tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החברה הספרדית הציעה לבצע את הפרויקט תמורת שני מיליארד שקל, כמיליארד שקל פחות מהאומדן שלפיו תוקצב המכרז בסך שלושה מיליארד.
מספר שבועות לאחר הזכייה הגישה קבוצה המורכבת מהחברה הצרפתית אלסטום ומאפקון הישראלית, שהתמודדה במכרז והפסידה, עתירה מנהלית לבית המשפט המחוזי נגד הרכבת, בטענה שאנשי רכבת ישראל ייפו את נתוני הפרמטר הטכני של החברה הספרדית, וכי היא הציגה הצעה כספית שלכאורה אינה ריאלית.
בית המשפט המחוזי דחה את העתירה.
אלסטום ואפקון ערערו לבית המשפט העליון ואחרי שנה וחצי של הליכים הושג הסכם פשרה: אלסטום ואפקון הסכימו למשוך את הערעור תמורת עבודות במסגרת הפרויקט בהיקפים של 300 ו-280 מיליון שקל.
ההליך המשפטי הביא לעיכוב של יותר משנתיים בפרויקט החשמול.
בספטמבר 2017 זכתה חברת סימנס במכרז לאספקת 330 קרונועים בעלי הנעה חשמלית (EMU – Electric multiple unit) מסוג Desiro HC.
הקרונועים יפעלו בשילוב של קרונות קומתיים ("דאבל-דק") וחד-קומה ("סינגל-דק").
בכל מערך של ארבעה או שישה קרונות, הקרונות המרכזיים הם דו־קומתיים והשניים שבקצוות בעלי קומה אחת.
השינוי למסגרת ההסכם עם SEMI גם מאפשר הכנסת קבלני משנה ישראלים למערך העבודות.
בתחילת מלחמת חרבות ברזל עזבו עובדי חברת SEMI את הארץ והעבודות לחשמול המסילות נקטעו למעט עבודה קצרה אשר בוצעה בתחילת 2024 לחיבור התחנה התפעולית בזכרון יעקב לרשת החשמול לכיוון דרום.
ביוני 2024 הגיעה רכבת ישראל לסיכום עם החברה, לפיו SEMI תפוצה משום שרכבת ישראל בחרה להשאיר חלק מהמסילות פעילות וכך נמנעו ממנה זמני עבודה.
לאחר פרסום ההסכם חזרה SEMI לעבוד במקטע שדרות – באר שבע ובמקטע כרמיאל–עכו.
בתחילת נובמבר 2024 הכריזה רכבת ישראל על האצת החשמול במספר מקטעים ובסוף החודש הכריזה רכבת ישראל על עבודות גם בקו בינימינה - חיפה וקו באר שבע תל אביב.
לפי תוכנית החומש של רכבת ישראל עד 2023 הייתה צפויה להסתיים העבודה על מקטעים בנימינה-ת"א-אשקלון, הרצליה-רעננה-ת"א וראשון לציון-אשקלון-ב"ש, ועד 2024 הייתה צפויה להסתיים העבודה על מקטע ת"א-ב"ש ועד 2025 הייתה צפויה להסתיים העבודה על מקטעים נהריה-ת"א-ירושלים וכרמיאל-ת"א-ב"ש.
תחזית זו לא יצאה לפועל בשל כמה דחיות ועם חזרת SEMI לעבודה במלחמת חרבות ברזל פורסמה תחזית לפיה העבודות יסתיימו במחצית השנייה של 2027 אך SEMI תזכה לבונוס כספי נוסף אם תסיים את עבודתה עד סוף 2026.
באוגוסט 2025 פגעה רכבת משא בתשתיות חשמול וגרמה לנזק שעלות תיקונו הוערכה בעשרות מיליוני ש"ח, ולהשבתת חלק ניכר מהקווים למספר ימים.
רכבת המשא נסעה מאשדוד לנמל חיפה, ופגעה בכבלים עיליים של חשמל באזור גנות.
לפי ועדת בדיקה פנימית, הרכבת נעצרה שם, ולמקום הגיעו סמנכ"ל המטענים וגורמים נוספים, והורו להמשיך בנסיעת הרכבת לחיפה.
בדרכה צפונה גרמה הרכבת לפגיעה שנייה וחמורה יותר, לאורך כארבעה קילומטרים, באזור כפר ויתקין.
בדצמבר 2025, במסגרת דיון בות"ל (הוועדה לתשתיות לאומיות) הוצגה תוכנית לחשמול קו העמק.
בספטמבר 2018 החל לפעול הקטע המחושמל הראשון, השייך למסילת ירושלים–גנות, בין תחנת יצחק נבון בירושלים לתחנת הרכבת נמל התעופה בן-גוריון, ובדצמבר 2019 הגיע החשמול אל תחנת ההגנה בתל אביב.
באפריל 2020 הושלם חשמול מסילת האיילון בין תחנת ההגנה לתחנת סבידור מרכז בתל אביב ובספטמבר הושלם הקטע להרצליה.
ב-2021 הושלם גם חשמול מסילת הרכבת בין מחלף שפירים ללוד.
ב-19 בנובמבר 2021 הושלם חשמול של טבעת השרון: מסילת הירקון, מסילת השרון ומקטע קצר באזור ראש העין של המסילה המזרחית וגם בין אשקלון לתחנת ההגנה, דרך ראשון לציון (מסילת תל אביב – פלשת).
ב-25 בפברואר 2022 בוצעה נסיעת מבחן אשר חנכה את התשתית החשמלית החל מ"מחלף ענבה" הרכבתי ועד לתחנת הרכבת מודיעין מרכז.
ב-3 בספטמבר 2022 התבצעה נסיעה ראשונה של רכבת חשמלית בין הרצליה ועד נתניה, וב-10 בספטמבר התבצעה נסיעת מבחן ראשונה בין לוד לתחנת הרכבת רחובות.
מה-17 בספטמבר 2022 החל לפעול קו נתניה–רחובות עם ציוד נייד חשמלי.
ב-28 בינואר 2023 הושלם החשמול של מסילת לוד–אשקלון עם ביצוע נסיעת מבחן מכיוון רחובות לצומת פלשת.
בינואר 2023 הושלם החשמול של מסילת החוף עד בנימינה וב-12 בפברואר הוארכו רכבות הלילה מירושלים עד לתחנת בנימינה במקום הרצליה.
ב-2 בפברואר 2024 הושלם החשמול של מסילת החוף עד לתחנה התפעולית בזכרון יעקב.
מ-4 בפברואר החל לפעול קו בנימינה - אשקלון הפרברי עם ציוד נייד חשמלי.
ב-26 בספטמבר 2025 הושלם החשמול של המסילה בין אשקלון לאופקים והחלו לפעול רכבות חשמליות בקווי הנגב המערבי.
ב-2025 החלו עבודות לחשמול המקטע הצפוני של המסילה המזרחית החדשה, לאחר השלמת סלילת המסילה וחיבורה לרשת הרכבות הארצית בין צומת רמז לצומת חמד.
בדצמבר 2025 השלימה רכבת ישראל נסיעת מבחן במקטע אופקים-באר שבע מרכז וכך הושלם החשמול במסילת אשקלון - באר שבע בין צומת גורל לאופקים.
השלמת החשמול במקטע זה מאפשר לרכבת ישראל להחזיר לתוכנית התפעולית את קו הנוסעים מבאר שבע מרכז דרך אשקלון, חולון ולולאת השרון, במתכונת ציוד נייד חשמלי.
תחנות ההשנאה הרכבתיות (תה"ר - ) מוזנות מרשת החשמל הארצית וממירות מתח עליון של חברת החשמל, 161,000 וולט למתח 25,000 וולט (חילופי) שהוא מתח הפעילות של הציוד הנייד החשמלי.
בסיום הפרויקט, מתוכננות לפעול לאורך מסילות רכבת ישראל 15 תה"ריות.
בין כל מקטע הזנה של תה"ר קיים אזור נייטרלי קצר אשר בו נוסע הציוד הנייד ללא אספקת חשמל, באזור זה החשמל מנותק וכך נמנעים קצרים.
בשנת 2025 הוחלט לוותר כרגע על בנייתה של תה"ר נעמן ולהסתפק בהזנת הרשת על ידי תה"ר קישון ולבון בלבד.
עם הארכת המסילה לקריית שמונה תיבנה תה"ר נוספת.
(לוד צפון)קרוב למחלף לוד10פלשתבמרכזאשקלון - ראשון לציון11נעןשדות קיבוץ נען, מערבית לכביש 6בתכנון12שער הגיא (הראל)חצרנתב"ג - ירושלים13לכישאזור התעשייה קריית גת בביצוע14באר שבעתחנת הרכבת באר שבע צפוןבאר שבע לכיוון נען ולכיוון אופקים בביצוע15אופקיםתחנת הרכבת אופקיםגורל - אשקלון בביצוע, מופעלת על ידי שנאים זמניים.
מקטעי ההזנה של התה"ריות ישתנו עד לחשמול מלא של הרשת.
כלים הנדסיים בעבודות חישמול מסילות רכבת ישראל
חברת SEMI מפעילה מגוון כלים הנדסיים ייחודים לעבודות חשמול המסילות בישראל.
בנוסף לרכבות כבדות עם הנע החשמלי המופעלות על ידי רכבת ישראל, קיימת בישראל תחבורה מסילתית עירונית עם הנע החשמלי שמופעלת על ידי חברות אחרות.
ההינע החשמלי ממומש ברכבת הקלה בירושלים, המופעלת במתח 750 וולט זרם ישר, במערכי קרונות שיוצרו על ידי החברה הצרפתית אלסטום.
ההינע החשמלי ממומש ברכבת הקלה בתל אביב, הוא של מתח 1,500 וולט זרם ישר, במערכי קרונות שיוצרו על ידי החברה הסינית .
חַשְׁמַל הוא מונח המוזכר מספר פעמים במעשה המרכבה שבספר יחזקאל.
לפי פשוטו של מקרא הכוונה היא לצבע מסוים של אש, אך בספרות חז"ל ובמסורת היהודית מתואר החשמל גם כמלאך או כישות רוחנית.
המונח מוזכר שלוש פעמים בספר יחזקאל.
ההופעה הראשונה היא בתחילת "חזון המרכבה" ביחזקאל א':
ולאחר מכן פעמיים בתיאור דמות האל:
פרשני המקרא הציעו מספר פירושים למושג חשמל.
אבן ג'נאח כתב שהכוונה לצבע הקרוב לתכלת, רס"ג כתב ש"חשמל" היא אש בעלת גוונים רבים.
לפי פירוש הרד"ק, אברבנאל והמצודות, החשמל הוא "הזך אשר באש המנוקה מן העשן", ולדעת אברבנאל הוא כינוי לאלוהים.
רבי יוסף קרא פירש שהוא לשון שלהבת, אליעזר מבלגנצי כתב שהוא "זוהר צח וברור מאוד" כמו השמש.
הגר"א כתב שחשמל היא האש שסביב הפתילה.
בתרגום השבעים, תורגמה המילה "חשמל" ל"אלקטרון" ("ήλεκτρον") – מילה שפירושה ביוונית היה ענבר או אלקטרום.
פירוש המושג "כעין החשמל" לפי תרגום השבעים הוא "כצבע הענבר" או "כצבע האלקטרום".
ייתכן שהמקור לתרגום הוא מהמילה האכדית "אֶלמֶשֻׁ" (elmēšu) שפירושה "ענבר".
ויש שאף זיהו אותה עם אבן החן המקראית "לשם".
בפיוטים, נעשה שימוש נרחב במושג "חשמל".
המילה מופיעה בקובץ שירי עולת השבת ממגילות מדבר יהודה, ובפיוטיהם של פייטנים רבים, ביניהם יניי, יוסי בן יוסי, הקליר, יוסף ברבי ניסן ורס"ג.
בתלמוד בבלי במסכת חגיגה, מתפרשת המילה "חשמל" כנוטריקון של "חיות אש ממללות", או ש.
כלומר, בזמנים מסוימים שותקות ובזמנים מסוימים מדברות.
בספרות ההיכלות והמרכבה נאמר שישנם בכסא הכבוד 378 מיני מאורות – כמניין הגימטריה של "חשמל" – שהקטן שבהם הוא כגלגל החמה.
התלמוד מספר על ילד ש.
לדברי התלמוד, אסון זה היה אחת הסיבות לרצון לגנוז את ספר יחזקאל, בשל הסכנה שבעיסוק בנושא, אך חנניה בן חזקיה סבר שהסיכון אינו גדול כי מרבית האנשים אינם מבינים בחשמל, ובשל כך אין לגנוז את הספר.
הרמב"ם מנה את ה"חשמלים" כישות הרביעית בדרגתה מתוך עשרה סוגי מלאכים.
בספר הזהר הם נמנו כדרגה השישית, במסכת אצילות בדרגה השביעית, ובברית מנוחה בדרגה החמישית.
יוסף ג'יקטיליה כתב את החיבור "סוד החשמל" בביאור עניין החשמל על פי הקבלה.
ענייני החשמל התבארו גם ב"שער החשמל" שבספר עץ חיים.
על פי תרגום השבעים שתרגם את "חשמל" ל"אלקטרון", חידש יל"ג בפואמה "שני יוסף בן שמעון" שנכתבה בסביבות 1880, את המילה "חַשְׁמַלָּה" כתרגום של "Elektricität".
יל"ג עצמו הציע שהמילה "חשמל" ללא ה' סופית תשמש כשמם של הטלגרף או הטלפון, כהלחם של "חש" "מל" – "ממהר לדבר".
הצעתו השנייה לא התקבלה, אך חידושו הראשון, בהשמטת הה' הסופית, אומץ עד מהרה על ידי מנדלי מוכר ספרים, ראובן בריינין וסופרים בני זמנם, ומאז משמשת המילה "חשמל" בעברית החדשה לתיאור הכח האלקטרוני.
ניסיון אחר בן אותה תקופה היה לחדש את המילה במשמעות ספקטרום השמש.
ביהדות החרדית יש שמחו נגד "חילול" המילה חשמל והשתמשות בה לתיאור כח גשמי, ויש שהוסיפו שיש בזה "שורש מינות" וחשש הודאה בעבודה זרה.
יש שהסתייגו משימוש במילה, בגלל הקפדתם שלא להזכיר שמות מלאכים, או בשל התנגדות כללית לשימוש בעברית החדשה.
ברוב החוגים החרדיים לא התקבלה דעה זו, וגם רבנים אינם נמנעים בדרך כלל משימוש במילה.
חשמל בכפות ידיך הוא שיר שנכתב על ידי יורם טהרלב, הולחן על ידי נורית הירש ובוצע על ידי רותי נבון.
השיר נכתב על ידי יורם טהרלב והולחן על ידי נורית הירש.
נבון, זמרת צעירה זמן מה לפני הקלטת האלבום הראשון שלה כזמרת, נפגשה עם הירש מה שהפך לחיבור מיידי (לימים קראה הירש לבתה רותי, בעקבות נבון).
לחנה של הירש התאים לסגנון שירתה של נבון.
בהקלטת השיר השתתף נגן הגיטרה חיים רומנו.
השיר נכנס למצעד הפזמונים של הגל הקל ביולי 1973 ושהה במצעד 13 שבועות.
במצעד השנתי של התחנה דורג במקום ה־22.
השיר היה לשיר הנושא של הסרט "מדורת השבט" משנת 2004, והוא מופיע פעמיים במהלכו, פעם בביצוע המקורי של נבון משנת 1974, ופעם בגרסה חדשה של ריקי גל, שעיבד והפיק מוזיקלית במיוחד לסרט יונתן בר גיורא.
גרסה זו מופיעה במלואה על כותרות הסיום.
חשלאמה (בגאורגית: ჰაშლამა; בארמנית: խաշլամա; באנגלית: Khaslama) הוא תבשיל בשר הנפוץ במטבח הגאורגי והארמני.
התבשיל מורכב מבשר כבש, בירה, פלפל, עגבנייה, כוסברה, בזיליקום, מלח ופלפל שחור שאותם מערבבים יחדיו ומבשלים למשך שעה.
נהוג להגיש את הקינוח כארוחת ערב או בפסטיבלים ובאירועים דתיים כשהוא חם.
למאכל גרסאות שונות ומלבד הגרסה הגאורגית, קיימת גם גרסה ארמנית המבוססת על יין עם בשר חזיר או עוף.
"חשמל מהשמש" הוא אלבום האולפן השביעי של הזמר עמיר לב, אשר יצא בשנת 2018. האלבום כולל, בין היתר, את השירים "הירוק עולה", "מונית צהובה", "לא נהיה עשירים" ו"שנינו".
אלעד בילו מהעיתון "כלכליסט" כתב על האלבום: "לא הכל בו מובן, אבל זה בסדר.
[...] אני עצמי צריך להחליט מה פענחתי מהטקסט.
זו האמנות של לב, ובכלל - זו אמנות.
מה שבטוח הוא שאלבומו ערום יותר מאי פעם.
כלומר, לב תמיד מינימליסטי במילותיו ובתיאוריו, ברור.
אז כעת הסיפורים הצטמצמו אף יותר לכדי משפטים בודדים, אך בעיקר מוזיקלית: האלבום פשוט ערום.
לב תמיד ערום יותר מכולם, הרי אלה תמיד הגיטרה החשמלית הכבדה וקולו החודר שבפרונט, אז כעת עוד יותר.
רק תופים לא דומיננטיים, כלי הקשה והגיטרות החשמליות של לב.
ויש גם טעויות קלילות בגיטרה כמו בשיר השלישי, "אחותי מרים", למשל, אבל יש בהן אלמנט של אמת.
הרי הן לא באמת טעויות, אלא מיני־צרימות כאלה שעבורי הכניסו מציאות לכל שיר."
עומרית אביאל מ"ישראל היום" כתבה על האלבום: "בדרכו הייחודית לב כותב בצורה ישירה, אמיתית וחסרת ציניות על הפרידה, הכאב ותחושת ההחמצה, תוך הודיה על מה שקיים.
הטקסטים באלבום החדש של מי שידוע ככזה שיכול לספר סיפור חיים שלם בשתי מילים, מביעים מחאה אישית למצב, כזאת שרבים יכולים להזדהות עמה, וזאת על אף שאין הם נטולים פוליטיקה."
חתול (שם מדעי: Felis) הוא סוג במשפחת החתוליים, תחילה מוינו החתולים לסוגים לפי גודלם (החתולים הקטנים), אך בעקבות התפתחות המדע והידע הגנטי סווגו מחדש לסוגים.
מיני החתולים חיים בכל היבשות, למעט אוסטרליה.
חתול בר אפריקני (Felis lybica)
חתול מדבר סיני (Felis bieti)
חתול לוננסיס או חתול מרטל (Felis lunensis)
חתול אמריקני מקורזל (מאנגלית: American Wirehair) הוא גזע של חתול הבית שמוצאו ממדינת ניו יורק.
הגזע התפתח מחתול משק בשם אדם, שהתגלה בשנת 1966 בצפון מדינת ניו יורק.
אדם, שנולד להורים לא גזעיים (יש הטוענים שהוריו היו אמריקניים קצרי שער) בשגר שמנה 6 גורים, היה יוצא דופן בשל פרוותו הדלילה והקפיצית.
מגדלת בשם ג'ואן אושה רכשה את אדם וחתולה נוספת מאותו השגר, והחלה בתוכנית גידול של חתולים מקורזלי פרווה.
בתוכנית הגידול השתתפו גם קצרי שיער אמריקניים שהוכלאו עם המקורזלים.
תקן הגזע נקבע בשנת 1967 והחל משנת 1977 הגזע הוכר באופן רשמי על ידי חלק מאגודות החתולים.
המוטציה הנדירה שגרמה לפרווה המקורזלת לא דווחה בשום מקום נוסף בעולם, ולכן כל המקורזלים החיים כיום, הם צאצאים של החתול אדם.
משקלם של הזכרים הוא 5-7 קילוגרמים, ואילו משקל הנקבות הוא 3.5-5.5 קילוגרמים.
כמו קצר השער האמריקני, המקורזל מופיע במגוון גדול של צבעים ודוגמאות פרווה.
לא כל החתולים שנולדים להורים מקורזלי פרווה יהיו בעלי פרווה מקורזלת בעצמם.
לחתול שערות מגן, שערות פלומה, ושערות זיפיות.
כל שלושת הסוגים קצרים וזיפיים מאוד, וכמה מהשערות מסולסלות לצורת קפיץ.
לשערות הזיפיות צורה של חולץ פקקים.
חתוך תוכן הוא אלבומה היחיד של להקת "טאטו", שיצא בשנת 1988 בחברת התקליטים CBS ישראל.
המפיקה בפועל הייתה לילית בלק (כיום נקראת נינה אמיר).
האלבום, שהופק מוזיקלית בידי יובל מסנר, הוקלט בהופעה חיה במועדון הפינגווין בתל אביב.
בין להיטי האלבום : "בדידותי", "חתוך תוכן", "מחבואים" ו"גורם לי".
שיר אחד מהאלבום, "בחצרות בחושך", נאסר לשידור ברדיו מכיוון שהוא מתאר אונס מנקודת מבטו של האנס.
האלבום יצא פעם נוספת ב-1995 בגרסת דיסק ונכלל בו כבונוס השיר "תנינים".
בכתיבת ובהלחנת השירים השתתפו שלושה מחברי הלהקה: אלונה דניאל ילידת אוקראינה, יובל מסנר יליד נורווגיה וערן צור מקרית ביאליק.
שלושתם ילידי 1965 והיו בני 23 עם צאת האלבום.
יובל מסנר: צ'לו, קלידים, הפקה מוזיקלית, שירה (לחנים ל-10,7,4,2)
דן תורן: קולות ב"שדה עזוב"
חשמן (בלועזית: קרדינל, Cardinal) היא הדרגה הגבוהה ביותר מתחת לאפיפיור במדרג האדמיניסטרטיבי של הכנסייה הקתולית.
חשמן הוא כומר או בישוף או ארכיבישוף שמונה על ידי האפיפיור כחבר בחבר החשמנים .
מינוי כחשמן הוא מינוי לכל החיים.
המילה "חשמן" היא מילה יחידאית במקרא, המופיעה בספר תהילים: ().
פירושה המקובל הוא שר, מכובד.
הקשר בין המילה לבעל התפקיד בכנסייה נעשה בספרות ימי הביניים.
מקור השם "קרדינל" במילה הלטינית "cardo", שמשמעותה ציר, כינוי הבא לסמן את היותו של החשמן נקודת משען מרכזית במדרג הכנסייתי.
עד ימי הביניים ניתן התואר חשמן לכמרים בעמדות חשובות במדרג הכנסייה, כמרים שכיהנו בראש הכנסיות הגדולות ביותר.
מעמדם כפי שהוא היום נקבע במהלך ימי הביניים והתחזק משנקבע כי החשמנים יבחרו את האפיפיור.
בתקופת ימי הביניים היו האפיפיורים ממנים את החשמנים, על מנת לחזק את כוחם, היו ממנים במקרים רבים קרובי משפחה לתפקיד זה או אנשים מהיישוב ממנו באו וסביבתו.
באופן רגיל היו 53 חשמנים לפי החלוקה הבאה:
18 חשמנים מונו מתוך הדיאקונים
28 חשמנים מונו מתוך הכמרים
7 חשמנים מונו מתוך הבישופים
עד שנבחר האפיפיור ניקולאוס השני בשנת 1059 היו הכמרים והעם ברומא בוחרים את האפיפיור.
בשל התערבות המשפחות העשירות ברומא וקיסרי האימפריה הרומית הקדושה בתהליך הבחירה, הציע הנזיר הילדבראנד, לימים האפיפיור גרגוריוס השביעי, שרק חשמנים יוכלו לבחור את האפיפיור.
ההצעה התקבלה ומאז נקבע כי החשמנים יסתגרו בישיבה סגורה (הקונקלווה) על מנת לבחור את האפיפיור.
הכובע האדום של החשמנים (גאלרו), ניתן להם כאות כבוד בימי האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי (1243–1254).
בתחילת התקופה המודרנית היו חשמנים בין השרים הראשיים של מלכי צרפת ואנגליה.
הקרדינל וולזי היה יועצו של הנרי השמיני ובצרפת היו אלה הקרדינל רישלייה והקרדינל מזראן.
אנשים אלה היו חשמנים לא בשל תפקידיהם הדתיים אלא משום שתואר זה אפשר למלכיהם לשלם להם מתוך הכנסות הכנסייה.
הוותיקן הסכים לוותר על אובדן חלק מהכנסותיו על מנת להגן על יתר הרכוש וההכנסות.
בעבר היה יכול כל גבר קתולי להתמנות כחשמן.
לדוגמה, רג'ינלד פול הארכיבישוף מקנטרברי, שהיה הקתולי האחרון בתפקיד זה (מאז תואר הארכיבישוף מקנטרברי שמור לאנגליקנים בלבד), היה במשך 18 שנה חשמן לפני שהתמנה לכומר.
כיום כלל 351 במשפט הקנוני הקתולי מחייב שחשמן יהיה לפחות כומר.
כומר שאינו בישוף המתמנה לחשמן עובר קודם סמיכה אפוסטולית - טקס מינוי לבישוף שהוא סוג מיוחד של סמיכת־כפיים (אחד משבעת הסקרמנטים בכנסייה הקתולית) המבוצע על ידי שלושה בישופים, אם כי כבר קרו מקרים שכמרים בקשו להימנע מטקס הסמיכה והאפיפיור נעתר להם.
בפועל ממונים כיום לתפקיד זה בישופים בלבד.
החשמנים מונו בעבר בטקס רב רושם שבו נהגו ללבוש גלימה שאורכה שבעה מטרים ובמהלכו השתחוו אפיים ארצה לפני האפיפיור להראות כי הם סרים למרותו.
משרתים הקרויים "מסדרי הגלימה" דאגו לסדר את הגלימה בעת שהקרדינל השתחווה.
האפיפיור פיוס השנים עשר קיצר את אורך הגלימה לשלושה וחצי מטרים, והאפיפיור פאולוס השישי ביטל את הגלימה ואת ההשתחוות כליל.
תפקידיו של החשמן הם להשתתף בישיבות חבר החשמנים, לייעץ לאפיפיור במקרה ויתבקש על ידיו לעשות כן, ולהשתתף כחלק מחבר החשמנים בניהול הכנסייה ובקונקלווה, תהליך בחירת אפיפיור חדש לאחר מותו או התפטרותו של האפיפיור הקיים.
לרוב החשמנים יש תפקידים נוספים כראשי דיוקסיה או, משום שבדרך כלל יש להם כישורים אדמיניסטרטיביים או פוליטיים, בניהול חצר הוותיקן (הקוריה).
למעשה שליש מהקרדינלים הם "חשמני חצר" הממלאים תפקידים שונים בניהול הכנסייה, בין היתר כמנהלים וכחברים בקונגרגציות (ה"מיניסטריונים" של הוותיקן).
"ראש הממשלה" של הוותיקן הוא הקרדינל מזכיר המדינה.
מדי פעם מכנס האפיפיור את החשמנים לישיבה בענייני הכנסייה.
ישיבת חבר החשמנים קרויה קונסיסטוריה (בלטינית Consistorium).
הנאום אותו נושא האפיפיור בישיבה זו קרוי "נאום קונסיסטוריאלי", ומקובל שהאפיפיור מבשר על החלטה חשובה בנאום כזה.
האפיפיור סיקסטוס החמישי קבע בשנת 1586 שמספר החשמנים יהיה 70, אבל האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה ביטל תקנה זו ב-1958 וכיום אין הגבלה למספר החשמנים.
תואר החשמן הוא לכל החיים, אך לפי החלטות מועצת הוותיקן השנייה מצפים מחשמן שעבר את גיל 75 להתפטר.
אם לא עשה כן ועבר את גיל שמונים הוא אינו יכול להשתתף בהצבעות או בבחירת האפיפיור החדש.
על פי החוקה שפרסם פאולוס השישי ב-1975, מוגבל מספר החשמנים היכולים להשתתף בבחירת אפיפיור חדש ל-120.
האפיפיורים נהגו מדי פעם למנות קבוצה גדולה של חשמנים.
האפיפיור ליאו העשירי מינה 31 חשמנים ב-1517. האפיפיור פיוס השנים עשר מינה בדצמבר 1945, עם סיום מלחמת העולם השנייה, שנים־עשר חשמנים כשהסיבה לכך הייתה רצונו ליצור רוב של קרדינלים שאינם ממוצא איטלקי בחבר הקרדינלים.
האפיפיור פאולוס השישי אף הגדיל רוב זה ל־67 קרדינלים לא איטלקיים מתוך 103 (אם כי דאג להקיף עצמו בקרדינלים איטלקיים).
מספר החשמנים הגיע לשיא של 194 ב-21 באוקטובר 2003 כשבעת ישיבת הקונציסטוריום מינה יוחנן פאולוס השני בבת־אחת 31 חשמנים.
במותו של יוחנן פאולוס השני היו בחבר החשמנים 183 חשמנים, אך רק 117 מהם היו מתחת לגיל 80 ורק הם השתתפו בבחירת בנדיקטוס השישה עשר.
בכנסייה הקתולית מקובל שלכל דרגה בהיררכיה יש צבע משלה (הצבע השולט בבגדי האפיפיור למשל הוא לבן).
הצבע השולט בבגדי החשמן הוא גוון מיוחד של אדום־שני המסמל את נכונותו של החשמן למות למען אמונתו (גרסה אחרת, הצבע האדום הוא צבע מלכות).
בעת הפולחן הדתי לובש החשמן מעיל בצבע אדום שמעליו גלימת תחרה לבנה שמעליה שכמיה אדומה.
על ראשו הוא חובש כיפה בצבע אדום או כובע אדום.
הלבוש הרשמי שלא בזמן הפולחן הדתי הוא מעיל שחור ששוליו אדומים וחגור באבנט אדום.
הקרדינל עונד טבעת שלפי המסורת נוהגים הקתולים המאמינים לנשקה בעת שהקרדינל מברכם.
על פי כלל 350 מהמשפט הקנוני משנת 1983 מחולק חבר החשמנים לשלושה מסדרים.
המסדר האפיסקופלי – חבריו מכונים בישופים חשמניים (episcopi cardinales).
המסדר הפרסביטריאלי – חבריו מכונים כמרים חשמניים (presbyteri cardinales).
הקבוצה בעלת מספר החברים הרב ביותר.
המסדר הדיאקוני – חבריו מכונים דיאקונים חשמניים (diaconi cardinales).
שישה מהבישופים החשמניים משמשים אבות רוחניים לכנסיות בסביבות רומא והם שבוחרים את נשיא חבר החשמנים, הדיקן, אם כי מינוי זה חייב לקבל את אישורו של האפיפיור.
הדיקן וסגנו חייבים להתגורר ברומא.
האפיפיור יכול לאשר מינוי של פטריארך מהכנסיות הקתוליות המזרחיות כחבר בחבר החשמנים.
בהיבחרו מקבל הפטריארך תואר של בישוף חשמני, אך בלי הזכות לבחור דיקן או להיבחר ככזה.
האפיפיור מקצה לכל הכמרים החשמנים והדיאקונים הקרדינלים אחריות על אחת מהכנסיות ברומא.
כל הכמרים החשמניים וכמעט כל הדיאקונים החשמניים הם בעצם בישופים.
בנוסף לחשמנים ששמם מפורסם יכול האפיפיור למנות חשמנים "אין פקטורה" ("in pectore") בלטינית, דהיינו "בחזֶה".
חשמן שמונה כך ידוע רק לאפיפיור.
אפילו החשמן שמונה בצורה זו אינו מודע להעלאתו בדרגה.
מינוי קרדינלים בצורה זו נועד להגן עליהם או על קהילתם מפני צעדי עונשין שהיו עלולים להינקט לו עובדה זו הייתה גלויה.
אם התנאים משתנים כך שלא נשקפת יותר סכנה לחשמן הסודי, יכול האפיפיור להכריז בפומבי על מינויו של החשמן שדרגתו נקבעת על פי המועד המקורי שבו מינה אותו האפיפיור.
אם האפיפיור מת בטרם הספיק לחשוף את זהותו של החשמן הסודי מתבטל המינוי.
זה היה המצב במקרה של יוחנן פאולוס השני שמינה חשמן "אין פקטורה" בזמן כהונתו ששמו נותר עלום גם לאחר מותו ב-2 באפריל 2005. צפוי היה כי צוואתו של האפיפיור תחשוף את זהותו של החשמן הסודי, אך דבר זה לא קרה.
גם אם החשמן לא היה בישוף בעת שהתמנה, הוא זכאי לזכויות הטקסיות של בישוף.
לחשמנים שמורה הזכות להוסיף את הכובע המיוחד המכונה "גאלרו" שלו שלושים ציציות כסמל העתיק של תפקיד החשמן מעל לשלט האצולה שלהם.
לחשמן שמור תואר כבוד מיוחד (באנגלית Your Eminence).
כמו כן הופך התואר חשמן חלק בלתי נפרד משמם.
כך למשל תוארו באנגלית של החשמן מק'קריק, הארכיבישוף של וושינגטון, הוא: "His Eminence, Theodore Cardinal McCarrick"
צ'רלטון הסטון וטים קארי ואחרים שיחקו את תפקידו של הקרדינל רישלייה בעיבודים קולנועיים שונים של "שלושת המוסקטרים".
אורסון ולס שיחק את תפקידו של הקרדינל וולזי בגרסה הקולנועית מ-1966 של המחזה "אדם לכל עת".
חשמלית ושמה תשוקה (מאנגלית: A Streetcar Named Desire) הוא מחזהו השלישי של טנסי ויליאמס.
הוא נכתב בשנת 1945 לאחר "ביבר הזכוכית", וכקודמו זכה להצלחה רבה.
לב המחזה במפגש ההרסני של תרבויות ואופי שונה, המיוצג בדמויותיהן של בלאנש, העלמה הדרומית הנאה, בעלת הגינונים והחזית המכובדת כביכול, וגיסה סטנלי - פועל צווארון כחול אלים וגס רוח ממוצא פולני החי את חיי העיר הגדולה בניו אורלינס.
"חשמלית ושמה תשוקה" זיכה את ויליאמס בפרס פוליצר ובפרס המבקרים של ניו יורק.
זהו אף המחזה בו עלה מרלון ברנדו, בתפקיד סטנלי קוואלסקי, לגדולה.
את המחזה ביים איליה קאזאן שאף ביים מאוחר יותר את הגרסה הקולנועית למחזה, הנחשבת עד היום ליצירת מופת.
שם המחזה שאוב משמו האמיתי של קו חשמלית שעבר ברובע הצרפתי של ניו אורלינס בתקופה בה התגורר ויליאמס בעיר - Desire (במקור "דזירה" בהיגוי הצרפתי).
השם מהווה מטפורה לחיי הדמויות במחזה והיחסים ביניהם.
עלילת המחזה מתרחשת בשכונת עוני בניו אורלינס.
סטלה וסטנלי קוואלסקי הם זוג נשוי טרי החיים יחדיו.
סטלה (במקור דובואה) היא עקרת בית ואילו סטנלי עובד כאחראי במפעל ובעל עבר צבאי.
תחביביו העיקריים של סטנלי הם שתייה לשכרה, כדורת ופוקר; הוא מבלה עם חבריו יותר מבחברת אשתו.
לבית הזוג מגיעה אחותה של סטלה, בלאנש דובואה, מורה לספרות במקצועה שבאה לבית אחותה כביכול למטרות בילוי חופשת הקיץ.
את דרכה לבית אחותה עושה בלאנש בקו החשמלית בניו אורלינס ששמו "תשוקה".
בלאנש היא סטריאוטיפ של גברת דרומית מבית טוב, ומתעקשת לשמר חזות תרבותית ומהוגנת שתקל במשיכת מחזרים.
זו מכסה בקושי על אלכוהוליזם, אשליות הגובלות בשיגעון גדלות וחוסר מוכנות להתמודד עם המציאות בה היא שרויה.
עם הגיעה לניו אורלינס מקבלת אותה אחותה בחשש קל מפני תגובת בעלה.
חזותה החיצונית של בלאנש מתחילה להתערער כשהיא מתוודה בפני אחותה על אובדן אחוזת המשפחה שלהם, "בל רב" (מצרפתית: "חלום יפה") בעקבות הוללות וכניסה לחובות של אביהן.
לטענתה המצב הוביל אותה להתמוטטות עצבים והיא קיבלה אישור חופשה ממנהל בית ספרה.
למעשה, היא פוטרה בעקבות רומן עם תלמיד בן 17. לבלאנש, שהירבתה לקבל מחזרים במלון "פלמינגו" הידוע לשימצה, לא הייתה זו ההרפתקה המינית היחידה.
נישואיה הקצרים לאחד אלן גריי נקטעו כשהתאבד לאחר שנחשפה היותו הומוסקסואל (בעיבוד הקולנועי מ-1951 צוין הדבר במילים דו-משמעיות).
המוות העמיק את שקיעתה של בלאנש במחוזות הדמיון וההזיה ותפישת המציאות שלה המשיכה להתערער.
שלא כסטלה הכנועה או בלאנש המתנשאת, סטנלי מצטייר כאדם יצרי וגס.
שליטתו בסטלה מוחלטת והוא מתעלל בה גופנית ונפשית.
היא משלימה עם כך כחלק מהמשיכה החזקה, הכמעט חייתית, ביניהם, שאותה בלאנש מסרבת לקבל ולהבין.
סטלה דואגת לאחותה ומאפשרת לה להמשיך להתגורר עמם, ובכך מכעיסה את סטנלי וגוררת ריב אלים.
בסופו ניצב בעלה בחולצה קרועה, בעת בסופת רעמים, ושואג "סטלה!" מספר פעמים.
ערעור יחסיהם מוביל את סטנלי למסלול התנגשות עם גיסתו.
בתווך ניצב לו מחזרה החדש, ידידו הגמלוני והתמים של סטנלי, מיץ'.
סטנלי מגלה את האמת על בלאנש דרך עמית לעבודה שנהג לבקר רבות בלורל, עיירת מגוריה.
מתוך חשש ובוז, הוא מתעמת עמה יותר ויותר ומספר למיץ' על מעלליה.
שיאו של המחזה אינו מוצג במישרין על הבמה; במהלך ויכוח ביניהם, כשסטלה יולדת את בנו הבכור, אונס סטנלי את בלאנש באכזריות.
סטלה ממאנת להאמין לדברי אחותה, המאבדת את שפיותה ונשלחת בידי סטנלי לבית המשוגעים.
בלאנש המעורערת חווה התקף זעם, אך נרגעת כשהרופא המלווה מציע לה את זרועו במחווה אבירית: "תהיה אשר תהיה, תמיד נסמכתי על טוב לבם של זרים".
הפקת המחזה המקורית הועלתה על במות ברודוויי, תחת ניצוחה של המפיקה איירין מאייר סלזניק.
הצגת הבכורה נערכה בתיאטרון שוברט, אך ב-3 בדצמבר 1947, זמן קצר אחר כך, הועברה לתיאטרון אדי ברימור.
בתחילה קיוותה מאייר כי יעלה בידה ללהק את השחקנים מרגרט סולוון וג'ון גארפילד לתפקידים הראשיים, אך לבסוף הסתפקה במרלון ברנדו וג'סיקה טנדי שהיו אנונימיים באותה תקופה.
ברנדו זכה בתפקיד לאחר מבחן הבד שלו, שבו הוסיף למחזה תיקונים מאולתרים, שזכו לאהדה בקרב הצוות, אך גם בזכות הקריאה מלאת הפאתוס, שהשמיע באוזני המלהקים ותוארה כסנסציונית.
בווסט אנד של לונדון הוצג המחזה בשנת 1949. בבימויו של לורנס אוליבייה עם ויוויאן לי בתפקיד בלאנש.
ההתנגשויות האלימות והמיניות על הבמה בהפקה זו הובילו למחאה בעיתונות ובפרלמנט הבריטי ולתיוג המחזה כפורנוגרפי על ידי המועצה למוסר הציבור.
המחזה עלה מאז בקביעות על בימות ברודוויי ובתיאטראות וסט אנד בלונדון וברחבי העולם.
בשנת 2002 עלתה הפקה של המחזה בלונדון בכיכובה של שחקנית הקולנוע גלן קלוז.
בשנת 2014 עלתה בלונדון הפקה בכיכובה של ג'יליאן אנדרסון.
בשנת 2009 עלתה הפקה בברודוויי בבימוי ליב אולמן ובכיכובה של קייט בלאנשט.
בהשתתפות: טובה פרדו ואיתן פריבר.
1968 - תיאטרון ה"אהל" (תרגום: יאיר בורלא) במאית עדנה שביט.
בהשתתפות: נינט דינר וניקו ניתאי.
1979 - תיאטרון חיפה (תרגום: רבקה משולח) במאי: אמנון מסקין.
בהשתתפות: ליאורה ריבלין ואשר צרפתי.
1992 - תיאטרון בית לסין (תרגום: רבקה משולח) במאי רמי דנון.
בהשתתפות: נטע מורן וארנון צדוק.
2003 - תיאטרון בית לסין (תרגום: אהוד מנור) במאי: אילן רונן.
בהשתתפות: מירב גרובר, וגיל פרנק.
2014 - הפקה משותפת של התיאטרון הקאמרי ותיאטרון "הבימה" (תרגום: רבקה משולח) במאי: אילן רונן.
בהשתתפות: יבגניה דודינה ועמוס תמם.
2022 - צוותא (תרגום: רבקה משולח) במאי: עודד קוטלר.
בהשתתפות: קרן צור ואביב זמר.
2025 - הקאמרי (תרגום: אלי ביז'אווי) במאי: שיר גולדברג.
בהשתתפות: קרן מור ואסף פרי.
בתי ספר למשחק ותיאטרוני חובבים מעלים גם הם את המחזה בהפקות מלאות, כמו גם שימוש בדיאלוגים ומונולוגים ממנו בשיעורי משחק.
בבית צבי הוצגה ההצגה בשנת 1992 (במאי עמי דיין).
הפרק השני בעונה הרביעית של סדרת האנימציה "משפחת סימפסון" נקרא "חשמלית ושמה מארג'", ובוסס על המחזה.
במסגרת הפרק יוצאת מארג', אחת הדמויות הראשיות בסדרה זו, להשתתף במחזה "חשמלית ושמה תשוקה" שמגיע לעיר.
במחזה מוצגות הדמויות המקוריות סטנלי, סטלה ובלאנש.
בסרט "הכל אודות אמא", בבימויו של פדרו אלמודובר, המחזה מוצג מספר פעמים במהלך הסרט, ואחת מהדמויות הראשיות משחקות בהצגות אלה.
בפרק ה-17 בעונה ה-6 של הסיטקום "המפץ הגדול", לאחר ששלדון הודה לפני על העזרה שלה לפודקאסט שלו, היא מזמינה אותו לגרסה של המחזה "חשמלית ושמה תשוקה".
חתה יסבח סבח (תרגום ממרוקאית: "עד שיאיר השחר") היא דרמה ישראלית בבימויו של דוד דרעי ובהפקתו של ערן ריקליס, ששודרה לראשונה בדצמבר 2004 ב-HOT.
הסרט זכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2005, לדרמה הטובה ביותר ולשחקנית הטובה ביותר (ריימונד אבקסיס).
הסרט היה גם אחד מחמשת הסרטים הטובים שהוכרזו בטקס "מסך הזהב 2005" לפי בחירת צופי הטלוויזיה.
את התסריט לסרט כתבו דוד דרעי ואורי ויסברוד.
הסרט צולם ביישוב ירוחם וזכה להצלחה בפסטיבלים בינלאומיים רבים בהם הוקרן.
את שיר הנושא לסרט, "נשבעתי", שרה ריימונד אבקסיס.
זהו השיר הראשון שהיא הקליטה בישראל בעברית לבדה.
את מילות השיר כתב אורי ויסברוד, והלחן הוא של מלחין הדרמה כולה יונתן בר גיורא.
העלילה מתמקדת בשבוע דרמטי ומכריע בחייה של ליליאן אלמקייס (ריימונד אבקסיס), בעלת סלון כלות בעיירה דרומית.
במהלך השבוע מתמודדת ליליאן עם שפיותה ההולכת ומתרופפת של אמה המזדקנת (רוחמה מלכה) שחיה איתה בבית, עם משבר בחיי הנישואין של בתה (יעל אבקסיס) ועם מחזר לא קרוא (אורי גבריאל) שמאיים על בדידותה המזהרת.
ליליאן, אישה עקשנית, מטפלת בכל הצרות שנחתו על ראשה על ידי הדחקה, אך בשלב מסוים היא מגלה שהשיטה הזו כבר לא עובדת, וצרותיה רק גדלות.
חִת"ת הוא שמו של סדר לימוד יומי בחסידות חב"ד.
סדר הלימוד כולל חומש, תהילים ותניא.
ספר חת"ת הוא ספר המאגד את שלושת הספרים הנלמדים בסדר לימוד זה ונוסף בתוכו גם סידור תהלת ה', וספר היום יום.
הלימוד היומי בחומש נוסד על ידי האדמו"ר הראשון של חב"ד, והלימוד היומי בתניא וקריאת תהילים יומית נוסד על ידי האדמו"ר השישי של חסידות חב"ד, רבי יוסף יצחק שניאורסון שאיחד את שלושת התקנות.
פירוש השם חת"ת הוא ראשי תיבות של חומש תהלים תניא.
כמו כן מבוסס שם החיבור על הפסוק:
חומש - לימוד חמישה חומשי תורה עם פירוש רש"י לפי פרשת השבוע, מחולק לכל יום על פי חלוקת העולים לתורה (ביום ראשון קוראים את החלק השייך לעולה הראשון לתורה וכן הלאה).
תהילים - לפי חלוקת ספר התהילים לימי החודש.
תניא - לפי חלוקה שנתית (מפורטת בסוף ספר התניא ובחלק מההוצאות בשולי הדף).
האדמו"ר הריי"צ קרא לקיים את התקנות ללימוד השיעורים היומי, תוך שהוא מדגיש במיוחד את התקנה לאמירת תהילים - שתהיה בכל בתי הכנסיות, בכל נוסחאות התפילה.
ספר החת"ת (ראשי תיבות: חומש, תהלים, תניא) הוא ספר המקובל בעיקר בקרב חסידי חב"ד, ובו כרוכים יחדיו חמשה חומשי תורה, ספר תהילים וספר התניא.
בהוצאות מאוחרות צורף לספר סידור תפילה "תהלת ה'" ולוח שנה "היום יום".
את הדפסת הספר המאגד, יזם הרב זאב דב סלונים בשנת תשמ"א, כאשר הדפיס את שלושת הספרים: חמישה חומשי תורה, תהילים ותניא (מהדורת צילום מדפוס וילנא תר"ס) בכרך אחד.
במהדורות מאוחרות יותר שנדפסו על ידי הוצאת קה"ת התווסף גם סידור תפילה (נוסח תהילת ה'), וספר היום יום.
מהדורות רבות עם שינויים קטנים נדפסו מאז תשמ"א, בארץ ובעולם.
רבים מחסידי חב"ד נוהגים להניח את החת"ת ברכב לסגולה.
חשפנות היא מקצוע שהעוסק בו, חשפנית או חשפן, מסיר בהדרגה את בגדיו כדי לעורר תשוקה מינית על ידי הצגת הגוף העירום בתנועה.
קיימים מופעי חשפנות של גברים, אך המופע הנפוץ הוא של נשים.
הדגש בחשפנות הוא על פעולת ההתפשטות ביחד עם תנועות המרמזות על מין, ולא בעירום עצמו, ויש שהמופע מסתיים בתום ההתפשטות.
מופעי חשפנות מתקיימים במועדוני חשפנות, וכן באירועים פרטיים, כגון מסיבת רווקים או מסיבת רווקות.
בחלק מהמקרים נוהגים העוסקים בחשפנות גם לקיים יחסי מין תמורת תשלום עם הצופים בהם.
שורשיה של החשפנות מובילים ללוחות שומריים, שעליהם נכתב המיתוס על הנפילה של האלה אינאנה אל הגיהנום כדי להחזיר את אהובה דאמאוז.
בכל אחד משבעת השערים, היא הסירה מעליה רעלה ותכשיט.
הריקוד שלה המשיך להתקיים כריקוד שבעת הצעיפים של שלומית בת הרודיאס, שרקדה, על פי המסופר בברית החדשה, עבור הורדוס אנטיפס.
בשנת 1501 בתקופת כהונת האפיפיור אלכסנדר השישי, שהיה ידוע בשחיתותו ורמתו המוסרית הירודה ערך משתה מפואר בוותיקן.
במהלך המשתה, נשים לבושות התפשטו בהדרגה תוך שליקטו ערמונים שהיו מפוזרים על הרצפה בעוד שהאפיפיור ואחותו צפו.
לאחר מופע החשפנות שזכה לשם "בלט הערמונים" נערכה אורגיה המונית בין באי המשתה.
שורשיה של החשפנות האמריקאית נעוצים בקרנבלים ובתיאטראות בורלסקה, שבהם הופיעו חשפניות ידועות.
פעילות זו נהנתה משגשוג כאשר ארצות הברית יצאה מהשפל הגדול במהלך שנות החמישים.
בסוף המאה ה-19 התפתחו בפריז מופעי "קאן-קאן", בעיקר במועדון מולן רוז', שעל פי סטנדרטי אותם זמנים היו בגדר חשפנות.
מופעים אלו כללו חשיפת רגליהן של הרקדניות, וכיום כוללים לרוב גם ריקוד בחזה חשוף.
ב-1992 הוקם במתחם הבורסה ברמת גן מועדון חשפנות בשם "מועדון הבורסה", ואחריו נפתחו במתחם מועדוני חשפנות נוספים בתל אביב ובחיפה.
מתחילת שנות האלפיים פעלו עיריית רמת גן ומשטרת ישראל לסגירת מועדוני החשפנות במתחם ובתי הבושת שפעלו בו.
"מועדון הבורסה" עבר ב-2010 לתל אביב, ולקראת סוף שנת 2016 נסגרו רוב המועדונים ובתי הבושת שפעלו במתחם הבורסה ברמת גן.
בתחילת שנת 2019 נסגר מועדון הבורסה.
בפברואר 2020, בעקבות הנחיה של שי ניצן לפיה ריקוד חיק מהווה שידול לזנות, נסגרו המועדונים שעדיין פעלו, ונשאר רק אחד פעיל בחיפה, דבר שגרר ביקורת מצד קבוצת חשפניות.
האחרונה עתרה לבית המשפט כנגד ההחלטה של קודמתה שהתירה את פעילות העסק.
אף על פי שתוכנית בניין עיר למתחם מאפשרת להפעיל בו מועדוני בידור, קבעה השופטת כי מופעי חשפנות אינם נחשבים "בידור" מכיוון שכרוכים בהם "ביזוי, החפצת נשים ופגיעה בכבודן".
בעל העסק ערער על הפסיקה לבית המשפט העליון, וב-5 בדצמבר 2017 בדצמבר דחה שופט בית המשפט העליון, יצחק עמית, את הבקשה לעכב את ביצוע פסק הדין של בית המשפט המחוזי מתוך נימוק כי בית המשפט העליון אינו הערכאה להכריע בעניין זה אלא בית המשפט לעניינים מקומיים.
דחיית הבקשה אפשרה לעיריית רמת גן להמשיך לפעול לסגירת מועדוני החשפנות באזור הבורסה כפי שפסק בית המשפט המחוזי.
עם זאת, בדיון שהתקיים בכנסת בוועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות בדצמבר 2017, טענו ארגונים למאבק בזנות כי קיים פער במדיניות של העיריות השונות באכיפה נגד מועדוני החשפנות, נוכח ההגדרות המעורפלות בתחום.
לטענתם, עיריית תל אביב, בשונה מהעיריות חיפה ורמת-גן אינה פועלת נגד מועדוני חשפנות בעיר חרף פסיקת בית המשפט, המאפשרת לה לפעול נגד אותם מועדונים, וכן שבמועדונים אלו מתקיימת גם זנות במסווה.
זמן קצר לאחר מכן נתקבלה החלטה במועצת העיר תל אביב, לפיה מחלקת הרישוי בעירייה לא תוציא יותר רישיונות עסק למועדוני חשפנות.
את ההצבעה יזמה חברת המועצה גבי לסקי.
בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע כי קיומם מופעי חשפנות לצורך גירוי מיני מותרת בתנאים מסוימים ואינה אסורה לחלוטין בשל הזכות לחופש הביטוי.
עם זאת, התיר בית המשפט לפזר פעילויות אלה במרחב, לרכז את המופעים הרחק ממקום יישוב, להגביל את מועדי הפעילות ולמנוע מגע בין הקהל לחשפניות.
בהתאם להוראות הרישוי של השלטון המקומי, באנגליה מותרת פעילות חשפנות לצור גירוי מיני למעוניינים בכך.
עם זאת, החקיקה באנגליה מצריכה מתן רישיון לכל מקום המציג מופע חשפנות, גם אם בקהל רק אדם אחד, ובכך כוללת גם תאי הצצה.
הרשות המקומית רשאית לקבוע מראש את המספר המרבי של מקומות המציעים פעילות זו ולסרב למתן רישיונות נוספים.
הרשות גם רשאית לסרב לתת רישיון אם הדבר מנוגד לאופיה של הקהילה המקומית או להגביל זאת למקומות מרוחקים.
בית המשפט המנהלי העליון בגרמניה אישר החלטה של רשות מקומית לסרב להעניק רישיון למופע הצצה.
בית המשפט קבע שאין לתת רישיון לניהול עסק שבו נשים רוקדות בעירום לעיני צופים המציצים בהן בתשלום, חרף הסכמת הנשים ופגיעה בחופש העיסוק שלהן.
בית המשפט הדגיש שהשתתפותה של האשה מרצונה באותו מופע אינה גורעת מהפגיעה בכבוד האדם, שהוא ערך אובייקטיבי כללי, שאדם אינו יכול לוותר עליו.
סטריפ דאנס הוא ריקוד אירובי חושני, השואב השראה מעולם החשפנות, אך אינו כולל הסרת בגדים.
הוא מתאפיין בתנועות חושניות שמייצגות פיתוי, נשיות וחושניות.
הסגנון משמש לביטוי עצמי, העצמה נשית ופיתוח כושר גופני, בדגש על חיטוב, גמישות ושיפור סיבולת, ולא למטרות בידור או גירוי מיני.
הוא פתוח לכל המגדרים ונלמד בבתי ספר לריקוד ברחבי העולם.
הפופולריות שלו פרצה בשנות ה-2000 בעקבות סדרת DVD של כרמן אלקטרה בשם "Aerobic Striptease", אשר ששיווקה אותו כאמנות מעצימה ולא כסטרפטיז זול.
חשמלית ושמה תשוקה הוא סרט זוכה ארבעה פרסי אוסקר שביים איליה קאזאן ב-1951, המבוסס על מחזה זוכה פרס פוליצר של טנסי ויליאמס, אותו גם ביים קאזאן.
בסרט מככבים מרלון ברנדו שגילם את סטנלי, ויוויאן לי שגילמה את בלאנש, קים האנטר וקארל מולדן.
כל השחקנים הללו, למעט ויוויאן לי, השתתפו בצוות השחקנים של המחזה בברודוויי.
הסרט הופק על ידי סוכן השחקנים-עורך הדין צ'ארלס ק.
פלדמן ויצא לאקרנים על ידי אולפני האחים וורנר.
התסריט, שעבר בדיקות מחודשות במטרה להסיר כל התייחסות להומוסקסואליות, לצד דברים נוספים בהתאם לקוד הייז, נכתב על ידי אוסקר סול.
ב-1993 הוציא הבמאי איליה קאזאן את "חשמלית ושמה תשוקה גרסת הבמאי", על גבי קלטות וידאו.
העריכה המחודשת הוסיפה מספר סצנות שהוסרו בשנת 1951 מהגרסה הסופית של הסרט, בשל דרישותיהם של קבוצות כמו "הלגיון הארצי לצניעות" שטענו להיותן בלתי מוסריות.
הסצנות הורדו בשלב העריכה ללא ידיעתו של קאזאן, זאת למרות שהתסריט עבר בדיקה מחדש עוד בטרם החלו צילומי הסרט.
סך הסצנות שנוספו בגרסה החדשה מסתכמות בכשלוש דקות.
בשנת 1999 נבחר הסרט לשימור בארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית, לאחר שהוגדר על ידי ספריית הקונגרס כ"בעל חשיבות תרבותית, היסטורית או אסתטית".
פסקול הסרט, שהולחן על ידי אלכס נורת', היה ייחודי בשעתו.
במקום להלחין בשיטת לייטמוטיב המסורתית, נורת' כתב סדרה קצרה של מוזיקה המשקפת את הדינמיקה הפסיכולוגית של הדמויות.
על פסקול הסרט הוא קיבל מועמדות לפרס אוסקר, כשבאותה קטגוריה התמודד פסקול אותו הלחין למחזה נוסף, "מותו של סוכן", שהולחן אף הוא בטכניקה הייחודית (לזמנה) של נורת'.
ובכל זאת הוא הפסיד לפרנץ וקסמן עם סרטו "מקום תחת השמש".
בדומה למחזה, מתרחשת עלילת הסרט בשכונת עוני בניו אורלינס.
סטנלי קוולסקי (מרלון ברנדו) ואשתו סטלה הם זוג נשוי המתגורר בבית משותף.
סטלה היא עקרת בית, ואילו סטנלי, בן מהגרים ממוצא פולני, עובד כאחראי במפעל.
סטנלי הוא בחור חסון, ולעיתים המוני, בעל עמדות שוביניסטיות.
תחביביו העיקריים של סטנלי הם לשתות, להשתכר, לשחק פוקר וכדורת ולבלות עם החברים.
לעיתים הוא אלים כלפי אשתו סטלה, אך נוהג להתנצל מיד אחר כך, ואשתו מִתְרַצָּה, סולחת לו ומתרפקת עליו.
לביתם מגיעה בלאנש (ויוויאן לי), בחשמלית ששמה "תשוקה".
בלאנש היא אחותה של סטלה והיא מורה לספרות אנגלית.
היא מגיעה לבית אחותה כדי לבלות כביכול את חופשת הקיץ שלה.
בלאנש חיה חיים מלאי דמיון ואינה מוכנה להתמודד עם האמת.
היא מתוודה לאחותה על כך שנאלצה למכור את אחוזת המשפחה שלהם, "בל ריב" כדי לשלם חובות.
אבל אינה מספרת לה כי הגיעה לניו אורלינס לאחר שפוטרה מבית הספר בו לימדה ספרות אנגלית - בגלל רומן שניהלה עם תלמיד; ואף לא שנהגה לקבל את מחזריה הרבים במלון "פלמינגו" הידוע לשמצה.
במהלך הסרט נראה כי בלאנש הולכת ומאבדת את שפיות דעתה, ומתערערת בהדרגה.
לבלאנש ביקורת רבה על האופן בו מתייחס סטנלי לאשתו סטלה, ובעימותים ביניהם היא מכנה אותו ברברי והמוני.
סטנלי שואף לנקום בבלאנש שמוצאת אותו בלתי ראוי לאחותה.
הוא חוקר וחושף את עברה ומספר עליו למחזר בו תלתה בלאנש את תקוותה לחיים חדשים - מיטש, מה שגורם לתקווה לחיים חדשים לרדת לטמיון.
רגע השיא בסרט - אינו מוצג ישירות על המסך.
הוא מתרחש כאשר סטנלי אונס את בלאנש, בשעה שסטלה אשתו, יולדת את בתם הבכורה.
האירוע מתרחש לאחר שיחה של סטנלי עם בלאנש, בו הוא מבין כי היא מעורערת, נמצאת בעולם של פנטזיות שאינן נטועות במציאות, ואיש לא יאמין לדבריה.
לאחר האונס, בלאנש מסתגרת בחדר ואינה יוצאת.
אחותה סטלה נמצאת בדילמה קשה, ואינה יודעת אם להאמין לדברי אחותה המעורערת כי סטנלי אנס אותה.
לקראת סיום הסרט מאבדת בלאנש לחלוטין את אחיזתה במציאות, וצוות של פסיכיאטר ואחות מטעם בית חולים לחולי נפש נשלח לקחתה.
הסרט מסתיים כאשר סטנלי מבקש שוב את סליחתה של סטלה ומבקש שתחזור לזרועותיו, ותגובתה היא "אינני חוזרת הפעם.
אחד המשפטים המפורסמים בסרט, נאמר מפיה של בלאנש כאשר היא מואשמת על ידי המחזר מיטש כי לא הלכה בדרך הישר (straight) בקשריה עם גברים:
קו יכול להיות ישר, או רחוב,
הו, לא, הוא מפותל כמו דרך בין ההרים"
כן ידועה הציטטה מפיה, כלפי הפסיכיאטר שבא לקחתה: "אינני יודעת מי אתה, אבל אתה נדיב.
תמיד האמנתי בנדיבותם של זרים."
קריאתו של סטנלי "סטלה!" זכתה להתייחסות הומוריסטית מפיה של איליין בניס בסדרה "סיינפלד", כלפי אישה ששמה סטלה; בפרק 4 של העונה השלישית של הסדרה "משפחה מודרנית", גלוריה מחפשת אחרי הכלבה סטלה; לאחר שקאמרון צועק "סטלה!" מספר פעמים הוא מזכיר שהמצב בו הם נמצאים מזכיר את מאוד את הסרט.
מרלון ברנדו - סטנלי קוולסקי
ויוויאן לי - בלאנש דובואה
קים האנטר - סטלה קוולסקי
קארל מולדן - הארולד "מיצ'" מיטצ'ל
הסרט קיבל 12 מועמדויות לפרס אוסקר, ומתוכם זכה בארבעה:
הסרט הטוב ביותר - צ'ארלס ק.
הבמאי הטוב ביותר - איליה קאזאן
השחקן הראשי הטוב ביותר - מרלון ברנדו
השחקנית הראשית הטובה ביותר - ויוויאן ליי
התסריט המעובד הטוב ביותר - טנסי ויליאמס
שחקן המשנה הטוב ביותר - קארל מולדן
שחקנית המשנה הטוב ביותר - קים האנטר
הפסקול הטוב ביותר - אלכס נורת'
עיצוב התפאורה הטוב ביותר - שחור-לבן
הצילום הטוב ביותר - שחור-לבן - הארי סטרדלינג
התלבושות הטובות ביותר - שחור-לבן
זהו הסרט הראשון אי פעם ששלושה משחקניו זכו בפרס אוסקר.
הישג זה שוחזר על ידי הסרט "רשת שידור" 16 שנה מאוחר יותר, ועל ידי הסרט "הכול בכל מקום בבת אחת" בשנת 2023.
ויוויאן לי, שגילמה את דמותה של בלאנש בהפקה של West End בלונדון, הועדפה על פני ג'סיקה טנדי שגילמה את בלאנש בגרסת ברודוויי בניו יורק.
הרפליקה המפורסמת של מרלון ברנדו בסרט, "", קיבלה התייחסות בפרק של הסדרה הקומית "סיינפלד".
בפרק הנקרא "העט" (הפרק השלישי בעונה השלישית), רואים את איליין בניס, המטושטשת מתרופות נגד כאב גב, צועקת שוב ושוב "סטלה", כשהיא מתכוונת לדודה של ג'רי, ששמה סטלה.
הרפליקה מקבלת התייחסות גם בסרט האנימציה של אולפני "דרימוורקס", "מעבר ליער" (2006).
גם בסרט "רצח סטייל הוליווד" חוזר השחקן ג'וש הארטנט על הרפליקה.
באופן אירוני, למרות שהייתה זאת הופעתו הבלתי נשכחת של מרלון ברנדו כסטנלי קוולסקי, שהחלה שיטה חדשה של משחק בקולנוע ("השיטה"), הוא היה היחיד מבין ארבעת השחקנים שהיו מועמדים לפרס האוסקר על הסרט, שלא זכה בפרס.
בסרט מופיע דן בן אמוץ בתפקיד של כשתי שניות ואומר "היי מיץ'" לקארל מולדן.
חשמלית היא כלי תחבורה ציבורית הנע על מסילה ברחובות ערים.
אף שהיא נעה על גבי מסילה, תנועתה משולבת בתנועת כלי רכב אחרים הנעים במקביל או חוצים את המסילה.
רובן המוחלט של החשמליות מונעות באמצעות חשמל, ומכאן שמן, אף שכלי תחבורה דומים הונעו גם באמצעות סוסים, קיטור, גז ועוד.
ברוב המקומות בעולם החשמלית מכונה בשם טראם (Tram), שמקורו בסקוטית.
עם זאת, בארצות הברית השימוש במונח מתייחס דווקא לרכבות ללא מסילה, כפי שיש לעיתים בפארקי שעשועים.
ריבוי המונחים והמשמעויות השונות בעולם, סוגי כלי הרכב, והגבולות הרופפים ביניהם הופכים את הגדרת החשמלית לבלתי מדויקת.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל השימוש במונח רכבת קלה, המתייחס לרכבות בעלות מאפיינים דומים לחשמלית, אך בהיקף פעילות גדול בהרבה.
עם זאת, בהגדרה רחבה, ניתן לראות בחשמלית סוג של רכבת קלה.
שני הסוגים מתבססים על מסילה, מונעים לרוב בחשמל ונעים ברחובות העיר.
החל מסוף המאה ה-20 כבר כמעט לא נבנים קווי חשמלית חדשים.
בהתחשב בנקודות הללו, רכבת קלה וחשמלית יתאפיינו בין השאר בהבדלים הבאים:
חשמלית מבוססת בדרך כלל על קרון בודד בעוד ברכבת קלה יש בדרך כלל יותר מקרון אחד
רכבת קלה מקבלת לעיתים קרובות עדיפות בתנועה ואף דרך פרטית משלה, בעוד חשמלית תקבל זאת לעיתים רחוקות
מהירות התנועה של חשמלית אטית, לעיתים רק כ-40 קילומטר לשעה, בעוד רכבת קלה עשויה אף לנוע במהירות של כ-100 קילומטר לשעה
ברכבת קלה נבנות לעיתים קרובות תחנות עם רציפים מוגבהים המאפשרים כניסה לקרון ללא שינוי מפלס בעוד בחשמלית ייתכן שימוש במדרגות בקרון
הקרון העירוני הראשון שנע על מסילה החל פעילותו בדרום ויילס ב-1807. זה היה קרון שנגרר באמצעות סוסים.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 החל שירות דומה בשדרה הרביעית בניו יורק, וקו שנפתח בניו אורלינס ב-1835 נחשב לקו הוותיק ביותר שפועל באופן רציף עד ימינו, אך הוא אינו מונע עוד באמצעות בעלי חיים.
אף שאמצעי תחבורה זה דומה במידת מה לכרכרות סוסים, יתרונה של מסילת הברזל הוא ביכולת לספק נסיעה חלקה עם חיכוך נמוך שמטיל מאמץ פחות על הגורם המניע.
המסילות הראשונות בלטו מעל פני השטח, אך החל משנות ה-50 של המאה ה-19 נעשה שימוש במסילות שקועות שהקטינו את ההפרעה להולכי רגל וכלי רכב אחרים ברחובות העיר.
השימוש במנועי חשמל להחלפת הסוסים החל בסוף המאה ה-19, אך במקביל נעשו ניסיונות לשימוש באמצעים אחרים.
מנועי קיטור נכנסו לראשונה לשימוש במושבות האימפריה הבריטית בשנות ה-80 של המאה ה-19, למשל בניו זילנד.
מנועים אלו היו חלשים עקב המקום הצפוף עבורם בקרון עירוני, ולא זכו לשימוש נרחב.
במקביל החל שימוש בשיטת ההנעה באמצעות כבל מניע, שיתרונה הגדול היה בכך שבה לא נדרש כלל מקום ליחידת הנעה.
ב-1873 נחנך קרון הכבל של סן פרנסיסקו, והוא עדיין נמצא בשימוש גם בתחילת המאה ה-21. שיטת הנעה זו מתבססת על תחנת מנועים ראשית הנמצאת במיקום כלשהו סמוך לקו, בדומה לחדר מנועים של פוניקולר.
מתחנה זו מושחל כבל בין פסי המסילה לאורך כל תוואי המסילה בכיוון אחד, ובקצה הקו הוא חוזר אל תחנת ההנעה במסילת הכיוון הנגדי.
הכבל נגיש לקרון הנוסעים כך שזרוע היורדת מהקרון יכולה להיאחז בכבל או לשחרר אותו, בהתאם להחלטת נהג הקרון.
בעוד שהכבל ממשיך בתנועתו באופן רציף, הקרון יכול להאט ולעצור בתחנות על פי הצורך.
עם זאת, מהירות התנועה של הכבל מוגבלת ובדרך כלל היו טראמים מסוג זה אטיים ולא נעו במהירות העולה על כמה עשרות קילומטרים לשעה.
מערכת הקרונות בסן פרנסיסקו נעה במהירות של 15 קילומטר לשעה.
בסוף המאה ה-19 נעשו ניסיונות להנעת קרונות באמצעות כמה סוגי גז, למשל גז של נפטא או של פחם.
הטראם הראשון נע ב-1886 בפרבר של מלבורן, אוסטרליה.
שיטות הנעה נוספות התבססו במקרים בודדים גם על מנוע בנזין ודיזל.
לעומתם, הניסיונות להנעה באמצעות חשמל זכו להצלחה רבה והפכו לשיטת ההנעה הנפוצה החל משנות ה-80 של המאה ה-19. מתוך שלוש שיטות להזנת החשמל לקרון, שיטת ההזנה באמצעות כבלי חשמל עיליים הפכה לנפוצה ביותר.
הנעה באמצעות סוללות נכשלה עקב חוסר היעילות של סוללות באותה התקופה, והנעה באמצעות חשמל שהוזרם במסילה עצמה נכשלה עקב הסיכון הבטיחותי של התחשמלות הולכי רגל.
ניסיון ראשון להנעת קרון סוסים באמצעות חשמל היה בסנקט פטרבורג ב-1880. שנה אחר כך בוצע ניסוי דומה בברלין על ידי ארנסט ורנר פון סימנס, שהתבסס על חשמל במסילה עצמה, אך עקב בעיות הבטיחות הוא הוחלף בסביבות 1890 בכבל עילי המזין את הקרון בחשמל באמצעות קשת הזנה (Bow collector).
שירות הטראם החשמלי הראשון שפעל באופן סדיר היה בדרום וינה, החל מ-1884 והזנת החשמל שלו הייתה מבוססת על זרועות הדומות לפנטוגרף רכבות.
טיפוס שלישי של אמצעי להזנת מתח מכבלים עיליים הוא מוט עם גלגל בקצהו (Trolley pole) שנוסה לראשונה בתערוכה בטורונטו ב-1885. עם השנים הפכה הזנת הפנטוגרף לנפוצה ביותר, מסיבות של יעילות, בטיחות ואמינות.
בתחילת המאה ה-20 המשיך הגידול העקבי במספר הערים ובאורך המסילות של מערכות החשמליות.
עם זאת, ההתקדמות במנועי בעירה פנימית ובמיוחד בהתאמתם לאוטובוסים, החלה להוות תחרות לחשמלית.
התגברות השימוש באוטובוסים בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה עצר את פיתוח החשמלית וערים רבות נמנעו מלהוסיף קווים חדשים.
גם גידול השימוש בכלי רכב פרטיים תרם לירידה בפופולריות של חשמליות ושל תחבורה ציבורית בכלל.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 אף החלה בארצות רבות מגמה של פירוק קווי חשמלית.
במנצ'סטר באנגליה לדוגמה, ננטשה המערכת לחלוטין ב-1949, ובערים אחרות נרכשו קווי החשמלית על ידי חברת האוטובוסים המקומית, רק כדי לפרק אותה לאחר מכן, כפי שקרה לדוגמה ב-1960 בסוונסי בוויילס.
ההשקעות הממשלתיות בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 נטו לכיוון הרחבת כבישים ורשתות האוטובוסים, כפי שטען נשיא צרפת, ז'ורז' פומפידו ב-1971, כי "העיר צריכה להתאים את עצמה למכונית".
קווי חשמלית קיימים המשיכו לפעול בערים שונות, אך הזנחת התשתיות והציוד הגבירה את קצב נטישת החשמלית.
במדינות רבות באסיה ובדרום אמריקה נעלמו החשמליות לחלוטין.
בצרפת, בריטניה, ספרד ואירלנד נותרו מערכות בודדות וכך גם באמריקה הצפונית בה נותרו חשמליות בערים בודדות כדוגמת פילדלפיה, ניוארק, טורונטו וסן פרנסיסקו, מתוך מאות ערים בתחילת המאה ה-20.
כיוון שהנעה על ידי מנוע חשמלי שמקור המתח שלו נע עם הקרון (באמצעות סוללות לדוגמה) לא הייתה ישימה, וגם בתחילת המאה ה-21 אינה מעשית, נוצר הצורך בהזנת מתח חיצונית.
שיטה אחת להזנת המתח מתבצעת באמצעות המסילה או כבלים תת-קרקעיים נוספים, אך נותרה נדירה יחסית בגלל בעיית הבטיחות של הולכי הרגל.
בעוד שברכבות תחתיות להולכי הרגל אין גישה למסילה, בחשמליות ישנה סכנת התחשמלות, אם אדם בא במגע בשני הקטבים (בין שני פסי המסילה או עם פס שלישי) שבהם המתח השורר הוא בין מאות לאלפי וולט.
מערכות הזנה תת-קרקעיות לחשמליות היו בערים גדולות כדוגמת פריז וניו יורק בתחילת המאה ה-20, אך הן נזנחו לטובת מערכות רכבת תחתית או חשמליות בעלות הזנה מכבלים עיליים.
עם זאת, ההזנה בכבלים עיליים נחשבת מפגע אסתטי, ולכן בתחילת המאה ה-21 נעשו מאמצים לייצר הזנת חשמל קרקעית בטוחה.
דוגמה בולטת לניסיון כזה נמצאת ברכבת הקלה של בורדו, שם מערכת מסילות של חברת אלסטום, המכונה APS, מחלקת את המסילה למקטעים ומזינה בחשמל רק את הקטע שהקרון נמצא מעליו באותו רגע.
שיטת ההזנה שהפכה לנפוצה ביותר היא באמצעות כבלים עיליים הפרושים בין עמודים בתוואי המסילה.
בניגוד לטרוליבוס, הזקוק לשני כבלי חשמל עיליים עבור שני הקטבים, בחשמלית הנעה על מסילה ניתן להסתפק בכבל בודד ולהשתמש באחד מפסי המסילה כדי לסגור מעגל.
קבלת המתח מהכבל התבצעה לרוב באמצעות פנטוגרף, שנמצא עדיף על מוט עם גלגל בקצהו (Trolley pole) ועל קשת הזנה עם מוט קשיח (Bow collector).
קשת ההזנה היא גרסה פשוטה של פנטוגרף, שיש לו פחות גמישות להתאים את עצמו לכבל ההזנה.
מוט עם גלגל נותר נפוץ עבור טרוליבוסים עקב התאמתו לחופש התנועה הנדרש מכלי שאינו נע על מסילה, אך בתוואי מסילה הוא סובל מחיסרון של איבוד הכבל לעיתים, ושל הצורך להפוך אותו בקרונות הנעים בשני כיווני המסילה.
הפנטוגרף המקורי מסוף המאה ה-19 היה בצורת יהלום ושלט בחשמליות בחצי הראשון של המאה ה-20. הוא שומר על קשר רציף עם קו החשמל באמצעות לחץ קפיצים מתחת לקו החשמל.
הוא מאפשר עבודה בשני כיווני התנועה וכך חשמלית יכולה לנוע בכיוון הנגדי של קו שירות ללא צורך בסיבוב הקרון או סיבוב פיזי של מכשיר ההזנה.
פנטוגרף היהלום הוחלף בהדרגה בפנטוגרף Z שהפך לנפוץ ביותר גם ברכבות קלות ורכבות מהירות, עקב התאמתו למהירות גבוהה.
חשמליות שנבנו לפני סוף המאה ה-20 היו תמיד בעלות גובה רצפה של לפחות חצי מטר, שחייב טיפוס מדרגות מגובה הכביש או המדרכה.
במקביל להתפתחות בתכנון קרונות ברכבות קלות, נבנו גם קרונות חשמלית עם רצפה נמוכה המאפשרת נגישות גם למשתמשים בכיסא גלגלים ממדרכה מעט מוגבהת.
לדוגמה, קרון סיטי קלאס של חברת Tram Power הבריטית הוצע בגרסה בעלת גובה רצפה של 300 מילימטר, להבדיל מגובה רגיל של 760 מילימטר.
גובה רצפה נמוך ואחיד לכל אורך הקרון הטיל בדרך כלל מגבלות על גמישות החוגונים ולכן יצר שחיקה מוגברת ומגבלות על רדיוס הסיבוב בתוואי המסילה.
כך נאלצו קרונות רצפה נמוכה לנוע לאט יותר בהשוואה לקרונות רגילים.
בתור פתרון ביניים, יוצרו לעיתים קרונות בעלי רצפה נמוכה באופן חלקי, שבהם יש מדרגות בין חלקי הקרון השונים.
פתרון למגבלות הרצפה הנמוכה הוצג ב-2009 על ידי חברת סקודה תחבורה בדגם 15 T.
בדגם זה החוגונים הם בעלי חופש תנועה והם יוצאים מקו ההיקף של הקרון בעת סיבוב, וכך מאפשרים תנועה גם בתוואי מסילה מפותל של קווי חשמלית.
חשמליות מפרקיות הומצאו ונכנסו לשימוש לראשונה בבוסטון ב-1913. אורכן היה כ-12 מטר והן כללו, בדומה לאוטובוס מפרקי, מפרק גמיש ומשטח רצפה עגול באזור המפרק, שנע בהתאם לרדיוס הפניה במסילה.
מספר המפרקים בחשמליות אינו מוגבל למפרק בודד, וכך לדוגמה, לחשמלית בבודפשט יש חמישה מפרקים ואורכה הכולל עומד על 53 מטרים.
השימוש במפרקים מאפשר קיבולת נוסעים גדולה יותר לשטח נתון ולכן השימוש בחשמליות כאלו נפוץ בקווים עתירי קיבולת נוסעים.
דגם Avenio של חברת "סימנס מוביליטי" מאפשר שימוש בשניים עד שמונה מקטעים של תשעה מטרים.
כך אורך החשמלית יכול לנוע בין 18 ל-72 מטרים.
מפרקים קיימים בחשמליות עם רצפה גבוהה וגם ברצפה נמוכה.
ב-Skoda 15 T בעל הרצפה הנמוכה במלואה, החוגונים בחיבור בין המקטעים הם מסוג ג'ייקובס, בהם כל חוגון נושא משקל של שני מקטעים המחוברים ביניהם במפרק.
חשמלנאים (שם מדעי: Torpediniformes) היא סדרה של דגי סחוס.
כל הדגים בסדרה זו הם דגי חשמל המהממים את טרפם בעזרת שוק חשמלי.
הם יכולים לפגוע גם בבני אדם שמאיימים עליהם.
לעומת שאר הבטאים בני סדרה זו שוחים על פני המים וגופם בנוי בצורת טיל.
הטורפדו הימי מופעל לפי מבנה הגוף של בני סדרה זו.
היפניים (Hypnidae) בה סוג ומין יחיד היפנוס מונופטריגיוס (Hypnos monopterygius).
נרקינידיים (Narcinidae) - בה 4 סוגים.
נרקידיים (Narkidae) - בה 6 סוגים.
חשמלניים (Torpedinidae) - בה 2 סוגים.
חַשְׁמַלָּן (שם מדעי: Torpedo) הוא סוג של דגי סחוס במשפחת החשמלניים (Torpedinidae), אשר לפי חוקרים שונים הוא הסוג היחיד במשפחתו ולפי חוקרים אחרים מחולק עם הסוג Tetronarce שבו 9 מינים.
הנשק הימי טורפדו נקרא על שם סוג זה.
השם המדעי נגזר מן המילה הלטינית "torpere", שמשמעותה "לשתק" או "להקשיח".
בסוג חשמלן קיימים 13 מינים:
חשמלניים (שם מדעי: Torpedinidae) היא משפחת דגי סחוס מסדרת החשמלנאים.
בתוך משפחה זו ישנם 2 סוגים, אך כמה חוקרים רואים את כל המינים בסוג אחד - חשמלן (Torpedo).
מיני החשמלניים קיבלו את שמם עקב היותם דגי חשמל המייצרים משרירי התנועה שלהם חשמל, שמאוחסן ברקמות, שאצל חלקם מגיע עד 220 וולט והוא קטלני בשביל טרפם - לרוב דגי גרם, רכיכות וסרטנים.
החשמל יכול לשמש גם ככלי הגנה, אך הוא פחות קטלני ליצורים בגודל של אדם בוגר.
הגדול שבבני המשפחה הוא המין חשמלן סגול שיכול להגיע לאורך מרבי של 1.8 מטר ולמשקל של עד 90 קילוגרם והוא המין הגדול ביותר בסדרתו.
בני הקבוצה נעים מעל הקרקעית בעזרת גופם דמוי הזרים שעל שמו נקרא הנשק טורפדו.
סוג Tetronarce - בו 9 מינים.
ייתכן כי בני המין שייכים לסוג חשמלן.
סוג חשמלן (Torpedo) - בו 13 מינים.
חשש הוא מצב מנטלי הקשור לרגשות פחד או דאגה, או שילוב ביניהם.
לעיתים המילה משמשת לתיאור מצבים הדומים לחשד או לספק.
בכך נבדלת המילה מכל אחת מהמילים הנ"ל.
היות שחשש מתקשר גם לדאגה, יש לו קונוטציה עתידית יותר מאשר לפחד, שממוקד לעיתים קרובות יותר בהווה.
הבדל נוסף או קשור, בין חשש לבין פחד, הוא שחשש היא מילה מעט בוגרת או מפותחת יותר ושכלתנית או מרוחקת ורשמית יותר: ילדים לומדים את המילה 'חשש' ומשתמשים בה זמן רב אחרי שהם לומדים את המילה 'פחד', וגופים רשמיים כגון פוליטיקאים, ומנהלי ארגונים יבטאו לרוב חששות ולא פחדים, בהתבטאויותיהם הרשמיות.
המילה חשש נמצאת בשימוש שכיח בתקשורת, לעיתים קרובות בכותרות של כתבות או ידיעות העוסקות באירועים עתידיים שליליים שעלולים להתרחש או שהתרחשו ועשויים להתגלות, לרוב חשש לחיי אדם שנעדר או נחטף.
המילה משמשת לרישום כשרות של מוצרים או יצרנים, בניסוח "ללא חשש ערלה", "ללא חשש חמץ", "ללא חשש טבל ושביעית" וכו'.