tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שדיווח על כך לנציגי הקהילה היהודית בביירות, שוכנע בעל הסירה לגייס סירות ושייטים נוספים, כך שבערב ראש השנה בספטמבר 1949 יצאה בסירות מחוף ביירות קבוצה המונה 168 יהודים וסיטון בתוכם.
קו ההברחה הזה שראשיתו ביוזמת סיטון, המשיך להתקיים לאורך מספר חודשים ולהעביר מאות יהודים מחופי לבנון לחופי ישראל.
סיטון התגייס לצה"ל ב-1950 ושירת במחזור א' של הנח"ל כסמל פלוגה שהייתה פרוסה בקיבוצים נגבה, חפץ חיים, קבוצת יבנה ויד מרדכי.
לאחר שנה עבר לחיל המודיעין.
לאחר הכשרה קצרה, סופח ליחידת מודיעין 10 (לימים יחידה 504) בירושלים שעסקה בגיוס ובהפעלת סוכנים בארצות ערב, שם היה חניכו של יצחק שושן (אבו סחיק).
לאחר שירות של כשנתיים ביחידה זו נשלח רפי לקורס קציני חי"ר במחנה 80, לקורס קציני מודיעין לאחר מכן.
סיטון חזר כקצין מבצעים ליחידתו בירושלים, ושימש כאחראי לפעילותם של סוכנים בארצות ערב.
בשנת 1956 הושאל סיטון לשירות הביטחון הכללי ועבד כאיש שטח בירושלים וסביבותיה.
עם חזרתו ליחידתו בירושלים לתפקיד סגן מפקד היחידה, היה סיטון אחראי להפעלת סוכני השטח במרחב.
בין השנים 1963–1969 שימש סיטון כמפקד בסיס בירושלים של יחידת המודיעין 504, שהיה אחראי על אזור ירדן ופעל בנושא ההגנה על השיירות להר הצופים של יחידת מצוף 247
בתקופה שקדמה למלחמת ששת הימים היה סיטון אמור להיות מצורף לחטיבה 55 ולהדריך אותם בעיר שבה הוא הכיר כל סמטה ואבן.
אך בעת ההמתנה להוראה לפרוץ לעיר, נקרא סיטון למטה במחנה שנלר שם המתין לו מברק מראש הממשלה לוי אשכול ויועצו יגאל ידין, ובו הוטל עליו להקים צוות מיוחד שמיד עם הכניסה לבית לחם יאתר את סוחר העתיקות חליל איכסנדר שהין ("כנדו") שהיה מעורב בגילוי המגילות הגנוזות והחזיק חלק מהן.
הצוות החרים מביתו של כנדו שלוש מגילות אשר הסתבר שהן חלקים מחיבור אחד, "מגילת המקדש" המוצגת היום בהיכל הספר.
לאחר מלחמת ששת הימים השיגה יחידתו של סיטון את הסטנוגרמה הסודית של ועידת ח'רטום, שהתכנסה כוועידת פסגה של ארצות ערב לדיון בתוצאות מלחמת ששת הימים.
תוכני הסטנוגרמה הגיעו לידי גורמי המודיעין הישראלים ביום השלישי של הוועידה ועוד בטרם ננעלה ועידת חרטום.
בשנת 1969 הושאל סיטון למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ונשלח לשלוחת המוסד בפריז.
ב-1970 מונה כאחראי על שלוחת המוסד בשווייץ ובאוסטריה.
הוא עסק בגיוס ובהפעלה שוטפת של סוכנים ומקורות, מהם שהיו קשורים לארגוני הטרור הפלסטינים בתקופת שיא פעילותם באירופה, ומהם שהיו מקורבים לגורמי השלטון בארצות ערב.
נעם נחמן טרופר טען כי סיטון היה זה שהפעיל את דוקטור אמינה דאוד אל-מופתי ויזם מבצע בו החדיר אותה אל משרדי הליגה הערבית בז'נבה במטרה שזו תדווח על המתרחש בקרב ארגוני המחבלים.
דיווח של אמינה אל־מופתי היה הטריגר לתחילת המבצע לחיסולו של עלי חסן סלאמה שהסתיים בפרשת לילהאמר.
במבצע נוסף שיזם סיטון גויס בלונדון "המתעמל" חבר אישי של נשיא מצרים אנוואר סאדאת, שהעביר באמצעותו מכתב לראש ממשלת ישראל גולדה מאיר ובו הוא מבקש לקיים משא ומתן לשלום עם ישראל.
המכתב נמסר לסיטון על ידי רעיית הנשיא המצרי ג'יהאן סאדאת.
בשנת 1975 חזר סיטון לישראל והתמנה ליועץ לענייני ערבים במפקדת אזור יהודה והשומרון, תפקיד בו כיהן עד 1977. סיטון השתחרר מצה"ל בדרגת סא"ל.
ב־1977 החל סיטון לשמש לשמש כמורה וכמדריך לשפה ולתרבות הערבית בהכשרת אנשי השטח של השב"כ.
ב־1979 החל סיטון להכשיר דיפלומטים ועובדי מחקר של משרד החוץ בתחומי השפה והתרבות הערבית.
במלחמת לבנון הראשונה בשנת 1982 כיהן סיטון בשירות מילואים כיועץ וכמושל אזור בחמדון ועאליי בלבנון.
עם הקמת יחידת המסתערבים של משטרת ישראל, "הגדעונים" ב-1990, שימש סיטון יועץ ומומחה להוראת השפה הערבית ותורת ההסתערבות ליחידה.
הוא שימש בתפקיד במשך 6 שנים.
בשנת 2005 פרש סיטון סופית לגמלאות.
בסוף שנות החמישים נישא לרינה.
מרבית השנים התגוררו בירושלים, שם נולדו 3 בניהם.
בשנים האחרונות הזוג מתגורר במודיעין.
"אנשי הסוד והסתר" - מעלילות המודיעין הישראלי מעבר לגבול (ביחד עם יצחק שושן), הוצאת ידיעות אחרונות, 1990
"ההחמצות הגדולות הזדמנויות מדיניות ויוזמות לשלום שישראל החמיצה" - הוצאת מעריב, 1994
"כללי התנהגות חברתיים בארצות ערב ובחברה הערבית" (1997)
"מוכר הסחלב - אוטוביוגרפיה ומבצעים בשירות הביון והמוסד הישראלי", הוצאת לביא פ.
"גבעת התחמושת ומבצע לילהאמר", סטימצקי, 2018
"לוחם הסוד והסתר", הוצאת ניב, 2020
4 ספרי לימוד לערבית מדוברת, ספרים המשמשים את לוחמי יחידות המסתערבים ואת אנשי משרד החוץ הישראלי.
רפי סער (נולד ב-25 בספטמבר 1967) הוא פוליטיקאי ומנהל ישראלי המכהן כראש עיריית כפר סבא החל מ-2018. בין השנים 1994–2004 כיהן במספר תפקידים בעיריית כפר סבא.
סער נולד בבית היולדות הישן בכפר סבא ב-1967 בשם "רפאל סעדון".
הוא גדל בעיר ולמד בבית ספר התיכון "כצנלסון" שבה.
סער עבד בהסתדרות, עד שב-1994 עבר לעבוד בעיריית כפר סבא, עת מונה לראש מינהלת אזורי התעשייה ופרויקט "מחיר למשתכן" בשכונת הדרים.
לאחר מכן, מונה לעוזרו האישי של יצחק ולד כסמנכ"ל, ובהמשך ב-2002 מונה למנכ"ל העירייה.
ולד החליט שלא להתמודד בבחירות של 2003 ועם בחירתו של יהודה בן חמו לתפקיד ראש העיר, סער סיים את תפקידו בעירייה בתחילת 2004.
בשנת 2008 התמודד על תפקיד ראש מועצת כוכב יאיר-צור יגאל, אך הפסיד לראש המועצה המכהן באותה עת, יעקב ממן.
סער שימש כחבר מועצה באופוזיציה.
אחר כך, עבד במשרד התקשורת כראש מטה המנכ"ל ובהמשך, כיועץ ומנהל ברשות מקרקעי ישראל ובמשרד הפנים.
באפריל 2024 נבחר סער לשמש כיו"ר אשכול רשויות השרון.
מסגרת של שיתופי פעולה בין הרשויות המקומיות בשרון בתחומי הביטחון, הסביבה, הכלכלה, החברה והתשתיות.
ב-12 ביולי 2018 הכריזה מפלגת העבודה על תמיכתה בסער לראשות עיריית כפר סבא.
ב-30 באוקטובר 2018 התמודד מול מספר מועמדים וביניהם יוסי סדבון, וב-13 נובמבר 2018 הם עלו לסיבוב השני.
סער זכה בכ-53.2 אחוזים מהקולות והוא מכהן מאז כראש עירית כפר סבא.
בבחירות 2024 התמודד לכהונה נוספת וקיבל 46.89% מהקולות, בפער של 757 קולות מהדר לביא, ונבחר להמשיך ולכהן בראשות עיריית כפר סבא לחמש שנים נוספות.
למועצת העיר, רשימתו קיבלה 4 מנדטים.
סער הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה ובסוציולוגיה ותואר שני במנהל עסקים - שניהם מאוניברסיטת בר-אילן ובוגר המכון לשלטון מקומי
סער נשוי למיטל ואב לשלושה.
רפאל מתתיהו לוין (נולד ב-13 באוגוסט 1948, ח' באב ה'תש"ח, במחנה עקורים לכפלד, גרמניה) הוא פיזיקאי ומנהל ישראלי.
היה ממקימי חברת נשיונל סמיקונדקטור ישראל ומנכ"ל משותף של החברה שהפכה לטאואר סמיקונדקטור, ולימים לטאואר-ג'אז.
פרסם מעל 20 מאמרים מדעיים וספר ביאור על ספר עמוס הנביא.
לוין נולד ליעקב נתן ושרה איטה לוין, יוצאי פולין.
גדל בשכונת רמת חן ברמת גן.
למד בבית הספר הממלכתי דתי הרא"ה שברמת גן ובישיבת בני עקיבא נחלים.
את שירותו הצבאי עשה כלוחם בחטיבת הנח"ל.
בעל תואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה (1973) ותואר שלישי בפיזיקה (1979) מהאוניברסיטה העברית.
עבודת הדוקטורט שלו נעשתה בהדרכתו של פרופסור דוד שאלתיאל בנושא "חקר אינטראקציות חילוף ושדות גבישיים באבקות ובגבישים יחידים של תרכובות בין-מתכתיות".
בין השנים 1979–1983, בבתר-דוקטורט שנעשה במעבדות בל שבניו ג'רזי, ארצות הברית, ולאחר מכן כחבר סגל במעבדות אלו, עסק במחקר ופיתוח של תהליכי ייצור של מעגלים משולבים.
ב-1983 עבר לעבוד בנשיונל סמיקונדקטור שבעמק הסיליקון סנטה קלרה (קליפורניה).
היה חבר בצוות שהקים את מפעל החברה במגדל העמק, ישראל.
בשנים 1983–1995 מילא שורה של תפקידי ניהול בכירים בנשיונל סמיקונדקטור ישראל ששמה הוחלף לטאואר סמיקונדקטור לאחר קנייתה ב-1992 בידי קבוצת משקיעים.
בשנים 1995–2003 שימש כמנכ"ל משותף של החברה ביחד עם ד"ר יואב ניסן-כהן.
השניים הובילו את הקמת המפעל השני (FAB-2) של החברה.
בשנת 2003 פרש מתפקידו ומאז הוא עוסק במחקר וכתיבה בנושאים שונים ביניהם מקרא, התפתחות ההלכה והיסטוריה של עם ישראל בימי בית שני.
לוין נשוי לוורדה ואב לשלושה ילדים.
אחיו של לוין, אפרים לוין, אף הוא דוקטור לפיזיקה.
בעל תואר ראשון בהנדסת מכונות מהטכניון, תואר שני בהנדסה מאוניברסיטת דרקסל ארצות הברית ולימודי מנהלים בכירים בהיי-טק באוניברסיטת סטנפורד.
קוריאט נולד במרוקו למשפחה יהודית אמידה אשר החליטה, בהיותו בן פחות משנה, להשאיר את כל נכסיה מאחור ולהצטרף לגל העלייה הציוני של יהדות מדינות צפון אפריקה אל מדינת ישראל המתהווה.
המשפחה התגוררה בשכונת תלפיות שבירושלים.
את לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר התיכון מקצועי מרכז ברנדייס, אותם סיים בשנת 1965, אז ושובץ לשירות במערך הטכני של חיל האוויר, בתחום טכנאי מכשור ובקרה, כדרג ד', שהיה הדרג הטכני הגבוה בחיִיל.
עם סיום שירותו הצבאי ב-1968, המשיך ללימודי תואר בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
מיד לאחר מכן, הצטרף לחברה האמריקאית המובילה "קיוליק אנד סופה" (Kulicke and Soffa) מהחברות הטכנולוגיות הראשונות שהונפקו בנאסדק בשנת 1971. החברה הקימה את מרכז הפיתוח הישראלי שלה ב"מרכז תעשיות מדע" (מת"ם), וקוריאט נשלח למטה החברה בפילדלפיה, שם פעל והשתלם במשך שלוש שנים, במהלכן השלים תואר שני באוניברסיטת המחקר "דרקסל" שבעיר.
קוריאט נשלח חזרה לארץ לסייע בהקמת הפעילות הישראלית של החברה, ומונה להיות מהנדסהּ הראשי ואחר כך סמנכ"ל הנדסה וטכנולוגיה של החברה בישראל.
התפקיד הבא של קוריאט היה בהנהלת החברה האמריקאית במטה בפילדלפיה, שם שימש בתפקידים שונים במשך 13 שנה ומונה לדירקטור עולמי לתחום העסקי והשיווקי, ולאחר מכן לסגן נשיא עולמי להנדסה, פיתוח וטכנולוגיה, עם אחריות לפעילות יתר מרכזי הפיתוח של החברה ברחבי העולם.
בתפקידיו אלה הוביל שינוי אסטרטגי להחלפת טכנולוגיה ביתית בטכנולוגיה של ספק חיצון.
השינוי קידם את החברה משמעותית בתחום הראיה הממוחשבת.
בשנת 1992 חזרו רפי ומשפחתו לישראל ויחד עם ארנון גת הקים את חברת AGI שפיתחה מערכות לתעשיית המיקרואלקטרוניקה שלא פותחו עד אז בישראל.
קוריאט התמנה לעמוד בראש החברה.
זו נרכשה על ידי תאגיד סטיג הגרמני בשנת 1998 וקוריאט היה מנכ"ל פעילות החברה בתחום בישראל ובארצות הברית.
ב-2001 מונה למנכ"ל חברת ההיי-טק "למבדה קרוסינג" שפעלה בתחום התקשורת האופטית ושחלקים ממנה נמכרו לחברות שונות.
מאז חזרתו מארצות הברית לישראל, ובמקביל לפעילותו כמנכ"ל, פעל רפי להקמת שיתופי פעולה בין האקדמיה לתעשייה, ובמסגרת פעילות זו הקים שלושה מאגדים (קונסורציום) מובילים, במטרה ליישם את פירות המחקר האקדמי במוצרים תעשייתיים, ולהרחיב קשרים עסקיים עם גורמים בינלאומיים מובילים.
בשנת 1994 הקים את המאגד בתחום המיקרואלקטרוניקה, לרכיבים תת-מיקרונים (Sub-Micron), אשר כלל שבע חברות תעשייה ומספר דומה של קבוצות חוקרים מהאקדמיה, ופעל לפיתוח תהליכים תת-מיקרונים ומערכות משולבות.
בשנת 2003, הקים את המאגד בתחום התקשורת האופטית (OptiPac), אשר כלל 17 חברות מובילות מהתעשייה וחוקרים מהאוניברסיטאות, ופעל לפיתוח טכנולוגיות אריזה מתקדמות.
בשנת 2009, הקים במשותף עם פרופ' יכין כהן מהטכניון את המאגד לננוטכנולוגיה (NES), הכולל 12 חברות מהגדולות בארץ (רפאל, אלביט מערכות, תעשייה
אווירית, פלסן ועוד), ומספר דומה של קבוצות מחקר מובילות מן האקדמיה.
כל אחד משלושת המאגדים, פעל למשך 5 שנים במסגרת תוכניות מגנ"ט של המדען הראשי במשרד התמ"ת.
מטרת מיזם INNI היא השגת עדיפות לאומית בתחום הננוטכנולוגיה, שהוא תחום גלובלי, אסטרטגי וחשוב.
במהלך התקופה המוזכרת, נבנו 6 מרכזי ננו, מהטובים בעולם, בכל אחד מששת מוסדות המחקר לקידום הפעילות המחקרית, ובמקביל התחזק שיתוף הפעולה עם חברות מן התעשייה.
כיום יש בישראל כמה וכמה אלפי חוקרים בתחום הננוטכנולוגיה, הכוללים חוקרים בכירים, חוקרים זוטרים וסטודנטים לתארים גבוהים, וכן 210 חברות הפועלות בתחום.
בנוסף, מקדיש קוריאט בהתנדבות חלק נכבד מזמנו לסיוע לתעשייה, למחקר והחינוך, לחיזוק מיזמים לאומיים, וסיוע לחברות הזנק.
הוא בעלים של קורל ביזנס שבאמצעותה הוא מסייע לחברות גלובליות וחברות סטארט אפ.
רפי כהן (נולד ב-1931) הוא מעצב תאורה, שחקן, עוזר במאי מנהל הצגה ורקדן ישראלי.
כהן עבד במשך כ-50 שנה כמעצב תאורה, מנהל הצגה, מנהל במה, איש טכני ומנהל מחסן בלהקת ענבל, וכן מנהל ההפקות בסיורי הלהקה מחוץ לישראל.
במשך השנים עבד כהן גם עבור הקאמרי, תיאטרון אהל, תיאטרון זירה, ועוד מוסדות ואירועים שונים.
כהן נולד בשנת 1931 בעיר סמרקנד באוזבקיסטן.
בשנת 1956 הצטרף כהן ללהקת ענבל כרקדן, והשתתף במחול "חתונה בתימן" ולמד משחק בסטודיו "דוכן" שהקים משה הלוי.
בשנת 1957 הופיע כהן בתפקידי משנה בתיאטרון זירה.
בשנת 1958 שיחק כהן בהצגה "7 תעלולי קיש וקוש" בתיאטרון במתנו, תיאטרון הילדים ליד תיאטרון אהל.
כמו כן השתתף כהן בהצגה אסירה מס.
באותה תקופה שיחק כהן בתיאטרון הילדים "תליל תילון" וכן הדריך חוגים דרמטיים.
כמו כן שיחק כהן בתפקידי משנה בהבימה ובקאמרי.
לפי כהן, באותן שנים הוא הגיע למסקנה כי אין לו את "הנתונים הנדרשים על מנת להיות שחקן בעל שיעור קומה" ואין לו עניין בלשחק תפקידי משנה.
על כן החליט כהן לעבור מתפקידי משחק לתפקידי תאורה וניהול הבמה.
את יסודות המקצוע הוא רכש מארנון אדר, ובשנות השישים השתלם אצל התאורנים מיכאל ליברמן מתיאטרון הבימה, וחיים תכלת מלהקת בת שבע והטלוויזיה הישראלית.
החל משנות השישים ועד לשנות האלפיים שימש רפי כהן כמנהל ההפקות בסיורי להקת ענבל לחו"ל.
ב-1960 שימש כהן כעוזר במאי בהצגה 'שנת הבגרות' בתיאטרון אהל.
בשנת 1963 נכח יחד עם רקדני ענבל בביקורו של מקס פון סידוב בישראל.
בשנת 1969 עיצב כהן את התאורה עבור המחזה 'אחותי כלה' בביצוע להקת ענבל וכן עבור מופע לציון 20 שנה להקמת הנח"ל.
באותה תקופה שימש כהן גם כרקדן מחליף בתיאטרון ענבל, בעת הצורך.
לקראת שנות השבעים עיצב כהן את תאורת המופעים 'מגילת רות' ו-'הבא לי גורלי', שהוצגו בשנות השבעים והשמונים.
בשנת 1970 היה כהן אחראי על התאורה ב-'פסטיקל הקיבוצים' בגן השלושה.
ב-1971 עיצב כהן את תאורת הצגת הבכורה של להקת שומבצל בצוותא.
בשנת 1972 עיצב כהן את התאורה בעצרת שנערכה באנדרטת האריה השואג ואת תאורת המחול 'הפנינה והאלמוג'.
בשלהי שנות השבעים עיצב את התאורה עבור מחולות רבים, ביניהם 'סתפתח', 'שדעבה וריחן', 'מכתשים', 'חתונה בתימן' ועוד.
באותה תקופה שיתף כהן פעולה עם מעצב התאורה בן ציון מוניץ בהכנת התאורה להצגות 'אלגיה לכרם' ו-'ורד בר'.
בשנות השמונים עיצב כהן את התאורה עבור המחולות 'שיר השירים', 'שבת שלום', ו-'חפלה' והיה מהאחראים על הפקת אירוע של להקת ענבל לכבוד 100 שנה לתחילת העלייה מתימן.
בשנת 1986 עיצב את תאורת הצגת היחיד 'פוזה' של רמי ברוך שהוצגה בתיאטרון בית ציוני אמריקה.
בשנת 1987 ביים כהן את תאורת פסטיבל גוונים במחול.
בסיום שנות השמונים ותחילת התשעים יצאה להקת ענבל לסיורים בארצות הברית, אסיה ואירופה, אשר את הפקתם ניהל כהן.
כמו כן עיצב כהן את תאורת ההצגה "הפלך".
בשנת 1997 הוצגו בהצגת בכורה המחולות "סג'רה", "מחול למים" "הבכור", אותיות פורחות" ו-"הצורף", כאשר את תאורת כולם עיצב כהן.
בשנות האלפיים המוקדמות השתתף כהן בעיצוב תאורת היצירות "יעקב ועשיו", "שלמה המלך ומלכת שבא", וכן "שערי רצון", "משא ומתן" ו-"מארבע כנפות".
רפי קוט (נולד ב-2 במאי 1953) הוא שחקן ומאמן כדוריד עבר ישראלי.
משמש כמנהל הנבחרות הצעירות של נבחרת ישראל בכדוריד משנת 2012.
בתחילת שנות ה-70 שיחק בקבוצה המאוחדת של מכבי רמת גן ומכבי פתח תקווה שבהמשך נקראה מכבי פתח תקווה בלבד.
הקבוצה, שאומנה על ידי משה לגיל, השיגה זכייה ראשונה בתולדותיה בגביע המדינה בעונת 1976/1977. גם בעונות הבאות המשיכה הקבוצה בתנופה וזכתה באליפות המדינה בעונות 1977/1978, 1979/1980 ו-1980/1981; כמו כן זכתה בגביע נוסף בעונת 1980/1981 בה הודרכה על ידי יעקב סנדלר.
לאחר שנמנה עם נבחרת העתודה של ישראל בכדוריד, הוזמן ב-1974 לראשונה לנבחרת ישראל.
בעונת 1982/1983 זכתה הקבוצה בגביע, וב-1984 אף הגיעה להתמודדות מול ברצלונה מליגת הכדוריד הספרדית בחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
המשיך ושיחק בהפועל פתח תקווה בעונת 1984/1985 עד פרישתו עקב פציעה בגיל 32 בלבד.
לאחר פרישתו המשיך בענף ואימן את מכבי ראשון לציון כאשר בעונת 1985/1986 זכה איתה בדאבל הראשון שלה ולאחר מכן אימן גם במכבי פתח תקווה, מכבי נתניה ואס"א תל אביב.
עלייה לליגה לאומית עונת 2010/2011
רפאל (רפי) כהן (21 במרץ 1941 – 16 באפריל 2018) היה שחקן כדורסל כיסאות גלגלים בנבחרת ישראל במשחקים הפאראלימפיים.
כהן נולד בהראט, אפגניסטן ועלה לישראל בגיל 10. משפחתו התיישבה בשדרות ושם היה חניך תנועת הנוער העובד והלומד והגדנ"ע.
את לימודיו התיכוניים סיים בפנימיית כפר סילבר ובשנת 1961 התגייס לחטיבת הצנחנים.
כהן סיים קורס קצינים ושירת בחטיבת הצנחנים בדרגת סגן משנה.
בשנת 1963 נפגע מירי דו-צדדי במהלך מארב לתפיסת מסתננים בנגב ונפצע קשה בעמוד השדרה.
בתום תקופת שיקום ממושכת בבית חולים תל השומר, נותר רתוק לכיסא גלגלים, והחל בפעילויות ספורט (כדורסל בכיסאות גלגלים, שחייה והרמת משקולות) במסגרת ארגון נכי צה"ל ובבית הלוחם.
היה חבר במשלחת ישראל במשחקים הפאראלימפיים היידלברג (1972), וזכה עם נבחרת הכדורסל במדליית כסף.
היה גם חבר במשלחת ישראל במשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) וזכה עם נבחרת הכדורסל במדליית כסף, וסיים במקום השביעי בתחרות הטלת כידון (עם הטלה למרחק של 17.79 מטר).
נפטר ב-2018 והוכר כחלל צה"ל שנפטר כתוצאה מפציעתו בשירות.
רפי קריספין (נולד ב-29 בספטמבר 1972) הוא מפיק מוזיקלי ישראלי.
במרוצת השנים היה שותף לעיבוד ולהפקת יצירות של אמנים רבים, כמו דור דניאל, מאיה אברהם ואדם.
קריספין למד בצעירותו בבית הספר תל נורדאו.
בשנת 1991 התגייס לחיל האוויר.
לאחר שחרורו מהצבא פתח בשנת 1994 בר הופעות בשם "הגרוב ג'ם בר" הממוקם בדרום תל אביב.
במרוצת הזמן הופיעו שם כמה ממוזיקאי המיינסטרים של ישראל באותה העת, כמו שוטי הנבואה, דין דין אביב, אפרים שמיר, אורי בשן ועילי בוטנר.
לאחר שמונה שנים ייסד את "החדר של סבתא", אולפן הקלטות משלו.
בשנת 2006 מונה למנהל A&R של חברת התקליטים הליקון.
באותה שנה תכנת את השיר "היא יודעת" של נינט טייב מתוך אלבום הבכורה שלה, "יחפה".
השיר הפך ללהיט בישראל, הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' והוכתר כ"שיר השנה" של רדיו ירושלים.
בשנת 2008 עבד עם קורין אלאל בתהליך יצירת הקו המוזיקלי של אלבומה השמיני, "פשוט כל כך".
באותה שנה הפיק את הרצועה "יותר טוב לסלוח" מתוך אלבומה השני של שירי מימון, "רגע לפני ש...", שהגיעה למקום ה-39 במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג'.
באפריל 2009 הפיק ועיבד עם אדם פרי את אלבום הבכורה של הזמר דור דניאל, "בין החלומות".
קודם להוצאת האלבום פורסמו שני סינגלים, "מקום לצידך" ו"רציתי", שזכו להצלחה רבה, הושמעו רבות ברדיו והגיעו לראש מצעדי הפזמונים השבועיים בתחנות הרדיו השונות.
עבודתו עם דניאל המשיכה גם לאלבומו העוקב, "עשרה חודשים".
במקביל החל לנהל את אמיר דדון.
בשנת 2011 סיים את תפקידו בהליקון.
שנה לאחר מכן השיק חברת ניהול ויחסי ציבור בשם "ZE ניהול".
תחתיה הוחתמו אמנים, כמו היהודים, שי גבסו ומאיה אברהם.
לאברהם הוא הפיק את כל השירים מאלבומה השני, "ליום הזה חיכיתי", כולל את "אמת אחת", "אם תחזור", "עד שיבוא אוקטובר", "עברתי את הדרך", "תדע", "ענני" ו"זרועותיי".
בין השנים 2013–2014 הפך למנהלה של להקת היהודים.
קריספין עבד עם אדם בהפקת אלבומו האחרון לפני מותו, "גאולה", שפורסם ב-2019.
רפי מילוא הוא שחקן ותסריטאי ישראלי.
מילוא למד משחק בבית צבי.
מילוא היה נשוי לשחקנית יהודית מילוא ולשניים שלושה ילדים, בן ושתי בנות.
אחת מבנותיו היא שחקנית ותסריטאית, ואילו בת נוספת עוסקת בפיתוח שיטת הטיפול שיצרה אשתו לשעבר יהודית מילוא.
ב-1979 שיחק בסרט האמריקאי "Jesus" בתפקיד שמעון הקנאי, אחד משנים עשר השליחים, תלמידיו של ישו הנוצרי.
ב-1984 הופיע בסרט המטח האמריקאי "השגריר" בתפקיד ערבי.
באותה השנה הופיע גם בסרט "כאסח" בתפקיד זמר מסומם.
ב-1988 הופיע בסרט האמריקאי "רמבו 3" בתפקיד אדם במסוק.
ב-1991 שיחק בסרט האמריקאי "רחובות ההרג" גילם את איברהים.
ב-2002 גילם את דמותו של דני בן טולילה בסדרת הדרמה של ערוץ 10 "תיק סגור".
ב-2011 התארח בעונה השלישית של הסדרה הקומית של ערוץ 2 "רמזור" גילם את ג'ורג', מוכר ספות זולות.
ב-2016 הופיע בתפקיד עצמו בסדרת הטלוויזיה "פוליאקובים" ששודרה ב־HOT3.
ב-2024 גילם את אודי בסדרת הדרמה של HOT3 "טיטו ורוחו".
מילוא כתב מספר מחזות בניהם: "אי אפשר להרוג את היהודי הזה" שהופקה בתיאטרון יידישפיל, צוותא 2018, ההצגה זכתה במקום הראשון בפסטיבל "ויקרא" למחזאות יהודית.
בנוסף כתב את ההצגות "החוטם", "פאלוס הקדוש", ו"היא, הוא והאחר, אדם, חווה ונחש" ההצגה שודרה בערוץ 1 והעולת ברחבי הארץ.
רפי מלכא (נולד ב-1943) הוא איש מערכת הביטחון בדימוס ששירת כראש אגף המבצעים וראש אגף המינהל בשירות הביטחון הכללי.
מלכא נולד במקנס שבמרוקו וב-1949 עלה עם משפחתו לישראל.
הוא גדל בבת גלים ובכפר אתא.
ב-1960 התגייס לצה"ל, שירת כלוחם בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים, עבר קורס קצינים ושירת בצנחנים כמפקד מחלקה, סגן מפקד פלוגה ומפקד פלוגה.
בשירות המילואים לחם במסגרת חטיבה 55 והיה ממשחררי העיר העתיקה במלחמת ששת הימים.
מיד לאחר שחרורו ב-1965 הצטרף לשירות הביטחון הכללי וצורף ליחידת המבצעים האזורית בחיפה.
לאחר מלחמת ששת הימים פעל בתחום המבצעים ביהודה ושומרון והתקדם בארגון עד לתפקיד ראש אגף המבצעים.
לאחר מכן שהה במשך שלוש שנים בשליחות בצרפת, בשובו יצא לשנת לימודים במכללה למינהל ולאחר מכן מונה לראש אגף המינהל בשב"כ.
בנובמבר 1985, פנה מלכא, יחד עם חבריו לשירות פלג רדי וראובן חזק, לראש השירות אברהם שלום בדרישה לחשוף את פרטי פרשת קו 300 או להתפטר מתפקידו.
לאחר מאבק משפטי ארוך הוחזר לשב"כ.
ב-1987 הקים עם ראובן חזק ופלג רדי את חברת האבטחה "שפרן".
נשוי לחנה ואב לשלוש בנות.
רָפִיחַ (במצרית קדומה: rpwḥw, באשורית: Rapiḫu, ביוונית: Ῥαφία – רַפִיַה, בערבית: رَفَح –רַפַח) היא העיר הדרומית ביותר ברצועת עזה.
רוב תושביה הם ערבים מוסלמים, כשמרביתם פליטים פלסטינים.
לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2017 מנתה רפיח 171,889 תושבים, ועד למלחמת חרבות ברזל הייתה העיר הרביעית בגודלה ברצועה.
העיר שוכנת כ-30 קילומטרים דרומית-מערבית לעיר עזה, ובירת מחוז רפיח של רצועת עזה.
בעקבות אירועי מלחמת חרבות ברזל העיר חרבה ורוב תושביה פונו ממנה.
לאחר מלחמת ששת הימים, כשהעיר הייתה תחת שלטון ישראלי, רפיח התרחבה אל תוך סיני.
בעקבות זאת, כשישראל נסוגה מסיני ב-1982, פוצלה רפיח לחלק עזתי וחלק מצרי, תוך חלוקת משפחות, מופרדות על ידי מחסומי תיל.
בעיר נמצא מעבר גבול רפיח, נקודת המעבר היחידה בין מצרים לרצועת עזה.
שדה התעופה היחיד של הרצועה, נמל התעופה הבין-לאומי יאסר ערפאת, שפעל בדרום רפיח בין השנים 1998–2001, נהרס על ידי צה"ל.
בשלבים מוקדמים של מלחמת חרבות ברזל רבים מתושבי רצועת עזה, בעיקר מצפון הרצועה מהעיר עזה ומח'אן יונס, פונו לרפיח.
בהמשך המלחמה העיר נפגעה קשות ועד מאי 2025 כ־80% מהמבנים בעיר נהרסו לחלוטין.
נפת רפיח הוכרזה אזור מוכה אסון עקב ההרס הרב שנגרם בה.
רפיח מורכבת משלושה אזורים נושקים:
העיירה – האתר ההיסטורי של העיירה המורכבת משכונות הנושאות שמות משפחה של שבטים שהתגוררו באזור קודם מלחמת העצמאות של ישראל, כמו קישטא ושאער, נוסף על שכונת ג'נינה, סלאם, ואל-תנור.
מחנה הפליטים רפיח – הוקם ב-1949, והתיישבו בו פליטים ממלחמת העצמאות.
המחנה היה מחולק לשכונות המסומנות באותיות: בלוק O, בלוק P, וכו'.
המחנה מחולק לתת-מחנות: שאבורה, יבנא, המחנה המערבי ומחנות נוספים.
שכונות חדשות שהוקמו על ידי ישראל לצורך יישוב של פליטים שפונו ממחנה הפליטים.
שכונות אלה כוללות את שכונת ברזיל בדרום רפיח ושכונת תל א-סולטאן במערב רפיח.
בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת, כנראה כ-2 ק"מ מדרום לתל רפיח שכנה רפיח הקדומה, יישוב חשוב על "דרך הים" (או דרך הורוס כפי שקראו לה המצרים), שלא עברה ממש בקרבת החוף מחמת רצועת החולות הנודדים.
אזור עזה, שבגבול הדרומי של ארץ כנען, היה לאחד ממעוזי השלטון המצרי, כולל רפיח, תל אל-עג'ול, שיח' זוויד, תל שרוחן ובמיוחד עזה, שהייתה לבירת השלטון המצרי בכנען.
קטע זה של הדרך היה חיוני ביותר למצרים, ולכן הוקמה לאורכו שורה של מבצרים, תחנות דרך ובארות מים במרחקים קבועים, במגמה להקל את המעבר של הצבא המצרי.
תחותמס השלישי (המאה ה-15 לפנה"ס) עבר בה בדרכו לכיבוש תל מגידו.
העיר מוזכרת בפפירוס אנסטאזי א' מתקופת פרעה סתי הראשון (המאה ה-14 לפנה"ס), הכותב מתאר אתרים ברחבי האימפריה, מתאר את העיר רפיח, את ביצוריה ואת מיקומה הגאוגרפי ביחס לעזה.
מתקופת פרעה סתי הראשון (המאה ה-14 לפנה"ס).
התעודה המקיפה ביותר, המתארת את "דרך הים", הוא הקטע הגאוגרפי שבאיגרת הסופר המצרי חורי מימי רעמסס השני (המאה ה-13 לפנה"ס).
הפעילות הדיפלומטית והצבאית של מצרים בראשית תקופת הברזל א' מלמדת שאפשרות התנועה לאורך "דרך הים" מתחנה אל תחנה, נשמרה ברציפות מתקופת הברונזה המאוחרת, לפחות כל זמן שמצרים נכחה בדרום ארץ כנען (1133 לפנה"ס בערך).
אחר כך עוברת רפיח לשליטת הפלשתים, בגבולה הדרומי של ממלכתם.
אירוע זה מאוזכר בתורה בספר דברים: ; 'חצרים' היא רפיח לפי פירוש אונקלוס: .
בשנת 925 לפנה"ס עצר בה צבאו של שישק במסעו לארץ ישראל.
עלייתו של סרגון השני, מלך אשור לשלטון (705–721 לפנה"ס) לוותה במרידות ברחבי האימפריה, וביניהן זאת של עזה בשנת 720 לפנה"ס.
חנון מלך עזה הצטרף לקואליציה סורית–ארץ ישראלית שבראשה עמד יהובידי מלך חמת, ושנתמכה על ידי מצרים.
המרד של עזה דוכא בקרב שנערך ליד רפיח, וחנון הובל לאשור כבול בשלשלאות.
מפקד הכח המצרי שנשלח לעזרת חנון, נמלט בחזרה למצרים.
במסעו השני לפלשת (716 לפנה"ס) מספר סרגון השני שהגלה אוכלוסייה אל נחל מצרים והושיב אותה באזור.
מהלכיו של סרגון נועדו ליצור אזור חיץ עם גבול מצרים, שתושביו נאמנים לאשור.
במסעו העשירי, שנערך בשנת 671 לפנה"ס, כבש אסרחדון את מצרים.
הוא מודיע, כי בדרכו עבר ברפיח שבקרבת נחל מצרים והמשיך עד מצרים.
בתקופה ההלניסטית בארץ ישראל במקום התרחש קרב רפיח, שהיה קרב מכריע במלחמה הסורית הרביעית בין תלמי הרביעי ממצרים ואנטיוכוס השלישי (הגדול) מהאימפריה הסלאוקית.
הקרב נערך ב-22 ביוני 217 לפנה"ס, ליד רפיח, ובעקבותיו זכו המצרים לשוב ולשלוט על קוילה-סוריה.
בשנת 100 לפנה"ס כבש אותה אלכסנדר ינאי, והרס אותה.
המצביא הרומי אולוס גביניוס בנה אותה מחדש בשנת 61 לפנה"ס, כחלק ממשימתו לחזק את האחיזה הרומית לאורך חופי הים התיכון.
יוסף בן מתתיהו כתב תיאור של מסע צבא רומא תחת פיקודו של טיטוס ממצרים לעזה.
ביום אחד עבר את המרחק מפלוסיום עד מקדש זאוס קסיוס, ביום השני הגיע לאוסטרקינה, ביום השלישי הגיע אל אל-עריש, ביום הרביעי הגיע אל רפיח, וביום החמישי הגיע אל עזה.
בימי סטראבון נחשבה רפיח לחלק מפיניקיה.
בתקופה הביזנטית הייתה רוב האוכלוסייה נוצרית ובעיר שכן הגמון.
בסוף התקופה הביזנטית, לאורך החוף, החלו חולות שפת הים נסחפים לפנים הארץ, מכסים את האדמה החקלאית ויישובים רבים לאורך החוף חדלו להתקיים.
מיפו דרומה עמדו על תילן רק הערים אשקלון, עזה ורפיח, כשהן מוציאות מחייתן מן הרצועה הצרה של אדמה פורייה שמאחורי החולות, ממסחר ומן השיירות העוברות למצרים וממנה בדרך הצפונית של מדבר סיני.
בתקופה המוסלמית המוקדמת, בשנת 634, נכבשה העיר על ידי הערבים שהפכו אותה לעיר מסחר פורחת בנתיבי הסחר שלהם.
חודש לאחר כיבוש ירושלים בשנת 1099 בידי הצלבנים, נכבש האזור בידיהם, אך העיר אשקלון, שהייתה העיר הגדולה והמבוצרת באזור, נשארה בשליטת השושלת הפאטמית.
רק לאחר חמישים שנים של מאבק הכניעו את אשקלון, כאשר קודם כבר כבשו את עזה ורפיח מדרום.
בימי הביניים ישבו ברפיח יהודים.
בגניזת קהיר נזכרת העיר בשמות רפח, חצור, מבצר חצור, חצרים.
בשנת 1080 הודיע יהודי מיושבי חצור, שמפחד האויב הוא רוצה לעבור מחצור לאשקלון המבוצרת יותר.
בשנת 1910 דווח על קניית שטח אדמה ברפיח להתיישבות יהודית.
במקום היו שתי בארות והוא היה תחת חסות אנגלית כך שהתושבים היו פטורים משירות צבאי.
במלחמת העולם הראשונה הבריטים, שהתקדמו דרך מדבר סיני, הניחו גם מסילה עד רפיח, ומאפריל 1917 החלו מניחים משם שלוחה מזרחה עד לעין הבשור.
לאחר נפילת באר שבע המשיכו הבריטים את הנחת המסילה עד לביר אבו רקייק ("מחנה תימן" כיום), שם התחבר הקו אל המסילה הטורקית.
קו באר שבע – רפיח נחנך רשמית ב-8 במאי 1918 בטקס, שאליו הגיע ברכבת מהודרת מרפיח המושל הצבאי של הארץ, הקולונל אלפרד פארקר, יחד עם שייח'ים בדווים.
קבלת הפנים החגיגית נערכה בתחנת הרכבת של באר שבע בליווי תזמורת צבאית.
לאחר חנוכת הקו הייתה התחנה בבאר שבע לתקופת מה לצומת רכבות מרכזי בארץ: ממנה יצאו רכבות מערבה, לרפיח (ומשם למצרים או ליפו), צפונה לירושלים, ודרומה לניצנה.
המסילה מרפיח נסללה ברוחב של 143.5 ס"מ, ואילו רוחב המסילה הטורקית היה 105 ס"מ.
כדי שגם קרונות טורקיים יוכלו לנוע בקו זה, הוסיפו הבריטים בין הפסים פס שלישי.
וכך נוצר מצב שהיה יחיד במינו בתולדות הרכבות בארץ ישראל, הרכבות מבאר שבע היו מורכבות לפעמים בעת ובעונה אחת מקרונות בריטיים וטורקיים גם יחד, וכל קרון נע על מסילה ברוחב שונה.
אך ב-1919 נעקרו הפסים הטורקיים, וכך נותרה באר שבע מחוברת במסילת ברזל רק עם רפיח.
תושבים מח'אן יונס עיבדו במקום חלקות קרקע ולעיתים התגוררו במקום בעונת העבודה החקלאית.
לאחר שהאזור נכבש על ידי הבריטים בקרב רפיח (1917), החל להתגבש במקום יישוב של קבע.
תרמה לכך הקרבה למחנות הצבא הבריטי והקרבה לגבול בין ארץ ישראל ומצרים.
חלק מהחנויות במקום נבנו ממש על הגבול, על מנת להקשות על גביית מכס.
כך, בשנת 1922 מנתה אוכלוסיית רפיח 600 תושבים ובשנת 1948 הגיעה האוכלוסייה ל-2,500 תושבים.
רוב האוכלוסייה התפרנסה מחקלאות וגידול צאן.
הבתים במקום נבנו בתחילה בפיזור רב זה מזה, אך עם הזמן התגבשו במקום רחובות מסודרים שלאורכם בתים.
רובה של רפיח היה בצד הארצישראלי של הגבול, בעוד תחנת הרכבת נמצאה בצד המצרי של הגבול.
בשנת 1946 שכן ברפיח מחנה מעצר, שאליו הועברו רבים מעצורי "השבת השחורה".
מחנות רפיח, שבמהלך סיום המנדט הועבר אליהם ציוד רב, היו השטח האחרון שפינו הבריטים בארץ ישראל, ביולי 1948.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, העיר נכללה בשטח המדינה הערבית ועברה לשליטת מצרים עם נסיגת הצבא הבריטי.
במהלך מלחמת העצמאות התנהלו בסביבות העיר קרבות בין צה"ל לצבא המצרי.
במלחמת סיני הייתה העיר אזור קרבות שדרכו פרץ צה"ל לצפון סיני.
ב–12 בנובמבר 1956, במהלך שליטת צה"ל בעיר, אירע בעיר טבח רפיח שבו הרג צה"ל עשרות מתושבי העיר.
גם במלחמת ששת הימים הייתה העיר אזור קרבות שדרכו פרץ צה"ל (בעיקר אוגדה 77 ואוגדה 84) לצפון סיני.
בשנת 1967 מנתה אוכלוסיית רפיח 55,000 תושבים.
בעקבות המלחמה עברה העיר לשליטת ישראל.
ביולי 1967 אוחדה מועצת רפיח ומועצת רפיח המצרית שהיו נפרדות לפני המלחמה.
בראשות המועצה הועמד עבד חמיד מנסור.
בשנת 1971 החליטה ממשלת ישראל לפעול לשיקום מחנה הפליטים ברפיח, מתוך מחשבה שמהלך זה יעזור להרגעת המתיחות הביטחונית ולשינוי דעת הקהל לטובת ישראל, לאחר שתחת השלטון המצרי לא נעשה מאמץ לשקם את הרצועה.
ישראל הקימה שתי שכונות חדשות: שכונת ברזיל ושכונת קנדה בסיני.
שכונת ברזיל נקראה על שם מחנה של חיילי כוח החירום של האומות המאוחדות מברזיל שהיה במקום.
ישנן גרסאות שונות למקור השם שכונת קנדה.
ישנם מקורות המציינים שהיה במקום מחנה של חיילים מקנדה.
מקור אחר גורס כי המדובר בבדיחה.
לשכונת קנדה בסיני עברו בשנים 1973–1975 כ-500 משפחות מורחבות של כ-5,000 תושבים ממחנה רפיח.
עם נסיגת ישראל מסיני על פי הסכם השלום בין ישראל למצרים, נחצתה רפיח, וחלקה שמדרום מערב לקו הגבול הבין-לאומי עבר לשליטת מצרים.
על פי ההסכם, מצרים הייתה אמורה לממן את יישובם מחדש של תושבי שכונת קנדה בסיני בתל א-סולטאן, שנודע כשכונת קנדה החדשה.
תהליך היישוב מחדש החל בשנת 1989 ונמשך עד שנת 2000, כאשר מצרים מימנה את הפרויקט בשנתיים הראשונות ולאחר מכן במימון של קנדה וכווית.
ברבות השנים חפרו מבריחים, מתחת לגבול הבין-לאומי, מנהרות שקישרו את שני חלקי העיר ושימשו להברחת סחורות ואנשים.
עם הקמת הרשות הפלסטינית הועברה העיר לשליטת הרשות, כשלכל אורך הגבול הבין-לאומי נקבעה רצועה צרה ("ציר פילדלפי") שבשליטת ישראל.
רצועה זאת נועדה ליצור חיץ בין רצועת עזה ובין מצרים.
חיץ זה נוצר במידה חלקית בלבד, משום שמנהרות המבריחים, שעברו מתחת לחיץ זה, שימשו להברחת אמצעי לחימה ממצרים לרצועת עזה.
אזור "ציר פילדלפי" היווה בכל שנות האינתיפאדה השנייה אזור לחימה בין צה"ל לפלסטינים.
ב-12 במאי 2004 נפגע נגמ"ש של צה"ל שנסע בציר פילדלפי ועסק בפיצוץ מנהרות, וחמשת חייליו נהרגו.
בעקבות זאת יצא צה"ל ל"מבצע קשת בענן" – מבצע רחב היקף ברפיח, שבו, על-פי הודעת מפקד אוגדת עזה, נהרגו 41 מחבלים ו-12 אזרחים, אותרו שלוש מנהרות ונהרסו 56 בתים.
הנזק שנגרם לפלסטינים גרר ביקורת בין-לאומית.
המבצע העלה לסדר היום את בעיית "ציר פילדלפי" בתוכנית ההתנתקות.
ב-23 בינואר 2008 פרצו הפלסטינים ברפיח מצד ישראל את הגבול עם מצרים במעבר רפיח, ובכך איפשרו למצרים להעביר מזון, ולגורמים פרו-פלסטינים אף נשק.
במהלך מבצע עופרת יצוקה, שהחל ב-27 בדצמבר 2008, היו מנהרות ההברחה המובילות לרפיח יעד מרכזי לתקיפות חיל האוויר הישראלי.
בנוסף לתקיפת המנהרות בציר פילדלפי, הוחרבו, על פי צה"ל, מאות בתים שאל חלקם הובילו מנהרות.
באוגוסט 2009 הכריז עבד אל-לטיף מוסא, מנהיג הארגון ג'ונד אנסאר אללה, על הקמת אמירות מוסלמית ברפיח.
החמאס דיכא את האמירות והרג את בכירי הארגון.
במהלך מבצע צוק איתן, שהחל ב-8 ביולי 2014, חיילי כוחות צה"ל נכנסו אל תחומי העיר בניסיון לנטרל מחבלי חמאס.
ב-24 ביולי, כ-150 פלסטינים מאזור העיר, בהם מחבלים, הסגירו את עצמם בלילה לידי כוחות חטיבת גבעתי ששהו בעיר.
במהלך הפסקת אש הומניטרית שהחלה ב-08:00 בבוקר 1 באוגוסט 2014, מחבלי חמאס ששהו בעיר הגיחו מפירי מנהרות ותקפו את כוח פלס"ר גבעתי ששהו בעיר, במהלך ההיתקלות נהרגו 3 מחיילי הכוח לרבות מפקדם.
עקב התקרית והחשש לחטיפת אחד מהחיילים, הופעל נוהל חניבעל שבמהלכו הומטרה אש כבדה מאוד על העיר.
ביום המחרת כוח צה"ל המשיך לתקוף בעיר וגרם לנזק רב.
לפי הערכת צה"ל נהרגו מקרב הפלסטינים 42 מחבלים וייתכן שבאופן בלתי מכוון נהרגו עוד כ-72 בלתי מעורבים.
כוחות צה"ל נסוגו מהעיר עם סיום הפעילות הקרקעית בשעות הערב של יום ה-2 באוגוסט.
באוקטובר 2014 החלה ממשלת מצרים בהקמת אזור חיץ ברוחב של כ–500 מטר באורך של 14 ק"מ, לאורך גדר ההפרדה בין מצרים לרצועת עזה.
עד שנת 2021 הורחב אזור החיץ, כ-7,500 בתים שוטחו במרחב העיר, והאוכלוסייה הועברה לעיר מגורים בשם "רפיח החדשה" שהוקמה כשבעה קילומטרים מערבית למיקומה המקורי.
במאי 2024 נכנסו כוחות צה"ל לשכונות המזרחיות של רפיח.
בהמשך הלחימה כבש צה"ל את העיר בסדרה של קרבות, והביא לכך שעד מאי 2025 כ־80% מהמבנים בעיר נהרסו לחלוטין.
רפיק חאג'-יחיא (ערבית: رفيق حاج يحيى, תעתיק מדויק: רפיק חאג' יחיא; 3 בספטמבר 1949 – 16 באפריל 2000) היה ראש עיריית טייבה, וחבר הכנסת מטעם מפלגות העבודה ועם אחד.
חאג'-יחיא נולד בטייבה ב-1949. בוגר אוניברסיטת בר-אילן, שם רכש תואר אקדמי בלשון עברית ובחינוך.
בשנת 1969 סיים סמינר למורים ערבים בחיפה ועסק בהוראה במשך
בשנת 1989 נבחר לראשונה לתפקיד ראש עיריית טייבה, כהונה שבה החזיק עד לשנת 1998. במקביל כיהן כסגן יו"ר מרכז השלטון המקומי וכן כסגן היו"ר הארצי לרשויות המקומיות הערביות.
בשנת 1998 נבחר לראשונה לכנסת ה-14 מטעם מפלגת העבודה במקום משה שחל.
ב-25 במרץ 1999 לקראת הבחירות לכנסת ה-15 פרש עם עמיר פרץ ואדיסו מאסלה לסיעת עם אחד.
רפיק בהאא א-דין אל-חרירי היה פוליטיקאי לבנוני, כיהן כראש ממשלת לבנון בשנים 1992–1998 ו-2000–2004. נרצח כארבעה חודשים לאחר שהתפטר מכהונתו כראש ממשלה.
נולד למשפחת איכרים סונית בעיר צידון שבלבנון.
רכש את השכלתו באוניברסיטה הערבית של ביירות.
לאחר מכן החל את דרכו העסקית כרואה חשבון בחברות בנייה גדולות.
חרירי עשה את הונו בערב הסעודית לאחר שבפרוץ מלחמת האזרחים בלבנון קיבל הצעה עסקית מגורמים בערב הסעודית.
הוא החל מיד ליצור קשרים קרובים עם משפחת המלוכה והחל ליזום תוכניות פיתוח רבות הכוללת בניית ארמונות מלוכה, מסגדים וקניונים.
בנוסף החל בשיקומה ובנייתה מחדש של לבנון לאחר מלחמת האזרחים.
עד מהרה הפך לטייקון בנייה עד שהמגזין "פורבס" דירג אותו ברשימת 100 עשירי העולם עם הון מוערך של 11.3 מיליארד דולר.
הוא אף קיבל אזרחות סעודית בשנת 1978.
בנוסף לעסקי הנדל"ן חרירי היה טייקון תקשורת שבבעלותו מספר תחנות רדיו בלבנון ובצרפת, תחנת טלוויזיה ועיתון יומי מצליח בלבנון שכולם היו תחת המותג "אלמוסתקבל" ("העתיד").
חרירי כיהן כראש ממשלת לבנון בשנים 1992–1998 ו-2000–2004. הוא התפטר ב-20 באוקטובר 2004 על רקע חילוקי דעות עם ממשלת סוריה, ובמקומו מונה עומר כראמי.
בזמן כהונתו של אל-חרירי כראש ממשלה הכריז כי הערבים קיבלו החלטה אסטרטגית להגיע לשלום עם ישראל בתנאי שהיא תיסוג מהשטחים.
בתקופתו נוהל המשא ומתן על החזרת החטופים משנת 2000, וכן החלה שאיבת מי הווזאני.
חרירי שלט בחברת הבנייה הענקית "סולידר" ובמספר תחנות רדיו וטלוויזיה.
ביצוע עבודות ציבוריות גדולות בערב הסעודית.
קניית 920 דונם במרכז ביירות ובנייה של שכונות יוקרה עליהן.
מימון 30,000 סטודנטים לבנונים בחו"ל.
השקעת מיליוני דולרים מכספו הפרטי בהגדרה מחדש של החברה הלבנונית.
חרירי ספג ביקורת בלבנון בשל העובדה כי מרבית הפרויקטים ניתנו לחברות בבעלותו וזאת אף על פי שתרם כסף רב לתושבי לבנון והשקיע במדינה בתקופה שבה לא היו משקיעים רבים שרצו לעשות כן.
על אף הביקורת, בחודש ספטמבר 2004 זכה בפרס האו"ם על שיקום לבנון.
בעת המשבר הפוליטי סביב הארכת כהונתו של הנשיא אמיל לאחוד התפטר חרירי מתפקיד ראש הממשלה בעקבות לחץ סורי ואמר: "אני הגשתי את התפטרותי מהממשלה, ולא אהיה מועמד לעמוד בראשות הממשלה (הבאה)".
ב-14 בפברואר 2005 נהרג חרירי יחד עם לפחות שמונה ממאבטחיו כשמכונית תופת התפוצצה ליד שיירתו, בעת שחלפה בסמוך למלון סנט ג'ורג' בביירות.
את האחריות לפעולה קיבל על עצמו ארגון "הישועה והג'יהאד בסוריה", גוף זניח המסונף לאל-קאעידה, ואולם הציבור הלבנוני והתקשורת הבינלאומית הפנו את האצבע המאשימה אל סוריה.
בחוצות ביירות נערכו הפגנות של האופוזיציה האנטי-סורית נגד הנוכחות הסורית בלבנון.
ב-28 בפברואר 2005, שבועיים לאחר הרצח, התפטרה ממשלת לבנון.
לראשונה בעולם הערבי נפלה ממשלה בעקבות הפגנה בלתי אלימה.
ב-22 ביוני 2005 שונה שמו של נמל התעופה הבינלאומי ביירות לנמל התעופה הבינלאומי רפיק אל-חרירי לזכרו של אל-חרירי.
סעד אל-חרירי, בנו של רפיק, החל לעסוק בפוליטיקה לאחר רצח אביו והפך למנהיג הרוב בפרלמנט הלבנוני.
בשנת 2009 זכתה מפלגתו ברוב בבחירות שנערכו במדינה.
ביוני 2011 קיבל התובע הכללי בלבנון ארבעה כתבי אישום שהועברו מבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג.
בתגובה פרסם התובע צווי מעצר כנגד ארבעה פעילי חזבאללה.
בנובמבר 2024 חיסלה ישראל את רוצח אל-חרירי סלים עיאש בתקיפה בקוסייר, מעוז חזבאללה בסוריה.
רפיח ים הייתה ההתנחלות הדרום־מערבית ביותר בגוש קטיף, במרחק של כמה מאות מטרים מגבול מצרים מדרום וממערב, ומחנה הפליטים רפיח מדרום ליישוב.
עד פינויה התגוררו בה כ-25 משפחות.
רפיח ים היה בעל אופי חילוני.
נודע בזכות חוף הים הסמוך לו.
ביישוב פעל גן ילדים וילדי בית הספר הוסעו באופן מאורגן לבתי ספר בחבל אשכול.
הקמת היישוב החלה בסוף שנת 1984, זמן קצר לאחר החלטת ועדת השרים להתיישבות על הקמתו, שהתקבלה ב-22 ביולי 1984. היישוב הוקם כיישוב קהילתי על ידי גרעין של זוגות צעירים מרחבי הארץ שהתיישבו באתר זמני.
הכוונה הייתה שהתושבים יתפרנסו מתיירות, אולם בעקבות הרעת המצב הביטחוני פנו ברובם לחקלאות במסגרת תכנון ממשלתי וקיימו חקלאות חממות בהן גידלו עגבניות שרי אורגניות.
תושבים אחרים ניהלו מתפרות פרטיות שייצרו עבור רשתות האופנה בישראל.
פיתוח היישוב התעכב עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה בסוף שנת 1987, היישוב סבל מאירועים של יידוי אבנים מרפיח ופגיעה בתשתית החקלאית שלו.
רק בסוף שנת 1991 עבר הגרעין לבתי קבע ביישוב.
במקביל להקמת רפיח ים, החלה בשנת 1986 הקמתה של שכונת "תל א-סולטאן", בצפון רפיח, במרחק של עשרות מטרים בודדים מהיישוב.
השכונה הוקמה על פי הסכם השלום בין ישראל למצרים, שבעקבותיו נחצתה העיר רפיח, וחלקה שמדרום מערב לקו הגבול הבינלאומי עבר לשליטת מצרים.
תהליך היישוב מחדש נמשך מ-1989 עד שנת 2000 במימון של קנדה וכווית.
אף על פי שהיה יישוב אזרחי, הייתה ממוקמת בו בקביעות מחלקה של חיילי מילואים שאבטחה אותו, צוות של חיילות שהפעיל מכ"ם "קשת", מכ"ם קרקעי נייד, שנועד לעקוב אחר ניסיונות חדירה מגבול מצרים בלילה, לאורך ציר פילדלפי, וצוות של משמר הגבול, שהיה אחראי לאבטחה ושיטור ברפיח הסמוכה.
כבר בפברואר 2000, הוכן במערכת הביטחון מסמך המלצה לדרג המדיני, לקראת הסדר הקבע עם הפלסטינים, ובו נכללה רפיח ים ברשימה של 16 יישובים שייתכן שיפונו במסגרת הסדר הקבע.
במהלך האינתיפאדה השנייה, אירעו ביישוב מספר פיגועים.
ב-6 באפריל 2002 נהרג חייל מילואים ועוד חמישה חיילים נפצעו קל, בהיתקלות עם חוליה פלסטינית שחדרה לישוב.
ב-11 במאי של אותה שנה נורה ניסן דולינגר, בן 43 מההתנחלות פאת שדה, סמוך למחסום צה"ל ברפיח ים, לשם בא כדי לאסוף פועלים.
הוא נורה מטווח קצר בידי אחד הפועלים.
בנובמבר 2002 אירע פיגוע ירי ביישוב, כאשר פועל פלסטיני, שעבד במתפרה ביישוב פתח באש על העובדים ממנה נהרגו תושב המקום, עמוס סעדה, ותושב בדולח, אסף צפירה.
באוגוסט 2003, נפצע קשה תושב המקום מירי של צלף, ובנובמבר 2004 נפצעו שני חיילים מירי.
בגלל קרבתו של רפיח ים לרפיח גם נורו עליו פצצות מרגמה רבות במהלך האינתיפאדה השנייה, רבות מהמשפחות עזבו אותו, ופחות מ-20 נותרו להתגורר בו ב-2003.
עוד לפני יישום תוכנית ההתנתקות נעשה ניסיון מקרב התושבים לעבור כגוש אחד לקיבוץ נווה ים, אולם המגעים נכשלו.
רפיח ים פונה באוגוסט 2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות, רוב התושבים כבר עזבו עוד קודם לתאריך הפינוי הרשמי.
בתי היישוב נהרסו ב-22 באוגוסט 2005. אחרי ההתנתקות פוזרו המשפחות באתרי הקרווילות בניצן, מבקיעים ועמוקה.
התושבים שעסקו בחקלאות עברו למבקיעים ולניצנים בהתאם ל"הסכם מבקיעים" ו"הסכם ניצנים", על פיהם ניתנו להם זכויות של בעלי נחלה, על אף שמבחינה טכנית לא הוגדר רפיח ים כמושב.
רפי רשף (נולד ב-22 בינואר 1957) הוא שדרן רדיו, מגיש טלוויזיה, מפיק ועיתונאי ישראלי, המגיש את תוכנית האקטואליה היומית חמש עם רפי רשף בקשת 12. מבעלי חברת ההפקה "נינה הפקות".
רשף גדל בשכונת רחביה בירושלים ולמד בגימנסיה רחביה (סיים בשנת 1975).
הוא בנם של עורכי הדין הירושלמיים חווה (אווקה) ואשר רשף.
אחיו הוא צלי רשף, ממייסדי "שלום עכשיו" ובעבר חבר הכנסת.
לאחר שירותו הצבאי סיים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
את דרכו בתקשורת החל רפי רשף בגלי צה"ל, ככתב לענייני חגים ובהמשך ככתב לענייני מפלגות.
כשנוסדה התוכנית "ערב חדש" בטלוויזיה החינוכית, הגיש שם מבזקי חדשות, ולאחר תקופה קצרה החל להגיש את התוכנית באופן קבוע בסבב עם דן מרגלית, גדעון רייכר ואילנה דיין.
באותה תקופה נוסדה התוכנית "נכון לעכשיו" בגלי צה"ל בהגשתו.
במשך 11 שנים הגיש את התוכנית, ואז פרש לטובת הגשת התוכנית "כל שני וחמישי" בשידורי "טלעד" בערוץ 2 החדש (1993).
אחרי "טלעד" עבר לחברת החדשות של ערוץ 2, וייסד את רצועת האקטואליה של חמש בערב שהחלה בשם "חמש עם".
החל מ-1996 הגיש תוכנית אירוח בשידורי קשת "שיחה אישית עם רפי רשף", ותוכנית ראיונות אישית בערוץ 10 ושוב ב"קשת".
ביחד עם ארז טל ומרב מיכאלי, פתח את שידורי רדיו תל אביב ב-1996 והיה מבעליו.
רשף הגיש את תוכנית הרדיו "נכון להבוקר" בגלי צה"ל עד ה-13 במאי 2008.
בשלהי 2005 החל רשף להגיש בערוץ עשר את התוכנית "חמש עם רפי רשף", שאותה הפיקה חברת "נינה הפקות", שהוא מבעליה (יחד עם עורך "חמש בערב" - נחושתן אוקון).
באוקטובר 2015 החל להגיש בערוץ במקביל גם את "רפי רשף אינטימי", תוכנית ראיונות יחידנית שבועית.
בדצמבר 2018, לאחר 13 שנה, החליט רשף לעזוב את ערוץ עשר ולעבור ל"קשת".
החל מחודש לאחר מכן, הוא מגיש ב"קשת 12" את תוכניותיו.
רפי רשף נשוי לזמרת נורית גלרון ולזוג שלושה ילדים, הם מתגוררים ברמת אביב.
ב-2 בנובמבר 2005, הזמין אל ביתו טכנאי מזגנים בשם אוסקר.
בזמן שתיקן האחרון את התקלה במזגן, קרסה המרפסת בדירתו של רשף והטכנאי צנח אל מותו.
משפחתו תבעה מספר גורמים, כולל את רשף, על סך של 5.8 מיליון ש"ח.
רפי תבור (נולד ב-22 בפברואר 1948) הוא שחקן ישראלי.
עלה לישראל בגיל 14. בשנת 1973 סיים לימודיו בבית הספר לאמנות הבמה בית צבי.
בין השנים 1973–1975 שיחק תבור בתיאטרון העירוני באר שבע, ובין השנים 1975–1980 בתיאטרון הבימה.
כמו כן השתתף בלמעלה מ-50 הפקות שונות.
גילם תפקידים ראשיים בהצגות בחו"ל בין השנים 1980–1989: "פאוסט" (פאוסט), "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי" (ג'ירי), "ידיים מלוכלכות" (הוגו), "שלושת המוסקטרים" (ארמיס), "של מי החיים האלה לעזאזל", "רומיאו ויוליה" (טיבלט), "הו יוליה" (רומיאו), "ביקור הגברת הזקנה", "קן הקוקיה" (מרטיני), "האישה מהים" (הזר), "נשקיני קייט" (לורנצו), "זורבה היווני" (ניקוס) ועוד.
ב-1977 גילם עיתונאי בסרטו של מנחם גולן "מבצע יונתן".
ב-1990 השתתף בסרטו של סם פירסטנברג "נשיקה במצ"ח" וגילם מאהב צעיר בסרטו של אברהם הפנר "אהבתה האחרונה של לורה אדלר".
ב-1994 גילם תפקיד של רופא במיני סדרה "משמרת לילה" שכתב אסי דיין.
ב-1995 גילם את חגי קרול בסדרת הטלוויזיה "סיטון" שיצרו אורי ובני ברבש.
ב-1997 גילם את יוסי גינוסר בסדרת הטלוויזיה שביים אורי ברבש "קו 300".
בין השנים 1996–1999 גילם את צבי רוטנברג בסדרת הטלוויזיה "כסף קטלני" שעסקה במאבקי כוח ומערכות יחסים על רקע עולם העסקים הבינלאומי.
הסדרה זכתה למדרוג גבוה במיוחד ושודרה בפריים טיים בערוץ 2, ולאחר מכן בערוץ 3.
ב-1999 שיחק תבור בסרט הטלוויזיה של דני טופ "משחקי ראש" לצד דפנה רכטר ונירו לוי.
בין השנים 2001–2002 גילם את אלכס קדמי בטלנובלה "לחיי האהבה".
ב-2002 גילם את שמשון בסרט הקולנוע "בית"ר פרובנס", שביים אורי ענבר.
בין השנים 2002־2003 גילם את עמוס צור בסדרת הטלוויזיה "כנפיים", שביים שמואל אימברמן.
ב-2005 השתתף בסרט הטלוויזיה שביים רם לוי "עור" לצד אסי לוי ואלון אבוטבול.
ב-2006 גילם את עזרא בסדרת הטלוויזיה "זומזום" ששודרה בערוץ הילדים.
ב-2007 גילם את ארנסט גולדברג בסרטו של מנחם גולן "ריקוד מסוכן" לצד אליענה בקייר.
ב-2010 גילם את בוגי בסדרת הטלוויזיה "החיים זה לא הכל".
ב-2011 התארח בסדרה הקומית של ערוץ 10 "החברים של נאור" גילם את מיכאל.
בשנים 2012–2016 גילם את לואיס קליין בסדרה "החממה".
ב-2014 שיחק בסרט הקולנוע "מיתה טובה".
לתבור בן משותף עם עדנה שביט ובן משותף עם שרי צוריאל.
רְפִידִם מופיעה בספר שמות () כאחת מתחנות בני ישראל בנדודיהם במדבר סיני בצאתם ממצרים.
רפידים מופיעה במפת מידבא מהמאה ה-6 בסמוך להר סיני.
הנוסע בנימין מטודלה, שסייר בארץ ישראל בסביבות 1173, כתב על רפידים "ויושבים שם בני ערב.
כאשר עם ישראל חנו ברפידים, התלוננו העם למשה שאין להם מים לשתות :"ויחנו ברפידים ואין מים לשתות העם".
משה מתפלל לה' ונענה שעליו להכות בצור לעיני זקני בני ישראל ויצאו מים מהסלע ממנו ישתה העם.
משה ממלא את דבר ה' "ויעש כן משה לעיני זקני ישראל".
באותו זמן שחנו ישראל ברפידים, הגיעו עמלק להילחם בהם, "ויבוא עמלק וילחם עם ישראל ברפידים".
משה מצווה את יהושע לבחור אנשים שילחמו בעמלק.
יהושע עושה כדבריו ובוחר אנשים למלחמה.
משה עולה בעת המלחמה לראש הגבעה, יחד עם אהרן וחור.
כאשר משה הרים את ידו גובר ישראל על עמלק, לצורך כך אהרן וחור תמכו את ידיו 'עד בא השמש', ויהושע והאנשים שאיתו אכן ניצחו את עמלק.
מיקומה הגאוגרפי לא זוהה בוודאות.
לפי סברה אחת מקומה הוא בנווה פ'יראן, נווה מדבר גדול בוואדי פיראן, הנחל הגדול שבין א-טור ומרכז ההר הגבוה בדרום סיני.
סברה אחרת מציעה למקם את רפידים ברפ'איד (ובסמוך לו ג'בל רפ'אדי) המצויים בדרום סיני.
החוקר מנשה הראל סובר כי יש לחפש את רפידים בחלקו התחתון של ואדי סודר שאותו הוא רואה כנתיב מרכזי במסלול יציאת מצרים.
לאחר מלחמת ששת הימים הקימה ישראל בסיס תעופה ואספקה, באזור ביר גפגפה, שנקרא רפידים.
רפיח הייתה אוניית מעפילים שהובילה כ-785 מעפילים מיוגוסלביה לארץ ישראל בדצמבר 1946 וטבעה בסערה ליד האי היווני סירנה.
האנייה נקראה במקור "את'ינה" (MS Athina) כאשר נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' ביוון.
הייתה זו אוניית משא חופית בעלת תפוסה של 700–800 טון.
הרכישה סוכמה באמצע אוקטובר 1946. עוד טרם העברתה לרוכשים, נפגעה וטבעה.
היא נמשתה מהמים, תוקנה והפליגה לפטראי (Patrai) ומשם לנמל ההכנה.
שמה הוסב ל"רפיח" בעקבות לכידת חברי ההגנה והגלייתם למחנה מעצר ברפיח שבצפון סיני.
הכנותיה להפלגה, על ידי צוות מקומי יווני, מלווי האונייה ואנשי המוסד לעלייה ב' במקום, נמשכו כחודש וחצי.
באונייה נבנתה קונסטרוקציה ועליה דרגשים ללינה, כהכנה להעברת 800 מעפילים לארץ ישראל.
על מנת לחמוק מחיילי המנדט הבריטי בארץ ישראל, הותקנו על סיפונה מתקני פח, כדי להסוותה כאוניית משא.
בבטן האונייה הותקנו ספסלי עץ לאורך הדפנות ובין העמודים, ולכל מעפיל הוקצו מטר וחצי על 40 ס"מ.
ביום ההפלגה היו באונייה רב החובל, יווני בשם אכסאכופולוס, ולצדו שישה-עשר מלחים ומכונאים יוונים.
המלווים, אנשי המוסד לעלייה ב', היו מפקד האוניה גד לסקר, ולצדו דוד באומגרטן-בוסתנאי, צבי טייטל, ו"הגדעוני" אברהם ליכובסקי.
לרשותם עמדו שני מכשירי קשר וכלי עבודה הובאו מאיטליה על ידי ארבעת המלווים.
המלווים הגיעו מאיטליה בספינה של ה"אווז" ועלו על סיפון ה"רפיח", שהמתינה באחד האיים לאחר שנסתיימה הכנתה להפלגה.
מכשירי הקשר היו מקלטים צבאיים איטלקיים מסוג "דוקטי".
כמו כן, היו משדרים מתוצרת עצמית שנבנו באיטליה, ופעלו בגלים כפולים עם גביש אחד של 7,000 ק"ס לכל מכשיר כגל ראשי, וגבישים של 4,000 ו-6,000 ק"ס.
785 המעפילים נאספו בזאגרב, בלגרד, ובמחנה באזור ההעמסה בנמל היציאה באקאר שביוגוסלביה (היום בקרואטיה).
האונייה הפליגה לדרכה ב-26 בנובמבר 1946, כשעליה למעלה משמונה מאות מעפילים: כשש מאות יוצאי רומניה, כמאתיים מהונגריה וכשלושים מבולגריה.
היו בהם שני גרעיני תנועות נוער, 50 קשישים ו-80 ילדים.
השאר בגילאים שונים, וגברים ונשים בכמות שווה.
השלטונות המקומיים שיתפו פעולה בגלוי ובאופן הדוק וידידותי וסייעו בקליטת המעפילים לפני עלותם לספינה.
ההעלאה לסיפון האונייה התנהלה באופן גלוי ומסודר בפיקוח השלטונות בשעות הערב.
לאחר שעלו, מונו מבין המעפילים סדרנים, שהיו אחראים לניקיון ולחלוקת מזון.
הם הונחו לשהות בבטן האוניה למרות הצפיפות, כדי שהאונייה לא תתגלה.
בתחילת המסע היה הים סוער, ולא ניתן היה לצאת לים הפתוח במשך חמישה ימים.
בשלושת הימים הראשונים האוניה שטה כמתוכנן.
מהיום הרביעי להפלגה, לאחר שהאוניה עגנה בנמל ביוון לאספקת ציוד, שבה להפליג ונקלעה לסערה.
על-פי התוכנית, "רפיח" הייתה אמורה להגיע לאי "כמילי", שם הייתה אמורה לפגוש בסירה שתאסוף חלק מהצוות היווני.
האוניה הפליגה בין האיים הדודקאנסיים של יוון.
בשל הסערה בים, השיט רב החובל את האונייה לאורך חופי האיים, אולם לא הגיע לכמילי.
בבוקר 7 בדצמבר, לאחר שבעה ימי הפלגה, גברה הסערה.
רב החובל ניסה למצוא מחסה במפרץ לחופי האי הקטן "סירנה".
הוא כשל בניסיונו לעגון, והאוניה התנגשה בסלעים, ניזוקה ומים החלו לחדור לתוכה.
הצוות הורה למעפילים המבוהלים לקפוץ למים הסוערים, בגלים גבוהים, בחשיכה, על מנת להציל את חייהם.
התינוקות נזרקו למי שכבר שהה במים.
במשך כארבעים דקות ניסו המעפילים להגיע אל החוף.
חלקם קפצו אל הסלעים הסמוכים לחוף, וחלקם אל הים.
מכשיר הקשר חולץ מבטן האניה על ידי 'הגדעוני' אברהם ליכובסקי.
שמונה גופות נמשו מן הים ונקברו באי.
על האי רכשו הניצולים, ממשפחה שהתגוררה עליו, עדר של כעשרים כבשים בתמורה לחפציהם האישיים.
לבסוף הצליח 'הגדעוני' לשדר לשלוחת 'המוסד' באתונה על מיקום טביעת 'הרפיח'.
גולדה מאיר ביקשה מהנציב העליון הבריטי לסייע בחילוץ.
ביום השלישי לשהותם של המעפילים על האי, איתרו טייסים בריטים את הניצולים, והצניחו להם מזון, בגדים, שמיכות ועזרה ראשונה.
יום לאחר מכן הגיעה לאי משחתת יוונית, שפינתה לרודוס את צוות המלחים הזרים ואת 21 החולים והפצועים.
ב-13 בדצמבר הגיעו שתי משחתות בריטיות - "שברון" ו"פרובידנס", העלו את הניצולים ואת המלווים על סיפונן.
לפני שחולצו מן האי, השליכו המלווים את מכשירי הקשר לים.
המעפילים הועברו למחנות המעצר בקפריסין.
שם שהו כשנה עד עלייתם לישראל.
הבריטים הגישו חשבון על הוצאותיהם השונות בגין פרשת הטביעה לסוכנות היהודית.
במסגרת סיור בים האיגאי ביקרה אח"י אילת (א-16) באי סיריניה תושבים הראו את מקום הטביעה וקבורת הטבועים.
בתחילת שנות השבעים של המאה ה-20 הוקמה ועדה ציבורית לבירור פרשת "רפיח" וזו הגישה את מסקנותיה ב-1972. באותה שנה אותרו שמונת החללים שנקברו באי והובאו לקבורה בחיפה.
יזמו את המבצע ותמכו בו בנימין קופמר והרב שמואל דסקל, מניצולי ה"רפיח".
את המבצע ביצע צוות הרבנות הצבאית בהובלת הרב מרדכי פירון וחיל הים.
גל-עד לזכרם הוקם בבית העלמין שדה יהושע בחיפה, בצמוד לחלקת נפטרי קפריסין.
ארגון מעפילי קפריסין עורך בכל שנה החל מ 2017 טקס אזכרה בנושא.
המעפילים מונצחים באנדרטה שהוקמה במוזיאון ההעפלה על שם משה סנה, לזכר הקורבנות באוניות המעפילים שטבעו בדרכן לארץ.
בית חולים פסיכוגריאטרי אשר פעל במושבה הגרמנית בחיפה, והיה בבעלות רפאל תדמור, מניצולי האונייה (בשותפות עם עמוס אונגר ויוסף שמילוביץ), נקרא "רפיח", על שם האונייה.
החל מראשית העשור השני של המאה ה-21 שוכן באותו מבנה מלון "קולוני".
סרט תיעודי בשם "שם קוד: רפיח" נעשה על ידי הבמאי גדי אייזן בשנת 2013. הסרט הוקרן בערוץ 10 בערב יום השואה תשע"ד.
לאחר שלא נודע מקום הטביעה במשך שנים רבות, בשנת 1997 משלחת בראשם של עמרי בן אליהו ושלום גוטמן איתרו את הספינה בקרבת האי סירינה והובילו לשם משלחת חיפוש ואיתור שכללה גם את הניצולים רפאל תדמור ושלמה רייכמן.
אוולין משיח הובילה עשרות צלילות לשברי הספינה וממצאים רבים הובאו למוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
מפקד חיל הים בנימין תלם נרשם בספר הזהב כהוקרה על העלאת עצמות חללי רפיח.
דניאל רוזן, טביעת הספינה רפיח, עמותת חיל הקשר והתקשוב, 2018.
רפיק הליט קראיי (בטורקית: Refik Halit Karay; 14 במרץ 1888 – 18 ביולי 1965) היה סופר טורקי.
רפיק הליט קראיי היה בנו של פקיד האוצר מהמד אלי ביי, נצר למשפחת קראקייש (Karakayış), אשר היגרה לאיסטנבול ממודורנו
למד בתיכון גלאטסראיי שבבייאולו, ממוסדות החינוך הוותיקים של העיר, ובפקולטה למשפטים באוניברסיטת איסטנבול.
לאחר ההכרזה על עידן החוקה השנייה החל לעסוק בכתיבה עיתונאית; בין היתר שימש כמתרגם וככתב בעיתון Tercüman-ı Hakikat ("מתרגם האמת").
עקב דברים שכתב נאלץ לגלות מאיסטנבול: תחילה לסינופ, ואחר כך לצ'ורום (Çorum), לאנקרה ולבילג'יק (Bilecik).
עם שובו לאיסטנבול שימש זמן מה כמורה לטורקית, וכן עבד במשרד הראשי של רשות הדואר, הטלגרפיה והטלפוניה (Posta, Telgraf, Telefon İşletmesi).
בתוך כך הצטרף למפלגת החירות וההבנה (Hürriyet ve İtilaf Fırkası), ובשל דברי ביקורת שהשמיע נגד מלחמת העצמאות הוכנס לרשימת המאה וחמישים באשמת בגידה במולדת, ונאלץ לעזוב את ארצו ולחיות כגולה בביירות ובחלב.
במכתבים ושירים שכתב לאטאטורק מילא רפיק הליט קראיי תפקיד מרכזי בהחלטת הממשל להעניק חנינה לאנשי רשימת המאה וחמישים.
עם חזרתו למולדתו הוא שב לפרסם את כתב העת ההומוריסטי Aydede ("סבא ירח"), שיצא לאור עוד קודם לכן.
לראשונה עשה לו שם בספרות הטורקית עם יצירותיו הספרותיות על אנטוליה, אך הוא קנה את עולמו גם בזכות חיבוריו הסטיריים וההומוריסטיים.
ביצירותיו, המתבססות על רשמיו והתנסויותיו, נקט לשון תיאורית והרבה להשתמש בדימויים, ובאמצעות לשונו הבהירה והקולחת, וכן טכניקת הכתיבה רבת-העצמה שלו קנה לו מקום של כבוד בקרב סופרי הרומנים של המאה ה-20. רפיק הליט, אשר הפליא להשתמש בשפה הטורקית, העניק יצירות מוצלחות רבות לספרות בשפה זו, ונמנה עם טובי המספרים בה.
İstanbul İçyüzü ("בתוככי איסטנבול") (1920)
Bugünün Saraylısı ("נערת ההרמון של היום") (1954)
Memleket Hikayeleri ("סיפורים ממחוזות הילדות") (1919)
Kanije Müdafaası ("ההגנה על טירת קניז'ה") (1909)
Ago Paşa'nın Hatırası ("זכרונותיו של אגו פאשה") (1918)
Guguklu Saat ("שעון הקוקייה") (1922)
ד"ר רפיק אל-חוסייני (נולד ב-1 במאי 1952), הוא רוקח ואיש ציבור פלסטיני.
היה ראש לשכתו של אבו מאזן והושעה ב-2010 לאחר שערוריית מין.
חוסייני נולד בירושלים, בן למשפחת אל חוסייני.
סיים תואר ראשון בביולוגיה וכימיה מהאוניברסיטה האמריקנית בביירות ב-1973. הוא למד לדוקטורט בכימיה מדיצינלית באנגליה אותו סיים ב-1978, ועשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ברמינגהאם במחלקה למיקרוביולוגיה בין השנים 1984 ל-1986. שימש כמנהל שירותי המרפאה בבית החולים הפלסטיני בעמאן.
למד לתואר שני בניהול מערכות בריאות באוניברסיטה העירונית של לונדון וסיים בשנת 1994 וחזר לרשות הפלסטינית כדי לעמוד בראש מועצת הבריאות של הרשות.
באפריל 2005 מונה לראשות לשכתו של נשיא הרשות הפלסטינית, אבו מאזן ומחזיק תיק ירושלים.
בפברואר 2010 חשף הממונה לשעבר על המלחמה בשחיתות במודיעין הפלסטיני, פהמי שבאנה, סרט וידאו שצולם ב-2008. הסרטון, שהוקרן בערוץ 10, מראה את אל-חוסייני כשהוא עירום ומנסה לשכנע לשדל אשה שביקשה לעבוד בלשכה כמזכירה לקיים עמו יחסי מין, בסרט הוא גם נשמע מכפיש את אבו מאזן ואת ערפאת.
רפידוגרף הוא שם גנרי לעט לשרטוט טכני ולשימוש גרפי.