tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החבורה שהתכנסה בבתי הקפה ובקנטינות הייתה אידיאלית להתפתחותו של המשורר הצעיר.
אדה ז'יגמונד העביר הרצאות לפועלים במטה האיגוד המקצועי ואשאש (Vasas) מספר פעמים בחודש, הוא הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה, ה-KMP דרך אנדרה שאגווארי., ובהמשך הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
אדה הצעיר נשבר לאחר קבלת הידיעה על מותו של המשורר אטילה יוז'ף וספד למשורר בשיר מוטרד ("יוז'ף אטילה נפטר"), שנכלל גם בכרך השירים שלו שפרסם בשנת 1938 במימון עצמי.
בשיריו מתערבבים ההומניזם, הרצון לשלום והאנטי פשיזם.
בגלל התחושה הכפולה הבלתי פתורה הזו, בחר המשורר בכותרת בעלת המשמעות לכרך השירה שלו "בנחישות ובעדינות" כשמו של אחד משיריו בספר.
בהמשך קיבל המשורר תואר אקדמי בהוראת ההונגרית והגרמנית, אך מעולם לא הועסק כמורה בבית ספר.
הוא היה מורה פרטי לילדים ממשפחות אמידות ואחר כך עבד בעיתון נפסבה כעמית חיצוני.
בשנת 1942 הופיע בכתב העת "מרץ" מחקרו הגדול על המשורר הלאומי ההונגרי שנדור פטפי.
בשנת 1941 גורשו מהונגריה היהודים (מה שנקרא היהודים "הלא אזרחים").
על כן גם הוריו, כ"אזרחים לא הונגרים".
גורשו מבתיהם בהיעדרו בבית של אדה ז'יגמונד.
הם נורו בקבר האחים בקמניץ-פודולסקי יחד עם שלושים אלף יהודים נוספים.
באותה עת, ז'יגמונד הסתתר מיולי עד ספטמבר 1941 אצל חברים וקרובי משפחה מהפשיסטים ומהז'נדרמים ההונגרים כדי להינצל מהשמדה.
הוא נלקח לשירות העבודה בשנת 1943 ובשנת 1944 אבדו עקבותיו בחזית המזרחית.
הוא כתב את שירו האחרון מחוץ לבית, שנושא את השם "תן לי כוח!".
הוא שלח את כתב היד הביתה לאלדאר קומלוש.
בסוף אוגוסט 1966 הוסר הלוט מלוח הזיכרון שלו בבודפשט, שם הספיד אותו המשורר אנדרה וסי.
נושאי השירה של אדה ז'יגמונד הושפעו מסביבתו בפשטארז'בט, מהשנאה הגוברת בהונגריה דאז, מהתפשטות הפשיזם וממלחמת עולם השנייה.
אדה נוימן (בהונגרית: Neumann Ede; אובודה, 20 באוקטובר 1859 – נג'קניז'ה, 12 בדצמבר 1918) היה רב הונגרי, מתרגם, היסטוריון, אביו של ארנה נאמני.
אדה נוימן הוא בנם של יוז'ף נוימן, סוחר כלי בישול, ושל ארז'בט רנסבורג.
בין 1877 לבין 1882 היה תלמיד של בית המדרש לרבנים בבודפשט, בשנת 1882 קיבל תואר דוקטור למדעי הרוח וכעבור שנה סמיכה לרבנות.
מאז ועד מותו היה הרב הראשי בעיר נג'קניז'ה.
הוא היה נשיא התאחדות הרבנים הלאומית בהונגריה והעורך של "ישראל ההונגרי".
נוימן פרסם כמה ספרים וספרי לימוד עצמאיים.
הוא היה אחד מהכותבים של "ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים".
אשתו הייתה אמה קייזרלינג (1863–1926), בתם של הרב מאיר קייזרלינג ושל ברתה פיליפסון, אותה נשא בבודפשט ב-1 ביולי 1884.
המקור וההתפתחות של אגדת-יוסף המוסלמית (בודפשט, 1881)
נביאי התקופה האשורית והיסטוריה של היהודים (1908)
אדה שבשטין (במקור שוסברגר, בהונגרית: Sebestyén Ede; נאג'אטאד, 7 ביוני 1875 – בודפשט, 25 בפברואר 1950) היה סופר, מתרגם, עיתונאי, עורך עיתון, מומחה למוזיקה, היסטוריון מוזיקה יהודי-הונגרי.
הוא אחיו של היסטוריון הספרות קארוי שבשטין.
אדה שבשטין נולד במשפחה יהודית כבנם של סוחר הסוסים מור שוסברגר ושל רוזה קראוס.
בילדותו עבר לקפושוואר עם משפחתו, שם נולד אחיו קארוי.
בשנים שלפני תחילת המאה ה-20 הוא נסע לסיור לימודים ברוסיה ודיווח על חוויותיו שם ביומון פשטי הירלאפ (Pesti Hírlap).
בשנת 1895 הפך לכתב בשבועון בשם "חיים" (Élet).
שנתיים לאחר מכן הצטרף למערכת של העיתון "עיתון ארצי" (Országos Hírlap) ועבד שם עד לפירוקו בשנת 1899. לאחר מכן עבד באשטי אוישאג, בפשטי אוישאג.
הוא ערך כארבעה כתבי עת בנושאים שונים.
בשנת 1903 למד על נושא הלאום בבוקרשט.
ב-1904 פרסם את "חיי ההונגרים ברומניה", וב-1905 את העבודה בשם "מדיניות הלאום ברומניה".
במהלך שהותו ברומניה כתב כמה מאמרים פוליטיים על ענייני הונגריה ואוסטרו-הונגריה בעיתון הפוליטי הרומני אדברול והיה גם כתב של ה"בודפשטי הירלפ" ושל ה"פשטי הירלאפ" בבוקרשט.
מאמריו על מדיניות חברתית וכלכלה לאומית פורסמו בפשטי נפלו, ב"עיתון הערב" (Esti Újság} וב"הונגריה".
בנוסף למגזינים שכבר פורטו, מאמרי הספרות היפה שלו פורסמו על ידי העיתונים וכתבי עת: Somogyi Hírlap, Magyar Szó, Uj Idők Magyar Geniusz, Ország-Világ ו-Uj Század.
הוא כתב סיפורים ב-Kis Lap, מאמרים לשוניים ב-Magyar Nyelvőr, והיה עמית במגזינים Corvina ו-Könyvkereskedők Lapja (עיתון סוחרי הספרים).
הוא עיבד ופרסם את ההיסטוריה של תולדות האופרה של בודפשט בין השנים 1793–1937, וכן כתב את ההיסטוריה של הקונצרטים של פרנץ ליסט בבודפשט.
הוא כתב כ-300 מחקרים על תולדות המוזיקה ביומונים שונים ובכתב העת "המוזיקה" (A Zene).
הוא כתב גם כמה ספרים, ביניהם "נשיקה על היד וסיפורים אחרים" בשנת 1909, "בריאות הילד" בשנת 1913 ו"גלריית הנשים" בשנת 1923. הוא גם תרגם להונגרית את הרומן של דנילבסקי (Nikolay Danilevsky) "כרוניקת משפחתית", את סיפוריהם של פוטאפנקו, צ'כוב וסופרים רוסים אחרים.
הוא תרגם גם מרומנית, מגרמנית ומצרפתית.
אשתו הייתה טרזיה אקר, איתה התחתן בבודפשט, ב-28 בדצמבר 1909, אך הם התגרשו כעבור 5 שנים.
בודפשט, 1899. (מדריך ליריד העולמי בפריז)
חיי ההונגרים ברומניה: מההיסטוריה של ההונגרים ברומניה (בודפשט, 1904)
מדיניות הלאום הרומנית (בודפשט, 1905)
תיאור עמותת התרבות הציבורית הרומנית בשם אסטרה.
בודפשט, 1905. (תדפיס מיוחד מעלון ההתאחדות ההונגרית)
נשיקה על היד וסיפורים קצרים אחרים (בודפשט, 1909)
הקונצרטים הגדולים של בודפשט במחצית הראשונה של המאה ה-19 (בודפשט, 1941)
הברון אדואר אטיין אלפונס דה רוטשילד (נולד ב-27 בדצמבר 1957) הוא איש עסקים צרפתי-יהודי בן לענף הצרפתי של משפחת רוטשילד.
רוטשילד נולד בניי-סיר-סן שברמות הסן בשנת 1957, לגאי ומארי.
אביו יהודי צרפתי ואמו היא רבע הולנדית ממוצא סורי-יהודי.
למד בבית הספר הפרטי Cours Hattemer בפריז.
לאחר מכן, למד תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת פנתאון-אסאס וב-1985, סיים תואר שני במנהל עסקים בבית הספר שטרן לעסקים באוניברסיטת ניו יורק.
ביולי 2003, מונה רוטשילד לראש הבנק רוטשילד ושות'.
ביוני 2004 התפטר ומונה ליושב ראש הוועד הפיקוח על הבנק תוך שהוא לוקח על עצמו פרויקטים שאינם קשורים למימון.
עד מאי 2005, היה חבר בוועד הפיקוח של Imerys S.A, חברה שרוב המניות שלה שייכות למשפחת רוטשילד מאז שנת 1880.
בינואר 2005, השקיע רוטשילד 20 מיליון יורו תמורת שליטה של 37% בעיתון הצרפתי ליברסיון.
הוא הבעלים של חלק משאטו לאפיט רוטשילד.
רוטשילד הוא חובב סוסים והוא מתחרה בתחרויות לאומיות ובינלאומיות בקפיצות ראווה ובמרוצי סוסים.
הוא ירש את חוות הסוסים Haras de Meautry בטוקס שבנורמנדי תחתית, שם הוא מגדל סוסים גזעיים.
מעורבותו במרוצי סוסים הובילה לבחירתו בשנת 2004 כנשיא התאחדות מרוצי הסוסים הצרפתיים.
בהיותו ממוצא יהודי חלקי, הוא קיבל הזמנה בשנת 2010 מטעם התאחדות הסוסים הישראלית לייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות.
אדואר התחתן פעמיים, לראשונה בשנת 1982 עם מתילדה קוש מלה פרטה.
הזוג התגרש בשנת 1990 ובשנת 1991 נישא רוטשילד לאריאל מארי מאלארד, סגנית נשיא חברת Care International בצרפת.
בשנת 2010, הוא קיבל אזרחות ישראלית, עלה לישראל ורכש בית בכפר שמריהו.
אדה נמויד קסטרטון הייתה ציירת אמריקאית ידועה במיוחד במיניאטורות הדיוקן שלה בצבעי מים, פסטלים ושמן.
היא הציגה עבודות בין היתר בסלון פריז ובתערוכה הבינלאומית של פנמה -פסיפיק בסן פרנסיסקו משנת 1915.
אדה וילהלמינה נמויד נולדה בבריליון שבויסקונסין ב -14 באפריל 1877 לאדוארד קארל לודוויג נמויד, ומריה ג'ורג'ינה בסטיאן ממוצא גרמני.
היו להם 11 ילדים, שמונה מהם הגיעו לבגרות.
בניגוד לרצון המורה ומשפחתה, כנערה צעירה היא ציירה על קירות בית הספר שלה.
אבל על פי רצון הוריה, למדה להיות סטנוגרפית ולאחר מכן עבדה אצל עו"ד פיטר מרטינו כמזכירה.
לאחר מות אביה ב־6 במרץ 1895 קסטרטון התגוררה בשיקגו עם אמה ואחיותיה ועבדה כסטנוגרפית.
נמויד למדה בבית הספר לאמנויות יפות במינסוטה כשעבדה כסטנוגרפית, בילתה את שעות הצהריים שלה בבית הספר של המכון לאמנות בשיקגו, שם למדה אצל וירג'יניה ריצ'מונד ריינולדס, הנחשבת לציירת המיניאטורות האמריקאית הטובה באותה תקופה.
על ציור מיניאטורות, אמר קסטרטון כי מדובר ב"ציורים קטנים שצוירו בגדול."
לאחר שהחלה לעבוד כאמנית, למדה שיעורים נוספים והשלימה עבודות אמנות בהזמנה עם מורתה.
בצרפת למדה קסטרטון אצל הנרי סאלם האבל והציגה את עבודותיה בסלון פריז, שם קיבלה ביקורת טובה בשנת 1905.
היא התחילה בציור צבעי מים על יריעות דקיקות של שנהב, כמו הדיוקנאות מיס גוס והילדה הקטנה.
במאמר ב"שיקון כרוניקל", מיום 21 ביוני 1903, נאמר, "אדה נמויד יכולה להפוך לאחד מציירי המיניאטורות הגדולים של אמריקה ואלה שראו את יצירתה, משבחים אותה ללא הרף."
היא נהנתה לצייר ילדים, לאחר שאמרה "אני רוצה לצייר ילדים בשמש, ילדות צעירות בחוץ, לצייר את משבי הרוח בשיערן ואת הכחול העמוק בעיניהן."
היא חזרה מפריז בשנת 1908 והחלה ללמד במכון לאמנות בשיקגו.
לאחר שהתחתנה, יצרה קסטרטון יצירות אמנות בשמן או בפסטלים, כמו גם מיניאטורות בצבעי מים.
בשנת 1913 הציגה דיוקן של בתה, ג'יין, בתערוכה השנתית של המכון לאמנות בשיקגו.
היא הציגה את מיי אולסון (1906) במוזיאון לאמנות העיר של סנט לואיס בשנת 1916. היא הציגה ארבעה פורטרטים מיניאטוריים בתערוכת 1918 עבור אגודת הציירים של שיקגו.
אפילו כשציורים מיניאטוריים הפכו פחות פופולריים, היא הייתה אמנית מצליחה וזכתה להכרה בינלאומית.
היא החלה לעשות דיוקנאות בגודל מלא בשנות העשרים.
היא הציגה את עבודותיה בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות.
קסטרטון קיבלה את אות הכבוד באיגוד הבינלאומי לאמנות (פריז) בשנים 1907 ו-1908, זכתה במדליית כסף בתערוכה הבינלאומית של פנמה-פסיפיק של 1915, ומדליית ארד בתערוכה בפילדלפיה בשנת 1926
קסטרטון הייתה חברה באגודה האמריקאית לציירי מיניאטורים, האגודה המלכותית הבריטית לציירים מיניאטורים, האגודה המלכותית לציורי מיניאטורות ואגודות נוספות.
בשנת 1910 עבדה קסטרטון בשיקגו כאמנית ותמכה באמה ובאחייניותיה.
ב -29 ביוני 1911 נישאה אדה נמויד לוויליאם ג'ון קסטרטון בשיקגו.
בתם הראשונה, ג'יין נולדה בשנת 1912. אמה, מרי נמויד, נפטרה ב־8 בדצמבר 1914. בתם השנייה, וירג'יניה נולדה בפברואר 1917.
ויליאם קסטרטון נפטר ב־9 בפברואר 1948 באילינוי.
בשנת 1952, היא עברה למיסולה, מונטנה, שם עבדה כאמנית והתגוררה עם אחותה.
היא נפטרה ב-15 בנובמבר 1969, בפאלוס ורדס אסטייטס, קליפורניה, בגיל 92.
אדה דונאט (בהונגרית: Donáth Ede; באנסקה ביסטריצה, 5 במאי 1865 – בודפשט, 30 באפריל 1945) היה מנצח, מלחין יהודי-הונגרי.
אדה דונאט נולד במשפחה יהודית שמוצאה במורביה.
אביו מוריץ דונאט (בשמו העברי משה שמואל דונאט, 1824–1909) היה רב ואמו הייתה תרזיה (רֶזִי) שכטר.
כישרונו המוזיקלי נתגלה כבר בגיל שתים עשרה, אך אביו רצה שיבחר קריירה של סוחר.
הוא למד בסוף בקונסרבטוריון של וינה.
תחילה עבד כנגן עוגב בברטיסלאבה ונתן שיעורי פסנתר.
משנת 1897 העסיק אותו לאיוש שרלי כמנצח בתיאטרון קישפלודי באובודה.
משנת 1910 הפך למנצח "תיאטרון פלד" בווארושליגט (הפארק העירוני של בודפשט).
בשנת 1911 יצא לסיור במזרח התיכון, במהלכו אסף שירים בפרסית, בעברית ושירה נוצרית מוקדמת.
משנת 1925 ועד מותו היה מנצח על המקהלה בבית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני.
הוא כתב מוזיקה נלווית למספר יצירות במה.
הצלחתו הגדולה ביותר הייתה עם האופרטה "שולמית", יצירה מחודשת מאת אברהם גולדפאדן (1899), שהוצגה כמעט חמש מאות פעמים.
היצירה היא סיפור אהבה רומנטי המתרחש במסגרת תנ"כית שמשלב את עולם הצליל האופייני של מחזה עממי הונגרי מסורתי ושל אופרטה עם מוטיבים עבריים.
את לברית האופרטה כתב אלברט קבשי.
דונאט שרד את הרדיפה הנאצית ההונגרית ושל אנשי מפלגת צלב החץ בגטו בודפשט ומת זמן קצר לאחר שחרור הונגריה במלחמת העולם השנייה, ב-30 באפריל 1945, חמישה ימים לפני יום הולדתו ה-80. אדה דונאט הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
כתבי היד שלו נשמרים על ידי מחלקת המוזיקה של הספרייה הלאומית על שם סצ'ני.
קושוט, הלברית נכתבה על ידי יוז'ף פקוץ'.
בכורה ב-18 בספטמבר 1902. חוג התיאטרון של פארק העיר.
בנות בקסרקטין, אופרטה במערכה אחת.
נבלים לונדוניים, אופרטה במערכה אחת.
Harb ul Islam (1915) מארש הטורקי, אשר לאחר כתיבתו הפך למארש הרשמי של ההנהגה הצבאית הטורקית דאז.
אחרי שהתאלמן בפעם השנייה, אשתו השלישית הייתה רוזה וגנר (1879–1970), עמה התחתן ב-31 בינואר 1932.
אדולף ינה דונאט (לונדנבורג, 15 בספטמבר 1894–?) מנצח.
אשתו הראשונה (1921–1925) הייתה מרגיט סקרש, אשתו השנייה (1932–1935) הייתה ארז'בט בלום, ואשתו השלישית הייתה ארז'בט פאלמאי.
בעלה, ליפוט שאטורי (מקודם: שניידר), היה צייר וגרפיקאי.
בעלה הראשון היה בלה קלינצ'ק, פקיד, ובעלה השני (1931–1939) היה לאיוש הורבאט, פקיד.
דונה הרמינה, לימים מימי מאוטנר מימי (1911–2013), מייסדת וסגנית הנשיא של חוג החינוך העצמי ההונגרי הראשון בניו יורק ומייסדת קרן אדה דונאט.
בתו הצעירה, מימי מאוטנר דונאט, ייסדה את קרן אדה דונאט, שמוענקת כמלגות למנצחים צעירים מוכשרים מאז שנת 2000.
אדה קאבוש (במקור אלברט אדה רוזנברג; בהונגרית: Kabos Ede; נאג'קארוי, 2 בדצמבר 1864 – אופטיה, 8 באוגוסט 1923) היה סופר, עיתונאי, עורך יהודי-הונגרי.
בתו אילונה קאבוש (1898-1973) הייתה פסנתרנית.
אלברט רוזנברג נולד במשפחה יהודית בורגנית.
בסיום לימודיו בכיתות הנמוכות, המשיך את לימודיו בבודפשט.
הוא התכונן לקריירת הוראה, אבל קטע את לימודיו במדעי הרוח והפך לעיתונאי.
בשנת 1902 הפך לחבר באגודת פטפי.
תחילה עבד בעיתונו קצר החיים של קלמן מיקסאט ואחר כך ב-1899 הוא הצטרף ל"יומן בודפשט" (Budapesti Napló).
מסוף 1905 היה העורך הראשי של העיתון במשך שנתיים, בסוף 1907 עזב את העיתון.
בשנת 1913 היה העורך של "העיתון המעניין" (Érdekes Újság) וגם כתב עבור הפסטר לויד.
עבודתו העיקרית הייתה "הדקאמרון של העיתון המעניין", שבו הציג מאה סופרים בעשרה כרכים שפורסמו.
העיתונים אהבו לפרסם את כתביו ומאמריו.
ב-1918 קיבל בהתלהבות את מהפכת החרציות הבורגנית של מיהאי קארואי.
אמנם לא השתתף ברפובליקה הסובייטית ההונגרית, בכל זאת היגר לווינה מחשש מהטרור הלבן, בווינה עבד מאוחר יותר בעיתונים אוסטריים מתקדמים.
בין 1888 לבין 1895 כתב גם מחזות תחת השם הבדוי שאנדור מולנר.
ב-1923 נשא לאופטיה לצרכים רפואיים לטיפול במערכות גופו שעיבדו את חיוניותם.
שם הוא מת בשנה ה-59 לחייו.
הוא עבד עבור כמה עיתוני בודפשט ורכש השכלה ספרותית נרחבת.
הוא שלט בגרמנית ברמת שפת אם ושלט גם בצרפתית.
הוא הכיר סופרים ריאליסטים רוסיים, והתלהב מהסופרים זולה, טורגנייב ומאוחר יותר מדוסטויבסקי.
הוא הכיר את המשורר יאנוש ויידה וזיהה את גדולתו כמשורר.
הוא ישב שם ליד שולחן הקפיטריה של המשורר הזקן ערב ערב בתור כחסידו.
מאוחר יותר התיידד גם עם אנדרה אדי שהיה צעיר ממנו ב-13 שנים והפך לחברו הטוב ביותר.
מאוחר יותר הוא עורר את העניין ואת הכבוד של אדי ושל כתב העת ניוגט כלפי יאנוש ויידה, שכבר הלך אז לעולמו.
דיווחיו העיתונאיים הציגו נאמנה תמונה טיפוסית של סוף המאה ה-19 בהונגריה.
בסיפוריו הקצרים עסק בעיקר בבעיותיהם של העניים הנאבקים בדאגות היומיום.
אדה קישטלקי, (במקור רייכלינגר עד 1897, בהונגרית: Kisteleki Ede; קישטלק, 26 בנובמבר 1861 – בודפשט, 14 במאי 1931) היה סופר, משורר, עיתונאי, יהודי-הונגרי.
אדה רייכלינגר נולד במשפחה יהודית כבנם של ז'יגמונד רייכלינגר, בעל קרקעות (היה סמל במהפכת 1848 בהונגריה והתפרנס ממסחר לאחר שהתרושש ועיבד את קרקעותיו), ושל מריה אַאוּסלנדר.
יכולת הכתיבה של אדה התגלתה כבר בלימודיו התיכוניים בעיר סגד.
הוא זכה בפרס על שירו הקצר ששמו היה "בוטיאן העיוור" (על יאנוש בוטיאן המצביא האגדי של מלחמת העצמאות של ראקוצי).
הוא השתתף במלאכת ההצלה של המבול הגדול בסגד ב-1879. לאחר מכן למד פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
רייכלינגר החל את דרכו כעיתונאי בבודפשט ולאחר מכן עבר לעיר סגד.
ב-1882 הצטרף למערכת של "העיתון ההונגרי" (Magyar Újság).
מאוחר יותר הוא עבד עבור "חדשות פשט" (Pesti Hírlap) ולאחר מכן עבור הפשטי נפלו.
הוא עבר לסגד ב-1890. מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 היה עובד מערכת של "חדשות סגד" ולאחר מכן של "יומן סגד".
רייכלינגר שינה את שם משפחתו לקישטלקי ב-1897.
בסגד הגיע להיות בין העיתונאים היוקרתיים ביותר בעיר, עם עמיתיו למערכת הסופרים ומשוררים ברמה לאומית בהונגריה: גזה גארדוני, אישטוואן טומורקני, פרנץ מורה ודיולה ג'והאס.
גם הסופר היהודי-הונגרי שאנדור ברודי היה חברו.
לאחר פרישתו הוא חי בבודפשט משנת 1920 ועד מותו שנגרם מטרשת עורקים וניוון של שריר הלב.
אשתו הייתה מאריה לילה וידה, ממנה התגרש ב-1938.
בעלה, פרנץ הרץ, היה רופא והם התגרשו ב-1930. בעלה השני, אישטוואן שולר, היה סיטונאי.
רעיון האלוהות, הביטחון הדתי והפולחן היה חלק חשוב בעולמו הרוחני של המשורר קישטלקי.
כל שירתו סרוגה באמונה הטהורה בתנ"ך.
הוא התפלל לבריאות, לילדיו, לשלום, לחיים ארוכים, לאנושות, למולדתו, לחופש, למשפחתו.
ויליאם לב (William Loew), מתרגם אמריקאי ממוצא הונגרי, תרגם את ספרו "ספר התפילות" לאנגלית.
המגזין האמריקאי The Standard פרסם את דיוקנו של המשורר במסגרת דגל הונגריה ב-1912 והביא את השיר של המשורר "מותו של משה" (The Death of Moses) במלואו.
מאמריו, סיפוריו ושיריו בנושאי מינהל ציבורי ואחרים פורסמו בחדשות סגד.
הוא אהב לכתוב גם על נושאים פילוסופיים, דת, משפחה, אהבת מולדת ומולדת.
המוטיב החוזר בשירתו הלירית היה המישור ההונגרי הגדול - על אדמותיו, בתיו עצי השיטה והצפצפה - הצפצפה המקננת.
אהבת המישור הגדול הייתה חווית ילדות עבורו.
תחת השמים הפתוחים (סיפורים קצרים, סגד, 1894)
שוטטות (סיפורים קצרים, סגד, 1900)
על הארץ ובשמים (שירים, סגד, 1911)
ועדת הזיכרון הלאומית לקישטלקי הוקמה ב-1932 בראשות הרוזן קונו קלבלסברג ומיקשה מרקוש.
המשורר דיולה יוהאס נפרד ממנו בשיר, ששמו היה "למשורר".
ב-18 ביוני 1933 נקרא רחוב על שמו בקישטלק.
המשורר התגורר ברחוב מארוש בסגד.
גם שם אותו לוח משמר את זכרו כמו בכפר הולדתו קישטלק.
בתו הקימה קרן בשנות ה-70, ממנה מתגמל חבר הנאמנים עבודות בהיסטוריה, תרבות ואתנוגרפיה מקומית בסגד, שמוגשות לתחרות קישטלקי.
אדה מרגו (במקור מורגנשטרן, בהונגרית: Margó Ede; פשט, 6 במאי 1872 – בלטונאלמאדי, 3 בפברואר 1946) היה פסל, יהודי-הונגרי מוכר ומוערך, אחיה של זמרת האופרה .
אדה מורגנשטרן נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט מורגנשטרן ושל קטלין הברן (1835–1899).
לאחר הלימודים המקדימים בבית הספר לאמנויות שימושיות בבודפשט בהנהגתו של לאיוש ג'רג' מאטראי, למד ארבע שנים בית הספר של האמן מהאמנים הבולטים ביותר בסוף המאה ה-19. באמצעות עבודתו הקשה, לאחר שזכה במלגה שהמכרז לגביה פורסמה בווינה, הוא למד באקדמיה ז'וליאן בפריז מסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 תחת .
הוא הושפע מאוד מאמנותו של אוגוסט רודן.
מרגו נודע תחילה בעיקר בזכות התבליטים המעוצבים שלו בסגנון עדין וריאליסטי.
בשנת 1899 הציג תבליט שיש בשם "ייסורים" (ייסורי ילדה חולה) ב"סלון" בפריז, איתו זכה בפרס הגדול של הסלון, פרס ה"אזכור בכבוד" (mention honorable), אחת ההכרות המשמעותיות ביותר של התערוכה.
לידת התבליט היא בדרמה של גרהרט האופטמן , בהשראת עיצוב הדמות במחזה על ידי השחקנית אמה שומיו.
בשיבתו הביתה להונגריה, התבליט שזכה להצלחה נקנה על ידי המוזיאון לאמנות יפה בבודפשט כבר באותה השנה.
בשנת 1900 יצר מרגו סדרת תבליטים בשם "פלדת מרטין" (Martin steel) עבור ביתן הכרייה בתערוכה העולמית של פריז.
בנוסף לפסלו של לאיוש פושה שהוקם בפארק העירוני של בודפשט, פסלו של לאיוש קושוט בארד ולאחר מכן בדברצן, נוצרו יחד עם זיגפריד פונגרץ.
הם היו אחד השלבים החשובים ביותר בפיסול הציבורי שלו.
אנדרטה מן החשובות בהונגריה כולה.
הוא יצר מספר אנדרטאות ומצבות המתאימות היטב לסגנון ההיסטורי של התקופה.
הפיסול שלו התאפיין באומנות משמעותית, תצוגה פלסטית של צורות מורכבות, פישוט וסטייליזציה אצילית ונדיבה, והוא נמנע מפורמליות ריקות ומאפקטים של ציד השפעה על הצופה.
מרגו תמיד הביא את המסר שלו בהרמוניה עם הצגת הפסל.
בולט בין יצירותיו פסל השיש הלבן של הפזמונאי הכנר הצועני ההונגרי פישטה דנקו, שהוקם ב-1912 מול מלון קאש בסגד.
הפסל של פישטה דנקו היה "פסל דמות צועני" הראשון באירופה מהקמתו ולאורך עשורים רבים.
העבודה עצמה נעשתה מתרומות ציבוריות, אך הסכום המלא מעולם לא היה זמין.
מרגו ביקש כסף רק לרכישת חומר השיש, והוא גילף את הפסל בעבודה חינם, רק במחיר חומרי הגלם, כך הצדיע לאזרחי העיר סגד ותמך ביוזמתם האצילית להקים את הפסל.
גם יצירות מצבותיו ראויות לציון.
בשנת 1900 מרגו התקבל ללשכת הבונים החופשיים של תא "הדמוקרטיה" בבודפשט.
הוא היה ממייסדי מושבת האמנים בדרך סאזדוש בשנת 1911 והיה תושב יצירתי פעיל במושבה עד מותו.
עבודה משותפת (עבור לשכת הבונים החופשיים הסמלית של ממלכת הונגריה)
זוכה הפרס הגדול של ה"סלון" בפריז
פלדת מרטין (1900) הוצג בתערוכה העולמית של פריז (1900)
לאיוש קושוט (1909, ארד, עם סיגפריד פונגרץ)
לאיוש קושוט (1914, דברצן, עם סיגפריד פונגרץ)
פרדריק שופן (1929, גדלה, בית הספר למוזיקה של פרדריק שופן)
יאנוש הוניאדי (בודפשט, אנדרטת המילניום, עם סיגפריד פונגרץ)
פרדיננד הראשון (בודפשט, אנדרטת המילניום, עם סיגפריד פונגרץ)
פסל "הכאב ההונגרי" (שנות ה-30, זמארדי)
אדה פאולאי (1897, בודפשט, בית הקברות קרפשי, עם בלה גרנדאי )
אילונקה פולוני (בודפשט, בית הקברות קרפשי, עם גזה מרקוש)
קלמן גאלוש (בודפשט, בית הקברות קרפשי)
דיולה ויזווארי (1910, בודפשט, בית הקברות קרפשי)
יולאן סיגטי (1910, בודפשט, בית הקברות קרפשי)
אדה נובאק (בהונגרית: Novák Ede; 15 בינואר 1888, בודפשט – 18 בנובמבר 1951, בודפשט) היה אדריכל יהודי-הונגרי חשוב ומרכזי בין שתי מלחמות העולם בממלכת הונגריה.
אדה נובאק נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור נובאק (1858–1905) סוחר עצים ושל לאונטין היבש.
נובאק סיים את לימודיו כאדריכל ב-1910 באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
עקב מותו המוקדם של אביו נאלץ לתרום כלכלית לפרנסת אמו ולגידולם של שבעת אחיו הצעירים.
במהלך לימודיו באוניברסיטה לקח על עצמו עבודות בחברות בנייה יזמיות שונות ולאחר מכן במשרד תכנון אדריכלי, אך אף אחד מקורות החיים שלו או ספרי עבודה קצרי מועד שלו, שנוצרו ב-1951, לא מראה אצל מי הועסק.
הוא הקים שותפות עם בן המחזור (1911) שלו, חברו באוניברסיטה, האדריכל בלה בראט אך במשך זמן מה עבד גם כשכיר במשרדם של אדריכלים אחרים.
משרדם לקח על עצמו תכנון מגוון רחב ביותר של משימות, מעיצוב מצבות ורהיטים עד עיצוב פנים של חללים, ושל גינות בנוסף לבניינים משותפים ובתים משפחתיים (וילות) ביחד עם בתי ספר, מבני תעשייה, מבני ציבור.
ב-27 ביוני 1923 נשא נובאק לאישה את ארז'בט הופמן (1900–1990), בתם של בנדק הופמן ולנקה הופשטטר.
דודה של רעיתו מצד אמה היה האדריכל בלה הופשטטר.
לפני מלחמת העולם הראשונה, הקריירה שלהם התחילה בצורה מבטיחה, הם זכו במספר פרויקטים ממלכתיים.
העבודות המוקדמות שלהם שהוקמו כמו:
בית הספר לבנות חטיבת ביניים בקישפסט (Ady Endre út 73-75) שהוזמן על ידי משרד התרבות,
שני בתי המגורים של תת-רובע Wekerle (Kós Károly tér 12. ו-13)
מראים את ההשפעה של האר נובו העממי.
בשנים 1910–1920 הם השתתפו במספר תחרויות תכנון ערים (ואץ, קאשה, מישקולץ ושלגוטריאן) ותוכניותיהם זכו בפרסים בכל פעם.
אחת העבודות החשובות ביותר שלהם היא האולם הגדול של מאגר החומרים המרכזי של משרד הדואר (Gyáli út 18-20).
הם זכו בחוזה ב-1914, אבל הביצוע של הפרויקט התרחש רק לאחר המלחמה.
האולם, בעל מבנה בטון מזוין בלבד, הוא יצירה משמעותית של ארכיטקטורת הבטון המזוין המוקדמת בהונגריה.
במחצית השנייה של שנות ה-20, השתתפו בתחרות של שלושה בתי ספר שונים לכלכלה חקלאית חורפית של משרד החקלאות, שם זכו בשני פרסים ובהקמת בתי הספר ביאנושהלמה, מוהאץ' וצ'ונגראד.
מאמצע שנות ה-20 עברה פעילותם לשוק הפרטי, בשל האפליה נגדם במכרזים הציבוריים שהייתה קשורה למוצאם היהודי.
אדה נובאק השתתף לבד בתחרויות העיצוב של מבני דת יהודיים - בית הכנסת הגיבורים ובית הכנסת ואצי אוט, אבל גם בראט יכול היה להשתתף בעיצוב, כפי שהוזכר במכרז.
בשנות העשרים, סגנונות ניאו, נטיות היסטוריות חזרו שוב לאופנה, והווילות שלהם עוצבו בתקופה זו בסגנונות:
כתוצאה מהנטיות המודרניות שהופיעו בהונגריה בסוף שנות ה-20, האדריכלות שלהם עברה שינוי מתחילת שנות ה-30, אך הם לא הפכו לחסידי האוונגרד האדריכלי או של הבאוהאוס.
ארכיטקטורת הווילות שלהם הפכה אינדיבידואלית יותר כמו:
אלמנטים אופייניים של הבניינים עם דלתות מקושתות, מזוגגות ועם תריסים
באמצע העשור הם הגיעו לפסגת הקריירה שלהם על ידי תכנון ובניית מה שנקרא "בית דירות גאורגיה" (Rákóczi út 4).
המשמעות המיוחדת של המבנה הוכרה גם על ידי בני התקופה ואיגוד האדריכלים ההונגרי העניק למעצביו פרס מאסטר.
באותה שנה, יחד עם אישטוואן האמור (המבורגר) אדה נובאק הוזמן לעצב את בית הכנסת, בית הספר ובית הרב של הקהילה היהודית בלאדימאנוש (תת רובע ברובע 11 בבודה).
מתוכם רק בית הכנסת הוקם ב-1936. (הבניין נבנה מחדש בצורה משמעותית אחרי המלחמה, כמעט ללא היכר, ומתפקד היום כבית תרבות)
במהלך הכיבוש הגרמני, של הונגריה אדה נובאק נלקח לשירות העבודה, (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ולאחר מכן, עם כתב חסות (שוצפאס) שווייצרי, הוא שרד את הטרור של מפלגת צלב החץ ואת השואה כפועל בניין בבית החולים חירום של שגרירות שוודיה.
באוקטובר 1948 נכנס למרכז להנדסה אזרחית הממשלתית.
לאחר הארגון מחדש, הוא מצא את עצמו בחברת "תכנון שדה", שם הכין את התוכניות לבניין גלילי של אסם הסלק בשופרונהורפאץ'.
משרד הבינוי העביר אותו פעמיים ב-1951, תחילה כראש המחלקה ולאחר מכן לכראש המחלקה הטכנית וסגן המהנדס הראשי.
בשנים הצפופות הללו של תפניות היסטוריות, לא היו לו עוד את המשימות הראויות לאיכויותיו האדריכליות שלו.
מותו נגרם על ידי אוטם בעורקים הכליליים של הלב והוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
1947 שחזור הווילה של גיזי.
רובע 12, רחוב שטרומפלד אאורל 16
1949-1948. כלכלה של החברה הלאומית לחינוך המשך, בונהאד
1951-1950. מפעל החמאה של איגוד תעשיית החלב של מחוז באץ'-קישקון, באצ'בוקוד
בסביבות 1950, אולם הכינוסים של מפעל הקרונות גנץ
אדהם הדיה הוא כדורגלן עבר ערבי-ישראלי המשמש כיום כמאמנה של מכבי בני ריינה מליגת העל.
במשך קריירה מקצוענית בת 14 שנים, שיחק הדיה במכבי אחי נצרת, במכבי פתח תקווה, בהכח עמידר רמת גן ובהפועל כפר סבא.
הדיה שיחק בנבחרת הצעירה של ישראל עד גיל 21.
לאחר פרישתו ממשחק, שימש הדיה כעוזר מאמן במכבי אחי נצרת, ובהמשך קודם להיות המאמן הראשי של הקבוצה.
לאחר מכן, אימן את שמשון כפר קאסם, הפועל אכסאל, הפועל כאוכב, וחזר לקדנציה נוספת במכבי אחי נצרת.
ב-30 בדצמבר 2020 מונה הדיה למאמן מכבי בני ריינה מליגה א'.
בתום עונת הוא העפיל עם המועדון לליגה הלאומית, ובחלוף עונה נוספת העפיל עם המועדון לליגת העל, לראשונה בתולדות המועדון.
ב-7 בספטמבר 2022 פוטר מתפקידו.
ב-18 בספטמבר מונה למאמן הפועל אום אל פאחם.
ב-22 בספטמבר 2023 פוטר מתפקידו.
ב-9 בדצמבר 2023 מונה למאמן מועדון ספורט כפר קאסם, והשאיר אותה בליגה.
עונה אחרי כן, סיים עם הקבוצה בפלייאוף התחתון.
ב-13 באוקטובר חזר לקדנציה שנייה כמאמן מכבי בני ריינה.
בעל תואר ראשון מהקריה האקדמית אונו.
אדו פרלמן (נולד ב-19 בנובמבר 1946) הוא פיזיולוג וחוקר מערכת הראייה.
יו"ר האיגוד הישראלי לחקר העין והראיה בשנים 1997–2000, דיקן הפקולטה לרפואה בטכניון, בשנים 2005–2010 וסגן יו"ר המועצה להשכלה גבוהה בשנים 2017–2022.
נולד בירושלים ב-1946. סיים תואר ראשון (BSc) ותואר שני (MSc) בכימיה, בטכניון, ב-1970 ו-1972 (בהתאמה).
ב-1976 קיבל תואר דוקטור (PhD) בפיזיולוגיה מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת מישיגן.
חזר לארץ וב-1980 מונה למרצה בכיר בפקולטה לרפואה של הטכניון.
התקדם בסולם האקדמאי בטכניון עד לקבלת תואר פרופסור מן המניין ב-1994. במשך כשש שנים, מינואר 2005 עד דצמבר 2010 היה דיקן הפקולטה לרפואה בטכניון.
בינואר 2016 מונה על ידי שר החינוך נפתלי בנט לחבר המועצה להשכלה גבוהה וכעבור כשנה, במרץ 2017 מונה על ידי בנט להחליף את רבקה ודמני-שאומן בתפקיד סגן יו"ר המל"ג.
כיהן בתפקיד זה במהלך כל כהונתה של המל"ג ה-13. ב-2022, במועצה ה-14, החליפה אותו פרופסור עידית תשובה, מינוי של שרת החינוך יפעת שאשא ביטון.
פרופסור פרלמן נשוי ולו שלוש בנות.
ז'אק אמיל אדואר ברנדון היה אמן יהודי-צרפתי שנודע במיוחד בציוריו בנושאים יהודיים.
רוב המקורות מפרטים את מקום הולדתו כפריז, אם כי יש המציינים את בורדו או ליסבון.
הוא חתם על ציוריו "אד.
ברנדון", ושמו המלא ניתן בדרך כלל כז'אק אמיל אדואר ברנדון, אך גם כז'אקוב אמיל אדואר פריירה ברנדון.
אביו היה אלי פרירה-ברנדון, איש כספים פריזאי אמיד, אם כי מספר מקורות מתארים אותו כסוחר אמנות.
משפחתו הייתה מצאצאי גירוש פורטוגל וישבה בבאיון.
ברנדון החל בלימודיו ב-בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז ב-1849, והיה תלמידם של אנטואן אלפונס מונפורט, פרנסואז אדוארד פיקו וז'אן בטיסט קמיל קורו.
ברנדון וקורו התכתבו לעיתים קרובות ונשארו קרובים לאורך כל חייו של קורו.
ב-1856 ברנדון עבר לרומא, שם שהה עד 1863. בזמן שהותו שם הוא התוודע לאדגר דגה, ובשנים מאוחרות יותר הם אספו זה את יצירותיו של זה.
במהלך שהותו ברומא ההתמקדות האמנותית שלו הייתה בכנסיית סנטה בריג'ידה שנמצאת בפיאצה פרנסה.
הוא עיטר חדר בו התגוררה בריגיטה הקדושה משוודיה (1303–1373), וקישט אותו במגוון ציורים ויצירות אמנות אחרות.
כמה מהם הוצגו בסלונים הפריזאיים במהלך שנות ה-60, כולל הקנוניזציה של ברידג'ט הקדושה ב-1861 והמיסה האחרונה של ברידג'ט הקדושה ב-1863. הוא זכה במדליות בסלון ב-1865 וב-1867.
כאמור, ברנדון היה ממשפחה יהודית-ספרדית, ולאחר שובו לפריז ב-1863 התמקד בעיקר בנושאים יהודיים.
רבים מציוריו המאוחרים יותר הציגו רבנים ובתי כנסת; דוגמה אחת היא Scene in a Synagogue (1868–1870), כעת באוסף של מוזיאון פילדלפיה לאמנות.
על פי הזמנתו של דגה, ברנדון הציג חמישה ציורים בתערוכת 1874 שלימים נודעה בתור התערוכה האימפרסיוניסטית הראשונה.
שלוש מהעבודות שדגה הציג בתערוכה ההיא היו בבעלותו של ברנדון.
בפריז עבד ברנדון בשיתוף פעולה הדוק עם האמן האירי נתנאל הונה הצעיר, שהתגורר עם ברנדון.
בשנת 1890 ברנדון הציג 17 תמונות בסלון שאמפ דה מארס בפריז.
משתתפים נוספים בתערוכה היו פייר פובי דה שאבאן, מקס ליברמן, וג'ון סינגר סרג'נט.
ברנדון היה חלק משלישייה של ציירים יהודים בפריז של סוף המאה התשע עשרה, יחד עם אלפונס לוי ואדואר מויס.
ברנדון מת בפריז ב-20 במאי 1897. האוסף האישי שלו, הכולל 176 יצירות אמנות, כולל ציורים של קורו וז'אן -אוגוסט-דומינקה אינגרס, נמכר ב-13–14 בדצמבר 1897 בבית דרואו(Hotel Drouot).
ליאון רוז'ה-מילה (1859–1928) רכש מספר יצירות, שחלקן נמצאות כעת במוזיאון לאמנות והיסטוריה של היהדות בפריז.
אדה הטווני (במקור אדוארד שראנק, בהונגרית: Hatvani Ede; צ'ונגראד, 15 בינואר 1859 – בודפשט, 30 במאי 1927) היה שחקן יהודי-הונגרי, זמר (בריטון) תיאטרון וקולנוע מפורסם.
הופיע בלפחות 14 להקות בקריירה שלו וכתב כמה מחזות זמר.
אדוארד שראנק נולד במשפחה יהודית ליאנוש (יחיאל) שראנק, חייל במהפכת 1848 בהונגריה, מורה לאחר מכן במשך 44 שנים, ושל רוזליה (זאלי) ריינר.
הוא סיים את בית הספר התיכון בנאג'ווארד.
ב-15 באוקטובר 1875, בתיאטרון העם, החל את הקריירה שלו ועבד שם במקהילת התיאטרון שמונה שנים, עד 1883. אז לאיוש אבה הוציא אותו מהמקהילה ומאז ואילך מילא תפקידים ראשיים על הבמה.
ב-1883 היה בריטון אצל מנהל התיאטרון וינצה נאג' בסגד ובילה חמישה קיצים בנאג'ווארד.
הוא גם הופיע קולוז'וואר, ברטיסלאבה, גיור, מישקולץ, טמשוואר, במשך שתי עונות בחוג התיאטרון של בודה, במשך שנתיים בדברצן ועוד.
הוא פרש לחלוטין ב-1 באוקטובר 1908. הטוואני זכה לכבוד רב בכל מקום ושמו הלך לפניו.
אמנותו זכתה להכרה גם בתחום הקולנוע, גם שם זכה להערכה רבה.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
אשתו הייתה ברטה לֵוואי, זמרת אופרטה, שנולדה ב-11 במרץ 1871 בבלטונפקאיאר.
ב-1889 הייתה כבר חברה בתיאטרון העם.
אחר כך חתמה על חוזה בדברצן ושמה התפרסם מאוד על כמה במות יוקרתיות כפרימדונה פופולרית.
בתו הייתה מארישקה הטוואני, שחקנית, שנולדה ב-1891 בבודפשט.
היא הופיעה לראשונה על הבמה ב-1907. נפטרה ב-27 בספטמבר 1951 בבודפשט.
בנו יאנוש הטווני, היה צייר, השלים את לימודיו באקדמיה בסטוקהולם.
אוטוקר (יוהאן שטראוס הבן: ברון הצוענים)
מטוס, פארסה מוזיקלית ב-3 מערכות.
הגברת המשפטנית, אופרטה ב-3 מערכות (בכתב יד).
רוז'ה בוז'ה, מחזה עממי, עם שירים ב-3 מערכות
אדוארדו "אֶדוּ" אֶקְסְפּוֹסִיטוֹ חאאן (בספרדית: Eduardo "Edu" Expósito Jaén; נולד ב-1 באוגוסט 1996) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר המרכזי באספניול מהלה ליגה.
ב-20 ביולי 2015, הוא חתם על חוזה לשנתיים בדפורטיבו לה קורוניה, והוקצה בתחילה לקבוצת המילואים.
אקספוסיטו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-23 באוגוסט 2015, כשנכנס כמחליף בדקות הסיום בניצחון 1-0 בחוץ נגד בוריו.
הוא כבש את השער הראשון שלו ב-13 בספטמבר, הראשון בתיקו הביתי 1-1 נגד אלונדראס.
אקספוסיטו הפך לאחר מכן למגן קבוע בקבוצת המילואים, והצטרף לראשונה לסגל המשחק הראשון ב-2 באפריל 2017, fשנכלל בסגל הקבוצה מבלי שזכה לדקות משחק, בהפסד 3-0 בליגה נגד ולנסיה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה ב-7 במאי, בהפסד ביתי 1-2 לאספניול, משחק בו הוחלף על ידי קרלס חיל במחצית.
ב-13 באוקטובר 2017, חידש אקספוסיטו את החוזה שלו עד 2022, וקודם באופן סופי לקבוצה הראשונה לקראת עונת 2018/19, עת שיחקה קבוצתו בליגה הספרדית השנייה.
הוא כבש את השער הראשון שלו במסגרת מקצוענית ב-8 בדצמבר 2018, כשהבקיע את השער הראשון בתיקו הביתי 2-2 נגד נומנסיה.
ב-13 ביולי 2019, חתם אקספוסיטו על חוזה לחמש שנים באייבר, ששיחקה בליגה הראשונה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה עבור המועדון כשנכנס כמחליף ב-17 באוגוסט נגד מיורקה בהפסד 2-1. הוא כבש את השער הראשון שלו בליגה עבור המועדון ב-29 בספטמבר נגד סלטה ויגו.
ב-8 באוגוסט 2022, חתם אקספוסיטו על חוזה לחמש שנים באספניול מהליגה הראשונה בספרד.
אָדְהָם חָ'נְגָ'ר היה מהפכן שיעי לבנוני ולאומני סורי שהשתתף במלחמת הגרילה נגד כוחות הכיבוש הצרפתי של לבנון וסוריה, ובניסיון להתנקש בחיי הגנרל גורו, הנציב העליון הצרפתי.
ח'נג'ר היה בן ל, משפחה ממוצא כורדי שהיו הפיאודלים של ג'בל עאמל בדרום לבנון.
נולד וגדל בכפר מרוואניה, שבנפת צידון.
וכבן למשפחה מיוחסת, למד בצידון ודיבר גם אנגלית וצרפתית.
אין מידע רב על חייו, עד לפעילותו הלאומנית.
ח'נג'ר לא הסכים שאת הכיבוש העות'מאני יחליף כיבוש אחר, צרפתי ולכן החליט להתקומם.
הוא עזב את לימודיו ויחד עם חברו (1894-1926) ועוד כמה חברים, החלו לפעול עם רובים שהיו ברשותם, נגד כוחות צרפתים שהיו מוצבים בג'בל עאמל, כמו בדיר א-זהראני, קלעת שקיף והצליחו להשתלט על כלי נשק ותחמושת, שבהם השתמשו לאחר מכן.
ב-24 באפריל 1920 ח'נג'ר וחמזה היו בין משתתפי שנערכה בוואדי הנמצא דרומית לקעקעית א-ג'סר, ומימיו מזינים את נהר הליטאני.
הוועידה נערכה ביוזמת איש הדת השיעי, (1873-1957), בהשתתפות תושבי דרום לבנון שבלטו בהתנגדותם לכיבוש.
שרף א-דין קרא להתקוממות נגד הכובש הצרפתי והקמת מדינה ערבית כפי שרצה המלך פייסל (לפני שהועבר לעיראק).
על ח'נג'ר וחמזה הוטלה המשימה ליידע את תושבי הכפרים על החובה הדתית להתנגד לכיבוש.
ח'נג'ר הצטרף לקבוצת גרילה בראשות המהפכן הלאומני הסורי אחמד מריווד וב-23 ביוני 1921 הם ארבו לשיירת הגנרל אנרי גורו, הנציב העליון הצרפתי בסוריה ובלבנון, בדרכה מדמשק לקוניטרה.
הגנרל נפצע קל בידו, אך אחד מקציניו נהרג, ומושל דמשק נפצע בהתקפה.
ח'נג'ר ברח לירדן והצרפתים ביקשו מהבריטים להסגירו, אך הוא חמק ויצא לסוריה, כדי לחבור למנהיג הדרוזים סולטאן אל-אטרש .
ב-7 ביולי 1922 הגיע ח'נג'ר לכפר בהר הבשן, שבו ישב אל אטרש, אך הוא זוהה על ידי כוח צרפתי ונעצר.
ח'נג'ר הועבר לעיר בירת המחוז - א-סווידה ומכלאו הוא שלח הודעה לסולטן אל-אטרש וביקש את עזרתו.
אל-אטרש ראה במעצרו של ח'נג'ר הפרה בוטה של המסורת הערבית של הגנה על מבקש מקלט בביתך מחה בפני השלטונות הצרפתיים, אך נענה בשלילה.
אל אטרש וקבוצת לוחמים תקפו שיירה צרפתית שלהערכתם העבירה את ח'נג'ר לדמשק, אך הוא לא היה בה, כי הועבר בטיסה לדמשק ומשם לביירות.
בתגובה על ההתקפה, תקפו הצרפתים כפרים והרסו בתים של כל החשודים בתקיפה.
ח'נג'ר נשפט בבירות, נמצא אשם ונגזר עליו גזר דין מוות.
וזמן קצר לאחר מכן הוא הוצא להורג על ידי כיתת יורים, ב-13 במאי 1923.
אדהם ח'נג'אר מוערך כלאומני, לוחם חופש גיבור, הן על ידי לאומנים סורים והן על ידי שיעים לבנונים המעריכים את נחישות פעילותו בכובש הזר של אדמתם.
אדואר-פליקס גויון היה דיפלומט צרפתי ושגרירה הראשון של צרפת במדינת ישראל.
גויון נולד בפריז ולמד במכון למדע המדינה בעיר.
ב-1927 הצטרף לשירות החוץ הצרפתי.
משנת 1932 עד 1936 שירת במטה המשרד על קה ד'אורסה.
משנת 1936 ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-1 בספטמבר 1939, היה מזכיר שגרירות צרפת בוורשה.
הוא עזב את ורשה והיה למזכיר המחלקה הראשונה של השגרירות הצרפתית בבוקרשט.
מאוחר יותר הוחזר לצרפת על ידי משטר וישי והפך למזכ"ל משרד החוץ הצרפתי.
לאחר סיום המלחמה, בנובמבר 1945, הועבר לשגרירות הצרפתית בברן, שם שימש יועץ.
משנת 1946 עד 1949 היה הממונה על היחסים עם שווייץ.
מ-16 בספטמבר 1957 ועד 7 באפריל 1962 כיהן כשגריר צרפת בלוקסמבורג.
גויון הלך לעולמו בניס בגיל 91.
אדואר מאנה היה צייר ודפס צרפתי הנחשב לאחד ממבשרי המודרניזם ולאבי האימפרסיוניזם.
נודע בשל יצירותיו שגישרו על הפער שבין ריאליזם לאימפרסיוניזם.
מאנה נולד למשפחה בורגנית בעלת אמצעים, אביו היה משפטן מצליח.
מעמדו הכלכלי הקנה לו את האפשרות להביע את דעותיו ומחאותיו מבלי לחשוש לפרנסתו, בניגוד לאמנים אחרים אשר היו תלויים בפטרונים.
כנער חלם על קריירה צבאית כקצין-ים, אך משנכשל פעמיים בבחינות הקבלה, החל בלימודי האמנות אצל תומא קוטור.
נטען כי יצירתו הושפעה בעיקר מהתבוננות ביצירות של אמנים הולנדים וספרדים.
ההשפעה מתבטאת בנושאים אותם צייר מאנה ובתיאור הדרמטי של הדמויות.
מאנה גם גרם לשערורייה כשהוסיף נשים עירומות לציוריו בצורה חדשה ושונה מתמיד.
כך בציורו: Luncheon on the Grass (ארוחת בוקר על הדשא), שם מופיעים גברים לבושים לגמרי ואישה עירומה לצידם, כשהאישה אינה משפילה את עיניה, אלא מישירה את מבטה אל הצופה.
סוג כזה של ציור לא היה נהוג בתקופה זו, ונחשב לזלזול וחוסר מקצועיות.
בציור זה השתמש מאנה באחיו, בגיסו לעתיד ובדוגמנית בשם ויקטורין מרן , ציירת בעצמה, כמודלים עבור הציור.
כך גם הטיפול המקוצר, הדומה לשרטוט, חידוש שיצר הבחנה בין מאנה לקורבה (Gustave Courbet) היה נושא למחלוקת.
הציור סורב על ידי סלון האמנות הרשמי והוצג ב'סלון המסורבים' .
גם ציורו Olympia (אולימפיה) שיועד לסלון האמנות, בו צוירה זונה עם הבעה גלויה ומודגשת של ביטחון עצמי וללא בושה, עורר שערורייה ומחלוקת גדולים.
הציור היה פרפרזה של מאנה לציורו הידוע של צייר הרנסאנס טיציאן, Venus of Urbino (ונוס מאורבינו), והיה בעייתי משום שהעירום עשה שימוש בפרטי לבוש קטנים כגון סחלב בשערה, צמיד, סרט על צווארה ונעלי פרדה, אשר הדגישו את מיניותה ואורח החיים הנוח וחסר המעצורים שלה.
באותו הזמן, הסחלבים, השיער המתרומם, החתול השחור וזר פרחים היו כולם סמלים מוכרים של מיניות.
על פי אנטונן פרוסט עיתונאי ופוליטיקאי מאותה תקופה, "רק אמצעי הזהירות שנקט הממשל מנעו מן הציור להיפגע ולהיקרע" על ידי צופים זועמים שנפגעו.
מאנה נפטר מעגבת ומשיגרון שלקה בהם בשנות הארבעים לחייו.
השטחה – ציור בצבע אחיד (בהשפעת חיתוכי העץ היפניים).
כשמאנה רוצה להבליט משהו הוא צובע בצבע לוקאלי את הרקע בקולוריט.
ניגודים חריפים של אור וצל.
מאנה נטש את השיטה המסורתית של הטלת צללים הדרגתיים.
תאורה חזקה (אור שמש, אור חזק וברור).
ים, מזג אוויר סוער - 1873 שמן על בד
אדואר לאלו היה מלחין צרפתי, מגדולי מלחיני המוזיקה הרומנטית הצרפתית במאה ה-19.
לאלו נולד בליל שבצפון צרפת.
בנעוריון למד בקונסרבטוריון למוזיקה בעירו.
אביו היה קצין מצטיין בצבא נפוליאון, אך הקריירה הצבאית לא קסמה לאדואר והוא סירב להמשיך בדרכו של אביו.
בגיל 16 החל את לימודיו בקונסרבטואר של פריז אצל יריבו הוותיק של ברליוז, פרנסואה אנטואן האבנק.
במשך שנים אחדות התפרנס בנגינה בכינור ובוויולה ובלימוד נגינה בפריז.
ב-1848 הקים עם ידידים רביעיית מיתרים בשם "ארמינגו", שם ניגן בכינור שני ובוויולה.
הוא החל בכתיבת מוזיקה, שלא זכתה להצלחה.
מתקופה מוקדמת זו שרדו שירים ויצירות קאמריות (שתי סימפוניות מוקדמות הושמדו).
בשנות ה-60' של המאה ה-19 כמעט לא חיבר מוזיקה, אך בעשור הבא החל להלחין מוזיקה תזמורתית ועורר עניין בקהל המאזינים.
בשנת 1873 חיבר את "הסימפוניה הספרדית" לכינור ותזמורת, בשביל הכנר הווירטואוז פבלו סרסטה וקונצ'רטו לצ'לו.
את שתי היצירות מאפיינת מוזיקה קליטה ומלהיבה, הודות להשפעה הספרדית המובהקת והתנופה המלודית והקצבית, והן שבו את לב המאזינים.
ז'ולי מאליני, זמרת אלט מברטאן שעמה התארס ב-1865 עוררה את עניינו באופרה והוא החל לחבר יצירות לבימה, אבל הן היו מתקדמות ווגנריות מדי באופיין ולא התקבלו תחילה, על אף הרעננות והמקוריות שאפיינו אותן, ולאלו בחר אפוא להתמקד בחיבור מוזיקה קאמרית, שהחלה אותן שנים להיכנס לאופנה בצרפת, ויצירות לתזמורת.
לאחר תקופה של דחייה, קיבלה האופרה של פריז את האופרה "מלכה של איס", שבוצעה בהצגת בכורה ב-1888 וזכתה בהצלחה מסחררת.
אף כי לאלו איננו מן השמות הבולטים והמוכרים ביותר במוזיקה הצרפתית, הסגנון הייחודי שלו, המתאפיין בבהירות והיגיון, הקנה לו מידה מסוימת של פופולריות.
על אף זיקתו לרומנטיקה במוזיקה, כפי שייצגו אותה מנדלסון ושומאן, נטה לאלו למוזיקה עממית והיה בין הראשונים ששילבו ביצירותיהם רעיונות וצבעים שמקורם בנעימות עממיות.
"הסימפוניה הספרדית" לכינור ותזמורת נהנית עד היום ממקום מכובד ברפרטואר הכינור ומזוהה עם שם מחברה יותר מכל יצירה אחרת שלו.
לאלו מוכר גם בקונצ'רטו שלו לצ'לו ברה מינור.
אותה אגדה ברטאנית שנתנה את השראתה לאופרה "מלכה של איס" השפיעה גם, במידה מסוימת, על הסימפוניה בסול מינור (מן החביבות ביותר על סר תומאס ביצ'ם) ועל אי-אילו יצירות קאמריות.
רק בהיותו בן 50 החלו יצירותיו להתפרסם והוא הוכר כאחד מגדולי המלחינים הצרפתיים בתקופה הרומנטית וקיבל מהממשלה הצרפתית תוארי כבוד ופרסים.
הקונצ'רטו לכינור המכונה "הסימפוניה הספרדית" נכתבה עבור הכנר הספרדי פבלו סרסטה
אדוארד רפאל אגיון (באיטלקית: Edward Aghion; 28 במאי 1883, אלכסנדריה – 21 בדצמבר 1956, חיפה) היה בנקאי ואיש עסקים יהודי מצרי, ממייסדי חברת הביטוח "מגדל" ומפעלי התעשייה וולקן ופניציה.
על שמו נקרא "בית אגיון", מעונו הרשמי של ראש ממשלת ישראל.
מקור משפחת אגיון בכפר בשם אאליון בספרד.
המשפחה היגרה לסלוניקי ולאלכסנדריה שבמצרים, שם שונה שם המשפחה ל"אגיון" בעל הצליל היווני.
המשפחה הקימה את "בנק האחים אגיון" ומבני ציבור יהודיים כבית הספר ובית החולים באלכסנדריה נקראו על שם המשפחה.
את השכלתו רכש אגיון בלמד באלכסנדריה ובפריז.
בשנת 1920 נשא לאישה את לידיה במבה שלום.
לידיה, ילידת קהיר, הייתה האישה הראשונה במצרים שהייתה לעורכת דין, כיהנה כנשיאת ויצו במצרים.
בעת היותם במצרים קיבלו בני הזוג אזרחות איטלקית.
בתקופת שלטונו של מלך מצרים פארוק הראשון, הקים אגיון וניהל את בורסת הכותנה במצרים.
אגיון היה בין מייסדי חברת הביטוח "מגדל", והשקיע במפעלים חדשים שהוקמו בארץ ישראל, כמפעל יציקת הפלדה "וולקן" ומפעל הזכוכית "פניציה".
בדצמבר 1935 עלו אגיון ומשפחתו לארץ ישראל.
החל מ-1938 המשפחה התגוררה בירושלים בבית אגיון, שנבנה עבורם בשכונת רחביה על גבול שכונת טלביה, ובעתיד ישמש כמעון הרשמי של ראש ממשלת ישראל.
בבית התקיימו אירועי התרמה למען ילדים יהודים באוסטריה, שסופחה לגרמניה הנאצית, ולמען ויצו.
בפגישה שנערכה בירושלים במרץ 1938 נבחר אדוארד אגיון להיות נשיא אגודת ידידי קופת חולים לעובדים לאומיים, כיום קופת חולים לאומית, לצדו של פרופ' יוסף קלוזנר שנבחר להיות לנשיא כבוד של האגודה.
עם קבלת חוקי הגזע באיטליה הפאשיסטית ב-15 במרץ 1938, ויתרו בני הזוג אגיון על אזרחותם האיטלקית.
לאחר מלחמת העצמאות הלאימה ממשלת מצרים את נכסיו של אגיון, דבר שפגע במשפחה כלכלית.
למרות זאת, בשל עסקיו המרובים בישראל וכחלק מתרומותיו הרבות, בשנת 1953 תרם אגיון את ביתו לממשלת ישראל.
כהוקרה על תרומתו, משנת 1973 כאשר הוסב הבית למעונו הרשמי של ראש הממשלה, נשמר המבנה כבית אגיון ומשמש למגורי ראש הממשלה גם כיום.
אדוארד אגיון ומשפחתו עברו מאז להתגורר בחיפה בשנת 1953. את ביתם בנו על חלקה שרכשו בכרמל ברחוב אילון 7. בווילה, שתכנן האדריכל והמהנדס אלפרד גולדברגר, ושם התגורר גם בנם הבל ומשפחתו.
אגיון נפטר בתום מחלה ממושכת ב-21 בדצמבר 1956, בגיל 73. נקבר בבית העלמין שדה יהושע בחיפה.
היה אב ליוסף והבל אגיון.
אדוארד אברט , מדינאי אמריקני שכיהן כנשיא אוניברסיטת הרווארד, מושל מסצ'וסטס, חבר בית הנבחרים והסנאט של ארצות הברית ומזכיר המדינה.
בשנת 1860 היה מועמד מפלגת האיחוד החוקתי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
אברט נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס לאוליבר ולוסי אברט.
סיים את לימודיו בבית הספר המקומי ובשנת 1811 סיים בהצטיינות יתרה לימודי תאולוגיה באוניברסיטת הרווארד.
לימים הוא הוסמך בגרמניה כדוקטור והיה אזרח ארצות הברית הראשון שהוענק לו דוקטורט.
שימש פרופסור באוניברסיטת הרווארד לספרות יוון ובשנים 1846–1849 כיהן כנשיא האוניברסיטה.
בשנים 1825–1835 כיהן אברט כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ובשנים 1836–1840 כמושל מסצ'וסטס.
כמושל, הוחדרה על ידו בשנת 1852 שיטת החינוך הנהוגה בפרוסיה למערכת החינוך במדינה.
בסיום תפקידו הוא התמנה לשגריר ארצות הברית בבריטניה (1841–1845), תוך שסירב בשנת 1843 למינויו לשגריר בסין.
בשובו למדינה עמד בראש האוניברסיטה.
אברט מונה בשנת 1852 למזכיר המדינה של ארצות הברית, בעקבות פטירתו של דניאל ובסטר ועד לסיום כהונת הנשיא מילרד פילמור כעבור כחמישה חודשים.
לאחר מכן הוא נבחר לסנאט וכיהן בו בשנים 1853–1854, עת התפטר.
בסמוך להתפטרותו הוא הביע מחאה על פשרת מיזורי ובעד חופש דת של אזרחי ארצות הברית בשהותם מחוץ למדינה.
בשנת 1860 הוא היה מועמד מפלגת האיחוד החוקתי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
ב-19 בנובמבר 1863 הוזמן אברט, שהיה ידוע בכושר נאומו ורהיטותו, לשאת את דבריו באספת ההקדשה של בית הקברות הלאומי לחיילים בגטיסברג שבפנסילבניה.
נאומו היה האירוע העיקרי ביום ההקדשה וארך כשעתיים, אך דברי הסיכום של הנשיא אברהם לינקולן הוכתרו כאירוע מכונן בהיסטוריה האמריקנית ("נאום גטיסברג").
אברט נישא בשנת 1822 לשרלוט ברוקס ונולדו להם שישה ילדים, בהם חבר הקונגרס האמריקני ויליאם אברט.
אדוארד, נסיך ויילס היה בנו הבכור של אדוארד השלישי, מלך אנגליה.
ידוע כיום בעיקר בכינויו הנסיך השחור.
אדוארד נודע כלוחם מוערך בעקבות שורת ניצחונות מזהירים שהשיג מול הצרפתים, בתקופת מלחמת מאה השנים.
מת לפני אביו ולכן לא כיהן כמלך אנגליה.
אדוארד נולד ב-15 ביוני, בארמון וודסטוק, באוקספורד; ועל כן, כונה בחייו "אדוארד מוודסטוק".
ב-1337 קיבל את התואר דוכס קורנוול, והיה בכך לראשון לקבל את התואר באנגליה.
ב-1343 קיבל את התואר נסיך ויילס.
כבר בגיל צעיר החל לגלות כישרון צבאי מבריק, כאשר ליווה את אביו בקרבות, בעת מלחמת מאה השנים.
בעקבות ניצחונותיו, הוכתר למושל הנסיכות האנגלית החדשה באקוויטניה ב-1363, וניהל לצד אשתו ג'ואן מקנט חצר בבורדו.
ב-1367 הוא יצא למערכה לעזרת פדרו הראשון, מלך קסטיליה, והצליח להשיב לו את הכתר לאחר ניצחון בקרב נז'רה.
המלחמות גבו מחיר כלכלי כבד, ואילצו את אדוארד להעלות מיסים באקוויטניה, דבר שהוביל למרמור, ובהמשך למלחמה בין אדוארד לצרפתים בראשות שארל החמישי.
על אף מחלתו, ניצח אדוארד גם במלחמה זו, וב-1370 כבש את לימוז' והעלה אותה באש כשהוא מבצע טבח בתושביה.
ב-1372 מחלתו כפתה עליו להשאיר את השלטון בידי אחיו ג'ון מגונט, וב- 1376 הוא מת, טרם הכתרתו למלך אנגליה.
בגיל 16 הוא הוכיח את כישרונו כאשר בקרב קרסי, המלך אדוארד, ברצונו שבנו האציל ירוויח את מעמדו (כלוחם), העניק לו שליטה על החלוץ, בצמוד להדרכה וסיוע של הרוזן מווריק ושל סר ג'ון צ'נדוס.
מסורת הסמוכה לאירוע מספרת שהמלך ביקש מהנסיך ללבוש באותו יום שריון שחור, עשיר בקישוטים.
המפלה לאויבים הייתה שלימה, והאב המרוצה חיבק את בנו בשדה הניצחון, שיבח את אומץ לבו והתבטא שהנסיך ראוי לכתר.
קרב פואטייה היה קרב נוסף בו בלט אדוארד, והוא נערך ב-19 בספטמבר 1356, כחלק ממלחמת מאה השנים.
אף על פי שכיום אדוארד נודע בכינוי הנסיך השחור, אין שום תיעוד של שימוש בכינוי זה במהלך חייו, אז היה מוכר בכנוי "אדוארד מוודסטוק", על שם מקום לידתו.
הכינוי "הנסיך השחור", מתועד לראשונה בספרו של המדפיס המלכותי ריצ'רד גרפטון, "קורות אנגליה" ("Chronicle of England"; 1568), אך מקור הכינוי אינו ידוע.
הוא מיוחס בדרך כלל למגן השחור שהוענק לו בצעירותו על ידי אדוארד השלישי, בעת קרב קרסי.
למעשה, כינוי זה משויך יותר לחליפת המגן אותה נהג ללבוש במהלך טורנירים ותחרויות, ואשר מייצגת את דמותו בקנטרברי; חליפה בצבע שחור, עם שלוש נוצות יען לבנות.
סברה נוספת היא כי הכינוי הוטבע לראשונה על ידי כרוניקן צרפתי שהתייחס לתבוסות הצבאיות שהביא על צרפת.
אדואר אדולף דְרִימוֹן (צרפתית: Édouard Adolphe Drumont; 3 במאי 1844 – 5 בפברואר 1917) היה עיתונאי, מחבר פמפלטים וסופר צרפתי, שהתפרסם כאידאולוג וכתעמולן של האנטישמיות בימי הרפובליקה הצרפתית השלישית.
ייסד את הליגה האנטישמית של צרפת והוציא לאור את העיתון "לה ליבר פארול" (La Libre Parole; "המילה החופשית"), שהתמחה באידאולוגיה קסנופובית זו, ושסיסמתו הייתה: "צרפת לצרפתים!" ("!La France aux Français").
דרימון הפך בזמנו לפופולרי על ידי מסריו המסיתים נגד היהודים והקפיטליזם, ועל ידי דיבורו הלוחמני והמלהיב את ההמונים.
התגאה בכך שנעשה מעין "אפיפיור של האנטישמיות".
להשקפותיו היו הדים גם מעבר לגבולות צרפת, והן השפיעו כעבור עשורים אחדים על מדיניות משטר וישי ועל משתפי הפעולה עם הנאצים בצרפת בעת מלחמת העולם השנייה.
אדואר אדולף דרימון נולד בפריז לאדולף דרימון, פקיד בעירייה, שהיה צאצא למשפחת צובעי חרסינה מסביבות העיר ליל ואדם משכיל, בוגר בית הספר "אקול דה שארט" (École des Chartes) בפריז, שהתמחה בהיסטוריה ומידענות.
בנעוריו למד אדואר בתיכון הקיסרי "בונפרטה" (היום "קונדורסה") ולאחר מכן בתיכון "שארלמאן", אולם לא יכול היה לסיים את בחינות סיום הלימודים מפני שאביו חלה במחלת נפש ולא יכול היה שוב לפרנס את המשפחה.
החל משנת 1861 אושפז האב במשך שבע שנים בבית החולים "שרנטון" (כיום בית החולים אסקירול) עם אבחנת "דיכאון מלנכולי".
אחרי מות אביו בימי המצור על פריז בשנת 1870 ניהל אדואר דרימון זמן מה חיים של "חצי-קלושאר", ובגיל עשרים עבד במשך שישה חדשים בפרפקטורה של מחוז סן; אולם חלומו היה להצטיין כעיתונאי וכסופר.
הצלחתו כעיתונאי, משיכתו למונרכיזם וחזרתו בתשובה לאמונה הקתולית
את טבילת האש כעיתונאי קיבל בעיתון "מוניטר דו בטימאן" (Moniteur du bâtiment; "מדריך הבית"), משם עבר ל"דיאבל א קאטר" (Diable à quatre) של איפוליט דה וילמסאן (de Villemessant).
באותו זמן עבד בעיתון "ל'אנפלקסיבל" (L'inflexible; "הבלתי מתפשר").
כבר אז החל אופיו להתגלות כבעייתי.
כאשר חשף במערכת של "ל'אנפלקסיבל" את סודות מעבידו השני, וילמסאן, נאלץ זה האחרון לפטרו.
בהמשך התקבל לעיתון הקתולי "ל'וניבר" (L'Univers "היקום") לבין השנים 1874-1886 לעיתון "לה ליברטה" (La Liberté; "החרות") של אמיל דה ז'יררדן (de Girardin), בתור כתב, מבקר ספרות ואמנות וכתב פרלמנטרי.
התחיל להקדיש זמנו לכתיבת כמה עבודות היסטוריות לפי דוגמת דודו מצד אמו, ז'אן בּוּשוׂן.
פרסם מאמרים על ההיסטוריה בשורה ארוכה של כתבי עת, וכתב כרוניקות אמנות ב"לה פטי ז'ורנל" (Le Petit Journal).
שלח ידו גם בחיבור הספדים, כמו אחרי מותם של הבנקאים היהודים אמיל ואיזק פרייר, שאת הראשון מביניהם הישווה לנפוליאון.
בעל העיתון "לה ליברטה", שבו עבד, היה בן לאותה משפחה פרייר.
בשנת 1886 הסתכסך איתו ועזב את עבודתו שם.
בהתקבלו לסלונים הספרותיים של פריז בשנים הראשונות של הרפובליקה השלישית, הזדמן לדרימון הצעיר להכיר דמויות מפורסמות של התקופה, כמו הוגו, האחים גונקור, פלובר ואמיל זולא.
כתב מחזה במערכה אחת: "ארוחה בצהרים" (1875), יחד עם אמה דולפוס, ובשנת 1878 פרסם את ספרו הראשון, שקיבל השראה מאירועי הקומונה הפריזאית, ובאותו הזמן מעין מדריך של הבירה – "פריז עירי הקשישה".
בהמשך חיבר גם את "החגים הלאומיים בפריז" (1878) ו"האחרון מבני טרמולן" (1879).
אחרי תבוסתה הקטסטרופלית של צרפת על ידי פרוסיה ב-1871, החל דרימון לאהוד את הרעיונות המלוכניים.
לזמן-מה הפך למעריץ של הרוזן אנרי דה שאמבּוֹר (de Chambord), טוען לכתר צרפת, עד אשר התאכזב מחוסר האומץ שלו.
בשנת 1880 כתב דרימון מבוא לספר שנודע אז ברבים לראשונה, פרי יצירתם של חדרני המלך לואי ה-14. בהקדמה זו כבר באים לידי ביטוי נטיותיו הפרו-מלוכניות ודאגתו בנוגע למה שנראה לו "ניוון" החברה הצרפתית תחת המשטר הרפובליקני.
לאחר שגדל בילדותו במסורת רפובליקנית ואנטי-קלריקלית (אביו העריץ בהתלהבות את השירים האנטי-מלוכניים של ויקטור הוגו, "העונשים" (Les Châtiments), בהשפעת הכומר סטניסלס דו לאק דה פוז'ר (Stanislas Du Lac de Fugères), מנהל מכללה ישועית, החליט דרימון בשנת 1879 לחזור בתשובה לדת הקתולית.
השפעה לא מבוטלת על חשיבתו באותם הימים הייתה לכתביהם של ז'וזף דה מֶסְטְר (de Maistre) ושל לואי דה בונאל (de Bonald).
בשליחות האנטישמיות; רב-המכר "צרפת היהודית"
באביב השנה 1886, בעידודו של הכומר דו לאק ובתמיכתו של הסופר הידוע אלפונס דודה, כתב אדואר דרימון את רב-המכר שעתיד לקנות לו את פרסומו בעולם: "La France juive" – "צרפת היהודית: מסה להיסטוריה בת זמננו".
הספר הופיע בשני כרכים בהוצאת הספרים "פלמריון".
הספר, מעין מחזור של השנאה נגד היהודים, מכר בתוך שנה בערך מאה אלף עותקים, והודפס עד שנת 1945 בכמאתיים מהדורות.
אחת מהן, ב-1887, הייתה זולה יותר ועממית; מהדורה אחרת, משנת 1892, הייתה מאוירת.
התרגום לגרמנית זכה במרחב הדובר גרמנית להצלחה יוצאת מן הכלל.
דרימון, שהתחיל להתלהב מאוד מהתגלותו, קרא לאנטישמיות "השנאה היפה" ("la belle haine") – כינוי ששאל מוילהלם מאר.
הספר, שהקדים בשנה את "הקטכיזם של האנטישמים" של הגרמני תיאודור פריטש , תימצת את כל התאוריות היודאופוביות: הגזעניות, הסוציאליסטיות-אנרכיסטיות ממסורתם של אוטופיסטים כמו שארל פורייה או של אנרכיסטים אנטי-קפיטליסטים כמו פרודון, דתיות, קצת פחות אלו מן הסוג ה"מדעי" כביכול.
בעיני דרימון, יסוד האנטישמיות אינו דתי כמו גזעני – ההבדל בין הגזעים ה"מנוגדים" – בין הארים ובין היהודים, הקרויים גם "השמיים".
בתיאוריו את אפיוני היהודים לא שכח דרימון להזכיר "מגפות" כמו הצהבת והאנמיה, הנוצרות לדעתו על ידי הדבקה בטפילים ספציפיים ליהודים, ואשר מזיקות ומחלישות את "הגזעים האצילים" כמו העמים הגאלים, הקלטים, הנורמנים והגרמנים.
גם האשמת היהודים ב"רצח האל" (רצח ישו) מוצאת מקום מרכזי אצל דרימון, אולם אליה מתווספות רציחות רבות אחרות כמו חיסול מנהיגי הפרנקים, אבות הצרפתים, לרבות מותו של קרל הגדול.
דרימון מציין גם את צאצאי עשרת השבטים האבודים של ישראל, שהגיעו עד לאתיופיה, סין ואפילו עד למורמונים בצפון אמריקה; גם שם, כמו באירופה, אחראים היהודים לשפל המוסרי.
כל זאת, בתקופה של משבר כלכלי, שבה נהיו צרפתים רבים משוכנעים שכל צרותיה של צרפת נבעו מאנשי עסקים יהודים כמו רוטשילד, פרייר, פולד, נאקה ואחרים.
דרימון לא ראה שום אפשרות של פתרון על ידי התנצרות, התבוללות, שיקום או חינוך מחדש של היהודים, ומשום כך קרא להוצאתם מחוץ לחברה הצרפתית.
כמומחה בנושא, נתבקש דרימון לכתוב מבוא לפמפלט האנטי-יהודי המצליח "היהודי התלמודי" (Der Talmudjude) מאת התאולוג הגרמני הקתולי אוגוסט רוהלינג (Rohling).
בשנת 1888 כתב דרימון מנשר נוסף - "La Fin du siècle" ("קץ המאה"), שבו הוקיע את "ניוון" החברה בת זמנו.
עוד ביטוי ל"שנאה היפה" של דרימון ליהודים היה הספר "צוואתו של אנטישמי" (Le Testament d'un antisémite) משנת 1891, שבו ניתן למצוא טענות כגון "עובדת רציחת ילדים נוצרים על ידי יהודים היא ברורה כמו אור היום", המצדיקה את עלילות הדם.
המנהל היהודי של העיתון "לה גולואה" (Le Gaulois; "הגאלי"), ארתור מייר (Arthur Meyer; 1844–1924), שכבודו נפגע אישית על ידי דרימון בספר "צרפת היהודית", קרא לו לדו-קרב.
שני הלוחמים שרדו בשלום את האירוע.
מאוחר יותר, אותו ארתור מייר, שהפך בינתיים לאנטידרייפוסיסט והתנצר לדת הקתולית, אימץ לא מעט מרעיונותיו של דרימון, כולל האנטישמיים שבהם.
אולם סופו של דו-קרב אחר היה עצוב יותר.
בשנת 1892 קפטן (סרן) יהודי בצבא הצרפתי, ארמן מאייר (Armand Mayer), שיבקש להגן על כבודם של אנשי הצבא היהודים שהותקפו כ"בוגדים" על ידי עיתונו של דרימון "לה ליבר פארול", קרא לדו-קרב את אחד מעוזריו של דרימון, המרקיז דה מוראֵס (de Morès); הדו-קרב הסתיים במותו של מאייר.
התקרית עשתה רושם עז (עוד לפני פרשת דרייפוס) על העיתונאי והסופר תיאודור הרצל, מייסדה לעתיד של הציונות.