tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלך השוודי אף צירף אליהם אנשים שייקחו את הילד, אך ללא הצלחה.
לאחר התכתשות קצרה, נמלטה אסטריד שוב יחד עם בנה.
בפעם הזאת הם שמו את פעמיהם לרוס של קייב, שם אחיה של אסטריד, זיגרוד, פעל בשירותו של ולדימיר הראשון.
אולף היה בן שלוש כאשר הם הפליגו לנובגורוד.
במהלך מסעם בים הבלטי הם נשבו על ידי ויקינגים-אסטונים, והאנשים שהיו על סיפון הספינה נהרגו או נלקחו כעבדים.
אולף הפך להיות עבדו של אדם בשם קלרקון, יחד עם אביו המאמץ, תורולף ובנו תורגילס.
קלרקון החשיב את תורלוף כמבוגר מדי כדי שיהיה לעבד והרג אותו.
לאחר מכן הוא מכר את שני הנערים לאדם בשם קלרק.
לאחר מכן נמכר אולף לאדם בשם ריס תמורת גלימה משובחת.
שש שנים לאחר מכן, נסע זיגרוד אריקסון לאסטוניה כדי לגבות מיסים עבור המלך ולדימיר.
הוא ראה נער שלא נראה לו כיליד המקום.
הוא שאל את הילד על משפחתו והילד אמר לו שהוא אולף, בנם של טריגבי אולפסון ושל אסטריד.
לאחר מכן נסע זיגרוד לריס, פדה את אולף ואת תורגילס מעבדותם ולקח אותם איתו לנובוגורד כדי שיחיו שם תחת חסותו של ולדימיר.
בהמשך הסיפור, עדיין על פי מחזור העולם, באחד הימים נתקל אולף בשוק של נובגורוד בקלרקון, שבזמנו שבה אותו ורצח את אביו המאמץ.
אולף הרג את קלרקון במכת גרזן בראשו.
ההמון רדף אחר הנער הצעיר כאשר הוא נמלט למגינתו, אלוגיה, רעייתו של ולדימיר, כדי להרוג אותו על המעשה.
רק לאחר שאלוגיה שילמה כופר דמים עבור אולף, שכחה חמת ההמון.
לאחר שאולף בגר, עשה אותו ולדימיר למפקד על חייליו, אך לאחר זמן מה נעשה ולדימיר מודאג בשל האהדה שרחשו חייליו לאולף.
בשל חששו מהאיום שאולף עלול היה להוות לשלטונו, הפסיק ולדימיר להתייחס בחביבות לאולף.
אולף החליט שעדיף לו לחפש את מזלו במקום אחר ושם פעמיו לארצות הבלטיות.
על פי מחזור העולם, לאחר שעזב אולף את נובוגורוד, הוא ביצע פשיטות על יישובים ועל נמלים ונחל הצלחה.
ב-982 הוא נלכד בסערה ועגן בנמל בארץ הונדים, שם הוא הכיר את גיירה, בתו של המלך בוריסלב.
גיירה משלה על אותו חלק מארץ הוונדים שבו נחת אולף והוצע לו ולאנשיו להעביר שם את החורף.
אולף קיבל את ההצעה ולאחר תקופת חיזור אחר גיירה הוא נשא אותה לאישה.
אולף החל להחזיר למוטב את הברונים שתחת שלטונה של גיירה סירבו לשלם מיסים.
לאחר המערכות המוצלחות הללו, הוא חזר לפשוט על סקונה ועל גוטלנד.
אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כינס צבא גדול של סקסונים, פרנקים, פריזים וונדים, כדי להילחם כנגד הדנים הפגנים.
אולף היה חלק מצבא זה, שכן חמו היה מלך הוונדים.
צבאו של אוטו התייצב מול צבאותיהם של האראלד "כחול השן", מלך דנמרק ושל הוקון זיגרודסון, שליט נורווגיה, על קו הביצורים דנווירגה שעל גבול שלזוויג.
צבאו של אוטו לא הצליח לפרוץ את קו הביצורים, ולפיכך הוא שינה את הטקטיקה שלו, עקף אותו בהפלגה ונחת ביוטלנד עם צי גדול.
אוטו ניצח בקרב גדול שם ואילץ את האראלד ואת הוקון על צבאותיהם להמיר את דתם לנצרות.
לאחר מכן שבו אנשי צבאו של אוטו למולדותיהם.
האראלד החזיק באמונתו החדשה, אך הוקון המשיך להחזיק באמונתו הישנה כאשר שב למולדתו.
לאחר שבילה אולף שלוש שנים בארץ הוונדים, מתה גיירה.
הוא שקע בצער כה רב עד כי הוא לא היה מסוגל עוד להישאר שם וב-984 הוא חזר לעסוק בפשיטות ימיות.
מפריסלנד הוא פלש לאיים ההברידיים.
לאחר ארבע שנים הוא נחת באחד מאיי סילי.
הוא שמע על מגיד עתידות שחי שם.
מתוך שאיפה לבחון את האיש, הוא שלח את אחד מאנשיו שיעמיד פנים שהוא אולף, אך לא ניתן היה לשטות באיש ואולף יצא לפגוש אותו והשתכנע ביכולותיו.
מגיד העתידות ניבא לו נבואה שהתגשמה.
אולף תקף כנופיה של מורדים והמקרה השפיע עליו לטבול לנצרות.
במילון אוקספורד לקדושים כותב דייוויד יו פרמר ש"זה מפתה" לזהות את מגיד העתידות עם לידה הקדוש שחי באי סנט הלנה שבאיי סילי.
ב-988 הפליג אולף לאנגליה לרגל אספת עם שכונסה על ידי הנסיכה גיתה, אחותו למחצה של גלוניאירן, מלך דבלין.
גיתה הייתה אלמנתו של רוזן והיא חיפשה בן זוג חדש.
גברים רבים חיזרו אחריה, אך גיידה העדיפה את אולף, למרות שהוא היה לבוש פחות יפה מהמחזרים האחרים.
השניים עמדו להינשא, אך אדם אחר, אלפווין, הביע את התנגדותו וקרא לעריכת דו-קרב בינו לבין אולף ואנשיו.
אולף ואנשיו לחמו כנגד אלפווין ואנשיו וניצחו בכל הקרבות, אך לא הרגו אף אחד מהם.
אלפווין נצטווה לעזוב את הארץ ויותר הוא לא שב לאנגליה.
גיתה נישאה לאולף והם בילו את זמנם בין אנגליה לבין אירלנד.
ב-995 החלו לצוץ שמועות בנורווגיה על מלך ממוצא נורווגי שמולך באירלנד.
ידיעה זו הגיעה לאוזניו של הוקון זיגרודסון, ששלח את תורר קלקה לאירלנד, שם הוא העמיד פני סוחר, כדי לראות את בנו של טריגבי אולפסון.
הוקון אמר לתורר שהוא מוכן לשוב לנורווגיה.
תורר התיידד עם אולף וסיפר לו על המצב בנורווגיה, שהוקון זיגרודסון נעשה בלתי אהוד על ידי התושבים, בשל העובדה שלעיתים קרובות הוא לקח את בנותיהם של אנשי האצולה כפילגשים, על פי זכותו כשליט וכאשר הוא מאס בהן הוא שילח אותן לבתיהן לאחר שבוע או שבועיים.
כוחו גם נחלש עקב המאבקים הבלתי פוסקים עם המלך הדני על רקע סירובו לקבל את האמונה הנוצרית.
אולף ניצל את ההזדמנות והפליג לנורווגיה.
בהגיעו החלו רבים לקחת חלק במרד כנגד הוקון, שאולץ למצוא מחבוא בדיר חזירים, יחד עם קרק, שהיה אחד מעבדיו.
כאשר פגש אולף את המורדים, הם קיבלו אותו כמלכם ויחד הם החלו לערוך חיפושים אחר הוקון.
בסופו של דבר הם הגיעו לחווה שבה הסתתרו הוקון וקרק, אך הם לא הצליחו למצוא אותם.
אולף כינס את האנשים בסמוך לדיר החזירים והכריז על פרס שיוענק לאיש שיהרוג את הוקון.
השניים שמעו את הנאום והוקון חשש שקרק, לאחר ששמע את הכרזתו של אולף, יבגוד בו ויהרוג אותו תמורת הפרס.
הוא לא היה יכול לעזוב את דיר החזירים ולא לשמור על ערנות לאורך זמן, וכאשר הוא נרדם, נטל קרק סכין וערף את ראשו של הוקון.
ביום המחרת יצא העבד לאולף והגיש לו את ראשו של הוקון.
אולף לא העניק לו את הפרס המובטח ותחת זאת הוא ערף את ראשו של קרק.
לאחר הכרזתו כמלך נורווגיה, יצא אולף לסייר באזורים בממלכה שלא היו תחת שלטונו של הוקון, אלא תחת שלטונו הישיר של מלך דנמרק.
גם באזורים אלו נשבעו אליו התושבים אמונים.
אולף דרש שכולם יטבלו לנצרות והם הסכימו באי רצון.
ב-997 קבע אולף את מרכזו השלטוני בטרונדהיים, המקום בו הוא כינס את האספה הראשונה יחד עם המורדים כנגד הוקון.
מיקום העיר היה אידיאלי בשל הפיתול של נהר נידלבה לפני שהוא נשפך לפיורד ושיצר חצי אי שניתן להגנה בקלות כנגד מתקפות קרקעיות על ידי בניית חומה קצרה.
אולף המשיך לקדם את הנצרות במשך כל תקופת מלכותו.
הוא ניצר את מגלה הארצות לייב אייריקסון וזה האחרון לקח איתו כומר בשובו לגרינלנד כדי שימיר את דתם של שאר קרובי משפחתו.
אולף גם המיר לנצרות את דתם של תושבי איי אורקני ושל הרוזן שלהם.
באותה תקופה היו האיים חלק משטחה של נורווגיה.
הועלה הרעיון שאולף שאף למלוך על ממלכה סקנדינבית נוצרית מאוחדת וידוע שהוא ביצע גישושים לטובת נישואים עם זיגריד "היהירה", מלכת שוודיה, אך המשא ומתן נכשל עקב אמונתה הפגנית האדוקה.
תחת זאת הוא הפך אותה לאויבתו והוא לא היסס להיות מעורב בעימות עם סוון הראשון, מלך דנמרק, כאשר הוא נשא לאישה את אחותו של סוון, תירה, שנמלטה מבעלה עובד האלילים, בוריסלב, מלך הונדים, בניגוד למצוותו של אחיה.
הקרב הסתיים במותו של אולף שלחם עד לסופו על סיפונה של ספינתו הגדולה ביותר, "הנחש הארוך" (Ormen Lange), הספינה החזקה ביותר בכל רחבי הצפון.
הוא זינק מהסיפון ומעולם לא נראה עוד.
בראשית המאה ה-11 פלש לנורווגיה ראש שבט ויקינגי בשם טריגבי, שטען שהוא בנם של אולף ושל גיידה.
פלישתו נבלמה על ידי כוחות שהיו נאמנים לקנוט הגדול, בנו של סוון הראשון, מלך דנמרק.
למשך זמן מה לאחר קרב סבולדר, נפוצו שמועות שאולף שרד את קפיצתו למים ושהוא הגיע למקום מבטחים.
בין השאר נפוצו שמועות שהוא נראה ברומא, בירושלים ובמקומות נוספים באירופה ובמרחב הים התיכון.
הן אתלרד השני, מלך אנגליה והן אחותו של אולף, אסטריד, קיבלו לכאורה מתנות מאולף זמן רב לאחר שהיה ברור שהוא מת.
הדיווח האחרון על כך שהוא נראה היה משנת 1046.
ההקדשה המקומית של אולף אושרה ב-1164 על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי, ובכך ניתנה לו הכרה עולמית כקדוש של הכנסייה הקתולית.
אולף הוכר גם כקדוש של הכנסייה האותודוקסית, שם הוא אחד הקדושים האחרונים המפורסמים ממערב אירופה לפני פילוג הכנסייה הנוצרית.
מיקומו המדויק של קברו של אולף הקדוש בנידרארוס היה ידוע מאז שנת 1568, עקב איקונוקלאזם לותרני שהתרחש בשנים 1536 – 1537. את אולף הקדוש מסמל הגרזן שמופיע על סמל נורווגיה ועד היום ה-29 ביולי הוא יום חג בארצות צפון אירופה.
מסדר אולף הקדוש קרוי על שמו.
היסטוריונים מודרניים נוטים להסכים בדרך כלל שאולף נטה לאלימות ולברוטליות והם מאשימים חוקרים קודמים על הזנחת צד זה באישיותו.
בעיקר במהלך תקופת "הלאומיות הרומנטית הנורווגית" (Nasjonalromantikken, באמצע המאה ה-19), היה אולף סמל לעצמאות ולגאווה לאומית.
שמו של אולף השני בנורדית עתיקה היה Ólafr Haraldsson.
במשך חייו הוא היה ידוע כ"אולף השמן" או כ"אולף הגדול" (בנורדית עתיקה Ólafr digri ובנורווגית מודרנית Olaf digre).
בנורווגיה של ימינו הוא נקרא בפשטות "אולף הקדוש" (בנורווגית ספרותית: Olav den hellige, בנורווגית חדשה: Heilage-Olav).
שמו הפרטי של אולף בנורדית עתיקה היה "אולפר" (Anu – אב קדמון, Leifr - יורש).
השם אולף (Olav) הוא המקבילה בשפה המודרנית לשם זה ובעבר הוא נכתב Olaf.
שמו באיסלנדית הוא Ólafur, בפארואזית Ólavur, בדנית Oluf ובשוודית Olof.
באנגליה נכתב שמו באופן מסורתי Olave ואיות זה השתמר בכנסיות מימי הביניים שהוקדשו לו.
בגרסאות נוספות של שמו, כמו Oláfr hinn helgi, Olavus rex ו-Olaf, נעשה שימוש לסירוגין (במחזור העולם של סנורי סטורלוסון).
לעיתים הוא מוזכר כ"מלך הנצחי של נורווגיה" שחוברה על ידי המשורר האיסלנדי בן המאה ה-11, תוררין לופטנגה.
היצירה מהללת את אולף ומזכירה כמה מעשי ניסים מפורסמים המיוחסים לו.
אולף גם מוזכר במקורות היסטוריים נורווגיים.
אלה כוללים את "ההיסטוריה של המלכים" (Ágrip af Nóregskonungasögum, 1190 לערך) את "ההיסטוריה הנורווגית" (Historia Norwegiæ, 1160 – 1175 לערך) ואת הטקסט הלטיני "היסטוריה של הממלכה העתיקה הנורווגית" (Historia de Antiquitate Regum Norwagiensium, 1177 – 1188 לערך) מאת הנזיר תאודוריק.
גם בספרות האיסלנדית נכתב רבות אודות אולף וקיימות כמה סאגות איסלנדיות אודותיו.
אלה כוללים את "מגילת הקלף" (Fagrskinna, 1220 לערך) ואת "הקלף העבש" (Morkinskinna, 1225 – 1235 לערך).
מחזור העולם המפורסם (1225 לערך), שנכתב על ידי סנורי סטורלוסון, מסתמך בדיווחים שלו על אולף בעיקר על "מגילת הקלף" שקדמה לו.
כמו כן קיימת גם "הסאגה הראשונה על אולף הקדוש" (1200 לערך), שהיא מקור חשוב לחוקרים בשל שירת ההלל שמוקדשת ברובה לאולף.
לבסוף, קיימים גם מקורות הגיוגרפיים רבים המתארים את אולף הקדוש, אך אלו מתמקדים בעיקר במעשי ניסים שמיוחסים לו ולא ניתן לעשות בהם שימוש לתיאור מדויק של מהלך חייו.
מבין אלה בולט "הסבל והניסים של אולף המבורך".
מצד אביו, הראלד גרנסקה, הוא היה בן-נינו של האראלד הראשון, מלך נורווגיה ואמו הייתה אוסטה גודבראנדסטאר.
אביו של אולף מת עוד לפני לידתו.
אמו נישאה לזיגרוד סיר, שאתו היא הביאה לעולם ילדים נוספים, כולל האראלד הארדרדה, לימים האראלד השלישי, מלך נורווגיה.
בערך בשנת 1008 נחת אולף באי האסטוני סארמאה.
תושבי האי, שהופתעו על ידו, הסכימו בתחילה לשלם את דרישותיו הכספיות של אולף, אך לאחר מכן הם קיבצו צבא שהתארגן במהלך המשא ומתן ותקף את הנורווגים.
עם זאת, אולף ניצח בקרב.
עוד כנער צעיר יצא אולף לארצות הבלטיות, לאחר מכן לדנמרק ומאוחר יותר לאנגליה.
על פי משוררי החצר שלו, התקפותיו הימיות היו מוצלחות ובמסגרתן נהרס גשר לונדון, אף על פי שאין לכך כל אישור במקורות האנגלו-סקסיים.
ב-1014 שוקמה לונדון והכתר האנגלי הושב לאתלרד השני במקום קנוט.
אולף ראה את יעודו כמאחד של נורווגיה כממלכה אחת, כפי שעשה זאת סב-סבו, האראלד הראשון.
בדרכו הבייתה הוא בילה את החורף עם רישאר השני, דוכס נורמנדיה.
אזור זה נכבש על ידי הנורמנים בשנת 881. רישאר היה בעצמו נוצרי אדוק והנורמנים המירו את דתם לנצרות עוד קודם לכן.
לפני שהמשיך בדרכו, הוטבל אולף בעצמו ברואן.
ב-1015 שב אולף לנורווגיה והכריז על עצמו כמלך, כשהוא משיג את תמיכתם של חמש ממלכות המשנה של האזורים ההרריים של ממלכתו.
ב-1016, בקרב נסייר, הוא הביס את סוון הוקונסון, אחד מרוזני לאדה ועד אז השליט למעשה של נורווגיה.
הוא ייסד את העיר בורג, שמאוחר יותר נודעה בשם סרפסבורג, ליד מפל סרפספוסן שבמחוז אסטפולד.
תוך כמה שנים הוא צבר יותר כוח בהשוואה לקודמיו לכס המלכות.
הוא חיסל את מלכי המשנה בדרום, הכניע את האצולה, תבע את הסוזרניות באיי אורקני וניהל פלישה מוצלחת לדנמרק.
הוא כרת על חוזה שלום עם אולוף סקטקונונג, מלך שוודיה ולזמן מה הוא היה מאורס לבתו של אולוף, הנסיכה אינגגרד, ללא אישורה של אביה.
ב-1019 נשא אולף לאישה את אסטריד, בתו הבלתי חוקית של אולוף, ואחותה-למחצה של ארוסתו לשעבר.
בתם, ולפהילד, נישאה ב-1042 לאורדולף, דוכס סקסוניה.
מצאצאיהם יצאו מספר רב של בני שושלות מלוכה, ושושלות דוכסים, כולל בית סקסה-קובורג-גותה.
הנסיכה מוד מוויילס, בתו של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, הייתה אמו של אולף החמישי, מלך נורווגיה, והוא ובנו, האראלד החמישי, מלך נורווגיה הנוכחי, הם לפיכך צאצאיו של אולף השני.
אך הצלחתו של אולף הייתה קצרת ימים.
ב-1026 הוא נוצח בקרב הלגה וב-1029, תמכו האצילים הנורווגים, שהיו בלתי שבעי רצון לחלוטין משלטונו, בפלישתו של קנוט הגדול מלך דנמרק.
אולף נאלץ לצאת לגלות לרוס של קייב.
הוא נשאר זמן מה בשוודיה, במחוז נרקה, שם, על פי האגדה המקומית, הוא הטביל לנצרות רבים מתושבי המקום.
ב-1029, טבע הוקון אריקסון, מושל נורווגיה מטעמו של קנוט.
אולף ניצל את ההזדמנות כדי לקבל בחזרה את כס המלכות, אך ב-1030 הוא נהרג בקרב סטיקלסטד, בו הפנו נגדו כמה מנתיניו ממרכז נורווגיה את נשקם.
אף על פי שדעתו של קנוט הייתה מוסחת עקב משימת השליטה על אנגליה, הוא הצליח למשול על נורווגיה במשך חמש שנים לאחר קרב סטיקלסטד, כשבנו, סוון קנוטסון ואמו של סוון, אלגיפו, שמשו כעוצרי הממלכה.
עם זאת, תקופת עוצרותם הייתה בלתי-פופולרית וכאשר בנו הבלתי-חוקי של אולף, מגנוס הראשון, תבע את זכותו על הכתר הנורווגי, אולצו סוון ואלגיפו להימלט מנורווגיה.
באופן מסורתי, נתפס אולף השני כמי שהוביל את תהליך התנצרותה של נורווגיה.
עם זאת, רוב חוקרי התקופה מכירים כיום בעובדה שלאולף עצמו היה חלק קטן בתהליך זה.
אולף הביא איתו את הבישוף גרימקל, שלזכותו נזקפת העזרה שהוא הגיש לאולף בארגון הכנסייה הנורווגית.
בכל אופן, גרימקל היה רק אחד מאנשי חצרו של אולף ומושב הבישוף נוצר רק בשנת 1100 לערך.
ככל הנראה לא הנהיגו אולף וגרימקל חוקים כנסייתיים חדשים בנורווגיה, וכאשר אלה הונהגו מאוחר יותר, הם יוחסו בדיעבד לאולף.
סביר להניח שאולף לא ניסה להנחיל את הנצרות בחלקיה הפנימיים של נורווגיה, שם היא הייתה נפוצה פחות.
בנוסף הועלו שאלות בנוגע לאמונתו הנוצרית של אולף.
נראה שאולף, כמו מלכים סקנדינבים אחרים, עשה שימוש באמונה הנוצרית כדי לחזק את כוחה של המלוכה ולמסד שלטון ריכוזי בנורווגיה.
קטעי שירת החצר שהוקדשו לאולף לא מזכירים את הנצרות כלל וכלל ולמעשה היו בהם אזכורים פגניים שתיארו יחסים רומנטיים בכמה מקרים, וזאת בשל העובדה שככל הנראה אולף היה נשוי לכמה נשים.
בספרו "המרת הדת של סקנדינביה", מנסה ההיסטוריון השוודי מאוניברסיטת ייל, אנדרס ווינרות', למצוא את ההיגיון מאחורי הדילמה הזאת באמצעות טענה שהיה "תהליך מתמשך של הטמעה, שבו אימצו הסקנדינבים, באופן יחידני, את האמונה הנוצרית".
ווינרות' לא טוען שאולף לא היה נוצרי, אך הוא גורס שלא ניתן להעלות על הדעת שהסקנדינבים המירו את דתם באופן מלא כפי שתואר בהגיוגרפיות וסאגות מאוחרות.
אולף עצמו מתואר במקורות מאוחרים כדמות של קדוש שחולל ניסים, תיאור שנועד לתמוך בטענה להמרת דת מהירה של נורווגיה, למרות שאולף, כפי שהוא מצטייר במקורות ההיסטוריים, לא פעל בדרך זו.
עד מהרה הפך אולף להיות הקדוש המגן של נורווגיה.
הקדשתו התבצעה שנה אחת בלבד לאחר מותו על ידי הבישוף גרימקל.
פולחנו של אולף לא רק איחד את הממלכה, אלא גם היה מרכיב חשוב בהפיכתה של נורווגיה לממלכה נוצרית, תהליך שלמענו לחם המלך המנוח ביתר עוז בימי חייו.
עובדת היותו של אולף הקדוש המגן של נורווגיה וחשיבותו בהיסטוריוגרפיה המאוחרת של ימי הביניים ובפולקלור הנורווגי, מקשה להעריך את חשיבותו של אולף כדמות היסטורית.
אם לשפוט מקווי המתאר המצומצמים של העובדות ההיסטוריות, נראה, יותר מכל דבר, שהוא היה שליט בלתי מוצלח, שמעמדו היה מבוסס על סוג של ברית עם המלך החזק יותר, קנוט הגדול, שיצא לגלות כאשר הוא טען לכתר בזכות עצמו ושניסיונו לכבוש מחדש את נורווגיה עלה בתוהו.
מתוך כך ניתן להסביר את המעמד שאולף זכה לו לאחר מותו.
לתהליך הפיכתו לקדוש קדמו שלושה גורמים: המיתוסים המאוחרים שסבבו סביב תפקידו בהתנצרותה של נורווגיה, מערכות היחסים השושלתיות השונות בקרב המשפחות השולטות והצורך בלגיטימציה שלו בתקופה מאוחרת יותר.
אולף השני ואולף הראשון נחשבים יחדיו באופן מסורתי ככוחות המניעים מאחורי התהליך הסופי של התנצרותה של נורווגיה.
רבים מאמינים שאולף חוקק את החוקים הנוצריים בנורווגיה ב-1024, וזאת בהתבסס על הכתוב על גבי "אבן קולי" (Kulisteinen).
את הכתוב על גבי אבן זו קשה, בכל אופן, לפרש ולא ניתן להבין באופן מלא את כל הכתוב עליה.
רק ב-1153, לאחר שנורווגיה הפכה לארכיבישופות מטרופוליטנית, מהלך שמחד הפך את הכנסייה הנורווגית לעצמאית יותר בהשוואה למלך נורווגיה, אך מאידך היא הייתה כפופה יותר לאפיפיור, קיבל החוק הקאנוני השפעה בולטת יותר על הכנסייה הנורווגית.
הסופרת הנורווגית, סיגריד אונדסט, ציינה שאולף הוטבל לנצרות ברואן, בירת נורמנדי והציעה שאולף עשה שימוש בכמרים הנורמנים למהלכי המסיונריות שלו.
כמרים אלו היו קשורים למורשת הנורדית, שלטו בשפה ויכלו לחלוק את התרבות של העם הנורווגי שאותו היה עליהם לנצר.
מאחר שהנורמנים עצמם הגיעו לנורמנדי רק שני דורות קודם לכן, יכלו הכמרים הללו, לפחות במקרים מסוימים, להיות קרובי משפחה רחוקים של חברי קהילותיהם ולפיכך יכלו לשרוד ביתר הצלחה.
כתבי היד המועטים ששרדו וספר התפילות המודפס שנמצא בשימוש בנורווגיה, מצביעים על תלות ברורה בסדר התפילות שהיה נהוג בנורמנדי.
ניסיונותיו של אולף השני לנצר את נורווגיה היו כרוכים בכפייה ובשימוש בכוח, כפי שתואר במחזור העולם ובמקורות נוספים.
מסיבות שנות, בעיקר מותו של קנוט הגדול ב-1035, אך אולי גם חוסר שביעות רצון בקרב האצולה הנורווגית מהשלטון הדני בנורווגיה בשנים שלאחר מותו של אולף, תפסו את השלטון בנורווגיה בנו הבלתי חוקי מפילגשו אלבהילד, מגנוס הראשון, וכתוצאה מכך גם בדנמרק.
כנסיות אין ספור בדנמרק הוקדשו לאולף במהלך תקופה זו והסאגות מספקות מידע על מאמצים דומים של מגנוס לקדם את פולחנו של אביו.
מצב זה יהפוך לאופייני בממלכות הסקנדיניביות.
יש לזכור שבתקופה הפגאנית המלכים הסקנדינבים שאבו את זכותם לכתר מעצם היותם לכאורה צאצאיו של האל הנורדי, אודין, או במקרה של מלכי שוודיה, צאצאיו של האל פרייר.
בעידן הנוצרי הלגיטימציה של שושלת המלוכה התבססה על מוצאה ממלך קדוש.
לפיכך מלכי נורווגיה קידמו את פולחן אולף הקדוש, מלכי שוודיה קידמו את פולחן, אריק התשיעי ("אריק הקדוש") ומלכי דנמרק קידמו את פולחן קנוט הרביעי ("קנוט הקדוש"), ממש כפי שבאנגליה קידמו המלכים הנורמנים ומלכי בית פלנטג'נט את פולחנו של אדוארד המודה במנזר וסטמינסטר, כנסיית ההכתרה שלהם.
בין הבישופים שאולף הביא איתו מאנגליה היה גרימקל .
גרימקל היה ככל הנראה היחיד מבין הבישופים המיסיונרים שנותרו בנורווגיה עם מותו של אולף והוא היה זה שעמד מאחורי ההכרזה על אולף כמבורך ב-3 באוגוסט 1031. מאוחר יותר היה גרימקל לבישוף הראשון של העיר סיגטונה שבשוודיה.
באותה תקופה, יכלו בישופים מקומיים וקהל מאמיניהם להכריז על אדם כעל קדוש ותהליך קאנוניזציה רשמי באמצעות קוריה אפיפיורית לא היה מקובל.
במקרה של אולף, הפיכתו לקדוש לא אירעה עד ל-1888. בכל אופן, אולף מת לפני פילוג הכנסייה הנוצרית ומערך קפדני של טקסים קתוליים לא מוסד עדיין בסקנדינביה באותה עת.
אולף נערץ גם בנצרות האורתודוקסית והוא מהווה מקור גאווה גדול למאמיניה, במיוחד במערב.
בהמשך מונה גרימקל להיות הבישוף של הדיוקסיה של סלסי שבדרום-מזרח אנגליה.
זוהי ככל הנראה הסיבה להימצאותם באנגליה של הסממנים המוקדמים ביותר לפולחן אולף הקדוש.
תפילה לאולף הקדוש נמצאה בספר תפילות שהונהג על פי בקשתו האחרונה וצוואתו של הבישוף לאופריק מאקסטר לקתדרלת אקסטר.
נראה שפולחן אנגלי זה היה קצר ימים.
אדם מברמן, שכתב בשנת 1070 לערך, מאזכר עלייה לרגל לקברו של אולף הקדוש בקתדרלת נידארוס, אך זהו הסימן הברור היחיד לפולחן אולף הקדוש בנורווגיה לפני אמצע המאה ה-12. באותה עת קיבל אולף את הכינוי "מלכה הנצחי של נורווגיה".
ב-1152 – 1153 הופרדה נידארוס מלונד כארכיבישופות נפרדת.
נראה שבין אם באופן רשמי או לאו, פולחן ההערצה לאולף כקדוש, שהתקיים בנידארוס עוד קודם לכן, נעשה רשמי באותה עת.
בפואמה "שירת הים הרגוע", שמתוארכת ל-1030 – 1034, מוזכרים בפעם הראשונה הניסים שבוצעו על ידי אולף הקדוש.
אחד מהם הוא הריגתו והשלכתו על ההר של נחש הים שניתן היה אז לראותו על המצוק.
נס אחר התרחש ביום מותו של אולף, כאשר הושבה לאדם עיוור ראייתו לאחר שעיניו שופשפו בידיים שהוכתמו בדמו של הקדוש.
הטקסטים ששימשו לחגיגות הליתורגיות של אולף הקדוש במשך כל ימי הביניים לוקטו או נכתבו ככל הנראה על ידי איסטיין ארלנדסון, הבישוף השני של נידארוס (1189-1161).
תשעת הניסים שדווחו ב"שירת הים הרגוע" יוצרות גרעין של מעשי ניסים המיוחסים לאולף.
אולף הקדוש היה אהוד באופן נרחב לא רק בנורווגיה, אלא גם בכל רחבי סקנדינביה.
כנסיות אין ספור בנורווגיה, בשוודיה ובאיסלנד הוקדשו לו.
נוכחותו הורגשה גם בפינלנד ורבים מחוץ לעולם הנורדי עלו לרגל לקברו.
מעבר לעקבות המוקדמים של פולחן אולף הקדוש באנגליה, קיימים אזכורים אקראיים לאולף מחוץ לתחומי סקנדינביה.
כמה כנסיות באנגליה הוקדשו לו.
כנסיית סנט אולף שביורק מוזכרת בכרוניקות האנגלו-סקסיות ב-1055 כמקום קבורתו של מייסדה, סיווארד, רוזן נורת'מבריה.
מקובל לחשוב באופן כללי שזוהי הכנסייה הקדומה ביותר המתועדת שהוקדשה לזכרו של אולף וזוהי עדות נוספת לפולחן אולף הקדוש בראשית שנות החמישים של המאה ה-11 באנגליה.
כנסיית סנט אולאב הארט סטריט שבסיטי של לונדון היא מקום קבורתו של סמיואל פיפס ושל אשתו.
כנסייה נוספת מדרום לגשר לונדון נתנה את שמה לרחוב טולי ול"איגוד הסיוע לעניים על שם אולף הקדוש", ומאוחר יותר נודע אזור זה כרובע ברמונדזי.
בית המחסה של האיגוד ברות'רהית' הפך לבית החולים על שם אולף הקדוש ולאחר מכן לבית מחסה לזקנים בקרבת כנסיית אולף הקדוש, שהיא הכנסייה הנורווגית של לונדון.
ב-1571 הוקם בית הספר היסודי על שם אולף הקדוש שעד 1968 שכן ברחוב טולי ואז הועבר לאורפינגטון שבקנט.
אולף הקדוש, יחד עם מרים, אם ישו, הוא הקדוש המגן של הקפלה של הורנגים, ששרתו כשומרי הראש של קיסרי האימפריה הביזנטית.
האמונה היא שכנסייה זו הייתה ממוקמת ליד כנסיית הגיה אירנה שבקונסטנטינופול.
אולף הקדוש הוא אחרון הקדושים שהתקיים פולחן של הערצתם הן על ידי הכנסייה המערבית והן על ידי הכנסייה המזרחית לפני הפילוג הגדול.
קיימת גם קפלה המוקדשת לאולף הקדוש בבזיליקת סן קרלו אל קורסו שברומא.
על המזבח שניצב בה היה מצויר דיוקנו של אולף, המראה מלך ויקינגי המביס דרקון והייתה זו מתנה שהוענקה לאפיפיור לאו השלושה-עשר על ידי מנהל משק הבית האפיפיורי ב-1893 לרגל יובל הזהב להסמכתו כבישוף.
בזיליקת סן קרלו אל קורסו היא הכנסייה הקתולית היחידה שבה קיים מזבח המוקדש לאולף הקדוש מחוץ לנורווגיה.
בגרמניה היו מזבחות שהוקדשו לאולף הקדוש בקובלנץ.
אלה הוצבו ב-1463 או ב-1464 על ידי היינריך קלטזיין במעון הפרישה שלו, המנזר הדומיניקני בעיר העתיקה של קובלנץ.
קלטזיין היה הארכיבישוף של נידארוס בין השנים 1452 – 1458. לאחר מותו ב-1464 הוא נקבר מול המזבח, אך המזבח לא שרד.
המנזר הדומיניקני הוסב להיות מבנה חילוני ב-1802 ונהרס ב-1955.
לאחרונה הוחזר למעמדו נתיב העלייה לרגל לקברו של אולף הקדוש בקתדרלת נידארוס.
הנתיב ידוע בשם "נתיב אולף הקדוש" או "נתיב העלייה לרגל" (Pilegrimsleden).
הנתיב הראשי, שאורכו כ-640 ק"מ, יוצא מחלקה העתיק של העיר אוסלו ופונה צפונה, לאורך אגם מיוסה, ממשיך דרך רכס הרי דוברפיל ויורד לעמק אורקדל עד לקצהו בקתדרלת נידארוס שבטרונדהיים.
קיים משרד ייעוץ לעולים לרגל באוסלו ומרכז עלייה לרגל בטרונדהיים בחסות הקתדרלה שמעניק תעודות לעולים לרגל שמשלימים בהצלחה את המסע.
שרידי גופתו של אולף הקדוש לא נמצאים עוד בקתדרלה.
ב-29 ביולי, יום מותו של אולף הקדוש, מציינים תושבי איי פארו את ה"אולפסוקה" (Ólavsøka), יום חגם הלאומי, ובו הם זוכרים את המלך שהנהיג את הנצרות באיים.
איי פארו הם הארץ היחידה בעולם שמקיימת חג ביום זה.
קולג' אולף הקדוש נוסד ב-1874 על יד המהגר הנורווגי, ברנט יוליוס מוס בנורת'פילד, מינסוטה.
קתדרלת אולף הקדוש שבאוסלו היא הקתדרלה הקתולית הראשית בנורווגיה.
כנסיית אולף הקדוש היא הכנסייה הגבוהה ביותר בטאלין, בירת אסטוניה ובין השנים 1549 – 1625 היא הייתה הבניין הגבוה בעולם.
על גבי סמל הכנסייה הנורווגית מופיעים שני גרזנים, שמסמלים את מות הקדושים של אולף.
דיוקנו העתיק ביותר של אולף הקדוש מצויר על גבי עמוד שניצב בכנסיית המולד בבית לחם.
מסדר אולף הקדוש נוסד ב-1847 על ידי אוסקר הראשון, מלך שוודיה ונורווגיה, לזכרו של המלך.
בארצות הברית פועלות כנסיות על שמו של אולף הקדוש במיניאפוליס, בנורגה, וירג'יניה ובבאונטיפול, יוטה.
בית הספר היסודי ומועדון האגודה האתלטית הגאלית ברובע בלאלי שדבלין, אירלנד, נקראים שניהם על שמו של אולף הקדוש.
מגדל אולף הקדוש הוא היחיד מבין המגדלים של מצודת ויבורג ששרד.
אולף נולד בשנת 1903 בבריטניה לנסיך קרל, בן למשפחת המלוכה של דנמרק (מלך נורווגיה העתידי) ולנסיכה מוד מוויילס (בתו של אדוארד השביעי מלך הממלכה המאוחדת).
כאשר נולד הוא קיבל את השם אלכסנדר אדווארד כריסטיאן פרדריק, נסיך דנמרק.
הוא קיבל את השם אולף, על שם אולף השני, מלך דנמרק, כאשר אביו הומלך כמלך נורווגיה בשנת 1905.
אחרי פירוק האיחוד השוודי-נורווגי בשנת 1905 הוקמה על ידי הממשלה הנורווגית ועדה, שתפקידה היה לחפש מועמד מתאים לשמש כמלך נורווגיה העצמאית הראשון בעידן המודרני.
אביו של אלכסנדר, הנסיך קרל סומן כמועמד המוביל בזכות קשרי הדם שלו למלכי נורווגיה בעבר, העובדה שהיה לו בן שיוכל לשמש כיורש, וקשרי המשפחה שלו עם בית המלוכה הבריטי, שיכולים היו להיות לתועלת למדינה הצעירה.
הנסיך התנה את הסכמתו לשמש כמלך נורווגיה בעריכת משאל עם שבו יאושר המשך קיומה של מונרכיה בנורווגיה העצמאית, ויידחה הרעיון להפוך את המדינה לרפובליקה.
לאחר שמוסד המונרכיה זכה לתמיכה של 79% מהבוחרים, הוכתר קרל רשמית כמלך נורווגיה ב-22 ביוני 1906. הוא בחר את השם הוקון, שמם של שישה ממלכי נורווגיה העצמאית בימי הביניים.
אלכסנדר בן השנתיים הפך ליורש העצר וקיבל את השם אולף.
אולף היה בן המלוכה הראשון אשר גדל בנורווגיה מאז ימי הביניים.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הנורווגית ב-1924. והמשיך את לימודי תורת המשפט וכלכלה באוניברסיטת אוקספורד בבריטניה.
אולף היה ספורטאי מצטיין, הוא היה קופץ סקי ושייט.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה עם הצוות הנורווגי במדליית זהב בשיט יאכטה 6 מטר.
אולף נישא בשנת 1929 לבת דודתו, הנסיכה מרתה, בת למשפחת המלוכה של שוודיה.
לזוג נולדו בן האראלד (מלך נורווגיה מאז 1991), ושתי בנות: רגנהילד ואסטריד.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגוררו רעייתו מרתה והילדים כפליטים בוושינגטון הבירה, שם התיידדה מרתה עם פרנקלין דלאנו רוזוולט.
מרתה מתה בשנת 1954 ולא זכתה לחזות בהמלכתו של בעלה.
במהלך מלחמת העולם השנייה התייצב אולף לצד אביו בהתנגדות לכיבוש הנאצי של נורווגיה.
על אף ההתנגדות הרבה לכיבוש הנאצי, בעקבות החלשות הכוחות הנורווגים נאלצו לבסוף המלך והממשלה להתפנות לבריטניה, שם הקימו ממשלה גולה בלונדון.
כאשר הממשלה והמלך החליטו על המעבר לבריטניה הציע אולף להישאר בנורווגיה עם העם הנורווגי אך הצעתו לא התקבלה.
בתור יורש-העצר הוא קיבל הכשרה צבאית נרחבת וזכה לכבוד רב משאר מנהיגי נורווגיה על הידע ומיומנויות ההנהגה שלו.
הוא מונה כשר ההגנה הנורווגי ב-1944 והוביל את פרוק הנשק של הנאצים בתום מלחמת העולם השנייה.
אולף הומלך בשנת 1957 (לאחר מות אביו, הוקון השביעי).
הוא נחשב כ"מלך העם" וזכה לפופולריות רבה בקרב העם הנורווגי.
בשנת 1974, בעת משבר האנרגיה, ויתר על השימוש ברכבו ונסע באוטובוס.
במהלך קיץ 1990, אולף סבל מבעיות לב, אך התאושש מעט לקראת חג המולד.
בראיון אשר נערך עם בנו האראלד החמישי הועלתה האפשרות כי ייתכן והוא עבר טראומה גדולה עם היוודע על פרוץ מלחמת המפרץ ב-17 בינואר 1991. הוא התמוטט ביום זה ומת בערב.
בנו טען כי אולף חווה מחדש את אירועי מלחמת העולם השנייה, והאמין כנראה כי מלחמת המפרץ תביא עימה מלחמת עולם שלישית.
בנו של אולף, האראלד החמישי הומלך במקומו בשנת 1991.
על שמו נקרא חוף הנסיך אולף בארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
גם תיאטרון רמת גן נקרא על שמו.
בשנת 2020 הוקרנה הסדרה מרתה ופרנקלין.
הסדרה מתארת את התמודדות נורווגיה עם הפלישה הגרמנית לנורווגיה והתמודדתו של האקון השביעי מלך נורווגיה (סרן פילמרק), אולף יורש העצר (טוביאס סנטלמן) ורעייתו, הנסיכה מרתה (סופיה הלין).
הסדרה מתמקדת בנסיכה מרתה, שנאלצת להימלט עם שלושת ילדיה לשוודיה שם מולך דודה גוסטב החמישי.
היחסים עם משפחתה בשוודיה מורכבים והיא נאלצת לעזוב לארצות הברית שם מארחים אותה נשיא ארצות הברית פרנקלין דלנו רוזוולט (קייל מקלכלן) ורעייתו אלינור (הארייט סנסום האריס).
ב-21 במרץ 1929 התחתן אולף עם מרתה, נסיכת שוודיה, בתם של הנסיך קרל, דוכס וסטריטלנד ואינגבורג, נסיכת דנמרק, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
רגנהילד, נסיכת נורווגיה (1930–2012), התחתנה עם ארלינג לורנצן
אסטריד, נסיכת נורווגיה (נולדה ב-1932), התחתנה עם יוהאן מרטין פרנר
האראלד החמישי, מלך נורווגיה (נולד ב-1937)
אולף קונמן הוא צייר ישראלי-גרמני, זוכה פרס ישראכרט ומוזיאון תל אביב לאמנות לשנת 2008 ונכלל בבחירת העורכים של הספר "100 הציירים של מחר" (100 Painters of Tomorrow) של הוצאת Thames & Hudson ב-2014. החל מ-2021 הוא מייסד-שותף ומנהל אמנותי בלאבה ברלין, תוכנית מלגות מחקר אמנותית.
חי ועובד בין ברלין לתל אביב.
אולף קונמן נולד ב-1972 להורים גרמנים נוצרים – מרקוס וכריסטיאנה.
עד גיל ארבע גדל בארלסהיים (בזל, שווייץ), בבית שהושפע מאוד מהאנתרופוסופיה – תחום עיסוקם ואמונתם של שני הוריו.
בעקבות גירושי הוריו ונישואיה השניים של אמו לפרופ' הישראלי שמעון לוי, עקרה המשפחה ב-1978 למונטריאול, קנדה, וב-1980 להרצליה, ישראל.
בהרצליה פגש אולף את המורה הראשון שלו לאמנות, הפסל צבי לחמן.
כילד וכנער למד אצלו ציור ובמשך השנים הפך לשוליה בסטודיו שלו.
ב-1987–1988 למד במשך שנה בתיכון האנתרופוסופי מייקל הול באנגליה, ולאחריה שב לישראל.
בגיל 18 נסע ללימודי אמנות בניו-יורק.
עם הגעתו למד תחילה עם הצייר דייוויד פולסון.
לאחר מכן למד שנתיים בבית הספר לציור ניו-יורק סטודיו סקול (1992-1990), בין השאר בהנחייתם של רוזמרי בק , רות מילר וברוס גנייה.
עם סיום הלימודים בניו-יורק סטודיו סקול עבר ללימודי תואר שני בבית ספר פרסונס לעיצוב] (1994-1992), שם השלים תואר שני (MFA), בין השאר בהנחיית גלן גולדברג, ברוס גנייה ואסטבן ויסנטה .
כשחזר לישראל ב-1994 הצטרף לגלריה גבעון כאסיסטנט גלריה.
לאחר הלימודים האקדמיים בניו יורק, שמונה השנים שבהן עבד לצד אמנים כמו משה גרשוני, מיכה אולמן, יאיר גרבוז, אורי קצנשטיין, רפי לביא ואחרים היוו נדבך חשוב ומשמעותי בהכרותו עם עולם האמנות הישראלי והשפיעו רבות על דרכו האמנותית בהמשך.
קונמן נשוי לטל אלון, מייסדת ועורכת שפיץ, המגזין העברי הראשון בגרמניה מאז השואה, ואב לשני בנים.
בשנים אלה התבססו עבודותיו של קונמן על התבוננות בצילומי משפחה מהתחנות השונות בחייו ובחיי משפחתו (גרמניה, שווייץ, קנדה, ישראל, הולנד, ארצות הברית).
ההחלטה לצייר מתוך התבוננות בצילומי המשפחה הייתה אינטואיטיבית בהתחלה, אך הסתברה בהמשך כעקרונית ביחס לאמנות שלו.
"כך הופיעו, בתחילת שנות האלפיים, הניירות הקטנים הלבנים.
על כל אחד מהם צוירה בדרך כלל דמות אחת, בצבעי מים, לקוחה מאלבום הצילומים המשפחתי, מרחפת על רקע ריק, מנותקת מכל הקשר.
ציור עדין, בהיר, זהיר, ספציפי מאוד – כל אחת מהדמויות זוהתה בשמה – ועם זאת מופשט, כללי ומרוחק...
במשך חמש שנים ריכזו הניירות הקטנים את כל האנרגיה הציורית של אולף.
בדיעבד אפשר לראות שהיו אלה שנים של צמצום ומשמעת חמורה, שנים של הגדרת טריטוריה – ממוקדת מאוד, מוגבלת.
דרך חפירה וחיפוש בנקודה מוגדרת, בפעולה המזכירה קידוח עומק, נבראו השפה הציורית, והנרטיב של הציור".
"בשלב זה נדמה שאולף כבר רכש מספיק ביטחון באשר למקומו בעולם הציור כדי להרפות מעט את משטר הציור שכפה על עצמו.
מכאן ואילך התחיל לצייר בצבעי שמן על לוחות עץ גדולים, לעיתים גדולים מאוד.
צילומי המשפחה נשארו נקודת המוצא, אם כי בהיפוך יוצרות מוזר ומטריד: הפעם הדמויות הן אלה שהושמטו מהציור, הרקע הפך לעיקר...
מהציורים עולה בבירור שהמשפחה אינה בהכרח מושא געגועים, כלל לא מחוז התרפקות או נוסטלגיה.
בכל אחד מהציורים נחשף ממד של מועקה, או אי נוחות, לא בקלות מזהים את מקורו" (הציטוטים לעיל מתוך טקסט שכתבה רותי דירקטור לקטלוג שליווה את תערוכת היחיד "עץ, משפחה" בגלריה 39 בקיץ 2008).
2013-2009: מצילומי משפחה להתבססות על דמיון
בתחילת 2009 הציג לראשונה תערוכת יחיד רחבת היקף בגרמניה תחת הכותרת Schichten (שכבות).
חלק מהציורים בתערוכה הוצגו כבר בתערוכות שונות בארץ; ציורים אחרים נוצרו במיוחד.
התערוכה הוצגה בגלריה Samuelis Baumgarte (סמואליס באומגרטה) בבילפלד.
לתערוכה נלווה קטלוג מקיף בגרמנית ובאנגלית.
העיסוק האינטנסיבי בצילומי משפחה עורר בקונמן בין השאר סקרנות לגבי עברו ושורשיו התרבותיים, ובשילוב עם חיפושו אחר הרחבת הגבולות האמנותיים והמקצועיים הוביל להחלטה לעבור לחיות בעיר הולדתה של אמו, ברלין.
במקביל למעבר הגאוגרפי, החל גם שינוי בעבודתו.
התכנים החדשים והשפה החדשה מצאו ביטוי גם בחיפוש אינטנסיבי וניסויים שערך בסטודיו.
בשנים אלה עדיין השתמש בצילומי משפחה כנקודת מוצא, אך ניסה לחפש שפה ציורית חדשה, מופשטת יותר, שאינה מבוססת על נרטיב חיצוני מוכתב מראש.
התערוכה המרכזית שמייצגת את עבודותיו בתקופה זו היא פעולות איזון, 2011, בגלריה אלון שגב, תל אביב.
כמו הציורים שלו, שיש בהם תחושה של דבר מה אורגני, הרי כך גם, במבט על, השינוי ההדרגתי שחל בעבודותיו שבתערוכה זו מסתמן ככזה הצופן בתוכו אפשרויות חדשות של ציור, שקונמן לא תר אחריהן בעבר".
תערוכה משמעותית נוספת בתקופה זו הוצגה בגלריה Alexander Ochs Galleries Berlin| Beijing בברלין.
בתערוכה הציג קונמן שתי קבוצות עבודות: ציורים גדולים על עץ מ-2007–2008 לצד ציורי שמן על בד שבהם הצילומים מהווים רק נקודת מוצא רעיונית ומתפרקים לתוך הפשטה.
2017-2014: הפשטה ואסוציאטיביות, שמן ונייר
בתערוכה חלומות טרפנטין, שהוצגה בגלריה פינברג פרוג'קטס בתל אביב ב-2014, הציג קונמן קבוצת ציורים שהיו תוצר של חיפוש אחר שפה ציורית חדשה.
בשלב זה נפרד בצורה מוחלטת מצילומים ומדימויים חיצוניים, ובאופן מודע ניסה לצייר מבלי ליצור נרטיב או דימויים שניתנים לזיהוי ולקישור.
"קונמן חותר כביכול תחת המומחיות הציורית שצבר ויוצר ציורים שנעים בין הפשטה להזיה", כתבה אוצרת התערוכה ים המאירי, "על גבי הקנווס, באמצעות שכבות רבות של צבע, נוצרות ג'סטות ידניות חד-פעמיות נאיביות ומשוכללות שמתערבבות זו עם זו, ומייצרות תחושת דחיפות וחום משולל נרטיב".
התערוכה Heartworn Highways בגלריה סירקל1 (CIRCLE1) בברלין היוותה שלב מגשר ומפתח בתהליך זה.
תערוכה זו עסקה באימפולסים וקיבצה רגעים של התלהבות ויופי.
התערוכה הציגה למעשה את תהליכי העבודה החדשים של קונמן, שמאחוריהם הייתה כוונה לשחק ולהתנסות ברעיונות של שליטה מול הפתעה, לפענח ולגלות את השכבות המכוסות מאחורי הציורים ובתת מודע.
סוגיות של זהות ושייכות עדיין נותרו בליבת עבודתו, אך בשלב זה הן מתוּוכות ומטופלות בדרכים חדשות.
קונמן מתעניין ביצירתיות שמתפתחת דווקא מתוך סיטואציית האין-מוצא של עבודה יומיומית בסטודיו, ומתוך האתגר להיות פרודוקטיבי ולמצוא השראה.
ב-2015 התקבל לתוכנית הרזידנסי (שהות אמן) Künstlerhaus Bethanien בברלין.
במהלך השהות בתוכנית התרכז בעבודה על נייר בגודל אחיד של A4. במהלך 15 חודשי התוכנית הצטברו בסטודיו כ-1000 עבודות נייר.
סדרת העבודות הכילה הפעם מתח בין קצוות שונים: אינטואיטיביות ואקספרסיביות לצד משמעת עבודה יומיומית והתמקדות בגודל נייר אחיד; דימויים בסיסיים וכמעט ילדיים (סירה, שמש, ציפור, פרח, ים) לצד סצנות פורנוגרפיות בלתי מצונזרות.
בתערוכת הסיום של הרזידנסי הציג קונמן כ-650 מניירות אלה על קיר אחד.
בנוסף, במרכז החדר, מול הקיר, הניח שולחן נמוך מעץ ועליו אובייקטים: חלקי אופניים, פרחים יבשים, קליפות אבוקדו ועוד.
כל אובייקט הונח בקופסה שנבנתה עבורו.
השולחן תיפקד כקיר חמישי מאוזן, כציור מרחף שהפך תלת־ממדי.
האלמנטים השונים - האובייקטים שהיו ברקע התהליך ועבודות הנייר שהן התוצר שלו - מהווים ביחד עבודה אחת.
בטקסט על התערוכה שפורסם במגזין האמנות BE, נכתב על הדיאלקטיקה המובנית שנוצרה כתוצאה מתהליך העבודה החדש של קונמן: תהליך יומיומי, עקבי וסיסטמטי, שמטרתו לייצר גוף עבודות המתבסס על משחק חופשי ונקודות ציון אסוציאטיביות ללא מבנה, נרטיב או סיפור.
כלומר: שימוש מודע ברוטינה דווקא כדי לנפץ את אשליית הרוטינה.
ב-2016 הוצגו חלק מהניירות בתערוכה "מחברות פתוחות" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, שאצרה אורלי מיברג.
המבקר עוזי צור כתב ב"הארץ": "המחברת של אולף קונמן רגישה ויפה במיוחד.
אפשר לראות בה את המעבר האורגני מהכתמיות החומרית, הנדמית לאקראית כמעט, אל היווצרות המראה, התמונה, כאשר הרישום בעיפרון מפיח חיים במערך הכתמים, מספר סיפור זעיר שיש בו אלמנט של תנועה ושל חום.
בכל עמודי המחברת אפשר להבחין בחוש הטבעי המופתי של האמן לקומפוזיציה, באופן הנחת הכתמים, במשקלים שביניהם לבין מלבן הדף, השמנוני והיבש, הקר והחם, והמגע הרישומי הקווי על פני הכתמים כמגע הבריאה".
2024 אנטרופיה, Material - Raum für Buchkultur - Art Space, ציריך, שווייץ (אוצר: אוליבר ריקו).
2018 מקדש אופניים, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה (אוצרת: סבטלנה ריינגולד).
2017 Upstairs Gallery, Small, Das Kleine Format, אולדנבורג, גרמניה (אוצרים: קרסטן ומוניקה מאייר-בולן).
2015 ציורים, A4 וכמה דברים, Künstlerhaus Bethanien, ברלין, גרמניה.
2015 Heartworn Highways, גלריהCIRCLE1, ברלין, גרמניה (אוצרות: ג'ורג'ינה סטמוג'יאני ודורית לויטה הרטן).
2015 BETWEEN HERE, תערוכה זוגית, Galerie Franzkowiak, ברלין, גרמניה (טקסט: כריסטוף טאנרט).
2014 חלומות טרפנטין, Feinberg Project, תל אביב (אוצרת: ים המאירי).
2012 Upstairs Gallery, Diposition, אולדנבורג, גרמניה (אוצרת: ד"ר מוניקה מאייר- בולן).
2012 Hornby ,Eva & Bernard, שיתוף פעולה בין מותג האופנה Eva & Bernard לגלריות Alexander Ochs Berlin|Beijing, במסגרת שבוע האופנה בברלין.
2011-12 פעולות איזון, גלריה אלון שגב, תל אביב.
2010 אאוטסייד-אין, Pavillon am Milchhof, ברלין, גרמניה (אוצרים: דוריס קנופל בשיתוף schir - art concepts).
2009 שכבות, Samuelis Baumgarte Galerie, בילפלד, גרמניה (אוצרים: אלכסנדר באומגרטה ופרדריקה שוורצר, קטלוג).
2009 יער MDF, תערוכת קבע במלון Art+, תל אביב (קטלוג).
2008 עץ, משפחה, גלריה 39, תל אביב (טקסט: רותי דירקטור, קטלוג).
2007 הורנבי, סדנאות האמנים, תל אביב (אוצרת: ורד גני).
2007 מרחבי בית, גלריה החדר, תל אביב (אוצרת: מילנה גיצין-אדירם).
2005 ניירות משפחה (אניהו: אוטו\ביוגרפיה), מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (אוצרים: יהושע סימון ודליה לוין).
1999 גולם, גלריה סטרט ארט, תל אביב.
1995 ציורים ורישומים, סדנת צבי לחמן, הרצליה.
2024 מעורבים בעל כורחם, תל אביב וירושלים (אוצרים: עידו ברונו, רותי קנטור, עידו דולב).
2023 עבודות דם בתערוכה טאבו, Three Attempts at Goyification, סרט של מיכאלה קובס מארק, CLB Berlin, גרמניה (אוצרים: רחל ליבסקינד ואולף קונמן).
2023 ואם נתקרב, עבודות מאוסף דורון סבג, הגלריה לאמנות עכשוית רמת השרון (אוצרת: רוית הררי).
2023 בית - תערוכה זוגית עם רחל קוהן, Odalisque art space, ברלין, גרמניה (אוצרת: אנדראה מוריין).
2021 להיות כאן, קומונלה גלרי ברלין, גרמניה (אוצרת: בירגיט סצפנסקי).
2021 בידוד רזידנסי, שיתוף פעולה עם האמנית גליה פסטרנק, תערוכת אונליין בזמן הקורונה (אוצרים: נוי ותמיר).
2021 הבובות של קרולה, זוזו גלריה להנעה תרבותית, עמק חפר (אוצרת: רותם ריטוב).
Perspectives on Cartography 2020, חלק א', CLB ברלין, גרמניה (אוצרת: ליסה גורדון).
2020 Family Business, צנטרום יודאיקום, ברלין, גרמניה (אוצרות: אנקה פאולה בטשר, דורית רובין אלקנטי, ד"ר דורותיאה שנה).
2019 Paper Positions Berlin Art Fair, ברלין, גרמניה (אוצרת: שרי גולן, המשולש).
אלכסנדר אוקס פרייבט, ברלין, גרמניה (אוצר: אלכסנדר אוקס).
2018 Day & Knife, גלריה CIRCLE1, ברלין, גרמניה (אוצר: אופיר דור).
2018 Play/Ground, קן הקוקיה, תל אביב (אוצרת: תמרה אדמוני).
2018 Berlin Inc, סטודיו הוגו מאייר, ברלין, גרמניה (אוצר: הוגו מאייר).
The Scar the Scheme the Sketch and the Scratch, ייצוגי גוף בשבעים שנות אמנות ישראלית, גלריה CIRCLE1, ברלין, גרמניה (אוצרים: אלונה הרפז ואופיר דור).
2018 #Meetoo, גלריה בנימין, תל אביב (אוצרת: שרי גולן).
Das Kleine Format, אלכסנדר אוקס פריבט, ברלין, גרמניה.
2017 Art.Israel-art.is.real, יריד האמנות של בודפשט, הונגריה (אורח של "המשולש").
2017 ברלינר ליסטה, תערוכה זוגית עם ג'ני רפלסון, ברלין, גרמניה.
2016 ניירות ערך, גלריה ליזה גרשוני, תל אביב (אוצרת: ליזה גרשוני).
2016 זירה, הגלריה החדשה סדנאות האמנים טדי, ירושלים (אוצרת: כרמית בלומנזון).
2016 Mother, I have reached the land of my dreams, במסגרת פסטיבל ID (ישראל-גרמניה), ברלין, גרמניה (אוצרות: אלונה הרפז ושרון הורודי, גלריה CIRCLE1).
2016 The Dirty Three, מחברות פתוחות 2, מוזיאון הרצליה לאמנות מודרנית (אוצרת: אורלי מיברג).
2016 Object of Desire, המשולש לאמנות, תל אביב (אוצרת: שרי גולן).
ברלין, גרמניה (אוצר: אלכסנדר אוקס).
Design, תערוכה של קרן Cini, במהלך הביאנלה בוונציה (אוצר: פטר נובר).
2015 Roundbout, במסגרת פסטיבל ID (ישראל-גרמניה), ברלין, גרמניה (אוצרת: רותם רוף, גלריה CIRCLE1).
2015 חלום יום קיץ, Feinbergs Projects, תל אביב (אוצרת: ים המאירי).
2013 תערוכת הפתיחה של גלריה CIRCLE1, ברלין, גרמניה (אוצרת: דורית לויטה הרטן).
2013 Go Figure, גלריה האגף, חיפה (אוצרת: יערה אורן).
2011 Update your reality | artists from israel גלריות אלכסנדר אוקס ברלין/בייג'ינג (אוצר: אלכסנדר אוקס, בשיתוף פעולה עם פרידריקה שיר Schir Art Concepts).
2011 פייסלוק, מוזיאון תל אביב לאמנות (אוצרת: שרה ריימן שור).
2009 Zu Tisch, ברלינר קבינט, בגלריה Galerie im Turm, ברלין, גרמניה (אוצר: פרנק דירש).
2009 (Tel Aviv), גלריה ארדיזון, ברגנז, אוסטריה (אוצר: היימו וולנר, טקסט: יוהנה לטמאייר).
2009 תמונות מחיי משפחה, מוזיאון ישראל, ירושלים (אוצרת: תמר מנור-פרידמן).
2009 לו-לי-טה, גלריה משרד בתל אביב, תל אביב (אוצר: רון ברטוש).
2009 תוכניות מגירה, הגלריה ללימודי אוצרות בקלישר, תל אביב (אוצר: ד"ר גיא מורג צפלביץ').
2009 אמנים בעבודה, הגדה השמאלית, תל אביב (אוצרים: עדן בנט ואדם אבולעפיה).
2009 מעברים, גלריה 10, רחובות (אוצרת: כרמית בלומנזון).
2008 נוכח הים, סינמטק תל אביב / נס ציונה (אוצרת: יהודית מצקל, קטלוג).
2008 נופי סף, מרכז ההנצחה קריית טבעון (אוצרת: טלי כהן-גרבוז).
2007 רשמים 3, ביאנלה לרישום, בית האמנים בירושלים (אוצרת: דליה מנור, קטלוג).
2007 משנה מקום, מוזיאון בת ים לאמנות עכשווית (אוצרת: מילנה גיצין-אדירם, טקסט: לאה אביר, קטלוג).
2007 יופיו של הריק, גלריה 39, תל אביב (אוצרת: טל לניר).
2007 עורף, הביאנלה הראשונה לאמנות עכשווית בהרצליה (אוצרים: יהושע סימון ודליה לוין, קטלוג).
2007 Gouaches, רזידנסי הוטל פופיק, שרטנברג, אוסטריה (אוצר: היימו וולנר).
2007 אמנות ישראלית - עבודות מתוך האוסף, מוזיאון תל אביב לאמנות (אוצרת: אלן גינתון).
2006 ניירת, גלריה החדר, תל אביב (אוצרת: מילנה גיצין-אדירם).
2006 Today Even the Drawers Are Winners, גלריה קלרה וולנר, ברלין, גרמניה (אוצרת: קלרה וולנר).
2004 חיות מחמד, גלריה זמן לאמנות, תל אביב (אוצרת: טלי צדרבאום).
2002 איפה הילדים, גלריה גבעון, תל אביב / משכן לאמנות עין חרוד (אוצרת: נעמי גבעון).
2001 תחבולות מכניות לבלימת הרוח, גלריה עירונית, נס ציונה / כפר סבא (אוצרת: דנוש לחמן).
2000 רישום נטו, מכללת דוד ילין, בית הכרם, ירושלים (אוצרת: תמרה ריקמן).
1997 תערוכת בוגרים ניו יורק סטודיו סקול מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
1994 תערוכת בוגרים פרסונס סקול אוף דיזיין מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
1993 Young Painters מרכז הציור, מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
1993 National Arts Club, מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
2022 פרס The Power of the Arts (ביחד עם הצוות של לאבה ברלין).
2014 בחירת העורכים בספר "100 הציירים של מחר", הוצאת Thames & Hudson.
2008 פרס ישראכרט ומוזיאון תל אביב לאמנות לאמן ישראלי.
1994 מלגת לימודים, פרסונס סקול אוף דיזיין מנהטן, ניו יורק.
1992-1993 פרסי מצוינות בציור, National Arts Club מנהטן, ניו-יורק, ארצות הברית.
2021-כיום: מייסד-שותף ומנהל אמנותי של לאבה ברלין, תוכנית מלגות מחקר אמנותית.
2003-2009 המדרשה למורים לאמנות, המכללה האקדמית בית ברל.
מוזיאון תל אביב לאמנות, אוסף בנק הפועלים, ORS דורון סבג, אוסף יגאל אהובי, אוסף גלריה גבעון, אוסף אנט בולג רוטשילד, אוסף יודי יובל רקנאטי, אוסף יפעת גוריון ואוספים פרטיים נוספים בישראל, גרמניה, שווייץ, ארצות-הברית וטונגה.
אולף-בלה טימרמן הוא אתלט עבר ממזרח גרמניה.
הוא אלוף אולימפי, סגן אלוף עולם, פעמיים ברציפות אלוף עולם באולם, פעמיים ברציפות אלוף הגביע הביניבשתי, אלוף אירופה ושיאן עולם בהדיפת כדור ברזל.
היה לאתלט הראשון בהיסטוריה שהדף מעבר ל-23 מטר.
התאמן בהדרכתו של ורנר גולדמן.
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 זכה טימרמן במדליית כסף בתוצאה של 21.16 מטר, אחרי אדוארד סרול מפולין (21.39 מטר) ולפני רמיגוס מכורה מצ'כוסלובקיה (20.98 מטר).
טימרמן לא השתתף באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) בשל החרם של הגוש המזרחי.
בתחרות שנערכה בברלין ב-22 בספטמבר 1985 קבע טימרמן בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש של 22.62 מטר, שיפור לשיא העולם בן השנתיים ו-3 חודשים של בן ארצו אודו באייר (22.22 מטר).
שיא זה החזיק מעמד שנה עד שנבר על ידי באייר ב-2 ס"מ (22.64 מטר).
בתחרות הגביע העולמי של IAAF שנערכה בקנברה, אוסטרליה באוקטובר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 22.00 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, מערב גרמניה זכה טימרמן במדליית כסף בתוצאה של 21.84 מטר, אחרי ורנר גינתר משווייץ (22.22 מטר) ולפני אודו באייר (20.74 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באינדיאנפוליס, ארצות הברית במרץ 1987 זכה טימרמן במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא תחרות חדש של 22.24 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, בסוף אוגוסט אותה שנה הוא סיים רק במקום חמישי בתוצאה של 21.35 מטר.
בתחרות שנערכה בחאניה, יוון ב-22 במאי 1988 קבע טימרמן שיא עולם חדש של 23.06 מטר, שיפור לשיא העולם בן השנה של אלסנדרו אנדריי מאיטליה (22.91 מטר) ובכך היה לאתלט הראשון בהיסטוריה שהדף מעבר ל-23 מטר.
שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי רנדי בארנס מארצות הברית (23.12 מטר), השיא הנוכחי.
באולימפיאדת סיאול (1988) הוא זכה במדליית זהב בשיא אולימפי חדש של 22.47 מטר, לפני רנדי בארנס (22.39 מטר) וורנר גינתר (21.99 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה במרץ 1989 זכה טימרמן במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.75 מטר ובכך הגן על תוארו.
בתחרות גביע העולם של IAAF שנערכה בברצלונה, ספרד בספטמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.68 מטר ובכך הגן על תוארו.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בספליט, יוגוסלביה זכה טימרמן במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.32 מטר, לפני בן ארצו אוליבר-סוון בודר (21.01 מטר) וגיאורג אנדרסן מנורווגיה (20.71 מטר).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים טימרמן במקום חמישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.49 מטר.
אוּלְף שירמר הוא מנצח גרמני.
הוא כיהן כמנהל מוזיקלי כללי של התזמורת הממלכתית של הסן וכמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק.
בין השנים 2006–2017 הוא נשא במשרת המנצח הראשי של תזמורת הרדיו של מינכן, ומאז 2009 הוא גם מנהל מוזיקלי כללי של האופרה של לייפציג, שם הוא מכהן כמפקח מאז 2011. שירמר התמנה לפרופסור בבית הספר הגבוה למויקה ותיאטרון בהמבורג בשנת 2000.
שירמר נולד בסקסוניה תחתית ולמד בקונסרבטוריון של ברמן ובבית הספר הגבוה למוזיקה ותיאטרון בהמבורג, אצל ג'רג' ליגטי, כריסטוף פון דוהנאני והורסט שטיין.
הוא עבד כעוזר ללורין מאזל וניצח באופרה של וינה על ביצועי הבכורה של "מלך מקשיב" של לוצ'אנו בריו ו"ציפייה" של ארנולד שנברג, על "ריימונדה" של אלכסנדר גלאזונוב ועל החטיפה מן ההרמון של מוצרט, בין השאר.
משנת 1988 עד 1991 היה שירמר מנהל מוזיקלי כללי של עיריית ויסבאדן, מטעמה כיהן כמנהל אמנותי של קונצרטים סימפוניים והצגות אופרה ובלט בתיאטרון הממלכתי של ויסבאדן.
הוא ניצח על "הים הבוגד" של הנס ורנר הנצה בשנת 1990.
בין 1995 ל-1998 כיהן שירמר כמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק.
תקופת כהונתו כמנצח נחלה הצלחה ניכרת, והצליל העשיר שהיניב ניצוחו על התזמורת משך כמה מנצחים רוסים, כמו גנאדי רוז'דסטוונסקי ודמיטרי קיטאיינקו אל קופנהגן, שם ניצחו על יצירות מאת צ'ייקובסקי ושוסטקוביץ'.
שירמר ניצח על אופרות אחדות בתקופתו בדנמרק, בעיקר מאת קרל נילסן, שכלפיו חש "קרבה מיוחדת".
"המדריך הגולמי לאופרה" אמר, שבניצוחו על "שאול ודוד" "מביא שירמר עליצות פלסטאפית לפרטיטורה הססגונית של נילסן".
ניצוחו של שירמר קיבל ביקורות מנוגדות.
גרמופון האשים אותו ב-2005 בחוסר אמפתיה וב"תחושה כמו-אופראית" באחת מן האופרות שלו, זאת בניגוד למאמר משנת 1999 באותו כתב-עת שקבע, כי שירמר הגיש "ביצוע אידיומטי חמים".
בדויטשה אופר ברלין ניצח מאז 1985 על ההפקה הבימתית הראשונה של "תמונות מחיי הקדושה יוהנה" מאת ואלטר בראונפלס, על "לולו" של אלבן ברג, "סאלומה", "אראבלה" ו"האשה ללא צל" של ריכרד שטראוס וטנהויזר של וגנר.
בשנת 1999 ניצח על ביצוע הבכורה של האופרה "מוות ושטן" של גרד קיר באופרה של גראץ.
בקונצרטים, ניצח על הפילהרמונית של וינה, הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של במברג, התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן ותזמורת שווייץ המערבית.
שירמר התמנה לפרופסור בבית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בהמבורג בשנת 2000, שם הורה אנליזה מוזיקלית ודרמטורגיה מוזיקלית.
בין השנים 2006–2017, הוא שימש כמנצח ראשי של תזמורת הרדיו של מינכן.
מאז 2009 שירמר מכהן כמנהל מוזיקלי כללי של האופרה של לייפציג.
במאמר ביקורת על "לוהנגרין" נכתב:
בשנת 2013, שנת המאתיים לריכרד וגנר, השתתף שירמר בחגיגות שנת וגנר 2013, שיתוף פעולה בין עיר הולדתו של המלחין, לייפציג לביירוית, עיר הפסטיבל שלו.
במיזם שכונה "מלייפציג לביירוית", "לציון נקודת ההתחלה ונקודת השיא במסלול התפתחותו האמנותית של וגנר", ביצעו האופרה של לייפציג, תזמורת הגוונדהאוס ופסטיבל ביירוית את יצירות הבמה המוקדמות של וגנר.
שירמר ניצח על האופרה המוקדמת של וגנר "הפיות" ב-16 בפברואר 2013 בלייפציג.
האופרה בוצעה לראשונה בפסטיבל ביירוית בגרסה התזמורתית.
אולפיני (בפולנית: Ołpiny, יידיש: אלפין) הוא כפר במחוז טרנוב שבפרובינציית פולין קטן בדרום פולין.
ראשיתה של ההתיישבות באזור בו יושב הכפר, בעמק בו עובר נהר אולשינקה (Olszynka), היא בתקופה הנאוליתית.
הכפר נוסד באופן רשמי ב- 7 באוגוסט 1349, בהוראת קז'ימייז' השלישי, מלך פולין.
בשנת 1386 שוחרר הכפר מהחזקת המלוכה, על ידי המלך ולדיסלב השני יגיילו, ובמשך כ-500 שנה החזיקו בו אצילים שונים.
יהודי הכפר השתלבו בימי השוק שנערכו בו מימים ימימה, וסחרו במוצרי תעשייה שהביאו למקום.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה בכפר קהילה מאורגנת.
בשנת 1886 נתמנה לרב הקהילה הרב מרדכי דוד הורוויץ, אשר המשיך בכהונתו עד מלחמת העולם השנייה, בה נספה.
בכפר הוקמה חברת "ביקור חולים", שנתמכה ב- 1923 מכספי הג'וינט.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בכפר כ-40 משפחות יהודיות, קרוב ל-200 איש.
בימים הראשונים למלחמה עזבו את הכפר כ-20-30 יהודים לז'שוב, ושם ככל הנראה נרצחו.
עם כניסתם של הגרמנים לכפר, הם החלו בהתעללות ביהודיו, תוך גזיזת זקנים ופיאות, איסור תפילה, ולקיחת גברים לעבודות כפייה.
כן הוגבלה יציאת יהודים מהכפר, והם חויבו לענוד סרט עם מגן דוד על זרועם.
בראשות היודנרט שהוקם בכפר הועמד בנימין ורובל, ותפקידו היה לספק יהודים לעבודות כפייה יומיות, ולמסור לשלטונות כספים ודברי ערך.
ביוני או יולי 1942 אספו הגרמנים כ-40 צעירים יהודים מהכפר, ושילחו אותם למחנה העבודה פלאשוב.
לאחר כמה שבועות, גורשו חלק מיהודי הכפר לבייץ', אך רובם, כ-120 גברים, נשים וטף, הועברו ב-9 באוגוסט 1942 ליער דומברי שליד ז'פייניק ביסקופי, ושם נרצחו ביריות בידי אנשי המשטרה הגרמנית, שבאו מיאסלו ומגורליצה.
כל אחד מן המובלים למוות נצטווה לעבור על קרש שהונח מעל קבר אחים, ובעברו את הקרש נורה, ונפל אל תוך הבור.
אחדים נפלו אל הבור, המלא סיד לא כבוי, בעודם בחיים.
יחד עם תושבי הכפר נרצחו במקום גם יהודים מכפרים סמוכים, ומספר הנספים באתר היה 364 איש.
מיהודי הכפר נותרו בחיים ארבעה בלבד - שלושה שהסתתרו, וניצול אחד ממחנות הריכוז.
הוא עלה לכס המלכות לאחר מותו של אחיו קנוט הרביעי ("הקדוש") והיה בנו של סוון השני והשלישי מבין בניו שעלה על כס המלכות.
אולף נשא לאישה את אינגגרד, בתו של האראלד השלישי, מלך נורווגיה.
לאחר מותו ירש אותו אחיו אריק הראשון.
אולף נולד בשנת 1050 לערך למלך סוון השני ולפילגשו ששמה לא ידוע.
במהלך תקופת מלכותו של אחיו הגדול, קנוט הרביעי, כיהן אולף לכאורה כדוכס שלזוויג.
ב-1085, נקרא אולף להתגייס למערכה כנגד אנגליה.
קנוט לא היה יכול להצטרף למערכה ולאחר שהצי שגויס עייף מלהמתין לו, הפך אולף להיות דוברם של אנשי הצי.
קנוט חשש מתמיכה שהייתה לאולף בקרב האצולה, בעוד שלאולף היו חששות בנוגע לתוכניות הירושה של קנוט והוא ראה באחיינו, שארל הטוב, כמתחרה בפוטנציה.
קנוט ראה באולף כמעורר מהומות והוא נאסר על ידי אחיו אריק, לימים אריק הראשון.
אולף גורש לפלנדריה ושם הושם תחת פיקודו של רובר, רוזן פלנדריה.
ביולי 1086 נרצח קנוט הרביעי במנזר סנט אלבן באודנסה, במהלך מרד שהתחולל בצפון יוטלנד.
אולף הוכרז כמלך באספה שהתכנסה בוויבורג, למרות שהוא שהה עדיין בפלנדריה.
על פי ההסדר הוחלף אולף באחיו הצעיר נילס, כדי לאפשר לו לשוב לדנמרק.
עם שובו של אולף, נמלט אריק לסקונה.
אולף היה השלישי מבניו של סוון השני שעלה על כס המלכות הדני.
תקופת מלכותו של אולף עמדה בסימן של כמה שנים רצופות של בצורת ורעב.
על פי ההיסטוריון הדני, ארליד הויטפלדט, הייתה עונת האביב בשנים אלה כה יבשה, עד כי השדות נראו כאילו אירעו בהן שריפות ובעונת הסתיו ירדו גשמים כה חזקים לעיתים תכופות, עד שהאנשים שטו על גבי גזעי עצים כדי לקצור את שיבולי החיטה שבצבצו על פני מי השיטפונות.
הרעב התגבר עד אשר האנשים חפרו באדמה כדי ללקט שורשים.
רבים מעשירי דנמרק ירדו מנכסיהם והעניים מתו מרעב.
בניסיונות הראשונים להקדיש את קנוט הרביעי, כונה אולף "הרעב" (Hunger), כדי לפאר את שמו של קנוט.
באותה עת נטען שהרעב היה עונש משמיים על רציחתו של קנוט.
הכרוניקן סקסו גרמטיקוס תיאר את הרעב כתופעה דנית ייחודית, למרות שמאוחר יותר התברר כי התופעה הייתה מנת חלקן של ארצות רבות באירופה באותה תקופה.
אולף ניתק ככל הנראה את קשריה של דנמרק עם הרפורמה הגרגוריאנית ותחת זאת תמך באנטי-אפיפיור קלמנט השלישי.
במהלך תקופת מלכותו בוטלו כמה מהחוקים שחוקק קנוט וכוחן של הכמורה ושל המלוכה נחלש לטובת האצולה.
כאשר ביקש סקילם היבידה לקבל את תמיכתו של אולף לפעולת נקמה על מותו של אחיו באמצעות מערכה צבאית כנגד הונדים, לא יכול היה אולף לגייס את הכוח הדרוש לכך.
האצולה הפכה להיות יותר מעורבת בפעולתה של הכנסייה והאציל מיוטלנד, אסר סוונדסן מונה ב-1089 על ידי אולף להיות הארכיבישוף של לונד.
אולף הראשון מת ב-18 באוגוסט 1095 בנסיבות מסתורית.
קיימות השערות שהוא שלח יד בנפשו או שהוא הקריב את עצמו לטובת עמו חסר המזל.
סקסו גרמטיקוס כתב שהוא "מרצונו הקריב את עצמו כדי לשחרר את ממלכתו ממזלה הרע והתחנן שכל אשמתו תחול רק על ראשו".
אולף הוא המלך הדני היחידי שמקום קבורתו לא נודע.
ההנחה היא שגופתו בותרה וחולקה בין אזורי דנמרק השונים כסוג של כפרה על חטאיה של דנמרק ולהשבת מזלה הטוב.
לאחר מותו עלה לכס המלוכה אחיו אריק הראשון.
אולף השני (בדנית: Olaf II; דצמבר 1370 – 23 באוגוסט 1387) היה מלך דנמרק מ-1376 ועד למותו ומלך נורווגיה, תחת השם אולף הרביעי (בנורווגית: Olaf IV) מ-1380 ועד למותו.