באפריל 1949. ב-1967, לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, החל לעבוד במפעל יונירויאל .
באותה עת החל לגלות מעורבות בתנועת האיחוד המסחרי ונבחר כחלק מהמשלחת הצעירה של הפדרציה של פועלי לוקסמבורג (Lëtzebuerger Aarbechterverband).
ב-1968 החל אסלבורן לעבוד בעיריית לוקסמבורג סיטי כעובד ציבור בטרם חזר לשטיינפורט שנה לאחר מכן, שם גם כן עבד במשרה ציבורית עבור העירייה המקומית.
אסלבורן חידש את לימודיו ב-1976, והוציא תעודת בגרות בהמשך אותה שנה.
עם קבלת תעודת הבגרות, הוא התמנה למנהל בית החולים הבין-קהילתי בשטיינפורט, תפקיד בו כיהן עד 2004. באוקטובר 1981 קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת ננסי 2.
אסלבורן נבחר לראש עיריית שטיינפורט ב-1982 וכיהן בתפקיד זה עד 2004.
בנובמבר 2023, בעקבות הפסד מפלגתו בבחירות הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים.
בספטמבר 2016 קרא להשעות או לסלק את הונגריה מהאיחוד האירופי עקב "ההפרה המאסיבית" של חוקי הקיצוניות של האיחוד, והחשש מפני יחסה להגירה במהלך משבר ההגירה באירופה, עצמאות מערכת המשפט וחופש העיתונות.
במרץ 2018 גינה את הפלישה הטורקית לצפון סוריה במבצע ענף זית נגד הכורדים בסוריה שקיבלו גיבוי מארצות הברית, ואמר כי "זה לא קשור להגנה עצמית יותר", והוסיף שעל טורקיה להתאפק בהתקפותיה על היחידות להגנת העם (YPG).
הוא גם העלה את טיעוניו בפני מועצת נאט"ו.
אסלבורן הוגדר על ידי משרד החוץ בישראל כשר החוץ העוין ביותר לישראל באירופה.
באפריל 2020, בתגובה ליוזמת סיפוח חלקים מיהודה ושומרון לישראל, הודיע על תמיכה בהצהרת האיחוד האירופי כי אינו מכיר בריבונות ישראל על חבלי ארץ אלו.
עוד פורסם כי אסלבורן פועל להובלת מהלך כלל אירופי נגד סיפוח אפשרי ובין היתר הועלתה סברה כי בכוונת מדינות באירופה להכיר במדינה פלסטינית.
אסלבורן התנגד להסכמי אברהם בנימוק שאינם מועילים לפלסטינים.
ז'אן-שארל ויקטור קסטלטו הוא כדורגלן קמרוני יליד-צרפת המשחק בעמדת המגן באל-דוחייל מליגת העל הקטרית ובנבחרת קמרון.
בין השנים 2012–2015 שיחק קסטלטו באוסר הצרפתית ובקבוצת המילואים שלה.
לאחר מכן הוא שיחק בקלאב ברוז' הבלגית, ממנה הושאל למוסקרון ולכוכב האדום.
קסטלטו נולד בצרפת לאב איטלקי ולאם קמרונית.
קסטלטו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון ב-11 בנובמבר 2017 במוקדמות מונדיאל 2018 של אפריקה בתיקו 2–2 מול זמביה ב-11 בנובמבר 2017.
קסטלטו נכלל בסגל קמרון למונדיאל 2022 בקטר, ואף כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת, שער היתרון מול סרביה במשחק השני בשלב הבתים.
מקום שלישי בגביע אפריקה לאומות 2021.
ז'אן-ריקְנֶר בֶּלְגַארְד הוא כדורגלן צרפתי-האיטי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת וולברהמפטון וונדררס מהפרמייר ליג ובנבחרת האיטי.
בלגארד גדל במחלקות הנוער של לה מאן ולאנס.
בשנת 2015 החל לשחק בקבוצת המילואים של לאנס, ובהמשך שיחק בקבוצה הראשונה של המועדון, במדיה ערך 57 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים במסגרת ליגת המשנה הצרפתית.
ב-2 ביולי 2019 חתם בלגארד בשטרסבורג מליגת העל הצרפתית.
הוא ערך 129 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-1 בספטמבר 2023 חתם על חוזה לחמש שנים בוולברהמפטון וונדררס מהפרמייר ליג.
בלגראד נולד בצרפת להורים ממוצא האיטי.
הוא שיחק בנבחרות הצעירות של צרפת ובשנת 2019 החליט לייצג את נבחרת האיטי, וזומן לסגל המורחב של הנבחרת לקראת גביע הזהב 2019, אך נופה מהסגל הסופי.
באוגוסט 2025 זומן פעם נוספת לסגל הנבחרת לקראת הסיבוב השלישי של מוקדמות מונדיאל 2026. הוא ערך את הבכורה בנבחרת האיטי ב-5 בספטמבר 2025 בתיקו 0–0 מול נבחרת הונדורס.
והיה שותף להעפלה של הנבחרת למונדיאל לראשונה מאז 1974.
ז'אן בגווין (1550–1620) היה רוקח וכימאי צרפתי, מחבר אחד מספרי הכימיה הראשונים.
הצלחת הספר גרמה להתקבלות חידושים מרכזיים שהובאו על ידי פאראצלסוס בתחום הטיפול בחולים ובתחום ה"אנליזה הכימית" של חומרים שכונתה "הפרדת חומרים מורכבים לרכיבים שלהם".
ז'אן בגווין נולת בשנת 1550 בלורן.
הוא התבסס בפריז בתור רוקח וקיבל בשנת 1604 אישור מהמלך אנרי הרביעי לפתוח בית ספר לכימיה שמטרתו להכשיר רוקחים ורופאים שהיו מעוניינים ללמוד את הטכניקות להכנת תרופות.
בבית הספר הועברו לציבור הרצאות בליווי הדגמות.
בשנת 1608 פרסם את המהדורה הצרפתית הראשונה לספר Novum Lumen Chymicum שנכתב על ידי האלכימאי מיכאל סנדובוגיוס שעבד בחצרו של מלך פולין .
בשנת 1610 החליט לפרסם מהדורה קצרה של הרצאותיו בשם Tyrocinium Chymicum (תרגילים בכימיה).
הספר, שהיה כתוב בלטינית, תורגם בשנת 1615 לצרפתית תחת השם "Les Elemens de chymie de Maistre Jean Béguin, reveus, expliquez et augmentez par Jean Lucas de Roy" (יסודות הכימיה, של מסטר ז'אן בגווין עם הערות ותוספות של ז'אן לוקס דה רואה).
יסודות הכימיה נחשב לספר הכימיה הראשון הכתוב בשפה ברורה ומובנת לכל.
בגווין מציין בספרו שהכימיה היא מדע ניסיוני שאין לו כל קשר לחיפוש אבן החכמים על ידי האלכימאים.
בספר זה אפשר למצוא אחד השימושים הראשונים בצרפתית למילה כוהל (alcohol) לתיאור תוצר זיקוק של יין, בהשפעת המונח "alcohol vini" שהוכנס לשפה הגרמנית על ידי פאראצלסוס במאה ה-16.
כמוכן, בגין מתאר בספר את הכנת האצטון על ידי פירוליזה של עופרת אצטט (או מלח שבתאי).
ז'אן אֶסטאש היה במאי קולנוע צרפתי, שחקן, מפיק סרטים, תסריטאי ועורך וידאו, הידוע בעיקר בזכות סרטו "האם והזונה" ("La Maman et la Putain"), הנחשב לאחת היצירות החשובות בקולנוע הצרפתי שלאחר הגל החדש.
בהספד שלו לאסטאש כתב המבקר סרז' דאנֶה :"בשנות השבעים השוממות, סרטיו הופיעו בזה אחר זה, תמיד בלתי צפויים, ללא שיטה וללא הפסקה: סרטים ארוכים כנהרות, סרטים קצרים, תוכניות טלוויזיה ובדיון היפר-ריאליסטי.
כל סרט מיצה את הנושא שלו עד תום, נע בין צער אמיתי לדמיוני.
היה זה בלתי אפשרי עבורו לפעול בניגוד לכך, לחשב מהלכים או להתחשב בהצלחה תרבותית.
מאידך, לא היה ביכולתו של תאורטיקן הפיתוי לפתות קהל."
אסטאש נולד ב, שבז'ירונד, צרפת, למשפחה ממעמד הפועלים.
בילדותו התגורר עם סבתו, אודט רוברט, עד שנת 1951, אז עבר לנרבון שבדרום צרפת, לחיות עם אמו.
הוא עזב את בית הספר בגיל צעיר והחל הכשרה כטכנאי רכבות.
בסוף שנות ה-50 עבר לפריז, שם החל להשתלב בסצנת הקולנוע הצרפתית.
בשנת 1958 נישא לז'אנט דלוס, ולזוג נולדו שני בנים.
מעט מאוד ידוע על חייו לפני שהצטרף לקבוצת Cahiers du cinéma בסוף שנות ה-50, אך ידוע שהוא למד בעיקר באופן עצמאי ועבד בשירות הרכבות לפני שפנה לקולנוע.
חוקרים מסוימים טוענים כי המסתורין סביב שנות נעוריו של אסטאש היה מכוון.
לדבריהם, 'במהלך חייו פרסם אסטאש מידע מועט ביותר על שנותיו המוקדמות, מה שעשוי להעיד על היעדר נוסטלגיה לילדות קשה'.
לאחר שהפך לבמאי, שמר אסטאש על קשרים הדוקים עם חבריו וקרוביו בפסאק.
על אף שלא היה חבר רשמי בתנועת הגל החדש הצרפתי, (Nouvelle Vague), שמר אסטאש על קשרים קרובים עם חבריה.
הוא הופיע כשחקן בסרט סוף השבוע של ז'אן-לוק גודאר וערך את הסרט "Une aventure de Billy le Kid" של לוק מולט, בו כיכב ז'אן-פייר לאו ששיחק בתפקיד הראשי בסרטו של אסטאש "האם והזונה", משנת 1973. הסרט נחשב ליצירת מופת בקולנוע הצרפתי.
הוא הוקרן בשנת 1979 בהקרנה חגיגית בשגרירות צרפת בישראל, אליה הוזמן גם אסטאש.
בשנת 1981, לאחר תאונת דרכים שהותירה אותו מוגבל בתנועה ומשותק, התאבד ביריית אקדח בדירתו בפריז, בגיל 42.
בנו של אסטאש, בוריס אסטאש (נולד ב-1960), עבד על סרטו העלילתי השני של אביו והופיע כשחקן בסרט הקצר, "Les Photos d'Alix".
אסטאש צוטט כאומר:"הסרטים שעשיתי הם אוטוביוגרפיים כמו שסיפורת יכולה להיות".
מלבד הסרטים הקצרים והסרטים העלילתיים, יצר אסטאש מספר סרטים תיעודיים, כולל כמה שצולמו בעיר הולדתו פסאק וכן ראיון ארוך עם סבתו.
אסטאש ביים שני סרטים עלילתיים:
הראשון, "האם והזונה" ("La Maman et la Putain"), הוא הרהור בן 217 דקות על אהבה, מערכות יחסים, גברים ונשים.
העלילה המרכזית מתמקדת במשולש רומנטי בין אלכסנדר (ז'אן-פייר לאו), חברתו מארי (ברנדה לאפון) והאחות שהוא פוגש ומתאהב בה, ורוניקה (פרנסואז לברון).
הסרט נחשב ליצירת מופת ולביטוי אישי עמוק של אסטאש.
בשנת 1999, בכתבה עבור Time Out New York, מבקר הקולנוע אנדרו ג'ונסטון תיאר את החוויית הצפייה שלו בסרט:
"אחת ההנאות הגדולות והנדירות היא להיות מופתע לטובה מסרט שלא ציפית ממנו רבות.
חוויה כזו התרחשה בדצמבר 1997, כאשר הוקצה לי לכתוב ביקורת על סרטו של ז'אן אסטאש מ-1973, "האם והזונה", שהחלו בהקרנתו המחודשת ב"פילם פורום".
כן, שמעתי שהסרט הוא קלאסיקה של הקולנוע הצרפתי, אך לא הייתי נלהב במיוחד לצפות בהקרנת בוקר מוקדמת של סרט בשחור-לבן באורך שלוש שעות ושלושים וחמש דקות, שנאמר עליו שהוא כולל בעיקר דמויות שיושבות ומדברות.
למעשה, הייתי הרבה יותר נרגש לצפות באותו ערב ב-"Scream 2".
לא ידעתי, כאשר התמקמתי במושבי, שאני עומד בפני אחת מחוויות הצפייה הקולנועיות הבלתי נשכחות של חיי.
סרטו העלילתי השני, "אהובותיי הקטנות" (Mes petites amoureuses", 1974"), היה שונה בכוונה תחילה מסרט הביכורים שלו.
הסרט צולם בצבע על ידי הצלם נסטור אלמנדרוס, בניגוד לשחור-לבן המגורען של "האם והזונה".
הסרט מכיל פחות דיאלוגים ומתמקד בדמויות מתבגרים בסביבה כפרית.
הסרט מתמקד בזיכרונות ילדותו בנרבון.
בשנת 1975 הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-9 במוסקבה.
בנוסף, אסטאש יצר מספר סרטים תיעודיים, ביניהם:
"החזיר" (Le Cochon", 1970"): סרט תיעודי המתעד את תהליך השחיטה והעיבוד של בשר חזיר בכפר צרפתי, המשקף את המסורת והתרבות הכפרית.
"הרוזייר מפסאק" ("La Rosière de Pessac"): שני סרטים תיעודיים מהשנים 1968 ו-1979, המתעדים את טקס בחירת הנערה הצנועה בעיירת הולדתו פסאק, ומציגים את השינויים החברתיים שהתרחשו בעשור שבין הסרטים.
אסטאש הופיע כשחקן בסרט "החבר האמריקאי" (1977).
שני סרטים על התהלוכה הדתית בפסאק יצר אסטאש, ולשניהם הוא העניק את אותו שם "La Rosière de Pessac".
הסרט הראשון נוצר בשנת 1968 והשני, גרסה מעובדת מחדש, בשנת 1979. אסטאש ערך, עיבד ושחזר פעמיים את סרטו הקצר "Une sale histoire".
בנוגע לנטייתו לבחון מחדש את יצירותיו, כתב מבקר הקולנוע האמריקאי ג'ונתן רוזנבאום: "יוצר קולנוע אובססיבי-כפייתי ומיוסר, שבסופו של דבר מצא את מותו בשתי ידיו.
אסטאש חתר לחקור את מורכבות עולמו הפנימי ולהזמין את הצופים להתעמת עם תגובותיהם האישיות ליצירתו."
ז'אן אסטאש נחשב לדמות מרכזית וייחודית בקולנוע הצרפתי, עם סגנון אישי ואוטוביוגרפי, ולאחד הבמאים המשפיעים ביותר של שנות ה-70. סרטו "האם והזונה" זכה להכרה רחבה ונחשב ליצירת מופת, המייצגת את רוח התקופה שלאחר הגל החדש.
סרטיו מתאפיינים בריאליזם חד, דיאלוגים עשירים ובחינה מעמיקה של מערכות יחסים אנושיות.
הוא השפיע על במאים ובהם אוליבייה אסיאס, קלייר דני ופיליפ גארל.
סרטיו ממשיכים להיחקר ולהיות מוקרנים בפסטיבלי קולנוע ובסינמטקים ברחבי העולם וממשיכים להשפיע על יוצרי קולנוע ברחבי העולם.
בשנת 2005 הקדיש במאי הקולנוע האמריקאי ג'ים ג'ארמוש את סרטו "פרחים שבורים" לז'אן אסטאש.
ז'אן פלורן באטום הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת מ.ס.
אשדוד מליגת העל בכדורגל ובנבחרת קמרון.
באטום שיחק בקבוצת דינמו דואלה מליגת העל הקמרונית..
באוגוסט 2025 חתם בקבוצת מ.ס אשדוד.
ב-6 ביוני 2025 ערך באטום את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון, בניצחון 3-0 על נבחרת אוגנדה במשחק ידידות.
ז'אן - קלוד פסקל מלגואר היה אבובן, נגן קרן אנגלית, מנצח, מוזיקולוג ומורה למוזיקה צרפתי.
הוא נחשב לאחד המנצחים הצרפתים החשובים ביותר של מוזיקה עתיקה ובארוקית, אך הרפרטואר שלו היה מגוון ורחב יותר.
מלגואר נולד ב-1940 באביניון בדרום צרפת.
אביו היה מחסנאי ואמו הייתה ילידת איטליה.
אחרי לימודים בקונסרבטוריון בעירו, בגיל 16 נסע מלגואר לפריז כדי ללמוד בקונסרבטואר.
בגיל 20 סיים את לימודיו שם
עם שני פרסים ראשונים - לנגינה באבוב ולמוזיקה קאמרית.
בתום השירות הצבאי התקבל לתזמורת איגוד הקונצרטים של הקונסרבטואר שהוחלפה ב-1967 בתזמורת פריז.
החל מ-1967 היה מלגואר נגן סולן בקרן אנגלית בתזמורת פריז תחת ניצוחו של שארל מינש לצד האבובנים מוריס בורק וז'אק שמבון.
בשנה הבאה קיבל יחד עם נגן אחר את הפרס השני בתחרות הבינלאומית מבצעים מוזיקליים בז'נבה, כשבאותה שנה לא הוענק פרס ראשון.
במהלך השנים הוא ניגן תחת שרביטם של מנצחים כמו הרברט פון קאראיאן, גאורג שולטי וסייג'י אוזאווה.
בשנת 1971, הוא ניגן בקרן האנגלית בקונצ'רטו לפסנתר של ראוול לצד הפסנתרן סמסון פרנסואה, בניצוחו של אנדרה קלויטנס.
הוא ניגן את בקרן האנגלית גם באופרה "טריסטן ואיזולדה" של ריכרד וגנר.
L Écurie ביצע מלגואר ועמיתיו את יצירותיהם של ז'אן-בטיסט לולי, מארק-אנטואן שרפנטייה, אנדרה קאמפרה, וז'אן-פיליפ ראמו.
כמו כן בשנים 2018-1981 היה מלגואר המנהל האמנותי של Atelier lyrique (הסדנה הלירית) בטורקואן שהפך למושב הבית של הרכביו התזמורתיים.
מלגואר נודע כמוזיקאי סקרן, אקלקטי ואנרגטי שאהב גם מוזיקה עכשווית.
ב-1970 ביצע בבכורה הצרפתית של ה-Sequentia VII של לוצ'אנו בריו וב - 1972 הצטרף ל"אנסמבל 2e2m " מיסודו של פול מפאנו.
החל מ-1975 הקליט עם תזמורתו אופרות רבות, כולל פעמים רבות בבכורה עולמית ("רינלדו" מאת הנדל, "אלקסטה" מאת לולי וכו') בביצוע באמצעות כלים תקופתיים.
הוא ביצע לראשונה מ-1693 את ה"מדאה" מאת שרפנטייה, בקונצרט רדיו.
ב-1981 התמנה למנהל אמנותי ראשון של הסדנה האמנותית (l'Atelier lyrique) של טורקואן במה מקורית ל"אמנות וניסוי" בה אימץ גישה ייחודית וחדשנית וביצע רפרטואר מגוו.
ב-1992 זכה מלגואר בפרס "ניצחונות המוזיקה" - Les Victoires de la Musique על ביצוע האופרה "מונטזומה" מאת ויוואלדי לפי מחקר שחזור שהוא ערך.
(מאוחר יותר נתגלה המקור בשלמותו).
ב-2003 זכה שוב פעם בפרס זה - לשם כבוד - עבור ביצועו את הטרילוגיית האופרות של מוצרט ודה פונטה ב-1994.
החל מ-1971 ערך עם הרכב ה-Grande Écurie 7 הקלטות של יצירות מארק אנטואן שפרנטייה.
מאוחר יותר פנה יותר ויותר לרפרטואר רומנטי ומודרני גם הפעם תוך שימוש בכלים תקופתיים (למשל ב"שנת ברליוז בעונה 2003-2002 של האטלייה הלירי בטורקואן, "פליאס ומליזנד" מאת דביסי בטורקואן ב-2015, טנהויזר מאת וגנר ב-2016).
מלגואר יזם את גילויים מחדש של מלחינים כמו זיגימונד נויקום שאת הרקוויאם שלו הקליט ותאודור דובואה עם ביצוע מחודש של האופרה שלו "אבן חמד" (ב-2014) ושל האורטוריה שלו "גן עדן האבוד" (ב-2017).
מלגואר נפטר מסרטן הקיבה באפריל 2018 ברובע הארבעה עשר של פריז אחרי סיבוכים לאחר ניתוח במכון הרפואי הרב-תחומי מונסורי בפריז.
גופתו נשרפה כעבור יומיים במשרפת בית הקברות פר לשז, שבו נקבר.
מנישואיו הראשונים היו למלגואר שני ילדים - פסקל מלגואר (מת ב-1988) פלוראנס מלגואר (2023-1960) וכן שני נכדים - אריאל ומריוס מסטרון.
והייתה מורה לכינור בארוק בבית הספר הגבוה למוזיקה בז'נבה.
מ-1977 היה נשוי מלגואר בשנית לרנה (Renée)
פעמיים - פרס המופע הלירי הטוב ביותר של השנה עבור "הכתרת פופיאה" מאת מוטוורדי - ב-1983 ועבור טרילוגיית מוצרט-דה פונטה - ב-1995.
2002 - פרס הנדל - מטעם העיר האלה בגרמניה
ינואר 2005 - קצין מסדר האמנויות והספרות של צרפת
בחייו ערך מלגואר 7000 קונצרטים ו-150 הקלטות.
ז'אן בודריאר היה פילוסוף של התרבות, פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטה של פריז, פרשן פוליטי וצלם.
עבודתו נקשרת בדרך-כלל בפוסטמודרניזם ובפוסט סטרוקטורליזם.
תרגם לצרפתית את כתביהם של קרל מרקס וברטולט ברכט.
באמצע שנות ה־60 של המאה ה־20 עבר לעסוק בסוציולוגיה.
בודריאר השתמש במושג "סימולאקרה" (Simulacra) – המהווה חלק מהותי בשיח הפוסטמודרני.
הוא שימש בידיו כאמצעי ביטוי ביקורתי לתיאור המציאות, ככזו שהופר היחס בינה לבין ייצוגיה.
אחת הדוגמאות הבולטות לכך, היא ריבוי דגמי הערים והמבנים המוצגים לקהל באתרים שונים ברחבי העולם, שנוצרו על פי בודריאר כתולדה מצורך בלתי נשלט לייצר חיקויים שישמשו כתענוגות להמונים.
למושג זה יש תקדימים במשל המערה של אפלטון ואף על מושג ה'פאסטיש' של ולטר בנימין.
מבחינה זו קיים קשר בין הגותו של בודריאר לבין הגותו של הפילוסוף פרדריק ג'יימסון.
לדעת בודריאר הטרור הוא בן זמנה של הגלובליזציה והוא אמצעי נגד הייאוש והבושה של מוטבי הגלובליזציה והכניעה של התרבות לטכנולוגיה הדורסנית.
הייאוש נובע, כך סבר, מן המימוש של כל התשוקות ומן השפע שאין לו משהו שישמש משקל נגד ומן הפתרון האלים לסכסוכים.
בודריאר כתב על טרור חדש עם נשק חדש בו הטרוריסטים מסווים עצמם בחיי היום יום האמריקאים ומשתפים בטרור את מותם.
בודריאר פיתח תאוריית פיתוי בה השפעת הצדדים מובילה לקיצוניות או לאיפוס.
הפיתוי הוא משחק היכול להיות בדמות דו-קרב, חיזור גורלי, משחק פוקר בסכומי עתק, נקמת דם ועוד.
כל צד מנסה להביא את הצד השני לכדי סכנת חיים.
בודריאר הגדיר ארבעה שלבים בהתפתחות הקשר בין המציאות לבין הדימוי בתרבות המערבית והם:
שלב ראשון – הדימוי כהשתקפות המציאות, רפרזנטציה.
שלב שני – הדימוי כעיוות המציאות, השחתה.
שלב שלישי – הדימוי כהסוואה להיעדר, יצירת רושם, מעשה כשפים של הדימוי.
שלב רביעי, הסימולאקרה – דימוי חסר קשר מוחלט למציאות; המודל מכריע את דרך ראייתנו את המציאות.
בודריאר סופר ארבע מלחמות עולם:
מלחמת העולם הראשונה, ששמה קץ לעידן הקולוניאליזם.
מלחמת העולם השנייה, ששמה קץ לנאציזם.
מלחמת העולם השלישית, היא המלחמה הקרה, ששמה קץ לקומוניזם.
מלחמת העולם הרביעית היא המלחמה בין הסדר העולמי החדש לבין הטרור.
ספרו "רוח הטרור" מעניק הסבר אלטרנטיבי ומקורי להרס מגדלי התאומים בפיגועי 11 בספטמבר.
המושגים סימולציה וסימולאקרה הם מרכזיים בהגותו המאוחרת של בודריאר, ומהווים את החלק המוכר ביותר בעבודתו.
בעוד הוגים קודמים גרסו שהמסמן (הסימנים השונים שנוכחים בטקסט) והמסומן (האובייקט אליו מתייחס הטקסט) מרכיבים את הטקסט התקשורתי, בודריאר טוען שישנה אפשרות שלייצוג תקשורתי אין מיוצג ממשי.
כלומר הסימולציה, שאמורה להיות מודל המשקף את המציאות הממשית, טשטשה אותה וערפלה את זהותה.
תהליך זה הוביל להיווצרותה של מציאות חדשה מעוותת, אותה הוא כינה היפר-ממשית.
הוא טוען שאנו חיים בחברה היפר-ממשית, הגדושה בהעתקים חסרי מקור (סימולאקרות), ולה אין קשר עם המציאות הממשית, אלא רק עם הייצוגים שלה.
סדרת "הצרפתים", הוצאת הקיבוץ המאוחד, תרגום, הערות ואחרית דבר: אריאלה אזולאי.
תרגום: אמוץ גלעדי, עריכה מדעית: דרור משעני, 103 עמודים.
תל אביב: הוצאת בבל, תרגמה: מור קדישזון, 163 עמודים.
מלחמת המפרץ לא קרתה (1991)
(על הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו).
ז'אן ד'ארק , הידועה גם בכינויים הבתולה מאורליאן והעלמה מאורליאן, הייתה מצביאה צרפתייה אשר מילאה תפקיד מפתח בתהליך שחרור צרפת מהכיבוש האנגלי בזמן מלחמת מאה השנים במאה ה-15.
כחלק ממילוי תפקידה זה היא לבשה שריון ובגדי גבר ופיקדה על כוחות בצבא מלך צרפת, אשר השתתפו באופן פעיל במלחמה נגד האנגלים.
בין הישגיה הצבאיים היה שחרור אורליאן מהמצור האנגלי.
היא נשבתה בקרב לשחרור העיר קומפיין ונשפטה בידי אינקוויזיציה אנגלית בעוון כישוף, קשרים עם השטן ואישומים נוספים.
היא נמצאה אשמה במשפט והועלתה על המוקד בעיר רואן.
התנופה שנוצרה בעקבות ניצחונותיה סחפה את צרפת לניצחון במלחמה כולה.
ז'אן ד'ארק נחשבת לגיבורה לאומית צרפתייה, לאייקון פמיניסטי, ולמיתוס מכונן בתרבות הצרפתית.
כמו כן היא הוכרה כקדושה של הכנסייה הקתולית.
צרפת של סוף המאה ה-14 ותחילת המאה ה-15 הייתה זירת סכסוכים ומלחמות בין האצילים הרבים ששלטו באזוריה השונים.
דבר זה הביא עליה הרס כלכלי וחולשה צבאית.
מלך אנגליה, אדוארד השלישי, ניצל חולשה זו ודרש לעצמו את כתר צרפת שהגיע לו, לדעתו, בירושה.
באותה עת מלך בצרפת שארל השישי, אדם חלש אשר ב-25 שנות מלכותו האחרונות סבל ממחלת נפש ומאי יכולת שליטה מעשית.
חולשתו ובגידת חלק מאציליו שעברו לצד האנגלים, הביאו, בסופו של דבר להסכם טרואה (Troyes), אשר לפיו צאצאו של אדוארד השלישי, הנרי החמישי, מלך אנגליה יישא לאישה את בתו של מלך צרפת, קתרין, יהפוך ליורש עצר גם של צרפת ויהיה למלך צרפת אחר מותו של שארל השישי.
אך לשארל השישי היה דופן (יורש עצר) משלו, שארל השביעי, שנולד מאשתו איזבו מבוואריה.
בחצר מלכותו אמרו שהדופן אינו בנו של המלך אלא ממזר של המלכה עם הדוכס מאורליאן, אחד ממאהביה.
כאשר מאהב זה נרצח על ידי הדוכס מבורגונדי, צרפת התחלקה לשני מחנות: מחנה בורגונדי – שעבר לצד האנגלים, ומחנה ארמניאק – שנשאר נאמן למלך צרפת ולדופן שלו.
גם המלכה איזבו עברה למחנה הבורגונדי, והפכה למאהבת של דוכס בורגונדי.
בינתיים הוחלט על אירוסיו של הדופן הצעיר שארל השביעי בן ה-10 למארי מאנז'ו בת ה-9, בתה של דוכסית אנז'ו, יולנדה .
המלכה יולנדה לקחה תחת חסותה ושמירתה את חתנה הילד, טיפלה בו והקנתה לו חינוך כאילו הייתה אימו.
דבר זה הביא ליריבות קשה ולשנאה בין המלכה איזבו, שרצתה שבנו של מלך אנגליה יירש את כתר צרפת (לפי הסכם טרואה), ובין המלכה יולנדה שחפצה שהדופן שארל השביעי, ארוס בתה, יירש את הכתר.
בשנת 1422 מתו הנרי החמישי, המיועד להיות מלך צרפת, וגם שארל השישי המטורף.
בנם של הנרי וקתרין היה עדיין תינוק ושארל השביעי לא יכול היה להימשח למלך בגלל הסכם טרואה.
כך נוצר מצב שבו צרפת הייתה ללא מלך במשך מספר שנים.
שארל השביעי נדד עם חצרו מעיר לעיר, מראה יותר התעניינות במסיבות והוללות מאשר בכס המלוכה, אך גם חי בפחד מתמיד שיירצח על ידי אויביו הבורגונדים או האנגלים.
על רקע היסטורי זה הופיעה ז'אן ד'ארק.
על אף שהשם מאוית כיום d'arc עם אפוסטרוף אחרי ה-d המצביע על שייכות, כביכול ז'אן מארק או של ארק, הרי שמקור הדבר בטעות.
אין מקום שנקרא Arc ומכל מקום ז'אן לא הגיעה ממקום בשם זה.
הכינוי של ז'אן בתקופתה היה la Pucelle (הבתולה).
אולם בעת המשפט שערכו לה האנגלים היא נדרשה לספק שם משפחה.
כיוון שלפי עדותה מעולם לא היה לה שם משפחה, נעשה שימוש בשם אביה, Darc.
בהיעדר כתיב רשמי מחייב, ככל הנראה כבר מן המאה ה-16 היו שסברו שהאות D במילה Darc מרמז על שייכות וכך תורגם לעיתים השם לשפות שונות, בהן לאנגלית (למשל פעם אחת במחזה הנרי השישי, חלק ראשון, מערכה חמישית, תמונה 4: Joan of Arc על אף שלרוב היא מכונה שם Pucelle).
עם החלת כתיב צרפתי רשמי מחייב במאה ה-19 הפך השם ל-d'Arc.
ז'אן ד'ארק נולדה בכפר דומרמי , על גבול לורן-שמפאן-ארדן, למשפחת איכרים פשוטה בעלת אמונה דתית חזקה שראתה עצמה נאמנה לכתר הצרפתי.
לפי החלוקה הפאודלית, הכפר היה שייך למשפחת האצולה בורלמון, אך האזור כולו היה רכושו של הדוכס של באר, שהיה בעל אוריינטציה אנגלית-בורגונדית, וזאת על אף שבאופן פורמלי הדוכסות הייתה חלק מצרפת השייכת למלך צרפת.
בעת ילדותה של ז'אן סבל אזור דומרמי מפגיעות ומהרס רב כתוצאה ממלחמות פאודליות בין אצילים שונים תומכי האנגלים או הצרפתים.
לפי החינוך שקיבלה מהוריה, ז'אן ראתה באנגלים ובבני בריתם הבורגונדים גורמי אסונות.
היא האמינה כי רק המלך שארל השביעי, בעזרת האל - יוכל לגאול את האנגלים ואת צרפת כולה מהאסון הנמשך זה עשרות שנים.
בגיל 13 החלה ז'אן, לטענתה, לשמוע את קולותיהם של המלאך מיכאל, קתרינה הקדושה ומרגרטה הבתולה הקדושה.
היא טענה שהקולות בישרו לה שהיא נבחרה לשחרר את ארצה מהכיבוש האנגלי ולסייע לדופן לרשת את כתר צרפת.
לפי עדותה מאוחר יותר, קדושים אלו פנו אליה בשם "ז'אן הקטנה, הבתולה, ילדת האל".
בעקבות שיחות אלו נשבעה ז'אן להישאר בתולה ולא להינשא לגבר "עד שהאל יחליט אחרת".
חוקרים סבורים שהסיבה להופעתם של קדושים אלו היא הימצאות פסל של מרגרטה הקדושה בכנסייה בדומרמי, והיותו של המלאך מיכאל הפטרון של הדופן.
בחלוף הזמן, הופיעו הקדושים לעיתים קרובות יותר ויותר, דוחקים בה לפנות למפקד הצבא רובר דה בודריקור , לבקש את עזרתו ולהגיע במהרה למקום שם יושב שארל השביעי.
אך מפקד הצבא שאליו פנתה לעג לה ושלח אותה לביתה.
בביתה הצליחה להתחמק מנישואים שאביה החליט לכפות עליה.
כשנה לאחר שחזרה לביתה, ברחה ז'אן ד'ארק שוב לטירתו של האביר בודריקור ודרשה ממנו ליווי לחצרו של שארל השביעי כדי להכתירו למלך.
גם הפעם האביר לא שוכנע מדברי הנערה, אך לאחר מספר חודשים של התלבטות, ואחרי שהכומר המקומי קבע שז'אן אינה שליחת השטן, שינה בודריקור את דעתו ושלח אותה לחצרו של הדופן שנמצא באותה עת בעיר שינון (Chinon).
ביום ראשון 6 במרץ 1429 הגיעה ז'אן בת ה-17 לשינון והתקבלה אצל שארל השביעי.
שארל החשדן הורה לאחד מאנשי חצרו להתחזות כאילו הוא המלך, אולם ז'אן זיהתה כי לא המלך עומד לפניה ושבה ודרשה לראות את שארל.
כששארל הופיע היא הודיעה לו שנשלחה על ידי האל לכבוש את אורליאן ולהביאו לעיר ריימס ושם להכתיר אותו למלך בקתדרלה שבה הוכתרו מלכי צרפת בעבר.
אחר כך לחשה באוזנו סוד, שגרם לשארל להשתכנע שיש דבר מסתורי ומיוחד בנערה זו.
ליתר ביטחון, עברה ז'אן בדיקה של נשות חצר שמונו על ידי המלך, ואלו קבעו שאכן ז'אן היא אישה וגם בתולה.
בנוסף, נשלחה לעיר פואטייה שם עברה חקירה יסודית על ידי המלכה יולנדה ומספר אנשי דת חשובים, וגם שם לא נמצא דבר נגדה.
לאחר מכן, היא חזרה לשארל, שהעניק לה שריון לבן (ללא שום סמל מצויר עליו), והיא ביקשה שיביאו לה את החרב הקבורה מתחת למזבח של כנסיית קתרינה הקדושה.
בהוראת המלך התבצעה חפירה מתחת למזבח ושם נמצאה, להפתעת החופרים, חרב שעליה חרוטים 5 צלבים, וזו הובאה לז'אן.
ז'אן ביקשה גם שיציירו לה דגל מיוחד בעל רקע לבן ופרחי לילך (סמל של מלכי צרפת) ועליו יש לצייר בצד אחד את האל המחזיק את העולם בידיו עם המילים "ישו מריה" ובצד השני מלאך המחזיק בהערצה פרח לילך.
כך יצאה ז'אן ד'ארק, רכובה על גבי סוס, הדגל בידה האחת והחרב בידה השנייה, בראש צבא צרפתי שהמלך העמיד לרשותה.
ב-29 באפריל 1429 הצליחה ז'אן להיכנס לעיר אורליאן הנצורה על ידי האנגלים.
ב-1 במאי יצאה מהעיר לכיוון עמדות האנגלים הצרים, ועד 9 במאי הצליח הצבא הצרפתי בפיקודה להסיג את הכוחות האנגלים ולהסיר את המצור מעל העיר.
בעקבות ניצחון זה זכתה ז'אן למעמד מיסטי בקרב החיילים.
כבר בתחילת דרכה התגלעו חילוקי דעות בין ז'אן ד'ארק וחלק מאנשי הצבא הבכירים והוותיקים.
מחד, דחקה ז'אן למלחמה מתמדת עד גירוש האנגלים משטח צרפת, ביודעה שהאל עצמו עומד לימינה, ומאידך, אנשי הצבא היו מודעים לבעיות הלוגיסטיות של לוחמה כוללת ותמכו במלחמה מקומית, לפי הצורך והיכולת, בכריתת בריתות ובדיפלומטיה.
קצינים רבים גם חשו אי-נוחות מקבלת פקודות מפי אישה.
אך ז'אן, בראש הצבא על שריונה ודגלה הלבן, הצליחה להפיח רוח לחימה ומוטיבציה גדולה בלב החיילים הצרפתים, ובפיקודה כבש הצבא מספר יישובים ומצודות לאורך הנהר לואר.
בחלוף הזמן ביקשה ז'אן ד'ארק מהמלך שארל להצטרף לקרבות, אך המלך העדיף לשלוח לה עוד כמה מאציליו יחד עם חייליהם.
כתוצאה מכך גדל צבאה של ז'אן.
עם זאת, התחזקו בצבא חוסר משמעת ואנדרלמוסיה, שהקשו על ז'אן ד'ארק לפקד על הצבא.
למרות זאת המשיכה ז'אן בניצחונותיה וערים נוספות נכבשו מחדש על ידי הצרפתים.
האזרחים המשוחררים ראו בז'אן ד'ארק קדושה ועושה נסים וקיבלו אותה בהתאם.
חצר המלכות של שארל השביעי נשארה רחוק מהקרבות, עסוקה במסיבות, ניאוף וחתרנות חצר זולה, ונראתה כפויית טובה לז'אן המשחררת את אדמותיה מעול הכיבוש.
לבסוף הסכים שארל לעלות יחד עם ז'אן ולכבוש את העיר ריימס, מאחר ששם התכוונה להכתיר את שארל השביעי למלך צרפת האמיתי (בקתדרלת נוטרדאם שבריימס הומלכו רוב מלכי צרפת).
כאמור, שארל, התרחק מלוחמה והעדיף לנהל משא ומתן עם הערים הבורגונדיות התומכות באנגלים, בהן ריימס, מאשר לכבוש אותן בקרב, כפי שחפצה ז'אן ד'ארק.
על כן המסע לריימס ארך זמן רב, הצבא הצרפתי הלך ונחלש, וחלק מהחיילים ערקו וחזרו לבתיהם.
לבסוף הם הגיעו לריימס, ז'אן הכתירה את שארל למלך צרפת בטקס מפואר, שתואר רבות בספרות ימי הביניים.
המלך שארל ההססן ורודף התענוגות הסתפק בהישג שהושג עד להכתרתו והעדיף לנהל משא ומתן עם האנגלים והבורגונדים מאשר להילחם נגדם.
לבסוף, הוא גם חתם על הסכמים שבהם התחייב לא לנסות לכבוש ערים נוספות צפונית לנהר הלואר ולהמשיך במשא ומתן עם האנגלים.
הסכמים אלו גרמו לכך שבמשך 20 שנה נוספות, צפון צרפת נשארה כבושה בידי האנגלים.
ז'אן ד'ארק לא אהבה התנהגות זו, בייחוד כאשר המשיכה לעבור מעיר לעיר, את חלקן היא כובשת וחלקן נכנעות לפניה.
היא טענה בפני שארל שהכתרתו לא תהיה שלמה אלא אם יוכתר בפריז, בירת צרפת, בכנסיית סן דני, כאשר על ראשו כתרו של המלך הצרפתי הגדול מן העבר, קרל הגדול.
האנגלים חששו שזאת תהיה המטרה הבאה של ז'אן ועל כן מיהרו והביאו חיילים רבים לפריז וביצרו את חומותיה.
בהתחלה סירב שארל להמשיך במלחמה ואף סיכם עם ערים נוספות שאם יישבעו לו אמונים הוא יוותר על כיבושן.
ואמנם, כדי להינצל ממלחמה הערים נשבעו לו אמונים, אך למעשה נשארו נאמנות לדוכס מבורגונדי ולאדוניו האנגלים.
לבסוף הצליחה ז'אן לשכנע את המלך לצאת יחד עמה ולכבוש את פריז.
זמן קצר לפני הקרב, הכתה ז'אן בחלקה הקהה של חרבה שתי יצאניות שבילו עם החיילים, אך החרב שבידה, החרב של קתרינה הקדושה, נשברה.
היא ראתה בזאת סימן מבשר רעות.
הקרב על פריז היה קשה מאוד ובסופו נוצחו הצרפתים וחויבו לסגת.
המלך שארל התנגד לניסיון כיבוש חוזר והעדיף לחזור לחצרו ולהמשיך במשא ומתן האין סופי עם הבורגונדים.
בלית ברירה הצטרפה אליו ז'אן.
רבים מהאצילים וחייליהם עזבו את הצבא וחזרו לבתיהם, חלקם עקב אכזבה מז'אן וחלקם עקב אכזבה מהמלך.
ז'אן ניסתה לכבוש עיר נוספת של הבורגונדים, העיר לה שריטה אך חייליה המעטים, הרעבים וחסרי המשכורות שוב נוצחו ונאלצו לברוח.
לאחר מספר חודשי חוסר מעש בחצרו של שארל, במהלכם כבשו האנגלים מחדש חלק ניכר מהערים הצרפתיות, החליטה ז'אן לחזור לשדה הקרב עם מספר קטן של 500 חיילים צרפתים נאמנים לה.
לאחר מספר הצלחות מינוריות, של כיבוש עיירות קטנות, היא ניסתה לכבוש מחדש את העיר קומפיין, שבעבר שוחררה על ידה, אך שבה ונפלה בידי דוכס בורגונדי.
בקרב זה הובסו חייליה והיא נשבתה בידי הדוכס ב-22 במאי 1430.
בישוף בווה פייר קושון , תומך האנגלים, ביקש לנקום בז'אן ד'ארק, מאחר שגירשה אותו מעירו ריימס שנה לפני כן, אך שוביה דרשו תמורתה כסף רב.
לחלופין עלה בידו לגרום לכך שהמלך האנגלי הנרי השישי (שהיה אז בן תשע), שנמשח בשעתו למלך צרפת בפריז, יקנה אותה מידי שוביה ויעביר אותה אליו לחקירת האינקוויזיציה.
לפי חוקרים בני ימינו, השובים פנו גם למלך שארל השביעי בהצעה "לקנות" את ז'אן, אך המלך התעלם מהצעה זו, מאחר שז'אן הפכה עבורו לעול, שחייב אותו להשתתף במלחמות במקום לשבת בשלווה עם אנשי חצרו.
הדוכס מבורגונדי, שהיה כעת העוצר במקומו של הילד הנרי השישי, רצה בעסקה זו לא רק כדי שז'אן תוצא להורג, אלא גם כדי שהכנסייה הנוצרית תקבע שהיא הייתה שליחת השטן ולא שליחתו של ישו, ועל ידי כך תהפוך גם הכתרתו של שארל השביעי לבלתי חוקית.
בינתיים ז'אן נאסרה בראשו של מגדל גבוה.
לאחר מספר חודשים החליטה לקפוץ מחלון המגדל ולהתאבד, אך לדבריה, קולה של קתרינה הקדושה אסר זאת עליה והבטיחה לה שישו עצמו יציל אותה.
למרות זאת היא קפצה מראש המגדל ולתדהמת כולם רק נשרטה קלות.
לאחר ניסיון ההתאבדות הועברה ז'אן לפריז לידיו של קושון והאינקוויזיציה.
המשפט נמשך ימים רבים וכלל חקירות ארוכות (הפרוטוקולים המקוריים של החקירות שרדו עד ימינו) ואיומים לעבור עינויים אם לא תודה בכך ששיקרה בנושא קולות הקדושים ואם לא תסכים ללבוש בגדי אישה במקום בגדי חייל שהמשיכה ללבוש גם בכלא.
ז'אן סירבה לעשות זאת כמעט לכל אורך המשפט.
שופטיה מצאו אותה אשמה בכל, כולל כישוף, קשרים עם השטן, לבישת בגדי גבר ומשיחת מלך כופר.
לאחר הקראת פסק הדין נאמר לה שאם תודה היא לא תועלה על המוקד.
ואכן ז'אן הודתה בכל האשמות, אך יומיים לאחר מכן, שבה ללבוש את בגדי החייל והתכחשה להודאתה באשמה.
היא הובאה לאחת מכיכרות רואן, בה נבנה מוקד מיוחד וגבוה מאוד כדי שהאש תימשך זמן רב, והיא נשרפה בעודה בחיים ב-30 במאי 1431.
כחצי שנה לאחר מותה של ז'אן נמשח שוב הנרי השישי למלך האמיתי של צרפת בכנסיית נוטרדאם שבפריז, ואילו שארל השביעי הוכרז כמלך לא חוקי, שהומלך על ידי מכשפה.
אך בתקופה זו שינה שארל את מנהגו ושלח שוב את צבאו לקרב נגד האנגלים.
במשך מספר שנים הוא כבש בהדרגה את רוב צרפת מידי האנגלים.
ב-1436 פריז מרדה באנגלים, פתחה את שעריה בפני שארל והכירה בו כמלך החוקי של כל צרפת.
ב-1441 כבש שארל את רואן, שם התבקש על ידי משלחת אזרחים לבטל את פסק הדין נגד ז'אן ד'ארק.
הוא לא רצה לקחת זאת על עצמו וביקש מהאפיפיור ניקולאוס החמישי לזכות את ז'אן.
האפיפיור משך את העניין במשך חמש שנים מפחד להיחשב לאוהד צרפת או אויב אנגליה.
כאשר מת ניקולס מונה אפיפיור חדש בשם קליקסטוס השלישי שפתר את הבעיה על ידי כך שביטל את גזר הדין לפי בקשת בני משפחת ד'ארק, וכך נמנע מלהסתבך פוליטית עם אנגליה.
ב-1453 נכבשה בורדו, העיר האחרונה שבידי האנגלים וצרפת חזרה כולה לידי שארל השביעי.
הוא המשיך בחיי השעשועים ותענוגות בחצרו, מוקף מאהבות ואנשים מושחתים.
הוא מת ב-1461 מחולשה וחוסר מזון, לאחר שבמשך זמן רב סירב לאכול, מפחד שבנו, הדופן (יורש העצר) לואי ה-11, מנסה להרעילו.
עם ביטול אשמתה של ז'אן הוכרז הארכיבישוף קושון, שבינתיים מת, כאשם במשפט שקר.
גופתו הוצאה מקברה והושלכה לתעלת ביוב.
במשך מאות שנים התלבטה הכנסייה הקתולית בנושא "ז'אן ד'ארק": אם היא לא הייתה אשמה בדבר, כפי שקבע האפיפיור, מכאן שדבריה, כי קדושים נוצריים דברו עמה והדריכו אותה, הם אמת.
ועל כן הכנסייה והאנקוויזיציה הקדושה טעו בעניינה.
רק לקראת סוף המאה ה-19, כאשר הכנסייה הקתולית ביטלה רשמית את האינקוויזיציה, הוחל שוב דיון בנושא ז'אן ד'ארק.
הכנסייה הכירה בז'אן ד'ארק כדוברת אמת והיא הוכרזה מבורכת ב-1909 על ידי האפיפיור פיוס העשירי.
ב-1920, כמעט 500 שנה לאחר מותה, הוכרזה כקדושה על ידי האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר.
פסל מוזהב שלה ניצב בפריז, ברחוב ריבולי, מול הקצה הפתוח של ארמון הלובר.
דוגמאות נוספות להנצחתה בפיסול הן פסל שעיצב פרנסואה רוד במוזיאון לוקסמבורג בפריז, ופסלה של אנה הנטינגטון בריבר סייד פארק בניו יורק.
הכיכר ברואן שם נשרפה ז'אן ד'ארק היא היום מוקד לעליה לרגל ולביקור תיירים, שם הוקמה כנסייה קטנה לכבודה ומוזיאון.
האסטרואיד 127 Johanna קרוי על שמה.
לפי מפקד בעיתון "לה פריזיין" בצרפת פעלו בשנת 2017 384 בתי ספר הנקראים על שם ז'אן ד'ארק.
ז'אן ד'ארק הונצחה באופן נרחב בספרות ובאמנות.
ז'אן ד'ארק מוזכרת בספרי הסדרה "הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות".
כמו כן הבמאי קארל תאודור דרייר יצר ב-1928 את הסרט ז'אן ד'ארק שמבוסס על משפטה.
ז'אן ד'ארק מופיעה כדמות משנה בספר "גבירת הנהרות" מאת פיליפה גרגורי.
הסדרה "ג'ואן מארכדיה" נכתבה בהשראת סיפורה של ז'אן ד'ארק.
הסדרה מגוללת את קורותיה של נערה שאלוהים נגלה אליה דרך עוברי אורח ואנשים מחיי היומיום שלה.
ב-1999 יצא סרטו של הבמאי הצרפתי לוק בסון, "ז'אן ד'ארק", בו מגלמת השחקנית והדוגמנית מילה יובוביץ' את תפקיד הגיבורה.
באלבום Songs of Love and Hate של לאונרד כהן, ז'אן מוזכרת פעמיים.
פעם אחת בתור אישה שעוברת בשדה הקרב ומנחמת חיילים פצועים, בשיר "Last Year's Man", ובפעם השנייה בשיר האחרון באלבום, "Joan on Arc", שמדבר על מותה בשריפה.
ז'אן בורידן היה כומר צרפתי וסכולסטיקן.
כיהן כפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת פריז ואף שימש כרקטור האוניברסיטה מספר פעמים.
הוא הרבה לחקור את כוח ההתמדה והיה הדמות החשובה ביותר הקשורה במושג האימפטוס.
במיוחד זכור משל החמור שיצר, אשר ידוע כ"חמורו של בורידן": החמור מת מצמא ומרעב לאחר שלא הצליח להחליט מה לעשות תחילה - לשתות משוקת המים או לאכול מערימת שבולת השועל.
תורתו של בורידן - מודל האימפטוס, מסביר כיצד גופים ממשיכים לנוע לאחר הפסקת הפעלת הכוח עליהם.
הסבר: כאשר אדם דוחף גוף הוא מעניק לו אימפטוס מסוים, כלומר, מטמיע בו כוח שגורם לו להמשיך ולנוע זמן מסוים בכיוון התנועה המקורי.
זו הסיבה לכך שגוף ממשיך לנוע גם לאחר הפסקת הכוח עליו.
תלמידו אלברט מסאקסוניה המשיך לחקור מודל זה.
הוא למד תחת ויליאם איש אוקאם ובחר להגיע לפילוסופיה דרך מסלול שבע האמנויות החופשיות במקום דרך תאולוגיה.
החל מ-1340 הוא התנגד לתורתו של מורו בצעד שנחשב לתחילת הספקנות הדתית וכמבשר את המהפכה המדעית.
הוא נירדף על ידי הריאליסטים ולכן עבר לגרמניה, הקים בית-ספר ולימד גם בווינה.
הוא מת בסביבות שנת 1358.
ז'אן בודל היה משורר צרפתית עתיקה שכתב כמה מן השירים על מעללי גבורה.
הוא חי באטרכט שבצפון צרפת.
בודל כתב את ה- Chanson de Saisnes, על אודות מלחמתו של המלך קארל הגדול עם הסאקסונים ומנהיגם וידוקינד, שאותו בודל מכנה Guiteclin.
בנוסף, הוא כתב מחזה נפלאות שנקרא Jeu de Saint Nicolas, המספר כיצד סיינט ניקולס הכריח כמה גנבים להשיב רכוש הגנוב לבעליו.
בודל היה האדם הראשון, ככל הידוע לנו, שסיווג את הרעיונות האגדתיים והמחזורים הספרותיים הידועים בספרות הביניימית אל תוך "שלושה חומרים"; ה-"חומר של רומא", או סיפורם מחדש של סיפורים מהקלאסיקה; "החומר של בריטניה", המתייחס למלך ארתור; וה"חומר של צרפת", הכולל את המלך קארל הגדול והפלאדינים שלו.
בשנת 1202, בודל חלה בצרעת ונכנס למושבת-מצורעים, שם נפטר מהמחלה בשנת 1210.
ז'אן ד'איבלין, רוזן יפו ואשקלון (1215 – דצמבר 1266) היה משפטן נודע ומחבר כרוניקות ידוע מממלכת ירושלים.
ז'אן היה בנו של פיליפ ד'איבלין, פקיד ממשל בכיר בחצרו של מלך קפריסין.
משפחתו הייתה חלק ממשפחת איבלין הגדולה שהיגרה לקפריסין בעקבות כיבוש האי על ידי הצלבנים בסוף המאה ה-12 בעת מסע הצלב השלישי.
ז'אן נאלץ להגר מהאי אחרי מריבה בין משפחתו לפרידריך השני בשנת 1229.
ז'אן השתתף בקרב בין האיבלינים לנציגו של פרדריך בשנת 1232 והיה שותף לניצחון הבארונים המורדים.
ככל הנראה היה שותף להסכם הפשרה שהושג בין פרידריך לבין האצולה הארץ ישראלית בשנת 1241. אחרי 1246 בראשית מסע הצלב השביעי הפך לרוזן יפו ואשקלון ושליט רמלה.
בשנת 1249 השתתף בכיבוש דמיטה בעת מסע הצלב השביעי ונפל בשבי המוסלמים כשהאחרונים שחררו את העיר מידי הצלבנים.
נפילה בשבי לא שללה את חירותו ועד מהרה הוא יצא לחופשי.
הוא היה בין המחברים של האסיזות של ירושלים.
בשנות ה-50 של המאה ה-13 התרחשה מלחמה בין ג'נובה לוונציה בעכו בגלל ענייני מסחר.
על מנת לייצב את המצב קראו ז'אן ובוהמון השישי מאנטיוכיה למלכת קפריסין לפרוש את חסותה על ארץ ישראל.
המלחמה הסתיימה בניצחון ונציאני וכתוצאה מכך ג'נובה נאלצה לעזוב את עכו.
ז'אן לא ניצל את מעמדו הבכיר בממלכה ולא התערב במלחמה בין הממלוכים למונגולים.
ז'אן בודן , פילוסוף, משפטן צרפתי ואיש מדע המדינה, נטל חלק ב"אספת המעמדות הצרפתית" (États généraux) וכיהן כפרופסור למשפטים בטולוז (Toulouse).
בודן התפרסם בעיקר הודות ליצירתו "שישה ספרים על הרפובליקה" (Les six livres de la République) ועקב חדשנותו בכל הקשור לסמכות הריבון.
ז'אן בודן נולד למשפחה בורגנית קתולית מן העיר אנז'ה, כיום במחוז מן ולואר שבצפון מערב צרפת.
בנעוריו התחנך במנזר של המסדר הכרמליתי באנז'ה, ואחרי כן באוניברסיטה ובקולז' דה פראנס בפריז.
הוא הושפע מן הסכולסטיקה של ימי הביניים וההומניזם של תקופת הרנסאנס.
בשנת 1549 השתחרר משבועת האמונים שלו כנזיר, והפך לסטודנט לחוק הרומי באוניברסיטה של טולוז.
שב לפריז ב-1561, עם תחילתן של מלחמות הדת בצרפת, ושימש שם כפרקליט, אולם ללא הצלחה.
בודן התמסר ללימוד הפילוסופיה וההיסטוריה, למד עברית, יוונית איטלקית וגרמנית, קרא את התנ"ך, את ליוויוס, טקיטוס וקיקרו, וחקר את חוקותיהן של מדינות מערב אירופה.
בודן השתייך לחבורת כותבים שטענו כי הפיצול הדתי הוא בלתי נמנע, ושהמלחמה כנגד בני הדת החדשה עלולה להחריב את המדינה כולה.
בתקופה זו חיבר מספר ספרים שנאסרו לקריאה על ידי האינקוויזיציה, כנראה מכיוון שהפגין בהם סימפתיה כלפי תאוריות קלוויניסטיות.
חבורת ההוגים הפרגמטים (ה-Politiques), שבודן היה המפורסם שביניהם, העלו את מושג הגיון המדינה (Raison d'Etat) שהעמיד את טובת המדינה, אליה התייחסו כאל ישות מקודשת, מעל הכל.
ז'אן בודן נפטר בעיר לאן ב-1596 לאחר שנדבק במגפת דבר שפקדה את האזור.
בהיותו בן 36 כתב את ספרו הראשון, "המתודה" שיצא לאור ב-1566 וזכה להוצאה שנייה ב-1572. הספר נכתב בלטינית, ויועד כנראה לקריאת מלומדים בלבד.
בספר מציג בודן את חשיבותה של ההיסטוריה, שנחשבה בעיניו, בטרמינולוגיה מודרנית, כמעין מדע שימושי.
לשיטתו ניתן ללמוד רבות מספרי ההיסטוריה, שכן אלה מכילים את אורחות חיי העמים, מקורותיהם והתפתחותם, ומעניקים מבט כוללני על שלל העניינים המדיניים של מגוון ארצות.
את הטוב האוניברסלי סבר כי ניתן לדלות מלימודי ההיסטוריה.
לדבריו, יש ללמוד משלל סיפורי הקדמונים ובאמצעותם להגיע לסינתזה רעיונית אודות המצב האופטימלי.
הפרדוקס של האדון דה-מאלסטרואה (Paradoxes de M.
בודן המשיך להפתיע את קוראיו במנעד הידע העצום שלו, וב"פרדוקס של האדון דה-מאלסטרואה", הסביר את תפיסותיו בענייני כלכלה ופיננסים.
רעיונותיו המקוריים על הסחר החופשי, התועלת הטמונה ביצוא והשוק בכללו, היו חדשניים וזרים לכתיבה הכלכלית של תקופתו.
ספר זה היה הראשון שהעניק הסבר שלם והגיוני לתופעת האינפלציה שהחלה משתוללת במערב אירופה, והצביע על הקשר בין היצע הסחורות במשק הלאומי לבין כמות הכסף שבמחזור.
היה זה בודן שקשר את עליית המחירים המתמשכת בכמות מטילי הזהב שהגיעו לספרד מן המכרות ב"עולם החדש".
טענתו המרכזית הייתה כי האינפלציה נובעת, בראש ובראשונה, מהעדר גידול ריאלי בתוצר במקביל לגידול בהיצע המתכות היקרות.
חלוציות זו של בודן הניחה את היסודות לפיתוחה של "תיאורית כמות הכסף" בלימוד הכלכלה המדינית (השפעת כמות הכסף על רמת המחירים).
יצירתו הגדולה והמפורסמת ביותר היא ששת כרכי "הרפובליקה".
בודן מבין את המונח על-פי פרשנותו הרומית - Res-publica, קרי, "עניין הציבור".
בספרו הוא מבקש לכונן שלטון לגיטימי המושתת על עקרונות מוסריים כמו סדר, צדק, ותבונה - המייצגים עבורו את עצם יעודה של הישות השלטת.
העיקרון החשוב ביותר אותו מציג בודן ב"רפובליקה", עיקרון שלא השתנה עד ימינו, הוא הריבון (souveraineté).
כל סוג של ממשל מוצג כארעי כיוון שהוא שואב את סמכותו ממקום אחר - הריבון הנצחי, המהווה למעשה את גרעין הכח הפרמננטי של כל גוף שלטוני.
בודן הציג לראשונה את ההבדל בין מהות המשטר לצורתו הפורמלית.
הריבון הוא אבסולוטי משום שכל ריבון, מעצם הגדרתו, פטור מן החוקים - הוא מעליהם.
לאחר שהבהיר את מושג הריבון, הוא פונה להסביר את פעולותיו.
הוא מציע רשימה ארוכה של סמכויות אך מסכם לבסוף שכל סמכויותיו של הריבון מסתכמות ביכולת לחוקק עבור הקהילה ועבור כל פרט בה.
לבסוף הוא "ממליץ" למלך להיוועץ עם נתיניו.
בודן למעשה מבקש מהמונרך לשתף בהחלטותיו את המועצות הנושאות סמכויות ציבוריות.
ביצירה זו הוא מתחקה אחר החוקים הקובעים את מהלך ההיסטוריה האנושית.
לדעתו תנאי הגאוגרפיה, כמו סוג הקרקע, הטופוגרפיה, המשקעים והאקלים קובעים את אופי האדם, ואופי זה הוא הקובע את מהלך ההיסטוריה.
ז'אן ד'אלברה או ז'אן השלישית מנאווארה, הייתה מלכת ממלכת נווארה ואמו של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
ז'אן נולדה ב-7 בינואר 1528 בעיר סן-ז'רמן-אן-לה, כבתם של אנרי השני, מלך נווארה ושל מרגריט מנווארה שהייתה אחותו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
כשהייתה בת 13 אולצה על ידי דודה, פרנסואה הראשון להינשא לוילהלם, דוכס יוליך-קלווה-ברג.
נישואים פוליטיים אלה בוטלו כעבור ארבע שנים, היות שלזוג לא היו ילדים.
ב-1548 אחרי מות פרנסואה הראשון ועלייתו לשלטון של אנרי השני, מלך צרפת, ז'אן ד'אלברה נישאה לאנטואן דה בורבון, דוכס ונדום שהיה יורש העצר הצרפתי במקרה שבית המלוכה של ולואה לא יעמיד בן זכר שיוכל לרשת את כתר צרפת.
היא ילדה לו חמישה ילדים שמהם שרדו שניים בלבד: אנרי, (לימים אנרי הרביעי, מלך צרפת) וקתרין דה בורבון (1559–1604).
ב-25 במאי 1555 מת אביה, אנרי השני, מלך נווארה, וז'אן ובעלה הפכו לשליטי ממלכת נווארה.
כמלכת נאווארה, ז'אן ד'אלברה תמכה בהוגנוטים והפכה את הקלוויניזם לדת הממלכה.
היא גירשה מנווארה את הנזירות ואת הכמרים הקתוליים ופקדה על הרס הכנסיות הקתוליות.
היא דאגה לתרגם את הברית החדשה לשפתם של הבסקים ושל אנשי בארן שהיו נתיניה.
המאבק בין הקתולים לבין הפרוטסטנטים התפשט ברחבי צרפת והפך למלחמות הדת בצרפת שהחלו ב-1562. בעלה של ז'אן ד'אלברה, אנטואן דה בורבון שנלחם נגד הקתולים, נפצע קשה במצור על העיר רואן ומת מפצעיו ב-13 בנובמבר 1562. כתוצאה, בנה אנרי הפך ליורש העצר הצרפתי.
היא נמנעה מלתמוך באחד הצדדים עד 1568, כאשר הביעה את תמיכתה בפרוטסטנטים ועברה אל העיר לה רושל שהייתה מעוזם.
ז'אן ד'אלברה לקחה חלק בשיחות השלום בין הצדדים הלוחמים שהביאו לסיומה של מלחמת הדת השלישית ב-1570. באותה שנה הסכימה להשיא את בנה אנרי למרגריט דה ולואה, נסיכת צרפת, בתה של קטרינה דה מדיצ'י שניהלה את ענייני המדינה בשם בנה שארל התשיעי, מלך צרפת.
ז'אן ד'אלברה מתה במפתיע בפריז ב-9 ביוני 1572, חודשיים לפני שנערך טקס נישואים זה.
פשטו שמועות שהורעלה בפקודת קטרינה דה מדיצ'י - שמועות שהופרכו מאוחר יותר.
השתלשלות מאורעות זו מתוארת בספרו של אלכסנדר דיומא האב "המלכה מארגו" (1845).
ב-20 באוקטובר 1548 התחתנה ז'אן עם אנטואן דה בורבון, דוכס ונדום, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
ז'אן גאבן היה שחקן קולנוע צרפתי, אחד מהכוכבים האגדיים של הקולנוע הצרפתי במאה ה-20, אשר שיחק ב-94 סרטים.
נולד ב-1904 בפריז כז'אן-גאבן-אלכסיס מונקורז'ה (Jean-Gabin-Alexis Moncorgé) כבן לאמני הקברט פרדינאן מונקורז'ה והלן פטי.
גדל בכפר Mériel מריאל במחוז סן-אֵה-אואז, מצפון לפריז.
עבד בהתחלה כפועל, לאחר מכן מגיל 19 השתלב בעולם הבידור כחלק מלהקת פולי ברז'ר.
עד לשירות הצבאי המשיך לשחק תפקידים משניים בתיאטראות.
אחרי השחרור מהצבא חזר לעולם הבידור תחת שם הבמה "ז'אן גאבן".