tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ביקר בגרמניה הנאצית אצל חברי התנועה הציונית שנאבקו לשרוד ובקהילות היהודיות המתפוררות.
חידש קשרים, מצא דרכים להעברת כספים ורכוש, ועזר בארגון עליית מעפילים.
כשנשאר להתגורר בציריך, כמצוות רופאיו, שימש שם מרכז לקשרים ואחראי לכספים שזרמו לגרמניה וממנה.
עם חזרתו לארץ, נכנס פפה בהמלצתו של ברל כצנלסון לעבודה בלשכת ההסברה של הסוכנות היהודית בירושלים.
ב-1940–1941 טרח בהכנת "סקירת העיתונות היומית", שנמסרה כל בוקר לחברי הנהלת הסוכנות היהודית ועובדיה, ומאות עותקים נשלחו למוסדות ולאנשים שמחוץ לבניין הסוכנות ולמגויסים בצבא הבריטי, בפלמ"ח, בנוטרות ועוד.
הוא גם יזם והקים מפעלים חדשים.
אחד מהם היה הפרסום "דייג'סט אוף פרס אנד איוונטס" בשפה האנגלית.
פרסום זה, בא כתוצאה מעבודה ממושכת שהשקיע פפה בהכנת דעת קהל, בתוך בית הסוכנות, להבנת הצורך בהרחבת פעולת ההסברה הציונית בכתב.
בזמן המערכה המדינית, להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, היה פפה בין הפעילים בהכנת הטיעון הארץ-ישראלי בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל (1946), ואחר כך בפני ועדת אונסקו"פ (1947).
לאחר מכן דאג לכך שהחומר המפורט שהוכן לא יישאר גנוז בארכיון, והגה את הרעיון של הוצאת שני הכרכים הגדולים: "The Jewish Plan" ו-"The Jewish Case", שבהם נכללו מיטב הנאומים והתזכירים שהוכנו ונמסרו לשתי ועדות אלו.
מאוחר יותר, במלחמת העצמאות, כאשר ירושלים נותקה משאר חלקי הארץ, היה פפה שותף לחבר עובדי שירות השידור המחתרתי של ההגנה בירושלים, "קול המגן העברי".
מדי ערב היה מביא, לעיתים תחת מטר יריות ובתנאי מחתרת, את סקירת העיתונות היומית, המלווה פרשנות מדינית קצרה, לשם שידור לחברי ההגנה הלוחמים בירושלים (ששידורי "קול המגן העברי" היוו את הקשר היחיד בינם לבין העולם שמחוץ לירושלים).
עם הקמת המדינה, ב-15 במאי 1948, משה שרת, יו"ר המחלקה המדינית של הסוכנות, מנהל המחלקה ולטר איתן וכמה מעובדיהם הבכירים, ובהם פפה וחנה (מי שלימים תהיה רעייתו השנייה), הפכו לגרעין של משרד החוץ הישראלי.
בתקופה זו גם עיברת את שמו, והפך מ"ג'ורג' פפה" ל"גרשון פלטי", כמקובל בשירות הציבורי בישראל של אותן שנים.
בשנים 1948–1950 "הושאל" פפה ממשרד החוץ ללשכת העיתונות הממשלתית בתל אביב.
ב-1950 חזר למשרד החוץ והיה מעורב במבצע הסברה על ירושלים, במחלקת אסיה.
כמו כן נסע בתקופה זו לארצות הברית לבדיקות רפואיות, אולם שם לא גילו מהות מחלתו.
ב-1951 מונה לסגן מנהל מחלקת ההסברה בירושלים.
ב-1955 נשלח לשמש כמזכיר ראשון בצירות ישראל בהאג (הולנד), וב-1956–1958 שירת כמזכיר ראשון/נספח לענייני עיתונות בשגרירות ישראל בלונדון.
ב-5 במאי 1958 נפטר בלונדון והובא לקבורה בירושלים.
במלאת שנה למותו התפרסמה בעיתון למרחב כתבה לזכרו, שכתב חברו עדי נחמני.
במלאת שלוש שנים למותו הוציאו חבריו בקיבוץ גבעת חיים (איחוד) חוברת זיכרון לזכרו בשם ג'ורג' פפה (גרשון פלטי) במלאת שלוש שנים לפטירתו.
במלאת חמש שנים למותו נערך כנס ובו נאמו: עדי נחמני, אריה לבבי, מנחם דורמן, ברוך אזניה, אריה הראל, סנטה יוספטל, חנה צורבל, אליעזר ורשנר, חיים יחיל, משה ברטל, משה לנדוי, חיים זליגמן, נחמיה גינצבורג וחנה פלטי (אשתו).
במלאת 10 שנים למותו התקיים בקיבוץ גבעת חיים איחוד כנס בנושא "העלייה" לזכרו.
השתתפו בו כ-80 מוותיקי תנועת ה"בונים".
בכנס הוחלט על ייסוד ספריה, בעיקר של ספרי אמנות, לזכרו של ג'ורג' פפה.
ב-1935 בנישואיו הראשונים התחתן פפה עם גיטה בלסון, חברתו מתנועת הנוער היהודית בלאו-וייס.
מנישואין אלו נולד ב-1945 גבריאל, בנם היחיד.
גיטה התחתנה ב-1955, בנישואיה השניים, עם איל הפלדה מוונצואלה, מיילס שרובר, ונודעה בהמשך חייה כגיטה שרובר.
ב-1953 בנישואיו השניים התחתן פפה עם חנה פלטי לבית פרגר, שהייתה אחת הדיפלומטיות הראשונות במשרד החוץ.
מנישואים אלה נולדו לפפה בן ובת.
בנו, אורי פלטי, הוא משפטן ודיפלומט ישראלי.
התגורר ב"שיכון עובדי משרד החוץ" ברחוב הפלמ"ח (ירושלים).
ג'ורג' גילמן פוג היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו המפשייר בשנים 1866–1867. בשנים 1861–1865 שימש כשגריר ארצות הברית בשווייץ.
קודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ניו המפשייר וכמזכיר המדינה של ניו המפשייר.
פוג, בנם של דייוויד פוג והאנה גילמן ויקרי, נולד ב-26 במאי 1813 בעיירה מרדית' שבניו המפשייר.
הוא למד לימודים קלאסיים ובשנת 1839 השלים את לימודיו בדארטמות' קולג'.
לאחר מכן למד משפטים במרדית' ובבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1842.
לאחר קבלתו ללשכת עורכי הדין החל לעסוק בעריכת דין בגילמנטון איירונוורקס, ניו המפשייר.
בהמשך עבר לקונקורד, ניו המפשייר, וכיהן כחבר בית הנבחרים של ניו המפשייר בשנת 1846. בשנים 1846–1847 כיהן כמזכיר המדינה של ניו המפשייר.
בין השנים 1847–1861 היה מוציא לאור של עיתונים, ובשנים 1856–1860 כיהן כרשם של בית המשפט העליון של ניו המפשייר.
בשנת 1860 כיהן כפוג מזכיר הוועד המבצעי הלאומי של המפלגה הרפובליקנית.
פוג היה גם עורך העיתון Concord Daily Monitor, ונפטר בקונקורד ב-5 באוקטובר 1881.
ג'ורג' וורטון פפר היה עורך דין אמריקאי, פרופסור למשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פנסילבניה, פעיל נוצרי ופוליטיקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, אשר ייצג את פנסילבניה בסנאט של ארצות הברית והיה ממייסדי משרד עורכי הדין Pepper Hamilton.
פפר נולד ב-16 במרץ 1867 בפילדלפיה שבפנסילבניה למשפחה אמידה: אביו, ג'ורג' פפר, היה רופא וקצין לשעבר בפרשי צבא האיחוד, ואמו הייתה מהיטבל ("היטי") מרקו וורטון.
שני הוריו השתייכו למשפחות בולטות באזור עוד מהתקופה הקולוניאלית: מצד אביו לפנסילבניה דאץ', ומצד אמו לקווייקרים ולאפיסקופלים.
כאשר היה בן שבע נפטר אביו, כאשר אחותו היחידה פרנסס עוד הייתה תינוקת.
המשפחה עברה להתגורר עם הסבתא בבית קטן יותר, ואמו לימדה אותו בבית, שכן סבל מבעיות ראייה, בעזרת דודו ד"ר ויליאם פפר, שאותו ראה כדמות אב לאחר מות אביו, ובהמשך גם בעזרת מורה עיוור בשם ג'ון פ.
אחוזת הקיץ של סבתו על נהר הסקוילקיל הפכה לימים לחלק מבית העלמין לורל היל.
בשנת 1876 נישאה אמו מחדש לעורך הדין ארנסט זנצינגר, חברו ולשעבר בן כיתתו של אביו.
פפר התקבל לאוניברסיטת פנסילבניה, מוסד הלימודים של אביו ואביו החורג.
הוא היה פעיל מאוד בספורט, כולל חתירה, ושימש כקפטן קבוצות הפוטבול והקריקט של כיתתו, זכה בהטלת פטיש באתלטיקה, והשתתף גם בפעילות בדרמה.
בשנת 1887 סיים ראשון במחזורו.
לאחר מכן למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פנסילבניה, בעקבות סבו מצד אמו ואביו החורג, וגם שם סיים ראשון במחזורו עם הצטיינויות רבות בשנת 1889.
ב-25 בנובמבר 1890 התחתן פפר בניו הייבן שבקונטיקט, עם שארלוט רוט פישר, בתו של פרופסור ג'ורג' פארק פישר, דקאן בית הספר לתאולוגיה של ייל.
במהלך לימודיו עבד פפר במשרה חלקית במשרד היוקרתי Biddle and Ward, ובשנת 1889 הוסמך לעריכת דין.
הוא לימד משפטים באוניברסיטת פנסילבניה במשך יותר משני עשורים ובמקביל ניהל משרד פרטי.
באוטוביוגרפיה שלו, שהוקדשה ל'אנדרו המילטון ולכל עורכי הדין של פילדלפיה בעבר ובהווה', כתב כי חוסר שביעות הרצון הציבורי מעורכי הדין תמיד היה קיים אך הלך וגבר.
הוא הזהיר במיוחד מפני הסכנה שבהעדפת טובת הלקוח עד כדי טשטוש מוחלט של החובה הציבורית, וכן מפני הפיתוי לראות בלקוח מושא לניצול, והדגיש כי ברגע שבו האינטרס של עורך הדין מתנגש בזה של הלקוח, על עורך הדין לוותר על האינטרס שלו.
פפר לימד בבית הספר למשפטים של פנסילבניה במשך 21 שנה, החל כמרצה צעיר ובהמשך מונה לפרופסור הראשון למשפטים על שם Algernon Sydney Biddle, תפקיד שבו כיהן בין 1893 ל-1910. בשנים 1890–1891 ביקר בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ולמד את שיטת הלימוד באמצעות תקדימים, אותה יישם בהוראת משפט תאגידי, שותפויות וביטוח.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה פעיל במכון המשפט האמריקאי ואף שימש כנשיאו בשנים 1936–1947. הוא נבחר לחבר באגודה הפילוסופית האמריקאית ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
פפר פרסם למעלה מ-40 מאמרים משפטיים, ערך את כתב העת University of Pennsylvania Law Review, חיבר ספרים רבים ולקח חלק ברפורמות בחינוך המשפטי בפנסילבניה.
בתחילה היה חבר המפלגה הדמוקרטית, אך בשנות ה-90 של המאה ה-19 עבר למפלגה הרפובליקנית והזדהה עם האגף הפרוגרסיבי.
בשנת 1922 מונה לחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם פנסילבניה, ובהמשך נבחר בבחירות מיוחדות.
בסנאט כיהן בוועדות שונות, היה מעורב בגישור שביתת פחם גדולה, התנגד לחוזה ורסאי ולחבר הלאומים, אך תמך במשפט בינלאומי.
הוא הפסיד בפריימריז של 1926 וחזר לעיסוקו המשפטי.
פפר היה אפיסקופלי אדוק, הנהיג פעילות כנסייתית ענפה, הרצה בתאולוגיה בבית הספר של ייל, וכתב ספרי הגות דתית.
הוא היה מעורב גם בהקמת הקתדרלה הלאומית של וושינגטון.
פפר לא שב לחיים הפוליטיים, אך נותר דמות משפיעה במפלגה הרפובליקנית ובקהילה המשפטית.
הוא התנגד נחרצות ל'ניו דיל' של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
פרסם ספרים נוספים, בהם האוטוביוגרפיה "Philadelphia Lawyer" שזכתה לשבחים.
הוא נפטר בדיבון שבפנסילבניה ב-24 במאי 1961 ונקבר לצד אשתו בפנסילבניה.
מוסדות שונים נקראו על שמו, והוא נחשב לאחת האגדות של לשכת עורכי הדין של פילדלפיה.
ג'וֹרְג' פוֹקְס היה וממייסדי "אגודת הידידים" הדתית, הידועה בשם קווייקרים או "ידידים".
כבנו של אורג מלסטרשייר, הוא חי בתקופה של תהפוכות חברתיות ומלחמה.
הוא מרד ברשויות הדת והשלטון כשהציע גישה יוצאת דופן ובלתי מתפשרת לאמונה הנוצרית.
הוא סייר ברחבי בריטניה כמטיף פורש, ביצע מאות מעשי ריפוי, ונרדף לעיתים קרובות על ידי הרשויות שהתנגדו לדרכו.
ב-1669 נישא ל, אלמנתו של תומך אמיד בשם ; היא הייתה דמות מובילה בקרב ה"ידידים".
שליחותו התרחבה והוא ערך סיורים באמריקה הצפונית ובארצות השפלה.
הוא נעצר ונכלא פעמים רבות בשל אמונותיו.
את העשור האחרון לחייו העביר בלונדון בארגון תנועת הקווייקרים המתרחבת.
למרות הסלידה מצד אנגליקנים ופוריטנים מסוימים, הוא זכה לכבוד מצד המומר הקווייקרי ויליאם פן והלורד פרוטקטור, אוליבר קרומוול.
ג'ורג' פוקס נולד ביולי 1624 בכפר דרייטון-אין-דה-קליי, הידוע כיום כ, במחוז לסטרשייר.
הוא היה הבכור מבין ששת ילדיהם של כריסטופר פוקס ואשתו מרי (לבית לאגו).
אין רישום של תאריך לידתו או טבילתו, אך שרדו של אחיותיו.
אביו, כריסטופר, היה אורג מצליח שכונה על ידי שכניו "כריסטר הצדיק", והיה מכובד דיו כדי לשמש כ.
המשפחה השתייכה למעמד הביניים והייתה יציבה כלכלית יחסית.
כריסטופר עתיד להותיר לבנו ירושה משמעותית עם מותו בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-17, שעתידה לסייע לפוקס למשך שארית חייו.
את אימו תיאר פוקס כ"אישה ישרה...
ממשפחת המרטירים", כנראה בהתייחס לקשר משפחתי ל או שהועלו על המוקד בקובנטרי או בליצ'פילד בשל אמונתם הפרוטסטנטית במאה ה-16, בתקופת רדיפותיה של מרי הראשונה, מלכת אנגליה.
ויליאם פן תיאר מאוחר יותר את הוריו של פוקס כאנשים "ישרים ומספיקים", ואת מרי לאגו במיוחד כ"אישה שהשיגה מעל ומעבר לרוב מעמדה במקום בו התגוררה".
מקום הולדתו היה, ונותר, קהילה כפרית קטנה, הממוקמת כ-24 ק"מ דרומית-מערבית ללסטר, 16 ק"מ מצפון לקובנטרי, וכקילומטר מ.
המקום שוכן במרחק של מאות מטרים ספורים מ, הדרך הרומית העתיקה, המהווה את הגבול בין לסטרשייר לווריקשייר ובין מזרח למערב המידלנדס, בקרבת המרכז הגאוגרפי של אנגליה.
בית האחוזה והקרקעות בבעלות חופשית בכפר הוחזקו על ידי משפחת פיורפוי, פוריטנים וקרובי משפחתו של הרג'יסייד (רוצח המלך), .
ביישוב פני דרייטון לא שרד שום מבנה מתקופתו של פוקס, למעט הכנסייה הקהילתית על שם מיכאל הקדוש וכל המלאכים, המכילה את אגן הטבילה שבו הוטבלו הוא ואחיו, ואת הקברים המפוארים של האצילים לבית פיורפוי.
הבית שבו נולד וגדל פוקס נהרס במאה ה-19, אך מיקומו מסומן על ידי אנדרטה שהוקמה ב-1872.
לידתו וחינוכו של פוקס חלו בראשית תקופת בית סטיוארט, לקראת סופה של ההפוגה השלווה יחסית שבין הרפורמציה באנגליה לבין מלחמת האזרחים האנגלית.
הרפורמציה הובילה את אנגליה, שהייתה בעבר הומוגנית קתולית, למצב של מחלוקות דתיות עמוקות: תחילה בין פרוטסטנטים לבין ממרים קתולים, ושנית בין פרוטסטנטים אנגליקנים לבין פוריטנים.
הראשונים הסתפקו ברפורמציה הדתית הקלוויניסטית- של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, ב, בעוד האחרונים סברו כי היא אינה רדיקלית דיה.
הפוריטנים עצמם היו מפוצלים בין הפרסביטריאנים (שטרם הרסטורציה של 1660 היו ברובם חברי הכנסייה הממוסדת שביקשו לבצע רפורמה במשטר ובליטורגיה שלה) לבין ה, כגון ה, ה, הבפטיסטים וה.
לבסוף, הן בקרב סיעת האפיסקופלית של הכנסייה הממוסדת, והן בקרב האינדפנדנטים והבפטיסטים, שררו מתחים נוספים בין בעלי השקפות קלוויניסטיות לבין בעלי השקפות בנושאי בחירה חופשית ו (חקר הדוקטרינות הדתיות של הישועה).
פילוגים אלו עתידים היו להתרבות במהלך מלחמת האזרחים, במידה רבה הודות לפעילותו של פוקס בבגרותו.
משפחתו של פוקס נפגעה מהאלימות של הרפורמציה.
הוא נולד כשמונה חודשים לפני מותו של ג'יימס הראשון ועלייתו לשלטון של בנו, צ'ארלס הראשון, אשר הבוז שרחש לבית הנבחרים, רדיפת הפוריטנים על ידו ומדיניות הדת הבלתי פופולרית שלו ברוח "הכנסייה הגבוהה", סייעו להצית את מלחמת האזרחים.
בפני דרייטון, זכות ה (הזכות למנות את הכמורה) של הכנסייה הקהילתית הוחזקה בידי האצילים הפוריטנים לבית פיורפוי.
עובדה זו גיבשה את הנאמנות האיתנה של הקהילה ל עוד מהעידן האליזבתני.
אנתוני נאטר, פרסביטריאני רדיקלי בולט, כיהן כרקטור בין השנים 1586 ו-1605. רשומות הדיוקסיה של לינקולן מראות כי הוא סירב ללבוש , לכרוע ברך במהלך התפילות, להצטלב במהלך טבילות, או לדבוק בשריד כלשהו של הפולחן הקתולי בליטורגיה של הכנסייה האנגליקנית.
הוא נאסר לזמן קצר ב-1590 והודח מתפקידו ב-1604 בשל סירובו ליישר קו עם הרפורמות הדתיות של ג'יימס הראשון בעקבות .
למרות הגישה הבלתי-שנויה במחלוקת יחסית של יורשו, רוברט מייסון – הרקטור משנת 1606 ועד מותו ב-1638 ומי ששימש כמורה הקטכיזם של פוקס בילדותו – זכר הרדיקליות של נאטר המשיך להשפיע על מקום הולדתו של פוקס.
לאורך תקופת שלטונם של ג'יימס וצ'ארלס הראשון, מופיעים ברשומות הכנסייה מקרים של תושבים שנודו בשל סירובם לקבל את לחם ויין הקודש, וביניהם בולטים מרגרט פטי, ג'ורג' הרד, ג'ורג' אורטון, ג'ורג' בטלינג וג'ורג' סמית'.
המקרה האחרון של סמית' אירע מאוחר למדי, ב-1638, כשפוקס היה בן 14, בתקופת כהונתו של כריסטופר פוקס כגבאי הכנסייה.
הרדיקליות הפוריטנית שרווחה בכפר הגיעה גם להוריו של פוקס, אשר לפי היומן שלו, "ראו מעבר לכמרים" למרות קונפורמיות חיצונית.
פוקס נולד, אם כן, לתוך אווירה של התנגדות דתית לסמכות הכנסייה.
לדברי ויליאם פן, הוריו של פוקס "השתדלו לגדלו, כפי שעשו עם שאר ילדיהם, בדרך ובפולחן של האומה" – כלומר כחבר פעיל בכנסייה האנגליקנית כפי שמוסדה בחוק, ובהינתן אופייה של פני דרייטון כ, כפוריטני רדיקלי.
אין תיעוד להשכלה פורמלית כלשהי, אך ברור מתוך אוריינותו שפוקס למד לקרוא ולכתוב.
ניתן להסיק כי כמו רוב הילדים בתקופת בית סטיוארט, השכלתו וחינוכו הדתי היו שלובים זה בזה, והתמקדו כמעט אך ורק בידע של תרגום המלך ג'יימס לביבליה, סידור התפילה האנגליקני, והקטכיזם האנגליקני.
כתביו המאוחרים מעידים על בקיאות עמוקה בתרגום המלך ג'יימס של התנ"ך, כאשר ציטוטים ישירים או רמיזות ברורות מופיעים מדי שורות ספורות ביצירות רבות.
היומן של פוקס מדגיש את מזגו הרציני מגיל צעיר: "כובד ראש ויציבות דעת שאינם רגילים בילדים".
עד תום ילדותו התפתח הדבר למחויבות דתית כנה לטוהר ויושרה:
הוא הגיב בהלם ובמורת רוח כשנתקל בהתנהגות מנוגדת אצל המבוגרים סביבו, גישה שנבעה מהרגישויות הפוריטניות עליהן התחנך.
ביוגרפים מודרניים תיארו את אופיו המוקדם של פוקס כביישן, אידיאליסט ושיפוטי: "סוג של צדקן (prig)" ו"אדם שאהב את בני האדם ככלל, אך הסתייג מהם נחרצות כיחידים".
ככל שגדל, קרוביו של פוקס "חשבו לעשותני כומר" (של הכנסייה האנגליקנית הממלכתית), אך במקום זאת הוא נשלח להיות שוליה אצל סנדלר ונוקד (מגדל צאן) מקומי, ג'ורג' ג'י מ הסמוכה.
כפי שציין ויליאם פן לאחר מותו, "הוא מצא את מירב נחת-רוח בכבשים, ועל כן היה מיומן מאוד ב[טיפול] בהן; משלח-יד שהלם מאוד את רוחו מכמה בחינות, הן בשל התמימות והן בשל הבדידות שבו; והיווה סמל הולם לשליחותו ולשירותו מאוחר יותר".
לקראת סוף חייו כתב איגרת לתפוצה רחבה ובה ציין כי הבל, נח, אברהם, יעקב, משה ודוד היו כולם רועי צאן או בקר, ולכן השכלה מלומדת לא צריכה להיתפס כדרישה הכרחית לשליחות דתית.
במגעיו עם אחרים במהלך חניכותו, הוא יצר רושם של אופי רציני, מאופק, ישר בקפדנות, אדיב ונחוש.
לאורך גיל ההתבגרות שלו, הלכה והעמיקה אי-הנוחות ארוכת השנים של פוקס מהתנהגותם של המבוגרים ממנו – ובפרט צביעותם הדתית, קלות הראש בגישתם, צריכה מופרזת של אלכוהול ואלימות בשם הדת.
ביומן שלו הוא אפיין אותם כ"פרופסורים" (professors – מצהירים על אמונתם) – חברים המקיימים את מצוות הדת כלפי חוץ בכנסייה הממוסדת, או בכנסייה פוריטנית , אך אינם מראים סימנים של המרה רוחנית ומוסרית.
התפכחות זו הפכה למשבר רוחני בעקבות תקרית שאירעה כשהיה בן 19.
בראשית קיץ 1643 הגיע פוקס למה שההיסטוריון הבריטי כינה "שעת ההכרעה", לאחר תקרית שאירעה ביריד ב, עיירת שוק המרוחקת כ-5 קילומטר מפני דרייטון.
פוקס ישב ושתה עם צעירים אחרים – בן דודו וחברם, שניהם פוריטנים מוצהרים – אשר דרשו כי ישלם את חשבונם אם יסרב להצטרף אליהם ל.
מתוך סלידה, הוא עזב אותם, ולאחר תקופה של דכדוך חסר מנוח ותפילה, חש קריאה אלוהית לנטוש את חבריו ומשפחתו:
פרוץ המשבר הרוחני הגדול של פוקס חפף לתחילתה של מלחמת האזרחים האנגלית, שהתמקדה בתחילה באופן נרחב במחוזות המידלנדס בהם התגורר.
המלחמה החלה באוגוסט 1642 כאשר צ'ארלס הראשון הניף את נס המרד בנוטינגהאם, כ-80 קילומטר צפונית לפני דרייטון.
צ'ארלס צר על קובנטרי מאוחר יותר באותו חודש, ו, הקרב הגדול הראשון בעימות, נערך באוקטובר שלאחר מכן ב, כ-50 קילומטר דרומה משם.
המלחמה נמשכה עד 1646 והתפרצה שוב לזמן קצר ב-1648.
בין השנים 1643 ל-1647–1648, חווה פוקס משבר רוחני ממושך, וככל הנראה גם משבר של בריאות הנפש.
טבעם המדויק של קשייו אינו ברור, והוא מוסתר על ידי מונחים כגון "מצב" (condition), "יגון", "תרגולים" (exercises – מונח המתייחס לרוב למבחני נפש רוחניים), "חשכה גדולה", ו"טרדת דעת", כמו גם רגשות מקובלים של משבר רוחני קלוויניסטי כגון "פיתוי לחטוא" ו"פיתוי לייאוש".
ביוגרפים מאוחרים יותר אפיינו זאת כדיכאון שנגרם כתוצאה ממועקה של גיל ההתבגרות ומהמצב הפוליטי.
פוקס הגיע להבנה כי זהו חלק מההשגחה האלוהית בעיצוב אישיותו:
הדבר לווה במה שכינה "ציווי האל" לפתוח באורח חיים נודד ומתבודד, בעודו מחפש פתרון אצל סמכויות דתיות שונות לכאורה: כמורה פוריטנית, הן של הכנסייה האנגליקנית הממוסדת והן של כתות נון-קונפורמיסטיות צומחות.
כישלונם "לדבר אל מצבו" (ביטוי קווייקרי שמשמעותו לתת מענה לצורך הרוחני האישי) הוביל לדחייתו את כמעט כל הצורות החיצוניות של הדת, ולנחישות לדעת כל אמת דתית אך ורק "בדרך הניסיון" (by experiment).
המשמעת שלו בתפילה חרישית הביאה בהדרגה לשינוי במצבו, והוא החל לחוות את מה שכינה "פתחים גדולים" (great openings), התגלויות דתיות פנימיות.
משבר זה התחולל על רקע מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה (1642–1646).
בספטמבר 1643 פוקס "עזבתי את קרוביי, וניתקתי כל היכרות או חברות עם צעירים או זקנים".
מסעו התקדם באיטיות בתחילה, והוא בילה זמן מה במגורים סמוך לדרייטון-אין-דה-קליי, ב, ביתו לשעבר ומקום קבורתו של המנהיג ה ג'ון ויקליף, ובנורת'המפטון.
מאוחר יותר נסע דרומה מנורת'המפטון, ושהה זמן מה ב, בטרם הגיע ל ביוני 1644.
הוא עבר דרך אזורים שהיו ברובם תומכי פרלמנט, אולם הן כוחות של (תומכי הפרלמנט) והן כוחות של (תומכי המלך) הוצבו בכפרים ובעיירות לאורך מסלולו.
בהיותו בבארנט, פוקס התייסר בדיכאון (אולי בשל הפיתויים של עיירת הנופש הסמוכה ללונדון).
הוא נהג להסתגר בחדרו לסירוגין למשך ימים בכל פעם, או לצאת לבדו אל המרחבים הכפריים.
הוא היה כבן 20 באותה עת.
אף שעדיין סבל ממלנכוליה, פוקס מציין ביומנו כי לבסוף עזב את בארנט ל ב-1644, שכר מקום לינה וחידש את הקשר עם דודו, פיקרינג, כומר בפטיסטי.
ביקורו הראשון של פוקס בלונדון חפף באופן הדוק להתפתחויות רציניות הן בקרב הפוריטנים הקונפורמיסטים והן בקרב הכנסיות הנון-קונפורמיסטיות שכבר היו קיימות – אולי התייחס לכך בעקיפין במשפט ביומנו: "התבוננתי ב'פרופסורים' (מתיימרים דתיים) הגדולים של העיר לונדון".
קבוצת הבפטיסטים המתגבשת של דודו היו עדיין נטועים בחוזקה בקצה הרדיקלי של התנועה הפוריטנית, וכפי שציין, "עדיין רכים" (tender – מונח המעיד על פתיחות רוחנית).
באוקטובר 1644 פרסמו שבע קהילות בפטיסטיות בלונדון את .
זו כשלעצמה הייתה תגובה ל הרשמית של אנשי דת פוריטנים, שהתכנסה במעלה נהר התמזה, ב שבמנזר וסטמינסטר, בפקודת .
קבוצה זו הייתה אחראית לניסוח המסמכים החוקתיים עבור כנסייה פרסביטריאנית ממלכתית של אנגליה שמעולם לא יצאה לפועל – ו, ששניהם פורסמו ב-1644. הדיכאון של פוקס נמשך במהלך שהותו בלונדון, והתנכרותו הגוברת הן לזרם המרכזי והן לפוריטניזם הרדיקלי ניכרת בתגובתו ל"פרופסורים" של לונדון: "ראיתי שהכל אפל ותחת כבלי החשכה".
לאחר כמעט שנה של נדודים, שב פוקס למשפחתו בדרייטון, כנראה ב-1645, שנת המכריע, כשדכדוכו הרוחני עדיין ללא פתרון.
הוא חזר מתוך דאגה להוריו, מחשש שהם חרדים לשלומו בתוך המהומה של מלחמת האזרחים האנגלית.
משפחתו דחקה בו להתחתן, בעוד אחרים יעצו לו להתגייס לצבא "עגולי הראש".
כשהוא לא מרוצה מאף אחת מהאפשרויות, הוא שהה במקום זאת מספר חודשים במגורים אצל איש דת פוריטני בקובנטרי, כ-16 קילומטר דרומית לדרייטון.
הוא מזכיר מפגשים עם "אנשים רכים" רבים (כלומר, אלה הפתוחים לחוויה דתית אמיתית) וודאי היה עד ממקור ראשון להשפעת המהפכה הפוריטנית שעיצבה מחדש את החיים הדתיים ברוב העיירות תומכות-הפרלמנט ברחבי אנגליה.
לאחר מכן, חזר להתגורר בדרייטון.
בתקופה זו העמיק ייאושו הרוחני.
היומן מספר על מלנכוליה עמוקה, פרקי זמן ארוכים של הליכה לילית בודדה, וחיפוש קדחתני אחר עצה.
הכומר המקומי, , פרסביטריאני קלוויניסט ותאולוג אקדמי במסורת הסכולסטית, עשה בתחילה כמיטב יכולתו לסייע לפוקס בחביבות, והם ביקרו זה את זה לעיתים קרובות.
סטיבנס ראה בפוקס צעיר מוכשר, אך השניים היו חלוקים בנושאים רבים, ומאוחר יותר הוא כינה את פוקס משוגע ודיבר נגדו.
לאחר שנואש מעצתו של סטיבנס, הוא פנה לקבל עצה משורה של אנשי דת מקומיים סביב הגבול שבין לסטרשייר לווריקשייר.
הוויקאר ה"קשיש" של , ריצ'רד אבל, אמר לו לצרוך טבק (דבר שפוקס סלד ממנו) ולשיר מזמורי תהילים (הוא לא ידע לשיר).
במהרה קץ בו אבל, התרגז, וריכל באוזני צאן מרעיתו על הדברים שאמר.
איש דת אחר ב נראה לו ככסיל.
שלישי, ד"ר קראדוק מקובנטרי, יצא מכליו כשפוקס דרך בטעות על ערוגת פרחים בגינתו.
רביעי, ג'ון מאצ'ין מ, המליץ על הקזת דם, אשר כשנוסתה, לא יצא כל דם.
כל כמה שכל יועץ כנסייתי אכזב אותו, כך החמיר מצבו של פוקס.
הסיגוף הפוריטני שלו התעצם בתקופה זו, וב-1645 הוא זנח את חגיגות חג המולד כדי להקדיש את עצמו למשימות סיוע לעניים.
הוא גם סירב להשתתף בחגיגות חתונה, ושלח רק מתנה של כסף סיוע לזוגות עניים.
התנסותו של פוקס עם הפורשים האנגליים בתקופה מעצבת זו הייתה מעורבת יותר מאשר עם אנשי הדת של הכנסייה הממוסדת.
הוא הביע הערכה ל"רכות" (tenderness) של רבים, במיוחד בפטיסטים ומיסטיקנים, וזעזוע מאחרים, ובפרט מהנוקשות הקלוויניסטית, מהדגש המופרז על "חטא ואי-שלמות", ומחוסר-אורתודוקסיה בוטה ביחס לכתובים, במיוחד מצד אלו שהכחישו שלנשים יש נשמות נצחיות.
עם זאת, ולמרות גילויי אהדה מזדמנים, הוא סירב בנחישות להצטרף לאחת מקבוצות הפורשים הקיימות.
"פתחים" ראשוניים וקרע עם הכנסייה הממוסדת
משבר האמון של פוקס הגיע לשיאו באביב 1646 עם ההתגלויות הראשונות שלו, או "פתחים" (openings) אם להשתמש במונח שלו.
הן הובילו אותו לפרוש מכל פעילות דתית חיצונית מקובלת (למעט קריאה בכתבי הקודש), ובכך להיכנס לפילוג עם הכנסייה האנגליקנית.
צעד זה מוצג ביומן כשלושה חזיונות, התגלויות, תובנות או "פתחים":
על תַּלְמִידוּת (discipleship) ופולחן כוזבים וחיצוניים בלבד, הן בקרב פרוטסטנטים והן בקרב קתולים.
התקבל ככל הנראה בעת שהלך לעבר שער, אולי שער סוואנסוול או ששרדו ב.
על חוסר הנחיצות של כהונה דתית בשכר מכל סוג שהוא, לא רק מהסוג הסקרמנטלי.
התקבל באופן נוקב בעת הליכה בשדות בבוקר יום ראשון, לפני או אחרי תפילת הבוקר.
על חוסר הנחיצות של מבנים מקודשים, אשר מכאן ואילך החל לכנותם "בתי צריח" (steeple-houses).
אף שהיוו מרכיב מרכזי במסר המאוחר יותר שלו, אלה היו תסמינים של אמונה רחבה יותר שהתגבשה סביב 1646: שהדת אינה חיצונית מפני שאלוהים נגיש באופן ישיר ללא מתווך.
פריצת דרך זו מסוכמת, במבט לאחור, כמה עמודים לאחר מכן ביומן, באחת הפסקאות האהובות והמצוטטות ביותר שלו:
הן משפחתו של פוקס והן נתנאל סטיבנס נחרדו מסירובו לפקוד את הכנסייה, שהגיע זמן קצר לאחר מכן, והדבר עורר התנגדות ניכרת מצד שניהם.
משבר האמון האישי של פוקס בסמכות הדתית חפף להתמוטטות מוחלטת של הסדר בכנסייה האנגליקנית.
עד להוצאתו להורג של , הארכיבישוף מקנטרברי, בינואר 1645, סמכותם של הבישופים התפוררה למעשה.
מאוחר יותר באותה שנה, באוקטובר, העביר את "הצו לביטול ארכיבישופים ובישופים" (Ordinance Abolishing Archbishops and Bishops), ובכך ביטל רשמית את המבנה האפיסקופלי של הכנסייה.
בעקבות ב-1648, סוכלה תקוותם ארוכת השנים של הפוריטנים לרפורמציה פרסביטריאנית המבוססת על הצעותיה של אספת וסטמינסטר.
בספטמבר 1650, ביטל הפרלמנט את , וביטל בכך את חובת הנוכחות בכנסיות הקהילה בימי ראשון.
צעד זה הכיר בשיטפון הקיים של כתות פורשים אנגליים ואף עודד אותו, כולל ה, תנועה לא-רשמית של יחידים וקהילות שדחו פולחן רשמי וחיפשו חוויה דתית ישירה יותר.
מקובל להניח שפוקס השתייך לקבוצה זו, ושמפגשי הקווייקרים המוקדמים ביותר הורכבו במידה רבה ממי שהיו בעברם משחרים.
פוקס המשיך להתחבט ברצינות בשאלות דתיות בכוחות עצמו.
הוא פיתח נוהג אלטרנטיבי של עבודת קודש בשתיקה ובבדידות (solitary silence), במיוחד בעת קריאה והרהור בכתבי הקודש.
היומן מתאר זאת בחן במילים הבאות: "כי הייתי הולך לפרדס או לשדות, עם הביבליה שלי, לבדי...
בתוך עצים חלולים ובמקומות בודדים עד רדת הלילה; ולעיתים קרובות התהלכתי במהלך הלילה".
תפילה והתבוננות פנימית זו הובילו לפריצות דרך רוחניות, אך לא באופן מיידי.
לאחר מכן באה תקופה של עמימות, שאופיינה ב"פתחים" מלאי שמחה וביגון מתמשך:
ב-1647 החל פוקס להטיף בפומבי: בכיכרות שווקים, בשדות, במפגשים יזומים מסוגים שונים ואף לעיתים ב"בתי צריח" (כנסיות) לאחר התפילה.
פוקס סיפר ביומנו: 'וכאשר הלכתי לצד של בית הצריח, בעיירה מנספילד, אמר לי האל: זה אשר אנשים רומסים ברגליהם חייב להיות מזונך.
וכאשר דיבר האל, הוא גילה לי כיצד אנשים ו"פרופסורים" (מתיימרים דתיים) רמסו את החיים, ואף את חיי המשיח רמסו...'.
מנספילד שבנוטינגהאמשייר הייתה עיירה בה התגורר ג'ורג' פוקס.
"בית הצריח" במנספילד היה .
הטפתו העוצמתית החלה למשוך קהל עוקבים קטן.
לא ברור באיזה שלב הוקמה אגודת הידידים (Society of Friends), אך בהחלט הייתה קבוצה של אנשים שנהגו לנסוע יחד.
בתחילה הם כינו את עצמם "ילדי האור" (Children of the Light) או "ידידי האמת" (Friends of the Truth), ומאוחר יותר פשוט "ידידים" (Friends).
נראה כי בתחילה לא היה לפוקס רצון לייסד כת, אלא רק להכריז על מה שראה כעקרונות הטהורים והאמיתיים של הנצרות בפשטותם המקורית, אם כי מאוחר יותר הפגין יכולת רבה כמארגן דתי במבנה שהעניק לאגודה החדשה.
היו זרמים נוצריים יריבים רבים שהחזיקו בדעות מגוונות מאוד באותה תקופה; אווירת המחלוקת והבלבול העניקה לפוקס הזדמנות לקדם את אמונותיו שלו באמצעות דרשותיו האישיות.
הטפתו של פוקס הייתה מעוגנת בכתבי הקודש, אך הייתה אפקטיבית בעיקר בשל החוויה האישית העזה שהצליח להקרין.
הוא היה חריף בביקורתו על אי-מוסריות, רמייה וגביית מעשרות, ודחק במאזיניו לנהל חיים ללא חטא, תוך הימנעות מההשקפה האנטינומיסטית (המתנגדת לחוק) של ה, לפיה המאמין הופך אוטומטית לנקי מחטא.
עד 1651 הוא קיבץ סביבו מטיפים מוכשרים אחרים והמשיך לנדוד ברחבי המדינה למרות קבלת פנים עוינת מצד חלק מהמאזינים, שנהגו להצליף בהם ולהכותם כדי לגרשם.
ככל ששמו הלך לפניו, דבריו לא התקבלו בברכה על ידי הכל.
כמטיף בלתי מתפשר, הוא הטיח דברי פולמוס וסתירה בפניהם של מתנגדיו.
נראה כי פולחן הידידים, בצורת המתנה שקטה המופרעת לסירוגין על ידי יחידים המדברים כפי שהרוח מניעה אותם, היה מבוסס היטב כבר בתקופה זו, אם כי לא מתועד כיצד התפתח הדבר; ריצ'רד באומן טוען כי "הדיבור היה מאפיין חשוב של מפגש הפולחן כבר מראשית ימי הקווייקריזם".
פוקס התלונן בפני שופטים על החלטות שראה כשגויות מבחינה מוסרית, כפי שעשה במכתב בנוגע למקרה של אישה שעמדה להיות מוצאת להורג בגין גניבה.
הוא ניהל קמפיין נגד תשלום המעשרות שנועד לממן את הכנסייה הממוסדת, אשר לרוב הגיע לכיסיהם של בעלי קרקעות שלא התגוררו במקום (absentee landlords) או למכללות דתיות המרוחקות מקהיליית המשלמים.
להשקפתו, כיוון שאלוהים נמצא בכל מקום וכל אחד יכול להטיף, הכנסייה הממוסדת הייתה מיותרת והסמכה אוניברסיטאית הייתה לא רלוונטית למטיף.
עימות עם הרשות האזרחית היה בלתי נמנע.
פוקס נכלא מספר פעמים, הראשונה שבהן בנוטינגהאם ב-1649. בדרבי ב-1650 הוא נכלא בגין חילול הקודש; שופט לעג לקריאתו של פוקס "לרעוד (tremble) מפני דבר האל", וכינה אותו ואת חסידיו "קווייקרים" (Quakers, "רועדים").
לאחר שסירב להילחם נגד השבת המלוכה (או לאחוז בנשק מכל סיבה שהיא), עונשו הוכפל.
הסירוב להישבע שבועות או לאחוז בנשק הפך לחשוב הרבה יותר בהצהרותיו הפומביות.
הסירוב להישבע משמעו היה שניתן להעמיד את הקווייקרים לדין מכוח חוקים המחייבים נתינים להישבע אמונים, והפך את מתן העדות בבית המשפט לבעייתי.
במכתב מ-1652 ("זה אשר מוקם על ידי החרב"), הוא הפציר ב"ידידים" שלא להשתמש ב"נשק גשמי" אלא ב"נשק רוחני", באומרו: "הניחו לגלים [כוחן של האומות] להישבר מעל ראשיכם".
ב-1652 הטיף פוקס במשך שעות תחת עץ אגוז ב, שם תלמידו היה גורם מרכזי בהקמת המפגש הראשון באזור דונקסטר.
באותה שנה חש פוקס כי אלוהים מוביל אותו לעלות על , שם היה לו חיזיון של נשמות רבות הבאות אל המשיח.
משם נסע ל, שם שמע שקבוצה של נפגשת, והטיף ליותר מאלף אישים בגבעת , כשהוא משכנע רבים, בהם , לקבל את הדעה שישוע יכול לדבר אל בני אדם באופן ישיר.
בסוף החודש שהה באחוזת , ליד , ביתם של , סגן-הצ'נסלור של דוכסות לנקסטר, ואשתו, .
בערך באותו זמן, המפגשים הבלתי-רשמיים (ad hoc) של הידידים החלו להתמסד, ומפגש חודשי הוקם במחוז דרהאם.
מרגרט הפכה לקווייקרית, ואף על פי שתומאס לא המיר את דתו, היכרותו עם הידידים התבררה כבעלת השפעה כאשר פוקס נעצר באשמת חילול הקודש באוקטובר.
פל היה אחד משלושת השופטים שישבו בדין, והאישומים בוטלו בשל עניין טכני.
פוקס נשאר בסווארת'מור עד קיץ 1653, ואז עזב לקרלייל, שם נעצר שוב באשמת חילול הקודש.
אף הוצע להוציאו להורג, אך הפרלמנט ביקש את שחרורו במקום ש"צעיר...
כליאות נוספות אירעו בלונדון ב-1654, ב ב-1656, בלנקסטר ב-1660, בלסטר ב-1662, בלנקסטר שוב ובסקרבורו ב-1664–1666, ובווסטר ב-1673–1675. האישומים כללו בדרך כלל גרימת מהומה ונסיעה ללא אישור מעבר.
הקווייקרים הסתבכו עם חוקים שנאכפו באופן לא סדיר שאסרו על פולחן לא-מורשה, בעוד שפעולות שנבעו מאמונה בשוויון חברתי – סירוב להשתמש בתארים או להכיר בהם, להסיר כובעים בבית המשפט או לקוד קידה בפני אלה שחשבו את עצמם נעלים חברתית – נתפסו כחוסר כבוד.
בעת שהיה כלוא בלונסטון, כתב פוקס: "המשיח אדוננו ומורנו אומר 'אל תישבעו כלל, אלא תהא תקשורתכם הן, הן, ולאו, לאו, כי כל היתר על אלה מן הרע הוא'...
השליח יעקב אומר, 'אחיי, מעל לכל דבר אל תישבעו, לא בשמיים, ולא בארץ, ולא כל שבועה אחרת.
בכלא המשיך ג'ורג' פוקס לכתוב ולהטיף, בתחושה שהמאסר הפגיש אותו עם אנשים שהזדקקו לעזרתו — הסוהרים כמו גם חבריו לאסירים.
ביומנו, הוא אמר לשופט שלו: "אלוהים אינו שוכן במקדשים מעשה ידי אדם." הוא גם ביקש לשמש דוגמה במעשיו שם, בהפנותו את הלחי השנייה כאשר הוכה ובסירובו להראות לשוביו רגשות נכאים כלשהם.
בצל הרדיפות של אותן שנים, תומכי הפרלמנט החלו לחשוד במזימות מלוכניות ולחשוש שהקבוצה הנוסעת עם פוקס שמה לה למטרה להפיל את הממשל: באותה עת המפגשים שלו משכו באופן קבוע קהל של למעלה מאלף איש.
בראשית 1655 הוא נעצר ב בלסטרשייר, ונלקח ללונדון תחת משמר חמוש.
במרץ הוא הובא בפני "הלורד פרוטקטור", אוליבר קרומוול.
לאחר שהצהיר כי אין בכוונתו לאחוז בנשק, יכול היה פוקס לשוחח עם קרומוול במשך רוב הבוקר על ה"ידידים".
הוא יעץ לו להקשיב לקול אלוהים ולציית לו, כך שבצאתו של פוקס, קרומוול "כשדמעות בעיניו אמר: 'בוא שוב לביתי; שכן אילו היינו, אתה ואני, יחד אך שעה אחת ביום, היינו קרובים יותר זה לזה'; והוסיף כי אינו מאחל [לפוקס] רע יותר משהוא מאחל לנשמתו שלו".
אפיזודה זו נזכרה לימים כדוגמה ל (speaking truth to power), טכניקת הטפה שבאמצעותה קיוו קווייקרים מאוחרים יותר להשפיע על בעלי העוצמה.
אף על פי שהביטוי לא היה בשימוש עד המאה ה-20, הוא קשור לרעיונות של דיבור ישיר ופשטות שפוקס נהג על פיהם, אך מונע על ידי המטרה הארצית יותר של מיגור מלחמה, אי-צדק ודיכוי.
פוקס פנה לקרומוול מספר פעמים במהלך 1656 בבקשה להקל על רדיפת הקווייקרים.
מאוחר יותר באותה שנה, הם נפגשו בפעם השנייה בווייטהול.
ברמה האישית, הפגישה התנהלה היטב; למרות חילוקי הדעות בין שני האישים, שררה ביניהם כימיה מסוימת.
פוקס הזמין את קרומוול "להניח את כתרו לרגלי ישוע" – דבר שקרומוול סירב לעשות.
פוקס נפגש עם קרומוול שוב פעמיים במרץ 1657. פגישתם האחרונה הייתה ב-1658 בארמון המפטון קורט, אם כי הם לא יכלו לשוחח זמן רב או להיפגש שוב בשל מחלתו המחמירה של הפרוטקטור – פוקס אף כתב כי "הוא נראה כמת".
קרומוול מת בספטמבר של אותה שנה.
אחד המומרים הקווייקרים המוקדמים, איש יורקשייר , עלה לגדולה כמטיף בולט בלונדון סביב 1655. קרע החל להיווצר בין חסידיו של פוקס לחסידיו של ניילר.
כאשר פוקס היה כלוא בלונסטון, ניילר עשה דרכו דרום-מערבה לעבר לונסטון במטרה לפגוש את פוקס וליישב את ההדורים.
בדרך נעצר הוא עצמו ונכלא באקסטר.
לאחר שפוקס שוחרר מכלא לונסטון ב-1656, הוא הטיף ברחבי "מחוזות המערב" (West Country).
עם הגעתו לאקסטר בשלהי ספטמבר, פוקס נפגש שוב עם ניילר.
ניילר וחסידיו סירבו להסיר את כובעיהם בזמן שפוקס התפלל, דבר שפוקס קיבל הן כעלבון אישי והן כדוגמה רעה.
כאשר ניילר סירב לנשק את ידו של פוקס, פוקס אמר לניילר לנשק את כף רגלו במקום זאת.
ניילר נעלב והשניים נפרדו באווירה עכורה.
פוקס כתב כי "רוח רעה קמה כעת בקרב הידידים".
לאחר שחרורו של ניילר עצמו מאוחר יותר באותה שנה, הוא רכב אל תוך בריסטול בתהלוכת ניצחון כשהוא מגלם את דמותו של ישוע המשיח בשחזור של יום ראשון של הדקלים.
הוא נעצר ונלקח ללונדון, שם דחה הפרלמנט הצעה להוציאו להורג ברוב של 96 מול 82. במקום זאת, הם הורו כי יקשר לעמוד הקלון ויולקה ברחבי לונדון ובריסטול גם יחד, כי יוטבע על מצחו האות B (עבור Blasphemer – מגדף), כי לשונו תנוקב בברזל מלובן, וכי ייכלא בבידוד עם עבודת פרך.
ניילר שוחרר ב-1659, אך היה אדם שבור.
כשפגש את פוקס בלונדון, נפל על ברכיו והתחנן למחילתו של פוקס.
זמן קצר לאחר מכן, ניילר הותקף על ידי שודדים בעת שעשה את דרכו הביתה למשפחתו, ומת.
הרדיפות של אותן שנים – כשכאלף "ידידים" היו במאסר עד 1657 – הקשיחו את דעותיו של פוקס על מנהגים דתיים וחברתיים מסורתיים.
בהטפותיו, הוא הדגיש לעיתים קרובות את הדחייה הקווייקרית של טבילה במים; זו הייתה דרך מועילה להדגיש כיצד ההתמקדות של הידידים בשינוי פנימי הייתה שונה ממה שראה כאמונה התפלה של הפולחן החיצוני.
הייתה זו גם התרסה מכוונת כלפי הדבקים באותם מנהגים, ובכך סיפקה לפוקס הזדמנויות להתווכח עמם בענייני כתבי הקודש.
אותו דפוס חזר על עצמו בהופעותיו במשפט: כאשר שופט אתגר אותו להסיר את כובעו, השיב פוקס בשאלה היכן בביבליה ניתן למצוא צו שכזה.
אגודת הידידים הפכה למאורגנת יותר ויותר לקראת סוף העשור.
מפגשים גדולים נערכו, כולל אירוע בן שלושה ימים בבדפורדשייר, שהיה המבשר של מערכת הנוכחית.
פוקס הטיל על שני "ידידים" לנסוע ברחבי המדינה ולאסוף את עדויותיהם של קווייקרים כלואים, כראיה לרדיפתם; דבר זה הוביל ב-1675 להקמתו של (Meeting for Sufferings), הממשיך להתקיים עד ימינו.
שנות ה-50 של המאה ה-17, שבהן היו הידידים בשיא התרסתם, היו אחת התקופות היצירתיות ביותר בהיסטוריה שלהם.
תחת שלטון הקומונוולת', פוקס קיווה כי התנועה תהפוך לכנסייה המרכזית באנגליה.
עם שיבת המלוכה (הרסטורציה האנגלית), חלומותיו של פוקס לבסס את הידידים כדת הדומיננטית נראו כבאים אל קיצם.
הוא שוב הואשם בקשירת קשר, הפעם נגד צ'ארלס השני, מלך אנגליה, ובקנאות דתית – אישום עליו התרעם.
הוא נכלא בלנקסטר לחמישה חודשים, שבמהלכם כתב למלך והציע עצות בנוגע לממשל: על צ'ארלס להימנע ממלחמה ומרדיפה דתית מבית, ולהניא משבועת שבועות, ממחזות וממשחקי עמוד מאי.
הצעות אחרונות אלו חושפות את נטיותיו הפוריטניות של פוקס, שהמשיכו להשפיע על הקווייקרים במשך מאות שנים לאחר מותו.
שוב, פוקס שוחרר לאחר שהוכיח כי אין לו שאיפות צבאיות.
לפחות בנקודה אחת, צ'ארלס הקשיב לפוקס.
700 הקווייקרים שנכלאו תחת ריצ'רד קרומוול שוחררו, אם כי הממשלה נותרה לא בטוחה לגבי קשרי הקבוצה עם תנועות אחרות, אלימות יותר.
מרידה של בינואר 1661 הובילה לדיכוי כת זו ולרדיפת אחרים, כולל קווייקרים.
בעקבות ניסיון הפיכה זה, פוקס ואחד-עשר קווייקרים אחרים פרסמו כרוז שהכריז על מה שנודע בקרב הידידים במאה ה-20 כ"עדות השלום" (peace testimony), כשהם מתחייבים להתנגד לכל מלחמה וריב חיצוניים כמנוגדים לרצון האל.
לא כל חסידיו קיבלו התחייבות זו; , למשל, התנגד לזמן מה, בטענה שלמדינה יש חובה להגן על החפים מפשע מפני הרוע, אם צריך באמצעות שימוש בכוח צבאי.
למרות העדות, הרדיפה נגד קווייקרים ופורשים אחרים נמשכה.
פנינגטון ואחרים כגון ו חשו אי-נוחות לנוכח כוחו הגובר של פוקס בתוך התנועה.
כמו ניילר לפניהם, הם לא ראו סיבה מדוע גברים צריכים להסיר את כובעיהם לתפילה, בטענה שיש להתייחס לגברים ולנשים כשווים, ואם, כפי שלפי השליח פאולוס, נשים צריכות לכסות את ראשן, אז כך יכולים גם גברים.
פרוט היגר ל, ופוקס שמר על הנהגת התנועה.
הפרלמנט הבריטי חוקק חוקים שאסרו מפגשים דתיים לא-אנגליקניים של יותר מחמישה אנשים, מה שהפך למעשה את מפגשי הקווייקרים לבלתי חוקיים.
פוקס יעץ לחסידיו להפר בגלוי חוקים שניסו לדכא את התנועה, ורבים מהידידים, כולל נשים וילדים, נכלאו במהלך רבע המאה הבא.
בינתיים, קווייקרים בניו אינגלנד גורשו (וחלקם הוצאו להורג), ויועציו של צ'ארלס יעצו לו להוציא צו המגנה נוהג זה ומאפשר להם לשוב.
פוקס הצליח לפגוש כמה מהידידים מניו אינגלנד כשבאו ללונדון, דבר שעורר את התעניינותו במושבות.
פוקס לא יכול היה לנסוע לשם מיד: הוא נכלא שוב ב-1664 בשל סירובו להישבע את שבועת האמונים, ועם שחרורו ב-1666 היה עסוק בעניינים ארגוניים – הוא הסדיר את מערכת המפגשים החודשיים והרבעוניים ברחבי המדינה, והרחיב אותה לאירלנד.
הביקור באירלנד העניק לו גם הזדמנות להטיף נגד מה שראה כסילופים של הכנסייה הקתולית, במיוחד השימוש בפולחן.
פרשנים קווייקרים עדכניים יותר ציינו נקודות מגע בין הזרמים: שניהם טוענים לנוכחות ממשית של אלוהים במפגשיהם, ושניהם מאפשרים לדעת הקהל של הכנסייה להוסיף על ההוראה המקראית.
פוקס, עם זאת, לא הבחין בכך, שכן גדל בסביבה פרוטסטנטיות לחלוטין העוינת את ה"אפיפיורות".
פוקס נישא ל מאחוזת , גבירה במעמד חברתי גבוה ואחת מהמומרים המוקדמים שלו, ב-27 באוקטובר 1669 במפגש בבריסטול.
היא הייתה מבוגרת ממנו בעשר שנים והיו לה שמונה ילדים (כולם, פרט לאחד, קווייקרים) מבעלה הראשון, , שמת ב-1658. היא עצמה הייתה פעילה מאוד בתנועה, וניהלה מערכה למען שוויון וקבלת נשים כמטיפות.
כיוון שלא היו כמרים בחתונות קווייקריות כדי לנהל את הטקס, האיחוד לבש צורה של נישואים אזרחיים שאושרו על ידי הצדדים הראשיים והעדים במפגש.
עשרה ימים לאחר הנישואים, מרגרט חזרה לסווארת'מור כדי להמשיך בעבודתה שם, בעוד ג'ורג' חזר ללונדון.
עבודתם הדתית המשותפת הייתה בלב חייהם יחד, והם שיתפו פעולה מאוחר יותר בחלק ניכר מהניהול שדרשה האגודה.
זמן קצר לאחר הנישואים, מרגרט נכלאה בלנקסטר; ג'ורג' נותר בדרום-מזרח אנגליה, ונעשה חולה ומדוכא כל כך עד שלזמן מה איבד את ראייתו.
עד 1671 פוקס החלים ומרגרט שוחררה בהוראת המלך.
פוקס גמר אומר לבקר במושבות האנגליות באמריקה הצפונית ובאיי הודו המערבית, ולשהות שם שנתיים, ייתכן כדי לבטל שרידים כלשהם של תורתו של שם.
לאחר מסע ימי של שבעה שבועות, שבמהלכו ניצודו ונאכלו דולפינים, הגיעה החבורה לברבדוס ב-3 באוקטובר 1671. משם שלח פוקס איגרת ל"ידידים" המפרטת את תפקידם של מפגשי הנשים בטקס הנישואין הקווייקרי, נקודה שעוררה מחלוקת כשחזר הביתה.
אחת מהצעותיו גרסה כי על הזוג המיועד לעבור ראיון על ידי מפגש על טהרת הנשים טרם הנישואין, כדי לקבוע אם קיימות מניעות כלכליות או אחרות.
אף שמפגשי נשים נערכו בלונדון בעשר השנים קודם לכן, היה זה חידוש בבריסטול ובצפון-מערב אנגליה, ורבים שם חשו כי הדבר מרחיק לכת מדי.
פוקס כתב מכתב למושל ולאספה של האי, שבו הזים את ההאשמות לפיהן הקווייקרים מסיתים את העבדים למרד, וניסה לאשש את האורתודוקסיה של האמונות הקווייקריות.
לאחר שהות בג'מייקה, המקום הראשון בו נחת פוקס ביבשת אמריקה הצפונית היה מרילנד, שם השתתף במפגש בן ארבעה ימים של קווייקרים מקומיים.
הוא נשאר שם בעוד מלווים אנגלים שונים שלו נסעו למושבות האחרות, כיוון שרצה לפגוש כמה ילידים אמריקאים שהתעניינו בדרכי הקווייקרים — אם כי הוא מספר שהיה להם "ויכוח גדול" בינם לבין עצמם האם להשתתף במפגש.
פוקס התרשם מהתנהגותם הכללית, אותה ראה כ"אדיבה ואוהבת".
הוא זעם על הטענה (מצד אדם בקרוליינה הצפונית) כי "האור ורוח האלוהים...
אינם ב[קרב] האינדיאנים", טענה שפוקס דחה.
פוקס לא הותיר כל תיעוד למפגש עם עבדים ביבשת.
במקומות אחרים במושבות, סייע פוקס להקים מערכות ארגוניות עבור הידידים, באותה מתכונת שעשה בבריטניה.
הוא גם הטיף ללא-קווייקרים רבים, שחלקם, אך לא כולם, המירו דתם.
לאחר מסעות נרחבים סביב המושבות האמריקאיות השונות, חזר ג'ורג' פוקס לאנגליה ביוני 1673, בטוח כי תנועתו מבוססת שם היטב.
אולם, בחזרתו לאנגליה, מצא את תנועתו מפולגת בחריפות בקרב "ידידים" מערי השדה (כגון ויליאם רוג'רס, ג'ון וילקינסון וג'ון סטורי), שהתנגדו למיסוד מפגשי הנשים ולכוחם של אלו שהתגוררו בלונדון או בסמוך לה.
עם ויליאם פן ו כבני ברית לפוקס, התיגר על מנהיגותו של פוקס הוכרע לבסוף.
אך בעיצומה של המחלוקת, נכלא פוקס שוב בשל סירובו להישבע שבועות, לאחר שנתפס ב, ווסטרשייר.
אימו מתה זמן קצר לאחר ששמעה על מעצרו, ובריאותו של פוקס החלה להידרדר.
מרגרט פל עתרה למלך לשחרורו, אשר ניתן, אך פוקס חש חלש מכדי לשוב למסעותיו מיד.
בעודו מחלים בסווארת'מור הול, החל להכתיב את מה שיפורסם לאחר מותו כיומנו, והקדיש את זמנו לתפוקתו הכתובה: מכתבים, ציבוריים ופרטיים כאחד, כמו גם ספרים ומסות.
חלק ניכר מאנרגיה זו הוקדש לנושא השבועות, לאחר שהשתכנע בחשיבותו לרעיונות הקווייקריים.
הוא חש שעל ידי סירוב להישבע, הוא יכול להעיד על ערכה של האמת בחיי היומיום, כמו גם על אלוהים, אותו קישר עם האמת ועם .
במשך שלושה חודשים ב-1677 וחודש אחד ב-1684, ביקר פוקס את הידידים בהולנד, וארגן את מפגשי המשמעת שלהם.
הנסיעה הראשונה הייתה הנרחבת יותר, ולקחה אותו אל תוך מה שכיום הוא גרמניה, כשהוא מתקדם לאורך החוף ל ובחזרה במשך מספר ימים.
במקביל, פוקס השתתף במחלוקת בקרב הידידים בבריטניה על תפקידן של נשים במפגשים, מאבק שגזל רבות מהאנרגיה שלו והותיר אותו מותש.
בשובו לאנגליה, נשאר בדרום כדי לנסות ולסיים את המחלוקת.
הוא עקב בעניין אחר ייסוד המושבה פנסילבניה, שם העניק לו פן מעל 1,000 אקרים (4.0 קמ"ר) של אדמה.
הרדיפה נמשכה, ופוקס נעצר לזמן קצר באוקטובר 1683. בריאותו של פוקס הלכה והחמירה, אך הוא המשיך בפעילויותיו – כתיבה למנהיגים בפולין, דנמרק, גרמניה ומקומות אחרים אודות אמונותיו והיחס שלהם לקווייקרים.
בשנות חייו האחרונות, המשיך פוקס להשתתף במפגשי לונדון, והוסיף לפנות לפרלמנט בנוגע לסבלותיהם של הידידים.
המלך החדש, ג'יימס השני, העניק חנינה לפורשים דתיים שנכלאו בגין אי-הגעה לכנסייה הממוסדת, צעד שהוביל לשחרורם של כ-1,500 ידידים.
אף שהקווייקרים איבדו את השפעתם לאחר המהפכה המהוללת, שהדיחה את ג'יימס השני, שם קץ לחוקי האחידות שמתוקפם נרדפו הקווייקרים, והתיר להם להתכנס בחופשיות.
יומיים לאחר שהטיף כהרגלו בבית המפגש ב בלונדון, מת ג'ורג' פוקס בין השעה 9 ל-10 בערב ב-13 בינואר 1690 לפי הלוח היוליאני (23 בינואר 1691 לפי הלוח הגרגוריאני).
הוא נטמן שלושה ימים לאחר מכן בבית הקברות של הקווייקרים, בנוכחות אלפי אבלים.
ג'ורג' פוקס חולל לכאורה מאות מעשי ריפוי במהלך תקופת ההטפה שלו, שהתיעודים אודותם נאספו בספר בולט אך אבוד כעת, בשם "ספר הניסים" (Book of Miracles).
ספר זה הופיע בקטלוג עבודותיו של ג'ורג' פוקס, השמור ב"ספריית אגודת הידידים" ב"בית הידידים" (Friends House) בלונדון.
ב-1932 מצא הנרי קדבורי אזכור ל"ספר הניסים" בקטלוג, שכלל את ההתחלה והסוף של כל דיווח על ריפוי נסי.
הספר שוחזר לאחר מכן בהתבסס על מקור זה ועל דיווחים מהיומן.
לפי רופוס מ' ג'ונס, "ספר הניסים" "מאפשר לנו ללכת בעקבות ג'ורג' פוקס עת התהלך בעולמו של המאה ה-17, לא רק כמטיף של מסריו הרעננים על חיים וכוח, אלא כמרפא מחלות יוצא דופן בעל מוניטין שאין עליו עוררין של עושה-ניסים." "ספר הניסים" נגנז במכוון לטובת הדפסת ה"יומן" של פוקס וכתבים אחרים.
דוגמה מתוך "ספר הניסים": "ואישה צעירה שאימה...
היומן של פוקס פורסם לראשונה ב-1694, לאחר עריכה בידי – חבר ועמית של ג'ון מילטון – ועם הקדמה מאת ויליאם פן.
בדומה לרוב היצירות הדומות בנות הזמן ההוא, היומן לא נכתב בסמוך למועד התרחשותם של האירועים שהוא מתאר, אלא לוקט שנים רבות מאוחר יותר, כשחלק ניכר ממנו הוכתב.
חלקים מהיומן לא נכתבו למעשה על ידי פוקס כלל, אלא הורכבו על ידי עורכיו ממקורות מגוונים ונכתבו כאילו על ידו.
המחלוקת בתוך התנועה ותרומותיהם של אחרים להתפתחות הקווייקריזם נעדרות במידה רבה מהנרטיב.
פוקס מציג את עצמו כמי שתמיד צודק וכמי שתמיד זוכה להצדקה מצד התערבויות האל למענו.
כאוטוביוגרפיה דתית, השווה אותו הסופר האמריקאי ליצירות כגון "וידויים" של אוגוסטינוס ו של .
עם זאת, זוהי יצירה אישית מאוד עם כוח דרמטי מועט, המצליחה לרתק קוראים רק לאחר עריכה משמעותית.
היסטוריונים השתמשו בו כמקור ראשוני בשל עושר הפרטים שבו על חיי היומיום במאה ה-17, ועל העיירות והכפרים הרבים שבהם ביקר פוקס.
מהדורה בולטת פורסמה ב-1852 על ידי האבולישניסט הקווייקרי , כשהיא מוערת בהערות שוליים היסטוריות וביוגרפיות אשר, לדברי ארמיסטד, "בוודאי יגדילו באופן מהותי את העניין בו".
מאות ממכתביו של פוקס – שרובם נועדו לתפוצה רחבה, לצד כמה תכתובות פרטיות – פורסמו אף הם.
כתבים אלו, במילותיו של , פרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת הרווארד וקווייקר בולט, "מכילים כמה ביטויים רעננים משלו, [אך] מאופיינים בדרך כלל בעודף של שפה מקראית וכיום הם נראים משעממים וחוזרים על עצמם".
אחרים מציינים כי "דרשותיו של פוקס, עשירות במטפורות מקראיות ובדיבור עממי, הביאו תקווה בזמנים אפלים".
האפוריזמים של פוקס מצאו קהל מעבר לקווייקרים, וקבוצות כנסייתיות רבות אחרות השתמשו בהם כדי להדגים עקרונות של נצרות.
פוקס מתואר על ידי אלווד כ"חינני במראה פניו, גברי בחזותו, רציני בתנועותיו, אדיב בשיחתו".
פן אומר שהוא היה "מנומס מעבר לכל צורות הנימוס המקובלות".
מסופר לנו כי היה "פשוט ועוצמתי בהטפה, לוהט בתפילה", "מבחין ברוחותיהם של אנשים אחרים, ושולט מאוד ברוחו שלו", מיומן "לדבר דבר בעתו למצבים וליכולות של הרוב, במיוחד לאלה שהיו עייפים וביקשו מנוח לנפשם"; "אמיץ בטענת האמת, נועז בהגנתה, סבלני בסבל למענה, בלתי-מוזז כסלע".
לפוקס הייתה השפעה עצומה על אגודת הידידים ואמונותיו הועברו הלאה במידה רבה.
ייתכן שהישגו המשמעותי ביותר, מלבד השפעתו השלטת בתנועה המוקדמת, היה מנהיגותו בהתגברות על האתגרים הכפולים של תביעות הממשלה לאחר הרסטורציה ומחלוקות פנימיות שאיימו על יציבותה באותה תקופה.
לא כל אמונותיו היו רצויות לכל הקווייקרים: התנגדותו דמוית-הפוריטניות לאמנויות ודחייתו את הלימוד התאולוגי, עיכבו את התפתחותם של עיסוקים אלו בקרב הקווייקרים למשך זמן מה.
"חדר ג'ורג' פוקס" ב"בית הידידים" בלונדון, הממלכה המאוחדת, נקרא על שמו.
וולט ויטמן, שגודל על ידי הורים ששאבו השראה מעקרונות קווייקריים, כתב לימים: "ג'ורג' פוקס מסמל משהו גם כן – מחשבה – המחשבה המתעוררת בשעות השקט – אולי המחשבה העמוקה ביותר, הנצחית ביותר, החבויה בנשמה האנושית.
זוהי המחשבה על אלוהים, הממוזגת במחשבות על צדק מוסרי ועל אלמוות הזהות.
גדולה, גדולה היא מחשבה זו – אכן, גדולה מכל היתר".
פוקס מונצח ב ביום זיכרון ב-13 בינואר.
בניין נקרא על שמו ב, המהווה כיום חלק מ"מכללת פיילד" (Fylde College).
ג'ורג' לואיס קוסטנזה הוא דמות בדיונית בקומדיית המצבים האמריקאית "סיינפלד" (1989–1998), שגולמה על ידי ג'ייסון אלכסנדר.
ג'ורג' הוא רווק המתגורר בבית הוריו בניו יורק.
הוא מתאפיין בחוסר ביטחון עצמי, נוירוטיות ונטייה להרס עצמי.
הוא משקר לעיתים קרובות, ומקיים מערכת יחסים מורכבת עם הוריו, פרנק ואסטל קוסטנזה, השולטים בו ביד רמה.
במהלך הסדרה, ג'ורג' רוקם מזימות במטרה להשיג הישגים מפוקפקים בתחום היחסים האישיים, העבודה ועוד.
מזימות אלה לרוב נכשלות, וחוזרות אליו כבומרנג.
דמותו מבוססת על אחד היוצרים השותפים של הסדרה, הקומיקאי לארי דייוויד, ועל חבר ילדות של ג'רי סיינפלד, מייקל קוסטנזה.
ג'ורג' הוא בנם של פרנק ואסטל.
אביו הוא ממוצא גרמני-איטלקי ואימו כנראה יהודייה (או חצי יהודייה), אולם אין אזכור בסדרה למוצאה המדויק.
הם נשואים שנים רבות ורבים ומתווכחים רבות.
חברו ג'רי מכנה אותם "פסיכופתים", ואימו של ג'רי מכנה אותם "צעקנים" ו"תמיד רבים".
ג'רי טוען שאם הם היו מתגרשים לפני 30 שנה, ג'ורג' יכול היה להיות נורמלי.
ג'ורג' עצמו טוען שהם כנראה הסיבה שחייו נראים כפי שהם נראים: הוא טוען שאף על פי שגירושין תמיד קשים, במיוחד לילדים, הוא עצמו תוצאה של העובדה שהוריו נשארו ביחד.
ג'ורג' מנהל מערכת יחסים מורכבת עם הוריו.
הוא עושה כל שביכולתו לגרום להם לעבור לפלורידה, לכאורה במטרה לדאוג לרווחתם, אולם מנסה למנוע את המעבר כשהוא מגלה שבכוונתם לבזבז את כל הכסף שחסכו.
מנגד, כשהוריו של ג'רי מבקרים בעיר ומסרבים לפגוש אותם, ג'ורג' יוצא להגנתם ונעלב בשמם.
הוא מבקר תכופות את הוריו, ואף חוזר לגור אתם לתקופה קצרה.
הוא נוהג להתקשר אליהם מדי שבוע, ומכין מראש מספר אנקדוטות, אף על פי שלבסוף דווקא להורים שלו נמאס ממנו ("דואר הזבל").
לגורג' יש שתי בנות-דוד שהופיעו בסדרה.
הראשונה היא שלי ("פרק ההתערבות").
השנייה היא ריסה, איתה רצה ג'ורג' להתמזמז כדי לקבל תשומת לב מהוריו.
לג'ורג' היה דוד שנפטר ששמו מו.
באותו פרק הוזכרה גם קרובת משפחה נוספת שנפטרה כשהייתה בת 7 במהלך לידה ומכונה "הדודה התינוקת" ("Aunt Baby").
יש לו גם אח ששמו לא הופיע באף אחד מפרקי הסדרה.
בתחילה, דתו של ג'ורג' לא הייתה ברורה, אף על פי שהיו רמזים שהוא יהודי.
ג'ורג' למד בבית הספר ע"ש נשיא ארצות הברית ג'ון פ.
קנדי, שם הוא פגש את ג'רי.
לאחר מכן שניהם למדו יחדיו בקולג' של ברוקלין.
נראה שבמשך הזמן גם המשפחות שלהם התיידדו, וההורים של ג'ורג' מזמינים את ההורים של ג'רי לביקור כשהם מגיעים לניו יורק.
במהלך הסדרה יש מספר פלאשבקים מתקופת התיכון של ג'ורג' וג'רי, שם רואים אותם כצמד נערים, בעלי מראה לא ספורטיבי ועם שיער ארוך.
ובאחד מהפלאשבקים נראים יחסיו המשפילים של המורה להתעמלות, מיסטר היימן, לג'ורג' כשעשה לו וודג'י בלווית כמה מחבריו.
היימן, לא סבל אותו, וכינה אותו "קנטסטנדיה" (Cantstandya, באנגלית - נשמע כמו "לא יכול לסבול אותך").
ג'ורג' וג'רי הם חברים טובים מזה זמן רב, וקשריהם הדוקים מאוד.
באחד הפרקים כתבת בעיתון חשבה שהם זוג הומואים (הם נבהלים, אף על פי שהם מדגישים ש"לא שיש משהו רע עם זה"), והם נכשלו בכל ניסיונותיהם להוכיח לה שהיא טועה (בפרק "The Outing").
הקשר ביניהם חזק אף על פי שהם די שונים באופיים: ג'רי מצליח יותר עם נשים, ומרוויח טוב בהרבה.
הוא נקי ומסודר, ונוטה פחות להיות מעורב במזימות מרושעות.
דמותו של ג'ורג' נחשבת לדמות הכי פחות מוסרית בסדרה.
הוא סובל מחוסר ביטחון, רגשי נחיתות והערכה עצמית נמוכה שמובילים אותו לשקרנות כפייתית ורמאות (כך כאשר בפרק אחד ג'רי מתוודה בפניו ש"הוא חי בשקר", עונה לו ג'ורג': "רק אחד?
אני חי בתוך 20 שקרים!"), שאיבת הנאה מסבלם של אחרים, חוש צדק מעוות, נקמנות ועצבנות.
ג'ורג' מנסה ככל יכולתו לרקום מזימות שיקדמו אותו בחיים.
מרבית המזימות לא מצליחות, ולעיתים קרובות זה עולה לו בסיום היחסים עם נשים.
ניסיונו לחסוך בכסף על ההזמנות לחתונה עם סוזן רוס, חברתו לשעבר ("ההזמנות"), גורם למותה של סוזן בשל ליקוק הדבק הזול.
הוא מעמיד פנים בפני הוריה שהוא קנה דירת נופש ("ההמפטונס"), ומשקר להם גם במכונית כאשר הם מצטרפים אליו לראות את הדירה, עד שלבסוף הוא נאלץ להודות בפניהם שהוא שיקר.
הוא מעמיד פנים שהוא נכה ("הגילוח בחמאה") כשהוא מתקבל לעבודה ב-Play Now, עד שהוא נתפס רץ עם העגלת נכים שהחברה קנתה לו.
ג'ורג' מעריך מאוד את יכולתו לשקר, וגם חבריו יודעים שהוא שקרן מוכשר מאוד, עד שהם באים לשמוע בעצתו כיצד לשקר (בפרק "הכיסוי" ג'רי אמור לעבור בדיקת פוליגרף, ופונה לג'ורג', אותו הוא מכנה כ"תחבולן הכי גדול שהוא מכיר" ו"כאיש אשר הצליח לנצח את הפוליגרף".
עצתו של ג'ורג' לג'רי הייתה ש"זה לא שקר אם אתה מאמין בזה").
הוא אובססיבי לדעתם של הסובבים אותו, מתייחס ברצינות רבה מדי לעצותיהם של אחרים ומושפע בקלות רבה מדי.
בפרק "האירוסין", ג'ורג' מציע לחברתו לשעבר סוזן רוס להתחתן אתו, רק בגלל ברית שכרת עם ג'רי במטרה ששניהם יתחתנו.
ג'רי לא עומד בצד שלו של העסקה, וג'ורג' טורח להזכיר לו את זה פעמים רבות, וג'ורג' מבין שהוא עשה טעות גדולה.
במקרה אחר ("שדה התעופה") ג'ורג מסכים לקנות שני כרטיסי טיסה כדי לזכות בנקודות של כרטיס האשראי בעקבות עצה של קריימר, ומגלה עד מהרה שלא ניתן להחזיר את הכרטיסים.
ג'ורג' ממיר את דתו (בפרק "ההמרה") לנצרות לטבית-אותודוקסית , משום שהחברה שלו עומדת לסיים את היחסים ביניהם בעקבות ההבדלים הדתיים.
ג'ורג' משתכנע לאחר שאיליין אומרת לו שזה יהיה רומנטי, אולם לאחר מבחן ההמרה (בו היא רימה כדי להצליח) חברתו נוטשת אותו.
הוא מודע לחסרונותיו ונוהג להתהדר בכישרונות המעטים והמפוקפקים שלו - משחק הווידאו פרוגר, חנייה במקביל, איות שמות משפחה והיכולת לנקוב בשמם של השירותים הציבוריים הטובים ביותר הקרובים למקום נתון במנהטן.
ג'ורג' הוא אגואיסט, קטנוני, חומרני וקמצן.
כמו כן הוא גם רגזן, גרגרן וחסר נימוסי שולחן בסיסיים.
יש לו משיכה לא ברורה לקטיפה ובמהלך הסדרה הצהיר שאם זה היה מקובל חברתית היה עוטה קטיפה על כל גופו.
הוא יוצא עם בחורה ורוצה לעבור לגור אתה משום שיש לה ספת קטיפה, עד שהוא מגלה שהספה לא שלה.
ג'ורג' הועסק בעבודות רבות אך לא הצליח להחזיק מעמד בשום עבודה למשך פרק זמן ארוך מבלי לעשות איזו שהיא טעות מביכה שתגרום לפיטוריו.
המשרה הממושכת ביותר בה החזיק הייתה עוזר מזכיר הנסיעות של הניו יורק יאנקיז, בה עבד לאורך מספר עונות.
התפקיד אותו קיבל היה תפקיד ניהולי זוטר, והוא היה מועמד לקידום.
ג'ורג' ניסה לגרום ליאנקיז לפטר אותו כדי שיוכל לעבור לקבוצה המתחרה, הניו יורק מטס, אך הוא החמיץ את ההזדמנות לבוס שלו אשר עבר לקבוצה המתחרה.
מחלבה - הועסק למשך קיץ אחד ופוטר ("המחלבה").
מלצר בחווה לילדים שמנים (הוזכר ב"המלצר").
מחנה מכוניות (במקום סיד, "הצד ההפוך").
קורא בחברת הוצאה לאור ("הנקודה האדומה").
כותב לפיילוט עבור הסיטקום "ג'רי" של NBC (במהלך העונה הרביעית).
דוגמן כפות ידיים (עד שידיו נכוו ממגהץ רותח) ("החולצה התפוחה").
חברה לציוד ספורט ומגרשי משחקים בשם Play Now ("הגילוח בחמאה").
איש טלמרקטינג של מחשבים במיזם של אביו ("שלווה עכשיו").
חברת החלקה תעשייתית בשם קרוגר, אשר ג'ורג אהב במיוחד בעקב העדר הניהול בה ובחוסר היוצלחות שלה ("מכונת החיתוך").
מוכר חזיות בחנות של חבר של אביו (פוטר לאחר מספר דקות לאחר שלא התאפק מלמשש את חולצתה של בעלת החברה, "רואה החשבון המסניף").
ג'ורג' אהב להציג את עצמו בעיקר כארכיטקט ואף היה מוכן לשלם מלגה לילד לא מוצלח, רק כי הילד חלם להיות ארכיטקט.
ג'ורג הציג את עצמו גם במקצועות נוספים כגון יבואן או ביולוג ימי.
כמו כן טען בפני אנשי NBC שהוא מחזאי ושכתב מחזה בשם "לה קוזינה" שהוצג באוף-אוף ברודוויי.
מערכות היחסים של ג'ורג' עם נשים תמיד היו כישלון ובדרך כלל לא נמשכו יותר מפרק אחד.
גם במערכות היחסים שלו הוא שיקר ללא הרף, היה נצלן, חסר בושה ואגואיסט.
בדומה לשאר חבריו, גם הוא הצליח למצוא תמיד בעיה שולית וחסרת חשיבות בבת הזוג שלו, שגרמה לו להבריח אותה בצורה זו או אחרת.
לעיתים, גם כאשר הבחורה הייתה בסדר, ומערכת היחסים שלהם הייתה סבירה, מצא ג'ורג' צורה מעוותת כלשהי לסיים את הקשר.
מערכת היחסים הארוכה ביותר שלו הייתה עם סוזן בידל רוס, מנהלת בכירה ב-NBC.
ג'ורג' פגש אותה בעת שהציג עם ג'רי את הרעיון שלהם לפיילוט לסדרה חדשה ש-NBC ביקשה מג'רי.