tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יערות הרריים (Montane forests) – בגובה שבין 1.7 קילומטר ל-2.7 קילומטרים יש חגורת יער מחטנית, כולל הסקוויה הענקית שנתנה את השם לפארק.
באזור זה יורד בחורף שלג.
בעלי חיים קבועים ועונתיים כוללים: סנאי דאגלס (Tamiasciurus douglasii), סנאי אפור מערבי, סנאי קרקע קליפורני, אייל פרדי שחור-זנב, דוב שחור אמריקני (הידוע כבעל חיים הפורץ מדי פעם למכוניות שאינן נתונות להשגחה, וגונב מהן מזון), פומה צפון-אמריקאית ומגוון עופות.
הזוחלים בעלי הדם הקר אינם נפוצים באזור זה, אבל לעיתים ניתן לראות זעמן אלמוגי הררי (Lampropeltis zonata), Charina bottae (באנגלית Rubber boa), לטאה דוקרנית מערבית (Sceloporus occidentalis) וקמטן האליגטור (Elgaria coerulea).
האזור התת-אלפיני והאלפיני – אזור של אגמים, כרי דשא, ויער פתוח וסלעי גרניט.
יונקים נדירים באזור זה והמזון מצומצם.
היונקים באזור כוללים מרמיטה, פיקה אמריקאית וארנבת הערבה (Lepus townsendii).
עופות כוללים קיק אגוזים אמריקאי, קיכלי הרים כחול (Sialia currucoides), פיפיון ממושקף (Anthus rubescens) ופרוש רוסי אפור-כתר (Leucosticte tephrocotis).
באזור זה נעשים ניסיונות להשיב לטבע את תת-המין של סיירה נבדה של הכבש גדול-הקרניים (Ovis canadensis sierrae), ומין הצפרדע Rana muscosa (באנגלית Mountain yellow-legged frog).
התושבים הראשונים באזור שבו שוכן הפארק כיום היו ילידים בני שבט המונאצ'י (Monachee), שהתגוררו בעיקר באזור אגן הניקוז של נהר קאווייה באזור מרגלות ההרים שבפארק, אם כי על סמך עדויות שנמצאו ייתכן והם התגוררו גם באזורים גבוהים יותר כגון יער הענקים.
בעונת הקיץ חצו האינדיאנים את הרכס דרך המעברים ההרריים הגבוהים, על מנת לסחור עם שבטים שהתגוררו מזרחית אליהם.
במספר אתרים ברחבי הפארק ניתן למצוא פיקטוגרפים ששרדו מאותה תקופה, בייחוד בסלע הוספיטל (Hospital Rock) ובפוטווישה (Potwisha), כמו גם מכתשים שנחצבו בסלע ששימוש לעבד בלוטים, מזון בסיסי לילידי המונאצ'י.
עם הגעתם של המתיישבים האירופים הראשונים הגיעו לאזור החלה התפשטות של מחלת האבעבועות השחורות, שהשמידה חלק גדול מאוכלוסיית האינדיאנים.
האירופי הראשון שהתיישב באזור באופן קבוע היה הייל ת'ארפ (Hale Tharp), שהתפרסם בשל כך שהצליח לבנות את ביתו מגזע חלול של עץ סקוויה ענקית שנפל ביער הענקים סמוך לאחו המכונה לוג מדואו (Log Meadow).
ת'ארפ נהג לרעות את הבקר שלו באחו, אך במקביל הביע את הערכתו ליופיו של היער וניהל את המאבקים הראשונים באזור כנגד כריתת העצים.
ת'ארפ היה מיודד עם ג'ון מיור שביקר בביתו מספר פעמים.
מקומה של הבקתה לא השתנה מאז שת'ארפ בנה אותה ביער הענקים, וניתן לבקר בה גם כיום.
אולם, ניסיונותיו של ת'ארפ לשמר את עצי הסקוויה ענקית לא נחלו הצלחה רבה.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 הקימו מתיישבים לבנים את מושבת קאווייה (Kaweah Colony), מתוך שאיפה ליצור אוטופיה סוציאליסטית, וביססו את כלכלתם על סחר בעצי סקוויה.
עם זאת, מאוחר יותר התברר כי עצי הסקוויה ענקית מתבקעים בקלות (בניגוד לעצי סקוויה נאה), ולפיכך הם אינם ראויים לשמש כחומרי גלם, אך עד שהגיעו למסקנה זו נכרתו אלפי עצים.
שירות הפארקים הלאומיים סיפח את יער הענקים לפארק ב-1890, השנה שבה הוקם הפארק, ובכך נפסקה באופן סופי כל פעילות הכריתה ביער הענקים.
במשך השנים הפארק התרחב מספר פעמים עד שהגיע לגודלו הנוכחי; אחת ההרחבות האחרונות התרחשה ב-1978, כאשר פעילות נמרצת של תנועות שורשיות בהובלת מועדון סיירה הכשילה את ניסיונה של חברת וולט דיסני לרכוש אתר כרייה לשעבר בגובה רב בדרום הפארק כדי להפוך אותו לאתר נופש וסקי.
אתר זה סופח לפארק ונקרא בשם מינרל קינג (Mineral King).
מקור שמו ("מלך המינרלים" בעברית) מ-1873 כאשר כורים באזור הקימו את "נפת הכרייה מינרל קינג" (Mineral King Mining District).
זהו האתר הגבוה ביותר בפארק שעבר תהליכי פיתוח במשך השנים, ונחשב ליעד פופולרי למטיילים הנוהגים ללון בשטח.
בפארק מבקרים מעל למיליון תיירים מדי שנה.
הכניסה הראשית לפארק קרויה כניסת הר אש (Ash Mountain Entrance) והיא שוכנת בגבול הדרום-מערבי של הפארק.
מגיעים אליה דרך כביש 198 של קליפורניה מוייסייליה (כ-55 קילומטרים מזרחית לפארק) דרך העיירה תרי ריוורס (Three Rivers).
מצפון אפשר להגיע לפארק מפרסנו באמצעות כביש 180 דרך הפארק הלאומי קינגס קניון ודרך הכביש המקשר בין שני הפארקים המכונה "כביש הגנרלים" (Generals Highway) אל הכניסה הצפונית המכונה "כניסת הגדם הגדול" (Big Stump Entrance).
מעבר לכניסה הכביש נמשך דרומה אל יער הענקים ובהמשך פונה מערבה אל כניסת הר אש.
כשלושה קילומטרים ממזרח לכניסת הר אש מתפצל מכביש 198 דרומה כביש צר ומתפתל שבחלקו אינו מכוסה אספלט הקרוי כביש מינרל קינג (Mineral King Road).
כביש זה מוביל אל כניסת נקודת לוקאוט (Lookout Point Entrance) לפארק והוא ממשיך עד אזור עמק מינרל קינג.
רק שבילי הליכה מחברים את מינרל קינג עם חלקי הפארק האחרים.
הכביש פתוח ממאי עד אוקטובר בלבד.
בפארק פועלים בקיץ קווי הסעות חינם בין האתרים המרכזיים.
בפארק פועל בית מלון, "ווקסצ'י לודג'" (Wuksachi Lodge), הכולל מסעדה ואולמות כינוסים.
בפארק יש שלושה מרכזי מבקרים:
מרכז המבקרים מרגלות ההרים (Foothills Visitor Center) – כקילומטר וחצי אחרי כניסת הר אש.
מציע מידע, קבלת היתרים למחנאות בשטח, ספרים ומוצרים.
מוזיאון יער הענקים (Giant Forest Museum) – כ-25 קילומטרים מכניסת הר אש.
בניין היסטורי זה נבנה ב-1928 בתכנון של האדריכל גילברט סטנלי אנדרווד (Gilbert Stanley Underwood).
המוזיאון מציע מידע בדגש על הסקוויה הענקית וההיסטוריה האנושית של המקום, כמו כן אפשר לקבל מידע על הסביבה ולרכוש ספרים.
מרכז המבקרים אורן הזפת (Lodgepole Visitor Center) - כ-34 קילומטרים מכניסת הר אש ו-3 קילומטרים צפונית לעץ גנרל שרמן.
הפארק מציע שפע פעילויות: סיורים בהדרכת שומרי הפארק, ביקור בחורשות הסקוויה הענקית, סיורים רגליים בשבילי הפארק, צפייה בבעלי החיים, מחנאות ולינה בשטח, צפייה בנופי ההרים, צפייה בכוכבים, סיור במערת קריסטל, סקי ומשחקים בשלג בחורף, טיפוס צוקים, רכיבה על סוסים, שיט בקיאקים ודיג.
מערת קריסטל (Crystal Cave) – מערה מוגנת מאז 1918, והיחידה מבין המערות הפתוחה לציבור בפארק.
שביל גנרל שרמן (Sherman Tree Trail) – שביל אספלט באורך של כקילומטר היורד ממגרש החנייה לבסיס העץ גנרל שרמן ומתפתל דרך חורשת עצי הסקוויה.
קורת המנהרה (Tunnel Log) – עץ סקוויה ענקית באורך 84 מטרים ובקוטר 6.4 מטרים שנפל על הכביש ב-1937 מסיבות טבעיות.
שנה אחר-כך ניסר צוות מעובדי הפארק בגזע מנהרה בגובה 2.4 מטרים וברוחב 5.2 מטרים, מה שאפשר שוב מעבר כלי רכב.
אחו הסהר (Crescent Meadow) – אחו קטן מוקף בעצי סקוויה ענקית באזור יער הענקים.
כר דשא זה מסמן את הקצה המערבי של שביל הסיירה הגבוה (High Sierra Trail), המשתרע מהאחו לרוחב רכס קו פרשת המים המערבית הגדולה אל הר ויטני.
הייל ת'ארפ, המתיישב הראשון בשטח הפארק בנה את ביתו באחו לוג מדואו הסמוך.
איש שמירת הטבע ג'ון מיור ביקר במקום פעמים רבות ושיבח אותו תוך כינויו כ"אבן החן של הסיירה".
האחו שוכן בקצה כביש אספלט באורך 5 קילומטרים המתפצל מכביש הגנרלים סמוך למוזיאון יער הענקים.
מפל טוקופה (Tokopah Falls) – השביל אל מפל טוקופה מתחיל מרחק קצר מגשר מרבל פורק (Marble Fork Bridge) באתר המחנאות לודג'פול באזור יער הענקים.
זוהי הליכה קצרה (שניים וחצי קילומטרים) לאורך היובל מרבל פורק של הנהר קאווייה אל צוקי גרניט מרשימים ומפל המים של קניון טוקופה.
מפל טוקופה הוא בגובה 360 מטרים ומרשים במיוחד בתחילת הקיץ.
סלע מורו (Moro Rock) – הוא כיפת גרניט השוכנת במרכז הפארק בקצה של נקיק מורו (Moro Creek) בין יער הענקים לאחו הסהר.
גרם בן 400 מדרגות שנבנה בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי חיל השימור האזרחי, נחצב בסלע כך שמבקרים יכולים לטפס לפסגה.
"גרם המדרגות סלע מורו" (Moro Rock Stairway) רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
התצפית מפסגת הצוק מקיפה את מרבית הפארק, כולל רכס קו פרשת המים המערבית הגדולה.
הפארק הלאומי פטריפייד פורסט הוא פארק לאומי מדברי המשתרע על שטח של 896 קילומטרים רבועים במחוזות נאוואחו ואפאצ'י בצפון-מזרח אריזונה שבארצות הברית.
שם הפארק מנציח את הריכוז יוצא דופן של עצים מאובנים בשטחו, רובם מהמין הנכחד Araucarioxylon arizonicum.
מתוך השטח הכללי של הפארק 458 קילומטרים רבועים הם שטח שהכניסה אליו בתשלום והוא מאופיין בערבת שיחים צחיחה למחצה, כמו גם בתרונות צבעוניים שעברו בליה רבה, כשחלקו הצפוני מתפשט לתוך המדבר הצבוע.
מטה הפארק שוכן כ-42 קילומטרים מזרחית לעיירה הולברוק באריזונה, וכ-150 קילומטר מהעיר פלגסטאף.
הפארק משתרע לאורך כביש בין-מדינתי 40 (I-40), ולכביש 66 ההיסטורי כששניהם חוצים את הפארק ממזרח למערב.
האתר הוכרז מונומנט לאומי, ב-1906 ופארק לאומי של ארצות הברית ב-1962. ב-2018 ביקרו בו 644,922 תיירים, כשהפעילויות האופייניות למבקרים כוללות ביקור באתרים התיירותיים, צילום, הליכה בשבילים ומחנאות בחיק הטבע.
הגובה הממוצע של הפארק הוא 1,600 מטרים מעל גובה פני הים, כשהאקלים מאופיין ברוחות יבשות.
הטמפרטורות בשיא הקיץ מגיעות ל-38°C, ובחורף צונחות מתחת לנקודת הקיפאון.
בפארק יש יותר מ-400 מינים של צמחים, בעיקר עשבים, כדוגמת מינים של דגניים כמו ה-Bouteloua gracilis (באנגלית Blue grama) ומיני המדחול (Sporobolus).
בעלי החיים כוללים חיות גדולות כדוגמת אנטילוקפרה אמריקנית, זאב ערבות ושונר מצוי ובעלי חיים רבים קטנים יתר, דוגמת אוגר יערוני (Peromyscus), נחשים, לטאות, שבעה מינים של דו-חיים ויותר מ-200 מינים של עופות, שחלקם הם דיירי קבע ורובם עופות נודדים.
203 קילומטרים רבועים, כשליש משטח מהפארק, מוכרזים כאזור טבע בראשיתי.
הפארק ידוע בשל המאובנים שבו, בייחוד גזעי עצים שגדלו בתקופת הטריאס העליון, לפני כ-225 מיליון שנים.
השכבות המכילות את הגזעים המאובנים הם חלק מתצורת צ'ינלה הצבעונית ורחבת הידיים, שהיא המקור לשם המדבר הצבוע.
לפני כ-60 מיליון שנים נדחפה רמת קולורדו, שהפארק הוא חלק ממנה, למעלה בשל לחצים טקטוניים ונחשפה לסחיפה מוגברת.
כל שכבות הסלע בפארק מעל לתצורת צ'ינלה נסחפו כליל בהשפעת מים ורוחות, למעט שכבות צעירות מבחינה גאולוגית המצויות בחלקים מהפארק.
בנוסף לגזעי עצים מאובנים כוללים המאובנים בפארק שרכים מטריאס עליון, ציקסאים, וגינקו, ומינים רבים אחרים של צמחים כמו גם בעלי חיים כולל פייטוזאוריים, דו-חיים גדולים, והדינוזאורים הראשונים.
פלאונטולוגים חופרים וחוקרים את המאובנים של הפארק מתחילת המאה ה-20.
האוכלוסייה האנושית המוקדמת ביותר בפארק הגיעה לפני 8,000 שנה לפחות.
לפני כ-2,000 שנה גידלו התושבים באזור תירס, וזמן קצר אחר-כך הקימו בשטח שיהפוך לפארק בתים חפורים.
תושבים מאוחרים יותר בנו מגורים מעל פני הקרקע המכונים פואבלו.
למרות ששינוי האקלים אילץ את התושבים לעקור משם (הפואבלו האחרון ננטש סביב 1,400 לספירה) נתגלו ברחבי הפארק יותר מ-600 אתרים ארכאולוגים, כולל פטרוגליפים, הקשורים אליהם.
במאה ה-16 ביקרו באזור מגלי ארצות ספרדים, ובאמצע המאה ה-19 סקר צוות של חוקרים מטעם ממשלת ארצות הברית נתיב ממזרח למערב דרך האזור בו שוכן הפארק כיום, וציין את גילוי הגזעים המאובנים.
מאוחר יותר, נסללו כבישים ומסילות ברזל באותו הנתיב ואפשרו את בואם של התיירים, ולפני הקמת הפארק, את ליקוט המאובנים מהשטח בקנה מידה גדול.
גנבות של עצים מאובנים ממשיכה להיות בעיה גם במאה ה-21.
הפארק הלאומי פטריפייד פורסט משתרע על שטח של 896 קילומטרים רבועים במחוזות נאוואחו ואפאצ'י בצפון-מזרח אריזונה.
אורך הפארק כ-50 קילומטרים מצפון לדרום ורוחבו משתנה ממקסימום 19 קילומטרים בצפון ועד למינימום של כקילומטר וחצי לאורך רצועה צרה בין הצפון לדרום, שבו הפארק מתרחב שוב לרוחב בין 4 ל-6 קילומטרים.
כביש בין-מדינתי 40 (I-40), כביש 66, מסילת הברזל של חברת הרכבת BNSF והנהר פוארקו חותכים את הפארק בכיוון כללי ממזרח למערב לאורך נתיב זהה.
עיירת הרפאים אדמנה (Adamana), שוכנת כקילומטר מערבית לפארק לאורך מסילת BNSF.
העיירה הולברוק שוכנת מערבית למטה הפארק לאורך כביש בין-מדינתי 40, היא העיירה הקרובה ביותר.
את הפארק חוצה כביש הפארק (Park Road) מצפון לדרום בין כביש בין-מדינתי 40 סמוך למטה הפארק בצפון וכביש 180 בדרום.
כביש היסטורי 180, נתיב היסטורי של הכביש הנוכחי, חוצה את הקצה הדרומי של הפארק.
כמו כביש 66, הוא הלך והתדרדר עד שנסגר.
דרכי עפר רבות המשמשות לתחזוקה והסגורות לציבור חוצות את כביש הפארק בנקודות שונות.
458 קילומטרים רבועים משטח הפארק הם שטח שהכניסה אליו בתשלום.
שטחה של אומת נאוואחו גובל בפארק מצפון ומצפון-מזרח.
שטחים השייכים למדינה, שטחים השייכים לממשל הפדרלי המנוהלים על ידי לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית, ושטחים בבעלות פרטית, שרובו משמש למרעה בקר, צמודים לגבולות האחרים של הפארק.
גובה הפארק מעל פני הים נע מ-1,627 מטרים לאורך הנהר פוארקו ועד מקסימום 1,900 מטרים בנקודת פיילוט רוק (Pilot Rock), כשהגובה הממוצע הוא 1,645 מטרים.
פני השטח משתנים בין גבעות מתונות ומרבצים עיקריים של עצים מאובנים בדרום לבתרונות סחופים בצפון.
מרבית נחלי האכזב של הפארק נשפכים לנהר פוארקו.
בחלק הדרומי של הפארק זורמים נחלי האכזב, קוטונווד ואש (Cottonwood Wash) וג'ים קמפ ואש (Jim Camp Wash) לתוך הנהר קולורדו הקטן.
הטמפרטורות היומיות הממוצעות בקיץ הם בין 29°C ל-32°C.
משום שהשמים הבהירים של הפארק מאפשרים התקררות מהירה של האוויר בלילה, יורדת הטמפרטורה בקיץ בלילה 22°C מתחת לטמפרטורה הגבוהה ביום.
החודש החם ביותר הוא יולי, שבו הטמפרטורה הגבוהה ביותר הממוצעת היא 33°C והנמוכה ביותר הממוצעת היא 16°C.
החודש הקר ביותר הוא ינואר שבו הטמפרטורה הגבוהה ביותר הממוצעת היא 9°C והנמוכה ביותר הממוצעת היא 6°C-.
ב-1998 נמדדה הטמפרטורה הגבוהה ביותר בשטח הפארק 42°C, וב-1971 נמדדה הטמפרטורה הנמוכה ביותר 33°C-.
בחורף עלולות הרוחות להגיע למהירות של כ-100 קילומטרים לשעה.
הרוחות בקיץ קלות יותר, אבל משבי רוח ממוצעים של 15 קילומטרים בשעה עשויים לגרום לסופות חול ולעלעולי חול תדירים, שחלקם מגיע לגבהים של מאות מטרים.
עיקר הגשמים יורדים מיולי ועד ספטמבר, כאשר כמחצית מכמות המשקעים השנתית הממוצעת בפארק יורדת במהלך סופות רעמים עזות וקצרות.
אוגוסט הוא בממוצע החודש הגשום ביותר.
בגובה שמעל ל-1,500 מטרים יכול לרדת שלג קל בפארק הלאומי פטריפייד פורסט מאוקטובר עד מרץ, אם כי הוא לא נשאר זמן רב על הקרקע.
הלחות הממוצעת היא מתחת ל-50% ולעיתים פחות מ-15%.
הפארק הלאומי פטריפייד פורסט נודע במאובנים שבו, בייחוד גזעי עצים שגדלו בתקופת הטריאס העליון מעידן המזוזואיקון, לפני כ-225 מיליון שנים.
במהלך תקופה זו היה אזור הפארק של ימינו סמוך לקו המשווה על הקצה הדרום-מערבי של יבשת-העל פנגיאה, והאקלים היה סובטרופי לח.
האזור שהפך מאוחר יותר לצפון-מזרח אריזונה היה מישור המוקף בהרים מדרום ומדרום-מזרח ובים ממערב.
בנחלים שזרמו לרוחב המישור מהרמות שקעו משקעים אנאורגניים וחומרים אורגניים, כולל גזעי עצים, כמו גם צמחים אחרים ובעלי חיים שנכנסו או שנפלו למים.
למרות שרוב החומר האורגני נרקב במהירות או שהוא נאכל על ידי אורגניזמים אחרים, חלקו נקבר כל כך מהר שהוא נשאר שלם ועשוי היה להתאבן.
בתוך הפארק, המשקעים המכילים את גזעי העצים המאובנים שהפארק קרוי על שמם, הם חלק מתצורת צ'ינלה.
תצורת צ'ינלה הצבעונית מופיעה על פני השטח בחלקים רבים של דרום-מערב ארצות הברית וממנה קיבל המדבר הצבוע את שמו, עובייה בשטח פארק עד ל-240 מטרים.
היא בנויה מסלעי משקע, כולל שכבות רכות בעלות גרגירים דקים של אבן בוץ, אבן טין ואבן חרסית, שרובה בנטוניט, כמו גם שכבות קשות יותר של אבן חול, קונגלומרט ואבן גיר.
בחשיפה להשפעות של רוחות ומים נסחפות השכבות של תצורת צ'ינלה בקצב שונה תוך יצירת בתרונות הבנויות מצוקים, ערוצים, הרי שולחן, הרי כפתור וגבעות מעוגלות.
חרסית הבנטוניט שבתצורה, המתנפחת כשהיא נרטבת ומתכווצת כשהיא מתייבשת, גורמת לתנועות וסדקים בפני השטח המרתיעה צמיחה.
המחסור בכיסוי צמחייה גורמת לתצורת צ'ינלה להיות רגישה במיוחד לבליה.
לפני כ-60 מיליון שנה החלו תנועות טקטוניות של קרום כדור הארץ לגרום להתרוממות רמת קולורדו, שהמדבר הצבוע הוא חלק ממנה.
בסופו של דבר התרוממו חלקים מהרמה לגובה שמעל ל-3,000 מטרים מעל פני הים.
קימוט זה בפני כדור הארץ נחשף להרס הדרגתי ומתמשך של הרמה באמצעות סחיפה.
אי-התאמה (פער זמן משמעותי בין יחידות מסלע) של כ-200 מיליון שנים קיימת בתחומי הפארק, שבה הסחיפה הסירה את כל שכבות הסלעים מעל תצורת צ'ינלה למעט השכבות הצעירות ביותר מבחינה גאולוגית.
תצורת בידאהוצ'י (Bidahochi Formation), שהורבדה לפני 8 עד 4 מיליון שנים בלבד, שוכבת ישירות על צ'ינלה, והסלעים שהורבדו ביורה, בקרטיקון ובמרבית השלישון חסרים.
בתקופה שבה הורבדה תצורת בידאהוצ'י כיסה אגם אגן גדול את מרבית צפון-מזרח אריזונה.
השכבות העתיקות יותר (הנמוכות) של התצורה בנויות ממשקעי נהרות ואגמים של טין, חול וחרסית.
השכבות הצעירות יותר של בידאהוצ'י מכיל אפר געשי ולבה מהרי געש שהתפרצו בסמוך ובמרחק רב עד דרום-מערב נבדה.
אף שמרבית תצורת בידאהוצ'י נסחפה מאז, חלקים קטנים ממנה קיימים כמחשופים בחלק הצפוני של הפארק, על סלע פיילוט (Pilot Rock) בחלק של אזור הטבע הבראשיתי של הפארק ולאורך שולי המדבר הצבוע בין נקודות פינטאדו (Pintado Point) לטאווה (Tawa Point).
הסחיפה של תצורת בידאהוצ'י חשפה תצורות נוף המכונות מארים (מכתשים געשיים מעגליים שתחתיתם שטוחה ומקורם בהתפרצות געשית).
אפשר לראות פתח של מאר מתצפית נקודת פינטאדו.
בתקופת הרביעון (מלפני 2.6 מיליון שנים ועד ימינו) כיסו חול שעף ברוח וסחף את מרבית צ'ינלה ובידאהוצ'י.
דיונות עתיקות יותר מלפני 500,000 שנים במקומות הגבוהים ביותר בחלק הצפוני של הפארק לדיונות בנות 10,000 שנים באזורי הניקוז החוליים כדוגמת נחל האכזב ליתודנדרון ואש (Lithodendron Wash).
דיונות צעירות עוד יותר בנות כ-1,000 שנים שיוצבו על ידי עשבים וצמחים אחרת מצויות ברחבי הפארק.
בטריאס העליון הצטברו גזעי עצים שנפלו בערוצי הנהרות באזור הפארק של ימינו ונקברו מדי פעם על ידי משקעים המכילים אפר געשי.
מי תהום המסו סיליקה (צורן דו-חמצני) מהאפר ונשאו אותו לתוך הגזעים, שבהם הוא התגבש מחדש כגבישי קוורץ שבהדרגה החליפו את החומר האורגני.
כמויות מזעריות של תחמוצת ברזל וחומרים אחרים התחברו עם הסיליקה על מנת לייצר את הצבעים המגוונים בעץ המאובן.
מרבית גזעי העצים בפארק הלאומי פטריפייד פורסט שמרו על צורתם החיצונית במהלך ההתאבנות, אבל איבדו את המבנה הפנימי.
עם זאת, אחוז קטן של הגזעים ומרבית עצמות בעלי החיים המאובנים מכילים תאים וחלקים אחרים המלאים במינרלים, אבל ששמרו עדיין על המבנה האורגני המקורי שלהם.
ניתן לחקור באמצעות מיקרוסקופ את המבנה התאי של האורגניזמים המקוריים של מאובנים אלו.
חומרים אורגניים אחרים, בדרך כלל, עלים, זרעים, אצטרובלים, גרגירי אבקה, נבגים, גבעולי צמחים, דגים, חרקים ושרידים של בעלי חיים, נשמרו בפארק כמאובנים דחוסים, שהתפחסו בשל משקל המשקעים מעליהם עד שרק שכבה דקיקה נותרה מהם בסלע.
מרבית גזעי העצים המאובנים בפארק משתייכים למין Araucarioxylon arizonicum, בעוד שחלק מהגזעים שנמצאו בחלק הצפוני של הפארק משתייכים למינים Woodworthia arizonica ו-Schilderia adamanica.
בשטח הפארק זוהו לפחות תשעה מינים של עצים מאובנים, כולם נכחדו מאז.
מלבד גזעי עצים יש בפארק סוגים רבים אחרים של מאובנים.
תצורת צ'ינלה, הנחשבת לאחת העשירות ביותר בעולם במאובנים של צמחים מטריאס עליון, כולל יותר מ-200 מינים של צמחים מאובנים.
קבוצות הצמחייה המאובנת המיוצגות בפארק כוללות בעלי קשקשים, שרכים, מחטניים, ציקסאים, גינקו וצורות בלתי מסווגות אחרות.
בפארק נתגלו גם מאובנים רבים של בעלי חוליות, כולל זוחלים ענקים דמויי תנינים המכונים פייטוזאוריים, דו-חיים גדול המכונה קוסקינונודון, והדינוזאורים הראשונים, וחסרי חוליות כולל חלזונות של מים מתוקים וצדפות.
סקר שנערך ב-2005 איתר בשטח הפארק 447 מינים של צמחים, שמתוכם 57 הם מינים פולשים.
אף שהפארק ידוע בשל המאובנים שנתגלו בשטחו והבתרונות הסחופים, הסביבה העיקרית שלו היא ערבת שיחים מדברית למחצה.
שטח הפארק מוגן מזה שנים רבות בפני פיתוח ורעיית יתר, משום כך יש בפארק את ערבת השיחים הטובה ביותר בצפון-מזרח אריזונה.
בחלק הצפוני של הפארק מאפשרות הקרקעות הגעשיות של תצורת בידאהוצ'י צמחייה עשירה לאורך שולי המדבר הצבוע.
בניגוד לבתרונות הצחיחים יחסית מתחת לשוליים הם מכוסים בשיחים, עצים קטנים, עשבים ועשבי תבלין.
הצמחים הדומיננטיים בפארק כוללים יותר מ-100 מיני עשבים, רבים מקוריים באזור.
בין העשבים גדלים מינים פורחים כדוגמת מינים של נר-הלילה, קלוכורטוס (Calochortus) ו-Linum lewisii (באנגלית blue flax) ושיחים דוגמת לענה משוננת (Artemisia tridentata), מלוח ו-Chrysothamnus (באנגלית Rabbitbrush).
בין המגוון הרחב של עשבים גדלים הצמחים המקומיים הרב-שנתיים מהמינים המכונים באנגלית Tussock (עשבים ממשפחת הדגניים מסוגים שונים), Bouteloua gracilis (באנגלית Blue grama), מדחול (Sporobolus), Bouteloua curtipendula (באנגלית Sideoats grama), דו-מוץ (Leptochloa) ו-Muhlenbergia porteri (באנגלית Bush muhly).
מינים פולשים שדוחקים החוצה את המינים המקומיים המתפשטים לאט יותר כוללים את הצמחים החד-שנתיים בן-חילף (Eragrostis) ומיני הברומית (Bromus).
עצים ושיחים גדלים על גדות הנחלים לאורך נחלי האכזב בפארק.
מינים של ערבות וצפצפות הם הצמחים הגדולים ביותר, ואליהם מצטרפים צמחי סוף וכריך (Carex).
האשל האירואסייתי הוא מין פולש המאיים על מינים מקומיים ודוחק אותם, כשהוא משתמש בכל המים הזמינים, וגורם להמלחת הקרקע באמצעות הפרשת מלח מעליו.
בין בעלי החיים הגדולים המשוטטים בערבות העשב כלולים אנטילוקפרה אמריקנית, ארנבת שחורת-זנב, נובחנית גוניסון (Cynomys gunnisoni), Canis latrans mearnsi (תת-מין של זאב ערבות), שונר מצוי ושועלים.
אנטילוקפרה, בעל החיים המהיר ביותר באמריקה הצפונית, מסוגלת להגיע למהירות של 100 קילומטרים בשעה במאוץ.
האנטילוקפה היא בעל החיים היבשתי השני במהירותו בעולם.
הארנבת יודעת להתגונן בפני טורפים כדוגמת עיט זהוב באמצעות פרצי המהירות, הקפיצות ארוכות וריצה בזיגזג.
כלי הדם באוזניים הדקות והעצומות של הארנבת פועלים כמחליפי חום.
הנובחניות חיות במושבות גדולות המכונות "ערים" (towns), שבסמוך להם מוצאים מינים רבים אחרים מזון ומחסה.
זאבי ערבות ניזונים בעיקר ממכרסמים, אבל אוכלים גם פירות, זוחלים, חרקים, יונקים קטנים, עופות ופגרים.
שונרים ותת-מין של נחש גופר פסיפי, Pituophis catenifer sayi (באנגלית bullsnake) צדים חיות קטנות כדוגמת אוגר יערוני (Peromyscus) וסנאיי קרקע דוגמת סנאי אנטילופה לבן-זנב (Ammospermophilus leucurus) בגדות הנחלים.
עטלפים מהמין Parastrellus hesperus (באנגלית Canyon bat) ניזונים מחרקים, ועטלף פאליד אוכל חיפושיות, נדלים, ציקדות, גמלי שלמה, עקרבים ופרוקי-רגליים אחרים.
בשולי המדבר הצבוע מוצאים בעלי חיים קטנים מזון ומחסה בינות לצמחייה העבותה, ולעיתים מזדמן למקום אייל פרדי שחור-זנב.
יותר מ-16 מינים של לטאות ונחשים חיים בבתי גידול שונים בפארק וצורכים כמויות גדולות של חרקים, עכבישים, עקרבים, זוחלים אחרים ויונקים קטנים.
לטאות קולר, החיות בכל בתי הגידול, הן הגדולות ביותר ונצפות לעיתים קרובות.
מין הלטאה Aspidoscelis velox (באנגלית Plateau striped whiptail) השייך למשפחת הטגואיים הכולל נקבות בלבד מעדיפים ערבות עשב ואזורים מפותחים.
נחשי גופר, המחקים לעיתים עכסנים כאשר מטרידים אותם, הם בין הנחשים הנפוצים ביותר בפארק.
עכסן הערבות (Crotalus viridis), הנחש הארסי היחיד בפארק, מעדיף ערבות עשב ואזורי שיחים.
שבעה מינים של דו-חיים, שאינם שותים מים אלא סופגים אותם דרך עורם החדיר, זוהו בפארק הלאומי פטריפייד פורסט.
סלמנדרה מנומרת (Ambystoma tigrinum) מצויה בערבות העשב או בסמוך לאגני הניקוז העיקריים, והיא מין הסלמנדרה היחיד באריזונה.
קרפדת וודהאוז (Anaxyrus woodhousii), שנצפית לעיתים רחוקות, היא מין הקרפדה הגדול ביותר בפארק.
היא מעדיפה ערבות עשב, מסדרונות של נחלים ואזורים מפותחים.
הקרפדה Anaxyrus punctatus (באנגלית Red-spotted toad), הפעילה בעונה הגשומה מיולי עד ספטמבר, מצויה באזורים הסלעיים סמוך לפלגי מים ובקניונים.
קרפדת המישורים הגדולים (Anaxyrus cognatus), הקרפדה הנפוצה ביותר בפארק, מעדיפה ערבות עשב.
סקר שנערך בשנת 2006 זיהה 216 מינים של עופות בפארק הלאומי פטריפייד פורסט.
מתוך אלה, 33 מינים מקננים בוודאות בתוך הפארק, 6 מינים אחרים מקננים קרוב לוודאי גם הם, ו-18 מינים חיים בפארק כל השנה.
שלושים וחמישה מינים חיים בפארק רק במהלך הקיץ ו-11 מינים רק בחודשי החורף.
המגוון הגדול ביותר של עופות קיים בפארק במהלך נדידת העופות בסתיו ובחורף.
עופות דורסים, ציפורי שיר ועופות קרקע מצויים בפארק בערבות העשב, בעוד שהפרוזדור של גדות הנחל של הנהר פוארקו הוא מקום טוב לתושבים קבועים כל השנה כמו גם עופות נודדים כדוגמת סבכיים, וירואיים, סייפן אמריקאי וחופמי כפול-צווארון.
עופות מים מזדמנים וגם עופות ממזרח היבשת מבקרים בפארק.
עופות נפוצים שניתן לראות בפארק כוללים עורב שחור ו-סטורנלה נגלקטה, ציפור שיר הידועה בשירתה המקסימה.
קוליברי אנה, היכול לרחף ואף לעוף אחורה כמו גם קדימה, הוא בין העופות הקטנים ביותר בפארק.
העוף הגדול ביותר הוא עיט זהוב, שמוטת כנפיו מגיעה עד ל-2 מטרים.
יותר מ-600 אתרים ארכאולוגיים נמצאו בתחומי הפארק הלאומי פטריפייד פורסט.
העדויות מצביעות על כך שהתושבים הקדומים ביותר בשטח הפארק הגיעו לפני 8,000 שנים לפחות.
שני חודי חניתות מתרבות פולסם, החפצים הקדומים ביותר של פלאו-אינדיאנים שנמצאו בשטח הפארק, הם בני גיל זה לכל הפחות.
משנת 6,000 לפנה"ס ועד 1 לספירה הקימו קבוצות של נוודים מהתקופה הארכאית-התקופה הקדומה של קולעי הסלים, מחנות תקופתיים באזור הפארק שמתוכם הם יצאו לצוד חיות ציד קטנות כדוגמת ארנבות, אנטילוקפרה אמריקנית ואיילים וליקטו זרעים מצמח ה-Oryzopsis hymenoides (באנגלית Indian ricegrass) וצמחי בר אחרים.
סביב שנת 150 לפנה"ס הם החלו לגדל תירס באזור.
סביב שנה 1 לספירה, ככל שהטכניקות החקלאיות השתפרו, בנו חלקם בתים בתחומי הפארק הלאומי פטריפייד פורסט והחלו לשהות בהם כל השנה.
החקלאים הראשונים מתקופת קולעי הסלים II הקדומה, חיו בתחומי הפארק הלאומי פטריפייד פורסט מבערך 1 לספירה ועד בערך שנת 800 לספירה.
הם התיישבו בבתים חפורים בפחות מ-100 אתרים, בתחילה על הרי השולחן ובנקודות גבוהות אחרות, ומאוחר יותר בבסיס הצוקים ובשפלות, שם הקרקע הייתה טובה יותר לחקלאות.
עם החמרת התנאים האקלימיים לחקלאות בין 750 ל-900 לספירה, בתקופת פואבלו I (Pueblo I Era) השתנה אופי היישובים.
במקום בתים החפורים חלקית בקרקע, בנו תושבי הפואבלו מעל הקרקע בתים ומחסנים שאולי היו מסוגלים לאחסן מזון במשך יותר משנה.
עם זאת, התנאים האקלימיים השתנו שוב, הפעם לטובה, בין 900 ל-1275 לספירה.
יותר מ-200 אתרים של בוני פואבלו זוהו בתחומי הפארק במגוון רחב של מיקומים – בשפכי נחלי אכזב, ליד מעיינות, ועל דיונות חול אוצרות לחות.
במהלך תקופת פואבלו I היו רוב האתרים בתים חד משפחתיים, אך סביב 1250 לספירה, כאשר קרקעות החלו להידלדל, ננטשו אתרים רבים לטובת פואבלו גדול מרובה חדרים קרוב למקורות מים אמינים יותר.
בוני פואבלו הקימו שני פואבלו גדולים אלה, אחד מהם נקרא סטון אקס (,Stone Axe "גרזן אבן"), כ-800 מטרים בערך ממזרח לפארק, והשני קרוי פואבלו פוארקו (Puerco Pueblo), המשקיף אל עבר הנהר פוארקו סביב אמצע הפארק.
שם נבנו כ-100 חדרים חד-קומתיים סביב כיכר פתוחה.
בחדרים לא היו חלונות או דלתות, אבל לכל אחד מהם היה אפשר להיכנס באמצעות טיפוס בסולם וירידה דרך חור בגג.
בשיאו, חיו בפואבלו זה אולי 200 בני אדם.
עם זאת, האקלים היבש התמיד ועם הזמן גרם להגירה, והדיירים האחרונים נטשו את פואבלו פוארקו ב-1,380 לספירה בערך.
בפואבלו פוארקו ובאתרים רבים אחרים בתחומי הפארק נשרטו, נוקרו, גולפו או נחרתו פטרוגליפים, דמויות, סמלים או תבניות, על משטחי הסלע, לרוב על פטינה הידוע כ"מרקם מדברי" (desert varnish).
מעריכים שמרבית הפטרוגליפים בפארק הלאומי פטריפייד פורסט הם בני 650 עד 2,000 שנים.
בין המאה ה-16 למאה ה-18 עברו דרך אזור הפארק או סביבתו מגלי ארצות שחיפשו נתיבים בין המושבות הספרדיות שלאורך הריו גראנדה לדרום-מזרח והמושבות הספרדיות האחרות שעל חוף האוקיינוס השקט ממערב.
האזור כונה "אל דזיירטו פינטדו" (El Desierto Pintado – "המדבר הצבוע").
עם זאת, הכתובות העתיקות ביותר בספרדית בפארק, אותן הותירו צאצאי המתיישבים הספרדים הראשונים באזור מתוארכים לשלהי המאה ה-19.
אחרי שאזור דרום-מערב ארצות הברית הפך לחלק מארצות הברית המשיכו חוקרי ארצות לחפש נתיבים טובים בין מזרח למערב לאורך קו הרוחב 35 צפון.
ב-1853 ערכה משלחת בראשות לוטננט אמיאל ויפל מצבא ארצות הברית סקר לאורך החולות של נחל אכזב בחלק הצפוני של הפארק של ימינו.
ויפל התרשם עמוקות מהעצים המאובנים לאורך הגדות של נחל האכזב וכינה אותו ליתודנדרון קריק (Lithodendron Creek), שפירושו "ערוץ עץ האבן".
הגאולוג ז'יל מרסו , חבר במשלחת ויפל זיהה שהעצים המאובנים הם מהטריאס.
נתיב שנקבע מעט מאוחר יותר היה דרך לעגלות שנבנתה בין 1857 ל-1860, שכלל שימוש ניסיוני בגמלים כאמצעי תחבורה.
בשלהי המאה ה-19 השתמשו מתיישבים וחברות דיליז'נס פרטיות בנתיבים דומים ממזרח למערב.
מתנחלים שהתיישבו באזור הקימו חוות בקר בערבות העשב, והבקר רעה באדמות הפארק עד אמצע שנות ה-20 של המאה ה-20.
קרוב לקו הרוחב 35 נסלל קו הרכבת של חברת הרכבות האטלנטית והפסיפית (Atlantic and Pacific Railroad).
הפעלתו בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 הובילה להקמת עיירות כדוגמת הולברוק ואדמנה.
המבקרים היו יכולים לעצור בתחנת הרכבת אדמנה, להזמין חדר במלון ולסייר במה שנקרא אז "יער הכלקדון".
במהלך השנים, הקו החליף ידיים פעמיים, פעם הראשונה כשחברת הרכבת נרכשה על ידי חברת הרכבת אטצ'יסון, טופיקה וסנטה פה (Atchison, Topeka and Santa Fe Railway), שהתמזגה לאחר מכן עם חברת הרכבת BNSF.
יותר מ-60 רכבות של חברת BNSF, בעיקר רכבות משא, עוברות דרך הפארק מדי יום.
המסלול של כביש 66, כביש מכוניות חוצה יבשת לשעבר, שנסלל בשנת 1926 על חלק מדרך השבילים הישנים הלאומי (National Old Trails Road), היה במקביל למסילת הרכבת עד אשר הכביש הושבת בשנת 1985. הפארק שמר בגבולותיו על שטח דשא קטן של הכביש.
כביש בין-מדינתי 40 (I-40), אשר חוצה את הפארק, החליף את הכביש הישן.
התיירות ההולכת ומתגברת והאינטרס המסחרי בעצים המאובנים בשלהי המאה ה-19 החלו לעורר דאגה בקרב תושבי האזור.
בשנת 1895, ביקש בית המחוקקים של טריטוריית אריזונה מהקונגרס של ארצות הברית להקים במקום פארק לאומי של עצים מאובנים.
למרות שניסיון ראשון זה נכשל, שימש חוק העתיקות שנחתם על ידי הנשיא תיאודור רוזוולט בשנת 1906 ליצירת המונומנט הלאומי פטרייפייד פורסט (Petrified Forest National Monument).
בין השנים 1934–1942, בנה חיל השימור האזרחי דרכים, שבילים ומבנים במונומנט, והממשלה רכשה שטחים נוספים במדבר הצבוע.
המונומנט הלאומי הפך לפארק לאומי ב-1962.
שש שנים לאחר החתימה על חוק אזורי הטבע הבראשיתי (Wilderness Act, חוק ציבורי מספר 88–577) שהקים את המערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי ב-1964 על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון, הוגדר בשטח הפארק אזור טבע בראשיתי (שבו הפעילות האנושית מוגבלת).
ב-2004 חתם הנשיא ג'ורג' ווקר בוש על החוק שאישר את ההרחבה של הפארק מ-378 ל-884 קילומטרים רבועים.
גנבות של עץ מאובן הן עדיין בעיה.
למרות כוח שיטור של 7 מעובדי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, גדרות, שלטי אזהרה, ואיום בקנס של 325 דולר נגנבים מדי שנה כ-11 טון של עץ מאובן מדי שנה.
ג'סי פיוקס (Jessee Walter Fewkes), הארכאולוג הראשון שביקר בפואבלו פוארקו, ניבא בשלהי המאה ה-19 שהאתר יניב חפצים רבים.
חוקר הטבע ג'ון מיור ערך את החפירות הראשונות בחורבות ב-1905–1906. אף שלא פרסם את ממצאיו, הוא דחק בממשל הפדרלי לשמר את העצים המאובנים.
חפירות ארכאולוגיות מקצועיות החלו בפארק בתחילת המאה ה-20 כאשר וולטר יו ערך חפירות בחורבות פורקו ובמקומות אחרים.
ב-1919 נתגלתה גולגולת של פייטוזאור בסמוך לבלו מסה בשטח הפארק ונשלחה למוזיאון הפלאונטולוגיה בברקלי בקליפורניה.
ב-1921 ביקרה אני אלכסנדר , מייסדת המוזיאון בבלו מסה על מנת לאסוף מאובני פייטוזאור נוספים ומאובנים אחרים.
ביקורה הוביל לחפירות נוספות על ידי הפלאונטולוג צ'ארלס קמפ .
מאז תועדו יותר מ-250 אתרי מאובנים בפארק.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 מימן מנהל העבודות הציבוריות מחקר בפארק על ידי הארכאולוגים ה.
סקר מחודש של הפארק בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 זיהה את האתרים הגדולים ביותר של חורבות אבן, וסקרים מאוחרים יותר מאז 1978 זיהו יותר מ-600 אתרים ארכאולוגיים, רובם קטנים.
מחקרים בפלאונטולוגיה וארכאולוגיה נמשכים בפארק במאה ה-21.
הפארק פתוח כל יום למעט חג המולד (25 בדצמבר) בשעות המשתנות על פי העונה, כאשר בשיא העונה, מ-12 במאי ועד 3 באוגוסט, הפארק פתוח מ-7 בבוקר ועד 07:30 בערב, ובחורף, מ-13 באוקטובר עד 13 באפריל, הוא פתוח בין 8 בבוקר ל-5 אחרי הצהריים.
באריזונה לא משתמשים בשעון קיץ, ולכן השעות אינן משתנות באוקטובר ובמרץ כנהוג במדינות אחרות בארצות הברית.
בפארק פועלים 3 מרכזי מבקרים:
מרכז המבקרים של המדבר הצבוע (Painted Desert Visitor Center) – נמצא בכניסה הצפונית לפארק.
בקיץ המרכז נפתח שעה אחרי פתיחת הפארק ונסגר שעה לפני סגירת הפארק, ובחורף הוא פתוח בשעות שהפארק פתוח.
המרכז מציע מידע למבקר ומציג סרט הכוונה של 20 דקות, "התרשמויות נצחיות" (Timeless Impressions), פעם בחצי שעה.
במרכז יש חנות ספרים, מוצגים, מסעדה הפתוחה מ-8 בבוקר עד 3 אחרי הצהריים, חנות מתנות, תחנת דלק, סניף דואר, ושירותים ציבוריים.
את המרכז תכנן האדריכל המודרני ריצ'רד ניוטרה , הוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, כחלק מ"הנפה ההיסטורית של המכלול הקהילתי של המדבר הצבוע" (Painted Desert Community Complex Historic District).
אתר היסטורי לאומי פונדק המדבר הצבוע (Painted Desert Inn National Historic Landmark) – נמצא כ-3 קילומטרים מהכניסה הצפונית לפארק.
המרכז פתוח כל יום בין 9 בבוקר ל-4 אחרי הצהריים.
במרכז יש מוזיאון, סרט הדרכה, התחלה של אחד השבילים וניתן לקבל הכוונה משומרי הפארק.
המרכז מצוי בתוך מבנה היסטורי שנבנה בשנות ה-20 של המאה ה-20 מעצים מאובנים ושימש כפונדק שבו יכלו מבקרים לקבל ארוחות וללון.
הפונדק עבר שיפוץ וקיבל מראה טיפוסי לפואבלו.
גם הפונדק נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, וב-1987 הוכרז כאתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark).
מוזיאון יער הקשת בענן (Rainbow Forest Museum) – נמצא סמוך לכניסה הדרומית לפארק.
המוזיאון הוא חלק ממכלול המבנים של "יער הקשת בענן" (Rainbow Forest Complex) שנבנו בשנות ה-20 של המאה ה-20 ושימשו אז כמטה המונומנט הלאומי ובהמשך כמטה הפארק.
במרכז יש חנות ספרים, תערוכת מאובנים, סיור וירטואלי בטריאס, מכירת מזון מוגבלת, חנות מתנות, ושירותים ציבוריים.
מהמוזיאון יש גישה לשבילים אל גזעי העצים המאובנים.
אין בתחומי הפארק בתי מלון או אתרי מחנאות, והשהות בפארק אחרי שעות הסגירה אסורה, למעט מטיילים רגליים עם ציוד שינה שקיבלו רישיון מיוחד, המוגבל לקבוצה של עד שמונה אנשים.
יש אתרי מחנאות מחוץ לפארק ומוטלים בעיירות בסביבה דוגמת הולברוק.
סיורים בפארק אפשריים במכוניות פרטיות, אופנועים, סיורים מאורגנים, אופניים והליכה ברגל.
הכביש של הפארק, מגרשי החנייה והפיתולים בכביש גדולים מספיק על מנת לאפשר נסיעה במעונועים גדולים.
הירידה מהכביש אסורה לכל כלי הרכב, כולל אופני הרים.
רוכבי אופניים חייבים להישאר על הכביש בן 45 הקילומטרים של הפארק, ואסורה הירידה לשבילי הליכה או לדרכי עפר, למעט מעט חריגים, דוגמת החלקים שאינם מכוסים באספלט של כביש 66 ההיסטורי.
אורכם של שבעת שבילי ההליכה של הפארק, חלקם מכוסים באספלט, משתנה מפחות מ-800 מטרים ועד קרוב ל-5 קילומטרים.
אפשר לצעוד עם כלבים בתנאי שהם קשורים ברצועה, אבל אסורה רכיבה על אופניים בהם.
שמם של השבילים הוא "פאינטד דזרט רים" (Painted Desert Rim), "פוארקו פואבלו" (Puerco Pueblo), "בלו מסה" (Blue Mesa), "קריסטל פורסט" (Crystal Forest), "ג'יאנט לוגס" ()Giant Logs, "לונג לוגס" (Long Logs) ו"אגט האוז" (Agate House).
מטיילים יכולים גם לסייר בשטח מחוץ לשבילים וניתן גם לישון בשטח בתנאי שהתקבל רישיון בחינם מאחד ממרכזי המבקרים לכך.
מרבית המטיילים הלנים בשטח נכנסים בכניסה הצפונית של הפארק כשהם משתמשים במגרש החנייה של פונדק המדבר הצבוע שממנו יש שביל גישה.
מותר לרכב על סוסים בתחומי אזור הטבע הבראשיתי.
מים לסוסים זמינים בתחנת השירות בסמוך למרכז המבקרים המדבר הצבוע.
רוכבי הסוסים וההולכים ברגל מתבקשים להשתמש ככל האפשר בוואדיות של נחלי האכזב כדי לצמצם את הפגיעה בקרום קרקע הביולוגי הרגיש של המדבר.
שומרי הפארק מציעים מגוון של תוכניות לפעילויות בפארק.
אירועים מתוזמנים סדירים כוללים סיור בפונדק המדבר הצבוע, תוכנית הטריאס בחדר השמש במוזיאון היער הקשת בענן, הליכה תוך הסברים לאורך שביל גזעי העצים המאובנים (Giant Logs Trail), שמאחורי המוזיאון וסיור מודרך בפואבלו פוארקו.
הפארק מקיים אירועים מיוחדים הקשורים לשבוע מדעי כדור הארץ (Earth Science Week) וחודש המורשת הלאומית של האינדיאנים האמריקאים (National American Indian Heritage Month).
בשבתות מיום הזיכרון ועד יום העבודה מפגינים אומנים מהאזור תצוגות תרבות הקשורות לעמים העתיקים, ליחסים בין-שבטיים ולתרבויות של צאצאים ממוצא אירופי.
לסטודנטים ולמורים מציעים שומרי הפארק חומרי לימוד והרצאות בחיק הטבע.
בחלק מהשנים עובדים אומנים בפארק השוהים בו למשך תקופה בחודשי הקיץ.
פואבלו בית אגט הוא מבנה פואבלו משחוזר חלקית הממוקם בשטח הפארק.
המבנה בנוי כמעט כולו מעצים מאובנים.
שמונת חדרי הפואבלו תוארכו לשנת 900, של תקופת פואבלו III.
העץ הונח בתוך מכתש חימר, בשונה מבניית חול וטיח המקובלת יותר באזור.
חורבות פואבלו בית אגט שוחזרו על ידי חיל השימור האזרחי בשנים 34–1933, בניהולו של צ'.ב קוסגרוב מהמעבדה של ניו מקסיקו לאנתרופולוגיה.
חדר 7 שוחזר במלואו ונבנה לו גג חדש.
קירות החדר השני נבנו מחדש לגובה של מטר וחצי, אך לא מקורה, והקירות שנותרו נבנו מחדש עד לגובה של שניים או שלושה מטרים.
הפארק הלאומי ניוקולו-קובה הוא פארק לאומי בשטח של 9,130 קמ"ר בדרום-מזרחה של סנגל.
הפארק שוכן במחוז טמבקונדה (Tambacounda) סמוך לגבולה של סנגל עם גינאה, כ-650 ק"מ דרומית-מזרחית לבירה דקר, והוא אחד מאזורי השימור הגדולים במערב אפריקה.
הפארק שוכן באזור שטוח למדי, ומשתרע בין גבהים של 16 עד 311 מטר, גובה אליו הוא מגיע ב"הר" אסיריק (Mont Assirik).
לאורכו מספר טורי גבעות קטנות, שבדרך כלל אינן נישאות לגובה של יותר מ-200 מטר, וביניהן משתרעים מישורי הצפה נרחבים.
אדמת הפארק עשויה מקרקע לטריטית שהושקעה על גבי אבן חול המתוארכת לתור הקמבריום.
במספר מקומות חשופים סלעים מותמרים.
את הפארק חוצים נהר גמביה ושניים מיובליו, ניקולו קובה (Niokolo Koba) שהעניק למקום את שמו, וקולונטו (Koulountou).
שטחו של הפארק אינו מיושב, והעיסוק בחקלאות בו זניח ומוגבל למספר מובלעות סמוך לגבולותיו, אם כי במשך השנים התרחבו שטחים אלה וכרסמו בשטחו של הפארק.
האקלים בפארק אופייני לאזור הסודאני, ומתאפיין בעונה גשומה בין יוני לאוקטובר.
כמות המשקעים השנתית מגיעה ל-1,000 עד 1,000 מ"מ בממוצע.
שטח השוכן כיום בתחומי הפארק הוכרז לראשונה כשמורת צייד בשנת 1926, וב-1951 שונתה הגדרתו והוא הפך לשמורת חורש.
שנתיים לאחר מכן הפך לשמורת חי וב-1954 הוכרז כפארק לאומי.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלה אוכלוסיית היונקים הגדולים בפארק לצנוח בשל ציד לא חוקי ובשל מספר סיבות נוספות: שריפות פרצו בשטח הפארק לעיתים מזומנות בשל שימוש בלתי מבוקר באש, בין היתר כחלק מפעולות הצייד הבלתי חוקי, עצים בתחומו נגדעו, הצמחייה נפגעה כתוצאה ממרעה יתר וביצות התייבשו.
בשל כל אלה הגיעו אוכלוסיות הפילים וקובוס המים, לדוגמה, לסף הכחדה.
מצבו המדורדר של הפארק הוכר כבר בשנות ה-90, והרשות לפארקים לאומיים של סנגל החלה להעביר ממנו יונקים אל אזורי שימור פרטיים במדינה ומחוץ לה.
בשנת 2000 ביקשה ועדת השימור העולמית של ארגון אונסק"ו מממשלת סנגל לזמן ועדת בדיקה שתבחן את מצבו של האתר.
הוועדה קיימה את בדיקתה בשנת 2001 וניסחה את המלצותיה.
למרות זאת, המשיך מצבו של הפארק להתדרדר והוא הוכרז כאתר בסיכון בשנת 2007. בשנים שלאחר מכן הרשויות בסנגל נקטו בצעדים להגדלת הניטור על המינים בפארק, למלחמה בציד בלתי חוקי, למניעת זיהום מקורות המים ולטיפול במינים פולשים, עד כדי כך שב-2024 אונסק"ו החליטה לסיים את ההכרזה על הפארק כאתר בסיכון.
הפארק מכוסה בעיקר בצימחיית סוואנה, וקיימים בו צמחים מהאזור הסודאני הדרומי ומגינאה.
צפיפות העצים והשיחים משתנה באזורים שונים בהתאם לסוג הקרקע ולטופוגרפיה, ואלה רבים יותר בקרבת הנהרות.
במישורים ובעמקים משתרעים אזורים נרחבי ידיים של וטיבר ועשבים אחרים וכן של מספר מיני דגנים ועצים הכוללים בין היתר את החזרן ומיני פיקוס.
בערוצי הנהרות ובקרבתם גדלים צמחים האופייניים לאזורי גינאה, וצמחים הזקוקים לאספקת מים רבה.
סך הכל זוהו למעלה מ-1,500 מיני צמחים בשטחו של הפארק.
בעת הכרזתו היו בפארק 80 מיני יונקים, 330 מיני עופות, 36 מיני זוחלים, 20 מיני דו-חיים, 60 מיני דגים ומספר מיני חסרי חוליות.
כאמור, בין 1990 ל-2006 הצטמצם מספרם של היונקים הגדולים באופן משמעותי, כפי שמודגם לגבי ששת המינים הבאים:
נוסף על המינים שלעיל, חיים בפארק נמרים, אריות, זאבים טלואים, היפופוטמים, גירפות, ואילנדים ענקיים שמספרן אף גדל ב-14% בתקופת הסקר שלעיל.
על הקופים נמנים הקוף הירוק, הבבון הירוק, פרש אדום, השימפנזה המצוי והקולובוס.
לשלושת מיני התנינאים האפריקאים יש ייצוג במקום וכך גם לגבי ארבעה מיני צבים.
הפארק הלאומי סגרמאטהה (בנפאלית: सगरमाथा राष्ट्रिय निकुञ्ज) הוא פארק לאומי בהרי ההימלאיה בצפון-מזרחה של נפאל, ובו שוכן חלקו הדרומי של הר אוורסט, המכונה בסנסקריט "סגרמאטהה", או "אם היקום".
הפארק הלאומי הוכרז ב-19 ביולי 1976, והוא משתרע על פני 1,148 קמ"ר בשטח ההררי והמבותר של ההימלאיה, בין גובה של 2,845 מטר ועד לשיאו של הר אוורסט בגובה של 8,848 מטר, המהווה את המקום הגבוה בעולם.
בשנת 1979 הוכרז הפארק כאתר מורשת עולמית.
הפארק שוכן בנפת סולו קהומבו שבמחוז סגרמאטהה בצפון-מזרחה של נפאל.
הוא משתרע באגן הניקוז העליון של נהר דוד קוסי (נהר החלב), ויובליו של הנהר מתפרסים מגבולו הדרומי של הפארק בצורת מניפה המסתעפת מזרחה, צפונה ומערבה.
על כן הוא מוקף משלושת צדדיו אלה בפסגות הרים גבוהות, ואילו בצידו הדרומי הוא גובל במורדות הדרומיים הנמוכים יותר של רכס ההימלאיה, אם כי גם בצד זה שוכנות פסגות המגיעות לגובה של יותר מ-7,000 מטר.
גבולו הצפוני של הפארק עובר לאורך קו פרשת המים הראשי של רכס ההימלאיה והמהווה גם את גבולה הצפוני של נפאל עם סין.
בתחומי הפארק 63 נקודות יישוב, אם כי מבחינה מנהלית הן מוכרות כמובלעות שאינן שייכות לפארק.
נופו של הפארק הוא נופו של רכס ההימלאיה הצעיר מבחינה גאולוגית, של העמקים העמוקים המבתרים אותו ושל הקרחונים המכסים אותו.
הקרחונים השוכנים בארבעת העמקים הגדולים בפארק, מזינים את הנהרות החותכים בסלעי המשקע ובשכבות הגרניט שמתחתיהם, ומתנקזים אל נהר דוד קוסי, המהווה בתורו חלק מאגן הניקוז של הגנגס.
מספר אגמים שוכנים במעלה נהרות אלה.
בתחומי הפארק שבע פסגות המגיעות לגובה של יותר מ-7,000 מטר מעל פני הים.
פסגות ההימלאיה התרוממו לגובהן בעקבות שני אירועי קימוט, שהחשוב שבהם אירע לפני 500,000 עד 800,000 שנים.
תהליכי התרוממות הרכס נמשכים גם בהווה, אך בקצב איטי, ותהליכי בליה מנוגדים מביאים לשימורו של המצב הקיים.
80% מהמשקעים יורדים בעונת המונסון בין יוני לספטמבר, ויתר חודשי השנה יבשים למדי.
עם זאת, כמויות המשקעים נמוכות יחסית, שכן שטח הפארק שוכן במדבר צל הגשם הנוצר על ידי ההרים שמדרום לו.
כ-69% משטח הפארק הם צחיחים ומשתרעים מעל גובה של 5,000 מטר.
28% משטחו הם אדמות מרעה, ויתר 3% מיוערים.
מעל גובה של 3,000 מטר משתרעות חורשות עצי אורן ואשוח, ומעל גובה של 3,600 מטר מפנים אלה את מקומם לעצי שדר הגדלים עד גבול העצים העליון בגובה של 3,800 עד 4,000 מטר.
מעל קו זה גדלים רק שיחים המתחלפים בעשב ובצמחים שרועים הגדלים עד גובה של כ-6,000 מטר.
רק 28 מיני יונקים חיים בתחומי הפארק, ועל אלה נמנים הזאב, התן, אייל מושק ההימלאיה, הדוב השחור האסייתי, החמוס והדלק.
כ-152 מיני עופות נצפו באזור, והאגמים הקטנים בתחומי הפארק משמשים עופות נודדים ולפחות 19 מינים של עופות ימיים.
לאלה נוספים שישה מיני דו-חיים, שבעה מיני זוחלים ו-30 מיני חסרי חוליות.
כ-3,500 בני שרפה מתגוררים בתחומי הפארק מאז עזבו את ארץ מוצאם בטיבט במהלך המאה ה-15 והמאה ה-16. בני השרפה הם בודהיסטים וברחבי הפארק מספר מנזרים בהם הם מקיימים מפגשים וטקסים.
המנזר החשוב והידוע שבהם הוא מנזר טנגפוצ'ה, שנשרף עד היסוד ב-19 בינואר 1989 אך שוקם.
השרפה נחלקים לשני שבטים עיקריים, הממשיכים ומתחלקים בתורם לתת-שבטים.
הם עוסקים בחקלאות, בעיקר גידול שעורה ותפוחי אדמה, גידול ורעיית עדרי יאק הבית וכבשים וכן מסחר.
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 עוסקים התושבים גם בתיירות ובליווי משלחות טיפוס, וחלקם משכירים חדרים בבתיהם ללינת תיירים.
היישוב העיקרי בתחומי הפארק הוא נמצ'ה בזאר השוכן בגובה של 3,440 מטר.
המקום משמש כשער הכניסה העיקרי אל הפארק ושוכן בו מרכז מבקרים.
אלפי מבקרים פוקדים את הפארק מדי שנה, ומספרם עלה מכ-1,400 בשנים 1972-1973 ל-7,492 ב-1989. טיסות סדירות מקטמנדו נוחתות על מסלול הטיסה שמדרום לפארק, ובתחומי הפארק, מצפון לנמצ'ה בזאר, שוכן מסלול טיסה קטן נוסף.
אין כבישים המגיעים אל הפארק, ולמען מסלול הנחיתה השוכן בתחומו, ניתן להגיע אליו רק ברגל, מסע הנמשך בין יומיים לעשרה ימים, בהתאם לנקודת המוצא.
נואל קמפף מרקאדו (בספרדית: Noel Kempff Mercado) הוא פארק לאומי במחוז סנטה קרוס בצפון-מזרח בוליביה, בסמוך לגבולה של המדינה עם ברזיל.
הפארק משתרע על פני 15,234 קמ"ר, באזור בעל אקלים טרופי, בגובה שנע בין 200 ל-1,000 מ' מעל פני הים.
רוב גבולותיו של הפארק תחומים בנהרות: אִיטֶנֶס, וֶרְדֶה, טָארְווֹ ופָּרָגוּאָה.
בפארק מספר מערכות אקולוגיות, ביניהן יער גשם אמזוני, סוואנה וסראדו.
בהשוואה לפארקים גדולים אחרים ביבשת, נואל קמפף מרקאדו נחשב לאחד הגדולים, המגוונים והשמורים.
הוא אמנם מגוון פחות מהפארק הלאומי מנו שבפרו, אך בניגוד לו, הוא מכיל אזורי סוואנה, סראדו וביצות.
הפארק הוכרז ב-28 ביוני 1979 ונקרא תחילה ואנצ'אקה (Huanchaca), אך בהמשך שונה שמו, והוא נקרא על שם המדען שחקר אותו.
בשנת 2000 הכריז אונסק"ו על הפארק כאתר מורשת עולמית.
בניגוד לאזורים דומים בבוליביה, אזור הפארק כמעט לא מיושב - בפארק ובאזורים הסמוכים לו מתגוררים פחות מ-30 תושבים, ולפיכך, אין הוא נפגע מחקלאות.
עם זאת, סובל הפארק מדיג ומציד מצדו הברזילאי של הגבול, שבהיעדר פיקוח על הגבולות גולש לעיתים גם לשטחו הוא.
פחות מאלף תיירים פוקדים מדי שנה את הפארק, וזאת בשל מיקומו המבודד - נדרשים שני ימי נסיעה מהעיר הגדולה הקרובה, סנטה קרוס.
יחד עם זאת, מכיל הפארק תשתית לביקורי תיירים וחוקרים.
לפי ההערכות, בשטח הפארק כ-4,000 מיני צמחים, ובהם 110 מיני סחלבים, וכן ברומליות, פסיפלורות, לופיים ודקליים.
2,700 מינים כבר נסקרו ובהם 26 מינים שלא היו ידועים קודם לכן.
הפארק מאכלס כ-130 מיני יונקים, ובהם כלבי נהרות, דולפיני נהרות, טפירים, קופי עכביש, שאגנים, ארמדילים, דובי נמלים, זאבי רעמה ויגוארים.
בנוסף, יש בפארק כ-620 מיני עופות (ובהם 9 מיני ארות), המהווים כ-20% ממיני העופות בדרום אמריקה, וכן כ-70 מיני זוחלים, ובהם הקיימן השחור.
כן יש בפארק כ-350 מיני חרקים וכ-250 מיני דגים.
הפארק הלאומי נאנדה דווי (הינדי नन्दा देवी राष्ट्रीय उद्यान; אנגלית Nanda Devi National Park) כולל את השטח שסביב פסגת ההר שאת שמו הוא נושא, המתנשא לגובה של 7,817 מטרים במדינת אוטראקהאנד בצפון הודו.
הפארק הוכרז בשנת 1982 והוכלל ברשימת אתרי המורשת הלאומית של אונסק"ו בשנת 1988. ב-2004 הוכרז הפארק כשמורה ביוספרית על ידי אונסק"ו.
אחת התכונות המייחדות את הפארק היא עובדת היות הר נאנדה דווי הפסגה הגבוהה ביותר של הר הנמצא כולו בשטח הודו.
הפארק מקיף את אגן הנאנדה דווי המוקף פסגות שגובהן בין 6,000 ו-7,500 מטרים ומתנקז לנהר הרישי גנגה דרך קניון הרישי גנגה התלול והצר.
יחד עם הפארק הלאומי עמק הפרחים שמצפון-מערב לו, אף הוא אתר מורשת עולמית ושמורת הטיגריסים (קורבט), הם מהווים שמורה ביוספרית ששטחה 2,236 קמ"ר וצמוד לה שטח נוסף של 5,148 קמ"ר.
כל שטח הפארק נמצא בגובה של 3,500 מטרים ויותר מעל פני הים.
הפארק הלאומי נלסון לייקס הוא פארק לאומי בצפון האי הדרומי של ניו זילנד וכולל את האגמים רוטואיטי (במאורית Rotoiti - האגם הקטן) ורוטואורה (Rotoroa - האגם הארוך) וכן את העמקים ורכסי ההרים שסביבם ומשתרע על פני 1,020 קמ"ר.
הפארק מהווה מוקד משיכה טיולים רגליים, דיג, קמפינג ופעילויות נוספות, כשאר מוקד הפעילות נמצא בחלקו הצפוני של הפארק, לחופו של אגם רוטואיטי, בסמון לעיירה סיינט ארנאוד (Saint Arnaud) בה ממוקם גם משרד מחלקת השימור של ניו זילנד האחראי על הפארק.
מחלקת השימור מפעילה במרכזו של הפארק תוכנית לסילוק מינים פולשים ולהחזרת ציפורים נדירות לבית הגידול הטבעי שלהן.
התוכנית, שנקראת Rotoiti Mainland Island (רוטואיטי - אי ביבשת) פועלת בשטח של 8,250 דונם והיא מהווה המשך לתוכניות דומות שבהן הצליחה מחלקת השימור לנקות איים מבודדים ממינים פולשים ולפתח בהם בתי גידול למיני ציפורים שהיו על סף הכחדה.
הפארק הלאומי פירין (בבולגרית: Национален парк Пирин) הוא פארק טבעי המשתרע על רוב שטחם של הרי פירין שבדרום-מערב בולגריה, שהוכרז כאתר מורשת עולמית.
הפארק נמצא דרומית לעיירה בנסקו, אשר במחוז בלגואבגרד, בין הנהרות סטרומה (Струма) ומסטה (Места).
שטחו 403 קמ"ר וגובהו החל מ-950 מטר מעל פני הים ועד ל-2,915 מטר, שהוא גובהה של פסגת ויחרן (בבולגרית: Вихрен) הגבוהה בהרי פירין והשנייה בגובהה בבולגריה (אחרי מוסלה).
בשטח הפארק כ-200 אגמים שנוצרו על ידי קרחונים בתקופת הקרח האחרונה וכ-230 מעיינות.
בשנת 1934 הוכרז על שמורת טבע בחלקו הצפוני של רכס הרי פירין.
בשנת 1962 הוכרז על פארק לאומי ויחרן, בשטח של 62 קמ"ר בלבד, שכלל את חלקו העליון בלבד של הר ויהרן.
בשנת 1979 נוסדה מינהלת הפארק, שמושבה בעיר בנסקו.
בשנת 1983 נכלל הפארק ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו, ובשנת 1987 הורחב שטח הפארק הלאומי ל-403 קמ"ר.
רבעו הצפוני של הפארק - בין פסגות הרי ויהרן וקאמיניצה - הוא נוף קרסט העשוי מאבן גיר, אך גם משיש.
יתר חלקי הפארק עשויים גרניט וגְנַייס.
הנוף מאופיין בצוקים, מערות, מפלי מים, עמקים וערוצים עמוקים.
רכסים גבוהים עם 81 פסגות שגובהן מעל 2,500 מטר, שהם שרידים של סחף מתקופת המיוקן.
הרכסים הצדדיים הם מתקופת הפליוקן.
והחל מתחילת תקופת הרביעון חלק גדול מהשטח התכסה בקרח, ומעל גובה של 2,000 מטר ישנם 176 אגמים.
הפארק כולל מספר שמורות טבע: שמורת יוּלן (31 קמ"ר), שמורת באיוּבי דוּפקי-דז'ינדז'יריצה (29 קמ"ר), ושמורות נוספות.
בהרים הגבוהים החורף ארוך וקר עם שלג המכסה בין 5 ל-8 חודשים בשנה.
בחלקים הצפוניים של ההרים בחודשי ינואר הטמפרטורה הממוצעת נעה בין -12°C ל-1.4°C, והטמפרטורה המינימלית נעה בין -24°C ל--20°C.
כמות המשקעים השנתית נעה בין 714 ל-1500 מ"מ.
במורדות הדרומיים של ההרים מאפייני אקלים ים-תיכוני.
הצמחייה מחולקת לשלושה בתי גידול שונים בצורת חגורות בהתאם לגובה - אזור מיוער, אזור סאב-אלפיני ואזור אלפיני.
52.5% משטח הפארק מכוסה יער, רובו מינים של אורן, אשור, אלה לבנה ואלון.
בפארק מגוון רחב של צמחייה, מה שהופך אותו למקום המעניין ביותר מבחינה בוטנית בכל בולגריה.
בפארק נמצאים כ-1,300 מינים של צמחים, וכ-300 מינים של טחב ושל אצות.
הפארק הוא אזור התפוצה הבלעדי של 18 מינים אנדמיים הנמצאים רק בפירין, ועוד מינים נוספים שניתן למצוא אותם בבולגריה בלבד באזור הבלקן בלבד.
אחד מהם צמח האדלווייס, שפרחיו הלבנים הפכו לסמל של פירין.
60 מהמינים הוכרזו כמינים מוגנים, ו-126 הם בסכנת הכחדה.
העץ המפורסם ביותר הוא אורן בוסני (Pinus heldreichii), שגילו נאמד ביותר מ-1,300 שנים.
התגלה בשנת 1897 על ידי שומר יערות בשם באיקושב, ומאז העץ נקרא על שמו "באיקושבה מוּרה" (בבולגרית: Байкушева мура - האורן של באיקושב).
גובהו של העץ 24 מטר, קוטרו 2.2 מטר והיקפו 7.8 מטר.
יש שנוהגים להטיל מטבע למזל בגומחה בקרקע שליד העץ.
מגוון רב של בעלי חיים בפארק.
2,861 מינים ותת-מינים של חסרי חוליות, מהם כ-300 נדירים, 122 מינים אנדמיים, ו-15 מינים בסכנת הכחדה בינלאומית.
באגמי הפארק נמצאים 6 מיני דגים, 10 מיני דו-חיים, ו-14 מיני זוחלים.
בפארק נצפו 152 מיני עופות בהם עיט זהוב, עיט צפרדים, אוח מצוי, מינים של שכווים ושל נקריים.
ידועים 42 מיני יונקים, ביניהם עז הבר, דוב חום, זאב מצוי, תן זהוב, מינים של דלק, מין של חמוס, גירית מצויה, לוטרה מצויה אירופאית, חתול בר, חזיר בר, אייל אציל, אייל הכרמל, צפיר האלפים, מינים של עטלפים.
באזור הפארק הלאומי פירין מקומות מתאימים לטרקים, סקי, רכיבת סוסים, רכיבת אופניים, טיפוס הרים.
באזור העיר בנסקו פועלות 14 מעליות סקי (1 גונדולה, 7 רכבלי כיסאות ו- 6 מסועים).
כ-43% משטחי הפארק הם שמורת טבע, ורק ביתר השטח מותרת פעילות ספורט ונופש.
בשנים האחרונות יש מאבק מתמיד בין העוסקים בשימור הטבע, לבין העוסקים בפיתוח של מסלולי סקי, רכבל וכדומה, הגורמים לנזקים לסביבה.
הנהלת הפארק נמצאת בעיר באנסקו, ופועלת מארבע עיירות נוספות.
הצוות כולל 41 איש - ניהול, מדענים, יערנים, פקחים, צופי אש, תחזוקה.
הפארק הלאומי פורנולולו משתרע על פני כ-2,400 קמ"ר בצפון-מזרח אוסטרליה המערבית.
הוא הוכרז כפארק לאומי ב-1987 וכאתר מורשת עולמית ב-2003. פירוש שמו של הפארק בשפת הקיג'ה הוא "אבן חול", כשמם של הסלעים המאפיינים אותו.
את הפארק חוצה רכס באנגל באנגל (Bungle Bungle Range), הכולל גבעות קטנות, קוניות וסימטריות המפוספסות בכתום ושחור.
הצבע הכתמתם נוצר כתוצאה מקיומו של ברזל מחומצן ואילו את הצבע האפרפר גורמות כחוליות.
הרכס החל להיווצר לפני 350 עד 375 מיליון שנה, והגבעות החלו להיפרד זו מזו לפני כ-20 מיליון שנה, כתוצאה מתהליכי סחיפה.
גובהה של הפסגה הגבוהה ביותר ברכס 578 מטר מעל פני הים.
מתחתיו משתרעים מישורים מכוסים צמחייה.
הצמחייה במישורים שסביב הגבעות משקפת את מיקומו של הפארק בתפר שבין הסוואנה הטרופית לבין המדבר, והיא כוללת בעיקר אזורים מיוערים או אזורי עשב שבהם גם עצי אקליפטוס, שיטה וגרווילאה.
בחלק הצפוני, הלח יותר, נפוצים גם דקלים, סחלבים ו-17 מיני שרכים.
בפארק כולו 653 מיני צמחים.
בתחומי הפארק 298 מיני בעלי חוליות, בהם 149 מיני ציפורים, 81 מיני זוחלים, 41 מיני יונקים, 15 מיני דגים ו-12 מיני צפרדעים.
עם הציפורים המצויות בפארק נמנים שרקרקי קשת, תוכונים ובזים אוסטרלים אפורים.
היונקים כוללים מכרסמים, עטלפים, וכן שלושה סוגי קנגוראים: וולאבי חד-זנב, וולאבי הסלעים ווולארו מצוי.
בין הזוחלים ניתן למצוא לטאות כוח וחומטיים.
אבוריג'ינים הגיעו לאזור בו מצוי כיום הפארק לפני כ-40 אלף שנים, וחיו באזור נהר אוֹרד.
עדויות לקיומם מספקים ציורי סלע, אתרי קבורה וכלים שונים שנמצאים בו.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 הגיעו לאזור הלבנים הראשונים, לאחר מציאת זהב בהולז קריק.
להגעתם של הלבנים היו השפעות סביבתיות וחברתיות על האזור: עדרי בקר גדולים שהביאו עמם שינו את המאזן האקולוגי, ותרבותם ומנהגיהם של האבוריג'ינים החלו להיעלם.
תושבים אבוריג'ינים מעורבים כיום בניהולו של הפארק.
הפארק ממוקם בחבל ארץ נידח, והגישה אליו כרוכה בנסיעה בת 3 שעות ברכב שטח, והיא אינה אפשרית בעונה הגשומה, הנמשכת כארבעה חודשים.
מדי שנה מבקרים בו כ-20 אלף תיירים.
הפארק הלאומי סלונגה (צרפתית: Parc national de la Salonga) הוא פארק לאומי השוכן באגן נהר קונגו שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
סלונגה הוא שמורת יער הגשם הטרופי הגדולה ביותר באפריקה, והשנייה בגודלה בכדור הארץ.
סלונגה הוכרז כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו ב-1984, ובין השנים 1999 עד 2021 נכלל ברשימת האתרים בסיכון בשל מלחמות האזרחים שפקדו את האזור.
הפארק מחולק לשני אזורים המופרדים זה מזה על ידי רצועה ברוחב של עד 45 קילומטרים.
האזור הצפוני משתרע על פני למעלה מ-17,000 קמ"ר, והאזור הדרומי משתרע על פני יותר מ-19,000 קמ"ר.
הרצועה המפרידה בין שני החלקים משתרעת על פני קבוצת קווי פרשת מים מכיוון דרום-מזרח לכיוון צפון-מערב, ומתחלקת לשלושה סוגים: רמות לא מיוערות ורמות מיוערות וביצתיות, וכן טראסות נהר.
החלק הצפוני של הפארק משתרע בין הנהרות לוילה ולומלה.
חלקו המזרחי גבוה יותר, והנהרות זורמים בעמקים התלולים, מתחת לצוקים בגובה עשרות מטרים.
העמקים השוכנים באזור המערבי של חלק זה מאופיינים בשוליים בוציים.
החלק הדרומי של הפארק משתרע בין הנהרות לולה ולוילאקה.
מבחינה גאולוגית הקרקע בחלק זה מורכבת משכבה דקה של הומוס הנמצאת מעל חולות חרסיתיים.
אקלים הפארק הוא בעל מאפיינים משווניים-יבשתיים.
כמות המשקעים השנתית היא בממוצע 2,000 מילימטרים, והיא קטנה יותר בחלקו הדרומי של הפארק.
ברוב ימות השנה יורדים גשמים.
ברחבי הפארק שוררת לחות ממוצעת של 86%.
הטמפרטורה הממוצעת לאורך היממה היא בין 20°C בלילה ל-30°C במשך היום.