tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על רקע היות אחד העצורים עובד לשעבר במפלגת עוצמה יהודית, מזכיר הוועד הפועל של אש"ף חוסיין א-שייח' אמר כי "אנו קוראים לקהילה הבין-לאומית להתייחס למפלגתו של המחבל איתמר בן גביר כארגון טרור, בשל ההיסטוריה האישית והמפלגתית של הסתה להרג פלסטינים".
א-שייח' האשים את העובד לשעבר בירי עצמו – טענה שאין לה כל אימות – והוסיף כי "זה צריך להיכלל ברשימת הטרור הבין-לאומית".
המבצע בנפת אל-הרמל היה לחימה בתוך צפון לבנון והגבול במסגרת מבצע צבאי של הצבא הסורי החופשי במטרה לסכל הברחות של חזבאללה ולכבוש שטח בצפון לבנון.
במהלך המבצע הצבא הסוריה החופשי השתלט על מספר כפרים בצפון לבנון ועל העיירה .
ב-4 באפריל 2013 פתח צבא סוריה במתקפה בקוסייר במטרה להשתלט על העיר ועל הכפרים הסמוכים לה.
הקרבות בעיר ובסביבותיה, שבהם השתתפו גם לוחמי חזבאללה, נמשכו למעלה מחודשיים, ובסופם השתלט צבא סוריה על העיר.
כיבוש העיר היה אחד מהסיבות לפלישה הסורית אל תוך לבנון.
ב-27 בנובמבר 2024 נחתם הסכם הפסקת האש בין ישראל ללבנון.
עם כניסת הפסקת האש לתוקף, פתחו ארגוני המורדים הסורים, ובראשם ארגון היאת תחריר א-שאם, במתקפת פתע על משטר אסד.
בתוך כ-12 ימים הצליחו המורדים לכבוש את הערים המרכזיות בסוריה: חלב, חמה, חומס ודמשק, ולהפיל את משטרו של אסד.
לאחר מכן קבוצות המורדים יצרו ממשלה חדשה בראשות אבו מוחמד אל-ג'ולאני.
ב-4 בפברואר היאת תחריר א-שאם סיכלו ניסיון להעביר סמים בגבול, לאחר מכן מחבלי חזבאללה ירו לעבר הכוחות.
בתגובה לכך היאת תחריר וקבוצות נוספות פלשו אל תוך צפון לבנון תחת חיפוי צבאי וכבשו את העיירה .
שר ההגנה הסורי הגיע לגבול והראה לחיילים מפה שסימנה חלקים מנפת אל-הרמל בשליטת סוריה.
ב-6 בפברואר נחטפו מספר אזרחים לבנונים על ידי הצבא הסורי החופשי ו-2 חיילים של היאת תחריר א-שאם נחטפו על ידי חזבאללה, שעות אחרי צבא לבנון לקח את השבויים מחזבאללה והחזיר אותם בתמורה לחלק מהאזרחים.
באותו יום גדודי שאהין נכנסו אל תוך לבנון על מנת לכבוש שטח נוסף והם לקחו בשבי קבוצה של עשרות מחבלי חזבאללה.
בנוסף חזבאללה ירה עשרות רקטות לטווח קצר אל תוך שטח סוריה.
ב-7 בפברואר הצבא הסורי החופשי השתלט על עמדות חזבאללה בגבול סוריה ולבנון והתחילו בירי רחפנים על מנת לעזור לכוחות בתוך לבנון.
ב-8 בפבואר ישראל הרגה בתקיפה אווירית מחבלים שלפי הערכות ניסו ליצור אמל"ח לקרבות בצפון לבנון.
ב-9 בפברואר התחילו קרבות בגבול מדרום לעיירה .
מחבלי חזבאללה השתמשו שם במנהרה על מנת לעבור אל תוך סוריה ובתגובה לכך ישראל תקפה את המנהרה.
לקראת הלילה משרד ההגנה הסורי הודיע כי הגבול טוהר ממחבלי ותשתיות חזבאללה וכי הכוחות התחילו בכניסות למספר כפרים על מנת לחסל מחבלי חזבאללה.
ב-10 בפברואר צבא סוריה הודיע על סיום המבצע.
: בתגובה לפעילות חזבאללה במהלך המבצע צה"ל תקף מפעלי אמל"ח בתוך לבנון באזור הבקאע.
: נשיא סוריה אל-ג'ולאני הודיע על תחילת המבצע על מנת "לשחרר את האזורים בסוריה שאיראן כבשה", במהלך המבצע מפקדים בצבא הסורי החופשי ניסו לשכנע את אל-ג'ולאני לכבוש את כל צפון לבנון.
: עקב העימותים בין הצדדים הנשיא ג'וזף עאון ציווה על צבא לבנון לפרוס כוחות בגבול ואם הצבא הסורי החופשי יורה לעבר הגבול אז לירות בחזרה.
העימותים בדרום סוריה היה עימות בין כוחות בהובלת אחמד א-שרע לבין חדר המבצעים הדרוזי שנתמך על ידי ישראל, שהתקיים בין 24 באפריל ל-2 במאי 2025, כחלק ממלחמת האזרחים בסוריה.
העימות נמשך חמישה ימים, ובמסגרתו כבשו כוחות המשטר את פרוורי דמשק הדרומיים, שהיו אז דרוזיים, פירקו את חטיבת המגן של ג'ראמנה, טבחו בדרוזים היושבים באזור וחתמו על הסכם עם המקומיים.
העימותים התרחשו כשלושה חודשים לאחר נפילת משטר אסד בדצמבר 2024. בעקבות שינוי זה בהנהגה, נשיא סוריה אחמד א-שרע פעל לבסס סמכות ביטחון וממשל ברחבי המדינה.
הממשל החדש, בראשות היאת תחריר א-שאם, קבוצה בעלת קשרים היסטוריים לאל-קאעדה אך אשר לאחר מכן מיתנה את עמדותיה, התחייב להגן על המיעוטים האתניים והדתיים בסוריה.
הדרוזים, המהווים כשלושה אחוזים מאוכלוסיית סוריה, שמרו במידה רבה על נייטרליות במהלך מלחמת האזרחים במדינה שהחלה בשנת 2011. קהילות דרוזיות קיימות בלבנון, ובישראל ברמת הגולן ובגליל.
בפברואר 2025, במהלך מבצע חץ הבשן שבמסגרתו כבש צבא הגנה לישראל שטחים בבשן, מקורות מקומיים במחוז קוניטרה דיווחו לרשת החדשות הסעודית אל-ערביה כי צה"ל הציע "הצעות מפתות" של הזדמנויות תעסוקה לתושבי דרום סוריה.
על פי דיווחים אלה, צה"ל הציע הסדרים שיאפשרו לדרוזים סורים לעבוד בישראל במהלך שעות היום ולחזור לבתיהם בסוריה בכל ערב, בדומה למודלים של העסקה שיושמו בעבר עבור עובדים פלסטינים מעזה לפני טבח שבעה באוקטובר ב-2023.
המשטר הסורי החדש שואף לאחד את כלל שטחי סוריה שלפני מלחמת אזרחים תחת שלטון מרכזי אחד, וכחלק מכך שאף עד המבצע לכבוש את פרוורי דמשק הדרוזיים, שהוחזקו על ידי מיליציות דרוזיות מקומיות.
כחלק משאיפה זו יצא כבר המשטר ל בסוף פברואר 2025, במטרה לכבוש את העיירות, אך ללא הצלחה.
בעקבות קרבות אלו איימו ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושר הביטחון הישראלי ישראל כ"ץ כי אם הממשלה הסורית תתקוף את הדרוזים בג'ראמנה ישראל תתערב לטובתם צבאית, והרמטכ"ל הנחה את כוחות צה"ל להתכונן להגנה על ג'ראמנה.
ב-24 בפברואר 2025 הכריזו מספר מיליציות דרוזיות מהר הבשן על הקמת חדר מבצעים משותף בראשות המועצה הצבאית של א-סווידא, במטרה להקים מדינה דרוזית בדרום סוריה, בדומה לחבל האוטונומי הכורדי בצפון סוריה.
בנוסף, מנהיג חדר המבצעים אמר שהוא מוכן לשיתוף פעולה עם ישראל אם היא תסכים.
בפרוורי דמשק הדרומיים נלחמו כוחות המשטר הסורי נגד מיליציות דרוזיות כגון גברים של כבוד וחטיבת מגן ג'ראמנה.
הכוחות הדרוזיים במקום לא זכו להגנה מצד ישראל בגלל מרחקם ממנה, ובשוך הקרבות נכנעו ועיירותיהם נכבשו.
תגבורת שניסה ארגון הגג המועצה הצבאית של א-סווידא להעביר לכוחות הדרוזיים לא הצליחה להגיע, בעקבות מארב של כוחות בדואיים.
הייתה זו זירת הלחימה המשמעותית יותר של מערכה זו, ותוצאותיה היו לטובת כוחות המשטר הסורי החדש.
בליל 28 בפברואר החלו מיליציות דרוזיות להילחם נגד משטר סוריה החדש בעיירה ג'ראמנה הדרוזית, שבפרוורי דמשק.
באותו יום נשלחו כוחות גדולים לעיירה והחלו בה קרבות בין הדרוזים למשטר, שבמסגרתם הרגו הדרוזים שישה חיילים סורים ולקחו בשבי עשרות.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושר הביטחון ישראל כ"ץ הורו לצה"ל להתכונן להגן על העיירה.
בתגובה לאירועים, ובעקבות הקלטה קולית מפוברקת שבה נשמע לכאורה אחד ממנהיגי הדרוזים כשהוא מסית נגד מוחמד, יזם של א-שרע מבצע צבאי נגד הדרוזים במקום.
במסגרת הקרבות, שנפתחו בג'ראמנה החל מ-28 בפברואר, תגברו כוחות הביטחון עמדות בנקודות הכניסה לעיר ופרסו כוח אדם משמעותי סביבה כדי לרדוף אחר לוחמי המיליציות הדרוזיות.
כוחות הביטחון הסתערו על ג'ראמנה במשך כמה ימים, אך הפשיטות נכשלו, ובמארבים שביצעו הדרוזים נגד כוחות המשטר נהרגו 14 חיילים, ומנגד שבעה דרוזים.
למחרת, ב-1 במרץ, נרשמו עימותים בין כוחות ממשלת המעבר הסורית לבין המיליציות הדרוזיות בג'רמאנה, חברי חטיבת מגן ג'ראמנה.
במהלך קרב שפרץ בכיכר א-סיוף בין שני אנשי שירות הביטחון הכללי לחמושים המקומיים, נפצע אחד מהמקומיים קשה ונזקק לאשפוז, בעוד שהרשויות עצרו את שני אנשי הביטחון.
הפצוע פונה לבית החולים אל-מוג'תהד לקבלת טיפול רפואי.
על פי מרכז המעקב הסורי לזכויות אדם, הרופא המטפל יצר קשר עם כוחות הביטחון בבקשה שיתערבו עקב הפחדה מצד שני אנשים שליוו את הפצוע.
עם הגעתם של אנשי הביטחון למתקן הרפואי, התפתח ויכוח מילולי בינם לבין מלוויו של המטופל.
המצב הסלים כאשר אחד ממלוויו של הפצוע השמיע לכאורה גידופים על אללה.
עובדה זו גרמה לחברי כוחות הביטחון שנכחו בבית החולים לתקוף פיזית ולאחר מכן לעצור את המלווים.
רשויות סוריה אישרו כי בקרבות בג'ראמנה באותו היום נהרג חייל אחד שלהם ונפצעו כ-9 נוספים.
עד למחרת, 2 במרץ, שככו הקרבות במידה רבה בניצחון לכוחות המשטר, כאשר כוחות הביטחון הסוריים נפרסו ברחבי ג'רמאנה והיא למעשה נכבשה.
באותו יום נכנעה חטיבת מגן ג'ראמנה.
ביום השני לקרבות, 29 באפריל 2025, זלגו הקרבות גם לעיירות ו הסמוכות לג'ראמנה, כאשר כוחות הדרוזים תקפו מחסומים צבאיים של המשטר הסורי באמצעות נשק קל ו-RPG.חוסאם וַ֫רְוַור, ראש העיר של סחנאיא, הוצא להורג יחד עם בנו ב-1 במאי, ובתגובה הוציא חדר המבצעים הדרוזי קריאה לגיוס לשורותיו והכריז מלחמה על סוריה.
הרוצחים לא זוהו, אולם המרכז הסורי לזכויות אדם טען כי מדובר בקבוצות המזוהות עם המשטר הסורי.
בהמשך הקרבות נכבשו גם עיירות אלה על ידי המשטר הסורי, ובכך נפלו פרוורי דמשק הדרוזיים לידי הממשל החדש.
ב-30 באפריל, שיירה דרוזית שנסעה ממחוז א-סווידא כדי לתגבר את הדרוזים בסחנאיא נתקלה במארב של שבטים בדואיים שהיו קשורים למשרדי הפנים וההגנה.
בזמן כיבוש פרוורי דמשק הדרוזיים ולאחר מכן, ביצעו כוחות סוריה, הכפופים לממשלת המעבר הסורית בראשותו של אחמד א-שרע, טבח נגד הדרוזים בעיירות שכבשו.
במסגרת הטבח רצחו כוחות הממשל 11 דרוזים.
במחוז א-סווידא לא נלחם המשטר הסורי ישירות נגד המיליציות הדרוזיות, אלא במקומו נלחמו שבטים בדואים ממישור החורן, בין רמת הגולן הישראלית להר הבשן.
באזור זה מימשה ישראל את איומה לסייע לדרוזים במקרה של התקפה של הממשל הסורי על ג'ראמנה, והעבירה לדרוזים סיוע צבאי והומניטרי, ואף פינתה חמישה פצועים למרכז הרפואי זיו בצפת.
זירה זו הייתה לזירה משנית במערכה זו, ובסיכומה לא נרשמו שינויים משמעותיים בשטח.
פרט לתקיפתם על שיירת התגבורת הדרוזית ב-30 באפריל, בערב אותו יום תקפו כוחות של השבטים הבדואיים את הכפרים , ו שבמחוז.
התקפות אלה כללו הפגזות מרגמה על אתרים אזרחיים וירי כבד על א-סורה אל-כבירה ממקלעים כבדים.
הבדואים הפגיזו גם את ונלחמו נגד מיליציות דרוזיות מקומיות.
בהמשך זוהו התוקפים כמשויכים למשרד ההגנה הסורי.
בא-סורה נשרף והושמד קברו של והמוזיאון העוסק בחייו.
זהר א-דין היה דרוזי שפיקד על משמר הרפובליקה בתקופת שלטון אסד.
במהלך 2 במאי הותקפו במרגמות הכפרים ו, ולאחר מכן נעשה ניסיון התקפה על שניהם.
כוחות דרוזיים מקומיים הדפו את ההתקפות.
ממשלת סוריה טענה לאחר מכן כי התוקפים אינם מקושרים אליה.
לאחר מכן לקראת הלילה דווח על מטוסים רוסיים, טורקיים וישראליים שטסו במרחב האווירי הסורי.
ב-30 באפריל תקף חיל האוויר הישראלי כוחות של המשטר הסורי ב שהתכוננו לפגוע בדרוזים בעיר.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושר הביטחון ישראל כ"ץ יצאו בהצהרה משותפת, ובה אמרו שהתקיפה בסחנאיא הייתה "פעולת אזהרה", ואיימו על אל-ג'ולאני שאם הממשל הסורי לא יעצור את התקפותיו על הדרוזים צה"ל יתערב באופן מלא בלחימה.
בהמשך, בתקיפה אווירית נוספת, חיסל חיל האוויר באמצעות כטב"ם הרמס 450 איש ופצע אחרים.
בשעות המוקדמות של 2 במאי תקף חיל האוויר עשרות מטרים מארמון הנשיאות, מקום מושבו של נשיא סוריה, בדמשק.
נתניהו וכ"ץ אישרו את אחריות ישראל לתקיפה, ואמרו כי הם מיישמים את איומיהם במקרה שצבא סוריה יפעל דרומית לדמשק או שתתרחש פגיעה בדרוזים בסוריה.
תקיפה זו גונתה על ידי מדינות ערב והאומות המאוחדות.
בהמשכו של ה-2 במאי הודיעה מערכת הביטחון הישראלית שהיא מתכוננת לתקיפת מטרות צבאיות בסוריה.
ואכן, באותו לילה פתח חיל האוויר הישראלי בגל התקיפות הנרחב ביותר נגד סוריה מאז תחילת שנת 2025. בגל זה נכנסו מטוסי הקרב לשטח האווירי של סוריה דרך לבנון, והשמידו תותחים נגד מטוסים, תשתית טילי קרקע אוויר, חלק מנמל התעופה הבין-לאומי בדמשק, מחסן אמל"ח וחלק מלטקיה.
במקביל, בחסות התקיפה, נחת מסוק ישראלי עם סיוע צבאי והומניטרי בהר החורן ואחרי מספר דקות עזב כשעליו חמישה פצועים דרוזים, שהועברו למרכז הרפואי זיו בצפת.
בזמן התקיפה נצפו מטוסי קרב של חיל האוויר הטורקי בצפון סוריה, במחוזות אידליב וחלב.
על פי התקשורת הטורקית, כלי הטיס הרחיקו עוף עד למחוזות חומס וחמה, איימו על מטוסי הקרב הישראליים לצאת מהשטח האווירי של סוריה, ואף השתמשו בלוחמה אלקטרונית כלפיהם.
לאחר התקיפות איימה ישראל על טורקיה דרך ארצות הברית שאם הדרוזים ייפגעו היא תפיל מטוסים טורקיים.
החל מהיום השלישי לקרבות, דרוזים מישראל התחילו לעבור לבשן על מנת להתחמש ולהילחם נגד סוריה.
בנוסף, העדה הדרוזית בישראל פתחה במחאות בדרישה שצה"ל יתערב לטובת אחיהם בסוריה.
ב-1 במאי, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולחללי פעולות האיבה, במהלך הטקס המרכזי לזכר הנופלים הדרוזים במערכות ישראל בעספיא, פנה שייח' מוואפק טריף, המנהיג הרוחני של העדה הדרוזית בישראל, להתערבות ישראלית במטרה להגן על הדרוזים בפרוורי דמשק.
בפגישה שערכו גורמים במשטר סוריה עם גורמים מתונים בקרב ההנהגה הדרוזית מהר החורן ב-29 באפריל, הושגו הסכמות בנושא הקרבות בג'ראמנה בין הממשל לדרוזים ובנושא הגיוס העדתי למשטרה, הקרוב לליבם של הדרוזים.
בערב 30 באפריל, היום השלישי לקרבות, דווח בתקשורת הסורית שמושלי מחוזות ריף דמשק, א-סווידא וקוניטרה הגיעו להסכם מקדים שמטרתו סיום מצב הלחימה בפרוורי דמשק הדרוזיים.
ב-1 במאי התקיימה פגישה בא-סווידא בין דמויות דתיות דרוזיות חשובות, בהן שלושת המנהיגים הרוחניים של העדה, אישים חשובים ונציגי הדרוזים.
לאחר הפגישה, יצאו משתתפיה בהצהרה משותפת נגד ולמעשה נגד שאיפותיה הבדלניות של המועצה הצבאית של א-סווידא.
בהצהרתם קראו המשתתפים למשטר להחיל את סמכותו במחוז א-סווידא ולכבוש את כביש א-סווידא–דמשק.
לעומתם יצא חכמת אל-היג'רי, מנהיג העדה הדרוזית בסוריה, שלא נכח בפגישה, והאשים את המשטר באומרו שהוא מבצע זוועות נגד אנשיו בעזרת "מיליציות תכפיריות המזוהות עם השלטון".
לטענתו של אל-היג'רי, קיימת התנגדות רחבה בקרב הסורים להתנהלות המשטר ועל הקהילה הבין-לאומית להתערב בנעשה במדינה.
בהצהרתו, התלונן אל-היג'רי על היעדר רפורמות פוליטיות אמיתיות בעקבות מחאות הדרוזים בא-סווידא, וטען כי חלפו חמישה חודשים מאז נפילת משטר אל-אסד אך לא חלה כל התקדמות לקראת כינון חוקה חדשה או מדינה המבטיחה צדק וחופש.
הוא הצהיר כי ממשלת סוריה אינה מייצגת עוד את האזרחים, ותיאר אותה כרוצחת, חוטפת ומסיתה בין עדות.
זמן קצר לאחר מכן הושגו הסכמות בין מנהיגי הדרוזים המתונים לממשל הסורי בנושא הפעלת במחוז הדרוזי, בנוסף להסכמות בנושא עצירת הלחימה בג'ראמנה.
בין פרטי ההסכם הנוגעים לג'ראמנה: מסירת הנשק הכבד בעיר למשטר, תגבור כוחות הביטחון בה, איסור הדרגתי על החזקת נשק ללא אישור המשטר, ופריסה של יחידות משרד ההגנה בפאתיה.
בעקבות ההסכם, הגישו 1,500 דרוזים בקשות להצטרף ל, כאשר תוך יום אחד אושרו כ-700 מתוך הבקשות.
מטרת המתגייסים החדשים לשירות היא להיפרס ברחבי מחוז א-סווידא ובכך להעביר את השלטון עליו לממשל המרכזי.
ב-3 במאי פרסמה הנהגת הדרוזים בסוריה את פרטי ההסכם עם הממשל, והוא כדלקמן:
הפעלת משרד הפנים, שירות הביטחון הכללי (המשטרה של סוריה) ומערכת המשפט המרכזית במחוז א-סווידא באופן מיידי.
הסרת המצור על מחוז א-סווידא והמצור על הפרוורים הדרוזיים של דמשק.
אבטחת כביש א-סווידא–דמשק על ידי הממשל המרכזי, באופן מיידי.
הפסקת אש מוחלטת בין הדרוזים לממשל.
כל הצהרה אחרת, החורגת מפרטי ההסכם, תיחשב כפעולה חד-צדדית.
בהמשך פורסם כי למרות ההצהרות וחשיבות נושא הגיוס העדתי למשטרה בעיני ציבור הדרוזים, מפקד המשטרה במחוז א-סווידא ימונה על ידי הממשל המרכזי ולא על ידי הדרוזים.
ב-13 ביולי 2025 החלו עימותים בדרום סוריה בין הצבא הסורי וכוחות בדואים לבין כוחות דרוזיים במחוז א-סווידא המאוגדים תחת המועצה הצבאית של א-סווידא.
מדינת ישראל תומכת בכוחות הדרוזיים בעזרת תקיפות אוויריות שהיא מבצעת באזור, במטרה להסיר את האיום מהמרחב הדרוזי בדרום סוריה.
העימות מתקיים כחלק ממלחמת האזרחים בסוריה.
העימותים התרחשו כשבעה חודשים לאחר נפילת משטר אסד בדצמבר 2024. בעקבות שינוי זה בהנהגה, נשיא סוריה אחמד א-שרע פעל לבסס סמכות ביטחון וממשל ברחבי המדינה.
הממשל החדש, בראשות היאת תחריר א-שאם, קבוצה בעלת קשרים היסטוריים לאל-קאעדה, התחייב להגן על המיעוטים האתניים והדתיים בסוריה, ולאחר העימותים בחודש אפריל ומאי.
על פי הדיווחים, האלימות פרצה כתוצאה מאירוע שוד שהתרחש ב-11 ביולי 2025 בכביש דמשק–סווידא, שבו הותקף סוחר ירקות דרוזי על ידי חברי שבטים בדואים שהקימו בכביש מחסום מאולתר.
התוקפים גנבו את רכבו וחפציו, הכו אותו ואיימו על חייו, לקחו אותו בכוח לאזור מרוחק, ושם שחררו אותו כשעיניו מכוסות והוא במצב קריטי.
בתגובה, קבוצות דרוזיות חמושות מקומיות עצרו מספר אנשים משבטים בדואים למחרת במאמץ להשיב את הרכוש הגנוב.
בעקבות זאת נפתח מעגל של חטיפות נקמה בין שני הצדדים, שהסלים במהרה לעימותים גלויים.
בעקבות מעצרם של מספר בדואים על ידי קבוצות דרוזיות חמושות, לוחמים בדואים הגיבו בהקמת מחסום בשכונת אל-מקוואס במזרח העיר א-סווידא ב-13 ביולי, שם הם לכדו כמה חברים בקבוצות דרוזיות חמושות מקומיות.
עד מהרה פרצו עימותים מזוינים בין שני הצדדים באזור וסביבתו.
האלימות התפשטה עד מהרה מעבר לאל-מקוואס לאזורים כפריים, כולל א-טירה, אל-מזרעה וא-סורה אל-כבירה.
דיווחים אישרו שימוש במרגמות ובנשק כבד אחר.
הכביש המהיר בין דמשק לסווידא נקטע על ידי קבוצות חמושות.
בעוד שמחסומי הממשלה הסורית הותקפו על ידי לוחמים בדואים, מה שהוביל לעימותים מדווחים בין התוקפים לכוחות הביטחון של הממשלה בחלקים שונים של האזור.
תגבורת ממחוז דרעא הגיעה לאזור כדי לסייע ללוחמים הבדואים.
דווח כי לוחמי שבטים בדואים התקדמו לעבר פאתי הכפר א-טירה.
רוב תושבי הכפר נעקרו לכיוון אל-מזרעה וסווידא על רקע העימותים האלימים, שבמהלכם הוצתו מספר בתים.
בערב 13 ביולי, משרד החינוך הסורי דחה את מבחני הגמר של התיכון שתוכננו במקור ל-14 ביולי למועד מאוחר יותר עקב הסלמה במתיחות הביטחונית באזור.
ב-14 ביולי דווח על הפגזות במחוז דרעא השכן, שבהן נפצעו ארבעה אזרחים.
משרד הפנים הסורי הצהיר כי כוחותיו, בתיאום עם משרד ההגנה, יפתחו בהתערבות ישירה באזור.
המטרה היא לסיים את העימותים המתמשכים, להשיב את הביטחון, לרדוף אחר האחראים לאלימות ולהביאם בפני הרשויות המשפטיות הרלוונטיות.
המשרד הדגיש כי התערבות זו נועדה למנוע אי שקט נוסף ולכונן מחדש את שלטון החוק בסווידא.
משרד הפנים דיווח מאוחר יותר כי כמה מאנשי הביטחון שלו "נחטפו" בעת ביצוע פריסת כוחות ביטחון שמטרתה להשיב את הסדר ולהכיל את העימותים בשכונת אל-מקוואס.
מאוחר יותר הודיע צה"ל כי תקף מספר טנקים השייכים לצבא סוריה במחוז א-סווידא.
ישראל ביצעה תקיפות נוספות באל-מזרעה לאחר שהכוחות המזוינים הסוריים השתלטו על העיר.
דווח גם על תקיפות בפאתי סווידא.
תקיפות אוויריות ישראליות הרגו איש סורי אחד.
סווידא הותקפה מרקטות ופצצות מרגמה שנפלו באל-קריה.
ב-15 ביולי, כוחות סוריים נכנסו לעיר א-סווידא ולאחר מכן התעמתו עם כוחות דרוזיים בכניסתם.
בעקבות עימותים עזים ועקירת אזרחים מהעיר לאזורים הכפריים, חיל האוויר הישראלי ביצע תקיפות אוויריות מחודשות בא-סווידא, וכינה אותן פשיטה סמלית ולא ניסיון לעצור את ההתקדמות הסורית.
בתגובה לנפילת א-סווידא, הדרוזים בצפון ישראל פתחו בהפגנות שקוראות להתערבות מלאה של ישראל על מנת לגרש את צבא סוריה מדרום סוריה ולהחזיר את השליטה על א-סווידא.
בזמן הקרבות, הבכיר הדרוזי מרואן כיוואן העלה נאום מוקלט שבו הוא קרא לכוחות הסוריים הדמוקרטיים לספח את א-סווידא אל תוך שטחם ולהציל את הדרוזים והעלווים.
בנוסף הוא אמר כי אם הכורדים לא יצליחו לספח את א-סווידא הוא דורש כי ישראל תספח אותם.
תחילת המתקפה הישראלית ונסיגת צבא סוריה מסווידא
מספר שעות לאחר מכן חיל האוויר הישראלי פתח בגל תקיפות על עשרות מטרות בדרום סוריה שכללו טנקים, ארטילריה, מחבלים, כלי רכב, שיירות שהיו בדרך לא-סווידא ועוד.
בעקבות גלי התקיפה, הצבא הסורי נסוג מהצד המזרחי של העיר א-סווידא, והתחיל לאחר מכן לסגת מאזורים נוספים לאחר מארבים ומלכודות שבוצעו נגד הכוחות הסוריים.
בערב, עשרות אזרחים דרוזים ישראלים חצו את הגדר מרמת הגולן בחדר, ליד מג'דל שמס, לכיוון הצד הסורי.
צה"ל מסר כי כוחותיו "פועלים להשבתם בבטחה של האזרחים שחצו את הגבול".
ב-16 ביולי במהלך הבוקר המשיכו העימותים במזרח סווידא וכוחות צבא סוריה נדחקו מאזורים ממזרח לעיר, אך הם כבשו חלקים מצפון המחוז.
שר הביטחון ישראל כ"ץ איים כי רמת התקיפות תעלה ולפי דיווחים וגורמים אמריקאים צה"ל התחיל לתכנן סיכולים ממוקדים.
בצהריים דרוזים סורים התחילו לפרוץ את הגדר בגולן אל תוך ישראל במקביל למאות דרוזים שניסו לפרוץ את הגדר על מנת להכניס דרוזים אל תוך ישראל ולהרוג חיילים מהצבא הסורי.
במהלך הפריצות, כמה עשרות חשודים, וביניהם חיילים סורים ומחבלים, ניסו לחדור אל תוך יישובים בישראל.
חלקם נהרגו על ידי הכוחות בגבול והשאר ברחו.
באזור ג'ראמנה נפתחו הפגנות שקראו להפלת המשטר וחמושים השתלטו על מבנים בעיירה.
כשעה לאחר מכן חיל האוויר הישראלי פתח במתקפה על דמשק.
במתקפה הושמדו מתקני פיקוד בארמון הנשיאותי בדמשק והופצץ כל בניין המטכ"ל בדמשק כאשר שהו שם גנרלים.
במקביל, לפחות 1,000 דרוזים חצו את הגבול מישראל לסוריה על מנת לעזור בלחימה.
בשעות הצהריים, צה"ל הודיע כי הוא נערך למערכה בסוריה שתימשך לפחות כמה ימים – זאת לאחר הפצצה של עשרות מטרות ברחבי דמשק ודרום סוריה.
המערכה תכלול ככל הנראה העברת כוחות לגבול סוריה–ישראל (לפחות שתי אוגדות) במטרה לבלום את פריצת הגדר.
רוב המערכה תכלול הפצצות של חיל האוויר.
לקראת הערב, חיל האוויר הישראלי תקף את מפקדת הדיוויזיה הממוכנת העשירית בקטנא, והותקפו כוחות של חטיבה 132 הסורית.
בערב, בתיווך אמריקאי, הושגה הפסקת אש שבמסגרתה הצבא הסורי הוציא את כוחותיו ממחוז א-סווידא וחיל האוויר הישראלי והמועצה הצבאית של א-סווידא הפסיקו לתקוף את צבא סוריה.
לפי ההסכם, אין מדובר בנסיגה מוחלטת של המשטר, והוא יוכל להמשיך להחזיק כוחות שיטור במחוז, שיפעלו יחד עם דרוזים מקומיים, אבל הוא נדרש כאמור להסיג את כוחות הצבא ששלח לשם בקרבות בימים האחרונים.
סוכם גם על מנגנון להסדרת סוגיית ההחזקה בנשק כבד באזור.
ההסכם קובע גם הקמת ועדת חקירה שתבחן מעשי זוועות שעשו חמושים ואנשי משטר בדרוזים לפי הדיווחים.
ב-17 ביולי, כוחות המועצה הדרוזית השתלטו על בניין הממשל של מחוז א-סווידא.
במקביל כוחות דרוזים תקפו יישובים בדואים במחוז דרעא וא-סווידא, והיו דיווחים ברשתות הסוריות על טבח בחלק מהיישובים הבדואים.
לקראת הערב, מיליציות בדואיות פתחו במתקפה על א-סווידא על היישובים מול בוסרה.
ב-18 ביולי, במהלך המתקפה הבדואית, שבטי בדואים מרחבי סוריה נסעו לכיוון א-סווידא על מנת לעזור במתקפה, כאשר לפי הערכות 41 שבטים סוריים השתתפו במתקפה.
בתגובה, כוחות דרוזיים ערכו מתקפת נגד, והשתלטו מחדש על שטחים במערב מחוז א-סווידא, ובהם הכפר וַקֶם.
בעימותים נהרגו לפחות 167 בדואים ו-130 דרוזים.
משרד החוץ הישראלי הורה על העברת סיוע הומניטרי בשווי 2 מיליון שקלים לדרוזים בסוריה, ונתן אולטימטום של 48 שעות למשטרו של א-שרע לסיים את העימותים או שישראל תתערב.
בלילה שבין 18 ל-19 ביולי, בתיווך אמריקאי, הושגה הפסקת אש נוספת, שבמסגרתה הצבא הסורי והשבטים הבדואים יוציאו את כוחותיהם ממחוז א-סווידא, וחיל האוויר הישראלי והמועצה הצבאית של א-סווידא יפסיקו עם התקיפות שלהם.
הפסקת האש תיכנס לתוקף בשעה 4:00.
בתגובה להפסקת האש, המועצה הצבאית של שבטי בדואים הכריזה כי לא תציית להפסקת האש והמשיכה בעימותים.
לקראת הבוקר עשרות ישראלים דרוזים חצו את גבול ישראל–סוריה בפעם השנייה על מנת לעזור לכוחות הדרוזים בא-סווידא.
בהמשך השבטים הבדואים גם לאחר כניסת הפסקת האש המשיכו בלחימה ונכנסו לעיר א-סווידא.
במהלך העימותים, השבטים הבדואים השתלטו על שלוש שכונות בתוך א-סווידא.
בעקבות ניסיונות של חלקים מצבא סוריה לעצור את השיירות הבדואיות שנוסעות לא-סווידא, כוחות בדואים פשטו על המחסומים בעיר חמה.
בלילה בין 19 ל-20 ביולי, הסתיימו 48 השעות הראשונות של הפסקת האש בין סוריה וישראל, והמיליציות הבדואיות הכריזו על נסיגתן ממחוז א-סווידא.
בסך הכול בעימותים נהרגו 300 בדואים, נפצעו 200 בדואים, נהרגו 453 דרוזים מהם 298 אזרחים ו-155 לוחמים, ונהרגו 500 חיילים סורים שנלחמו בדרוזים.
בנוסף, לפי המועצה הצבאית של שבטי הבדואים, נלקחו בשבי מעל 5,000 בדואים.
לאחר כניסת הפסקת האש נכנסו יותר מ-40 משאיות סיוע לעיר א-סווידא, כולל סיוע לבית החולים בעיר שנהרס במהלך העימותים.
ב-20 ביולי לקראת הערב הופרה הפסקת האש, כאשר השבטים הבדואים פרצו מחסומים של ביטחון הפנים הסורי, ופתחו במתקפה חדשה באזור הצפוני של מחוז א-סווידא.
בתגובה, חיל האוויר הישראלי פתח בגלי תקיפות קלים בהם הותקפו שיירות, טילים, משגרים, טנקים ורכבים נוספים.
בלילה שבין 20 ל-21 ביולי, כ-1,500 שבויים ונצורים בדואים שוחררו ופונו לדרעא בהתאם להסכמות שהושגו במשא ומתן.
ב-21 ביולי, המרכז הסורי לזכויות אדם דיווח על מספר הפרות של הפסקת האש: כוחות צבאיים שמזוהים עם הממשל הסורי הגיעו לצפון-מערב מחוז א-סווידא, התרחשה לחימה במקלעים כבדים וברחפנים מתאבדים במספר אזורים בפאתי המחוז, כולל בכפר אום אל-זייתון שבצפון-מערב המחוז, והופל רחפן שכוון לאזורים הדרוזיים.
במהלך העימותים לפי SOHR נהרגו מעל 400 חיילים ופעילים סורים, ביניהם לפחות 132 מחלב וצפון סוריה.
הכוחות המזוינים של סוריהשםתפקידתאריךמועמר אבראהיםמפקד גדוד התותחנים בדיוויזיה ה-40 בצבא סוריה16 ביוליח'אלד א-זעביראש גזרת בוסרה בצבא סוריהעבד אל-פתאח אל-מוסייפרהמפקד בכיר בגזרת דרום סוריה בצבא סוריהאבו יעקוב מחג'המפקד כוחות העילית של הדיוויזיה ה-40 בצבא סוריה
ב-3 באוגוסט 2025 החלו עימותים בדרום סוריה בין הצבא הסורי וכוחות המועצה הצבאית של שבטי הבדואים לבין כוחות דרוזיים במחוז א-סווידא המאוגדים תחת המועצה הצבאית של א-סווידא.
הממשל החדש, בראשות היאת תחריר א-שאם, קבוצה בעלת קשרים היסטוריים לאל-קאעדה, התחייב להגן על המיעוטים האתניים והדתיים בסוריה, ולאחר העימותים בחודש אפריל ומאי והעימותים ביולי.
בין 13 ביולי 2025 ו-21 ביולי 2025, התרחשה מתקפה של הצבא הסורי והמועצה הצבאית של שבטי הבדואים נגד מחוז א-סווידא, לאחר שחיל האוויר הישראלי פתח בגלי תקיפות ברחבי סוריה, הושגה הפסקת אש שבמסגרתו א-סווידא הפכה לאונוטומיה מקומית והיה איסור כניסה של כל ארגון או מוסד המזוהה עם ממשלת סוריה לא-סווידא.
הסכם זה הופר לאחר שהצבא הסורי והמועצה הבדואית נשארו בכפרים במערב המחוז ובלילה בין ה-2 ל-3 באוגוסט הם תקפו עם ארטילריה את העיר א-סווידא.
ב-3 באוגוסט, התקבלה ההחלטה במועצה הצבאית של א-סווידא לשחרר את הכפרים שנכבשו על ידי הצבא הסורי ומשם הותקפו בימים הקודמים אזורים בשליטת הדרוזים.
בהמשך בצהריים כוחות המועצה פתחו במתקפה ושחררו את תל אל-חדיד, רימת חאזם והיישוב וולגה.
לאחר מספר שעות הצבא הסורי השתלט מחדש על חלקים מתל אל-חדיד.
בין ה-16 ל-17 באוגוסט, נפתחו הפגנות באזורים שונים בא-סווידא, במהלך ההפגנות תושבים יצאו לרחובות עם דגלי ישראל ופאצ'ים צבאיים, תוך קריאה לסיוע ולהתערבות ישראלית לאחר שהמשטר הסורי הטיל מצור על א-סווידא.
בנוסף לפי דיווחים נערכה פגישה במטה פיקוד הצפון של צה"ל, שבה לקחו חלק כמה מנהיגי העדה הדרוזית מישראל וממחוז סווידא.
בפגישה הדרוזים הסכימו להכריז על עצמאות סווידה תחת מערכת פוליטית דומה לקפריסין.
ישראל הבטיחה לתמוך בפרויקט זה מבחינה פוליטית, צבאית וכלכלית, ולקדם הכרה בינלאומית הדרגתית.
הקמת כוח הגנה מקומי מתושבי א-סווידא, שיאומן ויחומש תחת קצינים דרוזים וקצינים דרוזים ישראלים.
תמיכה לוגיסטית ומודיעינית מלאה מצד צה"ל.
הגנה על אזורי הדרוזים מפני התקפות מצד הממשלה הסורית.
השקעה בפרויקטים של אנרגיה סולארית לאספקת חשמל ללא תלות בדמשק.
פרויקטים אלה ינוהלו במשותף על ידי מומחים ישראלים ומשקיעים דרוזים מהתפוצות ומישראל.
בעקבות ההפגנות, למחרת המועצה הצבאית של שבטי הבדואים וצבא סוריה התחילו להתכונן למתקפה נגד א-סווידא.
הסבב השני - מתקפת הפתע הדרוזית
מספר שעות לאחר תחילת ההתכוננות הסורית למתקפה, המועצה הצבאית של א-סווידא יצאה למתקפת פתע לעבר השבטים הבדואים, כחלק מהמתקפה חלקים מא-סווידא שנכבשו בעימותים ביולי נכבשו מחדש והמועצה התחילה בתמרון אל תוך דרעא.
לאחר מתקפת הפתע, חוליות הותקפו בדאמא על ידי רחפנים של הכוחות הדרוזים, החוליות שנשארו בעיירה נסוגו לעיירה ג'דאל ממחוץ לא-סווידא שם הם הותקפו על ידי רחפנים של חיל האוויר הישראלי.
בתגובה חוליות של הצבא הסורי פתחו בתקיפות ארטילריה מהעיירה אל-קארסה אל כיוון העיר אריקה, חוליות אלו הותקפו לאחר מכן, כשעה לאחר מכן עשרות תקיפות על ידי חיל האוויר הישראלי בוצעו נגד חוליות.
העימותים הסתיימו ב-21 באוגוסט לאחר שצבא סוריה והמועצה הצבאית של שבטי הבדואים נסוגו מרוב מחוז א-סווידא בעקבות איומים מצד ישראל וארצות הברית.
העיקרון הפיטרי היא טענה מתחום הפסיכולוגיה הארגונית, שעל פיה כל עובד בארגון יקודם מתפקיד לתפקיד במעלה ההיררכיה כל עוד הוא מבצע את תפקידיו בהצלחה, והוא יתקבע בסופו של דבר בתפקיד הראשון שאותו לא יבצע כהלכה.
העובד יישאר בתפקיד זה ולא יקודם הלאה, משום שהוא אינו מסוגל לבצעו כהלכה, כי הוא "חסר כישרון" או כישורים מתאימים.
במילים אחרות, ארגון היררכי מנתב את כל עובדיו דווקא אל תפקידים שהם אינם מוכשרים לבצעם.
בשנת 2018 הוכחה הטענה באופן מחקרי.
על פי העיקרון הפיטרי: "בתוך הירארכיה ניכרת נטייה אצל כל עובד לעלות ולהגיע לרמת אי־היעילות שלו.
כל משרה נוטה להיתפש על ידי פקיד שאינו מוכשר למלא את תפקידו." את העיקרון פרסם לורנס ג'יי פיטר בשנת 1968 ומעט לאחר מכן פרסמו בספרו The Peter Principle, העוסק בבעיות מנהל בצורה הומוריסטית.
תרגומו לעברית של הספר נקרא "העיקרון הפיטרי".
העיקרון יוצא מנקודת הנחה כי עובדים מקודמים במהלך עיסוקם בארגון ועולים בשלבי ההיררכיה, על בסיס הצלחותיהם בארגון (אך כמעט ולא קורה מצב הפוך, בו עובד יורד שלב).
ההנחה השנייה של העיקרון היא כי כל שלב בהיררכיה הארגונית דורש כישורים אחרים (לדוגמה, מכונאי זקוק למיומנות טכנית גבוהה, בעוד שאחראי המכונות זקוק למיומנות ניהול).
ככל שכישוריו של עובד גבוהים יותר, כך סיכויו לקבל קידום גבוה יותר אף הוא.
לאחר שהעובד מקנה לעצמו רמת כשירות גבוהה, הוא מקודם, אף על פי שכישוריו לאו דווקא מתאימים לתפקידו החדש.
ארגונים המנסים להתמודד עם התופעה, יעשו זאת על ידי הימנעות מקידום עובדים, עד אשר הללו יוכיחו כי יש להם את היכולת להצליח בתפקיד הבא.
התוצאה היא שרק עובדים מתאימים יקודמו, ואילו עובדים טובים שאינם מתאימים לקידום יישארו בתפקידם, והתגמול על עבודתם הטובה יהיה חלופי, למשל באמצעות שיפור בשכרם או בתנאי עבודתם.
העיקרון האנתרופי, כתפיסה פילוסופית, גורס כי צורת חיים תבונית ותודעתית הצופה בתופעות טבע מסוגלת לאסוף במהלך תצפיותיה על היקום רק את אותם הנתונים העומדים בקנה אחד עם אופייה.
התומכים בעיקרון זה סבורים שהדבר מסביר מדוע גיל היקום והקבועים הפיזיקליים הבסיסיים שלו מתאימים לקיום צורות חיים תודעתיים.
כתוצאה מכך, נראה בלתי אפשרי שחיים (ובמיוחד צורות חיים אינטליגנטיות) יוכלו להתפתח מחוץ לטווח הצר הנחשב לתואם קיום צורות חיים.
חסידי העיקרון האנתרופי טוענים כי אנו חיים ביקום המכוונן להפליא לאפשר חיים מלאים.
אילו היה אפילו אחד מן התנאים הפיזיים שונה אפילו במעט, לא היו החיים כפי שאנו מכירים אותם אפשריים.
טענות נוספות שהועלו גרסו כי העיקרון האנתרופי מסביר קבועים פיזיים כמו קבוע המבנה העדין ומספר הממדים של היקום וכן את הקבוע הקוסמולוגי.
טיפלר, יש ביקום מספר עצום של צירופי מקרים שלא ייאמנו, שכולם, כך נדמה, התלכדו כדי לאפשר את קיומנו באופן הנוכחי, החל במצב האנרגטי המסוים של האלקטרון ועד לרמה המדויקת של הכוח הגרעיני החלש.
לטענתם, אנו חיים ביקום התלוי במספר משתנים עצמאיים, וישנו רק סיכוי קלוש שאלו יתקבצו למבנה המאפשר חיים ובכל זאת, יש חיים.
לפי בארו וטיפלר, ישנן שלוש גרסאות של העיקרון:
הגרסה החלשה: הסבירות של התפתחות חיים מבוססי-פחמן ביקום בתנאים מתאימים נמוכה יחסית.
הגרסה החזקה: ביקום ישנן תכונות מסוימות המאפשרות התפתחות חיים בו בשלב מסוים.
הגרסה הסופית: עיבוד מידע אינטליגנטי חייב להתקיים ביקום וברגע שהוא קיים הוא לא ייעלם לעולם.
העיקרון האנתרופי עורר מחלוקת קשה, שהתמקדה בעיקר בארבע נקודות:
דילמה כוזבת: לפי מבקרי הטיעון האנתרופי, הוא אינו יותר מדוגמה לכשל לוגי מסוג דילמה כוזבת, שבו יש שימוש שגוי בסינקטגורמט "או" והצבת שתי ברירות במקום בו תיתכנה יותר.
ספציפית, זהו מקרה של טיעון מן הבורות, או טיעון מהעדר דמיון, המניח כי משהו נכון או שגוי משום שהטוען אינו מסוגל להעלות על דעתו אפשרות אחרת.
בפועל, דווקא ניתן להעלות אפשרויות אחרות.
יותר מקרי ממתוכנן: כמה מבקרים של הטיעון האנתרופי תקפו גם את ליבת הטיעון על כוונון דק ביקום.
טענות הועלו כי מספר המשתנים הנדרש לקיום חיים אינו כה גדול כפי שסברו תומכי הטיעון ולמעשה, לדעת חלק מהמומחים, בכל כוכב בו יתקיימו תנאים מסוימים של חום וקור יתפתחו חיים.
א' פאולי וס' רמפון טענו כי ממבנה היקום כפי שהוא לא ניתן להקיש כי ישנו בו תכנון אינטליגנטי.
סטיבן הוקינג טען כי ישנו סיכוי גדול, על פי חישוביו, לקיומם של חיים אינטליגנטיים גם במקומות אחרים ביקום.
אין בסיס למסקנה: עבור רבים ממבקרי הטיעון האנתרופי, קשה להתייחס אליו ברצינות בגלל אופיו הספקולטיבי.
לפי ניק בוסטרום, המידע והתאוריות הקוסמולוגיות הנוכחיות פשוט אינם מאפשרים הסקת מסקנות תצפיתיות ולבטח לא כה מרחיקות לכת והתאוריה האנתרופית מסתכמת בלא יותר מאפקט בחירה והטיית אישור אצל חסידי הטענה.
התצפיות העומדות לרשותנו פשוט אינן מאפשרות הסקת מסקנות תצפיתיות.
טאוטולוגיה: חולשה בסיסית מכולן של הטיעון, לדעת מבקריו, הוא היותו טאוטולוגיה פשוטה, דרך מורכבת לומר "אילו היו פני הדברים שונים, פני הדברים היו שונים".
"העיר" היה מקומון תל אביבי של רשת שוקן, שיצא לאור אחת לשבוע בשנים 1980–2010. בימי חמישי צורף לעיתון "הארץ" עבור מנויי העיתון באזור תל אביב, ובימי שישי הופץ לחנויות.
תפוצתו בשיאה הייתה 190,000 עותקים (כחינמון באמצע שנות ה-80).
ב-16 בדצמבר 2010 מוזג "העיר" לתוך מוספו "עכבר העיר".
באוגוסט 2017 החליטה קבוצת הארץ להפסיק גם את הדפסת "עכבר העיר".
המקומון יצא לאור לראשונה ב-10 באוקטובר 1980 בניהולו של רוני ארן, שהקים קודם לכן את "כל העיר" הירושלמי, ובעריכת חנוך מרמרי.
העיתון החל לפעול במבנה ארגוני ושיווקי דומה ל"כל העיר", שהחל לפעול שנה לפניו בהצלחה רבה; הפקת עיתון איכותי המכסה נושאים מקומיים, המופץ בחינם באופן נרחב ומבוסס על הכנסות מפרסום.
אך הכיסוי העיתונאי ב"העיר" ו"כל העיר" התפתח במהירות לכיוונים שונים.
במקום להתמקד בנושאים מוניציפליים וצרכניים "העיר" נתן כיסוי מורחב על נושאי תרבות, אירועים (מדור שהפך בהמשך למוסף בפני עצמו - "עכבר העיר") אופנה וכתבות מגזיניות לאו דווקא בנושאים מקומיים.
"העיר" נחשב במשך השנים, מאז הקמתו, לעיתון חדשני ופרובוקטיבי.
חלק מתדמיתו השונה באה לידי ביטוי בטורים האישיים, בכתבות החושפניות, ומתן ביטוי לנושאים שלא זכו עד אז לכיסוי עיתונאי.
הוא היה היחיד שפרסם כתבות הנוגעות בהומוסקסואליות, בברנז'ה התל אביבית ובשאר נושאים חדשניים לתקופה.
בנוסף לכתבות שנכתבו במיוחד עבורו, פרסם "העיר", כחלק מרשת שוקן, גם כתבות שהתפרסמו בסינדיקציה בכל מקומוני הרשת.
יציאתו לאור לוותה במחלוקת בתוך קבוצת הארץ, בין עמוס שוקן שיזם את הקמתו לבין אביו גרשום שוקן (עורך "הארץ"), שחשש ש"העיר" ייגזל משאבים מ"הארץ" ויגרום לקניבליזציה בהכנסות מפרסום.
כדי לחסוך בעלויות עמוס שוקן הדפיס את "העיר" בבית דפוס חדש שהוקם עבור "רשת שוקן" ולא בבית הדפוס של "הארץ", כיוון שבית הדפוס עבד בשיטת סדר צילום יעילה ולא בשיטה של סידור אותיות ידני שהייתה נהוגה ב"הארץ", עם צוות עובדים גדול.
לאחר מספר שנים "העיר" הופץ כבר בכל רחבי מטרופולין תל אביב, מהרצליה ועד בת-ים והוחל לגבות כסף עבורו; והוא הפך למעשה לעיתון הנפוץ ביותר בגוש דן.
"העיר" גם החל למכור מנויים לקוראים מחוץ לאזור המרכז.
בשנת 1988 הגיש עורך העיתון מאיר שניצר עתירה לבג"ץ נגד הצנזור הצבאי הראשי, שידועה כ"בג"ץ שניצר".
בעתירה זו יצאו שניצר והעיתונאי אלוף בן נגד החלטת הצנזורה לאסור פרסום כתבה שהכילה קטעים שעסקו בביקורת אודות תפקודו של ראש "המוסד" ועיתוי החלפתו.
העתירה, שהייתה הפעם הראשונה שבה עמד היקף סמכותו של הצנזור הצבאי הראשי לביקורת שיפוטית, התקבלה על ידי שופטי בג"ץ.
בשנת 2005 עבר המקומון שינוי מקיף בתכניו ובעיצובו, חזר להיות מופץ בחינם וסגנונו התמתן והוא התמקד בצרכנות ועניינים מקומיים.
לעיתים הגיליון כולו הוקדש לנושא אחד.
דוגמה לכך היא גיליון 21 באפריל 2006, שהוקדש כולו למאמרים על 25 סדרות טלוויזיה.
בתחילת 2007, מותגו רוב מקומוני רשת שוקן תחת השם "העיר" בתוספת שם העיר בה הופצו, ושם העיתון שונה ל"העיר תל אביב" (כך לדוגמה שונה שם העיתון הירושלמי כל העיר ל"העיר - ירושלים" וכלבו בחיפה הפך ל"העיר - חיפה").
לאחר מספר שנים המיתוג מחדש בוטל.
במאי 2009 עבר העיתון לפעול בתוך בית "הארץ" ברחוב שוקן, לאחר שמאז הקמתו פעל בנפרד בבניין ברחוב יוסף קארו בדצמבר 2009 הופסקה הפצת "העיר" בחולון ובפתח-תקווה, עקב ירידה במספר הקרואים בערים אלו.
מ-5 במרץ 2010 הודפס העיתון בפורמט A4 ובמעטפת כרומו.
עם הכתבים בעיתון במהלך השנים נמנו בין השאר:
עכבר העיר היה מדריך תרבות, בילוי ופנאי, שהחל את דרכו כמוסף של מקומון "העיר".
המדריך הוקם ונערך לראשונה על ידי קובי ניב, והוא קיבץ בתוכו את אירועי השבוע הקרוב, וכולל מידע בנושאי הפנאי השונים - קולנוע, מוזיקה (הופעות) ותערוכות אמנות, בנוסף לביקורות וטורים אישיים.
אחד המאפיינים של "עכבר העיר" היה שעריו המאוירים על ידי אמנים ישראליים, בהם עמוס בידרמן, דודו גבע, אמיתי סנדי ואחרים.
בנוסף לכך, פורסמו מספר מוספים מיוחדים בשנה, שהבולט בהם הוא "עכבר עולם", מדריך חו"ל אלטרנטיבי.
שמו של המוסף נגזר משם המשל אודות "עכבר העיר ועכבר הכפר".
ב-22 במאי 2006, עלה לרשת אתר האינטרנט "עכבר העיר".
ב-7 בינואר הושק האתר רשמית, לאחר שנים בהן לרשת שוקן לא היה כל ייצוג באינטרנט.
עכבר העיר הוא אתר תרבות, בילוי ופנאי המספק הן מדריך אירועים והן כתבות תרבות בתחומים שונים.
האתר פעיל במספר תחומים: אוכל, לילה, סרטים, במה, טלוויזיה, מוזיקה, אמנות ופעילויות ילדים.
ב-16 בדצמבר 2010, עבר "עכבר העיר" המודפס שינוי פורמט - יריעתו הורחבה לגודל A4 ותכניו אוחדו עם עיתון "העיר".
לתפקיד העורך הראשי מונה עומר שוברט.
ב-21 במרץ 2013 יצא לאור הגיליון האחרון של "עכבר העיר" לפני הפסקה של 4 שנים בהוצאת העיתון.
בפברואר 2017 החליף האתר מערכת ניהול תוכן ועבר שינוי עיצובי ניכר.
ב-3 במרץ 2017, חזרה להופיע מהדורת דפוס של "עכבר העיר", כאשר הפעם מדובר במדריך ארצי, המשקף את התכנים באתר ולהפך.
המנכ"לית והעורכת הראשית של "עכבר העיר" הייתה טל לוין.
באוגוסט 2017 החליטה קבוצת "הארץ" להפסיק את הדפסת "עכבר העיר" ולהטמיע חלק מתכני "עכבר העיר" באתר "הארץ".
בדצמבר 2017 הודיעה קבוצת "הארץ" על מיזוג מלא של "עכבר העיר" במדור התרבות של אתר "הארץ", כך ש"עכבר העיר" יפעל כמדריך בילויים ואירועים בלבד.
עכבר העיר קפה הייתה רשת חברתית מקוונת של אתר עכבר העיר.
היא עלתה לאוויר בדצמבר 2008 והתרכזה בתחומי התרבות, האמנות, הבידור והפנאי.
בעיקר אפשר האתר לגולשים לכתוב בלוגים וביקורת על סרטים, מוזיקה, מסעדות והופעות.
האתר פעל בחינם, והיה אומר להתבסס על הכנסות מפרסום.
בשנים הראשונות זכה להצלחה, אך במשך השנים, עם העלייה בפופולריות של פייסבוק מספר הגולשים באתר ירד.
ביולי 2020 הודיע קבוצת הארץ כי "עכבר העיר קפה" והאתר המקביל "TheMarker Café" ייסגרו וכל התוכן שבהם ימחק.
בשנת 1986 ייסד אהרון (אהרל'ה) רוזנברג, במסגרת העיתון את "לוח העיר".
לוח מודעות למכירת נדל"ן, השכרת נכסים, מכירת והשכרת נדל"ן עסקי, מודעות למכירת רכב ומודעות של בעלי מקצוע ונותני שירותים.
בנוסף ניתן היה לפרסם בו מודעות בנושאים כגון הכרויות, ו"מציעים למכירה".
הלוח זכה להצלחה רבה ונתח השוק שלו הלוח, הגיע בשנת 1998 ל-33% באזור המרכז.
בחיפה, ירושלים ואשדוד היה כ-65% והוא היה מופץ כמוסף בעיתוני רשת שוקן ועיתון הארץ בסופי שבוע.
הלוח נהג לפרסם את עצמו ברדיו באמצעות ג'ינגלים הומוריסטיים.
תחום הלוחות היו אחד מאפיקי ההכנסות היציבים בעיתונות המקומית בישראל, אך בתחילת שנות ה-2000 סבל התחום מכניסה של אתרי אינטרנט שבהם ניתן לפרסם בחינם.
לוח העיר הקים אתר אינטרנט משלו, בשיתוף קבוצת וואלה תקשורת, בו גם היה ניתן לפרסם בחינם.
לאחר שנפסק שיתוף הפעולה עם קבוצת וואלה, היא רכשה את אתר יד2 המתחרה.
בשנת 2017 הושק מחדש לוח העיר כאתר למכירת נדל"ן בלבד, אך הוא נסגר שוב אחר כך.
"העיר" נודע גם באירועים שארגן, בהם:
"שוק קח-תן" - שוק לסחר חליפין בו אנשים הביאו פריטים שבהם לא היה להם שימוש והחליפו אותם בפריטים אחרים.
השוק החל דרכו כלוח מודעות חינמי שפרסם "העיר" החל מסוף 1980 בשם "קַחְתֵּן".
ב-1989 הוחלט להפוך את הלוח לאירוע שבועי בשם "שוקחתן".
האירוע הראשון נערך בחניון בית רומנו ביום שישי 10 באוקטובר 1989. האירוע זכה להצלחה רבה והוא עבר לרציפים הישנים של תחנת הרכבת תל אביב מרכז, אך האירוע יצר הפרעה לתנועה באזור והמשטרה אסרה את המשך קיומו.
האירוע חזר לחניון בית רומנו ואחר כך עבר לחניון הדולפינריום בתל אביב.
"טעם העיר" - אירוע אוכל שנערך בשנים 1996–2012 בחסות עיתון "העיר".
בשנת 2016 הוא חזר בשם חדש "תל אביב EAT".
"שוק מעצבי העיר" - אירוע אופנה דו שנתי שהחל ב-1995, בו מעצבי אופנה וותיקים וצעירים, נציגו ומכרו את הקולקציית שלהם, לגברים ולנשים כאחד.
האירוע הראשון נערך בהאנגר 11 בנמל תל אביב עם כ-30 מעצבי אופנה.
ב-2004 הוא עבר לביתן 1 בגני התערוכה.
האירוע נערך עד שנת 2010.
"ועידת העיר לעסקים" באילת - ועידה שהייתה מיועדת לעסקים קטנים ובינוניים, שאורגנה החל מינואר 2008 בשיתוף העיתון הכלכלי TheMarker, בנק דיסקונט חברת פלאפון תקשורת.
אורח הכבוד בוועידה הראשונה היה יושב ראש האופוזיציה בנימין נתניהו.
העיר הוא ספר אשר נכתב על ידי הכלכלן והסוציולוג מקס ובר.
הספר נכתב ככל הנראה בראשית שנות העשרה של המאה העשרים, פורסם לראשונה ב-1921, ובשנת 1924 הופיע כקובץ בתוך הספר The Wirtschaft und Gesellschaft.
הספר תורגם לאנגלית מגרמנית ב-1958 אך מעולם לא תורגם לעברית.
הספר מנסה להגדיר מהי עיר ובמה שונה העיר מהכפר ומהסביבה.
ניתוח מבנה העיר מבוסס על נושאים שונים, בין היתר על למידת עקרונות הדת, בעיקר הנצרות הפרוטסטנטית והתפתחות הדמוקרטיה באירופה המערבית.
בספר נטען כי התפתחות ערים בתרבות האירופאית (ערים אקראיות), באופן אוטנומי בעלות שלטון מקומי הושפעו ממספר גורמים ביניהם הדת הנוצרית, מעמד חוקי מועדף (פריווילגיות) לתושבי הערים, שהתבסס על מחויבות לשירות צבאי וכן החלשות עוצמת הסנקציות הדתיות כלפי סולידריות משפחתית, שהובילה ליצירת קהילה עירונית מאוחדת.
העין השביעית הוא כלי תקשורת אלטרנטיבי ישראלי, העוסק בסקירה וביקורת של התקשורת, ובפרט תקשורת המונים בישראל, זוכה פרס סוקולוב לשנת 2023. פעל תחילה ככתב עת מודפס, והמשיך כאתר אינטרנט.
מדי יום מתפרסמים באתר דיווחים חדשותיים ומאמרים שונים, וכן "סקירת עיתונות" – ניתוח של התייחסות העיתונים הגדולים למאורעות ולאופי הסיקור שלהם.
"העין השביעית" היא גוף עיתונאי שאינו מזוהה עם עמדה פוליטית מסוימת או תנועה מפלגתית.
לאורך השנים התפרסמו באתר מגוון תחקירים וכתבות ביקורתיות על עיתונאים, פוליטיקאים, כלי תקשורת, גופים ודמויות אחרות, מכל קצוות המפה הפוליטית.
עורך האתר הוא שוקי טאוסיג, כתבי המערכת הם אורן פרסיקו ואיתמר ב"ז.
בספטמבר 2020 הודיעה העין השביעית על החלטתה להתאחד עם גוף התקשורת העצמאי שקוף ובשנת 2022 התמזגו עם כלי תקשורת עצמאי נוסף: המקום הכי חם בגיהנום, כאשר כחלק מתנאי המיזוג, כלי התקשורת ישמרו על עצמאות, אך ינוהלו יחד על ידי שקוף.
בשנת 2023 הוענק לשלושת חברי מערכת "העין השביעית", שוקי טאוסיג, אורן פרסיקו, ואיתמר ב"ז פרס סוקולוב לעיתונות הכתובה.
הפרס ניתן להם עבור סיקור עקבי של הזירה התקשורתית וחשיפת השחיתות בענף העיתונות.
זוהי הפעם הראשונה שהפרס מוענק לגוף עיתונות עצמאי.
כתב העת החל לצאת ב-1996 במימון המכון הישראלי לדמוקרטיה ככתב עת דו-חודשי על ידי קבוצת עיתונאים: עוזי בנזימן (העורך) מ"הארץ", נחום ברנע מ"ידיעות אחרונות", כרמית גיא מרשות השידור, ורפי מן מ"מעריב".
מקור השם הוא פרפרזה על הביטוי "לשמור בשבע עיניים", כפי שכתב העורך המייסד של כתב העת, עוזי בנזימן, בגיליון הראשון של העין השביעית: .
עד ינואר 2008, אז יצא הגיליון המודפס האחרון, ה-70 במספר, פורסם כתב העת כדו-ירחון.
משיקולים כלכליים ומערכתיים החליטה מערכת העיתון להפסיק את הדפסת העיתון ולהעביר את פעילותו לאתר האינטרנט.
ב־2016 קיבל אתר "העין השביעית" את "פרס דרור לשינוי חברתי".
בנובמבר 2012 החליף חנוך מרמרי את עוזי בנזימן כעורך הראשי של האתר.
מרמרי פרש מתפקידו באפריל 2015.
עקב קיצוצים תקציביים, בתחילת 2015 הפסיק המכון הישראלי לדמוקרטיה את התמיכה באתר העין השביעית.
באותה שנה החלה "הקרן החדשה לישראל" לשמש כגורם המממן העיקרי של האתר במקום המכון הישראלי לדמוקרטיה.
תורם נוסף היה פורום קהלת.
מאז אפריל 2015 מו"ל האתר הוא עמותת "העין השביעית – עיתונות עצמאית, חוקרת וחופשית", שבראשה עו"ד אלעד מן, וחברים בה כותבי האתר ועורכיו.
עקב מחסור במשאבים כספיים יצאו אנשי האתר למסע גיוס כספים שיאפשר את המשך הפעלתו.
שיתוף פעולה עם הפורום הישראלי לתזונה בת קיימא הוליד את פרויקט "אמת בפרסום", במסגרתו נבחנים קמפיינים פרסומיים ופרסומים עיתונאיים בתחומי תזונה, סביבה ובריאות הציבור.
כחלק מהפרויקט פורסמו סדרת מאמרים ביקורתיים על סיקור תקשורתי סנסציוני של מאמרים מדעיים וקמפיין מטעים של תאגידי מזון.
מבית העין השביעית מוגש ההסכת משפט המו"לים על ידי שוקי טאוסיג ואורן פרסיקו.
ההסכת מוגש מדי שבוע מאז החל שלב ההוכחות במשפט נתניהו ועוסק בעיקר במה שמתגלה במהלך המשפט ביחס לעיתונות הישראלית.
בספטמבר 2020 הודיעה העין השביעית על החלטתה להתאחד עם גוף התקשורת העצמאי שקוף, הממומן על ידי הציבור בתרומות קטנות, וזאת לאחר הצבעה בקרב הציבור המממן את שקוף (המו"לים).
עיתונאים ואנשי רוח רבים מפרסמים מאמרים באתר העין השביעית על בסיס לא קבוע.
עוזי בנזימן, העורך המייסד של כתב העת
פרופסור רפי מן, כותב את המדורים "עין בינלאומית" ו"העידן האנלוגי"
פרופסור מרדכי קרמניצר, כותב מאמרים במסגרת מדור הדעות
חנוך מרמרי, כותב מאמרים במסגרת מדור הדעות
ד"ר נועם יורן, כותב מאמרים במסגרת מדור הדעות
ד"ר יקי מנשנפרוינד, כותב את הטור "שלא נדע" העוסק במדע, עיתונות ומה שביניהם
שוקי טאוסיג, עורך האתר, כותב סקירות עיתונות יומיות ומאמרים במסגרת מדור הדעות
אורן פרסיקו, הכתב הראשי של האתר, כותב סקירות עיתונות יומיות, כתבות ומאמרים
איתמר ב"ז, כתב האתר, כותב סקירות עיתונות יומיות, כתבות ומאמרים
נעה ידלין, כותבת מאמרים במסגרת מדור הדעות
ד"ר יובל דרור, כותב מאמרים במסגרת מדור הדעות
שלמה מן, כותב את המדור "עומד בשער" שעוסק בתקשורת הספורט
עידו קינן, כותב את המדור "התיקונים", העוסק בשגיאות המתרחשות בתקשורת
ניר גונטז', כותב מאמרי דעה, ומסקר חדשות מתחום התקשורת
איתי זיו, כותב מאמרים במסגרת מדור הדעות
שרון לוי מיכאלוביץ', כותבת הטור "דעת קהל" העוסק בעיתונות ותקשורת על כל גווניה.
אבנר הופשטיין, עיתונאי חוקר וכותב מאמרים, ממייסדי עמותת "העין השביעית"
ענת באלינט, חוקרת תקשורת, מפרסמת באתר ידיעות ומאמרים, ממייסדי עמותת "העין השביעית"
עו"ד אלעד מן, הפרשן המשפטי של האתר, יו"ר הוועד המנהל של עמותת "העין השביעית"
משפט המו"לים - אתיקה עיתונאית באתרי החדשות הישראלים, בדגש על אתר וואלה, בשנים 2010-2018
כוח להשחית - "הון שלטון ושקרים בעידן נתניהו המאוחר"
המהפכה השלישית - הניסיון לעצב מחדש את דמותה של המדינה היהודית
העיר האסורה (בסינית מפושטת: 故宫, בפין-יין: Gùgōng) הייתה ארמונם של קיסרי סין החל מאמצע תקופת שלטונו של הקיסר השלישי משושלת מינג (ששלטה בסין בשנים 1644-1368), וכלה בסוף תקופתו של הקיסר האחרון משושלת צ'ינג (1912-1644).
הארמון שוכן ברובע דוֹנְגְצֶ'נְג שבמרכז בייג'ינג, בירת הרפובליקה העממית של סין, וכיום שוכן בו "מוזיאון הארמון".
העיר האסורה שימשה במשך קרוב ל-500 שנים כביתם של קיסר סין ובני ביתו, וכן כמרכז הפולחני והפוליטי של הממשל הסיני.
העיר האסורה נבנתה בשנים 1420-1406; כיום יש בה 980 מבנים ובהם 8,707 חדרים, על-פני שטח של 720 דונם, והיא נקראת "אסורה" מכיוון שהקיסרים שגרו בה לא התירו לאיש להיכנס אליה או לעוזבה בלא רשותם.
מכלול המבנים מדגים את סגנון האדריכלות המסורתית של ארמונות בסין, והשפיע על התפתחות התרבות והאדריכלות במזרח אסיה ובמקומות נוספים.
ארגון אונסק"ו הכריז על העיר האסורה כאתר מורשת עולמית בשנת 1987. העיר האסורה היא כיום בין אתרי התיירות הפופולריים ביותר בסין.
בשנת 2019 ביקרו בה מעל 19 מיליון איש.
משנת 1924 מנוהלת העיר האסורה על ידי מוזיאון הארמון, שהאוסף הנרחב של חפצי אמנות וחפצי ערך שבבעלותו מבוסס על האוספים הקיסריים של שושלות מינג וצ'ינג.
חלק מהאוספים, שהיו בעבר ברשות המוזיאון, מוצגים כיום במוזיאון הארמון הלאומי בטאיפיי, בירת טאייוואן.
שני המוזיאונים התפצלו מאותו מוסד לאחר מלחמת האזרחים הסינית.
השם המקובל, "העיר האסורה", הוא תרגום שם המקום בסינית: "דְזְגִ'ין צֶ'נְג" (紫禁城, בפין-יין: Zǐjinchéng), שפירושו "העיר הסגולה האסורה".
שם נוסף מקובל שנולד מאותו מקור הוא "הארמון האסור".
במנצ'ורית קרוי המקום "דבּקורי דורגי הוטון" (), שפירושו המילולי הוא "העיר הפנימית המרובדת".
השם "דְזְגִ'ין צֶ'נְג" הוא בעל משמעויות בכמה רבדים.
"דְזְה" (או סגול), מתייחס לכוכב הצפון, שבסין הקדומה היה קרוי כוכב "דְזוֵיי", ובאסטרולוגיה הסינית המסורתית היה מקום משכנו של הקיסר השמימי (או קיסר הירקן).
האזור סביב הכוכב בשמים היה מכונה "מכלאת דְזוֵיי" (紫微垣, בפין-יין: Zǐwēi yuán או "המכלאה הסגולה האסורה"), ועל פי האמונה הסינית, הוא שימש כממלכתו של הקיסר השמימי ובני משפחתו.
העיר האסורה, כמקום משכנו של הקיסר הארצי, הייתה המקבילה הארצית.
"ג'ין", או "אסורה", מתייחס לעובדה שאיש לא היה רשאי להיכנס אל הארמון או לעוזבו בלא רשותו של הקיסר.
פירוש המילה "צֶ'נְג" הוא "עיר סינית מוקפת חומה".
כיום האתר מוכר בסין כ"גוּגונְג" (故宫, בפין-יין: Gùgōng), שפירושו "הארמון לשעבר".
המוזיאון השוכן בבנייני העיר האסורה ידוע כ"מוזיאון הארמון" או "גוּגונְג בּוּווּיְוֵּאן" (故宫博物院, בפין-יין: Gùgōng Bówùyùan).
האתר שבו שוכנת כיום העיר האסורה היה חלק מ"חאנבליק" (במונגולית משכנו של החאן), בירת שושלת יואן המונגולית.
בסינית העיר הייתה קרויה "דאדוּ (大都, בפין-יין: Dàdū, מילולית: "עיר גדולה").
עם ייסודה של שושלת מינג העביר הקיסר הראשון, הונְג ווּ, את הבירה דרומה, אל העיר נאנג'ינג (בסינית, "הבירה הדרומית"), וב-1369 הורה להרוס עד היסוד את ארמונות המונגולים שבדאדו.
שם העיר שונה לבֵּייפִּינְג (北平, בפין-יין: Beiping, מילולית "שלום צפוני"), והיא ניתנה כנחלה לאחד מבניו, ג'וּ די, שתוארו היה נסיך יֵן.
לקראת מותו, לאחר שלושים שנות שלטון, הכתיר הונג וו את נכדו, בנו של בנו הבכור, ג'וּ יון־ון (Zhu Yunwen), כיורשו בשלטון.
משום שג'וּ די כפר בזכותו של ג'יאן־ון לכתר ומרד בו.
ג'וּ די היה טקטיקן מעולה וכוחותיו גברו על כוחות הקיסר וכבשו את נאנג'ינג הבירה.
בשנת 1402 הוכתר ג'וּ די בנאנג'ינג כקיסר השלישי של שושלת מינג ונטל את השם "הקיסר יוֹנג־לֶה" (永乐 – "אושר נצחי".
השנים הרבות שבילה ג'וּ די בבֵּייפִּינְג, לימדו אותו על היתרונות האסטרטגיים של המקום והוא החליט להחזיר את בירת הקיסרות מנאנג'ינג לשם בהדרגה.
ב-1403 הוא הכריז על בֵּייפִּינְג כעיר בירה במקביל לנאנג'ינג ושינה את שמה לבֵּייגִ'ינְג (北京, בפין-יין: Běijīng, מילולית "בירה צפונית").
ב-1406 החלה בניית הארמון שעתיד להיקרא "העיר האסורה".
האדריכלים הראשיים היו הסריס רואן אן, שבוי מלחמה מווייטנאם וצָאי שִׂינְג, והמהנדסים הראשיים היו קְוָאי שְׂיָאנְג ולוּ שְׂיָאנְג.
הבנייה נמשכה 15 שנים והשתתפו בה כ-100,000 בעלי מקצוע וכמיליון פועלים.
העמודים של המבנים החשובים ביותר נעשו מגזעים שלמים של העץ יקר הערך המכונה בסינית "נאנמו" (楠木, בפין יין: nánmù שם מדעי: Phoebe zhennan) המצוי בג'ונגלים של דרום-מערב סין.
אבל העמודים אותם רואים המבקרים כיום נעשו מחדש בתקופת שושלת צ'ינג והם בנוים מקטעים של גזע עץ אורן.
גרמי המדרגות הרחבים ותגליפי האבן הגדולים נעשו מגושי שיש גדולים שמקורם במחצבות ליד בייג'ינג.
בשל גודלם לא ניתן היה להעביר את הגושים האלו בדרך המקובלת, ובמקום זאת נחפרו לאורך הדרך מהמחצבות בארות.
בשיא החורף נשאבו מבארות אלו מים אותם שפכו על הדרך תוך יצירת שכבת קרח, וגושי האבן נגררו עליו.
הרצפות של מרבית האולמות הגדולים רוצפו ב"לבנים מוזהבות" (金砖, בפין-יין: jīnzhuān), לבני ריצוף שנאפו מחימר בכבשנים מכל שבע הנפות של סוג'ואו שבדרום מזרח סין.
כל קבוצת לבנים נאפתה במשך כמה חודשים, תהליך שתוצאתו הייתה לבנים חלקות שהקשה עליהן משמיעה צליל מתכתי.
רוב ריצוף הפנים הקיים כיום עשוי מהלבנים המקוריות, בנות שש מאות שנים.
האדמה שנחפרה במהלך כריית התעלה שסביב לעיר האסורה, נערמה מצפון לארמון על מנת ליצור גבעה מלאכותית, גבעת גִ'ינְגשָׁאן.
הקיסר יונג לה עבר להתגורר בעיר האסורה עוד בטרם נשלמה בנייתה במסווה של מסעות "סיור וצייד" (巡狩), והמרכז האדמיניסטרטיבי של האימפריה עבר בהדרגה מנאנג'ינג לבייג'ינג.
כשהארמון הושלם ב-1420 עבר יונג לה להתגורר בארמון דרך קבע, וב-1421 קבע את בייג'ינג כעיר הבירה הראשית של האימפריה.
אולם, פחות מתשעה חודשים לאחר שהושלמה בנייתם, נשרפו שלושת האולמות הראשיים, כולל החדר שבו היה כס השלטון.
עשרים ושלוש שנים חלפו עד שהם נבנו מחדש.
העיר האסורה הייתה מקום מושבם של קיסרי שושלת מינג מ-1420 ועד 1644. באפריל 1644 נפל הארמון לידי כוחות המורדים בפיקודו של לִי דְזְה-צֶ'נג, והקיסר צ'ונְג גֶ'ן, הקיסר האחרון של שושלת מינג, תלה עצמו על גבעת גִ'ינְגשָׁאן.
לִי דְזְה-צֶ'נג הכתיר עצמו באולם "הבכירות הצבאית" כקיסר בשושלת חדשה, שושלת שׁוּן.
אלא שזמן קצר אחר כך הוא נמלט מפני הצבאות המאוחדים של המאנצ'ו ושל ווּ סָאנְגְווֵי, מפקד לשעבר בצבא מינג, תוך שהוא מעלה באש חלקים מהעיר האסורה.
עד חודש אוקטובר 1644 הצליחו צבאות המאנצ'ו להשיג עליונות צבאית והשתלטו על צפון סין.
הנסיך דורגון, שהיה העוצר, הכריז על שושלת צ'ינג כממשיכת דרכה של שושלת מינג, וארגן בעיר האסורה את טקס הכתרתו של אחיינו בן השש כקיסר שׁוּן גְ'ה כשליט על כל סין.
השליטים משושלת צ'ינג שמרו בדרך כלל על תוכנית הארמון המקורית כפי שירשו אותו משושלת מינג, למעט שמות הבניינים המרכזיים.
בתקופת שושלת מינג הייתה העדפה לשמות שהכילו את התו "ג'י" (極, בפין-יין: ji), שפירושו "עליונות" או "קיצוניות", בעוד שבתקופת שושלת צ'ינג העדיפו שמות שמשמעותם "שלום" או "הרמוניה".
לדוגמה "חְוָאנְגגִ'י דְייֵן", "אולם העליונות הקיסרית" שונה ל"טָאיהֶה דְייֵן", כלומר "אולם ההרמוניה העילאית".
בנוסף, שלטי השמות הפכו דו-לשוניים בסינית ובמנצ'ורית, וחלקו העיקרי של חדר השינה הרשמי של הקיסרית, אולם "השלווה הארצית", הפך למקדש שמאני.
העיר האסורה הפכה למרכז הכוח של שושלת צ'ינג.
ב-1860, במהלך מלחמת האופיום השנייה, השתלט כוח משולב צרפתי-אנגלי על העיר האסורה והחזיק בה עד לסיום המלחמה.
ב-1900 נמלטה הקיסרית האלמנה צישי מהארמון במהלך מרד הבוקסרים, וכוחות הברית האירופאים-יפניים השתלטו עליו.
הם פינו את העיר האסורה שנה לאחר מכן.
לאחר ששמשה משכן לעשרים-וארבעה קיסרים, ארבעה עשר משושלת מינג ועשרה משושלת צ'ינג, איבדה העיר האסורה את מעמדה כמרכז הפוליטי של סין ב-1912, עם התפטרותו של פויי, הקיסר האחרון של סין, מכס השלטון.
עם זאת, בהסכם שנחתם בין משפחת הקיסרים לשעבר וממשלת הרפובליקה החדשה של סין, ניתנה הרשות לפויי, למעשה הוא אפילו חויב, לחיות בין חומות העיר האסורה.
לפויי ולמשפחתו נשמרה זכות השימוש בחצר הפנימית, בעוד שהחצר החיצונית הועברה לרשויות הרפובליקניות.
בחצר החיצונית הוקם מוזיאון ב-1914.
ההתנגדות לשהותו של פויי בארמון הלכה וגברה במהלך "ממשלת בייאנג" של הרפובליקה של סין.
ב-1923 סיפר רג'ינלד ג'ונסטון (Reginald Johnston), המורה לאנגלית של פויי, לפויי כי הסריסים מבריחים אוצרות מהארמון ומוכרים אותם בחנויות לממכר עתיקות.
פויי הורה לבצע ספירת מלאי של כל אוצרות הארמון.
לפני שמהלך זה התחיל, פרצה אש ושרפה את הגנים של ארמון "השפע המבוסס" (建福宫), מקום בו אוחסנו מרבית האוספים של אוצרות האומנות של הקיסר צ'יינלונג.
בזיכרונותיו טען פויי כי את השרפה הציתו הסריסים במטרה להסתיר את המעילה.
שרפה זו ליבתה עוד יותר את רגשות הציבור נגד עצם שהותו של פויי בארמון.
הגנים שוקמו מחדש רק בשנת 2005.
ב-1924 השתלט פֶנְג יוּשְׂיָאנְג על בייג'ינג בהפיכה.
פנג גינה את ההסכם הקודם שנחתם בין משפחת צ'ינג לבין הממשלה הסינית הקודמת והגלה את פויי מהארמון.
ב-10 באוקטובר 1925 נוסד מוזיאון הארמון בעיר האסורה.
מרבית האוצרות וחפצי הערך שאוחסנו בה קוטלגו בהדרגה והוצגו בפומבי.
זמן לא רב אחר כך, איימה הפלישה היפנית לסין על שלומם של אוצרות אלו, והם הוצאו מהעיר האסורה.
החל ב-1933 נארזו חפצי ערך חשובים ופונו.
בתחילה הם נשלחו לנאנג'ינג ומשם לשאנגחאי.
אולם זמן קצר אחר כך איים הצבא היפני הקיסרי גם על שאנגחאי.
ממשלת סין החליטה לפנות את האוספים למערב המרוחק.
חפצי הערך פוצלו לשלושה משלוחים: האחד נשלח בנתיב הצפוני לשאאנשי, השני נשלח במעלה היאנגצה אל סצ'ואן, והמשלוח האחרון שונע דרומה אל גואנגשי.
כמה פעמים אילץ הקצב המהיר של התקדמות היפנים להעביר את המשלוחים בבהילות למקום חדש על מנת להתחמק מההפצצות ומהאפשרות שיתפסו בידי היפנים.
במקרים מסוימים הגיעו היפנים למקום בו היה אחד המשלוחים שעות ספורות קודם לכן.