tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטה על אף התנגדות רבו, ונעשה לתומך נלהב של אברהם גייגר.
עוד כשהיה בגרמניה הוא תמך בקיום תפילות בית הכנסת בשפת המקום, בהסרת הציפייה לחידוש עבודת הקורבנות במקדש מנוסח התפילה ובעוד שינויים דתיים רבים.
הוא היה אחד הראשונים שביטאו בבירור את אחת המגמות המוקדמות ביותר ברפורמה, שהופיעה כבר בהיכל בהמבורג ב-1818 אך נוסחה בבהירות רק בשנות ה-40: אמונה בעידן משיחי אוניברסלי של אחווה ושלום בין בני-האדם תחת התפישה המסורתית של המשיח.
בוועידת פרנקפורט ב-1845 אמר: אף על פי שהעריץ את שמואל הולדהיים והושפע ממנו רבות, התנגד לעמדתו שלא שללה נישואי תערובת.
איינהורן ראה ביהודים 'ממלכת כהנים וגוי קדוש' וקרא לנישואין כאלה "מסמר אחרון בארון הקבורה של הגזע היהודי".
הוא התנגד דווקא לתערובת גזעית ולא סמנטית, ברית מילה לדידו, אינה קריטית להשתייכות לעם היהודי, והוא ניהל על כך ויכוח עם המלומד והתאולוג הלותרני פרנץ דליטש שטען כי דבריו עומדים בניגוד למקורות הדת היהודית.
ב-1838 נבחר לכהן כרב בוולהאוזן, אך ממשלת בוואריה התנגדה למינוי בשל דעותיו הרדיקליות בענייני הדת.
ב-1842 התמנה לרב המחוזי בבירקפלד.
ב-1847 החליף את שמואל הולדהיים ברבנות העיר מקלנבורג-שוורין.
ב-1852 התמנה כרבה של הקהילה הרפורמית בבודפשט, מינוי שלא יצא לפועל בשל סגירת בית הכנסת של הקהילה בידי השלטונות באותה שנה.
בעקבות הפרשה החליט להגר לארצות הברית.
ב-1855 הגיע לארצות הברית והתמנה כרבה של קהילת "הר סיני" בבולטימור, שם היה לאידאולוג ולסמן הרדיקלי של היהדות הרפורמית, והניח את היסודות לזרם שבו היו חברים רוב יהודי ארצות הברית, פרט למהגרים החדשים ממזרח אירופה.
ב-1858 הוא פרסם את ספר התפילות המתוקן שלו 'עולת תמיד', שהיווה מודל לכל ספרי התפילות המתוקנים שבאו בעקבותיו.
בשנת 1861 איינהורן העביר דרשה בבולטימור, כתגובה לדרשה מאת מוריס יעקב רפאל שתמכה בעבדות.
איינהורן כינה את העבדות "פארסה מצערת", וטען כי מוסדות העבדות בדרום ארצות הברית אינם עקביים עם ערכים יהודיים.
הוא טען כי זכר העבדות במצרים היא סיבה לכך שיהודים צריכים להיות רגישים יותר למצוקתם של עבדים.
הוא תמך בתוקף בעמדה נגד עבדות, למרות שרבים מבין המתפללים ועמיתים שלו תמכו בעבדות, במרילנד שהייתה באותו זמן מדינת עם עבדות חוקית.
בדרשה שלו "מלחמה בעמלק" המבוסס על פרק י"ז בספר שמות, איינהורן טען כי "נאמר לנו כי פשע זה (עבדות) מבוסס על זכויות היסטוריות!
עבדות היא מוסד שהתנ"ך מטיל עליו סנקציות, ולכן מלחמה נגדו היא מלחמה נגד, ולא בעד אלוהים!
מאז ומתמיד הייתה זו האסטרטגיה של תומכי מטרה רעה לבקש מקלט מרוח התנ"ך בפירושו המילולי".
ב-19 באפריל 1861 פרצה מהומה בתגובה לדרשה שלו, שבה ההמון ביקש לכסותו בזפת ונוצות.
איינהורן ברח לפילדלפיה, והפך שם למנהיג רוחני של בית הכנסת "כנסת ישראל".
לאחר מכן פעל בניו יורק, שם כיהן עד מותו.
חתניו היו: אמיל גוסטב הירש וקאופמן קוהלר, שניהם הוגיה המרכזיים של היהדות הרפורמית בארצות הברית בשלהי המאה ה-19 וראשית ה-20.
דוד אלמוג (31 במאי 1914 – 12 בינואר 1993) היה בלש פרטי ונשיא איגוד הבלשים העולמי , עיתונאי וסופר עברי.
דוד אלמוג נולד ב-1914 בוורשה למילכה לבית פלבסקי ילידת ליטא ולאברהם סוקוליק יליד אוקראינה.
סבו אייזיק פלבסקי היה עיתונאי ב"הצפירה" של נחום סוקולוב.
בגיל תשע, בשנת 1923, עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
הוריו פתחו בית מלון ביפו ומאוחר יותר העבירו את בית המלון לתל אביב.
הוא למד בבית הספר לבנים "תחכמוני" ובגימנסיה הרצליה.
מנעוריו היה חבר בית"ר ומאוחר יותר הצטרף לאצ"ל.
עם הפילוג באצ"ל בשנת 1940 הצטרף ללח"י ופעל בעיקר בתחום המודיעין.
באותה שנה נעצר על ידי הבריטים ונכלא במעצר מנהלי במחנות המעצר "מזרעה" ו"לטרון" למשך חמש שנים.
לאחר קום מדינת ישראל שירת בצה"ל בחיל המשטרה הצבאית בדרגת רב-סרן ותרם רבות מהידע שלו להקמת מערך מחנות שבויים ולבניית דפוסי חקירה בעיתות מלחמה.
במלחמת העצמאות היה סגן מפקד מחנה השבויים המצרים בעתלית.
במלחמת יום הכיפורים התגייס כמתנדב ושובץ בגוף שהקים וניהל את מחנה השבויים הפצועים בבית החולים שמואל הרופא בבאר יעקב.
דוד אלמוג היה ממקימי "בית החייל" בתל אביב ושימש בהתנדבות כמ"מ יו"ר האגודה למען החייל.
בשנת 1932 החל אלמוג את דרכו כעוזרו של דוד תדהר במשרד החקירות שהקים.
דמותו כיכבה (תחילה בשם ירמיהו אלמוג) בסיפורי הבלשים בסדרת "ספריית הבלש" של תדהר ושלמה בן ישראל, ובהשראתם החליף את שם משפחתו מסוקוליק לאלמוג.
הסיפורים על עלילות תדהר ואלמוג פורסמו גם ביידיש בעיתון היהודי-אמריקני פֿאָרװערטס.
נוסף על עבודתו במשרד החקירות עסק אלמוג בכתיבה לעיתונים שונים בישראל ומחוצה לה.
מאמריו הופיעו בקביעות בעיתון "מברק" של תנועת הלח"י.
הוא ערך את קובץ "הבלש המודרני" ושימש ככתב קבוע ב"עיתון מיוחד".
אלמוג השתלם במקצועות הבלשות והזיהוי הפלילי בלונדון ובשיקגו ועם פרישתו של תדהר יסד את משרדו "ארגוס שרות ידיעות" וניהל אותו שנים רבות.
בשנות השישים היה ממקימי חברת החקירות והשמירה "מודיעין אזרחי".
דוד אלמוג נבחר לימים כנשיא איגוד הבלשים העולמי לכל חייו, ובארץ הקים את איגוד משרדי החקירות הפרטיים וכיהן כנשיאו.
בשנת 1990 קיבל דוד אלמוג את התואר יקיר העיר תל אביב-יפו, שמעניקה עיריית תל אביב לאישים שונים כאות הוקרה על פועלם הציבורי, ולאחר מותו נקרא רחוב בתל אביב על שמו.
אלמוג הלך לעולמו בשנת 1993 והותיר אחריו אישה, שתי בנות, עדינה וזאבה, נכדים ונינים.
דוד אלטמן (1941 – 20 בדצמבר 2021) היה סגן נשיא המכללה האקדמית נתניה, סגן נשיא ומנכ"ל אוניברסיטת בר-אילן.
אלטמן נולד בישראל לשלמה ולפעשה אלטמן, בתו של הרב צבי פסח פרנק.
נקרא על שם חותנו של הרב פרנק, הרב דוד שפירא.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 שימש מנכ"ל אוניברסיטת בר-אילן וסגן נשיא האוניברסיטה, תחת פרופ' עמנואל רקמן.
כמו כן נשא במספר תפקידים ציבוריים, ובהם מנכ"ל קרן תל אביב לפיתוח.
שימש כעוזרו של משה דיין בתקופת כהונתו בכנסת.
בשנת 2007 מונה לסגן נשיא מכללת נתניה, וכמו כן הוא שימש סגן יושב ראש המרכז לדיאלוג אסטרטגי שעל יד המכללה.
אלטמן נפטר ב-20 בדצמבר 2021. היה תושב רמת גן ואב לבן ובת ובעל תואר ראשון במדעי הרוח.
הרב דוד טעביל אלבום או אלבוים (תשרי, תרפ"ח (1927) - י"ט בתשרי, תשס"ח 2008), מייסד התנועה לכינון המקדש, ומראשוני הפעילים למען עליה להר הבית והקמת בית המקדש, ובפרט במגזר החרדי.
נולד בחודש תשרי תרפ"ח בלודמיר לאביו נחמיה, ואמו פראדל, בשנת תש"ו בהיותו בן 18 עלה באוניית מעפילים לאחד הקיבוצים ומשם עלה לירושלים, ולמד בישיבת סאטמר.
במשך חייו הכין כלי מקדש, בהם כיור וכנו, מנורה, חצוצרות, מחתות, מזלגות, פסכתרים ויעים, וכן כלי מידה לנוזלים בגדלים שהוזכרו במשנה.
כמו כן, ארג את ארבעת בגדי הכהונה של כהן הדיוט.
לשם כך למד את טכניקת האריגה הקדומה, וייבא נול אריגה מיוחד.
בחג הסוכות בשנים תשמ"ט, תש"ן ותשנ"א ניסכו מים, כהנים לבושי בגדי כהונה מהבגדים שהוא ארג, על רצפת הר הבית במקום המזבח, באמצעות כלים שהוא הכין.
פעילותו והכלים שהכין נושאים אופי חלוצי, עצמאי, "פרטיזני" ולא מאורגן.
מכון המקדש המשיך בפעילות זו באופן ממוסד ומסודר יותר, בין השאר בהשראת מפעלו החלוצי של הרב אלבום.
במקביל להקמת התנועה לכינון המקדש, הקים גם את ישיבת "תורת הבית", ישיבה ללימוד הלכות בית המקדש ועבודתו.
הישיבה הוציאה לאור ספרים וחוברות העוסקים במצוות בניין בית המקדש ובאפשרות לקיים מצווה זו בימינו.
על פעילותו זו הותקף בחוגים חרדיים.
שותפים לפעילותו היו: אחיו התאום הרב אביגדור אלבום (עד פטירתו), ובן אחיו הרב יוסף יחיאל אלבום, שממשיך בכתיבה ובהפצת חומרי הסברה בציבור החרדי אודות בית המקדש.
רבי דוד אַלְטְשוּלֶר מפראג ("בעל המצודות", על שם פירושו המפורסם; קרוי גם רד"א), (ה'תמ"ז, 1687 – ה'תק"ל, 1769), מחכמי יהדות אשכנז ופולין, היה מחשובי פרשני הנ"ך בכל הזמנים, וביאורו לנ"ך, ה"מצודות", הפך לאבן יסוד לכל הלומדים.
פירוש זה נדפס תמיד עם הנ"ך מאז כתיבתו במאה השמונה עשרה, כמעט בכל דפוסי "מקראות גדולות".
ר' דוד נולד בעיר הפולנית יאברוב (יבוריב, Jaworów) שבמערב גליציה, לר' אריה ליב אלטשולר, ממשפחת אלטשולר (Aletschueler, לעיתים אלטשול או בראשי תיבות א"ש) הנודעה, שעליה מסופר, כי -
הכוונה, ככל הנראה, לבית הכנסת הישן הידוע בפראג (ה"אלטשול").
משפחתו של ר' דוד הייתה מיוחסת למשפחת חיות – הוא היה נכדו של ר' מנחם מאניש חיות, רבה של ווילנא, שהיה בנו של ר' יצחק חיות הראשון, מחבר ספר "אפי רברבי" ("פני יצחק") ורבן של לבוב (למברג), קראקא ופראג; גם סבו של ר' יצחק, ר' פתחיה חיות, היה אב"ד פראג.
עוד התייחסה המשפחה לרבי יוסף כ"ץ רבה של קראקא (ה'רע"א, 1510 - ה'שנ"א, 1591), מחבר ספר "שארית יוסף"; לרבי יחיאל מיכל מנמירוב, רב בנמירוב ומחבר הספר "שברי לוחות", אשר נרצח בגזירות ת"ח ות"ט (1648); ולבעל הש"ך (ה'שפ"ב, 1622 - ה'תכ"ג, 1663).
המקור הקדום של המשפחה הוא בפרובאנס שבצרפת.
אביו של ר' דוד, ר' אריה ליב אלטשולר בנו של ר' פתחיה מפראג, היה מחשובי העיר יאברוב, וככל הנראה היה אחיו של ר' יחיאל מיכל אלטשולר, בעל ספר "משנת לחם".
גם ר' דוד שימש בתפקיד נכבד ביאברוב, וכבר בשנת תפ"ו (כשהוא פחות מבן ארבעים) הוא נזכר כדיין או רב בעיר.
נראה שלאחר מכן המשיך במסורת המשפחתית וכיהן גם כרבה של פראג.
נראה שנותר לגור ביאברוב, אם כי מסתבר ששהה בזמן ההדפסה בזאלקווא.
הוא עוד ראה גם את המהדורה השנייה לספרו, שיצאה כעשר שנים אחר כך, ונפטר בשנת תק"ל.
בנו הרב יחיאל הילל אלטשולר כיהן גם הוא כרבה של יאברוב, והיה דיין ופוסק הלכה בפולין; הוא השלים את ספרו הגדול של אביו, ונדד רבות ברחבי אירופה כדי להדפיסו ולהפיצו.
הפירוש חובר בעברית ולא ביידיש, כדי שיהיה בשימוש הן אצל תלמידי החכמים, מהם יחסוך זמן יקר של עיון בפירושי הראשונים, והן ליהודים הפשוטים, שרק באמצעותו יוכלו להבין את המקרא לאשורו בדרך פשוטה ובשפה צחה וברורה.
לפירוש קרא "מצודות דוד" (ולא מצודת דוד), על שמו, ו"על שם שצדתי פירושים מכמה ספרי אמרי בינה" - מלשון ציד, כנראה כפרפרזה על הפסוק "וַיִּלְכֹּד דָּוִד אֵת מְצֻדַת צִיּוֹן הִיא עִיר דָּוִד", שם המילה באה כביטוי למבצר.
הפירוש נדפס לראשונה בשני כרכים בזאלקווא בשנים תקי"ג (1753) – תקי"ד (1754), על ידי ר' דוד הישיש עצמו, אך רק על ספרי איוב, משלי ותהילים, לגביהם חש ר' דוד ככל הנראה שהם הקשים ביותר ללימוד; הפירוש לספרים אלו נתקבל היטב בקהל, ובזמן קצר יחסית אזלו העותקים מן השוק.
מהדורה שנייה לפירוש זה נדפסה בזאלקווא בשנת תקכ"א.
בנו ערך את הפירוש לשאר הספרים מתוך כתביו של אביו המנוח, והדפיסו בצורה מוגמרת בברלין, שנתיים לאחר פטירת אביו, בשנת תקל"ב.
עליו באו הסכמות גדולי רבני אשכנז (ה"שאגת אריה" ממיץ, ה"פרדס דוד", רבי נפתלי הירש קצינלנבויגן רבה של פפאלץ ועוד).
באותה השנה הדפיסו גם בהאג שבהולנד, עם הסכמות נוספות של רבני הולנד – ר' שלמה שלם רב קהילות הספרדים באמסטרדם, ר' שאול לווינשטאם רב יהודי אשכנז באמסטרדם, בעל ה"בנין אריאל", וגיסו ר' שאול הלוי סג"ל רבה של האג (שכתב בהסכמתו שפירושי המצודות כבר "נתפשטו בקרב כל ישראל, ...
הפירוש זכה לאהדה רבה עקב היותו ברור ומובן לכל, והתפרסם בכל תפוצות ישראל, כשהוא מודפס שוב ושוב ברוב מהדורות המקרא.
רבי דוד אלקיים (רד"א; 1851 - י' בניסן ה'ת"ש,1941) היה חכם, משורר, פסל, צייר, עיתונאי ומלומד יהודי מאסואירה שבמרוקו.
אחד משלושת מחבריה של האנתולוגיה "שיר ידידות" שמהווה את הבסיס לשירת הבקשות של יהדות מרוקו.
היה שותף לרבות מעמדות תנועת ההשכלה וכתב מאמרים לעיתונים כגון הצפירה.
דוד אלקיים (לעיתים נכתב: אלקאים) נולד בשנת 1851 לנסים אלקאים במוגדור (אסואירה), עיר נמל ומסחר מרוקאית לחופי האוקיינוס האטלנטי.
דבר את השפות עברית, צרפתית, מרוקאית יהודית, ערבית ספרותית ואנגלית והיה בקיא בשירה האנדלוסית של ימי הביניים ובשירה הערבית.
הוא היה משורר רחב יריעה ושירתו מגוונת, ועוסקת בשאלות של מוסר, ארץ ישראל, עוני וזקנה, תקומת השפה העברית ורעיונות ההשכלה.
מספר משיריו מוקדשים לסוגיות נדירות יחסית בשירה העברית של צפון אפריקה, כגון תהליך היצירה של המשורר ומהותו.
פרופ' יוסף שטרית הגדיר אותו כ"אחד מגדולי המשוררים העבריים בצפון אפריקה, ואולי אף הגדול שביניהם".
רד"א היה חבר בקבוצה של מלומדים יהודים במוגדור שהיו שותפים לרבות מעמדות תנועת ההשכלה והושפעו ממנה.
הוא עצמו שלח באופן קבוע מאמרים לעיתונים כלל-יהודיים מודרניים כגון הצפירה והיהודי (עיתון שיצא לאור בלונדון), בין השאר על חיי הקהילה היהודית במוגדור ובמרוקו בכללותה.
במאמריו בעיתונים אלה שזורים עמדותיו המשותפות עם תנועת ההשכלה, כגון קריאה ליהודים לרכוש השכלה כללית, להתנהג בשווה ללא-יהודים במצוות בין אדם לחברו ועוד.
גם בסגנון הכתיבה שלו רד"א הזכיר את כתיבתם של הוגי תנועת ההשכלה.
רד"א תמך בציונות משלביה המוקדמים, ובספטמבר 1900 היה בין המייסדים של אגודת "שערי ציון", האגודה הציונית הראשונה במרוקו.
הוא חיבר שיר שבח בעקבות הצהרת בלפור, והיה קרוב בעמדותיו להוגים ציונים בני זמנו, בפרט בכל הנוגע לתחיית הלשון העברית.
בכתביו הוא הביע צער רב על מצבה הנוכחי של העברית בתור שפת קודש בלבד שאין דוברים בה ומחדשים אותה.
בראייתו העברית לא הכילה את המגוון הלשוני שמאפיין שפות חיות, ובפרט הערבית הספרותית אותה הוא הכיר היטב.
אולם הוא המשיך לאורך שיריו הרבים להביע את הערצתו ואהבתו לשפה העברית, וכן את התקווה שהיא תקום מתרדמתה.
רד"א שילב בין שירה, לימודי קודש ומלאכה.
הוא היה יוצר ואמן ברוך כישרונות - צייר דיוקנאות, אמן גילוף עץ ואמן יודאיקה (עיטור כתובות וייצור חפצי קודש).
אולם עמד ניגוד בין השכלתו הנרחבת והמוניטין וההערכה שרחשו לכישרונו בקהילה היהודית לבין מצבו הכלכלי.
הוא תיאר את ידענותו כ"חוכמת עני", ולאורך שיריו חוזרת הקריאה לצדק חברתי וכנגד התעמרות של העשירים והחזקים בחברה בחלשים מקרבה.
הוא היה פעיל בולט בסכסוך החברתי שהסעיר את קהילת יהודי מוגדור בסוף המאה ה-19, בין קבוצת משכילים בני המלאח (הרובע היהודי) בעיר לבין הנהגת הקהילה שהורכבה מסוחרים עשירים שישבו ברבעים האירופאים של מוגדור.
ר' אלקיים נמנה בין קבוצת המשכילים בני המלאח, שהונהגה על ידי ר' יצחק בן יעיש הלוי, והאשימה את ההנהגה של יהודי מוגדור באדישות כלפי עניי הקהילה שישבו במלאח.
הם גם דרשו שבית הספר היהודי לבנות שנפתח במוגדור בשנת 1885 על ידי סטלה קורקוס והיה בעל אוריינטציה אנגלית יועבר לתוך תחומי המלאח, כך שהנערות בנות המלאח לא יצטרכו להסתכן ביציאה מהרובע היהודי לבדן.
87 משיריו נאספו לאנתולוגיה בשם "שירי דודים".
27 מתוכם הם שירים ארוכים (קצידה) העוסקים בפרשות השבוע, אותם רד"א רצה להפוך לחלק משירת הבקשות.
בנוסף הוא היה אחד משלושת עורכיה של האנתולוגיה "שיר ידידות", אנתולוגיה של שירה עברית ופיוטים מהעת העתיקה ועד ימיו, בעיקר מספרד וצפון אפריקה, המהווה את הבסיס לשירת הבקשות של יהדות מרוקו.
הלך לעולמו בי' בניסן ה'ת"ש, ונקבר בבית הקברות היהודי במוגדור.
רבי דוד אלקיים, שירי דודים, ירושלים: הוצאת ההסתדרות הציונית, תשמ"ג (1983).
רבי דוד אלקיים, מכתב ממרוקו, עיתון הצפירה, 15 בנובמבר 1891, עמ' 3.
הרב צבי דב [דוד הארי] אלנסון היה רב רפורמי אמריקאי, נשיא היברו יוניון קולג' וחוקר יהדות.
נולד למשפחה אורתודוקסית בברוקליין שבמדינת מסצ'וסטס וגדל בניופורט ניוז, וירג'יניה.
אביו שמואל היה מהגר מאזור אוקראינה שעבד כעורך-דין, ואמו רוזלינד הייתה מנהלת שירותי הרווחה.
ב-1969 סיים תואר ראשון במכללת ויליאם ומרי וב-1971 תואר שני באוניברסיטת וירג'יניה.
אז נסע לניו יורק, שם החל ללמוד בשלוחה המקומית של היברו יוניון קולג', המוסד המרכזי של התנועה הרפורמית.
הוא הוסמך לרבנות ב-1977 והצטרף לסגל המכון ב-1979. ב-1981 השלים את עבודת הדוקטורט שלו בסוציולוגיה של הדת, שעסקה במתח בין מסורת והתחדשות בפועלו של הרב עזריאל הילדסהיימר, באוניברסיטת קולומביה.
באותה שנה מונה למנהל המחלקה למדעי היהדות בסניף היוניון בלוס אנג'לס, תפקיד בו החזיק עד 1997 בעודו מתקדם בסולם הדרגות האקדמיות, ממרצה ועד לפרופסור.
במקביל היה עמית מחקר ומרצה אורח במכון שלום הרטמן, בית המדרש לרבנים באמריקה, אוניברסיטת דרום קליפורניה והאוניברסיטה העברית.
ב-2001 מונה לנשיא היברו יוניון קולג', ונותר במשרה עד 2014, אז פרש לתפקיד הסמלי של קנצלר המוסד.
מינויו של אלנסון נחשב כמסמל את העידן הבתר-זרמי ביהדות ארצות הברית בגלל הרקע המגוון שלו ונטיותיו המסורתיות.
המשימה הגדולה ביותר שעמדה בפניו הייתה התגברות על תוצאות המשבר הכלכלי של 2008, שפגע קשה בזרם התרומות והותיר את המכון עם גירעון של 10$ מיליון לעומת תקציב של 38$ מיליון.
הוא גייס 250$ מיליון במבצע נרחב וריבע במהלך כהונתו את ההקדש העומד לרשות המוסד ל-200$ מיליון.
במהלך הקריירה האקדמית שלו חיבר אלנסון יותר מ-200 פרסומים, כולל שישה ספרים מלאים, בעיקר על הנאו-אורתודוקסיה במאה ה-19 ותגובותיה למודרנה.
כמו כן נשא הרצאות באוניברסיטאות רבות ברחבי העולם.
ב-1990 פרסם ביוגרפיה מדעית מקיפה של הילדסהיימר ופועלו.
ב-2005 זכה בפרס הלאומי לספרים יהודיים על ספרו "לאחר האמנציפציה: תגובות יהודיות למודרנה", בו סקר את ההיווצרות של הזרמים המודרניים בדת תוך כדי מענה לסוגיות שהעלתה התקופה בפניה.
ב-2012 כתב יחד עם דניאל גורדיס את "ברית אמונים", על היחס לגיור בספרות השו"ת מול אתגרי העידן החדש במאה ה-19 וה-20.
אלנסון היה נשוי לרבה ז'קלין קוך ואב לשלוש בנות ושני בנים.
Stanford University Press, 2012. (עם דניאל גורדיס; יצא בעברית כברית אמונים: גיור, הלכה ומדיניות קהילתית בספרות השו"ת במאה ה-19 ובמאה ה-20. מכון שלם, 2014. בתרגום חנה השקס).
דוד אָלְבָּחָרִי (בסרבו-קרואטית: David Albahari, בסרבית קירילית: Давид Албахари; 15 במרץ 1948, פץ', יוגוסלביה – 30 ביולי 2023, בלגרד, סרביה) היה סופר ומתרגם יוגוסלבי-סרבי ממוצא יהודי, חתן פרס נין ל-1996. ב-1994, במהלך מלחמת בוסניה היגר אלבחרי עם משפחתו מבלגרד לקנדה התגורר בקלגרי עד 2016, אז שב לסרביה והתיישב בבלגרד.
דוד אלבחרי נולד בחבל קוסובו.
אביו היה רופא שלחם במלחמת העולם הראשונה כחייל בצבא סרביה, נפל בשבי במהלך מלחמת העולם השנייה ונכלא במחנה שבויים בסרביה.
אמו של אלבחרי, נישאה ליהודי, והתגיירה לאחר שילדה שני ילדים.
בשואה איבדה את משפחתה ונישאה בשנית לאביו של דוד.
אלבחרי רכש השכלה אקדמית בספרות אנגלית באוניברסיטת בלגרד.
ב-1973 פרסם את אסופת הסיפורים הקצרים הראשונה שלו.
לאורך הקריירה פרסם אלבחרי 13 רומנים ו-11 אסופות של סיפורים קצרים.
ב-1991 התמנה לנשיא הפדרציה של הקהילות היהודיות ביוגוסלביה.
בעת מלחמת בוסניה, במהלך המצור על סרייבו סייע אלבחרי לפינוים של בני הקהילה היהודית בסרייבו מהעיר.
ב-1994 היגר אלבחרי עם משפחתו לקנדה.
ב-1996 זכה בפרס נין על ספרו "Mamac" (בעברית: פיתיון).
דוד אלבחרי היה חבר האקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות.
בשנותיו האחרונות כתב אלבחרי גם שירה ומחזות.
הלך לעולמו בבלגרד ב-30 ביולי 2023 לאחר התמודדות ממושכת עם מחלה קשה.
בנו נתן אלבחרי כיהן כחבר האספה הלאומית הסרבית.
הרב דוד אלכסנדר וינטר היה רב גרמני, רבה האחרון של ליבק לפני מלחמת העולם השנייה.
נולד במנשנגלדבך לאיש העסקים יוסף וינטר ולשרה לבית רוזנבאום.
אמו הייתה בת נכדו של הרב מנדל רוזנבאום, שייסד ישיבה בעיר צל על המיין .
למד בגימנסיה ע"ש הקייזר וילהלם בקלן עד 1898 ואחר כך במשך שנה אחת בישיבת הלברשטאדט.
ב-1899 החל ללמוד באוניברסיטת ברלין כשבמקביל למד בישיבה מקומית.
הוא הוסמך לרבנות והשלים את לימודיו בקבלת תואר דוקטור לפילוסופיה במהלך העשור הראשון של המאה ה-20.
כבר ב-1907 התמנה כרב בבית הכנסת החדש במישלוביץ בשלזיה, משרה בה החזיק עד 1912. אז עבר לכהן כרב בבאד הומבורג עד 1921. במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס כרב צבאי ושירת מ-1916 בארמייה ה-12 ומ-1918 בארמייה העשירית של צבא הקיסרות הגרמנית.
עם תום המלחמה, מונה הרב וינטר כיורשם של הרב שלמה קרליבך ובנו הרב יוסף צבי קרליבך.
הוא כיהן כרבה האחרון של הקהילה היהודית בליבק, מ-1921, עד שהיגר ללונדון ב-1938 מאימת השלטון הנאצי, בה גם נפטר.
עם מותו בשנת 1953 עברו אשתו וילדיו להתגורר בישראל.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
בתו רחל נישאה למקובל וחוקר הקבלה הירושלמי ר' ישראל וינשטוק.
כתביו של הרב וינטר נכתבו והודפסו בגרמנית:
דוד אלכסנדר וינטר (בהולנדית: David Alexandre Winter; נולד בשם לאון קלירקופר ב-4 באפריל 1943) הוא זמר פופ יהודי-הולנדי.
וינטר נולד באמסטרדם במלחמת העולם השנייה.
הוא והוריו שרדו מחנות השמדה גרמניים שונים והתאחדו שוב בהולנד ב-1945 עם תום המלחמה.
בשנים 1966 עד 1968 היה וינטר סולן להקת "Daddy's Act".
הוא הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים עם שירם של הביטלס "Eight Days a Week" בשם הבמה ג'וני ואן-דורן.
וינטר היה די ג'יי ברדיו הפירטי Radio 227, ואחר כך ברדיו ורוניקה.
הוא הקליט שני סינגלים בפיליפס ליבל.
ב-1968 עזב את הולנד ונסע לפריז.
שם גילה אותו לאו מיסיר מריביירה רקורדס.
בנובמבר 1968 יצא הסינגל הראשון שלו "Oh Lady Mary" שהפך ללהיט.
עד אפריל 1969 נמכרו בצרפת 750,000 תקליטים, ובאוגוסט הגיעו נתוני המכירות למיליון עותקים.
בצרפת היה השיר במקום הראשון במצעד הפזמונים במשך 36 שבועות, ובין עשרת הגדולים במשך תשעה חודשים.
השיר היה להיט גם באיטליה (מקום 4), ספרד (מקום 5), גרמניה (מקום 2), הולנד (מקום 1), בלגיה (מקום 1).
בסך הכל נמכרו יותר 3.6 מיליון עותקים באירופה.
את השיר כתבה פטרישה קרלי ללחן מאת המלחין הטורקי מטין בוקיי.
ב-1970 הקליט את השיר הזמר האוסטרי פיטר אלכסנדר שגם הוא היה ללהיט.
דוד אלכסנדר וינטר הקליט 10 אלבומים ו-42 סינגלים ומיני-אלבומים, בהם ארבעה שהגיעו למקום ראשון במצעדי פזמונים בצרפת, בלגיה, הולנד איטליה וגרמניה.
הסינגל "Vole S'Envole" מכר 1,250,000 עותקים, "Je Suis Tombe du Ciel" מכר 3,850,000 עותקים, "Amsterdam" מכר 1,100,000 עותקים והגיע למקום ראשון במצעדי פזמונים בהולנד, בלגיה וצרפת.
ב-1970 ייצג וינטר את לוקסמבורג באירוויזיון בשיר "Je suis tombé du ciel", וזכה במקום האחרון.
ב-1980 עבר וינטר לארצות הברית.
הוא הקליט אלבום עם איסבה רקורדס חברת תקליטים עצמאית קנדית, והוציא את הסינגל "L'Étoile du Berger".
ב-2010 חזר וינטר להופיע על הבמות בצרפת בסיבוב הופעות בשם "Age Tendre & Tetes de Bois" במקומות שונים בפני יותר מ-550,000 צופים.
ב-2014 הקליט אלבום אולפן בשם "Winter Country" בנאשוויל, טנסי.
דוד אלכסנדר (נולד ב-1945) הוא פרופסור חבר נלווה מטעם המועצה להשכלה גבוהה בתחום הניהול.
נשיא המרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה בשנים 2002–2018.
נולד בטירת צבי בשנת 1945 להורים ניצולי השואה.
בשנים 1959–1962 למד בבית הספר התיכון כרמל קולג' באנגליה.
בעל תואר ראשון באמנות התיאטרון ובספרות אנגלית, תואר שני (בהצטיינות) ודוקטורט מהפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בסאטירה הפוליטית בתיאטרון הישראלי.
בשנים 1970–2002 היה חבר סגל ההוראה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
נוסף על כך, לימד בחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה במשך שש-עשרה שנים עד שנת 2012.
במקביל להוראה האקדמית, מילא דוד אלכסנדר משך השנים תפקידי ניהול בכירים בתחום התרבות והאמנות וכן כיהן כחבר בהנהלות ציבוריות של גופי תרבות ותקשורת.
בסוף שנות השבעים של המאה ה-20 היה אלכסנדר סמנכ"ל ומנכ"ל קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות.
ב-1994 כיהן כמנכ"ל התיאטרון הלאומי הבימה.
ב-1996–1997 שימש ראש מינהל התרבות במשרד החינוך והתרבות.
כיהן כמנכ"ל בית התפוצות במשך חמש שנים עד 2002. שימש חבר ויו"ר במועצה הישראלית לקולנוע (עם היווסדה ולתקופת כהונתה הראשונה), במועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, בדירקטוריון "פרס ספיר" של מפעל הפיס, במועצת המוזיאונים ובמועצת הנאמנות של התיאטרון הקאמרי של תל אביב.
בשנת 1993 מונה אלכסנדר לעמוד בראש ועדה ציבורית שהוקמה על ידי שרת האמנויות שולמית אלוני לבדיקת מעמד בתי-הספר למשחק בישראל.
בשנים 1984–1989 כיהן כיו"ר הנהלת פסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי אחר, ובשנים 1982–1988 כיו"ר הוועד המנהל של המרכז הישראלי של מכון התיאטרון הבינלאומי (ITI).
בשנת 2010 שב לכהן במועצה הישראלית לקולנוע ומאז 2011 ועד מאי 2018 עמד בראשה.
בשנת 2018, הוא חבר במועצת תאגיד השידור הישראלי.
דוד אלכסנדר נשוי, אב לשלוש וסב לשמונה
מבוא לתולדות התיאטרון - ראשי פרקים נבחרים (ספר לימוד) תל אביב: הוצאת בית הספר תלמה ילין לאמנויות, 1978 (מהדורה ראשונה משוכפלת) רמת-גן: הוצאת "בית צבי", 1983 (מהדורה שנייה משוכפלת)
ליצן החצר והשליט - סאטירה פוליטית בישראל (סיכום ביניים) תל אביב: ספריית הפועלים, 1985
"חוות דעת אחרת על הציונות - עיון ביצירה הסאטירית בתיאטרון הישראלי" בתוך: "ספר הכינוס של הקונגרס הבינלאומי הרביעי להומור"".
"על הסאטירה הפוליטית" בתוך: "אלה שנות" (עורך: ניסים משעל).
תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות,1997
"לתת ללב פרפור של עונג מתועב" בתוך: "הקאמרי: תיאטרון של מקום וזמן" (סדרת מחקרים).
הפקולטה לאמנויות אוניברסיטת תל אביב, 1999
"אמת, אמונה ואמנות (הערות ליחסי המסורת והתיאטרון)" בתוך: "זבולון - קובץ מאמרים לזכרו של השר זבולון המר".
ירושלים: הוצאת משרד החינוך והתרבות, 1999
"מעצב/מורה – מודל של 'אדריכל תרבות" בתוך: "אוריינות חזותית - עיון, מחקר והוראה" (עורך: איתן מכטר).
תל- אביב: הוצאת רסלינג, 2010
"הקולנוע והמדיה החדשות" (ראשי פרקים להרצאה במושב אונסק"ו) פסטיבל ונציה 2012
ד"ר דוד אלבלה (בסרבו-קרואטית: David Albala, בסרבית קירילית: Давид Албала; 1 בספטמבר 1886, בלגרד, ממלכת סרביה – 4 באפריל 1942, וושינגטון די.
סי., ארצות הברית) היה איש ציבור יהודי, רופא, קצין בצבא ממלכת סרביה, אחד מנציגי הממלכה לוועידת השלום בפריז, דיפלומט יוגוסלבי אשר כיהן כיושב ראש הקרן הקיימת ביוגוסלביה וכנשיא הקהילה הספרדית של יהודי בלגרד.
נולד כדוד קוֹבוֹ לאברהם וללאה לבית מֶלָמֶד.
ב-1892, לאחר מות אימו, קיבל את שם משפחתה של דודתו אשר אימצה אותו.
הוא רכש השכלה תיכונית בבלגרד ונמנה עם מייסדי ארגון הנוער הציוני "גדעון".
ב-1905 יצא ללימודי רפואה באוניברסיטת וינה, וב-1910 סיימם בהצלחה.
התגייס לצבא ממלכת סרביה והשתתף במלחמת הבלקן הראשונה, השנייה ובמלחמת העולם הראשונה בדרגת קפטן.
לאחר הכרעת המערכה על סרביה במלחמת העולם הראשונה נסוג עם כוחות הצבא הסרבי וראשי השלטון לקורפו.
בקורפו רקם קשרים עם ההנהגה הסרבית ובמיוחד עם ראש הממשלה הגולה ניקולה פאשיץ' והציע להיעזר בארצות הברית וביהודיה למען שיקומה של הממלכה.
אלבלה מונה לנציג הממלכה ונשלח בספטמבר 1917 לארצות הברית.
הוא נפגש עם מנהיגי הקהילה היהודית ופעילים ציוניים כגון לואי ברנדייס, סטיבן שמואל וייז, סיירוס אדלר וחיים ויצמן ופעל באמצעותם לסייע לסרביה וליהודיה.
עם פרסום הצהרת בלפור נעזר אלבלה בקשריו האישיים עם ראשי השלטון והציע שהממשלה הסרבית תכיר בהצהרה.
בעקבות פעילותו העביר אליו שר החוץ הסרבי מילנקו וסניץ' מכתב ובו הכרה של ממשלת סרביה בהצהרת בלפור.
בכך הייתה סרביה למדינה הראשונה שהכירה בהצהרה.
ב-1919 שב אלבלה משליחותו בארצות הברית ומונה לצוות המשא ומתן הסרבי לוועידת השלום בפריז, אשר בסיומה נחתם חוזה ורסאי.
בהמשך כיהן כסגנו של אלכסנדר ליכט יו"ר התנועה הציונית ביוגוסלביה, ובמקביל כיהן כנציג מיוחד של השלטון לקהילות היהודיות החדשות שנכללו ביוגוסלביה, וביקר בקהילות מקדוניה ועשה נפשות לרעיון הציוני מחד ולקבלה, והסרת החשש מהשלטון החדש מאידך.
אלבלה ייסד והיה העורך הראשי של שלושה עיתונים יהודיים.
כן היה חבר המפלגה העממית הרדיקלית.
ב-1935 ביקר בארץ ישראל המנדטורית והשתתף כנציגה הרשמי של ממלכת יוגוסלביה בנטיעת יער לזכרו של אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה.
ב-1939 מונה לנשיא הקהילה הספרדית של יהודי בלגרד.
בדצמבר 1939 נשלח על ידי הנסיך פאבלה לשליחות חשאית בארצות הברית כדי לגייס כספים לרכישת נשק וציוד צבאי לצבא היוגוסלבי.
באפריל 1941 נכבשה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית.
משפחתו הצטרפה אליו בארצות הברית.
ד"ר דוד בן משה אלקלעי (בסרבו-קרואטית: David Alkalaj; 25 במרץ 1862, בלגרד, נסיכות סרביה – 7 בפברואר 1933, בלגרד, ממלכת יוגוסלביה) היה איש ציבור יהודי ומשפטן סרבי-יוגוסלבי אשר כיהן כנשיא הקהילה היהודית-ספרדית של יהודי בלגרד ונמנה עם מייסדי התנועה הציונית בממלכת סרביה.
אלקלעי ורעייתו רחל היו צירים לקונגרס הציוני העולמי הראשון מטעם יהודי סרביה.
דוד אלקלעי כיהן כחבר הוועד הפועל הציוני והשתתף כציר לקונגרסים הציוניים עד למותו.
דוד אלקלעי נולד בבלגרד למשפחה שמוצאה מסרייבו.
הוא רכש השכלה אקדמית במשפטים באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת טובינגן והוסמך כדוקטור במשפטים.
בעת לימודיו בווינה הצטרף לאגודת קדימה והיה פעיל בולט בה.
ב-1885 התנדב לצבא הסרבי ולחם במהלך מלחמת בולגריה-סרביה.
ב-1891 פתח משרד לעריכת דין בבלגרד.
ב-1897 השתתפו דוד אלקלעי ורעייתו רחל כצירים לקונגרס הציוני הראשון שנערך בבזל ובהמשך נבחר לוועד הפועל הציוני.
עם שובו ייסד בבלגרד את האגודה הציונית "ציון" ועמד בראשה.
ב-1903 עמד בראש משלחת של יהודי בלגרד שהגיעו לקבל את פני פטר הראשון, מלך סרביה לקראת הכתרתו.
אלקלעי רקם קשרים עם ראשי השלטון הסרבי ונחשב למקורב של משפחת המלוכה.
בין 1907 ל-1909 כיהן כנשיא הקהילה הספרדית של יהודי בלגרד.
במסגרת תפקידו פעל להקמת בית הכנסת בית ישראל אשר נחנך ב-1908 במעמד המלך הסרבי.
ב-1924 נבחר לנשיא הפדרציה הציונית של יהודי יוגוסלביה.
אלקלעי השתתף בכל הקונגרסים הציוניים עד למותו.
היה נשוי לרחל, נכדתו של הרב יהודה אלקלעי ממבשרי הציונות.
דוד (דודי) אמיגה (נולד ב-26 באוקטובר 1960) הוא כדורגלן עבר ישראלי בליגה הלאומית בכדורגל, אז הליגה הבכירה בישראל בין השנים 1976–1987.
שיחק בקבוצות מכבי יפו ומכבי תל אביב.
ב-1983 היה שותף בשלושה מתוך ארבעת השערים, במשחק שזכה בתואר "המשחק הגדול ביותר בכדורגל הישראלי" של ערוץ הספורט.
המשחק ששוחק במסגרת חצי גמר גביע המדינה, בין מכבי תל אביב ומכבי חיפה, נגמר בתוצאה 4:4, והוכרע בבעיטות הכרעה.
אמיגה הוזכר בשיר ואלה שמות בביצועו של אריק איינשטיין, שפורסם בתקופת מונדיאל 1990.
אמיגה החל את דרכו בקבוצת הנוער של מכבי יפו.
בעונת 1975/1976, בגיל 16 בלבד, הוקפץ לקבוצה הבוגרת של המועדון.
הוא נחשב לאחד מכשרונותיה הגדולים של מכבי יפו.
בין משחקיו הגדולים והבודדים שתועדו, כבש שלושער לרשת הפועל חיפה במחזור האחרון של עונת 1980/1981 והוסיף 3 בישולים בניצחון 6-2 של קבוצתו, אשר הוריד את הפועל חיפה לליגה הארצית, אז הליגה השנייה, לראשונה בתולדותיה.
באותה עונה כבש אמיגה שער מ-40 מטרים לשערו של אריה בז'רנו שוער הפועל תל אביב (כדורגל).
במחזור האחרון בעונת 1981/1982 כבש אמיגה שער ניצחון לרשת מכבי נתניה באצטדיון הקופסה, שער ששלל מנתניה את האליפות באחת מעונותיה הגדולות בהיסטוריה.
בשיא כוחו קיבל אמיגה מברק, בו זומן לסגל נבחרת ישראל בכדורגל.
בשל התנהלות רשלנית מצידו, אמיגה לא נענה לזימון ולא התייצב לאימוני הנבחרת.
בשל כך, פיספס את ההזדמנות לשחק במדים הלאומיים.
בעונת 1982/1983 נרכש אמיגה על ידי מכבי תל אביב ב-275 אלף דולר, סכום שיא דאז, לבקשת מאמן הקבוצה דוד שווייצר.
דרמה גדולה התרחשה סביב המעבר, שהוכרעה לבסוף בהחלטת בית המשפט המחוזי בתל אביב.
הנהלות מכבי תל אביב ומכבי יפו סיכמו ביניהם על העברת החלוץ, בעוד אמיגה עצמו, באותו ערב, סיכם עם הנהלת בני יהודה תל אביב בראשות האחים סולמי על העברתו לקבוצה בלא ידיעת מנהליו מיפו.
עם ידיעת הדבר, פנו ראשי מכבי תל אביב ומכבי יפו אל האחים סולמי.
לאחר סירובם לשחרר את החלוץ מהתחייבויותיו, הובא העניין בפני בית המשפט שפסק שאמיגה יהיה שחקן מכבי תל אביב.
במסגרת אותו סיכום שהושג, עבר חברו לקבוצה משה אוננה לשחק בבני יהודה.
אמיגה הגיע עם קבוצתו החדשה לגמר גביע המדינה באותה עונה, כשהם מדיחים את מכבי חיפה בשלב חצי הגמר בדו-קרב פנדלים, לאחר 4:4 בסיום 120 דקות, במשחק שנבחר כגדול ביותר בכל הזמנים בכדורגל הישראלי.
אמיגה בישל 3 שערים במשחק, והחמיץ בעיטת עונשין בדו-קרב הפנדלים, אך הצליח להעפיל לגמר עם קבוצתו לאחר ניצחון 4–5 בפנדלים.
אמיגה לא הורשה לשחק בגמר בהוראת הצוות הרפואי בעקבות בעיות עיניים, ושם נחלה מכבי הפסד ליריבה העירונית הפועל תל אביב 3-2.
אף על פי שהגיע כהבטחה גדולה, לא הצליח אמיגה לממש את הפוטנציאל הגדול במדי מכבי.
הוא סבל מבעיות ראייה, דבר שניסו להתגבר עליו בקבוצה בעזרת טובי רופאי העיניים, עדשות וטיפולים מיוחדים לתקופה, אך ללא הועיל.
אמיגה הרבה להחמיץ, ולבסוף הסתבר ששיחק עם דלקות בעיניו.
במדי הצהובים כבש 6 שערים בעונתו היחידה במועדון.
בעונת 1983/1984 לאור מחאת אוהדים להשבתו והתנהלות לא מקצוענית בעיני אנשי מכבי, חזר אמיגה ליפו.
שם, במשך 3 עונות תחת המאמן מרדכי שפיגלר, ניצלה יפו מירידה במחזורי הסיום בזכות שעריו.
בקיץ 1987, עם נשירת יפו לליגה הארצית והתדרדרות ראייתו, עבר לשחק בליגות הנמוכות בקבוצות לזרוס חולון, הפועל אור יהודה ונווה גולן עד פרישתו מהמשחק בגיל 34.
דוד אנגל (נולד ב-1951), הוא פרופסור למדעי היהדות באוניברסיטת ניו יורק, המתמחה בחקר השואה.
אנגל סיים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנת 1979, והשלים את עבודת הפוסט-דוקטורט בחוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטה העברית.
הוא חבר סגל במרכז לחקר התפוצות על שם גולדשטיין-גורן באוניברסיטת תל אביב, ושימש כעורך הראשי של כתב-העת "גלעד" של המכון בשנים 1997 - 2016.
תחומי המחקר של אנגל כוללים היסטוריה יהודית מודרנית; תולדות היהודים במזרח אירופה וחקר השואה.
בספטמבר 2020 פורסם המאמר לראשונה בעברית, במסגרת גיליון של כתב העת "ציון" של החברה ההיסטורית הישראלית, שהוקדש לבחינה מחודשת של המושג אנטישמיות.
המאמר הביא לפרסום מספר מאמרי תגובה:
ההיסטוריונית דינה פורת ביקרה את מאמרו ושללה את ההנחה שתופעות של שנאת יהודים במקומות וזמנים שונים אינן בהכרח קשורות זו לזו.
לטענתה: דמות 'היהודי' נבנתה רובד על גבי רובד, וכל רובד חדש לא ביטל את קודמו אלא הוסיף לו.
בעת העתיקה נתפשו היהודים כמתבדלים במנהגיהם המוזרים בעטיה של אמונתם, כמתנשאים על הזולת ומורדים במלכות.
בימי הביניים נוסף רובד של מי שסירבו להכיר במשיח [הנוצרי]...
אחר כך היתוסף הרובד הכלכלי: מלווים בריבית ונושכי נשך, להוטים אחר הממון.
בשלהי המאה ה–19 נוסף הרובד המדיני־אזרחי: ציבור שניצל כביכול את הזכויות האזרחיות שקיבל זה עתה כדי לחדור לכל פינה שתקנה לו השפעה ושליטה".
ההיסטוריון שלמה זנד פרסם מאמר תגובה לפורת, בו הסביר מדוע גם הוא מעדיף להשתמש במושג יודופוביה על פני אנטישמיות.
לטענתו את המונח הנחיל לעולם הלאומן הגרמני וילהלם מאר בשנות ה–70 של המאה ה–19. אך העמדה של מאר הייתה מופרכת לחלוטין.
ראשית, כי לא קיים גזע שמי, שנית כי לשיטתו מקורם של רבים מהיהודים באירופה מקהילות שהתגיירו.
עם זאת הוא מקבל שלשנאת היהודים באירופה יש מקור משותף שהוא הנצרות, בה טבועים לא רק זלזול ביהדות והשפלתה, אלא גם פחד עמוק ושנאה תהומית, המוצאים את ביטוים כבר ב.
ההיסטוריון יהודה באואר כתב בתגובה ש"אכן, המונח 'אנטישמיות' חסר כל היגיון: לא קיימת 'שמיות' שאפשר להיות 'אנטי' כלפיה", אך מדובר רק בסמנטיקה.
וניתן לקשר בין תופעת השנאה וההתנגדות ליהודים בתקופות שונות לאורך ההיסטוריה.
באואר מסכים עם זנד שהמורשת התרבותית של העם היהודי היא בחלקה מומצאת, ושחלק מרכזי וחשוב של הזיכרון ההיסטורי היהודי המשותף הוא אגדה, לא מציאות היסטורית.
אך העיקר הוא תודעת ההמשכיות של הקבוצה האתנית והאתנית־דתית היהודית, ולכן ניתן למצוא קו מקשר בתופעת השנאה וההתנגדות ליהודים לאורך הדורות.
מול הר הגעש : חוקרי תולדות ישראל לנוכח השואה, מרכז זלמן שזר, 2009
בין שחרור לבריחה; ניצולי השואה בפולין והמאבק על הנהגתם 1966-1944, עם עובד, 1996
"המשבר ששבר אך מעט: תולדות ישראל כתמול שלשום", תיאוריה וביקורת, קיץ, 2012
"ובערת הרע מקרבך" - לבירור המושג "שיתוף פעולה"בתקופת השואה באספקלריה של משפטי מיכאל וייכרט, יד ושם
ההשפעה הפוליטית של יהדות העולם בעיני משרד החוץ הפולני, דצמבר 1940, גלעד, כד תשע"ה, 2015, 107-113
שלילת הבכיינות במשנתו של שלום (סאלו) בארון : השורשים הפולניים, היסטוריה מתנגשת וקיום משותף.
כתיבת תולדות ישראל על פי דובנוב: בין המקומי לאוניברסלי, ציון: רבעון לחקר תולדות ישראל, 77 (3), 2012, 307-315
חקר ההיסטוריה היהודית לאחר השואה - כיצד?
דוד אלחייני (נולד ב-1960) הוא ראש המועצה האזורית ערבות הירדן.
כיהן עד 6 בספטמבר 2022 כיו"ר מועצת יש"ע.
הוא מתגורר בבקעת הירדן מאז 1983 ועוסק בחקלאות.
בשנת 1993 הקים את ועד מתיישבי בקעת הירדן, ובין השנים 1994-1999 כיהן כיו"ר הוועד.
בבחירות למועצות האזוריות בשנת 2004 קיבל רק 5% מקולות הבוחרים.
בבחירות למועצות האזוריות בינואר 2009 התמודד על תפקיד ראש מועצת ערבות הירדן, וזכה בכ־35% מהקולות.
בבחירות חוזרות התמודד מול דובי טל, זכה בכ־54% מהקולות ונבחר לראשות המועצה.
בבחירות 2013 נבחר בשנית לתפקיד כמועמד יחיד, ובבחירות 2018 נבחר לתפקיד ברוב של 59.35% מול שני מועמדים אחרים.
ב-4 בנובמבר 2019 נבחר ליו"ר מועצת יש"ע, אחרי שגבר על יגאל להב, ראש מועצת קרני שומרון.
ביולי 2022 הודיע על פרישתו מתפקידו זה וב-6 בספטמבר 2022 הוחלף על ידי שלמה נאמן[./דוד_אלחייני#cite_note-3 ].
אלחייני גר במושב ארגמן שבבקעת הירדן.
הוא נשוי לחנה ואב לשלושה.
בבעלות משפחתו משק לגידול צמחי תבלין.
בתחילת יוני 2020 יצא אלחייני נגד תוכנית המאה שהציגו נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ וג'ארד קושנר, וצוטט כי תוכנית המאה מוכיחה שהם אינם ידידים של ישראל, וכי התוכנית מסכנת את ביטחון המדינה.
דבריו זכו לגינוי ממנהיגי הליכוד.
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, תמך בג'ו ביידן, זאת בניגוד לרוב מוחלט של אנשי הימין.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 תמך במפלגת "תקווה חדשה", ובהצטרפותה לממשלת ישראל השלושים ושש.
דוד אנגל (נולד ב-31 במאי 1952) הוא תת-אלוף בצה"ל בדימוס, ששימש כראש מנת"ק – מנהלת המרכבה והרק"ם במשרד הביטחון בין השנים 1999–2003 ובהמשך מונה על ידי מנכ"ל משרד הביטחון לשמש כראש מטה ההשבחה של הטנק הטורקי.
הוביל בתקופת שירותו את פיתוח טנק מרכבה סימן 4 ודגם רק"מ האחזקה על בסיס תובת מרכבה.
בשנת 1987 קיבל את פרס קצין חימוש ראשי על פיתוח מקורי להעלאת הספק מנוע המגח מ-750 כ"ס ל־900 כ"ס עבור טנקי מגח 7 ממוגן.
אנגל החל את שירותו בצה"ל בשנת 1971 כמכונאי טנקי מגח בגש"ח (גדוד שירותי חימוש) בסיס רפידים בסיני.
במלחמת יום כיפור תיקן ביחד עם חבריו ליחידה עשרות רבות של טנקי מגח פגועים ברפידים, בתעלת סואץ, ומעבר לה באזור איסמעיליה.
לקראת סוף המלחמה עסק בחילוץ ופינוי טנקים וכלים אחרים שנפגעו בחווה הסינית, באזור התעלה.
לאחר המלחמה, נשלח לקורס קצינים, אותו סיים בהצטיינות, וחזר כסגן מפקד פלוגה לאותה פלוגת רק"מ בה שרת בגש"ח סיני רפידים.
בהמשך ביצע שני תפקידי מפקד פלוגה, הן ברפידים והן במחנה טסה על ציר עכביש לכוון תעלת סואץ.
בשנת 1978, בתום שרות כולל של כשבע שנים בסיני כחייל וכקצין, נשלח ללימודי הנדסת מכונות בטכניון אותו סיים בהצטיינות.
במהלך הלימודים, השתתף במלחמת לבנון הראשונה, בתפקיד ממלא מקום מפקד פלק"ד (פלוגה קדמית) אגד ארטילרי של תותחי רומח 175 מ"מ.
בשנת 1983 הוצב כרב-סרן במדור מגח במקחש"ר – מפקדת קצין חיל חימוש ראשי.
במהלך שירותו כראש מדור מגח נחשב המדור לגדול וחשוב לאור סד"כ הכלים הגדול שבצה"ל.
בתקופה זו היה אחראי על שדרוגים רבים בטנקי המגח והמרכזיים בהם:
מגח 6מ' עם מערכת "נחל עוז" (מערכת בקרת אש חדשה),
מגח 7 ממוגן עם חטיבת כוח 900 כ"ס ומיגון,
מגח 6ב' גל עם כוונת תותחן חדשה
במסגרת תפקידו כראש מדור מגח, קיבל את פרס קחש"ר על פיתוח מקורי להעלאת הספק מנוע המגח מ-750 כ"ס ל־900 כ"ס עבור טנקי מגח 7 ממוגן.
בהמשך שירת ביחידת הניסויים של צה"ל, כראש מדור ניסויי רק"מ.
בשנת 1988 נקרא על ידי האלוף ישראל טל (טליק) אבי טנק המרכבה ועוזר שר הביטחון לשמש כראש ענף פתוח טנק המרכבה.
בשנת 1993 סיים את תפקידו כראש ענף פיתוח ויצא לשליחות בארצות הברית, כקצין קישור צה"ל ב-TACOM – בסיס פיתוח הטנקים האמריקאי בדטרויט.
עם שובו לארץ, מונה לאלוף-משנה בתפקיד סגן ראש מנת"ק – מנהלת המרכבה והרק"ם בין השנים 1996–1999.
בסוף שנת 1999 מונה לראש מנת"ק עד לשחרורו מצה"ל בשנת 2003.
במסגרת שירותו הצבאי השלים אנגל תואר ראשון בטכניון בהנדסת מכונות (1982) ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1998).
עוד לפני שחרורו מצה"ל, מנכ"ל משרד הביטחון האלוף במילואים עמוס ירון מינה את אנגל בשנת 2002, כראש המטה להשבחת טנקי M60 פטון של הצבא הטורקי במשרד הביטחון - פרויקט טנק ה"סברה".
אנגל שימש ראש פרויקט ה"סברה" כ-10 שנים, עד סיומו בשנת 2010, במסגרתו היה אחראי לפיקוח ותיאום הפרויקט מול תע"ש, אלביט מערכות, משרד ההגנה הטורקי, גורמי משרד הביטחון השונים ותעשיות ביטחוניות נוספות.
בנוסף, שימש גם כיועץ למפעלים וחברות ביטחוניות בישראל ומחוצה לה.
במרץ 2009 פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת על אי-סדרים בהעסקת קצינים שפרשו מצה"ל בתעשיות הביטחוניות.
המבקר ציין בין השאר את אנגל שהחל לעבוד בפרויקט הטנק הטורקי "סברה" עוד לפני שפרש מצה"ל, קיבל שכר ופנסיה במקביל מהקופה הציבורית, למרות הוראת החוק בעניין זה.
כדי לעקוף מגבלה זו הוגדר כיועץ לתע"ש ולא עובד מהמניין.
בפועל, האישור ניתן על ידי היועץ המשפטי של נציבות שירות המדינה, לבקשת מנכ"ל משרד הביטחון, זאת לאור חשיבות הפרויקט שלו חשיבות אסטרטגית למדינת ישראל.
בנוסף שימש אנגל יועץ לחברות בתחום השריון לחברות מתחרות במקביל לתפקידו בתע"ש תוך שקיבל אישור לכך מהראש של משרד הביטחון.
בהקשר לכך משרד מבקר המדינה העיר למשהב"ט כי לא בוצע פיקוח הולם על כך שאנגל אינו נמצא בניגוד עניינים.
אנגל נשוי ליפה ואב לשלושה ילדים.
עינת שירתה ביחידה 8200 ומשמשת כרופאה בכירה בית החולים שיבא במחלקת שיקום נוירולוגי.
בנו גיא שרת כקצין ביחידת אגוז ובעל חברה למדפסות תלת־ממד ובנו טל ששירת כלוחם ביחידת שלדג והוא בעל חווה חקלאית בקנדה.
מפקד סדנה בגש"ח (גדוד שירותי חימוש) סיני
ראש מדור טנקי מגח במקחש"ר (מפקדת קצין חימוש ראשי)
ראש מדור ניסויי רק"מ בצה"ל
ראש ענף פתוח במנהלת טנק המרכבה
קצין קישור צה"ל בבסיס פיתוח הטנקים בארצות הברית TACOM
סגן ראש מנהלת תוכנית המרכבה והרק"ם (מנת"ק)
ראש מנהלת תוכנית המרכבה והרק"ם (מנת"ק)
דוד אלטרץ (נולד ב-26 באפריל 1972) הוא ספורטאי פאראלימפי ישראלי, שחקן ומאמן נבחרת ישראל בטניס שולחן לנכים.
אלטרץ הוא נכה צה"ל בעל מוגבלות בידו השמאלית.
בילדותו החל לשחק טניס שולחן במסגרת הפועל ירושלים ולאחר פציעתו החל להתאמן בטניס שולחן כספורט נכים.
בשנת 1999 התחרה לראשונה באליפות אירופה ומאז השתתף וזכה ביותר מעשרים תחרויות בעולם לרבות מספר הופעות באליפות העולם לטניס שולחן.
בשנת 2005 זכה במקום הראשון באליפות אירופה ובשנת 2007 היה מדורג שביעי בעולם בדירוג האיגוד הבינלאומי לטניס שולחן לנכים.
אלטרץ מאמן מוסמך בוגר מכון וינגייט.הוא משמש למעלה משני עשורים מאמן באגודת הפועל ירושלים ובמשך כעשור מאמן נבחרת ישראל בטניס שולחן לנכים המתמודדים בישיבה, בהם שי סיאדה וחגית בריל.
הרב דוד אמאדו (1777 – 1832) היה דיין, פוסק, שליח ציבור, ראש ישיבה, דרשן ורבה של אזמיר.
למד אצל הרב חיים יאודה אליעזר.
נתמנה בצעירותו לדיין וישב בהרכב עם הרב רפאל אשכנזי, והרב חיים יצחק אלגאזי.
למד קבלה יחד עם הרב יוסף רפאל חזן (מחבר ספר חקרי לב), והאחרון העיד עליו כי היה בקי בחכמת האמת.
עמד בראש ישיבת בית הלוי באזמיר, אותה ייסד הגביר יאושע שם טוב הלוי מורינו.
בישיבה זו למדו גם בניו ונכדיו של רבי דוד.
תיקן תקנות והנהגות רבות בעירו.
היה דרשן ושליח ציבור כה דגול בק"ק גברת, עד שמעיד הרב אברהם פאלאג'י על זקנו היר"ח שהתאוה תמיד להשתתף בתפילה זו: .
היה בקשרי ידידות עם הרב יצחק ארדיט.
היה מעניש את מי שלא היה מגיע לשמוע פרשת זכור ופרשת פרה.
היה מזהיר את הממונים על הקנסות ואת השוטרים מטעמו להסתובב ברגלים בגנות ובפרדסים כדי לשמור שלא ישבו גברים ונשים יחד ויבואו לידי חטא.
נשאל על ידי הרב חיים פלאג'י "שאלה בעניין קשה" בשנת התקפ"ה.
חתם יחד עם הרבנים יצחק נאבארו ושמואל חכים על פסק האוסר לקרוא בספרי תנ"ך וספרי תהלים הנדפסים על ידי כת מסיונרים נוצרית וגזרו כי הם טעונים שריפה מן הדין.
בשנת תק"ף הקדיש רבי דוד ספר תורה שכתב לקהילת קודש גברת, שם דרש לכבוד המאורע רבי רפאל אשכנזי.
רבי דוד עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בשנת תקנ"ג עזב אותה ועבר לחברון, ולאחר מכן שב לאזמיר מסיבה בלתי נודעה.
נפטר בי"ג בכסלו תקצ"ב במהלך מגפה שפרצה באזמיר.
הספידוהו רבי יאושע אברהם קריספין, רבי שלמה חכים, רבי חיים ביז'ה ועוד.
בניו הם רבי יעקב אמאדו (מחבר ספר אמרי אמת), רבי חיים משה, ורבי אברהם, שנישא לבתו של הרב מאיר בן גבאי, בשנת ה'תק"ס.
ציווה לאחר מותו לבניו שילמדו בכל סעודה ספר שולחן ערוך.
העמיד תלמידים הרבה, ומהמפורסמים שבהם נמנים:
הרב חיים יהושע אלעזר הכהן חמצי, אב"ד חיפה.
הרב חיים מאיר מזרחי, מחבר ספר בן הרמה.
רבי חיים שונשול, מחבר ספר שמחה לאיש.
תהלה לדוד (חלק א', חלק ב') - 74 דרשות על פי נושאים על שבת כלה שלפני חג השבועות, שבת הלבשה, שבת הגדול, שבת זכור, הספדים, בין השאר לרבי חיים אברהם אישטרושה, ועוד.
עיני דוד - חידושים על הרמב"ם, לקוטי דינים, ליקוטים על התנ"ך והש"ס, ושו"ת.
דוד רפאל אלמלא הוא ממציא ויזם, פרופסור חבר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
פיתח מספר תרופות שנמצאות בשימוש באדם או בשלבים מאוחרים של ניסויים קליניים, כולל: תכשיר רדיו-פרמצבטי לגילוי ועיכוב בטיפולי סרטן שונים, חומצת שומן מסוג Beta-methyl modified fatty acid (BMIPP) עבור הדמיית SPECT לזהוי מחלות לב, ו-Altropane לזיהוי מוקדם של פרקינסון, שהשלים ניסויים קליניים שלב III.
בשנת 2011 ייסד את חברת AZTherapies, שמפתחת תרופות למחלת אלצהיימר לפי פטנטים שלו.
הוא שותף לכתיבה של למעלה מ-130 מאמרים מדעיים וממציא של 140 פטנטים, במגוון דיסציפלינות, כולל הדמיה מולקולרית ותרופות.
דוד רפאל אלמלא נולד בקזבלנקה, מרוקו, השני מבין שבעה ילדים.
אביו היה סוחר בפירות יבשים וזיתים עם ספרד, עסק משפחתי שנבנה לאורך דורות.
בגיל צעיר למד בחדר רבני.
כילד קטן עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1949, דרך אלג'יריה, תוניסיה ומרסיי, באונייה "עצמאות".
לאחר שהייה בכמה מקומות, השתקעה משפחתו בשכונת מוסררה שבירושלים והוא למד בבית הספר אליאנס.
לאחר שהמשפחה עברה לטלביה, למד בתיכון כרמייה.
אף על פי שהתקבל למסגרת העתודה ב, החל בשירות צבאי, שנקטע זמנית עקב התקף וניתוח של אפנדיציט.
בזמן לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, פגש את ג'נינה צ'כר, ולאחר נישואיהם עברה המשפחה לארצות הברית.
אלמלא מצייר החל מ-1976. מגוון התמונות שצייר כולל שימוש בצבעי מים, צבעי שמן, הדפסי משי, עיפרון פחם וצבעי אלכוהול.
לאלמלא תואר ראשון בפיזיקה וכימיה (בהצטיינות) ותואר שני בכימיה אורגנית.
את התואר דוקטור בכימיה אורגנית קיבל מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1971), בהנחיית פרופ' צבי רפופורט.
לאחר מכן עזר בתכנון והקמה של מכון קזאלי לכימיה יישומית, מרכז מחקר באוניברסיטה העברית בירושלים, בהנחיית פרופסור יולס.
ב-1976 החל לעבוד במחלקה לרדיולוגיה בבית החולים הכללי מסצ'וסטס.
ב-1981 מונה למרצה בכיר לרדיולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד, שם התמחה במחקר של חומרי ניגוד להדמיות רפואיות.
ב-1984 עלה לדרגת פרופסור חבר.
ב-1984 מונה גם למנהל חומרי ניגוד להדמיה בבית החולים הכללי מסצ'וסטס.
אלמלא מומחה בחומרי ניגוד להדמיה לשיפור המהירות והיעילות של אבחון מחלות לב וכלי דם.
זכה בפרסי NIH ו-DOE רבים, והשתתף כיועץ מדעי של המכונים הלאומיים לבריאות (NIH).
בשנת 1998 הוביל צוות שהראה שניתן להשתמש ברפואה גרעינית כדי למצוא משקעים התחלתיים, הרבה לפני שמשקעי שומן אלה מצרים כלי דם וגורמים לתעוקת חזה ותסמינים אחרים של טרשת עורקים בארנבות.
המחקר נעשה על מנת לסייע בחיזוי מוקדם של הסיכון לשבץ מוחי או דום לב בחולים אנושיים.
החברה חקרה ופיתחה תרופות רדיו-פרמצבטיות טיפוליות והדמיות ממוקדות לסרטן.
בשנת 2001 היה המייסד המדעי של Mersana Therapeutics בשמה המקורי NanoPharma, חברה שפיתחה תרופות חדשות לסרטן ונסחרת בנאסד"ק.
בשנת 2003 ייסד במשותף את FluoroPharma, חברה לדימות מולוקולרי, המבוססת על הפטנטים הביו-פרמצבטיים שלו
הוא גם מייסד שותף של חברת ההשקעות PureTech Ventures, שם שימש כיועץ בכיר.
בשנת 2011 ייסד את החברה AZTherapies, שמפתחת תרופות למחלת אלצהיימר, שבה הוא משמש כיו"ר ויועץ מדעי ראשי.
הוא נבחר על ידי Genetic Engineering & Biotechnology News כאחד משלושה עשר היזמים הסדרתיים המובילים בתעשיית הביוטכנולוגיה.
חברת AZTherapies מכוונת את התרופה לשלבים הראשונים של מחלת אלצהיימר.
התרופה משלבת בין כרומלין לאיבופרופן, שילוב שגילה אלמלא, שנים רבות קודם.
בשנת 1982 פיתח שיטה חדשה ויעילה יותר לסינתזת , שהשתמשה במלח פלואוריד, בשיתוף עם שלמה לוי בבית החולים הכללי מסצ'וסטס.
באמצעות השיטה ניתן היה לייצר פלואור-18 , ביתר קלות בציקלוטרון כמלח פלואור, ה-FDG הפך למוצר שאין דומה לו בתחום ההדמיה.
מאוחר יותר, ביצע Kurt Hamacher שינוי בשיטת אלמלא ולוי, ליצור אוטומטי, ושיטה זו משמשת כיום בייצור FDG מסחרי.
FDG-PET הוא חומר הדמיה שנמצא בשימוש נרחב.
הוא מספק מדד לקצב חילוף החומרים של הגלוקוז, שהוא בדרך כלל גבוה באופן חריג באזורי דלקת ובגידולים ונמוך באופן חריג עקב איסכמיה או ניוון עצבי.
אלמלא פיתח שיטה לשינוי המסלול המטבולי, כך שיתפוס חומר דימוי במסלול מטבולי ספציפי, מה שמאפשר תמונה סטטית של איברים ורקמות.
שיטה זו הגדילה את היקף התרופות הרדיו-פרמצבטיות ואת התועלת של דמוי פנימי.
אלמלא הוביל צוותים רפואיים לחקר מחלת פרקינסון, כולל פיתוח השימושים הרפואיים של אלטרופן, ויכולתו להבדיל בין תאי מוח תקינים לתאי מוח לא תקינים.
תוכנית המחקר הנוכחית שלו מתמקדת בגילוי של בדיקות מולקולריות ממוקדות סלקטיביות משופרות לאבחון של סוגי סרטן וזיהומים ספציפיים, וגישות חדשות לאבחון וטיפול בסרטן ובמחלות של הזדקנות וניוון של המוח, כמו במחלת אלצהיימר ו-ALS.
אלמלא ואקברזדה פיתחו ננו-קפסולה, שתפקידה להגדיל את אפקטיביות המערכת החיסונית של החולה, ולפעול לתיקון הפגיעה בו.
במקרה של סרטן, מוזרקת הקפסולה לאזורים שונים בגוף, כגון בגב החולה או ליד הגידול הסרטני.
בניסויים במעבדה ובעכברים פגועים בסרטן מלנומה ובסרטן השד, הקפסולה, אשר הושתלה בשלושה אזורים ליד הנגע הסרטני, הצליחה למלא את ייעודה ולפעול בדומה למערכת הלימפה הנאיבית (האמיתית) של העכבר, לקראת ניסוי קליני.
דוד אלף (נולד בשם דוד אלקינד; ריגה, האימפריה הרוסית, 1908 – 31 במרץ 1957, אילת השחר) היה אמן ישראלי.
בין היתר עיצב את סמלי חטיבת גולני, חברת הארגז, מועצה אזורית גליל עליון, ואייר את ההגדות של איחוד הקבוצות והקיבוצים, הקיבוצים בית השיטה ואיילת השחר, ושירי ילדים.
דוד אלף נולד בריגה, האימפריה הרוסית (לטביה של היום) בשנת 1908. ב-1924 משפחתו עלתה לארץ לגדוד העבודה בתל יוסף.
דוד למד בבצלאל ולאחר מכן עבר לקיבוץ בית אלפא לעבוד כנוקד וצייר בזמנו הפנוי.
ב-1932 עברה משפחתו לקבוצת החוגים בקיבוץ בית השיטה במעיין חרוד.
עקב בריאותו הלקויה עזב את רעיית הצאן והפך לצייר.
ב-1940 אייר את ההגדה הראשונה של קיבוץ בית השיטה, ששוכתבה ב-1947 ונשמרה כהגדה הקיבוצית עד 1977. לאחר הפילוג בקיבוץ המאוחד עבר לקיבוץ אילת השחר עם משפחתו, שם כתב את ההגדה הקיבוצית.
נולד למשפחה בת חמישה בנים ותינוקת שנפטרה במהלך המסע לארץ.
מתוך חמשת הבנים ארבעה עסקו ברעיית צאן.
נישא לסגלה, עמה גידל שלושה ילדים, מהם שניים ביולוגיים ואחת מאומצת.
דוד (ג'ונס) אלעזר (16 באפריל 1950 יפו, ישראל – 24 ביוני 2018, בת ים, ישראל), היה כדורגלן ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת הקיצוני הימני בקבוצת מכבי יפו.
דוד אלעזר נולד ביפו לקלרה ונתן בני יהדות בולגריה אשר עלו לישראל במהלך העלייה ההמונית.
ב-1960 הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי יפו ביחד עם חברו משה אוננה.
בעונת 1966/1968 בליגה הלאומית עלה לקבוצה הבוגרת ומשחקו הראשון בשורות מכבי יפו היה ב-23 בדצמבר 1967. במשחק גברה מכבי יפו על הכח מכבי רמת גן 0-1, ואלעזר בישל את שער הניצחון.
אלעזר אשר כינויו היה ג'ונס, שיחק במדי יפו ב-139 משחקי ליגה ובהם כבש 9 שערים.
משחקו האחרון בשורות יפו היה ב-19 באפריל 1975 בסיומה של עונת 1974/1975 בליגה הלאומית.
אלעזר היה שחקן ספסל למשך עונה נוספת ובמהלכה ב-1976 פרש ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, הפסיק אלעזר את עיסוקו בכדורגל.
הוא התגורר בבת ים, היה נשוי לאורה והם היו הורים לשני בנים ובת וסבים לנכדים.
אלעזר הלך לעולמו ב-2018 לאחר התמודדות עם מחלה קשה והובא למנוחות בבית עלמין גני אסתר.
דוד אלדר (6 ביולי 1928 – 6 ביוני 2018) היה מנהל המכללה לחינוך גופני ע"ש זינמן במכון וינגייט בשנים 1969–1994. בשנות כהונתו הוא קידם מוסד זה ממדרשה למורים לחינוך גופני למכללה אקדמית מוערכת המעניקה תואר ראשון ושני לבוגריה.
בנוסף לעשייתו הניהולית, עסק בין השאר גם בחקר התאמת מורים לחינוך גופני לתפקידם ומניעת נשירתם ממערכת החינוך.
פרסם מספר מחקרים בתחום זה.
בילדותו למד בגרמניה בבית הספר היסודי הפרטי של קהילת בתי הכנסת של עדת ישראל ADDAS JISROEL ZU BERLIN.
עלה ארצה ב-1937 עם אחיו, המוזיקולוג ישראל אדלר ואחותו מרי.
בתקופה הראשונה לאחר עלייתו ארצה, למד ב"חדר" במאה שערים, ירושלים.
כאשר עברה משפחתו למגורים במרכז העיר, החל ללמוד בבית הספר "חורב", עד לגיוסו בגיל 15 לשורות ההגנה ב-1946. היה חבר בתנועת הנוער "עזרא".
בנוסף לחברותו בהגנה, היה אלדר אחראי על טיפול בנוער עזוב באזור ירושלים.
בשנת 1946 התגייס גיוס מלא לארגון זה, הוכשר כמדריך ספורט וריכז את פעילות החינוך הגופני המורחב (חג"מ) בבתי הספר התיכוניים בירושלים.
בין השנים 1947–1948 לחם ופיקד בגזרת ירושלים.
בין תפקידיו שימש מ"פ ומדריך בקורסים של הגדנ"ע, מפקד בית הספר החדש של הגדנ"ע בגבעת רם להכשרת לוחמים צעירים ומפקד על פלוגת יונתן לנערים מתנדבים.
הושאל לחי"ש (חילות השדה של ההגנה) בתפקיד מאמן כושר קרבי נודד ביחידות הקרביות בחזיתות השונות.
בשנת 1948 הצטרף לארגון "שירות העם", אשר הפך לצה"ל עם הקמת המדינה.
עם שחרורו מצה"ל, המשיך אלדר לשרת שנים רבות במילואים עד לשחרורו בדרגת סרן.
אלדר למד בקורס החד שנתי הראשון להכשרת מורים לחינוך גופני לאחר קום המדינה (מחזור ג' של המדרשה) שהתקיים במחנה יונה והוסמך להוראת מקצוע זה.
לאחר סיום הקורס, החל ללמד חינוך גופני וגדנ"ע בבית הספר התיכון עירוני ג' בירושלים.
בנוסף להוראת חינוך גופני, שימש גם כמפקח הגדנ"ע בבתי הספר העל יסודיים הדתיים בירושלים.
כן ניהל במכון וינגייט קורסים למדריכי עזר בחינוך גופני וקורסים להתאמת מורים עולים חדשים לחינוך גופני לתפקוד בישראל.
במהלך עבודתו השלים את לימודי התואר השני בחינוך ובגאוגרפיה באוניברסיטה העברית ומונה לסגן מנהל תיכון עירוני ג' בירושלים, שבו לימד חינוך גופני וגדנ"ע.
תיזת המאסטר שכתב עסקה בקשר שבין מניעים לבחירה בלימודי החינוך הגופני כמקצוע לבין ההתמדה בו, וחשפה טיפוסים שונים של תלמידים ובוגרים כמנבא לנשירה מן המקצוע בעתיד וכאמצעי במיון מועמדים ללימודים.
התואר השלישי של אלדר עסק בהשוואה בין ההשפעות של גישת התנועה האנגלית והגישה השוודית המסורתית להתעמלות בבתי הספר במדדים פסיכולוגיים, פיזיים, פיזיולוגיים ותפיסתיים-מוטוריים מסוימים.
תואר זה נעשה במחלקה לחינוך באוניברסיטת בירמינגהם באנגליה, במלגה של ה-British Council.
על עבודתו זו זכה אלדר ב-1979 בפרס התזה המצטיינת השנתית בפקולטה.
ניהול המדרשה לחינוך גופני בווינגייט והפיכתה למכללה אקדמאית
לאור הצלחתו של אלדר בתחומי החינוך הגופני והניהול, מינה אותו ב-1969 רפאל פנון, מפמ"ר החינוך הגופני, למנהל המדרשה לחינוך גופני בווינגייט.
הוא החליף את המנהל איסר וגנר ושימש בתפקיד זה 24 שנים, עד לפרישתו לגמלאות ב-1994.
עם כניסתו לתפקיד, החליט אלדר על ביצוע שינויים משמעותיים באופן הכשרת המורה לחינוך גופני וזאת על מנת לשפר את מעמדו בבית הספר.
הסיבה העיקרית בעיניו למעמדו הנחות של מורה זה בהשוואה לעמיתיו האחרים, הייתה הכשרתו האקדמית הלוקה בחסר, מה שהקרין גם על יחס ההורים אליו בהשוואה למורים במקצועות אחרים, שהיו בעלי הכשרה אקדמית נרחבת בהרבה.
לשם השגת הרחבה אקדמית זו בהכשרת המורה לחנ"ג (חינוך גופני), הגה אלדר שלושה מהלכים:
רפורמה בתוכנית הלימודים והתאמתה לזו המקובלת במוסדות להשכלה גבוהה
סינון קפדני, פיתוח ושיבוץ מורים שיעמדו בדרישות המתכונת העתידית של המכללה, כמקובל במוסדות אקדמיים.
החמרה בתנאי הקבלה של המועמדים ללימודים במכללה והשוואתם לאלה המקובלים במוסדות לימוד אקדמיים.
הוא סייג את התכנית באי פגיעה בחינוך לתנועה ולספורט על חשבון לימודים עיוניים ואי פגיעה במעמדם של המורים הקבועים בסגל המדרשה.
כשלב ראשון של תפיסה מערכתית זו, המשיך אלדר את תוכניתו של קודמו והוסיף ב-1969 שנה שלישית לתוכנית הלימודים.
הסטודנטים שבחרו במסלול זה קיבלו בסיום לימודיהם את התואר "מורה מוסמך בכיר".
המדרשה מנתה אז 281 תלמידים ותלמידות שלמדו בארבע כיתות א, ארבע כיתות ב ושתי כיתות ג, לראשונה בתולדות המוסד.
בהמשך הקים אלדר בצמוד לשנה השלישית הרגילה, כיתה שכללה מורים מוסמכים ותיקים ונקראה ג' מיוחדת.
המורים הוותיקים השתלבו בתוכנית המורחבת עם תלמידים צעירים, מה שסייע להפריה מקצועית הדדית בין שתי הקבוצות.
בבניית פרויקט זה, סייעו לאלדר אנשי סגל המכללה יחד עם המורה והמפקח לחנ"ג אורי אפק.
כבר בתחילת התקופה ביצע אלדר שינויים בתבנית הלימודים ובהגדרות אנשי המדרשה.