tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 2015 ו-2019 היה זנדקילר יו"ר ועדה פדרלית גרמנית לדידקטיקה ועורך כתב העת לדידקטיקה בחינוך Zeitschrift für Geschichtsdidaktik.
הוא היה חבר אגודת ההיסטוריונים הגרמנים ( Verbandes der Historiker und Historikerinnen Deutschlands), המונה כ-3,000 היסטוריונים והיה חבר ועדת המערכת של סדרת ספרים על היסטוריה תרבותית בשם Beiträge zur Geschichtskultur.
זנדקילר הוא חבר בחבר הנאמנים של קרן הזיכרון של אתרי ההנצחה ויימאר-בוכנוואלד ודורה-מיטלבאו, חבר האגודה להיסטוריה של ברלין וחבר הוועדה המייעצת של מוזיאון ברלין-קרלסהורסט (המוזיאון הגרמני-רוסי).
זנדקילר הוא מחברם של מספר ספרים בנושא הנאציזם והשואה, כמו גם בנושא תיאוריה של ההיסטוריה ותיאוריה של הדידקטיקה.
הוא חוקר דידקטיקה ומחקר ההיסטוריה של עיצוב אתרי זיכרון.
הוא כתב ביוגרפיה של אדולף היטלר לנוער.
הביוגרפיה זכתה בפרס אמיס הגרמני לספרות עיון (Emys Sachbuchpreis) והופיעה בתרגום לסינית, יפנית והונגרית.
ב-2016 פרסם עם האגודה לתולדות ברלין (Verein für die Geschichte Berlins) ספר תיעודי על לשכת קנצלר הרייך ובו כמאה תצלומים שלא היו ידועים עד אז.
תומאס זנדקילר, מדיניות כלפי יהודים ורצח יהודים בדיסטריקט גליציה, 1942-1941, יד ושם
תומאס טלפורד היה מהנדס אזרחי סקוטי.
טלפוד היה מהמהנדסים החשובים של ראשית המאה ה-19 בבריטניה, הוא תכנן מספר רב של פרויקטים בעיקר בתחומי התחבורה, בהם גשרים ותעלות.
בשנותיו הראשונות פעל בעיקר במחוז שרופשייר וצפון ויילס ובהמשך פעל ברחבי סקוטלנד.
טלפורד נבחר לנשיא הראשון של מוסד המהנדסים האזרחיים (ICE), תפקיד בו כיהן במשך 14 שנים עד מותו.
מספר רחובות, מוסדות ובמבנים קרויים על שמו, בהם מכללת טלפורד באדינבורו והעיירה טלפורד בשרופשייר.
טלפורד נולד ב-9 באוגוסט 1757 בחווה באסקדייל שבמחוז דמפרישייר, דרום סקוטלנד.
אביו ג'ון טלפורד היה רועה צאן ומת זמן קצר לאחר הולדתו, תומאס גדל בעוני על ידי אמו ג'נט ג'קסון.
בגיל 14 הוא התלמד כסתת אבן, הוא עבד זמן מה באדינבורו ובשנת 1782 עבר ללונדון, שם הכיר את האדריכלים רוברט אדם וסר ויליאם צ'יימברס ולקח חלק בבניית תוספות בית סאמרסט.
שנתיים לאחר מכן מצא טלפורד עבודה במספנת פורטסמות', שם הרחיב את כישרונותיו בתכנון וניהול של פרויקטי בנייה.
בשנת 1787, בעזרת פטרונו ויליאם פולטני, התקבל לעבוד כמהנדס מחוז שרופשייר.
הפרויקטים שלו כללו שיפוץ של טירת שרוסברי, בית הכלא של העיירה, כנסיית סנט מרי מגדלנה, ברידג'נורת' וכנסיית סנט מייקל, במדלי.
הוא נקרא לייעץ לגבי גג דולף בכנסיית סנט צ'אד שרוסברי ב-1788, והזהיר שהכנסייה נמצאת בסכנת קריסה מיידית; המוניטין שלו גדל משמעותית לאחר שקרסה 3 ימים לאחר מכן מה שהוכיח כי צדק.
בשנת 1790 תכנן טלפורד גשר על כביש לונדון-הוליהד (כביש A5) מעל נהר סוורן במונטפורד, בהמשך תכנן עוד כ-40 גשרים ברחבי שרופשייר.
המוניטין של טלפורד בשרופשייר הוביל למינויו בשנת 1793 לניהול התכנון והבנייה של תעלת אלסמיר, המחברת את מפעלי הברזל ומכרות הפחם של רקסהאם דרך העיירה אלסמיר שבצפון-מערב שרופשייר, עם צ'סטר, תוך שימוש בתעלת צ'סטר הקיימת ובהמשך הדרך בנהר המרזי.
אחד המבנים המוכרים ביותר שתכנן היה אמת פונטקיסילטה מעל נהר הדי בעמק ל'אנגול'ן, שם השתמש טלפורד בשיטת בנייה חדשה המורכבת משקתות עשויות לוחות ברזל יצוק ומקובעות בבנייה.
מתארך למעל עם גובה של מעל קרקעית העמק, אמת המים של פונטסיסילטה מורכבת מתשע עשרה קשתות, כל אחת עם קשתות.
בהיותו חלוץ בשימוש בברזל יצוק עבור מבנים בקנה מידה גדול, טלפורד נאלץ להמציא טכניקות חדשות, כמו שימוש בסוכר רותח ועופרת כחומר איטום על חיבורי הברזל.
מהנדס התעלות הבולט וויליאם ג'סופ פיקח על הפרויקט, אך הוא השאיר את הביצוע המפורט של הפרויקט בידיו של טלפורד.
אמת המים הוגדרה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2009.
טלפורד תכנן גם את תעלת מקלספילד שהושלם על ידי ויליאם קרוסלי, הוא גם בנה את נמל וייטסטיבל בקנט בשנת 1832, עם מערכת ייחודית לשטיפת בוץ באמצעות מאגר גאות ושפל.
בשנת 1820, טלפורד מונה לנשיא הראשון של מוסד המהנדסים האזרחיים שהוקם לאחרונה, תפקיד בו כיהן עד מותו.
תומאס לובנגה דיילו ( נולד ב-29 בדצמבר 1960) הוא פושע מלחמה מורשע מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו והאדם הראשון שהורשע על ידי בית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג.
הוא ייסד ועמד בראש "האיחוד של הפטריוטים של קונגו" והיה שחקן מרכזי בסכסוך באיטורי (1999–2007).
מורדים תחת פיקודו הואשמו בהפרות חמורות של זכויות אדם, כולל טבח אתני, רצח, עינויים, אונס, השחתה וגיוס כפוי של ילדים חיילים.
הוא הורשע ב-2012 ונדון ל-14 שנות מאסר, בכללן תקופת מאסרו.
לובנגה נולד ב-29 בדצמבר 1960 בדג'יבה שבמחוז איטורי של הרפובליקה של קונגו (לאופולדוויל).
הוא משתייך לקבוצת אתנית ההמה-גג'רה.
הוא למד באוניברסיטת קיסנגני ויש לו תואר בפסיכולוגיה.
הוא נשוי ויש לו שבעה ילדים.
במהלך מלחמת קונגו השנייה לובנגה היה מפקד צבאי ו"שר ההגנה" בתנועה לשחרור האיחוד הדמוקרטי של קונגו הפרו-אוגנדית.
ביולי 2001, הוא ייסד קבוצת מורדים נוספת, האיחוד של הפטריוטים של קונגו.
בספטמבר 2002, הוא הפך לנשיא איחוד של הפטריוטים של קונגו וייסד את הכנף הצבאית שלה, הכוח הפטריוטי לשחרור קונגו.
תחת הנהגתו של לובנגה הארגון הפך לאחד השחקנים המרכזיים בסכסוך באיטורי.
הם תפסו שליטה בבוניה, בירת אזור איטורי העשירה בזהב ובשנת 2002, ודרשה מהממשלה הקונגולזית להכיר באיטורי כמחוז אוטונומי.
לובנגה נעצר ב-13 ביוני 2002 בעת שהיה במשימה לקינשאסה אך שוחרר לאחר עשרה שבועות בתמורה לשר ממשלה שנחטף.
ארגון Human Rights Watch האשים לובנגה בטבח אתני, רצח, עינויים, אונס והשחתה, וכן בגיוס ילדים חיילים.
בין נובמבר 2002 ליוני 2003, הארגון הרג 800 אזרחים על בסיס מוצאם האתני באזור מכרות הזהב במונגבוואלו.
ובנוסף הרס 26 כפרים, הרג לפחות 350 אנשים ואילץ 60,000 לברוח מבתיהם.
ארגוני זכויות אדם טוענים שבשלב מסוים היו ללובנגה 3,000 ילדים חיילים בין הגילאים 8 ל-15. הוא ככל הנראה הורה לכל משפחה באזור שבשליטתו לתרום משהו למאמץ המלחמתי: כסף, פרה או ילד להצטרף למיליציה שלו.
במרץ 2004, הממשלה הקונגולזית אישרה לבית הדין הפלילי הבינלאומי לחקור ולהעמיד לדין "פשעים בתחום השיפוט של בית המשפט שבוצעו לכאורה בכל שטחה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מאז כניסתו לתוקף של אמנת רומא, ב-1 ביולי 2002".
ב-17 במרץ 2006, לובנגה נעצר מכוח צו מעצר שהוציא בית הדין הפלילי הבין-לאומי ובכך היה האדם הראשון שנעצר מכוח צו כזה.
ב-26 בינואר 2009 הוא הואשם בביצוע פשע מלחמה של "גיוס ילדים מתחת לגיל חמש עשרה ושימוש בהם להשתתפות פעילה במעשי לחימה".
תומאס לאנגרל האריס היה עורך דין אמריקאי שהיה חייל בצבא ארצות הברית וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאילינוי באמצע המאה ה-19.
האריס עוטר על אומץ בקרב על סרו גורדו במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, והיה חבר קונגרס דמוקרטי.
האריס נולד ב-29 באוקטובר 1816 בנוריץ', קונטיקט, למד לימודים קלאסיים וסיים את לימודיו בוושינגטון (כיום טריניטי) קולג', הרטפורד, קונטיקט, בשנת 1841, שם למד משפטים.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1842 והחל לעסוק בכך בפיטרבורג, אילינוי.
הוא מונה לנציב בית הספר במחוז מנארד ב-1845.
במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, הוא הקים ופיקד על פלוגה והצטרף לרגימנט הרביעי של הרגלים המתנדבים של אילינוי.
האריס נבחר לאחר מכן למייג'ור של הגדוד.
בעודו משרת בצבא ארצות הברית, האריס נבחר לחבר בסנאט של המדינה ב-1846. מדינת אילינוי העניקה לו חרב על גבורה בקרב סרו גורדו, מקסיקו.
האריס נבחר כדמוקרטי לקונגרס ה-31, וכיהן מ-4 במרץ 1849 עד 3 במרץ 1851, והחליף את הנשיא לעתיד אברהם לינקולן, שלא התמודד לבחירה מחדש לאחר כהונתו האחת בבית הנבחרים.
האריס נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1850 לקונגרס ה-32.
הוא לא היה מועמד ב-1852, אך נבחר לקונגרס ה-34 ולקונגרס ה-35 וכיהן מ-4 במרץ 1855 ועד מותו.
הוא כיהן כיו"ר הוועדה להוצאות במחלקת הצי (הקונגרס ה-34), ועדת הבחירות (הקונגרס ה-35) ונבחר מחדש לקונגרס ה-36.
האריס מת בספרינגפילד, אילינוי ב-24 בנובמבר 1858, ונקבר בבית הקברות רוז היל, פיטרסבורג, אילינוי.
יש לו אנדרטה בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון הבירה, אבל הוא לא קבור שם.
העיירה האריסטאון, מחוז מייקון, אילינוי והכפר האריסטאון [לשעבר סאמיט] נקראו על שמו.
תומאס באטל טרלי היה עורך דין בטנסי שכיהן כסנאטור דמוקרטי בין השנים 1897 ל-1901.
טרלי נולד ב-5 באפריל 1845 בממפיס, טנסי ולמד בבתי ספר ציבוריים.
הוא היה טוראי בצבא הקונפדרציה לאורך מלחמת האזרחים, ובילה חלק מהסכסוך הזה כשבוי מלחמה.
עם סיום המלחמה הוא למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה בשארלוטסוויל, וירג'יניה, והשלים את לימודיו ב-1867. בשנת 1870 הוא התקבל ללשכת טנסי והחל לעסוק בכך בממפיס.
כעורך דין בולט, עם מותו של הסנאטור אישם גרין האריס בעת כהונתו, טרלי מונה על ידי מושל טנסי רוברט ל.
לאחר מכן הוא נבחר לסיים את הקדנציה על ידי האספה הכללית של טנסי.
תומאס טיודור טאקר היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי יליד ברמודה שייצג את צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
הוא נבחר מקרוליינה הדרומית גם לקונגרס הקונטיננטלי וגם לבית הנבחרים של ארצות הברית.
מאוחר יותר הוא מונה לגזבר של ארצות הברית וכיהן משנת 1801 ועד מותו ב-1828, והוא הגזבר שכיהן את משך הזמן הארוך ביותר.
תומאס נולד ב-25 ביוני 1745 בסנט ג'ורג'ס, ברמודה למשפחה בולטת באותה מושבה מאז שהיגרו אבותיו מאנגליה ב-1662. הוריו היו הנרי ואן טאקר.
בצעירותו, תומאס למד רפואה באוניברסיטת אדינבורו בסקוטלנד.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1770, הוא עבר תחילה לווירג'יניה בשנות ה-60 של המאה ה-18, ולאחר מכן התיישב בצ'ארלסטון, פרובינציית קרוליינה הדרומית (שיושבה על ידי מהגרים מברמודה ב-1670, בהנהגתו של ויליאם סייל, ושהייתה בה קהילה גדולה של יוצאי ברמודה) ופתח קליניקה פרטית.
אחיו הצעיר ג'ורג' טאקר הלך אחריו לווירג'יניה, למד משפטים ובסופו של דבר מונה לשופט העליון של בית המשפט העליון של וירג'יניה.
טאקר היה תומך מוקדם במטרת העצמאות האמריקאית.
בשנת 1775, לאחר קרב לקסינגטון, הכריז הקונגרס הקונטיננטלי על אמברגו סחר נגד מושבות בריטיות שנותרו נאמנות לכתר.
ברמודה, עם שליטתה באיי טרקס וקייקוס, וצי סוחר גדול, הציעה לספק לפטריוטים מלח, אך הם לא התרשמו וביקשו אבק שרפה.
בינתיים, ביוני 1775, למרות זעמו של מושל ברמודה הלויאליסט המושבע, ג'ורג' ג'יימס ברואר, שאיבד את אחד מבניו, ג'ון, שנהרג בלחימה בצד הבריטי בקרב גבעת בנקר, כאשר, ב-14 באוגוסט, אנשי ברמודה שאהדו את המהפכה גנבו את אספקת אבק השרפה של האי ממחסן אבקת השרפה בג'ורג' ושלחו אותו למורדים.
התפתח סחר עם ברמודה, שברואר לא הואשם בגינו בלונדון.
זאת למרות ההערכות של קרוביו מברמודה במעשה הבגידה.
נשיא מועצת המושל, ומדי פעם מושל ברמודה בפועל, היה חתנו של ברואר, הנרי טאקר, שהיה אחיו הגדול של תומאס ט.
בעיקר, בקרב אנשי ברמודה בולטים אחרים, סברו כי אביהם, קולונל של המיליציה, וכן אחיהם, סנט ג'ורג' טאקר, היו מעורבים בארגון הגניבה.
מאמינים כי תומאס טיודור טאקר הציע לג'ורג' וושינגטון לכתוב את המכתב, הממוען לתושבי ברמודה, שעורר את מעשה הבגידה, וכי הוא נמסר לידי קרוביו בברמודה.
הגניבה אורגנה על ידי אנשים במעמד גבוה מספיק כך שאף אחד לא הועמד לדין.
טאקר התנגד לחוקת ארצות הברית, מתוך אמונה שהיא מעניקה סמכות רבה מדי לממשל המרכזי.
הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בשני הקונגרסים הראשונים מ-1789 עד 1793.
ב-1 בדצמבר 1801 הנשיא ג'פרסון מינה את טאקר לגזבר של ארצות הברית.
הוא כיהן בתפקיד זה במהלך ארבעה ממשלים (ג'פרסון, מדיסון, מונרו ואדמס הבן), עד מותו ב-2 במאי 1828. טאקר מחזיק בשיא כגזבר שכיהן הכי הרבה זמן: 26 שנים, 153 ימים.
במהלך תקופה זו, הוא שימש גם כרופא של הנשיא מדיסון (1809–1817).
טאקר מת בזמן כהונתו בוושינגטון הבירה, ונקבר בבית הקברות של הקונגרס.
אחיינו, הנרי סנט ג'ורג' טאקר האב, היה חבר קונגרס אמריקאי מווירג'יניה.
אחיינו תומאס טיודור טאקר היה חלק מהענף בברמודה של המשפחה ושירת כאדמירל בצי הבריטי.
תומאס לוקמינאס (בליטאית: Tomas Lukminas; נולד ב-26 באוקטובר 2004) הוא שחיין ליטאי, אלוף אירופה (בלגרד 2024) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
לוקמינאס נולד וגדל בפוניבז' שבליטא.
באליפות העולם לנוער שנערכה בלימה שבפרו באוגוסט-ספטמבר זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:20.41 דקות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר בפברואר סיים במקום שביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:11.57 דקות יחד עם דאנאס רפשיס, תומאס נביקוניס ורוקאס יאזדאוסקאס.
בשלב המוקדמות של המשחה קבעו הארבעה שיא ליטא חדש של 7:09.97 דקות.
בנוסף, סיים במקום 13 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:17.41 דקות, ובמקום 23 במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 49.18 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד שבסרביה ביוני זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא ליטא חדש של 7:08.04 דקות יחד עם דאנאס רפשיס, תומאס נביקוניס וקריסטופאס טרפוצ'קה, לפני הונגריה (7:09.59 דקות) ויוון (7:09.73 דקות).
בשלב המוקדמות של המשחה קבע יחד עם רוקאס יאזדאוסקאס, תומאס נביקוניס וקריסטופאס טרפוצ'קה שיא ליטא חדש של 7:09.75 דקות.
במשחה ל-200 מטר חופשי סיים במקום 11 בשיא אישי חדש של 1:48.22 דקות, ובמשחה ל-100 מטר חופשי סיים במקום 24 בתוצאה של 49.35 שניות.
באולימיפאדת פריז שנערכה ביולי-אוגוסט סיים במקום 15 במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:16.61 דקות.
תומאס לאונדס היה בעל מטעים, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הדרומית.
תומאס תיסון כריסטנסן (בדנית: Thomas Thiesson Kristensen; נולד ב-17 בינואר 2002 באורהוס שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אודינזה מהסרייה א'.
כריסטנסן גדל במחלקות הנוער של גאלטן FS, ויילה בולקלוב ואורהוס גימנסטיקפוינין.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של אורהוס גימנסטיקפוינין במסגרת ליגת העל הדנית, ובסך הכל ערך 40 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-1 בספטמבר 2023 חתם כריסטנסן על חוזה לחמש שנים באודינזה מהסרייה א'.
תומאס יוהנסון' הוא טניסאי עבר ומאמן טניס שוודי.
יוהנסון זכה באליפות אוסטרליה הפתוחה 2002 בתחרות הגברים ובמדליית כסף באולימפיאדת 2008 בתחרות זוגות גברים.
תומאס יוהנסון התחיל לשחק טניס בגיל 5 לצד אביו.
בשנת 1989 הוא זכה באליפות אירופה לבני 14. בשנת 1993 הוא היה מדורג מס' 10 לצעירים.
באותה שנה הוא עבר לטניס מקצועי והחל לשחק בתחרויות גראנד סלאם.
הצלחתו הגדולה הייתה זכייה באליפות אוסטרליה הפתוחה 2002. באליפות וימבלדון 2005 הוא הגיע לשלב חצי הגמר.
באליפות ארצות הברית הפתוחה הוא פעמיים היה ברבע הגמר (1998 ו-2000).
בתחרויות זוגות גברים לא הייתה ליוהנסון הצלחה יתרה עד לאולימפיאדת 2008 בה הוא זכה במדליית כסף לצד סימון אספלין.
במהלך הקריירה יוהנסון שיחק בגביע דייוויס כחבר נבחרת גביע דייוויס של שוודיה.
לאחר סיום הקריירה יוהנסון החל לאמן.
בין היתר הוא אימן את קרוליין ווזניאקי, קיי נישיקורי, דויד גופן ובורנה צ'וריץ'.
תומאס טרבינו דה סוברמונטה (ספרדית: Tomás Treviño de Sobremonte)
(1592 - 14 באפריל 1649, ב' באייר ה'ת"ט) היה יהודי אנוס אשר נרצח בשל יהדותו במקסיקו סיטי שבספרד החדשה (כיום מקסיקו).
טרבינו נולד בספרד, משם נמלט בעקבות אנטישמיות נוצרית לספרד החדשה בערך בגיל 20. שם שמר על יהדותו בסתר עד שנתפס והועלה על המוקד.
התנגדותו העיקשת להמיר את דתו ולאמץ את הדת הנוצרית הפכה אותו לדמות חשובה במחקרים על יהדות דרום אמריקה בתקופה הקולוניאלית, והוא נחשב לאחד מהרוגי המלכות הידועים ביותר הנרצחו על ידי האינקוויזיציה הספרדית.
תומאס טרבינו דה סוברמונטה נולד בשנת 1592 במדינה דה ריוסקו, ספרד.
יש הסבורים שהיה ממוצא פורטוגזי.
אביו, אנטוניו טרבינו דה סוברמונטה, היה חקלאי נוצרי ומנהל הכנסייה במדינה דה ריוסקו.
אימו, לאונור מרטינז דה וילאגומז, הייתה יהודיה אנוסה ששמרה על דתה בסתר.
טרבינו דה סוברמונטה הוטבל לנצרות בלידתו, ובבגרותו למד משפט קאנוני באוניברסיטת סלמנקה, ועסק כשרת בכנסייה בעיר הולדתו.
במהלך תקופת עיסוקו כשרת, התפתח כנגדו עימות על רקע אנטישמי.
שרת אחר שהועסק בכנסייה הטיח עלבונות בטרבינו על רקע מוצאו היהודי, ובהמשך לכך טרבינו הרג אותו.
בעקבות האירוע נמלט מספרד בין השנים 1611–1612 אל ספרד החדשה.
אביו נפטר בשנת 1619 ואימו נעצרה בעקבות מעשיו ומתה בכלא בוואלאדוליד שבספרד .
לטרבינו היו שני אחים, חרונימו ופרנסיסקו.
ג'רונימו עונה עד שמסר את מקום הימצאו של טרבינו.
טרבינו נעצר לראשונה בשנת 1624 באשמת קיום הדת היהודית.
מכיוון שבמהלך חקירתו הודה בקיום דתו בסתר עוד מגיל ארבע עשרה והביע חרטה על כך, הוא שוחרר ממאסר כעבור שנה.
טרבינו עסק במסחר ונישא למריה גומז בשנת 1629, בחופה וקידושין על פי דת על אף האיסורים והרדיפה הדתית.
לזוג נולדו שישה ילדים: ליאונור, רפאל, מיקאלה, גבריאל, סלבדור ואנטוניו (האחרון שבהם נפטר בעודו ילד).
בשנת 1638 הואשם שוב בשל קיום יהדותו, ובשנת 1645 נעצרו הוא ואשתו על ידי השלטונות.
לאור העובדה כי העונש על מורשעים חוזרים בעבירה זו היה מוות, טרבינו ואשתו גמלו בליבם למות יחד.
בתחילה, סירב להודות באשמה, אך לבסוף הודה בקיום דתו בסתר, ועמד על דעתו למות כיהודי.
תומאס טרבינו דה סוברמונטה הועלה על המוקד בטקס הוצאה להורג דתי פומבי בשם אוטו-דה-פה (מילולית: "מעשה האמונה"), ב-14 באפריל 1649 בממלכת מקסיקו שבספרד החדשה.
לפני מותו הוצע לו להתחרט ולהמיר את דתו, לכך סירב בתוקף.
בשל סירובו, הועלה על המוקד בעודו בחיים, במקום הוצאה להורג בחניקה באמצעות גארוטה (בספרדית: Garotte), שנחשבה לעונש רחום יותר.
על פי ההיסטוריון המקסיקני מנואל רומרו דה טוררוס, כאשר הנזירים הפרנציסקניים ניסו בפעם האחרונה לשכנע אותו להמיר את דתו, הוא השיב "זרקו עוד עצים, [כי האירוע ה-]זה עולה לי כסף" (בספרדית: "Echen más leña, que mi dinero me cuesta").
אשתו, חמותו, גיסו וגיסתו הוצאו להורג בחניקה ולאחר מכן גופותיהם הועלו על המוקד בערך באותו זמן באוטו-דה-פה בממלכת מקסיקו שבספרד החדשה.
ילדיו הומרו לנצרות ונטמעו בקהילה המקומית.
זכרו הונצח בפואמה מאת מיגל דה באריוס בשנת 1683.
ביתו נשמר כאתר היסטורי לזמן מה, אך עד 1923 נותר בהריסות.
תומאס וסטון טיפטון היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם נברסקה.
טיפטון נולד ב-5 באוגוסט 1817 בקאדיז שבאוהיו, ולמד בקולג' אליג'ני במידוויל שבפנסילבניה.
הוא למד לימודים קלאסיים והשלים את קולג' מדיסון בפנסילבניה בשנת 1840. לאחר מכן למד משפטים ונרשם ללשכת עורכי הדין ב־1844. בשנת 1845 נבחר כחבר בית הנבחרים של פנסילבניה.
בין השנים 1849–1852 מונה למשרה במשרד הקרקעות של ארצות הברית, ובשנת 1853 חזר לעסוק בעריכת דין במקונלסוויל שבאוהיו.
ב־1856 הוסמך ככומר בכנסיית המתודיסטים האפיסקופלית.
בסביבות 1859 עבר לטאון בראונוויל שבטריטוריית נברסקה, והצטרף לכנסיית הקונגרגציה.
הוא היה חבר בוועידת החוקה של נברסקה ב־1859 ובמועצת טריטוריית נברסקה ב־1860.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית מונה טיפטון לקפטן ברגימנט המתנדבים הראשון של נברסקה (1861–1865).
בשנת 1865 שימש כמעריך מס ההכנסה לנברסקה, וב־1867 היה חבר בוועידת החוקה של המדינה.
עם הצטרפותה של נברסקה לאיחוד כמדינה, נבחר טיפטון כסנאטור מטעם המפלגה הרפובליקנית בשנת 1867. הוא נבחר מחדש בשנת 1869 וכיהן מ־1 במרץ 1867 עד 3 במרץ 1875.
טיפטון הצביע בעד הרשעתו של הנשיא אנדרו ג'ונסון במשפט ההדחה של 1868. עם זאת, עד 1872 איבד את חיבת ממשל גרנט והפך למבקר חריף של מדיניות הנשיא.
הוא תמך בתנועת הרפובליקנים הליברליים והעדיף את הוראס גרילי לנשיאות, ובפועל ניתק עצמו מהמפלגה.
לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין והפסיד בבחירות לתפקיד מושל נברסקה ב-1880. הוא נפטר בוושינגטון די.
ב־26 בנובמבר 1899 ונקבר בבית הקברות Rock Creek.
תומאס טאגרט היה פוליטיקאי אירי-אמריקאי, שנחשב ל"ראש המפלגה" של המפלגה הדמוקרטית במדינת אינדיאנה ברבע הראשון של המאה ה-20, ונשאר דמות פוליטית משפיעה ברמה המקומית, המדינתית והארצית עד יום מותו.
טאגרט נבחר למבקר כספים של מחוז מריון, אינדיאנה (1886–1894), וכיהן כראש עיריית אינדיאנפוליס (1895–1901).
בתקופת כהונתו כראש עירייה, הוא קידם פרויקטים ציבוריים, במיוחד את הקמת מערכת הפארקים והשדרות של העיר.
בשנת 1916 מונה לסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד בבחירות שנערכו באותה שנה.
תומאס טאגרט נולד ב־17 בנובמבר 1856 בעיירה אמיוייל שבמחוז מונאהן, אירלנד, להוריו תומאס ומרתה קינגסברי טאגרט.
בשנת 1861, כשהיה בן חמש, היגרה המשפחה לארצות הברית והתיישבה בעיר זיניה שבמדינת אוהיו.
אביו עבד בתחנת רכבת מקומית, ותומאס הצעיר עזב את בית הספר התיכון מוקדם כדי לעבוד במלון ובמסעדה של התחנה.
בשנת 1875, כשהיה בן 18, נשלח לעבוד במסעדת מלון הדיפו דה-קאלב האוס בעיר גארט, אינדיאנה.
בשנת 1877 הועבר לאינדיאנפוליס, שם עבד כפקיד במסעדת תחנת הרכבת הראשית Union Depot.
בזכות חריצותו קודם למנהל המקום ולבסוף הפך לבעלים היחיד של המסעדה בתחנת הרכבת החדשה.
בשנת 1878 נשא לאישה את אווה דורה בריאנט, שאותה הכיר בגארט.
לשניים נולדו שישה ילדים – חמש בנות ובן אחד.
בשנת 1913 בנו בני הזוג טאגרט בית מפואר באינדיאנפוליס, בעיצוב חיצוני קולוניאלי-ג'ורג'יאני ופנים בסגנון איטלקי.
בשנת 1920 נבחר הבית לאחד משלושת הבתים היפים בעיר.
בשנת 1901 רכש טאגרט יחד עם משקיעים נוספים את מלון French Lick Springs שבמחוז אורנג', אינדיאנה, והמשפחה נהגה לבלות שם רבות.
אגף מפואר בן שבע קומות, שהושלם ב־1915, שימש את משפחת טאגרט בזמן שהותם במקום.
בנוסף, בשנת 1915–1916 בנה המשפחה בית קיץ בעיירת הנופש הייניס פורט שבמסצ'וסטס, שנקרא "Amyvale" על שם מקום הולדתו באירלנד.
בשנת 1928 רכשו ג'וזף ורוז קנדי שטח סמוך לביתם – לימים הפך למתחם משפחת קנדי הידוע.
לאחר שעבר לאינדיאנפוליס ב־1877, פתח טאגרט בקריירה מצליחה כאיש מלונות, פיננסים ופוליטיקה.
הוא מכר את עסק המסעדה בתחנת הרכבת והשקיע ברכישת מלונות בעיר, ובהמשך רכש את מלון French Lick Springs.
בשנת 1901 הקים קבוצה קטנה של משקיעים, שכללה את נשיא חברת הרכבות מונון ויליאם מקדוול, בעל מבשלה מטרה הוט קרופורד פיירבנקס, וקולונל ליווינגסטון ט.
דיקסון, בעלי מכרות באינדיאנה ואילינוי.
סביב 1905 קנה טאגרט את חלקם של שותפיו והפך לבעלים הבלעדי.
תחת ניהולו הפך המקום למלון ספא מהודר ולאתר הימורים מפורסם.
הוא הרחיב את המלון, שיפץ את המעיינות, שדרג את המתקנים והסדיר קו רכבת ישיר משיקגו.
בשיא הפופולריות שלו בראשית המאה ה-20, הניב המלון רווחים של למעלה משני מיליון דולר בשנה.
אף שהימורים היו אסורים בחוק באינדיאנה, בתי קזינו פעלו באזור שנים רבות, וטאגרט, אף שסביר שנהנה כלכלית מהפריחה, תמיד הכחיש קשר ישיר לפעילות הבלתי חוקית.
טאגרט, איש המפלגה הדמוקרטית, החל את דרכו הפוליטית בשנות ה-80 של המאה ה-19. הוא נבחר למבקר הכספים של מחוז מריון (שהיה רובו רפובליקני) בשנת 1886, נבחר מחדש ב־1890, וכיהן בתפקיד עד 1894. באותן שנים היה גם יו"ר המפלגה בעיר, במחוז ובמדינה.
בבחירות לנשיאות 1888 סייע לנשיא גרובר קליבלנד לנצח במחוז מריון את מועמד הרפובליקנים, בנג'מין הריסון, יליד המקום – הישג נדיר לדמוקרטים.
בבחירות 1892, כיו"ר המפלגה המדינתית, סייע לקליבלנד לזכות באינדיאנה שוב.
בין השנים 1895 ל־1901 כיהן כראש עיריית אינדיאנפוליס במשך שלוש תקופות כהונה.
בתקופתו שופרו השירותים העירוניים, והוא יזם רכישת יותר מ־900 אקרים לאורך נהר הווייט להקמת מערכת הפארקים והשדרות של העיר – הישג שהפך אותו למוביל בשימור משאבי טבע עירוניים לציבור.
בשנים 1900–1916 היה חבר בוועדה הדמוקרטית הלאומית ויושב ראש הוועדה בשנים 1904–1908. הוא ניהל את קמפיין הבחירות של השופט אלטון פארקר בבחירות 1904 (שהפסיד לתאודור רוזוולט), וסייע למועמדויות של ג'ון קרן לתפקיד סגן נשיא ותומאס מרשל למושל אינדיאנה ב־1908, וכן לקידום מועמדותם של וודרו וילסון ומרשל ב־1912.
ב־1916 מונה לסנאט של ארצות הברית במקום הסנאטור בנג'מין שייבלי שנפטר, אך הפסיד בבחירות באותה שנה לג'יימס אלי ווטסון.
ב־1920 עזר לקדם את מועמדותו של ג'יימס מידלטון קוקס לנשיאות, אך גם אז הפסידו הדמוקרטים.
ב־1924 כמעט הצליח להביא למועמדות של סמואל רלסטון לנשיאות, אך רלסטון פרש מסיבות בריאות.
בריאותו של טאגרט נחלשה בשנות ה-20 של המאה ה-20, אך הוא נשאר פעיל בפוליטיקה ובחיים הציבוריים.
הוא כיהן כיו"ר דירקטוריון בנק American Fletcher National Bank, כדירקטור בחברת החשמל Indianapolis Light, Heat, and Power Company, וכגזבר המועדון על שם לינקולן של אינדיאנה.
תומאס טאגרט נפטר באינדיאנפוליס ב־6 במרץ 1929, ונקבר בבית העלמין קרון היל בעיר, לצד אשתו אווה וארבעה מילדיו.
לאחר מותו עבר ניהול מלון French Lick Springs לבנו תומאס דאגלס טאגרט.
טאגרט נחשב ל"ראש המפלגה הדמוקרטית הבלתי מעורער ברבע הראשון של המאה ה־20" ולאחת הדמויות הפוליטיות המשפיעות ביותר בתולדות אינדיאנה.
הוא זכור בעיקר בזכות תרומתו לפיתוחה של אינדיאנפוליס וליצירת מערכת הפארקים הציבוריים שלה.
תומאס גודווין טרנר היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסגן מושל רוד איילנד בשנים 1857–1859, ולאחר מכן ועד 1860 כמושל רוד איילנד ה-26.
תומאס טרנר נולד בעיירה וורן שברוד איילנד, כבנם של ויליאם טרנר ושל אביה (לבית גודווין) טרנר.
בגיל 14 הוא החל לעבוד כפקיד בבית מסחר בניופורט.
הוא היה אוטודידקט, ושב לוורן כדי להקים שם בית מסחר ועסק לחייטות.
במהלך השנים 1857–1858 נעשה טרנר חבר פעיל בכנסייה הבפטיסטית בוורן.
הוא היה גם חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת בראון וחבר באגודה ההיסטורית של רוד איילנד.
במהלך מרד דור בשנים 1841–1842 שירת טרנר במיליציה של רוד' איילנד, ופיקד על הכוחות שתמכו במושל סמואל וורד קינג בגבעת אקוט.
לאחר דיכוי המרד, נבחר טרנר לאספה הכללית של רוד איילנד מטעם וורן.
בשנים 1857–1859 הוא כיהן כסגן מושל רוד איילנד.
ב-1859 נבחר טרנר כמושל רוד איילנד ה-26, וירש את עמיתו למפלגה הרפובליקנית אלישע דייר.
הוא כיהן כמושל במשך שנה עד מאי 1860.
טרנר היה תומך של אברהם לינקולן, אך בבחירות של 1860 לא עלה בידו להיבחר לתקופת כהונה שנייה.
לאחר תום כהונתו כמושל, הוא מונה על ידי לינקולן לגובה המס הראשי של המחוז הראשון של רוד איילנד.
בשנותיו האחרונות היה טרנר נשיא חברת ביטוח בפרובידנס.
ב-1833 נשא טרנר לאישה את מרי פירס לותר.
לשניים נולדו שבעה ילדים, שמתוכם ארבעה נפטרו בילדותם.
תומאס טרנר נפטר בביתו שבוורן ב-3 בינואר 1875. הוא נטמן בבית הקברות הדרומי שבעיירה.
ד"ר תומאס טילוטסון היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי.
טילוטסון נולד בפרובינציית מרילנד סביב השנים 1751 או 1752. הוא היה בן־אחיין מדרגה רביעית של הארכיבישוף מקנטרברי, ג'ון טילוטסון.
הוא קיבל השכלה מקיפה, למד רפואה ועסק במקצוע.
בשנת 1776 מונה ללוטננט ראשון במיליציה של מרילנד ושירת במלחמת העצמאות האמריקאית.
בשנת 1780 מונה בידי הקונגרס לרופא ולמנתח הכללי של המחלקה הצפונית בצבא הקונטיננטלי, וכיהן בתפקיד זה עד תום המלחמה.
לאחר מכן השתקע בריינבק שבמדינת ניו יורק ועסק ברפואה.
בשנת 1788 ייצג את מחוז דאטשס כחבר האספה המדינתית של ניו יורק כנציג המפלגה הפדרליסטית.
בשנת 1790, לאחר מותו של סנאטור המדינה אנתוני הופמן, נבחר טילוטסון למלא את מקומו.
הוא כיהן כחבר הסנאט של מדינת ניו יורק בשנים 1791–1799, וכיהן כחבר במועצת המינויים בשנת 1791. בבחירות לסנאט של ארצות הברית בשנת 1795 סיים במקום השני, לאחר שהפסיד לסנאטור המכהן רופוס קינג בהצבעה של 35–30 בבית המחוקקים של המדינה.
בשנת 1800 נבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס השביעי, אך התפטר ב־10 באוגוסט 1801, עוד לפני שהתכנס הקונגרס, כדי להתמנות למזכיר המדינה של ניו יורק.
אחוזתו של טילוטסון בריינבק נודעה בשם 'לינווד'.
במקור הייתה חלק מאחוזת ארטסן־קיפ.
טילוטסון רכש מאייזק ואן אטן את החלק הדרומי של הקרקע, שהייתה חלק מהאדמות שהוענקו בשנת 1688 בידי המושל דונגן לגריט ארטסן ולאחרים.
השטח גבל מדרום וממערב בנהר ההדסון, וממזרח בנחל שנקרא לנדסמנס קיל, ששימש גם כגבול המערבי של אחוזת ביקמן.
בשנים 1788–1790 תכנן שם ד"ר טילוטסון אחוזת כפר וקרא לה 'לינווד'.
מביתו נשקף נוף מרהיב של הנהר.
בהמשך רכש 150 אקרים מאדמות ביקמן שבין לנדסמנס קיל לנחל פולסבורג.
רמה זו, שבין שני הנחלים, עם תצפיות נרחבות להרי הקטסקיל ולנהר ההדסון, נודעה בשם לינווד היל.
בשפך לנדסמנס קיל בנה מזח וטחנה לטחינת דגן.
באותה תקופה רכש גם חלק נוסף מאדמות ביקמן — 29 אקרים של חורש ממזרח לנחל פולסבורג, שבו שני מפלים יפים היורדים עד מפלס הנהר.
חלק זה של האחוזה נודע בשם 'גלנברן'.
בשנת 1830 העניק טילוטסון את 'גלנברן' לנכדתו ג'וליה לינץ', שלימים נישאה לכומר סטיבן אולין, נשיא אוניברסיטת וסליאן.
לאחר מותו של טילוטסון נמכר 'לינווד היל' לפדרל ונדרבורג.
בשנת 1779 נישא למרגרט ליווינגסטון (1749–1823), בתם של השופט רוברט ליווינגסטון ומרגרט (לבית ביקמן) ליווינגסטון.
בין אחיה היו מזכיר המדינה של ארצות הברית אדוארד ליווינגסטון והצ'נסלור רוברט ליווינגסטון.
טילוטסון נפטר בריינבק ב־5 במאי 1832, ונקבר בכספת משפחת ליווינגסטון בבית העלמין של הכנסייה ההולנדית הרפורמית בריינבק.
תומאס טרדוול היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של מדינת ניו יורק וייצג את ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1791–1795.
טרדוול נולד ב־6 בפברואר 1743 בעיירה סמית'טאון שבפרובינציית ניו יורק.
בשנת 1764 השלים את לימודיו במכללת פרינסטון, שם למד משפטים.
לאחר שהוסמך לעריכת דין התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בפלאטסברג.
בשנים 1774 ו־1775 כיהן כציר בקונגרס הפרובינציאלי של ניו יורק, ובשנים 1776 ו־1777 היה ציר לוועידה החוקתית של המדינה.
בין השנים 1777–1783 היה חבר בבית המחוקקים של מדינת ניו יורק; בין 1778–1787 כיהן כשופט בבית המשפט לענייני ירושה; בשנים 1786–1789 שירת כחבר הסנאט של מדינת ניו יורק; בין 1787–1791 שימש כפקיד לענייני ירושה של מחוז סאפוק, ניו יורק; ובשנת 1788 היה ציר לוועידת אשרור חוקת ארצות הברית מטעם המדינה.
בשנת 1801 היה ציר בוועידה החוקתית של מדינת ניו יורק.
בשנים 1804–1807 כיהן שוב כחבר הסנאט של מדינת ניו יורק (המחוז המזרחי), ובין 1807–1831 שימש כפקיד לענייני ירושה של מחוז קלינטון, ניו יורק.
טרדוול נפטר ב־30 בדצמבר 1831 בפלאטסברג שבמדינת ניו יורק, ונקבר בבית קברות פרטי בעיירה ביקמנטאון, ניו יורק.
תומאס לואיס הבן היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר ייצג את וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1803–1804, לאחר שכיהן כמה כהונות בבית הנבחרים של וירג'יניה.
תומאס הבן היה בנם של ג'יין סטרותר, שמשפחתה החזיקה במשרות פוליטיות שונות בווירג'יניה, ושל בעלה תומאס, עורך דין, שאביו ג'ון לואיס היגר מאירלנד.
הוא נולד ב-26 בינואר 1760 במטע של אביו, לינווד, באזור שהיה אז חלק ממחוז אוגוסטה שבמושבת וירג'יניה, ואשר במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית הפך למחוז רוקינגהאם.
בוחרי מחוז קאנוהה בחרו בו לכהונות בבית הנבחרים של וירג'יניה.
אף שכיהן בקונגרס כמעט שנה, בחירתו עורערה בידי אנדרו מור.
לאחר דיון בוועדה, הצביע בית הנבחרים ב־5 במרץ 1804 על פסילת בחירתו, והעניק את המושב למור.
לאחר תום כהונתו בבית הנבחרים של ארצות הברית, נעלמו עקבותיו של תומאס לואיס.
הוא מת בווירג'יניה בשנת 1847.
תומאס טרי דייוויס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קנטקי.
דייוויס נולד ב-1765 במושבת וירג'יניה.
הוא למד משפטים, ובשנת 1789 הוסמך לעריכת דין והתקבל ללשכת עורכי הדין של מחוז קנטקי, וירג'יניה.
הוא עסק בעריכת דין באופן פרטי, שימש כסגן התובע הכללי של קנטקי, והיה התובע המחוזי הראשון מחוז בקנטקי.
בנוסף, כיהן כחבר בית הנבחרים של קנטקי בשנים 1795–1797.
דייוויס נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לקונגרסים החמישי, השישי והשביעי, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ־4 במרץ 1797 ועד 3 במרץ 1803.
ב־8 בפברואר 1803 מונה לשופט בבית המשפט העליון של טריטוריית אינדיאנה, ובשנים 1806–1807 שימש כקנצלר של הטריטוריה.
בתקופת כהונתו שם עמד בראש משפט הבגידה של דייוויס פלויד.
דייוויס היה חבר במסדר הבונים החופשיים.
הוא נישא לאליזבת רובארדס, אשר לאחר מותו נישאה לדייוויס פלויד, שנתיים לאחר פטירתו.
דייוויס נפטר ב-15 בנובמבר 1807 בג'פרסונוויל שבטריטוריית אינדיאנה.
תומאס טילינגהסט היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם רוד איילנד.
טילינגהסט נולד ב-21 באוגוסט 1742 באיסט גריניץ' שבמושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס, והיה נינו של הכומר פרדון טילינגהסט (1622–1718).
הוא נבחר כחבר בבית הנבחרים של רוד איילנד וכיהן בשנים 1772–1773. במהלך תקופת המהפכה האמריקאית מילא כמה תפקידים תחת שלטונות המהפכה ושב לכהן בבית הנבחרים של רוד איילנד בשנים 1778–1780. בשנת 1779 שימש כשופט בבית המשפט לערכאות נמוכות.
הוא היה חבר במועצת המלחמה.
הוא כיהן כשופט עמית בבית המשפט העליון של רוד איילנד ממאי 1781 עד מאי 1787, ושוב ממאי 1791 ועד התפטרותו בדצמבר 1797.
טילינגהסט נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס החמישי כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של פרנסיס מלבון, וכיהן מ-13 בנובמבר 1797 עד 3 במרץ 1799. בהמשך נבחר שוב, הפעם מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, לקונגרס השביעי וכיהן מ-4 במרץ 1801 עד 3 במרץ 1803.
טילינגהאסט נפטר באיסט גריניץ', רוד איילנד, ב-26 באוגוסט 1821. הוא נקבר בחלקת הקבר של משפחת טילינגהסט באיסט גריניץ'.
פאול תומאס מאן היה סופר, מסאי ומחזאי גרמני.
נודע בעיקר בנובלות וברומנים הריאליסטיים והאירוניים שלו, המספקים תובנות אנושיות אוניברסליות וחדירה עמוקה לתודעתו של האמן.
נמנה עם הסופרים החשובים ביותר בתולדות הספרות הגרמנית והספרות העולמית.
חתן פרס נובל לספרות לשנת 1929, פרס גתה מטעם גרמניה המערבית (בפרנקפורט אם מיין) ומטעם גרמניה המזרחית (בוויימאר), שניהם ב-1949, ופרס שילר לשנת 1955.
פאול תומאס מאן נולד ב-6 ביוני 1875 בליבק שבצפון הקיסרות הגרמנית (היום בגרמניה).
אביו, תומאס יוהאן היינריך מאן, סוחר תבואה, נבחר לסנאט של עיר הרפובליקה ליבק וכיהן כסגן ראש העיר.
אימו, יוליה דה סילווה ברוהנס, נולדה בריו דה ז'ניירו לאב גרמני בעל מטעים בברזיל ולאם בת תערובת (מסטיסה).
בנה תומאס נחשף למוזיקה בזכותה וירש ממנה את האהבה למוזיקה.
מאן למד במגמה הריאלית בבית ספרו, אך תיעב את לימודיו והישגיו היו נמוכים.
הוא לא היה תלמיד שקדן, ואת רוב השכלתו רכש בעצמו.
הוא בעיקר הושפע מכתביהם של גתה, ניטשה ושופנהאואר.
עם התעוררותה של הספרות האופוזיציונית הגרמנית החדשה התחיל מאן לברר, בסיועו של הסופר לעתיד אוטו גראוטוף , את בעיות הנטורליזם והאימפרסיוניזם.
מפגש זה, שהתקיים לפני תום לימודיו, עיצב בהמשך את כתיבתו כמודרנית וכריאליסטית.
לאחר מות אביו בשנת 1888, ולאחר סגירת בית המסחר ומכירת בית האצילים בליבק, העתיקה המשפחה את מושבה למינכן בשנת 1893. מאן נשאר עוד זמן-מה בליבק כדי לסיים את לימודיו בבית הספר, והתרחק ממשפחתו.
הוא נותר לבדו בעיר, שכן מאז מות האב התרופפו היחסים בין משפחתו לשאר בני העיר.
חוויה זו הטביעה את חותמה על מאן הצעיר, שגם בהמשך נאלץ לנדוד פעמים רבות ולהתנתק מסביבתו הטבעית.
עם סיום שנת הלימודים עזב את ליבק והצטרף למשפחתו במינכן.
מעברי מקום אלו באו לידי ביטוי בספרו "בית בודנברוק", שבו נע הציר המרכזי בין ליבק למינכן.
בהשפעת אחד ממקורבי אימו התקבל מאן כפקיד בחברת ביטוח, ובו בזמן נרשם לאוניברסיטת מינכן כהכנה לקריירה עיתונאית.
כפקיד פרסם את הנובלה הראשונה שלו "נפילה" בכתב העת "החברה" (Die Gesellschaft).
נובלה זו, שהיו בה מסימני הנטורליזם המאוחר, מגלה את סגנונו של מאן, את צורת הכתיבה המיוחדת שלו, ואת פעולת הסיום שיש בה אכזבה ברוח הסופר הצרפתי גי דה מופאסאן.
נובלה זו, שמאוחר יותר לא מצא אותה מאן ראויה להיכלל בכל כתביו, הקסימה את המשורר ריכארד דהמל , עד כדי כך שהביע את התפעלותו והתרגשותו במכתב למאן: "כה מעטים כיום המשוררים היודעים לעצב חוויה בפרוזה פשוטה ומלאת נפש".
דהמל הזמין את מאן לשלוח לו מיצירותיו לפרסום בכתב העת האמנותי "פאן" (Pan) שעמד לצאת בעריכתו, אלא שמאן החליט ללמוד תחילה את מלאכת הכתיבה לפני שייעשה לסופר של ממש.
בתחילת דרכו התמקד מאן בכתיבת סיפורים קצרים, במקביל ללימודיו באוניברסיטת מינכן ולעבודתו בחברת הביטוח.
קובץ הנובלות הראשון שלו "אדון פרידמן הקטן" כלל בין היתר את הסיפורים "התשוקה לאושר" ו"לואיזכן".
הסיפורים הליריים נבנו על פי המסורת הסקנדינבית.
כבר כאן הורגשה השפעתו של ניטשה על מאן ועל כתיבתו.
הסיפורים עסקו בעיקר באנשים שאינם יודעים לחיות כהלכה ושנולדו עם ליקוי כלשהו המחבל ביכולותיהם.
סיפורים אלו שיקפו במידה רבה את הלך רוחו של מאן באותה תקופה.
בשנת 1897 ערך מאן מסע לאיטליה.
הוא הצטרף אל אחיו, הסופר היינריך מאן, ששהה כבר ברומא, ולבסוף השתכן בוונציה.
מאיטליה הביא עימו חזרה לגרמניה כתב יד עבה של רומן, שהתחיל בכתיבתו ברומא וסיים את כתיבתו במינכן כעבור שלוש שנים.
הרומן מכיל רמזים אוטוביוגרפיים רבים, ולפיכך הוא רומן מפתח מובהק.
רומן גדול זה, בן 700 עמודים, ביסס את מעמדו של מאן הצעיר (הוא היה בן 26 בעת פרסום הספר) כאחד הסופרים החשובים של המאה ה-20. "בית בודנברוק" הוא רומן ריאליסטי שזכה להערכה רבה, ויש המחשיבים אותו ל"אחרון הספרים הקלאסיים".
מכירותיו חסרות התקדים הציבו אותו בראש רשימת רבי המכר הגרמניים.
כעבור שנתיים, בשנת 1903, פרסם את קובץ הסיפורים "טריסטאן", ואת הסיפור "טוניו קרגר" שזכה להצלחה רבה.
בסיפור מציג מאן את דמותו של טוניו קרגר, אמן מיוסר שנאלץ לצפות בחיים מרחוק במקום לקחת בהם חלק.
הסיפור נכתב בהשפעת הרומן "נילס לינה" מאת ינס פטר יעקבסן.
הסיפור "טריסטאן" הוא נוסח סיפורי חדש של מאן לאגדת טריסטן ואיזולדה.
בקובץ נכלל גם הסיפור "ארון הבגדים", שנכתב ברוחו של הסופר הנס כריסטיאן אנדרסן.
ב-1904 פרסם מאן מחזה בשם "פיורנזה" (Fiorenza) שזכה להצלחה מסוימת.
זהו המחזה היחיד שכתב מאן מימיו.
בשנת 1905 נישא מאן לקטיה פרינגסהיים, בתם של הדוויג דוהם ואלפרד פרינגסהיים , שניהם יהודים מתבוללים.
האב אלפרד פרינגסהיים נמנה עם המתמטיקאים החשובים בזמנו בגרמניה.
האם הדוויג דוהם הייתה סופרת ולוחמת לזכויות האישה, ואחת התאורטיקאיות הפמיניסטיות הראשונות שיחסה התנהגויות מגדריות לא לדטרמיניזם ביולוגי אלא לסוציאליזציה.
בשנת 1911 נסעו בני הזוג לנופש בוונציה.
באותו הזמן התרחשו כמה מקרים של מגפת כולרה בעיר, והדבר הוסתר על ידי השלטונות.
במהלך החופשה פגשו משפחה פולנית ששבתה את לבו של מאן.
ב-1912 חלתה קטיה, ובשל החשש שלקתה בשחפת אושפזה למשך כמה חודשים בסנטוריום בדאבוס שבשווייץ.
מאן התאכסן במשך כשלושה שבועות בפנסיון קטן ליד הסנטוריום.
ושם, בשנת 1913, החל בכתיבת הרומן "הר הקסמים", שאותו סיים בשנת 1924.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התרכז מאן בכתיבת מסות.
מסתו הארוכה, "פרידריך והקואליציה הגדולה" (Friedrich und die große Koalition), והכרך "הרהורים של אדם לא פוליטי" (Betrachtungen eines Unpolitischen) מכילים את תמצית השקפותיו הפוליטיות השמרניות.
מאן סבר שמוטב לגרמנים להניח למאורעות לחלוף על פניהם מבלי לשאוף לשנות אותם כל הזמן.
הוא לא נסחף אחרי ההתלהבות העממית לקראת המלחמה, אף שתמך במלחמה דה פקטו.
עם זה הוא חשב שעל גרמניה לשמור על מסורתה ההומניסטית גם במלחמה.
ב-26 באוגוסט 1914 כתב מאן למו"ל שלו שזמן רב הוא חש "צורך מוסרי ופסיכולוגי" במלחמה כזו, ובתחילת 1915 כתב במאמר שפרסם, שהמלחמה היא הזדמנות לטהר את הנפש מה"חומרנות" ומה"רקק האינטלקטואלי" של "עולם השלום הנורא".
ב-1916 טען שהמלחמה מבשרת "סינתזה מיסטית בין כוח לרוח".
מאן גיבש את דעתו כדמוקרט רפובליקאי.
הוא סבר שהרפובליקה היא האחדות העממית של מדינה ותרבות, והדמוקרטיה אינה מעלה ואינה מורידה כל עוד היא פועלת בהתאם לעקרונות הומניסטיים.
לעיתים טען שהדמוקרטיה היא עניין "לא-גרמני".
לפי ההיסטוריונית שולמית וולקוב, "בשלב זה של חייו בז לדמוקרטיה, ביטל את ערכה של הציוויליזציה, ה"צרפתית" כביכול, בשמה של תרבות "גרמנית" עדיפה ונפרדת, וזלזל בכל גישה שיש בה ולו שמץ של שוויוניות".
מאן מתח ביקורת קשה על התעמולה של מדינות ההסכמה, שסיווגו את הגרמנים כעם ברברי.
הוא התייחס למלחמה כאל קונפליקט רוחני יותר מאשר שדה קטל מדמם.
בשל תמיכתו במלחמתה של גרמניה נותקו יחסיו עם אחיו, הסופר היינריך מאן, שהיה בעל דעות פציפיסטיות.
לאחר המלחמה שב מאן לעיסוקיו הספרותיים.
בשנת 1918 פרסם את הנובלה "אדם וכלבו" ואת "השיר על הילד הקטן".
במהלך זמן זה עבד על הרומן "הר הקסמים" (1924), שכתיבתו ארכה שבע שנים.
ב"הר הקסמים" תופס מאן את דמותה הרוחנית של תרבות אירופה בתחילת המאה ה-20 ומעבירה אל תוך האווירה של סנטוריום שווייצרי.
הרומן נכתב בהשראת רומן החניכה המפורסם של גתה "וילהלם מייסטר", וברוח מפנה המאה העשרים.
בשנת 1918 קיבל מאן תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בון.
המסות הביקורתיות שכתב באותה תקופה לא נסבו עוד על מלחמת העולם הראשונה או על אופן גיבושה של המדינה החדשה, אלא על סופרים שאליהם הרגיש קרבה רוחנית כדוגמת נובאליס, היינה, וולט ויטמן, תיאודור פונטאנה, הנריק איבסן, טולסטוי, ג'וזף קונראד, אנדרה ז'יד ועוד.
בסיפור "טירוף מערכות וסבל מוקדם" (1925) מתאר מאן באירוניה מלנכולית את המבוכה המוסרית שבאה בעקבות הכאוס של שינוי הערכים באירופה.
הנובלה "מאריו והקוסם" (1929) נכתבה כניסיון מודע ומכוון להתחקות על טבעו של הפשיזם ולחשוף את המנגנונים הפסיכולוגיים ואת יסודות היפנוזת ההמונים העומדים ביסודו.
הנובלה, שנכתבה לפני עליית הפשיזם, התגלתה כנבואית שכן מאן רמז בה שאין להיאבק בפשיזם אלא באמצעות מאבק אלים.
בשנת 1929, 29 שנים לאחר סיום כתיבת הרומן הראשון שלו "בית בודנברוק", זכה תומאס מאן בפרס נובל לספרות:
לדעת אשתו של מאן, הזכייה בפרס נובל לא הייתה מתרחשת אילולא פורסם "הר הקסמים", וכך כתבה בספרה:
בנאום הזכייה שלו הקדיש מאן את הפרס "לבני עמי ולארצי הפגועה." הדברים נאמרו לפני עליית הנאציזם, ובזמן שמצבה של גרמניה היה בשפל חסר תקדים.
בכך חזר מאן על המוטיבים שהדריכו אותו בזמן מלחמת העולם הראשונה והוצגו בפני הקהל הרחב כבר אז במסותיו.
במהלך עבודתו על הרומן "יוסף ואחיו", ביקר מאן במצרים ובארץ ישראל במרץ 1930, שנה לאחר קבלת פרס נובל לספרות שהקנה לו מוניטין בין-לאומי.
במסע הפליגו מאן וקטיה לאורך הנילוס עד אסואן, שם ראה כל שביקש לראות לצורך המשך כתיבת הרומן.
ממצרים נסעו מאן ואשתו לארץ ישראל, אולם עוד בקהיר חלתה קטיה בדיזנטריה ונשארה זמן מה בבית חולים במצרים.
מאן נסע לבדו לארץ ישראל, שכן התחייב להרצות בירושלים.
כעבור זמן מה חלה גם הוא וסבל בעיקר משלשול חמור ומכאבי בטן עזים.
כאשר הצטרפה קטיה למסע נאלצה לשהות בבית החולים הגרמני בירושלים בשל מחלתה.
לאחר זמן מה הצטרף אליה גם מאן עקב מחלתו.
בבית החולים ביקר אותו הסופר ר' בנימין כנציג אגודת הסופרים העברים.
ממיטת חוליו סיפר מאן, שהיה תשוש לגמרי, שהתרשם עמוקות מן המעט שהספיק לראות.
בירושלים שמע על האוניברסיטה העברית הצעירה מפי יהודה לייב מאגנס, ובסוד הספרייה הנבנית הביא אותו שמואל הוגו ברגמן.
הוא ביקר גם בקיבוץ קריית ענבים ובתל אביב, שאותה תיאר כ"עיר ובה רחובות יפים וטכניקה אירופית", ונפעם למראה "שוטר, נהג וראש עיר, גם סופר ומנקה רחובות שיהודים הם, יהודים הדוברים וכותבים עברית, עוסקים בספורט והולכים לאופרה עברית".
ובכל זאת נותרה בבני הזוג תחושה של החמצה.
גם המפגש המיועד עם ביאליק לא יצא אל הפועל.
בבחירות לרייכסטאג של שנת 1930 הגדילו הנאצים משמעותית את כוחם.
מאן, שהביע דאגה מעליית המפלגה הנאצית, נשא ב-17 באוקטובר 1930 נאום באולם בטהובן בברלין, שהוכר בהיסטוריה בשם "הפנייה הגרמנית" (Deutsche Ansprache.
מאן כינה את הנציונל-סוציאליזם "גל ענק של ברבריות אקסצנטרית וגסות-רוח פרימיטיבית של דמוקרטיית ההמונים".
במהלך ההרצאה הסתננו לתוך הקהל מספר פעילים נאצים שניסו להפריע למהלך הנאום, ומאן נאלץ לחמוק מהמקום דרך יציאה אחורית בעזרת ידידו, המנצח היהודי ברונו ולטר.
תומאס מאן נמנה עם המתנגדים הבולטים והחשובים ביותר של הנאציזם, אך קריאותיו המהדהדות בנושא זה לא השפיעו על ההמונים.
בתחילת 1933, בעת תפיסת השלטון על ידי הנאצים, שהה מאן עם משפחתו בטיול בדרום צרפת.
הוא הודיע בפומבי שלא יוכל לחזור לגרמניה כל עוד שלטון הצדק לא שב אליה.
כאשר נדרשו כל חברי אגף השירה באקדמיה הפרוסית לאמנויות להצהיר אמונים למשטר הנאצי, שלח מאן מכתב התפטרות לנשיא האקדמיה מקס פון שילינגס (von Schillings).
ספריו הועלו באש בשריפת הספרים ב-10 במאי 1933 ביחד עם אלו של אחיו היינריך ובנו קלאוס, בטענה שהם שייכים ל"אמנות המנוונת" כפי שהגדיר אותה היטלר, שבה היו כלולות גם "האמנות היהודית", "האמנות הבולשביקית" ו"האמנות הבין-לאומית".
עם זאת, הנאצים לא החרימו את ספריו שהמשיכו להיות מופצים בגרמניה.
בשל השתתפותו בירחון "די זאמלונג" , שפרסמו אחיו ובנו, איימו הנאצים לאסור את הפצת ספריו.
בעקבות זאת פרסמו (בנובמבר 1933) אלפרד דבלין, רנה שיקלה (Schickele) ומאן הצהרה כי הם מסתלקים מהשתתפותם ב"די זאמלונג" האנטי פאשיסטי.
לאחר הצהרה זאת קיבלו השלושה רהביליטציה מהמשרד הממלכתי לקידום הספרות הגרמנית.
מאן הצדיק את צעדו זה ברצונו לא להתנתק מקוראיו.
אריקה, בתו הבכורה של מאן הצליחה לנסוע לביתו של מאן במינכן, שהוחרם על ידי הרשויות, ולהציל משם את כתב היד של "יוסף ואחיו" ועוד כמה כתבי יד.
שאר כתבי היד, בהם כתב היד של "בית בודנברוק" וכתבי היד של הנובלות הראשונות, וכן מכתבים רבים אבדו בשל ההגירה הכפויה.
בשנת 1936 גברה ביקורתו של מאן על המשטר הנאצי, ובראשית דצמבר 1936 נשללה אזרחותו הגרמנית.
מאן הגיב על כך בטענה שהוא מייצג את התרבות הגרמנית יותר מהשלטון הנוכחי בגרמניה.
עוד קודם לכן נשללה האזרחות הגרמנית מבני משפחתו של מאן.
בעקבות שלילת אזרחותו נשלל ממנו גם התואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בון.
הנאצים החרימו את רכושו שנותר בגרמניה, וכן את כספי הזכייה בפרס נובל לספרות.
תחנתו הראשונה של מאן כגולה הייתה סאנארי-סיר-מר (Sanary-sur-Mer) שבסביבות טולון שבדרום צרפת, שם התקבץ חוג גדול של מהגרים גרמנים ובהם אחיו היינריך, יוליוס מאיר-גרפה, רנה שיקלה וליון פויכטוונגר.
לאחר זמן קצר התיישבה משפחת מאן בשווייץ.
אחת הסיבות לעקירה מצרפת לשווייץ הייתה רצונם של מאן וקטיה כי שלושת ילדיהם הקטנים, שעדיין היו בגיל בית הספר, יתחנכו במחוז דובר גרמנית.
המשפחה התגוררה בעיר קיסנאכט שליד ציריך.
מאן קיבל אזרחות צ'כוסלובקית והשתמש בה עד התאזרחותו בארצות הברית.
בימי שהותו בקיסנאכט המשיך מאן בכתיבת הרומן "יוסף ואחיו", שחלקו הראשון (מתוך ארבעה) התפרסם כבר ב-1933. דמותו של יוסף המקראי נראתה בעיניו כ"אבטיפוס" של האמן ובעצם של דמותו שלו.
מאן ראה ברומן זה את יצירתו הטובה, המהותית והחשובה ביותר.
במהלך שהותו בקיסנאכט סיים מאן את הכרך השני של הרומן ("יוסף בימי עלומיו") ואת השלישי ("יוסף במצרים").
ב-21 בפברואר 1938 עקרו בני הזוג מאן לארצות הברית, שם קיבלו השלטונות את פניו של מאן עם כל גינוני הכבוד השמורים לסופר במעמדו.
בציבור האמריקאי נחשב מאן לאחד מגדולי הסופרים של אירופה, בעיקר בשל ספרו "הר הקסמים", שתרגומו לאנגלית זכה לתפוצה גדולה ונחשב לקלאסיקה באמריקה עוד בחייו של מאן.
ביקורו הראשון של מאן בארצות הברית, בשנת 1934, סוקר בעיתונות בהרחבה, ואף נערכו לכבודו ארוחות חגיגיות וקבלות פנים מיוחדות.
האקדמיה האמריקאית, שהעריכה מאוד את הישגיו של מאן ואת עמידתו העיקשת נגד הנאציזם, קידמה את פניו במגוון רחב של כיבודים.
אוניברסיטת הרווארד העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד לצידו של אלברט איינשטיין, ואוניברסיטת פרינסטון הציעה לו משרת פרופסור במחלקה לספרות.
מאן קיבל את ההצעה והשתקע תחילה כפרופסור בפרינסטון.
הממשל האמריקאי חפץ ביקרו של מאן, וכחלק מכך הזמין הנשיא רוזוולט את מאן ואשתו לארוחת ערב חגיגית ב.
בהמשך שמר הנשיא על קשר אישי עימם.
בקיץ 1939 ביקר מאן באירופה לרגל ועידה של ארגון הסופרים הבין-לאומי פא"ן (International PEN), שהייתה אמורה להתקיים בסטוקהולם שבשוודיה.
לאחר שהתברר כי הוועידה לא תתקיים נסעו מאן ואשתו ממאלמה דרך אמסטרדם ללונדון בדרכם חזרה לארצות הברית.
הטיסה, שהייתה בגובה נמוך ביותר, הרגיזה את אשתו של מאן והיא שאלה את הדיילת לפשר הדבר.
היא נענתה כי שלטונות גרמניה הנאצית הרשו למטוס לטוס מעל שטחם בתנאי שיטוס קרוב לפני השטח ובמהירות מינימלית.
הדרישה המוזרה הובנה למחרת, כאשר התברר כי מטוס אחר שטס באותו מסלול נפגע מצליפות של מטוס חיל האוויר הגרמני ואחד מנוסעיו נהרג.
המטוס הפוגע טעה בזמנים וחשב כי מדובר במטוס שבו טס מאן.
הנאצים, שידעו על ביקורו של מאן באירופה, לא הסתירו את רצונם להרוג את מי שלא נענה לדרישותיהם, וכעת שימש בארצות הברית דוברה הראשי של "גרמניה האחרת".
בשובם של מאן ואשתו לניו יורק קיבל אותם נציג בית ההוצאה לאור של מאן בהכרזה: "And now you are here for good" (ועכשיו אתם כאן לתמיד).
המעבר לארצות הברית היה נוח לבני הזוג מאן בעיקר בשל פרסומו של תומאס מאן כמחברו של "הר הקסמים".
מאן ומשפחתו מצאו בית ליד אוניברסיטת פרינסטון שבניו ג'רזי שהיה לשביעות רצונו של מאן בעיקר בגלל הדמיון הרב בינו לבין ביתו שבמינכן.
המקום נעם למאן גם בשל משרת הפרופסור שקיבל באוניברסיטה, ובשל חוג מכריו מגרמניה שהיגרו אף הם לארצות הברית.
בקרבת ביתו של מאן התגוררו אנשי רוח רבים שגלו מגרמניה הנאצית והיו לבאי ביתו ולידידיו הקרובים, ביניהם ברונו ולטר, פרנץ ורפל, מקס ריינהרדט, הרמן ברוך ואריך קאלר.
מאן התיידד גם עם אלברט איינשטיין, שהיה שכנו בפרינסטון.
הקושי המרכזי שעמד בפני מאן היה השפה האנגלית, שלא הייתה בין השפות שלמד בצעירותו (לטינית וצרפתית), והוא התקשה להשתמש בה כראוי.
לכן נמנע בתחילה מלנאום או לכתוב בה.
אך במשך הזמן רכש את השפה האנגלית, בעיקר בשל היותו דוברה הראשי של "גרמניה האחרת" במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביצירתו "דוקטור פאוסטוס", שנכתבה בימי שהותו המאוחרים בארצות הברית, כבר השתמש מאן בציטוטים מהשפה האנגלית.
במקביל לכתיבת הכרכים של "יוסף ואחיו" כתב מאן את הרומן הביוגרפי "לוטה בוויימאר" (1939) המציג את חייו של יוהאן וולפגנג פון גתה בעת זקנתו.
מאן מיזג בכתיבתו את צורת הכתיבה של גתה, כאמצעי לשמירת רוח הזמן.
מאן מציג בספר זה את ביקורה האמיתי (ב-1816) של שרלוטה, אהובתו של גתה בצעירותו, אצל גתה לעת זקנתם.
מתוך השיחות והמונולוגים המסוגננים מצטיירת דמותו של האמן בימי זקנתו, כשדרך חייו קרבה לקצה.
ב-1940 פרסם מאן את הנובלה "הראשים המוחלפים" שעיקר עיסוקה בסימבוליזם מיסטי על רקע סיפור עם הודי.
בשנת 1940 עברו מאן ורעייתו לקליפורניה והשתקעו בה.
בשנת 1944 קיבלו מאן ורעייתו אזרחות אמריקאית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החל מאן בכתיבת קובץ המכתבים "מאזינים גרמנים!", שיועד לתושבי גרמניה הנאצית שאותה נאלץ לעזוב ב-1932. במקור ראה הקובץ אור בבית ההוצאה אלפרד א.
קנופף בשנת 1943. באותו זמן שודרו מן הקובץ עשרים וחמישה מכתבים בגלי רדיו ארוכים ובינוניים בידי ה-BBC לגרמניה הנאצית כחלק ממאמצי התעמולה של בנות הברית מאוקטובר 1940 עד אוגוסט 1943. שם המקבץ נקרא בגרמנית, "!Deutsche Hörer" ("מאזינים גרמנים!"), שכן במילים אלו נפתחו המכתבים והתסכיתים.
לעומת זאת התסכיתים המשודרים זכו לתהודה רבה בשל מעמדו הרם של מאן בגרמניה כדמות מוסרית ראשונה במעלה.
האזרחים הגרמנים נקראו להתמרד ולמגר את העריצות, שהושתתה לפי מאן על "פרוורסיה של רעיונות הרומנטיציזם וסילוף העומק הגרמני." באחד מהשידורים, שהיה יוצא דופן מבחינת עזות הדברים שהוטחו נגד הנאצים, כמו השוואת החיילים הגרמנים לרוצחים שפלים אשר טובחים כל דבר הנקרה בדרכם כולל שבויי מלחמה, כתב:
לשידורים אלו הייתה גם חשיבות עליונה לגבי הדיווח על מצב היהודים תחת שלטון גרמניה הנאצית.
מאן היה לסופר הגרמני הראשון, ולאחד מראשוני הדוברים, אשר התריעו עוד במהלך המלחמה על השואה המתבצעת ביהודים באושוויץ.
מלבד קובץ זה פרסם מאן מספר קבצים נוספים ומאמרים רבים המנתחים את המצב של גרמניה ושל הגרמנים בזמן המלחמה ולפניה, תוך אזהרה ברורה מפני ההשלכות העתידיות ההרסניות.
בקובץ המאמרים "זאת המלחמה" משנת 1940 כתב:
בדומה לפרינסטון, גם בקליפורניה התרכזה מושבה גדולה של פליטים גרמנים, בהם סופרים, מוזיקאים, אנשי קולנוע ותיאטרון.
חלקם הגיעו לשם בעקבות הזוג מאן ובעיקר בעזרתם, שכן מאן היה אדם מבוסס וידוע בארצות הברית (בניגוד לשאר הגולים, שכמעט שלא מצאו עבודה).
היחסים בין חברי קהילת הגולים היו טובים ושררה ביניהם הרגשת השתייכות, לאחר שנים רבות של נתק מגרמניה וממורשתה.
למרות תמיכתו של מאן בחבריו לקהילה, היו סופרים שחשו מקופחים ביחס למאן ונלחמו בו עד חורמה.
המקרה הקיצוני ביותר היה הסכסוך עם הסופר היהודי-הגרמני אלפרד דבלין.
יצירתו של דבלין לא התקבלה בהצלחה בארצות הברית ומצבו הכלכלי הלך והידרדר.
מאן, שהכיר בחשיבותו של דבלין כסופר, פעל להארכת חוזה העבודה הפיקטיבי של דבלין עם חברות הסרטים MGM והאחים וורנר, ובכל הזדמנות הבליט את כישרונו של דבלין ואף הזרים אל קופתו של דבלין כסף פרטי מפעם לפעם.
אף על פי כן חש דבלין כי מאן גוזל ממנו את ההצלחה ותקף אותו בסדרת מאמרי שטנה חסרי בסיס, שהראו כי אין הוא בקיא כלל ביצירתו של מאן.
גם במישור המשפחתי לא רווה מאן נחת.
יחסיו עם אחיו היינריך הורעו, והם לא דיברו זה עם זה במשך שנים בימי שהותם בארצות הברית.
מאן תמך באחיו העני, שספריו כמעט שלא נמכרו בארצות הברית.
בשנת 1945, כשהיה בן 70, התגלתה אצל מאן מחלת סרטן הריאה.
הוא נאלץ לעבור ניתוח מורכב בשיקגו, שבו הוצאו מגופו חלקי ריאה ממאירים.
הניתוח הצליח אולם מאן סבל מבעיות רפואיות נלוות במשך תשע שנים נוספות.
מאז הניתוח חזר והתהדק הקשר בין תומאס מאן לאחיו היינריך, ובא לקצו הסכסוך ארוך השנים בין האחים.
עם מותו של הנשיא רוזוולט בשנת 1945, ובעיקר בתקופת המקארתיזם, חש מאן שלא בנוח בארצות הברית.
השלטונות החלו להתנכל לו מחשש שהוא קומוניסט, וזאת בשל הצהרותיו בעד הסוציאליזם.
מיקיר הממשל הפך מאן לנרדף למרות התנגדותו הרעיונית לקומוניזם, והבולשת הפדרלית האמריקנית (FBI) אף ערכה אחריו מעקבים טורדניים במישור הפרטי ובמישור הציבורי.
בשנים שבהן ישב מאן בשווייץ אמר מאן בנוגע לסוגיה זו כי:
בריאיון שנערך עם קטיה מאן חמש שנים לאחר מותו, היא סיפרה על שיקוליו המוסריים של בעלה בעניין זה:
על הבחנה מוחלטת זו בין הנאציזם לקומוניזם, תוך ראייה מפוכחת הן בחסרונותיו של הקומוניזם הסובייטי והן באכזריותו הברוטלית של הנאציזם הגרמני, כתב מאן בנחרצות בספרו "דוקטור פאוסטוס":
אף על פי כן מאן לא היה קומוניסט ולא ראה בעצמו קומוניסט.
כחלק מראיית עולמו ההומניסטית הוא דגל כל חייו בסוציאליזם, וקרבתו לקומוניזם לא הייתה במישור המדיני אלא במישור הרעיוני.
כבר במסתו "גתה וטולסטוי" (Goethe und Tolstoi) משנת 1921 כתב על הקונפליקט בין הבחירה בסוציאליזם ההומני ובין הבחירה בקומוניזם המרקסיסטי.
לדעתו דיכאה הנהגת המפלגה הקומוניסטית את המגמות ההומניסטיות הרוויזיוניסטיות, דבר שהוביל את הקומוניזם לאכזריות שלא עלתה בקנה אחד עם תפיסתו ההומנית.
לקראת סוף שנת 1947 פרסם מאן את הרומן דוקטור פאוסטוס.
רומן תקופה זה, ששני נושאיו הראשיים הם העם הגרמני והמוזיקה, נחשב ליוצא דופן בין ספריו של מאן, שכן הוא נבנה בטכניקת המונטאז' ששילבה בסיפור פרשות חיים של אנשים אמיתיים כניטשה וארנולד שנברג.
מוטיב האדם שמוכר את נשמתו לשטן, בגרסה הגרמנית של אגדת פאוסט, מהווה מרכיב מרכזי בהבנת הרומן.
לאחר נפילת הרייך השלישי, ב-13 בדצמבר 1946, הוחזר למאן תואר הדוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בון שנשלל ממנו.
בהגיעו לגרמניה התבשר מאן כי הוחלט להעניק לו את פרס גתה היוקרתי של פרנקפורט ואת פרס גתה של ויימאר.
בתחילה ביקר בפרנקפורט שבגרמניה המערבית, עיר הולדתו של גתה, ונשא בה, בכנסיית פאול, נאום על אודות חייו של גתה.
מאן התקבל בכבוד רב אף שגרמנים רבים עדיין ראו בו "בוגד" ו"עריק".
לאחר מכן חצו בני הזוג את הגבול לגרמניה המזרחית, שהייתה בשליטה קומוניסטית, וביקרו בוויימאר, עיר מגוריו של גתה, שם קיבל מאן את הפרס.
העובדה שמאן חצה את הגבול בין שתי הגרמניות בתקופת המלחמה הקרה בלי להצהיר על עמדה פוליטית התומכת במדינות המערב, עוררה תרעומת וחשד, ויש שהחלו אז לזהותו כקומוניסט.
בשנת 1950 תכנן מאן לבקר בישראל בשנית, בעיקר בשל מה שהחסיר בביקורו הקודם בשל מחלתו, אך טיול זה לא יצא לפועל.
בימי שהותו האחרונים בארצות הברית פרסם מאן את הרומן "הנבחר" (1951) שהוא מעין אגדה ריאליסטית מימי הביניים ומסכת רבת מוטיבים של חטא וכפרה סביב דמותו של האפיפיור גרגוריוס הראשון.
מאן השתמש באגדת גרגוריוס על האבן כבסיס לספר.
בשנת 1952 החליט הזוג מאן לעקור סופית מארצות הברית ולחזור לאירופה.
מאן לא היה מעוניין לחזור לגרמניה, בעיקר בגלל אי-ההבנה והשנאה שרחש כלפיו חלק גדול מהעם הגרמני.
לפיכך, עקר לשווייץ שהייתה אהובה עליו.
לפני עזיבתו כתב לעיתונות תגובה לשלטונות ובה פירט את הגורמים לעזיבתו העתידית:
בשנת 1954, מקץ 20 שנות חיים בניכר, שב מאן בפעם הראשונה אל חבל הריין.
מאן הוזמן להרצות באוניברסיטת קלן, שם קרא קטעים מתוך הרומן "וידויי ההרפתקן פליכס קרול".
בסתיו של אותה שנה ראה הספר אור בשם "וידויו של נוכל" (Bekenntnisse des Hochstaplers).
סגנונו ההומוריסטי והנועז של הרומן גרם להסתייגויות מסוימות מיצירה זו.
אף שעברו כמעט עשר שנים מאז סיום מלחמת העולם השנייה רבים בגרמניה לא שכחו למאן את "בריחתו" מהמולדת בעת צרה.