tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ליפשיץ היה ממייסדיי הקונגרס הישראלי, שהוקם בשנת 2018 על ידי אנשי עסקים ואקדמיה במטרה לשנות את תרבות השיח בחברה הישראלית בסוגיות קונפליקט בענייני יהדות ודמוקרטיה.
קונגרס פועל ליצירת שיח רחב, המאפשר לקולות השונים בחברה הישראלית להשתתף ולהשפיע.
מטרותיו של הקונגרס הן הבניית הסכמות בסוגיות בוערות בחברה הישראלית ובפרט בענייני דת ומדינה, חיבור הציבור הרחב לשיח ולהסכמות, שינוי תרבות השיח ויצירת נורמות ודפוסים של שיח שיתופי והצגת ההסכמות לפני מקבלי ההחלטות במדינה ויצירת מוטיבציה לאימוצן.
במרץ 2019 החל מיזם הקונגרס לפעול במסגרת המרכז למשפט יהודי ודמוקרטי באוניברסיטת בר-אילן.
הוא עומד בראש מרכז מנומדין למשפט יהודי ודמוקרטי.
מרכז מנומדין מפתח תשתית משפטית ואקדמית לחיבור מרכיבי הזהות הישראלית ושילובה בשיח הציבורי.
המרכז, שפועל בתוך הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, עוסק בהעשרת המחקר ופיתוח פתרונות עבור זהותה היהודית והדמוקרטית של מדינת ישראל.
המרכז מפעיל גם את "תוכנית התיכונים למנהיגות במשפט", במסגרתה מארח מאות תלמידות ותלמידים, חילונים ודתיים, יהודים וערבים, לימי עיון ושיח על סוגיות בדת ומדינה.
ליפשיץ הוביל מיזם הבוחן כיצד תוכל מערכת המשפט לקדם בניית הסכמות במרחב הציבורי וביחד עם צוות המחקר של מרכז מנומדין ניסח הצעת חוק בעניין.
בתקופת ההיערכות הפוליטית לרפורמה המשפטית בישראל, ליפשיץ היה חבר בצוות שביקש לסייע לנשיא המדינה, יצחק הרצוג, לגבש הסדר מוסכם בנושא.
בשנת 2022 הצטרף ליפשיץ כיועץ בכיר של המחלקה ללקוחות פרטיים במשרד עורכי הדין פישר-בכר (.FBC & Co).
היה מועמד לכהן בבית המשפט העליון בשנים 2017 ו-2021.
שחר ליפשיץ נשוי לעורכת הדין ענת ליפשיץ, ממונה מחוזית על עורכי הדין ביחידות הסיוע במשרד הרווחה ולהם ארבעה ילדים, הם מתגוררים בגבעת שמואל.
ליפשיץ זכה במספר פרסים ומלגות ובהם מלגת פולברייט, מלגת אלון לחוקרים צעירים מצטיינים ופרס בהט לספר עיון מצטיין מטעם אוניברסיטת חיפה על ספרו "הידועים בציבור בראי התאוריה האזרחית של דיני המשפחה" וכן מלגת גרוז לחוקר במשפט עברי מטעם הפקולטה למשפטים באוניברסיטת פנסילבניה.
עוד זכה ליפשיץ בפרס המרצה המצטיין באוניברסיטת בר-אילן וכן בפרס נאמן ומחקרי משפט על המאמר הטוב ביותר לשנת תשפ"ב.
מאמריו בתחום דיני המשפחה, החוזים והירושה צוטטו מאות פעמים בפסיקות בתי המשפט.
הידועים בציבור בראי התאוריה האזרחית של דיני המשפחה, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה בשיתוף עם הוצאת נבו, 2005.
ברית הזוגיות, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2007.
השיתוף הזוגי, הוצאת הספרים של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן בשיתוף עם הוצאת נבו, 2016.
הסדרה אזרחית של יחסים זוגיים (מבוסס על עבודת הדוקטורט, התקבל לפרסום בהוצאת המכון למחקרי חקיקה, האוניברסיטה העברית, נמשך לצורך עיבוד מחודש).
"הסדרת החוזה הזוגי- מתווה ראשוני" קריית משפט - ספר השנה של המשפט הישראלי תשס"ד 271 (2005).
"מבט הרמנויטי על פרשנות חוזים", משפטים מג 55 (2013) (במשותף עם ד"ר אלעד פינקלשטיין).
"ברצוני להתגרש ומיד: על ההסדרה האזרחית של דיני הגירושים" עיוני משפט כח 671 (2015).
"החלת השיתוף הספציפי מכוח הדין הכללי על נכסים מלפני הנישואים ועל ירושות ומתנות בעידן של חוק יחסי ממון" הון אנושי ב-1 (2015).
"הזכות להורות של בני זוג מאותו המין ואתיקת ההורות" מחקרי משפט לד(2) 1 (2022).
"שייח' ג'ראח פינת מצפה כרמים" פורום עיוני משפט (תגוביות משפט) מו (16 באפריל 2022).
"מיהו בן זוג: הערות להגדרת בן זוג בהצעת חוק הירושה" פורום עיוני משפט מו (12 במאי 2022).
שחר סגל (נולד ב-21 באפריל 1964) הוא מסעדן, איש עסקים, במאי פרסומות וקולנוע ישראלי, ודובר הקרן ההומניטרית לעזה.
יחד עם שותפו, השף אייל שני, סגל הוא בעלים ומנכ"ל של חברת "החבר'ה היותר טובים בע"מ", קבוצת מסעדות שהפכה גלובלית.
סגל, בנו של המעצב והאמן זליג סגל, הוא בוגר בית צבי במגמת קולנוע.
בשנת 1987 שיחק בסרט "בלוז לחופש הגדול".
בשנת 1988 יצר את סרט הגמר שלו בבית צבי, "גנימד", בו גם שיחק לצד עמליה ליזרוביץ' ודור צויגנבום (ששיחקו לצידו ב"בלוז לחופש הגדול").
הסרט שודר בערוץ הראשון ביולי 1989.
בתחילת דרכו החליט סגל להתמקד בבימוי פרסומות ותשדירי שירות, ואף זכה במספר פרסים, במסגרת טקס פרסי ענף הפרסום שנערך בפסטיבל חיפה בקיץ 1991. בין לקוחותיו בעולם הפרסום: אל על, שטראוס (יטבתה, מילקי, דנונה), Lumenis, Nice, Vodaphone, בנק מזרחי, סודהסטרים, פרטנר, Yes ועוד.
משנת 1991 סגל הוא הבעלים של חברת ההפקות "POV שחר סגל הפקות".
בשנה זאת ביים סגל את המחזה "תמונות מחיי נישואין", שזכה בפרס ראשון בפסטיבל במוסקבה.
שוורץ ומלחמתו בחיים" בכיכובו של שלמה בראבא.
באותה שנה גם השתתף בסרט "סיפורי תל אביב".
ב-2003 כיכב סגל בסדרת הטלוויזיה "אוכל למחשבה" לצידו של אייל שני, אשר שודרה בערוץ 8. בסדרה סגל ושני בישלו, אירחו אורחים והגו הגיגים.
הסדרה חזרה לעונה שנייה ב-2011.
ב-2008 הקים בתל אביב את מסעדת "הסלון" עם אייל שני, אשר פתוחה שלושה ימים בשבוע ונחשבת למסעדת העלית של שני.
למסעדת "הסלון" יש סניפים נוספים, בניו יורק, במיאמי ובפריז, וסניף נוסף בבנייה בלונדון.
ב-2009 פתחו השניים את מסעדת "צפון אברקסס", שלה סניפים בווינה, בסינגפור, בדובאי ובניו יורק.
כשנה וחצי לאחר מכן פתחו את הסניף הראשון של "מזנון" ברחוב אבן גבירול בתל אביב, שבה מוגש האוכל של אייל שני בפיתה.
נכון לשנת 2023 יש ל"מזנון" כ-19 סניפים נוספים, בין השאר בניו יורק, בבוסטון, במלבורן, בווינה, בסינגפור ובלונדון.
משנת 2012 הקימו השניים, ביחד עם "קבוצת התדר", תחת חברת "חדר בר סיני בע"מ" (השייכת לחברת האם "החבר'ה היותר טובים"), את המסעדות "פורט סעיד", "תדר", "נואיבה" ו"מיראז'", וב-2015 את "רומנו", מסעדה השוכנת בבית רומנו בתל אביב, לצד פיצרייה, תחנת רדיו, חנות תקליטים, מועדון הופעות ובית קפה.
סניף ראשון מחוץ לישראל של "פורט סעיד" נפתח בשנת 2023 בניו יורק.
ב-2018 פתחה הקבוצה את המסעדה הכשרה "מלכה" בתל אביב, המפעילה תוכנית לעבודת הכשרה במטבחים לבני נוער בסיכון.
בשנת 2020 הקימו מסעדה בסינגפור.
במאי 2022 נפתחה מסעדה נוספת של הקבוצה בגריניץ' וילג' בניו יורק, בשם "שמונה".
לאחר כחצי שנה נכנסה "שמונה" לרשימה המורחבת של מדריך מישלן.
12 מסעדות בניו יורק הצטרפו לרשימת מומלצי מישלן בשנה זאת.
בשנה זאת נפתחה עוד מסעדה כשרה בתל אביב בשם "דבורה".
כמו כן, בשנה זו חברה הקבוצה לקבוצת האנוי והם פתחו את מסעדת "למפור" ברחוב המלך ג'ורג' בתל אביב.
בשנת 2016 הקים סגל מחדש את מותג הבגדים של מפעל הטקסטיל הישראלי "אתא", שנסגר ב-1985, ביחד עם המעצבת יעל שנברגר.
נכון לשנת 2023 ל"אתא" שלוש חנויות בתל אביב וחנות אונליין.
במאי 2025 פורסם כי סגל הוא דובר הקרן ההומניטרית לעזה לתקשורת הישראלית.
ביולי 2025 ציין סגל כי הוא שימש בתפקיד בהתנדבות במשך כ-3 שבועות והחליט לפרוש אחרי תגובות קשות שספג בישראל ובמדינות אחרות, ביניהן אוסטרליה וגרמניה.
לסגל שלושה ילדים, בת מנישואיו הראשונים ושני בנים מבת זוגו לשעבר, השחקנית טל ליפשיץ.
בשנים האחרונות הוא נמצא בזוגיות עם הבמאית והתסריטאית, הגר בן-אשר.
ובאוגוסט 2018 נישאו השניים במדינת ניו יורק בארצות הברית.
אחיו הוא יזם ההייטק עידו סגל.
ב-1998 ביים את הסרט "יומן ראש הממשלה", סרט תיעודי שמתעד את השבוע האחרון בחייו של יצחק רבין.
הסרט זכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
ב-2002 ביים את הסרט התיעודי "אנשי הדממה" שמספר את סיפורם של אנשי שייטת 13 שצללו בנחל קישון ולקו עקב כך במחלות סופניות שונות.
ב-2003 ביים את "צעד קטן", סרט עלילתי על חבורת ילדים שחברם חולה בסרטן והם מנסים להגשים את משאלתו האחרונה, שהיא לאבד את בתוליו.
ב-2007 ביים את הסרט התיעודי "אל הים השחור", על שלושה דולפינים באילת שחברי להקתם מנדים אותם, דבר שגורם להם נזק נפשי ופיזי ובשל כך מעבירים אותם לים השחור כדי שיינצלו.
שחר חסון (נולד ב-11 בספטמבר 1976) הוא קומיקאי, סטנדאפיסט, שחקן, מוזיקאי, תסריטאי, שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה ישראלי.
חסון נולד, גדל והתחנך בשיכון עליה בכפר סבא.
בנם של זכריה מיקי שעלה מעדן שבתימן, ושושי שעלתה מעיראק.
בילדותו למד בבית הספר היסודי בן-גוריון ובנעוריו למד בתיכון כצנלסון בכפר סבא.
את שירותו בצה"ל עשה ככבאי בחיל האוויר.
לאחר שירותו הצבאי למד משחק ודרמה בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
במסגרת לימודיו ב"סטודיו למשחק של יורם לוינשטיין" השתתף חסון בהפקות רבות.
בין השאר, בהצגה "עמל אהבה לשווא" של שייקספיר, שאף הועלתה בהצלחה רבה בפסטיבל שייקספיר הבין-לאומי בגרמניה, ובהצגה "קישוניאדה", המורכבת ממערכונים של אפרים קישון.
בצעירותו היה חבר בהרכב "מה קשור", אולם הוא פרש לפני נסיקתם, ומאז סוף שנות התשעים הוא מופיע לבדו על במות הסטנדאפ; בין היתר, במועדון ה"קאמל קומדי קלאב".
עם זאת, חסון השתתף במופע האלתורים "שיפנגו" עם שחקנים אחרים, ובמופע "סטנדאפ אל תוך הלילה" יחד עם אדם שרון, יוסי טרבלוס, אמירם טובים וירון ברלד.
חסון השתתף בתוכניות הטלוויזיה של דודו טופז, אסף הראל, "אקזיט", "פיני הגדול", "תוצרת הארץ", "ערוץ הצחוק מציג", "פרויקט יומטוב" 2 ו-3 וסיים כל פרק בסדרה "עובר כל גבול".
כמו כן, השתתף בפרויקט של אילן שושן "אורחים זרים", השתתף בכתבות שטח בתוכנית "Y בעשר" וגילם מחבל בסדרה "טירונות".
חסון משתתף ביחד עם הסטנדאפיסטים יוסי טרבלוס ואמירם טובים בהגשת תוכנית הלילה של יקיר אביב, המשודרת מדי יום חמישי בשעות הלילה ברדיוס 100FM.
התוכנית משודרת משנת 2001 ועד היום ופעמים רבות הושעו חסון וטרבלוס משידור בגין התנהגות שאינה הולמת.
הוא השתתף גם בכתיבת בדיחות לתוכניות הטלוויזיה "אחורי החדשות" של יאיר ניצני, "לילה גוב", "יאיר לפיד" ו"אקזיט" – אחד המערכונים הגסים שכתב, "סופי ומופי הפדופיל", אף גרם להשעיית התוכנית מערוץ 10.
בסוף 2006 הגיש פינה קבועה בתוכנית "צופית" של צופית גרנט בערוץ 10. ב-2007 עלתה התוכנית "מהדורה מוגבלת" בערוץ ביפ, בה השתתף חסון כחבר פאנל קבוע.
בנובמבר 2007 עלתה בערוץ HOT 3 הטלנובלה "בובות", בה השתתף בתפקיד מעצב אופנה הומוסקסואל בשם הרצל.
בשנת 2008 החל חסון להשתתף בתוכנית "צחוק מעבודה" בערוץ 2 וכיכב לצד דודו ארז ואבי אטינגר בסרט הקומי המוקומנטרי "זהירות, פורנו" שהופק עבור ערוץ ביפ, בו השתתף חסון גם בכתיבת התסריט.
ביום העצמאות של אותה שנה זכה חסון במקום ה-11 ברשימת "האנשים הכי מצחיקים בישראל" של אתר ynet.
בשנים 2009–2010 השתתף כחבר פאנל בתוכנית הקומית של ערוץ ביפ, "לילה בכיף", ששודרה במשך שתי עונות ונחלה הצלחה רבה.
בספטמבר 2009 ועד סוף אותה שנה, הגיש פינה קומית קבועה בתוכנית האירוח של אברי גלעד בערוץ 2 של רשת.
בשנת 2010 השתתף בתוכנית "חומר טוב" בערוץ ביפ ומאוחר יותר שב להשתתפות בתוכנית "צחוק מעבודה" בעונתה החמישית.
בינואר 2011 שב לשתף פעולה עם דודו ארז ואבי אטינגר בתוכנית "טלוויזיה במיטבה", ברצועת השידור הלילית "לילה ביפ" של הזכיינית "קשת" בערוץ 2 לאחר סיום שידורי ערוץ ביפ.
מאוחר יותר באותה שנה שודרה בזכיינית "קשת" בערוץ 2 המיני-סדרה הקומית "זהירות טלוויזיה", שבה מככב חסון גם כן לצד דודו ארז ואבי אטינגר.
בקיץ 2012 שב להשתתף בעונה השביעית של "צחוק מעבודה" בערוץ 2 וכן החל להנחות את תוכנית הלייט-נייט "הכיתה הטיפולית של צחוק מעבודה" המשודרת אחריה.
באותה שנה גילם שוטר בקומדיה של ערוץ דיסני "המופע של שביט ונטורה", בכיכובה של נואל ברקוביץ'.
בפברואר 2013 הצטרף לזמרת מיה וללהקת פרנקלין בשיר "קיטשית".
ביולי של אותה שנה הצטרף חסון לערוץ הילדים והחל להגיש בו את תוכנית הבידור והאירוח "הפרעת קשב".
באותה שנה החל לשחק בסדרה הקומית "מלבי אקספרס" בערוץ 10.
בשנת 2014 השתתף והנחה את התוכנית "המועדון" בערוץ 2, התוכנית שודרה אצל הזכיין רשת במשך שתי עונות ולה 18 פרקים, ובה התארחו סטדנאפיסטים שונים.
באותה שנה 2014 החל להשתתף בתוכנית הבידור של רשת בערוץ 2, "הכל הולך".
באותה השנה החל להופיע בקומדי בר לילדים עם חברי "הצחוקייה", יחד הם העלו מופע קומי לקהל הצעיר.
שחר חסון גילם את הראפר הפיקטיבי "MCמנצור", שהקליט שירים הומוריסטיים יחד עם אדם שרון "הגב", להקת הפליז, שי 360, אבי מסיקה, כלא 6, הזמר לירן טל ועוד.
ביוני 2022 הוציא עם ערן ברנע שיר חדש בשם "WHERE U FROM ?" אשר פורסם ברשת ובערוץ היוטיוב "קומדי בר .T.V".
בשנת 2015 הנחה את תוכנית הסטנדאפ "שחר חסון וחברים" בערוץ 2 בזכיינית "רשת".
במהלך חנוכה באותה שנה השתתף ב"היי סקול פסטיגל" ושיחק לצד כוכבי נוער ובהם אליאנה תדהר, דניאל מורשת, נווה צור ותותי ניניו.
באותה שנה התארח כפאנליסט אורח בתוכנית הבידור "מלחמת המינים" בערוץ 2 לצד ליטל שוורץ ושלום אסייג.
בשנת 2016 שיחק בסדרה של מיקי גבע "נפלת חזק" בערוץ 10, בתפקיד עצמו.
ב-3 ביולי אותה שנה החל לככב בסדרת ילדים שהיה גם שותף ליצירתה – "סופשלי".
ב-2016 חסון גם החל להעלות בערוץ "קומדי בר" ביוטיוב סרטונים של קטעי אלתור מתוך מופעי הסטנדאפ שלו.
הסרטונים, שיוצאים מדי יום חמישי, צברו פופולריות רבה, שחלקם צברו מיליוני צפיות.
חסון הפך עם השנים לתופעת רשת ואף הכניס כמה ביטויים עם מניירות משתעשעות לשפה ובהם "מה הלו"ז", "כפרה" ו-"suddenly".
לעיתים משתמש בהופעותיו בשפה גסה ובדיחות מיניות.
בשנת 2017 הפעיל ביחד עם יוחאי ספונדר מיזם של ערבי סטנדאפ באנגלית שכלל מופעים בישראל ובמקומות שונים בעולם לצד תוכנית רדיו באנגלית.
שיתוף הפעולה שלהם נמשך גם בתוכניות שעשו לכאן 11.
חסון הצטרף בעונה ה-16 של תוכנית המערכונים "ארץ נהדרת" בקשת 12, השתתף בקאסט הקבוע של התוכנית בה גילם את אבי גבאי, איוב קרא, גבי אשכנזי, איתמר בן גביר, עמיר פרץ ומועמד דמיוני בפריימריז לליכוד בשם דולב שושני.
לאחר עונה אחת עזב את התכנית בעקבות ריבוי ההופעות וההתחייבויות הקודמות שלו.
החל משנת 2019 חסון הוא פרזנטור של לאומי קארד (לימים חברת האשראי MAX), לצד השחקנים קרן מור ויובל סגל, והחל מ-2021 לצד לוסי איוב.
באותה השנה החל לשמש כשופט בגרסה הישראלית לתוכנית המציאות "הזמר במסכה" בקשת 12.
משנת 2021 החל לגלם את דמותו של צחי "זעתר" צור בסדרה "לבד בבית" בכאן חינוכית.
בנוסף, חזר להתארח בקביעות ב"ארץ נהדרת".
משנת 2022 מנחה את שעשועון הטלוויזיה "האחוזון העליון".
בשנת 2023 הוציא ביחד עם שפיטה את שיר הגאווה "סבתא בישלה דייסה", בליווי וידאו קליפ.
הוא יצא בשיתוף עם הליין IMPA.
בשנת 2023 שיתף פעולה עם ישי ומיכאל סוויסה ברצועה "אחשילי" מתוך אלבומם, מיטת קומותיים.
בנוסף, בצל מלחמת חרבות ברזל החל להגיש ביחד עם יוחאי ספונדר את ההסכת "Standup for Israel" באנגלית בגלי צה"ל.
באותה שנה השתתף בסרט האינדי "אמא פריים טיים" שכתב מתנאל גוטליב וביים אלון נוימן.
בשנת 2023 החל להנחות את השעשועון הטלוויוזיוני "קארפול קריוקי" בכאן 11 בגרסתו הישראלית ובעונתו הרביעית, כשהוא מחליף את אודי כגן.
חסון הוא אב לבן, אותו הביא לעולם עם ידידה.
השניים מגדלים את ילדם בהורות משותפת.
שנהפרסקטגוריהפרויקטמועמדות2021פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוערהשחקן הטוב ביותר בסדרה קומיתלבד בבית
שחר איילון (נולד בשנת 1955) הוא קצין משטרת ישראל בדימוס בדרגת ניצב, ובתפקידו האחרון כיהן כמפקד מחוז תל אביב.
לאחר פרישתו, כיהן גם כנציב כבאות והצלה וכמנכ"ל רכבת ישראל.
איילון נולד, גדל והתחנך בירושלים, בשכונת קריית היובל.
נצר למשפחות ראב, שטמפפר והרשלר שעלו מהונגריה לארץ ישראל במאה ה-19. בן לדוד איילון (הרשלר), שהיה אלוף ארץ ישראל בקפיצה במוט, מזכיר מועצת הפועלים ועסקן באגודת הספורט של הפועל ירושלים, ולרות איילון, בעלת מדליית זהב במכביה השלישית בריצת משוכות ומורה לחינוך גופני.
בצעירותו היה ספורטאי מצטיין וחבר נבחרת ישראל לנוער באתלטיקה, במסגרתה התחרה בריצות ל-400, ל-800 ול-1500 מטרים.
איילון אף שהה עם נבחרת הנוער בכפר האולימפי בזמן טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
את שירותו הצבאי עשה כמדריך כושר קרבי.
לאחר שירותו הצבאי גויס לשורות הימ"מ ושירת ביחידה משנת 1977 עד 1980 כמפקד מחלקה.
עשה הסבה למשטרה ה"כחולה" ושירת במגוון תפקידים בהם מפקד יחידת הסיור במרחב ירקון, מפקד תחנת אילת בשנים 1984–1985 וקצין מבצעים של המחוז הדרומי עד 1988. בשנת 1988 התמנה לראש לשכת סיור מרחבית בירושלים.
על תפקודו במהומות הר הבית באוקטובר 1990 זכה לעיטור המופת של משטרת ישראל.
ב-1991 קודם לתפקיד מפקד תחנת הבירה ובשנים 1993–1994 שירת כמדריך ראשי בבית הספר לשוטרים.
ב-1995 מונה לסגן ראש אגף שיטור וביטחון וב־1998 לסגן מפקד מחוז תל אביב.
בשנת 2001 קודם לדרגת ניצב ומונה למפקד מחוז יהודה ושומרון.
במסגרת תפקידו פיקד באוקטובר 2002 על פינוי חוות גלעד.
בתדריך לכוחות המשטרה לפני הפינוי הורה לשוטרים להסיר את תגי הזיהוי האישיים שלהם ממדיהם ואם יתבקשו להזדהות לטעון ששמם הוא "שחר איילון".
על כך ספג הערה פיקודית מהמפכ"ל שלמה אהרונישקי.
בשנת 2004 מונה לראש אגף התנועה.
בתפקידו זה הקים את היחידה המרכזית של האגף העוסקת באיסוף וריכוז מידע, ביצוע פעילות מבצעית וחקירתית על מנת לסייע במאבק בתאונות הדרכים.
באפריל 2007 החל לכהן כמפקד המחוז הצפוני (דבר שגרם לפרישתו סגן מנהל המחוז דב לוצקי מהשרות), אך ימים ספורים אחר כך עזב לטובת כהונה כסגן המפכ"ל החדש דודי כהן.
במאי 2009 נכנס לתפקידו כמפקד מחוז תל אביב.
לאחר שהפסיד בהתמודדות מול יוחנן דנינו על תפקיד המפכ"ל של משטרת ישראל, הועלה באפריל 2011 לדרגת רב-טפסר ומונה לנציב כבאות והצלה תפקיד אותו מילא עד 2 במאי 2016.
בינואר 2017 מונה למנכ"ל רכבת ישראל.
איילון פרש מתפקידו במרץ 2019, כך סוכם בדצמבר 2018 בינו לבין יו"ר הרכבת, דן הראל.
פרישתו של איילון באה לאחר פרסומים על פיהם אישר רכש קרונות לרכבת בלא אישור משרד האוצר.
החל מפברואר 2020 מכהן כמנכ"ל מרכז הספורט באוניברסיטת תל אביב.
איילון בעל תואר ראשון בסוציולוגיה ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ובעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
איילון נשוי ואב לשני ילדים ואח בכור לשניים- זיו וטל.
שחר בוצר (נולד ב-2 ביולי 1982) הוא מייסד שותף ושותף מנהל ב-Good Company, קרן השקעות הון סיכון עם ייעוד חברתי או סביבתי.
לשעבר שותף מנהל בקרן השקעות האימפקט 2B-Community, יושב ראש קבוצת איסתא ליינס, מנכ"ל שח"ם - ארגון השחקנים בישראל, סגן יושב ראש התאחדות הסטודנטים בישראל ויושב ראש אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב.
בוצר, שנולד עם מחלת ניוון שרירים ומתנייד באמצעות כסא גלגלים, הגיש את "בג"ץ בוצר" שהיווה פריצת דרך בכל הנוגע לזכויות אנשים עם מוגבלות ולנגישות בישראל, והוא האדם עם המוגבלות (המולדת) הראשון בישראל שהצליח להיבחר בבחירות אישיות ולעמוד בראש גוף ציבורי שאינו קשור לזכויות אנשים עם מוגבלות ומאבקם.
בוצר הוא בנם הבכור של דוד (קצין בשירות קבע בעברו ועורך דין) ולאה (בעבר עוזרת ראש שירותי בריאות הנפש במשרד הבריאות ובהמשך המנהלת האדמיניסטרטיבית של המרכז לבריאות הנפש שער מנשה).
הוא נולד עם מחלת ניוון שרירים המתבטאת בחולשה בגפיים, ואינה מאפשרת לו לעמוד על רגליו.
מילדותו הוא מתנייד בעזרת כיסא גלגלים ממונע.
בשנות השמונים התגוררה משפחתו בשכונת רמת אשכול בירושלים.
ב-1991 עברה המשפחה להתגורר ביישוב הקהילתי מכבים-רעות.
היישוב היה אז בשלבי הקמה, והמבנים הציבוריים בו היו אמורים להיבנות כשהם מונגשים מראש לאנשים עם מוגבלות.
בית הספר בו למד לא הונגש כראוי, ולאחר מספר פניות מצד הוריו שלא זכו להיענות, הגיש בוצר, בסיוע ארגון בזכות, את בג"ץ שחר בוצר נ' מועצה מקומית מכבים-רעות.
בוצר יוצג בבג"ץ על ידי אביו, שבאותה עת לא היה עדיין עורך דין.
בג"ץ, בהרכב שבראשו עמד נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, קיבל את העתירה.
בפסק הדין, שניתן ב-1996, קבע השופט ברק:
בעקבות פסק הדין חויבו כל מוסדות החינוך בישראל להנגיש עצמם לאנשים עם מוגבלויות.
כמו כן, הוא שימש בסיס להצעת חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, שאושר ב-1998 בכנסת.
בג"ץ בוצר נלמד כיום בבתי ספר למשפטים, לעבודה סוציאלית ולחינוך במוסדות להשכלה גבוהה.
תקדים נוסף שיצר בוצר היה כאשר ביקש ללמוד נהיגה בגיל 17, כשאר בני גילו.
הוא אמור היה ללמוד נהיגה ברכב מיוחד המותאם לנכים עם כיסאות גלגלים, אך על פי תקנות הביטוח הלאומי שהיו בתוקף באותה עת, נכים יכולים היו ללמוד נהיגה רק לאחר גיל 18. בעקבות פנייתו של בוצר שונו התקנות, כך שנכים יוכלו להתחיל ללמוד נהיגה בגיל 17, ככלל האוכלוסייה.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון של מכבים-רעות, ואף על פי שהוענק לו פטור מגיוס לצה"ל, התנדב לשירות צבאי והוצב ביחידת המחשוב של פיקוד העורף.
הוא השלים את שירותו הצבאי ואף שירת מספר חודשים בשירות קבע.
לאחר שחרורו מצה"ל החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב.
תחילה למד ראיית חשבון, אך לאחר שנה וחצי שינה את תחום לימודיו לכלכלה ותקשורת.
כבר בשנת לימודיו הראשונה הפך לפעיל הן בתא הסטודנטים "הדור החדש", המזוהה עם מפלגת העבודה, והן באגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב, בה כיהן כיו"ר ועדת כספים, כראש מחלקת הסברה וכסגן יו"ר.
ב-21 בספטמבר 2009 נבחר לתפקיד יו"ר האגודה, ובכך הפך לאדם עם המוגבלות (מלידה) הראשון בישראל שהצליח להיבחר בבחירות אישיות ולעמוד בראש גוף ציבורי שאינו קשור לזכויות הנכים ומאבקם.
בשנים 2013–2010 כיהן כיושב ראש דירקטוריון חברת "ג'וב טוב", חברת כוח אדם, השמה ומיקור חוץ, שהייתה באותה עת בבעלות אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב.
בספטמבר 2010 נבחר לכהן כסגן יו"ר התאחדות הסטודנטים בישראל.
במרץ 2011 מונה למנכ"ל שח"ם - ארגון השחקנים בישראל.
בספטמבר 2014 סיים את תפקידו בשח"ם ומונה לשותף מנהל ב-2B-Community, קרן השקעות האימפקט של קבוצת 2B.
בשנים 2013–2017 כיהן במקביל גם כיושב ראש פעיל של קבוצת איסתא ליינס.
ב-2017 נבחר לרשימת 40 הצעירים המבטיחים של מגזין גלובס.
החל מנובמבר 2020 הוא מכהן כשותף מנהל של Good Company, קרן השקעות הון סיכון עם ייעוד חברתי או סביבתי.
הקרן הוקמה על ידי בוצר בשותפות עם עידו פישלר, והיא משקיעה בסטארטאפים בשלבים מוקדמים עם מיקוד בטכנולוגיות שפותרות את הבעיות החברתיות או הסביבתיות הגדולות של העולם (חקלאות, אנרגיה, בריאות דיגיטלית, עבודה ולימודים וכו').
בוצר נשוי למירי, עובדת סוציאלית, ולהם ארבעה ילדים.
שחר כתום הוא ספר בעריכת יצחק רקנטי ורפי בן בשט, העוסק במאבק כנגד תוכנית ההתנתקות, ומשלב מאמרים, מסמכים מקוריים, סיפורים, שירים וקטעי יומנים.
שם הספר נבחר כפרפרזה לשחר אדום (שמה הקודם של כיפת ברזל) - מערכת ההתרעה מפני רקטות קסאם שהופעלה לאחר ההתנתקות, וזאת כדי לסמל את הקשר, בעיני המחברים, בין קמפיין המאבק בהתנתקות שהשתמש בצבע הכתום, לבין התגברות ירי הקסאמים.
הספר סוקר את האירועים מנקודת מבט ימנית, ויש בו ביטוי לדעות שהיו בתוך סקטור זה; מתומכי מאבק אלים וחסר פשרות ועד ה"ממלכתים" שהתנגדו למאבק שיש ספק בחוקיותו.
שמים אפורים - תוכנית ההתנתקות וראשית המאבק.
המון נכסף - אישור ההתנתקות בממשלה, והמאבק על דעת הקהל והכנות למאבק פיזי.
אופק מאדים - ביצוע התוכנית וההתנגדות.
ניצן ירוק - הניסיון להשתקם.
שחר אילן (נולד ב-23 ביוני 1962) הוא עיתונאי ופרשן לענייני חרדים, שימש בעבר סמנכ"ל למחקר והסברה של עמותת חדו"ש – לחופש דת ושוויון.
את דרכו בעולם העיתונות הוא התחיל ככתב נוער בעיתון "מעריב לנוער".
בנעוריו היה גם חבר בתנועת "נוער הליכוד".
בין השנים 1984 ל-1988 שימש כתב השבועון הירושלמי "כל העיר" לענייני חרדים, עירייה ותכנון.
באותן שנים פרסם התבטאויות של ח"כ שמעון בן שלמה ממפלגת ש"ס שטען כי חיילי צה"ל נהרגים בלבנון "בגלל הפריצות בצבא", ושל שר הפנים מש"ס, יצחק פרץ, שטען כי מותם של צעירים באסון הבונים נגרם עקב חילול שבת.
בשנת 1989 מונה לעורך החדשות של השבועון.
ארבע שנים אחר כך מונה לעורך הראשי של "כל העיר".
בין השנים 1991–1993, במקביל לעבודתו ב"כל העיר", ובין השנים 1994–2001, לאחר שעזב את השבועון, שימש אילן כתב לענייני חרדים של עיתון "הארץ".
בהמשך מונה לכתב התחקירים של העיתון.
בשנת 1998 פרסם את סדרת התחקירים "חרדים 98'", וחשף שורה של הטבות להן זוכים חרדים בישראל.
אילן גילה כי אברך שהוא אב לעשרה ושאשתו אינה עובדת מגיע סל ההטבות בסכום של 11 אלף שקלים נטו (שהם שווי ערך ל-17 אלף שקלים ברוטו).
כמו כן, חשף כי באותן שנים גדל שיעור הפריון החזוי לאישה חרדית מ-6 ילדים לאישה ל-7, וגם כי המדינה מתקצבת מוסדות החזרה בתשובה ביותר ממאה מיליון שקלים לשנה.
סדרת כתבות זו שימשה בסיס לספר "חרדים בע"מ, התקציבים, ההשתמטות ורמיסת החוק", שיצא לאור בהוצאת כתר בשנת 2000.
בין השנים 2001 ל-2004 שימש אילן עורך חלק ב' של עיתון "הארץ".
בזמן כהונתו התפרסמו במוסף זה תחקירים רבים שקשורים בסדר יום חברתי ואזרחי בנושאי בריאות, עובדים זרים בישראל, מחדלים תחבורתיים ועוד.
בין השנים 2004 עד 2009 שימש כתב "מוסף הארץ", כתב פרלמנטרי של העיתון, חבר הנהלת המערכת, ובעל הטורים "עובדות", "קריאת ביניים" ו"משגיח כשרות".
בתחילת 2008 פתח את הבלוג "משגיח כשרות, בלוג פרלמנטרי" במסגרת דה-מרקר קפה.
אחד הפוסטים של אילן היה ריאיון עם עצמו על סיבות פיטוריו מעיתון "הארץ" בשנת 2009. עם זאת המשיך לכתוב טורי דעה ב"הארץ" עד 2016.
ב-2010 הצטרף לעמותת חדו"ש – לחופש דת ושוויון ומונה לסמנכ"ל למחקר והסברה, עמותה שהקימו הרב הרפורמי עו"ד אורי רגב ואיש העסקים האמריקאי סטנלי גולד.
אילן הופיע כמומחה בכל חמש הוועדות שעסקו בחוק טל ובעשור השני של המאה ה-21, חיבר במסגרת חדו"ש דוחות על מצב חופש הדת בישראל, חופש הדת בכנסת, קווי מהדרין, וערך את סקר דעת הקהל השנתי של העמותה - מדד הדת והמדינה.
ביולי 2016 עזב את חדו"ש והצטרף למערכת העיתון "כלכליסט".
אילן אב לשלושה ילדים ומתגורר בירושלים.
אחיו, , נהרג בעת שירותו הצבאי.
"דחיית הגיוס של בחורי הישיבות, הצעת מדיניות", מכון פלורסהיימר מחקרי מדיניות, 1999, ירושלים.
הנייר צורף כנספח לדו"ח ועדת טל לבדיקת הסדר דחיית הגיוס של בחורי הישיבות.
"חרדים בע"מ – התקציבים ההשתמטות ורמיסת החוק", הוצאת כתר, 2000, ירושלים.
חתן פרס העיתונאות של המרכז העולמי של בני ברית ע"ש וולף והילדה מטרסדורף לשנת 1997. הפרס מיועד לעודד ולהגביר את ההתייחסות לנושא התפוצות בכלי התקשורת הישראלים.
הוא הוענק לאילן על "סדרת כתבות מעמיקה בנושא יהדות ארצות הברית ומשבר חוק ההמרה".
שחר מפציע הוא ספרה הרביעי של סטפני מאייר בסדרת הספרים "דמדומים".
הספר יצא לאור באנגלית ב-2 באוגוסט 2008. סרט המבוסס על ספר זה חולק לשני חלקים: החלק הראשון יצא ב-17 בנובמבר 2011, החלק השני יצא ב-16 בנובמבר 2012.
החלק מתואר מנקודת מבטה של בלה; היא מספרת כי היא ואדוארד הודיעו לאביה צ'ארלי על חתונתם הקרבה, בעוד שאמה, רנה, מתוארת כמי שידעה כבר זמן רב שבלה ואדוארד עתידים להינשא, ובלה מופתעת מכך מאוד.
באמצע ירח הדבש בלה מגלה שהיא בהריון, וזה מאוד מסוכן לבלה כי התינוק הוא גם חצי ערפד ואף אחד לא יודע מה יעשה התינוק לבלה.
אדוארד מודאג מאוד לגביו ורוצה שבלה תעשה הפלה, אך בלה, בניגוד גמור לדעתו של אדוארד, מרגישה חיבה עמוקה לתינוקה ומסרבת להפיל.
היא בקושי מדברת עם אדוארד רוב הטיסה חזרה הביתה וכשהם מגיעים היא פונה לרוזלי, אחותו של אדוארד, בבקשה שתגן עליה מפני ההפלה בכפייה שמתכנן אדוארד ותסייע לה להמשיך בהריון ורוזלי עוזרת לה כי היא רוצה את התינוק.
החלק השני מתואר מנקודת מבטו של ג'ייקוב.
צ'ארלי מקבל מידע שבתו בלה חולה במחלה ושלא ניתן לבוא לבקר אותה.
ג'ייקוב חושב שבלה מתה והפכה לערפדה והולך לבית קאלן במטרה להרוג את אדוארד על כך.
הוא מגלה שבלה בהריון מאדוארד ושהתינוק החצי ערפד הולך ונהיה חזק ממנה.
כולם חוששים שלא תשרוד את ההריון.
אדוארד מציע לו לשכנע את בלה להפיל את התינוק ומבטיח שיאפשר לבלה תינוק אחר מג'ייקוב.
ג'ייקוב מהסס להציע לבלה את הרעיון וכשהוא רומז על כך היא מסרבת.
כאשר ג'ייקוב מודיע לזאבים שבלה בהריון וכי היא אינה חפצה להרוג את התינוק המפלצתי שגדל בתוכה, הם מתכננים להרוג את אדוארד ואת בלה.
חושש לחייה של בלה, ג'ייקוב מסרב ומקים להקה משלו - הוא יוצא להזהיר את בני משפחת קאלן על ההתקפה הממשמשת ובאה.
אל להקתו של ג'ייקוב מצטרפים סת וליאה קלירווטר ובכך מתחלקים הזאבים לשתי להקות - זו של סאם, האלפא, שמגנה על לה-פוש, ולהקתו של ג'ייקוב, שלקחה על עצמה להגן על הקאלנים.
כאשר ג'ייקוב חוזר לבית משפחת קאלן, הוא מסכים שאדוארד ישנה את בלה לערפדה, דבר שהיה מביא למלחמה בין הערפדים לזאבים ללא אישור, כיוון שהיו רואים בו הפרה של ההסכם.
ההסכם בין אנשי הזאב לבני קאלן אוסר על בני קאלן לשתות את דמם של בני האדם, אחרת יגורשו וירדפו על ידי הזאבים.
זמן מועט אחר כך, הלידה מתחילה.
קארלייל לא נמצא בבית ואדוארד נאלץ ליילד את התינוק בעזרתם של ג'ייקוב ורוזלי.
כאשר בלה יולדת את תינוקה היא נמצאת במצב של אובדן דם ורוזלי שרואה ומריחה את דמה של בלה מאבדת שליטה.
כאשר הלידה מסתיימת, מתברר שבלה ילדה בת.
לפני הלידה הסכימו בלה ואדוארד לקרוא לתינוק, אם יהיה ממין נקבה, רנסמיי, חיבור של רנה ואסמה.
רוזלי חוזרת לחדר ולוקחת את התינוקת רנסמיי החוצה בזמן שאדוארד מנסה להציל את חייה של בלה באמצעות החדרת הארס שלו לדמה והפיכתה לערפדית.
ג'ייקוב חש שאינו מרגיש עוד משיכה מכיוון בלה וחושב שהיא מתה בעקבות הלידה.
הוא יוצא מהחדר, נתקל ברוזלי עם רנסמיי ורוצה להרוג את רנסמיי.
אבל ברגע שהוא רואה את פניה של רנסמיי הוא מוטבע עליה.
בחלקו השלישי והאחרון הספר חוזר להיות מסופר מנקודת מבטה של בלה.
הוא מתחיל בתיאור כאביה של בלה כתוצאה מהלידה ומהשינוי הגופני לערפדית.
להפתעתם הרבה של הקאלנים, כאשר בלה מתעוררת כעבור יומיים כערפדה היא לא מתחילה כ"טירונית" צמאת דם, אלא כערפדה שמסוגלת לשלוט על יצרה ולעמוד בפני ריח דם אנושי.
בלה מגלה שלרנסמיי יש כוח מיוחד שעוזר לרנסמיי להראות דברים לאחרים באמצעות נגיעה בכף ידה.
לכבוד יום הולדתה של בלה נותנים לה אסמה, אליס, ג'ספר, אמט, רוזלי וקארלייל בקתה קטנה ואדוארד מעניק לה מכונית.
הקאלנים דואגים לשמור על רנסמיי מפני בלה בימים הראשונים להפיכתה לערפדה, בשל הריסון הרופף שלה בהיותה ערפדה חדשה.
רנסמיי גדלה במהירות עצומה וקארליל חושש שתזכה לחיות רק 15 שנה.
כשבלה, גייקוב ורנסמיי יוצאים לציד משותף, רואה בלה את אירינה וזאת מפרשת את רנסמיי כילדה-ערפדה, כאשר קיומה של ילדה-ערפדה נוגד את תקנות הוולטורי.
כשאליס חוזה שהוולטרי יגיעו לבחון את התופעה, יוצאים הקאלנים לחפש עדים ובשל כך עוזבים אליס וג'ספר את בני משפחת קאלן מבלי לומר לאן מיועדות פניהם.
לבסוף משפחת קאלן מצליחה לאסוף 20 עדים: בני משפחת דנאלי (קייט, טניה, כרמן ואלייזר), האמזונות (זאפרינה וסנה), המצרים (אמון, קבי, בנג'מין וטיאה) האירים (מגי, שיוון וליאם) הרומנים (ולדמיר וסטפן) והנוודים האמריקאים (גארט, מרי, פיטר, שרלוט ורנדאל) והזאבים.
לחלק מן הערפדים יש כוחות מיוחדים שאינם קיימים אצל אחרים וגם בלה מגלה שהיא יכולה לשחרר מגן בלתי חדיר כשבמקביל היא מגלה שאליס שולחת לה רמזים, אם הוולטורי יחליטו להאשים אותם על אף ניסיון ההסברה שלהם, ולהרוג אותם.
לאחר שבלה מגלה לאן הרמזים מובילים היא פונה לאיש בשם ג'יי ג'נקס שעוזר לה לזייף תעודות בריחה לריו דה ז'ניירו בשביל גייקוב ורנסמיי.
כאשר מגיע היום שבו הוולטרי מגיעים לפורקס ונראה כאילו אין בררה אלא למות, מגיעים אליס וג'ספר עם קאריצ'י (אחת מהאמזונות) ביחד עם ווילן ונאוויל, אשר לנאוויל, יש סיפור דומה לזה של רנסמיי והוא בין-כלאיים כמוה - חצי ערפד וחצי אנושי, וכך נודע לכל מה יהיה עתידה של רנסמיי.
לאחר שנאוול מגיע ומספר על חייו, הוולטורי משחררים אותם כשגאוותם פגועה, וכל האורחים חוזרים לביתם.
בסוף הספר, בלה מפתיעה את אדוארד ומרימה את המסך שהגן על מחשבותיה ובעצם מאפשרת לו לקרוא את מחשבותיה.
הספר הרביעי, "שחר מפציע", נכתב מנקודת מבטם של בלה האנושית בחלקו הראשון, ג'ייקוב בחלקו השני ובלה הערפדית בחלקו השלישי.
אדוארד ובלה מתחתנים, וכשהם מגלים שבלה בהריון, הם חוזרים לפורקס ומגלים שהעובר מתפתח במהירות בלתי רגילה, כנראה בשל היותו חצי ערפד, ובכך פוגע ובעצם הורג את בלה מבפנים.
אדוארד מיוסר בשל כך ובטוח שהעובר הוא מפלצת.
הוא רוצה לכפות על בלה הפלה אבל רוזלי מתייצבת לצידה של בלה.
גם כשהעובר שובר לבלה מספר צלעות היא מסרבת להפיל אותו.
קארלייל מסביר לבלה שאם תתמיד בהריון, ייתכן שתיפגע באופן שלא ניתן יהיה להפוך אותה לערפדית.
בינתיים, להקת הזאבים מגלה על העובר החצי ערפד של בלה.
הם בטוחים שהוא מפלצת ומתכוונים לצאת להילחם בקאלנים כדי להרוג אותו.
ג'ייקוב מתפצל מהלהקה ושני זאבים נוספים מצטרפים אליו ללהקה חדשה.
ג'ייקוב וחבריו מפטרלים סביב ביתם של הקאלנים.
ג'ייקוב מגיע לביקור אצל הקאלנים במהלכו בלה מנסה לנוע לבד, נופלת ושוברת את עמוד השדרה שלה.
ג'ייקוב נאלץ לעזור לאדוארד ליילד את בלה, כיוון שקארלייל לא באזור.
מיד לאחר הלידה הופך אדוארד את בלה לערפדה בעזרת ארס שמוזרק ישר לליבה, בעוד ג'ייקוב "מוטבע" על בתם החדשה.
בחלק השלישי של הספר, אירנה אחותה של טאניה מדווחת לוולטרי על הבת החדשה של אדוארד ובלה, אך טוענת שהיא ילדה-ערפדית.
הוולטורי מגיעים לפורקס במחשבה שרנסמיי, בתם של בלה ואדוארד היא יצור לא-חוקי שמסכן את עולם הערפדים.
בלה ומשפחת קאלן אוספים חברים ויחד הם מצליחים לשכנע את הוולטורי בחפותם.
לאדוארד כישרון על-ערפדי: הוא מסוגל לקרוא מחשבות.
הוא שומר על סגנון דיבור ומנהגים מיושנים מחייו האנושיים בתחילת המאה ה-20.
ב"שחר מפציע" אדוארד ובלה נישאים ואחרי שבועיים בלה נכנסת להריון.
בלה כמעט מתה בלידת ניתוח קיסרי, אבל אדוארד מיילד את התינוקת ברגע האחרון והופך את בלה לערפדה בהזרקת הארס שלו אל תוך ליבה ונשך אותה בצוואר בידיים וברגלים, תוך שקיים סיכון עצום לחייה.
הוולטורי מתכוונים להשמיד את משפחת קאלן, כי הם חושבים שעברו על חוקי הערפדים.
אדוארד ובלה עומדים בפני הוולטורי יחד עם ידידים וחברים ומנסים לשכנע אותם שהתינוקת שלהם היא לא בת אל-מוות והיא אינה מהווה איום על קיומם.
לאחר שמשפחת קאלן ניצלה אדוארד, בלה ובתם רנסמיי חוזרים לביתם בשלום.
שחר מפציע הוא סרט קולנוע אמריקאי בשני חלקים בבימויו של ביל קונדון.
הסרט, שחולק לשני חלקים, מבוסס על הספר הרביעי והאחרון בסדרה "דמדומים", מאת סטפני מאייר.
שני הסרטים מהווים את החלק האחרון בסדרת סרטי דמדומים הפופולרית.
החלק השני מתוכנן לצאת לאקרנים כשנה לאחר מכן ב-16 בנובמבר 2012.
שחר גינוסר (נולד ב-1962) הוא עיתונאי ב"ידיעות אחרונות".
עוסק בכתיבת תחקירים בנושאים שונים, בעיקר כלכלה.
פרסם תחקירים שהביאו לדיונים בכנסת ולהתערבות רשויות החוק.
שחר גינוסר נולד בתל אביב ובשנים 1989-1992 ניהל את תיאטרון הקיבוץ ולאחר מכן הפיק לעיריית תל אביב פסטיבל תיאטרון.
לאחר מכן החל לסקר את תחום התרבות במקומוני רשת שוקן, ובשנת 1996 עבר לידיעות אחרונות לסקר נושאים כלכליים ופוליטיים.
ב-2010 הוענק לו "אות אומ"ץ" בשל פרסומיו; בהם חשיפת פרשת הקבלן דוד אפל ואריאל שרון בקרקעות לוד, חשיפת בכירי הבנקאים שתיאמו עמלות עם מתחריהם ופרסום שיטת הבונוסים הכספיים שמחולקים לפקידי מס הכנסה בגין אי אישור דוחות נישומים.
בנימוקי השופטים צוין ש"תקצר היריעה מלפרט את כל נושאי התחקירים בהם עסק במהלך השנים.
תחקיריו הרבים, בדגש על אלה שעסקו ביחסי שלטון ממסד אזרח, זכו לא אחת לתהודה ציבורית רבה וחלקם גם הביאו לשינוי המצב הקיים".
זכה באות אביר איכות השלטון 2017 בקטגוריית תקשורת מטעם התנועה לאיכות השלטון.
בחודש יולי 2023 נפצע קשה בפניו ממכת"זית במהלך הפגנה בנתיבי אילון בתל אביב.
שחר סגל (נולדה ב-16 ביולי 1978 ברחובות) היא שדרנית רדיו, מגישה, תסריטאית יוצרת ועורכת טלוויזיה ישראלית.
שחר סגל נולדה וגדלה ברחובות.
אביה, אורי סגל (אל"ם במיל.), מפקד בכח טייגר שימש במשך תקופה מסוימת מנכ"ל העירייה ואמהּ רונית היא רופאה.
בצעירותה הייתה חברת נבחרת ישראל בשחייה צורנית.
לאחר שחרורה מהצבא החלה ללמוד ב"מכללת רדיו תל אביב", ובהמשך הפכה למגישה ברדיו תל אביב במשך תקופה ארוכה והצטרפה לצוות ההוראה של המכללה.
בתחילת דרכה בעולם הטלוויזיה הייתה סגל כתבת בערוץ הספורט וכן הופיעה בתוכנית הבוקר של מרב מיכאלי בערוץ 10. בהמשך הצטרפה ככתבת לתוכנית "ערב טוב עם גיא פינס" עד שנת 2005, אז מונתה למנהלת פיתוח באולפני הרצליה.
ב-2012 לימדה במכללת עמק יזרעאל, והצטרפה כיועצת תוכן בערוץ הילדים, מטעם נגה תקשורת.
"החיים יפים" בהנחיית עינת ארליך (רשת, 2004)
"דייט לסטרייט" בהנחיית אביעד קיסוס (טלעד, 2005)
"אינסטינקט בסיסי" בהנחיית אביעד קיסוס (רשת, 2009)
שולץ - כתיבה ועריכה לצד גורי אלפי ורועי בר-נתן, שגם גילם את דמותו של שולץ והפך לשותפה של סגל בפרויקטים רבים נוספים בהמשך (yes, 2008)
הלילה עם ליאור שליין (ערוץ 10)
סינגלס - בהנחיית עידו רוזנבלום ויעל פוליאקוב
שבוע סוף החדש - העונה השלישית (רשת, 2010)
פלאשבק - עם אורן יעקובי ואביעד קיסוס.
הסדרה הייתה סדרת הנוער ישראלית הראשונה בה אחד הגיבורים יצא מהארון, הייתה מועמדת לפרס האקדמיה וזכתה בפרס "סדרת השנה" בטקס נבחרי הילדים.
התחנה - סדרה בת שלוש עונות שיצרה עם יעקובי על מתנדבים צעירים בתחנת מד"א (קידז, 2019)
MY פסטיגל - שני סרטים מוזיקליים בהשתתפות עשרות אומנים שנכתבו במקום מופע הפסטיגל שבוטל בשל מגפת הקורונה (2020)
זיגי - סדרת נוער של 130 פרקים של סגל ויעקובי שביימו אמיל בן שמעון ויריב הורוביץ, שהייתה הנצפית ביותר בשידורי HOT בשנות שידורה (TeenNick, 2020-2023)
תוכנית מילוט - פינת ביקורת טלוויזיה בתוכנית הרדיו של גורי אלפי וליעד מודריק
יחס חם - פינת ביקורת טלוויזיה בתוכנית הרדיו של גורי אלפי ועינב גלילי
אורלי וגיא בע"מ (ערוץ 10)
ציפורי לילה מתגעגעות - סגל ובר-נתן הגישו את התוכנית בהתנדבות, במסגרתה ראיינו דמויות ידועות מעולם הבידור הישראלי ושוחחו על עשייתן התרבותית.
אפס בהתנהגות - תוכנית בה סלבריטאים ישראלים מספרים על חוויותיהם מימי בית הספר (רשת, 2009)
מלכות השבת - תוכנית אירוח שהגישה עם ירדנה ארזי (ערוץ 2, 2012)
בין יולי 2014 ליוני 2015 הגישה תוכנית לילית שבועית בגלי צה"ל, תחילה לצד ירדנה ארזי ולאחר מכן כשדרנית יחידה.
תוכנית הבוקר - לאורך שנות שידורה של תוכנית הרדיו של אקו 99FM שימשה סגל אחת המחליפות הקבועות של אביעד קיסוס וטל ברמן כשאחד מהם נעדר מהשידור.
באות בזמן - לאחר פרישתה של נורית גפן, הצטרפה סגל לדליה גוטמן בהגשת ההסכת בפלטפורמת ההסכתים, ובהמשך הצטרפו להגשה גם רועי בר-נתן ועילי בוטנר (All-in, 2023-2024)
הכי בזמן - שמו של ההסכת לאחר שעבר להיות משודר במסגרת אתר ynet, החל מדצמבר 2024.
מחליפות מילים - מופע בימתי שיצרו גוטמן וסגל ב-2025 עקבות הצלחת ההסכת.
סגל ביימה עם אילן דה פריס את הסרט התיעודי "אסירת תודה" שעסק בשיקומה של אסירה משוחררת.
הסרט שודר בערוץ 10 בנובמבר 2015.
סגל חיה בזוגיות עם אורן מירון ולהם תאומים.
אחיה הוא השף קונדיטור גולן סגל.
שחר מרקוס (נולד ב-13 במאי 1971) הוא אמן מיצג ווידאו ארט ישראלי.
בשנת 1997 סיים תואר ראשון בבלשנות, ובשנת 2004 סיים תואר שני בתולדות האמנות, שניהם מטעם אוניברסיטת תל אביב.
מפגש עם עבודותיה של אמנית המיצג, תמר רבן, שינה את כיוון הפעילות של מרקוס, שהיה עד לאותו הרגע אקדמי, וממחשבה על דוקטורט, הוא הצטרף לצוות שעבד עם רבן על יצירה עבור פסטיבל ישראל.
בריאיון למיכל וילצקי, מרקוס ציין כי האמן המשפיע עליו ביותר הוא דני זקהיים וכי יש ביניהם מעין קשר מיסטי הקשור, בין היתר, לעובדה כי שניהם נולדו ב-13 במאי בהפרש של 13 שנים.
מרקוס הוא אמן הלוקח חלק פיזי ביצירותיו וידוע בנטייתו למיצגים קיצוניים..
הילה שקולניק ברנר תיארה את יצירותיו כמיצגים
מוטיב מרכזי ביצירותיו של מרקוס הוא ההתעסקות עם אוכל, אליו הוא מתייחס כאל המשכיות של הגוף..
מרקוס מעיד כי ביצירותיו הוא מדגיש את הקשר בין אוכל למצב גופני תודעתי המטעין את החומר הפיזי במושגים של מנטליות ותרבותיות.
מרקוס חי ועובד בתל אביב.
מרקוס מיוצג על ידי גלריה ברוורמן.
ב-2017 הציג מרקוס תערוכה בשם "דפוס עצמי" שעסקה בשאלה "האם יש גבול לכמות השכפולים שהאמן יכול לייצר מעצמו?".
בתערוכה הוצגו יצירות הווידאו ארט והפרפורמנס לצד דימויים קפואים שלהם באמצעות טכניקת ההדפס.
בווידאו "קפיצה של אמונה", (Leap of faith), אנו רואים את האומן לבוש בחליפה, מבט דרמטי על פניו, מתעתד לקפוץ מן החלון.
הקפיצה שבתחילה נראית דרמטית, הופכת למגוחכת, וההקפאה הופכת מאקט של הצלה קולנועית של הרגע הדרמטי לאמירה על האמנות.
האמן מציג ביטוי בעל חשיבות ובעל משמעות של הפעולה עצמה, הפעולה האמנותית של הגוף המציג לא רק את מדיום הצילום, אלא את הגיחוך שבאשליית הצילום..
בעבודותיו השונות משתמש מרקוס בגופו ככלי פעיל.
התוצאה מתאפיינת במתח הנע בין חשיבות עצמית ובין הומור עצמי.
כשחקן ראשי המחליף זהויות מבטא את שאיפתו לברוא עצמו כל פעם מחדש.
דרך הווידאו וההדפס הוא משכפל עצמו ואת דמותו שוב ושוב במידת מה בביקורתיות ובסרקזם הן על עצמו והן על האדם בחברה המודרנית והמרוץ האין סופי להגשמה עצמית, התשוקה לזכות בתהילה לצד הפחד מכישלון והפחד מביקורת.
הטיפול בנושאים של זיכרון והנצחה, ובמושגים של גבורה, מאבק וניצחון וההתייחסות לסמלים תרבותיים, לצד העיסוק במעמדו של האמן, הגיבור, וזה המבקש להותיר חותם בשדה האמנות חוזרים ומופיעים בעבודותיו של מרקוס.
בעבודה "סביח" מבצע מרקוס מחווה לאופן עבודתו של האמן ג'קסון פולוק כשהוא זורה רטבים, וחלקי מזון על גבי פיתה ענקית, כפי שפולוק מצולם לא פעם בשעת עבודתו.
ב- 2019, הציג מרקוס תערוכת יחיד בגלרהי ברוורמן באוצרות עדי גורה.
"רונדו" הוא מיצב וידאו רב ערוצי שנעשה במיוחד לחלל הגלריה ומוקרן על קירות ותקרת הגלריה.
מרקוס יצר לראשונה מיצב פרפורמטיבי תלוי חלל שעושה שימוש בווידאו ובמופע בו זמנית, ובכך מבקש להרחיב את גבולות המדיום של הווידאו כתיעוד ושל פרפורמנס כאירוע חד פעמי תלוי מקום, ולחבר בין ממד הזמן לחלל.
לאורך ולרוחב החלל, מוקרן דימוי של האמן שחר מרקוס, לבוש מדי צבא, ומצולם ממבט על.
האמן צועד קדימה ושתי ידיו נעות בקצב קבוע לקול מקצב הנשמע ברחבי חלל הגלריה.
דמותו נעה על פני תקרת הגלריה, ולאורכם ורוחבם של קירות החלל, כדמות אחת המשתכפלת ומתרחבת ולבסוף מתכווצת חזרה לדימוי בודד.
על הקיר תלוי פסל המורכב משלושה מגפונים; יציקות דמוי פורצלן מסודרות בשורה אחת על יד השנייה.
המגפונים פונים כלפי מעלה ומתוכם בוקע קולו של המפקד המצעיד את החיילים.
הם שבירים במראם, ועם זאת, הם מהווים את האלמנט המרכזי המצווה על משתתפי המצעד.
שימוש בחיילים, מוטיבים צבאיים וטקסים אינם זרים למרקוס.
ליצירה זו קדמו "1,2,3 דג מלוח" בה הוא משכפל את דמות החייל בדמותו על גבי קרטון מטרה לאימוני ירי, או בעבודה "אבות אכלו בוסר" כאשר הוא עטוי מדים שמזכירים דיקטטורים ולמול המצלמה, הוא מקריא את הנאום המקראי המפורסם "אבות אכלו בוסר" של הנביא יחזקאל, תוך כדי אכילת המדליות העשויות עוגיות.
הפעולה של אכילת העוגות מוחקת את הטקסט שנאמר והופכת אותו לרעש רקע ולמחיקת משמעותו המקורית.
בעבודה "רונדו" מרקוס שב ומפעיל את אותו מכניזם באופן שונה.
הוא מבקש למחוק את האישיות שלו כאדם, ולהמיר את הישות האנושית לסמל, אייקון של שליטה.
המגפונים תלויים על קיר הגלריה.
אלו לא מגפונים רגילים, אלא פסלים דמויי פורצלן מהם נשמע קולו של המצעיד, קולו של ה"אח הגדול", שאומר: "בייד ו בטטה".
מקורן של צמד מילים אלו באגדה אורבנית הנוגעת לצבאות בהם חיילים הוצעדו כשבידם האחת ביצה ובשנייה תפוח אדמה.
מקורו של המצעד הצבאי הוא בימי קדם, בתקופה שבה הלוחמים היו צועדים במקבץ צפוף כמקשה אחת.
מקבץ זה היה קשה להכניעו והוא הנחיל למצביאים שהשתמשו בו ניצחונות לרוב.
כיום, אין משמעות ללחימה מסוג זה, ומצעדים צבאיים נערכים באופן טקסי בלבד כדי לחנך את החיילים ולשמור על רמה גבוהה של משמעת.
אצל מרקוס, המצעד מעיד על מוות, מותו של האינדיבידואל.
מכלי יומיומי לפיזור הפגנות, הופך המגפון לאובייקט של תשוקה המייצג את מוקד הכוח, נוכח בתוך מערכת וירטואלית שבתוכה האדם כלוא ללא אפשרות להימלט או לצמוח.
המגפון הופך להיות אציל, המקדש את הקריאה של ההצעדה.
מרקוס ממשיך את העיסוק שלו באנושי, אך כאן הוא מייצר מחווה פרפורמטיבית הבוחנת את היחס של האנושי במרחב הווירטואלי.
פעולת הפרפורמנס מציבה את האדם במרכז, כמהות הקיום האנושי.
מהו אותו קיום אנושי לדעתו של מרקוס?
חשיפה של אותם מנגנונים: שילוב בין עולם ישן לעולם חדש.
בין פרפורמנס פיזי לפרפורמנס בעולם הווירטואלי.
בין פעולות "ממשטרות" של הגוף ומניפולציות טכנולוגיות.
אצל מרקוס אנו צופים באותן "מוטציות אנושיות", צועדות באופן מכני, משתכפלות וחוזרות שוב ושוב מבלי מטרה ברורה.
ב-2011 השתתף מרקוס בתערוכה קבוצתית שהתקיימה בגלריה דנה שביד מרדכי.
בתערוכה נבדק הקשר בין מעשה ה"תפירה" למעשה ההנצחה, אמנים הוזמנו להגיב למקום ולתכנים שהמקום מעלה בהם.
חיבור שבין ההיסטוריה הטעונה של הקיבוץ, לשאלות של זיכרון, הנצחה, וגבורה.
בתערוכה מציג מרקוס את העבודה עבודת הווידאו "3,2,1 דג מלוח" מרקוס מבקש בעזרת משחק הילדים לבחון את מעמדם של המיתוס ושל הגיבור.
בעבודה הוא מציב את דמותו השטוחה ועשויה מקרטון כבשה הקרב, לבושה במדים אפורים - ספק מדי חייל מתקופת מלחמת העולם השנייה או פלמחניק מימי קום המדינה ספק מדי עבודה.
מרקוס, כמו הגיבורים, מנסה להידמות לגיבור ולעיתים מטפח את מיתוס הגבורה שהם מייצגים ואת אתרי הזיכרון שהותירו אחריהם.
בהופעתו כדמות קרטון חותר אולי להפוך למיתוס בעצמו, אולי לזכות במקום של נצח בשדה האמנות המקומי, זו דרכו להתמודד בדרך הומוריסטית ומלאת אירוניה עם המיתוסים התרבותיים, לטפל בסטריאוטיפים צבאיים ומיליטריסטיים בתרבות הישראלית.
מרקוס מופיע בו זמנית בכל התפקידים: גיבור נערץ ופועל פשוט, מפקד תוקף וחייל מתגונן ובעיקר - אמן יוצר.
הדיון שהתפתח במהלך התערוכה הבהיר עד כמה רלוונטית שאלת שימור המורשת ושימור הערכים והמיתוסים וכיצד ניתן להעביר ולהנחיל את הערכים גם לדור הצעיר.
1993-1997 תואר ראשון בבלשנות, אוניברסיטת תל אביב
1999-2004 תואר שני בתולדות האמנות, אוניברסיטת תל אביב
2001-2002 סדנת מיצג שנתית בהנחיית תמר רבן, במת מיצג, תל אביב
2013 פרס משרד התרבות הישראלי לעידוד יצירתיות.
2011 פסטיבל וידאו, ארט מוז "ArtMuse" מקום ראשון עבור Freeze, בוכהולט, גרמניה
2010 ארט אומי (Art OMI), ניו יורק
2009 ציון מיוחד עבור "צפרדע מבחן" וידאו אמנות.
הפסטיבל הבינלאומי לסרטים בירושלים, ישראל
2006: פרס האמן הצעיר מטעם משרד המדע, תרבות וספורט
2008: פרס ביאטריס קולינר לאמן ישראלי צעיר, מטעם מוזיאון ישראל, ירושלים.
soak - (2003 ארט פוקוס 4) מיצג בו מרקוס שכב עירום במכל דמוי אקווריום ומעליו שולחן עם שחקנים בדמות סועדים בתלבושות רוסיות מהמאה ה-18. במרכז השולחן ערימת תפוזים.
במהלך המיצג השחקנים סחטו מיץ מהתפוזים שנזל ישירות על גופו.
דחיקת נקודת השיווי - (2004) מיצג שיתופי עם נועה הימן.
בו מרקוס והימן מחוברים אל מתקן במרכזו קערה ענקית ובה דגים השוחים במים.
מקור האוויר שלהם הוא צינור הנמצא בקרקעית הקערה.
כך שהם יכולים לנשום, רק במצב בו לדגים אין מים.
המיצג בודק את השליטה בהתמודדות עם מגבלות הנשימה.
דינמו - (2006 אמנות הארץ) מיצג העוסק בהישגיות וחומריות כערך.
בו מרקוס רץ על מסילת כושר אל מול מאוורר המופעל בעזרת מנוע המוצמד אל גופו ומדי פעם הוא יכול לנוח מול המאוורר וליהנות מהרוח שהפיקה ריצתו שלו.
נצח דק - (גלריית החדר 2007) מיצג העוסק בהנצחה, במהלכו מרקוס יישוב על כסא עשוי מעץ כששחקנים הלבושים בבגדי חוקרי מעבדה, מחממים תבניות מלאות במלח ומניחים אותן מתחת לכפות רגליו, ולמעשה מייצרים הטבעה שלהן במלח.
"Que Sera Sera" - (2011) מיצב ברחוב גורדון, תל אביב-יפו במסגרת אירועי "אוהבים אמנות עושים אמנות".
שחר ארגמן הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף (נולד ב-3 במרץ 1958), פיקד על סיירת מטכ"ל ועל מערך המבצעים המיוחדים באגף המודיעין.
שחר ארגמן נולד בקיבוץ יחיעם.
בנובמבר 1977 התגייס לקורס טיס ממנו הודח בשלב ה"ראשוני" בשל נסיבות בריאותיות.
ארגמן התנדב בעקבות אחיו הגדול אודי לסיירת מטכ"ל, עבר קורס חובשים בטרם הצטרף לצוות מסלול והחליט להישאר בה גם לאחר תום תקופת השעיה בת חצי שנה.
את טבילת האש הראשונה שלו עבר מיד עם סיום המסלול, באפריל 1980 הוא סופח לצוות ותיק יותר שהוזעק לאירוע השתלטות המחבלים על בית הילדים במשגב עם.
ארגמן היה מראשוני הפורצים פנימה, הוא שימש מספר שתיים למפקד הפלגה המבצעית, עמוס בן אברהם שנפצע במהלך ההסתערות.
כחייל ביחידה קיבל את אות מצטיין הנשיא.
לאחר קורס קצינים אותו סיים כמצטיין, חזר ליחידה כמפקד צוות.
הוא נשלח ב-1982 לארצות הברית לעבור השתלמות של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, יחד עם בני גנץ, ושהה במדינה עם פרוץ מלחמת לבנון.
בסוף 1983 מונה למפקד הפלגה המבצעית של סיירת מטכ"ל, באפריל 1984 עמד בראש הכוח הפורץ לאוטובוס קו 300 שנחטף בידי מחבלים.
מאוחר יותר העיד בפני ועדת זורע על כך ששבה בחיים שניים מהמחבלים.
בדצמבר 1984 השתתף בפעולה מבצעית של היחידה בסוריה, בפעולה שהשתבשה נהרג הלוחם ברק שרעבי ונפצעו חיילים נוספים מהכוח בהם ארגמן, באורח קל.
לפי כפיר אדם, שיתוף הפעולה בין עמר בר־לב בחפ"ק לבין שחר ארגמן בשטח היווה גורם קריטי בחילוץ הכוח מהמדינה העוינת: "ההכנות של שחר, גם בקנה המידה של היחידה, נחשבו למעל ומעבר.
אף אחד לא האמין שניתן לעשות את הדברים הללו.
הוא בא והציע, ועמר הופתע לראות שיש אופציה כזו.
שחר עשה מה שהכין וזה היה בלתי רגיל, וגם היו אלתורים שהשלימו את זה".
בשנת 1989 התמנה לקצין המבצעים המיוחדים של אוגדת איו"ש, תקופה זו של האינתיפאדה הראשונה, התאפיינה בפעילות ממוקדת מול חוליות טרור, ארגמן היה אחראי לריכוז הקשר עם השב"כ והיחידות המובחרות בצה"ל שפעלו נגד המבוקשים.
במהלך תפקידו חוסלו חוליות הנשר האדום והפנתרים השחורים.
לאחר מכן שימש סגנו של מפקד סיירת מטכ"ל רן שחור ומילא תפקיד באגף המודיעין.
בשנת 1994 בתקופת החפיפה עם מפקד הסיירת דורון אביטל, השתתף ארגמן במבצע עוקץ ארסי חטיפתו של מוסטפא דיראני מביתו בלבנון, לקראת סוף הפעולה נפצע בירכו מירי.
באותה שנה קיבל את הפיקוד על סיירת מטכ"ל.
תחת פיקודו נכשלה הסיירת בניסיון החילוץ של החייל נחשון וקסמן, בפעולה נהרג וקסמן וכן קצין היחידה ניר פורז ונפצעו מספר לוחמים בהם ארגמן עצמו, שנפגע מרסיסים בידו.
בתפקידו הבא שירת במשך כשנתיים וחצי כמפקד חטיבה 55, חטיבת מילואים של הצנחנים, במקביל הדריך בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים ועמד בראש פרויקט טכנולוגי בתחום מערכות לחימה מתקדמות.
בשנת 2000 השתחרר משירות הקבע ועבד בחברת קומברס כמנהל פרויקטים.
ארגמן חזר לשירות הצבאי בעקבות פנייתו של ראש אמ"ן אהרן זאבי-פרקש ומונה לפקד על היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין, שבאותה עת סבלה ממשבר.
בהמשך פיקד על מערך המבצעים המיוחדים של אמ"ן.
השתחרר בשנת 2010. והועלה לדרגת תת-אלוף.
ארגמן שימש כראש אגף במטה הסייבר הלאומי.
ארגמן הוא בעל תואר בהנדסת אלקטרוניקה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ותואר במנהל עסקים.
בין היתר מסייע בריצה באופן קבוע לרץ שהתעוור ממחלה.
ביוזמתה של רעייתו ענת, עוסקים בני הזוג בפעילות חברתית במסגרת "תוכנית גמל"א", מסגרת התנדבותית של חניכה וסיוע לבני נוער.
במסגרת הפרויקט, בני הזוג חונכים באופן קבוע ילדים בני העדה האתיופית.
היה פעיל במחאת "הדגלים השחורים" נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו.
שחר מגן (נולד ב-9 בינואר 1976) הוא תסריטאי, במאי וסופר ישראלי.
שחר מגן נולד ב-1976 ברמת גן.
שימש כעורך מדור התרבות של ynet.
ביים את הסרטים התיעודיים – "האמא של הגבעטרון", "קורות חיים" ו"מיתה משונה".
פרסם ב-2006 רומן ביכורים, "שחיטה שחורה" (הוצאת כתר), שהיה מועמד לפרס ספיר לספרות.
יוצר וכותב ראשי (לצדה של מאיה הפנר) של שתי העונות של הדרמה היומיות "חשופים".
יוצר ותסריטאי ראשי (לצדה של נועה רוטמן) של סדרת הדרמה "ילדי ראש הממשלה".
כתב את הפרק על אביבה אורי בסדרה "מקוללים" של חגי לוי.
ב-2014 עלתה לשידור בהוט דרמת המתח שכתב "בתולות".
את הסדרה יצר יחד עם אדם סנדרסון.
ב-2017 שודרה העונה השנייה של "בתולות".
ב-2019 שודרה העונה השלישית של "בתולות".
ב-2019 צולמה הסדרה "Possessions" ("דיבוקים") שיצר עבור ערוץ הכבלים צרפתי "קאנאל פלוס".
הסדרה נכתבה יחד עם ואלרי זנאטי ובוימה על ידי תומא וינסנט.
הסדרה שודרה במהלך 2020 בצרפת וגם בישראל (yes).
הסדרה נרכשה לשידור על ידי HBO Max.
ב-2023 ראה אור ספרו השני, "ארץ המנזרים" (הוצאת "אחוזת בית").
הספר היה מועמד לפרס ספיר לספרות.
האמא של הגבעטרון (2002, תיעודי)
שחיטה שחורה (2006, רומן, הוצאת כתר)
אביבה אורי, מתוך הסדרה המקוללים (2014, הוט)
דיבוקים, עונה אחת (2020, קאנאל פלוס, HBO Max ו-yes)
ארץ המנזרים (2023, רומן, הוצאת אחוזת בית)
שחר ברלוביץ' (נולד ב-11 במאי 1974) הוא במאי, תסריטאי ויוצר בתחום הטלוויזיה.
שחר ברלוביץ' למד במגמה לקולנוע וטלוויזיה בתיכון החדש ע"ש פנחס אילון בחולון בשנים 1989–1992. כשהיה בכיתה י"א צילם וערך קליפ לשיר 'דיאלוג' מתוך תקליט של שלום חנוך.
הקליפ זכה במקום השלישי בתחרות הקליפים הארצית שנערכה באותה שנה בחיפה.
בין 1991–1997 כתב וביים וידאו קליפים רבים למופע הארנבות של ד"ר קספר, אביב גפן, ריטה, רמי קלינשטיין, משינה, היהודים, שרון חזיז, ורמי פורטיס.
קליפ שכתב וביים ללהקת "דורלקס סדלקס" זכה במקום הראשון בתחרות הקליפים בפסטיבל הסרטים בחיפה.
עם השקת ערוץ 2 המסחרי בסוף 1993, הפך לבמאי פרסומות, כשהיה בן 20, ובין השנים 1994–2002 ביים עשרות פרסומות לחברות מובילות כגון : קוקה-קולה, בנק דיסקונט, ביטוח אישי ישיר, פריגת, אסם, תלמה, שטראוס, אל על ו־AIG.
ב-1998 התחיל ברלוביץ' לעבוד במקביל בערוץ הילדים.
הוא ביים שידורים חיים עם מנחי הערוץ וביים שלושה מחזות זמר מצולמים: "הכבש השישה עשר", על פי ספר השירים של יהונתן גפן, "כובע הקסמים", בו שולבו שירי ילדות וכן "ורק אני לא", עיבוד לספרו של יהודה אטלס "הילד הזה הוא אני".
שניים ממחזות הזמר כתב ביחד עם מירי חנוך.
ב-2002 ערך וביים ברלוביץ' את "שידורי המהפכה", תוכנית הטלוויזיה הקומית-סאטירית בכיכובם של אסי כהן וגורי אלפי, ששודרה בערוץ השני, נהפכה להצלחה והזניקה את הקריירה של שלושתם.
ב-2003 ביים את סדרת הריאליטי "קחי אותי שרון" (2003), בהנחיית אקי אבני.
ב-2005 ביים ברלוביץ' עבור Yes את "חיים בסרט – פרויקט גרינלייט הישראלי", סדרת ריאליטי על קולנוען מתחיל, המבוססת על פורמט אמריקאי שהפיק בן אפלק.
באותה שנה הוא גם ערך תוכן וביים את הסדרה "ככה לא מתנהגים" בהנחיית גורי אלפי.
ב-2007 ביים וערך את התסריט של הסדרה הקומית "מסודרים", בה כיכבו אסי כהן ואסף הראל.
התוכנית זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה וזכתה לרייטינג גבוה.
פורמט הסדרה נמכר ב-2016 לערוץ 4 הבריטי שהפיק גרסה משלו לתוכנית.
ב-2010 פיתח וביים את סדרת הדוקו-ריאליטי "TLV - עושים את תל אביב", ששודרה ב־HOT.
ב-2011 עלתה סדרת הדרמה "2.3 בשבוע" בערוץ 10, סדרה שיצר ברלוביץ' עם עמליה רוזנבלום.
הסדרה עסקה בקבוצת אנשים שמשתתפים במחקר על חיי המין שלהם.
באוקטובר 2012 החלו לשדר בערוץ 2, רשת את התוכנית "דייט בחשיכה", תוכנית דייטים בהנחיית ירון ברובינסקי, בבימויו של ברלוביץ'.
ב-2014 ביים את תוכנית הריאליטי "זוג מנצח VIP".
ב-2015 ביים גם את "המירוץ למיליון" (2015), ושימש יועץ לתוכנית הריאליטי "אמזונס", ששודרה בסתיו 2015 בשידורי קשת.
החל משנת 2016 הצטרף ברלוביץ' ל"תנועה למיניות מודעת".
הוא מלמד ומנחה סדנאות לתקשורת אינטימית.
מאז 2019 הוא כתב טור בנושא בעיתון "הארץ" בשם "סקסטינג".
שחר ברלוביץ' נולד וגדל עד גיל 21 בחולון.
אביו, יצחק ברלוביץ', כיהן שנים רבות כמשנה למנכ"ל משרד הבריאות וכמנהל בית החולים וולפסון.
אמו, מרים ברלוביץ', עובדת בחברת התרופות MSD.
שחר הוא הבן הבכור ולו אח קטן ממנו בשלוש שנים, ערן ברלוביץ', שהוא גריפ במקצועו.
1995 ריטה האם אתה מאושר?
1995 היהודים מחפש תשובה 1997 אריאל הורוביץ יאללה ביי 2009 נועה פארן צריך
שחר ישי (נולד ב-22 ביולי 1982) הוא שחקן, זמר ומדבב ישראלי.
נולד בחדרה, גדל והתחנך כילד דתי בנתניה.
בנעוריו למד בתיכון "ריגלר" שבנתניה במגמת התיאטרון.
בין השנים 2003–2006 למד משחק בבית צבי במסגרת לימודיו זכה במלגות הצטיינות ע"ש לולה שנצר וג.
ב-2008 השתלב בקורס שנתי של רותי דייכס - משחק מול מצלמה.
ב-2011 השתתף בסדנת כתיבה של טל גורדון.
ב-2008 השתתף בתוכנית הריאליטי "גריז" של רשת, בה זכה במקום הראשון.
הוא הנחה ושר במופע המרכזי של פסטיבל כרמיאל והשתתף במופע "הפסקול של המדינה" בבימויו של בועז פייפר.
החל בשנת 2008 שיחק בתיאטרון בית ליסין במגוון תפקידים מרכזיים, כגון "ליסנדר" ב"חלום של לילה בלב קיץ" (עיבוד למחזה השייקספירי) בבימויו של גלעד קמחי, "דובי" ב"תפוחים מן המדבר" בבימויו של עודד קוטלר, "אראל" ב"המלאך" בבימויה של ציפי פינס.
כיום הוא משחק בתיאטרון הקאמרי בהצגה "קזבלן", בתיאטרון באר שבע ב"פיאף", בתיאטרון הארצי לנוער ב"קיץ שלי", "על ניסים ונפלאות" ו"נסיך מצרים", בתיאטרון בית ליסין ב"המלאך", בתיאטרון אורנה פורת ב"מעלה קרחות", וכן הוא מגלם את אלאדין ב"אלאדין ומנורת הקסמים".
ב-2010 השתתף בסרט "חבורת ראש כרוב" בהפקת גלובוס גרופ ובבימויו של אופיר לובל, לצד חנה לסלאו ומיכל מוכתר.
באותה שנה הוציא ישי שני סינגלים, "שמרי אותי" ו"שחרית".
ישי עוסק גם בדיבוב עבור ערוץ דיסני וערוץ הופ!, וכן לקולנוע.
ב-2012 היה שותף לרעיון הקמת להקת הילדים "מלאכים קטנים" המופיעה בכל העולם, יחד עם שביט רביבו וגדי גולדמן, והוא אף אחראי על הבימוי והכוריאוגרפיה של הלהקה.
באותה שנה השתתף בהצגת הילדים "היפהפייה הנרדמת" בהפקת התיאטרון שלנו.
ב-2013 ביים ויצר כוריאוגרפיה בפרויקט לילדים שנקרא "יהלום החלום" עבור נולי ויניב כוכבי הילדים, על פי סיפור של שלומי לניאדו, שייצא ב-DVD.
ב-2014 הקים ויזם את "בית ספר למצטיינים באמנויות הבמה והטלוויזיה", יחד עם שביט רביבו, בעלת סוכנות ייצוג וניהול אישי לילדים ובני נוער.