tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביולי 2013 חוסיין התמודד מטעם הליגה המוסלמית לתפקיד נשיא המדינה, וזכה בבחירות לאחר שזכה בכ-432 קולות בפרלמנט.
הוא הושבע לתפקידו ב-9 בספטמבר.
בדומה לנשיאים שקדמו לו, חוסיין לא היה דומיננטי בפוליטיקה הארצית, אך היה שותף למלחמה במחלת הפוליו (מחלה שהייתה דומיננתית בפקיסטן במהלך כהונתו כנשיא המדינה).
חוסיין כיהן בתפקידו עד ה-8 בספטמבר 2018, אז החליף אותו בתפקיד עאריף עלוי, שזכה בבחירות לנשיאות פקיסטן.
הממלכה המותוואכלית של תימן , ונקראה גם בפשטות ממלכת תימן, הייתה ממלכה אשר התקיימה בצפון תימן בשנים 1918–1962. עיר הבירה הייתה צנעא עד 1948, ולאחר מכן תעז.
בשנים 1962–1970 ניטשה בממלכה מלחמת האזרחים של צפון תימן, שבסופה בוטלה המלוכה והמדינה הפכה לרפובליקה הערבית התימנית.
ממלכת תימן הצטרפה לאו"ם ב-30 בספטמבר 1947.
לאחר עשרות שנים של שלטון לא יציב בתימן, השתלטו העות'מאנים על הארץ בשנים 1546–1635. חיסול הכוח של השושלות המקומיות השונות בתימן יצר חלל ריק, שנתמלא מיד על ידי האימאמים הזיידים שהיו דחוקים מאות שנים בצפון תימן.
וכך, תחת שלטונו של האימאם אלמתוכל יחיא שרף אלדין, שבירתו הייתה חג'ה, הם הרחיבו שליטתם בכיוון דרום ולחצו על השליטים הזרים (העות'מאנים) שבירתם צנעא.
בסופו של דבר כבשו הזיידים בראשות האימאם קאסם את צנעא מידי העות'מאנים ב-1629, וב-1635 הם יצאו מתימן לגמרי.
בתחילת המאה ה-18 יציבות השלטון הזיידי החלה להתערער.
חבלים רבים התנתקו עקב מרידות מושלים מקומיים שרצו יתר עצמאות.
הדבר הביא לירידה בהכנסות ממסים וכתוצאה מכך האימאם בצנעא לא יכול היה לשלם מענקים שנתיים לשבטי הצפון כדי לקבל תמיכתם.
שבטים הללו "פיצו" את עצמם באמצעות פשיטות על צנעא הבירה ולקחת תמלוגים באמצעות ביזה.
בשנת 1849 כבשה האימפריה העות'מאנית את אזור החוף, כדי להפעיל לחץ על האימאם הזיידי לחתום על הסכם הכרה בשלטון העות'מאנית, ולאפשר לכוח עות'מאני להיות מוצב בצנעא.
עם זאת, העות'מאנים היו איטיים כדי להשתלט על תימן, ולא הצליחו לחסל את כל ההתנגדות המקומית הזיידית.
בשנת 1913, זמן קצר לפני מלחמת העולם הראשונה, האימפריה העות'מאנית נאלצה לוותר על שליטתה בתימן.
ב-30 באוקטובר 1918, בעקבות קריסתה של האימפריה העות'מאנית, האימאם יחיא מוחמד מהשושלת הקאסימית הכריז בצפון תימן על מדינה ריבונית עצמאית.
בשנת 1926 יחיא הכריז על הקמת ממלכת תימן, בנוסף להיותו המלך, היה יחיא גם המנהיג הרוחני, וזכה להכרה דיפלומטית במדינה, כגון עם ממלכת איטליה, שעמה חתם על האמנה האיטלו-תימנית בשנת 1926.
בשנת 1920 יחיא הרחיב את כוחו צפונה לעבר טייהמה ומחוז עסיר, אולם הוא התנגש עם עליית השפעתו של מלך ממלכת נג'ד וחג'אז, עבדול עזיז אבן סעוד מבית סעוד.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, כוחות סעודיה כבשו הרבה של אלה רווחים לפני נסיגה של חלק מן האזור, כולל את דרום תהמה והעיר אל-חודיידה.
בשנת 1932 ממשלות תימן ובית המלוכה העיראקי חתמו על הסכם שהוביל את ההכשרה של קציני צבא תימנים בעיראק.
מאוחר יותר, כמה מהם מילאו תפקיד מפתח מלחמת האזרחים של צפון תימן.
ממלכת תימן הפכה לחברה מייסדת של הליגה הערבית בשנת 1945, וב-30 בספטמבר 1947 הצטרפה הממלכה לאו"ם.
במהלך מלחמת העצמאות שלחה הממלכה חיל משלוח קטן לסייע לפלסטינים.
האימאם יחיא נרצח במהלך הפיכה צבאית בשנת 1948, אך בסופו של דבר הצליח בנו, האימאם אחמד בן יחיא, לחזור ולתפוס את השלטון.
שלטונו התבטא בהתפתחות גוברת, בפתיחות ובחיכוך מחודש עם בריטניה על הנוכחות הבריטית בדרום, שעמדה בדרכו להגשמת שאיפותיו להקמת תימן הגדולה.
הוא העניק יותר חשיבות לקידמה מאשר אביו, והיה פתוח יותר למגעים זרים.
אף על פי כן, משטרו, בדומה לאביו, היה אוטוקרטי וחצי-ביניימי.
אפילו הצעדים הפשוטים ביותר במדינה נזקקו לאישורו האישי.
במרץ 1955, נערכה הפיכה בממלכה על ידי חבורת קצינים ושניים מאחיו של אחמד, אך אחמד התגבר עליה במהרה.
אחמד עמד בלחצים גוברים, שנתמכו על ידי מטרות הלאומיות הערבית של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, ובאפריל 1956 הוא חתם על הסכם הגנה הדדי עם מצרים.
בשנת 1958 הצטרפה תימן לרפובליקה הערבית המאוחדת (פדרציה של מצרים וסוריה), אך הקונפדרציה הזאת פוזרה מיד לאחר עזיבתה של סוריה את האיחוד בספטמבר 1961, והיחסים בין מצרים לתימן התדרדרו.
האימאם אחמד מת בספטמבר 1962, והוא הוחלף על ידי בנו, נסיך הכתר מוחמד אל-בדר, אולם שלטונו היה קצר.
זמן קצר לאחר הכתרתו בוצעה הפיכה, על ידי מהפכנים רפובליקנים בהובלת הצבא בפיקודו של עבדאללה אל סלאל, ותימן הוכרזה רפובליקה בראשות עבדאללה אל סלאל שהפך לנשיאה.
האימאם נמלט לגבול עם סעודיה, שם גייס תמיכה משבטים שיעיים צפוניים במטרה לתפוס בחזרה את השלטון, והעימות התדרדר תוך זמן קצר למלחמה כוללת.
אחרי מלחמת ששת הימים התקשה נאצר להמשיך ולקיים מעורבות צבאית בצפון תימן והחל להוציא ממנה את כוחותיו.
במיתולוגיה היוונית, ממנון (יוונית עתיקה: Μέμνων) היה מלך אתיופי ובנם של טיתונוס ואאוס.
כלוחם, הוא נחשב כמעט שווה לאכילס ולהקטור במיומנותו.
במהלך מלחמת טרויה הוא הביא צבא להגנת טרויה והרג את אנטילוכוס במהלך קרב קשה.
מותו של ממנון מזכיר את מותו של הקטור, מגן נוסף של טרויה שאכילס הרג גם אותו מתוך נקמה על חבר שנפל, פאטרוקלוס.
לאחר מותו של ממנון, התרגש זאוס מדמעותיה של אאוס והעניק לו אלמוות.
סופרים רומיים וסופרים יוונים קלאסיים מאוחרים, כמו דיודורוס סיקולוס, האמינו שממנון היה יליד "אתיופיה", אזור גאוגרפי באפריקה, בדרך כלל מדרום למצרים.
על מותו של ממנון מסופר באריכות באפוס האבוד "איתיופיס" , שחובר לאחר ה"איליאדה" של הומרוס, סביב המאה ה־7 לפנה"ס, ומיוחס על ידי סופרים עתיקים לארקטינוס ממילטוס .
מכיוון שמתוך היצירה ההיסטורית המקורית שרדו רק קטעים, רוב הידוע על ממנון מגיע מסופרים יוונים ורומיים פוסט־הומריים.
הומרוס עצמו מזכיר את ממנון אזכור חולף בלבד באודיסיאה.
לדברי משוררים יווניים עתיקים, אביו של ממנון, טיתונוס, נחטף מטרויה ידי אלת השחר אאוס ונלקח אל קצות תבל בחוף של אוקיינוס.
על פי ה"תאוגוניה" של הסיודוס, ילדה אאוס לטיתונוס את "ממנון עוטה שריון הברונזה, מלך האתיופים", ואת אמתיון .
לדברי קווינטוס מסמירנה , ממנון אמר בעצמו שהוא גדל אצל ההספרידות בחוף אוקיינוס ("נפילת טרויה", ספר 2).
דיקטיס איש כרתים , מחבר פסאודו־כרוניקה של מלחמת טרויה, כותב כי "ממנון, בנם של טיתונוס ואורורה (מקבילתה במיתולוגיה הרומית של אאוס), הגיע עם צבא גדול של הודים ואתיופים, צבא מדהים באמת שהורכב מאלפים רבים של גברים עם סוגים שונים של נשק, והצטיין מעבר לתקוות והתפילות אפילו של פריאמוס".
קווינטוס מסמירנה כותב על ממנון ב"פוסטהומריקה" .
במסעו של ממנון מן האוקיינוס המערבי עם צבא האתיופים שלו, מגיע לטרויה מיד לאחר ויכוח בין פולידאמס , הלנה ופריאמוס שבמרכזו עומדת השאלה האם המלך האתיופי יופיע בכלל.
צבאו של ממנון מתואר כגדול מכדי לספור אותו והגעתו מתחילה משתה ענק לכבודו.
כרגיל, שני המנהיגים (ממנון ובמקרה זה פריאמוס) מסיימים את ארוחת הערב בהחלפת סיפורי מלחמה מפוארים, וסיפוריו של ממנון מובילים את פריאמוס להכריז כי המלך האתיופי יהיה המושיע של טרויה.
אף על פי כן, ממנון צנוע מאוד ומזהיר כי כוחו, כך הוא מקווה, ייראה בקרב, אם כי הוא מאמין שאין זה נבון להתרברב בארוחת הערב.
לפני הקרב של היום שלמחרת, האהבה האלוהית לממנון כל כך גדולה עד שזאוס גורם לכל שאר האלים האולימפיים להבטיח לא להתערב בלחימה.
בקרב, ממנון הורג את בנו של נסטור, אנטילוכוס, לאחר שאנטילוכוס הרג את חברו היקר של ממנון, אאסופוס.
בחיפושו אחר נקמה ועל אף גילו, נסטור מנסה להילחם בממנון אך הלוחם האתיופי מתעקש שלא יהיה זה צודק להילחם באיש זקן כזה, ומכבד את נסטור עד כדי כך שהוא מסרב להילחם.
באופן זה, ממנון נתפס כדומה מאוד לאכילס – לשניהם מערכות ערכים חזקות שנראות בעין יפה בתרבות הלוחמים של התקופה.
כאשר ממנון מגיע לספינות היווניות, מתחנן נסטור בפני אכילס שילחם בו וינקום את מות אנטילוכוס, מה שמוביל להתנגשות בין שני הגברים בעוד שניהם לובשים שריון אלוהי שנעשה על ידי הפייסטוס, ובכך נוצרת הקבלה נוספת בין שני הלוחמים.
זאוס מחבב את שניהם והופך כל אחד מהם לבלתי נלאה וענקי כך ששדה הקרב כולו יוכל לצפות בהם מתנגשים כאלים למחצה.
בסופו של דבר, דוקר אכילס את ממנון דרך הלב, וגורם לכל צבאו להימלט באימה.
לכבודו של ממנון, אוספים האלים את כל טיפות הדם שנוטפות ממנו ומשתמשים בהן כדי ליצור נהר ענק שבכל יום שנה למותו יישא צחנה של בשר אדם.
האתיופים שנשארו קרוב לממנון כדי לקבור את מנהיגם, הופכים לציפורים שמכונות "ממנונידס" (Memnonides) ובאות בכל שנה לקונן על קברו ולהסיר אבק שנאסף עליו.
פילוסטרטוס מלמנוס, בחיבורו "תמונות", מתאר יצירת אמנות של סצנה המתארת את הריגת אנטילוכוס: "ממנון בבואו מאתיופיה הורג את אנטילוכוס, שהשליך עצמו לפני אביו, ונראה שהוא מטיל אימה בין האכאים – מאחר שלפני זמנו של ממנון גברים שחורים היו רק נושא לסיפור...
ממנון עומד, נורא למראה, בצבא האתיופים, אוחז בחנית ולבוש עור אריה ולועג לאכילס".
בתיאורו יצירת אמנות נוספת המתארת את ממנון, הוא כותב: "זהו צבאו של ממנון; נשקם הונח בצד והם משכיבים את גופתו של מפקדם כדי להתאבל.
ראו באיזה אורך עצום הוא שוכב על האדמה, וכמה ארוך הוא צרור התלתלים שגידל...
ראו את מבנהו, כמה חזק הוא, על אף שהאור נעלם מעיניו; את זקנו הפלומתי, כיצד הוא מתאים את גילו לזה של הורגו הצעיר.
לא הייתם אומרים שעורו של ממנון הוא באמת שחור, משום שבשחור שבו ניכר סימן לאדמדמות".
ההיסטוריון היווני הרודוטוס (המאה ה־5 לפנה"ס) כינה את שושן "עירו של ממנון".
הרודוטוס מתאר שני פסלים חצובים גבוהים, שאחד מהם נמצא "בדרך מאפסוס לפוקיה" והאחר בדרך מסרדיס לסמירנה .
האיש שדמותו מופיעה בשני הפסלים אוחז בידו הימנית בכידון ובידו השמאלית בקשת וחצים וכך גם שאר נשקו – מצרי ואתיופי.
על החזה שלו כתוב באותיות מצריות: "את הארץ הזאת רכשתי לי בכתפיים אלה".
הרודוטוס מספר כי ישנם המזהים את האיש כממנון, אולם הוא עצמו חולק על כך, ומאמין שמדובר בדמותו של ססוסטריס .
לדברי ההיסטוריון המצרי מנתון (המאה ה־3 לפנה"ס), ממנון והפרעה השמיני (או השביעי) של השושלת ה־18 אמנופיס היו שניהם אותו מלך.
ישנם פסלים של אמנחותפ השלישי בנקרופוליס של תבאי במצרים שהיו ידועים לרומאים כפסלי הענק של ממנון.
לפי פליניוס הזקן ואחרים, אחד הפסלים היה משמיע קול בשעות הבוקר, עם המגע הראשון של קרני השמש.
הגאוגרף פאוסניאס (המאה ה־2 לספירה) מתאר כיצד התפעל מפסל ענק במצרים: "בתבאי המצרית, כאשר חציתי את הנילוס...
ראיתי פסל, עדיין יושב, שהשמיע קול.
רבים מכנים אותו ממנון, שלדבריהם מאתיופיה עבר במהירות על פני מצרים ועד שושן.
התבאיים, עם זאת, אומרים שזהו פסל, לא של ממנון, אלא של יליד הארץ בשם פמנוף, ושמעתי שיש אומרים שמדובר בססוסטריס.
פסל זה נשבר לשניים על ידי קמביסס (כנבוזי השני), וכיום מהראש עד לאמצע הוא מושלך למטה; אבל כל השאר יושב, וכל יום עם זריחת השמש הוא משמיע קול, ואת הצליל ניתן לדמות בצורה הטובה ביותר לזו של נבל או לירה כאשר נקרע מיתר".
בפרולוג של "האדה הפרוזאית" מאת הסופר האיסלנדי סנורי סטורלוסון (המאה ה־12), ממנון נזכר כאביו של האל הגרמאני תור: "אחד המלכים ביניהם נקרא מונון או מנון והוא נישא לבתו של המלך העליון פריאמוס, שנקראה טרואן (Tróán); נולד להם ילד בשם טרור (Trór), שאנו קוראים לו תור".
ממן - מסופי מטען וניטול בע"מ היא חברה ישראלית המפעילה את מסוף המטענים בנמל התעופה בן-גוריון, ונותנת שירותי קרקע ולוגיסטיקה בשדות תעופה.
ממן היא חברה ציבורית ומניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
ממן הוקמה בשנת 1974 כחברה ממשלתית, 50% ממניות החברה הוחזקו ישירות על ידי המדינה ו-50% הוחזקו בידי חברת תש"ת - תיירות ושירותי תעופה, חברה-בת ממשלתית שהייתה בבעלות אל-על.
עם הקמתה קיבלה זיכיון בלעדי ל-50 שנה להפעלת מסוף המטענים בנתב"ג.
בשנת 1989 הופרטה החברה על ידי הנפקה ראשונה לציבור של מניות החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
עם הפרטת החברה בוטל הזיכיון הבלעדי שהיה לחברה להפעלת מסופי מטען בנתב"ג.
ב-1991 נמכרו כ-25% ממניות החברה לחברת סקוריטס שבבעלות איש העסקים יעקב הראון.
בעת המכירה חתמה מדינת ישראל על הסכם להבטחת המשך בלעדיות של ממן לחמש שנים.
בנובמבר 1996, רכשה קבוצת תעבורה את המניות שהחזיקה חברת סקוריטס וחבלת מניות נוספת כך שהגיעה להחזקה של כ-31% מהמניות.
במקביל רכשה חברת ICTS כ-10% מהמניות ומכרה אותם ברווח של 5 מיליון דולר תוך חודש לחברת כנפיים אחזקות.
באותה עת חברת תש"ת של אל על, עדיין החזיקה ב-26% מהמניות.
בשנת 1997, היה אמורה הבלעדיות של ממן להתבטל, ורשות שדות התעופה תכננה לצאת במכרז למפעיל נוסף של מסוף מטענים.
בעלי חברת ממן הפעילו לחצים לביטול המכרז ואף פנו לבית המשפט, לבסוף הוסכם שמסוף שני יוכל לפעול החל מ-2002. ב-2002 לא בוצעה ההחלטה להקים מסוף שני ובאפריל 2003 סוכני המכס והשילוח הגישו עתירה לבג"ץ בדרישה להקים מסוף מטענים נוסף.
בספטמבר 2003 נבחר לבסוף מפעיל מסוף מטענים נוסף בנתב"ג.
רשות שדות התעופה החלה בעבודות להקמת מסוף מטענים נוסף ב-2005 והוא נחנך ב-2008, אז איבדה ממן את הבלעדיות שלה.
בשנת 2012 רכשה ממן 81% ממניות חברת OPSI, המחזיקה בנציגות הישראלית של חברת המשלוחים הבינלאומית United Parcel Service, תמורת 100 מיליוני שקלים.
במאי 2020 רכשו קבוצת אלייד וקבוצת תעבורה את מניות חברת אל על בחברה, תמורת כ-15 מיליון דולר.
זאת במסגרת ניסיונותיה של החברה להגדיל את הנזילות על מנת להתמודד עם משבר הקורונה.
שבועיים אחר כך הודיעו על הצעת רכש לכל מניות החברה שבידי הציבור (17%) במטרה למחוק את החברה מהבורסה.
ממן אוויאיישן - חברה בת של שהוקמה בשנת 2003. היא מייצגת יותר מ-20 חברות תעופה בתחום הנוסעים והמטען.
לאופר תעופה ג.ה.י - חברת בת שהוקמה בשנת 2007 כתוצאה ממיזוג חברת לאופר תעופה עם חברת GHI (שהייתה בבעלות ממן) בתחום שירותי הקרקע.
מפעלי תעשיות רכבת (מ.ת.ר) - מפעל הממוקם בדימונה ומתמחה בתחזוקה של ציוד רכבתי (קרונות נוסעים, קרונות משא וקטרים) וייצור מכלולים ממתכת לציוד זה, עבור רכבת ישראל.
בנוסף מתחזקת צי של כ-500 קרונות משא וקרונות שטוחים להובלת מכולות שבבעלות חברת כימיקלים לישראל וחברת עמית הובלות מטענים.
לוגיסטיקר - חברה המספקת שירותי ניהול שרשרת אספקה ואופטימיזציה של תהליכים לוגיסטיים.
KLP Maman - חברה המספקת שירותי אבטחה ובמניעת אובדן.
טל לימוזין סרוויס - חברה העוסקת בשירותי הסעה משדה התעופה.
החברה נרכשה מחברת כנפיים אחזקות בשנת 1996.
גלובוס אריזות ומשלוחים בינלאומיים בע"מ - החברה הוקמה בשנת 1986, החל משנת 2014 החברה היא חלק מקבוצת ממן.
נכון לספטמבר 2020, בעלת השליטה בממן היא חברת "תעבורה אחזקות" אשר מחזיקה כ-65.93% ממניות החברה.
כ-21.75% ממניות החברה הנוספות מוחזקות על ידי חברת אלייד לוגיסטיקה שמקבוצת אלייד.
ממלכת קרנארו האיטלקית (באיטלקית: Reggenza Italiana del Carnaro) הייתה מדינה קצרת ימים שהוקמה בעיר פיומה (בימינו רייקה, קרואטיה) בראשות גבריאלה ד'אנונציו בשנים 1919–1920.
בשנות מלחמת העולם הראשונה סבלה רייקה קשות מהמצור הימי שהוטל על מצר אוטרנטו בדרום הים האדריאטי ונמלה שותק.
ב־1915 נחתמה בחשאי ברית לונדון אשר הסדירה את הצטרפותה של איטליה למדינות ההסכמה, והבטיחה לה, לאחר הניצחון, את דלמטיה ואת איסטריה, אך לא את רייקה.
עם תבוסתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמה, התעוררה שאלת מעמדה הבינלאומי של רייקה אשר הייתה עיר חופשית משך כ־140 שנה, כמעט ללא הפסקה.
הן איטליה והן ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים טענו לבעלות בעיר.
המצב בעיר החל גולש לאנרכיה, ובנובמבר 1918 הוצבו בה כוחות בריטים, צרפתים ואמריקאים.
נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, ששימש בורר בסכסוך, הציע כי רייקה תהיה למדינה חופשית ואף העלה את הרעיון שחבר הלאומים יקים בה את משכנו, אך ב־1919 הוחלט בוועידת פריז על מסירתה של העיר לממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
בתגובה להחלטה, נכנס גבריאלה ד'אנונציו, משורר ולוחם איטלקי פשיסט, אל העיר ביום 12 בספטמבר 1919 בראש כוח צבאי, וגירש את הכוח הבינלאומי ששהה בה.
מטרתו של ד'אנונציו הייתה לספח את העיר לממלכת איטליה, אך הממשל האיטלקי לא שיתף עמו פעולה ואף דרש את כניעתו.
עקב כך הקים ד'אנונציו, שנה מאוחר יותר, ב־8 בספטמבר 1920, את "ממלכת קרנארו האיטלקית" (Reggenza Italiana del Carnaro), שנקראה על שמו האיטלקי של מפרץ קוורנר.
בכך נפתחה תקופת בת שני עשורים בהם הייתה רייקה לעיר ספר שקו גבול בינלאומי חוצה אותה.
המדינה החדשה אימצה חוקה שהיוותה השראה לחוקה של איטליה הפשיסטית בתקופתו של מוסוליני, וד'אנונציו הכריז על עצמו כדיקטטור שנשא בתואר דוצ'ה.
בחוקה זו זוהו לראשונה יסודות הפשיזם באירופה.
המדינה החדשה, ששלטה בפועל בשטח של כ־675 קמ"ר, לא זכתה להכרה בינלאומית מאף מדינה.
במקביל, ב־12 בנובמבר 1920 נחתם הסכם רפאלו בין איטליה לממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, ולפיו יועדה רייקה להיות למדינה חופשית כפי שהציע וילסון.
ההסכם קבע כי המדינה החדשה תהיה מדינה עצמאית דה פקטו משך שנה ודה יורה משך ארבע שנים.
ד'אנונציו התעלם מהסכם רפאלו ולבסוף אף הכריז מלחמה על איטליה עצמה.
לאחר הפצצה מן הים על ידי הצי האיטלקי והתערבות כוח צבאי יבשתי בקרבות "חג המולד העקוב מדם" (Natale di sangue), נכנע ד'אנונציו ב־30 בדצמבר 1920. שבעת ימי הלחימה גבו את חייהם של 39 לוחמים משני הצדדים ושל חמישה אזרחים.
בכך בא הקץ על ממלכת קרנארו האיטלקית.
ממלכת קמפוצ'ה הייתה מדינת בובות יפנית שהתקיימה בין 9 במרץ 1945 ל-16 באוקטובר 1945.
ב־9 במרץ 1945, בשלבי הסיום של מלחמת העולם השנייה, היפנים ביצעו הפיכה בשלטון הצרפתי בהודו-סין הצרפתית.
הפקידים והמנהיגים הקולוניאליים הצרפתיים פוטרו מתפקידם, וכוחות הצבא הצרפתי באזור נאלצו להתפרק מנשקם.
היפנים קיוו להחיות את התמיכה של האוכלוסיות המקומיות במאמץ המלחמתי של האימפריה היפנית על ידי עידוד השליטים המקומיים להכריז על עצמאות.
היפנים קיוו להחיות את התמיכה המסמנת של האוכלוסיות המקומיות במאמץ המלחמתי של טוקיו על ידי עידוד שליטים ילידים להכריז על עצמאות.
ב-13 במרץ הכריז המלך הצעיר, נורודום סיהאנוק על הקמת ממלכה עצמאית של קמפוצ'ה בעקבות בקשה רשמית של היפנים בעניין.
זמן קצר לאחר מכן ממשלת האימפריה היפנית אישרה באופן רשמי את עצמאותה של קמבודיה והקימה קונסוליה בפנום פן.
הכרזתו של סיהאנוק חרגה מההסכם הקודמים בין צרפת לקמבודיה, וזאת בנוסף לעובדה שהוא התחייב לשיתוף פעולה ולברית עם היפנים.
הממשלה החדשה הפכה את השפה הקמרית לשפה הרשמית במדינה.
פעולה זו שננקטה על ידי המדינה קצרת הימים הייתה למעשה צעד פופופולרי מאוד וצעד שהשפיע לאורך טווח, שכן מאז אף ממשלה בקמבודיה לא ניסתה לשנות את מעמדה של השפה הקמרית.
שינויים אחרים כללו את החזרת לוח השנה הירחי הבודהיסטי.
סיהאנוק כיהן כראש ממשלה החל ממרץ 1945. סון נגוק טאן, שהיה מנהיג קמבודי גולה, שברח ליפן ב-1942 בעקבות הפעילות שלו נגד כוחות הכיבוש הצרפתיים, חזר לקמבודיה באפריל 1945 לשמש כשר החוץ.
באוגוסט הוא הפך לראש הממשלה בעקבות כניעת יפן וכיהן בתפקיד עד חזרת הכוחות הצרפתיים להודו-סין באוקטובר 1945.
הכיבוש היפני של קמובדיה הסתיים בכניעת האימפריה היפנית באוגוסט 1945, לאחר שצבאות בעלות הברית נכנסו לקמבודיה וכוחות הצבא היפניים במדינה התפרקו מנשקם.
הצרפתים הצליחו להקים בשנית את הפרוטקטורט שלהם בקמבודיה.
באוקטובר של אותה השנה, נגוק טאן נעצר על שיתוף פעולה עם הכוחות היפנים והוטל עליו מעצר בית.
כמה מתומכיו ירדו למחתרת וברחו לצפון-מערב קמבודיה שהייתה בשליטת תאילנד.
ממלכת קוסקו הייתה ממלכה קטנה שהורכבה מהעיר קוסקו וסביבותיה בהרי האנדים.
היא נוסדה על ידי בני האינקה בתחילת המאה ה-13 כעיר-מדינה קטנה .עם הזמן, היא החלה לצמוח הן באמצעות עימותים צבאיים והן בהטמעה מרצון, ובסופו של דבר הוחלפה על ידי אימפריית האינקה (1438–1533).
תחת הנהגתו של מאנקו קאפאק, הקימו בני האינקה את העיר הקטנה קוסקו (Qosqo).
אירוע זה היה שיאה של הגירה איטית במשך 20 שנה שהתרחשה כתוצאה מהפלישות של בני האיימרה לרמות האנדים שבהן הם שכנו קודם לכן.
היא קמה בתחילת המאה ה-13 כעיר-מדינה קטנה בעמק קוסקו שבראשה עמד השליט המכונה סאפה אינקה.
וכך קרה שבמשך כ-200 שנה נאלצו בני האינקה להשקיע את מרצם במלחמות בלתי פוסקות עם שכניהם, והממלכה גדלה.
היא כמעט חרבה ב-1438 כשבני הצ'אנקה תקפו את הממלכה, והשליט ויראקוצ'ה אינקה נמלט מהעיר עם יורש העצר.
אבל בן אחר, "אינקה יופאנקי", החליט להישאר ולהשיב מלחמה.
הוא הביס את הצ'אנקה והפך לשליט הממלכה ושינה את שמו לפאצ'אקוטי (בקצ'ואה: "רעידת אדמה").
משנת 1438 החלו בני האינקה, בפיקודו של הסאפה אינקה פאצ'אקוטי בהתרחבות מרחיקת לכת של הממלכה.
חבלי הארץ שכבש פאצ'אקוטי הייתה בערך בגודל של שלוש עשרה המושבות עם פרוץ המהפכה האמריקאית של 1776 וכללה שטחים נרחבים בהרי האנדים.
פאצ'אקוטי ארגן מחדש את ממלכת קוסקו לאימפריה בשם טוואנטינסויו (Tawantinsuyu), המורכבת מממשלה מרכזית בראשות האינקה שבירתה קוסקו וארבע ממשלות פרובינציאליות שפינותיהם נפגשו בבירה עם מנהיגים חזקים: צ'ינצ'איסויו (Chinchaysuyu, צפון-מערב), אנטיסויו (Antisuyu, צפון-מזרח; יער האמזונאס), קויאסויו (Qullasuyu, דרום-מערב) וקונטיסויו (Kuntisuyu, דרום-מזרח).
משערים גם כי פאצ'אקוטי הורה לבנות את מאצ'ו פיצ'ו.
לאינקה לא היה כתב ולכן ההיסטוריה שלהם עד הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה הועברה בעל פה.
בין השאר הועברו גם שמותיהם של שמונת המלכים הראשונים של ממלכת קוסקו, הם היו חסרי חשיבות היסטורית ותולדותיהם מבוססים על אגדות:
ממלכת קרדיגיון' (בוולשית: Teyrnas Ceredigion, בלטינית: Cereticiaun) הייתה ממלכה ולשית בימי הביניים אשר שכנה בדרום-מערב ויילס.
כתוצאה מכך, בשנים שלאחר העזיבה הרומית, החלו להתבצע פשיטות ותקיפות של שבטים מהאי מאן ומאירלנד, כנגד יישובי צפון ויילס (אשר כונה בלטינית וונדוטיה - Venedotia).
לפי המסורת הרווחת, קונד'ה שהיה שליט בריטוני מאזור מזרח סקוטלנד ("הצפון הקדום"), היגר עם משפחתו לצפון-מערב ויילס כדי להילחם בפשיטות האיריות, להשליט סדר ולהקים שלטון יציב בסגנון בריטנו-רומי.
לאחר כיבושו של קונד'ה את האזור, הוא העניק לבנו החמישי קרדיג, את האזור הדרומי בשטחים שנכבשו והממלכה שהקים נקראה על שמו "קרדיגיון" (בני קרדיג).
סביב שנת 680, מלך קרדיגיון סייסל'וג אפ קלידוג, כבש את אזור איסטרד טווי ושם הממלכה שונה לממלכת סייסל'וג על שמו.
מתוך כך, הממלכה החדשה הייתה המשך של קרדיגיון כאשר בסיס הכוח ושושלת המלוכה המשיכה ודומה שרק שם הממלכה השתנה במקורות השונים בתקופה.
סביב שנת 800 גם הממלכות הקטנות בווילת' וגוורת'יריניון ששכנו בין סווסל'וג לממלכת פוויס ממערב נכבשות ומתאחדות עם סייסל'וג.
בשנת 872, המלך גוגן אפ מוריג נהרג ללא יורש והממלכה עוברת לידי רודרי הגדול, לאחר מותו ב-873 הממלכה הוולשית המאוחדת מתפצלת שוב וסייסל'וג ניתנת לאחד מבניו, קאד'ל אפ רודרי.
בשנת 920, הוול ד'ה, ייסד את ממלכת דהייברת' תוך שהוא מאחד את ממלכת סייסל'וג עם ממלכת דאווד.
עם מותו ב-950, בנו רודרי ירש את דהייברת', בעוד שבניו האחרים ירשו חלקים בממלכה, בתקופה זו קרדיגיון נחשבה כנסיכות בתוך ממלכת דהייברת' ובראשה אווין אפ הוול ד'ה.
ב-957 אולם, אווין ירש את כס הממלכה כולה וקרדיגיון התאחדה באופן מלא עם דהייברת'.
במהלך המאה ה-12, תחת שלטון נסיכות ויילס שבראשה ממלכת גוויניד', קרדיגיון הפכה לדוכסות שבראשה שימש אחד מבניו של נסיך ויילס כדוכס.
ממלכת תוניסיה הייתה מדינה קצרת מועד שהוקמה כמונרכיה ב-20 במרץ 1956 לאחר עצמאותה של תוניסיה והתקיימה עד להכרזת הרפובליקה ב-25 ביולי 1957. המלך היה אל-אמין ביי, ראש הממשלה היה המייסד בפועל של תוניסיה, חביב בורגיבה.
תנועת עצמאות שנמשכה כמה עשורים הביאה לסיום מדינת החסות הצרפתית, שהחלה ב-1881. בשנת 1954, המאבק התוניסאי וחוסר הציות האזרחי המתמשך הובילו לתחילתו של משא ומתן לאוטונומיה בין צרפת למפלגת הנאו-דסטור בראשותו של חביב בורגיבה, שנתמך על ידי האיגודים המקצועיים בתוניסיה והליגה הערבית.
האמנה המוסכמת מאפריל 1955 קבעה שצרפת תשמור על השליטה בצבא וביחסי החוץ, ובמקביל תבטיח את עצמאות הבייליק של תוניס, שאמורה הייתה להתחיל בשנה שלאחר מכן.
חביב בורגיבה, שעיצב את דמותו לפי המייסד הטורקי מוסטפא כמאל אטאטורק, שוחרר מהכלא על ידי צרפת והתקבל בהתלהבות על ידי העם התוניסאי.
אולם פשרה זו חילקה את הנאו-דסטור והובילה בסופו של דבר לדיכוי האגף השמאלי שלו ולגירוש המנהיג הפאן-ערבי הרדיקלי שלו סלאח בן יוסוף, שברח מאוחר יותר למצרים.
סדרה זו של מחלוקות פנים-מפלגתיות סימנה שהנאו-דסטור יפנה לדרך מתונה.
הצרפתים גם סיימו את חסותם על מרוקו כדי לרכז את כוחותיהם באלג'יריה.
בתגובה, וכתוצאה מדעת הקהל התוניסאית, דחף בורגיבה לעצמאות.
ממשלת צרפת התעלמה מהדחייה החריפה של המתיישבים הצרפתים, ויתרה על תוניסיה וחתמה על הפרוטוקולים.
ב-20 במרץ 1956 קיבלה תוניסיה עצמאות מלאה.
ביולי התקבלה בקשתה של תוניסיה לחברות מלאה באו"ם.
על פי תפיסתה של צרפת, תוניסיה העצמאית הפכה למונרכיה חוקתית שנשלטת על ידי בית תוניס, אל-אמין ביי.
הביי היה תואר מוסדי שראשיתו בתקופה העות'מאנית המוקדמת.
הביי מוחמד השביעי אל-מונסיף הקודם היה לאומן פופולרי, אבל אל-אמין ביי נתפס על ידי אחדים כפשרה צרפתית ועל ידי אחרים כקיצוני.
בחירות שכבר נקבעו נערכו עם הבחירה לאספה המכוננת ב-25 במרץ 1956; בגלל הסכמים סודיים שניתנו על ידי בורגיבה והביי, הבוחרים יכלו לבחור רק רשימות מפלגות ולא מועמדים.
הסכם זה הקל על הנאו-דסטור להרחיק יוספיסטים או מתנגדים אחרים ולשמור על משמעת מפלגתית.
בבחירות ניצחה מפלגת נאו-דסטור ברוב מוחץ, ומנהיגה חביב בורגיבה הפך לראש ממשלה.
ב-25 ביולי 1957 בוטלה המלוכה, הסתיימה כהונתו של הביי והוכרזה הרפובליקה התוניסאית.
אז הפכה האספה את בורגיבה לנשיא הראשון של מה שיהפוך לימים למדינה חד-מפלגתית תחת מפלגת דסטור הסוציאליסטית החדשה.
ממסר פחת, ממסר פחת זרם, מפסק דלף, מפסק פחת, או מפסק מגן הוא מפסק המנתק אוטומטית את הזנת החשמל, במקרה של הופעת זרם זליגה.
מטרתו של המפסק להגן מפני התחשמלות.
ממסר פחת יכול להגן על מכשיר בודד, על מעגל בודד, על מספר מעגלים או אף על מתקן חשמלי במלואו כגון מתקן חשמל דירתי.
ישנם ממסרי פחת המיועדים לזרם חילופין, חד או תלת-פאזיים וכאלו המיועדים לזרם ישר.
ממסר פחת כשלעצמו לא יכול להגן על המערכת, והוא רק משפר את ההגנה אותה מקבלת המערכת על ידי הארקה.
עקרון הפעולה של המכשיר מתבסס על מדידת ההפרש בין הזרם המגיע לממסר הפחת לבין הזרם החוזר ממנו.
כאשר קיים הפרש בין הזרמים, כלומר הזרם החוזר נמוך יותר, משמעות הדבר היא זליגת הזרם דרך מקום אחר, שמקורה עלול להיות בהתחשמלות אדם, ואז ממסר הפחת מנתק את הזרם, בהתאם לרמת הרגישות שלו שנמדדת במיליאמפר.
במכשיר ביתי רגיל הרגישות עומדת על 30 מיליאמפר.
ממסר הפחת אינו מקטין את הזרם העובר דרך האדם המתחשמל (ה"קורבן"), אלא רק מגביל את משך הזמן לכדי 300 מילישניות.
ממסר הפחת, בגרסתו הפשוטה ביותר בנוי מטבעת פריט (Ferrite) דרכה מלופפים שלושה סלילים.
קיימים בשוק דגמים שונים של ממסרי פחת.
דגם AC: דגם זה רגיש לזרמי תקלה סינוסואידיים.
דגם A: רגיש גם לזרמי תקלה ישרים וגם לזרמים שיש בהם גלים עליונים.
דגם : דגם משוכלל רגיש לזרמי תקלה סינוסואידיים, אך חסין בפני ניתוקים לא רצויים, הנובעים מזליגת זרם רגעית ולא מסוכנת בתדרים גבוהים.
דגם B: יחודו של דגם זה שבנוסף זרמי תקלה ישרים ולגל פועם הוא רגיש גם לזרם ישר.
ממציא הוא אדם היוצר המצאות חדשות: בדרך כלל, מוצרים שונים שלא היו קיימים קודם לכן, והם משמשים לשימושים חדשים לחלוטין או מהווים שיפור למוצרים קודמים ששימשו למטלה דומה.
ממציאים רבים (אך לא כולם) הם מדענים.
רובם מבססים את יצירתם על תגליותיהם של מדענים אחרים, מתנסים בשימושים מעשיים וצירופים של תגליות אלה, ובעזרת שיפורים וצירופים של מכשירים קיימים, יוצרים מכשירים שימושיים חדשים.
בין הממציאים המפורסמים ניתן למנות את ארכימדס, שהמציא את בורג ארכימדס וכלי נשק שונים; האחים רייט, שהמציאו את המטוס הראשון; צ'ארלס באבג', שנחשב לאבי המחשב; טים ברנרס-לי, שהמציא את ה-World Wide Web; ארתור סי.
קלארק, שהגה בספר מדע-בדיוני את הלווין הגיאוסינכרוני; רודולף דיזל, ממציא מנוע הדיזל; תומאס אדיסון, ממציא הנורה החשמלית, הפטיפון, והמצאות רבות אחרות; יוהאן גוטנברג, ממציא מכבש הדפוס; אלפרד נובל, ממציא הדינמיט; בלייז פסקל, ממציא מכונת החישוב; ורבים אחרים.
לא כל ההמצאות הן גדולות ומשנות סדרי עולם.
ממציאים רבים מתגאים בהמצאות קטנות אך שימושיות מאוד, שהקלו על חיי אנשים רבים, או שיפרו את תרבות הפנאי.
כך למשל יוהאן ואלר מוכר בטעות כממציא אטב הנייר, וארתור ויין הוא ממציא התשבץ.
מערכת הפטנטים הוקמה כדי לעודד ממציאים להמציא על ידי הבטחת מונופול לזמן מוגבל על המצאות שנמצאות חדשניות ומתקדמות המצאתית.
ממציא המעוניין בקבלת פטנט על המצאתו צריך לפנות לרשות הפטנטים, המדגמים וסימני המסחר במדינה בה הוא מעוניין לקבל הגנה על המצאתו.
מקובל שממציא שוכר את שירותיו של עורך פטנטים בכל הקשור להתנהלות מול רשות הפטנטים אך לרוב אין חובה לעשות כן כאשר מדובר ברשות פטנטים במדינתו של הממציא.
יש ממציאים שממציאים המצאות כחלק מעבודתם למשל במעבדות מחקר (למשל במעבדות בל).
יש ממציאים שעושים זאת למען השגת מקור פרנסה נוסף, ויש ממציאים שממציאים המצאות בשביל לעזור לאחרים.
ממפיס גריזליס היא קבוצת כדורסל מהעיר ממפיס שבטנסי, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NBA.
הקבוצה משובצת בבית הדרום-מערבי שבאזור המערב, ומארחת את משחקיה הביתיים באולם פדקס פורום.
הקבוצה הוקמה בעיר ונקובר שבקנדה, והצטרפה לליגה בעונת 1995/1996 בתור ונקובר גריזליס.
בסיום עונת 2000/2001 נמכר המועדון והעתיק את מקומו לממפיס.
קבוצת ונקובר גריזליס הוקמה בשנת 1995 בעיר ונקובר שבפרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה.
בעלי הקבוצה בחרו את השם "גריזליס" כיוון שבקולומביה הבריטית חיים דובי גריזלי רבים.
המועדון הצטרף ל-NBA בעונת 1995/1996 יחד עם טורונטו ראפטורס, והן היו שתי הקבוצות הקנדיות הראשונות ב-NBA.
בדראפט ההרחבה של שנת 1995, בו שתי הקבוצות החדשות בחרו לסירוגין שחקנים "לא מוגנים" משאר קבוצות הליגה, זכו הגריזליס בבחירה הראשונה, אך העדיפו להמיר אותה במיקום טוב יותר בדראפט ה-NBA.
בדראפט 1995 בחרה ונקובר בבחירה השישית את הסנטר בראיינט ריבס, ששיחק עבור המועדון עד עונת 2000/2001, בה נאלץ לפרוש בעקבות פציעה בגבו.
בדראפט 1996 בחרו הגריזליס בבחירה השלישית את הפורוורד שריף עבדור-רחים, ובבחירה השנייה בדראפט 1998 בחרה ונקובר את הרכז מייק ביבי.
ריבס, עבדור-רחים וביבי היוו את שלד הקבוצה בעונותיה הראשונות של הקבוצה ב-NBA, אך בדומה לקבוצות הרחבה רבות הייתה ונקובר אחת הקבוצות החלשות בליגה.
הקבוצה סיימה במקום האחרון בבית המערב-תיכוני בחמש מתוך שש עונותיה בוונקובר, ובאף אחת מהן לא ניצחה יותר מ-30% מהמשחקים.
בסיום עונת 2000/2001, אותה סיים המועדון עם מאזן שלילי (23–59) והפסדים כספיים משמעותיים, נמכרה הקבוצה לאיש העסקים האמריקאי מייקל הייזלי שהעביר את המועדון לממפיס שבטנסי.
בכך הפכו הגריזליס לקבוצת הספורט הראשונה מאחת הליגות הבכירות בארצות הברית (NBA, MLB ,NHL ,NFL) הממוקמת בממפיס.
לאחר מעבר הקבוצה לממפיס, עשתה הקבוצה שינויים רבים גם בסגל שחקני הקבוצה.
בערב הדראפט של עונת 2001/2002 השלימה הקבוצה שני טריידים בהם שלחה ארבעה שחקנים, ביניהם כוכבי הקבוצה עבדור-רחים וביבי, בתמורה לחמישה שחקנים, ביניהם הרוקי הספרדי פאו גאסול (מאטלנטה הוקס) והרכז ג'ייסון ויליאמס (מסקרמנטו קינגס).
כמו כן, בחרו הגריזליס בדראפט את הסמול פורוורד שיין באטייה, שהפך במהרה לחביב הקהל המקומי ולאחד השומרים הטובים ב-NBA.
בסיום עונתם הראשונה של הגריזליס בממפיס זכה גאסול בתואר רוקי העונה לאחר שהעמיד ממוצעים של 17.6 נקודות ו-8.9 ריבאונדים למשחק, זאת על אף שקבוצתו ניצחה ב-23 משחקים בלבד באותה עונה.
ב-2002 מונה שחקן היכל התהילה ג'רי וסט לתפקיד הג'נרל מנג'ר של הקבוצה, ולאחר שמונה הפסדים רצופים בפתיחת עונת 2002/2003 מונה יובי בראון לתפקיד המאמן.
בעונת 2003/2004, עם צירופם של הסווניגמנים מייק מילר וג'יימס פוזי, רשמה הקבוצה שיפור של 22 ניצחונות לעומת העונה הקודמת, עם מאזן ניצחונות של 50–32, והעפילה לשלב הפלייאוף לראשונה בתולדות המועדון.
הגריזליס עלו לפלייאוף מהמקום השישי באזור המערבי, אך הודחו כבר בסיבוב הראשון ללא אף ניצחון, לאחר שהפסידו לאלופה היוצאת סן אנטוניו ספרס בסוויפ (0–4).
בסיום העונה זכה בראון בתואר מאמן השנה ב-NBA.
במהלך עונת 2004/2005 התפטר יובי בראון מתפקיד מאמן הקבוצה, ובמקומו מונה מייק פראטלו.
הקבוצה סיימה את העונה במאזן 45–37 והעפילה לפלייאוף מהמקום השמיני במערב, אך הובסה, שוב בסיבוב הראשון ושוב בסוויפ, מול פיניקס סאנס.
בעונה הבאה רשמה הקבוצה שיפור קל לאחר שצירפה מספר שחקנים ותיקים, בהם דיימון סטודמאייר ואדי ג'ונס, אך היא כשלה שוב בניסיונה לנצח משחק פלייאוף.
הקבוצה אמנם רשמה 49 ניצחונות בעונה הסדירה והעפילה לפלייאוף מהמקום החמישי, אך הודחה בסיבוב הראשון של הפלייאוף לאחר שהפסידה לדאלאס מאבריקס, שוב בסוויפ.
בעונה זו נבחר כוכב הקבוצה פאו גאסול להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, ובכך היה לשחקן הראשון המייצג את מועדון הגריזליס במשחק היוקרתי.
ערב הדראפט של עונת 2006/2007 שלחו הגריזליס את שיין באטייה ליוסטון רוקטס בתמורה לבחירה השמינית בדראפט - רודי גיי.
באופן מפתיע למדי, ובהשפעת פציעה של גאסול בתחילת העונה שגרמה לו להחמיץ 23 משחקים, סיימה הקבוצה את העונה הסדירה במקום האחרון בטבלת הליגה עם 22 ניצחונות בלבד - מספר הניצחונות הגרוע ביותר מאז שהמועדון עבר לממפיס.
2007–2009: תקופת המעבר בין האחים גאסול
קריסת הקבוצה בעונת 2006/2007 הובילה לשינויים רבים במועדון - עם סיום העונה הודיע ג'רי וסט על פרישתו מתפקיד הג'נרל מנג'ר, ובמקומו מונה כריס וולאס.
כמו כן מונה מארק אייברוני לתפקיד מאמן הקבוצה במקומו של המאמן הזמני טוני בארון.
אף על פי שהקבוצה הייתה בעלת הסיכויים הגבוהים ביותר לזכות בבחירה הראשונה בדראפט 2007, אשר כלל את השחקנים המבטיחים גרג אודן וקווין דוראנט, הוגרלה ממפיס כבוחרת הרביעית בלבד בדראפט ובחרה את הרכז מייק קונלי.
במהלך עונת 2007/2008, כשהקבוצה עמדה על מאזן ניצחונות שלילי 13–33, הוחלט על בנייה מחדש ופרידה מפאו גאסול, אשר הוביל את קלעי הקבוצה במשך שש עונות רצופות.
ב-1 בפברואר 2008 סיכמה הקבוצה על עסקה עם לוס אנג'לס לייקרס, במסגרתה הועבר גאסול ללייקרס בתמורה לקוואמי בראון, ג'באריס קריטנטון, ארון מקי, זכויות הדראפט על אחיו הצעיר של פאו, מארק גאסול, ושתי בחירות דראפט עתידיות.
בעונת 2008/2009 ובעונת 2009/2010 ניצחה הקבוצה 22 ו-24 משחקים בלבד, בהתאמה, למרות צירופם של הצעירים המבטיחים או.
מאיו (בחירה שלישית בדראפט 2008), האשים ת'אביט (בחירה שנייה בדראפט 2009) ומארק גאסול שהגיע מקבוצת ז'ירונה הספרדית.
2009–2017: הקבוצה הקשוחה של קונלי, רנדולף ומארק גאסול
לפני עונת 2009/2010 צירפו הגריזליס שני שחקנים מנוסים שיחברו אל שלד הקבוצה הצעיר - אלן אייברסון מדטרויט פיסטונס וזאק רנדולף מלוס אנג'לס קליפרס.
אייברסון שוחרר מהקבוצה לאחר שלושה משחקים בלבד, לבקשתו, ורנדולף הפך לשחקן מפתח בקבוצה, בשורותיה נבחר לראשונה בקריירה למשחק האולסטאר.
תחת הדרכתו של המאמן ליונל הולינס דבק בקבוצה הכינוי "Grit and Grind" (בתרגום חופשי: "קשיחות וטְחִינָה"), שמבטא את השמירה הלוחצת והאגרסיבית של הקבוצה בהגנה, ואת ביסוס התקפת הקבוצה על משחק הפנים של רנדולף וגאסול.
צירופו של רנדולף, יחד עם שיפור במשחקם של הצעירים קונלי, מאיו, גיי וגאסול, החזירו את הגריזליס למעמד הפלייאוף בעונת 2010/2011, לראשונה מזה חמש עונות.
בשלב השני התמודדה ממפיס מול המדורגת רביעית, אוקלהומה סיטי ת'אנדר, והפסידה לה בתוצאה 3–4. בעונת 2011/2012 העפילו הגריזליס לפלייאוף מהמקום הרביעי במערב, אך הודחו ממנו כבר בסיבוב הראשון, לאחר שהפסידו ללוס אנג'לס קליפרס בתוצאה 3–4.
ב-25 באוקטובר 2012 נמכרה הקבוצה למיליארדר הצעיר רוברט פרה בן ה-34, בסכום של כ-350 מיליון דולר.
בעונת 2012/2013 נפרדה הקבוצה משני שחקני הכנף המובילים שלה, או.
מאיו ורודי גיי, ואת מקומם ברוטציה תפסו שחקנים עם אוריינטציה הגנתית יותר – טוני אלן וטיישון פרינס.
את העונה סיימו הגריזליס עם מאזן של 56–26, הטוב בתולדות המועדון, שהקנה להם את המקום החמישי בטבלת האזור המערבי.
כמו כן זכה גאסול בתואר שחקן ההגנה של העונה ב-NBA, בעוד קונלי ואלן נבחרו לחמישיות ההגנה של העונה.
בסיבוב הראשון של פלייאוף 2013 ניצחו הגריזליס בתוצאה 4–2 את הקליפרס, שהדיחו את ממפיס בפלייאוף בעונה הקודמת.
בסיבוב השני נקמו הגריזליס בקבוצה שהדיחה אותם בפלייאוף 2011, אוקלהומה סיטי, ניצחו אותה בתוצאה 4–1 והעפילו לשלב גמר המערב, לראשונה בתולדות המועדון.
בגמר המערב התקשה רנדולף, הקלע המוביל של הקבוצה, מול ההגנה של סן אנטוניו ספרס וסיים את הסדרה עם ממוצע של 11 נקודות למשחק בלבד.
הגריזליס לא ניצחו אף משחק בסדרה, והפסידו לספרס בסוויפ.
בפלייאוף של עונת 2013/2014 דורגו הגריזליס במקום השביעי במערב, ובסיבוב הראשון של הפלייאוף התמודדו שוב מול אוקלהומה סיטי.
במהלך הסדרה מול הת'אנדר נרשם שיא NBA של ארבעה משחקי פלייאוף רצופים שנגררו להארכה, מתוכם ניצחה ממפיס שלושה.
הגריזליס הפסידו במשחק השביעי והמכריע בסדרה, לאחר שהתייצבו למשחק ללא זאק רנדולף, שהושעה בגין דחיפה של סנטר הת'אנדר סטיבן אדמס במשחק הקודם.
לפלייאוף 2015 העפילה ממפיס מהמקום החמישי במערב.
בסיבוב הראשון ניצחה הקבוצה את פורטלנד טרייל בלייזרס בתוצאה 4–1, אך במשחק השלישי בסדרה נפצע מייק קונלי בפניו, מה שגרם לו להחמיץ את משחקים 4 ו-5 של הסיבוב הראשון ואת המשחק הפותח של הסיבוב השני מול גולדן סטייט ווריורס.
קונלי הוכשר לשחק עם מסכת מגן במשחק השני של הסדרה בו ניצחה ממפיס, אולם בסופו של דבר הפסידה לאלופה שבדרך בתוצאה 2–4.
בעונת 2015/2016 רשמה ממפיס 42 ניצחונות, העפילה לפלייאוף מהמקום השביעי במערב' והודחה על ידי הספרס בסיבוב הראשון של הפלייאוף (0–4).
לקראת העונה העוקבת האריך קונלי את חוזהו בקבוצה כשחתם על החוזה היקר בתולדות הליגה: 153 מיליון דולר ל-5 עונות.
כמו כן, באותו הקיץ חתם בממפיס צ'נדלר פארסונס (ל-4 עונות עבור 94 מיליון דולר), ומונה דייוויד פיזדייל כמחליפו של מאמן הקבוצה דייוויד ייגר.
על אף ניסיונות החיזוק שחזרו הגריזליס את הישגם מהעונה הקודמת: העפלה לפלייאוף מהמקום השביעי, והפסד לספרס בסיבוב הראשון (2–4).
לקראת עונת 2017/2018 עזב את הקבוצה זאק רנדולף לאחר 8 עונות במועדון, וכחודש מפתיחתה נפצע קונלי בגיד האכילס של רגלו השמאלית ונאלץ להחמיץ את כל שאר העונה.
בהיעדרם של רנדולף וקונלי ניצחו הגריזליס 22 משחקים בלבד בעונה הסדירה, והחמיצו את הפלייאוף לראשונה מאז עונת 2009/2010
בדראפט 2018 בחרה ממפיס את ג'ארן ג'קסון בבחירה הרביעית.
במהלך עונת 2018/2019 נפרדו הגריזליס ממארק גאסול, כששלחו אותו בטרייד לטורונטו ראפטורס בתמורה ליונאס ולנצ'יונאס, סי.
על אף יכולת טובה שהציג ולנצ'יונאס (19.9 נקודות ו-10.7 ריבאונדים למשחק) סיימו הגריזליס את העונה עם מאזן שלילי 33–49, אשר הציב אותם במקום ה-12 באזור המערבי.
לקראת תחילת עונת 2019/2020 ערכה הקבוצה שינויים בקרב ההנהלה המקצועית, כאשר ג'ייסון וקסלר התמנה למנהל הקבוצה בפועל (ג'נרל מנג'ר), וטיילור ג'נקינס התמנה למאמן.
כמו כן, הקבוצה העבירה בטרייד את הרכז הוותיק מייק קונלי ליוטה ג'אז בתמורה לג'יי קראודר, קייל קורבר, גרייסון אלן, דריוס בייזלי ובחירת דראפט עתידית.
בדראפט 2019 בחרה ממפיס את הרכז ג'ה מוראנט בבחירה השנייה, ואת הפורוורד ברנדון קלארק בבחירה ה-21.
נקודות: 52, ג'ה מוראנט נגד סן אנטוניו ספרס, 1 במרץ 2022.
ריבאונדים: 26, לורנזן רייט נגד דאלאס מאבריקס, 4 בנובמבר 2001.
אסיסטים: 19, ג'ייסון ויליאמס נגד גולדן סטייט ווריורס, 30 במרץ 2002.
חטיפות: 8, טוני אלן נגד קליבלנד קאבלירס, 23 באפריל 2012.
ממפיס היא עיר במחוז שלבי בטנסי שבארצות הברית.
נכון לשנת 2020 אוכלוסיית העיר מונה 633,104 תושבים, מה שמציב אותה כעיר השנייה בגודלה בטנסי (אחרי נאשוויל) והעשרים ושמונה בגודלה בכל ארצות הברית.
נכון לשנת 2017 מונה אזור המטרופולין של ממפיס כ-1,348,260 תושבים, המטרופולין השנייה בגודלה בטנסי אחרי המטרופולין של נאשוויל.
בכל ההיסטוריה של טנסי, ממפיס מעולם לא הייתה עיר הבירה בגלל מקומה המערבי.
ממפיס ממוקמת על צוק צ'יקאסאו מעל נהר מיסיסיפי ועל שפת נהר וולף.
נמל התעופה של ממפיס משמש נמל הבית לצי המטוסים (כ-600) של חברת המשלוחים הבינלאומית Fedex.
תושביה הראשונים של ממפיס היו השבט האינדיאני של תרבות המיסיסיפי ולאחר מכן השבט צ'יקסאו.
בשנת 1682 הגיע רנה-רובר קוואלייה, אדון לה-סאל דרך נהר האילינוי עד למפגשו עם המיסיסיפי ומשם הפליג עם משלחתו במורד נהר המיסיסיפי בסירות קנו עד לשפכו במפרץ מקסיקו.
לה-סאל תבע את כל אגן המיסיסיפי בשם צרפת והחליט לקרוא לאזור כולו לואיזיאנה, על שם מלך צרפת לואי הארבעה עשר.
הוא בנה מבצר קטן בשם "מבצר פרודום", שהפך מאוחר יותר לעיר ממפיס.
השם ממפיס עצמו מגיע משמה של העיר ממפיס, שהייתה בירתה של מצרים העתיקה, ושוכנת לגדת הנילוס מדרום לדלתא.
השם עצמו נגזר משיבוש ביוונית של השם המצרי הקדום מֶנֹ-פר, על שם הפירמידה של אחד הפרעונים, פפי הראשון, מהשושלת השישית.
ממפיס היא עיר תאומה של הערים:
"ממעמקים" הוא שם האלבום השני של הפרויקט של עידן רייכל, שיצא בינואר 2005.
בדומה לאלבומו הראשון, גם באלבום זה אירח עידן רייכל זמרים שונים ששרו שירים שכתב.
רוב השירים הוקלטו באולפן הביתי בביתו של רייכל.
האלבום זכה להצלחה מסחרית גדולה, ומכר 20,000 עותקים תוך ימים ספורים בלבד.
בסך הכל מכר האלבום מעל ל-123,000 עותקים.
בעקבות האלבום זכה "הפרויקט של עידן רייכל" בתואר "הרכב השנה" במצעדי הפזמונים השנתיים של גלגלצ ושל רשת ג' לשנת ה'תשס"ה.
האלבום זכה בפרס אקו"ם לאלבום עברי וכן להישג השנה לשיר, על השיר "ממעמקים".
באלבום זה גדל חלקו של גלעד שמואלי בהפקה המוזיקלית, ויחד עם רייכל הוא עיבד כמעט את כל שירי האלבום, וכן ניגן ברובם בתופים.
שני נגנים נוספים באלבום, הבסיסט גולן זוסקוביץ' והגיטריסט אבי סינגולדה, שיתפו עם רייכל פעולה גם באלבומו הראשון.
לאלבום זה הצטרף נגן נוסף שהכיר רייכל דרך הרכב הנגנים של עברי לידר, עילי בוטנר, שניגן בגיטרה ברוב השירים באלבום.
נגנים נוספים שהשתתפו במספר שירים כללו את הבסיסט עמוס פרידמן, את החלילן אייל סלע ואת נגן כלי ההקשה איתמר דוארי.
השיר "מילים יפות מאלה" מכיל גם נגינה בטאבלה מאת אריף דרוויש.
מילים ולחנים מאת עידן רייכל, עיבודים מאת רייכל וגלעד שמואלי - אלא אם צוין אחרת.
עלה נישא ברוח (עיבוד: עידן רייכל ואסף דר) (2:49)
סולנית השיר היא שושנה דמארי.
דמארי הקליטה שני שירים עבור האלבום, "עלה נישא ברוח" ו"האר את עיניו", וזאת לאחר שנים רבות שבהן לא הקליטה שירים.
בעיבוד השיר השתתף אסף דר, שגם מנגן בו בצ'לו.
הנגינה הנשמעת כרביעיית מיתרים היא למעשה נגינה של דר לבדו, שהוקלט מספר פעמים.
השיר משלב מילים מתוך המזמור "ביום שבת אשבח" מתוך ה"דיואן" של שלום שבזי בשירתו של שלום צוברי עם שירה בשפת פאפיאמנטו של סרג'יו ברהמס, שכתב את המילים.
ברהמס השתתף גם באלבום הראשון של הפרויקט, בשיר "Brong Faya".
סולן השיר הוא אילן דמתי, שעבד כתאורן מופעי ההרכב.
את השיר פותח קטע דיבור באמהרית של יוסי וואסה.
השיר היה הסינגל החמישי והאחרון מהאלבום שיצא לרדיו.
השיר היה האחרון שנכתב עבור האלבום, כשבועיים לפני צאתו.
במקור הקליט רייכל את עצמו כסולן השיר, אך בעצתו של השותף להפקה המוזיקלית גלעד שמואלי הקליט רייכל את דין דין אביב כסולנית.
היה זה שיתוף הפעולה השני של רייכל עם אביב, לאחר שבאלבום הראשון של הפרויקט שרה את השיר "אם תלך".
את השיר מלווה נגינת מסנקו (כינור אתיופי) של מולוגטה טדסה, שניגן גם בשיר "מדברים בשקט" באלבום הראשון של הפרויקט.
השיר היה השני מהאלבום שיצא כסינגל לתחנות הרדיו.
זהו השיר היחיד באלבום ששר רייכל בעצמו.
מתלווה אליו בשירה באמהרית ווגדרס אבי וואסה, שלא השתתף באלבום הראשון, אך הצטרף לסיבוב ההופעות שליווה אותו.
שירתו של וואסה היא על פי השיר האתיופי של מולוכן מְלֶסֶה "Nanu Nanu Ney".
כמו כן משתתפת בשיר כברה קסאי בקולות רקע.
השיר היה הסינגל הראשון שיצא מהאלבום, בדצמבר 2004. הוא זכה להצלחה מיידית, כשנכנס היישר למקום הראשון במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', שאותו הוביל במשך שמונה שבועות רצופים.
ב"מצעד העשור" של ערוץ 24 לסיכום העשור הראשון של המאה ה-21 נבחר השיר כ"שיר העשור".
מילות השיר הן של שלום שבזי, ולחנו של רייכל מבוסס על לחן עממי מסורתי.
את השיר שרים בהגייה תימנית יחיא צוברה ושלום צוברי.
סולנית השיר היא כברה קסאי, שאותה הכיר רייכל משירותה בלהקה הצבאית "רוק בירוק" שהדריך.
קסאי לא השתתפה באלבום הראשון של הפרויקט, אך הצטרפה לסיבוב ההופעות שליווה אותו.
לקסאי מתלווה הזמרת ליאורה יצחק, ששרה בהינדי שורה חוזרת שפירושה "אתה האהבה הראשונה שלי".
השיר היה השלישי מהאלבום שיצא כסינגל.
סולנית השיר היא מאיה אברהם.
אברהם השתתפה לסירוגין בסיבוב ההופעות שליווה את האלבום הראשון של הפרויקט.
השיר היה הסינגל הרביעי שיצא מהאלבום.
אולי הפעם (עיבוד: עידן רייכל, עילי בוטנר וגלעד שמואלי) (2:41)
סולנית השיר היא מיטל מעודה.
בעיבוד השיר השתתף עילי בוטנר.
שיר שכתבה ושרה בערבית מירה עווד, שהתפרסמה עוד בטרם האלבום כשחקנית תיאטרון.
סולנית השיר היא מירב איתן, שאותה הכיר רייכל מהלהקה הצבאית שהדריך.
איתן נבחנה אצל רייכל כשחקנית, אך הרשימה אותו בקולה הנמוך.
Siyaishaya Ingoma (מילים: דונובן פריפקט רייד) (3:34)
שיר שכתב דונובן פריפקט רייד על פי שיר עממי.
גם לחנו של רייכל מבוסס על לחן עממי.
סולן השיר הוא בונגאני ט'ולו ואת הטקסט המדובר מדקלם דונובן פריפקט רייד, שהוקלט באולפן בלונדון.
השיר השני באלבום ששרה שושנה דמארי.
מערכת ממסר רדיו היא אמצעי שתפקידו לקלוט אות רדיו בנקודה מסוימת, להגביר אותו ולהפיץ אותו לנקודה אחרת, נקודות אחרות או לאזור אחר.
לצורך כך מתבצעים שלושה שלבים:
קליטה: בכל תחנת ממסר ישנו לפחות רכיב קולט אחד.
עיבוד: שלב זה אופציונלי, והוא עשוי לכלול שחזור של האות, תיקון שגיאות, והמרה של האות לפורמט אחר.
שידור: בכל תחנה ישנו משדר מטיפוס כלשהו.
בשלב זה גם מתבצעת באופן טבעי הגברה של האות, מכיוון שבדרך כלל האות המגיע לתחנה חלש מזה שבאפשרותה לשדר.
רכיב שכל תפקידו הוא לבצע את שלב העיבוד, כגון מודם, לא נחשב לממסר, אם כי הוא עשוי להיות חלק מתחנת הממסר.
המונח "תחנת ממסר" איננו מתייחס דווקא לתחנה המבצעת ממסר רדיו, אך השימוש המקובל במילה מתייחס דווקא לממסר כזה.
זאת כיוון שהסיבה העיקרית לשימוש בממסר היא הדעיכה של האות בתווך, מה שבולט במיוחד באות אלקטרומגנטי עליו משפיעים (בנוסף לבליעה באוויר) גם עצמים בדרך והעובדה שהוא מתפשט על פני כדור ולכן נחלש ביחס הפוך לריבוע המרחק.
זאת לעומת אות הנע בתווך קווי, שמושפע באופן כמעט בלעדי ממידת הבליעה של התווך ולכן דועך באופן ליניארי.
דרך מקובלת להבדיל בין סוגי הממסרים השונים היא על פי תווך הקליטה והשידור:
F1-F2 - האות המקורי נקלט בתחנת הממסר כאות רדיו בתדר כלשהו (F1), ומשודר מהתחנה בתדר אחר.
F1-F1 - האות המקורי נקלט בתחנה ומשודר ממנה באותו תדר.
קווי-F1 - האות המקורי מתקבל בתחנת הממסר דרך קו תקשורת, והממסר מפיץ את השידור הלאה כשידור אלחוטי, וכן לכיוון ההפוך - קליטה של תשדורת אלחוטית והמרתה למידע העובר בתווך קווי.
קווי-קווי - האות נקלט ומשודר בתווך קווי.
זהו ממסר שאיננו ממסר רדיו כלל.
משחזר הוא דוגמה לרכיב כזה.
כמו כן ניתן להבדיל בין נוהלי עבודה שונים של ממסר:
חד כיווני - כאשר התחנה קולטת אך ורק מצד אחד ומשדרת אך ורק לצד השני (או לאזור השני).
דו כיווני - התחנה משדרת לשני הצדדים וקולטת משני הצדדים.
חצי-דופלקס - תחנה שמשדרת רק לאחר שהפסיקה לקלוט (ע"פ רוב בשיטת F1-F1 זאת תהיה שיטת הפעולה, על מנת למנוע תפיסת ממסר).
דופלקס מלא - כאשר השידור והקליטה הם בו-זמניים (או תוך שימוש בחלוקת זמן, שמדמה בו-זמניות).
דרך שלישית לחלק את סוגי הממסרים היא על פי מספר המקורות והיעדים:
נקודה לנקודה (P2P) - ממסר שמעביר אות בין שתי נקודות ספציפיות.
ממסר כזה יכול להיות קווי-קווי אך לא בהכרח.
למשל ממסר שמקבל אות דרך עורק רדיו ומשדר אותו דרך עורק רדיו אחר.
נקודה למספר נקודות (P2MP) - ממסר בין מספר מקומות מוגדרים לנקודה מרכזית.
נקודה לאזור - ממסר ששמעביר אות בין נקודה מסוימת לאזור כללי (לפחות צד אחד יהיה בשידור רדיו).
ממסר רדיו בין שני אזורים.
לוויין תקשורת הוא בעצם תחנת ממסר רדיו השוהה בחלל.
בתקשורת סלולרית נעשה שימוש בכמה סוגי ממסרים.
בתקשורת מחשבים: נקודת גישה ומגדילי טווח.
הפצת שידורים ממרכז שידור (לדוגמה, הפצת שידורי קול ישראל והערוץ הראשון מהאולפנים בירושלים לכל הארץ).
שיטה זו גם מסייעת לתחנות רדיו פיראטי מכיוון שהיא מקשה על אוכפי החוק (מטעם משרד התקשורת או המשטרה) לאתר את מקור השידורים.
העברת אותות ומידע בין מרכזים שונים של מערכת לתקשורת נתונים.
בנוסף לשימושים מקבילים לשימושים האזרחיים, השימוש בממסרי רדיו נפוץ בצבאות בעולם בעיקר בשל החיוניות של קשר רדיו טקטי ללחימה ולשליטה בשדה הקרב.
מערכת ממסר מטיפוס F1-F1 משמשות להתגברות על בעיות של טווח שידור, מחסומים (כגון הרים), וכן להתגברות על חסימה אלקטרונית עוינת: תחנת ממסר שתהיה קרובה אל כוח עליו מתבצעת חסימה שכזו עשויה לאפשר תקשורת עם הכוח.
לשימוש בתחנת ממסר רדיו בלחימה יש גם חיסרון: כאשר מתבצעת חסימה אלקטרונית באזור התחנה בתחום הקליטה שלה, התחנה מפיצה את החסימה הלאה ובכך עוזרת לאויב.
מה שהופך שימוש באמצעים שונים להימנעות מחסימות לחיוניים.
מערכת ממסר מטיפוס "קווי-F1" משמשות למטרות דומות, בשני הבדלים עיקריים: הן על פי רוב אמינות יותר, והן נייחות, ולכן משמשות בעיקר מפקדות מרחביות.
בצה"ל אמצעי הנעזר בממסר כזה נקרא ש"ט.
מערכת כזאת כוללת על פי רוב אמצעי קלט-פלט, הנמצא בחמ"ל, ממיר את האותות (על פי רוב דיבור ושמע) לאותות חשמליים ומעביר אותם דרך תווך קווי (או עורקי תקשורת) אל תחנה הממוקמת באזור בעל כיסוי רדיו אפקטיבי.
שם מומר האות לגלי רדיו ומשודר החוצה.
בנוסף לאמור לעיל, שימוש בממסרי רדיו מקשה על האויב לבצע איכון שידורים לצורך פגיעה בכוחות לוחמים או במפקדות.
בתחנה מטיפוס F1-F2, כאשר השידור נעשה בתדר קרוב מספיק (או כאשר הרמוניה כלשהי של תדר השידור קרובה מספיק) לתדר הקליטה של התחנה, ועוצמת האות חזקה יותר מעוצמת האות המגיע מתחנת המקור, תתרחש תפיסת ממסר (שהיא סוג של משוב חיובי): האות שיצא מהתחנה ייקלט בה שוב, וישודר שוב, וחוזר חלילה.
כתוצאה מכך התחנה לא תבצע יותר ממסר אלא חסימה אלקטרונית.
התופעה דומה (ולמעשה זהה מרוב הבחינות) לתופעה המתרחשת כאשר מקרבים מיקרופון אל המגבר אליו הוא מחובר, מה שגורם לצפצוף חזק וצורם.
ישנן מספר דרכים להימנע מתפיסת ממסר:
שידור בחצי דופלקס, או בחלוקת זמן, כך שכאשר המשדר פועל המקלט כבוי, ולהפך.
שידור בתדרים רחוקים מתדרי הקליטה.
במקרה זה יש לוודא שתדר הקליטה לא יהיה קרוב מדי לכפולה כלשהי של תדר השידור על מנת למנוע מההרמוניות של הגל לגרום לתפיסת ממסר.
המרחק הדרוש נקבע ממספר פרמטרים: רוחב הפס של האות המשודר והספקו, רוחב הפס של המקלט ומידת הרגישות שלו.
שידור וקליטה כיווניים על ידי שימוש באנטנות כיווניות כאשר הדבר אפשרי.
דבר זה יקטין את הסבירות להתרחשות התופעה אך לא ימנע אותה לחלוטין כיוון שגם אנטנה כיוונית למעשה משדרת בכל הכיוונים, אם כי בהספק נמוך.
תנאי הסביבה עשויים להשפיע על מידת האפקטיביות של השיטה הזאת כתוצאה מהחזרות של האות המשודר מעצמים בסביבה.
קיימים רכיבים אלקטרוניים המסוגלים לזהות תפיסת ממסר ולבצע פעולות שיעזרו למנוע אותה, או לכבות את המשדר כך שלא תתבצע חסימה.
ממעמקי הגיהנום הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2001, המבוסס באופן חופשי על רומן גרפי מאת אלן מור ואדי קמפבל, העוסק בתעלומת ג'ק המרטש.
הסרט בוים על ידי האחים יוז ומככבים בו ג'וני דפ והת'ר גרהאם.
הסרט עלה לאקרנים ב-19 באוקטובר 2001 ולא זכה להצלחה רבה, ויחס המבקרים כלפיו היה מעורב.
עלילת הסרט מתרחשת ב-1888 בלונדון, בתקופת רציחותיו של ג'ק המרטש.
גיבור הסרט הוא המפקח אברליין (דפ), בלש מבריק במשטרת לונדון, הניחן ביכולת על-טבעית לראות חזיונות, בעיקר כאשר הוא תחת השפעת אופיום.
אברליין נקרא לחקור את רציחותיו של ג'ק המרטש, השם לעצמו למטרה זונות באזור וייטצ'אפל.
לאחר שנואש מיכולותיו של חוקר מקרי המוות המשטרתי לבחון את הגופות המרוטשות במומחיות רבה, פונה אברליין לסר וויליאם גאל (איאן הולם), מנתח ידוע המשמש כרופא למשפחת המלוכה הבריטית, וזה קובע כי הרציחות בוצעו על ידי מנתח מיומן.
במקביל, אברליין מגלה כי בין קורבנות הרצח מכנה משותף - כולן מאותו חוג חברות-זונות.
הוא נעזר במרי קלי (גרהאם), אחת מהזונות, ומגלה כי מעט לפני תחילת הרציחות נחטפה חברה נוספת - אן קרוק.
קרוק נישאה בחתונה קתולית לה היו עדות חברותיה הזונות, לאלברט, אשר הציג עצמו כצייר אמיד בפני הזונות, והשניים אף חבקו ילדה.
אברליין מגלה כי סוכני "המדור המיוחד" של משטרת לונדון חטפו את אן, אלברט ובתם ומנסה להתחקות אחר עקבותיהם.
אברליין מגלה כי התינוקת נלקחה לבית יתומים וכי קרוק נלקחה לבית חולים לחולי נפש, לאחר שעברה לובוטומיה.
על אף מצבה המעורער, מצליח אברליין להסיק מדבריה של קרוק כי אהובה אלברט הוא למעשה אלברט אדוארד, בנה של המלכה ויקטוריה והיורש לכס המלוכה הבריטי.
אברליין מבין מטרת הרציחות היא למנוע את היוודע דבר נישואיו הקתולים של הנסיך, בן למשפחה פרוטסטנטית, לזונה.
אברליין תחילה חושד בנסיך, אך סר גאל מסביר כי זה נדבק בעגבת, הגורמת לידיו לרעוד, ועל כן היה מתקשה לבצע הרציחות, מה גם שאיננו מנתח.
הרציחות נמשכות ושתי חברות נוספות של מרי קלי נרצחות באותו לילה.
אנשי המדור המיוחד מאיימים על אברליין להפסיק את כיווני החקירה שלו ולמצוא שעיר לעזאזל, ובמקביל מפקדו, המבקש לטייח את המקרה, משעה אותו מכל פעילות.
אברליין מבין כי מדובר בקנוניה רחבה ונותן למרי קלי, בה התאהב בינתיים, כסף כדי לברוח מלונדון בטרם תרצח גם היא.
בעזרת חזיונותיו מגלה אברליין את מקורות האופי הפולחני של הרציחות - הבונים החופשיים.
הוא פונה לסר גאל, המאשר כי מדובר ברציחות שנועדו לחקות הוצאות להורג של בוגדים באגודה הסודית.
אברליין מסיק כי סר גאל הוא-הוא הרוצח, אך בטרם עולה בידו לעצרו הוא מותקף ונחטף על ידי אנשי המדור המיוחד - השותפים לקנוניה.
אברליין מצליח להרגם ולהמלט, אך סר גאל הספיק לרצוח את הקורבן האחרון.
בעוד הוא בוחן הגופה, אשר בותרה בברוטליות, מגלה אברליין שזו לא מרי קלי, אלא זונה אחרת שחלקה עימה החדר, אך לא מגלה לאיש.
הוא מקבל מכתב ממרי קלי, המספרת לו כי עזבה את לונדון עם בתה של אן קרוק והיא מקווה שיצטרף אליהם.
אברליין מחליט שלא לנסוע, כדי למנוע צל של חשד שמרי קלי עדיין חיה, ובכך להגן על חייה.
המלכה ויקטוריה מורה "לטפל" בסר גאל, ואנשי הבונים החופשיים דנים אותו בגין סיכון האגודה הסודית.
גאל עצמו החל שוגה באשליות כי הוא משרת אלוהים ורציחותיו היו קדושות.
לבסוף מבוצעת בו לובוטומיה והוא מאושפז ערירי בבית חולים לחולי נפש.
הסרט מסתיים במותו של אברליין במאורת אופיום.
ג'וני דפ - המפקח אברליין
הת'ר גרהאם - הזונה מרי קלי
איאן הולם - סר ויליאם גאל, רופאה של משפחת המלוכה
רובי קולטריין - סמל פיטר גודלי, עוזרו של אברליין
איאן ריצ'רדסון - סר צ'ארלס וורן
ג'ייסון פלמינג - נטלי, נהג הכרכרה של הרוצח
סוזן לינץ' - ליז סטרייד, הקורבן הרביעי
לזלי שארפ - קייט אדווס, הקורבן החמישי
סופיה מיילס - ויקטוריה אברליין
הספר מבוסס על הרומן הגרפי From Hell מאת אלן מור.
מור, אשר מספר רב של יצירותיו זכו לפופולריות, התייחס רבות בביטול לעיבודים קולנועיים ליצירותיו.
"ממעמקי הגיהנום" היה העיבוד הקולנועי הראשון לכתביו, וזה החליט שלא להתערב כלל בתהליך ההפקה והעיבוד, בסוברו כי ככל שהעיבודים הקולנועיים יתרחקו מהיצירה המקורית וממנו - כך ייטב.
כך אכן אירע ב"ממעמקי הגיהנום": הדמויות, תיאורן ומערכות היחסים ביניהן ועקרונות רבים בעלילה התרחקו עד מאוד מהמקור.
כך, למשל, דמותו של אברליין מתוארת בסרט כאלמן צעיר ומדוכדך בעל יכולות על טבעיות והתמכרות לאופיום, בעוד שבמקור זה מתואר באופן נאמן יותר למציאות ההיסטורית, כגבר נשוי בגיל העמידה ללא יכולות על טבעיות כלשהן.
גם דמותה של מרי קלי שונה עד מאוד - ולא נותר זכר לתיאורה המקורי כלסבית מופקרת (בסרט אלמנט זה הועבר לאחת הזונות האחרות).
מערכת היחסים בין השניים, אשר במקור היא ידידות גרידא, שונתה אף היא והפכה לסיפור אהבה.
עמודי התווך של העלילה המקורית שונו גם כן.
עלילת הסרט היא תעלומת פשע ליניארית "פשוטה", בה הבלש עוקב אחר רמזים (ולעיתים חזיונות) אשר מובילים אותו לגילוי הרוצח.
לעומת זאת, העלילה המקורית הייתה סבוכה יותר מחד, ומנגד חשפה בפני הקוראים את זהות הרוצח הרבה בטרם זו התגלתה לדמותו של אברליין.
שינויים אלו הובילו לביקורת מעם חובבי ספרו של מור כלפי העיבוד הקולנועי.
לאחר מספר עיבודים נוספים ליצירותיו אשר לא היו נאמנים למקור מאס מור בתעשיית הסרטים ההוליוודית כליל ולבסוף דרש שלא לאזכר את שמו ברשימת התורמים להפקות, ואף שלא לקבל כסף תמורתן.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-19 באוקטובר 2001. על אף שבסוף השבוע הראשון להקרנתו היה לסרט המכניס ביותר בארצות הברית, היה זה עדיין סכום צנוע יחסית - 11 מיליון דולר.
בשבועות הבאים הדרדרו הכנסות הסרט בהתמדה וכעבור 12 שבועות בלבד זה ירד מהאקרנים בארצות הברית לאחר שגרף הכנסות בנות 31.5 מיליון דולר - פחות מתקציב ההפקה.