tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התערוכה הוכרזה כפושטת רגל, וממשלות ניו אורלינס ולואיזיאנה הפסידו ביחד 140 מיליון דולר כתוצאה מכך.
הסכסוך המשפטי עם סגן המושל
לטרין ולסגנו בובי פרימן, שבגלוי תמך בכוונתו של אדוארדס לשוב לכס המושל כבר לאחר השבעתו של טרין, היה סכסוך בקיץ 1983 בנוגע לתקציב התפעול של לשכתו של פרימן לשנת התקציב הבאה.
טרין המליץ על סכום של 411,907 דולר, סכום שבאופן משמעותי היה נמוך מבקשתו של פרימן.
פרימן הודיע שיהיה עליו לפטר שישה מתוך 15 עובדי לשכתו, ואיים להגיע עם טרין לבית משפט אם הוא יטיל וטו על הסכום הגבוה יותר: "ברור שאין אני מתכוון להמשיך לשתף פעולה עם אדם שמאיים עלי ועל עובדי".
טרין הטיל וטו על כלל תקציב לשכת סגן המושל בסכום של כמעט 381,500 דולר, ובשל כך הגיש פרימן תביעה משפטית נגדו.
טרין ואדוארדס נודעו כיריבים מרים.
טרין החל את מסע הבחירות שלו לתקופת כהונה שנייה בדצמבר 1982, כשג'ון קייד הוביל את הקבוצה "אזרחים למען דייב טרין".
בתחילה בלט שמו של קייד כדובר מטה הבחירות של טרין.
הוא תהה על החלטתו של אדוארדס לוותר על גימלתו כמושל בסכום שנתי של 40,000 דולר על רקע העובדה שהוא כבר לא נחשב לפורש, שכן הוא התמודד שוב על תפקיד המושל.
באירוע גיוס כספים בתיבדו לרגל יום הולדתו ה-55, אמר טרין שב-1980 אדוארדס "הותיר ערימת חשבונות שלא שולמו ועודף מסריח של פסולת מסוכנת".
עד סוף יוני 1983 גייס אדוארדס 5.4 מיליון דולר בהשוואה ל-2.1 מיליון הדולרים שגייס טרין.
ב-9 באוקטובר הנחה הקומיקאי בוב הופ אירוע התרמה עבור טרין בעלות של 1,000 דולר לכרטיס שנערך במלון שרתון שבמרכז ניו אורלינס.
טרין זכה לתמיכת חבר בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר ג'יימס דומינגו.
בבחירות הכלליות הובס טרין על ידי אדוארדס לאחר שקיבל 585,692 קולות (36.39 אחוזים) מול 1,002,798 הקולות (62.31 אחוזים) של יריבו.
הניסיונות להיבחר כסנאטור וכשופט פדרלי
לאחר תום כהונתו כמושל שב טרין לעסוק בעריכת דין, ועדין הוא שאף להיבחר למשרה ציבורית.
ביולי 1984 הוא הגיש את מועמדתו לסנאט של ארצות הברית כדי להתמודד מול הסנאטור המכהן ג'ון בנט ג'ונסטון, אך ארבעה ימים לאחר מכן פרש מהמרוץ.
ביולי 1987 מינה הנשיא רונלד רייגן את טרין כשופט בבית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים של ארצות הברית בניו אורלינס למושב שהתפנה בעקבות מותו של השופט אלברט טייט הבן.
אישור המינוי עוכב על ידי הסנאטורים הדמוקרטים בוועדת המשפט של הסנאט בראשותו של הסנאטור (ולימים הנשיא) ג'ו ביידן, שהתנגד למינוי עקב חברותו של טרין בעבר במפלגת זכויות המדינות.
ב-26 באפריל 1988 ירדה מועמדותו של טרין לתפקיד מהפרק.
הסנאט אישר בסופו של דבר את בחירתו השנייה של רייגן לתפקיד, עורך הדין ג'ון מ.
על אף יריבותם, תמך טרין באדוארדס במערכת הבחירות למשרת המושל של 1991, בה הוא התמודד על תקופת כהונתו האחרונה מול המועמד הרפובליקני דייוויד דיוק, לשעבר האשף הגדול של הקו קלוקס קלאן.
טרין אמר שניצחון של דיוק "ייגרום נזק ללואיזיאנה לעשורים רבים בעתיד".
בבחירות הכלליות ניצח אדוארדס לאחר שגרף יותר מ-61 אחוזים מהקולות.
שנתיים קודם לכן הביס דיוק את אחיו של טרין, ג'ון, בהתמודדות לבית הנבחרים של לואיזיאנה.
בבחירות לנשיאות של 1992 היה טרין יושב ראש מטה הבחירות בלואיזיאנה לבחירתו לתקופת כהונה שנייה של ג'ורג' הרברט ווקר בוש, והתמקד ברישום מצביעים, גיוס כספים ודברור מסע הבחירות.
טרין וחבר בית הנבחרים ממחוז הקונגרס הרביעי של לואיזיאנה, ג'ים מקריי, הצטרפו לבוש בעצרת הבחירות שהתקיימה בשריבפורט בספטמבר אותה שנה.
ב-1 בנובמבר, יום ראשון שלפני יום הבחירות, הציג טרין את סגן הנשיא דן קווייל בעצרת בחירות בניו אורלינס.
בסופו של דבר, ניצח בבחירות הדמוקרט ביל קלינטון, שגרף 45.6 אחוזים מקולות הבוחרים בלואיזיאנה, מול 41 האחוזים שקיבל בוש, ו-11.8 האחוזים שקיבל מועמד המפלגה הרפורמיסטית רוס פרו.
ב-30 ביוני 1994 הכריז טרין על כוונתו להתמודד שוב על משרת מושל לואיזיאנה.
כמעט שלושה חודשים קודם לכן הוא נשא נאום בפני מועדון הליונס בסליידל, בו הוא טען שבית המחוקקים של לואיזיאנה הפך לבית מחוקקים חד-ביתי כמו בית המחוקקים של נברסקה.
בהתייחסו לשיעור מספר האסירים שהלך וגדל בלואיזיאנה, דחף טרין לקידום תוכניות למניעת פשע בתחומי החינוך, המדעים והספורט.
מתוך כוונה לנהל את מסעות הבחירות שלהם באופן עצמאי מהמבנה המפלגתי, סירבו טרין ועמיתו המושל לשעבר באדי רומר להשתתף בוועידת הרפובליקנים של לואיזיאנה שהתקיימה בינואר 1995 או לחתום על התחייבות לתמוך במועמד הרפובליקני שייבחר בסופו של דבר.
ב-25 ביולי 1995, פורסמה בעמוד הראשי של העיתון The Times-Picayune חשיפה שבנו של טרין קיבל ויתור על תשלום שכר לימוד כאשר למד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טוליין בראשית שנות ה-80 כאשר אביו כיהן כמושל.
באותה כתבה דווח גם שבעת שכיהנה כחברת בית המחוקקים המדינתי באותה תקופה, המועמדת הדמוקרטית מרי לנדרו העניקה ויתורים על שכר לימוד למנהל מסע בחירות לשעבר.
בציינו מניעים אישים כסיבה לכך, הודיע טרין ב-11 באוגוסט על פרישתו מהמרוץ, זאת בנוסף לעובדה שבאותה עת אחוז התמיכה בו בסקרים הגיע למספר חד-ספרתי.
טרין תמך במועמד הרפובליקני מייק פוסטר.
לאחר שהגיע למקום הראשון בבחירות המקדימות הפתוחות ב-21 באוקטובר עם 26.1 אחוזים מכלל הקולות, ניצח פוסטר ב-18 בנובמבר בסיבוב השני עם 63.5 אחוזים מהקולות.
הוא היה לרפובליקני השני בלבד שנבחר כמושל לואיזיאנה במהלך המאה ה-20, לאחר ניצחונו ההיסטורי של טרין ב-1979.
בעקבות התפטרותו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בוב ליווינגסטון, ניסה טרין לשוב לזירה הפוליטית ולהיבחר במקומו כנציג מחוז הקונגרס הראשון של לואיזיאנה בבחירות מיוחדות שהתקיימו ב-1999. באותה עת, ביתו במנדוויל שכן בתחום מחוז הבחירה.
בבחירות המקדימות הפתוחות שנערכו ב-1 במאי, הגיע טרין למקום הראשון מבין תשעה מועמדים עם 36,719 קולות (25 אחוזים), כשלמקום השני הגיע חבר בית הנבחרים המדינתי דייוויד ויטר עם 31,741 קולות (22 אחוזים).למקום השלישי הגיע דייוויד דיוק עם 28,055 קולות (19 אחוזים).
בסיבוב השני שהתקיים ב-29 במאי, הביס ויטר את טרין ביחס קולות של 61,661 קולות (51 אחוזים) מול 59,849 קולות (49 אחוזים), הפרש של 1,812 קולות.
בבחירות לנשיאות של 2000 תמך טרין במועמד הרפובליקני ג'ורג' ווקר בוש, והופיע בעצרת בחירות מטעמו במרכז קסטיין שבמנדוויל ב-10 באוקטובר.
בוש ניצח בבחירות בלואיזיאנה עם 52.6 אחוזים מקולות הבוחרים.
ב-11 במרץ 2003 הכריז טרין שהוא יתמודד שוב בבחירות למשרת המושל באותה שנה.
ב-12 ביוני, לפני קיום הבחירות המקדימות, הוא פרש מהמרוץ, ותמך במועמד הרפובליקני בובי ג'ינדאל, שהגיע למקום הראשון בבחירות המקדימות הפתוחות, אך הובס בסיבוב השני על יד המועמדת הדמוקרטית, סגנית המושל קתלין בלנקו.
ב-2007 כתבו טרין וג'ונסטון לנשיא ג'ורג' ווקר בוש בקשה לחנינה נשיאותית לאדוארדס, שב-2002 החל לרצות עונש מאסר של עשר שנים שנגזר עליו עקב שחיתות.
בינואר 2009 סיים בוש את תקופת נשיאותו מבלי להעניק חנינה לאדוארדס.
ב-23 באוקטובר 2007 הכריז טרין על כוונתו להתמודד בבחירות המיוחדות למושב מחוז הקונגרס הראשון של לואיזיאנה שהתקיימו ב-8 במרץ 2008 במקומו של ג'ינדאל שנבחר אז כמושל.
הוא ציין את ניסיונו ואת קשריו הפוליטיים בוושינגטון די.
משעה שהוא היה אחד מתוך ארבעה מועמדים רפובליקנים, פרש טרין מהמרוץ ב-28 בינואר.
מאוחר יותר באותה שנה תמך טרין בבחירתה מחדש לסנאט של ארצות הברית בסנאטורית הדמוקרטית מרי לנדרו, שהתמודדה מול גזבר המדינה, הרפובליקני ג'ון נילי קנדי.
עד בחירתו כמושל התגורר טרין במטרי שבלואיזיאנה.
לאחר תום כהונתו הוא חי במנדוויל.
מ-1951 ועד מותה ב-2005 הוא היה נשוי לדולורס "דודי" בריסבי, שהייתה בוגרת ניוקומב קולג' שבניו אורלינס.
נכדו הבכור, ג'ייסון נוויל, היה יושב ראש מפלגת הירוקים בלואיזיאנה.
דייב טרין נפטר במטרי ב-29 באוקטובר 2009 כתוצאה מסיבוכים של מחלת נשימה.
ארונו הוצב בקפיטול מדינת לואיזיאנה לאחר טקס זיכרון שנערך ב-2 בנובמבר, ולמחרת נערך טקס אשכבה בכנסייה המתודיסטית המאוחדת במנדוויל, שם הוא נטמן.
דייגו גרסיה הוא שמו של האטול הגדול ביותר בארכיפלג צ'גוס שמשתייך לטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי.
צורת האטול היא טבעת בהיקף של כ-65 ק"מ, פתוחה בצידה הצפוני.
שטחו כ-30 קמ"ר, והנקודה הגבוהה ביותר בו היא בגובה שבעה מטרים מעל פני הים.
המינים היבשתיים והאמפיביים אינם אנדמיים לאזור דייגו גרסיה.
האי נקרא על שם הימאי הספרדי דייגו גרסיה דה מוגר (בספרדית: Diego García de Moguer), יליד העיירה מוגר שבאנדלוסיה, שגילה את הארכיפלג במסעו בשנת 1554.
האי לא היה מיושב עד סוף המאה השמונה עשרה, עת הקימו בו הצרפתים מפעלים לעיבוד קוקוס, ולצורך זה הביאו עמם עבדים מאפריקה.
לאחר המלחמות הנפוליוניות עבר האי, יחד עם מאוריציוס, לידי הבריטים.
ב-1965, לקראת מתן עצמאות למאוריציוס, הפרידו הבריטים את השלטון באי מזה של מאוריציוס .
בשנות השישים של המאה העשרים הבינו בבריטניה כי יצטרכו לוותר על השליטה במאוריציוס אולם בריטניה הייתה מעוניינת לשמור את שליטתה בארכיפלג צ'גוס.
טרם עצמאותה של מאוריציוס, הפרידה בריטניה את ארכיפלג צ'גוס משטחה של מאוריציוס והעבירה בכפייה את כל 2,000 תושבי דייגו גרסיה למאוריציוס ולסיישל.
ב-12 במרץ 1968 ויתרה בריטניה על שליטתה במאוריציוס וכך קיבלה מאוריציוס את עצמאותה מבריטניה.
בשנת 2000 הכיר בית משפט בריטי בזכויותיהם של תושבי דייגו גרסיה והעניק להם אזרחות בריטית.
התעקשות הממלכה המאוחדת על המשך השליטה באיים מבוססת על מספר טיעונים: ראשית, לפי הממלכה המאוחדת, האי הוא כלי הגנתי אסטרטגי וחלק בלתי נפרד מההגנה על הממלכה המאוחדת וידידותיה ביניהן מאוריציוס.
בהשפעת לחץ דיפלומטי של ממשלת מאוריציוס, ב-2017 האספה הכללית של האו"ם החליטה ברוב קולות להעלות את הדיון לגבי סכסוך הריבונות בארכיפלג צ'גוס לידי בית הדין הבין-לאומי לצדק.
בפברואר 2019 קבע בית הדין כי הממלכה המאוחדת נקטה באמצעים לא חוקיים בכך שהגלתה תושבים (תושבים צאצאי העבדים שהובאו מאפריקה על ידי צרפת ולא תושבים צאצאי עמים ילידים) ולאחר מכן לקחה חזקה על הארכיפלג.
ארכיפלג צ'גוס היווה את המעוז הקולוניאלי האחרון של הממלכה המאוחדת באפריקה.
ב-3 באוקטובר 2024 הסכימה בריטניה למסור את הריבונות על ארכיפלג צ'גוס למאוריציוס, למעט הבסיס הצבאי המשותף של ארצות הברית ובריטניה בדייגו גרסיה.
ב-22 במאי 2025 חתמה ממשלת בריטניה על הסכם ארוך טווח עם מאוריציוס, המבטיח את המשך הפעלתו של הבסיס הצבאי המשותף לבריטניה ולארצות הברית באי דייגו גרסיה שבאוקיינוס ההודי.
לפי ההסכם, תועבר הריבונות על ארכיפלג צ'גוס שליד מאוריציוס מבריטניה למאוריציוס, ובריטניה תחכור את הבסיס הצבאי באי דייגו גרסיה לתקופה של 99 שנים, עם אופציה להארכה, בעלות של 101 מיליון לירות שטרלינג לשנה.
ההסכם מבטיח את פעילותו של הבסיס למשך לפחות 99 השנים הקרובות, ומעגן את שליטתה המבצעית המלאה של בריטניה באתר.
ההסכם נתמך על ידי כלל מדינות "חמש העיניים" – ארצות הברית, בריטניה, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד – וכן על ידי הודו, בשל חשיבותו האסטרטגית של הבסיס ליציבות האזורית ולמניעת נוכחות עוינת באוקיינוס ההודי.
ב-23 בינואר 2026 דווח כי ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, קיר סטארמר, חזר בו מתוכנית זו ומשך את חוק ארכיפלג צ'גוס, לפיו בלונדון יוותרו על הריבונות בארכיפלג וימסרו אותם בחזרה למאוריציוס.
לפי הדיווחים, החוק לא יעלה לדיון בבית הלורדים עקב ביקורתו החריפה של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על מסירת הארכיפלג.
בשנת 1966 הגיעו ארצות הברית ובריטניה להסכם על הקמת בסיס צבאי משותף באי.
הבסיס הצבאי באי משמש עמדה קדמית של הכוחות המזוינים של ארצות הברית באוקיינוס ההודי.
לאחר המהפכה האיראנית ונפילת משטרו הפרו-מערבי של השאה באיראן, עלתה חשיבותו, כיוון שהוא היחיד המאפשר פעילות אמריקנית קבועה באזור.
במהלך מלחמת המפרץ, מלחמת אפגניסטן ומלחמת עיראק יצאו מהאי מפציצי B-52 אמריקאיים לגיחות הפצצה ארוכות טווח.
הבסיס מאפשר גישה נוחה לנושאות מטוסים מאזור המזרח הרחוק וסין דרך האוקיינוס ההודי.
אך אם מביאים בחשבון גישה דרך הים התיכון, יש לציין שהמרחק בין דייגו גרסיה אל טהראן בירת איראן הוא 5,229 ק"מ, בעוד המרחק בין הבסיסים הבריטיים באקרוטירי ודקליה בקפריסין אל טהרן הוא רק 1,658 ק"מ.
דייג הוא אדם העוסק בפעילות דיג.
חלק מהדייגים עושים זאת לפרנסתם, לעיתים כחלק מקואופרטיב, חברה או איגוד.
אנשים אחרים עוסקים בדיג כתחביב או ספורט, רובם בעזרת חכה ופיתיון.
ארגון המזון והחקלאות הידוע כ-FAO, (ראשי התיבות של Food And Agriculture Organization), ארגון המסונף לאו"ם מפרסם מדי שנתיים דו"ח על מצב הדיג העולמי.
על פי הדו"ח האחרון שיצא בשנת 2002 ומסכם את נתוני שנת 2000 מתפרנסים מדיג בעולם כיום כ-35 מיליון איש.
65% מדיג ימי, 15% מדיג בנהרות ובאגמים ו-20% מחקלאות ימית.
בארצות המפותחות יש מגמה בולטת של ירידה בכמות המועסקים בדיג, כמו בכל ענפי החקלאות.
ביפן למשל ירד מספר הדייגים מכ-440,000 בשנות ה-70 ל-216,000, ובמקביל קיימת מגמה קבועה של הזדקנות האוכלוסייה העוסקת בדיג משום שמקצוע קשה זה אינו מושך צעירים.
לדוגמה ביפן 32% מהדייגים הם בני למעלה מ-60. תופעה אופיינית נוספת לענף הדיג היא שרוב הדייגים הם עצמאים.
החל משנות ה-90, בעקבות העלייה במודעות לחשיבות השמירה על הסביבה, דו"חות שונים מסמנים את הדייגים כגורם מכריע בקריסתן של אוכלוסיות דגים, מה שעלול להשפיע לרעה על המאזן האקולוגי בסביבות מחיה רחבות.
דייגי ישראל עוסקים בדיג דגי ים בים התיכון ובמפרץ אילת, ושל דגי מים מתוקים בים כנרת.
האגף לדיג שבמשרד החקלאות מטפל הן בדייגים והן במדגה, כלומר גידול דגים בברכות (בעיקר דגי מים מתוקים) ובכלובים הצפים בים (דגי ים).
השיטות המופעלות בידי דייגי ישראל הן: דיג מכמורת, דיג הקפה, דיג ברשתות זימים, דיג במערכות חכות ובחכות בודדות.
דייגי המכמורת פועלים בספינות (מכמורתנים) שאורכן בין 14 ל-28 מ'.
שאר השיטות מופעלות מכלי שיט קטנים יותר.
בסיסי הדיג הימי בישראל הם: נמל אילת בים סוף ונמל הקישון, נמל עכו, נמל יפו, נמל תל אביב ונמל אשדוד בים התיכון.
בכנרת, עיקר הדיג מתנהל בטבריה, עין גב וגינוסר.
תחום הדיג הספורטיבי נפוץ במדינות רבות, ולעיתים ישנן תקנות שונות המבחינות בין דייגים מקצועיים לבין דייגים חובבנים.
דייגים חובבנים רבים משתמשים בדגים שלכדו למאכל, אולם במקרים שונים אסור להם או שאינם מעוניינים לקחת את הדג והם מחזירים אותו למים.
שיטה זו נקראת לכידה ושחרור .
תפיסה רווחת היא ששיטת הלכידה והשחרור נטולת נזק משמעותי לדגים, אולם מחקרים שונים מרחבי העולם מצביעים על פגיעות קשות ואף מוות.
על פי מחקרים שונים, שיעור התמותה הממוצע של דגים ששוחררו חזרה למים לאחר שנלכדו עומד על 18-16%, ובמינים רגישים התמותה אף גבוהה מ-90%.
דיג ספורטיבי הוא אחד מענפי הפנאי המובילים בישראל ועוסקים בו כ-70 אלף איש, שלוכדים שלל כולל של בין 15 ל-35 אחוז מסך שלל הדייג השנתי (כולל דיג מסחרי).
ג'יגינג - השיטה פותחה ביפן ואומצה בישראל בגלל האתגר וההצלחה המרובה.
דיג מקיאק ודיג בצלילה חופשית מקיאק - בדיג מקיאק נעשה שימוש במספר שיטות דיג, בהן טרוליג ודיג בג'יגים.
שיטות דיג אלו והשימוש בקיאקים לדיג מצריכים אימון על מנת לבצע אותם בבטחה במים עמוקים.
כל שיטות הדיג הספורטיבי מלבד דיג עם חכה מהחוף מצריכות רישיון דיג המונפק על ידי האגף לדיג וחקלאות מים שבמשרד החקלאות ופיתוח הכפר.
הדיג נחשב אחד מהמקצועות העתיקים בעולם.
בתלמוד ""אין אדם פורש חרמו ומעמיד ספינתו בתוך של חבריו אבל צדין בחכים ובמכמורים בכל מקום" (תלמוד בבלי תוספתא מסכת בבא קמא ח', ו).
כמוזכר בפסוק דלעיל היו כמה משנים־עשר השליחים של ישו דייגים, האחים יעקב ויוחנן בני זבדי והאחים שמעון ואנדרי.
לימים קיבל שמעון את השם פטרוס והוא נחשב לאפיפיור הראשון.
הרשימה החלקית הבאה מכילה יצירות (שחלקן הוסרטו), המתארות הן את חייהם הקשים והמסוכנים של הדייגים והן את עולמם של הדייגים החובבים.
מובי דיק מאת הרמן מלוויל.
תיאור חייהם של ציידי הלווייתנים במאה ה-19.
הזקן והים מאת ארנסט המינגוויי.
יצירת מופת ובה תיאור מאבק של דייג ודג.
הספר הוסרט ב-1958 כשבתפקיד סנטיאגו הדייג ספנסר טרייסי.
ים המוות מאת ז'ורז' אמאדו.
תיאור חייהם של דייגים בבאהיה שבברזיל.
סערה מושלמת מאת סבסטיאן יונגר, תיאור טביעתה של ספינת דייגים.
הספר הוסרט בהשתתפות ג'ורג' קלוני ומרק וולברג.
איים בזרם מאת ארנסט המינגוויי.
כולל תיאור של דיג חובבים הקרוי באנגלית Big game fishing.
נהר זורם ביניהם מאת נורמן מקלין.
חיי משפחה אחת במערב התיכון של ארצות הברית בתחילת המאה ה-20 שברקע דיג החובבים בשיטה המכונה "דיג זבובים".
הוסרט בבימויו של רוברט רדפורד ובהשתתפות בראד פיט.
דייגים הם בדרך כלל אדוקים באמונתם.
העובדה שביטחונו האישי של הדייג והצלחתו בדיג תלויים בים, שלעיתים הוא מסוכן מביאה את העוסקים בדיג לדבקות בדת כדרך להבטחת שלומם ולהצלחת עיסוקם.
אצל הנוצרים הקתולים מתבטאת אדיקות זו בעלייה לרגל לכנסיות ומנזרים.
אצל הנוצרים הפרוטסטנטים בעצרות תפילה ושירה בציבור.
תיאור מפורט של כינוס מסוג זה ודרשה לפני ציבור של ציידי לווייתנים מופיע בתחילת הספר מובי דיק.
הנוצרים מרבים להתפלל לפטרוניהם השונים בייחוד לפטרוס הקדוש שהיה דייג בעצמו.
דייגים נוצרים נוהגים להצטלב לפני שהם פורשים את הרשתות, ודייגים סקוטיים אף נוהגים לומר פרקי תהילים מיוחדים.
רבים מהדייגים הברזילאיים באזור באהיה שאף שהם קתולים להלכה מאמינים בדת ששורשיה אפריקנים הקנדומבלה וביאמנז'ה "אלת הים" ונוהגים להתפלל אליה להצלחתם.
דייגים מוסלמים נוהגים להזכיר את מוחמד בזמן שהם פורשים רשתות.
דייגי הכנרת הערבים היו נוהגים לקרוא בשמו של השיח' הקדוש עלי שלפי המסורת היה דייג.
האמונות של העמים הקדומים שהים הוא משכן של אלוהות או של רוחות טובות ורעות ושלדגים יש נשמה ורגשות בהם צריך להתחשב יצרו מנהגים המתקיימים עד ימינו:
בסנגל מקריבים בתחילת עונת הדיג מנחות לאל הים.
בקליפורניה נהגו האינדיאנים לרקוד לסלמון.
בארצות הקתוליות נפתחת עונת הדיג בפולחן דתי ובברכה של כומר.
במקומות שונים באירופה נהוג להשליך חלק מהדגים שנלכדו בחזרה לים כקרבן לאל הים.
המאורים נוהגים להשליך את הדג הראשון שלכדו בחזרה לים על מנת שיספר לחבריו על היחס הטוב שקיבל.
בקלדוניה החדשה שופכים על הרשת שיקוי שהוכן בידי כהן.
בצפון צרפת שופכים על הרשת יין.
בארצות קתוליות מקדש הכומר את הסירה החדשה אחרת לא יהיה לה צוות.
אצל הפרוטסטנטים חונכים סירה בבקבוק יין.
הערבים נוהגים לשחוט כבש ולהגיר את דמו לים.
האמונה כי על מנת להצליח בדיג יש לפייס את הרוחות הרעות ולזכות בתמיכתן של הרוחות הטובות יצרה מערכת שלמה של אמונות טפלות ואמונה כי כישלון בדיג נובע מעין הרע:
בסקוטלנד נוהגת אשת הדייג לזרוק מטאטא אחרי בעלה היוצא לראשונה לים.
באסטוניה סבורים כי ריב במשפחה מביא מזל טוב וכל מכה שקולה ללכידת שלושה דגים.
דייגים רבים נוהג להשתמש ביריקות כאמצעי להביא מזל טוב.
באירופה נוהגים לירוק על החכה.
סימן רע הוא לפגוש אישה בדרך להפלגה ובכמה ארצות מפנה אישה את גבה לדייגים בדרכם לים.
במקומות שונים יש איסורים על צורות התנהגות מסוימת בים: אסור לשרוק בסירה, הדייג הערבי לא יכנס לסירה בנעליו, הדייג ביוגוסלביה לא ינסה להעריך את כמות הדגים לפני תום יום העבודה.
אם איתרע מזלם של הדייגים והדיג לא צלח, סימן שלקו בעין הרע.
במרוקו לשחוט תיש ולהטילו לים.
בלוב מביאים אישה שתטיל את מימיה על חרטום הסירה.
בסקוטלנד שורפים רשת כקורבן לפייס את הרוח הרעה.
דייוויד מייקל פָרֵל , המכונה גם "פיניקס", הוא מוזיקאי אמריקאי, הידוע כבסיסט של להקת לינקין פארק.
פרל נולד בעיר פליימות' במסצ'וסטס ובגיל 5 עבר ביחד עם משפחתו לקליפורניה.
לפרל אח גדול בשם ג'ו ואח צעיר בשם טיילר.
אמו של דייב למדה אותו כיצד לנגן בגיטרה.
בנוסף דייב יודע לנגן בגיטרת בס, גיטרה חשמלית, צ'לו וכינור.
בנוסף הוא ניגן בקונטרבס בכמה קונצרטים.
ב-1999, דייב סיים את לימודיו ב"אוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס" יחד עם בראד דלסון שהיה שותפו לחדר במעונות.
לפני שהצטרף ללהקת "Xero" (אשר מאוחר יותר שינתה את שמה ללינקין פארק), דייב היה גיטריסט להקת "טייסטי סנקס", לאחר ששינתה את שמה ל"סנקס", הפך דייב לנגן הבס שלה.
דייב היה נגן הבס של להקת "Xero" עד שהחליט לצאת למסע הופעות עם להקתו הקודמת.
הוא חזר והצטרף ללהקת "Xero", שבינתיים הפכה ל"לינקין פארק", לאחר יציאת הדיסק "Hybrid Theory" בשנת 2001. את דייב החליף בינתיים באסיסט שכור (ניתן לראותו בקליפ One Step Closer).
הוא מנגן בגיטרה מסוג ארני באל סטינג ריי באס ומשתמש במגבר SWR.
החלום של דייב היה להיות מתופף, אך הזה עדיין לא התגשם.
למרות זאת, הוא מנגן גם בצ'לו ובכינור, באלבומו השני "Reanimation".
בהתאם לכינוי שלו "פיניקס" (שפירושו עוף החול), יש לו שני קעקועים של עוף החול בגבו.
דייוויד ח'ארי "דייב" וובר שאפל הוא סטנדאפיסט אמריקאי.
החל את דרכו כסטנדאפיסט מועדונים בעיר הולדתו.
ב-1992 החל להופיע בתוכנית הטלוויזיה "דף קומדי ג'אם" ובהמשך המשיך להופיע בתפקידי משנה שונים בטלוויזיה ובקולנוע.
הפריצה הגדולה הגיעה ב-1998 כאשר כיכב בקומדיה הקולנועית "חברים בכל מחיר" (Half baked), הקומדיה אשר נכתבה על ידי שאפל עצמו והתסריטאי ניל ברנן.
הקומדיה מספרת את סיפורם ההזוי של ארבעה סטלנים.
הסרט הפך להיות סרט קאלט בקרב קהילת צרכני המריחואנה ושאפל פרץ לתודעה האמריקנית.
בגיל 17 החל להמיר שאפל את דתו לאסלאם.
בשנת 1999 שיחק בקומדיית האקשן "הנוכל המבריק" של הבמאי לס מייפילד ובכיכובו של מרטין לורנס.
ב-2003 החל שאפל לככב בתוכנית מערכונים שבועית של הערוץ "קומדי סנטרל" אשר נקראה בפשטות – "המופע של שאפל" (Chappelle's Show).
התוכנית, אותה יצר שאפל בשיתוף עם התסריטאי ניל ברנן, עסקה בצורה סאטירית בנושאים של מתח בין-גזעי בארצות הברית, פוליטיקה והתרבות העכשווית.
התוכנית צברה לעצמה מעריצים רבים והייתה לתוכנית הפופולרית ביותר של קומדי סנטרל אחרי "סאות' פארק" באותה עת.
בין הבדרנים שהתארחו בתוכנית ניתן למנות את ויין בריידי, פול מוני וארסיניו הול.
הפרק הרביעי בעונה השנייה של התוכנית של שאפל היה, לדעת רבים, פסגת היצירה של שאפל.
בפרק זה, במקום שורה של מערכונים בלתי תלויים כמו בפרקים אחרים, הוצגו שלושה מערכונים אשר כולם עסקו בעלילותיהם של הזמר ריק ג'יימס והתסריטאי צ'ארלי מרפי, אחיו הגדול של הקומיקאי אדי מרפי.
בפרק, המוצג כזכרונותיו של מרפי, משחק שאפל את ג'יימס כבעל שיגעון גדלות, אגוצנטרי, מכור לקוקאין וחוזר על הציטוט: "אני ריק ג'יימס, כלבה!!" ("!!I'm Rick James, bitch").
ג'יימס מתעמת בכל מערכון בצורה אלימה עם צ'ארלי ו/או אחיו.
ג'יימס עצמו הופיע בתוכנית, אישר חלק מהפרטים והכחיש את השאר.
כעבור מספר חודשים נפטר ג'יימס ממנת יתר של סמים ותרופות.
בשנת 2017 חזר דייב אל הבמה, כשעשה ארבעה מופעים חדשים, בתור ספיישלים של סטנד-אפ בנטפליקס.
בשנת 2018 שיחק בסרטו של בראדלי קופר, "כוכב נולד" כאשר גילם את נודלס.
דייב שאפל עוסק גם במוזיקה מעת לעת, והוא אף זכה בשני פרסי גראמי לאלבום הקומי הטוב ביותר.
ב-2005, לאחר שתי עונות מוצלחות של "המופע של שאפל", הוצע לשאפל חוזה חסר תקדים של 50 מיליון דולר על מנת להמשיך לשתי עונות נוספות.
הצילומים לעונה השלישית החלו אך שאפל ביטל אותם במפתיע ושמועות בדבר בריאותו הנפשית החלו לצוץ במדיה האמריקנית.
בפברואר 2006, בריאיון לאופרה וינפרי, אמר שאפל שבניגוד לשמועות, הוא אינו משוגע אלא רק נמאס לו "להרגיש כמו פרוצה של עסקי השעשועים" ויש אף אתרים מסוימים ברשת שטוענים כביכול ששאפל פרש מהתוכנית כי פחד ממזימה שנועדה לחסל לו את הקריירה.
שאפל לא פסל חזרה לתוכניתו, אך התנה זאת בשינוי אווירת העבודה ומתן חצי מרווחי מכירות ה-DVD לצדקה.
שאפל סיפר כי כנער בוגר החל בהמרת דתו לאסלאם.
באוקטובר 2023, במהלך הופעה בבוסטון, בהתייחס למלחמת חרבות ברזל, השמיע שאפל ביקורת על תמיכת ממשלת ארצות הברית במה שהוא כינה "פשעי מלחמה" שביצעה ישראל בעזה.
אנשים רבים בקהל הגיבו בחריפות להערותיו של שאפל, וחלקם עזבו את ההופעה במחאה.
במהלך ההופעה צעקו מהקהל כמה אמירות כמו "תסתום את הפה" ו"מה עם חמאס?" בתגובה להערותיו של שאפל.
שאפל המשיך להביע את דעותיו למרות תגובת הקהל, ומתח ביקורת על החלטת ממשלת ישראל לנתק את אספקת המים, החשמל והמזון לרצועת עזה.
למרות הכאוס, שאפל לא נראה מושפע מעזיבת הקהל והזכיר ש"שני שליליים לא יוצרים חיובי".
הדובר של שאפל הכחיש כי שאפל הופיע בבוסטון באותו הערב, למרות דיווחים הפוכים וכי תאריך ההופעה של הקומיקאי בבוסטון מצוין באתרים שונים למכירת כרטיסים.
סרטים, סדרות ותוכניות בהן שיחק או הופיע
מסיבת שכונה עם דייב שאפל (2005)
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהסימוכין2024פרס גראמיהאלבום הקומי הטוב ביותרWhat's In a Name?2025פרס גראמיThe Dreamer
דייב קלארק פייב (חמישיית דייב קלארק, באנגלית: Dave Clark Five) הייתה להקת רוק בריטית מלונדון אשר פעלה בעיקר בשנות ה-60 של המאה ה-20.
הלהקה הוקמה בשנת 1958 על ידי המתופף דייב קלארק שלפני כן שיחק כניצב בסרטים.
בשלוש השנים הראשונות התחלפו חברים בלהקה עד שבשנת 1961 היא התייצבה בהרכב הסופי והקבוע שלה שהחזיק מעמד לאורך כל שנות ה-60.
לאחר ארבעה להיטים שלא נכנסו למצעד, שניים מהם אינסטרומנטליים, עברה הלהקה להקליט בחברת קולומביה והלהיט הראשון שלה שנכנס למצעד הבריטי היה Do you love me של הקונטורס.
הקהל הבריטי העדיף את הביצוע של בריאן פול והטרמלוס שהגיעו למקום הראשון בעוד שדייב קלארק פייב דורגו במקום ה-30.
התפנית חלה עם הלהיט הבא שאותו כתבו דייב קלארק וחברו ללהקה מייק סמית - Glad all over.
להיט זה הגיע לפסגת המצעד הבריטי.
גם הלהיט "Bits and pieces" הצליח והגיע למקום השני.
בתחילת 1964 זכתה הלהקה להצלחה גם באמריקה והגיעה עם כמה להיטים לששת המקומות הראשונים בארצות הברית, כשהלהיט Over and over הגיע למקום הראשון בשנת 1965, על אף שלא הצליח במצעד הבריטי.
Catch us if you can, נתן את שמו לסרט של הלהקה והגיע לחמשת המקומות הראשונים בשני המצעדים.
במהלך הקריירה הקליטו חברי הלהקה שני שירים שונים בשם זהה Everybody knows, והצלחתם המשיכה עד שנת 1970, בה הגיעו פעמיים לעשרת המקומות הראשונים במצעד הבריטי.
באותה שנה התפרקה הלהקה אם כי דייב קלארק המשיך להקליט עם מייק סמית ובשנות ה-80 חיבר את המחזמר המצליח Time עם קליף ריצ'רד בתפקיד הראשי.
דייוויד ויליאם קאונס הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בעמדת הסנטר.
קאונס שיחק 4 שנים שבהן הוא נחל הצלחה באוניברסיטת המדינה של פלורידה, והעמיד ממוצעים מרשימים: 19 נקודות ו-18 ריבאונדים.
למרות גובהו הנמוך יחסית לתפקיד הסנטר (2.06 מ'), נבחר בשנת 1970 בבחירה הרביעית בדראפט על ידי הבוסטון סלטיקס, ובאותה שנה זכה בתואר רוקי השנה ב-NBA.
עונת השיא של קאונס הייתה ב-1973, כאשר נבחר ל-MVP של העונה הסדירה עם 20.5 נקודות, 16.2 ריבאונדים ו-4.1 אס', וסחף את קבוצתו למאזן הטוב בליגה, 14-68. באותה שנה נבחר אף ל-MVP של האולסטאר, והוביל את קבוצתו לניצחון עם 15 נקודות ו-13 ריבאונדים.
בשנים 1974 ו-1976 זכה באליפות ה-NBA עם בוסטון.
קאונס היה שחקן שנתן את כל כולו על המגרש.
הוא שיחק בעוצמה ובהקרבה, ולא האט מהאינטנסיביות שלו לכל אורך שנותיו כשחקן.
הוא היה ריבאונדר אדיר, שחקן הגנה למופת ותפס את מקומו בין הסנטרים המובילים בליגה, אף על פי שהיה נמוך מהם בהרבה.
קאונס שיחק 10 שנים במדי הבוסטון סלטיקס.
ב-1982 חזר לשנה נוספת במדי המילווקי באקס, לאחריה פרש סופית.
הוא סיים את הקריירה בממוצעים של 17.6 נקודות (46% מהשדה ו-78.3% מהקו), 13.6 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים למשחק.
בשנות ה-90 אימן בשארלוט הורנטס וגולדן סטייט ווריורס.
ב-1996 נבחר לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
כיום הוא עוזר מאמן בדטרויט פיסטונס.
דייגו לופס פריירה ד'אגילר (בכתיב ספרדי Diego López Pereira d'Aguilar , ידוע אחרי חזרתו ליהדות גם בשם משה לופס פרירה, 1699 - 10 באוגוסט 1759) היה איש עסקים ומנהיג קהילה יהודי ממשפחת אנוסים מפורטוגל, שפעל בעיקר בשטחי האימפריה האוסטרית ובאנגליה.
קיבל את התואר ברון מידי קיסר אוסטריה קרל השישי.
היה אחד ממקימיה מחדש של קהילת יהודי וינה ובערוב ימיו אחת מהדמויות המרכזיות של יהודי לונדון.
דייגו או דיוגו ד'אגילר נולד בשנת 1699 בפורטוגל, ככל הנראה בעיר פורטו (או אופורטו) למשפחת אנוסים.
השם "אגילר" יש מקשרים לאזור בחבל ולנסיה בספרד שבו גרו יהודים לפחות מהמאה ה-13. אביו היה סוחר טבק בשם (לפי ההיגוי הפורטוגזי) מנואל לופש פריירה ד'אגילר והיה במקור מהעיר הצפונית מוגדורו.
ככל הנראה שני הסבים מצד האב, פרנסישקו (אברהם) לופש פריירה ואשתו, מריה לבית דיאש, גם הם ילידי פורטוגל, סבלו מרדיפות האינקויזיציה הפורטוגזית ועל ידי זו הספרדית מטולדו בעת שהותם בספרד נעצרו ונחקרו מספר פעמים ושוחררו תמורת קנסות.
אמו של דיוגו נקראה ברנקה מריה ונקברה אחרי מותה בשנת
1746 בבית העלמין היהודי ברחוב Seegasse של וינה, תחת השם שרה פריירה (בסמוך נקברו גם האב תחת השם אברהם פרירה, עוד שני ילדים וגיס בשם יעקב בן ישורון אלווארס).
דיוגו, או כפי שמוכר יותר, דייגו ד'אגילר, עזב את פורטוגל בשנת (1722) ופנה לאנגליה, ומשם לאמסטרדם.
בהולנד התחיל לעסוק לפי מסורת המשפחה בסחר בטבק וחזר ליהדות תחת השם משה לופש פריירה.
בהמשך נסע לאוסטריה, אחרי שנקרא לווינה על ידי הקיסר קרל הששי, והצליח להשיג רישיון מגורים בווינה.
בהמשך קיבל מידי הקיסר בשנת 1725 את המונופול על גידול הטבק ועל מכירתו באוסטריה ובשנת 1726 הוענק לו תואר האצולה "ברון".
שמר את מונופול הטבק עד לשנת 1746. ד'אגילר הלווה לנסיכה מריה תרזה, לימים יורשתו של קארל השישי, 300,000 פלורין לצורך עיצובו מחדש של ארמון שנברון.
דייגו ד'אגילר ניצל מדי פעם את קשריו הטובים עם הקיסר קארל השישי ועם בתו הקיסרית לטובת אחיו היהודים.
למרות מדיניותם העוינת בדרך כלל כלפי הדת היהודית והיהודים, הצליח ד'אגילר להקים מחדש את הקהילה היהודית הספרדית בווינה (1736), הידועה גם כ"קהילה הטורקית" (בגלל היותה מורכבת בעיקר מיהודים נתיני הסולטאן העות'מאני).
ניסה לעזור גם במקרה יהודי פראג ובוהמיה שהואשמו ב(1744) בשיתוף פעולה עם האויב בזמן מלחמת הירושה האוסטרית עם פרוסיה (1740–1748).
הודות לקשרים שלו ושל יהודים וינאים אחרים (ממשפחות ורטהיימר, אופנהיימר ואחרות) עם יהודי הולנד, אנגליה וטורקיה, נציגים דיפלומטים של הארצות האלה לחצו על ממשלת אוסטריה לבטל את הגזרות נגד יהודי פראג ובוהמיה.
גירוש יהודי פראג נדחה בחודשיים אבל לבסוף הוצא לפועל במרץ 1745, לעומת זאת יהודי בוהמיה הושארו במקומם.
במאמצים להגנתם השתתפו השגריר של הולנד בווינה, ברתולד דומה ואן בירמניה ויהודה ברוך, מנהיג יהודי טורקי שהשתדל אצל הסולטאן.
בשנת 1739 עזר דייגו ד'אגילר גם בהקמת קהילה יהודית בעיר טימישוארה בחבל באנאט, שכללה יהודים ספרדים ואשכנזים כאחד.
גם מאוחר יותר ניסה להתערב לטובת יהודים במקומות שונים כמו במנטובה ובבלגרד (1752).
בסביבות שנת 1755, לפי הביוגרפיה שנכתבה על ידי לודוויג אוגוסט פרנקל, הוקם הודות להתערבותו בית כנסת רשמי ראשון של יהודי המקום במגדל שמעל שער אויגן מסבויה בטימישוארה.
מפני שנודע על חזרתו ליהדות, בשנת (1747) הגישה האינקוויזיציה הספרדית בקשה להסגרתו.
בשנת 1749 לא היה ד'אגילר מוכן לסבול שוב את עול המיסים הכבד שהוטל על היהודים,,אף לא רצה לחסות שוב תחת הגנת הקיסרית ואז החליט לעקור ללונדון.
גם בבירת אנגליה פעל רבות למען הקהילה היהודית במקום ונמנה לצד משפחת מנדס דה קוסטה (מנדש דה קושטה) עם הגורמים החשובים ביותר מבין אנשי העסקים היהודים בבירת בריטניה.
בשנת 1722 התחתן דיוגו עם דוניה שמחה דה פונסקה (Simha da Fonseca) שנפטרה בשנת 1755. לזוג נולדו שני בנים: אהרן, שנפטר בינקותו, ואפרים, שהמשיך בדרך אביו, והיה מעמודי התווך של הקהילה היהודית בלונדון, אם כי מאוחר יותר נטה להתבודדות ולקמצנות קיצונית.
ד'אגילר נפטר בלונדון בשנת 1759.
בקרב יהודים ספרדים באירופה נפוצה אגדה שבמרכזה נרקם סיפור שונה, הרבה יותר דרמטי, על האדם ועל השתלשלות אירועים.
היא פורסמה בעיתונות - לעיתים בצורת פיליטון - ובספרים של קהילות וינה, איסטנבול, סלוניקי, סרביה ואחרות.
באגדה מוצג ד'אגילר כילד שנחטף בינקותו מבית יהודי במדריד ושהוטבל לנצרות וחונך על ידי כמרים, נותק לחלוטין ממשפחתו ומבני עמו והפך לבישוף קתולי.
בתור בישוף ואינקוויזיטור רדף את היהודים ואת האנוסים ששמרו בסתר על דת אבותיהם.
ביום מן הימים אחותו נעצרה על ידי האינקוויזיציה ונידונה לעלות על המוקד ב"אוטו דה פה".
הבישוף דייגו, כמנהגו, חתם אל גזר דין המוות שלה.
ברגע האחרון אמו הצליחה להגיע אליו וגילתה לו את זהותו האמיתית היהודית, את שמו הקודם - מושה לופז פריירה, ואת זהות אחותו.
הבישוף, נסער, נזכר פתאום בזכרונות שנותרו עמומים מילדותו והתפרץ בבכי.
רק כשקם והביט בככר דרך החלון התברר שגורל אחותו כבר הוכרע והיא הועלתה על המוקד.
אז החליט שלא יישאר יותר בארץ הזאת.
עזב את בגדי הכומר, את ארמון הבישופות ויחד עם אמו נמלט לאוסטריה הרחוקה, ארץ הקיסרית מריה תרזה.
היא הכירה אותו בעת ביקור בספרד כנסיכה צעירה שליוותה את אביה, הקיסר קרל השישי.
משה לופז פריירה החזיק בידו שרשרת זהב שהיא נתנה לו כשהיה בישוף כסימן תודה על קבלת פניה.
הקיסרית שמחה מאוד על הפגישה מחדש והסכימה ברצון לתת מקלט לא רק לו עצמו אבל גם למשפחתו ולעוד כמה יהודים.
הם השתקעו באוסטריה, שם זכו לקיים את דתם באופן חופשי.
בבית הכנסת ה"טורקי" בווינה, שהוקם בשנת 1885 ונהרס בפרעות ליל הבדולח ב-1938 נשמר זמן רב כתר תורה ורימון עשויים כסף שעליו היה רשום שמו של משה לופש פרירה ושנת ה'תצ"ח (1737–1738).
כמו כן יש אומרים שהיה שם נהוג בימים הנוראים לומר קדיש להעלאת נשמתו.
דייגו מריו בונאנוטה רנדה (בספרדית: Diego Mario Buonanotte Rende; נולד ב-19 באפריל 1988 בטאודלינה שבפרובינציית סנטה פה, ארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בשורות אוניברסידד קאתוליקה.
בונאנוטה גדל במחלקת הנוער של ריבר פלייט.
הוא ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת ב-9 באפריל 2006 כשהוא רק בן 17 אך עלה לכותרות לאחר שער הבכורה היפה שכבש והמשחק המצוין שהציג בניצחון על רוסאריו סנטרל ב-30 בספטמבר 2007.
תחת הדרכתו של מאמן ריבר דניאל פסארלה, החל בונאנוטה להשתלב בקבוצה הבוגרת של ריבר פלייט ועם מינויו של דייגו סימאונה כמאמן הפך בונאנוטה לשחקן הרכב חשוב.
בונאנוטה היה השחקן המצטיין של הקבוצה שזכתה באליפות הקלאוסורה לשנת 2008. במהלך הטורניר כבש בונאנוטה 9 שערים והיה הכובש המצטיין של הקבוצה.
ב-7 ביוני 2008, כבש בונאנוטה צמד שערים בניצחון על אולימפו שהבטיח את האליפות עבור ריבר, לראשונה מאז טורניר הקלאוסורה בשנת 2004. יכולתו במהלך קלאוסורה 2008 גרמה לרבים בארגנטינה לקרוא לזימונו לסגל הנבחרת.
בונאנוטה נמצא תחת מעקב מצידן של קבוצות באירופה.
הוא מצטיין בטכניקה גבוהה ובראיית משחק מצוינת אך גובהו הנמוך (1.59 מ') ומבנה גופו הצנום מקשים עליו להתמודד מול שחקני הגנה קשוחים.
בינואר 2011 חתם על חוזה לחמש שנים במאלגה הספרדית, אשר לשורותיה עבר לאחר כחצי שנה בה הושאל לריבר פלייט.
ב-30 בינואר 2015 הושאל לקילמס ובתום העונה חזר לגרנדה.
לקראת עונת עבר בונאנוטה לא.א.ק.
אתונה היוונית, ובאותה עונה זכה עמה בגביע היווני.
בונאנוטה לא שותף בניצחון קבוצתו 2-1 בגמר על אולימפיאקוס.
בונאנוטה היה חלק מסגל הנבחרת האולימפית שזכתה במדליית זהב באולימפיאדת בייג'ינג.
הוא הבקיע שער בבעיטה חופשית בשלב הבתים שעזר לנבחרתו לנצח.
דייבטוריבה (בלטבית: Dievturība) היא תנועת דת נאו-פגנית שמטרתה להחיות את הדת העממית של הלטבים לפני שהתנצרו במאה ה-13. חסידי הדת מכנים את עצמם כ"שומרי האל" החיים בהרמוניה עם האל ועולמו.
התנועה נוסדה בשנת 1925 על ידי ארנסט בראסטינש, אך דוכאה בכוח על ידי הקומוניסטים ברוסיה של שנת 1940. התנועה קמה לתחייה וצברה יותר ויותר מאמינים חדשים.
כיום ישנם כ-650 פעילים שונים המפיצים את אמונת הדת ברחבי לטביה.
תנועת הדייבטוריבה הוקמה בשנת 1925 כרקונסטרוקציה פוליתאיסטית לדתות הנורדיות העתיקות, שמתבססת על פולקלור לטבי, שירי עם, והמיתולוגיה הלטבית.
בהתאם לזמנים המודרניים, הדייבטוריבה שונה מהדת המקורית העתיקה שהייתה קיימת בתחילת ימי הביניים.
כדוגמה ניתן לראות כי אין ראיות לכך שעובדי האלילים הפגניים הלטביים הכירו בשילוש הקדוש של האלים "דיבס" "מארה" ו"לאימה", ששייכים לדייבטוריבה המודרנית כיום.
ארנסט בראסטינש (1892–1942), שהיה אמן, היסטוריון חובב, חוקר פולקלור וארכאולוג, היה גם הכוח העיקרי בפיתוח המוקדם של תנועת הדייבטוריבה.
כחלק מעבודתו הוא תיעד הרבה מקדשים וארמונות לטביים עתיקים, וכתב מונחון שעוסק במיתולוגיה הלטבית.
הדייבטוריבה היא למעשה דת פנתאיסטית.
האלים האחרים הם או היבטים של דיבס (היקום עצמו, המציאות המוחלטת), או סוגים אחרים של רוחות לא אלוהיות.
בתאולוגיה של הדייבטוריבה נמצאות כמה ישויות אלוהיות, שקיבלו הכרה מסוימת כחלק מהאמונה בדת:
דיבס – האל הראשי, שחלק מהאלים האחרים הם היבטים שלו.
לאימה – הייתה התגלמות הגורל והמזל הקשורה ללידה לנישואין ולמוות, כמו כן הייתה פטרונית הנשים ההרות.
מארה – היא האלה הגבוהה ביותר בסולם דרגות האלות של המיתולוגיה הלטבית.
אלות אחרות במיתולוגיה נחשבו כביטויים עצמיים שלה כגון אלת החלב, אלת הרוחות, ואלות האדמה, המים, הים, העצים והרוח.
יוראס מאטה – אלת הים
אודנס מאטה – אלת המים
אופס מאטה – אלת הנהרות
הצורה האנושית מורכבת משלושה חלקים:
השוני שבין הדבסלה (הנשמה) לווליס (הגוף האסטרלי) הוא בזה שהדבסלה היא נצחית והווליס לא, כי הדבסלה באה מהאל דיבס הנצחי ותחזור אליו לאחר מות המאיסה (הגוף הפיזי).
הווליס יישאר לצד המאיסה שמת, אך עם הזמן יעלם הווליס בדומה לאמונה הרווחת במיתולוגיה היוונית.
דייגו אורלנדו בנאליו (באיטלקית: Diego Benaglio; נולד ב-8 בספטמבר 1983) הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת השוער.
בנאליו מתנשא לגובה של 1.93 מטר.
בנאליו החל את הקריירה המקצועית שלו בגראסהופרס ציריך אליה הגיע מבאדן.
עם גראסהופרס זכה באליפות שווייץ ב-2001. בשנת 2002 עבר לשטוטגרט הגרמנית, אך שם לא שיחק אף לא משחק אחד, ונאלץ לעבור לקבוצת המשנה ב-2003. בקיץ 2005 עבר לנסיונאל מפורטוגל כמחליפו של הנריק הילאריו שעזב לצ'לסי האנגלית.
בחלון העברות של ינואר 2008, עבר לוולפסבורג.
שמונה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו ברבע גמר הגביע הגרמני נגד שאלקה 04. במשחק זה עצר בנאליו פנדל שסייע לקבוצתו לעבור שלב.
בעונת זכה עם וולפסבורג באליפות גרמניה לראשונה בתולדות המועדון.
ב-16 ביוני 2017 חתם על חוזה בקבוצת מונקו מליגת העל הצרפתית.
בנאליו זומן לראשונה לסגל נבחרת שווייץ לקראת משחקי מונדיאל 2006 כשוערה השלישי של הנבחרת.
ביורו 2008 החליט המאמן קובי קון לשחק עם בנאליו כשוער ראשון.
במונדיאל 2010 עמד בשער הנבחרת בשלושת המשחקים בשלב הבתים, כאשר ספג שער אחד בלבד, מרגלי מארק גונסאלס, בהפסד 1-0 מול .
בנאליו רשם 3 הופעות במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לונדון 2012, כאשר שימש כקפטן הקבוצה במהלך הטורניר.
בנאליו היה השוער הראשון של שווייץ גם במונדיאל 2014, בו הודחה שווייץ בשמינית הגמר על ידי .
לאחר המונדיאל פרש בנאליו מהנבחרת.
דייגו רוברטו גודין לאל (בספרדית: Diego Roberto Godín Leal) הוא כדורגלן עבר אורוגוואי ששיחק בעמדת הבלם.
גודין הוא מלך ההופעות של נבחרת נבחרת אורוגוואי עם 161 הופעות.
בטרם החל לשחק כדורגל, היה גודין שחיין.
הוא קבע מספר שיאי גילאים לאומיים, שחלקם עודם עומדים בתוקפם.
בגיל 15 החל לשחק כדורגל, ואת הקריירה המקצועית שלו החל ב-2003, בקבוצת אתלטיקו סרו בליגת העל האורוגוואית.
תחילה שיחק כחלוץ, אך בהמשך עבר לעמדת הבלם.
בשנת 2006 הצטרף לנסיונל, ולאחר עונה אחת חתם על חוזה לחמש שנים במועדון הספרדי ויאריאל.
בשנת 2010 הצטרף לאתלטיקו מדריד, ובעונת זכה עמה בליגה האירופית לאחר ניצחון 0–3 במשחק הגמר על אתלטיק בילבאו.
בשנת 2013 הוארך חוזהו עד ל-2018. בעונת 2013/2014 זכה עם אתלטיקו באליפות הליגה הספרדית, כאשר במחזור האחרון הבקיע בנגיחה את שער השוויון במשחק נגד ברצלונה שהעניק את האליפות לאתלטיקו.
גודין הבקיע שער גם בגמר ליגת האלופות 2014, בו הפסידה אתלטיקו לריאל מדריד.
ב-1 ביולי 2019 עזב את אתלטיקו מדריד וחתם באינטר מילאנו לשלוש שנים, תמורת 4.5 מיליון אירו לעונה.
ב-24 בספטמבר 2020 הצטרף גודין לקליארי מהסרייה א' בחוזה לשלוש שנים.
ב-12 בינואר 2022 חתם לשנה אחת באתלטיקו מיניירו.
במדי הקבוצה ערך שבע הופעות בכל המסגרות.
ב-21 ביוני 2022 חתם לשנה וחצי בוולס סארספילד.
ב-27 ביולי 2023 הודיע על פרישה מכדורגל.
גודין ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אורוגוואי כשהיה בן 19 בלבד, במשחק נגד נבחרת מקסיקו במסגרת הקופה אמריקה בשנת 2007. הוא נכלל בסגל נבחרת אורוגוואי למונדיאל 2010. במונדיאל 2014 הבקיע את שער הניצחון נגד איטליה שהעלה אותה לשמינית הגמר.
דייגו אלבס קריירה (בפורטוגזית: Diego Alves Carreira; נולד ב-24 ביוני 1985 בריו דה ז'ניירו שבברזיל), הידוע כדייגו אלבס, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת השוער.
אלבס החל את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 2004, כשוער שני במועדון אתלטיקו מיניירו.
ב-24 ביולי 2007, עבר אלבס לאלמריה וזכה להעפיל בפעם הראשונה בתולדות המועדון לליגה הבכירה, הלה ליגה.
לאחר שהשוער הראשון של הקבוצה נמכר, הפך אלבס במהירות לשוער הראשון ועזר לה לסיים את עונת במקום השמיני.
בעונת שיחק בכל המשחקים של הקבוצה.
באותה עונה ספג את הכרטיס האדום הראשון בקריירה שלו, לאחר 30 דקות נגד ולנסיה.
ב-20 בנובמבר 2010 היה שותף אלבס לתבוסה הגדולה בתולדות אלמריה, לאחר שספג 8 שערים במשחק נגד ברצלונה.
ב-1 ביולי 2011 הצטרף אלבס לוולנסיה.
הוא ערך את הופעת הבכורה ב-13 בספטמבר 2011, במשחק ליגת האלופות נגד גנק.
בתחילת דרכו בוולנסיה היווה אלבס שוער משנה לןוינסנט גואיטה, אך בעקבות פציעתו הפך לשוער הראשון של הקבוצה.
ב-16 ביולי 2017 חזר לברזיל וחתם בפלמנגו.
ב-8 בפברואר 2023 חר לברזיל וחתם בסלטה ויגו.
בינואר 2025 הודיע על פרישה.
דייוויד ג'ון "דייב" פרנקו הוא שחקן, במאי קולנוע ומפיק קולנוע וטלוויזיה אמריקאי-יהודי.
פרנקו נולד בפאלו אלטו, קליפורניה שבארצות הברית, לאב נוצרי ממוצא שוודי ופורטוגלי (מהאי מדיירה), ולאם יהודייה ממוצא רוסי.
הוא גדל בקליפורניה יחד עם שני אחיו, האמן והשחקן טום פרנקו והשחקן מועמד פרס האוסקר - ג'יימס פרנקו.
סבתו מצד אמו של פרנקו הייתה הבעלים של גלריית האומנות "ורן" בקליבלנד והייתה חברה פעילה במועצה הלאומית של נשים יהודיות.
פרנקו הוא בוגר תואר ראשון בחוג לתיאטרון מאוניברסיטת דרום קליפורניה.
הופעת הבכורה של פרנקו על המסך הקטן הייתה בשנת 2006 כאשר השתתף בדרמה "הרקיע השביעי" ברשת הטלוויזיה The CW.
מאז הופיע פרנקו בתוכניות טלוויזיה נוספות כגון "נא לא להפריע" ו"יאנג המשפטים".
ב-2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בקולנוע בקומדיה "אפטר סקס".
פרנקו קיבל תפקידים בולטים בסרטים נוספים כמו "סופרבאד - חרמן על הזמן", "צ'ארלי סנט קלאוד", "רחוב ג'אמפ 21", "מת עליה", "קיצור הדרך" ו"האשליה".
במאי 2008 לוהק פרנקו לסדרת הטלוויזיה "חסויה" אשר ירדה מהמסכים אחרי עונה אחת בלבד בגלל רייטינג נמוך.
באותה שנה התארח במספר פרקים בסדרות "נא לא להפריע" ו"גריק".
באוגוסט 2009 הוא לוהק לתפקיד קבוע בעונה התשיעית של הסדרה "סקראבס" וזכה לשבחים מהמבקרים על ביצועיו.
בשנת 2010 שיחק בדרמה הקומית "גרינברג" בכיכובם של בן סטילר וגרטה גרוויג.
באוגוסט 2011 כיכב בסרט הקומדיה-אימה "ליל האימה", גרסה מחודשת של לסרט מ-1985 באותו השם.
באותה שנה התארח בשני פרקים בסדרה "ליגת הצדק - הדור הבא".
במאי 2012 כיכב פרנקו בסרט "רחוב ג'אמפ 21", הסרט מבוסס על סדרת הטלוויזיה מ-1987 וזכה לשבחים והצלחה בקופות.
בשנת 2014, כיכב גם בסרט ההמשך "רחוב ג'אמפ 22" על תקן דמות משנה, ובקומדיה "שכנים" כדמות ראשית לצידם של סת' רוגן וזאק אפרון, וב"סרט לגו".
בשנת 2015, שיחק בסרט הקומדיה "עסק לא גמור" לצידו של וינס ווהן.
בשנת 2016 שיחק בקומדיה המצליחה "שכנים 2", סרט ההמשך ל"שכנים" מ-2014. באותה שנה שיחק בדרמת המתח שוברת הקופות "האשליה 2", המשך לסרט "האשליה" מ-2013, ובמותחן ההרפתקאות הטכנולוגי "משחקי חובה", שבו שיחק לצידה של אמה רוברטס .
בשנת 2017 כיכב בסרט הדרמה קומי-ביוגרפי "חי בסרט", לצד אחיו ג'יימס פרנקו.
בשנת 2020 עבר לכס הבימוי, וביים את סרט האימה "הווילה" בכיכובם של דן סטיבנס ובת זוגו של פרנקו אליסון ברי.
בשנת 2025 שיחק בסרט האשליה 3.
בשנים 2009-2008 היה בזוגיות עם השחקנית והזמרת האמריקאית-יהודייה דיאנה אגרון.
החל מ-2012 פרנקו נמצא במערכת יחסים עם השחקנית האמריקאית-יהודייה אליסון ברי.
באוגוסט 2015 השניים התארסו, וב-12 באוגוסט 2017 הם נישאו.
בראיון של ברי ללארי קינג סיפרה כי היא ופרנקו אינם מעוניינים להביא ילדים לעולם.
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן האורח הטוב ביותר בסדרת קומדיה (אנ') (2025) אז בקיצורדני ווגברייטדיבוב; 5 פרקים
דון דייגו אסטבאן גומס דה סלינאס אי רודריגס דה בייארואל (בספרדית: Diego Esteban Gómez de Salinas y Rodríguez de Villarroel; 3 באוגוסט 1649 - 27 בנובמבר 1720) היה המושל הספרדי האחרון של גיברלטר.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לכיבושה של גיברלטר על ידי הצי האנגלו-הולנדי באוגוסט 1704, במהלך מלחמת הירושה הספרדית.
סלינאס אי רודריגס נולד במדריד, ספרד, לאביו פדרו גומס סלינאס (Pedro Gómez Salinas) ולאימו אוגוסטינה רודריגס דה בייארואל (Agustina Rodríguez de Villarroel), בני האצולה הזעירה (מבורגוס מצד אביו, ומוואיאדוליד מצד אמו).
הוא החל את שרותו הצבאי כמשרת אישי של איניגו פרננדס דה בלאסקו (Iñigo Fernández de Velasco), המשנה הצבאי למלך קסטיליה.
בשנת 1675 הוא נפצע בקרבות שהתחוללו במתקפה צרפתית על העיר פגסרדה (Puigcerdà) הסמוכה לגבול עם צרפת.
בדצמבר 1677 הוא חזר למורסיה.
בשנת 1685 שירת סלינאס אי רודריגס כמרשל בחיל הרגלים הספרדי בפמפלונה, ובתקופה זו הוא הגיש בקשה להצטרף למסדר סנטיאגו; בקשתו התקבלה לאחר חקירה מעמיקה של אילן היוחסין שלו.
בפמפלונה השתתף בקרבות של מלחמת תשע השנים על הגבעות של אלדידה (Alduide), שם הצליח להדוף את הפולשים הצרפתים.
ביוני 1697, כעת בדרגת גנרל, פיקד סלינאס אי רודריגס על הכוחות הספרדיים שניסו להדוף את כוחותיו של הדוכס מוונדום הצרפתי, המתקדמים לעבר ברצלונה.
אולם ב-7 ביולי נכנעה העיר וב-15 באוגוסט עזבו כוחותיו של סלינאס את האזור.
בשנת 1698 מונה סלינאס למושל העיר ז'ירונה.
בדצמבר 1701 מונה סלינאס אי רודריגס למושל הצבאי של גיברלטר על ידי פליפה החמישי, מלך ספרד.
עם פרוץ מלחמת הירושה הספרדית והתגברות האיום על גיברלטר מצד הצי האנגלו-ספרדי, דרש סלינאס תגבורות לגיברלטר אך תגבורות מעולם לא נשלחו.
ב-1 באוגוסט 1704, נחתו מלחים אנגלים בפיקודו של גאורג, נסיך הסן-דרמשטט האוסטרי, באיסתמוס צפונית לצוק ממפרץ גיברלטר.
לאחר הכנתה של תוכנית תקיפה על גיברלטר, שלח גאורג מסמך ובו דרישה לכניעת חיל המצב הספרדי; אך סלינאס לא נענה לדרישה וב-3 באוגוסט החלו ספינותיו של גאורג להרעיש את גיברלטר.
לאחר שהבין את חומרת המצב וכי התנגדות נוספת איננה אפשרית, נכנע סלינאס בבוקר ה-4 באוגוסט.
למרות הביקורת שנמתחה על הכישלון בגיברלטר, שכעת נצטרף גם לכישלון בברצלונה ב-1697, בכל זאת החליט פליפה החמישי למנותו בשנת 1706 למושל בייאסקוסה דה הארו (Villaescusa de Haro) שבקואנקה, שם הוא נשאר כגולה מרצון כמעט עד ליום מותו.
בסוף ימיו חזר למדריד וב-27 בנובמבר 1720 הוא מת שם, בהורישו את כל נכסיו לאחותו, פרנסיסקה.
דייגו אנטוניו רייס (בספרדית: Diego Antonio Reyes Rosales, נולד ב-19 בספטמבר 1992) הוא כדורגלן מקסיקני שמשחק בקרטרו ובנבחרת מקסיקו.
רייס משחק כקשר מרכזי וכמגן מרכזי.
דייגו אנטוניו רייס נולד במקסיקו סיטי.
הוא החל לשחק בנוער של קלוב אמריקה ונחשב לאחת הכישרונות הגדולים בקבוצה.
רייס עלה לקבוצה בוגרים של קלוב אמריקה בגיל 17. הוא שיחק בקבוצה במשך 4 עונות וב-1 ביולי 2013 עבר לפורטו תמורת 7 מיליון אירו.
רייס שותף בנבחרות הצעירות של מקסיקו.
במסגרת הנבחרת עד גיל 20 הוא זכה עם מקסיקו בטורניר טולון (2012).
במסגרת הנבחרת האולימפית (על גיל 23) הוא זכה בטורניר הכדורגל של המשחקים הפאן-אמריקאיים 2011 וכן במדליית זהב בטורניר הכדורגל באולימפיאדת לונדון (2012).
רייס שיחק ב החל מקופה אמריקה 2011 שאליה הגיע נבחרת הנוער.
בנבחרת הבוגרת הוא החל לשחק ב-2013 והשתתף בגביע הקונפדרציות 2013. הוא נבחר לסגל הנבחרת למונדיאל 2014 ושולב כמחליף במשחק שמינית הגמר בו הודחה מקסיקו.
רוקי השנה בליגה המקסיקנית: קלאוסורה 2011
דייב רובישו הוא דמות בדיונית של חייל לשעבר, חוקר פרטי לשעבר ובלש משטרה שהוא הפרוטגוניסט של סדרת ספרי מתח בלשיים פרי עטו של הסופר האמריקאי ג'יימס לי ברק.
שניים מן הספרים אודות רובישו, "אסירי גן עדן" (Heaven's Prisoners) ו"אל תוך הערפל החשמלי עם מתי הקונפדרציה" (In the Electric Mist with Confederate Dead), עובדו לסרטי קולנוע בהם גילמו אלק בולדווין וטומי לי ג'ונס את דמותו של דייב רובישו.
דייוויד "דייב" רובישו נולד וגדל בניו-איבריה, לואיזיאנה.
אמו, מיי גילורי, עזבה את משפחתה ונרצחה בעת שעבדה כיצאנית בידי אנשי משטרה מושחתים.
אביו טבע למוות בעת שעבד על אסדת קידוח נפט.
רובישו שירת בצבא ארצות הברית כלוטננט בחיל הרגלים ולחם במלחמת וייטנאם.
בהמשך דרכו שירת כבלש משטרה במשטרת ניו אורלינס ועבד כחוקר פרטי.
בשל המלחמה סבל רובישו מתסמונת פוסט טראומה ומהתמכרות לאלכוהול והימורים.
והוא נישא בשנית לנזירה לשעבר בשם מולי.
השניים מגדלים את בתם המאומצת, אלאפייר.
לאורך סדרת הספרים הוא מתגלה כחוקר חד-מחשבה נחוש, וכאיש פעולה ובשעת הצורך אף איש אגרוף, וכצלף הבקיא היטב בשימוש באקדח קולט M1911.
רובישו נוהג להיעזר בחקירותיו בבלש הפרטי קליטוס "קליט" פרסל, שותפו לשעבר במחלק הרצח וחיל הנחתים האמריקני לשעבר.
ג'יימס לי ברק, "דרך קנה הסוכר", הוצאת עם עובד, 2004.
ג'יימס לי ברק, "פגאסוס נוחת", הוצאת אריה ניר, 2008.
דייברסון ברום סילבה אקוסטה (בפורטוגזית: Deyverson Brum Silva Acosta; נולד ב-8 במאי 1991 בריו דה ז'ניירו שבברזיל), הידוע בקיצור כדייברסון, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פורטזלה.
דייברסון שיחק במחלקת הנוער של מנגרטיבנסה מהליגות הנמוכות בברזיל, ושיחק במשך עונה אחת בקבוצה הבוגרת שלה, בה ערך 31 הופעות ליגה והבקיע 18 שערים.
ב-5 בספטמבר 2012 חתם דייברסון לשלוש עונות בבנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית, והחל לשחק בקבוצת המילואים שלה, בנפיקה ליסבון ב', ששיחקה בליגה הפורטוגלית השנייה.
ב-19 בספטמבר ערך דייברסון את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-74 בתיקו 2-2 נגד טונדלה במסגרת המחזור השישי בליגה.
ב-10 בנובמבר הבקיע דייברסון את שער הבכורה שלו בקבוצה, שער בדקה ה-78 בניצחון 1–2 על אוליביירנסה במסגרת המחזור ה-13 בליגה.
בסך הכל ערך דייברסון 29 הופעות ליגה במדי קבוצת המילואים, בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-6 באוגוסט 2013 חתם דייברסון לארבע עונות בבלננסש מליגת העל הפורטוגלית.
ב-18 באוגוסט ערך דייברסון את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-70 בהפסד 0–3 לריו אבה במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-12 באפריל 2014 הבקיע דייברסון את שער הבכורה שלו בליגה, שער בדקה ה-51 בניצחון 1–3 על ויטוריה דה גימארייש במסגרת המחזור ה-27 בליגה.
בעונתו הראשונה במועדון ערך דייברסון שמונה הופעות ליגה, בשתיים מהן הורחק בכרטיס אדום ישיר, והבקיע שלושה שערים.
בנוסף, ערך הופעה אחת בגביע הפורטוגלי.
דייברסון החל את עונת כחלוץ הראשי של הקבוצה.
בחצי הראשון של העונה הוא ערך 16 הופעות ליגה, בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-3 בנובמבר 2014 הבקיע דייברסון צמד שערים בניצחון 1–3 על בואבישטה במסגרת המחזור התשיעי בליגה.
הוא הוסיף שלוש הופעות בגביע הפורטוגלי, אשר בשתיים מהן הורחק, והבקיע שער אחד במפעל.
ב-2 בפברואר 2015 הושאל דייברסון לחצי עונה לפ.צ.
ב-14 בפברואר ערך דייברסון את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את יויה אוסאקו בדקה ה-77 בהפסד 0–1 לבורוסיה מנשנגלדבך במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
ב-3 במרץ הבקיע דייברסון את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-89 בהפסד 1–2 לפרייבורג במסגרת שמינית גמר הגביע הגרמני.
ב-8 במרץ הבקיע דייברסון את שער הבכורה שלו בליגה, שער בדקה ה-28 בניצחון 2–4 על איינטרכט פרנקפורט במסגרת המחזור ה-24 בליגה.
בסך הכל ערך דייברסון שמונה הופעות ליגה במשך תקופת ההשאלה, והבקיע שער אחד.
ב-27 ביולי 2015 חתם דייברסון לארבע עונות בלבאנטה מליגת העל הספרדית.
ב-23 באוגוסט ערך דייברסון את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–2 לסלטה ויגו במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-23 בספטמבר הבקיע דייברסון את שער הבכורה שלו במועדון, שער בתוספת הזמן של המחצית השנייה בתיקו 2-2 נגד אייבר במסגרת המחזור החמישי בליגה.
ב-25 באוקטובר הורחק דייברסון לאחר שספג כרטיס צהוב שני בדקה ה-90 בהפסד 0–4 לריאל סוסיאדד במסגרת המחזור התשיעי בליגה.
ב-22 בנובמבר הבקיע דייברסון צמד שערים בניצחון 0–3 על ספורטינג חיחון במסגרת המחזור ה-12 בליגה.
ב-25 בינואר 2016 הורחק דייברסון פעם נוספת, לאחר שספג כרטיס צהוב שני בתוספת הזמן של המחצית השנייה בניצחון 2–3 על לאס פאלמס במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
ב-2 במרץ הבקיע דייברסון שער בדקה ה-39 בהפסד 1–3 לריאל מדריד במסגרת המחזור ה-27 בליגה.
בעונתו הראשונה במועדון, שהסתיימה בירידה לליגה הספרדית השנייה מהמקום האחרון, ערך דייברסון 33 הופעות ליגה והבקיע תשעה שערים.
ב-21 ביולי 2016 הושאל דייברסון לעונה אחת לדפורטיבו אלאבס, העולה החדשה לליגת העל הספרדית.
ב-28 באוגוסט ערך דייברסון את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק במחצית הראשונה בתיקו 0-0 נגד ספורטינג חיחון במסגרת המחזור השני בליגה.
ב-10 בספטמבר הבקיע דייברסון את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-39 בניצחון 1–2 על ברצלונה במסגרת המחזור השלישי בליגה.
ב-29 באוקטובר הבקיע דייברסון שער בדקה השביעית בהפסד 1–4 לריאל מדריד, במסגרת המחזור העשירי בליגה.
ב-11 ביולי 2017 שב דייברסון לברזיל, וחתם על חוזה לחמש עונות בפלמיירס.
דייברסון סייע לקבוצה לזכות בליגת העל הברזילאית לשנת 2018, כאשר הבקיע תשעה שערים, אך הפך לשחקן ספסל לאחר הגעתו של לואיס אדריאנו.
ב-21 בינואר 2020 חזר דייברסון לליגת העל הספרדית, כאשר עבר בהשאלה לחטאפה עד לסיום העונה.
ב-23 באוגוסט עבר בהשאלה פעם נוספת לאלאבס ובסיום עונת 2020/2021 שב לפלמיירס.
ב-27 בנובמבר 2021 הבקיע דייברסון את שער הניצחון בדקה ה-95 במשחק הגמר של גביע ליברטדורס נגד פלמנגו.
דייבי זלקה הוא כדורגלן גרמני המשחק באיסטנבול בשאקשהיר מליגת העל הטורקית בעמדת החלוץ.
נולד בשורנדורף שבגרמניה לאב אתיופי ולאם צ'כית.
זלקה העביר את רוב הקריירה כנער בהופנהיים, ובשנת 2013, כאשר היה בן 18, חתם בורדר ברמן תמורת 50 אלף אירו.
את רוב עונת 2013/14 העביר זלקה בקבוצת המילואים של ורדר ברמן, ואת הופעת הבכורה בקבוצה הבכירה ערך בנובמבר 2013, כאשר החליף את קלמנס פריץ בניצחון 2–3 על הנובר.
כחודש אחר כך, הסתכסך זלקה עם פריץ, והם אף החליפו מהלומות באימון הקבוצה, והופרדו על ידי חבריהם.
עד לתום עונה זו, הבקיע זלקה תשעה שערים בקבוצת המילואים, אך לא הבקיע כלל בקבוצה הבכירה.
בתחילת עונת 2014/15 האריך זלקה את חוזהו בברמן עד לשנת 2018. בספטמבר 2014 הבקיע זלקה את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בהפסד 2–4 לאאוגסבורג במסגרת הבונדסליגה.
עד לתום עונה זו הבקיע זלקה תשעה שערי ליגה, ובתשעת המחזורים האחרונים הבקיע ארבעה שערים ובישל ארבעה, וסייע לורדר ברמן לסיים במקום העשירי, לאחר שבילתה את רוב העונה בתחתית.
על אף שזלקה היה חתום על חוזה בורדר ברמן עד לשנת 2018, נמכר זלקה במהלך עונת 2014/15 לר.ב.
לייפציג מהבונדסליגה השנייה תמורת שמונה מיליון אירו, והיה לשחקן היקר ביותר בתולדות הבונדסליגה השנייה.
זלקה הצהיר על המעבר עוד באפריל 2015, כאשר שיחק עדיין בורדר ברמן.
החלטתו של זלקה לרדת לבונדסליגה השנייה נתפסה כמונעת ממניעים כלכליים בלבד, שכן ר.ב.
לייפציג נחשב כמועדון שנוי במחלוקת מבחינת ההתנהלות הכלכלית והקשר לקונצרן רד בול.
אוהדי ורדר ברמן הקניטו ולעגו לזלקה במחזורים שנשארו עד לתום העונה, על אף שבמחזורים אלה הציג כושר שיא.
כאשר נשאל זלקה על החלטתו לרדת ליגה ועל שריקות הבוז מאוהדי ורדר ברמן, הוא ענה שהוא בהחלט מבין את שריקות הבוז, אך הוא אדם חזק שיתמודד עם זה, וברצונו להיות חלק מהפרויקט החדש שנבנה בלייפציג, להעפיל ליגה עם ר.ב.
לייפציג ולהגיע לצמרת הגבוהה של הכדורגל הגרמני.
ב-25 ביולי 2015 ערך זלקה את הופעת הבכורה בר.ב.
לייפציג במסגרת הבונדסליגה השנייה מול פ.ס.וו.
פרנקפורט, וכעבור שבוע הבקיע את שערו הראשון בתיקו 2-2 מול גרויטר פירט.
לייפציג וזלקה היו בצמרת הליגה, וב-8 במאי 2015, לאחר ניצחון 0–2 על קרלסרוהה, הבטיחו את עלייתם לבונדסליגה מהמקום השני אחרי פרייבורג, לראשונה בתולדות המועדון.
זלקה הבקיע בעונה זו עשרה שערי ליגה, ושיתף פעולה בהתקפה עם אמיל פורסברג, מרסל זביצר, דומיניק קייזר ויוסוף פאולסן.
לייפציג במקום השני המפתיע בבונדסליגה, בעונת הבכורה של הקבוצה בליגה.
עם זאת, זלקה מיעט לשחק באופן יחסי עקב תחרות גדולה בהתקפת הקבוצה עם טימו ורנר, יוסוף פאולסן, מרסל זביצר ואוליבר ברק, ועלה בעיקר כמחליף.
בעונה זו הבקיע זלקה ארבעה שערים.
ב-1 ביוני 2017 חתם בהרטה ברלין.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2017/18, הבקיע זלקה עשרה שערי ליגה ב-27 הופעות.
ב-14 באוקטובר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–2 לשאלקה 04. בעונתו הראשונה בהרטה ברלין כבש 10 שערי ליגה.
בעונתו השנייה בקבוצה, 2018/19, הבקיע זלקה שלושה שערי ליגה.
את עונת 2019/20 החל זלקה בהרטה ברלין והבקיע שער בודד עד למחצית העונה.
ב-31 בינואר 2020 הושאל זלקה לעונה וחצי לורדר ברמן.