tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם חברי הקבוצה נמנו שלום קונסטרום ויוסף נבון והקבוצה הייתה מעורבת בהקמת שכונות חדשות, ברכישת קרקעות (לימים השכונות ארנונה ותלפיות) ובהקמת מסילת הרכבת בין ירושלים ליפו.
ב-1896 הכריז בנק פרוטיגר על פשיטת רגל ובית מחניים עבר לרשות הפטריארכיה הלטינית.
אגודה יהודית מלונדון בשם 'אגודת אחים', רכשה את הבית ושיכנה בו את בית הספר לבנות על שם אוולינה דה רוטשילד (בהנהלת חנה יהודית לנדאו שכינויה היה "מיס לנדאו", שם שדבק גם בבית הספר אותו ניהלה), שעבר אליו מהרובע היהודי בעיר העתיקה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה מנהלת בית הספר, שהייתה אנגלייה, גורשה למצרים.
בית הספר פונה והבית הוחרם לטובת מגורי קצינים עות'מאנים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, עבר לגור במבנה מנחם אוסישקין, מנהל הקרן הקיימת לישראל.
ב-1927 פונה אוסישקין מהבית על ידי הנציב הבריטי העליון שמשכנו הקודם במתחם אוגוסטה ויקטוריה נפגע ברעידת אדמה.
הנציב התגורר בבית מספר שנים, עד להשלמת משכנו החדש, ארמון הנציב.
אוסישקין שהקים את ביתו החדש בשכונת רחביה קרא לו מחנים, אך הפעם כתב את השם בחזית הבית בעברית.
בשנות ה-30 חזר בית הספר לבנות לבניין, אך ב-1948 פונה שוב בשל קרבתו לגבול הירדני.
ב-1949 החל הבניין לשמש את ממשלת ישראל ושימש כמשרדו של זלמן שזר, שר החינוך הראשון.
מאז ועד היום משמש הבית את לשכת שרי החינוך והנהלת משרד החינוך של מדינת ישראל.
החזקה של הממשלה הוסדרה בדרך של שכירות מוגנת מאגודת אחים.
ובהמשך רכשה עיריית ירושלים את הנכס.
כאשר בוצע הליך הסדר מקרקעין נרשם הנכס בקדסטר בשנת 2025 בבעלות העירייה.
ב-1992 הבניין עבר שיפוץ יסודי בעלות של כ-2.5 מיליון שקל.
שם הבית לקוח מהפסוק בספר בראשית (על פי שמו הפרטי של יוהנס - יעקב): "ויאמר יעקב כאשר ראם מחנה אלהים זה ויקרא שם-המקום ההוא מחנים".
הבית משמש דוגמה טובה להמחשת הפאר והגודל של בתי עשירי ירושלים במאה ה-19.
הבית מעוצב בסגנון רנסאנסי, נאו-קלאסיציסטי, שהיה נפוץ באותה תקופה עבור בנייני פאר בעולם המערבי.
הבית בן שתי קומות עם עליית גג ומרתף.
על הגג הוקמה במה מוקפת מעקה לתצפית על העיר העתיקה.
מסביב לבית חצר עצי נוי גדולה הכוללת גם ארזי לבנון.
בחזית הבניין כניסה ראשית המעוטרת משני הצדדים בפילאסטרים ועליהם גמלון משולש.
באמצע הגמלון חקוק שם הבית באנגלית: Mahanaim.
בשני צדי החזית יש שני אגפים בצורת חצי מתומן, הבולטים מחוץ לקיר ומעוטרים בגילופי אבן בצורת מעוין.
עיטור דומה יש גם בדלת הכניסה הראשית העשויה עץ.
שתי קומות הבית מעוצבות באופן דומה.
בשתיהן אולם מרכזי שסביבו מפוזרים החדרים (בסך הכול מכיל הבית 40 חדרים).
השירותים הוקמו בשני מגדלונים בצמוד לבית מאחוריו, והם מחוברים לאולם המרכזי על ידי מסדרון.
בחצר, שהוקפה חומה גבוהה, נבנו בנייני שירותים כגון בית הגנן, אורווה ובורות מים, וניטעו בה עצי נוי רבים.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הוקמה בכניסה לבניין עמדת שמירה וביקורת נכנסים.
תוספת זו נבנתה ללא קשר לסגנון האדריכלי של הבניין עצמו.
בית מטבחיים 5 או "מסע הצלב של הילדים, מחול חובה עם המוות" הוא רומן סאטירי פוסטמודרני מאת הסופר האמריקני קורט וונגוט.
הרומן מספר על הפצצת דרזדן במלחמת העולם השנייה, על חייו של שבוי שניצל מהטבח, ועוסק גם בבחירה חופשית וגורל.
הספר מבוסס על חוויותיו האישיות של וונגוט, שהיה בעצמו שבוי אמריקני בדרזדן בזמן הפצצתה.
הספר תורגם לעברית על ידי יורם קניוק, נכלל ברשימת "100 הספרים הטובים ביותר" של מגזין "טיים", ועובד לסרט קולנוע.
ב-2016 העלה תיאטרון האינקובטור מחזמר פסיכדלי באותו שם המבוסס על הספר.
בילי פילגרים (נשמע כמו המילה האנגלית שמשמעותה "צליין" או "עולה רגל") הוא עוזר כומר צבאי שנשלח להשתתף בקרב על הבליטה במלחמת העולם השנייה.
הוא נשבה בידי הגרמנים, מועבר לעיר דרזדן שבגרמניה ומועסק שם בעבודות שבי.
בזמן ההפצצה על דרזדן הוא נמצא בבית מטבחיים מתחת לאדמה, וכך ניצל.
לאחר המלחמה הוא חוזר לאמריקה, מתחתן וחי את חייו.
במהלך חייו חווה בילי שיוטים בזמן, אל העבר, העתיד ובחזרה.
כך בילי מגלה ויודע את כל עתידו, ולכן הוא חסר מוטיבציה ליזום כל פעולה.
בילי נחטף בידי חייזרים מכוכב הלכת טרלפאמדור, אשר כמוהו מכירים גם הם את העבר והעתיד על כל צורותיהם.
כך, למשל, הם יודעים כיצד העולם בא אל סופו: הוא יתפוצץ במהלך ניסוי ראשון בדלק חדש להנעה בין-כוכבית.
בילי לומד שאין רע או טוב, אין בחירה חופשית, והעתיד ידוע מראש.
הוא יודע כיצד ימות, וכיצד יראה המוות: אור סגול, וזמזום.
מוטיב מרכזי החוזר לאורך כל הסיפור, הוא ההתייחסות האדישה למוות.
בכל פעם שמוזכר מותו של יצור חי כלשהו, מובאות המילים "ככה זה" (so it goes).
האדישות כלפי המוות נובעת מההכרה כי מדובר אחרי הכול ברגע מסוים שבו היצור אינו במצב טוב כל כך, בעוד שברגעים אחרים אותו יצור מרגיש מצוין.
הביטוי, כמו ביטויים רבים בספריו של וונגוט, הפך למטבע לשון בקרב מעריציו.
בספר מעורבבים הערות וסיפורים אישיים של וונגוט, וגם גיבורו הקבוע, הסופר קילגור טראוט.
הספר אף מוקדש לידידו של וונגוט מתקופת המלחמה, ברנרד ב.
אוהייר, ששמו מופיע בכמה מיצירותיו האחרות של וונגוט.
כותרת המשנה של הספר היא "מסע הצלב של הילדים".
וונגוט מסביר את הבחירה הזאת בפרק הראשון של הספר, כהבטחה לאשתו של אוהייר שהספר לא יאדיר את המלחמה ויזכיר שהחיילים, ברובם הגדול, הם רק ילדים.
וונגוט התבסס על הספר "The Destruction of Dresden" מאת דייוויד אירווינג שפורסם בשנת 1963, על פי הנטען בספר זה, בהפצצת דרדזן נהרגו כ-130,000 איש, ולחלופין ממדי ההרג נעו בין 100,000 ל-250,000 איש.
באותה תקופה, נחשב ספר זה ונתונים אלו כאמינים, אך בעשורים שלאחר מכן התברר כי אירווינג ביצע מחקר לא אמין וכי נתונים אלו אינם מבוססים.
וונגט נהג עד 2005 להשתמש בנתון על פיו נהרגו בדרדזן 130,000 איש, בהתבסס על אירווינג.
בכתבה במגזין הניו יורקר, ציין העיתונאי ג'ורג' פקר ביחס לשימוש בנתונים מוגזמים אלו כי "עבור קוראים רבים של אירווינג ו-וונגוט, הפצצת דרדזן הפכה את תפקידי הקורבנות והתוקפים במלחמת העולם השנייה והתקרבה ליצירת שוויון מוסרי (moral equivalence)".
מחקרים חדשים הראו כי היקף ההרג בדרדזן היה נמוך יותר, עד 25,000 איש, וכי היו מטרות צבאיות בדרדזן, בניגוד לטענות פרופגנה נאציות (שחלחלו לשיח המערבי) לפיהן לא היה בעיר שום ערך צבאי.
בית מילקן (בעבר נקרא וילת מורקוס) הוא מבנה בשכונת קטמון שבירושלים ברחוב רחל אמנו פינת רחוב תל חי, בו שוכן כיום המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
המבנה תוכנן והוקם בשנת 1932 עבור איש העסקים הערבי-נוצרי העשיר ג'וליוס מתיא מורקוס, על ידי האדריכל הטמפלרי הרמן אימברגר.
בשל קשיים כלכליים (התחרות הקשה בין מלון "גראנד ניו הוטל" שבעיר העתיקה, שהיה בבעלות מורקוס, למלונות החדשים שנבנו באותה עת בירושלים - מלון פאלאס ומלון המלך דוד) נאלץ מורקוס למכור את הבניין למשפחת ג'מאל, אשר מכרה אותו בשנת 1934 לאדריכל אימברגר עצמו.
אימברגר, שהתגורר במושבה הגרמנית הסמוכה, השכיר אותו לדיירים שונים, בהם שופטים בריטים.
לאחר מלחמת העצמאות הועבר הבית לידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים והושכר לחיילי החטיבה הירושלמית.
בעקבות הסכם השילומים עבר המבנה לבעלות מדינת ישראל.
בשנת 1957 הושכר המבנה לשגרירות אורוגוואי אשר עזבה את המבנה בשנת 1980 בשל חקיקת חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל.
המבנה נותר ריק עד שנת 1990 עת מכרה אותו המדינה לחברה הקבלנית של אייל רותם ודני לויט.
על פי התוכנית המקורית של היזמים, הוצע להוסיף למבנה חד הקומתי שלוש קומות נוספות אולם התוכנית לא קיבלה אישורי בנייה בשל חשיבותו ההיסטורית של המבנה ויופיו.
במסגרת הסכמה עם עיריית ירושלים, הוחלט להזיז את המבנה על מנת לאפשר בנייה במגרש שמאחוריו.
חברה פולנית המתמחה בהזזת מבנים הזיזה את המבנה, השוקל 1,200 טונות, באמצעות בניית חגורות בטון סביב קירות המבנה החיצוניים, קשירתו לכבלי פלדה, ניתוקו מיסודותיו, הרמתו על ידי מנופים הידראולים, והנחת מסילות ברזל מתחתיו שאפשרו משיכת המבנה קדימה למרחק של 16 מטרים.
המבנה הועבר אל קדמת החצר, והועמד מעל קומת מסד חדשה שנבנתה.
שיפוץ המבנה הסתיים בשנת 1991 ומאז משמש המבנה את המרכז הירושלמי לעניין ציבור ומדינה, ונקרא בית מילקן.
על המגרש שהתפנה מאחורי המבנה נבנה בית מגורים בן שש קומות, בסגנון הדומה למבנה המקורי של אימברגר.
המבנה משלב בין שני סגנונות בנייה שונים.
בחזית המבנה מרפסת הפונה אל רחוב רחל אימנו, וקשתות מזרחיות, אולם הכניסה הראשית למבנה בנויה בסגנון אר דקו שאינו אופייני לאזור.
כיום שוכן במבנה המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה והוא נקרא על שמו של הנדבן מייקל מילקן.
בית מינץ – מוזיאון לתולדות גדרה והביל"ויים הוא המוזיאון המקומי של המושבה גדרה.
הבית שונה משאר בתי המושבה בהיותו בעל קומתיים, חזית מעוטרת וגרם מדרגות בכניסה.
בתי האיכרים, שנבנו באתה עת בסביבה היו חד קומתיים, בעלי כניסה אחורית, צנועים וללא ייחודיות, תוך הקפדה על אחידות.
הבית נבנה בתקופת העלייה הרביעית, בשנת 1924, על ידי משה ורחל מינץ בקצה הרחוב הראשי של גדרה, רחוב הביל"ויים.
למבנה שני חלקים: המערבי – בית מגורים, והמזרחי – היה בית העם – בו בוצעו חגיגות המושבה, הוצגו סרטים ושאר מופעים ציבוריים.
הבית נתרם למושבה על ידי משה מינץ, שהיה לרופא ילדים לאחר שהיגר מהמושבה לארצות הברית בימיה הראשונים.
בשנת 1986 שוחזר המבנה והיה למוזיאון המושבה.
הבית הוא מבנה לשימור של המועצה לשימור אתרים.
בכניסה לבית אוסף עתיקות שנמצאו במקום, ביניהם כתובת בעברית.
בחלק הבית שהיה בית העם שוכן מוזאון אתנוגרפי, הכולל אוספי כלי עבודה ודמויות בעלי מקצוע מראשית ימיה של המושבה: הרופא, מסעד רופא השיניים, הנגר, הסנדלר ועוד.
האוסף כולל כלי עבודה חקלאיים (בחצר יש אוסף נוסף של כלים כאלה).
בחדר המרכזי יש אוסף של כלי בית לבישול, לאפיה, ללינה ושימושים נוספים.
בקומה השנייה מוצגות תערוכות אמנות מתחלפות.
בית מטוסיאן הוא בניין בשכונת טלביה בירושלים, ברחוב אלקלעי 10. הבית נחשב לאחד מהיפים בבתי השכונה.
הבית נבנה בין השנים 1934–1936 על ידי וארטאן מטוסיאן, ארמני שעבד כמנהל חשבונות.
מטוסיאן בנה את ביתו על מגרש שרכש בשנת 1932 מהפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים.
המבנה כלל שלוש דירות מגורים ושני מוסכים למכוניות.
משפחת מטוסיאן התגוררה בקומת המסד, ושתי הקומות העליונות הושכרו.
הדירה בקומה הראשונה הושכרה למנהל בנק ברקליס, ושימשה את מנהל הסניף המרכזי בירושלים, והדירה בקומה השנייה הושכרה למחלקת הדיור של ממשלת המנדט הבריטי, והתגורר בה ראש המחלקה (אדווין סמואל, בנו של הנציב הבריטי הראשון הרברט סמואל).
בשנת 1948, לאחר מלחמת העצמאות המשיך סמואל להתגורר בקומה העליונה על אף סיום עבודתו בממשלת המנדט.
משפחתו של מטוסיאן גורשה מביתה על ידי ארגון הלח"י במהלך מלחמת העצמאות.
הארגון אחסן במבנה חומרי נפץ, ובמהלך תאונה מבצעית התפוצצו חומרי הנפץ וגרמו נזקים רבים למרתף ולקומה הראשונה.
ב-24 באוקטובר 1948 הועבר הבית לידי צה"ל ובשנת 1950 הושב לידי סמואל, למרות מחאתו של מטוסיאן.
מטוסיאן, שלא עזב את הארץ, ניהל משפט כנגד האפוטרופוס על נכסי נפקדים ובשנת 1951 הושבה לו הבעלות בדירה בהוראת בית המשפט.
המשפחה שבה להתגורר בקומת המסד, והדירה בקומה הראשונה הושכרה לאוניברסיטה העברית וזו שיכנה במבנה את הפרופסור דוד פלוסר.
בשנת 1994 נמכר הבניין לקבלן אלי אביטל, ולמבנה נוספו שתי קומות בתכנונה של האדריכלית אורנה אנג'ל.
בעת בנייתו היה המבנה בניין דו קומתי.
המבנה שילב מספר סגנונות בנייה: הסגנון האקלקטי (בקומה השנייה של צידו המזרחי של המבנה, ובקומה הראשונה של צידו המערבי), עם הסגנון הבינלאומי ואר דקו.
לצד מאפיינים של הסגנון הבינלאומי (חלונות ארוכים המאירים את חדר המדרגות) ניתן לראות מרפסת מקושתת (סגנון מזרחי), ועמודים בסגנון אר דקו.
מטוסיאן בנה את המבנה בפאר רב, תוך בחירת אבנים מאיכות גבוהה, ושמירה על צבע המבנה באמצעות שימוש באבנים מאותו אתר.
בית מחסיר היה כפר ערבי בהרי ירושלים בגבול שפלת יהודה, 2.5 קילומטר דרומית מזרחית לבאב אל ואד (היום "שער הגיא").
בתי הכפר היו בגובה של כ-575 מטרים מעל פני הים, השטח החקלאי של הכפר היה בדרך כלל בשפלת יהודה.
במלחמת העצמאות שימש בסיס להתקפות ערביות על הדרך לירושלים.
הכפר נכבש במסגרת מבצע מכבי ביום 11 במאי 1948, עם כיבושו נמלטו ממנו כל תושביו.
בשנת 1950 הוקמו על אדמות הכפר המושבים בית מאיר (בסמוך להריסות הכפר) ומסילת ציון.
בית מחסיר היה אחד מהכפרים תחת תחום ההשפעה של הכפר המרכזי באזור עד למלחמת העצמאות - אבו גוש.
באמצע המאה ה-19 היה סכסוך בין בית מחסיר לאבו גוש על אדמות דיר מוחיסין (היום מושב בקוע), שהסתיים (אחרי שנת 1872) לטובת אנשי בית מחסיר.
סכסוך נוסף היה בשנת 1885 בין בני בית מחסיר לבני ח'ולדה (היום משמר דוד) על שטחי ח'ירבות בין לטרון וח'ולדה.
בשלהי המאה ה-19 שכן הכפר בין מסילת הרכבת יפו–ירושלים לבין דרך המלך לירושלים, ונגישות גבוהה זו תרמה רבות להתפתחותו.
אנשי בית מחסיר עיבדו קרקעות בשטח כולל של 16,268 דונם, שחלק ניכר מהן היה בשפלה ממערב לכפר.
בתקופת המנדט הבריטי היה בית מחסיר הגדול בכפרי הרי ירושלים, והתגוררו בו 2,400 תושבים.
במהלך מלחמת העצמאות שהו בכפר כנופיות ופלוגה של הלגיון הערבי, שהתקיפו את מוצבי הפלמ"ח בשער הגיא ואת התחבורה לירושלים הנצורה.
במסגרת מבצע מכבי לפריצת הדרך לירושלים בפיקודו של יצחק רבין, הוטלה משימת כיבוש הכפר על לוחמי חטיבת הראל.
בליל 8 במאי 1948 יצאו חיילי הגדוד הרביעי לכבוש את הכפר ולא הגיעו אל היעד, מחמת הערפל הכבד ששרר במקום.
הם יצאו גם בלילה הבא, וגם אז לא עלה בידם לבצע את המשימה.
לאחר שני הניסיונות, ב-9 במאי בלילה נערכו הלוחמים בקריית ענבים להתקפה השלישית, הפעם בפיקודו של עוזי נרקיס.
בצומת שואבה של היום ירד הכוח מן המשאיות והחל לצעוד לכיוון בית מחסיר.
הלילה היה חשוך עם ערפל כבד, הכוח נאלץ להמתין עד שהערפל יתפזר ולצאת לעבר היעד רק עם עלות השחר (10 במאי).
בתוך זמן קצר נפתחה לעברו אש חזקה מכיוון בית מחסיר; אחדים מחיילי הגדוד נפצעו, הכוח נעצר והתחפר במקום.
במשך כל היום נלחם הכוח מן העמדות שחפר.
הגדוד ביקש סיוע אווירי, ולמקום נשלח מטוס נורסמן חד-מנועי עם פצצה של 200 קילוגרם כדי להטילה על הכפר.
המטוס חג סביב הכפר, הסתחרר והתרסק על פסגת דיר עמר, היום הר איתנים, על ששת אנשי צוותו בפיקודם של דניאל בוקשטיין ויריב שינבוים (חלקי מטוס זה נמצאים היום באנדרטה שבאתר ההנצחה המרכזי של חיל האוויר בהר הטייסים).
עם רדת הלילה חודשה ההתקדמות ובחצות נערך הכוח להסתערות על "משלט המסרק" שבפסגת שמורת המסרק, השולט על שטחי הכפר.
בשעה 01:30 בבוקרו של יום 11 במאי 1948, בעזרת ריכוך של מרגמת "דוידקה" ממשלט סמוך, נכבש משלט המסרק.
עם עלות השחר נכבש הכפר והתברר שתושביו נטשו אותו.
לפנות ערב הובאו לכפר משאיות עם חומרי נפץ, ופוצצו יותר מ-100 מבתי הכפר.
בנאום בכנסת ב-11 ביוני 1948 אמר דוד בן-גוריון כי בקרבות בית מחסיר ושער הגיא מספר הקורבנות היה כפול מבקרבות דומים אחרים.
כיבוש בית מחסיר היווה נקודת מפנה במלחמה על הדרך לירושלים.
עם כיבוש הכפר ו"המסרק" הושלמה השליטה על הרכס שמדרום לשער הגיא (משואבה של היום עד בית מחסיר).
ברכס זה היה חלקה המזרחי של דרך בורמה, שנסללה בסמוך ולרגלי בית מחסיר.
דרך מפותלת וצרה זו, שירדה מן הכפר אל כביש שער הגיא-הרטוב, הייתה עורק החיים של ירושלים הנצורה במשך מספר חודשים.
שמו של הכפר צוין בשירו של חיים גורי "באב אל ואד":
רכס עצי אורן המצוי צפונית לכפר הוכרז כשמורת טבע בשם שמורת המסרק.
השם ניתן לשמורה על ידי פורצי הדרך לירושלים במלחמת העצמאות.
בשטח השמורה נמצאים שרידי בית הקברות של הכפר, ובהם מבנה קדום שהשתמר, קברו של שייח' אחמד אל-עג'מי, שהיה על פי המסורת הספר של הנביא מוחמד, אך מסורת זו מוטלת בספק.
בשל מיקומו של הקבר לא נכרתו עצי האורן העתיקים, שנחשבו לקדושים, על ידי העות'מאנים.
על חורבות הכפר הוקם ב-1950 המושב בית מאיר.
במושב ניתן לראות הריסות של מספר בתים מבית מחסיר, ושרידים של טחנת קמח.
בית מלון לכלבים הוא סרט קומדיה לילדים המבוסס על הרומן של לואיס דאנקן הנושא אותו שם.
הסרט מספר את סיפורם של שני יתומים, אנדי (אמה רוברטס) וברוס (ג'ייק ט.
אוסטין), המנסים להסתיר את כלבם בבית מלון נטוש מאחר שלביתם אסור להכניס חיות מחמד.
הסרט הוא מבית ניקלודיאון ומופץ על ידי דרימוורקס.
הצילום התחיל בנובמבר 2007 וצולם בלוס אנג'לס, ויוניברסל סיטי.
הכלבים שבסרט אומנו מספר חודשים לפני תחילת הצילומים.
כמעט 80 נערים נבחנו לתפקידו של ברוס אך אוסטין הוא זה שנבחר.
הסרט יצא לאקרנים ב-16 בינואר 2009. כבר בסוף השבוע הראשון הסרט הכניס כ-17 מיליון דולר.
בסופו של דבר הסרט גרף הכנסות של 117 מיליון דולר.
ברוס ואנדי מרמים חנות כדי להשיג כסף לקנות אוכל לכלב שלהם פריידי.
זמן קצר לאחר מכן בעל החנות מוצא אותם עם קצין משטרה ומצביע על אנדי כאשמה.
ברוס ואנדי נשלחים לתחנת המשטרה המקומית, שם בארני, העובד הסוציאלי משחרר אותם.
הוא כועס עליהם ומסביר שכבר כמעט ולא נשארו משפחות מאמצות שירצו לאמץ את שניהם והם עלולים להיות מופרדים.
ברני לוקח אותם חזרה אל משפחת האומנה שלהם: בני זוג, השואפים להיות כוכבי רוק, לויס וקארל סקאדר.
שניהם כועסים כי הילדים הפסידו את ארוחת הערב וגם עיכבו את חזרות הלהקה.
אנדי וברוס נשלחו לחדרם, שם הם מחביאים את פריידי מהאפוטרופוסים שלהם.
בבוקר פריידי שוטט בדירה וכמעט נתפס על ידי לויס.
לאחר שהם הצליחו להחזיר את פריידי לחדר הם שולחים אותו החוצה דרך החלון.
פריידי יורד דרך מעלית תוצרת בית שברוס הכין.
לוכד כלבים מוצא את פריידי ותופס אותו.
אנדי וברוס סורקים את האזור כדי למצוא את פריידי.
הם נכנסים לחנות חיות ושואלים את המנהל דייב, ואת העובדת הת'ר אם הם ראו את פריידי.
שניהם נענו בשלילה אך הם הציעו לאנדי לחפש אותו במכלאה העירונית.
אנדי וברוס הולכים למכלאה ומגלים שהכלב שלהם באמת שם, אך הם נאלצים לשחד את הקצינים כדי להחזיר אליהם את פריידי.
בדרך חזרה הם נתקלים בפריצה לחנות.
השודדים בורחים וכאשר המשטרה מגיעה גם אנדי וברוס נאלצים לברוח.
פריידי שוב נעלם והם מחפשים אותו בתוך המלון.
הם שומעים רעשים מוזרים והם מגלים שני כלבים השוכנים בתוך המלון.
אנדי וברוס מחליטים להישאר במלון למשך הלילה.
בבוקר הם גונבים מביתם אוכל לשני הכלבים וגם חוזרים לחנות החיות וכדי להשיג עוד אוכל הם מספרים שהוריהם מצילים כלבים.
הת'ר עוקבת אחריהם למלון בטענה שהיא רוצה לעזור.
מאוחר יותר מצטרף אליהם עוד ילד, מארק.
ביחד הם מחליטים לאסוף אל המלון את כל הכלבים המשוטטים שהם מוצאים.
היא מתגנבת מהדירה בה היא גרה.
היא עם דייב במסיבה עד שהיא פוגשת את חברו ג'ייסון.
הוא מודיע שהוא מכיר אותה ושהיא ילדת אומנה.
אנדי, נסערת, בורחת מהמסיבה אל בית המלון, שם היא מוצאת את כל הכלבים משתוללים.
המשטרה מגיעה והיא עוצרת את הכלבים ואת הילדים.
בארני, ואשתו קרול, מסבירים לילדים שאין עוד שום דבר שהם יכולים לעשות.
הכלבים אמורים לעבור המתת חסד ואנדי וברוס נשלחים לבתי יתומים שונים.
בינתיים פריידי נמלט מהמכלאה והוא בורח אל דייב.
הם אספו את אנדי וברוס והם החליטו לחדור לתוך המכלאה, ולשחרר את הכלבים.
הם גורמים לכלבים לרוץ אחריהם כשהם נוהגים במכונית נקניקיות.
אבל הכלבים סוטים מהמסלול ורצים לבית המלון כשהמשטרה בעקבותיהם.
בתוך המלון, ברני נותן נאום מרגש, ואחר כך מספר לאנדי וברוס שהוא וקרול מאמצים אותם.
המשטרה מאפשרת לכלבים להישאר במלון וברני מסכים שאנדי וברוס ישמרו את פריידי אצלם.
המלון הנטוש הפך למלון אמיתי לכלבים, עם מסעדה, בידור, סלון יופי, פינת אימוץ ועוד.
דייב (ג'וני סימונס) – מנהל חנות מחמד מקומית.
אנדי (אמה רוברטס) – יתומה בת 16, אשר יחד עם ברוס אחיה חיים עם הורים מאמצים לואיס וקרל.
אוסטין) – אח של אנדי, בן 11 עם כישרון למכניקה.
המצאותיו מסייעות לשמור על הכלבים בתוך המלון.
בארני וילקינס (דון צ'ידל) – עובד סוציאלי, אשר מנסה למצוא לאנדי וברוס בית אומנה משותף, ומנסה ככל יכולתו למנוע את הפרדתם.
קרול וילקינס (רובין לי) – אשתו של בארני, אשר בתחילת הסרט מספרת שבעלה יותר מדי מעורב רגשית עם הילדים אבל בסוף תסכים לאמץ אותם.
מארק (טרוי גנטיל) – ילד צעיר המתגורר סמוך לאנדי וברוס, והוא להוט לעזור להם בשמירה על הכלבים.
הת'ר (קיילה פרט) – עובדת בחנות חיות המחמד עם דייב.
רוצה לעזור להציל את הכלבים המשוטטים.
לויס סקאדר (ליסה קודרו) – אם אומנת של אנדי וברוס.
קארל סקאדר (קווין דילון) – רוקל מזדקן המסרב לוותר על חלומו להיות כוכב רוק.
אב האומנה של אנדי וברוס.
ג'ייסון (קני ויברט) – שכן של אנדי וברוס.
מאלף חיות מהוליווד מארק פורבס, נשכר כדי לאמן את הכלבים לפני תחילת הצילומים.
פורבס וצוותו התחילו לעבוד עם הכלבים כארבעה חודשים לפני שהחלו לצלם.
אלה היו כלבים שידעו רק פקודות כמו "לשבת" ו"להתהפך" והם אומנו כדי להגיב לפקודות מורכבות יותר.
השלב הבא באימונים הוא שפת הגוף של הכלבים להביע רגשות.
לבסוף הכלבים נלקחו למקומות ציבוריים כדי לבדוק את הפקודות שהם למדו.
המטרה של זה הייתה להבטיח שהכלבים יכולים לבצע את זה בכל מקום.
הכלבים אומנו גם לקיים אינטראקציה עם גאדג'טים שונים בסרט.
מייקל לנטירי התגייס כדי לבנות את המכשירים השונים שהומצאו על ידי ברוס.
אחד מהם זה מכשיר שאפשר באמצעותו לשחק "להביא" עם הכלבים גם כשלא נמצאים בסביבה.
מכשירים נוספים שנבנו עבור הסרט כללו מכונת האכלה לכלבים, מכשיר עם נעליים שאפשר ללעוס, חדר מלא דלתות שמצלצלות לבד, ומכשיר המדמה נסיעה במכונית עם ראש מחוץ לחלון.
כל המכשירים נוצרו באמצעות חפצים שיכלו להימצא במלון נטוש, והם היו צריכים להראות כאילו הומצאו על ידי ילד בן 11.
"בית מלון לכלבים" יצא לאקרנים בפוארטו ריקו ב-15 בינואר 2009, בארצות הברית ב-16 בינואר 2009, ובישראל ב-12 במרץ 2009. הסרט הכניס 17,012,212 $ בסוף השבוע הראשון שלו.
את פסקול הסרט הלחין ג'ון דבני.
קדימונים עבור הסרט "בית מלון לכלבים" מכילים שירים כמו "run" של "להקת האחים העירומים" ו"Let's Get Movin' Into Action" של טים ארמסטרונג.
בית מחסה לחיות בית הוא מתקן שנועד להחזקת חיות בית משוטטות, אבודות או נטושות, בעיקר כלבים וחתולים.
מטרת בית מחסה לחיות בית מודרני הוא לספק סביבה בטוחה ומטפלת שבה ניתן להחזיק בחיה עד השבתה לבעליה, אימוצה בבית חדש, או העברתה לטיפול אחד מארגוני בעלי החיים.
בבתי מחסה מתקדמים נערכות בדיקות אופי לבעלי החיים הנמצאים בו, כדי להגדיר את הסביבה המתאימה לחיה בטרם תימסר לאימוץ.
בחלק מבתי מחסה נערכות המתות חסד לחיות אשר לא נמצא להן סידור אחר בתוך פרק זמן קבוע, בבתי מחסה אחרים מתבצעות המתות חסד אך ורק במקרים שבהם החיה נמצאת במצוקה עקב גיל או מחלה.
במדינת ישראל, רוב המחלקות לשירותים וטרינריים ברשויות המקומיות מפעילות בתי מחסה לחיות בית בהם מוחזקות חיות בית שנמצאו משוטטות ללא השגחה בשטח המוניציפלי.
בית מטבחיים או בשמו הנוסף "משחטה" הוא מפעל לעיבוד בשר, אליו מביאים בעלי חיים המיועדים לאכילה, ממיתים אותם לצורך אכילתם, ובהמשך התהליך מנקים את הבשר, מפרקים אותו לחלקיו, עד לאריזתו ושיווקו לצרכן.
ביהדות שוחטים בשחיטה כשרה, ולאחר בדיקת כשרות בעל החיים, מולחים את הבשר, ורק לאחר מכן הוא מפורק ונארז.
גם באסלאם יש דרישה לבשר "חלאל" אשר הומת בשחיטה לפי חוקי השריעה.
במשחטות שאינן כשרות בעלי החיים מומתים בדרך כלל במכת חשמל, או בבעלי חיים קטנים (בעיקר כבשים וחזירים) על ידי נחירתם (חיתוך עורק הלב).
במשחטות כשרות שוחטים בעיקר פרות, עגלים, כבשים, תרנגולות ותרנגולי הודו.
ישנן משחטות אחרות בהן ממיתים לאכילה גם בעלי חיים נוספים, כגון סוסים וגמלים.
בתי המטבחיים נדרשים לפיקוח וטרינרי הדוק, למניעת הפצת חיידקים ומחלות כגון: אנתרקס, ברוצלוזיס, ספגת המוח ועוד בעיקר בבקר, ומחלות כמו שפעת העופות ועוד בעופות.
לאחר הגעת בעל החיים לבית המטבחיים הוא נבדק על ידי וטרינר כדי לעמוד על מצב בריאותו.
לאחר הבדיקה בעל החיים מוכנס לתא ההמתה, שם הוא מומת.
לאחר המתתו תולים את בעל החיים על אונקלים עד ליציאת כל הדם מגופו, משם ממשיכים להפשטת העור ולהוצאת האיברים הפנימיים.
לאחר מכן ממשיך הבשר לשטיפה יסודית שלאחריה הוא מוכנס לקירור של 4°C למשך כיממה וממשיך לתהליכי הפירוק והעיבוד עד לאריזתו.
במקביל, האיברים הפנימיים הראויים לאכילת אדם נשטפים ונארזים, ואלו שאינם ראויים למאכל אדם משמשים לתעשיית מזון לבעלי חיים.
חלק מהבשר נמכר כבשר טרי, בצורה של חצי או רבע בהמה, אשר מגיע לקצב שממשיך בטיפול.
חלק אחר עובר הקפאה בקור של 40°C- לפני שיווקו לצרכן.
תפוקת הבשר של המשחטה תלויה בדרך כלל בנפח הכולל של המקררים לאחסון הבשר, ולכן ברוב המשחטות קיימים שטחים נרחבים ביותר המשמשים לבתי קירור.
בסך הכל כ-40% עד 45% מבעל החיים מיועד לאכילת אדם, עוד כ-30% מועבר לתעשיות שונות, והשאר הוא פסולת.
החֵלב יכול לשמש לייצור ביודיזל או חימום שמן, העור והעצמות משמשים בין השאר לייצור ג'לטין וכן לתעשיית מזון לבעלי חיים.
כמויות המים הנצרכות בבית מטבחיים הן גדולות ביותר, וברוב בתי המטבחיים בעולם מטהרים את המים לפני פינויים.
בבתי מטבחיים רבים אף ממחזרים חלק מהמים.
ברוב מדינות העולם המערבי ישנו פיקוח חמור על פינוי פסולת בתי המטבחיים באופן שלא יזיק לסביבה.
המשחטות הכשרות בישראל כפופות למחלקת הכשרות הרבנית המקומית של האזור, ועליהן לתאם אל מול הרבנות הראשית מחלקת השחיטה את נוהלי הכשרות.
לכל משחטה יש רב אחראי, והוא אמור למנות צוות של שוחטים ומשגיחים המפקחים על הכשרות במקום.
בישראל קיימים מספר רב של משחטות לעופות (פטם והודו), כגון: משחטת עוף העמק, עוף ירושלים וזוגלובק; ומספר מועט של משחטות לבקר וכבשים, כגון: משחטת תנובה בבית שאן ומשחטת סאלח דבאח ובניו בדיר אל אסד.
על פי נתונים משנת 2016 של המוסד האמריקאי לבטיחות ובריאות בעבודה (OSHA), עובדי תעשיית הבשר ובתי מטבחיים בארצות הברית נמצאים בסיכון של פי 2.5 יותר מהממוצע הלאומי, להיפצע ולחלות בעבודה.
מחקר שבחן נתונים מהשנים 1994–2002 בארצות הברית, מצא שככל שמספר העובדים בבתי מטבחיים עולה בקהילה מסוימת, כך עולה גם מספר המעצרים בקהילה זו על עבירות אלימות ומין.
בית מלון סבוי פלאזה היה גורד שחקים מוקדם ששכן בשדרה החמישית 767 במנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
הבניין התנשא לגובה של 128.02 מטרים והיה בעל 33 קומות.
הוא תוכנן על ידי משרד האדריכלים מק'קים, מיד ווייט ונחשב לבית מלון אייקוני בעיר.
בית המלון נהרס בשנת 1964 לטובת הקמת בניין ג'נרל מוטורס.
הארי בלק, הבעלים של מלון פלאזה באותה תקופה, רכש את המלון הסמוך (שנבנה בשנת 1890) והחליט להרסו.
במקומו נבנה בית המלון סבוי פלאזה, שתוכנן על ידי משרד האדריכלים מק'קים, מיד ווייט ונפתח לציבור בשנת 1930. בהמשך נמכר לרשת המלונות הילטון ולבסוף נהרס בשנת 1964 לטובת הקמת בניין ג'נרל מוטורס.
בית מַמְלוֹק היה בית המרקחת הראשון בגבעתיים.
זהו אחד מהמבנים האותנטיים הבודדים אשר שרדו משכונת בורוכוב.
זהו בית מרקחת ייחודי וראשון מסוגו, אשר הוקם על ידי איזידור יצחק ממלוק (Isidor Mamlock; 1877–1970), רוקח יליד גרמניה ומפעילי ציונות גרמניה, שדגל בשיטת הריפוי הטבעי וההומיאופתית.
בית המרקחת הוקם ב-1944 על ידי ממלוק ברחוב בורוכוב 12 שבשכונת בורוכוב.
עיקר הטיפולים שלו היו בעשבי מרפא, ברפואה אלטרנטיבית ובהומיאופתיה.
בחצר בית המרקחת גידל צמחי מרפא ובתוכם נענע, בבונג סרפדים ועוד.
מעלי האקליפטוס שגדל בחצר הכין חליטה לאינהלציה.
בית המרקחת פעל במקום עד 1970. כיום הבניין עזוב ומיועד לשימור.
מבנה בית המרקחת, יחד עם בית המגורים של איזידור יצחק ומרים ממלוק, הוכרו כמבנים חשובים לשימור, בעלי חשיבות היסטורית, ציונית ומקומית, על פי המלצות סקר השימור שערכה עיריית גבעתיים.
במהלך השנים נמכר בית המרקחת והוחלט להקים במקומו מגדל דירות, בעוד החלקה האחורית הופקעה על ידי העירייה למטרות ציבוריות.
המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל פועלת לשמר את מבנה בית המרקחת ההיסטורי בחזית הרחוב ואת הגן שסביבו, והשמשתם למטרה ציבורית, תוך מימוש זכויות הבנייה במגרש האחורי על ידי בניית מגדל הדירות.
בית מחוקקים חד-ביתי הוא שיטת ממשל בה סמכויות החקיקה נתונות לגוף אחד בלבד.
זאת בניגוד לבית מחוקקים דו-ביתי, המורכב מבית תחתון ובית עליון.
בהכללה, בבית מחוקקים דו-ביתי הבית העליון נדרש לאשר הצעות חוק שאישר הבית התחתון כדי שאלה תהפוכנה לחוקים, ולא די באישור הבית התחתון בלבד.
בדרך כלל, השיקול המרכזי לכינון השיטה הפרלמנטרית של בית מחוקקים חד-ביתי הוא חוסר צורך ביצירת שני בתים.
שיטת שני הבתים בפרלמנט נועדה, בדרך כלל, להבטיח ייצוג שוויוני למיעוטים אתניים או תת-יחידות בפדרציה.
לא אחת שורר מתח בין שני הבתים, כאשר באחד יש רוב לקואליציית מפלגות מסוימת ובשני רוב לקואליציה הנגדית.
לעיתים מביא מתח זה לידי כך שבית אחד יחליט על ביטולו של האחר, או על מיזוג שניהם.
בית מחוקקים חד-ביתי נפוץ במדינות קומוניסטיות.
עם תום המלחמה הקרה, חלק מהמדינות הקומוניסטיות לשעבר שימרו את השיטה וחלקן העדיפו לכונן בית מחוקקים דו-ביתי.
מרבית הדמוקרטיות המערביות הן בעלות מבנה דו-ביתי.
כמחצית ממדינות העולם פועלות במערך של בית מחוקקים חד-ביתי.
עם מדינות אלו נמנות הרפובליקה העממית של סין, המדינה בעלת האוכלוסייה השנייה בגודלה בעולם, וקריית הוותיקן, שהיא המדינה עם האוכלוסייה הקטנה בעולם.
היתרון המרכזי של השיטה הוא הליך חקיקה פשוט ויעיל יותר.
בנוסף, חסידי השיטה טוענים כי בית יחיד מפחית עלויות.
חולשתה העיקרית של השיטה הוא הסיכון שבריכוז הכוח.
במדינות בהן בעל הרוב בפרלמנט (הרשות המחוקקת) שולט גם בממשלה (הרשות המבצעת), די בהשגת רוב בבית אחד כדי לשלוט בשתי רשויות שלטוניות.
במצב זה קיים הסיכון שמגזרים שונים בחברה לא יזכו לייצוג הולם, כיוון שאין להם יכולת להגיע לכדי רוב.
חולשה נוספת היא קיומו של הסיכון שהחוקים לא יעברו דיון ובחינה מספיקים.
כאמור, שיטה זו נהוגה גם בישראל, בה הבית היחיד של הפרלמנט הוא הכנסת.
בית ממכר עתיקות הוא סרט טלוויזיה בריטי עיבוד לספר "בית ממכר עתיקות" מאת צ'ארלס דיקנס.
מככבים בסרט סופי ואוואסור בתפקיד נל טרנט, דרק ג'קובי בתפקיד הסבא של נל, טובי ג'ונס בתפקיד קווילפ וג'ורג' מק'קיי בתפקיד קיט החבר של נל.
שידור הבכורה היה ב-26 בדצמבר 2007 ברשת ITV.
זואי ואנאמייקר – גברת ג'ארלי
אדם גודלי – סמפסון בראס
ג'ינה מקי – סאלי בראס
בריאן דיק – פרדי טרנט
סופי ואוואסור – נל טרנט
ג'ורג' מק'קיי – קיט נאבלס
סטיב פמברטון – מר שורט
ג'וזי לורנס – גברת ג'יניווין
ברדלי וולש – מר ליגרס
אנה מאדלי – בטסי קווילפ
ג'ף ברטון – דיק סוויבלר
קלי קמפבל – גברת נאבלס
קייטי דון – התינוק של משפחת נאבלס
בית ממכר עתיקות היא מיני-סדרה של ה-BBC משנת 1979 המבוססת על הרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
את הסדרה ביים ג'וליאן אמייס ואת התסריט כתב ויליאם טרוור .
נטלי אוגל – נל הקטנה
טרוור פיקוק – דניאל קווילפ
גרנוויל סקסטון – דיק סוויבלר
כריסטופר פיירבנק – קיט נובלס
קולין ג'יוונס – סמפסון בראס
ונסלי פית'יי – הג'נטלמן הרווק
פרדה דאווי – סאלי בראס
לורנס הרדי – מר וית'רדן
קית' הייזמור – אייבל גרלנד
סנדרה פיין – גברת קווילפ
סיימון גרסטנג – ג'ייקוב הקטן
אנבל לאניון – משרתת קטנה
בריאן אולטון – מנהל בית הספר
דונלד ביסט – מר גרלנד
מרגרט קורטני – גברת ג'רלי
בית ממכר עתיקות הוא סרט אילם בריטי משנת 1914 בבימויו של תומאס בנטלי ובכיכובם של מאי דיקון, ווריק באקלנד ואלמה טיילור.
הסרט מבוסס על הרומן "בית ממכר עתיקות" מאת צ'ארלס דיקנס שיצא לאור ב-1840. זהו הראשון משלושה עיבודים של הסיפור שיצר בנטלי.
הפקת הסרט נעשתה בידי הפוורת' קומפני, אולפן הקולנוע המוביל בבריטניה בתקופה של לפני מלחמת העולם הראשונה.
מאי דיקון – נל הקטנה
ווריק באקלנד – סבא טרנט
אלמה טיילור – גברת קווילפ
גיימי דרלינג – ג'נטלמן רווק
וילי וסט – דיק סוויבלר
בילי רקס – טום קודלין
בית ממכר עתיקות הוא סרט אילם בריטי משנת 1921 בבימויו של תומאס בנטלי ובכיכובם של מייבל פולטון, ויליאם לאג ויו אי רייט.
הסרט מבוסס על הרומן "בית ממכר עתיקות" מאת צ'ארלס דיקנס.
בנטלי יצר גרסה קולנועית של הרומן בשנת 1934.
מייבל פולטון – נל הקטנה
פינו קונטי – דניאל קווילפ
בריאן פאולי – הג'נטלמן הרווק
בארי לייבסי – טום סקוט
ססלי ביוון – סמפסון בראס
ביטי אולנה טרוורס – סאלי בראס
מיני ריינר – גברת ג'רלי
דניס הארווי – שורט טרוטרס
דזמה דו מיי – גברת קווילפ
קולין קרייג – דיק סוויבלר
פיירי אמלין – מר מרטון
איי הרדינג סטירמן – מר מרטון
בית ממכר עתיקות הוא סרט דרמה בריטי משנת 1934 בבימויו של תומאס בנטלי, ובכיכובם של איליין בנסון, בן ובסטר והיי פטרי.
הסרט הוא עיבוד לרומן "בית ממכר עתיקות" מאת צ'ארלס דיקנס.
הסרט הופק על ידי "British International Pictures", אחד משני אולפני הקולנוע הבריטים הבולטים ביותר באותה עת.
בנטלי היה אז במאי מבוסס היטב שעבד על אחדים מסרטי הקולנוע ההיסטוריים של האולפן במהלך העשור.
הוא ביים קודם לכן מספר עיבודים לרומנים של דיקנס בתקופת הראינוע, אבל סרט זה הוא הסרט המדבר היחיד שביים לפי ספרי דיקנס.
הסרט ביקש להשיג אפקט "ציורי" בפרשנות של היצירה המקורית.
בעקבות ההצגה של האלמנטים הגרוטסקיים ברומן של דיקנס הוא תואר כ"סיוט אקספרסיוניסטי".
ביאטריקס תומסון – אשתו של קווילפ
גיב מקלכלין – סמפסון בראס
לילי לונג – סאלי בראס
רג'ינלס פורדל – דיק סוויבלר
ג'יימס הרקורט – הג'נטלמן הרווק
פישר וייט – מנהל בית הספר
איימי ונס – גברת ג'רלי
ויק פילמר – טום סקוט
בית מלון לחרקים הוא מתקן המספק לחרקים מקום מגורים.
שטחי הערים ושטחי החקלאות צמצמו את שטח המחיה של חרקים רבים, כולל מאביקים כגון דבורי בר וחרקים המשמשים להדברה ביולוגית כגון מושית השבע.
מתקנים אלו מכילים קנים ועץ עם מחילות וחללים המותאמים לחרקים שונים.
המתקנים מוצבים בסוף עונת החורף, כאשר חרקים מחפשים מקומות מחסה, ומאפשרים לחרקים לשגשג.
בית ממכר עתיקות הוא סרט הנפשה אוסטרלי משנת 1984, המבוסס על הרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
זהו סיפורה של ילדה בשם נל, שחיה עם סבא שלה בחנות העתיקות שלו.
בסרט מתואר מה קורה להם אחרי שהם מפונים מביתם על ידי המלווה בריבית קווילפ.
את הסרט הפיקו אולפני ההנפשה ברבנק שהפיקו סרטי אנימציה אחדים המבוססים על רומנים קלאסיים.
תקציב הסרט מוערך כ-11 מיליון דולר.
סרטי דיקנס נמכרו לפוקס המאה העשרים בארצות הברית ולחברת Seven Network באוסטרליה.
בית ממכר עתיקות הוא סרט אילם קצר אמריקאי משנת 1911 שיצא בהפקת חברת ת'נהאוזר.
הסרט הוא עיבוד של הרומן "בית ממכר עתיקות" מאת צ'ארלס דיקנס, שיצא לאור ב-1841. הסרט היה מוגבל לצילום בסליל יחיד.
העלילה מתמקדת בסבא שמהמר ומוביל את משפחתו לעוני, וההשלכות של מעשיו מביאות לבסוף למותה של נל הקטנה, נכדתו.
ב-2012 אושר שהסרט הוא הפקה של ת'נהאוזר בהקרנה שלו בפסטיבל הסרטים האילמים של פורדנונה.
קמילה אליוט הזכירה את הסרט בספרה "Rethinking the Novel/Film Debate" משנת 2003 בשם "נל הקטנה".
הסרט הוא עיבוד של הרומן "בית ממכר עתיקות" מאת צ'ארלס דיקנס.
סבא מהמר ומפסיד את כל רכושו.
הוא אוהב את נכדתו, נל הקטנה, ורוצה להעניק לה חיי מותרות.
הוא פונה להימורים כדי להרוויח כסף, באמונה נחרצת שהמזל יאיר לו פנים.
אבל הוא מפסיד את כל כספו, ונל חוששת שהוא יילקח לבית מחסה לחולי נפש.
בלילה נל והסבא מצליחים לברוח מביתם, ומוצאים מקלט אצל גברת ג'ארלי.
הסב, שעדיין מאמין שיוכל להרוויח כסף בהימורים, גונב מנל את כל כספה, ומפסיד אותו.
הסבא נאלץ לגנוב כדי להחזיר את חובותיו, אבל נל מתערבת והשניים שוב בורחים.
נל התשושה והחולה פוגשת מנהל בית ספר טוב לב, ופונה אליו בבקשת עזרה.
היא נופלת לרגליו חסרת הכרה.
המנהל מכניס את השניים לביתו, אבל מאוחר מדי מכדי להציל את נל, והיא מתה.
ימים אחדים אחר כך נמצא הסבא שבור הלב שוכב מת על קברה.
מארי אליין – נל הקטנה
הסרט הוא עיבוד מקוצר של הרומן של דיקנס.
המבקרים הדגישו במיוחד את תשומת הלב לפרטים בהתחשב במגבלות של הפורמט שהוגבל לסליל אחד בלבד.
האווירה בסרט וגילום הדמויות נראה טבעי, פרט לצילומי החוץ.
במאי הסרט היה בארי או'ניל, אבל אין קרדיט לתסריטאי ולצלם.
הסרט אינו העיבוד הראשון של "בית ממכר עתיקות", ב-1909 הופק סרט בשם זה בחברת אולפני אסאניי (Essanay Studios).
שושלת מכתום היא משפחת המלוכה השולטת באמירות דובאי, ואחת משש המשפחות השולטות באיחוד האמירויות הערביות.
המשפחה היא ענף של שבט בני יאס (שושלת שהמשפחה חולקת עם שושלת בית נהיאן של אבו דאבי).
משפחת אאל מכתום צמחה במחוז אל-בו פאלאסה (הידוע כיום בשם אל-פאלאסי) של בני יאס, פדרציה שבטית שהייתה הכוח הדומיננטי לאורך רוב מה שכיום הוא איחוד האמירויות.
בשנת 1833, כ-800 איש משבט בני יאס, בהנהגתו של מכתום בן באטי, השתלטו על אמירות דובאי והקימו את שושלת אאל מכתום בנסיכות.
שושלת אאל מכתום שולטת בדובאי מאז 1833.
אמיר דובאי הוא ראש ממשלת איחוד האמירויות הערביות, וסגן נשיא איחוד האמירויות הערביות ושר הביטחון.
בני משפחת אאל מכתום הבאים שלטו בדובאי:
נובמבר 1912 – ספטמבר 1958 שייח' סעד בן מכתום בן אשר אאל מכתום
בית מלנכתון הוא מבנה מוזיאון בעיר ויטנברג במדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה, המשמש כאנדרטת הנצחה לרפורמטור פיליפ מלנכתון.
המבנה נחשב לאחד מבתי המידות היפים בעיר.
בניין הרנסאנס עם חלונותיו בסגנון גותי מאוחר והגמלון המדורג, מאכלס את חדר העבודה המרוהט של פיליפ מלנכתון והחדר שבו מת, ושבו התגוררו הוא ומשפחתו.
מאז 1954 שימש הבית כמוזיאון בו מוגשים לציבור חייו ויצירתו של פיליפ מלנכתון.
תמונות, הדפסים וכתבי יד מאת מלנכתון ובני דורו מוצגים באותנטיות.
ב-1996 הוכרז הבית כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו, חלק מהאתר אנדרטאות מרטין לותר באייסלבן ובוויטנברג.
פיליפ מלנכתון מונה לפרופסור בוויטנברג בשנת 1518. לאחר נישואיו לקתרינה קראפ (Katharina Krapp) ב-25 בנובמבר 1520, עברו שניהם לנכס בקולגיינשטראסה (Collegienstraße) מספר 62. בתחילה היה במקום בניין חימר מתפורר, שלו קרא גם מלנכתון "בודה" (Bude, "תא").
כשמלנכתון איים לעזוב את ויטנברג בשנת 1536, נבנה עבורו הבית החדש בן שלוש הקומות עם הגן הגדול הצמוד על חשבונם של יוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה ואוניברסיטת האלה-ויטנברג.
פעולה זו הביאה אותו להתגורר בוויטנברג בשנת 1537, מכיוון שהנכס העלה אותו למעמד של אזרח מלא עם הזכויות הנלוות ובבית היו מים זורמים כבר בשנת 1556 בגלל החיבור למערכת הצינורות.
לאחר מותו של מלנכתון ב-19 באפריל 1560, סופר כי הסלון והחדר שבו מת בצד הרחוב סוידו בשחור, והבית שימש מאוחר יותר כדירת פרופסור מהאוניברסיטה.
בין השנים 1796–1808 נבנו אורוות לסוסים וחזירים לצד בניין קיים בחצר.
בשנת 1810 הכינו את חדר הסלון, חדר העבודה והחדר שבו מת והם נפתחו למבקרים.
בשנת 1845 נמכר הבניין הפרטי למדינה הפרוסית ושופץ.
ציורי קיר בקומה השנייה נחשפו וחלון עם שמשות עגולות בסגנון ימי הביניים נוצר מחדש.
במהלך עבודות תיקון נוספות בשנת 1897, נמצאו ציורים נוספים בחדר שבו מת מלנכתון.
מכיוון שאלו נשמרו רק בחלקם, הוחלט לחדש אותם.
מאז, פנים הבניין הוא נראה כפי שהוא כיום.
לאחר שהבית השכן ממזרח נהרס בהפצצה אווירית ב-20 באפריל 1945, פורק בניין החצר הצמוד אליו.
בשנת 1954 הוקם המוזיאון להיסטוריה מקומית בבית מלנכתון.
המוזיאון על חייו ומעשיו של מלנכתון
מוזיאון עצמאי שהנגיש את חייו ועבודתו של פיליפ מלנכתון לציבור הוקם בשנת 1967 על ידי מנהל התרבות העירוני.
החל משנת 1983 (שנת ה-500 להולדת מרטין לותר) התפתח בית מלנכתון כמשקל נגד לבית לותר, ובעיקר הציב את מלנכתון ההומני בחזית.
כתוצאה מהניסיון, השתנתה תפיסת המוזיאון בשנת 1997 לתערוכת הקבע של מלנכתון "אד פואנטס" (Ad fontes, לטינית: "למקורות", כלומר חזרה לטקסטים המקוריים של אמונה והומניזם).
בית מלאכה הוא מקום המשמש לביצוע עבודות תיקון ויצור שונות.
החל מתקופת המהפכה התעשייתית, "בית מלאכה" עשוי להיות חדר, חדרים או בניין המספקים את השטח ואת הכלים (או המכונות) העשויים להידרש לייצור או לתיקון של מוצרים מיוצרים.
בתי מלאכה היו המקומות היחידים לייצור עד הופעת התיעוש ופיתוח מפעלים גדולים יותר.
במאות ה-20 וה-21 בתים רבים בעולם המערבי מכילים בתי מלאכה במוסך, במרתף או בסככה חיצונית.
בתי מלאכה ביתיים מכילים בדרך כלל שולחן עבודה, כלי עבודה ידניים וחשמליים.
יחד עם הכלים הפרקטיים שלהם לתיקון מוצרים או ביצוע עבודות ייצור קטנות, בתי מלאכה משמשים לביצוע עבודות מתכת ופחחות.
בתי המלאכה עשויים להשתנות במיקוד התעשייתי.
לדוגמה, חלק מהן עשויים להתמקד בתיקון כלי רכב.
עיבוד עץ הוא אחד המוקדים הנפוצים ביותר, אך ניתן לבצע עבודות מתכת, וסוגים שונים של עבודות אלקטרוניקה.
בחלק מתעשיות התיקון, כגון קטרים וכלי טיס, בתי המלאכה לביצוע עבודות התיקון נקראות חנויות גב או סדנאות רכבת.
מרבית התיקונים מתבצעים בבתי מלאכה קטנים, למעט מקום בו יש צורך בשירות תעשייתי.
ישנם אמנים שקוראים למקום היצירה שלהם בית מלאכה, סטודיו או אטלייה.
האקדמיה לאמנות בצלאל החזיקה מהיווסדה בתי מלאכה לשימוש התלמידים לאמנויות השונות.
בתי המלאכה מופיעים גם כנושא בספרות, באמנות ובסרטים.
המשוררת אפרת מור מילמן כתבה שיר 'בית מלאכה לגעגוע' .
האמנית אליסיה שחף, הציגה בשנת 2020 בתערוכה 'בית מלאכתה' צילומים של אמניות בבתי המלאכה -הסדנאות הפרטיות שלהן.
בגלריה ויטרינה שבמכון הטכנולוגי בחולון.
בית ממשלת אוקראינה (לשעבר בית מועצת הקומיסרים העממיים של הרפובליקה האוקראינית, בית מועצת השרים של הרפובליקה האוקראינית) הוא הבניין האדמיניסטרטיבי ההיסטורי הגדול ביותר בקייב , הממוקם ברחוב מיכאילו הרושבסקי (רחוב קירוב לשעבר), 12. נבנה בשנים 1936–1938, הוא הפך לאובייקט הראשון של המתחם המנהלי החדש בליפקי.
מרגע הבנייה, הבניין היה בידי הגוף הביצועי והמנהלי העליון של אוקראינה הסובייטית — מועצת הקומיסרים העממיים.
מאז 1991, הוא מאכלס את ממשלת אוקראינה.
לאחר פיצוץ גורד השחקים גינזבורג, מ־1941 עד 1954, הבניין היה הבניין הגבוה ביותר בקייב.
בית מועצת הקומיסרים העממיים הפך לאובייקט הראשון של המרכז המנהלי הרפובליקאי החדש בליפקי, שהקמתו הייתה קשורה להעברת בירת אוקראינה מחרקוב לקייב ב-1934. פרויקט הבנייה פותח על ידי האדריכלים א.
הבית נועד במקור לקומיסריון הפנים העממי פנים של הרפובליקה האוקראינית ומועצת הקומיסרים העממיים הייתה אמורה להתמקם בבניין שכיום מאוכלס על ידי משרד החוץ של אוקראינה בכיכר מיכאילובסקיה.
ברם כאשר השתנו התוכניות לבניית המרכז הממשלתי, וסירבו להציבו בעיר העליונה, הועבר הבניין החדש של הקומיסריון לידי מועצת הקומיסרים העממיים.
ממול, המטה של המחוז הצבאי של קייב הוסב לבניין הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של אוקראינה.
לאחר השלמת הבנייה, התמקם כאן הגוף הביצועי והמנהלי העליון של אוקראינה - מועצת הקומיסרים העממיים, מ־25 במרץ 1946 - מועצת השרים.
בשנת 1991 הועבר המבנה לידי קבינט השרים של אוקראינה, והוא קיבל שם חדש: בית ממשלת אוקראינה.
החזית הראשית החצי עגולה של הבניין מופנית לכיוון רחוב מיכאילו הרושבסקי והפארק העירוני.
אחד משני האגפים משתרע לאורך רחוב סדוביה, השני - למעמקי הבלוק.
המבנה המרכזי בן עשר קומות, האגפים הצדדיים בני שבע או שמונה קומות, מפנים אבן אפורה, עם עמודים.
הבניין הוא דוגמה מצוינת לשימוש בעקרונות האדריכלות הקלאסית.
בעיצוב החזית הראשית, נעשה שימוש בקומפוזיציות סדר מודרניות של עמודים ועמודים יוניים, כמו גם עמודים למחצה גבוהים, מחולקים למספר רב של גושי אבן ומוכתרים בכותרות קורינתיות מודרניות.
בסיסי העמודים והכותרות (בגובה 2.5 מ') יצוקים מברזל יצוק.
הקומות התחתונות של הבניין מתמודדות עם בלוקים גדולים לא מטופלים של לברדוריט טולצ'ינסקי, המרתף, חגורות והשערים עם גרניט גולובינסקי מלוטש.
בשנת 1997 נצבעו הקומות העליונות וחצאי העמודים באבן אפורה של החזית בצבע בהיר .
הארכיטקטורה של הבניין זכתה להערכה רבה על ידי אלברט שפיר, שביקר במהלך המלחמה בקייב הכבושה בידי הנאצים.
הוא אהב את הבניין עד כדי כך שאפילו רצה להזמין את האדריכל שבנה את המבנה לעבוד בגרמניה.
מערכת תכנון פנימית — מסדרון, עם סידור דו צדדי של חדרי עבודה.
פנים המבנה נטול כמעט לחלוטין עיצוב דקורטיבי ואמנותי.
עמודי דגל, יציקת מתכת ושערים פתוחים יוצרו ב-1947.
בית מכס הוא בניין ממשלתי שמפקח ואחראי על המכס במדינה.
בית מכס ממוקם, בדרך כלל, בנמל ימי או בעיר שיש לה גישה לאוקיינוס.
בשל ההתקדמות במערכות המידע האלקטרוניות והגידול בהיקף הסחר הבין-לאומי, בתי מכס ברחבי העולם הפסיקו את פעילותם והוסבו לשימושים אחרים, כגון מוזיאונים או מבנים אזרחיים.
עם זאת, יש בתי מכס שעדיין פעילים, כגון בית המכס של ולטה במלטה.
סדור בית מנוחה הוא סדור לשבת וספר הלכה שחיבר רבי יהודה שמואל אשכנזי.
הספר הוא השני בסדרת ספרי הבתים אחרי סדור בית עובד.
כקודמו, הספר משובץ בהלכות רבות על סדר התפילה, וכולל גם הלכות שבת, קריאת התורה, כתיבת סת"ם והלכות סעודה וברכות.
כמו בית עובד, הספר נועד להנגיש למתפלל את כל הדינים הנצרכים לו באותה שעה:
לספר יצאו מהדורות רבות, וביניהם:
ליוורנו תר"ג בהוצאת שני בני המחבר, רבי יעקב אשכנזי ואחיו.
ליוורנו תרכ"ד בהוצאת שלמה בילפורטי וחברו
ליוורנו תרמ"ח בהוצאת שלמה בילפורטי וחברו
ליוורנו תרפ"ד בהוצאת שלמה בילפורטי וחברו
ליוורנו תרצ"ח בהוצאת שלמה בילפורטי וחברו
תל אביב תשכ"ב בהוצאת פרדס
ירושלים תשמ"ט בהוצאת אור ודרך
בית מחוקקים דו-ביתי הוא סוג של רשות מחוקקת, המחולקת לשתי אספות נפרדות.
זאת בניגוד לבית מחוקקים חד-ביתי שבו כל החברים דנים ומצביעים כקבוצה אחת.
לעיתים קרובות, הבחירה לכל אחת מהאסיפות מבוצעת בשיטה שונה, ולכן ייתכן שהרכבי החברים בשתי הלשכות יהיו שונים מאוד.
הצעת חוק של חקיקת משנה דורשת בדרך כלל רוב מקביל, כלומר תמיכה של רוב החברים בכל אחת מהאספות.
יחד עם זאת, ברפובליקות פרלמנטריות ומשטרים חצי-נשיאותיים, לעיתים קרובות הבית שעליו אחראית הרשות המבצעת (למשל בית הנבחרים של בריטניה והאספה הלאומית של צרפת) יכול לבטל את החלטות הבית השני (למשל בית הלורדים של בריטניה והסנאט של צרפת).
בחלק מבתי המחוקקים, בית אחד יכול לבטל את החלטות הבית השני רק בנסיבות מסוימות.
התקשורת הרשמית בין שני הבתים מתבצעת בשיטות שונות:
הודעות רשמיות, כגון החלטות או העברת הצעות חוק, נעשות בדרך כלל בכתב, באמצעות הפקיד והדובר של כל בית.
הפצה של הצעות חוק או תיקון להצעות חוק הדורשות הסכמה מהבית השני.
ישיבת מליאה של שני הבתים באותו זמן ומקום.
עשויות להיווצר על ידי כך שוועדות משני הבתים יסכימו להצטרף לוועדה משותפת, או על ידי החלטה משותפת של כל בית.
בקונגרס של ארצות הברית מתקיימות ועדות לפתרון פערים בין שני הבתים לגבי גרסאות של הצעות חוק.
קיימים מספר נימוקים בעד קיומו של בית מחוקקים דו-ביתי.
לעיתים פדרציות מאמצות את שיטת בית המחוקקים הדו-ביתי כאמצעי לייצוג מדויק יותר של האוכלוסייה, כאשר הבדלים אזוריים או נושאים רגישים דורשים זאת.
מבנה הבית השני מאפשר לייצג את כל המדינות מהן מורכבת הפדרציה.
אולם ההצדקה המקורית לקיומם של שני בתים היא מתן הזדמנות לחשיבה נוספת על חוק לפני סיום החקיקה.
במדינות השואפות לבצע שינוי במבנה החוקתי שיעניק כוח גדול יותר לקבוצות אשר עד כה לא היה להן כוח רב, ייתכן שהקבוצות ההגמוניות יידרשו דו-ביתיות כתנאי הכרחי שבלעדיו לא יסכימו לשינוי.
המודעות ההולכת וגוברת לייצוג והאופי הרב-תפקודי של בתי המחוקקים המודרניים, ממחישים גם כן את הצורך בדו-ביתיות, אם כי הבתים הנוספים עודם נחשבים למוסדות שנויים במחלוקת.
מקרים זכורים שבהם באה לידי ביטוי המחלוקת הפוליטית בין בתים, הם הוויכוח על סמכויות הסנאט הקנדי או בחירת הסנאט (צרפת).
מערכת היחסים בין שני הבתים שונה בכל מדינה: בחלק מהמקרים, בעיקר במערכות פדרליות או מערכות עם ממשלות נשיאותיות, יש לשני הבתים כוח שווה.
במקרים אחרים, למשל במספר מדינות עם רפובליקות פרלמנטריות, מאזן הכוחות נוטה בבירור לצד אחד.
בית מרחץ הוא מבנה המשמש לרחצה.
המונח מתייחס בדרך-כלל לבתי מרחץ ציבוריים.
בבתי מרחץ ציבוריים שונים יש מידה שונה של פרטיות לרוחצים.
מרביתם כוללים הפרדה בין המינים, אחרים כוללים גם הפרדה בין גילים שונים, ובמיעוטם יש חדרים המאפשרים רחצה בפרטיות מלאה.
בתרבות הרומית פותחו מאוד בתי המרחץ.
הרומאים נהגו לבנות בתי מרחץ בארצות כיבושיהם.
אף בארץ ישראל שבה המים מצויים בצמצום הוקמו בתי מרחץ רבים, גם אם היה צריך לשם כך לבנות אמות מים ארוכות כמו בקיסריה.
בתי המרחץ נדירים יחסית בתרבות המערבית בימינו, כיוון שמרבית בני תרבות זו משתמשים במתקני רחצה פרטיים (חדרי אמבט בבתי המגורים).
בתרבויות אחרות קיימת מסורת ארוכה של שימוש בבתי מרחץ ציבוריים - למשל, הסנטוס ביפן.
גם בקתות ההזעה של התרבויות האינדיאניות השונות עשויות להחשב לבתי מרחץ, אף על פי שהשימוש בהן אינו כרוך בטבילה במים, וכך גם הסאונה הפינית.
בתי מרחץ בתרבות המערבית כן מקובלים במקומות בהם ישנם מעיינות חמים או מעיינות שמיוחסות להם תכונות מרפא (מעיינות מרפא או "ספא").
בתי מרחץ כאלה קיימים בבאת' (Bath) שבדרום-מערב אנגליה, בבודפשט, ובמקומות רבים נוספים.
בהלכה היהודית נהוגה הטבילה במקווה אך יעודה אינו לשם רחצת הגוף, כי אם לצורך היטהרות רוחנית.
בית משיח הוא שבועון של הזרם המשיחיסטי בחב"ד.
משרדיו הם בניו יורק ובכפר חב"ד, תחת הכותרת "השבועון העולמי להפצת בשורת הגאולה" ומופץ בישראל ובעולם.
שם העיתון נלקח משיחתו של הרבי מלובביץ', בה כתב שהמספר 770 – מספר בית מדרשו שבברוקלין – הוא בגימטריה בית משיח.
העיתון משמש ככלי ביטוי לזרם המשיחיסטי בחב"ד המאמין שהרבי הוא המלך המשיח ויש לפרסם זאת, וחלק מהם אומר כי הוא לא נפטר ועדיין חי וקיים בגוף גשמי.
השבועון נוסד לאחר פטירתו של הרבי בג' בתמוז תשנ"ד, כאשר העיתון הוותיק כפר חב"ד, חדל מהעיסוק במשיחיותו של הרבי ומהכיתוב "יחי אדוננו מורנו ורבינו מלך המשיח לעולם ועד" שהופיע בשער העיתון, וסירב לתת במה לדעות הזרם המשיחיסטי.
העיתון התחיל לצאת בסוף חודש אב תשנ"ד, תחילה הודפס העיתון כיומן מהמתרחש במרכז חב"ד העולמי – 770 בניו יורק, תחת הכותרת "מיומנו של תמים בבית חיינו" ('תמים').
במשך הזמן התרחב העיתון והחל לפרסם ראיונות, חשיפות היסטוריות, מאמרים, טורים בענייני השעה וחדשות.
בתחילת דרכו היה העיתון מזכיר את קברו של הרבי מליובאוויטש וסיפורי מופת משם.
אך בהמשך, במקביל להקצנת הפולמוס המשיחי בחב"ד, החל לנקוט בקו של התעלמות מוחלטת מהמקום.
העיתון יוצא בשתי מהדורות בשפה העברית והאנגלית.
העיתון בעברית מכיל ראיונות עם רבנים, שלוחים ואישי ציבור, כתבות, חשיפת אגרות ומסמכים של אדמו"רי חב"ד, טורים, סיפורים וחדשות.
בין מדוריו הנוספים: דברי אדמו"רי חב"ד על הפרשה ועל תאריכים מיוחדים שחלים באותו שבוע.
התוועדות חסידית, הגות וואך - מדורי הגות, טורים אישיים.
מוסף לנשים ונערות - "עטרת חיה".
מוסף ילדים "במחנה צבאות השם" המופק על ידי ארגון צבאות השם הרשמי של חב"ד בישראל.
מזמן לזמן מצורף לעיתון מוסף בשם "התמים" לבחורי ישיבות חב"ד (המוסף שאב את שמו ואת עיצובו מכתב העת התמים שיצא לאור בוורשה בשנים תרצ"ה-תרצ"ח).
המוסף יצא לאור ברצף עד תשס"ד במתכונת דו חודשית, ומאז שנת תש"ע הוא יוצא לקראת תאריכים מיוחדים, אם כי לא בקביעות.
העריכה הראשית של העיתון נעשית במשרדי המערכת בארצות הברית בידי העורך אברהם רייניץ והעורך הראשי הרב שלום יעקב חזן מניו יורק.
בניו יורק מבוצעת גם העריכה וההוצאה לאור של חלק העיתון שבשפה האנגלית.
מנכ"ל העיתון הוא מנחם מנדל הנדל מניו יורק.
עריכת חלקו המרכזי של העיתון שבשפה העברית, מתחלקת בין המערכת בארצות הברית בה נעשית העריכה הסופית והעיצוב של העיתון, לבין המערכת הישראלית הממוקמת בכפר חב"ד בה מצויים מרבית הכותבים.
בין הכותבים הבולטים בעיתון נמנים העורך הראשי, הרב שלום יעקב חזן (עורך שותף של חלק מספרי אדמו"רי חב"ד), העורך בפועל הרב אברהם רייניץ (עורך ספרים ואיש חינוך), החוקר שניאור זלמן ברגר, הסופר מנחם זיגלבוים, הרב שלום דובער וולפא- מחבר ספרים, ישראל יהודה, ברל'ה קרומבי ונתן אברהם.
על כותבי מאמרי ההגות בעיתון נמנים הרב אסף פרומר (משפיע בישיבת חב"ד בחיפה), הרב גרשון אבצן (ראש ישיבה בסינסינטי), הרב יהודה ליפש (מנהל בית חב"ד רמת אביב ג'), הרב ניסים לגזיאל והרב מנחם מענדל ששון (מארגון איגוד תלמידי הישיבות המרכזי).
העיתון בשפה האנגלית, יוצא מדי שבוע בניו יורק ומכיל 64 עמודים.
נשלח למנויי המהדורה העברית לפי ביקוש ובמקביל למהדורה האנגלית יש מערכת עצמאית להפצה באמצעות מנויים וחנויות – בארצות הברית, בישראל ובכל העולם.
כעשרים שנה יצאה המהדורה האנגלית בתוך המגזין בשפה העברית.
בשנת תשע"ט 2019 העיתון באנגלית החל לצאת לאור בפורמט עצמאי, צבעוני מלא ובגודל חדש, הוקם צוות עריכה מיוחד בראשות הרב שרגא קרומבי, והדבר הביא לגידול גם בכמות המנויים לעיתון בעברית.
כיום זהו העיתון החב"די היחיד בשפה האנגלית הרואה אור מדי שבוע.
יוצא לאור על ידי: מרכז חב"ד העולמי לקבלת פני משיח
מנהל: הרב מנחם מענדל הנדל
עורך אחראי: שרגא קרומבי (אחיו של ברל'ה קרומבי כתב לשעבר בבית משיח בעברית)
עורך: לוי ליברוב (עורך בית משיח באנגלית ושליח בפלטבוש)
ועדה רוחנית: יו"ר הרב יעקב חזן (עורך אחראי שבועון בית משיח בעברית)
בית מרקחת הוא מוסד המשמש בעיקר לאספקת תרופות ותכשירים רפואיים לציבור.
בבית מרקחת עובד רוקח - אדם המנפק תרופות על סמך מרשמים, מספק ללקוחות מידע הקשור לתרופות ולשימוש בהן, ונותן ייעוץ והכוונה תרופתית לגבי תרופות ללא מרשם רופא.
מנהל בית מרקחת נקרא רוקח אחראי.
בעבר, היו הרוקחים מייצרים בעצמם את התרופות (טבליות, משחות, אבקות וכדומה), כיום הרוקחים כמעט ואינם עוסקים בערבוב וייצור תערובת של רכיבים, היות שהתרופות מיוצרות על ידי חברות לייצור תרופות.
בנוסף למכירת תרופות, נמכרים בבתי המרקחת גם מוצרים נלווים כמו מוצרי טיפוח.
בית המרקחת כפי שהוא מוכר כיום בישראל מועתק מהדגם האירופאי.
בארצות הברית קיים דגם אחר, הנקרא דרגסטור, ובו פרט לתרופות נמכרים גם מוצרים נוספים ואף גלידה ומשקאות קלים.
רשת וולגרינס היא הרשת הגדולה בארצות הברית עם כ-7,500 חנויות מהם כ-2000 פתוחות 24 שעות.
רשת אוסטרליה Chemist Warehouse פועלת באותה שיטה ולרשת מאות חנויות במספר מדינות.
חנויות סופר-פארם וניו-פארם בישראל אימצו אף הן את הגישה המכלילה וגם בהן ניתן למצוא מוצרי טיפוח, ניקיון, מזון, תקשורת ועוד.
מחוץ לערים, דווח, "מעטים הם בתי המרקחת, אך גם השימוש ברפואות מודרניות אינו נפוץ".
פרט לבתי המרקחת הפרטיים פעלו בארץ בתי המרקחת של מוסדות העזרה העבריים והנוצריים.
לצד הרוקחים המוסמכים בבתי המרקחת, פעלו "עוזרי-רוקח".
התקנות הגבילו את גיל ההתלמדות לגיל 16, והיא נמשכה 3 שנות עבודה לפחות בהשגחתו של רוקח אחראי.
ההסמכה הייתה כרוכה בבחינות במשרד הבריאות הממשלתי שזיכו את העובר אותן בתואר "עוזר (ת) רוקח".
ב-1963 עברה הצעת חוק בכנסת, שביטלה את האפשרות לקבל להבא הכרה ממשלתית במקצוע עוזר רוקח.
כן נקבע שבעל בית מרקחת חדש יהיה חייב להיות בעל השכלה אקדמאית מלאה ברוקחות או אלמנת רוקח.
הנימוק לפי הסתדרות הרוקחים הייתה שההתקדמות המדעית במקצוע הרוקחות, מחייבת השכלה אקדמית מלאה ברוקחות.
בשנת 1952 פעלו בישראל 260 בתי מרקחת פרטיים - בית מרקחת אחד ל-6000 נפש (פרט לבתי המרקחת בבתי החולים ובקופות החולים).
מספר הרוקחים בישראל עמד על 657. המחסור ברוקחים זירז את הקמת בית הספר לרוקחות שנפתח בשנת 1953 באוניברסיטה העברית, שהעניק תואר ראשון בתחום.
בשנת 1965 נפתחה גם תוכנית ללימודי תואר שני ברוקחות.
בשנת 1955 היה מספר בתי המרקחת הפרטיים 319, והועסקו בהם 390 רוקחים מוסמכים.
בקופות החולים פעלו 20 בתי מרקחת ו-560 "חדרי חלוקת תרופות" והועסקו בכולם יחד 200 רוקחים מוסמכים - רוקח אחד ל-3 מקומות חלוקה.
בשנות החמישים התעוררה התמרמרות עקב התנאים והדרישות השונות שהוחלו על בתי מרקחת פרטיים לעומת בתי המרקחת של קופות החולים.
מקור ההתמרמרות המרכזי היה הנהגת שני שערי חליפין לתרופות.
האחד לקופות החולים (למעט "מכבי" ו-"אוצר הרופאים") ולייבוא התרופות של המדינה, והשני לכל האחרים.
שער החליפין שחל על המדינה ועל קופות החולים הטיב עימן כלכלית, בהשוואה לשער שנקבע עבור בתי המרקחת הפרטיים.
גם כשסופקו תרופות לקופות החולים מהתעשייה המקומית בשער החליפין הגבוה, החזיר משרד האוצר את ההפרש לקופת החולים.
כתוצאה מכך נוצר פער בין מחירי התרופות שנמכרו בבתי המרקחת הפרטיים לאלו שנמכרו בבתי המרקחת הציבוריים.
כתוצאה מכך נאלץ הצרכן לבחור אם לרכוש תרופה זולה יותר בבית המרקחת של קופת החולים, תהליך שהיה כרוך בהמתנה ממושכת, אי נוחות והיצע נמוך, או בבית מרקחת פרטי במחיר גבוה יותר.
מקור נוסף לטענות נבע מן הדרישות המחמירות שהוטלו רק על בתי מרקחת פרטיים.
כך למשל, נקבע ששטחו של בית מרקחת פרטי לא יפחת מ-60 מ"ר.
בנוסף, בית המרקחת הפרטיים נדרשו להצטייד ולחזיק בכל עת כמות מינימלית של ציוד ואספקה.
דרישות אלו לא חלו על בתי המרקחת הציבוריים (של קופות החולים).
בינואר 1953 קבעה הסתדרות הרוקחים חובת גבייה של תוספת מיוחדת עבור תרופות שתמכרנה בשעות תורנות הלילה של בתי המרקחת בארץ.
ההנחיה חייבה את כל בתי המרקחת הפרטיים.
ב-1959 התפרסמה תוכנית ועדת קנב לביטוח הבריאות הכללית שעוררה את זעם הסתדרות הרוקחים.
על פי התוכנית יספקו קופות החולים תרופות ל-80 אחוז מהאוכלוסייה, ורק 20 האחוזים הנותרים, הכוללים את בעלי ההכנסות הגבוהות ונותני העבודה, שאינם כלולים בתוכנית ביטוח זו, ידרשו לבתי המרקחת הפרטיים.
הסתדרות הרוקחים תבעה לכלול את בתי המרקחת בתוכנית הבריאות הכללית ולהקיף את כל האוכלוסייה בביטוח הבריאות.
באמצע שנות החמישים ובתחילת שנות השישים התקיימו מספר שביתות בבתי מרקחת ובמעבדות על רקע תביעתם של הרוקחים להשוות את שכרם לשכר יתר בעלי המקצועות האקדמאיים.
התביעה נענתה ב-1965 במסגרת הסכם שכר חדש שנחתם עימם.
באוגוסט 1964 נפתח קונגרס עולמי ראשון לרוקחים יהודיים בירושלים.