tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בימי המנדט הבריטי היה אזור משגב מאוכלס בערבים בלבד, ונכלל באזור המיועד למדינה הערבית על-פי תוכנית החלוקה.
האזור נחשב למאוכלס בצפיפות בערבים ונעדר קרקעות חקלאיות זמינות להתיישבות יהודית ועל כן לא הוקמו בו יישובים.
בשנת 1956 הוקם "כפר חוצבים" שגב, שהיה אמור להתבסס על עבודות במחצבה סמוכה, אך כשל, ובמשך מעל עשר שנים עשו המוסדות המיישבים מאמצים למצוא פתרון ליישוב זה ולא התפנו להקמת יישובים נוספים באזור.
עם זאת, במהלך שנות ה-60 הוקם המושב יודפת.
בראשית שנות ה-70 חלה התעוררות ברצון להתיישב באזור, שהיה קרוב יחסית לחיפה ולקריות.
גרעין התיישבותי של התנועה להפצת התורה קיבל מידי המוסדות המיישבים את הבתים הריקים של שגב, שנותרו בו רק כ-18 משפחות, ועשרות בתים ריקים, כדי להקים במקום יישוב המבוסס על מוסדות חינוך.
סכסוכים אלימים עם התושבים הוותיקים הביאו לביטול התוכנית ולאנשי התנועה להפצת התורה הובטח יישוב אחר באזור.
במקביל התגבש גרעין של בוגרי מדעי המחשב מהטכניון שביקשו להקים יישוב באזור.
אלו נענו להצעה של המוסדות המיישבים להקים כפר תעשייתי מבוסס מפעלים עתירי ידע, ועלו בשנת 1974 לאתר זמני לקראת הקמת המושב יעד.
אתר ליישוב יעד אותר בסוף שנת 1976, יחד עם שני אתרים נוספים ליישובים שכניה ומנוף, שהוקצו לגרעינים של עולים מארצות הברית ומדרום אפריקה.
בשנת 1977 נוספה קורנית ליישובים שהתעתדו לקום באזור שגב.
בשנת 1975 פנו קבוצה של עובדי רפא"ל למוסדות המיישבים בבקשה להקים יישוב קהילתי, שאינו מתבסס על פרנסה ביישוב.
המוסדות המיישבים דחו בקשה זו בטענה שאינם מעוניינים להקים יישוב של וילות.
אולם התעקשות חברי הגרעין הביאה לפשרה, ובתחילת 1977 נאמר לחברי הגרעין שהם מיועדים להתיישבות באותה שנה.
בתחילת 1978 התפצל הגרעין, ואנשיו הקימו את יובלים (גרעין גילון) ואת עצמון על שטחי מושב שגב שננטש.
בסוף שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80, במסגרת תוכנית המצפים בגליל שקודמה על מנת לייהד את הגליל, היה גוש שגב אחד משלושה "גושים" בהם הוקמו מצפים.
בנוסף ליישובים שנמנו לעיל, הקים גרעין "סוף מערב" את היישוב הקהילתי שורשים, וגרעין מארצות הברית הקים את היישוב הקהילתי רקפת.
בסוף 1982 נוסדה המועצה האזורית משגב שאיגדה את יישובי גוש שגב, וחלק מיישובי הגושים צלמון ותפן, שקיבלו קודם לכן שירותים ממועצות שכנות מרוחקות.
נכון לשנת 2023, המועצה מונה כ-30,000 תושבים, יהודים, ערבים ובדואים.
בשטח המועצה נמצאות פזורות בדואיות לא מוכרות, בהן הכפר חמדון ליד היישוב לוטם, ו'קובסי מערב' ליד היישוב לבון.
מועצה אזורית משגב נמצאת בלב הגליל, מזרחית לעכו ועמק זבולון ומערבית לשטח המועצה האזורית מרום הגליל.
שטח המועצה כולל את יישובי משגב, ושטחים פתוחים הנמצאים על הרכסים, ועוטף את הבקעות שביניהם - את העיר כרמיאל וישובי בקעת בית הכרם, וכן את יישובי בקעת סכנין - סח'נין, עראבה ודיר חנא.
המועצה גובלת ברשויות רבות, ביניהן ג'וליס, ירכא וג'דיידה-מכר מצפון; טמרה, אעבלין ושפרעם ממערב; כפר מנדא, וביר אל-מכסור מדרום; מר'אר ועילבון ממערב
המועצה נקראת על פי ציטוט מספר "תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים" של יוסף בן מתתיהו בתיאורו את כיבוש יודפת (שהייתה ליישוב הראשון במועצה בעידן המודרני): .
משרדי המועצה האזורית שוכנים בבניין במרכז השירותים המרכזי המצוי ליד היישוב רקפת.
במרכז ממוקמים גם המרכז לפרט ולמשפחה, ספריה אזורית, סניפי קופות החולים, 'קמפוס' בתי ספר על יסודיים (הכולל שלושה תיכונים – "אסיף משגב", "קציר משגב" ו"עומר משגב"), בית הספר היסודי "משגב", מרכז קהילתי (מתנ"ס), מתקני ספורט, מרכז לגיל השלישי "מרחבים" ומועדון כפרי.
ברחבי המועצה ממוקמים ארבעה מרכזים נוספים, שבכל אחד מהם פועל בית ספר יסודי ושלוחה של המתנ"ס – בהר גילון, הר שכניה, מורשת, ובכפר סלאמה, שבו פועל גם תיכון מרשת "אורט" לאוכלוסיית היישובים הבדואים.
בתי ספר נוספים בתחום המועצה: בית הספר הדו-לשוני "גליל" בקיבוץ אשבל, בית הספר האנתרופוסופי "עודד" ביודפת, תבנית החינוך המוזהב במעלה צביה ובית ספר יסודי נוסף ביישוב הבדואי כמאנה.
ב-2018 נפתח בית ספר יסודי חדש ביישוב לבון עבור יישובי המועצה הצפוניים.
ליד מתחם המועצה נמצא "פארק אוסטרליה" שהוקם בתרומות ידידי הקרן הקיימת באוסטרליה.
בפארק יש מתקני שעשועים לילדים ואמפיתיאטרון פתוח שבו נערכות הופעות ואירועים שונים.
בפארק יש אנדרטה לחללי המועצה ופסלים נוספים, ביניהם פסל אבן של קופסת הקרן הקיימת המוצבת על מפת אוסטרליה.
ביער שגב הסמוך למתחם המועצה ממערב, נמצאים שבילי טיול, חניוני יום ומסלול "סינגל" מעגלי לרוכבי אופניים.
במשגב פועלות ארבע תנועות נוער: הנוער העובד והלומד, השומר הצעיר, האיחוד החקלאי והצופים.
בנוסף כ-150 ילדים משתתפים בפעילות של ארגון הנוער חוגי סיירות של הקק"ל.
בפארק תעשיות משגב ובפארק תעשיות בר-לב וכן ביישובים עצמם פועלים מאות מפעלים ועסקים פרטיים בתחומי תעשייה, תיירות ושירותים, המספקים תעסוקה לתושבי משגב והסביבה.
בתחום המועצה נמצא מכון "לשם" של חברת רפאל המעסיק רבים מתושבי המועצה.
ישובי משגב קרובים גם למוקדי התעסוקה והשירותים בכרמיאל, הקריות, תפן, מגדל העמק ויקנעם.
על פי סקר צרכנים נרחב שנערך ב-2014, תושבי משגב עוסקים בפעילות ספורטיבית בשיעור גבוה של כ־76% (שיעור זה גבוה ב-5% מהממוצע במועצות אזוריות אחרות שבהן בוצע סקר צרכנים דומה).
אוכלוסיית משגב גדלה במרוצת השנים, ועימה גדל, בהתאם לדרישות האוכלוסייה, הצורך בפיתוח התשתיות לספורט ופנאי.
מיעוט הפעילות של הספורט מתקיים ביישובים עצמם, כי היישובים ברובם קטנים ולא תמיד יכולים לקיים פעילות מקומית שעלותה גבוהה, בגלל מיעוט משתתפים.
המשגביאדה – אליפות היישובים במשגב למבוגרים בענפים: שחייה, ריצה, טניס, אופני הרים, קט רגל, כדורסל, פטאנק, כדורשת, טניס שולחן ומשיכת חבל.
מרוץ משגב וצעדת הילה בגליל (הולכים יחד לבריאות האישה), פסטיבל ספורט ובריאות – מפעל ספורט אזורי (וארצי) שזוכה להצלחה ולצמיחה בכל שנה, שבו משתתפים אלפי אנשים בכל הגילים.
האירוע כולל גם הפנינג והפעלות ספורט לכל המשפחה במטרה להגביר את המודעות לגילוי מוקדם של סרטן השד ובריאות האישה.
פסטיבל אופניים משגב – תחרות פתוחה וייחודית לרוכבים תחרותיים בכל הגילים והרמות ביער שגב.
במקביל לתחרות מתקיימים טיולי אופניים, פעילויות לחובבי האופניים והפנינג.
במועצה האזורית משגב מתקיימת פעילות ספורט תחרותי רבה בתחומים: רכיבת אופניים, שחייה, כדורגל, כדורעף, כדורסל, טניס, בייסבול, ריצה וטריאתלון.
מועצה אזורית משגב שותפה מאז 2014 באשכול רשויות בית הכרם ביחד עם כרמיאל, ראמה, נחף, בענה, דיר אל-אסד ומג'ד אל-כרום.
אשכול הרשויות הוא תאגיד עירוני המהווה פלטפורמה ליצירת שיתופי פעולה אזוריים בין רשויות שכנות, אחד מחמישה אשכולות שהוקמו על ידי המכון למנהיגות וממשל, קרן אלכא-ג'וינט ובסיוע משרד הפנים.
משגב גם חברה באיגוד ערים גליל מערבי לאיכות סביבה, גוף הפועל לפיקוח, תיאום וקידום בנושאים סביבתיים במרחבי הרשויות והמרחב המשותף.
אריק רז (יעד) (1982–1996) – שימש קודם לכן כיושב ראש ועד יישובי גוש שגב
מועצה אזורית רמת הנגב היא מועצה אזורית בנגב שבמדינת ישראל.
זוהי המועצה בעלת שטח השיפוט הגדול ביותר בישראל, כ-4,100 קילומטר רבוע (לשם המחשה, שטחה גדול פי שלושה משטחו של כל מחוז המרכז).
המועצות המקומיות מצפה רמון וירוחם הן מובלעות בתוכה.
הנגב מורכב משישה אזורי משנה.
אחד האזורים הוא רמת הנגב.
במזרח גובל שטח המועצה במועצה אזורית הערבה התיכונה, בדרום במועצה אזורית חבל אילות, במערב בגבול ישראל-מצרים ובצפון במועצה אזורית בני שמעון ובמועצה אזורית אשכול.
בשטח הנתון נמצאות ארבע מועצות: מועצה אזורית רמת הנגב, מועצה אזורית נווה מדבר (של תושבי הפזורה הבדואית בנגב), מועצה מקומית מצפה רמון ומועצה מקומית ירוחם.
מועצה אזורית רמת הנגב היא המועצה הגדולה ביותר בשטחה בישראל, היא משתרעת על 4.1 מיליון דונם, שהם למעלה מ-22% משטח מדינת ישראל.
אוכלוסיית המועצה מתגוררת ב-20 יישובים מוכרים, בהם קיבוצים, מושבים, יישובים קהילתיים, מוסדות לימוד וטיפול ומחנות צבא.
בנוסף נמצאות בשטח המועצה האזורית 23 חוות בודדים.
בשטחי המועצה אטרקציות תיירותיות רבות: הערים העתיקות עבדת, שבטה, ניצנה וחלוצה, המכתשים, הנוף המדברי וההררי, דרכים ושבילים אשר הוכנו במיוחד למטיילים וכן 23 התיישבויות בודדים אגרו-תיירותיות.
כל אלה מהווים מוקד משיכה תיירותי.
ראשיתה של ההתיישבות היהודית באזור רמת הנגב הייתה בשנת 1943 בהקמת רביבים, אחת משלושת המצפים שהיו תחנות ניסוי חקלאיות בהן נלמדו תנאי הסביבה האקלימיים והחקלאים כדי לייעל את שיטות עיבוד האדמה ולהגדיל את תנובתה.
בנובמבר 1947 עלה על הקרקע קיבוץ משאבי שדה שנקרא בתחילה "חלוצה" ושכן עד אחרי מלחמת העצמאות כ-11 קילומטר מצפון מזרח לרביבים.
משאבי שדה ורביבים היו היחידים באזור בשנות ה-50, ונאבקו יחד להנחת צינור מים שיאפשר את הרחבת ההתיישבות באזור.
דרומית לשני קיבוצים אלו קמה שדה בוקר בראשית שנות ה-50.
בשנת 1953 הוחל בהקמת היאחזויות נח"ל באזור חולות חלוצה ובדרך אליה.
תחילה הוקמה גבעת רחל ובהמשך הוקמו אשלים, בארותיים והיאחזויות נח"ל נוספות.
בגלל התנגדות קרן קיימת לישראל, שלא ראתה סיכוי להתיישבות אזרחית במקום, הם לא אוזרחו ובסופו של דבר ננטשו.
המועצה הוקמה ביוני 1954, וכללה בראשיתה 4 יישובים: רביבים, משאבי שדה, שדה בוקר וכפר ירוחם.
ראש המועצה הראשון היה יוחנן זריז, שהיה ממפקדי הפלמ"ח.
הוא כיהן עד 1956. בעשורים הראשונים במועצה זו, נמשכו כהונות ראשי המועצה כשנתיים.
בתקופת כהונתו של זריז, העסיקה המועצה את זריז בחצי משרה ובנוסף אליו העסיקה גם עובדת משרדית בודדת, במשרה מלאה.
למועצה לא היה מבנה משלה.
זריז, שהיה גם רכז היישוב משאבי שדה, בחצי משרה, החזיק משרד אחד עבור שתי המשרות וכל רכוש המועצה היה ארונית ושולחן עבודה, שהיו בפינה של משרד מזכירות משאבי שדה וג'יפ שחנה בחוץ.
אחד המיזמים העיקריים של זריז היה רכישת אמבולנס עבור המועצה.
אחרי זריז כיהן יהודה דרור (צ'ובינסקי), שכונה "צ'ובה".
דרור כיהן בשתי קדנציות לא רצופות.
בין שתי הכהונות של צ'ובה כיהן עודד ברזילי, חבר אותו קיבוץ.
בתקופה מאוחרת יותר, היה ברזילי במשך עשרים שנה מהנדס המועצה.
בין 1964 לבין 1969 כיהן בתפקיד חגי אבריאל.
בינתיים, למועצה כבר היו מבני קבע שנמצאו בבאר שבע.
בכהונתו של יעקב יוגב הם עברו לתוך שטח המועצה.
התעוררות מחודשת להתיישבות ברמת הנגב החלה בראשית שנות ה-70 וקיבלה תאוצה בימי ממשלת הליכוד לאחר הסכמי קמפ דייוויד וההחלטה על מסירת סיני למצרים.
באתר קרוואנים שהוקם בצומת משאבים עברו בזה אחר זה הגרעינים שהקימו את אשלים (עברו לנקודת הקבע בתחילת 1979), טללים (עברו לנקודת הקבע בתחילת 1980) ורתמים (עברו לנקודת הקבע ב-1983).
שמואל ריפמן כיהן כראש המועצה משנת 1991 עד לפטירתו בינואר 2017. ריפמן היה הראשון שכיהן כמה קדנציות רצופות, בין השאר בגלל שבקדנציה הראשונה שלו בוטל ההסכם בין היישובים, שלא איפשר זאת.
בתקופת כהונתו קמה באר מילכה (ב-2006).
ריפמן הגדיל וסידר את המועצה.
שלב נוסף בהתיישבות במקום החל בשנות ה-2000, עת החלה תנועת אור לכוון גרעיני התיישבות של חילונים ודתיים לנגב.
במסגרת זאת קמו ברמת הנגב מרחב עם ובאר מילכה, חודשה ההתיישבות ברתמים והוקם היישוב שיזף.
מ-2017 ראש המועצה הוא ערן דורון.
מספר צורת היישוב יישוב שנת הקמה 1 יישוב קהילתי אשלים 1979 2 מושב באר מילכה 2006 3 יישוב מוסדי בית השנטי במדבר
מוֹעָצָה אֲזוֹרִית עֵמֶק חֵפֶר היא מועצה אזורית באזור השרון של מחוז המרכז בישראל, השוכנת במישור החוף שלאורך הים התיכון, בחלקו הצפוני של אזור השרון, בין הערים חדרה בצפון ונתניה בדרום.
המועצה הוקמה בשנת 1940 והיא המועצה האזורית הראשונה שהוקמה בישראל.
המועצה מונה 41 יישובים והיא משתרעת על כ-130,000 דונם ואוכלוסייתה מונה כ-44,256 תושבים.
המועצה גובלת ממזרח בקו הירוק, מצפון במועצה אזורית מנשה, ג'ת וחדרה, ממערב בים התיכון, מדרום בנתניה, כפר יונה ומועצה אזורית לב השרון.
אדמות עמק חפר נקנו על ידי יהושע חנקין בשליחות קק"ל בשנת 1927, לאחר שיהודי ויניפג, קנדה, תרמו כמיליון דולר לצורך זה.
הבעלים המקוריים היו שני אפנדים לבנוניים: טיאן וקובני שמקום מושבם היה בביירות.
השניים החכירו אותן לאריסים ערביים ששרידי כפריהם פזורים בשטח.
אריסים אלה עסקו בחקלאות וחלק ניכר מהכנסתם הועבר לבעלי הקרקע.
בשנת 1926 פרץ המרד שהתבטא בין השאר בסירוב האריסים לשלם לבעלי הקרקע.
שני האפנדים החליטו להיפטר מקרקעותיהם והתקשרו עם סוחר הקרקעות היהודי יהושע חנקין והיתנו איתו שהדבר יישמר בסוד עד להשלמת העסקה.
חנקין פנה אל יו"ר הקרן הקיימת מנחם אוסישקין שגייס את הסכום הנדרש במהלך ועידה ציונית שהתקיימה בעיר ויניפג שבקנדה.
אוסישקין קיים פגישה חשאית עם יו"ר יהדות קנדה אהרן פרימן (שעל שמו מושב ביתן אהרן) וזה התחייב יחד עם קבוצת בנקאים יהודים קנדיים להעמיד את הכסף לרשות הקרן הקיימת, בסך מיליון דולר, וכך נקנו כ-40 אלף דונם של אדמה שמהווים חלק ניכר מאדמות עמק חפר.
עורך הדין הערבי עווני עבד אל-האדי סייע לחנקין ברכישת האדמות שהייתה כרוכה בפינוי אריסים ובמתן פיצוי, מחד גיסא, ומאידך גיסא, דרש מהנציב העליון לאסור על מכירת קרקעות ליהודים.
הגרעין הראשון שניסה להתיישב בעמק, קבוצת ויתקין, נאבקה בבדואים שרעו באזור, בניסיונה לעלות לקרקע.
משטרת המנדט פינתה את הבדואים והגרעין הקים ב־1934 את כפר ויתקין.
ראשיתה של המועצה בוועד גוש יישובי עמק חפר שייצג את יישובי עמק חפר ללא סמכויות מוניציפליות החל משנת 1934. הוועד עסק בעיקר בייצוג הגוש מול מוסדות הממשלה והוועד הלאומי, פעילות נגד מלריה, סלילת דרכים וטיפול בנחל אלכסנדר.
בתחילת שנת 1938, במסגרת פעילות ממשלת המנדט להקמת מועצות מקומיות ליישובים היהודיים, הוחל בדיונים על הקמת מועצה מקומית שתקיף את כלל יישובי עמק חפר, יוזמה ראשונה מסוגה בארץ ישראל.
הדיונים התקדמו בעצלתיים ונסובו בין השאר על הסמכויות שיישארו בידי היישובים אל מול אלו שיוענקו למועצה המקומית, על רקע הצורות השונות של היישובים, קיבוצים, מושבים ומושבות וההשתייכויות שלהם לגופי התיישבות שונים.
על פי הצעה שנדונה במרץ 1939, ענייני שמירה, בריאות ודרכים יהיו בידי המועצה, בעוד ענייני התיישבות, חינוך ובריאות יהיו בידי כל יישוב.
במרץ 1940 הוקמה המועצה בה הוענקה זכות הצבעה לכל תושב מגיל 20 ומעלה המתגורר במקום מעל שישה חודשים, חידוש לעומת מועצות כפריות אחרות בהן זכות הצבעה הותנתה בבעלות על קרקע.
בדצמבר 1940 כללה המועצה 18 יישובים חקלאיים ו-4 יישובי פועלים שהשתרעו על שטח של 30,700 דונם והתגוררו בהם 4000 תושבים.
בתחילת 1946 הוחלט עקרונית על צירוף אזור ואדי קובני שכלל אז המושב בית הלוי למועצת עמק חפר והדבר יצא אל הפועל באוקטובר 1947. לאחר הקמת המדינה, באוגוסט 1948 היו במועצה כ-1,300 יחידות משק, כ-900 במושבים ועוד כ-400 בקיבוצים.
בדצמבר 1948 הוחלט לצרף אל המועצה עוד 55,000 דונם בהם היו היישובים הדרים, מרץ א, המעפיל וקאקון.
באוגוסט 1950 הורחב שוב שטח המועצה ונספחו אליה יד חנה, גן יאשיה, חניאל, בורגתא, עולש ובארותיים.
אליכין הייתה שייכת בעבר לעמק חפר אך בחרה להיפרד ממנה בשנת 1977 בתמיכת המדינה.
ב־1988 הופרדו מהמועצה ארבעה כפרים ערבים, לבקשתם, והוכרזו כמועצה מקומית זמר.
המועצה וחיילונגג'יאנג שבסין חתמו ב־2012 על ברית ערים תאומות.
הסכם נוסף נחתם ב־2022 עם שבברזיל, ועם בית ג'ן.
עם כינון היחסים בין גרמניה לישראל בשנות ה–60, החלו לפעול בגרמניה אגודות נוצריות–יהודיות לשיתוף פעולה עם ישראל.
האגודה הנוצרית יהודית בזיגן ויטגנשטיין פעלה ליצירת קשר כבר בשנות הששים יחד עם תושב זיגן, הוגו הרמן.
הוא עלה לישראל לפני המלחמה והתיישב בבית יצחק, חזר עם תום המלחמה לעיר הולדתו, ופעל ליחד עמם יצירת הקשר עם עמק חפר ופעל לתחזוקה שלו עד ימיו האחרונים.
ב-17 באוקטובר 1966 נסעו 21 צעירים מזיגן להדסה נעורים שבמחוז עמק חפר.
הטיול אורגן על ידי אגודת הנוער המחוזית.
הגורם המכריע לביקור חוזר הייתה החלטתה של ניצולת השואה עדנה עמית.
באמצע שנות הששים, הזמינה האגודה הנוצרית יהודית לזיגן לראשונה קבוצת מורים העוסקים בחינוך במועצה להכרות ויצירת קשרי ידידות.
במהלך ביקור זה הגדירו האחראים על מועצת הנוער המחוזית את המודל להמשך פעילות חילופי הגומלין.
ב-1969 יצאה מעמק חפר קבוצת נוער ראשונה.
במאי 1973 נחתמה אמנת ידידות בין מועצת עמק חפר לחבל זיגן ויטגנשטיין.
מאז, מתקיימים חילופי משלחות של נוער ומבוגרים בין עמק חפר לזיגן באופן מתמיד, וכן ביקורים של משלחות פרלמנטריות.
כמו כן מתקיים קשר מתמיד עם ארגון קונאקט (ConAct), הרשות הישראלית-גרמנית לחילופי נוער וצעירים בישראל וגרמניה.
באוגוסט 1973 נחתם הסכם רשמי לשיתוף פעולה, במסגרת ברית ערים תאומות.
בקיץ 2013, במלאת שלושים שנים לקשר בין המועצה לזיגן, נפתחה בגלריה העירונית זיגן תערוכה קבוצתית הכוללת יצירות בדפוס דיגיטלי של 24 אמנים ישראלים, המתייחסים בעבודותיהם למתח הקיים בין הטבע לתרבות, בין הפראי למבוית, בין הנוף לגוף ובין הטכנולוגי לפסטורלי.
את התערוכה אצרה האמנית דליה בר-אמוץ מקיבוץ מעברות.
בתערוכה הוצגו יצירות השאולות מתוך פרויקט "גשרלריה", המתקיים בכל קיץ מזה שנים רבות ברציפות, על הגשרים שבפארק נחל אלכסנדר, שבמועצה האזורית עמק-חפר.
בתערוכה בזיגן הוצגו יצירות המופקות בדפוס דגיטלי תוך התאמה לחלל הפנימי הנרחב של הגלריה העירונית, כמו גם הקרנת ווידאו על מסכים.
כמו כן, הוצגו תמונות המתעדות פעילות יצירתית עם נוער ישראלי ופלסטיני בעמק חפר במסגרת הארגון "ידידי כדור הארץ" ובהפקת דליה בר-אמוץ, יצירת קולאז' שהוצג גם הוא על הגשרים בתערוכה.
בשנת 2012 נחנך פארק זיגן על גדות נחל אלכסנדר, שנבנה ושופץ בשיתוף פעולה בין עמק חפר לזיגן.
קבוצת נוער מעמק חפר ומזיגן, חברו יחד להעלאה משותפת של האופרה ברונדיבר, תוך שהך כותבים טכסט חדש בראיה אישית.
המופע עלה בזיגן ואחר כך במוזיאון טרזין בצ'כיה.
הקשר עם מועצה מקומית זמר
מועצה מקומית זמר שוכנת במזרח עמק חפר, ומונה את ארבעת היישובים ימה, ביר א-סיכה, מרג'ה ואיבתאן, שהיו חלק ממועצה אזורית עמק חפר ואוחדו לרשות מקומית בשנת 1988.
ב-2015 קודמה יוזמה של פעילים מעמק חפר, על מנת לקדם יחסי שכנות עם זמר.
התכנית הובלה על ידי ראש המועצה רני אידן, וראש מועצת זמר דיאב גאנם.
ב-2015 נחתם הסכם יחסי שכנים בין המועצה לזמר, בליווי של גבעת חביבה.
משרדי המועצה שכנו בעבר במבנה בכפר ויתקין.
לרגל שנת ה-50 להיווסדה של מועצה אזורית עמק חפר הוחלט על הקמת בניין חדש למועצה, בצמוד למכללת רופין.
המועצה פנתה לאדריכל מנחם באר, חבר קיבוץ געתון שהיה פעיל בתכנון חדרי אוכל ובתי תרבות במועצה ובקשה ממנו לתכנן את המבנה החדש.המבנה תוכנן כבר בתחילת שנות ה-80, אך הבנייה הושלמה רק כעבור 10 שנים, ומשרדי המועצה עברו אליו במהלך מלחמת המפרץ.
המבנה הישן בכפר ויתקין היה למרכז קהילתי.
בית דוד הוא מרכז יום לקשיש המציע מגוון רחב של שירותים התואמים לצורכיהם של וותיקי העמק.
הבית נקרא על שם דוד ונעמי שליי תושבי חופית.
דוד היה יקיר עמק חפר, יליד בולטימור, אשר עזר להשיג תרומה לבניית הבניין מקרן מיירהוף, אותו הכיר כתושב בולטימור.
ב־2015 הייתה המועצה בין ארבע הרשויות המובילות במיחזור בארץ.
בשנת 2023 זכתה המועצה בפרס "אלופת המיחזור" מטעם תאגיד תמיר, המוענק במסגרת תחרות "הרשות הממחזרת".
זו הייתה הזכייה החמישית של המועצה בפרס זה.
הזכייה בפרס ניתנה למועצה על רקע היקפי המיחזור הגבוהים של אריזות הנאספות בפחים הכתומים בשטחה, וכן בשל עקביותה בהובלת תחום המיחזור לאורך שנים.
תאגיד תמיר ציין כי התוצאות משקפות את השקעת המועצה בתחום הסביבה ואת שיתוף הפעולה מצד התושבים.
משנת 2023 לשנת 2024 נרשמה עלייה של 8% במיחזור בעמק חפר.
האתר לטיפול בפרש בעלי חיים מרפתות עמק חפר (מטב"ח) הוקם בשנת 2004 וקולט מדי יום את פרש רפתות ישובי עמק חפר.
הפרש עובר עיכול בתהליך אנארובי המפיק ביוגז המנוצל ליצור חשמל ומים חמים.
תיעוד תולדות המועצה המקומית עמק חפר
במועצה פועל מרכז תיעוד, מוזיאון ומרכז מבקרים לצורך שימור תרבות תושבי המקום והנגשת המידע לציבור.
במרכז האקדמי רופין פועל פרויקט בשם "סיפורי חיים" שבו מתעדים סטודנטים ללימודי מדעי ההתנהגות את סיפורי חייהם של ותיקי עמק חפר.
בפרויקט זה הסטודנטים נפגשים עם קשישים במרכזי יום בעמק חפר ושומעים מהם על חייהם ואירועים משמעותיים הנוגעים לאזור.
ראש המועצה הראשון היה חיים בן-צבי מכפר ויתקין שהיה ראש המועצה הראשון בארץ שעוד כיהן בראש הוועד של יישובי עמק חפר, והיה מעשרים החלוצים הראשונים בעמק.
בן-צבי עמד בראש המועצה עד 1975, עם הפסקה במלחמת העולם השנייה בה התגייס לצבא הבריטי ולחם באיטליה, בתקופה זו כיהן כראש המועצה אהרון ברעם מעין החורש.
בין 1975 ל-1995 עמד עמוס דגני מכפר ויתקין בראשות המועצה.
דגני היה סגנו של בן-צבי והחליף אותו באמצע הקדנציה.
דגני נבחר לראשונה בזכות עצמו בשנת 1977. נחום איצקוביץ' ממושב אמץ עמד בראש המועצה בין 1995 ל-2006. איצקוביץ' הביא תנופת פיתוח חדשה למועצה האזורית, תוך שמירה על אופיו הכפרי של האזור.
איצקוביץ' חנך בעמק גן תעשייתי על שם חיים בן-צבי.
איצקוביץ' התפטר מראשות המועצה עם מינויו למנכ"ל משרד התיירות.
באוקטובר 2006 נכנס רני אידן ממכמורת לתפקיד ראש המועצה.
הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת ללא מתמודדים מולו בינואר 2009.
בבחירות לראשות המועצה באוקטובר 2018 ניצחה גלית שאול מחגלה את רני אידן ובכך הפכה לראשת המועצה האישה הראשונה בתולדות העמק.
בבחירות לראשות המועצה בפברואר 2024, ניצחה גלית שאול מכפר חוגלה את אשר קסו מבת חפר ומידן בר מחבצלת השרון.
יישובי המועצה האזורית עמק חפר
מרחבים היא מועצה אזורית בנגב הצפוני.
אוכלוסייתה מונה כ-15,000 תושבים ושטחה כ־585,000 דונם, מהגדולים שבשטחי המועצות האזוריות.
נכון לשנת 2017, בתחום המועצה האזורית "מרחבים" כלולים 15 מושבים, יישוב קהילתי אחד, כפר נוער חינוכי ובסיס חיל האוויר חצרים.
שר הפנים אישר את הקמת המועצה, בנובמבר 1951. סיבת ההקמה הייתה איגוד מנהלי של היישובים החקלאיים באזור זה - אזור סביבות "כביש הרעב".
היישובים באזור כללו אז את הקיבוץ אורים ושבעה מושבים: בטחה, גילת, מסלול, פדויים, פטיש, רנן, ותפרח.
במועצה התגוררו כ-2,000 בני אדם.
משרדי המועצה נקבעו בתחילה במושב פדויים וישיבתה הראשונה התקיימה בינואר 1952.
המועצה יזמה את הקמת אופקים בשנת 1955 כמרכז אזורי עבור יישובי המועצה.
בשנת 1963 סופחה למועצה האזורית "מרחבים", המועצה האזורית "שלחים".
יישובי "שלחים" היו: אשבול, ניר משה, ניר עקיבא, פעמי תש"ז, קלחים, שדה צבי ותלמי ביל"ו והמרכז האזורי מבועים.
בשנות ה-70 הועבר קיבוץ אורים מתחומי המועצה (שבה לא היו קיבוצים מלבדו) אל המועצה האזורית אשכול, הכוללת קיבוצים רבים.
כמו כן כלולים במועצה האזורית "מרחבים", גם היישובים הקהילתיים שבי דרום (שהוקם עבור מפוני כפר דרום), כפר הנוער אשל הנשיא והמוסד עלי נגב.
כמה מיישובי המועצה על כביש הרעב קרויים באופן סמלי על שם מילים המופיעות בחזון הנביא ישעיהו, המתאר את הפרחת השממה:
כיום במועצה פועלת תנועת הנוער של האיחוד החקלאי ותנועת הנוער בני עקיבא.
בלב המועצה שוכנת קריית החינוך ובה בתי הספר האזוריים, הכפר השיקומי "עדי נגב"- מעון חינוכי המספק בית חם לבעלי צרכים מיוחדים, מרכז תעסוקה קהילתי "מעברים" ומתנ"ס.
כמו כן, יש בשטח המועצה שני פארקי תעשייה במבועים ובאופקים ופארק התעשייה "נ.ע.מ" המשותף גם למועצה האזורית שדות נגב ולנתיבות.
הזרועות הכלכליות החשובות של המועצה הן החברה הכלכלית של המועצה וחברת "מושבי הנגב", החברה החקלאית הגדולה ביותר במזרח התיכון, ובה שותפים כל המושבים במועצה.
היישובים במועצת מרחבים הם בעלי צביון כפרי, מתבססים על חקלאות ונהנים מנוף ירוק ופתוח המשלב גבעות נמוכות עם נחלים, צמחייה ומרחבים מישוריים פתוחים.
בתחום המועצה אתרי תיירות חדשים ומגוונים, מסלולי הליכה ורכיבה על אופניים, אתרי לינה, יקבים, גלריות של אמנים מקומיים, מחלבות לייצור גבינות, מסעדות ביתיות למאכלים אתניים, אתרי ספא ועוד.
בתחום המועצה יש שמורות טבע ונוף: הגן הלאומי פארק הבשור (אשכול), שמורת נחל הבשור, שמורת נחל גרר ועוד.
מועצה אזורית עמק יזרעאל היא מועצה אזורית שבמסגרתה נמצאים חלק מיישובי עמק יזרעאל: 15 קיבוצים, 14 מושבים, שבעה יישובים קהילתיים, שני כפרי מיעוטים ושכונת משפחות אחת בבסיס צבאי.
למרות שמה, חלק מיישובי המועצה אינם נמצאים בעמק יזרעאל, אלא בגליל התחתון.
המועצה משתרעת על פני 350,000 דונם.
מועצה אזורית עמק יזרעאל גובלת מדרום במועצה אזורית גלבוע ומועצה אזורית מגידו, ממערב מועצה אזורית זבולון וקריית טבעון, מצפון במועצה אזורית הגליל התחתון והערים נצרת, כפר מנדא ושפרעם, וממזרח במועצה אזורית עמק הירדן ובכפר תבור.
מועצה אזורית יזרעאל הוקמה בסוף שנת 1941. היא הייתה המועצה האזורית השנייה לקום - קדמה לה מועצה אזורית עמק חפר.
בעת הקמתה כללה המועצה את בלפוריה, גניגר, כפר גדעון, מחנה ישראל, קיבוץ מרחביה, מושב מרחביה, מזרע, תל עדשים ואת המוסד החינוכי כפר ילדים.
בהמשך נוספו למועצה הקיבוצים גזית, עין דור ודברת, שהתיישבה בשטח הנטוש של "מחנה ישראל", ומושב היוגב שנוסדו ב-1947–1949, כך שבשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 היא כללה 11 יישובים.
יישובי אזור מערב עמק יזרעאל התאגדו עם יישובי אזור מגידו (שנודע אז כאזור אפרים) בוועד גוש נהלל שבשיאו כלל 22 יישובים.
עם ההתארגנות למועצות מקומיות הוחלט להקים שלוש מועצות אזוריות נפרדות, בין השאר משום שנהלל והיישובים הסמוכים לו היו במחוז נצרת, בעוד בית שערים והיישובים סמוכים לו היו במחוז חיפה.
בעת הדיונים לגבי המסגרת המוניציפלית של יישובי גוש נהלל דובר על הקמת שלוש מועצות: מועצה אזורית מגידו, מועצה אזורית קישון ומועצה אזורית נהלל.
עלתה גם ההצעה לצרף את יישובי אזור נהלל למועצת אזור יזרעאל, אולם הדבר לא יצא אז אל הפועל ובמקום זאת נוצר שיתוף פעולה בין מועצת נהלל ומועצת קישון.
בשנת 1957 אוחדו המועצות נהלל וקישון ונקראו יחד מועצה אזורית קישון.
בשנת 1980 אוחדו מועצה אזורית יזרעאל ומועצה אזורית קישון ונקראו יחד מועצה אזורית עמק יזרעאל.
לראשי מועצה אזורית קישון לפני האיחוד, ראו בערכו.
ישראל פרדקין (סולה) מתל עדשים - ראש המועצה האזורית יזרעאל 1977–1980
חיים ראם מבית שערים - חודשים אחדים ב-1980
ישראל פרדקין (סולה) מתל עדשים - בין השנים 1980–1986
מולה כהן מאלונים - ראש מועצה אזורית עמק יזרעאל בין השנים 1986–1999
איתן ברושי מגבת - ראש מועצה אזורית עמק יזרעאל בין השנים 1999–2006
אייל בצר מנהלל - ראש מועצה אזורית עמק יזרעאל בין השנים 2007–2024
שלומית שיחור רייכמן מתמרת - ראש מועצת עמק יזרעאל החל משנת 2024
מבואות החרמון (או מבואות חרמון, ללא ה"א הידיעה) היא מועצה אזורית במחוז הצפון, ב ובאצבע הגליל, בין צפון הכנרת לגבול לבנון, המאגדת 13 מושבים ויישובים קהילתיים.
ממוצע המרחקים בין כל יישובי המועצה הוא 20.9 ק"מ.
למועצה 13 חברי מועצה ובראשם עומד יושב ראש המועצה.
תחומי המועצה חופפים בחלקם לאלו שבמועצה האזורית הגליל העליון.
אזור המועצה הוא אזור תיירותי ותושביו מתפרנסים בין השאר משירותים לתייר.
נציגי שמונת המושבים במועצה אזורית גליל העליון הקימו בתחילת שנות ה-70 את ארגון מבואות החרמון שקיים יוזמות כלכליות משותפות למושבים בגליל העליון.
בין השאר, הוקם ליד צומת כח, במרכז הכפרי מבואות החרמון, בית אריזה.
המושבים פרשו ממועצה אזורית גליל עליון ודרשו הקמת מועצה נפרדת, אולם משרד הפנים לא הסכים והציע שיצטרפו למועצה אזורית מעלה יוסף המרוחקת.
בשנת 1975 הופרדו רבות מהסמכויות של מועצה אזורית הגליל העליון לשני חבלים, חבל א' של הקיבוצים וחלק ב', של המושבים.
בשנת 1991 הופרדו המועצות לגמרי ומועצה אזורית מבואות החרמון הייתה למועצה עצמאית.
בית הספר האזורי המשרת את המועצה הוא "רמת כורזים", שממוקם דרומית למושב אליפלט.
חטיבת בני המושבים בתנועת הנוער העובד והלומד היא תנועת הנוער שפועלת בישובי המועצה.
במועצה קיים מרכז קהילתי הפועל לקידום קהילתי בגיל הרך, נוער, ספורט ועוד.
בני בן-מובחר משדה אליעזר (2002–)
מועצה אזורית לב השרון היא מועצה אזורית באזור השרון של מחוז המרכז בישראל.
המועצה נוצרה ממיזוג, בראשון ליוני 1984, של המועצה האזורית הדר השרון והמועצה האזורית השרון הצפוני.
המועצה כוללת 18 יישובים כפריים, משרדיה נמצאים ליד מחלף דרור, ובראשה עומד, החל מפברואר 2024, אלי אטון מהישוב ניצני עוז.
בשנת 1967 עלתה ההצעה לאחד את מועצה אזורית הדר השרון עם מועצה אזורית השרון הצפוני במטרה להגיע לכך שכל מועצה אזורית תכיל כ-10,000 תושבים, אך הדבר לא יצא אז אל הפועל.
המועצה הוקמה ביוני 1984 בשטחי מרכז השרון כתוצאה מאיחוד של מועצה אזורית הדר השרון ומועצה אזורית השרון הצפוני.
בשנת 1997 הוצא היישוב צורן מהמועצה ונהפך למועצה מקומית.
במועצה 18 יישובים ושטח השיפוט שלה הוא 57,000 דונם.
המועצה גובלת בצפון במועצה אזורית עמק חפר, בכפר יונה ובפרדסיה, בדרום במועצה אזורית דרום השרון, במערב בנתניה,קדימה, תל מונד ובאבן יהודה ובמזרח בטירה, בקלנסווה ובמועצה אזורית שומרון.
בתחום המועצה נמצאת מובלעת ובה היישוב צורן.
היישוב הגדול במועצה הוא מושב צור משה, שנחשב למושב הגדול בארץ.
במועצה 6 בתי ספר יסודיים ובית ספר על-יסודי אחד.
בתי הספר היסודיים הם: הדר השרון (חרות), בין ההדרים (חרות), לב הפרדס (גאולים), בכר רוסו (צור משה), שכטרמן (כפר יעבץ) ואור השרון (תנובות).
בית הספר העל-יסודי שבמועצה הוא קריית החינוך דרור שבבני דרור, שהוא בית הספר העל-יסודי הגדול ביותר בארץ (נכון לשנת תשע"ב) ומכיל 2294 תלמידים מכל יישובי המועצה ומפרדסיה.
בבית הספר מתקיימות פעילויות רבות של המועצה, ושם גם מופיעות הצגות רבות בהיכל הפיס של בית הספר.
אולם בית הספר משמש גם כאולמה הביתי של קבוצת הכדורסל המייצגת את לב השרון "הפועל לב השרון".
לב השרון היא תאומה של הערים:
מועצה אזורית מנשה היא מועצה אזורית השוכנת בשטח שממזרח לחדרה, היא הוקמה בשנת 1950. המועצה כוללת בתוכה קיבוצים, מושבים ומעט כפרים ערביים שמדרום לנחל עירון, ושני יישובים קהילתיים.
שטחי המועצה נמצאים בנחלת שבט מנשה.
סמל המועצה מציג את הראם, כסמל לחיות הבר ששכנו באזור בעבר.
המועצה תומכת בקבוצת הכדורסל "הפועל גן שמואל מנשה" וכן בקבוצת כדורעף בליגה הבכירה, בשיתוף עם מועצה אזורית עמק חפר ועיריית חדרה.
ראש המועצה הוא אילן שדה.
המועצה הוקמה בפברואר 1950 במסגרת הקמת רשויות מקומיות לכלל היישובים במדינה.
בעת הקמתה הכילה המועצה 11 יישובים ואת כפר הנוער אלוני יצחק (שנקרא אז כפר יצחק גרינבוים), סמינר גבעת חביבה ואת מחנה עולים שער מנשה שקודם לכן נקרא מחנה עין שמר.
בשנת 1965 צורף למועצה הכפר מייסר.
באוגוסט 2012, במסגרת פירוק הרשויות קציר-חריש, צורף היישוב קציר למועצה.
מועצה אזורית מטה יהודה היא המועצה האזורית היחידה במחוז ירושלים, והיא המועצה האזורית שבה מספר היישובים הגדול ביותר בישראל: יש בה 63 יישובים, ובהם מושבים, קיבוצים, יישובים קהילתיים, יישובים ערביים ויישוב יהודי-ערבי משותף.
מרבית שטחי המועצה נמצאים בנחלת שבט יהודה.
סמל המועצה כולל אריה כסמל שבט יהודה, שתי שיבולים וגלגל חרושת המסמלים את ענפי הפעילות הכלכלית המתנהלים בתחומה.
המועצה האזורית מטה יהודה הוקמה במתכונתה הנוכחית ביוני 1964. בתאריך זה בוצע איחודן של ארבע מועצות אזוריות קטנות יותר (מועצה אזורית אבן העזר, מועצה אזורית גיזו, מועצה אזורית הרי יהודה, מועצה אזורית האלה).
מ-1967 הייתה המועצה אחראית ליישובי גוש עציון ובנימין, שב-1973 מוסדו כמועצת יישובי יהודה ובנימין.
במאי 1979 הוקמו מועצה אזורית מטה בנימין ומועצה אזורית גוש עציון, שקיבלו את האחריות הישירה ליישובים אלו מהמועצה.
שטח תחום השיפוט כ-520,000 דונם, מהמועצות הגדולות בישראל.
שטח המועצה משתרע מירושלים במזרח לכיוון השפלה במערב.
במרכז מטה יהודה עובר כביש 1.
המועצה גובלת בירושלים, מבשרת ציון, קריית יערים, צור הדסה, אבו גוש, הר אדר, בית שמש, מועצה אזורית מטה בנימין, מועצה אזורית גזר, מועצה אזורית יואב, מועצה אזורית גוש עציון ומועצה אזורית נחל שורק.
ב־15 בנובמבר 1992 חתם שר הפנים אריה דרעי על צו להפרדת היישובים אבו גוש וקריית יערים מהמועצה.
ב-14 באפריל 2022 שרת הפנים איילת שקד חתמה על החלטה עקרונית להקים רשות מקומית עצמאית בצור הדסה.
בתחומי המועצה נמצא היישוב גבעות עדן, אשר נמצא בהליכי הקמה מאז 1997.
אוכלוסיית מטה יהודה כוללת בתוכה מגוון רב של תושבים.
בדרך כלל בכל יישוב בין 300 לכ-1,000 תושבים (יש חריגים).
כדי לשמור על המורשת שהובאה מארצות המוצא הוחלט להשקיע משאבים רבים בשימור הפולקלור, השירה, הלבוש והאוכל המיוחד לכל עדה ועדה.
למועצה האזורית מטה יהודה קשר עם קהילות יהודיות בדרום אפריקה באמצעות שותפות ביחד של הסוכנות היהודית.
במועצה פועלות שש תנועות נוער.
מועצה אזורית מטה אשר היא מועצה אזורית במחוז הצפון שבישראל, נפת עכו, בהרי הגליל המערבי.
נקראת על שם שבט אשר שישב באזור בתקופה הישראלית.
המועצה הוקמה בשנת 1982 על ידי איחוד של שלוש מועצות אזוריות: מועצה אזורית געתון, מועצה אזורית נעמן ומועצה אזורית סולם צור.
המועצה משתרעת על שטח של כ-220,000 דונם ובה כ-27.5 אלף תושבים.
תושבי הקיבוצים מהווים כ-54% מכלל תושבי המועצה.
כמו כן כלולים בה הכפר הבדואי ערב אל-עראמשה והכפר הערבי שיח' דנון.
גבולותיה הגאוגרפיים של המועצה האזורית הם:
בצפון – הגבול בין ישראל ללבנון, שלומי
בדרום – הקריות, מועצה אזורית זבולון
במערב – ים התיכון, הערים נהריה עכו והקריות
במזרח ובדרום מזרח – מועצה אזורית משגב, מועצה אזורית מעלה יוסף וכפר יאסיף.
המבנה הארגוני של המועצה מוגדר מ-3 אשכולות: אשכול חברתי, אשכול כספי ואשכול הנדסי.
במועצה האזורית ישנם 3 בתי ספר תיכונים: סולם צור, בית חינוך אופק ומנור כברי ומספר בתי ספר יסודיים, ביניהם גוונים שבעין המפרץ.
ענף הספורט המוביל במועצה הוא הכדורעף.
קבוצת הפועל מטה אשר/עכו היא אלופת המדינה ומחזיקת גביע המדינה (2019) ולזכותה 15 תוארי אליפות (12 ברציפות) ו-12 זכיות בגביע המדינה (7 ברציפות).
היא מדורגת במקום הראשון בישראל במספר הזכיות.
נתן לכוביצר מבן עמי- ממלא מקום בשנת 1969.
משה דוידוביץ מבוסתן הגליל (2018–)
מוֹעָצָה אֲזוֹרִית נַחַל שׂוֹרֵק היא מועצה אזורית באזור השפלה, באזור המושבה גדרה.
המועצה הוכרה על ידי משרד הפנים בחודש אדר תש"י, נובמבר 1950 והייתה למועצה האזורית השלישית שהוכרזה במדינת ישראל החדשה.
יישובי המועצה הוקמו על ידי התנועה המיישבת פועלי אגודת ישראל והם יישובים כולם דתיים-חרדים.
לאחר הפינוי מגוש קטיף הוקמו בשטח המועצה שני יישובים חדשים למפונים: גני טל ונצר חזני.
המועצה כונתה על ידי המייסדים בשם "מדינת התורה בזעיר אנפין".
המועצה גובלת בצפון במועצה אזורית ברנר, במזכרת בתיה ובגדרה, במזרח במועצה אזורית גזר ובמועצה אזורית מטה יהודה, בדרום במועצה אזורית מטה יהודה ובמועצה אזורית יואב ובמערב במועצה אזורית באר טוביה.
שמה של המועצה הוא כשם נחל שורק הזורם בשטחה.
יישובי המועצה הם יישובים בעלי אופי דתי או חרדי.
משנת 1957 עד 1962 נכלל בתחומי המועצה גם היישוב בני עי"ש שאף הוא הוקם על ידי פועלי אגודת ישראל, אז הוא עבר לתחומי מועצה אזורית חבל יבנה ובהמשך זכה למעמד של מועצה מקומית.
שי רייכנר מיד בנימין (2021–)
מועצה אזורית מגידו היא מועצה אזורית באזור רמות מנשה.
שטח השיפוט שלה משתרע על פני 170,000 דונם בין יקנעם עילית בצפון, עמק יזרעאל והרי הגלבוע ממזרח, ואדי עארה מדרום, ורכס הרי הכרמל ממערב.
אוכלוסיית המועצה מונה כ-11,674 איש המתגוררים בתשעה קיבוצים, שלושה מושבים ומושבה אחת.
המועצה האזורית נקראת על שם העיר העתיקה מגידו ששרידיה נמצאים בגן הלאומי תל מגידו אשר הוכרז בשנת 2005 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
ראש המועצה הוא גיל לין אשר נבחר לתפקיד ב שנת 2024
האזור נודע בשנות ה-30 בקרב הציבור כאזור "הרי אפרים".
אולם ב-1944, עת התכנסו נציגי היישובים לקראת הקמת המועצה, כבר הופיעה הדעה שהשם לא מתאים, שכן אזור זה כלל לא נמצא בנחלת שבט אפרים.
בעקבות זאת הקימו המתכנסים ועדה לבחירת שם למקום, כאשר האפשרויות היו "אזור אפרים", הרווח בציבור, חבל המנשה ואזור מגידו.
אולם, במשך השנים השתמשו בשם "מועצת הרי אפרים", עד שהשם שונה ל"מועצה אזורית מגידו" בשנת 1952, וקיבל תוקף רשמי של ועדת השמות הממשלתית בשנת 1954.
סמל המועצה האזורית מגידו עוצב בשנת 1952 על ידי לאו פלטאו, חבר קיבוץ רמות מנשה.
המוטיבים של הסמל כוללים את גבעות האזור, שיבולת חיטה המסמלת את אופייה החקלאי והכפרי של המועצה, ואריה מזנק.
דמות האריה מועתקת מחותם לשמע עבד ירבעם שנמצא בחפירות הראשונות שנערכו בתל מגידו בשנים 1903–1905 על ידי גוטליב שומאכר מן הקהילה הטמפלרית הגרמנית בחיפה.
החותם המקורי התגלגל לאיסטנבול ועקבותיו אבדו.
על החותם נכתב באלפבית עברי עתיק , והוא שייך ככל הנראה לאחד מפקידי ירבעם השני מלך ישראל מהמאה השמינית לפני הספירה.
יישובי האזור, שנודע אז כאזור אפרים, השתתפו בוועד גוש נהלל ביחד עם היישובים באזור הקישון ונהלל.
לאחר התקדים של הקמת מועצה אזורית עמק חפר בשנת 1940, החלו דיונים לגבי הקמת מועצה אזורית עבור יישובי גוש נהלל.
עמדו על הפרק שתי אפשרויות: הקמת מועצה אחת משותפת לכלל היישובים או הקמת שלוש מועצות אזוריות נפרדות.
שיקול מרכזי להקמת מועצות נפרדות הייתה העובדה שאזור נהלל היה במחוז נצרת, בעוד אזור אפרים והקישון היה במחוז חיפה.
אולם, מאחורי הדיון עמדו גם שיקולים פוליטיים.
יישובי אזור אפרים: משמר העמק (נוסד 1926), הזורע (נוסד 1936), עין השופט (נוסד 1937), רמת השופט (נוסד 1941) ודליה (נוסד 1939), השתייכו כולם לתנועת הקיבוץ הארצי, בניגוד ליישובי אזור נהלל שהיו מזוהים יותר עם מפא"י.
תושבי אזור אפרים הכריעו במשאל על מועצה נפרדת.
באוקטובר 1944 התכנסו נציגי היישובים באזור אפרים לישיבת הקמה של המועצה, בה נקבע תקציב נסיוני.
בין המתכנסים היו, בנוסף לנציגי חמשת קיבוצי הקיבוץ הארצי, גם נציג של יקנעם ונציגי שני היישובים שעמדו לקום באזור, עין העמק וגלעד.
התכנסות זו זכתה לביקורות בעיתון דבר שכינתה את הצעד חפוז ו"התבדלות".
אנשי אזור אפרים טענו מנגד שאין יסוד לטענות שכן איתם נמנים גם אנשי המושבה יקנעם.
בסופו של דבר, המועצה הוקמה רשמית באמצע 1945 ובסוף יולי 1945 התקיים טקס חגיגי.
המועצה כללה רק את חמשת יישובי הקיבוץ הארצי.
עם ההקמה נקבע שהיישובים החדשים עין העמק וגלעד, יצורפו למועצה עם התבססותם.
יקנעם ושער העמקים לא הוכללו במועצה האזורית, למרות היותם באותו אזור, אך פורסם שהם בקשרים אמיצים עם המועצה.
בכל 9 היישובים יחדיו היו כ-3000 תושבים.
יקנעם קיבלה בסוף 1945 מעמד של מועצה מקומית נפרדת.
היישוב הוותיק ביותר במועצה הוא קיבוץ משמר העמק שנוסד בשנת 1926, והצעיר ביותר - מושב מדרך עוז, שנוסד בשנת 1952. בשנת 1967 הצטרפה המושבה יקנעם למועצה, לאחר שהופרדה לשתי רשויות - יקנעם ויקנעם עלית.
במועצה ישנם 3 בתי ספר יסודיים: בית הספר הממלכתי דתי "התקווה" באליקים, ובתי הספר הממלכתיים "עומרים" בעין השופט ו"פלגים" בהזורע.
כמו כן קיים בית ספר תיכון אזורי בקיבוץ עין השופט, בו מתחנכים תלמידי תיכון מכל יישובי המועצה.
חלק קטן מן התלמידים תושבי המועצה לומדים בבתי ספר המצויים מחוץ לתחום שיפוט המועצה.
הקתדרה העממית מגידו היא מוסד לחינוך מבוגרים ולפעילויות העשרה.
מדי שנה מציעה הקתדרה מגוון חוגים וקורסים לילדים ולמבוגרים תושבי המועצה בתחומים שונים, כולל שפות זרות, מיומנויות מחשב, אמנות, מחול, מוזיקה, היסטוריה, יהדות, דתות העולם ואמנויות לחימה.
כמו כן נערכים טיולי שדה וידיעת הארץ.
האולפנה למחול מגידו פועלת לטיפוח אמנות המחול ביישובי המועצה.
במסגרת האולפנה מועברים שיעורי מחול לתלמידים מבתי הספר השונים במועצה, כולל פעילויות לשילוב בעלי מוגבלויות בתחום המחול.
אולפנה למוזיקה מגידו היא מוסד להקניית ידע מעשי ותאורטי במוזיקה לתלמידים מבתי הספר של המועצה.
באולפנה לומדים מוזיקה קלאסית, מוזיקה מודרנית, שיעורי פיתוח קול ותאוריה של המוזיקה.
את לימודי האולפנה מלווים נגנים ותיקים מקצועיים מיישובי המועצה.
אנשי המועצה רוצים לסגור את האולפנה, אך יש מתנגדים רבים לכך ואף נעשתה עצומה נגד הסגירה.
"קשת התקווה" בית הספר הממלכתי-דתי
בית חינוך יסודי 'קשת התקווה' נמצא במושב אליקים, בתחום שיפוטה של המועצה האזורית.
בית החינוך פועל במודל בתי ספר "קשת", בליווי מקצועי ארגוני ופדגוגי של צו פיוס.
זהו בית הספר כפרי, הטובל בצמחייה וירק ונמצא בשטח שיפוטה של המועצה שהוכרזה על ידי אונסק"ו כמרחב ביוספרי.
בית הספר קולט תלמידים משלושת יישובי המועצה: מדרך עוז, עין העמק ואליקים ומשולבים בו ילדים עולים מיקנעם ומילדי הקיבוצים שבאזור.
בית הספר הוכר כבית ספר ירוק וכאחד ממוסדות החינוך היסודיים המצטיינים בארץ בית הספר מוביל תוכנית ייחודית של כיתות מעורבות בהן לומדים תלמידים חילוניים ודתיים יחדיו.
כיום בבית הספר שתי כיתות א וב'.
פלגים - בית ספר יסודי
בית ספר " פלגים" פועל במרחב ביוספרי, על בסיס הגישה ההומניסטית ומחנך את תלמידיו לערכים של סובלנות, כבוד האדם, וצדק חברתי.
תוך מענה לצורכי ההווה ודאגה לדורות הבאים.
בית הספר שייך לזרם החינוך הממלכתי.
תוכני הלימוד נושאים אופי חילוני הניזון מהתרבות והמורשת היהודית לדורותיה.
בית הספר מונה בשנת הלימודים תשע"ב 560 תלמידים הבאים מיוקנעם המושבה, מושב היוגב, קיבוץ גבעת עוז, קיבוץ מגידו, מדרך עוז, קיבוץ משמר העמק, קיבוץ הזורע.
בבית הספר 19 כיתות מא' עד ו' וכתת C.P – "קרן אור".
עומרים - בית ספר יסודי
בית הספר האזורי - תיכון שש שנתי
חוות אדמה היא מרכז חינוכי חווייתי, רב תחומי ובר קיימא לפיתוח מודעות סביבתית.
החווה נוצרה מתוך שאיפה קהילתית ליצור איזון בין צורכי האדם לצורכי הסביבה.
החווה רוקמת שיתופי פעולה בין מרכיבי המארג הביוספרי ומשלבת התבוננות, פיתוח ועשייה סביבתיים תוך שמירה על תהליכים טבעיים.
שאיפה זו מובילה לשינוי מהותי המפתח קרקע פורייה לצמיחת אדם, חברה וסביבה מאוזנים ובריאים לאורך שנים.
מגידו, מהמרחב הביוספרי וממערכת החינוך במועצה.
רעות היא חברת הנעורים של המועצה, הנמצאת בקמפוס בית הספר מגידו.
רעות, שנבנתה על יסודותיו של מוסד הרי אפרים, נפתחה ב-2003 ומהווה את הלב הפועם של החינוך החברתי-קהילתי של המועצה.
כיום מתחנכים ברעות כ-200 חניכים בשכבות ז'-י"ב, וצוותה מונה 15 אנשי צוות, כולם עובדי המועצה.
באולם המופעים עין השופט מתקיימים קונצרטים למוזיקה, מופעי מחול, הצגות תיאטרון, הרצאות, כינוסים, ומופעי בידור.
כמו כן מוקרנים בו סרטי קולנוע, ומוצגות תערוכות מתחלפות של אמנות פלסטית.
אולם המופעים נוסד בשנת 1956 לציון 20 שנה לעליה על הקרקע של קיבוץ עין השופט.
פסטיבל יערות מנשה מתקיים מאז שנת 2009 ונחשב לאירוע ה"דגל" של האזור.
תזמורת כלי הפריטה "הר ועמק" הוקמה על ידי נגנים תושבי המועצה האזורית מגידו בשנת 1989, וכיום חברים בה גם מוזיקאים מחיפה ומישובים בעמק יזרעאל.
התזמורת מנגנת באירועים מוזיקליים מקומיים.
בשנת 1999 הופיעה בהונגריה, ובשנת 2005 בגרמניה.
מקהלת מגידו הוקמה בשנת 1995 על ידי פנינה ענבר ומונה כיום כשלושים חברים.
הרפרטואר של המקהלה כולל מוזיקה קלאסית, ליטורגיה דתית, מוזיקה מודרנית, שירים ישראליים ושירי עמים.
המקהלה מופיעה ברחבי הארץ, והשתתפה בתחרויות בינלאומיות בישראל, אוסטריה ורוסיה.
להקת המחול התימנית של מועצה אזורית מגידו הוקמה בשנת 2001 על ידי רקדנים ממושב אליקים.
הלהקה משלבת את הריקודים התימניים האותנטיים עם כוריאוגרפיה מקורית של יוצרים ישראליים, ומופיעה בפסטיבלים ואירועי תרבות ברחבי הארץ.
מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח בקיבוץ הזורע הוקם בשנת 1951. המוזיאון מציג אוסף ארכאולוגיה מקומית, אוסף אמנות מן המזרח הקרוב, אוסף אמנות מן המזרח הרחוק, וכן תערוכות מתחלפות.
"קהילה לומדת" של מועצה אזורית מגידו היא קבוצת לימוד פתוחה המתכנסת מדי שבוע לשמיעת הרצאות בנושאי יהדות מפי מרצים ממכללת אורנים, אוניברסיטת חיפה ומסגרות אקדמיות נוספות.
הפורום נוסד בתחילת שנות השמונים על ידי חברי עין השופט, ומפגשיו נערכים בקיבוץ זה עד היום.
בשנת 2009 נמצא סליק בעין השופט מתקופת מלחמת העצמאות.
הספרייה האזורית מגידו פועלת בתוך מתחם תיכון מגידו ומספקת במקביל שירותים לתלמידי התיכון ולכלל תושבי המועצה האזורית.
בספריה אוסף, גדול ומגוון, ממוחשב וממופתח, של ספרי עיון ויעץ, מאגר כתבי העת של אוניברסיטת חיפה, ספרי ילדים, ספרות יפה לנוער ולמבוגרים בעברית ובאנגלית, אוסף עשיר של ספרי אמנות, ספרי שמע וכתבי עת במגוון תחומים.
מנויים יכולים באופן שוטף לקבל קודים לספרים דיגיטליים, להשאיל סרטים או במקביל לבחור סרטים לצפייה ישירה
ניתן לעיין בקטלוג הממוחשב של הספרייה בקישור:
הספרייה האזורית מהווה מוקד לפעילות תרבותית וחינוכית ומקיימת באופן שוטף אירועים לילדים, מבוגרים ונוער.
מדי שנה מציינים בספרייה את חודש הקריאה במגוון אירועי ילדים ומבוגרים.
כמו כן מתקיימות לאורך השנה סדנאות לילדים, נוער ומבוגרים בנושאים שונים (מדע, אנימציה, יצירה, כתיבה ועוד).
הספרייה עומדת בתקני הנגישות המקובלים לאנשים עם מוגבלויות, כגון חניית נכים, שירותי נכים, שימוש בקובצי אודיו לכבדי ראייה, סיוע במציאת ספרים או נשיאתם לפי דרישה, וכל הדרכה בשימוש באמצעי העזר המוחזקים בספרייה, ו/או שירות עזר סביר אחר, בהתחשב במוגבלותו של האדם, ברצונו ולפי נסיבות העניין.
קבוצת הכדורסל הפועל יקנעם/מגידו שיחקה בעבר בליגה הלאומית בכדורסל.
בנוסף, מטפחת המועצה האזורית את קבוצת הכדורגל "הפועל רמות מנשה מגידו", המשחקת במגרש שבקיבוץ, וכן פעילויות הוקי גלגיליות (קואד), טניס, אתלטיקה קלה, רכיבה על סוסים, ורכיבה על אופניים.
מדי שנה נערך במועצה מרוץ אופני כביש "סובב מגידו" וכן טריאתלון יקנעם.
בשנת 1996 הוקמה במועצה אזורית מגידו העמותה לפיתוח שירותים לאוכלוסייה מבוגרת.
עמותה זו פועלת מתוך מרכז יד לבנים במתחם המועצה.
היא מספקת שירותים רפואיים וסיעודיים לתושבי המועצה המבוגרים, מעניקה ייעוץ גריאטרי לקשישים ולבני משפחותיהם, ומארגנת מגוון פעילויות תרבות והעשרה לגיל הזהב.
פארק רמות מנשה משתרע על פני 84,000 דונם משטח המועצה האזורית מגידו.
בשנת 2006 פתחה המועצה האזורית בהליכים רשמיים מול אונסק"ו להכרה בפארק כשמורה ביוספרית.
לאחר השלמת כל הפעולות התכנוניות הדרושות ביוני 2011 החליט אונסק"ו להכיר במרחב הביוספרי רמת מנשה.
המרחב משתרע על כל שטחי המועצה ומחייב את תושבי המועצה על שמירת האיזון שבין אדם לטבע שסביבו.
בתחומי פארק רמות מנשה ניתן למצוא יער מחטני, יער של אלון התבור, יער מעורב, שטחי בתה, שטחי חקלאות ומרעה, גבעות געשיות, אתרים ארכאולוגיים, נחלים ומעיינות.
בין האתרים הבולטים בפארק: עמק השלום, מערת הפלמ"ח, אנדרטת הקיבוצים, נחל השופט, מעין עין ריחניה, גבעת הרקפות ויער הזורע.
מועצה אזורית מעלה יוסף היא מועצה אזורית בנפת עכו אשר במחוז הצפון השוכנת בגליל המערבי ליד העיר מעלות-תרשיחא והמועצה המקומית שלומי.
מועצה אזורית מעלה יוסף הוקמה רשמית בפברואר 1958, על פי החלטה מסוף 1957. המועצה הוקמה תחת השם "מעלה הגליל" והקיפה את היישובים: אלקוש, חוסן, מעונה, פקיעין החדשה וצוריאל וכן את מעלות-תרשיחא, שהוכללה במועצה באופן זמני עד שתוקם עבורה מועצה מקומית נפרדת.
משרדי המועצה מוקמו אז במעלות.
המועצה הייתה המועצה האזורית ה-50 שהוקמה בישראל ועם הקמתה הסתיים תהליך הקמת מועצות אזוריות עבור יישובים יהודים חסרי מעמד מוניציפלי.
לקראת סוף 1962, עם הוצאתה של מעלות-תרשיחא מתחומי המועצה, התקיימו דיונים בשאלה האם לצרף את שאר יישובי המועצה למועצה אזורית סולם צור או להעביר למועצת מעלה הגליל את יישובי העולים של מועצה אזורית סולם צור.
בסופו של דבר הוחלט לצרף את יישובי העולים של מועצה אזורית סולם צור (גורן, יערה, עבדון, עין יעקב, שומרה) למועצת מעלה הגליל וכן את היישוב החדש אבן מנחם, שנוסד ב-1960, כך שהמועצה כללה 11 יישובים.
בהרכבה החדש המועצה נחשבה למועצה אזורית חדשה ומונה לה יושב ראש מועצה ממונה – יוסף וקרט.
הצעה שעלתה בראשית שנות ה-60 לכלול את הכפרים כיסרא וסמיע במועצה נדחתה על ידי תושבי הכפרים בגלל שלא רצו להיות מיעוט במועצה יהודית.
בשנים 1966–1967 הוקמו בצפון מזרח המועצה, ליד אבן מנחם, שלושה יישובים חדשים: זרעית, נטועה ושתולה.
באוקטובר 1974 הוסב שמה של המועצה ל"מעלה יוסף", על שם יוסף ויץ, שהיה יושב ראש קרן קיימת לישראל.
בשנת 1978 הוקם מושב לפידות עבור בנים ממשיכים של תושבי מושבי המועצה.
בשנים 1979–1981 הוקמו בתחומי המועצה מספר יישובים קהילתיים במסגרת תוכנית המצפים בגליל.
יישובים אלו כללו את מתת, אבירים, מצפה הילה וגיתה ואת גרנות הגליל ומנות, שיועדו לבנים של תושבי מושבי המועצה.
בשנת 2000 נוסף היישוב החדש נווה זיו למועצה.
המועצה האזורית מעלה יוסף היא אחת המועצות האזוריות היחידות במדינת ישראל שאין בשטחן המוניציפלי שום קיבוץ.
במהלך מלחמת חרבות ברזל ספגה המועצה האזורית ירי של רקטות, פצצות מרגמה וטילי נ"ט, וכ-30% מתושביה פונו מבתיהם.
המועצה משתרעת על שטח של 180 אלף דונם וגובלת בצפון בגבול ישראל–לבנון, בדרום במועצה אזורית משגב ובמערב במועצה אזורית מטה אשר, ובמזרח במועצה אזורית הגליל העליון.
כמו כן גובלת המועצה בתחומה במספר כפרים דרוזים וערביים.
יישובי המועצה האזורית ממוקמים ברובם לאורך שני צירים עיקריים:
כביש הצפון – לאורכו נמצאים ממערב למזרח: יערה, גורן, גרנות הגליל, שומרה, זרעית, אבן מנחם, שתולה, נטועה ומתת.
כביש 89 – לאורכו נמצאים ממערב למזרח: נווה זיו, עין יעקב, מצפה הילה, מעונה, חוסן, צוריאל, פקיעין החדשה ואלקוש.
בין שני הצירים, במערב המועצה נמצאים עבדון ומנות.
היישוב אבירים נמצא במזרח המועצה ממערב לאלקוש על ציר פנימי.
בדרום המועצה, דרומית לכפר ורדים, נמצאים לפידות וגיתה, אשר למרות קרבתם הגישה אליהם היא מכיוונים שונים, בגלל נחל בית העמק המפריד ביניהם.
אבי קרמפה ממנות (1992–2012) משנת 1992, בבחירות 2007 הוא נבחר מראש לאחר שאיש לא התמודד מולו
שמעון גואטה מגורן (משנת 2012 – מכהן)
מועצה אזורית עמק המעיינות היא מועצה אזורית במחוז הצפון השוכנת בעמק בית שאן, בסמוך לגבול ישראל–ירדן, בין בקעת הירדן, הגלבוע והגליל התחתון.
ביוני 2008 אישרה ועדת השמות הממשלתית את מיתוגה מחדש של המועצה ואת שמה החדש, "עמק המעיינות".
שמה הקודם היה מועצה אזורית בקעת בית שאן.
ראש המועצה מאז 2024 הוא איתמר מטיאש.
שטחי השיפוט של המועצה מתפרסים על עמק בית שאן, חלקים מעמק חרוד ומהר הגלבוע.
השטח ברובו מישורי, ונחצה על ידי מספר נחלים: נחל הקיבוצים, נחל עמל, נחל חרוד, נחל יששכר ונחל תבור.
באזור מעיינות רבים, ברובם של מים מלוחים שאינם ניתנים לשתייה.
למרות זאת, מקורות המים הנובעים באזור הם המספקים את צריכת המים לשתייה ולהשקיה, ולמרות הקרבה לכנרת, המועצה לא עושה שימוש במי הכנרת.
גבולות שטחי השיפוט של המועצה הם:
בצפון – מועצה אזורית עמק הירדן
בדרום – מועצה אזורית ערבות הירדן, מושב מחולה
במזרח – נהר הירדן, גבול מדינת ירדן
במערב – הקו הירוק בתחום הגלבוע, מועצה אזורית הגלבוע
בקעת בית שאן הייתה מיושבת ברציפות מהעת העתיקה ואף קודם לכן.
בשלהי השלטון העות'מאני בארץ ישראל הייתה אוכלוסיית הבקעה מוסלמית ברובה המכריע, ונחלקה בין מספר כפרים שעסקו בחקלאות, בעיקר דגנים, ירקות, הדרים, חלב וצמר, והעיירה ביסאן (בית שאן) ששימשה שוק לתוצרת המקומית.
בביסאן התגוררו גם מספר קטן של יהודים (41, על פי מפקד 1922) שלא ידוע מתי הגיעו לעיר אך משוער כי מקורם בטבריה.
יהודים אלו עסקו במסחר ובמלאכות.
על פי העדויות, בין הערבים ליהודים שררו יחסי כבוד ושכנות טובה.
חלק מתושבי העמק המוסלמים היו בדואים (במפקד 1931 נמנו כ-3,500 מהם) שהשתייכו ל-2 שבטים: אל-סקאר וע'זוויה.
ראשית ההתיישבות היהודית באזור הייתה בשנת 1901, התיישבות שב-1903 הפכה למושבה מנחמיה.
עם הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל הוקמה בבקעה נפת ביסאן (1920), שחופפת בשטחה המנהלי את עמק המעיינות של היום.
בתום תקופת השלטון העות'מאני, היו אדמות העמק בבעלות ממשלתית.
עם ראשית תקופת המנדט, ביקשו הערבים תושבי העמק להעביר את האדמות לבעלותם הפרטית.
המוסדות הציוניים, לעומתם, ביקשו להקצות חלק מהאדמות להתיישבות יהודית, בטענה כי האוכלוסייה המקומית לא ניצלה את האדמות הללו.
הנציב הבריטי הרברט סמואל הכריע לטובת הערבים, וממשלת המנדט החלה למכור אדמות אלו ליושביהן הערבים.
מיד עם העברת הקרקעות לידי הערבים, התרחשו מספר מקרים של מכירת קרקעות לידי יהודים ולידי טמפלרים שהקימו עליהן חוות חקלאיות, אך היו אלו מקרים בודדים וללא יד מכוונת.
אף על פי כן, ראתה ממשלת המנדט מקרים אלו בחומרה והטילה הגבלות על מכירת הקרקעות.
בשנת 1929 החלה חברת הכשרת הישוב ברכישות שיטתיות של קרקעות מידי בעליהן תושבי המקום, רכישות שהקפידו על ההגבלות שהוטלו (למשל תנאי כי יש להשאיר לפחות 100 דונם לכל מוכר לצורך קיומו האישי).
קרקעות אלו הועברו לידי קק"ל אך בשלב הראשון לא יושבו ביהודים.
חלק מהקרקעות נמסרו לעיבוד למשקים יהודיים שכבר היו קיימים באזור כעין חרוד ובית אלפא.
תהליך רכישת הקרקעות התרחש כסדרו עד פרוץ המאורעות בשנת 1936. פרסום הספר הלבן (1939) שיתק את תהליך רכישת הקרקעות.
החל בשנת 1937 התנהלו מגעים בין חברת הכשרת היישוב לבין הבדואים תושבי העמק לפינויים מהאדמות אשר נרכשו.
אדמות חלופיות, שנרכשו על ידי המוסדות הציוניים, הוצעו להם בעבר הירדן המזרחי, וראש שבט הע'זוויה אף נפגש עם עבדאללה הראשון, מלך ירדן וקיבל ממנו אזרחות ירדנית.
על אף שהתהליך היה בהסכמה עם ראשי השבטים וכלל פיצוי כספי והענקת קרקעות חליפיות כאמור, לא הושלם תהליך הפינוי עד 1947.
כאמור, במהלך שנות ה-20 הוקמו על ידי טמפלרים מספר חוות חקלאיות בבקעה.
חוות אלו העסיקו שכירים מתושבי הסביבה או שהתגוררו בחוות עצמן.
במרץ 1939, עקב המתיחות עם גרמניה הנאצית והמצב הביטחוני הרעוע באזור, ננטשו כל החוות, שטחיהן נמכרו לקק"ל והציוד נמכר או נמסר ליישובים היהודים.
השטחים שנקנו בידי קק"ל סופחו לקיבוצים טירת צבי ושדה אליהו.
במחצית השנייה של שנות ה-30, במהלך המאורעות, הוקמו בבקעה שורה של יישובים יהודים, חלקם במסגרת מבצעי חומה ומגדל.
הראשון בהם היה קיבוץ ניר דוד, שעלה לקרקע ב-10 בדצמבר 1936. תוך שנים ספורות הוקמו על האדמות שנרכשו 23 יישובים בגוש צפוף ונוח להגנה.
ב-24 באפריל 1920 נערכה התקפה של פורעים ערבים על המושבה מנחמיה והמתיישבים התפנו לתקופה קצרה.
במאורעות תרפ"ט הגיעו לביסאן מספר יהודים שנמלטו מיישובים אחרים, אולם גם הם וגם יהודי ביסאן נמלטו מהעיר מחשש לחייהם.
עם שוך האירועים חזרו היהודים לעיירה.
בשיאה, מנתה האוכלוסייה היהודית בביסאן בין 200 ל-250 איש.
אלו עזבו בזמן מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
המאורעות פרצו ב-19 באפריל 1936, הערבים בביסאן איימו בפרעות על הקהילה היהודית ולכן יומיים לאחר מכן פונו כל יהודי העיר.
היה זה סופה של ההתיישבות היהודית בעיר עד לאחר קום מדינת ישראל.
עם תחילת המאורעות, הקימו הבריטים תחנת משטרה בסמוך לטירת צבי, על מנת להגן על המתיישבים הטמפלרים.
עיבוד האדמות שנרכשו היה כרוך בסכנת נפשות מראשיתו, בהיותן יעד למתקפות ערבים.
גם היישובים שהוקמו בעמק כאמור, הותקפו מראשית הקמתם.
מהחלטת עצרת האו"ם ועד להפעלת תוכנית ד'
בשבועות לפני פרוץ המלחמה הורעו היחסים בין היהודים והערבים בעמק בית שאן.
יחידה ההגנה שעשתה דרכה ליד טובאס הותקפה על ידי ערבים שהחלו לשדוד אותה.
כאשר הערבים התעסקו בשוד והתרשלו בהבטחת עצמם, זינקו עליהם אנשי ההגנה, הכו אותם מכות נמרצות ופרקו את נשקם.
המחלקה נסוגה במהרה לטירת צבי.
השייח'ים המקומיים דרשו מהקיבוץ להחזיר את הנשק ונתקלו בסירוב מוחלט.
זמן קצר לאחר מכן נתקלו שומרי טירת צבי בקבוצת ערבים השוכבת במארב ליד הקיבוץ.
בחילופי אש נהרגו שני ערבים.
מיד לאחר החלטת האו"ם מ-29 בנובמבר, יזמו כנופיות ערביות סדירות למחצה תקיפות שנועדו לשבש את החיים בישובי האזור.
הכנופיות ערכו באופן ספונטני הפגזות, צליפות, מארבים וחסימות כבישים.
הכביש ליישובים היהודים עבר בביסאן.
בפרוץ המלחמה נחסמה הדרך בתוך העיר והשיירות התנהלו בדרכי שדה שלאחר גשם הפכו לבוציות, ללא אפשרות למעבר.
חסימה נוספת של הכביש לכיוון מערב הייתה בכפר זירעין.
הבריטים ישבו בעיקר בתחנות משטרה ובחלק מהצמתים נמנעו מהתערבות בסכסוך ולא אבטחו את הצירים.
לעומת זאת, יחידות של הלגיון הערבי שפעלו באזור ככוחות שיטור בחסות השלטונות הבריטיים, סייעו לא פעם לפעולת הכנופיות.
ב-16 בפברואר 1948, תקף "צבא ההצלה" של קאוקג'י את טירת צבי אך נהדף באבדות כבדות.
לאחר הדיפת ההתקפה נמלטו ערביי הסביבה מבתיהם.
חלק מהבתים שימשו את התוקפים (על פי נשק ואמצעים נוספים שנמצאו בהם).
הבתים שננטשו בסביבות טירת צבי פוצצו.
ב-21 באפריל נעשה ניסיון ראשון לכיבוש זירעין על ידי כוח גדול של "גדוד העמק" (הגדוד הראשון) מחטיבת יפתח של הפלמ"ח בשיתוף תגבורת מגולני ואלכסנדרוני.
בקרב הקשה בין הצדדים פוצצו בניין בית הספר ונהרגו למעלה מ-20 ערבים, אך הכוחות נסוגו לאחר שנתקלו בהתנגדות חזקה.
מבין אנשי ההגנה נהרגו 6 לוחמים.
לפי הערכת המטה הכללי של ההגנה, הייתה בקעת בית שאן אחד האזורים מהם צפויים צבאות ערב לפלוש לשטח מדינת ישראל.
על מנת להיערך לאפשרות זאת הוחלט להשתלט על כל השטח בעוד מועד.
בין ה-27 באפריל וה-14 במאי נכבש כל האזור על ידי חטיבת גולני במסגרת מבצע גדעון.
הערכות הפיקוד הישראלי הוכחו כמוצדקות עת ניסו הלגיון הערבי ואחריו כוח המשלוח העיראקי לחדור באזור קיבוץ גשר, ניסיונות שנהדפו בידי חברי הקיבוץ בסיוע לוחמי חטיבת גולני.
בלילה שבין ה-28 וה-29 במאי כבש כוח של חטיבת גולני את זירעין בקרב קל יחסית ובכך נפתחה סופית הדרך הראשית ממרכז הארץ לבקעת בית שאן.
למעט הטרדות כהפצצת קיבוץ מסילות על ידי מטוס עיראקי (בה נהרג חבר קיבוץ אחד ועוד מספר חברים וחברות נפצעו) לא נעשו בהמשך המלחמה ניסיונות תקיפה נוספים של האזור.
כבר במהלך מלחמת העצמאות הוקמו בבקעה שני קיבוצים חדשים – רשפים ושלוחות.