tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לממכר בגדי ילדים ונשים מיד שנייה במצב חדש ובמחיר סמלי, הפתוחה לקהל הרחב, והכנסותיה נתרמות לצדקה.
המוסדות הקיימים במשק: מזכירות, מועצה כלכלית.
ועדות: תרבות, דת, צדקה, חינוך, ספורט וטיולים, ביקורת, בריאות וקליטה.
במקום פועלת מכינה קדם צבאית לבנות דתיות בשם "צהלי" ביזמתו והנהלתו של מרכז יעקב הרצוג.
וסניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
רב המושב הוא הרב מאיר נהוראי, יו"ר בית הלל.
מַשּׂוּאָה היא התנחלות ומושב שיתופי השייך לארגון יישובי העובד הציוני ונמצא בתחום מועצה אזורית בקעת הירדן.
היישוב נמצא בבקעת נחל תרצה סמוך למפגשו עם בקעת הירדן.
המושב עלה לקרקע ב-1 בינואר 1970 כהיאחזות נח"ל שאויש בידי גרעין דתי.
בקיץ 1971 הושלם קידוח מים עבור ההיאחזות.
המקום אוזרח במאי 1974 בידי גרעין של העובד הציוני והפך למושב.
לקראת האזרוח הכשירה הקרן הקיימת את הקרקע ומשרד השיכון הקים 33 יחידות דיור.
שטח המושב היה כ-4000 דונם ויועד בעיקר לגידול ירקות, מטעים וגידול תרנגולי הודו.
בשנת 1979 צבר המושב חובות כבדים.
התושבים התלוננו שהאדמות שהוקצו להם באיכות גרועה וכי אספקת המים והחשמל אינה יציבה.
מצב זה נמשך לאורך שנות ה-80. לאורך השנים המושב ניסה לגייס מתיישבים נוספים.
בשנת 1980 הוסב אתר ההיאחזות לבית הספר האזורי.
בשנות ה-90, במסגרת הסדר חובות המושבים ובעקבות "חוק גל" נמחקו רוב חובות המושב.
בשנת 1999 בנתה חברת מקורות מאגר מים למושב.
באביב 2019 שוב החל המושב לסבול ממשבר חמור, בעקבות מחסור במים, עקב שילוב של תשתיות מים וחשמל ירודות שגורמות להפסקות חשמל ולתקלות שאיבה, ובנוסף צמצום של מכסות המים.
ב-2021 פורסם שהיישוב הוא היישוב הישראלי שצמח בקצב השני הכי מהיר ביהודה ושומרון לאחר מבואות יריחו עם למעלה מ-46% אחוזי גידול אוכלוסייה.
שמו של המושב ניתן לו על-שם המשואות שהיו מדליקים בימי בית שני לציון ראש חודש ומועדים על פסגת קרן סרטבה הסמוכה.
אלכסנדריון (סרטבה) - הר דמוי חרוט המתנשא מעל עמק הירדן התחתון, כ-3 דרומית ליישוב.
תל אל-מזר - אתר ארכאולוגיה
משהו טוטאלי הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של גור בנטביץ', אשר יצא לאקרנים בשנת 2000.
הסרט הוא קומדיה סאטירית המתרחשת בישראל, הולנד והודו, והוא מספר על שלושה חברים לשעבר, היוצאים להציל מהכלא בהודו את אהבת חייהם שהסתבכה בעסקת סמים.
במהלכו הוא מצייר את עולמם של התרמילאים הישראלים אחרי צבא, רבים מביניהם הזדהו עם אווירת החופש והסמים ועבורם הסרט הפך לסרט פולחן.
את ההפקה ליוו צלמים ולסרט מצורף הסרט "טוטאל לוס", סרט דוקומנטרי על ההתרחשויות המלוות את צילומי "משהו טוטאלי".
בתחילת הסרט מוצגים שלושה חברים, חיים (מאור כהן), זוהר (זוהר דינר) ושושן (גור בנטביץ').
חיים מפתח סם חדש, שמקבל את הכינוי "משהו טוטאלי", ולחלופין "טוטאל לאב" או TLV בקיצור.
אחרי שחיים מנסה אותו ביחד עם רננה (טינקרבל) שהייתה ידידה שלו, הם מפתחים מערכת יחסים רומנטית.
כשנה לאחר מכן מגיע חיים לבקר את שושן שסוחר בסמים באמסטרדם, מספר לו שרננה יושבת בכלא ומראה לו ידיעה שפורסמה בעיתון על צעירה ישראלית שנעצרה בגואה באשמת אחזקת סם העונה לכינוי TLV.
חיים מעוניין לגייס סכום של עשרת אלפים דולר לצורך שוחד שיאפשר את שחרורה המוקדם.
שושן מארגן לו עסקה עם סוחר בשם אם-ג'יי, שמסכים לשלם את הסכום תמורת ה-TLV.
עם זאת, זמן קצר לאחר מכן מתברר שחיים מסר לו חומר מזויף, והוא נאלץ להחזיר את הכסף כשהבריון השכיר של אם-ג'יי, קאאוס, רודף אחריהם.
כמו כן מתברר שרננה ביקרה את שושן באמסטרדם והם ניהלו מערכת יחסים לאחר שלקחו יחד את ה-TLV.
שושן שכנע את רננה לבצע עבורו עסקה בגואה, ולכן הוא וחיים נוסעים לגבות את התשלום ולהשתמש בכסף בשביל לשחרר אותה.
בגואה הם פוגשים את אלישע, בעלים של זולה על החוף, והוא מספר להם שמסר את הכסף לרננה ששהתה אצלו חודשיים בחברת זוהר.
חיים הולך לחפש את זוהר באשראם בהרים, אבל נאלץ להוריד את נעליו לפני שהוא עולה למקום שנחשב קדוש.
זוהר, שמשמש כמשרת של בבא הודי זקן, מסכים להצטרף אל חיים בסופו של דבר.
חיים מגלה שהנעליים שלו נגנבו, ואיתן ה-TLV שהיה מוסווה בתוך הסוליה.
כמו כן מתגלה שהוא ניסה לייצר את הסם פעם נוספת אבל נכשל, כך שהכמות המקורית היא כל מה שיהיה אי פעם.
אל הזולה שבה הם משתכנים מגיע אם-ג'יי שדורש מחיים את מה שנשאר מה-TLV.
במסיבת סוף המילניום שעל החוף מגלה חיים את הנעליים על רגליו של הדי-ג'יי, שמחזיר לו אותן ברצון.
קאאוס מאתר את חיים ולוקח בכוח את אחת הנעליים, אבל אם-ג'יי נותן לו לשמור את השנייה בטענה ש"גם לבחור הזה מגיע קצת אהבה".
חיים נותן את הסם לאלישע שמבטיח לשחד בשבילם מכר מצוות בית הכלא.
חיים ושושן פורצים לכלא בחסות הביטחון של השוחד, אבל נתפסים ומובאים אל המנהל.
חיים מספר לו על אהבתו לרננה והמנהל נותן לו את המפתח לתא שלה, שם מתגלה שמדובר בכלל בבחורה אחרת (שירה גפן), שמספרת לחיים שרננה מכרה לה את הסם.
בסוף הסרט חיים והבחורה מתעוררים ביחד ולוקחים את הטיפה האחרונה שנשארה מה-TLV, באמירה "מקסימום נתאהב".
שחקנ/יתדמות טינקרבל רננה מאור כהן חיים זוהר דינר זוהר גור בנטביץ' שושןשירה גפן
משואת בלישה היא פנס רחוב בצורת כדור מהבהב בצבע כתום, בראשו של תורן בצבעי שחור ולבן, שמטרתו להגביר את הנראות של מעברי החצייה עבור כלי רכב הנעים בכביש, בעיקר בשעות הלילה.
משואות בלישה נמצאות משני צידי מעברי החצייה בבריטניה, באירלנד ובסינגפור.
גם בהונג קונג (שהייתה בעבר תחת שלטון בריטית) נשארו משואות בלישה במקומות מסוימים.
המשואות נקראות על שמו של לסלי הור-בלישה, שהיה שר התחבורה הבריטי אשר הכניס אותן לשימוש בשנת 1934.
האור נוצר על ידי נורה פשוטה המחוברת למעגל חשמלי, אשר מייצר אות חשמלי לסירוגין, כדי להפיק את ההבהוב.
ההבהוב נמשך בדרך כלל כשנייה, ואחריו נכבית הנורה למשך שנייה נוספת.
ישנם מעברי חצייה אשר סונכרנו כך שבזמן שנורה אחת דלוקה, הנורה בצד השני תדלוק ולהפך, אולם למערכת יש נטייה לצאת מסנכרון בחלוף הזמן.
במספר מדינות בעולם קיימות גרסאות שונות של משואות בלישה.
בניו זילנד דורש החוק להציב משואות בלישה לצידי מעברי חצייה, אולם לא נדרש שהכדור יכיל בהכרח נורה מהבהבת.
בבריסביין שבאוסטרליה הותקנו מספר משואות בלישה בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70, אך רוב מעברי החצייה במדינה מסומנים על ידי שלטים צהובים גדולים שעליהם סמל של רגליים הולכות.
רבי משה בן חסדאי מתקוּ, היה מחכמי בוהמיה בשנות ד'תתק"פ (1220) בערך.
מושבו היה בעיר תקוּ בבוהמיה, הנקראת כיום טאכוב .
באחרית ימיו חי בעיר וינר נוישטאדט הסמוכה לווינה, בה נפטר ונקבר.
מתלמידיו נודע חכם אחד בשם רבי יונה בן שמואל מחכמי אשכנז.
רבו היה רבי דוד בן קלונימוס ממינצבורג.
חיבר ספרים רבים, בהם פירוש על סדרים זרעים וטהרות מן המשנה, הדומה לפירושי רבי שמשון משאנץ, ותוספות על הש"ס.
קטעים מפירושים אלה הובאו בדברי ראשונים אחרים.
הרמב"ן למשל, מזכירו בחידושיו למסכת גיטין (דף ז').
כמו כן משערים שכתב גם את הפירוש לתורת כהנים שנדפס בטעות על שם רבי שמשון משאנץ.
חיבר גם פיוטים וסליחות, ואחת מהן, המתחילה במילים "אביוני מלך נאקת עמך", התפרסמה.
כמו כן השיב תשובות רבות בהלכה שהובאו בספרי הראשונים.
רבי משה תקו חיבר קונטרס גדול בשם כתב תמים שבו הוא משיג על תורת הפילוסופיה ובפרט על הפילוסופים היהודיים - כשכוונתו לבולטים שבהם כרב סעדיה גאון, רבי אברהם אבן עזרא, והרמב"ם - ומגדיר את דעות הסוברים כמותם כמינות.
בספרו טען רבי משה תקו כי עם היות הבורא לא גשמי, לעיתים הוא מצמצם את עצמו ומופיע בצורה גשמית, והיכולת לעשות זאת היא עצמה מכח אינסופיותו.
תפיסה זו של האלהות מוגדרת על ידי הרמב"ם כמינות, למרות שבמפורש מעולם לא כתב כך; אמנם הראב"ד חולק על הרמב"ם וכותב שגדולים וטובים מישראל טעו וסברו שכל ביטויי ההגשמה שבתנ"ך על איברים הנמצאים אצל הבורא, מתפרשים כפשוטם, ואף שזו טעות, אין זו מינות.
למרות ההתנגדות הגדולה לתפיסה זו של ר' משה תקו, בעיקר על ידי תלמידיו של ר' יהודה החסיד ושל ר' אלעזר מוורמייזא וכן על ידי ר' אברהם בן עזריאל בעל "ערוגת הבושם", היא בוטאה בצורה מאוד מינורית, כנראה בגלל מעמדו ההלכתי.
נוסף לביקורתו של רבי משה תקו על הפילוסופים היהודים, הוא תקף גם את חסידי אשכנז שבדורו שבראשם בעבר עמדו רבי שמואל החסיד ורבי יהודה החסיד, וטען שדעותיהם הובאו מספרי הקראים.
הוא תקף גם את שיר היחוד שנתחבר על ידי חכם מבית מדרשם של חסידי אשכנז, על תפיסת האלהות האימננטית שלו, הקרובה לפנאנתאיזם (מהסוג הראשון שפורט שם).
העיקרון שהנחה את רבי משה תקו הוא עקרון הפשטות ושלילת החידושים.
מחמת עיקרון זה סירב לקבל פירושים אפולוגטיים ליישוב קשיים תאולוגיים, והעדיף לפרש את פסוקי התנ"ך ואת מדרשי חז"ל כפשוטם, על אף הקושי שבביטויים האנתרופומורפיים; כך גם הסיק שהבורא שוכן בשמים ממעל ואינו אימננטי.
דעתו הביקורתית כלפי פרק שירה הייתה שלדעתו אינו אלא זיוף פסבדוני.
קונטרס זה לא שרד ברובו, והקטע ששרד נדפס לראשונה במאסף אוצר נחמד חלק ג' (עמ' 58).
משואות יצחק היה קיבוץ בגוש עציון, שנחרב במלחמת העצמאות.
הקיבוץ הוקם בשנת ה'תש"ו - 1945 בגוש עציון שבין חברון לבין ירושלים.
המתיישבים היו צעירים כבני 20 בממוצע שעלו לארץ ישראל לפני מלחמת העולם השנייה מארצות אירופה (הונגריה, צ'כוסלובקיה וגרמניה), וקיבלו בארץ את חינוכם במוסדות עליית הנוער.
מטרתם הייתה להקים יישוב בארץ ישראל - משואה לזכר קהילות ישראל שהושמדו בגולה.
השם "משואות" נועד גם להזכיר את המשואות שהיו משיאים על פסגות ההרים כחלק מקידוש החודש בימי הבית השני.
חברי משואות יצחק התמודדו בהצלחה עם קשיי ההתיישבות בהר, בנו בתים ונטעו חורשות ומטעים.
בשנת תש"ח, קטעה מלחמת העצמאות את כל התוכניות.
גוש עציון נכבש בידי הלגיון הערבי.
מלבד לוחמי כפר עציון שנטבחו לאחר שנכנעו, נלקחו שאר תושבי הגוש, ובהם חברי משואות יצחק, לשבי בירדן.
הם שהו שם כ-9 חודשים.
הקרב האחרון על גוש עציון
במלחמת העצמאות חולק גוש עציון (הגוש) לשלוש גזרות הגנה.
משואות יצחק הייתה חלק מהגזרה המערבית, שכללה, מלבד משואות יצחק, גם את רבדים ואת המשלטים שביניהם.
ב-12 במאי עם שחר החלה מתקפה חזקה של הלגיון הירדני על גוש עציון מכיוון כביש בית לחם – חברון.
משה זילברשמידט (מוש), מפקד גוש עציון, נהרג בעת שחיפה על נסיגת חייליו מהמשלט במנזר הרוסי, ואת מקומו תפס סגנו יעקב אלטמן.
בהמשך היום הצליח הלגיון להשתלט על משלטים נוספים ולהביא בכך לנתק בין שני היישובים הגדולים של הגוש – כפר עציון ומשואות יצחק – לבין שני היישובים הצעירים – רבדים ועין צורים – ששכנו מצפונם.
כדי למנוע נתק נוסף בין משואות יצחק לכפר עציון, הוציא מפקד משואות יצחק, משה יעקובוביץ, כוח של לוחמים שתפס את 'גבעת הסלעים'.
כוח זה הצליח להדוף את מתקפות הלגיון ובכך למנוע את תקיפת כפר עציון מכיוון זה.
בחסות החשיכה הצליח יעקובוביץ להגיע לכפר עציון, לתאם עם יעקב אלטמן את המשך הקרב ולשכנע אותו להעביר את בית החולים עם כל הצוות הרפואי והפצועים שבו למשואות יצחק.
בכך ניצלו חייהם של כשישים פצועים ואנשי הצוות הרפואיבהם ד"ר וינדזברג, מנהל בית החולים והחובשת הראשית רבקה נדיבי, שהתנדבה להישאר בגוש עציון ולטפל בפצועים בעוד התינוק שלה פונה לירושלים ביחד עם שאר האימהות והילדים.
למחרת בבוקר התחדשה המתקפה על כפר עציון.
תחילה הצליחו המגנים להדוף את התקיפות, אך בהמשך הצליחו כמה משוריינים של הלגיון לפרוץ לתוך הקיבוץ והוחלט על כניעה.
נחום בן-סירא, חבר משואות יצחק, הצליח להימלט מהטבח ולהגיע למשואות.
עם נפילתו של יעקב אלטמן נטל משה יעקובוביץ את הפיקוד ושלח למטה "ההגנה" בירושלים את ההודעה: "מלכה נפלה, נשארנו בלי תחמושת ולא נוכל להחזיק מעמד.
במשא-ומתן שנערך בלילה בירושלים בין המוסדות הלאומיים, הירדנים, ועדת הקונסולים, נציגי הצלב האדום והאו"ם סוכם שגוש עציון ייכנע והלוחמים יובלו לשבי, ואילו הפצועים והנשים יועברו לירושלים.
משואות יצחק הייתה מוקפת בערבים כפריים רבים מהסביבה והיה חשש שינסו לפרוץ לקיבוץ ולטבוח באנשיו, כפי שאירע בכפר עציון.
משה יעקובוביץ החליט שאת הכניעה ינהלו בצורה מסודרת ובתיאום מלא עם קציני הלגיון ובכך הבטיח את שלומם של אנשי היישובים שנותרו.
עמדות ההגנה סביב היישוב אוישו ואת ספר התורה קברו באדמה ביחד עם ספרי קודש נוספים.
ביום שישי 14 במאי 1948 החלו חברות וחברי משואות יצחק להתארגן לקראת עזיבת הקיבוץ.
חברות המשק ארזו מזון בתיקי החברים המיועדים לשבי לרבות החפצים האישיים היקרים שהונחו בתיקיהם.
ההכנות ליציאה התארכו לשעות אחרי הצהריים.
חברות המשק החליטו לערוך את השולחנות ולקיים סעודת ליל שבת כהלכתה.
באותן דקות עצמן ניצב דוד בן-גוריון בתל אביב והכריז על הקמת המדינה.
לעת ערב הגיעו למשואות קצינים של הלגיון.
בתיאום עם מפקד הקיבוץ תפסו חיילי הלגיון את העמדות שסביב המשק והניסו בירי את הערבים הכפריים שהמתינו מסביב.
קציני הלגיון נעתרו לבקשתו של משה יעקובוביץ ואישרו להוציא את ספר התורה ואת ספרי הקודש ממחבואם ולקחת אותם לשבי.
למרות ההסכם הפצועים, הנשים (ובהן נשים הרות) וגם הגברים הובלו למשטרת חברון תחת אבטחה הדוקה של חיילי הלגיון.
בלילה הראשון במשטרת חברון בוצע ניסיון השתלטות על השבויים מצד המנהיגות הערבית המקומית.
בבוקר פנה משה יעקובוביץ לקציני הלגיון והם שבו לשלוט על השבויים.
את הנשים והפצועים העמיסו על משאיות כדי להעבירם לירושלים – אך בפועל הם הובלו למשטרת בית לחם.
השבויים התבקשו על ידי ראש עיריית חברון, מוחמד ג'עברי, לכתוב למוסדות הלאומיים שמצבם טוב.
המכתב, בכתב ידו של משה יעקובוביץ, וחתום בידי רוב השבויים הגיע לקיבוץ גלאון ושם זוהה כתב היד בידי מפקדו של משה יעקובוביץ בקורס המ"מים.
בכך התקבל אישור לאותנטיות של המכתב והתקבלה רשימה מעודכנת של רוב השבויים.
אחרי כשבועיים בהם שהו השבויים במשטרת חברון הודיעו הירדנים כי נגמר להם הדלק לאפיית פיתות לשבויים.
משה יעקובוביץ החליט לנצל את ההזדמנות כדי לבדוק האם הירדנים קברו את כל ההרוגים מהקרב האחרון, והציע לגלות להם את מקומן של כמה חביות דלק שנקברו באדמה לפני הקרב.
ביחד עם חבר נוסף ממשואות יצחק וחבר מרבדים היו הם המתיישבים האחרונים שביקרו בגוש עציון ההרוס מהקרב וראו שהירדנים עמדו בהבטחתם וקברו את ההרוגים.
באותו יום הוחזרו הפצועים והנשים למשטרת חברון וכעבור כמה ימים הועברו כולם למחנה השבויים באום אל ג'מאל.
(בנובמבר 1949 הועברו גופות ההרוגים למדינת ישראל ונקברו בטקס רב רושם בהר הרצל ביחד עם הרוגים מקרבות נוספים במלחמת העצמאות).
הנשים שוחררו כעבור מספר ימים נוספים והועברו לישראל דרך כפר יונה כשהן מחזירות איתן את ספר התורה של משואות יצחק; הגברים שוחררו בהדרגה בכמה קבוצות: בסוף חודש נובמבר 1948 שוחררו פצועים, חולים וקשישים ובהם אהרון מאיר (מאייר) חבר משואות יצחק, שבסוליות נעליו הוברחו מכתבים מהחברים השבויים.
השבויים האחרים שוחררו בהדרגה מראשית חודש פברואר ועד לתחילת חודש מרס 1949, והועברו למדינת ישראל דרך מעבר מנדלבאום.
אחרון העוזבים את מחנה השבויים היה מפקד משואות יצחק, משה יעקובוביץ.
בשובם של חברי משואות יצחק מהשבי בשנת ה'תש"ט - 1949, הם עלו להתיישבות בשנית באזור שפיר - לקיבוץ (שהפך מאוחר יותר למושב שיתופי) באותו שם: משואות יצחק של היום.
משואות יצחק צופה במערב על כל שפלת ההר, השפלה התיכונה ומישור החוף מעזה, אשקלון ואשדוד ועד תל אביב.
מצפון רואים בבירור את מרכז ירושלים ומערבה עד גבעת הרדאר ונבי סמואל.
בשנת 2000 הקימו מספר משפחות מאחז בשם "חוות משואות" (נקרא גם "משואות יצחק הישנה") בסמוך לשרידי היישוב ההיסטורי משואות יצחק.
במקום מתקיים מרכז מבקרים המציג בפני המבקרים את ההיסטוריה של גוש עציון, פינה חמה לחיילים, וכן אולם אירועים "גוונא".
במקום התקיים פסטיבל אחרית הימים.
יעקב אבן חן, בדרך לחברון, כרטא, 1973.
י' הלפר (עריכה), והיינו כענפים העולים מעץ כרות: שרה ומשה יעקובוביץ, קווים, 2007.
בני מוריס, 1948: תולדות המלחמה הערבית-הישראלית הראשונה, עם עובד, 2010.
מרדכי נאור (עורך), גוש עציון מראשיתו עד תש"ח (עידן 7), יד בן צבי, תשמ"ו.
מרדכי נאור, "הקרב האחרון בגוש עציון", מ' נאור, תש"ח: שבעים סיפורים ופרשיות, מודן, 2018.
יוסי שפנייר, תשובתנו נחושה - נצח ירושלים : מוש זילברשמידט המפקד האחרון של גוש עציון, עת-מול 241, אב תשע"ה.
מַשּׂוּאַת אִיתוּת היא מדורה גדולה אשר מבעירים על ראש הר או נקודה הנראית למרחוק על מנת להעביר ידיעות או לאותת על סכנה.
בעבר שימשו משואות איתות להעברת מסרים מהירה.
כמו כן השתמשו במשואות לסימון מקומות מסוכנים לספינות בים, כעין מגדלור.
המסרים היו פשוטים, לרוב ניצחון בקרב או בקשת סיוע.
כאשר הועברו ידיעות בלילה הייתה חשיבות לגודל הלהבה, כאשר הועברו ידיעות ביום החשיבות הייתה לכמות העשן, ולעיתים גם לצבעו, על מנת להעביר מסרים שונים.
לפני המאה ה־20 הלילות היו חשוכים יותר, האוויר צלול יותר ופחות מבנים הסתירו את ההרים.
הדרך הנפוצה ביותר להעברת מסר באמצעות משואות איתות הייתה הכנת רשת אתרי הדלקה על ראשי הרים שיש ביניהם קו ראייה.
בכל אתר עמד צופה, אשר צפה אל ראשי ההרים הנראים לעין ולצידו ערימת עצים מוכנה להדלקה.
כאשר ראה הצופה משואה נדלקת על אחד מראשי ההרים, היה מדליק את משואתו וכך היה המסר עובר במהירות.
ברשת טובה, עם צופים ומדליקים מיומנים, ניתן היה להעביר מסר תוך שעה למרחק של כמעט 800 קילומטרים.
במסופוטמיה הקדומה בתקופת הברונזה, הן יושבי הקבע בערים והן הנוודים האמורים השתמשו במשואות לאיתות והעברת מסרים.
בין מכתבי לכיש נמצא מכתב המתאר את היעלמות משואות עזקה:
באנגליה הזהירו מפני התקדמות של הארמדה הספרדית באמצעות משואות שהודלקו על גבעה הנקראת עד היום Beacon Hill (גבעת המשואה).
הן הושאו בסדר הזה, מירושלים לכיוון צפון אל בבל: הר המשחה, סרטבה, גרופינא, הר החורן, ובית בלתין, לה היה קשר עין עם הגולה בבבל.
על פי המפרשים, כל ארבעת המקומות האלה נמצאים בארץ ישראל.
המשואות הושאו רק כאשר החודש הקודם קודש להיות חודש חסר, אך אם החודש קודש להיות חודש מלא, לא היו משיאים משואות כלל.
במשנה שם משנה ב' מסופר גם, שלאחר שאירע מקרה שהכותים הדליקו במזיד משואות בחודש מלא וגרמו להטעיה, הוחלט להפסיק את השאת המשואות ולעבור להודעה על ידי שליחים: וכפי שהעתיק הרמב"ם:
שכונת גבעת משואה בירושלים נקראת בשם זה כיוון שהיא פסגה גבוהה עליה הושאו משואות איתות בתקופת בית שני.
זכר למשואות האיתות נותר בתרבות הישראלית בדמות טקס הדלקת המשואות, הנערך בערב יום העצמאות ובטקס הדלקת המשואות ביום השואה.
בפנטזיה שר הטבעות מוזכרות "משואות גונדור" ששימשו להעברת בקשות סיוע בקרב.
משוא"ה או מתקן שליטה ופיקוד ארצי – חטיבת הפעלה הוא מרכז התפעול הארצי של רכבת ישראל המשמש לשליטה, פיקוד ובקרה על תנועת הרכבות הארצית.
המתקן נמצא בתחנת הרכבת חיפה חוף הכרמל והוא נחנך בדצמבר 2008. המתקן שולט על כל מתקני האיתות והשליטה – הסימנורים והמסוטים, שלאורך רשת המסילות למעט מגרשי העריכה בתחנות חיפה מזרח ואשדוד מיון, מסילות הגישה לנמלי חיפה ואשדוד והמסילות אל מכרות הפוספטים ותעשיות הכימיקלים ממזרח ומדרום לדימונה.
המתקן צפוי לעבור ללוד, שם ימוקם במבנה תת-קרקעי כחלק מלקחי מלחמת לבנון השנייה.
מהלך זה גרר ביקורת שכן בהקמת המתקן בתחנת חיפה חוף הכרמל הושקעו כ-140 מיליון שקלים.
השם משוא"ה הוא ראשי התיבות של מתקן שליטה ופיקוד ארצי – חטיבת הפעלה, אך גם מתייחס לשימוש ההיסטורי במשואות איתות להעברת מידע ומהווה המשך למערכת הפיקוד הקודמת של הרכבת שנקראה "לפיד".
כל מערכות השליטה והפיקוד ממוחשבות.
הפיקוד נעשה באמצעות תוכנה המאפשרת להפוך את לוח הזמנים המתוכנן לסדרת הוראות איתות ושליטה על הסימנורים והמסוטים לאורך המסילות.
המערכת מאפשרת לראות על מפת שליטה בזמן אמת את המיקום של כל הרכבות והציוד המסילתי וכן לראות רק רכבות על פי חתכים כמו איחור מעבר לזמן מסוים, רכבות נוסעים, נסיעות לא מתוכננות וכדומה.
כמו כן המערכת מסמנת קטעי מסילה בהם צפויים קונפליקטים בין רכבות שונות שצריכות לעבור בהם באותו הזמן ומאפשרת לפקדים ולאתתים לפתור את הקונפליקטים על ידי שינוי הוראות האיתות.
השליטה מתבצעת באמצעות מערכת מחשב המעבירה את הוראות האתתים לסימנורים ולמסוטים בשטח ומחזירה לאתתים חיווי על מעבר הרכבות במסוטים ועל פני הסימנורים.
כמו כן המתקן מחובר לרשת קשר המאפשרת לדבר ישירות עם נהגי הרכבות ולתת להם הוראות בעל פה.
במתקן מותקנת גם מערכת של פיקוד העורף, שבעיתות חירום מציגה את מיקומם המשוער של נפילות רקטות.
המתקן בנוי סביב אולם התפעול שממנו מתבצעת עבודת התפעול עצמה.
אולם התפעול בנוי על פי המודל הגרמני, ובו שלושה מערכי עמדות שליטה ובקרה שבכל אחד מהם ארבע עמדות עבודה:
מערך שליטה ופיקוד צפוני, הכולל את העמדות הבאות:
עמדת פקד האחראי על ניהול התנועה במסילות מנהריה ועד למודיעין (כולל מסילת הירקון והקו לכפר סבא)
עמדת אתת האחראי על האיתות והשליטה בין נהריה ובין דור
עמדת אתת האחראי על האיתות והשליטה בין דור ובין הרצליה
עמדת אתת האחראי על האיתות והשליטה בין הרצליה תל אביב מרכז והקו דרך מתחם בני ברק תחנות ראש העין ועד להוד השרון
עמדת אתת האחראי על האיתות בתחנת ההגנה נוסעים ותפעולי מתחם תל אביב דרום לשעבר ועד תחנת מודיעין מרכז ותחנת לוד משני כיוונים כפר חב"ד ותעופה וכן הקו המערבי החדש הכולל את תחנות ראשון לציון מערב ויבנה מערב
מערך שליטה ופיקוד דרומי, הכולל את העמדות הבאות:
עמדת פקד האחראי על ניהול התנועה במסילות מתחנת לוד ועד לדימונה כולל המסילה המערבית מצומת פלשת דרך אשדוד ואשקלון
עמדת אתת האחראי על האיתות והשליטה על מתחם לוד רבתי
עמדת אתת האחראי על האיתות והשליטה בין לוד ובין אופקים מדרום לאשקלון
עמדת אתת האחראי על האיתות והשליטה בין לוד ובין באר שבע (כולל מסילת חלץ)
עמדת אתת האחראי על הקו הישן לירושלים מתחנת/נען לירושלים מלחה וכן על מתחם דימונה המקשר לתחנות שמדרום לה ומשרתות את מפעלי הפוספטים והכימיקלים
מערך הניהול, הכולל את העמדות הבאות:
עמדה לנציגי חטיבת הנוסעים וחטיבת המשאות
עמדה לנציג חטיבת תשתיות (לתאום עבודות תשתית ותנועת כלים הנדסיים על המסילות)
עמדה של אתת נוסף לטיפול באירועים חריגים ולגיבוי של כל אחד מהאתתים שבמשמרת
העבודה במתקן מתבצעת בשלוש משמרות, שתי משמרות יום בנות 7 שעות ומשמרת לילה בת 10 שעות, לאורך כל ימי השבוע.
בסופי שבוע נשאר במתקן צוות מצומצם המפעיל ארבע עמדות שליטה ופיקוד וכן ארבע עמדות איתות.
המתקן מושבת לחלוטין רק ביום הכיפורים.
בצמוד לאולם התפעול יש חדר ישיבות המשמש כחדר מצב לניהול אירועי חרום כמו תאונות.
כיום הוכנסה לשימוש בחדרים סמוכים לאולם התפעול להפעלת מערכת המידע לנוסע (P.I.S), המאפשרת לספק לנוסעים בזמן אמת מידע על מיקום הרכבות וזמני הגעה מעודכנים, ולניהול מחלקת הביטחון של רכבת ישראל.
מערכת זו מעמידה את רכבת ישראל בקדמת הטכנולוגיה ביחד עם מערכות האיתות שליטה והבקרה אשר בהן משתמשים במתקן משוא"ה.
משהה נקביו הוא כינוי הלכתי, לאדם המתאפק מעשיית צרכיו כאשר הוא מרגיש צורך בכך.
על פי ההלכה אדם שמשהה נקביו עובר על מצות לא תעשה של 'בל תשקצו'.
איסור משהה נקביו נלמד בתלמוד בבלי על ידי רב אחאי מהפסוק בספר ויקרא: , מאחר שיש בהתאפקות משום מיאוס.
הפוסקים נחלקו אם איסור זה הוא דאורייתא או דרבנן והפסוק רק אסמכתא.
הרמב"ם כתב שהמשהה נקביו, מלבד מה שהוא עובר באיסור של 'בל תשקצו', הוא גם גורם לעצמו בעיות בריאותיות כתוצאה מכך.
על דרך הרמב"ם כתבו ראשונים אחרים שהמשהה נקביו לקטנים מסתכן בעקרות ומשום כך יש איסור נוסף בדבר על פי הפסוק בספר דברים .
בתלמוד הבבלי אף מסופר על חכמים שונים שהפכו לעקרים, והתלמוד מייחס זאת לכך שהתאפקו מעשיית צרכים משום שהשתתפו בשיעור שנמשך זמן רב.
לדעת החזון אי"ש, הסיבה לכך שאנו לא רואים בימינו שהתאפקות גורמת לעקרות, הוא משום ש'השתנו הטבעים'.
הראשונים סייגו את האיסור להשהות נקביו, וכתבו מספר מקרים בהם הדבר מותר:
הרשב"א התייחס למי שמרגיש צורך לעשות את צרכיו תוך כדי מהלך התפילה, וכתב שמותר להתאפק אם ניתן .
בשו"ת "תרומת הדשן" כתוב שמי שנמצא במקום שיהיה לו חוסר נעימות לעשות את צרכיו - מותר לו להתאפק.
בשו"ע הגר"ז טען שכל מי שיכול להעמיד עצמו עד כדי שיעור הילוך פרסה אין בו משום בל תשקצו, כיוון שאין בזה סכנה.
מַשּׂוּאָה – המכון ללימודי השואה הוא מכון ללימודי השואה השוכן בקיבוץ תל יצחק.
בתחומי המכון נמצאים מוזיאון ומרכז סמינרים בין-לאומי.
כמו כן, ממוקם בקמפוס משואה בית ספר מרכזי להוראת השואה, שבו מועברות פעילויות בנושא מורשת השואה.
לצורך כך, קיימים במכון ארכיון, ספרייה, פנימייה, אולמות דיון ואמפיתיאטרון.
בתיאטרון זה מתקיימים טקסים לזכר השואה והגבורה כל שנה ובמשך שנים רבות בהשתתפותם של פוליטיקאים, אנשי צבא בכירים ואמנים ידועי שם.
מכון משואה הוקם בשנת 1965 על ידי חברי קיבוץ תל יצחק וניצולי שואה בוגרי תנועות הנוער הציוני ועקיבא.
משואה הוקמה כקמפוס חינוכי המשמש יד לחברי תנועות הנוער הציוניות בשואה ובמרי.
במסגרת פעילות המכון נערכים בו סמינרים לבני נוער, לאנשי כוחות הביטחון וכן לסטודנטים ולמורים מהארץ ומהעולם והם מתארחים במקום.
מטרת המכון לקרב את הקהל הרחב לדיון בקשר שבין זיכרון השואה לשאלות מרכזיות העומדות על סדר היום הציבורי.
הסמינרים מפגישים את הלומדים עם ניצולי שואה ומנסים להעמיק את הבנת האסון מנקודת מבט אישית של מי שחוו את החוויה על בשרם, כמו גם באמצעות מגוון של תערוכות אינטראקטיביות ומרכזי מולטימדיה.
יו"ר מכון משואה הוא יוסי פייט.
מנכ"לית משואה והאוצרת הראשית היא איה בן-נפתלי, בת תל יצחק
משהו קרה הוא ספרו השני של ג'וזף הלר.
הספר יצא לאור בשנת 1974, 13 שנים אחרי ספרו הראשון של הלר, "מלכוד 22".
הוא מספר את סיפורו של בובי סלוקום, עובד משרדי בחברה גדולה בארצות הברית של שנות ה-70 של המאה ה-20.
השורה "משהו קרה" מופיעה פעמים רבות לאורך הספר בהקשרים שונים.
לרוב, השורה מופיעה בעת הצגת הניגוד בין העבר להווה.
למשל, כשבובי משווה בין הנער האופטימי שהוא היה פעם לבין עצמו בהווה, הוא אומר "כנראה שמשהו קרה לי מתישהו".
בובי סלוקום הוא אמריקאי בגיל העמידה, העומד בפני קידום מקצועי על חשבון חברו בעת התרחשות הסיפור.
סיפור המסגרת של הספר מתאר את התלבטויותיו של בובי לגבי הקידום, אולם עיקר הספר הוא תיאורים של חייו של בובי באופן כללי.
לספר כמה חלקים עיקריים (מלבד פרולוג ואפילוג קצרצרים):
בחלק זה מתאר בובי את יחסי העבודה במשרד שבו הוא עובד.
מושם דגש על פחד הדדי ששורר בין כל העובדים בחברה, ועל הצביעות שרווחת בה.
לאורך כל הספר לא מסופר באיזה סוג חברה מדובר, ומהי מטרתה.
על פי תיאורו של בובי, נראה שעיקר ההוויה בחברה אינו העסקים או המוצרים של החברה, אלא ה"אווירה החברתית" ויחסי האנוש בתוך החברה, הכוללים מאבקי כוח קטנוניים, וגם רשת ענפה של רומנים ותככים רומנטיים.
בחלק זה מתאר בובי את חיי הנישואים שלו ושל אשתו, ואת חיי המשפחה שלו.
אשתו של בובי היא עקרת בית, וניכר שהיא משועממת.
מושם דגש על הניגוד בין יחסיהם הסוערים של בני הזוג בתחילת היכרותם לבין יחסיהם האפורים בנקודת הזמן שבה מתרחש הסיפור.
בנוסף, מושם דגש על הפחד מגירושים ומהחיים לבד.
פחד זה מוביל לכך שבני הזוג אינם נפרדים, אף על פי שהם אינם מאושרים יחד.
לאחר שני חלקים אלו יש שלושה חלקים שבהם מתאר בובי את ילדיו ויחסי המשפחה שלו.
לבובי יש שלושה ילדים, וכל חלק עוסק בעיקר באחד מהם-
"בתי אומללה" – חלק זה עוסק בבתו הגדולה של בובי, נערה בגיל ההתבגרות (כבת 16).
מתוארת המרדנות שלה כלפי הוריה, וחוסר האונים שלהם בהבניית יחסיהם איתה.
"לילדי הקטן יש קשיים" – בחלק זה מתואר בנו האמצעי של בובי, ילד תמים בגיל בית ספר יסודי.
מתוארים קשייו החברתיים, וחוסר היכולת שלו להתמודד עם הכוחנות והתחרותיות מסביבו.
בובי קרוע בין הרצון להגן על בנו ולאפשר לו ליהנות מהחיים, לבין הרצון לחשל אותו.
"אין זה נכון" – חלק זה מתאר את בנו הקטן ביותר של בובי, הסובל מפיגור שכלי.
בובי מתאר את העוינות הסמויה שכל בני המשפחה רוחשים כלפיו.
הספר מחולק לחלקים על פי חייו של בובי בהווה, אבל לכל אורך הספר יש גלישות רבות לתיאורים של העבר ותחזיות לגבי העתיד.
עיקר תיאורי העבר עוסקים בילדות של בובי, וגם בתקופה קצרה במהלך נעוריו, שבמהלכה עבד בחברת ביטוח.
מתוארים היחסים הרומנטיים בינו לבין וירג'יניה, עובדת אחרת בחברת הביטוח.
בובי נוסטלגי מאוד לגבי תקופה זו, ומרבה לתאר את געגועיו לעבר בכלל ולווירג'יניה בפרט.
הספר כתוב כולו בגוף ראשון, כאשר בובי הוא המספר וגם הדמות הראשית.
הספר כתוב בסגנון זרם התודעה, ותיאורו של בובי "קופץ" מנושא לנושא כל הזמן.
לעיתים קרובות בובי עובר מתיאור ההווה לתיאור העבר, משם לביקורת כללית על החברה ומשם שוב לתיאור ההווה.
בניגוד ל"מלכוד 22", ספרו הקודם של הלר, ש"זיגזג" בין הומור אבסורדי לבין קטעים "אפלים" ואירונים, ב"משהו קרה" כמעט אין קטעים מצחיקים או אבסורדיים, והוא דיכאוני ברובו.
לעיתים קרובות מתוארת בדיחה או משחק מילים בסגנון "מלכוד 22", ומיד אחריה נכתב "חה חה" סרקסטי.
השימוש בסוגריים רווח מאוד לאורך הספר.
לעיתים קרובות מתואר דיאלוג בין בובי לדמות אחרת, והוא חושף את מחשבותיו באמצעות הסוגריים.
(לעיתים השימוש בסוגריים בא להדגיש את הצביעות של בובי או של אחרים).
יש בספר גם קטעים ארוכים באופן יוצא דופן (לעיתים באורך כמה עמודים) המוכלים בתוך סוגריים.
הדבר מקשה על המעקב אחרי זרם התודעה של בובי, כי הקורא כבר שוכח על מה בובי דיבר "לפני שהתחילו הסוגריים".
הספר לא זכה להצלחה המסחררת שזכה לה "מלכוד 22", אך גרף ביקורות חיוביות רבות.
ניכרה הפתעה בקרב המבקרים מהסגנון השונה.
משו"ב (ראשי תיבות של: מיידיות, שקיפות ובקרה) היא מערכת ניהול בתי ספר אינטרנטית (SMIS) שפותחה בשנת 2006 על ידי ד"ר מירה המאירי ופועלת נכון ל-2021 ב-1,550 בתי ספר ומוסדות חינוך ברחבי ישראל.
בדצמבר 2021 נמכרה התוכנה לחברת פריוריטי סופטוור תמורת 50 מיליון ש"ח.
משו"ב היא מערכת ניהול פדגוגי אינטרנטית, שנמצאת בשימוש בתי ספר במערכת החינוך.
שימוש בתוכנה על ידי צוות בית הספר, התלמיד והוריו תורם לשקיפות בעדכונים השוטפים, לשיפור הקשר בין הצוות הבית ספרי לתלמיד ולהוריו, וכן לשיפור היעילות בעבודה היומיומית בתוך הצוותים עצמם.
בסיס הנתונים המופק מתוכנת משו"ב, תורם לשינוי וליעילות בקרב בעלי התפקידים בבתי הספר, החל מהנהלת בית הספר, דרך הצוות החינוכי, כולל צוות המנהלה.
משו"ב פותחה במטרה לנצל את תשתית המחשוב והאינטרנט לצורך דיווח, עיבוד ושימוש בנתונים רלוונטיים בזמן אמת, במטרה להעלות את האפקטיביות הבית ספרית.
את משו"ב פיתח צוות של מנהלי בתי ספר ומורים, במטרה להבטיח את ידידותה והתאמתה למשתמשים, הן ברמת ההזנה והן ברמת עיבוד הנתונים.
מערכת החינוך מעודדת שימוש במשו"ב ונשענת על בסיס הנתונים שמופק בבתי הספר.
התוכנה יוצרת בסיס נתונים אליו חשופים לפי מערכת הרשאות כל בעלי התפקידים בבית הספר, וכן התלמיד והוריו.
הנהלת בית הספר מגדירה את הפרמטרים החשובים בעיניה למעקב (נתוני תפקוד, ציונים, תוכני לימוד, שיעורי בית, התאמות לימודיות, שיבוץ למגמות ומקצועות, תקשורת וכדומה).
הצוות הבית ספרי מזין את הנתונים בזמן אמת, וכך יכול כל אחד מהשותפים לקבל את המדע הרלוונטי לו בכל רגע נתון בדוחות מעובדים.
כדי להקל על המשתמשים, ניתן לגשת למשו"ב במחשב שמחובר לאינטרנט, גם במצב לא מקוון, וכן מטאבלטים וממכשירים סלולריים.
התוכנה מאפשרת עריכת דו"חות סטטיסטיים מפרט לכלל, החל מדו"ח על התלמיד עצמו, דרך דו"ח כיתתי, שכבתי ובית ספרי.
כמו גם חתכים רוחביים לגבי מקצועות לימוד ועוד.
התלמיד והוריו חשופים רק לפרטי המידע הרלוונטיים.
מורה מזין לתוכנה את נוכחות התלמידים בשיעור.
כך בזמן אמת, כל מי שמחובר לתוכנה יכול לקבל עדכון לגבי הנוכחות.
המחנך יכול לקבל תמונה כוללת על כיתתו, ההורים מקבלים מידע על ילדיהם.
בעלי תפקידים רלוונטיים מקבלים על ידי המידע, תמונה כוללת ועדכנית.
כל אחד מהמעורבים בתהליך החינוכי חשוף למידע הרלוונטי ויכול לקבל החלטות שמטרתן לשפר את התפקוד וההישגים.
בנוסף לכך, במרבית בתי הספר נהוג להכניס את הנוכחות של התלמידים בתחילת השיעור וכך הורי התלמיד יכולים לצפות בזמן אמת במהלך השיעור האם תלמידיהם נוכחים באותו השיעור.
הטמעת שינוי טכנולוגי: הגברת אינטראקטיביות מקוונת בבתי ספר באמצעות מערכת משו"ב לניהול למידה.
בתוך י' עשת-אלקלעי, א' כספי, ס' עדן, נ' גרי וי' יאיר (עורכים), האדם הלומד בעידן הטכנולוגי (עמ' 24ע-31ע).
הקלטת הרצאה - דר' מירה המאירי ודר' אינה בלאו
בלאו, א', והמאירי, מ' (2011) מעורבות הורית גרסת המאה ה-21: תלמידים והורים במשו"ב- מערכת מקוונת לניהול למידה.
בתוך י' עשת-אלקלעי, א' כספי, ס' עדן, נ' גרי וי' יאיר (עורכים), האדם הלומד בעידן הטכנולוגי (עמ' 55ע-62ע).
הקלטת הרצאה - דר' מירה המאירי
& Hameiri 2012- Mashov 4 Gadish.pdf דרך חדשה לממש את הזכות לדעת: הגברת מעורבות תלמידים והורים בנעשה במוסדות חינוך באמצעות מערכת לניהול פדגוגי משו"ב.
סמארטפון בבית הספר – האומנם הדור הבא כבר כאן?
ניהול פדגוגי בסלולרי בצוות החינוכי ובקרב המשפחות.
בתוך י' עשת-אלקלעי, א' כספי, ס' עדן, נ' גרי וי' יאיר (עורכים), האדם הלומד בעידן הטכנולוגי (17ע-24ע).
המחנך כרב חובל המנווט את כיתתו באפקטיביות באמצעות המשו"ב – מערכת לניהול פדגוגי.
בתוך י' עשת-אלקלעי, א' כספי, ס' עדן, נ' גרי וי' יאיר (עורכים), האדם הלומד בעידן הטכנולוגי (222ע-229ע).
העלאת האפקטיביות הבית-ספרית באמצעות מערכת לניהול פדגוגי – מבט של מנהלי בתי-ספר על-יסודיים.
בתוך י' עשת-אלקלעי, א' כספי, ס' עדן, נ' גרי וי' יאיר (עורכים), האדם הלומד בעידן הטכנולוגי (239ע-246ע).
בלאו, א', והמאירי, מ' (בדפוס).
מורים, תלמידים והוריהם בהטמעת שינוי טכנולוגי: הגברת האינטראקטיביות המקוונת בקרב עובדי הוראה ובינם לבין משפחות באמצעות מערכת משו"ב לניהול למידה.
משהו מתוק הוא סרט קולנוע ישראלי שיצא לאקרנים בשנת 2004 בהפקתו של יורם גלובוס ובבימויו של דן תורג'מן, המשחק גם בתפקיד הראשי לצידה של איילת זורר.
אלון (דן תורג'מן) ומאיה (אביטל אברג'יל) מגיעים למושב של מאיה מלונדון, למסיבת החתונה של אחותה מיטל (תמר קינן).
סופר בשם יואל סלע (אולי שטמברג), נקלע במקרה למקום לאחר שהמכונית שלו מתקלקלת.
ספרו הראשון לא זכה להצלחה, ומאיה מספרת שהספר שיעמם אותה, מבלי לדעת שהוא הכותב.
אך סלע מתחיל לכתוב את סיפור הספר החדש, הפעם בכתב ידו.
מכוניתו התקלקלה והדבר מאפשר לו לשהות בביתו של בן המושב ועקנין (אלברט אילוז).
ועקנין וידידו שיטרית מטפלים בתיקון הרכב.
מפגשים רגעיים בין הסופר ומאיה יוצרים קשר, שגורם לו להתאהב בה.
במקביל לסיפור המתרחש בין תמר (איילת זורר) ואלון.
תמר שבה מפריז, על מנת לעזור לשני הוריה במושב.
היא מוותרת על קריירה משלה.
מערכת היחסים בין אלון ומאיה מסתבכת בעקבות הקשר שנוצר בינו לבין תמר.
במקביל הקשר בין מאיה והסופר מתהדק.
אך תמר שוב עומדת להקריב את עצמה לידידה הטוב אזולאי, שאוהב אותה אהבה גדולה ומוכן ללכת עימה לנישואין, עד לתפנית העלילה שבו מבין אלון שהוא לא מוכן לוותר על תמר, ומגיע לחתונתה.
מאיה רואה שאחותה תמר אינה שלמה אם נישואיה לאזולאי, ואומרת לה שהיא כבר בזוגיות עם יואל ומבחינתה לא מפריע לה שהיא ואלון יהיו יחד, וכאשר אלון מגיע אל תמר בערב החתונה היא אומרת לאזולאי את האמת על כך שלא מרגישה שהיא יכולה להיות טובה עבורו, והם מחליטים לוותר, ולהיפרד.
אלון פוגש את תמר, ולאחר שמתוודים זה אל זו, השניים מחליטים לצאת אל כולם, ולהינשא.
הרב משה תנעמי (נולד בשנת 1937, ה'תרצ"ז) הוא רבה הספרדי של רכסים וראש מוסדות "אור חדש" ביישוב.
נולד בעיירה מנאכ'ה קהילה יהודית עשירה הנמצאת בהריה הגבוהים של תימן, בנם של הרב שלום ונעמי תנעמי.
אביו שימש כרב המחוז של חראז קהילה ביהדות תימן, והיה גם מקובל.
בשנת ה'תש"ט עלה עם משפחתו לישראל והם התיישבו בשכונת התימנים הסמוכה לקריית בנימין שליד חיפה.
למד בבית הספר המקומי ולאחר מכן בישיבת תפארת ישראל בחיפה, בראשות הרב דב מאיר רובמן, בישיבת חברון ובישיבת מרכז הרב בירושלים אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק.
בתחילת שנות ה-60 נישא לשרה, ילידת תימן.
לאחר נישואיו ייסד וניהל במשך עשרות שנים את קריית החינוך "אור חדש" ברכסים.
כיום פועלים בנשיאותו סמינר לבנות הכולל פנימייה, תלמוד תורה לילדי משפחות של בעלי תשובה ומוסדות 'צוהר לטוהר' לילדים מיוחדים ברכסים.
בעבר הייתה קיימת בקריית החינוך אור חדש ישיבה קטנה ומתיבתא, כיום במבנים אלו שוכנת "ישיבת רכסים", בראשות הרב אליהו ציון סופר.
בשנת ה'תשכ"ה נבחר כרב הספרדי של היישוב רכסים בתמיכתו של הרב אליהו מישקובסקי.
הרב תנעמי הוא חבר בוועד ההקדשות הספרדי במקומות הקדושים.
בשנת 2009 הותקף בדרום אמריקה בעת שגייס שם כספים.
בירך ברכת שהחיינו בשם ומלכות על החיסון נגד קורונה.
הרב משה תנעמי הוא אב לשלוש בנות.
חתנו הבכור הרב חזקיהו והב, ראש הכוללים "אמרי יחיאל" בירושלים ובנתניה, וראש מוסדות קרן אור חדש בשרון.
משהו חייב לקרות הוא אלבום הבכורה של זמר הרגאיי והדאנסהול הישראלי סול ג'יי.
האלבום יצא לאור בדצמבר 2012 והופק על ידי סול ג'יי בשיתוף עם צ'ולו.
ב-2 בינואר 2012 הוציא לאור סול ג'יי את הקליפ לסינגל הראשון מהאלבום, "מריאנה" בעמוד היוטיוב הרשמי שלו.
ב-6 באוגוסט יצא לאור הקליפ של הסינגל השני מהאלבום, "תן חיוך".
ב-5 באוקטובר 2012 פורסם גם הקליפ לסינגל "אצלי בדם".
ב-27 בדצמבר 2012 השיק סול ג'יי את האלבום במועדון הסאבליים.
באירוע ההשקה התארחו האמנים: אקסום, נצ'י נצ', צ'ולו, פישי הגדול וסאבלימינל.
יום לאחר מכן, ב-28 בדצמבר 2012, יצא גם הקליפ לסינגל הרביעי מהאלבום, "אל תבכו".
ב-8 בדצמבר 2013 יצא הקליפ לסינגל החמישי מהאלבום, "קח הכל באיזי", שבו מארח סול ג'יי את טדרוס.
מַשֶהוּ אַחֵר הוא ספר ילדים מאויר מאת קתרין קייב שיצא לאור בשנת 1994. הספר אויר על ידי כריס רידל.
הספר מעביר מסרים חינוכיים רבים, כמו שונות, קבלת האחר וסובלנות.
קייב ורידל זכו בפרס אונסקו הבינלאומי הראשון לספרות ילדים למען סובלנות עבור הספר.
הספר עובד לסדרת טלוויזיה, ולמחזה שהוצג ברחבי אנגליה.
משהו אחר (הדמות הראשית) מנודה בגלל מראהו השונה והתנהגותו.
הוא לא משחק את אותם משחקים, לא אוכל את אותם מאכלים ולא מצייר את אותם ציורים כמו כולם.
ואז יום אחד מגיע מישהו (הדמות המשנית) ומנסה להיות חבר שלו, אבל משהו אחר לא רוצה להיות חבר שלו, הוא חושב שמישהו שונה ממנו ושולח אותו לדרכו.
בהמשך משהו אחר מבין שהוא התנהג למישהו כפי שכולם התנהגו אליו, הוא קורא למישהו חזרה לביתו ובסופו של דבר הם הופכים להיות חברים טובים.
הספר מתאר חוויה של בדידות וזרות ומעלה נושא חברתי חשוב - קבלת השונה ומשמעותה הערכית של הסובלנות.
בעזרת איורים נהדרים, חוש הומור ודמויות מקסימות, מצליח הספר להתמודד עם הסוגיה בצורה חיובית ויעילה.
זהו ספר מושלם שיכול להמחיש לכל ילד שלהיות שונה יכול להיות דבר חיובי, ושגם אנשים השונים זה מזה יכולים להיות חברים.
הספר תורגם לעברית על ידי יהודה אטלס ויצא לאור בארץ בשנת 1999 בהוצאת שבא.
משהו תמורת משהו הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור פורסם בפברואר 1979 בכתב העת Isaac Asimov's Science Fiction Magazine, ותורגם לעברית במגזין 'קוסמוס: המבחר של אסימוב' גיליון 1.
חללית של חוצנים מגיעה לכדור הארץ בשנת 15,000 לפני הספירה, ויורדת לחקור את החיים על הכוכב.
החייזרים מגלים שבני האדם המציאו את האומנות — דבר שהחייזרים אינם מכירים.
החייזרים לומדים מבני האדם כיצד לצייר ולפסל, ובתמורה מעניקים להם את הידע כיצד ליצור קשתות.
אחד החייזרים אומר שהתוצאה תהיה הרת אסון, ושבני האנוש ילמדו להילחם, ובסופו של דבר זה ימיט אסון על היקום כולו.
משהו בלבבה הוא אלבומה השישי של הזמרת נורית גלרון, שיצא בשנת 1986.
בשנת 1986, בהפקה של אילן וירצברג ואלונה טוראל כיועצת מוזיקלית יצא אלבומה השישי של נורית גלרון "משהו בלבבה" שהיה בעל גוון יותר רוקיסטי מקודמיו.
האלבום כלל שירים בולטים כמו: "שיר אהבה" ("משהו בלבבה") שאותו כתב נתן זך, "זה הגשם" של יונה וולך ו-"נפרדנו כך" ("שיר אהב"ה") של לאה גולדברג בלחן של מירון מינסטר.
כמן כן נכללו באלבום שירים שכתבה גלרון בעצמה: "אתה הרי יודע", שהוא שירה הראשון שכתבה ו-"בגובה שווה" ("שקר הקשר").
וירצברג וטוראל יצרו לשירה הכואבת של גלרון ליווי שהיה בדרך כלל רוקי-בלוזי חזק יחסית לתקליטיה הקודמים.
עיבוד: אילן וירצברג (שירים 1–5, 8).
אלונה טוראל: פסנתר אקוסטי, פסנתר-פנדר, סינטיסייזרים.
אילן וירצברג: סינטיסייזרים, גיטרות (חשמלית, אקוסטית), תיכנות מכונת תופים Yamaha RX-11.
קולות: אילן וירצברג, נורית גלרון.
הוקלט באולפני "טריטון", יוני-אוגוסט 1986.
טכנאי הקלטה: מרק רוטוול, גיא יפה.
מיקס דיגיטלי: ג'ון מקסוויט, אנגליה.
חיתוך דיגיטלי: אולפני "סי.בי.אס.", לונדון.
הוא מחזמר קומי אמריקאי שנכתב על ידי ג'ון או'פארל וקרי קירקפטריק, השירים שבו נכתבו והולחנו על ידי קרי וויין קירקפטריק.
עלילת המחזמר מתרחשת ב-1595 ועוקבת אחרי האחים ניק ונייג'ל בוטום, שמתקשים להצליח במקצועם ככותבי מחזות, כשהם מתחרים בפופולריות ההולכת וגוברת של היריב שלהם – ויליאם שייקספיר.
הרעיון של המחזמר עלה במוחם של האחים קרי וויין קירקפטריק כבר בשנת 1990. רק ב-2010 הם חברו לג'ון או'פארל כדי לכתוב מספר שירים ולהציג אותם למפיק קווין מקולום.
לצוות הצטרף גם קייסי ניקולאו, שהביא עמו חלק מהשחקנים, וההפקה יצאה לדרך ב-2014. הצגות הרצה של המחזמר תוכננו לעלות בתיאטרון השדרה החמישית בסיאטל באפריל 2015, אך ברגע שנודע להם שיש תיאטרון פנוי בברודוויי, ניו יורק, קווין מקולום החליט להעלות שם את ההצגה, ללא הצגות הרצה קודם לכן.
עלה בברודוויי בתיאטרון סנט ג'יימס להצגות הרצה ב-23 במרץ 2015, והפרמיירה הייתה ב-22 באפריל באותה שנה, עם בימוי וכוריאוגרפיה מאת קייסי ניקולאו, עיצוב תפאורה מאת סקוט פאסק, עיצוב תלבושות מאת גרג ברנס, ותאורה מאת ג'ף קרוטר.
ההפקה בברודוויי ירדה ב-1 בינואר 2017, לאחר 742 הצגות.
ב-2017 החל סיבוב הופעות בארצות הברית של המחזמר.
הצגות הטרום-בכורה החלו בתיאטרון פרוקטורס בסקנקטדי, ניו יורק ב-10 בינואר 2017, לפני הפרמיירה בבית האופרה של בוסטון ב-17 בינואר.
במאה ה-16, סוף תקופת ה"רנסאנס", ויליאם שייקספיר הוא אליל רוק.
זמר רחוב מברך את הקהל על הגעתו לתקופה ומדבר על ההמצאות החדישות ועל ההתקדמות הטכנולוגית שהתרחשה בתקופה ("Welcome to the Renaissance").
האחים ניק ונייג'ל בוטום, מנהלים בית תיאטרון יחד ובדיוק חוזרים על ההפקה החדשה שלהם "ריצ'רד השני", כשלפתע מופיע לורד קלפהאם, פטרון של השניים, ומודיע על כך ששייקספיר מעלה את "ריצ'רד השני" גם הוא.
ניק זועם ולא מבין את שייקספיר, שכתב לפני את "ריצ'רד השלישי", ואת ההיגיון של לכתוב נגד הסדר הכרונולוגי.
הוא מביע את שנאתו לשייקספיר כשכולם מזועזעים מדעותיו יוצאות הדופן ("God, I Hate Shakespeare").
לורד קלפהאם מודיע לאחים שאם לא יעלו הפקה מצליחה בקרוב הוא יפסיק לממן אותם.
נייג'ל וניק חוזרים לביתם הקטן, כאשר בדרך הם פוגשים את שיילוק היהודי.
שיילוק רוצה לעזור להם ולממן את קבוצת התיאטרון שלהם, אך ניק אומר ש"יהודיותו" של שיילוק תהיה לא חוקית.
בי, אשתו של ניק, מספרת להם על היום שעברה ואיך הכינה את האוכל בזמן שהיא מגישה להם אותו.
ניק ואשתו חוסכים כסף לחיים טובים יותר בקופסה וכשניק מגיש את ידו לפתוח אותה, בי מזהירה אותו ואוסרת עליו לפתוח אותה.
בי מסבירה לניק שהיא יכולה לעזור להם בלהקה, אך ניק לא פותח את הראש לעצותיה ("right hand man").
בניגוד לדעתו של ניק, שאומרת שגברים אמורים להביא את הציד הביתה, בי יוצאת ועושה בדיוק את זה.
כשנייג'ל ישן, ב-"(God, I Hate Shakespeare (Reprise" ניק מודה בסיבה האמיתית לשנאתו את שייקספיר – הוא היה רוצה לזכות בהצלחה, ברמה שזכה לה שיקספיר, אותה אינו חווה בחייו הנוכחיים.
ניק מחליט לתת את הכסף מהקופה שלו ושל בי למגד עתידות.
הוא נפגש עם תומאס נוסטרדמוס, מגד העתידות.
ניק שואל אותו מה עומד להיות הלהיט הבא בתיאטרון ונוסטרדמוס אומר שהלהיט יהיה "מחזמר" ומספר לו על מאפייניו של המחזמר.
ניק חושב שמדובר ברעיון מגוחך, אך מהר מאוד מבין שטעה ("A Musical").
אחר כך, ניק ונייג'ל נפגשים ברחוב, שם נייג'ל פוגש בפורציה, פוריטנית וביתו של האח ג'רמיה.
ניק מייעץ לו לוותר עלייה, משום שהיא פוריטנית.
אחרי שהפורטנים עוזבים, ניק מספר לנייג'ל את ההמצאה שגילה לו מגלה העתידות, אך מספר שהמציא אותה בעצמו.
נייג'ל רוצה לכתוב את הסיפור "שני אחים מקורנוול", סיפור חייהם של שני אחים, אך ניק מבטל את הרעיון בטענה שההפקה צריכה להיות גדולה יותר ומכריז על הלהיט החדש שלו "המוות השחור" ("The Black Death").
הלורד קלפהאם נוטש את הלהקה אחרי שהוא צופה במחזמר החדש ושונא אותו.
נייג'ל יושב לכתוב מחזה חדש, בזמן שפורציה מתגנבת לראות אותו והם מגלים על הדמיון ביניהם ("I Love the Way").
מגיעה הזמנה בשביל נייג'ל "לשייקספיר בפארק" ואפטר-פארטי.
פורציה שואלת את נייג'ל איך הוא השיג את ההזמנה והוא עונה לה ששלח לשייקספיר אחת מהסונטות שלו בשביל דעה מקצועית ממנו.
ניק פוגש את בי, שמספרת לו כי היא בהריון.
ניק פוגש שוב בשיילוק, שמנסה לשכנע אותו להסכים להצעתו וכתוצאה מהשיחה ניק מבין שנייג'ל הלך למסיבה של שייקספיר.
בפארק שייקספיר מופיע לקהל המעריצים שלו ("Will Power").
נייג'ל ופורציה הולכים למסיבה ופורציה משתכרת לראשונה.
שייקספיר מבקש מנייג'ל לקרוא מול כולם את הפואמות והיצירות שכתב במחברת שלו, אך ניק נכנס פנימה בפתאומיות וצועק על שייקספיר על שניסה לגנוב את העבודות של נייג'ל ועל נייג'ל על שהיה תמים והלך למסיבה של שייקספיר.
האח ג'רמיה רץ פנימה ומגלה את ביתו שיכורה ונוזף בה ובנייג'ל.
ניק מסכים להצעתו של שיילוק, שהופך למממן התיאטרון שלו.
ניק חוזר לנוסטרדמוס עם הכסף שנשאר מקופת החיסכון שלו ושל בי.
הוא שואל אותו מה עומד להיות הלהיט הבא של שייקספיר.
נוסטרדמוס רואה בחזיונו את המחזה "המלט", אך מבטא אותו כמו אומלט (חביתה), ובמקום לראות נסיך דני, הוא רואה רק את החלק של דני (מאפה מדנמרק), ובכך משלים את הקונספט של ארוחת בוקר.
ניק מתלהב מהאפשרויות הבלתי מוגבלות שעומדות בדרכו בעתיד.
בראשו הוא מדמיין קהל מעריצים שמודה לו על תרומתו לתיאטרון, אשתו ואחיו שמודים לו על מימון בית חדש ואת שייקספיר, שאחרי קרב סטפס, נכנע לו ומשתחווה לו ("Bottom's Gonna Be on Top").
זמר הרחוב מקבל את פנינו שוב ומספר על הלחץ שעובר על האחים בוטום ("(Welcome to the Renaissance (Reprise").
אנחנו רואים את החיים המתישים של שייקספיר ואת הקושי שהוא חווה בתור מחזאי מפורסם ("Hard to Be the Bard").
מרגל ששלח חוזר ומספר לו שהאחים בוטום מנסים לגנוב לו את הלהיט החדש שלו.
שייקספיר מחליט לברר בעצמו מה הלהיט הבא של עצמו יהיה ומתחפש לדמות בשם "טובי בֵּּלְְש" והולך להיבחן ללהקה של האחים בוטום.
באותו הזמן, הלהקה מתכוננת לקראת הקפת "אומלט: המחזמר!" ("!It's Eggs").
הלהקה חושדת בנוכחותו של נוסטרדמוס בחזרות וניק משקר ואומר שהוא אחד השחקנים.
שייקספיר כ"טובי בלש", מתקבל ללהקה ונדהם לגלות שהלהיט הבא שלו הוא מחזמר על ביצים.
נייג'ל מתגנב אל גשר לונדון כדי לראות את פורציה, שם הוא קורא לה עוד פואמה על אהבתו אליה.
הוא דואג בנוגע לעתידם יחד ופורציה מרגיעה אותו שכאשר כולם, אפילו ניק ואביה, ישמעו את השיר שלו, הם ישנו את דעתם ויאמינו באהבה שלהם ("We See the Light").
נייג'ל למחרת הולך לתיאטרון ואומר לניק ש"אומלט: המחזמר!" מרגיש לא לא נכון ושהוא התחיל לכתוב דברים אחרים (שאותם שייקספיר לאחר מכן גונב לעצמו).
ניק שולל את הרעיונות הללו בטענה שאין להם שום קשר עם "אומלט".
הם נכנסים לוויכוח גדול ושייקספיר מנסה לנצל את המריבה כדי להבין מה הלהיט שלו יהיה לפרטי פרטים ("To Thine Own Self").
נייג'ל עוזב את ההפקה, ושייקספיר הולך בעקבותיו (הפעם בתור עצמו) ומבקש ממנו את הדפים שלו.
ברחוב, נייג'ל מרגיש רע כאשר בי מוצאת אותו ואומרת לו שהם חייבים לעזור לניק עם כל מה שקורה, כי הוא תמיד היה שם בשבילם ("(Right Hand Man (Reprise").
ניק חווה רגשות מעורבים לגבי ההפקה החדשה של "אומלט: המחזמר!", אך מופתע לגלות שכל העיירה מחכה לקנות כרטיסים מסביב לתיאטרון.
הופעת הבכורה של "אומלט: המחזמר!" סוף סוף מגיעה ("!Something Rotten").
הלהקה מופיע בריקוד שמכיל אזכורים רבים למחזות זמר בני-זמננו ("Make an Omelette").
בסוף הריקוד "טובי בלש" מתגלה כשייקספיר, שחושף את נוסטרדמוס כמגד עתידות ואת האחים כגנבי המחזה שלו.
בבית המשפט, ניק, נייג'ל, שיילוק ונוסטרדמוס נמצאים אשמים וניק נידון לכריתת ראש.
לפתע, מופיעה בי בתחפושת של עורך דין וגורמת לניק להודות שלקח מקופת החיסכון שלהם.
בטענה שהוא כבר "איבד את ראשו" השופט מסכים לוותר על ההוצאה להורג ומוותר להם כל עוד יגורשו מהמדינה.
החבורה בהצטרפות פורציה, שברחה מאביה, מפליגים לאמריקה, שם יתחילו חיים חדשים כמו שתמיד רצו ("Finale").
כאשר הם באמריקה, מצליחים עם המחזמר שלהם "שני אחים מקונוול", הם שומעים על המחזה החדש של שייקספיר – "המלט" (ולא אומלט).
חברת ההקלטות "Ghostlight Records" הפיצה את האלבום הרשמי של המחזמר ב-2 ביוני 2015 בחנויות הדיגיטליות וב-17 ביולי 2015 כתקליטור.
בהקלטות, חיברו את השירים "!Something Rotten" ו-"Make an Omelette" לרצועה אחת, לאור העובדה ש-"!Something Rotten" הוא שיר קצר במיוחד.
המחזמר מכיל אזכורים רבים למחזות, ובפרט – למחזות זמר מודרניים.
למשל, בזמן השיר "A Musical", נוסטראדאמוס ושחקני הלהקה חובשים כובעי מלחים, שמהווים אזכור למספר שירים ידועים ממחזות זמר שונים, כגון South Pacific, Anything Goes, On the Town ו-Dames at Sea.
בהתייחסות לשיר השיר "A Musical", אתר האינטרנט TheaterMania כתב כי השיר "מראה את כל הקונספט של מחזות זמר בשש דקות מצחיקות, הוא כל כך מלא באזכורים שנונים ובריקוד אנרגטי שקשה לראות איך אפשר להתעלות על זה".
גם המגזין Variety התייחס לשיר זה, בהיותו "מציג בחגיגה סימולטנית וזורק לאוויר את כל הדברים שיקרים לנו לגבי התצורה הזו של אמנות [המחזמר], החל מ-'ידי הג'אז' של בוב פוסי ועד לשורה שרוקדת ביחד מה-The Rockettes".
משהו נפלא הוא סרט נעורים אמריקאי משנת 1987.
הסרט עוסק בהיררכיה החברתית הקיימת בבית ספר תיכון ציבורי בארצות הברית.
קית' הוא בן להורים ממעמד הצווארון הכחול, העובד במוסך בנוסף ללימודיו בבית ספר, ושואף להיות צייר.
אביו של קית' רוצה מאד לשלוח אותו לקולג', כדי שיהיה הראשון במשפחה שילמד לימודים גבוהים ויעשה קריירה עסקית.
ידידתו הטובה ביותר היא ווטס, טומבוי ומתופפת.
השניים היו רוצים לשפר את מעמדם החברתי.
קית' מאוהב באמנדה, מלכת הכיתה והנערה הפופולרית ביותר בבית הספר.
הוא מבלה שעות בעבודה על ציור של אמנדה.
אמנדה יוצאת עם הארדי, נער מפונק ואנוכי משכונה עשירה.
אמנדה עצמה אינה עשירה, אלא באה מאותה שכונת פועלים של קית' ו ווטס.
היא משאילה את הבגדים האופנתיים שהיא לובשת מחברותיה.
הארדי מתייחס אליה כאל רכושו, ומתעסק במקביל עם נערה אחרת.
אמנדה נפרדת מהארדי, וקית' מציע לה לצאת איתו.
אמנדה מסכימה, בעיקר כדי לעצבן את הארדי.
השמועה על הדייט שלהם מתפשטת בבית הספר ומעלה את הפופולריות של קית', בעוד הפופולריות של אמנדה יורדת.
ווטס רואה את הקשר המתפתח בין קית' לאמנדה, ומגלה שרגשותיה כלפי קית' עמוקים משחשבה.
היא מנסה לשכנע את קית' שאמנדה אינה מתאימה לו, וכשזה לא עוזר, היא מנסה לעורר את קנאתו של קית' על ידי כך שהיא מעמידה פנים שהיא אוהבת נער אחר.
קית' לא שם לב לכך, ולהוט עדיין אחרי אמנדה.
במקביל, הארדי שומע על הדייט, ומתחיל לקנא באמנדה, עקב הקשר בינה ובין קית'.
הוא מזמין את קית' ואמנדה למסיבה בביתו לאחר הדייט שלהם.
במסיבה הוא מתכנן שקית' יוכה ויושפל על ידי חבריו.
לקית' נודע, דרך אחותו, שהדייט עם אמנדה הוא מזימה שנועדה לבייש אותו.
הוא חושד שגם אמנדה מעורבת במזימה.
קית' מחליט בכל זאת להמשיך בתוכניתו, אבל לגרום לדייט להיות משהו מיוחד.
הוא מבזבז את כל חסכונותיו לקולג' על מסעדה יוקרתית ועל רכב מפואר שכור.
בעצת חברתו ווטס הוא גם קונה עגילים יקרים.
כשאביו של קית', קליף, שומע שהוא בזבז את החסכונות לקולג' למטרות אלו, הוא כועס מאד עליו, אבל קית' מצליח לשכנע אותו שיש לו זכות להחליט ולבחור.
ווטס אומרת לקית' שאמנדה אוהבת בחורים שיודעים לנשק היטב, ומציעה לו שהיא תאמן אותו בנשיקות.
קית' מתנשק איתה, עיוור לתשוקתה אליו.
בליל הדייט עם אמנדה, מופיע קית' לקחת אותה עם רכב יקר, כשווטס משמשת כנהג שלו.
הם נוסעים למסעדה יקרה, אך מחפתחת ביניהם מריבה.
לאחר מכן הם נוסעים למוזיאון לאמנות, שם מראה לה קית' את הציור שצייר אותה, ומעניק לה את העגילים היקרים.
קית' ואמנדה מתנשקים, בעוד ווטס מתבוננת בהם ממרחק.
כשהם מגיעים למסיבה של הארדי, חבריו של הארדי עומדים להכות את קית'.
אבל דאנדן, חבר של קית' מבית הספר, נחלץ לעזרתו.
הארדי מתגלה כפחדן, ומושפל ראשית על ידי קית' ואז על ידי אמנדה שסוטרת על פניו של הארדי פעמיים.
ביציאה מהמסיבה, ווטס מתנצלת בפני אמנדה ועוזבת את המקום דומעת.
אמנדה מבינה שווטס מאוהבת בקית' ומשיבה לקית' את העגילים באומרה 'בתוך לבך רצית להביא אותם למישהי אחרת', ומאיצה בו לתת אותם לווטס.
קית' מבין שאהבתו האמיתית היא ווטס.
הוא נפרד מאמנדה ורץ אחרי ווטס המתרחקת, משיג אותה ומנשק אותה.
הוא מעניק לווטס את העגילים, והיא מאושרת.
קית' אומר לווטס, 'את נראית טוב כשאת לובשת את העתיד שלי'.
משו בייקר או מת'יו בייקר (ביפנית: ベイカー茉秋; באנגלית: Mashu Baker; נולד ב-25 בספטמבר 1994 בטוקיו) הוא ג'ודוקא יפני, אלוף אולימפי מריו 2016. בעברו היה מדורג ראשון בעולם.
אביו של משו הוא אמריקאי, הוריו התגרשו כשהיה קטן והוא גדל עם אמו.
בייקר החל להתאמן בג'ודו בגיל 7. בשנת 2013, בגיל 19 זכה בייקר במדליית הזהב בגראנד סלאם טוקיו היוקרתי לאחר שניצח בגמר את לי קיו-וון הדרום קוריאני, אלוף עולם בעברו.
בשנת 2014, זכה במדליית ארד בגראנד סלאם פריז ומדליית ארד נוספת בגראנד סלאם טוקיו.
בשנת 2015 הוא זכה במדליית ארד באליפות העולם בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג.
ב-10 באוגוסט 2016, זכה בייקר במדליית הזהב באולימפיאדת ריו 2016 לאחר שניצח בחצי הגמר את צ'נג שונג'או הסיני ובגמר את וארלם ליפרטליאני הגיאורגי.
באותה השנה זכה בטורניר המאסטרס היוקרתי שנערך בגוודלחרה שבמקסיקו לאחר שניצח את איליאס איליאדיס היווני בחצי הגמר ואת חסן חלמורזייב הרוסי בגמר.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2013 גראנד סלאם טוקיו 2015 גראנד סלאם באקו 2015 גראנד סלאם טיומן 2015 גראנד סלאם טוקיו 2016 מאסטרס גוודלחרה 2019 גראנד פרי מונטריאול
"משהו חדש מתחיל" הוא שיר שבוצע על ידי דני רובס ויצא לאור בשנת 2007.
השיר יצא לאור בדצמבר 2007 כסינגל הראשון מתוך אלבום שנושא את שם השיר, שיצא 12 שנים לאחר האלבום הקודם של רובס.
השיר נכתב על ידי אילאיל תמיר, רעייתו של רובס (ובתו של יהודה תמיר מלהקת "חלב ודבש").
את מילותיו כתבה תמיר על ספסל ברחוב בתל אביב.
בשעת בוקר ראה רובס את המילים מונחות בסלון ביתם.
הוא החליט להלחין את השיר ולהשתמש בו בדגימה מתוך שירו "פנים ושמות".
לאחר כמעט שנה הציג את השיר למפיק אורי זך, שהציע לו לשנות את הפזמון.
לדברי רובס, "המילים מבטאות אותי יותר מכל דבר אחר, את התקופה הארוכה שעברה מאז התקליט האחרון, את האופטימיות של משהו חדש שמתחיל, דברים שקורים בזמן נכון וניסים קורים והכל אפשרי".
"משהו חדש מתחיל" הוא השיר היחיד בקריירה של רובס אותו הוא הלחין, אך לא כתב את מילותיו.
השיר הגיע למקום ה-28 במצעד העברי השנתי לשנת התשס"ח (2008) של רשת ג' ולאותו המקום במצעד השנתי של גלגלצ.
בשנת 2012 במהלך הפריימריז לראשות מפלגת הבית היהודי הייתה סיסמת הבחירות של נפתלי בנט "משהו חדש מתחיל", סיסמה בה השתמשה גם הרשימה, לאחר ניצחונו של בנט, לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה (2013).
רובס טען שהופתע מהשימוש בסיסמה הזהה לשם של שירו, וכי לא היה שבע רצון מכך.
הוא שקל להגיש תביעה משפטית בגין פגיעה בזכויות יוצרים, אך לבסוף ויתר על כך.
בשנת 2018 בוצע השיר בתוכנית הנוער המוזיקלית "Oboy" בערוץ הילדים.
בשנת 2020 בוצע השיר בתוכנית הילדים "אבא מטפלת" בערוץ TeenNick.
משהו קטן וטוב הוא שיר שכתבו והלחינו יובל בנאי ושלומי ברכה, וביצעה להקת הפופ רוק משינה.
השיר יצא לאור בשנת 2003 כחלק מאיחוד הלהקה, לאחר הפסקה בת שמונה שנים.
השיר יצא לאור לרגל חזרת הלהקה לפעילות לאחר שהפסיקה את פעילותה בשנת 1995. לרגל סיבוב הופעות של משינה, הוציאה הלהקה שני שירים: "משהו קטן וטוב" והשיר "ואולי עכשיו".
השיר נכלל באלבום ההופעה "משינה Live 2003" שיצא בשנת 2004 בעקבות סיבוב ההופעות ולאחר מכן באלבום האוסף "עסקי הרוקנ'רול".
השיר הגיע למקום השני במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת ה'תשס"ג של גלגלצ (2003), ולמקום השישי במצעד השנתי של רשת ג'.
השיר היווה השראה לפינה בשם "משהו קטן וטוב", ששודרה במהדורת חדשות שישי בערוץ עשר בהגשת אלמוג בוקר בעבר, ולאחר מכן בערוץ רשת 13. בפינה הציג בוקר ישראלים שעושים מעשים טובים על רקע נעימת השיר.
חברת סלקום השתמשה בשיר כחלק ממסע הפרסום שלה, וכן מבצע הטבות למנוייה נקרא בשם "משהו קטן וטוב".
משהו יפה הוא סרט התבגרות קומדי-רומנטי להט"בי-בריטי שיצא ב-1996.
העלילה מתרחשת ומצולמת בטמאסמייד , אזור פועלים שנמצא בדרום-מזרח לונדון.
ג'יימי, נער שמתאהב בחברו לכיתה, סטיי, נאלץ להתמודד עם אמו החד-הורית סנדרה, שעסוקה מראש בתוכניות שאפתניות לנהל את הפאב שלה ולנהל מערכות יחסים שונות עם מאהבים שונים.
המאהב האחרון שלה הוא טוני, נאו-היפי.
סנדרה מוצאת את עצמה מסוכסכת עם לאה, שכנה חצופה וגסת רוח שגורשה מבית הספר, עוסקת סמים, ושומעת ללא הפסקה את התקליטים של מאמא קאס ששייכים לאמה.
בעוד שההומוסקסואליות של ג'יימי נשארה לא ידועה, האופי המופנם שלו והסלידה שלו מכדורגל הם סיבה מספקת לכך שחבריו ללימודים מציקים לו בכל הזדמנות.
סטיי חי יחד עם אחיו העוסק בסמים ואביו המתעלל והאלכוהוליסט בדירה הסמוכה לדירה של ג'יימי.
לילה אחד, הוא הוכה על ידי אחיו בצורה כזו קשה עד שסנדרה מרחמת עליו ונותנת לו לישון בדירתה.