tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנשים ממשיכות להתייחס אליהם באופן ידידותי, והם לומדים שיינתן להם חופש מוגבר ברגע שילמדו את שפת הנשים ויראו שניתן לבטוח בהם.
ואן מציין כי טרי במיוחד מתקשה להתמודד עם הנשים, אשר לא עונות על הציפיות שלו לגבי האופן בו נשים אמורות להיות ולהתנהג, ואילו ג'ף מוקסם לחלוטין מהנשים ומטוב ליבן.
לאט-לאט, ואן לומד פרטים נוספים על החברה הנשית, ומגלה שרוב הגברים נהרגו כאלפיים שנה קודם לכן בהתפרצות הר געש, ואלה שנשארו היו לרוב עבדים שקמו והרגו את בעליהם ואת כל הנשים הזקנות, כאשר בכוונתם להשתלט על הארץ ולשלוט בנשים הצעירות שנותרו בה.
אך הנשים נלחמו על חירותן, והרגו את העבדים המורדים.
הנשים נאלצו ללמוד להתמודד בתנאים קשים, מאחר שנותרו מעט מהן והגישה שלהן לאזורים אחרים נחסמה מהתפרצות הר הגעש.
הן הבינו שהדרך היחידה לשרוד היא בשיתוף פעולה בין כל החברות בחברה החדשה.
ולאחר תקופה של פחד וייאוש מכך שהן כנראה הדור האחרון של עמן, כי לא יוכלו להתרבות ללא גברים, באופן בלתי מוסבר אחת הנשים הצעירות מצאה את עצמה הרה, וצאצאותיה (כולן נקבות), הן תושבות ארצן הנוכחיות, כאשר כל אחת מהן ירשה את יכולת הרבייה הא-מינית.
כתוצאה מהתפתחות זו, החלו הנשים לסגוד לאמהות, וראו בה כבוד וכן חובה חברתית.
עם הזמן, פיתחו הנשים חברה יעילה המבוססת על עקרונות של שלום, ובה אין תחרותיות, פשע, או התנהגויות אנטי-סוציאליות אחרות.
למעשה, המבנה החברתי של ארצן הוא של משפחה גדולה מאוחדת, בה הרכוש מוחזק בשיתוף וכולן פועלות לטובת הכלל.
מבנה בלתי פורמלי ובלתי מחייב של סמכות קיים בהתבסס על ניסיון וידע, ורוב המאמץ החברתי מכוון לחינוך, התפתחות שכלית, ובריאות הילדות.
כמו שהגברים למדים על החברה הנשית, כך גם הנשים לומדות על הגברים והחברה ממנה באו.
הגברים התחילו בתהליך בהנחה ברורה שכל השוואה בין "העולם המתורבת" לארצן תהיה לטובת עולם מוצאם—ארצות הברית והתרבות האירופית.
אך עד מהרה ואן וג'ף מבינים שבעצם המקום שהגיעו אליו הוא סוג של גן עדן.
הנשים של ארצן מזועזעות לשמע קיום עוני, מחלות, ניצול, ואלימות בעולמם של הגברים.
עד כדי כך שהגברים חווים בושה ופתאום מוצאים עצמם מסתירים פרטים על טבע החברה ממנה באו.
אך הנשים מצליחות לפענח את טבע החברה, ומבינות את הניצול של העולם רודף-הממון התחרותי, ובמיוחד את ניצול הנשים בו, כאשר תפקידי הרבייה והאמהות משמשים ככלי להדחת הנשים למעמד כפוף לגברים.
ככל שוואן וג'ף משתתפים בחילופי הרעיונות עם הנשים, הם משוכנעים יותר ויותר לגבי טוב ארצן והחולי של החברה שלהם.
טרי, לעומת זאת, מסרב לראות כל דבר טוב בארצן, חוץ מיופיין הפיזי של תושבותיה.
טרי ממשיך להיות משוכנע כי נשים כפופות לגברים באופן טבעי, ולמעשה כל מאווייהן הן להישלט על ידי גברים.
עצם הקיום של ארצן הוא פצע חשוף בנפשו של טרי, וככל שהוא לומד יותר, הוא מפתח טינה גדולה יותר לגבי "המצב הלא טבעי" הקיים בה.
לאחר הכרותן של נשות ארצן עם הגברים, הן מתחילות לחשוב שייתכן ותרומה גברית תיטיב עם החברה שלהן.
לפיכך, שלוש הצעירות פותחות ביחסים עם שלושת הגברים, שבינתיים גם זוכים לחופש מוגבר: אלדור עם ואן, סליס עם ג'ף, ועלימה עם טרי.
הזוגות הטריים חווים בעיות מיידיות—מצידן של הנשים, הן חיו אלפיים שנה ללא מעורבות גברית ואין להן שום חוויה תרבותית הקשורה לאהבה רומנטית או משגל; מהצד של הגברים, הם יוצאים מהנחה שתפקידם להיות דומיננטיים בקשר.
אך הנשים הצעירות רואות את עצמן כשוות בין שווים, ולא מבינות את המצוקה שזה גורם לגברים.
ג'ף, הרומנטיקן, מלא באבירות דרומית, ונוטה להאדיר את סליס כאובייקט, אך מתנשא עליה מאותה סיבה.
אך הוא גם אופטימי, מכיוון שהוא המשוכנע ביותר מבין הגברים לגבי טיב המקום.
טרי, לעומתו, מחזר אחרי עלימה באופן אגרסיבי, משוכנע שהיא צריכה גבר שולט, כמו שכל גבר זקוק לבת זוג נשלטת.
היא מעוניינת בטרי ומוקסמת משהו, אך לא משתפת פעולה עם נקודת מבטו.
טרי מתקשה להתנהל מול אישה שאינה "אישה" בעיניו, והשניים רבים תכופות.
ואן ואלדור הם הזוג המצליח ביותר, מכיוון שניגשו ליחסים באופן הפרגמטי ביותר, עם מינימום דעות קדומות, והם הופכים באמת לחברים טובים ביותר ומאהבים.
כל החברה של ארצן מתבוננת בעניין, כי תוצאת הניסוי יכולות להשפיע על עתיד כל החברה כולה, ולהחזיר אותן למצב של חברה "דו-מינית".
לאחר זמן מה, הגברים מתעקשים על "חתונות", אף על פי שהנשים של ארצן לא מבינות מה מטרת הטקס, והטקס עצמו לא מתואם למה שהגברים מכירים, מכיוון שאין דת בארצן, וכך הטקס נראה להם פגאני, ולא נוצרי.
לאחר שנישאו, פערים בציפיות שוב סוחפים בעיות בין הזוגות.
הנשים לא מבינות למה הן פתאום מצופות לחיות "חיים פרטיים" ורוצות להמשיך לחיות כחלק מהקהילה הרחבה.
הן גם לא מבינות את הציפיות מצד הגברים להיות "נשיות" ו"רעיות" על פי סטנדרטים של העולם החיצון, וגם הרעיון של סקס שלא נועד לרבייה מבלבל אותן.
כל אחד מהגברים מגיב אחרת לאתגרים שמתפתחים: ג'ף ממשיך להאמין בעליונותה של ארצן; ואן מתקשה וחווה תסכול, אך בסופו של דבר הוא מעריך את הקשר העמוק שנוצר בינו לבין אלדור, והוא מנסה למצוא את עמק השווה, בו תהיה גם אהבה רומנטית, אך עדיין טובת הכלל תהיה בראש מעייניהם.
אלדור אכן מפתחת כלפיו אהבה רומנטית, אך רוצה להרות וללדת למען החברה.
ואולם טרי לא מצליח להשתלט על זעמו מכך שעלימה מתעקשת על האוטונומיה שלה, והוא מנסה לאנוס אותה.
כתוצאה, הנשים שוב מרסנות את טרי, ומסממות אותו.
הוא עומד למשפט בפניהן, והן מצוות עליו לחזור למולדתו.
הגברים האחרים לא מבינים למה מתייחסות הנשים למעשיו של טרי כה בחומרה, הם רואים בזה מעשה סר טעם, אך לא פלילי.
כפי שוואן מסביר לאלדור, "פשע זו מילה קשה.
אחרי הכל, עלימה היא אשתו...".
ואן מבין שעליו ללוות את טרי חזרה לעולם החיצוני, ואלדור מסרבת לתת לו לעזוב בלעדיה.
בינתיים, סליס מגלה שהיא בהריון, לשמחתן הרבה של תושבות ארצן, וג'ף מחליט להישאר שם עמה.
טרי שמח לעזוב, ומאיים לשוב עם כוח גדול, אך בסופו של דבר מבטיח לשמור את מיקום ארצן בסוד.
אלדור מבטיחה לנשים שתחזור ותדווח להן על העולם בחוץ.
ואן מנסה להכין אותה למה שתמצא שם, בעולמו, אך לא מצליח לשכך את פחדיו שלו.
טרי, ואן ואלדור ממריאים במטוס הקטן וטסים לכיוון העולם הסוער שם למטה.
עלימה: אחת משלוש הנשים הצעירות שפוגשות את החוקרים בהגיעם לארצן.
עלימה נישאת לטרי, עמו יש לה יחסים סוערים, שנגמרים כאשר הוא מנסה לאנוס אותה.
סליס: אחת משלוש הצעירות שפוגשות את החוקרים ביער.
היא נישאת לג'ף, זה שאוהד ביותר את ארצן מבין הגברים.
היא מבולבלת מהתעקשותו של ג'ף להתייחס אליה כאילו היא חלשה ממה שהיא.
היא האישה הראשונה להרות בעזרת גבר מאז נעלמו הגברים מארצן.
אלדור: הצעירה השלישית שפגשה את הגברים ביער.
היא מתאהבת בוואן, המספר, ולהם גם היחסים המוצלחים ביותר מבין הזוגות.
היא מסכימה לעזוב את ארצן כשוואן מרגיש מחויב ללוות את טרי, שהוגלה, ומבטיחה לנשות ארצן לדווח על העלום בחוץ.
ונדיק "ואן" ג'נינגס: אחד משלושת החוקרים שמוצאים את ארצן, שהוא גם המספר.
ואן הוא סוציולוג, וגם הפילוסוף של הקבוצה, המגלה את ההבנה הגדולה ביותר מבין הגברים לגבי אופייה וטיבה של ארצן.
למרות קשיי ההסתגלות שלו לחברה בה נשים הן לא "נקבות" או "המין החלש", אלא בנות אדם עצמאיות ומצליחות, הוא משוכנע שיש לעולם ממנו בא הרבה מה ללמוד מחברת הנשים.
ג'ף מרגרייב: חברו של ואן ושותפו למסע, ג'ף הוא רופא ובוטנאי, וכן ג'נטלמן דרומי מהדור הישן, הרואה בנשים אובייקטים לסגידה והגנה.
רעיונות אלו מאותגרים על ידי הנשים של ארצן, וכשהוא מתאהב בסליס, הוא מתקשה להתייחס אליה כאל שווה.
עם זאת, ג'ף הופך לאוהד נלהב של ארץ הנשים, ובוחר להישאר בה, במיוחד לאחר שהוא מגלה שסליס הרה.
טרי ניקולסון: טרי הוא הכוח המניע של מסע גילוי הארצות אליו יצאו השלושה, ובעל האופי הדומיננטי ביותר.
הוא רואה בעצמו כובש לבבות, ומתגאה בהתמחותו בהבנת "המוח הנשי".
טרי הוא שוביניסט קלאסי, הסבור כי נשים נועדו להיות כפופות לגברים, ושבסתר ליבה כל אישה מחפשת להישלט על ידי גבר.
המפגש עם נשות ארצן, שכלל אינן זקוקות לגברים, מוציא אותו משיווי משקל, והוא מגיב בצורה אלימה, ומנסה לאנוס את עלימה, בת זוגו.
מואדין, סומל, וזאבה: נשים מבוגרות וחכמות, שממונות ללמד את הגברים את שפתן ואורח חייהן.
מואדין אחראית על טרי, ונוהגת בו בסבלנות גדולה.
טרי סבור שהוא מצליח להערים על מואדין, אך מגלה שכל הזמן היא הייתה מודעת לכל תחבולותיו, ושהיא מתייחסת אליו בסובלנות כמו לילד, ושהיא משועשעת מההתנשאות שלו עליה.
סומל אחראית ללמד את ואן, ואף על פי שהוא מנסה להסתיר ממנה עובדות רבות לגבי העולם שלו, היא מצליחה לראות מבעד לעשן ומקבלת תמונה מדויקת של העולם המודרני.
זאבה מלמדת את ג'ף, אשר כהרגלו מנסה לשבץ אותה בתפקיד מוכר לו, ואומר שהיא מזכירה לו את דודתו.
התמה המרכזית של "ארצן" הוא הגדרת מגדר—תפקידי מגדר, הבנייה מגדרית, וכיצד מגדר נחווה כטבעי או מובנה.
הרעיון של הגדרת מגדר מתגלה כשהגברים פוגשים לראשונה את נשות ארצן.
בהשוואה לנשים של העולם שלהם, הנשים של ארצן נראות להם בעלת מאפיינים גבריים: למשל, הן בעלות שיער קצר פונקציונלי, חסרות קימורים מובלטים, וחזקות פיזית.
בניגוד אליהן—ג'ף מוצג כבעל מאפיינים נשיים, מכיוון שהוא מזדהה עם גישתן של הנשים של ארצן, ומגיב למצבים בהפגנות רגש, שבשלב מסוים גורמים לוואן להרגיש נבגד.
תמה מרכזית נוספת ב"ארצן" הוא אימהות.
חיי החברה הכלל-נשית סובבים את תהליך גידול הילדות.
הנשים אפילו פיתחו ושינו את השפה שלהן לאורך השנים כדי להקל ככל האפשר על הילדות ללמוד, וחינוך הוא אחד ההיבטים החשובים ביותר בתרבות שלהן.
כל אם מרעיפה את מיטב אהבתה ואהבת הקהילה על ילדתה האחת למשך שתי שנותיה הראשונות, ולאחר מכן הילדה מועברת למתמחות בחינוך להמשך גידולה.
אחד החוקרים הגברים מופתע לשמוע כי נשים מוכנות למסור את ילדותיהן לטיפולה של מישהי אחרת, אך הנשים מסבירות שהילדות הן האחריות של כל הקהילה כולה ולא רק של האם הביולוגית.
הספר מתמקד גם באינדיבידואליות נשית, כאשר לכל ילדה יש שם ייחודי לה, ואין שמות משפחה.
נשות ארצן שומרות ארכיון היסטורי מפורט של השושלות שלהן, ואינן רואות צורך לתבוע בעלות הילדות שלהן על ידי החלת השמות שלהן עליהן, כפי שמקובל בחברה הגברית.
הנשים מצלחות להביע אהבה גלויה ללא כפיפות והיררכיה, כולל לצאצאותיהן.
ג'ף הוא דוגמה לייצוג קול פמיניסטי על ידי גילמן.
דרכו, גילמן מרעיפה שבחים על עצמאותן של הנשים של ארצן, ומעבירה ביקורת על תפקידן של נשים בזמנה שלה.
דרך טרי, היא מציירת את האיום שגברים מרגישים לנוכח נשים לא-משועבדות, כאשר לעומתו הנשים הן טובות לב ובעלות מסוגלות.
עובדה זו גורמת לגברים—ובמיוחד לו—להרגיש נחותים.
ואן עצמו הוא הקול הרציונלי שמוצא את עמק השווה: הוא מתאר את הנשים כחכמות יותר מהגברים, ומעביר את המסרים על החברה שבנו.
הספר מדגיש את הנושא של קהילתיות ושיתוף פעולה.
הנשים בארצן מצליחות לשמר זהות אינדיבידואליות תוך כדי ניהול חברה על ידי קונצנזוס וערכי טובת הכלל.
הגישה שלהן לרבייה מהדהדת את גישת האאוגניקה שהייתה פופולרית בזמנה של גילמן.
הנשים משביחות את הטבע סביבן כשהוא הופך למעמסה על חייהן (וכך נפטרות מחקלאות חיות), וכן משביחות את עצמן דרך העלמת שושלות של מי שנחשבות לא כשירות או אנטי-סוציאליות.
הטקסט שגילמן יצרה היה פמיניסטי במכוון, אף על פי שגישתה לא הייתה פופולרית בתקופתה.
הספר כן הכה הדים בשנות ה-70 כאשר התגלה מחדש על ידי פמיניסטיות, פורסם, והפך לרב מכר.
התמות של גילמן מצאו תהודה גם בפמיניזם המודרני, כמו למשל החופש מהתערבות גברית בנושאי רבייה והערכת תפקיד האמהות.
עם זאת, עד כמה שהחברה בארצן היא אוטופית ומתפקדת, הגעת הגברים באופן אינהרנטי נחווה כדבר טוב, כמו רעיון החזרת החברה לרבייה מינית במקום הא-מינית, אף על פי שקודם לכן הוסבר שחוסר התלות במין ובגברים הם בין הסיבות העיקריות לפריחתה של ארצן.
בארצן, חינוך הוא ערך עליון, והוא הסיבה לשגשוגה.
על חינוך אמונות הנשים החכמות והסבלניות ביותר, והחינוך המתואר מתבסס על עקרונות שיטת מונטסורי, כאשר חינוך אינו מועבר בכפייה כפי שנעשה בעולם הגברים.
במהלך הספר גילמן יוצרת היפוך מגדרי במספר דרכים.
למשל, בזמן ששלושת הגברים נמצאים בשבי, השיער שלהם מתארך, דבר שבאופן סמלי (בחברה של גילמן) משייך אותם לנשיות, כאשר שיערן של הנשים בארצן הוא קצר.
בנוסף, הנשים הן המלמדות והגברים הלומדים, וכן הנשים חזקות יותר פיזית מאשר הגברים.
תמות חבויות בספר כוללות גזענות ואאוגניקה.
בספרה של גילמן יש רק גברים ונשים לבנים, וגילמן באופן עקבי מתייחסת לאנשים שהם פרו-מלחמה כ"פראים", התייחסות שיכולה להיחשב כגזענית.
לגבי אאוגניקה, גילמן מקדמת את הרעיון שאפשר להשביח את האוכלוסייה על ידי רבייה מגמתית שתיפטר מ"פגמים", ובעולמה המדומיין רק הנשים הנעלות ביותר זוכות למתנת הרבייה.
"ארצן" הוא ספר משמעותי לפמיניזם במספר רבדים.
אחד מהם הוא התוויית פילוסופיה כלכלית—שהורחבה בספר העיון שפרסמה גילמן מאוחר יותר, "נשים וכלכלה"—שדוחה את התלות "הבלתי טבעית" של נשים על מפרנסים גברים.
רובד נוסף הוא הארת זרקור על כך שהנשים חוות לא רק חופש כלכלי אלא פריחה תרבותית וקוגניטיבית עם הסרתם של גברים מחייהן.
גילמן עצמה תיארה חברה נטולת גברים כהדגמה של תמות אלו, אך הרעיון של פמיניזם בדלני, שצמח החל משנות ה-60 בגל השני של הפמיניזם, נשען על רעיונות דומים לאלו של גילמן.
כמו העולם האוטופי שדמיינה גילמן, גם זרמים רבים של פמיניזם נשענים על רעיונות של שיתופיות ואי-אלימות, אף על פי שהיעדר גזע בעולמה של גילמן אינו עולה בקנה עם אותם זרמים.
בעולם זה היא מדגישה כיצד הבדלים מגדריים הם בעיקר עניין של חיברות, ומבקרת במיוחד את נושא תפקידי המגדר בחברה, ובנישואים בפרט.
בביקורת פמיניסטית מודרנית, חוקרות מציינות שבעולמה, גילמן החליפה סוג אחד של דיכוי בסוג אחר, כאשר היא מאדירה אמהות ברמה שמכפיפה נשים אליה, ואף מתנגדת בתוקף להפלות.
גישות אלה, וכן מרכוז חיי החברה סביב ילדים, עדיין קושרת נשים לתפקידים ביולוגיים ללא זכות החלטה מצידן.
הוצאה לאור בעברית: הוצאת אסטרולוג, שנת 2002. תרגום: הדס וייס
ארצות הכתר ההונגרי הקדוש (בהונגרית: A Magyar Szent Korona Országai), או ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש (בהונגרית: Szent István Koronájának Országai, בקרואטית: Zemlje krune Svetog Stjepana, בסלובקית: Krajiny Svätoštefanskej koruny), היה מונח שציין בשנים 1867–1918 את ממלכת הונגריה ואת הארצות שבחסותה כחלק מהקיסרות האוסטרו-הונגרית או המונרכיה הדואלית האוסטרו-הונגרית.
לממלכת קרואטיה ולסלובניה היה במכלול הזה מעמד מיוחד בעקבות אוניה פרסונלית שהוקמה עם הונגריה במאה ה-12 ואושרה מחדש בשנת 1868 במסגרת הפשרה עם הבית הקיסרי של אוסטריה.
בתוקף פשרה זו קיסר אוסטריה שלט בארצות הכתר של אישווטאן הקדוש בתור "מלך הונגריה".
בנוסף העיר רייקה נכלל בממלכת הונגריה כ"גוף נפרד".
בניגוד לרצון הקרואטים דלמטיה נכללה באוסטריה.
הפקידות והמשפטנים מן הצד האוסטרי קראו לארצות הכתר של אישטוואן הקדוש בכינוי "טרנסלייטניה" - "הארץ שמעבר לנהר לייטה", זאת בניגוד לציסלייטניה.
ארצות הכתר ההונגרי היוו את החלק הדרום מזרחי של האימפריה ההבסבורגית באותן השנים ובירתן הייתה בירת ממלכת הונגריה, בודפשט.
ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש היו שטחים שהשתייכו לממלכת ההונגרית החל מימי הביניים.
בניגוד לשאר חלקי האימפריה ההבסבורגית האוסטרו-הונגרית, ארצות אלה נמצאו עד 1806 מחוץ לאימפריה הרומית הקדושה.
ממלכת הונגריה הייתה מורכבת בשנים 1867–1918 משתי ישויות מדיניות - ממלכת הונגריה גופא מחד וממלכת קרואטיה וסלאבוניה מאידך,
שנחשבה לבאנות הונגרית ובראשה באן.
ממלכת הונגריה כללה שטחים רבים שבהם חיו קבוצות אתניות רבות, שביחד היוו מעל מחצית אוכלוסיית הממלכה: גרמנים, רומנים, רוסינים, סלובקים, קרואטים, סרבים, יהודים, צוענים ואחרים.
חלק גדול מעמים אלה היו יעד למדיניות הונגריזציה שמטרתה להנציח את שלטון הכתר ההונגרי.
בשטח מדיניות זו השיגה את ההפך: היא עוררה במקרים רבים התנגדות ואף התחזקות הרצון להגן על הזהות הלאומית, הלשונית והתרבותית הייחודית.
כל אחד משני המרכיבים של האימפריה האוסטרו-הונגרית שהוקמה ב-1867 - הקיסרות האוסטרית או "ציסלייטניה" וממלכת הונגריה (ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש) או "טרנסלייטניה" ניהלו חיים פוליטיים משלהן, עם בחירות נפרדות לבתי הנבחרים שלהם (הבית התחתון).
לפי דגם היחסים בין האוסטרים להונגרים, הוקמה מסגרת שנועדה לנהל, המסגרת טרנסלייטניה, את היחסים בין ממלכת הונגריה פרופר לממלכת קרואטיה-סלאבוניה.
בממלכת הונגריה השלטון נוהל במישרין על ידי הקיסר-מלך (Kaiser und König), באמצעות ראש ממשלת הונגריה, כשהוא מבוסס בדרך כלל על רוב פרלמנטרי, ובעיקר על ההשפעה המכרעת של האריסטוקרטיה ההונגרית, שהייתה בעלת יותר מ-75% מאדמות הממלכה.
בקרואטיה-סלאבוניה הופעל השלטון המלכותי בחיי היום יום על ידי הבאן, שהתמנה ישירות על ידי ראש ממשלת הונגריה.
במסגרת אוניה פרסונלית עם ממלכת הונגריה שנקבעה בשנת 1102, התנהלה הממלכה הקרואטית-סלבונית במשטר של "פשרה" שסוכמה בשנת 1868 על ידי הצד ההונגרי והצד הקרואטי.
מושבו של הבאן של קרואטיה-סלאבוניה, שפעל בשם המלך, היה בזאגרב .
באופן ייחודי - העיר פיומה לא הייתה חלק מאף מחוז של ממלכת הונגריה, והיא נוהלה במישרים על ידי הכתר ההונגרי.
ממלכת הונגריה שהוקמה מחדש ב-1867 כיורשת של ממלכת הונגריה מימי הביניים, של ממלכת הונגריה ההבסבורגית (1538–1867) ושל נסיכות טרנסילבניה (ממלכת הונגריה המזרחית) השתרעה בכל אגן הדנובה האמצעית, האגן הפאנוני עד לקשת הרי הקרפטים.
ההונגרים היוו רוב במרכז הממלכה, ב"ארץ הסקלרים" ובחלק מהערים בהונגריה, סלובקיה וטרנסילבניה של ימינו.
בשאר המקומות הם היו מיעוט, כולל מבחינה תרבותית וחברתית.
בלטו בקרבם אריסטוקרטים, בעלי אחוזות ובורגנות ששלטו באוכלוסיות הכפריות, שהיו שונות מהם גם במעמד החברתי, וגם בשפות, לפעמים גם בדת, והיו נתונות במשטר של הונגריזציה (מדיאריזציה) כפויה.
חוקת הונגריה משנת 1867 ארגנה את החיים הפוליטיים בממלכה, ובאופן פורמלי, ערבה למשטר בעל אופי ליברלי.
בפועל, השלטון נשאר לא שוויוני במידה רבה.
השפעת האצולה ההונגרית המיוצגת בבית העליון של המגנאטים, בניהול השלטון, הייתה יותר משמעותית מזו של הבית התחתון - בית הנבחרים, שגם בו להונגרים השורשיים היה ייצוג עודף של מעל 85% מחברי הבית.
השפעת הממשלה בבודפשט הייתה נוכחת מאוד גם בחיים הפוליטיים של קרואטיה-סלאבוניה, על אף איזושהי משיכה תרבותית ופוליטית אל ממלכת סרביה השכנה.
בראש פדרציית הממלכות הונגרית וקרואטית-סלבונית, נמצא מלך הונגריה, שהיה גם קיסר אוסטריה מבית הבסבורג וקיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנים 1867–1918 שלטו שני מלכים בראש ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש: פרנץ יוזף הראשון, (בהונגרית: פרנץ יוז'ף) שנשא בכתר בשנים 1867–1916 ובן אחיינו, קרל הראשון, שנקרא גם קארוי הרביעי, מלך הונגריה, עד לביטול הממלכה בנובמבר 1918.
כמלך הונגריה ששלט על מכלול ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש, יכול היה הקיסר האוסטרי פרנץ יוזף להשתמש בסמכויותיו, למשל כמפקד עליון של הצבא המשותף, על מנת להשיג את ההצבעה הדרושה בעד התקציבים הצבאיים של האימפריה.
על אף נאמנותם למונרך, המנהיגים ההונגרים של הממלכה, היו מודעים לחוסר האמון שרכש בזמנו כלפיהם יורש הכתר פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה שחשש שגישתם השמרנית תעורר מרידה בקרב העמים המקופחים נגד המונרכיה הדואלית.
הארכידוכס נרצח בסרייבו ב-28 ביוני 1914 על ידי איש מחתרת סרבית.
הפרלמנט של ממלכת הונגריה פרופר כלל שני בתים: בית המגנאטים (הבית העליון) ובית הנבחרים (הבית התחתון) שהייתה להם בקרה מסוימת על החיים הפוליטיים של המדינה.
הבית העליון - בית המגנאטים - הורכב מנציגי האצולה ונציגי הפקידות הבכירה והמעמדות הגבוהים המסורתיים של המשטר הישן:
הדוכסים, הנסיכים שגילם מעל 18, והארכיבישופים והבישופים של הכנסייה הרומית-קתולית ושל הכנסייה הרפורמית.
אנשי בתי המשפט והפקידים הממלכתיים הבכירים, 12 נציגים פרוטסטנטים, ו-17 אצילים הונגרים מעל גיל 24, ששילמו כל שנה מעל 6,000 כתרים
3 נציגי האצולה של ממלכת קרואטיה-סלאבוניה
הבית התחתון - בית הנבחרים - המורכב מ-455 נציגים.
הם נבחרו לפי שיטת בחירות מורכבת, שהבטיחה רוב מוחץ של 413 נציגים הונגרים.
40 נציגים מונו על ידי הדיאטה של קרואטיה - ה"סאבור" - כדי להרכיב את הפרלמנט של ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש.
בממלכת הונגריה שבה דוברי ההונגרית (לא רק הונגרים - אלא גם גרמנים וסלובקים מתבוללים, יהודים, צוענים וכו') היוו בשנת 1910 48% מהאוכלוסייה, מערכת בחירות המבוססת על היכולת לשלם מיסים בחרה ב:
453 נציגים, שמתוכם 372 היו דוברי הונגרית, 40 קרואטים, 23 גרמנים, ורק 18 שהיו סרבים, סלובקים, רוסינים או רומנים.
בתוך ממלכת קרואטיה-סלאבוניה, על הבאן היה לכבד את החוקה ולשלוט בעזרת דיאטה שנקראה "סאבור".
הסאבור נבחר מקרב תושבי ממלכת קרואטיה-סלאבוניה.
בשנת 1912 הושהתה החוקה והסאבור חדל מלהתכנס.
החל משנת 1867 התארגנו החיים הפוליטיים בממלכת הונגריה מהר סביב שתי מפלגות הונגריות גדולות: המפלגה הליברלית (מ-1913 - ממפלגה הלאומית של העבודה) ומפלגת העצמאות או "מפלגת שנת 1848" שהונהגה עד 1914 על ידי פרנץ קושוט, בנו של לאיוש קושוט, ואחר כך על ידי מיהאי קארוי.
בקרואטיה-סלאבוניה המשחק הפוליטי נשלט אחרי שנת 1913 על ידי קואליציה קרואטית-סרבית שנבחרה בבחירות בשנת 1913
בנוסף לגדודים ההונגרים של הצבא הקיסרי-מלכותי, התבסס הכוח הצבאי של הממלכה על כוחות ה"הונווד" (Honvéd) שנמצאו באחריות שר המלחמה של ממשלת בודפשט והיוו גאוות הממלכה.
"הונווד" הוקם בשנת 1867 כצבא מילואים מחולק לשני גופים שנקראו בגרמנית "לנדווהר" ו"לנדשטורם".
כל אחד מגופי ההונווד גויס לפי צורכי הגנת הממלכה.
המנהיגים ההונגרים ראו בהם את גרעין הצבא ההונגרי העצמאי בדרך.
בשנת 1912 הוגדל ל-25,000 אנשי צבא ונועד להישלח לכל פינה של הממלכה על מנת להדוף כל ניסיון של פלישה זרה.
כך, למשל, ב-24 באוקטובר 1918 פקדה הממשלה על יחידות ה"הונווד" שהוצבו מחוץ לגבולות הממלכה לנוע חזרה לתוך הממלכה כדי להגן על החזית הדרומית שבה הונגריה עמדה מול איום הכוחות הצרפתיים-סרבים שנחלו הצלחות במקדוניה.
במקרה מלחמה נועד ה"הונווד" לספק לצבא הקיסרי-מלכותי 28 חטיבות שריון ו-10 גדודי הוסרים להגנת המונרכיה הדואלית.
ההוסרים כללו גדודים של 456 חיילים וקצינים וחוזקו בשנת 1911 על ידי גדודי מכונות ירייה.
הלנדשטורם ההונגרי, הכפוף לשר המלחמה ההונגרי, נועד להבטיח את הסדר בפנים הממלכה, במקרים שבהם הצבא היה עסוק במבצעים מחוץ לגבולות המדינה ולהבטיח רענון היחידות במקרה הצורך.
חיל זה כלל 188 יחידות רגלים.
בתוכם - 94 יחידות גיוס ראשון שחייליהם - רגלים והוסרים - בני 19–37 ו-94 יחידות גיוס שני, המורכבות מבני 38–40.
הממלכה של ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש נהנתה מאוטונומיה בזירה הפנימית.
ממשלותיה שהתחלפו במרוצת השנים 1867–1918 הסתמכו כולן (פרט לממשלתו השלישית של שנדור ורקלה בשנים 1906–1910) על אותו הרוב הפרלמנטרי השמרני.
מדיניותן שאפה לשמר את הפריבילגיות של האריסטוקרטיה מול המעמדות הבינוניים הדינמיים ולהתנות את הקידום החברתי באימוץ השפה, התרבות והזהות הונגריות.
במחצית השנייה של המאה ה-19 בנסיבות השוק המשותף שלה עם "ציסלייטניה", ידעה "טרנסלייטניה" תנופה כלכלית ותעשייתית משמעותית.
התאפשרה צמיחה כלכלית של כ-5% בשנה.
הודות למשאבי מישור הדנובה, טרנסלייטניה הפכה ל"אסם החיטה" של האימפריה הדואלית.
במדינה ההונגרית הרב-לאומית והרב-דתית המנהיגים הפוליטיים, כמעט כולם דוברי הונגרית, הונגרים שורשיים ולפעמים גם בני עמים אחרים שנטמעו בעם ההונגרי, כפו על שאר העמים (שהיוו לפחות 52% מהאוכלוסייה) מדיניות קשוחה של מדיאריזציה או הונגריזציה גם בשטחי ממלכת הונגריה פרופר וגם בשטחי ממלכת קרואטיה-סלאבוניה.
מדיניות זו התממשה על ידי חובת השימוש בשפה ההונגרית כשפה רשמית וכשפת ההוראה במוסדות החינוך ועל ידי אמצעי דיכוי נגד התרבויות והדתות האחרות הנחשבות "אלוגניות" - נוכריות, על אף שחלקן היו קיימות עוד לפני הגעת ההונגרים לאזור.
מבין העממים והקבוצות האתניות ששכנו בשטחי הממלכה, הקבוצה האתנית שאימצה את המדיאריזציה הלשונית באופן השלם ביותר היו היהודים, שעזבו רובם לטובת ההונגרית את שפת היידיש או הגרמנית.
מהות היחסים בין "ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש" לאוסטריה במסגרת הסכם הדואליות
הפשרה משנת 1867 קבעה את מסגרת היחסים בין ממלכת הונגריה ואימפריה האוסטרית.
נקבעו תחומי הסמכויות הייחודיות של כל אחת מהמונרכיות שהרכיבו את המונרכיה הדואלית ואת הסמכויות המשותפות.
הודות לברית ההדוקה עם אוסטריה זכתה הונגריה ביוקרה יוצאת דופן.
עם זאת נציגיה הביעו באופן מתמיד אי נחת מההסכם וניסו להשיג עוד ועוד אוטונומיה פנימית.
הסכם לעשר שנים שהושג ב-1867 בין נציגי ממלכת הונגריה להבסבורגים השתית אסוציאציה בין שתי מדינות ריבוניות: האימפריה האוסטרית וממלכת הונגריה.
במעמד שווה עם אוסטריה, נהנתה ממלכת הונגריה מאז ואילך מאוטונומיה פנימית והעמידה לרשות המונרכיה הדואלית חלק ממשאביה, בצורת תרומה לתקציב המשותף.
ההסכם נחתם למשך עשר שנים והוא חודש שוב ב-1877 וב-1887 בתום משא ומתן בין הנציגים האוסטריים והנציגים ההונגרים.
בהסכמי החידוש של פשרת ה-Ausgleich השיגו ההונגרים ויתורים כלכליים נוספים מצד אוסטריה: החל משנת 1907 נקשרו שני החלקים של המונרכיה הדואלית באמצעות הסכם מסחר, תקף לעשר שנים, עם אפשרות להתאמה למקרה הצורך: יכלו למשל, להטיל מכסים על מוצרים אוסטריים מסוימים.
החל משנת 1917, על אף חידוש ה-Ausgleich ב-24 בפברואר 1917, סירב הצד ההונגרי במשא ומתן להקים מרחב כלכלי משותף עם אוסטריה.
הדברים הגיעו לידי כך שבעת מלחמת העולם הראשונה, הצד ההונגרי סירב לתמוך כלכלית בצד הגרמני, למרות שהמדינה המאוחדת כולה הייתה שרויה במלחמה מול אויב חיצוני.
שני הצדדים של המונרכיה הדואלית ניהלו מוסדות משותפים, בתחום הפוליטי, הכלכלי והצבאי.
על מנת לנהלם ולממנם, התכנס באופן קבוע מערך מורכב של נציגים אוסטרים והונגרים, באופן רשמי או בלתי רשמי.
גם הדיפלומטיה היוותה תחום שנוהל במשותף על ידי שתי הממלכות השותפות בהסכם.
הפרלמנטים ההונגרי והאוסטרי היו צריכים לאשרר את ההסכמים הבינלאומיים.
הצבא המשותף - הצבא הקיסרי-מלכותי - היה מעין מלט של המונרכיה הדואלית ושליש ממנו גויס משטחי ארצות הכתר של אישטוואן הקדוש: נוכחותן של יחידות אלה המורכבות מנתינים הונגרים היוותה אמצעי בידי המנהיגים הפוליטיים של ממלכת הונגריה להביע את רצון האוטונומיה שלהם בפני אוסטריה
והמדיניות הצבאית של המלך ויועציו מווינה.
מצד שני זה היה עבור האימפריה האוסטרו-הונגרית גם גורם לחולשה: מחצית המגויסים בארצות הכתר של אישטוואן הקדוש לה הבינו טוב לא גרמנית ולא הונגרית ואהדו את העניין הפאנסלאבי או את העניין הלאומי הרומני, למשל.
השפעת הממלכה ההונגרית על מדיניות החוץ של האימפריה הדואלית
מן הימים הראשונים של המונרכיה הדואלית ועד לסתיו 1918 לפוליטיקאים ההונגרים הייתה השפעה חשובה על מדיניות החוץ של האימפריה.
השפעה זו באה לידי ביטוי קודם כל בבחירת שרי החוץ של האימפריה.
אכן, החל מ-1871 התמנה ההונגרי ג'ולה אנדראשי כשר החוץ של המונרכיה הדואלית, אחרי שהשפיע השפעה מכרעת על החלטות הדיפלומטיה האוסטרו-הונגרית בימי מלחמת צרפת–פרוסיה.
במרוצת השנים כיהנו הונגרים גם כשרי אוצר וגם כשרי חוץ של האימפריה, כגון אישטוואן בוריאן ראייצי, שמילא בשנים 1915–1918 את תפקיד שר האוצר ושר החוץ של האימפריה.
בנוסף, החלטות מדיניות חשובות הוכרעו בישיבות של מועצות שרים משותפות, מועצות הכתר, שבהן השתתפו הקיסר, השרים של האימפריה וראשי הממשלה האוסטרי וההונגרי, לפעמים גם אישים בכירים נוספים.
בשנת 1916 שוב התנגד טיסה לפתיחת משא ומתן בתחום המסחר עם גרמניה כל עוד סעיפי ההסכם הכלכלי והסחר בין שתי האימפריות לא אושררו על ידי שני חלקי אוסטרו-הונגריה גם יחד.
השפעת הונגריה התממשה גם בהכרעות אחרות בתחום מדיניות החוץ.
על רקע זה נוצרה החל משנת 1910 התקררות ביחסים בין ממלכת רומניה לאימפריה האוסטרו-הונגרית והדיפלומטים האוסטרו-הונגרים ציפו לתגובות רומניות שליליות כלפי מדיניות החוץ של האימפריה.
בשנת 1914 בנסיבות המשבר הדיפלומטי שפרץ בעקבות רצח יורש העצר של האימפריה, המנהיגים הפוליטיים של המדינה, במיוחד ראש הממשלה ההונגרי אישטוואן טיסה, עמדו על כך שכל פעולה של האימפריה נגד סרביה תתלווה בפיצוי פוליטי משמעותי עבור הממלכה ההונגרית.
מאז הכינון מחדש של הממלכה ההונגרית במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית, הסתייגו מנהיגיה משינויי בנוסח הפשרה וגם מאפשרות לרפורמות במסגרתה.
כך, אחרי 1871 כשהתחייב הקיסר פרנץ יוזף להכתיר את עצמו גם כמלך בוהמיה בפראג (ולהעניק לכתר של וצלב אוטונומיה פנימית) ההונגרים בתיאום עם הגרמנים מאוסטריה הכשילו את המהלך, מחשש לסולידריות הייתה עלולה להיווצר בין הצ'כים לבין הסלאבים שבממלכה ההונגרית.
בתחילת המאה ה-20 התגלה יורש העצר, הארכידוכס פרנץ פרדיננד, כתומך ראשי ברפורמה לגבי מקומה של טרנסלייתניה במסגרת האימפריה.
אכן, מתוך גישה עוינת מאוד להונגרים, ביקש הארכידוכס להסתמך על העמים הסלאביים כדי להפיח רוח חדשה במוסדות האימפריה במעמד השושלת ההבסבורגית.
ביתו של פרנץ פרדיננד הפך למרכז התלכדות לחוגים הממשלתיים האוסטריים שהתנגדו למעמד המנהיגים ההונגרים בתוך הממסד הדואלי.
פרנץ פרדיננד חתר גם להענקת אמנציפציה לממלכת קרואטיה-סלאבוניה מהחסות ההונגרית ולהפוך אותה לקוטב שלישי של המונרכיה.
התערערות המסגרת הדואלית ופירוק הממלכה
בחדשים ספטמבר ואוקטובר 1918 התחזקה הצפייה לתבוסת האימפריה הדואלית ומתנגדיה הוותיקים לא הסכימו להנציח את הקשרים בין אוסטריה להונגריה ואף העמידו בסימן שאלה את הלגיטימיות של מעמד בית הבסבורג בראש הממלכה ההונגרית
ב-1918, מול המצב חסר המוצא אליו נקלעה המונרכיה הדואלית, ניסה המלך-קיסר קרל לערוך רפורמות בממלכה שתחלצנה את שושלת הבסבורג.
הוא נתקל בסירוב עיקש של ראש הממשלה ההונגרי וקרלה, המגובה על ידי אישטוון טיסה, המנהיג העיקרי של מפלגת העמל, שלנציגיה היה רוב בבית הנבחרים בבודפשט.
מול התבוסה במלחמה והדרישות הכרוכות בסעיף 10 מתוך 14 הנקודות של הנשיא ארצות הברית וילסון, הציע הקיסר קרל ב-15 באוקטובר 1918
רפורמה של המונרכיה הדואלית המבוססת על כיבוד זכות העמים להגדרה עצמית במסגרת פדרציה דנובית רב-לאומית.
בתום ישיבת מועצת השרים של האימפריה באותו יום, ראש ממשלת הונגריה שנדור וקרלה הביע עמדה איתנה נגד ההצעה ואיים לסגור את הגבול עם אוסטריה, מה שהיה עלול לגרום למחסור במצרכים ולרעב בערי ציסלייתניה.
הוא השיג הבטחה שתוכן הצהרת הקיסר לא ייושם בארצות הכתר של אישטוואן הקדוש, מה שרוקן את המהלך במידה רבה ממהותו.
בימים האחרונים של חודש אוקטובר 1918 ניסה קארוי הרביעי בכמה ניסיונות של הרגע האחרון לפייס את ההונגרים.
ב-22 באוקטובר 1918 סוף סוף ומאוחר מדי הסכימה הממשלה ההונגרית של שנדור וקרלה והרוזן אישטוואן טיסה לחתום על ההצהרה טריאליסטית, יום אחרי הקיסר קרל.
ממלכתו של אישטוואן הקדוש ראתה עצמה על סף התפרקות: המנהיגים ההונגרים הבחינו באיום מאוחר מכדי למנוע אותו.
העמים הלא הונגריים בממלכה לא הסתפקו עכשיו בדרישות לאוטונומיה תרבותית ואפילו לא בפדרציה דנובית רב-לאומית אלא דרשו הפרדה סופית.
ב-25 באוקטובר 1918 הקים הרוזן קארוי בבודפשט "מועצה לאומית", אך היסס לגבי טבעה של המדינה ההונגרית העתידית.
החל מ-24 באוקטובר 1918 הייתה הממלכה ההונגרית ללא ממשלה.
כדי להציל מה שניתן נתן הקיסר קרל תוקף מחדש לתפקיד ההונגרים בניהול מדיניות החוץ של האימפריה על ידי מינויו של גיולה אנדראשי כשר חוץ האימפריה במקומו של בוריאן ב-24 באוקטובר 1918
כעבור יומיים, מינה קרל את הארכידוכס יוזף אוגוסט מהבסבורג-לורן לנציג המלכות בבודפשט.
הרוזן מיהאי קארוי התמנה לראש ממשלת הונגריה.
קארוי נקט מספר פעולות כדי לשנות את מהות הקשר בין הונגריה לאוסטריה.
הקיסר קרל, בתור קארוי הרביעי, הוכר כמלך הונגריה, אבל במסגרת איחוד רופף, שהצטמצם בנושא הכתר בלבד.
קארוי כיהן גם כשר החוץ.
ב-29 באוקטובר 1918 החליט הסאבור הקרואטי בזגרב לאחד את ארצות הקרואטיות ולהפסיק את איחוד ואת כל התקשרויות המחייבות עם אוסטריה ועם הונגריה (בעיקר את הסעיף 1 של ה"נגודבה" משנת 1868) ולהצטרף למועצה הלאומית של מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים.
ב-28 באוקטובר1918 הצהירו 200 נציגי של המועצה הלאומית הסלובקית בראשות מטוס דולה באמצעות "הכרזת סנט מרטין" את זכות העם הסלובקי להחליט את גורלו וכן את השאיפה לעתיד משותף עם הצ'כים.
ב-31 באוקטובר 1918, ביום שבו נכנסה לתפקיד ממשלתו החדשה של קארוי, נרצח אישטוואן טיסה, ראש המפלגה הלאומית של העמל, עמוד התווך של התקשרות הונגריה להבסבורגים, בביתו על ידי חיילים שהאשימו אותו בפריצת המלחמה ובתבוסת הממלכה.
באותו יום ביטל הפרלמנט ההונגרי את הסכם הפשרה האוסטרו-הונגרית משנת 1867.
הונגריה נפרדה מאוסטריה וניסתה לשמור על שלמותה, אבל הועמדה בפני היפרדותם של הקרואטים, הסלובקים, הרוסינים מרוטניה הטרנסקרפטית והרומנים בבאנאט ובטרנסילבניה, שביקשו בדומה לרומנים של בוקובינה ובסרביה להתמזג עם רומניה.
לראשונה אחרי 1848 המונרכיה ההבסבורגית בוטלה בהונגריה.
ב-16 בנובמבר 1918 הוכרזה הרפובליקה הדמוקרטית ההונגרית.
תוך 15 ימים היא התחילה לאבד רבים משטחיה.
ב-1 בדצמבר 1918 על אף התנגדותם של המיעוטים ההונגרים, כולל הסקלרים של טרנסילבניה, התאחדו אזורים בדרומה ומזרחה של המדינה - קרואטיה-סלאבוניה, באצ'קה וחלק מבאנאט עם ממלכת סרביה ועם מונטנגרו כדי ליצור את ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
הרומנים מבאנאט, מטרנסילבניה, מקרישאנה וממרמורש התאחדו עם ממלכת רומניה הישנה (Vechiul Regat) כדי ליצור את "רומניה הגדולה" (יחד עם בסרביה ובוקובינה).
תהליך זה זורז על ידי נוכחותם בחלק מהאזורים האלה של צבאות בעלות הברית - הצבא הסרבי, הצבא הרומני וכוחות צרפתיים של הגנרל לואי פראנשה ד'אספרה.
הונגריה נאלצה לחתום ב-13 בדצמבר בבלגרד על הסכם שביתת נשק עם "הסלאבים הדרומיים" שנקראו "יוגוסלאבים".
החל מתחילת נובמבר נסוג המלך קרל בטירה המשפחתית באקארטזאו.
ב-13 בנובמבר הוא קיבל משלחת של חברי המועצה הלאומית ההונגרית שביקשו ממנו להתפטר.
הוא סירב אך חתם על מסמך "ויתור" שבו ויתר על ההשתתפות בענייני המדינה ההונגרית.
ארצות מאדים הן אזורים על מאדים שלהם ניתן השם טרה , ברבים טראה והם שטחים סלעיים גדולים, שלעיתים קרובות השטחים הללו כוללים תעלות זרימה, מכתשים ו"שטחים כאוטיים".
בניגוד לאזורי המישור הנקראים פלניטיה ובניגוד לאזורי ה"ימות" הנקראים מארה .
ארצות הדרום הן מספר ארצות וחבלי ארץ שנמצאים בדרום הארץ התיכונה הבדיונית ומופיעים בעולמו של טולקין.
רוב יושבי הארצות הללו נודעו ככאלו שסרו למרותו של סאורון, שיתפו איתו פעולה ואפילו נלחמו במלחמותיו.
רוב יושבי הארצות הללו הם אנשים שחומי עור, שנקראים בני המזרח והרדרים.
רוב ארצות הדרום הן מדבריות ושוממות למעט כמה שבטים פראיים, עם זאת צפונן הוא האזור הפורה ביותר, ישנו את ים נורנן הפנימי וסביבו שדות חקלאיים רבים במורדור וגם כן את מפרץ אומבר, שבו מתקיימת העיר הדרומית ביותר הידועה-עיר שודדי הים שנבנתה לראשונה על ידי הנומנורים.
לאורך השנים, נגלו עמים רבים ומשונים ששכנו בארצות הללו, עם זאת ישנם כאלו שבלטו באופן מיוחד מעל כל השאר, רובם שיתפו פעולה עם מורגות בעידנים הקדומים ולאחר מכן גם עם סאורון, העם היחיד שמעולם לא שיתף פעולה עם סאורון הם אלו תושבי דרום גונדור, למעט הנומנורים השחורים.
הרדרים, המכונים בלשון המערב כ"דרומיים" ו"שחומי-העור" על ידי בני המחצית, הם עמים אשר מוצאם מהרד שבארץ התיכונה ישירות מדרום לגונדור.
אנשים אלו נשלטו על ידי אדונים רבים, עד שעם הזמן סאורון השחית אותם וקרא להם למלחמה.
הם היו בעלי בריתו האנושיים הבולטים ביותר בעידן השלישי.
רוכבי הקרונות היו ברית של שבטי בני מזרח שהיו מאוחדים בשנאתם לגונדור, והוסתו על ידי אדון האופל סאורון לתקוף את גונדור.
רוכבי הקרונות תקפו את גונדור בשנת 1856 לעידן השלישי והביסו את צבא גונדור והרגו את מלכם נרמקיל השני, עם זאת, לבסוף הם הובסו על ידי קלימטר, בנו של נרמקיל בשנת 1944 לעידן השלישי בקרב באזור נהר הקלברנט ומאז לא שבו להטריד את גונדור.
הנומנורים השחורים, שנקראו בתחילה בפיהם "אנשי המלך", היו קבוצה שנפלה של נומנורים שנבעה מאלה שהיו נאמנים לכתר הנומנורי, והתנגדו ל"חרם המערב" ולולאר והיחסים עם העלפים.
לאחר עלייתו של סאורון בנומנור כ"אנטר", האזינו נומנורים לדבריו, ועד מהרה הושחתו על ידו.
הם סגדו לחושך ולאדוניו (מורגות ואחר כך סאורון) ודיכאו את האנשים שנותרו בארץ התיכונה.
מאז, הם היו משרתי האויב ויריביהם
פיראטי אומבר היו ערבוביה של עמים שהנודעים בהם היו הנומנורים השחורים וחיו בארץ התיכונה.
עמים אלו היו ידועים בפיראטיות ותקפו ספינות לאורך חופי גונדור.
עירם העיקרית הייתה עיר שודדי הים שבמפרץ אומבר.
בשר הטבעות הם נודעו לרוב כאשר אראגורן, לגולאס, גימלי, וצבא המתים מדונהארו השתלט על ספינותיהם שהיו בדרך לעזור לחיילי סאורון.
מעט מאוד ידוע על אנשי קהנד למעט ששמם בשפתם הוא וריאגים (Variags), רוב המידע עליהם הוא מידע אשר מבוסס על השערות, אך ידוע שהם היו גם כן בני בריתו של סאורון ונלחמו בקרב בשדות פלנור ביחד עם ההרדרים ושאר צבאו.
דרום גונדור, הידוע גם בשם הרונדור, הוא אזורה הדרומי של גונדור ונמצא מצפון להרד ואומבר.
דרום גונדור נמצא דרומית לגונדור ומצפון להרד ושתי המדינות נלחמו על השליטה באזור.
חבל הארץ דרום גונדור נתחם בין שני הנהרות פורוס והארן.
האקלים באזור התאפיין בחורפים מתונים וקיצים חמים ויבשים, והאזור הורכב מיערות מפוזרים.
בשיא פריחתה, חלקה הדרומי של גונדור כלל גם את הרד הקרובה וית'יליין.
האזור נשלט מאוסגיליאת בעידן הזהב של גונדור.
אנשי ית'יליין בדרך כלל לא הכירו בשלטון אוסגיליאת כשלטון החוקי עליהם.
אנשי הרדווית מחו ודרשו מאיסילדור שישחרר את אדמותיהם.
העיר אוסגיליאת הייתה בשלב זה עיר משגשגת שממנה שלט איסילדור.
שדות פלנור סווגו גם כן כדרום גונדור, ואילו אנדוויית והאזורים הצפוניים כמו לבנין ולמדון לא היו.
דרום גונדור היה חלק מממלכת גונדור בתחילת העידן השלישי.
דרום גונדור נחשבה לחלק מגונדור עד לסכסוך משפחתי שפרץ בין מלכיה, לבין פיראטים מאומבר.
במהלך מלחמת הטבעת תוארה דרום גונדור כ"ארץ שנויה במחלוקת ומדברית" (במפה).
בעידן הרביעי התאחד שוב עם גונדור ונהפך לחלק מהממלכה המאוחדת.
קהנד היה שמה של ארץ ששכנה מדרום-מזרח למורדור וממזרח להרד.
כמעט שום דבר לא ידוע על קהנד או על אנשיה, אלא שהם נקראים וריאגים, ושלחמו למען צבא סאורון, אך שום דבר מלבד שמם לא מוזכר בספרים.
בעידן השלישי, קהנד נמצאה בהשפעת מורדור והשר האפל וידוע שסיפקה לו סוסים.
בשנת 1944 לעידן השלישי הגיעו רוכבי הקרונות לדרום מורדור וגייסו את ההרדרים ואת הוריאגים, תוך שימוש במספרם לביצוע תקיפה בגונדור.
מאוחר יותר, במהלך מלחמת הטבעת, הם צעדו עם כוחות סאורון למינס טירית, והשתתפו בקרב בשדות פלנור.
ייתכן שקהנד נפלה בהדרגה לשליטת גונדור במהלך העידן הרביעי ולא הייתה עוינת כלפי השלטון כמו אנשי הרד במהלך השנים המוקדמות של העידן השלישי.
בהתבסס על מפת האזור וקרבתה להרד, קרוב לוודאי שקהנד הייתה ארץ יבשה ועקרה מכוסה במדבר.
ידוע מעט על הגאוגרפיה שלה, אם כי סביר להניח שהארץ כוסתה אדמה יבשה או חול.
אומבר הייתה ממלכת אדם בדרומה הרחוק של גונדור שבארץ התיכונה, שם התגוררו צאצאי אמנדיל בשנות פריחתה של גונדור, עריה ונמליה נבנו בתקופת מלכי גונדור.
מפרץ אומבר מדרום למפרץ בלפלס היוה נמל טבעי מוגן, אך "המבצר הגדול של נומנור" שנמצא בתוכו לא נבנה עד שנת 2280 לעידן השני, רק בזמן שסאורון העז לקרוא תיגר על נומנור.
הרד הקרובה הוא אזור גדול מאדמת הרד מדרום-מזרח לגונדור.
אנשי גונדור וההרדרים נלחמו דרך קבע מעל השטח שכותרתו במפות דרום גונדור.
הרד הקרובה גובלת בקהנד במזרח, אם כי גבול זה לא תואר על ידי טולקין.
הרדווית ממוקמת דרומית להרד הקרובה.
רוב שטח הרד הקרובה הוא מדבר, שתואר על ידי גולום כמקום בו "הפנים הצהובות בהירות ונוראיות".
בדרום-מזרח הרד הקרובה, ישנו מפרץ טבעי אשר מרחיק עמוק אל הארץ, ונהר גדול זורם פנימה משם לכיוון צפון-מערב, מזרחה יותר הנהר מתפצל.
פלג אחד של הנהר זורם מערבה לכיוון אומבר, הפלג השני זורם לכיוון צפון-מזרח.
המפרץ וגם הנהרות הם חסרי שמות.
אף כי לא תוארו ערים או בתי מגורים קבועים של הרדרים על ידי טולקין, יש להניח שהם היו ממוקמים ליד נהרות אלה, שם ייתכן שהאקלים היה מתון יותר והיכן שהם יכולים להשתמש בהשקיה.
הרד, בשמה המלא" הרדווית, היא ארץ עצומה שנמצאת מדרום לגונדור ולמורדור.
אנשי הרד היו ידועים כאנשי הדרום או הרדרים.
הרד הרחוקה היא חלקה הדרומי של הרדווית.
זהו אזור עצום בגודלו, למעשה יבשת שלמה.
הגבול בין הרד קרובה להרד רחוקה אינו מסומן.
הרד הרחוקה הייתה גדולה מספיק כדי להניח שיש בה כמה אזוריי אקלים שונים, אם כי חלק גדול ממנה היה מכוסה בג'ונגלים.
כמה נהרות גדולים זרמו דרך היבשת.
חלק גדול מקצה המערבי של היבשת גבל ברכס הרים שנקרא "ההרים האפורים", (אין לבלבל אותו עם ארד מיתרין).
במהלך העידן הראשון, המישורים השטוחים שממערב להרי האפורים שקעו מתחת למים, אולי במהלך מלחמת החרון כשרוב בלריאנד שקעה גם כן.
לפחות חלק מאנשי הרד הרחוקה היו בעלי ברית לסאורון במלחמת הטבעת, וחלקם לחמו בקרב בשדות פלנור.
אנשי הרד הרחוקה תוארו ב"שיבת המלך" כ"גברים שחורים כמו חצי טרולים עם עיניים לבנות ולשונות אדומות", כמו גם מכונים אנשי טרול.
שום דבר לא ידוע על תרבותם או שפתם של אנשים אלו, או אפילו באיזה חלק של הרד הרחוקה הם חיו.
מקורם של המומקיל הענקיים הוא בג'ונגלים של הרד הרחוקה, שם בייתו אותם ההדרדרים.
ארצות הברית של אוסטריה רבתי היא כינויה של תוכנית לא ממומשת מ-1906 שנוסחה על מנת לפתור מתחים אתניים במדינה מרובת הלאומים.
במסגרת התכנית הוצע להפוך את האימפריה האוסטרו-הונגרית לפדרציה בת 16 מדינות, כאשר בכל מדינה תקבל כל קבוצה אתנית אוטונומיה תרבותית ופוליטית נרחבת.
התכנית נוסחה בעיקרה על ידי המשפטן והפוליטיקאי הרומני אורל פופוביץ' .
עם התומכים בתוכנית נמנה אלכסנדרו ואידה-ווייבוד.
בסופו של דבר לא יצאה התכנית אל הפועל.
ארק (בהונגרית: Erk) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
על פי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב כבר בתקופה הפרהיסטורית והוא מיושב לסירוגין עד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1331.
יהודים חיו בארק במאה ה-18 ובמאה ה-19 והחל משנת 1885 היו יהודי הכפר חלק מקהילת הווש.
ובשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
בנוסף, החברות דיכאו והשמידו מידע הקשור לסכנות העישון במטרה להגדיל את שוק הסיגריות.
החברות לא נדרשו לשלם פיצויים כספיים, אך הוטלו עליהן צעדים מגבילים חמורים, כולל:
איסור על שימוש במונחים כמו "light", "mild" או "low-tar".
דרישה לפרסם הצהרות מתוקנות לציבור (corrective statements) – בטלוויזיה, עיתונות ואריזות.
פרסום מידע נוסף באתרי אינטרנט.
פיקוח על החברות נמשך שנים ארוכות לאחר מכן.
במאי 2009, פאנל בן שלושה שופטים בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה (D.C.
Circuit) אישר פה אחד את פסק דינה של השופטת גלדיס קסלר, כולל כמעט כל הסעדים שגזרה – ובהם גם הדרישה לפרסום הצהרות מתוקנות לציבור (corrective statements).
בשנת 2010, דחה בית המשפט העליון של ארצות הברית את הבקשות לערעור מצד חברות הטבק, ובכך אישר למעשה את תוקפו המלא של פסק הדין והותיר על כנו את קביעותיה של קסלר ואת הסנקציות שהוטלו על החברות.
ארקאדיה היא יחידה אזורית וחבל ארץ היסטורי של יוון.
ארקאדיה המודרנית שייכת מנהלתית למחוז פלופונסוס, וממוקמת במרכז חצי האי פלופונסוס בדרום יוון, בין קורינתוס בצפון מזרח, ארגוליס ומפרץ ארגוליס במזרח, לאקוניה בדרום, מסניה בדרום מערב, אליס בצפון מערב, ואכאיה בצפון.
הגישה של היחידה האזורית המודרנית לים האגאי במזרח, לא הייתה קיימת בחבל הארץ הקדום.
מקור השם ארקאדיה הוא מארקאס, דמות מיתולוגית, שלפי האגדה, צאצאיו יישבו את היישובים הראשונים בארקאדיה.
שטחה של ארקאדיה עומד על 4,419 קמ"ר, והיא תופסת כחמישית משטח חצי האי, ושליש משטח המחוז, מה שהופך אותה ליחידה האזורית הגדולה ביותר בפלופונסוס.
אוכלוסיית ארקאדיה מונה, נכון ל-2011, 86,865 נפשות, כאשר יותר ממחצית האוכלוסייה מתגוררת בתחומי הרשות המוניציפלית של טריפולי, העיר הגדולה ביחידה, המשמשת כבירתה המנהלית וכבירת מחוז הפלופונסוס כולו.
ארקאדיה היא הררית ברובה, כאשר רכס הרי טייגטוס שולט על מזרח ומזרח דרומה היחידה האזורית, הר פרנסוס ממוקם במזרחה, והרי ליקאון ומנלו בצפונה.
המילה "ארקאדיה" משמשת בהשאלה לתיאור חיי אושר ושלווה, והתואר "ארקאדי" משמש לתיאור כפרי פשוט.
זרם ספרותי במאות ה־17 וה־18 באיטליה נקרא על שם חבל הארץ, כיוון שדגל בחזרה לסגנון פשוט והיולי.
לפי האגדה היה מוצא הארקאדים בילידי יוון, הפלאסגים, אולם למעשה נמנו הארקאדים עם השבט ההלני של האכאים.
הדיאלקט היווני העתיק ביותר שנמצא, "ארקאדי-קפריסאי" שמתאים כנראה לכתב ליניארי ב', נמצא בארקאדיה, והטקסטים הכתובים בו מתוארכים למאות ה־14 - 12 לפנה"ס.
הדיאלקט הארקאדי היה בשימוש בארקאדיה עד לתקופה מאוחרת, בעיקר בשל כישלון השבטים הדורים להשתלט עליה.
השבטים הדורים שהשתתפו בפלישה הדורית הצליחו להשתלט על רוב הפלופונסוס אולם נכשלו בכיבוש ארקאדיה שנשארה אכיאית (הד לכך אפשר למצוא באגדה על ההרקלידים, צאצאי הרקולס, שהשאירו את ארקאדיה לבני בריתם בזמן כיבושו מחדש של הפלופונסוס).
המבנה הגאוגרפי של ארקאדיה, שרשרות של הרים, וביניהן עמקים סגורים ללא גישה, גרם ליצירת המצב המדיני הייחודי שלה.
הפוליס היוונית התפתחה מאוחר מאוד בהיסטוריה שלה, והארץ הורכבה מעשרות כפרים וערים קטנות, כל יישוב מבודד בעמקו שלו, ואוטונומי לחלוטין.
להלכה הייתה קיימת ברית ארקאדית, אולם היא הייתה חסרת כל כוח פוליטי והקשר העיקרי שאיחד אותה היה דתי.
הארקאדים התאספו רק לצורך פולחנים משותפים של אליהם (בין השאר, זאוס, פאן וסלני).
לארץ לא היה מרכז עירוני טבעי, הערים החשובות שלה (מנטיניאה, טגאה ואורכומנוס) הורכבו מאיחוד של מספר קטן יחסית של כפרים, ומעולם לא ייצגו את החבל כולו.
בשלב מוקדם יחסית עברו החבלים בעלי הגישה לים לידי אליס, וארקאדיה התפתחה כארץ מנותקת מן הים, הממעטת לעסוק במסחר.
תושביה היו בעיקר איכרים ורועים, שיוחס להם שם של אנשים חרוצים וחזקים.
הם נודעו כחיילים מעולים, שיכולים לשמש כחיילים שכירים מעולים.
לארקאדים היו סכסוכי גבולות מרובים עם הלאקונים ועם ספרטה, סכסוכים שבהם הארקאדים יצאו לרוב מנצחים, בעיקר בזכות בני טגאה.
רק במאה ה־6 לפנה"ס נכנעו הארקאדים להגמוניה של ספרטה, עריהם צורפו לליגה הפלופונסית וספרטה הוכרה כמנהיגתם.
הארקאדים השתתפו במלחמות היוונים והפרסים כבעלי בריתה של ספרטה.
לאחר תבוסת ספרטה בקרב לאקוטרה (371 לפנה"ס), הסתיימה גם השפעתה על ארקאדיה.
הארץ התארגנה מחדש שוב בברית הישנה שלה, ואפמינונדס, מנהיג תבאי, הקים בה את מגלופוליס, שנועדה להיות בירתה החדשה של ארקאדיה, ומשקל נגד לספרטה.
העיר החדשה, שהורכבה מאיחוד של 40 יישובים ושימשה כמרכז של מוסדות האיחוד החדש, לא הצליחה לאחד את הארץ.
מנטיניאה וטאגה לא השתתפו באיחוד, ונשארו אופוזיציות חזקות לשלטונו.
הברית התפוררה במהרה כאשר אנשי טאגה ומגלופוליס צידדו בתבאי, ואילו מנטיניאה תמכה בקואליציה שהוקמה נגד תבאי.
מ־338 לפנה"ס הייתה ארקאדיה תחת שלטון מוקדון, והתפוררותה המדינית נמשכה.
במחצית השנייה של המאה השלישית לפנה"ס הצטרפו עריה לליגה האכאית.
ארקאדיה סבלה קשות ממלחמות בדורות הבאים, ספרטה הרסה את מגלופוליס, ואנטיגונוס דוסון, מלך מוקדון, החריב את מנטיניאה.
ב־146 לפנה"ס, עם חיסול הברית האכאית על ידי הרומאים, עברה ארקאדיה לידיהם.
נראה שעד ימי אוגוסטוס הייתה ארקאדיה, כמו כל יוון, במצב גרוע.
בן תקופת אגוסטוס, סטרבו מתאר את ארקאדיה כהרוסה, ואת בירתה מגלופוליס ("העיר הגדולה") כ"שממה גדולה".
עם הפיכת הפלופונסוס לפרובינציה רומאית נראה שמצבה של ארקאדיה השתפר.
עם פיצול הקיסרות הרומאית נכללה ארקאדיה, יחד עם כל הפלופונסוס, תחת שלטון האימפריה הביזנטית.
במהלך המאה ה־20 סבלה ארקאדיה מהגירה שלילית, גלים של ארקאדים היגרו ממנה, הרוב לאמריקה, וכפרים שלמים איבדו עד מחצית מתושביהם.
דרום ומזרח ארקאדיה, וכן המקומות הנמוכים במרכז ארקאדיה, חווים קיץ חם וחורף מתון.
שאר האזורים גשומים במהלך כל השנה.
שלג יורד באופן רגיל בצפון ומערב ארקאדיה, בייחוד באזור ההרים הארקאדים, הרי רכס טייגטוס, והר מנלו.
תחנת כוח הפועלת באמצעות אנרגיה גרעינית וגם פחם נמצאת מדרום למגלופוליס, ואחראית לאספקת החשמל של רוב דרום יוון.
ענפי החקלאות העיקריים בארקאדיה הם חוות תפוחי אדמה, מטעי זית, ומרעה, רובם באזורים סביב מגלופוליס וטריפולי.
מדרום למגלופוליס נמצא מכרה פחם.
הכביש המהיר "gr7" חוצה את ארקאדיה על ציר שעובר מצפון מזרח לדרום מערב, ומחבר את אתונה לקלמטה.
ישנן שתי מנהרות העוברות בארקאדיה, שמנתבות ומשמשות את התנועה מאתונה למסניה.
לפי המיתולוגיה היוונית, ייסדו את היישובים הראשונים בארקאדיה צאצאיו של ארקאס, בנה של הנימפה קליסטו וזאוס, שהפך את השנים למערכות כוכבים.
לפי גרסאות אחרות היה ארקאס גם נכדו של ליקאון מלך ארקאדיה ונינו של פלסגוס.
לפי אחת האגדות, מוצאו של פאן, אל הרועים היווני, בארקאדיה.
פולחן פאן, שכנראה קדם לפולחן האלים האולימפיים, החל באזור זה.
לפי האגדה הייתה ארקאדיה גם ביתם של הקנטאורים.
על האל הרמס מסופר שנולד במערה בהר במחוז קיליני שבארקאדיה.
המזמור ההומרי לאל הרמס מתאר את האל כ"אדון ארקאדיה, הגדושה בעדרים"
פולחנה של סלני, אלת ירח מקומית שמאוחר יותר אוחד עם פולחן ארטמיס, נערך בארקאדיה, ונבנה מקדש לכבודה על הר הליקיון.
הארקאדים גם עבדו את זאוס ואת פוסידון ולשניהם היו מקדשים באזור.
גם מקדשו של זאוס היה על הר הליקיון.
יצירתו של המשורר הרומאי ורגיליוס, "האקלוגות", הוא אוסף שירים שהרקע לתוכנם הוא הנוף הכפרי בארקאדיה.
השפעת ורגיליוס על הספרות האירופית בימי הביניים גרמה לשם "ארקאדיה" להפוך לסמל של פשטות פסטורלית.
בתקופת הרנסאנס הודגש המוטיב בספרות ובשירה, והשם שימש לתיאור של מקומות אידיליים הדומים לגן העדן.
רומנים בשם "ארקאדיה" נכתבו על ידי יאקופו סנצרו ועל ידי פיליפ סידני האנגלי.
שניהם עסקו בגעגוע לעולם אידיאלי, רחוק מן המציאות.
במאות ה-17 וה-18 התפתח זרם ספרותי באיטליה בשם "ארקאדה", שדגל בסגנון ספרותי פשוט.
ב־1993 כתב המחזאי טום סטופארד מחזה שנשא את השם "ארקאדיה", ובכך קישר אותו עם היופי והסדר הקלאסי המזוהים עם ארקאדיה.
אַרקַדי אלכסנדרוביץ' גַּאיְדַּמַק הוא איש עסקים, סוחר נשק, פוליטיקאי ואוליגרך רוסי יליד-ברית המועצות.
מחזיק גם באזרחויות ישראלית, צרפתית, קנדית, וכן בדרכון דיפלומטי של אנגולה.
הונו הוערך בשנת 2007 בסכומים הנעים בין 700 מיליון לארבעה מיליארד דולר, אך בעקבות תביעות, השקעות כושלות והמשבר הכלכלי העולמי ב-2008, נראה כי הונו פחת משמעותית.
גאידמק השקיע בנכסי דלא-ניידי בצרפת ובישראל, בחברת הפוספטים הגדולה בעולם - קאזפוספט, במכרה זהב ובמפעל לעיבוד מתכות בקזחסטן, בשבועון הרוסי "מוסקובסקיה נובוסטי" (Московские Новости, חדשות מוסקבה) בעסקי שיווק מזון ברוסיה ובשדות נפט ואסמים באנגולה.
בישראל כללו נכסיו בעבר את בית החולים ביקור חולים בירושלים, קבוצת הספורט בית"ר ירושלים, 15% ממניות חברת אפריקה ישראל ואת 99FM, תחנת רדיו באזור השרון.
מה שהביא את גיידאמק באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 לאישיות מפורסמת בישראל בעלת אזכורים רבים בתקשורת.
בחודש אוקטובר 2009 הרשיע אותו בית משפט צרפתי בפרשה של מכירת נשק לא-חוקית לאנגולה.
בית המשפט גזר, בהיעדרו, את עונשו ל-6 שנות מאסר.
גאידמק ערער על ההחלטה, זוכה בערעור מחלק מהעברות ועונשו קוצר לשלוש שנים.
בנובמבר 2015 הסגיר את עצמו לצרפת והחל לרצות את מאסרו, ובמרץ 2016 שוחרר מבית הסוהר, אך גאידמק חויב לענוד אזיקים אלקטרוניים.
גאידמק נולד למשפחה יהודית במוסקבה שברוסיה הסובייטית.
אביו היה מנהל בבית חולים ואמו עבדה בחברה להפצת מזון.
ב-8 באפריל 1972, יום-הולדתו ה-21, עלה לישראל, והתגורר זמן קצר בקיבוץ בית השיטה, ממנו עבר לחיפה ועבד כספן בחברת "צים".
במהלך אחת ההפלגות נשאר בצרפת.
לדברי גאידמק, הוא הגיע לצרפת חסר כל והחל לעבוד כפועל פשוט, לאחר מכן הקים קבוצה לשיפוץ בתים ולאחר שרכש שליטה מספקת בצרפתית החל לעבוד כמתורגמן מצרפתית לרוסית.
לאחר שהתבסס, ב-1976 הקים בפריז חברה לתרגום מסמכים שעבדה עם הממשל הצרפתי ועם משלחת הסחר של ברית המועצות, והצליח ליצור קשרים שעזרו לו בהמשך דרכו.
לא ידוע כיצד הצליח להרוויח את הונו אך ב-1993 רכש מממשלת רוסיה את חובה של מדינת אנגולה והפך למורשה חתימה בחשבון הבנק הלאומי של אנגולה.
בשנת 1995 הגדיל מאוד את הונו כאשר עסק בתיווך עסקאות נשק בין משרד ההגנה הרוסי וממשלת צ'כיה לבין אנגולה, בעת שהתרחשה שם מלחמת אזרחים.
עסקאות אלה הקנו לו מעמד רם בעיני השלטון הצבאי במדינה, שזיכה אותו בדרכון דיפלומטי של אנגולה.
באותו הזמן נמשך המשבר הכלכלי במדינות ברית המועצות לשעבר, וגאידמק ניצל את המשבר הכלכלי ואת קשריו עם נשיא קזחסטן, נורסולטן נזרבייב, לרכישת מפעלים רבים.
בשנת 1998 הקים גאידמק יחד עם בכירי המוסד לשעבר, אבי דגן (ראש אגף צומת לשעבר) ודני יתום (ראש המוסד לשעבר), את חברת האבטחה הפרטית "Geo-Strategic Consultancy", שעיקר פעילותה היה באנגולה וברפובליקה של קונגו.
בעזרת קבוצה זו ובשיתוף פעולה עם חברת לב-דן של תת-אלוף (מיל') זאב זכרין, חימש ואימן גאידמק את המיליציות של נשיא קונגו לשעבר, דניס ססו-נגוסו בעסקה שסכומה מעל 50 מיליון דולר.
מספר ההרוגים במלחמת האזרחים זו נאמד בעשרות אלפים.
דניס ססו-נגוסו ניצח וקיבל לידיו בחזרה את השליטה במדינה.
במהלך שנת 2005 הפך גאידמק מאלמוני לחלוטין בציבור הישראלי לאחד האנשים עליהם הרבו אמצעי התקשורת לדווח ול'ידוען'.
הדבר החל בזכות השקעותיו בתחום הספורט והמשיך בפעילות תקשורתית וחברתית ענפה.
בכלי התקשורת הישראלים התראיין כמעט תמיד באנגלית.
בשנת 2007 רכש גאידמק כ-60% מחברת "אוסיף השקעות ופיתוח" בסכום של 600 מיליון שקל.
חברת אוסיף מחזיקה בין היתר במגדל משה אביב ובפרויקטים נוספים ברחבי ישראל ומחוצה לה.
זמן קצר לאחר מכן רכש את בית ההשקעות גילאון, השולט בחברת ניהול תיקי השקעות ספרינט, תמורת יותר מ-180 מיליון ש"ח.
לאחר מכן השתלט על חברת "פטרוגרופ" המפעילה תחנות דלק וחנויות נוחות בארצות הברית.
ביוני 2007 פורסם שרכש 51% מרשת המזון טיב טעם, וכן כי בכוונתו להפסיק את מכירת בשר החזיר ברשת, אך העסקה בוטלה ולוותה בתביעות משפטיות.
באותה עת הוא רכש 65% מחברת אמריס אחזקות.
בספטמבר 2007 אושרה על ידי בית המשפט עסקת הרכישה של בית החולים ביקור חולים בירושלים מכונס הנכסים הרשמי בסכום של 32 מיליון דולר, וב-1 בנובמבר 2007 הועבר בית החולים לשליטתו של גאידמק.
הוא מכר את בית החולים בשנת 2015 תמורת 100 מיליון דולר לחברת "טעמן נדל"ן".
באוקטובר 2008 רכשה חברת "ישרס", שבשליטת איש העסקים שלמה אייזנברג, את מניותיו של גאידמק ב"אוסיף", תמורת 130 מיליון שקל (חמישית מהמחיר ששילם גאידמק ב-2007).
120 מיליון שקל מהתשלום עברו לכיסוי חובו של גאידמק לבנק מזרחי טפחות.
בעת שהותו בישראל התגורר גאידמק בקיסריה, וכן בדירה בכפר דוד שבמתחם ממילא בירושלים.
בדצמבר 2008 דווח כי גאידמק עזב את ישראל ועבר להתגורר במוסקבה.
בפברואר 2009 דווח כי הוא מבקש להחזיר לעצמו את אזרחותו הרוסית, אותה איבד כשעלה לישראל.
גאידמק נמלט מצרפת לאחר שהוצא נגדו צו מעצר.
הוא היה מבוקש שם בחשד להעלמות מס וסחר לא-חוקי בנשק עם המשטר באנגולה בניגוד לאמברגו נשק בינלאומי שהוטל עליה, וכן בחשד להונאה (שימוש בתעודות מזויפות).
גאידמק הורשע בצרפת, שלא בפניו, בעבירות מס.
בשנת 2007 קנה גאידמק את חברת המזון ויליפוד, באמצעות הלוואה מהאחים ויליגר בעלי ויליפוד, אך לאחר שלא הצליח לעמוד בתשלומי ההלוואה חזרה החברה לידיהם לצד רווח של 100 מיליון שקלים.
ב-28 במרץ 2007, בתום שבע שנות חקירה, הודיעה הפרקליטות של פריז על הגשת כתב אישום חמור נגד גאידמק באשמת מכירות נשק בלתי חוקיות בפרשת אנגולה-גייט בסכום של 791 מיליון דולר ובעבירות שחיתות.
על פי כתב האישום שילשל גאידמק לכיסו בפרשה 185 מיליון דולר.
המשפט בעניינו של גאידמק ו-41 מעורבים נוספים בפרשה החל בפריז ב־6 באוקטובר 2008 בהיעדרו.
ב-27 באוקטובר 2009 הורשע גאידמק ונידון ל-6 שנות מאסר.
גאידמק והנאשמים האחרים ערערו על פסק הדין, ובית המשפט לערעורים זיכה אותו ממרבית העבירות, בכללם סחר בלתי חוקי בנשק, והפחית את עונשו לשלוש שנות מאסר על עבירות מס בלבד.
פרשת פסקואה ושחרור הטייסים משבי הסרבים העידו עד כמה עמוקים הקשרים הבינלאומיים של גאידמק.
לאחר מספר שנים, ב-24 בנובמבר 2015, הורשע ארקדי גאידמק בעבירות מס והלבנת הון בפרשת אנגולה גייט, ונגזרו עליו שלוש שנות מאסר בכלא הצרפתי.
הוא שוחרר לאחר שלושה וחצי חודשים בלבד תחת תנאים מגבילים.
מעורבות בפוליטיקה הישראלית: הקמת תנועת צדק חברתי
ב-21 בפברואר 2007 הכריז גאידמק על הקמת תנועת "צדק חברתי" בישראל, במטרה להקים מפלגה חדשה בשם זה.
התנועה הוקמה בעקבות פרסום סקרים אשר ניבאו למפלגה בראשותו של גאידמק הצלחה רבה בבחירות לכנסת.
ההכרזה על הקמת התנועה נעשתה במסיבת עיתונאים וגררה הדים רבים בתקשורת הישראלית.
גאידמק הודיע כי אם תתמודד התנועה בבחירות אין בכוונתו להיות מועמד מטעמה אלא לפקח על פעילותה כיו"ר.
בנוסף הכריז גאידמק כי התנועה תתמוך במועמדותו של בנימין נתניהו לראשות הממשלה, אולם הסתייג מהודעה זו מאוחר יותר.
על פי טיוטת מצעה, המפלגה מיועדת להיות מתונה מבחינה מדינית ובעלת אוריינטציה חברתית, מתוך מטרה "ליצור מכנה משותף למיעוטים המקופחים".
כמו כן, המפלגה תתמוך בשוויון ובדו-קיום עם ערביי ישראל, כמו גם עם הפלסטינים.