tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם הצלחת המהפכה והקמת הרפובליקה הסינית, צאו הבטיח מחויבותו לרפובליקה החדשה כאשר יואן הפך לנשיא הרפובליקה הסינית.
כאשר יואן הפך אוטוקרט והכריז על עצמו קיסר סין חונְגּ-שְׂײֵן, צאו קודם וקיבל מידיו את תואר האצולה "בו" (מקביל לרוזן).
לאחר נפילת ממשלו של יואן במלחמת ההגנה הלאומית ונפילת סין לתקופת המצביאים אשר בתוכה לא נראה כל ממשל ריכוזי, צאו החל להחליף צדדים בין אילי המלחמה הלוחמים בשכיחות.
צאו תמך תחילה בג'אנג שון כאשר האחרון פעל בשנת 1917 להשיב את פויי, קיסר סין לשעבר משושלת צ'ינג אל הכתר אך בגד בו בתוך מספר ימים ואיחד כוחותיו עם איל המלחמה דואן צ'ירוי כדי להפיל את ניסיון הרסטורציה המלוכנית.
אילי המלחמה הנהיגו קליקות אזוריות.
צאו פעל כחלק מקליקת זילי תחת המצביא והפוליטיקאי פנג גוזאנג.
בפטירתו של פנג גוזאנג, צאו קון הפך למנהיג קליקת זילי ואיחד כוחות ביחד עם המצביא הצפוני ג'אנג דזוו-לין (שליט מנצ'וריה) נגד כוחותיו של דואן צ'ירוי, מנהיג קליקת אנחווי הממוקמת במרכז סין.
לאחר הסדר השלטון של קליקת זילי בבייג'ינג ואזורה, צאו קון השיג שליטה בפועל על ממשלת בייאנג; שנחשבה לממשלה הלגיטימית של סין אך בפועל הייתה ממשלת בובות.
בשנת 1922 צאו קון הכריח את שו שה-צ'אנג להתפטר מתפקיד נשיא הרפובליקה הסינית.
הבחירות לנשיאות של שנת 1923 נודעו בשחיתות שכן צאו קון שיחד בוחרים ואישים רבי השפעה ברחבי סין להצביע לו, בכך הוא ניצח בבחירות עם רוב של 81.36% מכלל הבוחרים.
המתמודדים האחרים בבחירות נפלו מתחת ל-10% מההצבעה לכל אחד ואלו היו: סון יאט-סן (מפלגת הקְווֹמִינְטַנג), טַאנְג גִּ'י-יַאו (קליקת דיאן), צֶן צ'וּן-שׂוּ'אַן (מפלגת הקוומינטנג), דואן צ'ירוי (קליקת אנחווי) ווו פאיפו (קליקת זילי; היה ביריבות על הנהגת הקליקה עם צאו קון).
צאו פעל לטפח את יחסי ארצות הברית-סין והשיג את תמיכתו של נשיא ארצות הברית, וורן הרדינג, באיחוד מחודש של האומה הסינית.
צאו קון הצליח להגלות את יריבו הפוליטי, לי יואנהונג, מבייג'ינג לעבר טיינג'ין.
צאו קון השתמש בתקופתו כנשיא באיומים אישיים כדי לגרש ולהחליש יריבים פוליטיים אך פעמים מועטות השתמש בכוחה הצבאי של קליקת זילי.
על מדיניותו הפנים-פוליטית והתנהלותו, צאו קון נקרא בכינויי גנאי "נשיא השִׁחוּד" ו"הנשיא החזירי".
בשונה מפוליטיקאים אחרים, צאו קון שיחד פוליטיקאים ב-5,000 יואן נוסף (משכורת חודשית) תמורת תמיכה בממשלו ועשה זאת בפומבי ולא מתחת לפני השטח.
בשנת 1923 הוציא צאו קון חוקה סינית חדשה שהעלתה את סמכויותיו של נשיא הרפובליקה הסינית.
צאו קון פעל כדי להשיב למוסד הנשיאות סמכות רבה כפי שהייתה בתקופתו של יואן שה-קאי, בכך הוא יוכל להסדיר סמכות ועם הזמן לאחד את כל סין תחת שלטון אוטוקרטי שיהיה יציב וימנע עוד התפרקות של המשטר הפנימי.
נגד מדיניותו של צאו קון, דואן צ'ירוי החל בהנהגת קואליציה של קליקות שונות אשר התנגדו לעליית כוחה של קליקת זילי.
צבא קליקת זילי היה חלש ביחד לקליקת אנחווי וללא תמיכתו של ג'אנג דזוו-לין, בייג'ינג נפלה לידי אנחווי בשנת 1924 וצאו קון הודח מתפקידו של הנשיא.
צאו קון הוחזק בשבי של דואן צ'ירוי עד אשר האחרון שחרר אותו אל קליקת זילי (תחת וו פאיפו) כדי לאחד עם צבאה כוחות נגד עליית הקוומינטנג תחת צ'יאנג קאי שק במסגרת המשלחת הצפונית.
בשנת 1927 יצא צאו קון לגמלאות בטיינג'ין, שם קיבל פרוטקציה משגרירות האימפריה היפנית, שאחזה במספר שכונות בתוך העיר.
עם תקרית גשר מרקו פולו והקרב על שאנגחאי החלה מלחמת סין–יפן השנייה, במסגרתה הצבא היפני הקיסרי כבש את טיינג'ין כולה וקרא לצאו קון להנהיג ממשלה פרו-יפנית בצפון סין.
צאו סירב עקב בעיות בריאות וגילו המופלג.
ב-17 במאי 1938, צאו קון נפטר בגיל 75 עקב דלקת ריאות בטיינג'ין.
נשיא הרפובליקה הסינית, לין סן, השהה את מעמדו הצבאי של צאו קון בתור גנרל בדימוס חודש לאחר פטירתו של האחרון.
לצד מדיניותו המושחתת צאו קון נודע גם באכפתיות לאנשיו כפי שהראו אדוני מלחמה מעטים באותה התקופה.
צאו קון התייחס בחביבות לפקודיו ווידא כי מאוצר החברה יקנו מחממי אוזניים מפרווה כמתנות לקצינים וחיילים בחורף הקר של צפון סין.
מעבר לזאת צאו קון וידא לחסות הוצאות נסיעה של חיילים שיבדו קרובי משפחה בשביל לשוב לביתם.
בשנת 1921 הוקמה בהוראתו אוניברסיטת חֶבֵּיי, הפועלת עד היום בבייג'ינג, בירת הרפובליקה העממית של סין.
צאגא כרסטוס היה אתיופי נוצרי בן המאה ה-17 שטען שהוא בנו ויורשו של יעקב, קיסר אתיופיה.
צאגא כרסטוס נמלט ב-1629 מארצו, הגיע לאירופה ובסוף שנותיו חי בצרפת שבה מת ונקבר.
צאגא כרסטוס נולד באתיופיה במועד כלשהו בין השנים 1610 ו-1614, ולפיכך ספק אם אביו מולידו היה קיסר אתיופיה יעקב הראשון שנהרג בידי סוּסנֶיוֹס ב-1607. צאגא כרסטוס נמלט ממקומו ב-1629 עם פמליית מלווים ומצא מפלט אצל שליט סולטנות סנאר , שבדרום סודאן.
בגלל איומים על חייו מצד קיסר אתיופיה, סוסניוס, נסע למצרים, ומקהיר יצא לארץ ישראל.
על הגעתו לירושלים בתקופת התענית שלפני הפסחא ב-1632 העיד הפרנציסקני אז'ן רוז'ה שפגש אותו שם.
צאגא כרסטוס הובא בברית הנצרות הקתולית ב-1632 על ידי פאולו דה לודי (Paulo da Lodi), הקוסטוס של משמורת ארץ הקודש.
מארץ ישראל נסע דרך יוון לרומא שבה שהה מספטמבר 1632 ועד אוקטובר 1634. דמותו ועניינו משכו תשומת לב בשל האינטרסים של המיסיון הקתולי באפריקה, והיו אף שראו בו התגלמות של הכומר יוחנן ("פרסטר ג'ון") האגדתי, מלכהּ הנוצרי של אתיופיה.
בעת שהותו של כרסטוס ברומא דחק הקיסר פאסיל את רגלי המיסיונרים הקתולים מאתיופיה: תחילה ריכז אותם בפרמונה ולאחר מכן, ב-1633, גירש אותם מאתיופיה.
צאגא כרסטוס התקבל אצל האפיפיור ופגש בכירים בכנסייה הקתולית בתקווה לתמיכה במשלחת לאתיופיה שתסייע לו בכיבוש כס הקיסרות, בעוד אנשי ה"פרופגנדה פִֿידה" (הפצת האמונה) בוותיקן ראו בו אמצעי להמרת האתיופים לנצרות הקתולית.
צאגא כרסטוס המשיך לצפון איטליה והתארח בחצרו של דוכס סבויה.
ארבעת הפרנציסקנים שמונו ללוות אותו פרשו זה אחר זה כשגילו שאין בכוונתו לחזור לארצו, ומתחילת 1635 התעכב בצרפת.
מפגשו שם עם הקרדינל רישלייה מצביע על ההכרה במעמדו הרם, וכך גם קצבת המחיה שקיבל מטעם מלך צרפת, למרות הפקפוקים בזהותו כיורש כתר הקיסרות האתיופית.
צאגא כרסטוס מת בפריז ב-22 באפריל 1638 ממחלת הצדרת ונקבר ברואי מלמזון בחלקה סמוכה לזו של אנטוניו, מלך פורטוגל המודח.
באפיטף המחורז על מצבת קברו, שחיבר המשורר קלוד מלוויל , מראשוני האקדמיה הצרפתית, נכתב בזו הלשון: "Ci gît le roi d'Ethiopie / L'original, ou la copie" (מלך כוש נטמן בזה / אמיתי, או מתחזה).
המזרחן השוודי ביורנשטאהל , שביקר במקום ב-1770, לא איתר את המצבה, אך ראה ברשומות הכנסייה ציון לקבורתו של צאגא כרסטוס ופרטים הנוגעים למימונהּ על ידי הקרדינל רישלייה.
חלק גדול מסיפור חייו של צאגא כרסטוס מקורו במה שסיפר הוא עצמו לשומעיו.
הדומיניקני ז'אן דה רֶשָׁה (Réchac; 1604–1660) כתב מפי צאגא כרסטוס את קורותיו מראשיתם ופרסם את הדברים בספר שראה אור בפריז כבר ב-1635. הפרטים המובאים בספרו של רֶשָׁה הועתקו בידי אחרים.
עיקר הידיעות על צאגא כרסטוס מקורן בכתביו של הנזיר הפרנציסקני אז'ן רוז'ה שחי בארץ ישראל בשנים 1629–1634. רוז'ה פגש בצאגא כרסטוס בירושלים ובנצרת, עקב אחרי המוצאות אותו גם בשנים הבאות ופרסם מה שידע בספרו "הארץ הקדושה" (1646).
חייו של צאגא כרסטוס היו נושא לסיפורים לא מעטים, שרובם נשענו על החיבורים הללו של בני זמנו.
מחקר מקיף על אודותיו (פורסם ב-2013) נערך על ידי סרז' ארולס והתבסס על מסמכים שנמצאו לו בגנזכים ברומא ובמקומות אחרים.
"צא מזה" הוא שיר שכתב יענקל'ה רוטבליט והלחין מיקי גבריאלוב.
השיר מופיע באלבומו השביעי של אריק איינשטיין שיצא בשנת 1971.
השיר מופיע באלבום בדשא אצל אביגדור של אריק איינשטיין שיצא בשנת 1971. את האלבום הוציאו במשותף אריק איינשטיין ומיקי גבריאלוב שהלחין את כל שירי האלבום והמשורר יענקל'ה רוטבליט שכתב את רוב שירי האלבום.
שיתוף הפעולה בין גבריאלוב לאיינשטיין החל כאשר שלום חנוך שותפו ליצירה של איינשטיין, נסע ללונדון על מנת להקליט אלבום באנגלית.
השיר "צא מזה", נכתב בגוף שני לאדם אשר שרוי בדיכאון.
הפנייה אל האדם נעשית כדי לשקף לאדם השרוי בעצב שהמצב יכול להשתפר והמציאות אינה נוראה כל כך.
לימים סיפר רוטבליט שהפזמון נכתב בהשראת משפט ששמע מאחד ממכריו שכלל את המילים "אמא מבשלת בשבילך".
יש שסברו כי השיר נכתב עבור איינשטיין עצמו כי היה עצוב כששלום חנוך טס לאנגליה.
השיר הגיע למקום החמישי במצעד השנתי של גלי צה"ל לשנת תשל"א.
השיר בוצע על ידי לי בירן, טום באום ודניאל גד בסדרת הטלוויזיה, Oboy.
צא לשלום הוא ציור שמן על בד משנת 1900 מאת הצייר הבריטי אדמונד בלייר לייטון.
היצירה מתארת סצנת פרידה טעונה ברגש המתרחשת בחצר מוגנת של טירה ימי־ביניימית, ובה אביר צעיר יוצא לדרכו, ככל הנראה למלחמה, בעוד עלמה צעירה נפרדת ממנו במחווה סמלית של אהבה, נאמנות ותקווה לשיבה.
שם היצירה באנגלית, "God Speed", הוא ביטוי ברכה עתיק שמשמעו איחול להצלחה במסע ולשמירה אלוהית בדרך.
במרכז הקומפוזיציה מתואר אביר רכוב על סוס לבן, העומד בשער טירה אבן מסיבי.
העלמה נוטה מעל מעקה אבן ומלפפת סביב זרועו צעיף רקום, כמחווה של פרידה וכאות לאמונתה כי ישוב אליה בשלום.
סביבם נוכחת סביבה אדריכלית מוקפדת של חצר טירה סגורה ומוגנת, הכוללת שער בריח, קירות אבן ומעקה מגולף.
ורדים ורודים מטפסים על האבן, אך עלי הכותרת שלהם כבר מתחילים לנשור, רמז חזותי עדין לכך שהאהבה מצויה בסכנה וכי העתיד אינו ודאי.
האביר מצויר ביציבה זקופה ובתלבושת צבאית מהודרת, בעוד העלמה נראית שברירית יותר, נטועה במקום, ותנועתה היחידה היא קשירת הצעיף.
המתח בין תנועה לסטטיות, בין יציאה לדרך לבין הישארות מאחור, יוצר את מוקד הדרמה של הסצנה.
הציור עוסק בכבוד, מסירות ואיפוק רגשי, ומציג אידיאל רומנטי של אהבה הנבחנת ברגעי פרידה.
הצעיף הרקום משמש סמל כפול: מחד גיסא אות אישי ואינטימי של אהבה, ומאידך גיסא קמע סמלי המלווה את האביר בדרכו.
הוורדים הפורחים והנובלים גם יחד מדגישים את השבריריות של הרגש ואת הסכנה האורבת לו.
העובדה שאין ודאות לשיבת האביר מעניקה ליצירה ממד של חרדה מרוסנת.
אין בה מחווה דרמטית או מחוות ייאוש קיצוניות, אלא איפוק, כבוד הדדי והשלמה שקטה עם האפשרות של אובדן.
בכך מדגיש הציור את המתח שבין אידיאל גבורה לבין המחיר האנושי של יציאה למלחמה.
היצירה צוירה בשנת 1900, בעיצומה של מלחמת הבורים השנייה, והסמליות שבה הייתה ברורה לקהל שהגיע לתערוכה באקדמיה המלכותית באותה שנה.
האידיאל של הקרבה, שירות צבאי ופרידה מאהובים היה טעון במשמעות עכשווית, והציור שיקף געגוע לעולם ערכים רומנטי של כבוד ואומץ, בעידן שנתפס כמודרני, מהיר וחומרני.
הציור משתייך למסורת רחבה ביצירתו של האמן, שהתמקד בסצנות של רומנטיקה והיסטוריה ימי־ביניימית.
האמן שב והציג דמויות של אבירים, עלמות ואוהבים ברגעים מכריעים של פרידה, שבועה או הקרבה, תוך הקפדה על פירוט מדוקדק של תלבושות, אדריכלות ואביזרים.
כי לייטון שב והשתמש באותו מודל נשי בלונדיני גם בציור ההכתרה לאבירות (1901).
בהקשר לנושא של פרידה לפני יציאה למלחמה, יש שהשוו בין "צא לשלום" לבין הציור "פרידה" (Adieu, 1901, גלריות העיר מנצ'סטר).
בשני הציורים מתואר רגע של עזיבה, אך בעוד ש־צא לשלום מציב את הסצנה בעולם ימי־ביניימי, פרידה מתואר כמתרחש בתקופה הנפוליאונית, ובו מוצגת אותה סיטואציה של אהוב העוזב למלחמה.
"צא לשלום" הוצג בתערוכה של האקדמיה המלכותית בשנת 1900 לצד יצירות של פרנק דיקסיי ושל סולומון סולומון.
דיקסיי הציג את שני הכתרים, המתאר אביר בשריון זהב הצועד ברחוב ימי־ביניימי, ואילו סולומון סולומון הציג את הללו את האל (Laus Deo), שבו מתואר אביר החוצה פלג מים ושומע קולות מלאכים.
בטקסט נאמר כי לייטון הכיר את שתי היצירות הללו, שכן הן צוירו בסטודיו של דיקסיי בסנט ג'ונס ווד, שבו התארחו לייטון ובני משפחתו לעיתים קרובות.
צא לשלום מגלם תפיסה רומנטית של אהבה, נאמנות והקרבה, ומציע לצופה מפלט רגעי מעולם מודרני שנתפס כחסר מנוחה ונטול רגש.
היצירה מדגישה כי גם בעידן של קִדמה מואצת, הרגשות הבסיסיים של אהבה, פרידה ותקווה נותרו הכוחות המניעים המרכזיים של החוויה האנושית.
בכך שומר הציור על כוח משיכה מתמשך, וממשיך לעורר הזדהות ורגש גם הרבה מעבר להקשר ההיסטורי שבו נוצר.
צְאֶנָה וּרְאֶינָה (בהגייה אשכנזית: "צֶנוֹ וּרֶאנוֹ") או טייטש-חומש (יידיש: "חומש יידיש") הוא ספר תורני ביידיש שנכתב עבור מי שלא קראו עברית, בעיקר נשים, על ידי הדרשן יעקב בן יצחק אשכנזי ב-1616.
שמו המלא של החיבור ברוב המהדורות הוא "חמשה חומשי תורה הפטרות ומגילות בלשון אשכנז צאנה וראינה בנות ציון בעטרה" כאשר מתחת לכותרת מופיעה פסקת תיאור שממשיכה את הכותרת באופן ישיר: "שעיטר לכם איש חי רב פעלים..." כינויו הרווח היה "צאינה וראינה" ומילים אלה הודפסו באותיות הגדולות ביותר.
למרות הנאמר בכותרת, הספר איננו תרגום של התורה וההפטרות, והפירושים והמדרשים שמובאים בו מתייחסים רק לחלק קטן מפסוקי הפרשה.
הספר נדפס ביותר ממאתיים מהדורות שונות מאז שיצא לאור לראשונה.
בתקופת חיבור הספר הלכה ונפוצה ספרות עממית ביידיש, שרבים מבין קוראיה לא היה ביכולתם לקרוא ספרים הכתובים עברית.
לצורך זה הודפסו כבר במאה ה-16 תרגומים ליידיש של התורה, ההפטרות וחמש מגילות.
רבי יעקב היה דרשן שעבר ביישובי היהודים ודיבר על פרשיות השבוע.
ככזה התמחה בשילוב אגדה, מדרש ומקרא.
הוא ראה את הצורך בחיבור תורני ביידיש, במיוחד בקרב הנשים, שרובן לא ידוע לקרוא עברית, ולמענן הוציא את ספרו.
אף על פי שכותרת הספר פונה לנשים, הספר פונה במוצהר גם לגברים, כאמור בדף השער: "ביתר שאת ויתר עוז לאנשים ונשים שימצאו מרגוע לנפשם להבין דברי אלהים חיים".
גם תלמידי חכמים מן המאה ה-17 ועד ראשית המאה ה-20, המליצו על הספר עבור גברים שאינם יכולים ללמוד רש"י.
על הספר אמר שמעון דובנוב:
ב"צאינה וראינה" מלקט יעקב בן יצחק אשכנזי מדרשים ופירושים ממגוון רחב של מקורות וספרים, לעיתים קרובות מתוך פירוש רבנו בחיי בן אשר, ומשלב אותם במקרא בצורה אשר עוטה עליו גוון פיוטי וספרותי.
הוא בחר בקפידה את המדרשים והפירושים שהכליל, וכך למשל הוא מדלג בעקביות על דברי הקבלה והפילוסופיה בפירושו של רבנו בחיי.
כראוי לספר המיועד לנשים, מחברו הדגיש את תפקידן של הנשים המקראיות.
דבר זה אפשרו לו המדרשים שבעקבותיהם הלך, אשר הוסיפו לנשות התנ"ך עלילות שאינן בפשט המקרא.
כותב י"ח בילצקי:כשסיימה האישה לקרוא בעקדת יצחק, ידעה את כל המאורע מ.
ידעה את עולמו הפנימי של האב והמוּבל לעקֵדה.
ידעה גם את כל האגדות על שרה, האֵם, אשר החוּמש אינו מְשַׁתְּפָהּ כלל במאורע.
ידע המגיד היכן לסחוט את הדמעה והיכן להיעצר ולהביא את העקדה על גדלותה ועמקותה.
מיד לאחר הדפסתו התקבל הספר בכל המרחב האשכנזי דובר היידיש, והוא הפך לאחד מהספרים הנפוצים בעולם היהודי עד השואה, שהכריתה את מרבית היישוב היהודי באירופה.
החפץ חיים העיד שבדורות הקודמים קראו בספר "צאינה וראינה" בכל שבת, והוא הודפס בלמעלה מ-250 מהדורות, עד למאה ה-21.
רבים מפוסקי ההלכה התייחסו ל"צאינה וראינה" כאל ספר תיווך טוב ללימוד פרשיות השבוע; הטורי זהב, ובעקבותיו המשנה ברורה, כותבים כי מי שאינו מבין את פירוש רש"י יכול לקרוא את "צאינה וראינה" כ'תרגום', כחלק מהמצווה לקרוא שניים מקרא ואחד תרגום.
נתון זה מלמד כי הספר היה מקובל בעולם היהודי לדורותיו, ואף נכנס לספרי הלכה במובן חיובי.
שלום עליכם ברומן סטמפניו מתאר את השפעת הספר על האשה היהודיה ומתאר כיצד הספר מעורר את מצפונה של רוחל'ה.
החל משנות ה-20 של המאה ה-19 נעשו בספר שינויי נוסח רבים והולכים.
חלק משינויי הנוסח שיקפו את לשון היידיש המזרחית, ואחרים שינויים מגמתיים.
במהדורות וילנא יש השמטות שנעשו לפי דרישת הצנזור, אך גם שינויים והערות במגמה משכילית.
במקביל עבר הספר גם עריכה לפי מגמת החסידות.
בהמשך המאה ה-19 ובמהלך המאה ה-20 חלו הוספות השמטות ושינויים רבים במהדורותיו השונות של החיבור
החל מראשית המאה ה-19 זכה הספר לעיבודים מחודשים החורגים משמעותית מהמקור, לתרגומים לשפות אחרות ולעיתים אף נתנו מדפיסים את השם "צאנה וראינה" לספרים שתוכנם שונה לחלוטין.
חלק מהמהדורות היו בעלות מגמה משכילית:
הרץ הומברג - הכין מהדורה של הספר בגרמנית תקנית, השמיט קטעים פנטסטיים מידי לטעמו ומוסיף פירושים רבים חדשים כדי ליצור נוסח משכילי מובהק.
הספר לא הודפס לבסוף ונותר בכתב יד.
צאנה וראינה מאת משה מנדלסון - בשנת ה'תקפ"ב בבזל, הודפס תרגומו הגרמני של מנדלסון לתורה תחת הכותרת "צאנה וראינה", במקביל להדפסה הרגילה, כנראה כדי לנסות ולפנות לקהל עממי יותר.
דוד שוויצר - הדפיס בפירט בשנת תרכ"א (1861) תחת השם "צאנה וראינה" ספר ששומר על מבנהו של הספר המקורי אך תוכנו חדש ובעל מגמה משכילית.
עמנואל הכט - בניגוד לקודמים שכתבו גרמנית באותיות עבריות, ספרו של הכט שיצא לאור ב-1862 תחת הכותרת "צאינה וראינה", כתוב גרמנית באותיות לעז.
מלבד ההתייחסות לפסוקי הפרשה ונושאיה לא נותר כמעט דבר מהחיבור המקורי.
דומה לו חיבורו של ליבמן אדלר שיצא לאור בשיקגו ב-1887.
הצאינה וראינה המודרני - יצא בצרפתית בפריז ב-1846 על ידי אלכסנדר קרהאנז' בהמלצת הקונסיסטוריה.
גם ספר זה שונה מאוד בתוכנו מהמקור, אך בניגוד לקודמיו מגמתו לחזק את הקשר ליהדות אצל מי שהתרחקו ממנה.
חיבור זה תורגם לאיטלקית על ידי הרב בנימין ארטום בשנת 1863, תחת השם "ספר המשפחה".
יהודה הכהן קרויס - הוציא ב-1891 עיבוד של "צאינה וראינה" בו ביצע שינויים לשונים מקיפים, לצד עריכה שמרנית שקיצצה בסיפורים והוסיפה הלכות.
עיבוד זה זכה להצלחה בהונגריה ולכמה מהדורות חוזרות.
1905 - תרגום להונגרית מאת שמעון ביכלר, עם השמטות מעטות ותוספות רבות יותר.
1930 - תרגום לגרמנית מאת ברטה פפנהיים.
תשל"ד-תשל"ו - תרגום לעברית מאת הרב ש"א הרשקוביץ.
צֶאֶלִים הוא קיבוץ במערב הנגב הצפוני, כ-12 קילומטר דרומית-מזרחית לצומת מגן.
הקיבוץ נקרא על שם עצי השיטים הנפוצים באזור, שזוהו בטעות כעצי צאלים מקראיים.
הקיבוץ נוסד בינואר 1947 על ידי גרעיני תנועת נוער ממזרח אירופה ומצפון אפריקה.
חלק מחברי הקיבוץ הקימו את הנקודה בנגב והתיישבו בה בחודש זה, ושאר חברי הקיבוץ התיישבו בינתיים, באפריל 1947, ליד רחובות, מערבית לגבתון, כקבוצות עבודה, עד שהנקודה תוכשר לקלוט את כולם.
היישוב הוקם בהמשך למגמה שהנחתה את ייסוד אחד-עשר היישובים בנגב, ואיתו הוקמו גם מבטחים ועלומים.
חשיבותם של יישובים אלו הייתה שהם עלו כהיאחזויות שעל קו המים לנגב.
קו מים זה היה עורק החיים של יישובי הנגב טרום הקמת המדינה ובעת מלחמת העצמאות.
ביישוב הוקמו גם מתקנים לאגירת מים ומגדל מים אליו הוזרמו מים מהשלוחה המערבית של קו המים.
שם הקיבוץ בנגב היה בהתחלה 'שרשים'.
לאחר זמן קצר נאלצו לשנות את השם לצאלים, כי הייתה פעם קבוצה בשם שרשים.
אך המשיכו לקרוא למקום שרשים במשך זמן מה.
במלחמת העצמאות שכנה במקום מפקדת הגדוד השמיני של חטיבת הנגב.
לאחר המלחמה עברו במרץ 1949 כל חברי צאלים, הן אלה שבנגב והן אלה שליד רחובות, אל הקיבוץ כפר החורש שליד נצרת, שסבל מעזיבת תושבים.
עם עזיבת אנשי צאלים את הנקודה בנגב, או קצת לפני עזיבתם, הגיעה במקומם קבוצה של עולים צעירים, ניצולי השואה ממזרח אירופה, ויישבו את המקום.
מיקומו הקבוע של הקיבוץ הוא מעט מדרום למיקומו בהתחלה.
באתר המקורי נשארו כמה שרידים, אחד מהם הוא בית הביטחון הישן, שהוכרז כאתר לאומי.
היישוב לא פונה במלחמת חרבות ברזל בשל היותו רחוק מ 7 ק"מ מהגבול אך על רקע היותו חלק מהמועצה האזורית אשכול עתר לבג"ץ ביוני 2024 בדרישה לקבל את אותן הזכויות שקיבלו היישובים המפונים .
אוכלוסיית הקיבוץ מונה כ-430 תושבים.
הקיבוץ שוכן על כביש 222, המחבר בין יישובי מועצה אזורית אשכול לבין יישובי המועצה האזורית רמת הנגב.
בקרבת הקיבוץ שוכן המרכז הלאומי לאימונים ביבשה של צה"ל, המכונה על שם הקיבוץ גם בשם "מחנה צאלים".
בקיבוץ נמצאת חברת UBQ שפיתחה טכנולוגיה להפיכת פסולת ביתית לחומר גלם ירוק לתעשייה.
בחודש ספטמבר 2023 הודיעה החברה כי היא גייסה 70 מיליון דולר.
בצלאל (צַאלֶק) פֵּרֵחוֹדְניק (בפולנית: Calel (Calek) Perechodnik; 8 בספטמבר 1916 – 1944) היה יהודי בן העיירה אוטבוצק שליד ורשה, שתיעד את קורות משפחתו בזמן הכיבוש הנאצי בפולין, במסגרת יומן אשר כתב באותה תקופה.
בתקופת המלחמה שימש כשוטר במשטרה היהודית של אוטבוצק.
באוקטובר 1944, זמן מועט לפני כניעתם של הגרמנים, נספה צאלק בוורשה, במהלך ההתקוממות הפולנית.
צאלק כתב את יומנו בזמן שאירועי האימים התרחשו לנגד עיניו.
הוא כתב על אודות אובדן אשתו ובתו האהובות שנשלחו לטרבלינקה, תפקידו כשוטר בשירות הגרמנים, והסתתרות הנותרים ממשפחתו בדירת מסתור, ברובע הפולני בוורשה הכבושה.
את יומנו כתב צאלק באופן ריאלסטי וחד, ובו ניתח, מתוך הידע המועט שהיה ברשותו, את שהתרחש לנגד עיניו.
היומן נמצא על ידי אחיו, פסח פרחודניק, הניצול היחיד מקרב המשפחה, והוצא לאור לאחר המלחמה בשם "התפקיד העצוב של התיעוד".
היומן הוא תיעוד נדיר ממקור ראשוני לחוויותיו ורגשותיו של שוטר יהודי בתקופת השואה.
כך הוא תיעד את הבלבול שזרעו הגרמנים, שהוביל לכך שהוא וחבריו השוטרים הובילו את אחיהם להשמדה - ואף את בני משפחתם הקרובים.
ביומן, שנכתב סמוך מאוד למאורעות, לא נראה שיש חיפוי על המעשים הקשים שצאלק נדחק אליהם במהלך השואה והכָּאוֹס שיצרו הגרמנים.
הוא מתאר בצורה יבשה ואף בביקורת עצמית נוקבת את מעשיו, כאשר בין השורות עולה תחושת ההפתעה שלו מעצמו, מכך שהוא עצמו הגיע למעשים כאלה:
צָאי לוּן (בסינית: 蔡伦; 50–121) היה סריס ואיש חצר סיני מתקופת שושלת האן המזרחית.
הוא נחשב דמות מרכזית בהיסטוריה של הנייר בזכות שיפור תהליך הייצור שלו באמצעות הוספת עיסת נייר מקליפות עצים ושאריות קנבוס, דבר שהוביל לייצור נייר בהיקף רחב ולהפצת הנייר ברחבי העולם.
אף על פי שבעבר ייחסו לו את המצאת הנייר, גרסאות מוקדמות של נייר התקיימו כבר מהמאה ה-3 לפנה"ס, ולכן תרומתו של צאי לון מוגדרת כשיפור ולא כהמצאה.
צאי לון נולד בגְווֵייָאנְג, בירת מחוז גוויג'ואו בתקופת שושלת האן.
שירת בחצר הקיסר כפקיד, ולצורך עבודות הרישום ניסה שיטות שונות להכנת נייר, עד להגעה לתהליך, אשר פרטיו אבדו עם הזמן, אשר איפשר הכנת נייר.
בתמורה לעבודתו זו העניק לו הקיסר תואר אצולה וממון רב.
צאן הוא שם קיבוצי לבהמות דקות מבויתות מהשבט יעלים, כעזים וכבשים, להבדיל מן המונח בקר המתייחס לפרות.
רועה הצאן הוא שמטפל בעדר, מגן עליו, ונעזר בצאן בחייו: הוא משתמש בצמר ללבוש, שותה את חלב הצאן, מוכר את הצאן, אוכל את בשרו.
הרועה נעזר לרוב בעזרתם של כלבים.
הרועה שומר על העדר ומגן עליו בכך שהוא מרחיק את הצאן משודדים וחיות טרף.
רועה צאן יכול להיות גם נווד, או איש שהוא לאו דווקא חקלאי או חוואי.
מקצוע רעיית הצאן הוא אחד המקצועות העתיקים ביותר – ידועים רועים כבר לפני עשרת אלפים שנה.
צֶאֱלוֹן נָאֶה (שם מדעי: Delonix regia) הוא עץ תרבותי מתת-משפחת הקסאלפיניים שמקורו במדגסקר.
העץ בעל נוף רחב וגובהו 5–12 מטרים.
בעת הפריחה מתכסה העץ בפרחים גדולים בצבע כתום-אדום (ואכן, שמו בשפות אחדות הוא "עץ השלהבת").
העץ גדל רק במקומות חמימים.
עץ הבר המקורי במדגסקר נמצא בסכנת הכחדה.
השם העברי ניתן לו בשל דמיונו לשיטים בנגב, הנקראים בתנ"ך גם בשם "צאלים".
בעבר נקרא בישראל גם בשם פּוֹינְצִיָאנָה רֶגְיָה, המשוררת אנדה עמיר כתבה אודותיו שיר בשם "עץ השלהב".
הצאלון נשיר בחורף ומלבלב באביב לפני הפריחה.
במקומות חמים במיוחד הוא מתכסה בשִפְעת פרחים אדומים בין עליו.
עליו ערוכים בציציות, צבעם ירוק עמוק, כהה מעט מזה של הסיגלון חד-עלים (שעל אף דמיונם והיות שניהם עצים נשירים, מוצאם שונה), כמו כן עליו קטנים יותר וצפופים יותר מאלה של הסיגלון.
צילו הרחב מונע צמיחה אחרת בקרבת גזעו רחב ההיקף והחלק.
הצאלון נפוץ כעץ שדרות וגנים באזורים שבהם הטמפרטורה בחורף מתונה, ולכן השימוש בו בישראל שכיח.
אופן צמיחת העלווה שלו הנפרשת הרחק מגזע העץ ופחות לגובה, תורמת להצללת הסביבה (אם נשוב להשוות לעץ שכיח בגינון המקומי, אז בניגוד לסיגלון), מרכיב חשוב בתכנון ועיצוב נופים.
ואומנם היו חורפים דוגמת חורף 1950 בו מתו עצי צאלון רבים בישראל בשל הקור העז והשלג שכיסה רחבי הארץ.
הצאלון אף נפוץ בבקעת הירדן עד אזור יריחו חרף מאפייני מזג האוויר בחבל ארץ זה.
את הצאלון הראשון בישראל נטעו הטמפלרים במושבה שרונה.
העץ הנטוע נפוץ בסין, בדרום-מזרח אסיה ובאיי האוקיינוס השקט, ואף משמש כעץ העירוני הרשמי בעיר טאינן שבטאיוואן ובאיי מריאנה הצפוניים.
בארצות הברית הוא נפוץ בפלורידה ובטקסס, ואינו צומח במדינות צפוניות יותר.
באוסטרליה הוא הוכרז כצמח פולש, עקב התפשטותו הבלתי מבוקרת בחורשות הבר.
צאלח סלימאן (בערבית - صالح سليمان; 1888 – 24 בנובמבר 1980) היה חבר כנסת ואיש ציבור ערבי ישראלי.
סלימאן נולד בשנת 1888 בריינה.
במערכת הבחירות לכנסת השלישית מוקם במקום השני ברשימת קידמה ועבודה ונבחר מטעמה לכהן כחבר הכנסת.
במהלך כהונתו היה חבר ועדת הפנים וממלא מקום בוועדת פנקס הבוחרים.
צאלֶנג'יחָה (בגאורגית: წალენჯიხა) היא עיירה בנפת צאלנג'יחה שבמחוז סמגרלו וסוואנתי עילית במערב גאורגיה, שבשנת 1964 הוכרזה כעיר.
צאלנג'יחה שוכנת על גדת נהר הצ'אניסצק'אלי (ჭანისწყლი) במחוז ההיסטורי-גאוגרפי, סמגרלו.
בימי הביניים שימשה צאלנג'יחה כמקום מושבם של הדדיאנים, דוכסי מגרליה, ובישוף האפרכיה של זוגדידי וצאישי.
צַאי גְּוּוֹ-צְ'יַאנְג בכתב סיני: 蔡国强; בפין-יין: Cài Gúoqiáng; נולד ב-1957 בצ'ו'אנג'ואו שבפוג'יין) הוא אמן ואוצר אמנות סיני עכשווי.
צאי נולד בשנת 1957 בעיר צ'ו'אנג'ואו במחוז פוג'יין שבסין, בנו של היסטוריון וצייר.
את השכלתו רכש במכון לדרמה בשאנגחאי בתחום עיצוב הבמה.
בעבודותיו המגוונות ניכרות השפעות שונות של מיתולוגיות עתיקות, היסטוריה וטקטיקות צבאיות, פנג שווי, דרקונים, עפיפונים, חיות ורפואה סינית.
כבר בראשית דרכו נשאו עבודותיו מסרים פוליטיים.
יצירותיו באבק שרפה נולדו מתוך תחושות הדיכוי והסירוס האמנותי שבהם חש בסין של אותה תקופה, וכתגובה למצב החברתי סביבו.
בין השנים 1986–1995 חי ביפן, ובה המשיך את התנסויותיו ביצירות עם אבק שרפה.
במהלך שנים אלו זכה להכרה בינלאומית, ובשנת 1995 היגר לניו יורק.
מלבד ציורים בעזרת אבק שרפה, יוצר צאי אירועי פיצוצים, בנייה ופרויקטים חברתיים.
צאי ביסס לעצמו מעמד בתחום האמנות העכשווית כיוצר בעל ביקורת חברתית.
בשנת 1999 זכה בפרס אריה הזהב בביאנלה ה-48 של ונציה, ומאז זכה בפרסים נוספים.
בין תערוכות היחיד שבהן הציג: "קאי גואו- קיאנג על הגג" (במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק), "אני רוצה להאמין" (במוזיאון גוגנהיים בילבאו שבבילבאו) ועוד.
בשנת 2008 נבחר להיות המנהל החזותי ומעצב האפקטים המיוחדים באולימפיאדת בייג'ינג, ובין היתר אחראי למופע הזיקוקין די-נור המרהיב שהוצג בה.
"צֵאנָה צֵאנָה" (ידוע גם באנגלית: "Tzena, Tzena") הוא שיר עברי מסוף שנת 1941 אשר נכתב על ידי יחיאל חגיז והולחן על ידי יששכר מירון.
זהו אחד מהשירים העבריים המוכרים ביותר בעולם, והוא הוקלט בכ-600 ביצועים שונים, רובם באנגלית.
השיר, ולו 4 בתים, מתאר חיילים היוצאים לחופשה במושבה (בבית הראשון) ובעיר (בבית השלישי), תוך שהם קוראים לבנות המקום לצאת לקראתם.
באביב של שנת 1941, בימי מלחמת העולם השנייה, קיבל יששכר מירון (מיכרובסקי), אשר שירת בבאפס של הצבא הבריטי, מילים שכתב יחיאל חגיז – גם הוא מהמתנדבים לצבא הבריטי, שניהל להקת בידור צבאית וחיבר פזמונים רבים, עבור מסיבה של הבאפס.
מירון סיים את המנגינה כעבור שש שעות, ובאותו ערב ביצע את השיר לראשונה.
השיר נפוץ במהרה, בשל מנגינתו הקליטה, בכל רחבי הבאפס
והיישוב העברי בסוף אותה שנה שודר ברדיו קול ישראל.
בשנת 1947 בוצע השיר במחזה מוזיקלי של תיאטרון החיילים המשוחררים "גחלילית" בתל אביב, והוא הוקלט לראשונה באולפן לתקליט על ידי הזמרת שרה יערי בליוויו של מירון בפסנתר.
השיר בוצע, בין השאר, גם על ידי יפה ירקוני, רן ונמה, רן אלירן לבדו, גאולה גיל, "הפרברים", עליזה קשי, "הגבעטרון", מקהלת הפועלים על שם צדיקוב, מקהלת שהם ועוד.
סכסוך לגבי הזכויות על הלחן
השיר הגיע לארצות הברית בתקליט של שירי ההגנה.
כאשר שמע אותו ג'וליוס גרוסמן, מלחין יהודי אמריקני צעיר, עיבד אותו במקצב חדש, והוסיף לו סיומת חדשה אשר הפכה לחלק בלתי נפרד מהגרסה המוכרת של השיר.
השיר בעיבוד החדש זכה להצלחה אדירה והיה לאחד מהשירים העבריים המוכרים ביותר בעולם.
עם מבצעיו המפורסמים של השיר נכללים פיט סיגר והוויברז, ג'ודי גארלנד, קוני פרנסיס ובינג קרוסבי, פרי קומו, ארלו גאת'רי, ארת'ה קיט, נט קינג קול והספרינגפילדס .
השיר זכה לביצועים באנגלית, בצרפתית, בספרדית, באיטלקית, בשוודית, בגרמנית, ביוונית ובשפות נוספות.
ואולם העובדה שהשיר התפרסם בעיבוד החדש של גרוסמן הוביל לשאלה לגבי זכויות היוצרים של המלחין המקורי מירון.
הסכסוך הגיע לבית המשפט בארצות הברית, זכה להד תקשורתי רב ובסופו (1954) פסק בית המשפט כי מירון יקבל שני שלישים מהתמלוגים וגרוסמן כשליש.
בעת שנערך המשפט בניו יורק טען המלחין ומנצח המקהלות הישראלי משה ביק כי הוא אחראי ללחן המוכר של הבית הראשון של השיר.
ביק היה הראשון שעיבד את הלחן של מירון לקול ולפסנתר, וגם ניצח על השיר בביצוע הבכורה שלו בבאפס.
לטענתו, כאשר מירון הציג לו את השיר, כתב לו ליווי כקונטראפונקט שהושמע יחד עם הקול הראשון, אולם לאחר זמן הקונטראפונקט הפך ללחן של פתיחת השיר.
מירון הכחיש את הטענות של ביק וטען שהוא בסך הכול כתב גרסת קאנון לשיר.
בשנת 1955 הגיש ביק תביעה לבית המשפט המחוזי בחיפה, אשר לאחר שמיעת עדויות פסק נגדו.
צאי יִינג-וֶן (בסינית: 蔡英文; בפין-יין: Cài Yīngwén; ) היא פוליטיקאית סינית מטאיוואן, יושבת ראש המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית , והייתה נשיאת טאיוואן השביעית, בין השנים 2016–2024.
צאי נולדה בטאיפיי בירת טאיוואן.
ב-1978 סיימה תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה הלאומית של טאיוואן , ב-1980 סיימה תואר שני במשפטים מאוניברסיטת קורנל בארצות הברית וב-1984 השלימה דוקטורט במשפטים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
היא התמחתה בהסכמי סחר בינלאומיים והגבלים עסקיים.
בשובה לטאיוואן לימדה משפטים באוניברסיטה בטאיפיי ומילאה תפקידים ציבורים בהם בבנק המרכזי, במשרד הכלכלה, במשרד הפטנטים ויועצת כלכלית למועצה לביטחון לאומי של טאיוואן.
לאחר שנבחר צ'ן שואי-ביאן לנשיא טאיוואן בשנת 2000, מונתה צאי לשרה.
ב-2004 הצטרפה למפלגה הפרוגרסיבית הדמוקרטית, בינואר 2006 מונתה לסגנית ראש ממשלת טאיוואן, וכיהנה בתפקיד עד התפזרותה של הממשלה במאי 2007. לאחר מפלת המפלגה בבחירות הכלליות ב-2008 נבחרה צאי ליושבת ראש המפלגה הפרוגרסיבית הדמוקרטית.
היא התמודדה ללא הצלחה לראשות העיר ניו טאיפיי ב-2010. ב-2012 התמודדה לנשיאות טאיוואן, היא זכתה ל-45.6% מקולות הבוחרים והפסידה למנהיג מפלגת קוומינטנג, מא יינג-ג'יו, שזכה ב-51.6% מהקולות.
בעקבות ההפסד התפטרה מראשות המפלגה.
ב-2014 ניצחה בבחירות המקדימות לראשות המפלגה, והובילה אותה לניצחון בבחירות המקומיות באותה שנה.
בינואר 2016 זכתה בבחירות לנשיאות טאיוואן לאחר שגרפה 56.1% מקולות המצביעים, לעומת 31% בהם זכה מועמד מפלגת קוומינטנג, אריק צ'ו.
בכך הייתה לאישה הראשונה שנבחרה לנשיאות טאיוואן.
היא הושבעה לתפקיד ב-20 במאי 2016.
לאחר בחירתו של דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית קיימו השניים שיחת טלפון, הראשונה בין מנהיגי המדינות מאז ניתוק היחסים הדיפלומטיים ב-1979.
בינואר 2020 נבחרה לתקופת כהונה נוספת.
בשנת 2020 הופיעה ברשימה השנתית של המגזין "טיים", "טיים 100".
צַאלִח (ערבית: صالح) הוא נביא ערבי קדום בדת האסלאם, המוזכר בקוראן פעמים רבות.
צאלח השתייך לשבט ת'מוד שישב ככל הנראה בדרום ערב.
מבני האבן של בני השבט מוזכרים בקוראן ומקושרים במסורת האסלאמית עם האתר מדאאן סאלח שבצפון-מערב חצי האי ערב (בשטחה של ערב הסעודית כיום).
בדומה להוד, הנביא הערבי שקדם לו, צאלח נשלח על ידי האל אל בני שבטו כדי לבשר להם את בשורת האל היחיד וכדי לשכנעם לנטוש את פולחן האלים הרבים.
בתור הוכחה ומופת נשלחה "נאקה מאת אלוהים" (סורה 7, פס' 73) אל בני השבט והם נדרשו להניח לה לרעות בלי הפרעה.
אנשי השבט לא שעו להוראה, חתכו את רגלי הנאקה ושחטו אותה.
אז נענשו בידי האל ומתו כולם.
צאלח מוזכר פעמים רבות בקוראן.
צָאיחוֹנג (שם מדעי: Caihong, מסינית: "קשת בענן") הוא סוג נכחד של דינוזאור זעיר מענף אביאלאה, שחי בתקופת היורה התיכון כ-161 מיליון שנים לפני זמננו.
צאיחונג היה דינוזאור מנוצה, על פי חוקריו קרוב מאוד לאנכיאורניס בן-זמנו, וכן לארכאופטריקס ולעופות בני-ימינו.
המאובן שלו מראה נוצות פלומה ונוצות בעלות קולמוס על זרועותיו, רגליו האחוריות וזנבו.
מאובן יחיד של צאיחונג המסומן בסימון הקטלוגי PMoL-B00175 נחשף לראשונה בשנת 2014, בתצורת טיאוג'ישאן בצפונו של מחוז חביי שבסין.
בדומה למאובנים רבים אחרים של דינוזאורים מנוצים מסין, הוא התגלה על ידי איכר מקומי.
לפי התיארוך המקובל בשיטה הרדיומטרית ארגון-ארגון של תצורת טיאוג'ישאן שבה התגלה המאובן, צאיחונג מתוארך לתקופת היורה התיכון לפני כ-161 מיליון שנה, קדום בכ-16 מיליון שנה מארכאופטריקס, הנחשב לעיתים קרובות לעוף הראשון.
צאיחונג הוא בין הדינוזאורים הקטנים ביותר המוכרים למדע.
משקל גופו הוערך ב-475 גרם, ואורך גופו ב-40 סנטימטרים.
לצאיחונג היו זרועות קצרות יחסית, כ-60% מאורך האיבר האחורי.
על אף הנוצות, הצאיחונג כנראה נעדר הכושר לעוף, מה שעשוי ללמד על כך שלנוצות הצבעוניות היה תפקיד בעיקר בחיזור.
אצל הצאיחונג הופיעו לראשונה באבולוציה נוצות א-סימטריות וזרועות פרופורציונליות לגוף.
בדומה לארכאופטריקס, מיקרורפטור ודינוזאורים מנוצים נוספים הקרובים לעופות, גולגולת הצאיחונג היא בעלת מעין מקור המצויד בשיניים קטנות וחדות.
על הגולגולת של הצאיחונג היו גם כרבולת וגם נוצות.
חוקרים מעריכים שהנוצות שהיו על הראש של הצאיחונג, כמו הנוצות על החזה ונוצות שבזנב זהרו בכל צבעי הקשת.
לא ניתן היום לשחזר בצורה מדויקת את צבעוניות שהייתה לנוצות של הצאיחונג מכיוון שגוון סופי נקבע גם על ידי מיקום מרחבי של הפיגמנטים.
עם זאת, בנוצות של הצאיחונג חוקרים גילו מבני ננו של פיגמנט מלנין.
מבנים ננו כאלה של מלנין היו אופייניים לנוצות של ציפורים שנכחדו רק לא מזמן והיו בעלי נוצות בכל צבעי הקשת.
המחקר של הפיגמנטים שנמצאו בנוצות של הצאיחונג טרם הסתיים.
ייתכן וגילויים עתידיים יאפשרו לשחזר את הצבעוניות של הצאיחונג כפי שהיה בעידן היורה.
ניתן לעקוב אחרי תהליכים האבולוציוניים בהתפתחות של יכולות מוטוריות ותכונות שקשורות ביכולת לעוף אצל בעלי כנף.
למרות שצורת הגולגולת של צאיחונג עדיין מאוד דומה לצורת הגולגולת של יצורים שחיו באותה תקופה, הפרדה של השרירים מן השלד והתפתחות של צבעוניות בנוצות שמבוססת על פיגמנט מלנין, מציבה את צאיחונג על סקלה אבולוציונית יותר קרוב לציפורים בני ימינו מאשר שאר היצורים בעלי הכנף שחיו באותה התקופה.
צאי מינג-יין (בסינית: 蔡明諺; נולד ב-7 בינואר 1996) הוא ג'ודוקא טייוואני אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
הוא התחרה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 והודח בסיבוב השני לאחר שהפסיד ליאניסלב גרצ'ב הבולגרי.
מינג-יין מחזיק בשתי מדליות ארד מאליפות אסיה, בהן זכה בשנים 2012 ו-2013.
השם צאיניאו הוא כינוי לעופות משק המגודלים לשם הבשר שלהם, ובסלנג הוא גם כינוי לטירון.
מכיוון שהשם נכתב בפין-יין, שבו כותבים את האות הראשונה של השם ב-C, יש הטועים וכותבים את שם החברה כ"קיינאו", "קייניאו", ואפילו "צ'איניאו".
החברה הוקמה בשנת 2013 על ידי קבוצת עליבאבא, בשיתוף עם קבוצות נוספות (בתוכן יינטאי, קבוצת פוסון, קבוצת פוצ'ון ואחרות) ומוסדות פיננסיים קשורים, אשר השיקו במשותף את "רשת עמוד השדרה הלוגיסטי החכמה של סין" (בראשי תיבות: CSN).
צאנגברג היא עירייה במחוז מולדורף שבבוואריה בגרמניה.
העיירה ממוקמת באזור Bavaria בחלקו הצפוני של עמק נהר איסן.
לעיירה יש שני מחוזות משנה: ויילקירשן וזאנגברג.
צאנגברג הוזכרה בפעם הראשונה בשנת 1285, בעוד שויילקירשן כבר תועד בשנת 788. במהלך הרפורמה המינהלית בבוואריה בשנת 1818, הוקמה העירייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה אותר בעיירה מחנה משנה של מחנה הריכוז דכאו.
בשנת 1970 התגוררו בעיירה רק 569 תושבים.
מארי צאלח בן יחיא צאלח (מכונה: מהר"ץ, ה'תכ"ה – כ"ד בכסלו ה'תק"ט, 1665 – 15 בדצמבר 1748) היה חכם מחכמי יהדות צנעא במאה ה-18, ודיין בבית הדין הגדול בצנעא.
מארי צאלח נולד בשנת ה'תכ"ה (1665), בשכונת אלסאילה בצנעא שבתימן.
בשנת ה'תל"ט (1679), בהיותו בן 14, יצא יחד עם כל יהודי צנעא לגלות מוזע, וחזר והשתכן בקאע אל-יהוד.
בשנת ה'תס"ח (1708) בנה את בית הכנסת בית צאלח, שהייתה מרכז תורני חשוב ומקום מושבה של הישיבה הגדולה.
בסביבות שנת ה'תצ"ה (1735) התמנה כדיין בהרכב הרביעי של בית הדין בראשות מארי דוד חותר.
היה הסמכות העליונה בענייני שחיטה.
מצבו הכלכלי היה טוב, והוא מימן העתקת ספרים.
עסק רבות בקבלה, והיה בין הבודדים בתימן שהניחו תפילין של רבנו תם.
פרי צדיק – ספר מוסר קבלי, שנכתב לאחר גלות מוזע במטרה לעודד את הגולים.
ספר הבדיקות – על הלכות שחיטה
הגהות לשולחן ערוך חלק יורה דעה
חיבוריו יצאו לאור על ידי הרב מאיר צאלח, ונוספו אליהם ליקוטים שהביא נכדו מהרי"ץ בשמו.
טצ'אי צ'ין צ'אנג (נולד ב-1948) הוא קומיקסאי יליד הואטן, מחוז צ'אנגהואה, טייוואן.
הוא ידוע בעיקר בזכות עבודות גרפיות שלו על פילוסופיה והיסטוריה סינית, שהבולטים בהם הם פילוסופים כמו לאו דזה, ליי דזה, וג'ואנג דזה, אשר הפך אותם נגישים ופופולריים דרך השימוש בשפה פשוטה ועזר חזותי של הקומיקס הגרפי.
רבות מיצירותיו הקודמות בעלות ארבעת הפאנלים מכילות אלמנטים של סאטירה פוליטית וכאלה שהם קומיים בלבד, כמו יצירתו הידועה, הסייף השיכור (大醉俠).
הספרים של צט'אי צ'ין צ'אנג התקבלו היטב על ידי הציבור הן בטייוואן והן בסין.
הם תורגמו לאחר מכן לעשרות שפות כולל אנגלית.
כיום הוא מתגורר בטייוואן ובהאנגג'ואו, סין.
הרב צאלח אליהו (1932 – 28 ביולי 2025) היה חזן, ופייטן, ממייסדי היישובים אלקוש ושתולה ומוותיקי יהדות כורדיסטן בישראל.
נודע כמעביר מסורת הפיוט והתפילה של יהדות כורדיסטן במחוזות כוי סנג'ק, אירביל וסולימאניה, וכיוצר מאות פיוטים סביב מעגל השנה והחיים.
בנוסף, היה פעיל בולט בשימור השפה הארמית החדשה של יהודי כוי סנג'ק.
ביום העצמאות תשפ"ג (2023) השיא משואה בטקס הדלקת המשואות כאות הוקרה על פועלו.
נולד בכוי סנג'ק, עיראק, למשפחת רבנים שהנהיגה את קהילות יהודי כורדיסטן.
אביו היה הרב יצחק נח, מנהיג רוחני בקרב יהדות כורדיסטן.
הרב צאלח היה נצר למשפחת ברזאני, משפחה רבנית מיוחסת המגיעה עד לדונש בן לברט.
בגיל 9 חווה את הפרהוד, ולימים הוכר כניצול שואה בעקבות אירועים אלה.
בצעירותו עבר עם משפחתו לסולימאניה ושימש כחזן הראשי בעיר.
בשנת 1951 נמלט לבדו לישראל כדי להימנע מגיוס לצבא העיראקי.
שירת כלוחם בחטיבת גבעתי ולקח חלק בפעולות קרב מול סוריה וירדן, ושימש גם כמתורגמן לעולים חדשים.
משפחתו עלתה בהמשך לארץ במסגרת מבצע עזרא ונחמיה, ובתחילה סברה כי נהרג במלחמה.
לאחר שחרורו מצה"ל נישא לנזימה, ועבר עמה למעברת שער העלייה, אחר כך למושב אלקוש, וב־1969 היו בין מייסדי מושב שתולה.
שימש כנציג היישוב, עבד במפעל מקומי, שימש ממונה על הכשרות בקיבוץ ובמפעל הנקניקים יחיעם, ולצד זאת למד ולימד תורה, שימר מסורות כורדיות וחיבר מאות פיוטים.
הוא ואשתו אימצו במשך השנים חיילים בודדים ששירתו בגבול הצפון, וגידלו 13 ילדים.
לאחר פטירת אחיו, הרב ניסים אליהו, שימש כרב המושב שתולה, והמשיך להנהיג רוחנית גם לאחר פרישתו, על אף ירידה בראייתו.
מעבר לשימור המסורת, חיבר אליהו מאות פיוטים, בעיקר לאירועי מעגל השנה והחיים, שאוגדו בספרו "יערת ארזים כולה בחרוזים", שיצא בשנת 2023 בהוצאת "טקסט־רץ".
הספר כולל עשרות פיוטים, מדרשים, שירים וקטעי תפילה מפרי עטו, עם תיעוד המנגינות המסורתיות של יהדות כורדיסטן.
בנוסף, פעל ותרם מהידע שלו גם להנצחת השפה הארמית החדשה של יהודי כוי סנג'ק, בין השאר באמצעות שימור טקסטים, ביטויים ומסורות בעל פה בשפה זו.
הרב אליהו נפטר ב־28 ביולי 2025, בגיל 93 בבית החולים נהריה לאחר סיבוך של דלקת ריאות, והובא למנוחות בבית העלמין של שלומי .
צאי מזה הוא סרט מתח פסיכולוגי קומי שחור אמריקאי שביימה זואי קרביץ כסרט הביכורים שלה כבמאית.
קרביץ בעצמה כתבה את התסריט בצוותא עם אי' טי' פייגנבאום.
בסרט מככבים נעמי אקי, צ'נינג טייטום, סיימון רקס, אדריה ארחונה, היילי ג'ואל אוסמנט, קייל מקלכלן, עליה שאוקת, כריסטיאן סלייטר, ג'ינה דייוויס.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-23 באוגוסט 2024, ובישראל ב-22 באוגוסט 2024.
הסרט הוא מותחן פמיניסטי בהשראת תנועת Me Too, המשולב עם אלמנטים מ"מידסומר", והוא עוסק במלצרית בשם פרידה (נעמי אקי), שמוזמנת לאי פרטי של מיליארדר מפורסם, סלייטר קינג (צ'נינג טייטום).
הסרט מציג אווירה של מסיבה מפוארת ומתמשכת באי טרופי, הכוללת משקאות יוקרתיים, סמים פסיכדליים, ארוחות גורמה ואירוח יוקרתי, אך בהדרגה מתחילים להופיע רמזים לכך שמשהו לא כשורה.
הסרט מושפע מסיפורים אמיתיים כמו אלו של ג'פרי אפשטיין וביל קוסבי, ומשתמש באלמנטים של מתח וסכנה כדי לחקור נושאים של זיכרון וכיצד נשים מתמודדות עם טראומות והדחקה.
צ'נינג טייטום – סלייטר קינג
היילי ג'ואל אוסמנט – טום
זואי קרביץ החלה לכתוב את התסריט בשנת 2017. ביוני 2021 היא הודיעה שזה יהיה סרט הבכורים שלה כבמאית, על-פי תסריט שהיא כתבה בצוותא עם אי' טי' פייגנבאום.
לאחר מכן, הצטרפו נעמי אקי וצ'נינג טייטום לצוות השחקנים.
במאי 2022, סיימון רקס הצטרף לצוות השחקנים.
ביולי 2022, הצטרפו כריסטיאן סלייטר, אליה שוקאט, ג'ינה דייוויס, אדריה ארג'ונה, היילי ג'ואל אוסמנט וקייל מקלכלן.
הסרט הוא סרט הבכורה של קרביץ כבמאית, והיא גם כתבה אותו בשיתוף עם אי.
צילומי הסרט החלו ב-23 ביוני 2022 במקסיקו.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-23 באוגוסט 2024, ובישראל ב-22 באוגוסט, בהפצת אולפני אמזון.
אולפני האחים וורנר, עתידים להפיץ את הסרט ב-21 באוגוסט 2024.
הסרט הוביל בטבלת ה-Box Office Mojo מבין הסרטים החדשים שיצאו באותו השבוע אך הצליח להגיע רק למקום הרביעי עם הכנסות של 7.3 מיליון דולר מ-3,067 בתי קולנוע.
הסרט קיבל ציון של 79% באתר Rotten Tomatoes והקהל נתן לו ציון "B-" ב-CinemaScore.
בביקורת על הסרט שנכתבה במגזין "וראייטי", נכתב כי הסרט הוא אלגוריה פמיניסטית שמציגה את הדברים שנשים מתבקשות לשכוח, ומדגישה את המאבק שלהן לזכור ולהתמודד עם המציאות.
צאנקו ואסילב יבלנסקי (בבולגרית: Цанко Василев Яблански, נולד ב-9 בספטמבר 1944, ביאלה סלאטינה, ממלכת בולגריה) הוא דיפלומט, פוליטיקאי ומדען בולגרי אשר בין השנים 1999–2003, כיהן כשגריר בולגריה בישראל.
צאנקו יבלנסקי נולד בעיירה ביאלה סלאטינה אשר במחוז וראצה, בוגר הפקולטה לחקלאות של אוניברסיטת סופיה.
בין 1985–1990 היה סוכן של השירות החשאי הבולגרי.
הוא נמנה עם מקימי אוניברסיטת תראקיה בסטארה זאגורה, וכיהן בה כפרופסור לזואולוגיה ולווטרינריה וכן כסגן הרקטור.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 הצטרף לחיים הפוליטיים בבולגריה כחבר במפלגת איחוד הכוחות הדמוקרטיים, נבחר מטעמה לראשות עיריית סטארה זאגרה, וכיהן בתפקידו בין 1995–1999. בהמשך, הועלו חשדות לאי סדרים כספיים בתקופת כהונתו, אך לא ננקטו צעדים משפטיים.
ב-1999 מונה על ידי הנשיא פטר סטויאנוב לשגריר בולגריה בישראל וכיהן בתפקידו עד 2003. בשנה זו, התמודד שוב לראשות עיריית סטארה זאגורה אך הפסיד בבחירות.
צאי סוצ'ז'ה (בסינית: 蔡旭哲, בפין יין: Cài Xùzhé; נולד ב-מאי 1976) הוא טייס קרב בחיל האוויר הסיני וטייקונאוט בתוכנית החלל הסינית ששוגר לחלל במספר משימות.
צאי סוצ'ז'ה נולד בשנצ'ז'ו, חנגשווי בשנת 1976. משפחתו הייתה בעלה השכלה וסבים היו חברי המפלגה הקומוניסטית עוד לפני שהמפלגה הגיעה לשלטון.
לאחר סיום בית ספר הוא התחיל ללמוד טיס וסיים את הקורס כטייס קרב.
בשנת 2010 צאי סוצ'ז'ה התחיל הכנות לטיסה לחלל ובשנת 2014 סיים את הלימודים בהצלחה.
בשנת 2022 צאי סוצ'ז'ה טס בחללית שנג'ואו 14. החללית התחברה לתחנת החלל טיינגונג.
לצד צ'ן דון שהיה מפקד החחילת, הוא ביצע פעמיים פעילות חוץ רכבית שנמשכו כ-10 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ בדצמבר 2022 לאחר 182 ימים בחלל.
באוקטובר 2024 הוא טס לחלל בפעם השנייה בחללית שנג'ואו 19 כמפקד צוות.
ב-17 בדצמבר הוא ביצע פעילות חוץ-רכבית שנמשכה כ-9 שעות.
מטרת הפעילות הייתה להתקין ציוד חדש בחלק החיצוני וביצע פעולות תחזוקה.
חזר לכדור הארץ ב-30 באפריל 2025 לאחר 181 ימים בחלל.
צאי צ'ין (בסינית: 周采芹; נולדה ב-1 בספטמבר 1933) היא שחקנית בריטית-סינית, בעלת קריירה הנפרשת על פני כשבעה עשורים ושלוש יבשות.
היא נולדה בטיינג'ין לאב שהיה כוכב אופרה סינית, גדלה בשאנגחאי והתחנכה בהונג קונג הבריטית.
היא הייתה השחקנית הראשונה שנולדה בסין שהתקבלה ל.
תחילה הופיעה תחת שם הבמה "איירין צ'או" וכיכבה בתיאטראות וסט אנד וברודוויי.
היא הופיעה בשניים מסרטי ג'יימס בונד, בהפרש של 39 שנים, כנערת בונד ב"אתה חי רק פעמיים"; וב"קזינו רויאל".
בארצות הברית נודעה בעיקר בזכות תפקידה בסדרת הטלוויזיה "סוכני S.H.I.E.L.D.", וכן בסרט "שאנג-צ'י ואגדת עשר הטבעות".
היא הייתה מדריכת המשחק הראשונה שהוזמנה ללמד משחק בסין לאחר מהפכת התרבות, עת נפתחו האוניברסיטאות בסין מחדש.
כמו כן היא השתתפה, בין היתר, בסרטים "הגשר על הנהר קוואי", "פונדק האושר השישי", "יצרים", "טיטאן", "מזימות זרות", "זכרונותיה של גיישה", "ונדי וו: לוחמת הנשף", "האשליה 2" ו"קסם של מפלצת", וכן בסדרות הטלוויזיה "שיקגו הופ", "אחיות", "אווטאר", "האנטומיה של גריי", "רופא להשכיר", "מחזיקות מעמד", "בא בדוב" ו"בעיית שלושת הגופים".
צאר הוא תואר בו השתמשו שליטיהן של בולגריה (החל משנת 913), סרביה (במאה ה-14) ורוסיה הצארית והקיסרות הרוסית (בשנים 1547–1917).
השם נגזר מהמילה "קיסר" (caesar), "צאר" בהגייה בשפות סלאביות.
ברוסיה שלאחר פלישת המונגולים שימש, כנראה, התואר לתיאור שליט עצמאי.
בתואר הזה נקראו קיסר ביזנטיון ושליטי אורדת הזהב.
שליטי רוסיה החלו להשתמש בתואר זה במאה ה-15, בעיקר להאדרת שם ממלכתם ביחסי חוץ לאחר פריקת העול המונגולי על ידי איוון השלישי.
הם החלו לשאת את התואר באופן קבוע החל משנת 1547, עת הוכתר איוון האיום כצאר רוסיה עד ל-1721 בה פיוטר הגדול שינה את התואר ל"אימפרטור".
עם זאת, באופן לא רשמי התואר "צאר" המשיך להתקיים באימפריה הרוסית.
קיסרה המוכתר האחרון, ניקולאי השני משושלת רומנוב, הוצא להורג בעת מלחמת האזרחים ברוסיה.
צאת הכוכבים הוא הרגע ביממה שבו מתחיל הלילה באופן ודאי מבחינה הלכתית, זאת לעומת המושג 'שקיעת החמה' המציין את הרגע שבו מתחיל פרק הזמן הנקרא 'בין השמשות', שהוא ספק יום ספק לילה.
בנוסף, משום שבהלכה היממה מתחילה בלילה ולא ביום, ממילא צאת הכוכבים הוא גם הרגע שבו מתחיל היום הבא.
קביעת רגע זה נוגעת לתחומים רבים ומגוונים בהלכה, ובהם: זמני קריאת שמע ותפילה, כניסת ויציאת שבתות וחגים, וספירת הימים לברית מילה ולנידה.
הדעה ההלכתית הרווחת כיום היא שרגע צאת הכוכבים הוא 18 דקות לאחר השקיעה.
ישנן גם דעות נוספות בעניין.
המפורסמת מביניהן נקראת 'שיטת רבנו תם', ולפיה רגע צאת הכוכבים הוא 72 דקות לאחר השקיעה.
בתלמוד מוזכרות כמה מחלוקות בנוגע לרגע שבו מסתיים בין השמשות ומתחיל הלילה.
גם בתקופות מאוחרות יותר, כשהתקבל באופן ברור הקריטריון של 'שלושה כוכבים' לתחילת הלילה, עדיין לא הייתה אחידות בנושא.
זאת משום שנאמר בתלמוד שלא די בכוכבים הגדולים שיוצאים ראשונים, אלא יש צורך בשלושה 'כוכבים בינוניים', ולכן ההגדרה של שלושה כוכבים אינה מספקת קריטריון חד משמעי.
התנאים נחלקו מהו משך זמן 'בין השמשות':
התלמוד מבאר שלפי רבי יהודה, בין השמשות מסתיים כדי הילוך שלושת רבעי מיל לאחר השקיעה (דעה נוספת שלא נפסקה להלכה היא שני שלישים מיל).
כמו כן מציין התלמוד שלדעת רבי יוסי בין השמשות מתחיל רק לאחר שלדעת רבי יהודה בין השמשות מסתיים.
עם זאת לא ברור בדיוק מתי מתחיל בין השמשות לדעת רבי יוסי, וגם לא ברור כדעת מי מביניהם נפסק להלכה.
רבים מהראשונים מתייחסים למקור נוסף בתלמוד, במסכת פסחים (דף צד עמוד א), שם מוזכרת עמדה שונה לגמרי.
במקור זה מובאת דעתו של התנא רבי יהודה לפיה זמן צאת הכוכבים הוא כדי הילוך של ארבעה מילין אחרי השקיעה.
פרשנים רבים הציגו את המקור הזה כעומד בסתירה לכאורה למקור הקודם לפיו בין השמשות מסתיים פחות מכדי הילוך מיל אחד אחרי השקיעה, ובפרט שבשני המקורות מוזכר רבי יהודה.
כפי שיטתו של ר"ת (רבנו תם) בביאור הגמרא הכריעו רוב הראשונים, וכן פסקו השולחן ערוך, הרמ"א והמשנה ברורה.
לעומת זאת, הגר"א, בעל התניא ואחרונים נוספים הביאו את השיטה המקורית של הגאונים שפסק ההלכה הוא ששלושת רבעי מיל אחר השקיעה הראשונה הוא צאת הכוכבים והסוגיה השנייה נדחית או מתורצת לעניין אחר.
רוב השיעורים שניתנו לרגע צאת הכוכבים מתייחסים למשך זמן של כדי הילוך מיל.
אולם משך הזמן הזה נתון בעצמו במחלוקת.
הערך המקובל יותר הוא של 18 דקות, אך יש גם דעות הסוברות שכדי הילוך מיל הוא 22.5 דקות, או 24 דקות.
בפועל, ישנם שלושה מנהגים נפוצים בעניין זמן צאת הכוכבים.
המנהג הנפוץ ביותר הוא כ-18 דקות לאחר השקיעה.
וריאציות שונות למנהג הזה נעות בין 13.5 ל-24 דקות, ויש סוברים שזה משתנה לפי תקופת השנה לפי המעלות שהחמה נמצאת מתחת לאופק.
שיטה זו היא המקובלת בירושלים, אשר יוסדה לפי שיטת הגר"א על פי מנהג הגאונים.
מנהג זה הוא על פי שיטת רבנו תם, ויש הנוהגים כך להחמיר בלבד, וכן נוהגים בעיקר בחוץ לארץ וכן חסידים רבים בישראל ובפרט חסידי סאטמר וצאנז.
יש המחמירים לשיטת רבינו תם לחכות 90 או אפילו 120 דקות (לפי המחלוקת על שיעור מיל).
במוצאי שבת, מחמת דין תוספת שבת, נכתב בהשולחן ערוך שלא לעשות מלאכה עד שייראו שלושה כוכבים קטנים וסמוכים.
לכן נוהגים במוצאי שבת לחכות כ-40 דקות אחרי השקיעה (תלוי במקום).
המקור למושג הוא הפסוק בספר נחמיה (ד, טו): .
בספרות התנאית המושג כמעט ואינו מוזכר, כשבמקומו מוזכר בדרך כלל שהלילה מתחיל מ'שקיעת החמה', 'משתחשך' או 'משחשכה'.
הפעם היחידה שהמושג צאת הכוכבים מופיע בתוספתא הוא כסימן לתחילת זמן קריאת שמע של ערבית, ובאותו הקשר מוזכר גם הפסוק הנ"ל בנחמיה:
התלמוד הבבלי אינו מרבה להזכיר אותו בהקשרים הלכתיים, מלבד בדיון הספציפי לגבי התוספתא הנ"ל.
עם זאת בשני מקומות מוזכרת בחלק הסתמאי של הבבלי קביעה פסקנית: , ובעברית: מקובל וידוע לנו שעד צאת הכוכבים - יום הוא.
הפרשנים והפוסקים זיהו את המושג 'צאת הכוכבים' המופיע בתוספתא ובבבלי עם קריטריון המופיע במקום אחר בתלמוד, לפיו הלילה אינו מתחיל באופן ודאי עד שניתן יהיה להבחין בשלושה כוכבים בינוניים בשמיים, ואז מסתיים פרק הזמן הנקרא 'בין השמשות' שהוא ספק מן היום וספק מן הלילה.
כתוצאה מכך, השתרש המושג 'צאת הכוכבים' בספרות ההלכתית כמושג המציין את הרגע שבו מסתיים בין השמשות ומתחיל הלילה באופן ודאי.
הצאפריים (ערבית: صفريين, תעתיק: צפריין) הייתה כת אסלאמית במאות ה-7 וה-8, וחלק מהח'וארג'.
הם הקימו את "מדינת מידְראר" בסיג'ילמסה (דרום מערבית לפאס במרוקו של היום).
בתלמסאן, תוניסיה, הבאנו איפרן היו ברברים צאפריים שהתנגדו לשלטון הח'ליפויות אומייה, העבאסית והפאטמית, בעיקר בתנועות התנגדות שהובלו על ידי אבו קוררה (המאה ה-8) ואבו יזיד.
מקור השושלת הוא בזיאד בן אצפר, אך מקורות שונים מציעים אבות מייסדים אחרים.
הצאפריים האמינו כי הסורה ה-12 בקוראן לא נאמרה מפי מוחמד, כיוון שהיא עוסקת במעשי אהבים.
הח'וראג' התפרק לקבוצות נפרדות כמו הצאפריים, אזארקה, באחאסייה, אג'ארדי, א-נג'דאת ואיבאדיה.
רק האיבאדיה ממשיך להתקיים בימינו.
צב (Turtle) הייתה הצוללת הצבאית הראשונה בעידן המודרני.
היא פותחה בשנת 1775 על ידי דייוויד בושנל, ממציא אמריקאי ממדינת קונטיקט.
שמה של הצוללת נבע מצורתה, המזכירה שריון צב.
היא מילאה תפקיד שולי במלחמת העצמאות של ארצות הברית, אך היכולות הטכנולוגיות שהדגימה שימשו לפיתוח כלי שיט מאוחרים יותר.
דייוויד בושנל תכנן את צב בעת לימודיו באוניברסיטת ייל.
הצוללת, בגובה 1.8 מטרים, אורך 2.3 מטרים ורוחב 0.9 מטרים, הורכבה משתי צדפות עץ מזופתות.
עומק הצלילה נקבע על פי חוק ארכימדס על ידי הכנסת מים או שאיבתם החוצה בעזרת משאבת יד.
זאת בדומה למכל מי הזיבורית המשמש בצוללות בנות ימינו.
הנעת הצוללת נעשתה בעזרת מדחף בורגי שהונע ידנית על ידי הצוללן.
ככלי שיט צבאי מטרת הצוללת הייתה לקדוח בדופן ספינת האויב ולטמון בקדח מטען נפיץ עם מרעום זמן.
בושנל הוכיח לראשונה כי אבק שרפה מתפוצץ גם בסביבה מימית והמציא את מנגנון ההשהיה הדרוש.
בושנל התקשה למצוא גוף תאורה מתאים לצוללת, מכיוון שנרות כילו במהרה את מלאי החמצן המוגבל בחללה הפנימי.
בושנל התקין שישה חרכים אטומים בזכוכית עבה כדי להחדיר אור לתוך הצוללת וציפה את מחוגי הברומטר (ששימש לאומדן עומק הצוללת) והמצפן בפטריות מסוג Armillaria, על מנת שיפיצו תאורה הביולוגית מסוג אש השועל.
עם זאת, האור שהפיצו הפטריות היה עמום מדי, כנראה משום שחילוף החומרים שלהן הואט במי הים הקרים.
בושנל ביקש מבנג'מין פרנקלין שיציע שיטות תאורה חלופיות, אולם התכתובת ביניהם לא העלתה פרי והצוללת הושבתה במשך החורף.
הצוללת נוסתה על ידי אחיו של הממציא, עזרא בושנל, במימי נהר קונטיקט.
היא יועדה לתקוף את ספינות הצי המלכותי הבריטי שצרו על מפרץ ניו יורק העליון בקיץ 1776. באוגוסט 1776 נבחר סמל עזרא לי למשימה בידי גיסו, סמיואל פרסונס, שהיה מפקד חטיבה בצבא הקונטיננטלי הטרי, באישורו של מפקד הצבא ג'ורג' וושינגטון.
לאחר אימונים קצרים התקיימה טבילת האש הראשונה של צב ב-7 בספטמבר 1776. סמל לי שם לו כמטרה את האונייה איגל (HMS Eagle) שעגנה לחופי האי שייוודע לימים בשם אי החירות.
ניסיונו לטבע אותה סוכל, משום שהמקדח פגע בחיזוק ברזל מצדו הפנימי של גוף העץ, מרחק מה מלפנים ללוח ההגה.
לי, שחשש להתגלות באור השחר, החליט לעזוב את המקום.
הוא שב בשלום כעבור מספר שעות וקיבל את ברכתו של וושינגטון.
זמן קצר מאוחר יותר נשלח סמל לי להשמיד פריגטה בריטית מול חופי ניו יורק אך נתגלה ונסוג.
לאחר שלחם בגבורה במספר קרבות יבשתיים, נשלח לי בשנת 1777 לתקוף את הפריגטה הבריטית קרברוס (HMS Cerberus) שעגנה לחופי קונטיקט.
מספר מלחים נהרגו בפיצוץ, אך לא נגרם נזק רב לספינה.
בעקבות מבצעים אלה נשלח לי למלא משימות חשאיות נוספות בשירותו של וושינגטון.
אף שמתקני צלילה הוכנסו לשימוש עוד בימי קדם, צב הדגימה את השימוש במספר יכולות טכנולוגיות חדשניות לזמנה.
לראשונה נעשה שימוש במי זיבורית לשיקוע הכלי ובמדחפים בורגיים להנעתו.
לראשונה הופעלו מטעני נפץ מתחת למים ופותח להם מרעום זמן מתאים.
מאז פותחו שיטות ההנעה והלוחמה התת-ימית, אך השימוש בתאורה ביולוגית נשמע חדשני גם בימינו.
לצוללת נבנו בימינו לפחות ארבעה דגמים שונים .
אחד מהם מוצג בעיר גרוטון שבמדינת קונטיקט.
צארינה הוא תוארה של רעיית הצאר של רוסיה או של בולגריה, בתקופה שהיה במדינות אלה שלטון מלוכני.
כאשר שלט ברוסיה או בבולגריה צאר קיבלה רעייתו את התואר עם נישואיהם.
גם כאשר עמדה אישה בראש הקיסרות הרוסית היא נשאה את התואר "צארינה".
הצארינות שקיבלו את התואר בשל נישואיהן לצאר הרוסי היו: נטליה אלכסייבנה, יליזבטה אלכסייבנה, אלכסנדרה פיודורובנה, מריה אלכסנדרובנה, מריה פיודורובנה.
האחרונה בצארינות הרוסיות הייתה אלכסנדרה פיודורובנה שנישאה לצאר ניקולאי השני.
אלאונורה מרויס-קוסטריץ הפכה לצארינה בשל נישואיה לצאר פרדיננד הראשון מבולגריה, וג'ובאנה מאיטליה, האחרונה בצארינות של בולגריה שהייתה רעייתו של הצאר הבולגרי בוריס השלישי.
צארסקויה סלו הוא אתר מגורים של משפחת הצאר הרוסי בתקופת שלטון בית רומנוב.
האתר, הממוקם בעיירה פושקין, כ-26 ק"מ דרומית לסנקט פטרבורג (באותה עת בירת האימפריה הרוסית), הוכרז בשנת 1990 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו כחלק מהמרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ואתרים קשורים.
במהלך המאה ה-17 הייתה האחוזה בבעלותו של אציל שוודי.
באותה עת נקראה האחוזה בפינית: "סארי סלו" - "כפר האי" או "הכפר הגבוה".
לימים עוות השם על ידי התושבים הרוסיים של האזור ל"צארסקויה" - שמשמעו "של הצאר".
בשנת 1708 הוענק השטח על ידי הצאר פיוטר הגדול לרעייתו, הקיסרית יקטרינה הראשונה, אשר הקימה בכפר את כנסיית הבשורה
בשנת 1724 ושינתה את שם הכפר ל"בלאגווסצ'נסקויה" (כפר הבשורה).
שם זה לא תפס ותושבי הכפר המשיכו לקרוא לו בשמו המקורי.
יקטרינה החלה לבנות באתר מגורי נופש קיסריים לחודשי הקיץ.
בתה, הקיסרית יליזבטה הורתה לאדריכל ברתולומאו רסטרלי להקים במקום את הארמון, שיקרא לימים ארמון יקטרינה.
הארמון הורחב בהוראת הקיסרית יקטרינה השנייה, אשר שכרה את האדריכל צ'ארלס קמרון להרחיב את הארמון לממדיו הנוכחיים.
כיום האזור כולל שני ארמונות:
ארמון יקטרינה הבנוי בסגנון הבארוק, וסביבו פארק יקטרינה;
ארמון אלכסנדר הבנוי בסגנון נאו קלאסי, וסביבו פארק אלכסנדר.
פארק יקטרינה כולל גנים רשמיים בסגנון צרפתי, וגנים אנגליים טבעיים ובהם מבנים רבים (מבני שטות) ובהם בית האדמירליות ההולנדי, הפגודה החורקת, עמוד צ'זמה, אובליסק קאגול וגשר עשוי שיש.
בפארק אלכסנדר נבנה הכפר הסיני.
בשלהי המאה ה-18 הפך האזור לאתר הנופש הפופולרי של האצילות הרוסית, אשר שאפה לנפוש בסמוך למשפחה הקיסרית.
בצידו הדרומי של הארמון הוקמו מבני המשמר הקיסרי, ובסמוך, בשנת 1770 יסדה יקטרינה הגדולה את העיירה "סופיה" (שמה הגרמני של הקיסרית).
בתקופה זו נבנתה בעיירה קתדרלת העלייה, בתכנונו של צ'ארלס קמרון (בסגנון ניאו קלאסי).
בשנת 1808 אוחדו סופיה וצארסקויה סול, והפכו לעיירה אחת.
בשנת 1811 הורה הצאר אלכסנדר הראשון על פתיחת צארסקויה סלו לייסאום בסמוך לארמון יקטרינה.
בית ספר זה שימש את ילדי משפחתו וכן למדו בו אלכסנדר פושקין ואלכסנדר גורצ'קוב (שסיימו את לימודיהם בבית הספר בשנת 1817).