tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה עת אימן אותה אריגו סאקי ולאחר הצלחת הקבוצה החתימה מילאן את סאקי כמאמנה ואת מקומו תפס נביו סקלה, שאימן את הקבוצה במשך שש שנים שכללו את העלייה לליגה האיטלקית הראשונה ואת הצלחתה בליגה זו ובמפעלים הבינלאומיים.
בשנת 1990 העפיל המועדון בפעם הראשונה בתולדותיו לליגה הראשונה באיטליה שם הוא שיחק עד שנת 2008. כבר בעונתה הראשונה בליגה הבכירה השיגה פארמה כרטיס השתתפות לגביע אופ"א לאחר שסיימה במקום השישי.
פארמה הודחה בעונתה הראשונה באירופה כבר בשלב הראשון של גביע אופ"א בידי צסק"א סופיה הבולגרית, אך באותה עונה זכתה בגביע האיטלקי אחרי ניצחון בגמר על יובנטוס.
בכך בעונתה השנייה בלבד בליגה הראשונה באיטליה היא כבר זכתה בתואר.
פארמה, אשר ייצגה את איטליה בשנת 1993 בגביע אירופה למחזיקות גביע, זכתה בו לאחר ניצחון בגמר על אנטוורפן מבלגיה בתוצאה 1–3. שנה לאחר מכן, היא שוב העפילה לגמר, אך נוצחה על ידי ארסנל 1–0.
כעבור שנה זכתה פארמה בגביע אופ"א, לאחר שבדרבי האיטלקי בשלב הגמר היא פגשה את יובנטוס.
במשחק הראשון ניצחה פארמה 0–1 ומשחק הגומלין בטורינו הסתיים בשוויון 1–1 (באותה תקופה היו משחקים בגמר גביע אופ"א שני משחקים בשיטה של בית וחוץ).
בשנת 1999 זכתה פארמה בפעם השנייה בתולדותיה בגביע אופ"א, לאחר שניצחה במשחק הגמר את מרסיי מצרפת 0–3. באותה עונה זכתה פארמה גם בגביע האיטלקי.
בשנת 2002 הגיעה עד לשמינית גמר גביע אופ"א, והודחה בידי הפועל תל אביב הישראלית.
בשנת 2005 הייתה פארמה על סף ירידה לליגה האיטלקית השנייה, לראשונה מאז שהעפילה לליגה הראשונה בשנת 1990. היא הפסידה בבית במשחק הראשון בפלייאוף נגד הירידה לבולוניה 1–0, אך בזכות ניצחון חוץ בגומלין 0–2 היא ניצלה מירידה.
בשנת 2008 לאחר 18 שנים רצופות בסרייה א' נשרה פארמה לליגה האיטלקית השנייה לאחר שהקבוצה הפסידה במחזור הסיום לאינטר מילאנו שזכתה באותה שנה באליפות.
למרות הירידה לליגה השנייה הצליחה פארמה להתאושש ושבה בחלוף שנה לסרייה א'.
הקבוצה שיחקה 6 עונות רצופות בליגה הראשונה כאשר במהלך עונתה השישית סבלה הקבוצה מבעיות כלכליות רבות ונכנסה לחובות כבדים מאוד, החליפה מספר בעלים במהלך העונה והקבוצה סיימה במקום האחרון בליגה הבכירה וירדה לליגה השנייה.
הקבוצה הפכה לפושטת רגל והורדה לליגה הרביעית.
בעונת 2015/2016 עלתה לליגה השלישית לאחר שסיימה את העונה ללא הפסד.
שנה מאוחר יותר רשמה הקבוצה עליית ליגה נוספת לסרייה ב'.
ב-18 במאי 2018 פארמה ניצחה 0–2 את ספציה והבטיחה את עלייתה לסרייה א'.
בכך, השלימה פארמה שלוש עליות ליגה בשלוש עונות.
בסיום עונת 2020/2021 ירדה הקבוצה בחזרה לסרייה ב'.
ולאחר שלוש עונת זכתה פארמה באליפות הסרייה ב' בתום עונת 2023/2024 ושבה לסרייה א'.
נפת פָּא֫רְמָה (באיטלקית: Provincia di Parma) היא נפה במחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה.
בירתה של הנפה בעיר פארמה.
נפת פארמה גובלת בנפת קרמונה ובנפת מנטובה במחוז לומברדיה בצפון, בנפת רג'ו אמיליה במחוז אמיליה-רומאניה במזרח, בנפת מאסה-קרארה במחוז טוסקנה בדרום, בנפת לה ספציה ובנפת ג'נובה במחוז ליגוריה בדרום ובנפת פיאצ'נצה במחוז אמיליה-רומאניה במערב.
פארמוויל הוא משחק תפקידים ממוחשב המאפשר למנויי פייסבוק ובעזרת הורדה לסמארטפון לעסוק בחקלאות וירטואלית, ובין היתר לזרוע, לגדל ולקצור גידולים חקלאיים, ולגדל חיות משק בית.
המשחק הושק ב-19 ביוני 2009 על ידי חברת זינגה ועד מהרה זכה לפופולריות רבה.
נכון לאפריל 2010 יותר מ-83 מיליון חשבונות פייסבוק משחקים במשחק מדי חודש.
במשך שנתיים היה זה המשחק הפופולרי ביותר בפייסבוק, אך בשנים שלאחר מכן ירד באופן עקבי בדירוג זה.
במאי 2012 דורג במקום השביעי ברשימת המשחקים הפופולריים וב-2016 דורג במקום ה-110.
עם הרישום למשחק מקבל השחקן חלקות חקלאיות.
השחקן יכול לזרוע גידולים נוספים, לקצור את תוצרתם וכן הלאה.
הגידולים החקלאיים מוכנים לניצול בתוך שעתיים עד ארבעה ימים, דבר הקובע גם את ערכם הכספי, ואם פרק זמן זה חלף, הם יקמלו ויהיה צורך לעבד את החלקה החקלאית מחדש.
עם התקדמותו של השחקן הוא צובר כסף, עמו הוא יכול לרכוש בשוק הווירטואלי של המשחק זרעים, עצים, בעלי חיים (שגם מהתוצרים שלהם אפשר להרוויח), מבנים, אדמה נוספת, כלי רכב חקלאיים ועוד.
כמו כן, ניתן למכור את התוצרת החקלאית עבור כסף נוסף.
חלק מהטובין הווירטואליים במשחק ניתנים לרכישה גם על ידי תשלום בכסף אמיתי, וכך מונע המנגנון הכלכלי שמאחורי המשחק - תשלומי מיקרו.
ההתקדמות במשחק ומעבר השלבים בו מתאפשרים כאשר השחקן מגיע למספר נקודות שנקבע כתנאי למעבר שלב.
הנקודות ניתנות כאשר מעבדים את החלקות, כאשר שותלים גידולים וכאשר מבצעים משימות בחוות השכנות.
המשחק כולל יסוד חברתי המתאים לפלטפורמה של פייסבוק, שכן לדמות הווירטואלית בפארמוויל מעגל חברים, וניתן לבצע משימות שונות תוך שיתוף פעולה ולסייע לחברים בחוותם.
ניתן לשלוח במשחק מתנות ייחודיות לאנשים שאין לקנות בשוק כגון: עץ זית, סוס, ארנב, פרה, או עץ אבוקדו.
במסגרת שיווק האלבום Born This Way, של הזמרת ליידי גאגא, נפתחה חווה מיוחדת בשם "גאגאוויל", שבה יכלו משתמשים לשמוע שירים נבחרים מהאלבום טרם יציאתם הרשמית.
הפופולריות של המשחק, הובילה לשימוש בו למטרות צדקה למיניהן.
לעיתים המשחק מציע צמח מסוים ומיוחד שניתן לקנות רק בכסף אמיתי, ושההכנסות מקנייתו, כולן או חלקן, ייתרמו למען מטרה זו או אחרת.
לדוגמה, בתחילת שנת 2010, מספר ימים לאחר רעידת האדמה הגדולה שהתרחשה בהאיטי באותה השנה, הוצע למכירה דגן מיוחד תמורת כסף אמיתי.
פארל ויליאמס , הידוע בשמו הפרטי פארל (Pharrell), הוא ראפר, זמר, מפיק מוזיקלי, מלחין, ומעצב אופנה אמריקאי.
ויליאמס והמוזיקאי צ'אד הוגו, הקימו ביחד את צמד מפיקי הפופ, היפ הופ והרית'ם אנד בלוז, "הנפטונז".
ויליאמס הוא גם הסולן המוביל והמתופף בלהקת הפאנק/היפ הופ, N.E.R.D, אשר הקים עם חבר ילדות שלו, שי היילי.
כחלק מצמד "הנפטונז", הפיק ויליאמס להיטים רבים לאמני מוזיקה שונים.
הצמד זכה בשלושה פרסי גראמי, מבין 11 מועמדויות.
ויליאמס הוא גם המייסד של חברות האופנה "Billionaire Boys Club" ו-"Ice Cream Clothing", והחל מפברואר 2023 גם המנהל האמנותי של קו הגברים בבית האופנה לואי ויטון.
ויליאמס נולד בווירג'יניה ביץ', במדינת וירג'יניה שבארצות הברית למשפחה נוצרית אפרו-אמריקאית.
הוא הבכור מבין שלושה בנים לאמו קרולין, שהיא מורה, ואביו פרעה ויליאמס, איש תחזוקה.
ויליאמס וצ'אד הוגו נפגשו בכיתה ז' במחנה קיץ, בלהקה שבה ויליאמס ניגן על קלידים ותופים, והוגו ניגן על סקסופון טנור.
יחד עם הוגו, למד ויליאמס בתיכון פרינסס אן, שם הם ניגנו בתזמורת בית ספרית, משם השיג ויליאמס את הכינוי Skateboard P.
בשנת 1990, הקימו ויליאמס וצ'אד הוגו הרכב רית'ם אנד בלוז עם שי היילי ומייק אתריג', בשם הנפטונז.
ויליאמס והוגו הפכו רשמית לצמד מפיקים תחת השם "הנפטונז", בשנת 1994. המוזיקה של הצמד משלבת פאנק אלקטרוני עם צלילים מהמזרח התיכון ומוזיקה אסייתית הכוללת כלי הקשה וכלי נשיפה מעץ.
הצמד הוקם לאחר שהמפיק, טדי ריילי, גילה אותם בתחרות כישרונות בית ספרית.
הנפטונז עבדו עם אמנים רבים כמו ג'יי זי, בריטני ספירס, ג'סטין טימברלייק, קליס, סנופ דוג, נלי, גוון סטפאני, קניה וסט וביונסה.
הם הפיקו שירים רבים שהגיעו לצמרת מצעדי המוזיקה ברחבי העולם.
הנפטונז זכו בשלושה פרס גראמי: בקטגוריית "מפיק השנה", בקטגוריית "אלבום הפופ של השנה" על עבודתם באלבומו של ג'סטין טימברלייק, Justified, בשנת 2004 ובקטגוריית "שיר הראפ של השנה" על עבודתם בשיר "Money Maker" של לודקריס, השתתף באלבום של Snoop Dogg ב-2004 .
2012-2005: אלבום הבכורה ושיתופי פעולה
ויליאמס הוציא את אלבומו הראשון, In My Mind, ביולי 2006. בסינגל הראשון, "Can I Have It Like That", השתתפה הזמרת גוון סטפני.
בסינגל השלישי, "Number One", השתתף קניה וסט ובסינגל האחרון, "That Girl", השתתף סנופ דוג.
ויליאמס שיתף פעולה עם מדונה.
הוא הפיק ושר במספר שירים באלבומה האחד עשר, Hard Candy, בשנת 2008.
הוא עבד עם שאקירה על ארבעה שירים מתוך אלבומה השישי, She Wolf, אשר יצא באוקטובר 2009. כמו כן, הפיק את Fresh Out the Oven של ג'ניפר לופז מתוך אלבומה, Love?
אשר יצא בקיץ 2010. באותה שנה, שיתף פעולה עם הרכב הדאנס Swedish House Mafia בשיר.
ויליאמס הקליט ארבעה שירים עבור זיכיון סרטי האנימציה גנוב על הירח.
2013-הווה: G I R L ושיתופי פעולה
שנת 2013 סימנה את החזרה של פארל למרכז הבמה.
הוא התארח בשני שירים מאלבומם הרביעי של דאפט פאנק, "Random Access Memories".
אחד מהם, "Get Lucky", פורסם כסינגל הראשון של האלבום והפך במהרה ללהיט בינלאומי, שהתמקם בראש המצעדים בעולם ומכר למעלה מ-7 מיליון עותקים.
בנוסף, התארח פארל בשיר מאלבום הבכורה של הזמרת אזיליה בנקס, "Broke with Expensive Taste".
פארל תרם שלושה שירים חדשים לפסקול הסרט "גנוב על המיניונים".
אחד מהם, "Happy", זכה להצלחה רבה ויצא גם כסינגל הראשון מאלבומו השני של פארל.
הסינגל לווה בקליפ בן 24 שעות (הראשון בהיסטוריה) אשר צולם ברחובות לוס אנג'לס.
בקליפ ישנן הופעות אורח של רבים, דוגמת מג'יק ג'ונסון, סטיב קארל, ג'ימי קימל, ג'יימי פוקס, קולקטיב אוד פיוצ'ר, סטיב מרטין, ג'אנל מונה, מירנדה קוסגרוב ועוד.
"Happy" מועמד לאוסקר ה-86 בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר.
במרץ 2013, פארל השתתף בלהיטו של רובין ת'יק, "Blurred Lines".
השיר נכנס למקום הראשון במצעדים ב-14 מדינות, כולל ארצות הברית, גרמניה ובריטניה.
ב-29 ביוני 2013, הפך פארל לאומן ה-12 בסך הכל בהיסטורית מצעד הבילבורד 100 האמריקאי שמחזיק בו זמנית גם במקום הראשון וגם במקום השני במצעד, עם "Blurred Lines" ו-"Get Lucky".
במאי 23 פארל התארח בשיר "Sing" של אד שירן.
ב-18 בפברואר 2014, הכריז פארל דרך טוויטר שאלבומו השני, G I R L, עתיד לצאת לאור ב-3 במרץ 2014. רשימת השירים באלבום כוללת שיתופי פעולה עם דאפט פאנק, אלישיה קיז, מיילי סיירוס, ג'סטין טימברלייק ועוד.
באותה שנה ויליאמס הופיע הופעת אורח בסדרה משפחת סימפסון.
בשנת 2014, החל ויליאמס לשמש כמנטור בעונות השביעית ועד העשירית (כולל) של תוכנית הכישרונות האמריקאית The Voice.
הוא עבד עם פביאנה רודריגז על סדרה דוקומנטרית בת שלושה פרקים בשם "ההגירה היא יפה"
בשנת 2021 דיבב בסרט האנימציה "לשיר 2" את דמותו של אלפונסו הפיל.
ויליאמס פגש את ניגו, מפיק מוזיקלי יפני והיוצר של קו אופנת הבגדים, A Bathing Ape, ביפן, שם החלו לעבוד יחד על קווי אופנה.
הוא שיתף פעולה בסדרה של תכשיטים ומשקפיים עבור לואי ויטון, בשנת 2008. בנוסף דגמן עבור שאנל בשנים 2016 ו-2018 ועבור אדידס.
בפברואר 2023 נבחר להיות המנהל האמנותי של קו הגברים בבית האופנה לואי ויטון.
ויליאמס הוא "סקייטר" ויש לו רמפת חצי צינור בתוך ביתו.
באפריל 2009, עבר תהליך הסרת קעקועים מעורו בעזרת שתלי עור ממעבדה.
ויליאמס התחתן עם הדוגמנית הלן לסיצ'ן בשנת 2013, ולהם בן משותף שנולד בשנת 2008, ושלישייה שנולדה ב-2017.
פארנורמן הוא סרט הנפשה שהופק בשנת 2012, בטכניקת סטופ מושן, על ידי אולפני לייקה אנטרטיינמנט, בתקציב של 60 מיליון דולר.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר, אך בסופו של דבר זכה בפרס "אמיצה" סרטם של אולפני פיקסאר.
ההכנסות בעקבות הקרנת פארנורמן, אשר זכה לביקורות חיוביות רבות, הגיעו לסכום של כ-107 מיליון דולר.
בעיירה קטנה במסצ'וסטס גר ילד בשם נורמן בבקוק, לנורמן יכולת מיוחדת-לדבר עם המתים שכוללים את סבתו המנוחה ורוחות נוספות בעיירתו.
אף אחד לא מאמין לו שהוא יכול לדבר עם המתים והוא מתבודד הרבה ובעקבות כך חבריו לועגים לו.
ילד בשם ניל שסובל מעודף משקל וקרבן להתעללויות מוצא את נורמן, ממש כמו נפש תאומה, והם הופכים לחברים.
במהלך חזרות הצגת בית ספרו שלו נורמן יש לו חיזיון שבו העיירה ותושביה נרדפים על ידי מכשפות.
לאחר החיזיון הבנים עומדים מול נורמן החיוור שאומר שהוא חייב לצאת להציל את העיירה, זמן קצר לאחר מכן דודו מת.
לנורמן יש אחר כך חיזיון אחר, מה שמוביל להיעלמותו של אביו, אימו אומרת לו שלאביו יש אופי חזק והכל יהיה בסדר.
יום למחרת נורמן פוגש ברוח של דודו שאומרת לו שהטקס צריך להתבצע לפני השקיעה עם ספר מסוג כלשהו.
נורמן יוצא כדי למצוא את הספר, והוא הולך לקבריהם של חמשת הגברים ושני הנשים שקוללו על ידי המכשפה, אך הוא מוצא את הספר רק לאחר כמה הרפתקאות.
בריון בית הספר של נורמן, אלווין, מפריע לנורמן לקרוא עד אחרי השקיעה.
סערה של רוח רפאים שמזכירה את המכשפה מופיעה באוויר, והיא מקללת את המתים לקום לתחייה ולרדוף את התושבים.
המתים רודפים אחר אחותו של נורמן קורטני, ניל ואחיו הבכור של נורמן מיץ' שיוצאים להפוך את נורמן לאחד מהם.
המתים רודפים אחרי ילדים בעיירה ולא מוצאים את נורמן.
נורמן היה באותו הזמן בחיפוש אחר הקבר הלא מסומן של המכשפה.
כאשר הילדים עושים את דרכם לבית העירייה הזומבים תוקפים את האזרחים.
במהלך המהומות בחוץ הילדים נכנסים לארכיון של בית העירייה, אך לא מוצאים את המידע הנחוץ להם.
הסערה של המכשפה מופיעה ונורמן מטפס על המגדל כדי לקרוא את הספר אך המכשפה פוגעת בו באמצעות ברק והוא נופל חזרה לארכיונים.
לנורמן יש חיזיון נוסף כאשר בו הוא לומד ממכשפה בשם אגתה שהייתה ילדה ממוצעת כמוהו, נורמן לומד כי היא הורשעה על ידי העירייה כי חשבו שיש לה כוחות כישוף.
כאשר נורמן מתעורר הוא מגלה כי הזומבים לוקחים אותו לעירייה, למקום בו הורשעה אגתה.
כאשר הזומבים מניחים אותו הם אומרים שהם רק רוצים לדבר איתו, והם מבטיחים לו כי יעזרו לו לעשות את הטקס.
נורמן עוזר לזומבים להגיע לקברה של אגתה, אבל הם נדחים לפינות על ידי ההמון.
קורטני אחותו של נורמן מנסה לשכנע את הקהל לסגת.
לפני שנורמן מגיע לקברה של אגתה הקסם מפריד אותו מהאחרים.
נורמן מוצא את הקבר של אגתה ויוצר אינטראקציה עימה בממדי הרוח, אגתה נחושה בדעתה את התפרצות הזעם.
אגתה מבקשת ממנו לעזוב אותה, אבל נורמן מחזיק את הקבר ואומר לה שהוא מבין איך היא מרגישה כמנודה.
נורמן משכנע אותה שבסוף היא תשיג את הנקמה שלה והיא צריכה להפסיק, ונורמן אומר לה שלפחות מישהו אחד היה נחמד אליה.
אגתה מתחילה להיזכר בזיכרונותיה עם אימה, והיא מצליחה לשחרר.
הסערה מתפוגגת וכך גם כל הזומבים.
העיר מסתכלת על נורמן כגיבור והוא הופך להיות מקובל.
בסוף הסרט, נורמן צופה עם משפחתו בסרט עם אימו, המשפחה שלו והרוח של סבתא שלו.
את הסרט הפיקו באולפני Laika Entertainment.
את הסרט הפיקו במשך 3 שנים.
הסטודיו הפיק את הסרט באמצעות מדפסות תלת-ממד, והוא בין הראשונים שעושים זאת אחרי קורליין ודלת הקסמים.
את קמפיין הפרסום לסרט יצרה חברת Wieden+Kennedy.
את פסקול הסרט כתב והחלין ג'ון בריון, הפסקול שוחרר ב-14 באוגוסט 2012.
ה-DVD של הסרט הופץ ב-27 בנובמבר 2012 וכלל מעט תוספות.
הסרט קיבל המון ביקורות חיוביות.
אתר Rotten Tomatoes העניק לסרט 87% שמבוסס על חוות דעת של 112 אנשים, אתר Metacritic העניק לסרט 73% המבוססים על חוות של 32 אנשים.
הסרט משך תשומת לב רבה בעקבות התגלות של אחת הדמויות כהומוסקסואל, זהו סרט אנימציה ראשון לילדים שמצהיר את הדבר, הנטייה מתגלה בטוויסט הומוריסטי בסוף הסרט.
אתר צרפתי אמר שהסרט עלול להביא הורים לשאלות על להט"ב ועניינים דומים בחזרה מהסרט, לעומת הביקורת הצרפתית אתר אחר אמר שזה מה שהופך את הסרט להיות "יוצא דופן".
במאי ותסריטאי הסרט כריס באטלר אמר שמטרת הדבר הייתה להראות באופן ישיר שאסור לשפוט אנשים וצריך לתת להם אמונה וכוח.
הסרט הכניס כ-56 מיליון דולר בצפון אמריקה, וסך הכל ברחבי העולם כ-107 מיליון דולר.
בבכורתו הראשונה ב-3 באוגוסט 2012 במקסיקו הכניס הסרט 2.2 מיליון דולר, ומאוחר יותר עוד.
בסוף השבוע הראשון שלו בצפון אמריקה היה השלישי בהכנסות עם 14 מיליון דולר.
טרוויס נייט מנכ"ל חברת ההפקה אמר שההכנסות בסדר אך לא עמדו בציפיות שלו.
פארנבורו היא עיר בצפון-מזרח מחוז המפשייר שבאנגליה.
העיר מוכרת במיוחד בשל מרכז התעשייה האווירית שבה והסלון האווירי בפארנבורו המתקיים בשדה התעופה שלה כל שנה זוגית ובשל כנסיית סנט מייקל הקתולית שהוקמה ב-1881 ובה מאוזוליאום בו קבורים נפוליאון השלישי, אשתו אז'ני דה מונטיז'ו ובנם נפוליאון אז'ן לואי.
באזור Tower Hill התגלו למעלה מאלף אבנים סארסניות המעידות על יישוב קדום.
העיר מוזכרת כיישוב סקסוני בשם Ferneberga בספר יום הדין משנת 1086. בהמשך היא מוזכרת בהיסטוריה כ-Farnburghe, Farenberg (המאה ה-13) ו-Farnborowe, Fremborough, Farneborough (המאה ה-16).
ב-1880 התיישבה בעיר קיסרית צרפת לשעבר, אלמנתו של נפוליאון השלישי, אז'ני דה מונטיז'ו.
בהסכמת המלכה ויקטוריה הקימה הקיסרית אז'ני בעיר את כנסיית סנט מייקל.
הכנסייה הקתולית נחנכה בשנת 1888 יחד עם מנזר בנדיקטיני.
בקריפטה של הכנסייה הוקם מאוזולאום לנפוליאון השלישי שגופתו הועברה מצ'יזלהרסט, שם נקבר ב-1873 ולבנם היחיד שנהרג במלחמת אנגליה-זולו.
ביתה של אז'ני הפך לפנימייה קתולית לבנות.
ב-1904 הוקם בעיר המכון התעופתי המלכותי (Royal Aircraft Establishment - RAE) הראשון, לצד מתקן ניסויים של בית הספר הצבאי לבלונאות (Army School of Ballooning).
באוקטובר 1908 נעשה במקום הניסוי ראשון בטיסת אווירון על אדמת בריטניה על ידי סמואל פרנקלין קודי.
בהמשך התפתחה במקום תעשייה אווירית בה פעל בין השאר ג'פרי דה הבילנד לפני שהקים את חברתו הפרטית.
כיום משמש האזור התעופתי לשדה תעופה (קוד יאט"א: FAB; קוד ICAO: EGLF) ובו מוזיאון ראשית התעופה והאגף הבריטי לחקר תאונות אוויריות (Air Accidents Investigation Branch - AAIB); הנהלת חברת הענק הביטחונית "קינטיק" (Qinetiq) ופארק תעשיית היי-טק IQ Farnborough.
פארמה היא עיר במחוז קויאהוגה במדינת אוהיו בארצות הברית.
העיר היא חלק מהמטרופולין של העיר קליבלנד.
בתחיל המאה ה-19 האזור נודע בשם גרינבראייר (Greenbriar), וההתיישבות בו החלה ב-1816. ב-7 במרץ 1826 האזור הפך לתת-מחוז במחוז קויאהוגה, לאחר שהתיישבו בו מספיק אנשים.
השם שונה לפארמה, בהשפעת אחד התושבים ששב ממסע באיטליה והתרשם שם מהעיר פארמה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 האוכלוסייה בפארמה החלה לגדול באופן משמעותי והאזור הפך מכפרי לעירוני.
ב-15 בדצמבר 1924 תת-המחוז קיבל מעמד של כפר, וב-1 בינואר 1931 פארמה קיבלה מעמד של עיר.
עם זאת השפל הגדול באותם ימים עצר את הגדילה לחלוטין, ואף היה משאל בקרב התושבים על סיפוח פארמה לקליבלנד.
במשאל הרוב המוחלט של התושבים הצביעו נגד הסיפוח, והעיר החלה להתאושש כעבור מספר שנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה פארמה שבה לגדול באופן משמעותי, בעיקר על ידי תושבים שעברו מקליבלנד.
פארמה הגיעה לשיא גודלה ב-1970 ומאז אוכלוסייתה החלה לקטון בהדרגה.
פאריסוב (בפולנית: Parysów; ידועה בעברית גם כפוריסוב) הוא כפר במחוז גרבולין שבפרובינציית מזוביה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1444, ובשנת 1538 הוענקו לו זכויות עיר.
זכויות אלה ניטלו מהיישוב בשנת 1869, בעקבות מרד ינואר.
במאה ה-19 נוסדה בכפר חסידות פוריסוב.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,900 יהודים, רוב תושביו, והתקיימה בו פעילות של המפלגות היהודיות השונות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו ליישוב פליטים יהודים רבים.
ב-17 בספטמבר 1939 נכנסו ליישוב הגרמנים, וגייסו את יהודיו לעבודות כפייה.
בנובמבר 1940 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, בו פרצה בהמשך מגפת טיפוס הבהרות.
על יושבי הגטו הוטל לשלם תשלומי כופר, ובאביב 1942 נרצחו בו מספר יהודים, ובהם חלק מחברי היודנרט.
בקיץ 1942 הובאו לגטו שביישוב יהודים מסטוצ'ק לוקובסקי ומיישובי הסביבה הנוספים.
ב-27 בספטמבר 1942 פשטו על הגטו שביישוב אנשי ס"ס ושוטרים ומכבי אש פולנים, וב-2 באוקטובר שילחו את 3,440 היהודים שנותרו בו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בשעת האקציה נרצחו במקום 39 מיושבי הגטו.
פארמה פרם היא קבוצת כדורסל רוסית מהעיר פרם שבמחוז פרם שבאזור הרי אוראל, המתמודדת בליגה המאוחדת של VTB.
בעונת 2016 זכתה לראשונה בתולדותיה בגביע הרוסי בכדורסל לאחר שגברה על זניט סנקט פטרבורג במשחק הגמר ולראשונה התמודדה גם במסגרות האירופאיות, בגביע יורוצ'לנג'.
קבוצת הכדורסל פארמה פרם הוקמה ביוזמת האקדמיה לכדורסל של מחוז פרם ב-2 באוגוסט 2012. בעונת הבכורה של הקבוצה (2012/13) בליגת המשנה בכדורסל הקבוצה סיימה במקום החמישי ועונה לאחר מכן סיימה במקום ה-11.
בעונת 2015/16 הקבוצה זכתה בגביע הרוסי בכדורסל לאחר שגברה על זניט סנקט פטרבורג בגמר הגביע בתוצאה 65:95. היא שבה וזכתה בגביע פעם נוספת, ב-10 בפברואר 2019 אחרי שגברה במשחק הגמר על ניז'ני נובגורוד בתוצאה 73-67.
לקראת עונת 2020/2021 פארמה השתתפה בטורניר גביע גומלסקי והעפילה בו עד למשחק הגמר.
בנוסף העפילה באותה עונה לשלב חצי גמר היורופקאפ, למפגש מול עירוני נס ציונה הישראלית ולראשונה בתולדותיה העפילה לפלייאוף הליגה המאוחדת של VTB.
ג'ירולמו פרנצ'סקו מריה מצולה המכונה פארמיג'אנינו (באיטלקית: Girolamo Francesco Maria Mazzola או Parmigianino; 11 בינואר 1503, פארמה – 24 באוגוסט 1540, קאזלמג'ורה) היה צייר ואמן הדפסים איטלקי.
מהידועים באמני הדור הראשון של המנייריזם.
חייו של פארמיג'אנינו היו קצרים, סוערים וכאוטיים.
הוא נולד בפארמה ב-11 בינואר 1503, בן למשפחת אמנים ואומנים.
אביו פיליפו מצולה ושני דודים מישל ופייר אילריו היו ציירים.
אשתו הראשונה של האב הייתה בתו של הצייר הקרמונזי פרנצ'סקו טקוני.
גם אחיו זכריה היה צייר.
פארמיג'אנינו היה בנם השמיני פיליפו מצולה ואשתו השנייה דונטלה אבאטי.
לאב היו עוד שבעה בנים מאשתו הראשונה.
האב נפטר כשפארמיג'אנינו היה בן שנתיים.
לאחר מכן גידלו אותו הדודים שלו מישל ופייר אילריו, שהיו גם הם אמנים.
כבר בגיל בגיל 12, בשנת 1515, הצטרף פארמיג'אנינו לדוד, פייר אילריו, בציור תמונת המזבח בכנסיית יוחנן הקדוש בפארמה.
בגיל 18, בשנת 1521, נשלח לעיירה ויאדנה (Viadana) כדי להימלט מסכנות המלחמות האיטלקיות.
במהלך שהותו בויאדנה צייר שתי תמונות טמפרה בשתי כנסיות, אחת מהן היא תמונת המזבח "נישואיה המיסטיים של קתרינה הקדושה" בעיירה הסמוכה ברדי.
ב-1524 עבר לרומא בניסיון להתקבל כצייר אצל האפיפיור קלמנס השביעי.
ב-1526 קיבל, יחד עם הדוד שלו פייר אילריו, הזמנה לציור "החיזיון של הירונימוס הקדוש" כתמונת מזבח לכנסיית סן סלבטורה (San Salvatore in Lauro).
כעבור שנה, ב-1527 בעקבות ביזת רומא נמלט לבולוניה.
שם חי שלוש שנים, וב-1530 שב לעירו פארמה.
ב-1539 שוב נמלט מפארמה, מאימת מלחמות, לעיירה קאזלמג'ורה, (הנמצאת כ-30 ק"מ מפארמה, צפונית לנהר הפו).
שם גם צייר את "לוקרציה הרומית", תמונת שמן שעל פי וזארי, היא יצירתו האחרונה.
פארמיג'אנינו נפטר ממחלה בקאזלמג'ורה ב-24 באוגוסט 1540. הוא קבור שם בכנסייה שהייתה בזמנו של מסדר הנזירים הסרביטים ומאז 1902 שייכת לקפוצ'ינים.
ביוגרפיה של פארמיג'אנינו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
פארמיג'אנינו נחשב לאחד מיוצרי הסגנון המנייריסטי.
ביצירתו שילב בהצלחה את העידון והאלגנטיות של האמנים הגדולים של שיא הרנסאנס עם תחושה של תנועה ושאיפה ליופי חושני ב שאינו טבעי.
עבודותיו המוקדמות של פארמיג'אנינו מושפעות מאוד מקורג'ו, שבמקביל אליו עבד בצעירותו גם בכנסיית מריה הקדושה בברדי וגם בכנסיית יוחנן הקדוש בפארמה.
למרות שנות היצירה המעטות שלו, השאיר פארמיג'אנינו גוף יצירות נרחב.
תמונות שמן ותמונות טמפרה קטנות וגדולות, פרסקאות גדולות ממדים ותחריטים, בנושאים דתיים וחילוניים, פורטרטים ותמונות מחיי היום-יום.
פארמיג'אנינו היה מראשוני האמנים שהכינו תחריטים של יצירותיהם, וכך הביא להפצת יצירותיו באיטליה ובצפון אירופה.
תפוצה רחבה זו הייתה הבסיס להשפעתו הרחבה על אמנים באיטליה, ובכל אירופה.
בשנת 2003, במלאת 500 שנה להולדתו, התקיימה בפארמה ובווינה תערוכה מקיפה מיצירותיו תחת הכותרת "פארמיג'אנינו והמנייריזם האירופי".
תמונת המזבח מברדי, הנקראת גם "נישואיה המיסטיים של קתרינה הקדושה", טמפרה על לוח עץ, 1521, בכנסיית סנטה מריה בעיירה ברדי שבנפת פארמה
דיוקן עצמי במראה קמורה, שמן על לוח עץ, צוירה בסביבות 1523–1524, נמצאת במוזיאון לתולדות האמנות וינה.
"החיזיון של הירונימוס הקדוש", 1527, הגלריה הלאומית, לונדון.
"המדונה בעלת הצוואר הארוך", שמן על לוח עץ, צוירה בסביבות 1534–1540, גלריית אופיצי, פירנצה.
תמונת מזבח, שמן על לוח עץ, 1540, מוזיאון הציירים הגדולים, דרזדן.
"לוקרציה הרומית", שמן על לוח עץ, 1540, מוזיאון די-קאפודימונטה, נאפולי.
פאריש הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1961 עם טרוי דונהיו, קרל מלדן וקלודט קולברט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רב המכר פאריש מאת מילדרד סאבאג' משנת 1958. דלמר דייבס כתב את התסריט, הפיק וביים את הסרט.
העלילה מתרחשת בעמק נהר קונטיקט אצל חקלאים המגדלים טבק בחממות ומאבקי השליטה ביניהם.
זו הייתה הופעתה האחרונה של קלודט קולברט בסרט קולנוע.
אלן מקלין (קלודט קולבר), אלמנה מבוסטון, נוסעת עם בנה פאריש (טרוי דונהיו) לחוותו של סלה פוסט (דין ג'אגר) בעמק נהר קונטיקט כדי לשמש כמלווה ומשגיחה של בתו המתבגרת אליסון (דיאן מקביין).
סלה מגדל טבק בחממות, פאריש שגדל בבוסטון ואין לו מושג בנושא מתחיל ללמוד את מקצוע גידול הטבק.
הוא מתגורר בבית של משפחת פועלים ושם מתאהבת בו לוסי (קוני סטיבנס) אך היחסים ביניהם לא מחזיקים מעמד.
באתו זמן מתאהבת בו אליסון אך גם בה הוא אינו מתאהב.
רוב שטחי החממות הם בבעלותו של ג'אד רייק (קרל מלדן) שבעזרת שני בניו הוא מצליח להכריח את שאר החקלאים למכור לו את שטחיהם וזאת בשיטות של איומים והצתות.
רייק מנסה להשפיע על סלה למכור לו את אדמתו.
הוא מבקר אצלו ופוגש באלן.
מתפתחת אהבה ביניהם ואלן מסכימה להצעתו לנישואים למרות שהיא מודעת לאופיו הקשה והבלתי מתפשר.
טרוי עובר לגור בביתו של רייק למרות התנגדותם של שני בניו, וויילי ואדגר.
רק בתו של רייק, פייג', (שרון ג'וגאני) מתאהבת בו למורת רוחו של רייק.
רייק מעסיק את פאריש אבל מתייחס אליו בקשיחות ובזלזול.
פאריש לא יכול לעמוד בהשפלה הזאת ובתככים שבניו של רייק מפעילים על שאר החקלאים בהוראת אביהם.
הוא עוזב את המקום ומתגייס לצי ארצות הברית שם הוא משרת בצוללת.
לאחר שנתיים הוא חוזר וסלה מחכיר לו שטח לגידול טבק.
פאריש נעזר בפייג' שכעת היא בוגרת בזכות עצמה.
היא עוזרת לו בגיוס כוח אדם.
רייק שולח את אדגר להפריע להם ומתבונן בו מתוך הרכב.
אדגר מתחיל להצית אש אך פאריש מתנפל עליו ומסלק אותו במכות נמרצות.
פארלי ארל גריינג'ר ג'וניור היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
התפרסם בעיקר בהופעותיו בשני סרטים של אלפרד היצ'קוק - החבל וזרים ברכבת.
גריינג'ר נולד למשפחה מבוססת שאיבדה את כל רכושה בנפילת הבורסה בניו יורק ב-1929. המשפחה עברה לדירה קטנה בהוליווד שם עבד האב בעבודות מזדמנות.
באחת ההצגות הבחין בו צייד כישרונות של סמואל גולדווין והציע לו תפקיד קטן בסרט "כוכב הצפון" (1943) ולאחריו קיבל תפקיד יותר משמעותי בסרט "לב הארגמן" (1944) לצידו של דיינה אנדרוז.
לאחר מכן התגייס לחיל הים של ארצות הברית ושירת בהונולולו כקצין חינוך שם יצר קשרים עם בוב הופ, ריטה הייוורת', בינג קרוסבי, הדי לאמאר ועוד.
שם גילה גם את נטייתו המינית כביסקסואל.
לאחר שחרורו שיבץ אותו אלפרד היצ'קוק בשני סרטים שהיוו את הפסגה בקריירה שלו:
החבל (1948), בתור הסטדנט פיליפ מורגן הרוצח ביחד עם חברו ברנדון שון, את הסטודנט דייוויד קנטלי ללא כל סיבה או מניע באמצעות חניקה בחבל.
זאת כתרגיל ב"אמנות הרצח", ניסיון לביצוע פשע מושלם ו"טהור", אותו יכול לבצע רק מי שהוא "על-אדם".
זרים ברכבת (1951), בתור נוסע תמים ברכבת כשנוסע פסיכופת (רוברט ווקר) נטפל אליו ומסבך אותו במעשה רצח שלא הוא ביצע.
הנרי" לצדה של ג'ין קריין.
בתחילת שנות ה-70 עבר עם בן זוגו רוברט קלהון לרומא שם הופיע במספר סרטים ומערבוני ספגטי שהמפורסם בהם הוא "קוראים לי טריניטי" לצידם של טרנס היל ובאד ספנסר.
לאחר מכן הופיע במספר סרטים בתפקידי משנה אך לא שיחזר את הצלחותיו.
הוא הופיע גם בברודוויי בהצגות כמו ביבר הזכוכית, השחף, המלך ואני ועוד.
הופיע גם בסדרות טלוויזיה כמו הוואי חמש-אפס, "איירונסייד" ועוד.
ב-2007 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו ביחד עם בן זוגו רוברט מקלהון.
על שמו יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
פארלי ויירה רוסה (בפורטוגזית: Farley Vieira Rosa; נולד ב-14 בינואר 1994) הוא כדורגלן ברזילאי, המשחק בטג'אן הנא סיטיזן בעמדת החלוץ.
פארלי רוסה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של קרוזיירו ובגיל 14 הצטרף לאקדמיה של ספורטינג ליסבון.
ביולי , רוסה חתם בסבסטופול מליגת העל האוקראינית.
ב-21 בפברואר 2013, פארלי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 3-1 לשחטאר דונצק.
ב-31 באוגוסט, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 לקרפטי לבוב.
בקיץ , התפרקה סבסטופול עקב סיפוח חצי האי קרים.
רוסה חזר לברזיל וחתם בקבוצת מונטה אסול, אך לא שותף כלל במשחקי הקבוצה, והושאל בין היתר לאפולון לימסול וא.א.ק.
ב-9 ביולי 2016, רוסה חתם לשנתיים בפאנטוליקוס מליגת העל היוונית,ב-9 באוגוסט 2018, הוא חתם באל-איתיפאק מליגת העל הסעודית, שנה לאחר מכן חזר ליוון וחתם באטרומיטוס, ובמהלך העונה חזר לפאנטוליקוס.
ב-17 באוגוסט 2020 חתם רוסה בפוג'יירה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-7 בפברואר 2021 הוא חתם בהפועל באר שבע מליגת העל, ובתום העונה שוחרר מהקבוצה.
ב-22 ביולי 2021 חתם רוסה בהפועל תל אביב בחוזה לעונה אחת, עם אופציה לרכישתו בעונה הבאה.
ב-6 במרץ 2022 רוסה עזב את ישראל והצטרף לטיינג'ין ג'ינמן טייגר מליגת העל הסינית.
ב-13 בפברואר 2024 רוסה חתם בטג'אן הנא סיטיזן מליגת הכדורגל של קוריאה הדרומית.
פאריס פמי מומבניה הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת במרסיי מליגת העל הצרפתית, ובנבחרת קמרון.
מומבניה גדל באקדמיית מונטוורדה שבפלורידה, ארצות הברית, וב-16 ביולי 2018 חתם בבית לחם סטיל מה-USL, במדיה ערך 40 הופעות ליגה והבקיע 14 שערים.
ב-20 במאי 2020 חתם מומבניה על חוזה לשלוש שנים בקריסטיאנסונד מליגת העל הנורווגית.
בסך הכל ערך 49 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע תשעה שערים.
ב-26 באוגוסט 2021 הושאל מומבניה לסונאוסקה פובולד מליגת העל הדנית.
ב-31 בינואר 2023 חתם מומבניה בבודה/גלימט מליגת העל הנורווגית.
בעונתו הראשונה ערך 28 הופעות ליגה, בהן הבקיע 15 שערים, וזכה עם המועדון באליפות נורווגיה.
ב-17 בנובמבר 2023 ערך מומבניה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון, בניצחון 3-0 על נבחרת מאוריציוס במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
פאריצ'י (בבלארוסית: Парычы; באנגלית: Parychy, כינוי יהודי: פאריצק) היא יישוב עירוני בסבייטלהורסק, במחוז הומל שבבלארוס, לפני מלחמת העולם השנייה התקיימה ביישוב קהילה יהודית.
נכון לשנת 2023, יש בה 1,839 תושבים והיא ממוקמת ליד נהר ברזינה.
ב-1793 הפך הכפר לחלק מהאימפריה הרוסית לאחר חלוקת פולין השנייה.
ב-5 ביולי 1941 נכבש היישוב על ידי הוורמאכט, והקהילה היהודית, שמנתה כ-1,700 איש, הושמדה.
יהודי הכפר הובלו לגטו שהתקיים חודשיים, וב-18 באוקטובר 1941 נרצחו כולם.
ב-26 ביוני 1944, היישוב שוחרר במהלך מתקפת בוברויסק.
פאריצ'י ממוקמת על נהר ברזינה, כ- מצפון-מערב לסבייטלהורסק, מדרום-מזרח לבוברויסק ו- מצפון-מערב להומל.
פאריס הרועה הוא ציור מאת האמן הפלמי אנתוני ואן דייק, שנוצר מיד עם שובו משהות ממושכת באיטליה ומשקף את השפעתו של טיציאן על סגנונו האמנותי.
לאחר שובו משהות ממושכת באיטליה הושפע ואן דייק מיצירתו של טיציאן, והשפעה זו ניכרת בבירור ביצירתו 'פאריס הרועה'.
לקראת סוף שנות העשרים לחייו החל האמן להתגבש כצייר בוגר ולפתח סגנון ייחודי משלו.
קודם לכן לימודיו אצל פטר פאול רובנס הטילו צל כבד על יצירתו.
ההרכב בציור, המתמקד בדמות יחידה באורך של שלושה רבעי הגוף המוצגת במרחב רדוד, מזכיר את טיציאן ואת הציור האיטלקי של המאה ה-17. על כן, סבורים כי ואן דייק יצר את היצירה עם שובו לאנטוורפן מאיטליה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-17.
הסטייה ממסורת העיבוד הקבוצתי של סיפור בחירתו של פאריס - שבה מוצג פאריס יחד עם יונו, מינרווה וונוס - בולטת במיוחד בהשוואה לציורים מפורסמים של לוקאס קראנאך האב, פטר פאול רובנס, קלוד לורן, אנטואן ואטו ופול סזאן.
כמו כן, סצנת משפט פאריס עובדה לאורך תקופות אמנות שונות במגוון מדיומים, ביניהם פיסול, חריטות וטוויות שטיחים.
היצירה מפרשת בעיבוד מקורי את סיפור בחירתו של פאריס: יופיטר בחר את פאריס כדי להכריע איזו מהאלהות יונו, מינרווה או ונוס היא היפה מכולן.
בחירתו בונוס, אלת האהבה, הביאה לפרוץ מלחמת טרויה, ומאז נתפסה הבחירה כמטפורה לסכנות ולחובות הכרוכות בקבלת החלטות.
הציור מתאר את פאריס רגע בחירתו, שבו עליו להעניק תפוח זהב לאחת משלוש האלות, אותה יבחר ליפה מביניהן.
בעוד שמרבית האומנים התמקדו בדמותן של האלהות השונות, בוחר ואן דייק להציג רק את דמות פאריס, בחירה יוצאת דופן בז'אנר זה.
בציור זה ואן דייק סטה מהקונבנציה של ז'אנר שיפוט פאריס בכך שהוציא לחלוטין את דמותן של האלוהויות ושלושתן מהסצנה, ובמקום זאת בחר להציג רק את דמותו של פאריס, באורך שלושה-רבעי הגוף, המוצגת במרחב רדוד.
גישה זו יוצרת מיקוד חד־משמעי בפאריס וברגע בחירתו, תוך שימור הקשר לסגנון טיציאן והציור האיטלקי של המאה ה-17, כפי שמודגשת בקומפוזיציה המונומנטלית והיידועה של דמות בודדת במרחב מצומצם.
הציור נכלל באוסף וולאס שבלונדון ונמצא בבעלות שונות בבריטניה מאז תחילת המאה ה-19. קודם לכן היה שייך למרקיז דה וויה ד'ארנסון, ואודות בעלותו הקדומה יותר אין מידע ודאי.
במשך שנים רבות סברו שמדובר ביצירה אוטוביוגרפית נוספת של ואן דייק, אך טענה זו הופרכה עם הזמן.
כאשר התגלתה היצירה בידי המרקיז השלישי של הרטפורד, סברו כי היא דיוקן עצמי של האמן.
המרקיז התכוון להורישה לחברו ג'ורג' הרביעי, אך המלך נפטר טרם פטירתו של המרקיז.
פאריס והלנה (איטלקית: Paride ed Elena) היא אופרה מאת כריסטוף וויליבלד גלוק.
זוהי האופרה השלישית מבין "האופרות הרפורמיות" של גלוק לווינה, בעקבות אורפיאו ואורידיצ'ה ואלצ'סטה, והמושמעת בתדירות נמוכה יותר מבין השלוש.
כמו קודמיה, הליברית נכתבה על ידי רניירי דה קלזביג'י.
האופרה מספרת את סיפור האירועים בין פסק הדין של פריס לבין בריחתו עם הלנה לטרויה.
הבכורה הוצגה בבורגתיאטר בווינה ב-3 בנובמבר 1770.
זוהי היצירה השלישית והאחרונה שנוצרה בשיתוף פעולה בין גלוק לרניארי דה קאלזביגי, והיא שונה לחלוטין משתי היצירות הקודמות.
באורפיאו ואורידיצ'ה ובאלצ'סטה, הדמויות והערכים המוצגים הם בולטים וחזקים, אך ביצירה זו אין אפיון חזק כזה.
בשלוש האופרות מדובר על קשרים רומנטיים, אך בשתי הראשונות נאמנות בנישואין היא מרכז העלילה, ואילו באחרונה האהבה נתפסת כאהבה מינית במלוא עוצמתה, המנוגדת לאהבה רוחנית, המתוארת, במילים פשוטות, כ"אהבה ללא תועלת".
מתרחש אפוא מעבר מהנושא הסמלי לנושא האנושי, אולי גם כאן עם ניצנים של רומנטיקה, אך מוקדמים ורק במתכונת ראשונית.
קלצביגי חיבב במיוחד את המשורר אובידיוס, וממנו, כמו גם מהיצירה המפורסמת Ars amatoria, הוא קיבל השפעה רבה ליצירה זו.
בפרט, הייתה סדרה של אלגיות שהוא היה משוכנע שהן יצירות אותנטיות של המשורר, אך הן כמעט בוודאות פרי עטו של אדם אחר, אולי מקורב אליו: היו אלה יצירות שסיפרו על חילופי מכתבים בין פאריס והלנה (ואכן, חילופי מכתבים מתרחשים גם במחזה).
בנוסף, דמותו של פאריס היא זו שהושפעה יותר מכול מההשפעה הלטינית: הוא נהנתן ורווי חושים, בעוד הלנה מוצגת כקוטב המנוגד לו, גאה הרבה יותר ונושאת ערכים מוסריים מחמירים של התקופה הרומית.
בהשוואה לדמויות המתוארות על ידי הומרוס, ניגוד זה אינו קיים כלל.
הגיבור פאריס נמצא בספרטה, לאחר שבחר באפרודיטה על פני הרה ואתנה.
הוא מקריב קרבן לאפרודיטה ומבקש, בעידודו של ארסטו, את אהבתה של הלנה.
פאריס והלנה נפגשים בארמון המלך וכל אחד מתפעל מיופיו של השני.
היא קוראת לו לשפוט תחרות אתלטיקה וכאשר מתבקש לשיר, הוא עושה זאת בשבח יופיה, מודה שמטרת ביקורו היא לזכות באהבתה.
בייאושו, פריס מתחנן אליה, והיא מתחילה לוותר.
בסופו של דבר, באמצעות התערבותו של ארסטו, שמתגלה כקופידון, היא מוותרת, אך פאלאס אתנה (אתנה) מזהירה אותם מפני הסבל שיבוא.
בסצנה האחרונה פריס והלנה מתכוננים לצאת לטרויה.
אריות מהאופרה הנהנות מביצוע קונצרטי עצמאי כוללות את הצהרת האהבה המינורית של פאריס, "O del mio dolce ardor" (או אהבתי העדינה), במערכה הראשונה.
האריה השנייה שלו היא "Spiagge amate" (חופים אהובים).
במערכה השנייה, שוב במפתח מינורי, פאריס חושש שהוא עלול לאבד את הלנה ב"Le belle immagini" (המראית עין) וברביעית יעדיף מוות על פני חיים בלעדיה, "Di te scordarmi, e vivere" (לשכוח אותך ולחיות).
תפקידו של פאריס מעורר קשיי ליהוק, שנכתב, כפי שהיה, לקול קסטרטו גבוה יחסית.
אריות של פריז עובדו לטנורים, עם טרנספוזיציה באוקטבה נמוכה יותר, על ידי סופרן ומצו-סופרן.
לאחר הבכורה בבורגתיאטר, וינה, ב-1770, היו 25 הופעות נוספות בווינה לפני 1800 (בניגוד ליותר מ-100 ל"אורפיאו ואאורידיקה" שלו ולמעלה מ-70 של אלצ'סטה).
נראה שגלוק לא הביא את האופרה הזו לפריז - הוא היה בפריז מ-1773, אבל היא לא הוצגה שם בשלב זה.
האופרה הועלתה בנאפולי ב-1777, אך לא אותרו הפקות אחרות עד 1901, אז הושבה לתחייה בפראג, וב-1905, הופקה בהמבורג (בגרמנית, בגרסה מקוצרת בשתי מערכות).
אף על פי כן, מבקר של הניו יורק טיימס כתב שהוצגה בברלין בשנת 1863.
האופרה הוצגה לראשונה בארצות הברית בשנת 1954 בבית העירייה במנהטן.
הפקה נוספת ניתנה במכללת מאנס למוזיקה בניו יורק בשנת 1991.
בבריטניה, ההופעה הראשונה הייתה במנצ'סטר בנובמבר 1963. הבכורה בלונדון היה ב-21 באוקטובר 2003, בברביקן הול.
היו הופעות קונצרטים מעת לעת.
האופרה הועלתה בתיאטרון דרוטנינגהולם בסטוקהולם ב-1987, עם מגדלנה קוז'נה בתפקיד פאריס.
בשנת 2014 אסנציאל אופרה ביצעה את האופרה בטורונטו ובקיצ'נר, קנדה.
תיאטרון אודיסיאה העלה את האופרה בבוסטון בפברואר 2019.
Bampton Classical Opera מתכננת לבצע את האופרה בקיץ 2021, ההופעות של 2020 נדחו.
(פאריס), אילינה קוטרובאש (הלנה), גבריאלה פונטנה (פאלדה), סילביה גרינברג (אמור); תזמורת ומקהלה סימפונית של ORF, לותר זגרוסק (אורפיאו, 2002)
מגדלנה קוז'נה (פאריס), סוזן גרטון (הלנה), קרולין סמפסון (אמור), ג'יליאן וובסטר (פאלדה/טרויאני); Gabrieli Consort and Players, Paul McCreesh (Deutsche Grammophon Archiv, 2005)
פאריס: לאיוס קוזמה, הלנה: מגדה לאסלו, ארוס/אריסטו: ולריה מריקונדה, טרויאני: לורנצה קאנפה, פאלדה: לינדה וג'נה, טרויאנו: דורו אנטוניולי.
מקהלה ותזמורת RAI di Milano – מנצח: מריו רוסי.
פארק היא חברה העוסקת במחקר ופיתוח.
מקורה בחברת "זירוקס פארק" שנוסדה בשנת 1970 כמרכז המחקר של חברת זירוקס בפאלו אלטו, קליפורניה.
החל מינואר 2002, היא פועלת כחברה עצמאית (Incorporated) בשם "PARC".
המרכז עוסק במחקר בסיסי ובמחקר שימושי והוא המקור של אחדות מההמצאות החשובות של סוף המאה העשרים, ובהן:
פיתוח של ממשק משתמש גרפי (GUI).
ממשק המשתמש הגרפי החל להתפתח לפני כן, ועשה צעדים גדולים בפרויקט NLS , שהיה חלק ממוסד SRI באוניברסיטת סטנפורד, תחת דאגלס אנגלברט.
עם סגירת NLS, עברו חלק מהחוקרים לפארק, שם המשיכו בפיתוח.
המחשב הראשון שנבנה עם GUI כממשק המשתמש העיקרי, בשם אלטו נבנה בפארק.
WYSIWYG (ויזיוויג) להדפסה, ראשי תיבות באנגלית של "מה שרואים הוא מה שמקבלים"
שפת התכנות Smalltalk (מהשפות הראשונות לתכנות מונחה עצמים)
רשת תקשורת מחשבים Ethernet (בשיתוף עם חברות אינטל ו-DEC - הפרוטוקול כונה בשלביו הראשונים DIX, ראשי התיבות של שמות החברות דיגיטל, אינטל וזירוס)
במעבדה עבדו מספר אנשים נודעים כמו חתני פרס טיורינג אלן קיי, בטלר למפסון וצ'ארלס ת'אקר.
לקראת אמצע שנות ה-1980, עזבו רבים מהחוקרים בפארק את זירוקס, וחלקם מצא מקומו בחברות כמו אפל ומיקרוסופט, והשפעתם על המשך התפתחות התעשייה ניכרת.
פארק הוקמה הרחק מהנהלת זירוקס ששכנה בעיר רוצ'סטר שבניו יורק.
המרחק אפשר לאנשי המעבדה חופש פעולה אך גם ניתק אותם מההנהלה שלא השכילה להפוך את ההמצאות האלה להצלחה מסחרית.
חלק מהפיתוחים מעולם לא הבשילו בזירוקס לכלל "מוצר", והמוצרים שכן ייצרה זירוקס על סמך הפיתוח, לא נחלו הצלחה רבה, בייחוד בהשוואה להצלחה של הפיתוחים הללו מחוץ לזירוקס.
חברות רבות אחרות נהנו מפירות הפיתוח בפארק, ונהוג לחשוב שזירוקס יכלה להפיק מהפיתוחים וההמצאות במרכז הפיתוח יותר משהפיקה, מבחינה מסחרית.
זירוקס יצאה לשוק עם אחד המחשבים הראשונים שהציגו ממשק משתמש גרפי, בשם "סטאר", אך מחשב זה לא זכה להצלחה בשוק וזירוקס לא המשיכה להשקיע בקו הזה.
ממשק המשתמש הגרפי הצליח יותר בתחנות עבודה של אפולו, סאן מיקרוסיסטמס, ואחרות, זכה לתפוצה נרחבת עם מחשב המקינטוש.
מאז העשור האחרון של המאה ה-20, נדיר לפגוש מחשב חדש, או מערכת הפעלה חדשה, שלא כוללים ממשק משתמש גרפי.
סביב רשת ה-Ethernet שפותחה בפארק קמה תעשייה שלמה, וחלקה של זירוקס בתעשייה זו לא היה ניכר.
מרכז המחקר עבר מספר גלגולים, וב-2002 חברת זירוקס הפכה אותו לחברה נפרדת, בבעלות זירוקס.
ב, המרכז מתרכז במספר תחומי מחקר, הממומנים בעיקר על ידי גופים שמעוניינים במחקרים ובתוצאותיהם, ומתרכז במספר תחומים, ביניהם בינה מלאכותית והאינטרנט של הדברים.
פארסק היא יחידת אורך המשמשת באסטרונומיה.
סימנה הוא pc, והיא שווה ל־ קילומטר (כלומר כ־31 טריליון קילומטר, או 3.26 שנות אור).
השם "פארסק" הוא ראשי תיבות באנגלית של פרלקסה־שנייה (parallax-second).
פרלקסה של כוכב היא הזווית שבין הקווים ה"מחברים" את הכוכב לכדור הארץ ולשמש (ובהכללה: הזווית בין שני הקווים המחברים בין עצם לבין שתי נקודות תצפית).
פארסק אחד הוא המרחק אל כוכב שמיקומו בקירוב ניצב למישור המילקה, היוצר פרלקסה של שניית קשת אחת בין הקווים המחברים את הכוכב אל השמש ואל כדור הארץ.
לחלופין, פארסק אחד הוא המרחק בין צופה לבין שני עצמים, שמרחקם זה מזה הוא יחידה אסטרונומית אחת, כך ששני העצמים נראים לצופה כשהם מופרדים בזווית של שניית קשת אחת.
הקו המחבר את אחד העצמים לצופה ניצב לקו הדמיוני המחבר את שני העצמים בעיני הצופה (הלא הוא ההיטל - דבר היוצר משולש ישר־זווית).
אף־על־פי שהפארסק מהווה מרחק עצום בקנה־מידה אנושי, בקנה־המידה של היקום הוא יחידה קטנה.
כך, למשל, המרחק מאיתנו לכוכב הקרוב ביותר אלינו פרט לשמש, פרוקסימה קנטאורי, הוא 1.34 פארסק, קוטר שביל החלב הוא כ־30,000 פארסק ואילו המרחק בינינו לגלקסיית אנדרומדה, הגלקסיה הקרובה ביותר אלינו, הוא כ־780,000 פארסק.
לכן, למדידת גדלים של גלקסיות משתמשים בקילו־פארסקים ולמרחקים בין גלקסיות משתמשים במגה־פארסקים.
פארסה (מצרפתית: Farce) או בַּדְחִית היא קומדיה שנכתבה לתיאטרון כמחזה או לקולנוע, שמטרתה לבדר את הקהל באמצעים של אירועים ראוותניים בעלי סבירות נמוכה, אם כי בדרך כלל אפשריים.
תחפושות, טעויות בזיהוי, הומור מילולי ודרגות שונות של תחכום שכולל משחקי מילים, רמיזות מיניות וקצב עלילה מסחרר שמהירותו גדלה ככל שהעלילה מתקרבת לסופה (ובדרך כלל כוללת סצנת מרדף).
הומור פיזי, אבסורד ונונסנס גם נפוצים ומיושמים בפארסה.
בשיח משמשת המילה לתיאור מציאות מגוחכת במיוחד.
פארסונס גרין הוא פארק ציבורי ברובע האמרסמית' ופולהאם שבמערב לונדון.
שטחו של הפארק משולש, ובקצהו הצפוני ביותר נמצאת תחנת הרכבת התחתית פארסונס גרין, הקרויה על שם הפארק.
מדי שנה נערך בפארק יריד המשמש לאיסוף כספים למטרות קהילתיות.
פארסקייפ היא סדרת טלוויזיה מדע בדיונית בהפקה אוסטרלית מבית היוצר של אולפני חברת ג'ים הנסון והולמרק אנטרטיינמנט.
הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיו של האסטרונאוט ג'ון קרייטון, אשר נשאב בטעות דרך חור תולעת לאזור מרוחק בגלקסיה.
לאחר 4 עונות בוטלה הסדרה בפתאומיות והעלילה נקטעה בשיאה.
בזכות קהילת מעריצים, מיני סדרה בשם "מלחמות הפיסקיפר" שהופקה ב-2004 השלימה את סיפור העלילה.
האסטרונאוט ג'ון קרייטון נשאב על ידי חור תולעת למקום מרוחק בגלקסיה, לאחר שהשתתף בטיסת ניסוי.
הוא מגיע בעיצומו של קרב, וחלליתו ניזוקה בידי חללית אחרת שמושמדת.
קרייטון נשבה לתוך ספינת חלל, העונה לשם "מויה".
על סיפונה נמצאים קא דארגו, דומינר רייג'ל ה-16 וזאן, שלושה אסירים שהשתלטו על "מויה" ואשר נמלטים מכוחותיהם המיליטריסטים של "שומרי השלום" (פיסקיפרס).
הספינה מצליחה להימלט מהקרב המתחולל, אולם נרדפת אחר קצינת הפיסקיפרס ארין סון, שנאלצת להתלוות לחבורה לאחר שספינתה ניזוקה אף היא.
מתברר כי הטייס שהיה בחללית שהושמדה בידי זו של קרייטון, היה אחיו של קפטן קרייס, קצין "שומר שלום" שנשבע לרדוף אחר קרייטון ולנקום את מות אחיו.
בן בראודר - קומנדר ג'ון קרייטון (הבן)
קלאודיה בלאק - הקצינה ארין סון
אנטוני סימקו - קא דארגו
וירג'יניה היי - הכוהנת פאו זוטו זאן
ג'ונתן הרדי (קול) - דומינר רייג'ל ה-16, שליט לשעבר של האימפריה ההיינרית
לני טופו (קול) - הטייס
לני טופו - קפטיין קרייס
ריילי היל - סיקוזו סוולה שאנטי סוגאיסי שאנו
בפרק ה-200 בעונתה העשירית של סטארגייט SG-1, הוצגה פרודיה על פארסקייפ.
בשתי עונותיה האחרונות של הסדרה, הצטרפו לצוות השחקנים בן בראודר וקלאודיה בלק, ובסצנה זו בראודר מגלם את סטארק ובלק מגלמת שוב את דמותה, ארין סון.
הסדרה זכתה בארבעה פרסי סאטורן, כאשר הסדרה נבחרה שלוש שנים ברציפות (בשנים 2000, 2001 ו-2002), ובשנת 2004 זכתה המיני סדרה "מלחמות הפיסקיפר".
השחקן בן בראודר (ג'ון קרייטון) זכה בפרס שחקן הטלוויזיה הטוב ביותר בשנת 2002, וב-2005 על השתתפותו במיני סדרה "מלחמות הפיסקיפר".
בשנת 2005 זכתה השחקנית קלאודיה בלאק (ארין סון) בפרס שחקנית סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר, על השתתפותה במיני סדרה "מלחמות הפיסקיפר".
בשנת 2002 היו השחקן אנטוני סימקו (קא דארגו) והשחקנית גיגי אדג'לי (צ'יאנה) מועמדים לפרס שחקני המשנה הטובים ביותר בסדרת טלוויזיה.
פַּארְק הוא שטח שאין בו מבני מגורים קבועים, הפתוח לרווחת הציבור.
הפארקים הם תופעה שהחלה לצבור תאוצה במאה ה-19. קודם למאה ה-19 היו דוגמאות ספורות למיזמי פארקים עירוניים, כאשר מיזם מוקדם במיוחד היה פארק Alameda de Hércules בסביליה כבר בשנת 1574. הפארק הופך למקום מפגש פופולרי לאליטה המקומית.
באמצע המאה ה-19 מתחילה מגמה, שמתחזקת עם התגבשותו של מעמד הפועלים בתחילה באנגליה ובארצות הברית ובהמשך במקומות נוספים, להקמת פארקים ציבוריים לרווחת הציבור כחלק מהתכנון העירוני.
סיווג של פארק נעשה לפי שימושיו השונים.
גן ציבורי – גן הפתוח לציבור ובו בדרך כלל עצים, דשא וצמחי נוי, ולעיתים מתקני משחק לילדים.
פארק עירוני יהיה גן ציבורי רחב יחסית בשטחו, שנמצא בשטח עירוני ומשמש לנופש, למפלט מהמולת הכרך ולתחושה של "טבע בעיר".
לדוגמה: פארק הירקון בתל אביב.
היוזמה הראשונה להקמת גן ציבורי הייתה של נפוליאון, בעת שהייתו בוונציה.
פארק שעשועים, או לונה פארק – מתחם גדול יחסית המכיל מתקני שעשועים וסוגים שונים של אטרקציות ובידור בתשלום.
כאשר פארק שעשועים מעוצב סביב נושא מסוים ונבדל, הוא נקרא "פארק נושא".
פארק ציד – בפארקים מסוג זה נהגו מלכים ואנשי אצולה באירופה לצוד בעבר; עם התפתחות המודעות לזכויות בעלי חיים, או עם התגבשותן של ערים גדולות שסגרו על שטחו של אזור הציד, הפכו רובם של גנים אלה לגני נוי ציבוריים, דוגמה הולמת לכך היא הייד פארק שבלונדון.
טבע: "פארק" או פארק לאומי הוא בית גידול טבעי המוגדר כאזור המוגן (בדרך כלל על ידי מדינה) לצורך שימור החי והצומח שלו, ומהווה שמורת טבע גדולה.
פארק כזה יכול להיות גם מקווה מים וסביבתו, בסביבת אגם או נחל, טבעי או מלאכותי.
דוגמה למקום שכזה היא פארק ירוחם.
רבים מהפארקים המוגנים משמשים גם לנופש או טיול.
ארכאולוגיה: "פארק ארכאולוגי" יכול להיות אתר תיירות שבו עתיקות או ממצאים קדומים מונחים במקום בו נמצאו ומאפשרים ללמוד על אופי המקום בזמנים שונים, כדוגמת הפארק הלאומי בקעת תמנע.
פארקים וגנים עירוניים בדרך כלל כוללים חלק מהאלמנטים הבאים:
משטחי דשא ירוקים, המשמשים כמקום ישיבה ומשחק לילדים, אך גם לנוי
גינון הכולל פרחים וצמחי נוי שמטרתם לקשט את הפארק
עצים לקישוט אך גם בשביל לספק צל (בעיקר בקיץ)
מתקני שעשועים לילדים (כגון מגלשות ונדנדות)
בריכת נוי וכן בריכה אקולוגית ובה דגים וצמחי מים
פארק אדית וולפסון (ובקצרה: פארק וולפסון) הוא פארק בדרום מזרח תל אביב בין דרך השלום, דרך הטייסים ורחוב לה גוארדיה.
במרכז הפארק פסל סביבתי בשם "כיכר לבנה" שיצר האמן דני קרוון.
הפארק ידוע גם בשמו הערבי גבעת בטיח, בגלל שתושבי סלמה גידלו בו בעבר אבטיחים.
הפארק קרוי על שם אדית וולפסון, אשתו של איש העסקים והפילנתרופ היהודי-בריטי אייזיק וולפסון.
הפארק ממוקם קרוב למפגש הערים תל אביב, גבעתיים ורמת גן והוקם על גבעת כורכר בגובה 57 מטרים, שנקראת גבעת בטיח, על שם האבטיחים שגידלו שם בעבר.
ב-2002 פרסם איש הקולנוע יעקב גרוס, יחד עם רם זור, את הספר "גבעת בטיח - תל אהבהבים", הספר מספר את סיפורם של נערי שכונת יד אליהו שגדלו סביב הגבעה בשנות ה-60 של המאה ה-20, אז הייתה שטח פתוח בו גדלו עצי שקמה ושיחי צבר.
בשנים אלו נהגו חניכי שבט צבר של הצופים, סניף יד אליהו של בני עקיבא ששכן ממש למרגלות הגבעה וקן יד אליהו של הנוער העובד והלומד, לקיים במקום מפקדי אש מדורות קומזיץ וכן משחקי א"ש לילה.
הפארק, ששטחו כמאה דונם, תוכנן על ידי אדריכלי הנוף יוסף סגל, צבי דקל וא.
הפארק כולל משטחי דשא, עצים וצמחים שונים, מגרשי משחקים, שטחים לפיקניק ואגם מים קטן.
בין העצים ישנם עצי שקמה עתיקים שהיו על הגבעה ושולבו בצמחיית הפארק עם עצים חדשים.
בראש הגבעה פסל סביבתי בשם "כיכר לבנה", עשוי בטון בצבע לבן המשלב צמחייה ועץ זית, אותו נבחר לתכנן האמן דני קרוון לכבוד מקימי העיר.
מהגבעה ניתן לצפות מערבה אל העיר תל אביב ואל הים, ולכיוון מזרח, אל השפלה ואל הרי יהודה.
בספטמבר 2011, הסתיים פרויקט שיקום של הפארק שכלל תיקון שבילי הבטון שנפגעו עם השנים משורשי השקמים, הוספת מערכת תאורה לאורך שבילי הגן, שדרוג מתקני המשחק בתוספת גומי והצללה.
כמו כן שוקם האגם ושונתה לחלוטין שיטת הטיפול במים בו, מאגם מים מוכלרים לאגם אקולוגי עם צמחייה ודגה.
"כיכר לבנה" (1988) הוא פסל סביבתי עשוי בטון לבן המשתלב בצמחיית הפארק ותוכנן על ידי האמן דני קרוון לכבוד מקימי העיר תל אביב והעיר הלבנה.
המיצב כולל מחוות שונות שמזכירות את נופי העיר בראשיתה ואת חיי התושבים.
במרכז המיצב ממוקם מגדל תצפית בגובה 20 מטרים, אשר גודלו נקבע לפי מגדל אזעקה מפלדה שהיה במקום.
לצד המגדל כיכר עם צורות גאומטריות הפונות לכיוון מזרח - מערב, וניצבות בקו רוחב אווירי מול שטחה של שכונת אחוזת בית.
את המודל הראשוני הכין קרוון כבר ב-1977, והתכנון הראשוני היה להקים בפסגת הגן, מסעדה או בית קפה.
אולם לקרוון הפריע הרעיון, שהגישה לנקודת תצפית זו תוגבל על ידי כך רק לבעלי האמצעים מבין הפוקדים את הגן, ועל כן הציע במקומם מגדל תצפית, ממנו יוכלו כל המבקרים להשקיף על הנוף.
ב-1985 החלו הקמתו של הפסל, לאחר שנתקבלה תרומה להקמתו.
קרוון עצמו ביצע את העבודה בהתנדבות.
לאחר חנוכת הפסל הוצבה במקום שמירה למניעת ונדליזם
המבנים כוללים פירמידה שבצדה הדרומי פתח המאפשר כניסת קרן שמש הנעה על הרצפה ומגיעה לקו המסומן על הרצפה.
פירמידה זו מדמה את האוהלים בהם התגוררו בשפת הים הפועלים שבנו את העיר.
באתר ישנו אמפיתיאטרון שקוע, שמזכיר בריכות השקיה של פרדסים שהיו נפוצים מסביב לעיר.
כיפה חצויה עם חלל פנימי ובין חלקיה עץ זית מאזכרת את נוף הדיונות בחולות מישור החוף, ומבנה ריבועי בקווים ישרים משתלב עם קווי העיצוב הישרים של הסגנון הבינלאומי.
כן כולל המיצב שקע בצורת חצי כדור, הפונה לכיוון דרום, ומשמש כשעון שמש ובפועל כמקום גלישה מבוקש.
תעלת מים חוצה את הכיכר לכל אורכה ואת המדרגות.
צבעם הלבן של כל המבנים מושפע מרעיון העיר הלבנה.
בשנת 2007 תבע קרוון מעיריית תל אביב-יפו לשמור על "כיכר לבנה" מפני ונדליזם או להרוס אותה, לקריאה הצטרף הפסל מנשה קדישמן.
לטענתו על הערייה היה להציב שמירה של 24 שעות, לאחר שבמקום רוסס גרפיטי רב, הוא שימש כשירותים וסבל מריח שתן, מבקבוקים שבורים, מחבורות נערים אלימים שהמשתלטה על הכיכר בשעות מסוימות.
פארס פלאח היה שופט ישראלי, כיהן כסגן נשיא בית משפט השלום בעכו.
פלאח היה בן העדה הדרוזית והיה הראשון מבני העדה לשמש כשופט בישראל.
פארס נולד בכפר סמיע בשנת 1932. בשנים 1953–1956 עבד כמורה בבית הספר עוספיה בכרמל.
בשנת 1961 סיים את לימודי המשפטים בשלוחת האוניברסיטה העברית בחיפה.
בשנת 1963 הוסמך כעורך דין.
בשנים 1964–1969 שימש מנהל בתי הדין הדרוזיים.
באוקטובר 1969 מונה לשופט בבית משפט השלום בעכו, כשהוא הדרוזי הראשון המתמנה למשרה מעין זו.
ב-16 באוקטובר 1994 מונה לסגן נשיא בית משפט השלום.
שנה לאחר מכן קיבל את התואר "יקיר העיר עכו".
פלאח מילא תפקידים שונים בחיים החברתיים בישראל.
בין השאר כיהן כיו"ר בית קדם המרכז הערבי-יהודי בעכו וראש האגודה למען האסיר.
כיהן כיו"ר ועדת הפרס לספרות ערבית וממלא מקום יו"ר הנהלת יד לבנים הדרוזים.
בשנת 1993 זכה פלאח בפרס "הלורד זיו" על פועלו לדו קיום יהודי-ערבי.
פאלח נישא לסלמא, מורה ומנהלת בית ספר.
לבני הזוג שלושה בנים ושלוש בנות.
בנם, זאיד פלאח, הוא השופט הצבאי הראשון מבני העדה.
זאיד פלאח מונה בהמשך, כאביו, לכהן כשופט בית משפט השלום.
בתם היא ג'נאן פראג' פלאח, מרצה בכירה לספרות עברית ומגדר במכללה האקדמית הערבית לחינוך בחיפה.
פארס חמדאן היה חבר הכנסת מטעם חקלאות ופיתוח בכנסת ה-2 ובכנסת ה-3.
חמדאן נולד בבאקה אל-גרביה, שם למד בבית ספר יסודי ולאחריו בבית ספר התיכון הלאומי בשכם.
בבעלותו של חמדאן היה בכפר מפעל לשימור פרי הדר.
בשנת 1944 נבחר לראשות המועצה המקומית באקה אל-גרביה.
בשנים 1951–1959 כיהן חמדאן כחבר הכנסת מטעם מפלגת חקלאות ופיתוח.
במהלך הכנסת השנייה הוא כיהן כחבר ועדת העבודה ובשלישית כחבר ועדת החינוך והתרבות.
לאחר מלחמת סיני קיבל חמדאן לאפוטרופסות ילדה שנמצאה בסיני ליד גופת אימה המתה, וכונתה "סיניה".
נחשב לאדם אמיד כלכלית ובעל רכוש רב.
על פי מחקרו של הלל כהן עסק פארס חמדאן בהברחת בקר וייתכן כי המשיך בפעילות זו גם בתקופת פעילותו בכנסת.
פארס חמדאן ומפלגתו תמכו בממשל הצבאי, כך למשל בשאילתה לשר הביטחון בשנת 1958 כינה השמעת סיסמאות בגנות הממשל הצבאי בהפגנת 1 במאי בנצרת כבגידה ותבע להילחם במשמיעי הסיסמאות .
פרובינציית פארס (בפרסית: استان فارس) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר שיראז.
הפרובינציה גובלת ממערב בפרובינציית בושהר, מדרום בפרובינציית הורמוזגאן, ממזרח בפרובינציית כרמאן ובפרובינציית יזד, מצפון בפרובינציית אספהאן ומצפון-מערב בפרובינציית כהגילויה ובויראחמד.
שטחה 122,608 קמ"ר, כ-9 אחוזים משטח איראן, והיא נמצאת בדרום המדינה.
61.2% עירוניים, 38.1% אחוז כפריים והשאר שבטים נודדים.
מקור השם "פרס", שמה של איראן עד תחילת המאה ה-20, נובע משמה של הפרובינציה.
במקור שם האזור היה "פּרס" (בפ"א דגושה), אך היות שבשפה הערבית לא קיים העיצור פּ', הוחלף השם ל"פֿארס" (פ' רפויה).
עיקר כלכלת הפרובינציה מתבססת על חקלאות: דגנים (חיטה ושעורה), פירות הדר, תמרים, קנה סוכר וכותנה.
בפרובינציה ממוקמים גם מתקני זיקוק נפט גדולים, מפעלים ליצור צמיגים, מפעלי אלקטרוניקה ומזקקת סוכר.
האזור מהווה גם כן מוקד תיירותי.
בעבר, בבירת הפרובינציה, שיראז, היו יקבים רבים, שיינותיהם נקראו על שם העיר.
אך לאחר המהפכה המוסלמית שעברה המדינה – נסגרו כולם, עקב האיסור על שתיית יין באסלאם.
בפרובינציה מספר רב של אוניברסיטאות, רובן ממוקמות בעיר הבירה, שיראז.
פארעה אל-ג'יפתליק היא עיירה פלסטינית בעמק נחל תרצה, שבבקעת הירדן (אזור הג'יפתליק), בקרבת ההתנחלויות ארגמן ומשואה.
היישוב מוכר גם בשם המקוצר "אל-ג'יפתליק".
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנתה העיירה כ-4,701 נפש באמצע שנת 2016.
פארעה אל-ג'יפתליק הוא היישוב הפלסטיני הגדול ביותר בשטח C, ותושביו נתונים להגבלות תנועה בשל המחסומים שהם נדרשים לעבור בדרכם למרכזי אוכלוסייה ומסחר פלסטינים קרובים כמו טובאס.
האזור בו נמצאת כיום פארעה אל-ג'יפתליק נקרא ע'ור אל-פארעה (עמק ואדי פארעה/עמק נחל תרצה).
עד לשלהי המאה ה-19 היה העמק שטח פרוץ ומיושב בדלילות.
על פי הגאוגרף דוד גרוסמן, יישוב בשם קראוה שנרשם ככפר במאה ה-16, הוא היישוב היחיד שניתן לזהות את מיקומו בעמק הפרעה בסבירות גבוהה.
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1880 מכונה האזור בשם "קראוות אל-מסעודי".
בשנות ה-70 של המאה ה-19 עברו קרקעות האזור לבעלות הסולטאן עבדול חמיד השני והפכו לאדמות הכתר, "ג'יפתליק" בטורקית עות'מאנית.
בעקבות זאת דבק באזור הכינוי "פארעה אל-ג'יפתליק" - אדמות הכתר של ואדי פארעה.
כינוי זה נשאר בשימוש גם לאחר שממשלת המנדט הבריטי העבירה את האדמות לבעלות פרטית של משפחות משכם, טובאס ובית דג'ן, בשנות ה-20 של המאה ה-20. תושבי הכפר היו אריסים שעיבדו את הקרקעות עבור המשפחות משכם.
במפקד האוכלוסין שערכה ממשלת המנדט ב-1931 נמנו ביישוב 1056 תושבים ב-179 מבנים.
השם קראווה מופיע בחלוקה המנהלית של הארץ משנת 1947 ובכך זכה להכרה מוניציפלית משלטונות המנדט.
ב-1940 החלו הבריטים לתכנן הקמת מבנה משטרה בג'יפתליק, תוך התבססות על מבנה הממשל העות'מאני שהיה קיים במקום.
בניין משטרת הג'יפתליק הושלם ב-1941 ושימש את המשטרה הבריטית עד לסיום המנדט.
משטרת הג'יפתליק הייתה חלק משורה של מבני משטרה שהקימו הבריטים לאורך גבולם המזרחי שכללו גם את משטרת צמח, משטרת טובאס ומשטרת יריחו.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עבר משליטה ירדנית לישראלית.
תחילה הכיר צה"ל בזכאותם לפיצוי, אחר כך הקפיא את הטיפול בפרשה והם הגישו תביעה על סך 24 מיליון ל"י ועתירה לבג"ץ.
חלק מהתושבים במקום הם בדואים, שחלקם גורשו מהנגב בשנות ה-50.
על פי נתוני הלשכה הפלסטינית לסטטיסטיקה, מנתה אוכלוסיית פארעה אל-ג'יפתליק בשנת 2007 כ-3,500 תושבים, שהתגוררו ב-692 יחידות דיור.
כ-45% מהאוכלוסייה באותה שנה הייתה בת פחות מ-15 שנים ורק 2.7% מעל גיל 65. כ-35% מהתושבים הם פליטים פלסטינים וצאצאיהם.