tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגעתם הכריעה את הכף לטובת בעלות הברית, על אף שמונטגומרי כותב בזכרונותיו כי כאשר הגיעה הארמייה השמינית לאזור הלחימה, הייתה הלחימה כבר בשלבי סיום, לאחר שהוכרעה לטובת בעלות הברית.
על תפקודו בקרב ושהותו בקו הקדמי במהלכו, קיבל הגנרל מארק קלארק את צלב השירות המצוין, העיטור האמריקאי השני בטיבו המוענק בשל גבורה בלחימה.
ואכן, לעיתים קרובות נראה קלארק בעמדות הקדמיות, ועודד את הכוחות.
עם זאת, יש המעריכים כי תכנונו הלקוי של הקרב על ידי קלארק הוא שהביא מלכתחילה למצב הקשה של הכוחות.
קלארק, כשלעצמו, האשים בכך את מונטגומרי, שלטעמו לא מיהר במסע של הארמייה השמינית צפונה.
הארמייה הגרמנית העשירית הייתה קרובה להכריע את הנוחתים בסאלרנו, וייתכן שהייתה עושה זאת אילולא קיבל היטלר את דעתו של רומל, מפקד קבוצת הארמיות בצפון איטליה, כי לדרום איטליה אין ערך אסטרטגי.
כתוצאה מכך נאסר על קסלרינג להשתמש בעתודות שעמדו לרשותו מתוך קבוצת הארמיות של צפון איטליה.
הצלחתו של קסלרינג להביא לאבדות כבדות לבעלות הברית, כמו גם טענתו שעדיף להשאיר את הפולשים רחוק מאדמת גרמניה ככל האפשר, הביאו לשינוי בדעתו של היטלר.
בתחילת נובמבר סילק את רומל מהגיזרה, ומינה אותו לאחראי על הביצורים בצפון צרפת, ומינה את קסלרינג כמפקד כל הכוחות הגרמניים באיטליה, תוך מתן הוראות להשאיר את רומא בידיים גרמניות זמן רב ככל האפשר.
לאחר שביססו את אחיזתם בחוף סאלרנו המשיכה הארמייה החמישית ופנתה לצפון מערב לעבר נאפולי.
הארמייה השמינית התקדמה לאורך החוף האדריאטי ותפסה את שדות התעופה שליד פוג'ה ב-27 בספטמבר.
שדות התעופה שליד פוג'ה הפכו אותה למטרה עיקרית של בעלות הברית.
תפיסתם איפשרה למטוסי בעלות הברית להגיע למטרות בצרפת, גרמניה והבלקנים.
ב-1 באוקטובר כבשה הארמייה ה-5 את נאפולי והגיעה לנהר וולטורנו ב-6 באוקטובר.
מאחוריו היה קו מגננה חזק של הגרמנים, שלא איפשר התקדמות ללא היערכות וקבלת אספקה ראויה.
במקביל התקדמו הבריטים בחוף האדריאטי מקמפובאסו ללארינו וטרמולי על נהר הביפרנו.
הארמייה השמינית אף היא נאלצה לעצור.
התקדמותה המהירה מ"בוהן המגף" ועד לפוג'ה דרשה היערכות לוגיסטית רצינית, ולאחר סיומו החיובי של הקרב בסאלרנו, ותפיסת פוג'ה, לא היה כל צורך חיוני בהמשך ההתקדמות.
בתחילת אוקטובר החזיקו בעלות הברית בכל דרומה של איטליה, ועמדו בפני קו הוולטורנו, שהיה אך הראשון מבין קווי מגננה שנערכו לרוחבה של איטליה.
הגרמנים נסוגו באיטיות ובעיקשות, והרוויחו את הזמן הדרוש להקים קווי מגננה נוספים מאחור, כאשר החזקים שביניהם הוצבו דרומית לרומא.
המערכה האיטלקית הפכה מעתה למערכת התשה ושחיקה אל מול יריב מוכשר ומיומן, הנעזר בתנאי השטח הטבעיים ותנאי מזג האוויר על מנת להתגבר על חסרונו בציוד ובעליונות אווירית.
הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, הידועה גם בשם הקוד הצבאי שלה "מבצע דונאי", התרחשה ב-21 באוגוסט 1968. ברית המועצות פלשה עם חברות ברית ורשה לרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית לאחר שכשלו המגעים למניעת המשך יישום רפורמות האביב של פראג שקידם אלכסנדר דובצ'ק.
דובצ'ק, אשר מונה למנהיג המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה לאחר התפטרות אנטונין נובוטני, ביקש לחזק את זכויות הפרט במדינה, למרות התנגדות ברית המועצות.
במבצע הפלישה, אשר קיבל את שם הקוד "דנובה", חצו אלפי חיילים ממספר מדינות בברית ורשה את גבולה של צ'כוסלובקיה.
72 צ'כוסלובקים נהרגו על ידי הכוחות הפולשים.
הפלישה הצליחה לעצור את מגמות הדמוקרטיזציה של המדינה וחיזקה את מעמדה של המפלגה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה.
המדיניות הסובייטית באותם ימים נודעה בשם דוקטרינת ברז'נייב.
לאחר הצהרת ברטיסלאבה יצאו הכוחות הסובייטיים מן הבירה פראג ומעריה האחרות של צ'כוסלובקיה, אולם נותרו מוצבים לאורך גבולות המדינה.
משא ומתן בין צ'כוסלובקיה לברית המועצות
הרפורמות שהנהיג אלכסנדר דובצ'ק עוררו דאגה בלב ליאוניד ברז'נייב ומנהיגי ברית ורשה, אשר חששו מהתפוררות הגוש הקומוניסטי בעיצומה של המלחמה הקרה.
תחילה ניסו מנהיגי ברית המועצות לעצור את הרפורמות בצ'כוסלובקיה בדרכי משא ומתן.
הוסכם על שיחות דו-צדדיות בין ברית המועצות לצ'כוסלובקים, שיחות שיתקיימו בעיירה צ'רנה נד טיסו (Čierna nad Tisou) על גבולה הדרום-מזרחי של צ'כוסלובקיה עם ברית המועצות.
בפגישה הגן דובצ'ק על תוכנית הרפורמות שיזם, זאת לצד התחייבותה של צ'כוסלובקיה להישאר נאמנה לברית ורשה ולקומקון.
באותה עת הייתה מנהיגותה של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית מפולגת בין תומכי הרפורמות, אשר תמכו בדובצ'ק, לבין השמרנים, אשר התנגדו לקו הרפורמות.
ברז'נייב בחר ללכת בדרך הפשרה.
מנהיגי המפלגה הצהירו פעם נוספת על נאמנותם לברית ורשה, על מאבק בנטיות "אנטי-סוציאליסטיות", התנגדות להקמתה של מפלגה סוציאל-דמוקרטית בצ'כוסלובקיה והמשך הגבלת העיתונות.
הסובייטים הסכימו להסיג את כוחותיהם (אשר עדיין היו בתחומי צ'כוסלובקיה לאחר תום תמרוני חודש יוני 1968) ולהתיר את כינוס קונגרס המפלגה שנועד ליום 9 בספטמבר 1968.
ב-3 באוגוסט נפגשו נציגי ברית המועצות, מזרח גרמניה, פולין, הונגריה, בולגריה וצ'כוסלובקיה בעיר ברטיסלאבה וחתמו על הצהרת ברטיסלאבה.
בהצהרה אושררה נאמנות החותמות לדרך המרקסיסטית-לניניסטית ולפרולטריון הבינלאומי והצהירו מאבק ללא פשרות נגד האידאולוגיה "בורגנית" וכל הכוחות ה"אנטי-סוציאליסטיים".
ברית המועצות הביעה את כוונתה להתערב בכל אחת ממדינות ברית ורשה במידה והמערכת ה"בורגנית" - מערכת פוליטית פלורליסטית ובה ריבוי מפלגות המייצגות חלקים שונים של המעמד הקפיטליסטי - תבסס עצמה באותה מדינה.
לאחר כנס ברטיסלאבה נסוגו כוחות ברית המועצות משטח צ'כוסלובקיה, אולם נותרו מוצבים לאורך גבולות המדינה.
כיוון שמגעים אלה לא הועילו לעצירת הרפורמות, החלו הסובייטים שוקלים דרכי התערבות צבאיות בנעשה בצ'כוסלובקיה.
על פי דוקטרינת ברז'נייב, כל אחת מ"מדינות הלוויין" של ברית המועצות הייתה מחויבת להכפיף את האינטרסים הלאומיים שלה לטובת האינטרסים של הגוש המזרחי (אף באמצעות כוח צבאי אם הדבר נדרש).
בלילה שבין 20 ל-21 באוגוסט 1968 פלשו צבאות חמש מדינות חברות בברית ורשה לצ'כוסלובקיה: היו אלה צבאות ברית המועצות, פולין, בולגריה, הונגריה ומזרח גרמניה.
בכוח השתתפו 28,000 חיילים פולנים מן הארמייה הפולנית השנייה.
הכוח ההונגרי נסוג מצ'כוסלובקיה ב-31 באוקטובר.
השתתפות כוחות מזרח גרמניה הייתה מוגבלת מאוד.
כדי לזרז את תפיסת השליטה בעיר הבירה פראג, הגיעו כ-100 סוכנים סובייטים בבגדים אזרחים בטיסה מברית המועצות אל שדה התעופה הבינלאומי של פראג.
סוכנים אלה השתלטו על שדה התעופה ואיפשרו נחיתת מספר גדול של מטוסי תובלה מסוג אנטונוב (An-12) ועליהם כוחות מוטסים, כלי רכב משוריינים וטנקים, אשר השתלטו על העיר פראג.
בעת הפלישה נהרגו 72 צ'כוסלובקים (מתוכם 19 בתחום סלובקיה) ומאות אנשים נפצעו.
דובצ'ק קרא לבני עמו שלא להתנגד לפלישה, הוא נאסר ונלקח למוסקבה יחד עם מספר מחברי הממשלה.
בסופו של דבר שוחרר והוחזר למדינתו.
הפלישה עוררה גל הגירה גדול מצ'כוסלובקיה, על פי ההערכות, כ-70,000 איש היגרו מיד לאחר הפלישה ובסך הכל היגרו מן המדינה בעקבות הפלישה כ-300,000 איש, רובם היו בני המעמד המשכיל ובעלי מקצוע מיומנים.
מדינות רבות במערב קלטו מהגרים אלה ללא הערמת קשיים בדרכם.
חלק מיהודי צ'כוסלובקיה היגרו לישראל בעקבות הפלישה.
באותה עת רבים האמינו כי המכתב היה מזויף ונועד לצורכי תעמולה.
בתחילת שנות ה-90, העניקה ממשלת רוסיה לנשיא הצ'כוסלובקי החדש, ואצלב האוול, העתק ממכתב ההזמנה שמוען לשלטונות הסובייטיים ואשר היה חתום בידי חמישה חברים בכירים של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית.
במכתב נטען כי תקשורת "ימנית" יוצרת גל של לאומנות ושוביניזם ומעודדים פסיכוזה אנטי-קומוניסטית ואנטי-סובייטית.
במכתב קיימת פנייה רשמית לברית המועצות להושיט עזרה ותמיכה בכל האמצעים העומדים לרשותה כדי להציל את הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית מן הסכנה המיידית של הפיכת-נגד.
בשנת 1992 נטען במאמר בעיתון איזבסטיה כי מועמד למועצת נשיאות המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית, אנטונין קפק, נתן את המכתב בידו של ברז'נייב בעת השיחות שנערכו בעיירה צ'רנה נד טיסו, בחודש יולי.
מכתב נוסף ובו קריאה לעזרה הובא בידי חבר המפלגה בירק, למנהיג המפלגה הקומוניסטית האוקראיני פיוטר שלסט, בעת ועידת ברטיסלאבה בחודש אוגוסט, כאשר נפגשו בשירותים בתיווכו של ראש תחנת הק.ג.ב.
אף מכתב זה היה חתום בידי אותם חמישה חברים בכירים במפלגה, כמו מכתבו של קפק.
זמן רב בטרם הפלישה קשרו מספר חברים בכירים במפלגה הקומוניסטית להחליף את השלטון במדינה, זאת בעידודה של ברית המועצות.
פגישותיהם של הקושרים התקיימו לעיתים בשגרירות ברית המועצות בפראג, או באתר הנופש של המפלגה סמוך לסכר אורליק.
לאחר שהצליחו לשכנע את רוב חברי נשיאות המפלגה הקומוניסטית (שישה מתוך אחד-עשר) לתמוך בצעדיהם כנגד רפורמות דובצ'ק, הם פנו לסובייטים בבקשה לפלישה צבאית.
התוכנית הייתה כי במהלך כינוס המפלגה יפנו החברים באופן פומבי לאלכסנדר דובצ'ק וידרשו כי יציג שני מכתבים ובהם הבטחות אותם העביר לידי הסובייטים בעת המשא ומתן בצ'רנה נד טיסו, הבטחות אותן לא מילא.
לאחר מכן ישכנעו את המליאה כי הסתרת מכתבים מהותיים אלה וחוסר נכונותו לעמוד בהבטחות שנתן, הן בסיס ראוי להצבעת אי אמון.
מיד לאחר שיזכו בהצבעה, יפנו לסובייטים בבקשה כי יכנסו למדינה במטרה למנוע מהפכת-נגד.
אותה בקשה, שהועברה מראש לידי הסובייטים, פורסמה בעיתון פראבדה למחרת הפלישה, ב-22 באוגוסט, מבלי שהופיעו עליו חותמיו.
לאחר שהוסכם על התוכנית, נועד ב-16–17 באוגוסט הפוליטבירו הסובייטי והחליט להושיט עזרה למפלגה הקומוניסטית ולעם הצ'כוסלובקי באמצעות משלוח כוח צבאי.
בפגישת ברית ורשה ב-18 באוגוסט הכריז ברז'נייב כי הפלישה תערך בלילה שבין 20–21 באוגוסט וביקש תמיכה מן החברים, תמיכה אותה הציעו מנהיגי בולגריה, מזרח גרמניה, הונגריה ופולין.
הקשר כשל משדובצ'ק ועמיתו שפצ'ק חשדו בקודלר, אחד הקושרים, הם שינו את לוח הזמנים של מליאת המפלגה והדיונים שנקבעו לא איפשרו לקושרים להעלות את הצעתם להצבעת אי אמון.
כך הגיעו הידיעות על הפלישה אל כינוס המפלגה עוד בטרם הצליחו הקושרים להעלות את טרוניותיהם.
כשש שעות בטרם הפלישה, העביר אלמוני ידיעה לשגריר צ'כוסלובקיה בהונגריה, יוזף פוצ'יק, ולפיה כוחות סובייטיים יחצו את גבול צ'כוסלובקיה בחצות.
מעת שהגיעה הידיעה לכנס המפלגה קרסה הסולידריות בין חברי המפלגה השמרנים.
כאשר נשיאות המפלגה הציעה להצהיר על גינוי לפלישה, שני חברים בקשר שינו דעתם ותמכו בדובצ'ק.
כך זכה הגינוי לפלישה ברוב של 7 חברים כנגד 4.
בבוקר 21 באוגוסט נאסרו דובצ'ק ומנהיגים רפורמיסטים בולטים אחרים בידי הסובייטים והוטסו לבירת ברית המועצות, מוסקבה.
זמן קצר לאחר הפלישה פנו מנהיגים שמרנים לנשיא המדינה הנערץ לודביק סבובודה וביקשוהו להקים ממשלת חירום, אולם מכיוון שהשמרנים לא היוו רוב בין חברי המפלגה, סירב סבובודה להצעה.
תחת זאת, הוא יצא ב-23 באוגוסט, יחד עם גוסטאב הוסאק, למוסקבה כדי לעמוד על כך שמנהיגי הרפורמה, דובצ'ק וצ'רניק, יהוו חלק מן הפתרון למשבר.
לאחר ימים ארוכים של משא ומתן, קיבלה עליה המשלחת הצ'כוסלובקית את "פרוטוקול מוסקבה" וחתמה על 15 הנקודות הכלולות במסמך.
בין השאר התחייבו לדכא קבוצות אופוזיציה במדינה, להשליט מחדש במלואם את חוקי הצנזורה וכן לפטר חלק ממחזיקי המשרות הרפורמיסטים.
עם זאת המסמך לא התייחס למצב שנוצר בצ'כוסלובקיה עובר לפלישה כ"מהפכת-נגד" (קאונטר-רבולוציה) ואף לא נכללה במסמך דרישה למחוק את כל תוצאות האביב של פראג.
התנגדות עממית לפלישה הסובייטית מצאה ביטויים ספונטניים רבים, בדרך של מחאה לא אלימה.
בפראג ובערים אחרות ברחבי צ'כיה וסלובקיה התקבלו הטנקים הפולשים במחאות קולניות ובוויכוחים עם החיילים.
האוכלוסייה נמנעה מלסייע לפולשים גם בדברים בסיסיים, כגון מזון ומים.
שלטים וכרזות מחאה, וכן ציורי גרפיטי כנגד הפלישה צצו על קירות בתים.
אף תמונותיהם של דובצ'ק וסבובודה הופצו בכל מקום.
ב-19 בינואר 1969 העלה עצמו באש הסטודנט יאן פאלאך בכיכר וצלאב, זאת כדי למחות על דיכוי חופש הביטוי במדינה.
לבסוף, ב-17 באפריל 1969 החליף גוסטב הוסק את דובצ'ק כמזכיר המפלגה והחלה תקופת "נורמליזציה".
הוסק ביטל רבות מן הרפורמות שהנהיג דובצ'ק וטיהר את המפלגה הקומוניסטית מחבריה הליברלים.
כמו כן דאג לפטר גורמים ליברליים אשר החזיקו משרות ציבוריות.
מיד עם היוודע דבר הפלישה דרשו קנדה, דנמרק, צרפת, פרגואי וארצות הברית כינוס דחוף של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
אחר הצהריים באותו היום התכנסה מועצת הביטחון כדי לשמוע את השגריר הצ'כוסלובקי לאו"ם, יאן מוזיק, כשהוא מגנה את הפלישה.
השגריר הסובייטי, יעקב מאליק, עמד על כך כי פעולות ברית ורשה היו בגדר הושטת עזרה למדינה אחות כנגד כוחות אנטי-סוציאליים.
למחרת, מספר מדינות החברות באו"ם הציעו הצעת החלטה המגנה את הפלישה וקוראת לנסיגה מיידית של הכוחות הפולשים.
שגריר ארצות הברית לאו"ם, ג'ורג' בול, הציע כי "אותה עזרה למדינה אחות שמושיטה ברית המועצות לצ'כוסלובקיה היא בדיוק מאותו סוג שנתן קין להבל." בול האשים את הנציגים הסובייטים בפיליבסטר במטרה לדחות את ההצבעה עד להשתלטות מלאה של הכוחות הפולשים על המדינה.
מאליק המשיך את נאומו, כשהוא סוקר נושאים מגוונים, החל ממדיניותה הנצלנית של ארצות הברית ביבוא חומרי גלם מאמריקה הלטינית וכלה בנתונים סטטיסטיים על מאזן הסחר הצ'כוסלובקי.
עשרה מחברי המועצה תמכו בהצעה, אלג'יריה, הודו, ופקיסטן נמנעו, ברית המועצות (בהצבעת וטו) והונגריה התנגדו.
שגריר קנדה הציע מיד הצעת החלטה אחרת הקוראת לנציג האו"ם לנסוע מיידית לפראג ולפעול לשחרורם של מנהיגי צ'כוסלובקיה שנאסרו.
בתגובה האשים מאליק את המערב בצביעות ושאל "מי שטף את שדותיה, כפריה ועריה של וייטנאם בדם?" ב-26 באוגוסט נקבעה הצבעה נוספת בנושא במועצת הביטחון, אולם עד אז הופיע נציג צ'כוסלובקי חדש וביקש כי נושא הפלישה יוסר מסדר היום של מועצת הביטחון.
אף בגוש המזרחי נשמעו קולות מסתייגים מן הפלישה.
כך, ניקולאה צ'אושסקו, מנהיג רומניה השמיע ביקורת נוקבת על הפלישה בנאום שנשא ב-21 באוגוסט בבוקרשט.
נאומו הבליט את קולה הייחודי והעצמאי של רומניה בגוש המזרחי.
תגובות חריפות נשמעו אף בפינלנד, מדינה אשר ישבה בצילה של ברית המועצות, בה המפלגה הקומוניסטית בראשות ארנה סארינן גינתה את הפלישה.
למרות זאת, נשיא פינלנד אורהו קקונן היה ראש המדינה המערבית הראשונה אשר ביקר בצ'כוסלובקיה לאחר הפלישה.
בעת ביקורו, ב-4 באוקטובר 1969, קיבל מידי נשיא צ'כוסלובקיה את עיטור הכבוד הצ'כוסלובקי הגבוה ביותר.
מפלגות קומוניסטיות נוספות, באיטליה, וצרפת גינו אף הן את הפלישה.
מנגד, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הפורטוגזית, אלברו קונהל, לצד המפלגה הקומוניסטית בלוקסמבורג, היו כנראה הגופים הפוליטיים המערב אירופים היחידים אשר תמכו בפלישה.
גם רק"ח (המפלגה הקומוניסטית הישראלית) תמכה בפלישה.
בפסטיבל הזמר והפזמון של שנת 1969, שר אריק איינשטיין אודות אירועי האביב של פראג והכיבוש הסובייטי שבא אחריו שיר בשם פראג אותו כתב והלחין שלום חנוך.
עלילת הספר "הקלות הבלתי נסבלת של הקיום" מאת מילן קונדרה מתרחשת בין היתר בפראג, ומשלבת את סיפורו של טומאש, רופא מנתח שסולק מעבודתו אחרי הפלישה הרוסית לצ'כוסלובקיה.
בשנת 2024 יצא סרט דרמה-מתח היסטורי בשם גלים של תקווה המספר את הפלישה על רקע האביב של פראג.
פְלִירְט או פְלִירְטוּט (מאנגלית: Flirt; בעברית ספרותית: אֲהַבְהַבִּים) הוא סוג של חיזור עדִין המסמן עניין רומנטי או מיני באדם אחר.
פלירט נעשה באמצעים מילוליים ובאמצעות שפת גוף.
אמצעים מילוליים יכולים לכלול משפטים הנאמרים ברגש, שאלות התעניינות ודברי התגרות.
שפת הגוף יכולה לכלול תנועות בשיער, קשר עין, נגיעות קצרות והתקרבות פיזית.
פלירט כולל צורת דיבור והתנהגות שיש בה רמזים מיניים ורומנטיים, בניגוד לשיחת חולין (סְמוֹל טוֹק).
בדרך כלל הרמזים מועברים על ידי אמירות משעשעות או אירוניות ומשחקי מילים שבהם יש לכל משפט גלוי גם משמעות אחרת, נסתרת.
מקור המילה האנגלית "פלירט" איננו ידוע.
ייתכן שמקור המילה במילים דומות בשפה האנגלית, כמו flit (תנועה קלה, רפרוף) או flick (פליק, מכה קלה), המשקפות יחס לא רציני.
אפשרות נוספת היא שמקור המילה הוא בביטוי הצרפתי conter fleurette, שמשמעותו היא "פיתוי באמצעות השלכת עלי כותרת של פרחים".
בעברית המילה "פלירט" אומצה כבר בתחילת המאה ה-20, ובמהלך השנים קנתה אחיזה של ממש בשפה העברית, בהטיות שונות כמו "פלירטוט", "לפלרטט", "פלרטטנית" וכדומה.
פלירטוט מעיד בדרך כלל על עניין בקשר עמוק יותר עם האדם השני.
לעיתים ישנם אנשים המפלרטטים ללא סיבה מיוחדת, פשוט כי הם אוהבים להשתעשע אך אינם מעוניינים במערכת יחסים.
סוג כזה של פלירטוט נתפס לעיתים כסוג של רמאות, במיוחד במקרים שבהם האדם השני מעוניין במערכת יחסים רצינית.
בנוסף, פלירטוט יכול לשמש מטרה חומרית כלשהי, כדוגמת אדם הרוצה להשיג טובה על חשבון אדם אחר ללא שום התחייבות יכול לפלרטט איתו בשביל לשפר את היחסים לפני הבקשה עצמה.
כמו כן, אם האדם המפלרטט נמצא כבר במערכת יחסים, אז הפלירט נתפס כסוג של בגידה באמון.
על פי מחקרים בשפת הגוף, פלירט בחברה המערבית מורכב משילוב של צורת דיבור, שפת גוף, תנוחות וסימנים פיזיולוגיים נוספים המאותתים על עניין באדם אחר.
חוקרים זיהו את הסימנים הבאים:
קשר עין, מצמוץ בעפעפיים, נעיצת מבטים, קריצה וסימנים דומים בעיניים
צחקוקים, או צחוק משוחרר כתגובה לדברי אדם אחר
נגיעה מקרית, למשל נגיעה עדינה של אישה בזרועו של גבר במהלך השיחה
שליחת פתקים, שירים, או מתנות קטנות
חנופה, חלוקת מחמאות (בנוגע ליופי או למשיכה מינית)
צ'אט באינטרנט, שליחת מסרונים ועוד סוגי מסרים המרמזים על חיבה
פוטסי – סוג של פלירטוט שבו אדם משתמש ברגליו כדי לשחק עם רגל רעהו.
דבר זה בדרך כלל מתרחש מתחת לשולחן או במיטה, תוך כדי שפשוף הרגליים.
המשתתפים יכולים להסיר את נעליהם ולהישאר יחפים או בגרביים (שיטה זו עלולה לגרום לתוצאות לא רצויות בתרבויות מסוימות)
חיקוי התנהגויות (כגון שתיית משקה זהה לזה של האדם האחר, או שינוי תנוחת ישיבה בדומה לאדם האחר)
ביישנות וצניעות, הבאים לידי ביטוי בהתנהגות קצת מתחנחנת או ערמומית
שירת שירי אהבה בנוכחות האדם השני
שמירה על מרחק אינטימי בעת שיחה אקראית.
יעילות השימוש באמצעים אלה נדונה במחקרים בתחום הביהביוריזם, ובדרך כלל מאמני היכרויות מלמדים כיצד ניתן להשתמש בהם בדרך הנכונה.
מאז המאה ה-16 ועד היום אחד האמצעים הנפוצים בפלירט הוא המניפה, ששימשה כתוספת משמעותית לשפת הגוף, במיוחד בארצות אירופאיות כמו אנגליה וספרד.
בספרד נעשה שימוש במניפה על ידי נערות צעירות על מנת להחליף מסרים עם מחזרים ללא ידיעת בני המשפחה.
גם כיום המניפות פופולריות בספרד.
ספרים ומאמרים רבים נכתבו על השימוש הנכון במניפה.
אחד הספרים הידועים בנושא זה פורסם בלונדון בשנת 1797 תחת השם "מניפולוגיה, אמנות השימוש במניפה בשיחת נשים".
השימוש במניפה היה נפוץ בעיקר אצל נשים, אך גם גברים השתמשו במניפה ולמדו להשתמש בה להעברת מסרים.
למשל, החזקת מניפה קרוב ללב אומרת "אני אוהב אותך" ופתיחה רחבה של המניפה משמעותה "אנא חכי לי".
אחד השימושים הראשונים במילה "פלירט" במחקר אקדמי הייתה במחקר של האנתרופולוגית הידועה מרגרט מיד משנת 1944. המחקר בדק את הבדלי האופי בין חיילים אמריקאים לאזרחים בריטיים.
קיימים הבדלים בין-תרבותיים הבאים לידי ביטוי גם בפלירטים.
לדוגמה, בתרבויות מערביות רבות מקובל ליצור קשר עין כחלק ראשוני מפלירט.
לעומת זאת, בסין ויפן אסור לנשים ליצור קשר עין עם גברים, והתנהגות כזו נחשבת לגסה ומזלזלת.
בארצות אחרות במזרח אסיה קשר עין ברור בין אישה לגבר איננו מקובל, ואישה היוצרת קשר כזה נחשבת למופקרת.
הבדל דומה קיים בנושא הקירבה בין שני האנשים בזמן הפלירט.
בארצות הים התיכון ואמריקה הדרומית נהוגה קרבה פיזית גדולה למדי בין בני אדם בזמן שיחה, בעוד שבבריטניה ובצפון אירופה כל אדם זקוק למרחב אישי גדול יותר.
האנתרופולוגית מרגרט מיד ערכה מחקר בשנת 1944, בזמן מלחמת העולם השנייה, שמטרתו הייתה להבין טוב יותר את הבדלי האופי בין חיילים אמריקאים לאזרחים בריטיים.
מיד כתבה: גם החוקר פול וצלאוויק (Watzlawick) זיהה פער זה בין אמריקאים ובריטים, וציין, לדוגמה, שנשיקה בין בני זוג נתפסת אצל האמריקאים כצעד ראשוני בקשר, בעוד שאצל האנגלים זהו צעד מתקדם במערכת יחסים.
המשנה במסכת אבות אומרת "ואל תרבה שיחה עם האשה.
באשתו אמרו, קל וחמר באשת חברו.
מכאן אמרו חכמים, כל זמן שאדם מרבה שיחה עם האשה, גורם רעה לעצמו, ובוטל מדברי תורה, וסופו יורש גיהנם."
הרמב"ם בפירושו על מסכת אבות מפרש כי : "ידוע שהשיחה עם הנשים על הרוב הוא בענייני המשגל מפני זה אמר שהרבות השיח עמהן אסור כי הוא גורם רעה לעצמו ר"ל שיקנה פחיתות מדות לנפשו והוא רוב התאוה:"
וכן בשולחן ערוך פסק רבי יוסף קארו : "צריך אדם להתרחק מהנשים מאד מאד.
ואסור לקרוץ בידיו או ברגליו ולרמוז בעיניו לאחד מהעריות.
ואסור לשחוק עמה, להקל ראשו כנגדה....
אין שואלים בשלום אשה כלל, אפילו על ידי שליח, ואפילו על ידי בעלה אסור לשלוח לה דברי שלומים." ומזה שתפיסת ההלכה היא שהפלירטוט בין איש ואשה שאינם נשואים- אסור.
יום ט"ו באב נחשב כיום המסמל אהבה ואף שידוכין בעקבות כך שהמשנה מציינת כי ביום זה היו בנות ישראל לובשות בגדי לבן שאולים, והולכות לרקוד בכרמים ולמצוא בני זוג שהיו באים למעמד זה.
בעקבות גישה זו התפתחו מנהגים לשידוך ולקרבה בין בני זוג והפלירטוט מקובל בו בציבור החילוני.
פלישת ברית המועצות לפולין התרחשה ב-17 בספטמבר 1939 לחלקים המזרחיים של פולין, תוך הפרת הסכם אי-תוקפנות סובייטי-פולני משנת 1932. הפלישה הייתה בהמשך לפלישת גרמניה הנאצית לפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה.
כתוצאה מהפלישות, חולקה פולין בין גרמניה הנאצית לבין ברית המועצות, והפסיקה להתקיים כמדינה עצמאית ובאה אל קיצה הרפובליקה הפולנית השנייה.
חלוקה זו בוצעה בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שנחתם באוגוסט 1939 (בהתאם לנספח סודי שנוסף להסכם לאחר חתימתו).
נכון ל-17 בספטמבר 1939 הוסדרו היחסים בין ברית המועצות לבין פולין על ידי מספר הסכמים:
הסכם ריגה משנת 1921 שקבע גבול בין המדינות
פרוטוקול ליטבינוב משנת 1929 לפיו המדינות הסכימו שאין לנצל מלחמות למטרות פוליטיות.
הסכם אי-לוחמה בין המדינות שנחתם בשנת 1932 ותוקפו הוערך עד לשנת 1945
הסכם לונדון משנת 1933 שהגדיר את המונח מלחמה תוקפנית
ב-1 בספטמבר 1939 גרמניה הנאצית פלשה לפולין וכך החלה מלחמת העולם השנייה.
הצבא הפולני התקשה להתמודד עם האויב הפולש והחל בנסיגה מזרחה.
ב-8 בספטמבר הגרמנים הגיעו לוורשה, ב-12 בספטמבר הם נכנסו לפרברי לבוב וב-14 בספטמבר לברסט ליטובסק.
ב-17 בספטמבר ממשלת פולין עברה לרומניה.
ב-14 בספטמבר קיים שר החוץ של ברית המועצות, ויאצ'סלב מולוטוב, שיחה עם שגריר גרמניה במוסקבה.
במהלך השיחה הובהר לגרמנים שהסובייטיים משלימים הכנות לפלישה אך מכיוון שהעילה לפלישה תהיה הגנת המיעוטים, הסובייטים לא יתחילו בפלישה לפני נפילת וורשה.
באותו יום בעיתון פראבדה פורסם מאמר נרחב של אנדריי ז'דאנוב על הסיבות לנפילת פולין במלחמה ועל הסבל של העם האוקראיני והבלארוסי שממתינים לעזרה מהצבא האדום.
ב-15 בספטמבר הגרמנים הודיעו למולוטוב שכיבוש וורשה יושלם בימים הקרובים.
בליל 17 בספטמבר השגריר הגרמני במוסקבה הוזמן למשרד החוץ הסובייטי וקיבל הודעה שפלישה סובייטית מתוכננת להתחיל בבוקר.
הסובייטים ביקשו מהגרמנים לעצור את ההתקדמות מזרחה ולהסיג את הכוחות מערבית לקו ביאליסטוק-ברסט ליטובסק-לבוב.
הסובייטים ציינו שצפויות הפצצות אוויריות ואם והגרמנים לא יסיגו את הכוחות עלולות להיות הפצצות גם על הכוחות הגרמנים.
הגרמנים קיבלו טיוטת הודעה סובייטית לפולין.
פיקוד בלארוס - מפקד ארמייה מהדרגה השנייה מיכאיל קובליוב.
סדר הכוחות כלל בתחילת הפלישה 378,610 חיילים, 3167 תותחים ו-2406 טנקים.
פיקוד קייב - מפקד ארמייה מהדרגה הראשונה סמיון טימושנקו
כוחות היבשה נתמכו בכ-2600 מטוסי חיל האוויר הסובייטי.
לאחר הנסיגה מהחלקים המערביים והמרכזיים של פולין והחלק המזרחי רוכזו יחידות הצבא הפולני בהיקף של כ-340 אלף חיילים, 540 תותחים וכ-70 טנקים.
חלק מהיחידות ספגו אבדות קשות במהלך הלחימה נגד הגרמנים והיו מיועדות לארגון מחדש.
עקב הלחץ הגרמני והקרבות הקשים בחזית המערבית מערכות הקשר בין היחידות הפולניות ספגו מכה קשה.
חלק מהיחידות נאלצו לפעול בצורה עצמאית ללא קבלת הנחיות ברורות מהפיקוד העליון.
ב-18 בספטמבר כוחות הצבא האדום הגיעו לפרברי וילנה שאז הייתה בתחומי פולין.
ב-18 בספטמבר כוחות נאצים באזור ביאליסטוק נפגעו מהפצצה סובייטית.
בעקבות האירוע הפיקוד הגרמני נתן פקודה לכוחותיו בהתקרבות מטוסים סובייטים להתחיל בירי ברקטות תאורה ופריסת סימני אזהרה.
ב-20 בספטמבר יחידות הצבא האדום הגיעו לפרברי לבוב.
יחידות פולניות נתנו לסובייטים להיכנס לעיר ויחידות גרמניות שהיו סביב העיר נסוגו בהדרגה.
באזור זה עקב טעות בזיהוי התפתחו קרבות בין הסובייטים לבין הגרמנים.
ב-20 בספטמבר הסובייטים נכנסו להורדנה וב-22 בספטמבר לברסט ליטובסק.
ב-22 בספטמבר נפל בשבי ולדיסלב אנדרס.
לציון סיום מהלך הלחימה בברסט ליטובסק נערך מצעד צבאי בהשתתפות צבאות ברית המועצות (בפיקוד סמיון קריבושיין) וגרמניה (בפיקוד היינץ גודריאן).
לאחר תחילת הפלישה הסובייטית במטה הגרמני החלה התארגנות לתאום קו הגבול העתידי.
הצבא קיבל פקודה להתייצב בקו לבוב-ברסט ליטובסק-ביאליסטוק.
עם זאת יחידות שכבר היו מעבר לקו זה קיבלו הרשאה להמשיך בביצוע מטלה שקיבלו.
כיבוש לבוב היה מתוכנן ל-21 בספטמבר.
עם זאת היו מספר אי-הבנות בין הממשלות לגבי קו הגבול העתידי.
במהלך 19 בספטמבר בפרברי לבוב היו התנגשויות בין הצבא האדום לבין הצבא הגרמני, כאשר כל צד טען שבידיו פקודה לכיבוש העיר.
ב-19 בספטמבר הגיעה משלחת גרמנית למוסקבה לתאום קו הגבול.
בצד הסובייטי בשיחות השתתפו קלימנט וורושילוב ובוריס שפושניקוב.
בערב 19 בספטמבר ויאצ'סלב מולוטוב הודיע לשגריר גרמני שבידיו מפה גרמנית לפיה לבוב נמצא בשליטה גרמנית וזאת בניגוד לסיכומים קודמים.
לקראת בוקר 20 בספטמבר הגרמנים הכירו בסיכום והחלו בנסיגה באזור לבוב.
ב-20 בספטמבר אדולף היטלר הוציא פקודה חד-משמעית על נסיגת הכוחות של צבא גרמניה מערבה מקו הגבול שסוכם.
ב-21 בספטמבר סוכם על קו הגבול במוסקבה, נסיגה של הכוחות הגרמנים והתקדמות של הצבא האדום בהתאם.
סוכם על שמירת מרחק של 25 ק"מ בין הכוחות הנסוגים לבין הכוחות המתקדמים וזאת במטרה למנוע חיכוכים מיותרים.
ב-23 בספטמבר שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ הודיע שהוא מעוניין להגיע למוסקבה לקיום שיחות, במיוחד בנושא ליטא.
ריבנטרופ ביקש מהסובייטים להבין את הצד הגרמני ולהרחיב את השטחים שיועברו לשליטתם באזור נהר סן, ביאליסטוק וכו'.
יוסיף סטלין התנגד לכל שינוי בגבול שסוכם באזור אוקראינה אך היה מוכן בתמורה להעביר לגרמניה סחורות שונות.
באזור ליטא סוכם על העברת שטחים מסוימים לגרמניה.
בהקשר לעיר פשמישל לא הושגה שום הסכמה והיא הייתה מחולקת בין הצדדים כפי שסוכם בתחילת השיחות (גבול היה לפי תווי נהר סן).
ב-29 בספטמבר נחתם הסכם גבולות וידידות בין הצדדים.
בנוסף לכך נחתם הסכם על העברת גרמנים משטח סובייטי לגרמניה, העברת ליטא לאזור השפעה סובייטי ובתמורה הסובייטים הסכימו להזזת הגבול באזור ורשה ולובלין לטובת הגרמנים והעברת חלק משטחה של ליטא לגרמניה.
בעקבות סיכום על קו הגבול כוחות הצבא האדום הוזזו מזרחה בהתאם לנדרש.
לאחר הפלישה הגרמנית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, צרפת ובריטניה הכריזו על מלחמה.
אומנם מעשית לא היו פעולות צבאיות של ממש בחזית המערבית.
ממשלת בריטניה פעלה לטובת האינטרסים האסטרטגיים של המדינה כפי שהיא ראתה אותם בתקופה זו.
הממשל רצה לשמור על הקשרים המסחריים עם ברית המועצות וראה בו בן ברית עתידי במערכה נגד גרמניה.
לאחר פלישה סובייטית לפולין, האנגלים העבירו למוסקבה מסר לפיו הם לא יפעלו להחזרת השטחים לפולין.
ממשלות המדינות המליצו לממשלת פולין בגולה לא להכריז מלחמה על ברית המועצות.
מנהל הכיבוש הסובייטי בשטחי מזרח פולין
לקראת 19 בנובמבר 1939 במחנות נ.ק.וו.ד היו כ-39,600 שבויים מהם כ-10 אלף קצינים וכ-5 אלף שוטרים.
רוב הקצינים והשוטרים הוצאו להורג באפריל-מאי 1940 בקטין, חרקוב וקלינין.
בעקבות שינויים בקו הגבול הותרה העברת אזרחים.
במהלך זה כמה עשרות אלפי אזרחים (בעיקר יהודים) עברו מזרחה לשטח שבשליטה סובייטית וכמה עשרות פולנים עברו לשטח שבשליטה גרמנית.
בנאום של יוסיף סטלין באביב 1940 הוא ציין שמערכה בפולין לא הייתה מלחמה של ממש וכך צריך להתייחס לתוצאות הקרבות והתקדמות מהירה.
בעבודות מטה שביצעו קצינים סובייטים צוינו ליקויים רבים בעבודת העורף, קשר רופף בין היחידות הקרביות והעדר תאום בין הזרועות השונות.
סמיון טימושנקו ציין שעל סמך המסמכים שהיו מגיעים למטה היה קשה להבין מה בדיוק מתרחש בשדה הקרב.
חלק מהקצינים ציינו שיהיה קושי גדול להתמודד עם אויב שיש לו יתרון באוויר ויחידות שריון חזקות.
סמיון טימושנקו שהיה מפקד של כוחות הצבא האדום בשטח אוקראינה בשנת 1940 מונה לשר ההגנה, אך נכשל בתפקודו במהלך הקרבות אחרי הפלישה גרמנית לשטח ברית המועצות.
מיכאיל קובליוב שהיה מפקד כוחות הצבא האדום בשטח בלארוס לא קודם.
בשנת 1940 הוא מונה למפקד הכוחות באזור מעבר לאגם באיקל וכיהן בתפקיד זה לאחר הפלישה הגרמנית לשטח ברית המועצות בשנים 1941–1945. לקראת תחילת מבצע סערת אוגוסט הוא הועבר לתפקיד אחר ולא היה שותף ללחימה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה בוצעו תיקוני גבול קלים באזור ביאליסטוק ונהר סן כאשר שטחים הועברו לפולין.
ממשלת פולין הכירה באופן רשמי בגבול החדש בינה לבין ברית המועצות.
לאחר הקמת בלארוס ואוקראינה העצמאיות קו הגבול נותר בתוקף.
בהיסטוריוגרפיה הסובייטית בתקופת יוסיף סטלין המערכה תוארה כ"מסע שחרור של העם האוקראיני והבלארוסי על ידי יחידות הצבא האדום משליטה של בורגנים פולנים תוך תמיכה נלהבת של האוכלוסייה העובדת המקומית".
בשנות ה-60 הדגש ניתן ל"הגנת תושבי המקום מפני פלישה גרמנית קרובה".
כמו כן צוין שברית המועצות התנגדה לאורך כל שנות ה-20 לקו הגבול בינה לבין פולין.
בשנות ה-70 המערכה נקראה "מסע השחרור" כצעד הגנתי מפני הגרמנים.
לאחר התפרקות ברית המועצות הממשל הסובייטי הכיר בקיום פרקים סודיים בהסכם מולוטוב ריבנטרופ ותאום עם הגרמנים במהלך הפלישה.
עם זאת, היסטוריונים הרוסים רואים במהלך זה ניצחון של סטלין על היטלר בתקופה שלפני תחילת הלחימה בין המדינות.
היסטוריונים מערביים תיארו את המהלך כ"פלישה", "פלישה משותפת" ו"ברית סובייטית-גרמנית".
פליקס שטיינר היה אובר-גרופנפיהרר (גנרל) בוואפן אס אס.
התפרסם בעיקר בגלל התנהלותו בקרב על ברלין שהייתה לה השפעה ניכרת על התנהגותו של אדולף היטלר בסיום מלחמת העולם השנייה.
שטיינר נולד ב-23 במאי 1896 בשטלופנן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1914 התגייס שטיינר לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-41 (פרוסיה המזרחית ה-5), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה נפצע קשה, עוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וסיים אותה בדרגת אובר לויטננט.
ב-1919 הצטרף לפרייקורפס וב-1921 עבר לרייכסווהר.
הוא שימש בתפקידי מטה והגיע לדרגת האופטמן.
עם עליית הנאצים לשלטון הצטרף כחבר למפלגה הנאצית.
ב-1935 החל לשמש בתפקידי פיקוד על יחידות אס אס צבאיות שהיו הגרעין לוואפן אס אס.
הוא מונה למפקד רגימנט אס אס-דויטשלנד והשתתף באנשלוס של אוסטריה.
שטיינר השתתף כמפקד רגימנט אס אס-דויטשלנד בכיבוש פולין ובמערכה על צרפת.
ב-15 באוגוסט 1940 עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל והועלה לדרגת בריגדפיהרר.
לאחר זאת הטיל עליו היינריך הימלר להקים ולפקד על דיוויזיית פאנצר אס אס החמישית - ויקינג.
דיוויזיה זו הייתה מורכבת ממתנדבים מבלגיה, הולנד ושוודיה שהתגייסו כדי ללחום בבולשביקים.
שטיינר נלחם עם דיוויזיה זו בחזית המזרחית עד אפריל 1943. ב-23 בדצמבר 1942 עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון.
ב-אפריל 1943 מונה כמפקד של קורפוס הפאנצר אס אס ה-3 ועמד בהצלחה בהתקפות הצבא הסובייטי בחזית לנינגרד.
לבסוף נסוג לחצי האי קורלנד.
על חלקו בקרבות אלה עוטר באוגוסט 1944 בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות והועלה לדרגת אובר-גרופנפיהרר.
בינואר 1945 פונו שטיינר ויחידתו מ"כיס קורלנד" דרך הים, כדי לעזור בהגנת ברלין.
קורפוס הפאנצר אס אס השלישי של שטיינר היה חלק מקבוצת ארמיות ויסלה בפיקודו של גנרל גוטהרד היינריצי.
הקורפוס של שטיינר הוצב בין ארמיית הפאנצר השלישית בפיקודו של האסו פון מנטויפל ובין הארמייה התשיעית בפיקודו של תאודור בוסה.
המתקפה הרוסית החלה ב-16 באפריל 1945. לאחר כישלון ראשון ברמות זלו הצליח ז'וקוב לפרוץ את קווי ההגנה הגרמנים באותה גזרה.
היינריצי העביר מהקורפוס של שטיינר את דיוויזיות האס אס נורדלנד ונדרלנד לטובת הארמייה התשיעית.
שטיינר נשאר עם שלושה בטליונים ומספר טנקים.
תוך זמן קצר יצר ז'וקוב מבלט גדול שבסיסו נהר אודר וקדקדו מכוון לברלין.
היטלר התבונן בפיהררבונקר במפה וראה שמצפון למבלט יש דגלון ועליו כתוב "שטיינר".
הוא וגבלס העריכו מאוד את שטיינר כלוחם ובעיקר כאיש אס אס שיודע לבצע פקודות ללא ערעור.
היטלר התקשר לשטיינר והורה לו לצאת להתקפה הוא התעלם ממחאותיו של שטיינר שחייליו אינם מנוסים ואין לו נשק כבד.
היטלר הורה להעמיד את כל אנשי הלופטוואפה באזור הצפוני ולהעמידם לפקודת שטיינר.
הוא קרא לכוח של שטיינר בשם "פְּלַגָת הארמייה שטיינר" (Armeeabteilung Steiner).
למקורביו אמר היטלר: "הרוסים ינחלו את המפלה עקובת הדמים ביותר בהיסטוריה שלהם, בשערי העיר ברלין".
הוא שלח לשטיינר פקודת התקפה שהסתיימה במילים: "גורל בירת הרייך תלוי בהצלחת שליחותך - אדולף היטלר".
שטיינר ידע שאין לו אפשרות לצאת להתקפה וכי זאת משימת התאבדות.
הוא סירב גם לבקשותיהם של היינריצי, הנס קרבס, וילהלם קייטל ואלפרד יודל.
שטיינר הסגיר את עצמו לכוחות הבריטיים בלינבורג ב-3 במאי 1945. הוא הועמד לדין בנירנברג, אך ההאשמות נגדו בוטלו.
הוא היה בכלא עד 1948. שטיינר היה פעיל בארגון לשמירת הזכויות של יוצאי הוואפן אס אס, וכתב מספר ספרים על המלחמה.
הוא פעל בשליחות ה-CIA ובשנת 1951 ייסד עם אחרים את העיתון שזכה בראשיתו לתמיכת ה-CIA.
פלישה סודית הוא אירוע קרוס-אובר ביקום מארוול שפורסם בחוברות הקומיקס האוונג'רס, האוונג'רס החדשים, ארבעת המופלאים, ת'נדרבולטס ושלל סדרות על ידי חברת מארוול קומיקס בין יוני 2008 לינואר 2009 למשך 8 חוברות, ו-86 חוברות קשורות.
את הסיפור הראשי כתבו בריאן מייקל בנדיס ולורה מארטין, באיורם של האמנים כגון לייניל פרנסיס יו ומארק מוראלס.
בעקבות השמדת אימפריית הסקרול באירועי "השמדה", גזע הסקרול משנה הצורה מאמין באדיקות שכדור הארץ שייך לו.
הוא חוטף מספר גיבורי-על ונבלי-על כדי להשתלט על העולם ובהמשך חברי הגזע חוטפים ומתחזים גם למספר פוליטיקאים, אנשי ציבור ואמנים.
הפלישה גרמה לסערה ביקום מארוול, והובילה למאורעות שלטון אפל ובהמשך למצור על אסגרד.
גרסה מקבילה לאירועי הפלישה הסודית הוצגה בסדרה האוונג'רס: סדרת האנימציה, כאשר בגרסה זו, המלכה ורנקה מתחזה למוקינגבירד ולא לספיידרוומן.
לפי יוביסופט ומארוול אנטרטיינמנט, משחק הקונסולות Marvel Avengers: Battle for Earth, אשר יצא ל-Xbox 360 ול-Wii U, הושפע מעלילת הפלישה הסודית.
האירוע מופיע כחלק מהיקום הקולנועי של מארוול בסדרה "פלישה סודית" בשירות הסטרימינג דיסני+ ששודרה באביב 2023.
לאחר מלחמת קרי-סקרול, נחשף כי טוני סטארק הצטרף אל דוקטור סטריינג', מיסטר פנטסטיק, צ'ארלס אקסבייר, נאמור וחזיז שחור, וביחד הם הקימו אגודת סתרים בשם "האילומינטי", שדנה באיומים עתידיים על כדור הארץ ומנטרלת אותם.
הקבוצה תוקפת את אימפריית הסקרול, ומזהירה אותה כי כל ניסיון פלישה נוסף יעלה במחיר כבד.
בכוכב אימפריית הסקרול, הנסיכה ורנקה מנבאת כי כוכב הסקרול יושמד, ומלך הסקרול דורק מגלה אותה לכלא מיוחד על הסתה קיצונית-דתית.
לאחר מכן, גלקטוס מחריב את הכוכב, וורנקה משתחררת והופכת לקיסרית של כלל אימפריית הסקרול.
היא מנחה את פלישת הסקרול לכיוון כדור הארץ, חמושה בידע שצברה כשחקרה על האילומינטי, ומתחזה לספיידרוומן.
עם זאת, כשאסירים ממתקן הכליאה "הרפסודה" מארגנים בריחה המונית, ורנקה נאלצת לעצור אותם ולהצטרף אל האוונג'רס החדשים.
אלקטרה, מנהיגת ארגון היד, נחשפת כמתחזת-סקרול בשם פאגון.
ורנקה לוקחת את גופתה של פאגון לטוני סטארק, כדי ליצור חוסר אמון בקרב קהילת גיבורי-העל.
סקרול נוספים מתחזים למספר סוכני S.H.I.E.L.D כדי לכרות את מתכת הוויברניום בארץ הפראית, אך הם נהרגים על ידי האוונג'רס החדשים.
נאמור הורג סקרול המתחזה לחזיז שחור, ומתגלים שני סופר-סקרול חדשים, בעלי כוחות שונים של גיבורי-על.
הסקרול משתלטים בהדרגה על סוכנות S.H.I.E.L.D, כובשים רשמית את "הרפסודה", מעבירים את בניין בקסטר של ארבעת המופלאים לאזור השלילי.
בנוסף, הם שולחים את "קפטן מארוול" החדש שלהם לתקוף את "הר הרעם" של קבוצת ת'נדרבולטס.
בקרב בארץ הפראית, האוונג'רס מותקפים על ידי הסקרול, וריד ריצ'רדס נפצע על ידי קריטי-נול, סקרולית המתחזה להנרי פים.
לאחר מספר קרבות, הן במנהטן והן בארץ הפראית, מיסטר פנטסטיק מצליח לבנות מכשיר שיזהה את החייזרים.
אנשי העולם-התחתון קינגפין והברדס מסייעים לגיבורי-העל, בטענה ש"העולם הפך למקום רע לעסקים".
ורנקה מובילה את צי הסקרול לקרב האחרון נגד האוונג'רס, שמגייסים לעזרתם את ניק פיורי והלוחמים הסודיים שלו, את תור, דרדוויל, קא-זאר, האוונג'רס הצעירים, ת'נדרבולטס וכמה מחברי האקס-מן.
בקרב האחרון, ורנקה נפצעת על ידי הוקאיי, קריטי-נול מפעילה מטען חבלה על הצרעה.
תור מנסה להציל את הצרעה, מנטרל את המטען אך הורג את הצרעה.
ורנקה נורה ונהרגת על ידי נורמן אוסבורן, שבנה את נשקו על סמך קבצים שיירט מדדפול.
שרידיו האחרונים של גזע הסקרול מובסים, ואיירון מן מאתר ומחלץ את הגיבורים החטופים.
סוכנות S.H.I.E.L.D מפורקת על ידי צו רשמי של נשיא ארצות הברית, בזמן שסקרול המתחזה לאדווין ג'רוויס בורח עם תינוקם של ג'סיקה ג'ונס ולוק קייג'.
סקרול זה נהרג על ידי בולזאיי לאחר החזרת הרך הנולד.
כתוצאה מפירוקה של סוכנות S.H.I.E.L.D, טוני סטארק מודח מתפקידו ונורמן אוסבורן מקים את ארגון H.A.M.M.E.R החתרני שלו, הפועל כסוכנות S.H.I.E.L.D.
אוסבורן מקים גרסה בהנהגתו של האילומינטי ומצרף אליה את נאמור, הברדס, אמה פרוסט, דוקטור דום ולוקי, כשכך מתחילה עלילת "שלטון אפל".
פלישות יוליוס קיסר לבריטניה הוא השם שניתן במחקר ההיסטורי לשתי פלישות שערך יוליוס קיסר אל האי הבריטי במהלך מלחמתו בגאליה, הראשונה ב-55 לפנה"ס והשנייה ב-54 לפנה"ס.
הפלישה הראשונה נערכה בשלהי הקיץ, ואין לדעת אם תוכננה להיות פעולה בקנה מידה רחב – כי אז הסתיימה בכישלון ולא השיגה דבר זולת ראש גשר בחוף קנט, או שנועדה רק לאיסוף מודיעיני לקראת פלישה רחבה יותר בעתיד, כפי שלומדים מגודלו של חיל המשלוח.
הפלישה השנייה הייתה מוצלחת יותר.
קיסר הכניע את שבטי הבריטאנים שהתייצבו מולו בהנהגת קסיוולאונוס והשיב אל כסאו את יריבו מנדוברקיוס, ראש שבט הטרינובנטים, שהיה ידיד לרומא.
הוא אומנם לא כונן שלטון רומי בשטחים שכבש, אך רומא רכשה לראשונה בעלי ברית באי והטילה בפעם הראשונה מיסים על שבטים בבריטניה.
פלישתו של אלכסנדר הגדול להודו החלה בסוף האביב או בתחילת הקיץ 327 לפנה"ס והסתיימה ב-325 לפנה"ס.
הפלישה לא התפתחה למלחמת כיבוש ואלכסנדר הסתפק בשיקום גבולות האימפריה הפרסית ויצירת אזור חיץ בהודו.
האזור שהיה ידוע בעת העתיקה כ"הודו" לא חופף לגבולותיה של הודו המודרנית.
אזור זה חולק בשנת 1947 בין הודו המודרנית ופקיסטן, שקיבלו את עצמאותן מהאימפריה הבריטית.
אלכסנדר לא העמיק מעבר לעמק האינדוס והפלישה הייתה מוגבלת לשטחן של דרום אפגניסטן ושל פקיסטן המודרניות.
האזור תחום מצפונו בהרי הינדו-כוש הגבוהים ובמרכזו נהר האינדוס הענק שאורכו למעלה מ-3,000 ק"מ, שהוא המאפיין הגאוגרפי העיקרי של האזור.
נהר זה היה בעל משמעות היסטורית ותרבותית רבה ואף העניק את שמו לתרבות עמק האינדוס.
בחלקו הצפוני של האינדוס הוא מתפצל לחמישה נהרות גדולים, האינדוס עצמו, ג'לום (ביוונית עתיקה: הידספס), צ'נאב, ראבי וסאטלג'.
אלה נהרות גדולים שמאפשרים תעבורה ימית נוחה.
אלכסנדר ניצל את הנהרות בדרכו דרומה לעבר האוקיינוס ההודי והשיט חלק מצבאו לאורך הנהר.
האקלים באזור מאופיין בשלוש תקופות מוגדרות: העונה החמה (אפריל-יוני), עונת המונסון (יולי-ספטמבר) והעונה הקרה.
העונה החמה מתאפיינת בטמפרטורות גבוהות ואילו עונת המונסון גשומה מאוד עם הצפות תכופות.
העונה הקרה למרות שמה אינה קרה כל כך והטמפרטורה לא יורדת מתחת לאפס.
עמק האינדוס היה חלק מהאימפריה הפרסית אך ריחוקו ממרכזי השליטה הפרסיים החלישו מאוד את האחיזה הפרסית.
כתוצאה מכך, האזור היה עצמאי כמעט לחלוטין ונהנה מאוטונומיה רבה.
חולשת ההשפעה הפרסית באה לידי ביטוי בהשתתפות הדלה של בני המקום בקרב גאוגמלה (331 לפנה"ס).
בשביל קרב מכריע זה גייסו הפרסים את כל כוחות האימפריה וההשתתפות ההודית הדלה מצביעה על כך שהשפעת השלטון הפרסי הייתה מינימלית.
בעמק האינדוס התקיימו ממלכות רבות בגודל קטן ובינוני.
מלבדן התקיימו ערי מדינה ושבטים עצמאיים.
בדומה לאזורים אחרים שאליהם פלש אלכסנדר גם פה חלק ניכר מהמקומיים שיתפו פעולה עם הפולש המוקדוני.
חלקם סיפקו לו אספקה וחלקם אף שירתו באופן פעיל בצבאו.
מזרחית לעמק האינדוס התקיימה אימפריית ננדה הגדולה, אם כי ימיה היו ספורים והיא עתידה הייתה להתפרק עד שנת 321 לפנה"ס בעקבות עליית האימפריה המאורית.
שמועות על צבאה הענק כביכול, שכלל לפי השמועות למעלה מ-200,000 חיילים וגרוע מכך 3,000 פילי מלחמה הרתיעו את הצבא היווני-מוקדוני מפלישה לשטחה.
כתוצאה מכך נאלץ אלכסנדר לפנות דרומה לעבר האוקיינוס ההודי כדי לחזור מערבה, היות שהדרך מזרחה הייתה חסומה במדבר ולחזור על עקבותיו לא רצה כי הייתה בכך הודאה בתבוסתו.
הצבא ההודי העתיק היה מורכב מארבעה חילות: פרשים, רגלים, מרכבות ופילים.
המרכבות יצאו זה מכבר מאופנת הלחימה היוונית ואילו הפיל היה חיה חדשה ובלתי מוכרת.
הפרשים היו מעטים יחסית ולא יעילים.
הסוסים ההודים היו קטנים והם נאלצו לייבא סוסים מהצפון.
זה הגביל את גודלו של חיל הפרשים ההודי ומנע את פיתוחו.
הפרשים ההודים היו חמושים בחרבות ובחניתות קצרות.
הסתערות עם רמחים שלופים, בדומה לחיל הפרשים המוקדוני לא הייתה מקובלת.
בגלל חולשת חיל הפרשים ההודי, נותרו בשירות מרכבות הקרב, שנעלמו משדות הקרב האירופאיים מזה מאות שנים, לאחר שהפרשים לקחו על עצמם את תפקידיהם.
המרכבות ההודיות היו גדולות יחסית ובניגוד למרכבות שהיו נפוצות בתקופת הברונזה המאוחרת במזרח התיכון לא שימשו כפלטפורמות ירי מהירות, אלא דמו יותר לעגלות כבדות.
המרכבות ההודיות רתומות לשניים או ארבעה סוסים ולעיתים אפילו שישה סוסים.
מרכבות אלה היו מתקרבות לאויב, עוצרות או מאטות מאוד ומשמתמשות ביתרון הגובה כדי להמטיר חצים לעבר האויב.
לוחמים נוספים שהיו על המרכבה היו חמושים בכלי נשק לקרב פנים מול פנים ואלה מנעו את עליית האויב על המרכבה והגנו על הקשתים.
הרגלים ההודים היו חמושים ברמחי במבוק קלים ומוגנים בשריון קל.
המגן היה עשוי ממסגרת במבוק ועליה נמתח עור קשה.
מגן כזה היה יעיל נגד כלי נשק הודיים קלים, אך היה חסר תועלת נגד הסריסות הארוכות של הפלנקס המוקדוני.
בנוסף, השתמשו ההודים בקשת ארוכה עשויה מבמבוק.
טקטיקת השדה ההודית התבססה על השימוש בפילי מלחמה.
הפילים הוצבו באחד משני אופנים: במרכז המערך הוצבו הפילים במרחק מה זה מזה וביניהם הוצבו רגלים רבים.
תפקיד הרגלים היה להגן על הפילים מפני התקפות הכוחות הקלים של האויב שהיו יכולים לפגוע בפילים במיני כלי הטלה.
במבנה זה תפקיד הפילים היה לשבור את הקו של היריב, למוטט את המערך שלו ובכך לעזור לכוחות קלים יותר להשמיד את האויב.
טקטיקה אחרת הייתה הצבת הפילים באגפים נגד התקפות פרשים.
במבנה זה השתמשו ההודים במראהו של הפיל ובעיקר בריחו העז כדי להרתיע סוסים.
הצבת הפילים באגפים הייתה יעילה מאוד נגד איגוף, אך זה הותיר את הפילים חשופים בעצמם לירי חצים.
לכן, במערך זה הוצבו בדרך כלל פרשים באגפי הפילים כדי להגן עליהם.
מלבד פילים כללה הזרוע הניידת של הצבאות ההודיים גם מרכבות ופרשים.
אלה היו חלשים יחסית בגלל העדר סוסים ראויים.
הפרשים הוצבו בדרך כלל באגפים ותפקידם היה הגנתי בעיקרו של דבר.
המרכבות נהנו במידה מסוימת מהילת העבר המפואר ויצאו לעיתים לפעולה התקפית.
לוחמת מצור באזור זה הצטמצמה לביצור ערים בחומות אבן שנבנו בבנייה יבשה וגובהן עד 3 - 3 וחצי מטר.
הצבא כלל שלושה מרכיבים עיקריים: בני מוקדון, שכירי חרב ובעלי ברית מהבלקן ובני המזרח.
הפזטיירוי היו חמושים ברומח הסריסה שאורכו הגיע עד 5.5 מטרים.
חלק קטן מבני מוקדון שירת בחיל הרגלים הקלים, בעיקר בתור קשתים.
חלק מההטיירוי שירתו באילה (פלוגה) המלכותי המכונה גם האגמה הרכובה ושימשו שומרי ראשו של המלך בקרב.
שכירי החרב מהבלקן כללו בעיקר תראקים, אך גם כמות גדולה של יוונים.
יוונים אלה היו במקור חברי הליגה הקורינתית שנוסדה לפני הפלישה של אלכסנדר הגדול לאימפריה הפרסית.
בהתחלה שירתו היוונים מתוקף היותם בעלי ברית, אך לאחר שאלכסנדר הסכים לשחררם מהשירות, רבים התגייסו מחדש, הפעם בתור שכירי חרב.
היסוד המזרחי בצבא גויס מהפרסים ומבאקטרים.
באקטרים היו קשתים רכובים מעולים ואלכסנדר נתקל בהם בעת כיבושיו באסיה התיכונה.
הטקטיקה האופיינית לפרשים אלה הייתה התקפות פגע וברח.
הם היו יעילים במיוחד נגד אויב נייח או במרדף.
שילוב הפרסים נעשה בהתאם לרצונו של אלכסנדר ליצור כור היתוך בצבאו בין היסודות היוונים-מוקדונים לנתיניו החדשים.
בניגוד לבאקטרים, פרסים רבים שירתו ביחד עם מוקדונים, אפילו בחיל ההטיירוי היוקרתי.
הדבר גרם למרמור רב בקרב היוונים והמוקדונים שראו בפרסים ברברים והסתייגו ממתן זכויות שוות לאנשים אלה.
הפיקוד העליון היה נתון בידיו של אלכסנדר הגדול.
בקרבות סדורים, הטקטיקה המוקדונית התבססה על תיאום בין חיל רגלים כבד ופרשים כבדים.
הרגלים הכבדים היו מסודרים במערך פלנקס צפוף ושימשו בדרך כלל ככוח רתק, שנועד לרתק את האויב לחזיתו, בעוד הפרשים הכבדים שימשו ככוח הלם נייד, שנועד להכריע את הקרב באמצעות הבקעת מערך האויב ומיטוטו.
הרגלים והפרשים הקלים סייעו בהגנה מפני קשתי האויב, הגנו על האגפים וביצעו סיורים.
הטקטיקה של אלכסנדר הגדול הייתה גמישה מאוד והוא התאים את עצמו לתנאים המשתנים.
לפני הכניסה להודו לא נתקל צבאו בפילי מלחמה, אך הצליח למצוא שיטה שהצליחה להביס צבאות הודיים שהיו בהם פילים רבים.
כמו כן, השתמש הצבא המוקדוני בתנאי השטח לטובתו.
כך למשל הפך האינדוס לכביש מהיר לכיבושה של הודו - האספקה הכבדה הושטה בנהר על גבי רפסודות ענקיות ובכך הקטינה את הצורך בלוגיסטיקה מורכבת.
לעיתים, כפי שאירע בקרב גרניקוס, תקפו הפרשים, לאחר הבקעת מערך האויב, את כוחותיו מעורפם, ודחקו אותם לכיוון הפלנקס, ששימש כסדן עליו נחת הפטיש בדמותם של הפרשים הכבדים.
תפקיד חיל הרגלים הקל והפרשים הקלים היה להגן על אגפי הכוחות הכבדים ולנצל את מהירותם להטרדת האויב.
אף על פי שהצבא כלל יסודות כבדים רבים, הוא היה נייד מאוד ובעל יכולת תמרון גבוהה בשדה הקרב הודות לרבגוניות בין סוגי החיילים השונים שאיפשרה גמישות רבה בהפעלת הצבא.
הצבא המוקדוני השתמש בטכנולוגיה מתקדמת מאוד לזמנה בכל הקשור למלאכת מצור.
היו ברשותו כלי הטלה שונים כמו בליסטראות וקטפולטות לדיכוי ההגנה על החומה.
להסתערות השתמשו באילי ניגוח ובמגדלי מצור.
הכלים האלה הורכבו אד-הוק בקרב העיר הנצורה ורק החלקים המתכתיים הובלו במטען.
השימוש בכלי הטלה אלה לא היה מקובל בשדות הקרב בגלל גודלם הרב.
הכנות לפלישה - מערכה בקופס ובאאורנס
קופס (Κωφής) הוא שמו היווני של נהר קאבול.
באזור זה ייסד אלכסנדר הגדול את אלכסנדריה בקווקז (בגראם המודרנית) כ-60 ק"מ צפונית לקאבול.
סוף מסע המלחמה ומסעו של נארכוס
השלכות ניצחונו של מוקדון: ממלכה אינדו-יוונית
לאחר ניצחונו של מוקדון, ובמשך כ-200 שנה, בשתי המאות האחרונות לפני הספירה, התקיימה במקום ממלכה הודו-יוונית (Indo-Greek kingdom) .
זו הייתה ממלכה הלניסטית, שהתפרשה על צפון מערב תת-היבשת ההודית, וכללה חלקים משטחי אפגניסטן המודרנית, פקיסטן וצפון מערב הודו.
פלישה צבאית היא מתקפה צבאית בה כוחות מזוינים של ישות גאופוליטית אחת נכנסים לשטח שנמצא בשליטת ישות אחרת, בדרך כלל במטרה לכבוש את הישות האחרת, לשנות את הממשל בישות שנכבשה, לכפות חלוקה טריטוריאלית, או במטרה להשיג ויתורים מהממשל בישות שנכבשה.
סיבות היסטוריות נוספות לפלישות צבאיות כוללות בין היתר השתלטות על טריטוריה שאבדה בעבר, הרחבת השטחים שנמצאים בשליטה של מדינה, רדיפה אחר אויבים, הגנה על בעלות ברית, מתקפת מנע, והשתלטות או הגנה על נתיבי תחבורה, אספקת מים, או מצבורי נפט.
פלישה צבאית עשויה להיתפס על ידי צד אחד כמעשה של גזל בעוד שלפי הצד השני היא עשויה להיתפס כמעשה של שחרור.
דוגמאות בולטות לפלישות לאורך ההיסטוריה
סרגון השני, במהלך כיבושיו באזור המכונה כיום המזרח התיכון, ניצח את ממלכת ישראל בשנת 722 לפנה"ס והגלה את בני עשרת השבטים למסופוטמיה, ומאז נעלמו עקבותיהם והם נחשבים ל"אבודים".
במקומם הובאו מתיישבים מכותה, עוה, חמת וספרווים.
הארץ הפכה לפחווה אשורית עם נציב מטעם המלך.
בשנת 490 לפנה"ס החלה האימפריה הפרסית לערוך סדרה של פלישות למספר ערי-מדינה ביוון הקלאסית.
הפלישה הראשונה והקטנה יותר, שנערכה בימי דריווש הראשון, והשנייה הגדולה יותר נערכה בימי חשיארש הראשון ב-479 עד 480 לפנה"ס.
היוונים הדפו את הפרסים בשתי הפלישות.
הפלישה תרמה לאיחוד ערי המדינה ביוון והוביל להיווצרותה של מדינת יוון.
הכיבוש המקדוני של האימפריה הפרסית
ב-323 לפנה"ס אלכסנדר הגדול הוביל את הצבא היווני-מוקדוני לפרס, כבש את בבל והצליח תוך שנים ספורות למוטט ולהשתלט על האימפריה הגדולה ביותר במזרח התיכון.
השפעתו של אלכסנדר הביאה לתקופה הלניסטית של מסופוטמיה וצפון אפריקה.
לאחר שמוחמד הוביל את האיחוד של חצי האי ערב בשנת 632 לספירה, ערכו יורשיו סדרה של פלישות במזרח התיכון, בצפון אפריקה, בדרום אירופה ובדרום אסיה.
במשך מעט יותר ממאה שנים, מרבית העולם העתיק נכבש על ידי הכוחות המוסלמים.
הפלישה של הצבא הנורמני לאנגליה במאה ה-11, בראשותו של דוכס נורמנדיה ויליאם הראשון, השפיעו עמוקות על ההתפתחות ההיסטורית והחברתית של בריטניה ושל השפה האנגלית.
בסדרה של תשע פלישות גדולות שיזמו האפיפיורים הנוצריים בין השנים 1095 עד 1291 ניסתה הכנסייה הקתולית לכבוש את ארץ הקודש מן המוסלמים ולהביאה תחת שלטון נוצרי.
הפלישות לסין של צבאות ג'ינגיס חאן
מ-1206 עד מותו בשנת 1227 ג'ינגיס חאן ערך סדרה של פלישות שאיחדו את רוב אסיה.
בשנת 1368 האימפריה המונגולית הייתה האימפריה הרציפה הגדולה ביותר בהיסטוריה, והשתרעה על כ-35 מיליון קמ"ר על פני היבשת.
הפלישה מזרחה לסין הובילה ליצירת שושלת יואן.
פלישה שבוצעה במאה השש עשרה על ידי המעצמות האירופאיות בעקבות גילוי יבשת אמריקה על ידי כריסטופר קולומבוס בשנת 1492.
בשנת 1812 נפוליאון הוביל את צבאותיו לרוסיה.
בתחילת הפלישה מנה הכוח הפולש כ-680,000 לוחמים (כולל 300,000 חיילים מצרפת) - זה היה הכוח הצבאי הגדול ביותר אי-פעם נכון לאותה העת.
המערכה היוותה נקודת מפנה במלחמות הנפוליאוניות.
המלחמה הסתיימה בניצחון רוסי מכריע.
בקרבות נהרגו קרוב ל-400,000 חיילים מכוחותיו של נפוליאון וכ-200,000 חיילים רוסים.
המוניטין של נפוליאון נפגע במיוחד בעקבות כן וההגמוניה הצרפתית באירופה נחלשה באופן דרמטי.
הפלישה של גרמניה הנאצית לפולין
ב-1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה הנאצית לפולין, והתקדמה עם טקטיקת הבליץ שלה.
שבועות לאחר מכן, ב-17 בספטמבר, יזמה ברית המועצות, בעלת בריתה של גרמניה, את הפלישה המזרחית לפולין, מה שגרם לנפילתה של פולין באופן יעיל ומהיר.
הברית בין הכובשים בפולין הסתיימה עם פרוץ המלחמה ביניהם ב-1941. פולין נשארה תחת כיבוש גרמניה הנאצית עד סוף המלחמה ב-1945.
פלישת צבאות ערב לארץ ישראל במלחמת העצמאות
לאחר שדוד בן-גוריון הכריז על הקמת מדינת ישראל בה' באייר ה'תש"ח, 14 במאי 1948, למחרת פלשו לארץ כל צבאות ערב.
כך החל השלב השני של מלחמת העצמאות, אבל הסתיים בניצחון לישראל.
ב-22 בספטמבר 1980, לאחר כמה עימותים, עיראק פלשה לאיראן.
עיראק רצתה להחליף את איראן כמדינת המפרץ הפרסי הדומיננטית, וחששה כי המהפכה האיראנית ב-1979 תוביל את הרוב השיעי בעיראק למרוד בממשלת הבעת'ים.
עיראק תכננה גם לספח את פרובינציית חוז'סטן העשירה בנפט.
המלחמה לא הביאה להישגים טריטוריאליים לאף אחת מהמדינות, אך עלתה בחייהם של כמיליון חיילים ואזרחים משני הצדדים.
ב-3 באוגוסט 1990 פלש צבא עיראק תחת הנהגתו של סדאם חוסיין לכווית כדי שהשתלט על מצבורי הנפט של המדינה.
הפלישה למדינה ריבונית, בעלת זיקה מערבית ועתודות נפט הובילה את ארצות הברית להתערב, דבר שהוביל למלחמת המפרץ.
בשנת 2003 הורה נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש על הפלישה האמריקנית לעיראק שמטרתה המוצהרת הייתה להפיל את משטרו של סדאם חוסיין.
מוקדם יותר באותה השנה האשימו האמריקנים את עיראק בהחזקת נשק להשמדה המונית, וקראו להדחתו של הנשיא העיראקי סדאם חוסיין.
עיקר הלחימה נמשך שלושה שבועות, במהלכה נכבשה עיראק והופל משטרו של חוסיין, שנתפס מאוחר יותר, הועמד לדין והוצא להורג ב-2006.
ב-24 בפברואר 2022 פתחה רוסיה בפלישה רחבת היקף לאוקראינה, בעקבות מתחים גאופוליטיים שהצטברו מאז סיפוח חצי האי קרים בשנת 2014. הפלישה לוותה במתקפות טילים על ערים מרכזיות ובכניסת כוחות קרקעיים ממספר חזיתות.
מטרתה המוצהרת של רוסיה הייתה "דמיליטריזציה" של אוקראינה והגנה על האוכלוסייה דוברת הרוסית במזרח המדינה.
המלחמה הובילה למשבר הומניטרי נרחב, סנקציות עולמיות כבדות על רוסיה, ותמיכה בינלאומית משמעותית באוקראינה.
בעוד שרוב הפלישות המתועדות בהיסטוריה הן מהלכים אשר מבוצעים תוך תכנון והנחיה של דרגים בכירים ומוסמכים, מספר אירועים מהווים פלישה בשוגג.
ב-2020 נסגר הגבול בין פולין וצ'כיה בעקבות מגפת הקורונה.
לצורך הסגירה חיילים מצבא פולין טעו באיתור הגבול והתמקמו בכנסייה אשר נמצאת בשטחה של צ'כיה.
החיילים אבטחו את המקום ומנעו תנועה וגישה מאזרחי צ'כיה.
לאחר כמה ימים התבררה הטעות והחיילים עזבו את המקום.
הפלישה לגרמניה הנאצית נערכה בידי בעלות הברית המערביות בהנהגת ארצות הברית ובריטניה בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, וסיימה את הלחימה בחזית המערבית באותה מלחמה.
הפלישה החלה עם חציית נהר הריין בידי בעלות הברית ב-22 במרץ 1945, ובמהלכה שטפו בעלות הברית את כל מערב גרמניה מהים הבלטי בצפון ועד אוסטריה בדרום.
במקביל כבשו הכוחות הסובייטיים את מזרח הארץ, וב-8 במאי של אותה שנה נכנעה גרמניה.
ב-6 ביוני 1944 יצאו בעלות הברית המערביות לפלישה הימית הגדולה בהיסטוריה, כש-156,000 חיילים אמריקנים, בריטים צרפתים וקנדים נחתו על חופי צרפת הכבושה בידי גרמניה הנאצית.
במהלך השבועות הבאים הנחיתו בעלות הברית כוחות גדולים בנורמנדי, ופתחו בתנועה איטית אך מתמדת אל תוך צרפת, נוכח התנגדותם העיקשת של הכוחות הגרמנים.
המערכה על חצי האי נורמנדי, שבאה בעקבות הפלישה, ארכה כחודשיים וחצי.
הכוחות הבריטים-קנדים התקדמו באטיות מזרחה, בעוד האמריקנים מתקדמים מערבה.
לקראת סוף יולי פתחו האמריקנים במבצע קוברה, ופרצו מחבל נורמנדי אל ברטאן.
ב-6 באוגוסט הושלם כיבוש העיר קן בידי הבריטים.
לקראת אמצע אוגוסט נלחמו בעלות הברית בגרמנים במסגרת קרב פאלז, באזור שזכה לכינוי כיס פאלז.
הגרמנים נלכדו בין הכוחות האמריקניים, שהתקדמו לכיוון צפון-מזרח, לבין הכוחות הבריטיים-קנדיים, שהתקדמו דרומה, וספגו כ-60 אלף אבדות במהלך חיסול הכיס.
במקביל, פתחו האמריקנים במבצע דרגון, אשר במסגרתו נחתו כוחות נוספים בדרומה של צרפת והתקדמו אל אלזס.
ב-19 באוגוסט פתחה המחתרת הצרפתית בהתקוממות, וב-25 באוגוסט נכנע המושל הצבאי של פריז דיטריך פון קולטיץ.
בספטמבר חדרו בעלות הברית לבלגיה, אולם נכשלו במבצע מרקט גארדן בהולנד.
במהלך החודשים אוקטובר-נובמבר כבשו בעלות הברית את לורן, אלזס והולנד.
הגרמנים הקימו את כיס קולמר באלזס והחזיקו בו בעקשנות.
ב-16 בדצמבר יצאו הגרמנים למתקפת הנגד האחרונה שלהם.
שלוש ארמיות גרמניות הופיעו בארדנים ויצאו למתקפה על הכוחות הדלילים באזור זה.
ב-26 בדצמבר איבדו הגרמנים את היוזמה, ובעלות הברית עברו להתקפה.
לקראת סוף ינואר 1945 כבר כבשו האמריקנים את כל מה שאיבדו.
במקביל למתקפה בארדנים, יצאו הגרמנים למבצע נורדווינד כנגד העמדות האמריקניות-צרפתיות באלזס.
גם מתקפה זו נכשלה, וב-20 בינואר החלו כוחות צרפתיים בטיהור כיס קולמר.
כעת תכננו בעלות הברית לחצות את הנהר ריין ולאחר מכן לפלוש לשטח גרמניה עצמה.
גנרל דווייט אייזנהאואר היה ראש המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית (SHAEF), שהייתה אחראית לניהול המבצעים של כל הכוחות האנגלו-אמריקאיים בצפון-מערב אירופה.
ראש המטה שלו היה הגנרל וולטר בדל-סמית האמריקאי, וסגנו היה מרשל האווירייה סר ארתור טדר הבריטי.
קבוצת הארמיות ה-21 בפיקודו של פילדמרשל ברנרד מונטגומרי, כללה את הארמייה הבריטית השנייה בפיקוד לוטננט גנרל מיילס דמפסי, ואת הארמייה הקנדית הראשונה בפיקודו של לוטננט גנרל הארי קריראר, וכן דיוויזיה פולנית משוריינת.
במהלך הקרב על הבליטה העביר אייזנאואר תחת פיקוד מונטגומרי גם את הארמייה האמריקאית התשיעית בפיקוד ויליאם סימפסון.
קבוצת הארמיות ה-12 בפיקודו של לוטננט גנרל עומר בראדלי, כללה את הארמייה האמריקאית הראשונה בפיקוד קורטני הודג'ס ואת הארמייה האמריקאית השלישית בפיקוד ג'ורג' פטון.
בפברואר 1945 צורפה אל הקבוצה גם הארמייה האמריקאית ה-15 בפיקוד לאונרד ג'רואו.
קבוצת הארמיות השישית בפיקוד גנרל ג'ייקוב דיוורס, כללה את הארמייה האמריקאית השביעית בפיקודו של אלכסנדר פאץ' ואת הארמייה הצרפתית הראשונה בפיקודו של ז'נרל דה ארמייה ז'אן דה לאטר דה טסיני.
הארמייה הצרפתית כללה את הקורפוסים ה-1 וה-2 וכן את הקורפוס האמריקני ה-21 בפיקודו של פרנק מילבורן.