tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הייתה בת למשפחת כהנים, בתו של רבי יוסי (או איסי) בן לקוניא הכהן (לפי הזוהר: בן רבי שמעון בן לקוניא) ואחותם של רבי שמעון בן יוסי, רבי יונתן בן יוסי ורבי ישמעאל בן יוסי.
בניגוד לתלמוד, לפי ספרות הזוהר הייתה בתו של רבי פנחס בן יאיר.
על הפרוכת שעל קבר בנה רבי אלעזר נכתב "בן רבי שמעון ושרה".
ומשמעו ששמה היה שרה, אך לא ידוע מה מקורו של רוקם הפרוכת.
מנחם החברוני (1215 לספירה) מציין את קברה בכפר חנניה לצד בעלה ובניה.
בתלמוד הבבלי נזכר רבי פינחס בן יאיר כחתנו של רבי שמעון, משמעו שלרבי שמעון הייתה בת וככל הנראה הייתה גדולה מבנו רבי אלעזר.
נכדו, רבי אלעזר בן רבי שמעון, היה תנא בדור החמישי, בן תקופתו וידידו של רבי יהודה הנשיא.
בנו של רבי שמעון בן יוחיי.
אף שבספרות חז"ל לא ידוע על בנים נוספים שהיו לרבי שמעון, מנחם החברוני (1215 לספירה) מציין את קברו של רבי שמעון בכפר חנניה לצד אשתו "ובניו".
משמע שסבר שלרבי שמעון היה לכל הפחות בן נוסף.
נינו, רבי יוסי ברבי אלעזר, היה תנא בסוף דור חמישי (או אמורא בתחילת דור ראשון), שהלך בדרך רעה ורבי יהודה הנשיא (חברו של אביו) הסמיכו לרבנות ושלח אותו ללמוד תורה מפי דודו (אח אמו, או סבו מצד אמו) רבי שמעון בן יוסי בן לקוניא.
רבי פינחס בן יאיר היה תנא בן הדור החמישי לתנאים.
רבי שמעון בן יוסי בן לקוניא (או רבי שמעון בן איסי) הכהן, היה תנא בדור החמישי.
נראה שהיה גיסו של רבי אלעזר ברבי שמעון, אף על פי שישנם מקורות שעולה מהם שהיה חמיו של רבי אלעזר.
יוחאי מקבילי (נולד ב-24 בנובמבר 1970) הוא חוקר הרמב"ם והוגה דעות בהשראתו, רב, מהנדס מחשבים, מרצה ומקים מפעל משנה תורה.
מקבילי נולד בשכונת בית אליעזר, חדרה ליוסף ואסתר מקבילי.
אביו עבד כחשמלאי בניין ואמו עבדה כעוזרת גננת.
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים, בגיל 15, לאחר קריאת הקדמות הרמב"ם למשנה, אודות הופעתו של אלוהים בכל המציאות, החליט ללמוד את משנתו של הרמב"ם לעומק.
בשנים אלו התוודע לרב יוסף קאפח, מהדיר ספריו של הרמב"ם, והפך לתלמידו.
שירת בסיירת גבעתי, ולאחר מכן כמש"ק מודיעין.
ב-1996 סיים תואר ראשון בהנדסת חשמל בטכניון בהצטיינות, וב-1998 סיים תואר שני בהנדסת מחשבים בהצטיינות יתירה.
עבד באינטל וב-IBM, ועובד, נכון ל-2023, בביוסנס, חברת בת של ג'ונסון אנד ג'ונסון כאיש אלגוריתם בבניית מערכות הנדסיות לבעיות קצב לב.
ב-2018 סיים את עבודת הדוקטורט שלו, בהנחייתו של פרופ' מנחם קלנר, בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
העבודה עסקה ב"תודעה וחברה בתפיסת הטומאה והטהרה ברמב"ם".
מאז 2015 מקבילי מלמד בטכניון, במחלקה ללימודים הומניסטיים, את הקורסים "תובנות יסוד בפילוסופיה של הרמב"ם" ו"מחשבה מדינית יהודית עד העת החדשה".
מקבילי נשוי ליפעת ואב לשבעה, הקטנה שבהם מאומצת.
הגותו של מקבילי מתבססות על הגותו של הרמב"ם, ועיקר פעילותו הוא הנגשת משנתו של הרמב"ם ופיתוח הגות בהשראתו.
ב-2004 הקים מקבילי את "מפעל משנה תורה - כל התורה לכל אחד", כארגון מתנדבים - תלמידי חכמים וחוקרים - שמטרתו לקדם את לימוד דברי הרמב"ם, בפרט ספרו משנה תורה, באמצעות הוצאת מהדורה מדויקת ומבוארת של ספר זה, ברוחו של הרמב"ם ועל פי כתביו.
הרב מקבילי הוא העורך הראשי של מפעל משנה תורה.
מקבילי ביאר וערכך שת שתי יצוריו של הרמב"ם, משנה תורה ומורה הנבוכים תוך ניהול צוות המשלב את עולם התורה והאקדמיה, כדברי השופטים בפרס אגרנט
על פעילותו בהוצאת ספרי הרמב"ם ובהנחלת משנתו זכה ב-2010 בפרס אגרסט וב־2023 בפרס כץ שחולק בבית הנשיא.
תפיסת לימוד התורה מסוכמת במבואות ל"משנה תורה" ול"מורה הנבוכים", והיא עולה מתוך תפיסת הרמב"ם.
אלו תחומים שאנשים צריכים להתעמק בהם ברמות שונות, לעומת הלימוד המקובל היום שכמעט כולו הוא לימוד של "תורה שבעל פה" שכבר נכתבה.
בדרכו להנגשת הרמב"ם הוציא מקבילי בשלב ראשון (2006) את הספר "משנה תורה" בכרך אחד, ללא ביאורים וללא השגות הראב"ד, כפי שהרמב"ם עצמו פרסמו.
מבוסס על נוסח כתבי יד תימן של הרב יוסף קאפח, עם השוואות ממוחשבות של מספר כתבי יד, והתחשבות במהדורות מדויקות של הרב יצחק שילת, חילופי נוסחאות במהדורת פרנקל, ומכון ממרא.
הספר זכה לתפוצה רחבה ולשש מהדורות (מעל ל-20,000 כרכים הודפסו) ולהערכה רבה באקדמיה ובעולם הישיבות.
הביקורות ייחסו לספר מהפכה של ממש של החזרת לימוד הרמב"ם ישירות וללא אמצעי לקהל הרחב.
בשלב השני (2006–2014) המטרה הייתה להוציא ביאור קצר ושלם לכל 14 הכרכים של ספר "משנה תורה" להרמב"ם.
מקבילי שימש כמבאר, כמהדיר ועורך ראשי.
העבודה על הספרים נערכה בשיתוף מומחים מעולמות שונים.
מעולם התורה, למשל מכון משפטי ארץ, במשפט העברי, מכון המקדש, מכון התורה והארץ, והן בעולם האקדמיה, כגון ד"ר יחיאל קארה מהאקדמיה ללשון העברית, פרופ' זהר עמר מאונ' אילן ועוד.
הסדרה יצאה לאור בפורמטים רבים.
בשלב השלישי (2016–2021) ביאור ועריכה של "מורה הנבוכים" של הרמב"ם, בתרגום וביאור חדשים.
תחילה יצא לאור "הזמנה למורה הנבוכים – מפגש ראשון.
שלושה פרקים נבחרים מהגותו של הרמב"ם" (2016), ולאחר מכל כל הספר בשלושה חלקים (2018–2021).
מקבילי שימש כעורך ראשי ומבאר בצוות מומחים מתחומים רבים (לשון ערבית, פילוסופיה יוונית וערבית, והלכה).
הרחבות המתאמות הגות והלכה, והרחבות המדלגות על הפער בין הזמן שהספר נכתב לימינו.
מקבילי יזם וליווה את תרגום הספר על ידי הלל גרשוני.
טהרה תודעה וחברה – מושגי טומאה וטהרה במשנת הרמב"ם
בשנת 2023 הוציא מקבילי את ספר מחקר "טהרה תודעה וחברה – מושגי טומאה וטהרה במשנת הרמב"ם", שמבוסס על עבודת הדוקטורט של מקבילי.
משקל רב ניתן לספר במתן פרס כץ: .
משנת 2024 מוציא מקבילי את סדרת הספרים "שירה חדשה" במעגל השנה ובמעגל החיים.
שמטרתו לתווך את תפיסות העולם של הרמב"ם לתוך אירועי החיים, בשילוב הסברים מעמיקים ותבוניים, לא מיסטיים, שיש בהם להט דתי.
הספרים צבעוניים, תוכנם מגוון: מקרא, הלכה, היסטוריה, הגות, פיוט, ונוגעים גם בהווה במדינת ישראל.
עד כה יצאו 6 ספרים:
"הגדה של פסח – לזמן הזה ולעתיד לבוא במהרה בימינו" (מהדורה ראשונה ב־2014).
הספר כולל סרגל זמנים למהלך ההגדה, מעוטר באיורים של קישקה, כולל התייחסות להגדה שלמה משעה שהגענו לארץ (כוס חמישית), להגדה שתהיה בזמן שחוגגים עם קורבן פסח, ועם התייחסות להודאה על מדינת ישראל של ימינו.
"מתחתנים – שיר השירים, חופה וקידושין" (2024).
על משמעות האהבה בשיר השירים, דיון בשאלה "מה זאת אהבה?", ומדריך יסודי של תהליך החתונה.
הספר כולל את שלושת רעיונות היסוד של החג: האוניברסליות שלו, רעיון מהפכני של מהו "יום המשפט", ורעיון ההמלכה ואהבת ה'.
"חנוכה – מפגש אישי ומשפחתי בימים ההם בזמן הזה" (2024).
הספר כולל את הסיפור המקורי של המקבים לקריאה בהדלקת הנר, ותפיסת עולם על אמונה, מלחמה ומקדש.
עיקרו של הספר הוא תמונה מלאה של חג החנוכה: הן חירות המדינית להקמת מדינת ישראל השנייה, שהומעטה על ידי חכמים; חירות האמונה שהומעטה על ידי חלק ממובילי הציונות; והשאיפה להדלקת מנורת המקדש, שהומעטה על ידי כולם.
"פורים – מפגש אישי ומשפחתי בימים ההם בזמן הזה" (2025).
הספר כולל דיון באנטישמיות לדורותיה, זכירת עמלק, והבנה היסטורית ופוליטית של מגילת אסתר, והרעיונות ההגותיים ברקע ההלכות.
הרעיון היסודי בספר הוא כי חג פורים הוא חג הצלה ולא חג גאולה, שהרי גיבוריו נשארים בגלות, ובגלות הדבר החשוב ביותר הוא האחדות, ולכן הלכותיו הם סעודה ושכרות, מתנות לאביונים ומשלוח מנות.
הספר כולל הסבר לפי משנתו של הרמב"ם שמגילת אסתר לא תתבטל, לאור הניהול המדיני שבה של גילוי הזהות.
"תשעה באב ואסונות לאומיים – ימי זיכרון לחורבן לטבח ולשואה, ומבוא לצמיחה מהם" (2025).
הספר כולל תיאורים היסטוריים ומדרשי אגדה של חורבני הבית הראשון והשני, עם המרידות שבהם, כולל מרד בר כוכבא, ואסונות לאומיים גדולים במאות שנים האחרונות: גרוש ספרד, גירוש מוזע, השואה וטבח שבעה באוקטובר.
הספר מבהיר כי החורבנים הם חורבני מדינת ישראל הראשונה, השנייה, וכישלון ניסיון עצמאות מדינת ישראל השלישית במרד בר כוכבא.
הרעיון היסודי בספר הוא שכיום זיכרון החורבן (שלפי הרמב"ם אינו על העבר שהיה ונגמר, אלא על ההווה הדומה לעבר עד היום) חייב לכלול גם את ההשראה מהגבורה של ניסיונות התקומה אף על פי שכשלו.
זיכרון זה נמחק במהלך הגלות, כדי שלא תתעורר השראה מהמרד, ותמיט אסון על הגולים.
הספר כולל קינות ישנות וחדשות, כולל על השחיטה ובעיר ההרגה של ביאליק, ו"קינת בארי" של יגל הרוש.
הספר כולל גם ניתוח תפיסת הרע וההסבל ברמב"ם על איוב, ובשאלה "היכן היה אלוהים בשואה".
תיאור הטבח ב-7 השעות הראשונות והתייחסות הגותית לכשליו.
הספר הצליח לעורר עניין עם פרסומו.
י֫וֹחְמוֹר אֶ-שְּׁקִיף , או בקיצור יוחמור, הוא כפר שיעי לבנוני בנפת א-נבטיה שבמחוז א-נבטיה.
הכפר שוכן מצפון לנהר הליטני, בגובה 530 מטרים מעל פני הים, כשלושה קילומטרים מדרום לכפר ארנון, וכתשעה קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר א-נבטיה.
מועצת הכפר חברה ב"איגוד מועצות הבופור".
על פי התושבים הכפר נקרא על שם איילים מסוג יחמור, שבעבר נפוצו בסביבה.
הסיומת "אֶ-שְּׁקִיף" (הצוּק) התווספה, ככל הנראה, בשל קרבתו של הכפר למצודת הבופור, הקרויה בערבית "קלעת א-שקיף" (מבצר הצוּק), וכדי להבדילו מהכפר השוכן בנפת מערב הבקאע.
הכפר מוזכר ברישומי המס של הממשל העות'מאני בשנת 1596, כאחד הכפרים במחוז צפת.
בשנת 1958 התחולל משבר לבנון, בין ממשלת לבנון בתמיכת ארצות הברית לבין האופוזיציה הלבנונית, בתמיכת הרפובליקה הערבית המאוחדת.
במהלך המשבר, ב-21 באוגוסט 1958 נהרגו שלושה מתושבי הכפר שהתעמתו בכפר וסביבתו עם טנקים של צבא לבנון.
במסגרת מלחמת חרבות ברזל ירה צה"ל על מטרת חזבאללה בכפר.
צפונית לכפר, כשני קילומטרים, בקו אווירי, נמצאת מצודת בופור (הדרך הקצרה ממזרח היא באורך כ-3.3 קילומטרים).
יוחנן ארזי (29 ביוני 1954 – 10 בינואר 2012) היה פרופסור להנדסת תעשייה וניהול, שכיהן כנשיאה השלישי של המכללה האקדמית להנדסה בראודה.
יוחנן ארזי גדל ברמת גן, למד בתיכון אהל שם, ובצבא שירת בחיל התותחנים.
אחרי שקיבל את שלושת תאריו האקדמיים בטכניון, שימש כמרצה בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון ובאוניברסיטת תל אביב, היה חוקר במוסד נאמן למחקר מתקדם במדע וטכנולוגיה שליד הטכניון.
הקריירה האקדמית של פרופ' ארזי כללה כתיבה של שלושה ספרים ופרסום עשרות מאמרים מדעיים.
במסגרת פעילותו המקצועית ביצע, ניהול והנחה למעלה מ־140 פרויקטים בתעשייה ובשירותים.
במסגרת פעילותו הציבורית היה ארזי חבר בוועד הפועל של מכון התקנים הישראלי מטעם המל"ג וחבר הנהלה של אגודת מהנדסי תעשייה וניהול בלשכת המהנדסים, הארכיטקטים והאקדמאיים במקצועות הטכנולוגים בישראל.
פרופ' ארזי נמנה עם דור המייסדים של מכללת אורט בראודה, עת הגיע למכללה בשנת 1988 מאוניברסיטת תל אביב.
במהלך כל שנות פעילותו במכללה שם דגש על פיתוח המחקר בצד הצטיינות בהוראה, וקידם תוכניות לימוד לתואר ראשון ולתואר שני, עיצב את תפישת האיכות והמצוינות במכללה ופעל להידוק הקשר בין המכללה, התעשייה והקהילה בכרמיאל ובגליל.
ארזי הגה ויזם את כנסי תעשייה-אקדמיה, הנערכים מדי שנה במכללה.
בשנת 2025 התקיים הכנס ה-14. הכנסים מציגים את חזית המדע והתעשייה ע"י תעשיינים ואנשי אקדמיה מובילים.
במהלך הכנס, מעניקה המכללה פרסים לסטודנטים שביצעו עבודות גמר מצטיינות בתום לימודיהם לתואר ראשון ושני.
לאחר פטירתו, נושא כנס התעשייה-אקדמיה את שמו של ארזי כמו גם הפרסים לסטודנטים המצטיינים.
נפטר במהלך כהונתו כנשיא המכללה והשאיר אחריו חותם עז על האקדמיה, התעשייה והחברה בגליל ובמדינה.
ארזי הותיר אחריו אם, אח, אישה, שתי בנות ונכד.
הובא למנוחות בבית העלמין תל רגב.
יוחנן הוּרקנוס הראשון (או יהוחנן; ביוונית: Ιωάννης 'Υρκανός; מת בשנת 104 לפנה"ס) היה בנו של שמעון ונכדו של מתתיהו הכהן, בני חשמונאי.
היה נשיא יהודה החשמונאית וכהן גדול בשנים 134 לפנה"ס ועד מותו.
הכינוי "הורקנוס" אינו נזכר כלל בספר מקבים א, שם הוא נקרא "יוחנן" בלבד.
יוסף בן מתתיהו מציין את שני השמות.
השם "הורקנוס" קשור כנראה למחוז הירקניה שליד הים הכספי.
יוחנן לא היה היהודי הראשון בשם זה, קדם לו בשני דורות הורקנוס לבית טוביה, אולם מקור השם או הכינוי הזה במשפחת החשמונאים אינו ברור.
על פי יהודה דוד אייזנשטיין, יוחנן נקרא "הורקנוס" מאז ניצחונו על מצביאו של אנטיוכוס סידטס, קנדבאיוס, שאייזנשטיין משער שהיה "הורקני" (מהורקניה).
יש המזהים את יוחנן הורקנוס הראשון עם יוחנן כהן גדול.
רקע היסטורי עד עלייתו לנשיאות
אביו שמעון, אחיו של יהודה המכבי, היה אחרון בני מתתיהו הכהן שנותר בחיים, וביסס את שלטון בית חשמונאי אחר מותם.
אספת העם מינתה את שמעון לכהן גדול ולנשיא, וקבעה שמשרה זו תעבור בירושה.
שמעון ואחיו עשו רבות לביסוס המדינה היהודית העצמאית, תוך שהם נלחמים בממלכה הסלאוקית ובתושבי יהודה שאינם יהודים.
השנים שבין 167 לפנה"ס, שנת פרוץ מרד החשמונאים, ובין ירושת יוחנן את כיסא אביו היו שנות מאבק צבאי בלתי פוסק, ובצידן בנייה והתחדשות.
עוד בחיי אביו נשלח יוחנן עם אחיו יהודה להכות בצבא הממלכה הסלאוקית אשר נשלח לכבוש את ארץ יהודה.
המלך אנטיוכוס סידטס שלח שליחים אל שמעון, אביו של יוחנן, ודרש את החזרתם של כיבושי שמעון (מצודת החקרא, גזר ויפו) לידי הסלאוקים.
משסירב לכך שמעון, נשלח שר הצבא קנדבאיוס ועמו חיל גדול לכבוש את הערים האלו.
ליד עקרון הביס צבאם של יוחנן ואחיו יהודה את צבאו של קנדבאיוס.
אך הניצחון על צבאו של קנדבאיוס לא הסיט את אנטיוכוס סידטס ממטרתו לפגוע בשלטון בית חשמונאי ביהודה.
בעורמה יצר קשר קושרים ובו שיתף את חתנו של שמעון, תלמי בן חבוב, שליט יריחו, אשר פיתה את שמעון ושני בניו יהודה ומתתיהו אל משתה בעירו, ושם רצח אותם, בחודש שבט 134 לפנה"ס.
יוחנן היה בעת האירוע עם צבאו בגזר.
כאשר שמע יוחנן הורקנוס על מות אביו, מיהר לירושלים.
כחלק מהמזימה שלח תלמי בן חבוב שליחים אל אנטיוכוס ודרש עזרה צבאית, אך זו בוששה לבוא.
משראה כי לא יזכה לעזרה חיצונית התבצר תלמי במצודת דגון בקרבת יריחו (לרגלי הרי יהודה, במקום בו מצוי הכפר נועיימה).
יוחנן, אשר הוכרז בינתיים לנשיא במקום אביו, הטיל מצור על המצודה.
המצור נמשך זמן רב, שכן תלמי החזיק באמו של יוחנן ובאחד מאחיו הנותרים, ועינה אותם מעל החומה, בכל עת שחשש כי יוחנן יהדק את המצור.
לבסוף רצח תלמי את אמו ואחיו של יוחנן, ונמלט לעיר פילדלפיה (רבת עמון).
בסמוך לאחר מכן שלח אנטיוכוס סידטס את צבאו ליהודה, במטרה לכבוש אותה.
לנוכח כוחו העדיף, יוחנן התבצר בירושלים אשר אנטיוכוס צר עליה בראש צבא רב.
המצור נמשך כשנתיים (132-134 לפנה"ס), והסתיים כאשר יוחנן הציע להגיע להסדר.
בתמורה למסירת בני ערובה, לכסף, החזרת יפו ואזורים שבינה ובין יהודה כגזר ופגי, ולהבטחת נאמנות, סר אנטיוכוס מעל העיר (132 לפנה"ס) והסכים לתת מעמד של שליט וסאל ליוחנן.
הכסף נחשב כפיצוי על תשלומי מיסים שנגבו באזורי הכיבוש החשמונאיים מחוץ ליהודה (כמו יפו).
לאחר מכן, יוחנן הרים צבא שכירים והכסף למימונו נלקח מקבר דוד המלך.
הבטחת הנאמנות כללה את ניתוץ חומות ירושלים כסמל לערעור ריבונותה של יהודה והשתתפות הצבא החשמונאי במלחמותיו של המלך הסלאוקי (כפי שעשו קודמיו).
משה דוד הר כותב כי "עובדת היותה של [המדינה החשמונאית] מציאות מדינית קבועה זכתה להכרה ברורה, גם מצדו של שליט סלאוקי שאפתן וחזק."
אנטיוכוס הסכים לתנאים אלו שכן מרד הפרתים היה בעדיפות גבוהה, והוא היה זקוק למימון ולחיילים לשם מלחמה עם הפרתים במסופוטמיה.
חייליו של הורקנוס השתתפו במלחמה זו, ועל פי יוספוס כל המחנה הסלאוקי עצר על מקומו יומיים לרגל חג השבועות היהודי.
אף שמלחמה זו הסתיימה בניצחון הסלאוקים, ובחזרתם בשלום של החיילים היהודים, נהרג אנטיוכוס לאחר מכן בהתקפה של הפרתים בשנת 129 לפנה"ס.
ליורשיו כבר לא היה הכוח לצאת למלחמת כיבוש כנגד יהודה, והעננה שעמדה מעל יוחנן בימיו הוסרה.
יוחנן הורקנוס הראשון ניצל את ההזדמנות והטביע בשנת 127 לפנה"ס, מטבעות ראשונים אי פעם למדינה יהודית עצמאית.
הפרוטה הראשונה הוטבעה על פי דגם יווני, עם קרן השפע, סמל שהופיע על מטבעותיו של אנטיוכוס סידטס.
מות אנטיוכוס סידטס הוביל את הממלכה הסלאוקית לסחרור.
בתחילה עלה על מקומו דמטריוס ניקטור, הוא אחיו, ולאחר מכן נרצח ניקטור ובמקומו עלה בנו של המתחזה אלכסנדר באלאס, הוא אלכסנדר השני זבינס.
במקביל דרשה את השלטון אשתו של דמטריוס קלאופטרה תיאה, לאחר שרצחה את בנה, סלאוקוס, אשר רצה לרשת את אביו.
קלאופטרה שלטה בחלקים נרחבים של האימפריה כשלצידה בנה הנער אנטיוכוס גריפוס, עד שקצה בו וניסתה להרעילו, אך הוא עמד על המזימה, והורה לה לשתות בעצמה את כוס התרעלה, ולאחר מכן פתח במלחמה כנגד אחיו אנטיוכוס התשיעי קיזיקנוס, כל אלו העסיקו את השליטים הסלאוקים משנת 127 לפנה"ס ואילך.
על-אף שהיה יכול לכאורה לצאת לכיבושיו כבר בשנת 127 עם מות אנטיוכוס השביעי סידטס בשנת 128 לפנה"ס בפרתיה, יצא הורקנוס לכיבושיו ככל הנראה רק בשנת 112 ואילך.
הוא החל בכיבושה של אדום, וכבש את שתי עריהם המרכזיות - מרשה ואדורה, ובגיור האדומים.
גיורם של העמים שנכבשו על ידי יוחנן, בניגוד לגירושם (כפי שעשה שמעון ליושבי יפו וגזר) נועד להוסיף כוח ועוצמה לממלכה החשמונאית.
ישנם הסוברים שהוכח כי עמים ממוצא שמי כאדומים וכיטורים יכולים להשתלב בעם ישראל, לקבל עליהם את מצוות היהדות, ולהביא תועלת לממלכה.
לימים ישב אדם ממוצא אדומי, הוא הורדוס, על כס ממלכת יהודה.
לעומת זאת, הסורים ההלניסטים ששכנו בערי הארץ נותרו בדתם האלילית ובסכסוך דמים עם היהודים.
יוחנן ניצל את חולשת הערים ההלניסטיות שלא נתמכו על ידי גורמים מחוץ לתחומיהן.
הדבר בלט בהשתלטות יוחנן על הערים ההלניסטיות המרכזיות בשנת 107 לפנה"ס.
בשנה זו כבש והחריב כליל את העיר שומרון היא סמריה, לאחר מצור כבד בן שנה תמימה.
יום כ"ה במרחשון נקבע כיום טוב (במגילת תענית) לציון כיבוש העיר.
הד למצור על העיר נשמר במסורת חז"ל: "יוחנן כהן גדול שמע בת קול מבית קודש הקודשים שהוא אומר נצחו טליא דאזלו לאגחא קרבא לאנטוכיא" (ניצחו הצעירים שהלכו להילחם באנטיוכיה).
במסורת זו נזכרת העיר אנטיוכיה, אך מסורת דומה שמביא יוסף בן מתתיהו מתייחסת לכיבוש שומרון.
לדברי ורד נעם, אזכורה של אנטיוכיה במסורת חז"ל הוא שיבוש קדום של השם "אנטיוכוס" (קוזיקנוס), הנזכר אצל יוסף בן מתתיהו כמי שניצחו אותו בניו של יוחנן, שהרי החשמונאים מעולם לא נלחמו בעיר אנטיוכיה (שבצפון סוריה).
יוחנן השתלט על ארצם של השומרונים, והחריב את המקדש שעל הר גריזים כדי לחזק את מרכזיותו של המקדש בירושלים.
כן כבש את העיר מידבא אשר בעבר הירדן.
יוחנן הסתער על העיר בית שאן היא סקיתופוליס וכבש אותה.
במקביל החל משתלט על חלקים נרחבים מצפון הארץ, לרבות עמק יזרעאל והגליל התחתון.
יוחנן פעל כאן גם מתוך כוונה לשבור את ברית הערים ההלניסטיות (הפולאיס), שמנעה את התפשטות הממלכה החשמונאית צפונה ואת התאחדותה עם הגליל.
מדיניות החוץ של יוחנן שאפה לארגן כח נגדי לממלכה הסלאוקית, אויבתה העיקרית של הממלכה החשמונאית.
לצורך כך פעל יוחנן, מצד אחד, לאחד תחתיו (אם בברית ואם בכיבוש צבאי) את העמים השכנים (כגון האדומים, הנבטים והיטורים) ומצד שני לשתף פעולה עם אויבי הממלכה הסלאוקית הגדולים יותר - מצרים ורומא.
עוד בראשית ימי נשיאותו, בשנת 134 לפנה"ס, חידש את הברית עם רומא שכרתו קודמיו.
הוא שיגר לצורך כך לרומא שני שליחים מכובדים מטעמו.
הללו, כדי לשמן את גלגלי הברית, מסרו לרומאים מגן זהב במשקל רב, וזכו לחידוש הברית, כתעודת-ביטוח מול הסלאוקים.
במסגרת הברית אף הבטיחו הרומאים להגן על נמלי יהודה.
נראה שהברית לא הרתיעה את אנטיוכוס מלתקוף את יהודה, אך יש המשערים כי הדבר מיתן את אנטיוכוס בסיום המלחמה.
מתקופתו של יוחנן מאוזכרות שלוש תעודות רומיות.
בראשונה חידוש ברית עם עלותו לשלטון, בשנייה חידוש הברית לאחר מות אנטיוכוס השביעי, ובשלישית החלטת הסנאט הרומי הדורשת מאנטיוכוס התשיעי להחזיר ליוחנן את המצודות והנמלים שכבש מידם.
יוחנן הורקנוס חידש גם את הקשרים עם בית תלמי המצרי, ויוסף בן מתתיהו מעיד אף על ידידות שנרקמה בין הורקנוס לבין נסיכות פרגמון ואף לודקיה שבאסיה הקטנה.
מגמה זו מלמדת גם על יהודים שנטלו חלק בפעילות דיפלומטית ענפה, ותפסו מקום בין ידידיה ובעלי בריתה של רומא.
הבריתות עם הרומאים ועם התלמיים סייעו לחיזוק מעמדו של יוחנן הורקנוס, ואף להצלחת מבצעיו הצבאיים והמדיניים.
אולם, לטווח הרחוק הם פתחו את הפתח למעורבות גוברת והולכת של רומא ביהודה.
עוד לפני עליית יוחנן החלה בעם היהודי פעולת הכתות.
הפרושים, הצדוקים, האיסיים וכתות אחרות מתועדים עוד מימי יונתן החשמונאי.
יוחנן נטה בתחילה אל הפרושים.
יוסף בן מתתיהו מספר כי "הורקנוס היה תלמידם והיה אהוב עליהם מאוד".
אך הוא קירב אליו את אנשי שתי הכתות, תוך שהוא מנסה לשמור על איזון ביניהן.
היה מקובל על הכול כי שלטונו החילוני של הורקנוס, ואף הכהונה הגדולה שבידו, הם לטובה, וכי הוא ניחן אף בנבואה, שכן בעת אחת המלחמות שניהל, בעודו עובד את עבודת הכהן הגדול בבית המקדש ביום הכיפורים, שמע בת קול אשר סיפרה לו על ניצחון שניצחו בניו בקרב.
עם זאת, חלק מן הפרושים לא ראו בהחזקת הכהונה הגדולה בצוותא עם הנשיאות כדבר רצוי.
הפרושים התקשו לראות את הכהן הגדול, שליחו של האל, מבצע פעולות שנדרשות משליט חילוני, כגון גיוס שכירים זרים לצבאו, בעוד שיוחנן ראה עצמו, על פי דגם המלכים שראה בסביבתו, כשליט יחיד אוטוקרטי בעל סמכות חילונית בנוסף לחובותיו הדתיות.
יוסף בן מתתיהו מביא מסורת, לפיה יוחנן הזמין את הפרושים למשתה, וביקש מהם, שבמידה והם סבורים כי הוא סוטה מדרך הישר, יחזירו אותו למוטב.
הפרושים שיבחו אותו על מידותיו הטובות, אולם אחד הפרושים, אלעזר, המתואר אצל יוסף בן מתתיהו כ"איש רע מטבעו ושמח לריב", קרא לו להניח את הכהונה הגדולה ולהסתפק בשלטונו החילוני, וציין את הסיבה לדרישה זו: "מפני ששמענו מפי הזקנים, שאמך הייתה שבויה בימי מלכותו של אנטיוכוס אפיפאנס".
במידה ואמו הייתה שבויה בעת שנולד, משמעות הדבר שהוא "חלל" ופסול מלכהן בכהונה הגדולה.
אולם יוסף בן מתתיהו מדגיש כי מדובר היה בשקר.
יוחנן זעם וגם הפרושים כעסו מאוד.
סיפור זה מופיע בתלמוד הבבלי, בשינויים מסוימים, ומיוחס לבנו של יוחנן הורקנוס, המלך אלכסנדר ינאי.
גם לפי הגרסה התלמודית, באירוע שבו כונסו חכמי ישראל נכח אדם בשם אלעזר (בן פועירה), המתואר כ"איש לץ לב רע ובליעל", אולם היה זה זקן בשם יהודה בן גדידיה, שקרא לשליט להסתפק בכתר המלכות ולהניח את כתר הכהונה "לזרעו של אהרן", ומאותה סיבה: "שהיו אומרים אמו נשבית במודיעים".
לפי הסיפור המופיע אצל יוסף בן מתתיהו, צדוקי בשם יונתן, שהיה מידידיו המקורבים ביותר של יוחנן, טען שאלעזר אמר את דבריו על דעתם המוסכמת של כל הפרושים, והציע לו לבחון זאת על ידי כך שישאל אותם לאיזה עונש ראוי אלעזר על הוצאת דיבתו של השליט והכהן הגדול.
הפרושים אמרו כי הוא ראוי לעונש מלקות ולמאסר, אך לא לעונש מוות.
יוחנן זעם והשתכנע כי אלעזר דיבר "לפי החלטתם".
יוחנן ציפה לעונש חמור בהרבה, כגון מוות, וראה בעונש הקל משום עלבון כלפיו מן הפרושים, אשר היו הרוב בסנהדרין.
על פי השקפת העולם הפרושית, לא היה הבדל בין השליט ובין אזרחיו מבחינת החובות והזכויות הדתיות שעל פיהן דנו.
יוחנן סבר כי המוציא דיבת השליט רעה שונה מהמוציא דיבה על כל אדם אחר.
אירוע זה הביא את יוחנן לטבוח את חכמי הפרושים, להתחבר עם הצדוקים, לבטל "את ההלכות שקבעו הללו (הפרושים) לעם" ולהעניש את המקיימים אותן.
לפי יוסף בן מתתיהו, מדיניות זו הולידה "שנאה בקרב העם לו ולבניו".
יוחנן מת בשנת 104 לפנה"ס לאחר 31 שנות נשיאות.
הוא הותיר אחריו חמישה בנים - יהודה אריסטובולוס הראשון, אנטיגונוס הראשון, אלכסנדר ינאי, אבשלום, ובן נוסף ששמו אינו ידוע.
היה זה השליט החשמונאי הראשון שמת מוות טבעי.
על פי יוספוס, יוחנן "ניהל את המדינה באופן נעלה...
הוא איחד בנפשו את שלשת הדברים המעניקים את האושר הגדול ביותר: הנהגת האומה, הכהונה הגדולה ומתת הנבואה".
לפני מותו מינה את אשתו לתפקיד המושלת, ואת בנו אריסטובולוס מינה לכהונה הגדולה.
אך לאחר מותו כלא אריסטובולוס את אמו ואת אחיו (פרט לאנטיגונוס, אשר אותו מינה לשר צבאו), ולקח לידיו את שתי המשרות.
יוחנן בוהם (כ"ז בתמוז ה'תרע"ד, 21 ביולי 1914 – י"ג באב ה'תשמ"ו, 18 באוגוסט 1986) היה מלחין, מנצח, פסנתרן ונגן קרן יער ישראלי.
בוהם נולד בברסלאו (אז בגרמניה וכיום ורוצלב שבפולין) ב-1914. הוא החל ללמוד מוזיקה בכוחות עצמו ועם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, החל לנגן בקרן יער בתזמורת של איגוד התרבות היהודי (Kulturbund), בניצוח ויליאם שטיינברג.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל באונייה לאחר שקיבל אישור עלייה מהשלטון הבריטי.
במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ושימש נהג משאית במדבריות צפון אפריקה.
במהלך המלחמה הועבר לבריגדה היהודית, והיה מפקד צוות הווי יהודי שהופיע לפני החיילים היהודים של הצבא הבריטי.
בסיום המלחמה התגייס לארגון ההגנה בירושלים ועם פרוץ מלחמת העצמאות לחם בירושלים בקרבות "קטמון".
משנת 1938 עבד ברדיו ירושלים, כנגן קרן יער וכמנצח וקורפטיטור של מקהלת קול ירושלים.
בין השנים 1951 ל-1959 היה סגן המנהל של מחלקת המוזיקה קול ציון לגולה.
יוחנן בוהם ייסד את תזמורת הנוער הירושלמית וניהל אותה ומשנת 1959 עד 1979. משנת 1966 עד שפרש לגמלאות בשנת 1979 עמד בראש מחלקת התרבות של עיריית ירושלים, שם המשיך לכהן כיועץ מוזיקלי לאחר פרישתו.
הוא היה גם מבקר המוזיקה של ג'רוזלם פוסט ומאז 1968, גם ערך את מדור המוזיקה של העיתון.
בוהם היה חבר בוועדה הציבורית ובמועצה של פסטיבל ישראל ושל תחרות הנבל הבינלאומית ואף היה יושב ראש חבר השופטים של התחרות השביעית.
כמו כן היה בין מייסדי קרן המוזיקה הישראלית, נציגת קרן המוזיקה של ארצות הברית.
קרן זו מעודדת את פעילותן של תזמורות נוער, בהשאלת כלי נגינה ובקיום סמינרים למנצחי תזמורות כאלה ולמורי מוזיקה בבתי ספר.
נפטר בירושלים ב-18 באוגוסט 1986, בגיל 72, ממחלת הסרטן, והובא לקבורה בהר המנוחות.
בוהם כתב מוזיקה טונאלית בלבד, כרומטית ומודאלית בחלקה.
כל יצירותיו, מלבד שבעה שירים למילים של משוררים שונים, אינסטרומנטליות.
הוא כתב בעיקר מוזיקה קאמרית, רובה לכלי נשיפה, וכן שתי סימפוניות.
סימפוניה מס 1 (1952), ביצוע בכורה: תזמורת קול ישראל בניצוח גאורג זינגר, 1953. ניכרת בה השפעתם של ברוקנר ומאהלר.
סימפוניה מס' 2 קיבלה את השראתה מ"שירים ומחולות של מוות" של מוסורגסקי.
רביעיית מיתרים (1952), ביצוע בכורה באותה שנה, מזכירה בסגנונה את שוברט.
"סוויטה קונטרפונקטית לשתי חליליות (1952)
"סויטה לילדים" לשלוש חליליות (1953), ביצוע בכורה: 1954
"דואו לחליל צד וקלרינט" (1962), ביצוע בכורה באותה שנה.
שלוש היצירות האחרונות נכתבו למטרות לימוד.
קונצ'רטינו לאבוב ותזמורת כלי קשת (1953), ביצוע בכורה: ג'ורג' האז, אבוב עם תזמורת קול ישראל בניצוח היינץ פרוידנטל, 1953. ביצירה זו ניכרת השפעה צ'כית בשני הפרקים הראשונים ומזרחית בשלישי.
היא מודאלית וכתובה בווריאציות קונטרפונקטיות בסגנון מחמיר.
סוויטה לכלי קשת (1953), ביצוע בכורה: תזמורת קול ישראל בניצוח היינץ פרוידנטל, 1956. סגנון היצירה משתנה מפרק לפרק, מפוגה המזכירה קונצ'רטו גרוסו של הנדל בפרק הראשון לסקרצו בסגנון בארטוק בפרק השני, לשירת זמרים נודדים בצרפת של ימי הביניים בפרק השלישי ושוב למאה ה-20 בפרק הרביעי, המגלה השפעה של בריטן ומיו.
"ארבעה פרלודים" לעוגב וכלי קשת (1956), ביצוע בכורה 1958, כתובים בסגנון ארכאי.
דיוורטימנטו לשבעה כלי נשיפה (1957), ביצוע בכורה באותה שנה.
קונצ'רטו לקרן אנגלית ותזמורת קאמרית (1958), ביצוע בכורה: 1959.
הפרק השני מעובד ליצירה נפרדת לחליל ותזמורת כלי קשת.
"סוויטה קטנה לתזמורת" (1954), ביצוע בכורה באותה שנה.
"אלתור ומחול לתזמורת"(1961), ביצוע בכורה 1961
יוחנן בן זבדי , היה אחד משנים-עשר השליחים של ישו, ועל פי המסורת הנוצרית האהוב שבהם.
במסורת הנוצרית מיוחסים לו מספר כתבים בברית החדשה, והם הבשורה על-פי יוחנן, , וחזון יוחנן (ספר ההתגלות), אם כי חוקרים מודרניים מפקפקים בכך שהוא אכן חיבר כתבים אלה.
יוחנן היה השליח היחיד שמת מוות טבעי, בסביבות שנת 100, באפסוס שבאסיה הקטנה.
הוא נקבר בקתדרלת יוחנן הקדוש בעיר, ששרידיה קיימים עד ימינו.
יוחנן היה בנם של זבדי ושלומית אשר לפי חלק מן המסורות הייתה אחותה של מרים אם ישו, ואחיו של השליח יעקב בן זבדי.
הוא ואחיו התפרנסו מדיג באגם הכנרת.
בברית החדשה מתוארים יוחנן ויעקב, שנקראו "בני רעם", כשניים מתלמידיו הראשונים של ישו.
מוזכר כי יעקב ויוחנן שהו עם אביהם בסירה ותיקנו את רשתות הדיג, כשישו קרא להם להפוך לתלמידיו.
יוחנן ויעקב, יחד עם שמעון כיפא (פטרוס), היו השליחים היחידים אשר חזו בהשתנות של ישו.
יוחנן ופטרוס נשלחו על ידי ישו להכין את סדר הפסח בירושלים, היא הסעודה האחרונה לפי חלק מהדעות.
יוחנן ופטרוס היו הראשונים להגיע לקברו של ישו עם תחייתו מחדש.
במעשי השליחים נזכרת פעילותו יחד עם פטרוס בירושלים, בריפוי אדם פיסח בשערי בית המקדש ובשהות לילה במעצר.
השליח שאול (פאולוס) הגדירו כ"אחד מעמודי התווך" של הנצרות, יחד עם פטרוס ויעקב.
במסורת הנוצרית נחשב יוחנן לתלמידו האהוב של ישו.
בבשורה על-פי מרקוס מתוארת פנייתם של האחים בני זבדי לישו:
פנייתם זו של השניים עוררה את חמתם של עשרת השליחים האחרים.
למרות תקרית זו, בבשורה על-פי יוחנן נאמר שתלמידו האהוב של ישו ישב לצידו בסעודה האחרונה.
עם זאת, בבשורה עצמה אין אזכור ליוחנן בן-זבדי בשמו, והקטע הקושר בינו לבין תלמידו האהוב של ישו, הוא הקטע הבא, ממנו ניתן להסיק כי יוחנן אכן כתב את הבשורה:
עם זאת, חוקרים מודרניים מפקפקים בכך שיוחנן השליח אכן כתב את הבשורה שעל שמו.
הטקסט היווני בו כתובה הבשורה אינו אחיד, וניכרים שלושה רבדים בכתיבתו.
יום חגו של יוחנן בנצרות המערבית הוא 27 בדצמבר, ובנצרות המזרחית 26 בספטמבר ו-8 במאי.
כאמור, יוחנן נחשב לתלמידו האהוב של ישו.
בציור הסעודה האחרונה מאת לאונרדו דה וינצ'י מופיע יוחנן ביושבו לימין ישו.
הוא מופיע גם לצד מרים, אם ישו, במעמד הצליבה, ולרוב הוא מצויר ללא זקן.
בציור הקינה על מות ישו מאת הצייר האיטלקי, בן תקופת הרנסאנס, אנדראה מנטניה (Andrea Mantegna), מתואר יוחנן בן זבדי מתאבל על מותו של ישו לאחר צליבתו.
יוחנן גְלוּקֶר (23 במרץ 1933 – 25 בדצמבר 2024) היה פרופסור בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב.
אימו, חנה בת אלימלך בלאי, עלתה מרוסיה.
אביו, הרופא ד"ר יצחק גליקר, הגיע לארץ ישראל מווינה, היה ממייסדי קופת חולים כללית והרופא הראשון של קופת חולים כללית בחיפה.
על שמו, "גן יצחק" בהר הכרמל בחיפה.
גלוקר למד בבית הספר "חוגים", ובין מוריו הבולטים היה המורה לספרות (אחר כך, פרופסור) ברוך קורצווייל.
גלוקר החל ללמוד ב-1954 באוניברסיטה העברית, ולמד פילוסופיה והיסטוריה כללית ולימודים קלאסיים לתואר ראשון ושני.
למד לדוקטורט באוניברסיטת אוקספורד, ולימד לימודים קלאסיים באוניברסיטת אקסטר באנגליה מ-1964 עד 1978. ב-1978 עלה לישראל וקיבל מינוי של פרופסור חבר, ב-1984 מונה כפרופסור מן המניין וב-2001 יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
גלוקר עשה שבתונים כפרופסור אורח במכון המחקר ללימודים יווניים בוושינגטון, באוניברסיטת תל אביב (כשלימד באנגליה) ובקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
לאחר פרישתו החל להורות מספר חודשים בשנה באוניברסיטת כרתים.
גלוקר שימש כיושב הראש של האגודה ללימודים קלאסיים בישראל.
זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אתונה.
גלוקר היה נשוי ואב לשתי בנות.
נקבר בבית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא.
רוב מחקריו של יוחנן גלוקר עניינם פילוסופיה בתקופה ההלניסטית והרומית המוקדמת.
הם עוסקים בעיקר באקדמיה האתונאית, באסכולה הסטואית וביחסים ביניהן.
עסק גם בתולדות הלימודים הקלאסיים, ופרסם מאמרים רבים על קיקרו.
ספרו זה של יוחנן גלוקר (Antiochus and the Late Academy) ראה אור בגטינגן ב-1978. הספר חוקר את ההיסטוריה של האקדמיה הספקנית והאסכולה הסטואית והוא מנסה לפתור מכלול בעיות גם היסטוריות וגם פילוסופיות.
בספר הראה גלוקר שהאקדמיה באתונה, שהייתה האגודה הפילוסופית שאפלטון ייסד, המשיכה בקיומה כמה דורות ופסקה מלהתקיים בסביבות 80 לפני הספירה.
לפי גלוקר האסכולה הנאו-פלטונית של אתונה שהתחילה במאה ה-4 לספירה היא לא חלק מהאקדמיה.
עד שכתב את ספרו היה מקובל שאפלטון ייסד את האסכולה שקוראים לה אקדמיה והיא נמשכה כאגודה פילוסופית להוראה ולמחקר עד 529 לספירה הנוצרית, כלומר 1000 שנות המשכיות של האקדמיה.
גלוקר הראה שאין לכך ביסוס במקורות, ולמעשה האקדמיה התקיימה רק כ-300 שנה, והאסכולה הנאו-פלטונית של אתונה הייתה מוסד חדש ולא המשכה של האקדמיה שיסד אפלטון.
דעה זו התקבלה על דעת רוב החוקרים.
הרעיון של המשכיות האסכולות הגדולות באתונה במשך 1000 שנה תחילתו במאמר ארוך של חוקר הלימודים הקלאסיים קרל גוטלוב צוּמפט.
מקורו בהרצאה שהרצה באקדמיה הפרוסית בשנת 1842. ההרצאה פורסמה בדברי האקדמיה הפרוסית בשנת 1843. תאוריה זאת נכנסה לכל ספרי הלימוד, כשהחוקרים הניחו שצומפט פירש כהלכה את המקורות.
ספרו של גלוקר ערער על הנחה זאת, תוך נתוח מחודש של המקורות.
הספר כתוב בצורה טכנית לחלוטין, ואינו מכוון לקורא שאינו איש המקצוע.
יוחנן גלוקר כתב רבות על תולדות הלימודים הקלאסיים, בעיקר באנגליה בזמן החדש, מהמאה ה-18 ואילך: מה שמכונה "ההתקבלות של הלימודים הקלאסיים" - לא רק בעולם המדעי, אלא גם בעולם הספרות והפילוסופיה.
גלוקר כתב גם על תולדות הלימודים הקלאסיים בגרמניה ובצרפת במאות ה-16 וה-17, אז הייתה צרפת מרכז הלימודים הקלאסיים.
הוא סבור כי חשיבות העסוק בתולדות המחקר בשטח המדעי שהחוקר עובד בו הוא בלימוד משגיאותיהם של אחרים ובמאמץ לשפר את שיטות העבודה שלו ולהימנע מדעות קדומות "חבויות".
כתביו הפילוסופיים של קיקרו הם גם אחד ממקורותינו החשובים לתולדות הפילוסופיה בתקופה המכונה "הלניסטית" - במאות 1–3 לפני הספירה.
קיקרו כתב לטינית, כדי ללמד את הפילוסופיה לבני עמו הרומאים, אך מקורותיו היו יוניים, והוא חשב בשתי השפות בעת ובעונה אחת.
משום כך (ומסבות אחרות), יש לא מעט בעיות פרשנות העולות מקריאתם של ספרים אלה.
גלוקר הקדיש כמה וכמה ממאמריו לכתביו הפילוסופיים של קיקרו, לפרושם הפילולוגי והפילוסופי, ולאופיה של מחשבתו הפילוסופית של קיקרו.
רוב פרסומיו המדעיים של גלוקר הם באנגלית, ומיעוטם ביוונית ובגרמנית.
בעברית כתב ארבעה ספרים, שניים כמבואות פופולריים לפילוסופיה יוונית, אחד כביקורת על כמה פרסומים בעברית בשטח זה ואילו הספר הרביעי הוא מבוא לפילולוגיה.
הוא גם פרסם מספר מאמרי ביקורת בעברית העוסקים בספרים ובמאמרים בפילוסופיה עתיקה ופה ושם גם בשטחים אחרים של הלימודים הקלאסיים.
הוא תרם את הידע שלו לספר תבניות ותמונות מפיתגורס עד מונדריאן שפורסם בשנת 1986.
תרגום מצרפתית של ספרו של אלכסנדר קורא, אפלטון כפשוטו.
עריכה מדעית והקדמת מבוא היסטורי ופילוסופי נרחב לתרגומיה של אביבה קציר לשלושה מכתביו הפילוסופיים של קיקרו:
הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"ב, 1992.
הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"ז, 1997
הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ג, 2003.
אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב 1982.
אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון, תל אביב 1985.
בגדיה החדשים של הפילוסופיה היונית.
מסילווסטר עד זקני ציון: מבוא לפילולוגיה.
מאמרים בענייני ספרות יונית ולטינית
מאמרים בענייני תולדות הלמודים הקלאסיים והמסורת הקלאסית
יוחנן החמישי פלאיולוגוס היה קיסר האימפריה הביזנטית בין 1341 ל-1376, ושוב בין 1379 למותו.
יוחנן החמישי נולד בדידימוטיכו כבנו של אנדרוניקוס השלישי ושל אנה מסבויה, שהייתה בתם של אמדאו החמישי, רוזן סבויה ואשתו, מאריה מברבנט.
ב-1341, כשהיה בן תשע ירש יוחנן החמישי את כס אביו כקיסר האימפריה הבינזטית.
מפאת גילו, בתחילה לא שלט בפועל.
העוצר בתקופת היות יוחנן החמישי קטין, ויריבו על עמדת הכוח באימפריה היה יוחנן השישי קנטקוזנוס.
קנטקוזנוס ניצל את חולשתו של הקיסר-הילד על מנת להשתלט על שטחים ביוון, תוך שיתוף פעולה עם צבאות לא-נוצריים.
על עמדת העוצר נלחם נגד אימו של יוחנן החמישי, הפטריארך יוחנן הארבעה עשר קלקאס והדוכס הגדול אלכסיוס אפוקאוקוס.
ב-1343 משכנה אנה לבית סבויה את יהלומי הכתר הביזנטינים תמורת 30,000 דוקטים ונציאניים למימון המאבק, אך נכשלה.
יוחנן החמישי נאלץ להילחם בקנטקוזנוס על מנת לתפוס את השלטון לאחר שהפך לבגיר, והפך לקיסר-יחיד ב-1354.
במהלך תקופת שלטונו העות'מאנים בפיקודו של סולימאן פאשא, בנו של הסולטאן אורהן הראשון, הצליחו לכבוש את אדריאנופוליס ואת פיליפופוליס.
הם הצליחו גם לכבוש את גליפולי ולאיים ממנה על קונסטנטינופול.
בחפשו אחר בני ברית, פנה יוחנן החמישי לאפיפיור אינוקנטיוס השישי והציע לו שיכפיף את הכנסייה המזרחית לסמכותו של האפיפיור ויסיים בכך את פילוג הכנסייה הנוצרית, אם הלה יתן לו מענקים להדיח את יוחנן השישי קנטקוזנוס וללחימה נגד המוסלמים.
ב-1369 הוא נכלא בעת ביקור בוונציה, בשל חובותיה הכבדים של האימפריה הביזנטית.
ב-1371 החליט להכיר בשליטתו של הסולטאן העות'מאני מורט הראשון שמאוחר יותר גם סייע לו לשוב לשלטון (ב-1379) לאחר שב-1376 הוא הודח על ידי בנו, אנדרוניקוס הרביעי .
ב-1390 הצליח נכדו יוחנן השביעי פלאיולוגוס לתפוס את השלטון, אבל הודח במהירות.
ערב מותו, ב-1390, הוא ציווה לחזק את "שער הזהב" בחומות קונסטנטינופול.
הסולטאן באיזיט הראשון זעם ואיים בהכרזת מלחמה, ובעיוור בנו מנואל, שהיה בתקופה זו בשבי העות'מאני.
יוחנן החמישי הסכים לפרק את הביצורים, אבל לטענת חלק מן ההיסטוריונים, הדבר הביא עליו את מותו בפברואר 1391.
את כיסאו ירש בנו מנואל השני, קיסר האימפריה הביזנטית; בנו הצעיר תאודור הראשון פלאיולוגוס הפך לשליט דספוטט מוראה ב-1383.
יוחנן גור (4 במרץ 1925 – 18 בנובמבר 2018) היה איש צבא ישראלי, שסיים את שירותו בצה"ל בדרגת אלוף, לאחר שכיהן כראש אגף אפסנאות.
בשנת 1941 הצליח להימלט מפני הצבא הגרמני למרכז רוסיה.
בשנים 1943–1945 לחם בגרמנים בשורות הצבא האדום.
לאחר מלחמת העולם השנייה ניסה להעפיל לארץ ישראל אך גורש על ידי שלטון המנדט למחנות המעצר בקפריסין בהם שהה כשנה וחצי והצטרף לארגון ההגנה.
ב-1949 התגייס לצה"ל ושירת בתפקידים שונים במפקדת קצין ציוד וחימוש ראשי ובאגף האפסנאות (אג"א).
במבצע קדש היה קצין אפסנאות בחטיבת חי"ר.
בשנת 1957 מונה לעוזר קצין אפסנאות של פיקוד הדרום, בשנים 1959–1960 למד ב, בשנת 1960 מונה לקצין אפסנאות בחטיבת שריון ובשנים 1963 עד 1966 כיהן כקצין אפסנאות של פיקוד דרום.
במלחמת ששת הימים שירת באוגדה 38 בפיקוד אריאל שרון, לאחר המלחמה שימש כמפקד יחידת פינוי שלל בחצי האי סיני.
בשנת 1968 מונה לראש ענף תכנון וכוננות וראש ענף תחזוקה באג"א.
ב-1969 מונה לראש מחלקת תחזוקה ובשנת 1973 התמנה לקצין אספקה ראשי, תפקיד בו כיהן בתקופת מלחמת יום הכיפורים.
בנו של גור, נהרג במהלך מלחמת יום הכיפורים, כששירת בצוות "טנק הצוערים" שנפגע בקרב החווה הסינית וצוותו נעדר.
לאחר הקרבות, יצא יוחנן גור למסע חיפושים ממושך של מספר חודשים, שהסתיים רק לאחר מציאת שרידי בנו ושניים מחבריו לצוות בחולות סיני, והעברת שרידי גופתו של איש הצוות הרביעי חודשים מספר לאחר מכן.
בשנת 1975 מונה ליועץ הכספי לרמטכ"ל ולראש אגף התקציבים.
בשנת 1978 קודם לדרגת אלוף ומונה לראש אגף אפסנאות תפקיד בו כיהן עד 1984.
במהלך שירותו הצבאי, סיים גור לימודים גם ב.
לקראת שחרורו, קיבל גור הבטחה להתמנות למנכ"ל השק"ם, אולם בהצבעה חשאית בדירקטוריון החברה הועדף המנכ"ל בפועל, יהודה נאות, על פניו, והוא זכה בתפקיד רק באפריל 1984 כאשר נאות עבר לתפקיד היו"ר.
בין השנים 1993 ל-2005 כיהן כיו"ר הוועד הפועל של מגן דוד אדום ולאחר מכן כממלא מקום נשיא הארגון.
יוחנן גור נכנס לתפקידו כסגן נשיא מד"א כשהארגון מצוי תחת מציאות כלכלית קשה ומאתגרת.
בשנות פועלו הצליח להוביל לעצמאותו הכלכלית של הארגון תוך פיתוח מגוון שירותים, הגדלת מספר העובדים והמתנדבים והכפלת מספר התחנות.
יוחנן יזם והקים את מערכת השליטה והבקרה במד"א ואת מערך המחשוב המבצעי והניהולי, פרויקט 'יורם' על שמו של בנו, סג"ם יורם גור, שנפל בקרבות במלחמת יום הכיפורים.
תוכניות העבודה של יוחנן ושיטות הפעולה שלו מיושמות במד"א עד היום.
בין תפקידיו במד"א שימש גם כמנכ"ל מד"א בשנים 1994-1995.
יוחנן דנינו (נולד ב-20 בדצמבר 1959) הוא איש עסקים ישראלי, שהיה המפכ"ל ה-17 של משטרת ישראל בין השנים 2011–2015.
דנינו נולד, גדל והתחנך באשקלון כבכור מבין חמישה אחים להורים יוצאי מרוקו עליזה, מורה, וישראל דנינו מנהל בית ספר.
סבו מצד אביו, רבי דוד [לעזיז] דנינו, היה תלמיד חכם מקובל, וסבו מצד אמו הוא רבי מסעוד רביבו, מדייני קזבלנקה.
במסגרת שירותו בצה"ל התנדב דנינו לחטיבת הצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קצינים.
עם סיום הקורס שב דנינו לצנחנים כמפקד מחלקה וכקצין מבצעים בגדוד 890. השתחרר מצה"ל בדרגת סגן והמשיך לשרת במילואים בדרגת סרן בחטיבת הצנחנים הסדירה עד לשנת 1995.
דנינו הוא בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במשפטים עם התמחות במשפט אזרחי ופלילי.
לאחר שירותו הצבאי למד משפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1982, במהלך לימודיו, הצטרף למשטרת ישראל, וכיהן כמפקד עיר של המשמר האזרחי באשקלון.
בתום לימודיו שירת כתובע משטרתי במרחב השרון.
בשנת 1992 מונה לראש לשכת תביעות במרחב שרון ובשנת 1995 קודם לדרגת סגן ניצב ומונה לקצין אגף חקירות ולחימה בפשיעה במרחב שרון.
בתקופה זו הביא לפענוחן של פרשיות פשיעה מורכבות בהן היו מעורבים ארגוני פשיעה מאזור המרכז, נתניה וטייבה.
עם הקמת יחידת אתג"ר (היחידה הארצית לאיתור גנבות כלי רכב) ב-1998, מונה דנינו לסגן מפקד היחידה וראש זרוע החקירות והועלה לדרגת ניצב משנה.
ביחד עם מפקדו תנ"צ שלמה צלניק, החלו בבנייתה, בהפעלתה ובפיתוח דרכי הפעולה של היחידה בשלוב אמצעים טכנולוגיים חדישים.
בשנת 2002 מונה לסגנו של ראש היחידה הארצית לחקירות בינלאומיות (היאחב"ל).
בתפקיד זה שימש כראש צוות החקירה של המעילה בבנק למסחר.
בספטמבר 2002 מונה למפקד היחידה והועלה לדרגת תת-ניצב.
בתקופת פיקודו הטמיע את מודל "התקיפה הכלכלית", מתוך תפיסת עולם לפיה הפן הכלכלי מהווה נדבך מרכזי במאבק בפשיעה.
לצורך כך הוקמו כוחות משימה, בהם שולבו כלל גופי האכיפה.
בתקופה זו עסקה היאחב"ל בין השאר בפרשיית המעילה בבנק למסחר, פרשת שלי נרקיס, פרשת טננבוים ופרשת האי היווני, בגינה המליץ ליועץ המשפטי לממשלה לסגור את תיק החקירה שנפתח נגד אריאל שרון ובנו גלעד.
המלצתו התקבלה על ידי היועץ המשפטי מני מזוז, בניגוד להמלצת פרקליטות המדינה.
ב-2004 התבקש על ידי המפכ"ל שלמה אהרונישקי, להקים את היחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית, ביחד עם ראש אג"ת במשטרה, אריק יקואל וראש אגף התקציבים באוצר קובי הבר.
באוגוסט 2005 מונה דנינו לראש המטה המבצעי של המשרד לביטחון פנים והועלה לדרגת ניצב, הוא כיהן בתפקיד במשך כשנה וחצי תחת השרים צחי הנגבי וגדעון עזרא.
בשנת 2006 מונה לראש אגף החקירות והמודיעין במשטרה.
בתקופתו עבר האגף שינוי ארגוני משמעותי: הוכנה תוכנית רב שנתית למלחמה בפשיעה בה שולבו אמצעים טכנולוגיים מתקדמים וכן הוקמה יחידת "להב 433" למאבק בפשיעה החמורה והמאורגנת.
תקופתו כראש אגף החקירות והמודיעין התאפיינה בלחימה בפשיעה החמורה והמאורגנת וכן במאבק בשחיתות הציבורית.
דנינו פיקח על החקירות נגד נשיא המדינה משה קצב, ראש הממשלה אהוד אולמרט והשרים חיים רמון ואברהם הירשזון.
ניצב דנינו המשיך ביישומו של "המודל הכלכלי" לטיפול בארגוני פשיעה והטמעתו כמודל מחייב, בכלל יחידות המשטרה.
הוא עמד בראש הוועדה המתמדת למאבק בפשיעה החמורה במקביל להקמת המוקד המודיעיני המשולב.
כלל גופי האכיפה שולבו במלחמה בפשיעה בכללם רשות המיסים, הרשות להגבלים עסקיים, פרקליטות המדינה וגופי חקירה מארגונים מקבילים.
בתקופת פיקודו הוקמו שישה כוחות משימה שכיסו את ארגוני הפשיעה, וראשי ארגוני פשיעה בולטים נאסרו.]
בדצמבר 2008, נכנס לתפקידו כמפקד המחוז הדרומי, מינוי שהוקדם על רקע מבצע עופרת יצוקה והעימות בין השר אבי דיכטר למפקד המחוז היוצא אורי בר-לב.
עם כניסתו לתפקיד בימי הלחימה פיקד על כלל הכוחות שפעלו וטיפלו בעשרות זירות נפילה בתוככי הערים ובמגזר הכפרי.
במישור המניעתי יישם דנינו את תוכנית "דרום ללא אלימות" בערי הדרום אשר לא הוכנסו לפרויקט עיר ללא אלימות.
התוכנית שילבה עקרונות של אכיפה ומניעה.
פרויקט המניעה המשמעותי שהוקם עוד בתקופתו של ניצב משה קראדי, נקרא "משאלה-חוויה" להשבת בני נוער שביצעו עבירות למסלול החיים הנורמטיבי, תוך סגירת תיקים פליליים לאחר תקופת לימוד והתנדבות.
בפרויקט שולבו כ-400 בני נוער.
בהמשך, לאחר שמונה למפכ"ל, פותח מודל זה בראייה ארצית תחת הכותרת מיל"ה (משטרת ישראל למען הנוער).
דגש הושם על קשר רציף ושיתוף פעולה עם כלל גופי האכיפה במחוז, ראשי ערים ומועצות, ומנהיגים מקרב העדה הבדואית.
במישור האכיפתי הוקמו כוחות משימה לטיפול באירועי פשיעה חמורים בדרום, כגון: איומים וזריקת רימונים על ראש עיריית אשדוד, מעצר כנופיות גנבי בקר ופשיעה חקלאית, תפיסתם של פורעי החוק בנגב שפגעו בתשתיות המדינה ונכסיה, העמדתם לדין של חגי זגורי וסגנו.
בתקופה זו נמשכה הירידה בפשיעת הרכוש והאלימות בדרום.
כמפקד מחוז יזם מבצע גיוס של שוטרים מקרב המגזר הבדואי והקים מכינה להכנה לגיוס.
ב-16 בינואר 2011 אישרה הממשלה את מינויו של דנינו למפכ"ל משטרת ישראל, בהמלצת השר לביטחון פנים יצחק אהרונוביץ'.
עם כניסתו לתפקיד גיבש תוכנית פעולה למשטרה תחת הכותרת "שנת המפנה", בהשראת ספרו של מלקולם גלדוול "נקודת המפנה", אשר הוחל בהטמעתה בתחילת 2012. מטרת העל של תהליך המפנה היא חיזוק הביטחון האישי של התושבים והעלאת אמון הציבור במשטרה.
מתוך הנחת יסוד כי אמון ציבור במשטרה הוא ציר מרכזי בשמירת הדמוקרטיה והחוסן הפנימי של ישראל.
בתוך כך נקבעו שלושה נדבכים מרכזיים שעומדים בבסיס פעילות המשטרה בשנת המפנה: מתן שירות מיטבי לאזרח שומר החוק; הגברת ההרתעה כנגד העבריינים על ידי הגדלת סיכויי העבריין להתפס; העמדת השוטר במרכז הקשב הארגוני –דאגה לפרט, לשכר, לרווחה ולמקצועיות.
מישור נוסף שניתן עליו דגש הוא ההערכות המבצעית של המשטרה לטיפול בהפרות סדר ובאירועי חירום.
בתוך כך עלתה המשטרה בשנת 2011 ב-50% בהיקף כוח האדם המיומן לטיפול באירועים אלו.
במהלך כהונתו כמפכ"ל נאלצו 7 ניצבים לפרוש מהמשטרה בעקבות התנהגות שאינה הולמת (בעיקר חשדות להטרדה מינית).
לאחר פרישתו נחשף קשר בינו לבין המתלוננת כנגד ניצב רוני ריטמן.
תקופת כהונתו של דנינו הוארכה לשנה רביעית והייתה אמורה להסתיים ב-1 במאי 2015. עקב הבחירות לכנסת העשרים הוחלט על הארכת הכהונה עד 1 ביולי 2015 או עד למועד מינוי מפכ"ל חדש על ידי הממשלה הבאה, לפי המוקדם מביניהם.
ב-1 ביולי סיים את תפקידו כשבנצי סאו מונה לממלא מקומו עד למינוי מפכ"ל חדש.
באפריל 2024 פורסם שעורך דין ישראלי הורשע בארצות הברית במתן שוחד לדנינו.
ב-2016 מונה ליו"ר מגדל חברה לביטוח וכיהן בתפקיד עד אפריל 2018. בפברואר 2019 מונה ליו"ר חברת גידול הקנאביס טוגדר.
ביולי 2022 מונה ליו"ר חברת weSure USA Holdings.
תושב מודיעין-מכבים-רעות, נשוי ליעל, נינתו של הרב שמואל הומינר ואב לארבעה ילדים.
יוחנן בְּרוֹיֶאר (נולד ב-19 באוגוסט 1954) הוא בלשן ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג ללשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
עוסק בחקר הלשון העברית והלשונות השמיות הקרובות אליה.
עיקר מחקרו מוקדש לחקר לשון חז"ל.
יוחנן ברויאר נולד ברחובות לרב מרדכי ברויאר, בתקופה ששימש כמורה בישיבת הדרום ברחובות.
הוא למד בישיבת הר עציון, ולאחר מכן בישיבת נצח ישראל בירושלים אצל הרב ישראל זאב גוסטמן.
את השכלתו האקדמית רכש בחוגים לתלמוד וללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנות ה־80 של המאה ה־20 הורה במכינה לתלמוד של החוג לתלמוד באוניברסיטה העברית.
הצטרף לחוג ללשון עברית ושימש בין היתר כראש החוג.
שימש גם ראש היחידה להוראת עברית בבית הספר לתלמידי חוץ לארץ.
כמו כן היה חוקר אורח באוניברסיטת קולומביה ומרצה אורח בישיבה יוניברסיטי שבניו־יורק ובאוניברסיטת ייל שבניו־הייבן.
פרופ' ברויאר נבחר לחבר יועץ של האקדמיה ללשון העברית בשנת 2000 ובשנת 2009 נבחר לחבר האקדמיה.
שימש יושב־ראש הוועדה למילים בשימוש כללי, ועדת הפרסומים וועדת הדקדוק.
נשוי לשירה ברויאר, לשעבר מנהלת התיכון לבנות פלך בירושלים, ואב לארבע בנות.
מחקריו של פרופ' ברויאר עוסקים בלשון ספרות חז"ל, לשון התנאים ולשון האמוראים, בעברית של התלמוד הבבלי ובארמית הבבלית.
כותב ומלמד גם על לשונו של עגנון.
עבודת הדוקטורט שלו נכתבה בנושא "העברית בתלמוד הבבלי לפי כתבי היד של מסכת פסחים".
העברית בתלמוד הבבלי: לפי כתבי היד של מסכת פסחים, ירושלים תשס"ב
מארמית לעברית: שיטת התרגום בהלכות ראו, ירושלים תש"ף
ספר הלכות ראו: והוא תרגום עברי קדום לספר הלכות פסוקות, ירושלים תשפ"א
פעל ובינוני בתיאורי טקס במשנה, תרביץ נו (תשמ"ז), עמ' 299–326.
על גלגולי לשון חז"ל בתלמוד הבבלי, מחקרי תלמוד, ב, קובץ מחקרים בתלמוד ובתחומים גובלים, ירושלים תשנ"ג, עמ' 91–126.
גדול מרב רבי, גדול מרבי רבן, גדול מרבן שמו, תרביץ סו (תשנ"ז), עמ' 41–59.
תפקיד המילית "קא" בארמית הבבלית, לשוננו ס (תשנ"ז), עמ' 73–94.
הרכיב העברי בארמית של התלמוד הבבלי, לשוננו סב (תשנ"ט), עמ' 23–80.
מוצאו והוראתו של הביטוי ממלא מקום, לשוננו סה (תשס"ג), עמ' 249–260.
מחלוקת ניקוד וטעמים בחלוקת פסוקים, ספר היובל לרב מרדכי ברויאר, ירושלים תשנ"ב, עמ' 191–242.
היסוד המקראי הסמוי בלשונו של עגנון, מחקרי ירושלים בספרות עברית כג (תש"ע), עמ' 215–254.
יוחנן בן קרח היה ראש הצבא בתקופת גדליהו בן אחיקם, אחרי מותו של צדקיהו, מלך יהודה.
לאחר שנבוכדנצר מלך בבל החריב את בית המקדש הראשון, החליט להשאיר גרעין יהודי בארץ ישראל שהיה מורכב מאנשים המשתייכים לדלת העם.
נבוכדנצר הפקיד את גדליהו בן אחיקם כמנהיגם של האנשים שבארץ יהודה.
יוחנן בן קרח וקצינים נוספים, משרידי הצבא, הצטרפו אליו עם חייליהם.
לקראת ראש השנה הגיעו יוחנן וחייליו למצפה והודיעו לגדליהו שישמעאל בן נתניה זומם להורגו, כנראה בשליחותו של בעליס, מלך בני עמון.
יוחנן בן קרח אף הציע לו שהוא יהרוג את ישמעאל בן נתניה בסתר, מחשש (שהתאמת) שעם מותו של גדליהו יקיץ הקץ על היישוב היהודי בארץ.
גדליה בן אחיקם לא קיבל את אזהרותיו ואף אסר עליו להרוג את ישמעאל.
ישמעאל בן נתניה אכן הגיע בראש השנה למצפה ועמו עשרה חיילים.
בזמן הסעודה הכו את גדליה ואת כל האנשים שהיו אתו, ביניהם אנשי מלך בבל.
למחרת באו שמונים איש מהשומרון וגם אותם רצחו ישמעאל ואנשיו, פרט לעשרה אנשים שנתנו את כל מחסני התבואה שלהם על מנת שלא יהרגם.
ישמעאל לקח בשבי והתקדם לעבר בני עמון.
יוחנן בן קרח יצא כנגד ישמעאל ועשרת חייליו והשיב את העם שהיה איתו למצפה; ישמעאל נמלט אל בני עמון עם שמונה אנשים בלבד.
הפסוקים אינם מתארים את המלחמה אלא רק את נחישותו של יוחנן ואנשיו לשמור על שארית הפליטה.
לאחר שיוחנן בן קרח הציל את העם הנשאר נאספו כל העם ליד בית לחם, בדרכם לרדת למצרים, בפחדם מזעמו של נבוכדנצר.
הסיבה לפחד היה מפני שכאשר ישמעאל הרג את נציגו של נבוכדנצר, גדליה בן אחיקם, הרג גם את חיל המצב הבבלי שהיה איתו.
המלך עלול היה לחשוב שהעם ממשיך במרד של צדקיהו והיה מעניש אותם קשות.
לכן העם פנה לנביא ירמיה בבקשת עזרה שיתפלל עליהם ויביא את דבר ה' האם לברוח למצרים או להישאר ביהודה.
לאחר עשרה ימים הביא ירמיה את דבר ה': לא לרדת למצרים ולהישאר ביהודה.
אם יעשו כן נבוכדנצר יאמין להם והם ישגשגו, ובמידה ולא – חרב נבוכדנצר תשיג אותם במצרים.
יוחנן בן קרח והעם לא הסכימו לקבל את דברי הנבואה וטענו נגד ירמיהו: .
העם ירד למצרים בניגוד לאזהרות ירמיהו, ויוחנן בן קרח מת שם.
יוחנן הגדי היה בנו של מתתיהו החשמונאי, אחיו של יהודה המכבי ואחד ממנהיגי מרד החשמונאים שפרץ בשנת 167 לפנה"ס.
לא ידוע לנו הרבה על יוחנן, והוא הפחות מפורסם מבין חמשת בני מתתיהו: הוא לא עמד בראש הנהגת העם (כמו יהודה, יונתן ושמעון אחיו), ולא נהרג בקרב הרואי (כמו אלעזר אחיו).
נראה ששמו השני של יוחנן, גדי, מרמז על מזל טוב.
יוחנן מוזכר ראשון ברשימת חמשת בני מתתיהו בספר מקבים א, וייתכן שיש ללמוד מכך שהוא היה הבכור בין האחים.
יוחנן היה מהמפקדים הבכירים במרד החשמונאים.
על פי ספר מקבים ב, בקרב מול ניקנור, חילק יהודה את הצבא לארבעה ראשים ואת כל אחד משלושה מאחיו הציב בראש מחלקה ובה אלף וחמש מאות איש.
במקור היווני כתוב "יוסף" בין "שמעון" ו"יונתן", אולם נראה שנפלה בו טעות ומדובר ביוחנן.
אולם ייתכן והמילה "אחיו" משמעותה כאן קרוביו וידידיו של יהודה.
גם בזמן מאוחר יותר, בתקופת הנהגתו של יונתן, מכונה יוחנן "ראש החיל".
לאחר מות יהודה המכבי בקרב אלעשה מול בכחידס (מראשי צבאו של דמטריוס הראשון), מינה העם את יונתן אחיו למנהיג תחתיו.
בכחידס רצה להרוג את יונתן, ויונתן ברח למדבר תקוע.
לאחר מכן שלח יונתן את יוחנן הגדי אל הנבטים כדי להפקיד אצלם את הרכוש הרב שהיה עמו, אולם בני השבט הערבי "יַמְרִי" או "אמראיוס", שישבו במידבא, תפסו את יוחנן ואת הרכוש שהוביל, והרגו אותו.
לאחר זמן לא רב נקמו אחיו של יוחנן, יונתן ושמעון, את מותו מיד בני ימרי.
נודע להם שבני ימרי עושים משתה נישואין גדול, והם יוצאים לקראת הכלה, שהייתה בת של אחד מראשי השבטים האחרים באזור.
הם ארבו לחבורת מלווי החתן בסתר אחד ההרים, וכשאלה הגיעו, מלווים בכלי נגינה, בתופים, בנשק וברכוש רב – קמו עליהם אחי יוחנן מן המארב, המיתו רבים מהם (לפי יוסף בן מתתיהו היה מספר ההרוגים ארבע מאות איש), הבריחו את האחרים ולקחו את השלל.
יוחנן דוד סלומון (תרי"ז, 1857 – ט"ז בטבת תרע"ג, 26 בדצמבר 1912) היה פעיל ציבור בירושלים.
נולד בירושלים, בן בכור ליואל משה סלומון, ממייסדי נחלת שבעה ופתח תקווה.
למד ב"תלמוד תורה" ובישיבת עץ חיים, שבה המשיך ללמוד גם אחרי נשואיו עד גיל עשרים וחמש שנה.
עם תחילת יסוד המושבה פתח תקווה על ידי אביו וחבריו, נטל על עצמו לנהל את בית הדפוס של אביו.
משיצא אביו להתיישב בפתח תקווה ואחר כך בכפר יהודיה נבחר למלא את מקום אביו בהנהגת מוסדות הצבור שבירושלים - "הוועד הכללי לכנסת ישראל", בית החולים ביקור חולים, וכאביו שירת את הצבור בלי לקבל כל שכר.
היה ממייסדי שכונת זיכרון משה בירושלים.
היה בעל גוף חלש עוד מילדותו, ובהיותו כבן חמישים שנה חלה במחלת הקצרת ובכל חורף שהה באזור שפלת החוף.
בשנת תרע"ג, זמן מועט אחרי פטירת אביו, נסע בעצת הרופאים לבלות את החורף בקהיר.
בהשתדלות רבה של בני משפחתו הובא ארונו לירושלים והוא נקבר ליד אביו במעלה הר הזיתים.
את ניהול בית הדפוס המשיך בנו שלמה זלמן סלומון.
אשתו השנייה, שרה ליבא, היא בת שלמה זלמן פרוש, מראשי היישוב בירושלים ובנו של נפתלי צבי פרוש - אבי משפחת פרוש.
חתנו הוא הרב פרופ' שמואל קלמן מירסקי.
בנו, נפתלי, היה חתנו של הרב שמואל גדליה ניימן, שהיה ר"מ בישיבת עץ חיים ומחבר הספר "גידולי שמואל".
נכדיו (ילדיו של בנו נפתלי) הם המרצה והסופר החרדי יוחנן דוד סלומון, הקרוי על שמו, ושרה, אשת פרופסור משה מנדלבאום.
נכדו (מצד בנו אברהם) הוא כתריאל שלמון.
נינתו שרה מיכל (ביתו של הרב יוחנן דוד סלומון) נשואה לרב אברהם שינדלר דיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים.
הנכד של נינתו שרה ליבה פלאי הוא יאיר פלאי.
בן יעקב נולד בברלין בשנת 1913. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל ומאז ועד מותו גר בקיבוץ הזורע.
למד פיסול וציור ב-1943 בבצלאל, אצל מרדכי ארדון ואיזידור אשהיים.
יצירותיו הופיעו בתערוכות רבות בארץ ומחוצה לה.
חלק מיצירותיו מוצבות עדיין במקומות בולטים בארץ - תבליט בבית וילפריד שבקיבוץ הזורע; תבליט בטכניון, בחיפה; ארון קודש בקיבוץ יפתח; ציור קיר בקיבוץ כרמים; ויצירות נוספות בקיבוץ דורות, במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה, בבית העם ביקנעם ועוד.
בן יעקב זכה בפרס דיזנגוף לאומנות הפיסול והציור מטעם עיריית תל אביב לשנת 1950–1951, וכן בפרס דובינר (1950), בפרס עיריית מינכן לפיסול (1968) ובפרס איגוד הסופרים (1980).
בן יעקב נפטר בקיבוץ הזורע בשנת 2003 כשהוא אב לשלושה ילדים.
יוחנן בן-יעקב (נולד ב-8 בדצמבר 1945, ד' בטבת ה'תש"ו) הוא איש חינוך ופעיל ציבור בציונות הדתית, איש הגות וחוקר ארץ ישראל, ובמיוחד גוש עציון.
חיבר ספרים על גוש עציון, השומר הדתי ומחלקת הל"ה.
בן-יעקב נולד בכפר עציון, בנם של סימה ויעקב קלפהולץ.
אביו ודודו נפלו בשנת 1948 בקרבות על הגנת גוש עציון (דודו, שלמה, היה מחללי שיירת העשרה.
אביו, יעקב, נפל בקרב האחרון בכפר עציון, ביום ד' באייר תש"ח, 13 במאי 1948).
בעקבות זאת שינה את שם משפחתו, מקלפהולץ לבן יעקב, על שם אביו.
הוא נמנה עם הגרעין שהקים את קיבוץ עלומים.
במלחמת ששת הימים לחם באזור קיבוצו, שהיה קרוב לחזית הקרבות ברצועת עזה.
יום למחרת המלחמה שב לסייר בחורבות כפר עציון.
נמנה עם קבוצת ילידי כפר עציון, ובהם חנן פורת, שיישבה מחדש את המקום.
לעומת פורת שצידד בעלייה מיידית על הקרקע עוד לפני קבלת אישורים חוקיים מהמדינה, דגל בן יעקב בשיבה לכפר עציון והקמת הקיבוץ מחדש באישור הממשלה.
כמו כן, לעומת פורת שסבר כי יש להקים בכפר עציון המתחדש יישוב קהילתי, דרש בן יעקב לשוב ולהקים במקום מסגרת של קיבוץ דתי.
במחלוקת זו, שתי עמדותיו של בן יעקב התקבלו.
בן יעקב הצטרף לכפר עציון בערב ראש השנה תשכ"ח (ספטמבר 1967), אך במקביל המשיך לרכז את ענף הלול בקיבוץ עלומים.
בן-יעקב כיהן כמזכ"ל בני עקיבא בשנים 1982–1988 והיה גם יושב ראש מועצת תנועות הנוער בישראל.
בשנת 1990 מונה בידי שר החינוך זבולון המר ליועץ השר והקים את "הרשות לקליטת עלייה" במשרד החינוך, במסגרתה היה שותף מרכזי לייסוד מערך חינוך יהודי ציוני בברית המועצות, היא תוכניות: חפציב"ה (חינוך פורמלי ציוני יהודי בברית המועצות).
כמו כן יזם את תוכנית נעל"ה (נוער עולה לפני הורים).
עם מינויה של שולמית אלוני לשרת החינוך יצא בשליחות חינוכית של הסוכנות היהודית לברית המועצות (לשעבר) וכן שימש כמנכ"ל מייסד של ארגון שלהב"ת (שירות לאומי התנדבותי לבנות), שהיה לימים בת עמי.