tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביטול הכלל יקשה על ניזוקים שאינם בעלי אשם תורם, או בעלי אשם תורם מזערי, לזכות למלוא הפיצוי.
בנימוקיו ציין בית משפט, שניזוק בעל אשם תורם, התרשל רק בשמירה על עצמו, ולכן יש להעדיף אותו על פני המזיק הנתבע, שהתרשל בשמירה על אחרים.
השפעת חברות הביטוח על שינוי החוק
הביקורת החריפה ביותר נשמעה מצד חברות הביטוח וגופים מבוטחים.
לדבריהם, הכלל הנדון היה הסיבה המרכזית למשבר הביטוח שפקד את ארצות הברית בשנות השמונים: בשל כלל "ביחד ולחוד" נושאות חברות הביטוח במקרים רבים במלוא הפיצוי לניזוק, אף אם הגוף אותו ביטחו, נשא רק באשם קטן יחסית.
בשל כך נאלצו חברות הביטוח להעלות את תעריף הביטוח עד לרמה בה נותני שירותים חיוניים כגון מעונות יום, רופאים מיילדים ונהגי משאיות, לא יכלו לשאת בעלות הביטוח הגבוהה ונאלצו לחדול מעבודתם.
ביטול הכלל יאפשר לחברות הביטוח להוזיל את הפרמיות ולאפשר בכך מתן שירותים חיוניים.
טענה זו של חברות הביטוח נתונה בעצמה לביקורת: נטען שהסיבה המרכזית למשבר הביטוח הייתה שיעור הריבית הגבוה במשק האמריקאי בשנות השבעים:
חברות הביטוח הנמיכו את מחיר הפרמיות לרמה לא ריאלית כדי שיוכלו למכור ביטוח ולנצל את שיעור הריבית הגבוה.
עם ירידת שיעור הריבית, חברות הביטוח לא הצליחו לעמוד בתביעות ונאלצו להעלות את מחיר הפרמיות באופן דרסטי.
לא ייתכן שהכלל העתיק של "ביחד ולחוד" הוא הסיבה המרכזית למשבר פתאומי.
ייתכן כי שינויים אחרים בדיני הנזיקין כגון מעבר לאחריות חמורה, הם גורמים מרכזיים יותר למשבר .
ביטול או צמצום כלל "ביחד ולחוד"
ב-1986, נשאו המאמצים של לובי חברות הביטוח פרי, ובמדינות רבות בארצות הברית צומצם כלל "ביחד ולחוד" באופן משמעותי או בוטל לחלוטין.
בכך המחוקק בחר להעדיף את האינטרס של המזיק הנתבע אשר עלול לשאת בפיצוי על נזק שלא גרם, על פני האינטרס של הניזוק, אשר ישא בנטל התביעה כנגד כל המזיקים ובסיכון שאחד נעדר יכולת כלכלית או לא ניתן לאיתור.
בכך צומצם במקרים רבים הפיצוי לו זוכה הניזוק.
במרבית המדינות שביטלו את כלל "ביחד ולחוד" לחלוטין, כל מזיק שנתבע ישלם רק על חלקו בנזק הכולל.
החריג לכך, הם מקרים בהם אחד הגורמים לנזק, אינו בעל אשם, או בעל חסינות מפני תביעה.
במקרים אלו יתר המזיקים שנתבעו, ישלמו גם את חלקו של גורם זה.
במדינת וושינגטון החוק אף מחמיר יותר עם התובע, ומאפשר למזיק שנתבע להטיל אחריות גם על גורמים בעלי חסינות.
חוק זה מצמצם משמעותית את יכולתו של ניזוק לזכות לפיצוי מלא.
במדינות אחרות, כגון אילינוי, צומצם הכלל כך שלא יחול במקרה בו המזיק הנתבע נושא באשם יחסי נמוך מ-25%.
במדינת וירג'יניה המערבית, אומץ כלל דומה רק לגבי מקרים בהם הנתבע הוא המדינה או אורגן שלה.
במדינות רבות כגון טקסס ולואיזיאנה, כלל "ביחד ולחוד" אינו חל כאשר התובע נושא באשם תורם גבוה מהאשם היחסי של הנתבע.
באנגליה התעורר גל מחאה של חברות גדולות וחברות הביטוח כנגד כלל "ביחד ולחוד" אך ועדה שהוקמה בשנת 1996 לבחינת הנושא, קבעה שהכלל הקיים הוא הטוב יותר ויש להשאירו על כנו.
החקיקה בישראל טרם התמודדה עם הקשיים שהתעוררו בשני העשורים האחרונים בארצות הברית ובאנגליה, בעקבות השימוש בדוקטרינה של "נזק שאינו ניתן לחלוקה" במקרים של תביעות חוזרות כנגד גופים בעלי "כיס עמוק", כגון חברות גדולות ורשויות המדינה.
מעניין לראות האם החקיקה הישראלית תלך בעקבות המגמה בארצות הברית לצמצום תחולת הדוקטרינה, או שתדחה מגמה זו, כשם שנעשה באנגליה.
מבט ביקורתי - משפט וכלכלה
המאבק שהתנהל בארצות הברית בשנות השמונים לביטול הדוקטרינה של נזק שאינו ניתן לחלוקה לווה בטענות מן הניתוח הכלכלי של המשפט.
הטענה הייתה שהכלל גורם לנקיטת אמצעי זהירות לא יעילים.
כיוון שהנתבע משלם גם על נזקים שלא נגרמו מפעילותו, הוא מתומרץ לנקוט באמצעי זהירות לא יעילים ומיותרים.
ביטול הכלל, גורם לכך שכל מזיק פוטנציאלי רואה לנגד עיניו רק את הנזקים שהוא עצמו גורם, ולכן הוא מתנהג באופן רציונלי ובוחר באמצעי הזהירות היעילים.
קורנהאוזר ורווס (Kornhauser, Revesz) מוכיחים במאמרם שטענה זו אינה נכונה, ושהכלל של חבות "ביחד ולחוד" מוביל לתוצאה היעילה ביותר, כל עוד מדובר במשטר של רשלנות.
הסיבה לכך היא שבית המשפט מפעיל את הכלל רק כאשר מוכח שהתובע שעומד לפניו היה רשלן.
רשלנותו של הנתבע נקבעת ללא תלות בפעילותם של גורמים נוספים, ולכן הכלל אינו מתמרץ לנקיטת אמצעי זהירות נוספים.
כדי לחמוק מאחריות, די בכך שהנתבע יוכיח שלא היה רשלן, ולכן אין סיבה שינקוט באמצעי זהירות נוספים מעבר לכך.
לעומת זאת, הסוגיה של נזק שאינו ניתן לחלוקה, מעוררת קשיים רבים תחת משטר של אחריות חמורה.
קורנהאוזר ורווס מוכיחים במאמרם שאף אחד מן הכללים המופעלים על ידי בית המשפט אינו מוביל לתוצאה יעילה.
במצב הרגיל, כאשר ניתן לשייך כל נזק למזיק אחד, אין הבדל מבחינת התמריצים בין המשטרים של רשלנות ואחריות חמורה (ראה Coter & Ullen).
ההבדל היחיד הוא בשאלה מיהו נושא הנזק השיורי, כאשר שני הצדדים לא היו רשלנים ובכל זאת התרחש נזק (לשאלה זו השלכות רבות כגון: נפח הפעילות של הצדדים, איזה צד מתומרץ לעשות ביטוח).
לעומת זאת, כאשר ישנם מספר מזיקים פוטנציאליים שגורמים לנזק מצטבר גדול יותר, המשטר של אחריות חמורה אינו מתמרץ כל אחד מן המזיקים לפעול בהתאם לסטנדרט, כיוון שהנזק שנגרם כתוצאה מן הסטייה מן הסטנדרט מתחלק בין כל המזיקים הפוטנציאלים.
לפיכך, מציעים קורנהאוזר ורווס ניסוח שונה של משטר של אחריות חמורה, במקרים של נזק שאינו ניתן לחלוקה.
בשלב הראשון על בית המשפט לקבוע אלו מבין המזיקים פעלו לפי הסטנדרט, ואלו חרגו ממנו.
בית המשפט למעשה בוחן את הסוגיה דרך העיניים של משטר הרשלנות, דבר שנחסך ממנו במקרה הרגיל של אחריות חמורה.
במקרים בהם המזיקים פעלו על פי הסטנדרט, בית המשפט מפעיל את הכלל של "ביחד ולחוד" כרגיל.
לעומת זאת, במקרים בהם חלק מן המזיקים סטו מן הסטנדרט, בית המשפט מפעיל את הכלל של "ביחד ולחוד" רק לגבי אותם מזיקים שסטו, ומחייב אותם בכל הנזק שנוצר על ידי כלל המזיקים.
בשיטה זו נשמר מצד אחד העיקרון של פיצוי מלא לניזוק שנובע מן הבחירה במשטר של אחריות חמורה, ומצד שני המזיקים הפוטנציאלים מתומרצים שלא לסטות מן הסטנדרט.
הניתוח של קורנהאוזר ורווס, מבוסס על ההנחה, שקיימת לנתבע ששילם על כל הנזק, זכות לתבוע השתתפות מיתר המזיקים.
ניתוח כלכלי מראה שלכאורה אין חשיבות לשאלה אם קיימת זכות להשתתפות.
אין הבדל מבחינת התמריצים בין כלל שקובע שכל מזיק משלם X/N = סכום הנזק/מספר המזיקים, ובין כלל שקובע שבהסתברות של 1/N אתה תשלם על כל הנזק.
אולם, מכיוון שלתובע יש תמריץ לנסות ולתבוע תמיד את העשיר מבין המזיקים, אין זה נכון שלכולם יש אותה הסתברות להיתבע.
לגופים גדולים כגון: עיריות, תאגידים, קיים סיכוי הרבה יותר גבוה שידרשו לשלם על מלוא הנזק, ולכן ישנה חשיבות רבה לשאלה האם יש להם זכות לתבוע השתתפות.
הבעיה מתעוררת, כפי שניתן היה לראות גם מן הפסיקה הישראלית, כאשר המזיק אינו יכול לתבוע השתתפות מיתר המזיקים, בין אם הם אינם ידועים (פס"ד מלך), ובין אם הם ידועים אך לא ניתן לגבות מהם (פשטו את הרגל).
לשאלה מי צריך לספוג את הנזק שנוצר כאשר לא ניתן לתבוע השתתפות, לא היו השלכות רבות מבחינת הניתוח הכלכלי, אלמלא הנטייה הטבעית לתבוע דווקא את הגופים בעלי יכולת כלכלית גבוהה.
העובדה שבכל תביעה משתלם לתובע לחפש את ה"כיס העמוק", עלולה לגרום לכך שתאגידים, עיריות וכדומה יהיו חשופים לתביעות רבות בהן הם לא יוכלו לתבוע השתתפות.
כתוצאה מכך גופים בעלי יכולת כלכלית גבוהה, יתומרצו לנקוט באמצעי זהירות לא יעילים, כיוון שהסכום אותו הם יאלצו לשלם כתוצאה מרשלנות יהיה גבוה יותר.
אמצעי זהירות קיצוני כזה יכול להיות הפסקת מתן שירותים שיש בהם תועלת לחברה.
במאמר נוסף שכתבו קורנהאוזר ורווס על סוגיה זו, הם אינם מציעים פתרון כולל לסוגיה, אלא להפך, הם מראים שאף אחד מן הכללים אינו מוביל לתוצאה יעילה בכל המקרים (בניגוד לטענת מצדדי ביטול הכלל של "ביחד ולחוד" הטוענים שביטול הכלל יוביל לתוצאה היעילה).
הניתוח עד כה עסק במקרים של סיבתיות מצטברת, בהם הנזק המצטבר שנגרם גדול מסכום הנזק שהיה נגרם על ידי כל אחד מן המזיקים.
לסיכום, במקרים אלו ראינו שכאשר אין בעיה עם תביעת ההשתתפות, הדוקטרינה של נזק שאינו ניתן לחלוקה מובילה לתוצאה היעילה כאשר אנו נמצאים במשטר של רשלנות, אך יוצרת קשיים כאשר אנו תחת משטר של אחריות חמורה.
כאשר יש בעיה של השתתפות, שפוגעת בעיקר בגופים בעלי יכולת כלכלית גבוהה, הדוקטרינה יוצרת בעיות שאינן ניתנות לפתרון על ידי כלל פשוט.
בעיות מסוג שונה מתעוררות כאשר אנו עוסקים במקרים של "סיבתיות חלופית".
כאמור לעיל, ברבים מן המקרים האבחנה בין סיבתיות מצטברת וחלופית אינה כה פשוטה, אולם לצורך הניתוח הכלכלי נניח שבית המשפט מסוגל להבחין ביניהם.
בסיטואציה של שני מעוולים שגרמו נזק בלתי ניתן לחלוקה בסיבתיות חלופית, בה כל אחד מהשניים יכול היה לגרום לבדו למלוא הנזק, אנו נתקלים בבעיה:
כדי להשיג הרתעה יעילה, כל אחד מהמזיקים צריך לשאת בעצמו במלוא הנזק, אך מכיוון שאנו מגבילים את הפיצוי הניתן לניזוק, אנו מקטינים את הפיצוי שישלמו המזיקים ומעודדים אותם לבצע פעילות שהיא לאו דווקא יעילה לחברה – הרתעת חסר.
Shavell הציע פתרון לבעיה זו באמצעות קנסות: הניזוק יקבל פיצוי מלא ושאר הכסף שיגבה מהמזיקים בדמות קנס על הנזק שהיו עלולים לגרום (risk base), יועבר למדינה ויפוזר כך לתועלת החברה כולה.
במקרים מסוימים ניתן להציע כיוון אחר לפתרון בעיה זו.
במקרים בהם המזיק הפוטנציאלי אינו יכול לדעת על קיומה של הסיבה החלופית לנזק, חלוקת הנזק בין המזיקים אינה יוצרת בעיה בהרתעה כיוון שהמזיק אינו יכול לצפות את חלוקת הנזק, ולכן הוא רואה לנגד עיניו את מלוא הנזק הצפוי ממעשיו.
ע"א 304/68 גינוסר, קבוצת הנוער העובד להתיישבות שיתופית בע"מ נ' דחאברה, פ"ד כג(1) ע' 366
יצחק אנגלרד, אהרן ברק, מישאל חשין דיני הנזיקין: תורת הנזיקין הכללית (בעריכת גד טדסקי, מהדורה שנייה)
א פורת, "דיני הנזיקין" ספר השנה של המשפט בישראל, תשנ"ה, 247.
נזמית (שם מדעי: .Lamium L) הוא סוג צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים ממשפחת השפתניים.
הסוג כולל כ-32 מינים, ו-20 תת-מינים, מתוכם 4 מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ ישראל.
מיני הסוג נפוצים בחצי הכדור הצפוני.
שמו ניתן לו בזכות דמיון הפרח לנזם.
שם המשפחה נגזר משם הסוג האופייני והטיפוסי Lamium, כמקובל בטקסונומיה הבוטנית.
חלק ממיני סוג זה מאפיינים בתי גידול מופרעים בקרבת האדם.
מיני סוג זה מאופיינים בעלים מאונים או משוננים ומחוספסים.
הפרחים אופייניים למשפחת השפתניים בצורתם ובאבריהם אך שונים במספר מאפיינים.
יוצאת דופן היא התכונה שפרחים רבים אינם נפתחים משלב הניצן, והפרח עובר האבקה עצמית בהיותם סגורים, מהם יכולים להתפתח זרעים פוריים.
הפרודות זעירות, בעלי 3 מקצועות ועטופות בגביע משתייר.
מיני הנזמית הם צמחים עשבוניים חד-שנתי או רב-שנתי קרחים או מקריחים (בשונה מאשבל) ובעלי שערות פשוטות.
העלים התחתונים בעלי פטוטרות והעליונים יושבים.
הטרפים של עלי הגבעול והעלים המלווים את הפרחים משוננים או מאונים.
עלי התפרחת (החפים) לפעמים לבנים בקרבת בסיסם (בנזמית לבנה, אך לא בנזמית קטועה) ודומים לעלי הגבעול וארוכים ובולטים מהדור.
הפרחים ערוכים בדורים מדומים צפופים או רווחים לאורך הגבעול.
לפעמים הפרחים אינם נפתחים והאבקה נעשית בתוך הפרח.
החפיות חסרות ואם קיימות אז הן דמויי מרצע או אזמל.
הגביע דמוי צינור או פעמון אינו דו-שפתני.
הגביע בעל 5 עורקים (בשונה מנפית).
הגביע בעל 5 שיניים, שוות זו לזו או בלתי שוות בצורתן.
אורך כל שן גדולה מרוחבה.
צינור הכותרת מורחב באופן פתאומי בחלקו העליון כעין שק או זפק ובולט מאוד מהגביע ואינו מכיל טבעת שערות (בשונה מאשבל), ואם הוא מכיל טבעת הרי העלים בעלי כתם לבן.
השפה עליונה דמוית קובע, תמימה, מפורצת או בעלת 2 אונות.
השפה התחתונה פרושה, בעל 3 אונות.
האונות הצדדיות קצרות מאוד ודמויות שיניים או מעוגלות.
האונה האמצעית משונצת מאוד בבסיסה (הולכת ומצטרר כלפי הבסיס) ולפעמים מחולקת לשתי אונות בקצה.
האבקנים שמספרם 4, אינם חבויים בצינור הכותרת, אך הם חבויים תחת השפה העליונה ואינם בולטים מתוך הכותרת או רק במעט.
זוג האבקנים האחורי קצר מהזוג הקדמי (בשונה מנפית).
אונות עמוד השחלה שוות זו לזו.
הפרי מסוג מפרדת בעלת 4 פרודות, שכל אחת ואחת מהן עטופה בנפרד בקטע של שחלה ובעלת 3 מקצועות חדים וקטומים (לא מעוגלים בשונה מאשבל) בראשן.
הפרודות הבשלות נפוצות בדרך כלל יחד עם הגביע המשתייר והמתפרה, שמתקשה לאחר ההבשלה, ולועו נסגר על ידי טבעת שערות.
ארבעה מיני נזמית מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ ישראל (ולצדם מינים אפיזודיים או נכחדים).
ניתן להבחין ביניהם בראש ובראשונה על פי צבע ודגם הפרחים, ובהמשך לפי מבנה העלים וצינור הכותרת.
תכונות אבחנתיות נוספות, כגון מבנה חפיות הפרח או נוכחות טבעת שערות בלוע הכותרת אינן נכללות.
נזמית לבנה היא מין חד-שנתי גבוה יותר מהמינים האחרים ומאופיינת בפרחים לבנים שאינם מפוספסים.
עלי התפרחת העליונים נושאים לרוב כתמים לבנים ברורים, לפחות בחלקם.
נזמית מקווקוות (Lamium garganicum) מאופיינת בפרחים קטנים יחסית לבנים או ורודים-בהירים מאוד, המפוספסים והמוכתמים בארגמן, בעיקר על השפה התחתונה של הכותרת.
חפיות הפרח גדולות יחסית ואורכן 7 עד 3 מ"מ.
צינור הכותרת ישר מאוד, והשפה העליונה שסועה עמוק בראשה (בישראל) ופרושה כלפי מעלה, ואינה קמורה או תמימה.
באונות הצדדיות של השפה התחתונה חסרה שן דמוית-סיכה לבנה (באורך כ-2 עד 4 מ"מ).
צבע המאבקים צהבהב-לבן, וצבע האבקה צהוב בהיר.
בהיעדר פרחים ניתן לזהותה לפי העלים העליונים המלווים את התפרחיות, שהם יושבים וחסרי כתמים לבנים בולטים, וכן לפי גבעול משתרע המתעקם ומתפתל קלות.
תיאור זה נועד בראש ובראשונה להבחנה בין נזמית מקווקוות לבין שאר מיני הסוג, ובמיוחד בינה לבין נזמית קטועה, החולקות תחומי תפוצה חופפים; להבחנה ביניהן ראו בהמשך הפרק.
מינים בעלי פרחים ורודים או ארגמניים
נזמית קטועה מאופיינת בגבעולים זקופים מקבילים זה לזה, בעלים עליונים שאינם לופתים את הגבעול.
הפרחים ורודים וגדולים יחסית עם חפיות זעירות (1 עד 2 מ"מ), צינור הכותרת מתעקל, השפה העליונה של הכותרת קמורה ותמימה.
בכל אחת מהאונות הצדדיות של שפת הכותרת התחתונה מופיעה שן דמוית סיכה לבנה באורך 2 עד 4 מ"מ.
צבע המאבקים צהוב וצבע האבקה כתום.
בהיעדר פרחים ניתן לזהותה לפי העלים העליונים נישאים על פטוטרות ונושאים כתמים לבנים, בעיקר בעונת החורף.
נזמית לופתת מאופיינת בעלים עליונים הלופתים את הגבעול.
צינור הכותרת ישר, ארוך מאוד ובולט בבירור מן הגביע.
נזמית מזרחית מאופיינת בעלים עליונים שאינם לופתים את הגבעול ובצינור כותרת ישר שאינו בולט מן הגביע.
הפרחים ארגמניים ובולטים, ואילו עלי התפרחת ירוקים.
נזמית ארגמנית מאופיינת בעלים עליונים שאינם לופתים את הגבעול.
צינור הכותרת ישר שאינו בולט מן הגביע.
הפרחים ורודים-ארגמניים צנועים, ועלי התפרחת העליונים ארגמניים.
נִזְמִית קְטוּעָה או נִזְמִית הַכְּתָמִים (שם מדעי: Lamium maculatum) - עשב רב-שנתי בן-חלוף בעל קנה שורש ונדיר מאוד גם בחרמון מקום גדולו.
העלים העליונים של התפרחת אינם לבנים בבסיסם.
צינור הכותרת עם טבעת שערות בתוכו.
צבע הכותרת ורוד, העלים תמיד ירוקים.
נזמית קטועה היא מין רחב תפוצה שמוצאו באירואסיה הממוזגת.
תחום תפוצתה הטבעי משתרע ברוב חלקי אירופה – מצפון וממערב היבשת ועד דרומה ומזרחה – וממשיך מזרחה דרך הקווקז ומערב ומרכז אסיה, עד צפון סין.
במפה ניכרת תפוצה רציפה באזורי האקלים הממוזג של אירואסיה, עם אוכלוסיות מבודדות או משניות באזורים מסוימים במערב אירופה, המייצגות ככל הנראה תפוצה משנית או התפשטות בעקבות פעילות האדם.
המין הובא והופץ בבריטניה ובניו זילנד, ונמצא כצמח שברח מגידול גם בקנדה ובארצות הברית.
נזמית קטועה תועדה עד גובה של כ-2,000 מ' מעל פני הים.
במזרח הים התיכון מופיע המין בשוליים הדרומיים של תחום תפוצתו, ובישראל תועד רק באזור החרמון, והוא נחשב למין נדיר מאוד בקצה תפוצתו הדרומי – ישראל.
היא אינה מוכרת מרמת הגולן או מאזורים נמוכים יותר.
היא גדלה על מחשופים של סלעים קשים במקומות לחים ומוצלים.
הפריחה באביב מסוף ינואר ועד תחילת יוני.
נזמית קטועה הוא מין רב-שונות בטבע: גודל העלים וצורתם, אורך הפטוטרות, שעירות הצמח וצבע הפרחים עשויים להשתנות במידה רבה, ואף בתוך אותה אוכלוסייה.
הכתמים שעל העלים העניקו לצמח הן את שמו העממי והן את שמו המדעי (maculatum = מנוקד, מוכתם).
בטבע מופיעים הכתמים הלבנים על העלים בעיקר בעונת החורף.
הכתמים הבהירים שעל עלי נזמית קטועה מקנים לה מראה נוי אטרקטיבי, ובשילוב פרחיה הסגולים הגדולים ניתן להבחין בה בקלות לעומת סרפד מצוי (Urtica dioica).
תכונות נוי אלו הפכו את נזמית קטועה לצמח גנני פופולרי, וכיום קיימים זנים תרבותיים רבים, שעליהם דקורטיביים בהרבה מאלה של צמחי הבר.
נִזְמִית לְבָנָה (Lamium moschatum Mill.) היא עשב חד-שנתי, שגובהו 30 עד 60 ס"מ, הגדל בצפיפות ולעיתים גם כפרטים בודדים.
העלים נגדיים ופשוטים, ואינם לופתים את הגבעול.
טרפי העלים דמויי ביצה או כמעט משולשים (דמויי עלי סרפד), בסיסם דמוי לב ושפתם משוננת בשינון מסורי עמוק.
על פי רוב העלים העליונים, שבחיקם הפרחים, בעלי כתמים לבנים בבסיסם וירוקים בקצה העליון.
הפרחים ערוכים בצפיפות בתפרחות של דורים מדומים; אורכם 12–15 מ"מ, צבעם לבן והם שעירים מבחוץ, ובייחוד השפה העליונה של הכותרת.
האבקנים כתומים ובולטים על רקע הצבע הבהיר של הכותרת.
נזמית לבנה נפוצה בעיקר בחבל הים-תיכוני של ישראל.
תחום תפוצתה הטבעי משתרע באיי מזרח הים האגאי, בכרתים ובקפריסין, ומיוון דרך טורקיה אל לבנון–סוריה, ירדן וישראל.
בישראל גדל אחד משני תת-המינים של נזמית לבנה – תת-מין קטן-פרחים (Lamium moschatum subsp.
micranthum), שתפוצתו מצומצמת ומשתרעת מדרום טורקיה, דרך סוריה–לבנון, ועד מערב ירדן וישראל.
זהו צמח נפוץ הגדל בבתי גידול המופרעים בידי האדם, בקרקעות עשירות בחנקן, ולעיתים קרובות גם במקומות מוצלים.
תקופת הפריחה חלה בחורף ובאביב, מינואר ועד מאי.
נִזְמִית לוֹפֶתֶת (Lamium amplexicaule) היא צמח עשבוני חד־שנתי, נמוך יחסית לשאר מיני הסוג.
העלים העליונים (הקרובים לפרחים) לופתים את הגבעול, ומכאן שם המין.
צינור הכותרת ארוך מאוד וישר, ובולט מן הגביע.
צבע הפרחים לרוב ורוד–ארגמני, ולעיתים נדירות לבן.
המין נפוץ בחבל הים-תיכוני של ישראל מן החרמון ועד צפון הנגב, גדל בבתי גידול מופרעים ונחשב למין מלווה אדם.
פריחתו מוקדמת, מסוף נובמבר ועד תחילת מאי, והוא משגשג בטמפרטורות נמוכות.
ראו הרחבה בערך המורחב: נזמית לופתת.
amplexicaule) הוא התת-מין הנפוץ והרחב ביותר, והוא המיוצג בצמחיית הבר של ארץ ישראל.
מלבדו מוכר תת-מין נוסף, שתפוצתו מוגבלת לאזורים הממוזגים של צפון-מערב אפריקה, בעיקר במרוקו ובאלג'יריה.
בתוך המין תוארו לפחות ארבעה זנים, המבוססים על הבדלים במבנה העלים, בגוון הכותרת ובמאפייני הפרח.
אחד הזנים הבולטים הוא: נזמית לופתת מזן ארם-צובא או בשמו האחר זן אלפיני (Lamium amplexicaule var.
aleppicum) הוא זן חד-שנתי הגדל ברום החרמון.
תפוצתו העולמית היא דרום מזרח טורקיה, עיראק, איראן, סוריה ולבנון.
נִזְמִית מְקֻוְקֶוֶת (Lamium garganicum היא עשב רב-שנתי זקוף, ים-תיכוני, הנחשב לנדיר בישראל.
גובה גבעוליו מגיע עד כ-40 ס"מ.
פרחיה גדולים יחסית למיני נזמית אחרים (עד כ-4 ס"מ)וורדרדים.
בהרי לבנון ישנו תת-מין שפרחיו לבנים.
השפה התחתונה של הכותרת מעוטרת בפסים ("קווים") ובכתמים ארגמניים, ואילו השפה העליונה סדוקה לשתי אונות.
העלים דמויי ביצה, בבסיסם דמויי לב ושפתם חרוקה.
צינור הכותרת חסר טבעת שערות בתוכו.
תחום תפוצתה של נזמית מקווקוות רחב בהרבה מכפי שסברו בעבר.
לצד תפוצה נרחבת באגן הים התיכון, משתרע תחום תפוצתה מזרחה דרך אנטוליה והקווקז ועד איראן ומרכז אסיה.
המין גדל בעיקר באזורים ממוזגים והרריים, ואינו מוגבל לאקלים ים-תיכוני צר.
המין כולל 3 תת-מינים ושני זנים ותפוצתו רחבה.
בישראל מצוי תת-מין טיפוסי (Lamium garganicum subsp.
בישראל מצויה נזמית מקווקוות בשוליים הדרומיים של תחום תפוצתה, והיא נדירה ומוגבלת לאזורים הרריים מוצלים בגליל העליון, בחרמון ובמעט אתרים ברמת הגולן.
עם העדפה לחורש הררי, סלעים מוצלים, טמפרטורות מתונות, גם מחוץ לאקלים ים-תיכוני קלאסי.
בית גידולה הטיפוסי הוא מקומות מוצלים, והיא אופיינית לתת-היער ההררי של האגן המזרחי של הים התיכון.
הצמח גדל בצל חורש או חורשה, וכן במקומות סלעיים.
בחרמון היא מצויה מרום של כ-1,000 מ' ועד כ-2,500 מ', ובעיקר בתחום חגורת היער ההררי, המורכבת בעיקר ממיני אלונים ומוורבניים.
מאחר שבחרמון נכרת היער ודוכא ברוב שטחה של חגורת היער ההררי, תפסה לה הנזמית גומחה אקולוגית חלופית בעלת תכונות דומות, כגון צל סלעים ומרגלות טרשים.
נִזְמִית אַרְגְּמָנִית (.Lamium purpureum L) - עשב חד-שנתי נדיר מאוד ואפיזודי (חולף) בישראל.
תפרחותיו העשויות דורי פרחים ורודים, היוצאים מבין חפים ארגמניים-סגולים.
לעלים העליונים, שבסביבת התפרחות יש פטוטרות (בשונה מעליה העליונים של נזמית לופתת שהן חסרי פטוטרות וחובקים את הגבעול).
צינור הכותרת עבה וקצר יותר, כמעט שאינו בולט מן הגביע (בשונה מצינור הכותרת של נזמית לופתת שהוא דק וארוך ובולט מן הגביע).
בישראל נמצאה אוכלוסייה של נזמית ארגמנית לראשונה בחורף שנת 2015, בשולי חורש לח בקיבוץ הגושרים.
מין זה אפיזודי (חולף) בישראל, ועדיין נחשב לגר.
רק בשנת 2032 הוא יחשב לחלק מצמחיית הבר של ישראל, אם הוא ישרוד עד אז.
Krause) היא צמח עשבוני חד-שנתי, שכנראה נכחד מהרי יהודה, לאחר שלא תועד שם במשך עשרות שנים.
בעבר נכלל המין בסוג וידמניה ונקרא וִידֵמַנְיָה מִזְרָחִית (Wiedemannia orientalis Fisch.
תחום תפוצתו הטבעי משתרע מטורקיה ועד לבנון.
נזק מוגדר בפקודת הנזיקין "אבדן חיים, אבדן נכס, נוחות, רווחה גופנית או שם-טוב, או חיסור מהם, וכל אבדן או חיסור כיוצאים באלה".
נזק הוא אחד מיסודותיה של העוולה הנזיקית הקלאסית.
לפי דיני הנזיקין, אדם שנפגע וסבל נזק (הניזוק), יכול לתבוע את הפרט שגרם את הנזק (המזיק), אולם הפיצוי אינו אוטומטי, והניזוק נדרש תחילה להוכיח שורה של קריטריונים לפני שיזכה בפיצוי.
נזק פיזי: נזקי גוף (למשל אדם שאצבעותיו נפגעו כתוצאה מעבודה עם מכשיר מסוכן) ונזקי רכוש (למשל נזק לרכב שנפגע בתאונה).
נזק כלכלי טהור: נזק שאינו כרוך בפגיעה פיזית בגוף או ברכוש, אלא עומד בפני עצמו.
זהו נזק הבא לידי ביטוי בהפסד כלכלי גרידא, כלומר גריעה מנכסי הניזוק או סיכול האפשרות להוסיף על נכסיו.
הפסיקה מפרידה בין נזק כלכלי זה לנזק כלכלי הכרוך בנזק פיזי, שכן אין מחלוקת בדבר מתן פיצוי בגין האחרון.
להמחשת ההבדל – מטען שהובל באוניה ונפגע פיזית במהלך המסע, נגרם נזק כלכלי הכרוך בנזק פיזי שכן יש צורך לתקן את הפגיעה או להחליף במטען חדש.
שונה המצב מקום בו המטען מובל באוניה ליעד, אך אינו ניתן לפריקה מסיבה חיצונית (שביתה, למשל), ונדרשת שליחתו חזרה ומשם ליעד פעם נוספת.
המסע המיותר שעשה המטען כרוך בהוצאות הנופלות על כתפי בעלי המטען.
תביעתם של אלה להחזר ההוצאות לא יכולה להתבסס על קיומו של נזק פיסי שכן לא נגרמה כל פגיעה למטען, אלא על עובדת ייקור ההובלה – המהווה נזק כלכלי טהור.
נזק בלתי ממוני טהור: נזק גופני בלתי מוחשי, שאינו מתלווה לנזק פיזי ואינו מתבטא בחיסרון כיס, לדוגמה: כאב וסבל, אובדן הנאות חיים, פגיעה בשם הטוב וצער.
לפי הגישה הקלאסית לדיני הנזיקין נזק בלתי ממוני טהור אינו בר פיצוי, אם כי במהלך המאה העשרים התפתחה תפיסה המבקשת להכיר גם בנזק זה כנזק שניתן לקבל בעדו פיצוי.
נזקי ריקושט: נזקים שנגרמו לאדם אחד בעקבות פגיעה בגופו או ברכושו של אדם אחר.
המושג, שמקורו בספרות המשפטית הצרפתית, הוחדר למשפט הישראלי בשנת 2000. נהוג לאמר כי הסובלים נזקים אלה מצויים ב"מעגל הסיכון המשני" כיוון שהפגיעה בהם אינה התוצאה הישירה והמיידית של מעשה העוולה.
הבחנה נוספת בין סוגי הנזקים היא בין נזקים ממוניים, שניתן להעריך את שווים הכספי במדויק (למשל אובדן השתכרות, הוצאות רפואיות ונזק למבנה) לבין נזקים בלתי ממוניים, שלא ניתן להעריך את שווים הכספי במדויק, ופיצוי בגינם ניתן על פי אומדן של בית-המשפט.
המשפט העברי מונה חמישה סוגי נזקים עליהם צריך לשלם החובל בחבירו:
נזק: אובדן קבוע של יכולת השׂתכרות
שֶבֶת: אובדן זמני של זמן עבודה
צער: פיצוי על צער נפשי שנגרם לניזק
חז"ל קבעו דרכים למדוד את שווי הנזק שנגרם על ידי ברור תמורת כמה כסף אדם היה מוכן לסבול את הבושה או הצער הנדונים.
במקרים אחרים קבעו חז"ל קנסות קבועים על מקרים ספציפיים, דוגמת מתן סטירה או בעיטה.
עקרון הקטנת הנזק מהווה עיקרון כללי בכל דיני החיובים, כי על הניזוק להקטין את נזקו.
הניזוק נושא בנטל לנקוט בכל האמצעים הסבירים כדי להפחית את הנזק שנגרם לו כתוצאה ממעשהו של מזיק אשר שפגע בזכויותיו.
בפקודת הנזיקין אין הוראה מפורשת בדבר החובה להקטין את הנזק, אולם הפסיקה קיבלה כהנחה מובנת מאליה את תקפו של העיקרון בדיני הנזיקין הישראליים.
לפי דיני הנזיקין, אדם שנפגע וסבל נזק (הניזוק), יכול לתבוע את הפרט שגרם את הנזק (המזיק) לשם קבלת פיצוי.
התפיסה העקרונית של הדין היא שפיצויים הם סעד תרופתי.
מטרתם לפצות אדם על נזק שנגרם לו.
בדיני הנזיקין שולטת תפיסה זהה, לפיה על הפיצוי הנפסק להסיר את הנזק שנגרם לניזוק במידת האפשר, באמצעות תשלום כספי.
ביסוד הדין שולטת מטרה תרופתית המטפלת באדם כלפיו בוצע מעשה העוולה.
באמצעות הפיצויים מנסה הדין להגשים את תכליתו הראשונה במעלה, שהיא השבת הניזוק למקום בו היה אלמלא מעשה הנזיקין.
מול הניזוק ניצב המזיק עליו מושתים הפיצויים בגין העוולה שביצע.
הפיצוי מחושב על בסיס הנזק שנגרם על ידי בחינת תוצאת מעשה המזיק.
לרוב המוקד הוא בתוצאה עצמה, קרי הנזק שנגרם.
משמעות הדבר היא שעל בית המשפט להעריך את שווי הנזק והוא בלבד יקבע את גובה הפיצוי לניזוק כך שזה האחרון יפוצה על עצם קיום הנזק ולא על כך שנגרם לו נזק.
ההערכה מתבצעת באמצעות נתונים שמציג הניזוק בבית המשפט במטרה להוכיח את הנזק שנגרם.
נתונים אלו, מלבד הוכחת הנזק, אף מכמתים את הנזק ומשקפים עבור בית המשפט מה שוויו.
בית המשפט אף מכיר בנזקים שאינם בממון, ברכוש או בגוף ופיתח שיטות להערכתם הכספית.
בתכלית דיני הנזיקין עומדת התפיסה שאין אדם חב בפיצויים אלא בגין הנזק שגרם.
עיקרון זה מקבל ביטוח בהתניית האחריות בנזיקין בקיומם של נזק שהוסב לניזוק ושל קשר סיבתי בין מעשה העוולה לבין אותו הנזק.
סוגים של נזיקים בהבט הכלכלי
חוקי הנזיקין מסווגים לפי ניתוח כלכלי לכמה סוגים.
נזק אישי לעומת יצירת נזק לחברה: אחד ההבדלים החשובים הוא בין ההשפעות של התנהגות מזיקה שמובילה להרס של משאבי הניזוק לבין התנהגות מזיקה שפוגמת ויוצרת ליקויים בשוק.
למשל אם בית נשרף לא זאת בלבד שערך הבית השרוף יירד אלא גם הערך של מלאי ההון של כלל החברה גם הוא יירד.
מכאן ניתן להקיש שנזק של קרבן משתווה לנזק של החברה האנושית, ולכן יש להטיל פיצויים מלאים והמזיק ישלם את העלות שמשתווה להפסדים של החברה.
בסוג כזה של נזיקין הפיצויים על האובדן שהחברה במדינה חווה ועל כמות הפיצויים על הנזק ישתוו זה לזה.
נזק לחברה ממידע כוזב: בסוג אחר של נזיקין הפעולה המזיקה תביא לחלוקה מחדש של הון.
כך למשל אם מידע כוזב משוחרר לציבור ומוביל להפסדים כספיים למחזיקי המניות בחברה ולבעלי עניין שמרוויחים על חשבונם.
נזק בין זרים: סוג אחר של נזיקין הוא פיצויים בין זרים שאין בהם יחסי שוק, למשל בין הולכי רגל לנהגים.
נזק מאוחד לצדדים המאוגדים בחוזה: בסיווג אחר הנזיקין הם בין צדדים שמאוחדים בחוזה או בשרשרת חוזה, למשל יצרנית או מוכרת של מוצר פגום שנתבעת על ידי קונים שניזוקו.
תוכניות ביטוח מיועדות להבטיח פיצוי על נזק, גם כאשר אין אדם שרשלנותו גרמה לנזק (ולכן לניזוק אין כתובת ממנה יוכל לתבוע פיצוי).
דוגמאות לנסיבות שבהן נחוץ כיסוי ביטוחי:
כאשר הניזוק הוא גם גורם הנזק.
כאשר הנזק נגרם על ידי מי שאינו אחראי למעשיו.
כאשר הנזק נגרם כתוצאה מאסון טבע.
במסגרת זו, תוכניות ביטוח אלמנטרי מבטיחות פיצוי בגין נזק לרכוש, ותוכניות ביטוח חיים מבטיחות פיצוי בגין נזקי גוף.
כיסוי ביטוחי בסיסי בענפים מסוימים ניתן על ידי הביטוח הלאומי.
במשפט העברי, נזקי בהמה הם נזקים הנעשים על ידי בעל חיים שנמצא בבעלות אדם, וגרם נזק לבעלי חיים אחרים בבעלות אחרת, לאנשים או לרכוש.
נזקי הבהמה מחולקים לשלושה סוגים עיקריים:
רגל – נזקים שגרם בעל החיים אגב הליכתו הרגילה.
שן – נזקים שגרם בעל חיים אגב אכילתו הרגילה.
קרן – נזקים שגרם בעל החיים באופן לא צפוי ולא שגרתי.
בספר שמות ישנם מספר פסוקים העוסקים בדיני שור שהזיק, מהם למדו חז"ל את דיני שור המזיק:
חז"ל בתלמוד למדו מפסוקי התורה כי ישנם שני סוגי שור המזיק: שור תם שנגח רק פעם או פעמים, ושור מועד שנגח כבר 3 פעמים.
את דיני שור תם למדו מהפסוק המובא בפרשת משפטים: .
דינו של שור תם הוא לשלם חצי מהנזק שהזיק בלבד.
כמו כן, שור תם משתלם מגופו כתשלום על ההיזק, וממילא אם שוויו של השור פחות משווי חצי הנזק, הניזוק מפסיד.
יש מחלוקת תנאים האם בית דין גובים מהשור עצמו או שרק לוקחים מבעליו עד שוויו של השור.
דיון נוסף ישנו בתלמוד האם חיוב חצי נזק הוא ממון או קנס, ונפסק להלכה שחצי נזק הוא קנס.
שור שהוחזק בחזקת נגחן נקרא בלשון חז"ל "שור המועד".
את דינו של שור המועד למדו מהפסוק בפרשת משפטים: .
שור מועד משלם נזק שלם אף אם שוויו פחות משווי הנזק.
אם המזיק בוחר לשלם בקרקעות, עליו לשלם מן המובחרות שבקרקעותיו ("קרקע עידית").
במקרה ששור הרג אדם, בית דין מצווים לסקול את השור והרי הוא נאסר בהנאה.
שור זה נקרא בלשון חז"ל "שור הנסקל".
מקור דין זה מופיע גם הוא בפרשת משפטים: .
מלבד דין השור עצמו, התורה מפרטת גם את דין הבעלים שלו.
אם השור הוא תם, אין בעליו מתחייבים בתשלום, כפי שמסיים הפסוק: .
ואם השור הוא מועד, מלבד עונש הסקילה של השור עצמו, בעלי השור צריכים לשלם כופר: .
במקרה שהשור הרג עבד כנעני, בעלי השור צריכים לשלם 30 שקלים לאדון העבד: .
שור המועד שהרג, על אף שנראה מהפסוק "השור יסקל וגם בעליו יומת" שבעליו גם כן חייבים מיתה, דרשו חז"ל במסכת בבא קמא שהכוונה לתשלום כופר, וכפי המתבאר מהמשך דברי הפסוק ("אם כופר יושת עליו").
חז"ל מנמקים את דרשתם בטענה שאין להרוג אדם על הריגת שורו.
המקור לטענה זו הוא דרשה כי על מעשה רציחה שעל ידי האדם הוא מתחייב מיתה, אך לא על ידי רציחת שורו, וממילא חייבים לפרש שהכוונה לתשלום כופר בעד נפשו של האדם.
כופר זה ניתן אפוא כפדיון נפש מחיוב מיתה בידי שמים הראויה לו מחמת שפשע ולא שמר את השור.
בתלמוד מובאת מחלוקת תנאים לגבי שיעור הכופר: חכמים סברו שהשיעור הוא כשוויו של האדם הניזק, ואילו רבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקה סבר שהשיעור הוא כשוויו של האדם המזיק (דהיינו בעליו של השור).
יש מחלוקת תנאים האם תשלום הכופר הוא כגובה ערך המזיק ככפרה על נפשו של החוטא או כגובה ערך הניזק ככפרה על אשר הרג.
הדרך לשום שווי אדם על פי המשפט העברי היא לפי שוויו אם היה נמכר כעבד כנעני.
הכופר מוגדר בהלכה כקנס וממילא ההודאה בו פוטרת את המזיק מלשלם.
ישנה התדיינות בגמרא האם הכופר הוא תשלום בעד הנזק (כמו כל נזיקין) או שכלל לא ניתן לשלם על היזק כזה בממון, אלא התשלום בא ככפרה על הריגת נפש.
התורה עצמה לא נימקה את סקילת השור, והמדרש מנה דין זה בכלל ה"חוקים", מצוות שטעמן אינו גלוי, שכן, הענשת בעל חיים החסר חופש בחירה מפתיעה.
חכמי ישראל העלו כמה הסברים לדין זה:
סילוק בעלי חיים העלולים להזיק שוב בעתיד.
הרתעת בעלי הבהמות כדי שישמרו על בהמותיהם כראוי.
אזהרת העם שלא תבוא תקלה על ידיהם.
הדגשת חומרת מעשה הרצח וערך חיי האדם.
ה' מגלגל את מות השור באופן זה כעונש לבעליו על חטא אחר.
עונש לבעל החיים, מתוך תפיסת עולם שגם להם ישנה מערכת גמול אלוקית מוגדרת.
בחוקי חמורבי יש התייחסות כמעט זהה לנושא השור הנוגח.
גם שם יש הפרדה בין נזק שגורם שור תם לבין נזק שגורם שור נגח.
וגם שם יש הפרדה בין מקרה שבו שור מועד הורג אדם חופשי לבין מקרה שבו שור נגח הורג עבד.
בחוקי אשנונה יש מקבילה למקרה בו שור הורג שור אחר, ובמקרה זה שני בעלי השוורים יחלקו ביניהם את מחיר השור החי ואת שווי נבלת השור המת.
על פי חוקר המקרא, פרופסור מאיר מלול, מקורו של החוק המקראי הוא החוק האכדי.
על פי חוקר המקרא, פרופסור משה גרינברג, החוק העברי הוא היחיד בין החוקים העתיקים בו מוטל עונש מוות גם על בעליו של השור.
הסיבה לכך, לפי פרופ' גרינברג, היא שהחוק המקראי נחשב כחוק אלוהי, בעוד שהחוקים הקדומים לו נחשבים כחוקים שנחקקו על ידי המלך.
עונש מוות משקף את הגישה המקראית התופסת נטילת חיים כ"רע מוחלט" כנגד האל, מעשה הדורש ענישה חריפה.
החוק המסופוטמי לא רואה בשור צד בדיון המשפטי ולכן השור לא נענש, ואילו המקרא רואה במעשהו של השור הנוגח נטילת צלם אלוהים ולכן על השור להיענש.
המקור המוסרי של הדין הייחודי הזה מופיע בספר בראשית:
נזקי גוף זר (נג"ז או גו"ז) (באנגלית FOD-Foreign Object Damage או Foreign Object Debris) מתייחסים לנוכחות גופים זרים במערכות מכניות, ולנזקים שהם מסבים.
גוף זר הוא כל חפץ או פסולת שאינו שייך למקום בו הוא נמצא.
גו"ז הוא גורם קריטי בתעופה, שבה פגיעת גוף זר עשויה לגרום לנזק ממשי ולסכן חיים.
במערכות מכניות יש חשיבות גדולה לשלמות המערכת וחופש התנועה.
אבן או בורג קטן שנתקע בין שני חיבורים של מכלול כלשהו מסוגלים לתקוע אותו במקומו, או לגרום לנזק או שבר, ועל ידי כך להוציא את המערכת מכלל פעולה.
הסכנה העיקרית היא שנג"ז יגרום לתקלה במערכת מכנית קריטית כגון בקרת טיסה, כן נסע, גלגלים, בלמים, חיישני נתוני אוויר וכדומה.
מנועי סילון סובלים מרגישות רבה לנג"ז.
הרגישות נובעת בשל העובדה שמנוע סילון שואב אוויר כצעד ראשון בפעולתו, ולכן כל סוג של גו"ז, אפילו כזה שלא נמצא על המטוס אלא בקרבתו, מסוגל להישאב למדחס.
בשל סכנות אלו יש דגש מיוחד על בדיקת המנועים בכל נושא הגו"ז.
לא רק מערכות המטוס נפגעות מגופים זרים.
בורג שמופעלים עליו כוחות ג'י גבוהים מהווה סכנה לצוות המטוס.
כל גוף זר במטוס נחשב לסכנה מיידית.
אפילו אם הגוף הזר אינו נדמה מסוכן כגון נסורת ברזל, צבע מקולף, אבק וכדומה, הרי שהגוף יכול להפריע לתפעול המטוס ולכן נחשב למסוכן.
לדוגמה: קילופי צבע עלולים ליפול על המחוונים ולהסתיר אותם, אותם קילופים יכולים להסיח את דעתם של אנשי צוות המטוס במקרי החירום.
ב-1982, אפר געשי שנוצר כתוצאה מהתפרצות הר הגעש גאלונגונג גרם להשבתתם של מנועי המטוס בטיסה 9 של בריטיש אירוויס.
המטוס חזר לתפקד ונחת בשלום אך המנועים ניזוקו קשות כתוצאה מהחשיפה לאפר
ב-1988 נשאבו יונים לתוך מנועיו של מטוס בואינג 737 של חברת אתיופיאן איירליינס, והביאו להתרסקותו: 35 מ-104 הנוסעים נהרגו ו-21 נפצעו.
ב-25 ביולי 2000 מטוס קונקורד בטיסה 4590 של אייר פראנס התרסק דקות לאחר המראה.
הגורם להתרסקות היה חלק שנפל ממטוס שהמריא 10 דקות לפני הקונקורד.
החלק ניפץ גלגל ופגע במכל דלק וגרם לשריפתו.
באסון נהרגו 100 נוסעים ותשעה אנשי צוות.
הדגש בתעופה בנושא גו"ז בא מתוך ההבנה שגוף קטן ככל שהיה יגרום בסופו של דבר לנזק במערכות אם הנושא יוזנח.
בשל כך כל חברות ורשויות התעופה (צבאיות ואזרחיות) הכריזו על "מלחמה בגו"ז".
המלחמה כוללת הגדלת המודעות בכלל המקצועות, לא רק טכנאים אלא גם טייסים, ופעולות מניעה שאמורות לצמצם את התופעה למינימום האפשרי.
סבובי גו"ז (באנגלית FOD Walkdown) - מסלולי הסעה ומסלולי המראה נבדקים מדי יום לחוסר גו"ז.
אבנים שיחים, שורשים כל אלה יכולים להשאב למנוע ולגרום נזק.
בדיקות גו"ז במכלולים ובסביבת העבודה - כל טכנאי אחראי על שטח העבודה שלו, על המטוס ובסדנא.
כל חלק ומכלול צריכים להיבדק לחוסר גו"ז לפני השמשה.
טכנאי צריך לבדוק כל פאנל פתוח במטוס לחוסר בגופים זרים טרם סגירתו.
כל גוף זר צריך להיות מורחק מקרבת המטוס בין אם הוא מסוכן או לא.
טכנאי חייב לוודא שלא השאיר גו"ז בסוף העבודה.
בדיקות גו"ז ונג"ז במנועים - במערכי האחזקה של המטוס מוגדרות ביקורות יומיות ושבועיות, בהן נבדקים גם המנועים.
הטכנאים בודקים את להבי המנוע לחוסר בפגיעות ולתנועה חלקה.
בביקורות יותר מקיפות המנועים מוסרים מהמטוס וכל להב נבדק בנפרד על ידי הטכנאים בעזרת בורוסקופ שמשחילים למנוע.
ביקורת כלים - הרבה תאונות ואף אסונות נגרמו בגלל שנשכח כלי על המטוס, זאת בעיה כלל אנושית וטבעית, בשל כך יש מה שנקרא ביקורת כלים.
כל הכלים בסביבת העבודה צריכים להיות מסומנים, כל הכלים צריכים להיות שייכים לארון כלים כלשהו.
ארונות הכלים שנעשה בהם שימוש חייבים לעבור ביקורת לנוכחות הכלים שלוש פעמים ביום, ובסביבת המטוס בכל יציאה של מטוס.
יש לעבוד עם ארגזים ומגשים, אין לקחת כלים לעבודה בידיים.
אחריותו של כל טכנאי היא לבצע ביקורת לכליו ולוודא שכל מה שהוא לקח אכן נמצא בארגז.
הגברת המודעות - בתחקירי תאונות רבות עלה שהצוות הטכני, וגם צוותי האוויר לא היו מודעים מספיק לנושא וחשיבות הגו"ז.
פעולות שמוגדרות לא בוצעו ובשל כך לא נמנע נג"ז.
עקב כך יש צורך בהגברת המודעות, זה נעשה על ידי הדרכות, תצוגות של חלקים שניזוקו ותחקירי תאונות שנגרמו מנג"ז.
גו"ז נודד - גו"ז נודד הוא כל גוף זר שיכול להגיע למקומו בעזרת תנאי הטבע כגון רוח, סופה, מערבולת וכדומה.
גו"ז כזה מגיע לרוב בצורת אבנים ופסולת טבעית.
פעולות המניעה הן סיבובי גו"ז, והרחקת גו"ז מקרבת מטוסים.
כלים - לאנשים יש נטייה לשכוח דברים, ולכן כלים שנשכחו הם סכנה ממשית לשלמות המטוס ובטיחות הטיסה.
פעולת המניעה העיקרית היא ביקורת כלים.
פסולת תעשייתית - כלומר ברגים, דסקיות, אומים וכדומה שלא הורכבו על המטוס ואינם צריכים להיות עליו או בקרבתו.
אחריות הטכנאי לבדוק את סביבת העבודה והמטוס במהלך ובסיום העבודה.
נג"ז שאי אפשר למנוע - כלומר לא תלוי בפעולות מניעה כגון ציפורים וחיות למיניהן, וזאת מכיוון שלמרות שסוג גו"ז זה יכול להיות מורחק משדה התעופה עצמו, אין אפשרות לעשות זאת לאורך כל הטיסה.
נזק מוחי הוא מצב פתולוגי של התנוונות או הרס של רקמת תאי עצב במוח.
נזק מוחי גורם להפרעה במערכת העצבים.
מכלול הנזקים המוחיים מתחלק לשתי קבוצות:
נזק היפוקסי (או אנוקסי) הוא נזק מוחי הנגרם בעקבות מחסור באספקת חמצן למוח.
נזק כרוני מאפיין חולה השרוי בנזק מוחי מתמשך (יותר משלושה חודשים) כתוצאה ממצבים שונים.
מכלול הגורמים לנזק מוחי (נרכשים או מולדים) הוא רב.
מומים, מחלות ופציעות שונות, הפוגעות ברקמת המוח או שמובילות לפגיעה ברקמת המוח, הם חלק מהגורמים היכולים להוביל לנזק מוחי.
היפוקסיה מתמשכת היא גורם ישיר שכיח.
פציעת טראומה שיכולה להוביל להיפוקסיה מתמשכת היא גורם עקיף לנזק מוחי.
להלן כמה מן הגורמים לנזק מוחי:
בנזק מוחי נפגעת רקמה במערכת העצבים המרכזית.
פגיעה זו מובילה ללקות ומכאן מכלול הסימנים והתסמינים הוא רחב.
ביטוי הלקות משתנה בהתאם לחומרת הפגיעה.
הופעתם של התסמינים והסימנים עשויה להיות איטית או מיידית בהתאם למשך הפגיעה.
להלן כמה מן התסמינים והתסמינים לנזק מוחי:
אופן הטיפול באדם עם נזק מוחי משתנה בהתאם לפגיעה, אם כי לא כל המקרים הם הפיכים וברי טיפול.
התייחסות מוקדמת למצב החולה, עשויה למזער את חומרת הפגיעה ולכן איבחון מוקדם ונכון של מקור הפגיעה הוא קריטי ועשוי למנוע סיבוכים והחמרה במצב החולה.
בפגיעה מוחית טראומטית מרב המאמצים נסוב סביב העשרת חמצן, איזון לחץ דם ובמקרים מסוימים הסרת הגורם הפוגע או ניקוז נוזלים מהאזור הנפגע וכך גם בפגיעות הגורמות לנזק מוחי כגון התפוצצות כלי דם במוח (כתוצאה מלחץ דם גבוה), שבץ וכו'.
במקרים של מחלות זיהומיות של מערכת העצבים, הטיפול הוא תרופתי.
כיום עומדים אמצעי טיפול מגוונים ורבים העשויים לשפר את מצב החולה.
להלן חלק מאופני הטיפול הקיימים:
שתלים עצביים בקליפת המוח הם חלופה לגירויים עצביים (לדוגמה שתל לגירוי עצב הראיה, גירוי עצב הואגוס).
"קוצב מוחי" (Brain pacemakers) הם שתלים לטיפול בנזק מוחי מתמשך הנגרם בעקבות אפילפסיה ומחלת פרקינסון.
מניטול היא תרופה המסיעת בהורדת נפיחות ולחץ תוך-גולגולתי.
התרופה מסיעת לחולים שסבלו משבץ או פגיעה טראומטית.
שיקום נוירופסיכולוגי מתמקד בשיקום קוגניטיבי מעשי
נזקי שכנים (או דיני שכנים) הוא ענף במשפט העברי העוסק ביחסים משפטיים המתקיימים בין אנשים החיים בשכנות.
מקורו של הענף הוא במשנה, במסכת בבא בתרא (פרקים א-ב).
הענף עוסק בזכויותיהם של השכנים ובחובותיהם אחד כלפי השני, וכן ביישוב סכסוכים בין שכנים.
הסוגיות בנזקי שכנים כוללות כללים משפטיים וחברתיים, חלקם לקוחים מדיני נזיקין, חלקם מדיני קניין, וחלקם ייחודיים לתחומם.
נזקי שכנים אינם בהכרח נזק ממוני או גופני, אלא הם כוללים גם פעולות במרחב האישי המפריעות לשימושו המלא של השכן בחצרו, כדוגמת היזק ראייה.
מקורותיו של ענף נזקי שכנים
ישנן דעות הרואות בנזקי שכנים חלק מהענף המשפטי הכללי של דיני הנזיקין, ומנגד, ישנן דעות הרואות בו ענף משפטי עצמאי, הנובע מדיני הקניין.
ההצדקה לקיומו של ענף עצמאי נובעת מן הנסיבות המיוחדות של חיים משותפים סביב נכסים שהם בבעלויות נפרדות.
נסיבות אלו מציפות נושאים מתחומים שונים – דיני הקניין האישי, תחרות מסחרית, נזיקין, ופרטיות, אשר כולם חוסים תחת דיני השכנים.
המקור המרכזי במשפט העברי העוסק בנזקי שכנים הם הפרקים הראשונים של המשנה במסכת בבא בתרא (פרקים א-ב).
פרקים אלו עוסקים בהסדרים שנועדו לאפשר חיים בצוותא של שכנים (בבית, בחצר, בגנה ובבקעה).
הסדרים אלה מבקשים למנוע פגיעה באיכות החיים של שכן אחד ע"י חברו, והם קובעים את החיובים המשותפים של השכנים.
בעקבות המשנה העיסוק בהלכות נזקי שכנים נמשך בתלמוד הבבלי במסכת בבא בתרא, בפרשנים הראשונים על המסכת, ברמב"ם בספרו "משנה תורה" (ספר קנין, הלכות שכנים), ובשולחן ערוך (חושן משפט, הלכות נזקי שכנים).
ככלל, אדם חייב להרחיק דברים הגורמים נזק לחברו, אפילו כשעושה אותם בתוך רשותו.
אף על פי שדברים אלו נעשים באופן שגם אם יזיקו יהיה פטור מלשלם (כדין גרמא בנזיקין), הרי הם אסורים.
נזק ישיר לעומת נזק עקיף
דיון בסיסי בנזקי שכנים מצוי במשנה במסכת בבא בתרא:
הבעיה בה עוסקת המשנה, היא נטיעת אילן על ידי אדם בקרבת בור (מאגר מים) של שכנו, כך ששורשי האילן יכולים להזיק לבור.
המשנה מציגה מחלוקת בשאלה האם מוטלת חובה על בעל האילן לקוצצו.
לדעת חכמים, אכן מוטלת על בעל האילן חובה כזו.
מנגד, רבי יוסי סובר שהאחריות היא על הניזק, כי ה'מזיק' עושה את מעשיו ברשותו שלו, ולכן הניזק הוא זה שצריך להרחיק את עצמו.
הגמרא בבא בתרא, מעמתת את דברי רבי יוסי עם מקרה נוסף, בו אדם שם סולם בחצרו, וגורם נזק לשובך של השכן כיוון שהיונים עשויות להיתקע בסולם ולהינזק ממנו.
ההלכה במקרה זה היא שבעל הסולם הוא האחראי למניעת הנזק, והוא נדרש להזיז את הסולם.
הסתירה בין שני מקורות אלו, מיושבת כך שלעיתים רבי יוסי דורש מן המזיק להרחיק את נזקיו.
כך יהיה במקרה שבו המטרד נעשה בצורה ישירה כלפי השכן, ולא בצורה עקיפה.
התלמוד מכנה מקרה זה "גיריה דיליה" (= חיציו שלו [של המזיק]).
ההבחנה בין מטרד ישיר למטרד עקיף מופיעה בתלמוד במקרה נוסף, שבו דייר בקומה עליונה גורם נזקי רטיבות לדייר בקומה תחתונה, בשל מים שהוא שופך מדירתו.
לפי אחת הדעות חבות התיקון מוטלת על הדייר שבקומה העליונה, כגורם ישיר לנזק.
חובת הרחקת הנזק מוטלת על בעל קומה העליונה רק במקרה הראשון, שבו הנזק הוא ישיר.
כך פסק הרמב"ם, וכך נפסק גם בטור ובשו"ע.
לפי פוסקים אחרים, המבחן לחיוב הרחקת הנזק אינו ישירות הנזק, אלא גודלו והאפשרות למונעו.
-לפי דבריו חיוב הרחקת הנזק מוטל על המזיק כאשר הנזק הוא גדול או כשהנזק גורם הפרעה לשימוש הקבוע של הניזק בנכסיו.
באופן אחר החיוב להרחיק את הנזק תלוי בעלויות ההרחקה.
החיוב יוטל אם המזיק יכול לסלק את גורם הנזק בקלות, ללא הוצאת כספים רבים וללא טירחה מרובה, או, לחלופין, אם אין לניזק אפשרות סבירה להתרחק מן המזיק.
הדיין הדן בדבר צריך לשקול את כלל התנאים הנזכרים לעיל, ולדון בכל מקרה לגופו.
הרחקת נזקים – דיני נזיקין או יחסי שכנים?
ראשונים נחלקו בהבנת המושג "הרחקת נזיקין".
הרי"ף והרמב"ם (ובעקבותיהם השולחן ערוך) סבורים כנראה שיסוד הרחקת נזיקין הוא בדיני הנזיקין (להלן – הגישה הנזיקית).
לכן לפי רבי יוסי יש להבדיל בין נזק ישיר לגרמא ובין כוח ראשון לבין כוח שני, לפי הדין המקובל בכלל דיני הנזיקין.
מנגד, הרא"ש והמרדכי (ובעקבותיהם הרמ"א) סבורים כנראה שיסוד הרחקת נזיקין בשכנים הוא ברצון ליצור שכנות טובה, ולכן יש לצמצם את זכויותיהם של השכנים ולהטיל אחריות נזיקית רק כאשר הזכויות מתנגשות (להלן – גישת יחסי שכנים).
ע"פ הגישה הנזיקית על דין 'הרחקת נזיקין' חלים דיני הנזיקין הרגילים כגון: הגדרת פשיעה, הגדרת כחו (של האדם), ועוד.
כך גם כשהנזק נגרם בגרמא - פטור, ואם בגרמי – חייב, כמקובל בדיני הנזיקין.
ע"פ גישת יחסי השכנים, 'הרחקת נזיקין' נועדה להסדיר יחסי שכנות, כך שכל אחד יוכל להשתמש בתוך שלו בלי הפרעה.
דיני נזיקין אינם ההסדר המתאים לכך.
בהלכות שכנים יש שני היבטים, האחד חיובי והאחר מניעתי.
היסוד החיובי הוא, שאדם אדון ברכושו, ויש לו זכויות הנובעות מכך.
לכן הוא יכול להשתמש ברכושו ככל העולה על דעתו, כל עוד השימוש אינו מגביל שימוש של חברו ולא מזיקו.
היסוד המניעתי מתקיים במקרה של התנגשות אינטרסים וזכויות בין השכנים.
אם הנזק גדול ותדיר, והשכן (הנפגע) אינו יכול להימנע ממנו בנקל, על השכן הפוגע לסלקו, על אף שהוא משתמש ברכושו ובתוך שלו.
מאידך, אם הנזק קטן יחסית, קל לתיקון, וגם אינו קבוע, והניזק יכול בקלות להימנע ממנו, על הניזק להרחיק את ההטרדה, ואין להגביל את זכויותיו של הראשון על עוד הוא פועל לפי דין.
על פי גישה זו, על בית הדין לדון בכל מקרה לגופו של עניין, ולשקול את הפרת הזכויות מול הנזק הנגרם.
התנאים השונים ממקום למקום ומזמן לזמן, מצריכים היוועצות בבית הדין ("בקיאין"), והפעלת "שיקול הדעת על מי למנוע ההיזק".
חובה להרחקת נזיקין אינה גוררת אחריה בהכרח חובה לשלם את הנזק, אם חובת ההרחקה לא בוצעה.
למעשה, נחלקו ראשונים בדבר: לדעת הראב"ד אם לא הרחיק את אחד ההיזקים שהיה עליו להרחיק, וגרם נזק לחבירו - פטור מלשלם, משום שגרימת הנזק עקיפה, וגרמא בנזקין פטור.
לעומתו, בעל העיטור מחייב לשלם.
בשאלת התשלומים ישנן דעות ראשונים נוספות, והמרכזיות בהן הן דעת הרמב"ם, הרמב"ן, המהרש"ל, ונתיבות המשפט.
עקב ריבוי הדעות קשה להכריע בשאלת חיוב התשלומים, ואף השו"ע משאיר זאת במחלוקת:"סמך באחד מאלו שהיה לו להרחיק וגרם היזק לחבירו יש מי שפוטר מלשלם ויש מי שמחייב".
עם זאת, לפי כל השיטות נראה שיש שני מקרי קצה בהם חיוב התשלומים הוא מוסכם: אם אדם עושה בשלו בלי פשיעה ומבלי לגרום נזק במישרין, ובנוסף מרחיק את ההיזק באופן סביר וכדין אם הזיק - פטור מלשלם.
לעומת זאת, אם לא שמר על כללי ההרחקה, ולחלופין, עשה את מעשיו בתוך שלו בפשיעה, והזיק על ידי מעשה ידיו - חייב לשלם, אפילו לשיטת הראב"ד.
אדם הנוהג להשתמש בחפציו או בחצרו של שכנו, והלה ידע ושתק – עומדת לזכות המשתמש חזקת תשמישים, כלומר, השכן אינו יכול למנוע את השימוש ולטעון שהוא מפריע לו, אלא אם כן מחה כנגד השימוש מתחילתו .
אם לא מחה ההנחה היא שמחל לחברו על השימוש, והוא לא יכול לחזור בו לאחר מכן.
עם זאת, הגמרא מציינת שיש דברים שלא ניתן למחול עליהם, כגון "קוטרא" – ריח רע.
המשמעות היא שגם אם השכן לא מחה על הריח הרע – לא נאמר שמחל, ולכן בכל רגע שימחה, קמה חובה לסלק את הריח הרע.
המשנה במסכת בבא בתרא עוסקת בנזקי רעש של שכנים:"חנות שבחצר יכול למחות בידו ולומר לו: איני יכול לישן מקול הנכנסים ומקול היוצאים.
אבל עושה כלים, יוצא ומוכר בתוך השוק, ואינו יכול למחות בידו ולומר לו: איני יכול לישן לא מקול הפטיש ולא מקול הריחיים ולא מקול התינוקות."המשנה מתארת מקרה בו בן חצר מעוניין לפתוח חנות בחצר, ופתיחת החנות תוביל לתנועה ערה ורועשת של אנשים בחצר.
המשנה קובעת כי השכן יכול למנוע את פתיחת החנות בגין הרעש שעלול להיווצר.
לעומת זאת, אדם יכול ליצור כאומן בחצרו ולמכור את הסחורה מחוץ לחצר, ושכנו אינו יכול למנוע זאת ממנו בטענה שרעש כלי העבודה מפריע לו.
באשר להבחנה בין מטרד בגין חנות (ברישא) לבין מטרד בגין אומנות (בסיפא) הוצעו הסברים שונים:
גישת הרמב"ם - עקרונית ניתן למחות גם על רעש שבגין אומנות.
ההבחנה בין חנות לאומנות היא לעניין חזקה בעשיית הרעש.
לרעש החנות (קול הנכנסים והיוצאים), לא מועילה חזקה (בדומה לקוטרא ובית הכסא).
לרעש האומנות (קול הפטיש), - מועילה חזקה.
גישת הרמב"ן ורשב"א - רעש אינו נחשב למטרד, ולכן לא ניתן למחות על קול הפטיש.
המטרד שב"קול הנכנסים והיוצאים" אינו רעש אלא ההפרעה לתנועה בחצר, הנגרמת על ידי הלקוחות שמגיעים לחנות.
גישת התוספות - רעש שאדם עושה ברשותו (קול הפטיש) – אינו מטרד, ולא ניתן למנוע אותו רעש הנעשה בחצר המשותפת לשניהם (בחנות שבחצר), הוא מטרד ולכן רשאי השכן-השותף בחצר למחות כנגד הרעש ולמנוע אותו.
גישת המאירי - חכמים לא מנעו מאדם לעשות ברשותו דברים שמקובל לעשותם בבית פרטי, כמו אומנות בפטיש ובריחיים.
לעומת זאת, פעולות שלא מקובל לעשותן בבית פרטי, כמו מסחר (חנות) - הן מטרד, ושכן יכול לתבוע את מניעתן.
ה"שולחן ערוך" מבחין, בדומה לרמב"ם, בין רעש 'מקובל' – שאינו מטרד, לבין רעש חריג – שניתן למחות כנגדו, אלא אם למרעיש יש חזקה על עשיית הרעש:"חנות שבחצר – יכולים השכנים למחות בידו ולומר לו – אין אנו יכולים לישון מקול הנכנסים והיוצאים, אלא עושה מלאכתו בחנותו ומוכר לשוק.
אבל אינם יכולים למחות בידו ולומר אין אנו יכולים לישן מקול הפטיש או מקול הריחיים, מאחר שכבר החזיק לעשות כן, ולא מיחו בידו".הרמ"א פסק כשאר הראשונים, הסבורים שקול הפטיש אינו מטרד.
עם זאת, לא פירש באיזו מגישות הראשונים הוא מצדד.
הרמ"א מוסיף מבחן להגדרת מטרד – רגישותו של השכן כלפי המטרד.
לפי מבחן זה הדין משתנה בין אדם חולה לבריא:"ודוקא בני אדם בריאים, אבל אם הם חולים והקול מזיק להם – יכולים למחות".האחרונים ערערו על פסק הרמ"א, משום שמבחן הרגישות הוא סובייקטיבי ביותר, וקשה לקבוע מיהו "חולה שרעש מזיק לו".
ה'חזון איש' מגביל את פסק הרמ"א למקרים בהם מניעת הרעש לא פוגעת בשימוש העיקרי של אדם ברשותו.
מנגד, כאשר הפעילות המטרידה היא השימוש העיקרי ברשות, היא לגיטימית אף על פי שהדבר מפריע לשכן ה"חולה".
ככלל נראה שרעש שמקובל לעשותו ולא נחשב כחריג – אינו מטרד, ואילו רעש חריג – אסור.
כך למשל אדם רשאי לגדל בביתו ילדים גם אם הם מרעישים, אבל אינו רשאי להפוך את ביתו למפעל גדול ורועש.
המשפט העברי אל מול החוק במדינת ישראל
אחד השיקוליים המרכזיים בפסיקה בדיני שכנים הוא מנהג המדינה.
נכון ל-2021, בתי דין רבים מיישבים סכסוכי שכנים באמצעות פסיקה המשלבת שימוש בחוק המקרקעין ובחוק התכנון והבנייה, מהם ניתן ללמוד מהו "מנהג המדינה", ומה הן הציפיות הקנייניות והנורמטיביות בין שכנים.
כמו כן, ניתן ללמוד מן החוק על מידת ההתחשבות בשכנים, לעניין תכנון ובנייה במרווחים מסוימים בין בתים ובין חלונות, וכן על נורמות ראויות של בניה פרטית תוך שמירה על מרחב מספיק של שטחים ציבוריים.
בעניין הרחקת נזיקין, ניתן ללמוד מחוק המקרקעין, כי כחלק מהתפישה של החיים בבית משותף, האחריות של כל דייר בבית היא על שטחו.
בנוסף, ישנם שטחים המוגדרים כ"שטח משותף", אשר שייכים לכל דיירי הבית המשותף והאחריות עליהם מוטלת על כל דיירי הבית.
בתי המשפט בישראל משבצים מעת לעת מקורות מהלכות נזקי שכנים בפסיקותיהם.
כך לדוגמה, השופט קיסטר עסק בשתיקתו של הנפגע כמחילה על הנזק, תוך שימוש בדיני שכנים בפסק דינו בבג"ץ 182/75; השופט ח.
כהן עסק בגרימת נזק בעקיפין וחובת הרחקת נזיקין בע"א 302/67; ועוד.
נזקי רעש אלו תופעות הנגרמות כתוצאה מחשיפה ממושכת, מקוטעת או פתאומית לרעשים מזיקים או לזיהום רעש (אם לשניות ספורות ואם לאורך מספר שנים).
רעש הוא חלק בלתי נפרד מהמציאות המודרנית (תעשייה, כבישים סואנים, מכשירים טכנולוגיים).
המודעות להשפעותיו השליליות הן מבחינה פיזית (על חלקים שונים בגוף), הן מבחינה פסיכולוגית עלתה בשנים האחרונות.
פגיעה במערכת השמיעה היא הפגיעה הנפוצה ביותר בחשיפה לרעשים מזיקים.
ההתפתחות התעשייתית של העולם המודרני גורמת לעלייה חדה ברמת הרעשים המזיקים לאדם, אך המודעות לסכנות בקרב הציבור אינה גבוהה.
זאת משום שהנזק שבחשיפה לרעש הוא נזק מצטבר ולא מיידי.
קול משמעו תנודה של גוף כלשהו, התנודה יוצרת גל.
גל קול מוגדר על ידי תדירות ועוצמה.
תדירות: מספר הפעמים בהן הגוף מייצר תנודות בשנייה, נמדד ביחידות מידה של הרץ (Hz).
בני האדם מסוגלים לשמוע צלילים בתדירות של 20 עד 20,000 Hz (התדירות היא שקובעת את גובה הצליל).
עוצמה: גודל התנודות שיוצר הגוף, נמדד ביחידות מידה של דציבל (dB).
גל הקול חודר אל תוך האוזן וגורם לתנודה בעצמות השמע באוזן התיכונה, הללו מעבירות את הקול אל השבלול בו מצוי נוזל ותאי שערה.
התנודה מזיזה את תאי השערה אשר יוצרים גירוי עצבי המועבר אל המוח, מקום הגירוי בשבלול מלמד את המוח מהי תדירות הצליל.
תאי השערה רגישים במיוחד ועלולים להיהרס או להישבר בחשיפה לרעש מזיק.
עם שבירתם תאי השערה אינם מגיבים עוד לתנודות גלי הקול החיצוניים.
התוצאה היא פגיעה זמנית או לחלופין ירידה תמידית בשמיעה אשר הולכת ומעמיקה עם כל חשיפה נוספת לרעשים מזיקים ואיננה ניתנת לשיקום.
את הרעש מודדים ביחידות של דציבלים (dB), ככל שמספר הדציבלים גדל כך עוצמת הרעש גוברת.
יש להבחין בין מספר סוגי רעש כאשר הגבוהים שבהם גורמים להשפעות פיזיות ונפשיות:
רעש מפריע: רעש שעוצמתו יותר מ-60 דציבלים.
רעש הפוגע באיכות החיים: רעש שעוצמתו גבוהה מ-65 דציבלים.
רעש מזיק: רעש גבוה מ-70 דציבלים.
סף הכאב: רעש בעוצמה 130 דציבלים ומעלה.
רעש מזיק מוגדר כרעש חזק או גבוה מאוד, בנוסף להשפעות פיזיות ונפשיות (לחץ, דופק לב גבוה, כיווץ שרירים) רעש מסוג כזה פוגע במערכת השמיעה של האדם.
סוג הרעש/צליל עוצמת הרעש ב-dB פעימת לב 10 לחישה 20-10 שיחה רגילה 60-50 תנועה בכביש 80-70 צופר מכונית 85-90 רעש תעשייה/ השחזה 100נסיעה בנגמ"ש105הרצת מנוע טנק115 מוזיקה במועדון לילה 95-120ירי באקדח140 מטוס סילון 150ירי ברובה M16160ירי בתותח נ"ט175
זמן חשיפה מותר לרעש חזק
על פי הוראות קרפ"ר, משך הזמן המותר לאדם להיות חשוף לעוצמה של 85 דציבל הוא 8 שעות ביממה.
מעל 85 דציבל, כל תוספת של 3 דציבל בעוצמת הרעש מחייבת להפחית בחצי את משך זמן החשיפה ביממה, על מנת למנוע פגיעה בשמיעה.
בשל תדירות הופעת סוגי רעשים שונים בחיים המודרניים, קל מאוד להתעלם ואף לזלזל בכוח השפעת הרעש על גופנו.
להלן רעשים נפוצים כיום: האזנה למכשיר CD, MP3, IPOD בשימוש עם אוזניות, טלוויזיה, שימוש בטלפון נייד, רכבות או מטוסים חולפים, כבישים סואנים, רעש במהלך עבודות שיפוץ, פאבים רועשים או אולמי שמחות וגני אירועים.
קיים רעש פחות נפוץ שחשיפה אליו גוררת לפגיעה מיידית בשמיעה: חשיפה לקולות נפץ או לחלופין חשיפה לפיצוץ חזק.
השפעות שליליות של רעש מפריע
השפעות גופניות: חשיפה לרעש מפריע (זמני או ממושך) גורמת להגברת קצב הנשימה, הגברת קצב פעימות הלב, הגברת צריכת האנרגיה בגוף, עליית לחץ הדם, הזעת יתר, פגיעה במערכת העיכול, עלייה ברמת האדרנלין בדם, הצפה רגשית ולפיכך רגרסיה או החמרה בתסמיני התנהגות אצל אוטיסטים, עליה בריכוז השומנים בדם והתכווצות שרירים.
השפעות פסיכולוגיות: רעש מפריע גורם לעייפות, מתח, פגיעה בכושר הריכוז ועצבנות.
השפעות שליליות של רעש מזיק
רעש מזיק משפיע ישירות על מערכת השמיעה: הדהוד בראש, כאבי ראש ואוזניים, חוסר שיווי משקל, זמזומי אוזניים (טינטון) התופעות יכולות להוביל להפרעות בשינה.
מעבר לתופעות אלו, רעש מזיק יכול להביא לירידה בשמיעה.
ליקוי שמיעה שמקורו בחשיפה לרעש, מתפתח לאט ומעמיק עם כל חשיפה נוספת, דבר הפוך מהדעה הרווחת שלפיה עם חלוף הרעש גם השפעותיו חולפות.
חשיפה מרובה לרעש בעוצמה גבוהה פוגעת בכושר השמיעה וגורמת לנזק בלתי-הפיך.
ירידה בשמיעה גורמת לפגיעה משמעותית באיכות החיים.
קיימות שתי קבוצות באוכלוסייה אשר חשופות במיוחד לפגיעה בשמיעה כתוצאה מרעש:
בני נוער וצעירים – חשופים לרעש מזיק במקומות בילוי, נוהגים לשמוע מוזיקה בעוצמה גבוהה.
אוטיסטים (מתפקוד גבוה ועד נמוך) ומתמודדים עם הפרעת קשב או לקויות למידה, משום שרעש גורם להצפה רגשית וחושית שפוגעת בתפקוד.
עובדים במקצועות התעשייה והבניין – חשופים לרעש מזיק במקום העבודה כתוצאה משימוש או שהייה על יד מכונות כבדות ורועשות.
רעש מטוסים הוא רעש הנגרם כתוצאה של מעבר כלי טייס כגון מטוסים אזרחיים, צבאיים, רחפנים ומטוסים קלים מעל ריכוזים של אוכלוסייה אזרחית.
מקור הרעש יכול לנבוע מעצם מעברו של כלי הטיס באוויר וכתוצאה מפעילותם של מנועים ומכשירים שונים על כלי הטיס.
השפעות רעש מטוסים על הבריאות
חשיפה של נשים הרות לרעש מטוסים באופן עקבי, גורמת לירידה במשקל גוף הילוד ולנמיכות קומה בילדים.
בנוסף, חשיפתם של נשים הרות לרעש מטוסים גורמת לצמצום הרוחב של כלי הדם, דבר המוביל לירידה בזרימת הדם לשליית העובר.
כמו כן, אובחנו בקרב אימהות הרות עליה בלחץ הדם, הפרשה מוגברת של אפינפרין ונוראפינפרין, ותועדה הפחתה ברמת הלקטוגן - פוליפפטיד שלייתי האחראי לאספקת אנרגיה זמינה לעובר.
לרעש מטוסים השפעה שלילית על הציר הקוגניטיבי-רגשי-תפקודי בקרב ילדים המתבטא בחוסר שקט של הילדים, פגיעה ביכולות למידה/קריאה, פגיעה ביכולות זיכרון מגוונות כגון זיכרון אפיזודי (זיכרון לטווח ארוך), זיכרון עבודה (עיבוד של מידע חושי חדש), זיכרון פרוספקטיבי (של פעולות שיש לבצע בעתיד) ופגיעה משמעותית בריכוז וקשב.
כמו כן, נמצא כי חשיפה לרעש בעוצמה העולה על 60dB מעלה את לחץ הדם הסיסטולי והדיאסטולי, כמו גם את הדופק.
ובנוסף, מתבטאת בפעילות מוגברת של מערכת העצבים האוטונומית.
השפעות רעש מטוסים על אורח חיים
חשיפה לרעש לטווח ארוך עשויה להשפיע על הבריאות הפסיכולוגית.
מחקר שנערך בבית ספר במערב לונדון על 451 ילדים בסביבות נמל התעופה הית'רו בגילאי 8-11 גילו שיעורים גבוהים יותר של היפראקטיביות בקרב הילדים.
מחקר נוסף שנערך על השפעות פסיכולוגיות בקרב מבוגרים מצא קשר בין עוצמת רעש המטוסים לעלייה של 28% בשימוש בתרופות נגד חרדה.