tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ייטס טען להגנתו שמדובר בטעות בירוקרטית בכך ששכח לבקש פטור רפואי לשימוש בתרופה.
קבוצת בחריין–ויקטוריוס היא קבוצת רכיבה מקצוענית, בחריינית, השייכת לסבב העולמי של איגוד האופניים הבינלאומי.
הרעיון הראשוני להקמת הקבוצה הגיע בשלהי 2016 בידי השייח' נאסר בן חמד אל חאליפה ובעקבות כך הקבוצה מקבלת מימון מממשלת בחריין ומ-2020 מקבוצת מקלארן.
היא רוכבת על אופני מרידה ועד 2019 (כולל) נקראה "בחריין - מרידה".
מקלארן שימשה כספונסר של הקבוצה בעונת 2020 בלבד, והחל מעונת 2021 נקראת "בחריין ויקטוריוס".
הקבוצה השיגה את הניצחון הראשון שלה אי פעם בוואלטה של סן חואן, כאשר ראמונאש נארבאדאוסקאס ניצח את קטע נגד השעון.
מאוחר יותר, בחודש מרץ, סוני קולברלי ניצח את הקטע הרביעי במרוץ הפריז - ניס.
ולאחר מכן גם את המרוץ החד יומי היוקרתי, החץ ברמבנט.
וינצ'נצ'ו ניבאלי השיג לקבוצה ניצחון בקטע ה-5 של טור קרואטיה, ולאחר מכן ניצחון במרוץ כולו.
טסגאבו גרמאי, ניצח את אליפות אתיופיה בנגד שעון, במה שהפך לזכייה הראשונה של הקבוצה בתחרות לאומית.
וניבאלי הוסיף ניצחון ראשון בקטע בגרנד טור, כאשר ניצח את מיקל לנדה בספרינט בקטע ה-16 של הג'ירו ד'איטליה ולבסוף סיים 3 כללי את המרוץ.
מאוחר יותר העונה, ניבאלי הוסיף ניצחון בקטע בוואלטה אספנייה, וגם בקלאסיקה האיטלקית ג'ירו די לומברדיה.
לבסוף, סיימה בחריין מרידה את העונה עם 13 ניצחונות מקצועיים.
לעונת 2018 בחריין מרידה הגיע חזקה ומנוסה יותר, והכפילה את כמות הניצחונות שלה.
בין הניצחונות הגדולים של הקבוצה: מילאנו - סן רמו (עם וינצ'נצו ניבאלי), הקטע הרביעי של טור דובאי (עם סוני קולברלי), הקטע החמישי בטור של האלפים (עם מארק פאדון).
ו3 ניצחונות בטור קרואטיה: עם ניקולו בונפאציו, מאנואלה בוארו, וקנסטנטין סיווטסו (האחרון גם ניצח את המרוץ הכללי).
לג'ירו ד'איטליה, הגיע בחריין מרידה כשדומניקו פוצביבו הוא המוביל שלה, בסופו של דבר, פוצביבו סיים במקום ה-5. ומאטיי מוחוריץ' ניצח את הקטע ה-10. הקבוצה רשמה גם ניצחון במרוץ החד יוקרתי גראן פרמיו קיטה די לוגאנו, עם הרמן פרנז'טיינר.
בנוסף לכך, ניצחה את הקטע ה-3 של הטור דה סוויס עם סוני קולברלי.
וזכתה באליפות סלובניה עם מאטיי מוחוריץ', ואליפות ספרד עם גורקה איזאגירה.
לאחר מכן, ניצחה ארבעה שלבים בטור של אוסטריה (שניים עם ג'ובאני ויסקונטי, אחד עם אנטוניו ניבאלי, ואחד עם מאטיי מוחוריץ').
אך מוביל הקבוצה בטור זה, הרמן פרנז'טיינר, סיים במקום השני בפער של 18 שניות ממנצח המרוץ, בן הרמנס.
מאטיי מוחוריץ' המשיך לרכוב בכושר נפלא כאשר ניצח את הבינקבנק טור, ולאחר מכן את הטור של גרמניה.
בוואלטה אספנייה, מוביל הקבוצה, ניבאלי, סיים במקום ה-2 הכללי.
סוני קולברלי, חתם את העונה עם ניצחון בגראן פימונטה ובקופה בנוצ'י.
קולברלי פתח את עונת הניצחונות עבור בחריין מרידה עם ניצחון בקטע ה-4 בטור של עומאן.
בג'ירו ד'איטליה, סיים וינצ'נצו ניבאלי במקום ה-2 הכללי, ודמיאנו קרוסו סיים 2 בקטע ה-12. איוואן גארסיה קורטינה ניצח את הקטע ה-5 בטור של קליפורניה, דילן טאונס ניצח בקטע ה-2 של דופינה ליברה, ורוהאן דניס ניצח בקטע הראשון של טור דה סוויס.
בזירת האליפויות הלאומיות, ניצח צ'ונג פאי קנג את אליפות טאיוואן בנגד שעון, ומארק פאדון את אליפות אוקראינה באותו תחום.
דילן טאונס השיג לקבוצה ניצחון ראשון בקטע בטור דה פראנס כאשר עשה זאת בקטע ה-6 של המרוץ.
וינצ'נצו ניבאלי השיג לקבוצה ניצחון שני, כאשר ניצח בקטע ה-20. מאטיי מוחוריץ' ניצח את הקטע ה-7 בטור של פולין.
קולברלי הוסיף ניצחון בקטע הרביעי והאחרון בטור של גרמניה.
בתחילת ספטמבר 2018, הודיעה ארגון הUCI שהוא משעה את הרוכב הבלארוסי של בחריין, קונסטנטין סיווטסו לאחר שנמצאו אצלו שאריות של אריתרופויאטין במהלך בדיקה שנערכה בסוף יולי 2018. סיווטסו, שהיה בן 36, החליט לפרוש.
קבוצת גא"ז או GAZ Group היא קונצרן רכב רוסי, שבסיסו בניז'ני נובגורוד.
הוא כולל 18 מתקני ייצור בשמונה אזורים ברוסיה וכן ארגוני מכירות ושירותים.
קבוצת גא"ז היא היצרנית המובילה של כלי רכב מסחריים ברוסיה.
קבוצת גא"ז מייצרת כלי רכב קלים מסחריים ובינוניים (GAZ), משאיות כבדות (UralAZ), אוטובוסים (PAZ, KAvZ, LiAZ), מכוניות, שלדת גלגלים (YAMZ ו-UMZ) וחלקי רכב.
נתחי השוק של החברה: כ-50% מפלח כלי הרכב המסחרי הקל, 58% מכלל המשאיות הבינוניות, 42% מפלח המשאיות הכבדות וכ-65% מכלל האוטובוסים.
קבוצת גא"ז היא חברת אחזקות, המאוחדת סביב יצרנית הרכב גא"ז, המאגדת מספר ענפי מכונות תעשייתיות, שהן בעיקר חברות-בת של גא"ז.
קבוצת גא"ז הוקמה ב-28 בספטמבר 2006 והיא בבעלות מלאה של יצרנית הרכב גא"ז.
קבוצת גא"ז הוקמה בשנת 2005 כתוצאה מארגון מחדש של נכסי הייצור של רוספרומאבטו, שהייתה קיימת משנת 2001. באוגוסט 2006 הוקמה יוזמה נפרדת של חברת לתעשייה צבאית שנועדה להפריד מיצרנית הרכב את כל החברות שכסקו בייצור כלי רכב צבאיים ולהתמקד בשוק האזרחי.
בקיץ 2006 רכשה חברת "GAZ Group" את יצרנית המשאיות הקלות LDV Holdings (בירמינגהם) בבריטניה תמורת 40,670,000 דולר.
באביב 2009 בעקבות המשבר הכלכלי העולמי, LDV Holdings הכריזה על פשיטת רגל ובתחילת מאי 2009 הסכימה חברת גא"ז למכור את חברת יצרנית הרכב המלזית ווסטסטאר.
בשנת 2008, קבוצת גא"ז הסכימה לרכוש 50% מחברת VM Motori האיטלקית.
סגירת העסקה התאפשרה לאחר אישור רשות ההגבלים העסקיים באיטליה.
קבוצת GAZ התקשרה גם בהסכם עם ג'נרל מוטורס ששלטה ב-50% מ-VM Motori על בסיס בעלות משותפת על החברה האיטלקית.
באמצע שנת 2009 בוטלה העסקה בעקבות המשבר הכלכלי.
קבוצת גא"ז היא חברת מניות משותפת מנוהלת על ידי הדירקטוריון שיושב הראש שלו, מר וולף, הוא הגורם הביצועי היחיד בקבוצת הניהול של גא"ז.
חברת "מכונות רוסיות" - 61.05% מהמניות;
ממשלת הפדרציה הרוסית - 0.16%.
קבוצת גא"ז מחולקת לחמש חטיבות שהמבנה של כל אחת מהן הוא מפעלי ייצור וארגוני מכירות.
מפעל קאנאצקי לייצור לשלדות אוטובוסים.
מפעל הרכב גורקי (גא"ז) - החברה העיקרית, המהווה יותר ממחצית מהמחזור של כל קבוצת גא"ז.
מפעל האוטובוסים של פבלובו - בשנת 2015 ייצר 5,872 אוטובוסים.
מפעל האוטובוסים של ליקינסקי - ייצור בשנת 2015: 890 כלי רכב.
קבוצת ארמיות קווקז (בטורקית: Kafkas Ordular Grubu) הייתה קבוצת ארמיות של צבא האימפריה העות'מאנית אשר לחמה במהלך המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה.
קבוצת הארמיות הוקמה ב-8 במרץ 1917 וכמפקדה מונה אחמד איזאט פאשה.
הקבוצה כללה את הארמיות השנייה והשלישית.
הקבוצה לחמה במהלך המערכה בקווקז כנגד שרידי הכוחות הרוסיים וכן כנגד מיליציות ארמניות שקמו באזור וקיוו להשיג עצמאות לארמניה.
הקבוצה פורקה ב-16 בדצמבר של אותה שנה.
קבוצת גאון בע"מ היא חברת ישראלית, העוסקת בייצור ובשיווק של צינורות פלדה ופלסטיק, מגופים, מדי מים וברזים באמצעות מספר חברות בת.
קבוצת גאון היא חברה ציבורית ומניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
עד שנת 2017 פעלה בשם "צינורות המזרח התיכון בע"מ".
מפעל "צינורות המזרח התיכון" הוקם ב"קריית הפלדה" בעכו כשותפות בין קונצרן כור תעשיות ותעשיין יהודי אמריקאי.
אבן הפינה למפעל הונחה ב-27 בדצמבר 1949, והוא החל לפעול ב-17 ביוני 1951 בטקס חגיגי בנוכחות שרת העבודה גולדה מאיר.
בתחילת 1953 הגיע המפעל לתפוקה מלאה.
העבודות על הקמת מפעל הצינורות השני נמשכו והמפעל החל בפעולתו באוקטובר 1955. בשנת 1957 רכשה "כור" את מלוא הבעלות במפעל.
בתחילת שנות ה-60 עבדו במפעל כ-450 עובדים.
המפעל בצריפין הוקם ב-1949, על ידי מקורות, המשביר המרכזי וניר שיתופי.
רוב עובדי המפעל היו תושבי העיר רמלה הסמוכה.
בשנת 1964 מוזג המפעל בעכו עם המפעל בצריפין לחברה אחת.
המפעל הראשי של החברה היה ממוקם בצריפין, ומפעל הגלוון בעכו.
שני המפעלים בעכו ובצריפין סיפקו במשך שנים רבות כמעט את כל צריכת הצינורות של מדינת ישראל וגם ייצאו את תוצרתם.
במאי 1993 נרשמו לראשונה מניות החברה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
החברה גם הנפיקה איגרות חוב בבורסה.
בשנת 1998 החליטה "כור תעשיות" למכור את החברה.
גרעין השליטה בחברה (76%) נרכש בשלהי שנת 2000 על ידי חברת "גאון אגרו", שהייתה בבעלות בני גאון (לשעבר מנכ"ל כור), וקרן ההשקעות בתעשייה הבריטית "3i" לפי שווי חברה של 107 מיליון שקל.
בפברואר 2004, מכרה 3i את רוב מניותיה, "גאון אגרו" עלתה להחזקה של 53% מהחברה ואיש העסקים סמי שמעון רכש 20%.
ב-2017 הודיע עיזבון סמי שמעון על מכירת חלקו בחברה.
בשנת 2002, הייתה החברה שותפה (21%) בקבוצת "ויה מאריס" שזכתה במכרז להקמת מתקן התפלה פלמחים.
המתקן החל לפעול במאי 2007, ובפברואר 2010, מכרה את חלקה לשותפה חברת גרנית הכרמל תמורת 61.3 מיליון שקל.
בשנת 2004, רכשה החברה 20% מהבעלות בחברת "פלסים" מקיבוץ מרחביה תמורת כ-6 מיליון שקל.
פלסים היא החברה הגדולה בישראל לייצור צנרת פלסטית.
דרך חברות הבת שלה היא מייצרת צנרת לתשתיות, מים, ביוב, ניקוז, תעשייה, חקלאות ובנין.
בשנת 2006 איחדו שתי החברות את פעילות השיווק שלהם בתחום מוצרי התשתית והבניין.
בשנת 2011 רכשה 51% נוספים מהבעלות בפלסים, תמורת כ-20 מיליון שקל והגדילה החזקותיה ל-71%.
בשנים 2006 עד 2009 זכתה החברה במספר מכרזים לאספקת צנרת למערכת הארצית להולכת גז טבעי של חברת נתיבי הגז הטבעי לישראל.
בשנת 2006, הועמדו לדין, אביב אלגור ואיאן דייוויס, בני דודים מדרגה שנייה, שהיו נציגי קבוצת 3I בישראל (שהחזיקה 38% מהמניות בחברה), באשמה כי השיגו במרמה מהאסיפה הכללית של בעלי המניות, תמיכה בכך שיועברו להם דמי-ניהול בהיקף של 250 אלף שקל לחודש.
בשנת 2009 הם הורשעו בעבירות מירמה.
אביב אלגור נידון למאסר של שנתיים, ואיאן דייוויס ל-18 חודשים.
בפברואר 2013, רכשה קרן ויולה את השליטה בחברת האם של "גאון אגרו" (חברת האם של "צינורות המזרח התיכון") - חברת ההחזקות "ב.
הקרן החלה בארגון מחדש של עסקי הקבוצה.
גאון אחזקות" רכשה מ"גאון אגרו" 51% ממניות "צינורות המזרח התיכון".
במרץ 2015, נכסיה העיקריים של "גאון אגרו" היו: החזקה של 25% ממניות חברת "מצרפלס", 50% מחברת "שגיב" ו-98% מחברת "כוכב" עברו לבעלות "צינורות המזרח התיכון".
כך שכל הפעילות מרוכזת תחת חברה אחת.
במרץ 2017, שינתה "צינורות המזרח התיכון" את שמה ל"קבוצת גאון".
במאי 2018 מכרה את החזקתה בחברת "מצרפלס".
באוגוסט 2016, הודיעה על מכירת שטח המפעל שלה בצריפין ליבואן טויוטה ג'ורג' חורש, תמורת 386 מיליון שקל.
בדצמבר 2017 הודיע על הקמת מפעל חדש בנאות חובב, בהשקעה של כ-200 מיליון שקל, במקום המפעל בצריפין.
המפעל החל לפעול בשנת 2021.
בדצמבר 2021, רכשה את השליטה בחברת הברזים "שגיב", תמורת כ-28.8 מיליון שקל, ועלתה להחזקה של 74% בחברה.
החזקות (במישרין או באמצעות חברות הקבוצה)
צינורות המזרח התיכון - תעשיות 2001 בע"מ
צינורות המזרח התיכון - גילוון (1994) בע"מ
הכוכב חברה לתעשיות מגופים מתכת (1987) בע"מ
פלסים תשתיות בע"מ (שרכשה את פלגל תעשיות פלסטיק (אגש"ח) בע"מ)
אורי נחמני ובניו קידוחים בע"מ
קבוצת אשינגטון הייתה חבורה קטנה של אמנים מאשינגטון, נורת'מברלנד, שנפגשה בקביעות בין השנים 1934 - 1983. אף שהורכבה ברובה מעובדי מכרות ללא הכשרה אמנותית רשמית, הקבוצה ועבודתה התפרסמו בעולם האמנות הבריטי של שנות השלושים והארבעים.
הקבוצה החלה כסניף באשינגטון של אגודת העובדים לחינוך (WEA), שפרסם לראשונה שיעור בנושא 'אבולוציה' בשנת 1927. לאחר שבע שנים נוספות של שיעורי ערב בנושאים שונים הם הפנו את תשומת ליבם להערכה אמנותית.
אוניברסיטת WEA ואוניברסיטת דרהאם התארגנו להדרכתם, והצייר והמורה רוברט ליון (1894–1978) הפך למדריך הקבוצה.
חברי הקבוצה, בעיקר הגברים, לא היו מרוצים מהקורס של הערכה אמנותית.
ליון הציע לחברי הקבוצה לנסות ליצור ציורים משלהם כאמצעי לפיתוח הבנה והערכת אמנות.
עד שנת 1936 הקבוצה - שרבים מחבריה היו מחויבים לעקרונות מפלגת הלייבור העצמאית - ערכה רשימה נרחבת של תקנות, לפיה החברים נאלצו לפעול, וכינתה את עצמה קבוצת אשינגטון.
היא גם קיימה את תערוכתה הראשונה בגלריית האטון, חלק ממכללת ארמסטרונג, ניוקאסל-על-טיין.
תערוכה נוספת נערכה בשנת 1938 כהרחבה של הפרויקט.
בתחילת שנות הארבעים הקבוצה הציגה בלונדון והמשיכה לשגשג לאחר שרוברט ליון עבר להיות המנהל הרביעי של מכללת אדינבורו לאמנות, אף שנשאר בקשר עם חברי הקבוצה, וכתב את עבודת התואר השני על הפרויקט החינוכי שלו עם הקבוצה.
במהלך השנים הבאות עבודת הקבוצה זכתה לשבחים על ידי מספר אמנים ומבקרים בריטיים בולטים, כמו ג'וליאן טרוואליאן והנרי מור.
עבודתם נאספה על ידי אישים בולטים כמו הלן סאתרלנד.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ההתעניינות בקבוצה דעכה, אך הם המשיכו להיפגש מדי שבוע, והפיקו עבודות אמנות חדשה וקבלו חברים חדשים.
המבקר ויליאם פיבר פגש את אחד מחברי הקבוצה המרכזיים, אוליבר קילבורן, בראשית שנות השבעים, וגרם לחידוש העניין בעבודתם, ששוחזרה והוצגה בכמה תערוכות.
בשנות השמונים "אוסף הקבע" של הקבוצה הפך לתערוכה המערבית הראשונה בסין לאחר מהפכת התרבות.
מקום המפגש של הקבוצה נהרס סופית בשנת 1983. קילבורן, האחרון מבין מייסדי הקבוצה, דאג לשימור הציורים לפני מותו בשנת 1993, וכעת הם נשמרים במוזיאון וודהורן.
ספרו של פיבר על הקבוצה, "צירי פיטמן: קבוצת אשינגטון" 1934-1984, הפך למחזה מאת לי הול.
את האוסף קבע של עבודות קבוצת אשינגטון ניתן לראות בוודהורן ליד אשינגטון, נורת'מברלנד.
האמן נרבי פרייס השלים דוקטורט על מורשת קבוצת אשינגטון באוניברסיטת ניוקאסל ואצר תערוכה חדשה של עבודות מאוספים פרטיים שכותרתה 'Pitmen Painters Unseen' בשנת 2018 .
קבוצת ביבר הול היא קבוצה של ציירים קנדים ממונטריאול, שנפגשו בשנות העשרים של המאה העשרים בזמן שלמדו אמנות בבית ספר שהופעל על ידי התאחדות האמנות במונטריאול.
הקבוצה בולטת במספר שווה של אמנים נשים וגברים, כמוכן באימוץ המודרניזם.
הם ציירו מגוון נושאים, כולל דיוקנאות, נופים, סצנות אורבניות וטבע דומם, בשילוב של סגנונות מודרניסטיים ומסורתיים.
עשר האומניות הידועות מקבוצת ביבר הול היו:
נורה קולייר, אמילי קונאן, פרודנס היוארד, מייבל לוקרבי, מייבל מאי, קתלין מוריס, ליליאס טורנס ניוטון, שרה רוברטסון, אן סאבאג', אתל סאת'.
כל עשרת משתתפי הקבוצה למדו אצל ויליאם ברימנר (1855–1925), אמן קנדי בולט שעודד אותם לחקור גישות מודרניות חדשות לציור.
בעידן בו נשים אמניות נתפסו יותר כתחביבות ונותרו מחוץ לזרם המרכזי של האמנות המקצועית, קבוצת ביבר הול הייתה ארגון האמנים הקנדי הראשון בו נשים מילאו תפקיד מרכזי.
הקבוצה הוקמה רשמית במאי 1920, ונחנכה באמצעות מאמציהם של רנדולף סטנלי יוטון, אדווין הולגייט, מייבל מאי וליליאס טורנס ניוטון.
שמה של הקבוצה נובע מ Beaver Hall Hill, מיקום של הסטודיו במרכז העיר מונטריאול בו חבריו חלקו שטח עבודה.
בין החברים המייסדים היו אחד עשר גברים ושמונה נשים.
נשיא הקבוצה, אלכסנדר יאנג ג'קסון.
התערוכה הראשונה של ביבר הול התקיימה ב־17 בינואר 1921. בנאום הפתיחה שלו הדגיש ג'קסון את זכותו של האמן לצייר את מה שהוא מרגיש "תוך התעלמות מוחלטת ממה שנחשב עד כה הנדרש לקבלת עבודה באמנות המוכרת...הביטוי האישי הוא הדאגה העיקרית שלנו ".
הוא זיהה את מטרותיה כאלה כמו של קבוצת השבעה.
במהלך השנים ג'קסון שמר על הקשר בין טורונטו ומונטריאול, ותמך והמריץ את אמני מונטריאול באמצעות ביקורים ותכתובות קבועות.
הוא הודיע להם על האירועים בטורונטו ודאג שהעבודות שלהם ייכללו בתערוכות קבוצת השבעה.
גם העיתון "מונטריאול גאזט" וגם "לה פרס" סיפקו פרסום לקבוצה.
האגודה שרדה רק שנתיים, ובמהלכה הם קיימו רק ארבע תערוכות עם אמנים רבים ושונים שהציגו ביניהם.
בשנת 1924 ויתרה קבוצת ביבר הול על הסטודיו המושכר, אך שמרה על אולפני העבודה בבית.
רבות מהנשים מקבוצת ביבר הול הציגו יחד עם קבוצת שבעה הגברים הבינלאומית.
כשקבוצת השבעה התפרקה רשמית בשנת 1932, נשות קבוצת ביבר הול סייעו בהקמת קבוצת הציירים הקנדית בשנת 1933 כדי לספק הזדמנויות לתערוכה.
את ההבנה הנוכחית של קבוצת ביבר הול כקבוצה של ציירות נשים במונטריאול ניתן לייחס לתערוכה הנודדת משנת 1966 "קבוצת ביבר הול".
עד לאותה תקופה, לעשר הנשים שהמשיכו את הקשר הבלתי פורמלי שלהן אחרי פירוק קבוצת הביבר הול הרשמית לא היה שם לאגודה שלהן.
מטרתה של התערוכה הייתה לחשוף את כישרון האמניות של קוויבק למערב קנדה.
אן סאבאג' ואלכסנדר ג'קסון סיפרו לה על קבוצת ביבר הול המקורית ושמה של הקבוצה התבלבל עם שם הרחוב, וכך קיבלה התערוכה את שמה.
אוצרים גילו מימד חדש של המודרניזם הקנדי בקבוצת ביבר הול.
בניגוד לאייקונים המודרניסטים המוכרים של קבוצת השבעה שבטורונטו, ציירי ביבר הול עסקו בנושאים אורבניים מובהקים: תעשייה, אופנה וחיי עיר.
בפתיחת התערוכה "המודרניזם של שנות העשרים במונטריאול – קבוצת ביבר הול" במוזיאון לאמנויות יפות במונטריאול, אמר האוצר בריאן פוס, "עד כמה שקבוצת השבעה הייתה מרתקת וחשובה, זו לא הייתה המילה היחידה במודרניזם הקנדי.
אני מקווה שמבקרים יכירו את התסיסה יוצאת הדופן, הגיוון והאיכות העצומה של האמנות...
של אמני מונטריאול לאמנות המודרניסטית במדינה זו."
קבוצת גולד בונד בע"מ, המוכרת גם במותג קונטרם, היא חברה ציבורית ישראלית שבשליטת עתליה שמלצר (בעלת השליטה בקבוצת שלמה), שלומי פוגל וחברת מסופי ספנות.
עיקר פעילותה באזור נמל אשדוד.
ישירות ובאמצעות חברת הבת סי.די.אל קונטרם קווי הפצה בע"מ עוסקת החברה בתחומים הבאים:
הפעלת מסוף מכולות מלאות (FCL - full container load): מתן שירותי מסוף ואחסנת מכולות מלאות (מכולות שכל אחת מהן מכילה סחורה של יבואן אחד), לרבות מכולות קירור ומכולות ריקות.
הפעלת מסוף מטענים (LCL - less than a container load): מתן שירותי מסוף ואחסנת מכולות שכל אחת מהן מכילה סחורות של יבואנים אחדים.
הפעילות כוללת פריקת וריקון המכולות ופיצול המטענים לפי הלקוחות.
פעילות חופשית: כוללת שירותי אחסנה למכולות ומטענים לאחר שחרורם מהמכס, טיפול במטענים, פריקת מכולות ומתן שירותים לוגיסטיים (לרבות הובלת מטענים).
הפעלת מחסן רובוטי לפעילות מסחר מקוון.
הובלה ושינוע של מטענים ומכולות, באמצעות צי משאיות שבבעלות החברה ובאמצעות קבלני משנה, בהם רכבת ישראל.
בבעלות החברה מסוף מטענים המאפשר שינוע מטענים וסחורות מאשדוד לשאר חלקי ישראל.
מרכז לאחסנה פתוחה בעורף נמל המפרץ ונמל חיפה, הכולל טיפול במכולות ובמטענים, ייבוא וייצוא.
מסוף מטענים בבית שאן, סמוך למעבר נהר הירדן.
החברה מחזיקה ב-20% ממניות תעשיות מספנות ישראל בע"מ.
החברה התאגדה בחודש ינואר 1963 כחברה פרטית בשם ח.מ.ן חרושת מוצרי נייר בע"מ, שעסקה בייצור מחברות.
באפריל 1983 הפכה החברה לחברה ציבורית.
בתחילת שנות ה-90 רכש שלמה שמלצר את חברת קונטרם, שנוסדה בשנת 1973 והפעילה מסוף מטענים עורפי בנמל אשדוד.
אחר כך רכש את חברת ח.מ.ן הבורסאית ומכר לה את חברת קונטרם.
בפברואר 1994 שינתה החברה את שמה לשם הנוכחי - קבוצת גולד בונד בע"מ.
בפברואר 1997 מכרה החברה לשמלצר את פעילות הנייר שלה.
בשנת 1996 רכשה חברת "משאב" 24% ממניותיה של קבוצת גולד בונד.
בשנת 1998 מכרה "משאב" את החזקתה ב"גולד בונד".
בשנת 2007 רכשה החברה כ-20% ממספנות ישראל תמורת כ-13 מיליון דולר.
בשנת 2019 רכשה החברה פעילות בתחום הפעלת מסוף מטענים בבית שאן, בסמוך למעבר הגבול נהר הירדן, תמורת כ-3.2 מיליון ש"ח.
בינואר 2022 סבלה החברה ממתקפת סייבר של קבוצת Hackers of Saviors, שגרמה להשבתה בת ימים אחדים של פעילות החברה.
קבוצת ביכורה היא גוש התיישבות בעמק בית שאן, בתחום מועצה אזורית עמק המעיינות, כ-4 קילומטר צפונית לקו הירוק.
כביש 90 עובר במרכז הגוש, ולו מספר דו ספרתי של הצטלבויות עם כבישי הגוש, שאינן כבישים בין-עירוניים מהירים.
עיר האם של הגוש, בית שאן, ממוקמת כ-6 קילומטרים צפונית לו.
יישובי הגוש מסודרים מסביב לביכורה במעין מעגל.
ואלו הם, עם כיוון השעון, מצפון: רחוב, תל תאומים, שדי תרומות ורוויה.
בירת הגוש היא המרכז הכפרי ביכורה, שאינו נחשב יישוב, המספק שירותים לשאר יישובי הגוש.
הגוש מחובר על ידי כביש 90 שעובר במרכזו דרומה, לבקעת הירדן, וצפונה, לבית שאן.
מיקום הכביש במרכז הגוש גרם לתאונות רבות, וגרם לחלק מהתושבים לצאת למאבק כנגד התוואי הנוכחי שלו.
כביש 667 מסתיים בקצהו הדרומי של הגוש, ומוביל ממנו על לגלבוע ואחריו לגוש תענכים הנמצא בעמק יזרעאל.
כביש זה עובר גם סמוך ליישובים מלכישוע, מירב, מיטל ומעלה גלבוע, הצמודים לקו הירוק השוכן ממערב להם.
למזרח, מובילות דרכים חקלאיות לשדה אליהו, כפר רופין וטירת צבי.
בגוש עצמו, מחבר כביש 6661 את המושב רוויה למרכז הגוש.
מספרשםצורת היישובשנת הקמהמספר תושבים1ביכורהמרכז אזורי1956 -2שדי תרומותמושב19516003רוויהמושב19524724תל תאומיםיישוב קהילתי19826425רחובמושב1951546
בין המושב רוויה לשאר הגוש עובר נחל מודע.
הגוש ממוקם במרכז שטחים חלקאיים רבים, וסמוך לו ובתוכו נמצאים אתרים היסטוריים כדוגמת תל רחוב ותל א-תום ואתרים אחרים כמו מעיין עין רוויה ומצפה רייצ'ל.
צפונית לגוש נמצאות בריכות דגים רבות.
קבוצת בליליוס היא חברת החזקות ישראלית פרטית שעוסקת, באמצעות חברות בנות בשירותי ייבוא רכב, תחבורה ציבורית, עסקי נדל"ן ואנרגיה.
עזרא בליליוס החל לעבוד בעבודות שונות מגיל ילדות.
בין היתר החזיק בחנות ירקות ועבוד כמכונאי במוסך.
בשנת 1964 הקים את החברה ושימש נציג של יצרנים שונים ביניהם ג'נרל מוטורס, רנו וסוסיתא.
לאחר מלחמת ששת הימים החל לשווק את דגמי מרצדס גם בגדה המערבית.
בשנת 1969 קיבל את זיכיון הפצה לרכבי מרצדס-בנץ והקים את חברת "אוטו חן" שפתחה אולמות תצוגה בירושלים ובתל אביב.
בשנת 2021 החלה החברה לייבא לישראל מכוניות חשמליות מתוצרת אייווייס הסינית.
בשנת 2024 החלה לייבא, במקביל לחברת UMI, דגמים של מקסוס.
בשנת 1972 החלה החברה להיכנס לעסקי הנדל"ן.
כיום מחזיקה החברה במגוון של נכסים למגורים ולמסחר בישראל ובבודפשט, הונגריה.
אוטו חן ייבאה אוטובוסים לחברות היסיעים ותיירות.
לקראת תחילת שנות האלפיים הייתה הערכות להגעה של תיירים רבים וחברות רבות הזמינו אוטובוסים.
אינתיפאדת אל אקצא גרמה לעצירה של הפעילות והחברה נשארה עם מלאי של יותר מ-200 אוטובוסים.
בעקבות כך הקימה "אוטו חן" בשנת 2000 את חברת "סופרבוס" שהתמודדה במכרז הרפורמה בתחבורה הציבורית בישראל.
החברה זכתה במכרז להפעלת 34 קווים באזור רמלה–לוד ושישה קווים נוספים ממודיעין לירושלים ובני ברק.
בנוסף, הוקמה חברת סופרבוס היסעים ותיור בע"מ, המציעה שירותי הסעות באוטובוסים ומיניבוסים.
בשנת 2012 הוקמה חברת הבת "גולדן דרגון ישראל" המייבאת ומשווקת אוטובוסים של חברת גולדן דרגון הסינית המונעים במנועי דיזל, חשמל וגז.
בשנת 2016 הוקמה חברת "BLenergy" שעוסקת בהקמה ותפעול של מערכות אגירת אנרגיה.
החברה משמשת כמפיץ מורשה של חברת CATL, יצרנית הסוללות לרכב הסינית.
את החברה מנהלים כיום שני בניו של עזרא בליליוס: אלי ודני בליליוס, המשמשים כמנכ"לי הקבוצה ומחזיקים בשליש מהחברה, כל אחד.
האחיות עדנה ואיריס בליליוס, מחזיקות 14.5% כל אחת.
יתרת ההחזקות נמצאת בידי חברת תרזה מימון וכספים בע"מ.
קבוצת באום הייתה תנועת התנגדות יהודית-קומוניסטית אנטי-נאצית שפעלה בברלין, גרמניה.
הקבוצה הדפיסה תעמולה אנטי-נאצית וארגנה פעולות ציבוריות.
חבריה הוצאו להורג בשל הצתה של "גן העדן הסובייטי", תערוכה שלעגה לברית המועצות ול-"יודאו-קומוניזם".
קבוצת באום הוקמה על ידי הרברט באום, גרמני יהודי שהיה פעיל בפדרציית הנוער הקומוניסטית (KJVD), אבל יצא מהמיינסטרים הקומוניסטי בשל זהותו היהודית.
באמצעות קשריו, באום הקים קבוצה של אנשים שחושבים כמוהו והיו מוכנים לארגן פעולות אנטי-נאציות.
רוב חברי קבוצת באום היו יהודים וצעירים.
הגיל הממוצע בקבוצה היה 22. אשתו של באום, מריאן, הייתה דמות מרכזית בקבוצה.
הרברט ומריאן באום נכפו לבצע עבודה בכפייה במפקדה היהודית של מפעל סימנס.
קבוצת באום הדפיסה פליירים וקריקטורות אנטי-נאציות.
מכיוון שליהודים אז לא היה גישה למכונות כתיבה, חברי הקבוצה הלא יהודים היו כותבים את החומר בעבודתם.
חומר דומה נמצא בביתם של הרברט ומריאן באום.
ב-18 במאי 1942, חברי קבוצת באום הציתו את תערוכת "גן העדן הסובייטי", תערוכה אנטי-סובייטית בלוסטגארטן, גרמניה.
חברי הקבוצה נתפסו על ידי הנאצים.
הרברט באום עונה למותו בכלא מואביט ומת מפצעיו ב-11 ביוני 1942. הגסטפו דיווח על מותו כהתאבדות.
אשתו, מריאן, הוצאה להורג בכלא פלצנזה ב-18 באוגוסט 1942. חברי קבוצה נוספים הוצאו להרוג באותו הכלא ב-1943. לאחר אותה ההצתה, הנאצים עיכבו 500 יהודים מברלין, רובם הוצאו להורג ואחרים נרצו בבתי כלא או במחנות ריכוז.
אנדרטה לקבוצת באום ניצבת בווייסנזה, ברלין.
רוב חברי הקבוצה הוצאו להורג או נרצחו במחנות ריכוז, רק 2 מהם שרדו את המשטר הנאצי.
הרברט בודזיסלאוסקי - הוצא להורג, 1920-1943
קורט ברנרד - הוצא להורג, 1942
אלה הירש - הוצאה להורג, 1943
אירנה וולטר - הוצאה להורג, 1942
סוזן וסה - הוצאה להורג, 1942
הרברט מאייר - הוצא להורג, 1943
גרד מאייר - הוצא להורג, 1943
חני מאייר - הוצאה להורג, 1943
ורנר סטיינברינק - הוצא להורג, 1942
לוטר סלינגר - הוצא להורג, 1943
עידית פרנקל - נרצחה באושוויץ, 1944
מרטין קוכמן - הוצא להורג, 1943
סלה קוכמן - הוצאה להורג, 1942
סיגברט רוטהוץ - הוצא להורג, 1943
קבוצת דלק בע"מ היא חברת החזקות ישראלית בעלת מגוון השקעות בישראל ובעולם.
החברה פועלת (או פעלה) בין היתר בתחומי הגז והנפט, הזיקוק, תחנות דלק, תחנות שירותי דרכים, פיננסים וביטוח, רכב, התפלה, תחנות כוח וביוכימיה.
בין החזקותיה העיקריות נמצאות החברות הציבוריות דלק אנרגיה, דלק קידוחים, אבנר חיפושי נפט, כהן פיתוח ומהדרין.
החברה נשלטת על ידי איש העסקים יצחק תשובה.
מניות החברה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב והיא כלולה במדד תל אביב 35.
החברה הוקמה ב-1951, והייתה עשרות שנים בשליטת קבוצת אי די בי.
יצחק תשובה השתלט על החברה דרך השתלטות עוינת ב-1998, ונכון ליוני 2015 הוא מחזיק ב-61.77% ממניות החברה.
בשנת 2014 החלה קבוצת דלק למכור את נכסיה שאינם עוסקים בתחומי האנרגיה וחיפושי הנפט והגז.
היא מכרה את כל החזקותיה בחברת דלק אירופה לקרן ההשקעות הבריטית TDR תמורת 1.7 מיליארד ש"ח,
את כל החזקותיה בחברת ברק קפיטל לשותף אייל בקשי תמורת 234 מיליון ש"ח,
ואת כל החזקותיה בחברת רודשף לחברת Antin Infrastructures Partners תמורת 900 מיליון ש"ח.
כמו כן מכרה את רוב החזקותיה בחברת דלק US תמורת 4 מיליארד ש"ח (נותרו לה 7.5% מהחברה).
בנוסף, חתמה החברה על הסכמים למכירת 34% ממניות חברת הביטוח האמריקאית ריפבליק בתמורה לכ-275 מיליון שקל, ו-47% ממניות קבוצת הביטוח הפניקס למשפחת קושנר בתמורה לכ-1.7 מיליארד שקל.
באוקטובר 2015 רכשה קבוצת דלק כ–20% מחברת איתקה אנרגיה הבריטית, בתמורה ל–260 מיליון שקל (66 מיליון דולר), והפכה לבעלת המניות הגדולה בה.
באפריל 2017, השלימה קבוצת דלק הצעת הרכש לחברה ורכשה את מלוא הבעלות עליה.
בדצמבר 2019 מכרה קבוצת דלק במספר ימים את יתרת ההחזקה שלה 22.5% במניות יבואנית הרכב דלק רכב (דלק מוטורס) שבשליטת גיל אגמון ברווח של 117 מיליון שקל, מכירת ההחזקה אל משקיעים מוסדיים.
במאי 2020 פרסמה החברה דו"ח כספי לשנת 2019, ובו הערת עסק חי, עקב ירידה משמעותית שחלה לאחר תאריך המאזן בשווי נכסי הקבוצה.
בתובענה ייצוגית שהוגשה נגד בכירים בחברה, בהם יצחק תשובה, עידן ולס, גבי לסט ורוני מילוא, נפסק באפריל 2025 בהסדר פשרה שהנתבעים יפצו את בעלי המניות בחברה מקרב הציבור ב-27 מיליון ש"ח.
"דלק" חברת הדלק הישראלית: הייתה החברה היחידה עם הקמת "דלק".
משווקת דלק ומפעילה תחנות דלק בישראל (25%)
דלק אנרגיה: עוסקת בחיפושי נפט וגז טבעי (100%)
דלק קידוחים: שותפות מוגבלת לחיפושי נפט הכלולה במדד תל אביב 35, בעלת השליטה בשותפות היא דלק אנרגיה (69%)
אבנר חיפושי נפט וגז: שותפות מוגבלת לחיפושי נפט הכלולה במדד תל אביב 35, בעלת השליטה בשותפות היא דלק אנרגיה (51%)
Ithaca Energy Limited: הפקת נפט וגז בים הצפוני (100%)
ישראכרט: עוסקת בהנפקת כרטיסי אשראי, שירותי סליקה והלוואות (40.07% החל מיולי 2025)
גדות ביוכימיה: עוסקת בייצור תוספי מזון וכימיקלים לתעשיות המזון, תוספי הבריאות, הדטרגנטים והטואלטיקה (66%).
הונפקה בבורסה ב-2005 לפי שווי של 380 מיליון שקל, וב-2011 נמחקה מהבורסה בהצעת רכש של דלק ובזן, וב-2013 רכשה דלק את ההחזקות של בזן בחברה.
במאי 2018 נחתם הסכם למכירת החברה לקרן פורטיסימו קפיטל בסכום של כ-72 מיליון שקל.
הנדסת התפלה: עוסקת בתכנון ומכירה של מתקנים להתפלת מי ים.
קבוצת דלק החזיקה ב-50% מהבעלות.
דלק מערכות רכב: יבואנית מכוניות.
הפניקס אחזקות: אחזקות בתחומי ביטוח ופיננסים.
קבוצת ה־131 היא קבוצת ילדים יהודים מקובנה, שבליטא, שהובלו בין מספר מחנות ריכוז גרמניים במהלך מלחמת העולם השנייה.
רק ארבעים ילדים שרדו את המסע וזכו לראות את החופש.
תשעים מהם נספו במחנה אושוויץ-בירקנאו בשתי סלקציות שנערכו בראש השנה וביום כיפור התש"ד (1944).
ילד נוסף נהרג על רכבת בדרך למחנה הריכוז מאוטהאוזן בעת הפצצה של בעלות הברית, בראשית שנת התש"ה (1945).
האירועים המתוארים התרחשו בסוף שנת 1944 וראשית 1945, בעת שהיה ברור שגרמניה הנאצית נמצאת על סף תבוסה.
מחיסול גטו קובנה ועד לאושוויץ
בחודש יולי 1944, עם חיסול גטו קובנה, נשלחו אל המחנות אלפי יהודים ובהם ילדים ששרדו את "אקצית הילדים" בגטו.
בתחנת רכבת בקרבת מחנה הריכוז שטוטהוף הורדו הנשים והילדים מן הרכבת.
מספר ילדים בחרו שלא לרדת מן הרכבת והמשיכו יחד עם הגברים המבוגרים למחנה לנדסברג.
לאחר שהות של שבוע במחנה, באחד ממפקדי הבוקר, הופרדו 130 ילדים מהמבוגרים יותר ונכלאו במכלאה.
אח בוגר של אחד מהם התגנב למכלאה כדי לשמור על אחיו הצעיר וכך נוצרה קבוצת ה־131.
הילדים הועברו למחנה הריכוז דכאו בו שהו שבוע ימים.
במהלך שהותם במחנה החל האח הבוגר לגבש את חבורת הילדים הזרים זה לזה לקבוצה.
הוא בחר לעשות זאת על ידי לימוד תרגילי סדר ומשמעת שהיו חיוניים להישרדותם במחנה.
הודות לבגרותו וכושר מנהיגותו קיבלו הילדים את סמכותו והפכו לקבוצה מגובשת.
בתום שבוע הועמסה הקבוצה על שלושה קרונות רכבת ונשלחה למחנה ההשמדה בירקנאו.
במהלך הנסיעה קפצו שני ילדים מן הרכבת.
אחד נהרג בעת הקפיצה והשני ניצל (דניאל בורשטין, לימים ענבר).
עם הגעתם למחנה בליל 31 באוגוסט 1944 הורדה קבוצת הילדים אל הרמפה.
במהלך ההמתנה החלו מתרגלים תרגילי סדר כשהאח הגדול מפעיל אותם.
מסיבה לא ידועה לא נשלחו להשמדה מיידית.
לאחר שבועות מספר, בראש השנה וביום כיפור של שנת 1944, נשלחו 90 מהם להשמדה בשתי סלקציות.
39 מילדי הקבוצה נשארו בחיים.
חמישה חודשים וחצי ארכה שהותם בבירקנאו בתנאים קשים וברעב תמידי.
עם התקרבות החזית הרוסית הובלו הילדים עם אסירים אחרים ב"צעדת מוות" למחנה מאוטהאוזן שבאוסטריה ושוחררו במחנה הריכוז גונסקירכן ב־5 במאי 1945. שניים אבדו בדרך וגורלם לא נודע.
אחדים הובאו לבוכנוואלד שבגרמניה ושוחררו שם ב־11 במאי 1945.
פגישת מחזור של ניצולי הקבוצה
מדי שנה נפגשים הניצולים ביום השנה לשחרור.
בספטמבר 2001 חזרו שמונה מהניצולים יחד עם משלחת תלמידי מחזור י"ב של בית הספר "הר וגיא".
בספטמבר 2014 חזר אחד מהניצולים יחד עם משלחת תלמידי מחזור ל"ג של בית הספר "שיטים דרכא" אל מסלול המוות, אל קובנה, עיר הולדתם, אל שטוטהוף, לנדסברג, דכאו, בירקנאו, מאוטהאוזן ואל גונסקירכן.
סרט - מסיבת יום הולדת
סרט דוקומנטרי בבימויה של רות ולק מספר את סיפורה של הקבוצה דרך "מסיבת יום ההולדת" הנערכת מדי שנה, במועד הקרוב לתאריך שחרורם של הניצולים.
קבוצת האחים עופר הייתה קבוצה שכללה 2 קבוצות חברות: "עופר ספנות" ו"עופר השקעות" (לשעבר אחים עופר נכסים בע"מ).
בין התחומים שהקבוצה פעלה בהם היו אוניות מכולות, תעופה, רכב, לוגיסטיקה, תעשייה כימית, אנרגיה, תקשורת, נדל"ן, בנקאות והשקעות נוספות.
הקבוצה הייתה בשליטה משותפת של האחים סמי ויולי עופר, ובחלוף השנים פוצלו עסקיה למספר חברות נפרדות.
בשנת 2011 נפטרו שני האחים, והשליטה בחברות אלה עברה לידי יורשיהם.
נכסי קבוצת אחים עופר כללו בעבר החזקות בחברה לישראל, כימיקלים לישראל, צים, בתי הזיקוק (בז"ן) בחיפה, בנק המזרחי, טאואר סמיקונדקטור ועוד.
בעקבות הוראות החוק לעידוד תחרות וצמצום הריכוזיות, עופר השקעות שהייתה בבעלות ליאורה עופר ואייל עופר והחזיקה בשליטה במליסרון ובבנק המזרחי, עברה פיצול כך שהפכה להיות בבעלות ליאורה עופר בלבד והחזיקה במליסרון.
כל ההחזקות בבנק המזרחי עברו לאייל עופר, שחדל במקביל מלהחזיק במניות עופר השקעות.
בצורה זו פוצלו החזקות עופר השקעות במליסרון ובבנק המזרחי, עם הפרדה בין ליאורה עופר לאייל עופר.
חברת XT ספנות בע"מ מפעילה אוניות מכולה, אוניות צובר ונושאות מכוניות.
XT תעופה הייתה מעורבת מאז הקמתה בשנת 2005 בליסינג מטוסים ובניהול צי של כלי טיס.
הצי כלל דגמי בואינג 737 ו-איירבוס A320. פעילות החברה הסתיימה בשנת 2012.
XT הייטק - השקעות רבות בחברות הזנק בשלבים שונים, בעיקר בתחומי מדעי החיים, מכשור רפואי ו-טכנולוגיות המידע.
Naiot - חממה טכנולוגית להשקעות בשלבים מוקדמים (Seed) בתחומי מכשור רפואי, טכנולוגיות המידע, תוכנה ומדעי החיים.
החזקות החברה נמכרו בשנת 2008.
זכיינית השידור רשת (51%) - החברה החזיקה עד לשנת 2018 ב-51% ממניות רשת.
כיום אודי אנג'ל מחזיק ב-7% ממניות רשת בלבד.
להלן ההחזקות עד לשנת 2008:
Logia: ספק שירותי תוכן ומערכות ניהול תוכן בשוק הסלולרי (מוזיקה, ספורט, התאמה אישית)
RayV: ספקית של פתרונות טכניים להזרמת מדיה (טלוויזיה באינטרנט)
YouLicense: שוק מקוון לרישוי מוזיקה
BeamUps: פלטפורמת קנייה ומכירה של חדשות (Paid Content)
חברת עופר מדיה פורקה בשנת 2018.
ל-XT החזקות עקיפות במניות החברה לישראל בשיעור של כ-7%, אותן רכשה בשנת 1999. השליטה בחברה לישראל מצויה בחברות הקשורות לעידן עופר ועל קבוצת החברה לישראל נמנות כיום החברות כימיקלים לישראל ובתי הזיקוק (בז"ן) בחיפה.
בנקאות: משפחת עופר החזיקה 25.6% ממניות בנק מזרחי טפחות, הבנק השלישי בגודלו בישראל.
בעקבות הוראות החוק לעידוד תחרות וצמצום הריכוזיות, פוצלו החזקות החברה והיא חדלה מלהחזיק במניות הבנק.
קניונים ומרכזים מסחריים: חברת מליסרון היא קבוצת הקניונים ומרכזי המסחר הגדולה בישראל.
בין 18 המרכזים המסחריים ו-5 פארקי הייטק ומשרדים שבבעלותה נמנים קניון רמת אביב, הקריון (נמכר) והגרנד קניון באר שבע.
לאחרונה מותגו המרכזים המסחריים של החברה מחדש בשם "קניוני עופר".
לעופר השקעות, חברת ההחזקות הפרטית, ישנן החזקות והשקעות בנדל"ן באירופה.
מלונאות ונופש: המשפחה החזיקה עד לשנת 2019 בחברת חוף אלמוג, לה היו החזקות בשני מלונות בעיר אילת: מלון מועדון הים התיכון ומלון לגונה.
משפחת עופר היא אחת המשפחות היהודיות הישראליות העשירות בעולם.
האחים אייל ועידן עופר, הם שני בניו של סמי עופר:עידן עופר היה ליו"ר החברה לישראל עם רכישתה ממשפחת אייזנברג בשנת 1999. הוא חבר דירקטוריון במשט השקעות בע"מ, המחזיקה ב-85% מההון של מילניום השקעות אלעד.
עידן עופר שימש בעבר גם כיו"ר החברה בטר פלייס.
בעבר כיהן כיו"ר של בנק המזרחי המאוחד (התאגדה בשנת 2005 עם בנק מזרחי טפחות).
אייל עופר הוא יו"ר של עופר גלובל הולדינגס.
משנת 1995 הוא מכהן כדירקטור של חברת השייט השנייה בגודלה בעולם, רויאל קריביאן, מיזם משותף עם משפחת פריצקר (מלונות הייאט).
הוא גם יו"ר ומנכ"ל חברת הנדל"ן קרלייל MG, ומאז 1996 מכהן כיו"ר משותף של קרן מילר גלובל.
אודי אנג'ל היה נשוי לליאורה עופר, בתו של יולי עופר, הוא מחזיק בכ-50% מהשליטה על "XT הולדינגס" ומכהן כיושב ראש הדירקטוריון שלה.
בשנת 1975 הוא הצטרף לעופר ספנות ובשנת 1980 מונה למנכ"ל.
בשנת 1999 היה מעורב ישירות במגעי הרכישה של החברה לישראל על ידי האחים עופר ובשנים 1999–2003 כיהן כיו"ר צים שירותי ספנות משולבים.
אורי אנג'ל (1977), בנם של אודי אנג'ל וליאורה עופר, מונה באוקטובר 2007 למנכ"ל XT ספנות.
בשנת 2022 רכשה ליאורה עופר מאחיה דורון עופר את חלקו בהון המניות של עופר השקעות, ובכך עלתה להחזקה של 100% בחברת עופר השקעות.
קבוצת האוליבין היא קבוצה של מינרלים נזוסיליקטיים במבנה x2SiO4 כאשר x יכול להיות ברזל, מגנזיום, מנגן, סידן או צרוף שלהם, ולעיתים ניקל ואבץ.
הקבוצה קרויה על שם המינרל הנפוץ ביותר מסוג זה, אוליבין.
האוליבין הוא בעצם שני מינרלים שונים (פאיאליט ופורסטריט) היוצרים ביניהם תמיסה מוצקה והשם הכללי אוליבין (שכיום אינו מוכר כשם של מינרל חוקי על ידי האגודה הבינלאומית למינרלוגיה) מתייחס לכל צירוף שלהם.
המבנה של כל המינרלים בקבוצת האוליבין הוא אורתורומבי, כאשר הארבעונים של הסיליקט שבמבנה (SiO4) אינם מחוברים ישירות ביניהם (כמו בכל קבוצת המינרלים הנזוסיליקטים ומכאן השם מיוונית נזו – אי) אלא דרך הקטיונים התופסים את המקומות המכונים M1 ו-M2 במבנה אוקטהדרלי.
יש סיווגים שאינם כוללים את המינרלים בהם יש סידן בקבוצת האוליבין משום שקטיון הסידן נמצא אך ורק במקום M2 במבנה האוקטהדרלי.
קלציו-אוליבין – Ca2SiO4 (פולימורף אורתורומבי של הלרניט)
קבוצת רכיבת האופניים המקצוענית של ערוץ דיסקברי הידועה בשם דיסקברי צ'אנל הייתה קבוצת אופניים מקצוענית מארצות הברית.
הקבוצה המשיכה את דרכה של קבוצת רשות הדואר האמריקאית החל מסוף שנת 2004. בין השנים 2005 ו-2007 דיסקברי צ'אנל התחרתה בסבב המקצועני החדש של ה-UCI, והייתה אחת מעשרים קבוצות בסבב זה.
הקבוצה נסגרה בסיום שנת 2007, בעקבות פרישת הספונסר שלה.
מנהלה הספורטיבי של הקבוצה מאז הקמתה תחת חסות רשות הדואר היה יוהאן ברוינל, רוכב אופניים בעברו, שתרם רבות לקבוצה מבחינת הטקטיקה וחוכמת הרכיבה.
הרוכב המוביל של הקבוצה היה לאנס ארמסטרונג האמריקאי, אלוף העולם לשעבר, שבמדי רשות הדואר ודיסקברי זכה שבע פעמים ברציפות בטור דה פראנס.
גם אלברטו קונטדור זכה בטור דה פראנס לאחר פרישת ארמסטרונג, וכך השלימה הקבוצה שמונה זכיות במרוץ הגדול בעולם.
רוכבי הקבוצה זכו במרוצים רבים, במיוחד מרוצי קטעים, והקבוצה נחשבה לאחת מקבוצות האופניים החזקות בדבוקה המקצוענית ברוב שנות פעילותה.
קבוצת רשות הדואר הוקמה ב-1996, תחת הבעלים תומאס ויזל.
קודם לכן היה ויזל הבעלים של קבוצת סובארו מונטגומרי, שהייתה הגלגול הקודם של קבוצת רשות הדואר.
בשנת 1990 חברו אחת לשנייה חברות סובארו ומונטגומרי סקיוריטיס, ושימשו כנותני החסות הראשיים במשותף של קבוצת אופניים מקצוענית חדשה.
המנכ"ל של חברת מונטגומרי, תומאס ויזל, שהיה חובב ידוע של ענף האופניים, הקים את הקבוצה והיה הבעלים שלה.
הקבוצה החדשה נקראה בשם "סובארו מונטגומרי".
עם הקמת הקבוצה הצטרפו אליה מספר רוכבים אמריקאים צעירים כישרוניים.
הקבוצה השתתפה בתחילה בעיקר במרוצים בארצות הברית ובקנדה.
ההישג הראשון של הקבוצה היה זכייתו של ג'ונאס קרני בטור של גסטוון ב-1990. שנה לאחר מכן זכה במרוץ זה לאנס ארמסטרונג, רוכב נוסף של הקבוצה.
ב-1992 עזב ארמסטרונג את הקבוצה לטובת קבוצת מוטורולה.
בשנה זו זכה בארט באוון באליפות ארצות הברית במרוצי כביש, וכמו כן זכה בהראלד סן טור באוסטרליה.
היה זה המרוץ הראשון מחוץ לגבולות ארצות הברית וקנדה, בו זכתה הקבוצה.
בשנתיים הבאות לא הגיעה הקבוצה לאף הישג משמעותי.
ב-1995 הסירה חברת סובארו את החסות שנתנה לקבוצה.
אף על פי כן, תומאס ויזל המשיך את תמיכתו בקבוצה, ושמה שונה ל"מונטגומרי-בל".
בשנה הראשונה והיחידה של הקבוצה תחת שם זה ניצח קלארק שיהאן בקטע השמיני בטור דו פונט, מרוץ האופניים הגדול ביותר בארצות הברית דאז.
בשנת 1996, בעזרת שיתוף פעולה בין תומאס ויזל לאדי בוריסוויץ, הוקמה הקבוצה מחדש תחת חסות רשות הדואר של ארצות הברית, ושם הקבוצה שונה ל"קבוצת רכיבת האופניים המקצוענית של רשות הדואר האמריקאית" (US Postal Service Pro Cycling Team).
בוריסוויץ שימש כמנהל הספורטיבי של הקבוצה.
קבוצת רשות הדואר הייתה קבוצת האופניים הגדולה בארצות הברית, והיא השתתפה בראשית דרכה בעיקר במרוצים ואירועים מקומיים בארצות הברית.
ההישג הגדול ביותר של הקבוצה החדשה בשנה הראשונה שלה היה זכייתו של אדי גראגוס, הרוכב המוביל שלה באותו זמן, באליפות ארצות הברית.
ב-1997 ויזל הביא לקבוצת רשות הדואר את מארק גורסקי, זוכה מדליית זהב באולימפיאדת 1984, בתור המנהל הספורטיבי והמאמן החדש של הקבוצה.
באותה שנה אף הצטרפו לקבוצה ויאצ'סלב אקימוב הרוסי, וג'ורג' הינקאפי, שהיה מבכירי הרוכבים הצעירים בארצות הברית.
בעיקר הודות לניצחונותיו של אקימוב בקטעים במרוצים החשובים פריז - ניס ודופינה ליברה, קיבלה קבוצת רשות הדואר לראשונה זימון להשתתף באותה שנה בטור דה פראנס, מרוץ האופניים הגדול בעולם.
הרוכב הבכיר של הקבוצה בטור הראשון שלה היה ז'אן-סיריל רובין, שסיים במקום ה-15.
בשנת 1998 חתם ברשות הדואר לאנס ארמסטרונג, שהחלים זה עתה מסרטן האשכים חמור וחזר לרכיבה מקצוענית.
המהלך בוצע בתום משא ומתן מתמשך בין תומאס ויזל והנהלת הקבוצה לבין סוכנו של ארמסטרונג.
בעברו, רכב ארמסטרונג גם עבור קבוצת סובארו מונטגומרי שהובלה על ידי ויזל, לפני הקמת קבוצת רשות הדואר.
מלבד ארמסטרונג הצטרף לקבוצה באותה שנה רוכב אמריקאי בכיר נוסף, פרנקי אנדרו.
הרוכבים האמריקאים הבכירים של קבוצת רשות הדואר זכו במספר מרוצים פחותי-חשיבות במהלך השנה: ארמסטרונג זכה בשנה הראשונה שלו מאז חזרתו בטור של לוקסמבורג ובמרוץ בריינלנד-פפאלץ, ואנדרו זכה במירוץ בלנקסטר.
באליפות ארצות הברית באותה שנה זכה ג'ורג' הינקאפי, בעוד שארמסטרונג סיים במקום הרביעי.
קבוצת רשות הדואר עברה שדרוג נוסף לקראת עונת המרוצים של 1999, כאשר החתימה את רוכב העבר הבלגי, יוהאן ברוינל, בתור מנהלה הספורטיבי.
הקבוצה הייתה מחוזקת במספר רוכבים כישרוניים שהצטיינו בטיפוסים, כמו קווין ליווינגסטון שהצטרף אליה באותה שנה, טיילר המילטון וכריסטיאן ואנדוולדה, נוסף על ג'ורג' הינקאפי.
שני הרוכבים המובילים של הקבוצה היו לאנס ארמסטרונג ופרנקי אנדרו.
לאורך כל השנה התאמנה הקבוצה כולה רבות בהרי האלפים והפירינאים תחת הדרכתו של ברוינל, כשמטרתה הייתה לסייע לארמסטרונג לזכות בטור דה פראנס בחודש יולי.
הקבוצה הייתה אנונימית למדי לקראת הטור דה פראנס, והפרשנים לא ציפו לניצחונה.
אף על פי כן, הרוכבים הכישרוניים סייעו לארמסטרונג בהתמודדות בהרים עם רוכבי הקבוצות האחרות החזקות, וארמסטרונג זכה בצורה מפתיעה בטור דה פראנס.
זכייה זו הביאה את קבוצת רשות הדואר לתודעה העולמית, ואף הגדילה מאוד את תקציבה כתוצאה מחשיפה באמצעי התקשורת.
בשנת 2000 הקבוצה המשיכה את הצלחותיה.
שני רוכבי הקבוצה, לאנס ארמסטרונג וויאצ'סלב אקימוב, זכו במשותף ב"גרנד פרי אדי מרקס" - מרוץ זוגי נגד השעון על שמו של רוכב העבר אדי מרקס.
בחודש יולי זכה לאנס ארמסטרונג בפעם השנייה ברציפות בטור דה פראנס, בעזרתם הרבה של הרוכבים המצטיינים הבכירים בקבוצה.
הייתה זו הפעם הראשונה בה גבר ארמסטרונג על יאן אולריך, שנעדר מהמרוץ ב-1999 ונחשב כיריבו הגדול של ארמסטרונג.
קבוצת רשות הדואר התמקדה שוב בעיקר בטור דה פראנס, ועל כן לא הגיעה באותה שנה להישגים משמעותיים רבים נוספים מלבד הזכייה בטור.
באולימפיאדת סידני זכה ויאצ'סלב אקימוב במדליית הזהב במרוץ נגד השעון, וארמסטרונג זכה בו במדליית הארד.
ב-2001 הוחתמו ברשות הדואר שני רוכבים מוכשרים נוספים שנועדו לעזור לארמסטרונג בטור דה פראנס: רוברטו הראס הספרדי וויקטור הוגו פנייה הקולומביאני, וכמו כן הצטרף חוסה לואיס רוביירה הצעיר שהיה עתיד להיות אחד מהעוזרים המנוסים והחשובים בקבוצה.
מנגד, עזבו את הקבוצה בעונה זו שלושה מהרוכבים החשובים שלה: פרנקי אנדרו (מוביל הקבוצה יחד עם ארמסטרונג), טיילר המילטון שעבר לקבוצת CSC, וקווין ליווינגסטון שעבר לדויטשה טלקום.
במהלך השנה זכה ג'ורג' הינקאפי במרוץ גנט - וולגם בבלגיה, וכמו כן רוברטו הראס זכה בוואלטה קטלוניה.
בטור דה פראנס סייעה הקבוצה ללאנס ארמסטרונג לסגור פער של 35 דקות בדירוג הכללי מהמוביל פרנסואה סימון (ולזכות לבסוף במרוץ).
הייתה זו סגירת הפער הגדולה ביותר בתולדות הטור.
בספטמבר סיים רוברטו הראס במקום הרביעי בוואלטה אספניה, אחד משלושת הגרנד טורס.
בסוף 2001 קבוצת רשות הדואר נבחרה לקבוצת הספורט של השנה מטעם הוועד האולימפי האמריקאי.
קבוצת רשות הדואר זכתה להישגים רבים בעונת המרוצים של 2002. בשנה זו הצטרף לקבוצה פלויד לאנדיס הצעיר, שהתפתח והתקדם רבות מבחינה מקצועית כתוצאה מעזרתו והדרכתו של לאנס ארמסטרונג.
בדופינה ליברה, מרוץ ההכנה החשוב ביותר לטור דה פראנס, זכה ארמסטרונג, ולאנדיס סיים במקום השני.
ויקטור הוגו פנייה זכה בחודש יולי במרוץ וואלטה מורסיה בספרד.
כמו בשנים קודמות, הפגינה קבוצת רשות הדואר שליטה מרשימה בקטעים ההרריים של הטור דה פראנס באותה שנה, וכונתה "הרכבת הכחולה" בעקבות הטקטיקה אותה יישמה.
היא סייעה לארמסטרונג לזכות בפעם הרביעית ברציפות בטור דה פראנס, בפער של 7 דקות מחוסבה בלוקי שבמקום השני.
הקבוצה סיימה במקום השני בדירוג הכללי הקבוצתי של המרוץ.
בסוף העונה סיים רוברטו הראס במקום השני בוואלטה אספניה, הישג שנחשב כאכזבה מסוימת שכן הראס נחשב כמועמד הבכיר לניצחון והוביל את המרוץ עד לקטע האחרון שבו.
הקבוצה פתחה בצורה מצוינת גם את הטור דה פראנס ב-2003. הקבוצה ניצחה את הקטע הרביעי, שהיה קטע קבוצתי נגד השעון, ותפסה למשך שלושה קטעים את כל שמונה המקומות הראשונים בדירוג הכללי, כאשר ויקטור הוגו פנייה במקום הראשון.
בקטע השביעי איבד פנייה את ההובלה לרישאר ויראנק מקבוצת קוויק סטפ, אך בקטע שלאחר מכן נטל לאנס ארמסטרונג את ההובלה.
בתום מרוץ רצוף תקריות ותאונות, הצליח ארמסטרונג לזכות בפעם החמישית ברציפות בטור, והפך לאחד מחמישה רוכבים בלבד שעשו זאת.
בדירוג הקבוצתי סיימה קבוצת רשות הדואר במקום הרביעי.
לאחר הטור דה פראנס הגיעה הקבוצה להישג גדול נוסף - רוברטו הראס זכה בוואלטה אספניה, והביא לקבוצה ניצחון שני בגרנד טור באותה עונה, וניצחון בגרנד טור שני בסוגו בתולדותיה.
בעונת 2004, עזבו את רשות הדואר רוברטו הראס וכריסטיאן ואנדוולדה, שניים מהרוכבים החשובים בקבוצה.
הקבוצה צירפה את ז'וזה אזוודו, אך מלבדו לא החתימה מחליפים משמעותיים לשני רוכבים אלו.
התואר הראשון של הקבוצה בשנה זו היה במרוץ שלושת הימים של דה פאן בחודש אפריל, בו זכה הינקאפי.
באותו חודש זכה ארמסטרונג בטור של ג'ורג'יה, ובנוסף זכה לאנדיס באותה שנה בוואלטה אלגארבה.
בטור דה פראנס ניצחה רשות הדואר בפעם השנייה ברציפות את הקטע הקבוצתי נגד השעון.
לאנס ארמסטרונג, שניצח גם בחמישה קטעים, זכה במרוץ בסופו בפעם השישית ברציפות, וקבע שיא זכיות בטור דה פראנס.
בנוסף, ז'וזה אזוודו סיים במקום החמישי בדירוג הכללי.
ב-2005 הפסיקה רשות הדואר של ארצות הברית את החסות שנתנה לקבוצה, והספונסר החדש של הקבוצה היה ערוץ דיסקברי.
שם הקבוצה שונה ל"קבוצת רכיבת האופניים המקצוענית של ערוץ דיסקברי".
בעונת המרוצים של 2005 החלה קבוצת דיסקברי צ'אנל להתחרות בסבב ה"פרו טור של ה-UCI", שהחל לפעול באותה שנה והחליף את סבב הגביע העולמי באופני כביש.
בעונה זו הצטרפו פאולו סבולדלי וירוסלב פופוביץ' הצעיר לחיזוק הקבוצה, אך פלויד לאנדיס עזב אותה בעקבות הצעה שקיבל מקבוצת פונאק.
בחודש מאי זכה סבולדלי בג'ירו ד'איטליה, המרוץ השני בחשיבותו בעולם.
הייתה זו הזכייה הראשונה של הקבוצה במרוץ זה.
בטור דה פראנס, ניצחה הקבוצה את הקטע הקבוצתי נגד השעון במהירות של 57.32 קמ"ש, ובכך קבעה את התוצאה הטובה ביותר בהיסטוריה של האירוע.
לאנס ארמסטרונג זכה בפעם השביעית ברציפות בטור דה פראנס, לאחר שהוביל לאורך רוב המרוץ.
ירוסלב פופוביץ' זכה בתואר הרוכב הצעיר המצטיין במרוץ.
לאנס ארמסטרונג פרש מרכיבה לאחר זכייתו השביעית בטור דה פראנס, והפך לחלק מהצוות המקצועי של הקבוצה.
בפתיחת שנת 2006 הצטרף לקבוצה אגוי מרטינס הספרדי.
התואר הראשון של דיסקברי צ'אנל בשנה זו היה במרוץ שלושת הימים של דה פאן, בו זכה לייף הוסט הבלגי.
בחודש מאי סיים פאולו סבולדלי, הרוכב הבכיר של הקבוצה, במקום החמישי בג'ירו ד'איטליה.
בטור דה פראנס של 2006, הראשון של דיסקברי מאז פרישת ארמסטרונג, נכשלה הקבוצה.
הרוכב המצליח של הקבוצה בטור זה היה ז'וזה אזוודו, שסיים במקום ה-18 בלבד.
סבולדלי, שסיים חמישי בג'ירו ד'איטליה, נעדר מהטור דה פראנס בשל תאונה.
הקבוצה סיימה שמינית בלבד בדירוג הקבוצתי.
בחודש ספטמבר, לאחר הטור דה פראנס, זכה ג'ורג' הינקאפי באליפות ארצות הברית.
בוואלטה אספניה זכתה הקבוצה להצלחה חלקית לאחר שרוכביה ניצחו בשני קטעים, מרטינס ניצח בקטגוריית ההרים והקבוצה סיימה במקום הראשון בדירוג הקבוצתי במרוץ.
בשנת 2007 צירפה קבוצת דיסקברי צ'אנל מספר רוכבים בכירים, על מנת להחזיר את הקבוצה לימיה הגדולים.
בפתיחת העונה, בטור של קליפורניה בחודש פברואר, ניצח לוי ליפהיימר בנוסף לניצחון בשני קטעים.
בדיסקברי הצטיינו במהלך השנה מספר רוכבים צעירים כישרוניים: אלברטו קונטדור הספרדי זכה במרוץ הקטעים החשוב פריז - ניס, יאנז ברייקוביץ' הסלובני זכה בטור של ג'ורג'יה (שבו סיימה הקבוצה גם במקום הראשון בדירוג הקבוצתי), וולדימיר גוסב הרוסי זכה בטור של בלגיה ובדירוג מלך ההרים בטור של שווייץ.
לג'ירו ד'איטליה לא שלחה דיסקברי רוכבים בכירים ולא זכתה בו להצלחה משמעותית.
בטור דה פראנס של אותה שנה, הגיעה הקבוצה לשיאה.
אלברטו קונטדור זכה בטור דה פראנס, לאחר סיום דרמטי של המרוץ שבו הקדים ב-23 שניות את קאדל אוואנס מפרדיקטור לוטו, ובדירוג הרוכב הצעיר המצטיין.
הייתה זו הפעם השמינית שרוכב הקבוצה זוכה בטור דה פראנס, אחרי שבע זכיותיו של לאנס ארמסטרונג.
כמו כן, לוי ליפהיימר סיים במקום השלישי בדירוג המרוץ, והקבוצה זכתה גם במקום הראשון בדירוג הקבוצתי.
בחודש ספטמבר המשיך ג'ורג' הינקאפי את הצלחתה של דיסקברי בשנה זו, עם זכייתו בטור של מיזורי, ממרוצי האופניים הגדולים בארצות הברית.
ערוץ דיסקברי החליט שלא להמשיך לממן את הקבוצה בעונת המרוצים של 2008. בעקבות כך, לאחר תקופה שבה חיפשו ראשי הקבוצה נותן חסות חדש, התפרקה הקבוצה והפסיקה את פעילותה, לאחר 18 שנות פעילות.
המנהל הספורטיבי יוהאן ברוינל, שהוביל את הקבוצה לשמונה זכיות בטור דה פראנס, עבר לאמן את קבוצת אסטנה מקזחסטן, והביא איתו לשם מספר רב מהרוכבים שרכבו תחתיו בדיסקברי צ'אנל.
בשנת 2000 החל המנהל הספורטיבי הבלגי דירק דימול לעבוד עם קבוצת הרוכבים שיועדה למרוצים הקלאסיים ונבנתה סביב ג'ורג' הינקאפי, שהתמחה במרוצים שזכו לשם "הקלאסיקות של הצפון".
מרוצים חד יומיים אלו נערכים החל מתחילת מרץ (מרוץ אומלופ הט פולק) ועד סוף אפריל, בבלגיה ובצפון צרפת, וזוכים לפופולריות רבה בבלגיה וגם במדינות שסביבה.
שני המרוצים החשובים ביותר מבין מרוצים אלו הם הרונדה ון פלנדרן ופריז - רובא שנכללו בשנים אלו בסבב הגביע העולמי.
ב-2001 ניצח ג'ורג' הינקאפי במרוץ גנט - וולגם וארבעה ימים לאחר מכן סיים במקום הרביעי במרוץ הקלאסי היוקרתי של פריז - רובא, שנכנס להיסטוריה בשל תנאי מזג האוויר הקשים ששררו בזמן המרוץ.
הינקאפי, שהפגין במשך המרוץ יכולת גבוהה, נכנע לבסוף לשלושה רוכבי קבוצת דומו פארם פרייטס.
בשנת 2002 החל לרכוב בקבוצה הראשונה של רשות הדואר הצעיר הבלגי טום בונן שרכב בקבוצת העתודה של קבוצת הדואר משנת 2000. כבר בשנתו הראשונה כמקצוען הצליח בונן לסיים במקום השלישי במרוץ פריז - רובא.
וזאת, למרות שרכב כפועל של ג'ורג' הינקאפי במרוץ זה בו ניצח יוהאן מוזאו, הרוכב הוותיק והמוביל של הקלאסיקות של הצפון.
הישגיהם של הינקאפי ושל בונן משכו את מפעל הפרקטים הבלגי "ברי פלור" לתת חסות לקבוצה במטרה לזכות לחשיפה תקשורתית בבלגיה מול החברות המתחרות "דומו" (שחברה למממן נוסף ונשארה בענף) וקוויק סטפ.
החל מ-2003 הפכה "ברי פלור" להיות המממן השני בחשיבותו של הקבוצה.
לקבוצה הובא ב-2003 ההולנדי מקס ון היסוויק שנחשב כמאיץ טוב וכמי שיכול לחזק את מערך המרוצים הקלאסיים של הקבוצה.
אולם, עוד לפני כן, בסוף 2002, החליט טום בונן לחצות את הקווים ולעבור לקבוצת קוויק סטפ.
בונן סבר שהמיקוד של קבוצת הדואר בגרנד טורים ובמיוחד בטור דה פראנס יהיה בעוכריו והעדיף להפר את חוזהו עם הקבוצה ולעבור לצידם של מוזאו ולפבר כדי שיוכל ללמוד מניסיונם הרב במרוצים הקלאסיים.
בתחילת עונת 2003 הגיע ון היסוויק למקום השני במרוץ אומלופ הט פולק אולם בהמשך העונה נכשלה הקבוצה ולא השיגה הישגים כלשהם בקלאסיקות של הצפון.
ב-2004 הובא לקבוצה רוכב בלגי נוסף שנחשב ככישרון עולה בתחום מרוצים זה, סטין דוולדר.
אולם, גם בשנה זו נכשלה הקבוצה במרוצי הצפון ולא השיגה הישגים משמעותיים.
חברת "ברי פלור" שהתאכזבה מחוסר התוצאות במשך שנתיים, הפסיקה את מתן החסות יחד עם הפסקת החסות של רשות הדואר והמעבר לדיסקברי.
בדיעבד, התברר כי בונן ודוולדר היו שניים מהכישרונות הגדולים במרוצים הקלאסיים ולאחר שעברו לקבוצת קוויק סטפ ניצחו השניים במרוצים החשובים ביותר בתחום.
לאורך כל שנות קיומה, בדומה לכל קבוצות האופניים האחרות בעולם, נקראה הקבוצה על שם נותן החסות הראשי שלה, ולעיתים, כאשר היו שניים כאלה, שניהם היו משולבים בשמה.
בעת הקמתה הראשונית שני נותני החסות של הקבוצה היו חברות סובארו ומונטגומרי סקוריטיס, ושם הקבוצה היה שילוב של שתי חברות אלה - "סובארו מונטגומרי".
כך גם היה כאשר עזבה חברת סובארו את הקבוצה ובמקומה הצטרפה חברת בל - הקבוצה נקראה "מונטגומרי-בל".
החל מ-1996 נותנת החסות הראשית של הקבוצה הייתה רשות הדואר של ארצות הברית.
בשלב מסוים שקלה רשות הדואר להפסיק את החסות שנתנה לקבוצה בשל האשמות לשימוש בחומרים אסורים בקרב חברי הקבוצה, אך ההאשמות הופרכו והארגון חזר בו.
ב-2003 הפכה חברת ברי פלור לנותנת החסות השנייה של הקבוצה, ושם החברה נוסף לשם הקבוצה.
רשות הדואר הודיעה כי היא לא תחדש את החוזה בן שמונה השנים עם הקבוצה, ושהיא לא תמשיך לממן אותה אחרי עונת המרוצים של 2004. ב-15 ביוני 2004 חתמה הקבוצה עם חברת דיסקברי על חוזה לשלוש שנים של חסות.
דיסקברי החליטה שלא להמשיך לממן את הקבוצה בתום החוזה, ב-2007. הסיבה לכך הייתה חשדות לשימוש בסמים בקרב רוכבי הקבוצה במבצע פוארטו (שהופרכו לבסוף), שהיו עלולות לפגוע בשמה הטוב של החברה.
בעקבות כך, הקבוצה התפרקה לאחר שלא הצליחה למצוא נותן חסות חדש.
הקבוצה הייתה אחת מהקבוצות החזקות בעולם, והתפרקותה היוותה נזק לענף האופניים.
בתקופת סובארו מונטגומרי ומונטגומרי-בל, ובשנים הראשונות של קבוצת רשות הדואר, הייתה הקבוצה חלשה יחסית ואנונימית, ובעלת מצב כלכלי נחות.
לאחר זכיית לאנס ארמסטרונג בטור דה פראנס ב-1999, הרוויחה הקבוצה כ-50 מיליון דולר מפרסי הזכייה והחשיפה הרבה באמצעי התקשורת, ובעקבות כך תקציב הקבוצה גדל.
היא הפכה לארגון שלם המעסיק עובדים רבים בתוכו, שמרביתם נועדו לעזור לרוכבי הקבוצה.
בתקופת רשות הדואר, החברה המנהלת של הקבוצה הייתה "אלוק", חברה-בת של ברי פלור; ואילו בתקופת דיסקברי צ'אנל החברה המנהלת הייתה "טיילווינד".
המנהל הספורטיבי של הקבוצה ברוב שנותיה היה יוהאן ברוינל (החל מ-1999).
תפקיד המנהל הספורטיבי היה לאמן ולהדריך את רוכבי הקבוצה ביציאה למחנות אימונים, הדרכה טקטית של הקבוצה, ונסיעה במכונית הקבוצה לצד הרוכבים בעת המרוצים, על מנת להדריך ולהנחות אותם בעת הצורך.
לאורך השנים עבדו לצד ברויניל מאמני משנה, שלעיתים הדריכו את רוכבי הקבוצה במרוצים פחותי חשיבות.
מנכ"ל הקבוצה היה ביל סטייפלטון, המנכ"ל של החברה המנהלת טיילווינד, שהיה גם סוכנו של לאנס ארמסטרונג.
על סטייפלטון הייתה מוטלת מציאת נותן חסות לקבוצה, וכמו כן שאר הנושאים העסקיים והכלכליים הקשורים אליה.
להלן רשימת רוכבי האופניים העיקריים שרכבו במדי קבוצת רשות הדואר האמריקאית ודיסקברי צ'אנל.
קבוצת רשות הדואר האמריקאית (ומאוחר יותר דיסקברי צ'אנל) זכתה עשר פעמים בהיסטוריה שלה בגרנד טורס, שמונה מהן בטור דה פראנס.
שבע מתוך זכיות אלו הושגו על ידי לאנס ארמסטרונג, הרוכב הבכיר של הקבוצה ואחד מרוכבי האופניים הגדולים בהיסטוריה.
מאזן בגרנד טורסטור דה פראנס זכיות 8 ניצחונות בקטעים 25 זכיות קבוצתיות 1ג'ירו ד'איטליה זכיות 1 ניצחונות בקטעים 2 זכיות קבוצתיות 0וואלטה אספניה זכיות 1 ניצחונות בקטעים 5 זכיות קבוצתיות 1
קבוצת האפידוט היא קבוצה של מינרלים סורוסיליקטיים קשורים, הדומים במבנה הפנימי ובכימיה שלהם.
הקבוצה קרויה על שם המינרל אפידוט, המינרל הנפוץ ביותר, והראשון מקבוצה זו שזוהה.
נוסחת המבנה הכימי הכללית של המינרלים בקבוצת האפידוט היא (x2y3(SiO4)3(OH, F.
כאשר היון x יכול להיות סידן, צריום, עופרת, סטרונציום, או איטריום, והיון y יכול להיות אלומיניום, ברזל, ונדיום, מגנזיום ו/או מנגן.
במקרים אחדים מחליף חמצן את יוני ההידרוקסיל בארבעונים של הסיליקט ואז הנוסחה הכללית מקבלת את הצורה x2y3Si3O11(OH,F)2. למרות שכמות הארבעונים של SiO4 זהה לכמות קבוצות ה-Si2O7 במינרלים שבקבוצת האפידוט, המינרלים מסווגים בקבוצת הסורוסיליקטים ולא הנזוסיליקטים בשל המבנה המורכב יותר של ה-Si2O7.
המבנה של המינרלים בקבוצה הוא שרשרות של תמניונים המחוברים בקצוות לאורך ציר ה-y.
סוג אחד מכיל תמניונים הבנויים מארבעונים של סיליקט (M1) המחוברים באמצעות אטום חמצן לאטום אלומיניום, והסוג השני מכיל תמניונים מהסוגים M1 ו-M3 המחוברים בקצוות מתחלפים לאורכם.
התמניונים מהסוג M3 מכילים את עיקר קטיוני ה-Fe++3 והמגנזיום.
השרשרות של התמניונים מחוברות בכיוון ציר ה-z באמצעות ארבעון אחד של SiO4 וקבוצה כפולה של Si2O7. החללים הגדולים יחסית שבסורג זה מתמלאים על ידי קטיונים גדולים, בדרך כלל סידן.
לרוב המינרלים בקבוצת האפידוט יש סימטריה מונוקלינית, אבל יש חברים בקבוצה המתגבשים בסימטריה אורתורומבית (זואיסיט) או מונוקלינית (קלינוזואיסיט).
סביבת ההיווצרות של מינרלים מקבוצת האפידוט מגוונת.
למרות שהמינרלים מקבוצה זו נוצרים בדרך כלל כתוצאה מהתמרה אזורית הם נוצרים גם בהתמרה הידרותרמית כמו גם בהתגבשות של סלעי יסוד חומציים.
מכל החברים בקבוצה רק האפידוט מצוי בשפע.
טנזניט (סוג של זואיסיט) הוא סוג של אבן חן יקרה ומבוקשת בגוון כחול.
גם את הזואיסיט שיש לו גם גוון ירקרק מקובל לשבץ יחד עם אודם או להשתמש בו כאבן לקישוט.
מינרלים נוספים מקובלים שניתן למצוא באוספים הם הקלינוזואיסיט, הפיימונטיט והאלניט.