tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-9 במרץ, במחאה שהחלה במסגד ראס רומן, אלפי שיעים בחריינים צעדו לכיוון משרד ההגירה הבחרייני בבירה מנאמה והביעו את התנגדותם למתן אזרחות לסונים ממדינות אחרות המשרתים בצבא הבחרייני.
עם זאת כדי להדגיש כי המחאה הייתה נגד מדיניות ההתאזרחות של הממשלה, ולא נגד האוכלוסייה הסונית של בחריין, צעקו המשתתפים גם סיסמאות על אחדות סונית-שיעית.
ב-10 במרץ, התפתחו עימותים בין הורים סונים מתאזרחים (בעיקר מסוריה ופקיסטן) להורים שיעים בבית ספר בעיר סער, לאחר שכמה מהתלמידים השיעים ערכו הפגנות נגד הממשלה.
באירוע נפרד, השתתפו מורים, תלמידים והוריהם במחאה מול משרד החינוך בעיר עיסא, בדרישה להתפטרו של ד"ר מג'יד בן עלי א-נעימי, שר החינוך.
ב-13 במרץ, השוטרים השתמשו בגז מדמיע וכדורי גומי בניסיון למנוע מקבוצה של מאות מפגינים נגד הממשלה לחסום את מחוז המסחר של הבירה מאנמה, שם חנו המפגינים כבר יותר משבוע.
המשטרה הקיפה את המפגינים גם בכיכר הפנינה, מוקד ההפגנות בבחריין במשך קרוב לחודש, תוך שהם יורים פצצות גז מדמיע.
במקביל מפגינים אחרים החלו במספר צעדות לעבר יעדים בבירה וביניהם משרד ראש הממשלה, משרד החוץ ובניין הטלוויזיה הממלכתית.
על פי עדויות שנאספו על ידי ארגון רופאים לזכויות אדם, השוטרים בבירה ירו לעבר המפגינים ירי חי והכו אותם באלות וקתות רובים.
ממשרד הפנים של בחריין נמסר כי שמונה שוטרים נפצעו במהלך המבצע לפיזור המפגינים והסרת האוהלים.
עובד בניין פקיסטני בשם אירפאן מוחמד, סבל מפגיעות מוחיות קשות ולשונו נקטעה לאחר שלכאורה הותקף באכזריות על ידי המפגינים נגד הממשלה.
אחות במתחם הרופאי סלמניה דיווחה כי טיפלה בחמישה חולים הסבלו משאיפת גז בליל 13 במרץ.
היא דיווחה כי הסימפטומים של החולים היו תואמים את הסיפטומים שגורם גז עצבים.
רופאה בבית חולים אחר דיווחה לארגון רופאים לזכויות אדם כי המרכז הרפואי בו עבדה טיפל ב-26 חולים שסבלו מפציעות ירי של רובה שוטגאן ושאיפת גז באותו היום.
ב-14 במרץ הודיע סלמאן, נסיך הכתר של בחריין, כי יפתח בדיאלוג עם המפגינים לגבי רפורמות בשיטת הממשל ובשחיתות השלטונית.
כ-5,000 חיילים סעודים ו-500 שוטרים מאיחוד האמירויות בליווי 150 כלי רכב משוריינים סעודים ועוד 50 כלי רכב קלים משוריינים.
יום לאחר מכן, הכריז מלך בחריין על שלושה חודשיי מצב חירום שפירושו החלת חוקי חירום מיוחדים במדינה.
ב-16 במרץ חלה הסלמה בעימותים שבמהלכם נורו שלושה מפגינים ונדרסו שלושה שוטרים.
המפגינים הקימו מאהל מחאה ענק ממדים בכיכר הפנינה במנאמה, והחלו ליידות אבנים ובקבוקי תבערה על השוטרים שהשיבו בגז מדמיע והחלו לפנותם בכוח ובאלימות מהמקום.
בתוך כמה שעות הסתיים הפינוי, ובסיומו פורסמה בטלוויזיה הודעה מטעם השלטונות הקוראת לאזרחים להימנע מהתקהלות, "למען ביטחונם".
למרות זאת, זמן קצר לאחר מכן פרסמה תנועת הנוער של בחריין, שמילאה תפקיד מרכזי בארגון ההפגנות, קריאה לכל חבריה לצאת ולהפגין שוב באותו היום אחר הצהריים.
השלטונות הגיבו בהכרזה על עוצר באזורים מסוימים במדינה, מ-16:00 ועד 4:00 למחרת בבוקר.
הבורסה בבחריין לא נפתחה ב-16 במרץ בעקבות הכרזת מצב החירום, יום לאחר מכן היא נפתחה מחדש.
מאות עד כמה אלפי מפגינים סעודים בעיר קטיף ובעיירות הסמוכות הלה צעדו בין התאריכים 14 ל-18 במרץ תוך הפגנת סולידריות עם המפגינים הבחריינים שקראו להסגת כוח המגן של חצי האי ערב מבחריין.
ההפגנות נערכו חרף האיסור הגורף שהטיל הממשל בריאד על הפגנות ומדיניות "אפס הסובלנות" שעליה הכריזה.
ב-17 במרץ הפגינו 100 אלף מפגינים במנאמה נגד המלך ובעד בחירות במדינה לציון שנה מתחילת הפגנות, כאשר עד אז נהרגו לפחות 91 אנשים, 5,400 נוספים נפצעו ולמעלה מ-3,000 נעצרו, כולל רבים שעונו בידי המשטר.
ב-18 במרץ הרסה הממשלה את הפסל בכיכר הפנינה שהיוותה את מוקד המחאות בבחריין ושימשה סמל לתנועת המחאה.
שר החוץ הבחרייני, חאלד בין אחמד אאל-חליפה, אמר במסיבת עיתונאים כי הפסל, שגובהו כ-90 מטרים ונבנה כסמל להיותה של בחריין מרכז לשליית פנינים, נהרס על ידי הצבא עקב "הזיכרון הרע" שהוא מעורר.
כך למעשה נסתיים גל המחאות המרכזי במדינה.
ב-21 במרץ הודיע מלך בחריין כי שירותי הביטחון במדינה טרפדו ניסיון הפיכה של מדינה זרה בארצו.
בפגישה עם חיילים, הודה אל-חליפה לכוחות זרים שהגיעו לבחריין כדי לסייע לשלטונות להתמודד עם ההתקוממות העממית.
"המזימה החיצונית נגדנו תומרצה במשך 20–30 שנה, עד שהקרקע הייתה בשלה לפעולה חתרנית נגד ביטחונה ויציבותה של בחריין.
אם המזימה הייתה מצליחה - היא הייתה גולשת בקלות גם למדינות אחרות במפרץ הפרסי", אמר מלך בחריין.
בהתייחסותו לניסיון הפיכה של מדינה זרה התייחס למעשה לאיראן שעמה היחסים המתוחים ממילא, הידרדרו לשפל חדש בימים שקדמו להצהרה זו וכללו גירוש הדדי של דיפלומטים המוצבים בטהראן ובמנאמה.
בבחריין, כמו גם בבתי המלוכה הסונים האחרים במפרץ הפרסי, חשדו כי איראן מנסה לרכוב על גל המהומות בעולם הערבי ולנצל את התקוממות השיעים בנסיכות הנפט כדי לבצע בה הפיכה.
על-רקע זה נעצרו בימים האחרונים 6 גורמי אופוזיציה בבחריין בחשד לקשרים עם מדינות זרות.
בין העצורים: בהם ראש התנועה השיעית וופק, חסן מושיימה, וכן מנהיג מפלגה חילונית.
ב-11 ביוני יותר מ-10,000 בני אדם השתתפו בהפגנת מחאה נגד המשטר בבחריין, סמוך לבירה מנאמה.
מסוקי המשטרה חגו מעל ההפגנה במטרה להשגיח על המשתתפים.
זוהי הפעם הראשונה בכמה חודשים בה נערכת הפגנה המונית נגד השלטון בבחריין.
ההפגנה נערכת באישור המנהיגים הסונים במדינה.
ההפגנות בירדן (2011) הן סדרה של הפגנות ומחאות שהתרחשו בירדן ב-2011, כחלק מגל המחאות בארצות ערב של 2010–2011, כאשר הזרז המקומי בירדן היה אינפלציה במחירי המזון ושכר חודשי נמוך.
בעקבות ההפגנות במצרים בינואר 2011 החלו ההפגנות גם בירדן.
בבירה עמאן התאספו אלפי בני אדם להפגנות הזדהות עם המפגינים במצרים, וקראו לסלק את מובארק מהשלטון.
במקביל, נשמעו גם קריאות נגד ממשלת ירדן והעומד בראשה, שהואשם בעליית מחירי המזון והדלק ובהאטת הרפורמות הפוליטיות במדינה.
ב-1 בפברואר 2011 מלך ירדן עבדאללה השני פיטר את הממשלה בראשות סמיר זיד א-ריפאעי, בעקבות הפגנות במדינה, ומינה במקומו את מערוף אל-בח'ית, איש צבא לשעבר שכיהן כראש ממשלת ירדן ב-2007 ואף כשגריר בישראל.
בנוסף, החליט המלך עבדאללה השני להקציב 125 מיליון דולר כדי להגדיל את הסובסידיות על הדלק והודיע על העלאת השכר במגזר הציבורי.
הפגנה משמעותית התרחשה ב-25 במרץ 2011, במהלכה הושמעו קריאות נגד השלטון ודרישה לרפורמות והחלפת ראש הממשלה.
ההפגנות גלשו לעימות עם תומכי המלך ויידוי אבנים, עם הרוג אחד וכמאה פצועים.
ההפגנות נמשכו גם במהלך אפריל 2011.
ב-4 ביולי 2011 11 שרים בממשלת ירדן התפטרו, בניסיון לשכך את זעם הציבור.
בספטמבר 2011 מאות הפגינו מול שגרירות ישראל בעמאן.
שפונתה כבר קודם, עקב חשש מהפגנות אלימות.
באוקטובר 2011 שוב פוזר הקבינט הממשלתי ובמקום מערוף אל בחית' מונה השופט המוערך עון שווכת אל-ח'סאונה.
בעקבות ההפגנות נערכו תיקונים בחוקת ירדן והוקם בית המשפט החוקתי של ירדן וההפגנות דעכו בניגוד ללוב, מצרים וסוריה.
ירדן אף הגבילה תחילה את כניסת הפליטים הסורים לתחומה מחשש לזליגת המהפכה הסורית לתחומה.
בסוף 2012 החל גל מחאה נוסף ברחבי ירדן, בעיקר בגלל ביטול סובסדיות על מחיר הדלק.
חלק מהמפגינים העלו דרישה להחליף את עבדאללה השני בנסיך חמזה בן חוסיין.
אולם השלטון בירדן הצליח לבלום את המחאה, שבמקביל התיר קיום הפגנות לא אלימות.
בנוסף, המלך עבדאללה השני פיזר שוב את הפרלמנט.
ההפגנות באלג'יריה ב-2011 הן סדרת מחאות מתמשכות שהחלו ב-28 בדצמבר 2010 כחלק מגל המחאות בעולם הערבי.
ההפגנות באו בעקבות האבטלה, עלייה דרסטית במחירי הנדל"ן, האינפלציה במחירי המזון, שחיתות, תנאי מחיה קשים ודרישה לחופש הדיבור.
במהלך ההפגנות נהרגו כשמונה אנשים ונפצעו יותר מ-420.
ההפגנות כללו שורת הצתות יזומות בהשראת פועלו של מוחמד בועזיזי, אשר לוו בדרישות להתפטרות נשיא המדינה עבד אל-עזיז בותפליקה, העומד בראש המדינה מאז 1999. כמו כן דרשו המפגינים לבטל את מצב החירום שהוכרז על ידי הממשלה, אשר הטיל מגבלות חמורות על חופש הביטוי וההתאגדות במדינה.
ההפגנות לבסוף הביאו להחלטת ממשלת אלג'יר לבטל את מצב החירום שהכריזה הממשלה עוד מההפגנות הקודמות שפרצו ב-1988, ובכך הושגה אחת ממטרותיהם העיקריות של המפגינים.
במהלך ההפגנות היה גל הצתות עצמיות, בעיקר מול בנייני ממשלה.
ההפגנות במרוקו הן סדרה של הפגנות מחאה שהחלו במרוקו ב-20 בפברואר 2011, נגד המשטר המונרכי במדינה ונגד המלך מוחמד השישי.
ההפגנות החלו כחלק מאפקט הדומינו של גל המחאות בארצות ערב (2011-2010).
ב-20 בפברואר צעדו אלפי מפגינים בעיר רבאט ודרשו מהמלך להעביר חלק מסמכויותיו לפרלמנט ולשנות את החוקה.
הפגנות דומות התרחשו לאחר מכן בערים קזבלנקה, מרקש, טנג'יר, פאס, תטואן, אל-ג'דידה ועוד.
ב-5 ביוני מספר המפגינים במדינה הגיע לשיא של כל הזמנים כש-60,000 מפגינים הפגינו בעיקר בערים רבאט וקזבלנקה בדרישה לרפורמות בחוקה.
בעקבות ההפגנות המתמשכות נגדו, ב-17 ביוני פנה המלך מוחמד השישי בנאום לעם בטלוויזיה והודיע כי יתבצע משאל עם על רפורמות בחוקה ב-1 ביולי.
הפרדת כוחות בין המלך לראש הממשלה, כשהמלך יתחייב לבחור בראש הממשלה מהמפלגה הכי גדולה בפרלמנט.
העברת חלק מהיכולות הפוליטיות מהמונרך אל ראש הממשלה, כולל היכולת לפזר את הפרלמנט.
העברת היכולת של נתינת חנינה מהמלך לידי הפרלמנט.
הפיכת השפות הברבריות (תמאזיגת) לשפה רשמית במרוקו, לצד השפה הערבית.
כמו כן, הודיע המלך כי יתקיימו בחירות מוקדמות לפרלמנט ב-7 באוקטובר 2011. ב-2 ביולי אישרו אזרחי מרוקו במשאל עם ברוב גדול את השינויים בחוקה לפיהם הועברו סמכויות מהמלך לידי הממשלה.
ב-25 בנובמבר החלו הבחירות לפרלמנט במרוקו, כשמפלגות איסלאמיות מתונות מתמודדות נגד מפלגות חילוניות במדינה.
חלק מהמפגינים במרוקו קראו להחרמת הבחירות, שלטענתם התוצאות בה מתוכננות מראש על ידי המלך.
מפלגת "הצדק והפיתוח" האסלאמיסטית אשר מזוהה עם ארגון האחים המוסלמים, ניצחה בבחירות הכלליות לפרלמנט שנערכו במדינה וקיבלה 107 מתוך 395 המושבים בפרלמנט.
התיקון לחוקה שהתקבל ב-2011 קובע שהממשלה תורכב על ידי יושב ראש המפלגה שזכתה במספר הגדול ביותר של מושבים.
לפיכך, ימנה המלך מוחמד השישי את יושב ראש מפלגת הצדק והפיתוח, עבד אל-אילה בן כיראן , להרכיב את הממשלה.
"הצדק והפיתוח" היא הזרוע הפוליטית של תנועת הייחוד והרפורמה , המהווה שלוחה של תנועת האחים המוסלמים במרוקו, אשר השיגה בבחירות אלה ניצחון נוסף, במסגרת שינויי השלטון שחלו כתוצאה מגל המחאות בארצות ערב.
הפגנות המחאה בברזיל הן סדרת הפגנות שפרצו בעצימות נמוכה החל מאוגוסט 2012 אך הפכו לסדרת מחאות בקנה מידה גדול יותר החל מאמצע יוני 2013. המחאות שפרצו בסדרת ערים בברזיל זכו לתמיכת תנועת Passe Livre, המורכבת מעורכי דין מקומיים שדרשו תחבורה ציבורית בחינם.
ההפגנות הביעו מחאה על העלאת המחירים לנסיעה באוטובוסים, רכבות ורכבות תחתית, שמחירם התייקר בכמה ערים בברזיל.
ההפגנות התפשטו והביעו בחובן גם מחאות נגד האלימות המשטרתית נגד המפגינים והפכו להפגנות הגדולות ביותר בברזיל מאז הפגנות 1992 נגד הנשיא דאז פרננדו קולור דה מלו.
המדיה החברתית לקחה חלק משמעותי בארגון ההפגנות, בדומה לארגון ההפגנות בטורקיה.
בהפגנות נטלו חלק כשני מיליון אזרחים.
ההפגנות הראשונות פרצו בעיר נאטאל בריו גראנדה דו נורטה בין אוגוסט לספטמבר 2012, ונודעו בכינוי מרד האוטובוסים (Revolta do Busão) כאשר המפגינים שכנעו את העירייה המקומית להוריד את מחירי המחייה.
הפגנות דומות אורגנו בפורטו אלגרה במרץ 2013 כשהמפגינים תבעו מהעירייה המקומית להוריד את מחירי התחבורה הציבורית.
ב-16 במאי 2013 פרצו הפגנות בגויאניה על רקע דומה, והשיא הגיע ב-28 במאי כשההפגנות בכיכר ביבליה בעיר הפכו לעימותים של ממש כשארבעה אוטובוסים נהרסו ושני אחרים נסקלו באבנים.
הסטודנטים המקומיים נעצרו בעוון אלימות וב-6 ביוני סטודנטים חסמו את רחוב בגויאניה, והעלו באש מספר רכבים וניצתו זגוגיות של ניידות משטרה.
ב-13 ביוני המחירים הורדו כניסיון הממשל להתגמש מול המפגינים.
ההפגנות פרצו בסאו פאולו לאחר שהעירייה וממשלת מדינת סאו פאולו המפעילה את מערכות הרכבות של סאו פאולו הכריזו על עליית מחירי כרטיסי הנסיעה ואז התפשטו המחאות לשאר החלקים במדינה.
בנוסף לזה, לצד הידרדרות מתמשכת באיכות החיים עולה התקציב להכנות לקראת אולימפיאדת 2016, שאף היא תיערך בברזיל.
המחאות התגברו על רקע עריכת משחקי גביע הקונפדרציות כשהמשטרה נערכת בכוחות מתוגברים, על רקע מחאות כנגד עליית מיסים.
ביוני 2013 סדרת הפגנות פרצו בעיר סאו פאולו והביעו מורת רוח עמוקה נגד עליית מחירי הרכבות והמחאה הגדולה ביותר אורגנה ב-6 ביוני בשדרת פאוליסטה בסאו פאולו.
ב-13 ביוני המשטרה דיווחה כי לא הצליחה להשתלט על המהומות, ובניסיון להרגיע את הרוחות ירתה כדורי גומי נגד המפגינים ואף נגד אנשי תקשורת שסיקרו את ההפגנות.
כמה ארגוני ימין אף ביקרו את תגובת המשטרה האלימה.
כ-250,000 מפגינים יצאו לרחובות בכמה ערים ב-17 ביוני, כשההפגנות הגדולות ביותר פרצו בריו דה ז'ניירו כשמאה אלף איש יצאו להפגין.
ההפגנות התחממו כשהמפגינים הפגינו מול בניין בית הנבחרים של מדינת ריו דה ז'ניירו ואילצו את ממשלת המדינה להגיב בחומרה כשכוחות המשטרה הצבאית ירו באש לעבר המפגינים.
כמה מפגינים אושפזו ואחרים עוכבו לחקירה.
ההפגנות פרצו גם בקהילות הברזילאיות מסביב לעולם מול שגרירויות ברזיל באוסטרליה ובספרד.
ההפגנות נמשכו אם כי בקנה מידה קטן יותר.
כמה ראשי ערים בברזיל הכריזו על הורדת מחירי התחבורה.
כשבלמעלה ממאה ערים בברזיל יצאו להפגין כ-2 מיליון מפגינים סך הכל, לרבות מפגינים שהפגינו מול בנייני הממשלה הפדרלית בברזיליה, סאו פאולו וריו דה ז'ניירו.
ב-22 ביוני הכריזה נשיאת ברזיל דילמה רוסף על רפורמה, כניסיון להרגיע את המפגינים.
ההפגנות נגד סין הן סדרה של הפגנות, שקטות בתחילה ואחר כך מלוות באלימות, נגד מדיניות ההתפשטות הטריטוריאלית של סין, שנערכו במספר מקומות ב במאי 2014. מה שהצית את ההפגנות היה הצבת אסדת קידוח באזור הנמצא במחלוקת מדינית בים סין הדרומי.
למרות שההפגנות היו במוצהר נגד סין הן הכילו אלמנטים של ביקורת נגד הממשל המקומי על מדיניותו מול סין כמו גם בנושאים אחרים.
במחוז "בין דואונג" שבדרום וייטנאם, שנפגע באופן הקשה ביותר בהפגנות, מתוך 351 מפעלים שניזוקו, נבזזו או שהושמדו כליל, 14 בלבד היו בבעלות תאגידים סיניים.
ההפיכה באיראן 1953 (בפרסית: کودتای 28 مرداد; הפיכת ה-28 במרדאד) הייתה הפיכה שבוצעה באיראן ב-19 באוגוסט 1953. במהלך ההפיכה הופלה ממשלתו הדמוקרטית של מוחמד מוסאדק.
ההפיכה תוכננה על ידי ארצות הברית (תחת השם: מבצע TPAJAX; בהתאם לכך היא מכונה "מבצע Ajax" או "מבצע אייג'קס") וגובתה על ידי בריטניה (תחת השם: מבצע מגף).
מוסאדק דרש לפרסם את מסמכי חברת הנפט האנגלו-פרסית, תאגיד בריטי רב-השפעה, ולהגביל את שליטת החברה על מאגרי הנפט של איראן.
בשל סירובה של החברה לשתף פעולה עם הממשלה, הפרלמנט האיראני הצביע על הלאמת תעשיית הנפט במדינה ועל גירוש נציגי החברה הזרים מהמדינה.
לאחר הדחתו של מוסאדק הוקמה ממשלה צבאית ובראשה פזל-אללה זאהדי.
ממשלה זו אפשרה למלך, מוחמד רזא שאה, לשוב למדינה ולשלוט בה ביד רמה.
השאה ביסס את שלטונו בסיועה של ארצות הברית, אולם הודח בעצמו ב-1979, במהלך המהפכה האסלאמית.
ההפיכה ליבתה את הרגשות האנטי-מערביים והאנטי-אמריקניים באיראן ואף הוזכרה במהלך נאום הניצחון של הנשיא מוחמד ח'אתמי ב-1997.
באוגוסט 2013, 60 שנה לאחר ההפיכה, הודתה סוכנות הביון המרכזית (CIA) כי הוטלה עליה האחריות לתכנן ולבצע את ההפיכה, שכללה מתן שוחד לפוליטיקאים איראנים ולגורמים רמי-דרג בצבא ובמשטרה, כמו גם הפצת תעמולה שתמכה בהפיכה.
ה-CIA צוטט בהודאתו בכך שההפיכה יצאה לפועל תחת הכוונתה הישירה וכחלק "ממדיניות החוץ של ארצות הברית, שתוכננה ואושרה בדרגות הבכירות ביותר של הממשלה".
וזאת מאחר שגבר החשש בוושינגטון שממשלת החזית הלאומית של מוסאדק תעמוד לצד ברית המועצות במסגרת המלחמה הקרה שהלכה והתהוותה באותה תקופה.
במהלך המאה ה-19, איראן נתפסה בין שתי מעצמות שהיו במגמת התפשטות לכיוונה - האימפריה הבריטית והאימפריה הרוסית.
במהלך המחצית השנייה של המאה, מדיניות הוויתורים של המונרכיה הקאג'ארית למערב זכתה להתנגדות הולכת וגוברת מהבית.
ב-1872, נציג של פול רויטרס נפגש עם נאסר א-דין שאה קאגא'ר והסכים לממן את ביקורו היקר באירופה בתמורה לזכויות בלעדיות על תעשיית הכריה והרכבות באיראן.
עם זאת, ההבטחות של השאה לרויטר מעולם לא יצאו אל הפועל בשל מחאה אלימה מבית ובשל התנגדותה של רוסיה.
ב-1892 השאה נאלץ לבטל את המונופול על תעשיית הטבק שניתן למייג'ור טלבוט, בעקבות הפגנות וחרם נרחב שהוטל על צריכת הטבק במדינה.
ב-1901, מוזפר א-דין שאה קאג'אר העניק לוויליאם נוקס ד'ארצ'י זכויות לחיפוש נפט בממלכה למשך 60 שנים.
ב-1907 העביר ד'ארצ'י את החזקותיו בפרס לחברת הנפט של בורמה שהייתה בבעלות בריטית.
ב-26 במאי 1908 החברה מצאה מצבור נפט בעומק של 360 מטרים מתחת לפני הקרקע, וגדלה באטיות עד מלחמת העולם הראשונה, עת בה החשיבות האסטרטגית של פרס הובילה את ממשלת בריטניה לרכוש מניות בחברה ולמעשה השתלטה על תעשיית הנפט בפרס.
הבריטים עוררו את זעמם של הפרסים כשהמשיכו להתערב בענייניהם הפנימיים, בין היתר בזמן המהפכה החוקתית.
הפגנות המונים אילצו את המלך מוזפר א-דין לקבל את החוקה שנקבעה ב-1906, שבמסגרתה הוגבלו סמכויותיו.
כמו כן, אפשרה לפרלמנט (המג'לס) שנבחר באופן דמוקרטי, לחוקק את חוקי המדינה ולהוציאם לפועל, וזאת באישורו וחתימתו של ראש הממשלה.
על פי החוקה, ראש הממשלה ימונה בידי השאה לאחר הצבעת אמון בפרלמנט.
עם זאת, החוקה החדשה השאירה בידיו של השאה סמכויות רבות, בהם פרסום צווים מלכותיים, כוח למנות ראשי ממשלה ולפטרם (בהתאם להצבעות אמון בפרלמנט), מינוי חצי מחברי הסנאט (שלא כונס עד 1949), הצגת חוקים ואף פיזור הפרלמנט.
כוחו השרירותי של השאה אמנם בוטל, אך תפקידו המשיך להיות משמעותי בקביעת ההחלטות בממלכה.
הסתירות הפנימיות בחוקה גרמו בשנים שחלפו מאז כינונה לעימותים רבים, כשהן בריטניה והן רוסיה התנגדו למהפכה החוקתית וניסו לחתור תחתיה באמצעות גיבויו של המלך מוחמד עלי שאה קאג'אר, שהחליט לבטל בכוח את החוקה ולפזר את הפרלמנט ב-1907, בטענה שהם נוגדים את החוק האסלאמי.
ב-1910 הודח המלך מכיסאו על ידי תנועת גרילה שתמכה בחוקה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, שרר בפרס חוסר שביעות רצון ניכר מתנאי זיכיון הנפט הבריטי, שפעל תחת חברת הנפט האנגלו-הפרסית (APOC), ולפיה הממלכה קיבלה רק כ-16% מהרווחים הנקיים מהתעשייה.
ב-1921, אחרי שנים של ניהול כושל תחת שושלת קאג'אר, התרחשה הפיכה, שגובתה על ידי הבריטים והעלתה את גנרל רזא חאן לשלטון.
ב-1923 רזא חאן מונה לראש הממשלה וצבר מוניטין כפוליטיקאי נקי כפיים.
ב-1925 הצביע הפרלמנט, שהיה נתון להשפעתו של רזא חאן, בעד סילוקו של אחמד שאה קאג'אר מכס המלכות.
רזא ח'אן הוכתר במקומו כרזא שאה פהלווי ובכך ייסד את שושלת המלוכה החדשה.
רזא שאה שינה את שם המדינה מפרס לאיראן והחל בתוכנית מהירה ומוצלחת למודרניזציה, שבאותו זמן הייתה בין המדינות העניות והנחשלות ביותר בעולם.
עם זאת, רזא שאה שלט ביד רמה ולא סבל התנגדות לשלטונו.
עד 1930 דיכא האחרון כל סוג התנגדות לשלטונו, בניגוד למגבלות הדמוקרטיות שנבעו מהחוקה.
מתנגדי שלטון הושלכו לבית הכלא ובמקרים מסוימים אפילו הוצאו להורג.
בעוד חלק הסכימו עם מדיניותו, בטענה כי מדובר בהכרח לנוכח חוסר היציבות ממנה סובלת איראן, אחרים סברו כי מדיניות זו אינה מוצדקת.
אחד ממתנגדי מדיניות זו היה הפוליטיקאי מוחמד מוסאדק, שנכלא ב-1940, ובעקבות זאת פיתח סלידה לשלטון השאה והפך לתומך נלהב בהלאמת נפט כוללת.
בתקופת שלטונו ניסה רזא ח'אן למתן את ההשפעות המערביות והקולוניאליות ועשה זאת דרך ניסיון איזון בין בריטניה, רוסיה וגרמניה.
בשנת 1930 אף ניסה לבטל את זיכיון הנפט הבריטי שניתן בתקופת שלטון שושלת קאג'אר, אך נכשל לאור חולשתה המדינית של איראן.
אף על פי שאיראן נשארה נייטרלית לאורך כל ראשית מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, הסובייטים והבריטים פלשו לאיראן, וזאת במטרה להבטיח לעצמם עתודות נפט לזמן המלחמה.
לאור הנייטרליות ואף החברות שהתפתחה בין היטלר לרזא חאן הוגלה האחרון מאיראן על ידי הבריטים, ובמקומו מונה בנו מוחמד רזא שאה פהלווי.
בראשית תקופת שלטונו רזא שאה העניק את מרב הריבונות לידי המג'לס האיראני.
בתום מלחמת העולם השנייה לאחר שהתפנו הכוחות הבריטים והסובייטיים, התפתחו באיראן תנועות לאומניות אנטי-מערביות שראו בשליטה הבריטית על עתודות הנפט האיראנים כהמשך דרכה הקולוניאלית של בריטניה ומדינות המערב.
תוך ניצול לא הוגן של משאבי הטבע האיראנים.
לאחר ניסיון ההתנקשות בחיו של השאה הצעיר בשנת 1949, החל האחרון לפתח אהדה ציבורית וכן מעורבות פוליטית הולכת וגוברת שבמסגרתה גם שינה את החוקה האיראנית כך שתעניק לו עוד סמכויות.
בתקופה זו גם חנן מוחמד רזא שאה את מוסדאק, שחררו מהכלא ואפשר לו לחזור לחיים הפוליטיים.
מוסאדק ראה בפעולות השאה להגברת כוחו הפוליטי כאקט לא דמוקרטי והאמין כי על השאה "למלוך אך לא לשלוט", באופן דומה למונרכיות החוקתיות באירופה.
לאור התנגדות זו מוסאדק ומתנגדים נוספים למדיניות השאה חברו יחדו ויצרו את חזית הלאומית, כשהלאמת הנפט הייתה למטרתם המדינית העיקרית.
עד לשנת 1951 החזית הלאומית זכתה לרוב במג'לס.
לאחר רצח ראש הממשלה שהתנגד לתוכנית הלאמת הנפט עלה לראשות הממשלה מוחמד מוסאדק, שאכן הוביל להלאמת הנפט, אך לאור בעיות טכניות של חוסר ניסיון בהפעלת מפעלי הנפט: שאיבה, זיקוק והעברה למכליות, המפעלים הושבתו והניסיונות להפקת הנפט לא צלחו בקנה מידה משמעותי.
במקביל בריטניה פעלה להפעלת חרם צרכנים על הנפט האיראני וזאת לאור הפרת חוזי הנפט שלפיהם היה לבריטים ולחברת הנפט האנגלו-איראנית את הזיכיון לנפט האיראני, והצליחה בכך.
בתקופה זו חרם הצרכנים השפיע לרעה על כלכלתה של איראן ומצבה הכלכלי של איראן הורע אף יותר משהיה לאחר מלחמת העולם השנייה.
לקראת הבחירות למג'לס בשנת 1952 קיוו הבריטים לבצע הפיכה שתיראה כחוקית, אך לא הצליחו.
סוכנים בריטים שיחדו מועמדים שונים כך שיצביעו לאחר בחירתם למג'לס להדחת מוסדאק, וכן שיחדו מצביעים ומנהיגים אזוריים בתפוצה ארצית, כך שיעודדו הצבעה למועמד לבחירתם.
בתקופה זו מפלגת תודה הקומוניסטית חברה בתמיכתה במוסדאק בתקווה שידגל בקומוניזם, אף על פי שמוסדאק לא באמת אימץ את הרעיונות הקומוניסטים.
על רקע המלחמה הקרה ולאור התמיכה לה זכה מוסדאק ממפלגת תודה, הצליחה בריטניה לשכנע את ארצות הברית בסכנת חבירתה של איראן לסובייטים ובצורך להפיל את ממשלתו של מוסדאק.
לאורך תקופת שלטונו של הארי טרומן כנשיא ארצות הברית ולאור מלחמת קוריאה לא הצליחו הבריטים לשכנע את האמריקאים לסייע בהתנגדות לשלטון מוסדאק באיראן, אך עם עלייתו של דווייט אייזנהאואר הדבר צלח.
לאחר שהחלו להתגלות סדקים בהנהגתו של מוסדאק לאור החרפה במצבה הכלכלי של איראן, ממשלת מוסדאק החלה להסתמך יותר ויותר על כוחות חירום.
לאחר ניסיון ההתנקשות באחד משרי הממשלה ובמוסדאק עצמו, הורה האחרון על כליאתם של עשרות ממתנגדיו הפוליטיים.
מאוחר יותר מוסדאק אף פיזר את הפרלמנט.
מעשה זה הוביל להאשמות כי מוסאדק נעשה דיקטטור.
השאה עצמו התנגד תחילה לתוכניות ההפיכה ותמך בהלאמת הנפט, אך לאחר שיודע על ידי ה-CIA כי אם לא ישתף פעולה גם הוא יודח, שינה את דעתו.
לאחר שהושג הסכמתו של השאה, ה-CIA ביצע את ההפיכה תחת העילה הרשמית כי הצו של מוסדאק לפיזור הפרלמנט שולל מכוחו של השאה ומעניק למוסדאק וממשלתו כוח מוחלט ו"סמכויות מוחלטת ודיקטטוריות".
ב-15 באוגוסט התבקש נעמת אללה נסירי מפקד במשמר המלכותי של השאה להעביר למוסדאק את מכתב הפיטורין מטעם השאה, אך מוסדאק שהוזהר מפני המזימה לפיטורו סירב לקבל את המכתב והורה לאסור את נסירי.
לאחר שהתוכנית האמריקאית והבריטית בשיתופו של השאה פורסמה על ידי ה-CIA בניו יורק טיימס, תומכיו של מוסאדק, ובעיקר תומכי מפלגת תודה, יצאו לרחובות במחאות אלימות.
השאה, מחשש לתגובה חריפה, מלווה באשתו השנייה סוראיה נמלט מאיראן לעיראק ולאחר מכן לאיטליה.
לאחר שניסיון ההפיכה הראשון כשל, הורה מוסדאק לכוחות הביטחון לעצור את המעורבים במזימה, והאמין כי עם תום המעצרים הפיכת ה-CIA נכשלה.
מאמין כי הצליח בהשגת שליטה מלאה על הממשלה ביקש מוסדאק מתומכיו לחזור לבתיהם ולהמשיך בחייהם כרגיל.
עם זאת הגנרל פזל-אללה זאהדי, שהצהיר כי היה ראש הממשלה החוקי של איראן, הצליח להסתתר ולהתחמק ממעצר.
זאהדי ארגן מפגש סודי בין תומכי השאה השונים (שכללו גם פשיסטים ואוהדי נאצים איראניים) ובאמצעות מימון אמריקאי הגו תוכנית חדשה.
לצורך ביצוע תוכנית זו הסתמכו בעיקר על רגשות העם: ההלם מבריחת השאה מאיראן, פחד מפני הקומוניזם, ומעצרי מתנגדי מוסאדק.
בנוסף מספר אנשי דת איראנים שיתפו פעולה עם סוכנויות הריגול המערביות כי לא היו מרוצים מממשלתו החילונית של מוסדאק, ובהם איתאללה בהבהאני שהשתמש בהשפעתו כדי לגייס מפגינים דתיים נגד מוסאדק.
הצתת תנועות אזרחיות דרך מימון תנועות
ב-19 באוגוסט, נשכרו מסתננים שיתחזו לחברי מפלגת תודה הקומוניסטית ויארגנו "מהפכה קומוניסטית".
המסתננים הממומנים הראשונים החלו בגלי מחאה והסיתו את יתר חברי תודה האמיתיים להצטרף.
עד מהרה, חברי תודה יצאו לרחובות תוקפים כמעט כל סימן לקפיטליזם.
האחרונים בזזו עסקים פרטיים, הרסו חנויות ובנוסף השחיתו חלקים גדולים מהרובע העסקי של דרום טהראן, הכולל בזארים.
אירועים אלו עוררו סלידה ציבורית המונית פתאומית נגד מעשה השחתה זה - וכך חלקו הראשון של התוכנית הושלם.
במקביל מומנה קבוצה שנייה של מסתננים, מסתננים אלו התחזו לתומכי השאה, ארגנו ועודדו מחאות המוניות של איראנים זועמים המבוהלים מ"המהפכה הקומוניסטית" והאלימות המופעלת על ידם.
בשלב זה של ההפיכה, רוזוולט ווילבר , נציגי ממשל אייזנהאואר, דאגו לשחד פקידי ממשל, עיתונאים, אנשי עסקים ובריוני רחוב איראניים, על מנת שיביעו תמיכה בשאה ויתנגדו למוסדאק.
בנוסף, נעשה שימוש נרחב ב-BBC בפרסית לקידום התעמולה נגד מוסדאק, עד כי החומר האנטי-מוסדאקי שודר שוב ושוב בערוץ הרדיו, וגרם לצוות האיראני שעבד ברדיו של ה-BBC בפרסית לפתוח בשביתה כמחאה על המהלך.
הטקטיקות של רוזוולט כללו גם מתן שוחד למפגינים לתקיפת סימני השאה, תוך קריאת ססמאות בעד מוסאדק - דבר שגרם לאזרח האיראני הממוצע לרגשות שנאה וחוסר אמון במוסאדק, שכן סימני המלך ביטאו והיו בתקופה זו כסמל לאיראן.
עד צהרי היום, קהל גדול של אזרחים איראנים אמיתים יצאו לרחובות בהפגנות המוניות, חמושים בנשק מאולתר והכו בחזרה בחברי מפלגת תודה.
תחת הנהגתו של זאהדי, הצבא הבריח את תומכי תודה הקומוניסטים ולאחר מכן הסתערו בתמיכת המפגינים על בנייני הממשלה.
מוסאדק עצמו נמלט לאחר שטנק ירה פגז על ביתו, אך מאוחר יותר הסגיר עצמו לצבא.
כדי למנוע שפיכות דמים נוספות, סירב מוסדאק לארגן את תומכיו כניסיון אחרון לשימור שלטונו.
עד סוף היום, זאהדי והצבא השתלטו על הממשלה.
לאחר שהתוודע השאה להצלחת ההפיכה חזר מאיטליה לאיראן, ומוסדאק הוחלף רשמית בזאהדי.
מוסאדק נעצר, נשפט ונידון למוות, אך בצו אישי של השאה עונשו הוקל לכליאה לשלוש שנים בבידוד בכלא צבאי, ולאחריו מעצר בית עד ליום מותו.
ההפיכה הבטיחה שליטה מערבית של משאבי הנפט של איראן ומנעה את התחרות מול ברית המועצות על נפט איראני.
לאחר ההפיכה ארצות הברית הקימה כחמש חברות נפט נוספות באיראן ששברו את המונופול הבריטי על הנפט ועודדו תחרות.
לאחר שההפיכה החזירה לו את מעמדו כמלך, הבין מוחמד רזא שאה פהלווי כי כיסאו ושלטונו יחזיקו מעמד כל עוד יפעל בעד האינטרסים האמריקאים והבריטים.
לאור זאת התחזקו הקשרים המדיניים, הצבאים, המודיעיניים והכלכליים בין המדינות, כשאיראן שימשה כמעין כלב שמירה אזורי עבור ארצות הברית.
לאחר שתפס מחדש את השלטון השאה הקים את הסאוואכ, המשטרה החשאית של איראן שעסקה בשירותי ביטחון, מעקב אחר מתנגדי משטר וביצוע צנזורה.
השיטות בהם השתמשו היו שיטות שנלמדו על ידי האמריקאים, וכן על ידי ישראל.
במהלך 20 השנים האחרונות לשליטת השאה, הוצאו להורג כ-100 אנשים מסיבות פוליטיות.
לאור הצלחת מבצע אג'אקס הוחלט לאמץ את ה-CIA כחלק ממנגנון מדיניות החוץ של ארצות הברית, וכן לאמץ ולשכפל את הצלחת המבצע כשיטת הפיכה זולה ומוצלחת בעלת אפקט מיידי.
ההפיכה של 1953 גרמה לנזק לטווח ארוך למוניטין של ארצות הברית.
המונח Blowback הוגדר לראשונה לאור תוצאות מהפכת 1953, ופירושו: התוצאות הלא צפויות הנובעות מהפעילויות הסמויות של ארצות הברית במדינות העולם.
הפיכת 1953 הייתה לקו פרשת המים עבור איראן, המזרח התיכון ולמעמדה של ארצות הברית באזור, שכן מאז שמה של ארצות הברית לא כובד ושולב עם חוסר כבוד וחוסר נכונות לכבד את רצון העם, כל עוד זה מתנגש עם האינטרסים האמריקאים או הבריטים.
על רקע התגברות התנועה האנטי-מערבית בחברה האיראנית, עם תחילת שנות ה-70 הגדיל השאה את גובה המיסים שהיה על חברות זרות הפועלות באיראן לשלם מ-50% ל-80%, והעלה את תשלומי התמלוגים מ-12.5% ל-20%, כך שחברות הנפט הרוויחו רק כ-22 סנט לחבית נפט.
באותה העת גם השליטה על קביעת מחירי הנפט חזרו לשליטה איראנית.
בשנת 1973 השאה סייע להנדס את משבר הנפט של 1973 במסגרת הקמת אופ"ק, שהגבירה את ההכנסות מהנפט, אשר הובילו לפיתוח כלכלי-חברתי מהיר של המדינה.
השאה אף הצהיר כי לא יחדש את קונסורציום הנפט של שנת 1954 עם חברת הנפט האנגלו-איראנית שעתיד היה לפוג בשנת 1979. בתקופה זו השאה החל לפעול באופן עצמאי יותר ויותר מהמערב.
עקב כך, החל מאמצע שנות השבעים ארצות הברית, בתקופתו של ג'ימי קרטר, החלה לסגת מתמיכתה בשאה.
התרחבותה המהירה של כלכלת המדינה יצרה מתחים בלתי צפויים במרקם החברתי שסייעו להתקיימותה של המהפכה האיראנית.
עם זאת מעשיו של השאה לפיתוח איראן והתרחקותו מהמערב לא השכיחו את הסיוע שהגיש השאה בתקופת מוסדאק לבריטים ולאמריקאים, ואת הסלידה שפעולה זו יצרה בקרב העם, כך שכשהגיע הרגע הגורלי והחלה המהפכה העם נטש את השאה וזאת לאור זיכרון שיתוף הפעולה עם המערב.
גם המערב, ובמיוחד ארצות הברית לא סייעו לו בשעה קשה זו בשל התרחקותו מהם.
אירועי 1953 נהיו לאבן יסוד ביחסי ארצות הברית-איראן עד היום, כשהאנטגוניזם האיראני, ובפרט זה של השלטון, כלפי המערב, בנוים על חוסר האמון שהחל להתפתח בתקופה זו.
מוסר ההשכל האיראני מהאירוע היה כי מדינות המערב אינן מעוניינות לקדם דמוקרטיה או זכויות אדם במטרה להטיב עם יתר המדינות, אלא נטו מאינטרסים גאו פוליטיים וכלכליים.
וזאת במיוחד במטרה להחליש את המבנה המוסדי והזיכרון ההיסטורי של מדינות העולם השלישי והתקדמותן, במטרה לאפשר ולשמר את שליטתן הגלובלית של מדינות המערב, וכדי לאפשר גישה קלה יותר למקורות הטבע של מדינות אלו, תוך המשך קיום הנאו קולוניאליזם במדינות אלו.
כיום, הממשל האיראני טוען כי יש לציית למשטר האסלאמי על מנת למנוע את נפילתה החוזרת של איראן לידי המעצמות הזרות.
בנוסף, משתמש המשטר באירועי הפיכת 1953 כדי לדכא באופן אלים כל ניסיון התנגדות לשלטון בטענה כי כל התנגדות למשטר אינה כנה, אלא ממומנת, מופעלת ונועדה לשמש גורמים זרים, ובמיוחד אמריקאים.
ההפגנות באיראן היו סדרת הפגנות מחאה באיראן שהחלו ב-28 בדצמבר 2017 והסתיימו בסוף ינואר 2018. המחאות התחדשו על רקע האינפלציה הקשה במדינה, אחוזי האבטלה הגבוהים, השחיתות השלטונית והמעורבות בסכסוכים אזוריים במזרח התיכון.
ההפגנות קראו לממשל לחדול מהמעורבות של המדינה במדינות אחרות והמפגינים קראו להפלת נשיא איראן חסן רוחאני.
בהפגנות נהרגו לפחות 30 אנשים, ומאות נעצרו.
אלה היו ההפגנות הגדולות ביותר באיראן מאז גל ההפגנות ב-2009. נגררת של הפגנות אלו היא המחאה שהתעוררה ביוני 2018.
בסוף שנת 2017 יוקר המחיה באיראן הגיע לשיא ומחירי מוצרי היסוד עלו באופן משמעותי (לדוגמה, ביצים התייקרו ב-40%).
האינפלציה הגיעה כמעט עד 12 אחוזים, ואחוז האיראנים הנמצאים מתחת לקו העוני עלה ל-35 אחוזים.
זאת ועוד, מספר המובטלים האיראניים עמד על 3 מיליון - כלומר למעלה מ-12 אחוזים, עלייה של 1.4% מהשנה הקודמת.
נוסף לכך, לאחר חתימת הסכם הגרעין של איראן עם המעצמות, והסרת העיצומים שהוטלו על המדינה, אזרחים איראניים רבים קיוו לשיפור מצבה הכלכלי של המדינה, והקלת חייהם.
שנתיים לאחר חתימת ההסכם, השינוי המיוחל לא קרה, הסיבה לכך, כך גורסים המפגינים, היא השחיתות השלטונית ומנהל לא תקין.
ההנהגה האיראנית, עם זאת, טענה כי הגורמים הישירים למחאה הם מתנגדי השלטון ובראשם נשיא איראן לשעבר, מחמוד אחמדינז'אד, שנפסל להתמודד בבחירות לנשיאות איראן 2017. מאוחר יותר חמנאי האשים את ישראל כי היא עומדת מאחורי ההפגנות.
היום הראשון - 28 בדצמבר
ב-28 בדצמבר 2017, הפגינו אלפי איראנים בכמה ערים ברחבי המדינה.
אחד מהמוקדים המרכזיים היה העיר משהד, בה הפגינו אלפי תושבים.
הפגנות קטנות יותר התקיימו בערים שרקורד וקשמר.
מספר מפגינים נעצרו, אך מספרם הרשמי לא פורסם.
עם זאת, ההפגנות לא התפשטו באותו היום לטהראן הבירה ולא זכו להתייחסות נרחבת בתקשורת האיראנית.
ביום השני להפגנות התרחב גל המחאות, והגיע בין השאר לעיר השנייה בגודלה באיראן - משהד, שם נעצרו 52 מפגינים על ידי כוחות הביטחון.
הפגנה גדולה נוספת נערכה בעיר כרמאנשאה בירת מחוז כרמאנשאה בחבל כורדיסטן.
הפגנות קטנות יותר התקיימו בערים בסארי וברשט, שבצפון המדינה, בקום, שמדרום לטהראן, ובהמדאן, שבמערב המדינה.
באותו היום עשרות בודדות של אנשים התכנסו גם בעיר הבירה טהראן, ופוזרו במהירות על ידי כוחות שנפרסו במקום מבעוד מועד.
ביום זה תועדו כוחות הביטחון משתמשים בזרנוקי מים וגז מדמיע.
המפגינים קראו בין השאר לממשל לחדול מהמעורבות האיראנית במוקדי סכסוך שונים במזרח התיכון וביניהם סוריה ועזה.
לקראת חצות בליל 29 בדצמבר יצאו קריאות ברשתות החברתיות לצאת להפגנות נרחבות למחרת, זאת על רקע כוונת המשטר לארגן עצרות לציון סיום המחאות האלימות ב-2009.
ב-30 בדצמבר, המשטר האיראני הוציא עשרות אלפים לרחובות למפגן תמיכה ב-1,300 ערים ויישובים.
במקביל, ההפגנות נגד הממשל התרחבו לעוד ערים, וניתן לומר כי המחאה כיסתה את כל איראן.
על פי דיווחים ברשתות הערביות לפחות 4 מפגינים נהרגו על ידי כוחות הביטחון בהפגנות ברחבי המדינה.
עשרות סטודנטים התעמתו עם שוטרים בכניסה לאוניברסיטת טהראן והשליכו עליהם אבנים, ועימותים דומים נרשמו במוקדים רבים נוספים.
על פי כוחות הביטחון האיראניים נעצרו במחאה עד סוף ה-30 בדצמבר 50 מפגינים.
ההפגנות נמשכות גם בערים נוספות, בהן טהראן, כרג', גוהרדשט (צפון איראן), אראק, בנדר עבאס ואהוואז בהן על פי דיווחים שונים המפגינים תוקפים בנקים, תחנות משטרה, משרדי ממשלה ומציתים תחנות דלק ופחי אשפה ברחובות, בטהראן המפגינים ברחובות קוראים קריאות מוות לח'אמנאי.
בנאום לאומה האיראנית, ששודר בערב, רוחאני הזהיר כי "אסור שהמחאות יגיעו לכדי אלימות", זלזל בביקורת הנשיא טראמפ על ידה הקשה של השלטון האיראני ואמר כי "מי שקורא לאיראנים טרוריסטים לא יכול להביע הזדהות איתם".
לאחר נאום הנשיא רוחאני ההפגנות נמשכות בטהראן זנג'אן ובכרמאנשאה מתקיימים עימותים אלימים עם המשטרה ומשמרות המהפכה האסלאמית שמנסים לפזר את המפגינים בעזרת אמצעים לפיזור הפגנות בהן תותח מים וגז מדמיע, הדיווחים מספרים שההפגנות מתפשטות לערים נוספות בהן איזאה , סננדג' וצ'אבהאר ויש דיווחים על מאות עצורים וחטיפת אזרחים ברחובות.
החל משעות הערב המאוחרות הסלמה בעימותים בין המפגינים לכוחות הביטחון האיראנים בעיר משהד, החל ירי חי לעבר המפגינים.
משעות הצהרים המוקדמות מגיעים דיווחים על 12 הרוגים לפחות ומספר לא ידוע של פצועים, עימותים קשים בין מפגינים לכוחות הביטחון האיראנים בצפון מערב המדינה באזורים הכורדים, אירועים אלימים התפתחו גם בטקסטן שם הוצתו בתי ספר אסלאמיים.
הטלוויזיה האיראנית דיווחה כי סוכלו ניסיונות השתלטות על בסיסים צבאיים ותחנות משטרה על ידי המפגינים.
עולות קריאות לשביתה כללית באיראן החל מיום שלישי
בשעות הערב חלה הסלמה בעיר נג'אפבאד בעימותים בין כוחות המשטר למפגינים נהרג שוטר אחד ולפחות 3 אחרים נפצעו, באראק לפחות 12 שוטרים נפצעו בעימותים אלימים, בכמה ערים הוצתו תחנות משטרה ומרכזים של הבסיג', המחאה גם מתפשטת לארדביל וסננדג' בה חיים מיעוטים כורדים ואזרים.
במהלך הפגנות נגד מעצר של אזרחים בקאדראיג'אן ירו אנשי הבסיג' במפגינים והרגו לפחות 9 מהם.
ביום זה העימותים חלשו, וכמות המפגינים קטנה מאוד.
3 בינואר - המחאה דועכת
לאחר שישה ימים של מחאות - מוחמד עלי ג'עפרי, מפקד משמרות המהפכה, צוטט בטלוויזיה האיראנית מכריז על דיכוי המחאה:
באותו היום יצאו לרחובות איראן אלפי תושבים לצעדות תמיכה בשלטון.
עצרות תמיכה במשטר התקיימו בלפחות 4 ערים, אולם לא בערים המרכזיות בהן הפגינו המתנגדים.
סוכנות הידיעות הממלכתית האיראנית דיווחה על מוקדי הפגנות תמיכה בשלטון האיראני ובהם: משהד, איספהאן, בירג'נד ואומריה.
באפליקציית טלגרם המשמשת את המפגינים המתנגדים לשלטון לארגון ההפגנות, עלו קריאות ליציאה להפגנות גדולות בשעה שש בערב.
לאחר שבימים האחרונים התקבלו דיווחים על חסימת רשת האינטרנט במדינה, הממשל האיראני גם מנסה לחסום שימוש בחלק מאפליקציות התקשורת, כמו אינסגרם וטלגרם.
מועצת הביטחון של האו"ם הודיעה שתתכנס כדי לדון במצב באיראן, כמו כן קראו המפגינים כנגד השלטון ליום זעם לאחר תפילות יום השישי וקראה להתרחבות השביתה בחברות הנפט, ארצות הברית הטילה סנקציות על כחמש חברות איראניות בתחום הנשק
העיתון א-שרק אל-אווסט מדווח כי לפחות 50 מפגינים נהרגו בטהראן במהלך עימותים עם אנשי ביטחון איראנים
בשעות אחר הצהרים דווח כי נשיא המדינה לשעבר מחמוד אחמדינז'אד נעצר על ידי השלטון בחשד להסתה במסגרת ההפגנות
שבועיים לאחר פרוץ המחאה פורסמה באתר האינטרנט של משמרות המהפכה הודעה המבשרת על השתלטות סופית של כוחות הביטחון האיראניים על גל המחאה:
לאחר הפוגות בדיווחים מאיראן ודיווחים של המשטר על סיום ההפגנות מגיעים דיווחים על הפגנות גדולות ומהומות באהוז, משהד וטהראן
במהלך היום פורסם כי מת לפחות מפגין אחד לאחר שנעצר, המפגינים טוענים כי נרצח, הממשלה טוענת כי התאבד
על פי התובע של טהראן עבאס ג'עפרי דולטאדי, יותר מ-440 מפגינים שנעצרו במהומות בטהראן שוחררו.
דיווחים על מחאות בבנדר עבאס וכרמאן.
ב-25 ביוני 2018 החלו הפגנות מחאה ושביתות סוחרים באיראן.
המחאות התחדשו על רקע המצב הכלכלי הקשה והשפעת הסנקציות האמריקאיות.
ההפגנות קראו לממשל לחדול מהמעורבות של המדינה במקומות אחרים ולהפלת נשיא איראן חסן רוחאני.
הרויטרס התייחס להפגנות אלה כאל התסיסה הגדולה ביותר באיראן בשנת 2018. דווח על ארבעה הרוגים בהפגנות, אולם כוחות הביטחון האיראניים מכחישים את הדבר.
נשיא איראן חסן רוחאני טען כי טען כי אויבי הרפובליקה האסלאמית כועסים על גדולתו של העם איראני ועל הישגיו וכי ארצות הברית וישראל מסיתים את המפגינים כדי לערער את היציבות במדינה,
מחלקת המדינה האמריקנית גינתה את מעצרם של חלק מהמפגינים, וקראה לתמוך בפומבי בעם האיראני ובדרישותיו לזכויות בסיסיות ולסיום השחיתות.
ב-30 בדצמבר, הגיב נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, לראשונה לגל המחאות באיראן וצייץ בטוויטר: .
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, השיב לטענתיו של נשיא איראן חסן רוחאני, וכי .
ההפגנות באיראן (2018–2019) הן סדרת הפגנות מחאה ושביתות סוחרים באיראן שהחלו באפריל 2018. המחאות התחדשו על רקע המצב הכלכלי הקשה והשפעת הסנקציות האמריקאיות.
הרויטרס התייחס להפגנות אלה כאל התסיסה הגדולה ביותר באיראן בשנת 2018. הפגנות אלה הן חלק מרצף מחאות שהחל בדצמבר 2017. דווח על ארבעה הרוגים בהפגנות, אולם כוחות הביטחון האיראניים מכחישים את הדבר.
בסוף יולי החל גל נוסף של המחאות כתוצאה מקריסת המטבע המקומי.
בסוף 2017 החלה באיראן מחאה שסחפה המונים.
מחאה זו התמקדה במצב הכלכלי המחמיר: עליית מחירי מוצרי הצריכה הבסיסיים, אחוזי אבטלה גבוהים ומעורבות הממשלה בנושאים שאינם קשורים לאזרחים.
מחאה זו יצרה קרקע פורה להפגנות נוספות בהמשך.
ביוני 2018, המצב הכלכלי החמיר: ערך הריאל האיראני ירד משמעותית, הסחורות המיובאות התייקרו משמעותית ויוקר המחיה עלה.
ב-8 במאי 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על פרישתה של ארצות הברית מן ההסכם, והשבתן של הסנקציות שהוסרו במסגרתו.
עוד הוחלט על הפסקת המסחר עם איראן ועם הסוחרים עם איראן - מה שהוביל ליציאה של חברות גדולות מארצות הברית וגם אירופה מאיראן.
אירועים אלה החריפו את ההידרדרות במצב הכלכלי האיראני והוא צפוי להסלים עוד יותר.
ב-24 ביוני ערך הריאל האיראני הגיע לשפל חסר תקדים, והמצב הכלכלי המחמיר היווה את העילה לחידוש המחאה.
הבצורת הקשה בדגש על משבר מים חריף בדרום מערב איראן עודדה גם היא את היציאה למחאה.
באזור יש מחסור עצום במים, וכאשר אספקת המים חודשה לזמן מה היא גרמה להרעלות רבות.
לא ברור מי הצית את המחאה.
עם זאת, המחנה הרפורמיסטי ידוע בהובלתו את ההתנגדות לשלטון.
גורמי אופוזיציה איראניים טוענים שגורמים במשמרות המהפכה התנהלו בצורה מכוונת בהזרמת הכסף לשוק כדי לגרום להחלפתו של נשיא איראן חסן רוחאני.
את הגל השני של המחאה שהחל בסוף יולי הציתה הירידה הקיצונית בערך הריאל האיראני שהגיע ב-29 ביולי לשפל חסר תקדים של 100,000 לדולר אחד.
הסוחרים בבאזאר הגדול בטהראן סגרו את חנויותיהם ופתחו בשביתה במחאה על השפל בערך הריאל.
הרשתות החברתיות הוצפו בקריאות להצטרף לשביתה הארצית והשתמשו בהאשטג #اعتصابات_سراسری (שביתות).
אזרחים רבים הגיעו לבאזאר הגדול והפגינו נגד המשטר.
מעט הסוחרים שעדיין לא סגרו את חנויותיהם - נאלצו לסגור בעקבות לחץ והפעלת כוח מצד המפגינים.
רבים החלו לצעוד לעבר הפרלמנט האיראני בטהראן והפגינו שם.
מפגינים קראו בין השאר: "לא לבנון ולא עזה, נמות למען איראן" – כשכוונתם היא שבמקום להשקיע כסף בלחימה בעזה, בסוריה או בלבנון – על המשטר לדאוג לאזרחים האיראנים.
הפגנות רבות נוספות נרשמו בערים גדולות אחרות במדינה כמו משהד, בנדר עבאס והאי קשם.
כוחות הביטחון האיראניים התקשו לשמור על הסדר הציבורי אך הקפידו לא להשתמש בכוח מופרז.
המסחר בבאזאר הגדול בטהראן התחדש באופן חלקי.
כוחות הביטחון סגרו שלוש תחנות מטרו בקרבת הבאזאר כדי למוע ממפגינים להגיע למקום.
עם זאת, סוחרים רבים ברחבי המדינה הצטרפו למחאה וסגרו את חנויותיהם בערים גדולות נוספות כמו משהד ואיספהאן.
הפגנות נרשמו אך בהיקף מצומצם יותר מ-25 ביוני.
לקראת הערב כוחות הביטחון החלו לירות גז מדמיע לעבר המפגינים ולבצע לראשונה מעצרים.
המחאה נמשכה ביום השלישי ברציפות, למרות נוכחות כבדה של כוחות הביטחון.
המסחר בבאזאר הגדול בטהראן התחדש, ומחאות נרשמו בכמה מוקדים.
אחר הצהריים מפקד משמרות המהפכה קרא לאזרחים לשמור על קור רוח, והמנהיג העליון האיראני, עלי ח'אמנאי, תקף מאוחר יותר את המפגינים באופן מרומז.
לאחר שלושת הימים האינטנסיביים של המחאה, הרוחות רגעו וכל החנויות נפתחו מחדש כרגיל.
עם זאת, עדיין לא נמצאו קונים רבים והבאזאר בטהראן נראה שומם בשל המשבר הכלכלי.
כוחות הביטחון האיראניים החוששים מחידוש המחאה לא עזבו את הבאזאר.
במקביל, החל גל מחאה בערים ח'רמשהאר ואבאדן בעקבות משבר מים חריף שפוקד את האזור וחוסר התמיכה מצד השלטונות.
האזרחים דרשו כמות מספקת של שתייה לעיר כאשר המצב הכלכלי מידרדר בכל אופן והתושבים נותרים חסרי-אונים.
הפגנות גדולות התקיימו בעיר ח'רמשאהר במחוז ח'זסטאן לאחר המחאה ביומיים הקודמים.
ההפגנות פרצו באזור המסגד הגדול בעיר.
כוחות הביטחון האיראניים דיכאו את ההפגנה בעזרת בטנקים, אש חיה וגז מדמיע.
ברשתות החברתיות הופצו סרטונים של הפגנות לא-אלימות שנענות לפתע בירי מצד כוחות הביטחון.
דווח על ארבעה הרוגים, אולם הדבר מוכחש על ידי המשטר האיראני.
לפחות 11 נפצעו, רובם שוטרים.
הפגנות פרצו גם בעיר הסמוכה אבאדן.
השלטונות חסמו את הגישה לאינטרנט בח'רמשהאר כדי למנוע דיווחים על ההרג.
העימותים בח'רמשאהר נמשכו עד הבוקר.
אלפי איראנים קראו לעזרה מנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ושר החוץ האמריקאי מייק פומפאו ברשתות החברתיות.
העימותים ביום הקודם בח'רמשאהר נמשכו עד הבוקר.
בבוקר לא נפתחו החנויות בח'רמשאהר ותושבי המקום לא יצאו לעבודה לאחר שדה הקרב שיצר המשטר ביום הקודם.
המשטר האיראני איים על החמרת התגובה למפגינים והכחיש את הדיווחים על הרוגים ביום שאחרי ההפגנות הסוערות, שר הפנים אמר:
בלילה עשרות רבות של שוטרים וחיילים הגיעו לעיר ח'רמשאהר בה היו עיקר העימותים בלילה הקודם, ומנעו מהפגנה נוספת להתפתח.
במקביל, אלפי אזרחים במחוזות לורסטן, איספהאן וח'זסטן יצאו להפגין נגד הדיכוי הקשה של כוחות הביטחון את ההפגנות השקטות בח'רמשהאר אמש.
הפגנות גדולות במיוחד התקיימו בעיר סרבנדר ובעיר בנדר-משהר שם צעקו המפגינים: "חיי בשביל ח'רמשאהר".
במהלך היום כוחות הביטחון האיראניים תקפו בכפר במחוז הורומזדאן באש חיה בשל מחאה שהייתה במקום נגד המשטר.
על פי דיווחים 6 נפצעו מאש המשטר.
בלילה, רבים מתושבי העיר אווהאז הפגינו במרכז העיר והביעו תמיכה וסולידריות לתושבי ח'רמשאהר.
כוחות הביטחון הגיבו באש חיה.
ההפגנה גדולה לתמיכה בתושבי ח'רמשאהר התקיימה גם בעיר סרבנדר ודוכאה גם היא ידי שימוש באש חיה.העימותים נמשכו עד 4:00 לפנות בוקר שעון אירן, לא דווח על הרוגים.
נרשמו מחאות קטנות יותר גם בעיר אבאדן שכללו הבערת חומרים שונים.
המשטר האיראני טען שזיהה 35 אנשים שעודדו אחרים להגיע להפגנות הסוערות בח'רמשאהר ואבאדן, וכי הם עצרו את המארגן הראשי של ההפגנות.
מחאות קטנות נרשמו במספר אתרים.
מחשש להתחדשות המחאות על משבר המים, השלטונות האיראניים הזרימו לאזור ח'רמשאהר ואבאדן כמות גדולה של יחידות משטרה כדי למנוע כל סיכוי למחאות.
המחאה התחדשה על רקע קריסת המטבע והפגנות ענק התקיימו במספר ערים ברחבי איראן.
מוקדי הפגנה רבים היו בתוך עיר הבירה טהראן השוטרים הגיבו באמצעים לפיזור הפגנות ובחלק מהמקרים באלימות קשה.
המפגינים קראו "מוות לדיקטטור" ו"לא עזה, לא לבנון, חיי למען המולדת".
הפגנות נוספות התקיימו באיספהאן - העיר השלישית בגודלה באיראן ובשיראז - עיר גדולה גם היא.
המחאות התגברו במספר ערים ברחבי איראן.
הפגנות גדולות היו בשיראז, קאווג' וגוהרדשת.
בקוואג' דווח על אלימות קשה מצד כוחות הביטחון.
בעיר השלישית בגודלה, איספהאן, היו מספר מוקדי מחאה והתפרעויות.
בצעד חריג בעקבות קריסת המטבע והמחאות הגוברות, הפרלמנט האיראני זימן את הנשיא רוחאני לשימוע.
מסרונים נשלחו לאזרחים ברחבי המדינה ובהם אזהרות לא להצטרף לגל המחאות ש"מאורגן על ידי סעודיה וארצות הברית".
הפגנות גדולות התקיימו באיספהאן, שיראז וטהראן.
נהגי משאיות רבים הצטרפו למחאה וחסמו כבישים.
באותה תקופה נוויד אפכארי רצח לכאורה עובד מדינה.
הוא נעצר, הואשם ברצח והוצא להורג.
הדעה הרווחת שהוא נעצר בעקבות השתתפותו בהפגנות.
המפגינים גרמו לנזק רב לרכוש ציבורי ולחנויות בסביבת ההפגנות.
בחלק מהמקרים הדבר היווה תירוץ לכוחות הביטחון לשימוש באש חיה.
המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי, התייחס לגל ההפגנות באתר האינטרנט שלו באופן שלילי: "מערכת המשפט מוכרחה להתמודד עם אלה שמפרים את הביטחון הכלכלי.
האווירה שמאפשרת עבודה, חיים ופרנסה חייבת להישמר".
נשיא איראן, חסן רוחאני, האשים את ארצות הברית ביצירת המחאה: "ארצות הברית מנסה להפיל את השלטון האיראני ברפובליקה האסלאמית מאז המהפכה בשנת 1979".
בנוגע למשבר המים וההפגנות הקשות בח'רמשאהר, האשים מפקד ההגנה האזרחית באיראן את ישראל בכך שהיא ומדינה נוספת פועלים לפגיעה בעננים מעל איראן ואף גונבים ממנה גשמים ושלגים.
ראש הממשלה הישראלי, בנימין נתניהו, הביע תמיכה במחאה האיראנית: .
משרד החוץ הישראלי פרסם בטוויטר ציוץ בפרסית בו איחל הצלחה למפגינים האיראניים.
הציוץ נמחק לאחר שלוש שעות בגלל ביקורת קשה על ההתערבות הישירה בנעשה באיראן והתמיכה בהפלת השלטון.
בנובמבר 2019 פרצו ברחבי איראן מהומות אלימות במחאה על ההעלאה החדה של מחיר הבנזין.
על פי ההערכות הראשוניות, נהרגו במהלך דיכוי גל המחאה שנמשך פחות משבועיים למעלה מ-300 איש, אך בחודש שלאחר האירועים דיווחו גורמים במשרד הפנים האיראני כי מספר ההרוגים הוא כ-1,500, ביניהם כמה מאנשי כוחות הביטחון.
לפי ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל, בין ההרוגים היו לפחות 23 ילדים.
בין האירועים הטרגיים היה טבח מאהשהר בו נהרגו עשרות מפגינים.
אמנסטי אינטרנשיונל דיווח כי מספר העצורים בעקבות המהומות הגיע לכ-7,000 וכי רבים מהם עונו.
אחדים ממשתתפי המהומות נידונו למוות.
הפגנות אלה היו חלק מרצף מחאות שהחל בדצמבר 2017 והמשיך בקיץ 2018, על רקע המשבר המתמשך בכלכלת איראן.
ההפגנות בבלארוס אשר החלו בלילה בין 9 ל-10 באוגוסט 2020 הן הפגנות בעקבות תוצאות בחירות לנשיאות בלארוס 2020 נגד ממשלת בלארוס ונגד נשיא המדינה אלכסנדר לוקשנקו.
אלה היו ההפגנות האנטי־ממשלתיות הגדולות ביותר בתולדות בלארוס.
תוצאות הבחירות היו ניצחון של נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו בפעם השישית.
מאז יום הבחירות, ההפגנות התקיימו בקנה מידה ארצי, והמצב במדינה התאפיין כמשבר פוליטי.
הפגנות המוניות הסתיימו עד מרץ 2021.
הפגנות המוניות ברחבי בלארוס התפתחו ביום הבחירות, מיד לאחר סגירת הקלפיות והכרזה על התוצאות הראשוניות של ההצבעה.
המפגינים האשימו את הרשויות בזיוף תוצאות הבחירות.
לפי נתונים רשמיים של ועדת הבחירות המרכזית, לוקשנקו זכה ב-80.1% מהקולות.
לפי סקרי יציאה מחו"ל, הוא קיבל רק 10.09% מהקולות, בעוד יריבתו העיקרית סבטלנה טיכאנובסקאיה קיבלה 71.28%.
הפגנות הרחוב של הימים הראשונים פוזרו על ידי המשטרה באמצעות גז מדמיע, רימוני הלם, מכט"זים וכדורי גומי.
בחלק מהמקומות נעשה שימוש בקציני אכיפת חוק בלבוש אזרחי.
לדברי נציגי רשויות אכיפת החוק, הדבר נומק בפרובוקציות והפרות של הסדר הציבורי מצד המפגינים.
האכזריות המוגזמת שבה התייחסו קציני אכיפת החוק למפגינים בימיה הראשונים של ההפגנות הפכה לגלויה.
קציני אכיפת החוק השתמשו באופן מסיבי בעינויים ובצורות אחרות של התעללות.
במהלך השבוע הראשון של ההפגנות, 2 אנשים מתו ויותר מ-200 נפצעו.
מאוחר יותר, אדם אחד נוסף מת בברסט.
שביתות נערכו במפעלים בבעלות ממשלת בלארוס בדרישה להפסיק את עינויים של עצורים, להביא את העבריינים לדין ולקיים בחירות הוגנות.
ב-16 וב-23 באוגוסט התאספו כמה מאות אלפי מפגינים במרכז מינסק.
באמצע אוגוסט, ביוזמתה של המועמדת לשעבר לנשיאות סבטלנה טיכאנובסקאיה, הוקמה "מועצה מתאמת לארגון תהליך ההתגברות על המשבר הפוליטי (מועצה מתאמת)", שהכריזה על כוונתה לנהל משא ומתן על העברת השלטון, אך בית המשפט החוקתי של הרפובליקה של בלארוס הכריז שצעד זה לא חוקי.
ב-19 באוגוסט, הפרקליטות הכללית של בלארוס פתחה תיק פלילי על עצם הקמת "המועצה המתאמת".
חבריה מואשמים בקריאה פומבית לתפיסת כוח המדינה ובביצוע מעשים שמטרתם לפגוע בביטחון הלאומי.
מספר חברי בית המשפט לחוקה נעצרו או נאלצו לעזוב את המדינה בלחץ השלטונות, ולאחר מכן החלו לתאם את פעולות המפגינים מחו"ל, בין היתר באמצעות ערוצי טלגרם התומכים באופוזיציה הבלארוסית.
תמיכתו המוצהרת בפומבי של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בתקופה זו סייעה לאלכסנדר לוקשנקו לשמור על השלטון, ולאחר רגיעה קצרה באוגוסט, כוחות הביטחון הגבירו בהדרגה את הלחץ על המפגינים בתחילת הסתיו.
לדברי פעילי זכויות אדם, נכון ל-22 בנובמבר, מספר המעצרים של המפגינים עלה על 30,000. יותר מ-2,300 תיקים פליליים נפתחו נגד מתנגדים פוליטיים של הרשויות.
לא נפתח תיק פלילי אחד נגד נציגי רשויות אכיפת החוק, לרבות על עובדות רציחות.
ההפגנות המסיביות ביותר בחודשים הבאים היו צעדות יום ראשון של האופוזיציה במינסק.
מדי שבוע התקיימו בבירה תהלוכות נשים, תהלוכות גמלאות ונכים.
פעולות רבות של סולידריות של סטודנטים ופקולטה לאוניברסיטאות, מדענים, עורכי דין, רופאים, ספורטאים, נציגי הקהילה העסקית, עיתונאים, אזרחים פשוטים נערכו מדי יום במינסק ובערים אחרות (כליות, עצרות, "רשתות סולידריות", הופעות, הפגנות של סמלי האופוזיציה, גרפיטי וכתובות פוליטיות).
מדי ערב נערכו באזורי המגורים של מינסק הפגנות בחצר, בהן הופיעו מוזיקאים ואמנים מקומיים מול הקהל.
פרסום באינטרנט של הודעות וידאו קולקטיביות ואינדיבידואליות, מכתבים פתוחים קיבלו קנה מידה גדול.
לוקשנקו עצמו כינה את הבחירות תקפות ושההפגנות אורגנו מחו"ל.
ארצות הברית ומרבית מדינות האיחוד האירופי (בעיקר פולין והמדינות הבלטיות), בניגוד לרוסיה, לא הכירו בתוצאות הבחירות.
האיחוד האירופי, ארצות הברית וקנדה אימצו 3 חבילות של סנקציות נגד נציגי הנהגת בלארוס, כולל הנשיא אלכסנדר לוקשנקו, חברי ועדות בחירות, ראשי ועובדי רשויות אכיפת החוק, ראשי מפעלי מדינה גדולים.
על רקע ההפגנות המתמשכות, הודיע הנשיא לוקשנקו על הצורך לשנות את החוקה, וציין כי הוא מוכן לחלוק סמכויות לטובת זרועות ממשל אחרות.
בית הנבחרים של האספה הלאומית של בלארוס בתחילת אוקטובר החל לקבל הצעות לתיקון החוקה.
האופוזיציה הבלארוסית, לעומת זאת, סירבה לדון בתיקונים חוקתיים עם השלטונות, והתעקשה לקיים בחירות לנשיאות חדשות.
עד סוף חורף 2020/2021, ההפגנות ההמוניות בבלארוס דוכו.
מחאות קטנות בתוך המדינה ופעולות סולידריות מחוץ לבלארוס נמשכות.
נכון לאוקטובר 2021, היו במדינה מעל 800 אסירים פוליטיים (לפי "ויאסנה").
ב-21 במאי 2020 החל מסע איסוף חתימות בבלארוס לתמיכה במינוי המועמדים לנשיאות.
קבוצות היוזמה רשמו את אלכסנדר לוקשנקו, ויקטור בבריקו, ולרי צפקאלו, סרגיי טיכאנובסקיי ואחרים.
היזם והבלוגר סרגיי טיכאנובסקיי החל בקמפיין הפעיל ביותר, אך ב-29 במאי, במהלך כלונסאות לאיסוף חתימות בעיר גרודנו, נעצר טיכאנובסקיי ועד מהרה הואשם בפעולות המפרות את הסדר הציבורי באופן בוטה.
בשל העובדה שוועדת הבחירות המרכזית סירבה לרשום את המועמד שנעצר על ידי מיופה כוח, אז אשתו, סבטלנה טיכאנובסקיה הגישה אישית בקשה לרישום בשמה.
הצוות של טיכאנובסקיי תמך בסבטלנה, כלונסאות ועצרות לתמיכתה נערכו ברחבי הארץ.
לאחר שההרשמה נדחתה ממנהיגי המירוץ לנשיאות, בבריקו וצפקאלו, המטה שלהם תמך בטיכאנובסקיה כמועמד יחיד מהאופוזיציה.
איש העסקים והבלוגר סרגיי טיכאנובסקי השווה את לוקשנקו ל"תיקן", בהשראת פואמת הילדים "ג'וק־מקק ענק" (Тараканище) שכתב קורניי צ'וקובסקי.
הפואמה מ־1923 משתמשת בתיקן כדי לתאר ממשל אימה קצר וכאוטי של דיקטטור על כל שאר בעלי החיים.
בזמן שבפואמה המקורית התיקן נאכל על ידי ציפור דרור, טיכאנובסקי השתמש בדימוי של נעל בית, במשמעות של רקיעה על התיקן.
הוא נעצר בסוף מאי 2020 על ידי משטרת בלארוס, שהאשימה אותו בריגול.
ביוני 2020 התקיימו מחאות רחוב נגד לוקשנקו.
מועמדים מהאופוזיציה נרשמו לבחירות הבאות, אך רבים מהם נעצרו.
ב־19 ביוני הודיע לוקשנקו שהוא "סיכל ניסיון הפיכה", וכתוצאה מכך נעצר יריבו העיקרי מהאופוזיציה, ויקטור בבריקו.
על פי דיווחים ברשת CNN, באבארייקה הצהיר כי ההאשמות בשוחד ובשחיתות הן האשמות שווא, וכי מניעי המעצר פוליטיים שעיקר מטרתם היא למנוע את ניצחונו בבחירות.
פעילי אופוזיציה, עיתונאים ובלוגרים נעצרו גם הם כחלק מהדיכוי הממשלתי.
קבוצת זכויות האדם Viasna העריכה שכ־1,300 איש נעצרו במחאה בין תחילת מאי לתחילת אוגוסט.
לוקשנקו טען כי מחאות האופוזיציה נובעות מהתערבות של מדינה זרה.
לדבריו, ההפגנות היא מזימה שתוכננה על ידי מדינות זרות – האמריקאים, חברי נאט"ו, הרוסים או האוקראינים.
אשתו של טיכאנובסקי, סבטלנה טיכאנובסקאיה, נרשמה כמועמדת בבחירות הקרובות לאחר מעצרו של בבריקו.
ההפגנות הובילו להערכות לפיהן הסכסוך עשוי להימשך חודשים ולהסלים לאלימות, ואף להתפתח למהפכה, בדומה לאופן שבו הפכו מחאות היברומאידאן למהפכה באוקראינה בשנת 2014. צוות החשיבה האמריקני קרן מרשל הגרמנית, ציין כי ההפגנות רחבות יותר ומדוכאות באכזריות רבה יותר מהפגנות קודמות בבלארוס.
הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE) דיווח כי הוא לא ינטר אחרי בחירות 2020 מאחר שלא הוזמן לעשות זאת.
זו הפעם הראשונה מאז 2001 שבה המשרד למוסדות דמוקרטיים וזכויות אדם (ה־ODIHR) לא יעקוב אחר הבחירות בבלארוס.
ארגון ה־OSSE לא הכיר בשום בחירות בבלארוס כחופשיות והוגנות מאז 1995, והממשלה בבלארוס הפריעה לפיקוח של OSSE על מערכות בחירות קודמות במדינה.
ב־23 ביולי טען לוקשנקו כי ה־BBC ורדיו אירופה החופשית עודדו מהומות, ואיים לגרש את התקשורת ולאסור עליהם לדווח על הבחירות.
אזרחי בלארוס החלו באירוע התרמה כדי לתמיכה בקורבנות הדיכוי והאלימות, כך שיוכלו לשלם את הקנסות שקיבלו במהלך המחאה.
ב־29 ביולי, בתמיכתם של כלי החדשות שבחסות ממשלת בבלארוס, נעצרו 33 שכירי חרב לכאורה מקבוצת ואגנר, חברה צבאית פרטית רוסית, בבית הבראה בסמוך למינסק.
ב־30 ביולי התקיימה עצרת של המועמדת לנשיאות, סבטלנה טיכאנובסקאיה, בפארק ידידות העמים במינסק.
זו הייתה אחת העצרות הגדולות ביותר בבלארוס מאז 1991.
ב־6 באוגוסט, כ־5,000 מפגינים יצאו לרחובות במינסק, נופפו בסרטים לבנים וקראו לבחירות חופשיות והוגנות.
במהלך השבוע הראשון של אוגוסט הפגינו רבבות בלארוסים נגד לוקשנקו בעיירות ובערים ברחבי בלארוס.
כ־63,000 מפגינים נכחו בעיר הבירה, מינסק.
אלו מחאות הרחוב הגדולות ביותר שהיו בבלארוס הסובייטית.
ב־9 באוגוסט, רוב הכבישים והכניסות למינסק נחסמו על ידי המשטרה והצבא בשעת בוקר מוקדמת.
באמצע היום האינטרנט בבלארוס נחסם באופן חלקי.
גורמים בממשל טענו שהסיבה לכך הייתה התקפת מניעת שירות מבוזרת כבדה.
לעומתם, מומחי מחשוב טענו שחברת האינטרנט הממלכתית של בלארוס, המונופול Beltelecom, עשתה אחת עם סוכנויות המדינה, ואלו השתמשו יחדיו בטכנולוגיית בדיקת מנות עמוקה (Deep Packet Inspection) או בעיצוב תעבורה.
לטענתם, שיבושי האינטרנט נגרמו כתוצאה מתקלות בציוד הסינון.
במסגרת חסימות האינטרנט, תוכנות מסרים מיידיים הפסיקו לעבוד.
בערב אותו יום, מיד לאחר ההצבעה, תחנת הטלוויזיה הממומנת על ידי ממשלת בלארוס הציגה מדגם המנבא שלוקשנקו זכה ב־80.23% מהקולות, ואילו טיכאנובסקאיה זכתה ב־9.9% מהקולות בלבד.
הפערים מהתחזיות היו קיצוניים במיוחד, וגרמו אפילו לתומכי הממשל להניח שהתוצאות פוברקו.