tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי תיקון לחוקה משנת 1988, הגוף המחוקק הגבוה ביותר בברית המועצות היה הקונגרס של נציגי העם, שהתכנס בפעם הראשונה במאי 1989. המשימות העיקריות של הקונגרס היו בחירה בגוף מחוקק קבוע, הסובייט העליון, ובחירה של יושב ראש לסובייט העליון, שפעל כראש המדינה.
מבחינה תאורטית, לגופים אלה היו סמכויות חקיקה רבות; למעשה, הקונגרס של נציגי העם התכנס רק למספר ימים ב-1989 על מנת לאשר החלטות שנעשו בידי המפלגה, מועצת השרים, והסובייט העליון.
לסובייט העליון, לנשיאות מועצת השרים, וליושב ראש של הסובייט העליון, הייתה סמכות רבה בביצוע וחקיקת חוקים, החלטות, ופקודות שניתן היה לכפות על האזרחים.
לקונגרס היה הסמכות לאשר את ההחלטות האלה.
משרת נשיא ברית המועצות נוצרה בתיקון לחוקה משנת 1990. הנשיא היה אמור להיבחר בבחירות ישירות על ידי העם, אך ברית המועצות פורקה לפני שנערכה מערכת בחירות לנשיאות, ובפועל, בבחירות היחידות לנשיאות, הקונגרס של נציגי העם בחר במיכאיל גורבצ'וב כנשיא.
הגוף השיפוטי לא היה עצמאי.
בית המשפט העליון לחוקה פיקח על בתי המשפט הנמוכים יותר ויישם את החוק על פי החוקה או כפי שהסובייט העליון פירש אותו.
ועדת החוקה החליטה האם חוקים תואמים לחוקה או לא.
על פי החוק הסובייטי, שמוצאו בחוק הרומאי, הקטגור פעל יחד עם השופט והסניגור על מנת להבטיח שהמשפט מצליח לגלות את האמת; זאת בניגוד לשיטה הנהוגה במערב, שבה יש פרקליטים בעד ונגד הנאשם.
ברית המועצות הייתה מדינה פדרלית שחמש עשרה הרפובליקות הכלולות בה היו, באופן תאורטי, מאוגדות יחד מרצון.
ברפובליקות התקיימו מערכות משפט שהותאמו לבני הלאומים המקומיים.
לרפובליקות גם היו חוקות משלהן, שיחד עם החוקה הכללית, ביזרו באופן תאורטי את הכוח בברית המועצות.
למעשה, עד 1989 המפלגה והממשלה המרכזית שלטו ללא עוררין, כשהן קובעות את המדיניות שיושמה על ידי הממשלות של הרפובליקות, המחוזות והנפות.
בראשיתה ברית המועצות הייתה מדינה מנודה, שלא זכתה להכרה דיפלומטית מרוב המדינות.
היא גם לא זכתה להיות חברה בארגונים בין-לאומיים רבים, אלא הסתפקה בתפקיד הצד המפשר ביחסים שבין מדינות אחרות.
כל זה השתנה עם תום מלחמת העולם השנייה, כאשר ברית המועצות החלה לקבוע את עתידה של אירופה.
ברית המועצות גם הייתה חברה בארגון האומות המאוחדות עם ייסודו ב-1945; היא אף זכתה להיות אחת מחמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם, מה שהעניק לה זכות וטו בהחלטות הבין-לאומיות.
עד שנות ה-80, כבר היו לברית המועצות יחסים דיפלומטיים עם רוב מדינות העולם.
ברית המועצות נעשתה לאחת משתי המעצמות העולמיות בזכות היותה אחת המנצחות הגדולות במלחמת העולם השנייה.
היא החזיקה במעמד זה למשך ארבעה עשורים על ידי ההגמוניה שלה במזרח אירופה, כוחה הצבאי, פטרונותה על המדינות המתפתחות שנזקקו לעזרתה והמחקר המדעי, בעיקר בתחומי טכנולוגיית החלל וכלי הנשק.
ניסיונה של ברית המועצות להרחיב את השפעתה או שלטונה על מדינות ועמים רבים הביאה להיווצרותה של מערכת מדינות סוציאליסטיות.
המועצה לסיוע כלכלי הדדי הוקמה ב-1949 על מנת להוות גוש חוסם של מדינות קומוניסטיות, והיוותה מסגרת לשיתוף פעולה בין הכלכלות המתוכננות של ברית המועצות, בעלות בריתה במזרח אירופה, ולאחר מכן עם בעלות בריתה בעולם השלישי (הקומיקון).
המקבילה הצבאית לקומיקון הייתה ברית ורשה.
בשנות ה-70, ברית המועצות הצליחה להגיע לשיווי משקל גרעיני עם ארצות הברית, ועד סוף אותו עשור אף עברה אותה עם פריסתם של טילי ה-18-SS.
ברית המועצות ראתה כהכרחית את מעורבותה בכל בעיה בין-לאומית.
בינתיים, המלחמה הקרה פינתה את מקומה ל"דטאנט" ולדפוס מורכב יותר של יחסים בין-לאומיים, שבה העולם כבר לא היה מחולק לשני גושים מנוגדים ברורים.
למדינות חלשות יותר היה יותר מקום להפעיל את השפעתן, ושתי המעצמות הכירו באינטרס ההדדי שלהן בניסיון להפסיק את התפשטות הנשק הגרעיני.
עד תחילת שנות ה-70, ברית המועצות כבר הגיעה להסכמי שלום ושיתוף פעולה עם כמה מדינות בעולם הלא-קומוניסטי, במיוחד בעולם השלישי ובמדינות הבלתי מזדהות.
למרות כמה מכשולים אידאולוגיים, מוסקבה הצליחה לקדם את האינטרסים שלה על ידי רכישת מאחזים צבאיים בכמה אזורים חשובים בעולם השלישי.
מעבר לכך, ברית המועצות המשיכה לספק סיוע צבאי לתנועות מהפכניות בעולם השלישי.
בשל כל הסיבות האלה, מדיניות החוץ הסובייטית הייתה בעלת חשיבות רבה לעולם הלא-קומוניסטי, והיה לה חלק חשוב בקביעת המגמה ביחסים הבין-לאומיים.
אם כי מערכות בירוקרטיות רבות היו מעורבות בגיבוש ובביצוע של מדיניות החוץ הסובייטית, הקווים העיקריים נוסחו בידי הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית.
המטרות העיקריות של מדיניות החוץ הסובייטית היו לשמור ולהגביר את הביטחון הלאומי ולשמור על ההגמוניה במזרח אירופה.
היחסים עם ארצות הברית ועם אירופה המערבית היו גם הם בעלי חשיבות רבה לקובעי מדיניות החוץ, והיחסים עם מדינות עולם שלישי נקבעו (לפחות בחלקם) לפי קרבת המדינה לגבול הסובייטי, ועל פי הערכות סובייטיות של החשיבות האסטרטגית שלה.
עלייתו של מיכאיל גורבצ'וב כיושב ראש המפלגה ב-1985 סימנה שינוי משמעותי במדיניות החוץ הסובייטית.
גורב'צוב ניסה ליישם מדיניות פייסנית עם המערב במקום לשמור על הסטטוס קוו של המלחמה הקרה.
ברית המועצות סיימה את השלטון הצבאי שלה באפגניסטן, חתמה על אמנות להשמדת נשק גרעיני עם ארצות הברית, ואפשרה למדינות הלוויין שלה במזרח אירופה לשלוט בענייניהן.
לאחר התפרקותה של ברית המועצות ב-1991, הפדרציה הרוסית ראתה את עצמה כיורשת החוקית של ברית המועצות בזירה הבין-לאומית, אף על פי שאיבדה את מעמדה כמעצמה.
רוסיה העצמאית ביטלה את השפעתה של האידאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית על עיצוב מדיניות החוץ שלה; היא אף ביקשה סיוע מערבי בעת ביצוע רפורמות ליברליות בכלכלתה.
ברית המועצות הייתה פדרציה של רפובליקות סוציאליסטיות סובייטיות.
הרפובליקות הראשונות נוסדו זמן קצר לאחר מהפכת אוקטובר.
באותו זמן, הרפובליקות היו עצמאיות אחת מהשנייה מבחינה עקרונית, אך למעשה ממשלותיהן פעלו בתיאום, כפי שהמפלגה המרכזית הורתה להן.
ב-1922, ארבע רפובליקות (הרוסית, האוקראינית, הבלארוסית והטרנס-קווקזית) הצטרפו לברית המועצות.
בין 1922 ל-1940, מספר הרפובליקות גדל ל-16. כמה מהרפובליקות החדשות נוצרו מהשטחים שנכבשו בידי ברית המועצות, ואחרות על ידי חלוקה של רפובליקה אחת לכמה חלקים.
הקריטריונים לייסוד רפובליקה חדשה היו כדלהלן:
שתהיה על גבולה של ברית המועצות, כך שתוכל לפרוש אם תרצה,
שתהיה חזקה מספיק מבחינה כלכלית לפרוש אם תרצה בכך,
שתיקרא על שם הקבוצה האתנית הדומיננטית ברפובליקה, שתהיה בת מיליון אנשים לפחות.
המערכת נותרה כמעט ללא שינוי לאחר 1940. לא נוספו רפובליקות חדשות.
רפובליקה אחת, הקרלו-פינית, פורקה ב-1956. שאר 15 הרפובליקות שרדו עד ל-1991. פרישה נותרה אופציה תאורטית, ולא מסתברת במיוחד בהתחשב במרכוז הסובייטי, עד להתפרקות ב-1991. באותו זמן, הרפובליקות נעשו למדינות עצמאיות, שחלקן עדיין היו מאורגנות תחת "חבר העמים של המדינות העצמאיות".
כמה רפובליקות חלקו היסטוריה ואזור גאוגרפי משותף, ולכן נקראו לפי שמות קבוצתיים.
אלה היו הרפובליקות הבלטיות, הרפובליקות הטרנס-קווקזיות, והמרכז אסייתיות.
לפני התמוטטותה, ברית המועצות הייתה המדינה עם הכלכלה המתוכננת הגדולה ביותר בעולם.
השלטון קבע את סדר הקדימויות הכלכלי שלו בתכנון מרכזי, כך שהחלטות מנהליות הן שקבעו את חלוקת המשאבים ואת המחירים, ולא כוחות השוק.
מאז המהפכה הבולשביקית ב-1917, המדינה גדלה מכלכלה חקלאית בעיקרה עם מגזר תעשייתי מצומצם, למעצמה התעשייתית השנייה בגודלה בעולם.
לפי הסטטיסטיקה הסובייטית, החלק של ברית המועצות בייצור התעשייתי העולמי גדל מ-4 אחוזים ל-20 אחוזים בין 1913 ל-1980. אם כי אנליסטים מערביים רבים חושבים כי טענות אלה מוגזמות, ההצלחה הסובייטית היא עדיין מרשימה.
לאחר האירועים הקשים של מלחמת העולם השנייה, כלכלתה של המדינה המשיכה לגדול, אם כי בשיעור לא אחיד.
מדדי איכות חיים, אם כי עדיין צנועים יחסית למערב, השתפרו, ולאזרח הסובייטי בסוף שנות ה-80 היה ביטחון כלכלי מסוים.
אף על פי שההישגים האלה היו מרשימים, בשנות ה-80 מנהיגים סובייטים עמדו בפני בעיות רבות.
הייצור של מוצרי צריכה במגזרי החקלאות והצריכה לא היה תמיד מספיק.
משברים במגזר החקלאי הביאו לאסון בשנות השלושים של המאה העשרים, כאשר קולקטיביזציה נתקלה בהתנגדות של הקולאקים, דבר שהביא למאבק של איכרים רבים כנגד השלטונות, לרעב, ולמוות של כ-5–10 מיליון איש, בעיקר באוקראינה, אך גם באזור נהר הוולגה ובקזחסטן.
במגזרי השירותים והצריכה, חוסר בהשקעות הביא לשוק שחור באזורים מסוימים.
בנוסף, מאז שנות ה-70, שיעור הצמיחה פחת באופן ניכר.
פיתוח כלכלי רחב, המבוסס על שימוש בכמות גדולה של עובדים וחומרים כבר לא היה אפשרי, והפריון של הנכסים הסובייטיים היה עדיין נמוך יחסית למדינות מתועשות אחרות.
מנהיגים סובייטים עמדו בפני דילמה משמעותית: השליטה המרכזית החזקה שהדריכה את הפיתוח הכלכלי זה זמן רב לא הצליחה להביא ליצירתיות ולפריון, שכלכלה מפותחת ומודרנית כה צריכה.
המנהיגים של סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הודו בכך שהגישות הכלכליות הישנות לא מועילות לפתרון בעיות חדשות, והם ביקשו ליצור תוכנית של רפורמה כלכלית על מנת לעורר את הכלכלה מחדש.
המנהיגות, שבראשה מיכאיל גורבצ'וב, ניסתה פתרונות חדשים לבעיות הכלכליות באופן פתוח ("גלאסנוסט"), דבר שמעולם לא נעשה בברית המועצות.
שיטה אחת לשיפור הפריון הייתה להגדיל את כוחם של כוחות השוק.
אך רפורמות שיגדילו את השפעתן של כוחות השוק יסמנו פיחות בסמכות והשליטה של ההיררכיה התכנונית.
הבנה של התפתחויות בכלכלה היה תפקיד מסובך עבור משקיפים מערביים.
במדינה היו פערים כלכליים ואזוריים גדולים מאוד, וניתוח של מידע סטטיסטי לפי אזור היה תהליך איטי ומסורבל.
מעבר לכך, הסטטיסטיקה הסובייטית לא הייתה תמיד בת השוואה לסטטיסטיקה המערבית, שכן הם השתמשו במושגים סטטיסטיים וכלכליים שונים.
רוב האנליסטים המערביים, וגם חלק מהסובייטים, הטילו ספק בדיוקם של הסטטיסטיקות שפורסמו, ואמרו כי שיעורי הגדילה התעשייתית היו בדרך כלל גדולים יותר משהיו באמת.
ברית המועצות השתרעה בחלק המזרחי של היבשת האירופאית, ובחלק הצפוני של אסיה.
רוב המדינה הייתה ממוקמת צפונית ל-50 מעלות צפון, והקיפה שטח של 22,402,200 קמ"ר.
בשל גודלה העצום, האקלים בה היה מגוון – ונע מאקלים תת-טרופי וקונטיננטלי לתת-ארקטי וקוטבי.
11 אחוז מהאדמה הייתה ראויה לעיבוד, 16 אחוז ראויה למרעה, 41 אחוז יערות, ו-32 אחוז אחרים, כולל טונדרה.
ברית המועצות הייתה אחת המדינות המגוונות ביותר מבחינה אתנית, עם יותר ממאה לאומים אתניים שונים.
האוכלוסייה הכללית הוערכה ב-293 מיליון נפש ב-1991. רוב האוכלוסייה הייתה רוסית (כ-53.4 אחוז, מפקד 1970), וכן היו אוקראינים (16.9 אחוז), אוזבקים (3.8 אחוז), ולאומים רבים אחרים.
רוסיה גדולה, הן בשטחה והן באוכלוסייתה, מכל יתר הרפובליקות של ברית המועצות שקיבלו עצמאות גם יחד, והיא עדיין מגוונת למדי מבחינה אתנית, וכוללת מיעוטים של טטרים, אודמורטים וקבוצות אתניות רבות אחרות.
כל אלה הוגדרו בעבר כ"סובייטים".
המדינה הובדלה מהכנסייה בצו של מועצת הקומיסרים העממיים (ממשלת המהפכנים הזמנית) ב-23 בינואר 1918. נתונים רשמיים על מספר המאמינים בברית המועצות לא היו קיימים עד ל-1989. אך לפי מקורות סובייטיים ומערביים, מעל שליש מאזרחי המדינה, שרשמית הייתה אתאיסטית, לא האמינו בדת כלשהי.
נצרות ואסלאם היו הדתות הגדולות ביותר.
הנוצרים השתייכו לכמה כנסיות: האורתודוקסית המזרחית הגדולה ביותר (הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית); הקתולית; הבפטיסטית וכמה כתות פרוטסטנטיות אחרות.
היו כנסיות רבות במדינה (7,500 כנסיות רוסיות אורתודוקסיות ב-1974).
רוב המאמינים המוסלמיים היו סונים, וכן היו יהודים רבים.
דתות אחרות, שלהן היו מספר מועט של מאמינים, כללו בודהיזם, למאיזם ושאמאניזם, דת שמבוססת על ספיריטואליזם פרימיטיבי.
תפקידה של הדת בחיי היומיום של האזרח הסובייטי השתנה מאדם לאדם.
מכיוון שהאמונה והערכים החברתיים המוסלמיים היו קשורים מאוד זה לזה, נדמה שלדת הייתה השפעה גדולה יותר על המוסלמים מאשר על הנוצרים או על המאמינים האחרים.
אך כשני שלישים מהאוכלוסייה הסובייטית לא היו מאמינים.
כחצי מהאוכלוסייה, כולל פקידים גבוהים במפלגה ובממשלה, הצהירו כי הם אתאיסטים.
כל חברי המפלגה הקומוניסטית נדרשו, בהתאם לאידאולוגיה הקומוניסטית, שטענה כי "הדת היא אופיום להמונים", להיות אתאיסטים.
לפיכך, לרוב האוכלוסייה הסובייטית, הדת הייתה נושא לא רלוונטי.
האימפריה הרב-לאומית הגדולה שהבולשביקים ירשו לאחר המהפכה שלהם נוצרה על ידי התפשטות של הצארים במשך כארבע מאות שנה.
כמה קבוצות לאומיות הגיעו לאימפריה מרצונם החופשי, אך רובם צורפו אליה בכוח.
בצורה כללית, היה מעט מן המשותף לרוסים ולשאר הלאומים באימפריה מבחינה תרבותית, דתית או לשונית.
פעמים רבות היו שני לאומים על אותה הטריטוריה.
לפיכך, מתיחויות לאומיות נבנו במשך השנים לא רק כנגד הרוסים אלא גם בין הלאומים השונים לבין עצמם.
למשך קרוב לשבעים שנה, המנהיגים הסובייטיים טענו כי החיכוכים בין הלאומים הרבים שהרכיבו את ברית המועצות נמחקו, וכי ברית המועצות היא משפחת לאומים שחיים יחד באופן הרמוני.
בהתאם לכך, התעמולה הסובייטית ציינה שבמדינה הוקם לאום חדש – "העם הסובייטי".
התסיסה הלאומית שהרעידה כמעט כל פינה מברית המועצות בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הוכיחה כי שבעים שנה של שלטון קומוניסטי לא הצליחו למחוק את ההבדלים הלאומיים והאתניים, וכי התרבויות והדתות הלאומיות יצוצו מחדש ברגע שיוכלו.
משמעותה של המציאות שגורבצ'וב וחבריו עמדו מולה הייתה, שאלא אם כן ישתמשו בכוח, עליהם למצוא פתרונות חלופיים על מנת למנוע את התפרקותה של ברית המועצות.
הוויתורים שניתנו לתרבויות הלאומיות והאוטונומיה החלקית שניתנה לרפובליקות בשנות ה-20 של המאה ה-20 הביאו להתפתחותן של אליטות לאומיות ולתודעה לאומית מוגברת.
לאחר מכן, דיכוי ורוסיפיקציה הביאו להתנגדות להשתלטותה של שלטונות ממוסקבה ולהתפתחות נוספת בתודעה הלאומית.
רגשות לאומיים גם התפתחו ברפובליקות הסובייטית על ידי תחרות מוגברת על משאבים, שירותים ועבודה.
כמו כן, אוכלוסייה של הרפובליקות ה"חזקות" בחלק האירופאי של המדינה טענו שהם מסבסדים את הרפובליקות ה'חלשות' במרכז אסיה.
ברית הציונים הרוויזיוניסטים (ראשי תיבות: הצה"ר, קרי: הצוהר), הייתה תנועה ומפלגה ציונית עולמית שנוסדה על ידי זאב ז'בוטינסקי.
שמה נבע מהדרישה לרוויזיה (בחינה מחדש) במדיניותו הפייסנית של חיים ויצמן, יושב ראש ההנהלה הציונית, כלפי ממשלת בריטניה בכל הנוגע לגבי המנדט הבריטי בארץ ישראל.
הצה"ר היוותה למעשה את הזרוע המדינית והפוליטית של הציונות הרוויזיוניסטית.
ב-18 בינואר 1923 הודיע זאב ז'בוטינסקי במכתב על התפטרותו מן ההנהלה הציונית ומן ההסתדרות הציונית.
הדבר קרה על רקע אי הסכמה להצעת החלטה שלו שעל ההנהגה הציונית לנקוט מדיניות חד משמעית ופומבית נגד הצעדים האנטי ציוניים ואנטי יהודיים של ממשלת המנדט.
ביולי 1923 החל ז'בוטינסקי לכתוב בעיתון הציוני "ראזסוויט" אודות גישתו לבעיות הציונות והשקפותיו בענייני חברה, כלכלה וביטחון.
מאמריו קנו לו תמיכה במיוחד אצל צעירים במדינות הבלטיות, במזרח פולין, ובקהילות של מהגרים יהודים מרוסיה בערי אירופה השונות ובארץ ישראל.
ז'בוטינסקי הוזמן להרצות בברלין בפני צעירים יהודים דוברי רוסית.
הוא ענה בשלילה לבקשותיהם שיחזור לפעילות פוליטית, אך הסכים לקשר אותם לקבוצות אחרות שתמכו בהשקפותיו על רפורמה בציונות.
בסתיו של אותה שנה יצא למסע הרצאות מטעם עיתונו.
בריגה הרצה בפני ברית הסטודנטים "חשמונאי".
אלה מחו כנגדו שמצד אחד הוא מעלה דרישות מהפכניות, אך מצד שני אינו מוכן לקחת בהן חלק.
קריאות דומות הגיעו מציונים בבולגריה ויוון.
באותו זמן גם התוודע ז'בוטינסקי לקבוצות צעירים בריגה שכללה את אהרן צבי פרופס, גרשון שץ, מרדכי הלשטיין ויצחק ראפאפורט, שהיוו בסיס לתנועת בית"ר.
באוקטובר 1924 הודיע ז'בוטינסקי כי בפריז יפתח מטה שירכז את פעילות קבוצות האופוזיציה בציונות.
פניות רבות נעשו אל הקבוצה המתהווה מכל רחבי אירופה.
בין ה-25 ל-30 באפריל 1925 התכנסה הוועידה הראשונה של הקבוצה בפריז עם נציגי אקטיביסטים מארץ ישראל, בולגריה, יוון, לטביה, גרמניה, אנגליה ואוסטריה.
התקבלה בה הצעת ז'בוטינסקי כי שאיפת הציונות תהא הקמת קהילה יהודית המהווה רוב בארץ ישראל משתי גדות הירדן.
כמו כן יש לבטל את פירוש הציונות של בריטניה לפי הספר הלבן של צ'רצ'יל.
הוועידה החליטה כי הגוף החדש יקרא "ברית הציונים הרוויזיוניסטים".
הברית הרוויזיוניסטית הוכרזה כחלק מן ההסתדרות הציונית אשר שומר לעצמו את הזכות לנהל הסברה פרטית בקרב יהודים לפי השקפתו.
ז'בוטינסקי הסכים לעמוד בראש הרשימה הרוויזיוניסטית לבחירות הקרובות לקונגרס הציוני, למרות פרישתו מההסתדרות הציונית.
דחף אותו לכך גם חששו מהצעת ויצמן להרחבת הרכב הסוכנות על ידי הכנסת אנשי הון יהודים שאינם בהכרח ציוניים.
החלטותיה של הצה"ר בתחילת דרכה היו חידוש הגדודים העבריים כחלק מחיל המצב של בריטניה בארץ ישראל, יצירת תמיכה המונית מטעם יהודי העולם שתופנה כלפי הממשלות להגשמת הרעיון הציוני, והקמת קרן כספית לתנועה.
בקונגרס הציוני ה-14, שנערך בווינה ב-1925, שימש ז'בוטינסקי כציר היחיד של הרוויזיוניסטים, אולם התגבשה סיעה של ארבעה צירים עם אנשי המזרחי, הספרדים, והציונים הכלליים.
בנאום שהשאיר רושם גם על מתנגדיו הכריז ז'בוטינסקי על מטרות ברית הצה"ר, מתח ביקורת על הנהלת הציונות והביע התנגדות להצעת הרחבת הסוכנות.
בקונגרס ה-15 (1927), לאחר הצטרפות חברים חדשים רבים לתנועת הצה"ר ובהשפעת מסעות הסברה של ז'בוטינסקי בבלקן ובולגריה, גדלה הסיעה ל-10 צירי קונגרס אשר קיבלו קולות של כ-8400 מצביעים.
באותו קונגרס לא התקבלה הצעת הצה"ר להצהיר כי המטרה הסופית של הציונות היא הקמת מדינה עברית בארץ ישראל.
ז'בוטינסקי ראה כי עמדות התנועה הציונית מעורערות ולא היה נלהב לעמוד שוב לבחירות לקונגרס ה-17. לטעמו על הצה"ר היה ליזום פעולות עצמאיות ולנטוש את ההסתדרות הציונית.
מנהיגי הצה"ר ברובם התנגדו למהלך מעין זה, התנגדות שהובילו מאיר גרוסמן ורוברט שטריקר.
הנהלת הצה"ר החליטה באפריל 1931 על פשרה לפיה אם בקונגרס ה-17 לא תתקבל ההצהרה כי מטרת הציונות היא יצירת רוב יהודי בארץ ישראל, תציע ההנהלה לוועידת הצה"ר העולמית לפרוש מההסתדרות הציונית.
הקונגרס ה-17 נערך ביולי אותה שנה.
בקונגרס זה לא התקבל ניסוח "המטרה הסופית" של הציונות כפי שהעלתה הצה"ר.
בצעד הפגנתי קרעו כל הרוויזיוניסטים בעקבות ז'בוטינסקי את כרטיסי הצירים שלהם ועזבו את הקונגרס.
בקונגרס גם התפטר חיים ויצמן מתפקיד נשיא ההסתדרות במחאה על המדיניות הבריטית האנטי ציונית, ובמקומו התמנה נחום סוקולוב.
כאמור הצעתה של הצה"ר לא התקבלה בקונגרס, אך הסכם הפשרה שנחתם בבולון בצרפת לא הוצא אל הפועל בשל התנגדות אישים בהנהלת התנועה.
נוצר משבר בשל תמיכת חלקים רחבים מאוד בתנועת הצה"ר העולמית בעמדת ז'בוטינסקי.
בספטמבר אותה שנה התכנסה בקאליי שבצרפת ההנהלה העולמית.
על אף מחלוקות קשות נשמרה אחדות התנועה.
הוחלט כי כל חברי הצה"ר ינהגו לפי החלטות הנהגתה, אולם חברים שלא ירצו לשלם את השקל הציוני יוכלו להימנע מכך.
כמו כן הוחלט לבחון היפרדות מן ההסתדרות הציונית.
אותו זמן גם החלה היפרדות העובדים הרוויזיוניסטים מהסתדרות העובדים הכללית והחלה להיווצר הסתדרות העובדים הלאומית, שלימים הייתה ארגון העבודה של הרוויזיוניסטים.
למרות ההחלטות נותר המשבר בהצה"ר בעינו כאשר הרדיקלים הרוויזיוניסטים רואים בחומרה את חוסר ההכרעה: האם תנקוט הצה"ר בקו פוליטי עצמאי או שתישאר חוסה, חסרת השפעה, בצל ההסתדרות הציונית.
תחת המחלוקות הקשות בתנועה התכנסה הוועידה העולמית החמישית באוגוסט 1932. ההסכם של קאליי אושר ברוב גדול והוחלט לדרוש כי בשל המדיניות האנטי ציונית של בריטניה תעביר ההנהלה הציונית את משרדיה מלונדון.
אולם המחלוקות נותרו גם אחרי כן.
ארבעה מתוך חמשת חברי ההנהלה העולמית התנגדו לעיסוק בקו פוליטי עצמאי ונטו להפנות כוחות להתמודדות לקונגרס הציוני.
לעומתם ניצב ז'בוטינסקי כשמאחוריו ניצב הרוב המוחלט של חברי הצה"ר.
מועצת התנועה כונסה שוב במרץ 1933. ז'בוטינסקי טען נגד הסכם קאליי ודרש פעילות פוליטית עצמאית לתנועה.
ניצבו מולו מאיר גרוסמן, רוברט שטריקר, ריכארד ליכטהיים ויעקב כהן.
הישיבה קרסה וז'בוטינסקי נענה למחרת היום להצעות על פיזור ההנהלה מתוקף תפקידו כנשיא ועל קיום משאל אצל כלל מתפקדי הצה"ר על הסוגיה.
ההתנגדות החריפה מצד ההנהלה המודחת הביא ליצירת שתי רשימות רוויזיוניסטיות נפרדות בבחירות לקונגרס הציוני- הצה"ר של ז'בוטינסקי (שזכתה לכ-96,000 קולות) ומפלגת המדינה העברית של גרוסמן (שזכתה בכ-12,000 קולות).
ביוני 1933 נרצח חיים ארלוזורוב.
תחת האווירה המתוחה ששררה בארץ אותם ימים בין המחנות הפוליטיים, הואשמו ברצח שלושה מחברי הצה"ר, בהם אב"א אחימאיר, ראש הזרם הרדיקלי של הצה"ר.
הדבר הביא לדחיית הצעדים לעצמאות הצה"ר, שהתמודדה גם לבחירות לקונגרס ה-18. אותו קונגרס הפך למעין "בית דין" בו הורשעה התנועה הרוויזיוניסטית על ידי דוד בן-גוריון וברל כצנלסון כמעודדת פשעי טרור וכאחראית לרצח.
בהשפעת המתיחות הגדולה נועד ז'בוטינסקי עם בן-גוריון לאחר הקונגרס, ואלו הגיעו בתיווך פנחס רוטנברג לניסוח הסכמי לונדון, למטרת הסדרת יחסי הסתדרות העובדים הלאומית של הצה"ר עם הסתדרות העובדים הכללית.
ועידת הצה"ר אישרה את ההסכם בכינוסה העולמי השישי בקראקוב אך חברי ההסתדרות הכללית דחו אותו.
באותה שנה גם יזמו הרוויזיוניסטים קריאה להטלת חרם כלכלי על גרמניה (ניתן לציין כי החרם מעולם לא הוסר, וכי תנועת בית"ר מקיימת אותו עד היום), וקראו לשלול את הסכם ההעברה.
סירוב זה של ההסתדרות היה עדות לכך שאין אפשרות להסדרת ההתנגשות בין הרוויזיוניסטים לאישים המובילים את ההסתדרות הציונית.
בשנת 1934 יזמה הצה"ר "תנועת פטיציה"- עצומה גדולה אל ראשי המדינות והפרלמנטים באירופה שתסב את תשומת לבם לבעיית היהדות בגולה ולקיום ההבטחה לסיוע להקמת בית לאומי בארץ ישראל.
ההנהלה הציונית התנגדה נמרצות לקיום העצומה והורתה לסניפיה להחרים ולהילחם בתנועת העצומה.
למרות החרם הצליחה הצה"ר לגייס תמיכת 600,000 יהודים בתוכניתה.
בנוסף לחרם שהטילה ההסתדרות הציונית שונה בצורה משמעותית הנוסח לגבי השקל הציוני.
נקבע כי כל השוקלים מתחייבים לקבל את מרות ההסתדרות בלבד.
באפריל 1935 החליטה הנהלת הצה"ר כי חבריה לא ישקלו את השקל וכי תוקם הסתדרות ציונית עצמאית.
כך כוננה ההסתדרות הציונית החדשה - הצ"ח.
פעילותם המדינית של הרוויזיוניסטים התקיימה בהסתדרות הציונית החדשה עד חזרתה ב-1946 להסתדרות הציונית העולמית.
המפלגה הייתה חברה במועצת העם ולאחריה במועצת המדינה הזמנית, ונציגיה היו אריה אלטמן, צבי סגל, וברוך ויינשטיין.
ב-1949, לקראת הבחירות לכנסת הראשונה, דחו הרוויזיוניסטים הצעה ממנחם בגין להצטרף לתנועת החרות, מפלגה מיסודו של האצ"ל, שגם היא הלכה בדרכו של ז'בוטינסקי וחבריה כינו את עצמם 'רוויזיוניסטים'.
רשימת הרוויזיוניסטים נכשלה ולא נכנסה אל הכנסת, לעומת חרות שזכתה ב-14 מנדטים.
לפני הבחירות לכנסת השנייה התאחדו האיגוד העולמי של הציונים הרוויזיוניסטים ותנועת החרות תחת "ברית חרות הצה"ר".
עיתונה של מפלגת הצה"ר היה העיתון המשקיף בעריכתו של אייזיק רמבה.
ברית הקנאים הייתה מחתרת יהודית דתית שפעלה בישראל בשנים 1949–1951 להקמת מדינת הלכה במדינת ישראל.
המחתרת כללה כמה עשרות צעירים דתיים, נערים ונערות.
חברי המחתרת גנבו נשק וחומרי נפץ, ביצעו פעולות כנגד רכוש של מחללי שבת ומוכרי טרפות, ונעצרו לאחר שנכשלה תוכניתם להטיל בכנסת פצצת עשן בעת דיון על גיוס נשים לצה"ל.
מעצרם של חברי המחתרת העלה לסדר היום הציבורי נושאים של יחסי דת ומדינה ויחסי דתיים וחילוניים, אך גם נושאים של יחס ראוי לעצירים, ושימוש בכללי המעצר המנהלי על מנת לאכוף את החוק על תנועות פוליטיות ודתיות קיצוניות.
שניים מחברי הקבוצה הגיעו לימים למשרות ציבוריות משמעותיות במדינת ישראל: הראשון לציון הרב מרדכי אליהו וחבר הכנסת שלמה לורינץ.
עם הקמת מדינת ישראל, בשנת 1948, היו שלא קיבלו את סמכות מוסדות המדינה, והמשיכו בדפוסי פעולה של המחתרות שקדמו להקמת המדינה.
ניסיונו של דוד בן-גוריון להקנות למדינה החדשה דפוסי פעולה ממלכתיים במסגרתו פורקו המחתרות, נתקל בקיצוניים מימין ומשמאל שהמשיכו את דפוסי המאבק מלפני קום המדינה וכנגד מוסדותיה הרשמיים.
זאת מתוך תחושה כי המדינה, למענה נאבקו, אינה מגשימה את התקוות שתלו בה, וכי הממסד החדש ההולך ומתגבש במדינה בוגד במטרות למענו נוסד.
פעולות מסוג זה נמשכו במהלך כל שנות ה-50. בנוסף להתארגנות "ברית הקנאים" פעלו רבים נוספים.
בין הפעולות בלטו פעולת מחתרת צריפין, שפעלה כנגד מוסדות ברית המועצות מתוך מגמה אנטי-סובייטית, פעולתו של דב שילנסקי כיחיד, שניסה להניח פצצת שעון במשרד החוץ, והניסיון לפגוע בשר התחבורה דוד צבי פנקס בגינו נעצרו עמוס קינן ושאלתיאל בן יאיר וזוכו מחוסר הוכחות.
קבוצות ואישים שכונו בשמות קוד כמו "המגף השחור" ו"המגף הלבן" שלחו מכתבי איום למערכות העיתונים, ויחידים והתארגנויות ביצעו פעולות כפגיעה בידו של הכנר יאשה חפץ שניגן מיצירות ריכרד שטראוס והותקף על ידי אלמוני ב-1953. הפעולות מסוג זה הגיעו לשיא בין 1951 ל-1953 ולאחר מכן שככו מעט.
תוספת מאוחרת, לפעולות מסוג זה הייתה רציחתו של ישראל קסטנר בשנת 1957.
המניעים להקמת המחתרות היו שונים ומגוונים.
חלקן היו מוּנעות ממאבקים פוליטיים בני התקופה, כגון שאלת היחס לברית המועצות, וחלקן ממאבקי הדת והמדינה בשנותיה המוקדמות, בשאלות כשמירת שבת וגיוס נשים לצה"ל.
פעולות מסוג אלה שביצעה "ברית הקנאים" החלו עוד בשנת 1949, וכפי הנראה בוצעו על ידי חברי המחתרת כבודדים.
חברי המחתרת, צעירים דתיים מירושלים, חלקם קשורים בעבר בפלג דתי של לח"י, היו קשורים במספר התארגנויות מסוג זה שפעלו בו זמנית בכינויים כ"ברית הקנאים", ו"המחנה", "ארגון לוחמי יהדות" ו"בני פנחס".
ראשיתה ה"רשמית" של "ברית הקנאים" במפגש של חמישה מצעירים אלו בחול המועד פסח בשנת 1950. מנהיגי ההתארגנות ויוזמיה היו הרב מרדכי אליהו, אליהו רפול ויהודה רידר.
לפי דברי מיכאל בר-זוהר, פעולות המחתרת אושרו בידי הרב צבי פסח פרנק.
הארגון מנה כ-35 חברים גברים, שחולקו לחוליות בנות שישה חברים, וכן תא של נשים שכונה "תא יהודית" שעסק בעיקר בהשגת ידיעות.
הרב מרדכי אליהו, שכינה עצמו "יאיר", היה גובה 5% (בלשונם: חצי מעשר) ממשכורתם של החברים, ובכסף רוכש נשק גנוב.
אליהו היה מקבל חברים חדשים, מראיין אותם, ומחתים אותם על שאלון שנשא את הכותרת "איגוד דתי ספורטיבי של חיילים משוחררים".
לאחר מכן היה המועמד מושבע בבית כנסת בטקס חשאי, בו היה המשביע אומר לו, בין היתר:
לאחר מכן ניתן למועמד כינוי מחתרתי, ובאמצעות מנהיגי ההתארגנות, או ראש החוליה, קיבל את משימותיו.
המחתרת פעלה בעיקר כנגד מחללי שבת ומוכרי טרפה.
הם שלחו מכתבי איום לחברות מוניות בירושלים שפעלו בשבת.
בינואר 1951 הציתו 13 מכוניות בירושלים.
חברי המחתרת סיירו בירושלים, סימנו לעצמם מכוניות הנוסעות בשבת, ורשמו את מספרי הרישוי שלהן באמצעות קיפול מספרי דפים בספרי תנ"ך שנשאו עמם, על מנת להימנע מחילול שבת, ולאחר שאיתרו את מקום חניית המכונית, הציתו אותה באמצעות בקבוק מלא נפט שלתוכו נתחב סמרטוט בוער.
כן הציתו אטליז שמכר בשר טרף, והטילו פצצה למסעדת "אקספרסו" ברחוב המלך דוד.
ב-1 במאי ערכו חברי הארגון סיור בשכונת מאה שערים כשבידם אקדח גנוב שנרכש על ידי הרב מרדכי אליהו.
מטרת הסיור הייתה "להגן על השכונה" לאחר שנפוצה שמועה כי ביום זה יתקפו צעירי מפ"ם את השכונה.
שירות הביטחון הכללי, בראשות איסר הראל, הצליח להחדיר לארגון סוכנים, שדיווחו לו על תנועותיו.
במאי 1951 החריפו כוונות פעילי הארגון.
בכוונתם היה להפציץ אטליזים לאור יום בבקבוקי מולוטוב, ולשרוף את לשכת הגיוס בירושלים.
הראל החליט לשבור את הארגון, אך חיכה לשעת כושר.
ב-14 במאי 1951 נערך בכנסת דיון בנושא גיוס נשים לצה"ל.
לקראת דיון זה החליטה "ברית הקנאים" להשליך פצצת עשן לאולם המליאה.
יהודה רידר הכין פצצה מקופסת סיגריות אנגליות עשויה מפח, והכניס לתוכה פילם וקפצונים לשם הרעש.
בקופסה הוא ניקב חור, על מנת שהעשן ייצא ממנה וימלא את האולם.
את התערובת היה אמור להדליק באמצעות סיגריה, ולהשליכה למליאת הכנסת בעת הדיון.
הכנסת שכנה אז בבית פרומין בירושלים ומקור החשמל הגיע ממלון עדן הסמוך.
בעת זריקת הפצצה היה אמור פעיל נוסף, בשם נח וורמסר, לנתק את זרם החשמל אל הכנסת - ולשם כך הוא הצטייד במוט ברזל, שאיתו התכוון לפרוץ את הדלת שליד השנאי.
לפעולה זו ניתן הכינוי "מבצע כלה".
השב"כ ידע מראש על הפעולה, ואיסר הראל נפגש עם יו"ר הכנסת יוסף שפרינצק והזהירו מפני המתרחש.
הראל הבהיר לשפרינצק כי יש חשיבות לתפיסת המבצעים בעת המעשה, וכי עליו להמשיך בישיבה ולהמתין עד שאיש המחתרת ינסה להשליך את הפצצה וייתפס על ידי אנשי שירות הביטחון.
הישיבה הייתה סוערת, ובקהל נמצאו רבים שקראו קריאות גנאי.
שפרינצק חש מאוים וחרד בעת הישיבה ולכן נעל אותה לפני זמנה, ובטרם היה ספק בידי רידר להתחיל בפעולת הטלת הפצצה.
רידר יצא מן הבניין, פגש בוורמסר שנמצא ליד מלון עדן, ומסר לו כי הישיבה בוטלה וכי הפעולה נדחתה למועד בלתי ידוע.
הוא מסר לו את הפצצה כדי שיחביא אותה בביתו עד לפעולה הבאה.
מיד לאחר כישלון הפעולה, החליט הראל כי אין להמתין עוד, והורה על מעצר אנשי המחתרת.
בגל מעצרים שנערך בימים שלאחר מכן נעצרו 40 חברי המחתרת, בהם שתי נשים.
עשרים מהחברים נעצרו במעצר מנהלי לפי תקנה 111 לתקנות ההגנה (שעת חירום), שהופעלה בפעם הראשונה מאז הפעולה כנגד הלח"י בעקבות רצח ברנדוט.
כן נמצאו בחיפוש מסמכים הקשורים לפעילות המחתרת, וכמות של 277 גרם חשיש.
במסיבת עיתונאים שנערכה לאחר מעצר חברי המחתרת, בנוכחות מנכ"ל משרד ראש הממשלה, אהוד אבריאל, אמר ניצב לוי אברהמי, מפקד מחוז ירושלים של המשטרה, כי .
מעצר חברי המחתרת לווה בתקרית חמורה.
העצורים נשלחו למחנה ג'אלמה, שליד שער העמקים, שם התעללו בהם השוטרים.
העצורים טענו כי קיללו אותם, הריצו אותם, כפו עליהם לערוך תרגילי סדר, פגעו בכבוד הנשים שביניהם, ומסרו להם ניירות לכתיבת מכתבים למשפחותיהם אך לא שלחו את המכתבים והשתמשו בהם לצורך השוואת כתבי יד.
בנסיעה מג'אלמה לירושלים, שארכה ארבע וחצי שעות, לא אפשרו להם לעשות צורכיהם.
היחס לעצורים עורר סערה, מספר חברי כנסת העלו הצעה לסדר המורה לממשלה לשחרר חלק מן האסירים המנהליים.
הדבר עורר ויכוח בשאלת הפרדת הרשויות, והתעוררה התהיה האם הרשות המחוקקת רשאית להורות לרשות המבצעת לפעול בצורה מסוימת.
דעת הקהל שסערה בתחילה עקב גילוי מחתרת חמושה שבכוונתה לכפות את חוקי הדת על המדינה, פנתה עד מהרה לביקורת על המשטרה באשר ליחסה אל העצורים.
לבסוף הוחלט כי רוב העצורים ישוחררו, ולמשפט הועמדו רק מנהיגי המחתרת - אליהו, רפול, וורמסר ורידר.
כנגד הארבעה הוגש כתב אישום חמור ביותר, שכלל 27 סעיפי אישום, ובראשם סעיף בגידה, בשל הכוונה לקשור קשר ולאסור מלחמה על ממשלת ישראל בשל גיוס הנשים, וכן סעיפים נוספים הנוגעים לפעולה בכנסת, לפעולות הצתת המכוניות, לשימוש בנשק בלתי חוקי, לאיומים ולהחזקת החשיש.
את המשפט ניהל פרקליט המדינה ארווין שימרון ולצדו סגניתו, מרים בן-פורת.
בסיום המשפט, במרץ 1952, הורשעו הנאשמים במרבית סעיפי האישום, והוטלו עליהם עונשי מאסר.
יהודה רידר נדון לשנת מאסר, הרב מרדכי אליהו ורפול אליהו ל10 חודשי מאסר ונוח וורמסר ל6 חודשי מאסר .
וזאת בשל "גילם הצעיר ורגשותיהם הדתיים", ובשל כך ש"למדו לקח".
גזר הדין ניתן בהמלצת השב"כ, שלא רצה בהרס חיי מנהיגי המחתרת, אלא רק בשבירת הארגון, ובמניעת פעולות עתידיות של מנהיגיו.
בעקבות הטענות על יחסה של המשטרה אל העצורים הוקמה ועדת חקירה פרלמנטרית לחקירת ההאשמות אלו.
בראשות הוועדה עמדה חברת הכנסת חנה למדן ובה היו חברים גם חברי הכנסת יוחנן באדר, הרצל ברגר, דוד הכהן, זרח ורהפטיג, אידוב כהן ויוסף ספיר.
הוועדה מצאה כי ההתנהגות כלפי העצורים הייתה "בניגוד לחוק, פוגעת בעצורים ובכבוד האדם, במקרים רבים בלתי הוגנת ומשפילה", ומצאה כי המדובר בהתנהגות מתוכננת ומנוהלת מגבוה, ולא במקרה בודד של התנהגות לא ראויה של קצין או שוטר.
הומלץ כי הממשלה תבחן דרכים למנוע התנהגות מסוג זה בעתיד, וכי ועדת הפנים של הכנסת תמנה ועדת מומחים לשינוי היחס לעצורים.
סערה נוספת עורר המעצר המנהלי, תוך שימוש בתקנות ההגנה לשעת חירום, ששימשו את שלטונות המנדט הבריטי כנגד אנשי היישוב בימים שלפני קום המדינה.
בדיון סוער שהתקיים בכנסת לאחר מעצר החשודים העלו חברי כנסת רבים מן האופוזיציה, ובהם מנחם בגין, אנשי מפ"ם ואנשי החזית הדתית את טענותיהם כנגד הפעלת "סעיף 111" למעצרם המנהלי של אנשי המחתרת.
משה שרת השיב כי כאשר מדובר במעשים כה חמורים, יש מקום להשתמש בחקיקת החירום על מנת להגן על הדמוקרטיה.
שרת כינה את ההתארגנות "ארגון טרוריסטי" וקבע כי בסיומו של הדיון הסוער החליטה הכנסת לבטל את תקנות שעת החירום, ולחוקק חוק חדש להגנת המדינה, וזאת ברוב של 53 כנגד 49 חכ"ים.
נקבע אף הרכבה של ועדת שרים בראשות שר הפנים חיים משה שפירא שתפקידה "לברר את כל השאלות הכרוכות בהפעלת 'הסעיף 111' כנגד קבוצת הצעירים החשודים במעשי אלימות" החלטה זו הייתה הצהרתית בלבד, התקנות נשארו בתוקף שנים רבות וועדת השרים לא מסרה את מסקנותיה.
מעשי המחתרות האלימות בעלות האופי הקיצוני-דתי, המשיכו במהלך השנים 1951–1953, עד שגוועו בעקבות פעילות השב"כ ושינוי האווירה הציבורית.
נראה כי גם במחתרת "מלכות ישראל" המכונה "מחתרת צריפין" היו חברים בהתארגנויות "המחנה" ו"ברית הקנאים".
"מלכות ישראל" פורקה על ידי השב"כ בשנת 1953 והוכרזה "ארגון טרור".
אנשי "ברית הקנאים" זכו להגיע לעמדות מפתח במדינה.
הרב מרדכי אליהו היה לדיין, ולאחר מכן מונה לראשון לציון - הרב הספרדי הראשי במדינת ישראל.
הוא נחשב לאחד ממנהיגיו החשובים של הזרם הדתי לאומי, עד מותו בשנת 2010. שלמה לורינץ (שלא הועמד לדין על חברותו ב"ברית הקנאים") היה לחבר הכנסת עוד בשנת 1951, שבועות ספורים לאחר שחרורו מן המעצר, וכיהן בכנסת ברציפות עד לשנת 1984. לורינץ כיהן בתפקיד יו"ר ועדת הכספים של הכנסת.
יהודה רידר היה לימים לראש המועצה המקומית קריית ארבע.
לימים התבטא הרב אליהו באשר לברית הקנאים במילים - .
ברית הנוער חשמונאים או בקיצור "ברית החשמונאים" (ברי"ח) הייתה תנועת נוער ציונית דתית שפעלה בעיקר בארץ ישראל בתקופת השנים 1937–1949. במשך שתים עשרה שנות קיומה חינכה התנועה כ-1,500 נערות ונערים, רובם בגילאי 12–18. בנוסף לפעילותה החינוכית שימשה התנועה כמאגר כוח אדם מבצעי לפעולות האצ"ל והלח"י ומ-1945 אף ל"ההגנה".
בחודש ניסן של שנת תרצ"ז (1937) יזמה קבוצת צעירים דתיים מירושלים הקמת הסתדרות לנוער דתי לאומי.
המקימים יצרו קשר ארגוני עם תנועת אחדות ישראל בתל אביב.
שנה מאוחר יותר החלו לרשום לשורותיהם חברים.
ה"ברית" שהוקמה קיבלה אופי צבאי ובראשה הועמדה מפקדה.
פעילויות הברית כללו לימודים, מפגשים, שיחות ותרגילי סדר.
בתמוז תרצ"ז (1939) מינתה ועדת הנוער של הצ"ח (הסתדרות ציונית חדשה) מפקדה לברית החשמונאים.
בראש המפקדה הועמד ברוך דובדבני.
פעילויות ברי"ח נקשרו בפועלה המדיני של הצ"ח, אחת מהן הייתה הפגנה נגד תוכנית החלוקה תחת שמה של הצ"ח ובארגון ברי"ח.
פעולות ברית החשמונאים בבתי הספר הדתיים נתקלה בהפרעות, הן משום תחרות מצד ארגונים אחרים והן בשל קו ההבלגה שבו נקטה הנהגת היישוב, שהיה מנוגד לגישתה של ברית החשמונאים, שפעלה בשיתוף פעולה עם בית"ר.
מתוך שורות ברית החשמונאים הצטרפו צעירים אל המחתרות אצ"ל ולח"י.
הברית החזיקה "קינים" בתל אביב, בירושלים, בחיפה ובפתח-תקווה.
בראש ברי"ח בארץ ישראל עמד הרב משה צבי סגל.
בהנהגת התנועה היו חברים: ברוך דובדבני, משה רוסנק, מאיר מדן, הרב שאר ישוב כהן, חיים קוברסקי, שמואל וינברג, עזרא יכין, יצחק אריה גרנביץ', שמעון ברמץ ויצחק אייזנטל.
בכינוס ארצי של מדריכי ברי"ח שנערך בט"ז באדר תש"ט (1949) הוחלט על התפרקות מרצון של התנועה, "מתוך הכרה כי שליחותנו החינוכית מסתיימת עם התאזרחותם של ערכי החינוך הלאומי במדינת ישראל".
ברי"ח פעלה ברוח ההדר הז'בוטינסקאי, במתכונת חצי צבאית.
לחניכים ולמדריכים, שנקראו מפקדים, הייתה תלבושת צבאית, וחובת משמעת בפני הדרגים הגבוהים יותר בתנועה.
בראש התנועה עמד הרב משה צבי סגל, שכונה 'מפקד ארצי', ויחד איתו הובילו את התנועה 'חברי המפקדה הארצית'.
התנועה פעלה לאורם של הרב קוק, הרב יעקב משה חרל"פ והרב משה אביגדור עמיאל.
במקביל למדו החניכים את שירת אורי צבי גרינברג.
סמל התנועה היה הברכה "לה' התשועה" שמקורה ב.
גם בסמל התנועה משוקעים מוטיבים חשמונאיים.
המנון התנועה היה "שיר הצבאות" של יעקב כהן.
התנועה הוציאה עיתון בשם "החשמונאי".
בחוקת התנועה נקבעו עקרונות החשמונאי:
לימים טען משה סגל שעקרונות אלו השפיעו על "עיקרי התחייה" שהיוו את מצע הלח"י וגם בהם מופיע דרך קבע הביטוי "מלכות ישראל".
אם כי באופן רשמי עסקה התנועה בפעולות חינוך והדרכה, באופן סמוי היו רוב פעיליה חברים במחתרות השונות, אצ"ל, לח"י וההגנה.
בתחילת דרכה של התנועה הופנו החניכים בעיקר לאצ"ל.
באותה תקופה היה משה צבי סגל, מפקד ברי"ח, חבר מפקדת האצ"ל.
אחר בריחת יצחק שמיר ממחנה המעצר ופגישותיו עם מנהיגי ברי"ח הוחלט על גיוס החברים ללח"י.
לעובדה זו הייתה חשיבות רבה בחזרת הלח"י לפעילות מבצעית אחרי הירצחו של מנהיג הארגון אברהם שטרן ומעצר חבריו ב-1942.
משנת 1945 בהוראת הרב משה צבי סגל הצטרפו חלק מהחברים ל"ההגנה".
אנשי התנועה שותפו בפעילויות צבאיות רבות.
ברית החייל היה איגוד ברוח התנועה הרוויזיוניסטית, של חיילים יהודים משוחררים, אשר פעל בשנות ה-30 של המאה ה-20, באירופה ובארץ ישראל.
האיגוד נוסד בעיר ראדום שבפולין בשנת 1932. בראש הברית עמד זאב ז'בוטינסקי, שקיים תכתובת ענפה עם מפקדתה.
עקרונות החינוך וההתנהגות של חברי ברית החייל כללו משמעת, צבאיות, טקסיות, הדר ונאמנות.
חזון הברית היה הקמת מדינה עברית משתי גדות הירדן.
וחבריה ערכו פעולות הסברה בקרב יהדות פולין.
חוקת "ברית החייל" הייתה נושא לדיונים ובעלת חשיבות רבה לתפיסתם של חברי והנהגת התנועה הרוויזיוניסטית.
רוב אנשי "ברית החייל" היו חיילים ומפקדים לשעבר בצבא הפולני, בסביבות שנות השלושים לחייהם בעת הקמתה.
חלקם היו חניכי תנועת בית"ר.
עם זאת לא ראתה תנועת בית"ר ב"ברית החייל" מסגרת-המשך לחבריה, אלא בברית הציונים הרוויזיוניסטים (צה"ר).
שנה לאחר הקמתה כללה "ברית החייל" למעלה מ-30 סניפים ונבחרה לה מפקדה.
באוקטובר 1932, בוועידה הארצית של הברית, אושרו עקרונותיה של הציונות הרוויזיוניסטית.
בסוף 1934 הוקמו סניפים של "ברית החייל" בשמונה ארצות אחרות באירופה.
בתחילת 1935 החל יישום תוכנית להקמת בתי ספר להכשרה צבאית.
הברית קיימה קשרים עם הצבא הפולני, ופעלה באישורו ובאישור משרד הפנים הפולני.
אנשי "ברית החייל" העבירו הכשרות צבאיות ואימונים לחברי בית"ר.
ב-1937 התרחבו שורות האיגוד בפולין.
דוד קרול, שהיה קצין מילואים בצבא פולין, היה ממנהליה המרכזיים אותה עת.
מפקדה הראשי היה מירון שסקין.
סניפים מרכזיים הוקמו בערים ורשה, ביאליסטוק ולובלין.
בסניפים רבים פעלו גם אנשי אקדמיה ונכבדי קהילה, שראו זכות לעבוד יחד במסגרת אחת עם "אנשי העם".
ערב מלחמת העולם השנייה היו בשורות ברית החייל 25,000 חברים.
בגטו ורשה היו אנשי הברית מרכיב באיגוד הצבאי היהודי.
בתקופת השואה נספו רוב חברי הברית באירופה.
רבים מחברי "ברית החייל" וחניכיה עלו לארץ ישראל, ועל פי חוק יכלו לקחת עמם נשק שהיה בבעלותם.
עם בואם לארץ ישראל הם היו לעתודות לוחמים של מחתרת האצ"ל.
משנת 1936 היו כמה מאות חברים בסניף "ברית החייל" בארץ ישראל.
ב-1937 הוקם סניף מרכזי לברית בתל אביב, שקיים קשרים עם סניפי וחברי הברית ברחבי העולם.
רבים מאנשי "ברית החייל" נשלחו לשרת כשוטרים ונוטרים.
קבוצה של נשים ארגנה הכשרת "עזרה ראשונה".
מפקדי ברית החייל בארץ ישראל היו משה רוזנברג ומנחם ארבר, שגם היו מפקדים בבית"ר.
אוסף גדול, הכולל תעודות ומסמכים רבים על "ברית החייל", פעילותה וחבריה, נמצא בארכיון מכון ז'בוטינסקי בישראל.
ברית הפלדה הייתה ברית צבאית שנחתמה בין איטליה הפשיסטית לגרמניה הנאצית ב-22 במאי 1939 טרם פתיחת מלחמת העולם השנייה.
שרי החוץ של שתי המדינות, גליאצו צ'אנו מאיטליה ויואכים פון ריבנטרופ מגרמניה הנאצית, חתמו על החוזה בשם מדינותיהם.
ברית הפלדה הייתה ברית צבאית איטלו-גרמנית אשר היוותה המשך ישיר להסכם שילוב הכוחות בשם ציר רומא-ברלין אשר נחתם בין המדינות שלוש שנים קודם לכן והסכם קדם להסכם התלת-צדדי הכלל גם את האימפריה היפנית.
ההסכם נתן תוקף רשמי לשותפות אסטרטגית שהייתה קיימת בפועל לפני כן ומיסד הסכמה דו צדדית להגנה הדדית במקרה של איומים בין-לאומיים, לסיוע מיידי ולתמיכה צבאית במקרה של מלחמה, ושיתוף פעולה בזמן מלחמה.
בנוסף, הוסכם כי המדינות לא יחתמו על הסכם שלום ללא הסכמת האחרת.
ההסכם שנחתם היה תקף לעשר שנים.
ההסכם נחתם תחת ההנחה כי תפרוץ מלחמה בתוך שלוש שנים.
אולם, כאשר החלה גרמניה את המערכה בספטמבר 1939, איטליה לא הייתה מוכנה עדיין למלחמה והתקשתה לעמוד בהתחייבויותיה, ולא נכנסה למערכה בעצמה עד יוני 1940, בניסיון הכושל לפלוש לדרום צרפת.
מספר חברים בממשלה האיטלקית, כולל צ'אנו אשר חתם על המסמך, התנגדו לדבר ההסכם.
ברית הכוכבים החופשיים (The Alliance Of Free Stars) היא ברית בדיונית של מספר גזעים (ביניהם בני האדם) ביקום של משחק המחשב Star Control והמשכיו.
הברית הוקמה (בתגובה למסע כיבוש הגלקסיה של האור-קוואן) על ידי 7 גזעים יורדי-חלל.
בני האדם הצטרפו לברית בשנת 2116, 4 שנים לאחר קיום מגע ראשון עם גזע חייזר (הצ'נג'סו).
הברית הוקמה מחדש כברית הכוכבים החופשיים החדשה במהלך המשחק Star Control 2.
הגזעים החברים בברית הכוכבים החופשיים המקורית היו:
ברית הכוכבים החופשיים החדשה הוקמה כאשר הקפטן הגיע לבסיס החלל בכדור הארץ בשנת 2155. למרות שמספר החברים בברית החדשה מנה כ-2000 בני אדם עם הקמתה, במשך השנים הבאות מספרם גדל במהירות עקב פעולותיו של הקפטן לגייס את עזרתם של הגזעים החברים בברית הכוכבים החופשיים המקורית ואף מספר גזעים חדשים.
ברית הכוכבים החופשיים החדשה הוכיחה את עוצמתה לאחר שהקפטן היתל בשני גזעי האור-קוואן, תקף ואף הצליח להשמיד את הסה-מאטרה (Sa-Matra, או "הפרס"), ספינת מלחמה רבת עוצמה שנבנתה על ידי הקדמונים.
עם השמדת הסה-מאטרה, התפוררה היררכיית האור-קוואן וכוחותיהם המשולבים של הברית והצ'מר הביסו את שארית צי האור-קוואן.
הגזעים החברים בברית הכוכבים החופשיים החדשה היו:
מספר שבטים מורדים של ה-יהאט (Yehat)
ברית המורדים (Rebel Alliance), או בשמה הקודם הברית להשבת הרפובליקה (The Alliance to Restore the Republic) היא ארגון בדיוני בסרטי מלחמת הכוכבים.
הברית היא איחוד בין כוכבי שנוצר במטרה להוות כוח צבאי שיוכל להתנגד לשלטון האימפריה הגלקטית הוקמה על ידי קבוצת נאמנים, שביקשו לשמר את האידיאלים של הרפובליקה הישנה.
המייסדים העיקריים היו הסנאטורית מון מו'תמה, הסנאטור בייל אורגנה והסנאטור גארם בל איבליס.
אמנם אנחנו לא יודעים את התאריך המדויק שבו הברית הוקמה, אך ידוע שהדבר היה בסמוך ל"מפגש האלפיים" - שנערך עוד טרם סיום מלחמת המשובטים (ניתן לראות זאת בסצנה שנפלה בעריכה מנקמת הסית'), שבסופה הפך הקנצלר פלפטין את הרפובליקה הגלקטית לישות שנקראה כעת האימפריה הגלקטית.
עם זאת, ניתן למצוא הבדל במשחק התפקידים של מלחמת הכוכבים.
בגרסה שלו, הפגישות של "בית קנטהאם" שנערכו בקורסאנט, בהן דנו על עתיד הרפובליקה עדיין התקיימו וההתנגדות למעשיו של פלפטין הייתה חלושה.
הדבר היה נכון עד לתקרית על הכוכב גורמאן.
במהלכה ספינה צבאית בפיקודו של קפטן טארקין שביקשה לנחות על פד נחיתה בכוכב, נחסמה על ידי קבוצת מפגינים שמחו בצורה שקטה במקום וסירבו להתפנות.
לאחר שטארקין קיבל אישור מרומז מהקיסר עצמו, הוא הנחית את הספינה על המפגינים וגרם לפציעתם ומותם של רבים.
תקרית שההיסטוריה תזכור אותה בשם "הטבח בגורמאן".
כעת, הסנאטורים מון מות'מה, בייל אורגנה וגארם בל איבליס הבינו שלאימפריה לא הייתה כל כוונה להתייחס לזכויותיהם, או אפילו לחייהם של אזרחיה ושלמעשה הערוצים הדיפלומטיים היו חסרי תועלת כדי להתמודד עם הבעיה.
בעזרתם, הוקם ארגון התנגדות שמטרתו הייתה להפיל את הקיסר, אבל האקלים האלים שהקיסרות הביאה איתה גרמה לקבוצה לרדת למחתרת כיוון שהם נכשלו במטרתם להפיל אותו.
המרד בראשיתו הורכב מתאים מפוזרים בכל רחבי הגלקסיה שלא שיתפו פעולה וכל אחד פעל עבור מטרותיו.
בשנת 2 BBY הסנאטורית מון מות'מה השמיעה בסנאט נאום תקיף נגד שלטונו של הקיסר פלפטין טענה כי הוא מינה את עצמו לתפקיד ודיברה בגלוי על הדחתו של הקיסר בכוח היות שהדיפלומטיה אינה עובדת.
לאחר מכן היא פרשה מהסנאט וירדה למחתרת.
כשגראנד אדמירל ת'רון ויד ימינו, אירהינדה פרייס, רודפים אותה על מנת לעוצרה בעוון בגידה, מון מו'תמה מכריזה באופן רשמי, קבל עם ועדה, על הקמת ברית המורדים- ברית שתחבר את כל מורדי הגלקסיה.
בין הגורמים שתרמו יותר מכל למרד הייתה עריקתו של הארגון שפיתח ותכנן את מטוס ה-X-Wing ומאוחר יותר, הצטרפות אנשי מון קלאמרי למרד.
אלה הביאו עמם את הטכנולוגיה לייצור ספינות דגל שיכלו להתמודד מול איום הצי הקיסרי.
לפי משחק התפקידים, חלק מהאסטרטגיה שהברית השתמשה בה הייתה של "דוקטרינת שלילת החלל" שבה הברית התקיפה את נתיבי הספינות של הקיסרות בפגיעות "פגע וברח" כדי לפגוע בקווי האספקה של הקיסרות וכדי שיוכלו להחרים לטובתם מצרכים שהיו זקוקים להם בצורה נואשת.
עקב כך, הברית דאגה להתקין במטוסי התקיפה שלה מנועי על חלל וליידע אותם מראש על נתיבים רלוונטיים כדי שיוכלו לבצע התקפות כאלה ולברוח לפני הגעתם של כוחות גדולים יותר של האימפריה.
בשנת הקרב על יאבין התרחשה מתקפה גדולה של ברית המורדים על בסיס האיפריה בסקאריף ובמהלכה הושגו תוכניות כוכב המוות.
הברית ספגה אבדות כבדות וספינת הפיקוד שלה הושמדה על יושביה, אך עקב השגת תוכניות כוכב המוות והעברתן למורדים, הקרב נחשב לניצחון הראשון של ברית המורדים.
ליאה קיבלה לידיה את תוכניות כוכב המוות אך מאוחר יותר נתפסה על ידי יד ימינו של הקיסר - דארת' ויידר.
אך בהמשך חולצה על ידי לוק סקייווקר, האן סולו, צ'ובאקה ואובי ואן קנובי שהצליחו להעביר את תוכניות התחנה לידי המרד.
הדבר תרם ישירות לניצחון הברית בקרב יאבין.
בנוסף לכך זכתה הברית בלוחם היחיד שאומן בדרכי הכוח.
בקרב על הות' ספגה הברית תבוסה מוחצת מול האימפריה כאשר אחד מהבסיסים העיקריים שלה - בסיס אקו, נפל בידי לגיון העלית של האימפריה, הלגיון ה-501. בהמשך המורדים אספו צי ולזכות בניצחונם הגדול ביותר - השמדת כוכב המוות השני בקרב אנדור, שבו נהרגו ויידר והקיסר עצמו.
כ-6 חודשים לאחר מותו של הקיסר הכריזה מנהיגת הברית מון מות'מה על פרוק המרד והפיכתו לרפובליקה החדשה.
מון מות'מה נתמנתה כעת לנשיאת הסנאט בבירה חדשה, צ'נדרילה, שהיא גם כוכב הבית של מות'מה.
לאחר פרישתה של מות'מה עברה בירת הרפובליקה להוסניאן פריים עד להשמדתו על המסדר הראשון ונפילת הרפובליקה החדשה.
ברית ההגנה הפולנית-רומנית הייתה ברית הגנה שנרקמה בין פולין ובין רומניה לאחר מלחמת העולם הראשונה על רקע שיתוף אינטרסים אזורי.
תחילה הופנתה הברית כנגד שאיפות ההתפשטות של ברית המועצות, אך בהמשך חלו בה שינויים שהפכו אותה לכללית ומקיפה יותר.
הברית, שהתחדשה כל חמש שנים, נשארה בתוקף עד נפילת פולין במלחמת העולם השנייה ואפשרה את מעברם של המוני אנשי צבא פולנים מראש הגשר הרומני לתוך גבולות רומניה ומשם אל טריטוריות של בעלות הברית.
חלק מאנשי הצבא הפולניים הגיעו גם לארץ ישראל המנדטורית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמה המדינה הפולנית העצמאית, לראשונה לאחר תקופה ממושכת של שעבוד בידי שכנותיה.
גם רומניה יצאה מורחבת (רומניה הגדולה) על חשבון שכנותיה.
לשתי המדינות היה אינטרס משותף לשמור על ההישגים ולהתנגד לשאיפות הרוואנשיסטיות של שכנותיהן, ברית המועצות, הונגריה וגרמניה, מדינות שהפסידו טריטוריות נרחבות.
המדינה הפולנית ניסתה לנצל את האנרכיה ששררה באימפריה הרוסית לאחר מהפכת אוקטובר ולכבוש שטחים נוספים באוקראינה.
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, שנערכה בין פברואר 1919 ובין מרץ 1921 חיפשו הפולנים בני ברית נגד המדינה הסובייטית שזה עתה קמה.
פולין יצאה למלחמה גם נגד הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה שקמה בצפון בוקובינה, גליציה וזקרפטיה ובאותו זמן הותקפה על ידי צ'כוסלובקיה שחמדה את זָאוֹלזֶ'ה, אזור מחלוקת בשלזיה.
רומניה עזרה לפולין בחיסול הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה בכך שכבשה ללא קרבות את פוקוטיה, שאותה מסרו לאחר מכן לפולנים.
פולין ורוסיה הסובייטית חיסלו את הרפובליקה העממית של אוקראינה (מזרח אוקראינה) וחילקו אותה ביניהן.
לרומניה היה סכסוך עם האימפריה הרוסית/ברית המועצות בנושא השליטה על בסרביה.
לאחר שאספת העם של בסרביה קראה ב-22 בדצמבר 1917 לכניסת הצבא הרומני, עבר זה, בהנהגת גנרל ברושטאנו, את הפרוט לתוך בסרביה, ב-10 בינואר 1918, השתלט על קישינב תוך מספר ימים ובהמשך, ב-24 בינואר הכריזה האספה על עצמאות בסרביה וב-27 במרץ קיבלה החלטת הצטרפות לרומניה.
בתגובה ברית המועצות כלאה את הדיפלומטים הרומנים שהיו בשטחה והכריזה מלחמה על רומניה.
כניסת הצבא האדום לאודסה הגבירה מאוד את האיום על רומניה.
הצבא הרומני, שכבש את בודפשט, חנק את המהפכה הקומוניסטית ההונגרית.
הרוזן אלכסנדר סקז'ינסקי, שעתיד היה להיות ראש ממשלת פולין, באישורם של יוזף פילסודסקי ואיגנצי יאן פדרבסקי, הגיש לממשלת רומניה הצעה להשתתף במנהל העתידי של אוקראינה.
המסר הועבר לממשלת יון ברטיאנו באוגוסט 1919 ואלכסנדר סקז'ינסקי חזר עליו כעבור חודש, כשהתמנה לשגריר פולין ברומניה.
הערכתו של השגריר הרומני בפולין, אלכסנדר ג.
פלורסקו, לתוכנית זו הייתה פחות נלהבת, הוא תיאר אותה כ"אי דיוק ופנטזיה שאין להתייחס אליהם ואין לקחת אותם בחשבון".
ממשלת ברטיאנו פעלה לפי עצת שגרירה וחיפשה נתיבים ליצירת קשרים עם הרפובליקה העממית האוקראינית.
בשנת 1920 הציע פילסודסקי תוכנית דומה לממשלת אוורסקו.
תוכנית זו הייתה מפורטת יותר והציעה לרומניה להרחיב את גבולה על חוף הים השחור, כולל אודסה וטרנסניסטריה.
אורסקו, שלא רצה להיות מעורב במלחמת האזרחים הרוסית, דחה את התוכנית.
פולין ורומניה, שהיו להם משטרים אנטי-קומוניסטיים, חשו עצמן מאוימות גם מהרפובליקה הסובייטית של הונגריה, שקמה ב-21 במרץ 1919 וממרד הספרטקיסטים בגרמניה, ב-1 בינואר 1919. הן מצאו עצמן בחזית אחת נגד ברית המועצות ועל כן ניהלו משא ומתן לחתימת הסכם הגנה הדדי.
בתחילת שנות ה-20 חתמו רומניה, יוגוסלביה וצ'כוסלובקיה על ההסכמה הקטנה, ברית כנגד שאיפות הרבנשיזם של הונגריה.
שר החוץ של רומניה, טאקה יונסקו, ניסה למשוך לברית גם את פולין, אך ניגודי אינטרסים (סכסוך גבולות על מחוז זאולז'ה) בינה ובין צ'כוסלובקיה מנעו את הצטרפותה.
בין 13 ל-24 במרץ 1920, בוורשה, התנהל ויעוד פולני-רומני שהוכן היטב על ידי המארחים.
על פי הוראות גנרל סטניסלב הלר, ראש המטה הכללי הפולני, זומן מפריז הגנרל הפולני רוזבדובסקי שהיה מקורב לחוגים רומנים.
בראש המשלחת הרומנית עמד אלוף-משנה (לוקוטנט קולונל) יון אנטונסקו.
בסוף מרץ שוחח ארוכות ראש הממשלה החדש של רומניה, אלכסנדר אוורסקו, עם ראש הנציגות הפולנית בבוקרשט.
בתחילת מאי הגיע לבוקרשט, לפי הזמנת מלך רומניה, גנרל רוזבדובקי שהתקבל בלבביות רבה וניהל שיחות עם ראש ממשלת רומניה ושרי החוץ וההגנה.
ב-5 ביוני הגיש הצד הפולני תזכיר שבו פורטו היחסים הבעיתיים עם רוסיה הסובייטית.
המגעים בין הצדדים נמשכו וב-3 במרץ 1921, בבוקרשט, נחתם בין שתי המדינות הסכם הגנה לתקופה של 5 שנים.
ההסכם חייב את הצדדים למתן סיוע צבאי הדדי במקרה שאחד הצדדים יותקף בגבול המזרחי.
בתום תקופת 5 השנים של הברית תבעו הפולנים את הרחבת הברית וסירבו לחדשה במתכונת הישנה.
במהלך שנת 1925 חלה התרחקות בין צרפת ובין פולין בשל המדיניות האירופית שנקטו בתקופה זו הממלכה המאוחדת וצרפת, מדיניות שגרסה שאת הביטחון האירופי צריך להשיג עם גרמניה ולא נגדה.
גרמניה התחייבה לשמור על הסטטוס קוו בגבולה המערבי וב-16 באוקטובר 1925, בלוקרנו, חתמה עם צרפת, הממלכה המאוחדת, בלגיה ואיטליה על הסכם אי-התקפה המכונים הסכמי לוקרנו.
גרמניה לא הכירה בגבולותיה עם פולין וצ'כוסלובקיה והסתפקה בחתימת הסכמי בוררות איתם.
פולין וצ'כוסלובקיה חשו נבגדות על ידי צרפת וחיפשו בני ברית נוספים מול איום גרמני פוטנציאלי.
דאגותיה של פולין מהרבנשיזם הגרמני ושל רומניה מהרבנשיזם ההונגרי הביאו לכך שב-26 במרץ 1926 חודשה הברית הפולנית-רומנית והפעם מתוך רצון להרחיבה לכל התקפה על אחת משתי המדינות, לא רק בגבול המזרחי.
הברית המורחבת כונתה "ברית להגנה הדדית נגד תוקפנות ולסיוע צבאי" ונחתמה באופן רשמי בוורשה, ב-9 בפברואר 1927.
בשנת 1927 הלך לעולמו פרדיננד הראשון, מלך רומניה וכס המלכות הועבר לנכדו, מיכאי הראשון, מלך רומניה, שהיה עדיין ילד.
לכן, הוקם מוסד עוצרות בראשותו של הנסיך הרומני ניקולאה, הדוד של המלך הקטין, שניהל את המדינה בשם המלך עד שאביו של מיכאי, קרול השני, מלך רומניה, אחיו של ניקולאה, שב לרומניה ותפס את השלטון בשנת 1930.
ב-15 בינואר 1931 התהדקו יחסי שתי המדינות בחתימה על הסכם ערבות הדדי.
באוקטובר התחילה בפולין חרושת שמועות על כך שפילסודסקי שוקל את מועמדותו של הנסיך הרומני ניקולאה (העוצר לשעבר) לכתר הפולני הפנוי.
פוליטיקאים פולנים שמרנים, כגון יאנוש רדזיוויל תמכו בכך.
רדזיוויל העלה בסנאט את נושא השבת המלוכה לפולין.
בשנת 1932 הודיע השגריר הרומני בפולין לראש ממשלת רומניה, ניקולאה יורגה, שקבוצות פולניות שמרניות שוקלות אפשרות של יצירת ברית אישית בין פולין לרומניה על ידי בחירתו של קרול, מלך רומניה, גם לכס המלכות הפולני.
שערוריית ספרו של יאן סבה
בשנת 1934, כשרומניה יצרה את הברית הבלקנית, עם יוגוסלביה, טורקיה ויוון, הצטננו מעט יחסי שתי המדינות.
פרסום ספרו של יאן סבה, שגריר צ'כוסלובקיה ברומניה, ספר שקרא להתקרבות של רומניה לברית המועצות ויצירת קשרים משולשים הדוקים, כולל מסילת רכבת ישירה שתעבור מצ'כוסלובקיה לברית המועצות דרך רומניה יצר משבר פוליטי.
הספר, שהקדמתו נחתמה על ידי שר החוץ הצ'כוסלובקי, קאמיל קרופטה, כלל אמירות לא דיפלומטיות כלפי פולין.
שר החוץ הצ'כוסלובקי טען בראשית 1937 שלא היה מודע לתוכן הספר.
הפולנים לחצו ולאחר ביקור של ראש ממשלת רומניה, גאורגה טטרסקו, בפראג הוחזר השגריר הצ'כוסלובקי למולדתו.
עליית כוחה של גרמניה ופירוק צ'כוסלובקיה
במפגש של טטרסקו עם שר החוץ הפולני, יוזף בק, הציע האחרון שרומניה תמשוך את ידה מתמיכתה בצ'כוסלובקיה ותנסה להגיע לפשרה עם הונגריה.
בעת משבר צ'כוסלובקיה, בשנת 1938, דחק בק בממשלה הרומנית של מירון קריסטאה להשתתף בחלוקת צ'כוסלובקיה על ידי תמיכה בסיפוח ההונגרי של רותניה הקרפטית בתקווה שתמיכה זו תביא לכך שמנהיג הונגריה, מיקלוש הורטי, ירפה מתביעותיו בטרנסילבניה.
המלך הרומני, קרול השני, דחה את ההצעה, אך פולין השתתפה בחלוקת צ'כוסלובקיה ופלשה למחוז זאולז'ה שבשלזיה, שצ'כוסלובקיה כבשה מידיה בעת שפולין הייתה עסוקה במלחמת פולין-אוקראינה.
רומניה חששה שלאחר פירוק צ'כוסלובקיה צפוי לה גורל דומה.
עליית כוחה של גרמניה הדאיג את פולין והיא דאגה לרשת את עצמה במערכת של בריתות.
רומניה ופולין הציעו האחת לרעותה תמיכה.
בשבועות שקדמו למלחמת העולם השנייה, במשא ומתן שניהלה פולין עם צרפת, הממלכה המאוחדת וברית המועצות, תבעו הסובייטים את ביטול ברית ההגנה הפולנית-רומנית.
הפולנים, שראו בברית עם רומניה נכס אסטרטגי, סירבו לבטלה, יתר על כן, במערכת הבריתות, שרקמו עם מעצמות המערב, הם הבטיחו גם לרומניה ערובה בריטית.
פולין ורומניה נמנעו מלייעד ספציפית את בריתן כנגד גרמניה, משום ששתיהן שאפו לשפר את יחסיהן איתה ושרי החוץ של שתי המדינות סיכמו זאת ביניהם במפגש שערכו בקרקוב באפריל 1939.
בשעה שגרמניה הנאצית תקפה את פולין העדיפה זו לא לבקש מרומניה את עזרתה הצבאית, אלא להשתמש בשטח רומניה כעורף אסטרטגי, שדרכו תוזרם אספקה לצבא הפולני.
את האספקה היו אמורות להביא לנמלי הים השחור של רומניה ספינות צי אנגליות וצרפתיות, אך הן התמהמהו.
ב-14 בספטמבר הורה המפקד הפולני העליון, מרשל אדוורד רידז-שמיגלי, לכוחות הפולניים שממזרח לוויסלה, להתרכז באזור הגבול עם רומניה, אזור שכונה "ראש הגשר הרומני".
מטרת הפיקוד העליון הפולני הייתה לרכז את הצבא באזור הסמוך לגבול הרומני, אזור משופע במכשולים טבעיים (ביצות ונהרות) ולשמר בו את הכוח הצבאי הפולני ולארגן בו את המגננה נגד הגרמנים עד שבני הברית המערביים יפתחו בחורף במתקפה המובטחת במערב גרמניה.
הפולנים סמכו על כך שדרך הגבול הרומני יקבלו אספקה שוטפת ויחס ידידותי.
התוכנית הפולנית הוכנה מראש למקרה שבו הצבא הפולני לא יצליח לשמור על הגבול נגד הגרמנים.
כניסת הצבא האדום לפולין ב-17 בספטמבר חיסלה למעשה את התוכנית הפולנית, אך בראש הגשר הרומני כבר התרכז כוח צבאי גדול.
במהלך נפילת פולין וגם זמן מה לאחריה, חיילים פולנים עברו את הגבולות עם רומניה ועם הונגריה בניסיון לעבור דרכן אל אזורים שנשלטו על ידי כוחות בני בריתם.
הרומנים אפשרו למעשה לפולנים להמשיך במסעם וכ-120,000 אנשי צבא פולנים עשו את הדרך הזאת ולצדם גם פליטים אזרחים רבים.
ברית המועצות השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת הלסינקי (1952).
עוד קודם לכן, השתתפה האימפריה הרוסית ב-3 אולימפיאדות בין 1900 ל-1912, ואולם לאחר מהפכת אוקטובר וכינונה של ברית המועצות הקומוניסטית נעדרה ברית המועצות מהמשחקים, כאמור עד 1952. בהמשך נעדרה מהמשחקים עוד פעם אחת, כשהחרימה את אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), בתגובה על החרם האמריקני על אולימפיאדת מוסקבה (1980).
אולימפיאדת סיאול (1988) הייתה האחרונה בה השתתפה ברית המועצות, שכן ב-1991 התפרקה ל-15 מדינות נפרדות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992), שנערכה חודשים ספורים אחר כך, התחרו 12 מהמדינות במשלחת משותפת (Unified Team), תחת הדגל האולימפי.
החל מאולימפיאדת אטלנטה (1996) מתחרה כל מדינה בנפרד.