tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1992 כתבה ביימה והפיקה את המופעים "ח"י לעפרה" ו"ח"י לשומרון" (בקדומים) לרגל 18 שנות התיישבות.
בשנת 1997 כתבה וביימה את המופע האור-קולי "אפרת - עיר שבע הגבעות" לכבוד שנת בר מצווה ליישוב.
ב-1995 הקימה וניהלה את החוג האקדמי לתיאטרון במכללת אמונה, ועמדה בראשו עד שנת 2011. בשנים אלו בנתה את התכנית האקדמית לחוג, ותוכנית זו אושרה על ידי המועצה להשכלה גבוהה כחוג אקדמי.
בשנים 2014–2016 ניהלה והייתה נשיאת החוג.
ב-1997 כתבה וביימה את המחזה "רות - מדרש דרמטי למגילת רות".
במחזה שיחקו סטודנטיות החוג לתיאטרון במכללת אמונה והוא הועלה בז'ראר בכר.
שנה לאחר מכן עלה המחזה בבנייני האומה.
במסגרת ההפקה השנתית של החוג לתיאטרון ב-2005 שיתפה פעולה עם הבמאית איריס שביט בכתיבה ובבימוי של "נעמי" - מחזמר על נעמי שמר שהועלה בתיאטרון ירושלים.
לאחר מכן יזמה (יחד עם יאיר אברהם וייס, בנו של הלל ויס) את הקמת מגמת תיאטרון לגברים בניהולו של שולי רנד בבית הספר "מעלה".
במגמה זו למדו בין השאר חגי לובר (תיאטרון אספקלריא), גלעד אלפסי (תיאטרון תאיר), מנחם לוי (תיאטרון אודיו אבות האומה), דרור אידר, נעם בלויגרונד, אייל ניידורף, ישי מאיר, דביר שרייבר, עופר גורן, אליעז כהן, אסף ליפמן, אהד טהרלב ועוד.
לא בשמים היא, תסכית בנושא תולדות ההלכה שודר בקול ישראל, 1970
על השמיטה (חוברת איורים לשנת השמיטה), ירושלים: משרד החינוך והתרבות, 1973
אש מן ההרים (מחזה מתולדות גוש עציון, על פי כתב יד של יעקב אבן חן), ירושלים: משרד החינוך והתרבות: האגף לתרבות תורנית, ה'תשמ"ט 1989, 43 עמ'
מופעים בבית-הספר: מסכת, חיזיון אור-קולי, מחזה; ירושלים: משרד החינוך, מנהל החינוך הדתי, ה'תשנ"ה 1995, 342 עמ'
אעברה נא - סיפורו העלום של הרב דב מַעֲיָנִי, (תחקיר היסטורי: שלמה טיקוצינסקי) ירושלים: מוסד הרב קוק ה'תשע"ה 2014, 286 עמ'
הספר מבוסס על מכתבים שכתב אביה, הרב דב מעייני
לספר מצורף נספח דיגיטלי (החסן נייד) ובו שירים וניגונים מעולם הישיבות הליטאי שהיה נוהג לשיר ושירים של אביה, מושרים בפי אחיה הרב בצלאל מעייני, איגרותיו, מאמרים ודברי תורה מפיו
הבמה המשקרת: התיאטרון ביהדות - בין מושב לצים לבית המדרש, ספרי צמרת, 2017, 189 עמ'
לא קשת רוח אנוכי - סיפורה של בת נובהרדוק, ספריית בית אל, 2024
ערב השקה לספר נערך בירושלים בהשתתפות הרב חיים סבתו, אמונה אלון וחגי לובר.
בשנת 2002, במלואת 50 שנה לפטירת אביה, הוציאה את האלבום "אל תירא - בעקבות השיר אל בית אבא".
התיאטרון והחינוך הדתי, בשדה חמ"ד כ"ז ה-ו, סיון ה'תשמ"ד, עמ' 201-218
תיאטרון ויהדות - צירוף בעייתי, בשדה חמ"ד ל', תשרי-חשון ה'תשמ"ח
הקריאה לתיאטרון יהודי מגויס, דימוי 5-6, חורף ה'תשנ"ג, עמ' 18-24
התיאטרון הדתי – תיאטרון בכבלים, סדרת מאמרים בהצופה, 2002
הדרמה שמאחורי ההצגה, בתוך: יצחק הקלמן (עורך), אבי עופרים: קובץ מאמרים לזכרו של צבי כורך מייסד תוכנית "עופרים", ירושלים: משרד החינוך, מינהל החינוך הדתי, ה'תשס"ב 2001
יצר הרע הוא שחקן טוב, ראיון במקור ראשון, ראש השנה תשס"ח
האישה הדתית והתיאטרון - קוים לדמותו של תיאטרון הנשים הדתי של אמונה, בתוך: לילך רוזנברג-פרידמן (עורכת), מאמונה למעשה: שבעים שנה לתנועת אמונה, בני ברק: תנועת האשה הדתית לאומית, עמ' 223 (למאמר מצורף נספח: תפילת השחקן - תפילה לפני העלייה לבמה שחיברה מנוביץ)
במהלך לימודיה לתואר השני בטורו קולג' קיבלה פרס לזכרו של אריה כהנא, על הצטיינות יתירה בלימודי יהדות ולתרומה ניכרת לחקר תולדות היהדות
פרס אגרסט לשנת תשמ"ט על מפעל חיים ייחודי של יצירה וחינוך בתחום המחזאות והבימוי
פרס הסתדרות המורים על תרומה ייחודית לחינוך ולתרבות
פרופסור יהודה מורלי כתב על עשייתה: .
הרב יהושע וידר כתב על עשייתה: .
הייתה נשואה לצבי מנוביץ' (עד לפטירתו ב-2022), להם 3 ילדים: דב מנוביץ - בעל סוכנות ביטוח, הרב יואל מנוביץ, ראש ישיבת הגולן וציפורה (ציפי) כהן-מנוביץ - מנהלת אולפנת צביה יצירתית בגבעה הצרפתית.
היא מתגוררת בקריית משה בירושלים.
רבקה סקר היא אספנית אמנות, יזמת ושופטת במיזמים הקשורים באמנות ישראלית, מכהנת כיו"ר סותבי'ס ישראל, ומייסדת ויו"ר הדירקטוריון של ארטיס.
סקר נולדה בתל אביב, ישראל.
היא בעלת תואר ראשון בכלכלה ותולדות האמנות מאוניברסיטת חיפה.
היא בעלת תואר שני בתכנון ערים מהטכניון - מכון טכנולוגי לישראל, חיפה.
בשנת 1982 הצטרפה סאקר לסותבי'ס והקימה את משרד סותבי'ס הראשון בישראל.
בשנת 2006 מונתה סקר ליו"ר סותבי'ס ישראל.
סקר מכהנת כחברת דירקטוריון בסותבי'ס אירופה.
בשנת 2004 יזמה וייסדה סקר את ארטיס, ארגון אמריקאי ללא מטרות רווח לתמיכה באמנים וליצירת הזדמנויות לחשיפה שלהם.
הסניף הישראלי של ארטיס מסייע לתמוך בפרויקטים של אמנים ישראלים, ביניהם יעל ברתנא, בארי פרידלנדר, סיגלית לנדאו ועוד.
ארטיס בישראל פועל למען הרחבת המודעות הבינלאומית לאמנות עכשווית מישראל, באמצעות תוכניות והפעלת מנגנוני תמיכה לאמנים, אוצרים בינלאומיים ותערוכות בינלאומיות אשר מציגות אמנות מישראל.
בין הבוגרים אשר קיבלו מלגה זו בעבר: גיא בן נר, אוהד מרומי, מיקה רוטנברג, תמי בן תור, אורי ארן, רונה יפמן, עינת אמיר, גלעד רטמן, ליאור שביל, נעמה צבר.
ארטיס מגייסת את תקציבה השנתי ללא מימון ממשלתי הודות לנדיבותם של יחידים וקרנות החולקים את ערכי הארגון.
תמיכה נדיבה ניתנת על ידי מועצת המנהלים של ארטיס, קרן הפילנתרופיה של משפחת צ'ארלס ולין שוסטרמן, קרן משפחת פוקסמן ו-Bollag Guggenheim AG.
סקר מכהנת בהנהלות של מוסדות תרבות שונים, ביניהם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, המרכז לאמנות עכשווית תל אביב, CCA תל אביב-יפו, איגוד האמנויות הדקורטיביות בישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, חוג ידידות וידידי מרכז אמנויות ישראל בפקולטה לאומנויות, באוניברסיטת תל אביב.
סקר חברה בחבר הנאמנים של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
היא גם יו"ר משותפת של "כאן ועכשיו", ועדה לרכישת אמנות ישראלית עבור מוזיאון ישראל.
בשנת 2013 נבחרה סקר לאחת מעשרת האנשים המשפיעים ביותר בסצנת האמנות בישראל על ידי הארץ.
סקר היא יזמת בעולם האמנות הישראלי ונחשבת כאחת הבולטות והחזקות בתחום.
סקר היא מאספניות האמנות הישראלית הגדולות.
רבקה סקר ובן זוגה עוזי צוקר, הם מהדמויות הדומיננטיות אך צנועות, בשוק האמנות הישראלי.
רברסי או אותלו הוא משחק לוח חשיבתי ותיק ונפוץ, עבור שני שחקנים.
כלי המשחק הם דיסקיות שצדה האחד של כל אחת מהן שחור וצדה השני לבן.
כל משתתף מניח בתורו דיסקית אחת כך שצבעה הגלוי הוא הצבע המזוהה עמו.
כאשר הוא מניח דיסקית זו, עליו להפוך את כל הדיסקיות מהצבע הנגדי המצויות בין דיסקית זו לבין דיסקית נוספת מצבעו שלו.
מטרתו של כל שחקן היא למלא את הלוח בכמה שיותר דיסקיות מהצבע המזוהה עמו.
רברסי הומצא בסביבות 1880 על ידי שני אנגלים, לואיס ווטרמן וג'והן וו' מולט.
המשחק הפך פופולרי באנגליה בסוף המאה ה-19. בשנת 1898, חברת המשחקים הגרמנית רבנסבורגר החלה להפיץ את המשחק כאחד מכותריה הראשונים.
החוקים המודרניים, המוכרים כיום יותר בכל רחבי העולם, מקורם במשחק "אותלו" ביפן בשנת 1970. חברת "מאטל" מייצרת כיום כלים למשחק הרברסי תחת השם אותלו.
חברת "אנג'אר קו" חוכרת את השם הרשום אותלו מחברת "טסוקודה אוריגינל".
גורו האסגאווא, מחבר הספר "איך לנצח באותלו", הפך את המשחק פופולרי ביפן בשנת 1975.
חלקי המשחק: לוח משבצות בגודל 8X8 (קיימות גם גרסאות בגודל שונה), 64 דיסקיות שחורות מצד אחד ולבנות מצד שני.
משחק זה נפוץ מאוד גם על גבי מחשב וגם באופן מקוון באינטרנט.
מטרת המשחק: להפוך את מרב הדיסקיות לצבע שלך, באמצעות סגירת הדיסקיות של היריב בדיסקיות בצבע שלך.
סגירה פירושה תחימת שורה, טור או אלכסון של דיסקיות של היריב משני הקצוות בדיסקיות מהצבע שלך.
לדוגמה: אם יש דיסקית שחורה ולידה דיסקית לבנה, השחקן השחור בתורו יוכל להניח דיסקית מצידה השני של הדיסקית הלבנה (כך שתיווצר שורה בת 3 דיסקיות), ולהופכה לשחורה.
כללי המשחק: המשחק מתנהל בתורות כאשר השחור מתחיל.
עמדת הפתיחה היא 4 דיסקיות במרכז הלוח, 2 לכל אחד, באלכסון (בגרסתו המקורית המשחק היה מתחיל בלוח ריק, כאשר 4 מהלכים ראשונים מתבצעים במרכז הלוח מבלי להפוך שום דיסקית).
כל שחקן חופשי לשים דיסקית מהצבע שלו בכל מקום פנוי הצמוד לדיסקית כלשהי של היריב, בתנאי שהמהלך מאפשר לו להפוך לפחות דיסקית אחת של היריב.
השחקן הופך את כל הדיסקיות של היריב שסגר בעזרת המהלך הנוכחי, כלומר כל רצף דיסקיות היריב בין הדיסקית שכרגע הניח לבין דיסקית אחרת בצבע שלו שכבר הייתה על הלוח לפני המהלך.
במידה והסגירה מתבצעת ביותר מכיוון אחד (שורה, עמודה או אלכסון), חובה להפוך בכל הכיוונים.
במידה ואין אף מהלך חוקי, התור עובר ליריב.
סיום המשחק: המשחק נגמר כאשר אין מהלך חוקי לאף אחד מהצדדים.
לרוב זה קורה כאשר הלוח מתמלא, אבל לפעמים זה קורה כאשר עדיין יש משבצות ריקות על הלוח, למשל כאשר כל הדיסקיות על הלוח הם בצבע אחד.
שחקן, שבסיום יש יותר דיסקיות בצבע שלו, מוכרז כמנצח.
במידה והלוח אינו מלא עד הסוף, כל המשבצות הריקות מתווספות לשחקן המנצח.
אם לשני השחקנים אותו מספר דיסקיות בסיום המשחק, מוכרז תיקו (בחלק מהתחרויות ביפן השחור מקבל בונוס של חצי דיסקית, כך שבמצב של תיקו השחור מנצח).
גראנד אותלו (Grand Othello) - משוחק על הלוח בגודל 10X10.
אותלו 88 - לוח 10X10 בלי הפינות ושתי המשבצות הצמודות לכל פינה, מה שהופך את הלוח מריבעי למתומן.
XOT - פורמט המקובל בעיקר בטורנירים מקוונים, כאשר כל המשחקים מתחילים במצב אחרי מספר קבוע (בדרך כלל 8) של מהלכים אקראיים.
מצבים שבהם יש יתרון מוחשי לאחד מהצדדים לא יוגרלו.
אסטרטגיה מקובלת היא הצבה של דיסקיות במקומות בלוח המקשים מאוד או לא מאפשרים ליריב להפוך אותן.
דיסקית שהוצבה במשבצת המצויה בפינת הלוח, לא תתהפך עוד כי היא לעולם לא תהייה בין שתי דסקיות מהצבע הנגדי.
דיסקית שהוצבה במשבצת שבצד הלוח ובצמוד לדיסקית מהצבע שלה, שלא יכולה להתהפך יותר (למשל דיסקית פינתית), לא תתהפך יותר גם היא.
דיסקית במשבצת שבצד הלוח המצויה בין שתי דסקיות מהצבע הנגדי לה, שלא יכולות להתהפך יותר, לא יכולה להתהפך יותר גם היא.
אסטרטגיה מקובלת גם כן היא להפוך בתחילת המשחק מספר מצומצם ביותר של דיסקיות
בשנת 1997 השתתפו לראשונה שחקנים מישראל באליפות העולם באותלו.
מאז הייתה נציגות מישראל כמעט בכל אליפות שמתקיימת כל שנה.
ההישג הכי גדול היה באליפות העולם בקופנהגן בשנת 2000, כאשר בנימין שיפמן מישראל סיים במקום 5 את היומיים הראשונים של התחרות והיה על סף עליה לחצי הגמר.
החל משנת 2016 במסגרת אליפות העולם מתקיימת גם אליפות לילדים עד גיל 15. בשנת 2017 הגיעו מיקי שיפמן ודניאל יוסיפוביץ' מישראל למקומות 2 ו-3 בהתאמה בין ילדים.
ב-2018 סיימו שחר לאופר ודניאל יוסיפוביץ' במקומות 3 ו-4 בהתאמה.
ב-2019 סיימו שחר לאופר ומיקי שיפמן במקומות 3 ו-4.
מדי שנה נערכת אליפות ישראל באותלו, כשהתוצאות שלה קובעות את הרכב הנבחרת לאליפות העולם באותה שנה.
כמו כן, מארגן איגוד שחקני אותלו בישראל טורנירים נוספים במהלך כל השנה.
משחק הרברסי ניתן למימוש פשוט יחסית בתוכנת מחשב, כך שתוכניות פשוטות יחסית מסוגלות לנצח בנקל שחקנים מנוסים ביותר.
כבר ב-1980 הצליח מחשב להביס את אלוף העולם המכהן ברברסי.
ב-1996 הביס המחשב Logistello (לוגיסטלו) את אלוף העולם טאקשי מוראקאמי 6 פעמים רצופות וסדרת המשחקים הסתיימה בתוצאה 0–6. לצורך השוואה, מחשבים מצליחים להביס גם את שחקני הדמקה הטובים ביותר, לעומת זאת, בארימא גם שחקן מתחיל מסוגל להביס בנקל כל תוכנת מחשב.
הסיבה לתוצאות שמשיג האדם נגד המחשב ברברסי נעוצה בעובדה שהמשחק דורש מחשבה לטווח רחוק שבה המוח האנושי נמצא בנחיתות אל מול המחשב.
במשחק קיימים סדר גודל של 1028 מהלכים שונים ומשחק רברסי יכול להתפתח בסדר גודל של 1058 דרכים שונות.
מבחינה מתמטית, המשחק אינו משחק פתור.
מומחים טרם מצאו תשובה לשאלה מה תהיה תוצאת המשחק אם שני הצדדים משחקים משחק מושלם.
עם זאת, ניתוח של אלפי משחקים (רובם נוצרו על ידי תוכנת מחשב) הובילו למסקנה, שבלוח משחק בגודל 8X8, משחק מושלם על ידי שני הצדדים יוביל לתוצאת תיקו.
כשמשחקים בלוח בגודל nXn, בעיית ההכרעה האם יש לשחקן הפותח אפשרות לנצח במשחק בו שני הצדדים משחקים משחק מושלם, היא בעיה PSPACE שלמה.
במקרים הפרטיים של משחק 4X4 ו- 6X6, הוכח שאם שני הצדדים משחקים משחק מושלם - השחקן השני (כלומר לא זה שפתח) ינצח.
רַגַ'בּ הוא החודש השביעי בלוח השנה המוסלמי.
משמעות המילה רג'ב היא כבוד, ועל כן החודש מכונה "החודש המכובד".
הערבים הפגאנים העריכו חודש זה (בדומה לחודש מוחרם) ולחימה במהלכו נאסרה.
הנביא מוחמד טען כי מי שצם בחודש זה ישתה ממעיין החיים בגן עדן.
מוסלמים אדוקים צמים ביום שישי הראשון בחודש רג'ב.
ב-1 ברג'ב נולד האימאם השיעי החמישי מוחמד אל-באקר.
ב-3 ברג'ב מת האימאם השיעי העשירי עלי אל-האדי.
ב-5 ברג'ב נולד עלי אל-האדי.
ב-7 ברג'ב השיעים התריסריים חוגגים את "יום האימאם מוסא אלכאט'ם" לכבוד האימאם השיעי השביעי.
ב-9 ברג'ב מת האימאם השיעי התשיעי מוחמד א-תקי.
24 ברג'ב- ניצחון המוסלמים בקרב חייבר
ב-25 ברג'ב מת מוסא אלכאט'ם.
ב-27 ברג'ב הסונים (למעט הסלפים שבהם) מזכירים את המסע הלילי של מוחמד.
ב-28 ברג'ב 1342 להג'רה פורקה האימפריה העות'מאנית.
צלאח א-דין נכנס לירושלים במסע כיבושיו במהלך החודש רג'ב.
קרב תבוכ נערך בשנה 9 להג'רה בין צבא המוסלמים בהנהגת מוחמד לביזנטים.
זהו הקרב האחרון בו השתתף מוחמד טרם מותו.
רג'ה די ונריה ריאלה (באיטלקית: Reggia di Venaria Reale) הוא אחד המעונות המלכותיים של בית סבויה בפיימונטה.
הוא נמצא בעיירה ונריה ריאלה המרוחקת כ-8 קילומטרים צפונית-מערבית לטורינו.
ה"ארמון המלוכה של ונריה המלכותית", תרגום שם המקום בעברית, תוכנן ונבנה תוך פרק זמן קצר, על ידי האדריכל "אמדאו די קסטלמונטה" (Amedeo di Castellamonte).
יוזם הבנייה של הארמון היה הדוכס "קרלו אמנואלה ה-2" (Carlo Emanuele II) שתכנן כי הארמון יהיה בסיס יציאה לציד בגבעות הבוּר באזור טורינו.
בלטינית נקרא הארמון: "ציד באמנות ונטוריה (venatoria)".
בשנת 1999 יזמה הקהילה האירופאית תוכנית לשיקומו של המקום.
לאחר השקעה נכבדה, שוחזר הארמון בחלקו הגדול והוא נפתח לציבור בשנת 2007. פעולת השחזור הייתה מהיקרות שבהן נשאה הקהילה האירופאית והאתר עומד להיות מרכז תיירות חשוב באירופה.
מלבד המבנים שתוכננו למכלול הארמון, נקבע כי שטח של 60,000 מ"ר (piano calpestabile), כולל הפארק ההיסטורי של "ונריה", יוגדר בתור התחום של הארמון כך שסדר הגודל של המתחם יבטא ישירות את "הבשורה הקדושה" (Santissima Annunziata) בית סבויה.
הכפר הקטן של הארמון כלל בתוכו את הארמונות וכן את בתיהם של משרתי הארמון ואפילו סתם אזרחים רגילים, עד שניתן לו מעמד עירוני עצמאי בחבל טורינו.
מקומו של הארמון נבחר עקב קרבתו למרחבי היער הטבעי.
מרחבים, שכונו בשם " באל פאסה" שפרושו ה"כפר היפה", שיכלו לשמש בתור אתר שעשועים.
תחומים אלה השתרעו על פני שטח של מאות קילומטרים ממורדות הרי האלפים עד למבואות העיר טורינו.
הכניסה למרחב הארמון היא דרך חצר מפוארת.
במרכז החצר מוצבת מזרקה בעל צורה של צבי.
החזית המרכזית של המבנה בנויה מטיח ובו מוטבעות צורות של קונכיות ופירות.
אלה מתגלות בצד השמאלי של החזית, ומבדילות בין החלק שנבנה במאה ה-17 לבין החלק שנבנה במאה ה-18 על "אמדאו די קסטלמונטה".
בחלק הימני של הארמון באה לידי ביטוי יצירתו של האדריכל השני שהיה שותף לבניית הארמון "מיכלאנג'לו גרובה".
הוא שילב בין שני הצריחים על גג "מנסרט" (Mansart), המכוסים רעפים, מרוצפים עם לבנים בצורת מחומשים, עשויים קרמיקה, גלריה גדולה מהמאה ה-20, גלריית "דיאנה".
הגינה היפה, בסגנון איטלקי, מחולקת לשלוש טרסות, המשתלבות אחת בשנייה, בגרם מדרגות מעוצב ובנוי כדוגמת צריח השעון בחצר הקדמית.
בגינה נכללת המזרקה של הרקולס ותיאטרון.
בשנת 1693 חיילים צרפתים פגעו באחדים ממבנה הארמון, אך אלה שוקמו בצל התותחים הצרפתים.
לאחר מותו של האדריכל מיכלאנג'לו גרובה בשנת 1713, הגיע לארמון האדריכל פיליפּוֹ יוּבָרָה.
הוא בנה את הגלריה הגדולה והכנסייה של סנט אומברטו.
העבודות האחרונות הושלמו במחצית השנייה של המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 עם בניית המדרגות העולות למעון של דיאנה והגלריה של סנט אומברטו.
קיסמו של הארמון פג, כאשר תשומת הלב עברה למעון הציד של סטופיניג'י.
הארמון נשכח על ידי בית סבויה וכך מחנה הצבא והגלריות היו לביזה בידי תושבי המקום וחיילים שהגיעו למקום עד למלחמת העולם השנייה.
רַבשָׁקֵה או רַב-שָׁקֵה (מאכדית: Rab šaqē – "שר המשקים") הוא תוארו של שר בכיר בממלכת אשור.
משרה זו הייתה אחת הבכירות בממלכה – השלישית בדרגה, לאחר המלך והתרתן, או הרביעית, לאחר הכרוז המלכותי.
בניגוד לתפקידם של התרתן והרב סריס, ששימשו לרוב בתפקיד שרי הצבא, היה תפקיד הרבשקה לרוב בחצר המלוכה.
בתנ"ך נזכר רבשקה בתקופת שלטונו של סנחריב, שהשתתף במשלחת אל חזקיהו מלך יהודה בזמן מסע סנחריב בשנת 701 לפני הספירה.
רבשקה נשא נאום, שבו קרא לחזקיהו ולעמו להיכנע מלפני אשור.
על פי חז"ל וחוקרים מסוימים היה רבשקה יהודי מומר.
בשנה ה-14 למלך חזקיה, יצא סנחריב למסע צבאי ולכד את כל ערי יהודה המבוצרות.
סנחריב שלח מלכיש משלחת צבאית שבראשה עמדו תרתן, רב סריס ורבשקה.
המשלחת עמדה בשדה כובס, מול חומת ירושלים, ורבשקה החל לנאום בפנייה אל חזקיהו, שלא נכח ליד החומה.
בנאומו הוא למעשה חילק את דבריו לשניים: החלק הראשון מיועד לחזקיהו והחלק השני מיועד לעם המאזין לנאום.
בנאום רבשקה אמצעים שונים ומגוונים, המכוונים כולם כדי להתיש את העם מבחינה רוחנית ולגרום להם להיכנע לצבא אשור:
נימוקים: הנימוקים באו כדי להראות שלחזקיה ולממלכתו אין סיכוי לנצח את הצבא האשורי, והם באים לידי ביטוי גם ברובד הדתי וגם ברובד המדיני.
הנימוקים העיקריים המתייחסים להיבט המדיני הם אלה הנוגעים להסתמכות של חזקיהו על מצרים כבני ברית ולגודל הצבא האשורי אל מול צבא ממלכת יהודה.
רבשקה מציין כי חזקיהו לא יכול לסמוך על סיוע מהמצרים, העזרה של פרעה מלך מצרים לא תעזור לו כלל במערכה זו.
בהמשך רבשקה לועג לחזקיה וליכולתו הצבאית אל מול אשור ואומר כי גם אם ייתן לו 2000 סוסים לא יהיו לו מספיק חיילים כדי להרכיב אותם עליהם.
הנימוקים הנוספים של רבשקה בנאומו מתייחסים להיבט הדתי.
תחילה הוא מתייחס לפעילותו הדתית של חזקיהו בתחומי ממלכתו ולרפורמה הדתית שביצע בה הסיר את הבמות.
חזקיה הסיר את הבמות בהן עבדו את ה' ברוח העקרונות הדויטרומוניסטים שבספר דברים, המורים על ריכוז הפולחן במקדש שבירושלים.
רבשקה לעומת זאת הוא עובד אלילים ולפי תפיסתו פעולה זו של חזקיהו דווקא הכעיסה את אלוהי ישראל, ובהסבר זה אומר כי הוא לא יירצה לסייע לו בקרב.
מעבר לכך רבשקה מציין כי עמים רבים נוספים נפלו בידי האשורים והאלים שלהם לא הצליחו להגן עליהם, ומכאן סביר להניח שגם ה' לא יצליח להגן על ממלכת יהודה.
כינויים: רבשקה משתמש בכינויים כאמצעי אומנותי הנועד להקטין את חזקיהו אל מול סנחריב.
בעוד בנאומו הוא מכנה את חזקיהו בשמו האישי הוא מאדיר את סנחריב ומכנה אותו "המלך הגדול מלך אשור".
שאלות רטוריות: באמצעות השאלות הרטוריות מציג רבשקה את נימוקיו –
"מה הביטחון הזה אשר בטחת?".
השאלה הפותחת את הנאום בה שואל רבשקה את חזקיהו מאין השיג את ביטחונו למרוד בסנחריב ובאשור.
שאלה זו חוזרת בפסוק שלאחר מכן בניסוח שונה: "עתה על מי בטחת כי מרדת בי?".
"ההצל הצילו אלוהי הגוים איש את ארצו מיד מלך אשור?".
כאן מתחיל רבשקה את נימוקו לפיו האלים של העמים האחרים לא הצילו אותם ולכן אלוהי ישראל לא יציל את יהודה.
מילים מנחות: אלו מילים או שורשים החוזרים כמה פעמים בדברי רבשקה, על מנת להדגיש את המסר שהוא מנסה להעביר.
השורש "ב.ט.ח" מופיע כמה פעמים ומטרתו לחזק את האמירה לפיה לחזקיה אין במי לבטוח – לא בבן ברית, לא בצבא ולא באל.
שורש מנחה נוסף הוא השורש "נ.צ.ל" בו יש ניסיון לשכנע את העם שחזקיהו ואלוהי ישראל אינם מסוגלים להציל אותם מפני מלך אשור ולכן כדאי להם להיכנע לו.
ניגודיות: רבשקה מציג בפני העם שני מצבים מנוגדים, מצד אחד מה יקרה להם אם יבטחו בחזקיה ומהצד השני מה יקרה להם אם ייכנעו למלך אשור; אם יבטחו בחזקיה יאכלו את צואתם, יחיו בתוך מימי רגליהם ולבסוף ימותו.
אם ייכנעו למלך אשור יהיו להם חיים טובים, הוא יושיב אותם בארץ דגן, תירוש ויצהר, כלומר ארץ שופעת כמו זו שלהם.
שפה: רבשקה מדבר ואומר את נאומו בשפה העברית (המכונה בתנ"ך "יהודית").
שריו של חזקיהו, אליקים בן חלקיהו אשר על הבית, שבנא הסופר ויואח בן אסף המזכיר, ביקשו ממנו לדבר עמם בארמית, שהייתה הלינגואה פרנקה של האזור באותה תקופה, במקום בשפה העברית.
בכך הם ביקשו לגרום לכך שרק הם יבינו את דבריו, ולמנוע את הדה-מורליזציה שניסה רבשקה לגרום להמון העם.
רבשקה סירב לדברי שרי חזקיהו, וטען (ע"פ חז"ל) שאדונו שלח אותו לדבר גם למלך וגם לעם, מכיוון שלא רק חזקיהו נמצא במצב קשה בשל המצור.
הוא המשיך ודיבר בקול גדול ובעברית בחלק השני של נאומו, בו הוא פונה אל העם.
רבשקה אמנם דיבר בשני חלקים, פעם אחת לחזקיהו ופעם אחת לעם, אבל כוונתו הייתה גם לעם וגם לחזקיהו:
העם לא הגיבו לדבריו, על פי ציוויו של חזקיהו.
שרי חזקיהו קרעו את בגדיהם והלכו לארמונו של חזקיהו כדי לבשר לו על דברי רבשקה.
ישעיהו בעצמו מציג נבואה שנאמרת כמענה להתרסה של רבשקה ומכילה גם היא מגוון דימויים ותוכן, אך השיא שלה הוא הכינוי המלגלג כלפי רבשקה והשרים שהתלוו אליו:
רבשקה שב אל סנחריב ומצא אותו צר על ליבנה.
רבשקה לא נרתע ושב לירושלים לנאום נאום תקיף יותר אך מלאך ה' הרג במחנה סנחריב 185 אלף איש בלילה אחד, והצבא נסוג מיהודה.
מסיפור רבשקה לומדים חז"ל את החיוב על קריעת בגדים בעקבות שמיעת קללת ה' מפי יהודי, שכן שרי חזקיהו קרעו את בגדיהם כאשר שמעו את דברי רבשקה שנשלח "לחרף אלוהים חי".
כמו כן, לומדים חז"ל שגם מי ששומע ציטוט של קללת ה' חייב לקרוע, שכן גם חזקיהו קרע את בגדיו; אך העדים שמספרים את דבר הקללה אינם צריכים לקרוע שנית.
באותו הקשר כתבו חז"ל שרבשקה לא היה נכרי, אלא יהודי מומר.
טענה זו נתמכת גם בדברי החוקרים, וזאת בשל יכולתו יוצאת-הדופן של רבשקה לדבר בשפה העברית.
מדרש נוסף טוען שרבשקה היה בנו של חזקיהו עצמו (תרגום לארמית על ), אם כי ממדרש דומה לו משתמע שמדובר בשני אנשים שונים בשם רבשקה: האחד בנו של חזקיהו שנהרג בהיותו קטן, והשני שליחו של סנחריב (הגהות הב"ח על ).
על פי המדרש, היה אותו הלילה ליל הסדר, וכאשר שמע רבשקה את קריאת ההלל, אמר לסנחריב לשוב מעל העיר שכן לילה זה הוא לילה שבו נעשים ניסים.
רבקה אלי רומיין היא שחקנית אמריקאית ודוגמנית על לשעבר.
הוריה הם אליזבת' (לבית קויזנגה) וג'אאפ רומיין.
אביה יליד הולנד ואמה היא אמריקאית ממוצא הולנדי ואנגלי.
הוריה נפגשו כאשר אימה כנערה הייתה בתוכנית לחילופי סטודנטים ולמדה בהולנד.
כאשר למדה רומיין מוזיקה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, היא התחילה לעסוק בדוגמנות.
לצורך קידום קריירת הדוגמנות, רומיין עברה להתגורר בפריז למשך יותר משנתיים.
לצד עבודות נוספות, דגמנה רומיין לגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד, ואף הייתה על השער פעמיים.
בפעם הראשונה, בשנת 1999, רומין הופיעה לבד, ובפעם השנייה, בשנת 2006, הופיעה על השער עם דוגמניות העבר.
רומיין הייתה דוגמנית בחברת ההלבשה התחתונה "ויקטוריה'ס סיקרט".
בנוסף, היא הנחתה את התוכנית "House of Style" בערוץ MTV, בין השנים 1998 עד 2000. בין היתר, השתתפה מספר פעמים בתצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט.
בשנת 1997 שיחקה את תפקידה הראשון, בסדרה המצליחה "חברים".
רומיין הופיעה בתפקידי אורח בסדרות כמו: "ג'ק וג'יל", "תהרגו אותי וזהו" ו"מד טי.וי".
בשנת 1998, שיחקה רומיין את תפקידה הקולנועי הראשון בסרט "עבודה מלוכלכת".
בשנת 1999, שיחקה רומיין בתפקיד עצמה בסרט "אוסטין פאוורס: המרגל שתקע אותי".
בשנת 2000, ביצעה רומיין את התפקיד הראשון שלה בסרט קולנוע גדול, בסרט "אקס-מן".
ב-2003, הופיעה בסרט השני בסדרה, "אקס-מן 2", וב-2006 בסרט השלישי בסדרה, "אקס-מן 3: המפלט האחרון".
בסרטי "אקס-מן" גילמה רומיין את מיסטיק, מוטאנטית משנת צורה המשמשת כסוכנת ועוזרת עבור הנבל הראשי מגנטו.
רומיין ביצעה את התפקיד הראשי הראשון שלה, בשנת 2002 בסרט צרפתי בשם "Femme Fatale".
בנוסף היא כיכבה בסרטים נוספים כמו: "רולרבול", "המעניש" ו"שיבוט מסוכן".
רומיין שיחקה את התפקיד הראשי ב"פפר דניס", סדרת טלוויזיה של רשת The WB.
בינואר 2007, הופיעה רומיין לראשונה בסדרה של ABC, "בטי", בה היא משחקת בתפקיד קבוע את אלכסיס מיד, אחותו הטרנסג'נדרית של הדמות הראשית, דניאל מיד.
רומיין השתתפה בסדרת הדרמה "איסטוויק", עיבוד טלוויזיוני לספרו של ג'ון אפדייק, "המכשפות מאיסטוויק".
לצידה השתתפו גם לינדסי פרייס וג'יימי ריי ניומן.
בשנים 2014–2018 כיכבה בארבע עונותיה של הסדרה "שומרי האוצרות" לצדו של נואה ויילי.
החל משנת 2019 משחקת בתפקיד אונה צ'ין-ריילי (מספר אחת) בסדרות "מסע בין כוכבים: דיסקברי" ו"מסע בין כוכבים: מסעות קצרים" ובתפקיד מרכזי יותר בסדרה "מסע בין כוכבים: עולמות חדשים ומשונים".
רומיין נישאה לשחקן ג'ון סטיימוס ב-19 בספטמבר 1998. כאשר הייתה נשואה השתמשה רומיין בשם רבקה רומיין-סטיימוס בחייה האישיים והמקצועיים.
הזוג נפרד ב-12 באפריל 2004, והתגרש באופן רשמי ב-1 במרץ 2005. לאחר הפרידה חזרה רומיין לשם נעוריה.
ב-19 בספטמבר 2005, הודיעה רומיין על אירוסיה לשחקן ג'רי אוקונל.
ב-14 ביולי 2007, התחתנה רומיין עם אוקונל באוג'אי, קליפורניה.
בדצמבר 2008, ילדה רומיין זוג תאומות.
רומיין דוברת צרפתית והולנדית באופן שוטף, בנוסף לשפת האם שלה, אנגלית.
שנהסדרהתפקידהערות 1997 חברים שריל פרק: "The One with the Dirty Girl" 1999 Hefner: Unauthorized קימברלי הפנר (אנ') סרט טלוויזיה של USA Network 1999–2000 תהרוג אותי וזהו אדריאן בארקר 8 פרקים 2000 ג'ק וג'יל פריס אברט פרק: "Starstruck" 2006 פפר דניס (אנ') פפר דניס תפקיד ראשי; 13 פרקים
12 פרקים 2022–הווהמסע בין כוכבים: עולמות חדשים ומשוניםאונה צ'ין-ריילי / מספר אחתתפקיד ראשי (2 עונות); 20 פרקים
רבקה רומרו היא רוכבת אופניים וחותרת בריטית לשעבר.
היא הייתה אלופת העולם במרוצי מרדף ליחידים ולקבוצות.
רומרו זכתה במדליית כסף באולימפיאדת אתונה (2004) בענף החתירה, ובמדליית זהב בתחרות מרוצי המרדף באולימפיאדת בייג'ינג.
היא האישה הראשונה שייצגה את הממלכה המאוחדת בשני ענפי ספורט שונים במשחקים האולימפיים, והאישה השנייה בתולדות המשחקים האולימפיים (קיץ) שזכתה במדליות ביותר מענף ספורט אחד.
רומרו נולדה בקרשלטון, אחד מפרברי לונדון רבתי.
בגיל 17 היא החלה את הקריירה הספורטיבית המקצוענית שלה, כשהצטרפה למועדון חתירה ברובע קינגסטון שעל התמזה.
לאחר 8 חודשים כבר נכללה בנבחרת בריטניה הצעירה לאליפות העולם לחתירה בזוגות, אך למרות שסיימו במקום השני נפסלו היא ובת זוגה בשל עבירה שביצעו.
בשנת 2000 זכתה במדליית הזהב באליפות העולם בחתירה לזוגות מתחת לגיל 23. שנה לאחר מכן צורפה לנבחרת הבוגרת וסיימה איתה במקום החמישי באליפויות העולם לרביעיות ב-2001 וב-2002. בשנת 2004 נכללה במשלחת הממלכה המאוחדת לאולימפיאדת אתונה, וזכתה במדליית כסף בתחרות החתירה לרביעייה כפולה.
באליפות העולם ב-2005 זכתה במדליית הזהב עם נבחרת החתירה הבריטית באותו המקצוע.
כאבי גב ועייפות שרירים מהם סבלה גרמו לרומרו לפרוש מתחרויות החתירה והיא התכוונה לעסוק בתקשורת שיווקית, מקצוע אותו למדה באוניברסיטה.
בעקבות פנייה של מאמן נבחרת רוכבי האופניים החליטה להתנסות בענף ספורט זה, רומרו החלה להתחרות באופני מסלול ועד מהרה הגיעה להישגים משמעותיים, בעיקר בתחרויות הדורשות סיבולת בינונית-טווח.
בשנת 2006, חמישה חודשים בלבד אחרי שהחלה להתנסות בענף החדש, זכתה רומרו באליפות בריטניה במרוץ נגד השעון בולודרום.
שנה לאחר מכן כבר זכתה באליפות בריטניה, ובאליפות העולם לרכיבה באופני מסלול זכתה במדליית כסף בתחרות מרוצי המרדף ל-3 קילומטר.
שנת 2008 היוותה שנת שיא בקריירה של רומרו, היא זכתה במדליות זהב באליפות העולם בתחרות האישית והקבוצתית ל-3 ק"מ.
באולימפיאדת בייג'ינג זכתה במדליית הזהב כשניצחה בגמר מרוץ המרדף האישי בהתמודדות נגד בת ארצה ונדי הובנגל, והפכה בכך לאישה השנייה ולספורטאי הבריטי השני בתולדות המשחקים האולימפיים שזוכה במדליות בענפי ספורט שונים.
היא השתתפה גם במרוץ נקודות באולימפיאדה וסיימה במקום ה-11.
לפני אולימפיאדת בייג'ינג התפרסמה רומרו כשהצטלמה כשהיא רוכבת ערומה לחלוטין על גבי אופניים, היא ציינה בראיון איתה כי אם תזכה במדליית זהב תשקול הסבה לענף אולימפי נוסף.
בתחילת 2009 זכתה להכלל במסדר האימפריה הבריטית.
תקוותיה לייצג את בריטניה באולימפיאדת לונדון (2012) נגוזו לאחר שבוטל ענף תחרויות הרדיפה האישיות, והיא לא נכללה בסגל הנבחרת הבריטית לאליפות העולם ברכיבה ב-2011.
ב-2012 עברה להתחרות בטריאתלון, השתתפה במאי בטריאתלון איש הברזל 70.3 במיורקה, ובהמשך בתחרות איש הברזל בבריטניה.
באליפות העולם באיש הברזל בהוואי שהתקיימה באוקטובר 2012, סיימה בזמן של 11:39:8 שעות, במקום ה-1,201 מבין כלל המשתתפים, 241 מבין הנשים ו-46 בקטגוריה שלה.
כמו כן החלה לאמן לתחרויות אופניים ולטריאתלון.
לרומרו תואר ראשון במדעי הספורט ואנגלית והיא לומדת לתואר שני במדעי התזונה באוניברסיטת צ'סטר.
רג'ינלד (רג') לואיס היה כדורגלן אנגלי.
לואיס נולד בבילסטון שבסטפורדשייר, ולאורך כל הקריירה שלו הוא שיחק בארסנל.
הוא הצטרף למועדון ב-1935 בעודו נער, והבקיע בהופעת הבכורה שלו במשחק נגד אברטון שנערך ב-1 בינואר 1938. אולם, בעונת 1937/1938 הוא השתתף בארבעה משחקים בלבד, ולכן לא היה זכאי לקבל מדליה על האליפות של ארסנל באותה עונה.
לואיס שיחק יותר בהרכב הראשון בעונת 1938/1939, והשתתף ב-16 משחקים שבהם הבקיע 7 שערים, אך נאלץ להפסיק את הקריירה שלו בגלל מלחמת העולם השנייה.
לואיס שיחק במשחקים הלא רשמיים של ארסנל בזמן המלחמה, והתגלה כמבקיע מצטיין; למרות שהמשחקים והשערים בתקופת המלחמה לא נכללים בסטטיסטיקות הרשמיות, ההערכה היא שהוא הבקיע כ-143 שערים ב-130 משחקים, כולל רביעייה במשחק גמר גביע המלחמה הדרומי של 1943, שהסתיים בניצחון 7 - 1 על צ'רלטון אתלטיק.
לקראת סוף המלחמה הוא נקרא לשרת ביחידות הצבא הבריטי שעל נהר הריין בגרמניה, אך חזר לשחק בארסנל כאשר משחקי הכדורגל הרשמיים חודשו ב-1946.
אחת העונות הטובות ביותר בקריירה של לואיס הייתה ב-1949/1950; הוא הבקיע 19 שערים ב-31 משחקי ליגה, שיחק פעמיים בנבחרת אנגליה ב', ולבסוף הבקיע שני שערים בניצחון על ליברפול בגמר גביע ה-FA של 1950.
אולם, בתחילת שנות ה-50 לואיס סבל ממספר פציעות, כאשר בעונת 1951/1952 הוא משתתף ב-12 משחקים בלבד, ובעונת 1952/1953 אף לא במשחק אחד.
בסיום עונת 1953 הוא פרש ממשחק פעיל והוא בן 33. לאורך עונותיו בארסנל הוא השתתף ב-176 משחקים, בהם הבקיע 116 שערים.
לאחר פרישתו הוא ניהל פאב, ולאחר מכן עסק בתחום הביטוח.
רג'א שחאדה הוא עורך דין, פעיל זכויות אדם וסופר פלסטיני.
שחאדה נולד ברמאללה להורים פלסטינים נוצרים שברחו מיפו ב-1948. סבו, סלים, היה שופט בבית המשפט בתקופת המנדט הבריטי.
אביו, עזיז, היה עורך דין, איש ציבור ופעיל זכויות אדם, השתתף בקונגרס הפלסטיני השני, ייצג את הפליטים הפלסטינים בוועידת לוזאן ב-1949 ותמך בדיאלוג עם ישראל.
אחרי 1967 תמך בפתרון שתי מדינות ואף פתח במגעים עם חוסיין, מלך ירדן שיסכים להקמת אוטונומיה פלסטינית בשטחים.
שחאדה למד בבית הספר של הקווייקרים ברמאללה, אחר כך באוניברסיטת ביר זית במשך שנתיים, ובהמשך למד ספרות אנגלית ב.
לאחר שסיים את התואר בביירות למד משפטים ופילוסופיה בקולג' למשפטים בלונדון.
לאחר סיום לימודיו חזר שחאדה לרמאללה והחל לעבוד כעורך דין עם אביו.
ב-1979 ייסד את ארגון זכויות האדם אל-חאק, הפועל בשטחי יהודה ושומרון והוא אחד מארגוני זכויות האדם הראשונים שהוקמו בעולם הערבי.
שחאדה כתב מספר ספרים על המשפט הבינלאומי, זכויות אדם והמזרח התיכון.
אל-חאק היה שותף בזכייה בפרס קרטר-מניל לזכויות האדם ב-1989, ובפרס גזן ב-2009.
את ההשראה לשם הספר קיבל לאחר ביקור ביד ושם, שם גילה שאמירה נפוצה אצל אסירי מחנה המוות טרבלינקה הייתה: "כאשר שתי יש דרכים, תמיד תבחר בדרך השלישית.
בריאיון לעיתונאי דני רובינשטיין הסביר כי:.
בדצמבר 1985 נרצח אביו עזיז שחאדה.
רג'א שחאדה הציע פרס כספי למי שיספק מידע על הרוצחים ושכר בלש פרטי, חוקר בכיר לשעבר במשטרת ישראל, אך הרוצחים מעולם לא נתפסו.
בתחילת 1987 שחאדה רואיין למיזם תיעודי שערך הסופר דויד גרוסמן, ושפורסם בהמשך כספר "הזמן הצהוב".
ביולי 1987 עלתה בתיאטרון "יובל" הצגה המבוססת על הספר, בעיבודה ובבימויה של אלה אלתרמן.
את שחאדה גילם השחקן סוהיל חדאד.
בדצמבר 1987, עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה רואיין על ידי העיתון "חדשות" והסביר לדעתו למה היא פרצה: .
בשנת 1991 שימש כיועץ משפטי של המשלחת הפלסטינית לוועידת השלום במדריד, ולשיחות השלום בוושינגטון שהתקיימו לאחריה.
ואחר כך בדיונים על הסכמי אוסלו.
בשנת 2004 יצא לאור ספרו "זרים בבית: התבגרות בפלסטין הכבושה", בו הוא מספר את סיפור ילדותו ונעוריו, ויחסיו עם אביו.
הספר תואר על ידי "האקונומיסט" כ"מיוחד ומרשים באופן בולט".
בשנת 2003 יצא לאור ספרו "כשהדרור הפסיק לשיר: רמאללה במצור" בו מתאר את החיים תחת מצור ברמאללה בזמן האינתיפאדה השנייה.
הספר תורגם לעברית בשנת 2005.
בשנת 2008 יצא לאור ספרו "טיולים בפלסטין, רשימות על נוף הולך ונעלם".
הספר כולל תיאור של שישה טיולים בגבעות המקיפות את רמאללה, המתפרשים על פני כמה עשורים.
הם מתקצרים והולכים עם הזמן, ככל שהכיבוש הישראלי מרחיב התנחלויות, מגביה עוד חומות, בונה עוד מחסומים וחסם את האפשרות לצאת למרחב שמסביב לעיר.
הספר תורגם לעברית ב-2009 וזכה ב-2009 בפרס ג'ורג' אורוול לכתיבה פוליטית.
בשנת 2017 היה שותף בכתיבת הספר "חמישים 1967–2017 סופרות וסופרים מן העולם כותבים על הכיבוש", אנתולוגיה הכוללת מאמרים שכתבו סופרות וסופרים מן העולם על הכיבוש הישראלי בעריכת איילת ולדמן ומייקל שייבון.
הדרך השלישית: ברירה פלסטינית, תר' סנאית גיסיס, ירושלים: הוצאת אדם, 1982.
זרים בבית: התבגרות בפלסטין הכבושה, תר' מיכל צוקרמן, ת"א: הוצאת משכל, 2004.
כשהדרור הפסיק לשיר: רמאללה במצור - יומן, תר' אסף שור, ת"א: הוצאת משכל, 2005.
טיולים בפלסטין, רשימות על נוף הולך ונעלם, תר' מיכל אלפון, ת"א: הוצאת עם עובד, 2009.
רבקה שכטר (נולדה ב-4 במרץ 1929) היא פילוסופית ישראלית.
כתבה ספרי הגות העוסקים במגוון נושאים כמו הפילוסופיה של השפה, של הרעיונות, של האידאולוגיות ושל התנ"ך.
נולדה ב-1929. למדה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1962-1953 היסטוריה, מקרא, ומדע הדתות, ואחר כך המשיכה לתואר מוסמך במוסד זה.
נושא עבודת הגמר שלה, שכתבה בין השנים 1958–1959 באוניברסיטת קיימברידג', היה "The Irish Home Rule".
בהמשך דרכה החלה לעבוד על דוקטורט בנושא האנטישמיות.
באותה תקופה החלה לפרסם מסות במוספים ומגזינים.
היא הרגישה כי יכולתה לבטא רעיונות חדשים תתאפשר בקלות רבה יותר מחוץ למוסדות אקדמיים, ועיקר עיסוקה משנת 1961 היה פרסום מסות במוספים ספרותיים ובמגזינים.
במשך השנים פרסמה כ-200 מסות.
בשנים 1969-1967 למדה פילוסופיה באוניברסיטת ברנדייס בניו יורק.
מאוחר יותר, בין השנים 1994-1996, למדה פילוסופיה באוניברסיטת New-School בניו-יורק.
במשך השנים פרסמה שכטר 17 ספרים.
ספרה הראשון, 'מיסטיקה וקיומיות', פורסם בשנת 1966. בשנת 1975 פורסם ספרה השני, 'האדם-האל'.
אסופת הרצאות שלה ראו אור באוניברסיטה המשודרת תחת השם 'קוסמולוגיה ושפה', בשנת 2000. ספרים נוספים על נושא פילוסופית השפה שפורסמו הם: '"בראשית היה הדבר" – האומנם?', בשנת 2005; 'האדם בורא את עולמו', בשנת 2007; ו'התנ"ך כמשל' בשנת 2008.
בספר "אושוויץ כממלכת פאוסט, במה לקורבנות אדם" היא מציגה תזה שלפיה ההנהגה הנאצית פיתחה אמונה שדרשה מהם להקריב קורבנות אדם, ואושוויץ הייתה מעיין מזבח, שעליו הוקרבו קורבנות אדם.
בסוף שנות ה-90 החלה שכטר לכתוב בנושא הפילוסופיה של השפה.
נושא זה היה תולדה טבעית של עיסוקיה הקודמים – הנצרות, האידאולוגיה הגרמנית מצד אחד, ועיסוקה במחשבת התנ"ך מאידך.
היא פיתחה תאוריה, בעזרת השוואה בין התרבות הנוצרית והאידאולוגיה הגרמנית, והניגוד ביניהם לבין מחשבת התנ"ך, הטוענת כי תרבות התנ"ך היא מקור הפילוסופיה הלשונית, בעוד התרבות הנוצרית, ובהמשך האידאולוגיה הגרמנית, הן מרד נגד פילוסופית השפה.
מאז ראשית שנת 2008 מפרסמת מאמרים ורשימות באתר "רשימות" תחת השם "אוניברסיטה ווירטואלית".
נושא כתיבתה שם הוא פילוסופית השפה.
שכטר הייתה נשואה למשורר והכימאי אבנר טריינין.
אם לשתי בנות, הילה קנובלר, משוררת ופרופסור לרפואה, ומילאת טריינין, דוקטור לביולוגיה.
מיסטיקה וקיומיות: עיונים במחשבה דתית בת-ימינו, ירושלים: עכשיו, 1966.
לותר בראי הלאומנות והאנטישמיות הגרמנית המודרנית, ירושלים: חמו"ל, 1973.
אויב קוסמי: הרוחניות הגרמנית הצרופה בגילומה כברבאריות צרופה, תל אביב: ספרי הגות ליד הוצאת "עכשיו", 1979.
אושוויץ כממלכת פאוסט: במות לקורבנות אדם, תל אביב: ספרי הגות ליד הוצאת "עכשיו", 1986.
עולם נגלה, ירושלים: כרטא, תשמ"ט-1989.
השורשים התאולוגיים של הרייך השלישי, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור (אוניברסיטה משודרת), תש"ן-1990.
מפיסטו צחק: הה, הה, ירושלים: כרמל, תשנ"ט-1998.
קוסמולוגיה ושפה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור (אוניברסיטה משודרת), תש"ס-1999.
"בראשית היה הדבר" - האומנם?, ירושלים: כרמל, תשס"ה-2005.
האדם בורא את עולמו, תל אביב: הוצאת ספרא, 2007.
התנ"ך כמשל, תל אביב: הוצאת ספרא, 2008.
עולם בתוך עולם, ירושלים: כרמל, 2013.
פענוח אניגמת השפה, ירושלים: כרמל, 2016.
מרד שוליית הקוסם, ירושלים: כרמל, 2019.
תורת הבריתות, ירושלים: כרמל, 2022.
רבקה ש"ץ אופנהיימר (בלועזית: Rivka Schatz Uffenheimer; ט"ו באייר תרפ"ז, 17 במאי 1927, פולין – י"ט באדר א' תשנ"ב, 22 בפברואר 1992, ירושלים) הייתה חוקרת קבלה, חסידות, משיחיות ושבתאות, מחברת הספר "החסידות כמיסטיקה" ומהדירת הספר "מגיד דבריו ליעקב", למגיד ממזריטש.
רבקה ש"ץ אופנהיימר נולדה בשנת 1927 בפולין, גדלה בריו דה ז'ניירו, ברזיל, ועלתה לישראל בשנת 1935. היא החלה ללמוד באוניברסיטה העברית בתחילת שנות החמישים, שם הייתה תלמידתו של גרשם שלום וראתה בו את מורהּ המובהק.
במקביל ללימודיה שימשה במהלך שנות החמישים גם עוזרת ההוראה של שלום והחלה ללמד, בין היתר, על השבתאות, ראשית הקבלה והזוהר.
בשנת תשט"ו ערכה את ספרו של שלום, הכולל את סדרת ההרצאות שהעביר באותה השנה על השבתאות.
מספר שנים אחר כך היא ערכה שתי סדרות הרצאות נוספות שלו - על ראשית הקבלה וספר הבהיר (בשנת תשכ"ב) ועל הקבלה בפרובאנס, חוג הראב"ד ובנו ר' יצחק סגי נהור (בשנת תשכ"ג).
בשנת 1958 קיבלה תואר מוסמך ובשנת 1966 קיבלה תואר דוקטור, שניהם מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 1967 התמנתה למרצה בכירה, בשנת 1971 לפרופסור חבר וב-1978 לפרופסור מן המניין בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית.
בנוסף להוראה באוניברסיטה העברית, לימדה בשנות השישים חוג שבועי שהתכנס בביתו של שמואל הוגו ברגמן, ובין משתתפיו היו: פרופ' בנימין אופנהיימר (מי שהיה בעלה וכן חוקר מקרא באוניברסיטת תל אביב), האב יוחנן ויינהובן, אברהם כרמל, הצייר יהודה בקון, יהודה הנגבי ואהוד בן עזר.
בשנת 1970 הוענק לה פרס קוגל.
בתחילת שנות ה-90 היא ניהלה את "פרויקט ספר הזוהר" באוניברסיטה העברית.
מטרת הפרויקט הייתה להוציא לאור מהדורה ביקורתית של ספר הזוהר ב-43 כרכים.
ש"ץ אופנהיימר נפטרה בשנת 1992 ממחלה קשה.
לאחר מותה הועבר אוסף הספרים שלה, שכלל גם תצלומי כתבי יד בקבלה, בחסידות ושל הרב קוק, לספרייה הלאומית וצורף לספריית גרשם שלום.
פרסומיה הראשונים היו בתחום חקר השבתאות.
בשנת תשט"ו ערכה כאמור את הרצאותיו של שלום על "פרשת השבתאות".
שנה מאוחר יותר (בשנת תשט"ז) היא פרסמה ביקורת מקיפה על המהדורה המדעית של ישעיה תשבי ל"ספר ציצת נובל צבי", ושנה אחר כך (בשנת תשי"ז) פרסמה בעיתון הארץ ביקורת על ספרו של גרשם שלום "שבתי צבי והתנועה השבתאית בימי חייו".
פרסומיה הנוספים בתחום התבססו על עבודת המוסמך שלה משנת 1958: "מבוא לכתב היד השבתאי, הפרוש על פרשת לך לך של בן כת המומרים".
עם זאת, החל משנת תש"ך התמקדו מחקריה בעיקר בתחום חקר החסידות.
בסדרת מאמרים שהופיעו בכתב העת מולד, היא דנה באספקטים שונים של החסידות על פי תורותיהם של ר' אלימלך מליזנסק, שניאור זלמן מלאדי והרב מרדכי יוסף מאיזביצא.
בהמשך פרסמה מחקרים נוספים על החסידות, וכן כתבה את הערכים על "החסידות" ו"הבעל שם טוב" באנציקלופדיה בריטניקה.
גם את עבודת הדוקטור, שכתבה בהנחיית פרופ' גרשם שלום, בחרה לעשות בתחום זה.
נושא העבודה היה: "יסודות קויאטיסטיים במחשבה החסידית במאה השמונה-עשרה" והיא עוּבּדה מאוחר יותר לספר "החסידות כמיסטיקה", הנחשב למחקר יסוד בתחום.
הספר זכה לשתי מהדורות נוספות ותורגם לאנגלית.
בנוסף, ההדירה ש"ץ אופנהיימר את הספר "מגיד דבריו ליעקב" לדב בער ממזריטש, והוא היה לספר החסידי הראשון שזכה לההדרה ולפירוש מפורט, המבוסס על קריאה צמודה של הטקסט.
היא לא היססה לחלוק על חוקריה הגדולים של החסידות, ועשתה זאת אף עוד בטרם הגישה את עבודת הדוקטור.
חלק מהביקורת נבע מסירובה לקבל קביעות כוללניות על החסידות ולפיכך הקפידה לבסס כל טענה שלה לאחר בירור קפדני במקורות החסידות.
בשנת 1960 פרסמה מאמר ביקורת על ספרו של מרטין בובר על החסידות, The origin and meaning of Hasidism ומאמר נוסף על משנתו בחקר החסידות, שם חלקה על דרכי החקירה שנקט בובר בקשר לחסידות, על שאלת מהותה של החסידות וכן על פרשנות המושג "העבודה בגשמיות".
מאמרה הנ"ל על משנתו של בובר בחסידות - שתורגם מאוחר יותר גם לגרמנית ולאנגלית - זכה לתשובה מבובר עצמו וכן ממורהּ גרשם שלום.
הדרך שהתוותה ש"ץ אופנהיימר במחקריה על החסידות היא־היא שהתקבלה בסופו של דבר בעולם האקדמי.
עם זאת ישנם חוקרים, כגון פרופ' רון מרגולין מאוניברסיטת תל אביב, הסבורים כי הביקורת של ש"ץ אופנהיימר על בובר לא הייתה מוצדקת, ובמחלוקת בין השניים מצדדים דווקא בבובר.
גם הנחותיו של שלום בקשר לחסידות - כאילו לא הייתה החסידות זרם שיצר רעיונות חדשים ביהדות אלא היוותה המשך של זרם המיסטיקה הקודם - זכו לביקורת מצדה.
היא אומנם ראתה בחסידות תנועת המשך, אך בניגוד לשלום סברה כי מדובר גם בתנועה מקורית, בעלת רעיונות מהפכניים, אשר הוסוו ונוסחו בלשון קבלית מסורתית.
בנוסף ובמקביל למחקרה על תנועת החסידות, עסקה גם במחקר של תורת הרב קוק, פרסמה מספר מאמרים בנושא, ואף ביקשה לפרסם מחדש חלק מכתביו.
פרופ' אליאור סבורה כי העניין שמצאה ש"ץ אופנהיימר בכתבי הרב קוק, נבע בין היתר מהשילוב של הפילוסופיה, הקבלה והחסידות המצוי בהם, המשמעות העמוקה לדברים שכתב, יחד עם דרכו הייחודית של הרב בהתמודדות עם השאלות האקטואליות בנות זמנו.
עם זאת סבורה אליאור כי התעניינותה של ש"ץ אופנהיימר בתורת הרב ודרכו לא הייתה אקדמית גרידא, אלא מדובר היה גם בהרגשת הזדהות וקרבה רעיונית שחשה ש"ץ אופנהיימר כלפי תורת הרב ודרכו.
במשך מספר שנים למדה בקביעות יחד עם הרב צבי יהודה קוק, בנו של הרב קוק, שאף התיר לה לצלם כתבי יד שלא פורסמו של אביו.
בתקופה מאוחרת יותר היו כתבים אלו מקור להוצאה של כתבי הרב קוק שטרם התפרסמו, כנגד דעתם של מחזיקי הכתבים המקוריים שהעדיפו להסתירם.
בהקשר זה שאלת זהותה של מדינת ישראל כמדינה יהודית העסיקה את ש"ץ אופנהיימר רבות והיא לא היססה להביע דעתה בפומבי בנושא.
היא הזדהתה עם הציונות המעשית, חתמה בשנות השבעים, יחד עם כ-150 אנשי ציבור ורוח על גילוי דעת הקורא להקים את קריית חברון היהודית, וראתה בתנועת גוש אמונים תנועה התיישבותית ציונית חשובה.
ש"ץ אופנהיימר גם עסקה בנוסח של ספר הזהר.
היא הקיימה את פרויקט "מפעל הזהר" במטרה להוציא לאור מהדורה ביקורתית של ספר הזהר.
לשם כך היא ותלמידותיה אספו מאות צילומים של כתבי יד של ספר הזהר.
עקב פטירתה הפרויקט לא הגיע לסיום, וצילומי כתבי היד הוספו לספריית גרשם שלום בספרייה הלאומית.
אחד ממאמריה הידועים עוסק ברב ישכר שלמה טייכטל, אשר עד לשואה החזיק בדעות אנטי ציוניות, אך כתוצאה מאימי השואה שינה דעתו והפך לציוני נלהב, ובדומה לרב קוק ייחס לתנועה הציונית משמעות דתית עמוקה.
טייכטל לא הצליח להימלט מידי הנאצים ונרצח באושוויץ או בדרך לשם.
ספרו של טייכטל "אם הבנים שמחה", שנכתב בעקבות השינוי שחל בו, הצליח לשרוד ועותקים מספר ממנו מצאו דרכם לישראל.
מאמרה של ש"ץ אופנהיימר עוסק בתיאור האיש ודעותיו, כפי שהם באים לידי ביטוי בדברים שכתב בספר זה.
ש"ץ אופנהיימר מתארת במאמר את השינוי שחל בטייכטל, את הבסיס הרעיוני וההלכתי לדעותיו החדשות ואת מאבקו לשכנוע המחנה החרדי לתמיכה במפעל הציוני.
לאחר שיצא המאמר לאור, הוא עורר הדים במקומות רבים.
בהמשך, הוא יצא במהדורה נוספת, מורחבת, שכללה בין היתר שינוי של חלק משם המאמר (טייכטל מכונה במהדורה החדשה "רב חרדי" ולא "רב חסידי"), וכן "אחרית הדבר" המתארת חלק מהתגובות למאמר, ובנוסף תורגם לאנגלית.
תחום נוסף שחקרה היה המשיחיות ביהדות, בעיקר בקרב היהודים האנוסים, כגון שלמה מולכו, אברהם מיכאל קרדוזו ומנשה בן ישראל.
בנוסף לכך, ובאותו עניין, חקרה גם את תורותיהם של המהר"ל והרמח"ל וכן פרסמה מאמרים כלליים על המשיחיות.
בנוסף, כתבה את הערך על יצחק לוריא (האר"י) באנציקלופדיה בריטניקה ומאמרים נוספים על הקבלה.
חלק ממאמריה בנושא המשיחיות יצאו לאור לאחר מותה בקובץ המחקרים "הרעיון המשיחי מאז גירוש ספרד".
כמו כן, פרסמה ש"ץ אופנהיימר מאמרים על חוקרים ואישים חשובים, חייהם או פועלם.
בין היתר פרסמה מספר מאמרים על מורהּ גרשם שלום, על שמואל הוגו ברגמן, זלמן שזר, הלל צייטלין, אפרים גוטליב, רפאל מאהלר, וכן על ישראל אלדד.
החסידות כמיסטיקה, יסודות קוויאטיסטיים במחשבה החסידית במאה הי"ח, ירושלים: הוצאת ספרים מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשכ"ח-1968 (מהדורה שנייה: תש"ם-1980; מהדורה שלישית מורחבת: תשמ"ח-1988).
הספר יצא לאור גם בתרגום לאנגלית .
מגיד דבריו ליעקב, למגיד דב בער ממזריטש, מהדורה ביקורתית על פי כתבי-יד עם מבוא, פירוש, הערות ומפתחות, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשל"ו-1976 (מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת: תש"ן-1990).
הרעיון המשיחי מאז גירוש ספרד (קובץ מאמרים), הקדמה מאת רחל אליאור, ירושלים: הוצאת ספרים מאגנס, תשס"ה-2005. הספר יצא לאור לאחר מותה של ש"ץ אופנהיימר.
פרשת השבתאות, הרצאות של ג' שלום, בעריכת רבקה ש"ץ, ירושלים: הוצאת מפעל השכפול, תשט"ו.
ראשית הקבלה וספר הבהיר, הרצאותיו של פרופ' ג' שלום בשנת תשכ"ב, ערכה רבקה ש"ץ, ירושלים: הוצאת מפעל השכפול, תשכ"ב-1962 (הדפסות נוספות: ירושלים: הוצאת אקדמון, תשכ"ה-1965; תשכ"ט-1969; תשל"ה-1975; תשל"ט-1979; תשמ"ו-1986).
הקבלה בפרובאנס (חוג הראב"ד ובנו ר' יצחק סגי נהור), הרצאותיו של פרופ' ג' שלום בשנת תשכ"ב, בעריכתה של רבקה ש"ץ, ירושלים: הוצאת מפעל השכפול, תשכ"ג-1963 (הדפסות נוספות: ירושלים: הפקולטה למדעי הרוח, הוצאת אקדמון, תשכ"ה-1965; תשכ"ו-1966; תש"ל-1970; תשל"ג-1973; תשל"ו-1976).
"לדמותה הרוחנית של אחת הכיתות השבתאיות", תדפיס מתוך: ספונות: ספר שנה לחקר קהילות ישראל במזרח ג' - ד', ירושלים: תשי"ט - תש"ך, עמ' שצ"ה - תל"א.
"פירוש 'לך לך' ליהודה לוי טובה", יצחק מלכו ורבקה ש"ץ, תדפיס מתוך: ספונות: ספר שנה לחקר קהילות ישראל במזרח ג' - ד', ירושלים: תשי"ט - תש"ך, עמ' תל"ג - תקכ"א.
"'מראות על רזא דמלכא משיחא' מקור קדום משבתאי מומר" (כ"י מכון בן-צבי 2262), תדפיס מתוך: ספונות: ספר שנה לחקר קהילות ישראל במזרח י"ב (ספר יון ב'), ירושלים: תשל"א - תשל"ח, עמ' רי"ט - רנ"ב.
"פירושו של הבעש"ט למזמור ק"ז, מיתוס וריטוס של ירידה לשאול", תדפיס מתוך: תרביץ מ"ב (תשל"ג), עמ' 154 - 184.
1390-1413, 1416-1420), Buenos Aires: Centro de Estudios Judaicos, 1975. תדפיס של תרגום מאנגלית לספרדית של חלק מהערך: "חסידות", שהופיע באנציקלופדיה יודאיקה.
"הגותו של רמח"ל על רקע ספרות התיאודיציאה", תדפיס מתוך: דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, כרך ז', חוברת י"ב, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשמ"ח, עמ' 275 - 291.
לזכרה של רבקה ש"ץ-אופנהיימר, ירושלים: האוניברסיטה העברית, המכון למדעי היהדות, תשנ"ג-1993.
קולות רבים, ספר הזיכרון לרבקה ש"ץ אופנהיימר, עורכים: רחל אליאור ויוסף דן, מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, כרכים י"ב - י"ג, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים, הפקולטה למדעי הרוח, בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי והמרכז לחקר הקבלה ע"ש גרשם שלום, תשנ"ו-1996.
רבקה רז (נולדה ב-9 בדצמבר 1936) היא סופרת, משוררת, מתרגמת ועיתונאית ישראלית.
רבקה רז נולדה וגדלה בהוד השרון (לשעבר רמתיים).
נולדה לאם שעלתה מפולניה ואב שעלה מרוסיה, זוג חלוצים שהגיעו לארץ ממניעים ציוניים.
את לימודי התיכון עשתה רז ב"כצנלסון" בכפר סבא.
עם סיום שירותה הצבאי עשתה תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בספרות עברית ותנ"ך.
למדה אנגלית וספרות אנגלית בלונדון ועשתה תואר שני בספרות אנגלית ובכתיבה יוצרת באוניברסיטת ברוקלין בניו יורק.
רז שהתה שנה בפריז ושנה בדבלין שבאירלנד.
משם נדדה דרך לונדון ושהתה מספר שנים בנורווגיה, שם לימדה ספרות עברית באוניברסיטת אוסלו וכתבה מאמרים על ספרות עברית בעיתון הנפוץ "Aftenposten" באוסלו.
בהמשך שהתה בשוודיה, דנמרק והולנד.
בהולנד (1970-1965) לימדה באוניברסיטת חרונינגן וכתבה מאמרים לעיתונים Dagbladet ,Rotterdam Courant & ולמגזינים Vrei Nederland & Zero.
ב-1970, אחרי שהות של חמש שנים באמסטרדם, חזרה לישראל יחד עם בן-זוגה, הבמאי איזי אברהמי.
כאן כתבו שניהם את הטקסט והפזמונים למחזמר והאנטי-מלחמתי "קפוץ", בליווי מוזיקה של דני סנדרסון, עם הזמר עוזי פוקס ועם יוסי אלפי בתפקיד ראשי.
המחזמר עורר סקנדל לאומי בשל המסר האנטי מלחמתי וסצנת העירום המסיימת את המחזמר.
בצפת התכתשו מפגינים דתיים עם השחקנים, ובאולם נוגה ביפו המשטרה הייתה צריכה להתערב כדי למנוע אלימות.
במרץ 1971 עברה לניו יורק ולימדה אנגלית וכתיבה יוצרת בסיטי קולג', קווינס קולג', והנטר קולג' בניו יורק ובאוניברסיטת הופסטרה בלונג איילנד.
כמו כן, משנת 1978 היא מלמדת ספרות אנגלית באוניברסיטת פייס (PACE) בניו-יורק.
בשנים האחרונות היא מלמדת שם גם באמצעות כיתות מקוונות, בקו אווירי תל אביב – ניו יורק.
ב-1991, במהלך מלחמת המפרץ, ולרגל עבודתה ככתבת תרבות ואמנות ל"ידיעות אמריקה", פגשה את המלחין בן-ציון אורגד, חתן פרס ישראל למוזיקה, עמו חייתה בצוותא עד יום מותו בשנת 2006. יחד יצרו את היצירה המוזיקלית "קולות", (2001) עם טקסט מתוך "בצלם אישה" של רז ומוזיקה לקלרינט של אורגד.
מראשית שנות התשעים היא מחלקת את זמנה בין ישראל וניו-יורק.
רז הנחתה סדנאות לכתיבה יוצרת בירושלים (בית הקונפדרציה, 2000-1993 ובבית שמואל, 2012-2001).
היא מנחה סדנאות לכתיבה יוצרת בתל אביב ובניו-יורק.
ספריה ראו אור בארץ, בארצות הברית, בספרד, בשווייץ ובהולנד.
כתבותיה בנושאי אמנות, תיאטרון וספרות הופיעו במגזינים "שבעה ימים" ו"ידיעות אמריקה" של ידיעות אחרונות בניו יורק, בכתבי העת לאמנות "סטודיו", "ארבע על חמש" ו"טרמינל", במוספי התרבות של "Rotterdam Courant", "Zero Magazine", בהולנד, ו"Aftenposten" בנורווגיה.
סיפוריה הופיעו ב"קשת", ב"עתון 77", ב"מאזנים", ב"שבו" וב"גג".
ספריה של רז נכתבים הן באנגלית והן בעברית.
היא כתבה שני מדריכים לכתיבה יוצרת – "הסופר שבפנים" ו"לרוץ עם מילים".
ספרה "ההר" הומחז בבימוי רנה ירושלמי והועלה על ידה בתור הצגת יחיד באוניברסיטת ניו יורק (1985).
המופע "קולות", לקוראת ולקלרינט, המבוסס על טקסט מתוך "בצלם אשה", הועלה על הבמה עם מוזיקה של בן ציון אורגד, בביצוע של מירה זכאי, בקריאה, ואביגייל ארנהיים בקלרינט.
ב-2006 בוצעה היצירה בקריאה של חיותה דביר ויונתן הדס בקלרינט.
אופרה על פי המהדורה האנגלית של ספרה "מא' עד ת'", (יצא לאור באמסטרדם באנגלית 1969) בחמש שפות, עם מוזיקה פרי עטו של המלחין האיטלקי ברונו מאדרנה (הוצגה בטלוויזיה ההולנדית NOS, 1969) וייצגה את הולנד בתחרות הבינלאומית באיטליה באותה שנה.
"מא ועד ת" הועלתה על הבמה בדרמשטאדט, גרמניה (1970).
בתחילת שנות ה-80 התחילה לעסוק באמנות כשהיא משתמשת בספריה כחומר פיסולי.
הציגה מספר תערוכות יחיד, "פיסול בספרים" בניו יורק, בתל אביב, ובאמסטרדם.
2009 - פרס אקו"ם ליצירה בעילום שם עבור ספרה "אני הולך למות, הוא אמר".
2001 - פרס היצירה לסופרים ומשוררים.
1995 - פרס אקו"ם ליצירה בעילום שם עבור ספרה "דרך מילים באישה".
אני, חבקוק (תל אביב, טוטם ספרים, 2023)
אני הולך למות, הוא אמר, (בני ברק: ספרית פועלים, תשע"א 2011)
ארץ העצמות הפורחות, (תל אביב: סדרת ריתמוס לשירה, הקיבוץ המאוחד, 2002) עריכה - לאה שניר.
בעונה החמישית - סיפור אהבתם של תום וג'והן, אנט וננט (תל אביב: ביתן, תשנ"ח 1998) איורים - רינה גינוסר.
הטרילוגיה הפואטית מחיי אישה, כתובה בפרוזה מצומצמת:
אשה בגוף ראשון (תל אביב: ביתן, תשנ"ה 1995) <רישומים - חנה קיי>.
דרך מילים באשה (תל אביב: ביתן, תשנ"ו 1996) <רישומים - מנשה קדישמן>
בצלם אשה (תל אביב: ביתן, תשנ"ח 1998) <צילומים - מרגלית מנור> <פרוזה שירית> .
הסופר שבפנים: מדריך לכתיבה יוצרת (תל אביב: ביתן, תשנ"ג 1993)
שלום אלוהים (תל אביב: כנפי מלאך, 1960) <לילדים> <בחתימת רבקה מרוז ; ערך איזי אברהמי ; צייר שלמה לוי>
צ'ארלי זפת (תל אביב: ביתן, תשנ"ז 1997) <רישומים - מיכאל דרוקס>
מוזיקה לקירות, בשיתוף עם המלחין בן-ציון אורגד, אוניברסיטת פייס, ניו יורק, 2001; כפר בלום 1994; גלריה נורית לוי, ת"א 1994.
פיסול בספרים, לי-נייהוף, אמסטרדם; גלריה ארבל ראשון לציון; אוניברסיטת פייס, ניו יורק; גלריה צוותא, ת"א.
רבקה רז (נולדה ב-9 בדצמבר 1938) היא זמרת ושחקנית ישראלית שהתפרסמה בהופעותיה במחזות זמר והצגות מוזיקליות ובשירי לאדינו.
רבקה רז נולדה בירושלים למשפחה שמוצאה בספרד.
(אביה היה בן למשפחת חובה שמוצאה מטורקיה).
למדה בבית ספר אליאנס ובגימנסיה ערב בירושלים.
בצה"ל שירתה כקצינה בחיל נשים, ולאחר מכן חתמה לשנים אחדות בצבא קבע ושימשה מפקדת בית כלא צבאי לחיילות וקצינת חינוך בגדנ"ע.
עוד בצעירותה למדה רז בלט קלאסי בסטודיו של קלרה לנדאו-בונדי, ופיתוח קול אצל לולה שַנצר.
אך רק לאחר שחרורה מצבא הקבע החלה בקריירה בימתית.
ב-1963 פגשה רז את האמרגן ומפיק התיאטרון נחום סלונים, שהזמין אותה להשתתף בהצגתם של שייקה אופיר ושמעון ישראלי, "שין שין".
לאחר כמה חודשים של הופעות בהצגה זו, הוזמנה ב-1964 על ידי המפיק גיורא גודיק להיבחן למחזמר "גבירתי הנאווה" לתפקיד לייזה דוליטל, והתקבלה.
המחזמר היה להצלחה, הוצג מאות פעמים באולמות מלאים, וזכה לביקורות נלהבות שהרבו להתפעל מהשחקנית האלמונית שהייתה לכוכבת.
לאחר סיום הופעותיה במחזמר הוזמנה להופיע בתוכנית הטלוויזיה של אד סליבאן בארצות הברית, והמשיכה במסע הופעות מוצלח ברחבי אמריקה.
הצלחתה סללה את דרכה למשחק בהפקות בידור רבות בישראל ומחוצה לה כשהיא בולטת ביכולתה לשלב שירה ומשחק.
מתחילת שנות ה-70 התגוררה והופיעה לסירוגין בישראל ובארצות הברית, ובין היתר בלוס אנג'לס, שם הופיעה כזמרת אופרה ובהופעות יחיד על במות בידור ובתוכניות טלוויזיה מקומיות.
עם שובה חזרה להופיע על הבמות בתיאטרון הישראלי.
היא אף ייצגה את ישראל במסגרת המופע "שרנו לך ארצי" שאורגן מטעם קרן היסוד והתקיים בשלושים מדינות ברחבי העולם.
לאורך שנות פעילותה זכתה בפרסים והוקרות, וביניהם: כינור דוד, זמרת השנה ושחקנית השנה
ב-2008 הפיק בית הספר בית צבי מופע הצדעה שנקרא "רבקה רז – מאז ולנצח", שבו השתתפה לצד סטודנטים מבית הספר
גבירתי הנאווה – בתפקיד אלייזה דוליטל.
"אוליבר" - בתפקיד ננסי, לצידו של שרגא פרידמן.
"המלך ואני" בתיאטרון גודיק ולאחר מכן בהפקה של התיאטרון הקאמרי.
כנר על הגג בהפקה עברית בתפקיד גולדה, לצידו של חיים טופול.
"לחיות עוד קיץ לעבור עוד חורף" – מחזמר ישראלי.
בוסתן ספרדי – בהפקה המקורית של תיאטרון בימות ב-1970.
המחזה "מלך מרוקאי" שהועלה בהבימה.
כל הסיפורים מתחילים בכפר קטן – מופע רוויו סאטירי לצידם של אריק לביא ודן אלמגור.
הסרט "שלוש אמהות" לצידן של גילה אלמגור ומירי מסיקה.
רז התפרסמה בשירים מתוך המחזמר "גבירתי הנאווה", והקליטה שירים למחזות זמר וסרטים מוזיקליים ("מרי פופינס" ו"צלילי המוזיקה").
בסוף שנות ה-60 יצא תקליט שלה ובו ארבעה שירים עבריים, שאחד מהם "הצריף הקטן", זכה להצלחה במצעד הפזמונים הישראלי.
בסך הכל הקליטה כ-200 שירים בעברית ובלאדינו.
חלק ניכר מהקריירה שלה הקדישה רז לשירי לאדינו.
מלבד השתתפותה במחזמר "בוסתן ספרדי", יצא תקליט שלה שנקרא "שירי הלאדינו היפים של רבקה רז".
שירים מהתקליט שמשו פסקול הסרט "זמר ספרדי טהור" המספר את סיפורה של יהדות ספרד.
רכז ביטחון שוטף צבאי (בראשי תיבות: רבש"ץ, נכתב גם: רבש"צ) הוא האחראי על אבטחת יישוב בשגרה, ובחירום עד הגעת כוחות צה"ל או משטרה.
עליו מוטל התפקיד להיות חוליית הקישור בין גורמי ביטחון אזוריים וחירום כלליים, היישוב ותושביו.
הרבש"ץ כפוף מנהלית למזכיר היישוב ככל שמדובר בוועד מקומי במועצה אזורית או לממונה חירום וביטחון ברשות המקומית.
וכפוף מקצועית למפקד החטיבה שהיישוב נמצא בתחומה.
בפנים הארץ הוא כפוף למשטרת ישראל ונקרא: רב"ש (רכז ביטחון שוטף).
את שכר הרבש"צים מממן משרד הביטחון מתקציבו.
הרבש"צים ממלאים את תפקידם מתוקף כתב מינוי, הניתן להם מאת מפקד החטיבה המרחבית (חטמ"ר), אשר בגזרתה הם פועלים.
המינוי ניתן בהתאם לצו בדבר הסדרת השמירה ביישובים.
ניהול השמירה ביישוב בעת חירום
קיום קשר עם גורמי הביטחון באזור היישוב
ניהול המתקנים והציוד שבתחום אחריות הרבש"ץ
הפעלת כיתת הכוננות והתיאום מול כוחות הביטחון בגזרתו
תיאום אזרחי עם התושבים ביישוב או המועצה המקומית בגזרתו, לגבי הביטחון השוטף ביישוב או במועצה המקומית.
ההכשרה של הרבש"ץ מתבצעת במסגרת צה"ל בקורסים של בית הספר להגנת היישוב.