tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רק בסוף העשור השני של המאה ה-21 השלים צוות תוכנית אב לתחבורה בירושלים את התכנון המפורט של כל רשת הקווים.
הקו הסגול נכלל בתוכנית כקו רוחב שמבוסס על חיבור הקו האדום והקו הכחול בדרום ירושלים.
אורכו של התוואי שתוכנן היה כ-10 ק"מ כשמחצית מהתוואי משותף עם שני הקווים האחרים.
הקו תוכנן תחילה לחבר את בית החולים הדסה עין כרם עד שכונת תלפיות בלבד.
לאחר מאבק של תושבי שכונת ארמון הנציב, הבטיח ראש העיר משה ליאון כי הקו ימשיך לתוך שכונת ארמון הנציב, בתוואי באורך 2 ק"מ, מדרך חברון לאורך רחוב אשר וינר ועד סמוך לבית הספר התיכון ע"ש סליגסברג.
באפריל 2020, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה ירושלים אישרה לקדם את תוואי הקו עד ארמון הנציב.
אופציה שהוצגה היא גם יצירת מסלול שונה לארמון הנציב, קו ורוד הכולל מקטע משותף עם הקו הסגול בתלפיות ודרך חברון ועם קו התכלת עד צומת פת, ומשם מסונף ברובו למסלולי הקו הירוק והירוק הבהיר עד גבעת שאול.
במקרה זה הקו הסגול יסתיים בגבעת המטוס ליד תלפיות ואורכו יהיה כ-10 ק"מ.
באפריל 2020, ועדת המכרזים הבין-משרדית פרסמה את מסמכי המיון המוקדם של המכרז להקמת הקווים הכחול, התכלת והסגול.
ארבע קבוצות הגישו הצעת למכרז הן:
שיכון ובינוי, אגד החזקות וסקודה תחבורה הצ'כית
דן, דניה סיבוס, פסה וקומסה הספרדית.
ב-2 בפברואר 2022 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה ירושלים להפקיד חלק מהתוכנית להקמת הקו הסגול הכוללת בשלב הראשון סלילה של כ-4.5 ק"מ ותוספת 8 תחנות חדשות.
אישור זה נוסף על מקטעי המסילות ו-10 התחנות הנוספות שאושרו במסגרת קווים נוספים ברשת הרכבות הקלות בירושלים, כגון מקטע הקו האדום היוצא מבית החולים הדסה עין כרם וחולף בקריית יובל, מקטע הקו הירוק והכחול בסביבת קניון מלחה וקריית הספורט, ותחנת הקו הכחול בתלפיות.
באוגוסט 2024 אושרו בוועדה המחוזית 6 קילומטרים נוספים של הקו, עד הדסה עין כרם במערב, ועד דרך חברון במזרח.
בהמשך ייבחן אישור הארכת הקו למזרח העיר לארמון הנציב ותוספת 2 תחנות נוספות.
לפי ראש הוועדה המחוזית, שירה תלמי-בבאי, החלופה שנבחרה אינה הפשוטה ביותר, שכן היא כוללת הפקעת שטחים לאורך התוואי, אלא זו שתשרת את מרב התושבים ושתעבור במרכזי השכונות.
ב-4 בספטמבר 2023 אישרה עיריית ירושלים תקציב של 31 מיליון ש"ח עבור העבודות על הקו.
הקו הנקי (גם הקו הברור או הקו הבהיר; בצרפתית: ligne claire) הוא סגנון קומיקס שפותח על ידי הקומיקסאי הבלגי הרז'ה ומזוהה בעיקר עם אסכולת בריסל.
המונח נטבע על ידי הקומיקסאי יוסט סווארטה בשנת 1977. הקו הנקי נחשב לסגנון הקומיקס הבלגי הדומיננטי, והוא בעל השפעה מרחיקת לכת על התפתחות הקומיקס במאה ה-20.
סגנון הקו הנקי מבוסס על שאיפה לפשטות, סדר ומינימליזם; מטרתו היא לאפשר הבנה מושלמת של הסיפור, ללא התעכבות על פרטים שאינם חיוניים להבנת העלילה.
אחד המאפיינים הבולטים של הקו הנקי הוא הניגוד העז בין תווי הפנים הקרטוניים של הדמויות לבין סביבתן הריאליסטית.
לדבריו של מומחה הקומיקס סקוט מקלאוד, השילוב בין דמויות קרטוניות מאוד ורקעים ריאליסטיים במידה יוצאת דופן מאפשר לקוראים להשתמש בדמויות כבמסכה וכך להיכנס בבטחה לעולם שמציג הקומיקס.
קו הקונטור, המפריד בין הצבעים, משורטט תמיד בעובי אחיד.
הצביעה גם היא אחידה, ללא הדרגה, כך שכמעט כל הצבעים מופרדים בקו.
בקומיקס בסגנון הקו הנקי שוררת "דמוקרטיה של צבעים", כך שאף צבע אינו זוכה לייצוג דומיננטי יותר מאחרים וכל פרט מקבל תשומת לב שווה.
כמו כן, אין כמעט אפקטים של תאורה, וצללים מוצגים לעיתים רחוקות בלבד.
כמו האיורים, גם העלילה והעימוד בסגנון הקו הנקי מתאפיינים בפשטות, אחידות וסדר.
תבנית חלונות הקומיקס אחידה בצורתה, ונדיר למצוא חלונות שאינם מלבניים או דמויות מחוץ לחלונות.
בועות הדיבור מרובעות והטקסט נכתב באותיות גדולות וקטנות.
העלילה תהיה לרוב פשוטה וברורה, ללא קצוות פתוחים, תוך שימוש במספר מצומצם של דמויות קבועות.
עלילות קומיקסים מודרניים בסגנון הקו הנקי עשויות להיות מורכבות יותר, משום שהמחויבות להיצמד לקו האופייני לזרם פחתה עם המעבר ליצירה אישית יותר, עם תלות מופחתת בחברות ובמגזינים, בשנות ה-70 של המאה ה-20.
סימנים ראשונים להתפתחות הסגנון נראו כבר בתחילת המאה ה-20, בעבודותיהם של חלוצי קומיקס כמו בנג'מין ראבייה ואלן סן-אוגן הצרפתים, אך הרז'ה היה זה שמיסד את הסגנון והפך אותו לזרם רחב ומשפיע בהיסטוריה של הקומיקס.
בתחילת דרכו נע הרז'ה בין סגנונות שונים וניסה טכניקות ציור רבות.
"הלוטוס הכחול", שיצא לאור בשנת 1936, נחשב לרוב לקומיקס שמסמל את השלב שבו התקבע הרז'ה בסגנון האופייני לו.
עד מלחמת העולם השנייה יצר הרז'ה קומיקס בצבעי שחור ולבן בלבד, וגם לאחר שהחל להשתמש בצבע התעקש שהצבע יישאר משני לאיורים, ולא ישמש לאפקטים מיוחדים.
ז'אקובס לעבוד כשותף של הרז'ה.
ז'אקובס היה אחראי בעיקר על איור הרקעים, והקפדתו על תיאור מדויק ומפורט של אביזרים, נופים, כלי רכב ובגדים הפכה לסימן מזהה של הקומיקס של הרז'ה.
בשנת 1946 הוקם מגזין הקומיקס Tintin , שנקרא על שמו של טינטין, דמות קומיקס שיצר הרז'ה.
הרז'ה מונה למנהל האמנותי של המגזין.
מלבדו איירו במגזין גם אדגר פ.
ז'אקובס, פול קובלייה וז'אק לאודי .
מאוחר יותר הצטרפו למגזין קומיקסאים נוספים, כמו וילי ונדרסטין, בוב דה מור, ז'אק מרטין ולתקופה קצרה גם רנה גוסיני ואלבר אודרזו.
בשנת 1947 עזב ז'אקובס את השותפות עם הרז'ה.
הרז'ה, שלא עמד לבדו בעומס העבודה שנוצר, הקים את אולפני הרז'ה , בהם העסיק אמנים צעירים שזיהה כמוכשרים במיוחד, חלקם כאלה שעבדו במגזין שניהל.
בין הבולטים שבהם נמנו בוב דה מור, ז'אק מרטין ורוז'ה ללו .
אט אט התפתחה סביב המגזין והאולפנים קהילת אמנים, שקיבלה מאוחר יותר את השם "אסכולת בריסל".
הרז'ה הקפיד מאוד על האחידות הסגנונית במגזין Tintin, ורבים מהאמנים שעבדו במגזין נאלצו לשנות את הסגנון הטבעי שלהם כדי לעמוד בדרישות שהציב.
בשלב מסוים, הרז'ה חשש שהאחידות עליה הקפיד תביא לשעמום ולמונוטוניות: , אמר בשנת 1952.
בשנות ה-50 מגזין Tintin היה בשיאו, ואמנים נוספים מחוץ לאסכולה החלו להיות מזוהים עם הסגנון.
עם זאת, בשנות ה-60 הפופולריות של הקו הנקי החלה לדעוך והוא נחשב מיושן.
לקראת סוף שנות ה-70 הייתה התעוררות מחדש, בעיקר בגלל האמן ההולנדי יוסט סווארטה, שאימץ את הסגנון והעניק לו את שמו.
בשנות ה-80 הסגנון הפך לפופולרי שוב, לעיתים קרובות על מנת לעורר תחושת נוסטלגיה אצל הקוראים.
על אף שהקו הנקי נפוץ בעיקר בקומיקס הפרנקו־בלגי, השפעתו ניכרת גם על קומיקס מחוץ לאירופה.
בין האמנים הישראלים שמשתמשים בסגנון נמנים רותו מודן ואלי וגולד.
הקו העילי של השדרה התשיעית שנקרא לעיתים קרובות "השדרה התשיעית המוגבהת", היה מסילת הרכבת העילית המוגבהת הראשונה בעיר ניו יורק.
היא נפתחה ביולי 1868 כ-West Side and Yonkers Patent Railway – מסילת רכבת עילית ניסיונית עם כבלים חד-מסלוליים, מתחנת באטרי פלייס בקצה הדרומי של מנהטן, צפונה במעלה רחוב גריניץ' ועד לרחוב קורטלנדט שעדיין נמצא במנהטן תחתית – כלומר קו קצר ביותר.
בשנת 1879 הוארך הקו עד לרחוב 155 שגבל בהארלם ריבר.
בשנת 1903 היא חושמלה, ונרכשה על ידי חברת אינטרבורו טרנזיט קומפני .
הקו עבר את התאונה החמורה ביותר בתולדות מסילות הברזל המוגבהות בעיר ניו יורק, ב-11 בספטמבר 1905, כאשר רכבת ירדה מפסים ונפקוהה לרחוב.
הרכבת שקדמה לקו העילי של השדרה התשיעית הייתה הרכבת (קרונית) של ה-West Side Yonkers Patent Railway, אשר נבנתה בשנת 1868 ברחוב גריניץ' ופעלה עד רחוב 30 וזאת עד לשנת 1870 .
הקו השתמש במספר לולאות כבל המלופף סביב תוף באורך של מייל אחד כל אחת, שהונעה על ידי מנועי קיטור במרתפים של בניינים הסמוכים למסילה, ובמרווחים מסוימים.
הכבל היה מחובר לקרונית נוסעים על המסילה שמעל.
כל לולאה הופעלה כאשר הקרונית התקרבה אליה ועצרה כאשר היא עברה אותה לכבל הבא אחריו.
הכבלים צוידו ב"צווארונים" שהקרונית התחברה אליהם ב"צבתות".
מכיוון שלא ניתן היה "להחליק" את הצבתות, הקרונית נחבטה בכל פעם שהיא עברה לכבל הבא.
המערכת התגלתה כמסורבלת, התקלקלה מספר פעמים והוכיחה את עצמה כבלתי מעשית, ולבסוף ננטשה ונשארה בחוסר פעילות במשך חודשים.
הנושים קנו את הקו במכירה פומבית ב-15 בנובמבר 1870 במחיר רכישה של 960 דולר בלבד.
הבעלים החדשים החליפו את הרכבלים בקטרי קיטור שאליהם חוברו מספר קרוניות.
בשנת 1885 התקיימה ההדגמה הראשונה של מנוע מתיחה חשמלי בניו יורק, בשדרה התשיעית.
בשנת 1891 הקו הוארך במעלה רחוב גריניץ' והשדרה התשיעית עד רחוב 116 .
קו זה ועוד כמה קווים של חברת הרכבות של מנהטן הועברו ב-1 באפריל 1903 בחכירה ל-99 שנים לידי חברת Interborough Rapid Transit Company (IRT).
הקו העילי המוגבה של השדרה התשיעית השתרע בגובה של 30 מ' מעל השדרה, והקטע המסוכן ביותר היה הקטע שכונה "עקומת ההתאבדות", שם הקו ביצע שתי פניות של 90 מעלות מעל רחוב 110, כדי לנסוע משדרת קולומבוס לשדרה השמינית.
ב-11 בספטמבר 1905 התרחשה התאונה הקשה ביותר בהיסטוריה של מסילות הברזל המוגבהות של ניו יורק.
זה קרה בעקומה ברחוב 53, והביאה ל-13 הרוגים ו-48 פצועים קשה.
פרויקט הבנייה מחדש הוארך כל הדרך צפונה עד רחוב 116, ויצר את שלושת המסלולים הראשונים במנהטן, אף על פי שהשירות המהיר במרכז המסלול החל רק ב-1916.
בינואר 1917 הושלמה התקנת מסילה שלישית.
היא איפשרה ל-IRT להתחיל להפעיל רכבות אקספרס על הקו ביולי 1918, מרחוב 125 עד רחוב 155, אז החלו רכבות להשתמש בתחנת האקספרס החדשה ברחוב 145 בפעם הראשונה.
במקביל, הקו הוארך לרחוב 162 בברונקס, ונפתחו תחנות בשדרת Sedgwick ושדרת אנדרסון-ג'רום .
בדצמבר 1921, קווי הרכבת התחתית לקסינגטון אווניו -ג'רום אווניו החלו לנסוע צפונית לרחוב 167 בכל עת, והחליפו רכבות מוגבהות, אשר נסעו לתחנת וודלואן בשעות העומס, והסתיימו ברחוב 167 .
הקו נמשך עד לרחוב 155 והסתיים בסמוך למסוף הדרומי של מסילת הרכבת של ניו יורק והצפון (לימים "חטיבת פטנאם של ניו יורק סנטרל" ).
צומת זה איפשר לתושבי הפרוורים העברה קלה לקו השדרה התשיעית המוגבה, ולנקודות במרכז מנהטן.
בסופו של דבר, מגרשי פולו נבנו במיקום זה.
מאחורי מגרשי הפולו מעל רחוב 159, נבנתה רחבה מוגבהת, הגדולה ביותר של חברת הרכבות המוגבהות של מנהטן.
צפונה ממנהטן מרחוב 155 על גשר מעבר מעל נהר הברונקס, והתחבר לקו הקיים של ה-IRT מס' 4 המוגבה Jerome Ave ליד רחוב 162 עם שדרת ג'רום .
הקו נפתח עד צפונה לרחוב 155 בשנת 1879, והוא הוארך לפגוש את קו IRT שדרת ג'רום בשנת 1918, שנפתחה בעצמה שנה קודם לכן.
בשנת 1940, הקו נחתך למעבורת הפועלת בין מגרשי פולו בתחנת רחוב 155, לבין שדרת ג'רום.
המעבורת הזו הפסיקה לפעול ב-1958.
הקו התחיל בסאות' פרי ורץ לאורך רחוב גריניץ' מבָּטֶרִי פלייס לרחוב Gansevoort במנהטן תחתית, ומשם לשדרה התשיעית.
במרכז העיר, במידטאון, ברחוב 53, הצטרף לקו השדרה השישית המוגבה גם כן, והמשיך לאורך שדרת קולומבוס במנהטן עילית בין רחוב 59 לרחוב 110, פנה מזרחה ברחוב 110, והמשיך צפונה בשדרה השמינית (סנטרל פארק מערב ושדרות פרדריק דאגלס) עד להארלם ריבר.
החל משנת 1934 הופעלו השירותים הבאים:
קו מאסף – מסָאות' פֶרי לרחוב 155 כל שעות היממה, מורחבת בימי ראשון ובלילות המאוחרים לתחנת שדרת Burnside דרך קו ג'רום אווניו.
קו מהיר – מרחוב רקטור לתחנת שדרת ברנסייד דרך Jerome Avenue Line' ובשעות העומס מגיעה עד פורדהאם רואד .
בעקבות רכישת ה-IRT על ידי עיריית ניו יורק, רוב הקו נסגר ב-11 ביוני 1940 ופורק.
בחודש נובמבר 1940 החלה הריסת "עקומת ההתאבדות, והושלמה בתוך חודשיים.
חלק קטן מהקו מצפון לרחוב 155 נשאר בשירות "המעבורת למגרשי פולו".
השירות הסתיים באוגוסט 1958 כתוצאה מעזיבת קבוצת הבייסבול של ניו יורק ג'איינטס, אשר עברה לסן פרנסיסקו, וסיום שירות הנוסעים בחטיבת פטנאם המרכזית של ניו יורק.
הקו הצהוב ברצועת עזה מסמן את קו הגבול אליו נסוגו כוחות צה"ל באוקטובר 2025 עקב הסכם חמאס–ישראל.
השטח המוחזק בידי צה"ל הוא כ-58% משטח הרצועה, עם מערך רציף ובו כ-40 מוצבים, היוצר חיץ בין הכוחות הישראליים לבין תושבי הרצועה.
מן העבר השני, חמאס ממשיך לשלוט צבאית ואזרחית ברוב השטח, ופועל לשיקום יכולותיו למרות הלחימה.
במקביל מתקיימים מאמצים להקמת "ממשלת טכנוקרטים" או וועדה בניהול פלסטיני-מצרי שתנהל את חיי היום-יום בעזה.
שליטת צה"ל בשטחי הקו הצהוב
השטח המוחזק בידי צה"ל הוא כ-58% משטח הרצועה, וכלולים בו בית חאנון, בית לאהיא, רוב ח'אן יונס ורוב רפיח.
מהפלסטינים שהתגוררו במקומות אלה נמנעת האפשרות לשוב לבתיהם.
כמו כן, פריסת כוחות צה"ל בקו הצהוב מאפשרת לו שליטה על כל מעברי הגבול.
תושבי הרצועה הוזהרו שלא להתקרב לקו הצהוב או לחצות לאזורים בהם נמצאים הכוחות הישראליים.
ב-7 באוקטובר 2025 דיווח כתב פוקס ניוז טריי ינגסט על תחילת פעולות ההקמה של הקו הצהוב.
ב-17 באוקטובר הורה שר הביטחון ישראל כ"ץ להציב סימונים פיזיים של הקו הצהוב לאורך התוואי.
הסימונים נעשים באמצעות קוביות בטון צהובות מתוצרת "ולפמן תעשיות", בכל 200 מטרים.
על קוביות הבטון מונחים עמודים צהובים בגובה של 3.5 מטר.
ב-28 באוקטובר דווח כי ישראל שוקלת לתפוס עוד שטח מרצועת עזה ולהרחיב את הקו הצהוב, כתגובה להפרות ההסכם מצד חמאס.
כמו כן נשקל להפחית את כמות הסיוע ההומניטרי הנכנס לרצועה.
ישראל נהגה לקיים סיורים בשיתוף חמאס והצלב האדום בתוך הקו הצהוב, לצורך איתור חטופים חללים, אך אלה הופסקו ב-28 באוקטובר.
בשטחי הקו הצהוב פועלים כוחות צה"ל, וכן מיליציות עזתיות שמתנגדות לחמאס, כמו מיליציית "הכוחות העממיים" שהנהיג יאסר אבו שבאב ברפיח.
כנופיות מקומיות אלה זוכות להגנה של כוחות צה"ל, פועלות גם מעבר לקו הצהוב, ומקבלות מישראל סיוע אווירי באמצעות רחפנים.
ישראל גם משתפת איתן מודיעין.
מפקד חטיבת גבעתי, אלוף-משנה נתנאל שמכה, אמר: "אני לא אוהב את המושג 'הפסקת אש' לצבא.
אנחנו בהגנה, ותוך כדי ההגנה עושים פעולות התקפיות – פשיטות, טיהור, ניטרול.
כל מה שמסכן אותנו – מטפלים בו".
כוחות צה"ל פועלים על מנת להשמיד ולהרוס את כלל התשתיות האזרחיות בתחומי הקו הצהוב.
על פי זאב קם, "מי שמסתובב במקומות האלה רואה כאן רק ערמות בטון שמתוכן מבצבצים ברזלים.
המטרה של הגדוד באזור שתחת אחריותו, וכך גם אצל הגדודים האחרים, היא לוודא שלא יישאר מקום אחד שלא ייראה בדיוק ככה".
רוב פעולות ההרס מתבצעות בלילה.
החל מאוקטובר 2025 הרגו כוחות צה"ל עשרות מחבלים באזור הקו הצהוב, השמידו מאות תשתיות טרור על ותת-קרקעיות, ואיתרו עשרות אמצעי לחימה ואמצעי תצפית של חמאס.
בחלק מהתקריות נהרגו גם אזרחים לא-מעורבים שנחשדו בטעות כמחבלים.
על פי דיווחים מעזה, באחת התקריות, ב-18 באוקטובר, נהרגו 11 פלסטינים ממשפחה אחת, ביניהם ילדים ונשים, שנסעו ברכב שחצה את הקו הצהוב.
באחת התקריות חדרו אנשי חמאס לשטח הקו הצהוב דרך מנהרה.
במהלך האירוע נהרגו שני חיילים של חטיבת הנח"ל וארבעה חיילים נוספים נפצעו; אחד מהפצועים נפטר מאוחר יותר מפצעיו.
בתקרית נוספת ירו אנשי חמאס על באגר צה"לי בשטח הקו הצהוב והרגו לוחם מילואים של חטיבת הנח"ל.
בדצמבר 2025 פורסם שסימון הקו הצהוב אינו ברור: אין בו מחסומים ברורים, לעיתים הוא מסומן בבטונדות או בצינורות מתכת שנתקעו באדמה, ולעיתים כלל אין סימון פיזי.
כתוצאה מאי-בהירות זו נהרגו עשרות פלסטינים, בהם ילדים, שהתקרבו לקו הצהוב בשטח שבו אינו מסומן כראוי.
בינואר 2026 פורסמו בניו יורק טיימס תמונות לויין שסופקו על ידי חברת Planet Labs, לפיהן ישראל הרסה יותר מ-2,500 מבנים ברצועת עזה, בעיקר באזור ג'באליה ובאזור שג'אעייה.
כמו כן זוהו בצילומי הלוויין קוביות הבטון הצהובות המסמנות את קו הגבול בשטח, כשהן ממוקמות כ־300 מטר ממערב לקו הצהוב הרשמי המופיע במפות של צה"ל.
הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה הוא שמה של קואליציה שהתקיימה בשנים 1792–1797, והיו שותפות בה יריבותיה של הרפובליקה הצרפתית באירופה: בריטניה הגדולה, האימפריה האוסטרית, פרוסיה, ספרד, פיימונטה וממלכות נוספות.
הקואליציה ייצגה את המאמץ הגדול הראשון של מעצמות אירופה המלוכניות לדכא בכוח את המהפכה הצרפתית ולהשיב את השלטון לבית בורבון.
בפרוץ המלחמה נכבשו שטחים רבים מידי צרפת, אולם בשל הגיוס הכללי והמוטיבציה הגבוהה בקרב העם הצרפתי, הצליחו המהפכנים להדוף את הסכנות מבית ומחוץ ולהגן על עקרונות המהפכה.
מאזן הכוחות באירופה בתקופה שלפני המהפכה
מסוף המאה ה-15 התקיים באירופה מאזן כוחות בין המעצמות השונות, שנותר על כנו גם כאשר התחלפו השחקנים מפעם לפעם.
כל מעצמה שניסתה לערער את האיזון ולהשיג הגמוניה בשטח רחב, נתקלה בהתאחדות של שאר המדינות כנגדה.
קיומו של מאזן זה היה חשוב במיוחד לבריטניה, שמבחינתה מעצמה שלטת אחת באירופה פירושה פגיעה במסחר ובכלכלה הבריטית.
לקראת סוף המאה ה-18, בתקופה שלפני המהפכה הצרפתית, המעצמות הדומיננטיות באירופה היו בריטניה וצרפת במערב, האימפריה האוסטרית ופרוסיה במרכז, והאימפריה הרוסית במזרח.
מלבד המעצמות הללו, שהיו ביניהן מאבקים רבים, השפיעו על המפה האירופאית גם מדינות נוספות, כמו ספרד, פורטוגל והולנד.
כמו כן בתקופה המדוברת גרמניה ואיטליה היו מפוצלות למדינות קטנות שהשפעתן הייתה שולית.
בשנת 1789 אירעה בצרפת המהפכה הצרפתית.
לואי ה-16 מבית בורבון שלט בראש מונרכיה חוקתית דה-יורה, משום שלואי ה-16 לא הודח לחלוטין מתפקידו, אבל דיריקטוריון ניהל את העניינים בפועל.
היחס הראשוני של המעצמות למהפכה הצרפתית
כוחה הצבאי של צרפת נפגע קשות במהלך המהפכה.
בנוסף לעידוד ששאבו המעצמות מההיחלשות של צרפת, הן היו טרודות בעניינים חשובים מכדי לייחס למהפכה במערב חשיבות יתרה.
בתקופת המהפכה היו מעצמות מרכז ומזרח אירופה – פרוסיה, אוסטריה ורוסיה – טרודות בחלוקת פולין השנייה והשלישית.
העימותים סביב פולין העלו את מפלס החשדנות בין המעצמות הללו, ומנעו את האפשרות של שיתוף פעולה בין הצדדים.
גם בריטניה לא התערבה ישירות בתוצאות המהפכה ובהדחתו של לואי ה-16. מדיניות החוץ של בריטניה בתקופה זו הושפעה רבות מהתפיסה המרקנטליסטית, לפיה המטרה החשובה ביותר של המדינה השואפת להיות מעצמה היא צבירת הון כספי.
הנייטרליות של בריטניה נבעה מכמה גורמים.
מלבד הסכם כלכלי עם המהפכנים, שכבל את בריטניה, המעצמה הימית הייתה חבולה מאבדן הדומיננטיות שלה בצפון אמריקה.
בריטניה חששה שמלחמה עם צרפת תפגע בסחר הימי, בין השאר עם ארצות הברית.
לצד המעצורים הכלכליים פעלו בבריטניה גם שיקולים צבאיים ומדיניים: בתקופה המדוברת חלה הידרדרות ביחסים עם ספרד, ובריטניה רצתה למנוע היווצרות ברית מערב אירופאית כנגדה.
בריטניה, שביססה את כוחה הצבאי כמעט לחלוטין על הצי שלה, לא יכלה להרשות לעצמה להילחם בצי הצרפתי, שניצח אותה במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, רק עשר שנים לפני כן.
לבסוף, המונרכיה החוקתית שאימצה צרפת בעקבות המהפכה הייתה דומה במאפייניה למשטר הבריטי שכונן לאחר הדיקטטורה של אוליבר קרומוול, והבריטים התקשו להצדיק לחימה במשטר מעין זה.
ההרעה ביחס המעצמות למהפכה הצרפתית
השינוי ביחס למהפכה חל עם בריחתם של פליטים צרפתים תומכי המלך ואנשי הכנסייה הצרפתית, ששללה נבזז במהלך המהפכה, אל מדינות שכנות במרכז ובצפון אירופה, בעיקר פרוסיה, אוסטריה ושוודיה.
הם החלו להטיף על אסונות המהפכה, ועוררו את החשש של בתי המלוכה באירופה ממהפכה דומה במדינות אחרות.
הפליטים, שהתרכזו בעיקר בגרמניה, החלו להקים צבא מתנדבים להשבת בית בורבון לשלטון בצרפת ולביטול המהפכה.
בתי המלוכה, שהבינו שהם בסכנה בעצמם אם רעיונות המהפכה יתפשטו אל חצרותיהם, החלו להתנגד לרעיונות המהפכה ולמנהיגיה.
בתחילה לא היה מדובר בהתנגדות אקטיבית, אלא בהצהרות אנטי-מהפכניות בעלמא.
מנהיגי ספרד ושוודיה הכריזו שלשם הגנה על האינטרס האירופאי צריך לשים קץ לרעיונות המהפכה, אך הם לא עשו דבר בנידון.
באוגוסט 1791, נועד הקיסר האוסטרי לאופולד השני עם המלך הפרוסי פרידריך וילהלם השני בעיר פינליץ.
עיקר הוועידה עסק בחלוקת פולין בין שתי המדינות, אולם דובר שם בין היתר על המהפכה הצרפתית.
לבסוף יצאו הקיסרים בהכרזה שהמהפכה הצרפתית אכן מהווה סכנה למונרכיות באירופה, ואם מדינות אחרות תתערבנה בנעשה בצרפת, אף אוסטריה ופרוסיה תצטרפנה למאמץ המלחמתי.
בעקבות ועידת פינליץ, יקתרינה הגדולה, הצארינה של רוסיה, שלפני כן הייתה בעד המהפכה, שינתה דרסטית את תגובתה.
היא התכחשה בפומבי להצהרותיה הליברליות והסתייגה לחלוטין מרעיונות המהפכה.
מטרותיה בהצהרה זו היו כפולות, שכן היא שאפה גם לחסל את המהפכה הצרפתית, ובד בבד לגרור את אוסטריה ופרוסיה למלחמה במערב, מה שיאפשר לרוסיה להשתלט על יותר שטחים במסגרת חלוקת פולין.
במבט ראשון, לא היו להצהרות של המעצמות באירופה משמעות יתרה כלפי המהפכה.
לא הייתה תנועה של כוחות צבא לעבר גבולות צרפת, ולא היו הכרזות מלחמה בין הצדדים.
היה מדובר בסך הכול בהצהרות פוליטיות שלא הייתה להן השפעה יתרה על התחום הצבאי.
אולם, הצרפתים, שהיו מוכנים להגן על המהפכה בחירוף נפש, ראו בהצהרות הללו כוונות לפריצת מלחמה.
כל רובדי העם הצרפתי הרוויחו מהמהפכה, ולכן הם היו מוכנים להגן עליה בדם.
החקלאים הצרפתים, שהיוו את הרוב הדמוגרפי במדינה, קיבלו לראשונה את הבעלות על אדמותיהם, ולכן הם היו מוכנים לצאת למלחמה כדי להגן על בתיהם ועל אדמתם.
הבורגנות הצרפתית, אשר גרפה את הרווחים הגדולים ביותר מהמפכה, הייתה מוכנה אף היא לחרף את נפשה כדי להגן עליה.
כמו כן, המהפכנים הקיצוניים היו מעוניינים להפיץ הלאה את רעיונות המהפכה למדינות אחרות באירופה.
לבסוף, המלוכנים רצו לאסור מלחמה, בתקווה שהמעצמות תנצחנה את צרפת המהפכנית, ובית בורבון יחזור לשלוט בצרפת.
הזרם היחיד שהתנגד למלחמה היה זרם היעקובינים, שהאמין שמלחמה תזיק לצרפת ושעדיף במקום זאת להשקיע משאבים בחיזוק פנימי של המדינה.
בראשית 1792 נפטר הקיסר האוסטרי לאופולד השני, ובמקומו עלה לשלטון פרנץ השני.
הקיסר החדש הושפע רבות מהרטוריקה האנטי-מהפכנית, וחרג מהמדיניות הפייסנית כלפי המהפכה של קודמו בתפקיד.
דבר זה הביא להסלמה נוספת ביחסי צרפת-אוסטריה, עד שלבסוף צרפת הכריזה מלחמה על אוסטריה ב-20 באפריל 1792. מספר שבועות לאחר מכן, ב-21 במאי 1792, פרוסיה הכריזה מלחמה על צרפת.
המלחמה עם אוסטריה ופרוסיה החלה בתבוסה צרפתית רבתי.
אומנם מול 142,000 חיילים צרפתיים התייצבו רק 76,000 חיילים אוסטרים, פרוסים וגולים צרפתיים, אך האחרונים היו מאומנים ובעלי הנהגה צבאית אחידה, ואילו החיילים הצרפתיים דמו יותר לאספסוף מיליציוני מאשר לצבא סדיר.
הבעיה העיקרית של הצבא הצרפתי הייתה שכמעט כל הדרג הצבאי הבכיר, לרבות קצינים, היו אנשים מהאריסטוקרטיה והמלוכה הצרפתית.
כשהמהפכה הצרפתית החלה, הללו נטשו, והותירו את הצבא הצרפתי כגוף בלי ראש ובלי הנהגה מסודרת.
הצבא המשותף לאוסטרים ולפרוסים, כמו גם מלוכנים צרפתים שהיגרו מצרפת לאחר המהפכה, אשר השפעתם הצבאית הייתה זניחה, הונהג על ידי קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, שעוד הספיק לשרת תחת פרידריך הגדול במלחמת שבע השנים.
הצבא התקדם מאזור השפלה (בלגיה של היום) לכיוון פריז, תוך כיבוש מבצרים רבים בדרך.
ב-19 באוגוסט חצה הצבא המשותף את הגבול לצרפת, כבש את ורדן ואת יער ארגון.
כדי למנוע פגיעה בלואי ה-16 שעדיין ישב בפריז שיגר הדוכס מבראונשוויג מנשר שבו הוא הזהיר שאם ייפגע לואי ה-16 או אשתו מארי אנטואנט, פריז תישרף עד היסוד.
אומנם מנשר זה השיג תוצאות הפוכות מהמצופה.
בעקבות ההודעה, עלה חשד בקרב הציבור הצרפתי כי המלך יוזם קשרים עם האויב במטרה לבטל את המהפכה ולהחזיר את המשטר על כנו.
לכן התמיכה במהפכה התעצמה, והחל גל התגייסות ספונטני בכל רחבי צרפת.
בשל פרסום המנשר, החלה לוחמת גרילה כנגד הצבא הפרוסי בתוך השטחים שנכבשו מידי צרפת.
כמו כן, פרצה מגפה בשורות הצבא הפרוסי והדבר העיב עוד יותר על התקדמותו, כמו גם גשמי קיץ מאוחרים שפקדו את האזור.
כל אותו הזמן עמדה ברקע סוגיית חלוקת פולין, שגרמה לצבאות הפולשים להיות קשובים לקריאות מבית לסגת מצרפת ולהזדרז להגן על הגבול המזרחי.
עד ל-20 בספטמבר 1792, התאושש הצבא הצרפתי, ונבנה מחדש על בסיס עקרונות פטריוטיים והתנדבותיים.
בתאריך זה נפגשו הצבאות בקרב ואלמי, ולאחר דו-קרב תותחים איבדו הצבאות אבדות מינוריות.
אולם, בשל חוסר ההכרעה בקרב ובשל חולשתו של הצבא הפרוסי מהגרילה ומהמגפות, הדוכס מבראונשוויג ויתר על המשך המסע לפריז, והוא וצבאו נסוגו.
היה זה הניצחון הראשון של צבא צרפת המהפכנית בקרב, והוא היווה נקודת מפנה בקרבות שבין צרפת לאוסטריה ופרוסיה.
אחרי קרב ואלמי, לצבא הצרפתי ניתנה השהות להתארגן מחדש עד נובמבר, ואז הוא החל לנצח בחזיתות רבות.
הצרפתים פלשו לחבל הריין שבגרמניה וכבשו את מיינץ, שכיבושה אפשר שיט צרפתי על נהר הריין, ואת פרנקפורט.
בצפון, הצבא הצרפתי בפיקוד הגנרל דימורייה, ניצח את האוסטרים ב-6 בנובמבר בקרב ז'מפ, מה שפתח את הדרך לארצות השפלה.
אחרי תבוסת האוסטרים, נכבשו אנטוורפן, בריסל ופלנדריה.
בדרום, נכבשו שטחים מידי פיימונטה, שהצטרפה לאוסטריה ולפרוסיה במלחמה נגד המהפכה.
לאחר שמונה חודשי מלחמה, לא רק שהדף הצבא הצרפתי המחודש את הכוחות הפולשים של המונרכיות מגבולותיו, אלא אף הרחיב את הגבולות וכבש מידי המעצמות שטחים מרובים.
הצבא הצרפתי נתפס בעיני המדינות שנכבשו כצבא משחרר, ולא כצבא כובש.
במקומות שנכבשו, צרפת ביטלה את המונרכיות ואת הזכויות הפאודליות של האצילים, וכוננה משטרים דמוקרטיים וממשלות ריבוניות.
אומנם, בצרפת המהפכנית לא נשבו רוחות שונות בתכלית מצרפת המלוכנית.
הדירקטוריון הצרפתי סיפח שטחים מבלגיה, מצפון איטליה ומגרמניה לצרפת.
במהלך זה היה ניתן לראות את המשך הקו ההיסטורי של השאיפות המדיניות של העם הצרפתי להגעה לגבולות טבעיים ולהגברת כח פוליטי.
כתוצאה מהסיפוח בריטניה החלה לחשוש מהשלכות המהפכה הצרפתית ומהמלחמה שבאה בעקבותיה.
החשש גבר כאשר צרפת התירה שיט בנהר הסכלדה, מה שהיווה הפרה חמורה של חוזה אוטרכט מ-1713, שסיים את מלחמת הירושה הספרדית.
דבר זה, כמו גם כיבוש אנטוורפן, פגע בסחר האנגלי.
ב-21 בינואר 1793 הוצא להורג לואי ה-16 באשמת שיתוף פעולה עם האויב במהלך המלחמה עם פרוסיה ואוסטריה.
בריטניה ראתה מעשה זה בבחינת הקש ששבר את גב הגמל, וב-1 בפברואר הכריזה מלחמה על צרפת.
בעקבות הכרזת המלחמה של בריטניה, הכריזו מלחמה גם ספרד והולנד, נסיכויות רבות בגרמניה, נאפולי, ועוד ערי-מדינה איטלקיות, כל זאת בנוסף לפיימונטה, לאוסטריה ולפרוסיה שכבר היו שרויות במצב מלחמה עם צרפת.
כך מצאה עצמה צרפת מבודדת מול כמעט כל מדינות מרכז ומערב אירופה הצובאות עליה מדרום, ממזרח ומצפון.
מלחמה זו נקראה מלחמת הקואליציה הראשונה.
בראשית המלחמה, בתחילת 1793, צרפת סבלה ממרידות פנימיות רבות ומחוסר אחידות פיקודי.
במרץ התעורר מרד מלוכני בונדה, שהקשה על מנהיגי המהפכה לכל אורך מלחמות הקואליציה.
ב-18 במרץ צרפת הפסידה בקרב נירווינדן, ובעקבותיו נאלצה לסגת מבלגיה.
בריסל נכבשה בידי האוסטרים, והללו פלשו לשטחי צרפת מתוך ארצות השפלה.
בהדרגה, כל כיבושיה של צרפת מהמלחמה עם אוסטריה ופרוסיה ב-1791 נלקחו ממנה בידי הקואליציה.
בזו אחר זו נפלו גם מיינץ, קונדה וולנסין.
ב-28 באוגוסט נמסרה טולון לבריטניה בידי מלוכנים צרפתיים.
נוסף על כך, המלחמה שיתקה את אורח החיים בצרפת כמעט לחלוטין, ופגעה קשות בכלכלת המדינה.
מדינות הקואליציה צבאו על צרפת מכל החזיתות, והיו כבר בשלב זה קולות בצרפת שהיו מוכנים להקריב את עקרונות השוויון של המהפכה ולמנות דיקטטור צבאי שישלוט במדינה, ובלבד שבית בורבון לא יחזור לשלטון ותשתמרנה תוצאותיה הכלכליות של המהפכה.
ב-23 באוגוסט 1793, בעקבות המצב המלחמתי הקשה ששרר במדינה, ומחשש שהקואליציה תגבר על צרפת ותשיב את המשטר המלוכני על כנו, הכריז לזאר קרנו, שהתמנה לשר המלחמה הצרפתי אך שבוע לפני כן, על גיוס כללי בכל רחבי צרפת.
כל הגברים הלא נשואים מגיל 18 עד גיל 25 נקראו לשירות צבאי פעיל ללא הגבלת זמן.
היתרון הבולט של הצבא הצרפתי החדש היה בגודלו, שהיה מחוץ לקנה המידה המקובל במושגים הצבאיים דאז.
הצבא עצום-הממדים כלל למעלה מחצי מיליון חיילים, שהתחלקו ל-14 ארמיות שונות.
אומנם, השינוי בשיטת הלוחמה הצרפתית לא התבטא רק בגודל הצבא הנלחם, אלא היה מדובר בשינוי הרבה יותר יסודי.
עד למהפכה הצרפתית, התחוללו מלחמות בין בתי מלוכה ובין אצולות, והלוחמים היו שכירי חרב אשר השתכרו למחייתם מקרב.
אולם כאן היה מדובר בסיטואציה שונה, שבה הצבא הנלחם היה העם, והוא עצמו נלחם על מנת לשמר את העקרונות שהוא השיג במהלך המהפכה.
במילים אחרות, ניתן לראות כאן בפעם הראשונה בהיסטוריה צבא אשר מונע לא מכסף ומהבטחות לשלל ולכבוד, אלא מאידאולוגיה.
הביטוי לאידאולוגיה המהפכנית שעמדה בבסיס צבא ההמונים הצרפתי היה בכך שכל רובדי האוכלוסייה וכל המדינה התגייסה לטובת המאמץ המלחמתי.
הצרפתים ידעו שמדובר כאן במלחמה של "להיות או לחדול", כיוון שאם יפסידו כל הישגי המהפכה ירדו לטמיון.
כלומר, הייתה זו מלחמה טוטאלית אשר שיתקה לחלוטין את אורח החיים הסטנדרטי במדינה והפנתה את כל המשאבים המוקצבים לטובת המאמץ המלחמתי.
גם מי שלא נקרא לשורות הצבא הצטרף למאמץ: כל האזרחים חויבו בשירות כלשהו למדינה במהלך המלחמה, המזון הועבר רובו ככולו לשורות הצבא, ושועלי הקרבות ממלחמת שבע השנים הסתובבו בלשכות הגיוס וסיפרו מעשי גבורה כדי להעלות את המורל של החיילים המגויסים.
כיוון שהצבא היה מגויס בהבנה שהמלחמה היא אידאולוגית, הוא היה חדור במוטיבציה גבוהה להצליח להדוף את מדינות הקואליציה משטחי צרפת.
לכן, הצבא שנאסף מפשוטי העם שלא ידעו מלחמה מימיהם, הצליח תוך מספר חודשים של אימונים להפוך לצבא ממושמע בעל כושר לחימה גבוה.
קרנו יצר סדר גודל שונה מבדרך כלל לדיוויזיה, והפקיד בכל יחידה כזו כ-8,000–9,000 חיילים.
דבר זה הקל על התניידות הארמיות הצרפתיות, ובעתיד היווה את הבסיס לקורפוס הנפוליאוני.
הצבא רב-הממדים שעמד לרשות צרפת אפשר לה לדכא את המרידות המלוכניות בוואנדה ובמקומות אחרים ברחבי המדינה.
בהמשך צבא ההמונים פנה כנגד הכוחות האוסטרים אשר פלשו מבלגיה.
כוחות הקואליציה נהדפו מעבר לגבולות צרפת, והצבא הצרפתי כבש בפעם השנייה את חבל הריין.
ב-25 ביוני נכבשה שרלרואה וב-26 ביוני נכבשה פלריס מידי נסיך קובורג האוסטרי, גיבור הניצחון בנירוונדן.
עד סוף 1794 נכבשו כל השטחים שממערב לנהר הריין, מגבול הולנד שבצפון ועד חבל אלזס בדרום.
בנוסף, הצליח הצבא הצרפתי לכבוש שטחים אף ממזרח לנהר.
בראשית 1795 נכבשה הולנד בידי הצבא הצרפתי והוקמה בה הרפובליקה הבטאווית במקום השלטון המלוכני ששלט בה.
רפובליקה חדשה זו הפכה למדינת חסות של צרפת.
המשך התנופה הצרפתית והדלדלות הקואליציה
כאמור, הולנד נכבשה בידי הכוחות הצרפתיים, ובשל כך נאלצה לפרוש מן הקואליציה.
ב-9 בפברואר 1795 פרשה אף טוסקנה מן הברית.
במהלך 1795 נפרצו עוד סדקים בין מדינות הקואליציה.
בחלוקת פולין השנייה לא שותפה אוסטריה, ודבר זה העיב על היחסים בין האוסטרים ובין הפרוסים.
מנגד, חששה פרוסיה משיתוף פעולה בין הרוסים לאוסטרים בזמן חלוקה נוספת של פולין.
לפיכך, חיפשה פרוסיה דרך מוצא מן הקואליציה מבלי להילחם בצרפתים, כדי שצבאה יוכל לסגת ולהיות מוכן לעימות אפשרי עם המעצמות השכנות במזרח.
אכן, ב-5 באפריל חתמה פרוסיה עם צרפת על שלום בזל ופרשה מן המלחמה.
בתמורה להסכם השלום, נסוגה צרפת מן השטחים שכבשה ממזרח לריין.
ב-22 ביולי חטפה הקואליציה מהלומה נוספת, כאשר ספרד פרשה ממנה וחברה לצרפת המהפכנית, ואף מסרה לרשות הצרפתים את המושבה סאנטו דומינגו.
בשנת 1796 פלשו הכוחות הצרפתיים לגרמניה, והמדינות הגרמניות הקטנות פרשו אף הן מהקואליציה.
ככלל, מלחמת הקואליציה הראשונה לא אופיינה בקרבות ימיים רבי חשיבות כקואליציות שבאו אחריה, אומנם גם בתקופה זו אירעו מספר תקריות ימיות בין הצי הבריטי, שהיה השליט הבלתי מעורער של הים, לבין צרפת ובעלות בריתה.
כתגובה לכיבוש הולנד בידי צרפת ולהקמת הרפובליקה הבטאווית, התקיפה בריטניה כמה מושבות הולנדיות מעבר לים, והצי הבריטי השתלט על חלק מהן.
ב-27 ביוני 1795, נחתו מספר בריטים ומלוכנים צרפתים בקיברון שבצפון מערב צרפת, במטרה לעורר מרד כנגד שלטון המהפכה, אולם שלושה שבועות לאחר מכן, המרד דוכא על ידי הצבא הצרפתי.
האירוע הימי החשוב ביותר במלחמת הקואליציה הראשונה אירע בין הצי הבריטי והצי הספרדי, לאחר חבירתה של ספרד לצרפת.
הקרב, קרב כף סנט וינסנט, ניטש ב-14 בפברואר 1797 בין 27 אוניות מערכה ספרדיות ל-15 אוניות מערכה בריטיות, ולמרות זאת הייתה ידם של הבריטים על העליונה.
בזכות תוצאותיו של הקרב, נטרל הצי הבריטי את הצי הספרדי לחלוטין עד לסוף הקואליציה השנייה, מה שנתן יתרון לבריטים לקראת הקרבות עם הצי הצרפתי במהלך מלחמות הקואליציה הבאות.
מסעות המלחמה לאוסטריה ולצפון איטליה
לאחר הנהירה ההמונית החוצה מן הקואליציה, נותרה אוסטריה לבדה במערכה היבשתית מול צרפת, בסיוע פיימונטה.
בריטניה גם כן נותרה בקואליציה, אך צבאה היבשתי היה קטן מאוד ולא היווה כח משמעותי כנגד צבא ההמונים הצרפתי.
פירושם של הסכמי השלום עם ספרד ופרוסיה היה שהכוחות הצרפתיים לא היו צריכים להגן על הגבולות בדרום, בצפון, ובצפון-מערב, וכל הצבא הצרפתי העצום פנה כנגד אוסטריה וצפון איטליה.
נתיב התנועה הראשון של הכוחות הצרפתיים בראשית 1796 היה דרך דרום גרמניה בשאיפה להגיע לאוסטריה, אומנם הכוחות הצרפתיים נהדפו על ידי הכוחות האוסטרים.
נתיב התנועה השני של הכוחות הצרפתיים היה דרך צפון איטליה בראשותו של גנרל שעולה קרנו בשורות הצבא הצרפתי, שמו נפוליאון בונפרטה.
נפוליאון הנהיג צבא של 43,000 חיילים, ומולו ניצבו באיטליה הן הצבא האוסטרי והן הצבא של ממלכת סרדיניה, שהיו עדיפים עליו בכוח אדם ובנשק.
כדי למנוע את התאחדות הצבאות לצבא אחד גדול, הזדרז נפוליאון לאסור קרב על צבא סרדיניה במונדווי ב-28 באפריל והביס אותו.
לאחר ניצחון הצבא הצרפתי, כפה נפוליאון הסכם שלום על ממלכת סרדיניה, במסגרתו סופחו לצרפת שטחים שהיו בשליטת סרדיניה, וחיל מצב צרפתי הוצב בתוך המדינה.
בהמשך נפוליאון הביס את האוסטרים בלודי ב-10 במאי, והמשיך דרומה וכבש את נאפולי ואת ארצות האפיפיור.
שתי המדינות הללו מבקשות שביתת נשק.
נפוליאון נעתר לבקשה, ונוסדת את הרפובליקה הלומברדית.
ביולי התחדשה תנועת הצבא הצרפתי בדרום גרמניה, אולם הצרפתים נהדפים בשנית.
מנהיג הכוחות האוסטריים באזור זה היה הארכידוכס קרל, אחיו של הקיסר פרנץ השני.
קרל גבר על הכוחות הצרפתיים ב-24 באוגוסט בבאמברג ולאחר מכן ב-3 בספטמבר בווירצבורג.
הניצחונות האוסטרים לא הותירו לצרפתים ברירה אלא לסגת דרך היער השחור, והחזית התייצבה בחורף על נהר הריין.
בראשית 1797 נפוליאון ניצח את האוסטרים בקרב ריוולי וב-2 בפברואר כבש את מאנטובה לאחר מצור.
לאחר סיפוח שטחים נוסף מהאפיפיור פיוס השישי, נפוליאון למעשה כבש את כל צפון איטליה.
סיום המלחמה וקיצה של הקואליציה הראשונה
נפוליאון, לאחר כיבוש צפון איטליה, פנה לעבר אוסטריה עצמה.
הוא חצה עם צבאו את האלפים ופנה לכיוון וינה.
במקביל, התחדש בשלישית מסע המלחמה הצרפתי דרך דרום גרמניה.
במצב זה בו שתי חזיתות צרפתיות חזקות מתקדמות לעבר עיר הבירה, האוסטרים לא ראו ברירה אלא להגיע להסכם שלום בהקדם האפשרי.
ב-17 באוקטובר 1797 נחתם הסכם קמפו פורמיו, הראשון מבין שורה של הסכמים משפילים שאוסטריה נאלצה לחתום עליהם במהלך המלחמות הקואליציוניות.
ההסכם, שהיווה אשרור להסכם הזמני של לבן שנחתם ב-18 באפריל, קבע כי בלגיה ופיימונטה תסופחנה לצרפת, ועל אוסטריה להכיר במדינות חדשות בצפון איטליה, שהיו דה-פקטו מדינות גרורות של צרפת המהפכנית.
בריטניה נותרה במצב של מלחמה עם צרפת עד להסכם אמיין ב-1802, שסיים את מלחמת הקואליציה השנייה.
אולם, באין מדינות יבשתיות שאנגליה יכולה לתמוך בהן שיילחמו בצרפת, מלחמת הקואליציה הראשונה הסתיימה הלכה למעשה, על אף שלא נחתם הסכם שלום בין צרפת לבריטניה.
לכאורה, קואליציה של רובן המוחלט של מדינות מרכז ומערב אירופה הייתה צריכה לגבור, גם אם לא בקלות, על צבא אשר נחלש רבות בעקבות המהפכה.
לכן צריך לנסות ולהבין מדוע הקואליציה הראשונה לא הצליחה למגר את המהפכה הצרפתית.
בסוף המאה ה-18 היו מעצמות מרכז ומזרח אירופה, רוסיה, פרוסיה ואוסטריה, עסוקות בחלוקת שטחה של פולין החלשה בין שלושתן.
כל מעצמה ניסתה לתמרן בין שתי המעצמות האחרות, בשאיפה לבסס דומיננטיות רבה ככל האפשר על שטחי פולין המסופחים.
כל מהלך צבאי ותנועת כוחות התפרשו כצעד תוקפני וכשינוי הסטטוס קוו העדין ששרר באזור, מה שהקשה על פעולות כנגד הצרפתים.
כאשר כבר פרצה המלחמה, עדיין חלוקת פולין נותרה ברקע וגרמה לשינויי מאחורי הקלעים.
צבאות אוסטריה ופרוסיה, שהתקדמו לכיוון צרפת, הן בשנת 1792 והן במסגרת מלחמת הקואליציה הראשונה, תמיד הסתכלו לאחור, במקרה שייקראו להגן על המעצמות בגבולות המזרחיים שקרובים לפולין.
דבר זה הקשה על תפקודם, והעלה חשדות בין מנהיגי המדינות, הן בדרג הצבאי והן בדרג המדיני.
אחד הגורמים לאי-הצטרפותה של רוסיה למלחמה כנגד צרפת היא חלוקת פולין, וזאת למרות שלרוסיה היה עשוי להיות ההפסד הגדול ביותר במקרה של מהפכה דומה בשטחיה (עדות לכך אפשר לראות במהפכת אוקטובר האנטי-מלוכנית, למעלה מ-100 שנים לאחר מכן).
כמו כן, פרוסיה פרשה מן הקואליציה ב-1795 במסגרת הסכם בזל בגלל החששות האופפים את חלוקת פולין.
בשל ההיסוס שאפיין מדיניות מעצמות מזרח ומרכז אירופה כלפי המהפכה הצרפתית בגלל חלוקת פולין, יש הטוענים כי חלוקת פולין היא זו שלמעשה הצילה את המהפכה הצרפתית כבר במלחמה הראשונה.
במלחמת הקואליציה הראשונה, היה ניתן לראות לראשונה להיסטוריה ערך מוסף חדש במניעי המלחמה, והוא האידאולוגיה והערכים העומדים ביסוד הלחימה.
לא עוד היה מדובר באוסף אבירים שנלחמו בשביל כבוד או ממון, אלא בפשוטי העם שנלחמו בשביל להגן על עקרונותיהם.
האידאולוגיה יצרה לראשונה מושג של מלחמה טוטאלית, בה כל המדינה התגייסה לטובת המאמץ המלחמתי.
זהו סגנון לוחמה אשר לא נראה כמותו באירופה והוא היווה גורם מכריע בניצחון צרפת במלחמה, כיוון שהאזרחים הצרפתים הסתפקו במועט וחירפו את נפשם כדי להגן על המהפכה, בעוד הצבאות האחרים היו צבאות מקצועיים שלא היו חדורי מוטיבציה כמו פשוטי העם הצרפתים.
נוסף על כך, הרוחות הפטריוטיות שנשבו בקרב העם הצרפתי הביא את גודלו של הצבא הצרפתי לכדי למעלה מחצי מיליון, מספר שלא היה בר השוואה בקנה המידה המערב אירופאי דאז.
קיבעון פיקודי לעומת דור צעיר
במדינות אירופה המלוכניות הייתה אליטה צבאית שהתבססה לחלוטין על מקורות אריסטוקרטיים.
דבר זה גרם לכך שגנרלים לא נבחרו על פי טיב פיקודם או על פי תכונות אחרות שחיוניות לכל מנהיג צבאי, אלא הם נבחרו על פי ירושה וייחוס.
כיוון שכך, האיכות של חלק המפקדים הצבאיים של המעצמות החברות בקואליציה הייתה ירודה.
מאפיין נוסף בקו המחשבה הצבאי של מדינות הקואליציה היה הקיבעון המחשבתי.
לצבאות רבים הייתה בעיה של "victory disease".
כלומר לאחר סדרה של ניצחונות הצבאות הללו האמינו שהם הגיעו לרמה צבאית מקסימלית, ולא היו מוכנים להסתגל לשינויים הצבאיים שהתחוללו בעולם, כיוון שהם חשבו שהם בלתי מנוצחים.
לאחר מלחמת שבע השנים הפרוסים חלו ב"מחלה" זו, ובכלל כל צבאות אירופה אופיינו בקבעון בנוגע למחשבה צבאית, וליחס מזלזל כלפי רעיונות צבאיים חדשים.
לעומת זאת, אחת מתוצאות המהפכה הצרפתית הייתה ביטול האריסטוקרטיה והמלוכה בצרפת, וביסוס העובדה שכל אזרחי צרפת שווים בפני החוק, ולכולם שוויון הזדמנויות בהתקדמות בסולם הדרגות.
בעקבות עריקת הקצונה הצרפתית הפרו-מלוכנית, היה צורך בפיקוד צבאי מחודש, והמפקדים הצבאיים החדשים צמחו מתוך המהפכה הצרפתית.
הדבר גרם לכך שהגנרלים הצרפתיים לא היו בעלי ייחוס או סמכות אצילית, אבל הם היו אנשי מקצוע מוכשרים אשר קיבלו את התפקיד בשל האיכות הצבאית שלהם.
כמו כן, הקצינים הצרפתיים לא חששו מרעיונות חדשניים בתורת לחימה, והם אף ייצרו רעיונות כאלו בעצמם.
כתוצאה מכך, במפגשים בשדה הקרב, היה לקצין הצרפתי יתרון רב על פני יריבו, מאחר שהוא היה בעל כושר פיקודי רב יותר וקיבל את תפקידו בעמל ולא בייחוס, ונוסף על כך הוא פיתח רעיונות חדשניים להתנהלות בשדה הקרב, בעוד מקבילו חשב בצורה ארכאית ומקובעת.
בראייה היסטורית, הקואליציה הראשונה היוותה בורג נוסף בקו המדיני באירופה שמטרתו למנוע ממעצמה אחת ליצור הגמוניה על כל היבשת.
קו מדיניות זה התפתח מסוף המאה ה-15 ונותר על כנו עד לסוף מלחמת העולם השנייה, כאשר בכל פעם שמדינה אחת התחזקה יותר משכנותיה, שאר המעצמות התאגדו יחד במטרה להחליש את המדינה הזו.
במקרה של הקואליציה הראשונה, היה מדובר בניסיון ראשון מבין שבעה ניסיונות, שהתפרשו על פני כמעט 30 שנה, למגר את ההתחזקות של צרפת ולמנוע ממנה ליצור הגמוניה במערב אירופה.
במלחמה זו נכנס מרכיב נוסף להתנגדות לצרפת, והוא המהפכה הצרפתית וכינונו של משטר אשר היווה סכנה למונרכיות השליטות באירופה.
דבר זה אף הוא היה גורם להתנגדות למהפכה.
כמו כן, ניתן לראות בקואליציה הראשונה המשך של הקו ההיסטורי של מאבקי כוחות בין צרפת ובריטניה.
יש התוחמים את מלחמות הקואליציה ואירועים מוקדמים יותר, כגון מלחמת שבע השנים ומלחמת הירושה הספרדית, במלחמה גדולה אחת בין שתי המדינות הללו, שנקראת מלחמת מאה השנים השנייה.
ההישג החשוב ביותר של קץ מלחמת הקואליציה הראשונה היה שמדינות אירופה, ובראשן פרוסיה ואוסטריה, הכירו במדינה אשר לא נשלטה על ידי מושל או בית מלוכה, אלא על ידי העם.
דבר זה הביא בסופו של דבר לידי התעוררות הלאומיות בכל רחבי אירופה, מה שהתבטא בהמשך במלחמת העצמאות היוונית, באביב העמים, ולבסוף באיחוד איטליה ובאיחוד גרמניה.
לאחר מעשה, ברור כי הקואליציה הראשונה לא הייתה צפויה להיות האחרונה.
דבר זה נכון משום שבריטניה נותרה במלחמה עם צרפת, ומשום שהמהפכנים הקיצונים בצרפת המשיכו להטיף בעד הפצת רעיונות המהפכה לכל רחבי אירופה, גם אם הדבר כרוך בלחימה ובכיבושים.
ואכן, כבר בשנה שלאחר מכן החל מסעו של נפוליאון למזרח התיכון בשאיפה להקטין את האחיזה הבריטית באזור.
לאחר מכן, בתוך שנתיים בסך הכול מהסכם קמפו פורמיו, קמה הקואליציה השנייה, שוב במטרה מוצהרת לבטל את עקרונות המהפכה ולהשיב את בית בורבון לשלטון.
עדויות ראשונות לגאוניות הצבאית של נפוליאון
מלחמת הקואליציה הראשונה אפשרה למדינות אירופה להבחין בפעם הראשונה בגאוניותו הצבאית של נפוליאון, שרבים מעקרונותיו כקיסר וכמפקד הגרנד ארמה באו לידי ביטוי כבר במסעו הראשון לצפון איטליה.
ראשית, נפוליאון עבד בצפון איטליה על פי התפיסה שאסור לאפשר לצבאות האויב להתאגד יחד כדי ליצור צבא גדול ומאוחד, אלא יש להכות בכל צבא בנפרד.
ואכן, נפוליאון לא אפשר לצבאות אוסטריה ופיימונטה לחבור לצבא אחד, אלא טיפל בכל צבא בנפרד, בצבא פיימונטה באפריל ובצבא האוסטרי במאי.
את דפוס הלחימה הזה ניתן לראות שוב ושוב לכל אורך המלחמות הנפוליאוניות.
דוגמה לסגנון פעולה זה הם קרבות אולם ואוסטרליץ במהלך מלחמת הקואליציה השלישית.
כמו כן, ניתן לראות זאת בקרבות מלחמת הקואליציה הרביעית, שם נפוליאון נלחם בנפרד בפרוסיה בקרב ינה-אאורשטדט, וברוסיה בקרב אילאו ובקרב פרידלנד.
דפוס פעולה נוסף שנפוליאון אימץ כבר בשלב זה ונהפך לנוהל קבע לכל אורך שנות שלטונו הוא עצמאות הצבא ואי-תלותו בלוגיסטיקה.
כבר במסע לאיטליה, הכוחות של נפוליאון הצטיידו במזון הבא ליד.
לא הייתה תלות בקווי אספקה, אלא החיילים אכלו מה שמצאו, הצטיידו במה שהיה, וישנו איפה שהיה שאפשר, ביישובים סמוכים לזירת הקרב או תחת כיפת השמיים.
קו מחשבה זה הוא שהנחה את נפוליאון ביצירת יחידת הקורפוס, יחידה עצמאית בגודל שתיים-שלוש דיוויזיות אשר לא הייתה תלויה בקווי אספקה כלל, אלא ניזונה מהשטח.
הקואליציה הדמוקרטית של מונגוליה (DUC) היא קואליציה המורכבת ממפלגות שמאל במונגוליה.
הקואליציה הייתה בשלטון בין השנים 1996–2000. בין השנים 2004–2006 היא חלקה את השלטון עם המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה.
ראש הקואליציה הוא צחיאגיין אלבגדורג', שכיהן גם כראש הממשלה.
הקואליציה מורכבת משלוש מפלגות עיקריות: המפלגה הדמוקרטית העממית, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ומפלגת רצון האזרחים.
בנוסף אליהן חברות באיחוד מפלגות נוספות, כדוגמת מפלגת הירוקים.
המפלגה הדמוקרטית הליברלית של מונגוליה מורכבת מפורשי הקואליציה.
הקואליציה נוסדה ב-1990, והייתה לאופוזיציה הראשונה מול המפלגה המהפכנית העממית.
במרץ 1990 אושרה חוקת מונגוליה, שאישרה ריבוי מפלגות ובכך הפכה את הקואליציה לחוקית.
הבחירות הדמוקרטיות הראשונות ב-1992 העניקו רוב מוחלט למפלגה המהפכנית העממית, והקואליציה זכתה בבחירות רק ב-1996, אז נבחר צחיאגיין אלבגדורג' לראש הממשלה.
בבחירות 2000 הפסידה הקואליציה בעקבות הרפורמה שנעשתה במדיניות המפלגה המהפכנית בידי נמברין אנחבאיאר.
מחליפתה למעשה היא הקואליציה הדמוקרטית של המולדת.
מלחמות המהפכה הצרפתית הסתיימו בניצחון צרפתי ותבוסתה של הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה.
הניצחון הצרפתי הביא לחתימתו של הסכם אמיין ב-25 במרץ 1802 והביא את השלום המיוחל לאירופה.
אף על פי שהצדדים הלוחמים חתמו על הסכם השלום, הסיבות למעשי האיבה לא נפתרו וכתוצאה מכך שנה אחר כך מצאה עצמה צרפת נלחמת שוב באויביה הישנים.
הקואליציה השלישית כללה את האימפריה הרומית הקדושה, האימפריה הרוסית, האימפריה הבריטית, ממלכת שוודיה, וממלכות נאפולי וסיציליה על אף שהשתיים האחרונות לא השתתפו כלל בלחימה.
מלחמת הקואליציה השלישית הסתיימה בפירוקה ובניצחון צרפתי, כשהאימפריה הרומית הקדושה חדלה מלהתקיים אחרי כמעט אלף שנים לאחר קרב אוסטרליץ.
עם זאת, שובשו תוכניותיו של נפוליאון לפלוש לאי הבריטי לאחר שהצי הצרפתי הובס בידי הצי הבריטי תחת הוריישו נלסון בקרב טרפלגר.
עם הכרזת המלחמה הבריטית, שלח נפוליאון הוראות לראש מטהו, הגנרל אלכסנדר ברטייה הוראה לבנות מחנה צבאי גדול באזור בולון שלחופי תעלת למאנש.
במחנה צבאי זה קיבץ נפוליאון את צבאו שעבר רפורמות מפליגות מאז המלחמה האחרונה.
לפני המהפכה הצרפתית, כל יחידה צבאית מעל בריגדה הייתה פעולת אד הוק.
הצרפתים היו הראשונים להכניס את מבנה הדיוויזיוני המודרני לצבאותיהם ונפוליאון שכלל את השיטה על ידי יצירת קורפוסים עצמאים.
כל קורפוס היה למעשה ארמייה קטנה ועצמאית.
לכל קורפוס היה מטה משלו והקורפוסים היו בנויים לפעול בצורה עצמאית.
על כל קורפוס פיקד בדרך כלל קצין בכיר בדרגת מרשל.
כל קורפוס היה מורכב בדרך כלל משתי דיוויזיות חי"ר, שתי בריגדות של פרשים קלים ותותחים.
בנוסף לקורפוסים הקבועים היה לנפוליאון חיל המשמר וקורפוס פרשים ברשותו של ז'ואקים מירא.
חיל הרגלים הצרפתי היה מורכב משני סוגים עיקריים - חי"ר קל וחי"ר הסדיר.
החי"ר הקל הורכב מחיילים זריזים ונמוכים יותר ועיקר תפקידם היה סיור, הטרדת האויב וקליעה בגושי חי"ר גדולים.
החי"ר הסדיר נפרס בקווים והיווה את רוב הצבא.
הגדודים בתקופתו של נפוליאון היו מורכבות מתשע פלוגות כל אחד, כאשר 7 פלוגות היו רגילות ושתי פלוגות עילית - אחת של וולטיז'רים ושנייה של גרנדירים או קרביניירים.
נפוליאון לקח כמה פלוגות עילית מהגדודים הרגילים והרכיב בעזרתם דיוויזיית עילית על טהרת יחידות העילית בראשותו של ניקולא אודינו.
הפרשים שסופחו לקורפוסים היו בדרך כלל הוסרים (hussars) או קלעים רכובים (chasseurs à cheval - "ציידים רכובים").
אין הבדל משמעותי בין שני סוגי הפרשים הקלים הללו, אם כי הוסרים נהנו מיוקרה רבה יותר.
יתרת הפרשים, בעיקר הפרשים הכבדים הקרביניירים, קירסירים ודרגונים אוגדו בקורפוס פרשים מיוחד תחת פיקודו של מירא והיוו את עתודת המטכ"ל של נפוליאון.
תפקידו של קורפוס הפרשים היה למוטט את האויב שהוחלש על ידי התותחים והחי"ר או במקרה הצורך לייצב את המצב אם הצרפתים נתקלו בקשיים רבים מדי.
גם התותחים עברו שיפורים רבים.
משקלים הוקטן והושם דגש רב על תרגול.
כך, למרות מספרם הקטן יותר של התותחים הצרפתיים, יכלו תותחניו של נפוליאון להתגבר על יריביהם.
קורפוס המשמר הורכב משני רגימנטים רגלים (גרנדירים וקלעים רגליים) וסוללות של תותחים רכובים.
בנוסף אליהם היו פרשי המשמר שהורכבו מקלעים רכובים, קרביניירים וגרנדירים רכובים.
המשמר נוצל על מנת להעניק את מכת החסד לאויב המובס.
הצבא שהתכונן במשך שנתיים לפלישה שלא הגיעה, הפך למכונת לחימה מושלמת ומשומנת היטב.
היה זה הצבא הטוב והמקצועי ביותר ביבשת.
חיי החיילים בצבאו של נפוליאון היו קשים בהשוואה לתנאים המודרניים.
בנוסף לכך היו פירות וירקות שאפשר היה למצוא ליד המחנה ויין.
בנוסף להספקה זו, החיילים היו יכולים לרכוש מזון מכספם הפרטי.
השוד היה אסור והעריקים קיבלו עונשים חמורים.
החיילים נדרשו לצעוד כ-20 מייל (32 ק"מ) ביום, ולעיתים אף יותר מזה.
אחרי הצעדה הארוכה הגנרלים ציפו מחיילים שיכנסו לקרב ללא מנוחה.
הצבא שעבר את התרגילים המפרכים במשך שנתיים היה הצבא היחיד שהיה בעל יכולת זו.
אחרי מותם של רבים מהם ברחביה האינסופיים של רוסיה, לא היה ביכולתו של נפוליאון לחזור על תנועותיו המהירות עם המגויסים החדשים, שלא הספיקו לעבור תרגול זה.
בנוסף לרפורמות בצבא, בשנת 1804 שמונה עשר (בהמשך מספרם גדל לעשרים ושבע) גנרלים קיבלו את דרגת המרשל.
חלק מהם פיקדו על הקורפוסים ואחרים קיבלו תפקידי מטה ותפקידים משניים אחרים.
ברנדוט פיקד על הקורפוס הראשון היה לוחם ותיק שהצטיין במלחמות המהפכה הצרפתית.
הוא היה אדם אמיץ, אך תככן והססן.
הוא היה מעורב במספר קשרים נגד נפוליאון, אך האחרון מחל לו בגלל אשתו של ברנדוט, דזירה, ארוסתו של נפוליאון.
אף על פי שנפוליאון לא נשא אותה לאישה, הוא העריך אותה מאוד והיא הייתה אחותה של אשת אחיו של נפוליאון, ז'וזף בונפרטה ולכן נפוליאון ראה בברנדוט בן משפחה.
מרמון פיקד על הקורפוס השני.
מארמון היה תותחן במקצועו והיה אחד החברים הקרובים של נפוליאון.
הוא היה מנהל מעולה והעביר בהצלחה רפורמות בחיל התותחנים הצרפתי.
הערכתו של נפוליאון לפועלו הייתה רבה עד כדי כך שהוא היה הקצין היחיד לפקד על קורפוס ללא דרגת מרשל.
לואי-ניקולא דאבו היה מפקדו של הקורפוס השלישי.
דאבו היה קצין קפדן שלא סבל טיפשים.
הוא התנשא על אחרים ולא היה פופולרי בקרב המרשלים האחרים.
הוא היה אחד המרשלים הכי נאמנים והכישרוניים שהיו לנפוליאון.
ניקולא סולט היה מפקדו של הקורפוס הרביעי.
סולט נודע ביכולתו הארגונית והקורפוס שלו היה הגדול והממושמע ביותר בצבא.
ז'אן לאן פיקד על הקורפוס החמישי.
הוא היה קצין אמיץ, כישרוני וקפדן.
לאן יחד עם דאבו היה אחד המרשלים הכישרוניים של נפוליאון.
מישל נה פיקד על הקורפוס השישי.
נה לא נלחם לצידו של נפוליאון במערכותיו הקודמות והשתתף בלחימה בפלנדריה ואזור הריין.
בנוסף לכך, דבק בו רבב בגלל חברותו עם מורו, שבגד בצרפת והצטרף לאויביה.
כתוצאה מכך, נה היה נחוש להוכיח את עצמו בעיני נפוליאון.
נה היה האמיץ שבין המרשלים ואף זכה לכינוי "האמיץ שבאמיצים".
פייר אוז'רו פיקד על הקורפוס השביעי.
היה זה הקורפוס האיכותי ביותר בצבא שהורכב על טהרת הגרנדירים.
הקורפוס השביעי קיבל את הכינוי "הגרנדירים של אוז'רו" בגלל הרכבו זה.
ז'ואקים מירא פיקד על קורפוס הפרשים.
הקורפוס היה עתודת מטכ"ל של נפוליאון ומירא הפך אותו לכוח אימתני.
הרפורמות בחיל הפרשים הצרפתי הביאו אותו לכדי שלמות והפכו אותו לחיל הפרשים הטוב ביבשת.
בנוסף למפקדי הקורפוסים ב"גרנד ארמה" (La Grande Armée) היו תחת פיקודו של נפוליאון קצינים מעולים כמו אנדרה מסנה שהצליח להביס את האוסטרים בשנת 1799 בקרב ציריך ובעת המערכה של שנת 1805 ריתק כוח אוסטרי גדול לאיטליה.
על חיל המשמר של נפוליאון פיקד בסיה ואילו מרשל ברון פיקד על קורפוס מילואים שתפקידו היה להגן על חופי צרפת במקרה של פלישה בריטית.
לצידו של הגרנד ארמה היו לצרפתים כוחות נוספים שנשלחו לחזית האיטלקית ונשמרו כעתודה וחיל משמר על חופה האטלנטי של צרפת כנגד פלישה ימית אפשרית מצידה של בריטניה.
הארגון של הצבא הצרפתי באיטליה היה דומה לארגונו של הגרנד ארמה.
בריטניה שלא הייתה יכולה להסכים לרוחה המהפכנית של צרפת החלה בהכנות למלחמה בסוף אביב של שנת 1803 החלה בהכנות למלחמה.
כוחה של בריטניה היה בציה החזק ואילו צבא היבשה שלה היה קטן יחסית.
בנוסף לכך, בריטניה הייתה המדינה העשירה באירופה ולכן היה ביכולתה לממן את מדינות אירופה בעלות הכלכלה הפיאודלית.
לכן, עיקר תרומתה של בריטניה למלחמה בנפוליאון התרכזה בהטלת מצור על חופיה של צרפת והרס היצוא שלה דרך הים, השתלטות על מושבותיהן של בעלות בריתה ואיום מתמיד לנחיתה בחופה של צרפת.
בריטניה מימנה גם את הקואליציה השלישית ולאחר מכן הרביעית.
ללא מימון בריטי, לא היה ביכולתה של אוסטריה שספגה כבר שני הפסדים נגד צרפת להתייצב לקרב.
הצבא האוסטרי שניצב מול נפוליאון נשא על גופו את הצלקות של ההפסדים הכואבים בשתי המלחמות הקדומות נגד צרפת.
הצבא האוסטרי היה מסורבל, ראשיו היו לרוב גנרלים זקנים שקיבלו את התפקיד בגלל ייחוסם האריסטוקרטי ולא בגלל כישרונם.
הבעיה הגדולה ביותר של האוסטרים הייתה חוסר האחידות.
מדינתם הורכבה מבני לאומים שונים, שהיו נתונים בדרך כלל לחסדיהם של הפקידים האוסטרים.
חלק ניכר מהעמים האלה לא ראו עין בעין את השאיפות של החצר בווינה.
הדבר בא לידי ביטוי בכוחותיה המזוינים של אוסטרים וגדודים רבים מבני העמים הכבושים לא התאמצו במיוחד לזכות בניצחון עבור אדוניהם.
בימיה של מריה תרזה הצבא היה אחד הטובים ביבשת והצליח לשבור את שאיפותיו של פרידריך השני להגמוניה עולמית במלחמת שבע השנים.
אחרי הניצחון האוסטרים העבירו מספר רפורמות הרסניות בחיל התותחנים האוסטרי שגרמו למספר הפסדים צורבים במלחמה עם האימפריה העות'מאנית.
לאחר ההפסדים הכואבים לטורקים, נעשו מספר שיפורים, במיוחד בקרב החי"ר הקל שכלל כעת כמה גדודי יגרים (ציידים) המקבילים פחות או יותר לוולטיז'רים הצרפתים וגויסו כמה מבני הבלקן שהיו בעלי מסורת עשירה של לוחמת גרילה.
בגלל חשדנותם של האוסטרים כלפי בני הבלקן, נעשו ניסיונות רבים לעלות את המשמעת בקרב גייסות הבלקניים, אך זה בא על חשבון יכולתם לפעול בצורה עצמאית.
בגלל חשדנותם הכללית של האוסטרים, רוב החי"ר האוסטרי היה מכונס לשדרות ולא היה ביכולתם לתת תשובה הולמת לנחשול החי"ר הקל של נפוליאון.
לאחר ההפסד במלחמה הקודמת בשנת 1801, אחי הקיסר, הארכידוכס קרל, דוכס טשן נקרא לערוך רפורמות בצבא.
קרל היה הגנרל האוסטרי המוכשר ביותר, אך הוא נתקל בחומה בצורה של חדלי אישים שאיישו את המטה הכללי ופחדו מזוהרו.
מלשינים וקנאים רקמו מזימות נגדו והסיטו את הקיסר כנגד אחיו.
קרל, שהיה ריאליסט תמך בהפוגה ואף בחתימת הסכם שלום ארוך טווח עם נפוליאון, כי הוא ראה שהצבא לא מוכן לקרב וייקח זמן רב לפני שאפשר יהיה לארגנו ולשפר את מצבה הכלכלי של ארצו.
ראש ממשלת בריטניה, פיט הבן, שנכנס למשרד בשנת 1804, לא טמן ידו בצלחת ובחש בקלחת התככים האוסטרית.
משראה שהדבר העיקרי שעוצר בעד האוסטרים מלהצטרף למלחמתה של בריטניה נגד נפוליאון הוא הכסף, נתן לה הלוואות נדיבות שבעזרתן אוסטריה חימשה את עצמה.
לרוע מזלה של אוסטריה, התככים גרמו לכך שקארל קיבל את הפיקוד על החזית המשנית באיטליה ואילו את הפיקוד על הכוחות העיקריים מסרו לגנרל קרל מאק פון לייבריך.
מאק היה מינוי אריסטוקרטי טיפוסי.
הוא היה גנרל בינוני למדי והוא קיבל את התפקיד בעיקר כי צידד בקבוצת האנשים הנכונים בחצר הקיסר.
משקיבל את הפיקוד, פתח בשורת רפורמות הרסניות בצבא.
הוא החליט לשנות את מבנה הרגימנטים משישה גדודים בני שש פלוגות כל אחד לארבעה גדודים בני ארבע פלוגות כל אחד.
החיילים שלא הספיקו להכיר אחד את השני או להתאמן יחד נשלחו לחזית ללא כל הכנה מוקדמת.
וגרוע מכך – לא היו בצבא האוסטרי מספיק קצינים על מנת לפקד על הגדודים החדשים.
הרפורמה שנעשה בחיפזון ערב הכניסה לקרב חיבלה בצורה קשה בצבא האוסטרי.
שורשיו של הצבא הרוסי בתקופתו של נפוליאון נעוצים ברפורמות של פיוטר הגדול.
היה זה צבא חזק, שלא ידע הפסד זה יותר ממאה שנה.
הצארים שבאו אחרי פיוטר שכללו את הצבא, ותחת הנהגתם של גנרלים נבונים הצליחו הרוסים לנצח את האימפריה העות'מאנית וקרעו חלקים גדולים משטחה.
בסוף המאה ה-18 הביס הצבא הרוסי בהנהגתו של אלכסנדר סובורוב את הצרפתים באיטליה והחזירה לידי האוסטרים.
הצבא הרוסי היה בעל עתודות עצומות של כוח אדם.
חייליו נודעו בקשיחותם והסתפקות במועט.
סגל הקצינים של הצבא הרוסי סבל מבעיות דומות שהיו למדינות אירופאיות אחרות – ניוון, פרוטקציוניזם, שמרנות וכדומה.
הצבא גויס מקרב הצמיתים אשר היו רכושם של בעלי האדמות.
כל בעל אדמות היה צריך לספק מספר חיילים על פי גודלה היחסי של נחלתו.
השירות הצבאי נמשך 25 שנה, והמגויסים נחשבו במידה רבה כמי שלא ישובו עוד.
האימון היה לקוי ולרוב לא היה קיים כלל.
הקצינים הבכירים לא נפלו מאלו שהיו בצבאות אוסטריה או פרוסיה, אך סגל הביניים והקצונה הזוטרה היו גרועים וחלקם אף לא ידע קרוא וכתוב.
ארגונו של הצבא הרוסי היה טיפוסי לתקופתו.
לא היו יחידות מעל הרגימנט וכל יחידה גדולה יותר הייתה פעולת אד הוק.
יחס הקצינים לפקודיהם היה גרוע ואכזר אפילו בסטנדרטים של המאה ה-19. עונשים גופניים היו מקובלים מאוד.
לא פעם החיילים לא קיבלו מזון או מדים.
לקראת קרב אוסטרליץ, האוסטרים היו צריכים לספק לצבא הרוסי 30,000 זוגות מגפיים על מנת להשלים את החסרים.
הגנבה מצידם של הקצינים הייתה נפוצה מאוד ולא פעם הם הלינו את שכרם של החיילים הפשוטים.
הארטילריה הרוסית הייתה טובה וזכתה למוניטין טוב ברחבי אירופה.
הבעיה של התותחנות הרוסית הייתה דומה לבעיית הצבא כולו – אימון לקוי.
כתוצאה מכך, התותחנים הרוסים היו נחותים יחסית ליריביהם בצבא נפוליאון.
בנוסף לצבא הסדיר, היו לרוסים כמה רגימנטים של המשמר הקיסרי ואלו היו הגדודים הטובים בצבאם.
הצבא הפרוסי בתקופתו של נפוליאון היה הצאצא של צבאו המפואר של פרידריך השני.
מפקדו היה דוכס בראונשווייג, ווטרן ממלחמת שבע השנים.
הוא היה גנרל זקן ועייף.
נזקפו לזכותו מספר ניצחונות במהלך מלחמת שבע השנים על הצרפתים ותפקודו בעת מלחמות צרפת המהפכנית בין 1792 ל-1795 היה סביר.
הוא לא היה שונה מהגנרלים האחרים שהיו לבעלות הברית מהבחינה הטקטית והאסטרטגית.
יחד עם זאת, הוא ניחן בחושים חדים והתנגד למלחמה נגד נפוליאון.
כתוצאה מכך מצא את עצמו בין הפטיש לסדן.
לצידו ניצבו הקצינים הבכירים שהיו בין הגרועים, אם לא הגרועים ביבשת הישנה.
הקצינים היו זקנים, פרוטקציוניסטים, ומלאי אמביציות אישיות.
כמו לשאר הצבאות האירופאים, לפרוסיה לא היה מטה כללי.