tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק מהעמדות המוצגות בספר עוררו סערה ציבורית בגרמניה ובאוסטריה.
הספר דן ברבות מהסוגיות הקלאסיות של אתיקה יישומית: שחרור בעלי-החיים, העדפה מתקנת, החובה לסייע לעניי העולם, הפלות, המתות חסד והמתת עוללים, ניסויים בעוברים, איכות הסביבה ומרי אזרחי.
סינגר טוען שעלינו לקבוע כיצד יש להתחשב באינטרסים של ישות על פי תכונותיה הקונקרטיות (כגון מודעות עצמית ורציונליות), ולא על פי השתייכותה לקבוצה מופשטת כלשהי (כגון המין האנושי).
ההפרדה המוסרית בין בעלי חיים לבני אנוש היא שרירותית ונשענת על דוקטרינות דתיות.
העדפה על יסוד המין הביולוגי אינה אלא סוגנות – מונח שנוצר על משקל גזענות ומציין אפליה פסולה של יצורים מסוגים אחרים.
בהתאם לכך טוען סינגר כי כאשר מדובר בבעלי חיים רציונליים ומודעים לעצמם, אסור להשתמש בהם לצורכי מזון ומחקר.
עלינו להתחשב באינטרסים של בעלי חיים כשם שאנו מתחשבים באינטרסים של בני אנוש.
הצמחונות של סינגר אינה משרתת רק את עמדותיו בקשר לבעלי חיים אלא גם את עמדותיו בנוגע לסיוע לרעבים ולהגנת הסביבה.
סינגר כותב שהארצות העשירות משתמשות ברוב התבואה כדי להזין בעלי חיים, כלומר הן הופכות אותה לבשר, לחלב ולביצים; אילו חילקו את התבואה הזו לנזקקים, הן היו מעבירות את הרעב מן העולם.
צעד זה היה משרת גם את הסביבה, מפני שתעשיית הבהמות למאכל אחראית לחלק ניכר מגזי החממה.
בספרו טוען סינגר שכדי לקבוע אם קיימת הצדקה לפגוע בטבע יש להביא בחשבון לא רק שיקולים כלכליים אלא גם שיקולים אסתטיים והיסטוריים; יתר על כן, יש להתחשב באינטרסים של כל היצורים החישוניים (כלומר היצורים המתנסים בכאב ובהנאה) הנוגעים בדבר.
עם זאת, לטענת סינגר אין מקום להרחיב את תחומי המוסר אל מעבר ליצורים חישוניים – לצמחים, למערכות אקולוגיות או לנטיפים.
זאת משום שבמקרים אלה קשה להעניק פשר למושג האינטרס: פרחים ואגמים אינם מתנסים בהנאה ובכאב.
ארוחת הצהריים של אדם רעב היא צורך בסיסי יותר ממכונית שנייה של משפחה מבוססת, מציין סינגר.
לכן האדם המוסרי בארצות השפע חייב לוותר על חלק ניכר מהכנסתו כדי לספק את צורכיהם הבסיסים של עניי העולם.
אם הוא אינו עושה כך, הוא מניח לעניים לגווע ברעב והדבר דומה לרצח.
דאגה לעניי העולם באה לידי ביטוי גם בפרק המוקדש לסוגיית הפליטים.
אליבא דסינגר, מדינות חייבות לגבש מדיניות הגירה על יסוד האינטרסים של כל האנשים המושפעים ממנה, אזרחים ופליטים כאחד.
האינטרס של הפליטים במזון, במלבוש, במחסה, במרפא ובחינוך מכריע את האינטרס של האזרחים במותרות.
מדינות השפע חייבות לקלוט פליטים כל עוד ההגירה אינה מסכנת את שלום הציבור ואת איכות הסביבה.
הפלות, המתות חסד והסערה הציבורית בגרמניה ובאוסטריה
סינגר מאמין שאין מקום להעניק הגנה לחייהם של אנשים העתידים להתענות בייסורים חשוכי מרפא, יהיו אלה עוברים, תינוקות בני יומם או בוגרים נוטים למות.
לחיי אנוש יש ערך משתנה, טוען סינגר, ולעיתים ראוי ליטול חיי אנוש בכוונה – למשל אם אדם חושב שטוב מותו מחייו.
עמדות אלה מעוררות התנגדות עזה בארצות דוברות גרמנית, היות שבעיני תושביהן הן דומות לתוכנית "המתות החסד" של הנאצים.
בנספח למהדורה השנייה מתוארת הסערה שחולל הספר בארצות דוברות גרמנית.
מוסריות לגליסטית הוא מונח המתייחס לעמדה הטוענת שיש לעשות שימוש בחקיקה על מנת להטמיע ערכים מוסריים.
חקיקה מטבעה שואפת להתאים בין חוקים לערכים המוסריים המקובלים בחברה, ולכן השימוש במונח מוסריות לגליסטית מתייחס לחקיקה שאוסרת פעילות שלא עוברת על עקרון הנזק, כלומר פעילות שנעשית בין אדם לעצמו, או בין אדם לחברו בהסכמה.
חוקים האוסרים על הומוסקסואליות, או על פעילויות מיניות מסוימות אשר נעשות בהסכמה, נחשבים כמוסריות לגליסטית.
דוגמה נוספת היא צנזורה על תכנים פורנוגרפיים או אלימים במיוחד.
העיקרון המנחה את הצנזורים בנושאים אלו הוא לרוב עקרון מוסרי (ולא עקרון ביטחוני כמו בצנזורה צבאית): התנהגות אלימה או פרונוגרפיה היא לא ראויה לצפייה, עד גיל מסוים, או בכלל.
במדינות המערב, הוויכוח בנוגע לחוקים שנחשבים כנגועים במוסריות לגליסטית מתרכז בשאלת הנזק שמביאה הפעילות האסורה.
המצדדים בלגליזציה של מריחואנה יטענו כי שימוש במריחואנה לא גורם נזק למשתמש או לזולתו, וכי עצם האיסור נובע מעיקרון מוסרי האוסר שימוש בסמים לצורכי הנאה.
לעומתם, מצדדי החוק יטענו כי השימוש מביא נזק למשתמש ומשפיע לרעה על זולתו ולכן הוא מוצדק.
מוסריות לגליסטית נבדלת מסוגים שונים של חקיקה פטרנליסטית, בכך שחקיקת החוק נובעת מעקרון מוסרי כלשהו, ולא מתוך סיבות תועלתניות אחרות.
עובד בעל מוסר עבודה גבוה מזדהה עם מטרות הארגון ופועל כמיטב הבנתו ויכולתו להשגת מטרות אלה.
מאחר ש"מטרות הארגון" כלליות מאוד, התרגום האופרטיבי שלהם מתבטא ב"ציפיות ההנהלה" הכלליות מחברי הארגון והמיוחדות מכל בעל תפקיד, שמתבטאות בין השאר בהסכמי עבודה, נהלים והוראות.
מוסר עבודה קשור בציפיות הנהלה שהן לגיטימיות; אם יש התנגשות בין עקרונות מוסר חברתי כללי לבין מוסר עבודה, שהוא רק היבט אחד מתוך המכלול של מוסר, הן אינן לגיטימיות.
למשל, במפעל שפועל בניגוד לחוק וגורם נזק לסביבה, לעובדיו או לקהילה, ההנהלה עשויה לצפות מהעובדים שישתפו פעולה ולא ידווחו לנפגעים על נזק שנגרם להם, אך ציפיות כאלה סותרות את המוסר החברתי, ולכן אינן לגיטימיות.
מוסר עבודה היא תכונה מוערכת בארגונים רבים בחברה המערבית, ולעיתים קרובות היא עשויה לתרום להגדלת תחומי אחריותו של העובד ולקידומו המקצועי בארגון.
מוסרנות היא ביקורת מוסרית כללית ורחבה לגבי ערכים ואתיקה בעולם, בשונה ממוסר, שמתייחס לתחומים יותר ספציפיים במציאות היומיומית.
הקונוטציה של הביטוי היא לרוב שלילית.
מונח דומה המבטא יחס שלילי לאדם המתנהג במוסרנות מוגזמת או מעוותת הוא "יפה נפש".
יש הטוענים כי המוסרנות היא בעצם צביעות, כאשר אדם נותן ביקורת מוסרית אוניברסלית בעוד הוא עצמו אינו עומד בסטנדרטים שהציב, או מנסה להתבדל מתופעה או אירוע ובמקום זאת מנסה ליצור בו שינוי באמצעות הטפה מוסרנית.
לעיתים השימוש במונח זה נעשה בביטול כלפי רעיונות הקוראים לשינוי קיצוני באורחות חיים מקובלות, בטענה כי זוהי מוסריות מרחיקת לכת ולא מציאותית.
מוסר השילומים היא סדרה של סרטים תיעודיים, בסגנון דוקו-אקטיביזם, שיצרו אורלי וילנאי וגיא מרוז בשנים 2007–2011, העוקבת אחר מצבם הכלכלי הקשה של ניצולי השואה בישראל ומנסה לבחון מדוע ישנם ניצולי שואה שאינם מקבלים עזרה מגופים ממסדיים שהוקמו לשם כך.
הסרט זכה לרייטינג הגבוה ביותר באותו יום - 15.3%.
בעקבות הסערה הציבורית שיצר הסרט הראשון, יצרו וילנאי ומרוז סרט המשך - "מוסר השילומים - המלחמה נמשכת".
בנוסף נטען כי ועדת התביעות החזיקה באותה עת 900 מיליון דולר, ואינה מעבירה אותם לידי ניצולי השואה.
ועדת התביעות הפעילה לחצים נגד השידור ולניר טען שהסרט רצוף אי דיוקים וסגנונו כמעט אנטישמי.
לניר אף הודיע כי הוא מוכן לשלם הרבה יותר מכפי שהשקיע בסרט - 50 אלף דולר - כדי למנוע את שידורו.
הסרט השלישי "מוסר השילומים - חשבון פתוח", שודר בערב יום השואה ב-20 באפריל 2009 ב-yes דוקו, ועסק ברכוש היהודי, בשווי עשרות מיליארדי דולרים, שהולאם על-ידי הממשלה הפולנית.
הסרט הרביעי והאחרון בסדר "מוסר השילומים: סוף המסע", שודר בערב יום השואה ב-1 במאי 2011 ב-yes דוקו, מסכם את הסרטים הקודמים בסדרה ומתעד את המאבק בו לקחו אורלי וגיא חלק למען שינוי הנהלים בנושא.
בעקבות שידור הסרט השני בסדרה הגישה ועידת התביעות, בספטמבר 2008, תביעת דיבה על סך 4 מיליון ש"ח נגד יוצריה.
בתגובה אמרו מרוז ווילנאי כי ועדת התביעות: "מנסה לסתום פיות".
במסגרת תביעת הדיבה הגיש נעם לניר מצדו תצהיר, המסביר מדוע ביקש למנוע את השידור, בו כתב: "הסרט מעוות את המציאות, אינו נאמן לאמת.
מוסר אדונים ומוסר עבדים הוא נושא מרכזי בספריו של פרידריך ניטשה, בפרט בספרים מעבר לטוב ולרוע ולגנאלוגיה של המוסר.
ניטשה טען כי ישנם שני סוגים בסיסיים של מוסר: מוסר אדונים ומוסר עבדים.
ערכי מוסר העבדים הם נדיבות, ענווה, אהדה, ואילו ערכי מוסר האדונים הם גאווה, כוח, ואצילות.
מוסר האדונים שוקל את פעולותיו בקנה מידה של תוצאות טובות או רעות, בניגוד למוסר העבדים אשר שוקל פעולות בקנה מידה של כוונות טובות או רעות.
לדברי ניטשה מוסר העבדים התעצב ברומא העתיקה, כאשר הנצרות שהייתה כת חסרת כוח נדרסה ונוצלה על ידי בעלי כוח, ואזי כוח, עוצמה, ואומץ, נחשבו כטוב והעדרם כרע.
הנוצרים המושפלים פיתחו אלטרנטיבה, והפכו את המושגים באופן לשוני.
וטענו שהטוב הוא הכנוע, העניו, והחלש.
ואילו החצוף, הדורס, הפוגע, הוא רע – מתוך תודעה פסיכולוגית אותה ניטשה מכנה "רסנטימנט", צורה מיוחדת של טינה וקנאה של חסר האונים כלפי החזק.
במרוצת הזמן החלו האדונים לאמץ את זווית הראייה של העבדים, ומשכך שוב לא יכלו לשלוט בהם, ובכך הדיח מוסר העבדים את מוסר האדונים.
לטענתו של ניטשה היכולת של האדם לחיות חיים טובים, מבוססת על היותו אותנטי - חי את החיים בצורה זורמת, עם חיבור לרצונותיו, ומעל הכל הרצון החזק ביותר לדברי ניטשה, הרצון לעוצמה.
ניטשה ראה את רגש העוצמה כדבר העיקרי היכול לתת לאדם הרגשה טובה:
מוסר עבדים פוגע בדרישה זאת, בכך שהתלוי ברחמי האחרים, חי בצורה מושפלת וחסרת עוצמה, ובכך הוא חי בצורה מזויפת שאינה תואמת לרצונו הבסיסי של האדם.
ובנוסף לכך חברה המבוססת על מוסר עבדים, מדכאת את רצונו הטבעי של האדם.
אדם החייב לחמול, להיות נדיב וענו, אינו יכול לבטא את רצונותיו הוא, והוא חי בצורה מזויפת ושקרית.
בשונה מכך מוסר אדונים הוא יותר קרוב לטבעו של האדם, בכך שהמוסר הזה דורש אומץ, כח, בצורה המתאימה יותר לרצון האותנטי של האדם.
מוסר כפול (או סטנדרט כפול) הוא יישום של גישות מוסריות שונות בשני מקרים דומים.
במקרים של מוסר כפול מקובל (בקרב החברה, בקרב גוף מסוים או על ידי יחיד) שמילים, ביטויים, נורמות החברתיות, או הכללות מיושמים על ידי (או כלפי) קבוצה אחת של אנשים, אך לא מקובלים ואף נחשבים לטאבו כאשר הם מיושמים על ידי (או כלפי) קבוצה אחרת.
השוני בין הקבוצות יכול להיות בגיל, באתניות, בגזע, בדת, במגדר וכו'.
ישנם מקרים שבהם יישום של גישות מוסריות שונות במקרים שנראים דומים אינו מצביע בהכרח על מוסר כפול.
לעיתים המקרים לגביהם מיושמת גישה מוסרית שונה רק נראים דומים, אך למעשה הם שונים ובחינה מדוקדקת של הנסיבות עשויה לגלות שהמצבים נבדלים זה מזה (למשל במציאות הפיזית או בחובה המוסרית).
מוסר כפול נתפס כדבר שלילי, כיוון שהוא מצביע בדרך כלל על קיומה של צביעות, הטיה או התנהגות לא צודקת.
יישום מדיניות מוסר כפול נחשב להפרת הזכות לשוויון.
מוסר כפול במיניות מתייחס לשיפוט שונה ביחס להתנהגות מינית של גברים ונשים.
באופן מסורתי, הגישה היא שגברים אמורים ליזום יחסי מין ונשים תפקידן הוא רק להסכים או לסרב.
כינוי הגנאי "שרמוטה" מייצג את השיפוט לחומרה של נשים המקיימות יחסי מין עם בני ובנות זוג רבים בניגוד לגברים.
קידום הצורך של נערות, אך לא נערים, להימנע ממגע מיני לפני הנישואין.
הטענה לפיה נשים שמתלבשות באופן חושפני אשמות בכך שהן מוטרדות מינית או הופכות לקרבנות של אלימות מינית.
מצב שבו לקבוצות שונות בעלות זכויות משפטיות שוות ניתנות דרגות שונות של הגנה או ייצוג משפטיים מהווה סטנדרט כפול.
סטנדרטים כפולים כאלה נתפסים כלא מוצדקים, משום שהם מפרים עיקרון משותף של פסיקה משפטית מודרנית - שכל הצדדים שווים בפני החוק.
על פי עיקרון זה, שופטים אמורים להיות חסרי פניות, ועליהם ליישם את אותן אמות מידה על כל האנשים, ללא קשר להטיות הסובייקטיביות או ההעדפות שלהם לגבי מעמד חברתי, דרגה, מוצא אתני, מגדר, נטייה מינית, דת, גיל או הבחנות אחרות.
מוסרות (גם מוסרה) הוא שמו של מקום הנזכר במקרא כאחת מתחנות (ה28 במספר) בני ישראל במסעם לאחר יציאת מצרים.
בני ישראל הגיעו למוסרות לאחר שהיו בחשמונה, וממסורות המשיכו לבארות בני יעקן, בדרכם לארץ ישראל: .
בספר דברים חזרה התורה על פירוט מסעות בני ישראל במוסרות אך בשינוי סדר המסעות: .
בתלמוד ירושלמי התקשו בדברי הפסוק, שהרי אהרן מת ונקבר בהור ההר, ואילו בפסוק זה נאמר שמת במסורה.
מלבד זה התקשו בסתירת הפסוקים כאשר בספר במדבר כפי שהובא לעיל נאמר שבני ישראל נסעו ממסורות לבני יעקב, ואילו בספר דברים נאמר שנסעו מבארות בני יעקן למוסרה.
לכן מיד ערכו הספד בעודם במסורה, לכן נכתב בפסוק כאילו מת אהרן במוסרה.
פרשני המקרא כתבו ליישב את סתירת בפסוקים בדרכים אחרות, על פי פשוטו של מקרא:
הרשב"ם על התורה כתב ליישב הסתירה בפשוטו, שכוונת התורה "נסעו מבארות בני יעקן מוסרה" היינו מבני יעקן שליד מוסרה, או מבני יעקן שהגיעו לשם ממוסרה.
בפירוש האבן עזרא כתב ליישב ש"מוסרות" הוא מקום אחד, אך מוסרה הוא מקום אחר.
אך הרמב"ן דחה פירושו, וכתב שדרך התורה לשנות במעט את שמות המקומות והאנשים.
מוּסְתַחַבּ או מַנְדוּב הוא מושג בהלכה האסלאמית שמשמעותו "מומלץ", ובתחומו נמצאים מעשים אשר אינם בגדר חובה, אך בגדר המלצה.
מעשה שמוגדר כ"מוסתחב" הוא מעשה שעל פי ההלכה והתאולוגיה של האסלאם, עשייתו מזכה בשכר מאת אללה, ובדרך כלל מביאה גם תועלת בעולם הזה, ואשר אי עשייתו או הימנעות מעשייתו אינן מושכות עונש אלוהי ואינן גורמות לנזק בעולם הזה או בעולם הבא.
ההפך מ"מוסתחב" הוא "מכרוה" (مكروه), אשר משמעותו "שנוא", או "בלתי רצוי".
רשימה זו מציגה את 30 שחקני ליגת ה-NBA אשר מסרו את מספר האסיסטים הרב ביותר בליגה.
מוסר האסיסטים המוביל בתולדות ה-NBA הוא ג'ון סטוקטון אשר לאורך 19 עונותיו בליגה מסר 15,806 אסיסטים בסך הכול.
רשימת 50 מוסרי האסיסטים המובילים
מֻעאד' אִבְּן ג'בּל היה אחד מהצחאבה, בני לווייתו של מוחמד.
אבן ג'בל היה בין שבעים האנשים מהאנצאר אשר נשבעו אמונים לנביא בשבועת עקבה השנייה.
דבקותו הפכה אותו לפוסק הלכה מומחה, גדול יותר מכל האחרים.
ההיסטוריה מציירת אותו כאדם בעל תובנות יוצאות דופן, ובעל שכל היוצא מגדר הרגיל.
ועומר בן אל-ח'טאב נהג להתייעץ איתו.
מספרים שכאשר הוא היה מדבר, היה זה כאילו שאור ופנינים זוהרים מתוך פיו.
הוא הגיע לפסגות הידע והכבוד בעוד הנביא היה בחיים, ונשאר במעמדו הנישא גם לאחר מותו של הנביא.
אבן ג'בל היה ידוע בנדיבותו.
כאשר מוחמד נפטר, הוא היה עדיין בתימן, לשם שלח אותו מוחמד במטרה ללמד את המוסלמים את דתם והלכתם.
כאשר שב מתימן במהלך שלטונו של אבו בכר, עומר אבן אלח'טאב שמע שהתעשר, והציע לאבו בכר שהקהילה תיקח חצי מהונו.
לאחר זמן מה, אבן ג'בל היגר לסוריה, שם הוא חי בין האנשים כמורה ומומחה להלכה.
כאשר אבו עוביידה, המושל של סוריה נפטר, עומר אבן אלח'טאב מינה את אבן ג'בל לתפוס את מקומו של אבו עוביידה בשלטון.
כמה חודשים אחר כך הוא נפטר.
מוסר בריכות (שם מדעי: Sciaenops ocellatus) הוא מין של דג גרם ממשפחת המסריים, המהווה מין יחיד בסוגו.
הוא חי במערב האוקיינוס האטלנטי שבין מסצ'וסטס לפלורידה ובמפרץ מקסיקו.
הוא קרוב למין פוגוניאס קרומיס ולעיתים מזדווג איתו.
המוסר מגיע לאורך של 55 עד 80 ס"מ בממוצע אך פרטים גדולים הגיעו לאורך 150 ס"מ ומשקל 45 ק"ג.
הוא יכול לחיות בטבע עד גיל 50. הוא בעל ראש גדול ומוגבה, לסתות חזקות וסנפירים קצרים ופרוקים.
צבעו של המוסר אדום-ורדרד עם גוף אפור בהיר עד לבן והסנפירים אפורים.
סמוך לזנב ישנם 2 טבעות עיניים מדומות המשמשות כנראה לחקיינות עצמית המסתירה את ראש הדג ומבלבלת את טורפיו.
עם זאת החיקוי לא מוצלח במיוחד והדג מתגונן בעיקר בשחייה מהירה.
דג זה ניזון בקרבת קרקעית הים מסרטנים וחסילונים שונים ומדגים אחרים כמו קיפונאים, ספרוסיים, סרדיניים, טריגליים, לטנוניים ואף ממיני מסריים קטנים.
הדג חי במים חמימים לאורך דרום ארצות הברית ומפרץ מקסיקו בקרבת החופים והשוניות.
דג זה נידוג כדג מאכל מסחרי וגם כדג ספורט עקב גודלו המרשים והוא דג הספורט היקר ביותר במפרץ מקסיקו.
הוא גם מגודל בחקלאות ימית לאורך החופים.
הדג נפוץ ואיננו מצוי בסכנה בטבע.
מועאוויה באראזאנגי (1944–2022) היה גאופיזיקאי, סייסמולוג וגאולוג אמריקאי ממוצא סורי וידוע בתרומתו לקידום הבנת הטקטוניקה של המזרח התיכון.
באראזאנגי סיים לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת דמשק, סוריה בשנת 1965, בפקולטה למדעים עם התמקדות בפיזיקה, גאולוגיה, מתמטיקה וכימיה.
כעבור שנתיים השלים את לימודיו לתואר שני בגאולוגיה וגאופיזיקה באוניברסיטת מינסוטה שבארצות הברית ובשנת 1971 קיבל את התואר דוקטור לפילוסופיה במצפה כדור-הארץ "למונט-דוהרטי" של אוניברסיטת קולומביה בהתמחות בסייסמולוגיה וסייסמוטקטוניקה.
במהלך לימודיו לתואר שני לימד ושימש כעוזר מחקר במחלקה לגאולוגיה וגאופיזיקה באוניברסיטת מינסוטה, ובמהלך מחקרו לדוקטוראט שימש כעמית מחקר ועוזר מחקר בכיר באוניברסיטת קולומביה.
מאז שנת 1972, מיד לאחר שקיבל את תואר הדוקטור, התקבל לאוניברסיטת קורנל, ועד היום, התקדם בדרגות האקדמיות באוניברסיטה זו עד לדרגת פרופסור מן המניין במחלקה למדעי כדורה הארץ והאטמוספירה.
בשנים 1988 - 2009 הוא ניהל את המכון למחקר היבשות באונ' קורנל, וחבר בוועדת ההיגוי של המכון.
בשנת 1979 הוא יצא לשנתיים לאוניברסיטת המלך עבדולעזיז אשר בג'דה, ערב הסעודית, ושימש שם כראש המחלקה לגאופיזיקה בפקולטה למדעי כדור הארץ.
במהלך עבודתו בקורנל עסק בנוסף למחקריו גם בעבודות ייעוץ ובחברוּת בוועדות בינלאומיות וכדלקמן:
1981 - 1982 - יועץ ראשי וחבר בוועדה האקדמית מטעם אונסק"ו להכנת תוכנית להערכת סיכונים סייסמיים וצמצומם במרחב הערבי.
1983 - חבר בוועדה הטכנית הלאומית של ערב הסעודית לחקר רעידות האדמה לשם הערכת וצמצום הסיכונים הסייסמיים בממלכה.
1982 - 1987 נציג אונסק"ו לתימן, סוריה וירדן להכנת, ייעוץ ותיאום יישום התכנית להערכת הסיכונים הסייסמיים וצמצומם במרחב הערבי שהוכנה על ידו וע"י עמיתיו בתחילת העשור.
1986 - ערך את שני הכרכים, מס' 13 ומס' 14, של הסדרה הגאודינמית בת 31 הכרכים שהפיץ האיחוד האמריקני לגאופיזיקה , כרכים שעסקו במבט גלובלי על רפלקציה סייסמית והקרום היבשתי ברפלקציה זו.
1988 - 1999, 2004 - יועץ מטעם תוכנית האו"ם לפיתוח (UNDP) לוועדה לאנרגיה אטומית הסורית, למרכז הלאומי הסייסמולוגי הסורי ולמשרד הפנים והסביבה הסורי בעניין סיכוני רעידות אדמה באזור וניתוח ופיענוח נתונים סייסמיים מהאזור.
1987 - 1991 - חבר בוועדה לגאודינמיקה וטקטונו-פיזיקה של האיגוד הבינלאומי לסייסמולוגיה ופיזיקה של פנים כדור הארץ.
1986 - 1997 - מתאם התכנית למדעי כדור הארץ עבור מדינות המזרח התיכון וצפון אפריקה.
תוכנית זו הייתה חלק מתוכנית הליתוספירה הבינלאומית של האיגוד הבינלאומי למדעי הגאולוגיה ושל האיגוד הבינלאומי לגאודזיה וגאופיזיקה.
1991 - 1997 - חבר הוועדה למדינות מתפתחות מטעם האיגוד הבינלאומי לסייסמולוגיה ופיזיקה של פנים כדור הארץ.
1989 - 1996 - שימש כעורך עבור מדינות ערב במיזם למיפוי השברים הפעילים הגדולים על פני כדור הארץ (בראשותו של ד"ר ו.
זאת במסגרת תוכנית הליתוספירה הבינלאומית של האיגוד הבינלאומי למדעי הגאולוגיה ושל האיגוד הבינלאומי לגאודזיה וגאופיזיקה.
1998 - 2003 - יו"ר מיזם הניסוי הסייסמי של מזרח טורקיה/הרמה האנטולית מטעם אונ' קורנל בשיתוף אוניברסיטת בואזיצ'י מאיסטנבול.
1999 - יו"ר משותף יחד עם תלמידו לדוקטוראט בעבר של מיזם הטקטוניקה הפעילה של סוריה ולבנון - מחקר רב שנתי, רב תחומי של הקטע הצפוני של מערכת השברים של ים המלח.
המבנה הליתוספרי והסיסמוטקטוני של שרשראות הרים פנים יבשתיות ואזורי התנגשות צעירים של לוחות טקטוניים.
שרשרת הקימוט הפלמירידי במרכז סוריה לרבות בקע הפרת.
מחקר מפורט של הרמה האנטולית במזרח טורקיה - אחד מאזורי ההתנגשות היבשתית הצעירים על פני כדור הארץ.
איסוף וארגון כל הנתונים הגאולוגיים, הגאופיזיים והסייסמולוגיים הזמינים של המזרח התיכון וצפון אפריקה תוך שימוש במערכות מידע גאוגרפי (GIS) בקנה מידה גדול.
הטקטוניקה הפעילה של סוריה ולבנון מבקעת הלבנון וצפון מזרחה.
מועאויה היא סדרה היסטורית סעודית ששודרה בחודש רמדאן 2025.
הסדרה עוסקת בביוגרפיה של מועאויה בן אבי-סופיאן, מייסד הח'ליפות האומיית בדמשק.
הסדרה מציגה את האירועים החל מלידתו של מועאויה, דרך עלייתו לשלטון בדמשק ועד לפטירתו.
במקביל מוצגת ההתרחשות ההיסטורית בימים אלו בחצי האי ערב, החל מימי ארבעת הח'ליפים הראשונים שהנהיגו את קהילת המוסלמים לאחר מות הנביא מוחמד, המכונים הח'ליפים ישרי הדרך (אל-ח'לפאא' אל-ראשדון).
הראשון מביניהם הוא אבו בכר אל-צדיק, השני עומר בן אל-ח'טאב, השלישי עות'מאן בן עפאן והח'ליף הרביעי עלי בן אבי טאלב.
לאחר מכן נסקרת עלייתו לשלטון של חסן בן עלי, ויתורו על הח'ליפות, ועלייתו לגדולה של מועאויה בן אבי סופיאן.
הצילומים לסדרה החלו ביולי 2022, עם תקציב המוערך בכ-100 מיליון דולר ונחשב להפקה הגדולה ביותר בתולדות הדרמה הערבית.
הסדרה הופקה על ידי אולפני MBC סעודיה.
המוסר היהודי הוא האתיקה של היהדות או של העם היהודי.
כסוג של אתיקה נורמטיבית, האתיקה היהודית כוללת סוגיות במשפט העברי וכמו גם סוגיות שאינן משפטיות.
בלא מעט מקרים, קיימת התכנסות של היהדות ושל המסורת הפילוסופית המערבית של המוסר.
היהדות מתאפיינת בכך שמצוות הדת מקיפות בה את כל החיים, בכל היבט שלהם – תזונה, רפואה, תעסוקה, התנהלות יומיומית והתנהלות במצבים חריגים או בתאריכים מיוחדים.
כתוצאה מכך, גם המוסר היהודי עוסק בכל היבט של חיי האדם, יחסו לבני אדם אחרים והתנהלות שבינו לבין עצמו.
בנוסף, המוסר היהודי כולל שני רבדים: האחד, הרובד המחויב הכלול במצוות הדת, והשני, הרובד המוסרי שאיננו מחויב במפורש, אך האדם היהודי נדרש לנהוג לפיו.
מלבד זאת, היהדות מציגה גם חובות מוסריות כלפי מי שאינם יהודים.
ניתן למצוא מסורות מוסריות ברחבי התנ"ך ובתורה שבעל-פה הכוללת את פירושיהם והרחבותיהם של חז"ל.
אתיקה היא היבט מרכזי בספרות ההלכה הרבנית, כבר במשנה ובתלמוד.
במשנה מוקדשת מסכת שלמה לעניינים מוסריים, מסכת אבות, ואילו בתלמוד מופיע המוסר בעיקר בדברי אגדה.
כתבים רבניים מרכזיים בימי הביניים עסקו בהיבטים מוסריים, חלקם כתגובה או כהרחבה של הפילוסופיה היוונית.
כך למשל הרמב"ם הציע פרשנות יהודית לרעיונותיו של אריסטו (בעיקר ביחס לספרו האתיקה של אריסטו).
הרמב"ם, בתורו, השפיע על תומאס אקווינס, דמות דומיננטית ב ובמסורת משפט הטבע של התאולוגיה המוסרית הנוצרית.
הרלוונטיות של המשפט הטבעי לפילוסופיה היהודית של ימי הביניים היא נושא שנוי במחלוקת בין החוקרים.
רבנים מימי הביניים וראשית העת החדשה יצרו גם מסורת דתית של מוסר יהודי.
מסורת מוסרית זו באה לידי ביטוי בספרות המוסר, המציגה מידות טובות וחסרונות בצורה דידקטית.
דוגמאות לספרות מוסרית מימי הביניים כוללות:
תורת חובות הלבבות מאת רבנו בחיי אבן פקודה
מעלות המידות מאת יחיאל בן יקותיאל ממשפחת הענוים מרומא
אורחות צדיקים, מאת מחבר אנונימי
כד הקמח מאת בחיי בן אשר
מקורות חשובים של מוסר יהודי הלכתי מהתקופה הזו כוללים את:
השולחן ערוך מאת רבי יוסף קארו, עם הגהותיו של רבי משה איסרליש, במיוחד סדר חושן משפט
מגוון ספרי שאלות ותשובות מאת מחברים שונים בימי הביניים
בתקופה המודרנית, המוסר היהודי הצמיח ענפים רבים, בין השאר בשל התפתחויות באתיקה המודרנית וגם בשל היווצרותן של תנועות דתיות יהודיות נפרדות.
מגמות במוסר הנורמטיבי היהודי המודרני כוללות:
תנועת המוסר הקדומה, בעיקר בכתביהם של רבנים מהמאה ה-18 כמו משה חיים לוצאטו בספרו מסילת ישרים.
קו מוסרי מאוחר יותר, חורג מהאורתודוקסיה, הובל על ידי סופרי ההשכלה כמו נפתלי הרץ וייזל ומנחם מנדל לפין.
תנועת המוסר המאוחרת במאה ה-19 בתוך הקהילה היהודית האשכנזית האורתודוקסית, בהובלתו של רבי ישראל סלנטר.
קו מוסרי שונה נקטה התנועה הרפורמית של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, כשהיא מקדמת את היהדות כמונותאיזם המוסרי המקורי, בעיקר בכתביהם של אברהם גייגר וקאופמן קוהלר.
רעיונות דומים הופיעו כבר אצל משה מנדלסון ולפיהם היהדות קיבלה את התורה והמוסר כפיקדון עבור כלל האנושות.
במאות ה-20 וה-21, רבנים אורתודוקסיים רבים עסקו באתיקה יישומית על ידי כתיבת תשובות הלכתיות בעלות היבטים מוסריים, במיוחד בנושאים כמו ביואתיקה ואתיקה עסקית.
כולל דמויות כמו הרב יוסף שלום אלישיב, הרב אליעזר יהודה ולדנברג והרב שלמה זלמן אוירבך.
גם רבנים קונסרבטיביים עסקו בתחום, ובהם הפילוסוף והרב אליוט דורף.
במאות ה-20 וה-21, רבנים רפורמים ורקונסטרוקציוניסטים יצרו גישות חדשות לאתיקה יהודית, למשל, בכתביהם של יוג'ין בורוביץ ו.
במאות ה-20 וה-21 יצר הפמיניזם היהודי , תוך שימוש בעקרונות האתיקה הפמיניסטית.
דמויות בולטות בתחום הן ג'ודית פלאסקו, רחל אדלר ותמר רוס.
פילוסופים יהודים מודרניים אחרים נקטו במגוון גישות אתיות, בדרגות שונות של הסתמכות על מקורות יהודיים מסורתיים, ולעיתים תוך הסתמכות על מסורות מוסריות אחרות.
למשל, הרמן כהן חיבר את ספרו 'דת התבונה' במסורת .
מרטין בובר כתב על נושאים אתיים וחברתיים שונים, כולל האתיקה הדיאלוגית של אני ואתה.
הנס יונאס, תלמידו של מרטין היידגר, מסתמך על פנומנולוגיה בכתביו על ביואתיקה, טכנולוגיה ואחריות.
עמנואל לוינס ביקש להבחין בין כתביו הפילוסופיים ובין כתביו היהודיים, הגם שהשפעת המוסר היהודי ניכרת גם בשאר כתביו.
בספרי הנביאים הם מעודדים את כל בני האדם לחיות חיים ישרים, לגמול חסד לנזקקים ולפעול בצדק, להפגין חמלה לסובלים, לבטא מידות של נדיבות ואמונה, להרגיל טבע שוחר שלום ולהשרות רוח ענווה.
אם כי יש מקרים חריגים בהם נדרשו מידות שונות, כולל הפגנה של מידת אכזריות מול עמלק, למשל.
אך גם אז הדבר מנומק גם מבחינה מוסרית.
הנביאים גם דורשים הבעת נאמנות אזרחית, אפילו לשליט זר, כמאמר הנביא ירמיהו: "ודרשו את שלום העיר אשר הגליתי אתכם שמה והתפללו בעדה אל ה' כי בשלומה יהיה לכם שלום".
המשנה, התלמוד בבלי והתלמוד ירושלמי רוויים בדוגמאות של אתיקה ומוסר, בעיקר בסוגיות של בין אדם לחברו.
כך למשל, הלל הזקן ניסח גרסה מוקדמת של וקבע "דעלך סני לחברך לא תעביד", כלומר, מה ששנוא עליך - לא תעשה לחברך.
רבי עקיבא קבע כי "ואהבת לרעך כמוך" הוא "כלל גדול בתורה", ואילו בן עזאי טען כי "זה ספר תולדות אדם זה כלל גדול מזה".
רבי עקיבא גם קבע כי "חביב אדם שנברא בצלם".
רבי שמלאי אמר: "שש מאות ושלש עשרה מצות נאמרו לו למשה...
בא דוד והעמידן על אחת עשרה, דכתיב 'מזמור לדוד, ה' מי יגור באהלך מי ישכון בהר קדשך, הולך תמים ופועל צדק ודובר אמת בלבבו, לא רגל על לשונו, לא עשה לרעהו רעה, וחרפה לא נשא על קרובו, נבזה בעיניו נמאס, ואת יראי ה' יכבד.
נשבע להרע ולא ימיר, כספו לא נתן בנשך, ושוחד על נקי לא לקח.
במסכת אבות מובאים דברי רבי שמעון בן גמליאל: "על שלושה דברים העולם קיים, על הדין ועל האמת ועל השלום".
צדק: במשמעותו הוא דין צדק, במובן של דין פרוטה כדין מאה.
התורה מקפידה אפילו על קוצו של יוד בענייני ממון, כולל איסור על הלנת שכר של פועל אפילו ללילה אחד.
התורה מצווה גם לא לגנוב, מטילה איסור ריבית, דורשת את קיומם של בתי דין וקובעת "צדק צדק תרדוף".
אמת: ברשימת המצוות ישנן חובות רבות בסוגיות כלכליות, המשלבות הקפדה על דין צדק ועל חשיבות האמת, החל מאיסורי רמאות בהונאת המידות, וכלה באיסור על עדות שקר ושבועת שווא ושבועת שקר.
התורה גם קובעת "מדבר שקר תרחק".
שלום: גם השלום משולב במצוות התורה, היא אוסרת על נקמה ואוסרת גם על נטירת איבה לאדם אחר, וכפי שכתוב: "דרכיה דרכי נעם וכל נתיבותיה שלום".
הרמב"ם לומד מפסוק זה כי "גדול השלום שכל התורה ניתנה לעשות שלום בעולם".
חסד: במשנה מובאים דברי שמעון הצדיק: "על שלושה דברים - העולם עומד: על התורה, ועל העבודה, ועל גמילות חסדים".
חסד מופיע כאחד מיסודות הקיום האנושי, וכמו שנאמר בספר תהילים: "עולם חסד יבנה".
זה כולל גם את מצוות צדקה.
חמלה: התורה מדגישה שוב ושוב את חשיבות היחס לחלש, לגר ליתום ולאלמנה, במגוון של צווים שונים.
קיים איסור מיוחד על פגיעה בהם בפסוק כל אלמנה ויתום לא תענון, ויש מענקים ייחודיים ששמורים להם.
מצווה נוספת מכירה בחולשת מעמדם של גרים באופן ספציפי, והיא מצווה על אהבת הגר.
עם זאת, בניגוד לנצרות, היהדות אינה מציבה רק ערך אחד בולט, כמו חמלה, בראש סולם הערכים.
כבוד האדם: התורה מקפידה על כבוד האדם, עד כדי כך שגם עבריין שגופתו נתלתה, נאסרת הלנתה על העץ, והתורה קובעת כי "קללת אלוהים תלוי".
כאשר נמצאת גופתו של מת מצווה שאין מי שיטפל בו, אזי משום כבודו התורה דוחה מצוות חשובות וגם מחייבת לספוג הפסד כלכלי כדי לשמור על כבוד האדם ולהביאו לקבורה ראויה.
המוסר היהודי מקדיש גם ערך וחובה לאדם ביחס לעצמו, כולל הקפדה על הבריאות, שמירת החיים, הערכה לחברות והקפדה על כבוד עצמי.
בריאות: התורה אוסרת על התאבדות, ככלל, פיקוח נפש נמצא ברף העליון של חשיבות הלכתית, והוא דוחה את כל התורה כולה.
התורה קובעת גם איסור לאכול מאכלות מסוכנים או לפגוע בגוף באמצעות צומות מרובים.
התלמוד קובע כי "כל היושב בתענית נקרא חוטא", ומזהיר כי חמירא סכנתא מאיסורא.
יתר על כן, התורה קובעת כי נזיר נחשב חוטא, ובתלמוד מוסבר כי חטאו הוא בכך ש"ציער עצמו מן היין".
חברות: המשנה מצווה "קנה לך חבר", והתלמוד קובע "או חברותא או מיתותא".
היהדות גם מכירה בערכה של קהילתיות, והיהודי מצווה כמעט בכל עת לפגוש בני אדם נוספים, לצורך מניין בתפילה, בקריאת התורה או למטרות אחרות.
כבוד עצמי: היהדות מצווה על האדם לשמור על כבודו העצמי, ואף להימנע מלבייש את עצמו.
התלמוד קובע כי "תלמיד חכם שנמצא רבב על בגדו - חייב מיתה", והלל הזקן הסביר כי כשאדם רוחץ את גופו ומנקה אותו, אזי הוא שומר על צלם אלוהים.
בתורה יש יותר מצוות על יושרה בדיני ממונות מאשר על כשרות המזון.
הלכות אלו פותחו והורחבו במשנה ובתלמוד (במיוחד בסדר נזיקין).
בתלמוד נאמר כי השאלה הראשונה שאדם נשאל לאחר מותו כשהוא מגיע לדין היא 'נשאת ונתת באמונה?' סוגיות נרחבות של אתיקה עסקית נידונות בהלכה, בספרי משנה תורה, בשולחן ערוך חושן משפט ובספרות השו"ת הנרחבת.
היבטים מודרניים של מוסר עסקי וכלכלי נידונו בהרחבה בכל קצוות זרמי המוסר היהודי המודרני, ממשנתו של הרב ישראל סלנטר ועד לרבנות הקונסרבטיבית, בשלל נושאים, כולל יחס ראוי לעובדים, אי הלנת שכר, יושרה בעסקים ועוד.
צדקה ביהדות אינה רק מתן מזון או כסף לעני, הרמב"ם מונה בדרגות הצדקה את המדרגה הגבוהה ביותר: "גדולה שאין למעלה ממנה זה המחזיק ביד ישראל שמך ונותן לו מתנה או הלוואה או עושה עמו שותפות או ממציא לו מלאכה כדי לחזק את ידו עד שלא יצטרך לבריות".
כלומר, היעד של מצוות הצדקה הוא לחלץ את העני ממצבו, ולא רק לבטא רחמים עליו.
על חשיבות הצדקה נאמר "צדקה תציל ממוות".
היבט מיוחד קיים בצדקה שנעשית בדרך של מתן בסתר, כדי לא לבייש את העני שלא יחווה תחושה של נזקקות.
יהודים רבים נוהגים להקפיד להפריש 'מעשר כספים', עשרה אחוזים מכל רווח כספי שלהם, לטובת מתן צדקה.
עם זאת, חז"ל אמרו שלא לתת יותר מחמישית מהכסף לצדקה, כדי שגם הנותן לא יתרושש.
בנוסף להפרשת כספי צדקה, כבר מזמן המשנה תיקנו בכל עיר וקהילה יהודית לתת לנזקקים אוכל ולינה, והטילו לצורך זה מיסוי מיוחד על חברי הקהילה.
תקנה זו שימרה את עצמה עד לימינו.
לשון הרע הוא חטא שמודגש בחומרה בתנ"ך ובחז"ל, כמו גם הוצאת שם רע או רכילות.
חז"ל ממליצים בכלל למעט בדיבור, והתלמוד קובע כי "מילה בסלע, משתוקא בתרין".
על חומרת לשון הרע נאמר שהיא חמורה כנגד שלוש העבירות החמורות ביותר, ונחשב כמו שפיכות דמים של האדם שעליו מדברים.
ישראל מאיר הכהן מראדין מוכר בעיקר על שם הספר שחיבר בשם חפץ חיים ואשר עוסק בחומרת דיבורים של לשון הרע ורכילות.
עם זאת, התורה מצווה "הוכח תוכיח את עמיתך", כלומר, קיימת מצוות תוכחה ליהודי אחר שאיננו נוהג כשורה.
עם זאת, חז"ל קבעו "כשם שמצוה על אדם לומר דבר הנשמע כך מצווה על אדם שלא לומר דבר שאינו נשמע", כך שאין טעם להוכיח אם הדבר לא יביא תועלת.
הרב ישראל בלסקי הדגיש את חשיבות המילה "עמיתך", כלומר, גם בעת מתן המוסר, זה צריך לבוא ממקום של חברות ורעות.
המסורת היהודית שמה דגש רב על כיבוד אב ואם, וגם על יראת ההורים, חובה שמופיעה כבר בעשרת הדיברות.
היהדות גם מצווה והדרת פני זקן, ציווי המחייב מתן כבוד לאדם מבוגר.
ככלל, התא המשפחתי הוא אבן יסוד חשובה ביהדות, המדרש קובע כי "כל שאין לו אישה שרוי בלא טובה, בלא עזר, בלא שמחה, בלא ברכה".
קדושת חיי הנישואין כוללת את מערכת היחסים בין בני הזוג ואת שמירת דיני הטהרה, אחריות הבעל כלפי אשתו הכוללת התחייבות מפורטת כבר בעת הנישואין במתן כתובה ומילוי מחויבויות שוטפות כלפיה, וכמו כן, במסגרת התא המשפחתי, יש מחויבויות ומטלות שהאב חייב לבנו, כמו לימוד מקצוע, לימוד שחייה ועוד.
במסגרת הנאמנות הנדרשת לתא המשפחתי, התורה אוסרת קיום יחסי מין מחוץ לנישואין, ומקל וחומר כאשר מדובר באישה נשואה כנאמר באיסור לא תנאף או במעשה אונס או גילוי עריות.
היא אחד התחומים המרכזיים של האתיקה היהודית בת זמננו.
היא החלה בעיקר כאתיקה יישומית המבוססת על ההלכה, ולאחרונה התרחבה לביואתיקה.
היא שוזרת סוגיות בביולוגיה, מדע, רפואה ואתיקה, פילוסופיה ותאולוגיה.
ביואתיקנים יהודים הם בדרך כלל רבנים שהוכשרו במדעי הרפואה ובפילוסופיה, אך עשויים להיות גם מומחים ברפואה ובאתיקה שקיבלו הכשרה בטקסטים יהודיים.
מטרת האתיקה הרפואית היהודית והביואתיקה היא להשתמש בהלכה, במסורת היהודית ובמחשבה המוסרית היהודית כדי לקבוע אלו טיפולים רפואיים או חידושים טכנולוגיים הם מוסריים, מתי מותר או אסור להשתמש בטיפולים, שאלות של קביעת רגע המוות וכדומה.
האתיקה של ממשל תקין מופיעה ביהדות כבר בתנ"ך.
מודלים שונים של סמכות פוליטית פותחו בתורה, בספרות חז"ל ומאוחר יותר בספרות היהודית הנרחבת.
הוגים יהודים בולטים רבים, כמו הרמב"ם, רואים במלוכה אידיאל מוסרי, בעוד שאחרים, כמו אברבנאל, מזלזלים במודל המלוכה.
יהודים מודרניים תמכו במגוון תנועות פוליטיות יהודיות, המבוססות לעיתים קרובות על תפיסותיהם את המוסר היהודי.
פרופ' דניאל אלעזר במחקריו ובספריו טען כי היהדות הולידה את רעיון הפרדת הרשויות וכי ניתן למצוא בה כבר את שורשי הדמוקרטיה.
מוסר המלחמה היהודי מופיע כבר בתנ"ך, עם הדגשים ייחודיים לגבי עמים שונים כמו שבעת עמי כנען או עמלק.
התורה גם ציוותה את דיני אשת יפת תואר ביחס לשבוית מלחמה, בשונה מנהגי התקופה הקדומה לגבי שלל מלחמה.
מוסר המלחמה היהודי כולל גם היבטים נפרדים כמו האיסור לכרות עץ מאכל לצורך הטלת מצור או שחרור לוחמים מהקרב בתנאים מסוימים, למשל לוחם שבנה בית ולא התגורר בו, או התארס לאישה ולא נישא לה עדיין.
מוסר המלחמה היהודי המודרני פותח ביחס לדוקטרינת טוהר הנשק של צבא הגנה לישראל.
התנ"ך היהודי מטיל עונש מוות על שורה של עבירות חמורות, כמו רוצחים, אך אפילו בימי קדם ההנהגה היהודית התנגדה לעונש מוות, והתלמוד דרש תנאים מחמירים במיוחד ליישום עונש מוות, עד שעונש המוות הפך למעשה לכמעט בלתי אפשרי.
התלמוד מפרט: "סנהדרין ההורגת אחד בשבוע (שבע שנים) נקראת חובלנית.
רבי אלעזר בן עזריה אומר, אחד לשבעים שנה.
רבי טרפון ורבי עקיבא אומרים, אילו היינו בסנהדרין לא נהרג אדם מעולם.
רבן שמעון בן גמליאל אומר, אף הן מרבין שופכי דמים בישראל".
כלומר, בניגוד לדעת רבי טרפון ורבי עקיבא ששוללים לחלוטין את עונש המוות, רבן שמעון רואה בו עונש הכרחי כדי למנוע מרוצחים להסתובב חופשי.
יהודים מאמינים שמי שאינם יהודים אך הם פועלים על פי שבע מצוות בני נח יוכרו על ידי אלוהים באותה מידה כמי שקיימו את מצוותיו.
על פי חז"ל, המצוות הללו הן: איסור עבודה זרה, חילול שם אלוהים, רצח, גניבה, ניאוף, אכילת אבר מן החי, והקמת בתי משפט לצדק.
העיקרון של קידוש השם דורש מיהודים להימנע מחילול השם בעיני הגויים.
לכן, הונאה או פגיעה בגויים חמורה במיוחד, משום שהיא מובילה לחילול השם.
מאותה סיבה, וגם משום 'דרכי שלום', יהודים מצווים לתמוך בעניים שאינם יהודים, לקבור את מתיהם ולבקר חולים נכרים.
היהדות מחייבת יחס נאות לבעלי חיים, גם כאלה שעשויים להיות שייכים לאויב.
הציוויים המקראיים בדבר היחס לבעלי חיים מועצמים במוסר חז"ל, ומונח מיוחד נטבע לאיסור גרימת סבל לבעלי חיים (צער בעלי חיים).
התורה אומרת "ונתתי עשב בשדך לבהמתך ואכלת ושבעת", ומזה לומד התלמוד "אסור לאדם שיאכל קודם שייתן מאכל לבהמתו".
חמלה על בעלי חיים מובאת כסימן למנהיגות ראויה אצל משה רבנו ואצל דוד המלך, מנגד, רבי יהודה הנשיא נענש על שהתעלם מעגל מפוחד.
סדרה מיוחדת של מצוות מוקדשת ליחס לבעלי חיים: האדם מצווה לתת להם מנוחה בשבת, אסור לחסום שור בדישו וחובה לתת לו לאכול תוך כדי העבודה, וגם היתר אכילה של בעלי חיים כשרים דורש שחיטה כשרה, ולא הריגה גסה או התעללות.
בעידן המודרני קמה תנועה יהודית צמחונית, בהנהגת יהודים המאמינים כי המוסר היהודי דורש צמחונות או טבעונות.
התורה אומרת שהאדם קיבל מידי האל את השליטה על בעלי החיים והאדמה, עם זאת, מודגשת גם האחריות של האדם לשמירה על הבריאה.
עיקרון חשוב ביהדות הוא בל תשחית, האוסר להרוס דברים שלא לשם מטרה חשובה.
בעידן המודרני קמה תנועה סביבתית יהודית, בהנהגת יהודים המאמינים כי המוסר היהודי מחייב שמירה על איכות הסביבה.
מועדון 33 הוא מועדון חברים אקסקלוסיבי, אשר שלא ידוע רבות אודותיו, הממוקם בכיכר ניו אורלינס בפארק השעשועים דיסנילנד שבקליפורניה.
המועדון הוא מתקן "סודי" של הפארק, ואינו מופיע במפות הפארק ובתאוריו הרשמיים.
הכניסה למועדון נמצאת ליד מסעדת הלאגונה הכחולה ב"רחוב רויאל 33".
על הכניסה למועדון כתוב המספר "33" אולם לא מצוין מה יש בתוכו.
המועדון מציע לחבריו מסעדה יוקרתית שבה נמכרים בירה ומשקאות אלכוהוליים.
זה המקום היחיד בפארק השעשועים המוכר משקאות אלכוהוליים.
חברי המועדון יכולים להיכנס לפארק 365 ימים בשנה - היינו גם בימים שהפארק סגור לצורך אירועים מיוחדים.
עלות החברות במועדון היא בין $2,000 ל-$10,000 לשנה (לא כולל את מחיר הארוחה), כתלות ברמת החברות.
המועדון כולל לובי מפואר, ממנו ניתן לעלות למסעדה במעלית זכוכית עתיקה.
באולם האוכל נמצא אוסף הרהיטים העתיקים של ליליאן דיסני, וכן רהיטים שונים שנעשה בהם שימוש בסרטי דיסני ובהם - תא הטלפון שנעשה בו שימוש בסרט "המיליונר השמח ביותר", וכן שולחן עץ אגוז מצופה שנעשה בו שימוש בסרט "מרי פופינס".
וולט דיסני תכנן שהמועדון יופעל על ידי אודיו אנימטרוניקס שישמעו את מה שהמבקרים במקום אומרים להם באמצעות רמקולים המותקנים במנורות ואז מפעילים שישמעו את השיחות יפעילו את הרובוטים בהתאם - המערכת לא הותקנה במלואה, אף שב"חדר הגביעים" (Trophy Room) ישנו קונדור שהיו רובוט אודיו אנימטרוניקס.
בדיסנילנד שבטוקיו ממוקם המועדון במרכז הרחוב המרכזי החוצה את הרחוב הראשי של ארצות הברית.
מועדון ארוחת הבוקר הוא סרט נעורים דרמטי-קומי אמריקאי משנת 1985 בבימויו של ג'ון יוז.
הסרט עוקב אחרי חמישה בני נוער, אשר כל אחד מהם מייצג צעיר סטריאוטיפי שונה בתיכון בארצות הברית של שנות ה-80, הנמצאים ביחד בריתוק ביום שבת, ה-24 במרץ 1984, בתיכון "שרמר" שבאילינוי.
במהלך הסרט מגלה כל אחד מהצעירים שחבריו עמוקים יותר מהסטריאוטיפים שלהם.
הסרט נקרא בשם "מועדון ארוחת הבוקר" כיוון שכך השיב בנו של אחד מחבריו של יוז כשנשאל איך נקרא הריתוק ביום שבת בבית ספרו.
בני הנוער בסרט שוחקו על ידי אמיליו אסטבז (אנדרו קלארק, "הספורטאי"), אנטוני מייקל הול (בריאן ראלף ג'ונסון, ה"חנון"), ג'אד נלסון (ג'ון בנדר, "המורד המסומם"), מולי רינגוולד (קלייר סטנדיש, "המפונקת העשירה") ואלי שידי (אליסון ריינולדס, "המוזרה").
בנוסף, השתתפו בסרט גם: פול גליסון שגילם את ריצ'רד ורנון, המנהל והאחראי על התלמידים וג'ון קאפלוס שגילם את השרת, קרל יוז.
מכל הצוות, רק רינגוולד והול היו באמת בני נוער בשעת צילום הסרט, והם יצאו ביחד במשך זמן קצר לאחר מכן.
הופעתו של ג'אד נלסון הושפעה רבות משיטת המשחק הייחודית שלו לפיה הוא נשאר בדמות גם כשהמצלמה הייתה כבויה.
הוא הואשם בכך שהציק למולי רינגוולד, על הסט, בשל התעקשותו להישאר בדמות.
ההתנהגות זו, כמעט הביאה את יוז לידי פיטורו של נלסון.
באופן אירוני, היה זה "יריבו" בסרט, אמיליו אסטבז, שקם להגנתו.
חלק מהשחקנים (שידי, רינגוולד, הול וגליסון) הופיעו יחד בטקס הסרטים של MTV לשנת 2005 שם קיבל הסרט את פרס דלי הזהב עבור מצוינות.
שיר הנושא של הסרט הוא "(Don't You (Forget About Me" של סימפל מיינדס.
השיר, שהופיע בפסקול הסרט הפך לאחד השירים המצליחים של שנות השמונים.
ביום שבת, 24 במרץ 1984, בשעה 7 בבוקר, חמישה תלמידים מתייצבים בבית הספר התיכון "שרמר", שברובע שרמר הבדיוני בשיקגו, אילינוי.
החמישה משתייכים לקבוצות חברתיות שונות ואינם מכירים אלה את אלה, וכן יש להם מעט במשותף: קלייר סטנדיש (מולי רינגוולד), הנערה היפה והמפונקת, אלוף אילינוי בהיאבקות אנדרו קלארק (אמיליו אסטבז), תולעת הספרים בריאן ג'ונסון (אנטוני מייקל הול), אליסון רינולדס המרוחקת חברתית (אלי שידי) וג'ון בנדר (ג'אד נלסון) המורד.
החמישה נפגשים בספריה שם המנהל ריצ'רד ורנון פוגש אותם, מורה להם לא לדבר, לישון, או לזוז מכסאם במשך 9 השעות הבאות.
התלמידים מקבלים משימת חיבור, עליהם לתאר ב-1000 מילים, "מי אתה חושב שאתה?".
ורנון עוזב את הילדים וחוזר רק לעיתים לבדוק לשלומם.
בנדר, שלו מערכת יחסים מלאת ריבים עם ורנון, מתעלם מהוראותיו, מתגרה באנדרו ובריאן ומציק לקלייר.
אליסון נשארת שקטה בהתחלה למעט התפרצויות אקראיות.
החמישה מעבירים את הזמן בדיבור, ריבים ואף עישון קנאביס שבנדר שמר בארונו.
בהדרגה החמישייה נפתחת אחד לשני וסודותיהם נחשפים: אליסון היא שקרנית פתולוגית, אנדרו לא מסוגל לחשוב בשביל עצמו, ג'ון עובר התעללות בידי אביו, בריאן ניסה להתאבד בעברו וקלייר היא בתולה שנמצאת תחת לחץ מתמיד של חברותיה.
לנערים גם מערכת יחסים סבוכה עם הוריהם המודגמת בסצנה בה התלמידים מגיעים לבית הספר.
הוריה של קלייר משתמשים בה ככלי בריבים הדחופים ביניהם.
בסצנת הפתיחה היא מדברת עם אביה שלא מתרגש מהעונש שקיבלה או מהמעשה שבגינו נענשה, קלייר גם נדהמת שלא הצליח להוציא אותה מהריתוק ושהיא נאלצת להענש.
אביו של אנדרו רודה בו להגיע להשגים טובים יותר ונוזף בו על כך שנתפס וכי התנהגות כזאת תמנע ממנו מלגה.
ג'ון ואמו נחשפים להתעללות פיזית ומילולית מצד אביו, ג'ון צועד לבית הספר באגרסיביות לבדו.
בריאן נמצא תחת לחץ תמידי של הוריו, שמתגאים בו בכל הזדמנות, להצליח.
בסצנת הפתיחה בריאן מגיע עם אמו ואחותו שנוזפות בו שלא יאחר.
הוריה של אליסון מתעלמים ממנה עקב בעיותיהם האישיות.
בסצנת הפתיחה אליסון היא היחידה שלא משמיעים את השיחה בינה לבין הורהּ, היא יוצאת מהמושב האחורי ונגשת למושב הקדמי אך הרכב נוסע לפני שאליסון הספיקה להגיע.
למרות ההבדלים בין הנערים והמיקום החברתי השונה ביניהם, בין החמישה נוצרת חברות, ואף זוגיות.
קלייר לוקחת על עצמה לגרום לאליסון להבין כמה היא יפה, ועושה לה שינוי תדמית.
השינוי אצל אליסון מושך את אנדרו.
קלייר, שרוצה לשנות את תדמית "הבתולה החסודה" שדבוקה לה, מנשקת את ג'ון בארון, ועושה לו גם סימן מציצה.
אף על פי שהם חושבים שהיחסים ביניהם ייגמרו בסוף הריתוק, הדרך שבה הם מביטים זה בזה משתנה.
הריתוק עומד להסתיים ולבקשת התלמידים בריאן כותב חיבור שוורנון יקרא לאחר שילכו.
התלמידים נפרדים מחוץ לבית הספר, אנדרו ואליסון מתנשקים ואליסון לוקחת ממנו את תג האליפות, קלייר נותנת לג'ון את אחד מעגיליה אותו הוא עונד.
ורנון קורא את החיבור (בדיבובו של בריאן).
בחיבורו בריאן מציין איך ורנון שפט את החמישה לפני שנכנסו לריתוק, לפי ההגדרה הפשוטה ביותר: מוח חכם, אתלט, מוזרה, עבריין ונסיכה.
בריאן חותם את החיבור תחת "מועדון ארוחת הבוקר".
הסרט מסתיים בג'ון מרים אגרוף לאות ניצחון בדרכו הביתה.
ג'אד נלסון - ג'ון בנדר
מולי רינגוולד - קלייר סטנדיש
אמיליו אסטבז - אנדרו קלארק
אנתוני מייקל הול - בריאן ראלף ג'ונסון
אלי שידי - אליסון ריינולדס
פול גליסון - ריצ'רד ורנון
במועדון ארוחת הבוקר יש חמש דמויות, ארבע מהן הפכו לזוגות ואחת נותרה לבד.
מספר צופים התאכזבו שדווקא בריאן (החנון) נשאר לבד, ובכך חיזק את המוסכמה שאנשים חכמים לא יקבלו תשומת לב של המין השני באותה מידה בה יקבלו אותה אנשים אתלטים או מורדים.
יוז טען בתגובה שבריאן, למרות כישוריו האקדמיים לא היה מפותח מספיק מבחינה רגשית בשביל להיות במערכת יחסים.
"מועדון בית הקברות" הוא סרט תעודה ישראלי, בבימויה של טלי שמש, שיצא לאקרנים בשנת 2005.
הסרט פתח את פסטיבל דוקאביב 2006, וזכה לשבחים רבים.
"מועדון בית הקברות" קיבל את "פרס ראש העיר ת"א" ו"פרס הצילום" לצלם שרון דה-מאיו, את הפרס הראשון בקטגוריה התיעודית בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בשאנגחאי, הסרט הוצג בפסטיבל קאן, היה מועמד לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע בקטגוריה התיעודית, וזכה בפרס "יונת הזהב" בפסטיבל לייפציג.
הסרט גם זכה להצלחה קופתית מרשימה לסרט תיעודי, שכ-30 אלף איש צפו בבתי הקולנוע בישראל.
הסרט עוקב אחרי קבוצת של אנשים מבוגרים, ניצולי השואה שעלו לארץ מפולין ונוהגים להיפגש מדי שבוע, במשך 20 השנים האחרונות בבית הקברות שעל הר הרצל, ולקיים שם מפגש הכולל דיונים והקראת כִתביהם.
למועדון תקנון והוא קורא לעצמו "האקדמיה של הר הרצל".
הבמאית תיעדה את הקבוצה ובהם את סבתה מיניה ואתה דודתה לנה, בתקופה בה חלק מחברי המועדון נפטרים, דבר המשפיע על מרקם היחסים בין חברי המועדון ומציף זכרונות מתקופת השואה.
מועדון 27 או מועדון 27 לנצח הוא מטבע לשון לקבוצת זמרים (לרוב מסוגות הרוק והבלוז), לשחקנים ולאמנים שמתו כאשר היו בני 27. המושג הפך לביטוי ידוע בתרבות הנעורים האמריקאית ומוזיקת הרוק, משום שכמה אמנים, שחלקם נחשבו לגדולים ולמובילים בדורם, הלכו לעולמם בגיל 27.
בתרבות הפופולרית, שימוש מושאל בשם המועדון מהווה התייחסות לרדיפה אחר נעורים, כמו גם לחיים פרועים ומלאי הרס עצמי, ולהשפעה ההרסנית של התהילה על האנשים שזוכים בה.
ב-3 ביולי 1969 השתכר וטבע בריאן ג'ונס, חבר מייסד של להקת הרולינג סטונז, בבריכת שחייה.
בתוך שנתיים מאותו היום נפטרו שלושה מהמוזיקאים החשובים בדורם, ג'ניס ג'ופלין, ג'ימי הנדריקס וג'ים מוריסון - כולם בגיל 27. מותו של מוריסון אירע בדיוק שנתיים לאחר מותו של ג'ונס, ב-3 ביולי 1971. הדעה הרווחת היא שהרצף הטרגי הזה החל את השימוש במטבע הלשון "מועדון ה-27".
ג'ופלין, הנדריקס, מוריסון וג'ונס היו כולם מוזיקאים בשיא הקריירה שלהם, אשר נחשבים עד היום לאגדות רוקנרול, ומשום כך הם גם נחשבים למפורסמים שב'מועדון'.
בדרך כלל מצורף אליהם חבר חמישי, קורט קוביין, הסולן והמנהיג של להקת נירוונה, שהתאבד כ-20 שנה מאוחר יותר, ב-1994, בגיל 27, ואף הוא נחשב לאחד הזמרים והמוזיקאים החשובים של דורו וכך גם איימי ויינהאוס, שהלכה לעולמה אף היא בגיל 27 מהרעלת אלכוהול.
ל"מועדון" צורפו כ-40 חברים נוספים.
מספר נכבד זה של אנשים דומים כל כך בגילם ובאופי עיסוקם אך כאלה שאינם קשורים זה לזה ישירות בדרך הנראית לעין הביא להתעניינות רבה בנושא.
לדברי צ'ארלס קרוס, הביוגרף של קורט קוביין וג'ימי הנדריקס, הרעיון של "מועדון 27" זכה לתפוצה רחבה לאחר מותו של קורט קוביין, כשאמו צוטטה כאומרת:
"Canned Heat" ג'ימי הנדריקס 18 בספטמבר 1970 27 שנים ו-295 ימים מנת יתר של כדורי שינה שגרמה לחנק מהקיא של עצמו "The Jimi Hendrix Experience" ג'ניס ג'ופלין 4 באוקטובר 1970 27 שנים ו-258 ימים מנת יתר של הרואין "The Kozmic Blues Band and"
מועדון ה-30 או פורום G30 הוא ארגון בינלאומי של כלכלנים ואקדמאים בכירים הפועל במתכונת של צוות חשיבה.
מטרת הפורום היא העמקת ההבנה של נושאים כלכליים ופיננסיים ובחינת ההשפעה של החלטות בנושאים האלו על הסקטורים הציבורי והפרטי.
הגוף נוסד בשנת 1978 על ידי ג'פרי בל ביוזמתה של קרן רוקפלר, שגם סיפקה לו את המימון הראשוני.
יושב הראש הראשון של הפורום היה יוהנס ויטאוון, המנכ"ל לשעבר של קרן המטבע הבינלאומית.
יושב הראש הנוכחי של הפורום הוא ז'אן קלוד טרישה.
יושב ראש חבר הנאמנים של הפורום הוא נגיד בנק ישראל לשעבר יעקב פרנקל ופול וולקר משמש כיושב ראש אמריטוס של הארגון.
התחומים העיקריים בהם עוסק הגוף הם:
הבנקים המרכזיים והפיקוח על מגזר השירותים הפיננסיים ועל השווקים
נושאים מאקרו-כלכליים כגון שוק העבודה
במועדון חברים 30 מבכירי מערכת הבנקאות והפיננסים העולמית, ביניהם נגידי בנקים מרכזיים, מנהלי הבנקים המסחריים הגדולים בעולם, ראשי מוסדות פיננסיים ואקדמאים.
הפורום עורך שני מפגשים בשנה ובנוסף מארגן סמינרים, סימפוזיונים וקבוצות למידה.
מושבו של הארגון הוא בוושינגטון הבירה.
הפורום מזוהה עם קריאתו לביצוע רפורמה במערכות הסליקה העולמיות.
חברי בולטים בפורום (לא מעודכן):
ג'פרי בל – המזכיר הכללי; נשיא חברת ג'פרי בל
לשק בלצרוביץ' – פרופסור, בית הספר לכלכלה של ורשה, נשיא הבנק המרכזי הפולני לשעבר
ויליאם דודלי – נשיא הבנק הפדרלי של ניו-יורק
מריו דראגי – נשיא הבנק המרכזי האירופי
פול וולקר – יושב ראש אמריטוס; יושב ראש לשעבר של צוות הייעוץ של נשיא ארצות הברית ברק אובמה בנושא ההתאוששות הכלכלית; יושב ראש הבנק הפדרלי לשעבר.
ז'אן קלוד טרישה – נשיא הבנק המרכזי האירופי לשעבר
לורנס סאמרס - פרופסור באוניברסיטת הרווארד, לשעבר נשיא הרווארד, לשעבר מזכיר מחלקת האוצר של ארצות הברית, זוכה מדליית ג'ון בייטס קלארק
סטנלי פישר – סגן נגידת הבנק המרכזי של ארצות הברית, נגיד בנק ישראל לשעבר, סמנכ"ל קרן המטבע הבינלאומית לשעבר
יעקב פרנקל – יושב ראש חבר הנאמנים, יושב ראש ג'יי פי מורגן צ'ייס; לשעבר נגיד הבנק המרכזי של ישראל
דומינגו קאוואלו – יו"ר ומנכ"ל שותפות DFC; לשעבר שר הכלכלה של ארגנטינה
היימה קארואנה – מנכ"ל בנק הסליקה הבינלאומי; לשעבר נגיד הבנק המרכזי של ספרד
מרווין קינג – נגיד הבנק של אנגליה לשעבר
פול קרוגמן – פרופסור לכלכלה בפרינסטון, זוכה פרס נובל
מארק קרני – נגיד הבנק המרכזי של קנדה
קנת' רוגוף – פרופסור באוניברסיטת הרווארד, הכלכלן הראשי של קרן המטבע הבינלאומית לשעבר
מסאקי שיראקאווה – נגיד הבנק המרכזי של יפן לשעבר
מועאז אל-ח'טיב (ערבית: أحمد معاذ الخطيب الحسني, בתעתיק מדויק: אחמד מעאד' אלח'טיב אלחסני; נולד ב-1960) הוא נשיא הקואליציה הסורית הלאומית של האופוזיציה והכוחות מהפכניים ולשעבר אימאם המסגד האומיי בדמשק.
ח'טיב למד בצעירותו גיאופיזיקה שימושית, ועבד כמהנדס ומנהל במספר חברות נפט גדולות.
בין השאר עבד בסניף הסורי של "Royal Dutch Shell", במשך שש שנים.
הוא חבר החברה הגאולוגית הסורית והאגודה הסורית למדע פסיכולוגי.
כיהן בעבר כנשיא ונשאר נשיא כבוד של האגודה האסלאמית לאורבניות.
ב-11 בנובמבר 2012 נבחר ח'טיב לנשיא הקואליציה הסורית, שהיא חלק מכוחות המורדים במלחמת האזרחים בסוריה.
מועדון הוא התאגדות של קבוצת אנשים שחולקים עניין משותף או מטרה משותפת.
קיימים מועדונים לתחביבים, לספורט, לפעילויות חברתיות, פוליטיות או דתיות וכדומה.
המועדונים הראשונים שהתקיימו בצורה המוכרת כיום, היו באנגליה, ושימשו להתקבצות במרווחי זמן קבועים כדי לסעוד או לשתות יחד.
האזכור המוקדם ביותר לכזה מועדון הוא של המשורר האנגלי תומאס הוקלבה (Thomas Hoccleve; 1368–1426) שסיפר על "מושב החברה הטובה", בו היה חבר.
ב-1659 כתב ג'ון אוברי (John Aubrey; 1626-1697) על מועדון כזה תוך שימוש במילה מועדון (Club).
בתקופה מאוחרת יותר, אחד המועדונים הידועים ביותר היה בלונדון ונקרא על שם רחוב ברד (Bread Street) בו נפגשו חבריו ב"פונדק בת הים" ביום שישי הראשון בכל חודש.
ג'ון סלדן, ג'ון דאן, ג'ון פלטצ'ר ופרנסיס בומונט ואולי גם ויליאם שייקספיר ווולטר ראלי.
מועדון דומה נוסד בלונדון על ידי בן ג'ונסון ב"פונדק השטן".
עם התרחבות תפוצת בתי הקפה באירופה, באמצע המאה ה-17, החלו גם המועדונים להיות נפוצים יותר.
הם התקיימו בעיקר למטרות חוגים ספרותיים, פוליטיים וחוגי דיבייט.
המאפיינים של המועדונים ההם היו: אי קיום קשר כספי בין החברים וכל חבר היה אחראי לשלם על ההוצאות הקשורות בו, ומאפיין נוסף היה אי החזקת מבנה לצורך המפגשים, או אף קביעת מקום קבוע, אם כי מועדונים רבים נהגו להיפגש בבית קפה או פונדק מסוימים.
מועדונים ובתי קפה אלה הפכו במהרה למקלט לשערוריות שונות וב-1675 הורה צ'ארלס השני, מלך אנגליה על סגירת בתי הקפה ברחבי הממלכה בגלל פגיעתם לשלום ולשלווה ברחבי הממלכה.
ההוראה לא התקבלה בעין יפה על ידי הציבור והיא בוטלה לאחר זמן לא רב.
בימי שלטונה של אן, מלכת בריטניה היו מועדוני בית הקפה חלק חשוב בחיי החברה של אנגליה.
במאה ה-18 וה-19 התפתחו המועדונים האנגלים לשני כיוונים.
סוג אחד הפך למועדון בעל מבנה קבע שירש את תחום הדיור מהפונדק הוותיק.
במועדון מסוג זה התגוררו חברים קבועים, שאורח חייהם גרם להם לחיות בערים שונות רוב השנה והם חזרו לעיר המרכזית לתקופה מסוימת.
חברי מועדון אלו היו בדרך כלל קציני צבא וצי, עורכי דין, שופטים, חברי פרלמנט ואנשי ממשל שנסעו בין ערי האימפריה הבריטית.
אלו התפתחו למועדונים הידועים בשם הכולל "מועדון גברים" (Gentlemen's club) כיוון שהם היו מיועדים לגברים בלבד.
המועדון היה מיועד גם למקומיים והעניק לגברים הרווקים תחליף לבית המשפחה, אם מפאת ריחוק ואם כדי להתנתק לזמן מה מהשגרה היומיומית, יתרון שמשך אליו גם גברים נשואים.
הפעילות במועדונים אלו כללו מלבד מגורים, בעיקר בסיס לפעילות חברתית כגון עישון משותף, רכילות, קריאת ספרים ועיתונים, משחקי קלפים והחלפת דעות.
בשלב מסוים הייתה חברות במועדון מעין מעמד חברתי וכל גבר שהחשיב את עצמו ג'נטלמן, שאף להתקבל למועדון כזה.
כתוצאה מכך, גדל הביקוש לחברות במועדונים ונוצרו תנאי הצטרפות שיש לעמוד בהם כדי להתקבל כחבר.
כך נוצרו מעמדות של מועדונים שבסופו של דבר יכל כל אדם למצוא לעצמו מקום באחד מהם, בהתאם למעמדו ולקשריו החברתיים.
תופעה זו התרחבה כל כך, עד שיצרה מילה באנגלית כדי לתאר אדם שלא יכול להתקבל לשום מועדון - "Unclubbable", מילה שמשמשת בהוראתה הכללית לתאר אדם שאינו מקובל חברתית.
כחלק מתנאי הקבלה של מועדונים מיוחדים או יוקרתיים ניתן למצוא את קריטריון הקבלה של "המועדון הקלדוני" בלונדון שמאפשר רק לאנשים בעלי זיקה ברורה לסקוטלנד להתקבל אליו.
מועדון המטיילים בלונדון קבע שרק אנשים שנסעו מחוץ לאיים הבריטיים למרחק 500 מיל בקו ישר, יכולים להצטרף אליו.
באוניברסיטאות קיימים מועדונים שחברים בהם רק תלמידים בהווה ובעבר.
מועדונים אחרים שרוצים לשמור על רמת החברים בהם, נוהגים לגבות דמי חבר גבוהים או לספק ביוקר את השירותים הקיימים בהם.
מועדוני גברים מופיעים רבות בספרות, בעיקר של סופרים אנגלים או כאלו העוסקים באנגלים, כגון מועדון הפיקוויקים, מסביב לעולם בשמונים יום, ספרי ג'יימס בונד וספריו של פ.
הסוג השני שהתפתח באותה עת, היה מועדון חברתי שבו חברים בעלי עניין או תחביב משותף התכנסו במועדים קבועים, לא תמיד במבנה מיוחד.
מועדונים כאלו היו לאתלטיקה, ספורט ובילוי, טיפוס הרים (בעיקר הרי האלפים), שחמט, יאכטות ועוד.
מועדונים אחרים מסוג זה היו מועדונים ספרותיים, מוזיקאים ואמנותיים.
המועדון התפשט תחילה ברחבי הארצות דוברות האנגלית כדוגמת סקוטלנד שבה מרבית חברי ההשכלה הסקוטית היו חברי "מועדון הפוקר" שבאדינבורו.
בארצות הברית נוסדו מועדונים לאחר מלחמת העצמאות, כשהראשון שבהם היה Hoboken Turtle Club, שקיים עד היום בניו ג'רזי.
בהודו ובפקיסטן נקראים מועדונים אלו ג'ימאקאנה (Gymkhana).
באירופה עצמה הוקמו מועדונים, בעיקר פוליטיים, במאה ה-19 באוסטריה, בגרמניה ובצרפת.
בצרפת הם צברו כח רב לאחר המהפכה הצרפתית והיו למייסדיהן של תנועות כגון המועדון היעקוביני.
מועדון הבולינגדון הוא מועדון אקסקלוסיבי לא רשמי לסטודנטים גברים בלבד באוניברסיטת אוקספורד.
המועדון ידוע בחבריו העשירים, הנשפים המפוארים והטקסים הצעקניים שלו כגון ונדליזם נגד מסעדות וחדרי מעונות.
ייתכן שהבולינגדון נוסד כבר ב-1780, היה במקור מועדון ספורט, מיועד לקריקט ומרוצי סוסים, אף על פי שעם הזמן ארוחות ערב של המועדון הפכו להיות הפעילות העיקרית של המועדון.
חברות במועדון יקרה וכוללת תלבושת אחידה מחויטת, אירוח מפואר בדרך קבע ומסורת של תשלום במקום על גרימת נזק.
ההצגות הראוותניות של עושרם של חברי המועדון הן שנויות במחלוקת, בין היתר מכיוון שחברים רבים בו המשיכו לתפקידים פוליטיים בכירים בבריטניה.
הידועים שבהם הם ראשי ממשלת הממלכה המאוחדת דייוויד קמרון ובוריס ג'ונסון ושר האוצר של הממלכה המאוחדת ג'ורג' אוסבורן.
אוניברסיטת אוקספורד לא מכירה במועדון באופן רשמי, ומסעדות רבות באזור האוניברסיטה מסרבות לארח אירועים שלו.
המועדון מופיע רבות בספרות וסרטים, לעיתים תחת שמו האמיתי ולעיתים תחת שם דומה.
המועדון נוסד ב-1780 ובמקור הוגבל ל-30 חברים.
ב-1875 הוא כבר נחשב "מוסד אוקספורדי ותיק עם מסורות טובות רבות".
במקור המועדון התקבץ סביב ציד וקריקט.
ב-1805 קריקט היה מוגבל לפעילות רק במסגרת מועדון הבולינגדון.
היסודות של המועדון בספורט הקריקט ניכר בסמל המועדון.
ישנם דיווחים כי המועדון הוא אחד משני מועדוני הקריקט המקוריים באוקספורד.
לעומת זאת גם קיימים דיווחים כי "קריקט היה רק כיסוי עבור הפעילויות השובבות, הרסניות ומתפנקות של חבריו".
המוטיב המוכר היום של המועדון של סעודות החל להופיע לקראת סוף המאה ה-19. וולטר לונג מעיד כי ב-1875 "משחקי קריקט של מועדון הבולינגדון היו גם כן אירוע תדיר, ומשחקים טובים שוחקו שם לעיתים קרובות עם מועדונים אחרים.
ארוחות הערב של מועדון הבולינגדון היו אירועים עם תצוגה נרחבת של אווירה צוהלת מלווה עם צריכה עמוקה של המנעמים הטובים של החיים, אשר לעיתים קרובות הפכו את המסע חזרה לאוקספורד לחוויה מיוחדת במינה".
דיווח משנה 1876 כותב כי "קריקט היה משני לארוחות ערב והחברים במועדון היו לרוב ממעמד גבוה".
"הניו יורק טיימס" כתב ב-1913 ש"מועדון הבולינגדון מייצג את שיא האקסקלוסיביות של אוקספורד; הוא המועדון של בני האצולה, בני עשירים; החברות בו מייצגת את 'הדם הצעיר' של האוניברסיטה".
כיום, מועדון הבולינגדון בעיקר סובב סביב תרבות האוכל שלו אבל עדיין ישנו שריד לקשרים של המועדון עם ספורט בדמות תמיכת המועדון במרוץ הסוסים השנתי.
נשיא המועדון, הידוע בתור "הגנרל", מציג למנצח במרוץ את הגביע, וחברי המועדון נפגשים במרוץ לארוחת בוקר חגיגית.
המועדון גם נפגש לארוחת ערב שנתית.
ניתן להזמין אורחים לאירועים האלה.
לעיתים ישנם ארוחות ערב קטנות כדי לחגוג את קבלתם של חברים חדשים.