tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסדרה מסבירה את ההיסטוריה של אמריקה במתכונת מותאמת לילדים, כאשר הפעולה מתמקדת סביב קבוצת דמויות אחת המופיעות בכל פרק העוסקת בבעיות התקופה המתוארות.
"היה נחמד" הוא סינגל מאת הזמר-יוצר הישראלי יובל גולד, אשר הוצג לראשונה במהלך העונה ה-11 של תוכנית הריאליטי המוזיקלית "הכוכב הבא לאירוויזיון".
גולד הוא בנה של הזמרת שרי ואחיה של אדר גולד, שהייתה חברה בלהקת "עילי בוטנר וילדי החוץ".
הוא נולד בחולון ונכון לפברואר 2025, מתגורר בקיבוץ ניר צבי.
בילדותו שר עם אימו בהופעות, אך החל לשיר באופן מקצועי רק במסגרת שירותו בלהקה צבאית.
הוא החל את דרכו המוזיקלית כמתופף וגיטריסט ובהתחלה התמקד בעבודה מאחורי הקלעים כמפיק ונגן מלווה, אך עם הזמן הבין שהוא רוצה להיות בפרונט ולהתמקד בעצמו.
בפרק השישי של העונה ה-11 של תוכנית הכישרונות "הכוכב הבא", ששודר ב-24 בנובמבר 2024, ביצע גולד את השיר לראשונה.
הביצוע זכה לתשבחות מהשופטים, שהתרשמו מהשיר המקורי ומהביצוע הסוחף של גולד והביצוע היה לאודישן הנצפה ביותר במהלך העונה.
מאוחר יותר, גולד הגיע למקום השישי בתוכנית ונחשב לאחד המתמודדים הבולטים בעונה.
לאחר הביצוע בתוכנית, השיר צבר פופולריות והפך לוויראלי ברשת תוך ימים ספורים, עם למעלה ממיליון השמעות, צפיות ושיתופים.
באפליקציית טיקטוק, הסאונד של השיר זכה לכמעט 100 סרטונים ושימושים בעוד רבים מהגולשים ביקשו מגולד להוציא את השיר בגרסה מלאה.
ב-6 בפברואר הוציא גולד את השיר בגרסת הסטודיו.
ההשקפה היהודית המסורתית על ישו נידונת בהקשר היסטורי, תאולוגי וחברתי.
היהדות אינה מקבלת את ישו כמשיח או כנביא.
לפי ההשקפה היהודית, המשיח טרם בא, והוא אמור למלא תפקידים מסוימים כמו קיבוץ גלויות, החזרת מלכות דוד, בניין בית בית המקדש השלישי, והבאת שלום עולמי, מטרות אשר לא התקיימו בימיו של ישו.
היהדות דוחה רעיונות תאולוגיים מרכזיים בנצרות כמו השילוש הקדוש, ההתגלמות האלוהית בגוף אדם, והתפיסה כי מותו של אדם יכול לכפר על חטאי אחרים, הנחשבות לעבודה זרה.
ברוב המסורות הרבניות, ישו נחשב לדמות שפעלה נגד היהדות וגרמה נזק, בעיקר בגלל השתלשלות ההיסטוריה היהודית שבאה בעקבות הופעתה של הנצרות.
אך לאורך הדורות התפתחו גם גישות מאוזנות יותר, במיוחד בזרמים ליברליים יותר או בעת החדשה, שמבקשים להבחין בין ישו ההיסטורי, כיהודי שחי ופעל בגליל, לבין הדמות האלוהית שהתפתחה מאוחר יותר בנצרות.
בעקבות הדיאלוג הבין-דתי, יש רבנים והוגים יהודים שמבקשים לראות בישו יהודי מורה או רפורמטור שפעל במסגרת היהדות של זמנו, אם כי הם עדיין שוללים את התאולוגיה שהתפתחה סביבו.
בתקופת בית שני במהלך חייו של ישו התייחסות היהודים אליו הייתה מורכבת והשתנתה בהתאם לזרמים השונים ביהדות של אותה תקופה.
היהדות של המאה הראשונה לספירה לא הייתה אחידה, וכללה מגוון כתות וזרמים, כמו הפרושים, הצדוקים, האיסיים והקנאים, שכל אחד מהם החזיק בהשקפות שונות לגבי דמותו של ישו.
הפרושים, שהיו בעלי השפעה רבה, ראו בישו מטיף,מורה תועה או מרפא.
הם חששו מהשפעתו על ההמון ומהאפשרות שסטייתו מההלכה תוביל לפילוג בעם.
הצדוקים, שהיו קשורים לבית המקדש ולממסד הכהני, התנגדו לכל תנועה שעלולה לערער את מעמדם, וראו בישו איום על הסדר הקיים.
האיסיים, כת מיסטית שהתבדלה מהחברה, לא מוזכרים במקורות כמתייחסים ישירות לישו, אך ייתכן שהיו מודעים לפעילותו וראו בו חלק מהמאבק הרוחני של התקופה.
הקנאים, שהיו תנועה פוליטית-דתית קיצונית, לא ראו בישו מנהיג מתאים למאבקם נגד הרומאים, במיוחד בשל גישתו הפציפיסטית.
לאחר הפצת הנצרות והתבססותה כדת נפרדת, גיבשה היהדות הרבנית עמדה שלילית כלפי ישו ותורתו.
הנצרות, שהחלה כתנועה בתוך היהדות, הפכה לדת אוניברסלית עם רוב גויי, מה שהוביל את היהודים לראות בה כפירה ועיוות של אמונתם.
הספרות התלמודית והפולמוסית מתארת את ישו (לעיתים בשם "ישו הנוצרי") ככופר ומכשף שהסית את העם מדרך התורה.
הציטוט מספר על הוצאתו להורג של ישו בערב פסח בשל כישוף והסתה.
חוקרים כמו פיטר שפר טוענים כי סיפורים אלו נועדו להוות תגובה פולמוסית לנצרות המתפשטת, תוך כדי פרודיה על סיפורי הברית החדשה .
במהלך ימי הביניים הנצרות התפשטה באירופה ואיתה עלו גם עלילות הדם והאשמות כלפי היהודים בצליבת ישו.
היהודים סבלו מרדיפות, גירושים והמרות דת, מה שחיזק את הדחייה היהודית כלפי ישו והנצרות.
בתגובה, נכתבו חיבורים פולמוסיים כמו "תולדות ישו", שתיארו את ישו באור שלילי.
וכשיעמוד המלך המשיח באמת, ויצליח וירום ונשא, מיד הם כולם חוזרים, ויודעים ששקר נחלו אבותיהם, ושנביאיהם ואבותיהם הטעום".
היהדות אינה מקבלת את האמונה בריבוי אלים וכן את האפשרות שהאל ילבש גוף בכדי ליצור בן.
במאה ה־12 ניסח הרמב"ם את עיקרי האמונה היהודית, שבמרכזם עומד רעיון אחדות האל כיסוד מהותי בתאולוגיה הרבנית.
לפי הרמב"ם, דמות המשיח נבחנת לפי השגת תכלית ברורה: כינון שלטון יהודי עצמאי, בניית בית המקדש, קיבוץ גלויות, והחזרת העם לדרך התורה.
הרמב"ם פוסק שאם לא הצליח במטרות אלה, או נהרג, הוא אינו המשיח והאל לא מינה אותו, אלא כדי לבחון את ההמונים".
לפי ההלכה היהודית, דמות המשיח נבחנת על פי הגשמת נבואות תנ"כיות מסוימות ובפרט אלו שבספרי ישעיהו ויחזקאל.
כך למשל, ישעיהו י"א מתאר את המשיח כצאצא מ"גזע ישי", שעתיד להשיב את עם ישראל לארצו, לבנות את בית המקדש, לשלוט כמלך ולהביא לשלום עולמי והתפשטות הדעת האלוהית בעולם.
בהתאם לעקרונות אלו, ישו אינו נחשב למשיח בהלכה היהודית.
גם מוצאו, על פי המסורת הנוצרית בלידתו מרוח הקודש, נתפס ככזה שאינו מאפשר ייחוס פטריליניאלי מובהק לבית דוד – תנאי הכרחי על פי ההלכה.
בהלכה היהודית, אין הכרה ברעיון של "ביאה שנייה" לתיקון עתידי שכן המשיח, לפי עקרונותיה, אמור לממש את תפקידו בשלמות במהלך חייו.
טענות תאולוגיות נוצריות רבות בנוגע למשיחיותו של ישו נתפסו בהלכה כמתבססות על תרגומים או פרשנויות שאינן תואמות את פשוטו של מקרא.
"היה טוב" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
את השיר הוציאה ב-10 ביוני 2025 לאור חברת התקליטים כרצועה הראשונה מתוך אלבומו התשיעי של אדם, "תסמינים של פרידה".
השיר "היה טוב" של אדם עוסק בפרידה ממערכת יחסים משמעותית.
הוא מתאר את הקושי להיפרד למרות רגשות עזים, את האכזבה מחלום שלא התגשם, ואת הפגיעוּת שנחשפת כשאדם מודה שרכש טבעת אך נאלץ לעזוב.
זהו שיר על כאב, השלמה ואהבה שלא הגיעה ליעדה.
"היה טוב" זכה לתשומת לב מצד מבקרי המוזיקה הישראליים, שראו בו אחד השירים המרכזיים והחושפניים ביותר בפרויקט.
עומר טסל מ-ynet ציין כי כבר מהרגעים הראשונים של האלבום ניתן לחוש תחושת מוכרות מנחמת, כאשר "היה טוב" מציג את "הצד שלו" בסיפור של פרידה רומנטית.
הוא מתאר שברון לב באחריות אישית, מגולל תהליך של קבלת החלטות כואבת, ומעביר מסר כי למרות החלומות שנגוזו והעתיד שצייר, הבחירה לעזוב הייתה בלתי נמנעת.
טסל אף מציין כי המנגינה מזכירה את השיר "יהיה טוב" של יסמין מועלם.
ענבר מלכא מאתר "סרוגים" הדגישה את הפן האישי והמפתיע שבשיר, במיוחד את השורה "קניתי לה טבעת", פרט שגרר השערות על תוכניות נישואין שהסתיימו בכאב.
גם גיל משעלי מ"מאקו" עמד על כך שהשיר נושא בתוכו מטען רגשי חזק, במיוחד כאשר הוא מתכתב עם שירים נוספים באלבום, כמו "תגידי לי", ומציג את אדם כגבר פגוע, מלא כאב, שממשיך לאהוב גם כשאין הדדיות.
לטענת משעלי, "היה טוב" שופע תמצית של גבריות פגיעה, דיבור עממי ולחן נגיש, ובכך מצליח לגעת בקהל הרחב תוך שמירה על אינטימיות נדירה בפופ הישראלי.
מיד לאחר יציאתו שובץ השיר במקום השישי במצעד "היטליסט" של אתר "מאקו", לצד שירים נוספים מהאלבום שנכנסו לעשירייה הפותחת, כמו "השיר שאת אהבת" ו"מלכת הדור".
בשבוע שלאחר מכן עלה למקום הרביעי, ונכנסו לעשירייה שירים נוספים מתוך האלבום, כמו "תגידי לי", "שושו" ו"איפה שתגידי".
היה הייתה אמא שלי הוא סרט ביוגרפי, קופרודוקציה צרפתית קנדית מ-2025 בבימויו של קן סקוט , עם ליילה בקטי, ג'ונתן כהן וסילבי ורטן בתפקידים הראשיים.
התסריט של קן סקוט מבוסס על ספר האוטוביוגרפיה "אמי, אלוהים וסילבי ורטן" של העיתונאי, איש תקשורת ועורך הדין רולאן פרז מ-2021. העלילה היא על ילד יהודי שנולד עם רגל קלוטה ועל נחישותה של אימו לא לתת לנכותו להפריע לו לחיות חיים מלאים ומוצלחים.
הזמרת הצרפתייה סילבי ורטן מופיעה בסרט בתפקיד עצמה.
השחקנית המוסלמית ליילה בקטי מגלמת בסרט אמא יהודייה לאורך עשרות שנים, מאישה צעירה - לאישה זקנה וחולה.
משפחת פרז היא משפחת יהודית שהיגרה ממרוקו לצרפת.
האם אסתר (ליילה בקטי) מנהלת את משק הבית והאב מכלוף (ליונל דריי) עובד בנגריה.
ב-1963 ממהרת האם ברגל לבית החולים בפריז ויולדת שם את בנה רולאן שנולד עם רגל קלובה המונעת ממנו עמידה והליכה.
הרופאים אומרים לה שרולאן הוא נכה ויצטרך ללכת כל חייו עם סד אורתופדי.
אסתר כ"אמא יהודייה" מסורתית, נחושה בדעתה ולא מקבלת את עצת הרופאים.
היא מדליקה נרות, מבקשת נס מרבי שמעון בר יוחאי ומהבבא סאלי ומבטיחה לבנה שבבוא היום הוא יוכל ללכת, ותהיה לו איכות חיים נפלאה.
היא מתמסרת לטיפול בו על חשבון שאר חמשת אחיו ואחיותיו.
רולאן מתנייד בזחילה על הרצפה, אינו הולך לבית-ספר ולא יודע קרוא וכתוב.
מאדאם פלרי (ז'ן בליבר) מלשכת הרווחה מאיימת להעביר אותו למשפחת אומנה.
בצעד נואש פונה ליילה למאדאם ורז'פוש (אן לה ני) שמטפלת ברולאן על ידי מתיחה מתמדת של רגלו במערכת רצועות גומי.
במשך חודשים רבים נשאר רולאן שוכב במיטה, כשהוא מאזין לזמרת האהובה עליו ועל אחיותיו - סילבי ורטן.
כל תושבי השכונה שרים איתו את שירה המפורסם "La Maritza".
אחיו ז'קי מלמד אותו קריאה וכתיבה - לפי תמלול שיריה של ורטן.
כשלבסוף יכול רולאן לעמוד על רגליו, והוא יודע קרוא-וכתוב, הוא הולך לבית ספר.
בעת שיעור ריקוד הוא נופל והמורה לריקוד, מאדאם קורבו, נוזפת בו על שהסתיר את נכותו.
אסתר אימו אצה לבית הספר, מתפרצת באמצע השיעור ומביישת בצעקות את מאדאם קורבו על יחסה לרולאן.
רולאן מצליח בלימודים, מופיע בתשדירי פרסומת, מתקבל ללימודי משפטים, ובמסגרת עבודתו נשלח לראיין את הזמרת סילבי ורטן.
הוא מסיים לימודיו בהצטיינות, נהייה מומחה מפורסם למשפטי קניין רוחני ומופיע הרבה בטלוויזיה.
הוא מתחתן עם ליצי (ז'ודפין ז'אפי) ובחתונה היהודית המסורתית - מתעלפת אסתר כשהיא מגלה שיש חסילונים באוכל, וחמור מזה - הכלה כבר בהיריון.
סילבי ורטן מבקשת ממנו להיות עורך הדין שלה ושרה לפני כל המשפחה המורחבת את שירה המפורסם "Nicolas".
ליצי נפטרת מסרטן והיחסים בינו לאסתר יודעים עליות וירידות.
הוא רוצה להינתק אחת ולתמיד מאימו, אך כשהיא חולה הוא סועד אותה, ולאחר מותה הוא יודע כי כל מה שהשיג בחייו הוא בזכות אימו, כי "אלוהים לא יכול להיות בכל מקום ולכן ברא את האמא היהודייה".
סילבי ורטן משכנעת אותו לכתוב ספר על עצמו ועל משפחתו.
שם השחקן שם הדמות הערותליונל דריימכלוף פרזהאבליילה בקטיאסתר פרזהאםג'ונתן כהןרולאן פרזסילבי ורטןסילבי ורטןזמרתז'וזפין ז'אפיליצי פרזאשתו של רולאןז'אן בליברמאדאם פלריעובדת סוציאליתאן לה נימאדאם ורז'פושמטפלת אורתופדית
תמורות רבות חלו בעם היהודי בתקופה שבין שתי מלחמות העולם (כלומר בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה), בעקבות התבססות התנועה הציונית והתגברות האנטישמיות שבשרה את עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה.
קומוניזם צבאי – פוגרומים מקומיים בגלל מלחמת האזרחים ברוסיה בין הבולשביקים למתנגדי המהפכה.
על אף שהאנטישמיות מוצאת מחוץ לחוק בברית המועצות הרדיפות נמשכות משום שהאנטישמיות מושרשת ברבים מתושבי האימפריה הרוסית לשעבר, ובפרט באוקראינה.
ה"יבסקציה" והיישוב מחדש – היבסקציה (ЕвСекция) הייתה מחלקה במפלגה הקומוניסטית שעסקה בענייני יהודים.
היא פעלה נגד כל התנועות היהודיות האחרות (הבונד, האוטונומיסטים, הדתיים המסורתיים והציונים).
היבסקציה שאפה לעקור את הדת ו"התרבות הבורגנית" ולהחליפן בתודעה סוציאליסטית ויידישיזם קיצוני, ויזמה פעולות חינוך ותרבות לשם כך.
לאלה נוספו חוקים נוקשים, שהורו על פירוק הקהילות והחרמת רכושן, איסור לימודי דת, סגירת בתי כנסת וישיבות, איסור לימוד עברית ואיסור פעילות פוליטית במסגרות האחרות.
בעקבות מצבם הכלכלי הגרוע של מרבית יהודי ברית המועצות (מכיוון שרובם עסקו במסחר, שלפי השיטה הקומוניסטית הועבר לידי המדינה) שאף השלטון להעביר כמה שיותר יהודים לעבודה חקלאית והקים התיישבויות חקלאיות-יהודיות (חצי-האי קרים, בירוביג'ן).
היבסקציה נסגרת (מחשד לפעילות פרו-יהודית), וכתוצאה הפעילות ליצירת התרבות הפרולטרית נחלשת.
עם-זאת ההתיישבות החקלאית נמשכת ובירוביג'ן אף מוכרזת כאוטונומיה יהודית.
בעקבות פעילות השלטון הסובייטי והיבסקציה לחיזוק והגברת "התרבות היהודית הפרולטרית" על ידי השימוש ביידיש, אכן התחזקה התרבות והשפה בשנות ה-20. ברחבי ברית המועצות פעלו תיאטראות ביידיש, נכתבו ספרים (סיפורת, עיון) ועוד.
ניסיונה של היבסקציה לבסס לאום יידישאי-סובייטי נכשל עקב היעדר התלהבות מצד האוכלוסייה, שהתחמקה ככל יכולתה מלשלוח את ילדיה לבתי-הספר החדשים (הוקמו כ-1,100) והעדיפה להיטמע בחברה הרוסית משהוסרו עליה הגבלות ההתיישבות והתעסוקה מימי הצארים.
היידישיזם הסובייטי דעך בהדרגה כבר בשנות ה-30.
בתחילת התקופה נראה היה שהיהודים יקבלו אוטונומיה.
בליטא, שבה עמד מספר היהודים על 150 אלף, הוקם משרד לענייני יהודים.
הותר השימוש בעברית ויידיש במוסדות הממשלה, וניתנה אוטונומיה בחינוך.
בעקבות הזכויות, הקימה יהדות ליטא בנק מרכזי ורשת בתי-ספר.
המהפכה הפשיסטית שהתחוללה בליטא הביאה לחיסול האוטונומיה שבה זכו היהודים; המשרד לענייני יהודים נסגר, והשימוש הרשמי בעברית ויידיש הופסק.
בתחום הכלכלי, המצב היה גרוע אף יותר: איכרים עניים (וליטא, מדינה חקלאית מובהקת, הייתה מלאה בהם) עברו לערים ועיירות שבהם התגוררו יהודים, ובניסיונם לעלות למעמד הבינוני נישלו את היהודים מעיסוקם במסחר ומלאכה.
בשנות ה-30 נוספה לכך תעמולה אנטישמית שהגיעה מגרמניה הנאצית.
כישלון המהפכה הקומוניסטית עלתה ליהודים במחיר כבד: בניגוד לרוח הליברליות ששררה בהונגריה לפני המלחמה, התעוררה שנאה עזה כלפי היהודים.
בפרעות שערכו "מדיארים מתעוררים" נרצחו 3,000 יהודים.
דיכוי פוליטי ונישול כלכלי כלפי היהודים.
אף על פי שהיהודים מילאו תפקיד חשוב בכלכלה ההונגרית – במסחר, במלאכה, בשירות הציבורי ובמקצועות החופשיים – עשתה הממשלה ההונגרית כל שביכולתה כדי לגרום ליהודים לעזוב תחומים אלו.
בעקבות ההיחלשות הכלכלית של יהדות הונגריה נחלשו הפעילויות נגדם, אך הן גברו שוב בשנות ה-30 בהשפעת גרמניה הנאצית.
קמו תנועות אנטישמיות רבות, התחדשו הפרעות ביהודים ונערכה תעמולה כבדה.
הממשלה ההונגרית הידקה את קשריה עם גרמניה, וחוקקה חוקי אפליה קשים ביותר נגד היהודים (בעיקר בתחום הכלכלי).
למרות כל-זאת, ואולי בעקבות זאת, נטמעו היהודים בחברה ההונגרית.
הם דחו הצעות עזרה מארגונים יהודיים בחו"ל, התנגדו לציונות, והמשיכו בהתבוללות ונישואי התערובת.
במלחמת העולם הראשונה כבשה רומניה את בוקובינה וטרנסילבאניה – חבלי ארץ שאוכלוסייתם הורכבה ממיעוטים רבים, בהם 800 אלף יהודים.
על אף שבסוף המלחמה חתמה רומניה על הסכם אשר מבטיח ליהודים שוויון-זכויות, בפועל לא ניתנו ליהודים זכויות בסיסיות.
הגבלות הוחלו גם בתחום הכלכלי; הקהילות היהודיות נותקו מגופים כלכליים חשובים.
בנוסף למדיניות זו, סבלו היהודים גם מפרעות שהשלטון התעלם מהם.
בשנות ה-30 הושפעה רומניה, כמו מדינות רבות באזור, מהנאציזם בגרמניה, וקמו בה ארגונים אנטישמיים (כמו "התנועה הלגיונרית").
יהדות רומניה לא הייתה מאוחדת בדעתה לפתרון הבעיה.
"איחוד יהודי רומניה", מחנה שואפי האינטגרציה, ניסה לשפר את מעמד היהודים באמצעות הסכמים פוליטיים.
לעומתו, הלאומיים הקימו "מפלגה יהודית", ששאפה לקבלת אוטונומיה ליהודים.
מצבה של יהדות פולין היה בין הקשים באירופה: שליש מתושביה של פולין היו בני-מיעוטים, כולל 3 מיליון יהודים.
פולין אמנם התחייבה לשמור על זכויות המיעוטים ב"הסכם המיעוטים", אך לא שמרה על התחייבותה, במיוחד כלפי היהודים.
הממשלה דיכאה את היהודים בעקבות לחץ ציבורי.
מפלגת האנדקים סגרה מוסדות שונים בפני היהודים.
מצב היהודים הוקל ב-1926 עם הקמת המשטר הרודני של פילסודסקי, אך לאחר זמן מה שבה האנטישמיות לפולין.
מצבם הכלכלי של היהודים לא היה פחות קשה ממעמדם החברתי והמשפטי: המדיניות הכלכלית של הממשלה (התערבות במשק, אפליית יהודים, הפסקת הסחר עם רוסיה) הביאה לבעיה כלכלית קשה ביותר על היהודים.
היהודים בפולין ניסו להקל על מצבם הכלכלי החמור על ידי התארגנות מקצועית והקמת קופות אשראי קואופרטיביות למתן הלוואות נוחות לסוחרים ובעלי-מלאכה.
גם בתקופות רעות במיוחד, לא נהנו מעזרה ממשלתית, והסתפקו בתרומת ה"ג'וינט".
יהודי פולין, בניגוד לאחיהם במערב, לא התערו (ולא שאפו להתערות) בחברה הסובבת.
ביהדות פולין התחולל מאבק אידאולוגי בין שתי גישות: העברית וארץ ישראל מול היידיש וה"יידישלנד".
העברית הייתה מקובלת בעיתונות הציונית, ותפסה מקום נכבד בחינוך; היידיש נשארה השפה המובילה מבחינת דיבור, ולשפה נוספה תרבות וספרות עשירה.
בערים רבות פעלו להקות תיאטרון, ואף היו ניצני קולנוע ביידיש.
העיתונות והספרות היהודית פרחו – יצאו לאור עשרות עיתונים, בהם 12 יומונים.
סופרים כמו אורי צבי גרינברג זכו להמוני קוראים רבים.
בתחום החינוך הוקמו רשתות בתי-ספר רבות: בתי ספר מקצועיים (של אורט), חדרים וישיבות (של אגודת ישראל), בתי ספר ביידיש עם דגש על סוציאליזם של "הבונד", בתי הספר של רשת "תרבות" בעברית עם דגש על ציונות (של חוגים ציוניים).
כמו כן פעלו תנועות נוער בידי הזרמים השונים, בהן תנועות נוער ציוניות דוגמת השומר הצעיר, החלוץ, גורדוניה, בית"ר ועוד.
יהדות פולין, חרף הבעיות הקשות שעמדו בפני בניה, הוסיפה בתקופה זו לשמש כמרכז הרוחני של יהדות אשכנז.
גם בתחום הפוליטי הייתה פעילות היהודים ענפה: ב-1922 הקימו בשיתוף עם יתר המיעוטים את "גוש המיעוטים", שקיבל בבחירות נציגות גדולה לסנאט הפולני.
המפלגה שיפרה את מעמד היהודים, ובזכותה היהודים הגיעו ב-1925 להסכם אשר הבטיח אוטונומיה תמורת פרישה מהמפלגה.
אולם ההסכם לא כובד והיהודים חזרו לאופוזיציה, אך הגוש נחלש באמצעות תרגילים פרלמנטריים והפילוג שבו.
בעקבות כיבוש אלג'יריה (כמושבה ב-1831), מרוקו ותוניס (כפרוטקטורט ב-1912 ו-1881) על ידי צרפת, השתנה הארגון הקהילתי של היהודים בארצות אלה.
באלג'יר היו השינויים שנערכו הגדולים ביותר, מכיוון שהייתה קולוניה צרפתית, שתושביה היהודיים הוכרזו כאזרחים צרפתיים (1870) בהתאם לצו כרמיה.
כבר ב-1845 בוטל הארגון המסורתי בראשות ה"מוקדם", החכמים ובתי-הדין, והוחלף במערכת של 3 קונסטיטורות (מועצות): מועצה מרכזית בבירה אלג'יר ו-2 אזוריות בערים אוראן וקונסטנטין, שהוכפפו ב-1867 לקונסטיטורה של פריז.
הקונסטיטורה של אלג'יר הורכבה מ-4 חברים חילוניים ומרב ראשי, והקונסטיטורות האחרות מ-3 חברים חילוניים.
המינויים ניתנו על ידי השלטון הצרפתי, אך הושפעו מראשי ורבני קהילות צרפת, שהתערבו רבות בקהילות אלג'יריה.
במרוקו ותוניס לא הוקמו קונסטיטורות, כיוון שהיו במעמד פרוטקטורט אשר מנע מהשלטון הצרפתי להתערב במבנה החברתי; ולמרות זאת נערכו שינויים מסוימים.
בתוניס הוקמה מועצה בת 12 חברים, שהחל מ-1921 נבחרה בבחירות כלליות ל-4 שנים.
נשיא המועצה השתייך לחוגים החילוניים, ושימש כנציג הקהילה בפני השלטונות.
המועצה טיפלה בענייני דת וסעד בעיקר.
בערי-השדה פעלו ועדים אוטונומיים, שלא קיבלו את מרות המועצה.
הרב הראשי איבד מסמכויותיו, אך התפקיד המשיך לא בוטל.
גם במרוקו התקיים ארגון דומה: לכל עיר וקהילה גדולה היה ועד עצמאי שטיפל בענייני הקהילה, שחבריו מונו לשנתיים על ידי השלטון הצרפתי.
התיאום בין הוועדים נעשה מטעם השלטון באמצעות פקיד יהודי בכיר – ה"מפקח על המוסדות הקהילתיים היהודיים".
בעיראק, שהייתה תחת מנדט בריטי מ-1920, היה מעמדם המשפטי של היהודים זהה למעמד המוסלמים: ניתנו להם 4 מושבים בפרלמנט, זכות לנהל מערכות חינוך ודת עצמאיות וכן להתקבל למוסדות-חינוך ממלכתיים ולמשרות ממלכתיות.
מעמד זה נשמר גם כאשר קיבלה עיראק עצמאות ב-1932 תחת שלטון פייסל הראשון; אולם עם מותו והחלפתו במלך ראזי ב-1933 החלה אפליה והורע מעמדם, בנוסף להפצת תעמולה אנטישמית ואנטי-ציונית מצד הנאצים והמופתי של ירושלים שהגיעו אף לפרעות פיזיות.
בראש כל קהילה יהודית עמד "חכם באשי" (אם כי בקהילות מסוימות היה הארגון שונה; בבגדאד למשל, עמדה בראשות הקהילה מועצה "אזרחית" בת 60 חברים, שעסקה בעיקר בענייני מסים, ומועצה דתית בהנהגת רב ראשי, שדנה בנושאי נישואין, גירושין וירושה).
רבים מהילדים נשלחו ללמוד בבתי הספר של "כל ישראל חברים", שם קיבלו חינוך כללי ויהודי (שלא ניתן היה לקבלו בתלמודי התורה, בגלל שמרנות דתית).
היהודים במצרים נהנו מזכויות אזרח מלאות גם כשמצרים קיבלה עצמאות ב-1922, ואף קיבלו ייצוג בפרלמנט המצרי ובעיריות שונות; עם זאת, התנהלה נגדם הסתה אנטישמית.
הקהילות היהודיות לא היו מאוחדות: מנהיגות כל קהילה עסקה הן בנושאים דתיים והן אזרחיים.
למרות (ובגלל) הפיצול בין הקהילות, הוקמו ופעלו ארגוני סעד ופילנתרופיה כגון אגודת "מתן בסתר", חברת "הכנסת כלה", "בני ברית" מאמריקה ועוד.
היהודים היא להקת רוק ישראלית, שהוקמה ב-1992 על ידי בני הזוג תום פטרובר ואורית שחף.
הלהקה הצליחה לבסס את עצמה במיינסטרים הישראלי, זאת על אף ההתעלמות של כלי התקשורת ותחנות הרדיו בתחילת דרכה, ונחשבת לאחת מהמובילות בסצנת הגל החדש של הרוק הישראלי בשנות ה-90.
תום פטרובר ואורית שחף נפגשו במהלך שירותם בלהקה צבאית, להקת פיקוד גדנ"ע.
הם החלו להופיע כצמד בשם "תום והפצצה" בפאבים ובמועדונים קטנים, עם גרסאות כיסוי ללהקות כמו "פרל ג'אם", "נירוונה", "סטון טמפל פיילוטס" ו"לד זפלין".
בשנת 1992 הפך הצמד ללהקת "היהודים".
השם הוצע ללהקה על ידי המחזאי אלדד זיו והמפיק המוזיקלי רועי זו-ארץ שגם הפיק ביחד עם שמוליק בודגוב את אלבום הבכורה שלה.
בתחילה מנתה הלהקה את פטרובר ושחף בשירה, אבי יפרח בבס, ערן מיטלמן בקלידים, שמוליק בודגוב בגיטרה ואשר פדי בתופים.
אמנם, הלהקה הגרעינית גובשה באופן סופי רק בעבודה על האלבום השני בה הצטרפו כחברי להקה יהב ליפינסקי – תופים, אבי סטרול – בס, איציק סולם – גיטריסט וערן מיטלמן – קלידן.
חלק מחברי הלהקה מנגנים בה עד היום.
באוגוסט 1995 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון, "מציאות נפרדת".
בערב יציאת האלבום נערכה הופעתה הראשונה של הלהקה במועדון "הלילה ה-12".
האלבום והלהקה זכו לחשיפה ה"ממלכתית" הראשונה שלהם בסרט "צעירים לנצח", סרטו של מיקי בהגן ששודר לראשונה בערוץ 2 בדצמבר 1996. בפסקול הסרט שובצו 7 שירים של הלהקה, לרבות "קח אותי" ו "הימים שלנו" המושמע בשיאו של הסרט.
בסרט משובצת גם שיחה בין שני גיבורי הסרט על "היהודים" המנסים להבין מדוע לא הולך להם.
"...מקדימים את זמנם, נותנים את עצמם בלי גבול.
מתכון בטוח לכישלון..." הסרט זכה לצפייה של מאות אלפי צופים, שודר כמה חודשים לאחר מכן בשידור חוזר, ויצר פריצת דרך בין הקהל הישראלי ללהקה.
בעקבות ההקרנה חלה עליה דרמטית במכירות התקליט ובהשמעות הלהקה באמצעי התקשורת.
ביולי 1998 הגיע האלבום "מציאות נפרדת" לאלבום זהב, ובהמשך הגיע למעמד פלטינה כפולה.
באוגוסט של אותה השנה יצא אלבומה השני של הלהקה, שנשא את שמה, והגיע גם הוא למעמד אלבום זהב.
ב-1999 זכתה הלהקה בתואר "להקת השנה" של גלי צה"ל.
ביולי באותה שנה פתחה הלהקה את הופעתה של להקת מטאליקה באמפיפארק בראשון לציון, ובשנת 2000 את הופעתה של רייג' אגיינסט דה מאשין בארץ.
בתחילת 2001 החלה הלהקה להקליט את אלבומה השלישי, "פחד מוות", שיצא לאור ב-9 ביולי 2002.
ב-14 באוגוסט 2003 הוציאה הלהקה אלבום כפול ו-DVD שתיעדו הופעה במועדון התיאטרון ביפו ב-17 בינואר של אותה שנה.
זמן קצר לאחר מכן עזב יפתח שחף (גיטרה חשמלית) את הלהקה והוחלף על ידי שני גיטריסטים – דניאל ברכר וגיא באר.
הופעתם הראשונה בהרכב הייתה באמפי וואהל בתל אביב, ב-23 באוגוסט 2003.
ב- 2004 הופיעה הלהקה במופע אקוסטי חד פעמי בהיכל התרבות בתל אביב.
ההופעה הוקלטה, ובמהלך אותה השנה יצא אלבום ההופעה, "Unplugged", שתיעד את אותה הופעה.
האלבום גרף הצלחה רבה, במיוחד בשל השיר "אם כבר", שהושמע רבות ברדיו.
במאי 2007, יצא לאור הסינגל הראשון מתוך האלבום הרביעי, "פורטה", "אין לך מקום".
האלבום יצא לאור ביום שישי ה-13 ביולי 2007, וכלל 15 שירים, מתוכם 4 באנגלית.
האלבום זכה בתואר "אלבום השנה" בטקס פרסי עמ"י ה-4 של ערוץ 24, ובמרץ 2008 הגיע למעמד אלבום זהב, לאחר שנמכרו ממנו למעלה מ-20,000 עותקים.
במהלך הופעה בפסטיבל "רוק עצמאות" הודיעו חברי הלהקה על עזיבתו של אבי סטרול, שהוחלף בניר מימון.
בשנת 2009 החלו היהודים בסיבוב הופעות אקוסטי, "היהודים בישיבה", שכלל עשרות הופעות ברחבי הארץ.
מתוך סיבוב ההופעות הוצא ב-2009 סינגל המכיל גרסה אקוסטית לשיר "כל הסיפור" וב-2010 הסינגל "אצלך בעולם" (גרסת כיסוי לשירו של מאיר בנאי), אשר זכה להצלחה רבה.
ב-10 ביולי 2010 הופיעו היהודים לראשונה באמפי קיסריה ואירחו על הבמה את שלום חנוך.
ב-21 באוקטובר של אותה שנה הופיעו היהודים במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב, בליווי מקהלת האופרה הישראלית, במסגרת פסטיבל תל אביב למוזיקה.
ב-5 במאי 2013 הופיעו היהודים בהיכל התרבות ראשון לציון בשילוב מופע בלט עם כוראוגרפיה מאת עידו תדמור, במסגרת פסטיבל האביב הבינלאומי של ראשון לציון.
ב-14 באוגוסט 2014 יצא לאור הסינגל "זוג יונים" שהיה הראשון מתוך אלבום האולפן החמישי של הלהקה אשר יצא באוגוסט 2015 תחת השם יותר לא.
בדצמבר 2019 השתתפו תום פטרובר ואורית שחף בקמפיין הטלוויזיה לאפליקציית הקניות ברשת Quik.
זו הפרסומת הראשונה אי פעם אותה מבצעים חברי ההרכב.
בשנת 2021 השתתפה אורית שחף בסרט "הברך" של נדב לפיד.
בסצנה בו השתתפה נראית שחף בחדר חזרות יחד עם נגן גיטרה נוסף, מבצעת את השיר "ניצוצות" של פורטיסחרוף.
השניים מציגים את עצמם כהרכב בשם "הכל קאברים".
בטבח שבעה באוקטובר, נחטף מפסטיבל נובה גיא אילוז, טכנאי הסאונד של הלהקה.
ב-13 באוקטובר 2025 השיב חמאס את גופתו במסגרת הסכם חמאס–ישראל.
תום פטרובר – סולן ויוצר ראשי
שחף כתבה והלחינה את מקצת השירים, והיא אחראית לחלק גדול מהעיצובים של אלבומי הלהקה
איציק סולם – גיטריסט, שב ללהקה לאחר עזיבתו של גיא באר
ערן מיטלמן – קלידים, שב ללהקה לאחר עזיבתו של רועי זו-ארץ
גרג פרל – גיטרה בס
שמוליק בודגוב – גיטרות, הפיק עם הלהקה את אלבומה הראשון
רועי זו-ארץ – קלידים, הפיק עם הלהקה את אלבומה הראשון
אבי יפרח – גיטרה בס
אלעד קרן – גיטרה בס
אבי סטרול – גיטרה בס
דניאל ברכר – גיטריסט, כותב ומלחין.
הגיע עם עזיבתו של יפתח שחף
גיא באר – גיטריסט, הגיע עם עזיבתו של יפתח שחף
עומרי אגמון – גיטריסט, הצטרף לאחר עזיבתו של דניאל ברכר
ניר מימון – גיטרה בס, הגיע לאחר עזיבתו של אבי סטרול
גיא בן חמו – קלידים
מציאות נפרדת – 2019 (מהדורה מוגבלת)
היהודים (אלבום) – 2019 (מהדורה מוגבלת)
היהודים Unplugged – דיסק הופעה אקוסטית בהיכל התרבות, 2004.
הלהקה מכרה מעל ל-300 אלף עותקים.
יהודי האימפריה העות'מאנית כללו מספר רב של קהילות יהודיות שונות ומגוונות שנמצאו בתחומי שלטונה של האימפריה העות'מאנית לאורך למעלה מ-500 שנות קיומה.
האימפריה העות'מאנית שלטה לתקופות ארוכות במרבית המזרח התיכון, צפון אפריקה, הקווקז, דרום-מזרח אירופה ואזורים נוספים, בהם התגוררו קהילות יהודיות ענפות.
לאחר כיבושה של קונסטנטינופול החליט הסולטאן ליישב אותה מחדש, והוא העביר אליה אלפי יהודים, בעיקר ממרכז יוון ומקדוניה.
עם התרחבות המדינה העות'מאנית, וכיבוש הסהר הפורה וצפון אפריקה, נכנסו תחת שלטונה קהילות יהודיות גדולות ועתיקות שהתגוררו באזורים אלה.
מלבדם, גם מגורשים יהודיים רבים, בעיקר מצרפת, פורטוגל וספרד, התיישבו באימפריה העות'מאנית במאות ה-14 וה-15, לאחר גירוש ספרד ופורטוגל, גירוש צרפת ואירועים נוספים.
כאשר נודע לסולטאן באיזיט השני על גירושם של יהודים אלו, כפי שמובא בספר - סדר אליהו זוטא, הוא אמר ליועציו שאם המלך הספרדי נהג בטיפשות, הוא ינהג בחוכמה ויכניסם לארצו, וכך באמת עשה.
המבנה העדתי של היהודים באימפריה העות'מאנית
כאמור, רוב היהודים באימפריה העות'מאנית היו מצאצאי מגורשי ספרד, אך היו גם קהילות נוספות של יהודים שישבו מאז ומתמיד באזור של האימפריה העות'מאנית לפני גירוש ספרד ואף לפני הקמתה של האימפריה.
יהודי האימפריה הביזנטית לשעבר שישבו באסיה הקטנה וחבל הבלקן כונו רומניוטים.
בניגוד ליהודים הספרדים שדיברו לאדינו, דיברו יהודים אלו יווניטיקה, ניב של יוונית, ואף התפללו בנוסח תפילה משלהם.
היהודים שישבו בצפון אפריקה כונו היהודים המוגרבים או היהודים המערביים (מגרב פירושו מערב, וזהו הכינוי בערבית לצפון אפריקה להבדיל מארצות המזרח).
קהילה של יהודים ממוצא צפון אפריקאי הייתה קיימת גם בארץ ישראל, ובמאה ה-19 נפרדה מהקהילה הספרדית.
רבים מבני קהילה זאת היו במוצאם ממגורשי ספרד, אך למעט כיסים קטנים של דוברי חכיתיה (ניב לאדינו של צפון אפריקה) הקהילה דברה ערבית-יהודית מגרבית.
היהודים שישבו במצרים, בסוריה ובארץ ישראל כונו מוסתערבים, וזאת משום שדמו לשכניהם הערבים.
היהודים המוגרבים והמוסתערבים דיברו ערבית יהודית ולא לאדינו.
היהודים שישבו באזור כורדיסטן עוד מימי קדם ודיברו ארמית.
יהודים אשכנזים שרובם ישבו בנסיכויות הדנוביות (כיום רומניה המודרנית, אז חלק מהאימפריה), בדגש על נסיכות מולדביה, אשר מספרם גדל במהלך המאות ה-18 וה-19 כתוצאה מהגירה משטחי אוקראינה המודרנית.
קהילות אלה קיימו קשרים רציפים עם הקהילות הספרדיות באיסטנבול ואלה סייעו להן בעת צרה.
החלוקה בין הקהילות השונות הייתה קיימת בעיקר בשנותיה הראשונות של האימפריה.
לאורך השנים התמעטו ההבדלים בין הקהילות הספרדיות לקהילות המקומיות ובכל מקום נוצרה תרבות יהודית המאפיינת את המקום, כאשר ידה של התרבות היהודית ספרדית על העליונה בשל יוקרתה התרבותית וכיוון שרוב היהודים באימפריה היו מצאצאי מגורשי ספרד.
מגורשי ספרד התמחו במלאכות רבות שעדיין לא היו באימפריה העות'מאנית ותרמו לשיגשוגה של האימפריה.
המגורשים התיישבו כמעט בכל ערי האימפריה העות'מאנית, ובייחוד התפרסמו קהילות היהודים של הערים - סלוניקי, אדריאנופול, סופיה ואיזמיר.
יהודי סלוניקי ואיסטנבול הרבו לסחור עם ארצות אירופה השונות.
גם דון יוסף נשיא, חתנה של דונה גרציה, הגיע למעלת דוכס ואף בשלטון בכמה איים בים האגאי.
לאחר עלילת הדם ראשונה שהתפרסמה באימפריה העות'מאנית, הסולטאן סולימאן השני הוציא פירמאן, דהיינו צו מלכותי, שהגן על כל יהודי האימפריה מעלילות הדם הללו.
כלפי היהודים הופעלו גם חוקי עומר (חוקים שמטרתם לרומם את המוסלמים ולהשפיל את בני החסות), אם כי הם לא הופעלו במלואם.
היהודים חויבו בתשלום מס גולגולת (גִ'זיַה - מס מיוחד לבני החסות - היהודים והנוצרים), בביגוד שונה (להבדיל את המוסלמים מבני החסות) ובאי הבלטת דתם ברבים, אך רבים מהסולטאנים באימפריה העות'מאנית העלימו עין מחוקים רבים אחרים, לא כמו סולטאנים אחרים בארצות האסלמיות שמחוץ לאימפריה העות'מאנית.
בימיו של הסולטאן מהמט השני, היה לבוש היהודים - כובע אדום, מעיל עליון מכותנה, ונעליים שחורות.
לאחר מכן, בתקופתו של הסולטאן מורט השלישי, נאסר על היהודים ללבוש בגדי משי, לנשים נאסר לענוד תכשיטים יקרים, ולגברים נאסר ללכת עם כובעים "מטופשים".
הגזירות הללו חלו על כל היהודים באימפריה העות'מאנית, מלבד יהודי הפרנקוס, שהם נתינים יהודים המקורבים למלכות.
הגילדות חדרו לאימפריה במאות ה-15 וה-16, ולא ברור מאין הגיעו, אך הן היו בעלי השפעה מכרעת, בזכות שגשוגה של האימפריה מבחינה כלכלית, והן זכו אף לזכויות נרחבות מהסולטנים בעצמם.
הגילדות צמחו כארגוני פועלים משותפים, ורובם התארגנו לפי מוצא ודת, אף על פי שהיו גם גילדות רב דתיות (כולל יהודים).
ליהודים היו מגוון גילדות: קצבים, צורפים, עובדי ניקיון במפעלי הצורפות, ואף יצרני הפנינים.
היו לכך שלוש סיבות עיקריות: 1. התחזקותן.
המקצועות העיקריים של הגילדות היהודיות היו צביעת אריגים, ניקור צמר, הכנת כפתורים ומכירת בדים שונים.
קהילת סלוניקי, שספקה מאות שנים צמר איכותי לחיל היניצ'רים, וכן לבגדי הסולטן, ספגה מכה אנושה במאה ה-19, עת הסולטן פירק את החיל וגם הפסיק את הזמנת בגדיו משם.
הקשרים, לעיתים קרובות, היו יותר מדי טובים, וגרמו גם לחילולי שבת, ישיבה בבתי קפה משותפים, פנייה לערכאות של גויים, ואף התבוללות.
כל זה הופסק במאות ה-18 וה-19, עם הפרדת הגילדות, התגברות התחרות והמתח הבין דתי.
בחברה העות'מאנית, שהייתה מורכבת ממגוון של קבוצות אתנו-דתיות וחברתיות, נודעה ללבוש חשיבות רבה ויוחסה לו משמעות חברתית, מעמדית דתית ואתנית.
התלבושת כולה או פריטים מסוימים בה, העידו על השתייכותו הדתית או המקצועית של האדם, על מעמדו החברתי ועל זכויותיו לפני החוק.
כל אדם חייב היה להתלבש כך שניתן יהיה להכיר בו את הקבוצה או המעמד, שאליו השתייך.
חובה זו נבעה בחלקה מגורמים חיצוניים, בעיקר מצווי הסולטאנים, ובחלקה מרצונה של הקבוצה עצמה להתבדל ולשמור על ייחודה.
הלבוש היה אם כן לא רק עניין של טעם אישי אלא חלק מכללי האתיקה החברתית.
הוא היווה אינדיקציה מיידית למקומו של בעליו בחברה וכלי בסיסי לשמירת הסדר החברתי.
לפיכך הוענקה תשומת לב רבה להכנת הלבוש, לגיוונו, לעושר האריגים והעיטורים.
היהודים הספרדים הגיעו לאימפריה העות'מאנית ככל הנראה בלבוש ספרדי, ולפיכך היו שונים הן מבני המקום הטורקים והן מן היהודים הרומאניוטים שישבו באימפריה מזה דורות.
במאות ה-16 ואף ה-17 עוד ניכרו היהודים הספרדים בלבושם, כפי שעולה מדיווחים שונים.
עם השנים עיצבו נוהגי המקום את לבושם, עד כי במאה ה-19, אם לא קודם לכן, הייתה תלבושתם עות'מאנית בסגנונה.
שינוי בלבוש, שהוא בדרך כלל חלק ממכלול שינויים שעוברת קבוצת מהגרים הנטמעים בארץ חדשה, יכול להעיד על מידת הטמיעה בחברה הסובבת.
היהודים הספרדים באימפריה העות'מאנית ראו עצמם מבחינות רבות כקבוצה נפרדת ומיוחסת.
הם שמרו על אלמנטים תרבותיים רבים שהביאו מספרד, כגון השפה והשירה.
יחסם זה בא לידי ביטוי גם בלבוש.
אף על פי שבסופו של דבר אימצו את סגנון הלבוש המקובל באימפריה העות'מאנית, המשיכו לייחס לפריטים מסוימים מקור ספרדי.
בתיאור לבושם של היהודים הספרדים יש להבחין אפוא בשני פרקי זמן: התקופה הארוכה שממועד בואם מספרד עד ראשית המאה ה-19, שלגביה עלינו להיעזר במקורות כתובים ומצוירים בלבד, והמאות ה-19 וה-20, שממנה נותרו בידינו גם פריטי הלבוש עצמם.
העיון בצווים הסולטאניים בענייני לבוש מלמד כי הם הונחו על ידי כמה מגמות עיקריות: א.
שמירת הלבוש המסורתי הישן, התואם את הדת, המנהג והמסורת, כערך שיש לקיימו.
הבחנת לבוש הכופרים מלבוש המוסלמים כדי שלא תהיה טעות בזיהויו של אדם.
איסור על היהודים והנוצרים להדר בלבושם יותר מן המוסלמים.
המקבל קיימים גם צווים המעוגנים במסורת הדתית המוסלמית האוסרים על המוסלמים להתהדר בלבושם.
מניעת האמרת מחירי הבגדים בשל ביקוש מצד היהודים והנוצרים.
קשה להעריך באיזו מידה קוימו הצווים הסולטאניים ומה היה חלקם בעיצוב הלבוש הלכה למעשה.
ממקורות אחדים עולה כי נשמרה הבחנה בלבוש בין הקבוצות הדתיות-אתניות השונות, אך עצם הוצאתם של צווים חוזרים ונשנים מעידה שהייתה הפרה שלהם, למרות האיום בעונשים חמורים על העבריינים.
מאפייני לבוש היהודים על-פי הצווים: א.
הגבלת צבעים: הגבלת הצבע החמורה והברורה ביותר היא האיסור להשתמש בצבע ירוק למי שאינם מוסלמים.
הצבע הירוק מקודש למוסלמים ורק הם היו רשאים להשתמש בו.
המגמה הכללית הייתה להגביל את בגדי היהודים לגוונים כהים, שחורים או כחולים כהים.
הרבגוניות והססגוניות היו שמורות למוסלמים.
גם את צבע הנעליים הגבילו הצווים.
היהודים, גברים ונשים כאחד, היו רשאים לנעול אך ורק נעליים כהות או שחורות.
הגבלות על סוגי החומרים ואיכותם: היהודים הורשו להשתמש לבגדיהם באריגים פחות מפוארים ופחות עדינים מאלה של המוסלמים.
הגבלות הנוגעות לגזרת הבגד ולמידותיו: בטורקיה יוחסה משמעות רבה לגודל הצניף ולצורתו.
ככל שהצניף גדול יותר ומפואר יותר, כך רם יותר מעמדו של הלובש.
בצווים ישנן לכן הגבלות על אורך אריגי הצניף המותר ליהודים ועל רוחב הגלימה.
ממעט העדויות החיצוניות עולה שייתכן כי היהודים לא ראו בהבחנה בלבוש בינם לבין המוסלמים השפלה, אלא קיבלוה מרצון ומתוך מגמה להיבדל מן הלא-יהודים.
גם מן המקורות היהודיים נראה כי בדרך כלל לא ביקשו היהודים להידמות בבגדיהם לגויים, משום ההלכה "בחוקותיהם לא תלכו".
הייתה גם התנגדות חוזרת ונשנית להתהדרות בלבוש.
נראה כי ביסודה מצוי היה החשש שהידור מוגזם בלבושם של היהודים יעורר את קנאת האוכלוסייה הסובבת אותם ויגרום לפגיעה בהם, ועלול אפילו לגרום להוצאת גזירות מטעם השלטונות.
עמדה זו באה לידי ביטוי הן בתקנות רבנים הן בספרי מוסר ובסיפורים שונים, התולים אסונות או גזירות שבאו על היהודים בהתהדרותם בלבוש.
לבוש הגברים עד המאה ה-19 - מכל המקורות, הכתובים כמצוירים, עולה שלבוש הגבר כלל גלימה רחבת שוליים בצבע כהה, סגול או שחור, על גבי שמלת מעיל או גלימה מפוספסת או חלקה, מוחזקת על ידי אבנט רחב עשוי אריג מקופל.
כיסוי הראש המקובל, המופיע בווריאציות קלות, הוא כובע גלילי המתרחב בקצהו העליון וסביב חלקו התחתון צניף בצבעים שונים.
במהלך המאות ה-17 וה-18 אימצו ככל הנראה היהודים הספרדים לבוש עות'מאני, וזה לא השתנה כמעט במשך כל התקופה, עד להתמערבות במאה ה-19. היהודים בכללם, נבדלו מן האוכלוסייה המקומית בכיסוי הראש ובצבע הבגדים והמנעלים.
לבוש הנשים - לבוש הנשים היה מורכב יותר מלבוש הגברים והייתה בו הבחנה מובהקת בין בגדי הבית והבגד שנועד ליציאה.
על בגד היציאה חלו כללי הצניעות, המחייבים את האישה להתכסות בגלימה עליונה.
בלבוש הביתי היה חופש רב יותר במבחר האריגים, בצבעוניות ובהידור ולפיכך הוא מגוון יותר, ונראה שהיו הבדלים בין הערים השונות.
מן המקורות הכתובים ומן התמונות עולה שבמאה הט"ז לבשו יהודיות, אולי רק בקבוצות מסוימות, שמלות בגזרות ובאריגים המזכירים בגדים איטלקיים בני התקופה.
בסוף המאה ה-18 כבר היו היהודיות לבושות בהתאם לאופנה הטורקית הרווחת, אך ייתכן שלבוש זה נכנס לשימוש כבר קודם לכן.
לבושן כלל גלימות, שמלות-מעיל ומכנסי 'שלוואר' ארוכים.
נראה שההבדל העיקרי בין היהודיות לבין הטורקיות והנוצריות היה בכיסוי הראש, שהסתיר כליל את שערן של היהודיות ואילו שערן של האחרות נשאר גלוי בחלקו.
התפשטותה הטריטוריאלית של האימפריה העות'מאנית הביאה תחת שלטונה בתקופות שונות אזורים ובהם ריכוזים יהודיים ניכרים.
ההיסטוריה של יהודי האימפריה קשורה לעברם של היהודים במדינות מודרניות רבות, ובהן טורקיה, יוון, בולגריה, מקדוניה, אלבניה, סרביה, בוסניה, רומניה, עיראק, סוריה, לבנון, ישראל, מצרים, לוב, תוניסיה, אלג'יריה, גאורגיה ותימן.
הקהילות העיקריות באימפריה היו קהילות איסטנבול (קושטאנדינא בפי היהודים, ובקיצור קושטא'), שלוניקי (ביוון המודרנית), אדירנה (אדריאנופול) והחל מהמאה ה-17 גם איזמיר.
בארבע ערים אלו התגוררו יותר ממחצית יהודי האימפריה.
קיבוצים יהודיים משמעותיים נמצאו גם בערי נמל ובמרכזי מסחר ומינהל, וקהילות בינוניות וקטנות רבות התקיימו באנטוליה, כורדיסטן, הבלקנים וצפון אפריקה.
בין הקהילות הבולטות במפת הקהילות העות'מאניות ניתן להזכיר את קהיר, דמשק, חלב, בגדאד ובצרה במחוזות הערביים; אלג'יר, תוניס וטריפולי וצפון אפריקה; לאריסה, רודוס, פאטראס, יאנינה, סופיה, פלובדיב, בלגראד, סקופיה, מונאסטיר, סראייבו ויהדות יאשי במחוזות האירופיים ("רומלי").
מקום מיוחד נשמר גם לקהילות ארץ ישראל ובראשן ארבע ערי הקודש: ירושלים, צפת, חברון וטבריה.
קהילות נוספות נהנו מפריחה במשך תקופות קצרות, דוגמת ניקופול במאה ה-16, ועכו החל במאה ה-18 ועד 1820.
חלק מן המהגרים היהודים לתחומי האימפריה שמרו על ייחודם התרבותי ועל מעמד משפטי נפרד - הגראנה בתוניס, הפרנקוס בחלב ובשלוניקי והסודיטים בתחומי רומניה.
קשרים הדוקים התקיימו בין קהילות האימפריה לקהילות יהודיות שהתקיימו לאורך גבולות האימפריה או במרכזי מסחר חשובים.
קשרים אלה התבטאו במסחר, הגירה ויצירת קשרי משפחה.
בין הקהילות החשובות שקיימו קשרים עם קהילות האימפריה ניתן למנות את קהילות ונציה, רגוזה (דוברובניק), ליבורנו, אמסטרדם, וינה, טרייסטה.
בחלקן התבססו גם קהילות נפרדות של יהודים עות'מאניים, למשל בוונציה במאה ה-16 או בווינה במאה ה-18.
שקיעתה של האימפריה העות'מאנית החלה באמצע המאה ה-16. שקיעה זו הביאה בהדרגה להתרופפות מעמדם הפוליטי והכלכלי של יהודי הפרנקוס, וגם הכבדת עול המיסים כל יהודי האימפריה העות'מאנית.
התערערות תנאי הביטחון של היהודים, הביאו לידי שריפות בתי מגורים ועסקים של יהודים, הריגה רבה של יהודים על ידי היניצ'רים, ועוד הרג רב במרדם של הסיפאהים בתחילת המאה ה-17. לאחר מכן, גם במאה ה-18 החמיר מצבם של היהודים באימפריה העות'מאנית.
הסולטאן מורט הרביעי החמיר עם היהודים יותר מכל שאר הסולטאנים שהיו באימפריה העות'מאנית.
בעקבות מצב זה של היהודים, נהו רבים מהם למחוזות הספר של האימפריה ואל מחוץ לגבולותיה.
באמצע שנות השישים של המאה ה-17 פשטה השבתאות בקהילות האימפריה העות'מאנית והמרכזים הראשיים של תנועה משיחית זו היו באיסטנבול, אדריאנופול, איזמיר וסלוניקי.
דלדול הקהילות המשיך במאה ה-18 וגם בתחילת המאה ה-19. עלילות, מיסים ומעשי שוד היו מנת חלקם היומי של היהודים באימפריה העות'מאנית באותה עת.
אומדני האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל במאה ה-19
בעקבות כל מעשי השוד, ההרג והעושק של היהודים באימפריה העות'מאנית, והתדרדרות מצבה של האימפריה העות'מאנית שהמשיך לאחר מכן במרד הסיפאהים והיניצ'רים, משפחות מכובדות רבות הוגלו או הוצאו להורג על ידי השלטונות, כגון משפחת אג'ימן.
מהעשור הרביעי של המאה ה-19, חלו שינויים משמעותיים מאוד בחייהם ובמעמדם הפוליטי של היהודים.
היהודים ביקשו מינוי אחד שיהיה שווה במעמדו לפטריארכים היווני והארמני, והזוכה במינוי זה, שאושר על ידי הסולטאן מהמוט השני בשנת 1836, הוא רבי אברהם הלוי.
באמצע המאה ה-19 שופרו היחסים בין היהודים ליוונים ולארמנים, ויהודים יכלו להגיע שוב לעמדות מפתח בכירות.
לדוגמה, יהודי בשם יחזקאל גבאי מונה לנשיא בית הדין הפלילי של טורקיה, ואנשים יהודיים מונו ונבחרו גם לפרלמנט הטורקי.
בתקופה זו, הטרום-ציונית, נחשבו היהודים לנתינים נאמנים, וכך למשל, כאשר בשנת 1860 היו פרעות אלימות כנגד בני מיעוטים נוצרים ברחבי האימפריה העות'מאנית, ובעיקר בדמשק, פרעות אלו פסחו על המיעוט היהודי.
עם זאת, בשליש האחרון של המאה ה-19, פרצו כ-40 עלילות דם ברחבי האימפריה העות'מאנית.
אך למרות זאת, השלטונות הטורקיים הגנו על היהודים, בעיקר בזכות התערבותו של משה מונטיפיורי.
בסוף המאה ה-19 נטש חלק מן האוכלוסייה היהודית שבאימפריה העות'מאנית את קהילותיה היהודיות, ויהודים נשארו בעיקר בערי המסחר הגדולות.
אישים רבים הטביעו את חותמם על קורותיה של היהדות העות'מאנית.
ניתן לזהות ביניהם כמה קבוצות בולטות.
הראשונה היא המקורבים לשלטון - רופאים, מתורגמנים, בנקאים, סוחרים גדולים - שהגיעו לגדולה במסגרת שירותים אישיים שהעניקו לאנשי השלטון העת'מאני.
קבוצה נוספת היא יהודים שמעמדם בא להם מכוח קשריהם עם מדינות זרות ומכוח החסות שאלה פרסו עליהם.
על קבוצה שלישית נמנו המנהיגים הרוחניים של הקהילות - תלמידי חכמים ורבנים ("חכמים"), רבים מהם בנים לשושלות רבנים ידועות.
לאחר מיסוד משרות החכם באשי ב-1835 התחרו עליהן בניהם של אותן משפחות.
היו גם אישים בולטים שניתן לשייכם ליותר מקבוצה אחת.
קבוצה נוספת הופיעה לאחר הרפורמות המשפטיות במדינה העת'מאנית (התנזימאת) ונמנו עליה אותם יהודים שניצלו את הסרת המגבלות החוקיות על היהודים והשכילו לטפס במדרג העת'מאני, אם בשורות הצבא ואם בשירות המדינה.
בין המקורבים לשלטונות ניתן למנות בתקופות שונות את: דון יוסף נשיא (נפ.
על משפחות הרבנים הבולטות באימפריה נמנו משפחות אלפאנדרי, אבואלעפיה, בנבנשתי, חזן, אלישר, נבון, די בוטון, גלנטי.
מחסות זרה נהנו למשל משפחת פיצ'וטו בחלב ומשפחת עבו בטבריה.
היהודי הנצחי הוא סרט תעמולה אנטישמי שנוצר בגרמניה הנאצית בשנת 1940, בבימויו של פריץ היפְּלֶר ולפי תסריט שכתב אברהארד טאוּבֶּרְט, תחת הנחייתו הצמודה של שר התעמולה יוזף גבלס.
הסרט "מציג" בעיקר קטעי וידאו ותמונות מאורח החיים של יהודי פולין תוך הצגה קולקטיבית של בני העם היהודי כמושחתים, מכוערים, מזוהמים, תככנים, עצלנים וסוטים.
היהודי, על-פי "היהודי הנצחי", הוא נטע זר באירופה, טפיל בעל דת כביכול, שגם משמשת כלי פוליטי של מה שכונה "הגזע היהודי", שמטרתו הסופית השתלטות על העולם, בפרט מכוח שליטתו בבנקאות ובמסחר, זאת בעוד אורחות חייו חייתיים ודוחים.
תצוגה זו היא ברובה אלגורית, שכן, הנאצים עצמם היו בעלי עמדה אנטי-נוצרית, ועמדה זו קיבלה ביטוי בסרט.
בגרסתו המתורגמת לאנגלית שונה שם הסרט ל-"The Eternal Jew" – "היהודי הנצחי", כאקסיומה של העולם הלבן-נוצרי על כך שהיהודים הם מגפה נצחית.
קריין הסרט, הארי גיזֶה , קריין אף את יומן החדשות של גרמניה הנאצית מסוף שנת 1940 ועד לנפילת המשטר.
הסרט נוצר בהשראתו ועל פי הוראותיו של שר התעמולה יוזף גבלס, זמן קצר לאחר כיבוש פולין בידי גרמניה, על שלושה מיליון יהודיה.
גבלס פיקח כה מקרוב על הפקת ובימוי הסרט, עד כי ניתן בהחלט להגדירו כיוצרו בפועל.
מטרת הסרט הייתה להתריע בפני העם הגרמני על הסכנה הנשקפת לו מאותם מיליוני יהודים שעברו לשלטון הרייך השלישי, ולהכשיר את הקרקע לפעולה קיצונית נגדם.
הסרט שילב קטעים דוקומנטריים עם צילומים מבוימים, וכלל חומר מצולם מן הימים הראשונים של הכיבוש הנאצי בפולין.
הסרט נערך בסגנון של סרט תיעודי, שהמסר המרכזי שלו הוא הצגת התכונות הגזעיות הנצחיות המאפיינות את היהודי כטפיל תרבותי נודד.
למעשה, היהודי מזוהה עם, או משפיע על, כל מה שמנוגד תרבותית לדוקטרינה הנאצית: אמנות מודרנית, רלטיביזם תרבותי, פוליטיקה סוציאליסטית ואנרכיסטית, והפקרות מינית.
אחת מסצנות הפתיחה מראה צילום של שטף עכברושים הפורץ מפתח ביוב, המתחלף לצילום של המון יהודים ברחוב סואן בפולין.
צילומי תקריב מתמקדים בתווי פנים חולניים ומעוותים, וקריינות מסבירה שכשם שעכברושים הם הסרח העודף ומפיץ המחלות של עולם החי, הרי היהודים הם המקבילה האנושית שלהם, מפיצי מחלות ושחיתות בקרב המין האנושי.
אבל, ממשיך הקריין, שלא כעכברושים, ליהודים יש יכולת מדהימה לשנות את הופעתם כך שיידמו ל"פונדקאיהם" האנושיים ויתערבבו ביניהם.
הצילום מתמקד בתמונות יהודים מזוקנים בלבוש יהודי מסורתי, המתחלפות לתמונת יהודים גלוחי פנים בחליפות עסקים מודרניות, בלוויית הסבר כי רק "עין מיומנת" תבחין בתוויהם היהודיים.
בצילום זה נראות עיני היהודים מתרוצצות בתוך חוריהן מצד לצד בעודם מחייכים חיוך מזויף למצלמה – בפועל, צולמו היהודים תחת איום רובים, כאשר עיניהם עוקבות אחר תנועות קני הרובים המכוונים כלפיהם.
סצנות נוספות כוללות צילומי יהודים ידועי שם, כגון אלברט איינשטיין (המוצב בצד סדרת תמונות העוסקות בשליטה היהודית בתעשיית הפורנוגרפיה), המנהיגה הסוציאליסטית רוזה לוקסמבורג, המוזיקאי לאו קסטנברג, הסקסולוג מגנוס הירשפלד ואף צ'ארלי צ'פלין, שאמנם לא היה יהודי אך נחשב בידי היטלר ככזה בעקבות סרטו "הדיקטטור הגדול".
עוד נעשה שימוש בקטעים מתוך "סרטים יהודיים" תוך הוצאתם מהקשרם והצגתם כהוכחה ניצחת לזדוניות היהודית העולמית.
קטעים מן הסרט האמריקני "בית רוטשילד" (1934) משמשים להדגמת ההשתלטות היהודית על הכלכלה העולמית, ברשת מסועפת החוצה מדינות ויבשות.
דוגמה בוטה של הוצאת דבר מהקשרו היא שילוב קטע מסרטו העלילתי של פריץ לאנג "M" (1931), בו מגלם השחקן היהודי פיטר לורה דמות נבל של רוצח ילדים, כדוגמה ארכיטיפית לדמות היהודי.
הסרט מציג צילומים תיעודיים, לכאורה, מחיי היהודים בפולין, אשר בוימו במטרה להציג את היהודים באור נלעג.
באחת הסצנות מוצג אדם צ'רניאקוב, ראש היודנראט בגטו ורשה, יושב במשרדו בצד מנורת שבעת הקנים, כשהוא משוחח עם עמיתיו תוך נפנוף מכוון ומופרז בידיו וזרועותיו על פי הנחיות הבמאי, משום ש"כך מדברים יהודים".
סצנה בולטת בסרט נותנת ביטוי להשקפת העולם של המפלגה הנאצית.
בסצנה זו מוצגים ציורים של דמויות תנ"כיות, שהם רומנסקיים באופיים.
ציורים אלו מוצגים בזה אחר זה, במקביל לציטוט להלן:
בסיומו של ציטוט זה, טוען הקריין "כך נראים עבריים אמיתיים!", ומיד מוצג תיעוד של סעודת פורים בקרב יהודים פולנים, תוך גינוי החג כשמחה על מעשה טבח.
לקראת סוף הסרט, לאחר שהוצגה אחריות היהודים לשקיעת המוזיקה, המדע, האמנות והמסחר המערביים, מגיעה סצנה מצולמת של שחיטה בידי שוחט יהודי, וזאת לראייה כי היהודים נעדרים את החמלה האנושית והיחס ההומאני לבעלי חיים, תכונות שכה מאפיינות את בני הגזע הארי.
לקטע זה מוקדמת הודעה המזהירה נשים, ילדים, ורכי לב מפני "תמונות קשות לצפייה", ולאחריה, על פני דקות ארוכות, מוצגים פרות וכבשים שחוטים במהלך פרפורי גסיסה מצמררים.
רגע השיא הדרמטי של הסרט הוא נאומו של אדולף היטלר בפני הרייכסטאג ב-30 בינואר 1939 (בסופו של הסרט), בו הוא טומן את הזרע ל"פתרון הסופי" ל"בעיה היהודית" שהוצגה במהלך הסרט:
לקראת הסוף מוצגות תמונות מתוך הסרט הנאצי "ניצחון הרצון" משנת 1934, שבהם מראים את דמותם של הגרמנים האריים מתוך הסרט (שנחשבו אף הם לטהורי הגזע בסרט זה ובכלל בגרמניה הנאצית).
אף שהסרט יצא לבתי הקולנוע בשנת 1940, ימי תהילתה והצלחותיה הצבאיות של גרמניה הנאצית, על גלי הפטריוטיזם, הלאומנות והאנטישמיות שליוו תהליך זה, הוא לא זכה להצלחה.
הקהל הגרמני הורגל ביצירות הקולנועיות המהוקצעות של במאים כדוגמת לני ריפנשטאהל ב"ניצחון הרצון" וב"אולימפיה", וגם בהשוואה ליצירות אנטישמיות פופולריות כגון "היהודי זיס", נראה "היהודי הנצחי" כהגזמה קיצונית וגרוטסקית.
אף על פי כן, המשיך היפלר, הבמאי המועדף על גבלס, בצילומים נוספים בפולין ל"תיעוד" החיים היהודיים.
חרף ההטיה הבוטה של החומר שצילם, ובכללו תיעוד דיכוי מרד גטו ורשה, הרי שערכו ההיסטורי רב בהיותו עדות מצולמת יחידה למאורעות אלה.
לאנשי האס אס והאיינזצגרופן היה "היהודי הנצחי" בבחינת סרט חובה לצפייה, במטרה להכשיר את לבבם לקראת המשימה שעמדה בפניהם - ביעור אירופה מן "הנגע היהודי".
קשה להעריך את מידת השפעתו של הסרט עצמו עליהם, אולם מביצועיהם בשטח ניכר שתפישתם את היהודים הייתה דומה מאוד לזו שהטיף לה הסרט.
בריאיון לאחר המלחמה הביע פריץ היפלר את צערו על כך ששמו צוין בקרדיטים כבמאי הסרט "היהודי הנצחי".
זאת משום שבכך חשף עצמו למעצר וחקירה בידי בעלות הברית בתום מלחמת העולם השנייה, בעוד שלטענתו לא היה לו דבר וחצי דבר עם השמדת היהודים.
חרף כישלון הסרט בשעתו, העובדה כי הוא נוצר מלכתחילה למטרה של הכשרת הקרקע ומתן לגיטימציה להוקעה והשמדה של אומה שלמה, גרמניה מגדירה אותו עד היום כחומר אסור להפצה והצגה בגרמניה "למעט בנסיבות מיוחדות ומבוקרות בקפידה".
בארצות הברית הוא מותר בהפצה ומאומץ בחום בידי קבוצות נאו-נאציות.
היהודי זיס הוא שמו של סרט תעמולה אנטישמי שיצא בגרמניה הנאצית בשנת 1940, בבימויו של במאי הקולנוע פייט הרלן, על פי הזמנתו של שר התעמולה יוזף גבלס.
הסרט מציג פרשנות אנטישמית על ספרו של ליון פויכטוונגר "היהודי זיס", המבוסס על סיפור חייו של יוזף זיסקינד אופנהיימר.
"היהודי זיס" הוא גם שמו של סרט קולנוע בריטי מוקדם יותר, משנת 1934, שנוצר בידי מייקל בלקון שלא למטרות אנטישמיות, אלא דווקא ככתב ביקורת ותמרור אזהרה נגד עוולות האנטישמיות הגרמנית, ברוח יצירתו המקורית של פויכטוונגר.
הבנקאי יוזף זיסקינד אופנהיימר (שנודע בכינוי הגנאי "יוד זיס"), יהודי בן המאה ה-18, היה יועצו הכספי של קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג.
לאחר מותו של הנסיך הוצא להורג מסיבות מפוקפקות.
עלייתו של היהודי זיס מחיים בגטו אל פסגת החברה וחצר המלוכה הייתה חסרת תקדים, היות שעל היהודים הוטלו מגבלות קשות.
בשל כך שימש סיפורו בסיס ליצירות רבות.
בשנת 1827 הופיעה הנובלה "היהודי זיס" מאת וילהלם האוף, אשר התבססה בעיקר על מסורת שמיעה ופרשנות מאוחרת, משום שתיקי המשפט המקוריים פורסמו רק בשנת 1919. למרות שהאוף תמך בהפרדה בין יהודים לגויים, הוא תקף את העוול שבגזר דינו של אופנהיימר.
בשנת 1925 יצא הרומן "היהודי זיס", פרי עטו של ליון פויכטוונגר, וזכה לפרסום כלל עולמי.
מחזה על-פי הספר הוצג בתיאטרון "הבימה".
בהמשך לספר יצר מייקל בלקון באנגליה בשנת 1934 את הסרט "היהודי זיס" (Jew Suess), בכיכובו של קונרד ויידט, כסרט שנועד להזהיר מפני האנטישמיות הגרמנית.
סרט פרו-יהודי זה לכד את תשומת לבו של יוזף גבלס, שר התעמולה הנאצי, אשר יזם הפקת גרסה גרמנית שהיא אחד מסרטי התעמולה האנטישמיים החריפים והמפורסמים שנוצרו אי פעם.
למרבה האירוניה, סיפורו של אופנהיימר התפרסם יותר מכל בסרט תעמולה זה, שנקרא אף הוא "היהודי זיס", שאותו ביים פייט הרלן בשנת 1940 בגרמניה.
גבלס ביקש מהרלן לביים את היצירה האנטישמית החריפה "היהודי זיס" על פי תסריט מאת אברהארד וולפגנג מילר, המספר את סיפורו של יוזף זיסקינד אופנהיימר, אך בהיבט המאמץ את ההשקפה הנאצית ביחס ליהודים ומשרת את תעמולת המפלגה.
הרלן היה מעורב בכתיבת התסריט ולקח על עצמו את עבודת הבימוי.
לגילום דמותו של זיס נבחר השחקן האוסטרי פרדיננד מריאן, גבר שאינו בעל חזות ארית טיפוסית, ושכבר רכש ניסיון בגילום תפקידי נבל על במת התיאטרון ובקולנוע.
מריאן נרתע מלשמש כלי בתעמולתו של גבלס ולא חפץ בזיהוי עם דמות היהודי או עם התעמולה הנאצית, אך לבסוף נאלץ בלית ברירה להיעתר ללחציו של גבלס.
בתו מנישואיו הראשונים של מריאן הייתה יהודייה למחצה ובעלה לשעבר של אשתו השנייה היה יהודי והוא חשש לגורלם.
כדי לפצות את מריאן הוא קיבל סכום של חמישים אלף מארק, כפול מכל משכורת שקיבל עד כה.
גם שאר המשתתפים בסרט באו במגע בחייהם עם יהודים.
היינריך גאורג (שגילם את הדוכס קארל אלכסנדר) היה פעיל במפלגה הקומוניסטית הגרמנית וידיד קרוב של ברכט.
עם עליית הנאצים לשלטון נאסר עליו בתחילה לשחק, אך לבסוף הוא הגיע להסדר עם השלטון, הצטרף למפלגה הנאצית וקיבל לידיו את ניהול תיאטרון שילר.
הרלן עצמו היה נשוי לראשונה לשחקנית היהודייה דורה גרשון, שנספתה באושוויץ.
לוורנר קראוס, שנודע כשחקן בעל אלף פרצופים והיה התומך הכי גדול במפלגה הנאצית, הייתה אחיינית יהודייה למחצה.
הסרט מתאר את זיס, סוחר יהודי תאב בצע ומרושע המתגורר בגטו פרנקפורט.
הדוכס החדש של וירטמברג משגר שליח אליו כדי לרכוש תכשיטים, וזיס מציע לו אותם בהלוואה, בתמורה לרשות להיכנס לשטוטגרט, שמגורי יהודים אסורים בה.
כדי להסתוות, הוא מגלח את זקנו ופיאותיו ומחליף את מעילו הארוך בלבוש נוצרי (לחרדתו של עוזרו, לוי, התוהה אם אינו מפחד מן הרב).
זיס עוסק בהלוואה בריבית, וכדי לקדם עצמו כלכלית וחברתית הוא משתמש במניפולציות, שחיתות ושוחד.
תככנותו משתלמת, לכאורה, והוא מגיע לעמדה פוליטית משפיעה בחצרו של הדוכס מווירטמברג, שבה הוא ממשיך לצבור כוח וממון.
הוא מסיר את הצו נגד יהודים, וחבורה שלמה מפרנקפורט מגיעה לשטוטגרט ומתחילה לעשות בה שמות, לגזול את הנוצרים ולעשוק את הכלכלה המקומית.
יחד עימם מגיע הרב ליווא (המדבר, כמו יתר הדמויות היהודיות, במבטא יהודי אידישאי כבד), המתרה בזיס מכך שהוא מתערב בין הגויים, מתלבש כמותם וצובר עוצמה בגלוי, במקום לשלוט עליהם בסתר כדרך שציווה האל.
זיס אף לא מהסס לחזר אחר נערה גרמנייה (המגולמת על ידי קריסטינה סודרבאום), בת למשפחה מכובדת, המאורסת לאחר.
משמסכל אביה של הנערה את תוכניותיו של זיס ומשיאה לארוסה, מתנכל זיס לאב ולבעל וגורם למעצרם בעוון חתירה תחת השלטון.
כדי למנוע סבל נוסף מבעלה המעונה נכנעת הנערה לתאוותו של זיס ומאפשרת לו לבצע בה את זממו, ולאחר מכן שולחת יד בנפשה.
המניפולציות התככניות של היהודי מובילות את הדוכסות אל סף מלחמת אזרחים, אך לבסוף יוצא הצדק לאור ושחיתותו של זיס נחשפת.
הוא מוקע, מועמד לדין ונידון לתלייה בגרדום.
בסוף הסרט מחדשים את האיסור על נוכחותם של יהודים בשטוטגרט והם מגורשים, כשאבי הנערה מפציר בדורות הבאים לשמור על החוק לעד כדי למנוע מעצמם סבל רב.
היינריך גאורג בתפקיד: הדוכס קארל אלכסנדר
קריסטינה סודרבאום בתפקיד: דורותיאה שטרום
פרדיננד מריאן בתפקיד: יוסף זיס אופנהיימר
וורנר קראוס בתפקיד: לוי, הרב והשוחט
הסרט נועד להמחיש את הסכנה לגרמניה דווקא מן היהודים המתבוללים, אלה הנראים ומתלבשים כגרמנים מודרניים.
יהודים כאלה, המשילים מעליהם את סימני הזיהוי היהודיים ושקשה להבחין מיד בשונותם וערמומיותם, הם המסוכנים ביותר, על פי "היהודי זיס" בגרסתו הנאצית.
הסרט, שיצא אל אולמות הקולנוע בשנת 1940, היה להצלחה גדולה ונצפה על ידי 20 מיליון צופים בגרמניה ועוד כ-20 מיליון צופים ברחבי אירופה.
הדימוי שנוצר בסרט, של היהודי השנוא, התככן והזומם, שימש היטב את התעמולה הנאצית בשנים אלו, שבהן התרחשה השואה.
הצלחתו הייתה רבה לאין שיעור מזו של הסרט היהודי הנצחי שיצא באותה עת, ביומרה של סרט דוקומנטרי המציג באופן בוטה את היהודים כעכברושים וכטפילים מזיקים, מלוכלכים ומכוערים.
היהודי ממלטה הוא מחזה שנכתב, כנראה, בשנת 1590 על ידי המחזאי הבריטי כריסטופר מרלו.
המחזה הוצג לראשונה בשנת 1592, זכה להצלחה והופיע בתיאטראות שונים ברחבי אנגליה.
המחזה השפיע על ויליאם שקספיר וניתן לחוש בהשפעה זו במחזה הסוחר מוונציה, שכתב שקספיר מאוחר יותר.
המחזה של מרלו נחשב ליצירה אנטישמית.
המחזה נכתב בתקופה של קושי כלכלי באנגליה שגרם, בין השאר, לטינה כנגד קהילות של זרים שחיו באנגליה (למרות שיהודים לא חיו באנגליה באותה תקופה).
יהודי עשיר בשם בראבאס, החי באי מלטה, פועל לנקום את אובדן רכושו.
הרכוש נלקח על ידי מושל האי כדי לשלם מס לטורקים המגיעים לאי.
בראבאס רוצח, מרעיל בארות ומבצע מעשי רמיה ונוכלות שונים על מנת לממש את מטרתו.
בתחילה מסייע בידו עבד מוסלמי אשר רכש.
עבד זה מוצג כשונא נוצרים וכך גם אדונו.
העבד יירצח על ידי בראבאס מאוחר יותר מפני שבגד בו.
בראבאס אינו מהסס להשתמש בבתו על מנת לנקום במושל האי.
הוא גורם לכך שבן המושל ייהרג בעת דו-קרב על חסדי הבת אביגייל.
מאוחר יותר הוא אף רוצח את בתו מפני שבחרה להתנצר.
הוא מסייע לטורקים לכבוש את האי ולאחר מכן הופך את עורו ומסייע למושל המודח.