tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבחירות לסנאט שנערכו במיזורי ב-1976 בחר סימינגטון שלא להתמודד על כהונה חמישית בבית הנבחרים, אלא ניסה ללא הצלחה לקבל את מועמדות המפלגה הדמוקרטית למושב בסנאט שהתפנה עם פרישת אביו לאחר ארבע קדנציות.
בפריימריז התמודד מול מושל מיזורי וורן הרנס וחבר הקונגרס ג'רי ליטון.
ליטון ניצח בפריימריז אך נהרג בהתרסקות מטוס בדרכו למסיבת הניצחון.
הרנס הפך למועמד הדמוקרטי אך הפסיד בבחירות הכלליות למועמד הרפובליקני ג'ון דנפורת'.
בתום כהונתו בקונגרס חזר סימינגטון לעבוד כשותף במשרד עורכי הדין Smathers, Symington & Herlong שבוושינגטון.
סימינגטון כיהן כמנהל המועצה האטלנטית (Atlantic Council) בין השנים 1986–2001, וכמנהל תוכנית המנהיגות הרוסית של ספריית הקונגרס בשנת 2001. בשנת 1992 ייסד את הקרן לשיתוף פעולה תרבותי אמריקאי–רוסי, שבראשה עמד מאז הקמתה ועד 2015. בשנת 2008 עוטר בעיטור הידידות" על ידי נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
לצד פעילותו הציבורית הופיע מדי פעם גם כזמר.
בשנת 1990 השתתף כפרשן בסרטו התיעודי של קן ברנס מלחמת האזרחים.
נכון ל־2001 עסק בעריכת דין במשרד Nossaman LLP/O'Connor & Hannan, שם התמחה בייצוג בתחומים חקיקתיים ומנהליים.
ג'יימס הארווי סלייטר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי בן המאה ה-19, שכיהן הן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית והן כסנאטור מטעם מדינת אורגון.
סלייטר כיהן גם בבית המחוקקים של טריטוריית אורגון, ולאחר מכן בבית המחוקקים של מדינת אורגון, וכן היה הבעלים של עיתון Corvallis Union.
סלייטר נולד ב-28 בדצמבר 1826 ליד ספרינגפילד שבאילינוי, ולמד בבתי הספר המקומיים.
בשנת 1849 עבר לקליפורניה, ובשנה שלאחר מכן השתקע בטריטוריית אורגון בעיר קורבאליס.
שם למד משפטים, וב־1854 התקבל ללשכת עורכי הדין.
בקורבאליס שימש פקיד בית המשפט המחוזי של טריטוריית אורגון במחוז בנטון בשנים 1853–1856. הוא נבחר לאספה הטריטוריאלית בשנים 1857–1858, ולאחר מכן היה חבר בבית הנבחרים של אורגון בשנים 1859–1860.
בין 1858 ל־1861 הוציא לאור וערך את העיתון Corvallis Union שהיה בבעלותו.
במקביל שימש כמנהל הדואר של קורבאליס בשנים 1859–1860, ולאחר מכן עסק בעריכת דין עד 1863, אז עבר לוואלה וואלה שבוושינגטון.
בהמשך עבר לעיר אוברן שבאורגון, ובשנת 1866 השתקע בעיר לה גרנד שבמזרח אורגון.
שם מונה בשנת 1868 לתובע מחוזי של המחוז השיפוטי החמישי של אורגון, וכן היה אלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1870 נבחר סלייטר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, וכיהן בקונגרס ה־42, בין 4 במרץ 1871 ל-3 במרץ 1873. לאחר מכן שב לעסוק בעריכת דין בלה גרנד.
בשנת 1878 חזר לפוליטיקה ונבחר לסנאט של ארצות הברית, בו כיהן בין 4 במרץ 1879 ל־3 במרץ 1885.
לאחר כהונתו בסנאט שב לעיסוקו בעריכת דין בלה גרנד, ובשנים 1889–1891 היה חבר בוועדת הרכבות המדינתית.
בשנת 1854 נשא לאישה את אליזבת (אדנה) גריי, עמה הוליד עשרה ילדים, ובהם וודסון ט.
סלייטר, שלימים היה שופט בבית המשפט העליון של אורגון.
סלייטר נפטר בלה גרנד ב-28 בינואר 1899 ונקבר בבית העלמין המאסוני בעיר.
ג'יימס גרייבס סקרוגהאם היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת נבדה.
הוא כיהן כמושל ה-14 של המדינה בין השנים 1923–1927, ולאחר מכן ייצג אותה בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית: תחילה בבית הנבחרים האמריקאי ולאחר מכן בסנאט.
סקרוגהאם נולד בלקסינגטון שבקנטקי ב-19 בינואר 1880. בשנת 1900 השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת קנטקי, וב-1906 השלים לימודי תואר שני.
בין השנים 1903–1914 עבד כפרופסור להנדסת מכונות באוניברסיטת נבדה (אוניברסיטת נבדה ברינו דהיום), ובין 1913 ל-1917 כיהן כדקאן בית הספר להנדסה של האוניברסיטה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס סקרוגהאם לצבא ארצות הברית בדרגת מייג'ור בשנת 1917, וב-1918 קודם לדרגת לוטננט קולונל.
לאחר המלחמה המשיך בשירות צבאי כחבר בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית.
בין השנים 1919–1923 כיהן כנציב השירות הציבורי של נבדה.
בנובמבר 1922 נבחר סקרוגהאם למושל נבדה, וכיהן בתפקיד מ-1 בינואר 1923 ועד 3 בינואר 1927. הוא התמודד על כהונה נוספת ב-1926, אך הפסיד לפרד בלזר, מועמד המפלגה הרפובליקנית.
לאחר כהונתו המושל היה העורך והמוציא לאור של "Nevada State Journal".
במקביל, החל מ-1927, שימש כיועץ מיוחד למזכיר הפנים של ארצות הברית בנושאי מיזמים לפיתוח נהר הקולורדו.
בשנת 1932 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא נבחר לחמש כהונות רצופות, וכיהן שם ממרץ 1933 ועד 7 בדצמבר 1942, אז התפטר לאחר שנבחר אל הסנאט של ארצות הברית בבחירות מיוחדות שהתקיימו ב-3 בנובמבר 1942 כדי למלא את מקומו של קי פיטמן, שנפטר במהלך כהונתו.
סקרוגהאם הושבע לתפקידו בסנאט ב-7 בדצמבר 1942 וכיהן שם עד למותו ב-23 ביוני 1945 בסן דייגו שבקליפורניה.
באוניברסיטת נבדה ברינו נקרא על שמו "בניין ההנדסה והמכרות ג'יימס ג.
סקרוגהאם", שנחנך בשנת 1963, ובו שוכנים משרד הדקאן ומחלקות אחדות של הפקולטה להנדסה, לצד הלשכה הגאולוגית והמכרות של נבדה.
ג'יימס פאולר סימונס היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, שכיהן פעמיים כחבר הסנאט של ארצות הברית – תחילה כמועמד המפלגה הוויגית ולאחר מכן כמועמד המפלגה הרפובליקנית.
הוא זכור במיוחד משום שהסנאט שקל להדיח אותו בגין שחיתות במהלך כהונתו השנייה.
סימונס נולד ב-10 בספטמבר 1795 בחווה סמוך לליטל קומפטון שברוד איילנד.
הוא למד בבית ספר פרטי בניופורט ועבר לפרובידנס בשנת 1812. הוא עבד במספר מפעלי תעשייה ברוד איילנד ומסצ'וסטס, והחל לייצר חוטי טקסטיל בכפר סימונסוויל (כיום ת'ורנטון) שבג'ונסטון בשנת 1822.
ב־1827 עבר לג'ונסטון, חידש את ייצור החוטים ועסק גם בחקלאות.
הוא כיהן בבית הנבחרים של רוד איילנד מ־1828 עד 1841.
סימונס נבחר לסנאט מטעם המפלגה הוויגית וכיהן מ־4 במרץ 1841 עד 3 במרץ 1847. במהלך כהונתו שימש כיושב ראש ועדת הייצור (בקונגרסים ה־27 וה־28) וחבר בוועדת ההדפסה.
לאחר שהפסיד בהתמודדות לכהונה נוספת ב־1846, חזר לג'ונסטון ולעיסוקיו הקודמים.
הוא ניסה שוב להיבחר לסנאט ב־1850 אך נכשל.
סימונס נבחר מחדש לסנאט בשנת 1856, הפעם מטעם המפלגה הרפובליקנית, וכיהן מ־4 במרץ 1857, כולל במהלך השנה הראשונה של מלחמת האזרחים האמריקאית.
בקונגרס ה־37 שימש כיו"ר ועדת הפטנטים ומשרד הפטנטים.
ב־12 ביולי 1862 הגיש הסנאטור ג'וזף רייט מאינדיאנה הצעת החלטה להדיח את סימונס.
רייט טען שמזכיר המלחמה, אדווין סטנטון, האשים את סימונס בכך שדאג להשגת חוזה עבור שני יצרני רובים מרוד איילנד בתמורה לעמלה של 20,000 דולר בשטרי הבטחה.
בעקבות ההאשמות העביר הקונגרס חוק האוסר על חברי קונגרס לקבל תשלום עבור שירותים מול סוכנויות ממשל פדרליות.
ב־14 ביולי פרסמה ועדת המשפט של הסנאט דו"ח שבו נאמר כי התנהגותו של סימונס הייתה "בלתי נסלחת לחלוטין", אך ציון שמדובר בהפרה שנעשתה לפני העברת החוק ולכן לא ניתן להעמידו לדין ללא פגיעה בזכויותיו.
הוועדה הותירה לסנאט להחליט כיצד לפעול.
שלושה ימים לאחר מכן הסתיים המושב מבלי שננקטה פעולה כלשהי בעניינו.
סימונס התפטר ב־5 בספטמבר 1862, עוד לפני שהסנאט שב להתכנס בדצמבר ודן שוב בהדחתו.
לאחר התפטרותו חזר שוב לעיסוקיו התעשייתיים.
סימונס נפטר בג'ונסטון שברוד איילנד ב-10 ביולי 1864, ונקבר בבית העלמין נורת' אנד בפרובידנס.
סר גֵ'יימְס פאג'ט היה כירורג ופתולוג אנגלי, הזכור בעיקר כמי שתיאר לראשונה את מחלת פאג'ט של העצם ונחשב, יחד עם רודולף וירכו, לאחד ממייסדי הפתולוגיה הרפואית המדעית.
עבודותיו המפורסמות כוללות את "הרצאות על גידולים" (Lectures on Tumours, 1851) ו"הרצאות על פתולוגיה כירורגית" (Lectures on Surgical Pathology, 1853).
ישנם מספר מצבים רפואיים שתוארו על ידי פאג'ט ונקראו על שמו מאוחר יותר:
מחלת פאג'ט של השד (סוג של סרטן שד תוך-צינורי המתפשט לעור סביב הפטמה)
מתייחסת לקבוצה של נגעי עור דומים ונדירים יותר שהתגלו על ידי רדקליף קרוקר ב-1889 ופוגעים באברי המין הזכריים והנקביים.
, מורסה שחוזרת במקום של מורסה קודמת שהחלימה.
פאג'ט נולד ב, אנגליה, ב-11 בינואר 1814, בנם של סמואל פאג'ט, בעל מבשלת בירה ובעלים של אוניות, ואשתו שרה אליזבת טולבר.
הוא היה אחד ממשפחה גדולה, ואחיו סר (1809–1892), שמונה ל באוניברסיטת קיימברידג' ב-1872, שגם הוא זכה למוניטין רב כרופא, וקיבל תואר אביר מפקד במסדר האמבט (.K.C.B).
ג'יימס למד בבית ספר יומי בירמות', ולאחר מכן יועד לצי; אך תוכנית זו נזנחה, ובגיל 16 הוא החל התמחות כשוליה אצל רופא כללי, שאצלו שירת במשך ארבע וחצי שנים.
בתקופה זו הקדיש את שעות הפנאי שלו לליקוט צמחים (בוטניקה), ויצר אוסף גדול של הפלורה של מזרח נורפוק.
בסוף תקופת החניכות שלו, פרסם עם אחד מאחיו חיבור מדוקדק מאוד בשם "מתווה של ההיסטוריה של הטבע של ירמות' וסביבתה".
באוקטובר 1834 הצטרף כסטודנט ל בלונדון.
שם צוין כי הוא תיאר את הראשון.
הסטודנטים לרפואה בימים ההם הושארו לנפשם במידה רבה; לא היה פיקוח צמוד על עבודתם, אך פאג'ט כנראה הרוויח יותר מאשר הפסיד מהצורך לפלס את דרכו בכוחות עצמו.
הוא גרף את כל הפרסים ב-1835, ושוב ב-1836; בסמסטר החורף הראשון שלו, גילה את הפתוגן לטריכינוסיס, הנגרמת על ידי "שערונית" (Trichinella spiralis), תולעת נימית זעירה המזהמת את שרירי גוף האדם, ולרוב נגרמת על ידי אכילת בשר חזיר נגוע שלא בושל דיו.
במאי 1836 עבר את הבחינה ב, והוסמך לעסוק במקצוע.
שבע השנים הבאות (1836–1843) עברו עליו במגורים בלונדון, והיו תקופה של עוני, שכן הוא הרוויח רק 15 פאונד בשנה מעבודתו, ואביו, שנכשל בעסקיו, לא יכול היה להושיט לו עזרה.
הוא הצליח לפרנס את עצמו על ידי כתיבה לכתבי עת רפואיים, והכנת הקטלוגים של מוזיאון בית החולים והמוזיאון הפתולוגי של הקולג' המלכותי לכירורגים.
ב-1836 מונה לאוצר מוזיאון בית החולים, וב-1838 למדגים של אנטומיה פתולוגית בבית החולים, אך התקדמותו שם עוכבה על ידי הפריווילגיות של שוליות בית החולים, ומכיוון שהיה עני מכדי לממן משרת כירורג-בית, ואפילו משרת חובש (Dressership).
ב-1841 מונה לכירורג ב, אך מינוי זה לא העניק לו ניסיון בניתוחים המשמעותיים יותר של הכירורגיה.
הוא מונה למרצה לאנטומיה כללית (אנטומיה מיקרוסקופית) ופיזיולוגיה בבית החולים ב-1843, ולמנהל (Warden) מכללת בית החולים שנוסדה אז.
במשך שמונה השנים הבאות חי בתוך חומות בית החולים, אחראי על כ-30 סטודנטים שהתגוררו במכללה הקטנה.
מלבד הרצאותיו והפיקוח על הסטודנטים המתגוררים, הוא נאלץ לרשום את כל הסטודנטים החדשים, לייעץ להם כיצד ללמוד, ולנהל את הכספים והעניינים הכלליים של בית הספר.
כך היה עסוק ללא הרף בענייני בית הספר, ולעיתים קרובות עבר שבוע או יותר מבלי שיצא משערי בית החולים.
ב-1844 נשא לאישה את לידיה נורת' (נפטרה ב-1895), בתו הצעירה של הכומר הנרי נורת'.
ב-1847 מונה לכירורג עוזר בבית החולים, ולפרופסור על שם אריס וגייל (Arris and Gale professor) בקולג' המלכותי לכירורגים.
הוא החזיק במשרת פרופסור זו במשך שש שנים ובכל שנה נתן שש הרצאות בפתולוגיה כירורגית.
המהדורה הראשונה של הרצאות אלו, שהיוו את העבודה המדעית העיקרית של חייו, פורסמה ב-1853 תחת השם "הרצאות על פתולוגיה כירורגית".
הוא נבחר לעמית החברה המלכותית ב-1851. באוקטובר 1851 התפטר ממשרת מנהל המכללה בבית החולים.
כעת כבר נודע כפיזיולוג ופתולוג דגול; הוא עשה למען הפתולוגיה באנגליה את מה שרודולף וירכו עשה בגרמניה, אך הוא בקושי החל לעסוק בפרקטיקה פרטית, וחי בעוני כדי שיוכל לשלם את חלקו בחובות אביו, משימה שארכה 14 שנים.
פאג'ט היה אביהם של סר ג'ון פאג'ט (ברונט שני); הכומר ד"ר , לורד ; הכומר ד"ר , לורד ; ו, כירורג אנגלי שהיה הראשון להציע את תאוריית "הזרע והקרקע" של גרורות.
נכדו, בנו של פרנסיס, היה הגנרל ברנרד פאג'ט.
פאג'ט היה חבר של צ'ארלס דרווין ותומאס הנרי האקסלי.
הוא היה נוצרי אדוק וטען שאין סתירה בין דת למדע.
אף כירורג מפורסם, אפילו לא (1728–1793), לא ביסס את הפרקטיקה שלו עמוק יותר במדע מאשר פאג'ט, או חיכה זמן רב יותר עד שעבודתו תשתלם לו.
הרצאותיו הפיזיולוגיות בבית החולים סנט ברתולומיו היו הגורם העיקרי לעלייה ביוקרתו של בית הספר שם, שב-1843 ירד לשפל המדרגה.
עבודתו בפתולוגיה הייתה חשובה אף יותר.
הוא מילא את המקום בפתולוגיה שנותר ריק מאז מותו של הנטר ב-1793; הייתה זו תקופת המעבר מהוראתו של הנטר, שלמרות גדולתה עוכבה בשל היעדר המיקרוסקופ המודרני, לפתולוגיה ולבקטריולוגיה של ימינו.
הישגו הגדול ביותר של פאג'ט היה שהוא הפך את הפתולוגיה לתלויה, בכל דבר, בשימוש במיקרוסקופ, במיוחד הפתולוגיה של גידולים.
הוא גם יצר איורי צבעי מים של הדגימות במוזיאון של הנטר וקטלג את האוספים הרפואיים שלו.
הוא ווירכו נחשבים מייסדי הפתולוגיה המודרנית; ניצבים יחדיו, "הרצאות על פתולוגיה כירורגית" של פאג'ט ו"פתולוגיה תאית" (Cellulär-Pathologie) של וירכו.
כאשר פאג'ט החל ב-1851 לעסוק בפרקטיקה ליד , היה עליו עדיין לחכות עוד כמה שנים להצלחה בחייו המקצועיים.
המפנה חל בערך ב-1854 או 1855; וב-1858 הוא מונה לכירורג יוצא מן הכלל (Surgeon extraordinary) למלכה ויקטוריה, וב-1863 לכירורג רגיל (Surgeon in ordinary) לאלברט אדוארד, נסיך ויילס.
במשך שנים רבות הייתה לפאג'ט הפרקטיקה הכירורגית הגדולה והתובענית ביותר בלונדון.
יום עבודתו ארך לעיתים רחוקות פחות מ-16 או 17 שעות.
מקרים שנשלחו אליו לחוות דעת סופית, בתדירות מיוחדת, היו של גידולים, ושל כל סוגי מחלות העצמות והמפרקים, וכל המקרים הנוירוטיים שהציגו תסמינים של מחלה כירורגית.
עליונותו הייתה במדע הכירורגיה יותר מאשר באומנות הכירורגיה, אך שמו קשור גם להתקדמויות מעשיות גדולות מסוימות.
הוא גילה את מחלת פאג'ט של השד ואת מחלת פאג'ט של העצם (Osteitis deformans), הקרויות על שמו; הוא היה הראשון לעודד את הסרת הגידול, במקום קטיעה של הגפה, במקרים של סרקומה מיאלואידית.
ב-1871 כמעט מת מזיהום במהלך נתיחה שלאחר המוות, וכדי להקל על עומס עבודתו, נאלץ להתפטר מתפקידו ככירורג בבית החולים.
באותה שנה קיבל את תואר הכבוד של ברונט של היירווד פלייס ב.
הוא קיבל תואר כבוד מאוניברסיטת קיימברידג' ב-1874. ב-1875 כיהן כנשיא הקולג' המלכותי לכירורגים, ונשא את ב-1877. כמו כן ב-1875 נבחר לנשיא החברה הרפואית והכירורגית של לונדון.
ב-1878 הפסיק לנתח, אך במשך שמונה או 10 שנים נוספות עדיין ניהל פרקטיקת ייעוץ עתירת עבודה.
ב-1880 נשא בקיימברידג' נאום בלתי נשכח על "פתולוגיה אלמנטרית", שבו הציג את הדמיון בין מחלות מסוימות של צמחים ועצים לבין אלו של גוף האדם.
בשנה שלאחר מכן כיהן כנשיא שנערך בלונדון.
מלבד כתבים קצרים יותר, פרסם גם "הרצאות ומאמרים קליניים" (Clinical Lectures and Essays, מהדורה ראשונה 1875) ו"עיון בפנקסי מחלה נושנים" (Studies of Old Case-books, 1891).
ב-1883, עם מותו של , מונה לסגן-הקנצלר (בפועל נשיא האוניברסיטה) של אוניברסיטת לונדון.
ב-1889 מונה לחבר בוועדה המלכותית לחיסונים.
במאי 1886 טיפל באדוארד קראולי, אביו של אליסטר קראולי, בסרטן הלשון.
הומלץ על ניתוח, אך קראולי סירב ומת בשנה שלאחר מכן.
פאג'ט נפטר בביתו, בכיכר פארק 5 מערב בריג'נטס פארק, לונדון, ב-30 בדצמבר 1899, בגיל 85. הספר "זיכרונות ומכתבים של סר ג'יימס פאג'ט", בעריכת סטיבן פאג'ט, פורסם ב-1901.
סר ג'יימס פאג'ט ניחן בדיבור רהוט, והיה אחד הדוברים המוקפדים והמענגים ביותר של תקופתו.
הייתה לו הנאה טבעית ובלתי מעושה מחברה, והוא אהב מוזיקה.
הוא ניחן במתנה הנדירה של היכולת לעבור במהירות מעבודה למשחק, נהנה מחופשותיו כמו תלמיד בית ספר, צוחק בנקל, להוט להפיק את מירב האושר משעשועים רגילים ביותר, רגשני למרות ריסון עצמי בלתי פוסק, ונמרץ למרות עבודת יתר.
הנאה קלילה מסוימת שולבה עם איפוק מרבי ואמונה דתית בלתי מתערערת.
במשך כל חייו היה אדיש לחלוטין לפוליטיקה, הן הלאומית והן הרפואית; האידיאל שלו היה אחדות המדע והפרקטיקה בחיי המקצוע.
המוניטין של סר ג'יימס היה גבוה בזכות עבודתו ככירורג ומחקרו הרפואי, אך הוא התעניין גם בעניינים פליליים.
ב-1886 עקב אחר "", משפט בו נשפטה אדלייד ברטלט בגין רצח בעלה אדווין בהרעלה לכאורה.
לאחר הגנה נמרצת של , ברטלט זוכתה.
הבעיה המרכזית במשפט הייתה שאדווין הורעל על ידי כלורופורם נוזלי, שנמצא בקיבתו, אך כלורופורם נוזלי שורף את הגרון אם בולעים אותו, והשותה היה אמור לצעוק.
אדווין ברטלט מעולם לא צעק בלילה שבו מת.
כתוצאה מכך, נשקלה תיאוריה חלופית של התאבדות שסייעה להשיג את הזיכוי, אך הותירה את הציבור ספקן לגבי הזיכוי.
פאג'ט, כששמע את התוצאה, השמיע את ההערה שבזכותה הוא זכור ביותר בהקשר זה: "עכשיו כשהיא זוכתה מרצח, ולא ניתן להעמידה לדין שוב, היא צריכה לספר לנו למען המדע איך היא עשתה את זה!"
ג'יימס סמית' הבן היה מוציא לאור של עיתונים וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי.
הוא היה מנהיג בולט של הקהילה האירית-קתולית, ושימש כ"בוס" של המפלגה הדמוקרטית במדינה.
בשנת 1910 קידם את וודרו וילסון ומימן את דרכו למועמדות למשרת מושל ניו ג'רזי.
סמית' נולד ב-12 ביוני 1851 בעיר ניוארק שבניו ג'רזי.
הוא למד בבתי ספר פרטיים ובמכללת סנט מרי שבווילמינגטון, דלאוור.
בתחילת דרכו עסק במסחר בטקסטיל וביבוא, ובהמשך הפך ליצרן מוצרי עור בניוארק.
בין השנים 1895–1915 היה בעליהם של שני עיתונים בעיר, Northern Star ו-Evening Star (שקדמו לעיתון The Star-Ledger).
בשנים 1883–1887 היה חבר במועצת העיר ניוארק.
בשנת 1884 סירב לקבל מועמדות לראשות העיר.
כמו כן כיהן כנשיא מועצת העבודות הראשונה של ניוארק.
סמית' נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו מ-4 במרץ 1893 ועד 3 במרץ 1899. עם תום כהונתו לא ביקש להיבחר מחדש.
במהלך כהונתו היה יושב ראש הוועדה לארגון, להתנהלות ולהוצאות של מחלקות הרשות המבצעת (בקונגרס ה-53).
לאחר פרישתו מהפוליטיקה חזר לנהל את עסקיו, ובהם גם פעילות בנקאית, וגידל את בנו.
בנוסף שימש ככונס נכסים של חברת United States Shipbuilding Company, שפעלה זמן קצר בלבד והתמוטטה.
לסמית' מיוחסת תרומה מכרעת לראשית דרכו הפוליטית של וודרו וילסון.
בשנת 1910 ארגן את מועמדותו של וילסון, אז נשיא אוניברסיטת פרינסטון, למשרת מושל ניו ג'רזי – תפקיד שבו כיהן וילסון לפני שנבחר לנשיא ארצות הברית בשנת 1912. עם זאת, בסוף 1910 פרץ קרע בין סמית' לווילסון, לאחר שווילסון לא תמך בניסיונו של סמית' לחזור לסנאט, אלא תמך בג'יימס מרטיין.
אף שמרטיין ניצח בפריימריז הדמוקרטיים, סירבו סמית' ותומכיו לקבל את התוצאה, בטענה שמספר המצביעים היה נמוך.
לאחר שלא הצליח לשכנע את סמית' לפרוש, העביר וילסון את תמיכתו למרטין, שנבחר לסנאט ב-1911 בידי בית המחוקקים של ניו ג'רזי.
מאז ואילך מאמרי המערכת של עיתוניו של סמית' היו ביקורתיים כלפי וילסון.
בשנת 1915 קרסו עסקיו הכלכליים של סמית', והוא הפך לחדל פירעון; נושיו קיבלו רק שישה סנטים על כל דולר חוב.
באותה שנה מכר את עיתוניו, ופול בלוק מונה לנשיאם.
סמית' נפטר בניוארק ב-1 באפריל 1927 בגיל 75, ונקבר בבית העלמין הולִי ספולקר שבעיר איסט אורנג'.
הותיר אחריו ארבעה בנים ושתי בנות.
ג'יימס "ג'מבו" בומונט סטרייצ'י היה פסיכואנליטיקאי בריטי, המוכר בזכות תרגומו לאנגלית של עבודותיו של זיגמונד פרויד.
סטרייצ'י היה בנם של לוטננט גנרל ריצ'רד סטרייצ'י וליידי ג'יין מריה סטרייצ'י, הילד הצעיר מבין עשרה.
בעת לידתו היה אביו בן 70 ואמו בת 47, ולכן זכה לכינוי "ילד הנס" וכן "הדוד התינוק" מצד אחייניותיו ואחייניו, שהיו מבוגרים ממנו בהרבה.
סטרייצ'י למד בבית הספר הילברו בראגבי, ובסתיו 1905 הצטרף לטריניטי קולג', קיימברידג'.
הוא התגורר באותו חדר ששימשו את אחיו הבכור ליטון סטרייצ'י לפניו,ושם זכה לכינוי "סטרייצ'י הקטן", לעומת ליטון שהיה "סטרייצ'י הגדול".
לאחר סיום לימודיו ב-1909 התמנה סטרייצ'י לעורך זוטר בספקטייטור, תחת בן דודו, ג'ון סנט לו סטרייצ'י.
הוא התפטר מתפקידו ב-1915 לאחר שלא היה מוכן להצהיר בפומבי על תמיכה במלחמת העולם הראשונה, ועם ההכרזה על גיוס חובה לצבא הבריטי בשנת 1916, הפך לסרבן מצפון.
לאחר המלחמה כתב סטרייצ'י ביקורות תיאטרון עבור ה-Athanaeum, שהתמזג בשנת 1921 עם המגזין The Nation שהיה בבעלותו של מיינרד קיינס והעורך שלו היה לאונרד וולף.
הקשר שנוצר בין סטרייצי' לוולף הביא לכך שההוצאה לאור הוגארת' שהייתה בבעלותו של וולף ואשתו וירג'יניה הוציאה לאור את עבודותיו של פרויד בתרגומו של סטרייצ'י.
זמן קצר לאחר נישואיו של סטרייצ'י לאליקס עברו בני הזוג לווינה, שם התחיל סטרייצ'י פסיכואנליזה אצל פרויד, אותו העריץ.
לאחר שפרויד ביקש מבני הזוג לתרגם כמה מיצירותיו לאנגלית, הפרויקט הפך למפעל חייהם.
סטרייצ'י שב לונדון בקיץ 1922 ומייד התקבל לאגודת הפסיכואנליטים הבריטית.
שנה לאחר מכן הפך לחבר מן המניין באגודה והחל לטפל בחולים, ללא ניסיון, ללא הכשרה וללא פיקוח, מלבד ניסיונו בעבודה עם פרויד.
במקביל לג'יימס הפכה גם אליקס לפסיכואנליטיקאית פעילה, ושניהם (בשיתוף פעולה עם ג'ונס וג'ואן ריווייר) החלו לתרגם את עבודותיו של פרויד במלואן, כמו גם כתבים של פסיכואנליטיקאים אירופאים אחרים כמו קרל אברהם.
תרגומם לעבודותיו של פרויד, בעשרים וארבעה כרכים, נותר המהדורה הרשמית של עבודותיו של פרויד עד היום.
בנוסף לתרגומיו של סטרייצ'י לעבודותיו של פרויד הוא שימש גם כמוציא לפועל של עזבונו הספרותי של אחיו ליטון.
הוא ואליקס עבדו באופן צמוד עם הביוגרף של ליטון, מייקל הולרויד, החל מ-1962 ועד לפרסומה של המהדורה הראשונה של הביוגרפיה שכתב ב-1967. הולרויד תיאר את ג'יימס כ"העתק כמעט מדויק של פרויד עצמו...
והרכיב משקפיים עם עדשה אחת שקופה ואחת חלבית.
רק מאוחר יותר נודע לי שהיה עליו להתגבר, בסבלנות אין קץ, על סדרה של ניתוחי עיניים שאיימו לשים קץ ליצירתו הגדולה".
ג'יימס הביע התנגדויות רבות לטיוטות הראשוניות של הולרויד לביוגרפיה, שהתפרסמו לבסוף כהערות השוליים בביוגרפיה.
במהלך לימודיו בקיימברידג' התחבר ג'יימס עם חברי קבוצת בלומסברי, והתאהב במשורר רופרט ברוק, שלא החזיר לו אהבה.
הוא עצמו היה מושא לחיזוריהם של מטפס ההרים ג'ורג' מלורי, הארי נורטון, והכלכלן ג'ון מיינרד קיינס, שאיתו גם ניהל רומן.עם זאת, משנת 1910 והלאה היו מערכות היחסים שלו עם נשים בלבד - נואל אוליביה, ומי שהפכה לאשתו, אליקס סטרייצ'י.
סטרייצ'י ואליקס הפכו לזוג רומנטי ב-1917, במידה רבה בשל חיזוריה של אליקס.
הם עברו לגור יחד בשנת 1919 ונישאו בשנת 1920. סטרייצ'י ורופרט נשארו ביחסים קרובים, ומותו של רופרט ב-1915 השפיע רבות על סטרייצ'י.
ג'יימס פוטר הוא דמות משנה בדיונית בסדרת ספרי הארי פוטר, אביו של הארי פוטר.
ג'יימס אומנם נרצח לפני תקופת הזמן בה הסדרה מתרחשת ולכן אינו מופיע בסדרה, אך דמותו מוזכרת בה פעמים רבות.
ג'יימס פגש את סיריוס בלק, רמוס לופין ופיטר פטיגרו ברכבת להוגוורטס, והרביעייה התחברה מיד.
שם גם נתקלו לראשונה באויבם המר סוורוס סנייפ, איתו היו מסוכסכים לאורך כל לימודיהם, וחייהם הבוגרים, בעיקר בעקבות המריבה על תשומת לבה של לילי אוונס (לימים פוטר).
כאשר מתברר כי לופין הוא אדם זאב, הופכים ג'יימס וסיריוס לאנימגים על מנת ללוות אותו בבטחה בזמן השינוי, ומלמדים את פיטר פטיגרו כיצד לעשות זאת.(ג'יימס לאייל, סיריוס לכלב ופיטר לעכברוש) בתקופה זו חיברו ג'יימס וחבריו את מפת הקונדסאים.
ג'יימס היה אחד התלמידים המבריקים ביותר בתולדות הוגוורטס, והתמנה לתפקיד קפטן קבוצת הקווידיץ' של בית גריפינדור.
הוא היה שחקן קווידיץ' ברמה גבוהה.
בסרט הראשון הארי וחבריו רואים בלוח הנצחה שהוא שיחק בתפקיד המחפש (כמו הארי), אך רולינג אמרה שהיא ייעדה אותו לתפקיד רודף.
במשך כל תקופת לימודיו של ג'יימס הוא היה מאוהב בלילי אוואנס, בת מוגלגים אשר למדה בשכבתו.
הוא דיבר אליה בשחצנות והיא בזה לו, ושגרה רמזים לסוורוס סנייפ (בעתיד המורה השנוא ביותר על הארי בהוגוורטס).
לילי הייתה ילדה מקובלת, ואהבה לעזור לחבריה, לילדים שנמצאים במקום נמוך יותר ב"שרשרת המזון", ובזה הייתה שונה מג'יימס, אשר היה שחצן.
יום אחד ג'יימס תלה את סוורוס מקרסולו על עץ.
כאשר לילי ניסתה להתערב לטובתו, הוא כינה אותה בכינוי גנאי גס ביותר, "בוצדמית", שפירושו הוא בעלת דם נחות, כלומר משפחתה נחותה, מכיוון שהם אינם קוסמים.
לאחר זה היא כבר לא מתייחסת אליו.
למרבה קנאתו של סנייפ, לילי וג'יימס מתחילים לצאת יחד, וכעבור זמן מה הם מתחתנים והארי נולד.
ג'יימס ולילי דחו את דרישתו של וולדמורט להצטרף אליו, ובכך נמלטו ממנו בפעם הראשונה עוד לפני שהגיעו לגיל הנעורים.
לאחר סיום לימודיהם של בני הזוג פוטר, הם לא עסקו בעבודה ממשית, והקדישו את כל זמנם למסדר עוף החול ולבנם.
כאשר וולדמורט מגיע לבית המסתור שלו ושל לילי במכתש גודריק ג'יימס לא אחז בשרביטו, וניסה להדוף את וולדמורט ללא סיכוי ממשי לפני שזה רוצח אותו.
לאחר מכן רצח את לילי אולם בהקרבת חייה למען בנם היא הצילה אותו, למעשה, כך שהארי גבר על וולדמורט.
לאחר מותם של בני הזוג פוטר, הארי נשלח לדודיו של הארי וגיסיו של ג'יימס, ורנון ופטוניה דרסלי, אשר מתעבים קוסמות ועל-טבעיות, סיפרו להארי שהוריו מתו בתאונת דרכים, אולם כאשר היה בן 11, שומר הקרקעות של הוגוורטס, רובאוס האגריד, סיפר לו על היותו קוסם, על הוריו ועל מותם.
בספר החמישי הארי משתמש ב"הגיגית" של דמבלדור ורואה זיכרון שבו ג'יימס וסיריוס מענים ולועגים לסנייפ, והוא נאלץ להסכים עם טענתו הקבועה של סנייפ שג'יימס היה שחצן וביריון.
אולם, בספר השלישי מתברר כי ג'יימס הוא זה שמציל את סוורוס מהיתקלות ברמוס לופין בצורת הזאב, לאחר שסיריוס היתל בו וגרם לו ללכת אל הצריף המצווח.
בספר השביעי סנייפ נהרג מארסה של נקבת הנחש של וולדמורט.
קצת לפני מותו, הוא נותן להארי לראות זכרונות בהגיגית דרך דמעתו, והארי מגלה אודות חברותם של סנייפ ושל לילי, ועל קשרו של ג'יימס לסיפור.
בספר השביעי הופיע יחד עם לילי, סיריוס בלק ורמוס לופין כאשר הפך הארי את אבן האוב והם דיברו עם הארי וחיזקו אותו לקראת הקרב האחרון בו הובס הלורד וולדמורט.
בסרטים מגולם ג'יימס על ידי אדריאן רולינס כאדם בוגר, ועל ידי רובי ג'רוויס כנער צעיר שנראה פעמיים על ידי הארי בהגיגית.
הנשיא היחיד בתולדות ארצות הברית שהכריז כבר בבחירתו לנשיאות שיכהן קדנציה אחת בלבד ויוותר על התפקיד לאחריה.
פולק כיהן כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית בין 1835 ל-1839, והוא הנשיא היחיד שכיהן כיושב ראש הבית.
לאחר מכן כיהן כמושל טנסי בין 1839 ל-1841, אך הפסיד בבחירות לתפקיד המושל ב-1840 ושוב ב-1842. לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1844 נבחר כמועמד פשרה בין הפלגים השונים של המפלגה הדמוקרטית ובבחירות הכלליות ניצח את הנרי קליי מהמפלגה הוויגית היריבה, בעיקר בגלל הבטחתו לספח את רפובליקת טקסס.
נאמן להבטחתו לשרת רק כהונה אחת כנשיא, עזב פולק את התפקיד במרץ 1849 וחזר לטנסי.
הוא מת מכולרה כעבור שלושה חודשים.
פולק נחשב לנשיא החזק האחרון לפני מלחמת האזרחים האמריקאית.
כשמקסיקו התנגדה לסיפוחה של טקסס, פתח פולק במלחמת ארצות הברית–מקסיקו וניצח, תוך שהוא מרחיב את שטחי המדינה ולוקח ממקסיקו כמעט את כל דרום-מערב ארצות הברית.
הוא איים במלחמה על הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, בנוגע לאורגון והגיע איתה להסכם למכירת השטח.
הוא בנה מערכת אוצר עצמאית, ששרדה עד 1913. תקופת נשיאותו של פולק נחשבת לשיאה של ההתפתחות האמריקאית מערבה, שנודעה בכינוי "הייעוד הגלוי", אשר לפיה היה על ארצות הברית לשלוט בכל השטחים מהאוקיינוס האטלנטי ועד לאוקיינוס השקט.
היסטוריונים דירגו את פולק כאחד הנשיאים הגדולים בתולדות ארצות הברית והוא נודע גם בכינוי "הנשיא החשוב האלמוני ביותר".
בתקופת כהונתו הוסדרו כל גבולותיה של ארצות הברית היבשתית (מלבד רכישת גדסדן).
ג'יימס נוקס פולק, הבכור מבין עשרה ילדים, נולד בבקתת עץ בפיינוויל, מחוז מקלנבורג, ליד שארלוט שבקרוליינה הצפונית.
אביו, סמואל, היה בעל עבדים, חקלאי מוצלח ומודד ממוצא סקוטי-אירי.
אמו, ג'יין נוקס, הייתה צאצאית של אחיו של התאולוג הסקוטי ג'ון נוקס.
היא קראה לבנה על שם אביה, ג'יימס.
כמו רבים ממוצא סקוטי-אירי, משפחות נוקס ופולק היו פרסביטריאניות.
אמו הייתה פרסביטריאנית כל חייה, אולם אביו דחה את הפרסביטריאניות המסורתית.
כשנלקח ג'יימס הצעיר להיטבל בכנסייה, סירב אביו להכריז על אמונתו בנצרות, והכומר סירב להטביל את הילד.
ב-1803 עברו רוב קרוביו של פולק למחוז מאורי בטנסי.
משפחתו של פולק חיכתה עד 1806 כדי לעבור.
המשפחה שגשגה, סמואל פולק עסק ברכישת אדמות והפך לשופט מחוזי.
בריאותו הייתה בעייתית וב-1812 הוא עבר ניתוח אצל רופא בקנטקי להסרת אבנים בשלפוחית השתן.
פולק היה ער במשך כל הניתוח והורדם רק בעזרת ברנדי, אולם הניתוח עבר בהצלחה.
נראה שהניתוח הפך את פולק לעקר, שכן לא היו לו ילדים.
קשה לומר בדיוק מדוע הייתה בריאותו של פולק כה רופפת אך יש החושדים כי מדובר בשילוב של שני גורמים שהריעו לבריאותו.
ראשית, משפחתו עברה לטנסי כשהיה בן 11 במטרה "לאלף" את השממה לחוות ולמטעים.
זה היה צעד נבון מבחינה כלכלית, שכן כאמור המשפחה שגשגה.
עם זאת, זה היה גם מסע ממש קשה וארוך שככל הנראה גבה מחיר כבד מפולק.
שנית, גידולו הקפדני הטמיע מוסר עבודה קשה שייתכן ואף תרם למותו.
בנוסף נראה שפולק עבד ולמד קשה על מנת לפצות על החוסר הפיזי והבריאותי שספג.
כשפולק החלים, ניסה אביו להכניס אותו אל עסקי המסחר אולם פולק סירב.
ביולי 1813, נרשם לכנסייה ליד ביתו, וכעבור שנה למד באקדמיה בטנסי, שם היה תלמיד מבטיח ופגש את אשתו לימים, שרה צ'יילדרס.
בינואר 1816, נרשם פולק לאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
למשפחתו היו קשרים עם האוניברסיטה, שמנתה אז כשמונים תלמידים.
פולק למד שם את תורת הנאום.
הוא סיים בהצטיינות במאי 1818.
לאחר סיום לימודיו, נסע פולק לנאשוויל, כדי ללמוד משפטים.
ב-20 בספטמבר 1819, נבחר לרשם הסנאט של מדינת טנסי.
פולק נבחר מחדש לתפקידו ב-1821 ללא התנגדות, והמשיך עד 1822. הוא הוכשר לעריכת דין ביוני 1820. התיק הראשון שלו היה להגן על אביו במשפט על קטטה ציבורית, והוא הצליח להבטיח את שחרורו של אביו בערבות של דולר.
פולק הצליח כעורך דין, בעיקר כיוון שהמשבר הכלכלי, בהלת 1819, הותיר אחריו חובות רבים, ופולק ייצג רבים בתביעות משפטיות.
ב-1822 הצטרף פולק אל המיליציה של טנסי, ומונה לקולונל.
הוא כונה "נפוליאון של נאומי הבחירות" בשל כישרון הנאום שלו.
ב-1822 התפטר מתפקידו כרשם ונבחר למועצה המחוקקת של טנסי ב-1823 מטעם מחוזו.
באוקטובר 1823 תמך באנדרו ג'קסון, חבר של המשפחה, בתור סנאטור מטנסי.
פולק תמך בג'קסון כל חייו.
ג'קסון כונה "היקורי הזקן" על שם סוג העץ (היקורי), עקב קשיחותו ועל כן יריביו הפוליטיים של פולק נהגו לכנות אותו "היקורי הזקן" עקב תמיכתו הממושכת בג'קסון.
פולק התחתן עם שרה צ'יילדרס פולק ב-1 בינואר 1824. הוא היה בן עשרים ושמונה והיא בת עשרים.
שרה הייתה אישה מלומדת נכון לזמנה ולמדה באקדמיה לנשאים בסאלם, קרוליינה הצפונית.
באותה העת שידוכים בין ילדיהם של בעלי קרקעות היו מקובלים.
לא היו להם ילדים, ובמהלך הקריירה הפוליטית שלו ייעצה לו שרה בנושאי מדיניות ובנאומים, ושיחקה תפקיד מפתח במסעות הבחירות שלו אשר הפך אותה לגברת הראשונה של ארצות הברית.
ב-1824, ניסה ג'קסון להיבחר לנשיאות אולם נוצח.
אף על פי שג'קסון זכה ליותר קולות מיריביו, לא הוא ולא שלושת המועמדים האחרים (ג'ון קווינסי אדמס, הנרי קליי וויליאם קרופורד) זכו לרוב האלקטורים.
בית הנבחרים נאלץ להכריע בעניין.
קליי, שהשיג את מספר האלקטורים הנמוך ביותר ולא יכול היה להתמודד, תמך באדמס.
התמיכה של קליי הובילה להיבחרו של אדמס, שלאחר מכן הציע לקליי את תפקיד מזכיר המדינה.
ג'קסון ופולק ביקרו את העניין וקראו לו "העסקה המושחתת", שבה קליי פגע ברצון העם ונתן לאדמס את הנשיאות בתמורה למחלקת המדינה.
ב-1825, התמודד פולק על ייצוג מחוזו בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא ניהל מסע בחירות כה תוקפני עד ששרה דאגה לבריאותו.
יריביו טענו שבגיל עשרים ותשע היה צעיר מכדי לכהן, אולם הוא ניצח.
הוא נאם ב-13 במרץ 1826, ודרש את ביטול חבר האלקטורים ובחירת הנשיא בעזרת קולות הבוחרים.
לאחר שהקונגרס יצא לפגרה בקיץ 1826, חזר פולק לטנסי, וכשהקונגרס התכנס שוב בסתיו, חזר פולק אל וושינגטון.
ב-1828, שוב התמודד ג'קסון על הנשיאות ופולק ייעץ לו במסע הבחירות.
לאחר ניצחונו של ג'קסון, הפך פולק לאחד מתומכיו הגדולים בבית הנבחרים.
הוא סייע לג'קסון במאבקו נגד חידוש הזיכיון של הבנק השני של ארצות הברית.
לאחר שנבחר בפעם החמישית ב-1833, הפך פולק ליושב ראש הוועדה לענייני מיסים.
בתפקידו, לחם למען ביטול הבנק, כפי שג'קסון חפץ.
ביוני 1834, התפטר יושב ראש בית הנבחרים.
פולק התמודד בבחירות לבחירת יושב ראש חדש, אולם הפסיד בסיבוב העשירי לג'ון בל, חבר קונגרס נוסף מטנסי שהתנגד לג'קסון.
לאחר מכן נוצרה המפלגה הוויגית בטנסי, כדי להתנגד לדמוקרטים של ג'קסון.
כיושב ראש, תמך פולק בג'קסון ולאחר 1836, במרטין ואן ביורן, יורשו.
פולק מינה יושבי ראש לוועדות בעזרת הרוב הדמוקרטי.
שני הנושאים המרכזיים במהלך כהונתו היו העבדות, ולאחר בהלת 1837, הכלכלה.
ואן ביורן ופולק נאלצו להתמודד עם לחצים כבדים לבטל חוק שג'קסון חתם עליו, שפסק שקרקעות ציבוריות ימכרו רק בזהב ובכסף.
ואן ביורן בחר להמשיך עם החוק.
פולק ניסה לסדר את בית הנבחרים, וסירב לאתגר אנשים לדו-קרב.
הוא גם אישר "חוק סתימת פיות" לגבי עצומות מאנשים שהתנגדו לעבדות.
לאחר שבע כהונות בבית הנבחרים, הכריז על פרישתו ועל התמודדותו לתפקיד מושל טנסי ב-1839. פולק הוא הנשיא היחידי ששירת כיושב ראש בית הנבחרים.
ב-1835, בפעם הראשונה בתולדות המפלגה הדמוקרטית, הפסידה המפלגה את תפקיד מושל טנסי.
פולק החליט לחזור הביתה ולעזור למפלגתו, וניצח את המושל הוויגי בהפרש של 2,500 קולות ב-1839.
פולק לא הצליח לקדם במועצה המחוקקת את שלוש תוכניותיו הגדולות: רגולציה לבנקים הממשלתיים, הנהגת שיפורים פנימיים במדינה, ושיפור החינוך.
כהונתו נפגעה בגלל המשבר הכלכלי, שהוביל להפסדו של ואן ביורן בבחירות של 1840. בבחירות עצמן, זכה פולק לאלקטור אחד מטנסי שתמך בו לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, שכן לואן ביורן לא היה סגן רשמי.
פולק ניסה להיבחר מחדש ב-1841, אולם הפסיד בהפרש של 3,243 קולות.
פולק ניסה שוב להיבחר ב-1843, אולם שוב נוצח, הפעם בהפרש של 3,833 קולות.
פולק הופתע משני הפסדיו הראשונים בקריירה הפוליטית שלו, והרהר בעתידו הפוליטי.
לאחר שהפסיד את תפקיד המושל, היה פולק נחוש לכהן כסגן נשיא ארצות הברית הבא.
מרטין ואן ביורן נחשב למועמד המוביל מטעם הדמוקרטים ב-1844, ופולק ניסה להיבחר לסגנו.
ואן ביורן אמנם היה הנשיא לשעבר, אולם הפלג הדרומי במפלגה התנגד אליו בגלל עמדותיו כלפי העבדות, ואופן טיפולו במשבר הכלכלי של 1837 גרם גם הוא להתנגדות.
דרומיים רבים העדיפו לתמוך בסגן הנשיא לשעבר, ג'ון קלהון מקרוליינה הדרומית.
התעשיינים התאחדו מאחורי לואיס קאס, הסנאטור ממישיגן, וגם סגן הנשיא לשעבר ריצ'רד ג'ונסון נחשב למועמד חזק.
פולק היה מוכן להיות סגן של כל אחד מהם, והיה צריך לזכות בשליטה במשלחת מטנסי לוועידה הדמוקרטית הלאומית.
הוא הצליח לנצח את מתנגדיו בסניף המקומי והנחה את ציריו לתמוך בו לתפקיד סגן הנשיא בכל מחיר, תחת כל מועמד שלא יהיה.
הדבר פתח אפשרות לחתום על עסקה עם ואן ביורן, בה טנסי תתמוך בואן ביורן בתמורה למינויו של פולק לסגנו.
הסנאטורים תומאס בנטון ממיזורי וג'יימס ביוקנן מפנסילבניה, שרצו סגן נשיא פחות בולט כדי שיוכלו להתמודד על הנשיאות ב-1848, התנגדו לפולק.
נושא סיפוח רפובליקת טקסס בידי הנשיא ג'ון טיילר שלט במירוץ.
ואן ביורן והמועמד הוויגי המוביל, הנרי קליי, התנגדו לסיפוח ולמלחמה עם מקסיקו שתבוא בעקבותיו, אולם פולק ואנדרו ג'קסון תמכו בהתרחבות.
ג'קסון, מאוכזב מעמדתו של סגנו לשעבר, ואן ביורן, החליט לתמוך בפולק כמועמד, אף על פי שפולק לא חשב שיוכל להפוך למועמד.
אולם ההתנגדות שואן ביורן זכה לה מהמערב ומהדרום, הובילה לכך שפולק ייחשב למועמד פשרה.
כשהוועידה החלה ב-27 במאי 1844, השאלה הייתה האם הוועידה תקבע חוק שיצריך מועמד נשיאותי להשיג שני שלישים מקולות הצירים.
הדרום תמך בכך, והחוק עבר, וכך הכשיל את מועמדותו של ואן ביורן.
ואן ביורן אמנם זכה ברוב בסיבוב הראשון, אולם לא ברוב המיוחס, והתמיכה בו החלה לרדת.
קאס, ג'ונסון, קלהון וביוקנן גם הם קיבלו קולות בסיבוב הראשון, ואחרי הסיבוב החמישי החל קאס להוביל.
כשההצבעה נמשכה, מתנגדי קאס מצפון מזרח המדינה הודיעו על תמיכתם בפולק.
בסיבוב השמיני, פולק זכה ב-44 מתוך 266 צירים.
לאחר הסיבוב השמיני, כמה צירים נאמו לטובת פולק, והוא נבחר להיות המועמד בסיבוב התשיעי.
הוא בחר בג'ורג' דאלאס, סנאטור לשעבר מפנסילבניה, כסגנו.
פולק כונה "סוס אפל" (dark horse) עקב האנונימיות הכלליות ששררה סביבו קודם הבחירות לנשיאות, שכן לא היה ידוע לאוכלוסייה הכללית.
פולק לא נכח בוועידה, וכששמע על מועמדותו, טען שאסור לו לדחות את המועמדות.
מפני שהמפלגה הדמוקרטית הייתה מפולגת בתוך עצמה, הבטיח פולק לשרת רק כהונה אחת בתפקיד, וקיווה ששאר הדמוקרטים יתמכו בו אם ידעו שבעוד ארבע שנים יבחר מועמד אחר.
אף על פי שהיה יושב ראש בית הנבחרים ומושל טנסי, כל הנשיאים הקודמים היו סגני נשיאים, מזכירי המדינה או גנרלים בכירים.
פולק נחשב למועמד ה"סוס השחור" הראשון, אולם מועמדותו לא הייתה מפתיעה כמו זו של פרנקלין פירס.
למרות השסעים במפלגתו, הנרי קליי, שהיה המועמד הוויגי ומזכיר המדינה בעברו, ידע שפולק יוכל לאחד את הדמוקרטים.
הנשיא היוצא ג'ון טיילר- וויגי שהיה דמוקרט לשעבר- סולק ממפלגתו בספטמבר 1841. אף על פי שפולק תמך בסיפוח טקסס, שקל טיילר לרוץ כמועמד עצמאי, אולם הסכים לפרוש לאחר שג'קסון עודד את הדמוקרטים לקבל את תומכי טיילר למפלגה.
לאחר שהאיום מצד טיילר נעלם, התמקד פולק באיחוד המפלגה.
הוא הכריז שישרת כהונה אחת, וקיווה שדבר זה ישיג לו תמיכה מצד קלהון, קאס, בנטון וביוקנן, שרצו להיבחר לנשיאות אחריו.
פולק נמנע מלדבר על נושא המכסים, אולם משך את פנסילבניה, מדינת מפתח, כשנאם נאומים לטובת המכס.
בניו יורק, עוד מדינה חשובה, המושל הדמוקרטי איחד את הפלגים במפלגה המקומית מאחוריו.
נושא סיפוח טקסס איים לפלג את המפלגה בין צפון ודרום, אולם פולק הצליח לפייס את הדרום ללא פגיעה במנהיגי המפלגה הצפוניים.
ככל שהבחירות התקרבו יותר, התברר שרוב המדינה תמכה בסיפוח, וכמה מנהיגים וויגיים דרומיים תמכו בפולק בגלל התנגדותו של קליי לסיפוח.
ביוני 1844, ניסה קליי לרכך את עמדתו בנוגע לסיפוח, אולם ניסיונו גרם לכעס מצד מתנגדי הסיפוח הצפוניים ולא פייס את הדרום.
פולק השיג 49.5 אחוזים מהקולות ו-170 מתוך 275 אלקטורים.
פולק הפסיד במדינת לידתו, קרוליינה הצפונית, ובמדינת מגוריו, טנסי, והוא המועמד היחיד שעשה כן.
למרות זאת, הוא ניצח בפנסילבניה ובניו יורק, לאחר שמפלגת החירות, שהתנגדה לעבדות, לקחה קולות מקליי.
בנוסף, תמיכת המהגרים, שהתנגדו לוויגים, עזרה לפולק.
פולק ניצח בבחירות בהפרש של 39,000 קולות מתוך 2.6 מיליון, והשיג 170 אלקטורים לעומת 105 לקליי.
לאחר ששמע על ניצחונו ב-15 בנובמבר 1844, החליט פולק ליצור קבינט מאוזן מבחינה גאוגרפית.
הוא החליט לא להכניס אל הקבינט שלו אישים שרצו להתמודד לנשיאות, אף על פי שבחר למנות את ביוקנן לתפקיד מזכיר המדינה.
פולק כתב לואן ביורן וקיבל את המלצתו למינוי מזכיר האוצר.
אנדרו ג'קסון תמך בפולק במהלך הליך המינויים, והשניים נפגשו בפעם האחרונה בינואר 1845, לפני שג'קסון מת ביוני.
המינויים שביצע פולק גרמו לכעסו של ואן ביורן.
כשפולק הרכיב את הקבינט שלו, הנשיא טיילר ניסה להשלים את סיפוח טקסס.
כשהסנאט דחה הסכם לסיפוח הרפובליקה, ניסה טיילר להעביר החלטה בשני בתי הקונגרס.
בגלל אי הסכמה בנושא העבדות, נאלץ פולק לפשר בין הצדדים.
בעזרת פולק, הסיפוח עבר ברוב דחוק בסנאט.
במהלך מפתיע, יומיים לפני כניסתו של פולק לתפקיד, שלח טיילר לטקסס מכתב סיפוח רשמי.
פולק היה הנשיא הצעיר ביותר עד אז.
פולק, שהיה נחוש לכהן רק קדנציה אחת, מיהר לממש את הבטחותיו הרבות מן הבחירות.
הוא הבטיח לבסס מערכת אוצר עצמאית, להוריד את מכסי המגן, להשיג את אורגון ואת קליפורניה וניו מקסיקו.
פולק התחייב לשרת כהונה אחת, והשיג את כל מטרותיו תוך ארבע שנים.
בעזרת קישור אורגון (ללא עבדות) וטקסס (עם העבדות) פולק זכה לתמיכה מהצפון ומהדרום.
פולק היה בן 49 בהיבחרו לנשיא ארצות הברית, ובכך היה הנשיא הצעיר ביותר נכון לאותה העת.
נשיא ארצות הברית: ג'יימס פולק
סגן נשיא ארצות הברית: ג'ורג' דאלאס
מזכיר המדינה של ארצות הברית: ג'יימס ביוקנן
מזכיר האוצר של ארצות הברית: רוברט ג'ון ווקר
מזכיר המלחמה של ארצות הברית: ויליאם מרסי
המנהל הכללי של דואר ארצות הברית: קייב ג'ונסון
פולק הצליח להעביר החלטה שהורידה את המכסים הגבוהים משנת 1842. הדרום והמערב, שהיו תלויים בייבוא, תמכו בחוק, אולם הפרוטקציוניסטים מהצפון התנגדו לכך.
בנוסף פולק יצר מערכת אוצר עצמאית, בה הכסף הממשלתי הוחזק במשרד האוצר ולא בבנקים.
הנשיא לשעבר ואן ביורן הקים מערכת אוצר עצמאית שכזאת אך היא בוטלה במהלך כהונתו של ג'ון טיילור.
פולק חשש כי המדיניות של החזקת הכסף בבנקים עלולה לגרום להתרחבות של אינפלציה ולפגוע בממשלה הפדרלית בעתות של משבר כלכלי.
בקו מדיני-כלכלי דומה, פולק התנגד להצעת המפלגה הוויגית להקים בנק לאומי חדש.
בשנת 1846 חתם פולק על תעריף וולקר אשר נתמך בידי סגנו דאלאס.
התעריף היה מהנמוכים ביותר בתולדות ארצות הברית אשר הוריד את תעריפי המס הכוללים למוצרים באשר הם ב-25 אחוזים לעומת התעריפים שקדמו לוולקר.
וטו על חוק הנהרות והמזחים
הקונגרס העביר את חוק הנהרות והמזחים ב-1846 כדי לספק 500,000 דולר למטרות שיפור פנימי, אולם פולק הטיל עליו וטו.
פולק טען שהחוק העדיף אזורים מסוימים, וטען שהבעיות הן מקומיות ולא לאומיות.
הוא חשש מכך שחברי הקונגרס ידאגו בעיקר לאינטרסים המקומיים שלהם, חשש שעלה לראשונה עוד בתקופת נשיאותו של ג'קסון.
על כן, פולק סירב לאשר חקיקות בקנה מידה של הממשל הפדרלי כל עוד חקיקות אלו פעלו על חלקים במדינה אשר בהן לא הייתה להן כל תרומה.
פולק הותיר חקיקות לצרכים מקומיים בידיים של המדינות.
רצונו של פולק להתפשט מערבה גרם לוויכוח לגבי העבדות.
מתנגדי העבדות טענו שפולק היה כלי של תומכי העבדות ושלכן תמך בסיפוח טקסס ובמלחמה עם מקסיקו.
מתנגדי העבדות ניסו להעביר חוק למניעת העבדות בטריטוריה במקסיקו, אולם פולק חסם את החוק בסנאט, והעדיף את הרחבת פשרת מיזורי.
הוא לא מכר את עבדיו אבל קנה כמה בתקופתו כנשיא.
בצוואתו דרש שעבדיו ישוחררו אחרי שאשתו, שרה, תמות, אולם מלחמת האזרחים האמריקנית (1861 - 1865) שחררה אותם לפני מותה ב-1891.
בדומה לנשיאים רבים בעלי עבדים שקדמו לו, פולק שמר על עמדה ציבורית שונה בנושא העבדות בתקופת נשיאותו מאשר שהביע באופן פרטי.
בנוסף לשימוש בעבדים משועבדים בבית הלבן, פולק רכש בחשאי אנשים משועבדים והפריד ילדים בגילאי עשר עד שבע עשרה ממשפחותיהם בזמן שהותו בתפקיד.
הנשיא פולק הקרין את דמותו של בעל עבדים מיטיב ואבהי ששמר על עבדים משום שהם עברו בירושה מבני המשפחה.
מנגד, פולק לעיתים התנהג כבעל עבדים רעבתן, שקרע הורים מילדיהם לרווח האישי שלו.
לאחר שהעביר את משפחתו לטנסי בשנת 1806, הקים סמואל פולק, אביו של ג'יימס, מטע חקלאי, שם המשיך לפתח את תעשיית העבדות המשפחתית למשך שארית חייו.
עם מותו בשנת 1827, השאיר סמואל פולק אחריו 8,000 דונם אדמה וחמישים ושלושה אנשים משועבדים לאשתו ולעשרת ילדיו.
ג'יימס פולק הושפע מאוד מגידולו בגבול המערבי של ההתיישבויות הצפופות ומהאינטראקציה המתמדת שלו עם העבדים.
חוויות אלו עיצבו את עמדותיו כלפי העבדות וההתרחבות מערבה, כמו גם את התפתחותו כבעל עבדים לפני נשיאותו ובמהלכה.
בזמן שפולק עבר קריירה מצליחה בפוליטיקה, הוא המשיך להרחיב את אחזקות הנדל"ן שלו.
כדי לחזק את ביטחונו הכספי, הקים פולק מטע כותנה בשם סומרוויל בדרום טנסי בשנת 1831, ושם המשיך לפתח את תעשיית העבדים.
המטע אמנם זכה להצלחה מתונה, אך פולק חיפש רווח נוסף.
לאחר שהקונגרס העביר את חוק הגירוש האינדיאני וכפה על אומת צ'וקטאו להעביר את אדמתם בצפון מיסיסיפי בשנת 1830, אחד בסדרת העברות מאולצות שנודעו כ"שביל הדמעות", הצטרף פולק לרכישת האדמה הפנויה.
הוא מכר את מטעו בטנסי וכתב לאשתו בשנת 1834: "אני נחוש בדעתי לשלוח את ידי לדרום, שלמי כסף לג'יימס בראון (בעל קרקעות) כדי לקנות את המקום."
במהלך השנים הבאות, דעותיו של פולק לגבי העבדות המשיכו להתפתח.
בסופו של דבר, הוא האמין כי לממשלה הפדרלית אין סמכות להגביל את התרחבות העבדות לשטחים מערביים.
כצעיר, פולק היה עד להטבות הכלכליות שעבד משועבד מביא לבעלי אדמות בשטחים המערביים.
הוא המשיך לראות תועלת זאת באמצעות הפעלת מטעים חקלאיים משלו.
אף על פי שלעיתים הביע דאגה לאנשים משועבדים - באחת הפעמים הוא פיטר משגיח לאחר שהכה אדם משועבד וירה באחר בירי מרובה ציפורים - הוא בדרך כלל המשיך להעסיק משגיחים אכזריים ואנשים משועבדים המשיכו לברוח ממטעו, בסתירה לאישיותו הציבורית כבעל עבדים מטיב.
כשפולק עלה פוליטית, הוא המשיך לנהל את המטע הכלכלי שלו מרחוק.
עם זאת הוא עקב מקרוב אחר הרווחים שנצברו על חשבון האנשים המשועבדים שנאלצו לעבוד במטעי כותנה.
במקרה של פולק, בחירתו לנשיאות שיפרה מאוד את מצבו הכלכלי.
כמושל טנסי, פולק הרוויח 2,000 דולר עבור שנתיים בממשל.
כנשיא, פולק הרוויח 25,000 דולר בשנה.
אף על פי שלא רכש ישירות משועבדים בכסף שהרוויח כנשיא, שכרו המוגדל העניק לו חופש כלכלי גדול יותר.
הוא השתמש במשכורתו בנשיאות כדי לשלם חובות שטרם שולמו מהקמפיין הנשיאותי שלו, לרכוש בית בנאשוויל, לקנות עתודות כלכליות ולהתכונן לפרישה נוחה.
בינתיים הוא השתמש ברווחים מהמטע במיסיסיפי כדי לרכוש עוד תשעה עשר עבדים במהלך שהותו בבית הלבן.
אנשים משועבדים אלה נרכשו באמצעות מספר סוכני מכירות בטנסי ונשלחו למטע הכותנה של פולק במיסיסיפי.
בתקופת נשיאותו, פולק התאמץ מאוד לשמור על רכישותיו של אנשים משועבדים בסוד.
אם הציבור היה יודע מה היקף פעילותו כנשיא, סביר להניח שהייתה זעקה אלימה.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20, המתיחות על התפשטות העבדות לשטחים מערביים שזה עתה נרכשו החריפה את חלוקת החתכים בין הצפון לדרום, ואילו תנועת הביטול דלקה ביקורת על בעלי העבדים.
כמה אירועים לאומיים שהתרחשו בתקופת זמן זו ככל הנראה עודדו את פולק לשמור על עסקאותיו בפרטיות.
כשפולק עלה לראשונה לנשיאות בשנת 1845, בית הנבחרים הפסיק לאכוף את "שלטון הקשקושים" רק שנה קודם לכן.
האכיפה אושרה לראשונה בשנת 1836, בעוד פולק כיהן כיו"ר בית הנבחרים, ואסרה את הדיון הציבורי בנוגע לעבדות.
הנשיא ג'ון קווינסי אדמס לשעבר וחבר בית הנבחרים מטעם מסצ'וסטס התנגד בתוקף לשלטון זה מהטמעתו ועד לביטולו בשנת 1844. ביטול האכיפה וההתנגדות אליה החריפו את המתח בתוך הקונגרס עצמו.
פולק ורבים אחרים העדיפו לרכוש ילדים מכיוון שהם יכלו לעבוד בהיקף עבודה קשה יותר לפרקי זמן ארוכים יותר, ובעיני בעלי העבדים, נערים הניבו תשואה כספית גבוהה יותר על ההשקעה.
בנוסף, צעירים משועבדים אלה ילדו בסופו של דבר ילדים משלהם, ולכן הם הגדילו את אוכלוסיית המטע של פולק וסיפקו מקור מתמשך לעבודה חינמית.
נראה כי כל האנשים הללו הופרדו ממשפחותיהם בעת הרכישה.
איום ההפרדה המשפחתית עמד תמיד בפני אנשים משועבדים, והוא יכול היה לבוא בכל רגע.
ב-1 במאי 1845, כשלושה חודשים לתוך כהונתו של פולק כנשיא, מתנגד העבדות פרדריק דאגלס הוסיף לדיון אודות העבדות.
דגלאס פרסם את האוטוביוגרפיה המפורסמת שלו, "סיפור חייו של פרדריק דאגלס", אשר גוללה בתוכה את סיפור היותו עבד במרילנד.
החל מילדותו, הספר עובר על היחס האלים לעבדים של המשעבדים.
הספר הבעיר מחדש את השיח אודות מעמדה החוקתי של העבדות בארצות הברית.
בשנת 1860 נמכרו כמעט 30,000 עותקים של האוטוביוגרפיה.
מעת פרסומו של הספר, דאגלס הפך לאחד הקולות המשפיעים ביותר על תנועת ביטול העבדות.
לאחר מותו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, הנרי בולדווין, בשנת 1844, פעל הנשיא פולק למנות שופט חדש לאחר שקודמו, הנשיא טיילור, כשל בניסיונו למלא את הכיסא הריק בבית המשפט העליון.
תחילה ניסה פולק למנות לשופט את ג'ורג' וושינגטון וודוורד אשר בינואר 1846 נדחה בידי הסנאט.
מתנגדיו העיקריים של וושינגטון היו ג'יימס ביוקנן וסיימון קמרון מפנסילבניה.
פולק בהמשך הציע את מושב השיפוט לביוקנן, אשר סירב לקבל על עצמו את התפקיד.
לבסוף מינה פולק את רוברט קופר גריר, שהצבעת מינויו עברה בסנאט.
גריר נותר שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית עד לפטירתו בשנת 1870. כמו כן מינה פולק גם את לוי וודברי לשופט בבית המשפט העליון לאחר פטירתו של ג'וזף סטורי.
וודברי גם כן נותר שופט עד לפטירתו בשנת 1851. פולק מינה שופט נוסף לבית המשפט הפדרלי של מחוז קולומביה ועוד שבעה שופטים לבתי משפט מחוזיים ברחבי ארצות הברית.
יצירת מחלקת הפנים של ארצות הברית
אחת מפעולותיו האחרונות של פולק כנשיא הייתה יצירת מחלקת הפנים של ארצות הברית ב-3 במרץ 1849. היה זה המשרד הראשון שנוצר מאז הקמת המדינה.
פולק לא תמך בכך שהממשלה תשתמש בכוחה על אדמות ציבוריות, אולם החוק עבר ביומו האחרון בתפקיד והוא לא מצא סיבה חוקתית להתנגדות, אז הוא חתם על החוק.
קודם להקמת המחלקה היו הסמכויות שניתנו לה בידי מחלקת המדינה של ארצות הברית.
הסיבה העיקרית להקמת המחלקה הייתה שלנוכח ההתפשטות הטריטוריאלית שטחה של ארצות הברית גדל בהרבה והיה צורך להוריד מהאחריות של מחלקת המדינה.
פולק תמך בהתרחבות ארצות הברית, וכמו רוב הדרום תמך בסיפוח טקסס.
כדי לאזן את רצונות הדרום והצפון, הוא דרש גם את טריטוריית אורגון (שכללה גם את וושינגטון, איידהו וקולומביה הבריטית בנוסף לשטחים של מדינת אורגון עצמה).
הוא גם רצה לרכוש ממקסיקו את קליפורניה עקב החשיבות האסטרטגית שלה וחופיה אל האוקיינוס השקט.
מדיניות שאפתנית זאת הביאה לכך שתקופת נשיאותו של פולק לעיתים נחשבת כשיא ההתרחבות האמריקאית מערבה (תהליך שנודע בכינוי "הייעוד הגלוי").
פולק לחץ על בריטניה לפתור את סכסוך הגבול באורגון, שמאז 1818 הייתה בעלת שלטון משותף בין ארצות הברית והאימפריה הבריטית, אשר הייתה בעלת סדרת מושבות באמריקה הצפונית (לימים מושבות אלו התאחדו במסגרת ההוצאה לפועל של איחוד קנדה).
המצע הדמוקרטי דרש את כל אורגון, אולם פולק התפשר.
לאחר שהבריטים סירבו שוב, פולק דרש שוב את כל אורגון עד לגבול אמריקה הרוסית, מושבתה של האימפריה הרוסית באלסקה המודרנית.
אולם פולק רצה את הטריטוריה ולא להילחם, וכך הצליח להגיע לפשרה עם הבריטים ב-1846, כשהבריטים קיבלו את ההצעה האמריקנית המקורית.
בריטניה חששה מפריצתה של מלחמה חדשה עם ארצות הברית ופעלה להשקיט את הרוחות ולא להביא לחזרה על מלחמת 1812. רבים רצו את כל אורגון, אולם הסנאט אישר את ההסכם.
פולק הכעיס כמה דמוקרטים בכך, שטענו שפולק הטעה אותם.
הסיפוח של אורגון היה הישג גדול לממשל פולק, שכן האזור היה מלא במרבצי אוצרות טבע וכלל בתוכו את הדלתה של נהר קולומביה.
כמו כן, ההסדר קבע את גבול ארצות הברית–קנדה המודרני (לא כולל אלסקה שנרכשה רק מאוחר יותר בשנות השישים בידי ארצות הברית).
לאחר היבחרו של פולק, הנשיא ג'ון טיילר, לפני יציאתו מהתפקיד, הצליח להעביר החלטה שצירפה את טקסס לאיחוד.
טקסס הפכה למדינה בסוף 1845. המקסיקנים, ששלטו בטקסס עד 1836, כעסו והזהירו מפני מלחמה.
כמה ימים לאחר מכן פולק הכריז שרק טקסס וארצות הברית יחליטו בנוגע לסיפוח.
רפובליקת טקסס, אשר בשנת 1836 השיגה עצמאות ממקסיקו לאחר המהפכה המקסיקנית, פעלה במגעים עם הממשלה האמריקאית כדי שתסופח לתוך ארצות הברית.
לאחר שטקסס נפלה לשפל כלכלי, הצורך בסיפוח לתוך ארצות הברית רק גדל והממשלה הטקסנית תחת הנשיא סם יוסטון אף הסכימה לפשרה בנוגע לגודלה הטריטוריאלי של טקסס בתמורה לסיפוח שלה אל תוך ארצות הברית.
מדיניות זאת של פולק הייתה שונה בתכלית מזאת של מרטין ואן ביורן, קודמו בהנהגת המפלגה אשר במהלך כהונתו כנשיא פעל בניסיון למכור את רפובליקת טקסס למקסיקו ובכך להרוויח מהעסקה הכספית בשביל ארצות הברית.
לאחר הסיפוח, פולק נשא עיניים לקליפורניה וקיווה להשיג אותה.
הוא התעניין בסן פרנסיסקו כנתיב סחר עם אסיה.
הוא ניסה לרכוש אותה בכסף, אולם המקסיקנים כעסו לאחר שגילו שלא הוצעו להם פיצויים על טקסס.
רפובליקת טקסס טענה לשליטה בשטחים מסוכסכים עם מקסיקו שהתמשכו עד לגדות נהר הריו גראנדה.
עם סיפוחה לתוך ארצות הברית, הפכו הטענות הטריטוריאליות של טקסס נגד מקסיקו לטענות של ארצות הברית.
פולק החליט לשלוח את הגנרל זאכרי טיילור, שעתיד להחליף אותו בתפקיד הנשיא בסיום כהונתו, אל האזור בין הנהרות.
פולק שלח את הדיפלומט ג'ון סליידל לשוחח עם הממשלה המקסיקנית על רכישת קליפורניה וניו מקסיקו בתמורה לשלושים מיליון דולר.
נשיא מקסיקו, חוסה חואקין דה חררה , התנגד בתוקף לכל העברת שטחים.
לאחר שסליידל הושפל דיפלומטית במקסיקו בידי חואקין דה חררה, פולק דרש הכרזת מלחמה, וטיילור חצה את נהר הריו גראנדה.
מקסיקנים הרגו 11 חיילים אמריקניים מעבר לנהר, ופולק הכריז שזאת עילה למלחמה.
ב-11 במאי הוא הכריז שמקסיקו פלשה לארצות הברית וצוטט: .
אישים כאברהם לינקולן התנגדו לכך, אבל הקונגרס תמך במלחמה.
הוויגים שהתנגדו לעבדות, וג'ון קווינסי אדמס, התנגדו למלחמה.
גם ג'ון קלהון מהמפלגה הדמוקרטית התנגד למלחמה.
פולק בחר בגנרלים הטובים ביותר וארגן אסטרטגיה צבאית.
בקיץ 1846, ארצות הברית כבר כבשה את ניו מקסיקו וצעדה בתוך קליפורניה.
הממשל האמריקאי של פולק דחק במתיישבים האמריקאים באזור סן פרנסיסקו להתחיל במרד נגד הרשויות המקסיקניות.
חודש לאחר פרוץ המרד, השטחים שנפלו לידי המורדים האמריקאים עברו לידי כיבוש צבאי של צבא ארצות הברית עצמו.
בדרום קליפורניה הייתה התיישבות אמריקאית דלילה בהרבה ולאחר כיבושה, החלו תושבי לוס אנג'לס המקסיקנים במרד נגד הכיבוש הצבאי האמריקאי.
בהמשך המערכה המרכזית על אזור עמק הריו גראנדה וקואווילה נודע באבדות חריפות לשני הצדדים.
פולק זעם על האסטרטגיה של טיילור ועל איבוד החיילים הרב שלטענתו נגרמו בגללה.
כאשר טיילור סירב לשנות את האסטרטגיה ונכנס למאבקים עם פולק, הנשיא הורה על גיוס כוח צבאי נוסף תחת פיקודו של וינפילד סקוט אשר הועבר בידי הצי האמריקאי לאזור חופי מדינת וראקרוס ומשם הוטל עליהם לכבוש את מקסיקו סיטי עצמה.
במקביל החל הצי האמריקאי לפעול באוקיינוס השקט והוצאו לפועל פשיטות ימיות נגד מוצבי הצבא המקסיקני באזורי החוף של מקסיקו בעיקר באזור באחה קליפורניה ובאחה קליפורניה הדרומית.
לאורך המלחמה פגש פולק בהתנגדות פוליטית ממושכת מבית.
אברהם לינקולן קרא לו לעמוד על צדקתן של הסיבות למלחמה ועל צדקתן.
לינקולן קרא לפולק לוויכוח פוליטי אשר לא נענה ובשנת 1847 הוציא לאור את "המסקנות הנקודתיות".
היה זה רישום של שמונה מסקנות אשר מביעות את הסיבות העיקריות להתנגדות של לינקולן ותומכיו אל המלחמה נגד מקסיקו אשר הוגשו כלפי הקונגרס האמריקאי.
כבר ביוני 1847, עם כיבוש צפון-מזרח מדינת צ'יוואווה, נעצרה התקדמותו של הכוח המרכזי תחת טיילור ונותרה התקדמות רק מצד כוחותיו של סקוט לעבר מקסיקו סיטי.
בעוד הצבא המקסיקני לא היה מסוגל לעמוד מול מקבילו האמריקאי, מיליציות מקסיקניות אזוריות ציפו שלוחמת גרילה תוכל לכפות על כך.
במקביל לאירועי המלחמה היו מרידות ממושכות גם נגד הממשל המקסיקני אשר הקשו עוד יותר על ההנהגה המקסיקנית הצבאית והמדינית לאורכה של המלחמה.
ארצות הברית הגיעה להסכם סודי עם אנטוניו לופס דה סנטה אנה, הדיקטטור המקסיקני לשעבר והמנהיג העליון של הצבא המקסיקני בפועל, שהבטיח לשכנע את מקסיקו למכור את השטחים לארצות הברית.
אולם סנטה אנה הגיע למקסיקו, הכריז על עצמו כנשיא וניסה לסלק את האמריקנים.
הגנרלים טיילור ווינפילד סקוט השמידו כל התנגדות ולכדו את מקסיקו סיטי.
מקסיקו נכנעה רק ב-1848, והסכימה לפשרה של פולק.
הסיבה לכך ששטחים אלו לא סופחו הייתה שהגבול שנקבע בהסכם גואדלופה אידלגו נקבע כפשרה פוליטית בין תומכי העבדות למתנגדיו.
ההתנגדות לסיפוחים הגיעה בעיקרה ממתנגדי העבדות, שמוצאם הפוליטי הגיע מאזור חבל ניו אינגלנד.
הסנאט של מדינת מסצ'וסטס יצא בהצהרה רשמית שבמסגרתה הביע גינוי נגד המלחמה שהנהיג ממשל פולק במקסיקו בטענה כי זאת "מלחמה נגד חופש, נגד אנושיות ונגד הצדק", אשר מטרתה הראשית הייתה לחזק את מדינות העבדים ולהחליש את השפעתם השלטונית של המדינות החופשיות.
מדינות הדרום תומכות העבדות, אשר על בסיסם נשענה התמיכה בממשלתו של פולק, קראו מזה זמן רב למלחמה נגד מקסיקו.
מדינאים ונציגי ציבור דרומיים לא הסתירו כלל את העובדה שהם תמכו בהתפשטות טריטוריילית ובמלחמה במטרה להפיץ את מוסד העבדות.
הסנאטור לשעבר מטעם מיסיסיפי, ג'ון קוויטמן (אנ') קרא למלחמה נגד מקסיקו עוד בשנות השלושים כאשר האחרונה ביטלה את מוסד העבדות בתוכה.
עם הזמן התפתחה תנועת "המעגל המוזהב" אשר קראה לכיבוש כל מקסיקו, אמריקה המרכזית ובהמשך גם אזור קולומביה כמו גם את המושבה הספרדית של קובה ובהמשך להעביד את כל האוכלוסייה הלא-לבנה במדינות אלו.
התנועה הפוליטית מתנגדת העבדות מניו אינגלנד נרתעה מהאפשרות שההשפעה האלקטורית של תומכי העבדות תוכפל.
למרות זאת, גם מתנגדי העבדות השתתפו בהגירה מערבה של "הייעוד הגלוי" וזאת במטרה גם כן לחזק את ההשפעה האלקטורית של מתנגדי העבדות.
באותה העת של המלחמה התקיימה התיישבות נרחבת של אמריקאים מתנגדי-העבדות לאזור קליפורניה למרות האיסור המקסיקני על ההגירה האמריקאית.
בעוד שמדינות הצפון מתנגדות העבדות פעלו להביא את קליפורניה לאיחוד בתור מדינה חופשית חדשה, מנהיגי הציבור מטעמם הסכימו לקבל את סיפוחה של טקסס למטרות אסטרטגיות כפשרה עם תומכי העבדות.
ניו אורלינס, בירת לואיזיאנה אשר ישבה על הדלתה של נהר המיסיסיפי, הייתה נקודת התורפה של ארצות הברית באותה העת עקב ההישענות הכלכלית האדירה על תנועת מסחר דרך הנהר.
על כן, טקסס היוותה מגן מפני כל פלישה מקסיקנית אפשרית אל עבר לואיזיאנה.
נוסף על כך, מוסדות המדינה הפדרליים הלא-ריכוזיים של ארצות הברית הקלו על הממשל בוושינגטון להסדיר את סמכותו על חבל הרי הקאפרל, אשר הטופוגרפיה הקשה שלהם הקשתה קודם לכן על הסדר הסמכויות של האימפריה הספרדית ומקסיקו אחריה על אזור "המערב הפרוע".