tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם הפערים האידאולוגים בין מנהלי הקהילה והרב קליינר היו גדולים יותר מכפי שהצדדים שיערו מלכתחילה.
למרות העבודה המאומצת לנסות להתגבר על הפערים הללו, הרב קליינר ומנהיגי הקהילה הגיעו למסקנה שההבדלים הבסיסיים היו עמוקים מידיי.
ב-2014 יוסף שב לארץ והתחיל לכהן כרב בקהילת מורשת אברהם, בתלפיות מזרח שבירושלים, תפקיד שהוא נושא היום.
מאז חזרתו ארצה רואיין מספר פעמים בטלוויזיה.
יוסף הוא כיום גם מרצה לתלמוד לתלמידי בית הספר לרבנות ע"ש "א.י.
השל" של בית המדרש לרבנים באמל"ט.
תוך כדי לימודיו בבית המדרש לרבנים באמל"ט, יוסף התחיל ללמוד פסיכולוגיה בפקולטה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת בואנוס איירס.
בשנת 1989 הוא סיים את לימודיו, קבל את התואר מוסמך בפסיכולוגיה והתחיל לעבוד כפסיכולוג.
לאחר עלייתו ארצה הוא המשיך את עיסוקו בפסיכולוגיה, בעיקר בייעוץ ותמיכה פסיכולוגיים באופן פרטי ובייעוץ חינם דרך האינטרנט.
הוא עבד בשירות הציבורי: במרכז לבריאות הנפש ברחובות, במרכז הרפואי ע"ש אברבנאל בבת ים ובמחלקה הפסיכיאטרית בבית החולים הרצוג בירושלים.
יוסף הוא חבר בהסתדרות הפסיכולוגים בישראל, באגודת הפסיכולוגים בארצות הברית וחבר דירקטוריון בקרן הבינלאומי לפיתוח מדעי המוח.
במהלך השנים הראשונות שלו בישראל, יוסף קליינר נכנס לתחום נוסף של פעילות בחברה: הפוליטיקה.
הוא חיפש תנועה פוליטית שתתאים להשקפותיו וכך הגיע למימ"ד, שבתקופה ההיא הייתה תנועה רעיונית מיסודו של הרב יהודה עמיטל.
כשהתנועה הפכה למפלגה פוליטית, לקראת הבחירות ב-1999, יוסף קליינר נבחר לחבר במועצת המפלגה.
בשלהי שנת 2002 הוא התפטר מהמועצה ומהמפלגה, כתוצאה מסכסוך כללי בקרב המפלגה, יחד עם עוד 20 חברים ומתוכם הרב יהודה גלעד, אחד מהמנהיגים הראשונים של התנועה, וכל הפעילים מסניף רחובות.
ב-2003 הוא היה מועמד למועצת העיר רחובות, במקום השלישי ברשימה העצמאית "קול הרחובותים".
עוד בימי נעוריו, בארגנטינה, יוסף למד משחק דרמטי בקבוצת תיאטרון הנוער במועדון הבראיקה, "קבוצת אלף", בהנחייתו של סרחיו רוזמבלאט.
הוא גם כתב עבור הקבוצה את המחזה הראשון שלו, מחזה במערכה אחת "?Qué raye!¿no¡" ["איזה טירוף, נכון?"], שנושאו הוא סגנונות הדבור השונים שהיו נהוגים בבואנוס איירס בתקופה ההיא.
הוא גם עבר מספר סדנאות משחק, בין היתר עם השחקן אקטור מלמוד.
לאחר הגעתו ארצה, יוסף נכנס לקבוצת המבוגרים של תיאטרון הקהילתי של "בימת הנוער" ברחובות.
מאוחר יותר הוא הצטרף לשתי להקות תיאטרון מקצועי: אחת תחת בימויו של אנדריי סקוברב ובה הוא שחק בתפקיד ראשי במחזה "התמונה, מאת אז'ן יונסקו; השנייה, "תיאטרון המבטא", ובה השתתף בעיבוד לתיאטרון ילדים של "דון קישוט" וגם במחזה בספרדית "Desde la Cuna" ("מלידה") מאת אנדריה באואב.
שני המחזות היו בבימויו של בוריס רובחה.
הוא השתתף גם בפרסומות, וידאו קליפים ויצירות לטלוויזיה וקולנוע כגון "אהבה בשלכת", "חטופים", "יום האם", "מריו" ו"עיר מקלט".
כמו כן, יוסף קריין בספרדית בסרטוני פרסום, סרטי הדרכה במוזיאונים ומרכזי מבקרים שונים וכן דובב בעברית את סרט אנימציה "הרמב"ם, סיפורו של רבנו משה בן מימון", מאת דוב ברל ויין ובבימויו של אשלי לצרוז, בו הוא גלם את הרמב"ם.
במהלך שהותו בצ'ילה, יוסף כתב טור חודשי בירחון "El Vocero" ("הדובר") של הקהילה הספרדית.
הוא פרסם גם מדריך להכנות חג הפסח וליל הסדר ותרגום לספרדית של מגילת אסתר.
הוא גם כתב מאמרים על שיבוט וביואתיקה יהודית בעיתון היהודי הארגנטינאי "Comunidades".
בארץ פרסם, בין היתר, מאמרים בג'רוזלם פוסט, באתר של הסתדרות הפסיכולוגים ובאתר "הגשמה" בספרדית של ההסתדרות הציונית העולמית.
הוא גם רואיין מספר פעמים בעיתונים ובטלוויזיה הישראלים וכן ברדיו "חי", ארגנטינה.
כיום, יוסף מנהל בלוג בשם דיאלורפיה, בו הוא כותב בארבע שפות.
"?Qué raye!¿no¡" ("איזה טרוף, נכון?"), מחזה במערכה אחת (הוצה על ידי קבוצת אלף של מועדון הבראיקה בבואנוס איירס ב-1980. ספרדית
"סדר הערב", תרגום לספרדית ותעתיק פונטי של קבלת שבת ותפילת ערבית, Comunidad Hertzlía, בואנוס איירס, ארגנטינה, 1986 ספרדית
"Tomando kavé con el rabino" ("הבה נשתה קאווה עם הרב"), טור חודשי בירחון "El Vocero" של הקהילה הספרדית בצ'ילה, סנטיאגו, צ'ילה, 1994-1997. ספרדית
"Preguntas y respuestas entre el rabino y Usted" ("שאלות ותשובות בינך לבין הרב"), טור חודשי בירחון "El Vocero" של הקהילה הספרדית בצ'ילה, סנטיאגו, צ'ילה, 1994-1997. ספרדית
"Pésaj hecho simple: una guía práctica para la observancia" ("פסח פשוט: מדריך לקיום החג"), הקהילה הספרדית בצ'ילה, סנטיאגו, צ'ילה, 1995 ספרדית
"El libro de Ester" ("מגילת אסתר") – תרגום לספרדית למגילת אסתר, הקהילה הספרדית בצ'ילה, סנטיאגו, צ'ילה, 1996 ספרדית
"Una rendija al mundo de la bioética judía" ("הצצה אל תוך עולם הביואתיקה היהודית") ספרדית
"Bridge back to ourselves" ("גשר בחזרה אל עצמנו") אנגלית
"La Luz de Alarma se enciende en Purim" ("אור אדום נדלק בפורים"), אתר אינטרנט "הגשמה" של ההסתדרות הציונית העולמית, 2003 ספרדית
"La esclavitud y la liberación de hoy y de siempre" ("עבדות וחרות היום ומאז ומתמיד"), אתר אינטרנט "הגשמה" של ההסתדרות הציונית העולמית, 2003 ספרדית
"Dios, nosotros y el Holocausto" ("אלהים, אנחנו והשואה"), אתר אינטרנט "הגשמה" של ההסתדרות הציונית העולמית, 2003 ספרדית
"De Comienzos y finales, de completar e inaugurar, de Pesaj a Shavuot" ("התחלות וסיומות, השלמות וחנוכות, על פסח ועל שבועות"), אתר אינטרנט "הגשמה" של ההסתדרות הציונית העולמית, 2003 ספרדית
"La Civilización: ayer, hoy y mañana" ("הציוויליזציה אז, היום ובעתיד"), אתר אינטרנט "הגשמה" של ההסתדרות הציונית העולמית, 2003 ספרדית
"זו תרבות, זו?", מחזה ב-9 תמונות, כדי שישוחק על ידי 86 תלמידי כיתה ו', 2006
"רגשות המשפחה של החולה בדיכאון", האתר של הסתדרות הפסיכולוגים בישראל, 2008
"Réflexions à haute-voix" ("הרהורים בקול רם"), טור קבוע במגזין רבעוני "Hamevasser", של הקהילה היהודית הליברלית בצרפת, ULIF, פריז, צרפת, 2012-2013 צרפתית
" ("נישואי תערובת, מוסיפים או גורעים?"), ירחון Tenou´a, ateliers de pensée(s) juive(s), מס' 154 (2013), עמ' 20 צרפתית
2018 "ילדים חורגים לאלהים", מאת מארק מדוף - בימוי: נועם שמואל, תיאטרון "נא לגעת"
2010 "Desde la Cuna" ("מלידה"), מאת אנדריאה באואב – בימוי: בוריס רובחה
2010 "כנרת, כנרת", מאת נתן אלטרמן – בימוי: מיכאלה קלי
2009 "התמונה", מאת אז'ן יונסקו – בימוי: אנדריי סקוברב
2004 "קידוש", מאת שמואל הספרי – בימוי: שלמה טולדו
2002/2003 "מנוחה ונחלה", מאת גוני בס ואמיר לביא – בימוי: אמיר לביא
2001 "שבת, ראשון, שני", מאת אדוארדו דה פיליפו – בימוי: אמיר לביא
2001 "המחיר", מאת ארתור מילר – בימוי: פדרו פרידמן
2001 "תיבת נח 2001", מחזמר מאת אהרן הרצוג – בימוי: אהרן הרצוג
2016 "עיר מקלט" – בימוי: עמיקם קובנר
2015 וידאו קליפ של השיר "תגיד לה", מאת שמעון סמיט – בימוי: ניר כהן
2012 וידאו קליפ של השיר "מול הים", מאת קרולינה – בימוי דניאל לנדאו
2011 "הפסיכולוג" – בימוי: רונה רוהר
2010 "אפקט הגומיה" – בימוי: הקטור ברבי
2005 "רמב"ם, סיפורו של רבי משה בן מימון" (דבוב לעברית) – בימוי: אשלי לזרוז.
2004 "המוקיון" – בימוי: שני מרציאנו
2002 "בתוך אדם נולד" – בימוי: ליאורה לוי
2011 "פרימור עם שלישית אדלר", פרסומת – בימוי: דורון שמואל
2011 "החתונה", פרסומת – בימוי: רני קרמלי
2003 "אהבה בשלכת", עונה 1, פרק אחרון – בימוי: יוחנן ולר
2002 "היוסטון", פרסומת – בימוי: שחר סגל
2002 "תינוקות במשרד", פרסומת – ביומוי: שחר סגל
2001 "הקוץ עם איתי שגב", שחקן אורח – בימוי: אבישי גולדשטיין
2017 - דיבב את מורנו בסרט פרדיננד.
2013 – 2017 דבוב וקיירנות לספרדית לסרטונים עבור תעשייה אווירית (IAI), מנהרות הכותל, TJ & Pals, The Jewish Story in Animation, עיר דוד, מוזיאון המוזיקה בירושלים ועוד
2008 דבוב לספרדית בערוץ בייבי
2008 קריינות בספרדית של הנחיות טיסה לנוסעים בחברת "אל על"
2007 קריינות בספרדית של הסברים בשדה המראות ומגדל השמש במכון ויצמן למדע, רחובות.
2007 קריינות בספרדית לפרסום טלנובלות מערוץ "ויוה" בישראל
2007 דבוב לספרדית של סרטון הסבר על כתות קומראן בהיכל הספר במוזיאון ישראל, ירושלים.
2007 דבוב לספרדית של סרטון תיעודי עבור "יד ושם", ירושלים.
2006 קריינות בספרדית ובעברית של סרטון הפרסום לפסטיבל "800 שנה לרמב"ם" ושל הסרט הקצר "בעקבות הרמב"ם" – בימוי: אשלי לזרוס (Ashley Lazarus)
2004 קריינות בספרדית של סרטון פרסום לעיר דוד, ירושלים
יוסף (יוזף) קלוץ (בפולנית: Józef Klotz; ינואר 1900–1941) היה שחקן כדורגל יהודי פולני, שנספה בשואה.
התפרסם כשחקן הכדורגל שהבקיע את השער הראשון בהיסטוריה של נבחרת פולין בכדורגל.
שיחק בקבוצת יוטצ'נקה קרקוב כמגן ימני בין השנים 1920 - 1925 ולאחר מכן עבר לשחק במכבי ורשה.
נחשב לשחקן עם ביצועים טכניים גבוהים במיוחד ועל כן נהג לבעוט את כדורי העונשין של קבוצתו.
שיחק גם במדי נבחרת פולין וכבש את השער הראשון שהובקע אי פעם על ידי נבחרת פולין, בבעיטת פנדל, במשחק בינלאומי נגד שוודיה במאי 1922.
קלוץ זכה להכרה בעיתונות הספורט הפולנית כמי שנכנס להיסטוריה של הכדורגל הפולני.
כשפרצה המלחמה קלוץ היה כבר נשוי ואב לילדה.
זכה להכרה במסגרת התערוכה על הספורט היהודי בקרקוב, שהופקה והוצגה לראשונה במוזיאון ההיסטורי בקרקוב.
לאחר מכן הוצגה במכון וינגייט, במרכז מורשת בגין ובקיבוץ כברי, שם מתגורר אחיינו דני דקל.
יוסף קופרמן (14 באפריל 1898 - 20 במאי 1971) מילא מגוון של תפקידים במשטרת המנדט ובשלטונות המנדט הבריטי ואף הגיע לתפקיד הממשלתי הגבוה ביותר (סגן מושל).
לאחר קום המדינה שירת בתפקידים בכירים במשרד הפנים.
יוסף קופרמן נולד בזכרון יעקב לאליעזר קופרמן ופרידה לבית פינצי (ביתם של יצחק פינצי ושרה עבו).
אביו עלה ארצה מהעיר גאלאץ שברומניה במסגרת העלייה הראשונה והיה ממייסדי זכרון יעקב בעוד שאמו הייתה בת למשפחה ותיקה בארץ.
להוריו היו ארבעה בנים ושתי בנות, יוסף היה הבן השלישי.
למד בבית הספר העממי בזכרון יעקב וב-1910 נשלח ללמוד במחלקה לציור ופיסול בבית הספר של כי"ח בירושלים שם הצטיין בלימודיו והובטחה לו מלגת לימוד בבית ספר גבוה לאמנות בפריס.
התוכנית השתבשה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 וקופרמן נאלץ לשוב לעבודת האדמה בזכרון יעקב לאחר שאחיו הגדול, אברהם משה קופרמן, שהיה חבר בארגון הגדעונים התגייס לצבא העות'מאני.
ב-1918 כבשו הבריטים את זכרון יעקב וקופרמן התנדב למשטרת המנדט.
כעבור כחודשיים נשלח לקורס קצינים של 14 חודש באיסמעליה שיועד להכשרת נתינים מקומיים (נייטיבס), מרחבי מושבות האימפריה הבריטית, לשירות ציבורי (בקורס השתתף גם חברו של קופרמן גרו גרא).
ב-1920, עם סיום הקורס, מונה על ידי סר רונלד סטורס למפקד תחנת המשטרה של זכרון יעקב.
במהלך שרותו היה קופרמן מעורב במספר אירועים דרמטיים ובהם המרדף אחרי השודד המרצח עבדול האדי איל גיח'ח שנחשד ברצח שבעה שוטרים, בהם שוטר יהודי.
לאחר מרדף ממושך נהרג גיח'ח במערה באזור ואדי עארה.
ב-1920 הוחלף המשטר הצבאי בממשל אזרחי וקופרמן סופח לשירות האזרחי במחוז חיפה והתמנה לקצין מחוז שומרון, שמרכזו בתחנה בזכרון יעקב.
ב-1924 הועבר קופרמן לחיפה ומונה כקצין מחוז במשרדי המושל המחוזי.
ב-תחילת 1928 הועבר לתפקיד במשרד מנהל המיסים במחוז צפון אך הוחזר לאחר 7 חודשים (ב-15 באוקטובר) למשרתו בחיפה.
ב-1929 נשלח לצפת כמושל העיר מטעם הבריטים אולם כהונה זו נמשכה רק שישה שבועות.
באוגוסט החלו מאורעות תרפ"ט וקופרמן נחשד בחוסר אובייקטיביות על ידי שני הצדדים: הערבים חשדו בו במעורבות יתר לטובת היהודים והיהודים האשימו אותו בזלת יד במניעת הפרעות.
מחשש לנקמת דם (על הריגת השודד בואדי עארה) הועבר קופרמן למושבות הדרום במחוז יפו.
ב-1930 הועבר קופרמן ליפו ומונה לקצין מחוז למושבות העבריות (District Commissioner's Officers Southern District Jaffa) ועבר עם משפחתו לשדרות רוטשילד 89. בתפקידו זה פעל לקידום היישובים ולתכנון עירוני כולל במחוז מרכז (בין ראשון לציון והרצליה).
עם מינוי של ארתור ווקופ ב-1931 לנציב העליון היה בין מארחיו בביקורו בנס ציונה.
עבודתו זו זכתה להערכה רבה מצד ראשי המושבות.
ב-1946 קודם קופרמן למשרת "סגן מושל מחוז לוד".
ב-22 בספטמבר 1946 צוין האירוע בישיבת מועצה של עיריית פתח תקווה וראש העיר יוסף ספיר שלח את ברכתו וציין שהוא ראוי להיות 'מושל מדינת היהודים'.
עם הקמת מדינת ישראל מונה קופרמן כממונה על מחוז תל אביב במשרד הפנים כשבאחריותו ערים כמו תל אביב-יפו, בני ברק, הרצליה, כפר סבא, פתח תקווה וחולון.
ב-1963 פרש קופרמן לגמלאות והוחלף על ידי סגנו דן ברוידס.
ב-1921 נשא קופרמן לאישה את רבקה בת רוזה ורפאל קוהן ששירת כמינהלן הראשי של יק"א והברון רוטשילד בזכרון יעקב.
האירוסין נערכו בחודש סיוון ומסיבת החתונה נערכה בחיפה בחודש ספטמבר.
לאירוע הוזמנו נכבדים ערבים רבים.
ב-1957 נכווה בכל גופו כשניסה להרחיק רכב בוער מקרבת אנשים.
קופרמן נפטר בתל אביב ב-1971 והובא לקבורה בבית העלמין של זכרון יעקב.
רעייתו רבקה נפטרה בשנת 1990 ונטמנה לצידו.
בתם היחידה צפרירה קופרמן (1925–2013) חייתה בתל אביב.
ב-2016 הציג מוזיאון העלייה הראשונה בזכרון יעקב תערוכה בשם "נאמנות כפולה" שמציגה את פועלו של קופרמן ואת הסיפור על בן המושבה שעשה חיל בשרות המנדט, לצד קשר הדוק עם גורמים ביישוב היהודי.
ב-1942 הוענקה לקופרמן, לרגל יום ההולדת של המלך ג'ורג' השישי, חברות כבוד ב"ברית המצוינת ביותר של הקיסרות הבריטית (המחלקה האזרחית)".
ב-17 בינואר 1944 הוענק לקופרמן עיטור מסדר האימפריה הבריטית על הצטיינות בשירות האימפריה הבריטית.
הטקס נערך בארמון הנציב בירושלים והאות הוענק על ידי הנציב העליון הרולד מקמייקל.
בשלושים השנים בהם שירת קופרמן בממשל הבריטי (1918–1948) הוא הצליח, מצד אחד, לקיים נאמנות מוחלטת למנדט (שם נחשב ל-"Civil Servent" נאמן) ומצד שני שיתף פעולה עם גורמים מרכזיים ביישוב היהודי (בכירי היישוב, אנשי ההגנה והמחתרות).
יוסף קפלן (פולנית: Józef Kapłan; ) היה אחד ממנהיגי השומר הצעיר בפולין וממקימי הארגון היהודי הלוחם בגטו ורשה.
בנוסף, הוא עבר בין גטו לגטו על מנת להודיע על בואם של הנאצים לגטאות ועזר בהברחת אנשים ונשק.
יוסף קפלן נולד בעיר קאליש שבמרכז פולין והתגורר בה עם משפחתו.
העיר הייתה הראשונה שנכבשה על ידי צבאות גרמניה במלחמת העולם הראשונה, ואף סבלה מהפגזות קשות מצד הגרמנים.
הצבא הגרמני ציווה על האוכלוסייה לנטוש את העיר במהירות מכיוון שתכנן לשרוף אותה.
בין הבורחים היו משפחת קפלן שכללה חמישה ילדים.
לאחר שנדדו מכפר לכפר הגיעו לעיירה טולישקוב, שם שלוש בנותיהם המבוגרות חלו במחלת הטיפוס.
הצעירה שבהן שרדה, והשתיים האחרות מתו.
בעקבות אסון מות שתי הבנות, המשפחה אימצה אורח חיים דתי אדוק.
יוסף הילד צמח באווירה הדתית הזאת, אך לאחר כמה שנים, יוסף יחד עם אחותו הגדולה התנגדו למשטר הדתי המחמיר, ויוסף התחיל ללמוד בגימנסיה העברית שבעיר.
בנוסף היה קפלן ממקימי הארגון הלוחם המקומי והיה הנציג הפוליטי הצבאי של תנועת השומר הצעיר.
חלק מהאנשים קבעו שהמלחמה היא מלחמה אימפריאליסטית ולתנועת הפועלים אין שייכות איך יוסף טען שזאת מלחמה על הזהות היהודית.
קפלן הצטרף לשומר הצעיר בעקבות אחותו הגדולה.
הצטרפותו לקן הייתה תפנית מכריעה בחייו, שסימלה את התנערותו הסופית מעולו הכבד של המשטר הדתי בבית.
בעקבות כך נוצרה מתיחות בבית בין יוסף לבין אביו.
למתיחות בין השניים נוסף עתה אלמנט חדש – הריב על זכותו להשתתף בגלוי בפעילויות השומר הצעיר.
המשפחה עברה להתגורר בלודז', גם שם המשיך לבקר בקן, ובעקבות ריב זה לן לא פעם על ספסל בקן.
אחדות המשפחה התערערה וקפלן עבר לגור בדירת חדר קטן למרות גילו הצעיר.
קפלן פעל להרחבת הקן המקומי ולהרחבת תנועת הנוער בסביבה.
הוא אימץ קבוצה שלמה של נערים בוגרים יותר – נערים עובדים שלא עברו את השלבים הצעירים של החינוך השומרי והתקבלו היישר לשכבת הבוגרים.
קפלן נקט כלפיהם, תוך תיאום עם הנהגת הקן, קו גמיש יותר תוך סייגים מסוימים, ביניהם איסור העישון.
הוא היה מורם ומדריכם לתורת הסוציאליזם והציונות, ובדרכי ההגשמה של התנועה השומרית.
יוסף עמד בראש הקן בקאליש עד ליציאתו להכשרה במזרח פולין במסגרת קיבוץ הכשרה אל-על ב' של שכבת הבוגרים מלודז' קאליש.
לאחר זמן מה גויס לשרת בצבא פולין.
קפלן שוחרר מהצבא לאחר מספר חודשים בעזרת נחישותו ותשלום כספים שחברתו סיפקה לו בתקופה זו.
לאחר שחרורו, החל יוסף בפעילות תנועתית מחודשת, הפעם בקן לודז'.
בתקופה זו התגורר אצל אחותו.
עיקר מאמציו היו מוקדשים לשכבת הבוגרים בקן.
במשך שנה יוסף פעל בהנהגת הגליל השומרי לודז' קאליש במערב פולין.
הוא הצטיין בארגון כנסים של קבוצות וגדודים מכל השכבות, ובסיום פעולתו מנתה התנועה בעיר כאלף שומרים ושומרות.
הוא דחה את עלייתו ארצה עקב קשיים כלכליים בתנועה ולבסוף עבר לשמש כפעיל בתנועה באזור ווהלין.
בשנת 1938 סיים יוסף את תפקידו בווהלין ועבר למלא תפקידים שונים בהנהגה הראשית בוורשה.
בין היתר שימש גם גזבר ההנהגה.
פלישתה של גרמניה לפולין קטעה את פעילות התנועה ברחבי פולין וגם את פעילותו של יוסף בה.
בעקבות הודעתו של מפקד ורשה, קולונול אומיאסטובסקי, נדרשו הגברים הצעירים לעזוב את הבירה ולהתרכז במזרח.
בוגרי קן ורשה וחברי ההנהגה הראשית פנו מזרחה ועזבו את מגוריהם.
קפלן היה אחראי לארגן את מבצע הבריחה והמעבר.
בלידה ריכזו וארגנו את המועמדים להעברה לווילנה.
הוא יצר קשרים עם המבריחים והיה משלח את אנשיו בקבוצות של 10–15 איש.
במקביל הוא היה מעביר בעצמו אנשים את הגבול והיה מסתיר אותם מעיני הגרמנים.
בצאתו מווילנה בפברואר 1940 קפלן החליט לשהות במשך שבועות אחדים בשטחה של מזרח פולין לשעבר שסופח על ידי הסובייטים.
במרץ 1940 הגיע קפלן לוורשה, שם ריכז את כל פעילות התנועה בשטח הכיבוש הגרמני והתגורר בבית הורי מרים היינסדרוף, חברתו.
יוסף החל לארגן מחדש את קני השומר הצעיר ההרוסים בעיר השדה.
במקביל השתתף קפלן בעבודת הארכיון "עונג שבת" של ההיסטוריון עמנואל רינגלבלום.
ביוני 1941, פלשה גרמניה לברית המועצות.
בתחילת 1942 מנהיגים קומוניסטים חדרו לגטו ווארשה והקימו בו סניף קומוניסטי, במטרה להקים גוש אנטי-פאשיסטי ללחימה בנאצים.
בינתיים הגרמנים התחילו לחסל גטאות שלמים.
באפריל 1942, בעקבות חיסול גטו לובלין, החל קפלן לנדוד בין צ'נסטוחובה והערים הסמוכות.
בכל עיר שקפלן הגיע אליה הוא הזהיר את מנהיגי העיר מפני הנאצים.
לאחר מכן הוא חזר לוורשה, כשמטרתו העיקרית הייתה הברחת נשק אל תוך גטו ורשה.
ביולי 1942, הגרמנים החלו בשילוח מאות אלפי יהודי ורשה לתאי הגזים שבמחנות ההשמדה.
בעקבות זאת התנועות החלוציות הכריזו על הקמתו של הארגון היהודי הלוחם.
יוסף קפלן ושמואל ברסלב ייצגו את תנועת השומר הצעיר.
קפלן ארגן במהירות את העברת חברי התנועה מהמקומות הבלתי בטוחים אל סדנאות העבודה שהיו פחות חשופות לסכנת גירוש, ובנוסף הכריז שיש לאגור נשק.
בזמן זה יוסף הקים סדנה לייצור תעודות מזויפות על מנת לשלוח קבוצות מאורגנות ליערות הקרובים כדי להקים יחידות של פרטיזנים.
באותו זמן יוסף שלח את מכתבו האחרון לקיבוץ מעפילים בצ'נסטוחובה.
במכתב זה הציג את השתלשלות המאורעות בגטו ורשה.
הוא כתב כי אין להאמין להבטחות הגרמנים שאפשר להוציא אנשים ממקומות האיסוף וכי מי שמגיע למקומות אלה סופו הוא למות במחנות ההשמדה.
הוא הוסיף כי יש להתנגד ולהתגונן וכי בוגרי קן השומר הצעיר בוורשה נמצאים בסדנאות העבודה, אך אם יידרשו להישלח למחנות ההשמדה יתנגדו לכך בכוח.
מכתבו של קפלן הותיר רושם רב על קוראיו, אולם בעל המכתב עצמו לא זכה לראות את תוצאותיו.
ב-3 בספטמבר 1942 נלכדה קבוצת חלוצים בדרכה לוורבקוביץ.
ברשות הקבוצה נתפסו תעודות מזויפות שהכין יוסף קפלן.
כל החלוצים הוצאו להורג, פרט לצעיר אחד שהצליח להימלט וישראל זלצר שהובא לכלא פוויאק בוורשה.
באותו יום התייצבו אנשי גסטפו למשרד שבו עבד קפלן ודרשו את רשימת העובדים.
לאחר שהסתכלו ברשימה ציוו על העובדים להביא בפניהם את יוסף קפלן, בקשה אשר כלל לא עוררה חשד מפני שקפלן היה עובד רשמי במשרד.
כשהוא הוזעק והובא למקום, הוא נאסר ונלקח למקום לא ידוע.
המאמצים לשחרר את קפלן לא הופסקו, אך כשלו.
בדרך מבית הכלא לאומשלג הפריד חייל גרמני שבמשמר הליווי שניים מהאסירים, הוליכם לשער של אחד הבתים וירה בהם.
השניים שנורו היו יוסף קפלן וישראל זלצר.
יוסף קסיאן-מטסארו (ברומנית: Iosif Cassian-Mătăsaru; 25 בפברואר 1896 – 4 במאי 1981) היה מתרגם מגרמנית לרומנית יהודי-רומני, אביה של נינה קסיאן.
יוסף קסיאן נולד בגאלאץ, רומניה, במשפחה יהודית, בנם של שמואל קסיאן ופאני לבית זיידנר.
הוא למד בעיר הולדתו ובסיום לימודי התיכון התחיל לעבוד כפקיד בעסק מסחרי.
קסיאן-מטסארו לחם בצבא רומניה במלחמת העולם הראשונה ואפילו קיבל עיטור.
מ-1921 התחיל לפרסם שירים בכתבי העת אדוורול, כרטיסים של תוכי והחיים הרומניים, אך לא הצליח לקבל הכרה כמשורר.
הוא התחיל לתרגם יצירות ספרותיות, בעיקר מגרמנית, וזכה להכרה כמתרגם של שילר גתה ועוד.
קסיאן-מטסארו היה נשוי לז'אנה מבית שמילוביץ' והם היו הוריה של המשוררת נינה קסיאן.
יוסף קלארמן (29 בספטמבר 1909 – 31 בדצמבר 1985) היה פעיל ציוני ועיתונאי, יו"ר ברית הציונים הרוויזיוניסטים, חבר הנהלת הסוכנות היהודית, ראש עליית הנוער (1978-1968) וסגן נשיא פיצ'ה העולמית.
יוסף יהודה גור אריה לב קלארמן (על שם יהודה אריה ליב אלתר, האדמו"ר השלישי של חסידות גור שמשפחתו נמנתה עם חסידיה
) נולד בבוסקו-זדרוי, פולין, לשמואל אליעזר קלארמן ולבלה רבקה לבית ווינציגסטר.
הוא היה הצעיר מבין 16 אחים ואחיות, בן למשפחה דתית אמידה ומשכילה; (אביו, תלמיד חכם, היה סוחר נודד, שהיה מוכר את מרכולתו במהלך השנה וחוזר לביתו בתקופת החגים).
היה במשך עשרות שנים מזכירו של יצחק גרינבוים,
ממנהלי הלשכה הראשית של הקרן הקיימת לישראל בפולין ובכיר בקרן היסוד בישראל.
יוסף קלארמן הוא בוגר סמינר למורים.
יוסף קלארמן היה פעיל בנעוריו בתנועת השומר הצעיר, אך במהרה עבר לציונות הרוויזיוניסטית.
משנת 1926 היה ממארגניה ומארגני תנועת בית"ר בפולין.
ב-1934 נבחר להנהגת התנועה בפולין ושימש כמזכירה הכללי
וכממלא מקום יושב הראש שלה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
היה סגן יו"ר העורך הראשי של "אונזער וועלט", השבועון ביידיש של הציונות הרוויזיוניסטית שראה אור בוורשה.
קלארמן היה תלמידו ועוזרו של זאב ז'בוטינסקי והרבה לנאום בערים ועיירות ברחבי פולין.
משזַ'בּוֹטִינסקי ארגן את ההסתדרות הציונית החדשה והכין את כנס היסוד שלה בווינה ב-1935, הוא הטיל על קלארמן את המשימה למשוך להסתדרות ציבור ציוני דתי רב ככל האפשר.
בשנים 1934–1935 ביקר בארץ ישראל כשליחו של זַ'בּוֹטִינסקי אצל הרב קוק, הרב הראשי האשכנזי הראשון בארץ ישראל וכנציגו לוועידה של הסתדרות העובדים הלאומית.
הוא היה ציר בקונגרס הציוני העולמי ה-17 בבזל ב-1931 וה-18 בפראג ב-1933.
ב-1940 עלה לארץ ישראל ונבחר כיו"ר הוועד העליון של ההסתדרות הציונית החדשה.
בינואר 1943 קלארמן נבחר לאחד מ-2 הנציגים הרוויזיוניסטים מתוך 12 הנציגים בנשיאות ועד ההצלה של הסוכנות היהודית בראשות יצחק גרינבוים.
באוגוסט 1943 הגיע לקושטא מטעם ועד ההצלה שם פעל במשך כשנה בשיתוף עם יתר השליחים מטעם הוועד
(שמנו בסוף 1943 14 במספר), בפעולות הצלה מארצות אירופה, בעיקר מחבל הבלקן.
לאחר נסיגת הורמאכט מהבלקן בשלהי 1944, כניסת הצבא האדום לבולגריה וחילופי השלטון בה, הגיע קלארמן לסופיה בירתה כעיתונאי של סוכנות הידיעות JTA לונדון-ניו יורק ושהה בה כשבועיים.
הוא נפגש עם ראשי השלטון וקיבל משר ההסברה קאראשוב הצהרת תמיכה בהקמת מדינה ליהודים והבטחה להתיר את עלייתם של היהודים לישראל, הבטחה שקוימה.
בסופיה היה העיתונאי הראשון מארצות המערב שריאיין את סגן שר החוץ הסובייטי אנדריי וישינסקי.
הוא הקים שידור עברי ברדיו סופיה, ממנו שידר לראשונה בעת ביקורו.
באוקטובר 1944 קלארמן הגיע לבוקרשט.
תפקידו הרשמי היה כתב סוכנות הידיעות JTA
בבוקַרשט פעל המוסד לעלייה ב' אולם קלארמן, היה הדמות המרכזית מאחורי הקלעים, אף על פי שהשתייך לתנועה הרוויזיוניסטית האופוזיציונית.
אהוד אבריאל הגדירו כ'"שר החוץ" של המשלחת שלנו לקהילה היהודית הגדולה של רומניה.
ד"ר שמשון יוניצ'מן סיפר בזכרונותיו כי דוד בן-גוריון אמר לו על רקע פעילותו בבולגריה ורומניה ש"אם יש גן-עדן בעולם, מובטחני שקלארמן יזכה בו למרות חטאו ברוויזיוניזם".
חיים לזר-ליטאי כתב עליו שהיה "האישיות היהודית הבולטת ביותר בקשריו ההדוקים עם ראשי השלטונות הרומניים, גם עם הרוסים וגם עם המלך והמלכה-האם.
כל הדלתות היו פתוחות לפניו.
הוא גם נחשב לעיתונאי הבכיר בין עיתונאי החוץ שנמצאו אותה עת ברומניה".
אלי תבין כתב ש"נעשה קלארמן נציג היהדות העולמית והישראלית ברומניה, מעמד שנמשך כארבע שנים עד קום המדינה ואשר הוכר גם על ידי "ההגנה" והסוכנות, שידעו להשתמש בו בעיקר בתחום העלייה מרומניה."
קלארמן ראיין את מיכאי הראשון, מלך רומניה ואימו אלנה, נסיכת יוון ודנמרק וכעיתונאי הוציא מהם הצהרות רשמיות בדבר השבת הזכויות ליהודי רומניה ותמיכתם בהקמת מדינה יהודית בארץ-ישראל.
זו הייתה הפעם הראשונה שעיתונאי יהודי זר ראיין את מלך רומניה.
ג'ורג' ניקולסקו-בוזסטי שר החוץ הרומני העניק בריאיון עיתונאי לקלארמן הצהרה פומבית על תמיכתו בעליית היהודים לארץ ישראל ובסיוע ממשלת רומניה לכך.
הצהרה דומה נתן שר-החוץ שבא אחריו.
וכך גם ד"ר פטרו גרוזה, ראש ממשלת רומניה,
שר המשפטים פטרסנקו הכריז על השבת שוויון הזכויות ליהודים והשר וויסיינו על ביטול ההגבלות הגזעיות והיתר לעלות לישראל.
שר המיעוטים וולדסקו-ראקוסה הצהיר שהוא תומך בפעילות ציונית.
הצהרות רשמיות אלה יצרו קרקע נוחה להתפתחות התנועה הציונית ברומניה ולעליית יהודיה.
קלארמן היה הציוני היחיד שהיה מקורב לאמיל בודנראש, האיש החזק ברומניה
פגישתו הראשונה עם אמיל בודנראש הייתה כשפנה אליו והשיג את שחרורו מהכלא של מנהיג יהדות רומניה וילהלם פילדרמן.
בודנראש אמר לו בפגישה שהוא תומך בעליית יהודי רומניה לארץ ישראל ומוכן לסייע לכך.
קלארמן השיג מבודנראש את השבת אזרחותם של יהודי רומניה שנשללה בעת הכיבוש הנאצי והוצאת יתומים יהודים שהבריטים לא נתנו להם רישיונות עלייה לארץ-ישראל.
במחצית השנייה של 1947 נשלח מפראג לארץ ישראל משלוח נשק עבור ההגנה שעוכב בנמל קונסטנצה והיה צפוי להחרמה.
לבקשת קלארמן הורה בודנראש לשלטונות הנמל לשחררו.
ב-1947 נפגש קלארמן עם יוסיפ ברוז טיטו כשהלה ביקר בבוקַרשט והביע תמיכתו בעליית היהודים לארץ ישראל, בשוויון זכויות וחופש דת ליהודי יוגוסלביה ובמתן היתר ליהודי יוגוסלביה לעלות לישראל אם יחפצו בכך.
מבצעו החשוב ביותר ברומניה היה השגת היתר וסיוע שאיפשר את הפלגתן של שתי אוניות המעפילים: הפָּאנים ("פָּאן קרֶסֶנט" ו"פָּאן יוֹרק").
היו אלה האוניות הגדולות ביותר שיצאו לארץ-ישראל כחלק מ"העלייה הבלתי-לגאלית", כשעל סיפונן הפליגו מעל 15,000 מעפילים.
ראש המוסד לעלייה ב' ברומניה משה (אוורבוך) אגמי
ביקש מקלארמן להשיג היתר ליציאת 15000 היהודים, לרכזם ביום אחד, להסיעם לגבול ולהעבירם לנמל בורגס, בולגריה וכן להביא את האוניות לנמל רומני לצורך שיפוצים.
קלארמן פנה לבודנראש והלה השיג את אישורו של סטלין למבצע.
הפרשה נקלעה לשורת משברים: אהוד אבריאל פנה לקלארמן וסיפר לו שסיועה של רומניה להפלגה הופסק.
סגן שר החוץ הסובייטי אנדריי וישינסקי הגיע לבוקרשט והורה זאת מכיוון שכתבים אמריקאיים ובריטים פרסמו מפי יהודים שעזבו את רומניה השמצות על המשטר במדינה.
קלארמן נפגש עם וישינסקי והשיג את אישורו להמשיך בהכנות להפלגה.
כדי להפיס את דעתו של בודנראש הוא הזמין את משה סנה לבוקרשט ובתום ביקורו נפגש עם ראשי הקהילה הציונית ברומניה ועם בודנראש.
הבריטים לחצו על וושינגטון והשגריר האמריקאי בבוקרשט שלח מכתב מחאה רשמי לשרת החוץ הרומניה אנה פאוקר על כך שרומניה מאפשרת העפלה בלתי חוקית מתחומיה.
קלארמן נפגש עם פאוקר וניסח עבורה מכתב תשובה לשגריר האמריקאי.
כחודש לפני ההפלגה החליט משה שרת, שריכז את המאבק המדיני להקמת המדינה, לדחות את הגעת הספינות לתאריך בלתי ידוע.
הסיבה לכך הייתה שג'ורג' מרשל, מזכיר המדינה של ארצות הברית, איים עליו שאם הספינות תצאנה ארצות הברית תחזור בה מתמיכתה בהקמת המדינה.
בהנהלת הסוכנות היהודית התקבלה החלטה לדחות את ההפלגה.
קלארמן תמך בביצוע ההפלגה כמתוכנן;
אגמי, אבריאל ומפקד המוסד שאול אביגור היו בדעתו ולחצו על הסוכנות לאפשר את ההפלגה.
אליעזר קפלן, גזבר הסוכנות היהודית, הורה לא להעביר את הכסף הדרוש להסבת האניות לאניות נוסעים.
קלארמן דאג שמרקו פרזנטה, יו"ר הקהילה היהודית-ספרדית בבוקרשט יגייס את הכסף.
בסוף דצמבר 1947 כשהעולים עשו דרכם לספינות העוגנות בנמל בורגס, השוטרים בנמל הערימו על המעפילים קשיים.
קלארמן יצר קשר עם בודנראש והלה הורה לעזור למעבר המעפילים.
הספינות הפליגו לבסוף לכיוון ארץ ישראל בשלהי דצמבר 1947.
קלארמן יצא מרומניה במרץ 1948 והשתתף במושב הוועד הפועל הציוני שבחר בו כחבר המשלחת המדינית המייעצת למשלחת ישראל (באותה עת הסוכנות היהודית) באומות המאוחדות שבראשה עמד אבא אבן לקראת הדיונים על הקמת המדינה.
ב-1946 היה ציר בקונגרס הציוני ה-22 בבזל.
בקונגרסים הבאים כיהן כחבר נשיאות הוועד הפועל הציוני וכחבר נשיאות הקונגרסים.
בשנים 1957–1961 עמד בראש המשרד הפאן-אמריקאי בניו יורק בשליחות תנועתו בחו"ל.
בינואר 1964 נבחר כאחד משני נציגיה של תנועת חרות-הצה"ר החברים בנשיאות הוועד הפועל הציוני.
ב-1964 נבחר ליו"ר ההנהלה העולמית של ברית הציונים הרוויזיוניסטים לקדנציה של ארבע שנים.
הוא הרבה לנאום בנושאי ציונות, הרוויזיוניזם ומורשת ז'בוטינסקי בקהילות יהודיות ברחבי תבל.
היה מקורב לרבי מלובביץ' ומבאי ביתו.
בשנות ה-50 ניהל בישראל את החברה הממשלתית אינקודה, שייבאה בקר מחבש לישראל
כבסיס לקשר בלתי-רשמי בין שתי המדינות.
בשנות השישים היה אחראי להעלאת עצמותיו של זאב ז'בוטינסקי למדינת ישראל
בשנים 1968–1978 כיהן קלארמן כראש עליית הנוער.
במסגרת זו הציב לעצמו שתי מטרות: 1. להעלות נוער יהודי מהגולה.
2. לשקם נוער ישראלי מקופח.
בשנת תשל"ח למדו כ-17,000 ילדי מצוקה במוסדות של עליית הנוער ובנוסף להם 2,000 ילדי עולים.
בשנים 1972–1977 נבנו 50 פנימיות, 17 מרכזי נוער ונפתחו שני מוסדות חינוך לטעוני טיפוח.
קלארמן גייס להם תקציב מידידי עליית הנוער ברחבי תבל
ומנשות ההסתדרות הציונית הדסה בארצות הברית.
במקביל להיותו ראש עליית הנוער עמד בראש המנגנון של עובדי הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית
והיה חבר הנהלת הסוכנות היהודית.
ההסתדרות הציונית הדסה הקימה בחייו את "ספריית קלארמן" בכפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי.
קלארמן נבחר שלוש פעמים לסגן נשיא פיצ'ה העולמית (הפדרציה הבין-לאומית של קהילות ילדים) שליד אונסק"ו.
לאורך שנים רבות כתב בעיתונות, בעיקר כתיבה פובליציסטית בשפות יידיש, פולנית ועברית.
מאמריו פורסמו בעיתונים היהודיים בפולין: "די נייע וועלט" (אותו ערך), "דער מאמענט",
"אונזער וועלט", "היינט" ו"הצפירה" ובעיתונים העבריים שיצאו לאור בארץ ישראל: "המשקיף", "היום", "העם", "דואר היום" ו"חרות".
בערוב ימיו פרסם פרקים מסיפור חייו בשבועון היידי "אלגעמיינער זשורנאל", הרואה אור בניו יורק.
בעת שהותו בליטא לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ערך את השבועון "נייער וועג".
ב-1933 פרסם חוברת בשם "דער שקר פון ה' בןגוריון".
בשנת 1948 נשא לאשה את לאה בת נתן וולף.
נולדה להם בת, בלה-רבקה ברקאית.
ההסתדרות הציונית העולמית, ירושלים: תשמ"ח 1987.
הרב יוסף קצבי (מהר"י או מוהר"י קצבי; 1620 – 1691) היה מגדולי רבני קושטא במאה ה-17. מחבר שו"ת מהר"י קצבי.
נולד בשנת ה'ש"פ (1620) בקירוב לרבי נסים.
תלמיד של המהרי"ט, עליו הוא כותב: ושל רבי משה בנבנשת, אותו הוא מכנה "מרן" ואף הגיה את תשובותיו.
כיהן כדיין בקושטא תחת הרב בנבנשת, ולאחר מכן כאב בית דין קושטא, יחד עם הרב יוסף אשכנזי ורבי אליעזר אבן שנג'י.
בשנת תי"ט היה באדרינפולי, בשנת תכ"ה היה בברושה ובתל"ט היה בקושטא.
רבני דורו כותבים עליו בכבוד רב, וביניהם הרב משה בנבנשת, מחבר ספר פני משה שקורא לו ", הרב יעקב אליפנדרי, שהיה חברו ועוד.
רבני האחרונים מרבים לצטט מתשובותיו ולפלפל בהם.
בין תלמידיו היו רבי אליעזר אבן שנג'י, ואחיו, רבי יעקב אבן שנג'י.
תשבותיו נדפסו בשו"ת רב יוסף (ידוע גם בשם שו"ת מהר"י קצבי) ונדפסו לראשונה בקושטאנדינא בשנת תצ"ו.
לספר הסכמה מהרב יעקב אליפנדרי, נכד הרב מוצל מאש.
בספר 27 סימנים: שני סימנים על ענייני אורח חיים, חמישה סימנים על ענייני יורה דעה, שישה על אבן העזר ו-13 על סדר חשן משפט.
החל מאמצע הספר נדפסו חידושים מהרב יעקב אליפנדרי שלא נדפסו בספר מוצל מאש (קושטנדינא תע"ח).
בסוף הספר נדפס קונטרס שארית הנמצאה - שבעה דרושים מהמחבר ועליהם פירוש "אור החיים" מהרב חיים אלפנדרי בנושאים יקרא דאורייתא, דבר המשפט, חכמות נשים, אגרא דהספדא, הספד, כבוד הבית ועוון אבות על בנים.
קסל נולד למשפחה יהודית בווילה קלרה באנטרה ריוס שבארגנטינה.
אביו היה רופא ממוצא ליטאי.
בילדותו בין השנים 1905 ל-1908 באורנבורג שברוסיה, וב-1908 היגרה משפחתו לצרפת.
למד ב-lycée Masséna בניס ובתיכון לואי הגדול בפריז.
קסל השתתף כטייס במלחמת העולם הראשונה, בה זכה באות ההצטיינות.
הצטרף למפקדה הצרפתית בסיביר במלחמת האזרחים ברוסיה.
ב-1923 התפרסם הרומן שלו "הערבה האדומה" וקיבל פרס על קובץ סיפוריו "הלבבות הנקיים".
הוא כתב בז'ורנל דה דיבא ובעיתונים אחרים, והיה ממייסדי השבועון הצרפתי גריגואר .
טייל ברחבי העולם, ולאחר ביקורו בארץ־ישראל, פרסם את "ארץ האהבה" (Terre d'Amour) ב-1927.
היה טייס גם מלחמת העולם השנייה אז לחם במסגרת צרפת החופשית.
קסל כתב מספר ספרים ורומנים, שחלקם עובדו בהמשך לקולנוע בהם יפהפיית היום (Belle de Jour; שעובד לקולנוע על ידי לואיס בוניואל ב-1967).
ב-1943 הוא ואחיינו מוריס דרואון תרגמו לצרפתית את שיר הפרטיזנים Chant des Partisans של המשוררת הרוסיה אנה מרלי .
השיר היה להמנון הלא רשמי של צבא צרפת החופשית במלחמת העולם השנייה.
קסל נבחר לאקדמיה הצרפתית ב-1962.
הוא נפטר ממפרצת ב-23 ביולי 1979 בקומונה בעמק האואז ונקבר בבית הקברות מונפרנאס בפריז.
פרס יוסף קסל על שמו מוענק מדי שנה לספרים צרפתיים.
הוא היה אביה של ניקול קסל.
בספר האריה מסופר בגוף ראשון על הילדה הלבנה פטריסיה, גיבורת הספר, שגדלה בשמורת טבע ויוצרת קשרים מיוחדים עם כלל בעלי החיים ובמיוחד עם האריה שגידלה במשך מספר שנים עוד מהיותו גור זעיר, אשר מציית להוראותיה.
הילדה בקיאה גם במנהגי השבטים האפריקניים שנודדים בסביבה היא מסרבת לצאת ללימודים בפנימייה למרות מאמצי הוריה, האב האחראי על השמורה ואשתו שמתגעגעת לחיים בפריס.
הספר עוסק ביחסים המורכבים בתוך המשפחה הגרעינית, ביחסים בין האדם הלבן לאדם השחור, ובין האדם לטבע.
הסיפור מושך ומעניין ושפתו יפה מאוד עד שמגיע לסופו הטרגי הצפוי.
על הספר זכה המחבר בפרס גונקור לספרות.
יוסף קטן (16 בספטמבר 1939 – 25 במרץ 2012) היה פרופסור בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב.
לקטן תרומה משמעותית לפיתוח העבודה הסוציאלית בישראל והוראתה.
הוא פרסם מספר רב של מאמרים, ערך את כתבי העת "חברה ורווחה" ו"ביטחון סוציאלי".
הייתה לו השפעה רבה על ארגון שירותי הרווחה ברשויות המקומיות בישראל.
קטן נולד בתל אביב וגדל בגבעתיים.
בן לסוניה, אחות במקצועה, ממנה התייתם בעודו ילד צעיר.
אביו, יצחק, היה פקיד בעיריית רמת גן חבר במפלגת מפא"י ופעיל חברתי.
לפני קום המדינה, אביו היה חבר בארגון "ההגנה", ובית המשפחה בגבעתיים אף שימש כסליק.
קטן למד בתיכון "אוהל שם" ברמת גן.
כנער היה חניך ומדריך בתנועת "הנוער העובד והלומד".
שירת בצה"ל כלוחם בחיל השריון, ולאחר סיום השירות הסדיר החל לימודים אקדמיים.
בהמשך חזר לצבא, בתפקיד קב"ן וסוציולוג חוקר בחיל האוויר.
היה נשוי לנילי ולהם שלושה ילדים.
נפטר במרץ 2012 לאחר מאבק במחלת הסרטן, והובא למנוחות בבית העלמין באבן יהודה.
את לימודי התואר הראשון והשני עשה בסוציולוגיה, היסטוריה של עם ישראל וחינוך, באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן, נשלח באמצעות מלגה ללימודי דוקטורט בעבודה סוציאלית, באוניברסיטת מישיגן באן ארבור.
עם שובו מלימודיו, לימד זמן קצר באוניברסיטה העברית ולאחר מכן, נתבקש לנהל את בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב.
במהלך הקדנציה שלו, נוספו לימודי המשך לתואר שני.
הקריירה האקדמית של קטן, נפרשה על פני רוב חייו הבוגרים, ובעיקרה היה פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב, אך לימד גם במוסדות שונים ברחבי הארץ: אוניברסיטת בן-גוריון, האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת חיפה ומכללת ספיר.
בנוסף, במספר אוניברסיטאות שונות בעולם, ביניהן: בקליבלנד (Case Western Reserve), בקייפטאון, ווטרלו שבקנדה, וכרייסטצ'רץ' בניו זילנד.
קטן פרסם מחקרים רבים בנושאים רבים, ביניהם זקנה, ילדים, נוער, נשים נפגעות אלימות, ניצולי שואה ועוני.
חלק ממאמריו וכתביו משמשים כחומר לימודי בבתי הספר לעבודה הסוציאלית בישראל ובעולם.
במקביל למחקרו האקדמי, היה חוקר בנושאי חינוך וחברה במרכז טאוב.
מחוץ לכותלי האקדמיה, היה קטן מעורה בעמותות וארגונים חברתיים שונים.
הוא כיהן בהנהלה של העמותות מט"ב, "לב זהב", "קשת", "אשל", ארגון הג'וינט ועוד.
היה מיוזמי הקמתה של עמותת "רוח נשית" (יחד עם מכי חכם נאמן) שמטרותיה הן העצמת נשים נפגעות אלימות, פיזית, נפשית וכלכלית.
כמו כן, ניהל את קרן יוספטל.
הוא לקח חלק ביוזמה ובהפעלה של כנס ישראל-שדרות לחברה, שמטרתו הייתה דיון, ליבון והצעת פתרונות לבעיות חברתיות וכלכליות אקטואליות בחברה הישראלית במרכז ובפריפריה.
במשך שנים רבות שימש כעורך של כתבי העת "חברה ורווחה" ו"ביטחון סוציאלי".
במהלך אירועי המחאה החברתית ב-2011, לקח חלק פעיל בהסברה ובנקיטת עמדה על חשיבות המחאה החברתית, בהשפעתה על הממסד, ובתקווה לשיפורים הכרחיים בתחום החברה והכלכלה.
את מרבית פעילותו הציבורית עשה בהתנדבות.
אות קטן, פרס המוענק על ידי עמותת רוח נשית מדי שנה לאשת או איש אקדמיה המסורים לעשייה חברתית ומגדרית, נקרא על שמו.
בכל שנה ניתנת מלגת לימודים ע"ש פרופ' יוסף קטן לתלמיד מצטיין או ראוי בבית הספר לעבודה סוציאלית לתל אביב.
יוסף קוֹלִישֶר ; 1 באוגוסט 1878 – 17 בנובמבר 1933) היה כלכלן יהודי רוסי וסובייטי.
דוקטור לכלכלה, פרופסור באוניברסיטת פטרוגרד שפעל בתחילת המאה ה-20.
קולישר נולד במשפחתו של עורך הדין היהודי מיכאל קולישר.
בשנת 1896 סיים את לימודיו ב בסנקט פטרבורג עם מדליית זהב.
הוא סיים בשנת 1900 קורס בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת סנקט פטרבורג.
הוא המשיך ללמוד ולחקור כלכלה במוסדות להשכלה גבוהה בגרמניה ובאוסטריה באוניברסיטאות ברלין, האלה, וינה ולייפציג.
לאחר שחזר לרוסיה עבר את בחינת התואר השני בכלכלה פוליטית, סטטיסטיקה ומשפט פיננסי.
בשנת 1905 הוא הוענק לו תואר פריבט-דוצנט בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת סנקט פטרבורג במחלקה לכלכלה פוליטית והוא החל ללמד קורס בהיסטוריה של הכלכלה.
משנת 1905 שובץ למדור המסחר במשרד האוצר בדרגת מזכיר מכללה (коллежского секретаря), ובשנת 1907 הועבר לשירות משרד האוצר כפקיד בכל מטלה, והותיר אותו כפריבט-דוצנט של האוניברסיטה.
ב-1908 הוא הגן על עבודת המאסטר שלו "מסות על ההיסטוריה של צורות תעשייתיות במערב אירופה מהמאות ה-13 עד ה-18".
במקביל לעבודתו באוניברסיטה, משנת 1910 הוא הרצה בקורסים המסחריים הגבוהים, לאחר מכן הפך למכון המסחרי, שבו הפך לפרופסור בשנת 1916. בשנת 1915 נבחר לפרופסור במכון הפסיכונאורולוגי.
השתתף בפיתוח הצעות חוק על הכנסה, על סחר וסוגים אחרים של מיסים שהוגשו לדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית.
בשנים 1921–1924 היה מנהל המכון למחקר כלכלי באוניברסיטת פטרוגרד.
בשנים 1930–1932 לימד במכון לנינגרד למימון ולכלכלה.
הוא נקבר בבית העלמין היהודי פראוברז'נסקי.
מחבר עבודות על ההיסטוריה הכלכלית של ימי הביניים והתקופה הראשונית של העת החדשה שיצאו בשני כרכים, הראשון יצא במקור בגרמנית והשני ברוסית ותורגם לגרמנית בכותרת "Allgemeine Wirtschaftsgeschichte des Mittelalters und der Neuzeit".
מחקריו של יוסף קולישר צוינו על ידי כלכלנים מפורסמים רבים, כולל הכלכלן הרוסי וההיסטוריון הכלכלי הצרפתי פרנאן ברודל.
טוגאן-ברנובסקי דיבר על "הרצאות על תולדות החיים הכלכליים של מערב אירופה" (Лекциях по истории экономического быта Западной Европы), שהיה סיכום הרצאותיו לתלמידים באוניברסיטה (שעודכן ויצא מאוחר יותר לאור כ"ההיסטוריה של החיים הכלכליים של מערב אירופה") :
ההיסטוריון הכלכלי הצרפתי המפורסם פרנאן ברודל השתמש בהרצאות כשעבד על הספר בן שלושה הכרכים: "הציוויליזציה החומרית, כלכלה וקפיטליזם במאות XV-XVIII" (Civilisation matérielle, économie et capitalisme, xve et xviiie siècles ), ורואה בהן "עד היום את המדריך הטוב ביותר והאמין ביותר מבין היצירות הכלליות".
יבגני מיכאילוביץ' מייבורד (Евгений Михайлович Майбурд), החוקר הרוסי של תולדות המחשבה הכלכלית מסווג את יוסף קולישר בין נציגי הדור השני של ברוסיה.
המהדורה המחודשת של הספר, שפורסמה לראשונה ב-1909 "תולדות החיים הכלכליים של מערב אירופה", כרך 1 "ימי הביניים" (2016) הוא, כפי שמציין א.פ.
בליקוב, "מונוגרפיה בסיסית, שימושית וכלל לא מיושנת מאת י.
בין ספריו שיצאו ברוסית: "מצבם הכלכלי של היהודים בימי הביניים" (1901) ו"היהודים בתעשיית המשי בפרוסיה במאה ה-18" (1924).
יוסף קולישר היה צאצא למשפחת , משפחה של יהודים מלומדים ואנשי ציבור, שכללה מלבדו את:
אביו: מיכאל קולישר (1847-1919) – היסטוריון, פובליציסט ואתנוגרף
דודו של אביו: ראובן קולישר (1828–1896) – שהיה רופא רוסי, דוקטור לרפואה ופובליציסט.
(במקור יבגני קולישר) – עורך דין וסוציולוג רוסי-אמריקאי.
אלכסנדר קולישר (1890-1942) – עורך דין וסוציולוג.
יוסף קלאוזנר (נולד ב-1950) הוא כירורג ישראלי, מנהל מרכז הסרטן של המרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי, יו"ר המועצה הלאומית לכירורגיה, הרדמה וטיפול נמרץ.
לשעבר מנהל האגף לכירורגיה באיכילוב ומנהל החטיבה לכירורגיה כללית.
קלאוזנר נולד בתל אביב למלכה ואלימלך הורים ניצולי שואה אשר שרדו את מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ.
את לימודיו התיכוניים עשה בבית ספר צייטלין.
למד רפואה במסגרת העתודה האקדמית בבית הספר לרפואה בתל אביב (1975).
שירות צבאי כרופא בחיל התותחנים ובחיל הרפואה.
היה מיוזמי הקמת מדור החייאה בבית הספר לרפואה צבאית.
התמחה במחלקה לכירורגיה של בית החולים הדסה (תל אביב) תחת הנהלתו של פרופסור רוני רוזין וסיים את ההתמחות בהצטיינות בשנת 1984.
עמית מחקר, בי"ח Brigham & Women, בית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, בוסטון בשנים 1986–1988.
עם שובו ארצה שימש רופא בכיר במחלקה עד שהתמנה למנהל החטיבה לכירורגיה כללית ב' (מיזוג של כירורגיות ב' ו-ג') ומנהל החטיבה הכירורגית בשנת 1994. בשנת 2006 נתמנה ראש הקתדרה לכירורגיה ניסיונית ע"ש ניקולס ואליזבט שלזאק.
בשנת 2011 הפך מנהל החטיבה הכירורגית המורחבת (מיזוג כל המח' הכירורגיות), המרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי.
פרופסור חבר בשנת 1989 ופרופסור מן המניין משנת 1997.
קלאוזנר הוא הרופא שנאלץ לקבל את ההחלטה על הפסקת פעילויות ההחייאה ולקבוע את מותו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין.
מנהל מרכז הסרטן הרב תחומי באיכילוב מאז 2020. בין התפקידים שמילא, שימש יו"ר החברה הישראלית לכירורגיה אונקולוגית (1998–2004), יו"ר איגוד הכירורגים בישראל (2000–2005), יו"ר המועצה הלאומית לכירורגיה, הרדמה וטיפול נמרץ מטעם משרד הבריאות (2004).
ביוני 2020 הקימה ההסתדרות הרפואית את הוועדה לבחינת מתכונת עבודת הרופאים ואופי התורנויות בבתי החולים.
הוועדה, שהוקמה ביוזמת יו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל, פרופ' ציון חגי, ובראשה פרופ' רן טור כספא ופרופ' יוסף קלאוזנר, הורכבה מרופאים בכירים ותיקים לצד נציגות של המתמחים הצעירים
בשירות הצבאי מילואים שלו שימש מפקד פלוגה כירורגית במלחמת לבנון ומאוחר יותר מפקד בית החולים הזירתי של צה"ל בדרגת סא"ל.
שטחי התעניינות ועיסוק המיוחדים של פרופסור קלאוזנר הם כירורגיה אונקולוגית.
הוא מומחה לניתוחי סרטן לבלב, ניתוחים מורכבים, סרקומה, ממאירויות צפקיות, וושט-קיבה, מעי גס, גידולים נוירואנדוקריניים.
פרופסור קלאוזנר שותף למעל 250 פרסומים בספרות המקצועית.
המגזין "פורבס" דירג את קלאוזנר "מהמובילים בתחומו בארץ" לשנה 2017 ו-2024
קרנות מחקר – אוניברסיטת ת"א - הקרן ע"ש שרייבר, הקרן ע"ש סטבורובסקי, הקרן ע"ש שלזאק.
NIH (ארצות הברית), האגודה למלחמה בסרטן, חב' בורינגר, הקרן הישראלית-אמריקאית לסרטן.
1997 – מורה מצטיין, הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר.
1986 – פרס ע"ש מילויצקי, האיגוד הישראלי לכירורגיה.
1998– קרנות NIH במסגרת ביה"ח לרפואה ע"ש הרווארד.
2022 - אות המופת מטעם ההסתדרות הרפואית והאיגוד הכירורגי בישראל
2025 - אות הכבוד היוקרתי Honorary Fellow על ידי ה-American surgical Association, איגוד הכירורגים הוותיק והיוקרתי בעולם.
יוסף (יוסל'ה) רוזנבלט (ביידיש: יאָסעלע ראָזענבלאַט; 9 במאי 1882 כ' באייר ה'תרמ"ב – 19 ביוני 1933 כ"ה בסיוון ה'תרצ"ג) היה חזן ומלחין הנחשב לאחד מגדולי החזנים האשכנזיים בכל הזמנים.
הותיר אחריו מורשת נכבדה של מוזיקה ליטורגית יהודית-אירופית, אשר תרמה רבות לעיצוב עולם החזנות בקהילות אשכנז.
הלחין ועיבד למעלה מ-600 יצירות, רובן תפילות וחלקן שירי עם יהודיים.
רבות מיצירותיו נחשבות לקלאסיקות של עולם החזנות.
משחרותו עסק בתפילות בבית הכנסת, וזכה לשבחים.
בבגרותו זכה לפרסום רב, ובמהלך הקריירה כיהן במשרות החשובות בעולם החזנות ברחבי אירופה וארצות הברית.
בחיפושו אחר מקורות פרנסה נוספים הגיע אל במות הבידור, ושר שירי מוזיקה פופולרית לצד קטעי חזנות.
הוא אף תרם את קולו לפסקול הסרט המדבר הראשון, "זמר הג'אז".
למרות זאת, סירב להצעות מעולם האופרה, בנימוק שאין מקומו של חזן ירא שמיים באופרה.
יוסף רוזנבלט נולד בחודש אייר תרמ"ב (מאי 1882), בעיירה בילה צרקווה שבאימפריה הרוסית.
אביו רפאל שלום שימש חזן באחד מבתי הכנסת בעיירה.
כישרונו בלט מגיל צעיר, וכבר בגיל 4 עמד ליד אביו, בסייעו לו בפרקי התפילה בקול אלט ילדי.
בשנת 1889, בגזירת השלטונות, נאלצה המשפחה להגר לגליציה כיוון שאביו היה נתין אוסטרי.
בתחילה השתקעו בחצר הרבי בסדיגורא שבבוקובינה.
בעצת הרבי החל לעבור עם משפחתו כ"חזן נודד" בערים הגדולות, בהן צ'רנוביץ, לבוב (למברג) וקרקוב, שם זכה לפרנסה ואף להצלחה מרובה.
בשנת תרנ"ה (1895), בגיל 13, עבר בווינה, שם זכה לביקורות נלהבות ואף להצעות מהקונסרבטוריון הממלכתי, אך אביו, שהאמין כי מקום בנו הוא ליד "עמוד התפילה", סירב לכך.
באוגוסט 1900, עם הגיעו לגיל 18, נישא החזן הצעיר לטויבעלע קאופמן בת ר' יודל מהעיירה בז'סקו.
שלושה ימים אחרי כן, בעיצומם של ימי המשתה, חתם על חוזה עם אנשי קהילת מונקאטש לשמש כחזן קבוע בשכר של 25 זהובים לשבוע.
הקהילה במונקאטש הייתה שמרנית מאוד, ורוזנבלט חש כי לא יוכל להתפתח לכיוונים מוזיקליים מודרניים יותר בעיר זו.
הוא החליט כי לא יישאר לכהן שם אלא שנה אחת בלבד.
הסכסוך נתגלע עוד קודם לכך, כאשר פרנסי הקהילה לא הסכימו להקציב את הסכום הדרוש לשכירת משוררים למקהלה לימים הנוראים.
רוזנבלט נשא עיניו אל קהילה מפוארת בהונגריה – בעיר פרשבורג.
בימים הנוראים תרס"ב (קיץ 1901), החל רוזנבלט למלא את תפקיד החזן בקהילת-הרוב האורתודוקסית בפרשבורג, היא ברטיסלבה, בת 8,000 נפש.
בניגוד למונקאטש הקנאית, פרשבורג הייתה קהילה מודרנית ספוגת תרבות גרמנית, כך שרוזנבלט יכול היה להשקיע בלימודי מוזיקה ולהתפתח לכיוונים שונים במוזיקה המודרנית.
לשם כך נהג לנסוע לווינה (מרחק שעה נסיעה) להשתלם בפיתוח קול אצל פרופסור ון-דר-שטייטס.
בפרשבורג התחבב עד מהרה על הקהל וכן קשר קשרים אמיצים עם ישיבת פרשבורג ורבניה.
הוא חש בנוח בקהילה זו, ותחושה זו היוותה קרקע פורייה ליצירה מקורית משלו.
בתקופה זו פרסם את ספרו "שירי יוסף" המכיל 150 רצ'יטטיבים ופרקי מקהלה.
אחדות מיצירותיו המפורסמות מתוך תפילות הימים הנוראים כמו: "הנני העני ממעש" ו"ועל ידי עבדיך", מושתתות על הנוסח המקורי העתיק של פרשבורג.
בקיץ תרס"ה–1905 החל להקליט את תקליטיו הראשונים בפונוגרף.
ההקלטה וייצור התקליטים נעשו על ידי חברת "אדיסון" בווינה.
מאחר שהמשפחה גדלה והמשכורת כבר לא סיפקה את הצרכים, נאלץ רוזנבלט לחפש לו משרה מכניסה יותר.
בשנת תרס"ו (1906), החל רוזנבלט לכהן כחזן ראשי באיחוד בתי-הכנסת (Deutsch-Israelitischer Synagogenverbandes) בהמבורג שהקיף את כל קהילות העיר תחת הרב הראשי מרדכי עמרם הירש.
המעבר מפרשבורג, שאחרי הכל הייתה עיר במזרח אירופה, להמבורג, טמן בחובו מספר קשיים.
הוא התקשה להסתגל לסדר ולרשמיות ששלטו בכל מקום.
כדוגמה לכך, בתקופה הראשונה לשהותו, הוזהר על ידי הממשל כי אם לא יסדיר את עניין נישואיו הרשמיים עם אשתו ייאלץ לעזוב את גרמניה.
באימפריה האוסטרו-הונגרית, תחת שלטון פרנץ יוזף, נהגו יהודים מסורתיים להסתפק בכתובה כעדות לנישואים, אך בגרמניה הייתה זו חובה להסדיר תעודת נישואים רשמית.
מאחר שלא רצו לעורר רינונים בקהילה, נאלצו החזן ואשתו לנסוע לאנגליה כדי לקיים את הטקס הרשמי.
גם לנימוסי הקהילה ומנהגיה התקשה להסתגל.
כאשר במסיבה חברתית הושיטה לו אחת הגברות את ידה ללחיצה, אך הוא כמנהג יהודי מזרח אירופה נמנע מלחיצת היד, הקים הדבר רעש גדול, ומאז לא חזר על "טעותו" זו.
רוזנבלט נאלץ להקפיד על מנהגי הקהילה הקפדניים, להתענות אף בצומות בה"ב (תעניות רשות, שהיו נהוגות בחלק מהקהילות) ולהשתתף מדי בוקר בתפילת שחרית במניין.
מאידך, המשכורת הייתה גבוהה פי כמה מאשר בפרשבורג (סכום גבוה של כ-7,000 מרק לשנה), הוא התוודע לתיאטרון ולאופרה, ונהנה מאוד מביקוריו שם.
בשטאדט-תיאטר ההמבורגי התוודע לראשונה לטנור האגדי אנריקו קארוזו, ואילו קארוזו שמע אותו בתפילתו בבית הכנסת בהמבורג.
טעמה המוזיקלי של הקהילה ההמבורגית היה שונה מהקהילות שבהן כיהן עד אז.
בין חבריה היו מבקרים קבועים בקונצרטים של התזמורת הפילהרמונית וטעמם היה קפדני ואנין.
אמנם נהנו הם לעיתים לשמוע איזה ניגון חסידי או שיר עממי ביידיש, אך בבית הכנסת ציפו ליצירות של מלחיני מוזיקה ליטורגית מערבית דוגמת לואי לבנדובסקי וסלומון זולצר.
רוזנבלט, שמתוקף החוזה לא היה יכול לצאת למסעות קונצרטים, הקדיש את מרצו וזמנו לכתיבת יצירות בסגנון זה, והקלטת תקליטים נוספים.
את יום הולדתו ה-25 חגג בהמבורג בהוצאת קובץ שהכיל 25 פרקי תפילה בשם "תפילות יוסף" (שעליו נוספו מאוחר יותר "זמירות יוסף" ו"שבעה אופני הקידוש").
בשנת תרע"ב (1912), הכביד העול הכלכלי על משפחת רוזנבלט, שמנתה כבר תשע נפשות, והחזן נאלץ לפרנס אף את אחותו שהתאלמנה.
הוא פנה לראשי הקהילה בבקשה להעלות את שכרו, ומשנענה בשלילה, פנה שוב לחפש לו מקור מחיה מכניס יותר.
לאחר פטירת אימו ועיכובים שונים מצד קהילת המבורג, הגיע רוזנבלט ב-1 ביוני 1912 לחופי אמריקה.
הוא הוזמן על ידי קהילת "אוהב צדק" של יוצאי הונגריה ברובע הארלם בניו יורק לתפילות מבחן, לאחר שהחזן הקודם של הקהילה, ישעיה (סול) מייזלש, התפטר.
לאחר שתי שבתות בהן הרשימה תפילתו את חברי הקהילה, נערכה אספה בה הסכימו 400 החברים פה אחד למנות את רוזנבלט לחזן.
לשכרו השנתי (2,400 דולר) נלוותה גם הכנסה צדדית מנדבות שינדרו עולים לתורה, עריכת חופות ולוויות.
ביום העצמאות האמריקני, ביולי 1912, הגיעה משפחת רוזנבלט לניו יורק.
בניו יורק התפתחה הקריירה של רוזנבלט לממדים עצומים.
הקהילה לא הגבילה אותו לצאת למסעות קונצרטים ברחבי ארצות הברית ואירופה, והוא אכן הרבה להופיע בקונצרטים מסחריים ולמטרות צדקה.
בד בבד המשיך להקליט תקליטים חדשים, אשר הופצו ברחבי ארצות הברית ואירופה.
בית הכנסת של הקהילה הפך למרכז חשוב בחיים המוזיקליים של יהודי ניו יורק, מספר האנשים שצבאו על דלתותיו לשמוע את החזן עבר את הקיבולת, ולעיתים נדרשה המשטרה לשמור על הסדר.
הנהלת בית הכנסת החלה למכור כרטיסים לתפילת הסליחות הראשונות ולימים הנוראים.
העיתונים, הכלליים והיהודיים, מלאו בביקורות נלהבות על הופעותיו, מלאות בסופרלטיבים כגון "תופעה מוזיקלית נדירה", ואף הכתירוהו ל"מלך החזנים".
יוסל'ה רוזנבלט הפך ל"כוכב-על", ודמותו הייתה כה מוכרת, עד כי חברות ענק השתמשו בו לפרסום מוצריהן בעיתונות.
בשנת תרפ"ב (1922) הודיע רוזנבלט על התפטרותו מקהילת "אוהב צדק" בגין סירובה של הנהלת הקהילה להעלאת שכרו, שעמד באותם ימים על 6,000 דולר לשנה.
הוא חתם חוזה עם שלושה אמרגנים על עריכת תפילות הימים הנוראים באולם ה"מטרופוליטן אופרה" בפילדלפיה, תמורת סכום עתק של 15 אלף דולר, וכן התחייבות כי יערוך את התפילות עבורם בשנתיים הבאות תמורת סכום זהה.
כן דאגה הקהילה לפצות את החתומים על החוזה החדש והתחייבה להביא מקהלה חדשה בניצוחו של מאיר פוזנר.
החזן נשאר בקהילה זו עד שמצבו הכלכלי הכריע אותו, ובשנת 1927 נאלץ לעזוב את משרתו ולעבור לניהול עצמאי של תפילותיו.
באוגוסט 1927 נכנסה התפטרותו של רוזנבלט מקהילת "אוהב צדק" לתוקפה, ונפתח פרק חדש בנדודיו.
בימים הנוראים שלאחר מכן התפלל באולם בשיקגו, ובסוכות בעיר דטרויט.
בחודשים הבאים עבר ברחבי ארצות הברית, כשהוא משלב הופעות על במות הבידור בימות החול עם תפילות בשבת בערים שונות, ובהן: מיניאפוליס, סיאטל, אינדיאנפוליס, קולומבוס, מילווקי, פילדלפיה ווושינגטון.
הופיע ב"ארל תיאטר" ונפגש עם נשיא ארצות הברית, קלווין קולידג'.
על אף שמבחינה כלכלית מצב עצמאי זה השתלם לו יותר, ועל אף הפרסום והזכות להגיע ליותר מאזינים, לא רצה רוזנבלט להמשיך בהתרוצצויות אלו, וחפץ לשוב ולשמש במשרה קבועה.
בתרפ"ח (1928), חתם רוזנבלט על חוזה לעשר שנים עם קהילת "אנשי ספרד" בבורו פארק שבברוקלין, בשכר של 12,000 דולר לשנה.
קהילה זו הייתה פחות עשירה מקהילת "אוהב צדק" ומבנה בית הכנסת היה פחות מפואר, אך חברי הקהילה פיצו על כך בכבוד ובהערצה שרחשו לחזן.
לא לאורך זמן יכלו אנשי הקהילה לעמוד בהסכם זה, שכן לאחר נפילת הבורסה בוול סטריט והשפל הגדול שהחל אז בכלכלת ארצות הברית, הקהילה לא יכלה לשלם סכומים כאלה.
כך מצא עצמו רוזנבלט ב-1930 שוב ללא משרה.
קהילת "אוהב צדק", שעברה למשכנה החדש ברחוב 95 במנהטן, הייתה קהילה עשירה במיוחד, שאף בזמן השפל הגדול יכלה להרשות לעצמה להחתים את רוזנבלט על חוזה לשבע שנים בשכר של 9,000 דולר לשנה.
אך גם כאן פגע המשבר, ובית הכנסת ניסה לפגוע בשכרו של החזן בתואנות שונות, ובשנת 1932 מצא עצמו רוזנבלט מחוסר עבודה.
רוזנבלט הרבה להופיע למען מטרות צדקה, ואף פיזר חלק מממונו לצדקה.
לא אחת נאלץ להפסיד כסף רב כדי לקיים התחייבויות שנתן למוסדות צדקה.
במקרה מסוים אף שכר רכבת מיוחדת שתסיע אותו מפילדלפיה לניו יורק, כדי להספיק להגיע לקונצרט שהכנסותיו יועדו לצדקה.
בתום מלחמת העולם הראשונה יצא למסע קונצרטים ברחבי ארצות הברית, שהכנסותיו יועדו לעזרת נפגעי המלחמה באירופה.
המסע נפתח בעצרת ענק באולם תיאטרון ההיפודרום בניו יורק, שנערכה בנשיאותו של הנדבן נתן שטראוס.
בתום הנאומים האזין קהל של ששת אלפים איש לתוכנית מוזיקלית מפי החזן.
ההצלחה הייתה מעבר למשוער ובעצרת נאסף סכום עצום.
לאחר מכן יצא רוזנבלט למסע בפילדלפיה, סקרנטון, בפאלו, וערים נוספות ברחבי ארצות הברית.
את הכנסותיו ממכירת התקליט "אלי אלי", שהוקלט על ידי חברת ויקטור, הקדיש לטובת קרן נפגעי המלחמה.
סבב ראשון – בשנת 1923 יצא למסע קונצרטים ותפילות ברחבי אירופה.
תחילה הגיע ללונדון, שם הופיע בקווינס הול ובאלברט הול והתפלל ב"גרייט אסמבלי הול".
כמו כן הופיע בלידס ובמנצ'סטר.
לאחר מכן סייר בגרמניה, שם הופיע גם בהמבורג, בקהילה שבה כיהן 11 שנים קודם לכן.
הופיע בין היתר בקרקוב ובברטיסלבה (פרשבורג), שם פגש לראשונה מזה 12 שנה את משפחתו המורחבת.
בין לבין ביקר גם ביקור קצר באנטוורפן.
בכל מקום אליו הגיע התקבל באהדה ובשמחה והביקורות בעיתונים הרעיפו עליו שבחים.
סבב שני – בשנת 1928 יצא שוב לאירופה.
הקונצרט הראשון במסע זה התקיים ב-9 במאי בפריז.
לאחר מכן הופיע בערים אנטוורפן, אמסטרדם, בריסל, ציריך, פרנקפורט, המבורג, לייפציג, ברלין, מינכן ווינה.
גם הפעם בכל מקום אליו הגיע, קידם המון רב את פניו, והאולמות בהם נערכו הקונצרטים מלאו מפה לפה.
בחלקו השני של המסע, שנערך במזרח אירופה, בליטא בלטביה ובפולין, הגיעו הביקוש והכמיהה לכדי תגרות של ממש ולעיתים אף לניפוץ שמשות.
האולמות בקובנה, בווילנה, בוורשה, בביאליסטוק ובלודז' מלאו עד אפס מקום והמון רב צבא על הדלתות.
מסעות אלו, מעבר להיותם רווחיים מבחינה כלכלית, תרמו רבות למוניטין של רוזנבלט כאמן בין-לאומי.
באחד ממסעות הקונצרטים הופיע רוזנבלט באולם תיאטרון בשיקגו.
באולם ישב קליאופונטה קמפניני, המנהל המוזיקלי של ה"גרנד אופרה" של שיקגו.
לאחר הקונצרט ביקש להציגו בפני החזן, ובו במקום הציע לו את תפקיד אלעזר באופרה "היהודיה" של ז'אק פרומנטל הלוי תמורת אלף דולר לכל הופעה.
קמפניני אף הבטיח לרוזנבלט שלא יאולץ לגלח זקנו או להופיע באיזושהי צורה בלתי מכובדת המנוגדת להלכה היהודית, ואף הבטיח שרוזנבלט יופיע רק עם זמרות יהודיות, יתארח בבתי מלון כשרים ולא יופיע בשבתות ובחגים.
קמפניני היה מוכן לחתום מידית על חוזה ל-17 הופעות, בהכנסה כוללת של 17 אלף דולר.
הייתה זו הצעה קוסמת ומפתה עד מאוד, בהתחשב בכך שבקהילתו השתכר רוזנבלט עשרת אלפים דולר לשנה, נוסף על התהילה והכבוד שבשירה באופרה והחשיפה בפני קהלים חדשים.
אך רוזנבלט לא רצה בה, וחש כי אין זה יאה לחזן, שתפקידו לשמש כשליח הציבור בתפילות לפני בורא עולם, להופיע באופרה.
על מנת שלא לדחות הצעה כה נדיבה בצורה בוטה, התחמק בתירוץ כי הוא כבול למשרתו שבקהילת "אוהב צדק".
קמפניני לא ויתר בנקל ושלח מכתב אל נשיא הקהילה, בו ביקש לשחרר את רוזנבלט להופעות באופרה.
נשיא הקהילה, בשליחות רוזנבלט, השיב כי "אנו סבורים כי בשים לב למעמדו המיוחד במינו כחזן בבית הכנסת, לא יהיה זה ראוי למר רוזנבלט לעלות על בימת האופרה".