tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקרים אחדים הנמלטים אף הסגירו את עצמם כאשר נודע להם שהם הוספו לרשימה.
ה-FBI מנהל רשימות נוספות, בהן הטרוריסטים המבוקשים ביותר, התרעות מפני פשעים העומדים להתרחש, נעדרים, ורשימות נמלטים אחרות.
נכון ליולי 2022 נכללו ברשימה במצטבר 527 נמלטים (מתוכם 11 נשים).
מתוכם נלכדו או אותרו 491 (93%), וב-163 (31%) מקרים מתוך אלה נעשה הדבר בסיוע הציבור.
לי פאנגווי הוא בין הסינים המעטים שנכללו ברשימה.
הרשימה הנוכחית היא: (נכון לאוקטובר 2025)
תמונה שם תאריך הוספה מספר ההוספהפירוט באדרשקומר צ'אטנבאי פאטל18 באפריל 2017 514באדרשקומר צ'אטנבאי פאטל מבוקש בגין רצח.
ב-12 באפריל 2015 הוא הכה את אשתו למוות עם נשק בחנות דונאט במרילנד שבה עבדו בני הזוג.
המיקום הידוע האחרון שלו הוא בניוארק שבניו ג'רזי.
ה-FBI מציע 100,000 דולר תמורת מידע שיוביל ללכידתו.
אלחנדרו קסטיו4 באוקטובר 2017 516אלחנדרו קסטיו מבוקש בקשר לרצח מ-2016, של צעירה בת 23, טרוק קואן "סנדי" ליי לה, שיצאה איתה בעבר.
השניים הכירו בזמן שעבדו יחד במסעדה בשארלוט שבקרוליינה הצפונית.
ה-FBI מציע 100,000 דולר תמורת מידע שיוביל ללכידתו.יולן אדוני ארצ'גא קריאס3 בנובמבר 2021526יולן אדוני ארצ'גא קריאס מואשם בניו יורק בעוון סחטנות, סחר בקוקאין, הרעלה והחזקת מקלעים.
בתור אחד ממנהיגי כנופיית הפשע מארה סלבטרוצ'ה בהונדורס, קריאס אחראי לכאורה לפשעים שהארגון מבצע שם.
בנוסף קריאס מואשם לכאורה בסיוע ביבוא עשרות טונים של קוקאין מהונדורס לארצות הברית ובהשתתפות ברצח של חברי כנופיות יריבות.רוז'ה איגנטובה30 ביוני 2022527רוז'ה איגנטובה חשודה שהנהיגה רשת הונאת פונזי בהיקף של מיליארדי דולרים.
היא נראתה לאחרונה באוקטובר 2017 באתונה שביוון.
ה-FBI מציע 100,000 דולר תמורת מידע שיוביל ללכידתה.
ביוני 2024 עלה סכום הפרס ל-5 מיליון דולר.
עומר אלכסנדר קרדנס20 ביולי 2022528עומר אלכסנדר קרדנס מבוקש בגין מעורבות ברצח אדם מחוץ למספרה בלוס אנג'לס שבקליפורניה בקיץ 2019. ווילבר וילגאס-פלומינו14 באפריל 2023530ווילבר וילגאס-פלומינו, חבר בארגון הטרור המרקסיסטי ELN (צבא השחרור הקולומביאני), מבוקש בעוון סחר בסמים ופעילות נרקו-טרוריסטית בכך שהקים רשת בינלאומית להפצת קוקאין.
התוכנית למלחמה בסחר בסמים מטעם מחלקת המדינה של ארצות הברית מציעה פרס 5 מיליון דולר עבור מידע שיוביל למעצרו או להרשעתו.
בנוסף, חשוד וודינג בכך שתכנן וביצע מספר רציחות הקשורות לעסקי הסמים שלו.ג'ובאני ויסנטה מוסקווארה סרנו24 ביוני 2025536ג'ובאני ויסנטה מוסקווארה סרנו מבוקש בעוון סחר בסמים, סיוע לטרור וקשירת קשר לביצוע פשע בהיותו אחד ממנהיגי ארגון הפשע הונצואלי "טרן דה ארגואה" שהוגדר כארגון טרור זר על ידי מחלקת המדינה.סינדי רודריגז סינג
(נלכדה)1 ביולי 2025537סינדי רודריגז סינג מואשמת ברציחתו של בנה בן ה-6, נואל רודריגז, שנעדר מאז אוגוסט 2022. נחשבת לנמלטת לאחר שבמרץ 2023 עזבה יחד עם משפחתה להודו לאחר שהמשטרה ביצעה ביקור רווחה בביתה.
נעצרה בהודו ב-20 באוגוסט 2025.
עשרת ספרי ההיסטוריה ידוע גם בשם דברי ימי הפרנקים הוא חיבור היסטורי בן 10 ספרים, אשר נכתב על ידי גרגוריוס, בישוף העיר טור (573–594), ובו הוא מתאר את תולדות העולם מראשיתו ועד לתקופתו.
גרגוריוס החל לכתוב את הספרים בהיותו בן 38, וההערכה היא שהם נכתבו בין השנים 575 ל-591.
בפתיחה של חיבורו מסביר גרגוריוס מדוע הוא נטל על עצמו לכתוב את תולדות הפרנקים:
הספר הראשון בחיבור עוסק בתקופה שמבריאת העולם ועד שנת 397. על אף שהספר נטול כל ערך היסטורי, ניתן ללמוד ממנו על תפיסת המקרא וההיסטוריה הרומית בתקופתו של גרגוריוס.
בספר זה הוא מזכיר את פאראמונד כמלך הראשון של הפרנקים.
הספרים השני, השלישי והרביעי סוקרים את תולדות האימפריה הפרנקית מתקופתו של כלוביס ועד שנת 575, השנה בה התחיל גרגוריוס לכתוב את חיבורו.
לספרים אלה ישנו ערך היסטורי מסוים, אך הם עדיין נחשבים כמקור שניוני, שכן גרגוריוס לא חי בתקופה הנדונה בספרים אלו, וסביר להניח שהתבסס בכתיבתו על מקורות מוקדמים יותר מתקופת הממלכה (ככל הנראה מקורות כנסייתיים).
ששת הספרים האחרונים (5–10) אשר נכתבו בין השנים 575 ל-591, בהן היה גרגוריוס מטור פעיל ביותר הן כאיש כנסייה בכלל והן כבישוף העיר טור בפרט, מפורטים ביותר וערכם רב.
אמנם גם ספרים אלו, כמו רוב החיבור, כתובים לעיתים כספרים היסטוריים ולעיתים בצורה הגיוגרפית, וכן הם אינם נטולי פניות (אבל שום יצירה היסטורית אינה כזאת), עדיין ניתן להפיק מהחיבור את המרב אם בוחנים נכון את הכתוב בטקסט ואת אשר לא כתוב בטקסט.
גרגוריוס גם מזהיר את אנשי הכנסייה לבל ישנו דבר מספריו, וישמרו אותם כמו שהוא כתב אותם:
אחד האירועים החשובים ביותר שקרו בימי הביניים המוקדמים הייתה המרת דתו של כלוביס, מלך הפרנקים, מהדת הפגאנית לנצרות הקתולית.
גרגוריוס מביא אנקדוטה מעניינת על אופיו ה"נוצרי" כביכול של כלוביס טרם התנצרותו (סיפור האגרטל מסואסון), ואת הסיבות אשר הביאו להתנצרותו, וקבלתו את ישו כאל.
במסגרת תיאורו את ניצחון הפרנקים על הרומאים, כולל גרגוריוס אנקדוטה שהתרחשה בעת שכלוביס היה עדיין פגני: בשנה החמישית למלכותו (486) יצא כלוביס למלחמה נגד סיאגריוס, שישב בעיר סואסון.
במהלך כיבוש העיר, בזז צבאו של כלוביס כנסיות רבות ומאחת מהן לקחו לוחמיו אגרטל.
בישוף אותה כנסייה ביקש להחזיר את האגרטל, וכלוביס הודיע לו שאם האגרטל ייפול בגורל בידיו בחלוקת השלל, ימלא את בקשתו.
כלוביס ביקש מלוחמיו שיסכימו לתת לו את האגרטל, חלקם הסכימו אולם אחד מהם זעם על כך, והשליך גרזן על האגרטל.
כלוביס מסר את האגרטל לשליח הכנסייה, וכעבור שנה כינס את צבאו, לקח את גרזנו של האיש שזרק אותו על האגרטל, החדיר את הגרזן לתוך ראשו, ואמר: "כך עשית לאותו אגרטל בסואסון".
החייל הסורר דרש לקיים את המנהג העתיק של חלוקת השלל על פי גורל, ונרצח בשל כך על ידי כלוביס, אלא שגרגוריוס מעניק לכך הסבר נוצרי שמצדיק את המעשה כגמול הולם לשבירת האגרטל.
סיפור האגרטל מתבסס כנראה על מקור כנסייתי.
רמיגיוס, בישוף העיר ריימס, הוריש בצוואתו לכנסיית ריימס אגרטל שקיבל מכלוביס, ובמקום אחר גרגוריוס מציין כי הכיר את ספר תולדות חייו של רמיגיוס.
אם כך, ייתכן כי הבישוף בסיפור האגרטל הוא רמיגיוס, הבישוף שהטביל את כלוביס לנצרות.
סיפור האגרטל מציג את כלוביס כבעל רגשות נוצריים וכרוחש כבוד לפולחן הקתולי, עוד טרם התנצרותו, וזאת כדי להסביר מדוע הוא נבחר לייסד את השושלת הפרנקית הנוצרית הראשונה.
בספרו השני (פרקים 29–31), גרגוריוס מתאר בהרחבה את הסיבות לקבלתו של כלוביס את הנצרות הקתולית, וכן את טקס הטבילה עצמו:
אירוע זה הפך את המלך כלוביס למלך החזק באירופה, שכן מעתה הייתה הכנסייה הקתולית לצידו, והממלכה הפרנקית הייתה לממלכה נוצרית, ולפיכך הייתה לממלכה החזקה במערב אירופה.
גרגוריוס מתאר בספר את אחת ממריבות הדמים הקשות שהתחוללו במחוז טור, בתקופה שכיהן שם כבישוף.
מריבה זו החלה ברצח משרתו של כומר הכפר על ידי אחד החוגגים בליל חג המולד.
את מותו של המשרת ביקש לנקום סיכאריוס, ידידו של הכומר, אולם אוסטריגיסילוס, שבו רצה להתנקם, הקדים והרג את משרתיו של סיכאריוס.
נערך משפט בבית המשפט המקומי ורוצח המשרתים חויב לשלם קנס.
סיכאריוס הסכים לפסק דין זה, אך כעבור מספר ימים שמע כי הרכוש שגנב ממנו הרוצח נמצא בבית משפחתו של כראמנסינדוס.
לכן פרץ לבית זה, רצח את יושביו ולקח משם את רכושו.
גרגוריוס, בהיותו בישוף, ניסה להשכין שלום בין הצדדים, וכדי לקטוע את מעגל הדמים הציע כי הכנסייה תשלם את כופר הנפש עבור הרוצח.
אולם הצד של כראמנסינדוס, שביקש לנקום את דמם של בני משפחתו, סירב לקבל את הכופר.
בעקבות זאת התכונן סיכאריוס לצאת אל המלך (כרשות משפטית עליונה, כדי שימצא אותו צודק ויטהר אותו מאשמה).
בעקבות שמועה כי סיכאריוס מת, בזז כראמנסינדוס את ביתו, הרג את עבדיו ושרף את כל הבתים באחוזתו.
השניים התייצבו בעיר למשפט רוזן מחוז טור, והשופטים פסקו כי כראמנסינדוס יפסיד חצי מדמי הכופר שהיה זכאי להם קודם.
פסק דין זה סתר את החוק ונועד להרגיע את הרוחות.
את החצי האחר של הכופר צריך היה סיכאריוס לשלם, אולם הכנסייה שילמה במקומו, וכך השניים התפייסו ונשבעו זה לזה כי לא תהיה נקמת דם.
לאחר מכן הפכו השניים לחברים קרובים, אולם בזמן משתה, אמר סיכאריוס השיכור לכראמנסינדוס כי בזכות כופר הנפש שקיבל ממנו, נעשה עשיר, ולכן עליו להודות לו על כך שהרג את קרוביו.
כראמנסינדוס זעם על הפגיעה בכבודו ושיסף את ראשו של סיכאריוס.
לאחר מכן תלה את גופתו העירומה על מוט של גדר, ויצא אל המלך כדי שימצא אותו צודק ויטהר אותו מאשמה.
עששית נייר או פנס סיני (בסינית מפושטת: 灯笼; בסינית מסורתית: 燈籠) היא גוף תאורה עשוי ממעין שקית נייר המעוצבת בצורות ובצבעים שונים ומגוונים, ובמרכזה נר.
עששיות מורכבות יותר עשויות לכלול גם מרכיבים כגון חלקי במבוק או מתכת המעצבים את צורת העששית ומכוסים בנייר.
העששית משמשת לעיתים קרובות באירועים ופסטיבלים בתרבות הסינית והיפנית ובדרום-מזרח אסיה, הן במדינות עצמן והן בקהילות ובצ'יינטאון ברחבי העולם.
עששיות נייר נתלות מחוץ לחנויות ועסקים שונים של בני הקהילה, במטרה לקשט ולמשוך תשומת לב.
ביפן הן נתלות גם מחוץ לברים ומסעדות.
בפסטיבלי עששיות שונים נהוג לשחרר בחוצות מאות עששיות נייר הקרויות "עששיות שמיים", והן יוצרות מראה אסתטי וצבעוני בליל הפסטיבל.
בעולם המערבי משמשות עששיות נייר לעיתים קרובות לסימון שבילים בשעות החשיכה באירועים חגיגיים.
הקהילה ההיספנית, למשל, נוהגת לסמן שבילים בערב חג המולד כסמל להארת דרכו של ישו הילד.
בפסטיבל "פסטה דלה ריפיקולונה" המתקיים בפירנצה שבאיטליה, נוהגים ילדים לצאת ברחבי העיר כשהם אוחזים עששיות נייר צבעוניות.
בעבר קושרו עששיות נייר אדומות לבתי בושת, והדבר מתבטא בין השאר בשם "רובע החלונות האדומים" שניתן לאזורי בתי בושת במספר מקומות בעולם.
בתחום הצילום בסרטי קולנוע משתמשים לעיתים בעששיות נייר תלויות, במטרה ליצור תאורה רכה בסצנה המצולמת.
עץ הנוי פנסית דו-נוצתית קרוי כך כיוון שדומה במראהו לעששית נייר.
עַשְׁתָּרוֹת, או עַשְׁתָּרֹת, או עַשְׁתְּרֹת קַרְנַיִם, הייתה עיר באזור הבשן בעבר הירדן המזרחי, בשליטתם של הכנענים ושבטי ישראל, בתקופת המקרא.
השם מתייחס לאלה הכנענית עשתרת.
השם קרניים הנסמך לשם העיר נובע מעיר מרכזית סמוכה או משם המחוז.
הוצע לזהותה עם תל עשתרה שבדרום סוריה.
עשתרות קרנים נזכרת לראשונה במקרא () כאחת מערי המפתח החזקות אותם הכו מלכי 'ברית הארבעה' בראשות כדרלעומר במסע העונשין שלהם.
עשתרות הייתה עירו של עוג מלך הבשן בתקופת ההתנחלות של שבטי ישראל, הוזכרה בהקשרם של הגבעונים בספר יהושע:
לאחר כיבושה נמסרה לבני מכיר בן מנשה משבט מנשה:
פרשנים זיהו אותה כעיר עשתרות המוזכרת בספר דברי הימים, אשר ניתנה לנחלת שבט מנשה:
עשתרות מוזכרת בכתבי המארות ובמכתבי אל־עמרנה.
במכתב אל עמרנה 197 מואשם ביריאווזה שליט דמשק שלקח מרכבות בעשתרות ומסרן לידי העפירו.
עשתרות מופיעה גם במכתבים 256 ו־364. במאה ה־14 לפנה"ס, העיר עמדה בראש ברית של הערים שכללה את ינועם, בַּצְרוּנָה, חַלוּני ופחל.
בשירת אוגרית, בלוח בו מתוארים אלים ומקומות מושביהם, מוזכר גם "מלך" שמושבו ב"עשתרת" (בכתיב חסר).
הסברה הרווחת היא שמדובר באל הלאומי העמוני מלך, שלפי המידע המובא באותו לוח, יושב בעשתרות.
במאה ה־20 הציעו לזהותה בתל עַשְתְּרֶה מצפון לנהר הירמוך.
ניתנו מספר הצעות לצירוף 'קרנים' עם עשתרות.
החל מהטענה שמדובר בעיר עשתרת ובמחוז קרנים, והמשך בסברה שמדובר בעיר עצמאית אחרת.
רש"י במסכת סוכה מציע הסבר לפיו התואר הנלווה קרנים בא מהמיקום הגאוגרפי, כלומר העיר מוקמה בתווך בין שני מצוקים תלולים ולכן יצרה אסוציאציה של יישוב עם קרניים.
היישוב קרניים נזכר גם בפני עצמו פעמים אחדות בתנ"ך.
גם ברשימות ערים מהתקופה האשורית נזכרת העיר פעמיים בשמה האשורי (Qarnini).
בתקופה הפרסית בארץ ישראל אזור הבשן היווה פחווה, שנקראה "פחוות קרניים", כנראה עוד זכר לפחווה אשורית ובבלית בשם זה.
גם בספר מקבים א' נזכרת העיר כאחד המקומות הראשונים שאליהם יצא יהודה המקבי לקרב, מיד לאחר טיהור המקדש וחנוכת המזבח.
יש המזהים את קרניים עם הכפר א-שיח' סעד שבגולן הסורי, לפי זיהוי אחר של אוסביוס.
עשרת הימים שזעזעו את העולם הוא ספר מאת העיתונאי ג'ון ריד שראה אור בארצות הברית ב-1919 ומגולל את אירועי מהפכת אוקטובר שהתרחשה ב-1917 ברוסיה, להם היה ריד עד ובחלקם אף נטל חלק פעיל.
ריד מתמקד בכמה מהדמויות שהובילו את המהפכה הבולשביקית בהם טרוצקי, לנין, קארל ראדק וגריגורי זינובייב.
הדיווח של ריד אינו דיווח עיתונאי קר, מרוחק ונייטרלי, אלא דיווח אוהד ובלתי ביקורתי ברובו של אירוע היסטורי שנראה לריד כנוסך תקווה.
הספר הגיע למקום השביעי ברשימת "100 העבודות העיתונאיות החשובות ביותר במאה ה-20" שהרכיבה הפקולטה לעיתונות של אוניברסיטת ניו יורק ב-1999.
ריד יצא לרוסיה ככתב הביטאון The Masses, אך מכיוון שהביטאון נסגר עקב הטפתו נגד מעורבות ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, פורסמו כתבותיו של ריד בירחונו של מקס איסטמן, The Liberator.
כאשר שב ריד לארצות הברית בקיץ 1918, הוחרמו כל המסמכים האותנטיים שהביא עמו, על פי החוק נגד הפצת תעמולה סובייטית, והוא אף נחקר במשך שעות.
לאחר מכן מיהר להעלות את רשמיו על הכתב לפני שזכרונו יטשטש.
לפי עדותו של איסטמן, ריד כתב בקדחתנות וברציפות במשך עשרה ימים ולילות בדירתו בניו יורק.
המסמכים הוחזרו לריד רק בנובמבר 1918.
הספר ראה אור בהוצאת Boni & Liveright במרץ 1919. ריד כתב מתוך תשוקה ואמונה בצדקת המהפכה.
הוא לא היה היסטוריון ולא פרשן, אך הספר התקבל כעדות מרתקת גם בעיני מתנגדים לקומוניזם.
ריד חשף שמות של אישים ואירועים שלא היו ידועים כלל מחוץ לרוסיה.
כאשר חזר ריד לרוסיה ב-1919, שמח ללמוד כי לנין קרא את הספר והסכים לכתוב הקדמה למהדורה השנייה.
המהדורה ראתה אור בניו יורק ב-1922 עם ההקדמה של לנין, כשנתיים לאחר מותו של ריד.
בתקופת סטלין היה הספר מוחרם ברוסיה, כיוון שריד תיאר את המהפכה כיציר-כפיהם של טרוצקי ולנין ולא הזכיר את סטלין אלא פעמיים, באקראי.
הספר חזר להיות לגיטימי לאחר מות סטלין.
שני הפרקים הראשונים של הספר הם פרקי רקע היסטורי המדווחים באופן לאקוני יחסית להמשך הספר על מהפכת פברואר, האווירה הדמוקרטית והתפתחות הסובייטים (מועצות הפועלים, החקלאים והחיילים) בתקופת ממשלת המעבר הרוסית, התפוררות הצבא הרוסי בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה והתפוררות האימפריה הרוסית תוך הקמת הרפובליקה העממית של אוקראינה ומדינות-לאום נוספות.
הפרקים הבאים הם בעלי אופי של יומן אוטוביוגרפי ומכילים מעורבות אישית של המחבר, שניצב בנקודות מפתח רבות והיה עד לרבות מן ההתפתחויות העיקריות של המהפכה, כמו גם לאנקדוטות ולמצבים השופכים אור על המצב הנפשי והחברתי של אנשי פטרוגרד בתקופת ימי המהפכה.
ב-1927 יצר סרגיי אייזנשטיין את הסרט אוקטובר, המבוסס על הספר, לאחר עריכה סטליניסטית ש"ניקתה" ממנו, למשל, כל זכר לטרוצקי.
על בסיס דמותו של מחבר הספר ג'ון ריד והאירועים שהובילו אותו לכתיבת הספר, הופק ב-1981 הסרט האמריקאי אדומים בבימויו ובכיכובו של וורן בייטי.
עשרת הימים שזעזעו את העולם, מאנגלית: אברהם יבין, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ך.
עת"מ 29883-07-11 אטוש מאג'ד מאנג'אן ואח' נגד עיריית אילת ומשרד החינוך הוא פסק דין בעתירה מנהלית משנת 2012, שהוגשה לבית המשפט לעניינים מינהליים בבאר שבע על ידי 22 מבקשי מקלט וילדיהם, שטענו כי הפרדת ילדיהם ממערכות החינוך המוכרות בעיר אילת, היא אפליה על בסיס צבע עורם, מוצאם ומעמדם.
השופטת רחל ברקאי קיבלה את העתירה וקבעה כי סירובם של המשיבים לאפשר לעותרים להשתלב במסגרות החינוך הרגילות בעיר הוא החלטה בלתי סבירה, בלתי מידתית ומהווה הפליה אסורה.
פסק הדין זה הוא חלק משרשרת פסקי דין משמעותיים העוסקים בזכות הילד לחינוך הולם, כזכות בסיסית שאין לפגוע בה בדרך של אפליה על בסיס גזע, דת, מגדר, לאום או מעמד.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הגיעו לישראל מסתננים רבים מאפריקה, ובאילת התרכזה קהילה גדולה שלהם.
בגלל המצב בסודאן ובאריתריאה ישראל נמנעה מלגרש אזרחים של מדינות אלו, מתוך חשש שמא יש בהם כאלו הזכאים למעמד של פליטים על פי אמנות בין-לאומיות, אך מנגד קבעה כי מבחינה פרקטית אין באפשרותה לדון במספר כה רב של בקשות מקלט ולכן היא נוהגת במדיניות של "הגנה קבוצתית".
החל משנת 2008 ילדי מבקשי המקלט לא צורפו למסגרות החינוך הרגילות באילת, ובמקום זאת הוסעו מטעם עיריית אילת למסגרות חינוך בקיבוץ אילות שיועדו אך ורק לילדי מבקשי המקלט.
ההורים פנו לעיריית אילת בבקשה לשלב את הילדים במסגרות החינוך בעיר, ומשרד החינוך תמך בדרישת ההורים אך לא כפה עמדה זאת על עיריית אילת.
מנגד, הורים רבים מאילת התנגדו לשילוב הילדים, שלטענתם נעדרו כישורי שפה הנדרשים לשילוב בכיתה של הילדים הישראליים.
בחודש יולי 2011 הגישו ההורים עתירה לבית המשפט המנהלי.
באותה העת, בעקבות הכרזת עצמאותה של דרום סודאן, מדינת ישראל הסירה את ההגנה הקבוצתית שניתנה לאורך השנים לאזרחי מדינה זו בשל הסכנה שבה היו מצויים וקראה להם לשוב אל מולדתם מרצון, בהתריעה שאם לא יעשו כן, ינקטו פעולות אכיפה נגדם.
בעתירה טוענים המשיבים, כי משבוטלו הנסיבות שבגינן ניתן לפליטים מקלט זמני, הם אינם יכולים עוד שלא להיזקק להגנת ארץ אזרחותם ומאבדים את זכויותיהם בישראל ככל שהיו ולכן, ישנה הצדקה להסדרים נפרדים כלפי ילדי מבקשי המקלט מפני היותם שוהים בלתי חוקיים שאין להם כל זכות לקבל חינוך שווה כילדי ישראל.
רישום הילדים לבית הספר בקיבוץ אילות מבוסס על מוצאם, גזעם, צבע עורם ומעמדם של הורי הילדים, ואין מאחורי הפרדה זו סיבה חינוכית המצדיקה מניעת שילובם במוסדות החינוך הרשמיים בדומה לשאר ילדי מבקשי המקלט בערים שונות בארץ, ומשמעותה של ההפרדה היא הפליה גרידא.
זכויותיהם המשפטיות של הילדים מושתתות על חוק לימוד חובה, הקובע את מסגרת חינוך החובה החלה על כל ילד הנמצא בישראל, על אמנת זכויות הילד הקובעת זכות לשוויון בחינוך ועל חוק זכויות התלמיד, הקובע כי כל ילד ונער במדינת ישראל זכאי לחינוך בהתאם להוראות הדין.
השׂמת הילדים במסגרת חינוך לא מוכרת על ידי משרד החינוך, אף אם היא זמנית, נעשית בניגוד לדין הישראלי.
עיריית אילת אינה מקיימת את הוראות משרד החינוך, ומשרד החינוך לא מפקח על התנהלותה של עיריית אילת.
קיבוץ איילות מתנדב לסייע בהענקת חינוך לילדי מבקשי המקלט אך זהו אינו תפקידו.
התעלמות עיריית אילת מהוראות משרד החינוך לפעול לשילוב ילדי מבקשי המקלט, גורמת לעותרים לתחושת עלבון שנועדה להפעיל עליהם לחץ לעזוב את העיר.
טענות המשיבים – משרד החינוך ועיריית אילת
משרד החינוך לא חלק על העובדה כי יש למצוא פתרון לעותרים השוהים במדינה על פי היתר זמני וחובתו לדאוג לשירותי חינוך לילדי העותרים.
אך לטענתו, אי שילוב ילדי מבקשי המקלט במסגרות החינוך בעיר אילת מיטיב עמם ועם ילדי מערכת החינוך הישראלית.
בעקבות פערים משמעותיים בין הקבוצות, ועל מנת לפתח מיומנויות למידה אצל ילדי מבקשי המקלט ולתרום לקידומם, יש למצוא להם מסגרת לימוד ייחודית המתאימה לצרכיהם.
פערים תרבותיים ומנטליים מקשים על השילוב ודווקא ההפרדה יוצרת הטבה ראויה לילדי מבקשי המקלט המביאה לידי ביטוי את יכולותיהם הלימודיות.
עיריית אילת טוענת גם היא לחינוך שווה אך נפרד, עקב שהייתם הבלתי חוקית של מבקשי המקלט.
לטענתה, השונות יוצרת הבחנה מותרת ולכן לא חלה עליהם כל חובה לשלב את ילדי מבקשי המקלט במסגרות החינוך הרגילות הקיימות בעיר.
הבעיות הסוציו-אקונומיות של התושבים בעיר, והמתח השורר בפועל בין האוכלוסיות השונות מקשים על שילובם של ילדי העותרים במסגרות החינוך הרגילות בעיר.
קליטת ילדים זרים תפגע ברמת הלימודים הקיימת במסגרות החינוך בעיר.
נוכח העובדה כי ילדי העותרים עתידים לעזוב את הארץ אין לדרוש לשלבם מאחר שיש בכך משום הכבדה פדגוגית וכלכלית בלתי מוצדקת.
התאמתם ושילובם של ילדי העותרים במסגרות החינוך הרגילות בעיר דורשת מעיריית אילת נטל כלכלי ותקציבי כבד שאינו בהכרח מוצדק עקב שהייתם הזמנית והעובדה כי עתידים הילדים והוריהם לעזוב.
החינוך הנפרד לא תואם את הוראות הדין, המציין מפורשות שרישום לבתי הספר יעשה על פי מקום מגוריו של הילד.
חריגה מכך תעשה רק לגופו של עניין ובדיקה אינדיבידואלית לרמתו החינוכית של הילד, ואין לבצע הכללה גורפת לקבוצה כפי שנעשה במקרה זה.
חוות דעת המראות על הצלחתם השתלבותם במערכת החינוך באילת של ארבעה ילדי מבקשי מקלט מלמדות כי הילדים בעתירה זו אכן מסוגלים להשתלב.
תקנות לימוד חובה וחינוך ממלכתי מסדירים את הליך הרישום והשיבוץ לבתי הספר.
אזורי הרישום נקבעים לפי חלוקה גאוגרפית בכל רשות מקומית במדינת ישראל.
החוק מאפשר לרשום ילד לבית ספר הנמצא בתחום אזורו בלבד, אלא אם ישנם שיקולים אינדיבידואליים הרלוונטיים לרישום ילד לבית ספר ספציפי התואם לו מתוך בתי הספר הנמצאים באזור הרישום.
שיבוץ, שאינו באזור מגוריו של התלמיד, הבוחן ומבדיל קבוצת תלמידים בעלי אופי מסוים, נעשה בהיעדר סמכות ושלא כדין.
קביעת נוהל מיוחד של חינוך נפרד כפי שנהגו המשיבים נוגד את הוראות החוק.
אם חינוך נפרד לילדי מבקשי המקלט הוא כחלק מהמאבק הכללי בתופעת ההסתננות מן הראוי היה שתינקט דרך פעולה אחידה בכל רחבי הארץ ושעיריית אילת לא תבדיל עצמה ותנהג בניגוד להוראות הקיימות.
הטענה כי ההפרדה בחינוך נעשתה על פי שיקולי ארעיות ילדי מבקשי המקלט והוריהם אינה מוצדקת, מפני שלפני עתירה זו ילדי מבקשי המקלט התגוררו בארץ כ-5 שנים ואף השתלבו במסגרות חינוך רגילות בצעירותם.
מדינת ישראל מסוגלת להתמודד עם הבדלי התרבות והשפה ככל שיהיו קיימים אצל ילדי מבקשי המקלט שכן היא צברה ניסיון בקליטת עולים מתרבויות שונות במשך השנים.
מדובר על 55 ילדים בלבד ובשילוב 5 ילדים לכל היותר בכל אחד מבתי הספר הקיימים בעיר אילת.
אם ישולבו ילדי מבקשי המקלט במסגרות החינוך הרגילות בעיר, הדבר לא יביא לשינוי המרקם הדמוגרפי בעיר.
לאור האמנה בדבר זכויות הילד, שישראל צד לה, חייבת הרשות להבטיח את זכויות הילד הנמצא בתחום שיפוטה ואין לבצע כל הפליה על בסיס גזע, דת, מגדר, לאום או מעמד.
מסגרת החינוך הנפרדת לילדי מבקשי המקלט היא בלתי סבירה, בלתי מידתית והפרדה זו אסורה ופסולה מיסודה.
נפסק כי על המשיבים לקבל בקשת העותרים ולאפשר לילדי מבקשי המקלט להשתלב במסגרות החינוך בעיר באופן מיידי.
לאחר הגשת העתירה נסגרה מערכת החינוך בקיבוץ אילות ובפסק הדין נקבע מועד לשילוב הילדים במערכת החינוך העירונית החל מ-1 בספטמבר 2012. עיריית אילת הגישה ב-19 באוגוסט 2012 ערעור מטעמה ומטעם משרד החינוך לבית המשפט העליון על פסק דינו של בית המשפט המחוזי בבאר שבע, וכן בקשה לעיכוב ביצוע פסק הדין.
מיד עם קבלת פסק הדין הודיעו הורים מוועד ההורים באילת כי אם לא יבוטל פסק הדין, הם ישביתו את הלימודים בעיר, וכמעט מאתיים מהם חתמו על עצומה בנושא.
הערעור של משרד החינוך ועיריית אילת לבית המשפט העליון לא נידון עקב הסכמה אליה הגיעו הצדדים ב-26 באוגוסט 2012, המסדירה את שילוב ילדי מבקשי המקלט.
מתחילת שנת הלימודים תשע"ג-2012 משולבים ילדי מבקשי מקלט באילת במסגרות חינוך ציבוריות בעיר אילת.
בשיח הציבורי, הביעו ביקורת רבה על הפרשה.
המצדדים בשילוב ילדי מבקשי המקלט טענו כי החינוך הציבורי הדוגל בחינוך נפרד אך שווה הוא פסול.
בבסיסו עומדת תחושת השפלה, ניכור והדרה חברתית.
עוד נטען, כי ישראל שהייתה מיוזמות האמנה בדבר מעמדם של פליטים, העוסקת בין היתר בזכות לחינוך ציבורי, מפרה את אמנת הפליטים בכך שהיא מספקת להם מסגרת נחותה, שקשה אפילו להגדירה כמסגרת חינוכית.
מנגד, הושמעו דעות שמא הענקת זכות חינוך אין משמעה בהכרח זכות להיות משולב על בסיס שוויון במערכות החינוך, וייתכן שישנם דרכים נוספות לחינוכם של ילדי מבקשי המקלט.
מאוחר יותר הסתייגה האגודה לזכויות האזרח בישראל מאמירות אלו.
סוגיית חינוך שווה אך נפרד נוגעת במגזרים שונים, ועולה לכותרות לעיתים קרובות.
דוגמה לכך היא העתירה שהוגשה כנגד סמינר באלעד המקבל לשורותיו בעיקר בנות מהמגזר האשכנזי.
עת"מ 2702/04 פלונית נ' שר הפנים הוא פסק דין בעתירה שהוגשה בשנת 2005 בסיוע האגודה לזכויות האזרח ומוקד סיוע לעובדים זרים, הדן בזכויות מהגרים לא חוקיים קטינים ללא השגחה של הורה או אפוטרופוס ודרכי הטיפול בהם.
במרכז העתירה שתי קטינות אזרחיות גאנה, השוהות בישראל באופן בלתי חוקי וללא משפחה אשר נתפסו והושמו במשמורת הרחקה לקראת גירושן.
טענת העותרות היא כי יש לראותן כקטינות נזקקות ללא משפחה כפי שקובע חוק הנוער (טיפול והשגחה), התש"ך 1960, ולפי האמנה בדבר זכויות הילד (1979), אשר ישראל חברה בה, ללא התייחסות למעמדן בישראל.
בית המשפט דן בשאלה אם מחובתה של מדינת ישראל לדאוג לקטינים אשר ננטשו בתחומה ושוהים בה שלא כדין.
חוק הכניסה לישראל איננו מבדיל בין קטינים לבגירים, ועל כן קטינים השוהים בארץ שלא כדין עשויים להיות מגורשים כבגירים.
על פי חוק הכניסה, המדינה מגרשת שוהים שלא כדין באמצעות צו הרחקה.
בפרק הזמן שעד ליציאה מישראל או עד לגירוש, המדינה רשאית להחזיק אדם שניתן לו צו הרחקה במשמורת, כלומר להחזיקו במעצר באמצעות צו משמורת שמוציא הממונה על ביקורת הגבולות במשרד הפנים.
הדיון התמקד בכליאתם של קטינים ואופן הטיפול בהם, אשר מנוגד לאמנה בדבר זכויות הילד הקובעת שטובת הילד היא "שיקול ראשון במעלה", וכמו כן החלת עקרון השוויון כעקרון על ומנחה.
אוכלוסיות חלשות חשופות יותר לפגיעה וליחס לא שוויוני ועל אחת כמה וכמה ילדים ללא השגחה, ללא מעמד וחסרי אמצעים ועל כן יש לגבש נוהל ברור המחיל את עקרונות האמנה בדבר זכויות הילד.
האגודה לזכויות האזרח ומוקד סיוע לעובדים זרים טוענים כי אין לגרש קטין ללא התערבות גורם רלוונטי של משרדי הרווחה וללא תיאום עם ארץ המוצא בעניין קליטתו.
ובנוסף אין להחזיקם במעצר אלא למצוא מסגרת ההולמת את צורכיהם של קטינים אלו בזמן ההמתנה לגירוש, ובה יקבלו שירותי רווחה ובריאות ומסגרת חינוכית מתאימה.
השופטת אסתר קובו קבעה כי, בית המשפט אינו צריך להכריע בכל שאלה אחרת מלבד סבירותה של ההחלטה המנהלית הנמצאת בבסיס העתירה נגד ההשמה במשמורת, וכי הקטינות או באי כוחן לא פנו למשרד הפנים כדי להסדיר את מעמדן ואין זה מתפקידו של בית המשפט להפעיל שיקול דעת תחת משרד הפנים.
בית המשפט דן בנושא הסמכות להרחקת קטינים לפי ס' 13 לחוק הכניסה לישראל וציין כי עצם היותן קטינות הוא לא "מחסום בפני גירושן".
למרות זאת סבור בית המשפט כי על הרשות להפעיל שיקול דעת אם ובאילו נסיבות לגרש ויש לבדוק כל מקרה לגופו.
בית המשפט קבע, כי להישארותן של הקטינות בישראל תהיינה השלכות הן לגבי קטינים נטושים אחרים השוהים באופן בלתי חוקי בישראל, והן לגבי קטינים נזקקים אזרחי ישראל.
ובשל הצורך לדאוג לשלומם ולרווחתם של הקטינים הנטושים הזרים, יקטן חלקם של קטינים אזרחי המדינה בעת חלוקת המשאבים העומדים לרשות המדינה.
לאור נימוקים אלה העתירה נדחתה.
האגודה לזכויות האזרח ומוקד סיוע לעובדים זרים ערערו על ההחלטה לבית המשפט העליון עע"מ 4878/05 פלונית נ' שר הפנים ואח'.
בעקבות הערעור ועוד לפני הדיון, גיבשה המדינה נוהל לטיפול בקטינים ללא השגחה, המשלב את שירותי הרווחה בהליך המעצר.
על פי הנוהל, קטינים עד גיל 12 לא יוחזקו במעצר, וקטינים מעל גיל 12 יוחזקו במתקן מעצר שבו יועסק עובד סוציאלי שיהיה מוסמך לקבוע אם ניתן להשאיר את הקטין במעצר או להעבירו למסגרת אחרת, החזקת הקטין במעצר תהיה במשך 60 ימים לכל היותר.
משרד החוץ יערוך בירורים ותיאום עם מדינת המוצא כדי לבדוק את האפשרות לקלוט ילד שיגורש אליה.
בית המשפט העליון קבע כי הערעור מוצה והורה למדינה "ליישם את הנוהל שגובש ככתבו וכלשונו".
ב-2013 פורסמה חוות דעת מבקר המדינה על ילדים חסרי מעמד.
המבקר ציין, כי למעלה מארבע שנים מאז פרסום הנוהל הבין משרדי, לא הסדיר משרד הרווחה הסדר אפוטרופסות מתאים לקטינים בלתי מלווים שהוחלט על שחרורם ממשמורת כנדרש.
כמו כן, אין אמות מידה ברורות לבחירת משמורנים (אנשים המציעים עצמם כחלופת משמורת לקטין), מה שעלול להוביל לסיכון הקטין ולחשיפתו לניצול על ידי המשמורן.
עת"מ 47692-07-11 ויליאם ג'וסף (אסיר) נגד משרד הפנים הוא פסק דין של בית המשפט המנהלי, שניתן בשנת 2011, שעוסק בעתירה של אזרח ניגרי המועמד לגירוש.
בפסק דין זה בית המשפט מורה למשרד הפנים לבדוק אם העותר זכאי להגנת "אי ההרחקה", הגנה הקובעת שמדינת ישראל לא תחזיר אדם למדינה שבה יש חשש לחייו, וזאת ללא קשר לבדיקה של הכרה בעותר כפליט.
בית המשפט פסק שהעותר זכאי להגנת אי ההרחקה אך ללא פריווילגיות של הכרה כפליט, הגנה זו מבוססת על המשפט הבין-לאומי המנהגי הקובע שלא מרחיקים אדם מישראל למדינה שבה יש חשש לחייו.
פסק הדין חשוב בקביעת קיומן העצמאי של כמה הגנות אלטרנטיביות לזרים בישראל.
קביעה זו נחוצה כיוון שבישראל אין (נכון ל-2015) מדיניות ברורה בנוגע להגירה, מתן מקלט או הגנה זמנית.
בפסק דין זה הבהיר בית המשפט שלפחות ככל שמדובר במתן מקלט לפליטים ובהגנה זמנית, מדובר במנגנונים שונים אשר אין להחליף אחד באחר.
העובדה שאדם אינו זכאי למקלט כפליט אינה הופכת את חייו הפקר, אם יש חשש לחייו מטעמים שאינם מקנים לו מעמד פליט.
ההסתננות מאפריקה לישראל החלה באמצע שנות התשעים של המאה העשרים והתרחבה במידה ניכרת בשנת 2007. עד סוף יולי 2013 נכנסו לישראל כ-64,000 אנשים באורח בלתי חוקי דרך גבול ישראל מצרים ומתוכם כ-55,000 עודם בישראל.
אזרחים אריתראים, סודנים וניגרים נאלצים לברוח ממדינותיהם, הם מגיעים למצרים ומסתננים למדינה.
העותר הוא אזרח ניגרי שהסתנן לגבולות ישראל ונעצר בידי צה"ל.
לאחר שהועבר לרשויות משרד הפנים (יחידת המסתננים) ניתן נגדו צו הרחקה וצו משמורת לתקופה שעד הרחקתו.
מרגע שנתפס הוא ביקש שיכירו בו כפליט.
בעתירתו ביקש העותר ביטול צו ההרחקה, ביטול צו המשמורת ומתן הוראה למשרד הפנים לבחון את בקשתו לקבלת מקלט.
העותר טען כי אין להרחיקו מישראל כיוון שנמלט מארץ מוצאו בשל חשש לחייו.
העותר טען שלקח הלוואה מהקהילה ולא החזיר אותה ולכן רודפים אותו ומאיימים על חייו.
בדיון בבית המשפט הוא ציין כי הוא אינו מפחד מהמשטרה או מהממשלה הניגרית, אלא רק מהקהילה, ולדבריו הודיעו לו שאם לא יחזיר את ההלוואה שלקח, אנשי הקהילה שנתנו את ההלוואה יהרגו אותו.
המשיבים טענו שאין מקום לבדוק שוב את בקשתו למעמד של פליט כיוון שאין חידוש בראיות הנטענות ואין בהן להשפיע על בקשת המקלט.
משרד הפנים לא בחן את השאלה אם יש להימנע מגירוש והרחקה של העותר בשל הסכנה הנטענת לחייו, אך הם בוחנים את הבקשה למעמד כפליט.
השופט רמי אמיר קבע לאחר שמשרד הפנים הגיע למסקנה שלא מתקיימים אצל העותר יסודות אמנת הפליטים, כאשר אדם טוען לסכנת חיים העולה אגב בקשת פליטות, אזי הבקשה צריכה להיבחן גם כשלעצמה שהרי המדינה מחויבת לפי דין "אי ההרחקה" שלא להרחיק אדם כאשר יש חשש לחייו.
לכן, מן הנסיבות עולה שראוי שמשרד הפנים יבחן את טענת העותר לאי הרחקה בשל סכנת חיים.
העותר זכאי רק להגנת אי ההרחקה, אך ללא פריבילגיות היתר של פליט לפי האמנה.
התוצאה הסופית היא שבית המשפט הורה למשרד הפנים לבחון את טענת העותר שאין להרחיקו מהמדינה בשל סכנת חיים במדינת מוצאו.
החל מיולי 2009 הגישו כמה מסתננים מאפריקה, בפרט כאלה המוחזקים במשמורת, בקשת מקלט כפליט במשרד הפנים.
נכון לסוף 2013 רוב הבקשות עדיין לא נבדקו.
בין אלה שנבדקו רק מעטים קיבלו מעמד של פליט.
ישראל מעניקה הגנה זמנית קבוצתית למסתננים המזוהים כאריתראים או סודנים, המהווים כ־83% מהמסתננים לישראל דרך גבול מצרים.
ההגנה הקבוצתית מקנה למסתננים אישור שהייה זמני בישראל.
בעבר גם בקשות מקלט של אלו המזוהים כאזרחי חוף השנהב ודרום סודאן זכו להגנה קבוצתית ולא לבדיקה אינדיבידואלית.
מבין בקשות המקלט שהוגשו על ידי אזרחי מדינות אחרות ונבדקו באופן אינדיבידואלי קבע משרד הפנים כי רק חלק זעום מהם ראויים למעמד פליט.
עת"מ (י-ם) 8717/08 יוהנס למה באיו נ' משרד הפנים הוא פסק דין, שניתן בשנת 2009. העתירה הוגשה על ידי מי שמוכר כפליט במדינת ישראל, במטרה לשמור על מעמדו ועל רישיונה של בת זוגו לישיבה בישראל ועל זכויותיהם לחיי משפחה בישראל מבלי לפגוע בפרטיותם ובחייהם האישיים.
פסק הדין קובע כי יש לתת מעמד תושבות ארעי לבת זוגו של העותר הנובע ממעמדו המיוחד של העותר כפליט בישראל וחשיבותו של פסק דין זה נובעת משינויי מדיניות שקרו בעקבותיו.
העותר, יוהנס באיו, הוא יליד אתיופיה שהוכר כפליט בהגיעו לישראל, והוענק לו מעמד של תושב ארעי.
את העותרת, אזרחית ליכטנשטיין, הכיר במסגרת עבודתם והשניים הפכו לבני זוג.
בני הזוג פנו למשרד הפנים בבקשת מתן מעמד בישראל לעותרת מכוח זוגיותה עם העותר.
בקשתם הראשונה נדחתה מפני חשש להשתקעות, סירוב שגרם להגשת העתירה.
לאחר הגשת העתירה הודיע משרד הפנים כי יסכים להעניק לעותרת מעמד תושבות ארעי, אותו ניתן יהיה לחדש מדי שנה, בהתאם לקיומו של הקשר בין בני הזוג והוכחת כנותו.
כל זאת עד שבני הזוג יעמדו בתנאים המאפשרים לעותר לקבל אשרה ולעבור לליכטנשטיין, מעבר המחייב מגורים משותפים של בני הזוג במשך חמש שנים.
אם בתום התקופה ירצו העותרים להמשיך להתגורר בישראל יהיה עליהם להוכיח, שוב, את כנות הקשר הזוגי וכי אין באפשרותם לעבור לליכטנשטיין.
העותרת זכאית לקבל מעמד בישראל כל עוד העותר (בן זוגה) נהנה ממעמדו כפליט בישראל.
העותרת זכאית לקבלת מעמד זה על פי האמנה הבין-לאומית משנת 1951 בדבר מעמדם של הפליטים.
אחרי תקופת שהות ארוכה של באיו בישראל, דרישת משרד הפנים כי יעזוב את ישראל בשל סירוב המשרד להמשיך לתת מעמד לבת זוגו, אם עדיין ייהנה מהגנה על פי אמנת הפליטים, אינה סבירה ועומדת בניגוד לסעיף 34 לאמנת הפליטים.
משרד הפנים מנצל את זוגיותו של באיו לצורך הפסקת ההגנה שהוא זכאי לה מתוקף מעמדו כפליט ופוגעת באופן חמור בתחושת הביטחון והיציבות לה הוא זכאי.
יכולתם של באיו וזוגתו לעקור מישראל לליכטנשטיין הוא שיקול זר ובלתי רלוונטי ולפיכך המשיב אינו רשאי להביאו במניין שיקוליו, גם לאחר שימלאו 5 שנים לקשר הזוגי שבין העותרים.
העיקרון העומד בבסיס האפשרות הניתנת למי שהוכר כפליט לבקש מעמד עבור בני משפחתו אינו תקף במקרה הנוכחי מפני שכשבאיו שהוכר כפליט הוא טרם הכיר את העותרת.
מימוש זוגיותם של העותרים במדינת ליכטנשטיין היא החלופה העדיפה, שכן זכויותיה של העותרת במדינתה עולות על זכויותיו של באיו בישראל ושהבקשה למעבר נעשתה על מנת לפגוע פגיעה מינימלית בזכויותיהם.
אין בכוונת המשיבים לטעון כי על העותרים להימנע מהזכות לחיי משפחה אלא כי מימוש זכות זו צריך להיעשות במדינה אחרת.
היות שהעותרת היא אזרחית בעלת זכויות מלאות במדינת מוצאה ראוי שזכות בסיסית זו תמומש שם.
עתירת הזוג התקבלה על ידי בית המשפט.
בית המשפט קבע כי מדינת ישראל, בהיותה חברה באמנת הפליטים, מכירה בצורך המיוחד להכיר באדם כפליט, בזכויותיו באופן כללי ובזכותו לחיי משפחה בפרט.
בית המשפט קבע שקבלת מעמד בישראל אפשרית לא רק למי שהיה בן זוג של הפליט במועד הכרתו כפליט, אלא גם לבן זוג עמו יצר קשר לאחר מכן.
זכות זאת נובעת מהצורך להעניק לפליט את מכלול זכויות היסוד, שיאפשרו לו לקיים אורח חיים סביר, הכולל בתוכו את הזכות לחיי משפחה.
אין הצדקה לכרוך את הענקת המעמד לעותרת ביציאת בני הזוג מישראל ומעברם למדינת ליכטנשטיין.
מדובר בשיקול שאין המשיב רשאי לשקול, ואינו רלוונטי לצורך מתן המעמד לעותרת.
יותר מכך, שיקול זה פוגע בזכויותיו של העותר כפליט ופוגעת פגיעה קשה בחיי המשפחה.
בית המשפט קבע כי מתן מעמד בישראל לבת זוגו של העותר הוא פועל יוצא ממעמדו המיוחד של העותר בישראל כפליט, וצעד לכיבוד זכויותיו הטבעיות הן כאדם והן כפליט.
היות שמדינת ישראל התחייבה להעניק לעותר מעמד של פליט, עליה לכבד את מעמדו וכנות הקשר הזוגי בין העותרים.
כפי שעולה הן מפסקי דין מאוחרים יותר והן מפסקי דין בעבר התגלו לקויות של הוועדה המייעצת בענייני פליטים בטיפול במקרים נוספים בדומה למקרה הנוכחי כמו גם התעלמות מאמנות האו"ם עליהן חתומה ישראל.
מאז קבלת הערעור מונה יושב ראש לוועדה.
כמו כן נכנס לתוקף בשנת 2011 נוהל חדש, "נוהל הטיפול במבקשי מקלט", הכולל את סעיף 12 המתייחס לבני זוג וילדי הפליטים והענקת מעמד לחיי משפחה, אך עיקר עיסוקו בפליטים המגיעים עם בני זוג לישראל ולא באלה הפוגשים את בני זוגם בישראל.
עשרת העקרונות להקמתה של מערכת אידאולוגית מרכזית (הנגול: 유일사상체계확립의 10대 원칙; מכונים גם עשרת העקרונות למערכת אידאולוגית יחידה) הם קבוצה של עשרה עקרונות ושישים וחמישה סעיפים אשר משמשים כקווים מנחים בהתווית התנהלותם של תושבי קוריאה הצפונית.
עשרת העקרונות גובשו במקור על ידי קים יונג ג'ו, אחיו הצעיר של מנהיג קוריאה הצפונית קים איל-סונג, בשנת 1967, וקיבלו מעמד רשמי מטעם קים ג'ונג איל ב-1974. העקרונות גובשו בהמשך לדיוני מדיניות פנימית במסגרת מפלגת הפועלים של קוריאה, ובהשראת הפיצול האידאולוגי הפנימי בעולם הקומוניסטי כחלק מהפיצול הסיני-סובייטי.
עשרת העקרונות יושמו על ידי קים איל-סונג במטרה לסלק כל התנגדות פנימית למשטר, ולמסד את שליטתו ושליטת בני משפחתו בקוריאה הצפונית.
עשרת העקרונות החליפו במקרים רבים את הוראות חוקת קוריאה הצפונית, או את צוויה של מפלגת הפועלים של קוריאה, ובפועל שימשו כחוק המדינה העליון.
בהתאם למקובל בקוריאה הצפונית, כל אזרח נדרש לשנן ולהכיר בעל-פה את עשרת העקרונות, ולהתחייב לנאמנות מוחלטת וציות לקים איל-סונג, קים ג'ונג-איל וקים ג'ונג-און.
בימינו, העקרונות הם חלק בלתי נפרד מחיי היומיום של תושבי קוריאה הצפונית, ונעשה בהם שימוש מדי יום ביומו בפעילויות חברתיות, מקומות העבודה, מוסדות חינוך ועוד.
עשרת העקרונות מהווים גם הבסיס לפולחן האישיות הצפון קוריאני, הסובב סביב המנהיג העליון של קוריאה הצפונית.
על פי המילונים הרשמיים של קוריאה הצפונית, עשרת העקרונות מוגדרים כדלקמן:
אלו הם עשרת העקרונות המהפכנים המקוריים:
עששית הוא מכשיר תאורה נייד.
לאורך ההיסטוריה האנושית נעשה שימוש רב בעששיות, רובן היו פשוטות למדיי והן הכילו בדרך כלל נרות.
העששיות עם הנרות מפיקות מקור אור חלש למדיי, וחייבים לוודא שמשבי רוח לא יכבו לגמרי את הלהבה.
העששיות המודרניות מופעלות באמצעות סוללות ומכילות בדרך כלל נורות פלואורסצנט והן חסכונית יחסית.
הן קלות ועמידות יחסית לשימוש, אך הן הרבה פחות בהירות מאשר עששיות המבוססות על פרופאן או דלק נוזלי.
בשנים האחרונות נוצרו עששיות שמוארות באמצעות לדים.
עששיות רבות היו חיוניות לאיתות ולתקשורת.
בימי הביניים ספינות רבות נהגו להשתמש בעששיות על מנת לתקשר ביניהן.
השימוש במנורות איתות להעברת מסרים מתוארך לכל המוקדם לאמצע המאה ה-19.
ישנן עששיות דקורטיביות עם מגוון רחב של עיצובים.
חלקן תלויות על גבי מבנים, בעוד שעששיות אחרות ממוקמות על הקרקע.
בדצמבר 2024, דווח על מציאת עששית שמן קדומה מהמאה ה-4–6 לספירה בגן לאומי ציפורי.
קוטרה 18 ס"מ וגובהה 19 ס"מ, ולה כ-55 חריצים להפצת האור.
עשרת הדיברות הוא סרט אפי אמריקאי משנת 1923 בבימויו של ססיל ב.
סרט זה הוא סרט אילם, שצולם בשחור-לבן.
הסרט מחולק לשני חלקים: החלק הראשון הוא עיבוד מקראי המספר את סיפור יציאת מצרים וקבלת לוחות הברית במעמד הר סיני, בעוד החלק השני מתאר סיפור מודרני על חשיבות השמירה על עשרת הדיברות בחיים המודרניים.
הסרט נחשב לאחד מהפקות הסרט האפי הראשונות של הוליווד ונודע בשל ההפקה הרחבה והחדשנית של סצנות מקראיות.
סרט זה קדם לסרט היוקרה בעל אותו שם, שצולם בצבע, ובקול, בבימויו של דה-מיל משנת 1956.
עשרת הדיברות היא אחת מיני יצירות רבות משנת 1923 שנכנסו לרשות הרבים בארצות הברית ב-2019.
החלק הראשון של הסרט מתאר את סיפור יציאת מצרים בהנהגת משה (המגולם על ידי תיאודור רוברטס) ואת קבלת עשרת הדיברות על הר סיני.
הסרט כולל את סצנת חציית ים סוף שנחשבת לאחד מההישגים הקולנועיים המשמעותיים של התקופה.
החלק השני של הסרט עובר לסיפור מודרני, שבו משפחה מתמודדת עם השפעות חטאים כמו חמדנות ושחיתות, בהקשר לשמירה או להפרת עשרת הדיברות.
סיפור זה ממחיש את החשיבות הנצחית של הדיברות גם בעידן המודרני.
תיאודור רוברטס בתפקיד משה - מנהיג בני ישראל שמובילם ביציאת מצרים.
צ'ארלס דה רוש בתפקיד רעמסס - פרעה המצרי שמתנגד לשחרור בני ישראל.
ג'וליה פיי בתפקיד נפרטירי - אהובתו של רעמסס.
ריצ'רד דיקס בתפקיד ג'ון מקטאוויש - אחת הדמויות בסיפור המודרני.
רוד לה רוק בתפקיד דן מקטאוויש - אחיו של ג'ון, המסמל את החטאים בסיפור המודרני.
הסרט "עשרת הדיברות" משנת 1923 זכה לשבחים בעיקר בשל הפקת הענק של דה-מיל והשימוש בחידושים טכנולוגיים שהיו פורצי דרך לזמנם, כולל סצנות רחבות היקף ואפקטים מיוחדים.
הסרט הוגדר כהצלחה אמנותית ומסחרית, והניח את היסודות להפקות עתידיות של סרטים היסטוריים.
היום הסרט נחשב לקלאסיקה של הקולנוע האילם.
הסרט זכה לשבחים מצד המבקרים של אותה תקופה, ולאורך השנים נשמר כמופת קולנועי, במיוחד בהקשר של עיבודים אפיים של סיפורי תנ"ך.
עם זאת, יש המוצאים את הסיפור המודרני פחות מרשים בהשוואה לחלק המקראי.
עשרת הדיברות היא מיני-סדרה בריטית בעלת שני פרקים שיצאה בשנת 2006. מיני-סדרה זו מספרת את סיפורו של משה ואת סיפור יציאת מצרים.
לתפקיד משה לוהק השחקן הסקוטי דוגריי סקוט.
צילומי הסרט נערכו בעיקר במרוקו.
הפרק הראשון יצא ב-10 באפריל 2006, בזמן שהפרק השני יצא ב-יום שלמחרת.
בני ישראל הם עבדים במצרים, שעכשיו שולט בה פרעה חדש.
בעקבות חלום רע שחלם על עברי שיפיל את ממלכת מצרים על ברכיה, פרעה מורה לחייליו לפלוש לארץ גושן, שם חיים העברים, ולהשליך את כל התינוקות הזכרים ליאור.
אישה עבריה, יוכבד, מגלה את התוכנית ומחליטה לשים את בנה התינוק בתיבה קטנה ולשלוח אותה על היאור בתקווה שיגיע למקום מבטחים.
התינוק בסופו של דבר נמצא על ידי ביתיה בת פרעה, שמושה את התינוק מהנהר ומחליטה לאמץ אותו.
מאוחר יותר, נולד לביתיה בן.
היא קוראת לו מנרית', והשניים גדלים כאחים.
משה גדל בידיעה שהוא לא אחיו הביולוגי של מנרית', ובגיל 10 הוא פוגש את משפחתו האמיתית; את אמו יוכבד, את אחיו אהרן ואחותו מרים.
שנים לאחר מכן, משה רואה נוגש עבדים מצרי מנסה לאנוס את האישה של אחד העבדים.
משה מחליט להתערב והורג את הנוגש.
הוא מחביא את הגופה במהירות, אך היא מתגלה, ופרעה מצווה לעצור את משה.
עם זאת, משה מצליח לברוח ממצרים בעזרתו של מנרית'.
אחרי ימים של הליכה במדבר, מגיע משה לארץ מדין, שם הוא מציל את שבע בנות יתרו מגזלנים.
כתודה על מעשיו, יתרו מתיר למשה להינשא לאחת מבנותיו.
הוא מסרב בהתחלה, אך בסוף מתחתן עם ציפורה.
כמה שבועות מאוחר יותר, עולה משה להר סיני, שם הוא נתקל בסנה בוער.
אלוהים מדבר אליו מתוך הסנה ומצווה על משה לחזור למצרים ולהגיד לפרעה שישלח את בני ישראל לחופשי.
משה מנסה לסרב בטענה שהוא לא האיש המתאים, אך אלוהים אומר לו "אהיה אשר אהיה", ומראה לו את שלושת האותות.
זה משכנע את משה להסכים, והוא יורד מההר.
משה חוזר למצרים עם ציפורה והם נפגשים עם אהרן ומרים.
אהרן נוזף במשה ומטיל ספק בטענה כי אלוהים דיבר איתו, אך כשמשה אומר לו ש"אהיה אשר אהיה" שלח אותו, אהרון משתכנע ומצטרף לאחיו.
השניים ניגשים לפרעה ודורשים ממנו לשחרר את העברים, אך פרעה מסרב.
בתגובה, מורה פרעה להכפיל את עבודתם של העברים.
בידיעה שדברים הולכים לצאת משליטה, משה שולח את ציפורה ואת ילדיהם, גרשום ואליעזר, חזרה למדין.
דרך משה ואהרון, מכה אלוהים את מצרים בעשר מכות.
לאחר המכה העשירית, מכת בכורות, פרעה השבור מסכים לשחרר את העברים.
משה ואהרון מובילים את העברים לעבר המדבר, שם מדריך אותם אלוהים באמצעות עמוד ענן ביום ועמוד אש בלילה.
במצרים, ליבו של פרעה מקשיח והוא מחליט לצוד את העברים ולנסות להחזיר אותם.
משה והעברים מגיעים לים סוף, כאשר המצרים מאחוריהם.
אלוהים חוסם לצבא המצרי את הדרך באמצעות סופת חול כבדה ובינתיים פוקד על משה להרים את מטהו לאוויר, מה שגורם לים להיבקע לשניים.
כאשר כל העברים מגיעים לצד השני בבטחה, משה סוגר את הים ומטביע את כל הצבא המצרי, כולל מנרית'.
שבור לב, משה קובר את מנרית' והוא והעברים ממשיכים במסע לעבר הארץ המובטחת.
במהלך מסעם, משה והעברים נתקלים בעמלקים ונלחמים בהם, בהנהגתו של יהושע בן נון.
העברים יוצאים כמנצחים ושורפים את הכפר שלהם, אך סובלים מאבדות.
מאוחר יותר, משה נפגש פעם נוספת עם יתרו וצפורה.
משה והעברים מגיעים להר סיני, שם אלוהים מורה למשה לעלות להר ולפגוש אותו שם.
משה עולה להר, ואלוהים יוצר את לוחות הברית.
עם זאת, במורד ההר, העברים דוררים מאהרן לבנות עגל זהב.
כאשר משה יורד ורואה את המתרחש, הוא שובר את הלוחות, משמיד את עגל הזהב, ושואל מי מהם הוא לצד אלוהים ומי הוא לצד העגל.
העברים מתפצלים לשתי קבוצות ומלחמה מתחילה בין שני הצדדים.
לאחר קרב ארוך ועקוב מדם, מנצחים העברים המאמינים בהנהגת משה ואהרן, ואלוהים מכין לוחות חדשים, אותם העברים טומנים בארון הברית.
העברים ממשיכים במסעם אל הארץ המובטחת.
שנים לאחר מכן, משה הזקן חי כנזיר על הר נבו וצופה בארץ המובטחת, שאליה נאסר עליו להיכנס בעקבות חטא הסלע.
דוגרי סקוט בתור משה רבנו - מנהיג העברים ושליחו של אלוהים.
גדל בארמון פרעה בידיעה כי אינו מצרי אמיתי.
לינוס רואץ' בתור אהרון הכהן - אחיו הגדול של משה ויד ימינו.
הנביא הראשון של האומה הישראלית.
נאבין אנדרוז בתור מנרית' - דמות מקורית לסדרה, אחיו המאמץ של משה וחייל בצבא המצרי.
מת במהלך קריעת ים סוף.
מיה מאסטרו בתור צפורה - אשתו של משה ואימם של גרשום ואליעזר.
משה שולח אותה חזרה למדיין אך הם נפגשים שוב במהלך מסעות בני ישראל במדבר.
פול רייס בתור רעמסס השני - מלך מצרים והיורש של סתי הראשון.
ריצ'רד או'בריאן בתור אננדר - עברי אשר התנגד למנהיגותו של משה.
דמותו ככל הנראה מבוססת על הדמות המקראית דתן.
סיילס קרסון בתור ג'רד - עבד שעליו מגונן משה מפני נוגש עבדים.
לאחר שבני ישראל יוצאים ממצרים, ג'רד הופך לאחד מתומכיו העיקריים של משה.
דמותו כנראה מבוסס על הדמות המקראית חור.
פדמה לקשמי בתור הנסיכה ביתיה - בת פרעה ואימו המאמצת של משה.
בנה, מנרית', הופך לאחיו המאמץ של משה.
סוזן לינץ' בתור מרים - אחותו הגדולה של משה.
הופכת למנהיגת הנשים בקרב כנגד העמקלים.
קלייר בלום בתור רני - היועצת המלכותית של בתיה.
כרים סלאח בתור יהושע בן נון - בן שבט אפרים ואחד ממשרתיו הנאמנים של משה.
מנהיג את העברים בקרב נגד העמלקים.
עומר שריף בתור יתרו - חותנו של משה ואביה של צפורה.
נפגש עם משה שוב במהלך מסעות בני ישראל במדבר.
בארי גארון מהעיתון "הוליווד ריפורטר" כתב ביקורת חיובית על המיני-סדרה.
הוא שיבח את רמת המשחק ואת "הצילום המרהיב והאפקטים המיוחדים המדהימים", אך גם ציין כי הסדרה "לא מצליחה לנצל את מלוא היתרונות של הסיפור המקורי".
מת'יו גילברט מהעיתון "הבוסטון גלוב" כינה את המיני-סדרה "רימייק ריק במיוחד", בעוד טום שיילס של הוושינגטון פוסט כינה אותה "רימייק נוראי ומשעמם לקלאסיקה 'עשרת הדיברות' של ססיל ב.
למרות השינויים שנעשו כדי לסטות מעט מן הסיפור המקורי, מיני-סדרה זו היא הכנראה לעיבוד הקרוב ביותר למאורעות המקרא.
בניגוד לעיבודים רבים אחרים לסיפורו של משה, שהסתיימו במעמד הר סיני או מיד לאחר קריעת ים סוף, מיני־סדרה זו מסתיימת כשבני ישראל עומדים להיכנס לארץ כנען.
אהרון מקבל במיני־סדרה זו תפקיד משמעותי יותר מאשר בעיבודים אחרים של הסיפור, כולל העיבוד הקלאסי משנת 1956.
יצירת סצנת קריעת ים סוף ארכה שנה שלמה.
כפי שכבר צוין, רוב הצילומים נערכו במרוקו; בהתאם לכך, כ-300 ניצבים מרוקאים הצטרפו לקאסט בתור בני ישראל.
עוד נטען כי במהלך סצנת הבריחה מפני המצרים הרודפים אחריהם, כמה מהניצבים קראו על דעת עצמם "אללה אכבר", אך העורכת הראשית של המיני־סדרה, דירדרי הורגן, הסירה זאת בעריכה והוציאה את הסאונד.
עשרת הדיברות היא תוכנית טלוויזיה תיעודית ישראלית בהגשת העיתונאי ועורך הדין רונאל פישר ובבימויו של יורם זק.
הסדרה שודרה בערוץ 2 במסגרת זכיינית קשת בשנים 2005–2007, וכללה עשרה פרקים שכל אחד מהם עסק באחד מעשרת הדיברות מנקודת מבט עכשווית.
הסדרה זכתה לשבחי הביקורת על התכנים האינטלקטואליים והאישיים שבה, ובפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2007 בקטגוריית סדרת התעודה הטובה ביותר.
בחודש יוני 2025 פורסם כי עונה חדשה של הסדרה תעלה לשידור בשנת 2026, בבימויו של יורם זק ובהנחייתה של רותי ברודו
הסדרה "עשרת הדיברות" בוחנת את עשרת החוקים הבסיסיים של הדת היהודית ומשמעותם בחברה מודרנית, תוך התמקדות במסעו האישי של רונאל פישר ובסיפורים של דמויות שונות שהוא פוגש בכל פרק.
פישר מעלה לדיון פילוסופי ואישי את ערכי העולם היהודי, כאשר בכל פרק הוא מתמקד בדיבר אחר דרך סיפורם של אנשים המתמודדים עם אותו ערך בחייהם.
במהלך כל פרק משולבים קטעים תיעודיים של מפגשים וראיונות, לצד קטעים שבהם פישר משוחח עם הפסיכולוגית ד"ר איריס רייצס בניסיון לנתח את האירועים ולהבין את תפיסות העולם של המשתתפים ושלו עצמו.
הסדרה ניחנה באווירה אישית וגילויי לב מצד פישר; הוא משתף בהתמודדויותיו, בין היתר עם היותו כבד־דיבור (מגמגם), נושא המקבל ביטוי בתוכנית ואף מוביל להקבלה בינו לבין משה רבנו, שלפי המסורת היה "כבד פה וכבד לשון" בעת קבלת הדיברות.
כך, למשל, בפרק שעסק בדיבר "לא תחמוד" הוצג סיפורה של אישה שבחרה לוותר על רכושה ולחיות באוהל בגליל צעד המדגים בחירה בחיים נטולי חמדנות חומרית.
גישתה של הסדרה חילונית באופיה פישר אינו פונה לסמכות דתית אלא לשיח פסיכולוגי ובכך היא מציגה את ערכי הדיברות באופן הנגיש גם לצופים שאינם דתיים, אם כי כמה מבקרים העירו שהדבר מהווה גם מגבלה בהתמודדות עם שאלות רוחניות ומוסריות עמוקות.
היוזמה להפקת הסדרה החלה בשנת 2005, כאשר רונאל פישר עצמו היה שותף לרעיון הראשוני של הפרויקט.
במסגרת צוות ההפקה שימשה שלומית סמדג'ה כמפיקה בפועל, ואל הסדרה הצטרפה הפסיכולוגית איריס רייצס כמשתתפת קבועה שסייעה בהנחיית הדיונים עם פישר על כל דיבר.
אורך כל פרק כ-40 דקות, והוא צולם בסגנון דוקומנטרי המשולב בקטעי שיח אישיים.
הסדרה עלתה לשידור לראשונה ב-14 במרץ 2005, בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת, בשעת צפיית השיא.
בתחילה שודרו חמישה פרקים ב"חצי עונה" ראשונה בשנת 2005, ולאחר הפסקה חזרו חמישה פרקים נוספים ב"חצי העונה" השנייה בסוף 2006 ותחילת 2007 ובסך הכול עשרת הפרקים (כנגד עשרת הדיברות) הושלמו ושודרו עד תחילת.
הפרקים שודרו בשבועות עוקבים בפריים־טיים של ערוץ 2, וזכו לתשומת לב מצד צופים שהתעניינו בדיון הערכי שהסדרה מעלה.
לאחר שידורה המקורי שודרה הסדרה בשידורים חוזרים בערוץ 2 בתקופות מאוחרות יותר, וכן הועלתה לצפייה באתרי אינטרנט ייעודיים לתוכן יהודי (כגון ספריית הווידאו של בית אבי חי).
בנוסף, דווח כי גופים בחו"ל הביעו עניין ברכישת הפורמט של התכנית לשם הפקה במדינות אחרות, בדומה למכירת פורמטים מצליחים אחרים מישראל, אם כי בפועל לא ידוע על גרסה זרה שהופקה.
עם שידורה זכתה "עשרת הדיברות" לשבחים מצד מבקרי טלוויזיה.
המבקרת אריאנה מלמד כתבה ב-ynet שהסדרה "גורמת לאדם לחשוב" ושיש בה שילוב ייחודי בין מסע אישי לתובנות פילוסופיות, באופן המושך את הצופה להתמסר לתהליך יחד עם פישר.
עוד צוין לחיוב האומץ של פישר לחשוף את חולשותיו מול המצלמה ואת נכונותו להתמודד עם סוגיות מוסריות כבדות משקל באופן כן ובלתי אמצעי.
היו גם שהעירו בביקורת כי העיסוק בדיברות מנקודת ראות חילונית ופסיכולוגית, ללא פרשנות תורנית, הוא מהלך נועז אך בעל מגבלות משום שהוא מתעלם מהפרשנות הדתית המקורית של הדיברות.
מצד הצופים, הסדרה עוררה דיונים בנושאי אמונה, מוסר וזהות, וקהל שמתעניין בתוכן איכותי מצא בה עניין רב.
ב-2005 השתתף יחד ליאור שי עם אשתו ליאת בפרק "זכור את יום השבת".
בשנת 2007 זכתה הסדרה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית "סדרת התעודה הטובה ביותר", על חלקה השני שהושלם באותה שנה.
בפרס זה גברה "עשרת הדיברות" על מועמדות אחרות בקטגוריה, בהן הסדרות "אשם במותו", "מקום ריאלי", "משפחה חורגת" ו"פעם בחיים".
זכייה זו הייתה להוקרה רשמית על ההישג הטלוויזיוני והתוכני של הסדרה.
חברי האקדמיה ציינו לחיוב את בימויו של יורם זק, את המבנה הייחודי שבמרכזו אישיותו של פישר, ואת הערך התרבותי שבהעלאת דיון מודרני בעקרונות הדיברות העתיקים.
עשרת השלבים של רצח עם, שנקראו במקור שמונת השלבים של רצח עם, הם כלי אקדמי ומודל מדיניות שנועד להסביר כיצד מתרחשים מקרי רצח עם.
הוא נוצר על ידי גרגורי סטנטון, פרופסור-חוקר לשעבר ונשיא מייסד של הארגון Genocide Watch.
על פי המודל, רצח עם הוא תהליך המתפתח בעשרה שלבים הניתנים לחיזוי.
בכל שלב ניתן לנקוט בפעולות מנע שיעצרו אותו.
שלבי רצח העם אינם מתרחשים באופן ליניארי וכמה מהם עשויים להתרחש בו זמנית.
השלבים המאוחרים חייבים להתקיים אחרי השלבים המוקדמים, אך שלבים מוקדמים ממשיכים לפעול לאורך כל התהליך.
המודל מבוסס על ניתוחים של עשרות מקרי רצח עם, ובכללם רצח עם של העם הארמני, השואה, רצח העם בקמבודיה, ברואנדה, בדארפור, במיאנמר, בבוסניה, בבנגלדש ובאזורים נוספים.
שלבי המודל מתארים תהליכים המשנים תרבויות ומובילים לבסוף לרצח עם.
הכרת השלבים עוזרת לזהות סימני אזהרה.
המודל כולל פעולות שצריכות להתבצע כדי לעצור את התהליך.
מנהיגים יכולים לעצב בעזרתו מדיניות כדי לנטרל את הכוחות המניעים את כל אחד מהשלבים.
סטנטון פיתח את המודל אחרי שניהל תוכנית סיוע בפנום פן בירת קמבודיה, בשנת 1980. הוא הגה אותו לאחר שלמד על השואה, על רצח העם בקמבודיה, רצח העם הארמני ומקרי רצח עם נוספים.
סטנטון הרצה על המודל בשנת 1987 במכללת וורן וילסון, והציג אותו בפני האגודה האנתרופולוגית האמריקאית באותה שנה.
בשנת 2012 הוסיף למודל שני שלבים - אפליה ורדיפה .
המודל מבוסס על תאוריית ההתפתחות הקוגניטיבית של ז'אן פיאז'ה שעסקה בתהליכים קוגניטיביים ומוסריים יסודיים שעוברים טרנספורמציה בסדר צפוי בהתפתחות של כל ילד.
פיאז'ה הראה כיצד תהליכים קוגניטיביים קשורים ישירות לתהליכים מוסריים.
המודל מושפע גם ממחקרים של לורנס קולברג, של פרופסור ג'יימס פאולר ומהתיאוריות של נועם חומסקי.
הוא אינו מבוסס על הסתברויות סטטיסטיות, אלא על תהליכים בסיסיים שניתן לזהותם באירועים חברתיים ותרבותיים.
משום שאינו ניתן לצמצום לנתונים סטטיסטיים, כמה ממדעני המדינה אינם מקבלים אותו.
סטנטון חזה את רצח העם נגד בני הטוטסי ברואנדה חמש שנים לפני התרחשותו.
בשנת 1989 נפגש סטנטון עם נשיא רואנדה, ז'ובנל הביארימנה, והזהיר אותו מפני רצח העם המתקרב אך ללא הועיל.
בשנת 1996, הציג סטנטון מסמך תדרוך בשם "שמונה השלבים של רצח עם" למחלקת המדינה של ארצות הברית.
במסמך הציע שרצח עם מתרחש בשמונה שלבים שהם "צפויים אך לא בלתי נמנעים".
כל שלב או תהליך ניתן למניעה באמצעות צעדים מתאימים.
בין הצעדים המוצעים נכללים אמצעים דיפלומטיים וכמוצא אחרון התערבות צבאית.
הצעדים שהוצעו יכולים להינקט על ידי ממשלת ארצות הברית ונאט"ו, או על ידי מדינות באירופה ובאפריקה.
הדרך העדיפה והיעילה ביותר למניעה להערכתו היא חינוך ופיתוח סובלנות והתנגדות עממית לכל צורה של אפליה, שנאה ועריצות.
המודל של סטנטון נמצא בשימוש נרחב בהוראת לימודי רצח עם השוואתיים במגוון מסגרות, החל מקורסים אוניברסיטאיים וכלה בחינוך מוזיאוני, כגון במוזיאון השואה וזכויות האדם של דאלאס .
בשלב זה יש חלוקה של אנשים ל"אנחנו" ו"הם" על סמך סטראוטיפים כגון מוצא אתני, דת או לאום, או באמצעות אי הכללה של אנשים הנתפסים כשונים.
מאפיין של השלב הוא אי כיבוד השוני בין אנשים.
אחד הסיווגים החשובים הוא אזרחות.
הסרת או שלילת אזרחות של קבוצה היא דרך לשלול ממנה זכויות אזרחיות ואנושיות.
הדרך הטובה ביותר למנוע סיווג היא לפתח מוסדות אוניברסליים שמעודדים נאמנות חוצת שייכות אתנית.
כגון מפלגות פוליטיות רב-אתניות, צבא לא מפולג ותנועות דתיות המייצגות את כלל הקבוצות באוכלוסייה.
שירות לאומי, או שירות צבאי מעורב יכול לסייע ביצירת חברות משולבות.
שימוש באידאולוגיה של "כור היתוך" או של רב-תרבותיות יכול לחזק זהות לאומית משותפת.
דוגמאות לסיווג על ידי אי מתן אזרחות לקבוצה מסוימת- האינדיאנים לא קיבלו אזרחות בארצות הברית עד 1924. אחד הצעדים הראשונים לקראת רצח העם של יהודים בגרמניה הנאצית היה שלילת אזרחותם הגרמנית.
חוק האזרחות של בורמה משנת-1982 מִסווג את הרוהינגיה מחוץ לאזרחות הלאומית.
דוגמאות למניעה בשלב זה- קידום שפה משותפת בטנזניה חיזק זהות לאומית משותפת.
חוקים שמאפשרים אזרחות למהגרים ולפליטים שוברים את מחיצות ההפרדה.
בשלב זה יש ביטוי חזותי של שנאה.
מייחסים שמות או סמלים לקבוצות שסווגו, לשם זיהוי חברי הקבוצה "האחרת".
סיווג וסימבוליזציה הם תופעות אנושיות ואינן מובילות בהכרח לרצח עם, אלא אם הן מגיעות לדה-הומניזציה.
בשילוב עם שנאה, סמלים עלולים להיות נכפים על חברי הקבוצה המסומנת.
כדי להילחם בסימבוליזציה, יש להוציא מחוץ לחוק הסתה, סימוני קבוצה וסמלי שנאה.
עם זאת הגבלות משפטיות על חופש הביטוי יפעלו רק במדינות שיש בהן מסורות דמוקרטיות ומערכת משפטית עצמאית.
במקומות חסרי מסורת דמוקרטית וחסרי מערכת משפטית יעילה, אכיפת הגבלות על חופש הביטוי או ההתאספות תגרום נזק רב יותר מתועלת.
דוגמאות לסימבוליזציה הן צלבי קרס של נאו-נאצים, כפיית ענידת טלאי צהוב ליהודים תחת המשטר הנאצי, או צעיף כחול לאנשים מאזור מזרחי בממלכת הקמר רוז' בקמבודיה.
דוגמה למניעה- בבולגריה הממשלה סירבה לספק מספיק טלאים צהובים וכ־80% לפחות מהיהודים לא לבשו אותם, מה שביטל בה את משמעותו כסמל נאצי ליהודים.
דוגמה להשפעת הסנטימנט הציבורי על האפשרות למניעה- אף על פי שמילים כמו הוטו וטוטסי הוחרמו בבורונדי עד שנות ה-80, הציבור החליף אותן במילות קוד.
בשלב זה קבוצה דומיננטית משתמשת בחוק, מנהג וכוח פוליטי כדי לשלול זכויות מקבוצות אחרות.
לחברי הקבוצה המוחלשת לא יינתנו זכויות אזרח מלאות, זכויות הצבעה או אפילו אזרחות.
הקבוצה הדומיננטית מונעת על-ידי אידאולוגיה המנציחה הדרה, ושמבקשת להשתלט על כוח או להרחיבו על חשבון הקבוצות החלשות.
אידאולוגיה זו נותנת לגיטימציה לפגיעה בקבוצות חלשות.
תומכי אידאולוגיות ההדרה הם לעיתים קרובות כריזמטיים ומביעים את תחושות הטינה של תומכיהם.
מניעה נגד אפליה יכולה להיות העצמה פוליטית מלאה וזכויות אזרח לכל הקבוצות בחברה.
אפליה על בסיס לאומיות, מוצא אתני, גזע או דת צריכה להאסר על פי חוק.