tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סולן הלהקה, גלעד מילוא, פצח אז בקריירה מוזיקלית בינלאומית בתחום ה פופ-רגאיי והפך לכוכב סלבריטי בקניה ובאפריקה כולה, ובדרך לכוכבות בקנה מידה עולמי.
המתופף אייל כהן חזר בתשובה ואחרי הרפתקאות שונות חזר לקנדה.
הבסיסט איציק אלון מנגן בהרכב "נוסטלגיה ירושלמית" שמתמחה בגרסאות כיסוי לביטלס ורוק ישראלי קלאסי.
והגיטריסט מיכאלי הפך לפילוסוף וגיטריסט מטאל-פלמנקו לעת מצוא.
רשימת הרצועות באלבום "מדינה למכירה"
כוכב תקשורת / מילים ולחן: זוהר מיכאלי
חומר לבן / מילים: גלעד מילוא וזוהר מיכאלי.
מכה בראש / מילים ולחן: גלעד מילוא וזוהר מיכאלי
ונוס השחורה / מילים ולחן: זוהר מיכאלי
מוות קליני / מילים ולחן: זוהר מיכאלי
אשליה / מילים ולחן: גלעד מילוא
רוכב אלייך / מילים ולחן: זוהר מיכאלי
אבו עלי / מילים ולחן: זוהר מיכאלי
חלום לבן / מילים ולחן: זוהר מיכאלי
מהפכה / מילים: גלעד מילוא לחן: זוהר מיכאלי
סוף דבר / מילים ולחן: גלעד מילוא
מדינה למכירה / מילים: גלעד מילוא לחן: גלעד מילוא וזוהר מיכאלי
יונתן / מילים ולחן: גלעד מילוא
הנסיך חמזה בן חוסיין הוא בנם הבכור של חוסיין מלך ירדן ואשתו הרביעית, המלכה נור.
הוא נבחר ליורש העצר של הממלכה הירדנית ההאשמית בשנת 1999, תפקיד אותו מילא עד לשנת 2004, אז שלל אותו ממנו אחיו למחצה, המלך עבדאללה השני.
המלכה נור הצהירה באוטוביוגרפיה שלה שהיא והמלך חוסיין קראו לחמזה על שם חמזה אבן עבד אלמטלב.
חמזה נולד ב-29 במרץ 1980, למשפחה ההאשמית הטוענת כי שורשיה בנביא מוחמד.
הנסיך חמזה השלים את השכלתו היסודית בעמאן, ולאחר מכן למד בבית הספר הארו באנגליה.
בעת שירותו בצבא ירדן שימש קצין בחטיבת השריון ה-40 של הצבא הירדני, השלים מספר קורסים צבאיים ותפקידים בירדן, בריטניה, פולין, גרמניה וארצות הברית.
הוא הגיע לדרגת בריגדיר בצבא הירדני, ושירת עם כוח משותף לירדן ואיחוד האמירויות הערביות שפעל ביוגוסלביה לשעבר תחת הכוחות הבינלאומיים לשמירת השלום.
בשנת 2006 סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד.
הנסיך חמזה הושבע לתפקיד יורש העצר הירדני ב-7 בפברואר 1999, כשעבדאללה השני עלה על כס המלוכה, לאחר מות אביהם.
זאת על פי דרישה של אביהם לפני מותו.
על פי עדויות שונות היה קודם אף המועמד המוביל בעיני המלך חוסיין לרשת את הכתר, אף על פי שאינו הבן הבכור.
ב-28 בנובמבר 2004 הודח על ידי עבדאללה השני והתפקיד נותר מיותם עד יולי 2009, אז מינה את בנו חוסיין בן עבדאללה, נסיך ירדן ליורש העצר.
הוא עומד בראש הוועדה המייעצת המלכותית בתחום האנרגיה.
הוא גם נשיא הכבוד של התאחדות הכדורסל הירדנית, יו"ר ועד הנאמנים של מוזיאון הרכב המלכותי, נשיא מועדון התעופה הספורטיבית של ירדן ונשיא החברה לשימור אל-שג'ארה (עמותה לשימור היערות).
הנסיך חמזה הוא טייס מסוקים מוסמך וחובב ענפי ספורט אחרים דוגמת ג'ו ג'וטסו, צניחה חופשית וירי למטרות.
במהלך גל המחאה של האביב הערבי בירדן, בסוף 2012, העלו חלק מהמפגינים דרישה להחליף את עבדאללה השני בנסיך חמזה.
הנסיך חמזה התחתן עם בת דודתו מדרגה שנייה, הנסיכה נור בנת אסם בן נאיף (אביה הוא בן דוד של המלך חוסיין; אמה היא ממוצא איראני), בארמון אל ברקה בעמאן.
ב־29 באוגוסט 2003. החתונה הרשמית נערכה ב־27 במאי 2004. הנסיך חמזה והנסיכה נור התגרשו ב־9 בספטמבר 2009. לבני הזוג נולדה ב-18 באפריל 2007 בתם היחידה: הנסיכה חיה בנת חמזה.
ב-12 בינואר 2012 התחתן הנסיך חמזה בשנית עם בסמה בני אחמד.
לבני הזוג 4 בנות ובן: הנסיכה זאין (נולדה ב-3 בנובמבר 2012), הנסיכה נור (נולדה ב-5 ביולי 2014), הנסיכה באידה (נולדה ב-8 באפריל 2016), הנסיכה נפיסה (נולדה ב-7 בפברואר 2018) והנסיך חוסיין (נולד ב-8 בנובמבר 2019).
ב-3 באפריל 2021 נשלח למעצר בית בחשד שתכנן הפיכה נגד אחיו למחצה, המלך.
ירדן הכחישה את הדיווח, אך הנסיך פרסם סרטון, על רקע תמונת אביו המלך חוסיין, בו הסביר את נסיבות מעצרו ומעצר משפחתו.
לדבריו, רמטכ"ל צבא ירדן ביקר בביתו והודיעו כי אסור לו לצאת מפתח ביתו ולקיים קשר כלשהו עם אנשים מחוץ לבית, זולת משפחתו.
במקביל, נותקו קווי הטלפון והאינטרנט בבית ושומרי הראש של הנסיך סולקו מן המקום.
הנימוק שנמסר לו למעצר היה שהוא נכח בכנסים בהם הושמעה ביקורת על הממלכה.
הנסיך מספר כי בגל המעצרים נעצרו חבריו ומקורביו.
בסרטון הנסיך מכחיש כל קשר לניסיון הפיכה בממלכה, אולם מותח ביקורת חריפה על הממשל בירדן: מצב מתדרדר והולך של שחיתות שלטונית וחוסר משילות לאורך 15–20 השנים האחרונות.
הוא מספר כי את הודעתו הוא מעביר בטלפון לווייני, אולם אף אמצעי תקשורת זה עומד להיות מנותק.
ב-5 באפריל בית המלוכה הודיע כי המלך עבדאללה השני החליט למנות את דודו הנסיך חסן בן טלאל לטפל במשבר סביב מעצרו של הנסיך חמזה.
לפי ההודעה, חסן שוחח עם חמזה וזה הסכים לפעול בהתאם לקו שתתווה משפחת המלוכה ומקבל עליו את הסמכות שהופקדה בידיו של דודו של המלך.
בהמשך נמסר כי חמזה חתם על מכתב שבו הכיר בכך ש"טובת הממלכה קודמת לכל ועל כולנו לתמוך במלך ובמאמציו להגן על ירדן ועל האינטרסים שלה", וכי הוא "שם את מבטחי בידיו של המלך ומדגיש כי אשאר נאמן לחוקתה של ירדן ותמיד אפעל לסייע ולתמוך בהוד מעלתו וביורש העצר".
שנה לאחר מכן, בתחילת אפריל 2022 הודיע הנסיך כי הוא מוותר על תוארו המלכותי.
חודש קודם גם "הביע התנצלות וחרטה לפני אחיו למחצה, המלך עבדאללה השני, ולפני העם הירדני".
במאי 2022 נשלח שוב למעצר בית בשל "חוסר יציבות".
חמזה רפיעה הוא כדורגלן תוניסאי, המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת לצ'ה מסרייה א' ובנבחרת תוניסיה.
רפיעה גדל במחלקת הנוער של אולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית, ושיחק בקבוצת המילואים שלה.
בשנת 2019 עבר ליובנטוס מהסרייה א' והחל לשחק בקבוצת המילואים שלה.
ב-13 בינואר 2021 ערך רפיעה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כשנכנס כמחליף והבקיע את שער הניצחון בניצחון 3-2 על גנואה במסגרת שלב שמינית הגמר של הקופה איטליה.
באוגוסט אותה שנה הושאל לקבוצת סטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית.
ב-6 בספטמבר 2019 ערך רפיעה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת תוניסיה, כשנכנס כמחליף בניצחון 1-0 על נבחרת מאוריטניה במשחק ידידות.
חַמְזה הארוּן יוּסף (באנגלית בריטית: Humza Haroon Yousaf; נולד ב-7 באפריל 1985) הוא פוליטיקאי סקוטי, שעמד בראש המפלגה הלאומית הסקוטית (SNP) וכיהן בתפקיד הסקוטי הציבורי הבכיר ביותר, כשר הראשון (ראש השרים) של ממשלת סקוטלנד בין מרץ 2023 לאפריל 2024.
יוּסף נולד, גדל והתחנך בגלאזגו שבסקוטלנד, הממלכה המאוחדת, כבן למשפחת מהגרים מוסלמים.
אביו נולד בפנג'אב שבפקיסטן, והיגר לממלכה המאוחדת בשנות ה-60. אימו נולדה בניירובי בירת קניה, אף היא בת למשפחה ממוצא פקיסטני-פונג'אבי.
הוא למד בבית ספר יסודי ציבורי, וכן בבית ספר פרטי בעיר הולדתו.
הוא כיהן כנשיא אגודת הסטודנטים המוסלמים באוניברסיטת גלאזגו, וכן בוגר שלה במסלול ישיר לתואר שני במדעי המדינה.
יוּסף שיתף כי עקב שאלות שהפנו כלפיו עמיתיו לספסל הלימודים בבית ספרו לאחר רצף פיגועי 11 בספטמבר שהתחוללו בארצות הברית ב-2001, החל להתעניין בפוליטיקה ואף להיות מעורב באופן פעיל מאוחר יותר כסטודנט.
בבחירות לפרלמנט הסקוטי לשנת 2007 , פעל למען מפלגת ה-SNP שזכתה אז לראשונה להרכיב את הממשלה, ובעקבות הבחירות החל לעבוד כעוזרו הפרלמנטרי של בשיר אחמד , שהיה חבר הפרלמנט הסקוטי הראשון שמגיע מרקע דרום-אסייתי, פקיסטני ומוסלמי.
לאחר מותו של אחמד ב-2009, המשיך כעוזרם הפרלמנטרי של חברי פרלמנט אחרים ובמאי 2011, בהיותו בן 26 בלבד, נבחר לפרלמנט הסקוטי.
הוא נשבע אמונים באנגלית בריטית וכן בשפת האורדו – כדי לבטא את זהותו הבריטית-פקיסטנית.
ב-2012 התמנה לראשונה למשרה זוטרה בממשלת סקוטלנד, כשר לענייני חוץ ופיתוח בין-לאומי, והיה לשר הראשון ממוצא אסייתי ומוסלמי בממשל הסקוטי.
בקבינט הסקוטי השני של ניקולה סטרג'ן שהחל במאי 2016 התמנה כשר התחבורה והאיים וב-2018 התקדם למשרת שר המשפטים (מזכיר הקבינט לענייני משפט).
בקבינט השלישי של סטרג'ן שהחל ב-2021, התמנה יוסף כשר הבריאות והרווחה של סקוטלנד, ונכנס לתפקיד זה במהלך תקופת מגפת הקורונה בממלכה המאוחדת ובעולם.
לאחר התפטרותה של ניקולה סטרג'ן ב-15 בפברואר 2023 נתקיימו בחירות בסקוטלנד מחדש לבחירת הנהגת מפלגת השלטון.
חמזה הכריז על מועמדותו, וב-27 במרץ 2023 הוכרז כמנצח.
יוסף הקים קואליציה עם מפלגת הירוקים בסקוטלנד, אולם באפריל 2024 הודיע כי מפלגתו מבטלת את ההסכם הקואליציוני ותמשיך להנהיג את הפרלמנט הסקוטי כממשלת מיעוט.
לאור התגובה הציבורית החריפה לצעד זה, כעבור שבוע בלבד הודיע יוסף על התפטרותו מתפקיד השר הראשון.
יוּסף מתאר את עצמו כמוסלמי אדוק, אך יחד עם זאת הוא תומך בזכויות של זוגות להט"ב.
נישא ב-2019 לפסיכותרפיסטית ילידת-סקוטלנד, נאדיה א-נקלה .
אביה של אשתו, מאג'ד א-נקלה, היגר לסקוטלנד שבבריטניה כפלסטיני מרצועת עזה, בה מתגוררים קרובי משפחה נוספים מצדו של אביה.
אימה של אשתו, אליזבת', היא סקוטית אתנית ממשפחה מרקע נוצרי.
חמזה שיבלי הוא כדורגלן בדואי-ישראלי המשחק בעמדת הקשר בהפועל כפר סבא מהליגה הלאומית.
שיבלי נולד בשבלי - אום אל-גנם, למשפחה בדואית-מוסלמית.
ב-2014 החל לשחק במחלקת הנוער של מכבי חיפה.
גם אחיו הצעיר ג'אד שיבלי הוא שחקן נוער של מכבי חיפה.
ב-30 בנובמבר 2022 חתם על חוזה לשנתיים במועדון.
את עונת 2022/23 סיים חמזה עם 8 שערי ליגה והיה שותף לזכייה של מכבי חיפה באליפות ליגת העל לנוער.
ב-3 בספטמבר 2023 ערך הופעת בכורה בליגת העל בניצחון 1-2 על הפועל ירושלים.
ב-28 בינואר 2024, עבר בהשאלה להפועל פתח תקווה.
יומיים לאחר מכן כבש את שער הבכורה במועדון.
ב-22 ביולי 2024 האריך את חוזהו במכבי חיפה לשלוש עונות.
ב-20 באוגוסט 2024 עבר בהשאלה לעירוני קריית שמונה.
וב-5 בפברואר 2025 עבר בהשאלה למכבי בני ריינה.
ב-17 ביולי 2025 הושאל לבני יהודה תל אביב.
ב-4 בפברואר עבר להפועל כפר סבא.
שיבלי החל לשחק בנבחרת ישראל עד גיל 19 בשנת 2023.
בני יהודה תל אביב גביע הטוטו לאומית 2025/2026
חמורו של משיח הוא ספר עיון שנכתב על ידי הסופר והעיתונאי ספי רכלבסקי ויצא לאור בשנת 1998 בהוצאת ידיעות אחרונות.
הספר הוא סיכומו של מחקר בן עשרות שנים שערך רכלבסקי בעולמה של היהדות, ומבוסס על טקסטים תורניים ואירועים היסטוריים.
הספר מנתח את הסיבות לקיטוב בחברה הישראלית וטוען כי היהדות בישראל עברה מהפכה עד כי היהדות בת זמננו היא, למעשה, דת חדשה.
לפי רכלבסקי, "הדת החדשה" בלעה כמעט כליל את היהדות המסורתית, את הציונות הדתית הישנה ואת העולם החרדי.
הספר משרטט את התפתחותה ומאפייניה של יהדות זו, ואת הדמויות המובילות בה - מהרב קוק, דרך הרבי מלובביץ', הרב שך, הרב עובדיה יוסף, ועד הרבנים מרדכי אליהו, עוזי משולם, דב ליאור, ורבים אחרים.
הספר מכר מעל 120,000 עותקים והפך מיד עם צאתו לרב מכר.
בספטמבר 2023 יצאה לאור מהדורה חדשה של הספר.
במהדורה זו חיבר רכלבסקי בין הניסיון לרפורמה המשפטית בישראל לבין מקורותיה המשיחיים.
במאי 2024 יצא ספר נוסף של רכלבסקי, "ישראל או יהודה", הנחשב לספר המשך לספרו "חמורו של משיח".
רכלבסקי פועל שנים רבות כמבקר חריף של מגמות שהוא רואה כאנטי דמוקרטיות בישראל והתפרסם בעיקר בשל הספר "חמורו של משיח", ונטען לגביו שחזה חלק גדול מבעיות הליבה שאיתן ישראל מתמודדת כחצי יובל לאחר פרסומו.
פרק ראשון - רצח רבין
לאחר רצח רבין הממסד בישראל העדיף להתייחס לרצח כאילו הוא מעשה של איש מטורף אחד.
למעשה היה ברור שהרבנים נתנו אישור ואף תמיכה למעשה הזה.
הרבנים קבעו לגבי רבין דין רודף.
לפי דין זה יש למנוע מאדם לבצע את מעשהו המסוכן, להענישו ואפילו להרוג אותו בלא שיהיה צורך לקיים קודם משפט.
פרק שני - שאלת הציונות
בתחילה החרדים מאוד התנגדו לציונות.
מבחינתם היה צריך להמתין לבוא המשיח.
הציונות הדתית ובראשה הרב ריינס ראתה בציונות פתרון להגנה על העם היהודי.
הם תמכו בתוכנית אוגנדה ולאחר שזו לא עלתה יפה תמכו בתוכנית של מדינה מינימלית לישראל.
לכן אנשי המזרחי הסכימו לתוכנית החלוקה ולא שאפו לכיבוש שטחים נוספים למדינה.
הרב קוק האב ראה בציונים "חמורו של משיח".
חמור הוא חיה טמאה, נציגת עמלק והשטן.
אחרי שהם ישלימו את תפקידם המשיח יכניע את החמור החילוני, כלומר הדתיים ישתלטו על המדינה שהחילונים הקימו עבורם.
פרק שלישי - קיצור תולדות המשיחיות
יש השקפות שונות לגבי מי ומה הוא המשיח.
לפי ההשקפה המצמצמת של הרמבם המשיח לא ישנה את המציאות.
הוא יגרום ליהודים להתקבץ בישראל ויקים בה ריבונות יהודית.
והרי בעצם זה מה שכבר קרה עם הקמת מדינת ישראל.
עקב כך היו יהודים שחשבו שבן-גוריון הוא הוא המשיח.
פרק רביעי - הים הגואה – מבוא לניצחון הקבלה
במאה ה-19 היו ניסיונות להציג את היהדות באור רציונלי ולהתאים אותה לחשיבה של ההשכלה.
הניסיונות האלה כשלו מול כוח המשיכה של הקבלה.
מלכתחילה העיסוק בקבלה היה נהוג בעיקר בעדות המזרח, בייחוד בעדת היהודים התימנים.
בהמשך היא הלכה והשתרשה בקרב כל הזרמים הדתיים בתור הפרשנות העיקרית של היהדות.
פרק חמישי – טירה בצד הדרך
בן-גוריון נתן לדתיים שליטה ברבנות, בכשרות ובחינוך הדתי כדי שהם לא יפריעו לו בקיום המדיניות שלו.
לחרדים הוא נתן את הפטור משירות צבאי מאותה סיבה.
כך שני הזרמים האלה קיבלו במתנה מהמדינה כוח והרבה כסף.
אחרי השואה חסרו מחנכים בבתי הספר של החינוך הציוני דתי ולכן הזרם הזה נאלץ להיעזר במחנכים חרדים.
מחנכים אלה הטמיעו בתלמידיהם את האמונה בביאת המשיח והשאיפה לעולם הקבלה והמיסטיקה.
אלה תפסו את מקום הלימודים ברוח הסוציאליזם וההומניזם שהיו מנת חלקו של דור ההורים, שארית מתקופת ההשכלה.
בעיקר אחרי מלחמת ששת הימים הנוער הדתי המשיחי הרגיש שהוא יכול לעלות על החלוצים החילונים בכך שהוא יגשים את ההתיישבות בשטחים הכבושים.
נעלמה השקפת העולם הדתית המתונה של דור ההורים ובמקומה הופיעה השקפת עולם משיחית אצל דור הבנים.
פרק שישי - קפיטן קוק מפליג
לפי הקבלה אלוהים צימצם את עצמו כדי לאפשר לעולם החומרי להיווצר.
באותו אופן לפי הרב קוק הדתיים צימצמו את עצמם כדי לאפשר לחילונים החוטאים להקים את המדינה.
אחרי שהחילונים ימלאו את תפקידם מותר אפילו להרוג אותם.
אחרי מלחמת ששת הימים הנוער הדתי, שכבר היה משיחי כמעט כולו, לקח על עצמו את ישוב הארץ והרגיש שהוא לוקח מהתרבות החילונית הסוציאליסטית את התפקיד שלה, כיוון שהחילונים סיימו את תפקידם.
לתפיסה המשיחית יש שלושה עקרונות עיקריים:
אחד: אנחנו בתקופת הגאולה השלישית ואין ממנה חזרה
שתיים: הכי חשוב זה ישוב הארץ המובטחת וכל מטר נוסף חשוב וקדוש.
אסור לוותר על אף מטר מהארץ הקדושה
שלוש: השלטון חשוב רק במידה שבה הוא משרת את הרעיון המשיחי
לפי השקפת העולם הקוקיאנית לערבים אין שום זכות בשטחי ישראל.
כל הערבים הם עמלק ומותר להרוג את כולם.
גוש אמונים קידם את הרעיונות המשיחיים האלה של רבניו.
הרבנים האלה הם שהכשירו ואף קידשו את המחתרת היהודית והם אף תמכו בטבח מערת המכפלה שביצע ברוך גולדשטיין.
פרק שביעי - מעמד הגוי – האם יש לגוי נשמה
הגויים לא נחשבים בני אדם בעיני הרוב הגדול של הזרם המרכזי של היהדות בימינו.
לפי דרך חשיבה זו רק הגברים הדתיים היהודים הם בני אדם.
לפיכך הדיברות לא תרצח ולא תגנוב מתייחסות רק לגברים דתיים יהודים.
אסור לרצוח יהודים ואסור לגנוב מיהודים.
מותר לגרום את הדברים האלה לגויים.
אסור שלגויים תהיה אדמה בישראל.
מותר להם להיות בארץ רק אם הם עבדים של יהודים.
העובדה שישנם ערבים במדינה ועצם הימצאותם של גויים שיש להם נחלות בישראל וכן גם הכוונה לחתום על בריתות שלום עם הגויים כל אלה הן עבירות שמונעות את המשיח מלהגיע.
דרך חשיבה זו מקובלת על ידי הרוב המוחלט של הממסד הדתי בישראל והיא מוטבעת בחינוך הדתי ובכל דרך אפשרית.
פרק שמיני - דת משיח חב"ד
חב"ד היא תנועה משיחית חסידית.
הרב האחרון שלהם מנחם מנדל שניאורסון נקרא הלוּבַּביצֶ'ר.
הוא האמין שהוא המשיח והוא החדיר את התודעה הזאת בלב הציבור.
חב"ד היא תנועה שפתוחה לעולם המודרני ולטכנולוגיה ובכך היא מצליחה לחדור ללבבות של עשרות אלפי אנשים.
החסידים של חב"ד מצווים לא להתגייס לצה"ל, אבל מבחינת החסידות הזאת הצבא מצוּוֶה לכבוש כל חלקת אדמה.
בנוסף לכך, לפי עמדתם כל הארץ קדושה ואסור שיהיה ערבי אחד בארץ ישראל, כדי שהיא תהיה טהורה לקראת הגעתו של המשיח.
פרק תשיעי - החרדים בימות המשיח
הרב שך והרב קוק, שניהם האמינו שהחילונים הם חוטאים וערב רב, כלומר הם לא יהודים אלא מצריים ובני עמים נוספים שיצאו עם בני ישראל ממצרים ובהמשך חטאו והחטיאו את עם ישראל.
שני הרבנים האלה הובילו את קהל המאמינים שלהם ואחר כך גם הובלו על ידיו לתמיכה בבנימין נתניהו, על אף שלא רק שהוא עצמו חילוני אלא שהוא חוטא באיסור עריות, כלומר מקיים יחסי מין אסורים, שזה נחשב חטא מאוד כבד.
עם כל זאת הרבנים האלה וגם רבני חב"ד תמכו בנתניהו כדי שיוביל את ישראל באמצעות מה שהם קוראים גאולה בעבירה, כלומר עשיית מצווה שהתאפשרה אף כי העושה את המצווה הוא בעצם חוטא.
פרק עשירי - האישה וסתרי המין
האישה ברוב המוחלט של הכתבים הדתיים נחותה.
היא לא ממש ברמת אדם ולמעשה נוצרה אך ורק לשימושו של הגבר.
בצאנה וראנה - ספר דת בשפת יידיש שמיועד לנשים - כתוב כך:
הגבר הוא השולט באישה ועדיף שהוא לא ידבר איתה כי היא מבלבלת את דעתו.
האישה צריכה לשבת בבית ולא לצאת החוצה אלא פעם או פעמיים בשבוע.
האישה מפתה את הגבר ואז זה גורם לו לשפוך זרע לשווא ומהזרע הזה צומחים שדים שגורמים נזקים בעולם.
אם האישה חושבת על גבר אחר תוך כדי שהיא מזדווגת עם מישהו הילד שיצא לה דומה לגבר שעליו היא חשבה.
לקראת סוף המאה ה-19 הייתה תחושה שמתחזק מעמדה של האישה במשפחה היהודית.
בעוד היא מלכת הבית הגבר איבד את כוחו באופן סמלי, לאחר שהגויים נטלו ממנו את האדמה והחרב.
בישראל בסביבות שנות ה-70 התהפכה התמונה.
הגברים התחילו להפעיל לחץ לכיוון של הקצנה דתית והחמרה ובהקשר זה הפכה בעיניהם האישה לשֵדה מפתה.
החרדים נעזרו במגמת ההקצנה הזאת כדי לחזק את מעמדם.
עדות המזרח, במסגרת השבת עטרה ליושנה, חיזקו את העיסוק בקבלה על השקפת העולם שלה.
תלמידי הרב קוק ראו בהחמרות הדתיות הגשמה של העוצמה שלהם, כשהגבר החרדי הוא זה שכעת הביא לפרנסת הבית את הכסף שהמדינה נתנה ברוחב לב למי שלא היה מחויב לעבוד.
פרק אחד-עשר - לוציפר המלאך שמרד - תנועת ש"ס
הפרק עוסק בתנועת ש"ס, ברב החשוב של התנועה הרב עובדיה יוסף, במעורבות שלו בפוליטיקה בישראל וביחסים שלו עם הרב שך.
לרב עובדיה הייתה נכונות לקבל על עצמו את העולם המעשי ואילו הרוב הגדול של חברי מפלגתו - שהיו כולם בני עדות המזרח - התחברו עם הרוח המשיחית.
הרב עובדיה הוכתר למשיח על ידי חברי ש"ס, בניגוד לעמדתו.
פרק שנים-עשר - ימין ושמאל - סוד הסדר השמימי
הימין הוא הקדוש, השמאל הוא הטמא.
הימין הוא הגבר היהודי, השמאל אלו הנשים, הגויים, החילונים והערב-רב.
על השמאל מוטל דין רודף, ולכן מותר להרוג בו בלי צורך לקיים משפט.
מכאן שמותר היה להרוג את יצחק רבין ומי שביצע את המעשה הוא יהודי קדוש.
יהודי חילוני, אפיקורוס (כלומר חילוני מתוך הכרה), מינים - כולם גרועים מהגויים ויש להורגם.
יוצא מן הכלל היה הרב קוק שאמר שיש לאפשר לחילונים לבנות את הארץ כיוון שהם משרתים את מטרות הדת.
לפי הממסד הדתי יש מלכתחילה לנהוג לפי הוראות הדת ואין לסטות מהן.
אבל בדיעבד, כלומר אם אין אפשרות לכפות את ההוראות האלה יש לנהוג רק לפי מה שמתאפשר ולהתפשר.
מכאן - כל עוד החילונים שלטו בעוצמה בישראל היה צורך להשלים עם החוקים של המדינה.
עם הזמן נחלשו המפלגות החילוניות והתרופפו הכללים שלהן ומן הרגע שהתאפשר לדתיים להשליט את ערכיהם על החילונים הם מחויבים מבחינה דתית לעשות זאת.
דוגמה לכניעת החילונים שחיזקה את דרישות הדתיים: מהומות כביש בר-אילן.
חכמת ישראל היא זרם יהודי גרמני מתחילת המאה ה-19 שעסק במחקר של היהדות ברוח ההשכלה.
חוקריו נטו לעסוק במרכיבים הרציונליים של היהדות ולא במיסטיקה.
בישראל, בהתעלמו מהצמיחה המשיחית, הזרם הזה איפשר את שגשוגה.
פרק חמישה-עשר - יצר הרע חוזר לארץ - המקובלים החדשים
הפרק עוסק בהשקפת העולם של המקובלים שנמצאים בישראל.
ראשון המקובלים – אברהם יצחק הכהן קוק, שראה בניצחון ישראל במלחמת ששת הימים הוכחה לכך שכוחות היצר והגוף מקדמים את המשיח.
ההסבר הקבלי שבחוץ לארץ הופנה כלפי הגוף והנפש מופנה עתה עם קום המדינה כלפי העולם החיצוני.
תהליך זה ניקרא היפוך המעיל.
יצחק גינזבורג מישיבת עוד יוסף חי בהתנחלות יצהר מייצג את המקובלים החדשים.
להלן כמה עקרונות שנובעים לדעת מקובלים מהשינוי שהקבלה עברה עם חזרת ישראל לארצו:
יצר הרע, שבחוץ לארץ התפרש כנטייה גופנית ונפשית של הצדיק היהודי להיכנע לפיתויים, בארץ הוא חיצוני, מגולם בעמלק.
הערבים הם עמלק, כלומר הם יצר הרע.
לכן צריך להשמיד אותם, כולם כולל כולם, מהפרת ועד הנילוס.
יש להרחיב את גבולות הארץ עד כמה שאפשר.
צריך לשמוח מאוד את שמחת הנקמה שהיא התעלות עליונה של הנפש.
לפי יהודה עציון ראשית יש להרוס את המסגדים שעל הר הבית ולבנות במקומם את בית המקדש.
פרק שישה-עשר - החותם השביעי
בשנות ה-90 של המאה ה-20 גברה התחושה המשיחית וההתלהבות המשיחית בקרב כל הזרמים הדתיים.
כל זרם מצא לעצמו משיח משלו.
למרות שהרבי מלובביץ' מת האמינו חסידיו שזהו החושך שלפני האור.
משיח אחר נחשב להיות עוזי משולם, רב תימני שהתפרסם במסגרת פרשת ילדי תימן.
עוד משיח היה לחסידות ברסלב.
הציפייה המשיחית התפשטה על עולם היהדות הדתית, שלאנשיו היה ברור שיש צורך להשליט בכוח את הדתיות על הערב-רב החילוני.
גם בתחום המין נקבע שהחטאים שהיו בעבר תלויים בגוף הגבר נגרמים עכשיו באשמת ההתנהגות הפרוצה של הנשים.
פרק שבעה עשר - תשנ"ו תהי שנת ניסים ונפלאות
לפי הפרשנות הדתית המקובלת אם רצח הצליח - סימן שהוא היה מוצדק.
השנה שבה נרצח רבין לא הפכה להיות שנת חשבון נפש ומיצוי הדין מקרב המסיתים לרצח.
שמעון פרס חשש מהזרמים הפוליטיים המשיחיים והשתדל לצמצם את ההאשמה עד כמה שאפשר.
המדיניות הזאת גרמה לממסד הדתי להגביר את התחושה שהרצח היה מוצדק.
תהליך זה חיזק מאוד את הימין הקיצוני.
ב"חמורו של משיח" עסק רכלבסקי בהרחבה בהתפתחות המחשבה המשיחית ובהשפעתה על המציאות הישראלית.
הספר יצא לאור כשלוש שנים לאחר רצח ראש הממשלה יצחק רבין בידי איש מהימין הדתי, והתריע מפני נטיות משיחיות וגזעניות בציבור הדתי בישראל.
הפרק הראשון של הספר מתחיל במילים:
בספר זה שירטט רכלבסקי לראשונה במפורש את המתווה החרד"לי (חרדי לאומי) של המיינסטרים הציוני-דתי ככזה המוליך אל מחוזות הקצנה שמתבטאת בפעילות עבריינית ואלימה.
זאת כנראה הייתה גם הפעם הראשונה בה נמתח קו גם אל הזרמים החרדיים המרכזיים – אלה שפעם נחשבו בדלנים – שסומנו בספר כנוהים בהמוניהם אל עבר קרני השמש המשיחיסטיות.
הספר מצביע על תהליכי ההקצנה שעברו ועוברים על החברה הדתית בישראל המודרנית ומחבר בין הרב שך והרב קוק, הרב דב ליאור וברוך גולדשטיין, רבני יש"ע ורבני מאה שערים.
רכלבסקי מבקר בספרו בחריפות גם את יחסה של היהדות כלפי נשים וגויים: "המציאות הזאת, שבה הגויים אינם אדם ואילו הנשים נחותות באופן קיצוני ודמם של החילונים מותר, היא המציאות הדתית בארץ.
אלו אבני היסוד המהותיות ביותר של כל החינוך הדתי - מהחרדי ועד הממלכתי-דתי".
בספרו מציע רכלבסקי אסטרטגיה, "מתכון", לציבור הישראלי כיצד "להציל" את היהדות מלהיבלע בידי המשיחיות.
בספטמבר 2023, הוציא רכלבסקי מהדורה חדשה של הספר.
במהדורה זו חיבר רכלבסקי בין הניסיון למהפכה המשפטית בישראל לבין מקורותיה המשיחיים והציג תוכנית לשינוי שבכוחו יוכלו ישראל והיהדות המתונה לחזור ולשגשג.
במאי 2024 יצא ספר נוסף של רכלבסקי, "ישראל או יהודה", במסגרת סדרת אופק בהוצאת תלם.
הספר מנתח את השינויים הפוליטיים והחברתיים שהתחוללו בישראל בשנים האחרונות ונחשב לספר המשך לספרו "חמורו של משיח".
טענתו המרכזית היא כי כוחות משיחיים וגזעניים הולכים ומתעצמים בישראל, משפיעים באופן הרסני על ניהול המלחמה ומציבים איום על הדמוקרטיה הישראלית.
למרות שמיד עם צאתו הפך הספר לרב מכר, הוא גם עורר סערה, וזכה למתקפות הן מצד אקדמאים והן מצד רבנים.
בעיני אחרים הוא נחשב לספר נבואי שחזה חלק גדול מבעיות הליבה שאיתן ישראל מתמודדת היום.
על פי פרופ' מיכאל הרסגור, "'חמורו של משיח' חשוב כמו 'מאמר תאולוגי מדיני' של שפינוזה."
נתן זך כתב כי: "ראוי שספר זה יימצא בכל בית בישראל שהזיקה ליהדות הומניסטית, חילונית, דמוקרטית ושוללת גזענות עוד לא כבתה בו" ומנחם בן כתב על הספר: "ספי רכלבסקי הוא נביא חילוני".
העיתונאי אטילה שומפלבי כתב כי: "הספר 'חמורו של משיח' עיצב את התודעה הפוליטית שלי להרבה מאוד שנים.
מה שהוא כתב אז מתגשם היום."
חמזה איכמאן הוא כדורגלן מרוקאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ליל מליגת העל הצרפתית.
איכמאן גדל במחלקת הנוער של איי.אס.
פאר, ובשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל המרוקאית.
הוא ערך 45 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 13 שערים, וזכה עם המועדון באליפות מרוקו ובגביע המרוקאי.
ב-5 ביולי 2024 חתם איכמאן על חוזה לחמש שנים בגלאזגו ריינג'רס מליגת העל הסקוטית.
בעונת הבכורה שלו בריינג'רס כבש איכמאן 16 שערים ב-46 הופעות בכל המסגרות.
ב-29 באוגוסט 2025, חתם איכמאן על חוזה ל-5 שנים בליל מהליג 1 ששילמה תמורתו לריינג'רס 11.5 מיליון אירו.
יום לאחר מכן ערך בכורה בליל וכבש צמד בניצחון 7–1 על לוריאן במסגרת המחזור השלישי בעונת 2025/2026 בליג 1.
איכמאן נכלל בסגל נבחרת מרוקו עד גיל 23 לטורניר גביע אפריקה לאומות עד גיל 23 בשנת 2023, וערך שלוש הופעות בטורניר, בו זכתה נבחרתו.
חמטאי סיפנדון (8 בפברואר 1924 – 2 באפריל 2025) היה פוליטיקאי לאוטי שכיהן כיו"ר המפלגה המהפכנית העממית של לאוס מ-1992 עד 2006 וכנשיא לאוס הרביעי מ-1998 עד 2006, אז הוחלף על ידי צ'ומאלי סייאסון.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של הודו-סין ב-1954 והיה חבר בוועדה המרכזית של המפלגה המהפכנית העממית של לאוס מ-1956.
חמטאי סיפנדון נולד ב-8 בפברואר 1924 בכפר הואקהונגפאי שבמחוז קונג, להוריו ני נילאקסאי וסייבואה נילאקסאי, והיה אחד משישה אחים ואחיות.
הוא גדל במשפחה חקלאית מהדרום הרחוק של לאוס, באזור המוכר כיום כמחוז צ'מפאסאק.
ב-1931, בהיותו בן שבע, נבחר על ידי קצין ממחלקת העניינים הדתיים בויינטיאן יחד עם ילדים נוספים ללמוד בעיר, וכך החל את לימודיו היסודיים.
מאוחר יותר למד בבית הספר התיכון קולז' פאווי, אך עזב ב-1941 לאחר מותו של הקצין, דבר שהותיר אותו ללא תמיכה כלכלית להמשך לימודיו.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הצטרף לתנועת השחרור הלאומית לאו איסארה, שתמכה בעצמאות לאוס והתנגדה לחזרת השלטון הקולוניאלי הצרפתי.
לפני שהצרפתים השתלטו מחדש על סוואנאקט במרץ 1946, תפס סיפנדון את כל קופת המחוז.
הוא מונה לקצין בזרוע הצבאית של התנועה וב-1948 הפך לנציגה בדרום לאוס.
לאחר פילוג לאו איסארה ב-1950, הצטרף לפתט לאו אנתמכה על ידי וייט מין.
ב-1954 הפך סיפנדון לחבר במפלגה הקומוניסטית של הודו-סין, וב-1955 הצטרף למפלגת העם הלאוטית, שבה כיהן בוועדה המרכזית מ-1957. הוא נחשב למקורבו הקרוב של המזכ"ל הראשון קייסון פומוויהאן.
ב-1962 ירש אותו כראש מטה היחידות המזוינות של פתט לאו, וב-1966 מונה למפקד העליון של "צבא השחרור העממי של לאוס", שלחם, בתמיכת צפון וייטנאם, במלחמת האזרחים הלאוטית נגד הכוחות המלוכניים.
ב-1972 התמנה לחבר בלשכה הפוליטית של המפלגה המהפכנית העממית של לאוס.
סיפנדון שימש כמפקד המרד של פתט לאו.
לאחר ההשתלטות הקומוניסטית המוצלחת ב-1975, מונה לשר ההגנה של לאוס ולסגן ראש ממשלת לאוס.
במהלך הקונגרס ה-5 של המפלגה ב-1991, דורג שלישי בהנהגת המפלגה, אחרי קייסון פומוויהאן ונוהאק פומסאוואן.
ב-15 באוגוסט 1991 ירש את קייסון, שעבר לתפקיד הנשיא, כראש ממשלת לאוס.
לאחר מותו של מנהיג המפלגה הוותיק קייסון ב-1992, הפך סיפנדון ליו"ר המפלגה המהפכנית העממית של לאוס.
ב-1998 ירש סיפנדון את נוהאק פומסאוואן כנשיא.
בקונגרס ה-8 של המפלגה ב-2006, מונה ליועץ לוועדה המרכזית של המפלגה.
סיפנדון המשיך כמנהיג המפלגה עד 21 במרץ 2006, אז הוחלף על ידי צ'ומאלי.
הוא פרש מתפקיד הנשיא ביוני, לאחר בחירות הפרלמנט של לאוס 2006.
סיפנדון היה נשוי לתונגוואן סיפנדון.
בנו סונסאי סיפנדון הצטרף ללשכה הפוליטית של המפלגה ב-2016 והפך לראש ממשלת לאוס ב-2022. בתו ויינגטונג סיפנדון מכהנת כיום כנשיאת ארגון הביקורת הממלכתי.
ב-8 בפברואר 2024, מלאו לו 100 שנים, והוא קיבל ברכות ממזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם נגויין פו טרונג ומנשיא וייטנאם וו ואן ת'ואונג.
שגריר וייטנאם בלאוס, נגויין בה הונג, העניק מתנת יום הולדת לסיפנדון דרך בנו סונקסאי.
חמטאי סיפנדון נפטר ב-2 באפריל 2025 בביתו שבוויינטיאן, בגיל 101. ממשלת לאוס הכריזה על תקופת אבל לאומי בין 3 ל-7 באפריל.
ב-3 באפריל הוביל טו לאם משלחת בכירה מווייטנאם לויינטיאן להביע כבוד אחרון לסיפנדון.
וייטנאם הכריזה על תקופת אבל של יומיים החל מ-4 באפריל, וקובה הכריזה על יום אבל אחד ב-5 באפריל.
חמזה דיואן צ'ודהורי הוא כדורגלן בנגלי-אנגלי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת לסטר סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ ובנבחרת בנגלדש.
צ'ודהורי נולד בלאפבורו שבאנגליה לאב גרנדי ולאם בנגלית.
הוא גדל בבית מוסלמי בנגלי מסורתי עם אמו ועם אביו החורג, וערך ביקורים בבנגלדש מאז שהיה ילד.
צ'ודהורי גדל במחלקת הנוער של לסטר סיטי, אליה הצטרף בשנת 2005 בגיל שבע.
ב-27 בפברואר 2016 הושאל למשך לבורטון אלביון מהפוטבול ליג הראשונה.
הוא ערך 13 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, והעפיל עם המועדון לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ לראשונה בהיסטוריה של המועדון.
ב-6 באוגוסט הושאל פעם נוספת לבורטון אלביון, למשך עונת .
באותו יום הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, בהפסד 3–4 לנוטינגהאם פורסט במסגרת המחזור הראשון.
הוא ערך 13 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, שהסתיימה ב-3 בינואר 2017.
ב-19 בספטמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של לסטר סיטי, בניצחון 0–2 על ליברפול במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הפוטבול ליג לעונת .
ב-28 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, בניצחון 1–2 על טוטנהאם הוטספר במסגרת המחזור ה-14 לעונת 2017/2018.
ב-30 באוגוסט 2019 חתם על חוזה חדש לארבע שנים במועדון.
ב-1 בינואר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על ניוקאסל יונייטד במסגרת המחזור ה-21 בליגה לעונת 2019/2020.
ב-22 באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית, כשנכנס כמחליף בדקה ה-71 בניצחון 0–3 על זוריה לוהנסק במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית לעונת 2020/2021. בכך הפך לשחקן ממוצא בנגלי הראשון שעורך הופעה במסגרת אירופית.
שבוע לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו בטורניר, בניצחון 1–2 על א.א.ק.
ב-15 במאי 2021 עלה מהספסל בדקה ה-82 בניצחון 0–1 על צ'לסי במסגרת גמר גביע ה-FA לעונת , וזכה בתואר הראשון שלו בקריירה.
ב-10 באוגוסט 2022 הושאל לווטפורד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ למשך עונת 2022/2023. ב-12 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על ברנלי במסגרת המחזור השלישי בליגה.
הוא ערך 36 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
בעונת 2023/2024 שיחק עם לסטר סיטי בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, וערך 34 הופעות ליגה בעונה זו, שהסתיימה בחזרתה של הקבוצה לפרמייר ליג.
את עונת 2024/2025 פתח עם לסטר סיטי, וב-27 בינואר הושאל לשפילד יונייטד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ עד לתום העונה.
ב-1 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על דרבי קאונטי במסגרת המחזור ה-30 בליגה.
הוא ערך 19 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, ובתום העונה חזר ללסטר סיטי.
על-אף שהיה זכאי לשחק עבור נבחרות בנגלדש וגרנדה, הצהיר צ'ודהורי בחודש אוקטובר 2019 על רצונו לשחק עבור נבחרת אנגליה.
עם זאת, ב-27 בפברואר 2024 פורסם כי הוא היה במגעים להצטרפות לנבחרת בנגלדש לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2026 בחודש מרץ.
ב-23 באוגוסט קיבל צ'ודהורי דרכון בנגלי, וב-24 בספטמבר הנפיקה עבורו התאחדות הכדורגל האנגלית תעודת אי-התנגדות , המאפשרת לו לייצג את בנגלדש באופן רשמי.
ב-19 בדצמבר עבר לייצג את בנגלדש באופן רשמי.
ב-9 בפברואר 2025 נכלל בסגל נבחרת בנגלדש לקראת משחק מוקדמות גביע אסיה 2027 נגד נבחרת הודו.
ב-25 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 0-0 נגד נבחרת הודו.
ב-4 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–2 על נבחרת בהוטן במשחק ידידות.
צ'ודהורי יודע לדבר סילהטי ברמה טובה.
הוא מוסלמי סוני, ונכח בצעירותו במדרסת ערב.
בנוסף, סיפר כי לפני שהוא עוזב את חדר ההלבשה לקראת משחק, הוא מדקלם חלקים מהקוראן.
בחודש אפריל 2019 התנצל על ציוצים היסטוריים שלו מהעבר בטוויטר שעסקו בגזע ובהתאבדות.
מאוחר יותר הוא הואשם על-ידי התאחדות הכדורגל האנגלית בהתנהגות בלתי הולמת, ונקנס ב-5,000 לירה שטרלינג ונשלח לקורס חינוכי.
ב-19 בינואר 2024 נתפס נוהג בשכרות בצד הלא נכון של הכביש בווסט ברידג'פורד, לאחר ששכח את הטלפון הסלולרי שלו במסעדה.
הוא קיבל שלילת רישיון נהיגה ונקנס ב-20,000 לירה שטרלינג.
לאחר הניצחון בגמר גביע ה-FA בשנת 2021, צ'ודהורי וחברו לקבוצה וסלי פופאנה חגגו כשהם עטופים בדגל הפלסטיני, במהלך מבצע שומר החומות.
בחודש אוקטובר 2023 השתמש בביטוי "מהנהר עד לים" בטוויטר, לאור מלחמת חרבות ברזל.
מאוחר יותר, ביקשה התאחדות הכדורגל האנגלית מהמועדונים באנגליה שיבקשו משחקניהם לא להשתמש בביטוי זה ברשתות החברתיות.
חמזה אל-גמדי היה טרוריסט סעודי שהיה חבר בארגון אל-קאעדה.
היה אחד מחמשת חוטפי טיסה 175 של יונייטד איירליינס שהתרסקה אל תוך המגדל הדרומי של מגדל התאומים במהלך פיגועי 11 בספטמבר.
אל-גמדי נולד במחוז אל-באחה שבערב הסעודית ב-18 בנובמבר 1980, עזב את משפחתו כדי להילחם בצ'צ'ניה וככל הנראה נשלח למחנות אימונים של אל-קאעידה באפגניסטן שם נבחר להשתתף בפיגועי 11 בספטמבר.
נסע לאיחוד האמירויות הערביות בשלהי שנת 2000, שם רכש המחאות נוסעים, שככל הנראה שולמו על ידי .
חמישה חוטפים נוספים עברו גם הם באיחוד האמירויות ורכשו המחאות נוסעים, ביניהם מג'ד מוקד, סעיד אל-גאמדי, ואיל א-שהרי, אחמד אל-עזנאווי ואחמד אל-נמי.
בינואר 2001 שכר אל-גאמדי תיבת דואר בדלריי ביץ', פלורידה, יחד עם חוטף נוסף, מוהנד א-שהרי.
לדברי ראש ה-FBI רוברט מולר והוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר, אל-גאמדי לא נכנס לראשונה לארצות הברית עד לטיסה ללונדון ב-28 במאי עם מוהנד א-שהרי ועבד אל-עזיז אל-עומארי.
במרץ 2001 צולם אל-גאמדי בסרטון פרידה ששודר באל-ג'זירה.
בסרטון, חוטפי מטוסים רבים בעתיד נשבעים להפוך לקדושים מעונים, אם כי לא נחשפו פרטים על המזימה.
אל-ע'אמדי אינו מדבר בסרט, אך נראה לומד מפות ומדריכי טיסה.
הוא היה אחד מתשעה חוטפים שפתחו חשבון בנק ב-SunTrust עם הפקדה במזומן בסביבות יוני 2001. אל-גאמדי גם הגיש בקשה וקיבל רישיון נהיגה מפלורידה ב-27 ביוני 2001. בחודשיים הבאים הוא השיג שני רישיונות כפולים פשוט על ידי מילוי טפסי שינוי כתובת.
חמישה חשודים אחרים בחטיפה קיבלו גם הם רישיונות כפולים מפלורידה ב-2001, ולאחרים היו רישיונות במדינות שונות.
חִמְיַר (ערבית: مملكة حِمير; כתיב מלא: חמייר) הייתה ממלכה קדומה ששכנה בחלק משטח תימן של היום, על דרך הבשמים העתיקה.
הממלכה נוסדה בשנת 115 לפנה"ס והייתה ממלכה דומיננטית בדרום ערב עד 525 לספירה.
מלכי חמייר, המכונים לרוב בשם המלכותי 'תוּבַּע' (כשם שמלך מצרים מכונה 'פרעה'), התגיירו בשלב מסוים, והמחקר מתקשה לקבוע מתי.
כלכלתה נשענה על חקלאות ומסחר בדרך הבשמים בלבונה ומור, וספינות משטחיה היו מפליגות על בסיס קבוע בים סוף ובאוקיינוס ההודי.
הספר היווני "פֶריפְּלוּס הים האריתריאי" (פריפלוס – קובץ הוראות שיוט), מתאר את ממלכת חמייר ואת התוּבַּע כריבאל , כידידותיים לרומאים:
חמייר כבשה לראשונה את ממלכת שבא (סבא) ב-25 לפנה"ס, והממלכה המאוחדת נקראה "שבא וד'ו ריידאן" (Dhu Raydan).
לאחר תהפוכות מרובות, נכבשה שבא סופית ב-280. בנוסף, חמייר כבשה את קתבאן ב-200 לספירה ואת חצרמוות ב-300 לספירה.
היא שלטה באתיופיה במשך תקופה מסוימת ובאזורים במזרח אפריקה עד טנזניה.
במאה השנייה עד המאה הרביעית לספירה הרחיבה חמייר את שטחה בדרום ערב על ידי איחוד וכיבושים.
היא כבשה חלקים ממזרח אפריקה ושליטתה הגיעה עד נמל רפטה (Rhapta) העתיק (דאר א-סלאם בטנזניה).
מהגרים מחמייר התיישבו בצפון-מזרח אתיופיה.
בתקופה זו החלה לשקוע דרך הבשמים כתוצאה מירידת הביקוש למוצרי המותרות באימפריה הרומית ותחרות עם המסחר במסלול דרך מסופוטמיה.
הפיכת ממלכת הנבטים לפרובינציה רומאית והעברת בירתה לצפון החלישו את הסוחרים הנבטים ששלטו בדרך.
בירתה של ממלכת חמייר הייתה העיר זפאר (ט'פאר; Zafar), הממוקמת כ-130 ק"מ מדרום-מזרח לעיר צנעא.
מחקר ארכאולוגי שהתקיים באתר העיר בין השנים 1998–2010 חשף שגודלה היה 120 דונם ואוכלוסייתה, לפי מחקרים מודרניים, 25,000 תושבים.
בזפאר התגלו גם ממצאים מרשימים של התרבות החומרית של חמייר: 400 מתחמי חומה, קברים, מזרקות ובניינים.
החוקרים מצאו בשרידי העיר גם כ-200 כתובות וכ-900 תבליטים.
חמייר הייתה לדעת החוקרים הגרמנים המעצמה הקדם-אסלאמית האחרונה בחצי האי ערב ששלטה על כולו (פוליטית וצבאית) בשיאה בין המאה השלישית עד המאה החמישית לספירה.
העדות הקדומה להימצאות יהודים בחמייר התגלתה בשנת 1936 בבית הקברות הגדול של בית שערים שבגליל התחתון.
במקום נחשף אולם קבורה מראשית המאה השלישית לספירה, שבו נמצאה הכתובת היוונית: "של אנשי חמייר".
בנוסף, נמצא במקום שבר ארון קבורה מעופרת, ועליו חרותת בשפה החמיירית שתוכנהּ המשוער הוא: "נגיד חמייר".
אין לדעת מתי בדיוק החלו יהודים להגר לדרום חצי האי ערב, אך חוקרים משערים שיישובים יהודיים היו קיימים באזור כבר בימי בית המקדש השני.
אגדות מוסלמיות, כמתואר בכתבי ההיסטוריון המוסלמי אבּן אסחאק בעריכת אבּן השאם, מספרות כי התוּבּע הראשון שהתגייר היה אַבּו-כַּרִבּ אַסְעַד, אשר מלך בשנים 385–420 לספירה.
האגדות מספרות שכאשר גילה אבו כּרִבּ שבנו נרצח בידי תושבי העיר ית'רבּ (שמה הקודם של העיר אל-מדינה בחצי האי ערב), הוא יצא להילחם בהם והטיל על העיר מצור כבד.
במהלכו, הגיעו אל אבו כּרִבּ שני חכמים יהודים מתוך העיר, ושכנעו אותו להסיר את המצור ולהתגייר.
אבו כּרִבּ הביא את שני החכמים איתו לחמייר וניסה להנחיל בה את היהדות.
תחילה, נתקל אבו כּרִבּ בהתנגדות מטעם עמו עובד האלילים.
לאחר שקיים משפט באש, במהלכו עברו החכמים היהודים בלהבות ויצאו ללא פגע, נוכח העם כי היהדות היא הדת האמיתית והתגייר בעקבות מלכו.
אולם, לפי מספר חוקרים, אַבּו-כּרִבּ החמיירי לא נלחם נגד תושבי ית'רבּ, כי אם בא לעזרתם כשנלחמו נגד מלך נוצרי מצפון חצי האי ערב, הנקרא גם הוא אַבּו-כַּרִבּ.
נראה כי דמיון השמות הוביל ליצירת האגדה.
המחקר מציע שני הסברים אפשריים לאגדת אבן אסחאק.
ההסבר הראשון הוא מדיני: במאות הראשונות לספירה, בשל מיקומו המרכזי בדרכי המסחר, ניצב אזור תימן במוקד המחלוקת בין האימפריה הפרתית (ולאחריה האימפריה הסאסאנית הפרסית) לבין האימפריה הביזנטית והחבשים בקיסרות אקסום.
תשעת מלכי חמייר הבחינו כי הרומאים והחבשים מפיצים את דתם הנוצרית ככלי לכיבוש חמייר, וכדי למנוע מהם לעשות כן, התגיירו, שהרי ליהודים לא הייתה מדינה שתאיים על ממלכתם.
החמיירים הגדילו לעשות והחלו לרדוף את המתנצרים בארצם על מנת לצמצם את התפשטות הנצרות, ובכך, לצמצם את השפעת הרומאים במדינה.
לפי ההסבר השני, עקרונות הדת היהודית והלך הרוח בקרב העמים הערביים חולקים הרבה במשותף, ולכן הייתה היהדות נוחה יותר לאימוץ על-ידם מאשר הנצרות.
אולם כאמור, מסתבר שאין יסוד לאגדה זו, היות שלא נמצאה שום עדות מדעית או ארכאולוגית לכך, ולכן, נראה כי מלכי חמייר שהיו יהודים לא התגיירו, אלא היו יהודים מלכתחילה.
על מרכזיות היהדות בחיי מלכי חמייר אנו למדים לראשונה מכתובת חמיירית משנת 449 לספירה, אותה חקק התוּבּע כרַחְבְּאִל, בנו של אַבּו-כַּרִבַּ אַסְעַד.
כרחבּאל מתאר בכתובתו כיצד תיקן את הסכר המפורסם בעיר מַאְרִבּ בזכות "אלוהים בעל השמים והארץ".
לכתובת זו מצטרפות כתובות חמייריות נוספות, שבשונה מכתובות חמייריות אחרות, מוקדשות לאל אחד ויחיד.
אל זה מכונה "הרחמן", כינוי מוכר לאלוהים בימי התלמוד, ואף "ריבון היהודים".
מסמך נוסף המעיד על השפעת היהדות על חמייר הוא "ספר החמיירים" (בארמית: "ܟܬܒܐ ܕܚܡܝܪܝܐ כתבא דחמייריא") שנכתב בארמית סורית בשנת 525, מעט לאחר שנפלה ממלכת חמייר בידי קיסרות אקסום.
הספר מתאר באריכות ואף בגוזמה את רדיפת הנוצרים בעיר נג'ראן בחמייר על ידי התובּע היהודי האחרון, יוסף ד'ו נוּאַס, המוכר גם בשם יוסף אסאר.
המלך יוסף דו נואס, נהג על פי מסורת התלמוד, והיה בקשרים אמיצים עם חכמי טבריה שהגיעו לתימן בכל שנה.
גם יהודי חמייר פעלו ברוח התלמוד, וזאת לאור תיאורים מסוימים בספר החמיירים, וכן לפי פועלם של שני יהודים מתימן שהתאסלמו במאה השביעית לספירה – כעב אל-אחבאר ווהב אבן מונבה: השניים העבירו אל האסלאם אגדות, סיפורים ומסורות יהודיות הנזכרות בתלמוד.
ממלכת חמייר נפלה בשנת 525, בימי שלטונו של יוסף ד'ו נואס.
לפני שעלה ד'ו נואס לשלטון, חדרו חילות החבשים לבירה זפאר ולנג'ראן, והחלו לשרוף בתי כנסת או להפכם לכנסיות.
ד'ו נואס ביקש לתקן זאת ולהילחם בהשפעות החבשים בחמייר, ובתוך כך, בהשתלטות הנצרות על הערים המרכזיות.
מאבקו זה של ד'ו נואס הגיע לשיאו בשנת 523, כאשר רדף את הנוצרים בנג'ראן, והרג מהם רבים.
מעשים אלו עוררו את חמתם של האימפריה הביזנטית ושל קיסרות אקסום, אשר עמדו בקשר הדוק עם הנוצרים בחמייר, וחששו פן ד'ו נואס יעמוד להם למכשול בניסיונם לבסס בתימן ראש גשר למזרח.
על כן, פלשו האתיופים לחמייר, נלחמו בד'ו נואס ובנאמניו והשתלטו על הממלכה.
מסופר כי ד'ו נואס התאבד כדי לא לחזות בנפול ממלכתו.
יהדות תימן המשיכה להתקיים גם אחרי מותו של ד'ו נואס, אף על פי שיהודי חמייר ושאר תושביה היו נתונים מאז לרדיפות ועינויים מצד האתיופים, עד שגורשו האחרונים בסיוע הפרסים.
דבר נפילת הממלכה הכה גלים בקרב יהדות התפוצות וסיפורי מעשיו של ד'ו נואס הועברו מדור לדור.
בנוסף, נפוצו אמונות שונות, לפיהן עשרת שבטי ישראל האבודים יושבים בדרום חצי האי ערב, וכי יום יבוא ובו יתגלו וישיבו את ממלכת ישראל לקדמותה.
ממלכת אקסום האתיופית ניסתה לספח אליה את חמייר אולם רק השבטים החימירים הנוצרים שיתפו איתה פעולה, אך שאר השבטים החימירים היו איתם במצב מלחמה.
ממלכת אקסום מינתה נציב לאזור בשם אריאת, שמאוחר יותר הודח, ובמקומו מונה נציב חדש בשם אברהא, שהיה קצין בצבא האתיופי ושימש בתפקיד עד שנת 570. אברהא יזם גם פעולות צבאיות מצפון לחמייר לאזור חג'אז, שם נלחם נגד שבט קורייש.
על פי המסורת הערבית, אברהא הגיע בכיבושיו עד לעיר מכה, אך לא הצליח להרוס את הכעבה.
המסורת האסלאמית קוראת למערכה זו בשם "חַרב אל-פיל" או "מלחמת הפילים" , משום שבלחימה זו הצבא האתיופי של אברהא השתמש בפילים ללחימה.
לאחר מלחמת הפילים הצליחו תושבי חמייר סוף סוף במלחמתם כנגד השלטון האתיופי, כשנעזרו באימפריה הסאסאנית.
המורדים מינו לעצמם מלך, והמרד החל להתפשט ברחבי חמייר.
בשנת 570 פנו בני חמייר לעזרת האימפריה הסאסאנית שיעזרו להם לגרש את האתיופים מתימן.
בני חמייר הביסו את הנוצרים האתיופים ומאז התדרדרה ממלכת אקסום.
בתמורה לעזרת הפרסים הסאסאנים, היוו בני חמייר כוח תומך להם בדרום חצי האי ערב עד לשנת 638, בה קיבלו עליהם החמיירים את דת האסלאם.
על שמה קרויים רחובות בירושלים ובערים אחרות בישראל.
חיים (חֶמי) רוּדנר (נולד ב-28 באוקטובר 1964) הוא זמר-יוצר ומוזיקאי ישראלי.
התפרסם בתחילת הקריירה כסולנה של להקת הרוק "איפה הילד?", ומאוחר יותר פתח גם בקריירת סולו.
נולד וגדל בקיבוץ גבעת ברנר לעמוס, עורך, סופר, אדריכל ומזכיר הקיבוץ, ולתמר, מורה לספרות ועורכת לשונית, אחותו הצעירה של המשורר זוכה פרס ישראל אריה סיון.
לרודנר שישה אחים ואחיות, ביניהם יוצרת התוכן רותי רודנר, ואיריס הוד שהקימה את ערוץ הילדים ואת ערוץ 8 התיעודי.
החל להופיע לראשונה בגיל 15 עם שני חברים בקיבוץ.
רודנר שירת בצבא כחוקר תנאי שירות בנציגות קצין העיר באשדוד.
באותה תקופה, החל לעסוק במוזיקה.
ב-1986 הקים את להקת איפה הילד?
עם אסף שריג, הגיטריסט יובל צמח והמתופף עומר דגני.
איחוריו של המתופף לחזרות הלהקה היו מקור ההשראה לשמה: "איפה הילד?".
בשנת 1989 עברו רודנר ושריג לתל אביב, וצירפו אליהם את הגיטריסט אופיר בר עמי מקיבוץ חניתה ואת המתופף החיפאי אסף מרוז (שניגן בלהקות "קילר הלוהטת" ואבטיפוס).
להיטים מאלבום זה, כמו "אמריקה קרובה", "מה שעובר עלי", "העצב שלה", "נפלת חזק", "השמיים הגבול", "אחד אלוהים" הושמעו רבות ברדיו והוקרנו רבות בתוכניות הקליפים של התקופה.
האלבום הבא של הלהקה, "שדים", יצא בשנת 1994 האלבום "שדים" וזכה להצלחה גדולה עוד יותר מקודמו.
גם אלבום זה הופק על ידי יובל שפריר.
באלבום נעשה ניסיון להמשיך את הקו המצליח של האלבום הראשון.
כדי לא ליצור את הרושם שרודנר הוא נותן הטון המרכזי וכל שאר החברים פחות חשובים, הודגשה באלבום מעורבותם של הנגנים האחרים בלהקה.
רודנר המשיך להיות שותף בולט ליצירה: הוא כתב מילים לחלק מהשירים האלה, ויצר עוד שישה שירים, ביניהם "ישראליאנה".
ב-1994 רודנר גם הפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה של איגי וקסמן, אדום.
הוא אף הלחין כמה שירים מהתקליט, וניגן בגיטרת בס בהקלטות האלבום.
בשנה שלאחר מכן נישא רודנר לוקסמן.
רודנר תיעד את האירוע בשירו "אנחנו מתחתנים" באלבום "מסעותי עם עצמי", אלבומה השלישי של "איפה הילד".
ההפקה המוזיקלית של האלבום הייתה של יובל בנאי, אך האלבום לא המשיך את שרשרת ההצלחות של קודמיו, ונכשל במכירות.
ללהקה נגמר החוזה עם הליקון, שבו הליקון התחייבו להפיק עבורה שלושה אלבומים, והליקון לא היו מעוניינים להאריך אותו.
בעקבות כישלון זה התפרקה הלהקה.
למרות זאת, מאוחר יותר ב-1996 חזרה הלהקה לפעילות ביוזמתו של רודנר, כשהאלבום שיועד ליהות אלבום הסולו הראשון שלו הומר לאלבום נוסף של "איפה הילד?".
הלהקה הקליטה את האלבום, שנקרא "איפה הילד?", עם גיטריסט חדש: שיף (שפריר) ערד.
רוב השירים באלבום חוברו והולחנו על ידי רודנר, ביניהם "רק בשביל לקבל חיבוק" (שהוקלט בדואט עם איגי וקסמן), "עכשיו אני לא מוותר", "הולך רגל", "לאן לאן", "לילות לבנים" ועוד.
בהפקה המוזיקלית של האלבום השתתפו חברי "איפה הילד"" ושי להב (ממופע הארנבות של ד"ר קספר), שגם ניגן בהקלטות בקלידים.
באותה שנה, הקליטה וקסמן חידוש ללהיטו של אריאל זילבר "בטי בם" בעיבוד חמי רודנר ושי להב.
בשנת 1997 רודנר הפיק מוזיקלית את אלבומה השני של וקסמן, "לא מחכה יותר לדוור".
גם באלבום זה הלחין אחד מהשירים וניגן בגיטרות.
באותה שנה כתב רודנר את מילות השירים "סיפור קטן פשוט" ו"בדיסקוטק" לאלבום הבכורה של להקת היי פייב, תחת שם העט "נינה שדה" (את שם העט הגה שי להב, שהיה המלחין והמפיק העיקרי של היי פייב).
בשנת 1998 רודנר הפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה של נמרוד לב, "אין חלום אחר", השתתף בעיבודים באלבום, וניגן בהקלטתו בבס.
באמצע 1998, הוחלט לתת תוקף רשמי לפירוק איפה הילד בהופעת פרידה ובאלבום האוסף "מישהו שומע אותי" שכלל את להיטי הלהקה, שירים מהופעות חיות וגם שירים חדשים, כמו "ונוס בטרנינג", "כולם רוצים חבר" ועוד.
באותה שנה, חידש רודנר לפרויקט עבודה עברית את שירו של שלום חנוך "לילה".
בשנת 1999 התפרקה להקת "איפה הילד?".
באותה שנה התגרש רודנר מאשתו, איגי וקסמן, לאחר ארבע שנות נישואין.
בשנת 2000 יצא "גאולה", אלבום הבכורה של חמי רודנר, בו שיתף פעולה עם להקת שליחי הבלוז.
רודנר כתב והלחין את השירים, עיבד עם עידו אגמון, והפיק מוזיקלית עם אגמון ואייל דפנא.
בין להיטי האלבום היו "בואי ניפרד", "מה היה" ו"גאולה".
באותה שנה, הפיק רודנר שני שירים חדשים לאלבום האוסף של ג'וזי כץ, "התשמע קולי": "אני סולחת" ו"מישהו תמיד".
כמו כן שיתף פעולה, באותה שנה, בהופעות עם ירמי קפלן, שלום חנוך וג'וזי כץ.
בשנת 2001, התאחדה להקת "איפה הילד?" בהרכב מלא (עם אופיר בר עמי ושיף ערד) למספר הופעות נוספות, ביניהן במופע משותף עם מוניקה סקס.
במקביל לאיחוד הלהקה, המשיך רודנר גם בפעילותו העצמאית.
הוא הופיע, בין השאר, במופע "איך כש..." לזכרו של יוסי אלפנט, הפיק מוזיקלית אלבומים לשרון מולדאבי ולאסף ארליך והקליט אלבום סולו שני, "מלנכוליה אהובתי" שמו, בין שיריו: "סוד הדברים הפשוטים", "מלנכוליה אהובתי", "חדרים שבלב" (בדואט עם יהודית רביץ) ו"הרבה יותר יפה לי מקרוב".
במאי 2003 הוציא רודנר את אלבומו השלישי "חמלה", מתוכו הצליח השיר "הברית שצריך לחדש".
בשנת 2004 הוציא רודנר אלבום בהופעה חיה, במסגרת סיבוב ההופעות "בית השמש העולה".
במופע, שהחל במסגרת פסטיבל "בלוז, סרטים ווידאוטייפ", ביצע רודנר, עם להקת הליווי The Ruderunners (עידו אגמון, ספי אפרתי, נועם רפפורט וטל לבני), שירים של להקות "הפלישה הבריטית": הביטלס, הרולינג סטונז, החיות, קרים ואחרות.
באותה שנה הופיע רודנר בפסטיבל ניצנים, שם אירח את יוני בלוך.
בהמשך הופיע בפסטיבל שיר היונה, וב"פסטיבל השירים של ישראל".
בשנת 2006 החל רודנר להנחות תוכנית ראיונות לילית בשם "מרגיש בבית", בערוץ 2. בתוכנית הוא מראיין זמרים שונים, ומלווה אותם במשך יום בחייהם.
התוכנית שודרה במשך 2 עונות.
בשנת 2007 הוציא רודנר את אלבומו "מכונת השירים הגדולה", בהפקתו של קובי אוז ובעיבודים של ערן וייץ ושלומי לביא.
מתוך האלבום יצאו הסינגלים "מכונת השירים הגדולה", אשר הלחין רודנר למילים של לאה איני, "זה אותו הקיץ" ו"השארת אותי עם הרוח".
פרט ל"מכונת השירים הגדולה" כתב והלחין רודנר את כל שירי האלבום.
בשנת 2008 חידשו חברי "איפה הילד?" את פעילות הלהקה, ובשנת 2012 יצא אלבומם "בני המאה ה-20".
מאז 2011 מלמד רודנר בבית הספר למוזיקה "מזמור", וכן מלווה הרכבים ובוגרים מקרב תלמידי בית הספר.
בשנת 2013 רודנר הפיק מוזיקלית את המופע אינדי ילד - מופע רוקנ'רול לכל המשפחה.
לאחר שתיקה ארוכה, הוציא רודנר ב-2013 שני סינגלים ראשונים לקראת אלבום הסולו "זמן אסיף" שיצא בהמשך השנה.
האלבום, שהעבודה עליו ארכה שלוש שנים, בהן נטל חלק כשותף הגיטריסט ערן ויץ, כולל 10 שירים שאת כולם כתב רודנר, למעט אחד שנכתב על ידי אחיו רוני יעקבי.
לחלק מהשירים באלבום כמו "ישראבלוז" בעלי אופי מחאתי ופוליטי.
בשנת 2019 הוציא רודנר את האלבום "יהומה".
שנתיים לאחר מכן, ב-2021 הוציא רודנר במשותף עם ערן ויץ את האלבום חי שירים המורכב מ-18 ביצועים אקוסטיים ומינימליסטיים לקלאסיקות ישראליות.
בשנת 2024, בציון שנה למתקפת הפתע על ישראל, הוציא את שירו "אדם ללא אדם" שאותו כתב אודי שרבני והלחין עדי רנרט.
שם המסיבה לא מצוין, אך לפי אותו חלק שלישי שבשיר אפשר להבין שמדובר על הטבח בפסטיבל נובה.
סיום אותו חלק מתכתב עם שש אחרי המלחמה מתוך הספר החייל האמיץ שוויק.
ב-29 ביולי 2007, התחתן רודנר בשנית ונשא את בת זוגו האוסטרלית, קרן.
באפריל 2021 פורסם כי בני הזוג התגרשו לאחר 14 שנות נישואין.
גאולה (חמי רודנר ושליחי הבלוז) (2000)
לדיסקוגרפיה של "איפה הילד?" ראו: איפה הילד?
חֲמִיצָה, המוכרת גם כבּוֹרְשְׁ (ביידיש בּאָרשט, בפולנית Barszcz נהגה: בָּארשץ', ברוסית בורש - борщ , בהונגרית: Borscs), היא מרק חמוץ בצבע אדום שמקורו בסלק, המאפיין מטבחים מסורתיים של מזרח אירופה.
קיימים סוגים רבים מאוד של חמיצה.
במטבח הרוסי לבדו יש כ-40 סוגים שונים של המרק.
לרוב מבשלים אותו עם בשר חזיר או עוף.
את הגרסה הצמחונית שלו נהוג לעיתים להגיש קר בתוספת ביצה מבושלת וחתוכה, בצל ירוק ומלפפון חמוץ.
עוד כולל המרק בדרך כלל כרוב, גזר, שמיר, עגבניות, שעועית, תפוחי אדמה, פטריות ומלפפון.
נהוג להגישו עם מעט שמנת חמוצה.
המרק מוגש הן חם והן קר; ברוסיה נהוג להגישו קר בקיץ.
בארצות בלטיות, בעיקר בליטא, נהוג להגיש את החמיצה בנפרד ואליה מצורפת בנוסף צלחת עם שמנת חמוצה ועוד אחת עם ירקות.
כמו כן, המרק יכול להיות מוגש עם מרכיביו השונים בתוכו (כבורשט אוקראיני) או לחלופין כמרק "צח" שמרכיביו הוצאו ממנו לאחר חליטתם (כבורשט פולני).
על פי המילון האטימולוגי של השפות הסלאביות שם המרק מגיע משמו של הצמח, הנקרא במקור בורשוויק (שם מדעי: Heracleum sphondylium), בעל עלים המשמשים למאכל.
מקורו של המרק לא ידוע, ככל הנראה הוא הופיע ברוס של קייב.
ניתן לומר בוודאות שהחמיצה הייתה ידועה באזור כבר בסביבות המאה ה-14–15. בהמשך עם תחילת שימוש בתפוח אדמה ועגבניות בתחומי האימפריה הרוסית שהפכו להיות חלק בלתי נפרד של המתכון.
הבורשט הגיע לישראל עם העליות הראשונות ממזרח אירופה
בהלכה היהודית נוצר דיון תרבותי-הלכתי לגבי חשיבותה של החמיצה.
קיימים טקסים רבים ביהדות המצריכים שתיית יין, כדוגמת קידוש, הבדלה וברכת המזון.
מכיוון שלרבים מיהודי אשכנז לא היה יין כשר זמין, נהגו רבים מהם להשתמש בשיכר כתחליף ליין, פתרון שניתן לו מקום כבר בתלמוד הבבלי.
אומנם, לגבי החמיצה קבעו פוסקי ההלכה כי לא ניתן להתייחס אליה כאל שיכר, וקבעו שהיא 'כמו מים' מבחינת חשיבותה.
חמין הוא תבשיל קדירה בבישול איטי, המהווה את אחד מסימני ההיכר המובהקים של המטבח היהודי המסורתי בתפוצותיו השונות.
ייחודו של המאכל ומקור התפתחותו נעוצים באיסור ההלכתי על בישול בשבת.
כדי לאפשר אכילת מזון חם ומשביע בסעודת היום של שבת מבלי לחלל את החג, פותחה טכניקת בישול המסתמכת על "שהייה": הנחת התבשיל על מקור חום (כגון תנור, פלטה או גחלים) עוד בטרם כניסת השבת, ובישולו הרציף בחום נמוך למשך הלילה ועד למועד הארוחה למחרת.
לאורך הדורות, זכה המאכל לכינויים מגוונים בקהילות ישראל השונות.
בקרב יהדות אשכנז הוא מוכר בשם צ'וֹלֵנְט (ביידיש: טשאָלנט), ואילו בקרב יהדות ארצות האסלאם רווחים שמות כגון סְחִינָא או דַפִינָה (מרוקו), טְפִינָה (לוב ותוניסיה), תְבִּית (עיראק) וחָאלֶה בִּיבִּי (פרס).
מקורם של מרבית השמות נגזר מתיאור חום המאכל, אופן הטמנתו או משך בישולו.
מבחינה גסטרונומית, זמן הבישול הממושך (לרוב בין 12 ל-18 שעות) גורם לסוכרים ולחלבונים שבמזון להגיב זה עם זה ולהשחים לאיטם.
תהליכים כימיים אלו, הידועים בשפה המקצועית כתגובת מייאר וכקרמליזציה, הם המעניקים למרכיבי החמין את הגוון החום העמוק ואת המרקם הנימוח, ויוצרים האחדה והרמוניה של הטעמים.
אף על פי שהרכב החמין משתנה מעדה לעדה, הבסיס המשותף לרוב הגרסאות כולל שילוב של נתחי בשר בקר (לרוב נתחים עתירי רקמות חיבור המתאימים לבישול ארוך), פחמימות (כגון תפוחי אדמה, אורז, חיטה או גריסים), קטניות (חומוס או שעועית) וביצים.
שמותיו השונים של המאכל בתפוצות ישראל נגזרים לרוב מאחד משלושה מקורות סמנטיים: טמפרטורת המאכל ("חם"), אופן הבישול ("מוטמן"), או משך הזמן ("איטי" או "למשך הלילה").
במקורות העבריים הקדומים (לשון חז"ל), המילה "חמין" אינה מציינת תבשיל ספציפי, אלא משמשת כשם עצם כללי למים חמים או לדברי מאכל חמים.
כך למשל במשנה, במסכת שבת, נידונות הלכות הקשורות בחימום מים ("היד סולדת בו") תחת המונח חמין.
תהליך הצמצום הסמנטי (Semantic narrowing), שבו המילה הפכה משם תואר כללי לשם של מאכל מסוים, התרחש ככל הנראה בימי הביניים, כאשר המונח "חמין של שבת" התקבע בספרות ההלכתית לתיאור התבשיל המיוחד ליום זה.
מקור המילה היידית טשאָלנט (נהגה: צ'וֹלֵנְט) העסיק חוקרי פולקלור ובלשנים, והוצעו לו מספר הסברים:
ההסבר הרומאני-צרפתי (המקובל במחקר): הבלשן מקס ויינרייך, מחשובי חוקרי היידיש, גורס כי המילה הגיעה ליהדות אשכנז מן הצרפתית העתיקה או מהניבים הרומאניים של מערב אירופה.
הסברה הרווחת היא שזהו הלחם של המילים Chaud (חם) ו-Lent (לאט), המתאר את תהליך הבישול.
ההסבר הלטיני: הסבר נוסף קושר את המילה למונח הלטיני Calentem (להיות חם/מחמם), בדומה למילה Caliente בספרדית.
אטימולוגיה עממית: סברה פולקלוריסטית נפוצה גורסת כי המילה היא שיבוש של הביטוי "שול-ענד" (Shul-End), כלומר "סיום התפילה בבית הכנסת", הזמן שבו נהוג לאכול את המאכל.
חוקרי מזון כדוגמת גיל מארקס שוללים הסבר זה ומגדירים אותו כ"אטימולוגיה עממית" מאוחרת, שכן המונח הקולינרי הופיע בכתבים הרבה לפני שהשימוש בביטוי זה השתרש, ואין לו ביסוס פונטי.
השמות במרחב זה נגזרים לרוב משורשים המתארים את טכניקת הבישול (הטמנה, חום או זמן):
דפינה / טפינה: בקרב יהודי צפון אפריקה (בעיקר במרוקו, לוב ותוניסיה), נפוץ השימוש בשורש הערבי ד.פ.נ (دَفَنَ), שמשמעותו "לקבור" או "להטמין".
שם זה משמר את המציאות ההיסטורית שבה סירי החמין היו "נקברים" בתוך הגחלים הלוחשות של התנור הקהילתי או בבורות באדמה.
סחינא: שם זה נפוץ במרוקו, ונגזר מהשורש הערבי ס.ח.ן (سخن) שמשמעותו "חם" (מקביל למשמעות העברית של "חמין").
תְבִּית: שמו של החמין בהמטבח העיראקי (המבוסס על עוף ואורז) נגזר מהפועל הערבי "תַבִּית" (تبييت), שמשמעותו "להשאיר (משהו) למשך הלילה" (מהשורש ב.י.ת, ללון).
שם זה מדגיש את אלמנט הזמן וההשרייה הלילית המאפיינים את הכנתו.
חָאלֶה בִּיבִּי: בקרב יהודי שיראז שבפרס, מכונה התבשיל "חאלה ביבי".
בפרסית, המילה "חאלה" משמעותה דודה, ו"ביבי" הוא תואר כבוד לאישה מבוגרת או גבירה חשובה.
השם משקף את האופי הביתי של המנה, המיוחסת לדמות אמהית או נשית חשובה במשפחה.
צ'וֹלֵנְט: החמין הקלאסי של יהדות מזרח אירופה.
מבוסס על תפוחי אדמה, קטניות (שעועית וגריסים), בשר בקר (לרוב שפונדרה או חזה), עצמות וביצים קשות.
נהוג להוסיף לו קישקע (מעי ממולא בתערובת של קמח ושומן) ו"קוגל תפוחי אדמה" שמתבשל בתוך הסיר.
שוֹלֶט: הגרסה ההונגרית של הצ'ולנט.
מאופיינת בשימוש באווז מעושן, שעועית לבנה גדולה, ולעיתים קרובות הרבה פפריקה ופלפל שחור.
ניתן להוסיף גם כופתה ("גמבוץ") עשויה תפוחי אדמה וקמח.
סְחִינָא / דַפִינָה: הגרסה המרוקאית.
בחמין זה המרכיבים השונים (חיטה, אורז, חומוס) מופרדים לעיתים קרובות בשקיות בד ("קוקו") כדי לשמור על טעמם הייחודי.
נהוג להוסיף לו פירות יבשים (תמרים ושזיפים) המעניקים צבע חום כהה וטעם מתקתק.
טבחה בסלק: הקדירה המרכזית של יהודי לוב (ולעיתים בתוניסיה).
בניגוד לשמה העברי המודרני, היא מבוססת על עלי סלק מצוי (מנגולד) ולא על סלק אדום.
העלים מטוגנים שעות ארוכות עד להשחרה ("פקיילה") ומעניקים לתבשיל צבע שחור וטעם עמוק.