tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי האטלנטיק, הצהרה זו הייתה חלק ממהלך הטעיה.
באותו בוקר שוגרו לכיוון ישראל 25 טילים בנוסף למל"טים.
המתקפה גרמה לארבע זירות נפילה וכ-50 פצועים בכל הזירות, ארבעה במצב קשה.
בית החולים סורוקה היה אחת הזירות שנפגעו.
ב-20 ביוני הצהיר דובר צה"ל שחיל האוויר הישראל השמיד מעל 200 משגרי טק"ק באיראן.
ב-21 ביוני מתנגדי המשטר הציתו לפחות שבע מפקדות של הבסיג' בכפרים שונים ברחבי אירן, על מנת לפגוע בזרוע האזרחית-צבאית של משמרות המהפכה.
במהלך העימות נוהל בין 14 ל-24 ביוני מבצע טורנדו לתקיפת טהראן.
המבצע יצא לפועל באופן חלקי מאוד ומצומצם, כאשר חלקו המכריע, שהתמקד בתקיפת תשתיות ממשלתיות בטהראן, בוטל ברגע האחרון.
22–24 ביוני: תקיפת ארצות הברית את איראן
ב-22 ביוני תקפו מטוסי קרב אמריקאים את שלושת מתקני הגרעין בפורדו, נתנז ואספהאן: מתקן פורדו להעשרה גרעינית הותקף ב-12 פצצות MOP – השימוש המבצעי הראשון בפצצות אלו.
המתקנים בנתנז ובאספהאן הותקפו ב-30 טילי טומהוק.
בבוקר 22 ביוני שיגרה איראן כ-30 טילים בשני מטחים על ישראל, ושניים מהם פגעו בתל אביב ונס ציונה וגרמו לנזק כבד למבנים ופצועים.
בחיפה נפל ראש קרב של טיל איראני שהתנתק מגוף הטיל בזמן השיגור ולא זוהה על ידי המערכות, וגרם להרס רב.
האיראנים טענו שבמטח הם שיגרו טיל בליסטי מתמרן מדגם ח'ייבר שכן.
ב-22 ביוני תקפו מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי טילי קרקע-קרקע ארוכי טווח מדגם ח'וראמשהאר שאוחסנו בבסיס הטילים האימאם חוסיין במרחב יזד, כ-2,200 ק"מ מישראל.
ב-23 ביוני תקף צה"ל שישה שדות תעופה של צבא איראן במערב, במזרח ובמרכז המדינה.
על פי הודעת דובר צה"ל, בתקיפות הושמדו 15 כלי טיס, בהם מטוסי קרב מדגם F-14 ו-F-5, מסוקי קרב מדגם AH-1, ומטוס תדלוק.
התקיפות בוצעו באמצעות כלי טיס מאוישים מרחוק וגרמו לנזק למסלולי המראה, לדירים תת-קרקעיים ולמערך התעופה הצבאי האיראני שפעל מהבסיסים שהותקפו.
בנוסף, חיל האוויר תקף במרחב טהראן סמלי שלטון של משטר האייתולות.
התקיפות כוונו לעבר מפקדות של משמרות המהפכה, מטה הבסיג' ובית הכלא אווין – המשמש לכליאתם של אסירים פוליטיים ומתנגדי משטר.
בין המטרות שהותקפו נכלל גם השעון בכיכר פלסטין, שמכונה "השעון להשמדת ישראל", וכן מפקדות ביטחון הפנים של משמרות המהפכה "ומטה ההכוונה האידאולוגי".
בנוסף, הותקפה אוניברסיטת "שהיד בהשתי" בטהראן, שבמכת הפתיחה נהרג ראש הפקולטה להנדסה גרעינית שלה.
בתקיפות, על פי הערכות, נהרגו בין עשרות למאות פעילי משמרות המהפכה האסלאמית.
באותו יום, כתגובה למבצע האמריקאי, יצאה איראן למבצע בשורת הניצחון, שבמסגרתו היא שיגרה כטב"מים וטילים קצרי-טווח לבסיסים של צבא ארצות הברית בקטר ובעיראק.
בליל 24 ביוני, חיל האוויר הישראלי תקף עשרות מטרות בטהראן ובכרג' ובאזורים נוספים באיראן.
בתקיפות הרג מספר בכירים במשמרות המהפכה, בהם את מפקד המודיעין של הבסיג', מוחמד-תקי יוספוונד ואת מדען הגרעין האיראני מוחמד רידא סדיקי (צדיקי).
בעוד שאף אחת מהממשלות לא אישרה בינתיים את טענתו של טראמפ, נרשמה ירידה משמעותית במעשי האיבה וכוונה בישראל לחזור הדרגתית לטיסות אזרחיות באזור החל מ-24 ביוני 2025.
החל משעה 5:00 בבוקר שיגרה איראן חמישה מטחי טילים לעבר ישראל.
אחד הטילים פגע בבניין דירות בבאר שבע וארבעה בני אדם נהרגו ועוד 24 אזרחים נפצעו, בהם גם חייל צה"ל בחופשה.
לפי תחקיר ראשוני בצה"ל, האיראנים שיגרו כ-20 שיגורים מ-4:58 בבוקר ועד השעה 7:11. באיראן הכריזו על כניסת הפסקת האש לתוקף אחרי המטח, נתניהו אישר זאת בשם הממשלה אחרי שעות.
בצה"ל אמרו כי נעשה רצף ירי על כל הארץ, בפיזור מצומצם של טילים בודדים – כל מטח לאזור אחר.
בשעה 10:27, שלוש שעות אחרי כניסת הפסקת האש לתוקף, שוגרו עוד שני טילים מאיראן לצפון ישראל אך הם יורטו.
הוכרז כי ישראל תגיב בעוצמה בטהרן על ההפרה, אך הנשיא טראמפ הביע התנגדות נזעמת וישראל צמצמה את המתקפה שלה ותקפה לבסוף מכ"ם כמטרה "סמלית" בצפון איראן.
– המנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי פרסם הצהרה בעקבות המבצע ובה כינה את התקיפות "פשע" ואיים כי "המשטר הציוני הכין לעצמו גורל מר וכואב".
נשיא איראן מסעוד פזשכיאן אמר כי ארצו לא ביקשה את המלחמה וכי היא אינה זו שפתחה בה.
לדבריו, לאיראן אין שום כוונה לפתח נשק גרעיני.
דובר הכוחות המזוינים של איראן נשבע לנקום בישראל על התקיפה.
שר החוץ האיראני טען כי לאיראן עומדת זכות חוקית ולגיטימית להגיב לתקיפות הישראליות על פי מגילת האומות המאוחדות, ואמר כי גם ארצות הברית תישא בהשלכות של "ההרפתקה המסוכנת של המשטר הציוני".
תגובות עוינות דומות נשמעו גם משאר חלקי משטר האייתוללות.
– נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ אמר בתגובה למבצע כי הוא נתן לאיראן הזדמנות לעשות הסכם, וכעת כולם מתים.
כמו כן, הוא קרא לאיראן להגיע מיידית להסכם, כי המתקפות הבאות יהיו אכזריות יותר.
ב-16 ביוני פרסם הנשיא הודעה כי על כל תושבי טהראן להתפנות מהעיר.
ולמחרת אמר כי הוא "דורש כניעה ללא תנאי" מהמשטר האיראני.
לינדזי גרהאם, יו"ר ועדת התקציב של הסנאט, אמר בעקבות תחילת המבצע, כי "המלחמה של ישראל היא מלחמה שלנו.
לחזבאללה, חמאס ואיראן יש דם אמריקני על הידיים.
מזכיר המדינה של ארצות הברית מרקו רוביו אמר כי ישראל פעלה עצמאית, ושארצות הברית לא מעורבת בתקיפות ולא מסייעת בהן.
הוא גם טען כי ישראל הודיעה לארצות הברית על התקיפות קודם לתחילתן, אך באוקטובר 2025 אמר טראמפ כי הוא יזם את המבצע והיה אחראי על המתקפה.
– ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הצהיר כי מטרת המבצע היא לפגוע בתשתיות הגרעין של איראן, במפעלי הטילים הבליסטיים וביכולותיה הצבאיות.
הרמטכ"ל אייל זמיר אמר כי "הגיעה נקודת האל-חזור, ואין לישראל אפשרות להמתין למועד אחר לפעולה".
לדבריו, "ההיסטוריה לימדה כי מול איומים קיומיים אין להרכין ראש – ועל כן ישראל תילחם למען קיומה".
המפלגות הציוניות באופוזיציה הישראלית בירכו על המבצע.
יושב ראש האופוזיציה יאיר לפיד פרסם: "מברך את כוחות הביטחון ומחזק אותם על פעולתם הלילה לשמירה על ביטחון אזרחי ישראל.
גם חבר הכנסת בני גנץ ציין בפתיחת המבצע כי "מדינת ישראל יצאה הלילה למהלך אסטרטגי מהמעלה הראשונה.
באופן כללי מדינות המערב הביעו תמיכה בזכותה של ישראל להגנה עצמית, אבל קראו להרגעת המצב ולפתרון דיפלומטי.
על עמדה זו חזר ראש ממשלת בריטניה, קיר סטארמר, ומנגד, ראש האופוזיציה, קמי בדנוק, הביעה תמיכה מפורשת בתקיפה הישראלית.
קנצלר גרמניה, פרידריך מרץ, תקף בחריפות את משטר האייתוללות, והוסיף ש"ישראל עושה את העבודה המלוכלכת עבור כולנו", ורחש "כבוד גדול ביותר" לממשלת ישראל ולצה"ל על אומץ לפעול.
נשיא צרפת, עמנואל מקרון, הודיע כי צרפת תגן על ישראל במקרה של תקיפה איראנית, אך הבהיר כי צרפת לא תשתתף במתקפה יזומה ותפעל רק באופן הגנתי.
ראש ממשלת קנדה, מארק קרני, גינה את מתקפת הטילים האיראנית על ישראל, אך קרא גם לישראל ולאיראן לנהוג באיפוק מרבי ולפנות לפתרון דיפלומטי.
גם הארגונים הבין-לאומיים הדגישו את הצורך באיפוק ובדיפלומטיה.
מזכ"ל האו"ם, אנטוניו גוטרש, קרא לשני הצדדים לגלות איפוק מרבי, ולאחר המתקפה האמריקאית על מתקני הגרעין באיראן הביע דאגה עמוקה מהשימוש בכוח.
הנציגה העליונה של האיחוד האירופי לענייני חוץ ומדיניות ביטחון, קאיה קאלאס, הביעה נכונות לתמוך בשלום ובסיום פעולות האיבה באמצעות דיפלומטיה.
נאט"ו טען כי הכרחי שבעלות בריתה של ישראל יסייעו בהרגעת המצב.
יושב ראש הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א), רפאל גרוסי, הזהיר מפני פגיעה במתקנים גרעיניים, "מכיוון שזה עלול להזיק גם לאנשים וגם לסביבה", והתריע מפני "פליטות רדיואקטיביות בעלות השלכות חמורות".
לבקשת איראן, מועצת הנגידים של הסוכנות התכנסה ביום הראשון של המבצע.
רוסיה וסין גינו בחריפות את המתקפה הישראלית והפצירו בה להפסיק כל פעולה צבאית.
נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, ניהל שיחות עם הנשיא האיראני ועם ראש ממשלת ישראל, גינה את ההתקפות הישראליות והציע לתווך בין שתי המדינות.
בדיון במועצת הביטחון של האו"ם, השגריר הרוסי וסילי נבנזיה גינה את ישראל בחריפות.
גם השגריר הסיני, בדיון במועצת הביטחון, גינה את ישראל וקרא לה "להפסיק לאלתר כל הרפתקה צבאית ולהימנע מהסלמה נוספת".
גם מדינות ערב ומוסדות אסלאמיים ואפריקאיים התאחדו בגינוי המתקפה הישראלית, ראו בה הפרה בוטה של הריבונות האיראנית וקראו לקהילה הבין-לאומית לפעול להפסקת התוקפנות.
ערב הסעודית פרסמה גינוי נחרץ נגד ישראל על המתקפה.
מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ גינתה את התקיפה וכינתה אותה "איום על השלום".
הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי גינה אף הוא בחריפות את התקיפה הישראלית, ראה בה "הפרה בוטה" של הריבונות האיראנית והחוק הבין-לאומי, וקרא לאו"ם ולקהילה הבין-לאומית לפעול בהחלטיות "לעצירת התוקפנות".
האיחוד האפריקאי קרא להפסקת ההתקפות והזהיר מפני איום על השלום העולמי.
ארגוני טרור תומכי איראן לא רק שגינו את המתקפה הישראלית, חלקם הביעו כוונה מפורשת לנקום.
חמאס גינה את המתקפה וכינה אותה "תוקפנות אלימה" וקרא ל"עמידה מאוחדת" נגד ישראל.
ארגון חות'ים גינה את התקיפות ואמר כי הוא "תומך בזכותה של איראן להגן על עצמה".
לעומת זאת, חזבאללה גינה את התקיפות, אך גורמים מטעמו אמרו שהארגון אינו מתכוון לתקוף את ישראל בתגובה אליהן.
במבצע נהרגו מעל איראנים, בהם מאות חיילים ופעילים במשמרות המהפכה האסלאמית וצבא איראן.
ארגון זכויות האדם HRANA פרסם שמעל 1,190 איראנים נהרגו ולמעלה מ-4,475 נפצעו.
בין ההרוגים למעלה מ-436 אזרחים.
+רשימת אתרים שהותקפומטרהמידע על התקיפהתאריךהמתקן הגרעיני בנתנזמתקן העשרת אורניום רב-קומות ובו 1,700 צנטריפוגות מתקדמות מסוג IR-4 ו-IR-6 שייצרו אורניום מועשר לרמה של 60% – הושמד.
על פי הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) הושמד רק החלק העל-קרקעי ואין ראיה לנזק באולם התת-קרקעי, המכיל את החלקים העיקריים להעשרת אורניום.
הותקף בידי ארצות הברית ב-22 ביוני 2025.מתקן מחקר סנג'ריאןמרכז מחקר הקשור לפיתוח רכיבי נשק גרעיני, הותקף ונהרס כמעט לחלוטין בידי ישראל ב-20 ביוני 2025.מטה משמרות המהפכה בטהראןנגרם נזק בהיקף לא ידוע.בסיס חיל האוויר הטקטי השני של חיל האוויר האיראנימבנים רבים הושמדו.
לפני התקיפה שימש כמרכז פיקוד לכל מערכות ההגנה האווירית באיראן.בסיס פיראנשהרנרשם נזק לבסיס.בסיס חיל האוויר והחלל בכרמאנשאהמחסן תת-קרקעי של טילים בליסטים מסוג ופאתח 110 – הושמד.
התקיפות מוטטו את הכניסות למתקנים ואת פתחי הממגורות.
ככל הנראה אוחסנו בו לפני התקיפה מערכות הנעה נוזלית לטילים בליסטים לטווח בינוני.בסיס הטילים בח'ומייןהבסיס הושמד.
לפני התקיפה הוא היה בסיס תעבורה ולוגיסטיקה של טילים בליסטיים.בסיס בקודס שהופעל על ידי משמרות המהפכה עבור מערב טהראן ניזוק.שדה הגז דרום פארסהותקפו מתקני עיבוד גז טבעי בשדה הגז, מה שיצר פיצוצי משנה ושריפות.בניין מגורים בכיכר נובוניאדבניין בן 14 קומות הושמד וקרס לאחר תקיפה ישראלית.
הניו יורק טיימס דיווח שחלק מהבניין נקרע לשניים, ודירות נקרעו באמצען.
רשות השידור האיראנית, הנשלטת על ידי משמרות המהפכה, דיווחה על הרוגים ופצועים.מפעל של מפעל של חברת הרכב האיראנית בבורוג'רד ניזוק קשות.
המכון לחקר המלחמה דיווח ב-14 ביוני כי לא ברור אם לפרדה מוטורס היו קשרים כלשהם לגופים צבאיים באיראן או שפעלה תחת ניהולם של ארגונים צבאיים-תעשייתיים.מגדל בצפון טהראןמגדל של חברת ONE HOLDING ניזוק בתקיפות.בניין בהבניין הושמד.מטה משרד ההגנהנרשם נזק.
בסיס זה מרוחק כ-2,300 קילומטרים משטח ישראל ונמצא סמוך למשהד, בפינה הצפון-מזרחית של איראן, מה שהופך את תקיפתו לתקיפה המרוחקת ביותר במבצע כולו.מחסני משמרות המהפכה בכרמאנשאהישראל תקפה שני מחסנים בעיר כרמאנשאה, וגרמה לשריפות בהם.מאגר דלק תקיפת ישראל את המאגר גרמה לשריפה.
דווח כי האתר הכיל לפני התקיפה אספקת דלק לטהראן הסמוכה שאמורה להספיק לה לשלושה ימים.בית זיקוק לנפט שהאר רייישראל תקפה את האתר, הסמוך גם הוא לטהראן, ומהווה את אחד מבתי הזיקוק לנפט הגדולים באיראן.בניין רשות השידור האיראנית בטהראןהבניין הופצץ בשידור חי.
מגישת החדשות, סחר אימאמי, נאלצה להפסיק את השידור בשל פיצוץ עז שהרעיד את האולפן.
16 ביונימטה המועצה העליונה לביטחון לאומי חיל האוויר הישראלי תקף באמצעות שש פצצות את נקודות הכניסה והיציאה של הבניין במטרה לחסום דרכי מילוט ולשבש את זרימת האוויר, בזמן שנשיא איראן מסעוד פזשכיאן, יו"ר הפרלמנט מוחמד באקר קאליבאף, ראש מערכת המשפט גולאם-חוסיין מוחסני-אז'אי ובכירים נוספים שהו בקומת הקרקע.
נותקה אספקת החשמל לקומה, אך הבכירים הצליחו להימלט דרך פתח חירום שהוכן מראש.
הבכירים נפצעו קל ברגליהם במהלך היציאה מהבניין.
מפעלי טילים בשהרודמפעל לייצור מנועי טילים ומערבלים פלנטריים בשאהרוד.
22 ביוניבסיס הטילים האימאם חוסיין ביזד חיל האוויר הישראלי תקף טילי ח'וראמשהר שאוחסנו בבסיס, במרחק 2,200 ק"מ מישראל.מטה מפקדת הבסיג' בטהראן מפקדת הבסיג' – מיליציה של משמרות המהפכה האסלאמית האחראי על אכיפת הקוד האסלאמי ודיכוי מתנגדי המשטר.
בתקיפה נהרגו מאות פעילי בסיג'.
23 ביונימפקדות ביטחון הפנים של משמרות המהפכה בטהראןמפקדות גיס אל-ברז וגיס "סיד א-שוהדא", מטה ת'אראללה בית הכלא אווין בית כלא שבו נכלאו ועונו מתנגדי המשטר.
חיל האוויר הפציץ את השער החיצוני ואת בנייני המנהלה והסוהרים.
מספר מתקני גרעין נפגעו והושמדו
מעל ל-1,000 טילים בליסטיים הושמדו או יורטו
בין 200 ל-250 משגרי טק"ק הושמדו, לפי ההערכה מדובר בכ-50%–60% מסך המשגרים של איראן
מעל ל-950 כטב"מים הותקפו טרם שיגורם
מעל ל-80 סוללות טילי קרקע-אוויר הושמדו ועוד 70 מכ"מים הושמדו, המהווים ביחד כ-80% ממערך ההגנה האווירית של איראן
על ישראל שוגרו למעלה מ-550 טילים ונשמעו בה למעלה מ-12,708 אזעקות.
כ-86% מכלל הטילים ו-99% מהכטב"מים יורטו.
כ-63 טילים הצליחו לחדור את מערך ההגנה הרב-שכבתי וגרמו ל-31 הרוגים ו-3,238 פצועים, 23 מתוכם במצב קשה.
עלות הנזקים הישירים הוערכה ביותר מ-4.5 מיליארד ש"ח.
בנוסף נגרם נזק תשתיתי ונזק לבסיסים צבאיים, כולל פגיעות משמעותיות במכון ויצמן למדע בעלות של יותר משני מיליארד שקלים, במתחם בתי הזיקוק בחיפה, בבית החולים סורוקה, ובמתקני תשתית חשמל באשקלון ובאשדוד.
לרשות המסים בישראל הוגשו כ-50 אלף תביעות לפיצויים בגין נזקי המבצע.
המחיר הכלכלי הכולל הוערך ב-22 מיליארד שקלים.
לפי דיווח בעיתון הבריטי "הטלגרף" המתבסס על נתוני לוויין שניתחו חוקרים באוניברסיטת אורגון, שישה טילים איראניים פגעו בחמישה בסיסי צה"ל: בסיס גלילות, בסיס תל נוף, מחנה "ציפורית" הסמוך לנוף הגליל, בסיס באזור טולכרם ובסיס באזור בית נחמיה, שנפגע פעמיים, אך מידע על כך נאסר לפרסום על ידי הצנזורה הצבאית.
לדברי דובר צה"ל "כל היחידות הרלוונטיות שמרו על כשירות תפקודית לאורך כל המבצע".
כמו כן זיהו החוקרים כי שישה טילים פגעו בתשתיות חשמל ונפט.
טבלת שיגורי טילים על ישראל:
צה"ל תקף באיראן באמצעות מטוסי קרב מכל הדגמים: F-35I אדיר, F-15I רעם, F-15A/B/C/D בז, F-16I סופה ו-F-16C/D ברק 2020. אחרי השמדת רוב מערך ההגנה האווירית האיראני, השתמש צה"ל בכלי טיס בלתי מאוישים רבים לתצפית, מודיעין צבאי, תקיפת מטרות וציד משגרי טילי קרקע-קרקע.
צה"ל עשה שימוש בלווייני תצפית ותקשורת.
כטב"מים ששוגרו מאיראן יורטו באמצעים שונים, כולל מסוקי קרב, מטוסי קרב, כיפת ברזל וברק MX.
לאחר סיום המלחמה, צה"ל פרסם לראשונה שעשרות כטב"מים הופלו על ידי גדוד הלוחמה אלקטרונית (גדוד 5114).
תמונה שם סוג טווח כיפת ברזל מערכת הגנה אווירית לטווח קצר עד בינוני, כולל נגד רקטות וכטב"מים 4–120 ק"מכיפת מגןגרסה ימית של מערכת כיפת ברזל.
מערכת הגנה אווירית לטווח קצר עד בינוני, כולל נגד רקטות וכטב"מים המותקנת על גבי ספינות סער 6 ומופעלת על ידי חיל הים4–120 ק"מ ברק MX מערכת הגנה אווירית מודולרית לים וליבשה, מותקנת גם על ספינות סער 6. מופעל בידי חיל הים ומערך ההגנה האווירית.
הכוחות האיראניים עשו שימוש בעיקר בטילי קרקע-קרקע כבדים מדגמים שונים, בעלי טווח של 1,500–2,500 ק"מ וראש קרב של 500–1,500 ק"ג חנ"מ.
איראן שיגרה טילים מסוג פצצות מצרר שפגעו במטרות אזרחיות בישראל, כולל בבית חולים סורוקה.
איראן שיגרה למעלה מ-530 טילים לעבר ישראל, רובם יורטו בהצלחה, אך חלקם פגעו בעורף הישראלי וגרמו להרוגים ונזק כבד למבנים.
איראן גם שיגרה מעל ל-1,000 כלי טיס בלתי מאוישים מתאבדים לעבר ישראל.
רבים מהם מדגם שאהד 136 ושאהד 129. כמעט כולם יורטו בטרם חדרו לשטח ישראל, כאשר חיל האוויר הישראלי וחיל הים הישראלי יירטו למעלה מ-480 כטב"מים.
רק שני כטב"מים עברו את מערך ההגנה האווירית ופגעו בשטח ישראל, ולא גרמו לנפגעים.
כלי טיס של חיל האוויר האיראני:
תמונה שם סוג כמות (לפני המבצע)F-14 טומקטמטוס קרב79מיג-29מטוס קרב75F-4 פנטוםמטוס קרב65נורת'רופ F-5מטוס קרב60סוחוי Su-24מטוס תקיפה30מיראז' F1מטוס קרב24
אמצעי לחימה של ארצות הברית
במסגרת תקיפת ארצות הברית את מתקני הגרעין באיראן, נעשה שימוש במטוסי B-2 ספיריט שהטילו פצצות חודרות בונקרים מדגם GBU-57 על אתרי גרעין תת-קרקעיים.
בנוסף שוגרו כ-30 טילי שיוט מסוג BGM-109 טומהוק מצוללות.
כלי טיס של חיל האוויר האמריקאי:
תמונה שם סוג כמות במבצעB-2 ספיריטמפציץ אסטרטגי חמקן 7F-22 ראפטורמטוס קרב חמקן מדור 5F-35מטוס קרב רב-משימתי חמקן מדור 5בואינג KC-135 סטרטוטנקר תדלוק אווירי ?מקדונל דאגלס KC-10 אקסטנדר תדלוק אווירי ?
צוללת של צי ארצות הברית:
תמונה שם סוג כמות במבצע ג'ורג'יה (SSGN-729) צוללת גרעינית מסדרת אוהיו 1
תמונה שם סוג כמות במבצעMOP (GBU-57A/B)פצצה חודרת בונקרים14BGM-109 טומהוקטיל שיוט30
תמונה שם סוג הערותTHAADהגנה אווירית נגד טילים בליסטייםשתי סוללות נפרשו בישראלMIM-104 פטריוטהגנה אווירית לשימוש כללימספר סוללות פרושות בבסיסי ארצות הברית במזרח התיכוןכיפת ברזלהגנה אווירית מפני טילים ורקטות בטווח הקצר והבינוניSM-3טילי ים–אוויר נגד טילים בליסטיים או מטרות לווין במסלול נמוך.מופעל בידי ספינות הצי האמריקאי
בזמן הלחימה ביצע המשטר האיראני מעצרים המוניים, פרס נוכחות מוגברת של כוחות הביטחון ברחובות, וקיים הוצאות להורג.
בימים שאחרי המלחמה פורסמו הערכות סותרות בנוגע למידת הפגיעה בתוכנית הגרעין האיראנית.
ראש ה-CIA, בכירים בצה"ל והוועדה הישראלית לאנרגיה אטומית העריכו שהתוכנית נפגעה קשות וייקח לה שנים להתאושש.
הערכה זו קיבלה חיזוק מהודעה של דובר משרד החוץ האיראני, כי ההתקפה החזירה את תוכנית הגרעין "עשרות שנים אחורה".
מאידך, סוכנות ביון ההגנה האמריקאית וראש הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) רפאל גרוסי העריכו כי תוכנית הגרעין ספגה מכה שמשמעותה עיכוב של מספר חודשים בלבד.
גרוסי, וגורמים אירופיים העריכו שרוב מאגר האורניום המועשר שהיה בכור הגרעיני בפורדו עדיין נמצא בשליטתה של הרפובליקה האיסלאמית, וכי הראיות מצביעות על כך שהעבירו חלק ניכר ממנו.
הערכה זו קיבלה חיזוק מדבריו של בכיר איראני, שטען כי ממשל טראמפ התריע מבעוד מועד על כוונתו לתקוף את מתקני הגרעין, אשר פונו מעובדיהם ומ"רוב" האורניום המועשר עוד לפני התקיפה.
כשבוע לאחר תום המלחמה הכריזה איראן על עצירת שיתוף הפעולה עם הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית, ומוחמד אסלאמי, יו"ר הארגון האיראני לאנרגיה אטומית, אמר כי מדינתו תמשיך לקדם תעשיית גרעין מקומית.
סבא"א הוציאה את פקחיה מ"סיבות ביטחוניות".
על פי הערכת המודיעין האמריקאי מ-17 ביולי, מתקן העשרת האורניום בפורדו נהרס כמעט לחלוטין ואילו למתקנים בנתנז ואיספהאן נגרם נזק חלקי שיאפשר לאיראן לחדש את ההעשרה בהם בתוך מספר חודשים, אם תבחר לעשות זאת.
לפי ראש הממשלה בנימין נתניהו, הממשלה ידעה מראש שמלאי האורניום המועשר של האיראנים לא ייפגע במבצע, ובידיהם עדיין 400 קילוגרם אורניום, אותה הכמות שעליה התריעה סבא"א לפני המלחמה.
באוקטובר התראיין שוב ראש סבא"א, רפאל גרוסי, לערוץ טלוויזיה שווייצרי ואמר כי רוב האורניום שהיה לאיראן נקבר באדמה.
הוא הוסיף כי סבא"א מעריכה שלמעלה מ-400 קילו של אורניום מועשר ב-60% נותרו מתחת להריסות האתרים שהותקפו במבצע עם כלביא, ואם יחולצו ניתן יהיה להרכיב מהם עשר פצצות.
ב-21 בנובמבר פורסם כי איראן חידשה את רוב מלאי הטילים שלה, והיא קרובה להגיע למספר הטילים שהיו לה לפני המבצע.
מבצע עיט מסייע () היה מבצע של נאט"ו שבו הופעלו מטוסי שליטה ובקרה (AWACS) מסוג בואינג E-3 סנטרי בבעלות משותפת של הברית, לניטור שמי ארצות הברית בעקבות פיגועי 11 בספטמבר ב-2001.
נכון למרץ 2002, השתתפו במבצע 7 מטוסי שליטה ובקרה בסך הכל.
הפעלת סעיף 5 לאמנה הצפון-אטלנטית
בערב 11 בספטמבר 2001, מזכ"ל נאט"ו, יצר קשר עם מזכיר ההגנה של ארצות הברית, קולין פאוול, ואמר כי הכרזה על מצב חירום מכוח סעיף 5 ל תהווה הצהרה פוליטית מועילה עבור הברית, כתגובה להתקפות בבוקר אותו יום.
ב-12 בספטמבר כמה מהמדינות החברות בנאט"ו העלו התנגדויות להפעלת סעיף 5, וביניהן גרמניה, בלגיה, הולנד ונורווגיה, שהתנגדותן הביאה לעיכוב ההחלטה הסופית בכמה שעות.
המזכ"ל רוברטסון לחץ על מדינות הברית לאמץ את הקונצנזוס המתגבש, בטענה שכישלון הברית בהבאה לאישור הפעלת סעיף 5 בתגובה למתקפות גסות יחליש את הברית, ותחתור תחת יכולתה להגיב כנגד משברים עתידיים.
בשעה 21:30 אישרה פה אחד המועצה הצפון-אטלנטית בבריסל את ההחלטה הסופית, שכללה תנאי מתלה: הפעלת סעיף 5 תתרחש רק אם ייקבע רשמית שמקור המתקפות היה מחוץ לארצות הברית.
ב-2 באוקטובר, השגריר ו של ארצות הברית, , תידרך את המועצה הצפון-אטלנטית בדבר תוצאות התחקירים על הפיגועים.
בעקבות המודיעין האמריקני שהובא לידיעת המועצה, היא איששה את המסקנה כי מאחורי הפיגועים עומד ארגון הטרור האסלאמיסטי הבין-לאומי "אל-קאעדה" בראשות אוסאמה בן לאדן, הנהנה מחסותו של שלטון "טליבאן" באפגניסטן.
לאחר מכן, רוברטסון נשא דברים במסיבת עיתונאים, והודיע כי מאחר שנקבע שההתקפות הונחו מחוץ למדינה, הן מכוסות על ידי סעיף 5 לאמנה.
ב-4 באוקטובר, כ-23 ימים לאחר הפיגועים, החליטה המועצה להפעיל את סעיף 5 לאמנה הצפון-אטלנטית.
המבצע החל ב-9 באוקטובר, ובכך היווה את הפריסה הראשונה של כוחות נאט"ו למטרת הגנה על מדינה החברה לאמנה.
במהלך המבצע נפרסו נכסי מערך מטוסי ה-E-3 סנטרי מבסיס הטיסה של נאט"ו בגלזנקירכן שבגרמניה – בסיס האם של המערך – לל שבאוקלהומה סיטי, ומשם פעלו כוחות המבצע.
בסך הכול השתתפו במבצע 830 אנשי צוות מ-13 מדינות חברות בנאט"ו, שביצעו 360 גיחות מבצעיות במשך כ-4,300 שעות.
בשיא הפעילות שהו בבסיס טינקר כ-200 אנשי צוות מגלזנקירכן.
ב-3 במאי 2002, הודיע המזכ"ל רוברטסון כי המועצה כי החליטה לסיים את המבצע ב-16 במאי .
עם סיום המבצע, נערך טקס בבסיס בגלזנקירכן בנוכחות המזכ"ל רוברטסון, המפקד העליון של בעלות הברית באירופה, גנרל , , אדמירל גווידו ונטורוני ושגריר ארצות הברית לנאט"ו, , שקיבלו את צוותי הבקרה והשליטה האחרונים ששבו מארצות הברית.
מבצע פליקס הוא שם תוכנית צבאית להשתלטות משותפת של גרמניה הנאצית והמדינה הספרדית על גיברלטר.
חשיבותו הייתה בהשתלטות על מצר גיברלטר מתוך כוונה לחסום את הים התיכון בפני הצי המלכותי הבריטי.
לבסוף מבצע זה לא יצא אל הפועל בשל חוסר הסכמות בין אדולף היטלר ופרנסיסקו פרנקו.
בסוף אוקטובר 1940 נערכה "פגישת אנדיי" בין קנצלר גרמניה אדולף היטלר ושליט ספרד פרנסיסקו פרנקו.
בפגישה, שנערכה בקרון הרכבת של היטלר באנדיי, על הגבול בין צרפת הכבושה לספרד, דנו השניים על הצטרפות ספרד למדינות הציר.המדינה הספרדית, שזה עתה יצא ממלחמת אזרחים עקובה מדם, שמרה עד אז על מדיניות נייטרלית, והיטלר שאף לצרפה למדינות הציר.
במהלך הפגישה, שארכה כ־7 שעות, הציב פרנקו מספר דרישות כתנאי להצטרפות ספרד אל מדינות הציר.
הוא דרש מגרמניה את מרוקו הצרפתית, את עיר הנמל אוראן באלג'יריה, שטחים נוספים על אדמת אפריקה, ודרישות נוספות כמו אספקה גרמנית לצבא הספרדי המשתקם:
כל הדלק שהצבא הספרדי יזדקק לו.
כל הציוד החסר לצבא הספרדי.
ארטילריה, מטוסים וכוחות מיוחדים לכיבוש גיברלטר.
כמה ימים לאחר מכן, אמר היטלר לבן בריתו מנהיג איטליה הפשיסטית, בניטו מוסוליני, כי היה מעדיף שיעקרו שלוש או ארבע משיניו, מאשר להיפגש שוב עם פרנקו.
ההיסטוריונים חלוקים בדעתם בשאלה האם פרנקו דרש דרישות מוגזמות כתנאי לכניסת ספרד למלחמה, או נקב מלכתחילה במחיר לא מציאותי כדי לסכל את תוכניותיו של היטלר.
באמצע נובמבר 1940, הוציא אדולף היטלר הנחיה מבצעית עבור מבצע "פליקס".
היא כללה תחילה משימות סיור חשאיות של סוכנים גרמנים, שפעלו בשיתוף פעולה סמוי עם ספרד, כדי לאסוף מודיעין על שדה התעופה של גיברלטר ועל ההגנות הבריטיות.
על פי התכנון, הכיבוש היה אמור להתחיל ביום ה-39 לפלישת הכוחות הגרמניים לספרד.
אסטרטגיית הקרב הגרמנית הסתמכה על כוח תקיפה שכלל שני קורפוסים, דיוויזיית אס-אס וגיס אווירי.
על הקורפוס ההררי ה-49 של הוורמאכט תוטל המשימה להתמודד ישירות עם חיל המצב הבריטי, המונה כ־11,600 חיילים, בעוד דיוויזיית האס-אס תגבה את קורפוס 39, ותהיה מוכנה לכבוש את פורטוגל אם תיתקל בהתערבות של בעלות הברית ממערב.
במקביל, תוכנן שהלופטוואפה יכבוש שישה שדות תעופה בקו החוף האטלנטי, כדי לפתוח במתקפה אווירית על הצי המלכותי הבריטי.
הפיקוד העליון של הוורמאכט ניסח בקפידה את תוכנית ההסתערות, שכללה התקנה של ארבעה תותחים להגנה על האגף המזרחי, עוד ארבעה מדרום, והסתערות במבנה של שלוש שדרות על העיירה.
לבסוף יבצעו הסתערות על הסוללה המלכותית של הצי הבריטי.
לצורך המבצע, הוקצו כמויות עצומות של תחמושת, דלק ומזון לכל יום: 13,000 טון של תחמושת, 7,500 טון דלק ו-136 טון מזון מדי יום.
המכשול העיקרי למבצע פליקס היה חוסר ההסכמה הספרדי.
התוכנית דרשה מעבר של חיילים גרמנים בספרד, תוך אישור חשאי של פרנקו, אשר כלפי חוץ היה אמור להציג מחאה דיפלומטית.
אולם המודיעין הבריטי כבר ידע לפרטים על תוכניתו של היטלר.
הוא העריך כי למבצע היו סיכויי הצלחה גבוהים, מה שהדאיג מאוד את ממשלת בריטניה.
וינסטון צ'רצ'יל הודה ששני חששותיו הגדולים באותו שלב של המלחמה היו אובדן גיברלטר והתקפות על שיירות הספינות באוקיינוס האטלנטי.
צ'רצ'יל חשש שאחרי אפריל 1941 עלולים הנאצים לאבד את סבלנותם, ולשלוח את הוורמאכט לכבוש את גיברלטר גם ללא הסכמת פרנקו, שממילא לא יכל להציג התנגדות צבאית אפקטיבית.
צ'רצ'יל הבין שגיברלטר לא תוכל לעמוד מצור גרמני, דבק באסטרטגיה של מניעת ההתקפה הגרמנית.
על פי הצעתו של נספח הצי בשגרירות בריטניה במדריד, אלן הילגרת', יצא צ'רצ'יל בהימור פוליטי נועז: חלוקת שוחד של 13 מיליון דולר לראשי הצבא הספרדי.
אלה בתמורה יבטיחו שפרנקו יעמוד במחויבותו לנייטרליות, ובמקרה הצורך יבצעו הפיכה צבאית.
הכסף החל לזרום כבר בקיץ 1940, לפני הפגישה של היטלר עם פרנקו.
לבסוף התוכנית נגנזה ב־1941, כשהצבא הגרמני פנה מזרחה ופלש לברית המועצות.
בעלות הברית הכינו כחלופה את "מבצע פילגרים" לכיבוש האיים הקנריים במקרה של נפילת גיברלטר, כדי להשיג אחיזה ימית כלשהי באזור.
"מבצע קדם" היה הניסיון האחרון במלחמת העצמאות לכבוש את העיר העתיקה בירושלים.
המבצע יצא לפועל בליל י' בתמוז ה'תש"ח (16-17 ביולי 1948), כחלק מקרבות עשרת הימים והסתיים בכישלון.
בירושלים הייתה ההפוגה השנייה אמורה להתחיל ב-17 ביולי 1948 בשעה 05:45, יומיים לפני ההפוגה הכללית.
דוד שאלתיאל, שהיה מפקד מחוז ירושלים ומכוח תפקידו גם מח"ט עציוני, החליט להוציא לפועל את מבצע כיבוש העיר העתיקה בלילה האחרון לפני ההפוגה, מבצע שתוכנן עוד קודם לכן.
תוכנית המבצע הייתה פריצה והתקפה בשתי זרועות, מכיוון השער החדש מצפון-מערב, ומכיוון שער ציון מדרום.
במבצע שותפו גם כוחות מאצ"ל ולח"י.
בירושלים עדיין לא התפרקו ארגונים אלה, בניגוד למצב בשאר הארץ, בנימוק שמרחב ירושלים הוחזק עדיין כשטח צבאי ולא כשטח מדינת ישראל.
נקבע ששלוש פלוגות מגדוד 62 (בית חורון) מחטיבת עציוני, בפיקוד מאיר זורע יפרצו מדרום סמוך לשער ציון, ואילו כוחות אצ"ל ולח"י יפרצו מצפון באזור השער החדש, האצ"ל דרך השער החדש עצמו, בפיקודו של יוסף אבני, והלח"י באזור המכונה כיום כיכר צה"ל.
דוד שאלתיאל שם את מבטחו בהמצאה חדשה של חיל המדע (חמ"ד).
אחד הפיזיקאים הבולטים, פרופסור יואל רקח, בנה בעזרת מדעני חיל המדע מתקן של מטען חלול שכונה ה"קונוס".
משקלו היה כ-150 ק"ג והוא ניצב על חצובת מתכת.
הם היו בטוחים שה"קונוס" יפרוץ את חומת העיר העתיקה.
דוד שאלתיאל היה משוכנע בהצלחת המבצע וכבר תכנן את השלטון הצבאי בעיר העתיקה.
הוא מינה מושל צבאי, שטרי כסף זמניים הודפסו בחופזה והוכנה סדרה של כרזות בעברית, ערבית ואנגלית.
נבחר צוות של גדנ"עים להדביק את הכרזות בעיר העתיקה.
המבצע לווה בקשיים ובתקלות מתחילתו.
הירדנים פתחו בהפגזה עם רדת הלילה ובעקבותיה נפגעו כלי רכב של הלח"י.
העלאת הקונוס, במסע רגלי ממשכנות שאננים להר ציון התבצעה תחת האש הירדנית וארכה זמן רב יותר מן הצפוי.
הפעולה החלה בהפגזה מסיבית של העיר העתיקה.
תוך מספר שעות הונחתו כ-1,200 פגזים - 600 פגזי תותחים ו-600 פגזי מרגמות דוידקה, וכן עשרות אלפי כדורי מקלעים בינוניים, אך גורם ההפתעה אבד.
קושי רב היה בהובלת ה"קונוס" למקומו.
היה צורך להשחיל שני מטילי ברזל תחת בסיס חצובתו וארבעה אנשים נשאו אותו במעלה הר ציון כמו נושאי אלונקות.
כיוון ששער ציון היה מוגן ומבוצר, הוחלט לבצע את הפריצה במרחק מה מערבה ממנו.
אך בעקבות הקשיים בהעלאתו של הקונוס הוא הופעל רק סמוך לשעה 05:00. אור חזק האיר את השמיים ורעם אדיר החריד את כל העיר.
דוד שאלתיאל ראה זאת ממפקדתו בימין משה והיה משוכנע שהחומה נפרצה, אך מיד נודע לו כי ה"קונוס" אכזב ואפילו סדק זעיר לא נוצר בחומה, אלא רק קצת פיח.
גם כוח לח"י פוצץ מתקן "קונוס" בין שער יפו לשער החדש, אך באותה התוצאה.
כוח האצ"ל הצליח להיאחז בשער החדש, אבל לאחר כישלון הפריצה מדרום וכניסת ההפוגה לתוקפה, ניתנה פקודת נסיגה.
לאחר מבצע קדם התבצעו החילופים המתוכננים במחוז, ודוד שאלתיאל הוחלף במשה דיין.
מבצע פלשת, שנודע גם בתור קרב אשדוד, היה מבצע צבאי במלחמת העצמאות של חטיבת גבעתי וחטיבת הנגב בין הימים 3-1 ביוני 1948, שמטרתו הייתה בלימת חיל המשלוח המצרי במישור החוף הדרומי.
ב-29 במאי 1948, שבועיים לאחר פלישת צבאות ערב, החל טור ממונע של הצבא המצרי לנוע ממג'דל צפונה.
הטור נצפה לראשונה על ידי תצפיתני קיבוץ ניצנים; יותר מ-500 כלי רכב - מכוניות משא, זחלים, טנקים בינוניים ותותחים מכל הסוגים עברו על הכביש הראשי ממזרח לניצנים ופניהם לכיוון איסדוד.
חלקו נכנס לעיירה וחלק אחר המשיך צפונה כשלושה ק"מ ונעצר ליד ג'סר איסדוד (היום נקרא גשר עד הלום) מעל ואדי סוכריר.
גשר זה פוצץ על ידי חבלני 'גבעתי' ב-12 במאי 1948 במסגרת מבצע ברק.
ביום בו נעצר לפני הגשר, הטור המצרי הותקף על ידי רביעיית מטוסי טייסת 101 בגיחתה הראשונה אי פעם.
תוצאות הגיחה היו דלות, אך מאז אותה תקיפה, הטור המצרי לא ניסה להתקדם צפונה (אם כי אין לדעת אם אותה תקיפה אווירית גרמה לכך).
לא היה ברור לישראל אם בכוונת המצרים להמשיך ולהתקדם צפונה, ומטרת מבצע 'פלשת' הייתה להשמיד את חוד הכוח המצרי.
לצורך המבצע, אשר ביצועו הוטל על חטיבת גבעתי, סופחו לחטיבה שלוש פלוגות מחטיבת הנגב.
התוכנית הייתה לתקוף את המצרים בשלוש גזרות:
הגזרה הצפונית (באזור הגשר ועמדת הפילבוקס) - תתקוף חטיבת 'גבעתי' בסדר גודל של ארבע פלוגות בפיקודו של צבי צור.
כוח זה נועד לתקוף את החוד המצרי מעורפו, ולשם כך תוכנן לאגוף את המצרים מצפון ומצפון מערב.
הגזרה המרכזית (באזור תחנת הרכבת איסדוד) - גדוד 57 של 'גבעתי' (גדוד חיילי אצ"ל), יפעל במגמת ריתוק והסחה.
הגזרה הדרומית (בעיירה איסדוד עצמה) - שלוש פלוגות מחטיבת הנגב.
בלילה שבין 1 ל-2 ביוני 1948 נעו הכוחות והגיעו לשטחי ההיערכות לפני ההתקפה.
זמן קצר לפני 'שעת האפס' נתקבלה פקודה על ביטול הפעולה והוראה על נסיגה.
סיבת הביטול הייתה ידיעה מוטעית אודות החלטה של מועצת הביטחון על הפסקת אש שעמדה להיכנס לתוקף באותו לילה.
ממשלת ישראל הורתה על הפסקת הפעילות הצבאית.
כיוון שנתבררה הטעות, הוחלט לבצע את ההתקפה באותה התוכנית בלילה שבין 2 ל-3 ביוני 1948.
בגזרה הצפונית המצרים פתחו באש עוד בעת מסע ההתקרבות על כוחות 'גבעתי', אשר סבלו אבדות.
עם שחר, כיוון שלא הצליחו לפרוץ אל המערך המצרי, החלה נסיגה קשה לאור יום שעלתה באבדות נוספות.
פצועים והרוגים רבים נשארו בשטח.
רק לאחר נסיגת המצרים מהאזור במבצע יואב, נתגלו גופותיהם בקבר אחים והם הובאו לקבורה בבית הקברות של חטיבת גבעתי בכפר ורבורג.
בגזרה המרכזית נתגלה גדוד 57 מיד עם תחילת ההתקפה ובעקבות הגילוי הוא נסוג.
בגזרה הדרומית - באיסדוד נשברה התקפת חטיבת הנגב מיד בהתחלה.
אמנם הם הצליחו לחסל עמדת תותח מצרית אך לא הצליחו להתבסס במערך המצרי.
הם נסוגו, באבדות כבדות, דרך החולות לניצנים, כשמשורייני המצרים מזנבים בהם, ורק החולות מנעו את המשך המרדף.
מבצע פלשת היה כישלון צבאי כבד - 50 הרוגים וכמספר הזה פצועים - כ-10% מהכוח התוקף.
שמונה מההרוגים נשארו בשטח ועצמותיהם נמצאו לאחר נסיגת המצרים והם הובאו לקבורה בקבר אחים בבית הקברות נחלת יצחק בגבעתיים (ביניהם היה גם שעל שמו הוקם אחר כך בית הספר לאומנויות הבמה בית צבי ברמת גן).
עוד ארבעה נעדרים עד עצם היום הזה (2017).
מספר סיבות לכישלון זה היו:
תוכנית ההתקפה עצמה; בגזרות ההתקפה היה היחס 1 ל-3 לטובת המצרים.
כדי שיהיה סיכוי להתקפה, היה צורך צריך בריכוז כל המאמץ לאחת הגזרות - הדרומית או הצפונית.
במבט לאחור, נראה כי אם ריכוז המאמץ היה מתבצע בגזרה הדרומית באזור איסדוד, היה ניתן לנתק ולכתר את שאר הכוח המצרי באזור.
בספר חטיבת גבעתי מייחסים זאת למטה החטיבה שהיה עדיין "ירוק" ובלתי מתורגל דיו בכל הנוגע לתכנון התקפה חטיבתית וניהולה.
עד היום (2017) לא ברור אם מבצע 'פלשת' תרם לבלימת הטור המצרי.
במסמכים מצריים שנתפסו לא נמצאה כל תוכנית להתקדמות צפונה מג'סר איסדוד, אלא להיערך להגנה בשטח מצפון לאיסדוד.
מפקד הכוח המצרי, המייג'ור גנרל מוחמד נגיב כתב בזיכרונותיו כי הכוחות שהיו מצוים באזור איסדוד, כ-2,300 לוחמים, לא היו יכולים להשיג הכרעה בהתקדמות צפונה.
מבצע פרשת דרכים היה סדרה של ניסויים בנשק גרעיני שבוצעו על ידי ארצות הברית בקיץ 1946 באטול ביקיני שבאיי מרשל.
הפיצוצים הגרעיניים שנערכו במסגרת המבצע היו הרביעי והחמישי בהיסטוריה (לאחר ניסוי טריניטי והטלת הפצצות על הירושימה ונגסאקי).
לראשונה נמסרה הודעה רשמית על ביצוע הניסוי לציבור לפני ביצועו, והוא היה הניסוי הראשון שהתקיים באיי מרשל.
מטרת הניסויים הייתה לבחון את השפעות הפיצוץ הגרעיני על ספינות וכלי שיט שונים, ציוד וחומרים נוספים.
למטרה זו נבנה צי שכלל 90 כלי שיט שונים באי ביקיני.
בצי היו ספינות אמריקאיות ישנות, שלוש ספינות גרמניות ויפניות שנתפסו במהלך המלחמה, עודפים של סיירות, משחתות וצוללות שלא היו בשימוש וכלים אמפיביים רבים.
על כלי השיט הותקנו מכשירי מדידה רבים במטרה ללמוד את השפעות הפיצוץ ואף נעשה שימוש בבעלי חיים שונים.
המבצע כולו אורגן ונוהל על ידי כוח מיוחד שנקרא "כוח משימה משולב 1" (Joint Task Force 1) והוא כלל 150 ספינות אמריקאיות ששימשו לצורכי מגורים, מעבדות מחקר וסדנאות שונות ל-42,000 איש (מתוכם 37,000 היו אנשי הצי האמריקני).
כוח אדם נוסף שהה באיים הסמוכים והאתר בביקיני שימש בעיקר לצורך חופשות והפוגות.
לפני הניסוי הראשון פונו כל אנשי הצוות מהצי שנועד לשמש כמטרה ומהאתר בביקיני והועברו לצי המשימתי שהפליג לעמדות בטוחות במרחק של 18.5 ק"מ מזרחית לביקיני.
בפיצוץ אייבל הוטלה הפצצה ממטוס B-29 והתפוצצה מעל למטרה.
בפיצוץ בייקר נקשרה הפצצה לספינה שעגנה במרכז צי המטרה והתפוצצה בעומק של 27 מ' מתחת לפני הים.
ניסוי אייבל עבר ללא תקלות מיוחדות למעט העובדה שהפצצה הוטלה במרחק של 500 מ' לערך מנקודת הציון המקורית.
בשל כך נחקר צוות המטוס בחקירה ממשלתית רשמית, אך התברר שככל הנראה פגם במייצבי הזנב של הפצצה גרם להחטאה, ולא רשלנות של הצוות.
בפיצוץ עצמו טובעו חמש ספינות, אך השפעת הקרינה הרדיואקטיבית הייתה קצרת מועד וכעבור יום אחד בלבד ניתן היה לבצע בדיקות על הספינות בצי המטרה.
כל הבדיקות וההכנות לפיצוץ בייקר נשלמו בהתאם ללוח הזמנים שתוכנן מראש.
בפיצוץ בייקר טובעו שמונה ספינות וניזוקו ספינות רבות יותר מאשר בניסוי הקודם.
בנוסף גרם הפיצוץ התת-מימי להתזת רסס של מי ים רדיואקטיביים על ספינות צי המטרה ולשפוכת רדיואקטיבית רבה שעלתה מקרקעית הלגונה.
למעט 12 ספינות שעגנו בסמוך לחופי ביקיני, כל ספינות צי המטרה סבלו מזיהום רדיואקטיבי חמור במשך מספר שבועות.
עובדה זו אפשרה לחוקרים רק שהייה קצרה על סיפונן לצורך ביצוע הבדיקות הנדרשות.
הניסוי השלישי בסדרה, צ'ארלי, נועד להתפוצץ בעומק רב מתחת לפני הים לצורך בחינת השימוש בנשק גרעיני כמטען עומק, אך נדחה עקב בעיות הזיהום הרבות שנגרמו בניסוי בייקר.
ניסוי זה בוצע לבסוף במסגרת "מבצע וויגוואם" (Operation Wigwam).
מכיוון שלא ניתן היה לבצע חלק מהבדיקות החיוניות בעקבות הזיהום הרדיואקטיבי, הצלחת הניסוי הועמדה בספק.
אי-לכך החלו ב-1 באוגוסט בביצוע תוכנית לטיהור הכלים שספגו קרינה.
הצוותים המקוריים שהשיטו את ספינות המטרה גויסו לצורך שטיפה חיצונית של כלי השיט שנעשתה תחת פיקוח הדוק ובצמוד למדי קרינה אישיים.
תהליך הטיהור התקדם באיטיות היות שהצוותים המטהרים לא הורשו להישאר בקרבת כלי השיט יותר מדקות ספורות.
עם חלוף הזמן גם בספינות הצי המשימתי נמדדו רמות נמוכות של קרינה רדיואקטיבית, לאחר שזו התפשטה במימי האוקיינוס.
ב-10 באוגוסט התקבלה החלטה להפסיק את מבצע הטיהור ולגרור את ספינות צי המטרה ששרדו לאזור איי קווג'לין (Kwajalein), שם ניתן היה להמשיך בעבודה במים שאינם מזוהמים.
העברת הצי התבצעה בסוף חודש אוגוסט ובמהלך ספטמבר.
בקוואג'אליין החלו לפרוק את התחמושת שאוחסנה על ספינות המטרה, משימה שנמשכה עד לסתיו 1946. עם זאת, עבודות הטיהור והבדיקות שבוצעו נמשכו גם במהלך שנת 1947.
בתום הניסויים שמונה ספינות גדולות ושתי צוללות נגררו חזרה לארצות הברית ולהוואי לצורך בדיקות נוספות.
12 מהספינות ספגו רמות נמוכות מאוד של קרינה ולכן אוישו מחדש והפליגו לחופי ארצות הברית על צוותיהן.
שאר הספינות שהרכיבו את צי המטרה טובעו ליד חופי ביקיני, קוואג'אליין והוואי בין השנים 1946 עד 1948.
חלק מספינות הצי המשימתי שספגו קרינה רדיואקטיבית במינונים שונים טוהרו ושבו לשירות פעיל לאחר בדיקות וקבלת היתרים מיוחדים.
תהליך הבדיקה והאישור היה ארוך וניסיוני ובוצע ברובו במספנות הצי האמריקני בסן פרנסיסקו.
רמות הקרינה שנמדדו במהלך הניסוי
בסוף שנת 1947 בוצע סקר ביולוגי מקיף שנועד לבחון את ההשפעות ארוכות הטווח של הניסויים שבוצעו במסגרת מבצע פרשת דרכים.
כל הניסויים בוצעו תחת פיקוח הדוק על רמות הקרינה במטרה שלא לחשוף את האנשים שלקחו בהם חלק ליותר מ-0.1 רנטגן (R) ליום.
באותה תקופה, רמה זו של קרינה נחשבה לנסבלת לפרקי זמן ממושכים מבלי לגרום לנזקים בריאותיים כלשהם.
הפיקוח הרדיולוגי כלל חיזוי של האזורים המועדים לחשיפת יתר לקרינה, מדריכים המיומנים בשימוש במדי קרינה וקביעת חוקים ותקנות לפעילות בזמן המבצעים.
אנשי צוות שבמדי הקרינה שלהם נמדדו למעלה מ-0.1 רנטגן הורחקו או הושעו מפעילות לפרקי זמן שונים.
מתוך כלל האנשים שלקחו חלק בניסויים, 18,875 קיבלו מדי קרינה ו- 6,596 אנשים לא נמצאו כלל באזורים שספגו קרינה.
את מדי הקרינה קיבלו אלו שנצפה להם הסיכון הרדיולוגי הגבוה ביותר וגם אחוז מסוים מכל קבוצת אנשים שעבדה באזורים מסוימים.
רמת הקרינה הגבוהה ביותר שנמדדה הייתה 3.72 רנטגן.
בהיעדר מידע מדויק על כל האנשים שעבדו באזורים מסוימים, נעשה שימוש במודל ממוחשב אליו הוזנו פרמטרים שונים ובאמצעותו חושבה רמת הקרינה הממוצעת.
רמות קרינת הגמא שנמדדו בפועל במדי הקרינה
מבצע צבאי הוא יישום של מדיניות באמצעים צבאיים קונבנציונליים (לדוגמה מערכה צבאית) כדי להשיג מטרות או יעדים מוגדרים מראש.
מבצעים צבאיים כוללים לרוב: תכנון מקדים, הכנת כוחות, תהליכי ביון (איסוף, מחקר והערכה של מידע), הקצאת תקציבים, הגדרת מסגרות זמן לביצוע וביצוע הפעולה המתוכננת על ידי הכוחות בשטח.
מרבית המבצעים הצבאיים נקראים בשמות קוד.
לעומת מלחמה, מבצע צבאי בדרך כלל מוגבל בהיקפו, בשטח בו הוא מתבצע ובמשך הזמן שבו מתבצע.
מבצע צבאי יכול להתבצע כחלק ממלחמה או כפעילות צבאית שלא במסגרת מלחמה.
במקרים רבים מדינות מעדיפות להגדיר פעולת מלחמה צבאית כמבצע צבאי ולא כמלחמה, כדי להימנע מההשלכות המשפטיות הנלוות לכך (הכרזת מלחמה, פיצוי כספי וכו'), אך מבצעים מוגבלים עשויים להסתבך ולהסלים לכדי מלחמה בהיקף מלא (דוגמת מבצע שלום הגליל שהפך למלחמת לבנון הראשונה).
לרוב מבצע צבאי כולל אחד או יותר מהאלמנטים הבאים: לוחמת תמרון, קרב, פשיטה, חבלה התקפית, תקיפה אווירית, הריגת לוחמי אויב והשמדת מטרות ונכסים של האויב.
להבדיל ממבצעים קונבנציונליים מבצעים מיוחדים הם "פעולות צבאיות המתנהלות על ידי כוחות מיוחדים, תוך שימוש באופני פעולה לא שגרתיים שאינם תקניים לכוחות קונבנציונליים.
רוב המבצעים הצבאיים הם בעלי תהליכים ברורים אשר חייבים להיות מיושמים כדי שהמבצע יתקדם:
קונספציה – דרך הגדרת מטרות או יעדים ברורים מראש.
מודיעין – איסוף וניתוח כדי לזהות את יכולת האויב להתנגד.
תכנון – של הכוח הצבאי הנדרש והאופן בו יופעל.
מנהלה ולוגיסטיקה – ציודם, אימונם והיערכותם של הכוחות המעורבים.
תחילת המבצע – השגת היעדים הטקטיים הראשונים.
הבסת כוחות האויב הגדולים יותר בעומק האופרטיבי שלהם.
סיום המבצע כאשר המטרות האסטרטגיות הושגו או לא.
מבצע צלבן (Operation Crusader), שנערך בין 18 בנובמבר ל-30 בדצמבר 1941, היה שם הקוד שניתן למתקפה שערכה הארמייה השמינית של חבר העמים הבריטי נגד כוחות הציר בלוב בפיקודו של ארווין רומל, במסגרת המערכה במדבר המערבי במלחמת העולם השנייה.
לאחר מספר כישלונות בשלבים הראשונים של המתקפה, הצליחו כוחות הארמייה השמינית בסופו של דבר לשחרר את נמל טוברוק מן המצור הממושך שהטילו עליו כוחות הציר, ולאלץ את האחרונים לסגת מבליטת קירנאיקה.
מבצע צלבן היה הניצחון הראשון של כוחות היבשה הבריטיים על הצבא הגרמני, אף על פי שהיקף הכוחות הגרמניים שנטלו בו חלק היה מצומצם יחסית, והכישלון המשמעותי הראשון של הוורמאכט במהלך המלחמה.
בספטמבר 1940 תקפה הארמייה העשירית של צבא איטליה את הכוחות הבריטיים החלשים שהחזיקו במצרים, חדרה לעומק כ-100 ק"מ לשטחה, ועצרה את התקדמותה באזור סידי ביראני.
בסוף אותה שנה עבר הצבא הבריטי במצרים למתקפת נגד, שקיבלה את שם הקוד מבצע מצפן, והצליח להביס את הכוחות האיטלקיים, להדוף אותם משטח מצרים ולכבוש את בליטת קירנאיקה (החלק המזרחי של לוב), כולל נמלי טוברוק ובנגאזי.
המצב התהפך שוב באפריל 1941, כאשר כוחות הציר בצפון אפריקה, לאחר שקיבלו תגבורת גרמנית בפיקוד גנרל ארווין רומל, פתחו במתקפה נגד הכוחות הבריטיים והשתלטו מחדש על בליטת קירנאיקה.
על אף ההצלחה הגרמנית המשיכו הבריטים להחזיק בנמל טוברוק, בעורפם של כוחות הציר שבגבול מצרים, והדפו את כל נסיונותיו של רומל לכבוש את הנמל החיוני.
במאי וביוני 1941 הצליחו כוחות הציר בפיקודו של רומל להדוף שני ניסיונות של הכוחות הבריטיים במצרים לפרוץ דרך מערך ההגנה שלהם בגבול מצרים -לוב, ולחבור אל הכוח הנצור בטוברוק.
ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, הפעיל לחץ כבד על גנרל קלוד אוקינלק, מפקד הכוחות הבריטיים במזרח התיכון, לחדש בהקדם את המתקפה במטרה לסלק את כוחות הציר מבליטת קירנאיקה.
אולם האחרון התנגד לפתוח במתקפה לפני שכוחותיו יתוגברו באופן ניכר, והצליח לשכנע את ראשי המטות הבריטיים לדחות את המתקפה המתוכננת עד לאמצע נובמבר.
רומל ניצל את הרגיעה הזמנית בלחימה כדי לחזק את שורת העמדות המבוצרות בהן החזיקו כוחותיו על גבול מצרים - ממעבר חלפאיה, שעל כביש החוף, לסידי עומר בדרום - ולתגבר אותן בכוחות נוספים.
עיקר הכוח של קורפוס אפריקה רוכז במחצית הדרך בין אזור הגבול לטוברוק, בכוננות לקראת מתקפה נוספת על הנמל המבוצר, שנועדה להתבצע לקראת סוף חודש נובמבר.
תוכנית המתקפה הבריטית ויחסי הכוחות ערב פתיחתה
בחינת יחסי הכוחות בין הצדדים היריבים ערב פתיחת "מבצע צלבן" מעלה כי הצד הבריטי נהנה מעדיפות גדולה על כוחות הציר כמעט בכל התחומים.
הארמייה השמינית כללה 5 דיוויזיות חי"ר, דיוויזיה משוריינת אחת ומספר בריגדות עצמאיות.
מולה עמדו 3 דיוויזיות גרמניות (2 דיוויזיות הפאנצר של קורפוס אפריקה ודיוויזיית אפריקה לתפקידים מיוחדים), ו-7 דיוויזיות איטלקיות (כולל דיוויזיית שריון ודיוויזיה ממונעת).
לכל אחד משני הצדדים היו כ-120 אלף חיילים, אך הרמה המקצועית ואיכות הציוד של יחידות חיל הרגלים האיטלקיות, שהיוו את עיקר כוח החי"ר של רומל, היו נחותות בהרבה ביחס ליחידות המקבילות בצבא הבריטי, ולכן הן לא היו מסוגלות להתמודד מולן כשווים מול שווים (כפי שהוכח במהלך מבצע מצפן).
מספר הטנקים שעמדו לרשות הארמייה השמינית היה כמעט כפול ממספר הטנקים של קבוצת הפאנצר אפריקה, ובניגוד לדעה הרווחת, לא היה לטנקים הגרמניים יתרון איכותי משמעותי על יריביהם הבריטיים.
לארמייה השמינית היו 738 טנקים (ו-200 טנקים נוספים בעתודה) ערב פתיחת המתקפה.
370 מתוכם היו טנקי שיוט מדגמים שונים (כולל טנקי קרוסיידר חדישים שעל שמם נקרא המבצע), 165 טנקים אמריקנים מדגם M3 סטיוארט (שנודעו בכינוי "האני") ו-203 טנקי רגלים מדגם מטילדה וולנטין, שרוכזו בשתי בריגדות טנקים עצמאיות.
לרשות רומל עמדו כ-400 טנקים גרמניים - מתוכם 55–70 טנקים קלים מדגם פאנצר סימן 2, בעלי תותח 20 מ"מ, ששימשו בעיקר כרכב סיור משוריין - ועוד כ-150 טנקים איטלקיים מדגם M13/40, שהיו נחותים לחלוטין ביחס לכל סוגי הטנקים הבריטיים.
הבריטים גם נהנו מעליונות אווירית ניכרת על כוחות הציר.
חיל האוויר המדברי, בפיקוד מרשל האוויר טדר, כלל 724 מטוסים, 616 מתוכם כשירים לפעולה (1020 מטוסים כולל עתודות).
רומל יכול היה להציב מולם רק 536 מטוסים (342 מהם כשירים לפעולה), מתוכם כ-120 מטוסים גרמניים, והשאר מטוסים איטלקיים.
לפי תוכנית המבצע, שהוכנה על ידי מפקד הארמייה השמינית, גנרל אלן גורדון קנינגהם, במהלך חודש ספטמבר, נועדה המתקפה הבריטית להתבצע בשני שלבים עיקריים:
בשלב הראשון יאגף הקורפוס ה-30 (הדיוויזיה המשוריינת ה-7, הדיוויזיה הדרום-אפריקנית ה-1 בפיקודו של גנרל ג'ורג' ברינק ובריגדת המשמר הממונעת ה-22) מדרום את מערך ההגנה של הציר באזור הגבול, ויתפוס "עמדת קרב מרכזית" בעורפו ליד ג'אבר-צלאח.
קנינגהם העריך, שמהלך זה יאלץ את רומל לתקוף את כוח השריון המרוכז של הדיוויזיה המשוריינת ה-7, שכללה כ-500 טנקים, בשטח שנבחר על ידי הבריטים, ושבקרב השריון שיתפתח כתוצאה מכך, יושמדו עיקר כוחותיו הניידים.
בשלב השני של המתקפה הבריטית, שהיה אמור להתחיל רק לאחר השגת הניצחון בקרב השריון, נועדו יחידות החי"ר של הארמייה ה-8 להיכנס לפעולה.
הקורפוס ה-13, בפיקוד אלפרד ריד גודווין אוסטן, שכלל את הדיוויזיה ההודית ה-4, הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 ובריגדת הטנקים ה-1, נועד לאגף מדרום את מגנני הגבול של הציר, לתקוף אותם מהחזית ומעורף, ולאחר מכן להתקדם מערבה לאורך כביש החוף לכיוון טוברוק.
במקביל נועד חיל המצב של טוברוק (הדיוויזיה ה-70, בריגדה פולנית ובריגדת הטנקים ה-32) לתקוף את כוחות הציר המכתרים את מתחם טוברוק, להבקיע דרכם ולנוע מזרחה במטרה לחבור אל כוחות הקורפוס ה-30, שיתקפו במקביל לכיוון צפון-מערב.
לאחר שחרור טוברוק מהמצור והבסת כוחותיו העיקריים של רומל, תמשיך הארמייה השמינית במרדף מערבה אחרי שרידי כוחות הציר, במטרה לכבוש את כל בליטת קירנאיקה, ולאחר מכן גם את טריפוליטניה.
"מבצע צלבן" החל בלילה שבין 17 ל-18 בנובמבר.
כוחות הקורפוס המשוריין ה-30 חצו את גבול מצרים-לוב, ביצעו תנועת איגוף רחבה סביב מערך העמדות של הציר באזור הגבול, והתייצבו עמוק בעורפו באזור ג'בר צאלח בהתאם לתוכנית.
גשם מקומי חזק שירד בלילה שקדם למתקפה הבריטית קירקע את מטוסי הציר, ומנע מהם להמריא משדות התעופה המאולתרים שלהם.
בשל כך, לא היה לפיקוד הגרמני מושג לגבי היקף המתקפה.
העדר תגובה משמעותית מצד קורפוס אפריקה להתקדמות הקורפוס ה-30 הביך את פיקוד הארמייה ה-8, משום שנגד את ההנחות שעמדו בבסיס תוכנית המערכה שלו.
יחידות הקורפוס המשיכו להתקדם בכיוון צפון-מערב בניסיון לאתר את כוחותיו העיקריים של רומל ולגרור אותם לקרב שריון.
ב-19 בחודש השתלטה הבריגדה המשוריינת ה-7 על שדה התעופה בסידי-רזג, כ-15 ק"מ בלבד מטבעת הביצורים החיצונית סביב נמל טוברוק, ואילו הבריגדה המשוריינת ה-22, ללא סיוע חיל רגלים וארטילריה, ערכה התקפה כושלת על ביר אל גובי, שהוחזקה על ידי כוחות איטלקיים, וספגה במהלכה אבדות ניכרות.
במקביל יחידות החלוץ של הבריגדה המשוריינת ה-4, באגף הימני של הקורפוס ה-30, הגיעו כמעט עד כביש החוף ממערב לבארדיה, במהלך מרדף שניהלו אחרי שריוניות הסיור הגרמניות.
פעולה זו עוררה תגובה עזה מצד דיוויזיית הפאנצר ה-21, שצוות קרב חזק שלה נשלח דרומה ותקף את הבריגדה הבריטית.
התפתח קרב שריון מבולבל, שהסתיים ללא הכרעה, אם כי דיווחים מוגזמים על אבדות הצד הגרמני גרמו לבריטים להאמין שניצחו בקרב והסבו אבדות כבדות לאויב.
למעשה הגרמנים, ששדה הקרב נותר בידיהם, הצליחו לחלץ ולתקן את רוב הטנקים שנפגעו במהלך הקרב, ורק 3 טנקים שלהם הושמדו לחלוטין.
חוסר הוודאות ביחס למיקום הכוחות העיקריים של קורפוס אפריקה, גרם לקאנינגהם במהלך היום השני למבצע (ה-19 בנובמבר), לפצל את כוחות השריון של הקורפוס ה-30 לשלושה כוחות נפרדים, שנמצאו במרחק ניכר זה מזה, ולכן לא היו מסוגלים להעניק סיוע הדדי במקרה של התקפת נגד גרמנית (שלמרבית מזלם לא התממשה).
ב-20 בחודש השתפרה תמונת המצב בצד הבריטי במידה מסוימת.
"קבוצת הסיוע" של הדיוויזיה המשוריינת ה-7 חברה עם הבריגדה המשוריינת ה-7 בסידי רזג.
הבריטים הדפו שורת התקפות נגד של הדיוויזיה הקלה ה-90, אך לא הצליחו לעקור את הכוחות הגרמניים מהמתלול שמצפון לשדה התעופה.
רומל נתן למפקד קורפוס אפריקה, קריוול, יד חופשית להפעיל את שתי דיוויזיות הפאנצר שלו כדי לנטרל את האיום הבריטי על עורפו, לפני שיפתח במתקפה המתוכננת על טוברוק.
האחרון, שחשב בטעות שהשריון הבריטי נמצא באזור סידי עזיז, שלח לשם את כוחותיו, במטרה לכתר ולהשמיד את הכוחות הבריטיים, ודיוויזיות הפאנצר ה-15 וה-21 בזבזו את שעות הבוקר בתנועה הלוך ושוב לאורך "דרך קאפוצו", בניסיון שווא לאתר את כוחות השריון הבריטיים.
רק בשעות הצהריים הבין קריוול, מגיחות סיור של הלופטוואפה, שהשריון הבריטי מרוכז באזור ג'אבר צאלח, ושלח את כוחותיו דרומה.
אולם מכיוון שדיווזיית הפאנצר ה-21 נותרה ללא דלק, רק דיווזיית הפאנצר ה-15 יכלה להשתתף בהתקפה.
בשעות אחר הצהריים תקפה הדיוויזיה את הבריגדה המשוריינת ה-4, הדפה אותה אל מעבר ל"דרך אל עבד", וגרמה לה אבדות ניכרות.
הפיקוד הבריטי שלח את הבריגדה המשוריינת ה-22 לסייע לבריגדה המשוריינת ה-4, אך האחרונה הגיעה מאוחר מכדי להשפיע על תוצאות הקרב.
שני הצדדים חשבו, שניצחו בקרב וגרמו לאויב אבדות כבדות, אך למעשה הקרב הסתיים שוב ללא הכרעה.
רק בשעות הערב של ה-20 בנובמבר הבין רומל לבסוף, שהפעולות הבריטיות במהלך הימים האחרונים היו חלק ממתקפה רבתי ולא רק סיור אלים כפי שחשב קודם.
הוא חשש בעיקר מחבירה של הכוחות הבריטיים בסידי-רזג עם חיל המצב של טוברוק, ולכן הורה לשתי דיוויזיות הפאנצר של קורפוס אפריקה לנוע למחרת עם שחר לסידי רזג במטרה להשמיד את הכוחות הבריטיים, שתפסו את שדה התעופה.
במקביל הבין גם הפיקוד הבריטי, שאין טעם להמשיך להמתין להשמדת כוחות השריון הגרמניים, ולכן נתן הוראה לחיל המצב של טוברוק להיערך לפריצת טבעת הכיתור של הציר בגזרה הדרום-מזרחית שלה, כדי להתחבר לכוחות הקורפוס ה-30, ואילו הקורפוס ה-13 הצטווה לפתוח בתנועת האיגוף המתוכננת סביב מערך ההגנה של הציר באזור הגבול.
בשלושת הימים הבאים (21 עד 23 בנובמבר) התחוללו באזור סידי-רזג שורת קרבות שריון מבולבלים, בהם השתתפו מאות טנקים משני הצדדים.
רומל ניצל את פיצול כוחות השריון של הדיוויזיה המשוריינת ה-7, כדי לתקוף כל אחת משלוש הבריגדות המשוריינות של הדיוויזיה בנפרד, באמצעות הכוחות המרוכזים של קורפוס אפריקה, וכך הצליח להשיג עדיפות מקומית מכרעת, אף על פי שלקורפוס ה-30 הייתה עדיפות של כמעט 2:1 בטנקים על קורפוס אפריקה.
כוחות הציר השתלטו מחדש על שדה התעופה סידי רזג, השמידו כמעט לחלוטין את הבריגדה ה-5 של הדיוויזיה הדרום אפריקאית ה-1, ולקחו למעלה מ-2,000 שבויים.
עם זאת, גם דיוויזיות הפאנצר של קורפוס אפריקה ספגו אבדות כבדות במהלך הלחימה, ונותרו עם כ-90 טנקים כשירים לפעולה (מתוך כ-250 עימם פתחו את הקרב).
במקביל לקרב השריון שהתנהל בסידי רזג נכנסו לפעולה גם יחידות הרגלים של הארמייה השמינית.
בבוקר ה-21 בחודש תקף חיל המצב של טוברוק את הגזרה הדרום-מזרחית של טבעת הכיתור, גרם אבדות כבדות לדיוויזיית "בולוניה" האיטלקית והצליח להתקדם כ-6 ק"מ לכיוון אד-דודה.
התקפת נגד גרמנית ייצבה זמנית של המצב ובלמה את המשך התקדמות הבריטית.
תבוסת כוחות הקורפוס ה-30 בסידי רזג, שהיו אמורים לחבור אל חיל המצב של טוברוק, גרמה להפסקה זמנית של המאמץ הבריטי לפרוץ את טבעת הכיתור.
ב-22 בנובמבר החל הקורפוס ה-13 בהתקפה על שורת העמדות המבוצרות של הציר בגבול מצרים-לוב.
כוחות מהדיוויזיה ההודית ה-4 תקפו שני מתחמים מבוצרים באזור סידי עומר, ששימשו כעוגן הדרומי של מערך הביצורים, וכבשו אותם לאחר לחימה קשה.
אולם אבדות כבדות שספגו טנקי הרגלים שסייעו להתקפה, גרמו לדחיית המשך המתקפה על מגנני הגבול.
במקביל איגפה הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 את סידי עומר מדרום, והבריגדה ה-5 שלה תקפה את עמדות הציר באזור מבצר קאפוצו, ניתקה את כביש החוף, והשלימה את כיתור כוחות הציר באזור הגבול.
שתי הבריגדות האחרות של הדיוויזיה התקדמו מערבה מדרום לכביש החוף לכיוון טוברוק.
ב-23 בנובמבר נתקלה הבריגדה ה-6 במקרה במפקדת "קורפוס אפריקה" ליד ביר אל חליטה, שבתה את רוב סגל המטה שלו וניתקה את דרכי האספקה של הקורפוס שלחם באזור סידי רזג.
רומל, שחשב שכוחותיו השמידו את רוב כוחות הקורפוס ה-30 ועדיין לא היה מודע לחומרת האבדות שספגו יחידות הפאנצר של קורפוס אפריקה בקרב סידי רזג, החליט בלילה שבין 23 ל-24 בנובמבר להעביר את מרכז הכובד של המערכה לגבול לוב-מצרים.
הוא השאיר את הדיוויזיה הקלה ה-90 להשלים את טיהור אזור סידי רזג והורה לדיוויזיות הפאנצר ה-15 וה-21 לנתק מגע ולנוע במהירות מזרחה לכיוון מגנני הגבול של הציר.
היעדים העיקריים שלו היו לנתק את קווי האספקה של הבריטים, לחבור לכוחות הציר המכותרים באזור הגבול, לאגף ולהשמיד את כוחות הקורפוס ה-13 ואולי אף לפלוש לשטח מצרים.
ייתכן שרומל האמין שעצם האיום בכיתור כוחות הארמייה השמינית, שחדרו לשטח לוב, יגרום לפיקוד הבריטי להורות על נסיגה כללית, כפי שאירע במהלך מבצע קרדום קרב ביוני 1941.
התנועה המהירה והמפתיעה של קורפוס אפריקה לאזור הגבול בשעות הבוקר של ה-24 בנובמבר גרמה בהלה המונית בדרגי התובלה של הכוחות הבריטיים, ויצרה איום על מצבורי האספקה המרכזיים של הארמייה השמינית והמפקדות של הקורפוסים ה-13 וה-30 שנמצאו בנתיב תנועתו.
אולם תמונת המודיעין עליה נשענה תוכניתו של רומל הייתה מוטעית.
רוב כוחות הקורפוס ה-13 כבר לא נמצאו באזור הגבול, והבריגדה ההודית ה-7 כבר התבצרה במשלטים שנכבשו מידי כוחות הציר באזור סידי עומר, כך שהמתקפה הגרמנית ניחתה במידה רבה בחלל ריק.
בנוסף לכך, מנהגו של רומל לפקד מלפנים על כוחותיו פעל הפעם לרעתו.
הוא איבד קשר עם מפקדת קורפוס אפריקה ועם מפקדת קבוצת הפאנצר אפריקה, תעה בדרך מספר פעמים, והפקודות שהעביר לגיסותיו היו במקרים רבים בלתי מציאותיות לחלוטין.
במשך 3 ימים (24 עד 26 בנובמבר) שוטטו כוחות קורפוס אפריקה ללא תכלית באזור הגבול.
הם ספגו אבדות ניכרות במספר היתקלויות עם יחידות חי"ר וארטילריה של הארמייה השמינית, ומהתקפות כבדות של חיל האוויר המדברי, נותקו מדרגי האספקה שלהם, ולא היו מסוגלים לתקן ולהשמיש טנקים שנפגעו בקרבות.
כתוצאה מכך נותרו לקורפוס רק כמה עשרות טנקים כשירים לפעולה, והוא נחלש מאוד.
ב-26 בנובמבר נואש זיגפריד ואסטפל, קצין האג"מ של "קבוצת הפאנצר אפריקה", מנסיונותיו לחדש את הקשר עם רומל.
הוא הורה לשתי דיוויזיות השריון של "קורפוס אפריקה" לחזור מיד לאזור טוברוק.
רומל זעם על הפקודה, אך אישר אותה בדיעבד, ועד צהרי ה-27 בחודש חזרו כל כוחות הקורפוס מאזור בארדיה וחנו ממזרח לסידי-רזג.
הבריטים ניצלו היטב את היעדרותו של קורפוס אפריקה מזירת הקרב העיקרית.
כוחות הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 כבשו מחדש את שדה התעופה בסידי-רזג ואת המתלול מצפון לו, גרמו אבדות כבדות לדיוויזיה הקלה ה-90, ובלילה שבין 26 ל-27 בנובמבר הצליחו לחבור עם חיל המצב של טוברוק באזור אד-דודה.
הדיוויזיה המשוריינת ה-7 ניצלה את ההפוגה בלחימה לצורך התארגנות מחדש, קליטת תגבורות ותיקון טנקים פגועים, וחזרה להיות כוח לוחם ראוי לשמו.
כתוצאה מכך, רומל חידש את הקרב באזור סידי רזג ב-27 בנובמבר בתנאים הרבה פחות נוחים לכוחותיו.
מומחים צבאיים רבים מאמינים שאילו רומל היה משאיר את קורפוס אפריקה מרוכז באזור סידי רזג במקום לשלוח אותו לאזור הגבול, היה לו סיכוי טוב להביס שוב את הארמייה השמינית.
הפיקוד הבריטי נהג להכניס את כוחותיו למערכה טיפין טיפין ולפזר אותם על פני המדבר, ורומל יכול היה לנצל טעות זו ולהשמיד אותם בזה אחר זה מעמדת הקרב המרכזית שלו בסידי רזג.
דיווחים מדאיגים על האבדות הכבדות בטנקים שספג הקורפוס ה-30 במהלך הקרבות סביב סידי רזג, שנמסרו למפקד הארמייה השמינית, אלן קנינגהם, בשעות הבוקר של ה-23 בנובמבר, הדאיגו אותו מאוד וגרמו לו לשקול הפסקה זמנית של הפעולות ההתקפיות של כוחותיו, לפחות עד להשלמת האבדות באמצעות כוחות העתודה.
האחרון חשש, שאם הארמייה השמינית תמשיך לאבד טנקים בקצב דומה (בחמשת הימים הראשונים של מבצע "צלבן" נפגעו 530 טנקים בריטיים מתוך כ-740 איתם פתחה הארמייה את המערכה) יושמד כל כוח השריון שלה, ואז כוחות חיל הרגלים יישארו חשופים להתקפת נגד של השריון הגרמני, ומצרים עצמה תישאר ללא הגנה.