tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות שנבחר בסיבוב הראשון, העדיף פרננדס להישאר לשחק עונה נוספת בחובנטוד בדאלונה.
ב-6 ביוני 2008 פרננדס עזב את בדאלונה והצטרף לפורטלנד טרייל בלייזרס, וחתם על חוזהו בפורטלנד ב-1 ביולי.
הוא התקבל באהדה רבה על ידי אוהדי פורטלנד בעת הגעתו לארצות הברית; מאמן הקבוצה נייט מקמילן אף אמר עליו: "רודי פרננדס הולך להיות שחקן מאוד מיוחד".
בקיץ 2008 הרשים פרננדס, כאשר הצטיין ורשם מספר מהלכים יפים במשחקי ההכנה של פורטלנד.
אף על פי כן, היו ספקות לגבי מספר דקות המשחק שיקבל ב-NBA, בשל העובדה שבקבוצה משחק הגארד המצטיין ברנדון רוי.
הוא סיים את עונת הרוקי שלו ב-NBA עם 10.4 נקודות ב-25.6 דקות בממוצע למשחק.
הוא קלע בעונה זו 159 שלשות, ובכך שבר את שיא השלשות לשחקן רוקי ב-NBA.
הוא נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
ב-13 בדצמבר 2011 הועבר פרננדס (עם קורי ברואר) על ידי דאלאס מאבריקס אל דנוור נאגטס תמורת בחירת סיבוב שני בדראפט.
ב-21 ביולי 2012 חתם פרננדס בריאל מדריד.
בסוף עונת 2023/2024 פרש פרננדס מכדורסל.
במדי הנבחרות הצעירות של ספרד פרננדס השתתף במהלך השנים באליפויות אירופה עד גיל 16 ובאליפויות אירופה עד גיל 18.
פרננדס הצטרף לנבחרת הבוגרת של ספרד בשנת 2004, ובקיץ של שנה זו השתתף עם נבחרתו בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת אתונה.
בשנת 2006 פרננדס זכה עם נבחרת ספרד במדליית הזהב באליפות העולם, לאחר שקלע בטורניר זה 9.1 נקודות בממוצע למשחק.
באליפות אירופה 2007 פרננדס זכה עם נבחרת ספרד במדליית הכסף, לאחר שספרד הפסידה בגמר לנבחרת רוסיה.
באולימפיאדת בייג'ינג 2008 פרננדס זכה עם נבחרת ספרד במדליית הכסף, לאחר שנבחרתו הפסידה בגמר לנבחרת ארצות הברית.
על אף ההפסד פרננדס הצטיין רבות במשחק הגמר.
בשנת 2009 סייע פרננדס לנבחרתו לזכות לראשונה בתולדותיה באליפות אירופה.
הוא השיג בטורניר זה ממוצעים של 13.6 נקודות ו-3.5 ריבאונדים למשחק, ונבחר לחמישיית הטורניר.
רודיאו הוא ספורט פופולרי שמקורו בספרד ובמקסיקו, והתפשט לארצות הברית, לקנדה, לדרום אמריקה ולאוסטרליה.
במהלך הרודיאו רוכב אדם על גבי שור או סוס פראים, ומטרתו היא להחזיק מעמד על גבו של בעל החיים כשמונה שניות כאשר יד אחת מחזיקה בחבל הקשור סביב צווארו של בעל החיים ויד אחת באוויר.
הרוכבים הם לרוב קאובויים ונדרשות שנים של מיומנות וניסיון לשם כך.
מיד לאחר שהמתחרה נופל מגב השור או הסוס, נכנס לרחבה אדם לבוש בגדים צבעוניים ומשנה את נתיבו של השור או הסוס כדי שהרוכב יוכל לצאת מהרחבה בלי להיפגע, וגם עבור תפקיד זה דרושה מיומנות.
כיום הרודיאו פופולרי במערב ארצות הברית, במחוזות קנדה והספורט הלאומי הרשמי במדינות טקסס וויומינג, ומהווה אחד מסמליה של טקסס ודרום אמריקה בכלל.
הרודיאו מושך אחריו ביקורות מהארגונים השונים לזכויות בעלי החיים.
המילה רודיאו משמשת בשפה האנגלית הן לתיאור תחרות הספורט והן ככינוי למכלאת בקר.
מקור המילה הוא מהשפה הספרדית, בה נגזרת המילה מהפועל Rodear שפירושו "להקיף".
באנגלית נפוץ גם השימוש בביטוי round up על מנת לתאר את תחרות הרודיאו.
הרבה אירועי רודיאו מסתמכים על אתגרי החיים האמיתיים שנדרשו על ידי בקר הראצ'ינג.
הקאובוי העובד פיתח מיומנות מותאמת לשטח ולאקלים של מערב אמריקה, והיה בעל וריאציות אזוריות.
רודיאוים מוקדמים היו אירועים לא פורמליים בשניהם - מקסיקו וארצות הברית קאובוים וואקארוס בחנו את מומחיותם אחד נגד השני.
תחרויות רודיאו מוקדמות נראו כבר בשנת 1910, באותה שנה הוקמו גם כמה מרכזי רודיאו בצפון ודרום-מערב ארצות הברית.
בשנת 1929 אירועי הרודיאו התחילו להיות פופולריים גם בערים הגדולות של מזרח ארצות הברית.
הרודיאו כיום מהווה חלק גדול מהתדמית של המערב הפרוע וחלק נכבד מהתרבות הדרום אמריקאית.
הרודיאו מהווה חלק נכבד מהתרבות האמריקנית, והייתה לו השפעה תרבותית רבה בעיקר בז'אנר המערבונים.
בנוסף לכך תדמית הקאובוי והרודיאו היא אחד הסמלים של מדינת טקסס ושאר מדינות הדרום ובייחוד של המערב הפרוע.
הרודיאו נחשב לסמל של גבורה מסוימת וסמל של גבריות בארצות הברית ובכלל.
בתחילתו נחשב הרודיאו ענף הימורים וקאובוים רבים הימרו עליו עוד לפני שהפך לספורט רשמי עד שלקראת סוף שנות העשרים החלו להיפתח מועדוני רודיאו רבים ברחבי דרום-מערב ארצות הברית.
הרודיאו, שנהיה פופולרי בקרב צופיו, נהפך עד מהרה לענף ספורט מצליח במדינות הדרום של ארצות הברית, והפך לסמלן של מדינות הדרום ולספורט הלאומי הרשמי במדינות טקסס ווויומינג.
הרודיאו מהווה גם מקור משיכה לתיירים מכל רחבי העולם.
ארגונים פורמליים וכללים רשמיים הגיעו בשלב מאוחר יחסית לרודיאו.
עד לאמצע שנת 1930 כל מועדון רודיאו היה עצמאי ובחר את זמני אירועי הרודיאו שלו.
מבין כמעט מאה תחרויות שונות עד מלחמת העולם השנייה, היה הבדל קטן בין רודיאו וצ'ארדה ורוכבים מארצות הברית, מקסיקו וקנדה התחרו באופן חופשי בכל שלוש הארצות.
לאחר מכן הצ'ארדה הוחשב כספורט קבוצתי חובבני, והתחרויות הבינלאומיות בצ'ארדה הופסקו אף על פי שהמשחק נשאר פופולרי במקסיקו ובקהילות ההיספניות של ארצות הברית.
כיום ישנם ארגוני רודיאו רבים, לכל ארגון וארגון יש כללים שונים במקצת, זמנים ואירועים שונים.
הגוף הגדול והוותיק ביותר של הרודיאו המקצועי הוא אגודת הקאובויים של הרודיאו המקצועי (PRCA).
בישראל עקב מגדלי הבקר הרבים באזור רמת הגולן קיימים מספר מועדוני רודיאו ברמת הגולן וביהודה ושומרון, הרודיאו בישראל מהווה אטרקציה לטיולים וישנם אפילו טיולי רודיאו מאורגנים ברמת הגולן כשהרודיאו מהווה את החלק העיקרי בטיול ומושך לא מעט תיירים.
מספר המועדונים הולך וגדל ועם זאת קיים לחץ נגדי של ארגונים לזכויות בעלי חיים.
דעות על התעללות בבעלי חיים
הארגונים השונים לזכויות בעלי החיים מאשימים את הרודיאוים על התעללות בבעלי חיים ויש אנשים שעקב זאת מחרימים ספורט זה.
עד היום קיימים מאבקים על זכויות בעלי החיים, אך הרודיאו עדיין חוקי ברוב מדינות דרום ארצות הברית.
הארגונים השונים טוענים שהחיות המוצגות אינן פראיות מטבען,
ושארגוני הרודיאו לוקחים חיות מבויתות ורגועות ומורחים על עורן משחות צורבות או מחשמלים אותן עם שוקר חשמלי, ואפילו קושרים חבלים מהודקים בבטנם ובאשכיהם של השוורים וזה מה שגורם להם לתחושות של אי נוחות
והופך אותם ל"פראים" ניתן למצוא באתרי האגודות לזכויות בעלי החיים כתבות בנושא ורבים נוהגים להחרים
את ענף הספורט מסיבה זו.
רודריק ג'ון "רודי" מקאיצ'ריין היה כדורגלן סקוטי.
בגיל 20 מקאיצ'ריין עבר לאזור קאנינג טאון שבלונדון, על מנת לעבוד במפעלי חברת התמזה לבניית ספינות וביצוע עבודות ברזל, ולהצטרף לקבוצת הכדורגל של המפעיל, תמזה איירונוורקס.
בתוך זמן קצר הוא הפך לקשר השמאלי הקבוע של הקבוצה ונודע בתיקוליו הקשוחים.
הוא היה שחקן קבוע בקבוצה בעונת 1898/1899, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות הליגה השנייה הדרומית.
גם בעונה שלאחר מכן הוא הרבה לשחק, והייתה זו העונה הראשונה שבה הקבוצה השתמשה בשם וסטהאם יונייטד, המשמש אותה מאז.
מקאיצ'ריין היה אחד משחקני הקבוצה הראשונים שהפך למקצוען, ובמהלך התקופה שלו בקבוצה הוא השתתף ב-113 משחקים שבהם הבקיע 6 שערים.
במאי 1902 עבר מקאיצ'ריין לוולוויץ' ארסנל מהליגה השנייה, ומאוחר יותר הצטרפו אליו שחקני וסטהאם ג'יימס ביגדן וצ'ארלי סאטרווייט.
מקאיצ'ריין שיחק בארסנל במשך ארבע עונות נוספות, כולל עונת 1908/1909 שבה החמיץ שני משחקים בלבד כאשר המועדון מסיים במקום השישי.
אולם, מקאיצ'ריין לא יכול היה להמשיך לשחק עוד זמן רב; ב-1911 הוא היה בן 33 והוחלף בהרכב על ידי הסקוטי אנגוס מקינון.
הוא נותר בארסנל למשך שלוש עונות נוספות כמחליפו של מקינון, אך בתקופה זו המועדון לא שיחק היטב ובסוף עונת 1912/1913 ירד ליגה.
משחקו האחרון במדי ארסנל היה ב-22 בנובמבר 1913.
משחקי הכדורגל הרשמיים באנגליה הושהו בעקבות פריצתה של מלחמת העולם הראשונה, ובכך הסתיימה הקריירה של מקאיצ'ריין.
ב-11 השנים שלו בארסנל הוא השתתף ב-346 משחקים כקשר שמאלי, אך לא הצליח להבקיע ולו שער אחד.
הוא השחקן שהופיע הכי הרבה פעמים במדי ארסנל מבלי לזכות בתואר כלשהו או לקבל זימון לנבחרת אנגליה.
רודיאנוס (Rudianos) או רודיאובוס (Rudiobos) הוא אל מלחמה והמוות במיתולוגיה הקלטית שפולחנו היה נפוץ בגאליה (צרפת של ימינו).
בעת המפגש בין תרבות האימפריה הרומית לתרבות הקלטית זוהה רודיאנוס עם מרס - אל המלחמה מהמיתולוגיה הרומית.
משמעות שמו "האדום" המעיד על טבעו הלוחמני.
אתר פולחן מהמאה השישית לפנה"ס המקודש לרודיאנוס התגלה בסן-מישל-דה-ואלבון (Saint-Michel-de-Valbonne).
באתר התגלה תגליף בו מתואר האל רכוב על סוס, כשלרגליו ראשיהם הכרותים של אויביו.
רודי ון גלדר היה טכנאי קול אמריקאי המתמחה בג'אז.
מוזכר פעמים רבות כגורם "מאחורי הקלעים" בעל ההשפעה הגדולה ביותר על צליל הקלטות הג'אז, בעיקר ההקלטות הקלאסיות של סוף שנות החמישים וראשית שנות השישים.
גלדר הקליט באולפניו מאות תקליטים עבור חברות מובילות כבלו נוט, ורב רקורדס, פרסטיז' ואימפולס.
הוא הקליט, בין היתר, את A Love Supreme של ג'ון קולטריין, את "'Moanin" של שליחי הג'אז, את תקליטי "החמישייה הגדולה הראשונה" של מיילס דייוויס, את ת'לוניוס מונק, סאני רולינס, ויין שורטר, פרדי האברד, פרעה סנדרס ורבים אחרים.
ון גלדר נולד וחי בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי.
כנער היה חובב רדיו וחובב ג'אז.
הוא למד להיות אופטומטריסט אך ב-1952 החל לעבוד כעוזר טכנאי קול בחברת בלו נוט.
עד מהרה הפך להיות טכנאי קול במשרה מלאה ופתח אולפן הקלטות עצמאי בביתו.
ב-1959 איתר מבנה גדול ב־Englewood Cliffs שבניו ג'רזי.
ון גלדר הקים במבנה, שנבנה בהשראת פרנק לויד רייט והיה בעל אקוסטיקה משובחת, את אולפנו.
ון גלדר העניק שירותי הקלטה לחברות ואמנים רבים ופיתח שיטות הקלטה שיתאימו לאופי, לגוון ולמנעד הצלילים של כל כלי נגינה.
בפרט נרשמת לזכותו הקלטה צלולה, עשירה ובהירה של כל כלי וכלי ותחושת חמימות ובהירות.
כל זאת תוך יכולת להתאים עצמו לאמנים שונים.
בין 1953 ו-1967 היה אחראי על כמעט כל ההקלטות של "בלו נוט", אולם מאז סוף שנות השישים גדל מאוד היצע טכנאי ואולפני הקול ואולפני ון גלדר התקשו לעמוד בתחרות.
עם זאת המשיך ון גלדר לפעול במשך שנים רבות והוציא מחדש הקלטות קלאסיות של חברת פרסטיז' (כיום "קונקורד רקורדס"), בעיקר של קולטריין, תחת המותג "Rudy Van Gelder Remasters".
רוּדי שְׁטֶפאן היה מלחין גרמני מבטיח, שנחשב, זמן קצר לפני מלחמת העולם הראשונה, לאחד הכישרונות הראשונים במעלה בדורו.
רודי שטפאן נולד בוורמס שבגרמניה.
אביו, יועץ סתרים, מימן את ביצוע יצירותיו המוקדמות, שהתקבלו תחילה בחוסר הבנה, אבל ביצוע הבכורה של יצירתו משנת 1912, "מוזיקה לתזמורת", בוורמס היווה פריצת דרך משמעותית מבחינת הביקורת.
"מוזיקה ל-7 כלי מיתר" כתובה באווירת מלנכוליה אלגית, המזכירה את ראוול ומשלבת דקירות פסנתר וצ'מבלו עם מרקם משתפך של כלי המיתר.
מורשתו הקונצרטית מתמצה ב"מוזיקה לכינור ותזמורת" משנת 1914. הוא סיים את האופרה היחידה שלו, "האנשים הראשונים" (Die erste Menschen), זמן קצר אחרי פרוץ המלחמה, והיא הגיעה בסופו של דבר להצגת בכורה בפרנקפורט, חמש שנים אחרי מותו מפגיעת קליע בראשו מרובה של קלע רוסי ליד טרנופול בחזית גליציה.
התזמורת הסימפונית של מלבורן הקליטה את מכלול יצירותיו התזמורתיות בניצוח אולג קטאני.
"קסם האהבה" לבריטון ותזמורת, בעקבות הבל (Hebbel) (1907, עיבוד 1911)
מוזיקה לכינור ותזמורת (1910, עיבוד 1913)
מוזיקה לשבעה כלי מיתר (שישיית כלי קשת ונבל); עיבוד לא גמור לחמישיית פסנתר, 1914
מוזיקה לתזמורת (מס' 2) (1912, עיבוד 1913) (הערה: יצירה זו נחשבת במקרים רבים לעיבוד של ה"מוזיקה לתזמורת" מ-1910, אבל למעשה אין ביניהן קשר)
"האנשים הראשונים" (1909-1914), אופרה על פי מחזה המסתורין הארוטי של אוטו בורנגרבר (Otto Borngräber)
רוֹדִיֶה קוזלובסקי (נולד ב-20 באוקטובר 1976) הוא שחקן תיאטרון וקריין ישראלי.
הוא השתתף בהצגות הילדים: "אורה הכפולה", "אמיל והבלשים", "הכיתה המעופפת", "תתחילי לחייך" ו"חנה סנש".
בטלוויזיה, רודיה קוזלובסקי שיחק את עופר נרקיס, סוכן השב"כ, בסדרת הדרמה "הבורר", וכן השתתף בסרט הטלוויזיה "מזכיר המדינה של ארצות הברית".
בקולנוע השתתף בסרטים: "שנת אפס", "ירח של זאבים", "השתיקה", "מעבר להרים ולגבעות" ובסרטו של יבגני רומן "האיש שבקיר".
ב-2024 כתב ספר ילדים בשם "החמור לא מצליח לישון", שעלילתו הופיעה כחלק מהמופע "סיפורי לילה טוב שאנחנו מקריאים" של תיאטרון מלנקי שעלה לאחר טבח שבעה באוקטובר והוצג לפני ילדי המפונים שהתקשו להירדם.
קוזלובסקי עוסק גם כקריין של ספרים מוקלטים, ביניהם "אנה קארנינה" של לב טולסטוי, "החטא ועונשו" של פיודור דוסטויבסקי ו"האופרמנים" של ליון פויכטוונגר.
החל מ2025 הוא כותב, מגיש ומשחק בפודקאסט "היה AI" עם יובל בינדר.
הוא אב לתאומים זהים מאשתו השחקנית אנה דוברוביצקי.
רודריק אנדרו אנתוני "רודי" מקדואל היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
מקדואל נולד בלונדון שבאנגליה, למשפחה נוצרית.
אמו שאפה להיות שחקנית ואביו היה ימאי בצי הסוחר.
כבר בגיל חמש החל להופיע בפרסומות וביוזמתה של אמו החל להופיע בסרטים.
כילד הופיע ב-12 סרטים והתפרסם ברחבי בריטניה.
הקריירה שלו נקטעה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בית המשפחה בלונדון נפגע בהפצצה ואביו הצליח לפנות את רודי, אמו ואחותו לארצות הברית בספינה שחצתה את האוקיינוס האטלנטי ששרץ צוללות גרמניות.
זמן קצר לאחר שהגיעו לניו יורק עברה המשפחה להוליווד ורודי עבר מבחן בד בחברת פוקס המאה העשרים.
סרטו הראשון שם היה "ציד אדם", משנת 1941, בבימויו של פריץ לאנג ולצידו של וולטר פידג'ון.
באותה השנה הוא נבחר לשחק בסרט "מה יפית עמק נוי" בתפקיד הראשי של הנער יו מורגן לצד השחקנים וולטר פידג'ן ומורין או'הרה.
הסרט זכה להצלחה וגרף פרסים רבים.
תוך זמן קצר הפך מקדואל מנער פליט לכוכב קולנוע מבוקש עם חוזה לשש שנים שהבטיח לו הכנסה גדולה.
בשנת 1943 הוא הופיע בסרטים "לאסי שובי הביתה", לצידה של אליזבת טיילור, וב"ידידתי פליקה", בתור נער חובב סוסים, תקפיד אשר שב לגלם בסרט ההמשך "סער, בנה של פליקה" משנת 1945. ב-1944 הוא שיחק בסרטים "הצוקים הלבנים של דובר" ו"מפתחות הממלכה".
לאחר סיום החוזה שלו עם פוקס וסיום תקופת התבגרותו, חלה ירידה במעמדו.
הוא קיבל תפקידים בסרטים פחות חשובים עם משכורת נמוכה בהרבה.
ב-1952 עזב את הוליווד והגיע לניו יורק, שם למד משחק והחל להופיע על בימות ברודוויי בהצלחה.
עם ההצגות שהופיע שם נמנות "כפייה", לפי מחזהו של מאיר לוין, לצד השחקן דין סטוקוול והמחזמר "קמלוט" לצידם של ריצ'רד ברטון וג'ולי אנדרוז.
ב-1960 הופיע במותחן "קולות בערפל" לצידה של דוריס דיי.
ב-1963 הוזמן להופיע בהפקת הראווה "קלאופטרה" בתפקיד אוקטבינוס, לצידם של ריצ'רד ברטון ואליזבת טיילור.
על הופעתו בסרט זה היה מועמד לפרס אוסקר אך מועמדותו נפסלה מפני שהוגשה בטעות בקטגוריה של שחקן ראשי ולא שחקן משנה.
ב-1965 הופיע בסרטים "דייזי", לצידה של נטלי ווד, ב"אמריקה לאן?" וב"הבלש בעל רגלי הקטיפה".
ב-1968 הופיע בסרט "כוכב הקופים" לצידו של צ'רלטון הסטון.
הסרט זכה להצלחה גדולה ובעקבותיו הופקו ארבעה סרטי המשך.
בצד הופעותיו בקולנוע, החל להופיע בסדרות טלוויזיה והחל לעסוק בפעילויות נוספות:
צילום - הוא פרסם צילומים אמנותיים של שחקני קולנוע כמו אליזבת טיילור, קתרין הפבורן, ג'ודי גרלנד, ספנסר טרייסי ועוד וכתב חמישה ספרים על צילום אמנותי.
הוא החל לתעד ולשמר את ההיסטוריה של הסרטים בהוליווד והקים בביתו ארכיון פרטי גדול.
האקדמיה האמריקאית לקולנוע קראה את ארכיון הצילומים שלה על שמו.
הוא נפטר מסרטן הריאות בגיל 70.
רודיגר פולבורן הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק לאורך כל הקריירה שלו בבאייר לברקוזן בעמדת השוער.
פולבורן ערך 401 הופעות בבונדסליגה במדי באייר לברקוזן, והוא נחשב לשיאן ההופעות של הקבוצה בבונדסליגה בכל הזמנים.
פולבורן חתם כנער בבאייר לברקוזן בשנת 1981, ובעונת 1982/83 החל לשחק בקבוצה הבוגרת.
בעונה זו לא ערך הופעות ליגה, ושימש כשוער המחליף של אובה גריינר.
החל מעונת 1983/84 פולבורן הפך לשוער הקבוע של באייר לברקוזן, תפקיד אותו מילא עד לעונת 1994/95, כולל עונה זו, כאשר הוא החמיץ 15 משחקי ליגה בלבד לאורך 12 עונות.
בעונת 1987/88 זכה פולבורן עם באייר לברקוזן בגביע אופ"א, לאחר ניצחון במפגש גמר כפול על אספניול.
במפגש הראשון ניצחה אספניול בתוצאה 3-0, ובגומלין ניצחה באייר לברקוזן בתוצאה דומה, והמשחק הגיע לבעיטות הכרעה, בהן באייר לברקוזן ניצחה, כשפולבורן עצר בעיטה אחת ושתי בעיטות נוספות נבעטו החוצה לאחר הטעיות של פולבורן, שנהג להזיז את ידיו במקום בתנועות מעגליות מהירות על מנת להטעות את הבועטים.
בעונת 1995/96 איבד פולבורן את מקומו בהרכב לשוער דירק היינן, ולא ערך ולו הופעת ליגה אחת.
פולבורן המשיך לשמש כשוערו המחליף של היינן עד לעונת 1997/98, וערך הופעות בודדות בהרכב.
בעונת 1998/99 שימש פולבורן כשוער המחליף של אדם מטישק.
במחזור האחרון של עונה זו, בהפסד 2-1 לבאיירן מינכן, החליף פולבורן את מטישק בדקה ה-80 על מנת לקבל את עידודו של הקהל, במשחק האחרון שלו בקריירה.
לאחר פרישתו, החל פולבורן לעבוד כמאמן שוערים בבאייר לברקוזן.
בשנת 2004 נבחר פולבורן לקבוצת המאה של באייר לברקוזן, במשאל שנערך לרגל מאה שנים להקמת המועדון.
פולבורן הופיע תשע פעמים במדי נבחרת גרמניה עד גיל 21, בין השנים 1982 ו-1984, אך מעולם לא זומן לנבחרת גרמניה.
רודיגר שנופהאזה הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר ברוט-וייס ארפורט ובקרל צייס ינה מליגת העל המזרח גרמנית, ובנבחרת גרמניה המזרחית, עמה השתתף במונדיאל 1974, וזכה במדליית כסף באולימפיאדת מוסקבה.
שנופהאזה נבחר ככדורגלן השנה בגרמניה המזרחית לשנת 1982, אותה סיים כמלך השערים.
שנופהאזה החל את קריירת הבוגרים ברוט-וייס ארפורט מליגת העל המזרח גרמנית בשנת 1971, ושיחק במועדון במשך שש עונות, בהן הבקיע 24 שערי ליגה ב-99 הופעות.
בשנת 1977 חתם שנופהאזה בקרל צייס ינה, שם שיחק שבע עונות ברציפות.
בשנת 1980 שנופהאזה היה חלק מהזכייה של קרל צייס ינה בגביע המזרח גרמני, לאחר ניצחון 3-1 בהארכה על קבוצתו הקודמת, רוט-וייס ארפורט.
בשנת 1982 הבקיע שנופהאזה 19 שערי ליגה עבור ינה, שסיימה במקום החמישי בליגה, הוכתר כמלך השערים של ליגת העל המזרח גרמנית, ונבחר ככדורגלן השנה בגרמניה המזרחית.
גם בעונה העוקבת היטיב שנופהאזה לשחק, הבקיע 13 שערים, וקבוצתו סיימה במקום השלישי בליגה.
בשנת 1984 עזב שנופהאזה את קרל צייס ינה לאחר שהבקיע 94 שערים ב-196 הופעות ליגה, וחזר לשתי עונות ברוט-וייס ארפורט, שם הבקיע שישה שערים ב-31 הופעות, ובשנת 1986 פרש ממשחק פעיל.
שנופהאזה ערך את הופעת הבכורה בנבחרת גרמניה המזרחית בשנת 1973, וכעבור שנה השתתף עמה במונדיאל 1974, בו לא שיחק דקה בשלב הבתים הראשון אותו סיימה גרמניה המזרחית במקום הראשון לאחר ניצחון במשחק הטעון על נבחרת גרמניה המערבית, וגם במשחק הראשון בשלב הבתים השני שנופהאזה לא שיחק.
בשני המשחקים הבאים בשלב הבתים השני, בהם גרמניה המזרחית הפסידה 2-0 לנבחרת הולנד וסיימה בתיקו 1-1 מול נבחרת ארגנטינה, שנופהאזה פתח, ונבחרתו הודחה בתום שלב זה.
שנופהאזה השתתף עם נבחרת גרמניה המזרחית גם באולימפיאדת מוסקבה שנערכה בשנת 1980, שם היה שחקן מפתח וזכה עם הנבחרת במדליית כסף, לאחר הפסד 1-0 בגמר לנבחרת צ'כוסלובקיה.
בנובמבר 1983 ערך שנופהאזה את הופעתו האחרונה במדים הלאומיים, בניצחון 2-1 על נבחרת אלבניה במסגרת מוקדמות יורו 1984, שאליו לא הצליחה נבחרת גרמניה המזרחית להעפיל.
לאחר משחק זה, פרש שנופהאזה מהנבחרת לאחר שלבש את המדים הלאומיים 45 פעמים, והבקיע שישה שערים.
אולימפיאדת מוסקבה (1980): מדליית כסף
כדורגלן השנה בגרמניה המזרחית: 1982
מלך השערים של ליגת העל המזרח גרמנית: 1982
רודי רוסריו רודריגס דה לוסיה (בספרדית: Ruddy Rosario Rodríguez de Lucía; נולדה ב-20 במרץ 1967) היא שחקנית, דוגמנית ואשת עסקים ונצואלית.
רודריגס נולדה באנסואטגי, ונצואלה, וביצעה בתחילת הקריירה שלה מספר תפקידים בתיאטרון.
ב-1985 זכתה במקום השני בתחרות "מיס ונצואלה" וייצגה את ונצואלה בתחרות מיס עולם 1985 שם זכתה במקום הרביעי.
ב-1987 שיחקה תפקיד קטן בסרט "007 באזור המסוכן".
בשנת 1992 גילמה את קלאודיה בעונה השנייה של סדרת המשטרה הספרדית "Brigada Central" לצדה של מרגריטה רוסה דה פרנסיסקו.
בשנת 1995 כיכבה לצדה של אנה מריה אורוסקו בטלנובלה הקולומביאנית "Flor de oro" בדמותה של הלנה מאייר.
ב-2007 שיחקה את דמותה של ברי ואן די קמפ בגרסה הקולומביאנית של "עקרות בית נואשות" ושיחקה בטלנובלות רבות במדינתה.
בשנת 2013 שיחקה בסדרת הדרמה הקולומביאנית "קומביה נינג'ה" בדמותה של כרמנזה אקונה.
רודריגס הוציאה קו של מוצרי קוסמטיקה הנקרא "Ruddy Rodríguez Cosmetics".
רודולף "רודי" טומג'נוביץ' הבן הוא כדורסלן ומאמן עבר אמריקאי, ששיחק בסן דייגו/יוסטון רוקטס מליגת ה-NBA בין השנים 1964–1980, ואימן אותה בין השנים 1992–2003. בעונות ו- הוביל את הרוקטס לזכייה בשתי אליפויות NBA כמאמן הקבוצה.
כשחקן, נבחר 5 פעמים להשתתף במשחק האולסטאר, ורשם ממוצעים כוללים של 17.4 נקודות, 8.1 ריבאונדים ו-2.0 אסיסטים למשחק.
בשנת 2020 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל, בתור מאמן.
טומג'נוביץ' נולד וגדל בעיר המטראמק שבמישיגן.
בין השנים 1967–1970 למד באוניברסיטת מישיגן, ובשלוש עונותיו כשחקן קבוצת האוניברסיטה רשם ממוצעים של 25.1 נקודות ו-14.4 ריבאונדים למשחק.
בעונתו האחרונה באוניברסיטה, 1969/1970, נבחר לחמישיית העונה השנייה של ליגת המכללות ("Second-team All-American").
1,039 הריבאונדים שהוריד כשחקן מישיגן מציבות אותו במקום הראשון בתולדות הקבוצה.
טומג'נוביץ' נבחר על ידי סן דייגו רוקטס בבחירה השנייה של דראפט ה-NBA לשנת 1970, אחרי בוב לניר שנלקח ראשון.
ב-11 העונות הבאות היה טומג'נוביץ' אחד מכוכבי הקבוצה הבולטים ביותר, לצד הרכז קלווין מרפי, אשר נבחר על ידי הרוקטס באותו הדראפט (בחירה 18).
אחד המקרים הזכורים ביותר מקריירת המשחק שלו אירע ב-9 בדצמבר 1977, כאשר שחקן לוס אנג'לס לייקרס קרמיט וושינגטון חבט בפניו של טומג'נוביץ' במהלך משחק בין הקבוצות.
המכה שספג שברה את גולגולתו, אפו ולסתו, וגרמה לפגיעות ראש מסכנות חיים.
לאחר עשרה חודשי אשפוז והחלמה, חזר טומג'נוביץ' לשחק בתחילת עונת , אותה סיים עם ממוצעים אופייניים של 19.0 נקודות ו-7.7 ריבאונדים למשחק.
בתחילת עונת הצטרף ליוסטון הסנטר הצעיר מוזס מלון, שיחד עם טומג'נוביץ' ומרפי הצעיד את הקבוצה למעמד גמר ה-NBA בעונת , לראשונה בתולדות המועדון.
בסדרת הגמר עצמה הפסידו הרוקטס לבוסטון סלטיקס של לארי בירד, רוברט פאריש וסדריק מקסוול, בתוצאה 2–4. בסיום אותה עונה פרש טומג'נוביץ' ממשחק פעיל, בגיל 32.
טומג'נוביץ' ניצב במקום השלישי בתולדות הרוקטס במספר משחקים (768), דקות משחק (25,714) ונקודות (13,383) אחרי האקים אולאג'ואן וקלווין מרפי, ובמקום הרביעי במספר ריבאונדים (6,198) אחרי אולאג'ואן, אלווין הייז ומוזס מלון.
ב-28 בינואר 1982 הועלתה גופייתו עם המספר 45 לתקרת אולמה הביתי של יוסטון רוקטס, כהוקרה על תרומתו למועדון.
מיד עם פרישתו ממשחק החל טומג'נוביץ' לשמש כסקאוט עבור הרוקטס, ולאחר שנתיים בתפקיד מונה לעוזר מאמן בקבוצה.
ב-7 מתוך 8 עונותיו כעוזר מאמן, תחת ביל פיץ' ודון צ'ייני, הגיעה יוסטון לשלב הפלייאוף, ובעונת אף העפילה לגמר ה-NBA.
בפברואר 1992 החליף טומג'נוביץ' את צ'ייני כמאמן הראשי של הרוקטס, ונשאר בתפקיד זה עד שנת 2003. את עונתו המלאה הראשונה כמאמן, , סיימה יוסטון עם המאזן השני בטיבו באזור המערבי, והיא עברה את שלב הפלייאוף הראשון לראשונה מזה 6 עונות.
בעונת הוביל טומג'נוביץ' את הרוקטס לזכייתה הראשונה באליפות ה-NBA, לאחר שגברה על ניו יורק ניקס בסדרת הגמר, בתוצאה 4–3. הכוכב הבלתי מעורער של הקבוצה היה הסנטר האקים אולאג'ואן, ולצידו בלטו שחקנים כגון אוטיס ת'ורפ, קני סמית', ורנון מקסוול, רוברט הורי, מריו אלי וסם קאסל.
בעונה העוקבת הצטרף לרוקטס שחקן האולסטאר קלייד דרקסלר, אך הקבוצה סיימה את העונה הסדירה עם מאזן 47–35 אשר הציב אותה במקום השישי בלבד במערב.
על אף הביקורות הרבות שהופנו כנגד הקבוצה, היא גברה לאורך הפלייאוף על ארבע הקבוצות בעלות המאזן הטוב ביותר, וזכתה באליפות שנייה ברציפות לאחר ניצחון על אורלנדו מג'יק בסדרת הגמר.
במהלך טקס הענקת גביע האליפות הצהיר טומג'נוביץ': "לעולם אל תפקפקו בלב של אלופה" (במקור: "!Don't ever underestimate the heart of a champion"), הכרזה שהפכה לאחת הזכורות והמצוטטות ביותר בתולדות ה-NBA.
בכל אחת מ-4 העונות שלאחר האליפות העפילה יוסטון לפלייאוף, אך לא עברה את שלב גמר המערב, ובין עונות – רשמה הקבוצה מאזן כולל של 150 ניצחונות ו-178 הפסדים (45.7%) ולא הגיעה כלל לפלייאוף.
בסיום עונת 2002/2003 עזב טומג'נוביץ' את הרוקטס לאחר שאובחן כחולה בסרטן שלפוחית השתן, ובכך סיים קשר של 33 שנים עם הקבוצה כשחקן, סקאוט, עוזר מאמן ומאמן ראשי.
ב-11 וחצי עונותיו כמאמן הרוקטס העמידה הקבוצה מאזן כולל של 503 ניצחונות ו-397 הפסדים (55.9%) בעונה הסדירה, וכן 51 ניצחונות ו-39 הפסדים (56.7%) בפלייאוף ה-NBA.
באליפות העולם בכדורסל 1998 אימן טומג'נוביץ' את נבחרת ארצות הברית, אשר השתתפה בטורניר ללא אף שחקן NBA בשל שביתת שחקנים שהתקיימה במקביל.
על אף הסגל המוגבל שאימן, אשר הורכב משחקני ליגת ה-CBA ושחקני מכללות, הוביל טומג'נוביץ' את הנבחרת לזכייה מפתיעה במדליית הארד.
שנתיים לאחר מכן, באולימפיאדת סידני (2000), חזר לאמן את נבחרת ארצות הברית וזכה עמה במדליית הזהב לאחר שניצחה בכל 8 משחקיה.
לקראת עונת מונה למאמנה הראשי של לוס אנג'לס לייקרס, במקומו של פיל ג'קסון.
חוזהו המקורי בקבוצה היה לחמש עונות עבור 30 מיליון דולר, אך כעבור 43 משחקים בלבד התפטר מתפקידו, לדבריו עקב "תשישות נפשית וגופנית" שאינם קשורים למחלת הסרטן בה חלה בעבר.
בין השנים 2005–2011 שימש כיועץ לענייני כדורסל עבור הלייקרס.
רודיון מרקוביץ' (בהונגרית: Markovits Rodion, שמו בלידה – יאקאב מרקוביץ' – Markovits Jakab; 15 ביולי 1884, קישגרצה (ברומנית: גרצה מיקה) – 27 באוגוסט 1948, טימישוארה) היה סופר ועיתונאי יהודי-הונגרי מטרנסילבניה, שפעל אחרי 1918 ברומניה.
אחד הנציגים המוקדמים של הספרות ההונגרית המודרניסטית בטרנסילבניה ובאנאט.
התפרסם בעולם בספר שלו בסגנון רפורטאז'ה מורחבת "הגרניזון מסיביר" (1927–1928) שבו ליקט כתבות על חוויותיו מימי מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה.
נודע גם בתרומתו לעיתונות הפוליטית והתרבותית בהונגרית בטרנסילבניה.
למרקוביץ', אזרח רומני החל משנת 1920 (בעקבות איחוד טרנסילבניה עם ממלכת רומניה), הייתה זיקה לקהילה ההונגרית ולזו היהודית במולדתו, והיה שותף, אם כי צדדי, לקבוצת האמנים שמסביב המגזין "מא" (Ma – עכשיו) ולחוג הסופרים "ארדאיי הליקון" (Erdélyi Helikon).
מרקוביץ' היה עורך דין בהכשרתו.
רודיון מרקוביץ' נחשב בעיני בני תקופתו לאקסצנטרי, ובעיני כמה מעמיתיו היה סופר מינורי ושולי.
הוא הצטיין בנטיותיו השמאליות, שהתגבשו בעת המגע שלו עם הבולשביזם אך התמתנו בעשורים האחרונים של חייו.
אף על פי שהמשיך לפרסם עד לשנות ה-40 של המאה ה-20 וכתב שלד של רומן בשם Aranyvonat ("רכבת הזהב"), יצירותיו לא יכלו להגיע להצלחה של "הגרניזון מסיביר".
ביתו האחרון היה העיר טימישוארה, בירת חבל באנאט, שבה עבד בשירותם של עיתונים רומנים והונגרים, ובסופו של דבר היה לפעיל של "ברית העם ההונגרי" MNSz.
שנות ילדותו וצעירותו ומלחמת העולם הראשונה
מבחינה תרבותית ואתנית השתייך מרקוביץ' ליהדות הונגריה, ומבחינה חברתית למעמד הנמוך.
הוא היה יהודי מתבולל שראה את עצמו הונגרי אך לא נרתע מזיקתו לתרבות היהודית החילונית והסתייג מהמתבוללים הקיצונים.
ההיסטוריון אטילה גידו העריך כי מרקוביץ' נמנה עם זאת עם היהודים הבולטים ביותר בקידום מבפנים של התרבות ההונגרית העירונית בטרנסילבניה.
יישוב הולדתו היה קיש-גרצה (Kisgérce), ברומנית גרצה מיקה (Gherța Mică), שהוא חלק מהאזור האתנוגרפי חבל אואש, בקצה הצפוני של טרנסילבניה, שהייתה אז שייכת לממלכת הונגריה כחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
הכפר, שהיה מאוכלס בעיקר ברומנים, שוכן על גדות הנהר טור.
הורי הסופר היו יוז'ף מרקבויץ', בוגר ישיבת פרשבורג, סוחר ומתווך אדמות, ואווה לבית שטיינר.
סבו מצד האב, יעקב מרקוביץ' שנולד באזור מישקולץ, למד בישיבה בסאין (סינרוואראליה), והתיישב בכפר גרצה מיקה, שבה התחתן עם בת של המשפחה היהודית היחידה.
אלו היו יהודים שעסקו בחקלאות ובגידול בקר.
כפי שסיפר רודיון מרקוביץ' בשנת 1929 במאמר בעיתון "קלטי אוישאג" בחגים היו נוסעים להתפלל בבתי הכנסת בהלמאו, טורץ או לקינצה, שבהם כיהנו רבנים.
בשנים שבהן לא היה בכפר בית קברות יהודי נקברו בני המשפחה קבורת ישראל בבית העלמין בהלמאו.
אמו של הסופר, נצר למשפחת רבנים ודיינים, נולדה בכפר סאמושסג (כיום בהונגריה) והייתה אישה שוחרת ספרות ותרבות.
בן דוד שלה, רב אייזיק היה רבה הראשי של יהודי הומונה בסלובקיה של ימינו.
מרקוביץ' בילה את ילדותו בעיר סאטו מארה (בהונגרית – סטמר נמטי), המרכז העירוני העיקרי של האזור, ולמד בה בבית ספר קתולי ואחר כך במכללה הקלוויניסטית קלצ'יי.
אחר כך נסע ללמוד משפטים באוניברסיטת בודפשט.
בתום לימודיו עבד כעורך דין.
כדברי ההיסטוריון הרומני קורנל אונגוריאנו מלחמת העולם הראשונה היה "ההרפתקה העיתונאית הגדולה הראשונה" של מרקוביץ'.
הוא גויס לצבא האוסטרו-הונגרי חודשים אחדים אחרי פרוץ המלחמה.
בתחילת שנת 1915 נשלח עם גדוד הרגלים 12 של הצבא המלכותי ההונגרי אל החזית המזרחית ונלקח בשבי על ידי חיילים רוסים בקיץ 1916. האירוע קרה לדבריו בשיאה של מתקפת ברוסילוב.
טור השבויים ההונגרים, שבתוכם רבים מן הגדוד 12, קיבל פקודה לצעוד אל מחנה המעבר בדרניציה, על יד קייב אחר כך הוסע ברכבת אל קינשמה ועל סירות אל מקרבו.
כעבור זמן נודע להם שיעדם הסופי הוא סיביר ואכן הוסעו לגדות הנהר אוסורי, על יד הגבול בין רוסיה לסין.
מרקוביץ' בילה את שבע השנים הבאות של חייו בסיביר וב"מזרח הרחוק" הרוסי, תחילה בשבוי מלחמה כעובד ארעי נע ונד.
הוא הוחזק בהתחלה במחנה השבויים קרסנאיה רצ'קה, שבו הקים עיתון בשביל השבויים ההונגרים "Szibériai Újság" (סיבריאי אוישאג – עיתון סיבירי).במחנה נודע לשבויים מאוסטרו-הונגריה על מהפכת פברואר 1917 ועוד לפני אוקטובר אותה שנה התחילו להתארגן בסיעות פוליטיות או לאומיות תוך כדי זריעת אי סדר.
חופשיים באופן רשמי, השבויים הושארו להסתדר לבד.
אחרי פריצת מלחמת האזרחים הרוסית, הם רכשו רכבת ונסעו בה לסמארה, עברו דרך יחידות בולשביקיות ולגיונרים צ'כוסלובקים, ולבסוף המלחמה הדפה אותם בחזרה לסיביר.
כמה הונגרים עזבו את השיירה כדי להצטרף ל"בולשביקים.
מרקוביץ' הוחזק במחנה בודד ומאולתר על יד קרסנויארסק, שתנאי המחיה בו הידרדרו תוך כדי האנרכיה שהשתלטה עליו.
השבויים האוסטרו-הונגרים במקום היו עדים למרד של חיילים רוסים מן הגדוד 30 שדוכא באכזריות על ידי הצבא הלבן שהוציא להורג את כל המורדים שנשקם פורק וגם לרציחתם של מספר הונגרים שנחשדו בסיוע למורדים.
לפי סיפורו של מרקוביץ', תושבי המחנה נקמו וירו בחיילים בנסיגה של הצבא הלבן של אלכסנדר קולצ'ק ולכדו כ-8,000 מתוכם.
פעולה אחרונה זו הביאה להתפרצות של מגפת טיפוס הבהרות במחנה.
מרקוביץ' שרד והצטרף לבסוף לצבא האדום.
הוא הפך במסגרתו לקומיסר פוליטי חטיבתי.
מרקוביץ' סיפר, לא ידוע באיזו מידה של דיוק היסטורי, כי התנדב לעזור למשטר הקומוניסטי בהובלות פחם וכתגמול קיבל רשות לשוב למולדתו – דרך המדינות הבלטיות, פרוסיה המזרחית ופולין.
בהגיעו לטרנסילבניה, מצא כי בעקבות חוזי השלום שהיא הפכה לחלק מממלכת רומניה.
החליט להתיישב בסאטו מארה, ופתח בה משרד עריכת דין.
כמו כן חידש את פעילותו העיתונאית כעורך של היומון ההונגרי "סאמוש" (Szamos, שהוא שמו ההונגרי של הנהר סומש) וככתב בעיר קלוז' מטעם העיתון "קלטי אוישאג" (עיתון המזרח – Keleti Ujság).
חזר לכתוב סיפורים שנקבצו בקובץ "Ismét találkoztam Balthazárral" (שוב פגשתי את בלטזר) שפורסם ב-1925.
לפי תיאורו של אונבוריאנו, נשאר מרקוביץ' תומך ברעיונות הלניניזם.
בדומה לאינטלקטואלים רבים במערב – כדוגמת אנדרה מאלרו, הרברט ג'ורג' ולס, פאנאיט איסטרטי, ג'ורג' ברנרד שו אנדרה ז'יד ואחרים, התלהב להתגייס מרקוביץ' בשנות ה-1920 המוקדמות לטובת האשליות האוטופיות של הקומוניזם.
באמצע שנות ה-1920 יצר מגעים עם מגזין האמנות הסוציאליסטי "מא" שהופיע בשפה ההונגרית בווינה בעריכתו של לאיוש קאשאק וסופרים שמאלנים אחרים שהתנגדו למשטר של הורטי בהונגריה המגזין "מא" שדגל בקונסטרוקטיביזם הקיבוצי גלה לווינה אחרי הדחת המשטר הקומוניסטי של בלה קון בהונגריה והתגברות "הטרור הלבן".
מרקוביץ' פעל לצידה של קבוצת אקדמאים בעלי דעות שמאליות וקוסמופוליטיות מקרב האוונגרד ההונגרי והרומני, כמו אאורל בוטיאנו, אנדרה קארוי, רוברט רייטר ויוליוס פודליפני.
פרט למגזין "מא" היה החוג שלהם בקשר גם עם הירחון הרומני "קונטימפוראנול".
"הגרניזון מסיביר" פורסם בפיליטון ב"קלטי אוישאג" במהלך שנת 1927. בשנה הבאה הוצא לאור בשני כרכים.
הם משכו את תשומת לבו של לאיוש הטוואני שתרגם אותם לגרמנית עבור פוסישן צייטונג ומאוחר יותר עבור ההוצאה לאור אולשטיין.
ב-1929 הוראס ליווריכט פרסם גרסה אנגלית מאת ג'ורג' הלאס ומהדורתו הראשונה אזלה תוך חדשים ספורים.
ב-1930 הופיע גם תרגום לצרפתית בהוצאה לאור "פאבו".
לפני 1933 תורגם הספר לעוד 12 שפות, כולל באסיה ובדרום אמריקה.
לפי היסטוריון איוואן סנדרס, לפרק זמן מסוים, הפך מרקוביץ' ל"סופר הטרנסילבני הידוע בעולם" וכפי שציינו המבקרים "הגרניזון מסיביר" היווה ציון דרך בהתפתחות הספרות ההונגרית בטרנסילבניה, אף על פי שהנשוא והתכנים של הספר לא עלו ממש בקנה אחד עם יעדי המועדונים הספרותיים שפעלו בטרנסילבניה.
בהקשר הרחב של הספרות ההונגרית בין שתי מלחמות העולם היו לכתיבתו של מרקוביץ' מקבילות לספרות המלחמה של גזה גיוני, אלאדאר קונץ, מאטה זאלקה ולאיוש זילאהי.
לדעתו של אונגוריאנו, היו למרקוביץ' קשרים אמיצים עם שואה שלמה של אינטלקטואלים אוסטרו-הונגרים שהפכו למהפכנים.
היה והעלילה התקיימה בפרובינציות של פעם שלך האימפריה האוסטרו-הונגרית או בעת נדודים בעולם בחיפוש אחרי מטרה "צודקת יותר", מחברים אלו ראו מול עיניהם סוף אחד – טביעת הספינה.
אחרי קבלת הפרסום הבינלאומי, עורר ספרו של מרקוביץ' עניין גם בקרב הסופרים הטרנסילבנים והרומנים בני תרבויות שונות.
העיתון דימיניאצה בבוקרשט פרסם גם הוא גרסת פיליטון של הרומן זמן קצר אחרי המהדורה הגרמנית.
מו"לים של המגזין ההונגרי הטרנסילבני "ארדיי הליקון" הזמין את מרקוביץ' להצטרף לחוגם הספרותי ובשנת 1929 הוא ביקר אצלם ביישוב ברנקובנשט – מארושווץ' שבמחוז מורש.
אחד מעורכי "הליקון", ארנה ליגטי, השאיר פרטיכל של המפגש, ותיאר בו את מרקוביץ' כטיפוס סגור באופן אקסצנטרי.
הוא בא בטענות אל הסופר (לפי סנדרס, מתוך מבוכה וקנאה) שלא הראה כבוד למעריציו חסרי פרוטה וגם לא האג'נדה החינוכית של "הליקון" ופתח את הפה רק כדי לספר בדיחות מצחיקות.
אחרי פברואר 1933 עבר מרקוביץ' לגור בבירת חבל באנאט, טימישוארה, שבה השיג משרת עורך בעיתון בהונגרית "טמשווארי הירלפ", עיתון בעל אוריינטציה ליברלית שהוקם על ידי לסלו פוגאן (פוגאני).
כדברי אונגוריאנו, עם מעברו לטימישוארה נטש מרקוביץ' את מחויבויותיו הקומוניסטיות והמציא את עצמו מחדש כ"עיתונאי הגון".
כתביו פורסמו גם במגזין בשפה הרומנית "ורריה" (Vrerea – הרצון) שבעריכת המשורר יון סטויה-אודריה, הקרוב לשמאל.
האג'נדה המשותפת שלהם, שבאה לידי ביטוי גם אצל אינטלקטואלים אחרים מטימישוארה, כמו וירג'יל בירואו, זולטאן פראניו, אנדריי א.
לילין, ויוז'ף מליוס, דגלו במושגים של "רב-תרבותיות" ומלחמת מעמדות.
בראיון בשנת 1935 הכריז מרקוביץ' את "מחויבותו הספונטנית, הכנה והשלמה" להצעות לחיזוק שיתוף הפעולה בין הסופרים ההונגרים והרומנים.
באותן השנים פרסם מרקוביץ' עוד שני ספרים – Aranyvonat ו-Sánta farsang וכן את קובץ הספורים הקצרים Reb Ancsli és más avasi zsidókról szóló széphistóriák (רב אנשל ויהודים אחרים מהרי האואש).
לפי סנדרס, ספרים אלו לא הגיעו להצלחת "הגרניזון מסיביר".
ליגטי סבר ש"רב אנצ'לי" עשוי להחזיר את עניין המו"לים בכתיבתו של מרקוביץ'.
תכתיב וינה השאיר את טימישוארה בתחום רומניה, להבדיל מאזור הולדתו של מרקוביץ' שסופח להונגריה של הורטי.
בנסיבות אלה שרד מרקוביץ' בשלום את תקופת השואה.
ב-1944 רומניה שנאלצה ברגע האחרון לכרות ברית עם ברית המועצות, כבשה מחדש גם את צפון טרנסילבניה.
בשלהי שנות ה-1940 היה עד לתהליך השתלטות המפלגה הקומוניסטית על שלטון.
הוא הפך לפעיל בהתנדבות של האיחוד העממי ההונגרי, סיעה אתנית שותפה של המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
הוא חידש את פעילותו העיתונאית וכתב שעיתונים בהונגרית ברומניה ובהונגריה השכנה שצעדה גם היא אל המשטר הקומוניסטי ("קפש אוישאג" – עיתון מאויר, סאבאד סו (המילה החופשית), אוטונק (דרכנו), וילאג (עולם)).
השתתף בהקראות פומביות מכתביו החדשים והרצה באוניברסיטת הקיץ על שם בלה ברטוק.
הוא נבחר לזמן מה כיושב ראש איגוד הסופרים ההונגרים בחבל באנאט.
רודיון מרקוביץ' נפטר באופן פתאומי בשנתו ב-27 באוגוסט 1948 והובא לקבורה בבית העלמין היהודי בטימישוארה.
רודיון מרקוביץ' היה נשוי לארז'בט פפייפר ונולדו לו שני ילדים.
Ismét találkoztam Balthazárral היה למעשה הסיפור המקדים של הרפתאותיו בסיביר.
הוא נכתב ב-1930. המבקר יון קינזו העיר בכתב העת "Societatea de mâine" (סוצ'טאטיה דה מאינה – "חברת המחר" ברומנית) כי הספר היה כתוב ברשלנות.
"המנייריזם של הזיכרונות הסיביריים האלה, כתובים ברשלנות של בית קפה, איננו המלצה ראויה".
לעומת זאת, הגרניזון מסיביר שרד כספרו הטוב ביותר של מרקוביץ'.
קינזו עצמו דירג אותו מעל ספרי מלחמה אחרים כמו "במערב אין כל חדש" של אריך מריה רמרק, כיוון שמעבר ל"אופנה ולפסיכוזה" יש לו תכונות יוצאות מן הכלל.
מאמר סקירה בעיתון הצבאי האמריקאי Coast Artillery Journal ציין על "הגרניזון מסיביר" שבזכות הפך ל"סנסציה הספרותית של אירופה".
בסך הכול, היה קשה למבקרים לסווג את הספר בין הסוגות המצויות.
על אף שנקרא תכופות כמו רומן ("רומן תיעודי") המפרש דברים דרך אספקלריה של אובייקטיביות, שכל ישר ושעמום, ה-Coast Artillery Journal ראה ב"גרניזון מסיביר" יצירה בלתי נשכחת המשתייכת לסוגה מיוחדת במינה – רומן, יומן, דיווח היסטורי וספר מלחמה בו זמנית.
קינזו ציין כי הספר חסר כל התכונות הפורמליות של רומן ופונה אל "חד גוניות מצלצלת", אולם לכל אורכו, הוא חי ומעלה את עצמו למודעות הקורא.
בעל הטור אנדרה פייר מ-"La Quinzaine Critique" העיר: "הספר מתמקם מחוץ למסגרת הספרות, ומהווה תעודה רותחת של חיים, עתירת הזיות מתעתעות".
סימיון, סבור שהחוזק של הספר עומד ב"מוחשות הדימויים", אירוניה "מעודנת או לא כל כך מעודנת" ובכלל, ובהירות המזכירה את זאת של המעיינות העמוקים ביותר".
עולמו של הספר, הוא טוען, "הוא אולי שטוח, אך לא שקוף".
ה-Coast Artillery Journal מצא שהסיפור הוא "סלאבי אופייני: איטרוספקטיבי, אנליטי, לפעמים חולני, עם קבלה פטליסטיות של הבלתי נמנע".
על רקע האירועים ההיסטוריים, "הגרניזון מסיביר" חוקר נושאים קיומיים.
לפי קינזו, הטקסט הוא חשוב בתיאור הניכור של השבוי, הפיכת האדם ל"מספר אלמוני", ואת האספסוף האפאתי שבו הוא שוקע.
הגיבורים מתחלקים לשתי קטגוריות: אלו שנוח להם לשכוח את ארצות מוצאם למשך כל תקופת סבלם ואלו המתגעגעים אליהן כל כך שמסתכנים בבריחה ובנדודים מעלי אימה ברחבי אסיה.
מתוך מאמץ מתמיד להתעלות על האפתיה, קמה בקרב השבויים התארגנות מיליטריסטית ולויאליסטית המכריזה את עצמה לשלוחה סיבירית של חברת הלאומנים ההונגרים "טורול".
מרקוביץ' מספר בעזרת אירוניה עצורה, את כישלונו הדרמטי של "מערכת הכבוד" ואת הגיחוך שבמאמצים שלהם בתחום התרבות (קינזו מכנה זאת "הדפים החומצתיים הרבים").
סימיון מציין, כי בגלותם הסיבירית, השבויים מגיעים להבין את שבירות האימפריה שלהם.
מעבר ל"פשיטת הרגל הבורלסקית של המיליטריזם" הרפורטאז'ה היא ביקורת הומוריסטית של הקפיטליזם.
קינזו רואה זאת בתיאור של מרקוביץ' את הקצינים, כולל אל המזדקנים, הפורשים במהירות ובונים לעצמם קריירות משתלמות כסנדלרים או בעלי חנות.
המבקר הרומני מסכם: "כאן, בלבה של אסיה, מתהווה הניגוד הנצחי בין מנצלים ומנוצלים".
ניצוץ המהפכה מצליח להשיג את הרס המוסכמות החברתיות, אולם מחליף את החד גוניות על ידי תחושת הקריסה הכללית." באחד האירועים, כותב סימיון, הדרמות והטרגדיות הפרטיות או הקולקטיביות מתנהלות בקצבים מואצים, בקבלקדה לעיתים קרובות מטורפת.
היוצא מן הכלל, האפוקליפטי הופך לחוויה יומיומית.
לדעתו של פייר, המאמץ הספרותי של מרקוביץ' שווה ברמתו ליומניו של אדווין אריך דווינגר גם הוא שבוי בסיביר.
שניהם, מרקוביץ' ודווינגר, מתארים את אותה מצוקה, אותן הסטיות המיניות, מערבולת של רעיונות ואמונות אחרי המהפכה הרוסית, הפיכת מחנה השבויים ל"פלנסטר" של פועלים.
לדעתו של איוואן סנדרס עם "רב אנצ'לי" הרחיק מרקוביץ' את קהלו ההונגרי-רומני.
אוסף מסקרן זה, ציין סנדרס, הוא הרבה יותר קרוב ברוחו ובסגנונו לספרות העממית היידית, מאשר לזו ההונגרית הטרנסילבנית, גם ליגטי מציין זאת תוך תערובת של שעשוע וזלזול.
תחת המשטר הקומוניסטי ברומניה באמצע שנות ה-1960 קם פרויקט במסגרת ההוצאה לאור הממלכתית לספרות ולאמנות ESPLA, בעריכתם של זולטאן פארניו ויוז'ף מליוס, לתרגום מחדש של ספרו של מקרוביץ' – הגרניזון מסיביר – ולפרסומו.
בסביבות 1968 קודמה על ידי המשטר מורשתו של מרקוביץ', לצד זו של ינה דשידה, שאנדור מאקאי ואלאדאר קונץ', בסופרי קאנוניים של הספרות ההונגרית ברומניה.
יחד עם זאת נשמרה שתיקה לגבי עמדות פוליטיות פחות מקובלות של אותם המחברים.
במאמר סקירה על הספרות ההונגרית ברומניה שפורסם במגזין הפוליטי "ארה סוצ'אליסטיה" (Era Socialistă), קונץ ומרקוביץ' הוצגו כנציגי "הרומן האנטי-מיליטריסטי" החושף את אכזריות מלחמת העולם הראשונה.
דן קולצ'ר ערך תרגום חדש של "הגרניזון" לרומנית שפורסם בהוצאה לאור קריטריון.
ב-1978 הסופר יאנוש סקרנייש פרסם וערך קובץ מאמרים של מרקוביץ' Páholyból (בקופסה).
אחרי המהפכה הרומנית ב-1989 פורסמה יצירתו במסגרת אנתולוגיה של סופרים ממחוז סאטו מארה.
2010 – בית הסופר בכפר גרצה מיקה הפך למוזיאון לזכרו.
ב-2013, לרגל מלאת 65 שנים מיום מותו – הוחלף לוח הזיכרון שעל הבית.
1925 – Ismét találkozom Balthazárral – שוב פגשתי את בלתזר (סיפורים, סאטו מארה)
1927 – Szibériai garnizon – הגרניזון מסיביר, רומן רפורטאז'ה (מהדורות חדשות: 1965 – בעריכתו של יוז'ף מליוס, 1981 – עם מבוא מאת נמה קובאץ', ב-2005 בהוצאה תיאור "קריטריון" עם מבוא מאת יאנוש סקרנייש)
1929 – Aranyvonat (רכבת הזהב) (מהדורות חדשות בקלוז' 2011, עם מבוא מאת גוסטב פילפ טמאש, ב-2012 – בהוצאת קראטר)
1933 – Sánta farsang (קרנבל צולע) (מהדורה ב-1967 בבוקרשט)
1970 – Páholyból (בקופסה) לקט כתביו הפובליציסטיים בעריכת יאנוש סקרנייש, עם אחרית דבר
רודולף אנטון "רודי" לרוסו היה כדורסלן יהודי אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1959–1969. לאורך קריירת ה-NBA השתתף 5 פעמים במשחק האולסטאר, ורשם ממוצעים כוללים של 15.6 נקודות, 9.4 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק.
נחשב לאחד הכדורסלנים היהודים הטובים אי פעם.
בשנת 2014 הונצח במוזיאון יד לאיש הספורט היהודי – "היכל התהילה של הספורטאים היהודים".
לרוסו נולד ברובע ברוקלין שבעיר ניו יורק, לאם יהודיה ואב נוצרי ממוצא איטלקי.
בין השנים 1956–1959 למד בדארטמות' קולג', ובשתי עונותיו כשחקן קבוצת הכדורסל שלה העמיד ממוצעים של 17.1 נקודות ו-17.4 ריבאונדים למשחק.
בעונות 1958 ו-1959 הוביל את הקבוצה לשתי זכיות באליפות "מחוז ליגת הקיסוס", כאשר במשחק הגמר של עונת 1969 קלע את סל הניצחון בשנייה האחרונה מול אוניברסיטת פרינסטון.
כשחקן דארטמות' קבע לרוסו את שיאי הקבוצה בריבאונדים במשחק בודד (32), בעונה (503) ובקריירה (1,239).
לרוסו נלקח על ידי קבוצת מיניאפוליס לייקרס בבחירה העשירית של דראפט ה-NBA 1959. כבר בעונתו הראשונה ב-NBA שימש כשחקן חמישייה קבוע, והעמיד ממוצעים של 13.7 נקודות ו-9.6 ריבאונדים למשחק.
בכל 8 עונותיו בלייקרס העפילה הקבוצה לשלב הפלייאוף, ובכל 4 סדרות הגמר אליהן העפילה, הפסידה לבוסטון סלטיקס.
באותה תקופה היה השחקן השלישי בחשיבותו של הלייקרס, אחרי אלג'ין ביילור וג'רי וסט, ובמהלכה נבחר 3 פעמים להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA.
במשחק העונה הסדירה האחרון של עונת קלע לרוסו שיא קריירה של 50 נקודות בניצחון קבוצתו על סנט לואיס הוקס, ובכך קבע את שיא הנקודות לשחקן יהודי במשחק NBA.
בינואר 1967 הועבר לרוסו לדטרויט פיסטונס כחלק מטרייד משולש, במסגרתו נשלח מל קאונטס מבולטימור בולטס ללייקרס, בעוד ריי סקוט עבר מהפיסטונס לבולטס.
עד סיום אותה עונה הושבת לרוסו בשל פציעה, ובסיומה נמכר לסן פרנסיסקו ווריורס בטרם שיחק במדי הפיסטונס.
בעונתו הראשונה בסן פרנסיסקו הוביל את קלעי הקבוצה עם שיא קריירה של 21.8 נקודות למשחק (שמיני ב-NBA), ובעונה העוקבת המשיך להציג יכולת גבוהה עם ממוצע של 20.7 נקודות למשחק וכן נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה.
בשתי עונותיו עם הווריורס השתתף לרוסו במשחק האולסטאר, אך בשתיהן הודחה קבוצתו מהפלייאוף על ידי הלייקרס, בסיבוב השני והראשון בהתאמה.
בסיום עונת פרש לרוסו ממשחק, בגיל 31 בלבד.
בעת פרישתו דורג במקום ה-13 בתולדות ה-NBA בסך ריבאונדים בקריירה (6,936), ובמקום ה-22 בסך נקודות בקריירה (11,507).
לאחר פרישתו עבד בבנק השקעות וכסוכן ספורט.
בשנת 2004 נפטר לרוסו לאחר מאבק ממושך במחלת פרקינסון, בגיל 66.
רודריק ויין מור ג'וניור הידוע בשם הבמה רודי ריץ' (Roddy Ricch) הוא ראפר, זמר ופזמונאי אמריקאי.
ב-15 בפברואר 2019 הוציא הראפר ניפסי האסל את השיר "Racks in the Middle" באירוח רודי ריץ'.
השיר זכה להצלחה חסרת תקדים כאשר זכה בפרס גראמי לביצוע הראפ הטוב ביותר.
בדצמבר 2019 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Please Excuse Me for Being Antisocial, האלבום הגיע היישר אל המקום הראשון בבילבורד 200. האלבום כלל את הלהיט "The Box", שמוקם בראש מצעד הבילבורד הוט 100 במשך 11 שבועות.
נוסף על כך, השיר זכה להצלחה רבה ברשת החברתית טיקטוק.
בשנת 2020 התארח בשירו של הראפר דה-בייבי, "Rockstar", שזכה להצלחה רבה ברשת החברתית טיקטוק אף הוא, והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, ובכך הפך לשירו השני של רודי ריץ' שהגיע להישג זה.
בנובמבר 2020, ריץ' ודה ויקנד היו האמנים בעלי מספר המועמדויות הרב ביותר בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית 2020, עם שמונה מועמדויות.
ריץ' זכה בפרס אלבום הראפ/היפ הופ האהוב בטקס, על אלבום הבכורה שלו, Please Excuse Me for Being Antisocial.
באותו החודש, הוכרז כי ריץ' קיבל שש מועמדויות בטקס פרסי גראמי ה-63, כולל קטגוריות "שיר השנה" ו"הקלטת השנה" עבור השירים "The Box" ו-"Rockstar" בהתאמה.
ב-10 במאי 2024 יצא לאור האלבום One of Wun של גאנה בו ריץ' משתתף ברצועה "Let It Breathe".
בשנת 2025 דיבב בסרט האנימציה הקומי "Sneaks".
רודריק ג'ורג' "רודי" טומבס היה מתאבק קנדי ושחקן, הידוע בשם הבמה "ראודי רודי פייפר".
הוא זכור במיוחד בשל עבודתו ב-WWF (שמה הקודם של ה-WWE) וה-WCW בשנות ה-80 ושנות ה-90. בשנת 2005 נבחר להיכל התהילה של ה-WWE.
בגיל 15 ערך פייפר את הופעת הבכורה שלו כמתאבק בקנדה.
כשנכנס לזירה וניגן בחמת חלילים, הציג אותו הכרוז כרודי החלילן (Roddy the Piper).
בשנת 1973 החל את קריירת ההאבקות המקצועית שלו בארגוני ההיאבקות שונים.
בתחילת שנות השמונים התאבק ב-NWA וזכה שם באליפות ארצות הברית.
בשנת 1984 החל להתאבק ב-WWF.
בגלל מראו ומוצאו הסקוטים הוא הוצג כמתאבק מגלאזגו, סקוטלנד ולבש חצאית סקוטית.
למרות שבמשך השנים גילם דמות "רעה", הוא היה אהוב על הקהל.
פייפר השתתף בקרבות ואירועים רבים, שיא הקריירה שלו היה בשנות השמונים כיריבו של האלק הוגאן, ובתוך כך השניים היו חלק מהאירוע המרכזי של רסלמניה 1 בשנת 1985, בה הוגאן ומיסטר טי ניצחו את פייפר ופול אורנדורף.
בהמשך הנחה תוכנית אירוח ב-WWE שנקראה "פייפר'ס פיט".
פייפר מעולם לא זכה באליפות עולם, אך החזיק באליפות הבין יבשתית של ה-WWE פעם אחת ונכנס להיכל התהילה של ה-WWE בשנת 2005.
בנוסף לקריירת ההיאבקות פייפר השתתף כשחקן בסרטים ובסדרות ובין היתר: They Live, The Love Boat: A Valentine Voyage, Zorro, Back in Action.
ביולי 2015 נפטר פייפר בביתו שבקליפורניה לאחר שלקה בדום לב.
רודיולה רוזאה (שם מדעי: Rhodiola rosea) הוא צמח בעל-פרחים ממשפחת הטבוריתיים.
לרודיולה קנה שורש עבה ופרחים צהובים ריחניים, הוא מגיע לגובה של 30–76 ס"מ, והוא נפוץ באדמה חולית באזורים קרים וגבוהים באירופה ואסיה.
עקב שימוש מוגבר ברודיולה על ידי חברות מסחריות, באזורים מסוימים הפך הצמח למוגן תחת סכנת הכחדה.
התיעוד המוקדם ביותר לצמח הוא מהמאה ה-1 לספירה.
הצמח היה בשימוש נפוץ ברוסיה וצפון אירופה.
בנורווגיה נוצרו סביב הרודיולה מסורות שונות של רפואה עממית, והצמח נחשב בעבר כתרופה למספר מחלות.
על פי עדויות מהמאה ה-13 ואילך, בעבר נשתלו צמחי הרודיולה על גגות בנורווגיה במטרה להרחיק רוחות מזיקות.
בימינו משווק צמח הרודיולה כתוסף תזונה במטרה לשפר סיבולת, קשב, זיכרון ויכולת התמודדות עם לחץ.
מספר מחקרים ניסו לבחון את האפקטיביות של הצמח לטיפול בעייפות פיזית או נפשית וטיפול בדיכאון קל עד בינוני, אולם נכון לשנת 2020 מחקרים אלו לא רבים, איכות חלקם חלשה ופגומה, וכן הממצאים של מחקרים אלו סותרים ואינם חד-משמעיים, כאשר בחלק מהמקרים השפעותיו של הרודיולה אף נופלות מהשפעותיהם של תוספי פלצבו.
מחקרים אחרים הראו שבמינונים שונים לצמח השפעות סותרות - מעוררות או מרגיעות - אולם מכיוון שהיקף המחקר סביב הרודיולה לא רחב מספיק, מחקרי המשך לא הצליחו ליצור השפעה אחידה על נבדקים.
מספר ניסויים בבעלי חיים מצביעים על השפעות חיוביות אפשריות, אולם אלו טרם הוכחו בבני אדם.
בשנת 2019 מנהל המזון והתרופות האמריקאי שלח מכתב אזהרה למשווקים של תוספי תזונה מבוססי רודיולה, והתרה שטענות שונות במסרים השיווקיים שלהם - לפיהן הרודיולה מסייע לתחושת אושר טבעית, מפחית תאים סרטניים ומפחית את הכולסטרול הרע – אינן מבוססות ומנוגדות לחוק, והורה להם להסירן מהמידע השיווקי.
רודי פאנקו הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ידוע בתפקידו כג'יי ג'יי מייבנק בסדרת הדרמה של נטפליקס, "חופים של סודות".
פאנקו נולד וגדל בקטצ'יקן שבאלסקה.
אביו, אנדרו, הוא רופא, ואמו עקרת בית.
יש לו שני אחים, אלק והנינג.
הוא למד בבית ספר מקומי בו שיחק כדורגל.
במקור שקל פאנקו ללמוד בבית ספר לבישול, אך בחר להיות שחקן.
הוא נרשם לאולפני מייקל וולסון כדי לשפר את כישורי המשחק שלו.
לאחר סיום קורס המשחק, החל לשחק בתיאטרון כדי לצבור ניסיון נוסף.
בתקופת עבודתו בתיאטרון שיחק בתפקידים במחזות "מפצח האגוזים", "מרי פופינס" ו"אוליבר טוויסט".
החל משנת 2017 משחק פאנקו באופן מקצועי.
שיחק פאנקו בפרק בסדרה "הפוליטיקאי".
הוא הופיע גם בפרקים של סדרות טלוויזיה וסדרות רשת, בהן "Acting for a Cause", "Solve, and Sunny" ו-"Family Cult".
בקולנוע שיחק במספר סרטים קצרים במהלך השנים האחרונות, בהם "11:47", "Not Me" ו-"Last Summer".
בשנת 2020 לוהק לגלם את דמותו של ג'יי ג'יי מייבנק בסדרה הנעורים "חופים של סודות" בנטפליקס.
את תפקידה זה שיחק במשך ארבע שנים עד לעזיבתו בתום העונה הרביעית ב-2024.
בשנת 2022 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "Space Waves".
באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "אנצ'רטד".
בשנת 2024 גילם את ג'ימי במותחן הפשע "5lbs of Pressure" לצדם של לוק אוונס, רורי קאלקין ואלכס פטיפר.
מאז 2020, פאנקו נמצא במערכת יחסים עם איליין סימק (נ.
1995), אותה הכיר על סט הסדרה "חופים של סודות" שם עובדת כעוזרת צלם.
שנה סרט תפקיד הערות2022אנצ'רטדסמואל "סם" דרייק Space Waves ג'ואי קייט2023Accidental Texanארווין ואנדוויר The Crusadesלואי גריקו20245lbs of Pressureג'ימי2026מזכרת ממנו
שנה סדרה תפקיד הערות 2017 Sunny Family Cult אהרון סדרת רשת; פרק: "Origins" 2019 הפוליטיקאי ילד אחר פרק: "The Voter" Solve פרדי / רוברט סדרת רשת; 2 פרקים2020Acting for a Causeברוקלהרסט פרק: "Jane Eyre" 2020–2024 חופים של סודות ג'יי ג'יי מייבנק תפקיד ראשי (עונות 1–4); 40 פרקים
רודולף פרנק מור , המכונה רודי ריי מור, היה קומיקאי, זמר, שחקן ומפיק קולנוע אמריקאי.
הוא יצר את הדמות "דולמייט", הסרסור בסרט "הדולמייט" משנת 1975 והמשכיו, "הטורנדו האנושי" ו"חזרתו של הדולמייט".
הדמות פותחה במהלך יצירת תקליטי הקומדיה המוקדמים שלו.
בהקלטות הוצגו לעיתים קרובות מור, שהשמיע שירת חרוזים מלאת גסות.
שירה זו הביאה מאוחר יותר לכינויו "הסנדק של הראפ".
השחקן והקומיקאי אדי מרפי גילם את מור בסרט "קוראים לי דולמייט" מ־2019.
מור נולד וגדל בפורט סמית', שבמדינת ארקנסו.
הוא עבר לאקרון שבאוהיו ולאחר מכן למילווקי בוויסקונסין.
במילווקי הוא הטיף בכנסיות ועבד כרקדן במועדוני לילה.
הוא חזר לאקרון, עבד במועדונים כזמר, רקדן וכקומיקאי, ולעיתים קרובות הופיע בדמות "נסיך דומאר".
הוא הצטרף לצבא ארצות הברית ושירת ביחידת בידור בגרמניה, שם זכה לכינוי "הארלם הילבילי", משום ששר שירי קאנטרי בסגנון R&B.במהלך השירות הצבאי הוא פיתח עניין בקומדיה.
לאחר שחרורו התגורר בסיאטל ואז בלוס אנג'לס, שם המשיך לעבוד במועדונים והתגלה על ידי מפיק התקליטים דוטי ויליאמס.
הוא הקליט שירי רית'ם ובלוז עבור הלייבלים קאש, בול, קנט ואימפריאל בין השנים 1955–1962, והוציא את אלבומי הקומדיה הראשונים שלו, מתחת לחגורה (1959), סצנת הביטניק (1962), וקומיקאי נולד (1964).
מור עבד בחנות התקליטים בלוס אנג'לס, קליפורניה בשנת 1970, כשהחל לשמוע סיפורים מגונים על "דולמייט", מפי משורר רחוב בשם ריקו.
מור הקליט משוררי רחוב שונים, ביניהם "ביג בראון".
בשנת 1973, הפיק מור את אלבומו של בראון, "האיש הראשון של השירה, ביג בראון: בין גן עדן לגיהנום".
מור החל להקליט את הסיפורים, ולקח על עצמו את תפקיד "הדולמייט".
בשנים 1970–1971 הקליט שלושה אלבומים, Eat Out More Frequently, This Pussy Belong To Me ו-The Dirty Dozens, כאשר "על רקע מוזיקת ג'אז ו- R&B, מור היה מדקלם חרוזים גסים וקללות מיניות, לעיתים קרובות בהקשר של סרסרות, זנות, מהמרים ורמאים".
מור הושפע גם מקומיקאים שהתקבלו במיינסטרים, כמו רד פוקס וריצ'רד פריור.
ההקלטות נערכו בדרך כלל בביתו של מור עצמו, במפגשים שבהם השתתפו חבריו כדי להעניק להקלטה אווירה של מסיבה.
עטיפות האלבום והתוכן המוקלט היו לעיתים קרובות בוטים מכדי שיוצגו בחנויות התקליטים, אך התקליטים הפכו פופולריים מפה לאוזן והצליחו מאוד בקהילות אמריקאיות שחורות, שם שנינותו האנטי-ממסדית אומצה על ידי הקהל.
נטיותיו המיניות היו סיבה לספקולציות רבות, במותו השאיר אחריו בת אחת ומספר נכדים.
רודיון גטאולין הוא אתלט עבר רוסי, סגן אלוף אולימפי (סיאול 1988), זוכה מדליית ארד באליפות עולם (רומא 1987), פעמיים אלוף עולם באולם (בודפשט 1989 וטורונטו 1993), פעמיים אלוף אירופה (ספליט 1990 והלסינקי 1994) ושיאן העולם באולם בקפיצה במוט.
גאטולין היה לקופץ המוט הראשון בהיסטוריה שעבר 6 מטר באולם.
גטאולין נולד וגדל בטשקנט, אוזבקיסטן, למשפחה ממוצא טטרי.
בנעוריו התאמן באגודת הספורט בורבסטניק שבטשקנט.
באוניברסיאדה, שנערכה בעיר קובה שביפן זכה במדליית זהב בתוצאה של 5.75 מטר, לפני פיליפה קולט מצרפת (5.70 מטר) ודייוויד וולץ מארצות הברית (5.60 מטר).
במשחקי הרצון הטוב, שנערכו במוסקבה, זכה במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 5.80 מטר, אחרי סרגיי בובקה מברית המועצות שקבע שיא עולם חדש של 6.01 מטר ולפני ארל בל מארצות הברית (5.75 מטר).
באותה שנה השתתף גם באליפות אירופה באתלטיקה אולם נכשל בלעבור את המינימום הנדרש.
באליפות העולם באתלטיקה, שנערכה ברומא, איטליה, זכה במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 5.80 מטר, אחרי סרגיי בובקה (5.85 מטר) ותיירי וינרון מצרפת (5.80 מטר).
באוניברסיאדה שנערכה בזאגרב, יוגוסלביה, זכה במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 5.60 מטר, אחרי ויקטור ספזוב מברית המועצות (5.65 מטר) ולפני סקוט דייוויס (Scott Davis) מארצות הברית (5.60 מטר).
באליפות אירופה באולם, שנערכה בבודפשט שבהונגריה, זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.75 מטר), לפני ניקולאי ניקולוב (5.70 מטר) ואתאנס טארב (5.70 מטר), שניהם מבולגריה.
באולימפיאדת סיאול זכה במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 5.85 מטר, אחרי סרגיי בובקה (5.90 מטר) ולפני גרגורי יגורוב מברית המועצות (5.80 מטר).
באליפות העולם באולם, שנערכה בבודפשט זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא אליפות חדש של 5.85 מטר, לפני גרגורי יגורוב (5.80 מטר) וג'ו דיאל מארצות הברית (5.70 מטר).
במהלך השנה שבר גטאולין פעמיים את שיא העולם בקפיצה במוט באולם.
תחילה קבע תוצאה של 6.00 מטר בתחרות שנערכה בינואר בלנינגרד, שיפור של 3 ס"מ לשיא בן השנתיים של סרגיי בובקה ובאפריל קבע שיא עולם חדש של 6.02 מטר בתחרות שנערכה בהומל.
שיא זה נשבר שבוע לאחר מכן על ידי סרגיי בובקה בתחרות שנערכה באוסקה שביפן (6.03 מטר).
באליפות אירופה באולם, שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.80 מטר, לפני גרגורי יגורוב (5.75 מטר) והרמן פרינגר מאוסטריה ותיירי וינרון מצרפת (5.70 מטר).
באליפות אירופה, שנערכה בספליט, יוגוסלביה, זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.85 מטר, לפני גרגורי יגורוב (5.75 מטר) והרמן פרינגר (5.75 מטר).
במשחקי הרצון הטוב שנערכו בסיאטל, ארצות הברית, זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.95 מטר, לפני גרגורי יגורוב (5.87 מטר) וטים ברייט מארצות הברית (5.77 מטר).
באליפות העולם שנערכה בטוקיו יפן, סיים במקום רביעי בקפיצה במוט בתוצאה של 5.85 מטר.
באליפות עולם באולם, שנערכה בטורונטו, קנדה, זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.90 מטר, לפני גרגורי יגורוב (5.80 מטר) וז'אן גלפיון מצרפת (5.80 מטר).