tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארכיונים רוסים שנחשפו גילו דיווח מ-1 במאי 1937, על 800 הרוגים.
מספר זה לא כולל גופות שנמצאו מאוחר יותר בין ההריסות, או פצועים שמתו בהמשך מפצעיהם.
ימים ספורים לאחר המתקפה כוחות לאומניים כבשו את העיר ללא התנגדות משמעותית.
גרניקה הפכה לסמל לסבל של אזרחים מהמלחמה.
העיתונות העולמית סיקרה בהרחבה את הטבח באזרחים ואת החרבת העיר, ודעת הקהל בעולם זועזעה מהאירוע.
הצייר פבלו פיקאסו יצר את הציור גרניקה כתגובה לאירוע.
הציור עצמו מוצג היום במוזאון הלאומי לאומנות במדריד, ועותק שלו מוצג על קיר של בניין האומות המאוחדות בכניסה לחדר מועצת הביטחון, כזיכרון למוראות המלחמה.
הפצצות של ד"ר גוֹלדפוּט הוא סרט קומדיה אמריקאי-איטלקי משנת 1966 בכיכובו של וינסנט פרייס.
הסרט צולם באיטליה בשתי גרסאות, אנגלית ואיטלקית.
הסרט הוא פרודיה על "גולדפינגר", סרט פעולה מ־1966 בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
ד"ר גולדפוט הוא מדען חולה נפש העוסק בפיתוח וייצור של רובוטים דמויי נשים כדי שיעזרו לו להשתלט על העולם.
הוא זומם להרוג את סגל הגנרלים של נאט"ו, להתחזות לגנרל שדומה לו פיזית ולהביא למלחמת העולם השלישית על ידי הטלת פצצה גרעינית על מוסקבה.
סרט זה הוא המשך ל"ד"ר גולדפוט ומכונת הביקיני" שהצלחתו הקופתית הרבה באמריקה ובאיטליה הובילה לכינונה של קופרודוקציה קולנועית ביניהן.
במאי הסרט, מריו בבא, הוא ממוצא איטלקי וחלק נרחב מהשחקנים איטלקים.
התסריט שוכתב לפחות 9 פעמים.
בניגוד לסרט הקודם ("ד"ר גולדפוט ומכונת הביקיני"), סרט זה ("הפצצות של ד"ר גולדפוט") נכשל קופתית, ונחשב לאחד הסרטים הגרועים ביותר בבימויו של מריו בבא, אף כי באיטליה הייתה לסרט הצלחה כלכלית מסוימת; וינסנט פרייס נהנה מאהדה ציבורית בעקבות גילום ד"ר גולדפוט, והיה מוכן לגלם את הדמות בשנית.
הפצצת טוקיו (ביפנית: 東京大空襲 Tōkyōdaikūshū) מתייחסת לסדרת הפצצות אסטרטגיות על העיר טוקיו שנערכו על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית בזמן המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
האמריקנים ערכו את ההתקפה הראשונה על טוקיו באפריל 1942. הפצצה אסטרטגית של אזורים עירוניים החלה ב-1944, לאחר שמפציצי בואינג B-29 סופרפורטרס נכנסו לשירות והחלו להמריא מבסיסים בסין, ולאחר מכן מאיי מריאנה.
הפצצות ה-B-29 מאיים אלה החלו ב-17 בנובמבר 1944, ונמשכו עד 15 באוגוסט 1945, היום בו נכנעה האימפריה היפנית.
לפי הערכות שונות בין 75–200 אלף איש נהרגו בסדרת הפצצות זו.
ההפצצות המאסיביות על טוקיו לא הביאה את היפנים להיכנע, ולכן בחרו האמריקאים להטיל פצצות אטום על הערים נגאסאקי והירושימה, שלא ספגו סדרת הפצצות אסטרטגיות כמו טוקיו.
ההפצצה הראשונה על טוקיו הייתה הפשיטה של דוליטל, שנערכה ב-18 באפריל 1942. 16 מפציצי B-25 מיטשל המריאו מסיפון נושאת המטוסים הורנט ותקפו מטרות ביוקוהמה ובטוקיו, ולאחר מכן המשיכו לשדות תעופה ידידותיים בסין.
הפשיטה הייתה נקמה על ההתקפה על פרל הארבור שערכו היפנים ארבעה חודשים לפני כן.
הנזק שנגרם מהפשיטה לא היה רב, אך שימש להעלאת המוראל בקרב תושבי ארצות הברית.
מכיוון שנאלצו להמריא מנושאות המטוסים לפני הזמן המיועד, אזל הדלק ממרבית המטוסים, וטייסיהם נאלצו לבצע נחיתות חירום לפני שהגיעו לשדות התעופה.
אחד המטוסים נחת בשטח ברית המועצות, שהייתה מדינה נייטרלית, וצוות המטוס נעצר אך שוחרר בהמשך.
שני צוותים אחרים נתפסו על ידי היפנים, ושלושה מהטייסים הוצאו להורג בהמשך המלחמה.
כניסתו לשירות של המפציץ B-29 סופרפורטרס היווה התפתחות משמעותית במערכת הפצצת יפן.
למפציץ היה טווח פעולה של 6,000 קילומטרים, והיה מסוגל לתקוף מטרות מרום של 9,000 מטרים, בו אש הנ"מ לא הייתה אפקטיבית, ולפיכך השתתף בכמעט 90% מפשיטות ההפצצה שנערכו על יפן.
לאחר שכבשו בעלות הברית איים הקרובים מספיק ליפן בנובמבר 1944, הן הקימו עליהם שדות תעופה מהם יכלו המפציצים להגיע ליפן ולשוב בשלום.
תחילה השתמשו המפציצים בפצצות רגילות, אך התברר שהן סוטות ממסלולן בשל זרם הסילון.
לפיכך הורה קרטיס לה מיי, מפקד חיל האוויר ה-20, על שימוש בפצצות תבערה שיכלו את מבני העץ והנייר של ערי יפן.
הפשיטה הראשונה בה הטילו המפציצים פצצות תבערה הייתה על העיר קובה ב-4 בפברואר 1945. ב-25 בפברואר תקפו 174 מפציצי B-29 את טוקיו לאור יום, והטילו 453.7 טון פצצות תבערה שכילו שטח של 2.6 קילומטר רבוע.
לאחר מכן ביקש למיי מטייסיו לטוס ברום של 1,500–2,500 מטרים ובלילה, מכיוון שאש הנ"מ של היפנים לא הייתה אפקטיבית בגובה כה נמוך, ומכיוון שמטוסי הקרב היפנים לא יכלו לטוס בלילה.
כדי להוריד ממשקל המטוסים עבור הטיסה הנמוכה וכדי להוריד את צריכת הדלק, הורה למיי להסיר את כל מקלעי ההגנה מלבד תותח הנ"מ האחורי.
מרבית הפצצות היו פצצת מצרר במשקל 230 קילוגרם שהכילו 38 פצצות נפאלם, ונועדו להתפוצץ בגובה 600–700 מטרים מהקרקע.
המפציצים הראשונים הטילו את פצצותיהם בתבנית בצורת האות האנגלית "X", שבמרכזה אזורים מאוכלסים בצפיפות.
תבנית הפצצה זו סיפקה למפציצים האחרים נקודת ייחוס, והם הטילו את פצצותיהם בסביבות ה-X הבוער.
מוקדי שרפה שונים התלכדו ויצרו סופת אש עזה.
בהפצצה זו נשרף שטח בגודל 41 קילומטרים רבועים, וכ-100,000 אנשים נהרגו.
הפצצה זו נחשבת להפצצה הקונבנציונלית הקטלנית ביותר בהיסטוריה.
עד תחילת מערכת פצצות התבערה לא היו להפצצות בעלות הברית השפעה רבה על התעשייה הכבדה היפנית.
עם תחילתה הושמדו מרבית בתי המלאכה והתעשייה הקלה שייצרו מכונות עבור התעשייה הכבדה.
בנוסף, רבים מפועלי התעשייה נהרגו או נפצעו בהפצצות.
בסך הכול ירדה התפוקה התעשייתית של טוקיו ב-50% לאחר הפצצות התבערה.
הוועדה לבחינת ההפצצות האסטרטגיות של ארצות הברית העריכה שכ-88,000 אנשים נהרגו בהתקפה זו, 41,000 נפצעו, ומעל מיליון תושבים איבדו את בתיהם.
כוחות כיבוי האש של טוקיו העריכו שנהרגו 97,000 אנשים, וש-125,000 נפצעו, וההיסטוריון ריצ'רד רודס העריך שמספר ההרוגים היה גבוה מ-100,000 ושמספר הפצועים היה כמיליון.
גיחת ההפצצה בליל 9 במרץ הייתה ההפצצה הקטלנית ביותר במלחמת העולם השנייה.
קטלנית יותר מהפצצת דרזדן, ואף מהטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, כאירועים נפרדים.
בין השנים 1948 ו-1951 נטמן אפרם של 105,400 קורבנות הפצצות בפארק יוקואמיצ'ו ב־רובע סומידה.
בשנת 2001 נחנכה בפארק אנדרטה לזכר הקורבנות.
בשנת 2007 התנצל ראש ממשלת יפן שינזו אבה בכתב והודה באחריות יפן על הפצצת ערים סיניות החל ב-1938. הוא כתב שעל האימפריה היפנית היה להיכנע ברגע שנפתחה מלחמה שבה לא היה לה סיכוי לנצח, וכך היו יכולות להימנע ההפצצות על טוקיו ועל ערים אחרות ביפן.
בשנת 2013 טען אבה שההפצצות נערכו בניגוד למשפט הבין-לאומי, אך הודה שייתכן שעמדו בחוקי המשפט הבין-לאומי של אותה עת.
בשנת 2007 הגישו 112 חברים באיגוד המשפחות השכולות של קורבנות ההפצצות על טוקיו תובענה ייצוגית כנגד ממשלת יפן, בה תבעו לקבל התנצלות רשמית ופיצויים בגובה 1.32 מיליארד ין יפני.
בתובענה טענו התובעים שממשלת יפן אשמה בהפצצות מכיוון שלא סיימה את המלחמה מוקדם יותר, ולאחר ההפצצה לא סייעה לאזרחים בעודה שולחת סיוע רב לאנשי צבא ולמשפחותיהם.
לאחר שנדחו ממספר ערכאות, בסופו של דבר דחה בית המשפט העליון של יפן את תביעתם ב-2013.
הפצצת חיפה במלחמת העולם השנייה היייתה סדרה של הפצצות מן האוויר שביצעו חילות האוויר של מדינות הציר על חיפה וסביבתה בשנים 1940-1942. במהלך מלחמת העולם השנייה.
בסך הכל, לאורך המלחמה חיפה הופצצה 16 פעמים על ידי חיל האוויר האיטלקי, שלוש פעמים על ידי חיל האוויר הצרפתי ו-5 פעמים נוספות על ידי הלופטוואפה.
בחודשים הראשונים של מלחמת העולם השנייה הייתה המלחמה רחוקה מגבולות ארץ ישראל, ולאנשי היישוב נראה היה כי זו מלחמה המתחוללת באירופה שלא תגיע לגבולות הארץ.
המפנה התחולל לאחר נפילת צרפת ביוני 1940, והצטרפותה של איטליה הפשיסטית למלחמה לצד גרמניה.
הצבא האיטלקי בלוב, שהייתה אז תחת שלטון איטלקי, החל בהכנות לתקוף את מצרים.
באי רודוס, הנמצא במרחק טיסה קצרה מארץ ישראל, עגנו ספינות הצי האיטלקי וחנו מטוסי חיל האוויר האיטלקי.
הסכנה הגיעה גם מצפון, כאשר סוריה ולבנון, שהיו תחת שלטון צרפתי, עברו לשליטת שלטון וישי הפרו-נאצי.
לאחר שאיטליה הצטרפה למלחמה לצדה של גרמניה, היא שאפה להשיג שליטה בים התיכון ולתקוף את מקורות הדלק של הצבא הבריטי.
יעד ראשי לכך הייתה העיר חיפה, בגלל יכולתם של בתי הזיקוק שבמפרץ חיפה להפיק כמיליון טונות של דלק בשנה מן הנפט הגולמי שהוזרם אליהם באמצעות צינור הנפט כירכוכ-חיפה.
בסיס חיל האוויר האיטלקי הקרוב ביותר לארץ ישראל היה באי רודוס, ובו הוצבה ביולי 1940 טייסת של מטוסי הפצצה מסוג סבויה מרקטי SM.79. זמן קצר לאחר הצבת הטייסת באי הגיעו מטוסיה לחופי ארץ ישראל והחלו בשורת הפצצות על חיפה, ובהמשך גם הפציצו את תל אביב.
התקיפה האווירית הראשונה על ארץ ישראל הייתה כאשר חיפה הופצצה על ידי חיל האוויר האיטלקי ב-15 ביולי 1940. עשרה מטוסי סבויה-מרקטי טסו בשני גלים בני חמישה מטוסים.
הם חצו את קו החוף צפונית לעתלית בגובה רב מעל העננים והפציצו את חיפה בסביבות השעה 9:15 בבוקר באזור התעשייה במפרץ חיפה.
כחמישים פצצות פגעו פגיעה מדויקת במתקן זיקוק ומחסנים של חברת הדלק "של", גרמו נזק לציוד, והבעירו מספר דליקות.
ארבעה אנשים נפצעו ואחד מהם, פועל ערבי, מת לאחר מכן מפצעיו.
בחיפה הושמעה צפירת אזעקה ואנשי הג"א יצאו לרחובות, אך רובעי המגורים והמסחר של חיפה לא הופצצו.
לאחר שהושמעה צפירת הרגעה שבו החיים בעיר למסלולם.
מטוס סיור איטלקי דיווח יומיים לאחר מכן שהאש באזור עדיין בוערת.
ב-24 ביולי שוב תקפו מטוסי חיל האוויר האיטלקי את חיפה וגרמו לפגיעות ברכוש ולריבוי נפגעים.
בסביבות השעה תשע בבוקר הגיעו עשרה מטוסים מדגם SM 79 בשני גלים מכיוון דרום מערב, כשהם טסים בגובה רב מעל העננים.
אש מתותחי נ"מ נורתה לעברם והסיטה את מסלולם מכיוון בתי הזיקוק לצד מערב מבלי שפגעו בבתי הזיקוק.
המטוסים הטילו כמאה פצצות שכמחציתן נפלו לים.
אחת מהן פגעה בסירת דיג ערבית ושני דייגים נהרגו.
הפצצות שהוטלו ליבשה התפזרו על שטח גדול בפרברי העיר.
אחת פגעה בגג המוסך של משטרת המנדט וגרמה לשריפה, אך ללא נפגעים.
עיקר הנזק נגרם למתקני חברת הדלק "של", שפרצה בהם דליקה בה נספו עשרות אנשים.
שתי פצצות נפלו בשכונת הדר הכרמל.
האחת התפוצצה ברחוב וגרמה להתהפכות משאית שנהגה נהרג.
השנייה פגעה בבית מגורים אך לא התפוצצה.
בסך הכל נהרגו במתקפה 46 איש ו-88 נפצעו.
כשנשמעה צפירת האזעקה נכנסו תושבי חיפה למקלטים פרטיים וציבוריים, ובמקומות ללא מקלטים, הסתתרו התושבים בחדרי המדרגות.
כשנשמעה צפירת הרגעה, החיים בעיר חזרו למסלולם.
הלווית קורבנות ההפצצה נערכה עוד באותו יום בשעה חמש אחר הצהרים בהשתתפות קהל רב.
האירוע רב-הנפגעים הכה גלים ברחבי הארץ, שעד אז כמעט ולא נפגעה מאירועי המלחמה, ולעיר הגיעו עוד באותו יום, נציגי הסוכנות היהודית והוועד הלאומי, בהם משה שרת (אז שרתוק) יושב ראש המחלקה המדינית של הסוכנות, אברהם קצנלסון ראש מחלקת הבריאות של הסוכנות והוועד הלאומי, ושמואל פסמן מפעילי ההתיישבות.
התקיפה השלישית אירעה ב-6 באוגוסט 1940. גם הפעם בוצעה התקיפה על ידי עשרה מטוסים.
בתקיפה זו היו מעט נפגעים יחסית לתקיפה הקודמת, אך נגרמו נזקים לרכוש.
ההפצצה אירעה בשעות הבוקר המוקדמות.
לאחר שתי ההפצצות הראשונות תגברו הבריטים את מערך הנ"מ ואת המטוסים התוקפים קידמה הפעם אש נ"מ עזה.
כתוצאה מכך הוטלו רוב הפצצות לים.
הנזק שנגרם היה כתוצאה מפצצות שנפלו על שלושה מכלי דלק בשטח בתי הזיקוק ושלוש מאות טון דלק נשרפו.
תשעה עשר אנשים נפצעו, רובם פציעות קלות.
בין הפצועים היו פועלים ערבים אחדים וההרוג היה אף הוא ערבי.
בעקבות זאת ערך הציבור הערבי עצרת מחאה ביפו בה השתתפו מאות אנשים.
מתקפה קטלנית נוספת אירעה ב-21 בספטמבר בשעות אחר הצהריים.
הופצצו אזורי מגורים ואזורי תעשייה.
ברובע הערבי נפגעו בתי מגורים ומסגד ופרצו מספר דליקות.
פצצה נפלה בבית קברות מוסלמי והרסה מספר קברים.
מאחר שהתקיפה הייתה ביום שבת לא היו יהודים ברחובות שהופצצו ורוב הנפגעים היו ערבים.
רבים מן ההרוגים נהרגו מפצצה שהוטלה על בית קפה ערבי הסמוך למסגד איסתיקלאל ("מסגד העצמאות") בפינתה הצפון מערבית של כיכר פייסל.
תותחני נ"מ של הצבא הבריטי ירו לעבר המטוסים וזיהו פגיעות בשניים מהם, במהלך דרכם חזרה לבסיסם נאלץ אחד המטוסים שנפגעו לנחות נחיתת אונס בטורקיה ו-6 אנשי צוותו נעצרו בידי הטורקים.
ככל הנראה התרסקו מטוסים נוספים בים מדרום לאנטליה, אך רוב אנשי הצוות נספו ורק אחד מהם נמשה מהים על ידי הטורקים שעצרו גם אותו.
בעקבות ההפצצה, שגרמה לריבוי נפגעים בקהילה הערבית בחיפה, פרסמה המועצה המוסלמית העליונה הודעת מחאה.
הנהלת הוועד הלאומי שלחה מברק לראש עיריית חיפה שבתי לוי בו נכתב: "היישוב העברי משתתף בצערה של חיפה בכלל והעדה הערבית בפרט לרגל קורבנות ההתקפה המתועבת של מטוסי האויב שקיפחו את חייהם של עשרות תושבים שלווים".
תקיפות אוויריות צרפתיות וגרמניות בהמשך המלחמה
הפצצת 21 בספטמבר 1940 הייתה ההפצצה האחרונה של חיל האוויר האיטלקי על חיפה, אך בזאת לא תמו אירועי המלחמה בעיר.
ב-25 ביוני 1941, בעת המערכה בסוריה ובלבנון, כאשר כוחות הצבא הבריטי וצבא צרפת החופשית פלשו לסוריה ולבנון כדי לכבוש אותן מידי כוחות צבא צרפת של וישי, תקפו מספר מטוסים צרפתיים מכוחות וישי מטרות אחדות באזור עכו וחיפה וגרמו לנזקים מועטים ולפציעת אדם אחד.
ב-3 ביולי תקפו שוב מטוסים צרפתים מכוחות וישי את חיפה.
ההתקפה גרמה נזק קל למספר בתים וחנויות ואדם אחד נפצע קל.
בסך הכול, הצרפתים תקפו את חיפה פעמיים.
גם הלופטוואפה, חיל האוויר של גרמניה הנאצית, השתתף בתקיפות האוויר על חיפה.
המניע לתקיפות אלו היה הלחץ הבריטי על סוריה שהייתה תחת שלטון וישי, ממשלת וישי דרשו מהגרמנים להפציץ את הנמלים הבריטיים באזור.
הגרמנים תקפו את חיפה לראשונה בליל 9 ביוני 1941 כ-20 מטוסים המריאו מרודוס והפציצו את אזור חיפה בשעה 1 בלילה..
בליל 12 ביוני שבו המטוסים הגרמנים לתקוף את חיפה.
התקיפה נמשכה כשלוש שעות רצופות כאשר בכל פעם מטוס אחד מטיל פצצות אך נוצר זרם בלתי פוסק של הפצצות מכ-30 מטוסים בסך הכול.
ההפצצות גרמו לנזק קל בלבד, אך אדם אחד נהרג ואחד נפצע.
הגרמנים הפציצו את חיפה פעמיים נוספות, בליל 7 ביולי ובליל 20 ביולי.
בשתי ההפצצות התקיפו מטוסי יונקרס את מתקני בתי הזיקוק, אך הנזק שנגרם בהפצצה הראשונה לא היה חמור אך גרם לגל גדול של נטישת אזור חיפה על ידי תושבים ערבים לנצרת, טול-כרם וג'נין.
בהפצצה השנייה נגרמו נזקים למספר מכלי דלק ולמתקני זיקוק.
שתי תקיפות אלו היו האחרונות שפגעו בחיפה עד לתום המלחמה.
בסך הכול, גרמניה הנאצית הפציצה את חיפה כ-4 פעמים.
הפצצת ההלוויה בצנעא התרחשה ב-8 באוקטובר 2016, במהלך מלחמת האזרחים בתימן.
מטוסי קרב תקפו מבנה בצנעא בירת תימן, שבו התקיים טקס אשכבה אזרחי לשייח' עלי אל ראווישאן, אביו של שר הפנים התימני לשעבר.
עקב הפגיעה בבניין נהרגו כ-150 אנשים ולמעלה מ-500 נפצעו.
היה זה האירוע הבודד הקטלני ביותר עד אותו מועד במלחמה.
ב-8 באוקטובר 2016 בשעות אחר הצהריים, במהלך טקס אשכבה לאביו של שר הפנים התימני לשעבר, ג'לאל אל-ראווישאן, הפציצו מטוסי קרב מהקואליציה הערבית בראשות ערב הסעודית את אולם אל-קוברה בעיר צנעא בשתי התקפות אוויריות סמוכות.
בין ההרוגים היה מושל צנעא, עבד אל קאדר הילאל, שנחשב לתומך חות'י.
השר לשעבר, שאביו נפטר, הוא מתומכי המורדים החות'ים, ובהלוויה נכחו רבים מאנשיהם.
ערב הסעודית הכחישה תחילה את אחריותה, אך מאוחר יותר טענה שההתקפה התרחשה בעקבות מידע שגוי על נוכחות חמושים במקום.
הקואליציה הקימה צוות חקירה ומסרה למועצת הביטחון של האו"ם שהיא תפרסם את ממצאי החקירה.
למחרת ההתקפה התקיימה הפגנת מחאה בעיר בהשתתפות אלפי תושבים, שהתאגדו כדי להזדהות עם קורבנות האסון.
הפצצת העיר בארי שבאיטליה על ידי חיל האוויר הגרמני התרחשה ב-2 בדצמבר 1943, בעת שהעיר בארי ונמלה הוחזקו על ידי בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
ההפצצה היעילה - שזכתה לכינוי פרל הארבור הקטנה - הביאה להטבעת עשרות אוניות, ושיתקה את הנמל עד לפברואר 1944. תוצאות ההפצצה הוחמרו על ידי דליפת גז חרדל שנמצא באונייה אמריקאית, אשר נפגעה בהפצצה.
ארצות הברית ובריטניה ניסו להסתיר ולטייח את הימצאות הגז בנמל ואת פגיעתו בנמצאים בו.
בראשית ספטמבר 1943 חתמו בעלות הברית בסיציליה על הסכם שביתת נשק עם איטליה, וימים אחדים לאחר מכן פלשו צבאותיהם לאיטליה עצמה.
גרמניה הנאצית הגיבה בהשתלטות על צפון ומרכז איטליה, שהפכה לשדה קרב עד לסיום המלחמה באירופה.
נמל בארי - עיר בת 250 אלף תושבים שבחוף המזרחי של איטליה - נתפס על ידי הדיוויזיה המוטסת ה-1 הבריטית ב-11 בספטמבר.
לאחר מכן שימש הנמל לפריקת תחמושת ואספקה מאוניות עבור צבאות בעלות הברית.
בראשית דצמבר 1943 לא הייתה לנמל בארי הגנה נגד מטוסים נאותה ולא חיפוי של מטוסי קרב.
בעלות הברית לא התייחסו ברצינות לאיום של תקיפה אווירית עליו, שכן סברו שכוחות חיל האוויר הגרמני בזירה היו מתוחים על פני שטח רב, ולמרות שמטוסים גרמנים תקפו בחודש הקודם ארבע פעמים את נאפולי וכן תקפו מטרות אחרות בים התיכון.
ב-2 בדצמבר נמצאו בנמל בארי כארבעים אוניות מטען - אמריקאיות, בריטיות, צרפתיות, פולניות, נורווגיות והולנדיות.
בערב היום היה הנמל מואר על מנת לזרז את פריקת האוניות.
ב-2 בדצמבר אחר הצהריים ערך מטוס גרמני סיור מעל נמל בארי.
הדו"ח שהביא הוביל להחלטה לתקוף את הנמל מן האוויר.
מפקד הזירה גנרל קסלרינג רצה לתקוף את שדות התעופה של בעלות הברית ליד פוג'יה, אך לחיל האוויר הגרמני בזירה לא היו מטוסים מספיקים לשם כך.
מפקד צי האוויר השני וולפרם פון ריכטהופן הציע לתקוף במקום זאת את הנמל, בתקווה שבעקבות זאת תואט תנועתה צפונה באיטליה של הארמייה השמינית הבריטית.
להתקפה הועמדו 105 מפציצים מדגם יונקרס Ju 88. כיוון שריכטהופן שיער שבעלות הברית יצפו להתקפת אוויר מצפון, הצטוו הטייסים לטוס מעל הים האדריאטי ולגשת אל המטרה מדרום.
ההתקפה החלה בשעה 19:25. מספר מטוסים חגו מעל הנמל והטילו מוץ כדי להטעות את מכ"ם בעלות הברית.
הם גם הטילו נורים, שלא היו דרושים שכן הנמל היה מואר היטב.
ההפצצה השיגה הפתעה, נמשכה כשעה והייתה מדויקת.
פגיעה בשתי אוניות שהיו טעונות בתחמושת גרמה להתפוצצויות שניפצו חלונות במרחק של עד 11 קילומטר מן הנמל.
צינור דלק על הרציף התבקע והדלק שדלף ממנו ניצת.
הלהבות התפשטו על פני רוב שטח הנמל ואפפו גם אוניות שלא ניזוקו בהפצצה.
28 אוניות ועליהן מטען של 31 אלף טון נהרסו ורובן טבעו (שבע מהאוניות הטבועות נמשו בהמשך ושתיים הוחזרו לשירות).
בין ההרוגים היו לפחות 350 ימאים וחיילים שנמצאו על סיפון האוניות.
מספר הנפגעים המדויק בהתקפה איננו ברור, ולפי אחת הטענות הגיע עד לכ-2,000 אנשי צבא ואזרחים איטלקים שנהרגו.
בעקבות ההפצצה נסגר הנמל למשך שלושה שבועות וחזר לפעילות מלאה רק בפברואר 1944.
ב-9 באפריל 1945 נפגע הנמל שוב, הפעם עקב התפוצצות מטענה של אוניית תחמושת אמריקאית שעגנה בו.
אסון זה גרם למותם של 360 איש.
פגיעת הגז מהאונייה ג'ון הרווי
אחת מן האוניות שנהרסו הייתה אוניית ליברטי בשם ג'ון הרווי.
היא נשאה מטען סודי של 2,000 פצצות אוויר שהכילו כל אחת 27-32 קילוגרם של גז חרדל.
הן נשלחו לאירופה לקראת התקפת תגמול אפשרית במידה והגרמנים יממשו את איומיהם לנקוט בלוחמה כימית באיטליה.
נוכחותה בנמל לא נמסרה לשלטונות הבריטים.
הפגיעה באונייה הביאה לדליפת הגז ממנה אל מי הנמל, שכבר היו מכוסים בדלק ושמן שדלפו מאוניות אחרות שנפגעו.
הגז התערב במים השמנוניים, אשר כיסו המוני ימאים שנטשו את אוניותיהם הפגועות וקפצו למים.
חלק מן הגז התאדה והתערב בענני העשן שעלו מעל לנמל.
השוחים במים נמשו ונשלחו לתחנות רפואיות, אלא שצוותי התחנות לא היו מודעים לנוכחותו של הגז.
לכן הם התמקדו בטיפול במי שנפגעו מהדף ומאש ולא טרחו סביב אלו שרק היו מכוסים בשמן.
רבים מאלו סבלו מפגיעת הגז, שאפשר היה להקטין אותה אילו הם היו נשטפים או פשוט מחליפים את הבגדים שלבשו.
בתוך יום הופיעו סימני פגיעת הגז - עיוורון וכוויות כימיות - אצל 628 ניצולים ואנשי סגל רפואי שנחשפו לגז במהלך הטיפול בנפגעים.
נוספו אליהם מאות תושבים איטלקים שנזקקו לטיפול לאחר שנפגעו מן הגז שהתערב בענני העשן אשר נישאו מעל לעיר.
המקור לפגיעות שנפגעו נותר עלום שכן הצבא האמריקאי ביקש להמשיך לשמור בסוד את עובדת הימצאות פצצות הגז על האונייה ג'ון הרווי.
כמעט כל אנשי צוותה נהרגו ולא היו מסוגלים לבאר את מקור הריח שנדף מנפגעי הגז.
עד לסוף דצמבר מתו מפגיעותיהם 83 מתוך 628 הנפגעים אנשי הצבא שסבלו מפגיעת הגז.
מספרם של האזרחים שמתו מפגיעת הגז לא נקבע, שכן רבים מהם עזבו את העיר כדי למצוא מחסה אצל קרובי משפחה שגרו מחוץ לה.
קיימת השערה כי פגיעת הגז התרחבה בדרך נוספת - על ידי מטר של מים מעורבים בשמן ובגז שהותז ברחבי הנמל והרטיב ימאים על סיפון אוניות שעגנו בו.
שתי משחתות בריטיות, זטלנד (Zetland) ובייסטר (Bicester), היו בנמל, נפגעו חלקית בהפצצה ועסקו בפעולות הצלה, ולאחר מכן הצטוו לשוט לנמל טרנטו.
אחת מהמשחתות אספה ניצולים מההפצצה מהמים ביציאה מהנמל והמשיכה בדרכה.
ציוד הניווט שעל המשחתות נפגע עקב ההפצצה והדבר גרם לטעויות ניווט והאריך את ההפלגה.
בינתיים החלו להתגלות באנשים שעל סיפונן הסימפטומים של פגיעת גז החרדל.
כשהגיעה הבייסטר לקרבת נמל טרנטו כבר לא יכול היה אף אחד מהקצינים שעליה לראות מספיק על מנת לנווט אותה אל תוך הנמל, ונדרשה לה לשם כך עזרה מן החוף.
בעקבות ההפצצה נשלח אל בארי ד"ר סטיוארט אלכסנדר מהסגל הרפואי במפקדת מפקד בעלות הברית דווייט אייזנהאואר.
הוא הכיר מאימונים שעבר את השפעותיו של גז חרדל.
הוא חקר את פשר הסימפטומים שהתגלו אצל נפגעי הגז.
אלכסנדר לא ידע על הימצאות גז החרדל בנמל אך הוא חשד בהימצאו שם, למרות שהסימפטומים שגרם הגז המעורב במים היו מפורשים פחות מאלו שהיה גורם גז המוטל מהאוויר.
למרות שלא הצליח לקבל אישור לכך משרשרת הפיקוד האמריקאית הוא הורה לסגל הרפואי לטפל בנפגעים על בסיס ההנחה שהם נפגעו מגז חרדל, ועל ידי כך ניצלו חיי רבים.
חקירתו של אלכסנדר הביאה לאיתור האונייה ג'ון הרווי כמוקד התפשטות הגז.
הוא אימת את חשדו שהיה בה גז חרדל לאחר שמצא חלקים מפצצת גז תקנית של צבא ארצות הברית.
אלכסנדר גם שימר דגימות של רקמות מגופותיהם של קורבנות של הגז בבארי, ולאחר המלחמה הן שימשו אלו לפיתוח גרסה מוקדמת של כימותרפיה בשם מוסטין (Mustine), שהתבססה על גז החרדל.
הפיקוד העליון של בעלות הברית ניסה להסתיר את נוכחות גז החרדל בנמל, מחשש שהגרמנים יניחו שבעלות הברית עורכות הכנות למתקפה כימית באיטליה וינחיתו התקפה כימית מונעת משלהם.
עם זאת, מספר העדים לנזק שגרם הגז היה גדול מדי.
בפברואר 1944 פרסם פיקוד בעלות הברית הודעה שהודתה בתאונת הגז וציינה שלבעלות הברית לא הייתה כוונה להשתמש בו אלא כאמצעי תגמול על התקפה כימית גרמנית.
הגנרל איזנהאואר אישר את הדו"ח של ד"ר אלכסנדר.
לעומתו הורה ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל למחוק כל התייחסות לגז ממסמכים בריטיים, שהמיתות מן הגז צוינו בהם ככאלו שנגרמו מפגיעת נשק האויב.
ב-1959 הוסר הסיווג הביטחוני מהמסמכים האמריקאים על ההתקפה, אך הפרשה נותר עלומה עד 1967. אז פרסם גלן אינפילד (Glenn B.
ב-1986 הודתה ממשלת בריטניה כי נפגעי ההפצצה בבארי נחשפו לגז חרדל והיטיבה את תשלומי הקצבאות שלהם.
ב-1988 הביאה השתדלות של מספר אישים בארצות הברית להכרה של קצין הרפואה הראשי של צבא ארצות הברית בפעולות שנקט ד"ר אלכסנדר לאחר האסון בבארי.
הפצצת ויילון הוא כינוי לסדרת הפצצות אוויריות על העיר הפולנית ויילון, שבוצעו על ידי חיל האוויר של גרמניה הנאצית, הלופטוואפה, ב-1 בספטמבר 1939, באמצעות מספר מפציצי יונקרס Ju 87.
הלופטוואפה החל להפציץ את ויילון בשעות הבוקר המוקדמות ביום הראשון למלחמת העולם השנייה.
ההפצצה תוארה על ידי כמה היסטוריונים בתור הפעולה הראשונה של מלחמת העולם השנייה, אולם טיעון זה והזמן המדויק בו הופצצה העיירה, הוא נושא למחלוקת בקרב ההיסטוריונים.
בלי קשר למועד המדויק, הפשיטות האוויריות על העיר היו מההפצצות האוויריות הראשונות של המלחמה.
בעיר לא הייתה הגנה אווירית ולא היו בה מטרות צבאיות נראות לעין.
היסטוריונים עדיין מתלבטים לגבי הרציונל שמאחורי ההפצצה, שהתרחשה במשך מספר שעות והיו מעורבים בה לפחות שלושה גלי מפציצים.
הלופטוואפה הפציץ עיירות סמוכות כמו דז'יאלושין, ראדומסק וסולייוב, שגם בהן לא היו מטרות צבאיות.
הפצצת ווילן הרסה לפחות 70 אחוז מבנייני העיר (עד 90 אחוז במרכז העיר).
היו לפחות 127 נפגעים אזרחיים - אולי "כמה מאות" - אך המספר המדויק נותר לא ידוע.
ההתקפה על ווילן תוארה כפשע המלחמה הראשון שביצעה גרמניה במלחמת העולם השנייה.
השעה המדויקת שבה נפלו הפצצות הראשונות על ויילן בבוקר 1 בספטמבר 1939 היא נושא לוויכוח, במיוחד בהתייחסות לטענות כי הפצצת העיירה הייתה המעשה הגלוי הראשון של מלחמת העולם השנייה, המקדימה בחמש דקות את הפגזת ווסטרפלאטה בשעה 04:45, שנחשבה באופן מסורתי למבצע שפתח את המלחמה.
הזמן שניתן לרוב המקורות הפולניים הוא 04:40, אך זה מבוסס על דיווחי עדי ראייה על שלבים שונים של משך ההפצצה הראשונית, אשר ככל הנראה נמשכה יותר מדקה.
ההיסטוריון הפולני תדיאוש אולייניק מדווח על מספר דיווחים על ההפצצות הראשונות שנפלו כבר בשעה 04:30. היסטוריון פולני אחר, יאן קסיאצ'ק, תיאר את השעה 04:40 כזמן "בהחלט מאושר".
הפרש הזמן, 04:40 לעומת 05:40, יוחס על ידי כמה סופרים, כמו העיתונאי עורכים טרנקר, להבדל בקיץ בין פולין לגרמניה.
בשנת 2004 המכון הפולני לזיכרון לאומי הצהיר כי אין הבדל זמן בין פולין לגרמניה ונתן את זמן הפצצה הראשוני כ-05:40.
גם אם השעה 04:40 הייתה אמורה להיות נכונה, כמה היסטוריונים מזהים את הפעולה הראשונה (האווירית) של המלחמה דווקא את ההפצצה על גשר מפתח טז'ב במסדרון פומרניה על ידי מפציצים מ- Sturzkampfgeschwader 1 בסביבות השעה 04:30.
ב-1 בספטמבר 1939 המריאו 29 מטוסי שטוקה יונקרס Ju 87B מלהק Sturzkampfgeschwader 76, בפיקודו של קפטן (האופטמן) וולטר סיגל, משדה התעופה נידר-אלגות.
כעבור חצי שעה הם הגיעו לוויילון ללא התנגדות פולנית והטילו 29 פצצות במשקל 500 ק"ג ו-112 פצצות במשקל 50 ק"ג.
אחד המקומות הראשונים שנפגעו היה בית החולים, אשר ככל הנראה היה מסומן בסימני הצלב האדום; 32 בני אדם נהרגו שם.
לאחר שבית החולים התחיל לבעור, הטייסים גרמנים ירו במקלעים על אנשים שניסו להימלט מהבניין.
בתוך שעה כל 29 המטוסים נחתו בחזרה בנידר-אלגות, שם דיווח סיגל כי "אין שום תצפית ראויה לציון על האויב." טייסים גרמנים דיווחו על "שמיים כחולים" במהלך ההתקפה ומסרו תיאורים מפורטים של מבנים שהופצצו.
לאחר ההתקפה הראשונית, הטייסים גרמנים לא דיווחו על נוכחות אויב בוויילון.
שני מטוסי סיור של דורניר דו 17 שסקרו את האזור בין השעות 04:50 ל-05:02 בחיפוש אחר יחידות צבא פולניות, דיווחו על איתור כמה יחידות ביער 12 קילומטרים דרומית-מערבית לוויילון.
כמה גלים נוספים הפציצו את העיר; המקורות משתנים ביחס למספר.
אחד הגלים האחרונים, שתואר על ידי פיאטקובסקי כגל שני, של מפציצי שטוקה של להק I.
/ Sturzkampfgeschwader 77, שעליו פיקד סרן פרידריך-קארל פרייהר פון דלוויק צו ליכטנפלס.
ההיסטוריון קסיאז'ק מתאר את הגל השני, שהפציץ את העיירה בשעה 05:08 (או 06:08, על פי הרישומים הגרמנים), תחת פיקודו של סרן פון שונבורן, כמו כן להקSturzkampfgeschwader 77 III.
/ Sturzkampfgeschwader 77, בפיקודו של האופטמן קלמנס גרף פון שנבורן-ויזנטהייד.
בשעה 13:00 (או בשעה 14:00) הכה את ויילון גל שלישי של 29 מפציצי שטוקה Sturzkampfgeschwader 2 בפיקודו של אוסקר דינורט מנידר-אלגות.
העיר הופצצה בדיוק רב, מגובה נמוך בשל היעדר הגנות אוויריות.
לאחר ההפצצה פגעו הגרמנים גם באזרחים הנמלטים.
העיירה נכבשה על ידי הצבא הגרמני ביום הראשון לפלישה הנאצית לפולין.
בסך הכל הושלכו 380 פצצות בהיקף של 46,000 קילוגרמים על העיירה אשר פגעו בבית החולים והרסו 70% מבנייני העיירה, כולל 90% ממרכז העיר.
הערכות אחרות העלו כי 75% מהבניינים נהרסו.
אומדני הנפגעים היו שונים במידה משמעותית, שכן לא הייתה ספירת נפגעים מדויקת מאחר שלא בוצע ניתוח מקיף של הנזק עד לאחר המלחמה.
הערכות מוקדמות מהרפובליקה העממית של פולין העריכו שהיו כ-2,169 הרוגים; ככל שחלף הזמן המספר תוקן והופחת.
ציטוט של נורמן דייוויס, על "1,290 תושבים נהרגו", היה נפוץ במחקר ישן, שעדיין דיווח לעיתים קרובות יחסית בתקשורת המודרנית, כינה את שיעור הנפגעים "יותר מפי שניים מזה של גרניקה או קובנטרי".
בשנת 2013 הצהיר ההיסטוריון פיאוטקובסקי כי מספר הנפגעים שאושרו הוא 127 וכתב כי ההערכה של כ-1,200 אינה נכונה מכיוון שהיא מייצגת את מספר ההרוגים בכל מחוז ויילון.
למסקנה דומה הגיע דו"ח מכון הזיכרון הלאומי משנת 2004, בו נאמר כי אף על פי שמספר הנפגעים ככל הנראה היה בטווח של "כמה מאות", אין מספיק מקורות כדי להגיע למספר חד משמעי ורק 127 מהם זוהו מעל לכל ספק.
פיוטקובסקי כותב כי כמה היסטוריונים, כמו גרזגורז בביניק ומריוס אמרלינג, תיארו את ההפצצות שבאו כתוצאה ממודיעין לקוי.
ההיסטוריון הגרמני רולף-דיטר מולר כותב כי אף על פי שהעיירה אולי לא הכילה יעדים צבאיים, טייסים גרמנים הפציצו אותה בגלל ראות לקויה, בהנחה שהיו מטרות צבאיות.
מספר דיווחים מציינים שהפיקוד הגרמני קיבל דיווחים על נוכחות אפשרית של פרשים פולנים של חטיבת הפרשים ווליין בסביבת העיירה, ולפחות טייס גרמני אחד תיאר את הפצצת יעדי הפרשים בעיירה עצמה.
עם זאת, טייסים גרמנים אחרים לא דיווחו על יעדים צבאיים שנמצאו במקום.
מרבית ההיסטוריונים מסכימים כי בעיירה לא היו יעדים בעלי ערך צבאי.
ההיסטוריון טימותי סניידר מציע כי האוכלוסייה האזרחית עצמה אולי הייתה היעד העיקרי: "הגרמנים בחרו ביישוב חסר משמעות צבאית כאתר של ניסוי קטלני.
האם חיל אוויר מודרני יכול להטיל אימה על אוכלוסייה אזרחית בהפצצה מכוונת?" השקפה זו נתמכה גם על ידי ההיסטוריונים הפולנים תדיאוש אולייניק ובוגומי רודבסקי.
השקפה נוספת של מספר היסטוריונים היא כי הרס תשתיות העיירה יכול היה להיות מטרת הפשיטות, על מנת לבחון את הטקטיקות ואת כוח האש של הלופטוואפה, בפרט של מפציץ ה-Ju 87B החדש.
שבועיים לפני תחילת המלחמה ציין ראש המטה הכללי של גרמניה פרנץ הלדר ביומנו המלחמתי תוכנית שנקראה "מבצע התקפי אדום באזור ויילון".
בימים הראשונים למלחמה, פתח לופטוואפה כמה מתקפות נוספות באזור, כולל על הערים הקטנות דז'יאלושין וקאמיינסק והפיק צילומי אוויר של יעילות ההתקפות על עיירות אחרות.
הלדר הבחין ביומנו המלחמתי בין "פיגועי טרור" למתקפות על מטרות צבאיות.
ההיסטוריון הגרמני הנס-אריך פולקמן מציין כי עבור הארמייה העשירית הגרמני, שהיה הגורם הצבאי הקריטי בקטע זה בחזית, לוויילון לא הייתה חשיבות מבצעית, קל וחומר אסטרטגית, להצדיק את הפצצתה.
המפקד האחראי על הלופטוואפה, וולפרם פון ריכטהופן, היה מצווה באופן אישי על המבצע.
פולקמן, בדומה לבהלר, מציין כי אמנם ריטכהופן אולי לא התכוון לכך כ"התקפת טרור", אך הוא בחר את ויילון כמטרה קרובה לגבול כדי לבדוק את יכולותיהם ואת יעילותם התפעולית של מפציצי הצלילה שלו, אם אפשר ללא הפסדים לכוח שלו.
פולקמן מאפיין את השמדת ויילון כהתקפה על מטרה לא צבאית ולכן כפשע מלחמה.
סיבות דומות להפצצת עיר קטנה חסרת הגנה ניתנות על ידי ההיסטוריון נורמן דייוויס להפצצת פראמפול כשבועיים לאחר מכן: "פראמפול נבחרה בחלקה כיוון שהיא חסרת הגנה לחלוטין, ובחלקה מפני שתוכנית הרחוב הבארוקית שלה הציגה רשת גאומטרית מושלמת לחישובים ומדידות."
פיאוטקובסקי, שניתח את ההפצצה מנקודת מבט של הפגזה אווירית ומשפט בינלאומי, הגיע למסקנה כי ההפצצה היוותה הפרה של מספר נורמות מלחמה, בפרט הנוגעות לחוקים הומניטריים והפעלת כוח פרופורציונלי.
הוא גם דן בתוחלתו של המונח "הפצצת טרור" לנוכח טיוטת האמנה שלא אימצה מעולם ב-1923 (כללי האג ללוחמה אווירית) שהכניסה את המונח.
הוא מסיק שכדי לתאר את הפשיטות בוויילון כהפצצות טרור, מסמכים יצטרכו להוכיח כי הסיבה האמיתית להפצצה היא טרור על האוכלוסייה האזרחית ולא זיהוי מוטעה של מטרות צבאיות.
ציוני דרך מרכזיים, שנפגעו או נהרסו
יעדים שנהרסו בהפצצה הגרמנית כללו:
כנסיית מיכאל שנבנתה במאות ה-13–14
בית הכנסת שנבנה באמצע המאה ה-19
טירת ויילון שנבנתה במאה ה-19
בית החולים "כל הקדושים", עם שלט גג ברור של הצלב האדום, שבהפצצתו נהרגו 32 אנשים, בהם 26 חולים
חומות העיר מהמאה ה-15, נפגעו קשה
יותר מתריסר בתים היסטוריים מהמאה ה-18 וראשית המאה ה-19
בית העירייה, עם שער קרקוב מהמאה ה-14, שרד כשפצצה נתקעה בגג בית העירייה ולא התפוצצה.
המחקר המדעי הראשון על ההפצצה בוצע בשנת 1961 על ידי ברברה בוגארסקה, על סמך ראיונותיה עם 14 עדים פולנים.
ההתקפה על ויילון הונצחה על ידי מספר נשיאי פולין.
הפצצת ויילון היא חלק מתערוכה במוזיאון ההיסטוריה הצבאית של בונדסווהר בדרזדן.
שני ניסיונות, ב-1978 וב-1983, להעמיד לדין אנשים נגד הפצצת בית החולים בוויילון, נדחו על ידי שופטי מערב גרמניה, כאשר הנתבעים הצהירו כי בערפל הבוקר הטייסים לא הצליחו להבחין באופי המבנים שהפציצו וכי מדובר במודיעין לקוי ולכן אין להאשימם.
הפצצות רוטרדם במלחמת העולם השנייה, המכונות גם "הבליץ על רוטרדם" בוצעו ב־14 במאי 1940 על ידי הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
רוטרדם הייתה העיר הראשונה שנהרסה באופן טוטאלי.
ההצלחה הפיזית והפסיכולוגית, הובילה לכך שהאוברקומנדו דה לופטוואפה (OKL) איים על הממשלה ההולנדית בהפצצות על העיר אוטרכט אם הממשלה ההולנדית לא תיכנע.
מיקומה הגאוגרפי של הולנד, בין בריטניה לגרמניה, היה מושלם מבחינה אסטרטגית להקמת בסיסים לכוחות הימיים והאוויריים של הגרמנים לצורך התקפות על האיים הבריטיים.
הולנד הייתה נייטרלית במהלך מלחמת העולם הראשונה ותכננה לפעול לאורה של מדיניות זו גם במלחמת העולם השנייה.
הולנד ויתרה על נשק שהציעה לה צרפת, באמירה שהיא לא רוצים להזדהות עם אף אחד מהצדדים.
אפילו שייצור נשק הואץ במעט אחרי הפלישה לדנמרק באפריל 1940, צבא הולנד החזיק באותה העת רק 35 רכבים קרביים משוריינים מודרניים עם גלגלים, ללא כלי רכב קרביים עם מזקו"ם, 135 מטוסים ו-28,000 חיילים, בזמן שלגרמניה היו 159 טנקים, 1200 כלי טיס מודרניים, ובסביבות 150,000 חיילים העומדים לרשות הזירה ההולנדית בלבד.
בשל היתרון הצבאי המשמעותי, החליטה המנהיגות הגרמנית לזרז את כיבוש הולנד, ראשית על ידי תפיסת השליטה בנקודות צבאיות אסטרטגיות, כגון שדות תעופה, גשרים, וכבישים ובהמשך השתלטות על המדינה.
הפלישה להולנד הוזכרה לראשונה ב־9 באוקטובר 1939, כשהיטלר הורה על: "תוכניות לתקיפה על האגף הצפוני של החזית המערבית שחוצה את האזור של לוקסמבורג, בלגיה, והולנד." המתקפה הייתה צריכה להתבצע כמה שיותר מהר וכמה שיותר בכוח.
היטלר הורה לקציני מודיעין להשתמש במדים קרביים הולנדיים כדי להשיג מידע מפורט על תוכניות ההגנה של הולנד.
ה השיק את הפלישה להולנד בשעות המוקדמות של ה-10 במאי 1940. המתקפה החלה כאשר הלופטוואפה חצה את המרחב האווירי ההולנדי, מה שיצר את הרושם שבריטניה הייתה המטרה האולטימטיבית.
אולם הייתה זו הטעייה, שכן המטוסים הסתובבו בים הצפוני וחזרו לתקוף מהמערב, ובדרך הוצנחו צנחנים בשדות התעופה וולקנבורג ואוקנבורג, ליד מושב הממשלה ההולנדי, והארמון המלכותי בהאג.
כך התחיל הקרב על האג.
בזמן שגרמניה תכננה להשתלט במהירות על ידי שימוש בטקטיקה הזאת, ההולנדים עצרו את ההתקדמות באזור הליבה של מבצר הולנד, מה שהאט את התקיפה הגרמנית.
בבוקרו של ה-13 במאי 1940 כוחות חיל המצב ההולנדים ברוטרדם, תחת פיקודו של קולונל פ.ו.
סכארו החזיקו בגדה הצפונית של הנחל ניוה מאס, שזרם דרך העיר ומנע מהגרמנים לחצות.
כוחות גרמנים כללו כוחות צנחנים וכוחות אוויריים של גנרל קורט שטודנט וכוחות קרקע בפיקודו של גנרל רודולף שמידט, על בסיס דיוויזיית פאנצר התשיעית ודיוויזיית הפאנצר אס אס הראשונה.
מתקפת נגד הולנדית, בהובלת נחתים הולנדים נכשלה להחזיר לידי ההולנדים את הגשר של ווילמסברג, המעבר המשמעותי ביותר.
היו מספר ניסיונות על ידי חטיבת התעופה הצבאית ההולנדית לפוצץ את הגשר אך הם גם נכשלו.
בבוקר של ה-14 במאי, היטלר הוציא את "ויסונג" מספר 11. לגבי זירת המבצע ההולנדי והוא אומר את הבא: יכולת ההתנגדות של צבא הולנד התבררה כחזקה מהצפוי.
סיבות פוליטיות וצבאיות דורשות שהתנגדות זו תישבר בהקדם האפשרי.
תפקידו של הצבא לכבוש את מבצר הולנד על ידי הפקדת מספיק כוחות מדרום, בשילוב התקפה בחזית המזרחית.
בנוסף לכך, חיל האוויר מחויב, בזמן שהוא החלשת הכוחות שעד עכשיו נתמך על ידי הארמייה השישית, להקל על נפילתה המהירה של מבצר הולנד.גנרל שמידט תכנן תקיפה משולבת ביום הבא, ה-14 במאי, על ידי שימוש בטנקים של דיוויזיית הפאנצר התשיעית עם תמיכה של להביורים, חיילי אס אס ומהנדסי קרב.
הצנחנים היו אמורים לבצע חצייה אמפיבית של הנהר במעלה הזרם ואז התקפת אגף דרך מחוז קרלינגן.
המתקפה הייתה צריכה להתלווה על ידי הפצצה ארטילרית, בזמן שגנרל שמידט ביקש תמיכה של הלופטוואפה בצורת גרופא (בסביבות 25 כלי טיס) של מפציצי צלילה מסוג יונקרס Ju 87, ספציפית בשביל פשיטת דיוק.
הבקשה של שמידט לתמיכה אווירית הגיעה לברלין, לצוות של הלופט פלוט 2. במקום מפציצי דיוק, שמידט קיבל הפצצות שטיח על ידי המפציצים היינקל He 111 לצד גרופא של שטוקות המתמקדים בכמה יעדים אסטרטגיים.
שמידט השתמש באיום של הריסת העיר כדי לגרום לקולונל סצ'רו להכניע את העיר.
רוטרדם, המטרה התעשייתית הגדולה ביותר בהולנד ועם חשיבות אסטרטגית גדולה לגרמנים, הייתה מטרה להפצצות.
סצ'רו סירב ומתח את המשא ומתן.
תחילת התקיפה האווירית הוחלטה על השעה 13:20 [זמן הולנדי].
שמידט דחה את האולטימטום לשעה 16:20. אבל, בדיוק בזמן שהמתווך ההולנדי עבר לוויליאמסבורג כדי להעביר את המידע הזה, הזמזום של המפציצים נשמע ברחבי העיר: סה"כ 90 מפציצים כנף הפצצה 54 נשלחו לעיר.
כשההודעה הגיעה לעמדת הפיקוד של ה-KG 54, הקומודור, אוברסט ולטר לאקנר, כבר התקרב לרוטרדם והמטוסים שלו כבר כיוונו את כלי נשקם האווירי לטווח הארוך.
אובך ועשן טשטשו את המטרה; כדי להבטיח שההגנה ההולנדית נפגעה לאקנר הוריד את המערך שלו ל־700 מטר.
כוחות גרמניים ברחוב נורדריילאנד ירו נורים כדי למנוע אש כוחותינו — אחרי ששלושה מטוסים מהמערך הדרומי הטילו את כל התחמושת שלהם, ה-24 שנותרו מהמערך של אוברסט-לויטננט אוטו הוהנה ביטלו את ההתקפה שלהם.
המערך הגדול יותר הגיע מצפון-מזרח, מנקודה שממנה הם יכלו לראות את הזיקוקים האדומים מהחלק הדרומי של העיר, והתחילו את המתקפה שלהם.
חמישים וארבעה He 111 הטילו 97 טונות של פצצות, בעיקר בלב העיר.
הסיבה בגינה המערך לא קיבל את פקודת הביטול קודם נותרה שנויה במחלוקת.
אוברסט לאקנר טען שהצוותים שלו לא יכלו לראות את הזיקוקים האדומים בגלל לחות ועשן עבה של בניינים נשרפים וכתוצאה מכך הם הצטרכו לרדת לגובה של 600 מטר (2,000 רגל).
אבל הנור האדום, שלאקנר לא היה יכול לראות, יכול היה להיות בשימוש כסימון של הגרמנים כדי למנוע אש כוחותינו ולהראות את המיקום שלהם בעיר.
בטופס גרמני רשמי רשום כי נור אדום מיועד לסיבה הזאת ספציפית.
סה"כ, 1,150 פצצות במשקל של 50 קילוגרם ו-158 פצצות במשקל של 250 קילוגרם הופלו על העיר, בעיקר באזורי מגורים בקרלינגן ובאזור האמצעי בעיר מימי הביניים.
רובן פגעו בבניינים והעלו אותם באש, מה שגרם לשריפות חסרות שליטה שהחמירו בימים הבאים כשהרוח נשבה חזק יותר ונוצרו סופות אש.
אף על פי שהנתונים המדויקים אינם ידועים, כמעט 1,000 אנשים נהרגו וכ־85,000 איבדו את ביתם.
בסביבות 2.6 קילומטרים מרובעים של שטח מהעיר כמעט שוטחו.
שמידט שלח הודעה מפויסת למפקד ההולנדי גנרל אנרי וינקלמן, שנכנע תוך זמן קצר לאחר מכן, בריג'סורד, כפר סמוך לרוטרדם.
בית הספר שבו ההולנדים חתמו על הכניעה שלהם נהפך למוזיאון קטן לאחר מכן.
לצבא ההולנדי לא הייתה דרך אפקטיבית לעצור את המפציצים (חיל האוויר של הולנד חדל להתקיים וכלי הנשק נגד המטוסים שלהם הוזזו להייג), אז כשהם קיבלו אולטימטום דומה שבו הגרמנים איימו להפציץ את העיר אוטרכט, הממשלה ההולנדית החליטה להיכנע במקום להסתכן בהרס של עוד עיר.
מקורות הולנדים ובריטים עדכנו את הציבור בעזרת חדשות בין-לאומיות שהפלישה לרוטרדם הייתה על עיר פתוחה שבה 30,000 אזרחים נהרגו (המספר האמיתי היה בסביבות 900) ו"אפיין את ההריסה של העיר העתיקה כמעשה ברברי ולא מתחשב".
מספר הנפגעים היה יחסית נמוך, משום שאלפי אזרחים ברחו לאזורים יותר בטוחים של רוטרדם, או לערים אחרות, במשך ארבעת הימים של לחימה והפצצות שהיו לפני זה.
השבועי "Die Mühle" של גרמניה טען שהממשלה של הולנד הייתה אשמה מכיוון שהפכה את רוטרדם למבצר, למרות הדרישות לפנות את העיר.
בנוסף לכך, הם טענו שהעיר העתיקה הועלתה באש על ידי פצצות הולנדיות ומכשירי תבערה.
לבריטים הייתה מדיניות של הפצצת מטרות צבאיות ותשתיות בלבד כמו נמלים ומסילות רכבת.
ואילו זה הודה כי ההפצצה של גרמניה תגרום לנפגעים אזרחים, הממשלה הבריטית ויתרה על הכוונה להפציץ רכוש אזרחי מחוץ לאזורי לחימה (שהיו האזורים הגרמנים מזרחה מריין, אחרי נפילת פולין) כטקטיקה צבאית.
מדיניות זו ננטשה ב-15 במאי 1940, יום לאחר ההפצצות על רוטרדם, כאשר החיל האוויר המלכותי הופנה לתקוף יעדים ברוהר, כולל מפעלי נפט ומטרות תעשייתיות אחרות אשר סייעו למאמץ המלחמתי בגרמניה, כמו תנורי רם שבלילה היו מאירים את עצמם.
פשיטת ה-RAF הראשונה על פנים גרמניה התרחשה בליל ה-15/16 במאי 1940."כאשר התרחשה הפלישה להולנד הוחזרתי מחופשה והמשכתי במבצע הראשון שלי ב־15 במאי 1940 נגד גרמניה היבשתית.
היעד שלנו היה דורטמונד ובדרך חזרה הובלנו דרך רוטרדם.
חיל האוויר הגרמני הפציץ את רוטרדם יום קודם והעיר עדיין הייתה בלהבות.
הבנתי אז היטב כי המלחמה מדומה נגמרה וכי זה היה אמיתי.
באותה עת כיבו, שירותי הכיבוי, מספר שריפות אז עדיין היו שריפות ברחבי העיר.
זו הייתה הפעם הראשונה שראיתי הרס משריפות בסדר גודל זה.
המשכנו ישר לחלק הדרומי של רוטרדם בגובה של 6,000 או 7,000 רגל, ובאמת יכולת להריח את העשן מהשריפות הבוערות על האדמה.
הייתי בהלם לראות כזו עיר בלהבות.
הרס בקנה מידה שמעולם לא חוויתי."
בליל 30 במאי 1942 העיר הגרמנית קֶלְן הופצצה על ידי חיל האוויר המלכותי של בריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הפצצות אלו קיבלו את שם הקוד "מילניום", מאחר שהייתה זו הפשיטה הראשונה שכללה יותר מ-1,000 מפציצים אוויריים.
הפשיטה הראשונה שכללה יותר מ-1,000 מפציצים אוויריים אורגנה על ידי חיל האוויר המלכותי של בריטניה בפיקוד סר ארתור טרוורס האריס וקיבלו את שם הקוד "מילניום".
פשיטה זאת התקיימה בקלן בלילה של 30 במאי 1942. יותר מ-2,000,000 מטרים רבועים הושמדו, יותר מ-45,000 תושבים איבדו את בתיהם והדרכים בקלן היו חסומות לגמרי.
בנוסף נאמר שכאשר גל המפציצים האחרון התקרב, השריפות בעיר היו כל כך חזקות עד שהיה אפשר לראותם מיותר מ-240 קילומטרים.
פשיטת המילניום כללה בפועל 1,047 מפציצים אווירים ובסופו של דבר בערך 900 לקחו חלק בהתקפה.
בתוך שעה וחצי מתחילת הפשיטה, חיל האוויר המלכותי של בריטניה הטילו 1455 טונות של פצצות, שני שלישים מהם היו פצצות תבערה.
לפי רשומות גרמניות 2,500 שריפות נדלקו במקומות שונים, מהם 1,700 נחשבו לגדולות.
90 אחוז מהנזק נגרם על ידי השריפות ולא על ידי חומרי הנפץ.
העריכו כי 135,000 עד 150,000 מאוכלוסיית קלן - אוכלוסייה של כמעט 700,000 אנשים - ברחו מהעיר לאחר הפשיטה.
בסופו של דבר קצת יותר מ-2,428,113 מטרים רבועים של קלן הושמדו.
לעומת קלן שיעור הנפגעים של חיל האוויר המלכותי היה מרשים, 3.3 אחוז נפגעו במהלך הפשיטה, עם בסך הכל 39 כלי טיס חסרים.
שיעור זה הוא קטן במידה ניכרת ביחס לממוצע של השנה הקודמת, אז 4.6 אחוז נפגעו בהתקפות בתנאים דומים.
כאשר סר ארתור האריס העלה את הרעיון של פשיטה הכוללת 1,000 מפציצים, היו בידיו בסך הכל קצת יותר מ-400 כלי טיס.
כדי להגיע למספר כלי הטיס הרצוי האריס נעזר בשלושה מקורות עיקריים: יחידות הכשרה מבצעיות של פיקוד ההפצצות , פיקוד החוף ופיקוד אימון הטייס .
מאוחר יותר נמצא שרוב המפציצים של פיקוד אימון הטייס לא היו מצוידים להפצצות ליליות.
למרות זאת, האריס הצליח להגיע למטרתו, 1000 מפציצים אוויריים.
מכיוון שרוב התעשייה הגרמנית הייתה נוכחת בערים מרכזיות ובסביבתם, מתקפות על מקומות אלו פגעו בוודאות במפעלים חשובים וכך פגעו בתהליכי ייצור של משאבים גרמניים.
בנוסף ראש חיל האוויר המלכותי של בריטניה, סר ארתור טרוורס האריס החליט כי היה צורך במבצע מרהיב, בתקווה שישתיק את הספקות של מבקריו ויותר חשוב שיבטיח תמיכה להפצצות עתידיות מראש הממשלה.
אסטרטגית זרם המפציצים ושימושה בפשיטה
פשיטה על קלן הייתה הראשונה שהשתמשה באסטרטגיה הנקראה זרם מפציצים (bomber stream ).
אסטרטגיה זאת הפכה לאסטרטגיה בסיסית בכל ההפצצות הבאות אחריה במשך שנתיים ועד סוף מלחמת העולם השנייה.
לפי אסטרטגיה זו, כל כלי הטיס צריכים לטוס באותה דרך באותה מהירות אל המטרה, ולכל אחד מוקצה גובה וחריץ זמן בזרם כדי להקטין את הסיכוי להתנגשויות.
היתרון העיקרי לשימוש באסטרטגיה זו היה שהמפציצים יכלו לעבור דרך כמה שפחות מכ"מים גרמניים.
הבקר בכל מכ"ם היה יכול לכוון מקסימום של שישה יירוטים פוטנציאליים לשעה.
כך המעבר של הזרם דרך השטח בכמה שפחות זמן הקטין את מספר היירוטים האפשרי.
דבר זה הוביל להחלטה של הקטנת כמות הזמן המותרת להפלת הפצצות במטרה.
מוקדם יותר במלחמה הזמן המותר לפשיטה של 100 מפציצים היה 4 שעות.
צמצום ההפצצה לשעתיים בפשיטה של 234 מפציצים בליבק היה נחשב מהפכני, אך מינימום של 90 דקות היו מורשות לפשיטה של יותר מ-1,000 מפציצים במבצע הקרב.
זו תקרית "ירי דו-צדדי" החמורה ביותר בתולדות צה"ל.
המבנה, בהובלת הטייס סא"ל דני שאקי והנווט סרן יוחנן לוקר, נשלח למשימת הפצצה בגבול סוריה-לבנון, כדי לפגוע בכוח קומנדו סורי שנע לעבר כוחות צה"ל.
עקב טעות בניווט הגיע המבנה למקום אחר מזה שנשלח אליו, והגיע כ-10 ק"מ דרומית לאגם קרעון.
המוביל טס, ממזרח למערב, לאורך הציר החדש ("מיכה"); אך מבלי שהרגיש, הוא משך יותר מדי מערבה וטס מעל ציר אחר ("ברקת"), כשהוא משוכנע שהוא על הציר הנכון.
בשלב מסוים הוא דיווח לקצין התיאום האווירי (קת"א) – אל"ם עמירם טלמון – שהוא רואה מטרות, מעט מערבה לעיירה רשיא (למעשה הוא זיהה את הכפר משכי כרשיא), וביקש לתקוף אותן.
הקת"א ענה למוביל שאם המטרות הן מעט מערבה מרשיא הוא רשאי לתקוף.
בין שאקי ללוקר פרץ ויכוח על זיהוי המטרה.
לוקר הבחין כי יש שגיאה בזיהוי ואמר כי הם תוקפים נקודה שונה מזו שהיו מיועדים לתקוף.
הטייס לא התחשב בהערותיו של סרן לוקר והמשיך בתקיפה.
בסופו של דבר ציית לוקר לפקודתו של שאקי, והפנטום הפציץ את השיירה בפצצות מצרר, ואחריו המשיכו בהפצצה מטוסים נוספים במבנה.
חלק ממטוסי המבנה ראו את הכלים במהלך התקיפה וחלקם תקפו במקום שבו נפלו פצצות המוביל.
ההחלטה בדבר שיגור החימוש לא נעשתה על ידי סרן לוקר ולמעשה בוצעה חרף ספק שהועלה על ידו ביחס לנקודת התקיפה.
ההפצצה גרמה ל-25 הרוגים ו-108 פצועים.
לאחר מכן התברר שהייתה זו שיירה של חטיבה 943, כולל גדוד 931 של חטיבת הנח"ל, בפיקודו של סא"ל יום טוב סמיה וכוח שריון, ששהו בתדלוק והתחמשות בוואדי ביאנור.
סמיה התעקש להחזיר לפעולה את החיילים הנותרים בו ביום, בטיעון שיציאה מיידית לפעולה תמנע היווצרות טראומה.
רוב התקיפות האוויריות בוצעו בקשר עם קת"א קרקעי שהיה בקשר עין עם המטרה ובקשר רציף עם המטוסים; הפנטום עם צוות כפול היה מתאים ומאומן לתקיפה מסוג זה.
הסתבר שהמוביל טעה בזיהוי: המטרות שתקף היו ממערב לכפר משכי ולא מהעיירה רשיא, הנמצאת כשבעה קילומטרים מזרחה יותר.
לטענה שהטייסים לא יכלו לראות בבירור פנלי סימון על כלי הרכב של כוחותינו – המג"ד יום טוב סמיה הנחה את קמב"צ ב' (סגן יוסי חמו) שנכנס ממטולה להצטייד בכמות רבה של פנלים לזיהוי רכב, כך שבעת התקיפה היו לכל רכב שני פנלים צמודים – פס רחב מעבר למקובל.
חיל האוויר הקים ועדת חקירה בראשותו של תא"ל (מיל') רפי הר-לב, שניקתה את לוקר מאחריות.
חרף זאת, לוקר דרש שיירשם ציון לחובתו בתיקו האישי, בהיותו חלק מהצוות.
משאקי נמנע הפיקוד שהובטח לו על טייסת "כפיר", והוא פרש מצה"ל.
התקרית לא פגעה בקידומו של לוקר, שהמשיך לשרת בצה"ל והגיע לדרגת אלוף כמזכיר הצבאי של ראש הממשלה.
רס"ן משה דניאל טיפל ברבים מהפצועים ועל כך זכה בצל"ש הרמטכ"ל.
רבים מהיחידה שהותקפה נמצאים עד היום במצב של פוסט טראומה.
רק בחודש יולי 2023, לאחר התוכנית זמן אמת בערוץ הראשון "שתיקת הטייסים" והד ציבורי גדול שנבע מכך - הכיר חיל האוויר בטעות ההסתרה שהייתה עד היום, הסכים לפרסם את הפרטים המלאים על האירוע כולל מפגש של מפקד החיל עם משפחות ההרוגים.
הפצצת בית הספר בכפר בחר אל-בקר התרחשה ב-8 באפריל 1970 במהלך מלחמת ההתשה, כאשר מטוס פנטום של חיל האוויר הישראלי הפציץ בית ספר בכפר בחר אל-בקר שמדרום לפורט סעיד במצרים.
בתקיפה נהרגו כ-46 ילדים ונפצעו יותר מ-50 ילדים.
בית הספר עצמו הוחרב לאחר שפצצות ושני טילי אוויר-קרקע פגעו בקומה הראשונה של בית הספר, שהכילה שלוש כיתות לימוד.
ההתקפה נחשבת לגורם תורם להחלטת ישראל להשעות תקיפות עומק אחרות שתכננה במסגרת מבצעי פריחה.
המתקפה התנהלה במסגרת מבצע "פריחה 19", אחד מסדרת תקיפות לעומק מצרים בשם מבצעי פריחה, שכללה גם את ההפצצה המוקדמת ("פריחה 9") של מפעל אבו זעבל, שם נהרגו 80 עובדים.
בעוד שממשלת ישראל הודתה באופן מיידי בהפצצת המפעל, הפצצת בית הספר הוכחשה שוב ושוב על ידי שר הביטחון, משה דיין ושגריר ישראל באומות המאוחדות, יוסף תקוע.
תקוע ודיין טענו כי המודיעין הישראלי אסף תמונות של בית הספר באמצעות לוויין ריגול ועל פי הממצאים שלהם בית הספר היה ממוקם בתוך בסיס צבאי.
בין שני הצדדים, כמו גם בעלי בריתם, קיימת מחלוקת ביחס למניע ההתקפה וכתוצאה מכך לייעודה המתאים.
בעוד שהצד המצרי ובעלי בריתם הערביים טוענים כי מדובר בפשע מלחמה שמטרתו הייתה לכפות על המצרים הפסקת אש ,מקורות ישראליים ובעלי בריתם מהמערב רואים בכך טעות אנוש שנבעה מכך שישראל חשבה שבמיקום בו שכן בית הספר היה בסיס צבאי של מצרים.
ב-2016 דווח כי ישראל שילמה פיצויים בגין האירוע כדי לקדם את היחסים בין המדינות.
הפצצת חיל האוויר האיטלקי על בחריין (באיטלקית: Bombardamento di Manama) במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה חלק מהניסיון האיטלקי להפציץ מטרות בריטיות אפשריות ברחבי המזרח התיכון.
המשימה, שהסבה נזק קל בלבד לבריטים, אילצה אותם לחלק את המשאבים המוגבלים במזרח התיכון לחזית שהיה נדמה שהייתה מוגנת עד ההפצצה.
ב-10 ביוני 1940 הכריזה איטליה הפשיסטית מלחמה על בעלות הברית ופלשה לצרפת עד שנחתמה שביתת נשק ב-25 ביוני, שלושה ימים אחרי שביתת הנשק עם גרמניה.
שביתת הנשק הזו הותירה את בריטניה ואת חבר העמים לבד נגד איטליה במזרח התיכון.
בקיץ 1940, קיבל רודן איטליה בניטו מוסוליני תוכנית להריסת שדות נפט בבחריין במטרה לשבש את אספקת הנפט לצי הבריטי.
את התוכנית הציע פאולו מוקי, טייס ניסוי וקפטן בחיל האוויר האיטלקי.
בחודשים יוני ויולי של 1940 הפציצו מטוסי חיל האוויר האיטלקי יעדים בגיברלטר, סואץ, פורט סודאן ובחריין וכן פיזרו חומרי תעמולה למען איטליה.
ההפצצות האלו התאפיינו בשימוש יצירתי במשאבים מוגבלים כדי לענות על המטרות שהוצבו.
באוקטובר 1940 הוחלט להעביר חמישה מפציצי סבויה-מרקטי SM.82 בפיקודו של אטור מוטי לרודוס.
בפיקוד העליון האיטלקי תוכנן להפציץ יעדים בבחריין בדגש על מנאמה כשהרעיון היה להעביר מסר בנוגע ליכולות האוויריות של איטליה.
בטרם יצאו לדרך, ישבו אטור מוטי ועמיתיו במשך ארבעה ימים וגיבשו את נתיב הטיסה, כשהתוכנית הייתה שארבעה מטוסים יטוסו אחרי ההפצצה לאריתריאה שנשלטה על ידי האיטלקים.
מטוס חמישי תוכנן לשמש כגיבוי וטס גם כן לאריתריאה במקרה שבו אחד המטוסים היה נאלץ לבצע נחיתת חירום בדרך.
לאחר ההמראה עברו המטוסים בשמי קפריסין, לבנון, סוריה, ירדן, עיראק וערב הסעודית.
במשך כל הזמן שמרו המטוסים על דממת אלחוט כדי להימנע מחשיפה.
בשעה 2:20 לפנות בוקר ב-19 באוקטובר איבד אחד המטוסים קשר עין עם המטוס המוביל של מוטי והטיל את הפצצות שלו במיקום שונה מהמתוכנן, כשיתר המטוסים ממשיכים לטוס לכיוון מנאמה.
מיד אחרי שהטייסים חזו בפצצות פוגעות במטרות, הם החלו לטוס לכיוון דהראן והפציצו גם אותה בשעה שהם בדרך לאריתריאה ובשעה 8:40 בבוקר נחתו ביעד.
משך זמן הטיסה היה 15.5 שעות והם עברו בדרכם 4,200 קילומטרים.
מספר ימים אחר כך המריאו המטוסים והגיעו בחזרה לרומא.
ההתקפה לא הצליחה לגרום לנזק משמעותי מלבד פגיעות קלות לבתי הזיקוק של בחריין ולדהראן, אך אילצה את הבריטים לחלק את המשאבים במזרח התיכון ולהפוך גם את בחריין שנחשבה עד אז לבלתי פגיעה למוגנת.
חיל האוויר הבריטי העביר אחרי ההתקפה טייסת, כמה גדודים וסוללות נגד מטוסים לאזור בתי הזיקוק.
הפצצת אהבה (נפוץ השימוש במינוח בשפה האנגלית: Love bombing - לאב בומבינג) היא ניסיון להשפיע על אדם על ידי הפגנה של תשומת לב קיצונית וחיבה יתרה.
בהתעללות נרקיסיסטית, הנרקיסיסט מציף את הקורבן במילים אוהבות ובפעולות פיזיות המלוות בהתנהגויות מניפולטיביות.
ניתן להשתמש בטכניקה של הפצצת אהבה בדרכים שונות ולמטרות חיוביות או שליליות.
פסיכולוגים זיהו הפצצות אהבה כחלק אפשרי מדפוס התעללות והזהירו מפניה.
מטפלים בנפגעי כתות משתמשים בביטוי זה על מנת להדגיש שה"אהבה" היא מזויפת, ולמעשה אינה אלא מניפולציה פסיכולוגית, שמטרתה ליצור תחושה של אחדות בין חברי הכת, כנגד החברה האנושית שמחוץ לכת, הנתפשת כעוינת.
הביטוי "הפצצת אהבה" נטבע על ידי חברי כנסיית האיחוד של ארצות הברית במהלך שנות ה-70, פרופסור לפסיכולוגיה מרגרט סינגר דיווחה על הרעיון בספרה משנת 1996 "Cults in Our Midst",
מדיה חברתית מודרנית יכולה להעצים את ההשפעה של הפצצת אהבה מכיוון שהיא מעניקה למתעלל קשר ותקשורת כמעט תמידית עם הקורבן.
אחד הסימנים להפצצת אהבה בתחילת מערכת יחסים הוא תשומת לב אינטנסיבית במהלך פרק זמן קצר ולחץ למחויבות מהירה מאוד.
סימן נוסף להפצצת אהבה הוא הרעפת חיבה, מתנות והבטחות לעתיד עם המתעלל באופן אינטנסיבי, כך שהקורבן ירגיש או יטעה להאמין שכל זה הוא סימן ל"אהבה ממבט ראשון".
מכיוון שסימנים כאלה של חיבה ואישור עשויים לענות על צרכים מורגשים ולא להיראות מזיקים על פני השטח, ההתרגשות ממערכת יחסים חדשה כזו לרוב אינה מופיעה כגורם לדאגה.
עם זאת, לאחר ההתרגשות הראשונית, כאשר הקורבן מגלה עניין או אכפת לו מכל דבר מעבר לבן זוגם החדש, המתעלל עלול להראות כעס, התנהגות פסיבית-אגרסיבית, או להאשים את הקורבן באנוכיות.
אם הקורבן לא נענה לדרישות, מתחיל שלב הפיחות, בו המתעלל מסיר את כל החיבה או החיזוקים החיוביים ובמקום זאת מעניש את הקורבן בכל מה שהוא מרגיש לנכון - צעקות, גסויות ולעיתים גם התעללות פיזית.
הפצצת בניין אל-ג'לאא התרחשה ב-15 במאי 2021, במהלך מבצע שומר החומות.
בהפצצה הופצץ בניין תקשורת בעיר עזה.
הבניין הופצץ על ידי חיל האוויר הישראלי מכיוון שלטענת ישראל, חמאס, ארגון הטרור הפלסטיני השולט ברצועת עזה, משתמש בבניין למטרות צבאיות.
עם זאת, העיתונאים שעבדו במגדל (בו היו גם משרדים של סוכנות הידיעות Associated Press ורשת אל-ג'זירה) הכחישו את טענות הישראלים, על אף שאלו אמרו שיש להם הוכחות לכך שחמאס עשה שימוש בבניין.
בניין אל-ג'לאא היה בן 11–12 קומות, והכיל כ-60 משרדים ודירות מגורים.
הבניין הוקם בסביבות שנות ה-90 של המאה ה-20, והיה בשימוש עד הפצצתו.
ב-15 במאי 2021, במהלך מבצע שומר החומות, הטיל חיל האוויר פצצות כבדות על בניין אל-ג'לאא שבעזה, שבו שכנו בין היתר סוכנות הידיעות Associated Press ורשת הטלוויזיה אל-ג'זירה.
הבניין נפגע משתי פצצות, וקרס.
התקיפה בוצעה שעה לאחר שהכוחות הישראלים שיגרו התרעה על פי נוהל הקש בגג.
במסגרת ההתרעה הודיעו כוחות צה"ל ליושבי הבניין כי הם מתכוונים לפוצץ אותו, וכי הם ממליצים להם להתפנות מהבניין.
צה"ל טען כי הבניין הכיל נכסים של המודיעין הצבאי של חמאס.
סוכנות הידיעות AP, שהשתמשה בבניין במשך כ-15 שנים, טענה כי אנשיה מעולם לא ראו את חמאס פועל בתוך הבניין.
יום לאחר התקיפה הצהירה ישראל כי היא הראתה לארצות הברית ראיות לכך שחמאס פעל מתוך הבניין.
חרף הצהרה זו, מזכיר המדינה אנתוני בלינקן אמר כי הוא באופן אישי לא ראה שום ראיות לכך שחמאס פועל בבניין.
עם זאת, גורם בכיר במחלקת המדינה האמריקאית אמר בהמשך כי "כל מידע שכזה יימסר לאחרים בממשל, ולא ישירות למזכיר המדינה".
הגורם אמר כי בלינקן התייחס רק למה שהוא עצמו ראה באופן אישי.
ב-18 במאי אישר בלינקן את דבריו של הגורם הבכיר.
ב-1 ביוני הודיעה ישראל כי סיפקה מודיעין לאמריקאים בעניין, אך אמרה כי אין בכוונתה לפרסם את המידע לציבור הרחב.
שבוע לאחר מכן, ב-7 ביוני, אמר שגריר ישראל באו"ם, גלעד ארדן, לבכירי סוכנות הידיעות AP כי חמאס פיתח מערכת לסיכול אלקטרוני של טילי מערכות כיפת ברזל הישראליות.
הוועדה להגנת העיתונאים וכן ארגונים נוספים גינו את התקיפה.
ארגון עיתונאים ללא גבולות וארגוני זכויות אדם נוספים קראו לחקור את האירוע (יחד עם מקרים נוספים בהם פעל הצבא הישראלי במבצע שומר החומות) כפשע מלחמה בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג.
מנכ"ל AP, גארי פרואיט, אמר כי "אנחנו מזועזעים מכך שהצבא הישראלי תקף והשמיד את הבניין שהכיל את משרדי AP וכלי תקשורת נוספים בעזה.
פרואיט הוסיף כי "העולם ידע פחות על המתרחש בעזה בגלל מה שקרה היום".
ב-18 במאי 1948 במהלך מלחמת העצמאות, הפציץ חיל האוויר המצרי את התחנה המרכזית הישנה של תל אביב, ארבעה ימים לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל.
התקיפה התרחשה במסגרת מערכת הפצצות, שביצעו כוחות חיל האוויר המצרי בתל אביב, שגרמה בסך הכל למותם של כ-150 אנשים.
ההפצצה אירעה ב-18 במאי כאשר מטוסי דאגלס C-47 מצריים החלו להפציץ את התחנה המרכזית הישנה של תל אביב, אשר הייתה עמוסה בנוסעים באותה העת.
לפי הדיווחים בפלסטיין פוסט "פצצת פיצול במשקל 50 פאונד" הרעידה את הבניין.
42 אנשים מתו בהפצצה, כולל ארבעה עובדים של חברת האוטובוסים דן.
מעל ל-100 אנשים נפצעו בהפצצה.