tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחלוקת על נושא "הטקסים הסיניים" הגיעה לרומא, שם שימשה מקור לוויכוח סוער במהלך כהונתו של האפיפיור קלמנס האחד עשר.
על אף שבתקופתו של האפיפיור קלמנס האחד עשר המשיכה להישמע הטענה כי הקונפוציוניזם בסין הוא פילוסופיה ולא דת משום שהיא איננה תואמת למודל של האמונות המערביות, החליט קלמנס האחד עשר כי הפולחנים הקונפוציאניים מנוגדים לאמונה הנוצרית, וב-1704 הוציא קלמנס צו (decrees) בנושא בו אסר על קיום הפולחן הקונפוציאני.
המשלחת בראשות שארל-תומא מאיירד דה טורנון (Charles-Thomas Maillard De Tournon) מילאה את משימתה ודיווחה לקיסר על האיסור בינואר 1707, ובתגובה גורשה בחזרה למקאו.
תוצאות החקירה שערכה המשלחת של דה טורנון, כפי שהגיעה לרומא, היו בניגוד לתזה עליה הגנו הישועים.
חברי המשלחת הגיעו למסקנה שרבים מהטקסים הקונפוציאניים הם חברתיים באופיים ולא דתיים, אבל הקונפוציוניזם היא בעיקרון דת שאינה תואמת את הנצרות.
ב-19 במרץ 1715 פרסם האפיפיור קלמנס האחד עשר את הבולה "אקס אילה דיא" (Ex Illa Die – "החל מיום זה") שבו גינה רשמית את הטקסים הסיניים, ואסר על הנוצרים הסיניים, להשתתף בטקסים בהם סוגדים לפולחן האבות ובטקסים קונפוציאניים רבים אחרים ולהשתמש במונחים "טְייֵנְג'וּ" או "שאנגדי" בהתייחס לאלוהים.
העונש על אי ציות לבולה היה נידוי מהקהילה.
המסמך האפיפיורי, אף על פי שכלל ויתורים למסורת הסינית, עורר משבר בסין, ומנע מהקתוליות בסין את ההיבטים הבסיסיים ביותר שאפשרו לה להתפשט.
הקיסר קאנגשי היה מזועזע מהמסמך, שאת השפה בה נכתב החשיב כשחצנית ופוגעת בכבודו ובסמכותו כקיסר.
המשבר איים על המשך קיומה של הקתוליות בסין ושליח אפיפיורי חדש הקרדינל מסאברבה (Mezzabarba) ביקר בבייג'ינג ב-1720, בניסיון לקרב את עמדות הצדדים.
העמדות המנוגדות בין הכס הקדוש, שהייתה לו הסמכות העליונה בענייני דוקטרינה על הנוצרים הסינים, לבין חצרו של הקיסר קאנגשי, שראה את ההוראות של האפיפיור כערעור על סמכותו כשליט העליון מטעם שושלת צ'ינג על כל הנתינים בסין, לא היו ניתנות לגישור.
ב-1721 הוציא הקיסר את הצו שאסר על קיום המיסיונים הנוצרים בסין.
החלטת הקיסר עצרה את התפשטות הנצרות בסין, והיא התחדשה רק לאחר מלחמת האופיום הראשונה במאה ה-19.
הקיסר קאנגשי עלה על כס השלטון בתקופה בה עדיין נאבקה שושלת צ'ינג החדשה על גיבוש כוחה בלב התוהו ובוהו שהתרחש בסין לאחר נפילת שושלת מינג והצליח לשכך את החששות וחוסר האמון של נתיניו באמצעות קידום התרבות הסינית, באמצעות צעדים פופולריים כמו קיצוץ במיסים, ובשישה מסעות לערים הדרומיות של נהר היאנגצה.
מסעות אלו, שבהם ביקר אישית את הפקידים שהיו אחראים על המנהל של אזורים אלו הרחוקים מהבירה, ידועים כ"מסעות לדרום" (南巡, בפין-יין Nánxún), והם הקנו לקיסר את פרסומו כאדם המקדיש את כולו לקיום חובותיו בממשל.
במקביל לדמות שהקרין, של שליט קונפוציאני נאור, ניהל קאנגשי במהלך 60 שנות שלטונו סדרה של מערכות צבאיות שמכולן יצא וידו על העליונה.
תוצאת חלק ממערכות אלו הייתה הרחבת גבולות האימפריה.
מערכות צבאיות אלו נמשכות בתקופת שלטונו של בנו, יונגג'נג ונכדו צ'יינלונג, תהליך שקבע את גבולותיה המודרניים של סין.
בתקופת שלטונו של קאנגשי התרחשו המפגשים הרשמיים הראשונים עם המעצמות האירופאיות, כפי שמשתקף בהסכם נרצ'ינסק ובמחלוקת הדוקטרינרית עם האפיפיור.
בהשוואה להישגים אלו ולהישגים בתחום התרבות והאמנות, ההתפתחות הכלכלית הייתה כישלון יחסי.
התוהו ובוהו שהשתרר בסין עם סיום שושלת מינג והקשיים שגרמה מלחמת האזרחים הממושכת כנגד שלושת הווסאלים הורגשו לאורך כל תקופת קאנגשי, והשיפור בתנאי המחיה של האוכלוסייה היה מזערי.
אך הביקורת החריפה ביותר שמשמיעים היסטוריונים כנגד קאנגשי היא חוסר יכולתו לפתור את סוגיית הירושה לאחר שהחליט לבטל את מינויו של יינגז'נג כיורש.
חוסר יכולתו של הקיסר לקבל החלטה העמידה את המדינה של שושלת צ'ינג על ספו של משבר חמור.
חוסר הוודאות לגבי הירושה נמשך עד ימיו האחרונים של קאנגשי.
לאחר שמת, הכריז בנו יִינְזג'ן כי נבחר ליורש והחל את תקופת השלטון בשם יונגג'נג.
המבוכה סביב מינוי זה הובילה לחשד של גזילת השלטון, חשד שלא התפוגג עד סיום כהונתו של הקיסר החדש.
קאנארג'ו (באיטלקית: Cannaregio) הוא אחד מששת רובעי העיר ונציה שבאיטליה.
השני בגודלו מבין הרבעים מבחינת שטחו, והגדול ברבעים מבחינת מספר תושביו.
שטח הרובע כולל גם את האי סן מיקלה – בית הקברות ההיסטורי של ונציה, הנמצא צפונית לרובע.
תעלת קאנארג'ו שימשה לכניסה העיקרית אל העיר ונציה ואל התעלה הגדולה מצפון, מכיוון איטליה, עד המאה ה-19, עת נבנה גשר הרכבת אל העיר.
ההתיישבות הראשונה באזור הרובע החלה במאה ה-11. אזור הביצה הרדודה יובש, ונחפרו התעלות שבאזור ובהן תעלת קאנארג'ו.
בשיאה של הרפובליקה של ונציה שימש האזור הסמוך לתעלה למגורי אצילי ונציה ועשיריה, ולאורך התעלה נבנו ארמונות רבים של האצילים.
בשנת 1516 הורו שלטונות העיר ליהודי ונציה לעבור לגור באזור מצומצם בתחום הרובע – הגטו של ונציה.
האזור תוחם בשערים שנסגרו מדי לילה, אולם במהלך היום הורשו היהודים לצאת מן הרובע ולעסוק במסחר.
בשל הצפיפות הרבה ברובע נבנו בו בניינים גבוהים בני 10 ואף 13 קומות.
ההגבלות על מגורי היהודים בוטלו רק לאחר כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1797.
בשלהי המאה ה-19, ולאחר חיבור העיר לרשת מסילות הברזל, נבנה רחוב רחב בשם "סטרדה נואובה" (Strada Nuova – "הרחוב החדש") כדי שישמש רחובה הראשי של העיר.
כיום, למעט אזור הגטו והרחוב הראשי, מרבית שטחי הרובע הם שטחי מגורים שלווים עבור תושבי ונציה, ולא אזורי תיירות ומלונאות.
ברובע נמצא פונטה דלה גולייה – גשר המקשר בין הסטרדה נואובה לבין תחנת סנטה לוצ'יה – תחנת הרכבת העיקרית של ונציה.
בסמוך נמצא הגטו של ונציה והקזינו של ונציה.
כמו כן נמצאות ברובע הכנסיות סנטה מריה דיי מיראקולי, מדונה דל'אורטו, סן קאנצ'אנו, סן ג'רמיה, סנט'אלוויזה, סן ג'ובאני כריזוסטומו די ונציה.
בצפון הרובע – מעגן סאקה דלה מיזריקורדיה, ולאורך התעלה הגדולה נבנו הארמונות קא' ד'אורו, פאלאצו ג'וסטי, פאלאצו לאביה וקא' ונדראמין קאלרג'י.
קאנדלאריה (בספרדית: Candelaria) היא עיירה ורשות מוניציפלית ספרדית באי טנריפה שבאיים הקנריים.
בעקבות טענות על הופעת מריה הקדושה במקום, הפכה העיירה לאתר צליינות פופולרי בקרב הנוצרים באזור.
נכון לשנת 2010, בעיירה כ-25 אלף תושבים.
מציין את הבתולה המבורכת של קאנדלאריה (הקדושה המגינה של האיים הקנריים).
מוקד המשיכה העיקרי של העיר נמצא במרכזה, הבזיליקה של קאנדלאריה, שהוא אחד מהמקומות הקדושים הקתוליים הגדולים ביותר של ספרד.
במקדש זה יש את פסל בתולה המבורכת של קאנדלאריה.
פעמיים בשנה, ב-2 בפברואר וב-14 וה-15 באוגוסט, חוגגים שם את חגה של הבתולה הברוכה של קאנדלאריה.
קאנדה (, באנגלית: Kannada) היא שפה ממשפחת השפות הדראווידיות.
מדוברת במדינת קרנאטקה שבדרום הודו, והיא אחת משתי השפות הרשמיות במדינה זו (השנייה היא אנגלית).
מספר הדוברים מוערך בכ-38 מיליון.
סדר המילים בתחביר הוא נושא-מושא-נשוא, שהוא התחביר הנפוץ בשפות דראווידיות.
בקאנדה שלושה מינים (זכר, נקבה, סתמי או נפוץ) ושני מספרים (יחיד ורבים).
שמות עצם מסווגים לפי "אנושי" ו"לא-אנושי", כמו בשפות דראווידיות אחרות.
שמות העצם האנושיים מסווגים לזכר ונקבה, ואילו שמות העצם הלא-אנושיים מסווגים כחסרי מין.
הכתב מכיל 49 אותיות פונטיות.
קאנו/קיאק הוא ענף ספורט הכולל תחרויות חתירה בסירות קאנו או קיאק.
פדרציית הקאנו הבין-לאומית (ICF) היא פדרציית הספורט המארגנת את התחרויות וקובעת את הכללים.
בישראל פועל איגוד הקיאקים בישראל.
תחרות הקאנו הראשונה נערכה בבריטניה ב-1866, ומאז 1936 זהו ענף אולימפי.
החתירה בקאנו נעשית באמצעות משוט בעל כף אחת, ונעשית בכריעה.
חותרי הקיאק משתמשים במשוט בעל שתי כפות, בכל אחד מקצותיו, והחתירה נעשית בישיבה.
חותרי הקאנו והקיאק מתחרים במספר סוגים של תחרויות, הבולטות שבהן:
תחרויות אלה נערכות בסירות קיאק וקאנו ליחידים, זוגות ורביעיות, למרחקים של 200 מ', 500 מ' ו-1,000 מ'.
התחרויות מתקיימות במסלול במים שקטים.
תחרויות סלאלום נערכות בקיאק ליחידים ובקאנו ליחידים ולזוגות.
המסלול כולל אשדות ומים לבנים, ועל החותרים לתמרן דרך נקודות מסוימות הקבועות בו, ולעיתים לחתור נגד הזרם.
תחרויות אלה נערכות במים שקטים, ואורכן נע בין קילומטרים ספורים למאות קילומטרים.
אורכו של המסלול הארוך ביותר שנערכות בו תחרויות, טקסס ווטר ספארי, הוא 420 ק"מ.
פולו קאנו - משחק המבוסס על משחק הפולו ובו מתמודדות זו מול זו שתי קבוצות שבכל אחת מהן חמישה חותרים.
במשחקים האולימפיים נערכות תחרויות ספרינט וסלאלום.
תחרויות הספרינט נערכו לראשונה באולימפיאדת ברלין (1936) (לנשים באולימפיאדת לונדון (1948)).
תחרויות הסלאלום נערכו לראשונה באולימפיאדת מינכן (1972), ולאחר הפסקה של 20 שנה, הפכו לחלק מהמשחקים מאז אולימפיאדת ברצלונה (1992).
נשים התחרו בקיאק בלבד ומאולימפיאדת טוקיו (2020) נשים מתחרות גם בקאנו.
לאורך השנים המדינות הבולטות בענף היו ברית המועצות (51 מדליות, מהן 29 מדליות זהב), גרמניה (55 מדליות מהן 25 מדליות זהב) והונגריה (71 מדליות מהן 19 מדליות זהב).
החל מאולימפיאדת לונדון (2012) מתחרים הגברים במקצי ספרינט ל-200 מטר במקום במקצים ל-500 מטר שהיו נהוגים מאז אולימפיאדת מונטריאול (1976).
הייצוג הישראלי בענף הקיאק במשחקים האולימפיים
את ישראל ייצגו לאורך השנים שישה חותרי קיאק, בחמש אולימפיאדות שונות.
להישג הגבוה ביותר הגיע מיכאל קולגנוב, שזכה במדליית ארד באולימפיאדת סידני (2000).
קאנו טאניו (ביפנית: 狩野 探幽; ) נחשב לצייר החשוב ביותר בזמנו ביפן.
טאניו נודע בסגנון ציור אלגנטי ומעודן ובשליטה במגוון נרחב של שיטות ונושאים בציור היפני.
הוא הוביל את אסכולת קאנו, סדנת ציור מובילה אשר שימשה כספק האמנות הרשמי של שוגונות טוקוגאווה.
סגנונו ויצירתו השפיעו לאורך כל תקופת אדו.
טאניו צייר במגוון טכניקות כגון ציורי דיו ויאמטו-א, על מגוון פורמטים כגון: דלתות הזזה וקירות, מגילות אופקיות, ומגילות תלויות, וסגנונו נחשב אלגנטי ומרשים.
טאניו התפרסם במיוחד בזכות פרויקטים רחבי היקף בטירות השוגונים, כגון ציורי הקיר בטירת ניג'ו (אנ'), בטירת נגויה, ועיצוב המאוזולאום לטוקוגאווה איאיאסו בניקו.
טאניו נולד בקיוטו למשפחת קאנו – שושלת חשובה של ציירים יפניים, שניהלה סדנת אמנות מובילה ופעלה כמעין אקדמיה מרכזית לציור ביפן.
סבו היה קאנו אייטוקו (אנ') – ששרת את המנהיג הצבאי טויוטומי הידיושי.
אביו היה הצייר קאנו טקנובו, ואימו בת לדאימיו סאסה נארימסה, ואסל של אודה נובונאגה.
מסופר כי החל לצייר בגיל 4, ובגיל 12 כבר החל לצייר עבור השוגון, ובגיל 15 קיבל מינוי כצייר רשמי של שושלת טוקוגאווה.
בתפקיד זה היה ממלא הזמנות לעיצוב חדרי טירות ויצירת תמונות עבור משפחות סמוראים בכל רחבי יפן.
בשנים 1643 – 1646 טאניו ניהל את הקמת המאוזוליאום המרהיב לשוגון טוקוגאווה איאיסו בניקו.
ב-1640 הפך לנזיר בודהיסטי, אך המשיך בפעילות אמנותית.
טאניו הלך לעולמו ב-1672 באדו.
טאניו חתום על מגוון גדול של ציורי קיר, עיצובים ססגוניים, ציורי דיו וקליגרפיה.
בין יצירותיו הידועות שנותרו עד היום וממשיכות לפאר אתרי תיירות ביפן עד היום ניתן למנות את המאוזוליאום בניקו, טירת נגויה וטירת ניג'ו.
עיטורי הטירות כללו ציורי קירות ופרגודים מתקפלים עם תיאורים של עצים, פרחים, חיות ועופות, לרוב על רקע מוזהב.
משיכות המכחול של טאניו נחשבות מאופקות ועוצמתיות, בהמשך ליצירותיו של הצייר היפני סשו טויו (אנ') וציירים סיניים, ציוריו מותירים אזורים רבים לא מצוירים במטרה ליצור תחושת עומק וחלל.
בציורי הקיר ובפרגודים, נהג למלא את החלל הזה באבקת זהב או בעלי זהב – טכניקה שמותירה רושם עוצמתי ואלגנטי.
הוא חתום גם על יצירות רבות בסגנון יפני כגון דפי אלבום עם תמונות משוררים, ומגילות סיפורים.
בנוסף, עסק בטקס תה בסגנון המאסטר קובורי אנשו.
כצייר ידוע עסק גם באותנטיקציה של ציורים, והותיר אחריו סקיצות של אוספי אמנות מרחבי יפן שאבדו במהלך ההיסטוריה.
משום כך אוסף הרישומים שלו מהווה גם מקור היסטורי חשוב ללימוד תולדות האמנות.
העתקת ציורים של טאניו כדרך לאימון ציירים בתחילת דרכם הייתה פרקטיקה נפוצה באסכולת קאנו, ומשום כך השפעתו הייתה עצומה גם דורות לאחר מותו.
קאנדי (בסינהלית: මහ නුවර (מאהה נווארה); בטמילית: கண்டி) היא עיר במרכז סרי לנקה, ובירת המחוז המרכזי.
היא שימשה כבירתה של ממלכת קאנדי (1469-1815) ומהווה מרכז דתי ותרבותי, נמצא בה מקדש השן, אחד המקדשים הבודהיסטיים החשובים בעולם.
בשנת 2012 התגוררו בה כ-125 אלף תושבים, והיא הייתה העיר השישית בגודלה במדינה, והגדולה ביותר מחוץ למטרופולין של הבירה קולומבו.
ב-1988 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית.
העיר נוסדה ככל הנראה בתקופת שלטונו של ויקראמאבאהו השלישי מלך גאמפולה (1357-1374).
מלכה הראשון של ממלכת קאנדי, סנה סמאתה ויקראמבאהו החליט להקים במקום את בירתו, בעת שהממלכה הצעירה הייתה תחת חסותה של ממלכת קוטה.
למעט אפיזודה קצרה בתקופת שלטונו של ראג'אסינהה הראשון (1592-1581, המשיכה העיר לשמש כבירת הממלכה.
המלך שבא אחריו, וימאלאדהארמאסורייה הראשון (Vimaladharmasuriya) שב לעיר, ואף הדף שתי התקפות של הפורטוגלים שניסו לכובשה.
בכך, הייתה לממלכה היחידה על האי שלא נפלה בידי הפורטוגזים.
לווימאלאדהארמאסורייה הייתה השפעה מכרעת על האי כולו, כאשר אימץ את הבודהיזם.
הוא אף הביא לקאנדי את שרידי השן של הבודהה, והקים ב-1595 את מקדש השן בו היא נמצאת.
ב-1638 חתם רג'סינגה השני על הסכם עם ההולנדים, לפיו ישתפו פעולה מול הפורטוגזים, ולאחר סילוקם מהאי תשמור קאנדי על עצמאותה ותקבל את השליטה באזור החוף הפורטוגלי, ואילו הולנד תיהנה משליטה בסחר ובייצוא מהאי.
ב-1656 הסתיימה המערכה מול הפורטוגלים בסילוקם מהאי, ואולם ההולנדים לא עמדו בחלקם בהסכם, והמשיכו לשלוט באזור החוף.
ב-1761 הצליח המלך קיטרי סרי ראג'אסינהה לכבוש מידי ההולנדים את מרבית אזור החוף (למעט העיר נגומבו.
במתקפת נגד ב-1763 השיבו ההולנדים את שליטתם בחוף, אך נכשלו בניסיונם לכבוש את קאנדי עצמה, לאחר שהוכרעו בידי מחלות, החום ולוחמה זעירה שנקטו נגדם לוחמים קאנדיאנים שהסתתרו ביערות הסובבים את העיר.
ב-1765 הצליחו לבסוף לכבוש את העיר, אך מלחמת התשה שנוהלה נגדם לאחר מכן הביאה אותם לסגת מהעיר ולחתום על הסכם שלום ב-1766.
ב-1796 השתלטה האימפריה הבריטית על המושבות ההולנדיות, ובהן ציילון, כתוצאה מהמלחמות הנפוליאוניות.
ב-1803 ניסו הבריטים לכבוש את קאנדי, אך נהדפו.
בסופו של דבר נפלה העיר בידי הבריטים ב-10 בפברואר 1815, כמעט ללא התנגדות, ובכך הקיץ הקץ על הממלכה כולה.
המלך סרי ויקראמה ראג'אסינהה נלקח בשבי, והעביר את שארית חייו בכלא במצודת ולור בטאמיל נאדו שבדרום הודו.
ב-2 במרץ אותה שנה חתמו אצילי העיר על האמנה הקאנדיאנית, בה הכירו במלך אנגליה כמלכם, וקאנדי הוגדרה כשטח חסות בריטי.
בתקופת שלטונם גילו הבריטים שהאזורים ההרריים של סרי לנקה, ובהם אלו של קאנדי, טובים לגידול תה, והקימו תעשיית תה ענפה.
מאחר שהתושבים המקומיים סירבו להיות מועסקים במטעי התה, הביאו הבריטים מאות אלפי טמילים מהודו לעבודה במטעים.
במהלך השלטון הבריטי, פרצו שתי מרידות באזורי ממלכת קאנדי, האחת ב-1817 (מרד אובה) והשנייה ב-1848 (מרד מטאלה), אך שתיהן נכשלו.
בעוד שמרד אובה הונהג בידי האצולה הקאנדיאנית ששאפה לחזור לימי הממלכה, מרד מטאלה נשא אופי עממי יותר, ונבעה מהמסים הכבדים שהטילו עליהם הבריטים.
עם הגיעם לאי, הפכו הבריטים את קולומבו לבירתם, וכתוצאה מכך התפתחה עיר זו, בעוד קאנדי מאבדת מחשיבותה.
גם לאחר עצמאות סרי לנקה ב-1948, הייתה קולומבו לבירתה של המדינה החדשה.
קאנדי שוכנת בגובה של 465 מטרים מעל פני הים, בין רכס נאקלז לרכס הנתאנה.
בתחומי העיר נמצא אגם קאנדי, אגם מלאכותי שנחנך ב-1807. בסמוך לגדה הצפונית של האגם מצויים מקדש השן ומרבית מבני הממשל החשובים.
בהרים שצפונית-מזרחית לאזור זה, גם כן בתחומי העיר, נמצאת שמורת הטבע אודוואטאקלה (Udawattakelle).
האקלים בקאנדי הוא אקלים יער גשם טרופי.
עקב גובהה היחסי ביחס לרוב חלקי האי, מזג האוויר בה גם חם פחות ביחס למרביתו.
עונות המונסון נמשכות בין מאי ליולי ובין דצמבר לינואר.
מרבית תושביה של קאנדי הם סינהלים, אך יש בה גם מיעוטים אחרים.
בשנת 2007 הייתה החלוקה בעיר כלהלן:
מקדש השן הוא אחד המקדשים הבודהיסטים החשובים בעולם.
המקדש נבנה ב-1595 עבור שרידי השן של בודהה.
למקדש יש גם חשיבות לאומית, פרט לחשיבות הדתית, מאחר שעל פי המסורת המקומית, מי שמחזיק בשן של בודהה שולט בסרי לנקה כולה.
משכך, היה המקדש יעד אסטרטגי עבור הנמרים הטמילים במהלך הסכסוך הסינהלזי-טאמילי.
ב-1989 אירע במקום פיגוע ירי בו נהרגו מספר בני אדם, ובפיגוע התאבדות שבוצע ב-1998 נהרגו 17 בני אדם ונזק נגרם למקדש.
הארמון המלכותי של קאנדי שימש את מלכי קאנדי עד שהאחרון שבהם הודח בידי הבריטים ב-1815. בעבר, כלל מתחם הארמון גם את מקדש השן.
חלק ממנו מכיל את המוזיאון הלאומי של קאנדי.
הגנים הבוטניים המלכותיים בפראדנייה שוכנים כ-5 ק"מ ממערב למרכז העיר.
הם משתרעים על פני 0.59 קמ"ר, מכילים למעלה מ-4,000 צמחים, ומדי שנה פוקדים אותם כ-2 מיליון מבקרים.
קאנדי ממוקמת כמעט במרכזה של סרי לנקה, והיא מהווה צומת דרכים חשוב.
כביש A1 מחבר אותה עם הבירה קולומבו, כביש A9 עם ג'אפנה, כביש A10 עם קורונגאלה ופוטאלאם וכביש A26 עם מזרח האי.
רכבות מחברות את העיר לקולומבו ולבאדולה.
חברת סרי לנקן איירטקסי מפעילה טיסות לקולומבו במטוסי דה הבילנד קנדה דאש 6 טווין אוטר ממנחת.
ממשלת סרי לנקה אישרה תוכנית להקמת שדה תעופה בסמוך לעיר בשנת 2011, ואולם נכון ל-2014 הקמתו טרם החלה.
קאנג הכובש הוא דמות בדיונית של נבל-על נוסע בזמן המופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Avengers #8 מספטמבר 1964, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
קאנג הכובש הוא האלטר אגו של נתניאל ריצ'רדס, צאצא של נתניאל ריצ'רדס המקורי - אביו של ריד ריצ'רדס.
ציר הזמן של קאנג נקבע כך: תחילה איירון לאד הצעיר, לאחר מכן ראמה-תות, בהמשך קנטוריון הארגמן וקאנג, ולבסוף אימורטוס.
גרסאות שונות של קאנג הכובש הופיעו במספר סדרות אנימציה, ביניהן אוונג'רס: סדרת האנימציה, כמו גם בסרט המצויר הנוקמים: דור ההמשך.
דמותו של קאנג הכובש מדורגת במקום ה-65 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.
קאנג הוא נוסע בזמן מהמאה ה-31, אשר השתמש בטכנולוגיה של ויקטור וון דום למסע בזמן.
במצרים, הוא התחזה לראמה-תות כדי להפוך את עין סאבח נור ליורשו.
ארבעת המופלאים נתקלו בגרסתו כראמה-תות מהמאה ה-31, ואילו האוונג'רס נתקלו בו כקאנג הכובש והביסו אותו.
הוא נחל מספר תבוסות, אולם נודע ככובש גדול לאחר שכבש את אימפריות הבאדון והשי'אר.
קאנג נתקל בגרסה נוספת של עצמו מהעתיד, אימורטוס.
בין היתר, קאנג נאבק באוונג'רס: קפטן אמריקה, ספיידרמן ותור.
לאחר מכן, מושפע מהאוונג'רס, קאנג בנה עותק של הלפיד האנושי המקורי, ששימש את אולטרון לבניית ויז'ן.
קאנג המשיך להיות מעורב בקרבות נגד גיבורים מהמאה ה-20; תוכניתו לכבוש את העולם באמצעות מסע בזמן למלחמת העולם הראשונה סוכלה על ידי הענק הירוק, ותוכנית ללכוד את האוונג'רס סוכלה על ידי ספיידרמן, הלפיד האנושי והבלתי-אנושיים.
היחסים בין קאנג לאימורטוס התחממו, עד שנעשו בעלי ברית זמניים.
עם זאת, קאנג בגד באימורטוס, כלא אותו ויצר את לגיון האל-מתים הראשון.
הוא חזר ליקום מארוול בחיפוש אחר המדונה השמיימית, אך כאשר נתקל במנטיס, נאלץ להיאבק באוונג'רס פעם נוספת.
אימורטוס שוחרר על ידי האוונג'רס, אשר נעשה שינוי קיצוני באישיותו.
דבר זה הוכח כאשר נכח בחתונותיהם של מנטיס ואמן החרבות, ומנגד של ויז'ן ומכשפת השני.
קאנג הובס פעם נוספת, אם כי אמן החרבות נהרג בקרב נגדו.
הוקאיי רדף אחרי קאנג באמצעות מכונת הזמן של דוקטור דום, והשניים נלחמו במערב הישן.
באמצעות אימורטוס, תור ומונדרגון הצטרפו לקרב.
קאנג השתמש בכמות אנרגיה גדולה כדי להביס את תור, אך האנרגיה התגלתה כמוגזמת מדי עד כדי פיצוצו של קאנג.
מכיוון שהוא נוסע בזמן, מותו של קאנג לא היה ודאי, ומתגלה בתחילת המלחמות הסודיות שקאנג בחיים.
הוא נהרג, הפעם על ידי אולטרון ובפקודתו של דוקטור דום.
לאחר מכן, מתברר כי לאור העובדה כי נסע בזמן פעמים רבות כל כך, נוצרו מספר קאנגים פגומים.
הגרסאות היציבות של הנבל התאגדו ביחד על מנת להרוג את הגרסאות החלשות יותר, וכשהאוונג'רס נגררו לסכסוך, הם הביסו את כל הקאנגים פרט לאחד בעזרת אימורטוס.
הקאנג ששרד נשלח למימד הלימבו.
התברר כי עוד קאנג שרד, והוא חבר אל "מועצת הקאנגים חוצי הזמן" - קבוצת חייזרים המתחזים לקאנג כדי להשיג את הנשק האולטימטיבי של גזע השמימיים.
גרסה זו של קאנג התייחסה לעצמה כפרד, נתקל באוונג'רס כאשר ניסו לעצור את נביולה (למעשה אשתו של קאנג, ראבונה רנסלאייר).
פרד נשרף על ידי הלפיד האנושי, כשהיה בשליטתה של נביולה.
מאוחר יותר, קאנג מופיע כבעל ברית של דוקטור דום כשהלה ניסה לגנוב את יהלומי האינסוף.
קאנג הופיע פעם נוספת כשלכד את ויז'ן, ונאבק בו זמנית באוונג'רס ובאויבו החדש - טרמינטריקס - המתגלה כאשתו.
בעקבות תקרית עם תור, טרמינטריקס הציבה את קאנג בהקפאה קריוגנית, ושימשה כיורשת האימפריה שלו.
עם זאת, האימפריה של קאנג הותקפה על ידי הישות "אליות", מה שגרם לטרמינטריקס לקרוא לאוונג'רס ולהפשיר את קאנג.
לאחר מכן, קאנג השמיד את מועצת הקאנגים חוצי הזמן.
היריבות בין קאנג לאימורטוס הגיעה לשיאה ב"מלחמת הגורל", שבה קאנג האמין כי הוא חופשי להכריע את גורלו ולא יהפוך לאימורטוס.
לאחר שזייף את מותו מספר פעמים, אימורטוס פנה אל שומרי-הזמן כדי לסייע לאוונג'רס, ונהרג.
עם זאת, כאשר השומרים ניסו להפוך את קאנג לאימורטוס, אימורטוס הופיע כיצור נפרד.
הוא גאל את קאנג מיעודו, וקאנג הרג את השומרים.
קאנג ובנו, מרקוס קאנג השלושה-עשר, החליטו לצאת למסע ביחד - שושלת קאנג.
הם כבשו את כדור הארץ, אם כי האוונג'רס וטריו ההבנה הרסו את מעוז ההתקפה שלהם.
קאנג הציל חלק מהבסיס באמצעות שדה-הכוח שבחליפה שלו, אם כי הנזק שנגרם לבסיס נעשה בלתי הפיך.
הוא נאבק בקפטן אמריקה, קבע כי זה יהיה כבוד גדול להפסיד לאויב כזה, ואכן הובס ונעצר.
הוא ידע כי הוא יוצא להורג על פשעיו, אך חיכה - בעליצות - למשפטו, שמח שבנו ימשיך את מורשתו.
במהלך המלחמה, מרקוס סייע לציפור מלחמה, וקאנג היה מוכן להתעלם מזה - כל עוד בנו ימשיך את מורשתו.
עם זאת, כשחולץ, קאנג דקר את בנו בחזהו בטענה שהוא לא יסבול בוגדים במחנהו.
הוא הוביל את תאומי אפוקליפס - בניו של אנג'ל - לציר הזמן הנוכחי, הקים את חיל קרונוס על מנת להציל את המולטי-יקום, ונעשה אויב של האוונג'רס המופלאים.
קאנו/קיאק הוא ענף במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת ברלין (1936).
הענף כולל תחרויות בסירות קאנו ובסירות קיאק, הנבדלות זו מזו בשיטת החתירה.
החתירה בקאנו היא באמצעות משוט בעל כף אחת, ונעשית בכריעה.
התחרויות כוללות תחרויות במסלולי סלאלום במים לבנים או תחרויות ספרינט במים שקטים, והן כוללות מקצים ליחידים, לזוגות ולרביעיות.
התחרויות הראשונות באולימפיאדת ברלין (1936) כללו מסלולים במים שקטים בלבד.
תחרויות הקאנו כללו מסלולים לזוגות וליחידים ל-1,000 מטר ומסלול לזוגות ל-10,000 מטר.
תחרויות הקיאק כללו מסלולים ליחידים ולזוגות ל-1,000 ול-10,000 מטר.
באולימפיאדת לונדון (1948) נוסף מסלול קאנו ליחידים ל-10,000 מטר.
בנוסף, נשים החלו להתחרות בענף, בקטגוריה אחת בלבד, 500 מטר ליחידות בקיאק.
באולימפיאדת רומא (1960) נוסף עוד מקצה קיאקים לנשים - 500 מטר לזוגות.
כן נערך באופן חד-פעמי מרוץ שליחים בקיאק, של 500X4 מטרים.
באולימפיאדת טוקיו (1964) נוסף עוד מקצה 1,000 מטר בקיאק לרביעיות גברים.
באולימפיאדת מינכן (1972) נערכו לראשונה תחרויות במסלול סלאלום.
תחרויות הגברים כללו קאנו ליחידים ולזוגות וקיאק ליחידים, ולנשים כללו קיאק ליחידות.
התחרויות נערכו באופן חד-פעמי, ולא נכללו באולימפיאדות הבאות.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) נוספו תחרויות לגברים במסלול 500 מטר, שנערכו גם בשמונה האולימפיאדות שלאחר מכן.
ארבע התחרויות כללו מסלולים בקאנו ובקיאק, ליחידים ולזוגות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) נוספה תחרות קיאק שלישית לנשים, 500 מטר לרביעיות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) הונהגו מחדש תחרויות הסלאלום, 20 שנה לאחר הפעם היחידה בהן נערכו, ובאותה מתכונת בהן נערכו במינכן.
השינוי המשמעותי האחרון אירע באולימפיאדת לונדון (2012), אז בוטלו כל ארבעת מקצי ה-500 מטר לגברים שנוספו במונטריאול, ובמקומם החלו מרוצים ל-200 מטרים, בקיאק ליחידים ולזוגות, ובקאנו ליחידים.
גם לנשים נוסף מקצה של 200 מטרים בקיאק, ליחידות בלבד.
מאז אולימפיאדת לונדון (2012), נערכות במסגרת הענף 16 תחרויות:
סלאלום ספרינט 200 מטר ספרינט 500 מטר ספרינט 1000 מטר קאנו יחידים + + + קאנו זוגות גברים + + קיאק יחידים + + + קיאק זוגות גברים + + קיאק רביעיות גברים + קיאק יחידות + + + קיאק זוגות נשים + קיאק רביעיות נשים +
בתחרויות הסלאלום מתחרים החותרים נגד השעון.
בשלב המוקדמות, כל חותר מבצע את המסלול פעמיים, והתוצאה הטובה ביותר שלו היא זו שנחשבת.
12 החותרים המהירים ביותר בקאנו ו-15 החותרים המהירים ביותר בקיאק (חישובי הזמנים כוללים גם נקודות עונשין) מעפילים לחצי הגמר, בו הם מקבלים הזדמנות אחת.
בשלב חצי הגמר, 8 החותרים המהירים ביותר בקאנו ו-10 החותרים המהירים ביותר בקיאק מעפילים לשלב הגמר, שגם בו כל אחת מהם מתחרה פעם אחת.
בתחרויות הספרינט ל-200 מטרים בקאנו ול-200 ו-500 מטרים בקיאק לנשים, מתחרים החותרים זה מול זה.
בשלב המוקדמות נערך מספר מקצים בהתאם למספר המשתתפים.
לחצי הגמר מעפילים 24 חותרים, המתחרים ב-3 מקצים נפרדים.
שני הראשונים בכל מקצה, ושני בעלי הזמנים המהירים ביותר שלא סיימו בשני המקומות הראשונים, מעפילים לשלב הגמר.
8 החותרים שהשיגו את התוצאות הבאות בטיבן מתחרים בגמר ב' על מקומות 9 עד 16.
ביתר תחרויות הספרינט ליחידים, וכן בתחרות זוגות הנשים ל-500 מטרים, מעפילים לחצי הגמר רק 16 חותרים, המתחרים בשני מקצים.
ארבעת הראשונים בכל מקצה מעפילים לשלב הגמר, והאחרים מתמודדים בגמר ב' על מקומות 9 עד 16.
בתחרויות הספרינט לזוגות גברים רשאי להשתתף זוג אחד מכל מדינה, ומספר המתחרים קטן יותר.
בחצי הגמר מתחרים 10 זוגות, 5 בכל מקצה.
בחלק מהמקצים, שלושת הראשונים בכל אחד מהם מעפילים לשלב הגמר, ובחלק מהם ארבעת הזוגות הראשונים בכל אחד מהם מעפילים לשלב הגמר.
בשיטה הראשונה, ארבעת הזוגות הנותרים מתחרים בגמר ב' על מקומות 7 עד 10, ובשיטה השנייה, מתחרים בגמר ב' גם הזוגות שהודחו בשלב המוקדמות.
בתחרויות הרביעיות מעפילות 8 רביעיות לחצי הגמר.
בשלב זה נערך מקצה אחד בלבד, ולשלב הגמר מעפילות 5 רביעיות (נשים) או 6 רביעיות (גברים).
לא נערך גמר ב', ובמקומות 6 עד 8 לנשים, או 7–8 לגברים, מדורגות הרביעיות לפי התוצאה שהשיגו בשלב חצי הגמר.
לאורך השנים זכו חותרי קאנו וקיאק מ-46 מדינות שונות במדליות אולימפיות.
בתקופה בה ברית המועצות הייתה קיימת והשתתפה במשחקים האולימפיים, הדומיננטיות שלה בענף הייתה כה גדולה, עד כי חלפו 6 אולימפיאדות לאחר התפרקותה בטרם הצליחה גרמניה לחלוף על פניה ולתפוס את מקומה בראש טבלת המדליות.
לפחות באופן מתמטי, להונגריה יש סיכוי לעבור אותה באולימפיאדת טוקיו (2020).
חותרי קאנו וקיאק ישראלים במשחקים האולימפיים
שישה חותרי קאנו וקיאק ייצגו את ישראל בחמש אולימפיאדות: אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) וארבע האולימפיאדות שנערכו בין 1996 ל-2008. להישג הגבוה ביותר הגיע מיכאל קולגנוב, שזכה במדליית ארד באולימפיאדת סידני (2000) בתחרות הספרינט לקיאקים ל-500 מטר.
הקאנון של פוליקליטוס - קאנון (מיוונית עתיקה : κανών "כלל", "דגם"; מערבית : قانون: "חוק").
באמנות יוון העתיקה המונח קאנון משויך לפסל דוריפורוס - נושא הרומח של פוליקליטוס מהמאה החמישית לפני הספירה.
הפסל היווני פוליקליטוס אשר פעל במאה החמישית ותחילת המאה הרביעית לפנה"ס, תרם רבות לאמנות הקלאסית.
אחת מהבולטות בתרומותיו הייתה יצירת הפסל דוריפורוס או נושא הרומח.
מטרתו של פוליקליטוס הייתה לפסל פסל קנוני שימחיש את יחסי הפרופורציה המתמטיים בין אברי הגוף.
בשל כך החליט לפסל את נושא הרומח במנח כיאסטי - קונטרה פוסטו, במצב שבין עמידה להליכה, שמציג את הגוף באיזון דינאמי שבין הרפוי למתוח במטרה ליצור את "המושלם" כראות עיניו.
נושא הרומח גיבש את נוסח הפיסול של אמנות התקופה הקלאסית, תקופה שעסקה רבות בתיאור אנטומי של הגוף ותיאור תנוחת גוף טבעית ביצירות.
הפסל הביא לתביעתם של כללים לתיאור גוף האדם.
בשל כל אלו לימים הפכה היצירה משמה הראשוני נושא הרומח ל"קאנון של פוליקליטוס".
שם שהעניק לפסל פופוליזם, תהודה וסמל לקאנון בתחום האמנות.
לפי ההיסטוריון ומייסד תחום חקר תולדות האמנות בישראל משה ברש, סוגיית הפרופורציה של דמות האדם היוותה עבור פוליקליטוס בעיה שיש לפתור והייתה מוקד עולמו האמנותי.
בבעיה זו טמונים ההיבטים העיקריים של יצירת הפסל ושל היצירה הקלאסית בכללותה.
הפרופורציה כשלעצמה הייתה בעלת מעמד מרכזי בעולם הרוחני של יוון הקלאסית.
המונחים פרופורציה, סימטריה, מידה והרמוניה היו מן המוקדים המהותיים של התרבות היוונית בתקופה הקלאסית.
למעשה, סוגיית הפרופורציה היוותה עבור התרבות היוונית העתיקה את אחד הסודות הכמוסים ואחד הכוחות הגדולים של היקום במשך אלף שנים.
הקאנון של פוליקליטוס מעוגן בתפיסותיהם של פילוסופים קלאסיים הגורסים כי ה"יפה" אינו שרוי באלמנטים עצמם, אלא ביחסים ביניהם, בפרופורציות שלהם.
משמע - על מנת שדבר כלשהו יקרא בפינו יפה, עליו להיות פרופורציונלי.
יש לציין כי לפי ברש נושא הרומח חושף אמיתות פנימיות של פוליקלטוס על אף הקושי לקבוע את האותנטיות ההיסטורית של תפיסתו.
קאנג פן-סוק (21 באפריל 1892 – 31 ביולי 1932) הייתה אמו של מנהיג קוריאה הצפונית קים איל-סונג, וסבתא רבתא של המנהיג הנוכחי של צפון קוריאה, קים ג'ונג-און.
היא הייתה אקטיביסטית בפעילותה לעצמאות קוריאה ופוליטיקאית קומוניסטית.
יום הזיכרון שלה נערך ב-21 באפריל בצפון קוריאה, כאשר טקס הנחת זר מתקיים באתר המהפכה "שילגול", במקום בו הייתה בעבר העיירה "שילגול - רי" וכיום מחוז של פיונגיאנג.
בקוריאה הצפונית, קאנג פן-סוק מכונה "אם האומה" או "האמא של קוריאה".
שני התארים משותפים עם אמו של קים ג'ונג-איל, קים ג'ונג-סוק.
עם זאת, החל משנות ה-60 המאוחרות, קאנג פן-סוק הייתה בת משפחת קים הראשונה שזכתה לפולחן אישיות משל עצמה, כדי להשלים את פולחן האישיות של בנה.
ב-1967 רודונג סינמום (שופרה של מפלגת הפועלים של קוריאה) שיבח אותה בתור "האמא של כולם".
באותה שנה הליגה לנשים דמוקרטיות יזמה קמפיין בשם "למידה מתוך דמותה גברת קאנג פן-סוק".
נכתב לכבודה שיר שנקרא "האמא של קוריאה" כמו גם הגיוגרפיה עליה, שנקראת גם כן אמא של קוריאה (1968).
תחרויות הקאנו/קיאק באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) התקיימו בפוארטו מדרו בין התאריכים ה-12 באוקטובר עד ה-16 באוקטובר 2018. התחרויות הורכבו מתחרויות נפרדות לקאנו ליחיד ולקיאק ליחיד בחלוקה מגדרית.
לכל סוג סירה התקיימו שני סוגי מרוצים: ספרינט וסלאלום.
ההעפלה לתחרויות היא אישית והמכסה ניתנת לוועד האולימפי המקומי ולא לספורטאי.
בנוסף, כל חברי הנבחרת נדרשים להיות בני 16 עד 18, בזמן המשחקים (תאריך הלידה בין ה-1 בינואר 2002 ל-31 בדצמבר 2003).
הוועד האולימפי הבינלאומי ופדרציית הקאנו הבינלאומית סיכמו כי כל ועד אולימפי מקומי מורשה לשלוח עד 4 ספורטאים, 2 ספורטאים לכל מגדר וספורטאי לכל סוג סירה.
29 מכסות חולקו לכל מגדר בתחרות העפלה עולמית שנערכה בברצלונה.
המכסות חולקו באופן יחסי לכל יבשת בהתאם לחלוקה הבאה: בקאנו חולקו 14 מכסות - מכסה בודדת לאפריקה, 3 מכסות לאסיה, 3 מכסות לאמריקה, 6 מכסות לאירופה ומכסה בודדת לאוקיאניה; בקיאק חולקו 15 מכסות - 2 מכסות לאפריקה, 3 מכסות לאסיה, 3 מכסות לאמריקה, 6 מכסות לאירופה ומכסה בודדת לאוקיאניה.
2 מכסות לכל מגדר חולקו בהקצאה עולמית, מכסה לכל סוג סירה.
המדינה המארחת, , קיבלה סך הכל 2 מכסות, אחת לכל מגדר.
אם מדינה לא תעשה שימוש במכסה שהוקצה לה, המכסה תחולק מחדש למדינה המדורגת הבאה מאותה יבשת בהתאם לתוצאות של תחרות העפלה העולמית.
אם לא תהיה מדינה מאותה יבשת שזכאית להקצאה, המכסה תחולק מחדש למדינה המדורגת הבאה בתור בהתאם לתוצאות תחרות העפלה העולמית.
תחרות העפלה תאריך מדינה מארחת יבשת כמות מכסות מדינה מעפילה נערים מדינה מעפילה נערותהמדינה המארחת 0/1 תחרות העפלה עולמית לשנת 2018 12 - 15 באפריל 2018 ברצלונה אפריקה 1 אמריקה 3 אסיה 3 אירופה 6 אוקיאניה 1 הקצאה עולמית 1 סך הכל 15/16
תחרות העפלה תאריך מדינה מארחת יבשת כמות מכסות מדינה מעפילה נערים מדינה מעפילה נערותהמדינה המארחת 0/1 תחרות העפלה עולמית לשנת 2018 12 - 15 באפריל 2018 ברצלונה אפריקה 2
אמריקה 3 אסיה 3 אירופה 6 אוקיאניה 1 הקצאה עולמית 1 סך הכל 16/17
הקאנון (באלבנית: Kanun) הוא מערך חוקי התנהגות אלבניים מסורתיים המתחלק ל-13 קבוצות חוקים לפי נושאים: כנסייה, משפחה, נישואים, בית, טובים, בעלות, עבודה, העברת בעלות, הבטחות, נזקים, עבירות על החוק, חוק משפטי, יוצאים מן הכלל.
הקאנון הועבר מפה לפה עד המאה ה-19, כאשר Shtjefën Gjeçovi העביר אותו לנוסח כתוב.
לפי המסורת האלבנית הקאנון נוסח על ידי האציל האלבני Lekë Dukagjini במאה ה-15 וחל על שבטי צפון אלבניה וקוסובו.
מאוחר יותר חלו שינויים בחוקים והם קוימו עד המאה העשרים.
הקאנון קבע בפרטי פרטים את ההתנהלות בנקמות דם, איך קובעים מי המטרה, סדר הקדימות בין הגברים של המשפחה יריבה, איך יכול מי שנקבע כמטרה להתחמק וכדומה.
בתקופת השלטון הקומוניסטי ניסו לשרש מנהגים אלה.
אחרי התפרקות השלטון הקומוניסטי, כשהשלטון והמשטרה נתפסו כלא יעילים, התחילו לשוב למנהגי הקאנון, אך חלק גדול ממנו נשכח.
הבסה (אלבניה) מתייחס לפרק "הבטחות" שבקאנון.
ג'ובאני אנטוניו קאנאלֶה (באיטלקית: Giovanni Antonio Canale; 28 באוקטובר 1697 – 19 באפריל 1768), המוּכּר בכינויו קאנאלטו (Canaletto), היה צייר איטלקי שהתפרסם בציורי הנופים העירוניים של ונציה, לונדון ורומא.
קאנאלטו החל את דרכו כשוליה בסדנה המשפחתית.
ב-1717 עבר עם אביו לרומא לציור התפאורות לאופרות של אלסנדרו סקרלטי, ושם התוודע לסוּגת הוודוטה והעדיף לצייר נופים עירוניים, בניינים ושרידי מונומנטים היסטוריים.
ב-1720 חזר לוונציה והתקבל לגילדת הציירים.
קאנאלטו נמנה עם תלמידיו של לוקה קרלוואריס ובהשראתו התרכז בתיאורים של מראות העיר ונציה שהיו צבעוניים ומוארים, מפורטים ומדויקים כבמעשה צילום.
בשנים הראשונות נהג לצייר ישירות באתר, ממראה עיניים, ולא תמיד בסדנתו על סמך רישומים מכינים.
יש סוברים שקאנאלטו נעזר בטכניקת קמרה אובסקורה לצורך עיבוד מדוקדק של פרטים אדריכליים ואחרים בציוריו.
ציוריו נמכרו בעיקר לבני אצולה אנגלים כמזכרות מהטיול הגדול שלהם.
אספן האמנות וקונסול אנגליה בוונציה, ג'וזף סמית , היה לקוחו העיקרי, סוכנו ופטרונו.
קאנאלטו עבר בשנת 1746 ללונדון בתקווה ליהנות משוק קונים נרחב בחסות מיטיביו האנגלים, והפיק ציורים רחבי יריעה של העיר לונדון ואתרים נוספים באנגליה.
קאנאלטו חזר למולדתו ב-1755, וב-1763 התקבל לאקדמיה לציור ולפיסול של ונציה.
הוא התמיד לצייר עד מותו ב-1768 בגיל 71.
ציוריו של קאנאלטו היו מבוקשים והקנו לו מוניטין ברחבי אירופה.
רוב עבודותיו, שמספרן נאמד ב-1,500 ציורים ורישומים, נמצאות באנגליה – באוספי בית המלוכה הבריטי, כמו גם ברשות הגלריה הלאומית, באוסף וולאס, במוזיאון סואן בלונדון ובמשכנם של דוכסי בדפורד .
כמה וכמה מיצירותיו נמצאות באוספי מוזיאונים מובילים בעולם.
קאנוֹ (בהונגרית: Kánó) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית קאנו קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-246 תושבים בשנת 1990 עד 150 תושבים בשנת 2019 (ירידה של כ-39%).
98% מאוכלוסיית הכפר היא הונגרית, ו 2% ממנה היא צוענית.
היישוב הוזכר לראשונה בשנת 1272 תחת השם קאלנאו, שככל הנראה מגיעה מהמילה הסלאבית העתיקה "קאלינה".
היישוב נבנה באזור טורנלה, אשר נמצאת בשטח סלובקיה המודרנית, בנפת גומור וקישונט של הממלכה ההונגרית.
בתקופת השלטון העות'מאני היישוב לא היה מאוכלס, והיה ידוע בשם פוסזטקאלנו.
הוא אוכלס מחדש בתקופת מרידת ראקוצי.
בקאנו חיו מעט יהודים במהלך השנים.
בכפר כנסייה קלוויניסטית מתקופת הבארוק המאוחרת, אשר נבנתה בשנת 1804. המגדל שלה נבנה בשנת 1886. בבית הקברות של הכפר עדיין קיימות כחמישים מצבות הונגריות מסורתיות.
המצבות עשויות עץ, ועליהן קישוטים וצורה מסורתיים.
המצבות הישנות ביותר גולפו בשלהי המאה התשע עשרה, ברם, כמותן יורדת משנה לשנה בשל ריקבון.
לאו נמצא אשם על ידי הלשכות המיוחדות בבתי המשפט של קמבודיה (ECCC) בשמונה פשעים נגד האנושות וחמישה פשעי מלחמה.
קאנדי היא עיר הבירה של מחוז אליבורי בצפון מזרח בנין.
קאנדי היא בעיקר מרכז חקלאי.
היא שוכנת על הכביש המהיר הראשי של בנין העובר מצפון לדרום, 650 קילומטרים מקוטונו העיר הדרומית ביותר בבנין של על שפת מפרץ גינאה שבאוקיינוס האטלנטי.
ו-523 קילומטרים צפונית לבירת בנין פורטו-נובו.
שטח העיר משתרע על שטח של 3,421 קילומטרים רבועים ונכון לשנת 2016 מנתה 179,290 נפש.
העיר קאנדי הוקמה בתחומי ממלכת בני שבט באריבה בסוף המאה ה-18. הכפרים המקיפים את העיר מאכלסים את בני שבט באריבה בדרום ובמערב, בני השבט יורובה בצפון.
היסטורית הם פליטים בני שבטים שונים, שנמלטו מהמלחמות שבהן נוסדה ממלכת אויו.
מעריכים שבבנין ישנם 1.5-1.1 מיליון נפש מאוכלוסיית היורובה.
העיר קאנדי גובלת בצפון עם העיר מלנוויל , בדרום עם העיר גוגונו , במערב העיר באניקוארה וממזרח עם העיר סגבנה .
קאנדי מחולקה לעשרה רבעים המכילים 39 כפרים ו-9 נפות עירוניות.
מרבית האוכלוסייה עוסקת בחקלאות, מעט מסחר, תחבורה ומלאכת יד.
הגידולים העיקריים הם תירס, כותנה, קאפוק , דוחן ובוטנים .
בסביבת העיר ישנם מרבצי ברזל באיכות גבוהה.
הכביש המהיר RNIE 2 חוצה את העיר ובנוסף בחלקה הצפוני של העיר נמצא שדה התעופה קאנדי.
בקנדי אקלים סוואנה טרופי (סיווג האקלים Köppen Aw).
עם עונה יבשה המשתרעת מנובמבר עד אפריל ועונה גשומה ממאי עד אוקטובר.
המשקעים הממוצעים הם בין 800 ל־1,300 מילימטרים בשנה.
הרוחות הן רוחות הרמאטאן בעונה היבשה והמונסון מאפריל עד 3 באוקטובר.
קאנון הוא חבר בגופים כנסייתיים.
התואר מותנה בתפקיד, כאשר כהן הדת אינו משרת בתפקיד הוא לא ממשיך לשאת בתואר, עם זאת קיים תואר של קאנון כבוד (טיטולרי) הניתן ללא צורך ממשי לכהן בתפקיד.
מקור השם נובע מתפקידו המקורי של הקאנון ככהן דת זוטר שלווה לכהן דת בכיר, ניהל את משק ביתו והורה בשמו את התקנות לקהל המאמינים.
תפקיד זה נזכר מן המאה השמינית.
במאה ה-11 נחלקו הקאנונים בין אלה שקיבלו על עצמם את התקנון של אוגוסטינוס לפרישות ונקראים Canonici Regulares לבין אלו שלא קיבלו על עצמם נדרים ונקראים Canonici Seculares ("חילונים").
כל כהן דת המשרת בקתדרלה נמנה עם הקולגיום (חבר) (או "קפיטולום - "capitulum) הקאנונים שלה, כ"עוזר בישוף".
אחד מתפקידי הקולגיום הוא לבחור vicar capitular - כומר שימלא את מקומו של הבישוף בהיעדרו (מצב של sede vacante - "כיסא ריק").
קולגיום של קאנונים משרת גם בכנסיות גדולות שאינן קתדרלות (Ecclesia collegiata, כנסייה שנקראת כך משום שהיא מנוהלת על ידי קולגיום).
בדומה לכנסייה הקתולית, כהני דת המשרתים בקתדרלה אנגליקנית נמנים עם צ'פטר (chapter מהמילה capitulum) שבראשו ניצב דיאקון (dean).
גם בכנסייה האנגליקנית יכולות להיות כנסיות שאינן קתדרלות המנוהלות על ידי חבר קאנונים (collegiate churche, למשל ווסטמינסטר אבי ששמה הרשמי "הכנסייה הקולגיאטית של פטרוס הקדוש בווסטמינסטר").
צ'פטר הקאנונים והדיקאן שבראשם הם הגוף הרשמי והחוקי לניהול הכנסייה ולבחירת הבישוף.
בניגוד לעובדה שהתואר קשור למילוי תפקיד, בישוף (ומעלה) יכול להעניק תואר קאנון טיטולרי לכומר ותיק או בולט בקהילה.
הדבר נפוץ בעיקר בכנסייה האנגליקנית, אך לאחר ועידת הוותיקן השנייה הוא אפשרי גם בכנסייה הקתולית.
חברי המסדר הריבוני הצבאי של מלטה הם בעלי תואר קאנון טיטולרי מעצם חברותם במסדר.
מאז שלטונו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, לראש מדינה של צרפת מוענק על ידי האפיפיור תואר טקסי של "קאנון לשם כבוד של בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו".
גם כיום, נשיא צרפת נושא בתואר זה, גם אם איננו קתולי.
מלך ספרד הוא קאנון לשם כבוד בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה.
לפני הרפורמציה באנגליה, הריבון הבריטי היה קאנון לשם כבוד של בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות.
פרופסורים באוניברסיטת אוקספורד יכולים להיות קאנונים ב, פרופסורים באוניברסיטת דרהאם יכולים להיות קאנונים בקתדרלת דרהאם ופרופסורים באוניברסיטת קיימברידג' בקתדרלת אילי.
כאשר המשרה הכנסייתית משמשת כמקור כספי למימון הקתדרה.
קאנג סאונג-ג'ין (בקוריאנית: 강성진; נולד ב-26 במרץ 2003 בקוריאה הדרומית) הוא כדורגלן דרום קוריאני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת סיאול מליגת העל הדרום קוריאנית ובנבחרת קוריאה הדרומית.
קאנג גדל במחלקת הנוער של סיאול, ומשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הדרום קוריאנית החל משנת 2021.
ב-20 ביולי 2022 ערך קאנג את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוריאה הדרומית, בניצחון 3-0 על נבחרת סין במסגרת אליפות מזרח אסיה .
ב-24 ביולי הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת, צמד שערים בניצחון 3-0 על נבחרת הונג קונג במסגרת הטורניר.
קאנג'י (בהינדי: कांजी; באנגלית: Kanji) הוא משקה הודי שאינו אלכוהולי, הנחשב לנפוץ בצפון הודו ובמדינות תת-היבשת ההודית.
טעמו של המשקה מתוק חמוץ וחריף והוא מופק מגזר מותסס, מים, סלק, זרעי חרדל, מלח, צ'ילי אדום ומפזרים בונדי בחלקו העליון של המשקה.
נהוג לשתות את המשקה בכוס גדולה ולהגישו בפסטיבל ההולי.
הקאנג'י דומה בטעמו למשקה השלגם הטורקי ויש לשתות את המשקה כאשר הוא קר או צונן.
קאנאפאן פוויטראקול (בתאית: คณพันธ์ ปุ้ยตระกูล), ידוע גם בתור פירסט (בתאית: เฟิร์ส), הוא שחקן, דוגמן ומנחה תאילנדי.
הוא גם פופולרי בשל תפקידו כמארח בעונות 1 ו-2 של "טו לאו".
הוא השלים את לימודיו בבית הספר Suankularb Wittayalai .
בשנת 2021 הוא סיים בהצטיינות את לימודיו באוניברסיטת סרינכרינווירוט עם תואר ראשון בניהול עסקי סייבר.
בשנת 2016, פירסט החל את קריירת המשחק שלו בגיל שמונה עשרה.
הוא נבחן עבור המתנקש (ฆาตกร), סרט שהופק ליום הילד הבינלאומי, ונבחר לתפקיד הראשי מתוך קבוצה של 100 בני נוער.
ב-2017 השתתף בתחרות "איש מגניב איש טוב" (Cool Man Good Man), שם נכנס לטופ 4. מאוחר יותר באותה שנה הוא נשכר על ידי KA Cosmetics, יחד עם Poompat Iam-samang (Up) , עבור פרסומת יאוי בטלוויזיה שהפכה לוויראלית שנים מאוחר יותר.
בשנת 2018 הוא הצטרף לחברת ההפקה והכישרונות GMMTV וערך את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה ב-Wake Up" Ladies: The Series".
באותה שנה, הוא הפך לאחד המארחים של תוכנית הטיולים הפופולרית "Toe Laew" של GMM25 .
בשנת 2020, הוא שיחזר את תפקידו כמנחה בעונה השנייה של התוכנית.
פירסט היה אורח קבוע במגוון תאילנדי ותוכנית המשחקים "School Rangers" מאז שהצטרף ל-GMMTV.
הוא הפך למנחה ראשי בתוכנית בשנת 2022.
בשנת 2019, לפירסט היה תפקיד ראשי בסדרות "זאב" ו-"רשימה שחורה".
ב-2021 הוא זכה לתשומת לב רבה על תפקידו כ"יוק" בסדרה המצליחה "Not me".
בשנת 2023, פירסט כיכב בסרט "Moonlight Chicken".
התוכנית זכתה ב"תוכנית ה-LGBTQ+ הטובה ביותר תוצרת אסיה" בטקס פרסי ContentAsia 2023. הוא גם שיחזר את תפקידו בתור "אק" ב-"Our Skyy 2".
יחד עם השותף שלו, קאוטונג טאנאוואט הוא הוציא את שיר הפתיח של Our Skyy 2, ฟังดีดี (העולם שלך, העולם שלי) תחת GMMTV Records.
וכיכב בתוכנית "Only Friends", לצד קאוטונג טאנאוואט.
לפירסט יש מותג בגדים משלו "Momento".
נכון לספטמבר 2023 היו לו יותר מ-2.6 מיליון עוקבים באינסטגרם.
שנה שם הסרט תפקיד הערות הפניות 2016 המתנקש: ฆาตกร תפקיד ראשי 2022 ההגרלות האבודות גרייט תפקיד אורח
משמעותה היסודית של קאנוניזציה היא תהליך איסופם וגיבושם הסופי של כתבים לקובץ סגור שאין מוסיפים עליו ואין גורעים ממנו.
משמעותה המקורית של המילה "קאנון" (Κανόνας) ביוונית הייתה סרגל או קנה מידה.
המושג "כתבי הקודש" ("Biblia Sacra", בלטינית, או לשם הקיצור: ביבליה) עומד על ההנחה שבכתבים הללו, היהודיים והנוצריים, "מובלע דבר אלוהים ונמצא בהם ביטוי לבשורתו ולרצונו, ולפיכך הם משמשים יסוד מוחלט לחיי המאמינים, כיחידים כציבור, והם נתונים ברשות הציבור וברשותו של כל אדם".
משום כך, קנוניזציה של כתבי קודש שונים לכדי מאגד מאוחד מגדירה את המכלול הזה כ'כתבי הקודש' המחייבים, העולים בדרגתם ובסמכותם על כל כתבים או חיבורים אחרים.
מבחינה דוגמטית, למשל, אפשר ויהיה מותר למאמין לחלוק או לערער על סמכותו או על דבריו של חיבור חיצוני לקאנון, אך אסור יהיה לו לערער או לחלוק על סמכותו של חיבור שנכלל בתוך הקאנון של כתבי הקודש המחייבים.
הקאנון היהודי מכונה "מקרא" או תנ"ך.
משמעותו של "מקרא" הוא "מה שקוראים" (בציבור), והוא מקביל למונח הלועזי Scriptus ("מה שכותבים").
תנ"ך הוא קיצור של תורה, נביאים, וכתובים, ומשקף את החלוקה הקדומה של ספרי המקרא לשלוש קבוצות ובסה"כ 24 ספרים (עם מספר ספרים שמחולקים ל-2 או ל-12 אך נספרים כאחד).
על פי חז"ל, אחרון הספרים במקרא נכתב בערך בשנת 450 לפנה"ס בזמנו של עזרא הסופר, ומספר הספרים הנמנים בתנ"ך מגיע ל-24. יוסף בן מתתיהו בספרו "נגד אפיון" שנכתב בשנת 90 לספירה טוען שכל הספרים נכתבו עד תקופת עזרא, וממיין אותם לשלוש קבוצות, אולם מונה רק 22 ספרים: .
תהליך האיסוף, המיון, האחדה והקידוש היה הדרגתי ונמשך מאות שנים.
ראשונים זכו להתקדש חמשת חומשי תורה.
הדים ראשונים לקאנוניזציה של התורה ניתן לקרוא כבר בתורה עצמה: .
נדבך נוסף ואחרון בעריכת התורה והתקדשותה היה מעשה ידי עזרא הסופר וסיעתו ברוח שלטון הכהונה שנקבע בימים ההם ביהודה וצריך היה לסגל את חוקת-המדינה, התורה, אל טיפוס המדינה הכפופה כלפי חוץ לממלכת פרס ובעלת אוטונומיה דתית פנימית ובראשה הכהן הגדול בירושלים.
בעקבות התורה נתקדשו נביאים וחתמו כתובים, בהתאמה לרמת קדושתם.
בעקבות הקאנוניזציה, נתפסו גם החיבורים המאוחרים לתורת משה (ספרי הנביאים והכתובים) ככתבים שנכתבו בנבואה או ברוח הקודש, שאסור למאמין לחלוק עליהם.
בדרך כלל לא נתפסים ספרי הנביאים והכתובים כחלק מן התורה שבע"פ, שאסור היה להעלותה על הכתב, ואף אין הספרים הללו נחשבים חלק מן התורה שבכתב במשמעה המקורי, שהרי עדיין לא נכתבו במעמד מתן התורה, ואף על פי כן מחילים גם על ספרי הנ"ך את מצות תלמוד תורה.
חרף הקאנוניזציה שלהם במסגרת התנ"ך השלם, לא ניתן לחלקים הללו (נביאים וכתובים) אותו מעמד קאנוני השווה לזה של תורת משה עצמה; נערכה הבחנה בין משקלה הנבואי העליון של תורת משה, לבין משקלם של שאר הספרים בתנ"ך.
כך למשל, מקורה הראשי של כל אחת מתרי"ג המצוות אמור להיחקק בתורת משה בלבד, ואילו שאר ספרי התנ"ך יכולים להוות מקור הלכתי רק כאסמכתא להבנת כוונת תורת משה ולא כמקור הלכתי עצמאי.
נקודה זו שונה ביהדות הקראית, שם העניקה הקאנוניזציה של התנ"ך כולו מעמד הלכתי שווה ('דאורייתא') גם לשאר ספרי הנ"ך.
לדעת רוב החוקרים של ימינו חתימת הקאנון מתוארכת לשנת 70 לספירה בערך, זמן חורבן בית המקדש השני, שהיווה אחד הזרזים לקאנוניזציה.
זרז נוסף לחתימת המקרא הוא העובדה שהחל מ-300 לפנה"ס, נכתבו ספרים חיצוניים כיתתיים שסתרו את היהדות הפרושית וההלכה שהיא גיבשה (כמו הקידוש בספר היובלים של לוח השנה הייחודי לכת המסוימת שחיברה אותו), או שתוכנם לא התקבל על הפרושים מסיבות אחרות.
הפרושים חתמו את הקאנון וכללו בו גם מספר ספרים שהיו שנויים במחלוקת, בהם קהלת, שיר השירים ומגילת אסתר.
יש ספרים שנזכרים במקרא אך לא הוכנסו אליו לדוגמה – ספר הישר, ספר מלחמות ה' ועוד.
הספרים שלא נכללו בקאנון היהודי נקראים הספרים החיצוניים, חלקם בעלי אופי כיתתי כמו ספר היובלים, מגילת מלחמת בני אור בבני חושך, חזון עזרא ועוד, וחלקם בעלי אופי הקרוב ברוחו ליהדות הפרושית כמו ספר משלי בן סירא.
חלק מן הספרים החיצוניים נכללו בכתבי הקודש של כמה מן הזרמים הנוצריים.
על פי מחקרים חדשים ארכאולוגיים ואחרים הצעדים של יצירת מהדורה קאנונית של התנ"ך החלו בתקופה החשמונאית במאות השנייה והראשונה לפנה"ס (באופן ספציפי בימי יוחנן הורקנוס) כתוצאה ממדיניות רשמית של השושלת החשמונאית ליצירת זהות לאומית שכללה בין השאר כפייה של לימוד השפה העברית שנשכחה מזה מאות שנים.
וקובץ שנוצר בתקופה זאת הוא הבסיס למה שאנו מכנים היום "התנ"ך".
תהליך הקנוניזציה של התנ"ך ושל הקודקסים הרבניים
לדעת החוקרים, הספר הראשון במקרא שהוענק לו מעמד של קדושה (כלומר נכתב בהשראה אלוהית) הוא כנראה ספר דברים.
זה התרחש אגב רפורמת יאשיהו בשנת 622 לפנה"ס.
בהנהגת עזרא ונחמיה, לקראת שיבת ציון ולמין סוף המאה החמישית, צורפו לדברים שאר ספרי התורה, אשר עוד פני כן היה להם מעמד מקודש:
קרוב לוודאי, ספרי נביאים, כקובץ נחתמו במאה השלישית לפנה"ס, בתום התקופה הפרסית בארץ ישראל.
לאחר חורבן הבית הראשון, ספרי הכתובים נקבצו כקובץ – וכלומר הושלמו רק לקראת סוף המאה הראשונה – בסנהדרין שהתכנסה ביבנה.
ראוי לציין כי רמזים סמויים לתהליך של קנוניזציה של התנ"ך נמצאים במלכים ב' (כ א–ג), נחמיה (ח' ב–ג); וגם מקורות חיצוניים אינם מגלים כיצד הוא נערך.
אדרבה, ליימן ערך סקר של הספרות הרבנית, אשר ממנו עולה כי אין הוכחה שהקנון גובש סופית בידי חכמים, בתהליך מוגדר; וספק רב אם בכלל בסנהדרין של יבנה היא שעסקה בנושא.
יתר על כן, רוב המלומדים סבורים כיום כי תהליך הקנוניזציה התרחש בשונה ומאוחר יותר מהמתואר במקרא: עובדה היא כי ספריית קומראן במעט גדולה יותר מזאת של החכמים.
כמו כן, ללא הצלחה המלומדים ניסו לברר את אמות המידה של הקנוניזציה, על סמך ספרים שלא נכנסו לקנון (למשל ספר בן סירא, יובלות ועוד) ואלו שכן נכנסו אליו והיו שנויים במחלוקת (שיר השירים וקוהלת).
ייתכן שבכלל המושג קנוניזציה בהקשר המקראי הוא נוצרי, ואטנזיוס הוא הראשון המשתמש בו.
על פי שטרן, אפשר לטעון כי לא כתבי הקודש היו המקור הקובע ביותר בהיסטוריה של היהדות, אלא אוסף הפרשנויות עליהם כולל 'אפילו מה שתלמיד ותיק עתיד להורות לפני רבו' (ירושלמי, פאה יז, עא).
אמנם התורה שבעל-פה קיבלה מעמד מעין קנוני, והיא מוצגת כזאת אשר ניתנה לבני ישראל 'להיות מצוינים בה משאר האומות' (במדבר רבה יד:י).
אמנם ידוע שרבי יהודה הנשיא ערך את המשנה, אבל גם תהליך הקנוניזציה של התורה שבעל-פה לוט בערפל, וכנראה בא לידי סיומו בתקופת הגאונים – מאות שנים לאחר עריכת המשנה והתלמוד.
עצם היווצרות התלמוד והספרות המדרשית מצביעה על כך, שערערו על סמכותה של המשנה, אף כי לא נשללה קדושתה, וחיבורה בהשראה אלוהית.
כמו כן, גם 'השולחן ערוך' הפך להיות קודקס ההלכות החתום, רק אחרי הוספת פרשנויות שפירטו הרחיבו ושיפרו את פסיקותיו בענייני הלכה.
על פי שטרן, מושג הקנוניזציה ביהדות אינו טבוע אפוא בכתבים עצמם, אלא הוא תולדה של מערכת יחסי גומלין וכברית בין כתבים מקודשים לבין קהל קוראיהם.
מצהף קדוס (עברית: "ספרי הקודש") הוא הכינוי שניתן בקהילת ביתא ישראל לאוסף כתבי הקודש של הקהילה.
פרט לתנ"ך נכללים במצהף קדוס חלק מהספרים החיצוניים, ספרי מוסר וספרים שנכתבו על ידי המנהיגים הרוחניים של העדה ומצויים רק בקהילה זו.
הן "מצהף קדוס" והן כתבי הקודש של הכנסייה האתיופית האורתודוקסית הם "כנוסח תרגום השבעים", וכתובים בגעז, ששימשה לשון קודש הן עבור ביתא ישראל והן עבור הכנסייה האתיופית האורתודוקסית.
השומרונים מקדשים את תורת משה, אך אינם מקבלים בצורה דומה את שאר חלקי התנ"ך.
אפשר שכך סברו גם הצדוקים.
השומרונים לא הרחיבו את הקאנון ולא הוסיפו לתוכו חיבורים שומרוניים.
יש לשומרונים גרסה משלהם של ספר יהושע, אך למעשה זהו חיבור פופולרי בשפה הערבית ואינו נחשב כחלק מכתבי הקודש.
יש להם כתבים דתיים נוספים, מן המאה ה-4 או אף מאוחרים יותר, ואף הם אינם נחשבים חלק מהקאנון: מימר מרקה (או: תיבת מרקה), וסידור התפילה השומרוני הקרוי דפטר.
נצרות פרוטסטנטית הותירה את סדרם הפנימי של הספרים "בברית הישנה" ואת חלוקתם לפי תרגום השבעים, אך עתה הקפידה לכלול בתוך קאנון הברית הישנה רק את הספרים הנמצאים בתנ"ך העברי (Veritas Hebraica).
במילים אחרות, הרפורמציה האיצה את עריכת הקאנון של הברית הישנה והחדשה וטיהורו מספרים שהוכרו מזה זמן רב כאפוקריפיים.
מרבית הספרים החיצוניים הוצאו מהנוסחים הפרוטסטנטיים בנימוק שהתקבלו בטעות ורק על סמך החלטות כנסייתיות מאוחרות יחסית.
מרטין לותר עצמו שפט את הקאנון לפי מידת התאימות שלו למה שראה כיסודות הנצרות, כמו הישועה באמצעות חסד בלבד ורעיונותיו של פאולוס.
רוב הזרמים הפרוטסטנטיים היו זהירים הרבה יותר ואמת המידה שלהם הייתה הוודאות בכך שהחיבורים שהוכללו אכן היו מקוריים (אפילו הכנסייה הקתולית קיבלה ביקורת זו במידה מועטה וקבעה סופית קאנון סגור בוועידת טרנטו).
רק בוועידה הכנסייתית השלישית בקרתגו, בשנת 397, אושר הנוסח של הברית החדשה המקובל עד ימינו.
עם זאת, במשך השנים עלו ספקות בנוגע לאותנטיות של כמה מהספרים, ובעיקר לספרים המיוחסים ליוחנן.
מרטין לותר, למשל, טען שהבשורה על-פי יוחנן מזויפת.
סיפורים רבים שסופרו על גיבורי הברית החדשה בשנים הראשונות של הנצרות שרדו במשך השנים, התגלו בנאג חמאדי שבמצרים, וידועים כ"אוונגליונים אפוקריפיים" (גנוזים).
סיפורים אלה התקבלו בנצרות בספק, ואינם נחשבים מקור מוסמך מבחינה תאולוגית, אף שנחשבים תגלית ארכאולוגית חשובה המביאה ראייה שונה וכללית יותר על ימיה הראשונים של הנצרות, ועל הפלגים השונים בה.
בפרט מייחסים חשיבות לספר המכונה "הבשורה על פי תומאס" ולספר אחר שהתגלה בעשור הראשון של המאה ה-21 ומכונה הבשורה על פי יהודה איש קריות.
בתקופת שלטונו של הח'ליפה השלישי, עת'מאן בן עפאן (عثمان بن عفان), יורשו של עומר בן אל-ח'טאב, בין השנים 650–656 לספירה להערכת החוקרים, הנשענת על המסורות המוסלמיות, נעשה הצעד החשוב הנוסף בגיבוש האסלאם – האחדת תשע גרסאות הקוראן והעלאתן על הכתב.
מוחמד השמיע את דברי הקוראן בעל-פה, כנאומים, ותלמידיו שיננו את הדברים מבלי להעלותם על הכתב.
עם מותם של רבים מתלמידיו של מוחמד, ציווה עת'מאן להקים ועדה שתאסוף את כל הגרסאות הקיימות בעל-פה, תבדוק את אמינותן (כלומר, אילו מהן אמנם נשמעו מפי מוחמד), ותעלה את האמינות שבהן על הכתב.
ואכן, המחקר הפילולוגי מאשר שלשונו של הקוראן ואופן הניסוח שלו מתאימים לשפה הערבית שהייתה מדוברת במכה במאה ה-7 לספירה.
הקאנון הפאלי (לעיתים גם מכונה "הטקסט הפאלי") הוא אוסף של כללים, סוטרות והגות פילוסופית המיוחס לגאוטמה הבודהה.
הקאנון הפאלי הוא האוסף היחיד המוסכם על כל הזרמים בבודהיזם.
הקאנון הועלה על הכתב בשפת הפאלי במאה הראשונה לספירה ככל הנראה בסרי לנקה, אך תוכנו מיוחס לבודהה עצמו ונאמר שהועבר מפה לאוזן עד שלב העלתו על הכתב.
קַאנוֹפּוּס הוא כוכב ענק, השני בבהירותו בשמים, והוא הכוכב הבהיר בקבוצת הכוכבים שדרית (Carina), אשר פורקה באסטרונומיה המודרנית מהקבוצה העתיקה הספינה ארגו.
הכוכב קאנופוס ניתן לצפייה בישראל בחורף מעל האופק הדרומי.
אם כי לא ניתן לראות מישראל את הקבוצה שדרית כולה.
קאנופוס הוא ענק לבן, אשר כילה את המימן שלו בתהליך היתוך גרעיני וכעת הוא בשלב של הפיכת ההליום לפחמן.
מסתו של קאנופוס, 8-9 מסות שמש, גדולה מספיק כדי שהפחמן יותך ובסופו של דבר הוא יהפך לננס לבן נדיר של ניאון וחמצן, שיהיה אחד הננסים הלבנים הגדולים ביותר.
אם קאנופוס היה קצת יותר מאסיבי, הוא היה צפוי להיהפך לכוכב נייטרונים.
סוג זה של ענקים לבנים הוא נדיר למדי ומשום כך היה קושי רב להעריך את בהירותו המוחלטת של הכוכב וממנה לחשב את מרחקו.
הערכות המרחק נעו מ-100 ועד ל-1200 שנות אור ורק לאחר שיגור טלסקופ החלל היפרכוס בשנת 1989, היה ניתן לחשב את המרחק של קאנופוס בצורה מדויקת באמצעות מדידת ההיסט שלו ולקבוע שהוא במרחק 310 שנות אור.
רדיוס הכוכב הוא יותר מחצי יחידה אסטרונומית ועוצמת ההארה שלו היא פי 13,600 משל השמש.
על מנת שכוכב לכת דמוי ארץ המקיף אותו יוכל לאפשר חיים הוא צריך להיות במרחק גדול פי שלושה ממרחקו של פלוטו מהשמש.
מקור שמו של הכוכב אינו ברור.
בעבר היה קאנופוס הכוכב הבהיר בקבוצת הספינה ארגו וייתכן שנקרא על שם הנווט בספינתו של מנלאוס כשהפליג אל טרויה להחזיר את אשתו.
אפשרות אחרת היא שהשם נגזר מהמילה הערבית "ג'אנוב" (جنوب) שזהו שמה של הדופן הדרומית של הכעבה הפונה אל הכוכב.
עם זאת, בערבית נקרא הכוכב "סוהייל" (سهيل), שם שכיום ניתן לכוכב λ במפרש.
במאה ה-19 קאנופוס איבד באופן זמני את מקומו ככוכב השני בבהירותו, כאשר הכוכב אטא קארינה, חברו של קאנופוס לקבוצה, התפוצץ, ועבר בבהירותו את זו של קאנופוס.
כוכב זה נזכר בתרבות פופולרית, שסביבו חג כוכב הלכת אראקיס, מקום התרחשות העיקרית של ספר "חולית" שנכתב על ידי פרנק הרברט.
קאנט (בקירגיזית: Кант) היא עיר במחוז צ'וי שבצפון קירגיזסטן הממוקמת כ-20 קילומטרים מהבירה בישקק.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של קירגיזסטן משנת 2022 התגוררו בעיר 23,249 בני אדם.
בקרבת מקום ממוקם בסיס חיל אוויר רוסי.
משמעות שמה בשפה המקומית היא סוכר, שכן בשנות ה-30 של המאה הקודמת התקיימו מטעי סוכר באזור (קיים מיתוס שמקור שמה הוא על שם הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט).
העיר היא מרכז תעשייתי שבמהלך העידן הסובייטי הייתה מיושבת במספר גדול של גרמנים שיושבו מחדש בכפייה שם ב-1941 כאשר פורקה.
הקאנונים הבודהיסטים הם שמם של מספר אוספי כתבי הקודש בודהיסטיים אשר עברו קאנוניזציה, כלומר כתבים אשר מהווים בסיס הכרחי לזרם או מסורת מסוימים בבודהיזם.
הקאנון הפאלי הוא הקאנון המפורסם ביותר והמוקדם ביותר והוא מקובל על כל הזרמים הבודהיסטים, השאר הם תוספות מאוחרות ופרשנויות, רובן מוסכמות רק אצל זרם או מסורת ספציפית.