tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשהקרב על מוראביה נגמר, הוביל קרל אלכסנדר, נסיך לורן, צבא אוסטרי בן 30,000 חיילים דרך מוראביה לבוהמיה בניסיון לשחרר את פראג.
בתחילת מאי נכנסו פרידריך ונסיך אנהלט-דסאו עם 28,000 לוחמים למישור האלבה כדי לחסום את דרכו.
הצבאות נלחמו ב-17 במאי סמוך לכפר חוטוסיץ', קרב שהסתיים בניצחון פרוסי דחוק ואבידות כבדות לשני הצדדים.
כישלון קרל אלכסנדר, נסיך לורן, בקרב זה, ואחריו תבוסה נוספת בסהאי (24 במאי), ביססו את שליטת הפולשים הפרוסיים בפראג ושללו מאוסטריה אפשרות מיידית להוצאתם מבוהמיה.
לאחר קרב חוטוסיץ' פרוסיה הגבירה את ניסיונותיה להשגת שלום נפרד עם אוסטריה.
במאי 1742 נציגי שני הצדדים התכנסו שוב בברסלאו.
פרידריך דרש את מרבית שלזיה ואת רוזנות קלאדסקו; מריה תרזה התנגדה, אך השליח הבריטי הלורד היינדפורד דחק בה להיענות, כי בריטניה מימנה רבות את אוסטריה לצורך החלשת צרפת.
בסופו של דבר ב-11 ביוני נחתם הסכם ברסלאו, מה שהביא לסיום המלחמה השלזית הראשונה.
ההסכם העניק לפרוסיה את רוב שלזיה ורוזנות קלאדסקו, שהפכו בהמשך לפרובינציית שלזיה הפרוסית.
אוסטריה שמרה שתי מובלעות קטנות, כולל דוכסות טשן, ואת השארית בקצה הדרומי של שלזיה, שהפכו מאוחר יותר לשלזיה האוסטרית.
פרוסיה גם התחייבה לקחת על עצמה חובות אוסטריים שהיו מגובים בנכסי שלזיה, ולהישאר נייטרלית ליתר מלחמת הירושה האוסטרית.
הסדר זה אושר גם בהסכם ברלין שנחתם ב-28 ביולי 1742.
המלחמה השלזית הראשונה הסתיימה בניצחון ברור לפרוסיה, שסיפחה 35,000 קמ"ר של שטח חדש וכמיליון נתינים נוספים, מה שהרחיב משמעותית את משאביה ואת מעמדה הבינלאומי.
עם זאת, בכך שחתם פעמיים על שלום נפרד בעוד מלחמת הירושה האוסטרית נמשכת, הפקיר פרידריך את בעלי בריתו ב"ליגת נימפנבורג" והוציא לעצמו מוניטין של חוסר אמינות וטקטיקות כפולות בזירה הדיפלומטית.
עם פרישת פרוסיה מהמלחמה הרחבה, פתחה אוסטריה במתקפה נגדית והשיבה לעצמה שטחים בחזיתות אחרות, מה שהיטה את הזירה הדיפלומטית בחזרה לטובתה.
כיבוש שלזיה בידי פרוסיה הבטיח עימות מתמשך עם אוסטריה ועם סקסוניה.
נחישותה של מריה תרזה להשיב לשלזיה תוביל לסכסוך מחודש במלחמה השלזית השנייה כעבור שנתיים, ולמלחמה השלזית השלישית לאחר עשור נוסף; סקסוניה תתמוך באוסטריה בשני הסבבים הבאים.
בהסכם הטריטוריאלי שסיים את המלחמה, קיבלה פרוסיה שליטה על שטחים נרחבים בשלזיה ובקלאדסקו, אזור מאוכלס מאוד ומתועש שתרם אוכלוסין ניכרת ומיסים למדינה הפרוסית.
ניצחון מפתיע זה הבדיל ממלכה קטנה כמו פרוסיה מיריבותיה כמו בוואריה או סקסוניה והניח את התשתית להפיכתה למעצמה מובילה באירופה.
כיבוש שלזיה הפך את פרוסיה ואוסטריה ליריבות מובהקות ועיקשות ויצר את היריבות האוסטרית-פרוסית שתגדיר את הפוליטיקה הגרמנית במאה השנים שלאחר מכן.
גם סקסוניה, שחששה ממעמדה של פרוסיה ומיקומה הגאוסטרטגי החדש של שלזיה תחת פרוסיה, התנגדה בתוקף למדיניותה.
נסיגתו החד-צדדית של פרידריך מברית נימפנבורג (ושוב לאחר המלחמה השלזית השנייה) הכעיסה את צרפת, ומה שנתפס כברית הגנתית עם בריטניה (אמנת ווסטמינסטר ב-1756), האיץ את השינוי בציר בריתות האירופי, מה שהוביל ל"מהפכה הדיפלומטית" של שנות החמישים של המאה ה-18.
הסכמי ברסלאו וברלין עלו לאוסטריה במחוז העשיר ביותר, והכניעה לנסיך גרמני מדרג נמוך פגעה במעמד ההגמוני של בית הבסבורג.
בית הבסבורג הפסיד גם במערכת הבחירות הקיסרית, ובעקבות כך עלה סימן שאלה על עליונותו בגרמניה.
צבאה של אוסטריה פיגר אחר המשמעת הצבאית של הפרוסים, ובשלהי 1741 איימה ברית נימפנבורג על קיום המונרכיה ההבסבורגית.
עם זאת, השלום בשלזיה פתח לאוסטריה אפשרות להתמקד ולהשיב את היתרון הצבאי מול הצרפתים והבווארים בזירות אחרות.
הפולשים מהמערב נהדפו במעלה הדנובה כבר בתחילת 1742, וסקסוניה נסוגה מכוחותיה בבוהמיה לאחר הסכם ברלין ועשתה שלום עם אוסטריה בסוף השנה.
כך נשארו הצרפתים והבווארים מבודדים בפראג, והעיר הזאת נכבשה מחדש על ידי אוסטריה בדצמבר.
עד אמצע 1743 השיבה אוסטריה את שליטתה בבוהמיה, הדפה את הצרפתים אל מעבר לריין לאלזס וכבשה את בוואריה, בעוד הקיסר החדש, קרל השביעי, נמלט לפרנקפורט.
המלחמה השלזית השנייה הייתה מלחמה בין ממלכת פרוסיה לאוסטריה שהתנהלה בין השנים 1744–1745 והביאה לאשרור שליטת פרוסיה על חבל שלזיה.
הלחימה התרכזה בעיקר בשלזיה, בוהמיה וסקסוניה עילית, והמלחמה נחשבת לאחת הזירות של מלחמת הירושה האוסטרית.
זו הייתה המערכה השנייה מתוך שלוש המלחמות השלזיות שהתנהלו בין פרידריך השני, מלך פרוסיה, למריה תרזה מאוסטריה במאה ה-18; שלושתן הסתיימו כששלזיה בשליטה פרוסית.
העימות נתפס כהמשך ישיר של המלחמה השלזית הראשונה, שנגמרה רק שנתיים קודם לכן.
לאחר חתימת הסכם ברלין וסיום הקרבות בין אוסטריה לפרוסיה ב-1742, התחזק מעמדה של מלוכת הבסבורג במלחמת הירושה האוסטרית הכללית.
עם הרחבת בריתותיה של אוסטריה (בהסכם וורמס, 1743), הצטרפה פרוסיה לברית המחודשת של אויבי אוסטריה (ליגת פרנקפורט) ושבה ללחימה, מתוך מטרה למנוע מאוסטריה לגדול ולהשיב את שלזיה לשליטתה.
המלחמה החלה בפלישה פרוסית לבוהמיה ההבסבורגית באמצע 1744, והסתיימה בניצחון פרוסי עם חתימת הסכם דרזדן בדצמבר 1745, אשר קיבע את שליטת פרוסיה בשלזיה.
הסכסוך המתמשך על שלזיה הביא להמשך הלחימה בין אוסטריה לפרוסיה ואף למלחמה השלזית השלישית עשור מאוחר יותר.
המלחמה חזרה על תבוסת בית הבסבורג בידי ממלכה גרמנית נחותה וחיזקה את היריבות האוסטרית-פרוסית, שעיצבה את ההיסטוריה הגרמנית במשך יותר ממאה שנים.
ב-1713 שינה קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית הבסבורג את כללי הירושה וציווה שאם לא יהיה לו יורש זכר, תוכל בתו לרשת את השלטון.
בהתאם, לאחר מותו בשנת 1740, ירשה אותו בתו הבכורה, מריה תרזה, שהפכה לשליטת ארכידוכסות אוסטריה, יחד עם נחלות בית הבסבורג בבוהמיה והונגריה.
רוב המדינות באימפריה הכירו בה כיורשת העצר כל עוד היה הקיסר בחיים, אך לאחר מותו ערערו עליה גורמים שונים.
פרידריך השני, מלך פרוסיה, ראה בכך הזדמנות לממש תביעות טריטוריאליות של משפחתו בשלזיה, נחלת כתר של ההבסבורגים, ופלש אליה בדצמבר 1740. בכך החלה המלחמה השלזית הראשונה.
לאחר הצלחות צבאיות מוקדמות של פרוסיה, מדינות נוספות החלו לפעול כנגד הבסבורגים, והסכסוך התפתח למלחמת הירושה האוסטרית.
פרוסיה, צרפת, ספרד, בוואריה ואחרות יצרו את ליגת נימפנבורג למטרת סיוע הדדי לתביעות טריטוריאליות ולתמיכה בבוואריה בבחירות לקיסרות.
באמצע 1741 פלשו בהצלחה בחזיתות רבות, כבשו את טירול האוסטרית, אוסטריה עילית ובוהמיה, ואף איימו על וינה.
אל מול סכנת פירוק ארצותיה, הגיעה אוסטריה להסכם שביתת נשק חשאי עם פרוסיה באוקטובר והעבירה את עיקר כוחותיה לזירות אחרות.
בדצמבר שבו הכוחות הפרוסיים להתקפה בכיוון מוראביה וחסמו ניסיון אוסטרי להגעה לפראג בראשית 1742. הנסיך הבוחר מבוואריה, קרל השביעי, זכה בבחירות הקיסריות ב-1742 ונבחר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ביולי 1742 נחתם הסכם ברלין בין פרוסיה לאוסטריה, בו ויתרה אוסטריה על רוב שטחי שלזיה לטובת פרוסיה, בתמורה לנייטרליות פרוסית במלחמה הרחבה.
בסוף 1742 התמקדה פרוסיה בשיקום חבל שלזיה ושילובו בממלכה, בעוד אוסטריה המשיכה להילחם נגד בוואריה וצרפת, והצליחה להפוך את הגל ולכבוש מחדש את בוהמיה, לגרש את הצרפתים מעבר לריין לאלזס ולכבוש את בוואריה תוך הברחת קרל השביעי לפרנקפורט.
פרישתה של פרוסיה מהקואליציה נגד אוסטריה פגעה ביחסיה עם שותפותיה, והמערכת הדיפלומטית נטתה שוב לטובת אוסטריה.
ב-1743 כרתו אוסטריה, בריטניה-הנובר וסבויה-סרדיניה ברית חדשה בהסכם וורמס; בריטניה הכירה בעבר בסיפוח שלזיה על ידי פרוסיה, אך בברית החדשה לא הוזכר עניין זה.
במקביל, הסתיימה באוגוסט אותה שנה מלחמת רוסיה-שוודיה שהתרחשה במקביל למלחמה השלזית הראשונה, ואפשרה לאימפריה הרוסית לתמוך באוסטריה.
שנה לאחר מכן, עם מינויו של אלכסיי בסטוז'ב-ריומין לקנצלר על ידי יליזבטה, קיסרית רוסיה, פעלה רוסיה במדיניות פרו-בריטית ועוינת לצרפת – מגמה שחיזקה ברית עם אוסטריה והקשיחה את עמדתה כלפי פרוסיה.
פרוסיה ניסתה לקרב את רוסיה והגיעה להסכם הגנה קטן, אולם המשיכה לחוש מאוימת ממזרח.
פרידריך חשש מהיווצרות קואליציה אנטי-פרוסית מחוזקת, בראשות בריטניה, רוסיה, אוסטריה וסקסוניה.
בשל כך, ראה בשלום ברסלאו הפוגה בלבד והבין שעליו למנוע מאוסטריה לנקום בפרוסיה ברגע שיתר המדינות תסיימנה את הלחימה.
הוא פעל לשחזר את הברית עם צרפת, לבנות קואליציה גרמנית אנטי-אוסטרית ולתקוף ראשון.
לכן, בסוף 1743 ותחילת 1744 ניהלה פרוסיה משא ומתן עם צרפת, בוואריה ונסיכויות גרמניות להקמת ליגת פרנקפורט לתמיכה בקיסר.
ב-22 במאי 1744 ייסדה פרוסיה ברית בשם ליגת פרנקפורט עם בוואריה, שוודיה, הסן-קאסל ופפאלץ, שמטרתה לכבוש ולהגן על אדמות הקיסר, כולל בוהמיה.
במקביל נחתם הסכם עם צרפת (5 ביוני), בו הבטיחה צרפת לסייע ולתקוף את ארצות השפלה האוסטריות.
בתמורה סיפחה פרוסיה את חבלי בוהמיה מצפון-מזרח לאלבה.
בינתיים, עיקר הצבא האוסטרי בראשות קרל אלכסנדר, נסיך לורן הוסת לחזית אלזס מול הצרפתים.
מריה תרזה הציבה כיעד עיקרי השגת הכרה עולמית לסנקציה הפרגמטית של 1713 וזכויות שלטונה בארץ הבסבורג, מינוי בעלה פרנץ הראשון לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ושימור שלטונה בבוהמיה ובשלזיה.
כאשר תסיים לטפל בסכנה ממערב, תכננה לפתוח מחדש במאבק בשלזיה ולהחזיר לעצמה שליטה מכוח הירושה.
ב-7 באוגוסט הכריזה פרוסיה כי היא נוטלת חלק במלחמה בשם הקיסר קרל השביעי, וכך החלה המלחמה השלזית השנייה.
במלחמה זו היה בעל ניסיון קרבי עשיר מהמלחמה השלזית הראשונה.
הוא הפגין יכולת למידה מהירה, ראייה אסטרטגית חדה, ונטילת סיכונים שהפתיעה את יריביו.
לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ("הזקן"): נחל ניצחון גדול על הצבא האוסטרי בקרב קסלדורף ב-14 בדצמבר 1745. הקריירה של לאופולד הסתיימה בניצחון הגדול הזה, וכאשר הגיע פרידריך אחרי הקרב, הוא חיבק את לאופולד באופן אישי.
לאחר מכן פרש לאופולד משירות פעיל, והתגורר בביתו בדסאו.
נחל נצחונות מכריעים בקרב הוהנפרידג ובקרב סור .
ב1747 מת אביו לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו, ולאופולד עלה לשלטון במקומו ב-7 באפריל 1747.
היינריך, נסיך פרוסיה: אחיו הצעיר של המלך, היה אסטרטג זהיר ושקול המאזן את הרפתקנותו של אחיו שמעולם לא הפסיד בקרב גדול.
גנרל-פלדמרשל אוטו פרדיננד פון אבנספרג אונד טראון: המפקד העליון של הצבא האוסטרי בשלזיה במלחמה.
מפקד אמיץ אך חסר דמיון טקטי, ולעיתים קרובות הובס על ידי תמרוניו המהירים של פרידריך השני.
הרוזן פרנץ לאופולד פון נאדסדי : מפקד כוחות הוסרים מפורסם.
עם כניסת הכוחות לבוהמיה בתחילת ספטמבר, הם הקיפו את פראג והטילו עליה מצור.
לאחר שבוע של הפגזה ארטילרית כבדה נכנעה העיר לפרוסים ב-16 בספטמבר.
פרידריך השאיר חיל מצב קטן בפראג ויצא דרומה, וכבש את טבור, צ'סקה בודייוביצה והובוקה.
כצפוי, איום חדש זה משך את הצבא האוסטרי בפיקודו של הנסיך צ'ארלס חזרה מאלזס דרך בוואריה; הצרפתים, לעומת זאת, לא הצליחו להטריד ולשבש את הפריסה האוסטרית כפי שהבטיחו, בין היתר בגלל מחלתו הקשה של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, בעת פיקודו במץ.
כתוצאה מכך הצליח צבא אוסטריה לשוב לבוהמיה במהירות ובכוח מלא, אך נאלץ לוותר על שליטה באלזס ובוואריה.
דיפלומטים אוסטרים גם גייסו את סקסוניה חזרה לצד אוסטריה, אך רק להגנה.
באוקטובר כבר התקדמו האוסטרים במערב-דרום בוהמיה לעבר פראג, וצבא סקסוני נע מצפון-מערב לסייע.
כשנודע לפרידריך על התקדמות האוסטרים וכוחם הבלתי צפוי, החל בנסיגה מדרום-מזרח בוהמיה כדי להתמודד מול אויביו.
הוא ניסה מספר פעמים להביא לקרב מכריע, אך הגנרל אוטו פרדיננד פון אבנספרג אונד טראון תמרן ונמנע מעימות ישיר תוך תקיפת קווי האספקה הפרוסיים.
בסוף נובמבר נאלצו הפרוסים לסגת חזרה לפראג ולאלבה, ולאחר מספר שבועות עבר צבא אוסטרי-סקסוני את נהר האלבה ב-19 בנובמבר.
לאחר מכן פינו הפרוסים את פראג ואת בוהמיה וחזרו אל שלזיה עילית, שם התבצרו מול פלישות אוסטריות במשך החורף.
ב-8 בינואר 1745 נחתם הסכם ורשה, שקבע ברית מרובעת חדשה בין אוסטריה, בריטניה-הנובר, סקסוניה והרפובליקה ההולנדית למען בלימת ליגת פרנקפורט והשבת גבולות בית הבסבורג לקדמותם.
אוגוסט השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומלך פולין, גייס 30,000 חיילים בתמורה לסובסידיות בריטיות והולנדיות.
בהסכם סודי שנחתם ב-18 במאי בלייפציג סוכם גם על התקפת פרוסיה עם חלוקה טריטוריאלית של ממלכת פרוסיה.
עם העברת כוחות אוסטריים מבוואריה לבוהמיה הצליח קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, להשיב את שליטתו במינכן, אך נפטר זמן קצר אחרי שובו, מה שגרם לשינוי במערך הבריתות.
אירועים אלה חברו יחד כדי ליצור שינוי משמעותי בכיוון המלחמה בגרמניה.
לאחר שכוחות פרוסיה גורשו מבוהמיה, חזרה אוסטריה למתקפה והכניעה את הצבא הצרפתי-בווארי בקרב פפנהופן ב-15 באפריל, ולאחר הפסד זה חתם מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה, על הסכם שלום עם מריה תרזה ב-22 באפריל (הסכם פיסן).
בהסכם, מקסימיליאן נטש את תביעות אביו על אדמות אוסטריות והבטיח לתמוך בפרנציסקוס שטפן מלורן בבחירות הקיסריות הקרובות; בתמורה, מריה תרזה הכירה רטרואקטיבית בלגיטימיות של קרל השביעי כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
החזית הבווארית נסגרה, ואוסטריה התמקדה בשלזיה, איטליה והולנד.
אמצע 1745: קרבות הוהנפרידברג וסור
לאחר חתימת הסכם השלום עם בוואריה, החלה אוסטריה בסוף אפריל 1745 להתכונן לפלישה רחבה לשלזיה, כאשר צבאו של קרל מלורן חצה למוראביה וצבא סקסוני התאסף ליד לייפציג.
פרידריך ויתר על הדרום ההררי של שלזיה עילית והשאירו לידי חיל החלוץ האוסטרי (פנדורים), וריכז את ההגנה סביב העיר פרנקנשטיין שבעמק הנייסה המזרחית.
לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו, הופקד על כוח משני בברנדנבורג כדי למנוע פלישה סקסונית.
בסוף מאי חצו אוסטרים-סקסונים את הרי הענקים וחנו ליד הכפר הוהנפרידברג, שם פרידריך תקף בהפתעה בבוקר 4 ביוני.
הקרב הסתיים בניצחון פרוסי מוחלט, וצבאו של קרל נסוג בבלבול אל ההרים.
התבוסה האוסטרית בקרב זה הסירה כל אפשרות מיידית להשיב את שלזיה לאוסטריה.
הפרוסים רדפו אחרי האוסטרים והסקסונים לשטח בוהמיה עד קניגרץ, שם כל צד חנה משני צדי נהר האלבה.
שני הצבאות כמעט לא התעמתו במהלך החודשיים הבאים, בעוד פרידריך ניסה להשיג הסכם שלום אשר יבטיח מחדש את שליטתו בשלזיה.
נכונותה של בריטניה לדאוג למימון המשך מלחמת אוסטריה עם פרוסיה פחתה במידה ניכרת בעקבות פרוץ המרד היעקוביטי של 1745 באי הבריטי, וב-26 באוגוסט הוסכם באמנת האנובר 1745 על הכרה הדדית בהחזקות כל צד בגרמניה (כולל שלזיה הפרוסית) והתחייבות פרוסיה להימנע מתביעות נוספות בבוהמיה או בסקסוניה.
בצד האוסטרי, מריה תרזה ניהלה משא ומתן עם הנסיכים בוחרים בגרמניה כדי לקדם את בחירת בעלה לקיסר, לאחר מותו של קיסר בוואריה.
הבחירות הקיסריות שהתקיימו ב-13 בספטמבר בפרנקפורט הסתיימו בבחירתו על ידי מרבית המצביעים, והושגה בכך אחת המטרות המרכזיות שלה במלחמה.
במקביל הידלדלו האספקה של הצבא הפרוסי בבוהמיה, והוא נדחק לאחור בגלל מתקפות אוסטריות.
ב-29 בספטמבר פתח הצבא של קרל אלכסנדר, נסיך לורן במתקפת פתע על מחנה פרידריך ליד סור, בקרב שנקרא קרב סור, ולמרות ההפתעה והיתרון המספרי האוסטרי, הפרוסים ניצחו.
חוסר האספקה אילץ את פרוסיה לסגת לעמדות בשלזיה עילית, ודחקה משם את הכוחות האוסטריים המקדימים שהקדימו את הצבא של קרל אלכסנדר, נסיך לורן.
שלהי 1745: קרבות הנרסדורף וקזלסדורף
פרוסיה ובריטניה קיוו שאוסטריה תסכים להסכם שלום ותתרכז בצרפת, אך מריה תרזה בחרה להמשיך במאבק.
בסוף אוגוסט חתמו אוסטריה וסקסוניה על ברית התקפית לתקיפת פרוסיה, ובתחילת נובמבר פתחו במתקפה כמה חזיתות לעומק ברנדנבורג.
צבאו של קרל התקדם מצפון בוהמיה ללוזציה, והצבא הסקסוני בראשות רוטובסקי נע ממערב בתקווה להשתלט על ברלין.
ב-8 בנובמבר פקד פרידריך על לאופולד הראשון להתכונן להגנה בברנדנבורג, והוא עצמו אסף צבא בשלזיה תחתית להתמודדות מול קרל.
הפרוסים צעדו במקביל לתנועת צבא קרל עד קצה ברנדנבורג.
ב-23 בנובמבר פתח פרידריך במתקפת פתע על מחנה קרל בהנרסדורף; בקרב הנרסדורף חוסלו הכוחות הסקסונים וצבא האוסטרים נסוג בבלבול.
קרל ושרידי צבאו נסוגו לסקסוניה ובוהמיה, ולוזציה נותרה בידי פרוסיה.
במקביל התקדם צבאו של לאופולד מערבה לסקסוניה, הגיע עד לייפציג ויצר חבירה לצבאו של פרידריך בדרכם לדרזדן.
פרידריך ניסה לחתוך בין דרזדן לצבא האוסטרי של קרל, ולאופולד תקף את הסקסונים שחפרו עמדות ליד קזלסדורף.
ב-15 בדצמבר הושמד צבאו של רוטובסקי בקרב קזלסדורף, הדרך לדרזדן נפתחה וצבא קרל נסוג לבוהמיה.
הפרוסים כבשו את דרזדן ב-18 בדצמבר, ולאחר כיבוש העיר פנה פרידריך למריה תרזה ולפרידריך אוגוסטוס השלישי בהצעת שלום.
משלחות אוסטריה, סקסוניה ובריטניה הצטרפו למשלחת הפרוסית לדרזדן, שם נחתם הסכם שלום מהיר.
מריה תרזה הכירה בשליטת פרוסיה על שלזיה וקלאדסקו, פרידריך הכיר רטרואקטיבית בפרנץ הראשון לקיסר רומא הקדושה והסכים להסדרה הפרגמטית ולהתחייב לנייטרליות להמשך המלחמה.
סקסוניה חויבה לשלם לפרוסיה פיצויים של מיליון ריקסדולר.
הגבולות נותרו בסטטוס קוו אנטה בלום, בדיוק מטרתה של פרוסיה כל העת.
הסכם דרזדן נחתם ב-25 בדצמבר 1745 וסיים את המלחמה השלזית השנייה בין אוסטריה, סקסוניה ופרוסיה.
המלחמה השלזית הראשונה והשנייה נחשבות כמערכות במסגרת מלחמת הירושה האוסטרית הרחבה יותר.
מסיבה זו נהוג לראות בסיום המלחמה השנייה ניצחון לפרוסיה, שהצליחה להגן על הישגיה בשלזיה.
ההתערבות הפרוסית בבוהמיה פגעה קשות גם במאמצי אוסטריה מול צרפת.
מצד שני, עצם חתימה על הסכם שלום נפרד פגעה במעמדו הדיפלומטי של פרידריך לדעת עמי אירופה.
הסכם דרזדן העמיק את עוינותה של אוסטריה (ושל סקסוניה) כלפי פרוסיה, ובכך תרם לברית אנטי-פרוסית שתוביל למלחמה השלזית השלישית בעשור הבא.
במלחמה השלזית השנייה נהרגו 27,800 חיילים, מתוכם 9,600 פרוסים ו-18,200 אוסטרים.
פרוסיה חיזקה את שליטתה בשלזיה, אזור צפוף אוכלוסייה ומפותח תעשייתית, שהניב הכנסות ומיסים רבים.
הניצחונות הפתיעו את אירופה והביאו לעלייתה של פרוסיה למעמד מעצמה מרכזית ביבשת, תוך כדי דחיקת יריבות משניות כגון בוואריה וסקסוניה.
שרשרת הניצחונות של פרידריך ב-1745 זיכתה אותו בתהילה רבה, ומאותה תקופה החלו לכנותו "פרידריך הגדול".
כיבוש שלזיה הפך את פרוסיה ואוסטריה ליריבות מובהקות, והחל את היריבות האוסטרית-פרוסית שתהפוך לציר הדומיננטי בפוליטיקה הגרמנית במאה הקרובה.
גם סקסוניה, שחששה ממעמדה בסביבה החדשה שנוצרה, אימצה קו אנטי-פרוסי חד.
נטייתו של פרידריך לסגת חד-צדדית מהתחייבויותיו הבריתיות העמיקה את החשדנות כלפיו צרפת, ומה שנתפס כבגידה נוספת, כריתת ברית עם בריטניה ב-1756 (אמנת וסטמינסטר), האיץ את המהפך הדיפלומטי באירופה בשנות ה-50 של המאה ה-18.
אוסטריה יצאה מאוכזבת מהמלחמה – למרות היערכות הצבאית, התקשתה לנצח מול צבאות פרוסים קטנים יותר.
הסכם דרזדן ביסס את אובדן הפרובינציה העשירה ביותר של בית הבסבורג, ותבוסה על ידי נסיך גרמני קטן פגעה קשה ביוקרתו.
אולם שאר נחלת הבסבורג נשמרה, ומריה תרזה קיבלה הכרה פורמלית, גם מצד פרוסיה, בבחירת בעלה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
למרות התבוסה, אוסטריה סירבה בפועל להכיר בסטטוס החדש של פרוסיה, וסירבה להשלים עם אובדן שלזיה.
כאשר בא אל קצו הסכסוך הכללי עם חתימת הסכם אקס-לה-שאפל, ממשלת מריה תרזה סירבה לחתום על הסכם השלום, שכן הוא מניח ריבונות פרוסית בשלזיה.
במקום זאת, פתחה ברפורמות צבאיות ודיפלומטיות שמטרתן השבת שלזיה והגבלת כוחה של פרוסיה.
מדיניות זו התגלגלה לברית רחבה עם צרפת והאימפריה הרוסית ולפרוץ המלחמה השלזית השלישית ומלחמת שבע השנים ב-1756. היריבות עם פרוסיה הפכה למנוף מרכזי לפיתוח ולהתעצמות של בית הבסבורג במחצית השנייה של המאה ה-18.
המלחמה השלזית השלישית הייתה מלחמה בין פרוסיה לאוסטריה (יחד עם בעלות בריתה) שנמשכה בין 1756 ל-1763 שאשררה את שליטתה של פרוסיה בחבל שלזיה.
המלחמה התנהלה בעיקר בשלזיה, בוהמיה וסקסוניה עילית והיוותה זירה צבאית של מלחמת שבע השנים.
זו הייתה המלחמה האחרונה משלוש המלחמות השלזיות שניהלו פרידריך השני, מלך פרוסיה, ומריה תרזה מאוסטריה באמצע המאה ה-18, שכולן הסתיימו בשליטה פרוסית בשלזיה.
ניתן לראות בסכסוך זה המשך ישיר למלחמה השלזית הראשונה ולמלחמה השלזית השנייה בעשור לפני כן.
לאחר שהסכם אקס-לה-שאפל סיים את מלחמת הירושה האוסטרית, ביצעה אוסטריה רפורמות נרחבות ושינתה באופן דרמטי את מדיניותה הדיפלומטית המסורתית כדי להתכונן למלחמה מחודשת עם פרוסיה.
כפי שהיה בשתי המלחמות השלזיות הקודמות, לא היה אירוע ספציפי שפתח את הסכסוך; פרוסיה תקפה במתקפת מנע כדי לשבש את תוכניות אויביה.
המלחמה גבתה מחיר כבד בדם ובכסף משני הצדדים, והסתיימה ללא הכרעה ברורה כאשר אף אחד מהצדדים העיקריים לא יכול היה להמשיך בלחימה.
המלחמה החלה בפלישה פרוסית לנסיכות הבוחר מסקסוניה באמצע 1756, והסתיימה בניצחון דיפלומטי פרוסי עם חוזה הוברטוסבורג ב-1763, שאשרר את שליטת פרוסיה בשלזיה.
החוזה לא הביא לשינויים טריטוריאליים, אך אוסטריה הסכימה להכיר בריבונות הפרוסית בשלזיה בתמורה לתמיכת פרוסיה בבחירת בנה של מריה תרזה, הארכידוכס יוזף, כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הסכסוך היה חלק מהיריבות אוסטרית-פרוסית מתמשכת ששלטה בפוליטיקה הגרמנית במשך יותר ממאה שנים.
המלחמה העלתה מאוד את יוקרתה של פרוסיה, שזכתה להכרה כללית כמעצמה אירופית מרכזית, ואת יוקרתו של פרידריך, שחיזק את מעמדו כמפקד צבאי מוביל.
בעוד מלחמת שבע השנים הייתה סכסוך צבאי עולמי בין מעצמות רבות, חזית מרכז אירופה סבבה סביב סכסוכים שלא נפתרו במלחמת הירושה האוסטרית (1741–1748).
הסכם אקס-לה-שאפל שסיים את המלחמה אשרר את סיפוח פרידריך השני, מלך פרוסיה, על אזור שלזיה שהושג במלחמות השלזיות הקודמות.
הקיסרית המובסת מריה תרזה מאוסטריה התכוונה לשוב ולכבוש את המחוז שאבד ולהחזיר את ההגמוניה של אוסטריה באימפריה הרומית הקדושה; לאחר מלחמת הירושה האוסטרית, היא החלה בבניית צבא מחדש וחיפשה בריתות חדשות.
אף על פי שצרפת וממלכת בריטניה הגדולה הכירו בריבונות פרוסיה בשלזיה במסגרת הסכם אקס-לה-שאפל, אוסטריה סירבה לאשרר את ההסכם, ובעלה של מריה תרזה, פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, סירב להעניק את תמיכת האימפריה הרומית הקדושה לשליטה הפרוסית בשלזיה.
פרוסיה בתורה סירבה לאשר את הסנקציה הפרגמטית של מריה תרזה, ובכך ערערה על הלגיטימיות שלה להנהיג את ממלכת הבסבורג.
למרות הקשרים הדינסטיים, ג'ורג' השני, מלך בריטניה, ראה בפרוסיה בעלת ברית של צרפת, בעוד יליזבטה, קיסרית רוסיה, פחדה מהגברת כוח פרוסיה שיכולה להפקיע את השפעת רוסיה באיחוד הפולני-ליטאי, ולהפריע להתרחבותה מערבה.
התנאים הפוליטיים והדיפלומטיים שהובילו למלחמות השלזיות הקודמות עדיין התקיימו, ונראה היה שסכסוך נוסף צפוי.
בשנת 1746 כרתה מריה תרזה עם אליזבת הסכם הגנתי, הידוע כחוזה שתי הקיסריות, שבו הוצבו אוסטריה ורוסיה כנגד פרוסיה; סעיף סודי בו הבטיח את תמיכת רוסיה בטענות אוסטריה לשלזיה.
ב-1750 הצטרפה בריטניה לברית האנטי-פרוסית בתמורה להבטחות סיוע אוסטרי ורוסי במקרה של התקפה פרוסית על נסיכות הבוחר מהנובר, אשר מלך בריטניה כיהן בה גם כן באיחוד פרסונלי.
במקביל, מריה תרזה, שהתאכזבה מהתמיכה הבריטית כבעלת בריתה במלחמת הירושה האוסטרית, הקשיבה לעצת הקאנצלר שלה ונצל אנטון פון קאוניץ-ריטברג וחתרה לחמימות ביחסי אוסטריה עם יריבתה הוותיקה, ממלכת צרפת.
בריתות ההגנה באירופה: המהפכה הדיפלומטית
בריטניה הגבירה את המתיחות ב-1755 כאשר הציעה לממן פריסת צבא רוסי שיעמוד מוכן לתקוף את הגבול המזרחי של פרוסיה.
מחשש לכיתורו, החל פרידריך לפעול להפרדת בריטניה מהקואליציה האוסטרית, תוך הרגעה של המלך ג'ורג' בנוגע לחששותיו מנסיכות הבוחר מהנובר.
ב-16 בינואר 1756 נחתמה אמנת וסטמינסטר, שבה התחייבה פרוסיה להגן על הנובר מפני התקפה צרפתית, ובתמורה בריטניה ביטלה את הצעת הסיוע הצבאי לרוסיה.
מהלך זה יצר את הברית האנגלו-פרוסית, מה שעורר זעם בחצר המלוכה הצרפתית.
אוסטריה רצתה לחמם שוב את יחסיה עם צרפת כדי לוודא שזו לא תתמוך בפרוסיה במאבק עתידי על שלזיה.
לואי החמישה עשר, מלך צרפת, הגיב לאחדות הפוליטית של פרוסיה עם בריטניה בקבלת הזמנה של מריה תרזה לברית צרפת-אוסטריה חדשה, שהוסדרה בחוזה ורסאי הראשון שנחתם במאי 1756. סדרת המהלכים הפוליטיים הללו נקראה המהפכה הדיפלומטית.
רוסיה, שגם היא הכחישה את הסובסידיות הבריטיות המובטחות, התקרבה לאוסטריה ולצרפת והצטרפה לברית התקפית אנטי-פרוסית באפריל 1756. כך הפך תוכניתו של קאוניץ לברית אנטי-פרוסית רחבה בין אוסטריה, רוסיה, כמה מדינות גרמניות קטנות וצרפת.
כשהאוסטרים והרוסים התכוננו במפורש למלחמה מחודשת, נסחף פרידריך לאמונה שפרוסיה תותקף בתחילת 1757. במקום להמתין לפעולה של אויביו בזמן שבחרו, החליט לפעול יזום והחל בפלישה לנסיכות הבוחר מסקסוניה השכנה, שלדעתו הייתה בן ברית סודי של הקואליציה נגדו.
לאסטרטגיה הכוללת של פרידריך היו שלושה חלקים: ראשית, לכבוש את סקסוניה, לצבור עומק אסטרטגי ולהשתמש בצבא ובאוצר הסקסוני לתמיכה במאמץ המלחמתי הפרוסי.
שנית, להתקדם מבוואריה לבוהמיה, כדי להקים מעוז חורף ולספק את צבאו על חשבון אוסטריה.
שלישית, לפלוש למוראביה משלזיה, לכבוש את מצודת אולומואוץ ולקדם את צעדותיו לעבר וינה כדי לכפות סיום למלחמה.
הוא קיווה לקבל תמיכה כספית מבריטניה, שהבטיחה לשלוח גם צי ימי לים הבלטי על מנת להגן על חופי פרוסיה מפני רוסיה.
פרידריך השני, מלך פרוסיה, חילק את צבאותיו לשלוש יחידות: 20,000 איש בפיקוד פלדמרשל האנס פון להוולדט בפרוסיה המזרחית כדי להגן מפני פלישה רוסית, ו-8,000 במזרח פומרניה כרזרבה; הכוח הרוסי היה אמור להיות בלתי ניתן לעמידה מול פרוסיה המזרחית, אך פרידריך סמך על האיטיות והחוסר ארגון של צבא האימפריה הרוסית.
במקביל שימש הרוזן קורט פון שוורין לפיקוד על 25,000 איש בשלזיה כדי למנוע פלישות ממוראביה והונגריה.
באוגוסט 1756 הוביל פרידריך עצמו את הצבא המרכזי, כ-60,000 חיילים, לסקסוניה, ובכך החל את המלחמה השלזית השלישית.
בדומה למלחמות הקודמות, גם המלחמה השלזית השלישית (כחלק ממלחמת שבע השנים) התאפיינה בפיקוד ריכוזי, אך השפעתם של מפקדי השדה הבכירים על תוצאות הקרבות הייתה קריטית מתמיד.
המערכה הארוכה שחקה את שדרת הפיקוד הוותיקה והעלתה דור חדש של מפקדים.
ניהל את המלחמה תוך נחיתות מספרית מתמדת ("מלחמה בחזיתות רבות") והפגין גאונות טקטית בקרבות מופת כמו קרב רוסבאך וקרב לוטן.
עם זאת, הוא נחל גם תבוסות קשות (כגון בקרב קונרסדורף ובקרב קולין), שבהן ניכרה לעיתים עקשנותו הרבה ונטייתו לזלזל באויב.
קורט כריסטוף פון שוורין: הפלדמרשל הוותיק והנערץ, ששירת את פרידריך עוד מהמלחמה הראשונה.
הוא נהרג בקרב פראג (1757) כשהוביל אישית הסתערות רגלים כשהוא אוחז בדגל הגדוד, אירוע שהכה בהלם את הצבא הפרוסי.
פרידריך וילהלם פון זיידליץ: מפקד הפרשים המבריק ביותר של פרוסיה במלחמה.
הצטיין בשימוש בפרשים ככוח הלם מכריע, ולזכותו נזקף הניצחון בקרב רוסבאך, שם השמיד את הצבא הצרפתי-אוסטרי בהסתערות מחץ, ובקרב צורנדורף.
סירב לפקודות המלך לתקוף בטרם עת, במשפט המפורסם: "אמור למלך שאחרי הקרב ראשי עומד לרשותו, אך עד אז ירשה לי להשתמש בו כהבנתי".
היינריך, נסיך פרוסיה: אחיו הצעיר של המלך, שכונה על ידו "הגנרל היחיד שלא עשה טעויות".
היינריך פיקד בדרך כלל על חזיתות משניות (כמו מול סקסוניה או צרפת) בזהירות ובכישרון רב, ונחשב לאסטרטג שקול המעדיף תמרון על פני שפיכות דמים מיותרת.
ניצחונו בקרב פרייברג (1762) היה הקרב הגדול האחרון במלחמה.
האנס יואכים פון ציטן: מפקד ההוסרים האגדי.
במלחמה זו קודם לפיקוד בכיר יותר ומילא תפקיד מכריע בקרב טורגאו, שם התקפתו המאוחרת והמפתיעה הפכה תבוסה כמעט ודאית לניצחון פרוסי דחוק.
האנס קרל פון וינטרפלדט: גנרל שהיה מקורב מאוד לפרידריך השני ודגל בטקטיקות התקפיות.
נהרג בקרב מויס (1757), אבידה שפרידריך השני התאבל עליה רבות.
לאופולד יוזף פון דאון: פלדמרשל שנחשב ליריב הקשה והעיקש ביותר של פרידריך ("הפביוס קונקטאטור האוסטרי").
דאון היה אמן הלוחמה ההגנתית והתמרון, והנחיל לפרידריך השני את תבוסתו הראשונה בקרב קולין.
הוא העדיף להימנע מקרבות הכרעה מסוכנים, ובמקום זאת לשחוק את הצבא הפרוסי בהדרגה, גישה שלעיתים ספגה ביקורת בווינה כאיטית מדי.
ארנסט גדעון פון לאודון: גנרל ממוצא בלטי-גרמני (במקור סקוטי), שנחשב למצביא ההתקפי והמוכשר ביותר בצבא האוסטרי.
בניגוד לדאון הזהיר, לאודון דגל באגרסיביות והיה אחראי לתבוסה המוחצת של פרידריך השני בקרב קונרסדורף (בשיתוף עם הרוסים) ולכיבוש המפתיע של גלץ ושווידניץ.
פרידריך השני חשש ממנו יותר מכל גנרל אוסטרי אחר.
קרל אלכסנדר, נסיך לורן: המפקד העליון בתחילת המלחמה.
למרות אומץ ליבו, הוא הובס שוב ושוב על ידי פרידריך (במיוחד בפראג ובקרב לוטן), מה שהוביל לבסוף להחלפתו בפיקוד העליון על ידי דאון לאחר התבוסה המשפילה בלוטן.
פרנץ מוריץ פון לאסי: גנרל ויועץ מטה מבריק, ששימש כראש המטה של דאון.
לאסי היה המתכנן של רבות מהמערכות האוסטריות ושל הרפורמות בצבא, והצטיין בניהול לוגיסטי ותמרונים מורכבים.
פיוטר סלטיקוב: המצביא הרוסי הבולט ביותר במלחמה.
הוא החליף את פרמור ב-1759 והוביל את הצבא הרוסי לניצחון בקרב פאלציג ולניצחון המכריע ביותר על פרידריך בקרב קונרסדורף.
סלטיקוב הצטיין בשימוש בארטילריה מסיבית ובלחימה עקשנית, אך לעיתים התקשה לשתף פעולה עם עמיתיו האוסטרים, מה שמנע את מיצוי הניצחונות לכדי הכרעה סופית.
ויליאם פרמור: גנרל ממוצא סקוטי-בלטי שפיקד על הכוחות הרוסיים בשלבים המוקדמים של המלחמה.
הוא כבש את מזרח פרוסיה והוביל את הצבא בקרב צורנדורף העקוב מדם, שם עמד בפרץ מול המתקפות הפרוסיות עד למצב של תיקו טקטי אך נסיגה אסטרטגית.
סטפן אפרקסין: המפקד הראשון של הכוחות הרוסיים במלחמה.
הוא ניצח בקרב גרוס-יגרסדורף (1757), אך נמנע מלנצל את ההצלחה ונסוג באופן מפתיע, ככל הנראה בשל שיקולים פוליטיים בסנקט פטרבורג (מותה הצפוי של הקיסרית יליזבטה), מה שעלה לו בפיקודו.
זכר צ'רנישב: גנרל מוכשר שפיקד על כוחות רוסיים בשלבים המאוחרים, כולל הכיבוש הקצר של ברלין ב-1760. באופן אירוני, עם עלייתו של פיוטר השלישי לשלטון ושינוי הצד של רוסיה, מצא עצמו צ'רנישב לזמן קצר בן-ברית של פרידריך, ואף קיבל ממנו עיטור כבוד.
פיוטר רומיאנצב: ממפקדי השדה המבריקים של רוסיה, שהתבלט במלחמה זו (בעיקר בקרב קונרסדורף ובמצור על קולברג), ולימים הפך לאדריכל הניצחונות הרוסיים הגדולים על העות'מאנים.
תמונות מלכי וקיסרי אירופה בראשית המלחמה
ב-29 באוגוסט 1756 כוחות פרוסים חצו את גבול סקסוניה.
הצבא המלכותי הפרוסי התקדם בשלוש עמודות: בימין כ-15,000 איש בפיקוד פרדיננד, דוכס בראונשוויג-וולפנבוטל, בעמודה השמאלית 18,000 בפיקוד הדוכס מבראונשוויג-בוורן ובמרכז פרידריך עצמו עם פילדמרשל ג'יימס קית' שפיקד על גוף של 30,000 חיילים.
פרדיננד נועד להתקדם לקמניץ ומשם ללייפציג, בעוד בוורן יעבור דרך לוזציה לכיבוש באוצן.
במקביל יתקדמו פרידריך וקית' דרך טורגאו לתקיפת דרזדן, בירת סקסוניה.
סקסוניה ואוסטריה לא היו מוכנות למתקפת המנע של פרידריך, וכוחותיהן היו מפוזרים; עם כניסת הפרוסים לנסיכות, התבצר הצבא הסקסוני הראשי בפירנה, והפרוסים כבשו את דרזדן ב-9 בספטמבר כנגד התנגדות מועטה.
פרידריך והצבא הפרוסי הראשי המשיכו צפונה לבוהמיה, במטרה לפגוש את האוסטרים תחת הגנרל מקסימיליאן אוליסס בראון לפני שיצטרפו לסקסונים.
בראון תפס עמדה מבוצרת ליד הכפר לובוסיץ, שם נערך קרב לובוסיץ ב-1 באוקטובר.
הקרב הסתיים ללא הכרעה, האוסטרים גרמו אבדות כבדות לפרוסים ונסוגו בסדר טוב; פרידריך מנע מבראון לסייע לסקסונים הנצורים, אך בראון עצר את התקדמות הפרוסים לבוהמיה.
הפרוסים שבו צפונה, כבשו את סקסוניה במלואה ואף לקחו בשבי את אוגוסט השלישי, מלך פולין (הוא שוחרר בחזרה לפולין ב-18 באוקטובר).
צבא סקסוניה נצור זמנית במצור פירנה ונכנע ב-14 באוקטובר, ולאחר מכן חייליו גויסו בכוח לצבא הפרוסי תחת קצינים פרוסים.
אוצר סקסוניה נשדד ומטבעותיה הוזלו כדי לממן את המאמץ המלחמתי הפרוסי.
בחורף 1756–1757 פעלו הצדדים לחיזוק הבריתות ותיאום אסטרטגיה עם בעלות הברית.
בפברואר ויליאם פיט האב, ראש הממשלה הבריטית ויריב נחרץ של צרפת, שכנע את הפרלמנט של בריטניה הגדולה להתחייב סופית לתמיכה בפרוסיה נגד אוסטריה וצרפת, ובכך החלו משלוחי אספקה וסובסידיות לברלין.
הפרלמנט אישר גם פריסת צבא התצפית ההנוברי להגנת הנובר (וברנדנבורג) מפני פלישת צרפת להנובר (1757) המתקרבת ממערב, ופרידריך דרש שוב פריסת צי בריטי בים הבלטי נגד רוסיה ושוודיה, אך הדבר לא מומש.
עם זאת, המתקפה הפרוסית על סקסוניה חיזקה את הקואליציה האוסטרית והגבירה את מחויבות צרפת למלחמה התקפית.
הדיאט הקיסרי התכנס בינואר ברגנסבורג, שם גייסה מריה תרזה מספיק נסיכים גרמנים כדי שהאימפריה הרומית הקדושה תכריז מלחמה על פרוסיה ב-17 בינואר; הדיאט קרא להקמת צבא אימפריאלי של 40,000 איש לסיוע אוסטריה בשחרור סקסוניה.
במאי 1757 חיזק חוזה ורסאי השני את הברית הצרפתית-אוסטרית, כאשר צרפת הבטיחה 129,000 חיילים ללחימה בגרמניה ו-12 מיליון ליברות סובסידיות שנתי עד ששלזיה תשוחרר.
בתמורה הבטיחה אוסטריה כי לאחר הניצחון תעביר לצרפת שליטה בארצות השפלה האוסטריות, פרס נחשק זה כבר שנים רבות עבור הצרפתים.
רוסיה התחייבה ל-80,000 חיילים בתקווה לכבוש פרוסיה המזרחית ולהחליף אותו עם האיחוד הפולני-ליטאי תמורת השליטה על דוכסות קורלנד וסמיגליה.
שוודיה הסכימה לפלוש לפומרניה הפרוסית, במטרה להשיב שטחים שאבדה בהמלחמה הצפונית הגדולה.
בסך הכל שאפה הקואליציה האוסטרית לפירוק מוחלט של ממלכת פרוסיה, תוך הצגת פרידריך כתוקפן שפתח במלחמה.
לאחר החורף בסקסוניה החליט פרידריך לפלוש מיידית שוב לבוהמיה, לפני שכוחות צרפתיים או רוסיים יגיעו.
ב-18 באפריל 1757 התקדם הצבא הפרוסי הראשי בעמודות רבות דרך הרי העפרה, במטרה לפגוש את כוחותיו של בראון, בעוד חיל המצב בשלזיה בפיקוד שוורין מתקדם מגלאץ.
ב-21 באפריל נתקלה עמודת בוורן בכוח אוסטרי בפיקוד קונט קניגסג ליד רייכנברג; קרב רייכנברג הסתיים בניצחון פרוסי והתקדמות לפראג.
העמודות הפולשות התאחדו צפונית לפראג, בעוד האוסטרים הנסוגים התארגנו מחדש בפיקוד קרל אלכסנדר, נסיך לורן ממזרח העיר, וב-6 במאי נערך קרב פראג (1757).
שני הצדדים סבלו אבדות כבדות, בראון ושוורין נהרגו, אך הפרוסים הדפו את האוסטרים אל תוך העיר המבוצרת, שהוטל עליה מצור פראג.
עם שמיעת ההתקפה על פראג, התקדם המפקד האוסטרי לאופולד יוזף פון דאון ממזרח עם 30,000 חיילים.
דאון הגיע מאוחר מדי לקרב פראג, אך אסף אלפי חיילים אוסטרים שנמלטו מהקרב; עם חיזוקים אלה התקדם להקלת המצור.
בניסיון לנהל מצור ולהתמודד עם דאון בו זמנית נאלצו הפרוסים לחלק כוחות.
פרידריך הוביל 5,000 חיילים מהמצור לחזק צבא של 19,000 תחת בוורן בקולין הסמוך.
ללא כוח מספק לעצירת דאון, החליט פרידריך למשוך עוד חיילים מהמצור ולתקוף מראש את האוסטרים.
קרב קולין ב-18 ביוני הסתיים בניצחון אוסטרי מכריע; עמדת הפרוסים קרסה, והפולשים נאלצו לבטל את המצור ולסגת מבוהמיה, כשהם נרדפים בידי צבא דאון שגדל בזכות חיזוק שורותיו עם חיל המצב של פראג.
כישלון כיבוש בוהמיה הרס את אסטרטגיית פרידריך ולמעשה ביטל כל סיכוי להתקדמות לווינה.
ההפסד הפרוסי בבוהמיה התלווה לכניסת מעצמות חדשות לצד אוסטריה.
באמצע 1757 פלש כוח רוסי של 75,000 חיילים בפיקוד פילדמרשל סטפן פיודורוביץ אפרקסין לפרוסיה המזרחית דרך שטחי האיחוד הפולני-ליטאי וכבש את מצודת ממל.
הרוסים התקדמו והביסו כוח פרוסי קטן בפיקוד להוולדט בקרב גרוס-יגרסדורף ב-30 באוגוסט.
עם זאת הרוסים המנצחים לא הצליחו לכבוש קניגסברג לאחר שמיצו את אספקתם, ונסוגו; בעיות לוגיסטיקה הגבילו את יכולת ההתקפה של הצבא הרוסי הגדול והאריכו את עמידת פרוסיה המזרחית.
שוודיה הכריזה מלחמה על פרוסיה בספטמבר, פלשה לפומרניה הפרוסית ב-13 בספטמבר עם 17,000 חיילים ופתחה במלחמת פומרניה.
הצורך להגן על שטחי הליבה בחזיתות אלה הקטין את יכולת ההתקפה הפרוסית בבוהמיה ובשלזיה.
באמצע 1757 כוחות אוסטריים התקדמו בהדרגה ללוזציה שבשליטה פרוסית, בעוד כוח משולב צרפתי-אימפריאלי בפיקוד נסיך סוביז התקרב ממערב.
ב-7 בספטמבר הביסו האוסטרים תחת דאון וקרל כוח פרוסי בפיקוד בוורן והנס וינטרפלדט בקרב מויס, שם נהרג וינטרפלדט.
צבאו של קרל המשיך מערבה בתקווה להצטרף לסוביז לאחר שיעבור דרך סקסוניה, בעוד בוורן נסוג מזרחה להגנת שלזיה תחתית.
פרידריך, שנרתע מהכוח האוסטרי המכריע בלוזאציה, הוביל במקום זאת צבא פרוסי מערבה לתורינגיה כדי לפגוש את הצבא הצרפתי לפני שיתאחד עם קרל ודאון.
האימפריה הרומית הקדושה נמנעה מהתעמתות חזיתית, וב-10 בספטמבר נכנעו הנובר וצבא התצפית הבריטי לצרפת באמנת קלוסטרצוון, וחשף עוד יותר את האגף המערבי של פרוסיה.
בין 10 ל-17 באוקטובר ביצע כוח הוסר קטן בפיקוד הרוזן ההונגרי אנדרש הדיק התייצב לפני הכוח האוסטרי העיקרי כדי לכבוש לזמן קצר את ברלין, גבה כופר של 200,000 טאלר ונסוג.
בסוף אוקטובר שב צבא פרוסיה מזרחה ללייפציג להגנת שטחי הליבה.
לאחר סדרת תמרונים אלה, ב-5 בנובמבר איתר גוף פרוסי בפיקוד פרידריך השני את כוחו הגדול של סוביז ליד רוסבאך שבסקסוניה.
קרב רוסבאך הסתיים בניצחון פרוסי מכריע, שבו איבדה פרוסיה פחות מ-1,000 חיילים בעוד הצרפתים-גרמנים איבדו כ-10,000 חיילים.
הניצחון הבטיח שליטה פרוסית זמנית בסקסוניה והשפיע דרמטית על המורל.
לאחר התבוסה המביכה ברוסבאך ירד עניין צרפת במלחמה השלזית בחדות, וכוחותיה נסוגו מהחזית, והותירו את רוסבאך כקרב היחיד בין צרפת לפרוסיה במלחמה.
בעוד צבאו של פרידריך תמרן במערב סקסוניה ובטירינגיה, דחף צבא אוסטריה בפיקוד הנסיך קרל ודאון מזרחה אל שלזיה תחתית.
בנובמבר הגיעו לברסלאו, שם התנגד להם חיל המצב השלזי בפיקוד בוורן.
לאוסטרים היה יתרון מספרי עצום, ובקרב ברסלאו (1757) ב-22 בנובמבר הדפו את הפרוסים מהשדה.
בוורן עצמו נלקח בשבי, ומרבית כוחותיו הנותרים נסוגו לכיוון גלוגאו, והשאירו אלפים בודדים לשמור על העיר נגד מצור; מפקד חיל המצב מסר את ברסלאו לאוסטרים ב-25 בנובמבר בתמורה למעבר בטוח.
כאשר נודע לפרידריך על נפילת ברסלאו, צעדו 22,000 אנשיו 274 קילומטרים ב-12 ימים כדי להתאחד מחדש עם הכוחות הפרוסים הנסוגים מברסלאו בליגניץ.
הצבא המוגדל של כ-33,000 איש הגיע ליד לוטן, 27 קילומטרים מערבית לברסלאו, וגילה 66,000 אוסטרים מסודרים סביב הכפר.
למרות עייפות חייליו מהצעידה המהירה, פרידריך התמודד מול הכוח האוסטרי העדיף ב-5 בדצמבר וזכה בניצחון לא צפוי נוסף בקרב לוטן.
הפרוסים רדפו אחרי צבאו המובס של הנסיך קרל עד בוהמיה, בעוד הכוחות האוסטריים והצרפתיים שעדיין היו בברסלאו נצורו עד כניעתם ב-19–20 בדצמבר, והחזירו את מרבית שלזיה לשליטה פרוסית.
לאחר תבוסה גדולה זו הודח הנסיך קרל מפיקודו והוחלף בדאון, שקודם כעת לפילדמרשל.
פרידריך קיווה שהניצחונות הגדולים ברוסבאך ובלוטן יביאו את מריה תרזה לשולחן המשא ומתן, אך היא הייתה נחושה שלא לנהל משא ומתן עד שתשיב את שלזיה.
פרוסיה כבר בזבזה את אוצרה במסע 1757, וכעת היא ערכה פיחות במטבע תוך הטלת מיסים חדשים על סקסוניה הכבושה ועל הכנסייה הקתולית בשלזיה כדי לגייס כספים לשנה החדשה.
עם התייצבות חזית סקסוניה-שלזיה, פקד פרידריך על מרבית כוחותיו בפרוסיה המזרחית תחת להוולדט לחזק את פומרניה, תוך חיזוי שלא תגיע התקדמות רוסית חדשה עד לאחר החורף.
הצבא הפרוסי המוגדל דחף במהירות את השוודים אחורה, כבש את מרבית ומרניה השוודית, והטיל מצור על בירתה שטרלזונד לאורך החורף.
הנסיך פרדיננד, שמונה כעת למפקד הצבא ההנוברי, פתח בסדרת מתקפות חורף שסיימו את הכיבוש הצרפתי של הנובר ובסופו של דבר דחפו את הצרפתים מווסטפאליה ומעבר לריין, ובכך הבטיחו את האגף המערבי של פרוסיה למשך המלחמה.
בינואר 1758 פלש צבא רוסי בפיקוד הרוזן ויליאם פרמור שוב לפרוסיה המזרחית, שם הכוחות הפרוסים המעטים שנותרו העמידו התנגדות מועטה.
פרידריך נטש את המחוז לכיבוש רוסי, בהעריכו אותו כניתן לוויתור אסטרטגית והעדיף להתרכז בהשגת ניצחון מכריע נוסף בזירה השלזית כדי לכפות על האוסטרים לבוא לשולחן השלום.
במרץ הפחיתה צרפת מאוד את התחייבויותיה הפיננסיות והצבאיות לקואליציה האוסטרית עם חתימת חוזה ורסאי השלישי.
כאשר צבאו הפרוסי-הנוברי של הנסיך פרדיננד דחף בהדרגה את הצרפתים מצפון גרמניה, התווכחו פרוסיה ובריטניה על התנאים המדויקים של בריתן, כאשר פרידריך דרש התחייבות של כוחות בריטיים לגרמניה ואת הגעת הצי המובטחת זה מכבר בים הבלטי, בעוד פיט התעקש על שימור משאבי בריטניה למלחמה העולמית הרחבה יותר.
פרידריך החליט שהגיע הזמן לפלוש למוראביה ולכבוש את העיר המבוצרת אולומואוץ, כפי שתכנן בשנה הקודמת, ברגע שהאוסטרים האחרונים יידחקו משלזיה.
שווידניץ, המעוז האחרון שבכיבוש אוסטרי בשלזיה, נכנע ב-16 באפריל, ולאחר מכן הוביל פרידריך צבא שדה למוראביה, והגיע לאולומואוץ ב-29 באפריל והטיל עליה מצור אולומוץ ב-20 במאי.
אולומואוץ הייתה מוגנת היטב, והמצור היה ארוך וקשה.
פרידריך קיווה לעורר מתקפה נגדית אוסטרית, אך דאון בחר להימנע מהתמודדויות ישירות עם הכוח הפרוסי, והתמקד במקום זאת בתקיפת קווי האספקה שלו.
עד סוף יוני הגנות העיר ניזוקו קשות, אך האספקה של צבא המצור הפרוסי הייתה נמוכה מאוד.
ב-30 ביוני כוחות אוסטריים בפיקוד הגנרל ארנסט גדעון פון לאודון יירטו שיירת אספקה ענקית משלזיה שיועדה לצבא הפרוסי באולומואוץ והשמידו אותה בקרב דומשטאדטל.
לאחר הפסד זה נאלצו הפרוסים להפסיק את המצור ולסגת ממוראביה, תוך נטישת הפלישה הגדולה האחרונה שלהם לשטח אוסטרי במהלך המלחמה.
מתוסכל במוראביה, הפרוסים ביצרו את סקסוניה ושלזיה, בעוד פרידריך הוביל צבא צפונה להדוף את הרוסים המתקדמים, שהגיעו עד אז לגבולות ברנדנבורג, שם הם צרו ושרפו את קוסטרין.
הכוחות הפרוסים שצרו את סטרלסונד במהלך החורף נסוגו כעת כדי לחזק את כוחו של פרידריך, והצטרפו אליהם ליד חורבות קוסטרין ב-22 באוגוסט.
ב-25 באוגוסט התמודד צבא פרוסי של 35,000 איש תחת פרידריך מול צבא רוסי של 43,000 תחת פרמור ממזרח לאודר בנוימרק בקרב צורנדורף.
שני הצדדים נלחמו עד תשישות וספגו אבדות כבדות, אך הרוסים נסוגו ופרידריך טען לניצחון.
הפרוסים התארגנו מחדש וצעדו חזרה לסקסוניה, שם תמרנו מול האוסטרים המתקדמים של דאון לאורך ספטמבר ועד אוקטובר, תוך בדיקת תקשורת האוסטרים אך נמנעו מכל התמודדות מכרעת.
ב-14 באוקטובר הפתיע דאון את הצבא הפרוסי הראשי בהנהגת פרידריך וקית' ליד הוכקירך בלוזציה, והביס אותם בקרב הוכקירך.
הפרוסים נטשו חלק ניכר מהארטילריה והאספקה שלהם, וקית' נהרג בקרב, אך הניצולים נסוגו בסדר טוב, ודאון סירב לרדוף אחריהם.
הפרוסים התארגנו בחיפזון ונכנסו לשלזיה כדי לשבור מצור אוסטרי על ניסה ב-7 בנובמבר.
לאחר מכן הם חזרו מערבה לחזק את דרזדן למקרה של התקפה של דאון, אך האוסטרים נסוגו מערבה ללא התקפות נוספות.
למרות ניצחונם בהוכקירך, האוסטרים של דאון השיגו בסופו של דבר רק התקדמות אסטרטגית מועטה בסקסוניה ולא הצליחו לשחרר את דרזדן.
בסופו של דבר נאלצו האוסטרים לסגת לבוהמיה לחורף, והשאירו את סקסוניה בשליטה פרוסית, בעוד הצבא הפרוסי המדולדל עבד על בניית עצמו מחדש בסקסוניה ובשלזיה.
באפריל 1759 הוביל פרידריך את צבאו הראשי מסקסוניה לשלזיה תחתית כדי לשמור על הצבא הרוסי מופרד במערב פולין מהאוסטרים של דאון בבוהמיה.
בינתיים, כוח פרוסי קטן יותר תחת אחיו הצעיר של פרידריך, היינריך, נסיך פרוסיה, נשאר בסקסוניה כדי לתקוף לסירוגין את בוהמיה דרך הרי העפרה, ניצח בקרב פטרסוולדה ובסדרת עימותים קטנים אחרים, כמו גם הרס מספר מחסני תחמושת ואוסטריים וגשרים לפני שנסוג לסקסוניה.
הרוסים המשיכו ללחוץ לנוימרק; ב-23 ביולי המפקד הרוסי החדש, הרוזן פיוטר סלטיקוב, הוביל 47,000 איש בניצחון על 26,000 פרוסים בפיקוד הגנרל קרל היינריך פון ודל בקרב קיי.
הרוסים התקדמו מערבה לעבר האודר, בעוד פרידריך הוביל חיזוקים צפונה כדי להצטרף לוודל ולהתמודד עם סלטיקוב, תוך השארת הנסיך היינריך והגנרל היינריך אוגוסט דה לה מוט פוקה לדאוג להגנת סקסוניה ושלזיה, בהתאמה.
ב-3 באוגוסט הגיע סלטיקוב וכבש את פרנקפורט על האודר, שם צבאו קיבל תגבורת אוסטרית משמעותית שנשלח מדאון בפיקוד לאודון.
נחוש לדחוק את הרוסים, שהיו כעת בתוך 80 קילומטרים מברלין, פרידריך הצטרף לניצולים מקרב קיי וב-12 באוגוסט תקף את העמדה הרוסית סביב הכפר קונרסדורף, ממזרח לפרנקפורט.
קרב קונרסדורף שהתפתח היה ניצחון רוסי-אוסטרי מוחץ, שפיזר לחלוטין את הצבא הפרוסי ופינה את הדרך לברלין עבור הקואליציה הפולשת.
לאחר הקרב האמין פרידריך שהמלחמה אבודה לחלוטין, אך בעלות הברית שוב לא רדפו אחרי הפרוסים המובסים ולא כבשו את ברלין.
אבדות רוסיות כבדות בקונרסדורף וחילוקי דעות בין ההנהגה הרוסית והאוסטרית הובילו את הרוזן סלטיקוב הזהיר לעצור את כוחותיו, ונתן לפרוסים זמן להתארגן מחדש.
קווי האספקה הרעועים של הצבא הרוסי דרך פולין הקשו על חיזוק הניצחון כל כך עמוק בשטח האויב, ותמרוני הנסיך היינריך בסקסוניה איימו לחתוך את קווי האספקה של האוסטרים, שהרוסים גם היו תלויים בהם חלקית.
בספטמבר, למרות עליונות הכוח המוחלטת של הקואליציה בברנדנבורג, גם הרוסים וגם האוסטרים נסוגו לשלזיה.
הסכסוכים הפנימיים של הקואליציה וההנהגה המהססת נתנו לפרוסיה הזדמנות שנייה, אירוע שפרידריך כינה מאוחר יותר נס בית ברנדנבורג.
בתחילת ספטמבר לחצו כוחות אוסטריים בבוהמיה לסקסוניה, שהתרוקנה במידה רבה ממגנים לקראת קונרסדורף, כפו את כניעת דרזדן ב-4 בספטמבר וכבשו במהירות את מרבית הנסיכות.
כוחו של הנסיך היינריך צעד מערבה להתחרות שוב על סקסוניה, שם יחידה בפיקוד הגנרל פרידריך אוגוסט פון פינק הביסה בחדות כוח אוסטרי גדול יותר בקרב קורביץ ב-21 בספטמבר.
בתגובה, שלח דאון כוח סיוע משלו לסקסוניה, רק כדי שיושמד על ידי הפרוסים של הנסיך היינריך ב-25 בספטמבר בקרב הויירסוורדה.
נבוך מהאפשרות לאבד שוב את סקסוניה, דאון העביר את כוחו הראשי מערבה לסקסוניה, והשאיר מאחור את הרוסים, שנסוגו לפולין לחורף.
בנובמבר, בעוד הצבא הפרוסי עבד על בניית עצמו מחדש בברנדנבורג ובשלזיה, מיקם גוף פרוסי תחת פינק עצמו במקסן כדי להטריד קווי תקשורת אוסטריים בין סקסוניה לבוהמיה.
כוחות אוסטריים תחת דאון והרוזן פרנץ מוריץ פון לאסי הקיפו והביסו את הפרוסים של פינק ב-21 בנובמבר בקרב מקסן, ובכך כפו את כניעת הגוף הפרוסי כולו.
ניצחון אוסטרי קטן בסקסוניה בקרב מייסן ב-4 בדצמבר היה הקרב האחרון באותה שנה.
בתחילת 1760 הוענק לארנסט פון לאודון פיקוד עצמאי בשלזיה, נפרד מדאון, והחל בפעולות לוחמה במרץ.
לאחר עימות לא מכריע עם חיל המצב הפרוסי בסמוך לנוישטאדט ב-15 במרץ, התקדמו האוסטרים של לאודון בהדרגה בשלזיה תחתית, והטילו מצור על גלץ ב-7 ביוני.
דה לה מוט פוקה הוביל כוח לסייע למבצר, אך לאודון תקף והשמיד אותם ב-23 ביוני בקרב לנדשוט, תוך לקיחת דה לה מוט פוקה בשבי.
הכוח הפרוסי הראשי תחת פרידריך החל בתנועה מזרחה להגנת שלזיה, אך שינה כיוון כאשר נודע לו שצבאו הראשי של דאון נע לאותו כיוון.
פרידריך ויתר זמנית על שלזיה לטובת המצור האוסטרי, והוביל את צבאו חזרה לסקסוניה, שם הטיל מצור על דרזדן החל מ-13 ביולי.
הפרוסים קיוו לכבוש את דרזדן במהרה או לפחות להסיט את תשומת לב האוסטרים, אך חיילי דאון התקדמו מערבה וכפו על הפרוסים להסיר את המצור ולסגת ב-21 ביולי.
גלץ נכבשה על ידי האוסטרים ב-29 ביולי, ואחריה ליגניץ ופארשוויץ, וצבאות דאון ולאסי חזרו להתאחד עם כוחו של לאודון בשלזיה תחתית.
הפרוסים תחת פרידריך והנסיך היינריך ניסו להתאחד ולחפש התמודדות מכרעת, בעוד דאון התכוון לתקוף את פרידריך בכוח מכריע.
גדודו של לאודון, שקדם לצבא הראשי של דאון, תקף את עמדת פרידריך ליד ליגניץ ב-15 באוגוסט.
קרב ליגניץ (1760) הוכרע בניצחון פרוסי, כאשר פרוסיה הביסה את לאודון לפני שהגיע צבא דאון הגדול לתמוך בו.
מהפך זה הפריע לתמרוני האוסטרים והשיב לפרוסיה את שליטתה על שלזיה תחתית, בעת שדאון החזיר את צבאו לסקסוניה.
כוח משני פרוסי בפיקוד הגנרל יוהאן דיטריך פון הולזן דחה מתקפה אוסטרית על סקסוניה ב-20 באוגוסט בקרב סטרלה.
הפרוסים והאוסטרים ניהלו ב-ספטמבר חילופי אש ומניפולציות בשלזיה, בעוד הרוסים של סלטיקוב תפסו עמדות במערב פולין.
עם ריכוז הכוחות הפרוסיים בשלזיה וסקסוניה, השטח בברנדנבורג נשאר חסר הגנה.
בתחילת אוקטובר תקף כוח רוסי בפיקוד הגנרל גוטלוב היינריך טוטלבאן דרך נוימרק, והצטרף לצבא האוסטרי של לאסי לכיבוש זמני של ברלין, שם דרשו כופר, החרימו מחסני נשק ושחררו שבויים.
עם זאת, הרוסים נסוגו במהרה לפרנקפורט על האודר בשל מחסור באספקה, בעוד כוחו של לאסי התקדם דרומה לתמוך בדאון במאמץ להשיג קרב מכריע עם פרידריך בסקסוניה.
הצבאות הפרוסי והאוסטרי בפיקוד פרידריך, דאון ולאסי נפגשו ב-3 בנובמבר בסמוך לטורגאו, שם התקיים קרב טורגאו.
בסופו של דבר הפרוסים שלטו בשדה הקרב וטענו לניצחון, אך שני הצבאות נשחקו קשות ונסוגו למחנות חורף.
ניצחון הפרוסים בטורגאו היה יקר מבחינה אסטרטגית, שכן דאון עדיין שלט בדרזדן, וצבאו של לאודון עדיין פעל בשלזיה; נוספו שוב פיחות במטבע הפרוסי בחורף לשם הייצוב הכלכלי של הצבא.
מצד שני, האוסטרים, שקיוו להכריע את המלחמה בטורגאו, התאכזבו קשה מהפסד נוסף מפרוסי קטן, ומצבה הפיננסי המתדרדר של מריה תרזה החל להכביד על מאמץ המלחמה.
הקרב שוחק עד כדי כך את יכולות הלחימה של שני הצדדים, שאף אחד מהם לא יכול היה להביא לסיום מכריע של המלחמה ללא סיוע חיצוני.
לקראת תחילת 1761 לא היה לאף אחד מהצדדים את האנשים או האספקה הדרושים למבצע התקפי משמעותי.
פרוסיה יכלה להשיב לשדה הקרב רק 104,000 חיילים, רבים מהם טירונים, והיה מחסור אפילו באספקות בסיסיות כגון רובים.
צבא פרוסיה כבר לא היה מתאים לסוג התמרונים ההתקפיים שאפיינו בעבר את טקטיקות פרידריך, והמצב בממלכה היה קריטי.
דאון, הגנרל האוסטרי, גם הוא פסל מתקפות גדולות באותה שנה ולא תכנן אפילו לנסות לכבוש מחדש את שלזיה, והעדיף להתרכז בסקסוניה נגד הנסיך היינריך.
כספי אוסטריה היו במצב כאוטי, וכלכלתה נחנקה ממיסי מלחמה כבדים.
שיתוף הפעולה בין כוחות רוסיים ואוסטריים התפורר ההדרגה, כשהמעצמות הפכו פחות מעוניינות לרדוף אחר מטרותיהן בשטח.
המשלחת הרוסית בפיקוד מרשל אלכסנדר בוטורלין, מפקד כוחות רוסיה באזור, תיאמה עם כוחות לאודון באוסטריה כדי להתחיל התקדמות בדרום שלזיה באפריל.
חיל המצב הפרוסי בפיקוד הגנרל קרל כריסטוף פון דר גולץ ביצר סביב שווידניץ, בעוד צבאות השדה תחת פרידריך, לאודון ובוטורלין ניהלו מערכה ממושכת של תמרונים ללא התמודדויות גדולות.
הקואליציה סיימה במפלה צנועה בכיבוש המבצר בשווידניץ ב-1 באוקטובר, ולאחר מכן נסוגו הפרוסים למחנות החורף של שלזיה הצפונית וברנדנבורג.
במקביל, כוחות רוסיים בפיקוד זכר צ'רנישב ופיוטר רומיאנצב צרו והטילו סגר על נמל קולברג בפומרניה הפרוסית ב-22 באוגוסט.
העיר הייתה מוגנת היטב ועמדה היטב, אולם כמה ניסיונות פרוסים לשבור את המצור נכשלו.
באוקטובר פרידריך פקד על רוב חיל המצב לסגת לברלין ולהגן על ברנדנבורג; העיר החלשה נכנעה לבסוף ב-16 בדצמבר.
נפילת קולברג עלתה לפרוסיה בנמל האחרון שלה על הים הבלטי, ונתנה לרוסיה דרך לאספקת צבאותיה במרכז אירופה דרך הים במקום דרך היבשה דרך פולין.
השיפור בלוגיסטיקה הרוסית איים להטות את יחסי הכוחות בצורה מכרעת נגד פרוסיה בשנה הבאה.
עם תחילת 1762 הצטמצמו צבאות פרוסיה ל-60,000 איש בלבד, וספק אם יוכלו למנוע התקדמות רוסית ואוסטרית מחודשת לברלין.
קריסת פרוסיה נראתה בלתי נמנעת; בריטניה איימה לבטל את הסובסידיות אם פרוסיה לא תתפשר על שלום, איום שמומש מאוחר יותר באותה שנה בידי ראש ממשלת בריטניה החדש, ג'ון סטיוארט, הרוזן מביוט.
ואז, ב-5 בינואר 1762 נפטרה הקיסרית הרוסית החולה יליזבטה.
אחיינה ומחליפה, פיוטר השלישי, קיסר רוסיה, היה מעריץ נלהב של פרידריך, והפך מיד את מדיניות החוץ של יליזבטה והורה על הפסקת אש עם פרוסיה.
פיוטר הסכים להפסקת אש עם פרוסיה במרץ ושחרר את הכיבוש הרוסי בפרוסיה המזרחית ופומרניה, והפנה את צבאותיו למקלנבורג לאיום במלחמה על דנמרק-נורווגיה בנוגע לתביעותיהן על דוכסות בית הולשטיין-גוטורפ.
ב-15 במאי 1762 חתמו רוסיה ופרוסיה רשמית על סיום המלחמה בחוזה סנט פטרסבורג, אשר אישר את הגבולות לפרוסיה בצפון ומזרח.
פיוטר שימש כמגשר בחוזה המבורג ב-22 במאי, שסיים את מלחמת פומרניה בין פרוסיה לשוודיה, והשאיר את כל שטחי פומרניה בידי פרוסיה.
לאחר שחתם ב-1 ביוני על ברית חדשה עם פרוסיה, הציב אף את קורפוס צ'רנישב, בן 18,000 חיילים, תחת פיקודו של פרידריך; כך קרה ה"נס השני של בית ברנדנבורג".
במקביל, המורל הצרפתי נפגע עקב סגרים בריטיים ממושכים, תבוסות במלחמת הצרפתים והאינדיאנים ובמלחמות הקרנטיות, וחוסר התקדמות באזור הריין.
לאחר המהפך הרוסי ונסיגת שוודיה, הבין המלך לואי החמישה עשר שצרפת לא צפויה לקבל את פרס ארצות השפלה האוסטריות כפי שהובטח לה.
אוסטריה הייתה פושטת רגל, ובלי סובסידיות צרפתיות לא יכלה מריה תרזה לממן פלישה מחודשת לשלזיה; כשהצרפתים גם הם מותשים, לואי לא היה מוכן עוד לממן את מלחמת בעלת בריתו.
מאחר שצרפת לא הכריזה רשמית מלחמה על פרוסיה, הסכים לנסיגה והסגת כוחותיה מהאזור, וסיים בכך את מעורבות צרפת במלחמה בגרמניה.
עם הגנת אגפיו מבוססת היטב, ריכזה פרוסיה את כל כוחותיה הנותרים נגד אוסטריה.
הצבא הפרוסי, שהתגבר בכוחות שנסוגו מהצפון ועדיין צפוי לתגבור מבני קורפוס צ'רנישב, יכול היה להתחרות בכוחות האוסטרים שוב בשדה הקרב, וביוני יצא לפרוסיה צעדה מחודשת לשליטת שלזיה.
ב-9 ביולי הודח פיוטר והוחלף באשתו יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה; קתרין פרשה מיד מהברית שהקים בעלה עם פרוסיה, אך לא שבה למלחמה לצד אוסטריה.
למרות אובדן העזר הרוסי, התייצבו הפרוסים לקרב עם צבא דאון ב-21 ביולי ליד בורקרסדורף, מזרחית לשווידניץ.
פרידריך שכנע את צ'רנישב לתמוך במתקפה, לא על ידי לחימה ממש, אלא על ידי הופעה באזור והצגת איום אפשרי לאוסטרים.
ניצחון פרוסי בקרב בורקרסדורף הוביל להשבת רוב שלזיה לשליטה פרוסית.
כוחות דאון נסוגו לגלץ, והפרוסים הטילו מצור על שווידניץ וכבשו אותה לבסוף ב-9 באוקטובר.
פרוסיה ניצחה במערכה האחרונה שלה בשלזיה.
בחודשים הבאים הוביל הנסיך היינריך צבא משני לסקסוניה, בו נטל חלק בקרב ליד פרייברג ב-29 באוקטובר.
בקרב פרייברג הביס את המגנים והוביל את רדיפתם בחזרה לדרזדן, ולאחר מכן כבש הצבא הפרוסי את רוב סקסוניה.
צבאו של הנסיך היינריך רדף אחר כוחות אוסטרים ופשט על נסיכויות פרו-אוסטריות בפרנקוניה בנובמבר ודצמבר.
בנובמבר הציעה מריה תרזה לפתוח במשא ומתן לשלום, ופרידריך הסכים מיד; ב-24 בנובמבר הודיעו שני הצדדים על הפסקת אש בסקסוניה ובשלזיה, והתחילו שיחות שלום רשמיות בסוף דצמבר.
עד סוף 1762 פרוסיה השיבה בחזרה כמעט את כל חבל שלזיה מידי האוסטרים, ולאחר קרב פרייברג שלטה ברוב סקסוניה מחוץ לדרזדן; אוסטריה המשיכה להחזיק בדרזדן ובקצה הדרום-מזרחי של סקסוניה, יחד עם מחוז גלץ דרומית לשלזיה.
המעצמות הלוחמות במרכז אירופה נלחמו למעשה לתיקו.
כלכלת פרוסיה הושבה ליציבות אך הארץ נהרסה בקרבות וכיבושים, וכוח האדם שלה אזל.
אוסטריה עמדה בפני משבר כלכלי קשה והייתה חייבת לצמצם את גודל צבאה, מה שהקטין משמעותית את כוחה ההתקפי; ללא חיילים רוסיים או סובסידיות צרפתיות כמעט שלא נותרה תקווה לשוב ולכבוש את שלזיה.
הצדדים האחרים במלחמת שבע השנים כבר החלו בשיחות שלום; כעת התכנסו במשא ומתן נציגים מאוסטריה, פרוסיה וסקסוניה ב-30 בדצמבר בארמון הוברטוסבורג ליד קווי החזית בסקסוניה כדי לדון בתנאי השלום.
פרידריך שקל להציע את פרוסיה המזרחית לרוסיה בתמורה לתמיכת פיוטר בכיבוש סקסוניה, אך נסיגתה של קתרין העבירה את רוסיה מחוץ למעורבים במשא ומתן.
הצדדים הלוחמים הסכימו בסופו של דבר להחזיר זה לזה את השטחים שכבשו: אוסטריה נסוגה מגלץ, שחזרה לשליטה פרוסית מלאה בשלזיה, בתמורה לפינוי פרוסיה את סקסוניה, שהושבה לאוגוסט השלישי, מלך פולין, שקיבל גם פיצויים אחרים מצד פרוסיה.
בגבולות האזור חזרו לסטטוס קוו אנטה בלום.
אוסטריה ויתרו רשמית על תביעותיה לשלזיה; בתמורה התחייבה פרוסיה לתמוך בבנה של מריה תרזה, הארכידוכס יוזף, בבחירות האימפריאליות 1764 המתקרבות.
עם זאת, הצדדים הסכימו לסיים את המלחמה השלזית השלישית בחוזה הוברטוסבורג שנחתם ב-15 בפברואר 1763.
החזרת הגבולות לסטטוס קוו אנטה בלום פירושה שאף אחד מהצדדים הלוחמים במלחמה השלזית לא זכה בפרס שאותו כיוון: פרוסיה נכשלה בשמירה על חלק מסקסוניה, בעוד אוסטריה לא הצליחה להשיב את מחוזה האבוד שלזיה, וגם רוסיה לא זכתה בשטחים על חשבון פרוסיה.
למרות זאת, תוצאת המלחמה נחשבת בדרך כלל לניצחון דיפלומטי עבור פרוסיה, ששמרה לא רק על שלזיה אלא גם כפתה על אוסטריה להכיר בריבונותה במחוז, ובכך מנעה מלחמות שלזיות נוספות.
באופן יסודי יותר, פרוסיה הוכיחה את עצמה כיריבה אמינה לאוסטריה בכך ששרדה בשלמותה מלחמה שעלולה הייתה להפוך למלחמת פירוקה.
פרוסיה יצאה מהמלחמה כמעצמה אירופית חדשה, והתייצבה כמעצמה המובילה בגרמניה הפרוטסטנטית.
הממלכה זכתה בהכרה כללית בריבונותה בשלזיה, מה שבא לידי ביטוי בעצירת ניסיונותיה של אוסטריה להשיב לעצמה את המחוז.
המוניטין האישי של פרידריך השני, מלך פרוסיה נסק, שכן חובותיו למזל (המהפך הרוסי לאחר מות אליזבת) ולתמיכה הפיננסית הבריטית נשכחו במהרה, בעוד זיכרונות מנהיגותו האנרגטית וההצלחות הטקטיות שלו נשמרו בתודעה.
פרוסיה הצליחה לעמוד על רגליה מול פלישה בו-זמנית של אוסטריה, רוסיה, שוודיה וצרפת, הישג שנראה לא אפשרי, בניתוח יחסי הכוחות.
לאחר 1763, צבאות בעולם שלחו קצינים לפרוסיה ללמוד את סודות כוחה הצבאי, והפכו את פרוסיה לאחת המדינות המודל לחיקוי ביותר באירופה.
אף על פי שהמלחמה מתוארת לעיתים כרגע מפתח בעליית פרוסיה לגדולה, המלחמה השאירה את כלכלת הממלכה ואוכלוסייתה הרוסות, ומרבית שנותיו הנותרות של פרידריך הוקדשו לתיקון הנזקים.
כדי להפחית אבדות בנפש, המשיך המלך את מדיניות אביו לעודד פליטים פרוטסטנטים מממלכות קתוליות להתיישב מחדש בפרוסיה.