tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עקומת הסיבוב לפי הכבידה הניוטונית יורדת כתלות במרחק בעוד שעקומת הסיבוב שנמדדה בתצפיות (בפרט בתצפיות רדיו של פליטת קרינה לפי קווים ספקטרלים של אטומי מימן, מה שידוע כ-HI) שואפת לערך קבוע פחות או יותר (ואז אומרים שעקומת הסיבוב היא שטוחה, ראו עקומה B בגרף) גם הרבה מעבר לגבול החומר הנראה.
היעדרות חומר נראה שיסביר את שטחיותה של עקומת הסיבוב מרמזת על נוכחות של חומר חומר אפל שבלתי נראה בתצפיות רגילות.
אם החומר האפל לא קיים באמת, יש לשנות את תאוריית הכבידה הנוכחית, כלומר את תורת היחסות הכללית בגרסתה המקובלת.
בהיעדר הסבר מניח את הדעת להתנהגות הכבידה בשונה מהצפוי על פי התאוריה העכשווית, מעדיפים רוב הפיזיקאים כיום לדבוק בהנחת קיומו של חומר אפל.
התפלגות החומר האפל בהילה כנראה מתוארת על ידי פרופיל נאווארו-פרנק-וייט, כאשר הצפיפות נתונה על ידי
עם קבוע כפלי, וכאשר הקבוע a נבחר לפי ההתפלגות הנצפית.
תאוריות בדבר טבע החומר האפל
טבעו של החומר האפל בהילה הגלקטית של גלקסיות ספירליות איננו ידוע, אך יש שתי תאוריות פופולריות לגביו:
ההילה מורכבת מחלקיקים כבדים בעלי אינטראקציה חלשה (WIMP, ראשי תיבות של Weakly Interacting Massive Particles).
ההילה מורכבת מגופים קומפקטיים כבדים ואפלים, הידועים כ-MACHO, ראשי תיבות של MAssive Compact Halo Objects.
האפשרות שההילות מורכבות מכמות גדולה של גז ואבק היא לא סבירה, שכן היה אפשר לגלות אותם בניסוי.
כמו כן, ניסויים בעידוש כבידתי שבחנו את תאוריית ה-MACHO, הראו שאין מספיק עצמים כאלה כדי להסביר את בעיית המסה החסרה.
הילת החומר האפל של גלקסיית שביל החלב
הילת החומר האפל אם קיימת, היא החלק הגדול ביותר של גלקסיית שביל החלב, שכן על מנת להסביר את הדינמיקה הגלקטית היא צריכה להשתרע ממרחק 100,000 שנות אור עד מרחק 300,000 שנות אור ממרכז הגלקסיה.
ההילה היא גם החלק המסתורי ביותר של שביל החלב.
אסטרונומים מאמינים ש-95% ממסת שביל החלב מורכבת מחומר אפל, סוג של חומר שלא מבצע אינטראקציה לא-כבידתית (ובפרט לא אלקטרומגנטית) עם שאר הגלקסיה.
בהילת החומר האפל נמצא כמעט כל החומר האפל של הגלקסיה, שמסתו גדולה פי 10 מהמסה הרגילה (הכוללת כוכבים, גז ואבק) בשאר הגלקסיה.
החומר הקורן מהווה כ-90 מיליארד מסות שמש בעוד שהילת החומר האפל כוללת 600 עד 3,000 מיליארד מסות שמש.
הילר 360 (סימול החברה: UH-12; סימול צבא ארצות הברית: OH-23 רייבן, אנגלית: Raven, עורב שחור) היה מסוק תלת מושבי קל שיוצר על ידי חברת הילר איירקראפט בארצות הברית.
המסוק טס לראשונה ב-1948. זהו המסוק הראשון ששירת בחיל האוויר הישראלי.
סטנלי הילר, מחלוצי פיתוח המסוקים בעולם, היה מעין "ילד פלא".
בהיותו בן 15 בלבד תכנן את המסוק הראשון שלו, ובגיל 18 תכנן ובנה את דגם XH-44 שהרשים את ראשי צבא ארצות הברית.
בשנת 1942, כשהיה בן 19, הקים הילר בברקלי, קליפורניה, חברה לייצור מסוקים שנקראה "יונייטד הליקופטרס".
בימי מלחמת העולם השנייה תכנן מספר מסוקים נסיוניים ובשנת 1946 החל בפיתוח מסוק לייצור סדרתי, שסומל דגם 360. אב הטיפוס ביצע את טיסתו הראשונה בנובמבר 1947 ובאוקטובר 1948 אושר המסוק לייצור סדרתי על ידי רשויות התעופה האזרחיות בארצות הברית.
המסוק סומל בחברת הילר UH-12, ועם שדרוג המנוע ולהבי המסוק שונה הסימול ל-UH-12A, וזה היה הדגם שנכנס לשירות צבאות ארצות הברית וצרפת.
בינואר 1948 ביצע המסוק טיסה מחוף לחוף לרוחבן של ארצות הברית, והיה בכך למסוק האזרחי הראשון שביצע טיסה כזו.
המסוק החדש שילב מערכת רוטור ייחודית שניתן לה השם "רוטורמאטיק" (Rotormatic).
מערכת זו שילבה ברוטור הדו-להבי מוט קצר שהיה בזווית ישרה ללהבים, ובקצותיו מעין "מחבטים" (Paddles).
מוט זה היווה מעין רוטור בקרה שנשלט ממוט ההיגוי והטייס יכול היה לשלוט על הזווית של מחבטים אלה.
בדרך זו הייתה לטייס שליטה טובה יותר על תנועות המסוק במישורי העלרוד והסבסוב.
דגם הייצור של המסוק סומל בחברה דגם 12 והיה בעל תא טייס פתוח ומנוע פרנקלין 6VM-178-B33, בעל הספק של 178 כוח סוס.
דגם C היה בעל חופת בועה (שנקראה באנגלית "fish bowl").
מלחמת קוריאה הביאה לדחיפה נוספת בפיתוח המסוק ולייצור דגם E, בעל שלושה מושבים ומערכות היגוי כפולות, ב-1959. גרסה 12E-L3 היה בעל מנוע לייקומינג VO-540-C2A או גרסה 12E-SL3 שהייתה בעלת מנוע לייקומינג TIVO-540-A2A בעל מגדש טורבו.
דגם זה שימש במגוון משימות אזרחיות, ובהן כיבוי אש, משימות חקלאיות, יערנות וכן שימש כמסוק פרטי ומסוק מנהלים.
גרסה E4 הייתה ארוכה יותר וכללה ארבעה מושבים, וגרסה E4T הייתה בעלת מנוע טורבינה.
הדגם האזרחי האחרון, 12L-4, יוצר ב-1963 ונועד לשמש לניסויים עם מנוע טורבינה PT6, אך דגם זה לא עבר לייצור סדרתי.
צבא ארצות הברית רכש את דגם 12A, שהיה דגם משופר של דגם 12. השיפור כלל רוטור חדש ותא טייס ובו שני מושבים (לעומת אחד בדגם 12), וחופה שקופה ברובה.
דגם לניסוי סומל YH-23. צבא ארצות הברית רכש 100 מסוקים מדגם זה שהחלו להיכנס לשירות במאי 1950 וסומלו H-23 רייבן (עורב שחור).
גם חיל האוויר של ארצות הברית גילה עניין ורכש חמישה מסוקים לניסויים והערכה, ואילו צי ארצות הברית רכש את המסוק שסומל HTE-1. משימות המסוק בצבא כללו תובלה כללית, תצפית וחילוץ, ואילו בצי שימש המסוק לאימונים, תפקיד אותו מילא בצבא דגם B.
לדגם B היו מגלשיים או מצופים, אך המסוקים שנרכשו על ידי הצי צוידו בגלגלים.
צבא ארצות הברית רכש 273 מסוקים מדגם זה.
דגם C, שהיה בעל שלושה מושבים, נרכש על ידי הצבא ב-1955. 145 מסוקים מדגם זה סופקו לצבא וסומלו H-23C.
דגם D היה דגם צבאי בלבד, ללא מקבילה אזרחית.
דגם זה טס לראשונה ב-3 באפריל 1956, ו-483 מסוקים מדגם זה סופקו לצבא.
בדגם זה הוחלף המנוע למנוע חזק יותר מתוצרת לייקומינג, דגם VO-540, שהיה בעל 320 כוח סוס.
שינוי נוסף בדגם זה היה החלפת התמסורת שנעשתה כדי להאריך את משך שירותו הפעיל של המסוק.
דגם E הוצע לצבא אך לא נרכש.
הדגם הנפוץ ביותר בשירות צבא ארצות הברית היה דגם 12F שהיה בעל מנוע חזק יותר.
כל המסוקים מדגמי D הוחלפו במסוקים מדגם זה.
כאמור לעיל, דגם E4 פותח מדגם 12E והיה בעל תא מוארך ובו מקום לארבעה נוסעים וכן מייצב גובה על מנור הזנב.
הצבא רכש 22 מסוקים מדגם זה שנועדו למשימות מחקר גיאודטי.
משימות המסוקים במהלך המלחמה כללו פינוי, חיפוש והצלה, תובלה ושליית מוקשים ימיים.
עם הזמן החל צבא ארצות הברית להפעיל מסוקי בל H-13 סו ומסוקי הילר 360, בסימול הצבאי H-23 רייבן, שהחליפו בהדרגה את מסוקי חיל האוויר במשימות סיור, פינוי רפואי ותובלה קלה.
בחלק ממשימות הסיור היה המסוק חמוש במקלעים, ובמשימות חילוץ ופינוי רפואי צויד המסוק בשתי אלונקות במנשאים חיצוניים.
המסוקים ששירתו בקוריאה היו מדגמי A עד D, דגם F ו-G.
דגם A היה בעל מגן רוח משופע, אך החל מדגם C היה המסוק בעל חופה עגולה, בדומה לזו של הבל 47.
המסוק נטל חלק גם בשלביה הראשונים של מלחמת וייטנאם עד שהוחלף במסוק היוז OH-6A קאיוז בתחילת 1968. גם במלחמה זו צוידו המסוקים לעיתים במקלעי M60 בקוטר 7.62 מ"מ.
צוותו של אחד המסוקים התפרסם בטבח מי ליי כאשר ניסה למנוע את המשך הטבח.
הצי המלכותי הבריטי הפעיל מסוקי הילר 360 תחת הסימול HTE-2 כמסוקי אימון, החל מ-1953.
למרות אמברגו הנשק שהטילה ממשלת ארצות הברית על אספקת ציוד לחימה למזרח התיכון, הצליחה ממשלת ישראל לקבל אישור לרכישת ארבעה מסוקים מדגם זה, כיוון שהעסקה נחשבה לעסקה אזרחית.
בשל קשיים תקציביים נרכשו שני מסוקים בלבד, ואלו הגיעו במאי 1951, מפורקים בארגזים ובמצב מכני גרוע.
יחד עם המסוקים הגיעו לארץ טייס ומכונאי אמריקאיים, כדי להדריך את צוותי חיל האוויר.
המסוק הראשון שהורכב היה אחד מאבות הטיפוס ששימשו בפיתוח הדגם, וצויד במוט ניהוג שהיה מחובר לתקרת תא הטייס, חיבור מוזר שהכביד מאוד על הטייסים.
מסוק זה ביצע את טיסתו הראשונה בארץ ב-22 במאי 1951. המסוק השני נותר מפורק בארגזים במשך כשנה, עד להשגת חלקי חילוף.
טיסתו הראשונה של מסוק זה התקיימה ב-24 בפברואר 1952.
המסוקים הורכבו בטייסת 216 בתל נוף (כיום חלק מיחידת האחזקה האווירית 22), קיבלו את מספרי הזנב 3301, 3302 ו-3033 והוצבו בטייסת הגמל המעופף ברמלה, טייסת מטוסים קלים שהפעילה אז מטוסי אוסטר אוטוקרט ופייפר PA-18 סופר קאב.
ב-6 בפברואר 1953 זכה המסוק לפרסום רב, כאשר מפקד "הטייסת הראשונה", אריה קפלן, ואורי מור טייס המשנה, חילצו יחדיו שני שוטרים שסירתם התהפכה מול חופי נהריה, פעולה שהוגדרה כחילוץ המוסק הראשון בתולדות חיל-האוויר הישראלי.
המסוקים סבלו מכשירות נמוכה ומבעיות מכניות וחשמליות שונות ובמהלך שירותם לא הוטלו עליהם משימות רבות.
מסוק 3301 נפגע בנחיתה קשה ב-1954 כשהושאל לצילומי הסרט גבעה 24 אינה עונה, הושבת ושימש כמקור חלקים למסוק השני.
שרידיו נמצאים כיום במוזיאון חיל האוויר.
בנובמבר 1956 קלט חיל האוויר שני מסוקי תובלה סיקורסקי S-55. שני המסוקים הללו, יחד עם ההילר 360 היחיד שנותר הועברו ב-10 בנובמבר לבסיס תל נוף ואורגנו כגף מסוקים בפיקוד אורי ירום.
במהלך מבצע קדש השתתף המסוק בגיחות קישור ותובלה בודדות.
זמן קצר לאחר המבצע, ב-8 בדצמבר 1956, נפגע המסוק קשות בעת נחיתה והושבת.
למרות שהמסוק נותר חלק מגף המסוקים היה ברור שחיל האוויר זקוק למסוקים גדולים יותר וכי אין צורך בהילר 360. עם קליטת מסוקי סיקורסקי S-58 ב-1958 והקמת טייסת 124 ("החרב המתהפכת"), טייסת המסוקים הראשונה, הוחלט על הוצאת המסוק משירות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נמכר המסוק ללקוח פרטי בארצות הברית.
עם סיומה של מלחמת ששת הימים וההשתלטות על שדות הנפט באבו רודס נמצא במקום מסוק הילר UH-12E4, דגם גדול יותר ומתקדם יותר מזה שהופעל על ידי חיל האוויר בשנות ה-50 של המאה ה-20. המסוק היה מצויד במצופי נחיתה ושירת את עובדי חברת הנפט האיטלקית שהפעילה את דוברת הקידוח.
המסוק נלקח שלל וקיבל בחיל האוויר את המספר ההיסטורי 3302. אחזקתו של המסוק לא הייתה קלה, בשל ייחודיותו, ולכן הועבר ב-1972 לחברת נתיבי נפט תחת מספר זנב אזרחי.
לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים הוחזר המסוק למצרים.
גם לאחר סיום פעולתה של חברת "נתיבי נפט" הופעלו מסוקי הילר 360 על ידי חברת מרום (חברת תעופה).
החברה הפעילה שלושה מסוקים בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 למשימות ריסוס אווירי, תובלה קלה, משימות בשירות משטרת ישראל, ועוד.
דגם הייצור המקורי עבור צבא ארצות הברית.
מנוע פרנקלין 6V4-178-B33 בעל שישה צילינדרים 178 כוח סוס.
הרוטור היה מלמינציה של עץ מלא, שהיה בנוי למעשה מפיסות עץ רבות שאוחדו בתהליך למינציה והפכו ללהב חזק אך גמיש.
פני הרוטור כוסו בבד פיברגלס, ושפת ההתקפה כוסתה בנוסף גם בפלדת אל-חלד.
מנור הזנב היה בנוי כולו ממתכת.
גרסת אימונים עבור צי ארצות הברית.
גרסה בעלת שלושה מושבים עם רוטור מעץ וחופת בועה.
סימול צבא ארצות הברית: H-23C.
דגם C משופר עבור צבא ארצות הברית.
סימול צבא ארצות הברית: H-23D.
דגם D משופר עם שלושה מושבים ומערכות שליטה וניהוג כפולות.
דגם E בעל מנוע טורבינה אליסון 250.
גרסה מונעת טורבינה בעלת שלושה מושבים.
גרסה אזרחית בעלת ארבעה מושבים.
סימול צבא ארצות הברית: H-23F.
דגם E-4 בייצור סדרתי עם מנוע טורבינה וארבעה מושבים.
דגם E-4 מוארך עם חלונות תא נוסעים מוגדלים.
דגם UH-12A עם מנוע פרנקלין 178 כוח סוס ושני מושבים.
הועבר לצבא ארצות הברית לניסויים והערכה.
מנוע פרנקלין O-335-4 בעל 178 כוח סוס, תא טייס עם שני מושבים.
נבנו 100 עבור הצבא ועוד 5 למטרות הערכה וניסוי עבור חיל האוויר של ארצות הברית.
דגם A עם מגלשיים או כן נסע גלגלי, מנוע פרנקלין O-335-6 בעל 200 כוח סוס (בחלק מן המסוקים בדגם זה הוחלף המנוע למנוע לייקומינג VO-435-23B בעל 250 כוח סוס).
דגם UH-12C עם שלושה מושבים, חופת בועה ורוטור מתכתי.
סומל מחדש OH-23C ב-1962. נבנו 145 מסוקים עבור צבא ארצות הברית.
דגם C עם רוטור ותמסורת חדשים, מנוע לייקומינג VO-435-23B בעל 250 כוח סוס.
נבנו 348 מסוקים עבור צבא ארצות הברית.
דגם UH-12E, לא נרכש על ידי צבא ארצות הברית.
דגם UH-12E-4, הוארך ב-25 אינץ' (63.5 סנטימטר) עם מקום לארבעה מושבים.
מנוע לייקומינג VO-540-A1B בעל 305 כוח סוס.
נבנו 22 עבור צבא ארה"C.
דגם עם שלושה מושבים ומערכות ניהוג ובקרה כפולות.
נבנו 793 מסוקים עבור צבא ארצות הברית.
דגם UH-12A עם מנוע פרנקלין O-335 עבור צי ארצות הברית.
בעל שני מקומות עם מערכות ניהוג ובקרה כפולות, כן נסע בעל שלושה גלגלים.
גרסה של דגם H023B עבור צי ארצות הברית, מנוע פרנקלין O-335-6. נבנו 35 מסוקים.
סימול של הצי המלכותי הבריטי ל-20 מסוקים מדגם HTE-2 שהועברו מצי ארצות הברית.
סימול של הצי המלכותי הבריטי ל-12 מסוקים מדגם UH-12E שהועברו מצי ארצות הברית.
שטח דיסקת הרוטור: 91.5 מטר רבוע
משקל המראה מקסימלי: 1,227 ק"ג
הנעה: 1 × מנוע בוכנה 6 צילינדרים לייקומינג VO-435-23B 250 כוח סוס
מהירות מרבית: 83 קשר (153 קמ"ש) בגובה פני הים
הילרי וג'קי הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1998 שביים אנאנד טאקר ומבוסס על הביוגרפיה של הצ'לנית ז'קלין די פרה.
התסריט שכתב פרנק קוטרל בויס מבוסס על ספר הזיכרונות של הילרי ופירס די-פרה "גאון במשפחה", המתעד את קורות חייה של אחותם ז'קלין די פרה.
הסרט עורר פולמוס וביקורת לפיהם הסרט מעוות פרטים בחייה ובדמותה של המוזיקאית.
הילרי די-פרה הגנה בפומבי על גרסתה לסיפור.
הסרט מחולק לשני חלקים, הראשון מראה את המאורעות מנקודת המבט של הילרי, והשני מנקודת מבטה של ג'קי.
פתיחת הסרט הוא בילדותן של הילרי וג'קי הלומדות מוזיקה ומחול אצל אמן, שתי הילדות מנגנות, ג'קי בצ'לו והילרי בחליל צד.
בהתחלה ג'קי אינה מתאמנת מספיק, אך כשהיא מתחילה להתייחס ברצינות לנגינה היא הופכת לנגנית וירטואוזית, ועד מהרה זוכה להכרה בינלאומית.
בהמשך היא מתחתנת עם הפסנתרן והמנצח דניאל בארנבוים.
הילרי מנגנת בתזמורת קהילתית ומתחתנת עם כריסטופר פינצי, בנו של המלחין ג'רלד פינצי.
על אף שהסרט מתרכז בעיקר בג'קי, הוא מדגיש את היחסים בין שתי האחיות והמסירות שלהן זו לזו.
הילרי מסכימה שג'קי תנהל רומן עם בעלה, כדי לעזור לה להתגבר על התמוטטות העצבים שהיא עוברת.
חלקו האחרון של הסרט מתעד את חמש עשרה השנים האחרונות בחיי ז'קלין די פרה, לאחר שאובחנה כחולה בטרשת נפוצה ומערכת העצבים שלה נפגעה.
עם הזמן הפכה למשותקת, חרשת ואילמת עד שלבסוף מתה.
הסרט מסתיים כשרוח רפאים של ג'קי עומדת על החוף שבו נהגה לשחק בילדותה, ומתבוננת בעצמה ובאחותה כילדות קטנות משתובבות בחולות.
סצנות מתוך הסרט צולמו בבית הספר Blue Coat School, ב-County Sessions House, ב-George's Dock וגלריית ווקר שבליברפול.
סצנות נוספות צולמו באקדמיה המלכותית למוזיקה ובויגמור הול שבלונדון.
סצנות שבתוך הבית צולמו באולפני שפרטון שבסארי.
בין היצירות הקלאסיות שבוצעו בסרט יש מיצירותיהם של אדוארד אלגר, יוזף היידן, יוהאן סבסטיאן באך, יוהנס ברהמס, סזר פרנק, מתיאס גאורג מון, גאורג פרידריך הנדל, רוברט שומאן, לודוויג ואן בטהובן ואנטונין דבוז'אק.
הצ'לנית קרולין דייל נגנה את הקטעים שז'קלין די-פרה מנגנת בסרט בסנכרון לתנועותיה של אמילי ווטסון.
הסרט לא יצא לאקרנים בצרפת כדי להימנע מתביעה משפטית מצד דניאל בארנבוים.
אמילי ווטסון - ז'קלין די פרה
רייצ'ל גריפית'ס - הילרי די פרה
ג'יימס פריין - דניאל בארנבוים
דייוויד מוריסי - כריסטופר פינצי
צ'ארלס דאנס - דרק די פרה
סיליה אימרי - אייריס די פרה
רופרט פנרי-ג'ונס - פירס די פרה
ביל פטרסון - ויליאם פלית'
אוראול אבאנס - ג'קי הצעירה
קילי פלנדרס - הילרי הצעירה
ניירי דון פורטר - דיים מרגוט פונטיין
ורנון דובטשף - פרופסור בנטלי
אף על פי שהסרט זכה בהצלחה קופתית וביקורתית והיה מועמד למספר פרסי אוסקר הוא גרם להתפרצות זעם במיוחד בלונדון מקום פעילותה העיקרית של ז'קלין די-פרה.
כמה מעמיתיה המוזיקאים, בהם הצ'לן רוסטרופוביץ' וג'וליאן לויד ובר, שלחו מכתב זועם לטיימס.
בתה של הילרי, קלייר פינצי, טענה שהסרט הוא "פירוש מוטעה שאי אפשר שלא לערער עליו".
סטודנטים מהקולג המלכותי למוזיקה הקימו משמרת מחאה בזמן הקרנת הבכורה, אם כי נודע אחר כך שהם הוצבו שם מטעם חברת הפרסום של הסרט.
ברנבוים, שמעריצי די-פרה נטו ליחס לו רשעות, אמר "האם הם לא יכלו לחכות עד שאמות?"
הילרי, אחותה של ג'קי, ושותפה לכתיבת הספר הגנה בתקיפות על הספר ועל הסרט שנעשה בעקבותיו.
מתוך דבריה בעיתון הגארדיאן: "בתחילה לא יכולתי להבין מדוע אנשים אינם מאמינים לסיפור שלי, כי אני שאפתי לספר את כל האמת.
כשאתה מספר אמת על משפחתך, אתה לא מצפה שיגידו שזה שטויות.
אבל ידעתי שג'קי הייתה מכבדת את מה שעשיתי.
אם הייתי מספרת חצאי אמיתות היא הייתה קורעת את הספר.
היא הייתה רוצה שכל הסיפור יסופר.
עוד אמרה הילרי לניו יורקר "אם אתה אוהב מישהו, אתה אוהב את כולו.
אלה שהתנגדו לסרט רוצים לראות רק את החלקים בחייה של ג'קי שהם יכולים להסכים להם.
אני לא חושבת שהסרט נטל חירות לעצמו, ג'קי הייתה אוהבת אותו לחלוטין".
אמילי ווטסון הייתה מועמדת בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר
רייצ'ל גריפית'ס הייתה מועמדת בקטגוריית שחקנית המשנה
אמילי ווטסון הייתה מועמדת בקטגוריית השחקנית בתפקיד ראשי
מועמדות בקטגוריית התסריט המעובד הטוב יותר
מועמדות עבור הסאונד הטוב ביותר
מועמדות עבור הפסקול הטוב ביותר
אמילי ווטסון זכתה בפרס כשחקנית הטובה ביותר
אנאנד טאקר זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר
רייצ'ל גריפיתס הייתה מועמדת בקטגוריית שחקנית המשנה
מועמדות כסרט הבריטי הטוב ביותר
אמילי ווטסון זכתה בפרס שחקנית השנה
אמילי ווטסון הייתה מועמדת בקטגוריית השחקנית הראשית
נודע כמשתף פעולה עם פעילויות אש"ף, וכשותף לפעילות טרור נגד ישראל.
היה חבר במועצה הלאומית הפלסטינית.
קפוצ'י נולד בחלב בשנת 1922 כבן למשפחה ערבית הנושאת שם ממקור טורקי - קפוג'י, בהיגוי ערבי - קבוג'י.
מאוחר יותר אימץ קפוצ'י שינוי כתיב והיגוי שם משפחתו ברוח השפה האיטלקית - Capucci.
הוסמך לכמורה ב-1947 במסגרת מסדר הבזילי של חלב.
ניהל סמינר בדמשק ובשנים 1962–1965 כיהן כ"סופריור כללי", ראש המסדר הבזילי בחלב.
ב-1965 קיבל את המינוי כארכיבישוף קיסריה וארץ ישראל בירושלים, ראש הקהילה המלכיתית הקטנה בעיר.
עד 1967 עמד בצלו של ארכיבישוף הגליל המתון, ג'ורג' חכים, אך עם מינויו של האחרון לפטריארך אנטיוכיה בסוריה עם המושב בדמשק, עלה כוחו של קפוצ'י, הוא הפך לארכיבישוף של כל ארץ ישראל ולממלא מקום הפטריארך עם המושב בירושלים.
הוא היה מתנגד חריף של מדינת ישראל וסייע ככל יכולתו למחבלים הפלסטינים נגדה.
בביקוריו התכופים בלבנון נפגש עם ראש הזרוע הצבאית של אש"ף, אבו ג'יהאד.
כתוצאה מהחזקת דרכונו הדיפלומטי מטעם קריית הוותיקן והכבוד שרחשו כוחות הביטחון לאנשי דת, שלא חיפשו ברכבו, הצליח להבריח ברכבו מזוודות מלאות באמצעי לחימה (עשרות לבנות חבלה, שעונים עם נפצים, רימונים, תת-מקלעים ושלוש רקטות קטיושה עם משגריהן) ומכשירי ציתות מלבנון לישראל, עבור אנשי אש"ף, לצורך ביצוע פיגועי טרור בישראל.
עמד בקשר רצוף עם ערפאת.
ב-8 באוגוסט 1974 נעצר קפוצ'י בידי השב"כ.
הוא הועמד לדין בעוון סיוע לארגון טרור ומגע עם סוכן זר.
במשפט הצהיר קפוצ'י: "הכובשים בני העוולה הגיעו מן האפלה כדי לחלל את העיר הקדושה ירושלים, ערש שתי הדתות - הנצרות והאסלאם.
רק לישוע המשיח, המבכה בשמיים את גורל ירושלים, זכות לשפוט אותי".
במשפט הוא הורשע ונדון ל-12 שנות מאסר.
במספר פיגועים דרשו המחבלים לשחרר את קפוצ'י מהכלא, בהם הפיגוע במלון סבוי (מרץ 1975), הפיגוע בכפר יובל (יוני 1975), וחטיפת מטוס איירבוס A300 של אייר פראנס (יוני 1976) שהסתיימה במבצע יונתן.
בעת המאסר הכריז קפוצ'י מספר פעמים על שביתת רעב.
ב-6 בנובמבר 1977 שוחרר קפוצ'י מכלא רמלה, וגורש לרומא.
שחרורו התאפשר לאחר שנשיא מדינת ישראל אפרים קציר העניק לו חנינה בעקבות בקשת האפיפיור פאולוס השישי שהביע דאגה לבריאותו.
האפיפיור הבטיח שבתמורה יסייע להעלאת עצמות אלי כהן, הבטחה שלא קיים.
המחלוקת סביב הפרשה בכנסייה היוונית-קתולית
ב-20 באוגוסט 1974 פרסם הפטריארך מאקסימוס החמישי (ג'ורג' חכים), שמושבו היה בדמשק, בעיתון הניו יורק טיימס גינוי חריף בנוגע למעצרו של קפוצ'י, בו ראה, כדבריו, ביטוי ל"מדיניות של ייהוד ירושלים" ול"שיטות הטרור" הנקוטות על ידי שלטונות ישראל נגד תושבי העיר.
לעומת זאת התבטא הארכיבישוף של הגליל, יוסף ראיה, נגד קפוצ'י, מה שהביא להדחתו של ראיה על ידי סינוד הכנסייה היוונית-קתולית בלבנון באוגוסט 1974. ראיה התפטר ובחודש ספטמבר 1974 יצא למנזר בקנדה.
לאחר שהתיישב ברומא היה קפוצ'י פעיל במפגני סולידריות עם המאבק הפלסטיני נגד ישראל ובפעילויות סולידריות עם קרבנות מוסלמים בעולם, בין השאר, בקוסובו.
בשנת 1979 ערך ביקור אצל בני הערובה האמריקאים בטהראן.
התקבל אצל הנשיא סדאם חוסיין בשליחות למען שחרור שבויים איטלקים במלחמת המפרץ ואצל הנשיא בשאר אל-אסד (לאחרונה ב-21 בדצמבר 2008).
בשנת 1997 ערך ביקור אצל שר החוץ האיראני ולאיאתי לצורך דיון בנוגע לירושלים ופלסטין.
בשנת 1998 ממשלת ישראל אסרה על כניסת הארכיבישוף בוטרוס מועלם למדינה עקב קשריו עם קפוצ'י.
ב-7 באפריל 2012 השתתף קפוצ'י בהפגנות השמאל הקיצוני האיטלקי ברומא לסולידריות עם העם הפלסטיני והביע הזדהות עם השהידים של האינתיפאדה השנייה ("ברכות לבני האינתיפאדה ולשהידים ההולכים להיאבק כאילו הולכים לחגיגה" "אינתיפאדה עד לניצחון!").
בגלות רומא הוענק לו בשנים 1996–1997 מעמד של אקסרך פטריארכי של ירושלים מטעם הכנסייה היוונית-מלכיטית ובשנים 1997–2000 מעמד של פרוטוסינקלוס אמריטוס של ירושלים.
בפברואר 2009 היה על סיפון ספינה לבנונית שניסתה להגיע לעזה בניסיון לשבור את המצור הימי עליה שהוטל על ידי ישראל בעת מבצע עופרת יצוקה.
בסוף חודש מאי 2010 השתתף שוב במשט ספינות שיצא מטורקיה ונועד לשבור את המצור.
לגבי מלחמת האזרחים בסוריה אימץ קפוצ'י את העמדה הרשמית של ממשלת סוריה לפיה המרידות במדינה הן תוצאה של קשר אמריקאי-ישראלי שנועד להבטיח השתלטות מדינות אלה על הנפט ומשאבי המזרח התיכון, בשם יצירת "מזרח תיכון חדש".
1977 - בסודאן, עיראק, לוב, מצרים וסוריה הונפקו בולי דואר עם דיוקנו של קפוצ'י
אוקטובר 2013 - מדליית כבוד מידי יושב ראש הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, על סיועו לעם הפלסטיני
פרק של תוכנית הטלוויזיה הסאטירית, "ניקוי ראש", ששודר ב-29 באוגוסט 1974, כלל מערכון שבו גילם שמעון לב ארי את קפוצ'י.
ב-2020 שידר ערוץ הטלוויזיה אל-מיאדין סדרה בשם "חארס אל-קודס", ובמרכזה סיפורו של קפוצ'י.
הילרי רודה היא דוגמנית אמריקאית.
התפרסמה בשל עבודתה עם אסתי לאודר והופעותיה בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד ב-2009 וב-2010.
הילרי רודה נולדה בצ'ווי צ'ייס, מרילנד, למדה ב- the Academy of the Holy Cross, בית ספר קתולי לבנות במרילנד.
בעת היותה סטודנטית, רודה שיחקה הוקי שדה ולקרוס בנבחרות בית הספר.
בראשית דרכה היא דגמנה במודעות פרסומת עבור Hollister ו-Abercrombie, היא יוצגה על ידי סוכנות Click Model Management ולבסוף על ידי סוכנות IMG Models ברחבי תבל.
היא הופיעה בפרסומות עבור Balenciaga, ולנטינו, Belstaff, דולצ'ה וגבאנה, ג'יבנשי, דונה קארן, גוצ'י, גאפ, Dsquared, שיאצי צ'ן, Blumarine, ראלף לורן ובקטלוג של ויקטוריה'ס סיקרט.
היא הופיעה על שעריהם של ווג האמריקאי, ווג איטליה, ווג פריז, הרפרס בזאר הבריטי, מגזין טיים, נומרו ו- W .
היא דגמנה בשער גיליון מאי 2007 של ווג האמריקאי עם עמיתותיה הדוגמניות דואוצן קרוס, קרוליין טרנטיני, רקל זימרמן, אלכסנדרה פיבוברובה, אגינס דיין, קוקו רוצ'ה, ג'סיקה סטאם, צ'אנל אימן ולילי דונלדסון כ"דוגמניות העל" החדשות.
בינואר 2007 חתמה רודה על חוזה בלעדי עם אסתי לאודר כפנים החדשות שלהם.
ביולי אותה שנה, פורבס דירג אותה כמקום 12 ברשימת הדוגמניות המשתכרות את השכר הגבוה ביותר בעולם, כשהוערך שהיא הרוויחה $2 מיליון דולרים בתריסר החודשים שחלפו.
כעת היא הפנים של סט.
ג'ון ניטס לצד ביאנקה בלטי (ובכך היא החליפה את אנג'לינה ג'ולי), ERES Beachwear ומופיעה בפרסומת אביב/קיץ 2009 של ניימן מרקוס.
ב-2009 היא גם הופיעה בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד.
רודה מושווה לעיתים קרובות לברוק שילדס בשל גבותיה העבות, גובהה, עיניה התכולות וסנטרה הגדול במקצת.
באביב 2009, נמסר שרודה החלה לצאת עם מארק סנצ'ז, הקוורטרבק של קבוצת הניו יורק ג'טס, זאת אחרי שהם הצטלמו ביחד למהדורת יוני 2009 של המגזין GQ.
מאוחר יותר רודה נקשר שמה של רודה עם שון אייברי ה-left winger של קבוצת ניו יורק ריינג'רס, אחרי שהשניים נראו בבר.
האפיפיור הילריוס הקדוש כיהן כאפיפיור בין 19 בנובמבר 461 ועד מותו.
לאחר מכן הוכרז כקדוש נוצרי.
הילריוס או הילרוס נולד בסרדיניה ונבחר לכהונת האפיפיור ב-17 בנובמבר.
טקס הקדשתו נערך ב-19 בנובמבר 461.
הילריוס כיהן כארכידיאקון תחת האפיפיור לאו הראשון ונאבק יחד עמו להגברת ההשפעה של האפיפיור הרומאי.
במצוות לאו נכח הילריוס בוועידת אפסוס השנייה בשנת 449 והתנגד למינויו של פלביאנוס מקונסטנטינופול.
בשל התנגדות זו נאלץ להימלט מהוועידה על מנת לבשר ללאו על תוצאותיה.
במהלך כהונתו כאפיפיור המשיך לבסס את מעמד האפיפיורות, המשיך במאבקו של לאו בהילריוס מארל.
חלק ניכר מכהונתו הוקדשו לשמירה על המשמעת הכנסייתית, וביישוב סכסוכים בין הבישופים של גאליה וספרד.
כאשר בנרבון מונה הארכידיאקון הרמס לתפקיד בישוף ביוזמת קודמו, ובלא הסכמה של האפיפיור, כינס הילריוס ועידה בשנת 462 וביטל את סמכויותיו של הרמס.
ברומא פעל הילריוס לבטל את הצו הסובלני של הקיסר שהוצא בשנת 467 ובעת ביקור של הקיסר אנתמיוס בבזיליקת פטרוס הקדוש ציווה הילריוס על הקיסר למנוע אסיפות בהן מושמעות דעות פלגניות.
הילריוס בנה ברומא מספר כנסיות ומבנים.
הילריוס נקבר בבזיליקת סן לורנזו שמחוץ לחומות.
לאחר מותו הוכרז כקדוש נוצרי ויום חגו הוא 17 בנובמבר או 28 בנובמבר.
הילרי סקוט היא זמרת ופזמונאית קאנטרי אמריקאית החברה בהרכב המוזיקלי ליידי איי.
סקוט נולדה בנאשוויל שבטנסי ללאנג סקוט ולינדה דייוויס - שניהם זמרי קאנטרי.
סקוט הופיעה לראשונה יחד עם אימה בהיותה בתיכון.
לאחר התיכון עבדה סקוט עם הזמרת ויקטוריה שאו וזכתה לפרסום בסביבה, אך לא הצליחה להשיג חוזה עם חברת תקליטים גדולה.
סקוט נבחנה לתוכנית הטלוויזיה אמריקן איידול פעמיים, אך נדחתה בשתי הפעמים.
לאחר מכן פגשה סקוט את צ'ארלס קלי אותו זיהתה מעמוד המייספייס שלו, ואת חברו דייוויד הייווד.
השלישייה התכנסה כדי לכתוב כמה שירים ובסופו של דבר נולד ההרכב ליידי אנטבלום, כיום ליידי איי.
חברי ליידי איי חתמו על חוזה בחברת התקליטים Capitol Records, והוציאו שני אלבומים בהם סקוט משתתפת בשירה ובקולות רקע.
הילת בן קנז (נולדה ב-1970) היא מלחינה ישראלית, זוכת פרס אנגל ליצירה מקורית בשנת 2011.
בן קנז נולדה בפתח תקווה במשפחה מוזיקלית.
בגיל שבע החלה ללמוד פסנתר.
מורתה הראשונה הייתה סבתה, רעיה חביבי.
היא המשיכה את לימודי המוזיקה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה שבאוניברסיטת תל אביב וסיימה את לימודיה לתואר שני במוזיקה בהצטיינות יתרה בהנחיית פרופסור לאון שידלובסקי.
יצירותיה של הילת בן קנז מושמעות על בימות שונות בישראל וברחבי העולם, באירופה, בארצות הברית ובמזרח הרחוק.
היא השתתפה בביאנלה למוזיקה בת זמננו "זמן עכשיו" בתל אביב, בפסטיבל "קונטמפו", בחג המוזיקה הישראלית ובפסטיבל למוזיקה יהודית חדשה בלייפציג.
בין ההרכבים שניגנו את יצירותיה אנסמבל מיתר, אנסמבל המאה ה-21, אנסמבל פרגמנט ועוד.
הילת בן קנז פעילה באיגוד הקומפוזיטורים בישראל כמנהלת משרד האיגוד.
"הבנה" (1997), סופרן ושלישיית מיתרים על פי "מועד קטן" ל"ה ומגילת איכה
"במצב רוח כרומטי" (2007-08) לקלרינט, בסון, כינור, צ'לו ופסנתר
"ירח" (2009) למילים של נתן אלתרמן, לזמרת והרכב קאמרי
2002 - מקום שני בתחרות ליברסון למלחינים מטעם איגוד הקומפוזיטורים הישראלי על "הרהורים לצ'לו ופסנתר"
2009 - פרס ראש הממשלה למלחינים על "במצב רוח כרומטי"
2011 - פרס אנגל ליצירת מוזיקה מקורית.
מנימוקי השופטים להענקת פרס אנגל:
הילרי רוס ברטון היא שחקנית, מנחת טלוויזיה, סופרת ואשת עסקים אמריקאית, הידועה בעיקר בשל תפקידה כפייטון סוייר בסדרת הדרמה "מגרש ביתי" מבית The WB, ומתפקידה כשרה אליס בסדרה "צווארון לבן" של ערוץ USA.
ברטון נולדה ב-1 ביולי 1982 בעיר סטרלינג, ווירג'יניה שבארצות הברית.
אביה הוא יוצא צבא ארצות הברית ואימה היא סוכנת נדל"ן.
היא הבכורה מבין ארבעה ילדים בהם שלושה אחים.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון "פארק וויו" בשנת 2000, שם הייתה גזברית מועצת התלמידים בכיתה י', ובשנתה האחרונה בתיכון הייתה קפטנית קבוצת המעודדות, נשיאת מועצת התלמידים ומלכת הנשף.
בשנת 2007 ברטון יסדה חברת הפקות משלה, בשם SoGoPro.
החל מ-2014 ברטון ובעלה הם הבעלים המשותפים (יחד עם חברו של מורגן, השחקן פול ראד) של סמואל'ס סוויט שופ, חנות ממתקים שהצילו מסגירה לאחר שהבעלים הקודם, חבר שלהם, מת בפתאומיות.
הפריצה הראשונה של ברטון הגיעה כשנבחרה בשנת 2000 להנחות את התכנית "TRL" בערוץ MTV, בה היא מגישה סרטוני מוזיקה פופולריים.
במקור היא הייתה אמורה להנחות פרק אחד, אבל המפיקים החליטו להציע לה עבודה קבועה.
ברטון המשיכה בערוץ והנחתה את פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2000, ואת ספיישל הערוץ לשנה החדשה באותה שנה.
ברטון שיחקה את עצמה בסדרת הדרמה "דוסון קריק" ב-2002, שסימנה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה.
בשנת 2003 לוהקה לאחד התפקידים הראשיים בסדרת הדרמה של רשת The WB; "מגרש ביתי", שם גילמה את פייטון סוייר, נערה כשרונית ופופולרית בבית הספר שלה.
ברטון שזכתה להצלחה ולשבחים על תפקידה, כמו גם צ'אד מייקל מאריי, סירבו לחזור לעונה השביעית של הסדרה.
הדמויות שגילמו, פייטון ולוקאס, היו שתיים מחמש הדמויות הראשיות בסדרה, וסיפקו את אחד מסיפורי האהבה המרכזיים שלה.
ביוני 2005 שיחקה בסרט הבכורה שלה, "אחת משלנו"; הסרט זכה לביקורות חיוביות.
ביוני 2008 כיכבה בסרט "הרשימה", שצולם בצפון קרוליינה.
בינואר 2009 שיחקה בסרט "מחוזות הלילה" (Bloodworth), עיבוד של "מחוזות הלילה" של ויליאם גיי.
ביולי 2010 החלה ברטון לשחק בעונתה השנייה של סדרת הפשע "צווארון לבן" ובפברואר 2011 קיבלה תפקיד מרכזי בעונה השלישית של הסדרה, כחברתו של השחקן הראשי, ניל קאפרי (מאט בומר).
היא נטלה חלק בשלוש מתוך שש עונותיה של הסדרה.
בשנת 2013 לוהקה לסדרת הדרמה של CBS; "בני ערובה", הגרסה האמריקאית לסדרת הישראלית באותו שם ששודרה בערוץ עשר.
בשנת 2015 הצטרפה עונה השנייה של סדרת המדע הבדיוני "אקסטנט" ברשת CBS, בכיכובה של האלי ברי.
בשנת 2017 שיחקה את דמותה של ננסי ברונר בסרט "תתבגר כבר סמית'", לצד ג'ייסון לי וג'ייק ביוסי.
בשנת 2020 שיחקה בתפקיד אורח בסדרת הדרמה "מועצת האבות" ברשת NBC, את דמותה של מרגו.
באוגוסט 2024, פורסם כי סדרת המשך ל"מגרש ביתי" נמצאת בפיתוח בנטפליקס וכי ברטון, יחד עם סופיה בוש ודניל אקלס צפויות לתפקד כמפיקות בפועל של סדרת ההמשך.
ב-5 במאי 2020 ברטון הוציאה לאור את הספר עיוני הראשון שלה "The Rural Diaries: Love, Livestock, and Big Life Lessons" דרך הוצאות הספרים הרפר קולינס.
באוקטובר 2017 חשפה ברטון כי השחקן והבמאי בן אפלק הטריד אותה מינית בעת ראיון בשנת 2003. היא סיפרה כי בעוד השחקן מחבק אותה, הוא נגע בשדיה בצורה מגונה.
זמן קצר לאחר מכן פרסם אפלק התנצלות פומבית וטען כי מעולם לא התכוון לפגוע בה מינית, וכי הוא מתנצל על התנהגותו הלא ראויה.
בנובמבר אותה שנה חשפה כי בעת משחקה בסדרה "מגרש ביתי", פגע בה מינית במאי הסדרה פעמים רבות, לעיתים ברבים ולעיתים אף ליד אשתו.
היא סיפרה כי במהלך שתי העונות הראשונות של הסדרה שוואן פגע בה מילולית בלבד, הטריד אותה בשיחות טלפון ושלח לה זרי פרחים, אך בשנת 2006, בנוכחות אשתו, שלח שוואן את ידו מתחת לחגורת מכנסייה.
זמן קצר לאחר מכן, במהלך נסיעה משותפת, שוואן רכן אליה ונישק אותה למרות התנגדותה.
בשנת 2007, במהלך מסיבה ובפני אנשים רבים, נישק אותה שוב, למרות התנגדותה.
זמן מה לאחר מכן נכנס לחדרה במלון והחל ללטף אותה בצורה מגונה, ולאחר שהתנגדה - צעק עליה ופיטר אותה מצוות השחקנים, אך ביום שעזבה הופיע בפתח חדרה וביקש ממנה חיבק אחרון.
הוא עמד שם זמן רב ועזב רק כשאיימה להתלונן במשטרה.
לאחר שפרסמה את הסיפור, הצטרפו שחקניות רבות והתלוננו על שוואן.
ברטון סיפרה כי מקרים אלו פגעו בקריירה שלה בצורה קיצונית, וכי תקופה ארוכה סירבה לתפקידים בהם הייתה אמורה לגלם את הדמות הנשית המרכזית, מכיוון שחששה להיפגע מינית שוב.
בשנת 2004 נישאה לעוזר הבמאי של הסדרה "מגרש ביתי", איאן פרנג', בנו של המפיק גרג פרנג'.
מאז 2009, ברטון נמצאת במערכת יחסים עם השחקן ג'פרי דין מורגן, המבוגר ממנה ב-16 שנה.
לזוג יש בן, אוגוסטוס "גאס" שנולד ב-14 במרץ 2010, ובת, ג'ורג' וירג'יניה שנולדה ב-16 בפברואר 2018. השניים נישאו ב-5 באוקטובר 2019.
זמן קצר לאחר לידת בתה חשפה ברטון כי במהלך השנים ניסתה להיכנס פעמים רבות להיריון, אך איבדה את תינוקה מספר פעמים.
+שנהסרטתפקידהערות2005Our Very Ownבובי צ'סטר2007Normal Adolescent BehaviorריאןThe Listג'ו ג'ונסון2008סולסטיסאליסיההחיים הסודיים של הדבוריםדבורה אוונס2010מחוזות הלילההייזל2017Growing Up Smithננסי ברונר
+שנהסדרהתפקידהערותת2008–2000Total Request Liveמנחה9 פרקים2002דוסון קריקעצמהפרק: "100 Light Years from Home"2003העולם האמיתימנחהמנחת פרק איחוד2009–2003מגרש ביתיפייטון סויירתפקיד ראשי (עונות 6–1); 130 פרקים2005Unscriptedעצמהפרק: "#1.5"2008Little Britain USAסטודנטית לסביתפרק: "#1.6"2013-2010צווארון לבןשרה אליסתפקיד ראשי (עונה 3)
גם מפיקה בפועלCouncil of Dadsמרגו6 פרקיםDear Christmasקמאוסרט טלוויזיה של Lifetime2021It Couldn't Happen Hereמנחהסדרת פשע אמיתי; 6 פרקיםBridgewaterשלי הוסקינספודקאסט; 3 פרקים2022–2021המתים המהלכיםלוסיל2 פרקים2022Good Samגרטשן טיילורתפקיד חוזר
דיים הילרי מרי מנטל, DBE, FRSL הייתה סופרת בריטית בשפה האנגלית, שחיברה רומנים היסטוריים, סיפורים קצרים, וזכרונות.
היא זכתה פעמיים בפרס מאן בוקר, ראשית בשנת 2009 על הרומן ההיסטורי וולף הול (), המתאר את עלייתו של תומאס קרומוול לגדולה בחצר הנרי השמיני מלך אנגליה, ובפעם השנייה בשנת 2012 על הרומן השני בסדרת קרומוול הביאו את הגופות ().
שני הרומנים שימשו כבסיס לסדרת הטלוויזיה "וולף הול".
מנטל היא האשה הראשונה שזכתה בפרס פעמיים; גברים שזכו בו פעמיים הם ג'ון מקסוול קוטזי, פיטר קארי, וג'.
פארל (אשר זכה בפעם השנייה לאחר מותו).
הכרך השלישי בטרילוגיה, The Mirror and the Light, ראה אור ב-2020.
מנטל נולדה בשם הילרי מרי תומפסון בגלוסופ, דארבישייר, הבכורה בין שלושה ילדים, וגדלה בכפר האדפילד בדארבישייר, שם למדה בבית ספר יסודי קאתולי על שם צ'ארלס הקדוש.
הוריה, מרגרט לבית פוסטר והנרי תומפסון, שניהם ממוצא אירי, נולדו באנגליה.
הוריה נפרדו, ומנטל לא ראתה עוד את אביה מאז הייתה בת 11. אמה הייתה בזוגיות עם ג'ק מנטל (1932–1995), והם עברו עם ילדיהם, לרומילי, צ'שייר, וג'ק הפך לאביה החורג הלא-רשמי של מנטל.
היא שינתה את שמה חוקית לשמו של מנטל, אף שלא אומצה רשמית.
הרקע המשפחתי של מנטל שימש השראה לחלק גדול מיצירתה.
בממואר שפרסמה בשנת 2003, בשם "Giving Up the Ghost", היא כתבה על אובדן אמונתה הדתית בגיל 12, דבר שהותיר בה חותם:
היא למדה במנזר האריטאון ברומילי.
בשנת 1970, החלה לימודי משפטים בלונדון סקול אוף אקונומיקס.
עברה לאוניברסיטת שפילד והשלימה תואר ראשון במשפטים בשנת 1973. בימי לימודיה הייתה סוציאליסטית.
לאחר סיום לימודיה, עבדה מנטל במחלקת העבודה הסוציאלית של בית חולים גריאטרי, ואחר כך כזבנית בחנות כלבו.
בשנת 1974 החלה לכתוב רומן על המהפכה הצרפתית, שפורסם לימים בשם A Place of Greater Safety.
בשנת 1985 פרסמה מנטל רומן ראשון, Every Day is Mother's Day, ושנה לאחר מכן, רומן המשך, Vacant Possession.
לאחר שובה לאנגליה, שימשה מבקרת קולנוע בשבועון The Spectator בין השנים 1987 ו-1991. בנוסף, פרסמה רשימות ביקורת בכמה עיתונים וכתבי עת באנגליה ובארצות הברית.
בשנת 1988 פרסמה רומן בשם Eight Months on Ghazzah Street, אשר נשען על חוויותיה בערב הסעודית, ובאמצעות תיאור התנגשות ערכים מאיימת בין שכנים בבנין מגורים, בחן את המתחים בין תרבות איסלמית לבין תרבות המערב.
בשנת 1989 פרסמה רומן בשם Fludd, שמתרחש בשנת 1956 בכפר בדוי בצפון אנגליה.
הרומן זכה בפרס על שם ויניפרד הולטבי.
בשנת 1992 פרסמה את הרומן A Place of Greater Safety, רומן ארוך שניחן בהקפדה היסטורית, ושעוסק בשלושה מהפכנים, ז'ורז' דנטון, רובספייר, וקאמיל דמולן, מילדותם ועד למותם בטרם עת בימי שלטון הטרור בשנת 1794. הרומן זכה בפרס "ספר השנה" מטעם ה-Sunday Express.
הרומן A Change of Climate (1994), שמתרחש בנורפוק הכפרית, בוחן את חייהם של רלף ואנה אלדרד, המגדלים ארבעה ילדים ומקדישים את חייהם לצדקה.
הרומן ניסוי באהבה ("An Experiment in Love", 1996, יצא בעברית בשנת 1997, בהוצאת אור עם, בתרגום יעל שינפלד) מתרחש באוניברסיטה בלונדון ב-1970. הוא עוסק בחייהן של שלוש נשים צעירות, שתי חברות ואויבת אחת, בהגיען לאוניברסיטה, ובשאיפות ורצונות של נשים, ואיך הם מסוכלים לא פעם.
דמותה של מרגרט תאצ'ר מופיעה ברומן.
ספרה הבא, The Giant, O'Brien (1998), מתרחש בשנות ה-80 של המאה ה-18, ומבוסס על סיפורו האמיתי של צ'ארלס ברן (או אובריין).
הלה הגיע ללונדון כדי להתפרנס מהצגת עצמו לראווה כענק.
עצמותיו מוצגות לראווה במוזיאון המכללה המלכותית לרפואה באנגליה.
הרומן עוסק באובריין וביריבו, הרופא הסקוטי ג'ון האנטר, ומציג אותם לא כדמויות היסטוריות אלא כיריבים באגדה אלימה, קורבנות הכרחיים של עידן הנאורות.
מנטל עיבדה את הספר לתסכית עבור BBC Radio 4.
בשנת 2003 פרסמה מנטל את הממואר Giving Up the Ghost, אשר זכה בפרס "ספר השנה" של ארגון MIND.
באותה שנה פרסמה קובץ סיפורים קצרים בשם Learning to Talk.
בשנת 2005 פרסמה רומן בשם Beyond Black, שעוסק במדיום, שמסתירה מאחורי חזות רגועה ועליזה נפש פצועה מאוד.
בשנת 2009 פרסמה את הרומן וולף הול (Wolf Hall) על יועצו ואיש סודו של הנרי השמיני, תומאס קרומוול.
הספר זכה בפרס מאן בוקר באותה שנה, ובפרס כספי בסך 50,000 לירה שטרלינג.
חבר השופטים, בראשות השדרן ג'יימס נוטי, תיאר את הספר כ"הישג סיפורי נדיר".
ספר ההמשך, Bring Up the Bodies, ראה אור באנגלית במאי 2012 וזכה לשבחים.
כמו כן זכה בתואר "ספר השנה" מטעם פרס קוסטה לשנת 2012, וכן בפרס מאן בוקר לשנת 2012. מנטל היא האשה הראשונה שזכתה בפרס מאן בוקר יותר מפעם אחת, וכן הבריטית הראשונה שעשתה כן.
הרומן השלישי בטרילוגיה, The Mirror and the Light יצא לאור במרץ 2020.
מנטל עבדה גם על ספר עיון קצר The Woman Who Died of Robespierre, על אודות המחזאית הפולנייה סטניסלבה פז'יבישבסקה.
בשנות העשרים שלה, סבלה מנטל ממחלה קשה ומכאיבה.
תחילה אובחנה כסובלת ממחלת נפש, אושפזה, וטופלה בתרופות אנטי-פסיכוטיות, שלדבריה דווקא גרמו להופעת תסמינים פסיכוטיים.
בעקבות החוויה הזו, נמנעה מנטל מלהיעזר ברופאים במשך שנים.
בסופו של דבר, בבוטסוואנה, עיינה מנטל מתוך ייאוש בספר לימוד רפואי והגיעה למסקנה שייתכן שהיא סובלת ממקרה חריף של אנדומטריוזיס; האיבחון העצמי שלה אושר על ידי רופאים בלונדון.
המחלה והניתוח שנדרש בעקבותיה הותירו אותה עקרה, והמשיכו להקשות על חייה.
טיפולים ממושכים בסטרואידים גרמו לה לעליית משקל ושינו את המראה החיצוני שלה באופן משמעותי.
מנטל מהייתה מעורבת ותמכה בעמותת SHE לסובלות מאנדומטריוזיס.
מנטל נישאה בשנת 1972 לגאולוג ג'רלד מקיואן.
בשנת 1977 עברו להתגורר בבוטסוואנה למשך חמש שנים.
בהמשך, חיו ארבע שנים בג'דה, בערב הסעודית.
לימים פרסמה מנטל ממואר על התקופה בכתב העת London Review of Books.
שנים אחר כך סיפרה בראיון שעזיבת ג'דה הייתה "היום המאושר בחיי".
מקיואן חדל לעסוק בגאולוגיה, כדי לנהל את הצד הכספי של הקריירה של מנטל.
בשלב מסוים התגרשו, אך נישאו מחדש שנים ספורות לאחר מכן.
קצינה במסדר האימפריה הבריטית (2006); דרגת "גבירה מפקדת" (Dame Commander) משנת 2014.
פרס על שם שיווה נאיפול (1987)
פרס הספרות Southern Arts עבור הספר Fludd (1990)
פרס צ'לטנהם עבור הספר Fludd (1990)
פרס על שם ויניפרד הולטבי עבור Fludd (1990)
פרס ספר השנה של ארגון MIND עבור Giving Up the Ghost (2003)
פרס מאן בוקר עבור Wolf Hall (2009)
פרס וולטר סקוט עבור Wolf Hall (2010)
פרס "סופרת השנה באנגליה" מטעם Specsavers עבור Wolf Hall (2010)
פרס "סופרת השנה באנגליה" מטעם Specsavers עבור Bring Up the Bodies (2012)
פרס קוסטה בקטגוריית הרומן עבור Bring Up the Bodies (2012)
פרס קוסטה בקטגוריית ספר השנה עבור Bring Up the Bodies (2012)
ניסוי באהבה, תרגמה יעל שינפלד, הוצאת אור עם, 1997.
וולף הול, תרגמה שרון פרמינגר, הוצאת בבל, 2010.
הביאו את הגופות, תרגמה שרון פרמינגר, הוצאת בבל, 2015.
הקדוש הילריוס מפואטייה (לטינית: Hilarius Pictaviensis; 315?
– 367/368) היה תאולוג גאלו-רומי, בישוף העיר פואטייה.
גדול ההוגים הנוצרים הלטינים בימיו וממגיני האורתודוקסיה, במיוחד נגד המינים האריאנים.
הוכר כאחד ממורי הכנסייה הקתולית.
הילריוס נולד בעיר פיקטביום (פואטייה דהיום) בפרובינציה הרומית גאליה אקוויטניה, למשפחה עובדת-אלילים מיוחסת.
הוא קיבל חינוך קלאסי מקיף ובתחילת ימיו דבק בפילוסופיה של הנאופלאטוניזם.
הוא עבר מסע רוחני שבסופו השתכנע כי תכלית האדם היא לקיים את הציוויים המוסריים, ולבסוף התנצר בערך ב-350. כבר ב-353 נבחר לבישוף בעיר הולדתו.
באותן שנים הייתה האורתודוקסיה במיצר לאחר גבור האריאנים בוועידות ארלטה ומילאנו, ואתנסיוס הקדוש נאלץ לצאת (שוב) לגלות.
הילריוס, למרות גילו הצעיר, היה אורתודוקסי ומסור לתורת השילוש הקדוש לפיה ישו הולד ולא נברא והיה שווה במהותו לאלוהים האב.
בוועידת בייטרה ב-356, בה היה רוב לכופרים בשילוש, מקובל במסורת הכנסייתית שהגן על אתנסיוס בעמדת מיעוט וסירב לקבל את החלטותיה.
הוא הוקע בפני הקיסר קונסטנטיוס השני, שהיה ידוע כנוטה חסד לאריאנים ופעל לכפות מעין נוסחת-פשרה בין תורתם לאורתודוקסיה, וזה ציווה על הבישוף לצאת לגלות בפריגיה.
עם זאת, ההיסטוריון מרק וידמן ציין שיש מעט ראיות לכך שהילריוס היה מעורב במחלוקת הכריסטולוגית הגדולה ששיסעה את האימפריה כבר בשלב זה וייתכן שלא החל לפעול בה אלא לאחר שגלה.
הסבר סביר לא פחות הוא יריבות אישית טהורה בין בישוף פואטייה לסאטורנינוס, בישוף ארלטה האריאניף שהשמיצו בפני הקיסר.
בהיותו במזרח התוודע הילריוס להגות של מורי הכנסייה הגדולים שם, במיוחד אוריגנס, שכמעט ולא הייתה מוכרת במערב.
כמו כן הושפע מבזיליוס בישוף אנקירה, שהיה ממארגני המגננה האורתודוקסית נגד התעצמות מתנגדי השילוש בימים בהם ארבעת הקיסרים תמכו בהם.
הבישופים המקומיים חשדו בו בתחילה בסבליאניזם – מינות שגרסה כי שלושת היבטי השילוש לא היו אלא השתקפויות של אל אחד שנתפשו כנפרדות רק בתודעת המאמינים; לדעתם, היא הייתה נפוצה במערב – אך התרצו כשהסביר להם בדקדוק את אמונותיו.
הילריוס החל לכתוב את עבודת חייו, החיבור בן שנים עשר הכרכים "אודות השילוש" (De Trinitate) נגד האריאנים.
ב-359 חיבר ניתוח מדוקדק של עמדות הבישופים מכל המחנות בשורת האסיפות שהתרחשה סביב אותן שנים, "אודות הוויעודים" (De synodis).
למרות היותו אורתודוקס קנאי, הספר נקט בנימה מתונה לעיתים וייחס הבדלים תאולוגיים שונים לדקויות של ניסוח ולפערים פילוסופיים, ואף קרא לחבריו להיזהר בגינוי חלק מיריביהם שלא בהכרח היו מינים גמורים.
נימה זו הביאה את הבישוף לוציפר מקלריס למחות נגדו.
הילריוס התבלט שוב בוועידת סלאוקיה באותה השנה, למרות שגם שם ניצח המחנה האחר.
הוא ניסה לשווא לבקש פגישה עם קונסטנטיוס, וכשזה סירב חיבר נגדו מנשר רווי השמצות ואף השווה אותו לאנטיכריסט.
בכל אותה התקופה הוסיף להשתתף בוויכוחים ודיונים עם הסיעות האריאניות השונות, מתונות כקיצוניות, ולפי מסורת הכנסייה חשש הקיסר מהשפעתו הכריזמטית והורה לו לשוב לפואטייה כדי להיפטר מנוכחותו המתסיסה בקונסטנטינופול.
עם זאת, וידמן ציין כי כנראה נמלט לשם בלי רשות, וקיימת עוד אפשרות לפיה קונסטנטיוס חש כה בטוח לאחר שנוסחת פשרה התקבלה כהצהרת אמונה בוועידה כללית בבירה ב-360 עד כי לא חשש עוד מהשפעת הילריוס.
בגאליה בילה את שנותיו האחרונות במילוי תפקידו כבישוף המקומי, בכתיבת פרשנות על הבשורה על-פי מתי וכתבי קודש אחרים, ובטיפוחו של תלמידו מרטין מטור.
ב-364 השתתף בוועידה במילאנו בה ניסה לגרום להדחת הבישוף המקומי, אוקסנטיוס, באשמת כפירה וצביעות, אך הקיסר ולנטיניאנוס סירב לשמוע וגירש אותו מן העיר.
מלחמתו הבלתי-פוסקת של הילריוס באריאנים הקנתה לו תשבחות רבות מפי הירונימוס ואוגוסטינוס הקדושים ובדיעבד נודע כ"אתנסיוס של המערב" ו"מקבת האריאנים." עם זאת דעותיו, שהושפעו ממש כמו של אתנסיוס מאסכולת אלכסנדריה, היו אורתודוקסיות אמנם בהגנה על השילוש אך גם כמעט ונטו למונופיזיטיות בהיבטים רבים.
באופן בסיסי, במתקפותיו על הגישה ההומויאנית (שקבעה כי האב והבן "דומים" מבלי לעסוק ממש במהותם) ובעמידתו על כך שהם שווים במהותם ובמעמדם, ניצב בתוך המסורת התאולוגית הלטינית שהחלה בטרטוליאנוס ונובטיאנוס.
בנוסף להכרה בו כקדוש זמן קצר לאחר מותו, הכריז עליו האפיפיור פיוס התשיעי כאחד ממורי הכנסייה ב-1851.
"הים ביני ובינך" הוא שיר עברי מאת רבי שמואל הנגיד, איש המאה ה-11, רב, מדינאי ומחשובי המשוררים העבריים בתור הזהב בספרד.
זהו שיר קינה שנכתב על מות אחיו הבכור של המשורר – אחד מ-19 שירי הקינה אשר כתב שמואל הנגיד על מות אחיו והמפורסם מביניהם.
השיר נלמד בבתי הספר בישראל ומופיע במבחני הבגרות בספרות.
במהלך כל השיר פונה המשורר אל אחיו המת בגוף שני ומתאר לו את כאבו.
החלק הראשון (בתים 1–3): השיר נפתח במטפורה – הכותב מדמה את המרחק בינו לבין אחיו המת כ-"ים", מרחק שלא ניתן לגשר עליו או לחצות אותו.
הבית הראשון מסתיים בשאלה רטורית – האם ים זה ימנע מהכותב לבקר את אחיו בגלל המרחק הגדול ביניהם?
בבית הראשון מופיעה תפארת הפתיחה, ובה הנושא המרכזי של השיר וחריזה משמעותית בין הדלת לסוגר (בינך-חלותך).
הבית השני ממשיך באותה השאלה הרטורית, "ולא ארוץ בלב חרד ואשב על קבורתך?", האם הוא לא ירוץ בלב חרד וישב על קבר אחיו?
השאלה הרטורית מדגישה את נחישותו של הכותב להגיע לבקר את אחיו המת למרות המרחק שמפריד ביניהם ולא לתת לכך לעצור אותו.
בבית השלישי מוסיף הכותב שאם אכן לא יעשה זאת ויתן למרחק להפריד ביניהם, זאת תיחשב לבגידה באחוותו עם אחיו.
שלושת הבתים הראשונים הם בעצם הצהרה של הכותב ששום דבר לא ימנע ממנו לבקר את קבר אחיו.
החלק השני (בתים 4–10): בבית הרביעי הכותב פונה לאחיו ואומר לו שהוא יושב על קברו.
בבית החמישי כותב המשורר שהכאב בליבו נשאר חזק כמו הכאב שחווה ביום מותו של אחיו, המשורר משתמש בדימוי כדי להעצים תחושה זו.
בעצם, הזמן שחולף אינו מקל על כאבו.
בבית השישי ניתן לראות שהמשורר עובר הפנמה מסוימת והשלמה עם כך שהמוות הוא סופי ומוחלט, בבית כותב המשורר שאם יגיד לאחיו שלום לא יקבל בחזרה את תשובתו.
הבית השמיני ממשיך כמו הבית השביעי, בו המשורר כותב שכאשר יגיע לבקר את קברו אחיו לא יצא לקראתו.
הבית השמיני ממשיך את קודמו ובו כותב המשורר שלא יוכלו לצחוק זה לצד זה יותר.
בבית התשיעי כותב שלא יוכלו יותר לראות אחד את השני ובבית העשירי ממשיכה ההפנמה עם מותו של אחיו וההתפכחות של המשורר, הוא מבין שביתו החדש של אחיו הוא עולם המתים וקברו.
בחלק השני מדגיש המשורר את הכאב על מות אחיו.
החלק השלישי (בתים 11–15): בבית ה-11 פונה המשורר לאחיו ונפרד ממנו לשלום, מבית זה ניתן ללמוד שאחיו המת הוא אחיו הבכור.
בבית זה המשורר מגיע להשלמה מלאה עם מות אחיו ונפרד ממנו.
בבית ה-12 מאחל לאחיו שרוח אלוהים תנוח על רוחו ונשמתו ושהוא יזכה למנוחה נכונה.
בבית ה-13 ממשיך המשורר את הפרידה מאחיו וכותב שהוא חוזר לביתו ואחיו נשאר באדמה.
בבית ה-14 מתאר המשורר שכאשר הוא ישן ויתעורר, אחיו ימשיך לישון לעד, וזהו ההבדל ביניהם.
בבית ה-15 והאחרון בשיר מצהיר המשורר שעד יום מותו ישאיר בליבו את הזיכרון מאחיו וזיכרון זה מדומה מטאפורית לאש הבוערת בליבו.
החלק השלישי הוא השלמתו המוחלטת של המשורר עם מות אחיו ופרידתו ממנו.
מטפורות – בשיר שתי מטאפורות, אחת בבית הראשון בשיר ("הים ביני ובינך") ואחת בבית האחרון בשיר ("בלבי אש פרידתך!").
תפארת הפתיחה – בבית הראשון מופיע הנושא המרכזי של השיר וקישוט מפואר שהוא החריזה המשמעותית בין הדלת לסוגר (בינך-חלותך).
ארמז מקראי – בבית ה-14 מופיע ארמז מקראי, "וְאָנוּם עֵת וְאִיקַץ עֵת", והוא רמיזה מקראית לפרק ג' במגילת קהלת, שמדבר על מחזוריות החיים.
דימוי – בבית החמישי מופיע דימוי ("לך מכאוב בתוך לבי כמכאובי במיתתך").
צימודים – בשיר מופיע צימוד דומה אות בבית ה-13, ארצי-ארץ (הכוונה ב"ארצי" היא מדינה וב"ארץ" אדמה).
חריזה – החריזה בשיר מופיעה בסוף כל בית (סיומת -תְךָ), פנייה בגוף שני לאחיו של המשורר.
סימני קריאה וסימני שאלה – בשיר מופיעים שלושה סימני קריאה בבתים השלישי, ה-12 וה-15 שבהם מצהיר ומבטיח המשורר לא לשכוח את אחיו.
סימן שאלה אחד מופיע בשיר בסופה של שאלה רטורית שמראה את קושי המשורר לקבל את מותו של אחיו.
תפארת החתימה – מופיעה בבית האחרון בשיר, מסכמת את השיר כולו ומסתיימת בסימן קריאה.
מחוז הים האדום (בערבית מצרית: محافظة البحر الأحمر; תעתיק מדויק: מחאפט'ה' אל-בחר אל-אחמר) הוא מחוז במצרים שבירתו היא ע'רדקה, המחוז ממקום בין נהר הנילוס לים האדום.
במזרח הוא גובל עם סעודיה ובדרום עם סודאן.
רוב האוכלוסייה מתגוררת בבירה ע'רדקה, כ-261,714 תושבים.
בשאר ערי המחוז – קוסייר, חלאיב, מרסה אלעם , ראס ע'ריב , ספאגה וסלאטיין – מתגוררים כ-60,000 תושבים, יתר התושבים מתגוררים ביישובים קטנים.
מפקדי אוכלוסין במחוז מאז 1937.
חלקו המזרחי של המחוז חולש על הים האדום לכל אורך המחוז, כתוצאה מכך רוב אזור החוף במחוז מנוצל לתיירות.
קוסייר, ספאגה ומרסה אלעם מושכות תיירם רבים לצלול באתרי הצלילה הרבים.
במחוז גם נמצא הפארק הלאומי ואדי אל ג'אמל אשר מושך תיירים.
מלבד התיירות ההכנסה העיקרית במחוז היא מהפקת נפט בדגש על אזור העיר ראס ג'ארהיב בו מופק למעלה מ-70% מהנפט במצרים.
הילרי האן היא כנרת אמריקאית הנחשבת בין הטובות בדורה.
מופיעה עם התזמורות המפורסמות ביותר וברסיטלים.
מלחינים רבים כתבו יצירות לכינור עבורה.
הילרי האן, נולדה בלקסינגטון, וירג'יניה.
היא החלה לנגן בכינור בשיטת סוזוקי, חודש לפני יום הולדתה הרביעי, במכון פיבודי בבולטימור.
היא השתתפה בכיתה של סוזוקי במשך שנה.
בין השנים 1984 - 1989 למדה האן בבולטימור אצל הפדגוגית הרוסיה קלרה ברקוביץ'(1984-1989).
בגיל 10 התקבלה ללימודים במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, שם הפכה לתלמידתו של יאשה ברודסקי.
האן למדה עם ברודסקי במשך שבע שנים ולמדה בין השאר את יצירותיהם של Kreutzer, Ševčík, Gaviniès, רודה, ואת הקפריסים של פגניני.
היא למדה 28 קונצרטים לכינור, תוכניות רסיטל ועוד מספר יצירות קצרות.
בגיל 16 השלימה האן את חובותיה האקדמיים במכון קרטיס, אך העדיפה להישאר ולהמשיך ללמוד שם מספר שנים נוספות, במסגרת קורסי בחירה, עד לסיום לימודיה במאי 1999, עם תואר ראשון במוזיקה.
במהלך תקופה זו היא השתלמה בלימודי כנרות עם חיימה לרדו ומוזיקה קאמרית עם פליקס גלימיר וגארי גרפמן.
בריאיון עם PBS בדצמבר 2001, סיפרה האן שמכל התחומים המוזיקליים, היא מעדיפה את תחום הביצוע.
בגיל 11 הופיעה האן כסולנית עם התזמורת הקאמרית של פילדלפיה, ובשנת 1991 עשתה את הופעתה התזמורתית הראשונה, עם התזמורת הסימפונית של בולטימור.
זמן קצר לאחר מכן, ניגנה עם תזמורת פילדלפיה, תזמורת קליבלנד, התזמורת הסימפונית של פיטסבורג והתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק.
ב-1995 הופיעה לראשונה בגרמניה עם התזמורת הסימפונית של הרדיו הבווארי, תחת שרביטו של לורין מאזל, בקונצ'רטו לכינור של בטהובן.
האן זכתה לשבחים בינלאומיים על הופעתה זו.
הקונצרט שודר בטלוויזיה וברדיו ברחבי אירופה.
שנה לאחר מכן, הופיעה האן לראשונה באולם קרנגי הול בניו יורק כסולנית עם תזמורת פילדלפיה .
בגיל 16 היא הפכה לאחת המוזיקאיות (והמוזיקאים) הצעירות ביותר שזכו בחוזה הקלטות בלעדי עם חברת תקליטי סוני הקלאסיים, כאשר חתמה על הסכם בן שש שנים (1996–2002) לחמש הקלטות.
עם סיום חוזה זה, חתמה האן בשנת 2003 חוזה עם חברת של דויטשה גרמופון, החברה המובילה בעולם בתחום המוזיקה הקלאסית.
הילרי האן הופיעה במהלך הקריירה שלה עם התזמורות המפורסמות ביותר ותחת שרביטם של גדולי המנצחים, ביותר מ 200 ערים מרכזיות ברחבי העולם.
בנוסף להופעות חיות, היא הקליטה אלבומים רבים, השתתפה כסולנית במוזיקה לסרטים, ביניהם הסרט "הכפר" (2004).
בנוסף לרפרטואר הקלאסי, הילרי האן לא משכה את ידה ממוזיקת פופ ורוק תוך שיתוף פעולה עם להקות רוק אלטרנטיבי כגון להקת And You Will Know Us by the Trail of Dead מיוסטון טקסס .
האן פעלה לחשוף ציבורים נוספים למוזיקה קלאסית.
היא גם הפיקה ערוץ יוטיוב ופרסמה בטוויטר ואינסטגרם הערות על נושאים מגוונים הקשורים לחייה המוזיקליים כגון, כלי הנגינה שלה ונסיעותיה המרובות.
בשנת 2014 היא זכתה בפרס גראמי השלישי שלה, למוזיקה קאמרית הטובה ביותר.
בנוסף להיותה כנרת סולו, האן מופיעה לעיתים קרובות גם בהרכבים קאמריים וברסיטלים.
מאז קיץ 1992 היא מופיעה כמעט מדי שנה בפסטיבל הקאמרי של סקניאטלס בסקניאטלס, ניו יורק.
בין השנים 1995 ל -2000 היא הופיעה בפסטיבל היוקרתי למוזיקה קאמרית של מרלבורו בוורמונט, ובשנת 1996 שימשה כאמנית וחברה בתוכנית החונכות הקאמרית של אגודת המוזיקה הקאמרית של מרכז לינקולן.
בשנת 2007 הופיעה האן בקונצרט גאלה מיוחד יחד עם המנצח גוסטבו דודאמל, לפני האפיפיור בנדיקטוס ה-16, לרגל יום הולדתו השמונים.
הקונצרט נערך בוותיקן, בנוכחות 7000 צופים.
הרפרטואר של הילרי האן מגוון ביותר.
החל מיצירותיו לכינור של יוהאן סבסטיאן באך, מוצרט, בטהובן, שפוהר, פגניני, מנדלסון, ברהמס, וגם מלחיני המאה העשרים כאלגר, ראלף ווהן ויליאמס, סטרווינסקי, פרוקופייב, סמואל ברבר, שינברג ומלחינים מודרניים נוספים.
לדבריה, יש בה יראת כבוד מיוחדת ליצירותיו של באך, אותן היא מרבה להקליט ולנגן בהופעותיה המרובות.
במשך שנות נגינתה, הקליטה הילרי האן עשרות תקליטורים, בהם כל הקונצרטי המפורסמים לכינור מאת באך, מוצרט, בטהובן, צ'ייקובסקי, מנדלסון, ברהמס, פגניני, שוסטקוביץ, צ'ארלס אייבס, אלגר ואחרים.
בנוסף לכך הקליטה יצירות לא קלאסיות ביניהן הפסקול לסרט "הכפר", הקלטות עם זמרי רוק מפורסמים ועוד.
שיתוף פעולה עם מלחינים בני זמננו
כחלק ממאמציה להפיץ את המוזיקה המודרנית הן בקרב מאזינים והן בקרב מוזיקאים, הקליטה האן תקליטור בשם The Hilary Hahn Encores, בו כללה 27 קטעי הדרן קצרים של מוזיקה מודרנית לכינור ופסנתר, שחוברו במיוחד למענה.
מטרתה של האן היא להפיץ קטעי הדרן בקרב כנרים ובכך לסייע להפצתה של המוזיקה בת זמננו בקרב קהל המבקרים בקונצרטים של מוזיקה קלאסית.
האן הזמינה יצירות לכינור ממספר מלחינים כדי להרחיב את הרפרטואר המודרני שלה, ביניהם מאדגר מאייר, ג'ניפר היגדון, אנטון גרסיה אבריל ואחרים.
הילרי האן נשואה ולה שתי בנות.
הילרקותריום (שם מדעי: Hilarcotherium) הוא סוג יונק נכחד דמוי-פרסתן שהשתייך לסדרה הקדומה אסטרפותרים, שהמינים שהשתייכו אליה חיו באמריקה הדרומית.
יונק זה חי באמצע המיוקן ומאובניו התגלו בממצאים בתצורת לה ויקטוריה , ומין נוסף התגלה תצורת קסטייטס שבמחוז טולימה בקולומביה.
הוא הוגדר למדע בשנת 2015. ממצאיו כללו שרידים של לסת תחתונה גדולה מאוד, וכן עצמות גולגולת ושרידי שיניים, אך גם עצם זרוע, והם שויכו לשני מינים שונים.
משמעות שמו המדעי של ההילרקותריום הוא: "הבהמה של כפר הילארקו" (Hilarco village), לידו התגלה.
יונק זה היה גדול מאוד, והוא דמה לאסטרפותריום והיה גדול מאוד עם עצם זרוע באורך 45 סנטימטרים.
הוא היה בעל גולגולת גדולה ורחבה בעלת מגוון שיניים ובעל ניבים בולטים בקדמת הלסת אך שיניים טוחנות קטנות יותר סמוך למרכזה.
בנוסף הוא היה בעל חדק קצר כמו של פיל, אשר איתו השתמש לאחיזה של ענפים או לשתייה.
במדידה על סמך מבנה השיניים הטוחנות נראה שיונק זה היה גדול מאוד, כנראה הגדול שבבני סדרתו.
הוא עלה במשקלו על הפראסטרפותריום והגיע למשקל של עד 6,465 קילוגרם - קרוב לפיל אפריקני, מה שהופך אותו לאחד משלושה יצורים מסדרתו שעלו על משקל של 3 טון, לצד האסטרפותריום והפראסטרפותריום.
הילרי אבנר הרברט היה מזכיר הצי של ארצות הברית בתקופת ממשלו השנייה של נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד.
הוא גם כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אלבמה.
הילרי הרברט נולד ב, קרוליינה הדרומית וב-1846 עבר עם משפחתו לגרינוויל, אלבמה.
הוא למד באוניברסיטת אלבמה ובאוניברסיטת וירג'יניה, שם הוא היה חבר באחוות .
עד פרוץ מלחמת האזרחים הוא עסק בעריכת דין בגרינוויל.
הוא התגייס לצבא הקונפדרציה כלוטננט משנה.
לאחר מכן הוא שירת כקפטן במשמרות של גרינוויל, ומאוחר יותר הוא קודם לדרגת קולונל ב.
לאחר המלחמה שב הרברט לעיסוקו בעריכת דין בגרינוויל.
ב-1877 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אלבמה כחבר המפלגה הדמוקרטית.
הוא כיהן בבית הנבחרים עד 1893 ובמהלך תקופת כהונתו הוא היה יושב ראש הוועדה לענייני הצי של הבית והיה אחראי במידה רבה על התקציבים המוגדלים שהובילו לתחייתו של צי ארצות הברית.
עם זאת הוא היה בין אלו שהעדיפו תוכנית מוגבלת יותר בהשוואה לזו שהוצעה ב-1890 על ידי מזכיר הצי בנג'מין טרייסי, שכללה את בנייתן של 40 אוניות מערכה וכתוצאה מכך אושרה בנייתן של ארבע אוניות בלבד.
טרייסי הושפע ממחקריו של האסטרטג הימי, אלפרד תייר מהן, שקרא להקמתו של צי גדול בעל יכולות התקפיות.
הרברט גם נודע כמי שהוביל את המאבק בקונגרס לצמצום המימון של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, שכתוצאה ממנו הוא התעמת ציבורית עם הפלאונטולוג עותניאל צ'ארלס מארש.
ב-1893 מינה הנשיא גרובר קליבלנד את הרברט למזכיר הצי של ארצות הברית.