tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גזה פון רדוואני (בהונגרית: Radványi Géza; במקור גזה גרוסשמידט; 26 בספטמבר 1907, קושיצה – 27 בנובמבר 1986, בודפשט) היה במאי הונגרי, שפעל רוב הזמן מחוץ לגבולות הונגריה.
גזה פון רדוואני ממוצא גרמני נולד בשנת 1907 בעיר קאשה שאז הייתה בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית כיום קושיצה שבסלובקיה, במשפחה בעלת שורשים גרמניים "סאכסים" אחיו הבכור היה שנדור מאראי.
לפני שפנה לעסקי קולנוע, הוא עסק בעיתונות.
את סרטו הראשון הוא עשה בשנת 1941.
בשנת 1948 גזה פון רדוואני ביים את סרטו על הונגריה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הסרט הזה אי שם באירופה זה זכה בפסטיבל לוקרנו בשנת 1948 ובאותה שנה גזה פון רדוואני זכה בפרס קושוט.
הסרט צולם בהונגריה, אך כבר את הסרט שהופק בשנת 1950 הוא עשה באיטליה.
במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60 גזה פון רדוואני ביים סרטים רבים שזכו להצלחה.
בשנת 1958 ו-1959 הוא עשה סרטים עם רומי שניידר.
בשנת 1961 ו-1965 סרטיו הוצגו בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
בשנת 1970 גזה פון רדוואני כתב תסריט לסרט מצליח בהשתתפות לואי דה פינס L'homme orchestre.
בנוסף לעסקי קולנוע הוא כתב מספר ספרי בלשים.
גֵזָה רֵוֵוס (במקור רוטהאוזר, בהונגרית: Révész Géza; שיופוק, 9 בדצמבר 1878 – אמסטרדם, 19 באוגוסט 1955) היה פסיכולוג בתחום המוזיקה הונגרי-יהודי ופיזיולוג של השמיעה והקול, פרופסור באוניברסיטה, נציג הפסיכולוגיה הניסויית ההונגרית, הפרופסור הראשון לפסיכולוגיה באוניברסיטת בודפשט.
בשנת 1918 היה מייסד המעבדה הפסיכולוגית הראשונה, ומשנת 1921 מנהל המכון לפסיכולוגיה ניסיונית באמסטרדם.
רווס נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף רווס וינקה רוטהאוזר.
אביו היה מגדל יין עשיר בעיר שיופוק שעל שפת האגם בלטון.
בשנת 1896 בבודפשט סיים רווס את בחינות הבגרות בגימנסיה ברחוב מרקו ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטה.
בשנת 1902 קיבל תואר דוקטור למשפטים עם תיזה בפסיכולוגיה פלילית.
לאחר סיום לימודיו נסע לגטינגן, שם למד פסיכולוגיה אצל גאורג אליאס מילר.
חבריו מאותה תקופה היו דייוויד כ"ץ (1953-1884), גוסטב קפקא ואדגר רובין שתרמו לימים משמעותית לבסיס הפסיכולוגיה הניסיונית המודרנית.
הוא ביקר באוניברסיטה בחריצות ובהתמדה בהרצאותיהם של אדמונד הוסרל בתחום הפילוסופיה ושל מקס ורוורן בתחום הפיזיולוגיה.
בהמשך עבד שנה בברלין לצד קארל שטומפף, החוקר הנודע ביותר בפסיכולוגיה של השמיעה.
בתקופה זו הפנה את התעניינותו לפסיכולוגיה של המוזיקה והשמיעה.
הוא המשיך במחקר במכון דובואה-ריימונד ובשנת 1906 קיבל את הדוקטורט גם בפילוסופיה עם התיזה "האם האור הלבן מחליש את האפקטיביות של גירויי אור צבעוניים" (Über die vom Weiß ausgehende Schwächung der Wirksamkeit farbiger Lichtreize ).
בעבודת המחקר שלו לאחר מכן עסק בבעיות של ראיית צבעים.
מאוחר יותר ביצע מחקרים גדולים בתחום הפסיכולוגיה השמיעתית ובא בקשר הדוק עם פסיכולוג מובהק אחר בן זמנו, פרנץ ברנטנו.
לאחר שחזר להונגריה עבד תחילה במעבדה של פרנץ טנגל, (פשט, 6 בינואר 1866 - בודפשט, 19 בדצמבר 1917 פיזיולוג, רופא וגם וטרינר, פרופסור, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים).
הוא הסתובב בחוגיו של ברנאט אלכסנדר, בחוג יום ראשון וחוגי כתב העת "המאה העשרים".
בשנת 1908 מונה על ידי האוניברסיטה כמרצה חוץ והיה הראשון שהופקד רשמית בהוראת פסיכולוגיה.
ב־25 ביוני 1910 נשא לאישה את מגדולנה, בתו של אלכסנדר ברנט בבודפשט.
בשנים 1909–1915 הוא למד על ילדי הפלא המוזיקליים ארווין נירג'האזי ואישטוואן פארטוש.
ביתו של אלכסנדר בבודפשט ולאחר מכן ביתו של רווס באמסטרדם הפכו למקום שהיה אהוב על אמנים ומלומדים.
המלחינים ההונגרים המפורסמים בלה ברטוק, זולטאן קודאי ואפילו המשורר אנדרה אדי היו מבאי הבית.
בשנת 1919 מינתה אותו ממשלת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית כפרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת בודפשט.
באותה השנה הוא ייסד בהונגריה את המעבדה הפסיכולוגית הראשונה.
תלמידיו כללו את הפסיכולוגיות אנה גליימן, אדית לנארט ואת הפסיכואנליטיקאי היהודי גם הוא אימרה הרמן.
לאחר נפילת הרפובליקה, הוא התיישב לצמיתות בהולנד בשנת 1920, לאחר שהייה קצרה במינכן כדי לחקור את המגמות הפסיכולוגיות המוקדמות שלו ואחר כך בהיידלברג.
גם באותה תקופה הוא לא שכח את חבריו או את תלמידיו; באופן קבוע חזר לביקורים בבודפשט.
בשנת 1921 התמנה למנהל המכון לפסיכולוגיה ניסיונית באמסטרדם.
מטרתו העיקרית הייתה פיתוח המעבדה שלו למכון הגדול ביותר באירופה.
בשנת 1931 מונה לפרופסור באוניברסיטת אמסטרדם.
במהלך שהותו האחרונה בהונגריה, בשנת 1947, על פי הצעתו, מונו אז החברים למחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בודפשט.
הוא נפטר בהולנד ב -19 באוגוסט 1955.
חבר האקדמיה ההונגרית למדעים משנת 1947 עד הדרתו בשנת 1949;
חבר האקדמיה למדעים בבוואריה משנת 1949;
אוניברסיטת וירצבורג העניקה לו דוקטור לשם כבוד.
גזה טולדי (בהונגרית: Géza Toldi; 11 בפברואר 1909 – 16 באוגוסט 1985) היה כדורגלן ומאמן הונגרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
טולדי החל את דרכו בשנת 1927 בקבוצה פרנצווארוש בה שיחק במשך רוב הקריירה, וביסס את מעמדו שם תחת המאמן איסטוואן טות'-פוטיה.
יחד עם ג'רג' שארושי ששיחק איתו יחדיו בנבחרת ההונגרית הם זכו במספר אליפויות ובגביע מיטרופה ב-1937. אף על פי שנכשלו לזכות בגביע ב-1935 כשהפסידו בגמר, בטורניר של 1937 הוא כבש שער בשני משחקי הגמר נגד לאציו.
ב-1939 עזב טולדי את פרנצווארוש ליריבתה, גאמה, שם שיחק עונה אחת לפני שעבר לשנתיים נוספות לשחק ב-Szegedi.
ב-1942 חזר לפרנצווארוש עימה זכה בגביע נוסף.
בסך טולדי ערך 324 הופעות בליגה ההונגרית בהם כבש 271 שערים.
באפריל 1929 ערך טולדי את הופעת הבכורה במדי הנבחרת ההונגרית במשחק נגד שווייץ שנגמר בניצחון 4–5 לטובתם.
בשנים שלאחר מכן לקח חלק במונדיאל 1934, בו כבש שני שערים במשחק שמינית הגמר נגד מצרים.
בשלב רבע הגמר הודחו טולדי ונבחרתו על ידי אוסטריה.
שנתיים אחר כך כבש חמישה שערים בטורניר גביע מרכז אירופה, שני לחבר נבחרתו שארושי.
במונדיאל 1938 בו הונגריה הגיעה עד לגמר הטורניר כבש טולדי נגד הודו ההולנדית בשמינית הגמר אך לא שיחק במשחק הגמר, אותו החליף במקומו ג'נס וינצ'ה.
משחקו האחרון במדים הלאומיים היה ב-1940 נגד רומניה.
בסך טולדי ערך 46 הופעות בהן כבש 25 שערים.
לאחר פרישתו מקריירת משחק היה טולדי למאמן בקבוצה הדנית ארהוס, עימה זכה בדאבל ראשון בהיסטורית הקבוצה בעונת 1954/55. עונה אחר כך הם זכו פעם נוספת באליפות.
ב-1958 עבר לאמן בבלגיה בקבוצה K.
Berchem Sport, לפני ששב לארהוס וזכה עימה בדאבל נוסף ובכך הפך למאמן המצליח ביותר בהיסטוריה הארוכה של המועדון.
בנוסף לכך טולדי היה למאמן נבחרת בלגיה בין השנים 1957–1958.
מלך השערים בליגה ההונגרית: 1934 (25 שערים)
גזה הגדוש (במקור הירשל, בהונגרית: Hegedüs Géza; בודפשט, 14 במאי 1912 – בודפשט, 9 באפריל 1999) היה היסטוריון וסופר הונגרי-יהודי, עיתונאי, משורר, מבקר, פרופסור באוניברסיטה, זכה שלוש פעמים בפרס אטילה יוז'ף שהוא הפרס הספרותי הגבוה בהונגריה.
גזה הגדוש נולד במשפחה יהודית כבנם של אנדור הגדוש (הירשל) סוכן נוסע מסחרי ושל דורה זוננפלד, אך מאז ומתמיד ראה את אוראדיה כעיר הולדתה.
סבא וסבתא מצד אביו היו ברנאט הירשל וג'טה שנברגר, סבא וסבתא מצד אמו היו דויד זוננפלד וסידוניה גולדזיהר (1864–1918).
את לימודיו בתיכון סיים בגימנסיה הראשית ברחוב מרקו.
בשנת 1935 סיים את לימודיו באוניברסיטת פאזמני פטר עם תואר במשפטים, שם גם סיים לימודי היסטוריה וספרות.
בשנים 1939–1946 (עם הפסקה בתקופת השואה) היה הלקטור והמנהל הספרותי של "הוצאת אנונימוס".
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת תחילה כחייל ואחר כך בשל מוצאו היהודי גויס לשרות העבודה (עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי) ולבסוף גורש למחנה ריכוז.
בשנים 1945–1973 היה ראש הקתדרה במכללה לאמנות התיאטרון והקולנוע.
בשנים 1946–1947 היה בעל הטור הספרותי של כתב העת "רפובליקה".
בין השנים 1946–1949 עבד גם כיועץ ראש אגף בעיריית בודפשט, וכן כפרופסור להיסטוריה של הפילוסופיה באוניברסיטת פאזמני פטר.
בשנים 1947–1949 היה בעל הטור הספרותי של כתב העת "העתיד" והעורך הראשי של "החמישה עשר במרץ".
משנת 1955 עד 1957 היה מנהל בית ה"הוצאה לאור מאגווטה".
הוא היה בחברות טובה עם הסופרים דז'ה קוסטולאני, לאיוש קשאק, באלינט הומאן, ג'רג' לוקאץ'.
הוא כתב בעיקר רומנים ודרמות תרבותיות-היסטוריות.
משנת 1983 ועד מותו היה במערכת יחסים עם מרגיט זמלוייס.
משפט פלילי מהותי בעידן מלכי ארפאד; 1935 (עבודות מסמינר פרנץ אקהרט לתולדות החוק)
גזה מארוטי (במקור רינטל, בהונגרית: Maróti Géza; בארשוורשוואר, 1 במרץ 1875 – בודפשט, 6 במאי 1941) היה אדריכל, פסל, צייר, אמן יהודי-הונגרי.
מארוטי טייל בכל העולם, היה "אזרח העולם".
בעוד הצליח לעבוד בחו"ל כאדריכל בעל שם, הוא הועסק במולדתו הונגריה רק כפסל בניין ומעצב פנים.
יצירת המופת של חייו, היצירה ההיסטורית תרבותית שלא פורסמה (במלואה) עד היום, היא עיבוד מונומנטלי של ההיסטוריה של אטלנטיס.
בתו, דורוטיה מארוטי, הייתה מאיירת ספרים, גרפיקאית.
נכדו, אנדראש ברודי, היה כלכלן זוכה פרס סצ'יני.
ניניו, יאנוש ברודי, מוזיקאי, ליריקאי ומיהאי ברודי הוא בלשן זוכה פרס קושוט.
מארוטי נולד למשפחת סוחרים יהודית מאזור דרום סלובקיה (אז הונגריה); החל את הקריירה שלו כעוזר פסל בבית המלאכה של הפסל איגנץ אופנהיימר, מאוחר יותר למד בכוחות עצמו בבודפשט ובווינה.
בשנת 1900 פתח בית מלאכה בבודפשט, ואחר כך שכר סטודיו והפך לפסל בניין.
בשנת 1908 במהלך ביקורו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד בבודפשט הוא התבקש לעצב את שער הניצחון בשדרת אנדראשי.
באותה השנה תכנן את הביתן ההונגרי הראשון של הביאנלה של ונציה, שפעל חצי מאה.
לאחר מכן קיבל הזמנת עבודה במקסיקו.
לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה בנה את בית הקיץ שלו בזבגני.
בשנת 1927, בהזמנתו של האדריכל הפיני-אמריקאי אליאל סארינן, נסע לארצות הברית.
עם הזמן התקבל ללשכת האדריכלים האמריקאית.
בשנת 1930 נסע למזרח התיכון מאיסטנבול עד לירושלים, בדרך של מסעי הצלב, על סוסים.
הוא עבד במחקר של שחזור בית המקדש הראשון (מקדש שלמה) בירושלים.
(תוכנית זו נשמרת על ידי המוזיאון הבריטי) בהשראת המסע החל לעבוד על ספרו אטלנטיס.
בשנת 1932 חזר לבודפשט, הפך למרצה בבית הספר לאמנויות יישומיות ולמרצה לעיצוב בפקולטה לאדריכלות של האוניברסיטה הטכנית.
בשנת 1937 עבר לגור לצמיתות לזבגני.
הוא נפטר בשנת 1941 בבודפשט כמובטל, כנראה בשל יהדותו, עקב החוקים האנטי יהודיים שלא אפשרו את העסקתו (החוק היהודי הראשון, החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי מהשנים 1938, 1939 ו-1941 בהתאמה).
1904–1907 - האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, בודפשט, פסלי חזית
1905 - בית סטפנברג , פסלי חזית
ארמון גרשם, בודפשט, פסלי בבניין
בנק האשראי, בודפשט, קישוטי חזית
בנק המסחר בודפשט, קישוטי חזית
1905–1910 - קופת החיסכון של פשט, בודפשט, פסל בניין
1906 - ביתן היריד העולמי, מילאנו.
מתוך הכרח, הביתן החדש, שהוקם במהירות היה אמנם צנוע יותר מהמקור, אך בכל זאת קיבל שלל פרסים.
1908 - הביתן ההונגרי בביאנלה של ונציה
1908 - עבודות פנים ועיצוב פיסול דקורטיבי של תיאטרון נסיונל (האופרה והתיאטרון הלאומי של מקסיקו) במקסיקו סיטי, קבוצת פסלים על גג בניין התיאטרון ועיצוב הלובי, בהשתתפות אלדאר קרשפאי-קריש.
כיפת הזכוכית הצבעונית של האודיטוריום (שתוכנן במקור לאנדרטת המלכה אליזבת) הייתה היצירה הגדולה ביותר מסוגה בעולם באותה תקופה.
תוכנית התיאטרון מתארת את תשע המוזות, הוכנה בסדנתו של מיקשה רוט הצייר, אמן זכוכית והפסיפס ההונגרי-יהודי בבודפשט.
ציור הזכוכית של וילון הפסיפס הקריסטלי באודיטוריום שמתאר את שלושת רכסי ההרים המקסיקניים הגדולים.
וילון הזכוכית הזה, שהוא ייחודי עד היום ויוצר באמריקה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה, מכונה כיום בספרות המערבית המקצועית רק בשם טיפאני.
העבודות החלו ב-1 באוקטובר 1904, אך נמשכו רק לאחר המהפכה המקסיקנית, בשנת 1932, ולבסוף נמסר הבניין ב-29 בספטמבר 1939, אך למטרה אחרת: הוא מתפקד בשם ארמון האמנויות היפות.
1911 - התערוכה העולמית, טורינו
1912–1914 - וילה מארוטי, בזגבני בצפון מרכז הונגריה על גבול סלובקיה
1927–1932 - פסלי ברונזה וגרניט ופסלי בניין בבניינים בדטרויט
פסלי ברונזה וגרניט, ציורי קיר
מגדלור זיכרון ליווינגסטון (Livingstone Memorial)
מוזיאון האקדמיה לאמנות קרנברוק (Cranbrook Academy of Art Museum)
בניין האריסון מוטור ושות' (Hurison Motor Co.
1933–1940 - הוא השלים יותר משש מאות עמודי מחקר על שחזור אטלנטיס השקועה, שכותרתו We Are Atlantis, אותו השלים זמן קצר לפני מותו.
הוא כתב אותו בגרמנית ושלח אותו לאנגליה ותוכן עניינים לאמריקה כדי להבטיח את הישרדות העבודה.
הפרק האחרון שלו משבח גם את עבודתו של רודולף שטיינר באטלנטיס.
הדגם המרשים בגודל של העיר אטלנטיס, הוצג תחילה אחרי בביאנלה בוונציה, אחרי זה במוזיאון ארנסט ומשנת 2002 ניתן היה לראות במוזיאון לאמנויות יישומיות.
דז'ה בוקרוש בירמן - פסל ההונגרי-יהודי.
שאנדור גרגיי (פסל) - פסל הונגרי-יהודי
לקראת הבית ההונגרי בוונציה וניו אטלנטיס.
ונציה 7. קטלוג התערוכה ההונגרית של הביאנלה הבינלאומית I-II הבינלאומית.
(מוזיאון לודוויג - מוזיאון לאמנות עכשווית, 2000)
עורך קטלוג של תערוכת מוזיאון Ács Piroska לאמנות שימושית (2002)
גזה שבשטין (במקור יעקב שטרן, בהונגרית: Sebestyén Géza; קורד, 11 בפברואר 1878 – בודפשט, 2 באפריל 1936) היה שחקן, מנהל במה ומנהל תיאטרון יהודי-הונגרי.
גזה שבשטין נולד במשפחה יהודית כבנם של ז'יגמונד שטרן וגיזלה וירת.
ארבעה מתוך חמשת הבנים ממשפחת שבשטין, גזה, ינה, דז'ה ומיהאי, בחרו בקריירת המשחק, האמצעי מבין החמישה בלה שבשטין הפך לכדורגלן מפורסם של מ.ט.ק.
בודפשט ושל נבחרת הונגריה בכדורגל.
לאחר שגזה סיים את לימודיו באקדמיה לתיאטרון, ערך את הופעת הבכורה שלו בעיר פץ' ב־1 באפריל 1899, בתפקיד שיילוק במחזה הסוחר מוונציה של ויליאם שייקספיר.
בשנת 1902 שיחק בחברת בודה-טימישוארה, ובשנת 1905 עבר לשלב חשוב בקריירה שלו לקלוז'-נאפוקה.
אחת ההצגות החשובות של "תיאטרון האבן" (Kőszinház) ברחוב פרקש הייתה הבאנק באן של יוז'ף קטונה, בה גילם שבשטין את הבאן גזה פטור.
מכאן הצטרף לתיאטרון ההונגרי בשנת 1909, שם הפך לשחקן מוביל, באותו הזמן הופיע גם בתיאטרון הלאומי של בודפשט.
הוא שיחק תפקידים גדולים וחשובים, במיוחד תפקידי תככנים, אם כי זה היה בניגוד חד לאינדיבידואליות האזרחית שלו: הוא היה איש עליז, חברותי, בוהמי.
ב־21 בנובמבר 1911 בבודפשט, התחתן עם השחקנית היהודיה יולן דנש (1882–1956), בתם של לאיוש קוהן (כהן) ויאנקה ברגר.
בשנת 1914 קיבל על עצמו את ניהול תיאטרון בודה - טימישוארה, ואחר כך בשנת 1920 הפך גם למנהל תיאטרון בודה - מישקולץ.
הוא גיבש אנסמבל נהדר משתי התיאטראות טימישוארה ומישקולץ'.
הוא שיפץ את בניין העץ של תיאטרון בבודה, שם זכה להצלחה רבה בהפקות קיץ, במיוחד אופרטות.
בין היתר, הופיעו שם הנה הונטי, דיולה קאבוש ודיולה צ'ורטוש שמשכו קהל רב.
שבשטין יצר מערכת יחסים מצוינת עם הקהל, הוא היה גם במאי מאוד פופולרי במישקולץ ובבודה.
ב־14 בנובמבר 1924 הפך גם למנהל תיאטרון העירוני (Városi Színház).
הוא עשה שימוש מצוין בהזדמנות זו של ניהול "רב תיאטרון" להחלפת הצגות ושחקנים בין התיאטראות שניהל.
לאורך כל הקריירה שלו שמר על קשר לבבי עם האנשים והמוסדות האחראים על התיאטרון.
בשנים 1931 עד 1936 היה נשיא התאחדות השחקנים הלאומית, ולפני כן היה יועץ ההתאחדות במשך עשרים וחמש שנה.
כשהחל איסוף כספים להקמת התיאטרון הלאומי החדש, הוא היה התורם הראשון: בינואר 1923 הוא הציע עשרת אלפים כתרים למטרות אצילות זו.
גזה שבשטין עזב את מישקולץ בשנת 1926 והוחלף על ידי אחיו הצעיר מיהאי.
לאחר מכן הוא נפטר בבודפשט כעבור עשר שנים.
לזכרו, נערך בתיאטרון הלאומי במישקולץ טקס אזכרה של גזה שבשטין, שלמעשה סימן את סיום עידן שבשטין במישקולץ.
על פי החוק היהודי השני, יהודי לא יכול היה למלא תפקיד בתיאטרון שהיה לו השפעה על הכיוון הרוחני של אותו תיאטרון.
שיילוק (ויליאם שייקספיר: הסוחר מוונציה)
לוציפר (אימרה מדאץ': הטרגדית האדם)
לה ברט (אדמון רוסטאן: סיראנו דה ברז'ראק)
גבור בארנה (אימרה פלדש: פקידות)
מרטון צ'ורבה (פרנץ צ'פרגי: הסייח הצהוב)
גזה מרקוש (בהונגרית: Márkus Géza; פשט, 4 באוגוסט 1871 – בודפשט, 6 בדצמבר 1912) היה אדריכל יהודי-הונגרי, נציג משמעותי של האר נובו ההונגרי.
הוא היה אחיו של העיתונאי מיקשה מרקוש והמנצח דז'ה מרקוש.
גזה מרקוש נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ מרקוש, סוחר זכוכית, ושל אנה קוֹהְן (הגרסה ההונגרית-גרמנית לכהן).
הוא למד בבודפשט, ולאחר מכן עבד במשרד התכנון של אלאיוש האוסמן ואדן לכנר.
עבודתו המשמעותית היא הציפרפלוטה (ארמון ציפרה-Cifrapalota) בעיר קצ'קמט, שמציג את השפעת שאיפות האר נובו הלאומיות של מורו אדן לכנר, כמו כן של פסל ורשמארטי ברובע החמישי של בודפשט (הכל למעט הפסל עצמו).
הוא תכנן כמה בנייני תיאטרון, או היה שותף משמעותי בתכנונם, ביניהם תיאטרון ארקל.
הוא תכנן ועיצב גם תפאורות תיאטרון וכן הכין ציורים עבור כתב העת "אמנות" (Művészet).
הוא היה המבקר האמנותי של מספר עיתונים, בין היתר של "העיתון ההונגרי" (מדיאר הירלפ-Magyar Hírlap)
אשתו הייתה רוזליה קטלין קרוואזי, אותה נשא לאישה ב־8 ביולי 1907 בבודפשט.
תיאטרון הקיץ של קלוז'-נפוקה (עם פרידייש שפיגל),
התיאטרון ההונגרי של קלוז'-נאפוקה (1909–1910)
תיאטרון קיראי (תיאטרון המלך) לשעבר (בודפשט),
אופרת העם (מאוחר יותר התיאטרון העירוני, כיום תיאטרון ארקל, יחד עם מרצל קומור ודז'ה יאקאב).
מה שנקרא היום "ארמון הדנובה של BM" (נבנה בין השנים 1894–1897, על פי התוכניות של וילמוש פרוינד, בסגנון נאו-בארוק)
סגד, טיילת שטפניה 10. (ארמון ויידה)
שאנדור ברודי: רעיונותיו של אדריכל (אמנות, 1906).
גזה ואגו (במקור עד 1898 ויינברגר, בהונגרית: Vágó Géza; אוראדיה, 24 בפברואר 1882 – בודפשט, 3 בינואר 1942) היה שחקן, במאי, מחזאי, מנהל תיאטרון יהודי-הונגרי.
הוא אחיהם הצעיר של השחקן בלה ואגו, ושל האדריכלים לאסלו ואגו ויוז'ף ואגו ודודו של האדריכל פייר ואגו.
גזה ואגו נולד במשפחה יהודית מתבוללת כבנם של מיהאי ויינברגר (1837–1917) ושל יוזפה מרקוביץ'.
את דרכו החל בשנת 1902 בלהקתו של פטר דיאק.
מאוקטובר 1904 עד 1906 שיחק ב"תיאטרון העם" (Népszínház) של בודפשט.
בין 1907 ל-1909 היה מנהל "התיאטרון האינטימי" (Intim Színház), ומשנת 1912 עד 1913 ניהל את "חוג בימת הקומדיה" (Vígszínkör).
בשנת 1915 הופיע עם להקתו המזדמנת בבורגתיאטר בווינה.
באפריל 1916 שכר את קברט מקס ומוריץ (Max und Moritz Kabaré) בווינה, שם הופיע גם בהונגרית.
במאי 1916 הופיע ב"תיאטרון של בודפשט" (Budapesti Színház), ובשנים 1922–1924 הוא היה מנהל "תיאטרון בלאהה לואיזה" (Blaha Lujza Színház).
טקס נערך לכבודו בשנת 1924 שכן באותה השנה כתב את מחזהו ה-100 של המערכה האחת כל אחד.
ספרו "משה" פורסם בשנת 1926, בו הציג את חייו ותורתו של הדמות המקראית.
לאחר מכן השתתף בכמה סיורים בחו"ל והופיע בין היתר בקלוז'-נאפוקה, בבראשוב וביישובי אוכלוסיית ההונגרים של צ'כוסלובקיה.
לאחר 1940, בגלל החוקים האנטי יהודיים, במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי ששללו את כל זכויותיהם של יהודי הונגריה, הוא יכול היה לעלות לבמה רק כחלק מפעילות התרבות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בתיאטרון גולדמארק שנתנה פרנסה לאמנים יהודים לפני קהל יהודי בלבד.
הוא כתב הצגות, פרודיות, תסריטים לסרטים וביים סרטים אילמים.
מותו נגרם על ידי ניוון שריר הלב.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (17B-2-21).
ב-27 במאי 1906, נשא לאישה את ארנקה דויטש (אלמנתו של מור הולצר).
בתו הייתה קלרה ואגו (1908–1994), שהפכה לאשתו של העיתונאי ג'רג' מארר ב-7 באוקטובר 1938.
פרנץ מרטוש: החתן מגרנדה - בסטיאן
גותי סומה: טוני סמולן - איזידור
אנרי בטאיי (Henry Bataille): הבתולה המטופשת
דרמה, נכתב עם ג'רג' סמרה.
תירס יונאס, פרודיה בשלוש מערכות.
נכתב עם אדולף מראי אדולפל.
אילונקה יפה, אופרטה בשלוש מערכות.
בכורה: 20 באוקטובר 1906. תיאטרון קיראי
הכלה ה-100, פארסה בשלוש מערכות.
האהבה של לבוטה, מחזמר בשלוש מערכות.
בכורה: 13 באפריל 1917, האופרה העממית
מלך הריקודים, אופרטה בשלוש מערכות.
האישה המושאלת מחזמר בשלוש מערכות.
גזה פראגו, (מקודם פרנקפורטר בהונגרית: Faragó Géza; בודפשט, 25 ביוני 1877 – בודפשט, 23 בספטמבר 1928) היה צייר, גרפיקאי יהודי-הונגרי.
פראגו הוא אמן מפורסם בציור האר נובו ההונגרי, אמנות הכרזה (פוסטר), קריקטורה ועיצוב תפאורות תיאטרון.
אחיו היה ינה פראגו, סופר ועיתונאי ואחיינו היה שאנדור פראגו שחקן ומנהל תיאטרון.
אחייניתו אילונה פראגו הייתה עיתונאית.
גזה פראגו נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור פרנקפורטר וטרזיה רוטברגר.
כישרון הציור שלו הופיע בשלב מוקדם, ובתמיכת הוריו האמידים הפך לתלמיד פרטי של הצייר מיקשה ברוק.
ציורו של הג'וקי (רוכב סוסי מרוץ) בשם "הנזי" עורר שערורייה גדולה, במיוחד כשהתברר שהוא בילה את זמנו הפנוי במסלול המרוצים, בעיקר כדי לצייר.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון ב-1897 המשיך את לימודיו בפריז.
תחילה היה סטודנט באקדמיה קולארוסי (Académie Colarossi) והרוויח את שכר הלימוד מעבודתו במפעל לייצור קטיפה בפריז.
לאחר מכן המשיך את לימודיו בסטודיו אמנות דיליי (Atelier Artistique Delay), בניהולו של הצייר אלכסנדר דיליי.
בתמיכתו של אדן רוהיים, הוא הצליח להישאר זמן רב יותר בפריז ועשה בחינות כניסה מוצלחות לבית הספר הנודע ארט דקורטיף (Arts Décoratifs) במונפרנאס.
הוא עבד שנתיים בסדנתו של אלפונס מוכה, לשביעות רצונו המלאה של המאסטר ואז פתח סטודיו עצמאי בפריז.
באותה תקופה התפרנס מעיצוב פוסטרים לפרסומות ואז יום אחד חלה ועד מהרה לא יכול היה לשלם את שכר הדירה של הסטודיו.
לאחר חזרתו נסע למושבת האמנים של סולנוק לצד אדולף פניאש ואחר כך, בסביבות 1910 עבר למושבת האמנים של קצ'קמט לצד בלה איוואני-גרינוולד.
הוא שמח לצייר סצנות עליזות, הומוריסטיות והיה אמן לקריקטורה, פראגו פעל רבות כדי להציג אמנות הכרזות ברמה גרפית יישומית בסטנדרט אירופי.
בשנת 1914 הייתה לו תערוכת כרזות בברלין.
היו לו ארבע תערוכות גם בסלון הלאומי: 1900, 1910, 1923 וב-1928. בתערוכה בשנת 1910 הציג את הכרזות שלו ואת ציוריו (נופים, קומפוזיציות איוריות) יחד, והוא זכה להצלחה גדולה בקרב הקהל, כפי שדווח מבקר האמנות של כתב העת הספרותי ואמנותי החשוב ניוגט העיתונאי והסופר גזה לנדיאל (מקודם: לווינגר).
בשנת 1916 הציג תערוכת יחיד רחבת היקף ב-Kunsthaus Brackle במינכן, ובאותה שנה עבודותיו הוצגו גם במוזיאון ארנסט.
פראגו זכה להצלחה הגדולה ביותר עם הכרזות ועם תפאורות הבמה שלו.
בין השנים 1910 עד 1915 הוא היה מעצב התפאורות עבור תיאטרון קיראי, לאחר מכן עבור תיאטרון האופרטה של בודפשט, ולאחר מכן עבור אולפני הקולנוע UFA.
הבלט, עבורו עיצב את כל התפאורות, בשם "חתונה הונגרית" הוצג בלונדון במשך שנה.
ב-25 באפריל 1910 נשא לאישה את ארז'בט מקאי, ממנה התגרש בשנת 1920. אשתו השנייה הייתה אמה טלבר, איתה התחתן ב-24 במאי 1921 בבודפשט.
הוא נפטר בגיל צעיר יחסית, בגיל 51.
עבודותיו נשמרות בספרייה הלאומית על שם סצ'ני, במוזיאון קישצלי, בגלריה הלאומית של הונגריה, במוזיאון קטונה יוז'ף בקצ'קמט, ורבות מיצירותיו נמצאות בבעלות פרטית.
1902 כרזה לבית האופנה הולצר (פוסטר, 210x96 ס"מ; ספריית שכנאי הלאומית, בודפשט)
1908 הסימבוליסט (טמפרה, נייר צבעוני, 51x35 ס"מ; הגלריה הלאומית של הונגריה (MNG), בודפשט)
(בערך 1910) פוסטר מנורת ליבון של טונגסרם (125x95 ס"מ; הגלריה הלאומית הונגרית, בודפשט)
(בערך 1910) פוסטר של חנות בגדים
(ללא שנה) ערב על הדנובה (MNG)
(ללא שנה) ירח מוקדם (MNG)
(ללא שנה) ילדת איכרים מסיפלד (MNG)
(בסביבות 1918) סוף המלחמה (גם דיוקן עצמי; מדיה מעורבת, 51x73 ס"מ; פרטי)
חבר מייסד במושבת האמנים של קצ'קמט
גזה לנדייל (במקור לווינגר, בהונגרית: Lengyel Géza; הבש, 4 בינואר 1881 – בודפשט, 12 בנובמבר 1967) היה סופר, עיתונאי, מבקר, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
גזה לנדייל נולד במשפחה יהודית כבנם של ברטלן לווינגר ושל אמליה שוורץ (1853–1928) הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בבודפשט, באגר ובסגד.
משנת 1902 עבד כעיתונאי בעיתון "סבדשאג" (Szabadság) שפירושו "חופש" בהונגרית באוראדיה, ומשנת 1905 הפך לעורך העיתון.
הוא יצר קשר עם המשורר אנדרה אדי באוראדיה ובהמשך כתב עליו ספר.
משנת 1906 מאמריו הופיעו ב"יומן של בודפשט" (Budapesti Napló) ומשנת 1914 בפשטי נפלו, כלומר ב"יומן של פשט".
כתביו הופיעו גם במגזין "המאה העשרים" (Huszadik Század), ב"עיתון יום ראשון" (Vasárnapi Újság) וב"זמנים חדשים" (Új Idők).
מההתחלה הוא היה עמית בכיר במגזין הספרותי החשוב ניוגאט, עד שנת 1912 היה מבקר האמנות המוביל של המגזין.
כמזכיר "הפדרציה הלאומית של התעשיינים" (GYOSZ) וכמנהל "מרכז מדיניות המכס ההונגרי", הוא עסק גם בנושאים כלכליים.
ביצירות הספרותיות שלו נקשר לשאיפות ריאליסטיות מודרניות בנות תקופתו.
פעילות בקורת האמנות שלו תפסה מקום משמעותי בעבודתו.
בשנת 1919 השיק כתב עת בשם "חיי אמנים" (Művészélet), שחדל להתקיים לאחר פעילות קצרה.
ביקורתו האמנותית הופיעה בעיקר בניוגט.
משנות ה-60 של המאה ה-20 ואילך התפרסמו ביקורותיו על תערוכות בכתב העת"אמנות".
הוא כתב סדרה על עבודתם ויצירתם של ליפוט הרמן, קארוי ליקה ושל .
הוא תרגם את יצירותיהם של הסופר הרוסי אלכסנדר קופרין והסופר הדני גאורג ברנדס להונגרית, וכן את כתבים נבחרים של אמיל זולה.
לנדיאל הכין מבחר מיצירותיו של לאיוש בירו, שפרסם בשנת 1957 תחת השם "ארץ העבדים".
הוא היה חבר ב"התאחדות הלאומית של העיתונאים ההונגרים".
אשתו הייתה אירן בירו (קודם: אונגאר), בתם של איגנץ אונגאר ולואיזה לפלר, איתה התחתן ב-23 בדצמבר 1908 בבודפשט.
בתו הייתה ז'וז'אנה לנדייל (1910–?), חתנו היה פאל ינה וירט.
צירופי מקרים (סיפורים קצרים, בודפשט, 1910)
ספר עושה הנסים (סיפור קצר, בודפשט, 1912)
בין בתים קטנים (רומן, בודפשט, 1912)
טייקוני עיתונים הונגריים (בודפשט, 1963)
תחילתן של מלאכות יפות .
גורלו של אישטוואן פרנצי (ביוגרפיה, בודפשט, 1964)
גזה לנדייל (במקור למברגר, בהונגרית: Lengyel Géza; שלגוטריאן, 23 בדצמבר 1884 – בודפשט, 4 ביוני 1965) היה בוטנאי, יהודי-הונגרי אגרובוטנאי, פרופסור למדעים ביולוגיים, חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בנוסף למחקר הפלוריסטיקה, הפיטוגאוגרפי, האנטומי והטקסונומי של הצמחים, מחקרי הזרעים שלו תרמו לחשיבות יצירתו, כמו גם למאמציו להקים בוטניקה של דבוראות (גידול דבורים) בהונגריה.
גזה לנדייל נולד במשפחה יהודית כבנם של הפקיד מיקשה למברגר ושל מריה ברגר.
הוא סיים את לימודיו היסודיים והתיכוניים בבודפשט ובשנת 1907 השלים את הדוקטורט שלו בבוטניקה, בזואולוגיה ובגאוגרפיה באוניברסיטת בודפשט (כיום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד).
משנת 1904 עבד כמתמחה אצל שאנדור מאגוצ'י-דיץ במכון הבוטני של האוניברסיטה, שם הפך לעוזר הוראה בשנת 1907. בהזמנתו משנת 1908 של ארפאד דגן, הוא עבד כאסיסטנט, מרצה בכיר וכפרופסור בתחנת הבדיקה של זרעים בבודפשט ואחר כך מ-1937 עד 1940 מנהל המחקר.
אז פרש לבקשתו בשל החוקים (האנטי) יהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) והוצא לגמלאות.
במקביל, משנת 1929 לימד מדעים בנושא זרעים ובדיקה זרעים כפרופסור בפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת קורווינוס, ולאחר שנת 1934 באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
הוא חזר לפעילות בשנת 1945 אחרי ששרד הן את השואה והן את מלחמת העולם השנייה, כאשר מונה לראש המחלקה לבוטניקה חקלאית באוניברסיטה ההונגרית למדעי החקלאות בתואר פרופסור באוניברסיטה.
הוא פרש שוב בכפייה בשנת 1949, כאשר נטש לחלוטין את מחקריו הבוטניים.
לנדייל עסק בעיקר במחקר פלוריסטי, אך עבודתו הבוטנית כיסתה פיטוגאוגרפיה של צמחים, אנטומיית צמחים וטקסונומיה.
לעיתים קרובות נסע לסיורי איסוף בוטניים באלפים הדינריים ובהרי הטטרה הנמוכים, אך הוא הכיר מצוין של כל הצומח ההונגרי.
בשנת 1947 נבחר לחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים, אך בשנת 1949 הורד לדרגת חבר יועץ, וחברותו המלאה הושבה לו רק לאחר מותו בשנת 1989. בין השנים 1925–1934 היה מזכיר המחלקה הבוטנית של האגודה ההונגרית למדעי הטבע, ובין השנים 1934–1937 היה סגן הנשיא.
בשנת 1931 נבחר כחבר כבוד באגודת הדבוראים הלאומית.
בחינת מקור זרעי האספסת ההונגרית.
מבחן הזרעים ההונגרי: ייצור זרעים וסחר זרעים בהונגריה.
מחלות צמחיות של גרעיני חיטה ודגנים.
גזה מנספלד (בהונגרית: Mansfeld Géza; בודפשט, 26 בפברואר 1882 - ז'נבה, 11 בינואר 1950) היה רופא, פיזיולוג, בקטריולוג, פרמקולוג יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה.
גזה מנספלד נולד במשפחה יהודית כבנם של פאל מנספלד (1845–1922) סוחר, תעשיין ושל קורנליה שנאַאוּג (Schönaug).
סבו וסבתו מצד אביו היו מור מנספלד ופאולה פליישנר.
הוא סיים את האוניברסיטה ב-1905 בבודפשט, ואחר כך משנת 1905 עד שנת 1907 עבד במכון לפרמקולוגיה.
בין 1907 לבין 1909 התמחה במרפאות בערים ווינה, לונדון וברלין.
משנת 1910 הוא היה מרצה בכיר לפרמקולוגיה ניסויית באוניברסיטת בודפשט ומ-1915 היה פרופסור חבר.
משנת 1918 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת ארז'בט בעיר פץ' ולראש המחלקה לרוקחות בברטיסלאבה.
בין השנים 1923–1944 היה מנהל המכון לרוקחות והמכון לפתולוגיה בפץ'.
ב-27 במאי 1911 התחתן בבודפשט עם המורה מאריה גראנר, בתם של ארנה גראנר ושל גיזלה פיק.
בשנים 1930–1931 היה דיקן הפקולטה לרפואה ורקטור האוניברסיטה בין השנים 1934–1935. בגלל מוצאו היהודי הוא פוטר בשנת 1944 וגורש למחנה השמדה.
מנספלד הצליח לשרוד וחזר מאושוויץ ביוני 1945. הוא חזר למחלקה הישנה לתקופה קצרה: 1945–1946 כדיקן הפקולטה לרפואה.
בשנת 1947 עבר לגור בבודפשט.
בשנת 1931 היה ממייסדי החברה הפיזיולוגית ההונגרית
חבר באקדמיה לאופולדינה הגרמנית למדעי הטבע משנת 1932
חבר מן המניין של האקדמיה ההונגרית למדעים מאז 1946
גזה וצ'אי (במקור וייסברגר, בהונגרית: Vecsei Géza; קישווארדה, 23 אוגוסט 1902 – בודפשט, 2 במאי 1960) היה מהנדס חשמל, ממציא יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (1954), הפרס היוקרתי ביותר בהונגריה (מוענק כל שנה לכ-15–20 אנשים) בדומה לפרס ישראל.
גזה וצ'אי נולד במשפחה יהודית בעיירה שבה כ-25% מהתושבים היו יהודים.
אביו היה וינצה וייסברגר, מנהל חוות בעלי חיים ואמו ינקה רייזמן.
את לימודיו הטכניים סיים באוניברסיטה בגרמניה.
בשנות העשרים של המאה העשרים התחיל לעבוד ב"מפעלי החשמל האיוש וסאנטו", שם הפך במהרה לראש מחלקת ייצור של מוני החשמל.
בשנת 1930, ברובע 6 בבודפשט התחתן עם ארז'בט, בתם של אנדרה קלמן ושל תרזיה הוכברגר.
בשל יהדותו פרנסתו נפגעה קשה במלחמת העולם השנייה, אך הוא הצליח לשרוד את השואה.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1945, הוא מונה למנהל הטכני של מפעל ברזל בעיר הולדתו.
כשהוקם מפעל מוני החשמל של גנץ בגדלה, וצ'אי מונה למעצב הראשי של המפעל.
כאן הוא פיתח את המצאתו עם עמיתו המהנדס.
הוא נפטר בבודפשט בגיל 57.
המצאתו הוא מונה החשמל החדש, עליו קיבלו את פרס קושוט ביחד עם עמיתו, המהנדס פרנץ מונדל.
זה היה סוג חדש של מונה צריכה שנתגלה כאחד הראשונים והמתקדמים בעולם והפך במהירה לאחד מפרטי הייצוא ההונגרי המבוקשים בכל העולם.
גזה סילאדי (במקור זילברמן, בהונגרית: Szilágyi Géza; בודפשט, 29 בדצמבר 1875 – בודפשט, 7 באפריל 1958) היה משורר, סופר, עיתונאי ועורך דין יהודי-הונגרי.
גזה סילאדי נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף זילברמן, סוחר ושל קוניגונדה בראון.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בטימישוארה, ואז המשיך את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם בשנת 1898 קיבל דוקטורט במדע המדינה ובשנת 1899 דוקטור למשפטים.
בשנת 1901 עבר את בחינת לשכת עורכי הדין.
למרות השכלתו הרחבה עסק בעיקר בעיתונאות, בכתיבת שירה ובכתיבת סיפורים קצרים.
להפצת הידע הייתה חשיבות עליונה בעיניו.
בזכות הידע הרב שלו, הוא ייחודי בעידן שלו, בלקסיקון הגדול של פאלאס הוא היה אחד מעוזרי העורכים.
במשך יותר משלושים שנה עבד ככותב טורים מבוקש או כסגן עורך בעיתונים שונים.
עד הזנקת כתב העת הספרותי ניוגט היה סילאדי מעורב באופן פעיל בכל היוזמות הספרותיות.
הוגו איגנוטוש וחבריו הביטו עליו בהערצה, אנדרה אדי ראה בו יש את המאסטר שלו.
שיריו של סילאדי הושפעו מהפסימיות והארוטיקה של סוף המאה ה-19. בנוסף לעבודתו כעיתונאי, כתב מספר מחקרי ספרות וביקורות.
הוא נפטר ב-7 באפריל 1958, מייד אחרי הופעת כרך השירה האחרון שלו.
בהלווייתו בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט ספד לו הרב אלכסנדר שייבר והספדו היה ראוי למשורר-סופר המנוח, כאחד הלוחמים של המודרניזם, ואחד ששילב בין הפסיכואנליטיקה לבין הספרות.
בעבודות הפרוזה שלו הוא הרבה לתאר את החיים בהומור ובפנטזיה גרוטסקיים.
יצירתו הספרותית העיקרית מורכבת משיריו.
רעייתו הייתה מרגיט הרמן (1875–1944), איתה התחתן ב-5 באוקטובר 1911 בבודפשט.
הוא היה הנציג הנועז יותר הראשון של השירה הדקדנטית, האהבה החושנית, של תחילת המאה ה-20. בסביבות 1896 הוא הכניס את האירוטיקה, שהדגישה את הגשמיות בגלוי, לתוך הספרות ההונגרית.
לדברי אלדאר קומלוש : "חושניות סגולה וייאוש אפל: תחושות אלה מעוררות בו השראה."
סילאדי היה אחד היוזמים והדמויות שהגדירו את הליריקה ההונגרית של המאה ה-20, שדוכא, למצער, על ידי בני דורו וכמעט מתעלמים ממנה גם במאה ה-21. שירתו השפיעה ביותר על המשורר אנדרה אדי, שכן הנושא העיקרי שלו הוא אהבה.
סילאדי ראה ליריקה מערב-אירופית, בעיקר צרפתית, כמודל.
לאחר הצלחתו הראשונה (טריסטיה, 1896), הוא הועמד לדין, נפתחו נגדו הליכים וכרך השירה שלו הוגדר כמביש וכמעליב.
בנוסף, בני דורו הצעירים יותר צברו הצלחה אחר הצלחה ולכן סילאדי התרחק משירה למשך זמן רב.
בשנת 1927 הופיע כרך השירה שלו "מילה ודמעה" אשר חוקרי ספרות רבים רואים בו אחת מיצירותיו הבולטות ביותר.
שיריו אלה לא מפתיעים לאור האירועים הפוליטיים והחברתיים של התקופה.
שירים אלה עוסקים בעיקר בחוסר תקווה, הם פתטיים וותרניים.
עם התחזקות האנטישמיות בכלל ובהונגריה בפרט הוא הפך ליותר ויותר פתוח לנושאים יהודיים, תודעתו העצמית היהודית התחזקה ובהמשך גם הרעיון הציוני העסיק אותו יותר ויותר.
הדוגמה הטובה ביותר לכך שירו "ישראל": "אך נשאר לי שורש עמוק וקדוש!" - כתב.
בגיל 83. עד מותו בשנת 1958, הופיעו לא פחות מעשרים כרכים שלו: שירים, טורים, דרמות, סיפורים קצרים, רישומי מוסר סאטיריים, מחקרים.
עבודתו כמחזאי היא הנשכחת ביותר, בקושי נמצא מידע עליו.
המחזה הידוע ביותר שלו הוא "כפור מאי", אותו כתב יחד עם הנריק לנקאי, אך לא מדובר בהצלחה מוסכמת: המחזה זכה לקבלת פנים מפוקפקת.
בעקבות הצגתו בשנת 1911, מיקשה ברודי העביר עליו ביקורת: "לא!
הדרמה הזו היא דרמה של אף אחד.
לא של האמת שהיא בכל מקרה לא מבקשת זאת, זה לא הסמליות ולא של בני האדם (...) היא נשלט תעל ידי נוקשות, חוסר אווריריות; פסל קטן אורב בקצה שלה, גופה החולה נגרר לעייפה ליצירה לא טבעית."
לאחר פרסום כרך השירה השלישי שלו, בסביבות 1912 שירתו כבר לא הייתה ייחודית, אלא רק אחת מני רבות, ולכן הוא שתק כמשורר.
זה היה כאשר הסיפור הקצר שלו נשמע, שהוא מרתק אך לא מצליח יותר משירתו.
הנושא שלו הוא אהבה בלעדית - הצגת אלף אפשרויות של גשמיות בין גבר לאישה - והגשמה גופנית ורוחנית ובסוף המוות.
סיפוריו הקצרים מאוד נטורליסטיים ומציגים מצב רוח אימפרסיוניסטי.
השפעת הפסיכואנליזה על חייו ויצירתו
גזה סילאדי הושפע מאוד מזיגמונד פרויד ומשארל בודלר, בכל יצירותיו, במיוחד בליריקה שלו.
כרך שיריו הראשון, "טריסטיה" נכתב בהשראה חזקה מבודלר, הוא מטפל באירוניה ומחבר בין השגחה אלוהית לבין האירוטיות שהפכה לסחורה.
בגלל הכרך הזה נפתחו נגדו הליכים פליליים כאמור והוא הועמדו לדין על כך שראו בשירתו התקפה יהודית על הנצרות.
בשנת 1914 הוא הצטרף לקבוצת בודפשט של ארגון הבינלאומי הפסיכואנליטיקאי (Internationale Psychoanalytische Vereinigung) ונשאר חבר גם בארגון שירש אותו.
הוא אחד הסופרים ההונגרים הראשונים שעסק לעומק בניתוח פסיכואנליטי של הנפש.
כתביו בנושאים פסיכואנליטיים רבים התפרסמו גם בהונגרית וגם בגרמנית.
זה בעיקר בגלל ידידותו עם שאנדור פרנצי, שהציג את התנועה הפרוידיאנית בפני סילאדי.
העניין השפיע גם על בתו, לִילָה סילאדי, שהפכה לפסיכולוגית אנליטית.
לילה כבר פגשה את החשיבה הפרוידיאנית כילדה צעירה, בראיון מאוחר היא נזכרה בארוחת הערב המשפחתית שבילתה בבית הוריה, בה נכח גם פרויד עצמו.
סילאדי היה חבר בקבוצת "השבעה" (A Hét) יחד עם חבריו הסופרים היהודים, שייצגו יהדות מתבוללת.
מבחינתו קבלתו לחברה ההונגרית איננה מתנה, אלא מובן מאליו.
הוא אינו רואה במוצאו דבר מה מיוחד.
כשם שהוא לא מבטא את מוצאו היהודי, כך גם לא את ההונגריות שלו.
אלה דברים מובנים מאליו עבורו, בדומה לרוב עמיתיו.
הוא לא מייצג שום רעיון מהפכני בכתביו, בפרסומיו אין זעם מוסרי או מרד, הוא מאמין בעיתונות אובייקטיבית לחלוטין.
כשהוא מעצב את הליריקה שלו בתשוקה חושנית, הוא גם מביא טעם נהדר למוצרי העיתונות שלו כעיתונאי.
סילאדי לא רק יכול היה ללמוד את עבודותיו של פרויד בשפתו המקורית, אלא גם לפרסם בגרמנית לכן מאמריו על המצב בהונגריה התקבלו בחום על ידי סוכנויות הידיעות הגרמניות.
אלדאר קומלוש ניסח את המדיום הספרותי של הופעתו של סילאדי, את שנותיו הראשונות ואת תפקידו כך:
טריסטיה ; הקדמה אדולף זילברשטיין; נגל, בודפשט, 1896
על מים מתים ; דויטש, בודפשט, 1903
ציורים מוסריים ; זינגר-וולפנר, בודפשט, 1910
כתבתי לך ; דויטש, בודפשט, 1911
הנריק לנקאי - גזה סילאדי: כפור מאי; פוליצר, בודפשט, 1911 (הספרייה המודרנית)
מחקרים ; אתנאום, בודפשט, 1912 (הספרייה המודרנית)
שירים ; אתנאום, בודפשט, 1912 (הספרייה המודרנית)
; אתנאום, בודפשט, 1913 (הספרייה המודרנית)
רישומי עט ; אתנאום, בודפשט, 1915 (הספרייה המודרנית)
אהבות פנטסטיות ; דיק, בודפשט, 1916
סיפורים ; אתנאום, בודפשט, 1917
אגדות מודרניות ; טבן, בקשצ'אבה, 1917
סיפורים קצרים ; גריל, בודפשט, 1918
מילה ודמעה ; בודפשט, 1927
הגיהנום של יאנוש ויידה ; ב: לימודי ניתוח נשמה.
עבודות גמר בנושאים מרכזיים בפסיכואנליזה ; שומלו, בודפשט, 1933
נבחרו שירים ישנים וחדשים ; מגיאר טקה, בודפשט, 1948
כתבים נבחרים ; החברה הספרותית של מדאץ', בודפשט, 2007
גזה קרטס (בהונגרית: Kertész Géza, 18 בנובמבר 1894 – 6 בפברואר 1945) היה חסיד אומות העולם, שחקן ומאמן כדורגל הונגרי, שהציל עשרות וככל הנראה אולי אף מאות יהודים ב וכונה לפיכך "השינדלר של קטניה"
נרצח על ידי צלב החץ ההונגרי סמוך לפני תום מלחמת העולם השנייה.
שיחק בקבוצת הפאר ההונגרית פרנצווארוש והופיע במדי נבחרת הונגריה בכדורגל פעם אחת.
לאחר מכן שיחק ובעיקר אימן באיטליה, בין השאר בקבוצות ספציה, סלרניטנה, קטניה, אטאלנטה, לאציו ורומא.
קרטס נולד בבודפשט ב-1894. מתואר בעיתוני התקופה כשחקן גבוה (190ס"מ), חביב ובעל עיניים קטנות וקורצות.
היה נשוי לרוזה ואב לשניים.
בתפקיד קשר החל מגיל 17 ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בתקופה זו הספיק גם לשחק פעם אחת, ב-1914, ממש לפני המלחמה, בשורות נבחרת הונגריה בכדורגל.
כחמש שנים אחרי שאישטוון טוט עזב.
גורלם של השניים ישתלב בהמשך שוב ושוב, עד מותם יחדיו בראשית 1945, רק בגלל שהצילו יהודים מציפורני הנאצים.
לחם בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה והגיע לדרגת לוטננט-קולונל.
בסיום המלחמה חזר לשחק בשורות קבוצת נעוריו עד 1919.
בשנים 1920–1923 שיחק בשורותיה של פרנצווארוש לצידו של אישטוון טות' ולאחר מכן עבר לשחק באיטליה ומהר מאוד גם לאמן בה.
ב-1943 נקרא קרטס חזרה להונגריה, לשרת בצבא ההונגרי, במילואים.
זה אירע בשיא הקריירה שלו כמאמן באיטליה, בעיצומה של עונתו הראשונה כמאמן ברומא, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, בה לחמה הונגריה לצד גרמניה הנאצית.
עם חזרתו להונגריה ובמקביל לשירותו במילואים הוא החל גם לאמן באויפשט.
יחד עימו נקרא מאיטליה, חזרה להונגריה גם חברו אישטוון טוט, אשר החל גם הוא לאמן שוב במולדת, בקבוצתם הוותיקה פרנצווארוש.
אלא שכל זה אירע לתקופה קצרה ביותר.
במרץ 1944 פלשו הנאצים וכבשו את הונגריה, בת בריתם לשעבר.
קרטס חבר לטוט ויחדיו הם הקימו, כנראה בסיוע ה-OSS האמריקאי ארגון חשאי להצלת היהודים וכן להצלתם של פרטיזנים הונגרים שעמדו בסכנת תפיסה.
הם קראו לארגונם Dallam ("מנגינה" בהונגרית) והפכו לגורם מקשר בין לוחמי גרילה מרחבי העולם שהגיעו להילחם נגד הנאצים.
הצילו עשרות וככל הנראה אולי אף מאות יהודים ב, בין השאר כאשר קרטס, שידע גרמנית שוטפת, התחפש לצורך זה לקצין בוורמאכט הנאצי.
בדצמבר 1944 נתפסו טוט וקרטס על ידי הנאצים, עקב הלשנה שהם מסתירים יהודים וב-6 בפברואר 1945, שבועות בודדים לפני שחרור בודפשט על ידי הסובייטים, הם הוצאו להורג יחד עם חמישה חברים נוספים בארגונם, על ידי אנשי צלב החץ, בבית הסוהר בו הוחזקו.
לאחר המלחמה הוצאו גופותיהם של השניים מקברן בבית הסוהר ובפברואר 1946 הם נקברו כגיבורים בבית הקברות קרפסי (בהונגרית: Fiumei Úti Sírkert) בבודפשט.
קרטס זכה בהמשך, שנים רבות לאחר הירצחו באות "חסיד אומות העולם" ואילו לגבי טוט, ביולי 2021 הגישה פרנצווארוש בקשה למוזיאון יד ושם להכיר גם בו כחסיד אומות העולם.
בקטניה שבסיציליה, עיר שאת קבוצתה קרטס אימן, הוחלט ב-2015, 70 שנה אחרי מותו, לקרוא רחוב על שמו.
ב-2018 יצא לאור באיטלקית ספר על פעלו של קרטס, Niente è stato vano (שום דבר לא היה לשווא) מאת קלאודיו קולומבו.
גזה חורין (בהונגרית: Chorin Géza; פשט, 1 במאי 1872 – בודפשט, 2 באפריל 1933) היה מלחין, מבקר מוזיקה, עיתונאי יהודי-הונגרי.
גזה חורין נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל חורין, סוחר ושל רוזה לוינגר.
הוא למד ב"קונסרבטוריון הלאומי" (כיום שמו בית הספר הגבוה למוזיקה בלה ברטוק, אחד ממוסדות החינוך המוזיקלי הוותיקים ביותר בהונגריה) אצל קארוי ראוך ולאחר מכן המשיך את לימודיו בפריז.
הוא בילה שם שנים רבות בהלחנה והתפרנס מהיצירות שהלחין.
חורין היה חבר פופולרי בעולם האמנות הצרפתי והצעיר ההונגרי שהתיישב ליד הפסנתר על פי בקשה פשוטה מהקהל ניגן את השנסונים האופנתיים דאז במשך שעות.
נסיבות משפחתיות החזירו אותו לבודפשט, שם ידעו על הצלחותיו בחו"ל וקיבלו אותו באהבה.
גם שם ההלחנה הייתה עיסוקו העיקרי, אם כי, הוא ביקר רבות גם בבורסת התבואות וכתב על כך דיווחים ב"עיתון" (Újság).
הוא היה חסיד המוזיקה הקלה, וכתב המוני שירים, לחנים ושאנסונים.
אחת מיצירותיו, "אהובתי נועלת מגפיים צהובים", הפכה לפופולרית עד כדי כך שהפכה כמעט לשיר עם.
הוא הלחין שורה שלמה של לחנים עבור שירתו של המשורר הלאומי ההונגרי שנדור פטפי ומצא דרך להביא את השירים ההונגריים האלה גם לחו"ל.
הוא תמיד בחר שמות ליצירותיו שעשו גם "תעמולה" לרעיון הלאומי ההונגרי.
שירי הלכת שלו בשם "הונווד" ו"בודפשט", בהוצאת חברת סלברט בפריז ("מהדורת סלברט" נוסדה לפני למעלה ממאה שנים וחייבת את העושר והמגוון של הקטלוג שלה לגאונותם של פרנסיס סלברט ואשתו מיקה) זכו להצלחה גדולה.
כש"ג'ונסון ודין", הרקדנים המפורסמים ביותר בעולם באותה תקופה, הופיעו באובודה, הוא כתב עבורם שירים נוספים (ג'ונסון ודין היו אמני הסטפס המפורסמים ביותר בתחילת המאה ה-20. הם טענו שהציגו את "ריקוד הבעיטות" הזה בברודוויי כבר בשנת 1895).
הוא גם כתב שירים, קטעי ריקוד קטנים יותר ואופרטות.
רבים משיריו הופיעו דרך הוצאות לאור מוזיקה יוקרתיים בצרפת.
הלחנים והשירים שלו היו פופולריים במיוחד בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה.
הוא עבד באמונה פנטית כדי להבטיח את רווחתם הכלכלית של חבריו הנגנים.
כשחזר הביתה מפריז, נדהם לגלות שאין בהונגריה ארגון שמגן על זכויות הקניין הרוחני.
נדרש שכנוע רב מצדו להקמת מוסד להגנה על זכויות יוצרים גם בהונגריה.
הוא נלחם לניצחון הרעיון הזה במשך שנים והצליח לחסל את אדישות בעלי העניין ויחד עם כמה מחבריו ייסד את קואופרטיב הזכויות של המלחינים, היוצרים והמוזיקאים ההונגרים הרבה לפני מלחמת העולם הראשונה.
עד אז, כל הלהקות ולהקות הצוענים היו חופשיות להשתמש ביצירותיהם של מלחינים ומחזאים הונגרים.
ללא תשלום תמלוגים למחבר, אך אחרי הקמת קואופרטיב זה, תשלום התמלוגים הפך לחובה, מה שהביא למחברים הכנסה משמעותית.
מתוך הכרה ביכולותיו גזה חורין נבחר לסגן נשיא הקואופרטיב ב-14 בפברואר 1923.
גזה חורין תמיד מילא תפקיד מוערך במערכת ה"עיתון" במשך עשרות שנים.
למרות שעבודתו הייתה מוגבלת לתחום התמחותו הוא עמד לרשות העיתון ועמיתיו במערכת גם בתחומים אחרים בנאמנותו והתעקשותו המופתית.
ב-1 בספטמבר 1918 נשא את אדל מאלר (אלמנתו של מיקלוש באלה) בבודפשט.
הוא חי נישואים מאושרים וכאשר אשתו חלתה קשה, גזה חורין עמד לצידה באהבה עוד יותר, למרות שגם הוא סבל ממחלה קשה במשך שנים, סבל מטרשת עורקים ומחלות לב חמורות, אך עדיין עמד על רגליו ועבד בכוח נעורים כבעבר.
בתו המאומצת הייתה השחקנית ז'וז'י באלה.
בשבת, 1 באפריל 1933, היה במשרדו, והתכונן לאספה הכללית של הקואופרטיב ביום ראשון.
למחרת, ביום ראשון בבוקר, הרגיש לפתע רע בדירתו ברחוב נאדור.
קרוביו לקחו אותו לבית החולים, אך הוא מת מהתקף לב בדרך.
חורין הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
כל חברי מערכת ה"עיתון" הופיעו בהלוויה והגופים העיתונאים ההונגרים יוצגו כמשלחת.
משלחת של מורי המכללה למוזיקה ייצגה את איגוד המלחינים ומשלחת נוספת ייצגה את המוציאים לאור.
ארונו של גזה חורין היה מכוסה בכיסוי יוקאי של התאחדות העיתונאים ההונגרית ונוצר יער ממש של הזרים ששלחו מעריציו, חבריו לדרכו אחרונה.
בטקס ההלוויה ליוו אותו וספדו לו ברנאט לינצקי החזן הראשי והרב ד"ר פרנץ הבשי.
אשתו נפטרה שנתיים לאחר מכן ב-19 במאי 1935 בבודפשט.
דיוגנס המודרני (אופרטה במערכה אחת).
הברון קולומבוס (פארסה בשלוש מערכות, מחבר משותף: פרנץ ראשקאי.
בכורה: 12 בנובמבר 1910, תיאטרון הטירה (József Nádassy) וב-16 במאי 1911. 16 (תיאטרון וארושליגט).
מוקי (פארס מוזיקלית בשלוש מערכות, מילים מאת פייר וולף.
הוא כתב את הלחנים לשיריו של ינה הלטאי.
מכשפת שימי (אופרטה, לברית מאת טאנזר פפל).
ד"ר גזה לאסלו (במקור לווינגר, בהונגרית: László Géza; ראצסנטמיקלוש, 14 במרץ 1886 – בודפשט, 12 בנובמבר 1955) היה מורה לשירה ולפיתוח קול מפורסם, במקור עורך דין יהודי-הונגרי.
הוא הקים דור של זמרי וזמרות אופרה הונגרים גדולים בקריירה שלו (רבים מהם יהודים).
אשתו הייתה אולגה האסלבק, מצו-סופרן מפורסמת בבית האופרה של בודפשט.
גזה לאסלו נולד למשפחה יהודית.
הוריו היו לאיוש לווינגר מנהל אחוזה ומרגיט בלאו.
הוא גדל בערבות הונגריה ואז עבר לבודפשט ללימודים בית ספר התיכון.
לאסלו המשיך את לימודי השירה ופיתוח הקול בברלין ובמילאנו, אך נאלץ לחזור הביתה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב-7 ביולי 1914 נשא את אולגה האסלבק בבודפשט.
הוא עבד כעורך דין במשך חמש שנים עד הכרזת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
בין שתי המלחמות העולם ואחרי מלחמת העולם השנייה (כניצול שואה) עבד אך ורק כמורה לזמרה ולפיתוח קול.
גזה גודה (במקור עד 1915 גרינפלד בהונגרית: Goda Géza; קומארום, 21 ביוני 1874 – בודפשט, 28 בספטמבר 1954) היה עיתונאי, מתרגם יהודי-הונגרי.
הוא אביו של הסופר גאבור גודה.
גזה גרינפלד נולד במשפחה יהודית, בנם של יעקב גרינפלד ופרנציסקה בירינגר.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים שלו באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), הוא הפך לחבר מערכת של העיתון "יומן בודפשט" (Budapesti Napló).
בשנת 1898 התיידד שם עם המשורר אנדרה אדי.
הוא כתב דו"חות פרלמנטריים, סיפורים קצרים ומאמרי מערכת.
בעיתון היומי "וילאג" (Világ), בשבועונים ובכתבי עת חברתיים הוא נלחם למען מטרות הדמוקרטיה האזרחית, בעיקר למען זכות הבחירה הכללית.
הוא פרסם כמה מחקרים על כך, וכן כתב על סוגיית ההגירה וההצעה ל"חוק המשרתות", הוא כתב בשם העט מרפוריוס.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 פרש מכתיבה בעיתונים והיה פעיל בכלכלה.
הוא היה ממייסדי מועדון הבורסה ואחד המתרגמים ההונגריים הראשונים של צ'כוב.
גודה עבד בכתב העת "משמר הלשון" שחקר את שפתו וסגנונו של מוֹר יוקאי.
ב-23 במאי 1904, בבודפשט, נשא לאישה את ארז'בט זיפטר.
הוא שרד את תקופת השואה, אך אין פרטים מדויקים כיצד.
(סיפור היסטורי, בודפשט, 1904, מהדורה שנייה: בודפשט, 1913)
הצעת "חוק המשרתות" (בודפשט, 1907)
יום שישי הטוב ברומא (אוסף סיפורים קצרים, בודפשט, 1964)
צ'כוב, אנטון פבלוביץ' : חסר הערך.
חברת פרנקלין : בודפשט, 1924
לסאז', אלן-רנה : השטן הצולע.
שו, ג'ורג' ברנרד : על סוציאליזם, קפיטליזם לנשים.
בונטה, פלורימונד: דרך הכבוד (בודפשט, 1950)
קופניג, יוהאן : מאמרים ונאומים נבחרים (בודפשט, 1952)
ברקו (במקור דוד ברקוביץ', בהונגרית: Berkó D.
Géza; שאטוראליאויהיי, 17 באוקטובר 1870 – ניו יורק, 8 בנובמבר 1927) היה מומחה דפוס יהודי-הונגרי, בעל עיתון, עורך עיתון יהודי-הונגרי-אמריקאי.
דוד ברקוביץ' נולד במשפחה יהודית כבנם של אברהם ברקוביץ' ושל לני ברקוביץ'.
הוא היה בן 18 כשהיגר עם הוריו לארצות הברית.
שם הצטרף כמדפיס ל"משמר הלאומי ההונגרי" שיצא בשפה ההונגרית ושם למד את כל רזי הדפוס ואת הכנת ועריכת עיתון.
משם עבר להציל ולהחיות את עיתון הנפסבה (בהונגרית: קול העם) האמריקאי שיצא בשפה ההונגרית בניו יורק.
השבועון תחילה, שנוסד בדצמבר 1899 על ידי מדפיסים הונגריים בניו יורק, בחר בכוונה את השם בהקבלה לשם של הנפסבה (קול העם) היומון ההונגרי בהונגריה ובכך סימן את גם את מחויבותם לאידיאל הסוציאל-דמוקרטי.
ברקו הפך אותו לעיתון יומי ב-1904. משנת 1899 ועד מותו ערך ברקו את העיתון במשך כ-28 שנים.
היה צורך גדול בעיתונים בשפה ההונגרית, שכן משנת 1870 גדל בהתמדה מספר המהגרים ההונגרים באמריקה, שפנו לעיתונים בשפה ההונגרית לעזרה ולהדרכה ב'עולם החדש' הלא נודע.
ברקו ידע זאת היטב, הוא היה גם בעד חיזוק חיי הקהילה.
הוא היה משוכנע שההונגרים ישגשגו באמריקה רק אם ההונגרים יעזרו להונגרים בכלל והיהודים ההונגרים זה לזה בפרט.
מנהיגי חוג החינוך העצמי של ניו יורק, שנוסד ב-1888, שהוקדש ברובו לטיפוח התרבות ההונגרית, כללו את מור צוקור, וילמוש פרקש, ארתור קוזמה, לאיוש קליין, הרמן שיפוש, ינה קולוז'י, מיקלוש וינטר, ינה האקר, ז'יגמונד קליין (רובם ככולם יהודים).
בשנת 1910 הוא פרסם את כרך יום השנה ה-10 של הנפסבה ההונגרית האמריקאית, עם מיטב הכתבות והאיורים של הכתבים.
בין השנים 1915 לבין 1921 פרסם גם את ה"עיתון בתמונות" (Képes Újság).
לאחר חוזה טריאנון, גזה ד.
ברקו ארגן הפגנה שקטה ועלייה לרגל של הונגרים אמריקאים לוושינגטון די.
סי, מעולם לא היו כל כך הרבה הונגרים בבירת ארצות הברית לפני או מאז.
תהלוכת ההונגרים ביטאה בכבוד את הצער על גורל מולדתם.
האמריקנים שמו לב לתחושה זו של ההונגרים בהבנה ובכבוד.
ברקו יזם וארגן גם את הקמת הפסל של לאיוש קושוט בניו יורק.
ב-15 במרץ 1928 (לאחר מותו) נחנך הפסל באופן חגיגי.
יצירת חייו המרכזית של ברקו, הנפסבה ההונגרית האמריקנית, חיה עד היום, וכתבותיהם של הונגרים מפורסמים הופיעו ומופיעים בה, בין השאר מפי פרנץ מולנר, שנדור מאראי, פרנץ פייטה, ג'ורג' פאלודי וכו'.
אלבום הכבוד של הנפסבה האמריקאי בהונגרית: 1899-1909 / עורך גזה ד.
ניו יורק [NY]: Berko DG, שוטר.
מאדיארפלקי (תואר אצולה) גזה פלקי, (בהונגרית: Feleky Géza; בודפשט, 4 בנובמבר 1890 – בודפשט, 15 בדצמבר 1936) היה עיתונאי, סופר, פובליציסט יהודי-הונגרי.
הוא האחיין של בלה פלקי, עורך דין, ושל שאנדור פלקי, רופא ומשורר.
גזה פלקי נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר הוגו פלקי (פיכסל עד 1878) רופא ושל אירמה קוהן (כהן).
סבו וסבתו מצד אמו היו אנה פיקלר ווילמוש קוהן (כהן).
את לימודיו באוניברסיטה השלים בעיר הולדתו.
הוא התחיל את הקריירה שלו בפשטי נפלו.
בשנים 1920–1925 שימש כעורך הראשי של היומון הרדיקלי וילאג (Világ) ומ-1926 היה כתב בכיר של היומון החשוב מדיאר הירלפ (Magyar Hírlap).
הוא היה נציג של הרדיקליזם הבורגני.
בעבודותיו תיאר את השקפותיה של הבורגנות המתקדמת בעידן האנטי-מהפכני.
הוא עסק בעיקר בנושאי אסתטיקה והיסטוריה תרבותית.
מחקריו ההיסטוריים בודקים את הסיבה למלחמת העולם הראשונה.
ספרים, תמונות, שנים.מפגשים עם אמנות (1912) (MEK)
בעיית המוזיאון לתולדות התרבות ומוזיאון הבירה (1914)
גזה הטני (במקור הכט - Hecht, בהונגרית: Hetényi Géza; בודפשט, 29 בספטמבר 1894 – בודפשט, 29 בינואר 1959) היה רופא פנימי יהודי-הונגרי שזכה פעמיים בפרס קושוט (המקביל לפרס ישראל בהונגריה), פרופסור, חבר מלא באקדמיה ההונגרית למדעים (1950).
בנו הבכור היה רופא פנימי שברח לקנדה במרד ההונגרי ב-1956. בנו הצעיר, ד"ר אישטוואן הטני, היה מאוחר יותר שר האוצר של הונגריה.
תחומי המחקר שלו: חילוף חומרים של חולי כבד וסוכרת, חילוף חומרים של סידן; ליפודיסטרופיה (תסמונות ליפודיסטרופיה הן קבוצה של הפרעות גנטיות או נרכשות שבהן הגוף אינו מסוגל לייצר ולשמור על רקמת שומן בריאה); משמעותן של הפרעות תפקודיות של מערכת העצבים האוטונומית בפתוגנזה של מחלת כיב ויתר לחץ דם.
גזה הטני נולד במשפחה בורגנית יהודית כבנם של ד"ר יוז'ף הטני (הכט), עורך דין ושל סידוניה וִישוֹפֶר (1868–1951).
אחיו הגדול היה ינה הטני.
סבו וסבתו מצד אמו היו איזידור וישופר (1824–1903) עצמאי וארנסטינה פיטינגר.
גזה הטני סיים את בחינות הבגרות בגימנסיה הראשית המלכותית ברובע 6 של בודפשט.
בשנים 1913–1919 למד רפואה באוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
לימודיו נקטעו בעקבות מלחמת העולם הראשונה שבה זכה לעיטור.
הוא איבד את אביו במהלך המלחמה.
הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה ביולי 1919. בספטמבר של אותה שנה התחיל לעבוד בקליניקה לרפואה פנימית מס' 3 תחת ניהולו של ד"ר שאנדור קוראני.
הוא התקבל לאחר מכן למרפאה פנימית מס' 1, שם פעל שבע עשרה שנים.
ב-18 בדצמבר 1922, בבודפשט, נשא לאישה את מרגיט הרמין וברוש, מורה (1894–1967) בתם של קארוי וברוש ושל ברתה בֶּרְנְדט ממנה נולדו שני בנים.
הוא הוסמך כפרופסור חבר בשנת 1931 בתחום המחלות המטבוליות.
עבד במרפאת קוראני גם לאחר הסגירה הכפויה בשנת 1934 במשך שנה נוספת עם קוראני.
בין השנים 1938–1944 היה ראש מכון לרפואה פנימית ורק בשנת 1944 פוטר בשל יהדותו.
בין 1946 לבין 1947 עבד במכון לרפואה פנימית במארטונהג'.
הוא זכה בתואר פרופסור מן המניין בשנת 1947 ומונה בסגד לנהל את המחלקה לרפואה פנימית.
ב-1948 נשא את אתלקה ראדו בבודפשט.
בשנת 1949 נבחר כחבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
בנוסף להיותו ראש החוג באוניברסיטת סגד, בשנת 1949 קיבל על עצמו גם את תפקידי סגן הרקטור.
הוא היה חבר באגודה הפיזיולוגית ההונגרית ובחברה הסובייטית לרפואה פנימית.
בסוף שנת 1957 נפרד מהמרפאה בסגד ונפטר לאחר שנה של מחלה,
ב-8 באוקטובר 1971 קיבל בית החולים של מועצת מחוז סולנוק את שמו של גזה הטני, במקביל נחנך פסל לכבודו.
מאז 1989 נשמר תבליט ברונזה בסמטת קוראני בסגד.
התבליט הוא פרי עבודתו של מארטון קלמאר.
פתולוגיה ופיזיולוגיה של מחלות מטבוליות.
הארכיון הרפואי הונגרי (חבר מייסד)
פרס האגודה הרפואית של בודפשט בלשה ופרס קוראני (1945)
מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית, דרגה 5 (1948)
מדליית מסדר ההצטיינות בעבודה (1954)
גזה ברנאואר בשמו העברי "צדוק" (בהונגרית: Bernauer Géza; בודפשט, 13 בספטמבר 1874 – בודפשט, 15 בינואר 1945) היה מהנדס מכונות, מהנדס חשמל, יהוד-הונגרי, מנהל מפעל.
מנהל העסקים של חברת אריקסון בהונגריה.
גזה ברנאואר נולד במשפחה יהודית כאחד משבעה ילדיהם של מור ברנאואר ושל קטלין פסל.
הוא קיבל תואר בהנדסת חשמל ובהנדסת מכונות ב"אוניברסיטת המלכותית יוז'ף לטכנולוגיה" (שמה כיום אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה).
הוא היה עובד של חברת אריקסון השוודית שפתחה מפעלים בהונגריה.
בתחילה, היה מנהל אחד ממפעלי הייצור ההמוני של החברה עם זרם נמוך.
מאמצע שנות ה-20 מונה למנכ"ל העסקים של התאגיד הונגרי כולו, שהיה אחד מתאגידי הטכנולוגיה, הטלקומוניקציה והאלקטרוניקה הגדולים והחשובים ביותר בהונגריה (ובעולם כולו) באותה תקופה.
תפקידו כמנכ"ל נפסק כאשר אריקסון מכרה את המפעל שלה בהונגריה (1937).
הוא היה חבר עוד זמן מה במועצת המנהלים של האיגוד האלקטרוטכני ההונגרי, אך בשל החוקים היהודיים (משנת 1938 ואילך) ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי נאלץ להתפטר מכל תפקידיו.
במהלך רדיפת היהודים במלחמת העולם השנייה הוא נהנה מחסינות בשל אזרחותו השוודית.
מותו נגרם עקב התרסקות רימון לתוך הווילה שלו בבודה במהלך המצור על בודפשט.
אשתו הייתה ויקטוריה הדוויג קוהן.
מבין שבעת אחיו הידועים הם: איזידור ברנואר, מהנדס מכונות ומנכ"ל מפעלי הגז, ז'יגמונד ברנאואר, מהנדס כימי ועורך פטנטים.
גזה דומבובארי (במקור שולהוף; השם "דומבובארי" ("מדומבובאר") ניתן כתואר אצולה.
בהונגרית: Dombóvári Géza; דומבובאר, 11 במרץ 1848 – בודפשט, 1 ביוני 1918) היה עורך דין וסוציולוג יהודי-הונגרי, מחברם של ספרי משפטים.
גזה שולהוף נולד במשפחה יהודית כבנו של אדולף שולהוף שהיה רופא מפורסם מדומבובאר ולאחר מכן מהעיר פץ'.
גזה השלים את לימודיו התיכוניים בפץ', באוניברסיטה למד בווינה, בפראג ולאחר מכן בבודפשט.
הוא עסק רבות בדיני אצולה ודיני נאמנות והפך למומחה מוכר בהם.
בשנת 1885 העניק לו מלך הונגריה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, תואר אצולה הונגרית (אביר או באנגלית Sir) כהכרה והוקרה על הישגיו בתחום המשפט ההונגרי.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 לקח דומבובארי חלק בתנועת האמנציפציה של היהודים, הן בנאומים והן בכתיבת מאמרים בנושא.
מחקרו "תנועת הפועלים בהונגריה" היה חלוצי.
מאמרי המשפט הציבורי שלו בשנות ה-70 ובשנות ה-80 של המאה ה-19 סייעו להבהיר נושאים מבלבלים במשפט הציבורי.