tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה "ממונה" בכולל רייסין, ותקופה מסוימת ניהל את המוסד.
כמו כן היה חבר ההנהלה וגבאי בחברה קדישא בירושלים.
נפטר בשנת תש"ה, ונקבר בהר הזיתים.
בשעת ההלוויה הוכרז על הקמת "קרן פרסים" על שמו לתלמידים מצטיינים של תלמוד תורה עץ חיים, והיא פעלה במשך שנים.
בני המשפחה התלבטו מה לכתוב על מצבתו ופנו לראש ישיבת עץ חיים הרב איסר זלמן מלצר.
הוא נטל עט ונייר וכתב עליו: "גדול מרביצי התורה בדורנו".
היה אב לארבעה בנים ושש בנות.
בנו, הרב יהודה לייב מן, היה מזכיר תלמוד התורה עץ חיים ואחד המלמדים בו.
אחד מחתניו היה הרב ברוך אבא רקובסקי, שכיהן כרב השכונות אבן ישראל עזרת ישראל בירושלים (אביו של הרב יעקב מן רקובסקי, שהיה רב המרכזים הרפואיים הדסה בירושלים).
אחיו היה יצחק דוד מן, הבעלים של חברת "מן-ברמן" ואביו של פרופסור קלמן יעקב מן.
גיסו היה נפתלי צבי פרוש-גליקמן (אף הוא חתנו של משה ריבלין).
נכד נוסף היה משה יוסף מן ששימש במשך עשרות שנים כמנכ"ל בנק טפחות ולאחר מכן מנכ"ל בנק המזרחי.
משה מן עסק שימש עשרות שנים בהתנדבות בתפקידי יו"ר ועד ההנהלה של בית החולים שערי צדק ושל בית החולים עזרת נשים, חבר הנהלת אוניברסיטת בר-אילן, וחבר הנהלת קרן לירושלים
חיים מירום (מרימפולסקי) (19 בספטמבר 1910 - 30 במרץ 1958) היה זואולוג ישראלי, מחברו של "צפורי ארץ ישראל", מגדיר הציפורים הראשון בישראל, וממניחי היסוד לצפרות הישראלית.
מירום נולד בווירבאלן, ליטא, בן זקונים לאלחנן ויוהאנה מרימפולסקי.
עם גמר לימודיו בגימנסיה העברית בווירבאלן, עבר לקובנה, שם למד בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה.
לאחר שנה נטש את לימודי הרפואה, ועבר ללמוד בחוג לביולוגיה.
בשנת 1932, קיבל מירום משרת מורה בגימנסיה העברית בטבריג.
שם, לימד את מקצועות הטבע, עברית וגאוגרפיה, במקביל להיותו מורה לטבע בגימנסיה הליטאית הממשלתית.
בשנת 1938, מונה למנהל הגימנסיה העברית, תפקיד שמילא עד סגירת המוסד, עם סיפוחה של ליטא לברית המועצות.
בשנת 1941, בסמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה, נשא לאישה את טאובה.
במהלך המלחמה, מונה למנהל האדמיניסטרטיבי של בית החולים בגטו שבשאבלי.
בשעות הפנאי שלו, לימד את ילדי הגטו עברית.
באוגוסט 1944, נשלחו אשתו ואימו של מירום לאושוויץ, שם נספו.
בתום המלחמה, מונה מירום למשרת מורה לעברית בוונציה, ובמהלך תקופה זו, פגש את מרים סלוצקי, לימים אשתו.
השניים עלו לארץ ישראל על סיפונה של ספינת המעפילים "אנצו סירני".
בישראל, מונה על ידי היינריך מנדלסון לתפקיד חוקר ומורה במכון הביולוגי, שיהפוך לימים לחלק מאוניברסיטת תל אביב.
במסגרת עבודתו עסק, בין השאר, במחקר אורניתולוגי ורפטולוגי.
עם יסודה של אוניברסיטת תל אביב, מונה לתפקיד מרצה במורפולוגיה ובאנטומיה של בעלי חוליות, ונמנה עם חברי הוועדה לקבלת תלמידים.
מירום נהרג ב-1958 בתאונת דרכים ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
הוא הותיר אחריו את אשתו, מרים, ושני בנים - אהרן (רוני) ואלון.
אחד מנכדיו של מירום הוא התסריטאי אדר מירום.
מירום היה מחברו של מגדיר הציפורים הראשון בישראל, "צפורי ארץ ישראל".
אחת הסברות היא, כי שמה העברי של הציפור "מירומית שחורה" התקבל בזכותו של מירום, שהיה הראשון לאתרה בישראל.
חיים ממן (נולד ב-22 באפריל 1945) הוא עיתונאי וסופר ישראלי.
חיים ממן, עיתונאי וסופר ישר נולד ב-22 באפריל 1945 במרוקו למשפחה ציונית.
בשנת 1955, בהיותו כבן 10, עלתה משפחתו לישראל והתיישבה במושב מטע.
ממן למד בבית הספר אליאנס ובגימנסיה "דעת".
את לימודיו הגבוהים עשה באוניברסיטה העברית בתחומי חברה והרוח, ובמקביל למד עיתונאות ותקשורת בבית ספר בתל אביב.
לאחר שירותו הצבאי, החל ממן לעבוד במשרד החינוך, שם שימש בתפקידים כלכליים, כולל ניהול תקציבי מרחב ירושלים ופיקוח מינהלי במוסדות החינוך.
בשנת 1976 מונה כדובר ההסתדרות במרחב ירושלים.
בשנת 1989 נבחר לסגן ולממלא מקום יו"ר ההסתדרות במרחב ירושלים וליו"ר האגף לחינוך ולתרבות.
ממן כתב מעל ל-1,300 מאמרים וכתבות בנושאים חברתיים, כלכליים ומדיניים, שפורסמו בין היתר בעיתון דבר.
בנוסף, תרם מאמר לספר "העולם היהודי" ("The Jewish World"), שהופץ באנגלית ובעברית ב-103 מדינות.
ממן חיבר וערך 11 ספרים וחוברות: "מקוצ'ין לארץ ישראל", "נשים בעידן הטכנולוגי", לשכת המסחר ירושלים, "עלמה" בנושא מעמד הנשים ועוד.
הוא שימש חבר דירקטוריון בחברה הממשלתית למדליות, בתיאטרון ירושלים ובמרכז הפועל.
בנוסף ערך מעל 350 מגזינים, כולל המגזין השבועי הארצי אנשים.
משנת 2005 ממן הוא הבעלים ועורך המגזין ירושלים שלנו, שעוסק בנושאים מגוונים ובירושלים בפרט.
ממן משמש משנת 2010 כיו"ר מועצת האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית המאחד כ־300 עיתונאים ועורכים בישראל.
הוא חבר בארגונים ציבוריים, בהם: חבר הנהלת ארגון קהילות יהודי צפון אפריקה בירושלים, המועצה הציונית בישראל, איגוד הדוברים, לשכת העיתונות הממשלתית ומועצת המרכז העולמי למורשת יהודי צפון אפריקה.
ממן יצא בשליחויות מחוץ לישראל מטעם גופים ציבוריים שונים, בהם, האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית, עיריית ירושלים וההסתדרות הכללית.
הוא התאלמן מאשתו כשהייתה בת 33 וגידל לבדו את שני ילדיהם.
לימים נישא בשנית ונולדה לו בתו עדן, מפיקה ברשת ב' ושדרנית ברשת ג'.
חיים מופלאים: פצלי ברג'ס וטבע ההיסטוריה הוא ספר משנת 1989 על האבולוציה של הפאונה של תור הקמבריון מאת הפלאונטולוג סטיבן ג'יי גולד מסגל אוניברסיטת הרווארד.
התזה של גולד ב"חיים מופלאים" הייתה כי מצבים התלויים זה בזה משחקים תפקיד מרכזי בהיסטוריה האבולוציונית של החיים.
הוא ביסס את טיעונו על המאובנים השמורים בצורה יוצאת דופן של פצלי ברג'ס, מרבץ עשיר של מאובנים המתוארך לפני 505 מיליון שנה.
גולד טוען כי בתקופה זו, מעט לאחר הפיצוץ הקמבריוני, היו הבדלים גדולים יותר בין צורות גוף אנטומיות (מערכות) ממה שקיים כיום.
עם זאת, מרבית המערכות הללו לא הותירו צאצאים מודרניים.
כל בעלי החיים מפצלי הברג'ס, טוען גולד, הותאמו להפליא לסביבתם, וקיימות עדויות מועטות לכך שבעלי החיים ששרדו הותאמו טוב יותר מבני דורם הנכחדים.
גולד טען שאם ניתן הזדמנות "לגלגל אחורה את קלטת החיים" ולתת לה להתנגן שוב, אנו עשויים למצוא את עצמנו חיים בעולם שמאוכלס בצאצאי הלוציגניה (Hallucigenia) ולא צאצאים של פיקאיה (Pikaia) (האב הקדמון של כל בעלי החוליות).
גולד הדגיש כי טענתו לא התבססה על "אקראיות" אלא על "תלויות"; תהליך שבאמצעותו תוצאות היסטוריות נובעות מרצף בלתי צפוי של מצבים קודמים, כאשר כל שינוי ברצף משנה את התוצאה הסופית.
מכיוון שכשירות לתנאים קיימים אינה מבטיחה הישרדות לטווח הארוך - במיוחד כאשר התנאים משתנים בצורה קטסטרופלית - הישרדותם של מינים רבים תלויה יותר במזל מאשר בתכונות קונבנציונליות של עליונות אנטומית.
גולד גורס כך: "תכונות המקדמות את יכולת ההישרדות במהלך הכחדה המונית עושות זאת בדרכים מקריות שאינן קשורות לסיבות להתפתחותן מלכתחילה".
גולד טבע קודם את המונח אקספטציה כדי לתאר תכונות מועילות להפליא, שהן הסתגלות אבולוציונית, אך נוצרות מסיבות שאינן הברירה הטבעית ההדרגתית.
גולד ראה באופביניה (Opabinia) - יצור משונה בעל חמש עיניים וזרבובית קדמית - בעל חיים כה חשוב להבנת הפיצוץ הקמבריוני, עד שרצה לקרוא לספרו "מחווה לאופביניה".
"חיים מופלאים" טיפס במהירות ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס תוך שבועות מהוצאתו לאור.
הספר עורר דיון נרחב בנוגע לאופי ההתקדמות והמגבלות באבולוציה.
התזה השנויה במחלוקת של גולד הייתה שאם תוחזר שוב ההיסטוריה של החיים, לא סביר שתחזור האינטליגנציה האנושית.
בסקירתו כתב הביולוג ריצ'רד דוקינס כי: "חיים מופלאים הוא ספר כתוב יפהפה ועם זאת מבולבל לגמרי.
להפוך דיווח מורכב וטכני של האנטומיה של תולעים ושאר תושבים לא בולטים של ים בן חצי מיליארד שנה לספר שלא ניתן להפסיק לקוראו, הוא מבצע ספרותי מבריק.
אבל התאוריה שסטיבן גולד סוחט מהמאובנים שלו היא בלגן מעציב".
ביולוג האבולוציה ארנסט מאייר טען שגולד "הפך את התלויות לנושא כל כך מרכזי ב"חיים מופלאים", ואני הגעתי למסקנה שבכך ייתכן שהוא בגדול צודק."
הביולוג ג'ון מיינרד סמית כתב: "אני מסכים עם גולד שהאבולוציה אינה ניתנת לחיזוי באופן כללי.
אף על פי שאני מסכים עם גולד לגבי תלויות, אני מוצא שבעיית הקידמה קשה יותר.
אני כן חושב שהקידמה התרחשה, אם כי אני מתקשה להגדיר במדויק את כוונתי".
הפילוסוף הקנדי מייקל רוז (Michael Ruse) כתב: "חיים מופלאים היה הספר הטוב ביותר שנכתב על ידי סטיבן ג'יי גולד המנוח, פלאונטולוג וסופר מדע פופולרי.
זה… סיפור מרגש שגולד מספר בצורה שאף אחד אחר לא יכול להשתוות לה".
חלק מהשחזורים האנטומיים שציין גולד בספרו הוכחו אחר-כך כשגויים, בייחוד השחזור שביצע סיימון קונווי מוריס להלוציגניה ב-1997. השחזור של קונווי מוריס היה "כל כך מוזר, קשה כל כך לדמיין כבעל חיים הפועל ביעילות".
התזה המהותית של הספר היא עדיין נושא למחלוקת בין ביולוגים אבולוציוניים בימינו.
חיים (חוטיה) מארוביץ' קראסנוקוטסקי או יפים מארקוביץ' קראסנוקוטסקי (1 במאי 1904 – 15 באוגוסט 1982) היה יהודי סובייטי שעוטר בעיטור גיבור ברית המועצות, השתחרר בדרגת מייג'ור גנרל.
ב-1920 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ושנתיים במכללה לרפואה.
בהמשך עבד כמדריך חינוך גופני.
ב-1930 סיים קורס להכשרת מפקדי חי"ר בקייב.
השתתף בפלישת הכוחות הסובייטים למערב אוקראינה ב-1939. השתתף במלחמת החורף בדרגת קפטן.
ידוע דיוקנו בעיפרון משנת 1940 שצויר על ידי אלכסנדר לאקטיונוב.
חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מאז 1941.
פיקד על הגדוד בקרבות המלחמה הפטריוטית הגדולה מאז יום תחילתה, 22 ביוני 1941. על הצלחות לחימה בתבוסת קבוצת ורמאכט באוריול, מונה לסגן מפקד רגימנט סיור.
הצטיין בקרבות ליד העיר פושקין.
היה ראש מחלקת אימוני הלוחמים של הצבא.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוא היה ראש המחלקה הצבאית של מכון המורים הממלכתי בנובגורוד (מספטמבר עד נובמבר 1946).
נפטר ב-15 באוגוסט 1982 ונקבר בבית העלמין הצבאי לוקיאנובסקויה בקייב.
בנו מיכאיל שירת בספינות חיל הים הסובייטי ועוקב בקידום עקב לאומו ונכדו סרגיי בדרגת קפטן מדרגה שלישית שירת בצוללות חיל הים הסובייטי והרוסי.
הרב חיים מאיר מזרחי היה מחכמי ורבני אזמיר במאה ה-19. מחבר ספר בן הרמה על הרמב"ם.
נולד לשרה בכורה ולרבי יצחק מזרחי.
למד בבית מדרשו של רבי דוד אמאדו, ישיבת בית הלוי:
רבי יאושע שלמה ארדיט, מחבר ספר חינא וחיסדא, כותב עליו: .
נשא ונתן בתורה עם בני דורו, וביניהם הרב חיים בנימין פונטרימולי, מחבר ספר פתח הדביר, רבי אברהם פאלאג'י, שמכנהו "עמיתנו בתורה", ורבי יעקב אמאדו.
הספידו רבי יצחק פאלאג'י בספרו יפה ללב.
בי"א בתשרי תקצ"ב נפטר אביו, ואמו נפטרה בסיוון תקע"ד.
שני ילדים של רבי מאיר נפטרו סמוך ללידתם.
בב' בתשרי ה'תר"ז נפטר בנו הבכור, רבי בכור יצחק מזרחי, כשטרם חלפה שנה מנישואיו.
על רבי יצחק, רבי חיים פאלאג'י מעיד:.
בעקבות משבר אישי זה, ממנו התקשה להתאושש, פנה הרב להוציא לאור את כתביו.
חלק מכתביו של הרב נשרפו בשריפה הגדולה באזמיר בי"א באב התרי"א, והחלק שנותר, הוחזק בתיבה, אותה פתחו גנבים שדרו בבתים לאחר השריפה, ולאור אכזבתם כי רבה מכך שלא מצאו אבנים טובות וכסף בתיבה, הניחוה פתוחה בחוץ עד שנרטבו כתבי היד מהגשמים.
לרב נותרה רק מחברתו אישית אותה נשא בחיקו וממנה ומזיכרונו הדפיס את חידושיו.
בן הרמה (אזמיר תרל"ה) - שקלא וטריא על דברי הרמב"ם, מעט שאלות ותשובות.
לספר הסכמה מהרב יהושע שלמה ארדיט.
בן יאיר (אזמיר תרל"ז) - ביאור תרגום אונקלוס, פירוש רש"י, ופירוש רבינו יערב בעל הטורים על התורה בתוספת חידושים ופירושים.
בסוף הספר שבעה דרושים - לנישואין, למעלת התשובה, והספדים - לאביו, לחמיו, לאמו, לאחיו - ר' שלמה מזרחי, ולגביר יאושע שם טוב הלוי, פרנס ישיבת בית הלוי בה למד, ולאשתו ולבתו של הגביר.
חיים מילר (נולד ב-1965 ה'תשכ"ו) הוא פוליטיקאי חרדי שכיהן בעבר כסגן ראש עיריית ירושלים.
חיים מילר נולד ב-1965. אביו, הרב מרדכי יעקב מילר (1935-2019) היה מייסד תלמוד תורה "הדר ציון" בירושלים ומנהלו למעלה מ־45 שנה.
טרם כניסתו לפוליטיקה היה מילר מנהל "חדר" בירושלים, ומקורבו של האדמו"ר מגור פינחס מנחם אלתר.
מילר שימש במשך חמש שנים כסגנו של ראש העיר טדי קולק, והמשיך להחזיק בתפקיד גם במהלך עשר שנות כהונתו של אהוד אולמרט בראשות העיר.
בתקופה זו גם כיהן כממלא מקום ראש העיר והחזיק בתיקים במועצת העירייה.
ב-1989 נבחר לראשונה לייצג את חסידות גור ברשימת אגודת ישראל למועצת עיריית ירושלים, וזאת לאחר שהנציג הקודם של החסידות, הרב אברהם יוסף לייזרזון, התפטר ממועצת העיר וסירב להיכלל מחדש ברשימת המפלגה.
הבחירה במילר נעשתה על ידי בחירות מקדימות, תהליך יוצא דופן בפוליטיקה החרדית בישראל.
מכיוון שהאדמו"ר שמחה בונם אלתר היה חולה ולא היה יכול לקבוע בעצמו את זהות המועמד, הוצבה קלפי בסמוך לבית המדרש של חסידי גור בירושלים והאברכים הוזמנו להצביע עבור מועמד.
מילר, שהיה מקורב לאחיו של האדמו"ר, פנחס מנחם אלתר (שלימים ירש אותו בראש החסידות), נבחר.
במסגרת תפקידיו במועצת העיר הואשם לא פעם בניצול סמכויותיו בניסיונות להגן על אינטרסים חרדיים:
בנובמבר 1990, בתקופת ההכנות בישראל לקראת מלחמת המפרץ הראשונה, עתר מילר לבג"ץ יחד עם ראש עיריית בני ברק משה אירנשטיין, בדרישה לחלק לחרדים בעלי זקנים ערכות מגן מיוחדות שלא ידרשו מהם לגלח את זקנם.
בטרם התקבלה החלטה בעתירה הודיעו שר הביטחון משה ארנס וסגן שר הדתות משה גפני כי יוקצו 5 מיליון ש"ח (שווה ערך ל-16 מיליון ש"ח ב-2022) לייצור מסכות המותאמות לבעלי זקנים.
בשנת 1991, בעת שהיה חבר ועדת המשנה לתכנון ובנייה של עיריית ירושלים, היה מעורב במתן היתר לא חוקי להקמת מבנה של חסידי גור בעיר בניגוד לעמדתו של היועץ המשפטי של הוועדה.
הוא נחקר ומשטרת מחוז ירושלים המליצה לפרקליטות המחוז להעמיד אותו לדין לצד נסים זאב מש"ס, שמואל מאיר מהמפד"ל ובן-ציון קיגלר מדגל התורה.
ב-1992 תמך בהרחבת סגירת הרחובות בירושלים לתנועה במהלך השבת, והוביל לכך שגם הרחוב בו התגורר בעצמו נכלל ברשימת הרחובות שייסגרו.
זאת, על אף שהרחוב לא נכלל בסקר שהוזמן כדי לבחון את השלכות סגירת הכבישים על תנועת הרכבים בהם בשבת.
ב-1995, כשכיהן כסגן ראש העירייה איים להקפיא את התקציבים העירוניים של מוזיאון ישראל לאחר שבמוזיאון הוצגה יצירתו של הפסל האמריקני רוברט גובר שכללה פסלי עירום של נשים וגברים.
לאחר שהתבררו תוצאות הבחירות ב-1996 וניצחונן של מפלגות הימין, איים מילר לבטל את רישיון העסק של סניף מקדונלד'ס בירושלים, בטענה שהוא מפר את חוקי הכשרות, וכי יהדות התורה תתנה בכך את כניסתה לקואליציה בראשות נתניהו.
ראשי יהדות התורה התכחשו לאיום זה והבהירו כי סגירת המסעדות הלא כשרות בעיר אינה עומדת על הפרק.
ב-31 באוגוסט 1996, בראיון לתוכנית "יומן השבוע" בקול ישראל, כינה מילר את דגל ישראל "מקל עם סמרטוט של כחול לבן עליו".
האמירה עוררה סערה ציבורית ועו"ד תיאודור אורין פנה ליועץ המשפטי לממשלה בדרישה להעמיד לדין את מילר, על פגיעה בכבוד הדגל.
בדיון בפרשה כתב השופט מישאל חשין: "דגל ישראל אין הוא 'סך הכל ביטוי של מקל עם סמרטוט של כחול לבן עליו'.
דגל ישראל הוא אני ואתה ואת, הוא והיא, הם והן, אנחנו וילדינו.
וגם מי שהלכו ולא ישובו אלינו, ואנו כולנו, אין אנו סמרטוט...".
דבריו של מילר זכו לגינוי גם מצידו של יו"ר דגל התורה הרב אברהם רביץ שכינה את מילר "איש טיפש, קטן וזניח".
ב-1997 הגיש נגדו יו"ר הוועדה לביקורת המדינה, רן כהן ממרצ, תלונה בחשד לשימוש שלא כדין בכספי ציבור.
על פי התלונה מילר השתמש ב-1995 בכספיה של הקרן הציבורית "נר יחיאל", שנסגרה בשנת 1991, כדי לרכוש כרטיסים למופע "3000 שנה לירושלים" בסכום של 4,200 שקל.
מילר נחקר במשרדי היחידה הארצית לחקירות הונאה.
ב-1998, לאחר זכייתה של דנה אינטרנשיונל בתחרות האירוויזיון הצהיר מילר כי יפעיל את סמכותו כסגן ראש העירייה למנוע את קיומה של התחרות בירושלים, והוסיף כי היה מעדיף שלא תתקיים כלל בישראל אלא "בארצות הגויים", כדבריו.
דבריו זכו לגינוי מצד ראש העיר אהוד אולמרט וראש הממשלה בנימין נתניהו.
לאחר שהוחלט לקיים את התחרות בבנייני האומה בירושלים קרא להחרים את האולם.
לקראת חגיגות היובל לעצמאות ישראל ב-1998 איים מילר לארגן הפגנה של 30 אלף איש מול טקס "פעמוני היובל" אם לא יבוטל קטע המחול "אחד מי יודע" שהיה אמור להיכלל בו.
עוד ב-1998 התבטא מילר כנגד ציבור העולים החדשים.
בתגובה הגישו נגדו חברי הכנסת יורי שטרן וחברי מועצת עיריית ירושלים לריסה גרשטיין ויעקב ליפשיץ, תלונה ליועץ המשפטי לממשלה, וקראו לו להתפטר מתפקידו.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003 פרש מסיעת אגודת ישראל, התרחק מחסידות גור והחליט להתמודד בראש רשימה עצמאית חרדית-חילונית למועצת עיריית ירושלים.
הרשימה זכתה בכ-3000 קולות בלבד ולא עברה את אחוז החסימה.
ב-2006 היה ממייסדי עמותת "התנועה למען ירושלים ותושביה" שנועדה "לפעול למען תושבי ירושלים בנושאי איכות הסביבה וסיוע לתושבים לשמירה על זכויותיהם המוניציפליות".
מילר עמד בראש התנועה עד לפירוקה בשנת 2019.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב-2008 התכוון מילר להתמודד על ראשות עיריית ירושלים מטעם תנועתו החדשה, ואף הודיע על כך במכתב רשמי להנהלת יהדות התורה, אולם לבסוף הסיר את מועמדותו וקרא לתמוך במועמד יהדות התורה מאיר פרוש.
במסגרת פעילותו הוביל מילר שורה של מחאות כנגד החלטות של עיריית ירושלים וממשלת ישראל:
ב-2009 יזם דיון בוועדת הביקורת של הכנסת לאחר שהתברר כי משרד הדתות אינו משתמש בתקציב שנתי של 3 מיליוני שקלים המיועד לאבטחת הר הזיתים.
ב-2010 מחה בפני עיריית ירושלים על כוונה לקרוא כיכר בשכונת תלפיות על שם תנועת אגון שו הבודהיסטית בטענה שמדובר ב"עבודה זרה".
ב-2013 תקף את ממשלת ישראל וטען כי הם "מביאים לחורבן ירושלים" כשאינם מאפשרים בניית דירות בשכונת רמת שלמה.
ב-2014 התריע נגד תוכנית להעברת מתחם קבר דוד המלך לידי הוותיקן.
ב-2015 דרש לרכז את הסמכויות בהר הזיתים בידי המשרד לענייני ירושלים, כדי ליישם את החלטות ועדת השרים לענייני ירושלים להקצות עשרות מיליוני שקל לשיפור האבטחה בהר.
חיים מלכי (נולד ב-14 בדצמבר 1974) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, המכהן כקצין לוגיסטיקה ראשי.
למד בבית הספר היסודי שחר באשדוד.
ובתיכון ישיבת בר-אילן בתל אביב.
מלכי בוגר המכללה לביטחון לאומי, בעל תואר ראשון בלוגיסטיקה וכלכלה מטעם אוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במדעי החברה מטעם אוניברסיטת חיפה.
התגייס בשנת 1993 למסלול ייעודי לקצונה בחיל הלוגיסטיקה.
שירת כקצין לוגיסטיקה בגדוד הנדסה 601, ובעוד שורת תפקידים בחיל הלוגיסטיקה ובהם קצין הלוגיסטיקה של עוצבת חצי האש באוגדה 98.
בשנת 2017 הועלה לדרגת אל"ם ונכנס לתפקיד קצין הלוגיסטיקה של פיקוד הדרום.
בשנים 2020–2023 שירת כרמ"ח לוגיסטיקה ומבצעים באט"ל.
ב-24 באוגוסט 2023 הועלה לדרגת תא"ל ונכנס לתפקיד קצין לוגיסטיקה ראשי של צה"ל.
מלכי נשוי למילכה, אב לשישה ומתגורר במירב.
חכם חיים מורה (בפרסית: حاخام حئیم موره; 1872 – ?)
היה רב, פוסק, משורר, סופר ומתרגם יהודי-איראני.
נחשב לדמות מרכזית ביהדות איראן במחצית הראשונה של המאה ה־20, ובמיוחד כמי שחיבר, תרגם ופרש טקסטים תורניים ודתיים בפרסית יהודית (ג'ודאו פרסית), תוך שימוש באותיות עבריות.
אף שהיה עיוור מילדותו, נודע בזיכרונו החריף, ביצירתו הענפה, ובתרומתו להשכלה הדתית והעברית של קהילת יהודי איראן.
חיים מורה נולד בשנת 1872 (י"ח בניסן ה'תרל"ב) בטהראן, למשפחה יהודית מסורתית.
בגיל שנתיים חלה באבעבועות שחורות, ובעקבות המחלה איבד את ראייתו – עובדה שהשפיעה על מהלך חייו אך לא מנעה ממנו להפוך לדמות תורנית מובילה.
אביו, חאג' מרדכי בן אליהו שיראזי, נפטר כאשר היה בן שבע בלבד.
לאחר מות אביו, גדל בעיקר בביתו של סבו מצד אמו, יאדגאר בן שלמה אספהאני.
בשנת 1898, עם פתיחתו של בית הספר אליאנס טהראן, הוזמן חיים מורה ללמד מקצועות דתיים ושפה עברית.
בהיותו בן 26, החל לעסוק בהוראה בבית הספר, ותוך כדי כך למד גם את השפה הצרפתית.
כישוריו האינטלקטואליים, זיכרונו החריף ויכולותיו הלשוניות עוררו התפעלות.
הוא שינן בעל־פה את מלוא טקסטי התורה, ספר תהילים, ספר הזוהר, תפילות היום והחג, ואף עסק בלימוד מיסטיקה יהודית, נוצרית ומוסלמית.
כמו כן, רכש בקיאות נרחבת בפילוסופיה מזרחית ומערבית, והחזיק בידע מעמיק בספרות הפרסית.
מורה אף חיבר שירים מעת לעת, והושפע במיוחד מהוגים ומשוררים פרסיים כמו שהאב א-דין סוהרוורדי, אל-חוסיין בן מנסור אל-חלאג' וג'לאל א-דין רומי.
כתביו הושפעו מהמשוררים היהודים פרסיים עמראני ומולאנא שאהין.
מורה כתב לרוב בעברית ובצרפתית, ולעיתים הכתיב את כתביו לעוזריו, בפרסית יהודית.
בין תלמידיו והמסייעים בכתיבתו נמנו דמויות בולטות כגון סולימאן חיים, שלמה כהן-צדק, ומר ברסר, מנהל בית הספר של כל ישראל חברים.
בשנת 1935 ביקר בטהראן הגאוגרף והחוקר הירושלמי אברהם יעקב ברוור, במסגרת מסע מחקר לפרס.
ברוור הקדיש פסקה נלהבת לזכרו של חכם חיים מורה, אותה פרסם ביומנו "מפרשת מסעותיי בפרס" (1938):
דרך חיים (1921) - ספר בן 292 עמודים, שנכתב בפרסית יהודית.
כולל עיסוק במצוות, עיקרי הדת, עקרונות מוסריים, סקירה של ההיסטוריה העולמית מאז בריאת העולם ועד לתקופתו, ובתוכה אזכורים מתומצתים לתולדות עם ישראל ולחיי הנביאים.
עיסוק בתפילה וענייני דת, בדומה לספרו הראשון.
לוח שנה עברי מתועד מראש לשנים 1924–2240 (ה'תרפ"ד–ה'ת"ש), הנחשב ללוח העברי המתועד הראשון באיראן.
שירים מקוריים בעברית ובפרסית, פרי עטו.
ביאנאת מורה (בפירוש לעברית: מילות המורה; 1928) - ספרו האחרון, נכתב כולו בפרסית (לא באות עברית) ועוסק בענייני מוסר, הדרכה רוחנית ורעיונות אישיים.
בהגיעו לגיל 20, נשא חיים מורה לאישה את לנה בולנדיאן.
לשניים נולדו בן ושלוש בנות.
בנו, אברהם (איברהים) מורה, הלך בעקבות אביו באהבתו לתרבות ולחכמה, והיה לדמות מוכרת בקהילה היהודית בטהראן.
הוא מונה לסגן יושב־הראש של האגודה היהודית של טהראן, תפקיד בעל חשיבות ציבורית בקרב יהודי איראן.
חיים משה (נולד ב-20 בספטמבר 1955 ברמת השרון) הוא זמר ישראלי.
משה נולד בשם חיים מוסא, וגדל ברמת השרון בה הוא גר עד היום, למשפחה שעלתה מתימן.
אביו רצה שיגדל להיות רב, כמו סבו, אולם משה נמשך לצלילי המוזיקה הים תיכונית.
בנוסף למוזיקה דתית מסורתית, הוא החל להתוודע למוזיקה יוונית, טורקית, ערבית, והופיע בחתונות ובבר מצוות.
למד שנה אחת בתיכון החקלאי מקוה ישראל ולאחר מכן עבד בבית דפוס, ובשנות השבעים התגייס לצה"ל.
את דרכו המוזיקלית החל באמצע שנות השבעים, כשחבר לזמר דקלון ולגיטריסט משה בן מוש, ללהקת "צלילי הכרם".
הצמד הופיעו בעיקר באירועים ובמועדונים עם שירי עם ישראלים, תוך שילוב פיוטים תימניים עם צלילים ערבים ומוזיקה פופולרית לתקופה.
הצלחתה המיידית של הלהקה נמשכה מספר שנים, עד שבשנת 1982 התפרקה הלהקה והשניים פנו כל אחד לדרכו.
קריירת סולו – הפריצה הגדולה
עם פירוק "צלילי הכרם" בתחילת שנות השמונים החל בקריירה עצמאית וכבר בשנת 1979 הוציא אלבום סולו ראשון בשם "שבח אשיר", שלא זכה להצלחה רבה.
באלבום זה שר משה שירי מסורת תימניים כגון "שלום לבוא שבת" לצד שירים שכתב לו אביהו מדינה כמו "שיר לדרך", "שבח אשיר" והלהיט הכי גדול בתקליט "אלייך" שבמשך השנים זכה לחידושים של אהרון ירימי ושימי תבורי, עיבודי האלבום הופקדו בידי המוזיקאי יגאל חרד.
בינואר 1981, שנה וחצי לאחר התקליט הראשון שהיה מקורי ברובו, החליט משה בעצה אחת עם להקת "צלילי הכרם" להקליט אלבום ובו חידושים לשירים ותיקים.
מרבית השירים בתקליט הם שירים שהיו מושרים בחפלות בעיקר בשכונת "כרם התימנים", ובחירת השירים נעשתה ברובה על ידי דקלון ונגן הגיטרה משה בן-משה ("בן מוש"), שהיו הכוח המניע מאחורי האלבום.
בין שירי האלבום בלטו "מטדור" (במקור - משה הלל) ו"את נערה" (במקור - אריס סאן).
את השירים כתבו ציון שרעבי, אביהו מדינה, "בן מוש" ועוד.
בן מוש בעצמו עיבד את שירי האלבום, והיה בין הראשונים שהשתמשו בתופים "מתוכנתים" במקום תופים חיים בתקליט, מה שהיה נפוץ דאז בהופעות במועדונים.
בתחילת שנת 1984 הוציא משה אלבום כפול: "חפלה - שירי כיף ומצב רוח".
בתקליט אסופת שירים של משה עד לאותה תקופה, שכללה ביצועים מהופעות חיות, מחרוזות שירים בביצועים מחודשים ללהיטים ישנים שהוקלטו באולפני "קיסר", וגם שיר מאלבומו הראשון – "אלייך".
בעטיפת התקליט צולם משה בהופעה חיה ביחד עם הנגנים שליוו אותו באותה תקופה: משה בן משה ("בן-מוש") בגיטרה, נחום עושרי בגיטרה בס, קובי אחרק בקלידים, ויואב מטרי בתופים.
בסוף 1984 יצא אלבומו החמישי, "תן לזמן ללכת".
מרבית שירי האלבום נכתבו והולחנו בידי אביהו מדינה, יחד עם הכותבים ציון שרעבי ויורם הראל חיימוב, וגם ממנו התפרסמו להיטים – הגדול שבהם היה שיר הנושא, "תן לזמן ללכת", שהפך לאחד מהשירים המזוהים ביותר עם משה.
בנוסף אפשר לציין את "ממה אתה בורח", "לבד יושבת", "למה אל","ישבנו יחד חבריה", ו"ילדונת" (שבוצע במקביל גם על ידי הזמר ישי לוי).
ננסי ברנדס עיבד את שירי האלבום, ואיתו ניגנו בין היתר להקת ברוש.
בדצמבר 1984 השתתף חיים משה לראשונה בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "לאהוב כמו גדול", עמו הגיע למקום השלישי.
השיר חודש כחלק ממחרוזת על ידי ההרכב "הפרויקט של רביבו" ב-2012.
בתחילת 1985 הוציא חיים משה את אלבומו השישי, "צעד תימני – חפלה – שירי כיף ומצב רוח – חלק ד'", שבו שילב בין הקלאסיקות ששר אז לצד שירים שאהב בערבית.
את שיר הנושא כתב עוזי חיטמן, הלחין הגיטריסט משה בן-משה ("בן-מוש") ועיבד נגן כלי הנשיפה אלברט פיאמנטה.
שאר שירי האלבום עובדו על ידי חיים חדד-הדר.
באוגוסט 1985 יצא לאור האלבום "להיות זמר", ששיר הנושא שלו זכה להצלחה מרובה, כמו גם השירים "מה עם הילד", שעסק בנושא הכאוב של ילד הנקרע בין הוריו הגרושים, וכן השיר "עד כלות הנשימה", שזכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר המזרחי.
את מרבית השירים בו כתבו ציון שרעבי ואורי חיימוב.
על כל עיבודי האלבום (מלבד השיר " עד כלות הנשימה", שעובד על ידי אורי קריב) הופקד ננסי ברנדס, שגם ניגן בקלידים וסינתיסייזר, ואיתו שלישיית להקת "ברוש", מאיר ישראל בכלי הקשה, דני מוסקו, אברהם פלדר, ופטר ורטהיימר בכלי נשיפה, "אריס" נחום בבוזוקי ופליקס מזרחי בכינור.
בקולות ליווי השתתפו חברות להקת "סקסטה" איריס שמי, פנינה בריק, ורותי בן-אברהם.
באותה השנה גם השתתף חיים משה בסרט "כאסח", ובו שר שירים מאלבומיו הקודמים (ביניהם הלהיטים "לינדה" ו"למה אל").
בדצמבר 1985 השתתף משה בפעם השנייה בפסטיבל שירי הילדים מס' 16 עם השיר "אל תוותרו על החלומות" (מילים: מירית שם-אור, לחן: צביקה פיק, עיבוד: רוני וייס).
אלבומו השמיני במספר, שנשא את השם "תודה", יצא ב-1986 והיה לאלבום הראשון שכל כולו התבסס על לחנים יווניים (מלבד השיר "בין חדרים מיותמים", שנכתב ללחן טורקי), ואת כל מילות השירים כתב עוזי חיטמן.
"תודה", שיר הנושא של האלבום, היה ללהיט ענק והפך לנכס צאן ברזל במוזיקה הישראלית.
עוד בלטו באלבום: "תני לי", ו"הלאה הלאה".
על כל עיבודי האלבום הופקד יגאל חרד שגם ניגן בגיטרה אקוסטית, ואיתו חברי להקת "ברוש", חיים רומנו בבוזוקי, פליקס מזרחי בכינור ונגנים נוספים.
עוד באותה שנה השתתף משה לראשונה בקדם-אירוויזיון 1986 עם השיר "לחיים" (מילים: לאה לופנפלד, לחן: אבי טולדנו, עיבוד: ננסי ברנדס) והגיע למקום השלישי.
בדצמבר 1986 השתתף משה בפעם השלישית בפסטיבל שירי הילדים מס' 17 עם השיר "ילדי שלי" (מילים: לאה לופנפלד, לחן: נורית הירש, עיבוד: רוני וייס)
בתחילת 1987 הוציא חיים משה לאור את אלבומו התשיעי - "כל נדריי", שרובו היה בסגנון שירי ארץ ישראל היפה והטובה.
שיר הנושא שכתבה לאה לופנפלד והלחין יאיר קלינגר, הפך ללהיט גדול יחד עם שירים נוספים כמו: "בואו נשיר לארץ יפה", "לחיים", "זה סימן", וחידוש לשיר "ואולי" של המשוררת רחל.
ננסי ברנדס הפיק מוזיקלית את שירי האלבום, מלבד השיר "זה סימן", שעובד על ידי יגאל חרד.
היה זה האלבום הראשון בו משה סטה מהגוון המזרחי לכיוון שירי ארץ ישראל.
בעקבות האלבום החלה ביקורת על משה בקרב קהלו על שכביכול "נטש" את הז'אנר המזרחי.
עוד באותה שנה הוא השתתף בתחרות הקדם-אירוויזיון עם השיר "ארץ אהובה" (מילים: אילן גולדהירש, לחן: יאיר קלינגר, עיבוד: ננסי ברנדס), והגיע עימו למקום ה-12 מתוך 16 שירים.
גם באלבומו הבא "עוד יום עולה", שיצא בספטמבר 1987, המשיך משה לשתף פעולה עם היוצר עוזי חיטמן שכתב את השירים: "עוד יום עולה", "על סף דלתך" "היא לקחה אותי", "מן הקולות" "איך ליבי יוצא" ועוד.
כותבים נוספים באלבום היו אביהו מדינה, יורם הראל חיימוב ולאה לופנפלד.
כל הלחנים באלבום היו יווניים, למעט השיר "ברכת הדרך" ללחן של אנריקו מסיאס.
כל עיבודי האלבום הופקדו שוב בידיו של יגאל חרד.
שיר הנושא (מילים: שמוליק קלוסקי לחן: יאיר קלינגר) זוכה עד היום להצלחה רבה, כשהוא מושמע בטקסי סיום טירונות בצה"ל, ואף מלווה זוגות רבים ברגעים המרגשים של כניסתם אל החופה (השיר זכה לגרסאות כיסוי רבות, בהן של דורית ראובני, טל סונדק, דליה עמיהוד, לינט, שרי ברק ועוד).
שיר הנושא אף שימש בסצנת הסיום של הסרט "אבא גנוב 2".
עוד בלטו באלבום "הולך ובא", "מה שיש לי זה מה יש", "לפני שנפרדים (מילים: נורית בת שחר צפריר, לחן: יאיר קלינגר).
את כל עשרת שירי האלבום עיבד המוזיקאי שם טוב לוי.
בהקלטות באולפני "סיגמא" השתתפו מיטב הנגנים באותה תקופה בפופ והרוק הישראלי: אלון הלל בתופים וכלי הקשה, מיכה מיכאלי ויוראי אורון בבס, אבי סינגולדה, יצחק קלפטר ושלמה יידוב בגיטרות, שם טוב לוי בקלידים ובחלילים, איתמר ארגוב בחצוצרות, אמיר גבירצמן בסקסופון, ונגנים נוספים.
לגרסת הדיסק של האלבום צורפו 4 שירים נוספים, שהבולט מביניהם היה "מישהו שר במדבר" (מילים: רחל רוזנמן, לחן ועיבוד: יאיר רוזנבלום).
השיר הוקלט יחד עם חבורת זמר מהעיר נס ציונה, ונכתב במיוחד לפסטיבל הזמר העברי בערד שהתקיים ביולי 1987. בסוף השנה השתתף משה בפסטיגל 1988 עם "שירים הם חברים" (מילים: לאה לופנפלד-וינקלר, לחן ועיבוד: נורית הירש).
ב-1989, הוציא את האלבום "חי לאהבה", בו בלט שיר הנושא שחודש בסוף שנות ה-90 על ידי ליאור נרקיס.
עוד בלטו באלבום, "יחד" (מילים: עוזי חיטמן, לחן: ציון שרעבי), "קום בן-אדם" (מילים: עוזי חיטמן, לחן: אבי רן) ו"כמו לסערה" (מילים: חנה גולדברג, לחן: ניקי גונן).
קרדיט משותף על העיבודים ניתן לשלמה אביעזר וננסי ברנדס שניגנו בקלידים, ואיתם אבי סינגולדה, שמוליק בודגוב, ומני אליהו בגיטרות, זיו הרפז ומיכה מיכאלי בבס, איקי לוי ורוני בוני בתופים, פליקס מזרחי בכינור, אריס נחום בבוזוקי, דני מוסקו בחצוצרה, ונגנים נוספים.
עוד באותה שנה הוציא את האלבום "ממעמקים קראתיך" שהכיל שירי דת ומסורת, ופנה כמעט בלעדית למגזר הדתי-חרדי.
על רוב לחני האלבום חתום ד"ר מדרכי סובול שניגן בפסנתר, ואיתו דריו מלכי בקלידים וסינטיסייזר, אבי סינגולדה בגיטרות, אריה ברקוביץ' בבס, ואיקי לוי בתופים.
ב-1990 הוציא לאור את האלבום "הביתה", מתוכו בלטו שיר הנושא (מילים: עוזי חיטמן, לחן: דני שושן), ובמיוחד השיר "הקולות של פיראוס" שנקרא בשם הרשמי "חלום ים-תיכוני" על עטיפת האלבום (מילים: אילן גולדהירש, לחן: יווני).
השיר הפך ללהיט גדול ובעקבות הצלחת השיר יצא באותה השנה אלבום נוסף בשם "הקולות של פיראוס", שכלל את שירי האלבום "הביתה", ותוספת של מספר שירים, וזאת מטעמים שיווקיים לאור הצלחת השיר שגם קיבל מאז את השם המוכר יותר "הקולות של פיראוס".
עיבודי האלבומים נחלקו בין אריה ברקוביץ' ויגאל חרד.
בסוף אותה שנה הוציא את השיר "זה לא היום" (מילים: לאה גולדברג, לחן: יאיר קלינגר) ששר ביחד עם חבורת הזמר "הרעננים".
לאחר פסק זמן של כשנתיים יצא באביב 1992 אלבומו הבא של משה - "איזו מין אישה", כששיר הנושא (מילים: ארלט ספדיה, לחן: ציון שרעבי) מחזיר את הצליל הערבי ואת רבעי הטונים.
עוד בלטו באלבום: גרסה עברית של ארלט ספדיה לשיר Haoulou של זמר הראיי האלג'יראי שב מאמי (Cheb Mami) , שנקראה "ברחובות העיר", "לשכוח" (מילים: לאה לופנפלד, לחן: כריסטוס ניקולופולוס) ו"את מכשפת אותי" (מילים: חמוטל בן זאב, לחן: ציון שרעבי).
אריה ברקוביץ' עיבד את כל שירי האלבום.
בינואר 1994 יצא האלבום "דברי אליי", כששיר הנושא, שמילותיו נכתבו על ידי אהוד מנור, הפך ללהיט, יחד עם לחנים יווניים נוספים כמו "את כבר לא איתי" ו"טוב שבאת" (בשניהם למילים של אילן גולדהירש).
בנוסף, נכלל הדואט "מילים של שלום" עם הזמרת סוהיר דלאל - למילים בעברית וערבית.
גם באלבום זה עיבד אריה ברקוביץ' את כל השירים.
בשנת 1994 ביצע משה את "ירוק בעיניים", שיר האליפות הרשמי של מועדון הכדורגל "מכבי חיפה" אשר נכתב והולחן על ידי עוזי חיטמן, ועובד על ידי דוד קריבושי.
באמצע 1995 הוציא משה אלבום כפול בשם "אתמול".
האלבום הכפול הכיל למעשה שירים חדשים וכן שירים ישנים מאלבומיו הקודמים.
בין השירים החדשים בלטו שיר הנושא ללחן יווני ולמילים של אילן גולדהירש, "אל תשכח ילד" (מילים: ארלט ספדיה ואבשלום צוברה, לחן: אבשלום צוברה), ושיתוף פעולה ראשון עם חברי "אתניקס" זאב נחמה ותמיר קליסקי בשיר "ציפור הנפש".
בשנת 1997 יצאה מהדורה חדשה של האלבום "אתמול", בדיסק יחיד, והיא כללה רק את השירים החדשים מהאלבום.
בדצמבר 1995 הופיע בטקס הפרידה מהכדורסלן מיקי ברקוביץ', וביצע את השיר "גופיה מס 9", שיר שנכתב בידי אהוד מנור לכבוד טקס הפרידה שהתקיים בהיכל הספורט יד אליהו.
ב-1998 הוציא משה את האלבום "התמונות שבאלבום", בו שיתף פעולה עם יוצרים דוגמת עוזי חיטמן, אהוד מנור וזאב נחמה.
אלבום זה נחשב בעיני רבים למוצלח ביותר של משה מכל אלבומיו.
עוד באותה שנה לאלבום ולפרויקט "עבודה עברית", חידש את "הנני כאן" (עיבוד: אריה ברקוביץ'), שביצע במקור יהורם גאון, ולאלבום המחווה "חברים שרים זוהר" חידש את "כך עוברים חיי" (עיבוד: רובי בן-שמעון), שהתפרסם בביצועו של זוהר ארגוב.
בשנת 2000 חזרו חיים משה ודקלון לשתף פעולה, ויחד יצרו את האלבום המרובע "סוגרים מעגל", בו הם ביצעו את הקלאסיקות ששרו בתקופת "צלילי הכרם" בעיבודים מחודשים של רובי בן-שמעון.
ב-2001 הוציא את האלבום "באמצע החיים", ששמו רמז על גילו של משה.
בין שירי האלבום בלטו: "עד נשימתי האחרונה" (שיר אהבה למדינת ישראל שכתב והלחין עוזי חיטמן), "שמרי על עצמך" (מילים: דוד חלפון, לחן: שלומי שבת) ו"תלכי אליו אישה" (מילים: חוה יעקובר, לחן: מלי קוממי).
את שירי האלבום עיבד אריה ברקוביץ'.
בסוף 2002, כחלק מאלבום הדואטים "שניים סוכר" הקליט חיים משה יחד עם חברו הזמר יואב יצחק את אחד הלהיטים הגדולים שלהם "עד סוף העולם", למילותיו של יוסי גיספן ולחן של הזמר והיוצר שמעון בוסקילה.
ב-2004 הוציא דואט נוסף "אותך לצידי" ביחד עם ליאור נרקיס במסגרת האלבום "שניים סוכר 2".
באפריל 2005 הוציא משה את האלבום "נוגע בנשמה".
בנוסף לשיר הנושא בלטו עוד הדואט הקצבי "בלאגנים" (עם בנו גדי משה), "ילד שלי" (גרסה עברית לשיר היווני "נייס בלאמו") ו"להתראות" (מילים: שוש מולא, לחן: יווני).
האלבום הכיל שתי מחרוזות עם שירים מאלבומיו הקודמים של משה.
רובי בן שמעון וג'קי אסולין עיבדו והפיקו.
האלבום יצא בחברת התקליטים "אן אם סי", וזאת לאחר שמשה סיים את שיתוף הפעולה עם חברת ההפקות והתקליטים של "האחים ראובני" לאחר שני עשורים.
במהלך שנת 2007, לאחר הפסקה בת מספר שנים, יצא לאור האלבום "קרוב ללב" ובו שיתף פעולה עם הכותבים החדשים של אותה תקופה אשר יצרו שירים כמו "אחד כמוני", "הכוכב שלי" וכן השיר האחרון שמשה הקליט למילותיו של חברו עוזי חיטמן "מהשנייה הראשונה"
במרץ 2010 באלבום "עבודה עברית - שרים עוזי חיטמן" חידש חיים משה את "תסלחי לי" (מילים: עוזי חיטמן, לחן: יווני, עיבוד: אבי גוטמן) - שיר הנושא מתוך אלבומו השני של בר כהן.
עוד באותה שנה, החל משה בסיבוב הופעות בשם "אהבנו".
ב-2011 לפרויקט ולאלבום "שני צדדים למטבע" חידש את "עיניים שלי" (עיבוד: נדב ביטון), שאת גרסתו העברית הראשונה ביצע יהודה פוליקר.
ב-10 בדצמבר 2013 הוציא את השיר "מיליון של חלומות" שכתב אופיר כהן ללחן ועיבוד של רון כרמי.
ב-6 בנובמבר 2014 הוציא את השיר "מסע חיי" שכתבה עינת הולנדר בהשראת תהילים ללחן של שלומי שבת.
ב-19 במרץ 2015 הוציא את השיר "לנצח" שכתב והלחין אופיר כהן לעיבוד והפקה מוזיקלית רפאל גריידי.
ב-18 בספטמבר 2016 הוציא את השיר "מול שמיים" שכתבה עינת הולנדר ללחן של רביב בן מנחם (דוד של חיים משה) לעיבוד והפקה מוזיקלית של רן כרמי.
ב-22 ביוני 2020 יצא השיר "אהבתי את כולם" שכתב יוסי גיספן והלחין עדי לאון השיר נכתב לזכרו של הזמר נתנאל נגר.
בשיר השתתף גם חיים משה וגם אבנר גדסי, דקלון, ישי לוי, יואב יצחק, רובי לוי, שימי רון ועוד זמרים ובקטעי הקריאה: ירון אילן ודידי הררי.
בשנת 2021 הוציא את הדואט "מן זאמאן" למילותיו וללחנו של חגי אוזן ביחד עם אלירן אביטל, יחד עם הזמרת גאיידה.
בשנת 2025 התארח באלבום של הראפר טונה "רובים ותלתלים" בשיר "קשר בתקצורת".
פרס מפעל חיים של אמ"י לשנת ה'תשפ"ב
חפלה בהופעה חיה (שני חלקים) (1994)
מארח בחפלה ערבית (שני חלקים) (2005)
חיים משגב (נולד ב-22 באפריל 1939) הוא פובליציסט ועורך דין, בעל תואר דוקטור למשפטים.
חיים משגב נולד בתל אביב בשם חיים מושקוביץ.
להוריו היה בית מרקחת סמוך למגרש הכדורסל הישן של מכבי תל אביב.
במהלך מלחמת השחרור נהרס בחלקו בית המרקחת בעקבות הפצצה מצרית.
משגב הצעיר, בן ה-9, שהה עם אביו בחלק האחורי של בית המרקחת וכך ניצלו חייהם.
לימים, השתתף משגב, כחייל מילואים, במלחמת ששת הימים בקרבות שהיו ברמת הגולן.
את הרישיון לעריכת דין קיבל משגב ב-1966. משגב סיים תואר ראשון במסגרת השלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית ותואר שני באוניברסיטת תל אביב.
את עבודת הגמר הוא עשה בהנחיית פרופסור דוד ליבאי (לימים שר המשפטים).
שם עבודת הגמר היה "הזכות להיכנס לבית כדי לערוך בו חיפוש - זכויות המתגורר בבית מול חובתה של הרשות להילחם לביעור הפשע; הצעות לתיקון פקודת סדר הדין הפלילי (מעצר וחיפוש) [נוסח חדש], תשכ"ט-1969".
העבודה אף פורסמה כמאמר בקובץ מאמרים שיצא מטעם אוניברסיטת תל אביב שאותו ערך ד"ר גרשון אוריון .
בעקבות הממצאים שעלו מעבודתו, הוקמה ועדת חקירה בראשות השופט ד"ר דן ביין.
כתבת-שער שהתפרסמה במגזין סוף השבוע של ידיעות אחרונות עסקה בעבודת הגמר.
שופט בית המשפט המחוזי בירושלים משה דרורי הסתמך בהחלטה עקרונית על מאמר זה .
מאמרים אקדמיים נוספים פורסמו ב"הפרקליט" - בטאון שיוצא לאור על ידי לשכת עורכי הדין בישראל.
בשנת 2016 קיבל משגב את פרס לשכת עורכי הדין בישראל לשנת המשפט תשע"ז כאות הוקרה על תרומתו לעולם המשפט.
את הדוקטורט עשה משגב באוניברסיטת לונדון ב - 1986. עבודת הגמר נשאה את הכותרת (באנגלית): "החשוד כמקור לראיות מפלילות: מחקר השוואתי בהגנה על זכויות אדם".
בשלב מאוחר יותר החל משגב להרצות בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן ובבית הספר למשפטים במסגרת המכללה האקדמית נתניה.
משגב כיהן בוועד המרכזי ובמועצה הארצית של לשכת עורכי הדין בישראל ושימש במשך שמונה שנים כאב בי"ד בבית הדין המשמעתי הארצי של הלשכה.
בשנת 1995 התמודד משגב על ראשות הלשכה.
אל הסיבוב השני עלו צבי מיתר ודרור חטר ישי שאף זכה בו.
משגב מכהן בחבר הנאמנים של אוניברסיטת אריאל בשומרון ובעבר כיהן בוועד המנהל שלה.
בשלב מסוים, כיהן משגב בהנהלה הזמנית של התקווה - מפלגה ציונית לאומית, שבראשה עמד פרופ' אריה אלדד שאף נבחר מטעמה לכנסת.
משגב הקים את עמותת ציונות לעניין, ביחד עם דפנה נתניהו, פרופ' אליאב שוחטמן, יוסי אחימאיר, פרופ' מרטין שרמן ואחרים, שהוציאה לאור את מראה - מגזין לענייני מדינה, חברה ותרבות.
משגב פרסם מאמרים בנושאים פוליטיים, אקטואליים ומשפטיים.
הוא נוהג לבקר את בית המשפט העליון, את נשיאו לשעבר אהרן ברק ואת פרקליטות המדינה.
בתוכנית הטלוויזיה "אש צולבת" הוא הופיע כ"בר פלוגתא", בעל דעות ימניות, לאלוף (מיל.) אורן שחור, שייצג את הדעות השמאליות ובתוכנית הרדיו "שחור ולבן".
משגב חזר לפרסם ב"מעריב השבוע".
טורו מתפרסם מדי שבוע בעמוד הדעות במוסף "המגזין" של העיתון.
במקביל, מתפרסמים מאמריו בערוץ 7. בעבר, התפרסמו מאמריו, בין השאר ב-ynet וב-News1.
חיים משגב פרסם שלושה ספרי שיחות בהוצאת ספרית פועלים: "שיחות עם יצחק שמיר"(הספר תורגם לאנגלית), "שיחות עם אריה עמית", שיחות עם שמעון פרס שנקרא "לא אותו הים" (הספר תורגם לרוסית).
את דברי הפתיחה בשלושת הספרים האלה כתב הסופר נתן שחם שאף ערך אותם .
כמו כן, פרסם משגב את הספר "באש צולבת", בהוצאת הד ארצי, שבו הוא מתעמת עם האלוף (במיל.) אורן שחור.
לספר הזה כתבו דברי הקדמה בנימין נתניהו ושמעון פרס.
בשלב מאוחר יותר חזר משגב לז'אנר הזה כשכתב את הספר "מזכיר צבאי" בעקבות שורת שיחות עם עזריאל נבו, מזכירם הצבאי של ארבעה ראשי ממשלה.
יחד עם ד"ר אודי לבל (כתוארו אז) ערך משגב את הספר "בצל ההתנתקות - דיאלוג אסטרטגי במשבר".
הספר יצא לאור תחת חסותה האקדמית של המכללה האקדמית נתניה בהוצאת "כרמל".
את דברי ההקדמה לספר הזה כתבו פרופ' סיני דויטש, ד"ר יוסי ביילין ופרופ' משה ארנס .
מאמרו של משגב בקובץ הזה פורסם תחת הכותרת בית המשפט העליון כמעצב מדיניות ציבורית: מקרה תוכנית ההתנתקות.
משגב היה אחד מכותבי המאמרים בספר יצחק שמיר, כסלע איתן, שנערך בידי יוסי אחימאיר, ויצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות .
בשנת תשע"ד - 2014 קיבל יוסי אחימאיר את פרס ראש הממשלה והנשיא עבור תרומתו להנצחת יצחק שמיר, ראש הממשלה השביעי, באמצעות ספר זה.
בשנת 2013 החל משגב לפרסם פרקים מהרומן סיפור אמיתי באתר חדשות מחלקה ראשונה.
בשנת 2015 פורסם הרומן סיפור אמיתי בהוצאת קונטנטו דה סמריק .
במקביל, ובאותה הוצאה לאור, פרסם משגב גם את הספר מזכיר צבאי, המתעד שיחות עם עזריאל נבו, מזכירם הצבאי של ארבעה ראשי ממשלה – מנחם בגין, יצחק שמיר, שמעון פרס ויצחק רבין.
בטקס ההשקה של הספר נשא דברים פרופ' אריה נאור.
ב-2018 פרסם משגב את הספר מחוץ לקופסה, המתעד את קורות חייו של האלוף (במיל.) אורן שחור.
בטקס ההשקה של הספר נשא דברים משה (בוגי) יעלון.
במקביל לכתיבה, משגב הרבה להופיע בבית המשפט העליון ובשנת 1993 הוא עתר לבג"ץ נגד ראש הממשלה באותה העת, יצחק רבין, בדרישה לסלק את סגן השר רפאל פנחסי מהממשלה בעקבות כתב האישום שהוגש נגדו.
הרכב של חמישה שופטים, בראשותו של אהרן ברק, קיבל את העתירה.
פסק דין זה השפיע על המשפט הציבורי בישראל.
על פעילותו במסגרת הזאת קיבל משגב את מגן אמיתי לשנת 1994.
מקצת מן הפעילות הענפה של משגב בבתי המשפט תועדה בספרו של אריה אבנרי אומץ לב שכותרת המשנה שלו היא 25 שנות מאבק בשחיתות השלטונית ובשני ספריו של יואב יצחק שהוכתרו בשם מחלקה ראשונה.
מזווית אחרת של פעילותו המשפטית של משגב, במישור הפלילי, ברוך לשם כתב את הספר רצח רחל הלר - אנטומיה של חקירה.
רשימת קבצים בהם פורסמו, בין השאר, גם מאמרים של משגב
משפטים ראשונים, בעריכת פרופ' דפנה ברק-ארז, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
מאמרו של משגב פורסם בפרק ארגונים קיצוניים וארגוני טרור.
עוד כתבו בפרק הזה: מיכאל בן יאיר, גד ברזילי ואורן גרוס.
יצחק שמיר - איתן כסלע, בהוצאת ידיעות אחרונות ומכון ז'בוטינסקי ( בעריכת יוסי אחימאיר )
קובץ הציונות הדתית, מוקדש לכבודו של ד"ר זרח ורהפטיג, בעריכת שמחה רז, בהוצאת הסתדרות המזרחי-הפועל המזרחי.
מאמרו של משגב בקובץ הזה נשא את הכותרת המאבק על ארץ ישראל - ביתו הלאומי של העם היהודי (בעמ' 401)
האומה, במה למחשבה לאומית, רבעון בעריכת יוסי אחימאיר, בהוצאת המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי.
להלן כותרות מאמרים שפורסמו במסגרת הזאת :
ממעיינות השנאה למפעל הציוני ( חוב' 159);
אחריות בית המשפט העליון בפרשת הבוגדנות של בשארה (חוב' 168);
נגד שוללי הלאומיות היהודית ( חוב' 154);
אוליגרכיה שלטונית הממנה את ממשיכיה (חוב' 144);
שיאי שנאה בצל הסכם השלום ( חוב' 151);
חיים צדוק: המפא"יניק שדגל ב"הבלגה ללא סייג" ( חוב' 150);
"התאמות" לשינוי אופייה של המדינה ( חוב' 156 );
הכרזת העצמאות, חוק השבות ו"המכון הישראלי לדמוקרטיה" ( חוב' 146);
הכישלון השלטוני הגדול ביותר( חוב' 149).
נתיב, כתב עת למחשבה מדינית, חברה ותרבות, בעריכת אריה סתיו, בהוצאת מרכז אריאל למחקרי מדיניות.
להלן כותרות מאמרים שפורסמו במסגרת זאת:
מקל בגלגלים: בית המשפט העליון נגד מגילת העצמאות ?
פרשת אבישי רביב - הפגע-רע של השב"כ (חוב' מאי 2003);
היכן באמת דבק קלון ?
בית משפט העליון - דמותה של אוליגרכיה ( חוב' ספט.
ועדת חקירה ממלכתית - מוסד פוליטי כנו-אובייקטיבי ( חוב' נוב.
האם מוביל בית המשפט העליון את ישראל לקראת "מדינה לכל אזרחיה" ( חוב' אפר.
על "חטאיה" של התנועה הציונית ( חוב' יוני 2002 );
יונה טורפת ( חוב' פבר.
קובץ הציונות הדתית, מוקדש למאה שנות ציונות דתית, בעריכת שמחה רז.
מאמרו של משגב בקובץ הזה פורסם תחת הכותרת על סמכותה המכוננת של הכנסת (בעמ' 122)
בצל ההתנתקות, דיאלוג אסטרטגי במשבר, בעריכת חיים משגב ואודי לבל, בהוצאת "כרמל"
כתב העת רפואה ומשפט, גיליון 39, דצמבר 2008, בעריכת פרופ' אברהם סהר
משפט פלילי, קרימינולוגיה ומשטרה, בהוצאת המכון לקרימינולוגיה ולמשפט פלילי, הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב ( בעריכת ד"ר גרשון אוריון )
עכשיו 14, מגזין, מהדורת פברואר 2022
בעתירות/הליכים שמשגב היה צד להם; פסקי דין אלה הפכו לנכסי צאן ברזל
משה פייגלין ואח' נ' השופט מישאל חשין, יו"ר ועדת הבחירות המרכזית ואח' ( ראה - בג"ץ 11243/02 ואח' )
אמיתי - אזרחים למען מנהל תקין וטוהר המידות נגד יצחק רבין ואח' ( ראה - בג"ץ 4267/93)
אומ"ץ - אזרחים למען מנהל תקין וצדק חברתי ואח' נגד ראש עיריית רמת השרון, יצחק רוכברגר ואח'` ( ראה - בג"ץ 4921/13 ואח')
אבנר שמעוני, ראש המועצה האזורית חוף עזה ואח' נ' ראש הממשלה ואח' ( ראה - בג"ץ 8600/04 ואח' )
שבהם שמו של משגב עולה בהקשרים שונים ( בסוגריים, שמו של המחבר / העורך)
ישר ללב ( נתנאל סמריק);
אתה בכף ידך ( דרורה שיראי);
רטוריקה פוליטית ( נדיר צור);
סדום או חלם ( עזרה זהר);
רצח רחל הלר - אנטומיה של חקירה ( ברוך לשם);
אומץ לב - 25 שנות מאבק בשחיתות השלטונית (אריה אבנרי) ;
מחלקה ראשונה ( יואב יצחק);
תמונת מצב - ספר מצחיק על אירועים עצובים ( בזיל יוסף );
מאלטלנה עד הנה, גלגולה של תנועה - מחירות לליכוד ( אברהם דיסקין);
בעת נעילת שער ( רפי סויסה);
כדורסל, זה לא רק משחק ( נח קליגר);
שיתופיסט: המאבק לחברה סולידרית ( לילך רון).
חיים מרגליות-קלווריסקי (1868 - 19 בינואר 1947) היה אגרונום, ממונה על ההתיישבות בגליל מטעם חברת יק"א.
במסגרת תפקידו רכש 80,000 דונם בגליל התחתון, והקים עליהם שבע מושבות.
כן רכש אדמות באזור שבו נשפכים מי הכנרת לנהר הירדן, ועליהן נבנו כנרת ודגניה א'.
בתפקידו הרחיב את היישוב היהודי בגליל, טיפח את העבודה העברית ואת מערכת החינוך.
השתדל ליצור קשרים ידידותיים עם השכנים הערבים.
יצר קשר בין הנהלת התנועה הציונית לבין המלך פייסל בשנת 1914. אחרי מלחמת העולם הראשונה יצר קשר עם ממשלת סוריה.
בסוכנות היהודית ובוועד הלאומי עסק בקשרים עם האוכלוסייה הערבית.
תמך בהקמתה של מדינה דו-לאומית ליהודים ולערבים בארץ ישראל; ממייסדיה של ברית שלום.
סבר כי ארץ ישראל תוכל להיות חלק מפדרציה במזרח התיכון.
נולד בפלך סובאלק בליטא ההיסטורית, אז באימפריה הרוסית (היום בפולין), לאשר ו-שיינה-בלה (לבית מישקובסקי).
הוא השלים את לימודי האגרונומיה במונפלייה בצרפת ונשא לאישה את אסתר לבית גליקשטיין, אחותה של רבקה, רעייתו של ד"ר הלל יפה.
בשנת 1895 עלה לארץ ישראל והגיע ליפו.
היה מזכיר המסדר הציוני החשאי "בני משה", מיסודו של אחד העם, ביפו.
במשך שנתיים עבד כמורה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
הוא יסד את החווה בסֵגֵ'רָה, לימים אילניה ובנה את המושבה משמר הירדן.
בעקבות ניסיון כושל לרכוש אדמות בגליל, שנעשה על ידי יהושע אוסוביצקי מטעם הברון רוטשילד, החליטה יק"א להטיל על קלווריסקי לרכוש אדמות להתיישבות יהודית בגליל.
קלווריסקי, בעל הניסיון, ידע כי עם גמר רכישת הקרקע יש להקים על האדמה מושבה חדשה, אחרת הכסף ששולם על רכישת האדמה יונח על קרן הצבי.
בחמש שנות פעילותו בגליל התחתון המזרחי רכש קלווריסקי בחבל ארץ זה כ-80,000 דונם.
לכן בשנים 1901–1908 הוקמו שבע מושבות על הקרקעות שטיפל ברכישתם: המושבה כנרת, "מִלְחָמִיָּה", לימים מנחמיה, ממערב לנהר הירדן, יבנאל ובית-גן בבקעת יבנאל (ימה) טבריה, כפר תבור בעבר מסחה שלמרגלות הר תבור, המושבה סג'רה היא אילניה, בצמוד לחוות סג'רה, כיום חוות השומר ומצפה בצמוד לדרך טבריה-נצרת.
התכנון היה שהאיכרים יתפרנסו מפלחה ולכן כל אחד קיבל חלקה גדולה של 300 דונם וכן קרקע לבניית בית ולחצר המשק, שכללה רפת, מתבן, ציוד חקלאי ובעלי חיים.
החלק האחורי של הבית והחצר שימש לגדולי ירקות ומזון לבעלי החיים, נקרא החצר האחורית "חכורה".
כך תוך שנים אחדות נוספו כ-200 איכרים ליישוב היהודי בגליל.
המתיישבים היו מחוסרי קרקע, או בניהם של איכרים מהמושבות בגליל ובשומרון: מטולה, ראש פינה וזכרון יעקב.
אליהם נוספו גם מתיישבים שהתיישבו בגולן ובחורן ונאלצו לעזוב את מקומם בשל התנאים הקשים שבהם חיו, וכן קבוצות פועלים.
לא היה כסף לקניית זרעים ולמאכל הבהמות.
הפועלים הערבים שעבדו אצל האיכרים, ה, לא גילו חריצות יתרה.
ואז נחתה עליהם מכה נוספת: תשלום מס לשלטון הטורקי.
אלה דרשו כל שנה את כמות היבול שקיבלו שנה קודם.
אם הייתה שנת בצורת, ניתן היה לערער, אבל ההוצאות הכרוכות בכך היו רבות.
המושבות הגיעו לידי מצב של קפאון.
פקידות יק"א נחלצה לעזרת האכרים והציעה הסדר חדש:
החובות ישולמו תוך 25 שנה ויישאו ריבית נמוכה.
לאיכר אין רשות למכור או להנחיל את חלקתו וכן אין רשאי להעסיק פועלים ללא רשות הפקידות.
את המיסים ימשיך לשלם האיכר.
אם לא יעמוד בהתחייבויות תילקח מהאיכר חלקת האדמה שקבל.
בסופו של דבר: "במרחבי השדות הפוריים ישבו אכרים שהגיעו לעניות מנוולת.
והעבודה עברה לידיים של ה"חרתים", כמו במושבות הפלחה הישנות".
קלווריסקי המשיך בפעילות וקנה 18,000 דונם קרקע בעמק הירדן, מכפר דליקה ומכפר "און-גונה", במקום בו יוצא נהר הירדן מהכנרת.
פקידות יק"א לא אישרה את כל הקנייה, היא הסכימה לרכוש שני שלישים מהקרקע.
קלווריסקי שכנע את זלמן דוד ליבונטין, שבנק אנגלו-פלשתינה שבניהולו יהיה שותף לרכישה.
על אדמות אלה נבנו חוות כנרת שממערב לירדן ודגניה א' שממזרח לירדן.
התיישבות בגליל המזרחי במהלך מלחמת העולם הראשונה
חיים קלווריסקי היה מעורב בהתיישבות יהודית בגליל העליון בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בתוקף תפקידו כפקיד הראשי של יק"א באזור.
עקב ניתוק הקשר עם הנהלת החברה שישבה בפריס, סירבה הפקידות המקומית לקחת על עצמה החלטות חשובות וקלווריסקי היה היחידי שהסכים לקחת אחריות והציע לישראל גלעדי, איש השומר, ולקבוצתו להתיישב באצבע הגליל.
ממבחר ההצעות של קלווריסקי, בחרו אנשי גלעדי באדמות חמארה (מעיין ברוך של היום), שהיו בבעלות יק"א, ואנשי מטולה לא עיבדו אותן.
בשנת 1916 עלתה קבוצת גלעדי לגליל העליון, תוך אמונה שהתקציב להתיישבותה יסופק על ידי יק"א, המשרד הארץ-ישראלי וקפא"י.
תוכניתו של גלעדי הייתה ליישב באזור ארבע קבוצות במקביל: בחמארה, טלחה (תל חי), מחניים וכן בנג'מת א-צובח (איילת השחר).
כך ב-19 באוקטובר 1916 עברו מספר משפחות של ארגון השומר לגליל והתיישבו בגבעה שצופה על עמק החולה, ליד מטולה.
מטרתם הייתה להקים יישוב חדש של "השומר" באזור הגבול הזה, שהיה דליל בהתיישבות יהודית, וכך לשלב בין התיישבות, שמירה יהודית ועבודה יהודית.
קבוצת השומרים גרה תחילה במטולה ולקחה על עצמה גם את שמירת המושבה.
הדבר הכביד עליה, כי חבריה נאלצו ללכת מרחק רב מדי יום כדי להגיע לאדמתם, ובערב לשוב למטולה.
הפתרון של קלווריסקי היה להעניק להם במתנה צריף ממחניים העזובה.
הצריף פורק לחלקיו והועבר בתלאות רבות צפונה, הוקם מחדש לאחר מאמצים רבים על ראש הגבעה, שעליה ניצב כיום קיבוץ כפר גלעדי.
קלווריסקי גם סייע לעלייתם של חמישה רועים לגליל בחצר טלחה (תל חי) וטיון באוקטובר 1916, במקביל לעליית קבוצת גלעדי.
קלווריסקי העמיד לרשותם, באופן זמני, למשך חודשי החורף, את החצר של טלחה, ואדמות פוריות בטיון, בדרך למטולה.
היוזמה לבנייתה של החצר הייתה של קלווריסקי, והיא הוקמה במהלך 1907–1908 וכללה שני מבנים ששימשו כאורוות, סככות, מתבנים וחדרים לכלי עבודה וכן שני חדרים למגורים.
קודם לכן, בשנת 1914 קלווריסקי העניק את אדמות טלחה ואת החצר לקבוצה של חובבי ציון.
הם החלו בעבודות להכשרת האדמות, נטעו עצי אקליפטוס רבים, הקימו משתלה לעצי תפוז, זיתים ועצים נשירים והחלו בגידול בצל.
עם פרוץ המלחמה, נותק הקשר עם הקבוצה והמקום נעזב.
לכן קלווריסקי הסכים ב-1916 למסור את טלחה באופן זמני לרשותה של קבוצת הרועים.
ניסיון יחיד זה להקים יישוב של רועים על בסיס חקלאי, שרק בשלב שני יפתח את המרעה, נכשל כישלון חרוץ עקב סיבות כלכליות וחברתיות.
בין היתר משום שהתקציב שהובטח להם, ערב עלייתם לגליל, משלושה גורמים - יק"א, המשרד הארץ ישראלי והסתדרות פועלי הגליל – הגיע באיחור וטיפין-טיפין.
כך לאחר כמעט שנה, בקיץ 1917, עזבו הרועים את המקום.
ניסיון מוצלח נוסף של התיישבות קבע בגליל המזרחי שיזם קלווריסקי באותה תקופה היה של חברי השומר ופועלים נוספים באיילת השחר.
גרעין ההתיישבות הוקם בעקבות אספת 'השומר' ביבנאל בראש השנה תרע"ו (ספטמבר 1915), שבה הציגו ישראל גלעדי ואלכסנדר זייד בפני אנשי 'פועלי-ציון' את הרעיון להקים יישובי פועלים בגליל.
גלעדי סיפר לנאספים על המגעים שקיים עם חיים קלווריסקי במטרה להקים יישובים כאלה.
הגרעין שעלה ב-1916 על אדמת נג'מת א-צובח, כלל שלושה מאנשי 'השומר', מתוך חמשת הפועלים שהחלו בעבודה.
הפועלים קיבלו בחכירה אדמות שהיו בבעלות איכרי ראש פינה וקיבלו תמיכה ועידוד מקלווריסקי, מה שהביא להתפתחות של המקום כיישוב קיבוצי מבלי שייעזב.
איילת השחר שימשה כבסיס עזרה קדמי של היישוב היהודי בארץ בימי המאורעות בגליל, בסוף 1919 ובראשית 1920.
קלווריסקי ייסד בית ספר לילדי הערבים בכפר ג'עוני ליד ראש פינה.
התמסר לכינון פיוס עם ראשי התנועה הלאומית הערבית.
ערך מפגש בין נחום סוקולוב לבין המלך פייסל בשנת 1914. מפגש נוסף התקיים עם נציגי ממשלת סוריה.
כל זה במטרה לכונן שיתוף פעולה בין יהודים לערבים.
עמדותיו בזכות ישות דו-לאומית, יהודית וערבית, והשתתפותו הפעילה בתנועות כגון "ברית שלום", קדמה מזרחה ו"הליגה להתקרבות ושיתוף יהודי ערבי", לא נתקבלו בעין יפה בקרב המנהיגים הציוניים.
ההיסטוריון תום שגב תיאר בספרו "ימי הכלניות" את קלווריסקי כאבי תסמונת "היורים ובוכים", כי במקביל לפעולותיו למען קיום דו-לאומי בארץ ישראל, הוא פעל במשך עשרות שנים לנישול אריסים ערבים.
קלווריסקי אמר את הדברים הבאים לוועד הזמני ב-1919:
בין היתר פרסם קלווריסקי מאמרים בערבית בעיתון פלסטין.
באחד ממאמריו כתב שאת הסכסוך ניתן לדמות ל"משפט שלמה", בו התינוק היא הארץ והאם האמיתית היא זו הדואגת שהארץ תישאר שלמה בהסכם בין שתי האומות ולא זו המטיפה לחלוקתה.
העורך הוסיף בשולי המאמר שהאם האמיתית היחידה היא האם הערבייה.
בין אמצע 1921 לפברואר 1923 היה קלווריסקי חבר בגוף ששמו "המועצה המייעצת" (The Advisory Council).
קלווריסקי החליף בגוף זה את יצחק בן צבי שפרש, והחברים היהודים האחרים במועצה היו דוד ילין ואהרון אייזנברג.
בקיץ 1921 החלה המחלקה הערבית של ההנהלה הציונית בירושלים בראשותו של קלווריסקי לנסות ולהביא את כל מתנגדי הוועד הפועל הערבי להתארגן במסגרת פוליטית בעלת מצע שאינו עוין את הציונות, והוקמה "האגודה המוסלמית הלאומית".
לצורך הקמת הארגון הזה, השתמש קלווריסקי בשיטות של מתן מענקים אישיים ומימון הוצאות.
בסוף 1922, בעת שהותה של המשלחת הפלסטינית בלוזאן, החל קלווריסקי להדק את קשריו עם נשיא הוועד הפועל הערבי, מוסא כאט'ם אל-חוסייני, כדי למתן את עמדתו כלפי הציונות.
המגעים ביניהם נמשכו גם במחצית הראשונה של 1923 והביאו לכך שחוסייני החל להטיף באותה תקופה לשיתוף פעולה בין היהודים, הנוצרים והמוסלמים.
הוא אף עשה עצמו חולה כדי להביא לדחיית הוועידה הפלסטינית השישית.
אלא שכאשר לא היה לקלוורסקי כבר מספיק כסף לשלם, נעלמה עמדתו המתונה של חוסייני.
למרות אופי קשריו אלה עם נשיא הוועד הפועל הערבי, האשים גוף זה את יריביו בציבור הערבי בקבלת שוחד מקלוורסקי.
שמו הפך בפי המנהיגים הערבים לכינוי גנאי והאגודות היריבות לוועד הפועל שקמו בתחילת שנות ה-20 כונו על ידו "אגודות קלוורסקיות".
קלוורסקי השתמש בתשלום שוחד מעבר לאמצעים שעמדו לרשותו ושקע בחובות גדולים.
מאוחר יותר, בשנים 1925–1926, כאשר כבר לא עבד בהנהלה הציונית, עשו מוסדותיה מאמצים גדולים כדי לסייע לו להחלץ מחובותיו.
לאחר שהתאלמן עבר קלווריסקי לגור אצל בתו חרמונה בצפון תלפיות ליד אבו תור.
באותה תקופה ניצל מניסיון התנקשות; יום אחד נורתה אש על הבית, ואורח שהיה בו נהרג.
קלווריסקי לא היה בבית באותו עת.
היישוב מרגליות בגליל העליון קרוי על שמו.
בשנת 2008 יצא לאור הרומן הבדיוני "אחוזת דג'אני" מאת אלון חילו, שגיבורו הוא חיים מרגליות קלווריסקי.
לאור העובדה שעלילת הספר היא בדיונית, גם לפי עדות המחבר, אך נעשה שימוש בפרטי הביוגרפיה של קלווריסקי, התעוררה מחאה ציבורית, בין היתר מצד צאצאי קלווריסקי שאף נקטו צעדים משפטיים נגד המחבר.
בהסכם גישור שנחתם בין הצדדים התחייבו הסופר והמו"ל, בתרגומים עתידיים של הספר, לשנות את שם הגיבור לאייזק לומינסקי, לא להשתמש בספר בכתב ידו של קלווריסקי ולציין כבר בעמוד הראשון של הספר שמדובר בסיפור בדיוני.
אליקים רובינשטיין ערך מחקר על מקומו של קלווריסקי בתולדות היישוב.
במחקרו מחלק רובינשטיין את חייו של קלווריסקי לשני חלקים, הראשון מתמקד בקניית אדמות, בשני פעל למען השלום.
לדברי רובינשטיין: "הוא היה אלוף גאולת הקרקע ובזכותו קמו הרבה מהיישובים בגליל.
הוא היה איש ארגון מאד מוצלח ואנשים מהתקופה אמרו עליו שהיה בו כישרון גדול".
רובינשטיין מסביר מדוע קלווריסקי נשכח: "מחקו אותו כי הוא היה מין קצה שמאלי.
בשנותיו האחרונות הממסד היה דוד בן-גוריון, והוא היה בשולים, אם אתה איש שולים במשך הרבה שנים ואין לך חוג ציבורי, מפלגה או תנועה, אתה נשכח מהלבבות".
רובינשטיין הרצה במרץ 2018, על פעלו של קלווריסקי בכנס מחקרי הגליל ה-20 במכללה האקדמאית תל-חי