tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מלחמת האזרחים הייתה המדינה מדינת גבול- מדינה אשר נשארה חברה באיחוד אך עדיין הותרה בה העבדות.
עיקר כלכלת דובר מתבססת על שירות המדינה.
רוב האדמיניסטרציה של דלאוור נמצאת בדובר (אשר אינה העיר הגדולה במדינה, היא וילמינגטון).
בקרבת העיר נמצא בסיס חיל האוויר דובר, המעסיק רבים מתושבי העיר.
בדובר נמצאת אוניברסיטת מדינת דלאוור, ומכללת ווסלי.
כמו כן נמצא בעיר קמפוס של המכללה הטכנית והקהילתית דלאוור.
בית האופרה של דובר נבנה בשנת 1904. הבניין נקרא כיום מרכז שוורץ לאומנות ומשמש את התזמורת הסימפונית של דובר.
בעיר מצוי מוזיאון מדינת דלאוור, מוזיאון סוול ס.
ביגס לאומנות אמריקאית (Sewell C.
Biggs Museum of American Art) וכן הספרייה המדינתית של דלאוור.
דובר היא עיר נמל חשובה על גדת התעלה האנגלית במחוז קנט שבדרום-מזרח אנגליה.
במפקד שנערך בשנת 2001 התגוררו בעיר 28,156 תושבים (ובאזור העיר רבתי 39,078 תושבים).
מקור שמה של העיר הוא במילה הברטונית ל"מים".
דובר היא העיר האנגלית הקרובה ביותר ליבשת אירופה ולצרפת והיא נמצאת במרחק של 34 קילומטרים מנמל קאלה שבצרפת.
דובר שוכנת על צוקי גיר לבנים הידועים בשם הצוקים הלבנים של דובר.
על שמם של צוקים אלו נקראה בריטניה בתקופה הרומאית "אַלְבְּיוֹן", שם שפירושו "הלבנה".
בשל קרבתה של העיר לאירופה, מהווה העיר את אחד הנמלים העמוסים ביותר של בריטניה - 18 מיליון נוסעים עוברים בה מיד שנה במעבורות לקאלה ודנקרק שבצרפת.
דובר היא עיר נמל חשובה כבר למעלה מאלף שנים.
בשנת 1992 התגלתה בעיר סירה מתקופת הברונזה, המתוארכת לשנת 1550 לפנה"ס.
בתקופה הרומית שימשה העיר כמוצב של האימפריה הרומית בשם "פורטוס דובריס" - "שער דובר" (Portus Dubris), והייתה עיר נמל עיקרית של ה"צי הבריטי הרומאי" (Classis britannica).
הרומאים בנו מגדלור במקום בו נמצאת כיום טירת דובר, אשר נשמר עד ימינו.
כמו כן התגלה במקום בית רומאי של משפחה עשירה, שנשמר כמעט בשלמותו.
בתקופה האנגלו סקסית נבנתה בעיר מצודה, אשר מהווה את התשתית של טירת דובר.
בשנת 1216 נכשל ניסיון של צבא צרפת לכבוש את העיר, עליה הגן הובר דה בור (Hubert de Burgh).
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית נכבשה העיר בשנת 1642 על ידי תומכי הפרלמנט.
במאה ה-20 שימשה העיר נקודת הגנה עיקרית על בריטניה הן במלחמת העולם הראשונה והן במלחמת העולם השנייה בה הופצצה העיר על ידי מפציצים גרמניים ועל ידי תותחים ארוכי טווח (דוגמת הקרופ K-5) שהועמדו בחוף הצרפתי.
מוזיאון דובר והסירה מתקופת הברונזה
דּוּבְּנִיוּם , הידוע גם בשם האניום (Hahnium), הוא יסוד מלאכותי ממתכות המעבר שסמלו הכימי Db ומספרו האטומי 105. זהו היסוד השני בקבוצת היסודות העל-כבדים וה-13 בסדרת היסודות הטרנס-אורניים.
הדובניום רדיואקטיבי ביותר, ולאיזוטופ היציב ביותר שלו, 268Db, זמן מחצית חיים של קצת יותר מיממה, דבר המקשה מאוד על חקר היסוד.
דובניום אינו מופיע באופן טבעי בכדור הארץ והוא מיוצר באופן מלאכותי.
על פי מחקרים תאורטיים, דובניום אמור להימצא במחזור השביעי ובקבוצה החמישית בטבלה המחזורית, מתחת לוונדיום, ניאוביום וטנטלום.
על כן, תכונותיו הכימיות, כגון מספר אלקטרוני הערכיות, וקיום דרגת חמצון דומיננטית ויציבה, צפויות להיות דומות לתכונותיהם של יסודות אלו.
מהמחקרים המועטים שנעשו על יסוד זה, נראה כי היסוד מתנהג באופן הרבה יותר דומה לניאוביום מאשר לטנטלום, בניגוד למצופה.
גרעיני האטום הכבדים נוצרים בתגובות היתוך גרעיניות שמאחות שני גרעינים שונים בעלי גודל שונה זה בזה.
ככל שההפרש בין המסות של שני הגרעינים המגיבים גדול יותר כך קיים סיכוי גדול יותר שיעברו היתוך.
גרעיני האטום הכבד יותר מבין השניים הופכים למטרה, ומופצצים באלומת חלקיקים של גרעיני האטום הקל יותר.
שני גרעינים יכולים לעבור היתוך גרעיני רק אם הם קרובים מספיק זה אל זה.
באופן טבעי, גרעינים (שמטענם הוא חיובי), דוחים זה את זה דחייה אלקטרוסטטית.
הכוח החזק יכול להתגבר על דחייה זאת, אך רק כשהגרעינים במרחק זעום זה מזה.
לכן אלומת הגרעינים מואצת למהירות של כעשירית ממהירות האור, על מנת ליצור מצב בו הדחייה האלקטרוסטטית היא אפסית ביחס למהירות האלומה, וחלקיקי האלומה יוכלו להתקרב מספיק למטרה.
למרות זאת, רוב הגרעינים שייתקרבו זה לזה יישארו ביחד במשך כ- שניות ואז יפרדו (לא בהכרח באותו הרכב כמו לפני התגובה), במקום לעבור היתוך וליצור גרעין אחד, וככל שהגרעין אותו מנסים לייצר כבד יותר, כך הסיכוי שהגרעינים יעברו היתוך קטן.
אם היתוך אכן מתרחש, המיזוג הזמני (הנקרא "גרעין מורכב") נמצא במצב מעורר.
בכדי לחזור מהמצב המעורר למצב יציב יותר, הגרעין המורכב עובר ביקוע גרעיני או פולט נייטרון אחד או יותר, ובכך משחרר את אנרגיית העירור.
תהליך זה מתרחש בערך ב שניות הראשונות שלאחר ההיתוך.
האלומה עוברת דרך המטרה ומגיעה לחלק הבא, המפריד.
אם גרעין חדש נוצר, הוא ייסחף עם האלומה אל המפריד.
במפריד, הגרעין החדש מופרד משאר הגרעינים (של האלומה המקורית וכל תוצרי הלוואי האחרים) ומועבר לגלאי מוליך למחצה שעוצר את הגרעין.
המיקום בו נעצר הגרעין נרשם בגלאי, שבנוסף מסמן את האנרגיה של הגרעין ואת הזמן שלקח לו להגיע אליו.
תהליך זה לוקח כ- שניות, ועל מנת לזהותו, על הגרעין לשרוד לפחות את משך הזמן הזה.
בנוסף, הגלאי רושם את המיקום הזמן והאנרגיה כשהגרעין מגיע לדעיכה.
יציבות הגרעין תלויה בכוח החזק, שהטווח שלו קצר מאוד, וככל שהגרעין יהיה גדול יותר כך תקטן השפעתו של הכוח על הנוקליאונים בקצוות הגרעין.
בנוסף לכך, על הגרעין פועלים כוחות פירוק בעקבות הדחייה האלקטרוסטטית בין הפרוטונים בגרעין, ולעומת הכוח החזק, לדחייה האלקטרוסטטית טווח ארוך.
לכן הגרעינים של היסודות הכי כבדים יתפרקו בעיקר על ידי סוגי דעיכה שנגרמים מדחייה אלקטרוסטטית: דעיכת אלפא וביקוע ספונטני .
דעיכת אלפא נמדדת על ידי חלקיקי אלפא (גרעיני הליום עם שני פרוטונים ושני נייטרונים; מסומנים גם ב־^4He) שנפלטו, ואת תוצרי הדעיכה ניתן לזהות בקלות עוד לפני זיהוי הדעיכה עצמה בגלאי.
אם דעיכה כזאת או סדרה של דעיכות כאלה נותנת גרעין ידוע, את הגרעין המקורי של התגובה ניתן יהיה לקבוע אריתמטית במדידה עקיפה.
ביקוע ספונטני, לעומת זאת, מייצר כמה סוגי גרעינים כתוצרים ולכן לא ניתן לקבוע מהם את הגרעין המקורי.
אם כן, המידע היחד המתקבל כאשר מסנתזים את אחד היסודות העל-כבדים הוא המיקום, האנרגיה והזמן של הגעת החלקיק לגלאי ושל דעיכתו.
לאחר מכן, כתלות בתוצאות, ניתן להסיק כי זהו אכן יסוד חדש ושהתוצאות לא היו יכולות להיגרם על ידי שום חלקיק ידוע אחר.
או, שהמידע שהתקבל אינו מספיק כדי להסיק שזהו אכן יסוד חדש ואין שום הסבר אחר חוץ מלהסיק שהיו שגיאות שהפריעו בתהליך.
אורניום, שמספרו האטומי הוא 92, הוא היסוד הכבד ביותר שקיים באופן טבעי בכדור הארץ, ויסודות כבדים ממנו נוצרים רק באופן מלאכותי.
הייצור המלאכותי הראשון של יסוד חדש – נפטוניום, שמספרו האטומי הוא 93 – התרחש בשנת 1940 על ידי צוות מארצות הברית.
במשך השנים הבאות מדענים אמריקאים ייצרו יסודות עד מנדלביום, שמספרו האטומי הוא 101, בשנת 1955. החל מהיסוד ה-102, נוצרה תחרות בין האמריקאים לסובייטים על גילוי יסודות חדשים וקבלת ההכרה על כך.
התגובה שהתרחשה בניסוי זה היא:
במכון המאוחד למחקר גרעיני לא הציעו שם ליסוד אחרי שגילו אותו לראשונה, כפי שהיה נהוג בדרך כלל, מה שהוביל את הצוות מהמעבדה הלאומית לורנס ברקלי להניח שהצוות מהמכון המאוחד לחקר גרעיני לא גילה מספיק מידע בשביל לאשש את תגליתו.
לאחר שהמכון המאוחד למחקר גרעיני הצליח לאסוף יותר מידע, אנשיו הציעו את השם נילסבוהריום (Ns) על שם הפיזיקאי הגרעיני הדני נילס בוהר, שפיתח את תאוריית מבנה האטום ותורת הקוונטים הישנה.
כשהמעבדה הלאומית לורנס ברקלי גילתה לראשונה את היסוד, אנשיה הציעו שהשם החדש יהיה האניום (Ha), על שם הכימאי הגרמני אוטו האן – "אבי הכימיה הגרעינית".
וכך, נוצרה מחלוקת על שם היסוד.
בתחילת שנות השבעים, שתי הקבוצות הכריזו על גילוי היסוד הבא בטבלה, יסוד 106, וגם ביסוד זה שתי הקבוצות לא הציעו שם ליסוד תחילה.
המכון המאוחד למחקר גרעיני הציע להקים ועדה בינלאומית שתחליט על הקריטריונים להכרה בגילוי של יסוד, ואכן ב-1974 קם צוות משותף ונייטרלי של שתי המעבדות.
אך לאחר שעתיים של דיונים הקבוצות נכשלו להגיע לעמק השווה.
בשנת 1979 הציע ה-IUPAC שיטה למתן שמות ליסודות, בה ישתמשו עד ששתי הקבוצות יגיעו להחלטה ביניהן על שם רשמי.
על פי ההצעה, יסוד 105 נקרא אננילפנטיום (Unp) .
למרות זאת, שני הצוותים התעלמו מקביעת שם זה, כיוון שלא רצו להחליש את תביעותיהם על גילוי היסוד.
בשנת 1981, צוות ממרכז הלמהולץ למחקר יונים כבדים (GSI) שבדרמשטאדט, הסן, מערב-גרמניה הכריז על כך שהצליח לסנתז את יסוד 107, חמש שנים אחרי שהמכון המאוחד למחקר גרעיני הצליח לסנתז את אותו היסוד, אך הצוות הגרמני קיבל תוצאות מדויקות יותר, ולכן טענתו לגילוי הייתה יותר מבוססת ומוצקה.
הצוות הגרמני ביקש להכיר במאמצם של הסובייטים לגבי גילוי יסוד זה, והציע את השם נילסבוהריום (Ns) ליסוד 107. עם זאת, הצוות הסובייטי לא שינה את הצעתו לשם של יסוד 105, בטענה כי חשוב יותר לקבוע קודם מי גילה אותו ראשון.
בשנת 1985, ארגון ה-IUPAC וארגון ה-IUPAP הקימו את Transfermium Working Group (TWG) – קבוצה שמטרתה להעריך מי גילה כל יסוד שיש עליו מחלוקת, ולקבוע לו שם רשמי.
הקבוצה ערכה מפגשים עם נציגים מכל שלושת המכונים (GSI, JINR, LBNL), וקבעה בשנת 1990 קריטריונים להכרה בגילוי יסוד.
בשנת 1991 הקבוצה סיימה את עבודתה בשיוך הגילויים לכל מעבדה, וממצאיה פורסמו בשנת 1993. לפי הדוח, הניסוי המוצלח הראשון לייצור יסוד 105 היה של המעבדה הלאומית לורנס ברקלי באפריל 1970, ושהמכון המאוחד למחקר גרעיני צלח בניסוי חודשיים לאחר מכן, ביוני 1970, ולכן יש לתת קרדיט לגילוי לשני הצוותים.
המעבדה הלאומית לורנס ברקלי התנגדה לדוח זה בטענה כי הנתונים מהמכון המאוחד למחקר גרעיני הוערכו יתר על המידה בדוח, וכי המכון המאוחד למחקר גרעיני הצליח להראות באופן חד משמעי שהם הצליחו לייצר את יסוד 105 רק כשנה אחריהם.
מנגד, המכון המאוחד למחקר גרעיני ומרכז הלמהולץ למחקר יונים כבדים קיבלו את החלטות דוח זה.
בשנת 1994, הציע ה-IUPAC הצעות חדשות לשמות ליסודות עליהן יש מחלוקות, עבור יסוד 105, הציע הארגון את השם ז'וליוטיום (Jl) על שם הפיזיקאי הצרפתי פרדריק ז'וליו-קירי, שתרם רבות לפיתוח הפיזיקה והכימיה הגרעינית.
שם זה הוצע במקור על ידי הצוות הסובייטי עבור יסוד 102, שמאז כבר קיבל את השם הרשמי נובליום, שהוצע על ידי האמריקאים.
הצעה זו זכתה לביקורות מצד הצוות האמריקאי מכמה סיבות: ראשית, השמות רותרפורדיום והאניום שהציעו כשמות ליסודות 104 ו-105 ניתנו ליסודות 106 ו-108 במקום (בהתאמה).
שנית, השמות שניתנו ליסודות 104 ו-105 היו דובניום וז'וליוטיום (בהתאמה) המועדפים על הצוות הסובייטי, אף על פי שנקבע שהצוות האמריקאי היה הראשון לגלות את היסוד.
ושלישית, ה-IUPAC סירבו להצעת האמריקאים לשם סיבורגיום ליסוד 106, כיוון שבדיוק הוחלט כי יסוד לא יוכל להיות קרוי על שם אדם חי, אפילו שהוחלט שהצוות האמריקאי הוא המגלה היחיד של יסוד זה.
בשנת 1995, זנח ארגון ה-IUPAC את השיטה השנויה במחלוקת, ובמקומה הקים ועדה של נציגים מכמה מדינות שנועדה למצוא פשרה בנושא השמות השנויים במחלוקת.
הצוות האמריקאי התנגד להחלטה זו, וההחלטה בוטלה.
השם פלרוביום לבסוף ניתן בשנת 2012 ליסוד 114.
בשנת 1996 ערך ארגון ה-IUPAC פגישה נוספת שתדון מחדש בכל השמות הנוכחיים.
והחליטה על הצעה חדשה לשמות, הצעה זו פורסמה בשנת 1997. בהצעה זו הוחלט שיסוד 105 יקרא מעתה דובניום (Db) על שם העיר דובנה ברוסיה, מיקומו של המכון המאוחד למחקר גרעיני.
השם דובניום היה שייך במקור ליסוד 104, בהצעתם הקודמת של ה-IUPAC.
הצוות האמריקאי "נאלץ" להסכים להחלטה זו, וכך הסתיימה לה המחלוקת על שמות היסודות העל-כבדים.
לדובניום מספר אטומי של 105, ולכן הוא יסוד על כבד.
בדומה ליסודות על כבדים אחרים, הוא אינו יציב ומתפרק במהירות.
האיזוטופ בעל זמן מחצית החיים הארוך ביותר של דובניום הוא ^268Db, ולו זמן מחצית חיים של כיממה.
לא ידוע על קיומם של איזוטופים יציבים של דובניום, ולפי הערכות של המכון המאוחד למחקר גרעיני, לדובניום לא יהיו איזוטופים בעלי זמן מחצית חיים גדול מכיממה.
כל איזוטופי הדובניום נוצרים אך ורק באופן מלאכותי.
זמן מחצית החיים הקצר של הדובניום מגביל את האפשרות לעשות בו ניסויים, והגבלה זאת קשה עוד יותר כיוון שאת האיזוטופ הכי יציב שלו מאוד קשה לייצר.
ליסודות עם מספר אטומי נמוך יותר יש איזוטופים יציבים יותר, עם יחס נייטרונים לפרוטונים נמוך יותר מאשר ליסודות עם מספר אטומי גבוהה.
ולכן בייצור המלאכותי של היסוד, גרעיני המטרה ואלומת החלקיקים הדרושים ליצירת אותו איזוטופ, יכילו פחות נייטרונים ממה שצריך בכדי ליצור את האיזוטופים הכי יציבים.
בכל ייצור רק מספר אטומים בודדים של ^268Db יכולים להיווצר בכל פעם, ולכן מדידת זמן החיים משתנה באופן ניכר במהלך המדידה.
בשלושה ניסויים, נוצרו בסך הכל 23 אטומי דובניום, עם זמן מחצית חיים של שעות.
האיזוטופ השני הכי יציב של דובניום הוא ^270Db, והוא יוצר בכמות עוד יותר קטנה – 3 אטומים בסך הכל, עם זמני מחצית חיים של 33.4 שעות, 1.3 שעות ו-1.6 שעות.
שני אלו הם האיזוטופים הכבדים ביותר של דובניום נכון לעתה.
ושניהם נוצרו על ידי דעיכה של יסוד כבד יותר (^288Mc ו־^294Ts) במקום על ידי ייצור ישיר, כיוון שהניסויים לייצורם תוכננו במקור בדובנה עם אלומות של ^48Ca, בגלל מסתו.
הגרעין של ^48Ca הוא הגרעין היציב עם עודף הנייטרונים הכי גדול.
מה שמסייע בסינתוז אטומים כבדים עם עודף נייטרונים.
אך עבור אטומים גדולים מאוד הסבירות שהקלציום יעבור היתוך נמוכה, ולכן לא מייצרים את האיזוטופים עם עודפי הנייטרונים של דובניום באופן ישיר בדרך זו אלא על ידי דעיכה של אטום כבד יותר.
האיזוטופ הראשון של דובניום שיוצר היה ^261Db שיוצר בשנת 1968. לדובניום 13 איזוטופים רדיואקטיביים.
קטע זה עוסק בסינתוז גרעיני דובניום על ידי תגובות היתוך "קר" (cold fusion).
אלו תגובות אשר יוצרות גרעין באנרגיית עירור נמוכה (בין ל-), דבר המעלה את סיכויי הגרעין לשרוד את ההיתוך.
לאחר מכן הגרעינים המעוררים חוזרים למצב יציב על ידי פליטת נייטרון אחד או שניים בלבד.
הניסיון הראשון ליצור דובניום על ידי היתוך קר התרחש ב-1976 על ידי צוות במעבדת FLNR ב-JINR, דובנה, באמצעות התגובה המוצגת מעלה.
הצוות הצליח לזהות פעילות של , אותה הן שייכו תחילה ל-^257Db, אך לאחר מכן שינו את השיוך ל-^258Db.
בשנת 1981, צוות ממכון GSI חקר את התגובה הזו, ובאמצעות שימוש בטכניקה המשופרת של שרשרת דעיכות.
הצוות הצליח לזהות כי הייתה פליטה של נייטרון אחד.
ולכן קבע כי מדובר ב-^258Db.
בשנת 1983, הצוות מדובנה חקר מחדש את התגובה באמצעות שיטת זיהוי תוצר שרשרת דעיכה על ידי הפרדה כימית.
הצוות הצליח למדוד את כמות דעיכות האלפא ואת תוצר שרשרת הדעיכה, ובכך היה יכול הצוות לאשש בשנית כי הגרעין המקורי אכן היה ^258Db.
בשנת 1985 הצוות ממכון GSI חקרו מחדש גם הם את התגובה, והם הצליחו לזהות 10 אטומי ^257Db.
לאחר שדרוג משמעותי במתקנים שלהם בשנת 1993, הצליח הצוות בשנת 2000 לזהות 120 דעיכות של ^257Db, 16 דעיכות של ^256Db ודעיכה אחת של ^258Db על ידי מדידה של פונקציות העירור של נייטרון אחד, שני נייטרונים ושל שלושה נייטרונים.
המידע שאסף הצוות על ^257Db אפשר פיתוח ראשון של מחקר ספקטרוסקופי של האיזוטופ, וזיהוי האיזומר ^{257m}Db וקביעה של מבנה הדעיכה עבור ה-^257Db.
התגובה שומשה במחקרי ספקטרוסקופיה של איזוטופים של מנדלביום ואיינשטייניום בשנים 2003–2004.
תגובה זו נחקרה על ידי יורי אוגאנסיאן וצוותו, בדובנה, 1983. הם הבחינו בפעילות של , אותה הם שייכו בספקנות ל^256Db, אך תוצאות מאוחרות יותר הניעו אותם לשייך את הפעילות ל^256Rf.
תגובה זו נחקרה על ידי יורי אוגאנסיאן וצוותו, בדובנה, 1983. הם הבחינו בפעילות של אותה הם שייכו בספקנות ל^255Db, אך תוצאות מאוחרות יותר הניעו אותם לשייך את הפעילות ל^256Db.
בשנת 2005 צוות מאוניברסיטת יובסקילה חקרו את התגובה הזאת, וגילו 3 אטומי ^255Db עם שטח חתך של .
צוות המחקר ב־JINR חקר גם את תגובה זו, בשנת 1976. הצוות הצליח לזהות שוב פעילות של , אותן הן שייכו תחילה ל-^257Db, אך לאחר מכן שינו את השיוך ל-^258Db.
בשנת 2006 צוות מחקר מ־LBNL חקר מחדש תגובה זו, כחלק מתוכנית odd-Z projectile שלהם.
הצוות הצליח לזהות גם ^258Db שנוצר מפליטת נייטרון אחד ו-^257Db שנוצר מפליטת שני נייטרונים.
צוות המחקר ב־JINR חקר גם את תגובה זו, בשנת 1976. אך בניסוי זה לא הצליח הצוות לזהות שוב פעילות של , אותה הן יוכלו לשייך ל-^257Db ו-^258Db.
במקום זאת הצוות הצליח לזהות פעילות של , אותה הם שייכו בספקנות ל^255Db.
קטע זה עוסק בסינתוז גרעיני דובניום על ידי תגובות היתוך "חם" (hot fusion).
אלו תגובות אשר יוצרות גרעין באנרגיית עירור גבוהה (בין ל-), דבר המוריד את סיכויי הגרעין לשרוד את ההיתוך.
לאחר מכן הגרעינים המעוררים חוזרים למצב יציב על ידי פליטת 3 עד 5 נייטרונים.
ישנם דיווחים מועטים על כך שתגובה זו נחקרה בשנת 1989 על ידי צוות במעבדת FLNR ב-JINR.
מקור אחד מציין שהניסוי לא צלח ולא התגלו אטומים בתגובה, בעוד מקור אחר מציין כי בניסוי התגלו ^258Db ו-5 נייטרונים.
בשנת 2006, כחלק מניסוי על השימוש באורניום כמטרה ביצירת גרעינים כבדים, צוות המעבדה הלאומית לורנס ברקלי בהובלת קן גרגוריץ חקר את התגובה הזו ואת הפליטות של 4 ו-5 נייטרונים שלה.
תגובה זו נחקרה לראשונה ב על ידי אנדרייב וצוותו בשנת 1992. הצוות הצליח לזהות ^257Db ו-^258Db בפליטות של 6 נייטרונים ו-5 נייטרונים (בהתאמה), עם תשואות של 75pb ו-450pb בהתאמה.
שני הניסיונות הראשונים לסנתז את יסוד 105 בוצעו ב-1968 פליורוב בדובנה, רוסיה.
הצוות זיהה שתי דעיכות אלפא אותן הן שייכו ל-^260Db ו-^261Db.
הם חזרו על ניסויים שוב בשנת 1970 במטרה לבחון האם היו גם ביקועים ספונטניים , והם זיהו פעילות של אותה הן שייכו ל-^261Db.
איזוטופים של דובניום נצפו גם בדעיכות של גרעינים כבדים יותר.
התצפיות עד כה מסוכמות בטבלה שלהלן:
(קטע זה עוסק באיזומרים של איזוטופים של דובניום, כלומר איזוטופים במצב מעורר)
דעיכות אלו קושרו לדעיכה איזומרית של קרינת אלפא עם זמן מחצית חיים של כ-19 שניות.
דרושים מחקרים נוספים על מנת לקבוע יותר על האיזומר.
ראיות אלה מצביעות כי לדעיכות של לכידת אלקטרון (EC) יש זמן חיים שונה מאשר לאלו שנוצרו מדעיכת אלפא.
ולכן הוסק כי קיים מצב איזומרי של ^258Db שנוצר מדעיכה זו, עם זמן מחצית חיים של כ-20 שניות.
במקור, גילו כי ^257Db עובר דעיכה על ידי פליטת אלפא עם האנרגיות 9.16 MeV, 9.07 MeV ו-8.97 MeV.
מחקר של הקשר בין דעיכות אלו ל-^253Lr, הראה כי הדעיכה של שייכת לאיזומר אחר של האיזוטופ – ^{257m}Db.
דובר הבית הלבן משמש כדובר הממשל מטעם נשיא ארצות הברית.
תפקיד זה נחשב בכיר בצוות העובדים של הבית הלבן ודרגתו היא אחת פחות משל חבר קבינט.
תפקידו העיקרי של דובר הבית הלבן הוא איסוף מידע על הנעשה בצמרת הממשל האמריקני ובתוככי הבית הלבן וכן מידע על הנעשה מסביב לעולם, והצגתו בפני התקשורת באופן מדויק ובתזמון הנכון.
המידע כולל תקציר של סדר היום של הנשיא, עם מי נפגש הנשיא באותו יום ועמדת הבית הלבן בנוגע לאירועי היום.
דובר הבית הלבן מקיים במשך היום תדריכים לעיתונות, שבדרך כלל משודרים בשידור חי בטלוויזיה, ומשיב לשאלות העיתונאים בתדריכים ובמסיבות עיתונאים.
לעיתים היו דוברי הבית הלבן בעלי רקע קודם באמצעי תקשורת השונים.
דובר הבית הלבן הוא חלק מסגל משרד הבית הלבן למדיניות ולרשותו עומד משרד דוברות הבית הלבן.
מ-20 בינואר 2025 מכהנת קרוליין לוויט כדוברת הבית הלבן, והיא הדוברת הצעירה ביותר שכיהנה בתפקיד.
תפקידו של דובר הבית הלבן זכה לחשיפה נרחבת בסדרת הטלוויזיה "הבית הלבן", שם גילמה השחקנית אליסון ג'אני את תפקיד סי.ג'יי קרייג, דוברת הבית הלבן.
דמותה של קרייג התבססה בחלקה על די די מאיירס, דוברת הבית הלבן בתקופת נשיאותו של ביל קלינטון.
דובסרי (ברומנית: Dubăsari, ברוסית: Дубоссары, דוּבּוֹסָארי, ביידיש: דובאסאר) היא עיר במולדובה, בחבל טרנסניסטריה, על הגדה השמאלית של הדניסטר, בירת מחוז דובסרי, כ-25 קילומטרים צפונית לקישינב.
שם המקום הוא שיבוש של המילה הטאטארית Tembosary, שפירושה "גבעות צהובות".
לפי מפקד שנערך בשנת 1989 חיו במקום 35,800 תושבים, 43% מתוכם מולדובים (רומנים), אך לאחר פרישת החבל ממולדובה הצטמצמה האוכלוסייה, ובשנת 2004 נפקדו במקום 23,650 תושבים.
במקום פועלת תחנת כוח הידרואלקטרית, הגדולה ביותר במולדובה.
היישוב נכלל בתחומי האימפריה הרוסית החל משנת 1791. בשנת 1795 קיבל היישוב זכויות עיר.
לאחר פירוק האימפריה הרוסית, העיר נכללה בתחומי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
בשנת 1924 העיר וסביבותיה הועברו לתחום הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית המולדבית שהוקמה מעבר לדניסטר, והחל מאוגוסט 1940 נכללו ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובית.
עם התפרקות ברית המועצות העיר נכללה בשטח הישות המדינית הקרויה טרנסניסטריה, בחסות רוסיה.
בראשית המאה ה-20 נמנו בדובסרי כ-8,000 יהודים, כ-80% מתושביה.
בתקופה הסובייטית עזבו את העיר יהודים רבים.
באמצע יולי 1941 נכבשה דובסרי בידי הגרמנים והרומנים.
כ-400 פליטים יהודים שניסו להגיע אליה, נורו בכניסה אליה.
בסוף אוגוסט 1941 רוכזו כ-6,000 יהודי העיר בגטו סגור שהוקם במרכזה, אשר הוקף בגדרות חשמליות.
מעת לעת נערכו בגטו הוצאות להורג של יהודים.
ב-1 בספטמבר הועברה העיר לשלטון רומניה, במחוז טרנסניסטריה.
יום למחרת עוד הספיקו הגרמנים, בסיוע אוקראינים, לשרוף בחיים כ-600 יהודים מהעיר שריכזו במספר בתי כנסת בה.
ב-11 בספטמבר נערכה בגטו בעיר אקציה, בה הובלו יהודי הגטו לבית חרושת מקומי, וממנו נלקחו ליישוב הסמוך בולשיה פונטני (Bolshie Fontany), ונרצחו בו.
באוקטובר 1941 הושלם רצח כל יהודי גטו דובסרי.
עד סוף שנת 1943 שימש הגטו בעיר כמקום ריכוז ליהודי בסרביה ובוקובינה טרם לקיחתם לאתרי ההרג, ומספר הנרצחים בעיר ובסביבתה הגיע לכ-18,500 יהודים.
כיום קיימת בעיר קהילה יהודית קטנה.
בהנהגת השליח הרב זלמן אבלסקי, הרב הראשי למולדובה, הוקם מרכז גמילות חסדים לרווחת הקהילה.
דובנו או דובנא (באוקראינית: Дубно; בפולנית: Dubno) היא עיר במחוז רובנו (Рівненської області) בחבל ווהלין במערב אוקראינה לגדות נהר האיקווה.
העיר דובנו נזכרת לראשונה בכתובים בשנת 1100, כקניינם של נסיכים פאודלים.
במאה ארבע עשרה סופחו העיר וסביבותיה לפולין והעיר נחשבה כעמדת מפתח להגנת גבולותיה המזרחיים של פולין.
בתקופה זו נבנה המבצר של דובנו.
בשנת 1498 הוצא לגבי העיר צו זכויות עירוניות שהקנה לתושבי העיר זכויות אזרחיות וחופש למסחר ועסקים, דבר שמשך אליה מתיישבים רבים בעיקר יהודים וארמנים.
היהודים כינו את העיר בשם "דובנא".
דובנו סופחה לאימפריה הרוסית ב-24 באוקטובר 1795, בזמן החלוקה השלישית של פולין , כאשר שטחי גליציה עברו לשלטון אוסטרי ושטחי ווהלין עברו לשלטון רוסי ונכללו בתחום המושב המותר למגורי יהודים.
בעקבות זאת חל בעיר שגשוג, מאחר שהמרשם של בני האצולה הפולנית, ה"שלכטה" עבר מלבוב שנכללה בשטח האוסטרי לדובנו.
לאחר סיום החלוקה השלישית הועבר המרשם לקייב והעיר דובנו איבדה את חשיבותה.
ב-1870 הוכרזה דובנו, כעיר השוכנת בגבולה המערבי של האימפריה הרוסית עם השטח האוסטרי, לעיר מבוצרת, דבר שהביא להגבלות על הבניה בה והגביל את התפתחותה.
למרות זאת נותרה העיר כמרכז מסחרי חשוב, בעיקר בשל מתיישבים צ'כיים שהתיישבו בסביבותיה ורכשו חוות ומשקים.
בימי מלחמת העולם הראשונה היה חבל ווהלין זירת קרבות בין הצבא הרוסי לצבא הגרמני.
בזמן המלחמה נהרסה המצודה ההיסטורית של דובנו.
לאחר תום המלחמה, בנובמבר 1918, הוקמה הרפובליקה הפולנית העצמאית.
ב-1921, לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית, נחתם הסכם ריגה בו נקבע גבולה המזרחי של פולין.
בהסכם חולקה ווהלין כך שרובה, והעיר דובנו בתוכו, עבר לידי פולין.
ברפובליקה הפולנית התקיים משטר קפיטליסטי, שבו נהגו יזמה פרטית ומסחר חופשי, בניגוד למשטר שנהג באותה עת ביתר חלקי אוקראינה הסובייטיים.
הפולנים החלו להקים מחדש, בצורתו המקורית, את המבצר של דובנו שנהרס במלחמת העולם הראשונה והחלו בבניית בית סוהר בדובנו, האמור היה להיות השלישי הגודלו בפולין.
העבודה בשני האתרים טרם הושלמה בפרוץ מלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם השנייה, במקביל לפלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, נכנס הצבא האדום למזרח פולין עד לנהר הבוג המערבי, בהתאם להסכמה עם הנאצים שהושגה בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ווהלין סופחה לברית המועצות ודובנו נמצאה שוב בשלטון רוסי.
הסובייטים הנהיגו בווהלין את משטרם הכלכלי, האוסר מסחר חופשי ואת משטר הדיכוי של הנ.ק.ו.ד.
בבית הסוהר של דובנו, שבנייתו החלה בתקופת השלטון הפולני וטרם הושלמה, נכלאו אלפי אסירים פוליטיים.
במהלך שנת 1940 נאסרו רוב תושביה הפולנים של דובנו ונשלחו לגולאגים.
עם ראשית פלישת הנאצים לברית המועצות ביוני 1941 נכבשה ווהלין על ידי הוורמאכט ודובנו נמצאה תחת שלטון הדיכוי והרצח הנאצי.
עם התהפכות גלגל המלחמה שבו הסובייטים וכבשו את ווהלין בשנת 1944. דובנו שוחררה ב-17 במרץ 1944 על ידי כוחות החזית האוקראינית הראשונה וחזרה לשלטון סובייטי.
העיר נכללה בתחומי ברית המועצות עד להתפרקותה בשנת 1991 וכינון הרפובליקה העצמאית של אוקראינה.
בשנת 1993 הכריזה ממשלת אוקראינה על העיר דובנו כאתר תרבות היסטורי לשימור.
בסוף המאה החמש עשרה, כאשר ניתן הצו המעניק לתושבי דובנו זכויות אזרחיות וחופש למסחר ולעסקים, באו להתיישב בדובנו יהודים רבים שעסקו במסחר ובמלאכה זעירה.
במפקד האוכלוסין שנערך בעיר בשנת 1897 נמנו בעיר 13,785 תושבים, מהם 5,608 יהודים.
עיסוקם של היהודים היה במסחר, במלאכה ובתעשייה.
6 משפחות אף עסקו בחקלאות.
בעיר היה באותה עת בית חולים יהודי, אך לא היו בה מוסדות חינוך יהודיים מלבד חדרים.
דובנו הייתה אחד המרכזים היהודיים הידועים במזרח אירופה ובמרכזה.
בשנים 1600–1606 שימש בדובנא ברבנות "השל"ה הקדוש", הרב ישעיה הלוי הורוביץ, מגדולי רבני אשכנז במאה ה-17.
במאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 חי ופעל בדובנו רבי שלמה דובנא שהיה משורר ובלשן עברי, פרשן מקרא, שותפו של משה מנדלסון בכתיבת "הביאור" ואספן ספרים.
באותה תקופה פעל בעיר שלמה וינטראוב.
שנות השלטון הפולני, בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, היו תקופת שגשוג לחיי הקהילה היהודית ופעלו בה, זו לצד זו, תנועות חסידיות, ציוניות וסוציאליסטיות.
היהודי המפורסם ביותר ששמו נקשר לשם העיר היה הרב יעקב קראנץ, דרשן מפורסם מן המאה השמונה עשרה, שגר ופעל בדובנו במשך 18 שנים.
המגיד מדובנא (ביידיש: "דובנער מגיד") נודע בדרשותיו על נושאי אמונה ומוסר וחיבר משלים רבים.
ערב השואה התגוררו בדובנו כ-12,000 יהודים, שהיוו כ-59% מכלל תושביה.
עם הכיבוש הגרמני בקיץ 1941, הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה וחובת ענידת סרט זרוע, שהומר בהמשך בטלאי צהוב.
עד חודש אוגוסט 1941 רצחו הגרמנים והאוקראינים כ-1,200 מיהודי העיר.
ב-2 במאי 1942 רוכזו יהודי העיר הנותרים בגטו שהוקם בה, אשר חולק לשני חלקים - ל"יעילים" ול"בלתי יעילים".
בסוף מאי 1942 חוסל גטו ה"בלתי יעילים".
עם הבאת יהודים נוספים מהסביבה לגטו שבעיר לאחר האקציה עמד מספר תושביו על כ-4,500 איש.
ב-5 באוקטובר 1942 נרצחו למעלה מ-4,000 מיושבי הגטו שבעיר.
353 עובדי כפייה יהודים שהושארו בחיים נרצחו ב-23 באוקטובר 1942. בסוף קיץ 1943 נהרגו חברי קבוצת פרטיזנים יהודים מהעיר.
בעיר זדולבונוב הסמוכה לדובנו פעל מהנדס גרמני בשם הרמן גרבה שהציל מהשמדה בתקופת השואה יהודים רבים ולימים הוכרז על ידי ארגון יד ושם כחסיד אומות העולם.
הרמן גרבה נכח אישית בעת הריגתם של יהודי דובנו בירי לתוך בורות.
במשפטי נירנברג הציג התובע הכללי הבריטי תצהיר של הרמן גרבה, שהיה העד הגרמני היחיד שהסכים להעיד מרצון במשפטים אלו.
בתצהירו, שנחתם ב-10 בנובמבר 1945, מסר גרבה עדות ראייה למעשה ההשמדה.
תוכנו של התצהיר היה מצמרר והיה בו גילוי של אמפתיה עזה וחמלה לקורבנות.
כשהוקרא התצהיר באולם בית הדין הוטלה באולם דממת זעזוע.
התצהיר נכלל ברבים מהספרים התיעודיים אודות השואה.
בתצהיר סיפר גרבה כיצד במסגרת מסע ביקורת באתרי הבנייה של חברתו הוא נקלע ב-5 באוקטובר 1942 לדובנו, ושם סיפר לו מנהל העבודה שלו כי בשדה התעופה של העיר, ליד אתר הבנייה שלהם, מבוצע רצח המוני של יהודי העיר.
באותו יום עצמו נכח במקום הטבח קצין צבא גרמני צעיר, שהיה אז בן 23, אקסל פון דם בוסשה.
הקצין הזדעזע ממראה עיניו והחליט לפעול נגד היטלר והמשטר הנאצי.
הוא חבר לקושרים נגד היטלר ונטל חלק בניסיון ההתנקשות בהיטלר בקשר העשרים ביולי 1944.
לאחר שחרור דובנו מן הכיבוש הנאצי נותרו בחיים ושבו לגור בה 120 יהודים בלבד.
במפקד האוכלוסין שנערך בעיר בשנת 2001 לא נמנו יותר יהודים בעיר.
דּוּבֶּק בע"מ היא חברת טבק ישראלית והוא המפעל היחיד לייצור סיגריות הפועל כיום בישראל.
דובק מייצר ומשווק גם טבק למקטרת, סיגרים, מציתים ונייר גלגול.
את החברה ייסדו בשנת 1935 כמה תעשיינים, ובהם מרטין גהל (Martin Gehl) שעלה מגרמניה, על בסיסה של החברה אסתר המלכה, שפעלה בשכונת נווה שאנן בתל אביב.
מפעל החברה החדש הוקם ברמת גן.
בשנת 1960 החלו מניותיה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ובשנת 1971 רכשה את שתי מתחרותיה, סיגריות מספרו ומטוסיאן, והשיגה מונופול בשוק המקומי.
מאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 ניהל את החברה זרח גהל, בנו של מרטין.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 נפתחה נגדו ונגד החברה חקירה של המכס.
זאת, על רקע חשדות להעלמת כספים באמצעות רכישת טבק בחו"ל.
ב-21 במאי 1989, הוצת מפעל החברה בבני ברק.
אלמוני שהתקשר למשטרה לקח אחריות על המעשה בשם ארגון הימין הרדיקלי "הסיקריקים", וטען שהדבר נעשה מכיוון שבמפעל מועסקים ערבים.
בשנת 2003 הפכה החברה לחברה פרטית, ושנה לאחר מכן הייתה למשווק הבלעדי בארץ של מוצרי החברה הדנית "האוס אוף פרינס" ("House Of Prince").
הרחוב בו שוכנים מפעל החברה ומשרדיה בפתח תקווה קרוי על שמו של מרטין גהל.
מפעלה העיקרי של דובק, כמו גם הנהלתה, שוכנים כיום בקריית אריה בפתח תקווה, ומפעל ייצור הטבק נמצא בבני ברק, כיום חלק ממתחם המפעל העתיק את פעילותו למפעלים האחרים של דובק, ועל המגרש שנמכר ליזם פרטי נבנה קניון.
ברשותה של דובק מנגנון הפצה המגיע לכ-10,000 נקודות מכירה ברחבי הארץ, וכן עוסקת החברה בייצוא כמה ממותגיה.
מנגנון השיווק משרת גם את משקאות האנרגיה "רד בול" ו-"XL", ובעבר, גם את המשקה "blu".
"נובלס" - מותג סיגריות זול יחסית שהושק בשנת 1952, וזכה לפופולריות בקיבוצים, בנח"ל, ובבתי הסוהר.
"טיים" - מותג שהושק בשנת 1965 והיה משך שנים מותג הסיגריות הפופולרי בארץ.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 מחירה של חפיסה "אסקוט" היה 94 אגורות, חפיסה "דובק פילטר": 94 אגורות, חפיסה "טיים": 1.25 לירה ישראלית, חפיסה "דובק 10": 80 אגורות, חפיסה "סילון": 64 אגורות, חפיסה "דגל": 64 אגורות.
דובר הוא אדם המופקד על ייצוג של ארגון או איש ציבור בפני אמצעי התקשורת.
הוא מעביר לתקשורת את מסרי הארגון או האיש המיוצג, והוא הכתובת לשאלות ולפניות מצד העיתונאים.
הדובר מעורה בפעילות הגוף שהוא מייצג, ובה בעת הוא מכיר את עבודת העיתונות, ויודע לספק את דרישותיה ולעמוד לשירותה במהירות וביעילות.
משרדי ממשלה וארגונים גדולים מעסיקים דוברים, שבידיהם מתרכז הקשר עם אמצעי התקשורת.
בעשורים האחרונים התפתח מקצוע היחצ"נות (יחסי ציבור), ולפעמים גם יחצ"נים משמשים דוברים.
אבל מבחינה מקצועית יש להבחין בין השניים.
היחצ"ן עוסק בייזום פעילות מגוונת, שאינה בהכרח תקשורתית (אם כי חלק ניכר בה הוא תקשורתי), בעוד הדובר מתרכז בעבודה מול התקשורת.
כמו כן, היחצ"ן הוא בדרך כלל איש חיצוני, בעוד הדובר הוא חלק מהגוף שאותו הוא מייצג.
את השמות דּוֹבֵר ודוֹבְרוּת (spokesmanship) חידש, על פי הכתוב במילוניו, הבלשן ראובן אלקלעי.
דִּבְרֵר הוא הפועל התנייני שנגזר מהמילה; בלשון העיתונות פירושו "שימש דוברו של מוסד או ארגון", ובצה"ל יש לפועל הוראה נוספת: בחן כתבה לפני שידורה וקבע אם הוא מאשר את לשדרה במלואה או פוסל את כולה או מקצתה.
בגופים שאינם ממשלתיים, לעיתים נעשה שימוש בביטוי סמנכ"ל תקשורת, במקום במילה דובר.
היכרות מעמיקה של עבודת העיתונות.
עליו להכיר את מפת התקשורת ואת חלוקת העבודה בתוכה, את קצב עבודתה ואת מה שמעניין אותה.
יכולת ניסוח הודעות לעיתונות, בשפה 'תקשורתית'.
דיבור רהוט ומוכנות לראיונות ברדיו ובטלוויזיה.
חוש עיתונאי, שמאפשר לו לזהות סיפורים עיתונאיים ולהעריך את התייחסות התקשורת לאירועים.
הכרה יסודית של הגוף המיוצג, מבנהו, אגפיו והתהליכים המתרחשים בו.
מוכנות להגיב לכל פנייה במהירות וביעילות.
עבודת הדובר מתחילה בתהליכי קבלת ההחלטות.
עליו להיות שותף לדיונים ולהצביע על ההיבטים התקשורתיים של החלטה או פעולה.
עליו להציג לפני מקבלי ההחלטות את התגובה התקשורתית הצפויה ולאפשר להם להביאה בחשבון בשיקוליהם.
דובר המייצג גוף מסוים צריך לקבוע קו הסברה ברור ולהנחות את עובדי הגוף כיצד להגיב לפניות תקשורתיות.
בגופים רבים מקובל שהעובדים אינם מתראיינים בלי אישור של הדובר, כדי לאפשר לדובר שליטה על התנהלות התקשורת מול הגוף.
בצה"ל ובמשרדי הממשלה אסור לעובד לדבר עם עיתונאי שלא באמצעות או ברשות הדובר.
הדובר קובע את אסטרטגיית הפרסום של האירועים המתרחשים בגוף שבו הוא עובד.
הוא מחליט אילו פעילויות יתפרסמו וכיצד יתפרסמו.
הוא מוציא את ההודעות לעיתונות, אם בתפוצה רחבה או בהעברת המידע לעיתונאים נבחרים.
הדובר מטפל בפניות מצד העיתונות ומעביר את תגובתו לביקורת ולטענות.
עם התחזקות הרשתות החברתיות המקוונות כמו פייסבוק טוויטר ואינסטגרם במהלך המאה ה-21 נוסף לתפקיד הדוברות לתחזק את העמודים הרשמיים של הגופים אותם הם מייצגים ברשתות החברתיות ולפרסם הודעות ברשתות החברתיות בשם הארגון.
בעת משבר, מוטלים על כף המאזניים המוניטין, האמינות ועצם הקיום של הגוף.
זה רגע המבחן האולטימטיבי לכל גוף, ולעיתים ההתנהלות ברגע המשבר יכולה לקבוע את המשך קיומו.
משבר עלול לנבוע מכישלון של פרויקט חשוב או מתקלה חמורה, שמעוררת זעם בציבור.
גם חשיפה תקשורתית, שזוכה לפרסום רב ויוצרת לגוף דימוי שלילי, היא מצב משברי.
הדובר נדרש להתמודד עם המשבר ולשקם את אמון הציבור בגוף המיוצג.
בעתות משבר באה לידי ביטוי מקצועיותו של הדובר.
הוא בונה את האסטרטגיה שבאה להשתלט על המשבר ולצמצם את הנזק לשמו הטוב של הגוף.
לעיתים הדובר אף יפיק יתרונות מהמשבר ויוכיח שהגוף הוא גוף אחראי ומקצועי, שמטפל במשבר ביושר וביעילות.
עיתונאי מתייחס לדובר בכבוד ומשתדל לשמור איתו על קשרי עבודה תקינים, כי במקרים רבים הוא המפתח ליכולתו של העיתונאי לקבל מידע על הגוף.
עם זאת, העיתונאי יודע כי לעיתים האינטרס של הדובר מנוגד לאינטרס שלו.
העיתונאי מעוניין לחשוף ולפרסם, ואילו הדובר מנסה להסתיר דברים שאינם נוחים לגוף המיוצג.
על כן גישתו של העיתונאי היא "כבדהו וחשדהו".
בתקשורת המשודרת יש אסכולה הגורסת כי יש למעט בהעלאת דוברים לשידור ויש להעדיף ראיונות עם הממונים הישירים.
אולם במקרים שבהם הדוברים רהוטים, זמינים ומחזיקים במידע מעודכן - תעדיף התקשורת האלקטרונית לראיין אותם.
דובלה (בלטבית: Dobele) היא עיר בדרום לטביה.
דובלה מוזכרת לראשונה במקורות בשנת 1254, באותה תקופה היה זה רק מבצר עץ שנהרס במלחמת העצמאות הסמילגיאנית (1279–1290), בשלב האחרון של מסעי הצלב הצפוניים בלטביה.
טירת אבן חדשה הוקמה באותו מתחם בשנת 1335 ויישוב קטן גדל סביבה.
חורבות מבצר זה עדיין גלויים.
הכנסייה המרכזית המקורית נבנתה בשנת 1495, ובסופו של דבר המבצר התפתח לכתוב המסחר.
בשנת 1927, העיר התחברה לקו רכבת בין ילגבה לליפאיה, דבר שהביא להתפתחות העיר.
בדובלה, כמו בעיירות אחרות בלטביה, יש כמה מוסדות חינוך: חמישה בתי ספר מקיפים, כולל בית הספר של דובלה לדקדוק לטבי, ארבעה גני ילדים, בתי ספר למוזיקה ולאמנות, בתי ספר מקצועיים, המרכז לחינוך מבוגרים וכן מרכזים של בני נוער וילדים.
בעיר דובלה יש מרכז תרבותי, כמו כן גם מוזיאון.
בעיירה גם יש מספר מבנים מאוד חשובים כגון הטירה, הכנסייה העתיקה ובניין העירייה.
ישנם כמה פסטיבלים שנתיים אשר נחגגים באופן מסורתי בעיר.
הלטבים מהווים 75.5% מהאוכלוסייה בעוד הרוסים מהווים 14% ונחשבים מיעוט משמעותי.
דובר הייטס הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי מועצת וייברלי (Waverley Council).
דובר הייטס ממוקם כ-9 ק"מ מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני.
הוא גובל ממזרח באוקיינוס השקט, מצפון בווקלוז, ממערב ברוז ביי ומדרום בנורת' בונדיי.
הרחובות העיקריים בפרוור הם דרך מוריברה ודרך דובר ממזרח למערב, ודרך מיליטרי מצפון לדרום.
דובר הייטס מחזיק בשיא ערך הנדל"ן מבין פרוורי מועצת וייברלי, עם ערך חציוני לבתים מעל 2 מיליון דולר אוסטרלי.
דובר הייטס נקרא על שם דמיון קו המצוקים שממזרחו לזה של צוקי דובר בקנט, אנגליה.
הפרוור היה חלק משטח נחלת קופר (שכללה גם את רוז ביי ופוינט פייפר ממערב) בתחילת המאה ה-19, ונרשם תחת השם דובר הייטס לראשונה ב-1886.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מחנה חיל האוויר האוסטרלי הפעיל בדובר הייטס תחנת מכ"ם ימי ואווירי, כחלק מקו הגילוי של החוף המזרחי.
דובר הייטס הוא פרוור מגורים, ואינו כולל בתי תרבות בולטים.
מועצת וייברלי הכשירה מספר שבילי טבע העוקבים אחר קו המצוקים, מדובר הייטס ועד וקלוז בצפון.
לקהילות הדתיות במקום מספר בתי תפילה, בין השאר בית הכנסת דובר הייטס, המשרת את צורכי הקהילה היהודית במקום.
נולד בווקשנה, פלך קובנה, לרב יחיאל-מיכל ופייגה יָפֶה.
בגיל צעיר מתו הוריו והוא גדל עם שני אחיו היתומים אצל קרובי משפחה.
בשנת תר"ו נישא לרבקה, בתו של הרב בנימין רבינוביץ' (אביו של האדר"ת), שהיה אז רבה של פיקלין.
לאחר נישואיו התגורר בווילנה במשך חמש שנים ולמד בחברותא עם הרב שמואל שטראשון, הרש"ש.
בשנת תרי"ט, לאחר שחותנו עבר מן העיר שילעל כדי לכהן ברבנות העיירה רוגולי, התמנה הרב דובער רבינוביץ' כממלא מקומו ברבנות שילעל.
בשנת תרכ"ה, לאחר שש שנות רבנות, עזב את שילעל והתמנה לרבה של פיונטניצה שליד לומז'ה.
הרב יחיאל מיכל רבינוביץ', היה חתנו של הרב שרגא פייבל סרנא, תלמיד רבי חיים מוולוז'ין (זקנו של הרב יחזקאל סרנא).
נפטר בגיל עשרים וחמש, בשנת תרל"ב.
הרב אליהו עקיבא רבינוביץ', רבה של פולטבה.
הרב אברהם בנימין אשכנזי-טייץ, היה רב בליטא, היגר לארצות הברית.
בניו הם: הרב אלחנן זאב טייץ, רב בליטא ובארצות הברית.
והרב מרדכי פינחס טייץ, רבה של אליזבת, ניו ג'רזי.
בתו מרת שרה-מלכה, נישאה לרב יעקב רבינוביץ, רבה של רוגולי, בן דודה הרב צבי יהודה רבינוביץ' תאומים.
דבר אמת – יצא לאור על ידי בנו הרב אליהו עקיבא, פולטבה תרע"ג (1913)
דובל'ה היה שעשועון טלוויזיה אינטראקטיבי בהנחייתן של עינב גלילי ורונית כפיר ששודר במסגרת רצועת השידורים של חינוכית 2 בשנת 1993 והתוכנית חודשה בערוץ הראשון בשנים 1995 -1997.
המשתתפים בתוכנית התקשרו לאולפן מהבית והתחרו במשחק וידאו שנשלט על ידי לחצני החיוג של הטלפון.
גיבור המשחק היה דובל'ה (בקולו של יאיר ניצני), דמות של ישראלי טיפוסי בלבוש גופייה וסנדלים, ועל המשתתפים הוטלה המשימה להעביר את דובל'ה בשלום במסלולי מכשולים שהורכב משיט אבובים בירדן ומסע ג'יפ במדבר.
בתום המסלול היה עליהם להשיב על שאלת טריוויה מתוך שלושה נושאים שהוצגו לבחירתם.
הפרס הראשון בתוכנית היה טיסה ליורודיסני.
בעונה ששודרה בערוץ הראשון נוסף מסלול נוסף, שבחלקו הראשון יש מסלול סקי ובחלקו השני יש שיט בסירת מנוע.
העונה השנייה שודרה בזאפ לפני התוכנית המרכזית שלה, של אותו היום, כשבקיץ 1996 שודרה כתוכנית מלאה בימי השבת.
את שיר הפתיח של העונה הראשונה ביצע יושי שדה ואת שיר הפתיח של העונה השנייה ביצע אבי דור עם חבורת ילדים.
דובל'ה היה שעשועון המחשב האינטראקטיבי הראשון מסוגו בישראל.
דובנה היא עיר במחוז מוסקבה ברוסיה.
זו העיר היחידה במחוז השוכנת על גדות נהר וולגה.
דובנה נוסדה בשנת 1952 כעיר למחקרים גרעיניים, והיא נהנית ממעמד מיוחד של נאוקוגרד (עיר מדע).
העיר הוקמה בעקבות הקמת המכון המאוחד למחקר גרעיני.
מכון זה תרם לגילויים של יסודות על-כבדים רבים ועד היום הוא המוסד המרכזי בעיר.
בנוסף לכך, ממוקם בעיר תאגיד לתכנון וייצור טילי שיוט.
היסוד דובניום שהוא מבין היסודות אותו גילה המכון המאוחד למחקר גרעיני, קרוי על שם העיר כהוקרה לפועלו של המכון.
בעיר שוכנת אוניברסיטה למחקר מדעי החברה ומדעי הטבע, ושוכן בה גם מרכז לתקשורת חלל בבעלות החברה הרוסית לתקשורת לוויינים.
בקרבת העיר מתחיל תוואי תעלת מוסקבה.
דובצק (ביידיש: דיבעצק, באנגלית ופולנית Dubiecko), היא עיירה בגליציה (כיום דרום פולין), במחוז פשמישל.
על הדרך בין קושיצה בסלובקיה לפשמישל.
מיקומה כ-28 קילומטר מערבה מעיר הגבול פשמישל ו-36 קילומטר דרומית מזרחית לבירת המחוז ז'שוב.
בשנת 2008 אוכלוסייתה מנתה 1150 נפש.
ככל הידוע אין בה יהודים.
לפני מלחמת העולם השנייה יותר ממחצית האוכלוסייה הייתה יהודית, וזו ברובה הושמדה בשואה בידי הצבא הגרמני, בסיועים של איכרים מקומיים וכן במחנות השמדה.
לאחר חלוקת פולין על פי הסכם סנט פטרסבורג ביולי 1772, השטח עבר לשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בעיירה ייצרו חביות, כלי פורצלן ומוצרי עור, אך מכיוון שהייתה רחוקה מתחנת רכבת, העיירה עברה במהלך המאה ה-19 ניוון כלכלי.
יהודי העיירה, שמנו 666 נפש בשנת 1880, מעט פחות ממחצית האוכלוסייה בעיירה, גרו באזור הכיכר המרכזית סביב בית האציל והיו גובי המס, מוכרי היין וחלקם גם רוכלים בכפרי הסביבה הסוחרים בבדים ובגרוטאות.
מלחמת העולם הראשונה ובין המלחמות
בעת מלחמת העולם הראשונה, במהלך ראש השנה ה'תרע"ה (1915) האזור נכבש על ידי הצבא הרוסי.
במהומות שפרצו במהלך הכיבוש נרצחו כמה מתושביה היהודים של העיירה.
בשנת 1918 היהודים הותקפו בידי איכרים מפאתי העיירה, רכוש רב נבזז, ויהודים הוכו ונפצעו.
בשנת 1927 פרצה שרפה גדולה בדובצק, ושלושים בתי יהודים נשרפו כליל.
רבים מהם היגרו מהעיירה, בהמשך לגל הגירה מתמשך של צעירים למקומות שבהם הפרנסה מצויה יותר.
מלחמת העולם השנייה ותחילת השואה
בתחילת מלחמת העולם השנייה, בעיירה היו כ-1000 יהודים, שהיוו יותר ממחצית האוכלוסייה, רובם חסידים ומיעוטם מתנועת המזרחי - ציונים דתיים, או ציונים כלליים.
לפני המלחמה הממשלה הפולנית הטילה הגבלות רבות על יהודים, ביניהם מכסה של תלמידים יהודים באוניברסיטה, אי כיבוד תעודות מארצות זרות, וכן מיסוי כבד, שהוביל להתרוששות משפחות רבות בדובצק.
בעיירה היה רדיו אחד, בבית המרקחת.
התושבים שמעו על תקיפת הגרמנים, וחזו במטוסים החולפים בשמי העיירה ומפציצים את הגשרים באזור פשמישל.
עשרה ימים לאחר תחילת הקרבות הגרמנים נכנסו לדובצק.
(במלחמת העולם הראשונה הם הגיעו לשם לאחר שלש שנים).
הם התנהגו יפה ליהודים, קנו מהם סחורה, וקצין גרמני התעניין לגבי התפילה בבית הכנסת, שהיה מלא מפה לפה עם תושבי העיירה ופליטים רבים.
היהודים, שומרי המצוות, לא האזינו לחדשות, ולא היו ערים לכך שיחידת ס.ס.
שבועיים לאחר תחילת הקרב על פולין, ביום חמישי, ראש השנה ה'ת"ש (14 בספטמבר 1939) הם החלו במסע רציחות בסאנוק, בשבת (ג' בתשרי ה'ת"ש, 16 בספטמבר 1939) הם הגיעו לדינוב הסמוכה ורצחו שם 150 יהודים (או 300) תוך שריפת בית הכנסת המרכזי על יושביו.
במוצאי שבת הגרמנים פרצו לדובצק.
חיילים אלו אסרו את רב העיר ואשתו, וכן את הכומר ואת ראש העיר, ששימשו כבני ערובה.
הם תפסו 11 (יש גרסה שמדובר ב-20) מתפללים שהשכימו קום לתפילת צום גדליה ושלחו אותם למעצר "לצורך עבודה".
הם התעללו בקבוצה ולאחר מכן ירו בהם.
הגרמנים החלו לשרוף את בית המדרש החסידי (ה"קלויז") אך מכיוון שהיה צמוד לבתי נוצרים, אלו שכנעו את הגרמנים לחדול מכך.
הם שרפו את בית הכנסת המרכזי, שכלל את ביתו של רב העיירה, תוך הכאת יהודים שניסו להציל את ספרי התורה, כולל השפלת רב העיירה ואשתו (הקירחת כמנהג החסידים באותה תקופה), והורדת כיפתו ופיאתה הנוכרית.
קבוצה של 20 גברים יהודים פליטים משלזיה הגיעה לדובצק, ראתה שהגרמנים כבשו אותה, והחליטו לחזור.
במשך החג שהו בדובצק, וביום ראשון יצאו לדרך חזרה לביתם.
סיור של הצבא הגרמני שפגש אותם רצח את כולם.
רוב הגברים בעיירה, הן יהודים והן נוצרים הוחבאו.
חלק מהצעירים חצה את נהר הסן לצד הרוסי.
שבוע לאחר מכן, בערב חג הסוכות 27 בספטמבר 1939, החיילים הודיעו לכל הגברים לצאת מהמחבוא ולפתוח את עסקיהם כרגיל, תוך הבטחה שלא יאונה להם כל רע.
רוב הגברים בעיירה נענו לקריאה זו, אך למחרת בבוקר חג הסוכות, הורו לכל היהודים להאסף בכיכר העיר.
התוכנית הייתה לירות בהם, אך ראש העיר הצליח לשכנע את הגרמנים לוותר, ולהסתפק בסילוקם לצד הרוסי של הנהר.
ליהודים ניתנו שלש שעות להסתלק.
היהודים לאחר זמן קצר, מי שלא הספיק לצאת בכוחות עצמו הובל אל הגבול, נהר הסן, תוך הכאות והשפלות, ומשם גורשו אל השטח הסובייטי.
חלקם טבעו במהלך המעבר בנהר.
איכרים משני צידי הנהר שדדו את הפליטים ממעט הדברים שהיו בידם.
השלטונות הרוסים אסרו על היהודים להישאר באזור הגבול.
חלק ניכר מהפליטים הגיע לצד הרוסי של פשמישל מעבר לנהר הסן, ואחרים ללבוב (למברג), ובכך הצטרפו לנהר הפליטים מערי הגבול.
זאת, לאחר עינוי הפליטים היהודים בעיר ומשלוח כ-1000 מתוך 22,000 הפליטים למחנה יאנוב, ותוך מעשי טבח (שנחשפו על ידי הרוסים מאוחר יותר).
שרידים מהקהילה תיעדו את הריגתם בגטו זה של רב העיירה, יחד עם יהודים נוספים מקהילתו.
רוב שארית יהודי דובצק נהרגו במשלוחים לאושוויץ ובלזץ שהחלו בראש חודש אב ה'תש"ב, ה-15 ביולי 1942, ונמשכו עד ספטמבר בשנה שלאחריה, כשכמעט ולא נותרו יהודים בפשמישל..
לאחר המלחמה היו ניצולים מדובצק שניסו לחזור לעיירתם.
לפחות אחד מהם, ישעיה (שיה) בסן, נרצח בידי שכן נוצרי.
בשנת 2006 הוקמה בארצות הברית קרן לשיקום בית הקברות היהודי בדובצק ולאזכור 160 מיהודיה שנרצחו במקום.
משפחה נוצרית אחת בדובצק הוכרה כחסידת אומות עולם בהסתירהּ יהודים.
רבי צבי אלימלך שפירא המכונה ה"בני יששכר" (על שם ספרו) כיהן כדיין בעשר עיירות בתקופה קצרה וביניהן בדובצק.
רבי בן ציון הכהן פרידמן - מו"צ (מורה צדק) בדובצק, מחבורת המקובלים של רבי צבי אלימלך מבלאזוב (מחבר 'צבי לצדיק'), ואביו של רבי מאיר ישראל איסר הכהן פרידמן מקרניץ.
רבי מנחם מנדל רובין מרופשיץ - הרבי של חצר חסידות רופשיץ בדובצק.
חזר לרופשיץ למלא את מקום אביו אחר פטירתו.
בנו רבי מנשה כיהן תחתיו בדובצק.
רבי שמואל אהרן פלאם - נשוי לבתו של רבי מנחם רובין מרופשיץ, וירש את חצרו החסידית.
דב בער (דובער) אפשטיין (?
- כ"ב בניסן תרצ"א, 1931) היה עסקן ופעיל ציבור ביישוב הישן בירושלים, גבאי ישיבת עץ חיים ובית היתומים דיסקין, ממקימי סניף אגודת ישראל בירושלים והיושב-ראש שלה.
נולד בבוברויסק, בנו של הרב יחיאל מיכל אפשטיין, בעל "ערוך השולחן" ואחיו הגדול של הרב ברוך אפשטיין, בעל "תורה תמימה".
נישא לפייגל, בת יוסף חבקין מהומל.
מנישואיו הראשונים נולדו לו שלשה בנים ושתי בנות.
לאחר פטירת אשתו נישא בשנית לחיה קרמר מווילנה, עיר מגוריו.
בשנת תרס"ב (1902) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים בשכונת זיכרון משה.
נישא בשלישית לליפשה, בת קרוב משפחתו הרב אלכסנדר זיסקינד שחור, אבי משפחת שחור בארץ ישראל.
לא היו לו ילדים מנישואין אלו.
בתקופת מגוריו בירושלים היה עסקן ופעיל ציבור מרכזי.
היה מגבאי ישיבת עץ חיים.
נמנה עם יוזמי הקמתם של כמה מוסדות לאברכים ולתלמידי חכמים בירושלים.
כמו כן נמנה עם חברי מועצת "אגודת ביאליסטוק", שעסקה ברכישת קרקעות בארץ ישראל.
במהלך השנים הצטרף להתארגנויות נוספות של קבוצות וארגונים שעסקו ביישוב הארץ.
לאחר פטירת אביו, בשנת תרס"ח (1908), הוצע לו למלא את מקומו ברבנות העיר נובהרדוק, אולם הוא סירב בנימוק שישיבת ארץ ישראל חביבה עליו יותר מן הרבנות.
בשנת תר"ע (1910) נמנה עם רבני ירושלים שחתמו נגד היתר המכירה.
הרב אפשטיין נמנה עם מקימי סניף אגודת ישראל בירושלים בשנת 1913, עמד בראשו, ונבחר כנציגו לכנסייה הגדולה הראשונה שאמורה הייתה להיערך בגרמניה (ובוטלה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה).
כיהן כיושב-ראש הסניף גם בשנות ה-20.
בשנות מלחמת העולם הראשונה נשא במספר תפקידים ציבוריים בארגונים שעסקו בסיוע ועזרה לתושבי ירושלים.
בשנת תרע"ח (1918) נמנה עם חברי "ועד העיר האשכנזי" שהוקם אז, ובניסן של אותה שנה נבחר לעמוד בראשו.
באותו פרק מונה ליו"ר הסניף הירושלמי של תנועת דגל ירושלים שהקים הראי"ה קוק, לצד הרב מנחם מרדכי פרנקל ששימש כמזכיר.
נשיאי הסניף הירושלמי היו הרב יוסף חיים זוננפלד והרב יצחק ירוחם דיסקין.
מלבד תפקידו כגבאי בישיבת עץ חיים, שימש גם כגבאי וסגן נשיא של בית היתומים דיסקין.
כמו כן היה מראשי הגמ"ח "שערי חסד".
היה ממייסדי ה"חברה להתאכרות בני הישיבות" ומזכיר הכבוד שלה, כשבנשיאות החברה עמד הראי"ה קוק.
הרב אפשטיין נפטר ביום כ"ב בניסן תרצ"א (1931).
בהלווייתו השתתפו מאות בני אדם, ביניהם הרב יעקב משה חרל"פ, הרב בן ציון ידלר ואחרים.
רבי דובער זאב וולף ליבשיץ (ז' באדר ה'תקפ"ז, 6 במרץ 1827 - י"ג בכסלו ה'תרס"א, 5 בדצמבר 1900) היה רב ליטאי, רבה של סרדניק.
נולד בסרדניק לרב המקומי, הרב חיים ליבשיץ שכיהן ברבנות העיר 43 שנים.
בגיל צעיר רכש ידיעות רבות בגפ"ת והתארס עם בתו של הרב משה יצחק רבל (רעוועל), אז רבה של קרטינגה ומאוחר יותר רבה של פוניבז'.
לאחר אירוסיו למד מפי חמיו המיועד ומפי הרב זאב וולף ליפקין רבה של סלנט, כשבמקביל שמע מוסר ותורת המדות מפי בנו הרב ישראל ליפקין.
בגיל 16 נישא לארוסתו ובגיל 20 התמנה למשרה רבנית ראשונה בעיירה שאבילן, שם כיהן עשר שנים גם כראש ישיבה גדולה.
בתקופת שאבילן למד אצלו בן ציון שטרנפלד, לימים רבה של בילסק.
בסביבות 1857 (תרי"ז) עבר לכהן ברבנות העיירה וינדאווי שבקורלנד והחזיק בכהונתו זו שש שנים, עד שהתקבל תחת אביו לרבנות העיר סרדניק בה כיהן עד לפטירתו בי"ג בכסלו ה'תרס"א, 5 בדצמבר 1900.
רבי דובער זאב ליבשיץ נודע כבקי בהלכה וכדרשן מחונן, הוא חיבר כרכים רבים של חידושי הלכה ומסות דרשניות, אך רובם נשארו בכתובים.
ספריו שבאו בדפוס, נושאים את שמו של אביו "חיים".
מעין חיים - שאלות ותשובות, פסקי הלכה ודרושים (שני חלקים; וילנה תר"ל, תרל"ד, תר"ן)
שיר החיים - על פרק שירה (וילנה תר"ל)
באר חיים - על התפילה (וילנה תרל"ט)
רוח חיים - על ספר קהלת
בניו היו: רבי הלל ליבשיץ רבן של כמה ערים חשובות בליטא ואב"ד לובלין, ורבי יחיאל אידל ליבשיץ שנסמך לרבנות והיה דרשן בווילנה.
חתנו היה הרב ישראל קפלן שכיהן תחתיו ברבנות העיר סרדניק.
בת נינו היא כלת פרס נובל לכימיה פרופ' עדה יונת.
דובצ'יצה (בפולנית: Dobczyce; ביידיש: דאבזשיץ) היא עיירה במחוז מישלניצה שבפרובינציית פולין קטן בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
דובצ'יצה, השוכנת על גדת נהר ראבה (Raba), נזכרת לראשונה במאה ה-13, ובמחצית הראשונה של המאה ה-14 קיבלה זכויות עיר.
בתקופה זו הוקפה העיירה בחומות, ונבנתה בסמוך אליה טירה מלכותית, העומדת על תלה עד היום.
במאה ה-15 התגורר בטירה זו ההיסטוריון והמחנך הפולני יאן דלוגוש.
בין מלחמות העולם הייתה העיירה למקום קיט מועדף על תושבי קרקוב הסמוכה.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמחצית השנייה של המאה ה-16. במחצית השנייה של המאה ה-18 גדל היישוב היהודי בעיירה, ולקראת סוף המאה ה-19 התקיימה בעיירה קהילה עצמאית.
בנובמבר 1918 נערכו ביהודי העיירה פרעות מצד פולנים מקומיים.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות שונות, וכן קיבוץ הכשרה של תנועת עקיבא.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, והם נלקחו לעבודות כפייה.
באוגוסט 1942 גורשו יהודי העיירה לגטו וייליצ'קה, ממנו שולחו להשמדה עוד באותו החודש.
הרב דוב בער אריה אברמוביץ (בכתיב יידי: דובער אבראמאוויץ; ט"ו באב ה'תרכ"ה, 7 באוגוסט 1865 – י"ט באדר ה'תרפ"ו, 5 במרץ 1926) היה רב וראש ישיבה אמריקאי ממוצא ליטאי.
ממייסדי וראשי ישיבת רבינו יצחק אלחנן בניו יורק וממייסדי אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה וממייסדי תנועת המזרחי בארצות הברית.
נולד לרב אברהם מנחם בוואבולניק שבליטא, בהיותו כבן עשר עלתה משפחתו לארץ ישראל והתגוררה בירושלים.
הוא למד אצל הרב אליעזר דן רלב"ג, נישא לבתו של הרב רפאל משה חרל"פ ולמד אצל חותנו.
לאחר נישואיו למד בישיבת עץ חיים אצל הרב יהושע בצלאל קנטורוביץ, מחבר "משכן בצלאל", ואצל הרב משה נחמיה כהניו.
לאחר פטירת חותנו (תמוז תרמ"ה, 1885) החל להעביר שיעורים בהלכה ובאגדה.
בשנת 1892 היגר לארצות הברית.
בתחילת שהותו בארצות הברית כיהן כרב בפילדלפיה ובניו יורק.
החל משנת תרס"ג הוציא לאור וערך את הירחון "בית ועד לחכמים", כתב העת התורני בו פרסם את המניפסט "בתי אולפנא לתלמוד" שבו קרא לכינון ישיבות בארצות הברית.
הוא יישם את חזונו עם הקמת ישיבת רבינו יצחק אלחנן שהיה שותף לה.
ברבות הימים הפך הירחון לשבועון בשם "הישראלי".
בשנת 1902 לאחר פטירת הרב הכולל של ניו יורק, הרב יעקב יוסף ואי-ההסכמה על מינוי מחליף, השתתף הרב אברמוביץ בכינון "אגודת הרבנים" והיה לגזברה.
בשנת תר"ע היה ממייסדי המזרחי בארצות הברית ומאז כיהן כחבר ועד התנועה.
כן היה ממייסדי הסנטרל רליף ("Central Relief") ועזרת תורה.
החל משנת תרס"ד שימש כמזכיר הוועד הכללי כנסת ישראל בארצות הברית.
עם עלותו ארצה צורף לוועד המרכזי והוועד הפועל של המזרחי בארץ ישראל, ותוך זמן קצר נטמע בירושלים כאחד העסקנים הדתיים המרכזיים בעיר.
כעבור כשנה עבר לתנועת אגודת ישראל בעיר, אולם שמר על קשריו עם הרבנות הראשית וידידותו עם הראי"ה קוק.
הוא עמד בראש "משמרת השבת", "חברת נוה שאנן", "אגודת הישוב", "אוצר החסד קרן שמואל", "קרן בנין ירושלים" ועוד.
הרב אברמוביץ נפטר בירושלים ביום י"ט באדר ה'תרפ"ו, 5 במרץ 1926, ונטמן בהר הזיתים.
בהלווייתו השתתפו הרבנים ראי"ה קוק, יעקב משה חרל"פ, יחיאל מיכל טוקצינסקי, אליהו קלצקין ועוד, וכן תלמידי ישיבת עץ חיים.
בנו היחיד, הרב ד"ר אליהו אברהם אברמוביץ, שימש ברבנות בארצות הברית וכן כמנהל המשרד הכללי של קק"ל בארצות הברית.
דובלטוב הוא סרט קולנוע רוסי עטור שבחים בבימויו של אלכסיי גרמן הבן.
הסרט הופק באולפני לנפילם בסנקט פטרבורג בשיתוף פעולה עם קרן הקולנוע הרוסי וערוץ 1. מככבים בו מילאן מאריץ', דנילה קוזלובסקי, הלנה סוייקה, ארתור בסצ'אסטני, ילנה ליאדובה וסבטלנה חודצ'נקובה.
העבודה על הסרט התחילה בתחילת 2015, מרבית הצילומים נערכו בסנקט פטרבורג והושלמו בתחילת 2017. הסרט הוקרן לראשונה במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין וזכה בפרס "דב הכסף" על עיצוב התלבושות.
הסרט הופץ להקרנות מסחריות במשך ארבעה ימים מ-1 במרץ עד 4 במרץ 2018 ולאחר מכן היה נגיש לצפייה בשירותי נטפליקס.
במהלך ההקרנות המסחריות בקולנוע הסרט הכניס סכום של 79,248,894 מיליון רובלים.
הוקרן גם במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ה-35 במספר.
בסרט מוצגים ארבעה ימים בשנת 1971 בחייו של הסופר המפורסם סרגיי דובלטוב.
הסרט צולם כרומן ביוגרפי, מוצגים בו גם סצנות של שיחות רבות של הגיבור עם משורר צעיר בשם יוסף ברודסקי.
אלכסיי גרמן הקדיש תשומת לב רבה לפרטים הקטנים ביותר וכך למשל הקפיד להציג את מראה העיר לנינגרד בשנות השבעים של המאה העשרים, את קפה "סייגון", תיאטרון הדרמה הגדול, אולפן הסרטים "לנפילם", כל זאת הופכים את הסרט לא רק לדרמה ביוגרפית, אלא לדיוקן של תקופה.
שמו של השחקן הראשי נשמר במשך זמן רב בסוד.
ב-2 בספטמבר 2015 נודע כי מדובר בשחקן הסרבי מילאנו מאריץ' (Милан Марић), שאליו הצטרפו השחקנים: ילנה ליאדובה, דנילה קוזלובסקי, אנטון שאגין, ארתור בסצ'אסטני וסבטלנה חודצ'נקובה.
דובר החוק או איש החוק (באיסלנדית: lög(sögu)maður, בדנית: lovsigemand, בנורווגית: lagmann, בשוודית עתיקה:laghmaþer או laghman, בשוודית: laghman, בפרואזית: løgmaður, בפינית: laamanni, בגרינלנדית: inatsitinuk) היה תפקיד מנהיגותי חילוני בארצות הסקנדינביות שהוקם בראשית ימי הביניים.
יסודו במסורת בעל-פה המשותפת הגרמאנית, שבה היה נהוג שחכמי העם ידקלמו את החוק.
בארצות הסקנדינביות הפך ייעוד זה לתפקיד רשמי.
שניים מדוברי החוק הידועים ביותר היו סנורי סטורלוסון וטורגני דובר החוק (תורגני).
בלטינית מילה מקבילה הייתה justitiarum, בצרפתית - justicier, בעלת משמעות של "איש צדיק" או "שופט".
התפקיד של "דובר החוק" lög(sögu)maður (לגסגומדור או לגסגימדיר) הונהג באיסלנד בשנת 930 יחד עם הקמת האלת'ינגי, אספת העם או הפרלמנט.
אולפליוטור (אולפליוטיר - Úlfljótr) שהגיע מנורווגיה הייתה הדמות המייסדת הנחשבת גם למחברם המקורי של החוקים.
דובר חחוק נבחר לשלוש שנים.
מלבד היותו יושב ראש האלתינג, עסק דובר החוק בייעוץ ובדיקלום החוק.
דובר החוק היה התפקיד המשילותי היחיד באיסלנד החופשית הימיביניימית.
דיקלום החוק באלת'ינגי נעשתה על ידו שליש בכל קיץ.
גרימר סוורטינגסון הושאר פחות זמן בתפקיד אך ורק מכיוון שקולו היה חלש מדי עבור התפקיד.
חוץ מסמכויותיו לגבי דיקלום החוק וניהול הפרלמנט, לא היה לדובר החוק סמכות שלטונית.
אולם הוא יכול גם למלא תפקיד בוררות במחלוקות שהופיעו לעיתים קרובות.
בתקופת ביניים אחרי 1262 עוכב לכמה שנים מינויו של דובר חוק.
בהמשך התפקיד חודש בשם "לוגמאר".
אחרי האיחוד עם נורווגיה בשנת 1264 מונו שני דוברי חוק מלכותיים שמילאו תפקיד חשוב בהליכים המשפטיים במסגרת האלת'ינגי.
התפקיד בוטל יחד עם האלת'ינגי בשנת 1800.
החוקרים משערים ששני יורשיו של אולפליוטור בתפקיד כיהנו כל אחד 20 קייצים, אולם החל מתורכל מאני, הכרונולוגיה המסורתית היא ככל הנראה נכונה.
השמות מוזכרים בצורתן האיסלנדית המודרנית.
בראשית ימי הביניים בשוודיה תפקיד דובר החוק היה החשוב ביותר בקרב המנהיגים האזוריים.
בכל אזור או פרובינציה מסורתית של שוודיה, הקרוי "לאסאגה", ישב דובר חוק מסוג זה.
כול דוברי החוק היו כפופים לדובר החוק של טיונדלנד.
דובר החוק - ה"לאגמן" עמד בראש אספה בשם "תינג", פעל כשופט וניסח את החוקים שנחקקו על ידי העם.