tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לבסוף, הבחירות מהסכם מרקוסיס נדחו ותחת נסיבות אלה האו"ם החליט ב-14 באוקטובר 2005 למנות את גבאגבו לנשיא לשנה נוספת בה תוקם קואליציה ויתוכננו בחירות מחודשות.
באפריל 2005 התקיימה בפרטוריה שבדרום אפריקה פגישת פיוס בין מנהיגי שני הצדדים, בחסות נשיא דרום אפריקה תאבו מבקי.
הפגישה הביאה לחתימת הסכם פרטוריה, בו הוסכם על הפסקת אש בין הצדדים, תחילת שיחות פיוס וסיום הלחימה בכל שטחי חוף השנהב.
ההסכם נכנס לתוקף בחודש אפריל, אז החלו הכוחות להסיג את כוחותיהם מחזית הלחימה.
הסכם פרטוריה זכה לגיבוי מלא של האיחוד האפריקאי, והתמקד בעיקר בנושאי צבא ובחירות, שני הנושאים שנראו דחופים ביותר לדחיפה לפיוס במדינה.
בין סעיפי ההסכם גם החלטה על פירוז מנשק של המיליציות החמושות.
בסוף אוקטובר 2005 תוכננו להתקיים בחירות לנשיאות בחוף השנהב, כחלק מהליך הפיוס עליו הוסכם בשיחות בדרום אפריקה.
אולם, מזכ"ל האו"ם קופי אנאן הכריז בספטמבר כי אין סיכוי לקיים את הבחירות במועדן עקב המשך המצב הרגיש במדינה.
הסכם פרטוריה דעך בעוד בשטח האלימות נמשכה.
פירוק המיליציות מנשק התעכב מספר פעמים, לא הושגה הסכמה על מועד הבחירות והממשלה לא הצליחה לתפקד.
בתגובה, האיחוד האפריקאי דרש להשאיר את הנשיא המכהן גבאגבו 12 חודשים בתפקידו מעבר לתקופה המוגדרת בחוק.
ב-11 באוקטובר 2005 הגישו מפלגות האופוזיציה בחוף השנהב פנייה למועצת הביטחון של האו"ם בבקשה לדחות את בקשת האיחוד האפריקאי, שקיבל את בקשתם והחליט שלא לאשר לגבאגבו להמשיך בתפקידו.
נבחרת הכדורגל הלאומית של חוף השנהב העפילה לטורניר המונדיאל של 2006 שהתקיים בגרמניה, ועובדה זו תרמה במידה מסוימת לכינון הפסקת אש במדינה, גם אם זמנית.
הפסקת אש זו שכנעה את הנשיא גבאגבו לנצל את הזמן ולקיים שיחות שלום עם המורדים.
המתיחות בין הצדדים פחתה באופן כללי, ובו בזמן הבחירות נדחו שוב, הפעם לאוקטובר 2007.
הסכם שלום חדש נחתם בין הצדדים ב-4 במרץ 2007. ההסכם נחתם בוואגאדוגו, בירת בורקינה פאסו.
הסכם זה, בשונה מיתר ההסכמים שנחתמו באותה התקופה, נוסח והובל לאורך כל הדרך על ידי הצדדים בעצמם, ללא התערבות בינלאומית.
מיד עם חתימת ההסכם ביקש הנשיא גבאגבו באופן אישי בינואר 2007 להתחיל שיחות ישירות ובלתי מתווכות בין הממשלה הרשמית של חוף השנהב לבין כוחות המורדים.
במסגרת ההסכם הוחלט כי גיום סורו, מפקד כוחות המורדים, ימונה לראש הממשלה.
סורו נכנס לתפקיד בתחילת אפריל 2007. ההסכם הגדיר באופן ברור את חלוקת הכוחות בין ראש הממשלה החדש סורו, לבין הנשיא גבאגבו.
במקביל, אזור החיץ שהפריד בין הצדדים החל להתפורר, ונשיא חוף השנהב גבאגבו הכריז כי המלחמה הסתיימה.
במאי 2007 החל תהליך של פירוז מנשק של שני הצדדים, כהמשך להסכמות שהושגו בהסכם ואגאדוגו.
תהליך פירוק המיליציות מנשקן התקיים בטקסיות רבה.
לדוגמה, ב-19 במאי התקיים טקס בעיר גיגלו (Guiglo) בנוכחות הנשיא גבאגבו, בו ויתרו כוחות ההתנגדות על מעל 1,000 כלי נשק.
דוגמה נוספת היא ביקורו של גבאגבו בצפון בנובמבר 2007, לראשונה מאז פרוץ המלחמה ב-30 ביולי 2007. הביקור נערך במסגרת שיחות הפיוס וכלל טקס חגיגי שכלל שריפת כלי נשק, כסמל לקץ הסכסוך.
גבאגבו נשא דברים בטקס, והכריז כי המלחמה תמה ויש להחזיר את המדינה למסלול, בין היתר באמצעות הליכה לבחירות שמתוכננות להתקיים ב-2008.
תהליך פירוז הנשק של הצדדים נמשך באופן רשמי בדצמבר 2007, וארך כשלושה חודשים.
התהליך כלל כמובן את שני הצדדים הלוחמים – הן הכוחות הפרו-ממשלתיים והן כוחות המורדים.
מנהיגי הצדדים הציגו את הצעד כשלב משמעותי בדרך לפיוס ואיחוד.
הצדדים המשיכו בשיחות ומשא ומתן על מועד הבחירות, ובנובמבר 2007 הוחלט כי הן יתקיימו עד חודש יוני בשנת 2008.
כאמור, בפברואר 2004 הוקמה יחידת ה-UNOCI.
בפברואר 2006, בעקבות החלטת מזכ"ל האו"ם דאז קופי אנאן, מועצת הביטחון של האו"ם החליטה לתגבר את היחידה ב-800 חיילים נוספים שהובאו במיוחד מכוח המשימה של האו"ם בליבריה.
בסוף יולי 2008, לקראת פקיעת תוקף המנדט של ה-UNOCI בחוף השנהב, מועצת הביטחון של האו"ם החליטה פה אחד להרחיב את המנדט עד סוף ינואר 2009, כך שהכוחות יוכלו לתמוך בארגון תהליך הבחירות שתוכנן במדינה.
אנשיו של גבאגבו טענו לאי סדרים באזורי הבחירה בצפון, שתמכו בוואטארה, והנשיא סירב לפנות את כיסאו על אף הלחץ הבינלאומי, שכלל את האו"ם, ה-ECOWAS, האיחוד האירופי וארצות הברית.
בין השאר, מהשלכות פוליטיות אלו, פרצה מלחמת האזרחים השנייה בחוף השנהב.
מלחמת האזרחים השנייה בליבריה התרחשה בין השנים 1999–2003 בזמן כהונתו של צ'ארלס טיילור כנשיא ליבריה.
המלחמה הייתה בין שני כוחות מורדים "model"-התנועה לדמוקרטיה בליבריה (Movement for Democracy in Liberia) ו"lurd"-ליבריה המאוחדת לפיוס ודמוקרטיה (Liberians United for Reconciliation and Democracy) לבין הנשיא המכהן.
ליבו של הסכסוך היה על שליטה בליבריה.
למעשה, האזרחים שעזבו את ליבריה לגינאה במלחמת האזרחים הראשונה הם אלו ששבו ורצו להחזיר את השליטה לידיהם.
במהלך המלחמה אזרחים רבים איבדו את בתיהם, נפצעו ונהרגו בין 150 ל-300 אלף אזרחים.
ב-2003 התקיימה ועידת שלום שסיימה את הקונפליקט ויצרה בסיס למדינה דמוקרטית.
וסיומה הסופי של המלחמה נחתם כאשר הוגש נגד טיילור כתב אישום.
תופעת העבדות התקיימה בארצות הברית מאז הקמת האיחוד ב-1776 ועד לכינון איסור העבדות בחוקה האמריקאית בשנת 1865. בשנת 1822 רכשה האגודה האמריקנית להתיישבות שטח במערב אפריקה במטרה להקים בית לאומי לעבדים אפרו אמריקאים משוחררים, מכאן שם המדינה Liberty: חירות באנגלית.
דבר זה יצר מתחים רבים בין האוכלוסייה החדשה לבין התושבים הוותיקים אשר הובילו להימצאותה של ליבריה במלחמה שאינה פוסקת החל מקבלת עצמאותה בשנת 1847. זוהי בראש ובראשונה מלחמה על השאלה מי היא ליבריה ומהי המדיניות שלה.
מלבד האזרחים האפרו-אמריקאיים המשוחררים (המכונים ליברים אמריקאים), ישנן 16 קבוצות ילידים שונות בעלות מסורות, מנהגים, דת, ושפה שונים.
הקבוצות השונות הן עוד גורם שהגביר את השסע האתני.
העבדים המשוחררים ביססו את שלטונם על המודל האמריקאי, עם חוקה שבידלה מאוד בין השבטים השונים.
דבר זה הכשיר את הקרקע לניכור בין הקבוצות האתניות השונות של ליבריה לבין הליברים אמריקאים שביססו את עצמם כמעמד השולט במדינה.
בשנת 1870 הוקמה מפלגת TWP (המפלגה הוויגית) ששלטה בליבריה ב-110 השנים הבאות.
ליבריה הייתה למעשה מדינה שמבוססת על מפלגה אחת לטובת הליברים אמריקאים.
הTWP היו למעשה הליברים אמריקאים, אליטה של העבדים החוזרים ויורשיהם, שהיו לא יותר מחמישה אחוזים מכלל האוכלוסייה.
מפלגה זו שלטה בכל תחומי החיים במטרה לשמר את הסטטוס קוו שלהם כאליטה תוך התחשבות באינטרסים שלהם בלבד.
הם עשו זאת בעזרתם היותם בעמדות המפתח ובעלי שליטה על חלוקת המשאבים.
ללא התמיכה הדיפלומטית והצבאית של ארצות הברית, לא ברור אם ליבריה הייתה שורדת כמדינה עצמאית לאור רצונן של צרפת ובריטניה להשתלט עליה יחדיו במהלך המסע כיבוש הקולוניאלי.
התמיכה הצבאית שמרה על אוכלוסיית הילידים במקום בו רצו אותם הליברים אמריקאים.
כך שלמעשה, הכוח הצבאי היווה מרכיב חשוב מאוד בבניית ההגמוניה של האליטה הליברים אמריקאים.
סיבה נוספת חשובה לפרוץ המלחמה הייתה ייסוד גבולות אדמיניסטרטיביים.
השיטה הייתה דומה מאוד לשיטה בה השתמשו הבריטיים במושבות הקולוניאליות שלהם.
למעשה, היו נציבים לכל מחוז שקבעו את השליטה המקומית.
באופן הזה, נוצרו קבוצות חדשות יחסית שהיו מבוססות על הגבולות המנהלתיים שהיו בעבר.
סוג זה של שלטון תרם להבדלים החדים בין הקבוצות.
עד 1920 האליטה הליברית-אמריקאית השיגה אחיזה איתנה הן מבחינה פוליטית והן מבחינה כלכלית בליבריה.
דפוס זה היה מונע על ידי הצורך של האליטה להבטיח את המשרות שלהם דרך בריתות עם לקוחותיהם באמצעות הסדר פטרון לקוח.
כך נבנתה בליבריה מערכת מורכבת של יחסי פטרון-לקוח, כאשר האליטה הליברית אמריקאית בראשה.
בשנת 1944 נבחר ויליאם טאבמן לנשיאות ליבריה.
טאבמן דגל במדיניות של איחוד בין הליברים אמריקאים לתושבים הילידים וכן ביקש לשלב אותם במערכת הפוליטית.
רוב פועלו היה לקידום הכלכלה ושיפור זכויות האזרח של התושבים הילידים.
בתקופתו ניתנה זכות הבחירה לנשים וכן לתושבי הילדים בעלי הרכוש.
באפריל 1979 פרצו מהומות במונרוביה, בירת ליבריה.
ויליאם טולברט, מחליפו של טאבמן, הכריז על מצב חירום ואסר את רוב מנהיגי המהומות.
יומיים לפני שהיו אמורים לעמוד לדין, קבוצה של 17 מתנגדים הפילו את הממשלה והתנקשו בחיי הנשיא טולברט.
זאת הייתה סופה של השליטה האמריקאית ליברית בליבריה.
קבוצת המתנגדים שהרגו את טולברט היו תחת הנהגתו של סמואל דו, והיו מאוד פופולריים בקרב האוכלוסייה.
הם האמינו בכך שהפלת המפלגה הוויגית היא ברכה, וחזו לליבריה עידן חדש של שוויון לכל בני האדם.
המתנגדים הצליחו לבסס את שלטונם, בעוד שהציבור דרש מהם לספק להם תעסוקה חינוך ומשאבים נוספים.
תקופת שלטונו של דו הייתה מאופיינת בסיפורי שחיתות, גנבת משאבים מהמדינה, רצח, אונס והפרת זכויות אדם בין הליברים האמריקאים לתושבים הילידים.
מלחמת האזרחים הליברית הראשונה התקיימה בין השנים 1989–1997. במהלכה צ'ארלס טיילור פעל להפלת משטרו של סמואל דו בדרכים אלימות ובמטרה לגרום להפלתו ולהפיכה, מלחמה זו היוותה בסיס מוצק למלחמת האזרחים השנייה.
צ'ארלס טיילור היה ליברי אמריקאי בניגוד לקודמו, דו, אשר היה שייך לתושבים הילידים ודיכא את אוכלוסיית הליברים האמריקאים.
צ'ארלס טיילור היה כריזמטי וסחף אחריו את הנפגעים השלטון הקודם.
כמו כן הוא היה מהכוחות המנצחים של המלחמה.
טיילור נבחר להיות הנשיא של ליבריה בסוף המלחמה היה אמור לבשר את ההתחלה של שקט למדינה אך התוצאה הייתה הפוכה.
הקבוצה הראשונה נקראה לורד (Lurd) והמנהיג שלהם נקרא סקו קוני.
הלורד היה כוח המורדים הגדול ביותר שמטרתו העיקרית הייתה להפיל את צ'ארלס טיילור.
הכוח נלחם על השטח הגאוגרפי ועיקר מלחמתו הייתה נגד הממשלה בשיתוף עם ה-Model שהיו כוח קטן יותר.
בעקבות המטרה הברורה - הפלת צ'ארלס טיילור, כח המורדים מנע סכסוכים אתניים ויצר מטרת על, שכל מי שתומך בה מוזמן להצטרף.
הרצון הכולל להפיל את צ'ארלס טיילור היה משום שהיה ידוע כמנהיג רודן אשר משתמש בדרכים אלימות כדי לשלוט, צ'ארלס טיילור היה מוביל המרד שהוביל למלחמת האזרחים הראשונה בכך שפלש לליבריה בשנת 1989 וכבש אותה.
על אף שצ'ארלס טיילור עלה לשלטון בבחירות דמוקרטיות לכאורה, היו רבים שטענו כי הוא השתמש בשיטות להפחדת אזרחים על מנת שיבחרו בו.
הלורד נתמכו על ידי מדינת גינאה והם היו צריכים את תמיכת כלל האזרחים ולכן נאלצו לגשר על הפערים האתניים.
לפיכך עמד בפניהם הצורך להוציא כל הקבוצה ברווח מההשתתפות במאבק כנגד צ'ארלס טיילור.
בנוסף, הם נתמכו גם על ידי ארצות הברית ובריטניה שסיפקו להם נשק ואוכל.
הרצון של מעצמות להתערב במדינות שהיו בעבר מושבותיה הוא ידוע בעיקר במדינות אפריקה ולכן ניתן להבין את התמיכה בסיירה לאון שהייתה תחת שליטה קולוניאלית בריטית, והתמיכה בליבריה על ידי האמריקאים שאף על פי שלא הייתה מושבה אמריקאית, הוקמה על ידי עבדים משוחררים והייתה מדינת חסות של האמריקאים.
הקבוצה השנייה נקראה מודל והמנהיג שלהם היה תומאס נימלי.
המודל קמו במהלך 2003 והחלו לפעול תחילה בדרום ליבריה.
המודל למעשה היו קבוצת מרד קטנה יותר שפעלה גם להפלתו של צ'ארלס טיילור.
במרץ 2003 שליטתם של לורד ומודל התפרסה על שני שלישים משטח ליבריה.
באפריל 1999, מורדים שהיגרו מליבריה לגינאה החליטו להשתלט בחזרה על ליבריה.
בתמיכתה של גינאה, שתמכה בהם כלכלית וצבאית, וגם עברו פיזית דרכה.
תנועת המורדים "לורד" היא זאת שהחלה את המהלך ואליה חברו בדרך קבוצות מורדים קטנות יותר.
בספטמבר 2000, החלו מתקפות בסיירה לאון, גינאה וליבריה על ידי קבוצת המורדים RUF שנתמכו על ידי צ'ארלס טיילור.
קבוצת המורדים הזו מומנה על ידי צ'ארלס טיילור בנשק, כסף וכח אדם ואחת ממטרותיה הייתה להשתלט על מכרות היהלומים שנמצאו בסיירה לאון ולהעניקם לטיילור.
באמצע פברואר 2002, כוחות המורדים של לורד היו רק 44 קילומטר מעיר הבירה מונרוביה וטיילור הכריז על מצב חירום.
הכוננות הייתה לכך שיש כ-300–500 מורדים בדרכם למונורביה אך בפועל היו רק כ-20. הדרך של המורדים התבטאה בפעולות לא צפויות שהחלישו את שליטתו של צ'ארלס טיילור.
במאי 2002 המורדים השתלטו על ארטינגטון הנמצאת פחות מ-20 קילומטר מעיר הבירה, פעולה שהכניסה את טיילור ואת עיר הבירה לפאניקה וחשש ממשי.
בספטמבר 2002 הוכרז על הפסקת מצב החירום משום שהממשלה אמרה שהעיירה בופולו נכבשה מחדש ונלקחה מהמורדים.
בקיץ 2003 קבוצת המורדים השנייה - מודל, הגיחה מהדרום ופעלה גם להשתלטות על עיירות והגעה לעיר הבירה.
במרץ 2003 לורד ומודל שלטו על שני שלישים משטח ליבריה, ולממשלה הייתה שליטה רק על השליש שנותר.
ביולי 2003, הייתה מונורביה בסכנת כיבוש, על אף שיחות השלום שהחלו זמן קצר קודם לכן.
במקביל, שלחה ארצות הברית מספר חיילים אשר יגנו על שגרירות ארצות הברית במונרוביה, שאכן הותקפה בהמשך.
בעקבות כך נשלחו חיילים נוספים להגן עליה משום שהייתה תחת התקפה והשתלטות.
באותו חודש ארגון המורדים לורד הכריז על הפסקת אש.
בשנת 2003 במהלך הוועידה לשלום שהתקיימה בגאנה, בית הדין המיוחד בסיירה לאון הוציא כתב אישום כנגד צ'ארלס טיילור בו הואשם בפשעים נגד האנושות.
טיילור הצליח לגלות לניגריה עם כסף רב ורק לאחר שלוש שנים הוסגר לבית הדין המיוחד בסיירה לאון על ידי שני אנשי עסקים ניגרים שנפגעו בגופם על ידי כוחותיו של טיילור בליבריה.
בינואר 2008 החל משפטו של טיילור בבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג.
כנגד טיילור הוצאו 11 סעיפים בגין פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות ביניהם קשירת קשרים עם מנהיגי ארגון המורדים החזית המהפכנית המאוחדת בראשות פודאי סנקו, רצח, אונס, בצע יהלומים, עבדות מינית, קטיעת איברים, הכאות, עבדות וגיוס של ילדים חיילים.
צ'ארלס טיילור היה צריך לשאת באחריות בכך שתכנן, יזם, סייע והורה על פשעים אלו.
באפריל 2012 הורשע טיילור בכל 11 סעיפי האישום כנגדו ולאחר חודש נידון ל-50 שנות מאסר.
בסיירה לאון התגלו אזורי יהלומים חדשים אשר היו קרובים לגבול עם ליבריה.
ליבריה, אשר הייתה במצב כלכלי קשה, רצתה גם חלק מהשלל שהתגלה.
טיילור ראה בכך הזדמנות להשיג שליטה על היהלומים ולהתעשר מכך.
האחת עודד את האוכלוסייה המקומית בליבריה ללחימה כדי להשתלט על אזורי יהלומים.
השנייה, הוא סיפק תמיכה כלכלית לארגון המורדים בסיירה לאון (RUF) טיילור דאג להם לאימון צבאי, נשק וכוח אדם, ובתמורה הם עסקו בהתקפות כנגד האוכלוסייה בסיירה לאון ושיעבדו אזרחים לעבודה במכרות היהלומים שהובאו לבסוף לצ'ארלס טיילור.
באמצעות כספי היהלומים תכנן טיילור להמשיך במלחמתו כנגד המורדים ולהחזיר את שליטתו בליבריה.
עקב הפעילויות האלימות הרבות והמחיר בחיי אדם שגבתה המלחמה סביבם קיבלו היהלומים את הכינוי "יהלומי הדמים".
גם המורדים וגם צ'ארלס טיילור השתמשו בילדים לטובת הלחימה והועיל לשני הצדדים.
טרם המלחמה, חיי היומיום של הילדים היו קשים מאוד מאחר שרבים מהם עבדו כדי לפרנס את משפחותיהם.
במהלך המלחמה, הילדים היו צריכים לקבל החלטות קשות ולבצע מעשים נוראיים כדי לשרוד.
ללא כל ידע קודם וללא אימונים מקדימים ילדים אלו קיבלו רובים ואמצעי לחימה.
הסמים היו חלק משמעותי בתרבות הלחימה של הילדים חיילים; הם נהגו לצרוך קוקאין אשר נתן להם תחושת שליטה.
רבים טענו שצריכה של קוקאין גורמת לחיילים להיות יותר יעילים בשדה הקרב.
לא רק בנים חיילים היו חלק מהמערך הלוחם, אלא גם בנות חיילות שהיו חוזרות לבתים שלהן עם תינוק או בהריון.
עם סיומה של מלחמת האזרחים, ארגונים לא ממשלתיים החלו לעבוד על מזעור נזקי הטראומה של 7,000 הילדים חיילים שלחמו במלחמה.
בין המובילות העיקריות לשיחות השלום היו נשות ליבריה אשר הקימו ארגון בשם "נשות ליבריה רוצות שלום עכשיו" בראשות לימה בואי.
ב-2002, לימה בואי התחילה את פועלה כאשר ארגנה תפילות למען השלום ופעולות בלתי אלימות.
התפילות נוצרו בעקבות נשים אשר ראו כי משפחותיהן נפגעות וסובלות.
ארגון הנשים דאג גם לטפל בפליטים רבים אשר הגיעו למונרוביה במטרה לברוח ממרחץ הדמים.
באפריל 2003 ארגון הנשים, אשר היה מורכב מנשים נוצריות ומוסלמיות, ארגן מחאה לא אלימה אשר בה הן לבשו בגדים לבנים והתיישבו בשוק הדגים.
מספר הנשים המשיך לגדול לאורך הימים והגיע עד מעל ל-3,000 נשים.
ב-23 באפריל טיילור הסכים לפגוש אותן לשיחה.
מטרת המחאה הייתה להפסיק את שפיכות הדמים.
ארגון הנשים הצליח לשכנע את ראשי המורדים וטיילור להגיע לשיחות שלום אשר התקיימו בגאנה.
הן ארגנו הסעות והגיעו למתחם שמחוץ למקום בו התקיימו שיחות השלום.
הן לא הסכימו לזוז משם עד שלא יתבצע צעד.
במהלך שיחות השלום הוצא כתב אישום כנגד טיילור על פשעי מלחמה.
ארגון נשות ליבריה מזוהה עם הובלת שיחות השלום, ועל שלום בליבריה והביא לעלייתה של הנשיאה הראשונה אלן ג'ונסון סירליף.
מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה הייתה סכסוך צבאי שהתקיים משנת 1983 ועד 2005 בין ממשלת סודאן לבין צבא השחרור העממי הסודאני (SPLA).
מדובר בהמשך ישיר למלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה, שהתקיימה בין השנים 1972-1955. אף שהלחימה החלה במקור באזור דרום סודאן, המלחמה התפשטה עם הזמן גם להרי נובה ולאזור הנילוס הכחול.
המלחמה נמשכה למעלה מ-21 שנה, מה שהפך אותה לאחת ממלחמות האזרחים הארוכות ביותר בהיסטוריה המתועדת.
לפי הערכות, כשני מיליון אנשים מתו עקב המלחמה, הרעב, והמחלות שנגרמו כתוצאה ישירה מהסכסוך.
ארבעה מיליון תושבים בדרום סודאן נאלצו לעקור מבתיהם לפחות פעם אחת במהלך המלחמה (ולעיתים יותר מפעם אחת).
מספר האזרחים שנהרגו במלחמה הוא מהגבוהים ביותר מאז מלחמת העולם השנייה, כאשר המלחמה התאפיינה גם בהיקף נרחב של הפרות זכויות אדם, ביניהם אירועי טבח המוני ועבדות בהיקף רחב.
המלחמה הביאה בסופו של דבר להקמתה של מדינת דרום סודאן במהלך שנת 2011, שש שנים לאחר שהמלחמה הסתיימה.
מגמה מרכזית שבאה לידי ביטוי כמעט לכל אורך ההיסטוריה הסודאנית, היא המאבק המתמשך בין השלטון המרכזי, המבקש להרחיב את תחום שליטתו, ובין גורמי מפתח באזורי הפריפריה הסודאנית, שהעלו פעמים רבות טענות בדבר דחיקה לשוליים.
השלטון המרכזי, אשר התבסס באופן מסורתי לאורך נהר הנילוס, נאבק במשך מאות שנים על מנת להחיל את שליטתו גם באזור פנים סודאן, הרחק מהנילוס.
מאז המאה ה-18, הממשלות המרכזיות ששלטו באזור סודאן פעלו באופן שיטתי ומתמשך על מנת להשליט את כוחן ולנצל את האזור הדרומי והפריפריאלי של סודאן, במקרים רבים תוך התנגשות ישירה מול האוכלוסיות שהתגוררו באזורים אלו.
מספר מקורות תיארו את הסכסוך המתמשך כמאבק דתי, כאשר ניסיונותיו המתמשכים של השלטון המרכזי המוסלמי לכפות את עקרונות הדת המוסלמית והשריעה על הלא-מוסלמים תושבי הדרום, הובילו למאבק אלים, ובסופו של דבר למלחמת אזרחים.
בתקופה בה סודאן נשלטה על ידי הבריטים, השלטון הבריטי חילק את סודאן למחוז צפוני ולמחוז דרומי, כאשר כל מחוז נוהל בנפרד.
בתקופה זו, אופיו של המחוז הדרומי היה דומה במידה רבה לזה של יתר המושבות הבריטיות במזרח אפריקה - קניה, טנגניקה ואוגנדה, בעוד שאופי המחוז הצפוני היה דומה יותר למחוז המצרי דובר הערבית.
במהלך השנים הראשונות של הממשל הבריטי בסודאן, הבריטים מנעו מהערבים תושבי הצפון מלהחזיק בעמדות כוח בדרום, המתאפיין במנטליות ובמסורות אפריקאיות, ואף המסחר היה מצומצם בהיקפו בין שני המחוזות.
עם זאת, החל משנת 1946, הבריטים נכנעו ללחץ הצפוני והחלו לפעול לשילוב בין שני המחוזות.
הערבית נהפכה לשפת הממשל בדרום, ותושבי הצפון הערבים החלו לתפוס עמדות מפתח בממשל בדרום.
בתגובה, חברי האליטה בדרום, ברובם המכריע דוברי אנגלית, התרעמו על שינוי מגמה זה, אשר הדיר אותם מחוץ לממשלתם.
במסגרת מגמת הדה-קולוניזציה, עמדות המפתח בממשל המקומי בדרום נמסרו ברובן לחברי האליטות הצפוניות שמקום מושבן בח'רטום, מה שגרר אי שקט בדרום.
החל משנת 1950 ועד לתום השלטון הבריטי בסודאן בשנת 1956, הבריטים פעלו באופן הדרגתי לקראת מתן עצמאות לסודאן, אבל תהליך זה התבסס בעיקרו על חיזוק האליטה הצפונית, תוך הזנחת בני האליטה בדרום.
כך לדוגמה, במהלך המשא ומתן וההכנות הרשמיות לקראת מתן העצמאות לסודאן, מנהיגים דרום סודאנים כלל לא הוזמנו לקחת חלק במגעים.
במהלך שנת 1953, הוועדה הסודאנית שלקחה חלק במגעים מול השלטון הבריטי כללה רק 6 מנהיגים מהדרום, אף שבאותו הזמן היו כ-800 מנהיגים דרומיים שאחזו במשרות מפתח במחוז הדרומי.
מלחמת העולם השנייה מצידה הסבה את תשומת הלב לסוגיית המשאבים הטבעיים.
באזור שבין צפון ודרום סודאן משתרעים שדות נפט נרחבים, וכתוצאה מכך אינטרסים של גורמים זרים היו מעורבים בעתיד האזור באופן משמעותי (לאורך השנים, ההכנסות מהאזור הופקעו לטובת אינטרסים מערביים, כפי שקרה בניגריה).
מנהיגי הצפון ביקשו לשלוט במשאבים אלו, זאת בשל מיקומו הגאוגרפי של המחוז הצפוני בקצה מדבר סהרה, אשר אינו מתאים לצורכי חקלאות.
בהשוואה, דרום סודאן נהנית משיעור גבוה משמעותית של גישה למים ואדמה פורייה, בשל מספר יובלי הנילוס העוברים באזור ומשקעים כבדים ביחס לאזור הצפוני.
מסיבה זו, מנהיגי המחוז הצפוני ראו חשיבות עליונה בשליטה על אזור שדות הנפט, כאשר תוצרי הנפט היוו כ-70% מכלל הרווח של סודאן מייצוא, ותרמו בעיקר לפיתוח המחוז הצפוני.
בתקופה זו, המחוז הדרומי התאפיין גם במספר רחב של סכסוכים עקובי דם בין השבטים השונים בדרום.
עיקר הקונפליקט התנהל בין שבטי הנואר והדינקה, אך גם בקרב קבוצות אתניות אחרות.
מאבקים מקומיים בין שבטים אלו המשיכו להתרחש גם לאחר קבלת העצמאות הדרום סודאנית.
בין השנים 1955 ל-1972, התלקחה בדרום סודאן מלחמת אזרחים בין תושבי הצפון המוסלמים ותושבי הדרום הנוצריים.
המלחמה הסתיימה ב-1972, עם חתימת הסכמי אדיס אבבה.
ההסכמים כללו מתן אוטונומיה דתית ותרבותית לדרום הנוצרי.
לאחר תום מלחמת האזרחים הראשונה, הסכמי אדיס אבבה שולבו בחוקה של סודאן; ההפרה של ההסכם מצד שלטונות סודאן הובילה ישירות למלחמת האזרחים השנייה.
ההפרה הראשונה של ההסכם התרחשה בשעה שנשיא סודאן, ג'עפר נומיירי, ניסה להשתלט על שדות הנפט שהשתרעו באזור הגבול שבין הצפון והדרום.
נפט התגלה לראשונה בבנטיו ב-1978, בדרום כורדופאן ובחלק העליון של הנילוס הכחול ב-1979, בשדה Unity oilfield ב-1980, בשדה Adar oilfield ב-1981, ובהגליג ב-1982. גילוי שדות הנפט הוביל את השלטון הסודאני להפנים את הרווחים הכלכליים המשמעותיים שיצמחו למי שישלוט בשדות אלו.
פונדמנטליסטים אסלאמיים בצפון התנגדו לעקרונות הסכם אדיס אבבה, אשר הוביל לאוטונומיה בקרב הרוב הלא-מוסלמי בדרום סודאן.
השפעתם של הפונדמנטליסטים על המשטר הסודאני גדלה בהדרגה, ובשנת 1983, הנשיא נומיירי הכריז כי סודאן, על כל חלקיה, היא מדינה אסלאמית, הכרזה שמשמעותה בפועל הייתה סופו של הממשל האוטונומי בדרום, ומשכך הפרה ישירה של הסכם אדיס אבבה.
צבא השחרור של העם הסודאני (SPLA)
זמן קצר לאחר ההכרזה בדבר ביטול האוטונומיה הדרומית, צבא השחרור של העם הסודאני (SPLA) נוסד בשנת 1983 בתור קבוצת מורדים, אשר מטרתה הראשונית הייתה לחדש את השלטון האוטונומי בדרום סודאן, וזאת באמצעות מאבק חמוש כנגד השלטון המרכזי בסודאן.
התנועה, שהונהגה על ידי ג'ון גראנג, אמנם הייתה מבוססת על תומכים ומתנדבים בדרום סודאן, אך בהצהרותיה הפומביות הכריזה כי היא פועלת לטובת כלל אזרחי סודאן המדוכאים על ידי השלטון המרכזי.
בימיה הראשונים, התנועה המשיכה לדגול בקיומה של סודאן המאוחדת, תוך ביקורת על פעילותו של השלטון המרכזי, אשר מדיניותו, וביטול האוטונומיה הדרומית, הובילה בהדרגה ל"התפוררות" לאומית.
ב-6 באפריל 1985, קצינים בכירים בצבא הסודאני, בראשות הגנרל עבד א-רחמן סוואר א-דהב, הובילו הפיכה צבאית במדינה.
בין פעולותיה הראשונות של הממשלה החדשה הייתה השעיית החוקה של 1983, ביטול הצו המכריז על סודאן כמדינה אסלאמית, ופירוק מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של סודאן.
בעקבות ההפיכה, השלטון במדינה עבר רשמית לידי מועצה צבאית, שכללה 15 חברים, וזאת עד לקיומן של בחירות חופשיות, כפי שהתחייב הצבא.
עם זאת, החלת השריעה כחוק המדינה בכל רחבי סודאן לא בוטלה.
במהלך חודש אפריל 1986, ולאחר שהתקיימו הבחירות כמובטח, המועצה הצבאית, ששלטה בפועל בסודאן בעקבות ההפיכה הצבאית, פינתה את מקומה לממשלה אזרחית שנבחרה בבחירות הכלליות.
בראש הממשלה החדשה עמד ראש הממשלה צאדק אל-מהדי ממפלגת האומה.
הממשלה התבססה על קואליציה בין מפלגת האומה, מפלגת האיחוד הדמוקרטי, מפלגת החזית האסלאמית הלאומית (NIF) של חסן א-תראבי, ומספר מפלגות קטנות בעלות אוריינטציה דרומית.
קואליציה זו עברה מספר שינויים במהלך השנים הבאות, אך ראש הממשלה צאדק אל-מהדי, ומפלגת האומה שבראשה עמד, המשיכו למלא תפקיד מרכזי בממשלה.
במאי 1986, אל-מהדי וממשלת הקואליציה החלו במשא ומתן לשלום עם צבא השחרור של העם הסודאני (SPLA) בראשותו של ג'ון גראנג.
באותה השנה צבא השחרור, יחד עם מספר מפלגות סודאניות, קיים פגישה משותפת באתיופיה, אשר הסתיימה בהכרזת "סכר הקוקה".
הכרזה זו קראה לביטול החוק השרעי בסודאן, ולמעבר למשטר חוקתי ומתן אוטונומיה לדרום.
ב-1988, צבא השחרור של העם ומפלגת האיחוד הסוציאליסטי ניסחו במשותף תוכנית שלום שקראה לביטול ההסכמים הצבאיים עם מצרים ולוב, הקפאה של חוקי השריעה, סיום מצב החירום במדינה, והפסקת אש במלחמת האזרחים.
חרף זאת, דווקא במהלך תקופה זו מלחמת האזרחים במדינה התעצמה באופן ניכר, מספר ההרוגים נסק, והכלכלה הלאומית המשיכה להתדרדר, מה שאף הוביל לפרוץ מהומות המוניות בעקבות עליית המחירים של מוצרי היסוד ב-1988, מה שהוביל להתערבות ממשלת סודאן ולביטול עליות המחירים.
במהלך נובמבר 1988, ראש הממשלה צאדק אל-מהדי סירב לאשר את עקרונותיה של תוכנית השלום שגובשה על ידי צבא השחרור של העם ומפלגת האיחוד הסוציאליסטי, מה שהוביל לפרישתה של מפלגת האיחוד מהממשלה.
הממשלה החדשה שהקים אל-מהדי התבססה על מפלגת האומה, יחד עם מפלגת החזית הלאומית האסלאמית הפונדמנטליסטית (NIF).
בפברואר 1989, הצבא הציג לראש הממשלה אל-מהדי אולטימטום: או שיפעל לטובת הסכם שלום מול המורדים, או שיודח מתפקידו.
אל-מהדי בחר באפשרות הראשונה, והזמין פעם נוספת את מפלגת האיחוד הסוציאליסטי להצטרף לממשלה, כאשר הממשלה החדשה אישרה את תוכנית השלום של צבא השחרור של העם ומפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
כמו כן, בשלב זה נקבע תאריך לקיום ועידה חוקתית, במהלך ספטמבר 1989.
מצב העניינים השתנה פעם נוספת ב-30 ביוני 1989, בשעה שקצינים בצבא הסודאני, בהנהגת הקולונל עומר חסן אל-באשיר, שנתמך על ידי מפלגת החזית האסלאמית (NIF), ביצע הפיכה צבאית והפיל את ממשלתו של אל-מהדי.
בעקבות ההפיכה, אל-באשיר הפך למנהיג הטוטליטרי של סודאן בתור הנשיא, ראש הממשלה, ומפקד הכוחות המזוינים כאחד.
הממשל הצבאי החדש בראשות אל-באשיר אסר על קיומם של איגודים מקצועיים, מפלגות פוליטיות, ומוסדות אחרים בעלי אוריינטציה "שאינה דתית".
במקביל, כ-78,000 אנשי צבא, משטרה ומנהל אזרחי "טוהרו" על מנת לעצב מחדש את השלטון במדינה.
במרץ 1991, חוק עונשין חדש, המבוסס על עקרונות השריעה, הנהיג עונשים קשים ברחבי סודאן לאלו המפרים את עקרונות השריעה, לרבות כריתת איברים וסקילה.
אף שבאופן רשמי, תושבי האזור הדרומי זכו לפטור מאיסורים ומעונשים אלו, חוק העונשין של 1991 הצביע על האפשרות העתידית של החלת חוקי השריעה באזור דרום סודאן.
ב-1993, הממשלה העבירה את רוב השופטים הלא-מוסלמים שכיהנו בדרום לצפון, והחליפה אותם בשופטים מוסלמים באזור הדרום.
במקביל, פעילותה המוגברת של משטרת הסדר הציבורי לאכיפת השריעה בצפון, הביאה למעצרם ולהשתת עונשים חמורים על תושבי הדרום ומיעוטים אחרים, שהתגוררו באזור הצפוני.
לקראת סוף שנת 1989, ולאחר שורה של פעילויות צבאיות מוצלחות, צבא השחרור של העם הסודאני החזיק בשטחים נרחבים במחוזות אקווטוריה, בחר אל-ע'זאל, מדינת הנילוס העליון, וכן פעל בחלקים הדרומיים של דרפור, כורדופאן והנילוס הכחול.
במקביל, הממשלה הסודאנית שלטה על מרבית הערים הגדולות בדרום, כולל ג'ובה, ואו ומלקאל.
הפסקת האש לא רשמית בין הצדדים התמוטטה באוקטובר 1989.
ביולי 1992, מתקפה יזומה מצד כוחות הממשלה השיגה שליטה על מרבית שטח דרום סודאן, ואף הצליחה להשתלט על מטה צבא השחרור של העם הסודאני בטוריט.
הן כוחות הצבא הסדיר, והן כוחות המיליציה הממשלתית הידועים לשמצה (מוכרים גם בשם צבא ההגנה של העם, PDF) נהגו לתקוף ולפשוט בשגרה על כפרים בדרום סודאן ובהרי נובה.
ממשלות סודאן נהגו לאורך השנים לעשות שימוש רחב בכוחות חמושים שאינם מהווים חלק מהצבא הרגיל, במעין מלחמת פרוקסי, במיוחד בדרום סודאן ובאזורי הגבול בין הצפון והדרום, לצורך ניהול המלחמה ועל מנת לשמור על מצבת הצבא הסדיר.
מיליציות אלו גויסו להלכה באופן מקומי בכל אזור ואזור, אך בפועל הגיוס נעשה עם קשרים סמויים מובהקים לגורמים בממשלה הסודאנית.
חלק ניכר מהמיליציות החמושות שפעלו באזור ח'רטום לטובת הממשלה לדוגמה, עשו זאת בהנחיית החזית האסלאמית (NIF), כחלק מטקטיקת "הפרד ומשול".
מחלוקת פנימית בקרב צבא השחרור של העם הסודאני
באוגוסט 1991, מחלוקת פנימית בקרב המורדים הובילה את יריביו של הקולונל גראנג, מנהיג צבא השחרור של העם הסודאני, להתפצל מהצבא וליצור את מה שכונה "פלג נאסיר של צבא השחרור של העם הסודאני".
הניסיון להדיח את גראנג הובל על ידי רייק מכאר ולאם אקול.
בנובמבר 1991, פלג נאסיר ביצע את טבח בור, במהלכו נהרגו כ-2,000 אזרחים.
בספטמבר 1992 התפצל מצבא השחרור פלג נוסף, בהנהגת ויליאם ניון באני, ובפברואר 1993 התפצל פלג שלישי מהצבא, בהנהגת קרובינו קואנין בול.
ב-5 באפריל 1993 הכריזו שלושת הפלגים הפורשים מצבא השחרור במסיבת עיתונאים בניירובי שבקניה, על הקמת קואליציה משותפת, בשם "צבא השחרור המאוחד של העם הסודאני".
במהלך השנים 1990–1991, הממשלה הסודאנית תמכה בסדאם חוסיין בתקופת מלחמת המפרץ.
תמיכה זו הובילה לשינוי לרעה ביחס האמריקאי כלפי השלטון הסודאני.
הממשל האמריקאי תחת הנשיא ביל קלינטון הכריז על איסור השקעות של אמריקאים במדינה, ואף העביר כסף לשכנותיה של סודאן על מנת לסייע בהדיפת הכוחות של ממשלת סודאן שנהגו לחצות את הגבול במסגרת הלחימה כנגד המורדים.
במקביל, ארצות הברית החלה בקמפיין דיפלומטי על מנת "לבודד" את סודאן, מה שהוביל יותר ויותר מדינות להתייחס אליה כאל מדינה סוררת.
מאז 1993, שכנותיה של סודאן, אריתריאה, אתיופיה, אוגנדה, וקניה, פעלו לקידום יוזמת שלום בסודאן בחסות הרשות הבין-ממשלתית לפיתוח (IGAD), ללא הצלחה.
חרף החוסר בהתקדמות ממשית, הרשות יזמה בשנת 1994 את פרסום הצהרת העקרונות (DOP), במטרה להגדיר את המרכיבים החיוניים הדרושים לצורך יישוב הסכסוך בצורה צודקת; ההצהרה התייחסה בין היתר ליחסי דת-מדינה, חלוקת הכוח בין הצפון והדרום, חלוקת המשאבים הטבעיים, וזכותו של הדרום להגדרה עצמית.
הממשלה הסודאנית סירבה לחתום על הצהרת העקרונות עד שנת 1997, לאחר שורת הפסדים של כוחות הממשלה בקרבות כנגד צבא השחרור.
התנהלות צבא השחרור של העם הסודאני
ב-1995, האופוזיציה לממשלה הסודאנית בצפון יצרה קשרים עם גורמים באופוזיציה הדרומית על מנת ליצור קואליציה של מפלגות האופוזיציה, אשר זכתה לשם "הברית הדמורטית הלאומית" (NDA).
התפתחות זו הובילה ליצירת חזית נוספת במלחמת האזרחים כנגד כוחות הממשלה, הפעם באזור צפון-מזרח סודאן, מה ששינה את אופי הסכסוך המסורתי בין הצפון והדרום לכדי מאבק רחב יותר בין השלטון המרכזי ואזורי הפריפריה.
הגורמים המרכזיים בברית הדמוקרטית הלאומית היו צבא השחרור של העם הסודאני, מפלגת האומה ומפלגת האיחוד הדמוקרטי, וזאת יחד עם מספר מפלגות וקבוצות מאורגנות מאזור צפון סודאן.
באותה השנה, אריתריאה, אתיופיה ואוגנדה הגבירו את היקף הסיוע הצבאי לצבא השחרור, עד כדי שליחת כוחות צבא סדיר לתוך סודאן.
עם זאת, המעורבות הצבאית האתיופית והאריתראית נחלשה בשעה ששתי המדינות נקלעו לסכסוך גבולות ב-1998, והמעורבות האוגנדית נחלשה בעקבות ההתמקדות האוגנדית בסכסוך ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בשנת 1997, שבע קבוצות שפעלו לצד הממשלה, בראשות רייק מכאר, לשעבר סגנו של קולונל גראנג בצבא השחרור המאוחד, חתמו על הסכם השלום של חרטום עם החזית האסלאמית הלאומית, מה שהוביל להקמתו הרשמית של צבא ההגנה הדרום סודאני (SSDF), כארגון גג לקבוצות השונות.
עוד ב-1997, הממשלה חתמה על הסכמי פשודה והרי נובה מול מספר פלגים מורדים.
רבים מאותם המורדים לשעבר, שחתמו על ההסכמים מול הממשלה, עברו לאחר מכן לחרטום, שם מילאו תפקידים שוליים במסגרת הממשלה המרכזית, וחלקם אף שיתפו פעולה עם הממשלה כנגד צבא השחרור של העם הסודאני.
הסכמים אלו בין הממשלה לארגוני המורדים התבססו במידה רבה על הצהרת העקרונות משנת 1997, ובין היתר ההצהרה בדבר מתן מידה מסוימת של אוטונומיה לדרום, כמו גם הזכות להגדרה עצמית.
שיחות השלום בין המורדים מהדרום והממשלה התקדמו בצורה משמעותית במהלך שנת 2003 ותחילת 2004, זאת חרף המשך הקרבות בחלקים שונים של דרום המדינה.
המגעים הובילו בסופו של דבר לחתימת הסכם השלום בין הצדדים ב-9 בינואר 2005, בניירובי.
בין תנאיו של הסכם השלום נקבע כי:
הדרום ייהנה מאוטונומיה שלטונית במהלך שש שנים, ולאחר מכן בשנת 2011, יתקיים משאל עם בדרום בדבר עצמאות.
אם משאל העם בשנת 2011 יוביל להישארותה של דרום סודאן במדינה המאוחדת, שני הצדדים לסכסוך ימזגו חלק מהכוחות המזוינים שלהם לטובת יצירת כוח צבאי מאוחד שימנה 39,000 חיילים.
ההכנסות משדות הנפט באזור הגבול בין האזורים יתחלקו שווה בשווה בין הממשלה לבין צבא השחרור של העם הסודאני במהלך שש השנים של האוטונומיה.
משרות הניהול הממשלתיות יחולקו בצורה מוסדרת בין הצדדים, לפי אזורים.
השריעה האסלאמית תמשיך להיות מיושמת בצפון, בעוד שהיקף ומידת החלת השריעה בדרום תיקבע על ידי אספה נבחרת של תושבי הדרום.
בעקבות מחאה פנימית, ממשלתו של אל-מהדי אישרה במרץ 1989 תוכנית סיוע הומניטרי מטעם האו"ם בשם "מבצע הצלה סודאן", במסגרתה כ-100,000 טונות של מזון הועברו לתושבים האזורי העימות בדרום, מה שסייע במניעת התפשטות רעב המוני.
בשנת 1999, מצרים ולוב פרסמו את היוזמה המצרית-לובית (ELI).
בשלב הזה, הניסיון של הרשות הבין-ממשלתית לבצורת ולפיתוח (IGADD) להתניע את תהליך השלום בין הצדדים - הגיע למבוי סתום.
המטרה העיקרית של היוזמה המצרית-לובית הייתה לשתף בשיחות השלום גם חברי אופוזיציה לא-דרומיים (במיוחד מקרב האופוזיציה בצפון סודאן).
עם זאת, מאחר שהיוזמה נמנעה מלגעת בנושאים שנויים במחלוקת, כגון האפשרות של פרישת הדרום מהמדינה, צבא השחרור של העם הסודאני נמנע מלאמץ אותה, מה שהוביל במידה רבה לחוסר הצלחתה בפריצת המבוי הסתום בין הצדדים.
במהלך חודש ספטמבר 2001, חבר הסנאט של ארצות הברית, ג'ון דנפורת', נשלח מטעם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש כשליח נשיאותי למען השלום בסודאן.
תפקידו של דנפורת' היה לבחון האם ארצות הברית תוכל למלא תפקיד משמעותי בסיום מלחמת האזרחים, ובשיפור המצב ההומניטרי באמצעות משלוח סיוע לאזורי הלחימה, במטרה לסייע ולהפחית את הסבל של תושבי סודאן המתגוררים באזורי העימות.
לאורך כל מלחמת האזרחים, כוחות לוחמים מכל הצדדים גייסו ילדים לשורותיהם בתפקידי לחימה וסיוע.
בהסכם השלום משנת 2005 נקבע כי ילדים-חיילים ישוחררו וישלחו לביתם, כאשר צבא השחרור טען ששחרר 16,000 ילדים-חיילים לביתם בין 2001 ו-2004. עם זאת, משקיפים בין-לאומיים גילו שהילדים ששוחררו גויסו במקרים רבים מחדש על ידי צבא השחרור.
בעקבות הגילוי, המורדים הבטיחו לפרוק מנשקם את כל הילדים עד סוף 2010, מטרה שלפי הנתונים העדכניים הוגשמה.
מלחמת האזרחים השנייה בחוף השנהב היא מלחמת אזרחים שהחלה ב-28 בנובמבר 2010, והלחימה בה הסלימה בחודש מרץ 2011, זאת בעקבות החרפת המשבר הפוליטי במדינה.
בעקבות המשבר הפוליטי טענו שני נשיאים שונים לנשיאות המדינה: אלאסן ואטארה, שהוכר על ידי הקהילה הבינלאומית, ולוראן גבאגבו שעמד בראש המדינה.
הצדדים הנצים היו כוחות הנאמנים ללורן גבאגבו, נשיא חוף השנהב משנת 2000, ותומכי אלאסן ואטארה.
במלחמה שהסתיימה ב-11 באפריל 2011 נהרגו כ-3,000 אנשים.
במהלך המלחמה ארגונים בינלאומיים דיווחו על הפרות זכויות אדם בהיקפים נרחבים, בפרט בעיר דואקואה (Duékoué).
כוחות האו"ם וצבא צרפת נקטו בפעולה צבאית, תוך הגנת אזרחיהם.
לורן גבאגבו, הנשיא המודח, נעצר ומואשם בפשעי מלחמה.
משפטו, אשר מתנהל בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג, נפתח ב-28 בינואר 2016.
חוף השנהב חוותה את מלחמת האזרחים הראשונה בשנים 2002–2004. הצדדים הלוחמים היו כוחותיו של הנשיא לוראן גבאגבו וכוחות המורדים ה-FN (הכוחות החדשים; New Forces) שייצגו את המוסלמים מצפון המדינה.
המורדים חשו מופלים לרעה ומודרים מהסביבה הפוליטית והאזרחית על ידי קבוצת הרוב הנוצרית מהדרום, שהונהגו על ידי אלאסן ואטארה.
עיקר המשבר במלחמה הראשונה התנהל סביב סוגיית האזרחות בחוף השנהב- המושג 'אייבוריות' (Ivority) שימש להבחנה בין ילידי חוף השנהב ובעלי זיקה למדינה לבין אלו שלא והדרתם של האחרונים.
ב-2002 שלחה צרפת כוחות לחוף השנהב לצורך תיווך והשכנת פיוס בין המורדים לכוחות גבאגבו, אך אלו נחלו כישלון.
בפברואר 2004 האו"ם הקים את ה-UNOCI (כוחות האו"ם לפעילות בחוף השנהב ;United Nations Operation in Côte d'Ivoire) כגוף שנועד להסדיר ולקיים את הסכמי השלום שנחתמו בין המורדים לבין גבאגבו ואנשיו.
רוב הלחימה התקיימה עד שנת 2004. בתקופה זו הצפון היה בשליטת המורדים ואילו הדרום בחזקת הממשלה.
בבחירות שתוכננו לאוקטובר 2005 ואטארה התמודד מול גבאגבו על הנשיאות.
התקרבות תאריך הבחירות ואי-הסכמת המורדים להתפרק מנשקם לאחר המלחמה הראשונה הוביל להחלטת האו"ם להעמיד את גבאגבו לנשיאות לשנה נוספת, בסופה יתקיימו בחירות.
כישלון בעמידה בזמנים של הסכם זה גרר הסכמי שלום נוספים.
הסכם זה נגע במהות הבעיה שגרמה למלחמת האזרחים - סוגיית האזרחות.
ההסכם כלל את שינוי חוק האזרחות, ואפשר לאזרחים חסרי גיניאלוגיה של חוף השנהב להתמודד לנשיאות.
הסכמים נוספים קבעו מועד לבחירות בשנת 2008, אך הבחירות נדחו שוב ל-2010.
המשבר הפוליטי – משבר שני הנשיאים
תוצאות הסיבוב הראשון בבחירות שנערך ב-31 באוקטובר 2010 העלו כי יש צורך בסיבוב שני בין שני המועמדים העיקריים, גבאגבו וואטארה.
הסיבוב השני נקבע ל-28 בנובמבר.
ב-2 בדצמבר, נשיא הוועדה החוקתית של חוף השנהב (IEC), יוסוף באקאיוקו (Bakayoko Youssouf), הכריז על ואטארה כמנצח ברוב של 54.1% לעומת 45.9% לגבאגבו.
גבאגבו טען כי ל-IEC אין סמכות להצהיר על התוצאות והגדיר אותן כבטלות וחסרות משמעות.
יום למחרת הוצהר על ביטול ההצבעות בתשעה מחוזות בצפון בשל חשד לסילוף הצבעות, ובכך גבאגבו הוכרז כמנצח בבחירות עם רוב של 51.5%.
בימים לאחר מכן, צרפת, ארצות הברית, האיחוד האפריקאי והקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה הכירו בוואטארה כנשיא הלגיטימי של חוף השנהב, וקראו לגבאגבו לפנות את כסאו באופן מידי.
בתגובה, גבאגבו דרש את יציאתם המידית מחוף השנהב של כל הכוחות הזרים לרבות UNOCI, בשל העדפתם לכוחות המורדים, לטענתו.
האו"ם הצהיר על חוסר הלגיטימיות בהצהרותיו של גבאגבו וטען כי מכוחה של מועצת הביטחון בלבד להחליט על הוצאתו או הארכת שהותו של כוח ה-UNOCI.
יתרה מכך, האו"ם הכיר ועודד פעולות שנעשו בידי האיחוד האפריקאי ו-ECOWAS כגון סנקציות והשעיה של חוף השנהב.
ההסלמה בחוף השנהב אילצה את ואטארה לברוח למלון באביג'אן, שם שהה לאורך רוב מלחמת האזרחים.
כוח ה-UNOCI איבטח את המלון באמצעות טנקים וכ-800 חיילים והגן על האזור מפעולות של תומכי גבאגבו.
הלחימה בין נאמניו של גבאגבו לתומכי ואטארה התקיימה תחילה באופן ספורדי.
הלחימה הסלימה בתחילת מרץ 2011 לאחר תקיפות על אזרחים: ב-3 במרץ תומכי ואטרה הותקפו בנשק כבד בידי כוחות הביטחון.
כתגובה, ב-7 במרץ, קבוצת "המפקדים הבלתי-נראים" (Invisible Commandos) – ארגון חמוש התומך בוואטארה – תקף את הקבוצה האתנית אברי (Ebrie) תומכי גבאגבו.
במקרה אחר, ב-17 במרץ, הותקף שוק של תומכי ואטארה הנמצא בפרברי אביג'אן וכ-30 אנשים נהרגו.
נציג האו"ם בחוף השנהב דיווח לוועדת הביטחון של האו"ם בסוף מרץ כי כ-100,000 פליטים ברחו לליבריה ועד כמיליון אנשים היו נפקדים בתוך המדינה.
בחודש פברואר ה-UNOCI תגבר את כוחותיו בשטח לכ-11,000 חיילים.
ב-30 במרץ אימצה ועדת הביטחון של האו"ם בפה אחד את החלטה 1975 אשר "מבקשת מכל מפלגות חוף השנהב ושאר הערבים לעניין לכבד את רצון העם ובחירתו של אלאסן ואטארה כנשיא חוף השנהב כפי שמוכר בידי ECOWAS, האיחוד האפריקאי ושאר הקהילה הבינלאומית".
בנוסף, אותה החלטה מציינת כי ה-UNOCI רשאי להשתמש בכל האמצעים הדרושים כדי למלא את חובותיה האזרחיות להגנת המנדט.
עם זאת, על אף ההחלטה בפה אחד, היו קריאות לוודא כי כוח ה-UNOCI יתפקד כגוף נייטרלי.
ההודים טענו באו"ם כי אי אפשר להפוך את UNOCI כאמצעי שליטה.
ה-FN ותנועות מורדים נוספות התמזגו לכוחות הרפובליקניים של חוף השנהב (RFCI - Republican Forces of Cote d'Ivoire).
ב-28 במרץ ואטארה הכריז כי כל פתרונות השלום מוצו.
הכוחות הרפובליקניים של חוף השנהב פצחו במתקפה כללית ועד ה-31 במרץ השתלטו על מרבית שטחה של חוף השנהב, כולל הערים יאמוסוקרו (Yamoussoukro), דלואה (Daloa) ודואקואה (Duekoue) ולטענת הכוחות גם על בונדוקו (Bondoukou) במזרח, תוך התגברות על כוחות הצבא.
הכוחות הרפובליקניים נכנסו לאביג'אן, שם התבצרו כוחותיו הנאמנים של הנשיא גבאגבו.
לאחר השתלטות מספר ערים נוספות, הכריז אחד מנציגיו של ואטארה ב-31 במרץ על סגירת הגבולות הימיים ואוויריים של חוף השנהב לקראת ההשתלטות על העיר אביג'אן.
החל מ-31 במרץ התרכזו הקרבות בעיר בעיקר סביב הארמון הנשיאותי, שם שהה גבאגבו, ובאזור בניין הטלוויזיה הממשלתית.
במקביל לקרבות באביג'אן, השתלטו כוחות האו"ם וצבא צרפת על נמל התעופה לאחר שננטש על ידי כוחות הממשלה.
תגבורת של כוחות צרפתיים נוספים נחתה בנמל, במקביל לפינויים של אזרחים זרים מהעיר לשדה התעופה ומשם אל מחוץ למדינה.
מזכ"ל האו"ם באן קי-מון קרא לגבאגבו להתפטר ולמסור את השלטון לנשיא הנבחר ואטארה.
שגרירות ישראל באביג'אן פונתה גם כן, בסיוע האו"ם.
מפקדים מהצבא ערקו לצד המורדים ומפקד צבא חוף השנהב ביקש הפסקת אש.
גבאגבו החל במשא ומתן על כניעה.
ב-11 באפריל הסתערו כוחותיו של ואטארה על משכנו של גבאגבו בסיוע צרפתי, ועצרו אותו.
הרג אזרחים והפרת זכויות אדם
בנוסף, תופעת העקורים והפליטים גברה.
בדואקואה, עיר שהמורדים החזיקו בה, נערך טבח ומעל ל-1,000 איש נהרגו.
ארגוני סיוע (כ-Caritas) והוועד הבינלאומי של הצלב האדום דיווחו על מאות הרוגים ועל האכזריות הרבה של ההרג, כולל דיווחים על מציאת גופות ועל שריפת אנשים בחיים.
עשרות גופות נמצאו גם בערים סמוכות- בלולקין (Blolequin) וגיגלו (Guiglo), הנמצאות במערב המדינה, סמוך לגבול עם ליבריה.
מקרי הרג רבים נוספים היו במדינה, ורבבות אנשים ברחו מהאזור.
מעבר למשבר הפוליטי וסוגיית הנשיאות, ניתן לראות במחלוקות על שדות הקקאו כאחד הגורמים להרג.
מאחר ששדות הקקאו מהווים מקור הכנסה, גורמים שונים ניסו לשלוט בהם.
סכסוכי קרקעות היסטוריים בין בני הגורה (Guere), בעלי האדמות לאורך דורות, לבין המהגרים שעיבדו בפועל את השדות החמירו כאשר גבאגבו הכריז על הלאמת הקרקעות.
רוב בני הגורה היו תומכי גבאגבו, בעוד שהמהגרים שהתמקמו באזור תמכו בוואטארה, כך שהחלוקה למחנות הייתה ברורה.
מספר מקרי הרג התרחשו על רקע זה.
כאמור, מעל 100,000 איש ברחו למדינות שונות, ובפרט לליבריה, השכנה ממערב וגאנה, ממזרח.
באזורים מסוימים בליבריה, מספר הפליטים היה רב יותר מאשר תושבי המדינה.
נשיאת ליבריה, אלן ג'ונסון-סירליף, טענה שהדבר מהווה איום ליציבותה של ליבריה וליציבות המדינות השכנות.
האו"ם הקים מחנות פליטים בליבריה.
במחנה סמוך לדואקואה, למשל, היו כ-28,000 איש בלילה.
מחנה זה הוצת ביולי 2012.
ב-11 באפריל, לאחר מספר ימי מצור ולחימה, כוחות הנאמנים לוואטארה הסתערו על מעונו של גבאגבו באביג'אן ועצרו אותו.
למרות שהמעצר עצמו התבצע בידי חייליו של ואטארה, הוא התאפשר בעיקר בזכות סיוע מצד הכוחות הצרפתיים שהשתמשו במסוקים, משוריינים, כלי נשק ואף פיצוץ קיר במנהרה תת-קרקעית שמובילה למשכנו של גבאגבו.
במהלך המעצר נתפסו גבאגבו, אשתו סימון, וכ-50 מאנשיו ששהו במקום.
הם נלקחו למלון ששימש כמטה של ואטארה, ושם הושמו תחת פיקוח של חיילי האו"ם.
באוקטובר 2011 פתח בית הדין הבינלאומי בהאג פתח בחקירה אודות מעשי אלימות שבוצעו במהלך הסכסוך.
מאוחר יותר הוציא בית הדין צו מעצר נגד גבאגבו, שמאשים אותו באחריות לסדרה של פשעים נגד האנושות שלכאורה ביצע בין דצמבר 2010 לאפריל 2011. בין הפשעים בהם הואשם גבאגבו: רצח חפים מפשע, רדיפה, מעשי אונס וסוגים נוספים של אלימות מינית.
הוא נלקח במטוס לבית הדין הבינלאומי בהאג ב-29 בנובמבר 2011. בכך, הפך כבאגבו לראש המדינה המכהן הראשון שמובא למעצר.
משפטו של לורן גבאגבו בבית הדין הבינלאומי בהאג נפתח ב-28 בינואר 2016, לאחר מספר ערעורים וניסיונות לדחייה או ביטול של המשפט.
ביוני 2011 הקים גיום סורו ממשלה חדשה בראשותו, ובחירות לפרלמנט, הראשונות מאז 2000, נערכו ב-11 בדצמבר.
על אף ההיענות הנמוכה מצד ציבור הבוחרים, הגדילו מפלגת השלטון החדשה ובעלות בריתה את כוחן, בעוד נציגי מפלגת השלטון המודח החרימו את הבחירות.
לאחר ששימש כראש ממשלה במשך יותר משנה, התפטר סורו ממשרתו ב-8 במרץ 2012, על מנת לפנותה עבור נציג ממפלגת PDCI אשר תמכה בוואטארה בבחירות 2010. סורו נבחר כיושב ראש הפרלמנט לאחר ארבעה ימים, ללא הצגת מועמדות מנציגים אחרים, תפקיד אשר הותיר אותו כבעל השפעה רבה בפוליטיקה המקומית.
הגידול בהשקעות הזרות במדינה אפשר לוואטארה להשיג מימון באמצעות איגרות חוב עבור פרויקט פיתוח התשתיות שלו להקמת מערכת כבישים מודרנית וגשר חדש באורך 1.5 ק"מ.
מלחמת האזרחים הרומית הראשונה המכונה גם מלחמת האזרחים של סולה הייתה מלחמת אזרחים שנערכה ברפובליקה הרומית בין השנים 88 לפנה"ס לבין 82 לפנה"ס.
לפי כמה גישות מחקריות, שתיאודור מומזן הוא הנציג הבולט שלהן, המלחמה הייתה שיאו של המאבק הפוליטי בין הסיעה האופטימאטית ובין הסיעה הפופולרית.
לפי גישות אחרות, המלחמה הייתה מאבק בין מעמד האצולה הסנאטורי הרומי, לבין מעמד הפרשים.
לפי ההיסטוריון ישראל שצמן, המלחמה הייתה למעשה עימות אישי בין שני מחנות פוליטיים, אחד שהתגבש סביב לוקיוס קורנליוס סולה, והשני שהתגבש סביב גאיוס מריוס, כאשר לכל מחנה הצטרפו אנשים ממגוון מעמדות החברה הרומית, איש איש בהתאם למטרותיו האישיות.
רובה של המלחמה התרחשה בחצי האי האפניני, בעיקר על השליטה על העיר רומא עצמה, כאשר במקביל למאבק הפנימי, הרפובליקה ערכה מלחמה חיצונית במיתרידטס, מלך פונטוס, על השליטה באסיה הקטנה וביוון.
המלחמה נערכה, לסירוגין, כ-6 שנים, והסתיימה בניצחונם של סולה וסיעתו, במינוי של סולה למשרת הדיקטטור, ובעריכתן של רפורמות מקיפות במשטר המדיני של הרפובליקה.
מלחמת האזרחים הטריפוליטנית היה סכסוך שהתרחש בין השנים 1793–1795 באזור שבו שוכנת היום המדינה לוב.
עלי בנגול, השליט העות'מאני, הדיח את אחמט קרמאנלי, שליט טריפוליטניה, ששלט בה לאחר שלטונו המושחת והלא יעיל כלל של עלי הראשון שמת בשנת 1793. אחמט ואחיו יוסוף חזרו לטריפולי בעזרת הביי של תוניס, ותפסו בה את השלטון.
לאחר תום המלחמה הוחזר בתחילה אחמט קרמאנלי אל כס השלטון שוב, ושלט כאחמד השני פאשה מ-20 בינואר 1795 עד 11 ביוני אותה שנה.
לאחר מכן הדיח אותו חמזה יוסוף, תפס את כס המלוכה, ושלח את אחמט לגלות.
אחמט ניסה מאוחר יותר לחזור ולתפוס את כס המלוכה עם תמיכה אמריקנית בקרב דרנה במהלך מלחמת הברברים הראשונה, אולם ללא הצלחה.
מלחמת האזרחים הראשונה בליבריה התרחשה בין השנים 1989–1997, בזמן כהונתו של סמואל דו כנשיא ליבריה.
המלחמה הייתה בפועל מלחמת אזרחים פנימית בין כוח המורדים שהשתייך לארגון (NPFL (National Patriotic Front of Liberia בהנהגתו של צ'ארלס טיילור לבין הכוחות הצבאיים של ליבריה תחת פיקודו של הנשיא סמואל דו.
כמו כן, ליבו של הסכסוך היה על השליטה בליבריה.
במהלך המלחמה אזרחים רבים איבדו את בתיהם, נפצעו ובהמשך הורה צ'ארלס טיילור לרצוח למעלה מ-200,000 איש ויותר ממיליון ליברים ברחו למדינות שכנות.
המלחמה הסתיימה זמנית בשנת 1997, כאשר צ'ארלס טיילור נבחר בבחירות דמוקרטיות-לכאורה לנשיא ה-21 של ליבריה.
סמואל דו שימש כמנהיג ליבריה בין השנים 1980-1990, תחילה כיהן כמנהיג צבאי ואחר כך כפוליטיקאי.
בנוסף, שימש כרס"ר ויו"ר מועצת הגאולה העממית עד שלקח את השלטון ב-1980, כתוצאה מהפיכה אלימה שהובילה אותו להרוג את הנשיא המכהן ויליאם טולברט הבן.
במהלך כהונתו זכה סמואל דו לתמיכה מארצות הברית עצם עמדתו האנטי-סובייטית שננקטה בימי המלחמה הקרה.
סמואל דו החל לפתח קשרי מסחר עם מדינות רבות כתוצאה מפתיחת נמלי ליבריה למדינות כגון קנדה, סין ומדינות אירופה, דבר שהביא לגידול בהשקעות של חברות ספנות זרות ויתרה מכך, ליבריה החלה להתפס כמקלט מס.
סמואל דו היה ידוע בשחיתויות רבות בכך שנתן לגיטימציה למשטר שלו עם קבלת חוקה חדשה.
מערכת הבחירות שנערכה על ידו הייתה מושחתת מהיסוד.
אחד מן הביטויים לשחיתות זאת היה בהובלת מצביעים למקומות סודיים ובנוסף אנשי צוותו היו אחראיים על ספירת הקולות.
דבר זה עורר זעם רב בקרב האזרחים וההתנגדות לשלטונו רק גדלה.
סמואל דו נודע כאדם כוחני שרדף אחרי אזרחים ושבטים מסוימים שהתנגדו לו.
ראיה לכך הם שבטי GIO ו-MANO - שסבלו מאוד כתוצאה מהריגת אנשי שבטם על ידי סמואל דו.
בחלוף הזמן ועד קץ שנות השמונים, ארצות הברית אשר הייתה מאוכזבת משלטונו של סמואל דו החלה לנתק את הסיוע החיצוני הקריטי לליבריה.
בשילוב עם הכעס והזעם הרב של האזרחים כלפי שלטונו, בדצמבר 1980 החלה חדירת מורדים לליבריה דרך חוף השנהב על מנת להפוך את השלטון ולתפוס את סמואל דו, השתלשלות אירועים זו הובילה לתחילתה של מלחמת האזרחים.
הכוח העיקרי היה NPFL בראשותם של צ'ארלס טיילור, טום וואיו ואלן ג'ונסון-סירליף אשר היו כוח המורדים הגדול ביותר שמטרתו העיקרית הייתה להפיל את סמואל דו.
מרבית לוחמי הארגון הגיעו משבטי GIO ו-MANO - אשר היו קבוצות אתניות בצפון ליבריה, שנרדפו תחת שלטונו של סמואל דו, אשר היה אחראי לרצח אנשיהם.
הרצון הכולל להפיל את סמואל דו היה משום שהיה ידוע כרודן אשר השתמש בהטיית בחירות על מנת לעלות לשלטון.
ארגון NPFL קרא לכל מי שתומך בו להצטרף ובאופן מהיר התקבלה התמיכה העממית בקרב אזרחי ליבריה, דבר שמינף את הכוח מארגון קטן לצבא מסיבי.
בתוך פחות משנה נכבשו כ-80% משטחי המדינה ולבסוף הם הביאו להפלת שלטונו של סמואל דו.
צ'ארלס טיילור, בן בריתו לשעבר של סמואל דו, חצה את ליבריה מחוף השנהב ב-24 בדצמבר 1989 כדי לנהל מלחמה נגד סמואל דו.
בשנת 1983 הואשם צ'ארלס טיילור במעילה, ונמלט לארצות הברית, שם הוסגר לבקשת ממשלת ליבריה ונכלא ל-15 חודשים.
בספטמבר 1985 ברח מהכלא וחזר למערב אפריקה בניסיון להדיח בכוח את סמואל דו מהשלטון.
ב-9 בספטמבר 1990, נתפס סמואל דו על ידי מנהיג NPFL- פרינס ג'ונסון.
בערב חג המולד ב-1989 פלש צ'ארלס טיילור לליבריה מלווה בתומכים משבט GIO ושבט MANO בנוסף לחיילים סדירים מבורקינה פאסו וליברים שהוגלו מארצם.
הפלישה הייתה תחילתה של מלחמת אזרחים עקובת הדם שפגעה קשות בליבריה.
הגנרל קינו, ראש (אקומונג) הזמין את סמואל דו למפקדתו לפגישה והבטיח לו את ביטחונם של אנשיו.
בבוקר התשיעי בספטמבר 1990, בזמן החלפת משמרת, סמואל דו הגיע בזמן שתומכיו ושומריו המתינו בחוץ.
המורדים של הנסיך יורמין ג'ונסון הפתיעו את כולם בכך שהגיעו למשרדו של גנרל קינו ללא הזמנה, הם הגיעו חמושים היטב ותקפו ללא הכרה את צוותו של סמואל דו, שהמתינו בחוץ.
לאחר שתקפו את אנשיו של סמואל דו, הם נעו פנימה, ירו ברגלו של סמואל דו ולקחו אותו לבסיסו הצבאי של יורמין גונסון ושם כלאו אותו בשבי.
בטווח אכזרי זה נהרגו למעלה משמונים מאנשיו של סמואל דו.
לעומת זאת, אף אחד מאנשי הגנרל קינו לא נהרג במתקפה.
סמואל דו נלקח לשבי ושם עבר עינויים קשים טרם נהרג.
לאחר שכרתו את אוזניו וכמה מאצבעותיו, הציגו את סמואל דו בעירום ברחובות מונרוביה ואף ערפו את ראשו לעיניי כולם.
מחזה העינויים שלו צולם בווידאו ונראה בדיווחי חדשות ברחבי העולם.
במהלכה של מלחמת האזרחים התקיימה סדרה של ועידות שלום על מנת ליישב את הסכסוך.
פגישות אלו נערכו בין היתר במאמאקו בנובמבר 1990, במהלך שנה זו ECOWAS ניסה לגשר בין הכוחות והציע להם להיפגש בגמביה על מנת להקים ממשלת אחדות לאומית.
אך ניסיון זה נתקל בסירוב מצדו של צ'ארלס טיילור ותוך כמה ימים חזרו לפעול בליבריה מעשי האיבה.
יתר על כן התקיימו ועידות נוספות בלומה (Loma) בירת טוגו בינואר 1991 ויאמוו סוקרו בחודשים יוני-אוקטובר 1991. בסופן של שבע הוועידות הראשונות של השלום, אשר כללו תהליכי יאמו-סוקרו I-IV דבר אינו יצא לפועל, מה שהוביל לתסכול רב בקרב האזרחים המקומיים.
תנועת השחרור המאוחדת של ליבריה לדמוקרטיה (United Liberation Movement of Liberia for Democracy (ULIMO הוקמה ביוני 1991 על ידי תומכי הנשיא המנוח סמואל דו והכוחות המזוינים של ליבריה (AFL), אשר מצאו מקלט בגינאה וסיירה לאון.
בראש התנועה עמד ראלי זיקי, שהיה בזמנו סגן שר האוצר בממשלתו של סמואל דו.
לאחר הלחימה לצד צבא סיירה לאון נגד החזית המאוחדת המהפכנית (RUF), כוחות ULIMO נכנסו לליבריה המערבית בספטמבר 1991. התנועה רשמה הישגים רבים ומשמעותיים בעיקר באזורים שבהם שלטה קבוצת מורדים נוספת - החזית הלאומית הפטריוטית של ליבריה (NPFL).
אזורים אלו התבססו בעיקר סביב אזורי כריית היהלומים של מחוז לופה ומחוז בומי.
מלכתחילה, הכוח ULIMO היה בנוי ממחלקות פנימיות אשר פעלו ביעילות רבה והתחלקו לשתי מיליציות עיקריות נפרדות.
הראשונה הייתה ULIMO-J, אשר הייתה סיעה קרנית אתנית שבראשותה עמד הגנרל רוזוולט ג'ונסון והשנייה שביניהן הייתה- ULIMO-K, שהייתה מסייעת במנדנגו, בהנהגת אל-האג'י ג.ו.
לטענת רבים התנועה הואשמה לכאורה בביצוע עבירות חמורות של זכויות אדם, הן לפני פרידתה והן לאחריה.
תקיפת מונרוביה ומבצע תמנון (1992)
בשנת 1992 כאשר השלום היה עדיין רחוק, צ'ארלס טיילור ו-יורמין גונסון ניצלו את הזמן כדי להתחזק.
ארגון ECOMOG הכריז על ממשלת ביניים של אחדות לאומית (IGNU) עם עמוס סוייר כנשיא שלהם בתמיכתו של יורמין גונסון.
ב-15 באוקטובר 1992, החלה תקיפה על הבירה מונורביה שכונתה בשם "מבצע תמנון".
המבצע בהובלתם של מתנגדי ליבריה, שנתמכו על ידי שכירי החרב של החזית הלאומית הפטריוטית של ליבריה (NPFL) בראשות הנשיא לשעבר צ'ארלס טיילור, הוציאו לפועל את "מבצע תמנון" אשר מטרתו העיקרית הייתה להדיח את העומדים בראשות מונרוביה ולהכניס לתפקיד את האספה הלאומית לפליטים מחדש (NPRAG).
מבצע האוקטופוס (המכונה כמבצע תמנון), נמשך קרוב ל-120 ימים והתפרסם לאחר שורה של חילופים פוליטיים וכלכליים חריפים של נשיא הביניים- עמוס סוייר, הנשיא לשעבר- צ'ארלס טיילור, והמנהיג לשעבר של החזית הלאומית הפדרלית הלאומית של ליבריה (הנסיך) יורמין ג'ונסון
החלטת 886 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה פה אחד ב-22 בספטמבר 1993, החליטה כי מעורבותה של האו"ם תתרום באופן משמעותי ליישום יעיל של הסכם השלום בליבריה.
Unomil, משלחת האומות המאוחדות בליבריה, הוקמה בהנחייתו של המזכיר הכללי באמצעות נציגו המיוחד לתקופה של שבעה חודשים, לאחר מכן הוקמה קרן שדרכה יוכלו המדינות החברות לתרום למשימה.
ההחלטה קראה לצדדים בליבריה לפרק את הנשק ולהשמידם.
החלטתם להקים ממשלה זמנית התקבלה בברכה על ידי המועצה, ונדרשה לחתום על הסכם של שליחות בתוך שישים יום מהמתקין של Unomil.
ההכנות לוועדת הבחירות נתבקשו להסתיים כדי שארגון הבחירות עד מארס 1994 יוכל להתחיל כפי שנקבע בהסכם השלום.
לבסוף הם נקראו יחד כדי לעבוד על ההפצה הבטוחה של חומרי הסיוע ולהגן על אנשי Unomil ועל הצוותים ההומניטריים.
באוגוסט 1995 חתמו הסיעות העיקריות על הסכם שנכתב ברובו על ידי נשיא גאנה ג'רי רולינגס.
בכינוס של ארגון אקוואנס, האו"ם, ארצות הברית, האיחוד האירופי וארגון האיחוד האפריקאי, צ'ארלס טיילור הסכים להפסקת אש וללוח הזמנים שנקבע בהסכם לפירוק כוחותיו.
בתחילת חודש ספטמבר 1995, שלוש הדמויות השולטות העיקריות של ליבריה (צ'ארלס טיילור, ג 'ורג' בול ו-אלחיי קרומה)- עשו כניסות תיאטרליות לתוך מונרוביה.
המועצה השולטת אשר מנתה שישה חברים והייתה תחת האזרח ווילטון ג 'ס סאנקוולו, ביחד עם שלושת ראשי הפלגים צ'ארלס טיילור, ג'ורג' בול ו-אלחי קרומה, השתלטו על המדינה כהכנה לבחירות שהיו מתוכננות במקור להתקיים ב־1996.
הלחימה הקשה פרצה שוב באפריל 1996. הדבר הוביל לפינוי רוב הארגונים הלא-ממשלתיים הבינלאומיים ולהרס של רוב מונרוביה.
באוגוסט 1996 הסתיימו הקרבות הללו כאשר נחתם הסכם אבוג'ה בניגריה.
כמן כן, סוכם על פירוק הנשק בשנת 1997 ועל קיום בחירות ביולי של אותה שנה.
מתאריך ה-3 בספטמבר 1996 ועד ל־2 באוגוסט 1997 שירתה רותי פרי כיו"ר המועצה השולטת.
צ'ארלס טיילור נולד, ב-28 בינואר 1948, הוא פוליטיקאי ליברי שכיהן כנשיא ורודן ליבריה בשנים 1997–2003.
במהלך מלחמת האזרחים הליברית בשנות ה-90 המוקדמות, היה צ'ארלס טיילור מפקד ומצביא בולט.
כמו כן, בערב חג המולד 1989 פלש צ'ארלס טיילור לליבריה, מלווה בתומכים משבט גיו ומאנו (Gio) בנוסף לחיילים סדירים מבורקינה פאסו וליברים שהוגלו מארצם.
במהלך הפלישה הם התקדמו אל עבר הבירה מונרוביה ובשנת 1990 כבש טיילור את מונרוביה בעזרתו של פרינס ג'ונסון שחטף והרג את סמואל דו.
טיילור סחף אחריו המון רב לא רק בזכות היותו אדם כריזמטי אלא גם משום שקודמו, סמואל דו, דיכא את האוכלוסייה הליברית, רדף אחר משכילים והגלה אותם.
בנוסף רצח טיילור בברוטליות חברים בשבט קרהן שתמכו בדו.
ביולי 1997 התקיימו בחירות לנשיאות ולאסיפה הלאומית בתנאים שאינם מאפשרים תנועה חופשית וביטחון לאזרחים.
בבחירות אלו זכה צ'ארלס טיילור והמפלגה הלאומית הפטריוטית שלו לניצחון מוחץ נגד 12 מועמדים אחרים.
באמצעות הפחדה נרחבת, טיילור לקח 75 אחוזים מהסקר הנשיאותי (אף מועמד אחר לא זכה ביותר מ-10 אחוזים).
מפלגת ה-NPP זכתה בחלק דומה של מושבים בשני החדרים הפרלמנטריים.
על אף שהבחירות נחשבו לאמינות יחסית ונכחו בהן כ-500 משקיפים בינלאומיים, הן היו שנויות במחלוקת מכיוון שנעשה שימוש בהפחדת האזרחים.