tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם כל מדינות ארצות הברית ביטלו הגדרה זו מאז שנות ה-60. מאז שנות ה-70 מביעים אמריקנים פחות ופחות דעות הומופוביות, אף כי התיעוד של פשעי שנאה נגד הומוסקסואלים החל שם רק מאז 1996, ולא ניתן עדיין לזהות ירידה בפשעים אלו.
זכויות בעלי חיים ודעיכת ההתעללות בחיות: פינקר מתאר את התקדמות החקיקה נגד התעללות בחיות, ואת הפופולריות הציבורית הולכת וגוברת של צמחונות.
הוא דן בשאלה באיזו מידה ניתן להכליל את הטיעונים המוסריים ואת ההצלחה ההיסטורית של מהפכות זכויות האדם גם לזכויות של בעלי-חיים.
פינקר בודק סיבות אפשריות להצלחתן של מהפכות הזכויות במאה ה-20, ומדגיש בייחוד את שפע המידע וההשכלה שאנשים נחשפו אליהם בעידן העיתון, הרדיו, הטלוויזיה והאינטרנט.
בין 1960 ל-2000 גדל המספר השנתי של ספרים שיצאו לאור בארצות הברית פי חמישה.
פינקר מדגים את חשיבות השכלה קוסמופוליטית זו במקרה של מרטין לותר קינג, שפיתח את הרטוריקה והאסטרטגיה של המאבק לזכויות האזרח בארצות הברית לאחר קריאה יסודית בכתבי אריסטו, רוסו, הובס, בנת'ם, לוק, ניטשה ומארקס, ובייחוד אימץ את שיטות המאבק הבלתי-אלים מקריאה בספרי מוהנדס גנדי.
פינקר מעיר שבאופן כללי, מאבקי הזכויות מאז מחצית המאה ה-20 הצטיינו ברמה נמוכה מאוד של אלימות, בעיקר בהשוואה למהפכות היסטוריות קודמות.
מהיסטוריה לפסיכולוגיה: פינקר מסכם שישה פרקי ספר שהתחקו אחר ההיסטוריה של הדעיכה ברמת האלימות, ומצהיר על כוונותיו להבין דעיכה זו באופן מדעי בפרקי הספר הנותרים.
הצד האפל: פינקר מציג את העדויות לקיום יכולת תורשתית לאלימות בבני-אדם.
בראיונות עם פסיכולוגים העידו מרבית הנבדקים הגברים ואחוז משמעותי של הנשים כי השתוקקו אי-פעם להרוג מישהו.
שיקול הדעת והערכת הסיכונים, שבעטיים נמנעים מרבית האנשים ממימוש דחפים אלימים כאלו, תואמים לתפיסת פינקר את ההסבר התורשתי, שכן ליכולת לבצע הערכה מושכלת כזו יהיה יתרון ברירה אבולוציוני.
במצבים מיוחדים שבהם הסיכון לתוקפים נמוך, הם עשויים להתאגד בחבורה לצורך פגיעה בקורבנות הנמצאים בנחיתות מספרית או אחרת.
באופן דומה עשויים זכרי שימפנזה מצוי לצאת יחד לפשיטה כדי להפתיע זכר יחיד מלהקה אחרת ולהכותו למוות.
פער ההצדקה והמיתוס של רוע טהור: ניסויים בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה מראים כי גם התוקפן וגם הקורבן מצטיינים ביכולתם להצדיק את מעשיהם באופן עקבי ולגנות את הצד האחר, תוך שהם יוצרים לעצמם זכרונות שונים מאוד של אותו מאורע עצמו – הבדל שפינקר מכנה "פער ההצדקה".
פער ההצדקה מתקיים אפילו במחשבתו של אדם יחיד – ניסויים מראים שבני אדם מסוגלים לזכור באופן תת-הכרתי פרטים שהם משמיטים מן הסיפור שהם בדרך-כלל מספרים לעצמם ולאנשים אחרים.
מבחינה זו רואה פינקר את התפיסה הרומנטית של "רוע טהור", הנפוצה מאוד להאשמת האנטגוניסטים באירועים אלימים ספרותיים או היסטוריים, כמטעה: אפילו הפושעים והעריצים האלימים בהיסטוריה הצדיקו את מעשיהם באופן שנראה להם עצמם כמוסרי.
איברים של אלימות: פינקר סוקר את מרכזי המוח המעורבים בהתנהגות אלימה, בעיקר האמיגדלה, התלמוס, ההיפותלמוס, האינסולה וקליפת המוח הארובתית-מצחית.
מרכזים אלו נמצאים במוחות כל היונקים, והאדם בכללם, ומתפקדים באופן דומה.
אצל כל היונקים ישנם מספר מנגנוני מוח שונים העשויים להוליך, מסיבות שונות, לצורות שונות של התנהגות אלימה.
פינקר מקדיש לכל מנגנון כזה סעיף נפרד בין הסעיפים הבאים.
טריפה: פינקר מזהה את התנהגות הטריפה בבעלי-חיים ובבני-אדם עם "אלימות מכשירנית" המשתמשת בקורבן כמכשיר להשגת רווח חומרי (דוגמת מזון בהתנהגות טריפה) תוך אדישות לתחושותיו.
התנהגות הציד אצל טורפים שונה מאוד מצורות תוקפנות אחרות, ומודרכת על ידי תחושות מהנות של אתגר והשבעת הרעב, בניגוד לזעם או שנאה.
ציידים ודייגים אנושיים בדרך-כלל אדישים לסבל הקורבן, ולעיתים אף חשים כבוד אליו והזדהות עמו.
אלימות מכשירנית כלפי בני-אדם מבוצעת להשגת רווח חומרי כלשהו, בדרך-כלל על ידי סוציופתים או על ידי אנשים שלמדו לחסום בדרך כלשהי את תחושות האמפתיה שלהם עם הקורבן.
סוציופתים אמיתיים מהווים רק כ-1% עד 3% מן האוכלוסייה הכללית, אך בין פושעים אלימים השיעור שלהם עולה ל-20% עד 30%, והם מבצעים כמחצית מן הפשעים החמורים.
מרכזי מוח המבקרים רגשות אלימים, אמפתיה ואחריות חברתית, כמו האמיגדלה וקליפת המוח הארובתית-מצחית, תכופות מוקטנים במוחות סוציופתים, אך הם אינם סובלים בדרך-כלל מפתולוגיות אחרות.
לדעת פינקר, חוסר האמפתיה האופייני לאלימות מכשירנית תכופות מתבטא בתסמונת ביטחון עצמי מוגזם וזלזול ביריב, אשר הובילה מנהיגים ומפקדי צבא לרבות מן התבוסות ומלחמות ההתשה הקטלניות בהיסטוריה.
דומיננטיות: במנגנון זה כולל פינקר אלימות שאיננה מכוונת להשגת רווח חומרי מיידי, אלא כבוד ומוניטין של עוצמה והרתעה.
אצל בעלי-חיים ובני-אדם, אלימות כזו טיפוסית למאבקים על מעמד במדרג החברתי, ובתוך משפחות וקבוצות חברתיות היא תכופות מאופיינת בטקסיות, משחק והתפייסות המאפשרים ליריבים לחיות יחד ולשתף פעולה לאחר שנקבעו יחסי המעמד ביניהם.
אצל רוב היונקים וגם אצל בני-אדם, דומיננטיות נפוצה ואלימה אצל זכרים הרבה יותר מאשר אצל נקבות, וזכרים דומיננטיים יותר תכופות זוכים בנקבות רבות יותר ומולידים צאצאים רבים יותר.
למשל, באימפריות של העת העתיקה היו לקיסר אלפי נשים ופילגשים, לאציל עשרות ולגבר מן המעמד הבינוני 3 עד 4, כך שלגברים מן המעמדות הנמוכים תכופות לא נותרו נשים כלל.
ההורמון טסטוסטרון מכין זכרים למאבקי דומיננטיות, למשל רמת הטסטוסטרון עולה בדמם של ספורטאים לקראת תחרות, מגיעה לשיא בעת התחרות עצמה, ולאחר התחרות נשארת גבוהה רק אצל המנצחים.
גברים עם רמה גבוהה יותר של טסטוסטרון בדמם נוטים יותר להתנהג בתוקפנות, ולפרש התנהגות גברים אחרים כתוקפנית יותר.
רמת הטסטוסטרון עולה בדמם של גברים עם ההתבגרות המינית, נוטה לרדת מעט אצל גברים נשואים ואבות לילדים, ויורדת אף יותר עם ההזדקנות.
אף שלא נמדדו רמות טסטוסטרון של עריצים שלאורך ההיסטוריה שלחו את נתיניהם למלחמות ולמעשי טבח המוניים, מחקרים פסיכולוגים של סיווג אישיות תכופות מסווגים אותם כבעלי הפרעת אישיות נרקיסיסטית המתאפיינת בגרנדיוזיות, צורך בהערצה וחוסר באמפתיה.
בני-אדם גם מכלילים את מנגנון הדומיננטיות לחברות שלמות: חברה אנושית תכופות דוגלת בנראטיבים המבטיחים לה מעמד נעלה על חברות אחרות, ואי-התממשות ההבטחה עלולה לגרום לתחושת עלבון וקיפוח (צרפתית: ריסנטימנט) המגייסת את מנגנון הדומיננטיות למלחמה על המעמד.
היסטוריונים ייחסו את הסיבה למלחמות רבות לריסנטימנט אצל קבוצות אתניות, אומות ודתות שלתפיסתן קופחו מן המעמד המגיע להן.
נקמה: הצורך לנקום על פגיעה הוא צורך פסיכולוגי חזק ונפוץ אצל בני-אדם, מונע על ידי רגשות עזים של קיפוח וזעם, ובניסויי דימות מוח נמצא שהוא מופעל על ידי מסלול עצבי שפינקר מכנה "מעגל הזעם" ממוח הביניים וההיפותלמוס, לאמיגדלה ולאינסולה.
משתתפים בניסויים פסיכולוגיים תכופות מוכנים לשלם מחיר בלתי-רציונלי לכאורה כדי לנקום במשתתפים אחרים בניסוי אשר לדעתם גרמו להם עוול.
נקמה היא גם צורך חברתי ותרבותי נפוץ מאוד בכל חברות האדם, מניעה את העלילה של יצירות ספרותיות וסרטי קולנוע פופולרים, ומשמשת להצדקת עימותים אלימים ומלחמות, אשר תכופות הופכים לשרשראות ארוכות של נקמה ונקמת גומלין.
לדוגמה, גם פיגועי 11 בספטמבר וגם מלחמת אפגניסטן (2001–2014) שהתחוללה בעקבותיהם הוצדקו על ידי יוזמיהם כנקמה.
בתאוריה האבולוציונית, נקמה מוסברת היטב על ידי דילמת האסיר החוזרת, מודל נפוץ בתורת המשחקים למציאות שבה יש לבחור בין שיתוף פעולה עם אנשים אחרים לבין פגיעה בהם.
האסטרטגיות המצליחות ביותר במשחקים של דילמת האסיר החוזרת הן אלו הנוקמות מיידית על פגיעה בהן, אך גם מצטיינות בשיתוף פעולה ומגיבות מדי פעם בסלחנות:
| פרס המשתף, פרס המשתף
| עונש הנבגד, פרס הבוגד
| פרס הבוגד, עונש הנבגד
| עונש הבוגד, עונש הבוגד
לפיכך סבור פינקר שיכולת האדם להתפייס ולסלוח היא הצד השני של הצורך בנקמה.
פינקר סוקר מקרי התפייסות ושבירת מעגל הנקמה במלחמות בין מדינות, כגון הסכם השלום בין ישראל למצרים, ובמלחמות אזרחים, דוגמת ביטול משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
יוזמת התפייסות אמינה תכופות מחייבת נטילת סיכון, כמו בביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל, או הצהרה רשמית של התנצלות ומחיקה של חשבונות העבר, כמו בוועדת האמת והפיוס בדרום אפריקה.
מדען המדינה גראהם דודס תיעד התנצלויות רשמיות על ידי מנהיגים פוליטיים ודתיים במהלך ההיסטוריה ומצא זינוק גדול במספרן מאז שנות ה-80.
סאדיזם: פינקר מציין שעל מנת להפיק הנאה סאדיסטית מסבלם של אחרים דרוש לא רק מניע, אלא גם התרת כל רסן שברגיל מונע מהאדם לפעול לפי מניע זה.
בטבע האדם ישנם מניעים להנאה סאדיסטית:
אנשים סקרנים ומוקסמים מצפייה בסבל.
ילדים עשויים לתלוש רגלים מחרקים, ואף מבוגרים נורמטיבים צופים בסרטים עתירי דם וסבל, ומאטים בכביש כדי להתבונן בתאונה קטלנית ובתוצאותיה.
הצורך בשליטה והרצון לסמכות מביאים להנאה משמחה לאיד, הנתפסת כמוצדקת לאנשים שנואים, וסריקות מוח הראו שסיטואציה שכזו מגרה את אזור הסטריאטום במוח.
עונג משליטה, מדומיננטיות ומנקמה עלול אף הוא להניע סאדיזם.
ניסויים פסיכולוגיים הראו שהתגמול הרגשי של נקמה חזק ביותר כאשר מושא הנקמה יודע שהסבל שהושת עליו הוא נקמה על מעשיו, והדרך הבטוחה ביותר לוודא זאת היא לגרום ליסורי מושא הנקמה ולחזות בהם.
תוקפנות קשורה עם מיניות במערכת הלימבית ושתיהן מגיבות לטסטוסטרון, ולכן גברים יותר מנשים עלולים ללמוד להפיק עונג מיני מהשפלה וגרימת סבל לאדם אחר.
למרות ריבוי המניעים, עינוי אחרים לשם הנאה נדיר אצל מרבית בני האדם, שכן אמפתיה, סימפתיה ותחושת אשם בולמות הידרדרות לסאדיזם.
מצוקה הנגרמת מעדות לסבל הזולת היא תופעה קדומה שאיננה ייחודית לאדם, ונמצאה ביונקים אחרים, מחולדות ועד קופים.
טאבו חברתי, המחוזק בתהליך התירבות, עשוי לעכב מעשי סאדיזם, ואף לעורר בושה אצל אדם שרק מדמיין מעשים סאדיסטיים.
ואולם אנשים אשר מענים לתכלית מעשית עלולים במשך הזמן לאבד את עכבותיהם הטבעיות.
עינויים יכולים לשמש להטלת אימה או חילוץ מידע מעצורים, והפעלת "לחץ פיזי מתון" נחשבת כלגיטימית אף כיום במדינות דמוקרטיות מסוימות בתרחיש הפצצה המתקתקת.
מעשי התעללות ופוגרומים במהלך ההיסטוריה תכופות בוצעו על ידי חיילים, שוטרים או מורדים כמוצא לפחדיהם מן האויב.
צפייה בכאב או סבל של אחרים שימשה כבידור להמונים, כמו בקרבות הגלדיאטורים, וברברה טוכמן ציינה שערים בצרפת בימי הביניים היו רוכשות לפעמים זו מזו פושעים נידונים למוות כדי לבדר את תושביהן בהוצאה ציבורית להורג.
התפתחות פתולוגיה סאדיסטית בדרך-כלל מצריכה זמן והתגברות על אמפתיה ובושה.
נורמות חברתיות או תנאים חברתיים המעודדים סאדיזם, כגון אלו שרווחו באירופה בימי הביניים, עלולים להאיץ תהליך זה, ומאידך מקווה פינקר שנורמות ותנאים הפוכים עשויים להאט אותו ואף לעצרו.
אידאולוגיה: תחת כותרת זו כולל פינקר התאגדויות דתיות ואידאולוגיות שגרמו לאלימות המונית במספרים עצומים, בעיקר במעשי רצח עם ובמלחמות, דוגמת הנצרות במסעי הצלב ובמלחמות הדת האירופיות של המאה ה-17, הנאציזם בשואה ותנועת הקמר רוז' ברצח העם בקמבודיה.
ניסויים רבים בפסיכולוגיה חברתית, כמו ניסוי מילגרם וניסוי הכלא של סטנפורד, הדגימו את האופן שבו קונפורמיות עם דעות הסובבים מסוגלת לעודד בני-אדם להפעיל אלימות שלא היו מפעילים לבדם.
הקונפורמיות חזקה במיוחד במשטרים טוטליטרים, ופינקר מצטט את עדותו של אלכסנדר סולז'ניצין על נאום של יוסיף סטלין שלאחריו המאזינים מחאו כפיים במשך 11 דקות משום שאיש מהם לא העז להיות הראשון שיפסיק.
במשטר כזה כל אחד מן החברים עלול להשתתף ואף ליזום הענשה אלימה של הנון-קונפורמיסטים רק משום שהוא פוחד להחשד כנון-קונפורמיסט בעצמו.
משטרים כאלו משתמשים במנגנונים שונים לגיוס פער ההצדקה כדי לתרץ אלימות, למשל יופומיזם כמו בשימוש בביטוי "הפתרון הסופי" להשמדת העם היהודי, וטשטוש אחריות אישית כמו בטענת אדולף אייכמן שהוא רק ציית לפקודות.
בניסוי מילגרם החוקרים הצליחו לשכנע את הנבדקים להפעיל אלימות קיצונית בעיקר באמצעות "לקיחת אחריות" על התוצאות.
כיצד מופחתת אלימות שהיא תוצאה של אידאולוגיה?
פינקר אינו סבור שניתן "לרפא" אידאולוגיה, משום שזוהי נטייה בסיסית של בני-אדם, אך מציע שחברה פתוחה חסינה יותר למנגנונים אידאולוגים המעודדים אלימות, ומוצא לכך ראייה בנדירותם של מעשי רצח-עם ומלחמות אזרחים אידאולוגיות בחברות דמוקרטיות מודרניות.
רוע טהור, שדים פנימיים, והדעיכה באלימות: המיתוס לגבי קיומו של רוע טהור תכופות מוליך למסקנה שדעיכה באלימות יכולה להתרחש רק כתוצאה מניצחונות "הטובים" על "הרעים" בעימותים.
בניגוד לכך סבור פינקר שמרבית האלימות נגרמת בשל "השדים שבתוכנו" – מניעים הנמצאים אצל כל אדם רגיל.
לפיכך הוא מסיק שהדעיכה באלימות מתרחשת בעיקר כתוצאה מכך שבני-אדם פועלים פחות ופחות מתוך מניעים אלו.
לדעתו, הפופולריות הגוברת של מדע הפסיכולוגיה והסברים פסיכולוגיים גורמת ליותר ויותר אנשים לבחון את העימותים שהם לוקחים בהם חלק גם מנקודת מבט אובייקטיבית ומודעת יותר, אשר חושפת את האשליות והכשלים.
בפרק זה מונה פינקר תכונות של טבע האדם אשר מונעות או מפחיתות אלימות, ועשויות להסביר את המגמה לדעיכת האלימות.
פינקר מסכים שאמפתיה היא אחת מן המלאכים, אך סבור שאיננה היחידה, וכן הוא סבור ש"אמפתיה" הפכה בשנים האחרונות למילה אופנתית שקיבלה פרסום מוגזם.
אמפתיה: פינקר דן במספר פירושים שונים של המושג:
הזדהות (Projection) היא תחושה שאינה תלויה בהכרח בתחושות הזולת, או אף בקיומן של תחושות כאלו.
למשל: הסתכלות בגורד שחקים המעוררת במסתכל תחושת גדלות ועוצמה.
שינוי נקודת מבט (Perspective-taking) היא היכולת לדמיין כיצד עצמים נראים מנקודת מבטו של הזולת, יכולת שהפסיכולוג השווייצרי ז'אן פיאז'ה הראה שהיא מתפתחת אצל ילדים בגיל 6 שנים לערך.
תאוריה של הנפש (Theory of mind) היא היכולת לייחס לזולת כוונות ורגשות, אך לאו-דווקא להבין או להרגיש אותן.
בני אדם תכופות חשים מצוקה לנוכח סבל הזולת, אך לא בהכרח מתוך אמפתיה אליו.
רגשות "מדביקים", כגון תגובות צחוק או מחיאות כפיים בקהל.
פינקר סבור שכל אלו הם היבטים שונים, אם גם קרובים, שאינם זהים לאמפתיה במובנה הצר, מובן שהוא מכנה במילה "סימפתיה" – דאגה לרווחת הזולת מתוך הבנת אושרו וכאביו.
תאוריות פופולריות של אמפתיה הושפעו מן התגלית המדעית משנת 1992 של נוירוני מראה במוחות קופים.
ואולם לדעת פינקר נוירוני מראה אינם קשורים לאמפתיה.
ניסויי דימות מוחי מראים שאין מרכזי מוח ספציפיים לאמפתיה, והיא קשורה לגורמים ואזורי מוח רבים.
למשל, ההורמון אוקסיטוצין, שהתפתח לבקרה של התנהגות אמהית, גויס במהלך האבולוציה גם לבקרה של התנהגות מינית ורומנטית, ובניסויים פסיכולוגיים נמצא שנטילתו באמצעות משאף תרסיס מגבירה אמון וחלוקה הוגנת אצל נבדקים המשחקים במשחק האולטימטום.
בהתאם לכך הציעו פראנס דה ואל, פיטר סינגר ואחרים שאמפתיה התפתחה במקורה כשלב מוקדם באבולוציה של יונקים המסייע לטיפול הורי בצאצאיהם, ולאחר מכן הורחב "חוג האמפתיה" גם לאחרים שאינם צאצאים.
מאפיינים "תינוקיים" ו"חמודים" אצל גורי כל היונקים, למשל אצל גורי חתולים וכלבים, מעוררים אמפתיה בבני-אדם.
בתוצאה אחרונה זו רואה פינקר סיוע להשערה שהתפתחות הסיפורת וסוגת הרומן במאות ה-18 וה-19 היו בין הגורמים למהפכה ההומניטרית (פרק 4).
שליטה עצמית: בהשראת תאוריית תהליך התירבות של אליאס (פרק 3) סבור פינקר שגורם מרכזי בדעיכת האלימות היה שיפור בנטיית בני-אדם לכבוש את יצרם ולהימנע מהתנהגות אלימה לנוכח פיתוי חומרי, התגרות או הזדמנות לנקמה.
מחקרים פסיכולוגיים מראים מתאם בין יכולת דחיית סיפוקים לבין מנת משכל והצלחה בתחומים שונים בחיים.
תכנון לעתיד מבוקר במוח בעיקר באזורים המודעים של האונה הקדמית, כמו הקורטקס הארובתי שפגיעה בו גרמה לתסמונת של אלימות, חוסר שליטה עצמית וחוסר התחשבות חברתית במקרהו המפורסם של פינאס גייג'.
בשורת ניסויים הדגים הפסיכולוג החברתי האמריקאי רוי באומייסטר שכוח הרצון של אנשים מתנהג כמשאב מוגבל, ואף כ"שריר" – משימות הדורשות שליטה עצמית "מרוקנות" את כוח הרצון של הנבדק ו"מעייפות" את מידת השליטה העצמית שהוא מסוגל לגייס למשימות נוספות, אפילו כשהן שונות מאוד באופיין.
נטיית אנשים להסתכן באלימות עשויה לקטון ככל שסביבתם פחות מסוכנת ומבטיחה להם תוחלת חיים ארוכה יותר, כפי שרומז המתאם שהתגלה בין שיעורי תמותה (מסיבות לא אלימות) לבין שיעורי פשע אלים באזורי מגורים שונים.
ייתכן גם ששיפור בתזונה ובבריאות כללית משפר את הקישוריות והתפקוד באונה הקדמית, ותודות לכך את יכולת השליטה העצמית: באומייסטר גילה שמשימות הפוגעות בכוח הרצון של אנשים מורידות את רמת הגלוקוז בדמם, ושהם מסוגלים לשקם חלק מכוח הרצון על ידי שתיית משקה ממותק בסוכר (אך לא באספרטם).
ניסויים אחרים הציעו שניתן להפחית אלימות של אסירים בכלא באמצעות אספקת תוספי מזון.
באומייסטר גם הראה שמתנדבים אשר התאמנו במשך מספר שבועות בצורות שונות של משמעת עצמית, כגון דיאטה, אימון גופני או קיצוץ שעות הצפייה בטלוויזיה, הצליחו לשפר את שליטתם העצמית במשימות אחרות במעבדה.
פינקר מפרש תוצאות אלו כתמיכה באפשרות של השתפרות היסטורית בשליטה עצמית אצל אנשים החיים בקהילות עשירות יותר, בטוחות יותר וממושטרות יותר.
השיפור בשליטה העצמית עשוי מצידו לשפר אף יותר את הבטיחות, תוחלת החיים וההצלחה הכללית בקהילה, בתהליך משוב חיובי המגביר את עצמו.
שער הריבית הוצע כמדד לשליטה עצמית בקהילה – ככל שהוא נמוך יותר פירושו שהעתיד נתפס כבטוח יותר.
ההיסטוריון הכלכלי גרגורי קלארק מצא ששערי הריבית המעשיים באנגליה ירדו מ-10% לערך במאה ה-13 לכ-2% בלבד במאה ה-21, אותו פרק זמן שבמהלכו ירדו שיעורי הרצח ביותר מסדר גודל (פרק 3).
פינקר מציע שההבחנה בין קהילות עם שליטה עצמית חלשה וחזקה מקבילה לקהילות "דיוניסיות" ו"אפולוניות" בניתוחה של האנתרופולוגית רות בנדיקט על פי מושגיו של ניטשה.
במחקר שסקר דעות אנשים ביותר ממאה מדינות נמצא שמאפיינים חשובים של קהילה – מידת האיפוק ומידת התכנון לעתיד הרחוק – נמצאים במתאם זה עם זה ועם שיעורי רצח נמוכים יותר.
אבולוציה ביולוגית המתרחשת לאחרונה: בסעיף זה בודק פינקר את האפשרות שהדעיכה באלימות במשך אלפי השנים האחרונות היא תוצאת שינוי גנטי באוכלוסיות האדם כתוצאה מברירה טבעית של בני-אדם פחות אלימים.
מספר דוגמאות לאבולוציה ביולוגית המתרחשת לאחרונה באוכלוסיות אדם מוכרות היטב למדע, דוגמת המוטציות לעיכול לקטוז במבוגרים שבמהלך אלפי השנים האחרונות השתלטו על מרבית האוכלוסייה בחברות אדם הניזונות ממוצרי חלב.
ממצאים מתחומים שונים מראים שבאופן עקרוני, אלימות ניתנת לשינוי אבולוציוני: ניסויי ברירה מלאכותית הצליחו להגביר ולהפחית את התוקפנות של עכברי מעבדה תוך מספר דורות, וניסיונות ביות החלישו נטיות תוקפניות בבהמות בית, בכלבים ולאחרונה גם בשועלים מבויתים.
אצל בני-אדם, מחקרי תאומים וילדים מאומצים מראים שנטייה לאלימות ולפשיעה היא תוצאת גורמים תורשתיים כלשהם בנוסף להשפעות הסביבה, ולכן בעיקרון ניתנת לשינוי אבולוציוני.
ואולם בפועל לא נמצאו עדיין ראיות מדעיות אמינות שתהליך אבולוציוני של דעיכה באלימות אכן מתרחש באוכלוסיות אדם.
כמה מן השינויים ההיסטוריים המתועדים באלימות התרחשו מהר מכדי להיות שינויים תורשתיים, למשל בשנות ה-90 בארצות הברית, שיעור מעשי הרצח ירד לחצי תוך פחות משנות דור (פרק 3).
פינקר מסיק איפוא שאין צורך בהשערת אבולוציה ביולוגית כדי להסביר את הדעיכה באלימות.
מוסריות וטאבו: להשקפת פינקר, למוסריות של בני-אדם יש השפעות מנוגדות באופן קוטבי על האלימות שלהם: מצד אחד, שיטות מוסר רבות משמשות להצדקת אלימות בקנה-מידה המוני נגד ציבורים שלמים, דוגמת "כופרים", "מכשפות", "אויבי המשטר" ו"אויבי המדינה", ובשל כך סיווג אותן פינקר כאחד ה"שדים שבתוכנו" .
אך מצד שני, שיטות מוסר גם עומדות בבסיס המהפכה ההומניטרית (פרק 4) ומהפכות הזכויות (פרק 7) אשר ממתנות ומונעות אלימות.
בסעיף זה מבקש פינקר להבין מתי מוסריות היא "שד" ומתי "מלאך", ומהן סיבות המגמה ההיסטורית למעבר מן הסוג הראשון לסוג השני.
פינקר מסתמך על מחקר פסיכולוגי עדכני של מוסריות בתרבויות אדם שונות, בעיקר על ידי פסיכולוגים חברתיים ואנתרופולוגים כמו ג'ונתן היידט, ריצ'רד שוודר, ואלן פיסקה.
חקר ההיסטוריה של שיטות מוסר מראה שבמאות השנים האחרונות ישנה נטייה עולמית למעבר ממודלים של שיתופיות, סמכות וקדושה למודלים של עצמאות, תגמול שוויוני ותמחיר שוק.
נטייה זו היא קרוב לוודאי תוצאת ההתפתחות הטכנולוגית המהירה של תחבורה ותקשורת, ועקב כך ניידות פיזית וניידות חברתית גוברת והולכת.
הכרותם הגוברת של בני-אדם עם שיטות מוסריות רבות ושונות נוטה להחליש את כוחן המקומי של קהילות שיתופיות קטנות כמו משפחות ושבטים, של דמויות סמכות כמו הורים ומורים, ושל ערכי קדושה ונאמנות מקומיים כמו מצוות דת ופטריוטיות לאומית.
לעומת זאת נוטה להתחזק מעמדם של אותם מודלים המסוגלים לתקשר ולפשר בין בני-אדם מחברות וממגזרים שונים.
תבונה: הוגי עידן הנאורות ייחסו חשיבות עליונה לרציונליות של האדם, וליכולתה לגבור על בורות ועל אלימות, אך מאז התחזקו נטיות שונות בציבור, בפילוסופיה ובמדע לפקפק בחשיבות הרציונליות.
שימוש בהגיון עשוי לאפשר פתרונות יעילים יותר ויותר להפחתת אלימות, אך קשה להוכיח רציונלית שאדם רציונלי ירצה בכך מלכתחילה: הוא עלול במקום זאת להשתמש ברציונליות שלו כדי לנצח במאבק אלים נגד בני-אדם אחרים למען רווחתו שלו, או רווחת הקבוצה שהוא משתייך אליה.
עם זאת, פינקר סבור שבני-אדם רציונליים נוטים יותר לזהות שבני-אדם אחרים אף הם בעלי יכולת לרציונליות, ולהסיק מכך שפתרונות לטווח ארוך צריכים להבטיח רווחה והגנה מאלימות באופן אוניברסלי ליותר ויותר בני אדם .
לדוגמה, בדילמת האסיר החוזרת, שחקנים רציונלים שיש להם אפשרות לתקשר ולקיים דיון זה עם זה (בניגוד לניסוחה המקורי של הדילמה) מסוגלים להסכים ביניהם שרק שיתוף פעולה הדדי יבטיח לכל אחד מהם רווח לטווח ארוך, ולפיכך כדאי להם לתכנן וליישם יחד מנגנון שיעודד שיתוף פעולה כזה.
בדומה לפילוסוף פיטר סינגר מסיק פינקר שהשיפור בהשכלה, באינטליגנציה, במדע ובטכנולוגיה נוטה להרחיב את "חוג שיתוף הפעולה" ולהפחית את רמת האלימות הכללית.
פינקר דן באפקט פלין – הממצא לפיו מנת המשכל והביצועים הקוגניטיביים הממוצעים של האוכלוסייה, בייחוד בתחום של חשיבה מופשטת, עלו באופן ניכר במשך עשרות השנים האחרונות, בכל מדינה שבה ניתן לבדוק נתוני מנת משכל מדורות קודמים.
לא ברור עדיין מהן הסיבות לאפקט פלין, ובאיזה מובן הוא מייצג שיפור ממשי באינטליגנציה של האוכלוסייה ולא רק תוצאה סטטיסטית, אך פינקר תומך בפירושו של ג'יימס פלין עצמו, לפיו אופן חשיבה מדעי מתחזק יותר ויותר בציבור הכללי, במשך עשרות השנים האחרונות לפחות ואולי עוד לפני כן.
פינקר מציע אפשרות של "אפקט פלין מוסרי" לפיו האלימות פוחתת כתוצאה מיכולתם של אנשים לחשוב על העימותים שהם מעורבים בהם באופן רציונלי, מופשט ואובייקטיבי יותר.
פרק 10: "על כנפי מלאכים"
בפרק העשירי והאחרון בספר נמנע פינקר במוצהר מתחזיות לעתיד, או מייעוץ למדינאים ולאנשי חוק כיצד להפחית מלחמה ואלימות.
הוא מסייג את האופטימיות שלו – ישנן מגמות היסטוריות הנמשכות בעוצמה כבר עשרות ומאות שנים, ולפיכך ניתן למשל להעריך שקורבן-אדם, עינויים גופניים בחסות החוק או מלחמות בין מדינות דמוקרטיות לא ישובו בעתיד הקרוב, אך לא ניתן לחזות מגמות פחות-עקביות כמו רמות הפשע, מלחמות אזרחים וטרור.
כמדען, פינקר אינו מאמין בכוח מיסטי או ב"גורל קוסמי" כלשהו אשר מכתיבים ירידה באלימות, ואף אינו מצפה שהתקדמות המדע תוביל בהכרח לניסוח "תאוריה מאוחדת" של אלימות על כל הבטיה.
"חשובים אך בלתי-עקביים": בסעיף זה דן פינקר במספר גורמים אשר תכופות מוצגים כבעלי השפעה חשובה על אלימות, אך פינקר עצמו אינו מוצא קשר עקבי בינם לבין המהלך ההיסטורי של הדעיכה:
1. נשק והגבלתו: מיליטריסטים ופציפיסטים כאחת נוטים לייחס חשיבות רבה לכלי נשק, ולהתמקד בטכנולוגיה שלהם או באיסור עליהם.
ואולם פינקר אינו מוצא מתאם ברור לאורך ההיסטוריה בין הקטלנות של טכנולוגיות נשק חדשות לבין רמת האלימות.
אחוזי האבדות בקהילות שבטיות הלוחמות באמצעות חניתות, אלות, קשתות וחצים גבוהים מאשר בחברות מודרניות המפתחות נשק אוטומטי, נשק כימי ונשק גרעיני .
2. משאבים וכוח: תאוריות רבות מציעות שמלחמות ספציפיות או אלימות בין מעמדות בחברה הן מאבקים על משאבים מוגבלים, למשל נפט או הון.
ואולם פינקר אינו מוצא קשר ברור בין זמינות המשאבים וחלוקת הכוח לבין הדעיכה באלימות.
את המשאבים ניתן לחלק גם באלימות וגם בדרכי שלום.
3. שפע: במהלך ההיסטוריה גדל מאוד העושר בידי חברות אדם, ובמקביל ירדה רמת האלימות.
ואולם לא ברור כיצד עושר משפיע מיידית על רמת האלימות, ולאורך ההיסטוריה עליות ברמת החיים לעיתים התרחשו דווקא בעת עלייה זמנית ברמת האלימות.
במאה ה-21, רמות פשע אלים ומלחמות אזרחים אכן נוטות להיות גבוהות יותר במדינות עניות, אך לא ברור באיזו מידה העוני הוא זה שגורם לאלימות או להפך.
4. דת: פינקר פוסל טענה כללית שדת ממתנת אלימות, המושמעת בעיקר על ידי הוגים מאמינים ואנשי דת, ומאידך את הטענה שדת מעודדת אלימות, המושמעת בעיקר על ידי הוגים חילונים ואתאיסטים.
לאורך ההיסטוריה דתות שונות, ואף פלגים ואנשי דת שונים מאותה דת, לעיתים עודדו סוגים שונים של אלימות, ולעיתים פעלו נגד סוגים אחרים.
"דילמת הפציפיסט": פינקר מדגים את הבעייתיות של הפחתת אלימות באמצעות ניסוח מחדש של דילמת האסיר (פרק 8) כ"דילמת הפציפיסט".
פציפיזם חד-צדדי עלול לגרום להשמדתם או לדיכויים של הפציפיסטים:
| שלום ורווח, שלום ורווח
| תבוסה מוחלטת, נצחון קל
| נצחון קל, תבוסה מוחלטת
| מלחמה יקרה, מלחמה יקרה
בסעיפים הבאים מסכם פינקר חמש התפתחויות היסטוריות ארוכות-טווח שלדעתו תרמו לדעיכת האלימות, ואת האופן שבו כל אחת מהן משפיעה על דילמת הפציפיסט:
1. ה"לווייתן": להשערת הובס, שהמדע המודרני מאמת בחלקה (פרק 2), ממשלים מרכזיים מתמודדים עם דילמת הפציפיסט על ידי כפיית פתרון סכסוכים בדרכי שלום על כלל נתיניהם, באמצעות מוסדות חוק, משטרה וצבא המחזיקים במונופול על אלימות חוקית.
ה"לווייתן" של הובס פועל כצד שלישי בסכסוך, המשית קנס על התוקפנים, ולפיכך מפחית את הרווח מבחירה באסטרטגיה אלימה, לעיתים עד כדי הפיכתה לבלתי-משתלמת.
אך יעילות הלווייתן כפתרון לדילמה תלויה ביכולתו להפעיל רק את מידת האלימות הנדרשת כדי לקנוס את התוקפנים, ורק אותם, אחרת הוא עלול לגרום יותר אלימות מזו שהוא מונע.
לכן ממשל דמוקרטי יעיל יותר כלווייתן מסוגי ממשל אחרים (פרק 4).
2. מסחר עדין: מסחר מעודד חלוקת עבודה שבה כל צד בדילמת הפציפיסט יכול להתמחות בסחורות ובשירותים אחרים, ולפיכך מגדיל את הרווח האפשרי מהחלפתם.
לכן מסחר מגדיל את הפרס לפציפיזם הדדי, ובמונחי תורת המשחקים הופך את המשחק ליותר "סכום חיובי".
נורברט אליאס העלה בספרו את ההשערה שהגורמים לתהליך התירבות היו התחזקות הלווייתנים והמסחר (פרק 3).
מחקרים כמותיים מראים שהשלום הארוך והשלום החדש נגרמים לפחות בחלקם על ידי גידול של יותר מסדר גודל בסחר בינלאומי (פרק 6).
3. פמיניזציה: בכל החברות האנושיות, נשים אלימות בממוצע הרבה פחות מגברים.
בחברות העוברות תהליך של פמיניזציה – חיזוק זכויות ומעורבות נשים וחיזוק צורות חשיבה והתנהגות נשיות – האלימות נוטה לדעוך בקצב מהיר יותר, אף על פי שנשים פוליטיקאיות אינן בהכרח פציפיסטיות יותר מעמיתיהן הגברים.
פינקר מציע שפמיניזציה פועלת על דילמת הפציפיסט באמצעות הקטנת הרווח של ניצחון והגדלת המחיר לתבוסה.
להצעתו ניתן למדוד משתנים אלו לא רק במונחים חומריים, אלא גם במונחים רגשיים, והחיזוק הרגשי מעצם הפעלת אלימות נוטה להיות נמוך יותר אצל שחקנית נשית בדילמת הפציפיסט מאשר אצל שחקן גברי.
"נשיות" במובן זה אפשרית גם אצל שחקן גבר מבחינה ביולוגית: למשל, רמות הטסטוסטרון בדם נוטות לרדת אצל גברים כאשר הם נישאים והופכים אבות לילדים (פרק 8).
4. "החוג המתרחב": בתהליך זה מרחיבים בני-אדם את החוג החברתי שאליה הם חשים אמפתיה, מקרובי משפחה ומכרים לזרים גמורים ואפילו לקהילות שונות מאוד משלהם.
התרבות הקוסמופוליטית המודרנית, בסיוע תקשורת המונים ותחבורה זולה ומהירה, הופכת את כדור הארץ לכפר גלובלי, ומפתה בני-אדם לחוות את המציאות דרך עיני בני-אדם זרים באמצעות סיפורת עלילתית (פרקים 4 ו-9).
בדילמת הפציפיסט, אמפתיה פירושה שרווח או הפסד של שחקן אחד הופכים במידה חלקית גם לרווח והפסד רגשיים של השחקן האחר.
5. "המדרגות הנעות של התבונה": לדעת פינקר, השפעת התבונה על דילמת הפציפיסט דומה מאוד להשפעת האמפתיה (פרק 9), ובמקרים רבים הן פועלות יחדיו וקשה להפריד ביניהן.
ההבדל הוא שבעת שימוש בתבונה, כל שחקן בדילמת הפציפיסט מאמץ נקודת מבט אובייקטיבית "מעל" לסכסוך, ולא את נקודת המבט של השחקן האחר כמו באמפתיה.
פינקר סבור שהשפעת התבונה על דעיכת האלימות עשויה להיות משמעותית ומרחיקת לכת יותר, שכן בהשוואה לאמפתיה, התבונה כבולה פחות לרגשות ולתחושות השחקנים.
"הרהורים": סעיף אחרון זה הוא מעין אחרית-דבר של הספר.
תובנה חשובה שמוצא פינקר בדעיכה ההיסטורית באלימות היא תפיסת המודרניות כתהליך קידמה חיובי ברובו, בניגוד לתפיסות פסימיות נפוצות הרואות את תרבות המערב המודרנית כאלימה וכמושחתת, וחשות נוסטלגיה לתמונה רומנטית אך שגויה של עבר "שליו" ו"טבעי".
אפילו חוקרים המודעים לדעיכה באלימות עדיין נוטים לחוש שהיא כל כך מפתיעה, שיש צורך להסבירה בהשגחה עליונה או בגורל מסתורי כלשהו.
פינקר, לעומת זאת, רואה את הפחתת האלימות כאתגר מדעי ומוסרי כאחת.
בספרו הוא נוקט בגישה שכלתנית משום שלדעתו חקר האלימות נטה ל"יותר מדי צדקנות ומעט מדי הבנה", אך הוא מודע לסבל הנורא המיוצג על ידי המספרים היבשים, ומוקיר את הכוחות של תרבות ונאורות שהצליחו להפחית מסבל זה.
ככלל, הספר התקבל היטב וזכה לשבחים רבים.
הוא נכנס לרשימת "ספרי השנה" של הניו יורק טיימס, שגם הקדיש לו כמה סקירות.
בין משבחי הספר ניתן למצוא את ביל גייטס ופיטר סינגר.
עם זאת קיימים גם קולות אחרים, בפרט ממבקרים המזוהים עם החשיבה הפוסט-מודרניסטית.
ישנם מבקרים המקבלים, נוכח שפע העדויות, את דעיכת האלימות אך פוסלים את ביאורי הספר לתופעה, בעוד אחרים פסלו את הספר פסילה גורפת, ובכלל זה אף את גוף המחקרים בו השתמש לבסס את טענתו על דעיכת האלימות.
אין תימה בכך, שכן ויכוחיו של פינקר עם אסכולה זו נמשכים למעלה מעשור, וספרו הלוח החלק: על הכחשת הטבע המולד בימינו נסוב רובו סביב ויכוח זה.
בשנת 2021, קובץ מאמרים מאת מחברים שונים במדעי הרוח והחברה, בעריכת ההיסטוריונים פיליפ דווייר (Philip P.
Dwyer) מאוניברסיטת ניוקסל ומארק מיקייל (Mark M.
Micale) מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, ביקרו היבטים שונים בספר.
הסופר והכלכלן הלבנוני-אמריקאי נאסים טאלב כתב מספר ביקורות חריפות על הספר, ובכללן מאמר סטטיסטי ביחד עם המתמטיקאי העוסק בהערכת סיכונים פסקל קירילו.
טאלב טען ש"השלום הארוך" הוא אשליה סטטיסטית, שמלחמת עולם שלישית תהיה "ברבור שחור" בלתי ניתן לחיזוי, ושלא ניתן להסיק שהסיכוי לפרוץ מלחמה כזו אכן ירד רק משום שלא פרצה במשך עשרות השנים שחלפו מאז מלחמת העולם השנייה.
פינקר פרסם תשובה לביקורתו של טאלב, בה טען שגישת ספרו לסיכויי המלחמות דווקא מבוססת במידה רבה על גישת הברבור השחור של טאלב.
"השלום הארוך" מבוסס לדעת פינקר על הירידה בשכיחותן של מלחמות מכל הגדלים, ובנוסף על הירידה בגורמים ובמאפיינים רבים אחרים של מלחמה ואלימות.
למשל, פינקר שאל רטורית את טאלב אם הוא אכן סבור שהסיכוי לפרוץ מלחמה בין צרפת לגרמניה בראשית המאה ה-21 נשאר זהה לסיכוי שהיה למלחמה כזו לפרוץ בראשית המאה ה-20.
חוקרים מאוניברסיטת המדינה של פלורידה מתחו ביקורת על טענת פינקר שאחוזי ההרוגים במלחמות מתוך האוכלוסייה גדול בהרבה בחברות לא-מדינתיות, דוגמת שבטי ציידים-לקטים וחקלאים, בהשוואה למדינות מודרניות דוגמת המדינות שהשתתפו במלחמת העולם הראשונה והשנייה.
אף שמבקרים אלו אינם מכחישים שהבדל זה באחוז ההרוגים קיים בנתונים, הם סוברים שהוא למעשה תוצאת לוואי של חוקי קנה-מידה (scale laws) לפיהם חברות קטנות אוכלוסין פגיעות יותר לאלימות, בלי תלות בסוג הארגון החברתי שלהן, בעוד חברות מרובות אוכלוסין חסינות יותר.
במחקרם ניסו החוקרים להראות מגמת ירידה באחוז ההרוגים כתלות בגודל האוכלוסייה, על פני מדינות שהשתתפו במלחמת העולם השנייה, במלחמת העולם הראשונה, שבטי ציידים-לקטים וחקלאים פשוטים, ואפילו להקות של שימפנזים מצויים.
אנתרופולוגים מאוניברסיטת נוטרדאם התנגדו אף הם לטענת פינקר והציעו מנגנון דומה שבו אוכלוסייה גדולה יותר של חברה אנושית מקטינה את אחוז האנשים מתוכה שיכולים לקחת חלק במלחמה, וכתוצאה מכך את אחוז ההרוגים.
הקושי בדיון כזה הוא שחברות שבטיות הן כמעט תמיד קטנות מאוד, בנות כמה מאות או אלפי נפשות, בעוד שמדינות מודרניות הן כמעט תמיד בעלות אוכלוסייה גדולה של מאות אלפי נפשות לפחות, ולכן קשה לקבוע אם ההבדל באחוזי ההרוגים הוא תוצאת ההבדל בגודל האוכלוסייה, או ההבדל בשיטת הממשל ובתרבות.
המחקר השני ניסח מדד ל"השקעה דמוגרפית במלחמה" (Demographic Conflict Investment) שאמור להיות בלתי-תלוי בגודל האוכלוסייה.
מדד זה מראה ירידה מאז סוף שנות ה-40 ועד שנת 2014 אצל המעצמות חברות מועצת הביטחון, אצל מדינות חברות נאט"ו, וכן בישראל, אך לא באיראן, בעיראק, בקוריאה הצפונית ובהודו.
בציבור הרחב, האמירה כי "אנו חיים בתקופה השלווה ביותר בהיסטוריה" מזוהה בעיקר עם נשיא ארצות הברית לשעבר ברק אובמה, שבתקופת כהונתו השנייה הדגיש בנאומיו ש"העולם כיום פחות אלים משהיה אי-פעם" וש"עברו עשורים מאז המלחמה האחרונה בין מעצמות".
תומכים ומבקרים כאחד העירו על הדמיון הרב בין לשון הצהרותיו של אובמה ללשון ספרו של פינקר, אף כי לא ציטטו הסתמכות מפורשת של הראשון על השני, וטענו שהאופטימיות של מדיניות החוץ של אובמה התבססה על הכרה בדעיכת האלימות.
פינקר עצמו נמנע בספרו באופן מוצהר מלהביע תמיכה במדיניות חוץ וביטחון כלשהי.
ספרו של פינקר לא היה הראשון להציע את דעיכת האלימות לאורך ההיסטוריה, אך הוא יוצא דופן בהיקף התופעות והתחומים השונים של אלימות בהם עסק.
בו-זמנית עם יציאת ספרו של פינקר לאור בשנת 2011 יצא לאור באופן בלתי-תלוי ספר נוסף, מצומצם בהרבה בהיקפו, בשם "מנצחים את המלחמה נגד המלחמה" מאת הסופר האמריקאי ג'ושוע גולדסטיין.
פינקר וחוקרים אחרים הטוענים לדעיכה כללית באלימות לעיתים מכונים לאחרונה בדיונים אקדמיים ופופולרים בכינוי הגג הבלתי-רשמי "דעיכנים" .
כמו-כן כתב פינקר מאז שלושה ספרים נוספים, המתמקדים בנושאים ורעיונות מתוך "המלאכים הטובים של טבענו", ומרחיבים את הדיון בהם:
"נאורות עכשיו: הנימוק לטובת הגיון, מדע, הומניזם וקידמה" (2018).
בספר זה טוען פינקר למגמת עלייה עולמית לא רק בשלום ובאי-אלימות, אלא גם בבריאות, בשגשוג כלכלי, בבטיחות ובאושר, ומסביר את סיבותיה של מגמה זו באימוץ נרחב יותר ויותר של ערכי הנאורות: רציונליות, מדע והומניזם.
"רציונליות: מהי, מדוע קשה למצוא אותה, ולמה זה חשוב" (2021).
בספר זה ממשיך פינקר בטענתו כי רציונליות היא גורם המפתח לקידמה מוסרית וחברתית.
הוא מנסה ליישב את הניגוד, לכאורה, שבין התקדמות מדעית לרמות הולכות וגוברות של דיסאינפורמציה, תוך התייחסות למושגים של הגיון, תורת ההסתברות, סטטיסטיקה ובחירה חברתית.
"כשכולם יודעים שכולם יודעים: ידע כללי והמדע של הרמוניה, צביעות ובושה" (2025).
בספר זה חוקר פינקר כיצד הידע שכולם יודעים שהוא נכון מעצב את המציאות החברתית, הכלכלית והפוליטית.
הוא בוחן איך תופעה קוגניטיבית כזו משחררת שינויים מהירים, דוגמת קריסת השוק או הבורסה, ומסביר את תפקיד הצביעות, האתיקה ואמצעי התקשורת.
בפברואר 2026, מנוע החיפוש האקדמי גוגל סקולר מנה 7,100 ציטוטים של הספר במאמרים מדעיים ובספרי עיון.
המהדורה הראשונה של הספר בשפה האנגלית יצאה לאור בשנת 2011, וכמעט כל המחקרים הגרפים והמסקנות שהוא מסתמך עליהם מבוססים על נתונים עדכניים לשנים מוקדמות יותר.
עם זאת, נתונים אלו מתפרסמים מאז באתר האינטרנט Our World in Data (תכופות נקרא בראשי תיבות באנגלית OWID) של הכלכלן מקס רוזר, בליווי הסברים וגרפים שרבים מהם מתעדכנים מדי שנה, בין השאר באומדני שכיחות יחסית של רצח, אבדות במלחמות ומדדים דומים עליהם מתבסס הספר.
מאז עסקו רבים במחקר ובציבור, ובכלל זה פינקר עצמו, במידה שבו הוא חוזה אירועים חדשים, או תגליות ותובנות חדשות לגבי נושאים מן העבר.
בייחוד נבחנת טענתו (הלא-טריוויאלית ותכופות מעוררת מחלוקת) של פינקר ששיעור האלימות והמלחמות ירד לאורך הפרהיסטוריה וההיסטוריה.
למעשה, שנים ספורות לאחר צאת הספר לאור כבר טענו כמה ממבקריו שמגמת הירידה באלימות, אם אומנם התרחשה בכלל, כבר הפכה לעלייה.
על חלק מן הביקורת הגיבו פינקר וחוקרים נוספים, ותכופות ניתן לעקוב אחר עדכון התפתחויות והנתונים באתר Our World in Data.
בפועל, טיעוני פינקר בספר מנוסחים באופן הרבה יותר מפורט, מדויק ומנומק מירידה גרידא בשיעורי אלימות.
בכל מקרה, פינקר נזהר בספר מתחזיות מוצהרות לשנים הקרובות, וטוען בעיקר להבנה וזיהוי תהליכים שקיימים כבר בהווה ובעבר, על פני שנים רבות.
הוא מציין במפורש (פרק 10) כי ככל שתהליך שזוהה נכונה המשיך להתקיים בעבר וממשיך גם בהווה באופן עקבי יותר, הסבירות שימשיך להתרחש גם בעתיד גבוהה יותר, אך אף-פעם איננה ודאית.
לכן, ככל שתהליכים כאלו ניתנים להיבחן מחדש, סביר לבחון אותן בסדר בו הם מוצגים בספר: בסקלות זמן המתקצרות בהדרגה מעשרות אלפי שנים לעשרות שנים בודדות:
+שש המגמות: סקלות זמן ושכיחות יחסית של אלימותמגמה/תהליךפרקשכיחות יחסית של הרוגים מאלימותמין ביולוגי/תרבותסקלת זמןארגון ומאפייניםהערות0. נקודת מוצא1-2עשרות אחוזים עד מרבית האוכלוסיהאדם קדוםמאות אלפים ומיליוני שניםלהקות/בתי-אבכיום רק אצל שימפנזים מצויים, ספר עדויות ממאובנים1. "השכנת השלום"2100-1000
למאה-אלףתרבויות ציידים לקטיםאלפי שנים לפני זמננוארגון שבטיגם אצל ציידים-לקטים החיים כיום2. "תהליך התירבות"310-100
למאה-אלףתרבויות חקלאיותמאז העת החדשהערי-מדינה וממלכותנימוסים, סלידה מגסויות וזוהמה, הרגלים מילדות3. "המהפכה ההומניטרית"45-70
למאה-אלףתרבויות תעשייתיותמאז עידן הנאורות במאה ה-18זכויות אזרח, זכויות אדם, פלורליזםאופייני לתרבות המערב ומעט מאוחר יותר תרבויות מזרח-אסיה ודרום-אסיה4. "השלום הארוך"51-5
למאה-אלףהעולם המערבי בעיקרמאז מלחמת העולם השנייהמעצמות, נשק גרעיני ונשק השמדה המוני אחר.אמנות בינלאומיות ב-70 השנים האחרונות5."השלום החדש"6פחות מ-1 למאה-אלףמערב-אירופה וצפון-אמריקהשנות ה-90 ואילךדמוקרטיה מערבית ליברלית30 השנים האחרונות6. "מהפכות הזכויות"7פחות מ-1 למאה-אלףתת-תרבות שונות בעולםמשתנה, בעיקר בשנים האחרונותמהגרים, עבדים לשעבר, מיעוטים ומגדרים שונים, בעלי-חיים (?)
באופן כללי, פינקר מציג ראיות ודוגמאות רבות שהעבר הרחוק היה אלים יותר, אבל תהליך הירידה באלימות לא היה סדיר ועקבי בכל אזורי העולם על פני סקלת זמן של פחות מכמה עשרות שנים (פרק 1), ולכן גם אין לצפות שיהיה כזה בעתיד הקרוב.
ישנם סוגים שונים של אלימות, ונראה שלפחות רובם יורדים עם השנים, אבל בצורות שונות, בקצב משתנה ועם מרכיב אקראי גדול (פרק 2).
שוב, קשה לחזות אילו מהם ימשיכו לרדת בשנים הקרובות ובאיזה קצב.
התכונות האנושיות העתיקות ביותר, כמו אמפתיה (פרק 10), ותהליכים תרבותיים עתיקים כמו חקלאות ועיור (פרק 2) כמעט בוודאות ימשיכו להתקיים בשנים הקרובות, מעצם זה שהם מצטיירים כיום כבסיסיים לאדם ולתרבותו.
אך לא בהכרח כולם גם ימשיכו להתקדם באותו קצב או באותה מגמה.
למעשה, מכיוון שתהליכים אלו נמשכו שנים רבות בפרהיסטוריה ו/או בהיסטוריה, הניבויים המעניינים ביותר לגביהם תכופות נוגעים להשערות, תאוריות, תגליות וממצאים חדשים לגבי העבר, כמו מחקר פלאונטולוגי, ארכאולוגי והיסטורי.
תהליך חשוב ביותר, שפינקר רחוק מלהיות הראשון שהצביע עליו, הוא תהליך התירבות, אשר ממשיך בעוצמה לפחות מאז העת החדשה, וקרוב לוודאי שאף לפני-כן (פרק 3).
גם בחקר תהליך זה, הניבויים הפוריים ביותר של הספר עשויים לנבוע דווקא מהבנה טובה יותר של תרבות והתנהגות אנושית בעבר ובהווה.
תהליך היסטורי והתנהגותי עכשווי עוד יותר הוא המהפכה ההומניטרית (פרק 4) ומהפכות הזכויות (פרק 7), אשר ללא ספק ממשיך מאז פרסום הספר, ואולי אף מתעצם ומסתעף.
לגבי תחומים אלו בעיקר מציין פינקר כי האחריות והאופטימיות של הוגי-דעות, אזרחים ומנהיגים להכיר בהם ולקדם אותם חשובה לא פחות מן המחקר האובייקטיבי שלהם בעבר, בהווה ובעתיד (פרק 10).
מאז יציאת הספר לאור פרצו עימותים מזוינים ואירועים אלימים שונים ברחבי העולם, אשר תכופות קשה להעריך את מספרי האבדות בהן.
קשה אף יותר לאמוד את קצב האבדות השנתי (קא"ש) ל-100,000 נפש, אשר נוטה לרדת עם הגידול באוכלוסיית האדם הכללית.
הגידול באוכלוסייה מאפיין בעיקר את המדינות המתפתחות, אבל גם חלק מן המדינות המפותחות בעולם המערבי, לעיתים כתוצאה מהגירה אליהן מן המדינות המתפתחות.
בשנים שלאחר יציאת הספר לאור נרשמה עלייה במספר העימותים האלימים בעולם לרמה שאפיינה את ראשית שנות ה-90, אך עם מספר הרוגים כללי נמוך יותר.
מלחמות בין מדינות ריבוניות כמעט ולא פרצו.
המלחמות הקטלניות ביותר שנרשמו היו מלחמת האזרחים בסוריה (שקטלה כמעט מחצית ממספר החללים העולמי ממלחמות בתקופתה), בעיראק ובאפגניסטן.
למרות העלייה, הקא"ש העולמי של הרוגים במלחמות מאז פרסום הספר עדיין נמוך מזה של כל עשור לפני שנות ה-90.
מאז שנת 2011 דווח בייחוד על עלייה חזקה במספר ההרוגים בטרור עולמי, שעל פי ה-Global Terrorism Database הגיע לשיא של כמעט 45,000 בשנת 2014, וירד מעט בשנים 2015 ו-2016. לפחות חלק מהרוגים אלו נכללים במספרי ההרוגים ממלחמות, בייחוד מלחמות האזרחים בעיראק, בניגריה, בסוריה ובאפגניסטן.
למרות העלייה, יחסית לאוכלוסיית העולם שכבר עלתה על 7 מיליארד, אפילו השיא של שנת 2014 עדיין מייצג קא"ש קטן משמעותית מ-1.
שיעור הרצח בעולם כולו המשיך לרדת בעקביות מאז פרסום הספר, מקא"ש של 5.87 בשנת 2011 ל-5.37 בשנת 2019. השוואת המספרים למעלה מלמדת שלמרות העלייה במלחמות ובטרור, מספרם של הרוגי מלחמות וטרור בעולם עדיין קטן פי שלושה לערך ממספר ההרוגים במעשי רצח פליליים .
מלחמת אוקראינה-רוסיה, שפרצה בתחילת שנת 2022, היא עד עתה מלחמה יוצאת-דופן במאה ה-21: היא מתחוללת באירופה, בין צבאות של שתי מדינות המוכרות על ידי הקהיליה הבינלאומית.
בכך היא מתקרבת יותר מכל מלחמה אחרת בעולם מאז מלחמת העולם השנייה להפר שתיים מן האבחנות בהן השתמש הספר לאפיון "השלום הארוך" (פרק 5).
ולמרות זאת, ההפרה איננה מלאה: אבחנה אחת בספר מציינת שבתקופת השלום הארוך לא היו מלחמות בין מדינות במערב-אירופה, והשנייה שלא היו מלחמות בין מדינות מפותחות.
במרץ 2025 מלחמה זו עדיין התנהלה, אך בעצימות נמוכה יותר.
האיום הרוסי להכריע במהירות את אוקראינה ולהמשיך למדינות נוספות במזרח-אירופה נראה רחוק מלהתממש, וצבא אוקראינה אף פלש בתגובה לרוסיה.
מלחמת חרבות ברזל: בטבח שבעה באוקטובר נהרגו קרוב לוודאי יותר יהודים מאשר בכל אירוע אלים של יום בודד מאז השואה.
במהלכה של השואה, בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20, טבחו הנאצים כשישה מיליון יהודים, כשליש מכלל העם היהודי באותה עת.
בטבח השבעה באוקטובר, לעומת זאת, התקרב שיעור האבדות היחסי לשליש מן האוכלוסייה היהודית רק במספר יישובים קטנים בעוטף עזה, שמספר התושבים הכללי בהם היה כמה אלפי נפשות.
אחוז האבדות מכלל העם היהודי, או לחלופין מכלל אוכלוסיית ישראל, היה איפוא פחות מ-0.01%, מקביל לקצב אבדות שנתי של כ-10 הרוגים לכל 100,000 נפש.
זהו קא"ש גבוה בלמעלה מסדר גודל מן הקא"ש הטיפוסי לישראל ולשאר מדינות בעולם המערבי בראשית המאה ה-21, ועדיין נמוך בכשלושה סדרי-גודל מן הקא"ש הטיפוסי למלחמת העולם השנייה באירופה, ובארבעה סדרי-גודל משל העם היהודי בשואה.
בעקומות האוכלוסייה של ישראל, כמו גם באלו של מרבית שאר מדינות העולם, ניכר יותר השקע בשנים 2021-2023 המקביל למגפת הקורונה.
מלך נורווגיה הוא ראש המדינה של נורווגיה, שהמשטר שלה הוא מונרכיה חוקתית פרלמנטרית העוברת בירושה.
המלוכה הנורווגית שואבת את מקורותיה מתקופת מלכותו של האראלד בהיר השיער ומהממלכות הקטנות שקדמו לו ושהתאחדו כדי ליצור את ממלכת נורווגיה.
נורווגיה הייתה באיחוד הן עם שוודיה והן עם דנמרק במשך תקופות ארוכות.
הריבון הנוכחי של נורווגיה הוא האראלד החמישי, שמולך מאז 17 בינואר 1991. יורש העצר הוא בנו היחיד, נסיך הכתר הוקון.
נסיך הכתר ממלא מגוון של תפקידים ציבוריים טקסיים, כמו רעיית המלך, המלכה סוניה.
נסיך הכתר גם משמש כעוצר הממלכה בהיעדרו של המלך.
משפחת המלוכה הנורווגית כוללת גם את בתו של המלך, נכדיו ונכדותיו ואחיותיו.
בית המלוכה הנורווגי הוא ענף של בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, שהוא ענף של בית אולנדנבורג, שמקורו משלזוויג-הולשטיין שבגרמניה והוא אותו בית המלוכה של דנמרק ובית המלוכה לשעבר של יוון.
בעוד שחוקת נורווגיה מעניקה סמכויות שלטוניות חשובות למלך, אלה מיושמות כמעט תמיד על ידי מועצת הממלכה בשמו של המלך.
באופן פורמלי, המלך ממנה את שרי ממשלתו על פי שיקול דעתו, אך השיטה הפרלמנטרית מיושמת מאז 1884. במסגרת השיטה הפרלמנטרית הוחלפה המילה "המלך" ברוב סעיפי החוקה במילים "הממשלה הנבחרת".
הסמכויות שהוקנו למלך הן משמעותיות, אך הן סמכויות בלעדיות והן חלק חשוב בתפקידה של המלוכה.
תפקידיו של המלך הם בעיקר טקסיים.
הוא מאשרר חוקים והחלטות מלכותיות, מקבל ושולח שליחים למדינות זרות ומהן ומארח ביקורים ממלכתיים.
יש לו השפעה מוחשית יותר כסמל לאחדות לאומית.
הנאום שאותו הוא נושא לקראת ראש השנה, הוא הזדמנות בו המלך מעלה באופן מסורתי נושאים בעלי השפעה על החברה והמדינה.
המלך הוא גם הפטרון של הכנסייה הנורווגית, המפקד העליון של הכוחות המזוינים של נורווגיה והמפקד העליון של מסדר אולף הקדוש ושל מסדר ההצטיינות הנורווגי המלכותי.
תפקיד מלך נורווגיה היה קיים באופן רצוף מאז איחודה של הממלכה ב-872. אף על פי שנורווגיה הייתה באופן רשמי מונרכיה העוברת בירושה, היו לאורך כל השנים כמה מקרים שהמלוכה הייתה נבחרת.
בפעם האחרונה היה זה כאשר הוקון השביעי נבחר על ידי העם הנורווגי לתפקיד המלך באמצעות משאל עם.
בשנים האחרונות הציעו חברי מפלגת השמאל הסוציאליסטית את ביטולה של המלוכה בנורווגיה בכל אחד ממושבי הפרלמנט, אך ללא כל הצלחה.
מצב זה נותן למלוכה הנורווגית מעמד מיוחד של מונרכיה שנבחרה על ידי העם ומקבלת את התמיכה מהפרלמנט.
עוד קודם לתקופה הוויקינגית ובראשיתה, התפלגה נורווגיה לכמה ממלכות קטנות.
ממלכות אלו נחשבות כממשיכות המסורת של הממלכות הגרמאניות באותה תקופה.
המלך היה נבחר בדרך כלל על ידי בעלי קרקעות מיוחסים מהאזור, ושירת בעיקר כשופט במהלך ההתכנסויות העממיות, ככוהן דת במהלך טקסי הפולחן וכמנהיג צבאי בעת מלחמה.
האראלד הראשון היה מלך נורווגיה הראשון.
מועד הקמתה של הממלכה הנורווגית הראשונה היה שנת 872, כאשר הוא הביס את אחרון מלכי הממלכות הקטנות שלחמו נגדו בקרב הפרספיורד, אך התבססות כוחו של האראלד ארכה שנים רבות.
גבולות ממלכתו היו זהות לאלו של גבולות נורווגיה של ימינו, ועם מותו חולקה ממלכתו בין בניו.
כמה מההיסטוריונים שמים את הדגש על שליטה מלכותית ממשית על הארץ וטוענים שאולף השני (אולף הקדוש), שמלך בין השנים 1015 – 1028, היה הראשון ששלט על הארץ בשלמותה.
אולף נתפש בדרך כלל ככוח המניע מאחורי תהליך התנצרותה של נורווגיה.
יתרה מכך, ב-1031 הוא אף קיבל את תואר הכבוד "המלך הנצחי של נורווגיה" .
בסופו של דבר קבע חוק הירושה של 1163 שכל המלכים לאחר בנו של אולף השני, מגנוס הראשון, לא היו מלכים עצמאיים אלא וסאלים המחזיקים בנורווגיה כפייף של אולף הקדוש.
במאות ה-12 וה-13 הייתה נורווגיה בשיאה מבחינה גאוגרפית ותרבותית.
שטחה של הממלכה השתרע על פני נורווגיה עצמה, מחוזות ימטלנד, הריידלן ובוהוסלן והערים סרנה ואידרה בשוודיה של ימינו, איסלנד, איי פארו, גרינלנד, איי שטלנד, אורקני ואזורים קטנים בשטחי הממלכה המאוחדת של ימינו.
למלך היו יחסים דיפלומטיים עם רוב ממלכות אירופה והוא כרת בריתות עם סקוטלנד, עם ממלכת קסטיליה ועם ממלכות נוספות.
בתקופה זו נבנו מצודות כמו מצודת ברגן וקתדרלות, שהמפורסמת מבינן היא קתדרלת נידארוס.
על פי מסורת המלוכה הגרמאנית, על המלך היה להיבחר על ידי הנציגים באספת האצילים.
המועמדים לבחירה היו צריכים להיות צאצאים לבית המלוכה ובנו הבכור של המלך הקודם היה נבחר באופן אוטומטי.
במהלך מלחמת האזרחים הנורווגית (1240-1130), הנוסח הבלתי ברור של חוקי הירושה והאופן של חלוקת הסמכות בין כמה מלכים בו זמנית, גרמו לעימותים אישיים שהיו פוטנציאל למלחמות בהיקף מלא.
במשך מאות השנים הבאות ביססו המלכים את סמכותם ובסופו של דבר נחקק חוק ירושה ברור שהפך את נורווגיה למונרכיה העוברת בירושה.
בפועל, המלך נבחר על ידי הפרלמנט באופן דומה להליך הבחירה של מלך דנמרק.
הוא פרסם כתב זכויות (Håndfestning) ומשל באמצעות מועצת האצילים הנורווגים על פי החוקים הקיימים.
לאחר מותו של הוקון השישי ב-1380, ירש אותו בנו, אולף הרביעי כמלך נורווגיה ודנמרק והוא נבחר גם להיות מלך שוודיה.
לאחר מותו של אולף הרביעי בגיל 17, איחדה אמו מרגרטה הראשונה את שלוש הממלכות הסקנדינביות באוניה פרסונאלית כאיחוד קאלמאר.
עם מותו של אולף הרביעי נכחד הקו הזכרי של שושלת מלכי נורווגיה.
הוא גם היה האחרון מבין מלכי נורווגיה שנולד על אדמתה במשך 567 השנים הבאות.
מגפת המוות השחור בשנים 1349 – 1351 היה גורם משפיע על שקיעתה של המלוכה הנורווגית, שכן המגפה השפיעה קשות על משפחות האצולה הנורווגיות ועל אוכלוסיית הממלכה.
אך הגורם ההרסני ביותר עבור האצולה והמלוכה הייתה הצניחה החדה בהכנסות מנחלותיהם.
חוות רבות ננטשו וההכנסות משכר דירה וממסים נפגעו קשות.
מצב זה הותיר את המלוכה הנורווגית מוחלשת במונחים של כוח אדם זמין, תמיכת האצילים, יכולות הגנה ועוצמה כלכלית.
ייסודו של איחוד קאלמאר לא היה רק אירוע מורכב שנגע לשושלות המלכותיות של סקנדינביה, אלא גם בין השאר תגובה לצעדי מדיניות ההתפשטות האגרסיביים של ברית ערי הנזה.
ב-6 ביוני 1523 התנתקה שוודיה באופן קבוע מאיחוד קאלמאר והותירה את נורווגיה במעמד בלתי שוויוני כשמלך דני מולך עליה.
במאות השנים הבאות התאפיינה המלוכה הנורווגית במלך שהתגורר ברוב הזמן מחוץ לגבולותיה.
מצב זה החליש את המבנה השלטוני המלכותי של נורווגיה.
מעמדו של הפרלמנט, למשל, היה חלש, שכן האצילים הנורווגים לא יכלו לקבל את אמונו של המלך באותו אופן כמו עמיתיהם הדנים.
המלך גם לא היה יכול לשלוט באופן יעיל על הממלכה, שכן משמעות המרחק הייתה שלו וליועציו היה ידע מועט ביותר על הנעשה בנורווגיה.
נורווגיה הייתה אחת מהארצות המעטות שבהן תחומי שליטתה של הדיוקסיה שלה חפפו כמעט לחלוטין את שטחי הטריטוריה הלאומית.
לפיכך הייתה הכנסייה גורם חשוב בניסיון לשמר מלוכה נורווגית נפרדת.
במאה ה-16 הגיע מאבק הכוחות בין האצולה הנורווגית לבין המלך כמעט לשיאו במקביל לתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית.
מצב זה קידם סדרה של אירועים שבהם המאבק כנגד השליטה הדנית בנורווגיה התחולל במקביל למאבק כנגד הרפורמציה.
כאשר שני המאבקים הללו כשלו, התוצאות היו קשות.
הבישופים הקתולים הנורווגים הוחלפו בבישופים דנים והכנסייה הנורווגית הוכפפה לזו הדנית והפכה להיות חלק ממנה.
הפרלמנט הנורווגי פוזר ב-1536 ויותר ויותר זרים מונו לתפקידי מפתח במדינה.
האצילים הדנים דחקו במלכם להוריד את נורווגיה למעמד של מחוז דני כדי שהם יוכלו להשיג בעתיד שליטה על בחירתם של המלכים.
עם זאת, משמעות האופי של המלוכה הנורווגית כמונרכיה העוברת בירושה, הייתה שעל המלך לשמור על העיקרון הבסיסי שנורווגיה היא ממלכה נפרדת.
אם האצילים הדנים היו בוחרים לתפקיד מלך נורווגיה מישהו אחר מהבא בתור בסדר הירושה, האיחוד בין שתי הממלכות היה מתבטל.
מצב זה העניק למלך עליונות במשא ומתן על כתב הזכויות.
יורשים פוטנציאליים לכתר הנורווגי היו הן בשושלות של שוודיה והן בזו של שלזוויג-הולשטיין, כך שאם מלך דנמרק לא היה יכול לתבוע לעצמו את הכתר הנורווגי, הם יכלו לעשות זאת.
באותה תקופה היו מלכי דנמרק עסוקים יותר בהבטחת שליטתם על שטחי הפריפריה המסורתיים שלהם ולפיכך העניקו תשומת לב מועטה לאינטרסים שלהם בנורווגיה ועשו ניסיונות מועטים ביותר לשמור עליהם.
כתוצאה מכך, אבדו ימטלנד, הריידלן, בוהוסלן, איי שטלנד ואורקני לשוודיה ולסקוטלנד.
בנוסף הופסקו כל הקשרים עם גרינלנד.
ב-1661 הנהיג פרדריק השלישי, מלך דנמרק מונרכיה אבסולוטית בדנמרק ובנורווגיה וחוקק חוקים מתאימים בשתי הארצות.
עד לאותה עת, היו תקפים בנורווגיה החוקים שחוקקו על ידי מגנוס השישי ב-1274 וב-1276. ספר החוקים הנורווגי של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק היה למעשה תרגום של זה הדני.
שנת 1661 הייתה גם נקודת הזמן בה בוטלו אחרוני גופי הממשל המקומיים והיה צורך להקים אותם מחדש.
עם זאת, תהליך זה החל כמעט מידית כאשר בעלי האמצעים בממשל המקומי החלו להפעיל לחץ על המושלים המקומיים כדי להשיג השפעה על עניינים מקומיים.
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות יישר מלך דנמרק-נורווגיה קו עם צרפת.
כאשר הובס נפוליאון במלחמה, אולץ מלך דנמרק לוותר על מעמדו בנורווגיה לטובתו של מלך שוודיה על פי הסכם קיל שנחתם ב-1814. בתחילה הוצע ששטחי התלות של גרינלנד, איסלנד ואיי פארו יישארו תחת שלטונה של נורווגיה, אך הצעה זו נפלה במהלך הדיונים ושטחים אלו הפכו להיות נחלות דניות.
בשומעו את החדשות על חתימת ההסכם, השתתף המשנה למלך דנמרק-נורווגיה, הנסיך כריסטיאן פרדריק, במימון התנועה לעצמאות נורווגיה.
התנועה נחלה הצלחה, בין השאר הודות לתמיכה חשאית של מלך דנמרק, אך גם בזכות השאיפה העצומה של נורווגיה להשיג עצמאות.
ב-10 באפריל התכנסה האספה הלאומית באיידסוול כדי להחליט על כינון חוקה.
בסופו של דבר הכריזה נורווגיה על עצמאותה ב-17 במאי 1814 ובחרה בכריסטיאן פרדריק כמלכה.
מלחמה קצרה כנגד שוודיה הסתיימה בהסכם שנחתם בעיר מוס.
בעקבות הסכם זה הודח כריסטיאן פרדריק והפרלמנט הנורווגי בחר בקרל השלושה עשר, מלך שוודיה כמלך נורווגיה ויצר את האיחוד השוודי-נורווגי.
במקביל הכיר המלך בחוקה הנורווגית כחוקה התקפה היחידה וזו שונתה כך שתאפשר את האיחוד.
התוצאה הסופית של תהליך זה היה הפיכתה של המלוכה הנורווגית למונרכיה חוקתית.
באיחוד חדש זה היה המלך יותר מעורב בנעשה בנורווגיה בהשוואה לקודמו הדני.
התחום היחידי שלא היה בידיהם של הנורווגים היה תחום מדיניות החוץ.
נורווגיה נחשפה לשינויים שהתחוללו בעולם כאשר אלו הגיעו לדנמרק.
עם זאת, הייתה זו הזדמנות עבור הנורווגים ליצרו מערכת פוליטית מתקדמת יותר בהשוואה לזו הדנית.
דנמרק הפכה להיות מונרכיה חוקתית 35 שנים לאחר זו הנורווגית.
הדמוקרטיה הפרלמנטרית הונהגה בנורווגיה 17 שנים לפני שזו הונהגה בדנמרק ו-33 שנים לפני שוודיה.
לאיחוד עם דנמרק הייתה גם השפעה שלילית על המלוכה ובין השאר איבד הכתר הנורווגי שטחים שכיום משתרעים על פני יותר משני מיליון קמ"ר.
מעט מאוד פעילויות מלכותיות בוצעו בנורווגיה ולפיכך אין בנורווגיה ארמונות מלכותיים מאותה תקופה כפי שניתן למצוא בקופנהגן ובחלקים אחרים של דנמרק.
הסכם קיל קבע שעל מלך דנמרק-נורווגיה לוותר על נורווגיה לטובת מלך שוודיה.
עם זאת, קביעה זו נדחתה על ידי נורווגיה ונשמעו בה קולות להגדרה עצמית.
התכנסה אספת בוחרים וב-17 במאי 1814 אומצה חוקה ליברלית.
לאחר מלחמה קצרה נוסח הסכם חדש בין הפרלמנט הנורווגי לבין מלך שוודיה.
הסכם מוס היה מבחינתה של נורווגיה שיפור משמעותי בהשוואה לתנאים שהוכתבו על ידי דנמרק בהסכם קיל.
ראוי לציון היה הסעיף שקבע שהיחס לנורווגיה היה לא יותר כאל שטח שוודי כבוש אלא כאל שותפה שוות זכויות באיחוד פרסונלי של שתי מדינות עצמאיות.
העיקרון והתוכן של החוקה הנורווגית נשמרו והשינוי היחיד בה היה זה שאפשר את האיחוד.
נורווגיה המשיכה לקיים את הפרלמנט שלה ואת מוסדותיה השלטוניים הנפרדים, למעט מלך משותף לשתי המדינות והטיפול בענייני חוץ.
הפרלמנט הנורווגי היה יכול להציע חוקים משלו ללא התערבות מצדה של שוודיה ואלה אושרו על ידי המלך המשותף בתוקף תפקידו כמלך נורווגיה.
המלך היה יכול מעת לעת לאשר חוקים שלא התאימו לשוודיה.
כאשר התנועה למען עצמאות מלאה של נורווגיה תפסה תאוצה, אישר המלך את בנייתם של מצודות ושל כלי שיט שהוקמו להגנתה של נורווגיה כנגד פלישה שוודית.
על כל פנים, האיחוד עמד מבחינתם של הנורווגים בסימן חוסר שביעותם ההולך וגדל מהיותם חלק מאיחוד מכל סוג שהוא.
הפרלמנט יכול היה לחוקק חוקים שיפחיתו את סמכותו של המלך או להכריז על עצמאות נורווגית.
למלך הייתה הזכות להטיל וטו על חוקים אלו, אך הוא יכול היה לעשות זאת לא יותר מפעמיים וחוקים אלו היו עוברים בסופו של דבר.
כבר בחוקה של 1814 הוגדר במפורש שלנורווגיה יהיה דגל נפרד ועיצובו הנוכחי של דגל נורווגיה הונהג כבר ב-1821. ב-1844 הושחתו הדגלים של שתי הארצות בסמל האיחוד כדי לציין את מעמדם השווה בתוך האיחוד.
ב-1898 הוסר הסמל מדגל נורווגיה למרות התנגדות המלך.
ב-1837 הונהגו תחומי ממשל מסוימים בשלטון המקומי באזורים כפריים ובערים.
נאמר גם שבית המלוכה של שושלת ברנדוט ניסה ככל יכולתו להיות נורווגי בנוסף להיותו שוודי.
באותה תקופה נבנה הארמון המלכותי באוסלו.
כפי שהוגדר בחוקה, הוכתר המלך בטקס הכתרה נפרד בטרונדהיים.
לנסיכי הממלכה היה מעון ציד שנבנה בנורווגיה כדי לאפשר להם לבלות יותר זמן שם.
אוסקר השני, מלך שוודיה דיבר וכתב בנורווגית באופן שוטף.
ב-1905 התחוללה סדרה של עימותים בין הפרלמנט לבין המלך, שהגיעה לשיאה בסוגיית מינוים של קונסולים נפרדים לנורווגיה שייצגו אותה בארצות זרות.
נורווגיה הפכה להיות אחת ממעצמות הספנות המובילות בעולם בעוד ששוודיה ייצגה אותה הן במישור הדיפלומטי והן במישור הקונסולרי.
לשוודים לא הייתה הבנה של ממש בנושאי הספנות הנורווגית ולאנשי עסקים היה צורך להיעזר בקונסוליות של ארצם ובכמה ערי נמל חשובות בעולם לא היו אפילו קונסוליות שוודיות.