tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-15 בנובמבר 2017 נפתחו ערוצי יוטיוב והחל מ-18 בדצמבר החברה הרוסית לרדיו וטלוויזיה החלה להעלות חומרים של הקרן, בעיקר שידורי רדיו וטלוויזיה מתקופת ברית המועצות.
ב-26 בספטמבר 2019 הוענק לערוץ היוטיוב פרס כפתור הכסף.
הקרן נוצרה בהחלטת הממשלה מ-21 בנובמבר 1996. היא אחראית לרכישה, אחסון, מכירה ושימוש במתכות יקרות, אבנים יקרות, תכשיטים, סלעים ומינרלים על ידי קרן המדינה.
הקרן מנהלת את קרן היהלומים הממשלתית שאחראית אחזקת כל היהלומים והתכשיטים בשטח הקרמלין, כולל הכתר הקיסרי ותכשיטי האימפריה הרוסית השמורים ב.
הקרן החלה את דרכה כקרן התכשיטים של הצאר (Царская рентерия), שנוצרה על ידי פיוטר הראשון ב־11 בדצמבר 1719, על פי צו שקבע את צורת האחסון הממלכתית של חפצי ערך השייכים לרוסיה.
הקרן המודרנית נוצרה בשנת 1920 על פי צו של הסובנרקום מפברואר 1920 כמאגר תכשיטים ממלכתי.
בשנים הראשונות שלאחר מהפכת אוקטובר נאספו תכשיטים של בית רומנוב, הכנסייה הרוסית האורתודוקסית, כמו גם חפצי ערך שהוחרמו מאנשים פרטיים.
בתחילת 1920 נכנסה לתוקפה הצו "על החרמת כל המטלטלין של מהגרים ואנשיהם".
המתכות היקרות שהוחרמו נאספו בקרן.
ב־13 ביולי 1920 פרסמה מועצת הקומיסרים העממית החלטה "על תפיסת מתכות יקרות, כסף וחפצי ערך שונים", לפיה נתפסו זהב ופלטינה ללא תשלום.
באוקטובר 1921 נמסרו לקרן כל התכשיטים שהיו ברשות המשטרה החשאית (צ'קה), שבעבר היו לה מחסנים משלה.
אוצר הקרן מצד הצ'קה היה גלב בוקיי.
באותה שנה התגלו מעילות גדולות: בוקיי, מטעם לנין, חקר את המקרה הזה וריכז רשימה של 100 חשודים בארגון מעילה.
האשמים העיקריים היו שלושה עובדי הקרן – הבעלים לשעבר של מפעל חיתוך היהלומים באנטוורפן פוז'אמצ'י, שמאי היהלומים אלכסנדרוב ושלחס; שלושתם נורו בקיץ 1921. בנוסף, בעקבות תוצאות החקירה של בוקיי, נערכה רשימה של אלה שהעשירו את עצמם על חשבון המעילה.
בסך הכל נורו 35 בני אדם במהלך החקירה (כולל 11 שמאים).
חלק מנכסי התרבות נמכרו בחו"ל.
בשנים 1925–1926 פרסמה הקרן ארבעה גיליונות של הקטלוג המאויר "קרן היהלומים של ברית המועצות".
על מנת למשוך קונים, הפרסום תורגם לאנגלית, צרפתית וגרמנית והופץ באירופה.
אפילו להנהלת הבנק הממלכתי של ברית המועצות, שהקרן הייתה כפופה לו, לא היה מידע על כמות הזהב המאוחסן בקרן; רק ללנין דווח באופן אישי ומאוחר יותר לסטלין.
מאז 1960, הקרן הייתה חלק ממשרד האוצר של ברית המועצות בתור המחלקה המיוחדת השלישית תחת משרד האוצר של ברית המועצות.
מאז 1979, נקראה הקרן בשם המנהל השלישי הראשי השלישי תחת משרד האוצר של ברית המועצות.
בשנת 1987 שונתה שמה למאגר חפצי הערך הממלכתי של ברית המועצות (Государственное хранилищ ценностей СССР) תחת משרד האוצר של ברית המועצות.
בשנת 1991 קיבלה הקרן מעמד של הוועדה למתכות ואבנים יקרות (Комитета драгоценных металлов и драгоценных камней, Комдрагмет РФ) תחת משרד הכלכלה והאוצר של הפדרציה הרוסית.
בשנת 1996, לאחר פירוק הוועדה, הקרן רוסיה הפכה שוב לחלק ממשרד האוצר והיא מדווחת ישירות לנשיא רוסיה.
פרשת Golden ADA החלה בשנת 1992, כאשר איש עסקים רוסי מהמעמד הבינוני אנדריי קוזלנוק הציע בפני בכירי הקרן (ואלה לממשלה) את הרעיון של חברה פרטית בדויה בארצות הברית שתסחור ביהלומים רוסיים.
תוך עקיפת המונופול של דה בירס (מה שהצריך הלוואה של 500 מיליון דולר); באפריל 1993 Golden ADA, Inc התקשרה בהסכם עם הוועדה שעל פיו במאי-יוני 1993, Golden ADA, Inc, שלחה חפצי ערך מהקרן (יהלומים, מוצרי זהב וכסף, מטבעות) בסכום של 94.6 מיליון דולר.
על פי חקירת המקרה, כספים אלה נגנבו ולא נכנסו לקופת המדינה.
בשנת 1998 אנדריי קוזלנוק, מייסד שותף של Golden ADA, נעצר ביוון.
הוא הואשם בגניבת חפצי ערך מהקרן בסכום של 187 מיליון דולר.
ב־17 במאי 2001, בית המשפט העירוני במוסקבה מצא אותו אשם בהונאה וגזר עליו 6 שנות מאסר.
עם זאת, ב־14 בנובמבר, בית המשפט העליון של רוסיה, אליו ערער קוזלנוק, הפך את עונשו של קוזלנוק ל-4 שנות מאסר.
יחד עם אנדריי קוזלנוק, ראש הקרן יבגני בצ'קוב, ראש אגף האוצר, התקציב והתפוצה לשעבר של ממשלת הפדרציה הרוסית איגור מוסקובסקי ומנכ"ל של חברת הבת של Golden ADA, Zvezda Urala, ניקולאי פיודורוב, הובאו לדין.
האחרון נידון תחילה ל-3.5 שנות מאסר על ידי בית המשפט העירוני של מוסקבה אך שוחרר ממעצר על פי פסיקת בית המשפט העליון ב-14 בנובמבר.
ביצ'קוב ומוסקובסקי שנידונו על ידי בית המשפט העירוני במוסקבה ל-3 שנות מאסר זכו לחנינה מבית המשפט העליון.
במהלך המשבר הפיננסי ב־2008, ממשלת רוסיה רכשה מיליארד דולר יהלומים מחברת היהלומים הרוסית אלרוסה, על מנת לתמוך בתעשיית כריית היהלומים הרוסית, תוך הימנעות מעומס בשוק היהלומים העולמי ובכך ירידה נוספת של מחירי היהלומים.
תעשיית כריית היהלומים היא קריטית לכלכלת יקוטיה.
הקרן מחזיקה גם במדליות מסדר הניצחון שהוענקו לרוקוסובסקי ומיכל רולה-ז'ימיירסקי.
קרן היהלומים של רוסיה כולל כלל תכשיטי המדינה של האימפריה הרוסית.
הקרן הלאומית פרנסיסקו פרנקו (בספרדית:Fundación Nacional Francisco Franco; FNFF) היא קרן ומרכז תעמולה שנוצרו בשנת 1976, המוקדשים לקידום מורשתו של הדיקטטור הספרדי פרנסיסקו פרנקו.
בתו היחידה של פרנקו, כרמן פרנקו (1926–2017) הנהיגה את הארגון, ולימים הפכה לנשיאת הכבוד שלו.
בשנת 2017 חתמו 200,000 אנשים על עצומה, הקוראת לממשלת ספרד להחרים את הארגון.
בשנת 2018, לאחר שראש הממשלה החדש פדרו סנצ'ס הבטיח ששרידיו של פרנקו יוסרו מעמק הנופלים, הגישה הקרן עצומה עם 24,000 חתימות, כדי להתנגד להצעה.
למרות היותם שוליים יחסית בתרבות הפוליטית הספרדית, ה-FNFF (ובני משפחת פרנקו) זכו לנראות ציבורית עצומה בהקשר של סוגיית הוצאת עצמותיו של הרודן.
הקרן לביטוח סוציאלי ופנסיוני של הפדרציה הרוסית היא קרן הפנסיה הלאומית העיקרית ברוסיה.
זהו הארגון הגדול ביותר ברוסיה המספק שירותים ציבוריים חשובים חברתיים לאזרחים רוסים.
זו אחת מקרנות התקציב המשלתיות, שנוצרה כדי לספק ביטוח לאומי חובה לכלל אזרחי רוסיה.
זהו הגוף האחראי על מימוש רוב הזכויות החברתיות ברוסיה, על פי רוב בדרך של תשלומי העברה והוא פועל כקרן לביטוח לאומי וביטחון הסוציאלי והוא מנוהל על פי קוד התקציב של הפדרציה הרוסית והחוק הפדרלי "אודות בסיס ביטוח סוציאלי חובה", כמו גם חוקים ותקנות אחרים.
הכנסות הקופה נובעות מביטוח סוציאלי חובה, שנוצר מתרומות, דמי ביטוח מתאונות תעשייתיות ומחלות מקצוע ומסבסוד שמגיע מהתקציב הפדרלי ומקרן ביטוח בריאות חובה של הפדרציה הרוסית.
ממשלת רוסיה יזמה את הקמת הקרן ביולי 2022, במסגרת מיזוג של קרן הפנסיה עם הקרן לביטוח סוציאלי, החל מ־1 בינואר 2023.
הקרן נוצרה כדי לספק למדינה פנסיה, ביטוח פנסיוני חובה, ביטוח סוציאלי חובה למקרה של נכות זמנית ובקשר לאמהות, ביטוח סוציאלי חובה נגד תאונות תעשייה ומחלות מקצוע, ביטוח לאומי ומתן תמיכה סוציאליות לקטגוריות מסוימות של אזרחים.
מערכת הפנסיה של רוסיה משולמת באמצעות מעסיקים, שלוקחים 22% משכר השכר כדי להכניס את עלויות הפנסיה, על ידי אנשים עצמם, שמשלמים כ-14,000 רובל (218 דולר) לחודש לפנסיה בסכום של 512,000 רובל (7,974 דולר) בשנה, או על ידי ממשלות אזוריות שמשלמות ישירות לקרנות הפנסיה של אזוריהן.
ההטבות ושיעור הפנסיות מתאימות שעות נוספות לאינפלציה והשכר הממוצע.
הפנסיה נותרה החובה התקציבית הגדולה ביותר של הפדרציה הרוסית.
בין התפקידים המשמעותיים מבחינה חברתית:
תשלום קצבאות במסגרת ביטוח סוציאלי חובה, כולל תשלום קצבאות של נכות זמנית
הפרשה לזכאים לשוברים לטיפול בספא
מתן לאנשים עם מוגבלות אמצעים טכניים לשיקום כמו תותבת
תשלום גמלאות וחופשת לידה, תגמולים ללידה, טיפול בילדים
הטבות לילדים עד גיל שמונה עשרה שנים
תשלום נוסף (25%) לאזרחים עובדים ראשוניים בתחום הבריאות
תשלום נוסף לאזרחים עובדים בעמדות בדיקה
תשלום בדיקות רפואיות נוספות של אנשים עובדים העוסקים בעבודה עם גורמים מזיקים ומסוכנים
תשלום (מלא או חלקי) עבור ילדי מבוטחים
מינוי ותשלום פנסיות (עבור 40 מיליון גמלאים);
כספי ביטוח חשבונאות שהתקבלו בביטוח פנסיה חובה;
מטרת ויישום התשלומים החברתיים לקטגוריות מסוימות של אזרחים: ותיקי מלחמה, נכים, אנשים עם מוגבלות כתוצאה מפגיעות מלחמה, גיבורי ברית המועצות, גיבורי הפדרציה הרוסית ועוד;
חישוב מותאם של משתתפי מערכת קצבת ביטוח חובה;
יחסי גומלין עם מבוטחים (על ידי מעסיקים שמשלמי ביטוח דמי פנסיה), קנסות ומיסים;
הנפקת תעודות לאמהות הרשאיות לקבל את מה שמכונה "הון האם", תשלום לאמהות מרובות ילדים;
יישום תוכנית המימון הממלכתית לחיסכון פנסיוני מרצון;
ניהול כספי הביטוח שהתקבלו לביטוח פנסיה חובה וביטוח בריאות חובה פדרלי;
הקמת תשלומים חברתיים פדרליים לפנסיה חברתית, על מנת להביא את סך הכנסתו של הגמלאי למינימום קיום לגמלאים.
הקרן הלאומית לשימור היסטורי הוא מוסד ללא כוונת רווח הממומן באופן פרטי בוושינגטון הבירה, הפועל בתחום השימור ההיסטורי בארצות הברית.
הארגון, הנתמך על ידי חבריו, נוסד בשנת 1949 עם אישור אמנת הקונגרס כדי לתמוך בשימור המבנים ההיסטוריים המגוונים של אמריקה, השכונות והמורשת שלה באמצעות התוכניות, המשאבים וההסברה שלה.
פעילותה של קרן קיימת לישראל בתנועת הבריחה והשפעתה על עיצוב התודעה של ניצולי השואה בתקופת מסעם באירופה שלאחר המלחמה, הוא פרק שכמעט אינו מוכר.
בראשותם של אליהו דובקין ומועצת המורים בארץ אורגנה משלחת של מורים למחנות העקורים באירופה לבתי הספר.
קרן קיימת לישראל דרשה לשתף למשלחת מורים זו באי כוח של מועצת המורים למען קק"ל.
מועצת המורים למען הקרן הקיימת לישראל הייתה אחד הגופים הציבוריים הבולטים שעיצבו את התרבות העברית המתחדשת בארץ ישראל בתקופת המנדט.
מורים ארצישראליים התאגדו בשנת 1925 במטרה להחדיר לחינוך העברי בארץ צביון אידאולוגי ולהשפיע באמצעות העשייה החינוכית על עיצוב התרבות העברית החדשה.
התרבות הייתה אמורה לצאת מבית הספר אל המשפחה ומשם אל הרחוב ואל הארץ כולה.
שושנה סיטון במאמר שהתפרסם בכתב העת "מדור לדור" מסבירה כיצד קבוצה קטנה של "יזמי תרבות" הצליחה להכתיב רפרטואר של תרבות באופן כה רחב וכה עמוק שחלקים ממנו נשארו טבועים ברבדי התרבות הישראלית.
זה סיפורה של מועצת המורים למען הקרן הקיימת לישראל בארץ.
אליהו דובקין, מבכירי הסוכנות היהודית, פעל להקמת מערכת של בתי ספר במחנות העקורים באירופה.
הקרן הקיימת לישראל דרשה שמורים שלה יהיו חלק מצוות המורים השליחים, שיצאו לאירופה לעבוד עם הילדים במחנות העקורים.
הושגה הסכמה של הוועדה המייעצת להביא בפני מועצת המורים רשימה של מועמדים מתאימים מבין מורי המועצה של קק"ל.
יותר מכך, הוסכם כי כל המורים היוצאים ללמד בבתי הספר במחנות יעברו לפני צאתם סמינר הכנה מטעם קק"ל.
הוועדה המייעצת בנושא מורים למחנות העקורים קבלה את דעת הלשכה של קק"ל שיש צורך בהכנת חומר חינוכי מיוחד שישלב את רעיון ארץ ישראל בנושאי הלימוד השונים.
ברוך בן יהודה עמד באותה תקופה בראש מועצת המורים למען קק"ל.
הוא ניסח את עיקרי החינוך לציונות שעל המורים להביא אל "הגולה" והעמיד את עקרונות הלימוד על ששה יסודות:
1. שלמות חינוכית: הקו הציוני ישלוט בבית הספר בכל מקצועות הלימוד
2. אחידות: חלל האוויר בחינוך צריך להיות רק יהודי וציוני.
3. התמדה: החינוך הציוני יהיה לקראת מהפכה בהיסטוריה שלנו ויכלול שנוי ערכים ומערכות כדי ליצור טיפוס של יהודי חדש.
4. הגשמה: אין לדבר על חקלאות או עבודה, אלא יש לעבוד ממש עם הילדים.
5. התרשמות: הציונות היא חזון שיש לבססו על התרשמות בחיי הילד.
האמצעים החשובים הם האגדה והחג.
6. חלוציות: במושג זה נכללו שני יסודות – החלוץ הוא שליח ההולך לפני מחנה ועושה למען העם.
חלוציות היא הנכונות לפעול למען הציבור, לא למען עצמו אלא למען החברה.
בן יהודה סבר שנכון להחדיר חינוך ציוני באמצעות פעולה למען קק"ל: פינת קק"ל בכל כיתה, פעילות של איסוף כספים למען קק"ל, הכנת מסכות חג בשיר, בסיפור ובהצגה ועוד כאמצעים דידקטיים.
אל המורים היוצאים הצטרף נציג של מועצת המורים למען קק"ל.
עדה שיין במחקרה על משלחת המורים למחנות העקורים מספרת כי לקראת היציאה של המורים גובשה תוכנית לימודים אחידה.
התוכנית שיקפה את רוח הלימוד שעוצבה על-ידי מועצת המורים למען קק"ל בארץ ישראל.
הפעילות החינוכית במחנות העקורים כללה, בין היתר, הקמת ועדת מורשים של קק"ל מבין נבחרי התלמידים, שתארגן את הפעילות הלאומית בבית הספר.
מתפקידי הוועדה היה למצוא דרכים להחדיר את רעיון גאולת הארץ ובניינה.
הפעילויות כללו, בין השאר, הקמת עיתון קיר של בית הספר – לעידוד הילדים לכתוב עברית והכנת גינה של בית הספר שפרותיה יהיו קודש לקק"ל ופרחיה ישמשו לקישוט בית הספר.
התוכנית קבעה שהקמת ועד מורשה של קק"ל, מערכת עיתון וחוג ספורט הם פעילויות חובה בבית הספר.
שאר הנושאים היו נתונים לבחירה של המחנך, שיגישם לאישור המועצה הפדגוגית של בית הספר.
בפברואר שנת 1948 נדרשה מועצת המפקחים בגרמניה לקיים דיון מקיף בסוגיות תוכנית הלימודים.
הדיון עסק, בין היתר, בחשיבות חיזוק הקשר בין קק"ל לבתי הספר.
הוחלט על שיתוף פעולה הדוק בין לשכת קק"ל לבין המפקחים.
בסוף הדיונים התקבלו מספר החלטות ביניהן צוין שיש לזרז את קק"ל לספק החומר הדרוש ללימודי מולדת.
הטקס והחגיגה מלאו תפקיד מרכזי בהשגת המטרות החינוכיות.
הטקסים כללו את חגי ישראל וטקסים לימים בעלי משמעות היסטורית, כגון י"א באדר, יום ההולדת של ביאליק, יום ההולדת של קק"ל ויום הכרזת האו"ם על הקמת מדינה יהודית.
הפעילות למען קק"ל הייתה שיאה של החדרת תכנים ארצישראליים בתוכנית הלימודים.
התשתית לעבודה החינוכית למען קק"ל הייתה הקמת לשכות למען קק"ל - בגרמניה בינואר 1947 ובאוסטריה באפריל של שנה זו.
בגרמניה הוקמה מחלקה מיוחדת להפצת רעיון קק"ל לילדים ונוער.
ועדה זו פרסמה הוראות לכל בתי הספר שבאזור השליטה של האמריקנים.
הוחלט שבכל כתה יהיו שני מורשים שיהיו אחראיים לתכנים ולפעילות בנושא קק"ל.
מבין המורשים הכיתתיים תבחר ועדת קק"ל של בית הספר.
בכל כתה תהיה קופסה כחולה ופינה של קק"ל ובה צילומים ודיאגרמות בנושאי קק"ל.
בכל יום שישי תאורגן תהלוכה לפני הקופסה הכחולה והתלמידים ישלשלו לתוכה את תרומתם.
בתי הספר נתבקשו לערוך מסיבות והצגות המוקדשות לקק"ל.
תרומתה של פעילות קק"ל למערכת החינוכית במחנות העקורים הייתה משמעותית ומעצבת.
אחת הדרכים שילדי ישראל בטאו את אהבתם לארץ ישראל הייתה בעזרת הסמל של הקופסה הכחולה.
הפעילות למען קק"ל מילאה תפקיד ישוב בחינוך לדמוקרטיה.
הכל בית ספר הוקמה ועדה ומונה מורשה שקיבל את הקופסה הכחולה.
המורשים הקימו ועד מורשים שמעליו היה ועד המורים.
תפקידו של ועד המורשים היה לקיים עם הילדים שיחות על קק"ל ולרוקן את הקופסה הכחולה באופן חגיגי.
הקשר בין איסוף הכספים ועיצוב הילדים כאזרחי המדינה שתקום נוסח כך:"עלינו לחדור לשורות דורנו הצעיר, תלמידי בתי הספר וחניכי גן הילדים, לעורר בליבם אהבת ארץ-ישראל וללמדם את החוש הממשלתי, חוש נשוא בעול הכספי, חוש אזרח המדינה היהודית בעתיד הקרוב."
מעורבות קק"ל בשימור מורשת תנועת הבריחה
בשנת 2017, בשיתוף פעולה בין קק"ל ועמותת מורשת הבריחה, נחנך בכרמל "שביל הבריחה", שביל מעגלי המספר את סיפורם של פעילי הבריחה ושל השורדים שעלו ארצה באמצעותה.
הקרן להגנה על דמוקרטיות היא קרן אמריקאית נאו-קונסרבטיבית וצוות חשיבה ללא מטרות רווח.
הקרן מוגדרת כלובי אמריקאי מאז 2019, והמטה שלה ממוקם בוושינגטון די.
הקרן מתוארת לרוב כתומכת בישראל וכמתנגדת לאיראן, והיא ידועה בהתנגדותה להסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
הקרן מוציאה לאור מחקרים בנושא יחסי חוץ וביטחון, עם התמקדות בנשק גרעיני, איומי סייבר, סנקציות, מימון בלתי חוקי ומדיניות במדינות כגון ישראל, צפון קוריאה, איראן, רוסיה ואפגניסטן, על רקע מלחמת אפגניסטן.
הקרן הוקמה ב-2001 בשם "Emet", מהמילה העברית "אמת".
במסמכי שירות הכנסות הפנים (IRS), מטרת הקרן מוזכרת במשפט הבא: "לספק חינוך לשיפור תדמיתה של ישראל בצפון אמריקה ולהעמיק את הבנת הציבור בנושאים המשפיעים על יחסי ישראל עם מדינות ערב".
מסמכים מתקופה מאוחרת יותר מתארים את מטרת הקרן במשפט אחר: "לערוך מחקר ולספק חינוך על טרור בינלאומי ובנושאים קשורים".
הקרן מזוהה כארגון 501(c)(3), מה שמביא להם פטור ממס הכנסה פדרלי.
עיקר עיסוקם הוא שיפור יחסי החוץ בין ארצות הברית לבין מדינות חופשיות, ובפעילות כללית כנגד האיומים שמופנים כלפי ארצות הברית והעולם המערבי.
הקרן התנגדה לתוכנית הגרעין האיראנית במהלך כהונתו של ברק אובמה כנשיא ארצות הברית (2008-2016).
בנוסף, הקרן המליצה לדונלד טראמפ, נשיא ארצות הברית הנוכחי, לפעול כנגד ההתעצמות של איראן.
ב-2019, הקרן הפכה ללובי אמריקאי על פי חוק גילוי הלובינג.
ארנל ומשפחת ברונפמן, משפחה קנדית-יהודית של אנשי עסקים ונדבנים.
עם זאת, גם חיים סבן, איש עסקים ישראלי-אמריקאי, מוזכר ברשימת הממנים של הקרן.
ברנרד מרכוס - מנכ"ל הום דיפו, שתרם 10.7 מיליון דולר לקרן
פול סינגר - איש עסקים יהודי אמריקאי, מייסד קרן ELIOTT, שתרם 3.6 מיליון דולר לקרן
שלדון אדלסון - איש עסקים יהודי אמריקאי, מנכ"ל Las Vegas Sands, שתרם 1.5 מיליון דולר לקרן
ב-2018, איחוד האמירויות הערביות הציעה 2.5 מיליון דולר לאליוט ברוידי וג'אורג' נדר, לוביסטים אמריקאים, בכדי שהם ישלחו את הכסף לקרן FDD בכדי שתרצה כנגד קטר על רקע המשבר הדיפלומטי הקטרי.
בנובמבר 2018 חשף תחקיר של אל-ג'זירה שבמשך מספר שנים הקרן קיבלה תקציבים מהמשרד לעניינים אסטרטגיים, לעיתים דרך איש העסקים אדם מילשטיין ששימש כאיש קש.
קרן הזיכרון אושוויץ-בירקנאו היא ארגון ללא כוונת רווח שהוקם בשנת 2012 בניו יורק שבארצות הברית, במטרה לתמוך בשימור השרידים המקוריים והאתר ההיסטורי של מחנות הריכוז וההשמדה הגרמניים-נאציים KL אושוויץ I ואושוויץ II בירקנאו, תחת פיקוחו של מוזיאון אושוויץ בירקנאו באושוויינצ'ים, פולין.
בשנת 2019 שונה שמה של הקרן מ"חברים של קרן אושוויץ-בירקנאו" ל"קרן הזיכרון אושוויץ-בירקנאו", והיא הרחיבה את פעולתה לתחום הסיוע לניצולי השואה ולתחום החינוך.
על פי הצהרת הייעוד של הארגון, מטרתה המרכזית של הקרן היא "לשמר את זיכרון אושוויץ-בירקנאו באמצעות שימור השרידים המקוריים, ולהביא את סיפור אושוויץ לכל תלמיד ותלמידה בארצות הברית".
הקרן פועלת גם לקידום רווחתם של ניצולי שואה.
הקרן תומכת בפרויקטים של קרן אושוויץ-בירקנאו, ארגון צדקה שהוקם על פי חוקי פולין, ולו מטרה דומה לזו של קרן הזיכרון של אושוויץ-בירקנאו.
מאז היווסדה בשנת 2012, תומכת הקרן במוזיאון אושוויץ-בירקנאו באמצעות גיוס תרומות לקרן ההון בסך 200 מיליון דולר, שהוקמה בשנת 2009 בוורשה על ידי קרן אושוויץ-בירקנאו.
קרן ההון מממנת את שימור השרידים הפיזיים של מחנה הריכוז וההשמדה, כדי להבטיח שדורות העתיד יוכלו לבקר באתר ולראות את ממצאיו המקוריים.
הקרן נתמכת על ידי 39 ממשלות ברחבי העולם ולמעלה מ-250 תורמים פרטיים מארצות הברית וממדינות נוספות.
בשנת 2022 השיקה הקרן את תוכנית הדגל החינוכית שלה בארצות הברית: מלגת מורשת אושוויץ (Auschwitz Legacy Fellowship).
במסגרת התוכנית, מורים מבתי ספר תיכוניים מכל חמישים המדינות בארצות הברית מבקרים באושוויץ, כדי שיוכלו ללמד את תלמידיהם את לקחי השואה למשך חמש השנים הבאות.
ב-27 בינואר 2020, צוין באתר מוזיאון אושוויץ-בירקנאו יום השנה ה-75 לשחרור מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, באירוע מיוחד שנערך במקום.
בטקס השתתפו ניצולי המחנה, בני משפחותיהם, ראשי מדינות ומנהיגים מרחבי העולם.
האירוע היה לציון המרכזי של יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה בשנת 2020. קרן הזיכרון אושוויץ-בירקנאו, בראשותו של יו"ר הקרן רונלד לאודר, מימנה וארגנה משלחת של 120 ניצולי אושוויץ-בירקנאו ובני משפחותיהם, אשר הגיעו מארצות הברית, קנדה, ישראל, שוודיה, אוסטרליה, ארגנטינה, ברזיל, צרפת, גרמניה, פרו, הממלכה המאוחדת ומדינות נוספות.
בשנת 2020, במהלך מגפת הקורונה, השיקה הקרן תוכנית סיוע מקיפה לניצולי שואה, אשר כללה מפגשים מקוונים בין ניצולים, שליחת פרחים ואיגרות ברכה לימי הולדת, וכן ארגון מפגשים בין ניצולים לבין מורים אמריקנים לבתי ספר תיכוניים.
הקרן לשיתוף פעולה כלכלי היא ארגון לא ממשלתי ללא כוונות רווח (NGO) שהוקם ב-1991 על ידי יוסי ביילין, יאיר הירשפלד, נואף מסאלחה ורון פונדק על מנת לקדם שיתוף פעולה ישראלי-ערבי, ובפרט ישראלי-פלסטיני.
הקרן משמשת בראש ובראשונה כ"צוות חשיבה" ("Think tank") שמעלה רעיונות ומנסח ניירות עמדה בנושאים שונים הנוגעים ליחסים בין ישראל לפלסטינים.
מיד עם ביטול החוק לאיסור מפגשים עם אנשי אש"ף במסגרת זו הוכנו מחקרים וניירות עמדה בנושא הסדר קבע עתידי.
בין מטרות הקרן "עידוד הקהילה האירופית להתערבות בתהליך השלום בין ישראל למדינות ערב".
הקרן משתתפת בפרויקטים שונים לשיתוף פעולה בין גורמים ישראלים לפלסטינים בתחומי הבריאות, איכות הסביבה ונושאים מוניציפליים, ובפרויקטים לקידום מעמד ערביי ישראל.
לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה וקריסת תהליך השלום, הרחיבה הקרן את פעולותיה, ועסקה בניהול משברים ותכנון מדיני וכלכלי ארוך-טווח.
במהלך ההתנתקות מרצועת עזה, יצרה הקרן מנגנון שאפשר לחקלאים הישראלים ברצועה להעביר החממות שבבעלותיהם לידיים פלסטיניות תוך קבלת תשלום מתורמים בינלאומיים.
על אף שהקרן אינה מפרסמת ניירות עמדה תחת שמה, חוקרים הנמנים בצוות החשיבה של הקרן מפרסמים מאמרים על דעת עצמם.
בין הבולטים שבהם הם שאול אריאלי ויונתן תובל.
הקרן ופרויקטים שלה ממומנים מתרומות.
אחד מהתורמים הגדולים לקרן, בנוסף לארגונים בינלאומיים ולתורמים פרטיים, הוא האיחוד האירופי, עובדה שגוררת ביקורת כנגד ביילין, וטענות על התערבות כביכול של ממשלה זרה בעניינים הפנימיים של ישראל.
יואב יצחק חשף כי פעילות ציבורית ופוליטית של יוסי ביילין בעת שהיה חבר הכנסת, מומנה בידי הקרן.
הקרע המערבי או הקרע האפיפיורי , היה שמו של פיצול בתוך הכנסייה הקתולית החל בשנת 1378. הפיצול לא נסב סביב סוגיות תאולוגיות או תורתיות אלא על עימות פוליטי.
הקרע בא על פתרונו הזמני ארבעים שנה מאוחר יותר בוועידת קונסטנץ בשנת 1417.
הקרע בכנסייה המערבית נבע משובו המוקדם מדי של הכס האפיפיורי מאביניון לרומא בימי גרגוריוס האחד עשר בשנת 1378, חזרה ששמה קץ לאפיפיורות אביניון.
אחרי מותו של גרגוריוס האחד עשר באותה שנה, התחוללו מהומות ברומא שכוונתן הייתה להבטיח בחירתו של אפיפיור איטלקי.
הקרדינלים שחששו מזעם ההמון בחרו לאפיפיור את אורבנוס השישי.
אורבנוס היה מנהלן מכובד באפיפיורות אביניון, אך ברגע שנבחר הפך חשדני, עריץ ונוטה להתקפי זעם אלימים.
הקרדינלים שבחרו בו ניחמו במהרה על החלטתם וב-20 בספטמבר באותה שנה יצאו מרומא לפונדי, עיירה קטנה מדרום לרומא, ובחרו אפיפיור מתחרה, את האנטי-אפיפיור קלמנס השביעי.
קיומם של האפיפיורים המתחרים גרם למהומה בכנסייה.
בעבר היו כבר אפיפיורים מתחרים, וטוענים לכס שמונו על-ידי סיעות יריבות שונות, אך כאן המנהיגים המוכרים והלגיטימיים של הכנסייה, הם שמינו שני אפיפיורים יריבים.
המנהיגים השונים באירופה היו חייבים להזדהות ולהכיר באחד מהם ולדחות את השני.
צרפת, אראגון, דוכסות בורגונדיה, רוזנות סבויה, נאפולי וסקוטלנד בחרו להזדהות עם קלמנס מאביניון.
אנגליה, צפון איטליה, סקנדינביה ומרכז אירופה שתחת שלטון האימפריה הרומית הקדושה תמכו באורבנוס.
אפילו קדושי הכנסייה לעתיד נאלצו לבחור באפיפיור מועדף: קתרינה מסיינה תמכה באורבנוס ואילו ויסנט פרר תמך בקלמנס.
המשבר היה כה חמור, עד שמלומדי הכנסייה נאלצו לחפש אמצעים לעקוף את סמכות האפיפיור כדי שאפשר יהיה לפתור את המשבר, ופיתחו השקפה לפיה למועצות כלליות יש סמכות השווה או עולה על זו של הכס הקדוש.
מועצת פיזה שנערכה בשנת 1409 ניסתה לפתור את העימות, אך הובילה רק לבחירת אפיפיור שלישי, האנטי-אפיפיור אלכסנדר החמישי שמת זמן קצר אחרי כן ואחריו את האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה.
הקרע הגיע לקיצו בוועידת קונסטנץ בשנת 1417 שהדיחה את יוחנן העשרים ושלושה ואת האנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר, קיבלה את התפטרותו של גרגוריוס השנים-עשר (שהתפטר בשנת 1415), ומינתה את מרטינוס החמישי.
הקרנבל הבראזילי (בפורטוגזית: Carnaval do Brasil) הוא חג בן ארבעה ימים בברזיל, המתחיל כל שנה חמישים יום לפני חג הפסחא.
הגרסה הברזילאית לחג הקרנבל, הנחגג בעולם הנוצרי כולו, ובפרט בברזיל, מסתיים ב"יום שלישי השמן" (המוכר בצרפתית כמרדי גרא, "Mardi Gras"; בפורטוגזית: "Terça-Feira Gorda"), יום לפני "יום רביעי של האפר" (בפורטוגזית: "Quarta-Feira de Cinzas"), אשר מסמן את תחילת התענית.
ספציפית בברזיל, הקרנבל מתחיל רשמית ביום שבת שלפני יום שלישי השמן.
הקרנבל הברזילאי התפתח במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20 כחגיגה עממית לאומית, וקיבל במהלך הזמן אופי ייחודי שהתרחק במידה מסוימת מהחג המקורי, ולמעשה החג מרכז חלק מהתרבות הברזילאית ומאחד אותה במסגרת זמן הקרנבל.
הקרנבל הברזילאי נחגג בהקשרים שונים, לעיתים תרבותיים- מוזיקה, מחול, שירה, פולקלור, אגדות עממיות, הומור, מחוות תרבותיות רבות ושונות, מורשת לאומית ועוד, ולעיתים דתיים.
בחלק מהמקרים מהנצרות הקתולית ולעיתים בהקשר של דתות אפרו ברזילאיות הרבות.
במהלך הזמן, הקרנבל קיבל מסורות שונות בכל אזור ובמקביל להתפתחות הקרנבל כמסורת עממית, התפתחה הסמבה, ונוצרו סביב כל הקרנבלים בברזיל, תרבות ושפה שמתארת את אירועי הקרנבל, את התהלכות, המופעים, וסגנונות המוזיקה.
כל מפגן פומבי בקרנבל מתאר באופן מדוקדק אלמנטים תרבותיים שונים ומושקע בהם פירוט רב, וישנה השקעה דקדקנית ומחמירה עד מאוד בפרטים, בתלבושות, בריקוד, בחזות ואסתטיקה שהיא בעלת ערך חשוב בתרבות הברזילאית.
במהלך ארבעת ימי הקרנבל (ובמקומות רבים בברזיל גם במהלך השבוע שלפני תחילתו הרשמית ועד ליום ראשון שאחרי סיומו הרשמי) מתרחשים ברחבי ברזיל תהלוכות רחוב עממיות שנקראות בולוקס, בה יש משאית המובילה מוזיקה וסביבה רוקדים, ישנם בולוקוס בנות מספר אנשים, ולעיתים מוזיקה עם רמקולים שמושכת סביבה כמות גדולה מאוד של אנשים.
במקביל אליהם נערכות ברחבי ברזיל תחרויות של בתי הספר השונים לסמבה שמתחרים בנפרד בכל עיר באצטדיון בשם סמבדורום.
המצעד הוא אירוע תרבותי חשוב והוא מוקדש כולו כדי לחגוג את התרבות והמורשת הברזילאית.
הקרנבל המפורסם ביותר הוא הקרנבל בריו.
סגנון נוסף הם בלוקוס המסורתיים שנקראים בשמות רבים, כשהמוכר ביותר זה המארקטו (סוג מסוים, המנוח מארקטו מקבל עוד שימושים אחרים) אלה בולוקוסים שחוגגים מסורת מקומית, מצגים סיפור פולקלור או משמשים לפולחן דתי.
בולקוס כאלה קיימים בצפון מזרח ברזיל בעיקר, בבאהיה ובפרנמבוקו חלק גדול מהקרנבל מוקדש לתהלוכות כאלה.
רוב האירועים מתלווים בתזמורת כלי הקשה וכלי נשיפה או כלים חשמליים וכן שירה.
סגנונות המוזיקה בקרנבל באזורים השונים כוללים סמבה, סמבה אנרדו, מרקטו, אשה, סמבה-רגאיי, פוהו, פרבו מארש ועוד.
ברוב האירועים הציבור רוקד או שר לצלילי התזמורת.
הקרנבל הברזילאי מושך מאות אלפי תיירים כל שנה מרחבי העולם.
היעדים המבוקשים ביותר הם ריו דה ז'ניירו, סלבדור ורסיפה.
פעילות התיירות, לצד מסחור התהלוכות ומכרת תחפושות, שתייה (בעיקר בירה), מוזיקה וסעיפי מסחר אחרים, הופכים את הקרנבל הברזילאי לתעשייה המגלגלת מיליארדי ריאלים לשנה.
לקרנבל הברזילאי מוניטין של חגיגת "שכרון חושים", בו מתמסרים לתענוגות שתייה ומין.
דימוי זה נפוץ כלפי חוץ, והוא מבטא את התדמית של הקרנבל הברזילאי בעולם.
עבור הברזילאים מהווה הקרנבל חגיגה תרבותית ומסורתית, וגם חג שמוקדש לשמחה הנאה וחושניות, אך אלה אינם נתפסים כבעלי אופי חילוני או חוטא, והקרנבל בבאהיה משלב גם ריקודים אקסטזיים בעלי אופי אפרו-דתי.
באירופה נהגו הנוצרים הקתולים להתנזר מבשר ומכל הנאה גופנית אחרת במשך 40 יום או שישה שבועות לפני חג הפסחא, כהזדהות עם סבלו של ישו.
לפני צום הבשר התקיימו חגיגות זלילה וחטאים, שבצרפת, פורטוגל וספרד התלוו למסיבות רחוב של ריקודים, תלבושות ומסכות.
הקרנבל הגיע לשיאו בימי הביניים, אז היה נחגג במקומות רבים באירופה.
בתקופה הקולוניאליסטית הגיעו מנהגים אלו לדרום-אמריקה, ובברזיל השתלבו עם סגנון המוזיקה והריקוד של העבדים האפריקניים.
הקרנבלים הברזילאיים המוסדרים הראשונים החלו בשנות ה-40 של המאה ה-19 בריו דה ז'ניירו, כיוזמה של בני המעמד הבורגני לחיקוי התהלוכות ונשפי המסכות האירופאיים.
תהלוכות אלו נקראו "אנטרודו", נשאו אופי מהוגן ואריסטוקרטי וככאלה היו מחוץ לתחום עבור פשוטי העם השחורים.
כאלטרנטיבה, קיימו אלה תהלוכות ומסיבות רחוב בעלות אופי עממי יותר ופרוע, אשר עם ביטול העבדות הפכו פופולריות יותר ויותר.
לקראת סוף המאה ה-19 לבש הקרנבל בריו דה ז'ניירו אופי ממוסד ומאורגן יותר עם התארגנות קבוצות צועדים בשם "קורדואיש" (בפורטוגזית: Cordões) שהכינו את עצמן במיוחד לקראת הקרנבל.
ב-1899 החלה מסורת כתיבת שירים במיוחד לקראת הקרנבל.
שירים אלו היו בעלי אופי קצבי וקליט, הכילו מילים פשוטות, ושילבו מוטיבים קצביים מקומיים עם קצב המארש והשפעות רגטיים וסווינג.
סגנון זה התגבש במהרה לסגנון הסמבה המוכר כיום.
עם השנים הפכה ההתארגנות הקבוצתית לקראת הקרנבל למורכבת יותר, ובשנות ה-20 התמסדו ה"קורדואיש" למעין מועדוני סמבה בשם "בלוקוס" (בפורטוגזית: Blocos).
בשנות ה-30 החלו ה"בלוקוס" לראשונה להגדיר עצמם כ"בתי ספר לסמבה" במתכונת המוכרת היום.
בתי ספר אלה ("אסקולאס ג'י סמבה") פזורים ברחבי ברזיל כולה.
בברזיל קיים מתחילת המאה העשרים מוסד בתי הספר לסמבה.
בתי הספר האלה פזורים בכל הערים הגדולות בברזיל, בפרט בבירות ארצות-המחוז.
בתי הספר קמו על רקע הקרנבל אך לאט לאט הפכו לחלק מהתרבות והפך לגוף אזרחי.
בבתי הספר לסמבה מנגנים סגנון מיוחד של סמבה בשם סמבה אנרדו (Samba enredo) שפירושו "נושא".
במהלך השנה בתי הספר מתחרים זה בזה שכל בית ספר מייצג שכונה.
בתי הספר צועדים פעם בשנה באצטדיון מיוחד שנקרא סמבדורום, שבו התהלוכה שלהם תבחן עלי ידי הקהל וצוות השופטים.
ברגע שהקרנבל נגמר, בתי הספר מקיימים חשיבה על נושא שנתי, עד הקרנבל הבא.
הנושא השנתי הוא ריטואל קבוע שיסוב סביב נושא מסוים כל אותה שנה.
הנושאים יכולים להיות שונים: נושא חברתי, סיפור פולקלור או מיתולוגיות שונות, מחווה לאמן, איש רוח, או כל דמות חשובה בברזיל ולעיתים מחוצה לה, מחווה לנושא מסוים (כמו למשל מחווה להגירה היפנית בחגיגות 100 שנה מאז הגיעו לברזיל, מחווה לתיאטרון הברזילאי, מחווה לסגנון המוזיקה פרבו במלאת 100 להמצאתו וכיוצא בזה).
לעיתים בתי הספר יעלו בעיה מסוימת או אמירה מסוימת ולעיתים לא.
כדי לעשות תהלוכה, עליהם להכין אלגוריות (סוג של בולוקוס – משאיות ניידות סביבן רוקדים).
תהלוכה של בית ספר מורכבת ממספר משאיות כאלה, כשעל כל משאית ישנו חזון עיצובי, ישנן בובות שמציגות את הנושא, והם יעוצבו כמו סצנה מתוך סיפור מסוים (למשל בסיפור פולקלור, הבובות יציגו סצנות מהסיפור) במחוות שונות, האלגוריות יפארו את התרומה של האדם או את הנושא, ויצגו את הדברים אשר תרם.
סביב האלגוריות ירקדו הרקדנים בתחפושות ויישאו חפצים על פי נושא וסצנה, הם חייבים להעביר את הנושא דרך ריקוד ותנועה, והוא צריך להיות מוקפד עד מאוד.
ליגות בתי הספר – בתי הספר לסמבה מדורגים על פי טיבם וגדולתם בליגות שונות, כשבערים הגדולות יש ליגות רבות יותר.
בדומה לכדורגל, ישנה ליגת על, ליגה רגילה, ליגה א' וכו'.
במהלך הקרנבל נערכות תחרויות, ואז נקבע איזה בית ספר זכה באיזה מקום לאותה שנה, מצעד רע של בית ספר בשנה מסוימת, עלול לגרום לו לסיים בתחתית הטבלה ולרדת לליגה נמוכה יותר, ואז גם יוקרת בית הספר ומשאביו עלולים להיפגע.
סדר היציאה של בתי הספר – בהתחלה האצטדיון ריק, ונותנים מספר דקות של הפסקה בין בית ספר לבית ספר, כשהקהל מריע משני צדיו.
הכרוז של בית הספר אומר משפט פתיחה קבוע הייחודי לבית ספר הזה בלבד, ישנה חשיבות גם לאיכות הכרוז ועד כמה הצליח להלהיב את הקהל.
אחר כך נכנס "נושא הדגל" שמניף את הדגל שמסל את בית הספר, לכל בית ספר בברזיל יש דגל במיוחד משלו, עם שני צבעים מאפיינים (לדוגמה במנגיירה הצבעים הם ירוק וורוד) הוא המוביל, והנפנוף בדגל והריקוד, אמורים להלהיב את הצופים ולהביא גאווה לדגל.
אחריו נכנסות האלגוריות על פי סדר שבה בתי ספר רצה לספר את סיפרו.
בריו, אם הקהל אהב את המצעד הוא נוהג לצעוק "E' campeõ" כלומר "הם האלופים".
בחינת האלגוריות – את המצעד מבקרים צוות שופטים מקצועי, וגם להתלהבות הקהל יש משקל רב.
שיטת הניקוד היא מסובכת ומלאה בקטגוריות רבות מאוד ושונות.
ישנה חשיבות לכל פרט ופרט בתהלוכה.
איכות הריקוד, התיאום, העברת הנושא, הלהבת הקהל, איכות רקדניות הסמבה (מלכת בית הספר), איכות הצעידה, תיאום הנושא, חשיבות הנושא, התוכן שהועבר ועוד.
טעויות בתפעול התהלוכה עלולות לחרב מצעד שנתי, ואם אלגוריה על רקדניה לא ינועו בקצב מספיק מהיר, היא "תתנגש" במשאית שמאחוריה, טעות כזאת עלולה להוריד ניקוד באופן דרסטי, ולגרום לבית הספר לאבד את מעמדו.
בריו שם יש כסף רב להשקיע, יש חשיבות עליונה גם לעיצוב ולתפאורה, והיא נחשבת למושקעות והאיכותית ביותר בברזיל, ולכן הרף גבוהה ביותר (יחד עם סאו פאולו).
במהלך השנה, בית הספר מארגן אירועי תרבות וקהילה רבים מספור.
הפעלת בתי הספר והעיסוק הרב סביבו לנוער וילדים מסייע בהורדה מסוימת של אלימות פשיעה ושימוש בסמים.
מלבד כל אלה בתי הספר עוסקים גם בשימור תרבות ומסורת שהיא ייחודית לכל שכונה ושכונה בעיר.
בתי הספר גם משמשים כמרכזי רווחה וטיפול ולעיתים פונים לעזרת התושבים, אך צעדם בנושאים אלה יחסית צרים, כי רוב האחריות בנושא מוטלת על הממשלה.
ריו דה ז'ניירו – נקרא גם "קרנבל קריוקה".
הקרנבל בריו הוא המפורסם ביותר, כשיש הטוענים שקיבל תדמית של מופע תיירותי לא אותנטי.
לריו היסטוריה ארוכה של קבוצות מוזיקה, שהתחילו כקורדאו והמשיכו לבתי ספר לסמבה ובלוקוס.
בקרנבל בריו חוגגים את תרבות הסמבה העשירה.
ברחבי העיר מפוזרים כל הקרנבל בלוקוס, ישנם בולוקס שמארגנים אירועים רבי משתתפים גם לפני הקרנבל עצמו, כמו בנדה ג'י איפנמה, בכל שכונה יש מספר בלוקוס קהילתיים שצועדים ברחבי העיר כבטוקודה (קבוצת נגני סמבה).
אופי המוזיקה הוא ריטואל די קבוע של שירי סמבה אהובים מכל התקופות והסגנונות, וחלק מהם ממש שגורים בפסקול של הקרנבל בעיר (כמו vou festejar של beth carvalho).
בנוסף אליהם יש להיטים אחרים, שירי מרש, שירי אוהדים ועוד.
בריו נפוצים בעיקר בשנים האחרונות, מופעים ובמות מרכזיות שנותנות מופעים שונים בחינם, ובקרנבל פתוחים מועדוני המוזיקה והסמבה בעיר.
לריו מורשת מוזיקלית מפוארת וסצנה אדירה, ובמהלך הקרנבל מופעים בולוקוס שמנגנים סגנונות אחרים שמשלבים סמבה ומארש עם רוק, אלקטרונית, סקא, Fאנק ועוד.
המסורת בריו היא לחגוג עם תחפושות ברחוב, האופנות משתנות, אך ישנו גם פולקלור.
נהוג גם להתחפש וללבוש פריטים מדמויות מוכרות כמו זה פריירה (Zé Pereira), מלנדרום (malandragem) כובעי כרמן מירנדה, זה קריוקה (Zé carioca), לראי דו מומו, לסמביסט, לדמויות מוכרות מעולם הסמבה, למאמיני אומבנדה וקימבנדה, ולתחפושות רבות אחרות בדומה לרוח פורים.
לקרנבל בריו יצא שם של קרנבל ראוותני ומיועד לתיירים, אך מדובר באירוע תרבותי שהתיירים רק צופים בו מבחוץ.
עם זאת, הקרנבל בריו הוא אחד התיירותיים ויש בו כסף רב, ולכן מצעד בתי הספר הוא המושקע והמרשים ביותר.
אבל המוכר ביותר הוא בריו.
סלבדור – הקרנבל בסלבדור בירת באהיה התפתח תחילה מהסמבה אך במהלך הזמן קיבל אופי ייחודי ואחר מאוד ממקומות אחרים במדינה.
במהלך הזמן, הוכנסו לתוכו מסורת אפרו-ברזילאיות שונות, יחד עם סגנון פופ שהתפתח ונקרא אשה (Axe) הסגנון הוא שילוב של סגנונות שונים ביניהם סמבה, מקצבים אפריקאים, מזמורי תפילה, רגאי, אלקטרונית, פופ, רוק, מקצבים קארבים ועוד.
בניגוד לריו בסלבדור יש אירוע קרנבל מרכזי ברחוב, וסביבו מצעדים קטנים יותר, במהלך הקרנבל עוברות בולוקוס עם רמקולים ועליהם זמרי אשה שונים שרים את מיטב להיטי השנה יחד עם להיטי אשה נוספים.
בולקוס אלה נקראות "טריו אלקטריקו" (Trio Elétrico) אל המשיאות מצטרפים רבבות בני אדם והוא נחשב לאחד החגיגות הגדולות בעולם.
בשל הצפיפות הרבה, ואופי המוזיקה, הרוקדים נוהגים פשוט לקפוץ במקום מה שנתן לו את הביטוי "ריקוד פופקורן".
בנוסף לטריו אלקטרה ישנם בולוקסים מסורתיים (אפרושה-Afroxe') והם מנגנים סגנונות מסורתיים שונים, שקשורים בפולקלור ובדת המקומית.
מינאיס ז'ראיס – Ouro Preto
קרנבל ouro preto הוא הקרנבל האוניברסיטאי הגדול ביותר בברזיל.
אלפי אנשים מגיעים מכל רחבי ברזיל כדי להשתתף בחגיגות שאורגנו על ידי "הרפובליקות" המפורסמות, אחוות האחיות המארחות את תלמידי האוניברסיטה "ouro preto".
אחיות אלה מארגנות תוכנית של מסיבות אינסופיות עם חבילות בר פתוחות לחלוטין במשך 5 ימי הקרנבל.
הייחודיות של "Ouro Preto" הופכת אותו ליעד הטוב ביותר עבור מי שמחפש הכיף עבור הקרנבל, המסורת והאותנטיות.
סימבול מלך הקרנבל ומלכת הקרנבל
דמות שמוכרזת כל קרנבל, ונחשב למלך הקרנבל, המלך יחבוש כתר וסרט ויחזיק ואת מפתח העיר, והוא הווה תרומה כלשהי לקרנבל באותה שנה.
דמותו על פי המוסרת צריכה להיות שמנה שמחה וצבעונית על פי דמותו של מומוס מהמיתולוגיה היוונית.
מומו מהווה את ליצן הקרנבל, והוא למעשה מעין דמות ליצן/פנטוממאי קומי, על פי המוסרת היותו אל הביקורת והלעג גם מוסיף טון הומוריסטי ובקרותי כלפי הקרנבל.
הקרנבריז הייתה להקת רוק אירית שנוסדה בשנת 1989 בידי נואל ומייק הוגאן.
הלהקה שהורכבה מהגיטריסט נואל הוגאן, הבסיסט מייק הוגאן, המתופף פרגל לולר והסולנית דולורס או'רירדן הפכה לסמל בולט בתחום הרוק האלטרנטיבי, הפופ רוק, הפוסט-פאנק והאינדי רוק.
לאורך פעילותה עד לשנת 2003 מאז הקמתה, הלהקה זכתה להצלחה בינלאומית נרחבת בזכות הלהיט האנטי-מלחמתי שלהם Zombie, ולהיטים נוספים כגון Dreams, Linger ועוד.
הלהקה הוציאה כשמונה אלבומי אולפן מצליחים שחמישה מהם הגיעו לטופ 20 של ה-Billboard 200 ושמונה מהסינגלים שלה הגיעו לרף ה-20 במצעדי הרוק המודרני.
ב-2009, הלהקה חזרה לפעילות אחרי הפסקה של כ-6 שנים והמשיכה לפעול ולזכות להצלחה נרחבת.
הלהקה הוציאה באפריל 2019, את אלבומה ה-8 והאחרון In The End לאור מותה של דולורס או'רירדן בינואר 2018, אך היא הספיקה להקליט ולסיים את האלבום האחרון.
מאוחר יותר אחרי יציאת האלבום, הלהקה הודיעה רשמית על התפרקותה לאחר כ-30 שנות פעילות.
הלהקה נחשבת עד היום לאחת מבין להקות הרוק המשפיעות והגדולות ביותר בתולדות הרוק הפופולרי ברחבי העולם וכן השפיעה על אמנים ולהקות רבות.
בשנת 1989 הקימו נואל ומייק הוגאן, שני אחים ממחוז לימריק באירלנד, יחד עם פרגל לולר להקה שנקראה "The cranberry saw us" (בעברית: "החמוצית ראתה אותנו", וכן משחק מילים על cranberry sauce - רוטב חמוציות).
כאשר עזב את הלהקה נואל קווין, הסולן המקורי, הגיעה למבחן בד דולורס או'ריורדן שהכירה את חברתו של קווין וזכתה בתפקיד הסולנית.
היא רכבה באופנייה לאודישן שהתקיים באולפני "Xeric" שבלימריק, אירלנד, עם מערכת קלידים קטנה בידיה.
או'ריורדן הפגינה במהרה כישורי שירה.
חברי הלהקה הודהמו והציגו בפניה דמו מפושט של מנגינה שהלחינו, לו חיברה מילים באותו יום.
השיר שנוצר נקרא לימים Linger והפך ללהיט.
הלהקה מכרה באותו זמן קלטת דוגמה ביתית בחנויות תקליטים ברחבי אירלנד וכשכל העותקים אזלו הכינה הלהקה, שבינתיים שינתה את שמה ל-The cranberries, קלטת מקצועית באולפני Xeric, שכללה גרסאות מוקדמות לשירים Linger ו-Dreams, אותה הפיצו ברחבי בריטניה.
הקלטת הסבה תשומת לב ללהקה מצד תעשיית המוזיקה והעיתונות והלהקה חתמה על חוזה עם חברת איילנד רקורדס (לימים אינטרסקופ רקורדס) שבה הייתה חתומה גם U2. הקרנבריז הקליטו ב-1991 את סינגל הבכורה שלהם שנקרא Uncertain וזכו לתגובות צוננות.
כמו כן מתחים בין חברי הלהקה ובין הלהקה למפיק פירס גילמור כמעט הביאו להתפרקותה אך במקום זאת, הקרנבריז החליטו להיפרד מגילמור ושכרו את שירותיהם של האמרגן ג'ף טרוויס והמפיק סטיבן סטריט.
(בעברית - כולם עושים זאת, אז למה אנחנו לא יכולים?) שיצא באביב 1993 יחד עם הסינגלים לשירים Dreams ו-Linger אך לא זכה להתעניינות רבה.
בקיץ 1993 נסעו הקרנבריז לארצות הברית כלהקת חימום ללהקת סווייד המצליחה בסיבוב הופעותיה שם.
הקרנבריז זכו בהופעות אלה לקבלת פנים חמה ו-MTV החל לשדר את הוידאוקליפ של Linger, מה שהפך את האלבום להצלחה מסחררת בארצות הברית ובעקבות כך גם בבריטניה ב-1994. נישואיה של או'ריורדן ביולי 1994 לדון ברטון, מנהל סיבוב ההופעות, ביססו את מעמדה החזק ממילא בלהקה והיא מיקדה אליה את תשומת הלב.
אלבומה השני של הלהקה No Need to Argue (בעברית - אין צורך להתווכח), ששוחרר בסוף השנה זכה להצלחה רבה יותר מהקודם וכבש את מצעדי הפזמונים גם בקנדה ואירופה.
הלהקה הוציאה לאור ארבעה סינגלים מאלבום זה ובראשם "Zombie", שנחשב ללהיטם המצליח ביותר.
ב-1995 המשיכו הקרנבריז את סיבוב ההופעות והקליטו הופעה אקוסטית באולפני MTV.
במהלך סיבוב ההופעות של האלבום השני נאלצה הלהקה לְהָזֵם שמועות לפיהן או'ריורדן עומדת לנטוש את הלהקה לטובת קריירת סולו.
השמועות נדמו רק עם צאתו של האלבום השלישי של הלהקה, To the faithful departed, אלבום שכלל בעיקר שירי מחאה בעלי גוון פוליטי שנכתבו בהשראתו של בונו, ידידה הטוב של או'ריורדן.
אלבום זה לא זכה להצלחה רבה כקודמיו (ואף נכלל ברשימת "50 האלבומים הגרועים" של מגזין Q ב-2006) ובסתיו 1996 הלהקה ביטלה סיבוב הופעות באוסטרליה ואירופה מה שעורר גל שמועות נוסף לגבי עתיד הלהקה.
בשנת 1999 יצא אלבומם הרביעי Bury the hatchet (בעברית - שים קץ לעוינות (ביטוי שמשמעותו לשים את המחלוקות בצד)) שזכה להצלחה חלקית יחסית לקודמיו.
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות עולמי (בין השאר הופיעה באמפיתיאטרון רעננה במסגרת פסטיבל ישראל) אותו סיימה באירלנד שם הפיצה גרסה נוספת לאלבום שכללה שירים שלא נכללו באלבום המקורי וכן הקלטות מהופעה חיה בפריז (הופעה שזכתה אף ל-DVD משלה).
באוקטובר 2001 יצא אלבומם החמישי והפחות מצליח מכולם Wake up and smell the coffee (בעברית - התעורר והרח את הקפה).
למרות אי הצלחתו של האלבום הוא החיה את הקריירה של הלהקה בארצות הברית והיא פצחה בסיבוב הופעות עולמי בשנת 2002 ואף הוציאה אלבום אוסף,
Stars: The Best of 1992-2002, לסיכום עשור של פעילות.
סיור הופעות קצר באירופה ואסיה באותה שנה ומספר הופעות באמצע שנת 2003, חלקן כלהקת חימום לרולינג סטונז בהן הציגו שירים חדשים סיימו למעשה את פעילות הלהקה שחבריה הודיעו בשנת 2004 שהם "לוקחים הפסקה כדי לנסות להצליח כיחידים" ולמעשה התפרקו, אך לא באופן רשמי.
בקיץ 2009 הודיעו חברי הקרנבריז על חזרתה של הלהקה לפעילות, ובשנת 2012 הוציאה הלהקה אלבום בשם Roses (ורדים).
באפריל 2017 הוציאה הלהקה את האלבום השביעי, Something Else, המכיל גרסאות אקוסטיות ללהיטים שלהם.
בעקבותיו הלהקה פצחה במסע הופעות שנפסק במפתיע עם הודעה עמומה על כאבי גב של הסולנית, או'ריורדן.
בינואר 2018 מתה או'ריורדן, כתוצאה מטביעה באמבטיה בעת שהייתה שיכורה במלון בלונדון.
בספטמבר 2018 הודיעה הלהקה שהיא תוציא במהלך 2019 אלבום חדש בשם In the End, שעבורו הספיקה או'ריורדן לתרום את קולה בטרם מותה, ולאחר מכן תחדול הלהקה מלהתקיים.
דולורס מארי איילין או'ריורדן (6 בספטמבר 1971 – 15 בינואר 2018) – ווקאלים, קלידים, גיטרה חשמלית ואקוסטית.
נואל אנתוני הוגאן (25 בדצמבר 1971) – גיטרה חשמלית ואקוסטית.
פרגל פטריק לולר (4 במרץ 1971) – תיפוף וכלי הקשה שונים.
ניאל קווין – סולן וגיטריסט ליווי.
עזב את הלהקה ב-1990, לפני ההצלחה של הקרנבריז.
הקרן למצוינות בתרבות (Israel Cultural Excellence Foundation – IcExcellence Foundation) הייתה קרן פרטית לטיפוח אמנים ישראלים מצטיינים שפעלה במשך עשר שנים בין 2001–2011. הקרן איתרה וקיבצה אמנים ישראלים בעלי פוטנציאל גבוה למצוינות, ועזרה להם לממש אותו – בארץ ובעולם.
את הקרן ייסדה וניהלה רחל מראני.
מודל הפעילות היה ייחודי בעולם, ונבנה בשיתוף פעולה עם חוקרים באוניברסיטאות הרווארד וקולומביה בארצות הברית.
הקרן נחשבה ל'סטארט-אפ תרבותי': הגישה ואופן הפעילות נבדלו מהמקובל בתחום התרבות, והיו קרובים יותר באופיים לעולם העסקי.
היא מומנה על ידי אנשי עסקים, חברות וקרנות בארץ ובעולם.
את הקרן יזמה רחל מראני עם חזרתה מוושינגטון, שם שירתה כנספחת התרבות של ישראל בשגרירות.
על הקמתה היא זכתה ב-2003 ב"פרס המנהיגות" מטעם בוגרי מנהל עסקים של אוניברסיטאות הרווארד ווורטון בישראל.
את האמנים בחרו צוותי היגוי ואיתור שכללו אמנים ואנשי תרבות בכירים, כולל 6 חתני פרס ישראל.
טיפוח האמנים התמקד בשני כיוונים עיקריים: קידום ומימוש הכישרון האמנותי לצד ארגון ופיתוח קריירה.
הליווי לכל אמן נמשך מספר שנים.
התכנית פעלה בשתי רמות: אישית וקבוצתית.
באופן אישי - לכל אמן נבנתה תוכנית קידום שהותאמה במיוחד לתחום עיסוקו, אופיו, רצונותיו וצרכיו המקצועיים.
בנוסף, זכו רבים בתהליך אישי של אימון עסקי.
ברמה הקבוצתית - אמני הקרן השתתפו במגוון מפגשים ללמידה, היכרות ועידוד שיתופי פעולה אמנותיים ביניהם.
הסמינרים השנתיים נקראו "האמן כיזם", והתמקדו ב"כישורי קריירה".
בסמינרים אלה נחשפו האמנים, לפעמים לראשונה בחייהם, למושגים מעולם העסקים, כמו חשיבה אסטרטגית, תכנון ארוך טווח, ניהול, פרזנטציה, שיווק, מיתוג, קניין רוחני, נטוורקינג ועוד.
הקרן עודדה את האמנים לפעילות פרו-אקטיבית תוך הבנה שכישרון אמנותי גדול הוא תנאי הכרחי אך לא מספיק למימוש הפוטנציאל ולהצלחה.
מומחים מקצועיים מגוונים עמדו לרשות האמנים גם לאורך השנה בהכנת תוכניות תקציביות, בתכנון והקמת פרויקטים, ועוד.
הקרן תמכה בעשרות אמנים, מ-12 תחומי אמנות - רבים מתוכם עומדים במרכז העשייה התרבותית.
בצוותים האמנותיים, שבחרו את האמנים המצטיינים, השתתפו 35 אמנים ואנשי תרבות בכירים.
ביניהם: דוד טרטקובר, חיים טופול, יוסי מר-חיים, מנדי רודן, אהוד מנור, יואב קוטנר, אוהד נהרין, מירה זכאי, רון ארד, יאיר ורדי, גבי אלדור, אלכס פדואה דני קרוון, יונה פישר, דובי לנץ, גרשון ברם, דני גוטפריד.
מוזיקה עברית: שלומי שבן, רונה קינן, דין דין אביב, רן שם טוב (איזבו), ליאור אלמליח, דוד דאור, ויקטוריה חנה.
מוזיקה קלאסית: גיל שוחט, דן אטינגר, ירון גוטפריד, חן רייס, אבנר דורמן, קרן הדר.
ג'אז: אלי דג'יברי ואבישי כהן.
תיאטרון: איתי טיראן, עידית הרמן (תיאטרון קליפה), מעצב התאורה והתפאורה במבי פרידמן, מירה עוואד, קרן צור.
כתיבה: אתגר קרת, אשכול נבו.
קולנוע וטלוויזיה: תומר הימן, דוד אופק, ניר ברגמן.
אמנות פלסטית: יהודית סספורטס, זויה צ'רקסקי, עדי נס, גל ויינשטיין, יעל ברתנא, טליה קינן.
תקשורת חזותית: המעצב הגרפי עדי שטרן, המאיירת רותו מודן.
עיצוב אופנה: קלודט זורע, מירית ויינשטוק, אבשלום גור.
מחול: יסמין גודר, עמנואל גת, שרון אייל.
עיצוב מוצר: רון גלעד, טל גור.
בקיץ 2010 הודיעה הקרן למצוינות בתרבות על "שנת שמיטה", שנה של האטה/הפסקת הפעילות לצורך בדיקת המודל, מנוחה, הסקת מסקנות.
בקיץ 2011, למרות ההצלחה הגדולה, הוחלט על סגירת הפעילות.
על השיקולים לכך כתבה מראני ספר בשם "לשמוט, סיפור אהבה", שיצא לאור באפריל 2016.
"קרנף" הוא חיתוך עץ שיצר צייר הרנסאנס הגרמני אלברכט דירר בשנת 1515. היצירה התבססה על תיאור כתוב ועל סקיצה של צייר אנונימי של קרנף הודי שהובא לליסבון בתחילת אותה שנה.
דירר בעצמו לא ראה את הקרנף המקורי.
זה היה הקרנף הראשון שהובא לאירופה מאז התקופה הרומית.
בסוף 1515 שלח מנואל הראשון מלך פורטוגל את הקרנף כמתנה לאפיפיור לאו העשירי, אך האונייה שבה נשלח נטרפה סמוך לחופי איטליה בתחילת 1516, והקרנף טבע עימה.
קרנף חי לא נראה מאז באירופה עד שנת 1579, כשהובא קרנף מהודו לחצרו של פליפה השני מלך ספרד.
בתחילת 1514 שלח אפונסו דה אלבוקרקי, מושל הודו הפורטוגזית, שליחים לסולטאן מוזפר השני, שליט קומביי (גוג'ראט המודרנית, שבצפון-מערב תת-היבשת ההודית), על מנת לקבל את הסכמתו לבניית מבצר באי דיו.
השליחות לא הוכתרה בהצלחה, אך מתנות דיפלומטיות הועברו מצד לצד, ובהן קרנף הודי שהועבר מהמזרח הרחוק לליסבון.
באותם ימים, תקופת פריחתה של האימפריה הפורטוגזית, נהגו השליטים במדינות שונות לשלוח זה לזה חיות אקזוטיות שנשמרו בכלובים מיוחדים שהקימו המלכים בחצרותיהם.
הקרנף שנשלח היה כבר רגיל לחיי שביה.
אפונסו דה אלבוקרקי החליט לשלוח את הקרנף, שנקרא בשפת המקום "גאנדה", כמתנה לפטרונו, מנואל הראשון מלך פורטוגל.
הקרנף הובל באונייה "נוסה סניורה דה אז'ודה", שהפליגה מגואה בינואר 1515. האונייה, שקברניטה היה פרנסיסקו פראירה קוטיניו, ושתי אוניות נוספות – כולן עמוסות בחיות אקזוטיות – חצו את האוקיינוס ההודי, הקיפו את כף התקווה הטובה, והמשיכו צפונה באוקיינוס האטלנטי לכיוון פורטוגל, תוך עגינות קצרות במוזמביק, באי סנט הלנה ובאיים האזוריים.
לאחר מסע מהיר יחסית שארך 120 יום, הורד הקרנף בפורטוגל ב-20 במאי 1515, ליד המקום שבו הלך ונבנה מגדל בלן.
בהמשך עוטר המגדל בגרגוילים (פסלים בולטים מקירות ומגגות) של ראשי קרנפים מתחת לקורות הרוחביות של המגדל.
קרנפים לא נראו באירופה מאז ימי האימפריה הרומית, ודמות הקרנף הצטיירה בדמיונם של האירופים כמעין חיה אגדית, שזוהתה לעיתים כחיה המיתולוגית חד-קרן.
בואו של קרנף חי לאירופה נחשב, לפיכך, לסנסציה.
בהקשר של תקופת הרנסאנס, אירוע הבאת הקרנף דמה לחשיפה של עתיקות קלאסיות, כדוגמת גילוי ארכאולוגי של פסל או של כתובת קלאסית עתיקה.
החיה האקזוטית הוחזקה בכלוב בחצרו של המלך מנואל בארמון רִיבֶּירָה שבליסבון, כשהיא מופרדת מפילים ומחיות אחרות שהחזיק המלך בארמון אסטאוס.
ב-3 ביוני 1515 ניסה המלך לקיים קרב בין הקרנף ופיל צעיר שהחזיק, כדי לבדוק את ההשערה שכתב הסופר וחוקר הטבע הרומי פליניוס הזקן בספרו תולדות הטבע, שקרנפים ופילים הם "אויבים" מרים.
הקרנף התקדם באיטיות לכיוון יריבו הפיל, אך הפיל, מבוהל מהרעש ומהמהומה שיצר הקהל הרב שצפה במופע, ברח בבהלה מהזירה עוד לפני שנוצר איזשהו מגע בין שתי החיות.
לבסוף החליט המלך מנואל להעניק את הקרנף כמתנה לאפיפיור ליאו העשירי.
בפעולה זו רצה המלך להחזיר טובה לאפיפיור, ולשמר את תמיכתו בתפיסה הפורטוגזית של הטריטוריות החדשות שגילו הפורטוגלים במזרח הרחוק, מאז שוואסקו דה גמה גילה את נתיב השיט להודו מסביב לאפריקה ב-1498. שנה קודם לכן שמח האפיפיור מפיל לבן שנתן לו המלך כמתנה.
בדצמבר 1515 הועלה הקרנף לאונייה יחד עם מתנות יקרות ערך נוספות – כולל תבלינים וצלחות כסף – כשהוא מעוטר בקולר קטיפה ירוק עטור פרחים, ויצא למסע משפך הנהר טז'ו (נמל ליסבון) לרומא.
הספינה חלפה ליד מרסיי בתחילת 1516, ומלך צרפת, פרנסואה הראשון, שחזר מפרובאנס, ביקש לראות את החיה.
הספינה הפורטוגלית עגנה לזמן קצר באי שליד חופי מרסיי, והקרנף הורד ממנה ונצפה על ידי המלך ב-24 בינואר.
בהמשך המסע נטרפה האונייה בסערה פתאומית, כששטה סמוך לחופי ליגוריה שבצפון מערב איטליה.
הקרנף, שהיה אסור בשלשלאות לסיפון, טבע עימה.
גופתו של הקרנף נמצאה, הוחזרה לליסבון ופוחלצה.
בעת שהותו בליסבון נבחן הקרנף ונבדק על ידי מלומדים וסקרנים, ומכתבים שתיארו את היצור המוזר נשלחו בידי שליחים ברחבי אירופה.
התרשים הראשון הידוע של החיה נוצר על ידי צייר בלתי ידוע, על-פי שיר שכתב הרופא הפלורנטיני ג'ובאני ג'אקומו פני (Giovanni Giacomo Penni), ופורסם ב-13 ביולי 1515, פחות משמונה שבועות מבואו של הקרנף לליסבון.
ציורים נוספים של קרנף הופיעו בציורי אותה תקופה ברומא בידי הציירים ג'ובאני מאודינה ורפאל, ייתכן שעל פי הפוחלץ, אם אכן הגיע לרומא, או על פי מקורות אחרים.
ולנטים פרננדס , סוחר ומדפיס ממוראביה, ראה את הקרנף בליסבון זמן קצר לאחר שהגיע אליה, ותיאר אותו במכתב ששלח לחבר בנירנברג ביוני 1515. המכתב המקורי לא שרד, אך העתק של המכתב באיטלקית שמור בבית הספרים הלאומי שבפירנצה.
מכתב שני מכותב בלתי ידוע נשלח מליסבון לנירנברג בערך באותו זמן, וצורפה אליו סקיצה שגם ציירה אינו ידוע.
אלברכט דירר ראה את המכתב השני בנירנברג, ואף שלא ראה קרנף מימיו, צייר שני רישומי דיו, ועל-פי הרישום השני יצר את חיתוך העץ של הקרנף.
בהקדשה שרשם דירר בגרמנית על חיתוך העץ, ומבוססת, ככל הנראה, על התיאור של פליניוס, נכתב:
חיתוך העץ של דירר אינו מציג את הקרנף באופן מדויק.
הוא מציג חיה עטויה בלוחות גרמיים בדומה ללוחות השריון של אביר, עם צווארון משוריין באזור הצוואר, כשהם ממוסמרים לאורך חיבורם לגוף.
הוא גם הוסיף קרן נוספת על גב הקרנף, כיסה את רגליו בקשקשים, הוסיף מרקם קשקשי על פני גוף החיה, וצייר חלק משולי לוחות השריון כדמויי מסור.
אף לא אחד מהמאפיינים הללו נמצאים בקרנף הודי אמיתי.
לאור העובדה שדירר היה ידוע בקפדנותו הרבה בציוריו בכלל ובציורי הטבע שלו בפרט, הועלו השערות שונות כדי להסביר את אי-הדיוקים שביצירתו זו.
על פי חלק מההשערות, ייתכן שלוחות השריון שבהם עטוי הקרנף שבציור אכן הורכבו עליו לקראת הקרב בינו לבין הפיל בפורטוגל, והקשקשים שעל גופו הם פגמי עור שבהם לקה הקרנף במהלך מסעו בן ארבעת החודשים בים, כשהתחכך ונפגע מסורגי הכלוב הצר שבו נכלא בספינה.
אך מרבית ההסברים מייחסים את אי-הדיוקים לכך שדירר לא ראה את הקרנף והוסיף לו תוספות "יצירתיות" הנובעות מדמיונו האמנותי.
נראה שדירר התכוון להדגיש בטקסטורה הקשקשית ובלוחות השריון שבהם כיסה את החיה את אופיו המחוספס של הקרנף, וכן את עורו הקירח, שעל-פי השערתו היה מכוסה בבליטות דמויות יבלות במעלה רגליו, בגבו ובכתפיו.
חיתוך עץ נוסף של קרנף נוצר על ידי הנס בורגקמאיר באאוגסבורג בערך באותו זמן שדירר יצר את חיתוך העץ שלו בנירנברג.
בורגקמאיר התכתב עם סוחרים מליסבון ומנירנברג, אך אין זה ברור אם הייתה לו גישה למכתב או לסקיצה כפי שהיו לדירר, וייתכן אף שראה במו עיניו את הקרנף בליסבון.
דמות הקרנף שצייר נאמנה יותר לקרנף חי, ואינה כוללת את התוספות המיוחדות שהוסיף דירר לקרנף בציורו.
בורגקמאיר גם הוסיף את השלשלאות שבהן היה כפות הקרנף.
למרות זאת, חיתוך העץ של דירר הותיר רושם עז יותר, והאפיל בפופולריות שלו על יצירתו של בורגקמאיר.
רק עותק אחד של ציורו של בורגקמאייר שרד, בעוד שמבלוק העץ שיצר דירר נוצרו הדפסים רבים.
ההדפס הראשון של חיתוך העץ של דירר הודפס ב-1515, וכלל גם שתי שורות של טקסט, ולאחר מותו של דירר ב-1528, הופקו ממנו הדפסים רבים נוספים במהלך המאה ה-16. בהדפסים מאוחרים שהופקו מיצירתו של דירר, נוספו שש שורות של טקסט המתארות את החיה.
בבלוק העץ המקורי של דירר המשיכו להשתמש להפקת הדפסים, אף על פי שההדפסים המאוחרים נפגמו כתוצאה מחורים ומסדקים שיצרו בו תולעי עץ, בעיקר באזור רגליו של הקרנף.
למרות הטעויות שבדמות הקרנף שיצר דירר, נותר הדפס העץ שלו פופולרי מאוד, ונחשב לתיאור נאמן של קרנף חי עד המאה ה-18. דירר העדיף ליצור חיתוך עץ (ולא, לדוגמה, תחריט נחושת), מכיוון שחיתוך העץ מאפשר עידון ופירוט נוסף של הפרטים בדמות, וזאת כדי להבטיח שיצירתו תשוכפל ותודפס בעותקים רבים.
דמות קרנף המבוססת על יצירתו של דירר, נבחרה ביוני 1549 על ידי אלסנדרו דה מדיצ'י כחלק מסמלו ומהמוטו שלו: "Non buelvo sin vencer" (בספרדית מוקדמת: "אני לא אחזור ללא ניצחון").
פסל של קרנף המבוסס על יצירתו של דירר הוצב בבסיס אובליסק בגובה של 21 מטר, שתוכנן על ידי ז'אן גוז'ון, והועמד בחזית כנסיית הקבר שהייתה ברחוב סן דני שבפריז ב-1549, כדי לכבד את בואו של מלך צרפת החדש, אנרי השני.
העתקים מיצירתו של דירר עיטרו טקסטים בתחומי הטבע, כמו אלו של "קוסמוגרפיה" של סבסטיאן מינסטר (1544), "ההיסטוריה של עולם החי" של קונרד גסנר (1551), "ההיסטוריה של חיות טרף בעלות ארבע רגליים" של אדוארד טופסל (1607), ורבים אחרים.
דמות דומה של קרנף מעטרת, כתבליט, את שולי דלתות הברונזה המערביות של הקתדרלה של פיזה.
דמויות קרנפים המשיכו להופיע בציורים ובפסלים, ואף הפכו לעיטור נפוץ בכלי פורצלן.
החיבה והפופולריות של דמות הקרנף השגויה שיצר דירר, נותרו על כנם גם לאחר שהובא למדריד קרנף הודי ושהה בה 8 שנים בין השנים 1579 – 1587, וגם לאחר שהוצג קרנף חי בלונדון כמאה שנים מאוחר יותר (1684 – 1686), וקרנף חי נוסף לאחר 1739.
המעמד הבולט של דמות הקרנף שיצר דירר ואלו שנגזרו ממנה, החל להתעמעם מאמצע המאה ה-18, כשקרנפים חיים נוספים הובאו לאירופה והוצגו לציבור.
ז'אן-בפטיסט אודרי צייר דמות בגודל טבעי של הקרנפה קלרה ב-1749, וג'ורג' סטאבס צייר דיוקן גדול של קרנף שהוצג בלונדון סביב שנת 1790. שני ציורים אלו הציגו דמויות מדויקות בהרבה מהדמות שיצר דירר, ובציבור החלה להתקבע בהדרגה דמות ריאליסטית יותר של קרנף.
בפרט, ציורו של אודרי שימש כהשראה לאיור של קרנף שנכלל בחיבור האנציקלופדי "היסטוריה של הטבע", שכתב חוקר הטבע והמתמטיקאי הצרפתי ז'ורז'-לואי לקלרק מבופון, והועתק ממנו באופן נרחב.
בשנת 1790, ג'יימס ברוס, שכתב את "מסעות לגילוי מקור הנילוס", כינה את עבודתו של דירר כ"ביצוע כושל בכל פרטיו", וכן כ"המקור שבגללו צוירה החיה הזאת בכל הצורות המפלצתיות מאז ומעולם".
למרות זאת, האיור שהביא ברוס בספרו לקרנף לבן אפריקני, על אף שהוא שונה באופן ניכר מהקרנף ההודי, עדיין כולל אי-דיוקים המופיעים ביצירתו של דירר.
הסמיוטיקן האיטלקי אומברטו אקו טוען שהקשקשים ולוחות השריון שביצירתו של דירר הפכו לאלמנטים הכרחיים בהצגתה של החיה, גם לאלה שמכירים אותה היטב, מכיוון, שעל-פי דעתו, רק הסימנים הצורניים המופיעים אצל דירר התקבעו בתודעה כסימני היכר לדמותו האיקונית של קרנף.
הוא מוסיף ומציין שעורו של הקרנף במציאות מחוספס יותר מכפי שהוא נראה, ושלוחות השריון והקשקשים שביצירתו של דירר מציגים ומדגישים אינפורמציה בלתי נראית זו.
עד סוף שנות ה-30 של המאה העשרים הופיעה דמות הקרנף של דירר בספרי הלימוד בגרמניה כדמות נאמנה של קרנף.
הקרנף ההודי עדיין נקרא בגרמנית "קרנף משוריין" (Panzernashorn).
גם כיום יש לדמותו של הקרנף של דירר השפעה אמנותית חזקה.
הוא שימש, לדוגמה, כהשראה לפסל שיצר סלבדור דאלי ב-1956, ומוצג בפוארטו באנוס במרבלה שבדרום ספרד מאז 2004. עד היום משמשת יצירתו של דירר בבתי ספר ובפקולטות לאמנות, כדוגמה קלאסית לשימוש באמצעים גרפיים לצורך הדגשה אמנותית של הבעה ותכונות אופי, ולביטוי אמנותי של מהות פנימית באמצעים צורניים.