tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נאום מצב האומה הוא הכינוי לנאומו של נשיא רוסיה אל האספה הפדרלית שהוא נאום שנתי שנושא נשיא הפדרציה הרוסית מול ההרכב המלא של האספה הפדרלית של רוסיה (הדומה הממלכתית ומועצת הפדרציה של רוסיה), במטרה לדווח על מצב המדינה ועל כוונות החקיקה.
הנאום נערך בדרך כלל בחודש נובמבר, אך ב-2011 נערך באופן חד-פעמי בדצמבר, בשל הבחירות לבית התחתון בפרלמנט, כאשר הנשיא ביקש לשאת את הנאום בפני פרלמנט הנבחר.
הדרישה לעריכת הנאום נקבעה בחוקה הרוסית, ומקורה בנאום מן הכס (נאום הצאר מול הסנאט הרוסי ומועצת המדינה של רוסיה).
הנשיא הראשון של הפדרציה הרוסית, בוריס ילצין, נשא את נאום מצב האומה הראשון ב-24 בפברואר 1994, שהיה נאום מצב האומה הראשון מאז כניסת החוקה לתוקף ואשרורה שנה קודם, ב-1993. הנשיא השני, ולדימיר פוטין, הנהיג נוהל לערוך את נאום מצב האומה באולם גאורגי הקדוש בקרמלין, המקום שנערכת בו ההשבעה לנשיאות רוסיה.
הנאום הראשון ששודר באינטרנט היה נאום מצב האומה בנובמבר 2009, כאשר הנשיא דמיטרי מדבדב נאם בפני שני בתי הפרלמנט הרוסי.
פעמים רבות נאום מצב האומה משמש כבימה להשמעת מסרים פוליטיים מטעם הנשיא המכהן, המכריז על תוכניותיו לקראת השנה החדשה, מאחר שנאום מצב האומה מתקיים תמיד בחודשיים האחרונים של השנה האזרחית, בנובמבר או דצמבר.
בשנת 2017 כלל לא נערך נאום והחל משנת 2018 נערך נאום מצב האומה בחודש פברואר ומחוץ לכותלי הקרמלין: ב-2018 הוא נערך בארמון המאנז' וב-2019 התקיים בגוסטיני דבור שבמוסקבה, בה נערך גם הנאום מינואר 2020.
נאום מעלית הוא סיכום קצר שמטרתו להגדיר בפשטות ובמהירות אדם, מקצוע, מוצר, שירות, ארגון או אירוע ואת הערך אותו מציע.
המונח משקף את הרעיון שיש להעביר את הסיכום במשך זמן נסיעה במעלית, המוערך בשלושים שניות עד שתי דקות.
המונח נגזר מתרחיש של פגישה מקרית עם אישיות חשובה במעלית.
אם השיחה בתוך המעלית בפרק זמן זה מעניינת ומציעה ערך מוסף, היא עשויה להימשך גם לאחר היציאה מהמעלית, ולהסתיים בהחלפת כרטיס ביקור או בקביעת פגישה עתידית.
ביקורת ואתגרים סביב השימוש בנאום המעלית
לצד יתרונות נאום המעלית, חשוב להצביע גם על היבטים ביקורתיים ועל האתגרים העולים מהשימוש בו.
ראשית, מבחינה תרבותית, שורשי המושג מזוהים עם ערכים בולטים בעולם העסקים האמריקאי,, דוגמת מיתוג אישי, שיווק עצמי, אסרטיביות והישגיות כתוצאה מכך, יש המצביעים על פערים בין התרבות בה צמח המושג לבין תרבויות אחרות בהן צניעות, הסתייגות מחשיפה עצמית או תקשורת עקיפה הן ערכים מרכזיים.
בתרבויות אלה, אימוץ הנוסח הישיר והאסרטיבי של נאום המעלית עשוי להיתפס כפרקטיקה מלאכותית מעוררת התנגדות.
בנוסף, יש הטוענים כי נאום המעלית מקדם סגנון תקשורת שעלול להפלות לרעה את מי שאינם דוברי שפת האם של אותה המדינה, או שייכים למעמדות חברתיים מוחלשים, מעצם היותם חברי קבוצות מיעוט אשר לא נחשפו כלל, או נחשפו במידה מועטה לפרקטיקות שיווק עצמי.
במובן זה, השימוש בנאום המעלית עלול דווקא לשמר פערים קיימים במקום לצמצם אותם.
מאפיינים מומלצים של נאום מעלית
קתלין פגאנה , נואמת וחוקרת בתחום הסיעוד, ממליצה שהנואם יציג את עצמו בקצרה.
בנוסף, פגאנה מדגישה כי חשוב לדבר בהתלהבות ובתשוקה כדי שהקהל יהיה קשוב לנואם, ולהתאים את הנאום לקהל היעד.
המלצתה הנוספת היא לתרגל את הנאום מראש ולסיים אותו בתזכורת מה הנואם מבקש מהקהל.
"נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי" (או בשמו המלא "נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי אחר ליל הורדה") הוא שיר העוסק בהעפלה שפרסם נתן אלתרמן במסגרת "הטור השביעי" בעיתון "דבר" מיום 15 בינואר 1946.
את השיר כתב אלתרמן בעקבות הגעתה לחוף נהריה של אוניית המעפילים "חנה סנש", ב-25 בדצמבר 1945. 252 מעפילי האונייה הורדו לחוף בעזרתם של אנשי פלי"ם ופלמ"ח שהמתינו להם.
המעפילים פוזרו ביישובי הסביבה, כדי למנוע לכידתם בידי הבריטים.
מספרים כי אנסלדו, רב החובל האיטלקי של האונייה "חנה סנש", נשא נאום מרגש, בקיבוץ יגור או במקום אחר, שבו התאספו פעילי ההעפלה בעקבות הצלחת המבצע, ושאלתרמן נכח באירוע לאחר שהוזמן אליו על ידי מפקד הפלמ"ח, יצחק שדה.
מרדכי נאור, שחקר את העניין לאורך שנים, לא הצליח לברר עובדות מוצקות בעניין, והוא מעלה גם אפשרות שזוהי תשובה לנאום דמיוני שיכול היה רב החובל לשאת.
על כל פנים, אלתרמן משבח בשיר את רב החובל ואת המסייעים למפעל ההעפלה על תרומתם.
פרסום השיר עוכב בשבועיים על ידי הצנזורה הבריטית.
השיר פורסם שנית בלקט של ארבעה מטורי "הטור השביעי", שהופיע ב"דבר השבוע" ב-26 במרץ 1948, לכבוד צאתו לאור של ספרו של אלתרמן "הטור השביעי - שירי העת והעיתון".
בלקט זה שונה שמו של השיר, והוא נקרא "נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי אחר ליל הורדה".
האחד מאת נחום נרדי בביצוע שרה יערי, שני מאת מחבר לא ידוע בביצוע רבקה יבין, ושלישי מאת נחום היימן.
בשנת 1972 הלחין יאיר רוזנבלום את השיר, והוא בוצע על ידי חברי להקת הנח"ל - גידי גוב, אפרים שמיר וראובן גבירץ, בתוכניתה של הלהקה "הפלנ"חניק".
בשיר 13 בתים בני ארבע שורות כל אחד, בסכמת חריזה מסורגת (א ב א ב).
זהו שיר הלל לאנשי היישוב שעסקו במפעל ההעפלה, אשר "נושאים את עמם עלי שכם", שהשיטו את הספינות "למועד הנכון, למקום היעוד, בלי מצפן ומפה, בליל ציד".
השיר פונה ישירות אל רב החובל האיטלקי, הקרוי בו "קַפִּיטָן", ומשבח אותו על תרומתו.
בשיר נכללת גם נבואה, שהתגשמה כשנתיים וחצי לאחר כתיבתו:
אחדים מביטוייו של אלתרמן בשיר זה הפכו למטבעות לשון:
נאום יוהנסבורג היה נאום שנשא יאסר ערפאת בעיר הדרום אפריקאית יוהנסבורג ב-10 במאי 1994, בנוגע להסכמי אוסלו, בערך חצי שנה לאחר חתימת ההסכם אוסלו הראשון.
בנאום התייחס ערפאת בנחרצות אל ירושלים כבירת פלסטין הנצחית, טען כי יש להמשיך בג'יהאד עד כיבוש ירושלים, ושהסכמי אוסלו שווים במשמעותם להסכם חודיבייה, הסכם שביתת אש שחתם הנביא מוחמד עם שבט קורייש, שלפי הקוראן, השבט הפר אותו מאוחר יותר, ומוחמד כבש אותם.
במאי 1994 ביקר ערפאת בדרום אפריקה, כאורחו של נלסון מנדלה.
בעת ביקורו נאם ערפאת באנגלית במסגד ביוהנסבורג וניסה להצדיק את חתימתו על הסכם אוסלו.
באותו נאום ביקש ערפאת לגייס את מאזיניו לסוגיית ירושלים, סוגיה אשר בהסכמי אוסלו הוסכם כי תידוֹן בשלב מאוחר יותר, כאשר יתנהל משא ומתן על הסכם הקבע.
ערפאת, שחזר מפסגה בקהיר בה התעקש לקבל מכתב בנושא ירושלים כתנאי לחתימתו על ההסכם, עדכן את שומעיו בפרשה זו והוסיף כי הוא צופה מאבק על ירושלים ושישראל תנצל את הזמן לקבוע עובדות בשטח.
הוא קרא לשומעיו להיות מוכנים לג'יהאד לשחרור ירושלים.
נאומו הוקלט על ידי עיתונאי מקומי, וההקלטה הועברה ישראל לתושב קרני שומרון, אשר שהה באותה עת בדרום אפריקה, ושודרה לאחר מכן בערוץ 7 ובקול ישראל.
בנאומו השווה ערפאת את ההסכם להסכם חודיבייה, וציין שהסכם אוסלו הוא "הסכם בעל המעמד הנמוך ביותר" ושהוא לא יותר מ"סולחה דוניא", לא יותר משביתת נשק ארצית, ושאין בכוונתו של העם הפלסטיני לוותר על ירושלים:
הטוענים שלא הייתה כל כוונה לקיים את ההסכם מציגים גם את הצהרות ערפאת בערבית לבני עמו ולגורמים ערבים אחרים, שבהן השתמש במונח ג'יהאד ולדבריהם רמז שאין בכוונתו לקיים את ההסכם.
במיוחד הסתמכו על נאומו של ערפאת ביוהנסבורג, שבו השווה את ההסכם להסכם חודייבה שהנביא מוחמד חתם עם בני שבט קורייש, הסכם אשר מוחמד הפר.
מטרותיו של מוחמד בהסכם חודייביה ומשמעותו התקדימית של ההסכם כבסיס להסכמי שלום בין מוסלמים לכופרים נתונה במחלוקת פרשנית בין הוגים מוסלמים, היסטוריונים ומזרחנים.
אבל אין במקורות סימוכין לטענה הזאת.
המקורות ההיסטוריים אומרים שהנביא מוחמד כבש את מכה כדי להעניש את שבט קורייש על זה שהפרו אחד מתנאי הסכם חודיבייה.
אחרים מפרשים את הסכם חודיבייה כמבטא רצון כן בשלום.
על פי מוחמד אבן ג'ריר א-טברי, שבט באכר, בעלי בריתם של בני קורייש, תקפו את שבט ח'וזעה, בעלי בריתם של המוסלמים, ובכך הפרו איסור מפורש בהסכם.
אזכור ההסכם בנשימה אחת עם ג'יהאד, התפרש אצל מזרחנים אחדים בישראל כהודאה של ערפאת בכך שהוא מתכוון להפר את הסכמי אוסלו כאשר תזדמן לו שעת כושר.
נטען כי כפי שהנביא מוחמד ניצל תקרית כאמתלה לביטול ההסכם עם קורייש, כך יפעל גם ערפאת כאשר התנאים יהיו כשרים לכך.
היה מי שטען שהנביא מוחמד חתם על הסכם "שכלל לא התכוון לממשו" וכי כדי להקהות את ערנותו של הצד השני הוא רצה בהסכם לתקופה ארוכה־יחסית של עשר שנים.
פעולת הנביא הוצגה כ"הפרה בוטה של ההסכם, ללא כל התגרות מצד אנשי מכה." היה גם מי שהסביר כי כמו האשמה בצד הישראלי שאינו ממלא אחר כל סעיפי ההסכם עם אש"ף.
מוחמד, ימצא גם ערפאת את התירוץ ואת ההזדמנות להפר את ההסכם.
מן הצד השני סברו מזרחנים אחרים שהטקסט לבדו אינו יכול לשמש בסיס לפרשנות נכונה ללא ההקשר הפוליטי.
הם הסבירו כי ערפאת נזקק לרטוריקה מוסלמית כדי להצדיק את הוויתורים העצומים שעשה בהסכם־אוסלו וביקש להצטדק ולומר לשומעיו כי לא הייתה זו תבוסה כללית.
מסיבה זו עשה שימוש בהסכם, שלמראית עין נראה הסכם שנעשה מתוך נחיתות ותבוסה, אך לבסוף התברר כניצחון דיפלומטי וצבאי גדול.
מילותיו הוסברו כ"הישענות פסיכולוגית אנושית של אדם שהובס." הם הוסיפו כי הסכם חודייביה נעשה בהקשר שבטי, ואילו להסכמי אוסלו היה תוקף בינלאומי.
היה גם מי שציין כי להסכם חודייביה קשת של פרשנויות, וביניהן הפרשנות שביקשה להתאים את המשפט המוסלמי הקלאסי לקבלת עוּלו של החוק הבינלאומי ולהצדקת הוויתור על שימוש באלימות לשם פתרון סכסוכים, וכי מבחנו של יאסר ערפאת יקבע לפי מעשיו.
נאמנותו של ערפאת לחוזה עומר
חוזה עומר הוא חוזה שנערך, על פי המסורת המוסלמית, בין הח'ליפה המוסלמי עמר בן אלח'טאב לבין פטריארך ירושלים סופרוניוס ככל הנראה בשנת 638, לאחר כיבוש ירושלים על ידי המוסלמים.
בין היתר, הוחלט בחוזה כי יינתן חופש דת ל"עם הספר" הנוצרי.
החוזה הגביל את היהודים וחלקם גורשו.
הוסכם כי אין על היהודים לצאת בשבת אל העיר.
בנאומו הזכיר ערפאת את נאמנותו לחוזה:
בנאומו, ערפאת הדגיש כי העם הפלסטיני לא ויתר על "בירתו הנצחית", וכי ירושלים אינה בירתה הנצחית של ישראל.
הוא הוסיף ואמר כי על כל העמים המוסלמים להתאחד ולהתחיל ג'יהאד בירושלים כדי להביא לשחרורה.
בהמשך הדיון המשיך לדבר על ג'יהאד שצריך להתחולל כדי להביא לשחרור העם הפלסטיני:
בפגישה לאחר פרסום הנאום טען ערפאת שהתכוון לג'יהאד של הנפש, ג'יהאד גדול, לא ג'יהאד אלים.
בנאומו, הזכיר ערפאת את המכתב שכתב שמעון פרס בנוגע לעצמאותו של העם הפלסטיני במוסדותיו בירושלים, מכתב שישראל גינתה והכחישה:
בתחילת הנאום הציג ערפאת את גירוש הפלסטינים מכווית לאחר מלחמת המפרץ בעקבות תמיכה בעיראק, כאסון וכ"זריקה":
לאחר מכן טען שחוסלו הפלסטינים אחרי היוזמה של נשיא ארצות הברית ג'ורג בוש לוועידת מדריד ושנוכחותם שם הייתה כדי לא לתת לישראל "סיבה או תירוץ להוציא את ירושלים מסדר היום":
ממשלת ישראל הגיבה בחריפות רבה לנאום, במיוחד לאחר רצח שני חיילים בגבול רצועת עזה.
סגר הוטל על הרצועה, ויצחק רבין דרש מערפאת לחזור בו מהצהרתו.
בשיחתו עם שמעון פרס טען ערפאת שדבריו לא הובנו נכון ופרס ביקש ממנו להוציא הודעת תיקון לפני מסיבת עיתונאים שעמדה להתקיים באוסלו.
בפגישה באוסלו העיר פרס לערפאת על הנאום.
בראיון ב"קול ישראל" שנערך למחרת אמר פרס שדברי ערפאת במסגד אכן היו מיותרים ומקוממים, אך במסיבת העיתונאים הוא חזר על מחויבותו להסכם ולפתרון חילוקי דעות בדרכים מדיניות וקרא להפסיק את הטרור.
פרס גם ציין את העובדה שערפאת והנהגת אש"ף לא היו מעורבים בטרור מאז חתימת הסכם אוסלו בספטמבר 1993.
נאום הקומץ, הידוע גם כנאום מנשקי הקמעות, הוא נאום אותו נשא האמן ופעיל השמאל יאיר גרבוז בעצרת שנערכה לקראת הבחירות לכנסת העשרים.
הכינוי נאום ה"קומץ" ניתן לו על שם המילה המנחה בו, "קומץ".
הנאום עורר תגובות נרחבות בציבור, ויש הסבורים שהשפיע על תוצאות מערכת הבחירות.
הנאום נישא ב-7 במרץ 2015, כעשרה ימים לפני הבחירות, בעצרת שנערכה בכיכר רבין בתל אביב.
כותרתה של העצרת הייתה "ישראל רוצה שינוי" והיא ייצגה מעין איחוד של המפלגות והפעילים למען החלפתו של ראש הממשלה באותה עת, בנימין נתניהו.
את הכנס יזם ארגון בשם מיליון ידיים, והלל פרטוק, דובר עיריית תל אביב יפו לשעבר עשה את האסטרטגיה, התקשורת המיתוג והשיווק של העצרת.
על אף הזמן הקצר שהיה לארגון העצרת, הגיעו כ-70 אלף איש לכיכר רבין.
הדובר המרכזי בעצרת היה ראש "המוסד" לשעבר, מאיר דגן, שמתח ביקורת נוקבת על המדיניות הביטחונית של הממשלה המכהנת.
לצידו נאמו אחרים, בהם גרבוז, שהיה הנואם הראשון בעצרת.
העצרת התרחשה ברגע מפתח במערכת הבחירות.
באותה עת הסקרים הראו על שוויון בין המפלגות הגדולות (הליכוד בהובלת רוה"מ נתניהו, והמחנה הציוני בהובלת יו"ר האופוזיציה יצחק הרצוג).
להלן הקטע מעורר המחלוקת מתוך הנאום:
בשאר הנאום תיאר גרבוז תופעות נוספות בחברה שאותן הוא רואה כשליליות, קרא לפעולות מחאה להחלפת השלטון, והציב את החזון שהוא צופה לישראל אחרי החלפת השלטון.
תחילה התמקדו כלי התקשורת המרכזיים בנאומו של דגן, אך ביקורת רבה נמתחה, מימין ומשמאל, על דבריו של גרבוז על "מנשקי הקמעות".
היו שפירשו שבדבריו על נישוק קמעות, כלל גרבוז גם נישוק מזוזות.
גם ברשתות החברתיות התעורר גל ביקורת על מספר נושאים בנאום: קשירת "מנשקי קמעות ומשתטחים על קברי קדושים" עם עבריינים פליליים באותה קטגוריה, ביטול העיקרון הדמוקרטי של שלטון הרוב והכללה על ציבור רחב.
חלק מהמבקרים ראו את הנאום כגזעני כלפי עדות המזרח.
בהקשר זה, נעשתה השוואה בין נאום גרבוז לבין "נאום הצ'חצ'חים" של דודו טופז בבחירות לכנסת העשירית.
חברת הכנסת שלי יחימוביץ', מ"המחנה הציוני" התעמתה עם גרבוז בשידור בערוץ 10 יומיים לאחר העצרת.
לטענתה, גם אם גרבוז אינו מודע לכך, למעשה הוא עשה שימוש בסטריאוטיפ המיוחס לעדות המזרח.
היא קראה לדוברים להיות מודעים יותר לרובד הסמוי בדבריהם.
בתגובה טען גרבוז כי דבריו כוונו נגד תפיסת עולם ולא נגד עדה מסוימת.
לחיזוק דבריו נקט בדוגמה של חסידות חב"ד, שגם מיחסה לרבה המנוח הוא סולד, ולא ניתן לקשרם למזרחיות.
לדברי יחימוביץ', נאומו של גרבוז היה הסיבה העיקרית להפסד השמאל בבחירות לכנסת העשרים.
מפלגות הימין הגיבו לנאום בתעמולת הבחירות שלהן:
בנימין נתניהו נדרש לנאום בכנס נשות "הליכוד" יום לאחר הנאום:
מפלגת ש"ס העלתה קמפיין שלטי חוצות בכיכובו של גרבוז לצד אריה דרעי עם הכיתוב "מי אתה שתתנשא עלינו".
יו"ר המפלגה, אריה דרעי, טען כי גרבוז הוא חלק מ"קהילת המתנשאים שמייצגת את ישראל הלבנה".
מפלגת "הבית היהודי" העלתה אף היא מסע תעמולה בנושא.
במספר סרטונים שבהם הופיע יו"ר המפלגה, נפתלי בנט, נטען כי הנאום חושף מאבק בין שתי אליטות על זהות המדינה, האחת מנסה להעלים כליל את הסממנים היהודיים, והאחרת מנסה לשמר אותם.
עוד הדגישו הסרטונים את תרומתם של "מנשקי המזוזות" למדינת ישראל, במיוחד הושם דגש על חללי צה"ל דתיים.
להגנתו של גרבוז יצא ידידו המחזאי יהושע סובול.
סובול חיזק את ההיקש בין מנשקי קמעות למזוזות, ואמר כי "מי שמנשק מזוזות זה בעיה שלו ושל משפחתו".
גם אחרים יצאו להגנתו של גרבוז ולביסוס טענותיו, ובהם העיתונאי אנשיל פפר, הפיזיקאי פרופ' אליה ליבוביץ והבלשן פרופ' עוזי אורנן.
גרבוז עצמו התראיין בגלי צה"ל יומיים לאחר הנאום, והגן על עמדתו.
ההתבטאויות של סובול וגרבוז דווחו בהבלטה גם בתקשורת החרדית, שם הן נתפסו כהתקפה על הציבור המאמין בכללותו.
ב-31 במאי הביאו אנשי ועד מתיישבי השומרון מזוזה כשי לגרבוז, והוא התקינה בביתו.
בהזדמנות זו הדגיש: "אני מעולם לא אמרתי כלום על מזוזות, הדביקו לי את זה".
להגנתו יצא גם חבר ועד מתיישבי השומרון, שגיא קייזלר, שאמר כי "מה שהרגיז את רוב הציבור היה 'מנשקי המזוזות', והוא בכלל דיבר על דברים אחרים.
הוא באמת בן אדם נחמד".
ב-4 באוגוסט 2015 פרסמה הדרה לוין ארדי מאמר התומך בעמדתו של גרבוז, לנוכח הרצח במצעד הגאווה בירושלים והצתת בית משפחת דוואבשה בדומא.
ב-20 במאי 2016 אמר גרבוז לערוץ 2 בראיון ראשון מאז הנאום, כי אינו מתחרט על הנאום, אך הכחיש כי התנשא על עדות המזרח.
לדבריו, הוא תמיד דיבר על הצורך לפתור את בעיית הקיפוח העדתי.
הוא הביע כעס על השמאל שנטש אותו.
חוקר מערכות הבחירות ד"ר הני זובידה התראיין לעיתונות ואמר שהנאום של גרבוז חושף מאבק בין קבוצות מוחלשות לבין אליטה, שאותה מייצג גרבוז, שעדיין מסתכלת על חלקים מסוימים באוכלוסייה בצורה אוריינטליסטית.
לדידו, מדובר בהמשך ישיר לתפיסות שרווחות בממסד ובאליטות מאז קום המדינה.
הוא מותח ביקורת נוקבת על השקפות אלו, משום שהן מבוססות על ההנחה השגויה לדעתו שיש בכוחה של האליטה לשפוט תרבות של בני קבוצות אחרות.
חוקר הדתות ד"ר תומר פרסיקו פרסם מאמר דעה שבו גרס ששורשי הנאום נעוצים בעמדתו האירופוצנטרית של גרבוז.
כלומר, לדידו, מייצג הנאום תפיסה הרווחות בחלקים של החברה הישראלית, שאותה הוא מכנה "פרדיגמת הקידמה".
על פי פרסיקו, המחזיקים בתפיסה זו גורסים כי עם הגידול בהשכלה יבוא גם החילון.
זאת, בהתבסס על ההשתלשלות ההיסטורית במרכז אירופה במאות האחרונות.
פרסיקו דוחה את התפיסה הזו, ומביא דוגמאות ממקומות אחרים בעולם שבהם אין מתאם בין חילוניות והשכלה.
בנוסף, הוא גורס כי עצם ההנגדה בין דת לדמוקרטיה וקידמה, הוא שגוי מיסודו.
בבלוג שלו, ניתח פרסיקו את תוצאות הבחירות, תוך שהוא נעזר בין היתר בנאום כדי לבסס את טענתו כי שיח הזהות הוא שהכתיב את תוצאות הבחירות.
הוא הביא את הנאום כדוגמה לטענתו, כי חוסר היכולת של השמאל הישראלי להתחבר לזהותו היהודית, מעכב את חזרתו לשלטון.
פרופ' אשר כהן, חוקר פוליטיקה, נעזר בנאום להסבר תוצאות הבחירות ומבנה החברה הישראלית.
הוא זיהה דפוסים של הצבעה "שבטית" בתוצאות הבחירות.
הוא נסמך על ניתוח של הפרופסור ברוך קימרלינג ומחלק את הציבור הישראלי לקבוצות שהוא מכנה "שבטים".
לטענתו, נאומו של גרבוז הוא דוגמה קלאסית למצב של שבט אחד (השבט המכונה אצל קימרלינג "אחוסלי" – אשכנזים, חילונים, ותיקים וסוציאליסטים לאומיים) לועג לשבט אחר – מזרחים מסורתיים.
פרופ' אודי לבל, סוציולוג מאוניברסיטת אריאל, ראה בנאום של גרבוז דוגמה קלאסית של השיח הרווח בישראל שהוא מכנה "פוליטיקה של זהויות".
הוא טען שהנאום היה אחד הגורמים ששינו את סדר היום ואת חלוקת המנדטים בבחירות.
לדעתו, הנאום, יחד עם הקמפיין המדגיש את המסר של החלפת נתניהו, גרמו למצביעי ימין רבים לשוב להצביע לליכוד.
עוד טען שהנאום מדגיש קו שבר נוסף בין ימין ושמאל בישראל.
לדידו, בימין רווחת התפיסה של "בית" פוליטי, ואילו בשמאל מודגשת השאיפה להצבעה רציונלית-טקטית.
הוא תולה בכך את ההסבר לשינויים התכופים בזהות המפלגה המובילה את גוש השמאל.
היסטוריון של ימי הביניים, פרופ' אביעד קליינברג, ניתח את התגובות לנאום.
הוא ראה בהן תבחין לשתי תופעות חשובות בשיח הישראלי.
האחת היא מה שהוא מכנה "הפרטת הפוליטי בדיון הציבורי בישראל", והאחרת סלידה מהתנשאות.
בהפרטת הפוליטי בדיון הציבורי בישראל, הכוונה לדיון הנסוב סביב אישים ולא סביב דרך (בניגוד למשמעות הרווחת של הפרטה בשדה הכלכלה).
הוא טוען כי התגובות לנאום עסקו בשאלת אופיו והשתייכותו השבטית של גרבוז ולא ברעיונות שהעלה.
בפרסום אחר, שראה אור אחרי הבחירות, הוא מבקר את הסלידה מהתנשאות שבאה בין היתר לידי ביטוי בתגובות לנאום של גרבוז, וקורא לשוב לדיון בדרך הראויה למדינת ישראל.
פרופ' יחיאל לימור מנתח את מערכת הבחירות מזווית תקשורתית.
הוא מכתיר את ההחלפה בין "קמעות" ל"מזוזות" כאחד מתשעת הסחרירים המוצלחים של מערכת הבחירות.
לטענתו, השינוי הקטן הזה הגדיל מאוד את הציבור המבוקר.
בעוד מנשקי הקמעות הם מיעוט שגם בציבור הדתי יש רבים המתייחסים אליהם בביטול, מנשקי המזוזות הם ציבור גדול שכולל חרדים, דתיים לאומיים, מסורתיים ואפילו חילוניים.
לטענתו, גרר הדבר שינוי בסדר היום של הבחירות לכיוון שיח עדתי, שבאופן מסורתי נחשב מסייע לימין.
על פי האנתרופולוג פרופ' יורם בילו, קברי צדיקים ביהדות הם חלק ממערכת סמלים אשר מעצבת זהות, ובעלת מטען רגשי עצום.
דברי גרבוז מבטאים אי הבנה של מערכת זו.
לדברי העיתונאי חגי עמית, בימים שאחרי הנאום, שתי הרשימות הגדולות ערכו סקרים עם קבוצות מיקוד שהצביעו על השפעה של הנאום.
ציבור תומכי הליכוד קיבל הנע רב יותר לצאת ולהצביע, וחלק מהמתלבטים הכריע לטובת הליכוד.
בדומה, ח"כ מטעם המחנה הציוני עמיר פרץ, תושב העיר שדרות, ייחס חלק גדול מהאשם בתוצאות הבחירות המאכזבות מבחינת רשימתו לנאומו של גרבוז.
מספר דיווחים עיתונאיים מהימים שלאחר הבחירות מדווחים כי הסנטימנט ששלט בדעת הקהל בערים שבהן זכה הליכוד לרוב, היה סלידה מדבריו של גרבוז שנתפסו כזלזול בקבוצות אוכלוסייה רבות.
מנהיגי תנועת המחנה הציוני יצחק הרצוג וציפי ליבני יצאו כל אחד בנפרד בקריאה לעריכת חשבון נפש בנושא יחס חברי המחנה לאמונות ומנהגים של ציבור בישראל.
הרצוג קרא לאוהדיו "להפסיק לדבר שטויות ולהתנשא" כשהוא מבהיר שדבריו מכוונים ישירות לגרבוז.
עוד הוסיף הרצוג כי הנאום פגע במפלגתו מבחינה אלקטורלית.
בראיון שפורסם כחודש לאחר הבחירות, אמר הרצוג כי למחרת אותו נאום רצה לפרסם סטטוס בדף הפייסבוק שלו ולכתוב בו: "גם אני מנשק מזוזות", אולם לא עשה זאת משום שמקורביו סברו כי בכך ייפגעו סיכוייו למשוך אליו מצביעים ממחנה יש עתיד.
נאום שתיקת הכבשים הוא הכינוי שניתן לנאומו של מאמן הפועל תל אביב אפי בירנבוים בשנת 2004. במהלך מסיבת עיתונאים שהתקיימה בסיום משחק, פרס בירנבוים את משנתו באשר לשליטתה המוחלטת של מכבי תל אביב בליגת הכדורסל הישראלית שמתקיים, לדבריו, תוך שתיקת כל הגורמים המעורבים.
הנאום עורר סערה בכדורסל הישראלי, והוביל לגל מחאה בשם "דור שלם דורש שוויון".
בהשפעת המחאה, בעונה לאחר מכן שונתה, בין היתר, שיטת ליגת הכדורסל מפלייאוף לפיינל פור.
בעונת הייתה ליגת העל באחת מנקודות השפל של כל הזמנים מבחינת עניין ותחרותיות והתאפיינה בחוסר שוויוניות מובהק.
מכבי תל אביב הייתה בשיאה בדרך לזכייה שנייה ברציפות ביורוליג וסיימה מדי שנה בזכייה קלילה באליפות.
דווקא לאחר עונה שבה עוד הצליחו יחסית הקבוצות הישראליות להתמודד מולה, התמוטטה הפועל תל אביב כלכלית, הפועל ירושלים כשלה בהמשכיות להצלחה האירופית שלה ועירוני נהריה גם היא בנתה את הסגל מחדש.
בציבור האוהדים התקבעה ההרגשה שהליגה סגורה מראש ואין כלל טעם בקיומה.
כשבועיים לפני הנאום, במחזור הרביעי של העונה, הובסה הפועל תל אביב בדרבי בתוצאה 74:128.
ב-28 בנובמבר 2004, במחזור השישי של הליגה, ניצחה הפועל תל אביב במלחה את הפועל ירושלים 82:72. בתום המשחק נערכה מסיבת עיתונאים, אשר במהלכה בירנבוים הנסער התעלם מההיבטים המקצועיים של המשחק וניצל את הבמה לטובת נאום על מצב ענף הכדורסל.
הנאום עורר סערה בכדורסל הישראלי ונושא ההגמוניה הנצחית של מכבי תל אביב עלה לסדר היום.
לקראת סוף העונה ביצעה הפועל, בהובלת בירנבוים, אקט מחאה נוסף, כאשר "חגגה" את האליפות מעצם עלייתה לסדרת משחקי גמר הפלייאוף וסיומה כמקום 2 בעונה.
בעקבות הנאום קמה תנועה של אוהדים של קבוצות מכל הליגה בשם "דור שלם דורש שוויון" אשר תחת הכותרת "אפיכה" (על שמו של בירנבוים) דרשה שינויים בליגה ובראשם הצבת תקרת שכר על מנת להחזיר את התחרותיות לליגה, ואף החתימה עצומה עליה חתמו מרבית השחקנים הישראלים בליגה אשר הביעו תמיכה בתקרת שכר.
בין השאר הובילה המחאה לכנס לקראת סיום העונה בנושא דרכים לשיפור התחרותיות בליגה.
המחאה היוותה את אחד הגורמים המרכזיים לשינוי שיטת הליגה בעונת 2005/2006 - מפלייאוף לפיינל פור של ארבע הראשונות.
החל משינוי השיטה ועד עונת 2024/2025 הפסידה מכבי תל אביב 7 אליפויות מתוך 18 (לעומת 7 אליפויות מתוך 52 לפני כן).
בירנבוים עצמו סומן בעקבות הנאום כסמל של ה"אנטי-מכביזם".
חמש עונות לאחר מכן, בעונת 2008/2009, מונה בירנבוים בהפתעה למאמן מכבי תל אביב וספג על כך ביקורת מהתקשורת שכללה את הכותרת "הכבשים נדמו".
באמצע העונה פוטר בירנבוים ממכבי.
בשנת 2008 בחר אתר ynet בנאום שתיקת הכבשים במקום ה-5 במצעד הנאומים הגדולים של מאמני הכדורסל הישראלי בכל הזמנים.
"נאום הציונות" הוא הכינוי שניתן לנאום שנשא מאמן מכבי תל אביב בכדורסל רלף קליין ב-7 באפריל 1977 במהלך תדריך הקבוצה בטרם משחק הגמר בעונת 1976/1977 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל נגד מובילג'ירגי וארזה.
המשחק נערך בבלגרד, יוגוסלביה, ובסופו ניצחה מכבי תל אביב בתוצאה 77–78, וזכתה לראשונה בגביע אירופה.
הנאום נחשב לאחד הנאומים הגדולים בתולדות הספורט הישראלי, וככזה שהייתה לו השפעה משמעותית על השחקנים במהלך המשחק.
במסגרת עונת 1976/1977 בגביע אירופה לאלופות, הצליחה מכבי תל אביב לראשונה בתולדותיה להעפיל לגמר, לאחר הניצחון המפורסם על צסק"א מוסקבה בבית חצי הגמר.
הגמר נקבע ל-7 באפריל 1977, ונערך בבלגרד, יוגוסלביה.
על התואר נאבקה מכבי נגד מובילג'ירגי וארזה אלופת איטליה.
וארזה הגיעה לגמר כפייבוריטית ברורה – בהיותה אלופת אירופה של השנתיים הקודמות, ולאחר שניצחה את מכבי תל אביב באותה עונה פעמיים בקלות, כולל ניצחון בהיכל יד אליהו בפער של 23 נקודות.
כמו כן הייתה זו ההופעה השמינית ברציפות של האיטלקים בגמר.
הגמר עורר התעניינות עצומה בישראל.
בטרם יצאה הקבוצה באוטובוס ממלון "יוגוסלביה", שבו השתכנה בדרכה להיכל פיוניר של בלגרד ששם ייערך המשחק, קיים מאמן הקבוצה, רלף קליין את התדריך המקצועי הלפני אחרון לשחקניו בצהריים, כמה שעות לפני המשחק באחד מחדרי המלון.
התדריך המקצועי, שנערך באנגלית, הפך בעצם לנאום מוטיבציה המאמן:
לימים תיאר רלף קליין את הסיטואציה: "שררה דממה.
ידעתי שהם מרוכזים ומקשיבים לי.
הנאום נחשב לאחד הנאומים הגדולים בתולדות הספורט הישראלי וככזה שהייתה לו השפעה מכרעת על השחקנים.
במשחק עצמו, ניצחה מכבי תל אביב בתוצאה 77–78 וזכתה בגביע אירופה לאלופות, הראשון של קבוצת כדורסל ישראלית ולדעת רבים גם ההישג הספורטיבי הגדול ביותר שידעה ישראל עד לאותה העת.
200,000 איש חגגו בפארק הלאומי את זכייתה של הקבוצה בגביע ו-150,000 איש קיבלו את פניה של הקבוצה עם שובה לישראל.
בנאומו, הצליח קליין להעצים את הנחישות והמוטיבציה של השחקנים.
כמו כן הצליח קליין להעביר לשחקניו את המסר שלעומת האיטלקים שרק העיר שלהם עומדת אחריהם – כאן כל מדינת ישראל מחזיקה להם אצבעות.
לימים, תיאר מוטי ארואסטי את הנאום: "רלף בגדולתו זה נאום הציונות שלו בבלגרד ב-1977. לפני המשחק הוא נתן נאום פשוט בלתי נשכח.
זה היה חלק מאוד גדול בשביל מי שישב שם.
היה לזה חלק גדול מאוד בהבאת גביע אירופה הראשון למדינת ישראל".
הנאום שודר בישראל, כאשר עד אז מעולם לא שמעו צופי הטלוויזיה בישראל נאום מוטיבציה ותדריך מקצועי מסוג זה.
דלתות חדרי ההלבשה בהם מתקיימים בדרך כלל התדריכים האחרונים לפני שריקת הפתיחה עד אז היו נעולות ומוגפות בפני התקשורת.
בשנת 2008 נבחר הנאום על ידי אתר ynet כנאום הגדול ביותר במצעד נאומי מאמני הכדורגל והכדורסל הישראלי.
נאומבורג היא עיר במחוז בורגנלנד, במדינת סקסוניה-אנהלט שבמרכז גרמניה.
קתדרלת נאומבורג הוכרה על ידי אונסק"ו בשנת 2018, כאתר מורשת עולמית.
התיעוד הראשון שנכתב על נאומבורג הוא משנת 1012, אז הוזכרה כטירה החדשה של האקקהרדינגר, שדרת מרייסן.
היא הוקמה במעבר שני נתיבי סחר, דרך רג'יה וכביש רג'נבורג.
בשנת 1028 נתן האפיפיור יוחנן התשעה-עשר את אישורו להעברת הבישוף מצייץ לנאומבורג.
עד 1568, במהלך הרפורמציה, הייתה נאומבורג מקום מושבם של הבישופים.
הבישוף הקתולי האחרון שישב בעיר, היה יוליוס פון פלוג.
נאומבורג הוכרה כעיר מאז שנת 1144.
נאומבורג הייתה מרכז סחר משמעותי בימי הביניים, בעיקר בגלל ירידי הסחר, שנודעו כי התרחשו החל משנת 1278. הופעתה של לייפציג הסמוכה כמרכז יריד סחר משנת 1500, ומלחמת שלושים השנים השפיעו לרעה על כלכלת נאומבורג.
לאחר קונגרס וינה בשנת 1815, נאומבורג שויכה לממלכת פרוסיה והפכה לחלק מפרובינציית סקסוניה.
בשנת 1846 נבנה בעיר לראשונה קו רכבת אשר חיבר את העיר עם האלה וארפורט, בהמשך, הורחב הקו לערים סמוכות נוספות.
ב-15 בספטמבר 1892 החלה להיבנות החשמלית בנאומבורג, והחל מ-2 בינואר 1907, היא החלה לפעול.
אף על פי שהתעשייה בעיר התפתחה בקצב איטי, הוקם מועדון סוציאליסטי בעיר בשנת 1848. במהלך הפוטש של קאפ בשנת 1920 נהרגו חמישה עובדים מהמועדון.
לאחר מכן, בדצמבר 1920, הוקמה המפלגה הקומוניסטית המקומית.
תחת שליטת גרמניה המזרחית הייתה נאומבורג מרכז להנדסת מכונות, תרופות, עבודות מתכת וייצור הנעלה.
העיר הייתה גם עיירת חיל האוויר הסובייטי.
הערכות לא רשמיות הן שמספר אנשי הצבא הסובייטי היה שווה בערך למספר האוכלוסייה המקומית.
נפילת הקומוניזם בשנת 1989 לוותה בהפגנות והתכנסויות בכנסיות העיר.
הקתדרלה של נאומבורג היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הקתדרלה נבנתה בסגנון אדריכלות רומנסקית ובאדריכלות גותית.
קתדרלת נאומבורג הייתה אחת הקתדרלות הגדולות אשר נבנו בשני סגנונות אדריכלות אלו.
אף על פי שחלקים מהקומות העליונות והכיפות מתוארכים לתקופות סגנון עדכניות יותר.
הקתדרלה היא בזיליקה, מצולבת, עם מעבר מפוזר.
המבנה הרומנסקי המאוחר של קתדרלת נאומבורג החליף את הקתדרלה הראשונה, הרומנסקית הקדומה, שנחנכה בסביבות שנת 1042. הבנייה המחודשת של המקום החלה בשנת 1242.
המקום קיבל מאונסק"ו את התואר אתר מורשת עולמית מכיוון שהמקום מכיר את התהליכים שעיצבו את יבשת אירופה במהלך שיא ימי הביניים, בין 1000 ל-1300, התנצרותה של אירופה ואת הדינמיקה של חילופי התרבויות והעברת המאפיין עד לתקופה זו.
נאום רַבשָׁקֵה, על פי המסופר במקרא, היה נאום שנשא רבשקה, שר צבא בכיר בממלכת אשור במסגרת מסע סנחריב בארץ ישראל בשנת 701 לפנה"ס בסמוך לבירה ירושלים.
הנאום מופיע בתנ"ך שלוש פעמים: במלכים ב' פרק י"ח, בספר ישעיהו פרקים ל"ו–ל"ז, ובדברי הימים ב' פרק ל"ב.
בנאומו ניסה רבשקה לשכנע את חזקיהו מלך יהודה ואת עמו להיכנע לאשור, והשתמש בטקטיקות של לוחמה פסיכולוגית.
מנאומו ניתן ללמוד רבות על הממלכה האשורית ומדיניותה.
למשל, הנאום מעיד כי ממלכת אשור לא סמכה רק על כיבוש באמצעות מלחמות, ולפעמים העדיפה לנקוט לוחמה פסיכולוגית.
בנאומו הפגין רבשקה רמת היכרות טובה עם המצב הפוליטי והצבאי ביהודה, המעידה על יכולות מודיעיניות איכותיות.
בשנת 722 לפנה"ס, ימי מלכותו של הושע המלך, כבשה אשור, בהנהגת שלמנאסר החמישי (ואחר כך תחת סרגון השני), את ממלכת ישראל, והחריבה את בירתה שומרון.
על פי הכתוב בספר מלכים, אשור גם הגלתה את עשרת השבטים שישבו בה.
גלות זו מוזכרת לראשונה במלכים ב' פרק י"ז: .
על אף שרובו של הפרק עוסק בממלכת ישראל, הסיפור המקראי מזכיר גם את ממלכת יהודה, כרמז מטרים לחורבנה העתיד לבוא עליה: בפסוק זה נטען כי גם ממלכת יהודה, שלא חרבה, לא שמרה את מצוות אלוהים והולכת בדרכה של ממלכת ישראל, המובילה לחורבן.
נאום רבשקה מופיע לראשונה במקרא בספר מלכים ב', פרק י"ח.
בפסוקים א'-ט"ז ניתן רקע כללי לנאום.
הפרק נפתח במידע על ממלכת ישראל: .
על פי פסוק זה, יכול הקורא להבין כי הושע בן אלה, מלך ממלכת ישראל התחיל למלוך על ממלכת ישראל שלוש שנים לפני שחזקיהו התחיל למלוך על ממלכת יהודה.
ידוע כי הושע בן אלה עלה לכס השלטון בשנת 732 לפנה"ס, ומשכך ניתן להסיק כי חזקיהו עלה לשלטון בשנת 729 לפנה"ס.
בפסוק שאחריו, ניתן מידע כללי על חזקיהו:
חזקיהו מוצג כמלך ששמר על מצוות הדת, ומושווה לדוד המלך () כי דאג לרכז את הפולחן, ולמנוע עבודה של אלילים זרים.
השוואה זו לדוד המלך אינה נפוצה, ומופיעה בתיאור מלכותם של שני מלכים נוספים בלבד - אסא () ויאשיהו ().
נכתב כי חזקיהו מרד במלך אשור ופלש לפלשת.
שתי פעולות אלו מתקשרות לרפורמה הדתית-פולחנית של חזקיהו.
כשריכז את הפולחן, הפך את ירושלים למרכז מדיני-פוליטי-דתי בממלכת יהודה (וכן לחלק מתושבי ממלכת ישראל).
הוא השתמש בריכוז השלטון בירושלים על מנת להגדיל את השטח הטריטוריאלי של ירושלים, ולכבוש את פלשת.
לאחר מכן, מופיעים ארבעה פסוקים העוסקים בחורבן ממלכת ישראל תחת שלטונו של הושע בן אלה.
מסע סנחריב בארץ ישראל בשנת 701 לפנה"ס היה מסע עונשין של אשור נגד קואליציה של מדינות מורדות, ובהן ממלכת יהודה.
האשורים יצאו למסע עונשין כדי להעניש ולשעבד את הממלכות שמרדו באשור.
בניגוד לממלכות אחרות, אשור לא התייחסה בסובלנות אל העמים הנכבשים, אלא דיכאה אותם באמצעות הגליה, שסייעה לה להקטין את כוח ההתנגדות של העמים הנכבשים.
אשור הייתה ידועה בכיבושים אכזריים ומהירים, כפי שניתן ללמוד ממלכים ב' פרק י"ז ומתיאור המלחמות המופיע בספרי השנים של מלכי אשור.
במהלך מסעות סנחריב נהגה אשור להשתמש בטקטיקה של לוחמה פסיכולוגית ולחץ דיפלומטי, על מנת להימנע ממצב של לחימה ועימות חזיתי מול הצבא הנכבש.
מטרת מסעות סנחריב לא הייתה כיבוש של שטחים מוגדרים, אלא הפעלת לחץ צבאי ופוליטי על שליטים השולטים באותם אזורים, במטרה לשכנע אותם להיכנע ולהשלים עם הריבונות האשורית באזור.
המרכיבים העיקריים בבחירת המקום הספציפי בו הופעל הלחץ היה רמת הקושי לכבוש את המקום ורמת ההשפעה של סנחריב על השליט המקומי.
בירושלים, התנאים לכיבוש לא היו מיטביים: היא הייתה מבוצרת היטב, מלאה חיילים ונשק, מים ומזון, וכן גובהה הרב הקנה לה יתרון טופוגרפי על כל מי שינסה לכבוש אותה.
לכן העדיף סנחריב להשתמש בלוחמה פסיכולוגית ובהפעלת לחץ צבאי ופוליטי על ירושלים, במקום לכבוש אותה על ידי מלחמה שתגרום לשפיכות דמים.
פסוקים י"ג-ט"ז עוסקים בכיבוש הערים שבוצרו על ידי חזקיהו בידי הצבא האשורי, ובתוצאותיו.
על פי האנאלים האשוריים, נכבשו בידי הצבא האשורי 46 "ערי חומה" (ערים גדולות שבוצרו על ידי חזקיהו לאחר שכבש אותן), ועוד ערים קטנות רבות ששכנו בסביבתן של ערי החומה, מחוץ לחומות.
על פי ממצאים ארכאולוגיים שונים, ניתן להסיק כי 46 ערי החומה שנכבשו לא היו כל ערי החומה שהיו ברשותה של ממלכת יהודה, ושרק ערים ששכנו בשפלה או על יד ירושלים נפגעו.
מנגד, ערים ששכנו באזורים דרומיים יותר, לא נפגעו בידי הצבא האשורי.
פסוקים י"ד-ט"ז, המספרים כי אחרי שערי החומה נכבשו חזקיהו שלח שליחים אל מלך אשור באומרו כי חטא.
הוא קיבל את כניעתו של חזקיהו, וכעונש הטיל עליו מס של 300 כיכר כסף ו-30 כיכר זהב.
כדי לשלם את המס, הוא נאלץ לרוקן את אוצרות בית המלוכה והמקדש.
על פי האנאלים האשוריים, גובה המס היה גבוה יותר מן הכתוב במקרא וערכו היה 800 כיכר כסף ו-30 כיכר זהב.
פסוקים אלו ניתנים גם הם בתור רקע לנאום רבשקה, מוזכרים רק במלכים ב', ולא מוזכרים כלל בספר ישעיהו או בדברי הימים.
עורכי ספרים אלו השמיטו במכוון את פסוקים י"ד-ט"ז (ללא פסוק י"ג במקרה של ספר ישעיהו), מתוך מגמה ברורה - הפסוקים הללו סותרים את המסורת על תבוסת צבא אשור, ועורכי ספרים אלו לא רצו לסתור את מסורת זו.
על פי הכתוב, סנחריב מלך אשור שלח לירושלים את תרתן, את רב-סריס ואת רבשקה.
שלושת אנשים אלו, שהיו פקידים רמי-מעלה בממלכת אשור, הרכיבו את "משלחת סנחריב לירושלים", ולוו ב.
תרתן הוא "turtanu", משנה למלך, ששימש גם כממלא מקום בעת מסע מלחמה (ניתן למצוא לכך תיעוד בספר ישעיהו, פרק כ').
כמו כן, הוא כיהן בתור שר הצבא האשורי.
למקום הגיע גם רב סריס, הסריס הראשי.
תוארו נגזר מן המילה האשורית "sa-res-sarri" שמשמעותה "אשר לראש המלך".
רב-סריס היה גם הוא חלק מן המערך הצבאי באשור, אך חשיבות תפקידו הצבאית הייתה נמוכה יותר לעומת חשיבות תפקידו הצבאי של התרתן, שהיה ראש הצבא.
אף על פי כן, תפקיד זה נמצא במקום גבוה יותר בהיררכית הדרגות במנהל הכללי באשור.
התואר "רבשקה" נגזרת מן המילה האכדית "rab-saqenn" שמשמעותה "שר המשקים".
רבשקה היה האדם השלישי החשוב ביותר באשור, לאחר המלך ותרתן.
יש הסוברים כי רבשקה או אבותיו היו ישראלים שגורשו מממלכת ישראל, או שהיה מומר.
נאום רבשקה נזכר במקרא שלוש פעמים: בספר מלכים ב, בפרק י"ח, בספר ישעיהו פרק ל"ו, ובדברי הימים.
תוכן הנאום מופיע בשני המקורות הראשונים, בעוד בדברי הימים הוא מתואר בקצרה בלבד.
אזכורו של נאום של אדם שאינו יהודי מספר פעמים כה רב במקרא מעלה תהייה, בהיותו יוצא דופן או חריג ככזה.
משכך, נשאלת השאלה מה מטרתם של עורכי הספרים בהם מוזכר הנאום בהכנסת הנאום אל ספרים אלו?
על פי מאמרה הדידקטי של רחי קדוש, התשובה לשאלה זו היא שעורכי הספרים רצו ללעוג לרבשקה, לסנחריב ולממלכת אשור בכללה, בתור מי שניסו להשתמש בלוחמה פסיכולוגית על העם הנבחר, ונכשלו (על פי פרק י"ט).
הנאום המופיע במקרא עמוס בפרטים מאותה הסיבה.
סברה זו מסתמכת על הגישה היהודית לגבי כישלונה של ממלכת אשור בכיבוש ירושלים, אשר גרסה כי כישלון זה נבע מכוחו העצום של אלוהים.
הנאום התרחש בתעלת הברכה העליונה, סמוך מאוד לירושלים, .
ציון מקום זה מהווה סגירת מעגל עם אמירה שהתרחשה שני עשורים קודם לכן, בימי המלך אחז, על ידי הנביא ישעיהו בן אמוץ: .
במקום זה הנביא הזהיר את המלך אחז לבל ינסה לכרות ברית עם תגלת-פלאסר השלישי מלך אשור, צעד אשר יסיר ממנו את האיום של ממלכת ישראל וארם בטווח הקרוב, אך יביא לממלכתו את האיום האשורי בטווח הארוך.
אחז סירב להישמע לעצת הנביא, וכעת באותו המקום חזקיהו בנו נאלץ לשמוע את הנאום המאיים של רבשקה.
תחילה, הביעו תרתן, רב-סריס ורבשקה רצון לשוחח עם מלך יהודה חזקיהו, אך יצאו אליהם אליקים בן חלקיהו (האחראי על בית המלך), שבנה הסופר (האחראי על מערכת יחסי החוץ של ממלכת יהודה) ויואח בן אסף ("מזכיר הממלכה").
קיימים מספר הסברים לכך שחזקיהו לא יצא לדבר עם המשלחת, אלא שלח לשם את אנשיו.
על פי ביאורו של הרב עדין אבן ישראל, הסיבה לכך היא שבשנים אלו היה מקובל כי מלך אינו יוצא לקראת שר של מלך אחר.
במסקנה זו תמכה בת-שבע ברוש בחיבור שהגישה לשם קבלת תואר דוקטור בפילוסופיה.
לעומת זאת, יוספוס טען כי חזקיהו היה פחדן, ולכן שלח אותם אל המשא ומתן ולא התייצב אליו בעצמו, ואילו הובס טען כי חזקיהו בחר לפעול כך כי היה פסיבי וחסר מעש.
רבשקה התחיל את נאומו בקריאה אל חזקיהו מפי סנחריב, אותו הוא כינה "המלך הגדול": הוא מפגין זלזול כלפי חזקיהו, כאשר הוא נוקב בשמו ללא התואר "מלך", ובכך מנסה להבדילו מ"המלך הגדול" סנחריב.
הוא טען שכשחזקיהו מרד בסנחריב, הוא סמך על תחבולות, דיבורים או רעיונות לא מציאותיים: .
רבשקה טען כי מצרים אינה חזקה דיה על מנת להגן על ממלכת ישראל, וגם כי היא לא אמינה דיה ולא ניתן לבטוח בה.
רבשקה לא הביא סימוכין או מקורות לעובדה זו, אלא התייחס אליה כמובנת מאליה, אך הטענה שאין לבטוח במצרים לא הייתה זרה לקורא - היא הופיעה תכופות בישעיה ובירמיה.
דברי רבשקה קיבלו חיזוק מכתובות סנחריב, שלפיהן סנחריב נלחם ביהודה לאחר ניצחון הצבא האשורי על הצבא המצרי באלתקה
בהמשך, ניסה רבשקה לגרום לעם למרוד בחזקיהו, על ידי גינוי הרפורמה שערך חזקיהו אשר במסגרתה הסיר מזבחות לאלוהים מערים שאינן ירושלים (במטרה לרכז את הפולחן): .
בכך טען בעקיפין כי אלוהים לא יסייע לעם, שכן חזקיהו פעל נגדו, וכן עורר מרי בקרב האנשים שהמזבחות שבהם השתמשו נהרסו במסגרת הרפורמה.
במשפט זה הפגין רבשקה היכרות רחבה מאוד עם המתרחש בממלכת יהודה, אך בו בזמן חוסר הבנה של מדיניות ריכוז הפולחן של חזקיהו.
חוקרי המקרא חלוקים לגבי אמינות ייחוס גינוי זה לרבשקה.
יש שטענו כי רבשקה באמת גינה את הרפורמה של חזקיהו, וכי זה התייחס בנאומו לפרט פולחני זה כי האשורים ראו את עצמם חייבים להגן על אלי הארצות שכבשו.
אחרים טענו כי מדובר בתוספת מאוחרת שבוצעה בידי עורכו של החלק השני של הנאום.
הפסוק הנזכר לעיל מופיע בכל אחד מן אזכורי הנאום במקרא, ומכאן ניתן להסיק כי עורכי כל אחד מן הספרים שבהם אוזכר הנאום ראו במשפט ייחסו חשיבות רבה למשפט זה.
רבשקה המשיך ולגלג על כוחה הצבאי של ממלכת יהודה: הוא חזר על הטענה כי אין לסמוך על מצרים, וסיים את חלקו הראשון של נאומו בטענה שהוא מכבד את משפט אלוהי הארץ, ואף בא אליה כי ה' אמר לו לעשות כן.
ניתן לשים לב לחזרה של השורש ב.ט.ח בחלק הראשון של הנאום.
שורש זה הוא שורש המפתח בחלק הראשון של הנאום, והוא מופיע בו 7 פעמים.
כהן הצביע על שימוש בשורש זה גם בכתובות של מלכי אשור.
לאחר שרבשקה סיים את חלקו הראשון של נאומו, הוא נקטע בידי אליקים בין חלקיהו, שבנה הספר ויואח בן אסף, שרי ובכירי ממלכת יהודה: .
הם פנו אליו, וביקשו ממנו לדבר עימם בשפה הארמית ולא בשפה ה"יהודית" (כך כונתה השפה העברית בתנ"ך, ושפה זו שימשה הן כשפה של ממלכת יהודה והן כשפה של ממלכת ישראל.
עם זאת, היו מספר הבדלים בין הדיאלקטים של שתי הממלכות).
הסיבה לבקשה זו היא שהם לא היו מעוניינים שהעם ישמע את דבריו של רבשקה.
לפי תפיסתם, אם רבשקה רצה לדון ולדבר עם המלך, עליו לעשות זאת בשפה הארמית, שהייתה שפה בעלת מעמד מיוחד (שפה בין-לאומית), ושימשה רבות לצורך קשרים דיפלומטיים בין מדינות המזרח התיכון באותה התקופה.
ניתן לשים לב שהשרים פנו לרבשקה תוך מתן כבוד עצום אליו, כשהם כינו את עצמם עבדיו.
על פי ביאורו של הרב עדין אבן ישראל, משמעות צירוף המילים בפסוק זה היא שכל אותם שרים ובכירים מבינים ויודעים ארמית, מה שאפשר להם לשוחח עם רבשקה בארמית.
בכך הם הבהירו לרבשקה כי שבנה הספר, שהיה מזכיר הממלכה, ומתוקף תפקידו נדרש לדעת להבין ולדבר בארמית, לא היה היחיד מביניהם שהיה בעל מיומנויות אלו.
כמו כן, עוד עולה מביאור הרב עדין אבל ישראל כי לא כל העם האזין לנאומו של רבשקה באותם רגעים, אלא רק החיילים שהיו על החומה.
ניתן להבין מכך שהחשש הכבד של השרים הבכירים היה שאותם חיילים, שהיו בעלי נשק, ישוכנעו מדברי רבשקה ויבגדו בחזקיהו.
בחלק השני של הנאום ניסה רבשקה להמשיך ולעורר מרי בקרב העם, ולהעמיק את ההפרדה בין העם לבין חזקיהו.
שורש המפתח בחלק זה של הנאום הוא נ.צ.ל, והוא חוזר בנאום תשע פעמים.
רבשקה הגיב לטענתם של בכירי ממלכת יהודה וטען כי הוא לא בא לשכנע אותם כי הוא צודק וכדאי להם להיכנע, אלא את העם.
הוא טען כי העם הוא זה שיסבול ממצור מתמשך של אשור על האזור, ולא המלך או בכירי הממלכה.
ניתן לפרש חלק מתשובתו של רבשקה () בצורה שתצביע על כך שכבר באותו זמן ירושלים הייתה תחת מצור של הצבא האשורי.
בכך הובדל חזקיהו מאחז מלך יהודה ומהושע בן אלה מלך ישראל, אשר לגביהם צוין במפורש כי בתקופתם הוטל מצור, בעוד במקרה הזה לא מצוין במקרא במפורש כי הוטל מצור על ירושלים.
"חריהם" ו"שניהם" נחשבו לביטויים גסים, ולכן הוחלפו במקרא ב"צואתם" וב"מימי רגליהם" בהתאמה.
הוא השתמש בדבריו בלוחמה פסיכולוגית, וניסה לגרום נזק מורלי גדול לממלכת יהודה ותושביה, ובכך לגרום לכניעת ממלכת יהודה ללא צורך במלחמה.
לאחר שהוא הבהיר את כוונתו, הוא הגביר את קולו ואמר .
על פי ביאור הרב עדין אבן ישראל, בכך שהוא הגביר את קולו, הוא הגדיל את מעגל המאזינים לו אל מעבר לחיילים העומדים אל החומה בקרבתם של בכירי ממלכת יהודה, וגרם לכך שגם חיילים מרוחקים יותר יוכלו לשמוע את דבריו.
הוא המשיך את נאומו ואמר כי אל לעם להתפתות ולהשתכנע כי חזקיהו יצליח לעצור את מלך אשור מלכבוש את ירושלים, ועדיף לעם להיכנע ובכך להימנע משפיכת דמים.
עוד הוא טען כי חזקיהו יבטיח להם שניתן לסמוך על אלוהים שיציל אותם מכיבוש ומצור בידי ממלכת אשור, אך לא כך הדבר - רק מלך אשור עצמו יוכל להציל אותם מרעב וצמא בזמן המצור.
רבשקה המשיך את נאומו עם הבטחה לכך שבני ישראל יוגלו לארץ שאינה פחות טובה מארצם בתנאי שלא יישמעו ל"הסתה" של חזקיהו באומרו שאלוהים יציל אותם.
הרב עדין אבן ישראל טוען בביאורו, כי משמעות הביטוי () היא שבני ישראל לא יילקחו לארץ זרה זו בצורה לא מאורגנת ומסודרת, אלא בהעברה קפדנית ומאורגנת כנדרש.
הוא סיים את נאומו בחזרה על טענתו שחזקיהו סומך על אלוהים שיציל אותם לשווא, ונימק זאת בצורה ברורה יותר כשהוא משווה את אלוהים לאלוהים המקומיים של ארצות שכבר נכבשו בידי אשור: .
סיום הנאום בשאלה רטורית זו, יצר השוואה בין ה' לבין אלי ארצות אחרות, ומלמד כי בעיני רבשקה אין הבדל בין ה' לבין אלי הארצות האחרות.
על פי גישת המקרא, כאשר שמע חזקיהו את דברי רבשקה קרע אף הוא את בגדיו ושלח איגרת אל ישעיהו הנביא בבקשה שיתפלל עבורם.
ישעיהו בעצמו מציג נבואה שנאמרת כמענה להתרסה של רבשקה ומכילה גם היא מגוון דימויים ותוכן, אך השיא שלה הוא הכינוי המלגלג כלפי רבשקה והשרים שהתלוו אליו: רבשקה שב אל סנחריב ומצא אותו צר על ליבנה.
רבשקה לא נרתע ושב לירושלים לנאום נאום תקיף יותר אך מלאך ה' הרג במחנה סנחריב 185 אלף איש בלילה אחד, והצבא נאלץ לסגת מיהודה.
מנגד, על פי גישתם של יוספוס והרודוטוס הגורם לכישלון הממלכה האשורית היו עכברים שכרסמו והרסו את כלי הנשק של הצבא האשורי.
נוסף על שתי גישות אלו, היו עוד שתי תפיסות בולטות אחרות לגבי הגורם לכישלון ממלכת אשור בכיבוש ירושלים.
הראשון - מגפה שפרצה בקרב חיילי אשור ומנעה מהם להמשיך במצור, והשני - מרידות במזרח ממלכת אשור, אשר מנעו מסנחריב להמשיך במסעו בארץ ישראל.
על פי גישות אלו, אין סיבה להזכיר את הנאום מספר פעמים כה רב ובאופן כה מקיף בתנ"ך.
נאום ולדימיר פוטין בפני האספה הפדרלית של רוסיה היה נאום שנשא נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, ביום רביעי, 15 בינואר 2020 במנז' מוסקבה בפני האספה הפדרלית של רוסיה, במסגרת נאום מצב האומה השנתי.
פוטין הקדיש את נאומו לסוגיות בנושא דמוגרפיה, כלכלה, רפואה וחינוך.
רגע המפתח היה הכרזה על הרפורמה בחוקה.
תמיכה למשפחות עם ילדים ודמוגרפיה
ולדימיר פוטין הציע לספק תשלומים חודשיים לילדים בגילאי 3 עד 7 כולל.
משפחות שההכנסה שלהן אינה עולה על שכר מחיה לאדם יוכלו לקבל תשלומים אלה.
פוטין הציע גם להאריך את תוכנית תשלום הון הלידה (תשלום חד פעמי להולדת ילד שני) עד דצמבר 2026 ולהאריכה כבר ללידת הילד הראשון, וכן להגדיל את הסכום להולדת השני ב-150,000 רובל נוספים (כ-2,300 דולר).
פוטין גם הציע למשפחות עם שלושה ילדים להחזיר את המשכנתא על ידי המדינה בסכום של עד 450,000 רובל (כ-7,000 $).
לדברי פוטין, צעדים כאלה אמורים לסייע בהמרצת הצמיחה בשיעור הילודה ברוסיה.
לדבריו, עד שנת 2024 על המדינה "לא רק לצאת מהמלכודת הדמוגרפית", אלא גם להבטיח גידול טבעי בר קיימא של האוכלוסייה, ושיעור הילודה צריך להיות 1.7.
ולדימיר פוטין דרש מכל מחוזות רוסיה לספק לתלמידים מכיתות א'-ד' ארוחות חמות בחינם ואיכותיות, ללא קשר להכנסה המשפחתית.
פוטין הציע להציג תשלום נוסף למורים בכיתה בסכום של לפחות 5,000 רובל מהתקציב הפדרלי (קודם לכן כספים אלה הגיעו מתקציבים מחוזיים).
עם זאת, יש לשמור על התשלומים המחוזיים.
ולדימיר פוטין הציע להגדיל את מספר מושבי התקציב מדי שנה, במיוחד באוניברסיטאות בפריפריה.
פוטין הציע לשנות את הליך הקבלה לאוניברסיטאות בהתמחויות רפואיות: במומחיות "טיפול רפואי" כדי להפוך את היעד של 70% ממושבי התקציב למומחיות ברפואת ילדים ל-75%.
עם זאת, על המחוזות להבטיח תעסוקה לבוגרי העתיד.
אחת מנקודות המפתח בנאום לאספה הפדרלית הייתה ההצעה להכניס מספר תיקונים לחוקה המשנים משמעותית את יחסי הכוחות בשלטון ובממשל.
כדי להציג את התיקונים הללו, הציע פוטין לערוך משאל עם לאומי.
בנוסף הוצע תיקונים בנושאים כמו
עד להכנסת התיקונים, הממשלה הורכבה באופן הבא: הנשיא מינה את ראש הממשלה לאחר שקיבל את הסכמת הדומה, ואז, על פי הצעתו של ראש הממשלה, ממנה את סגניו והשרים הפדרליים.
לאחר קבלת התיקונים, הדומה היא זו שממנה את ראש הממשלה, הדומה תיתן הסכמה גם למינוי סגני ראש הממשלה והשרים הפדרליים, והנשיא לא יוכל לסרב למנותם.
מתן מעמד רשמי למועצת המדינה.
בזמן הנאום מועצת המדינה הייתה גוף מייעץ ללא אזכור בחוקה.
לאחר אימוץ התיקון, רק אנשים שמעולם לא היו להם אזרחות או אישור שהייה של מדינה אחרת, כמו גם תושבי קבע ברוסיה במשך 25 שנה לפחות, יכולים להיות נשיאים, במקום 10 השנים שנדרשו קודם.
חיוב הנשיא להתייעץ עם מועצת הפדרציה בעת מינוי ראשי שירותי ביטחון ותובעים מחוזיים.
הענקת עדיפות לחוקה על פני החוק הבינלאומי.
כמה שעות לאחר הנאום, במהלך ישיבת ממשלה, הודיע ראש הממשלה דמיטרי מדבדב על התפטרותו יחד עם כל הקבינט שלו.
לדברי מדבדב, זה הכרחי כדי שפוטין יוכל לקבל את כל ההחלטות הדרושות לשינוי החוקה.
באותו יום מינה ולדימיר פוטין את מיכאיל מישוסטין, ראש שירות המיסים הפדרלי, לראש הממשלה הבא.
למחרת מונה מדבדב לסגן יו"ר מועצת הביטחון של רוסיה.
הקמת קבוצת עבודה בנושא שינוי החוקה
ב-15 בינואר 2020 חתם ולדימיר פוטין על צו להקים קבוצת עבודה שתכין הצעות לשינויים בחוקת הפדרציה הרוסית.
הקבוצה כללה 75 איש, בהם ראשי הוועדות המשפטיות בשני בתי הפרלמנט אנדריי קלישאס ופאבל קרשניניקוב, מספר צירי הדומה וסנאטורים וכן מספר אנשי ציבור, תרבות וספורט.
הנאום הנשיאותי לאספה הפדרלית שודר בטלוויזיה בחמישה ערוצי טלוויזיה פדרליים: הערוץ הראשון, רוסיה-1, רוסיה-24, NTV, ורשת PTR.
על פי חברת המחקר מדיאסקופ צפו בשידור יותר מ-8.4 מיליון רוסים.
נאום ולדאי של פוטין הוא שם לנאום שנשא נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, במושב XI של מועדון הדיונים הבינלאומי של ולדאי -24 באוקטובר 2014 בעיר סוצ'י ברוסיה.
נושא המפגש הכללי היה "הסדר העולמי: כללים חדשים או משחק ללא כללים?" הנאום השנוי במחלוקת התמקד בפוליטיקה העולמית המודרנית.
אנליסטים רבים ראו זאת המשך לנאום ולדימיר פוטין בפני ועידת מינכן לביטחון מ-2007, שם החל להתוות את דעותיו לגבי הסדר העולמי.
הנאום הראשוני בן 40 הדקות היווה הקדמה למסיבת עיתונאים ממושכת, שבה פוטין ענה לשאלות והעיר הערות נוספות שמשכו תשומת לב תקשורתית רבה.
אתר הנשיא Kremlin.ru פרסם את תמליל דבריו של פוטין והדגיש את הציטוטים הבאים:
עלינו להיות גלויים לשאול אחד את השני אם יש לנו רשת ביטחון אמינה.
למרבה הצער, אין כל ערובה ואין וודאות שמערכת הביטחון העולמית והאזורית הנוכחית מסוגלת להגן עלינו מפני תהפוכות.
הארגונים הבינלאומיים והאזוריים לשיתופי פעולה פוליטיים, כלכליים ותרבותיים עוברים גם תקופות קשות."
"המלחמה הקרה הסתיימה, אך היא לא הסתיימה בחתימת חוזה שלום עם הסכמים ברורים ושקופים על כיבוד הכללים הקיימים או יצירת כללים ותקנים חדשים.
זה יצר את הרושם שמה שמכונה 'המנצחים' במלחמה הקרה החליטו ללחוץ על אירועים ולעצב מחדש את העולם כך שיתאים לצרכיהם ולאינטרסים שלהם."
"במצב בו שולטת מדינה אחת ובעלות בריתה, או מדינות לווייניות, דווקא החיפוש אחר פתרונות גלובליים הפך לרוב לניסיון לכפות מתכונים אוניברסליים משלהם.
שאיפותיה של קבוצה זו גדלו כל כך עד שהחלו להציג את המדיניות שהרכיבו במסדרונות הכוח שלהן כהשקפה של הקהילה הבינלאומית כולה.
"דיקטט חד צדדי והטלת מודלים משלך מייצרים תוצאה הפוכה.
במקום ליישב סכסוכים זה מוביל להסלמתם, במקום מדינות ריבוניות ויציבות אנו רואים התפשטות הולכת וגוברת של הכאוס, ובמקום דמוקרטיה יש תמיכה בציבור מפוקפק מאוד החל מנאו-פאשיסטים פתוחים וכלה ברדיקלים איסלאמיסטים."
"היום אנו רואים מאמצים חדשים לפיצול העולם, לשרטט קווי הפרדה חדשים, להרכיב קואליציות שלא נבנו למשהו אלא מכוונות נגד מישהו, כל אחד, ליצור דימוי של אויב כפי שהיה במהלך שנות המלחמה הקרה ולהשיג זכות להנהגה זו, או דיקטט אם תרצה בכך."
"הסנקציות כבר מערערות את יסודות הסחר העולמי, את כללי WTO ואת עקרון פגיעות הקניין הפרטי.
הם פוגעים במודל הליברלי של גלובליזציה המבוסס על שווקים, חופש ותחרות, שהוא מודל שהועיל בעיקר למדינות המערב."
"אתה לא יכול לערבב פוליטיקה וכלכלה, אבל זה מה שקורה עכשיו.
תמיד חשבתי ואני חושב גם היום שסנקציות ממניעים פוליטיים היו טעות שתפגע בכולם."
"רוסיה היא מדינה המספקת את עצמה.
אנו נעבוד בסביבה הכלכלית הזרה שהתגבשה, נפתח ייצור וטכנולוגיה מקומית ונפעל בצורה נחרצת יותר לביצוע טרנספורמציה.
לחץ מבחוץ, כפי שהיה במקרה באירועים קודמים, רק יגבש את החברה שלנו."
"אין לנו שום כוונה להיסגר מאף אחד ולבחור דרך פיתוח סגורה כלשהי.
אנחנו תמיד פתוחים לדיאלוג, כולל נורמליזציה של היחסים הכלכליים והפוליטיים שלנו.
אנו סומכים כאן על הגישה הפרגמטית ועל עמדתן של קהילות עסקיות במדינות המובילות."
"רוסיה כביכול מפנה עורף לאירופה - מילים כאלה נאמרו כנראה גם כאן במהלך הדיונים - ומחפשת שותפים עסקיים חדשים, בעיקר באסיה.
תנו לי לומר שזה ממש לא המקרה.
המדיניות הפעילה שלנו באזור אסיה-האוקיינוס השקט החלה לא רק אתמול ולא בתגובה לסנקציות, אלא היא מדיניות שאנו מקפידים עליה כבר שנים רבות.
כמו מדינות רבות אחרות, כולל מדינות מערביות, ראינו שאסיה ממלאת תפקיד גדול יותר ויותר בעולם, בכלכלה."
"אין ספק שגורמים הומניטריים כמו חינוך, מדע, בריאות ותרבות ממלאים תפקיד גדול יותר בתחרות העולמית.
יש לכך השפעה רבה על היחסים הבינלאומיים, כולל משום שמשאב 'כוח רך' זה יהיה תלוי במידה רבה בהישגים אמיתיים בפיתוח ההון האנושי ולא בתרגילי תעמולה מתוחכמים."
"אנו גולשים לזמנים שבהם במקום איזון האינטרסים והערבות ההדדית, הפחד ומאזן ההרס ההדדי הם שמונעים ממדינות לנהל עימות ישיר."
"בהיעדר מכשירים משפטיים ופוליטיים, כלי נשק הופכים שוב למוקד סדר היום העולמי; הם משמשים בכל מקום ובכל זאת, ללא כל סנקציות של מועצת הביטחון.
ואם מועצת הביטחון מסרבת לקבל החלטות כאלה, אז היא מוכרזת מיד ככלי מיושן ולא יעיל."
"ברור שהצלחה ותוצאות אמיתיות אפשריות רק אם משתתפים מרכזיים בעניינים בינלאומיים יכולים להסכים על אינטרסים בסיסיים משותפים, על ריסון עצמי סביר ולהוות דוגמה למנהיגות חיובית ואחראית."
"יחסים בינלאומיים חייבים להתבסס על החוק הבינלאומי, שבעצמו צריך להסתמך על עקרונות מוסריים כמו צדק, שוויון ואמת.
אולי החשוב ביותר הוא כבוד לשותפים ולאינטרסים שלהם.
זו נוסחה מובנת מאליה, אך רק לפעול אחריה יכול לשנות באופן קיצוני את המצב הגלובלי."
"העבודה של עמותות משולבות, שיתוף הפעולה של מבנים אזוריים, צריכה להיבנות על בסיס שקוף וברור; תהליך ההקמה של האיחוד הכלכלי האירואסייאתי הוא דוגמה טובה לשקיפות כזו."
סדר העדיפויות שלנו הוא שיפור נוסף במוסדות הכלכלה הדמוקרטית והפתוחה שלנו, התפתחות פנימית מואצת, תוך התחשבות בכל המגמות המודרניות החיוביות בעולם, ואיחוד החברה על בסיס ערכים ופטריוטיות מסורתיים."
"רוסיה אינה זקוקה לשום מקום מיוחד ובלעדי בעולם.
בעודנו מכבדים את האינטרסים של אחרים, אנחנו פשוט רוצים שייקחו בחשבון את האינטרסים שלנו ויכבדו את עמדתנו."
"בניית סדר עולמי יציב יותר היא משימה קשה.
הצלחנו לפתח כללים לאינטראקציה לאחר מלחמת העולם השנייה, והצלחנו להגיע להסכם בהלסינקי בשנות השבעים.
חובתנו המשותפת היא לפתור אתגר מהותי זה בשלב התפתחות חדש זה."
הפייננשל טיימס כינה את הנאום "אחת ההצהרות החשובות ביותר בנושא מדיניות חוץ".
רויטרס כתב כי "פוטין מאשים את ארצות הברית בפגיעה בסדר העולמי".
נאום מינכן הוא נאום שנשא נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין בוועידת מינכן לביטחון ב-10 בפברואר 2007. הנאום הוקדש לנושא החד-קוטביות בפוליטיקה העולמית המודרנית, לחזון מקומה ותפקידה של רוסיה בעולם המודרני, תוך התחשבות במציאות ובאיומים הנוכחיים.
לאחר מכן, ב-24 באוקטובר 2014, נשא פוטין את "נאום ולדאי" בעל נושא דומה, אשר אנליסטים רבים ראו בו "המשך נאום מינכן".
בהקשר זה, הוא ציין כי המנגנון החוקי היחיד שיכול להורות על שימוש בכוח צבאי כטיעון אחרון חייב להיות מוסדר דרך אמנת האו"ם.
עם זאת, הוא הביע הערכה לכל מהלך אמריקאי שקוף ואחראי בתחום הצבאי: "אם היום שר ההגנה החדש של ארצות הברית יודיע לנו שארצות הברית לא תסתיר את התחמושת הנוספת הללו לא במחסנים, ולא מתחת לכרית ולא מתחת לשמיכה, אני מזמין את כולם לקום ולברך את זה בעמידה."
פוטין הביע חשש מפעולות מערביות באירופה, במיוחד בהקשר של נאט"ו: "נאט"ו דוחפת את כוחותיה הקדמיים לגבולות מדינתנו, ואנחנו מקפידים על האמנה, לא מגיבים בשום צורה לפעולות אלה".
הוא תהה על אי-הקיום של הבטחות מערביות לאחר פירוק ברית ורשה: "מה קרה להבטחות שנתנו השותפים המערביים לאחר פירוק ברית ורשה?" בכך הדגיש את תחושת האי-צדק ביחס להרחבת נאט"ו מזרחה.
בזירה הכלכלית, פוטין מותח ביקורת על מדיניות המערב כלפי מדינות העולם השלישי, ששילבה סיוע מסוים עם ניצול כלכלי: "ביד אחת מחולקת 'עזרת צדקה' וביד השנייה - לא רק נחשלות פיגור כלכלי, אלא גם גובים רווחים".
הוא גם התייחס למוסדות בינלאומיים כמו הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, שלדבריו נוצלו לקידום אינטרסים של מדינה אחת או קבוצת מדינות: "הם מנסים להפוך את ה-OSCE לכלי וולגרי להבטחת האינטרסים של מדיניות חוץ של אחת או קבוצת מדינות ביחס למדינות אחרות".
פוטין הדגיש את המסורת ההיסטורית של רוסיה במדיניות חוץ עצמאית, והבהיר כי היא לא תוותר על זכות זו: "רוסיה היא מדינה עם יותר מאלף שנות היסטוריה, וכמעט תמיד היא נהנתה מהזכות לנהל מדיניות חוץ עצמאית.
אנחנו לא הולכים לשנות את המסורת הזו היום".
לצד זאת, הוא ציין את הצורך בתחרות כלכלית הוגנת והביע נכונות להסכמה על עקרונות מסוימים עם האיחוד האירופי, אך התנגד ליישום אמנות שעלולות לפגוע בריבונותה של רוסיה: "ביטחון כלכלי הוא תחום שבו כל אחד צריך לדבוק באותם עקרונות.
אנחנו מוכנים להתחרות בהגינות [...] רוסיה אינה מתנגדת להסכמה על עקרונות היחסים עם האיחוד האירופי בתחום משאבי האנרגיה.
עקרונות אמנת האנרגיה מקובלים בדרך כלל, אך עצם האמנה אינו מתאים לרוסיה".
תזה זו קבעה מראש את הסירוב הסופי של רוסיה מהסכם האיחוד האירופי בתחום האנרגיה, המעוגנת בנסיגתה מאמנת האנרגיה ב-6 באוגוסט 2009.
נאומו של פוטין במינכן עורר פולמוס נרחב במערב, בעיקר בארצות הברית, ונחשב בעיני נציגים אמריקאים כהצהרה החריפה ביותר של מנהיג רוסי שעלול להביא לחידוש המלחמה הקרה.
למרות זאת, תגובת הממשל האמריקני הרשמי, ובראשו מזכיר ההגנה רוברט גייטס, הייתה מאופקת.
הסנאטור האמריקני לינדזי גרהאם העיר: "בנאום אחד שלו הוא עשה יותר לאיחוד ארצות הברית ואירופה, ממה שהיינו יכולים לעשות בעשור".
שר החוץ הצ'כי קארל שוורצנברג אמר "עלינו להודות לנשיא פוטין [...] שהוכיח באופן ברור ומשכנע מדוע נאט"ו צריכה להתרחב".
החודשים שלאחר נאום מינכן התאפיינו במתיחות ורטוריקה משני צידי האוקיינוס האטלנטי, אם כי בכירים רוסים ואמריקאים הכחישו את הרעיון של מלחמה קרה חדשה.
ברוסיה, הנאום נתפס כהנחת אבן דרך למדיניות החוץ של מוסקבה בעשור שלאחר מכן.
דיפלומטים ואנשי תקשורת רוסיים תיארו אותו כהתגרות במערב, חשיפת צביעותו וייצוג של רגשות הרוב ברוסיה ובעולם כלפי "אדון המערב".