tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מודלים נוספים של תקשורת מערבית
המודל המערבי, הוא מודל מאחד שכורך את העקרונות המרכזיים של מודלי התקשורת במדינות המערב תחת מודל אחד.
עם זאת, במהלך השנים התפתחו מודלים נוספים, שעקרונותיהם נכנסים תחת המודל המערבי, אך כל אחד מהם מתמקד בהיבט שונה של התקשורת כנגזרת מהמדינות בהן פותחו המודלים ומאירועי התקופה.
המודל המסחרי התפתח בארצות הברית, והיא הייתה המדינה היחידה בה מערכת השידור התפתחה באופן זה, עד 1930. מודל זה התפתח בהתאם לליברליזם המסורתי של המדינה וחשדנות כלפי בעלות ממשלתית וקידום "יוזמה חופשית".
אולם, חוק התקשורת של 1934 ביסס את דרישות גופי השידור הלאומיים, והוקמה רשות התקשורת הפדרלית כגוף הסדרי.
מודל השירות הציבורי, שהוקם בבריטניה, שלט במערב אירופה בין 1945 עד 1980. גופי השידור הוקמו כגופים ציבוריים/ממלכתיים, לרוב כמונופול.
המימון התבסס בעיקר על אגרת רישוי שנתית, ולעיתים שולב עם מימון מפרסום.
כדי למנוע מצב בו אינטרסים מסחריים לא יעוותו את תוכניות השירות הציבורי, הוטלו מגבלות הסדריות.
עקרונות השידור הציבורי נועדו לעמוד בהבטחה שתדרי הרדיו ישמשו לקידום יעדים חברתיים, כגון מתן תכנים לכל הטעמים והאינטרסים, איכות וגישה אוניברסלית לשירותים.
השידור נועד לספק צרכים ציבוריים שיהיו זמינים לכלל האוכלוסייה.
עקרונות אלו כללו גם היעדר תלות באינטרסים אישיים וממשלה, מימון ממשתמשים ורגולציה של תוכן, הן הגבלות והן דרישות לתכנים חיוביים, כמו חדשות אזוריות או תוכניות לילדים.
מודלים מודרניים למערכות מדיה מעורבות
ב-2004 פותחו שלושה מודלים של מערכות תקשורת במדינות מערביות: מודל פלורליסטי (אפיין את אזור הים התיכון), מודל דמוקרטי (אפיין את צפון/מרכז אירופה) ומודל ליברלי (אפיין את צפון האוקיינוס האטלנטי).
ההשוואה בין שלושת המודלים הייתה בארבע פריזמות שונות – אופי שוק המדיה, מקבילות פוליטית (המידה בה מבנה התוכן והזיהוי הפוליטי של המדיה תואם את הקהל), מקצועיות עיתונאית ותפקיד המדינה.
שוק המדיה היה מאופיין במסחור מוגבל – תפוצת העיתונים היא נמוכה, וקיים דגש היסטורי על עיתונות מפלגתית שמיועדת לאליטות.
המקבילות הפוליטית הייתה גבוהה מאוד – כלי המדיה מזוהים מפלגתית, ומשמשים לעיתים רבות לגיוס פוליטי.
המקצועיות העיתונאית הייתה לוקה בחסר – שכן חסרה האוטונומיה החזקה מכוחות חיצוניים (כמו בעלי אינטרסים, מנהיגים פוליטיים וכדומה), והייתה פחות הפרדה בין חדשות לפרשנות/דעה.
תפקיד המדינה היה התערבותי, כיאה למודל בו שוק המדיה היה מיועד לעיתונות מפלגתית.
המדינה ראתה במדיה כמוסד חברתי, אך בעקבות קליינטליזם וקיטוב פוליטי, יעילות האסדרה הייתה נמוכה מאוד.
מודל דמוקרטי-תאגידי, מדינות צפון/מרכז אירופה
שוק המדיה היה חזק ומפותח מאוד – תפוצת העיתונות הייתה גבוהה, וההיסטוריה הראתה מעבר מעיתונות מפלגות לעיתונות מסחרית דומיננטית, שמיועדת לקהל הרחב.
המקבילות הפוליטית הייתה גבוהה גם כן – התבטאה בנטייה פוליטית כללית של העיתון, ולא רק בפרשנות מפורשת.
המקצועיות העיתונאית הייתה גבוהה, והתאפיינה בהסכמה חזקה על סטנדרטים, אוטונומיה גבוהה, תפיסת שירות ציבורי ומערכות ויסות עצמי.
תפקיד המדינה היה התערבותי, אך באופן אחראי – המדינה הייתה אקטיבית ואחראית למערכת המדיה, והתבטאה בתמיכה ממשלתית (סובסידיות), שידורים ציבוריים חזקים שאופיינו במסורת חזקה של חופש עיתונות וגישה למידע.
מודל ליברלי, מדינות צפון האוקיינוס האטלנטי
שוק המדיה התאפיין במסחור דומיננטי ומוקדם – הפרסום הפך למקור הכנסה מרכזי והשפיע על התוכן לטובת חומרים שונים, אך גבר זה גרם לשידורי הציבור להיות חלשים לעומת המודל התאגידי.
המקבילות הפוליטית הייתה נמוכה מאוד, שכן היה דגש חזק על נייטרליות ואובייקטיביות, על מנת להגיע לקהל הרחב ביותר, כדי לייצר רווח מעצם השידור.
המקצועיות העיתונאית הייתה מפותחת יחסית – האובייקטיביות שבאה לידי ביטוי בשידור גרמה לכשירות גבוהה בהפרדה בין חדשות לדעות.
האוטונומיה של העיתונאות הייתה מגובלת בעקבות לחצים מסחריים.
תפקיד המדינה היה מוגבל עד לכדי לא קיים, שכן המדינה מאמינה במסורת חזקה של חופש העיתונאות (במיוחד בארצות הברית).
ב-2014 ביקשו חוקרים אחרים לבחון מחדש את שלושת המודלים ואף לשנות אותם לארבעה טיפוסים שונים – הטיפוס הצפוני, הטיפוס המרכזי, הטיפוס הדרומי והטיפוס המערבי.
כל אחד מטיפוסים אלו נמדדו על ידי שש פריזמות שונות, שחלקן שאולות מאותו מחקר שבוצע כעשור לפני כן – היקף שוק המדיה, מקבילות פוליטית, מקצועיות עיתונאית, שידור ציבורי, תמיכה ממשלתית בעיתונות והסדרה של בעלות.
היבטים של מודל התקשורת המערבי בשוק התקשורת הישראלי
במהלך שנותיו בגלות, בשל רדיפות וחרדת מפני אובדן הזהות היהודית, שם העם היהודי את ערכי הסולידריות והקולקטיב על פני טובת הפרט.
תכונה זו באה לידי ביטוי בתנועות הציונות ולאחר מכן גם במדינת ישראל עצמה.
עוד טרם הקמת המדינה, ניתן היה לאפיין את התקשורת הציונית תחת המודל של "אחריות חברתית".
מובילי הציונות, וכך גם העיתונאים, ראו אחריות בשמירה על אחדות העם ועידוד האידיאל הציוני.
על כן, העבירו מסרים שמשרתים את הדברים האלו ונמנעו ממסרים שפוגעים בכך, גם אם הדבר בא על חשבון חופש הביטוי.
לאחר קום המדינה המשיכו מגמות אלו בין היתר בגלל המצב הביטחוני בארץ.
המדינה, שנמצאה בסכנה קיומית מאז הקמתה, הייתה צריכה גם כן לשמור על הרוח הלאומית כדי לשמור על לכידות החברה ולגייס את הציבור למטרות לאומיות כמו גיוס נרחב, קליטות העלייה ועוד.
עורכים ועיתונאים בתקשורת הישראלית, שראו את עצמם כחלק מהמפעל הציוני, הרגישו מחויבים להדהד מסרים שתומכים בממשלה ומדיניותה.
הם העידו כי באותה תקופה, היו מקרים בהם מסרים שהעבירו בתקשורת הוכתבו על ידי הממשלה, וכי הם שיתפו פעולה לטובת אחדות העם והקונצנזוס הציוני.
בתחילת דרכה, היה ניתן לאפיין את מודל התקשורת בישראל כמודל פיתוח.
מודל זה פותח גם כן על ידי הכטן ב-1981. זהו אינו מודל מערבי אלא מודל שמתאר מדינות עניות (לרוב באפריקה) שנמצאות בתהליך פיתוח.
המודל גורס כי במדינות אלו, התקשורת משמשת על מנת לשרת את המטרות של האומה לטובת התפתחותה.
התקשורת הישראלית, בראשית שנותיה של המדינה, התאימה למודל זה עקב היותה מגויסת לטובת האינטרסים של המדינה, לקידום מטרות לאומיות כמו גיוס לצבא, עידוד קליטת עלייה, וחיזוק השפה והתרבות.
לצד זה, ניתן לזהות בתקשורת בישראל באותה תקופה גם מאפיינים של מודל האחריות החברתית.
עורכים ועיתונאים בתקשורת הישראלית, שראו את עצמם כחלק מהמפעל הציוני, הרגישו מחויבים להדהד מסרים שתומכים בממשלה ומדיניותה, עבור הגשמת הציונות, גם אם הדבר בא על חשבון חופש הביטוי.
כחלק ממעורבות הממשלה בתקשורת, בעשורים הראשונים של המדינה, היכולת לסרב להעניק רישיון להוצאתו לאור של עיתון ללא צורך בנימוק ההחלטה, היה מעוגן בחוק.
פסיקת בג"ץ ב-1953 נחשבת כתקדים כאשר צמצמה סמכות זו והיא משמשת כעוגן מרכזי לזכות של חופש הביטוי.
מגמה זו, של הפחתת מעורבות הממשלה בתקשורת ובמסרים המושמעים בתקשורת הלכה וגדלה החל משנות ה-70 והגיעה לשיאה בשנות ה-90. תהליך זה, בו ישראל התקדמה לכיוון מודל תקשורת ליברטריאני קרה בעקבות שינויים פוליטיים, כלכליים וגלובליים שקרו באותן שנים.
מעבר ממפלגה אחת מרכזית בשנות ה־60, למספר מפלגות דומיננטיות הביא לסופו של נרטיב הגמוני אחד ולסגירת עיתוני המפלגות ופריחת העיתונות המסחרית.
כמו כן, שיקולי רווח כלכליים שנוצרו בעקבות היצע מגוון של ערוצים לצד תהליכי גלובליזציה משמעותיים שקרו בעולם, הפכו את מערכת התקשורת בישראל לתעשיית תקשורת מבוססת ועצמאית יותר.
בתקופה זו עיתונאים הפכו להיות ביקורתיים יותר כלפי הממשלה, כפי שנהוג במדינות דמוקרטיות אחרות.
התקשורת הפכה להיות מגוונת יותר, תחרותית ומחויבת פחות לשמירה על אחדות והאמון של העם בממשל.
עם זאת, עדיין נשמר במידה מסוימת מודל האחריות החברתית, מחויבות והתגייסות של העיתונאים לטובת הציבור והעם שניתן לראות אותו בעיקר בעתות צרה ומשבר.
הסוואה בעולם החי או הסוואה טבעית משמעותה היטמעות בעל חיים או צמח בסביבה הקרובה לו, כך שחושיהם של בעלי חיים אחרים מתקשים להבחין בו, כחלק משיטות ההונאה בבעלי חיים.
ההסוואה הטבעית נוצרת בעזרת עיקרון הברירה הטבעית, לפיו ככל שבעל חיים מותאם יותר לסביבתו, כך גדלים סיכויי הישרדותו ואיתם סיכויי הרבייה שלו.
ההסוואה היא צורת הגנה פסיבית, ואצל חלק מבעלי החיים גם גורם מסייע וחוסך סיכון ואנרגיה בהתקפה.
זאת משום שהיא דורשת מנוחה מוחלטת של הגוף.
הסוואה בעולם החי פועלת בשני כיוונים: אצל הטורף - כך שהטרף לא יבחין בו, ואצל הטרף – כדי להתחמק מהטורף.
צורה מחוכמת של הסוואה היא התחפשות - התחזות לדבר מסוכן או חסר עניין.
הניגוד להסוואה הוא אפוסמטיות, שנועדה להבליט את בעל-החיים ולהזהיר טורפים מפניו.
גורמים המשפיעים על צורת ההסוואה
מרבית בעלי החיים פיתחו סוג כלשהו של הסוואה טבעית, במטרה להשיג מזון או להתחמק מטורפים.
צורת ההסוואה משתנה ממין למין בהתאם למספר גורמים:
ההסוואה תלויה בפיזיולוגיה ובהתנהגות של בעל החיים.
הסוואתו של יונק בעל פרווה, תהייה שונה מהסוואתו של זוחל בעל קשקשים.
הסוואתו של דג החי בלהקה שונה מהסוואתו של דג החי לבדו.
ההסוואה מותאמת לסביבה, המרכיבים השונים בסביבת המחיה מתפקדים כמודל עבור ההסוואה.
צבע פרוותו של שועל שלג לבן כשלג הסובב אותו.
צבעו של המברישן הירוק דומה לצבע הצמחייה הסובבת אותו.
ההסוואה של בעל חיים מסוים תלויה בפיזיולוגיה ובהתנהגות של טרפו/טורפו.
צבעיה של הזברה בולטים לעומת הדשא הירוק בסוואנה, אולם אויבם האריה הוא עיוור צבעים וכך מסתווים הזברות בין האורות והצללים הרבים.
ההסוואה היא בעצם רכישת פרמטרים חזותיים מהסביבה - צבעים, צורות, צללים והקרנתם על החלק החיצוני ביותר והנראה לעין אצל בעל החיים.
על ידי ביוכרומים, פיגמנטים מיקרוסקופיים המפיקים צבעים באמצעים כימיים בתוך תאים חיים.
נשלטים על יד הורמונים שמפריש בעל החיים.
על ידי מבנים פיזיקליים מיקרוסקופיים הפועלים כמנסרות (פריזמות).
למשל, צבע פרוות דוב קוטב היא שחורה, ובאמצעות עקרונות המנסרה נראית הפרווה שהיא מבריקה ומבהיקה בלובנה.
הסוואה טבעית, כדי שתהיה אפקטיבית, משתנה עם הסביבה.
בעלי חיים השוכנים בסביבה המשתנה בצורה קיצונית, אימצו לעצמם סוגים שונים של מופעים (אצל העופות ניצוי שונה), כדי שהתאמתם לסביבה תהייה מושלמת.
זאת הם משיגים באמצעות שתי הדרכים המוזכרות למעלה.
אצל היונקים והעופות השכבה החיצונית ביותר, פרווה או נוצות, הם מבחינת "רקמה מתה" שעליהם להחליף לגמרי כדי לשנות את צבעה או צורתה, על כן יעדיפו את שיטת המנסרות.
החלפת השכבה החיצונית נעשית במהלך חילופי העונות או בעת שינויים אקלימים קיצוניים ביותר.
אצל זוחלים, דו-חיים ודגים נראית ההעדפה לשיטת הביוכרומים, כי שכבתם החיצונית היא רקמה בעלת תאים חיים.
החלפת השכבה החיצונית נעשית לעיתים קרובות ובתדירות גבוהה יותר.
ההחלפה כמעט ואינה קשורה לשינויי האקלים (דם קר), אלא מונעת על ידי שינויי סביבה מינוריים, להתאמה מושלמת יותר.
מינים אחדים משנים את עורם בהתאם לשינויים במצב רוחם, דוגמה לכך היא הזיקית, שפועלת כך על אף הדעה הרווחת.
מינים אחדים משנים את עורם בהתאם לצבע מזונם, דוגמה לכך הם יצורי ים זעירים הניזונים מאלמוגים שצבעם מגוון ועלוקות שונות.
סוג נפוץ של הסוואה הוא הצללת נגד בה צבע חלקו הגבי של בעל החיים הוא כהה בעוד שצבע חלקו הגחוני הוא בהיר יותר.
מטרת הצללת הנגד היא לשבור את קווי המתאר של בעל החיים ולסייע להסוותו בתנאי תאורה טבעיים באמצעות משחקי אור וצל.
ישנן מספר טכניקות של התחפשות, המשיגות תוצאות שונות:
בצורה זו בעל החיים אינו מסתתר כלל אלא גלוי לחלוטין אך פשוט תואם את הסביבה הקרובה לו.
דוגמה לכך הוא המקלון המתחזה למקל.
התחזות על ידי דוגמאות חזותיות שונות הגורמות לתעתועי ראייה אצל הטורף.
הפועלים בשיטה זו סומכים בעיקר על חוש הראייה הלוקה בחסר של אויביהם.
הסוואה זו נראית בעיקר אצל דגים השוחים בלהקות – מאחר שאין בכוחה של דוגמה יחידה לבלבל אויב.
גם אצל הזברות ניכרת שיטה זו.
גם פרפרים שונים שדוגמאות כנפיהם מזכירות עיני טורף משתמשים באמצעי מתעתע זה.
התחזות לבעל חיים ארסי בעל צורה דומה.
דוגמה לכך היא זעמן מטבעות הדומה לצפע מצוי.
בנוסף, בעלי חיים ארסיים רבים משתמשים בצבעי הרתעה כירוק זרחני ואדום בוהק, והלא ארסיים הרוצים להידמות להם משתמשים באותם צבעים.
הסוואה היא שיטה לגרום לדבר מה להיטמע בשטח מבחינה ויזואלית ולעיתים גם מבחינה אקוסטית או תרמית (בהתאם לתנאי השטח ולצורך בהסוואה).
דוגמאות לשיטות הסוואה הן שינויי הצבע של הזיקית או חליפות הסוואה של לוחמים.
מטרתה העיקרית של ההסוואה היא למעשה לאפשר לאובייקט או לאורגניזם המוסווה להימצא בשטח בלי שיבחינו בו.
במבצעים צבאיים משמשת ההסוואה את החיילים כדי שיוכלו לחדור לשטח האויב.
ההסוואה משמשת גם מרגלים ובלשים כדי שיוכלו להתקרב לאובייקט או לאדם שאחריהם הם מרגלים.
בטבע משמשת ההסוואה את הצמחים ובעלי החיים כדי שיוכלו לנוע בשטח מבלי שיתגלו (למשל טורפים אשר רוצים להתקרב לטרפם או נטרפים אשר רוצים להתחמק מטורפיהם).
ההסוואה הטבעית מתאימה לבעלי חיים וצמחים, לטורפים ונטרפים כדי שיוכלו לשרוד בטבע.
אריות מסווים עצמם בסוואנה על ידי צבעם הזהוב כצבע הצמחייה היבשה כדי שיוכלו להתגנב מבעד לשיחים ובני-שיח עד למרחק המתאים מהנטרף.
זברות מסוות עצמן על ידי הפסים שבפרוותן המטעים את טורפיהן כך שלא יוכלו לבחור זברה ספציפית מן העדר ולטורפה.
חרקים מסווים עצמם על ידי שימוש מתוחכם בצבעים ושינויים מורפולוגיים בצורתם החיצונית כדי להתחמק מטריפתם על ידי יונקים וציפורים.
מינים של יצורי ים כמו האורקה, הפינגוויניים וכמה מיני כרישים משתמשים בהצללת צבעיהם בגווני שחור-לבן, כך שמלמעלה הם נראים כהים יותר מכפי שהם באמת.
ההסוואה הצבאית מותאמת לחיילים וכלי רכב בתנאי שדה ובשטחי קרב.
בשטחים שבהם ישנה צמחייה מרובה הלוחם יעטה על עצמו חליפת הסוואה (Ghillie suit) ומדים המותאמים לצבעי הצמחייה (בגווני ירוק שונים, עם תבנית מנומרת או מפוקסלת לשבירת צורה, מצנפת לקסדה ועוד), איפור על פניו שיתאים לצמחייה ולעיתים על הביגוד עצמו יוצמדו מיני צמחים שיסוו את הלוחם בשטח.
ללא הסוואה זו, הלוחם יבלוט ולאויב יהיה קל לאתר אותו בקלות.
בקרב צלפים ההסוואה היא חשובה ביותר, על מנת שיוכלו לתצפת ולירות אל עבר האויב מבלי להתגלות, על כן הצלפים מצוידים בחליפת הסוואה (Ghillie suit), רשתות הסוואה בהן הם מתכסים ולעיתים גם כלי הנשק מוסווה.
הסוואה קיימת גם ברכב קרבי משוריין הצבוע בצבעי ירוק זית או חאקי בהתאם לסביבה.
כך למשל, טנקים אמריקניים צבועים בצהוב בהיר כי הם מותאמים לזירת לחימה מדברית (כמו בעיראק).
בצה"ל מכוסה טנק המרכבה במרקם מחוספס בצבע ירוק זית-אפור שנועד לספוח אבק וחול מהסביבה ובכך להתאים את צבע הטנק לצבע הסביבה בה הוא פועל.
בדחפורי D9 צה"ליים, שבמקור מגיעים צבועים בצבע צהוב בולט, מוחלפים לוחות הפח בלוחות שריון בצבע אפור-ירוק זית הנועד להסוות אותם בשטח עירוני ובשדה הקרב.
בחיל האוויר הישראלי צבועים חלק ממטוסי הקרב בתצורת הסוואה מנומרת בצידם העליון (כדי להסוותם על רקע הקרקע) ובאפור בהיר בצידם התחתון (כדי להסוותם על רקע השמים).
מטוסי ה-F-15 בז שנועדו להשגת עליונות אווירית צבועים באפור-תכלכל בכל גופם, כדי להסוותם בשמיים.
חלוץ ההסוואה הצבאית היה הצייר היהודי בריטי סולומון ג'וזף סולומון, שתכנן וייעץ לצבא הבריטי בעת מלחמת העולם הראשונה.
הסוואה אופטית – הסוואה המתבססת על שבירת קווי המתאר והצבע של העצם המוסווה.
הלוחם בשטח לובש מדים או כיסוי בצבעי השטח, עמדה מוסווית תיראה כמו פני השטח (צמחייה, סלעים וכו').
בעל החיים יעטה פרווה או שעורו יהיה בצבעי השטח (מדובר בהתאמה אבולוציונית).
האורגניזם ייטמע בסביבתו וייראה כמוה כך שלא יבלוט.
הסוואה תרמית – הסוואה המתבססת על השוואת חום העצם המוסווה לחום השטח (רקע) שבו הוא נמצא.
תחום זה בעייתי ומצריך שימוש בטכנולוגיות חומרים חדישות.
סובייט סנקט פטרבורג של צירי הפועלים היא מועצת פועלים שפעלה בתקופה קצרה במהפכת 1905 (היא אינה קשורה לסובייט פטרוגרד שהוקם בשנת 1917).
רעיון הקמת סובייט פטרבורג החל במפגש פועלים בביתו של וולין (שהתפרסם לאחר מכן כאנרכיסט).
במפגש נבחר גאורגי חרוסטליוב-נוסר למנהיג הסובייט.
הסובייט נודע בעיקר בזכות פעולה שביצע בחודש אוקטובר 1905 ובה השתלטו ארבעים פועלים על בניין חשוב בסנקט פטרבורג.
בסובייט היו בין 400 ל־500 חברים שנבחרו על ידי כ־200,000 פועלים, והוא שלט על 96 מפעלים בסנקט פטרבורג וסביבתה.
כסגנו של נוסר נבחר ליאון טרוצקי, ולאחר מעצרו של נוסר, היה טרוצקי למנהיג הסובייט.
ב־3 בדצמבר 1905 נעצרו חברי הסובייט (יחד עם טרוצקי) על ידי הממשלה.
סובייט זה היה הסובייט הראשון בהיסטוריה.
מודל הסובייט אומץ גם במהפכת אוקטובר 1917.
הסודות הוא סרט קולנוע ישראלי שיצא לאקרנים ב-2007 בבימויו של אבי נשר.
הסרט מתמקד בקבוצת נערות דתיות הלומדות במדרשה תורנית שבעיר צפת.
הסרט היה מועמד ב-2010 לפרס "הסרט הזר הטוב ביותר" של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה.
במהלך שנת הלימודים במדרשה שבעיר צפת עוברות ארבע תלמידות תהליך חניכה שונה מזה המקובל בעולם הדתי.
פגישה מקרית עם אנוק הצרפתייה, שריצתה מאסר בכלא, מערערת את עולמן וגורמת להן לחקור את העולם החילוני ולגלות את סודותיו.
ככל שהנערות מעמיקות בחקירת "העולם האסור", כך גוברות תחושות האכזבה, המרירות, הפחד והסקרנות שלהן, והתלבטויותיהן לגבי העולם, ואף מובילה להתקרבות מינית בין שתיים מהן.
אניה בוקשטיין - נעמי - בת רב מכובד, חכמה וסקרנית, אשר מתחילה ללמוד במדרשה "דעת אמת".
מיכל שטמלר - מישל (מיכל) - נערה דתייה, פיקחית ומרדנית, אשר מתחילה ללמוד במדרשה "דעת אמת".
פאני ארדן - אנוק - אישה צרפתייה ומבוגרת, אשר בעברה ישבה בכלא על רצח אהובה, וכעת מחפשת גאולה לפני מותה.
אדיר מילר - ינקי - נגן קלרינט חביב וטוב לב, אשר מתאהב במישל.
טלי אורן - שיינה - צעירה דתייה וחברתם לחדר של נעמי, מישל וסיגי במדרשה "דעת אמת".
דאנה איבגי - סיגי - צעירה חוזרת בתשובה וחברתם לחדר של נעמי, מישל ושיינה במדרשה "דעת אמת".
גורי אלפי - מיכאל - אברך מכובד וה"שידוך" של נעמי, אדם קר, חסר חוש הומור וטקט.
תיקי דיין - הרבנית דבורי - מייסדת המדרשה "דעת אמת".
עלמה זק - רחלי - אחותה החסודה של נעמי.
ספי ריבלין - הרב הס - אביה של נעמי ורב גדול.
רבקה מיכאלי - גברת מייזליש - אימו של ינקי.
פסקול הסרט כולל שירים אותם כתב והלחין דניאל סלומון ומבצעות דנה עדיני ומאיה רוטמן, מוזיקה שהוקלטה על ידי חברי התזמורת הפילהרמונית הישראלית ושירים דתיים, חלקם מסורתיים וחלקם חדשים, עליהם אחראי מלחין מוזיקת העולם איל סלע ומבצעות שחקניות הסרט.
התיקון של חיי - מאיה רוטמן
פיה פתחה א-קפלה - שחקניות הסרט
שלום עליכם - שחקניות הסרט
ונשגב השם - שחקניות הסרט
שבת המלכה - שחקניות הסרט
שומר ישראל - שחקניות הסרט
מלאכי עליון - שחקניות הסרט
מזמור לדויד - שחקניות הסרט
פיה פתחה - שחקניות הסרט
אבי סינגולדה - גיטרות אקוסטיות וחשמליות
דניאל סלומון - פסנתרים, קלידים, תכנותים, מעבד, מפיק מוזיקלי
עמית יצחק - גיטרות אקוסטיות וחשמליות
ליאור שושן - כלי הקשה
איל סלע - קלרינט, זורנה, סקסופון, חלילים, כלי נשיפה, מלחין
גלעד אפרת - בס חשמלי, קונטרבס
בשנת 2017 העלה תיאטרון בית לסין את המחזה "הסודות" מאת הדר גלרון, שנכתב בהשראת התסריט מאת הדר גלרון ואבי נשר.
הסוד הוא סרט תיעודי מאולפני Prime Time Productions שבוים על ידי דרו הריאוט והופץ לראשונה בספריות הווידאו בארצות הברית ב-26 במרץ 2006. הסרט התפרסם במדינות רבות בעולם.
בעקבות הסרט התפרסם גם ספר באותו שם.
הסרט מורכב ברובו ממונולוגים של מספר אנשים, רובם מרקע של רוחניות והעידן החדש - מתקשרים, מאמנים אישיים, כמרים, וכן מספר אנשי ספרות ומדע.
המסבירים על "חוק המשיכה" ואף טוענים שהם יודעים להשתמש בו לטובתם האישית.
הוא מלא בתמונות אילוסטרציה ובדוגמאות להשפעת הסוד על חיי האדם.
הרעיון המקורי לספר ולסרט שייך לרונדה בירן (Rhonda Byrne).
בתחילת הסרט היוצרת רונדה בירן מוצגת כמי שמביאה את עצמה להרס.
בעוד היא מנסה לחשוב איך להוציא את עצמה מהבוץ היא מגלה את הסוד ומחליטה לחקור.
עד מהרה היא מבינה את משמעותו ועוצמתו ואפילו מוצאת על ידי חיפוש קליל בגוגל המוני אנשים שחיים היום ומכירים את הסוד.
רונדה בירן מציבה לעצמה מטרה - לשחרר את הסוד המסתורי לציבור ובכך לשנות את אורח חייהם של מיליונים.
על פי הסרט, לאורך כל ההיסטוריה, אנשים מצליחים רבים ידעו את "הסוד".
בסרט מוזכרים, בין היתר, ויליאם שייקספיר, מוצרט, בטהובן, אלברט איינשטיין, לאונרדו דה וינצ'י.
בזכות הסוד הם זכו בחיים מאושרים שכללו: בריאות, הצלחה, כסף ואהבה.
לכן הם חששו יותר מהכל שאם יתגלה הסוד לציבור האושר ייקטף מידם ויהיה חסר חשיבות.
"הסוד" עליו מבוסס הסרט מתייחס באופן ישיר ל"חוק המשיכה" (The Law of Attraction).
חוק המשיכה אומר שאם אנו חושבים על דבר מה מסוים, אנחנו בעצם יוצרים אותו ומאוחר יותר אף נזכה לראותו בחיינו האמיתיים.
אחת המטפורות בה נעשה שימוש בסרט לגבי הסוד היא סיפורו של אלאדין.
בסיפור המקורי אלאדין מוצא מנורה קסומה וממשש אותה.
מן המנורה מגיח ג'יני, שאומר רק משפט אחד: "משאלתך היא פקודתי".
במשפט זה הג'יני מבטיח לקיים מספר בלתי מוגבל של משאלות.
על פי הסרט, הג'יני הוא בעצם מטפורה ליקום.
האדם מסוגל לחשוב תמיד, אפילו לחלום בשנתו.
אם כך, מה שהאדם חושב ומתאר בדמיונו בעצם 'נשלח' לרחבי היקום וחוזר כמו בומרנג אל אותו האדם - רק לא כמחשבה אלא כדבר מציאותי.
תאוריית הסוד טוענת כי המחשבות הן מגנטיות, ויש להן תדר.
כאשר אנחנו חושבים, המחשבות האלו משוגרות ליקום והן מושכות כמו מגנט את כל הדברים הדומים שנמצאים באותו תדר.
כל מה שמשוגר כלפי חוץ, חוזר למקור.
אפשר לדמות את הרעיון של הסוד למגדל שידור.
אנחנו מבינים שמגדל השידור של תחנת טלוויזיה משדר באמצעות תדר, והתדר הופך במקלט הטלוויזיה שלנו לתמונות.
רובנו איננו מבינים איך זה עובד, אבל אנחנו יודעים שלכל ערוץ יש תדר, וכשאנחנו מתכווננים לתדר הזה אנחנו רואים את התמונות במקלט הטלוויזיה שלנו.
אנחנו בוחרים את התדר על ידי בחירת ערוץ, ואז אנחנו מקבלים את התמונות שמשודרות בערוץ הזה.
אם אנחנו רוצים לראות תמונות אחרות במקלט שלנו, אנחנו מחליפים ערוץ ומתכווננים לתדר חדש.
הרעיון הוא שאנחנו כמו מגדל שידור אנושי, ואנחנו חזקים מכל מגדל שידור שנוצר עלי אדמות.
השידור שלנו יוצר את חיינו ואת עולמינו.
השדר שלנו מועבר באמצעות המחשבות שלנו.
התמונות שאנחנו מקבלים משידור המחשבות שלנו, אם נרצה או לא, אלו תמונות חיינו.
שלושת השלבים של השימוש בסוד הם:
1. בקשו - עצמו את עיניכם והתמקדו בדבר שאותו אתם רוצים.
תרגישו כאילו שהוא קיים כבר, שהוא חלק מחייכם.
תאמו בין המחשבה להרגשה ובכך תצרו את הבקשה בראשכם ותשלחו אותה ליקום.
2. האמינו - לרגע אחד אל תפקפקו באמונתכם בסוד.
תחיו כאילו הדבר אותו אתם רוצים הוא כבר שלכם.
רגשות של פחד, כעס או עצב יכולים לשבור את אמונתכם ובכך למנוע את קיום הבקשה.
3. קבלו - בתוך זמן מסוים הדבר אותו ביקשתם יגיע אל חייכם.
הוא לא יהיה בהכרח תואם (למרות שקרו מקרים רבים שכן) לבקשה ההתחלתית אך ללא ספק ישביע את רצונכם.
הסרט טוען שבין אם מאמינים בסוד או לא - הוא תמיד פועל בחיינו.
אותו התהליך של הבקשה, אמונה והקבלה פועל בחיי כל אדם בכל רגע נתון גם מבחינה חיובית וגם מבחינה שלילית.
היקום אינו מבדיל בין טוב או רע, הוא פשוט מציית למוח האדם.
אם אדם מסתכל כל חודש על חובותיו וחושב על כמה שמצבו שלילי - הוא רק יביא על עצמו עוד ועוד מצבים מהסוג הזה.
חלק מן הרעיונות בסרט מבוססים על הספר "מדע ההתעשרות" מאת וולאס ד.
הסוד מאת רונדה בירן הופיע בהוצאת כנרת בתרגומה של אירית מילר.
הסוד לצעירים מאת פול הרינגטון הופיע בהוצאת כנרת בתרגומה של יפעת בן יעקב.
הקסם בהוצאת כנרת מאת רונדה בירן.
הכוח בהוצאת כנרת בתרגומו של גיא הרלינג
מעבר לביקורת הרציונלית אודות חוסר המדעיות של השיטה, על הסוד נמתחה ביקורת מכיוונים נוספים.
הרעיון שהאדם עצמו אחראי למצבו, גם אם מדובר במחלות או פגעים שבאו עליו בעל כורחו ספג ביקורת חריפה.
בנוסף, הסוד מציג תפיסת חיים אנוכית שמטרתה לקבל כמה שיותר, בעיקר בתחום החומרי.
ברמה ההיסטורית נמתחה ביקורת על השימוש שנעשה בציטוטים של הוגים מחוץ להקשרם המקורי, ועל הבאת ציטוטים שאין עדות כי נאמרו על ידם כלל.
"חוק המשיכה" עצמו הוגדר על ידי מבקרים אחדים כרעיון ישן, לא מקורי, וכלל לא סוד.
מדובר בשיטת עזרה עצמית ידועה שהולבשה בתחפושת מיסטית-היסטורית.
אם מסירים את כל הטפל נשארים עם התובנה הפסיכולוגית של "חשיבה חיובית".
ברמה הרפואית, מבקרים אחדים הביעו חשש כי הטענות בדבר הניסים הרפואיים שניתן לבצע באמצעות הסוד תמנע מאנשים טיפול אמיתי.
הסודות של כנרת היא סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים בבימויו של עמרי לוי אשר שודרה בערוץ 2 בין השנים 1998 עד 2000, ובשידורים חוזרים בערוץ התכלת ובערוץ "יס ישראלי".
הסדרה התמקדה בילדה אילמת בשם כנרת (מגולמת על ידי הדר רוזנבך) שגרה במושבה כנרת ולאחר מכן במצפה רמון שניסתה לאורך הסדרה לפתור את התעלומות הקשורות בחייו ובמותו של אביה אריק אשר נהרג בתאונה בחו"ל מטעם עבודתו בשרות הביטחון.
זכויות הסדרה נרכשו על ידי רשת השידור הגרמנית "קיקה".
במהלך העונה הראשונה בן זוגה של מירי המורה של כנרת.עונה 1,2המורה מיריחגית דסברגהמורה של כנרת וחברתו של דודה ג'מוס.עונה 1אורייובל פליישתלמיד בכיתה של כנרת בקיבוץ.
נראה שהוא מאוהב בכנרת, מקליט קולות של אנשים וטבע.
אורי הוא מספר של הסדרה (בבגרותו).ארזיונתן שיינפלדתלמיד בכיתה של כנרת בקיבוץדניאלנורית לונדנרתלמידה בכיתה של כנרת בקיבוץמיכאלשלמה תרשישמפקד בשרות הביטחון של אבא של כנרת, יצא איתו למשימה סודית באנגליה שמניעה את העלילה של כל הסדרה.עונה 2נחוםנחום היימןחי במצפה רמון, ביתו נהרגה.צילילבנה פינקלשטייןמנהלת בית הספר במצפה רמון בו לומדת כנרת.
בעונה השנייהגברת בן טוביםדפנה ארמונימיסטיקנית שהשכירה לאריק, אבא של כנרת, את ביתה, מנסה לעזור לכנרת לחזור לדבר.עונה 1גדידידי גתעובד בשרות הביטחון, ממונה על חקירת הרצח של אריק אבא של כנרת.עונה 2
The Secret of Monkey Island (בתרגום חופשי לעברית: הסוד של אי הקופים) הוא משחק הרפתקאות שפותח ופורסם על ידי חברת Lucasfilm (שנקראת נכון לשנת 2012 Lucas Arts) המשחק נוצר בשנת 1988 על ידי רון גילברט, שעיצב אותו עם טים שייפר ודייב גרוסמן.
האווירה התבססה על מתקן השעשועים שודדי הקאריביים הנמצא בפארק דיסנילנד.
הסוד של אי הקופים היה המשחק החמישי המשתמש במנוע SCUMM, אשר כלל ממשק ידידותי יותר למשתמש ביחס למשחקים בזמנו.
המבקרים שיבחו את הסוד של אי הקופים על ההומור שלו, השמע שבו, והמשחקיות, מה שגרם לכך שיצאו לו משחקי המשך, ואף בשנת 2009, יצאה למשחק מהדורה מיוחדת אשר כללה איכות משופרת, דיבוב מלא ואפשרות למעבר למנוע של המשחק המקורי בלחיצת כפתור.
המשחק קיבל ביקורות חיוביות בעיתונות המשחקים ברחבי העולם.
הסוד של אי הקופים הוא משחק הרפתקאות דו־ממדי בגוף שלישי.
הממשק של המשחק הוא "הצבע והקלק" - בצד התחתון של המשחק ישנו סרגל כלים ובו מספר פעלים (לדוגמה, "דבר" ו"קח").
השחקן בוחר אחד מן הפעלים עם העכבר, לוחץ על עצם כלשהו במסך והדמות עליה השחקן שולט, גייבראש, עושה את הפעולה עם העצם.
למשל, כאשר השחקן לוחץ על "קח" ואז על פנס, הדמות לוקחת את הפנס.
המשחק הוא החמישי ממשחקי לוקאס ארטס שמשתמש במנוע SCUMM.
הוא מאופיין בכך שאי־אפשר למות או להיתקע בו (חוץ מסצנה אחת שבה גייבראש נמצא במים, אם הוא לא יוצא מהמים תוך 10 דקות הוא מת, ואז השחקן יכול לחזור לתחילת הסצנה).
גייבראש ת'ריפווד מגיע לאי הבדיוני Mêlée Island ובמטרה להיות פיראט.
הוא נפגש עם מועצת הפירטים, שלושה שודדים שיכורים, אשר מודעים לו שעליו לעמוד בשלושה אתגרים בשביל להיות פיראט: לחימה, גנבה ומציאת אוצרות.
במהלך שלשת האתגרים האלו גייבראש מצליח להסתבך עם השריף של האי ולהתאהב במושלת האי איילן מרלי.
לאחר שגייבראש מבצע את האתגרים בהצלחה, לה צ'אק (שהוא היריב של גייבראש לאורך כל סדרת המשחקים), שהוא רוח רפאים של אחד מגדולים והאכזרים שבשודדי הים, חוטף את המושלת אליין ל"אי הקופים" במטרה לשאת אותה לאישה.
גייבראש לוקח מספר אנשים ושט איתם לאי הקופים המסתורי.
באי הקופים גייבראש נפגש עם שלושה קניבלים צמחונים אשר נותנים לו שיקוי (בירה שחורה) אשר יכול להרוס רוחות רפאים.
כשגייבראש מגיע לספינה של לה צ'אק, הוא מגלה שהוא נסע עם אליין בחזרה לאי Mêlée Island, בשביל להתחתן איתה בכנסייה.
גייבראש חוזר לאי ופורץ לכנסייה בשביל לעצור את הטקס.
לה צ'אק וגייבראש נלחמים עד שגייבראש מצליח להשפריץ על לה צ'אק בירה שחורה ולחסל אותו.
המשחק נגמר כשגייבראש ואיילן מביטים בשקיעה.
הסוויטה התזמורתית השנייה (מכונה גם "אוברטורה"), בסי מינור, מאת יוהאן סבסטיאן באך (רי"ב 1067) היא מיצירותיו הנודעות של המלחין, בעיקר בזכות פרק הבדינרי המסיים אותה.
היא כתובה לתזמורת של חליל (סולו, ברוב הפרקים), שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו.
בגרסתה הידועה לנו כיום, הסוויטה נכתבה כנראה בין השנים 1737-1739, בעת שהותו של באך בלייפציג.
את קיומו של העתק הפרטיטורה כולה (יחד עם הסוויטה השלישית והרביעית) אנו חבים לכריסטיאן פרידריך פנצל, מלחין, אשר למד בתומאסשולה בלייפציג החל משנת 1751 בהיותו בן 14 (כשנה אחרי מותו של באך).
עם זאת, תפקידים מקוריים של החליל ושל הוויולה שרדו בכתב ידו של באך עצמו.
קיימות כיום דעות שונות לגבי מועד כתיבת היצירה.
יש המציעים, בהסתמך על סגנונה, שהיצירה נכתבה לפני שנות ה-30 של אותה המאה, בגרסה ללא חליל, ובסולם לה מינור (הגרסה בלה מינור לא שרדה כמובן).
מאוחר יותר, עובדה היצירה לסי מינור, והוסף לה תפקיד סולני.
הצעה נוספת היא, ששכתובה של היצירה על ידי באך נעשה בסביבות השנים 1735-1736 מגרסה מקורית שבאך כתב בקתן.
השכתוב הזה נעשה בעבור פייר-גבריאל בופרדן, חלילן ידוע באותה עת, אשר ניגן בחצר המלכותית בדרזדן.
ייתכן שבאך אף הוסיף באותה הזדמנות את הפולונז, כמחווה לאוגוסטוס השלישי מלך פולין והאלקטור של סקסוניה.
פתיחה - כמצופה, הפתיחה (אוברטורה) בנויה בתבנית תלת-חלקית שהייתה טיפוסית לפתיחות בתקופת הבארוק.
היא פותחת בחלק איטי לא ארוך בארבעה רבעים, ממשיכה בחלק מהיר ופוגאלי, ומסיימת בחלק איטי נוסף, בשלושה רבעים, עם ההוראה Gravement (בכובד, באציליות), הדומה באופיו לחלק הראשון.
החלק האיטי הוא אקספרסיבי מאוד, ומשובץ בדיסוננסים והתרותיהם, התורמים לאווירה המתוחה והאקספרסיבית שלו.
משפטיו המוזיקליים כתובים במקצב מנוקד, כנהוג בחלק האיטי של הפתיחה.
בחלק האיטי הפותח תפקיד הסולו מאוחד עם תפקיד הכינור הראשון; בחלק האיטי המסיים תפקיד החליל נפרד בתיבות הראשונות, ואז הוא שב ומתאחד עם הכינור הראשון.
החלק המהיר והפוגאלי, בנוי למעשה במתכונת של קונצ'רטו טיפוסי מן הבארוק.
הוא מורכב מרצף של קטעי טוטי (ריטורנלו), ומקטעי הסולו, בהם מנגן הסולן תפקיד נפרד משאר התזמורת.
בקטעי הסולו, מתרחשות המודולציות לסולמות הקרובים לסי מינור, ואילו הריטורנלי שבהם מופיע הנושא הראשי נשארים בסולם שאליו עבר קטע הסולו שלפניו.
רונדו - פרק מתון יחסית, ללא הבדל בין קטעי הסולן לתזמורת, פרט לקטע ביניים אחד.
הרונדו הזה הוא יחסית איטי ובמשקל זוגי שהוא למעשה גבוט, ובנוי במתכונת הטיפוסית של קטע חוזר זהה (רפרן) וקטעי ביניים (קופלה).
סרבנד - הסרבנד הוא ריקוד מתון יחסית, ובנוי בצורה דו חלקית טיפוסית.
גם בו אין הבדלים בין תפקידי הסולן והתזמורת.
הוא בנוי כקאנון מדויק בקווינטה בין הבאס לסופרן.
בורה I ובורה II - הבורה הוא ריקוד עירני למדי הכתוב במשקל זוגי, ובנוי בצורה דו חלקית.
המעניין הוא, שבבורה הראשון תצורת הבאס היא למעשה באסו אוסטינטו, כלומר, תבנית באס חוזרת.
כל יחידה בתבנית אורכת תיבה אחת בלבד, והיא פשוטה למדי; ארבעה רבעים, המתחילים בצליל הטוניקה, העולה שני צעדים של סקונדות, וחוזר שוב לטוניקה (סי-דו#רה-דו#, וחוזר חלילה).
בחלקו השני של הריקוד, ברה מז'ור, מתחיל האוסטינטו על הצליל רה.
את הבורה הראשון מחליף בורה שני, כריקוד חלופי (ביצירות רבות, הריקוד המחליף קרוי "טריו").
כנהוג בריקוד חלופי, מופיע בו הסולן, ואכן זו הופעתו הראשונה של הסולן בתפקיד נפרד מהתזמורת לאחר האוברטורה.
אחרי סיום הבורה השני, מנוגן הבורה הראשון פעם נוספת.
פולונז ודובל - הפולונז, כשמו, הוא ריקוד פולני אצילי במשקל משולש.
הפולונז עצמו בנוי בצורה דו חלקית פשוטה, ולאחריו מופיע שוב תת-פרק חלופי הנקרא "דובל".
שלא כמו תתי-פרק אחרים הנקראים "טריו" תת-פרק זה הוא וריאציה על הפולונז.
התפקיד הסולני בתת-פרק זה הוא וירטואוזי במיוחד, כאשר בתפקיד הבס מופיע הפולונז עצמו ובשלמותו.
לאחר סיום הדובל, מנוגן הפולונז פעם נוספת.
מינואט - הפרק הלפני האחרון בסוויטה הוא מינואט פשוט, אשר דווקא הוא אינו מוחלף בטריו.
הוא בנוי בצורה דו חלקית פשוטה, והילוכו יחסית מתון.
במקור "בטינרי", הוא הפרק המסיים והקולח של הסוויטה, וכן מן הפרקים הידועים ביותר של באך כיום.
צורתו הכללית היא פשוטה יחסית; הוא כתוב במשקל זוגי ובצורה דו חלקית, והוא פרק שבו תפקידי הסולן והתזמורת נפרדים.
הבדינרי פותח במוטיב המפורסם של משולש מינורי יורד, אשר חוזר פעמיים, ובפעם השנייה ממשיך לנושאו השני והווירטואוזי של הריקוד, אשר מסיים בסולם הדומיננטה (פה דיאז מינור).
לאחר הקו הכפול מופיעים קטעים מתוך חלקו הראשון של הבדינרי, בסולמות הקרובים לטוניקה; בהתחלה פה דיאז מינור, ואחר כך רה מזור.
חזרתו של סי מינור אינה מופיעה בנושא הראשון שהוצג בתחילת הפרק, אלא בנושא שהוביל לחלק הווירטואוזי.
סיומו של הפרק אינו דומה לסיום החלק הראשון; במקומו מופיעים פסאז'ים אשר מביאים אותנו לסולם של אקורד נפוליטני (דרגה שנייה מונמכת), ולאחריו פסאז'ים המובילים לטוניקה ולסיום.
בגלל צורתו זו, ניתן להקביל את הפרק לצורת סונטה על כל היבטיה; חלקו הראשון של הפרק דומה לתצוגה של צורת סונטה, ומורכב מנושאים שונים (אם כי לא שונים זה מזה בצורה דרסטית כמו בצורת סונטה קלאסית), אשר מסיימים בדומיננטה.
חלקו השני של הפרק פותח במעין פיתוח של הנושאים מן ה"תצוגה", בסולם הדומיננטה.
לאחר מכן מופיעה רפריזה (אם כי עם החסרה של חלקה הראשון של התצוגה) בסולם הטוניקה, אשר גם מסיימת בו.
הבדינרי משמש בשנים האחרונות כמפגן-ראווה, כשעליו מאולתרים פסאז'ים וירטואוזיים במיוחד.
הגרסה הווירטואוזית הידועה ביותר היא זו של החלילן אורל ניקולה, שאותה מנגנים מדי פעם גם תלמידיו, ביניהם הסולן המפורסם עמנואל פהו.
הוא אף שימש כמנגינת הפתיחה של בונוס (משחק מחשב) מ-1993.
הסוג הרביעי הוא סרט קולנוע ומותחן אמריקאי משנת 2009, בכיכובה של השחקנית מילה יובוביץ', העוסק בחטיפת בני אדם על ידי רוחות/שדים וחוצנים.
כמו כן הסרט מתיימר להיות מבוסס על אירועים אמיתיים אשר התרחשו בשנת 2000, בעיר נום באלסקה, ארצות הברית.
הסרט זכה להצלחה מסחרית, בגורפו הכנסות של כ-47.5 מיליון דולר, לעומת תקציב מוערך של כ-10 מיליון דולר.
הפסיכולוגית ד"ר אביגיל "אבי" טיילר הופכת לאלמנה, בעקבות רצח בעלה בידי אלמוני לאחר שהחל את מחקרו אודות היעלמויות שונות בעיר נום אשר באלסקה, ארצות הברית.
ד"ר אביגיל ממשיכה את מחקרו של בעלה, אך נחשפת לשורה של תופעות משונות אשר גורמות לה להאמין כי גורם חוצני נותן את השפעתו על העיר נום.
במהלכה של העלילה עוברת ד"ר אביגיל חוויות אישיות הגורמות לפגיעות פיזיות ונפשיות לה ולשאר בני משפחתה, דבר המעלה את חשדם של אנשי החוק בדבר כל הקורה עם ד"ר אביגיל.
במציאות, יוצרי הסרט מעולם לא טענו לאמיתות כלשהי של הדברים ואף הצהירו מפורשות כי מדובר בעלילה בדיונית לחלוטין.
מילה יובוביץ' - בתפקיד ד"ר אביגיל "אבי" טיילר
אליאס קוטיז - בתפקיד ד"ר אבל קמפוס
ויל פאטון - בתפקיד שריף אוגוסט
קורי ג'ונסון - בתפקיד טומי פישר
האקים קאה קאזים - בתפקיד אווולוואה אודוסאמי
אנזו סילנטי - בתפקיד סקוט סטראזינסקי
אריק לורן - בתפקיד סגן השריף ראיין
רפאל קולמן - בתפקיד רוני טיילר
שארלוט מילשארד - בתפקיד ד"ר אביגיל האמיתית
מיה מקנה-ברוס - בתפקיד אשלי טיילר
הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות היא סדרת פנטזיה לנוער מאת הסופר האירי מייקל סקוט.
הסדרה כוללת שישה ספרים, שכולם תורגמו לעברית.
הספרים שיצאו הם: "האלכימאי", "הקוסם", "אשת הכשפים", "הידעוני", "הבוגד" ו"האשפית".
הספר הראשון, "האלכימאי", יצא לאור בשנת 2007 והיה לספר הילדים השני הנמכר ביותר ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס בשנת 2007, ונתונים דומים קיימים לגבי שאר הספרים.
במשך כל חייהם נודדים התאומים מעיר לעיר עקב עבודתם של הוריהם - עובדים בארכאולוגיה - ובאותה שנה הם מתגוררים אצל דודתם אגנס בסן פרנסיסקו.
הם מגלים קסמים, ומגלים ששכנם ניק פלמינג הוא האלכימאי הידוע ניקולס פלמל שחי לפני 600 שנה ויותר, וחי עד היום.
בספר השני בסדרה ג'וש הופך להיות חזק כמו סופי, לאחר שמרס אולטר (אל המלחמה במיתולוגיה הרומית והיוונית (שמו היווני הוא ארס)) "מעיר" אותו בקטקומבות.
הם נלחמים בנידהוג ובדיזיר, ובסוף הספר בפסלי אבן שהעירו מקיאבלי וג'ון די, בכנסיית נוטרדאם .
עלילת הספר מתרחשת בפריז, צרפת.
אשת הכשפים הוא רומן פנטזיה משנת 2011. כמו קודמיו, הספר הפך לרב-מכר.
הספר הוא השלישי בסדרת הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות.
הספר עוסק בעלילותיהם של התאומים ג'וש וסופי ושל האלכימאי בן האלמוות ניקולס פלמל בלונדון, כשהם נלחמים בד"ר די, שמנסה להשיג את ספר המסורה.
ובאותו הזמן פרנל נמצאת באלקטרז, יחד עם צבא מפלצות שלם.
הספר מתרכז בקרב הפנימי בין הטוב לרע.
בתוך תוכו של ג'וש הוא מתלבט, אם לתמוך בזוג פלמל, או אולי, להקשיב לצד האפל שבו, ולפנות לג'ון די.
כוחותיו של דוקטור די כבר מרוכזים באי אלקטרז ומוכנים לתקוף את העיר.
חייהם של ניקולס ופרנל אוזלים מהם ונותרו להם ימים.
סופי נשארת עם פרנל וניקולס וג'וש הולך בעקבות ג'ון די ווירג'יניה דייר - לדי יש תוכנית חדשה לחסל את הקדמונים והיא לחזור לעבר בעזרת חרבות הכח לדנו טליס כשהקדמונים היו חלשים יותר ולחסל את כל הקדמונים ביחד אך קודם כל הם בורחים לאלקטרז ששם נמצאים בילי הנער ומקיאבלי.
די מעיר את לוטן (דרקון ים ששואב הילות) ומנסה לשלוח אותו לעורר מהומה בעיר.
בסוף הספר, די, סופי וג'וש חוזרים לדנו טליס ופוגשים את איזיס ואוסיריס.
לאחר שהתאומים, ג'ון די ווירג'יניה דייר חוזרים כ-10,000 שנה אחורה בזמן אל דנו טליס, הם פוגשים את איזיס ואוסיריס, שמתגלים כהוריהם של סופי וג'וש.
סקתך, פלדמס ושייקספיר שהובאו לעיר על ידי מרתיו מסתייעים בהקטה ופרומתאוס (של דנו-טליס), ותוקפים את האשמנים, שמתכננים למנוע את נפילת העיר ובכך למנוע את הקמת הציווילזציה האנושית.
בהווה, בילי הנער, מקיאבלי, נץ שחור, אודין, מרס אולטור והל נלחמים על האי אלקטרז בצבא המפלצות שהתעוררו כדי למנוע מהם להגיע לסן פרנסיסקו, וניקולס ופרנל באים לעזרתם.
בזמן דנו-טליס, סופי וג'וש מתעמתים עם איזיס ואוסיריס שמתגלים כ"בעלי ארץ", מין תבוני שקדם אף לקדמונים ולארכונים.
מטרתם של איזיס ואוסיריס הייתה להחזיר את בעלי הארץ למעמד שליטי הפלנטה באמצעות התאומים.
סופי וג'וש הורגים אותם, ומבינים כי עליהם להשתמש בכוחם כדי להשמיד סופית את העיר.
הספרים מאופיינים באתרי התרחשויות רבים, ואף מקבילים.
לדוגמה: בעוד ניקולס וזוג התאומים נמצאים באירופה, על האי אלקטרז כלואה פרנל, ובפעם בכמה פרקים מדלגים בין שני קווי העלילה.
חלק ממקומות ההתרחשות העיקריים בסדרה הם:
על האי אלקטרז קורה חלק נכבד מהסדרה, לאורך הספרים הראשונים, פרנל, אשת הכשפים, כלואה על האי.
על האי פרנל מפתחת מערכות יחסים שונות ומשונות, עם המוריגן ואחיותיה, מערכת משונה ובלתי מוגדרת עם הספינקס המשוטטת במסדרונות בית הכלא וגם מערכת עם עכבישה זקנה וגדולה בשם אריופ אנאפ.
במהלך הספר השישי על האי מוכרע הקרב על סן פרנסיסקו, נגד המפלצות, על האי מתות דמויות רבות כגון: מרס אולטור, הל, אודין, נץ שחור, מקיאבלי, בילי הנער והמוריגן ואחיותיה.
בפריז מתרחשת עלילת הספר השני.
בפריז מופיעים לראשונה ז'אן ד'ארק, סן ז'רמן וניקולו מקיאבלי, בקטקומבות של פריז מרס "מעיר" את ג'וש.
והתאומים ממשיכים במאבקם להנצל לברוח מדי.
הם נלחמים בדיזיר, בנידהוג ובפסלי האבן של כנסיית נוטרדאם, אשר קמו לחיים בכוחו של די.
בלונדון מתרחשת עלילת הספר השלישי, בו מופיעים לראשונה גלגמש, שייקספיר ופלמדס - "האביר הסרקני".
בספר המאבקים של התאומים ושל פלמל בפריז נמשכים לאנגליה.
העלילה עוברת דרך ערים גדולות, ודרך מקומות מפורסמים לאו דווקא בלונדון ובאנגליה כולה.
בעיר האגדית דנו-טליס, מושבם המקורי של הקדמונים, מתרחשת מרבית העלילה וסצנת הסיום של הספר השישי והאחרון.
התאומים, וירג'יניה דייר וג'ון די חוזרים כ-10,000 שנה אחורה בזמן אל העיר, וכמו כן סקתך, שייקספיר ופלדמס, שמועברים אליה על ידי מרתיו, מנסים לסכל תוכניתם של האשמנים למנוע את נפילת האי, כך שהציוויליזציה האנושית שנוצרה על גבי חורבות תרבות הקדמונים לעולם לא תקום.
בעיר פוגשים הגיבורים את מרתיו, אברהם הרב מג, איזיס ואוסיריס.
דנו טליס היא עיר קדומה, ביתם העתיק והמקורי של רוב הקדמונים שהתפזרו אל מחוזות הערפילים כשהעיר נהרסה.
חלק גדול מעלילת הספר השישי מתרחש בעיר.
לאורך כל חמשת הספרים הראשונים, מתוארת העיר כמין גן - עדן עלי אדמות.
בספר השישי מתגלה כי לא כך הדבר.
וכי העיר מושחתת ובנויה במעמדיים כלכליים כך שיש עניים הגרים ברחובות המאובקים.
ויש את עשירי העיר, הגרים באחוזות ובבתי ענק, בחלק הכביכול "נקי" של העיר.
את העיר מנהיגים הקדמונים, והשלטון עובר בצורה מלוכנית - תורשתית.
וכמו בכל ממלכה יש קרבות על הירושה.
בסוף הספר השישי, ג'וש הופך למרתיו, למוות, ומחריב את העיר.
הסופר (מייקל סקוט) טען כי הרעיון לעיר ולשמה נבע מהעיר המיתולוגית "אטלנטיס".
מתואר לאורך הספרים מספר פעמים, ובהרחבה בספר השישי.
העיר מחולקת לשני חלקים: החלק העני, בו גרים פשוטי העם - בני האנוש, והחלק העשיר, בו גרים הקדמונים בארמונות פאר.
בעיר מספר מבנים עליהם מדברים במהלך הספר:
הפירמידה הזהובה: מרכז הכנסים של העיר, על גג הפירמידה נחתם הקרב האחרון על העיר.
נאמר על הפירמידה שהיא יונקת הילות.
המגדל של אברהם הרב - מג: במגדל הוא מבלה את זמנו בתכנון.
הוא נהרס בספר השישי, לפני חורבן שאר העיר.
בית הכלא: בבית הכלא, אותו מנהל אביה של סקתך, כלוא בספר השישי אתון, המלך שהופל, מחוץ לכותלי בית הכלא, החל המרד של בני האנוש.
ניקולס פלמל: אלכימאי יליד המאה הארבע עשרה, בן אלמוות צרפתי בעל חנות ספרים בהווה.
הילתו ירוקה ומניבה ריח מנטה.
פרנל: אשתו של ניקולס, מתוארת כקוסמת רבת עוצמה.
הילתה לבנה ואינה מניבה ריח כלשהו.
ג'וש: אחיה התאום של סופי, בעל הילת זהב, המניבה ריח תפוז.
סופי: אחותו התאומה של ג'וש, בעלת הילת כסף, המניבה ריח גלידת וניל.
סקתך: מומחית לחימה, יצרה את אמנויות הלחימה הקימות כיום (קראטה, ג'ודו, קונג פו, טאי צ'י ועוד).
הילתה אפורה וזהה כמעט בצבע להילה של אחותה התאומה - איפה.
לא ידוע מהו ריח הילתה.
אוסיריס: אחד ממנהיגי דנו - טליס, נחשב לבעל מעמד גבוה ומכובד.
בספר השישי מתגלה כאחד מ"בעלי הארץ".
אסף יחד עם אשתו את סופי וג'וש מתקופות שונות בהיסטוריה, והפך לאביהם המאמץ.
איזיס: אחת מהמנהיגים של דנו - טליס, בספר השישי, מתגלה כ"בעלת ארץ".
אספה יחד עם בעלה את סופי וג'וש מתקופות שונות בהיסטוריה, והפכה לאמם המאמצת.
אברהם הרב - מג: אחת מהדמויות המרכזיות בסדרה.
שמו מוזכר כבר בספר הראשון, ודמותו כדמות פועלת מופיעה מאוחר יותר בסדרה, הוא כתב את ספר המסורה.
הילתו מוזהבת כשל ג'וש (מרתיו).
היות שחל בו שינוי שגרם להילתו להתקשות סביבו ולהפוך אותו לפסל מוזהב וחי, סביר שהוא שיש בו גם מן הקדמון.
קואטליקו: הארכונית החזקה ביותר, מכונה "אם כל האלים" ו"לובשת חצאית נחשים".
בעלת שני ראשי נחשים ענקיים.
בעבר הייתה יפהפייה, אך היא ערכה ניסויים בעצמה ודמותה התכערה.
קרנונוס: ארכון המכונה גם "האל בעל הקרניים" ו"בעל עדת הציידים הפראיים".
נוהג להילחם עם אלה מעצם של חייה פרהיסטורית כלשהי, ועם קבוצה ענקית של זאבים פראיים ושונים לחלוטין מאלה של ימינו.
גם הוא היה פעם יפהפה וערך ניסויים בעצמו, מה שכיער את דמותו.
אחיה של מכשפת עין דור.
הוא יצר מחוזות ערפילים רבים ואנשים רבים שאכלסו את אותם מחוזות.
לדוגמה, הוא יצר את: סוגוגללא וגלגמש.
הילתו אדומה ומניבה ריח אניס.
מכשפת עין דור: מלמדת את סופי את קסם האוויר, ומעבירה לה את כל זכרונותיה, אחות של פרומתאוס.
הילתה חומה המניבה ריח עצים שרופים.
בסתת: אחת ממנהיגי דנו טליס.
השינוי שחל בה הוא שראשה נהפך לראש לביאה.
בסתת היא אמם של אתון ואנוביס.
הילתה מניבה ריח בשר רקוב.
'המוריגן': אלת העורב, בתחילת הסדרה פועלת יחד עם דוקטור די כנגד הזוג פלמל.
על אלקטרז מתפתחת בינה לבין פרנל פלמל מערכת יחסים מיוחדת, בספר השישי היא מקריבה את חייה כדי להציל את פרנל, בכך שקופצת אל מול חניתו של בילי הנער, שחשב שפרנל היא אויבת.
המוריגן השתלטה על אחיותיה - המאכה וההבייב - אשר שוכנות באותו גוף יחד איתה.
איפה: אחותה התאומה של סקתך, בעלת הילה זהה כמעט בצבע לשל אחותה, ולא ידוע מהו ריחה.
בדומה לסקתך, איפה בעלת עיניים ירוקות ושיער אדמוני.
בספר הרביעי היא הקריבה את עצמה בכך שגררה את קואטליקו הארכונית יחד איתה למחוז ערפילים מרוחק, אך סקתך הצילה אותה.
איפה התחתנה עם ניטן בספר השישי.
וירג'יניה דייר: בת אלמוות בעלת שליטה באוויר, הרגה את אדונה.
בעלת חליל מכושף עם כוחות קסם.
בספר השישי מנהיגה את מרד בני האנוש בדנו - טליס.
הילתה ירוקה - בהירה המניבה ריח מרווה.
מרתיו: בן אלמוות מסתורי ועוצמתי ביותר, בעל קרס במקום אחת מידיו, כמעט ולא ידוע עליו דבר.
בספר השישי מתגלה כג'וש, וכמו כן שהקרס מורכב מארבע חרבות היסוד.
חסר הילה, כיוון שלפי טענתו, רק ליצורים חיים יש הילה, ולו אין כיוון שהוא המוות.
כהוכחה לכך, כשדי לא היה מסוגל לטפס במדרגות של הצריח של אברהם הרב מג, מרתיו נשא אותו, וכשדי ניסה לבדוק עם קצב הלב שלו עולה שעת הטיפוס, הוא גילה שאין לו בכלל דופק, ושמרתיו בכלל לא נושם.
ניקולו מקיאבלי: קוסם איטלקי, חכם ומניפולטיבי, מקיאבלי מופיע לראשונה בספר השני.
בניגוד לדוקטור די, רוחש כבוד רב לזוג פלמל ובעיקר לפרנל.
בתחילה, לוחם נגד הזוג פלמל, לצדו של די.
הוא משנה "צד" ועוזר להם וכמעט מת בספר השישי בקרב על אלקטרז.
הילתו אפורה מניבה ריח נחש.
דוקטור ג'ון די: אנטגוניסט בסיפור, בעל הילה צהובה המניבה ריח גופרית.
רודף אחרי ניקולס ופרנל פלמל כדי לקחת את ספר המסורה, כמעט מת בספר השישי מזקנה, לאחר שאוסיריס נטל ממנו את חיי האלמוות, אך לאחר מכן מרתיו מציל אותו כשהוא זקן.
ואחרי זה הוא מת בכך שהציל את בני האנוש במרד כשהילתו שרפה אותו.
בילי הנער: מתואר כדמות ילדותית, יהירה ופזיזה, בתחילה פועל עם די במטרה לשחרר את המפלצות על העיר, משנה צד לקראת סוף הסדרה, כמעט מת בספר השישי, בקרב על אלקטרז.
הילתו אדומה ומניבה ריח פלפל קאיין.
ניטן: ניטן, או מיאמוטו מוסאשי, הוא סמוראי.
ניטן מתואר כדמות אמיצה, חכמה ושקולה.
בספר השישי נפגע וכמעט מת על גשר שער הזהב בסן - פרנסיסקו.
אבל סוגוגללא מצילה אותו בכך שנותנת לו את חייה.
הילתו כחולה כהה בריח תה ירוק.
ובסוף הספר השישי מתחתן עם איפה.
סוגוגללא: היא אשתו של אברהם הרב - מג, ואחותו של גלגמש.
סוגוגללא היא אחת מהאנשים הראשונים שחיה מהילתו של פרומתאוס, ובספר השישי מציעה להקריב את חייה ולהציל אותו.
פרומתאוס מסרב ואומר לה להציל את ניטן.
היא מסכימה ומקריבה את חייה שלה למען חייו של ניטן.
הילתה לבנה ומדיפה ריח יסמין.
גלגמש הוא אחד מהאנשים הראשונים שחי מהילתו של פרומתאוס.
הוא, בדומה לאחותו, בן אלמוות בן יותר מעשרת אלפים שנה.
מוחו נפגע כאשר חברו הקרוב - המלך ארתור - נהרג, ויש לו בעיות זיכרון חמורות עד כדי כך שהוא לעיתים שוכח מי הוא.
גלגמש שולט בכל קסמי היסודות - במיוחד במים - אך אינו מסוגל להשתמש בהם מפני שהוא חסר הילה.
הסוויטה השמית היא יצירה בת שישה פרקים של אלכסנדר אוריה בוסקוביץ', שנכתבה תחילה לפסנתר ובהמשך תוזמרה.
בראשיתה הכילה הסוויטה מורכבת תשעה ריקודים, ארבעה מהם בנושאים תנ"כיים שניים בסגנון מזרחי, ושלושה ריקודי אופי.
העבודה על הסוויטה החלה כנראה כבר בשנת 1943-1942 וקיבלה תאוצה בהשפעת הקשר שהרקדנית הצעירה ירדנה כהן, חברה בקבוצת רקדניות וכוריאוגרפיות, שפעלה בארץ באותן שנים ליצירת סגנון ארץ-ישראלי שורשי, יצרה עם בוסקוביץ'.
אחרי כמה ניסיונות לשתף פעולה עם מוזיקאים מזרחיים, שלא עלו יפה בגלל הבדלי גישות וציפיות שונות, החליטה לבסוף כהן לפנות אל מוזיקאי מחונן, שיעזור לה לעבד את המוטיבים המזרחיים שעל פיהם יצרה כוראוגרפיה בהשראת סיפורי התנך.
קונצ'רטו לאבוב ולכינור של בוסקוביץ' ששמעה עם אביה בקונצרט של התזמורת הארץ ישראלית שכנע את אביה ואותה, כי זה האיש המתאים.
שיתוף הפעולה ביניהם החל באוגוסט 1944, כשבוסקוביץ' שהה שלושה שבועות בביתה של כהן, שסיפרה בראיון בינואר 1977, "לקול התופים והכלים רקדתי וחוללתי, והוא עבד והעביר הכל לתווים לפסנתר."
המעבר מן התוף והעוד אל הפסנתר, שנראה לרקדנית "כדוב שחור בעל מלתעות לבנות" לא היה קל לרקדנית, ובשלב מסוים ניסה בוסקוביץ' להכניס גליונות נייר דק בין מיתרי הפסנתר לפטישים, כדי לחקות את צלילי העוד והסנטור, אך הניסיון נכשל.
תשעת הריקודים, הארבעה בהשראת התנ"ך: "חנה", "חוה", "השולמית", "בעלת האוב"; שני הריקודים המזרחיים: "דבקה" ו"מחול הרועה"; ושלושת ריקודי האופי: "הדייג", "נוף" ו"הקבצנית הרעבה", נבעו ממנגינות שירדנה כהן שמעה מאליהו ידיד ועובדיה מזרחי, שהביאו אותן מן הרחוב והשוק.
כל המחולות בוצעו ב"חג הכרם" בקיבוץ עין השופט בשנת 1946, ביוזמת ליליאן פרידלנדר, מנהל בית דניאל.
ברוב הריקודים באה לביטוי כוונתו של בוסקוביץ' להעביר לפסנתר הן את צלילי העוד והקאנון והן את סגנון הנגינה בהם.
ביצירה זו ניתק לראשונה כליל מכל בסיס הרמוני-טונאלי וכתיבתו היא חד-קולית או הטרופונית.
לסוויטה השמית יש שלושה נוסחים והם מופיעים בשבעה מקורות בלתי זהים:
כתב-יד בעט, עם תוספות בעיפרון, של תשעה פרקים לפסנתר.
כותרת כתב היד, לאחר תיקון, היא "שבעה ניסויים בסגנון שמי".
כתב-יד בעיפרון של הסוויטה השמית, ללא עמוד שער.
הדפסה ראשונה על יסוד כתב היד, בהוצאת ניידט, תל אביב 1948.
הנוסח הראשון של התזמור (העתקות שמש במספר מוגבל, 1950).
גרסה תזמורתית מוקלטת בניצוח גאורג זינגר עם התזמורת הסימפונית של וינה מ-1957 (פרטיטורה לא נמצאה).
כתב-יד נקי בעיפרון של הנוסח החדש משנת 1959.
העתק נקי בטוש של הנוסח החדש מאותה שנה.
לפי גרסאות אלה נראה, ש"הסוויטה השמית" עברה שינויים מתמידים, הן בארגון הכולל של הפרקים והן במוזיקה עצמה.
יש הבדלים בין הטיוטה בעיפרון לבין ההוצאה המודפסת המבוססת עליה.
מעבר לביקורת העצמית המחמירה שאפיינה את עבודתו של בוסקוביץ', יש כאן רמז לאופי המוזיקה, הדומה יותר לאלתור מתמיד על מאקאם מזרחי מאשר ליצירה בסגנון המערבי המקובל.
עם זאת, הפרק האחרון, "הודיה", הוא הטונאלי-מערבי ביותר ביצירה ובו אכן לא נעשו כל שינויים מגרסה לגרסה.
לדברי המלחין, "...סגנון הטוקטה הבארוקית האירופית הוא הקרוב ביותר לסגנון הסוויטה השמית ...
הסוויטה השמית מתנזרת מכל נימה אכסוטית פיקנטית וחושנית: סגנונה נון לגאטו וסטאקאטו בדרך כלל, עצור ואינו סובייקטיבי-ריגושי ...
הסגנון התזמורתי של הסוויטה השמית שואף לדמיון עם הגאמלן האסייתי.
הוראות המטרונום מדויקות הן ומחייבות את המבצע.
האווירה הכללית צריכה להיות עליזה, שקופה ומוארת.
הסוויטה השמית אינה מוזיקה של חדר סגור: היא מוזיקה של חוץ לבית ".
פרקיה הסופיים של הסוויטה השמית, לאחר השינויים והעיבודים הם:
כעין פרלודיום בסגנון אינסטרומנטלי מזרחי מובהק.
פרק אינטימי, הדורש איכות צלילית מגוונת במסגרת של "סוטו ווצ'ה" (בקול חרישי).
"עממיה" (שם חיבה ל"עם-יה"), כתוב כריקוד-עם, למעשה מעין אוסטינטו.
פסטורלה, שירת נוף, אך במובן של נוף דומם ונוף דינמי גם יחד.
הרמז ליהדות בא לביטוי גם בשם "נוף-יה".
טוקטה מזרחית בנוסח עוד בתזמורת מערבית.
"הודיה", פרק הסיום, הוא רונדו עליז ודינמי, שאינו מצריך הסברים.
הסוויטה השמית אינה מכילה שום ציטטות מן הפולקלור המזרחי.
בשלב זה של יצירתו חתר בוסקוביץ' להטמעה פנימית של דרך החיבור המזרחית, ואת דרך הציטוט והעיבוד של שירי עם ראה כמנציחה את ההפרדה בין החומר העממי הקיים לבין המלחין.
מסיבה זו גם נמנע מחיבור עיבודים לברכה צפירה
על אף החשיבות שבוסקוביץ' ייחס לסימוני המטרונום ביצירה, כפי שציין במבוא ל"סוויטה השמית", הכניס ההוא עצמו שינויי טמפו משמעותיים מגרסה לגרסה, חלקם על פי עצת אשתו, הפסנתרנית מרים בוסקוביץ'.
שינויי מקצב אלה בולטים בעיקר בפרק "השולמית", שם הם מרחיקים אותו הן מצליל הקאנון והן מסגנון הריקוד הפרוע של "השולמית" והופעים אותו לקטע אופי מזרחי חולמני.
הסודות של דה וינצ'י היא סדרת דרמה אמריקאית-בריטית, המציגה את סיפור חייו הבוגרים מוקדמים והדמיוניים בחלקם של לאונרדו דה וינצ'י, כאמן, ממציא, אידיאליסט וגאון אינטלקטואל.
את הסדרה יזם ויצר דייוויד ס.
גויר, והיא הופקה בעבור ה-BBC וצולמה בעיר נית', פורט טלבוט ובעיר סוונסי שבוויילס, הממלכה המאוחדת.
העונה הראשונה, הכוללת שמונה פרקים, עלתה לשידור בארצות הברית ב-12 באפריל 2013.
ב-17 באפריל 2013 הסדרה חודשה לעונה שנייה על ידי רשת Starz.
"הסודות של דה וינצ'י" היא פנטזיה היסטורית, החושפת את הסיפור שלא סופר על לאונרדו דה וינצ'י, ש"המציא" את העתיד בגיל 25, כשבאותה תקופה "המחשבה והאמונה נשלטות...
ואדם אחד נלחם על-מנת לשחרר את הידע לחופשי".
דה וינצ'י הצעיר נאבק באפלתו הפנימית: "מעונה על ידי מתנה של גאונות אנושית.
הוא כופר בכוונה לחשוף את שקרי הדת.
מורדים מבקשים לחתור תחת חברה אליטיסטית.
בן ממזר המשתוקק להכרה מצד אביו."
הסדרה מתארת רבות מהמצאותיו האמיתיות של דה וינצ'י ועבודתו כמהנדס צבאי עבור דוכס מילאנו ולאחר מכן עבור משפחת בורג'ה.
האירועים בסדרה כוללים גם מיסטיקן הקורא לעצמו "ילד האדמה" אשר מדריך את דה וינצ'י לגלות אזורים חבויים במוחו ובזכרונותיו על ידי גישה ל"מעיין הזיכרון" הקשור לתאוריה רציונלית, רשומות האקאשיות, סיפורים עתיקים מהמיתולוגיה הנורדית, הקבלה, דתות סלטיקיות ומאופנישדות מההינדואיזם.
המיסטיקן מופיע כאשר דמותו של דה וינצ'י מתחילה לתור אחר "ספר העלים" והפולחן המסתורי המכונה "בני מיתרה".
בין דה וינצ'י ואביו שוררת מערכת יחסים אכזרית ועוינת, כשהאחרון עובד עבור לורנצו דה מדיצ'י, שמנהל רומן עם מרגלת.
בנוסף מתנהלות תחת שרביטו של מדיצ'י מלחמות צללים של חוגים חשאיים ומזימות פוליטיות של פירנצה ומילאנו, הנלחמות על כוחן מול רומא.
תפאורות בסגנון ימי הביניים משולבות עם הדמיות ממוחשבות מתקדמות על-מנת להמחיש את דמיונו העז, זכרונו הצילומי ותהליכי החשיבה של דה וינצ'י, עם מונולוגים מדעיים המוסברים צעד אחר צעד, ולעיתים מוצגים עם שרטוטים רוטוסקופיים בהילוך איטי.
טום ריילי - לאונרדו דה וינצ'י
לורה האדוק - לוקריציה דונאטי
בלייק ריטסון - הרוזן ג'ירולמו ריאריו
אליוט קוואן - לורנצו דה מדיצ'י
לארה פולבר - קלריס אורסיני
ארוס ולאהוס - ניקולו מקיאוולי
ג'יימס פוקנר - האפיפיור סיקסטוס הרביעי
טום בייטמן - ג'וליאנו דה מדיצ'י
רוס או'הנסי - קומנדר קואטרון, מפקד צבא פירנצה
דייוויד סקופילד - פיירו דה וינצ'י
אלן קורדונר - אנדראה דל ורוקיו
פול ווסטווד - ניקולו ארדינגלי
איאן פירי - קפטן נזארנו דרגונטי
מייקל אלווין - ג'נטיל בקי
ניק דאנינג - לופו מרקורי
אליוט ליווי - פרנצ'סקו פאצי
פיי ג'ונסון - קמילה פאצי
מייקל קולקין - יאקופו פאצי
אבי הירסט - אלגרה פאצי
סטיבן מרזלה - אנטוניו מפיי
ג'ון קורדינג - סטפנו דה בגנון
דייוויד סטורזאקר - ברנרדו בארונצ'לי
טום אוליבר קורניש - ג'קומו בראציוליני
פיונה דולמן - אנה דונאטי
מתיו מארש - פרנטה מלך נאפולי
סברינה ברטלט - סופיה (עונה 3)
יו בונוויל - גלאצו מריה ספורצה, דוכס מילאנו
וינסנט ריאוטה - פרדריקו דה מונטפרלטו, דוכס אורבינו
פול ריס - ולאד המשפד
כריסטופר אלסון - יאקופו סאלטרלי
גויר עבד עם הצלם ג'וליאן קורט על הפרקים הראשונים של הסדרה.
הסדרה מסמנת את שיתוף הפעולה הראשון בין רשת Starz האמריקאית ל-BBC תחת הסכם הפקה משותף.
הבמאי ג'יימי פיין עבד עם הצלם פביאן וגנר בפרקים 3 ו-4.
גויר כתב את הפרקים הראשונים, על הכותבים הנוספים נמנים סקוט מ.
גימפל, בריאן נלסון, ג'ו אהרן וקורי ריד.
רוב מלאכת הצילום נעשתה באולפני צילום מורכבים בוויילס אשר נועדו לדמות את פירנצה במאה ה-15. הצילומים התקיימו בחללי צילום בגודל 265,000 מטרים רבועים בעיר נית' שבפורט טלבוט, ויילס.
צילומי החוץ נערכו אף הם בנית', פורט טלבוט וגם בעיר סוונסי ובטירת מרגם.
על ההפקה האמנותית של הסדרה הופקד המעצב אדוארד תומאס, יליד סוונסי בעצמו ועבד בהפקות של הסדרות "דוקטור הו" ו"טורצ'ווד".
מחשש להתערבות רשת השידור, צילם דייוויד ס.
גויר סצנה בפרק החמישי של הסדרה המתארת נשיקה בין דה וינצ'י לג'קופו סאלטרלי בחשאי.
פסקול הסדרה הולחן על ידי בֶּר מקרירי.
אין ספק שבסדרה יש אלמנטים פנטסטיים, אך עם זאת מעורבים בה הקשרים היסטוריים.
דה וינצ'י מצטייר באופן דומה לשרלוק הולמס ובלשים בדיוניים אחרים מאוחרים יותר.
סטיות מציר הזמן היסטורי לצורכי אפקטים דרמטיים הן בדרך כלל בקני מידה של חודשים או שנים ספורות בלבד.
קוזימו דה מדיצ'י מתואר ברצף פלשבקים בפרק 8 שהזמן מתואר בו הוא כ-13 שנים קודם לכן.
במציאות הוא מת ב-1 באוגוסט 1464, בגיל 74. בסדרה מתוארים 3 בניו של מיתרה כאשר הם דנים עם דה וינצ'י הצעיר.
במציאות, דה וינצ'י היה בן 12 כשקוזימו דה מדיצ'י מת כשהוא עדיין היה חי בווינצ'י.
בסדרה נאמר כי שלושה מתוך ארבעת בניו של מיתרה ימותו זמן קצר לאחר פגישה זו.
הפרק הראשון של העונה הראשונה נפתח בהתנקשות בחייו של גלאצו מריה ספורצה שהתרחשה ב-26 בדצמבר 1476 במציאות, אך בסדרה האירוע מוצג כאילו התרחש בחג הפסחא, 1477.
הפרק האחרון בעונה הראשונה מסתיים בהתנקשות בחייו של ג'וליאנו דה מדיצ'י בכנסייה שהתרחשה ב-26 באפריל 1478. במציאות, בנו של ג'וליאנו דה מדיצ'י מפילגשו נולד כחודש לאחר מותו לדה מדיצ'י ולפילגשו הייתה מערכת יחסים ארוכה.