tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכוח הבריטי שמע על הכרזת המלחמה לפני שהכוח האמריקאי קיבל על כך ידיעה.
הבריטים נחתו על האי שבו היה המבצר ב-17 ביוני 1812, הציבו תותח בעמדה שולטת וירו ירייה אחת; האמריקאים המופתעים נכנעו ללא קרב.
ניצחון זה עודד מאוד את הילידים האמריקאים, והם נהרו בהמוניהם לאמהרטסברג כדי להצטרף לבריטים.
מדיסון פקד על גנרל וילאם האל, מושל מישיגן, לפלוש לקנדה דרך נהר דטרויט.
האל הגיע לפורט דטרויט (כיום בשטח העיר דטרויט) ב-5 ביולי 1812, כשאתו 3,000 חיילים סדירים ו-1,500 חיילי מיליציה מאוהיו; אף שהכוח היה גדול יחסית, רובו היה מורכב מחיילים לא מאומנים, ממיליציה חסרת משמעת, ללא ארטילריה, עם אספקה מועטה וקווי אספקה גרועים.
שבוע לאחר מכן חצו האמריקאים את הנהר, והאל קרא לכל הבריטים להיכנע; הוא איים שיוציא להורג כל שבוי בריטי שיימצא לוחם בצד ילידים.
ההצהרה לא הועילה, ורק עוררה התנגדות נוספת לפלישה האמריקאית.
מולו, בפורט מאלדן, ניצב כוח בריטי קטן בהרבה, בפיקוד גנרל אייזק ברוק: הכוח הבריטי מנה 150 חיילים סדירים, 300 אנשי מיליציה קנדים ו-250 ילידים אמריקאים, מאומות הילידים של טקומסה.
הכוח הבריטי היה במרחק 32 ק"מ בלבד מהכוח האמריקאי הפולש, אך האל, שכבר חצה את הנהר, היסס ולא תקף.
ברוק הבין שרק ניצחון בריטי ניכר כבר בתחילת המלחמה ימנע את קריסת קנדה עילית ולכן בחר לפלוש לארצות הברית.
הוא נע במהירות לאמהרטסברג, בקצהו המערבי של אגם אירי, מדרום לדטרויט.
האל חשש שלברוק כוחות עדיפים, וכן חשש מהילידים שהצטרפו לברוק, שיבצעו מעשי טבח.
הוא גם חשש שהתמקמותו של ברוק באמהרטסברג תנתק אותו מאוהיו.
האל נסוג מערבה וחזר לנמל דטרויט, שם הופגז על ידי ארטילריה של ברוק.
גנרל האל נכנע לברוק ללא קרב, אף שכוחותיו היו גדולים פי שניים מאלה של ברוק.
אנשי המיליציה שלו שוחררו תמורת הפקדת ערבות והוא וחייליו נאסרו והועברו למונטריאול.
מאוחר יותר נחון האל והוחזר לארצות הברית, שם עמד בפני משפט צבאי, נידון למוות ונחון מיד אחר כך.
לפני כניעתו הורה האל לתושבים במצודת דירבורן (שיקגו של היום) להתפנות לפורט ויין, מחשש למתקפות בריטיות.
אף על פי שהבריטים הסכימו לאפשר מעבר בטוח, הותקפו התושבים (אזרחים וחיילים) על ידי ילידים משבט הפוטוואטומי, בקרב שנקרא אחר כך קרב מצודת דירבורן.
ברוק הזדרז להעביר את כוחותיו לקצה המזרחי של ימת אירי, שם תוכננה פלישה שנייה על ידי הגנרל האמריקאי סטפן ואן רנסלר.
הפסקת אש זמנית (שאורגנה על ידי פרבוסט, מושל קנדה עילית, כדי להביא לידיעת ארצות הברית ביטול הוראות המועצה בבריטניה) עיכבה את תוכניותיו של ברוק לפלוש לטריטוריות אמריקאיות נוספות.
כאשר הסתיימה הפסקת האש פתחו האמריקאים במתקפה לאורך נהר ניאגרה, אך ספגו תבוסה מוחצת בקרב בקווינסטון הייטס.
הבריטים זכו אמנם בניצחון מוחץ מול כוח אמריקאי שהיה גדול פי ארבעה מכוחם שלהם, אך הגנרל ברוק נהרג במהלך הקרב.
ניסיון אחרון לפלוש לקנדה בשנת 1812 מצפון לאגם צ'מפליין על ידי הגנרל האמריקאי הנרי דירבון, נכשל כאשר אנשי המיליציה שבפיקודו סירבו להתקדם מעבר לטריטוריה האמריקאית.
הצבא האמריקאי השתפר במשך המלחמה, אך חסרונו של ברוק הביא לפגיעה קשה ביכולותיו של הפיקוד הבריטי.
לעומת המיליציה האמריקאית, המיליציה הקנדית לחמה היטב.
לאחר כניעתו של האל הועבר הפיקוד על הארמייה של צפון המערב לידי גנרל ויליאם הנרי הריסון, אשר פתח בהכנות לכיבוש מחדש של דטרויט, שהייתה כעת בשליטת הכוחות המשותפים של קולונל הנרי פרוקטר הבריטי וטקומסה, מנהיג הילידים.
פלוגה מצבאו של הריסון נחלה תבוסה בפרנצ'טאון, בסמוך לנהר ראיזין (River Raisin) ב-22 בינואר 1813. פרוקטר הותיר את השבויים האמריקאים שנפלו לידיו תחת שמירה שלא הייתה מספקת.
השומרים הבריטים לא הצליחו למנוע מהילידים בעלי בריתם לתקוף את השבויים ולהרוג כ-60 מהם, רובם אנשי מיליציה מקנטקי.
במאי 1813 הטילו פרוקטר וטקומסה מצור על מצודת מייגס, בצפון אוהיו.
התגבורות האמריקאיות שהוזעקו לאזור נחלו תבוסה מידי האינדיאנים אולם המבצר החזיק מעמד.
האינדיאנים החלו בסופו של דבר להתפזר, ופרוקטר וטקומסה הפסיקו את המצור ושבו לקנדה.
ב-10 בספטמבר 1813 התחולל הקרב על ימת אירי, במהלכו הביסה שייטת אמריקאית בפיקוד קומנדר (דרגה המקבילה בערך לסרן) אוליבר האזארד פרי צי בריטי.
הניצחון החד-משמעי הבטיח את השליטה האמריקאית בימה, שיפר את המורל האמריקאי לאחר שורה של הפסדים, ואילץ את הכוחות הבריטים לסגת מדטרויט.
בעקבות הניצחון פתח הריסון בפלישה נוספת לקנדה עילית, שהסתיימה בניצחון אמריקאי בקרב על התמז ב-5 באוקטובר 1813, שבמהלכו נהרג טקומסה.
מותו של המנהיג האינדיאני הביא למעשה לסיומה של הברית בין האינדיאנים הצפון האמריקאים לבריטים באזור דטרויט.
השליטה האמריקאית בימת אירי ניתקה את נתיבי האספקה שדרכם הזרימו הבריטים ציוד ותחמושת לבעלי בריתם, הילידים האמריקאים, ובכך הסתיימה למעשה מעורבותם של האחרונים במלחמה.
ארצות הברית שלטה על כל האזור עד תום המלחמה.
השליטה על הנתיבים הימיים בחזית הצפונית - הימות הגדולות ונהר סנט לורנס - הייתה חיונית לשני הצדדים, מכיוון שעיקר התעבורה הימית, המסחרית והצבאית, התנהלה בהם.
בתחילת המלחמה הייתה לבריטים שייטת קטנה של אוניות מלחמה בימת אונטריו, דבר שהקנה להם יתרון ראשוני.
כדי לתת מענה ליתרון הבריטי הקימו האמריקאים מספנה משלהם בסאקטס הארבור בצפון מערב ניו יורק.
קומודור אייזק קאונסי הביא מן העיר ניו יורק מספר רב של מלחים ובוני אוניות, ואלה החלו בבנייה אינטנסיבית של צי אמריקאי.
בשיאה העסיקה המספנה למעלה מ-3,000 איש, שבנו אחת עשרה אוניות מלחמה וספינות קטנות רבות אחרות, למלחמה ולתובלה.
בעקבות הבנייה המזורזת השיגו האמריקאים יתרון בזירה הימית, שנוצל לפתיחה במתקפה על העיר יורק (כיום טורונטו), בירת קנדה עילית ב-27 באפריל 1813. המתקפה הייתה ניצחון אמריקאי שלווה במעשי ביזה והשחתה, ובשריפה של בנייני הפרלמנט והספרייה.
עם זאת חשיבותו של ניצחון זה הייתה משנית מאחר שהבריטים הוסיפו להחזיק בעיר קינגסטון שהייתה בעלת חשיבות אסטרטגית גדולה יותר, וללא שליטה בעיר זו לא יכול היה הצי האמריקאי להשיג שליטה אפקטיבית בימת אונטריו או לפגוע בקווי האספקה הבריטיים מקנדה תחתית.
ב-27 במאי 1813 תקפו האמריקאים את מבצר ג'ורג', בקצהו הצפוני של נהר ניאגרה, במקום שבו הנהר נשפך מדרום לימת אונטריו.
המתקפה שילבה הפגזה מן הים ונחיתת כוחות רגליים, והסתיימה בהשתלטות מוצלחת של הכוחות האמריקאיים על המבצר ללא אבדות מרובות.
הבריטים נסוגו מערבה, לאורך חופה הדרומי של ימת אונטריו, מבלי שהאמריקאים ירדפו אחריהם במרץ רב.
דבר זה איפשר לבריטים להיערך מחדש ולצאת במתקפת נגד: ב-5 ביוני תקפו הבריטים מחנה של הכוחות האמריקאיים שהתקדמו בעקבותיהם.
בקרב לילה מבולבל הצליחו הבריטים לשבות שניים מן המפקדים הבכירים של הצבא האמריקאי; אלה האחרונים חששו שהכוח הבריטי גדול בהרבה ממה שהיה במציאות, ונסוגו.
קרב זה נקרא קרב סטוני קריק, ותבוסת צבא ארצות הברית הייתה תחילת בלימת הפלישה האמריקאית לקנדה עילית.
מתקפה אמריקאית נוספת ב-24 ביוני על כוח בריטי שחנה בסכרי ביבר (Beaver Dams) נכשלה אף היא: תוכניות המתקפה נודעו ללויאליסטית לורה סיקורד, והמידע אפשר לבריטים להציב מארב ולאלץ את הכוח האמריקאי להיכנע, אף שהכוח הבריטי היה קטן בהרבה.
במקביל תקפה השייטת הבריטית בימת אונטריו את נמל סאקט האמריקאי, ואף על פי שההתקפה נכשלה נגרם לאמריקאים נזק כבד שעיכב את המשך בניית האוניות במקום.
לקראת סיומה של שנת 1813 נטשו האמריקאים את השטח הקנדי שכבשו באזור מבצר ג'ורג', וב-15 בדצמבר העלו באש את הכפר ניוארק (הנקרא כיום ניאגרה על האגם, Niagara on the Lake), דבר שעורר את חמתם של הבריטים והקנדים.
רבים מתושבי המקום נותרו ללא קורת גג, וחלקם קפאו למוות בשל הקור העז.
שריפת הכפר הניעה את הבריטים לפעולת תגמול שבמהלכה נכבש מבצר ניאגרה ב-18 בדצמבר 1813, למחרת בבוקר תקפו הבריטים ובעלי בריתם הילידים האמריקאים את העירייה לואיסטן הסמוכה, שרפו בתים והרגו כתריסר אזרחים.
טבח נוסף נמנע בזכותם של בני אומת הילידים טאסקארורה (Tuscarora), שמנעו מן הבריטים והילידים להמשיך במרדף אחרי האזרחים הנמלטים.
ב-30 בדצמבר תקפו הבריטים את העיר באפלו במדינת ניו יורק, כבשו ושרפו אותה.
במקביל ללוחמה היבשתית, המשיכה התחרות בין שני הצדדים גם בזירה הימית.
שני קרבות ימיים הסתיימו ללא הכרעה, ושני הצדדים המשיכו במירוץ לבניית צי גדול וחזק יותר.
לקראת סוף 1814 בנו הבריטים את אוניית הקו אה"מ סנט לורנס, אוניית קו מן הדרג הראשון בעלת 112 תותחים.
אונייה זו הביאה לעליונות בריטית בשליטה על הימה, אך למרות זאת התוצאה הכוללת של המערכה הימית הייתה תיקו בין שני הצדדים היריבים.
נהר סנט לורנס וקנדה תחתית, 1813
הזירה הפגיעה ביותר מבחינת הבריטים הייתה לאורך נהר סנט לורנס, בקטע שבו מהווה הנהר את הגבול בין ניו יורק לקנדה תחתית.
בחורף 1812–1813 פשטו כוחות של ארצות הברית שבסיסם באוגדנסברג על קווי האספקה הבריטיים.
פשיטות אלה הסתיימו כאשר הבריטים תקפו את אוגדנסברג ב-21 בפברואר 1813, והאמריקאים נסוגו.
לאחר הקרב לא נותרו חיילים סדירים של ארצות הברית בחזית זו, והוסר האיום על קווי האספקה הבריטיים.
לקראת סוף 1813, ולאחר ויכוחים רבים, החליטו האמריקאים על מתקפה בשני ראשים נגד מונטריאול.
כוח אחד, בפיקוד מייג'ור גנרל ווייד האמפטון היה אמור להתקדם צפונה מאגם צ'מפליין, ולחבור לכוח נוסף בפיקוד גנרל ג'יימס וילקינסון, שיגיע בסירות מסאקטס הארבור, דרך ימת אונטריו, ובמעלה נהר סנט לורנס.
האמפטון התעכב בשל דרכים גרועות ובעיות אספקה, וגם משום שסלד מווילקינסון.
ב-25 באוקטובר הובס האמפטון ליד נהר שאטוגיאייאי בידי כוח קנדי-צרפתי וכוח של ילידים אמריקאים, שהיה קטן מן הכוח האמריקאי.
הכוח של וילקינסון יצא לדרכו ב-17 באוקטובר, אך גם כוח זה התעכב, בשל מזג אוויר גרוע.
וילקינסון שמע בדרך על תבוסתו של האמפטון, ונודע לו שכוח בריטי רודף אחריו.
הוא הנחית את אנשיו ליד מוריסברג, כ-150 ק"מ ממונטריאול.
ב-11 בנובמבר התנגש חלק מכוחו של וילקינסון עם הכוח הבריטי הרודף, ונהדף באבדות כבדות.
וילקינסון נסוג חזרה לשטח ארצות הברית והתארגן לשהות במחנה בחורף.
נהר ניאגרה ומערכת פלטסברג, 1814
בהנהגתם של הגנרלים וינפילד סקוט, ג'ייקוב בראון ומפקדים אחרים, השתפרה מאוד רמתו של צבא ארצות הברית.
עד אמצע 1814 עלתה מאוד הרמה המקצועית והמשמעת בצבא.
בזכות יכולות אלה הצליחו האמריקאים להשתלט על מבצר אירי ב-3 ביולי 1814. יומיים לאחר מכן הביס וינפילד סקוט כוח בריטי קטן יותר, בקרב צ'יפאווה.
ניסיון אמריקאי נוסף להתקדם אל תוך קנדה עילית נבלם בקרב דרך לנדי (Lundy's Lane).
הקרב הסתיים ללא הכרעה טקטית, באבדות כבדות לשני הצדדים.
האבדות הכבדות שספגו האמריקאים בקרב (כ-850 הרוגים, פצועים ונעדרים, מתוך כ-2,500 איש) הכריחו אותם לסגת חזרה למבצר אירי, והבריטים הטילו עליהם מצור ממושך.
ניסיונות הבריטים לפרוץ למבצר נכשלו באבדות כבדות, ובשל חוסר באספקה ותנאי סביבה קשים נסוגו בסופו של דבר.
האמריקאים לא ניהלו מרדף משמעותי, ולבסוף נסוגו לשטח ארצות הברית, בשל מחסור באספקה.
לפני נסיגתם הרסו את המבצר.
ב-11 באפריל 1814 ויתר נפוליאון על שלטונו, והמלחמות הנפוליאוניות הגיעו לקצן.
סיום המלחמה איפשר לבריטים להפנות את עיקר צבאם למלחמה בצפון אמריקה, ו-15,000 חיילים נשלחו מאירופה לקנדה.
מושל קנדה, פרבוסט, נצטווה לשרוף את סאקטס הארבור ולהשיג עליונות ימית בימות אירי ואונטריו, ולהמשיך במגננה על קנדה תחתית.
הוא הצליח במשימה האחרונה בלבד.
פרבוסט החליט לפלוש למדינת ניו יורק.
באזור פלטסברג, על גדת ימת צ'מפלין.
לפרבוסט הייתה עדיפות בכוח אדם על פני המגינים האמריקאים, אך הוא סבר שעליו להשיג גם עליונות ימית בימת צ'מפלין, שם היה שוויון בין הכוחות הימיים של שני הצדדים.
פרבוסט הגיע לפלטסברג אך עיכב את המתקפה עד להגעת הכוח הימי.
לבריטים הייתה בימה פריגטה בת 36 תותחים, שנבנתה בחופזה, והשייטת כולה לא הייתה מוכנה לקרב.
למרות זאת דחק פרבוסט במפקד הכוח הימי לפתוח בפעולה.
בקרב הימי שהתחולל ב-11 בספטמבר 1814 הובסו הבריטים, גם בשל העובדה שהמהלכים היבשתיים שתכנן פרבוסט במקביל לפעולה הימית לא התבצעו.
פרבוסט החליט שלא לתקוף ונסוג לקנדה, למורת רוחם של המפקדים הכפופים לו.
בשל הכישלון הוחזר פרבוסט ללונדון כדי לעמוד למשפט צבאי כאשם בתבוסה; אשמתו הייתה, על פי התביעה, בכך שדחק בכוח הימי להתחיל בפעולה מבלי שהשייטת הייתה מוכנה לכך, ולאחר מכן לא תמך בה בפעולות מן היבשה.
פרבוסט מת זמן קצר לפני משפטו; הוא נחשב במשך זמן רב לכישלון, במיוחד בהשוואה למפקד הבריטי הבכיר שפעל במקביל אליו במלחמה באירופה, פילדמרשל ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון.
היסטוריונים מודרניים עידנו תפיסה זו, וכיום מדגישים את הישגיו של פרבוסט שהגן במרץ רב, ביעילות וביסודיות על קנדה מפני פלישה, ומנע בהצלחה כיבוש חלקים ממנה אף שעמדו לרשותו כוחות קטנים בהרבה מאלו שעמדו לרשות יריביו.
הסְפַר המערבי של ארצות הברית ב-1812 היה בנהר המיסיסיפי.
בשטח שנוסף לארצות הברית ברכישת לואיזיאנה ב-1803, ממערב למיסיסיפי, כמעט שלא היו יישובים אמריקאיים, למעט סנט לואיס וכמה מבצרים ותחנות מסחר.
מבצר בלפונטיין, ליד סנט לואיס, שימש מפקדה אזורית; מבצר אוסייג' (Osage), שנבנה ב-1808 היה העמדה המערבית ביותר של ארצות הברית, וננטש בתחילת המלחמה.
מבצר נוסף היה מבצר מדיסון, שנבנה גם הוא ב-1808, סבל מהתקפות בלתי פוסקות של שבטי ילידים אמריקאים; בספטמבר 1813 ננטש המבצר לאחר שילידים אמריקאים, בסיוע בריטי, הטילו מצור על המבצר.
זה היה אחד מהקרבות הבודדים שהתנהלו ממערב למיסיסיפי.
בתחילת המלחמה השתלטו הבריטים על מבצר מקינאק, בקצה הצפון המזרחי של ימת יורון.
מעט התרחש בימה ב-1813, אך הניצחון האמריקאי בימת אירי וכיבושה מחדש של דטרויט ניתקו את קווי האספקה הימיים לכוחות הבריטיים בימה.
במהלך החורף הצליחו הקנדים ליצור קו אספקה חדש, מיורק דרך מפרץ ג'ורג'יאן, ובנו מחנה על גדת הימה כדי לתספק ממנו את מבצר מקינאק.
האמריקאים עשו ניסיון לכבוש מחדש את מבצר מקינאק: הם נחתו על האי ב-4 באוגוסט בחמש ספינות, אך לא הפתיעו את המגינים; ילידים אמריקאים תקפו את הכוחות הנוחתים והכריחו אותם לשוב לספינות.
השייטת האמריקאית המשיכה בימת יורון וגילתה את הבסיס שהקימו הקנדים כחלק מקו האספקה החדש.
ב-14 באוגוסט הרסו האמריקאים את המחנה שהוקם במקום, השאירו שתי ספינות תותחים כדי שיטילו הסגר ימי על מבצר מקינאק.
ב-4 בספטמבר הפתיעו הבריטים את ספינות התותחים והשתלטו עליהן, ומנעו את נפילת המבצר לידי האמריקאים עד תום המלחמה.
הכוח הקנדי שהגיע למבצר מקינאק עם אספקה שלח יחידה שתקפה את פריירי דו שיין, הטילה עליה מצור וכבש אותה ב-20 ביולי 1814. ניסיון אמריקאי לכבוש מחדש את המקום, בפיקוד מייג'ור זאכרי טיילור, נכשל.
הבריטים שמרו על עליונות בזירה המערבית עד תום המלחמה, לא מעט בזכות בריתות עם אומות הילידים באזור.
הקרבות בין צבא ארצות הברית ואומות הילידים האמריקאים באזור המשיכו גם לאחר המלחמה, עד 1817.
ב-1812 היה הצי המלכותי הבריטי צי המלחמה הגדול ביותר בעולם, ובו קרוב ל-700 אוניות מלחמה, מהן כ-130 אוניות קו, כ-130 פריגטות, וכ-420 אוניות קטנות יותר.
רובו של הצי היה מועסק במערכה מול האימפריה הצרפתית, הצי הבריטי הקצה כ-85 אוניות מלחמה לזירת המלחמה מול ארצות הברית.
מנגד, לצי ארצות הברית היו רק 8 פריגטות, 14 אוניות קטנות יותר (מסוג סלופ ובריג); בצי האמריקאי לא היו כלל אוניות קו.
למרות העדיפות העצומה של הבריטים, היו לצי ארצות הברית כמה יתרונות.
הפריגטות האמריקאיות היו גדולות בהרבה ממקבילותיהן הבריטיות: פריגטה בריטית סטנדרטית נשאה 38 תותחי 18 ליטראות, בעוד הפריגטות האמריקאיות - קונסטיטושן וחברותיה - נשאו 52 תותחים, של 24 ו-32 ליטראות.
הצוותים הבריטיים היו מאומנים מאוד ובעלי ותק וניסיון רב, אך היו ברובם צוותים שגויסו בעל כורחם; הצוותים האמריקאיים היו מתנדבים וברמה גבוהה מאוד.
בעוד הצוותים הבריטיים הדגישו את חשיבות קצב הירי, האמריקאים הדגישו גם ירי מדויק, מיומנות שהבריטים לא התמחו בה.
בקרבות מול ציי צרפת וספרד הוכיחו הבריטים את יתרונם; מול צי ארצות הברית הסתבר כי לא היה די ביתרון זה.
מעבר לכך, לבריטים מעולם לא היו די אנשים כדי לאייש במלואן את ספינותיהם, ולכן לעיתים קרובות פעלו אוניות הצי המלכותי בתקן חסר.
האוניות האמריקאיות, לעומת זאת, היו בעלות תקן מלא ומעבר לכך, ובשל כך פעלו ביעילות רבה יותר.
הבריטים התמקדו בהגנת אוניות המסחר שלהם, בקווי המסחר להליפקס, איי הודו המערבית וחזרה לבריטניה.
בנוסף, הטילו הסגר ימי על הנמלים העיקריים של ארצות הברית כדי לפגוע במסחרה.
צי ארצות הברית הנחות במספרו שאף לפגוע במסחר הבריטי בפשיטות בסגנון "פגע וברח", ובכניסה לקרב רק כאשר התנאים יהיו לטובתו.
בשלב זה של תחילת המלחמה עדיין היו אוניות סוחר רבות של ארצות הברית בדרכן חזרה לנמלי הבית שלהן.
הצי הבריטי התכוון להטיל הסגר על מספר רב ככל האפשר של נמלים, כדי ללכוד אוניות אלה, וכדי למנוע זאת רוכזו שתי השייטות ליחידה אחת גדולה.
הבריטים ריכזו כוחות גדולים מול היחידה האמריקאית, וכך הקלו את ההסגר ורבות מספינות הסוחר הצליחו לעבור דרכו בשלום.
זו הייתה הפעם היחידה במהלך המלחמה שבה ריכזו האמריקאים יותר משתיים או שלוש אוניות מלחמה ליחידה אחת.
ב-12 ביולי 1812 הפליגה הפריגטה "קונסטיטושן" ממפרץ צ'ספיק וחמקה בהצלחה משייטת בריטית שרדפה אחריה.
ב-19 באוגוסט לכדה הפריגטה האמריקאית את הפריגטה הבריטית (הקטנה ממנה) אה"מ "גֵריֵיר" (Guerriere) לאחר קרב שנמשך 35 דקות.
ב-25 באוקטובר לכדה הפריגטה האמריקאית "יונייטד סטייטס" את הפריגטה הבריטית אה"מ "מקדוניין", וב-29 בדצמבר השיגה "קונסטיטושן" הישג נוסף כאשר לכדה ושרפה את הפריגטה הבריטית אה"מ "ג'אווה" מול חופי סן סלבדור.
"קונסטיטושן" נפגעה קלות בלבד בקרב, וזכתה לכינוי "אולד איירונסיידס" (Old Ironsides, מילולית: הקשישה בעלת דפנות הברזל).
הבריטים הגיבו לרצף הניצחונות האמריקאי בהשקת חמש פריגטות גדולות, בעלות 40 תותחי 24 ליטראות, ושתי פריגטות גדולות עוד יותר, בעלות 60 תותחים.
כמו כן, כמה אוניות קו ישנות הוסבו לשרת כפריגטות - חלק מסיפוני התותחים בוטל, והן נשאו תותחים המתאימים לפריגטות.
הבריטים הבינו שהיתרון האמריקאי היה נעוץ גם בהבדלים באיכות כוח האדם, מספרו בכל אונייה והכשרתו.
בשל כך נפרסו אוניות מלחמה בריטיות נוספות לאורך חופי ארצות הברית וההסגר הימי חוזק.
האדמירליות הבריטית הורתה לפריגטות של הצי המלכותי שלא להיכנס לקרב עם הפריגטות האמריקאיות, אלא אם כן הן בשייטת בת כמה אוניות.
בדרך זו לכדה שייטת בריטית ובה ארבע פריגטות את הפריגטה האמריקאית "פריזדנט" בינואר 1815. צעדים אלה הובילו לירידה בהישגיו של צי ארצות הברית; "קונסטיטושן", לדוגמה, הייתה בנמל במשך רוב 1813 ו-1814, בשל ההסגר הבריטי.
עם זאת, האוניות האמריקאיות צברו בכל זאת ניצחונות נוספים: "קונסטיטושן", למשל, הצליחה ללכוד שתי אוניות מלחמה בריטיות ב-20 בפברואר 1815.
האוקיינוס השקט היה זירת לחימה נוספת, אם כי שולית יותר.
בזירה זו לכדו פריבטירים בריטיות אוניות אמריקאיות שעסקו בציד לווייתנים וכמעט חיסלו את הענף.
הפריגטה האמריקאית "אסקס" חדרה לאוקיינוס השקט בינואר 1813 והצליחה לפגוע בכמה וכמה ספינות בריטיות, עד שנלכדה בידי פריגטה וסלופ בריטיות ליד ולפראיסו, בצ'ילה, ב-28 במרץ 1814.
לבריטים היה ניסיון רב בהפעלת הסגר ימי, ועליונותם הימית אפשרה להם שימוש באסטרטגיה זו.
עם זאת, ההסגר לא הוטל בתחילה על כל החוף האטלנטי, אלא הורחב עם הזמן.
תחילה, ב-26 בדצמבר 1812, הוטל הסגר על מפרץ צ'ספיק ומפרץ דלאוור, ובנובמבר 1813 הוארך ההסגר עד רוד איילנד.
ההסגר הלך והתהדק במהלך המלחמה, ומרבית אוניות הסוחר והמלחמה האמריקאיות מצאו עצמן לכודות בנמלים.
אוניות סוחר אחרות התבססו באירופה ובאסיה ומשם המשיכו את פעילותן.
הבריטים הכירו את התנגדותם של תושבי מדינות ניו אינגלנד למלחמה, וכדי להעמיק את הפער בינן לבין שאר המדינות העניקו רישיונות לסוחרים ממדינות אלה להמשיך בפעילותם; כך יכול היה הצבא הבריטי בספרד, בפיקודו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, להמשיך במערכה נגד הצבא הצרפתי, כשהוא נשען על אספקה שהגיעה מניו אינגלנד.
בסופו של דבר, הורחב ההסגר לכל אורך חופי ארצות הברית, ב-31 במאי 1814. היקף הסחר של ארצות הברית ירד בשל ההסגר מ-130 מיליון דולר ב-1807 ל-7 מיליון דולר בלבד ב-1814.
נגד ההסגר הבריטי פעלו האמריקאים באמצעות פרייבטירים.
אלה תקפו אוניות סוחר בריטיות, ונחלו הצלחה רבה.
הבריטים הנהיגו שיירות כאמצעי נגד, אך אלה לא היוו תשובה מלאה למתקפות האמריקאיות.
גם הבריטים הפעילו פרייבטירים, שפעלו בעיקר מהליפקס.
העיר פרחה במהלך המלחמה, הודות לפעילותם.
הפרייבטירים הבריטים פעלו גם בימות הגדולות ובאיי הודו המערבית.
זו הייתה המלחמה האחרונה שבה פעלו פרייבטירים בריטיים: הבריטים חשו שמבחינה פוליטית אמצעי זה אינו יעיל, ושהצי יכול למלא את משימותיו גם ללא סיוע זה.
סוחרים אמריקאים עקפו לעיתים קרובות את ההסגר ואת האיסור שהטילה ארצות הברית על סחר עם האויב באמצעים בלתי חוקיים שונים.
בין השאר, ספינות סוחר אמריקאיות נפלו כביכול בשבי האויב, במהלך שתואם מראש עם קצינים בריטים, והניפו דגלים נייטרליים מזויפים.
ארצות הברית פעלה נגד סחר לא חוקי זה, אך הדבר החמיר עוד יותר את מצב המסחר שלה.
בנוסף להסגר, הונחו מפקדי ההסגר הימי הבריטי לעודד עבדים אמריקאים לברוח מאדוניהם תמורת הבטחה לחירות.
העבדות נאסרה בבריטניה כבר ב-1807, בעוד שבארצות הברית עדיין הייתה העבדות מותרת (ונאסרה רק במלחמת האזרחים, כ-50 שנים לאחר מכן).
אלפי עבדים שחורים ניצלו מהלך זה ונמלטו אל הבריטים עם משפחותיהם.
חלקם גויסו כיחידות צבאיות שנלחמו יחד עם הצבא הבריטי במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה יושבו חלק מן העבדים לשעבר על ידי הבריטים בטרינידד ובנובה סקוטיה, על אדמות שניתנו להם על ידי הכתר.
כאמור, מפרץ צ'ספיק הרחב היה מן האתרים הראשונים שבהם הוטל הסגר.
עליונותו הימית של הצי הבריטי אפשרה לו לשלוט בכל המפרץ ולפשוט על נמלים ועיירות בכל רחבי המפרץ.
מיקומה של הבירה וושינגטון במעלה המפרץ הפך אותה למטרה נוחה לכוחות הבריטיים.
בקיץ 1814 כבר החל משא ומתן על שלום בין הצדדים, אך הבריטים רצו ללחוץ על ארצות הברית כדי להשיג עמדה טובה יותר במשא ומתן.
בנוסף, רצו הבריטים לגמול על כיבוש יורק בסוף 1813, כפי שהוזכר לעיל.
כוח בריטי ובו אוניית קו אחת, שלוש פריגטות, שלושה סלופים ועוד עשר ספינות מלחמה קטנות יותר, עם 2,500 חיילים, החל לנוע במעלה המפרץ ב-19 באוגוסט 1814. המיליציה האמריקאית הבלתי מנוסה הובסה בידי הבריטים, והדרך לוושינגטון הייתה פתוחה.
הנשיא מדיסון נאלץ לנוס לווירג'יניה, והמפקדים הבריטים סעדו בבית הלבן את ארוחת הערב שהוכנה לנשיא.
לאחר מכן שרפו הבריטים את הבית הלבן ואתרים נוספים בבירה, בעוד האמריקאים שורפים ביוזמתם מאגרי תחמושת ואת מעגן הצי, כדי למנוע מהם ליפול בידי הבריטים.
סופת טורנדו פתאומית גרמה לגשם כבד שכיבה את השריפות, והבריטים עזבו את וושינגטון לאחר שהחזיקו במשך קצת יותר מיממה.
המתקפה על בולטימור ו"הדגל זרוע הכוכבים"
כעת נעו הבריטים לכיוון בולטימור, שהייתה חשובה בשל הנמל הגדול שבה ופעילות הפריבטירים האמריקאיים שהתבססה בנמל.
הבריטים נחתו בסמוך לעיר, שם נתקלו בכוחות המיליציה.
עם תחילת חילופי האש נהרג מפקד הכוח הבריטי מירי של צלף, והבריטים נסוגו.
הבריטים ניסו כעת לשתק את מבצר פורט מקהנרי, שחלש על דרך הים אל העיר.
הכוונה הייתה להרוס את המבצר, ואז להנחית התקפה יבשתית.
לתותחים הבריטיים היה טווח גדול מזה של האמריקאיים, ולפיכך היו יכולים להפגיז את המבצר ללא תגובה.
ההפגזה נמשכה 25 שעות רצופות, אך ללא תוצאות; תיאום המתקפה היבשתית נכשל, והבריטים נסוגו בתום ההפגזה.
במהלך הירי הכבד היה האזור חשוך לחלוטין, והאור היחיד היה מהתפוצצויות הפגזים והרקטות מעל המבצר, שהאירו את דגל ארצות הברית שהתנופף מעל המבצר.
עורך הדין והמשורר החובב פרנסיס סקוט קי שראה את הדגל ממשיך להתנוסס מעל המבצר בבוקר לאחר ליל הפגזה, התרגש והתלהב מן המחזה, וכתב את השיר "הדגל זרוע הכוכבים" (The Star-Spangled Banner), שהפך להמנון ארצות הברית.
לעומת ההתרגשות בארצות הברית, לא החשיבו הבריטים במיוחד התקפות אלה; בניגוד לקרבות אחרים במלחמה, שזיכו את משתתפיהם בעיטורים, לא ניתן ציון מיוחד ללוחמים הבריטים בקרבות אלה.
אומת המוסקוגי (Muscogee, ידועים גם כ"קריק", Creek) הייתה נתונה במתח פנימי כמה שנים לפני המלחמה.
קבוצה באומת המוסקוגי שנודעה כ"מקלות האדומים" (Red Sticks, על שם האלות האדומות שהשתמשו בהן) שאפה לשוב אל המנהגים המסורתיים של האומה, והתנגדה לשיתוף הפעולה של מנהיגי האומה עם האמריקאים.
מתח זה הפך למלחמה פנימית בפברואר 1813, מלחמה שאליה נגררה ארצות הברית ב-21 ביולי באותה שנה, כאשר קבוצת חיילים מצבא ארצות הברית התנגשה בקבוצת לוחמים ילידים ששבה מפלורידה הספרדית מצוידת בנשק ותחמושת שקיבלו מן המושל שם.
שיאה של מלחמת המוסקוגי היה במרץ 1814, כאשר אנדרו ג'קסון הוביל כוח מיליציה מטנסי, יחד עם לוחמים מאומות הצ'וקטאו (Choctaw) והצ'רוקי דרומה, במטרה לתקוף את אומת המוסקוגי.
הבריטים ראו במוסקוגי בעלי ברית וסייעו להם, אך הסיוע איחר את המועד; ג'קסון הקדים את הבריטים והנחיל לאומת המוסקוגי תבוסה ניצחת: 800 מתוך 1,000 הלוחמים מאומת המוסקוגי נהרגו, במחיר 49 הרוגים בלבד לכוח המשולב של הצ'רוקי וארצות הברית.
ג'קסון רדף אחרי הנותרים עד לכניעתם המוחלטת.
מלחמה זו נחשבת חלק ממלחמת 1812 בשל התמיכה הבריטית במוסקוגי.
כאמור, לאחר הניצחון על נפוליאון העבירו הבריטים כוחות גדולים מאירופה לארצות הברית.
ארמייה אחת נועדה לתקוף את ארצות הברית מדרום: הכוונה הייתה לכבוש את ניו אורלינס ומשם להשתלט על כל השטח שבו זכתה ארצות הברית ברכישת לואיזיאנה.
הבריטים נחתו בפנסקולה, בצפון מערב פלורידה באוגוסט 1814, והקימו שם בסיס; משם התכוונו לנוע לכיוון ניו אורלינס, כ-200 ק"מ משם.
אנדרו ג'קסון הגיע לעיר בנובמבר עם 4,000 חיילים, שאליהם נוספו שודדי ים שהתבססו בעיר וכוחות חמושים אחרים, וכן עבדים ואזרחים שסייעו בבניית ביצורים לעיר.
הסכם השלום בין הצדדים, הסכם גנט, נחתם ב-24 בדצמבר 1814, אך הידיעה על כך הגיעה לאזור הקרבות רק שבועות ארוכים לאחר מכן, ושני הצדדים לא ידעו על ההסכם.
לפיכך, תקפו 8,000 חיילים בריטים את העיר ב-8 בינואר 1815. בקרב שהתחולל, קרב ניו אורלינס , זכה אנדרו ג'קסון בניצחון הגדול ביותר של ארצות הברית במלחמה: הבריטים ספגו כ-2,000 נפגעים (מהם 291 הרוגים) ונאלצו לסגת.
לאמריקאים היו 71 נפגעים בלבד, מהם 13 הרוגים.
ניצחונו של ג'קסון הפך אותו לגיבור לאומי, וסלל את דרכו לנשיאות ב-1829.
סיום המלחמה ואחריו: מוביל, אלבמה ומיזורי
האמריקאים כבשו את מוביל מידי הספרדים במרץ 1813, וביצרו אותה.
הצבא הבריטי שנסוג מניו אורלינס בינואר 1815 נערך לתקיפת מוביל, וב-12 בפברואר לכדו את מבצר באוייר (Bowyer) הסמוך.
ואולם, למחרת הגיעה אל הצדדים הידיעה על חתימת הסכם השלום.
הבריטים עזבו את המבצר והפליגו חזרה לבריטניה.
במאי 1815 תקפו ילידים אמריקאים, בעלי ברית של הבריטים, שלא היו מודעים לסיום המלחמה, יחידות של צבא ארצות הברית.
לחימה זו נמשכה לסירוגין בטריטוריית מיזורי עד 1817. לא ברור האם הילידים האמריקאים פעלו על דעת עצמם או בהכוונת סוכנים בריטים.
במהלך 1814 הסתבר לשני הצדדים כי המלחמה הגיעה למבוי סתום.
הצבא הבריטי התעצם מאוד לאחר סיום המלחמה באירופה, ויכול היה להפנות כעת כוחות ניכרים לחזית זו.
ואולם, למרות ריכוז הכוחות הגדול לא הצליחו הבריטים להגיע לניצחון חד-משמעי, ואף נהדפו כמה פעמים.
מאידך, ארצות הברית גם היא לא הצליחה להגיע לניצחון מוחץ.
במקביל, סיום המלחמה באירופה ביטל למעשה את הסיבות העיקריות שהביאו לפרוץ המלחמה.
בריטניה וצרפת, כעת תחת שלטונו של לואי השמונה עשר, הפכו לבעלות ברית.
בריטניה ביטלה את כל ההגבלות על הסחר עם צרפת, וחדלה לחפש אחר עריקים, ובכך שתיים מן הסיבות העיקריות לפרוץ המלחמה בטלו.
הצדדים החלו לגשש אחר הסדר שיביא לסיום המלחמה, ונציגיהם נפגשו באוגוסט בעיר גנט, בבלגיה, כדי לנסות ולגבש הסכם שלום.
בריטניה שאפה ליצור לחץ על ארצות הברית במהלך המגעים הללו, כדי לסכם הסכם נוח ככל האפשר.
ההסגר הימי הוארך, כאמור, והוטל על כל חופי ארצות הברית, כולל חופי ניו אינגלנד שלא נכללו לפני כן בהסגר.
המסחר האמריקאי הופסק כמעט כליל, אך גם המסחר הבריטי נפגע, שכן גם בקנדה וגם באיי הודו המערבית נשענו על המסחר עם מדינות ניו אינגלנד.
לחץ נוסף על הממשל הבריטי בא מכיוון בעלי הנכסים בבריטניה שכרעו תחת עומס המסים שנדרשו כדי לממן את המלחמה.
מחירי הביטוח הימי עלו מאוד, בשל הצורך להפליג בשיירות, וגם זה היה גורם לחץ לסיום המלחמה: הסוחרים דרשו לסיים את המלחמה ולפתוח מחדש את קשרי המסחר עם ארצות הברית.
בשלב זה של המלחמה שלטה בריטניה על אזורים בלתי מיושבים ליד ימת סופיריור וימת מישיגן, ועל שתי עיירות במיין.
בריטניה דרשה מארצות הברית ויתור על שטחים נרחבים וכן הפיכת אזור המערב התיכון לאזור נייטרלי עבור הילידים האמריקאים.
דעת הקהל בארצות הברית זעמה כאשר פרסם הנשיא ג'יימס מדיסון את התנאים, וגם הסיעות שהתנגדו עד אז למלחמה סברו כעת שיש להמשיך בה.
הבריטים ניסו להפעיל לחץ צבאי כדי להכריח את ארצות הברית לקבל את התנאים; כוח בריטי אחד השתלט על וושינגטון הבירה ושרף אותה, כמתואר לעיל.
כוח שני ניסה לצעוד לכיוון ניו יורק, אך נבלם ליד אגם צ'מפלין ונסוג, כאמור.
הכוח השלישי היה בדרכו לניו אורלינס.
ואולם, המבצעים הצבאיים לא הביאו את הפירות המקווים, וראש ממשלת בריטניה, הלורד ליברפול, היה נתון ללחץ כבד לסיים את המלחמה.
ממשלת בריטניה הבינה שתוכל להרוויח מעט אך להפסיד הרבה אם המלחמה תימשך.
ב-24 בדצמבר נחתם הסכם השלום בין הדיפלומטים משני הצדדים.
ב-27 בדצמבר אשררה הממשלה הבריטית את ההסכם.
המסמך הגיע לוושינגטון בפברואר, שם אושרר במהירות ונכנס לתוקף.
ההסכם קבע שכל השטחים שנכבשו בידי הצדדים יוחזרו, והגבול בין קנדה לארצות הברית יחזור להיות כשהיה לפני המלחמה.
ההסכם התעלם מהתלונות ההדדיות שהביאו לפרוץ המלחמה, ומאחר שסיום המלחמה עם צרפת הביא לביטול גיוס המלחים בכפייה והגבלות הסחר, הנושאים לא נידונו.
הבריטים איבדו בשדה הקרב 1,600 הרוגים, ו-3,679 פצועים.
3,321 בריטים נוספים מתו ממחלות.
לארצות הברית היו 2,260 הרוגים; מספר המתים ממחלות לא ידוע בוודאות, אך מוערך ב-15,000 איש שמתו מסיבות שונות הקשורות למלחמה.
4,505 איש נפצעו בקרבות השונים.
נתונים אלה אינם כוללים אבדות במיליציה הקנדית ובין הילידים האמריקאים.
אין הערכות על מחיר המלחמה לבריטים, אך ידוע שבשל המלחמה גדל החוב הלאומי ב-25 מיליון לירות שטרלינג.
עלות המלחמה לארצות הברית הייתה כ-105 מיליון דולר, סכום שווה פחות או יותר לעלות הבריטית.
החוב הלאומי של ארצות הברית עלה מ-45 מיליון דולר ב-1812 ל-127 מיליון דולר בסוף 1815.
כ-3,000 עבדים נמלטו ממי שנתפסו כבעליהם האמריקאים אל הבריטים הודות להבטחת החירות שניתנה להם.
עבדים אחרים נמלטו בשל המהומה שיצרה המלחמה וקנו את חירותם בעצמם.
הבריטים יישבו חלק מן העבדים המשוחררים בנובה סקוטיה, ואחרים התיישבו בניו ברנזוויק.
הסכם גנט קבע כי על בריטניה להשיב את העבדים למי שנתפסו כבעליהם, אולם בריטניה נמנעה מלעשות זאת.
בסופו של דבר הוכרע הנושא בבוררות, על ידי הצאר אלכסנדר הראשון, שקבע כי על בריטניה לשלם פיצויים תמורת העבדים שנמלטו, בסך 1,204,960 דולר.
דעת הקהל בקנדה וגם בארצות הברית במהלך המאה ה-19 ראתה את המלחמה כניצחון.
שתי האומות תפסו את המאבק כחוליה חשובה בתהליך היווצרותן כאומות.
בבריטניה, לעומת זאת, הייתה עיקר תשומת הלב נתונה למלחמות הנפוליאוניות באירופה, והמלחמה ביבשת אמריקה נתפסה כזירת משנה בעלת חשיבות שולית יותר ופחותה.
קנדה הפכה לדומיניון ב-1867, 52 שנים לאחר המלחמה, אך זו נחשבה בעיני הלויאליסטים כאבן דרך במהלך לגיבושה כישות עצמאית.
בעיניהם, במלחמת 1812 הצליחה קנדה למנוע את כיבושה בידי ארצות הברית.
תחושת ניצחון זו הקנתה לאומה הצעירה ביטחון עצמי והתחזקות של הלאומיות הקנדית; תחושות אלה התעצמו עוד יותר הודות למיתוס המיליציה, שעל פיו מי שהדפו את צבא ארצות הברית הם אנשי המיליציה בעיקר, ואילו לצבא הבריטי הסדיר היה חלק זניח יותר בניצחון.
מיתוס המיליציה, אף שהיה מופרך, היה מקובל בדעת הקהל הקנדית לפחות עד מלחמת העולם הראשונה, מאה שנים לאחר מכן.
כתוצאה ממיתוס זה, האמין הציבור בקנדה שאין למדינה צורך בצבא מקצועי סדיר.
הצבא האמריקאי אכן נלחם באופן גרוע בניסיונותיו לפלוש לקנדה, והמיליציה הקנדית נלחמה לעומתו באומץ, אך הבריטים הטילו ספק ביכולתה של קנדה להדוף מלחמה שלישית, אם אכן תהיה.
גם בארצות הברית ראו במלחמה ניצחון.
האמריקאים ראו במלחמה מלחמת עצמאות שנייה, ולאחר המלחמה השתררה בארצות הברית אופוריה ותחושת ביטחון רבה.
בזיכרון הלאומי של ארצות הברית נחרתו כמה מאורעות מכוננים, כמו ההגנה המוצלחת על פורט מקהנרי בספטמבר 1814, שהולידה את המנון ארצות הברית; שריפת הבית הלבן, מעט מוקדם יותר; הניצחון בקרב סנט לואיס; וכן הקרבות הימיים המוצלחים של הפריגטות האמריקאיות, שהולידו שורה של גיבורים לאומיים מבין מפקדי הצי האמריקאי.
במאה ה-21, כמאתיים שנה לאחר פרוץ מלחמת 1812, אין היא מהווה אירוע משמעותי בזיכרון הלאומי בקנדה, בארצות הברית או בבריטניה.
להיסטוריונים התבוננות מורכבת יותר לגבי מלחמת 1812, וישנן כמה השקפות מנוגדות באשר לתוצאותיה.
כל ההיסטוריונים מסכימים שהמפסידים העיקריים במלחמה היו אומות הילידים האמריקאים: הם הפסידו חלקים נכבדים מנחלותיהם, עוצמתם ירדה ובעיקר איבדו כל תקווה לשמור על מעמדם האוטונומי.
רוב ההיסטוריונים סבורים שהמלחמה הסתיימה בתיקו, ושהסכם גנט סיים מלחמה שמבחינה צבאית הסתיימה ללא הכרעה ברורה.
כל הצדדים לא רצו להמשיך במלחמה, מכיוון שהסיבות העיקריות שבגללן פרצה נעלמו, ומכיוון שלא היו שטחים משמעותיים שנכבשו על ידי הצד השני.
סיום המלחמה ללא ניצחון ברור וללא אובדן שטח לאף צד איפשר לצדדים ליישב בדרכי שלום מחלוקות גבול שונות, ולפתוח עידן של יחסי ידידות ורצון טוב בין קנדה ובריטניה לארצות הברית, שהלכו והתחזקו עם השנים והביאו לברית קרובה בימינו.
נקודה נוספת המוסכמת על ידי ההיסטוריונים היא שניתן היה למנוע את פרוץ המלחמה בעזרת דיפלומטיה טובה יותר.
המלחמה החלה ללא תכנון טוב של אף אחד מן הצדדים, והתנהלותה מבחינה צבאית הייתה רוויה כישלונות וטעויות: צבא ארצות הברית לא הצליח בניסיונותיו לפלוש לקנדה, ואילו הצבא הבריטי נכשל בניסיונות לפלוש לארצות הברית.
לעומת היסטוריונים אלה, יש הסוברים כי המלחמה הייתה למעשה ניצחון בריטי וכישלון של ארצות הברית.
לטענתם, בריטניה השיגה את יעדיה הצבאיים ב-1812 כאשר הצליחה לבלום את ניסיונות הפלישה האמריקאיים, ומנעה את השתלטות ארצות הברית על קנדה.
ארצות הברית לא הצליחה למנוע מהבריטים להמשיך ולגייס בכוח מלחים אמריקאים - הצי המלכותי המשיך בגיוס כזה עד תום המלחמות באירופה, וארצות הברית גם לא הצליחה להתגבר על מגבלות הסחר שהטילו הבריטים.
גישה היסטורית שלישית גורסת כי בריטניה אכן השיגה את מטרותיה הצבאיות, כאמור, ואף הצליחה לממש את מטרת העל שלה - הנחלת תבוסה לנפוליאון.
ואולם, גם ארצות הברית השיגה את מטרותיה: המדינה הצעירה הצליחה לשמור על כבודה אל מול ההשפלות הבריטיות והצליחה לעמוד מול אחת האימפריות הגדולות בעולם באותה עת.
איום הפשיטות של הילידים האמריקאים והתמיכה הבריטית בהם נעלם, והרעיון הבריטי של יצירת אזור חיץ אוטונומי למחצה של האומות הילידיות לא התממש.
בכך נפתח הפתח לשאיפה האמריקאית להתפשטות מערבה, מהלך שהתממש במהלך המשך המאה ה-19.
מלחמת אגודלים הוא משחק ילדים לשניים.
המשחק מתאים למקומות בהם הילדים חייבים לשבת במקומם, למשל במכונית או במסעדה.
כהכנה למשחק, כל משתתף כורך את ארבע אצבעותיו (פרט לאגודל) באופן ספירלי יחד עם אצבעותיו של המשתתף השני, שניהם בכף היד של אותו צד.
לאות תחילת המשחק, השחקנים אומרים "1, 2, 3, 4 קרב אגודלים הנה זה בא" כאשר אגודלם משנה מקום בכל ספרה: פעם על אצבעם ופעם על אצבעו של היריב.
לאחר שנגעו את הנגיעה השלישית הם מנסים למנוע את חופש התנועה מאגודלו של היריב למשך פרק הזמן הדרוש לספירה עד שלוש.
המשחק משמש לעיתים להכרעת גורלות כחלופה למשחקי מזל כדוגמת אבן נייר ומספריים, אן דן דינו.
לעיתים הוא משמש גם כסיבוב אחרון במשחק קווה קווה דה לה אומה, בין שני האחרונים.
תוצאת המשחק תלויה בכישורי השחקנים.
במשחק בו ידם השלטת של השחקנים אינה אותה יד, לשחקן המשחק בידו השלטת יש יתרון.
לשחקן בעל אגודל ארוך יותר יש יתרון מוחץ: הוא יכול להגיע אל האגודל של השחקן ובכך להכריע את היריב השני ולסיים את המשחק מיידית.
לאדם בעל כח חזק יותר יהיה יתרון כאשר יוכל להכריע את היריב מהר יותר.
נעשו ניסיונות שונים למסחר את המשחק.
עוצבו דמויות משחק וזירות היאבקות מקרטון, אך אלה לא שיפרו את משחק הילדים הפשוט.
מלחמת אוגדן הייתה סכסוך מזוין בין סומליה ואתיופיה בשנים 1977–1978 על אזור אוגדן שבאתיופיה.
סומליה ניצלה את המצב הפוליטי ששרר באתיופיה בעקבות נפילת שלטונו של היילה סלאסי לכיבוש אוגדן, בטענה שהאזור מהווה חלק מסומליה הגדולה.
מלחמה זו הושפעה מהמלחמה הקרה באותה תקופה: בזמן המלחמה ברית המועצות החליפה את תמיכתה מסומליה לאתיופיה, שלפני כן נתמכה על ידי ארצות הברית והמערב, וגרמה לארצות הברית להתחיל לתמוך בסומליה.
המלחמה הסתיימה כאשר הצבא הסומלי הסיג את כל כוחותיו חזרה לגבול.
במהלך המרוץ לאפריקה חולקו אדמות סומליה בין המעצמות הקולוניאליות של אותה תקופה.
האימפריה האתיופית השתלטה על חבל אוגדן, האימפריה האיטלקית על סומליה הדרומית, האימפריה הבריטית על צפון סומליה והאימפריה הצרפתית השתלטה על ג'יבוטי.
ב-1960 נתנה בריטניה עצמאות לחבל הארץ שבשליטתה ונוסדה מדינת סומליה שכללה גם את החלק שהיה בעבר בשליטה איטלקית.
הסומלים כבר אז רצו את חבל אוגדן אולם האתיופים סירבו למסור אותו, וזאת על סמך הסכמות בינלאומיות קודמות.
לפני מלחמת אוגדן מנה הצבא הסומלי הלאומי (SNA) כ-23,000 איש.
הוא החזיק בכוח השריון הגדול ביותר באזור, שצויד ביותר מ-250 טנקים מדגמי T-34, T-54 ו-T-55 ויותר מ-300 נגמ"שים.
עם ציוד זה היה SNA גדול פי שלושהמהצבא האתיופי בזמנו.
חיל האוויר הסומלי (SAF) טרום המלחמה היה גדול אף הוא מחיל האוויר האתיופי.
ב-1976 היו בשירות ה-SAF 52 מטוסי קרב, שכללו 24 מטוסי מיג-21. נגדם עמד חיל אוויר האתיופי (EAF) שמנה בין 35 ל-40 מטוסים.
באותו הזמן הייתה אתיופיה בתהליך רכישת מטוסי קרב מאיראן מדגם נורתרופ' F-5 ובתחילת הלחימה היו בידי אתיופיה כ-16 מטוסים כאלה.
ב-1974 עמדה הממשלה הקיסרית של אתיופיה בפני התמוטטות, ובספטמבר הדיחה קבוצה של קצינים צבאיים את היילה סלאסי.
בתוך כך ביקשו קבוצות אתניות בתוך אתיופיה לפרוש מהאימפריה.
כשהכאוס התפשט ברחבי אתיופיה, לאחר נפילת משטרו של היילה סלאסי, הגדילה סומליה את התמיכה שלה בכמה קבוצות של תנועות סומליות לאומיות באתיופיה.
המשמעותית שבהן הייתה החזית לשחרור מערב סומליה (WSLF) שנודעה אחרי שנת 1977 כחזית לשחרור לאומי של אוגדן.
לקראת סוף 1975 תקף ה-WSLF יישובים אתיופיים רבים באוגדן.
ביוני 1977 האשימה אתיופיה את סומליה בשליחתן של יחידות ה-SNA לביצוע ההתקפות.
סומליה הכחישה את האשמה הזו והתעקשה שהיו אלה "מתנדבים" שעזבו את ה-SNA ללחימה עם ה-WSLF.
בסוף 1977 מנו כוחות "מתנדבי" ה-SNA וכוחותיהם של ה-WSLF כ-50,000 איש באוגדן.
אחרי שממשלת סומליה שלחה את ה-SNA לאוגדן, הסכסוך שינה את אופיו מפעולות גרילה, והתנהל כמלחמה שגרתית, עם חיל רגלים, כוחות משוריינים וכוח אווירי ששיחקו תפקידים מכריעים.
ה-SNA התאים את הארגון שלו למציאות של שדה הקרב.
מערכת הלוגיסטיקה הסומלית סיפקה לגדודים כ-600 ל-1,000 מערכי לחימה ליחידות ממוגדישו.
כדי להקל על המבצעים מרכז הלוגיסטיקה והמפקדה של הכוחות עבר לצפון סומליה לעיר הרגייסה, הגזרה הצפונית לשעבר של מפקדת ה-SNA.
עם פרוץ הסכסוך, חיל הרגלים הכיל שניים עד ארבעה גדודים במספר כולל של בין 1,200 ל-2,000 חיילים.
במשך הקיץ של 1977 ה-SNA ו-WSLF השיגו כמה ניצחונות, אך גם סבלו כמה מפלות משמעותיות.
ביולי 1977 כבשו את העיר גוד, שממוקמת על נחל השאביל ו-550 קילומטרים בתוך אתיופיה, והצליחו להשיג שליטה על 60 אחוז מאוגדן.
באמצע ספטמבר 1977 אתיופיה דיווחה ש-90 אחוז מאוגדן נכבש על ידי ה-SNA.
ה-SNA סבל עיכובים באוגוסט כאשר ניסה לכבוש את הערים דירה דאווה וג'יג'יגה.
הצבא האתיופי הצליח לגרום למפלות גדולות של ה-SNA, בדירה דאווה אחרי שהסומלים תקפו העיר על ידי גדוד אחד של טנקים וחטיבת חיל רגלים שנתמכה על ידי יחידות ארטילריה.
בג'יג'יגה איבדו הסומלים יותר מחצי מכוחם - כשלושה גדודי טנקים.
סך האבדות של הסומלים היה יותר משלושים טנקים.
הניצחון הגדול ביותר של סומליה התרחש באמצע ספטמבר 1977, כאשר הכוחות הסומליים שהיו בדרכם לג'יג'יגה, עם שלושה גדודי טנקים, גרמו לאתיופים לצאת מן העיר.
חרף הצלחה זאת, כמה גורמים מנעו ניצחון סומלי מוחלט.
ההפסדים של גדודי הטנקים הסומליים בדירה דאווה ובסביבות ג'יג'יגה ובהרר היו כבדים.
בזירה האווירית חיל האוויר האתיופי הצליח להשיג עליונות אווירית מול חיל האוויר הסומלי.
העזרה הצבאית הסובייטית לאתיופיה, הייתה השנייה בגודלה אחרי העזרה לסוריה במשך מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973, העזרה כללה יועצים צבאיים סובייטיים יחד עם 15,000 חיילים קובניים.
ארצות קומוניסטיות אחרות הציעו לאתיופיה עזרה, דרום תימן הציעה עזרה צבאית וקוריאה הצפונית עזרה לאמן חיילים אתיופים, מזרח גרמניה הציעה גם לאמן חיילים, וגם עזרה בהנדסה ובכוחות תומכי לחימה.
המדד של העזרה הקומוניסטית התבהר בנובמבר 1977, כאשר סומליה ניתקה את יחסיה עם ברית המועצות, וגירשה את כל האזרחים הסובייטיים מסומליה.
לא כל המדינות הקומוניסטיות תמכו באתיופיה.
בגלל הפיצול הסיני-סובייטי, סין תמכה בסומליה באופן דיפלומטי וגם באופן של עזרה צבאית סמלית.
רומניה תחת הנהגתו של ניקולאה צ'אושסקו שברו את המדיניות של ברית המועצות ותמכו באופן דיפלומטי בסומליה.
החלטת ברית המועצות לעזור לאתיופיה חרצה את גזר דינה של המלחמה להפסד סומלי באוגדן.
בספטמבר 1977 מסרה אתיופיה שהסומליים השתלטו רק על 10% מאוגדן והסומליים טענו שהאתיופים נהדפו לתוך אזורים שאינם באוגדן כמו מחוז הררג, בלה, וסידאמו.
מאוקטובר 1977 דרך ינואר 1978 יותר 20,000 אנשי גרילות של WSLF וה SNA יזמו התקפות בהרר, היכן שכמעט 50,000 חיילים אתיופים קובצו מחדש, והיו מצוידים בטנקים סובייטיים ועם ארטילריה כבדה והיו מגובים עם עד 11,000 חיילים קובנים ו-1,500 יועצים סובייטיים.
אף על פי שהסומליים נלחמו בדרך להרר בנובמבר 1977 ל-SNA היה חוסר באספקה וכוח-אדם ללכוד את העיר.
לאחר מכן נערכו הסומליים מחדש מחוץ להרר והמתינו להתקפת נגד אתיופית.
בתחילת פברואר 1978 יצאו כוחות קובניים ואתיופיים להתקפת נגד בכיוון ג'יג'יגה.
במפתיע, עברו טורים של חיילים קובנים ואתיופים את הרמות בין ג'יג'יגה לגבול הסומלי מצפון וממזרח, כאשר הם עוקפים את חיילי סומליה המתחפרים במעבר מארדה.
בדרך זו יכול היה כוח ההתקפה להתקיף את הסומלים משני צדדים וללכוד מחדש את העיר ג'יג'יגה.
לאחר יומיים של לחימה, שבהם איבדו יותר מ-30,000 סומליים את חייהם, לכדו האתיופים את העיר.
בתוך שבוע כבשה אתיופיה מחדש את כל העיירות העיקריות באוגדן.
ב-9 במרץ 1978 נסוגו הכוחות הסומליים וחזרו לקו הגבול.
ב-1988 הייתה מתיחות נוספת בין צבאות שתי המדינות אולם העימות לא הגיע למצב של מלחמה.
לאחר נסיגתו של הצבא הסומלי המשיכה החזית לשחרור מערב סומליה את מאבקה באתיופיה.
במאי 1980 המשיכו המתקוממים, בעזרת קומץ חיילי הצבא הסומלי, במלחמת הגרילה, ושלטו באזורים נרחבים באוגדן.
מלחמת אוגדן החלישה מאוד את הצבא הסומלי.
כמעט שליש מחילי חיל הרגלים, למעלה משליש של היחידות המשוריינות וחצי מחיל האוויר הסומלי הושמדו.
השלטון החלש של ראש ממשלת סומליה בארר נטש את החלום של סומליה הגדולה.
הכישלון במלחמה החריף את אי שביעות הרצון ממשטרו של בארר, קבוצת ההתנגדות המאורגנת הראשונה, החזית הדמוקרטית לגאולת סומליה (SSDF), נוצרה על ידי קציני צבא ב-1979.
ארצות הברית וברית נאט"ו תמכו בסומליה כחלק מהמערך של המלחמה הקרה מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 ועד שנת 1988.
לאחר המלחמה הוקמה אנדרטת תיגלצ'ין לזכר לוחמי אתיופיה וקובה שלקחו חלק בקרבות.
מלחמת אבחזיה שניטשה בין השנים 1992 ל-1993, ובה לחמו צבא גאורגיה מצד אחד כנגד בדלנים אבחזים מצד שני, הייתה אחד העימותים החריפים בקווקז בתקופה שלאחר התפרקות ברית המועצות.
מלחמת אבחזיה של מאי 1998 התרחשה במחוז גאלי שבאבחזיה לאחר שהטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה והקיפאון בשיחות השלום בין גאורגיה לאבחזיה, גרם למרד כנגד הממשל הבדלני של אבחזיה.
המלחמה נקראת לעיתים מלחמת ששת הימים האבחזית, אף על פי שנמשכה בפועל שבעה ימים.
בשיא מלחמת אבחזיה (1992–1993) הייתה האוכלוסייה הגאורגית באבחזיה נתונה לתהליך של טיהור אתני, שאותו ביצעו מיליציות אבחזיות ובעלות בריתן מהרפובליקות של צפון הקווקז.
בהתאם להסכם הפסקת האש משנת 1994, שנעשה בתיווך הרוסים, חזרו כ-40,000–60,000 גאורגים לביתם במחוז גאלי.
התסכול על חמש שנות שיחות השלום העקרות בין גאורגיה לאבחזיה, וחוסר הביטחון האישי ששרר במחוז גאלי באותה תקופה הביאו להתארגנויות של קבוצות גרילה קטנות שהיו חמושות בנשק קל.
בשנת 1996/1997 נוסדה קבוצת הגרילה הלגיון הלבן, שמיום היווסדו החלה בפעולות לערעור השלטון הבדלני של אבחזיה.
מכל מקום ברור כי כוחות הגרילה זכו לאהדה והבנה בצד הגאורגי.
עם זאת, הטענה הוכחשה על ידי הממשלה הגאורגית והלגיון הלבן כאחד.
התקפות כוחות הגרילה כוונו כנגד השלטון הבדלני באבחזיה ומוסדותיה, וכן כנגד החיילים הרוסים מכוח שמירת השלום הרוסי באבחזיה, שלטענתם צידדו בבדלנים האבחזים.
עם הזמן התחזקו כוחות הגרילה כאשר אבחזיה הבדלנית התדרדרה, הפכה למבודדת, התרוששה ושקעה בפשע.
עד אפריל–מאי 1998, הרגישו, אנשי הגרילה הגאורגים והממשלה האבחזית הגולה, מספיק בטוחים כדי לבצע פעולות סמליות המציינות כי הסמכות השיפוטית הגאורגית נמתחת לתוך מחוז גאלי.
הפעולות האלה כללו: הנפת דגלי גאורגיה בכפרים המאוכלסים בגאורגים, הפצה גלויה של סיוע הומניטרי וארגון ביקור מתוקשר של שני חברי פרלמנט שנבחרו מהאזור.
הממשל האבחזי איבד למעשה, בסופו של דבר, את השליטה על מחוז גאלי.
בהתקפה הכבדה ביותר, שנערכה ב-18 במאי של אותה שנה, פשטו כוחות גרילה גאורגיים על תחנה של מיליציה אבחזית בכפר רפי והרגו 17 אנשי מיליציה אבחזים.
הממשל הבדלני של אבחזיה חדל להבליג על התגרויות אנשי הגרילה.
ב-20 במאי 1998, נכנס כוח גדול של הצבא אבחזי למחוז גאלי, בתגובה לאחת מפעולות אנשי הגרילה.
המטרה הייתה להכות בכוחות הגרילה ובבסיסם במחוז גאלי.
כוחות הגרילה הגאורגים היו חמושים בתת מקלעים, מכונות ירייה ומטולי רימונים.
כוחות הגרילה הגאורגיים החלו במלחמת חפירות שנועדה להגן על הכפרים הגאורגים.
הקרבות הקשים ביותר היו ליד הכפרים חוּמוּסחוּרי, בָּרֶ'בּי, סידָה וסָבֶּרייוֹ.
הממשלה הגאורגית נאלצה לבחור באחת מבין שתי ברירות: להתערב במלחמה לטובת אנשי הגרילה או לצפות מהצד בכוחות הלא שווים שנלחמו.
בסופו של דבר עשתה הממשלה הגאורגית משהו באמצע.
הכוחות הגאורגים חצו את הגבול ביחידות קטנות בטענה של עזרה בפינוי אזרחים, אולם הסיגו את כוחותיהם במהירות.
עד ל-26 במאי של אותה שנה השתלטו הכוחות האבחזים כמעט על כל שטח מחוז גאלי, הביסו את כוחות הגרילה.
גל חדש של פליטים נוצר כשכמעט כל האוכלוסייה הגאורגית נמלטה מהמחוז.
ב-25 במאי הגיעו המשלחות הגאורגית והאבחזית להסכמה בגגרה, על הפסקת אש.
הצדדים הסכימו על השגת כוחותיהם ממחוז גאלי החל מה-26 במאי בשעה 6:00 בבוקר.
משלחת מיוחדת שהורכבה מנציגי האו"ם וארגונים בין-לאומיים אחרים מונו על הפיקוח על הפסקת האש.
ההערכות על מספר ההרוגים נעות בין 200 ל-400 איש משני הצדדים.
שחלקם חזרו תוך זמן קצר למחוז.
לאחר חתימת הסכם הפסקת האש, המשיכו האבחזים במבצע הביזה ושריפת בתי הפליטים במטרה להקטין את התמריץ של הפליטים לחזור הביתה.
העימות הביא לכ-1,500 בתים הרוסים שלא שוקמו ותשתיות שנהרסו.
כוח המשימה המשותף של האו"ם למחוז גאלי, אישר בשנת 2000, כי בתים ותשתיות נשרפו במתכוון ונבזזו במהלך המתקפה האבחזית.
לפי טענת האבחזים נמשכו גם, לכאורה, התקפות אקראיות של כוחות הגרילה הגאורגיים, הלגיון הלבן ואחי היער.
כוח שמירת השלום הרוסי המוצב באבחזיה לא התערבו באף אחת מההתפתחויות בעניין או לפחות אין עדויות לכך שעשו זאת.
על פי דיווח הרשמי של הממשל הגאורגי, האבדות בנפש, במהלך הסכסוך בגאלי היו: 6 נעדרים, 35 אזרחים ו-17 אנשי גרילה הרוגים, 24 פצועים ו-56 שבויי מלחמה.
נוסף על כך נשרפו לאפר 1,695 בתים של מקומיים ממוצא גאורגי.
הממשלה הגאורגית הכריזה כי אין לה שום קשר למורדים הגאורגים.
ב-22 במאי 1998 התקיימה פגישה גאורגית-אבחזית מיוחדת בטביליסי.
הפגישה הניבה מסמך הבנות בו התחייבו האבחזים לסגת ממחוז גאלי והגאורגים התחייבו לעצור את לוחמי הגרילה במחוז.
בכך הכירו הגאורגים לכאורה בעובדה כי יש להם שליטה עקיפה על כוחות הגרילה.
ביום למחרת הצהיר נשיא גאורגיה באותם ימים, אדוארד שוורדנדזה, פעם נוספת, כי לממשלה הגאורגית אין שום קשר לאנשי הגרילה הגאורגים.
אירועי מחוז גאלי הביא להתדרדרות המצב במחוז השכן סמגרלו והנחית מכה נוספת למעמדו של הנשיא המכהן שוורדנדזה.
הממשלה הגאורגית הצטיירה כמי שגירתה בפזיזות את האבחזים מבלי שהייתה מסוגלת להגן על האוכלוסייה שנחשפה למסע עונשין של האבחזים.
קבוצה גדולה של פליטים נרגזים בסמגרלו, מעוז מסורתי של הזוויאדיסטים, האשימה את שוורדנדזה באירועים.
אוצר המדינה כמעט והתרוקן כיוון שרוב הכסף נשלח למחוז הבעייתי, ויצר למשבר כספי שממנה לא התאוששה הממשלה הגאורגית עד לסוף 1998.
גארי ברצץ', סקוט ג'ונס וקאסידי קראפט (2000), צמתי דרכים ועימות: ביטחון מדיניות חוץ בקווקז ובמרכז אסיה, עמ' 190–191, ,
צבא וחברה בגאורגיה, המרכז למחקרים בנושא יחסי צבא-חברה וביטחון, המכון הקווקזי לשלום, דמוקרטיה ופיתוח,
מלחמת 90 הדקות הוא ספר סאטירה שכתב העיתונאי איתי מאירסון ויצא לאור בישראל בהוצאת ידיעות ספרים בשנת 2008. הרעיון המרכזי בספר הוא שהמאבק רב השנים על הזכות לארץ ישראל בין ישראל לבין הפלסטינים יוכרע אחת ולתמיד במשחק כדורגל מכריע ששני הצדדים יקבלו את התוצאה שלו.
הצד המנצח יזכה בריבונות מלאה על ארץ ישראל ואילו הצד המפסיד יעבור תוך זמן קצוב לגור במדינה אחרת.
הרעיון לספר, על פי מאירסון, עלה תוך כדי ויכוח שהשתתף בו, על הזכות לשחק במגרש כדורגל השכונתי ששתי קבוצות רצו להשתמש בו, בו זמנית.
הוויכוח הוכרע במשחק קצר בין שתי הקבוצות כשזו שהפסידה ויתרה ועזבה את המקום תוך קבלת הדין וללא ויכוח.
הספר החל כניסוי בכתיבה, במהלכו ניסה מאירסון לראות לאיזה מרחק יצליח לקחת את הרעיון המופרך לכאורה של משחק כדורגל מכריע בין ישראל לבין הרשות הפלסטינית.
ההשראה לספר הייתה מלחמת הכדורגל, שהייתה מלחמה (שנמשכה 100 שעות) שפרצה בין הונדורס לאל סלוודור שהטריגר לפריצתה היה עימות שבא לאחר הפסד במשחק כדורגל;
הספר עובד ב-2015 לסרט בעל שם זהה בכיכובם של משה איבגי ונורמן עיסא.
הספר מציג סדר אירועים הגיוני ומפורט מרגע חתימת ההסכם בקהיר, בו מתחייבות ישראל והרשות הפלסטינית לתת למנצחת במשחק כדורגל בין שתי נבחרות של המדינות ריבונות מלאה על שטחי ארץ ישראל, עד תחילת משחק הכדורגל המכריע במדינה נייטרלית.
בספר מוצעים מקומות הגירה לישראלים בארצות הברית אם יפסידו במשחק ולפלסטינים בסעודיה.
הספר מציג את הפוליטיקה העולמית המתנהלת סביב הרעיון ואישורו בהחלטה של האו"ם, המעורבות והיריבות של מדינות אירופה מצד אחד ושל ארצות הברית מצד שני.
הספר מציג את הפוליטיקה, התחבולות וההתנהלות של ישראל ואת אלו של הפלסטינים.
לאורך הספר קיימת מחאה של ארגון "האמהות המודאגות" בראשות אורנה סלומון על עצם העיקרון של הכרעה כה גורלית באמצעות משחק כדורגל, מה שלא רלוונטי לכל אלו שאינם חובבי ספורט.
הארגון פותח בעוצמה רבה, אך עם הזמן, כוחו דועך.
בספר מספר דילמות סביב משחק הכדורגל הצפוי, כגון בחירת שופטים אשר לא יהיו בעלי דעות קדומות כלשהן עבור אחד הצדדים, וכן בחירת מיקום המשחק בעיר אשר אין לה עבר של פוגרומים ביהודים, וכמו כן אין בה קהילה מוסלמית גדולה.
לבסוף נבחרת לארח את המשחק העיר אלגארווה שבפורטוגל, שמקובלת על שני הצדדים.
הספר מעלה דילמות בנוגע לשאלות אקטואליות העוסקות באירועים שונים בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
קיימים אזכורים כי הסיבה לחתימת ההסכם בין מנהיגי ישראל והרשות הפלסטינית טמונה באינטרסים אישיים ובניסיון להסיח את דעת הקהל מעוולות שהם ביצעו בעצמם, דבר המזכיר את הטענות שהושמעו כנגד אריאל שרון על ביצוע תוכנית ההתנתקות על רקע פרשת האי היווני.
כמו כן, מועלות שאלות בדבר זהות של העם הפלסטיני, כאשר מוברחים מדרום אמריקה אל תחומי הרשות שחקנים אלמוניים שמקורם מפלסטין שלפני קום המדינה, כדי שישחקו למען המולדת שמעולם לא שמעו עליה.
שאלה דומה נשאלת על זהותם של השחקנים הישראלים, והאם ערבי ישראלי יוכל לשחק בנבחרת.
מלחמותיו של אלכסנדר הגדול, שהתרחשו במחצית השנייה של המאה ה-4 לפנה"ס, פתחו עידן חדש בתולדות העולם העתיק.
מסעות המלחמה של אלכסנדר, במהלכם השתלט צבאו על שטחים נרחבים, נבעו ממגוון של סיבות ומניעים.
אחדות מהן אישיות כמו הרצון לזכות בתהילה, הרצון לחקור ארצות רחוקות וכיוצא באלה.
סיבות אחרות היו פוליטיות: איחוד אמיץ יותר יוון ומוקדון, כינון האימפריה ועוד.
ממלכת מוקדון הייתה ממלכה זוטרה בעולם היווני עד אשר פיליפוס השני, אביו של אלכסנדר הגדול, העלה אותה לגדולה במחצית השנייה של המאה ה-4 לפנה"ס.
מוקדון השתלטה על מרבית יוון ונעשו הכנות לקראת הפלישה לפרס.
פיליפוס נרצח בלי שהספיק לממש את תוכניתו והיא עברה לבנו.
אלכסנדר הגדול עלה על כס השלטון בשנת 336 לפנה"ס וביסס את שלטונו במוקדון על ידי סילוק מתנגדיו.
הוא נלחם במספר אזורים שונים אלה מאלה.
בהתחלה נלחם באירופה, בגבולותיה הצפוניים של מוקדון נגד השבטים התראקים והאילירים.
מערכה זו הייתה מהירה וחרף תנאי השטח הקשים הצליח להביס את אויביו.
בהמשך פנה דרומה ליוון, הכניע את תבאי שמרדה והחריב את העיר.
המטרה הבאה של אלכסנדר הייתה האימפריה הפרסית.
אחת המדינות החזקות ביותר בעולם העתיק שהשתרעה מהים התיכון במערב עד הודו במזרח.
הייתה זו מעצמה אזורית חזקה ועשירה מאוד.
היה לה צי גדול שכלל מאות תלת טוריות, עשרות אלפי שכירי חרב ועשרות אלפי פרשים.
בנוסף, היא הייתה יכולה לגייס מאות אלפי חיילי מיליציה בעת הצורך.
לאחר שהביס את האימפריה הפרסית והשתלט על שטחה פלש אלכסנדר לשטחן של באקטריה וסוגדיאנה והמשיך לעבר שטח שכלול כיום בפקיסטן המודרנית והיוונים קראו לו "הודו".
שם הצליח להביס את הממלכות ואת העמים השונים, תוך כדי שינוי מבנה הצבא והתאמת הטקטיקה לתנאי השטח.
בסופו של דבר נפטר בבבל בשנת 323 לפנה"ס בעת הכנות למסע מלחמה נוסף.
אפשר לחלק את מלחמותיו של אלכסנדר הגדול ל-4 חלקים נפרדים: המערכה בבלקן, המערכה במזרח התיכון, המערכה באסיה התיכונה והמערכה בהודו.
המערכה הראשונה של אלכסנדר הגדול התנהלה בבלקן.
כאן נדרש אלכסנדר לבסס את שלטונו, להדוף התקפות של עמים ברברים שכנים (תראקים ואילירים) ולבסס את שלטונו ביוון.
חצי האי הבלקני מתאפיין בשטח הררי מאוד עם מעט מישורים שמאפשרים חקלאות מסודרת.
תוואי שטח כזה נותן יתרון לכוחות קלים, ניידים ולא מסורבלים.
מבחינתו של אלכסנדר הייתה זו מערכה קלה יחסית כי בסיסי הכוח שלו במוקדון היו קרובים לשדות הקרב ובנוסף רוב העבודה נעשתה כבר על ידי אביו והוא היה צריך רק לבסס את השלטון המוקדוני מחדש ולא לכבוש מחדש את השטח.
באשר לחלקי המסע האחרים כאן הבעיות היו גדולות בהרבה.
הידיעות הגאוגרפיות של היוונים אודות העולם היו חלקיות ושגויות בחלקן.
הם הכירו היטב את אסיה הקטנה ובמידה מסוימת גם את אזור מסופוטמיה, אך ידיעותיהם על פנים היבשת האסיאתית היו מקוטעות וחלקיות.
הם חשבו בטעות שאירואסיה קטנה בהרבה ממה שהיא באמת.
כתוצאה מכך לא יכלו להעריך בצורה נכונה את המרחקים שעליהם לעבור.
התקדמות הצבא המוקדוני לעומק השטח האסיאתי גילתה להם שיש ארצות רבות נוספות מלבד אלה שהכירו.
התגלית, יחד עם קשיי מסע אחרים גרמה להתמרמרות החיילים שחשו שהמסע נמשך לנצח בלי שיש להם הזדמנות ליהנות מהאוצרות ששדדו מהארצות השונות.
זה היה אחד הגורמים החשובים להפסקת המסע ולשובו של אלכסנדר לבבל.
המסע התחיל באסיה הקטנה ועבר לרחובה של מרכז אסיה.
האקלים באסיה הקטנה היה דומה לזה שהכירו בבלקן.
בהמשך התקדמו למסופוטמיה שהמאפיין העיקרי שלה הוא שני הנהרות הגדולים הפרת והחידקל.
שני הנהרות מציבים מחסום גדול בפני הכובש, אך הפרסים לא ניצלו בצורה יעילה את פני השטח לטובתם ואלכסנדר הצליח לחצות את הנהרות ללא התנגדות גדולה מצדם.
לאחר כיבוש בבל הגיעו לרמה האיראנית שמתאפיינים בערבה רחבת ידיים ובמדבריות צחיחים והרים גבוהים.
הרי זגרוס מפרידים בין מסופוטמיה לפנים הרמה האיראנית.
מעבר בהרים אלה הוא קשה.
קל להציב בהם מארבים ולחסום את הדרכים הצרות.
הערבה האירואסיאתית היא מולדתם של הסקיתים.
עמים אלה מתאפיינים בסגנון חיים נוודי וחצי נוודי.
הנוודים הציבו לכל אורך ההיסטוריה קושי בפני האימפריות בזכות יכולתם לחמוק מקרבות הכרעה ולסגת לאזורים נידחים שצבא סדיר מתקשה לפעול בהם.
ניצחונו של אלכסנדר על הסקיתים, בארצם הם, הוא יוצא דופן בתולדות המלחמות בעת העתיקה.
במעבר להודו נתקלו בהרי הינדו כוש הגבוהים שמפרידים את תת-היבשת ההודית מאסיה המרכזית.
תת-היבשת ההודית מתאפיינת בנהרות גדולים.
אלכסנדר לא נכנס לעומקה של הודו, אלא כבש בעיקר את שטחי פקיסטן, שבעת העתיקה הייתה חלק מהתרבות ההודית.
האקלים באזור זה היה לח מאוד והנהרות שימשו כנתיבי שיט חשובים.
ההכנה לפלישה - מסעות הקרב בבלקן
בעלותו על כיסא השלטון, מצא עצמו אלכסנדר בפני אימפריה מפורקת.
לבד מממלכת מוקדון כל בעלי בריתו של אביו מהליגה הקורינתית נטשו אותו.