tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סירת מנוע היא סירה המונעת על ידי מנוע בנזין או מנוע דיזל, חיצוני או פנימי.
ממדיה קטנים והיא חסרת-סיפון, ומשמשת על פי רוב לדיג, נופש וספורט ימי.
גם סירת מרוץ נחשבת סירת מנוע והיא מתוכננת לשוט במהירות רבה ביותר בתחרויות או בגרירת גולש סקי מים.
בישראל אירעו מספר תאונות שסירות מנוע היו מעורבות בהן, חלקן קטלניות.
בייחוד ידועה התאונה בכנרת בה נהרג שוער מכבי חיפה ונבחרת ישראל בכדורגל אבי רן.
בעקבות זאת הוחמרה הרגולציה על בעלי ומשתמשי הסירות.
תקנות משרד התחבורה (רספ"ן - רשות הספנות והנמלים) מגדירות סירת מנוע ככלי שיט שאורכו אינו עולה על 7 מטרים, אשר אינו אופנוע ים או מפרשית, ואשר מונע בכוח מנוע, וקובעות כי השטתו מותרת רק ברישיון.
עוצמה ב' - מנוע מעל תחום זה.
לכל סוג יש תנאי רישיון שונים.
על מנת להשיט סירת מנוע מסוג עוצמה א' נדרש רישיון "משיט 12" של משיט ועל מנת להשיט סירת מנוע מסוג עוצמה ב' נדרש רישיון "משיט 13" של רספ"ן.
בישראל ניתן לשכור סירות מנוע לשיט בכנרת, בגני יהושע בתל אביב ובפארק הלאומי ברמת גן.
סירת הצלה היא סירה ייעודית, המהווה חלק מציודה של אונייה, ומשמשת במקרי חירום בהם נשקפת סכנת חיים לאנשים על סיפונה ויש לנטוש אותה.
סירת הצלה מצוידת במשוטים ומפרש ולעיתים קרובות גם במנוע.
הסירה עמידה במיוחד לשיט בים סוער, ומצויים בה מים, מזון וציוד הצלה.
סירות הצלה מודרניות עשויות על פי רוב מפיברגלס, מהן המסוגלות לשאת עד 150 איש, והן נחלקות לכמה סוגים עיקריים לפי צורת המבנה ושיטת ההורדה למים: סירות פתוחות, סירות סגורות, סירות המורדות למים באמצעות כבלי פלדה ממנופים מיוחדים (דוויתות), וסירות המחליקות על גבי מסילה ומגיעות אל המים בנפילה חופשית מן הסיפון.
סירת הצלה מתנפחת, העשויה גומי ומשמשת לאותה מטרה, נקראת רפסודת הצלה.
בשם "סירת הצלה" נקרא גם כלי שיט ייעודי, המשמש להצלת חיים בים, בדרך כלל במימי החופים, ויוצא מתחנת הצלה בחוף.
סִירְתְ היא עיר בלוב בעלת חשיבות בתעשיית הנפט ומרכז שלטוני.
העיר שוכנת לחופו הדרומי של מפרץ סידרה, באמצע הדרך בין שתי הערים המרכזיות במדינה, טריפולי ובנגאזי.
עקב היותה של העיר מקום הולדתו של מנהיג לוב לשעבר מועמר קדאפי ונשלטת על ידי בני שבטו, זכתה לפיתוח רב בימי שלטונו והוקמו בה מבני ציבור רבים, מוסדות שלטון ומשרדי ממשלה ההופכים אותה למעין "בירת משנה" לצד טריפולי.
בין שאר מבני הציבור המפוארים נמצא אולם הקונגרסים (Palais des Congrès) הגדול ביותר בצפון אפריקה.
העיר זכתה למעמד בינלאומי כאשר התכנסה בה ביולי 2005 ועידת או"ם בראשות מזכ"ל הארגון, קופי אנאן.
כמו כן אירחה העיר באוקטובר 2007 את השיחות בין ממשלת סודאן לבין נציגי חבל דארפור בתיווכו של קדאפי.
סירת נבחרה לבירת התרבות הערבית לשנת 2011 עוד לפני ההתקוממות בלוב (2011).
לאחר נפילת טריפולי בידי המורדים באוגוסט 2011, הפכה סירת למעוז האחרון של נאמני קדאפי וקרבות קשים התנהלו בעיר למשך חודשיים וגרמו להרס רב של העיר.
ב-20 באוקטובר 2011 מצא בה שליט לוב לשעבר קדאפי את מותו.
ב-25 באוקטובר התפוצצה בעיר מכלית דלק שגרמה ליותר ממאה הרוגים ולעשרות פצועים.
סירת נפלה לידי לוחמי המדינה האסלאמית בלוב בשנת 2015. ב-9 ביוני 2016 נכנסו כוחות הנאמנים לממשלת האחדות בלוב לעיר סירת.
לאחר חצי שנה של קרבות, בדצמבר 2016, נמסר כי הכוחות הנאמנים לממשלת האחדות הצליחו להשתלט ולטהר את העיר מפעילי המדינה האסלאמית.
בינואר 2020 כוחותיו של ח'ליפה חפתר, בתמיכה מצרית בעיקר, כבשו את העיר מידי כוחות הממשלה, שהפכה בינתיים בעצמה, לאסלאמיסטית יותר ויותר ונתמכה בעיקר על ידי טורקיה.
סירת נתב היא כלי שיט ממונע שבאמצעותו מגיע הנתב לכלי השיט המנותב אזרחי או צבאי, בעת כניסתו לנמלי ים או אזורים בעלי תנאי ניווט קשים (מצרים וכו').
לאחר שהאונייה יוצאת לים, סירת הנתב מחזירה את הנתב לנמל או למקום בו הוא יכול להמתין לספינה הבאה.
בנוסף להשטת הנתב, סירת הנתב יכולה לשמש למטרות עזר נוספות בנמל.
סירות נתב הם בעלות כושר תמרון גבוה ויכולת שייט בים סוער מאוד.
לסירות יש סיפון פתוח בחרטום כדי להקל על נתבים בעליה ובירידה מאוניות.
לסירות האלה אין חלקים בולטים, והם בעלי פגושים רכים בדפנות.
גשר הפיקוד בסירה מאפשר שדה ראייה 360 מעלות וגם שדה ראייה אנכי.
סירות נתב צבועות בדרך כלל בצבעים בולטים בים: כתום, צהוב וכדומה.
סירת גומי (בראשי תיבות: ס"ג) היא סירה מעוטת משקל אשר צפה במים באמצעות חלל גומי ממולא באוויר.
חלק מסירות הגומי הקטנות מצוידות בתחתית גמישה, אך בסירות גומי גדולות, או כאלה המיועדות לנשיאת מטען כבד, התחתית עשויה מחומר קשיח.
חלק מסירות הגומי עוצבו באופן המאפשר לפרק ולארוז אותן בקלות אל תוך מכל קטן.
בזכות תכונה זו, וכן בזכות ניידות, סירות גומי מתאימות לשמש כסירות הצלה לכלי שיט גדולים יותר ולצוותי מטוסים.
הן משמשות גם למטרות צבא ונופש.
סירת הֶלְקִיט היא סירה מתנפחת קלת-משקל שהמציא לפטננט פיטר הלקיט (1820-1885) בשנות הארבעים של המאה התשע־עשרה.
הלקיט חיפש פתרון לקשיי התנועה באזור הארקטי של קנדה בדמות סירה שתהייה קלה דיה לנשיאה בשטח קשה למעבר ובה בעת חסונה מספיק כדי לעמוד בתנאי מזג האוויר הקיצוני.
הסירה הראשונה שתכנן ובנה הייתה סירה מתנפחת ומתקפלת עשויה בד מוספג בגומי.
כשרוקנה מאוויר ניתן היה להתעטף בגוף הסירה כגלימה, כשהמשוט משמש מקל הליכה והמפרש כמטרייה.
אחריה בנה הלקיט סירה לשני אנשים, שממדיה הקטנים אפשרו להכניסה לתוך תרמיל גב, וכאשר הוצא ממנה האוויר שימשה כשמיכה אטימה למים.
אף על פי שהמצאתו זכתה לשבחים מפי חוקרי ארצות קנדיים, נמצאו לה קונים מעטים בלבד.
הלקיט לא הצליח לשכנע את הצי המלכותי הבריטי לרכוש סירות אלו עבור אוניותיו, ומאמציו לשווקן כסירות לדיג ולציד ברווזים גם הם נכשלו.
ככל הידוע, מכל הסירות שבנה שרדו רק שתיים: סירתו של חוקר הארצות ג'ון ריי , וזו הנמצאת באוסף מוזיאון חברת מפרץ הדסון במוזיאון מניטובה .
פיטר הלקיט היה לפטננט בצי המלכותי הבריטי בשנות הארבעים של המאה התשע עשרה.
אביו, ג'ון הלקיט, היה מנהל בחברת מפרץ הדסון, אשר חי שנים רבות בקנדה קודם ששב אל אנגליה.
הלקיט התעניין רבות בחקר האזור הארקטי של קנדה, ובמיוחד בקורותיה הרות האסון של משלחת קוֹפֶּרְמָיין (1819-1822) בהנהגתו של ג'ון פרנקלין.
מסע המשלחת לחוף הצפוני של קנדה בחיפוש אחר המעבר הצפון-מערבי הסתיים באסון ובהאשמות ברצח וקניבליזם.
11 מבין 20 אנשי המשלחת מתו, ואלו ששרדו נאלצו לאכול אזוב, את מגפיהם שלהם ושיירים מרקיבים של נבלות שהותירו אחריהם זאבים.
אנשי הקבוצה נתקעו מבודדים בגדתו המרוחקת של נהר קופרמיין לאחר שסירותיהם נהרסו בסערה.
חוקר הטבע ג'ון ריצ'רדסון ניסה לשחות אל עברו השני של הנהר, אך לקה בהיפותרמיה חמורה.
אחד מחברי המשלחת האחרים בנה קאנו קטן מקנבס וענפי ערבה, והם ניצלו בסופו של דבר לאחר שחצו אחד-אחד את הנהר בסירה המאולתרת.
הלקיט היה ממציא חובב, ובשעותיו הפנויות חיפש פתרון לבעיה בדמות סירה שתהא קטנה וקלה לנשיאה בשטח קשה לתנועה ובה בעת חסונה ובטוחה לשיט.
הפתרון שהגה היה לבנות סירה שכל חלקיה ישמשו כמלבושים או אביזרים שהמשתמש בה צריך לשאת עמו בכל מקרה.
הלקיט הכין גלימה אטימה למים ממקינטוש מיושן, מעיל גשם עשוי כותנה מוספגת בגומי טבעי .
בבטנת הגלימה יצר חלל מתנפח ואטים למים ולאוויר, שנחלק לארבעה תאים נפרדים למקרה של נקר, וכיס ללהב של משוט אינדיאני ולמפוח קטן.
מקל הליכה שימש גם כידית המשוט, ומטרייה גדולה שימשה גם כמפרש.
הגלימה על כל ציודה שקלה כ-7.5 ליברות (3.4 ק"ג) ונדרשו שלוש-ארבע דקות כדי לנפחה; לאחר שנופחה יכלה לשאת את משקלם של שישה עד שמונה אנשים.
בתחילת 1844 ניסה הקליט בהצלחה את אב הטיפוס של סירת הגלימה בנהר התמזה.
הוא חתר בה למרחק של 15 קילומטרים מבלי שיחדרו לתוכה מים, וזאת אף על פי שחלפו על פניו וכמעט פגעו בו מעבורות הקיטור ששטו במעלה ומורד הנהר והעלו בו גלים תוך כדי שיוטן.
הלקיט, שבע רצון מהצלחתו, לקח עמו את אב הטיפוס של סירת הגלימה גם בעת שירותו בצי, ובדק אותה בתנאי ים שונים בכל פעם שנקרתה לו ההזדמנות לכך.
בנובמבר 1844 קיווה הלקיט כי יוכל לבדוק את סירת הגלימה בתנאי מזג אוויר גרועים במימיו הסוערים של מפרץ ביסקאיה, אך שלא כרגיל היה הים רוגע מאוד, והוא נאלץ לקפל את המטרייה ולאחוז במשוט.
סירת הגלימה נתקבלה באהדה על ידי חוקרי ארצות; ג'ון ריצ'רדסון (שכמעט וקיפח את חייו במשלחת קופרמיין של 1819-1822) כתב כי לו עמד לרשותם אמצעי מעין זה במסעם הראשון, לבטח היו ניצלים כל חברי המשלחת.
השימוש בסירות הלקיט באזור הארקטי של קנדה
הלקיט, מעודד מתוצאות הבדיקה של סירת הגלימה, החל בונה גרסה גדולה יותר, כזו שניתן לקפלה לתוך תרמיל גב.
לאחר שנופחה יכלה הסירה לשאת שני אנשים, שהפעילו את משוטיהם אחד בכל צד, וכשרוקנה מאוויר שימשה כיריעה חסינה למים שהונחה על הקרקע הרטובה בשטח המחנה.
האדמירליות פקפקה בשימושים האפשריים של ההמצאה; ב-8 במאי 1845 כתב סידני הרברט , המזכיר הראשון של האדמירליות, להלקיט כי "הלורדים בדעה כי המצאתך פקחית ונבונה, וכי אפשר שתהיה לתועלת במשלחות החקר והסקר, אך אינם סבורים כי יש לספקה לשימוש כללי בצי".
אף שהאדמירליות לא ראתה מקום לספק את סירותיו של הלקיט לכלל אוניות הצי, הרי הדגם הגדול יותר נתקבל היטב על ידי חוקרי ארצות.
ג'ון פרנקלין קנה סירה אחת עבור המשלחת הרת האסון של 1845, בה אבדו כל 129 אנשי המשלחת ושתי אוניות.
פרנקלין ראה בסירותיו של הקליט אמצעי כה חיוני לתנועה בקנדה, שנתן את הסירה שיועדה עבור משלחתו לסר ג'ורג' סימפסון , מושל האי רופרט, לשימוש במסעותיו באזור.
הוא הזמין אצל הלקיט סירה נוספת, וקיבל אותה במועד, לפני יציאתו למשלחתו האחרונה.
ג'ון ריי איש אורקני, שנודע בקרב האינואיטים בשם "אַגלוּקָה" ("בעל הצעדים הגדולים"), היה רופא חברת מפרץ הדסון שנעשה חוקר האזור הארקטי של קנדה.
שלא כמו רוב האירופאים של זמנו, האמין ריי כי ילידי המקום יודעים יותר טוב מכל אחד אחר כיצד להתמודד עם תנאי מזג אוויר קיצוני.
הוא ערך את מסעותיו כמותם, כשהוא משתמש במזחלות ובנעלי שלג וישן באיגלו משלג.
ריי השתמש במשלחתו הראשונה ב-1846 בסירת הלקיט, ודיווח כי הייתה לרוב תועלת בחצייה הלוך ושוב של מפרץ ריפאלס , ואף שהשתמשו בה ברציפות למעלה משישה שבועות בחוף סלעי, מעולם לא נזקקה ולו לתיקון הקטן ביותר ועל כן ראוי שתהיה חלק מציודה של כל משלחת.
הצי המלכותי, שרצה מאוד לדעת מה עלה בגורל האוניות וחברי המשלחת של פרנקלין, שלח ב-1848 צוות חיפוש בהנהגתם של ג'ון ריצ'רדסון וג'ון ריי שצויד בסירת הלקיט שרכשה הממשלה.
המשלחת לא הצליחה למצוא את פרנקלין, אך נוכחה לגלות מה רב ערכה של סירת הלקיט כשהשתמשה באחד המקרים בסירה היחידה להעברת צוות המשלחת כולו על פני נהר 14 פעמים הלוך ושוב.
ריי סיפר כי יריעת הגומי של הסירה נתקשחה אומנם בשל הקור, אך לא הייתה כל בעיה לחמם ולרכך אותה כשהדבר נדרש.
גם משלחת נוספת שיצאה לחפש אחר פרנקלין, זו של אה"מ "אנטרפרייז", צוידה בסירות הלקיט, וחבריה אף השתמשו בה לדיג.
חוקר הארצות הצרפתי ז'וזף רנה בלו יצא גם הוא, ב-1851, לחפש אחר פרנקלין בראש משלחת שמומנה על ידי רעייתו של פרנקלין.
למרות הפרסום כי הן אידיאליות לדיג באגמים ולציד ברווזים ועל אף שהוצגו בתערוכה הגדולה של 1851, לא הצליחו סירותיו של הלקיט מבחינה מסחרית והשימוש בהן לא חרג מחוץ לתחום חקר הארצות בקנדה.
הלקיט הגיע בשירותו בצי לדרגת קפטן ומת ב-23 במרס 1885 בגיל 65. עם מותו פסק לגמרי הייצור של סירותיו.
ג'ון ריי מסר את סירתו ממשלחת 1853 למיס פִּיס מקירקוול, והיא נחה נשכחת תחת קורות הגג של מנסרת עצים בקירקוול.
הסירה זוהתה ונתגלתה שנים רבות לאחר מכן, והיא מוצגת כיום במוזיאון סטרומנס באורקני.
סירה שנייה ששרדה לימינו מצויה באוסף מוזיאון חברת מפרץ הדסון במוזיאון מניטובה.
סירת הצלה הוא סרט מלחמה-הישרדות בבימויו של אלפרד היצ'קוק.
תסריט הסרט נכתב על ידי ג'ון סטיינבק.
בסרט משחקים יום קרונין, מרי אנדרסון, טלולה בנקהאד, ויליאם בנדיקס, ולטר סלזק, ג'ון הודייק, הנרי הול, האט'ר אנג'ל וקנדה לי.
הסרט צולם כולו בסירת הצלה והוא הפך לראשון בסדרת סרטיו של היצ'קוק עם לוקיישנים מוגבלים כמו "החבל" (1948), "אליבי" ו"חלון אחורי" (שניהם מ-1954).
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר; הבמאי הטוב ביותר, הסיפור המקורי הטוב ביותר והצילום הטוב ביותר.
הסרט מגולל את סיפורם של תשעה ניצולי ספינה טובעת הנקלעים לסירת הצלה אחת.
סטנלי "ספארקס" גארט (יום קרונין) הוא מלח מהספינה הטובעת הנתפס כמנהיג הטבעי של החבורה.
אליס מקנזי (מרי אנדרסון) היא אחות צבאית השמחה על טביעתה של הספינה עקב חוסר רצונה להגיע ליעד.
קונסטנס "קוני" פורטר (טלולה בנקהאד) היא עיתונאית צינית המדברת גרמנית שוטפת.
גאס סמית' (ויליאם בנדיקס) הוא מלח מהספינה הטובעת הנפצע קשות ברגלו.
וילי (ולטר סלזק) הוא הקפטן של הצוללת הגרמנית שהטביעה את הספינה.
ג'ון קובאק (ג'ון הודייק) הוא מלח מהספינה בעל נטיות קומוניסטיות שמגלה סובלנות מעטה כלפי וילי (המגלם את הנאצים) וקוני (המגלמת את הקפיטלסטים).
"ריט" ריטנהאוס (הנרי הול) הוא אדם עשיר שמנהל מפעלים רבים.
גברת היגינס (האט'ר אנג'ל) היא אישה שאיבדה את תינוקה במהלך ההפצצה ונטרפה עליה דעתה.
ג'ורג' "ג'ו" ספנסר (קנדה לי) הוא מלח אפרו אמריקאי מהספינה הטובעת המנסה להתחמק ממגע עם שאר החבורה.
הסרט עוסק בקונפליקטים כמו האם לסמוך על האויב בשעת צרה משותפת, מאבק מעמדי בין השכבות העליונות (המגולמות על ידי קוני וריט) לבין השכבות הנמוכות (המגולמות על ידי קובאק, גארט, סמית' וג'ו), שוויון לכלל בני האדם ונטילת חיי אדם בחברה דמוקרטית.
יום קרונין - סטנלי "ספארקס" גארט
מרי אנדרסון - אליס מקנזי
טלולה בנקהאד - קונסטנס "קוני" פורטר
ויליאם בנדיקס - גאס סמית'
ג'ון הודייק - ג'ון קובאק
הנרי הול - צ'ארלס די.
האט'ר אנג'ל - גברת היגינס
קנדה לי - ג'ורג' "ג'ו" ספנסר
ויליאם יטר ג'וניור - המלח הגרמני
הופעת הקמע של אלפרד היצ'קוק
כמו במרבית מסרטיו אלפרד היצ'קוק הופיע בהופעת קמע בסרט.
בראיון שהעניק לפרנסואה טריפו הוא ציין שהופעת קמע זו הייתה קשה לביצוע עקב הלוקיישן הבודד שבו צולם הסרט.
היצ'קוק רצה להופיע בתור גופה צפה לאחר שהאונייה נטרפה, אך לבסוף הוא הופיע בדקה העשרים וארבע על גבי עיתון במודעה לתרופת הרזייה פיקטיבית הנקראת "Reduco" שבה הוא נראה לפני ואחרי דיאטה.
בסרט "החבל" (1948) היצ'קוק השתמש ב-"Reduco" שנית בתור פרסומת על גבי שלט ניאון מחוץ לבניין.
כשאלפרד היצ'קוק הגה את הרעיון לסרט הוא פנה לסופרים ארצ'יבלד ג'וזף קרונין, ג'יימס הילטון וארנסט המינגוויי שיסייעו לו לכתוב את תסריט הסרט.
לבסוף ג'ון סטיינבק עזר לו לכתוב את התסריט.
התסריט עבר שינויים רבים על ידי בן הכט, עלמה רוויל ואחרים.
צוות השחקנים במקור היה אמור להיות כולו מורכב מגברים.
קנדה לי היה הראשון שלוהק לסרט.
טלולה בנקהאד שלא הופיעה בסרט משנת 1932 למעט הופעות קמע קיבלה משכורת של 75,000 דולר על השתתפותה בסרט.
צילומי הסרט עברו עיכובים רבים עקב מחלתם של חלק מצוות השחקנים וההפקה של הסרט; ויליאם בנדיקס החליף את מרפי אלפר בתור הדמות גאס סמית' לאחר שהאחרון חלה כשבועיים לפני התחלת צילומי הסרט.
גלן מק'וויליאם החליף את ארתור צ'ארלס מילר בצילום הסרט.
השחקנים טלולה בנקהאד, יום קרונין ומרי אנדרסון חלו במהלך צילומי הסרט.
מועמדות לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (אלפרד היצ'קוק)
מועמדות לפרס אוסקר לסיפור המקורי הטוב ביותר (ג'ון סטיינבק)
מועמדות לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (גלן מק'וויליאם)
זכייה בפרס חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק לשחקנית הטובה ביותר (טלולה בנקהאד)
זכייה בפרס מבקרי הקולנוע האמריקאיים לאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר לשנת 1944
סירקיוז היא מושב המחוז של מחוז אונונדגה במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
בארצות הברית יש מספר ערים בעלות שם זה, וזוהי הגדולה בהן.
העיר היא החמישית בגודלה במדינת ניו יורק מבחינת אוכלוסייה.
לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2020, אוכלוסיית סירקיוז מנתה 148,620 תושבים ו-662,057 באזור המטרופולין.
שם העיר נובע מהעיר סירקוזה בדרום-מזרח סיציליה שבאיטליה.
עיר זו הייתה צומת דרכים גדול בשתי המאות האחרונות, לראשונה בין תעלת אירי והתעלות האחרות שלה, ולאחר מכן בתחבורה המסילתית.
סירקיוז נמצאת בהצטלבות הכבישים הבין-מדינתיים 81 ו-90, שדה התעופה של סירקיוז הוא הגדול ביותר באזור.
בסירקיוז נמצאת אוניברסיטת סירקיוז, אוניברסיטת מחקר גדולה.
בשנת 2010 מגזין פורבס דירג את סירקיוז במקום הרביעי ברשימת "עשרת המקומות הטובים ביותר לגדל משפחה".
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטח העיר הכולל הוא 66 קמ"ר אשר מתוכם 65 קמ"ר הם אדמה ו-1.6 קמ"ר (2.15%) מים.
על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010, בעיר היו 142,327 תושבים ו-56,445 משקי בית.
צפיפות האוכלוסייה בעיר הייתה 2,266.8 נפש לקמ"ר.
מספר יחידות הדיור היה 64,356. לפי הנתונים באותה שנה, החלוקה האתנית בעיר הייתה: 56.0% לבנים, 29.5% אפרו-אמריקנים, 1.1% אינדיאנים, 5.5% אסיאתים, ו-0.5% פאסיפים.
בסוף המאה ה-19 כיהן כרב העיר הרב מאיר צבי ליוואי.
בשנים 1919–1974 כיהן שמואל ילוב כרב העיר.
סירת דרקון היא סוג של כלי שיט שנוצר לראשונה בסין לפני יותר מאלפיים שנה.
תחרות "סירת דרקון" מבוססת על סירת דרקון.
הספורט מבוסס על סירה דמוית קאנו מאורך, עליה 22 אנשי צוות - 20 חותרים, הגאי ומתופף.
המפתח העיקרי לחתירה טובה בסירת דרקון הוא חתירה אחידה, הקשבה ושיתוף פעולה.
רק צוות שחותר ביחד, בקצב זהה וסינרגיה טובה, יצליח לפתח מהירות ולנצח.
החל מ-1995 מקיים הארגון International Dragon Boat Federation אליפות עולם עבור חתירת סירת דרקון פעם בשנה.
ב-2014 התקיימה אליפות העולם באיטליה, והאליפות בשנת 2015 מיועדת להיערך בספטמבר בקנדה.
בישראל פועלים שישה מועדוני דרקון מרכזים ובהם 13 קבוצות.
מועדון חותרי דגניה ב' הוא מהוותיקים ומהגדולים בישראל.
בשנת 2012 נוצר קשר עם הקהילה היהודית בקנדה במסגרת פעילות של שותפות 2000, ובעקבות כך נפתח מועדון בישראל והושגו הסירות והציוד הנדרש לכך.
מעת לעת נערכות תחרויות בכנרת, בחיפה, בעכו ובירקון.
אחת הקבוצות שהשתלבו בענף כוללת תלמידים ותלמידות מסמינר אוהלו.
אלופי ישראל בחתירה בסירת דרקון הם קבוצת אוהלו דולפינס, קבוצה מעורבת הכוללת נשים וגברים.
קבוצה זו פועלת בחוף משלה, חוף דולפינס בעכו (בין בית הספר לקציני ים לחוף ארגמן).
אלופות ישראל בחתירה בסירות דרקון למרחק 500 מטר הן קבוצת לביאות ורודות ישראל המורכבת מחותרות מחלימות מסרטן השד.
מספר מועדונים מישראל השתתפו בתחרויות באיטליה ובקפריסין.
סירת נפץ היא סירה עמוסה בחומר נפץ, המשמשת לתקיפה של נמלים וכלי שיט.
הסירה מופעלת על ידי ספן הנוטש אותה זמן קצר לפני הפיצוץ או על ידי ספן מתאבד.
במלחמת העולם השנייה הופעלו סירות הנפץ על ידי הצי המלכותי האיטלקי נגד הצי המלכותי הבריטי, ועל ידי הצי הקיסרי היפני נגד צי ארצות הברית.
סירות הנפץ הופעלו בחיל הים הישראלי מהקמת המדינה ועד מלחמת יום הכיפורים.
יחידת הסירות היוותה בסיס לשייטת 13. הפעילות המפורסמת ביותר שלה הייתה טיבוע אל-אמיר פארוק בקרבת חוף עזה, שהיווה הצלחה קרבית משמעותית בזירה הימית במלחמת העצמאות.
הצי המלכותי האיטלקי - במהלך מלחמת העולם השנייה הופעלו סירות הנפץ על ידי 'השייטת העשירית' האיטלקית נגד כלי שיט של הצי המלכותי הבריטי.
המבצע המוצלח הראשון היה במפרץ סודה בכרתים ב-25 במרץ 1941. שש סירות נפץ הובלו על משחתת והורדו במרחק 10 מיל מהנמל.
המפרץ היה חסום בשלושה מחסומי רשתות ועם אור ראשון תקפו.
הסיירת HMS York נפגעה קשות.
ב-26 ביולי 1941 תקפה השייטת העשירית את נמל ולטה עם חזירים ו-8 סירות נפץ.
הכניסה הייתה חסומה ברשת מתחת לגשר.
המכ"ם שהותקן במלטה גילה את התוקפים מתחילת הפעולה.
סירת נפץ ראשונה התקיפה את הרשת מתחת לגשר על מנת לפרוץ דרך לאחרות.
מהפיצוץ נפל הגשר כולו וחסם את הכניסה.
לכוח האיטלקי התוקף נגרמו אבדות רבות ומעט ניצולים נפלו בשבי.
הצי הקיסרי היפני הפעיל סירות נפץ כנגד צי ארצות הברית.
הסירות היפניות תוכננו ללא נטישה לפני הפגיעה.
כמות ראשונית של 6 סירות נרכשה באיטליה ביזמת רב החובל זאב הים.
הגיעו במשלוח מוסווה לנמל יפו והועברו לכנרת, שם הופעלו תחת הכותרת "יחידת סירות הצלה".
מפקד היחידה היה יוחאי בן-נון.
זאב הים איתר באיטליה את פיורנצו קאפריוטי ממפעילי הסירות של 'השייטת העשירית', שהשתתף בתקיפת נמל ולטה במלטה ונשבה.
קאפריוטי הגיע לאמן את אנשי היחידה בכנרת.
בתום האימונים הועברה היחידה לנמל יפו.
סירת איסוף - מאחת הסירות הוסרה חבית חומר הנפץ והיא נעשתה סירת איסוף.
היה זה חידוש לעומת 'השייטת העשירית' שבכל מבצעיה לא תוכננה פעולת איסוף התוקפים.
אוניית אם - נחוצה אונייה שתישא את הסירות בצורה מוסתרת תקרב אותן למטרה ועם מנופים תוריד אותן למים.
לכך נבחרה בן הכט שהיו לה ירכתיים רחבים.
האונייה "אח"י מעוז" בפיקוד מילה ברנר נעשתה בסיס צף ליחידת ההסתערות.
במלחמת העצמאות הותקפו אוניית תובלה מצרית "אל-אמיר פארוק" ומקשת שאבטחה אותה.
שלוש סירות חמושות תקפו, התפוצצו והטביעו את "אל-אמיר פארוק" ופגעו קשה במקשת.
סירה רביעית ללא חומר נפץ אספה את שלושת התוקפים.
לאחר מתקפה מוצלחת זאת הרחיקו המצרים את אוניותיהם מחופי ישראל.
במלחמת ששת הימים תוכננה יחידת ב-10 בפיקוד גדי שפי לתקוף את מבואות נמל פורט סעיד.
כהכנה וריכוך לקראת הנחיתה שתוכננה לחופי אל עריש.
ב-5 ביוני 1967 בוטלה הנחיתה ובוטלה גם מתקפת סירות הנפץ והן הוחזרו לנמל אשדוד.
בתקופת מלחמת יום הכיפורים הסירות מהדגם האיטלקי כבר יצאו מכשירות.
במקומן נמצאו בפיתוח סירות מדגם סנונית שחומשו והותקנו כסירת נפץ.
שתי סירות שנקראו "פצחן" הועברו לשארם א-שייח' והופעלו בליל 19–20 באוקטובר כנגד ספינות קומאר מצריות במעגן ע'רדקה.
הפעולה בפיקוד גדי שפי נקראה מבצע מגבית 15 וזכתה להצלחה חלקית.
הסירות נדרשו לעבור מרחק רב מאוד בים גלי ומפעיליהן ספגו מי מלח בעיניהם.
פצצות תאורה שנורו ממרגמה 52 כדי להאיר את המטרות נפתחו בגובה נמוך.
מובילי הסירות סונוורו ולא ראו היטב את המטרה.
סירה ראשונה שנהג יאיר מיכאלי פגעה ברציף בקרבת מקום העגינה של הקומאר והפיצוץ גרם לו נזק מועט.
הסירה השנייה נהוגה על ידי ידידיה יערי לא שמרה נתיב למטרה הסתובבה במעגן וסיכנה את סירת האיסוף.
שני המפעילים נאספו והכוח יצא מהמעגן.
ב-12 באוקטובר 2000 הפעילו מחבלים מתאבדים סירת נפץ ליד המשחתת USS Cole שהתקרבה לתדלוק בנמל עדן בדרום הים האדום.
נהרגו 17 ימאים ונגרם נזק רב.
מחבלים פלסטינים בחופי רצועת עזה ובדרום לבנון משלחים מדי פעם סירות נפץ כנגד ספינות חיל הים המסיירות בגזרה.
איראן - קיימות ידיעות שהצי ומשמרות המהפכה האיראנים מכינים סירות נפץ בכמות גדולה למתקפה כנגד יחידות צי ארצות הברית במפרץ הפרסי.
סירת ברטרם היא סירת מנוע מדגם "ברטרם 31" שנרכשה מחברת יאכטות אמריקאית, מיסודו של ריצ'רד ברטרם.
במהלך מלחמת ההתשה היא הוכנסה לשירות בשייטת 13 כסירה חמושה.
כן שימשה בים המלח וביחידה 838 בצפון מפרץ סואץ כסירת סיור במבואות נמלים.
בתקופת שירותם כונו בשם "צרעה", שם שהוענק בשנת 2005 גם לסירת סיור קלה מגומי.
הרכישה נעשתה על מנת לשמש כ"סירת אם" חמושה למבצעי שייטת 13. השימוש הראשון נעשה ב-14 ביולי 1967 כשהובאה לתעלת סואץ כדי להפגין נוכחות צבאית במרחב.
בעודה משונעת על גבי רכב, הסירה נפגעה מירי מצרי בקרבת נמל תאופיק.
הכח בפיקודו של גדי שפי שהיה תחת אש לא הצליח לכבות את הספינה הבוערת.
בעקבות זאת הוחלפו מנועי הסירה מבנזין לדיזל, אשר דליק פחות, וכן הוכנס חומר מעכב בעירה לתערובת גוף הסירה.
יחידת סירות הברטרם נפרשה בנמל אילת והועברה לבסיס יחידה 838 בראס סודר סירות ביצעו את הסיורים לאורך חוף המצרי וסביב האי גרין.
סירות ברטרם נרכשו גם על ידי הצי המצרי, חומשו במטולי רקטות והוצבו במפרץ סואץ.
סירה כזאת נפגעה על ידי כח ספינות דבור בקרב מרסא תלמאת.
בכיבוש נמל עדביה נלקחו שלל שתי סירות ברטרם מצריות.
בפיזיקה, סירקולציה (בעברית: הקפה) היא גודל סקלרי המוגדר כאינטגרל הקווי של שדה וקטורי לאורך מסילה סגורה.
לסירקולציה יש חשיבות רבה במכניקת הזורמים כאשר השדה הווקטורי הוא שדה המהירות.
באלקטרומגנטיות הסירקולציה של השדה החשמלי והשדה המגנטי מופיעות במשוואות מקסוול בצורתן האינטגרלית.
יהי שדה וקטורי ותהי מסילה סגורה, האינטגרל הקווי מסוג שני נקראה הסירקולציה של השדה מסביב ל-.
אם השדה הוא שדה וקטורי משמר אזי הסירקולציה סביב כל לולאה תהיה שווה לאפס.
מצב זה שקול לכך שהשדה יכול להירשם כגרדיאנט של שדה סקלרי.
משפט סטוקס מקשר בין הסירקולציה של שדה מסביב ללולאה לאינטגרל המשטחי של השטף של רוטור השדה דרך השטח הסגור על ידי הלולאה.
כלומר מתקיים כאשר הוא משטח הנסגר על ידי .
במכניקת הזורמים, לסירקולציה של שדה המהירות יש חשיבות רבה.
חשיבות זו נובעת בין היתר ממשפט הסירקולציה של קלווין הקובע שבזורם ברטרופי מושלם הסירקולציה של לולאה הנישאת עם הזרם לא משתנה בזמן.
משפט קוטה-ז'וקובסקי קובע כי העילוי ליחידת אורך המופעל על כנף פרופורציונלי לסירקולציה סביב מסלול המקיף את הכנף.
ובמדויק כאשר הוא כוח העילוי, צפיפות הזורם, הסירקולציה סביב מסלול המקיף את הכנף ו- מהירות הטיסה.
הסירקולציה של השדה החשמלי והמגנטי מופיעה בניסוח האינטגרלי של משוואות מקסוול.
חוק פאראדיי קובע שהסירקולציה של השדה החשמלי סביב לולאה שווה למינוס השינוי בשטף המגנטי הבוקע דרך המשטח הנסגר על ידי הלולאה.
חוק אמפר קובע שהסירקולציה של השדה החשמלי סביב לולאה פרופורציונלי לזרם העובר דרך המשטח הנסגר על ידי הלולאה ועוד השינוי בשטף החשמלי דרך משטח זה.
סירת שְׁלָחִים או קאנו שְׁלָחִים היא כלי שיט, קאנו שבשל תכנונו, יכול לשוט בבטחה רק עם מצוף או זוג מצופים המחוברים לקאנו לרוב באמצעות זוג מוטות (לעיתים קרובות מעץ).
ההיסטוריה של סירת השלחים התחילה לפני כחמשת אלפים שנה בים סין הדרומי.
משם החל התיישבות של למעלה מעשרת אלפים איים בדרום האוקיינוס השקט.
המצוף הפך את סירות הכורת הצרות, שנבנו מגזע עץ שתוכו נחצב, לעמידות בפני התהפכות, והוא נשמר בסוגי הקאנו הבאים שנבנו מלוחות עץ כדי שניתן היה לבנות את גוף סירה צר מאוד, מה שאפשר להגיע למהירויות ניכרות תוך שמירה על יציבות גבוהה.
לפני כאלפיים שנה היו אלה הפולינזים שהפליגו למרחקים גדולים בים הפתוח בסירות משופרות, וכך השתלטו על המקומות הרחוקים ביותר, עד שלבסוף גילו את ניו זילנד לפני כאלף שנה.
כמו כן, האבוריג'ינים בני שבט ה מקווינסלנד, אוסטרליה, שתרבותם הייתה בת 9,000 שנים, והם נכחדו בתקופת הקולוניזציה הבריטית, ניווטו באזור הים של בסירות שלחים.
סירת השלחים הייתה הבסיס להתיישבות כל דרום האוקיינוס השקט.
המעצבים הפולינזיים לא רק פיתחו את הסירה הפשוטה אך המותאמת לשוט באוקיינוס, אלא גם יכולת מצוינת לנווט בעזרת הכוכבים, ולהריח ממש איים בסביבתם הקרובה, או לאתרם על ידי שינוי תצורות הגלים.
כיום פחות ופחות אנשים עדיין שולטים בכישורי הניווט העתיקים הללו.
בסרי לנקה, סוג זה של סירות (בשם ) משמש עד היום דייגים בחוף ובלגונות.
סוג זה של סירות שימש גם כאמצעי תחבורה לשם סחר בים הדרומי, אם כי לרוב הוא מצויד במנועים חיצוניים.
עם זאת, המסורת של חתירה עם סירת שלחים בהחלט נשמרת באיים רבים.
ספורט סירות השלחים המודרני, כחלק משיט תחרותי, התפתח בפולינזיה הצרפתית (שבה הם נקראים ואה (Va'a)) ובאיי הוואי, שם נוסד בשנת 1908מועדון קאנו השלחים והגלישה (Outrigger Canoe and Surfboard Club), שקיים עד היום.
לרגל פסטיבל התרבות המסורתי של הייבא (Heiva), נערכו מרוצי לגונה בטהיטי ובאיי החברה הסמוכים כבר בתחילת המאה ה-19. משם, הספורט התפשט בצורתו הנוכחית, על פני איים פולינזיים ומלנזיים (במיוחד פיג'י וקלדוניה החדשה), לאמריקה, אוסטרליה ואסיה ולבסוף אירופה.
בפולינזיה הצרפתית ניתן להשוות את ספורט הוואה או הפירוג (pirogue), כפי שהוא מכונה במדינות דוברות צרפתית, מבחינת החשיבות עם הכדורגל באירופה.
בפולינזיה הצרפתית, כמו גם באוסטרליה באי ובהוואי, מתקיימות רגאטות בינלאומיות גדולות של סירות קאנו שלחים בין כמה איים.
מרוץ הוואיקי נואי ואה (Hawaiki Nui Va'a) ומרוץ "מולוקאי הואה" (Molokai Hoe) הם בין רגאטות קאנו השלחים המפורסמות ביותר בעולם.
הוואיקי נואי ואה בפולינזיה הצרפתית, הכוללת את האיים , ובורה בורה (שלושה שלבים עם מרחק מרוץ של כמעט 130 קילומטרים) נחשב למרוץ הקשה ביותר, אך גם היפה ביותר מסוגו.
1,200 ספורטאים בינלאומיים מתחרים שם.
מפורסם לא פחות הוא ה"מולוקאי הואה", המחבר בין האי מולוקאי לבין אואהו בהוואי.
עם כ-1,000 משתתפים ומרוץ של למעלה מ-40 קילומטרים, תחרות זו מתקיימת כבר למעלה מ-50 שנה.
למעט כמה יוצאים מן הכלל, קאנו השלחים המשמשים לרגטות כאלה אינן עשויות יותר מעץ, אלא מחומרים מרוכבים פלסטיים מודרניים.
ישנם סוגים שונים של סירות.
קיימים גם דגמים לשניים ולארבעה חותרים.
הדגמים הנפוצים ביותר הם לחותר אחד או לשישה חותרים.
הדגם לחותר אחד שוקל בדרך כלל בין 10 ל-15 קילוגרם ועולה (תלוי בחומר ובעיבוד) בין 1,800 ל-2,800 אירו.
הדגם לשישה חותרים שוקל בדרך כלל בין 130 ל-160 קילוגרם ועולה (תלוי בחומר ובעיבוד) בין 8,000 ל-10,800 אירו עם ציוד.
דגמים 1 ו-2 זמינים עם או בלי מערכת היגוי.
יתר על כן, המושבים של דגם 1 ודגם 2 שונים בצורת הישיבה ביניהם: בתוך הסירה או על הסירה.
באזור הפולינזי, נעשה שימוש בעיקר בדגם לחותר בודד ללא מערכת היגוי ומושב בתוך הסירה.
לעומת זאת, בארצות הברית (במיוחד בהוואי) משתמשים בעיקר בדגמים לחותר בודד או לשני חותרים עם מערכת היגוי ומושב על גבי הסירה.
אחרי שהסירות עשו את דרכן לאסיה, מזרח אפריקה, אוסטרליה, אמריקה הצפונית והדרומית לפני זמן רב, הספורט הפך פופולרי יותר באירופה מאז תחילת המאה ה-21.
בשנת 1978 נעשה שימוש בפעם הראשונה בסירת שלחים באירופה, היא חצתה את תעלת למאנש עם צוות אמריקאי כדי לחגוג 200 שנה לגילוי הוואי על ידי ג'יימס קוק.
בשנת 1994 השתתפו לראשונה כמה שייטים גרמניים ברגאטה הוואיקי נואי, וחלק מחותרים אלו הקימו את מועדון קאנו השלחים הגרמני הראשון (1.OCC) בשנת 2004. בשנת 1999, מועדון קאנו השלחים Ruahatu Va'a בדרום צרפת ארגן את התחרות הראשונה המבוססת על מולוקאי הואה.
בשנת 2000 השתתפו במרוץ זה 4 קבוצות בסך הכול - הקבוצה הגרמנית אורו נוי ואה (Oro Nui Va'a) הייתה הקבוצה הזרה הראשונה שהתחילה להשתתף שם.
בשנת 2007 השתתפו 24 קבוצות בינלאומיות במרוץ זה, שהוא כיום אחד המרוצים החשובים ביותר בדגם לשישה חותרים באירופה.
בשנת 2001 נערך לראשונה אתגר ה-Orofero Challenge (גם הוא בדרום צרפת), מרוץ על פי המודל של הוואיקי נואי וואה.
אליפות אירופה הפתוחה הראשונה (גביע אירופה) נערכה באוקטובר 2003 בצפון צרפת ().
בשנת 2007 הצליח מועדון הקאנו אונטרווסר (Kanu-Verein Unterweser) מברמרהאפן לחתור לראשונה בסירת שלחים מהיבשת להלגולנד.
ישנם כיום כ-30 מועדונים באירופה העוסקים בספורט זה, בעיקר באיטליה ובצרפת, אך גם באנגליה, שוודיה, בלגיה והולנד.
גם בגרמניה מספר ספורטאי קאנו השלחים גדל, וכך גם מספר המועדונים המציעים סירות שלחים.
איגוד הקאנו הגרמני (Deutsche Kanu-Verband, DKV), וכמה אגודות קאנו אזוריות כבר אמצו תחום זה או מספקים אנשי קשר.
בשנת 2008 התקיים גביע גרמני שנתמך על ידי DKV בפעם הראשונה בים הבלטי.
ברמה הבינלאומית, התאחדות הוואה הבינלאומית (IVF) מאגדת את הרוב המכריע של המדינות בהן מתקיים ספורט קאנו השלחים (במיוחד טהיטי, הוואי, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, סמואה, איטליה, אנגליה, צרפת.
וגרמניה) עם היעדים העיקריים של ארגון אליפויות עולם בקאנו השלחים וקידום ספורט הוואה.
ה-IVF נוסד לפני למעלה מ-25 שנה ומארח את אליפות העולם בספרינט (Canoe Sprint World Championships) אחת לשנתיים.
באוגוסט 2008 השתתפה גרמניה באליפות זו לראשונה עם קבוצה.
הפדרציה הבינלאומית לשייט בקאנו (International Canoeing Federation, ICF) הוסיפה גם קאנו שלחים לרשימת הדגמים שבהם היא תומכת, אך טרם ארגנה אליפויות כלשהי.
הנרי ראסל וולטר , הידוע בשם הבמה סירקט (Cirkut), הוא מפיק מוזיקלי ופזמונאי קנדי.
הוא הפיק וכתב שירים עבור ריהאנה, אווה מקס, פיטבול, קייטי פרי, מיילי סיירוס, דה ויקנד, בריטני ספירס, ג'סי ג'יי, קשה, שאקירה, ניקי מינאז' ו-B.o.B.
שירים שכתב והפיק כוללים את להיטי המקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, "Part of Me", "Roar" ו-"Dark Horse" של קייטי פרי, ו-"Wrecking Ball" של מיילי סיירוס.
קרדיט ההפקה שלו באלבום Starboy של דה ויקנד זיכה אותו בפרס גראמי, בקטגוריית "האלבום האורבני העכשווי הטוב ביותר".
וולטר גדל בהליפקס שבנובה סקוטיה, קנדה ועבר לטורונטו בשנת 2004. בשנת 2008, השתתף בהפקת אלבומה של בריטני ספירס, Circus, בשיר "Mmm Papi".
הוא שלח אותו כרצועה אינסטרומנטלית לחברת התקליטים קובלט מיוזיק גרופ דרך עורך דינה של החברה, כריס טיילור.
הפזמונאית ניקול מורייר החלה להשתמש בו לכתיבה יחד עם בריטני ספירס.
וולטר פתח את אולפני Dream House בטורונטו.
לאחר מכן, עבר להתגורר בלוס אנג'לס.
הוא הפיק את "Part of Me", שיר הנושא של סרט ההופעה של קייטי פרי, Katty Perry: Part of Me, שיצא בשנת 2012. וולטר היה אחראי גם על ההפקה והכתיבה של השיר "High for This" של דה ויקנד, והפיק וכתב 9 שירים באלבום Starboy של דה ויקנד, שיצא בשנת 2016.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי2025הקלטת השנה"360" (בתור מפיק, טכנאי ומיקסר)אלבום השנהBrat (בתור מפיק ופזמונאי)
סירקל צ'ארט הוא אתר אינטרנט שהושק על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הדרום קוריאני ובחסות משרד התרבות, הספורט והתיירות בדרום קוריאה, במטרה ליצור מצעדי פזמונים לאומיים לקוריאה הדרומית, בדומה למצעדי הבילבורד של ארצות הברית, ולמצעדי אוריקון של יפן.
אתר האינטרנט הושק רשמית ב-23 בפברואר 2010.
לכל המצעדים יש דירוג של טופ 100. עד אמצע 2014, ומ-2018 עד היום, למצעדי הדיגיטל, הסטרימינג, ההורדות הדיגיטליות והקריוקי יש דירוג של טופ 200.
תארים על סך מכירות והשמעות
סית'נה לטי , הייתה אמנית בוטנית חשובה בדרום אפריקה בזכות איכות וכמות הציורים והרישומים שהופקו בקפדנות במשך 40 שנה בפרטוריה.
סית'נה לטי זכורה בעיקר בזכות איור "פרחי הבר של הטרנסוואל" שיצא לאור בשנת 1962. כאשר הונהגו המטבעות העשרוניות בדרום אפריקה, היא התבקשה לעצב את המוטיבים הפרחוניים עבור מטבעות 10, 20 ו -50 סנט.
מלבד הציור היא הייתה משוררת מוכשרת ופרסמה את "ילדי השעות" כשהייתה בשנות השמונים לחייה.
סית'נה הייתה הילדה הבכורה של נישואיה השניים של אמה ג'וזינה כריסטינה לינדנברג.
לאביה של סית'נה, וולטר אדוארד לטי, היו שינויים רבים בקריירה והמשפחה נדדה למקום חדש לעיתים קרובות.
כתוצאה מכך סית'נה למדה ב־13 בתי ספר, וסיימה את התיכון לבנות של פרטוריה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס וולטר ושירת בצרפת, ונשאר שם לאחר הכרזת השלום.
ג'וזינה פירנסה את המשפחה על ידי ציור תרשימים גנאלוגיים.
כישוריה האמנותיים של האם, הועברו למספר ילדיה, ולסית'נה הייתה תשוקה לנושאים בוטניים.
עיסוקה העיקרי של סית'נה עד 1924 היו הוראה וסיעוד.
במשך שנתיים עבדה כאמנית, באגף הווטרינרי באונדרסטפורט שליד פרטוריה, וציירה איברים חולים וסרטניים, ולאחר מכן עברה לחטיבה לציור צמחים בראשותו של ד"ר אי.בי פול-אוונס.
כאן היא החלה בתרומתה החשובה לספר על הפרחים באפריקה.
היא התפטרה בשנת 1938 כדי להינשא לאוסקר ויליאם אלריק פורסמן.
לאחר שילדה בן, הצטרפה מחדש לאגף הבוטניקה בשנת 1945 ונשארה עד 1966.
הוענקה לה מדליית כסף על ידי החברה המלכותית לגננות על תערוכת ציורי הפרחים שלה בשנת 1970.
היא איירה ספרים רבים על בוטניקה כגון "הסקר הבוטני של עצים ושיחים בפארק הלאומי קרוגר" (1951) מאת L.
Codd, שהיה אז מנהל המכון למחקר בוטני.
אפרה פוזר בשמורת טבע ליד העיירה הקטנה ברברטון במפומאלנגה.
בשנת 1989 פרסם המכון הבוטני הלאומי תיק של שבעה הדפסים של ציורי פרחים שנבחרו משני כתבי עת שנשמרו על ידי אמה ג'וזינה לטי, ונמצאו בספריית מרי גאן של המכון בפרטוריה.
האגודה הבוטנית של דרום אפריקה הנציחה אותה בהענקת "מדליית לטי קתנה" המוענקת על תרומות משמעותיות לקידום הצמחייה הדרום אפריקאית באמצעות מדיום של ציורים או ציורים בוטניים שפורסמו.
סירת קרח (נקראת באופן מסורתי יאכטת קרח או ספינת קרח) היא כלי שיט הנתמכת במחליקי מתכת ומפרשים לשם החלקה על משטחי קרח.
במשך מאות שנים סירות אלה שימושו במדינות קרות בזמן החורף לשם הובלת אנשים וסחורות, וכיום עיקר השימוש בהן הן לצורכי ספורט ונופש.
את אחד המחלקים ניתן להזיז כדי לנהג את הסירה.
במקור, כלי שיט כאלה היו סירות בעלות מבנה תומך, שרכבו על ההמחליקיים והובלו עם להב אחורי, כמו עם הגה רגיל.
ככל שהתפתחו ספינות הקרח, המבנה הפך למסגרת עם מושב או תא טייס עבור המלח של ספינת הקרח, שנשען על הלהבים, וההיגוי הועבר לחזית.
בגלל התנגדותן הנמוכה לתנועה קדימה מעל קרח, סירות הקרח מסוגלות לנוע בהירות העולה על 100 קילומטרים בשעה.
תודות למהירותן, שימשו הסירות להובלת אנשים בתקופות הקרח במדינות קרות, כאשר נהרות ותעלות מים היו קופאים ומשמשים כנתיבי תעבורה למחליקים, ואילו הדרכים קשות למעבר בגלל השלג.
סירות הקרח משמשות כיום הן לבילוי והן למרוצים.
כלי שיט למרוצים בדרך כלל נושאים אדם אחד.
פעילות דומה, הפלגה ביבשה, משתמשמשת כלי שיט הדומים לסירות קרח, שיש להן גלגלים במקום מחליקיים.
בתרבות נזכרות סירות קרח בספר "מחליקי הכסף" של מרי מייפס דודג' שם הן מחליקות לצד אנשים מחליקים בתעלות הולנד ומשמשות להובלת נוסעים בדומה למונית שירות.
סירקוס מירקוס () היא להקה גאורגית, המורכבת כיום משלושה חברים, ומתמחה בז'אנר המוזיקה הניסיונית.
היא ייצגה את גאורגיה ב אירוויזיון 2022, שהיה בטורינו, איטליה.
הלהקה הוקמה בשלהי 2020 בבירה טביליסי.
שלושת חברי הלהקה עזבו יחד את האקדמיה לקרקס המקומית, כדי להתמקד בקריירת המוזיקה שלהם.
ב-14 בנובמבר 2021 הכריזה רשות השידור הגאורגית כי סירקוס מירקוס נבחרה לייצג את המדינה באירוויזיון 2022 עם השיר "Lock Me In".
סירת שיטור ימי היא כלי שיט המשמש את יחידות המשטרה לסיור במקווי מים.
בסירת שיטור ימי, בדרך כלל, מסיירים בנהרות גדולים, בקרבת הנמלים, מול חופי ערים או במקומות שבהם יש צורך בנוכחות משטרתית משמעותית בנוסף ליחידות ביטחון נמלים או משמר החופים.
המנועים של סירת שיטור ימי, בדרך כלל, בעלי ביצועים גבוהים, על מנת להשיג את הנמלטים על המים.
סירת שיטור ימי נכנסו לשימוש רחב מתחילת המאה ה-20.
ספינות בעלות מנוע יחיד המיועדות לשיט בקרבת החוף.
סירת מגורים היא סירה המשמשת בעיקר למגורים, בין אם נבנתה במיוחד לשם כך ובין אם הוסבה לשימוש זה; יש שעוגנות סמוך לחוף או רתוקות לרציף דרך קבע, ואחרות מצוידות במנוע ומסוגלות לשוט בכוחות עצמן.
רובן אינן ממונעות מכיוון שהן בדרך כלל עוגנות, נשארות נייחות בנקודה קבועה, ולעיתים קרובות קשורות לקרקע כדי לספק שירותים.
עם זאת, רבות מהן בעלות כושר שייט.
ניתן לראות בסירת מגורים בית צף, אולם מונח זה משמש לרוב בהתייחס למבנה מגורים שצף על גבי רפסודה.
באירופה, ניתן לראות כמה מהדוגמאות היקרות ביותר של סירת מגורים.
בגלל מספר המעגנים המצומצם, המגורים בסירות שלאורך התעלות של אמסטרדם יקרים מאוד, מה שמגביל את כמות הסירות החדשות שמצטרפות.
בתעלות מתגוררות כ-2,400 משפחות ויש בהן אפילו בתי מלון ושוק צף של פרחים.
הבלומנמארקט, הוא שוק הפרחים הצף היחיד בעולם.
השוק נמצא על סירות מגורים לאורך תעלת הסינגל של אמסטרדם.
בעיירה מאסבומל () נבנו אף בתים אמפיבים, אשר עולים עם גובה המים במקרה של שיטפון.
בנמל המבורג יש קהילה של סירות מגורים ולהם אף סירות המשמשות כבתי תפילה, כמו "כנסיית סירת הנהר" () או כנסיית איש הסירות.
בברלין יש גם כמה שכונות של סירות בתים, בעיקר בתעלת לאנדוור () בפרידריכסהיין-קרויצברג.
בבריטניה הרשויות מבחינות בין כלי שיט ניידים, באמצעות מנוע או מפרש, לבין סירות מגורים נייחות.
קרן התעלה והנהר דורשת מכל סירה העוגנת דרך קבע להחזיק ב"תעודת סירת בית".
לסירה כזו מותר לנוע מעת לעת, בתנאי שזה לא יהיה השימוש הקבוע שלה.
באמריקה הצפונית קיימת הבחנה בין ספינת מגורים (Houseboat) למבנה מגורים על פונטון או רפסודה (Floathouse).
בטורונטו, קנדה, ישנה קהילה קטנה של 24 בתים במרינת פארק בלאפרס שב.
כמות זו הוגבלה באמצעות חוק עזר עירוני.
הבתים בטורונטו בנויים על דוברות בטון המרותקות לתחתית האגם, ועוגנו במרינה כדי לאפשר מגורים לאורך כל השנה.
בתים אלה אינם ממונעים ולא נחשבים לכלי שיט.
בשנת 1985 אושרה קהילת הבתים הצפים הראשונה בקנדה, קהילת "קאנו פאס" בנהר פרייזר, ליד האי ווסטהאם שבדלתה, קולומביה הבריטית.
בסיאטל, ארצות הברית, קיים קיבוץ נרחב של סירות מגורים המסוגלות לשוט בכוחות עצמן, ובתים צפים הבנויים על מצופים.
בשיא, במחצית הראשונה של המאה ה-20, היו בעיר למעלה מ־2,500 בתים צפים, לא כולל סירות מגורים.
תחילה כשכונות עוני צפות של בקתות עלובות, אולם כבר ב־1888 נבנו גם מבנים צפים למשפחות מבוססות.
נכון לשנת 2010 היו כ-480 בתים צפים בלייק יוניון ומספר קטן יותר במקומות אחרים בעיר.
בפורטלנד, אורגון, יש גם סירות בית רבות הן לאורך נהר וילאמט והן נהר קולומביה.
סירות מגורים משמשות גם למטרות מסחר: בחצי האי הצפוני של וירג'יניה, לבנק צֶ'סָפִּיק היה סניף בנק צף בשם Boat 'n Bank שסיפק שירותי בנק לאנשים שגרו על המים.
ל, אלסקה, יש את אחד מסניפי הדואר הצפים היחידים בארצות הברית.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נפתח במיסטיק איילנד, ניו ג'רזי, "Boatel" (הלחם בסיסים של Boat – סירה ו־Hotel – מלון), מלון לשייטים עם גישה למים.
גם השכרת סירות לצורכי מגורים הפכה לצורת הכנסה פופולרית.
בסוף שנות ה-40 התפתח ענף פנאי של "שייט בתים" עבור אנשים שרצו לשייט לאורך זמן.
אגם קמברלנד בקנטקי נחשב למקום הולדתו של שייט הבתים בארצות הברית.
סירות מגורים רבות משתמשות בגנרטורים המונעים בבנזין, אשר פולטים פחמן חד-חמצני.
המכון הלאומי של ארצות הברית לבטיחות ובריאות תעסוקתית, יחד עם שירות הפארקים הלאומיים ומשמר החופים, ביצעו מספר בדיקות איכות האוויר בסירות בתים החל מאוגוסט 2000. מאז אותה חקירה ראשונית זוהו יותר מ-600 הרעלות הקשורות לשיט בארצות הברית, יותר מ-100 מהן גרמו למוות.
למעלה מ-250 מההרעלות אירעו על סירות מגורים, יותר מ-200 מהן יוחסו לפליטות הגנרטורים בלבד.
סירת המלכות של המלכה מרי היא סירת משוטים מהודרת שנבנתה ב-1689 בפקודת המלך ויליאם השלישי, מלך אנגליה, להסעת רעייתו, המלכה מרי השנייה ובני לווייתה לאירועים וטקסים בהשתתפותה.
הסירה הייתה בשימוש בית המלכות עד 1919. ב־1930 העניק המלך ג'ורג' החמישי את הסירה במתנה למוזיאון הימי הלאומי בגריניץ', אך היא הועברה אליו לשיפוץ ולתצוגה רק ב-1953. הסירה הוצגה לראשונה לקהל ב-1955, והיא נמנית עם כלי השיט של הצי הלאומי ההיסטורי של בריטניה .