tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאיומים אלו נוספו מרידות מתוך שטחי האימפריה הן על ידי קציני צבא והן על ידי קבוצות אתניות שחשו את לחץ השלטון הרומאי מחד וחולשתו של השלטון המרכזי.
גם בקרב תושבי הערים המרכזיות שרר מרמור בקרב התושבים ושכבות האצולה כנגד ואלנס הן בגלל גביית מיסים גבוהים ובדרכים אגרסיביות והן בגלל תחושת התושבים כי תשומת ליבו של האוגוסטוס מופנית למחוזות אחרים.
ההיסטוריונים הרומאיים לא נטו חסד ולא חסכו את שבטם מוואלנס, ששלטונו הקצר יחסית מתואר באופן ביקורתי, והוא באופן אישי מתואר כמי שנטל השלטון היה גדול מכפי מידותיו.
לשמו נקשר התואר המפוקפק כמי שעמד בראש צבא רומאי וספג תבוסה מהקשות ביותר בהיסטוריה של האימפריה, תבוסה שבסיכומו של דבר שילם עליה בחייו.
ואלנס נולד בשנת 328 בעיר וינקובצי (לטינית: Cibalae, בקרואטיה המודרנית) בנו של גרטיאנוס קצין צבא בכיר בצבא של קונסטנטינוס הראשון וקונסטנס ואחיו הצעיר של האוגוסטוס ולנטיניאנוס הראשון.
בעוד ולנטיניאנוס זוכה ללוות את האב במסעות מלחמה וקיבל הכשרה כמפקד ומנהיג, ואלנס נותר מאחור מבלי שיהנה מהכשרה דומה.
בפברואר נמצא האוגוסטוס יוביאנוס מת באוהל שלו בעת חנית לילה בעיר השדה דדסטנה (Dadastana).
על פי ההיסטוריונים בני התקופה הוא מת מחנק מעשן של מדורה לחימום שבערה באוהל הקיסרי.
מועצה של קציני צבא התכנסה בספטמבר 364 התכנסו מפקדי הצבא לבחור שליט חדש ולאחר שמספר מועמדים אחדים נפסלו הם החליטו לבחור בוולנטיניאנוס.
ביום 26 בפברואר 364 קיבל ולנטיניאנוס את שרביט השלטון וביום 28 במרץ בחר באחיו ואלנס כשליט לצידו שיהיה אחראי על השלטון בחלק המזרחי של האימפריה.
ההיסטוריון הבריטי ארנולד יו מרטין ג'ונס שעבודתו על הקיסרות המאוחרת נחשבת לבסיס המחקר ההיסטורי של תקופה זו בכלל וכוללת גם את שלטונו של ואלנס כתב כי:
ואלנס ירש מערכת שנמצאה במערבולת, מותו הפתאומי של יוליאנוס הכופר במהלך מסע מלחמה כנגד האימפריה הסאסאנית וויתוריו של יוביאנוס על שטחים במסופוטמיה ועל השליטה בארמניה הותירה את הגבול המזרחי ושטחי הספר במצב של אי יציבות.
בסתיו של 365 בעודו עושה את דרכו לבירתו נודע לוואלנס כי קצין בצבא הרומאי, פרוקופיוס (Procopius), בן דוד של יוליאנוס הכופר ניצל את החלל השלטוני שנותר והכריז על עצמו אוגוסטוס בקונסטנטינופול.
תעמולה זאת סייע לפרוקופיוס לגייס תמיכה משבטים גותיים שרכשו כבוד רב לקונסטנטינוס "הגדול" וליורשיו.
תגובתו הראשונית של ואלנס הייתה קול ענות חלושה, עומס האיומים על שלטונו שכללו מרידה של שבטים גותיים בתרקיה בנוסף על המרד מבית ולחץ על הגבולות המזרחיים הביא אותו לכלל רפיון ידיים, הוא נמנע מלנסות להתעמת עם המורדים ושקל לוותר על כסאו ואף להתאבד.
פרוקופיוס ניצל את התגובה הרפה והצליח להשתלט על שטחים נוספים ובהם הפרובינציה ביתיניה ולהגדיל את בסיס התמיכה בו.
קציני הצבא שתחת פיקודו של ואלנס היו הכוח הדוחף לשינוי, הם הבינו את גודל הסכנה והצורך להכות במורדים בטרם יתרון המספרי של הצבא האימפריאלי יאבד.
ואלס התעשת וב 2 עימותים צבאיים הצליח להביס את צבאו של פרוקופיוס שהיה בעמד נחיתות מספרית ואיכותית.
פרוקופיוס הצליח להימלט והסתתר בפריגיה אך נמסר לידי ואלנס על ידי בוגדים מקרב נאמניו.
פרוקופיוס הוצא להורג על ידי קריעת גופו לשתיים והבוגדים שציפו לפרס על שירותם הוצאו להורג על ידי ניסור גופם לשתיים.
ואלנס החליט לנצל את ההזדמנות ולפתח במערכה לריסון השבטים הגותיים ובאביב 367 חצה את הדנובה ותקף יישובים של הויזגותים שנמנעו מלהיכנס לעימות ישיר עם הצבא הרומאי העדיף ונסוגו אל מקומות מסתור בהרי הקרפטים.
ואלנס חזר אל הצד הרומאי של הדנובה ומחנות החורף מבלי שהצליח להביא את הגותים לכלל כניעה או הסכם.
באביב של השנה שלאחר מכן נמנע ואלנס מלתקוף את השטחים שמעבר לדנובה והתרכז בבניית קו ביצורים.
מאמציו של ואלנס הותירו את השבטים הגותיים שמעבר לדנובה כבעיה לא-פתורה.
הלחץ על הגבולות של האימפריה חזר ביתר שאת עם הופעתם של ההונים.
שבטים אלו הפעילו לחץ רצוף על הטריטוריות באזור הים השחור בין נהר הדון ונהר הדניסטר, שם התעמתו ההונים עם קבוצת השבטים הידועה לרומאים בשם הגותים המזרחיים (Greuthungi), או האוסטרוגותים, ועם קבוצת השבטים הגותיים המערביים, הטרווינגים (Tervingi), ששטחי מחייתם היו בין הדניסטר לנהר הדנובה, שהיה הגבול של האימפריה הרומית.
הגותים לא הצליחו לעצור את ההתקדמות ההונית אל מעבר לנהר הדניסטר והברית התפרקה, כאשר שבטים גותיים נפוצו לכל עבר והפושטים ההונים זנבו בהם.
שאפור השני המלך הסאסאני ניצל את ההסכם החד-צדדי ואת העובדה שהרומאים נאלצו להילחם במספר חזיתות והתקשן לרכז את המאמץ והאמצעים הנדרשים על מנת להתמודד עם האיום לאורך הגבול המזרחי.
שאפור החל להפעיל את השפעתו הבלעדית בארמניה על מנת להוריד את המלך הארמני הנאמן לרומא מכסאו ומשהצליח פלשו צבאות סאסאניים ב-2 ראשים אל ארמניה, הנסיך הארמני פאפס בנו של המלך המודח ברח לבקש את חסותו ועזרתו של ואלנס כנגד הסאסאנים.
ניסיון החזרה הראשון של פאפס בסיוע צבא רומאי היה כישלון מוחלט, הסאסאנים הגיבו מהר ובכוח שאפור עצמו פיקד על הרס ארמניה ואילץ את פאפס לברוח בשנית לזרועות אדוניו הרומאים.
בשנת 370 חזר פאפאס מלווה בצבא רומאי גדול, וואלנס ניצל את ההזדמנות על מנת לגלגל לאחור את הסכמות שאפור עם יוביאנוס.
ואלנס ראה את הסכנה בבן חסות שהשליטה עליו הולכת ומתרופפת ומחשש שפאפאס יפנה לסאסאנים שלח צבא על מנת להביא את פאפאס לדין, משנכשל הניסיון הוא שלח אנשי צבא שהוציאו אותו להורג בארמניה.
תחתיו מינה ואלנס בן משפחת ארמני אחר ומינה עוצר לפקח על המלך הארמני, שניהם מנאמני האימפריה הרומית.
הבחישה הרומאית בשלטון בארמניה ועזות המצח של ואלנס שביטל במחי יד את תנאי ההסכם של שנת 363 בן יוביאנוס לשאפור הותירה לסאסאנים מעט מקום לתמרון והם החלו לאסוף צבא לחידוש מעשי האיבה ומתוך מטרה להשיב את השליטה שלהם בארמניה.
ביום ה-17 בנובמבר 375 מת ולנטיניאנוס האוגוסטוס הבכיר והשלטון באימפריה עבר חלוקה ושינוי.
את מקומו של ולנטיניאנוס תפס בנו גרטיאנוס שנשא כבר את התואר אוגוסטוס ושלט על האימפריה המערבית ביחד עם אביו, בצעד יוצא דופן המעיד על השפעתם המוגבלת של ואלנס וגרטיאנוס מינו מפקדי הצבא של האימפריה המערבית, על דעת עצמם את ולנטיניאנוס השני, ילד בן 4 כאוגוסטוס נוסף.
האימפריה המערבית התחלקה ל-2, גרטיאנוס שלט על הפרובינציות גאליה בריטניה ואיבריה וולנטיניאנוס השני "שלט" על איטליה וצפון אפריקה אך למעשה היה שליט-בובה תחת השפעת הצבא.
קרב אדריאנופול ומותו של ולאנס
האיום הגותי שקרם עור וגידים לממדי איום ישיר על מוקדי הכוח של האימפריה ובעיקר על קונסטנטינופול הכריח את ולאנס לבטל את ההכנות למסע המלחמה כנגד האימפריה הסאסאנית בארמניה להגיע להסכם לא נוח עם השליט הפרסי ולחזור עם כל הצבא תחת פיקודו אל גבולות הדנובה של האימפריה.
בדרכו מערבה, כאשר ואלנס הגיע לקונסטנטינופול הוא נתקל בהפגנות מחאה מצד אוכלוסיית העיר שמחו על כך שלכאורה הוא מזניח את הגנת לב האימפריה ועיר הבירה ומותיר את הפרובינציות לידי הגותים, הפגנות אלו שהתרחשו בפומבי כפו על ואלנס לעזוב את קונסטנטינופול לאחר 12 ימים בלבד מיום כניסתו לעיר.
על פי המסופר על ידי היסטוריונים רומאיים ואלנס איים להחריב את העיר בעצמו לאחר שיכה את הגותים.
במהלך שנת 378 מינה ואלנס מגיסטר מיליטיום חדש בשם סבסטיאן ושלח אותו בראש יחידת פרשים עילית לנהל מבצעי לוחמה זעירה כנגד גדודי פשיטה גותים, פעולות אלו נחלו הצלחה יחסית אך כפו על הגותים את ההכרה שאין עתיד בפעולות שוד של קבוצות קטנות.
פריטיגרנוס הבין שהרומאים מתכננים מהלך משולב כנגד האיום הגותי ופעל לרכז את הכוחות תחת פיקודו.
ואלנס נקט צעדים להבטיח שהצבא הרומאי יגיע לשדה הקרב ביתרון אסטרטגי וטקטי.
הוא הגיע לסיכום על אחיינו האוגוסטוס גרטיאנוס על פעולה משולבת של צבאות 2 חלקי האימפריה כנגד צבא הברית הגותית.
עם זאת צבא האימפריה המערבית היה עסוק בסדרת עימותים לאורך גבולות הדנובה וגרטיאנוס לא מיהר למפגש המתוכנן.
משסיים הקיסר גרטיאנוס, שליט המערב את מלחמתו מול שבטים גרמאניים שפלשו לתחומי האימפריה המערבית, התפנה לקיים את התחייבותו לחבור לוואלנס במלחמתו מול הגותים אך דאג קודם לכן להשאיר את מרב צבאו בנקודות מפתח במערב.
לאחר עיכובים יצא גרטיאנוס למזרח עם מספר מצומצם של חיילים כשהוא מתנהל לאיטו לאורך הדנובה.
בדרכו הוא התעכב בסירמיום לכאורה להחלים ממחלה ומשם המשיך בעצלתיים במורד הדנובה עד שהגיע למבצר גבול בסמוך לקולה שבבולגריה שם הותקפו הרומאים על ידי יחידת פרשים אלאנים ונעצרו.
בתחילת אוגוסט קידם ואלנס את עיקר צבאו לכוון צפון מזרח וקבע את המחנה כמאה מייל מהעיר אדריאנופול ממיקום זה הוא יכול היה לאיים על הצבא הגותי במהלך אגרסיבי וכניסה לקרב ולחסום תנועה של הצבא הגותי אם יצעד על קונסטנטינופול.
בשלב זה החלו להאסף ידיעות על הצבא הגותי ולפי המידע שהועבר לוואלנס מנה צבא זה כ-10000 לוחמים, כלומר צבא קטן יחסית לצבא הרומאי.
ואלנס דחה על הסף את הקולות בקרב יועציו שהטילו ספק במידע והחליט להכות בגותים מיידית, הצבא הרומאי נע לכוון אדריאנופול והקים מחנה מבוצר.
שליח מגרטיאנוס שהבטיח תגבורת אך ללא התחייבות לגבי לוח זמנים וקולות מקרב קציניו שהציעו להמתין לא עצרו את ואלנס שהחליט להיכנס לקרב בהקדם ועל פי תנאיו.
בשלב זה שלח פריטיגרנוס כומר נוצרי כשליחו לקיסר הרומאי, המנהיג הגותי הציע כי הצדדים יחזרו והתחייבו לתנאי ההסכם כפי שנקבעו בעת שהגותים חצו את הדנובה כלומר יקבלו שטחי מחיה תמורת שלום ונסיגה גותית.
הכומר גם נשא מכתב אישי לקיסר ובו התחייב פריטיגרנוס כי רצונו בשלום וכי הוא מציע שהקיסר יצווה על צבאו לתמרן באגרסיביות ולהציג לראווה את כוחו ויאפשר לפריטיגרנוס לשכנע את ראשי השבטים הגותיים להיכנס למשא ומתן.
ההיסטוריונים חלוקים בשאלה לגבי כוונתו ומטרתו של פריטיגרנוס בהצעה הפומבית והמכתב האישי האם ניסה לקנות זמן ולקבוע את מועד הקרב המתאים לצבא הגותי או שניסה להימנע מעימות וקרב ולהשיג נחלה לשבטים הגותיים.
ואלנס דחה את ההצעה ושלח את הכומר חזרה למחנה הגותי.
האוצר הקיסרי ושיירת המטען של הקיסר הוכנסו אל בין חומות אדריאנופול עם משמר קיסרי והצבא התכונן לצאת לקרב.
בבוקר יום ה-9 באוגוסט יצא הצבא הרומאי במבנה אל הכוון בו אמור היה להיות הצבא הגותי - על פי הדיווחים של תצפיתנים רומאיים.
האזור סביב העיר קשה לתנועה בגלל קפלי קרקע המרושתים בדרכי עפר.
מזג האוויר לא הקל על המסע והצבא הרומאי נעשה בשיא הקיץ בחום גבוה ותחת שמש קופחת.
לאחר צעידה של כ-13 ק"מ מאדריאנופול הגיעו יחידות החלוץ הרומאיות לעמדות מהן ניתן היה לראות את המחנה הגותי.
בשעות אחר הצהריים הגיע הצבא הרומאי לעמדות מול הצבא המחנה הגותי.
בשלב זה שלח פריטיגרנוס שליחים למחנה הרומאי בהצעה מחודשת למשא ומתן ובהצעה לסיים את העימות ללא קרב.
הרומאים ניהלו משא ומתן שבשלב ראשון התעכב על נושאים טכניים.
הסיבה לנכונות הרומאית למצות לכאורה את ההצעה הגותית איננה ברורה אך האירועים בשדה הקרב יצאו מכלל שליטה ולחימה פרצה בטרם הבשיל הזמן לשני הצדדים.
הקרב שהחל ככל הנראה כהתכתשות בין יחידות "קלות" משך אליו את כל האגף הימני של הצבא הרומאי ותחילה הצליחו הפרשים הרומאיים לנצל את המומנטום וככל הנראה הגיעו על לקו מעגל העגלות הגותי.
הקרב שינה את האופי לאחר שהגותים שלחו תגבורות להדוף את הרומאים, בשלב זה הופיעו גדודי פרשים אלאניים שחזרו ממשימת איסוף המזון ונכנסו מיידית לשדה הקרב.
יחידות הפרשים הרומאיות נפוצו לכל עבר ואגף ימין של מבנה חיל הרגלים הרומאי שטרם הספיק להתגבש לכלל מערך מושלם, נחשף בצידו הפגיע ביותר להתקפה של הפרשים האלאניים.
בשלב זה של הלחימה תקפו לוחמים גותיים מתוך מעגל העגלות את קווי המערך של לגיונות הרגלים הרומאיים שבמרכז השדה.
חיל הרגלים הרומאי נותר לבדו בשדה הקרב מותקף מכל הכיוונים וללא אפשרות לתמרון, להתארגנות מחדש או נסיגה.
החיילים הרומאיים המעטים שהצליחו להימלט מהטבח ניסו להתרחק משדה הקרב, ככל הנראה מספר יחידות עילית המשיכו להילחם גם לאחר התפוררות המבנה של הצבא.
ככל הידוע ואלנס הופל מסוסו ננטש על ידי שומרי ראשו והצליח לחבור ליחידת פרשים שעוד הצליחה לשמור על משמעת ולתפקד כגוף לוחם.
ניסיון לקרוא ליחידות הרזרבה או לבנות מחדש את המערך הלוחם נסתיימו באפס מאחר שכל היחידות שנותרו מחוץ לשטח ההריגה נפוצו לכל עבר.
קיימות 2 גרסאות לגבי מותו של ולנס שגופתו לא נמצאה ולמעשה לא ידוע מה עלה בגורלו.
על פי גרסה אחת ולנס ננטש לחלוטין על ידי חייליו נפגע מחץ, מת, נקבר תחת גופות של חיילים שנהרגו אחריו וככה נעלם.
על פי גרסה אחרת ואלנס אכן נפצע מפגיעת חץ ונלקח משדה הקרב על ידי שומרי ראשו שנותרו לצידו או סריסים מחצר הקיסר הוא הובא לבית חווה סמוך לשדה הקרב על מנת לקבל טיפול.
פרשים גותיים שעברה במקום במרדף אחרי רומאים שנמלטו משדה הקרב תקפה את משמר הקיסר ומשלא הצליחו לפרוץ לבית הם העלו אותו באש על השוהים בו ובהם הקיסר.
לפי סיפור זה אדם אחד הצליח להימלט מהלהבות, נתפס על ידי הגותים ומאוחר יותר סיפר על גורלו ומותו של ואלנס.
שני שלישים של צבא האימפריה המזרחית נהרג בשדה הקרב של אדריאנופוליס ובהם כל שדרת הפיקוד 35 טריבונים צבאיים ומפקדי הצבא.
ההיסטוריון אמיאנוס קובע כי תבוסת אדריאנופול הייתה שנייה רק לתבוסה הנוראית של קרב קאנה.
הצבא הרומאי ומפקדיו הרשו לעצמם, ככל הנראה כתוצאה מיהירות וזלזול באויב, להיכנס לקרב ללא מודיעין מספיק ומבלי להבטיח שהיתרון באימון וחימוש אכן יפעל לטובתם.
חוקרים מעלים אפשרות שעוינות בין יחידות ומפקדים בצבא הרומאי על רקע דתי של מחלוקת בין פאגאנים נוצרים אורתודוקסים לבין קבוצות שנחשבו למינות ובעיקר תמיכתו של ואלנס במינות האריאנית החלישה את הלכידות והקלה על יחידות שונות לערוק או לברוח משדה הקרב.
הן המקורות הרומאיים והן המחקר המודרני מצביעים על שאלת המנהיגות.
תפקודו של ואלנס מתואר בביקורתיות רבה, פעולותיו מעידות על קוצר רואי וחוסר בנחישות.
הצעדת הצבא בחום הקיץ והבאת החיילים לכלל תשישות עוד בטרם הקרב ובמהלך ההמתנה הארוכה החלישה את הצבא הרומאי והפחיתה את כשירותו המבצעית.
ואלנס גם טעה בעוד הוא פוסח על שני הסעיפים בשאלה האם לפתוח בקרב מול הגותיים, גם כאשר הצבאות נערכים לקרב, הססנות זו הותירה את מפקדיו והחיילים במצב של כוננות חלקית ואולי בלבול.
בשדה הקרב ואלנס "נעלם" וייתכן ואיבד שליטה על צבאו כבר בשלבים הראשוניים ובמהלך הקרב הוא מתואר כדמות פאסיבית שפעלה ללא יוזמה והתקשה להגן על עצמו או להפעיל את סמכותו אפילו על שומרי ראשו.
ההיסטוריונים הרומאיים שלא נחשדים באהדה לגותים קושרים לפריטיגרנוס תוארי הערכה כמי שפעל החוכמה ומתוך ראיית הנולד.
מחקר מודרני מצביע כי למרות קשיים לוגיסטיים משמעותיים הצליח לקבוע את קצב ותזמון הקרב.
בסיכומו של דבר, בחר תאודוסיוס לסיים את הסכסוך במשא ומתן ובאוקטובר 382 חתם על הסכם המתיר לגותים ולבני בריתם להתיישב בשטח הגובל בגדה הדרומית של הדנובה ובתמורה הם הפכו לחלק ממערך ההגנה והתגייסו לצבא הרומי במעמד של פוֹאֶדֶרָטוּס (לטינית: Foederatus) - בלי לשלבם במסגרות צבאיות כמקובל באימפריה הרומית.
הגותים נותרו ישות עוינת ומרדנית בעימות מתמשך עם הרומאים, מלחמות התנהלו בפרובינציות השונות ואלאריק הראשון המנהיג הגותי פלש לאיטליה מספר פעמים עד שבשנת 410 כבש את רומא ובזז אותה.
בשנת 354 או בסמוך לכך התחתן ואלנס עם אלביה דומיניקה (Albia Dominica).
היא הייתה בתו של פטרוניוס, פרפקט המשמר הפרטוריאני, אדם שהיה שנוא על אזרחי האימפריה ובעל שם של אדם אכזרי.
לפי אחד המחקרים פעולותיו של פטרוניוס בקונסטנטינופול בשמו של ואלנס, איסוף מיסים וגזל מהתושבים בנוסף לרדיפה של מתנגדים וחשודים בסימפתיה למתנגדים היא שאיפשרה לפרוקופיוס לזכות באהדת אזרחי העיר ולהתבסס כמורד.
לאחר האסון באדריאנופול ומותו של ואלנס אחזה אלביה דומיניקה במושכות השלטון, היא שילמה למתנדבים ולחיילים מתוך האוצר הקיסרי על מנת לארגן התנגדות ולייצב את הגנת העיר קונסטנטינופול כנגד הצבא הגותי עד שהאוגוסטוס החדש תיאודוסיוס הגדול הגיע לעיר ותפס את השלטון.
תאריך ונסיבות מותה לא ידועות.
ואליד אל-חוסייני (או לחלופין ואליד חוסיין.
בערבית: وليد الحسيني) הוא בלוגר פלסטיני שנודע בשל מעצרו על ידי הרשות הפלסטינית על כך שדיבר בגנות האסלאם ברשת החברתית פייסבוק ובבלוג שלו.
הניו יורק טיימס כתב על הפרשה: "המקרה משך תשומת לב לנושאים בעייתיים כמו חופש הביטוי ברשות הפלסטינית, לאיזו דת ההעלבה נחשבת בלתי חוקית, וההתנגשות התרבותית בין חברה שמרנית ורשת האינטרנט."
חוסיין, שנולד בשנת 1989 בקלקיליה.
כסטודנט באוניברסיטה הוא למד מדעי המחשב אך נותר מובטל ולכן עבד כמה שעות ביום במספרה של אביו.
מכרים תיארו אותו כבחור "רגיל" שדואג להתפלל במסגד בכל יום שישי.
חוסיין, על פי דיווחים, נהג לבלות שעות רבות מול האינטרנט.
כאשר אמו מצאה במחשבו מאמרים על אתאיזם, היא ניתקה את חיבור האינטרנט שלו, מקווה שבכך תוכל למנוע ממנו להשיג מידע בנושא.
במקום זאת, החל חוסיין לבקר באופן קבוע באינטרנט קפה מקומי, שם בילה עד שבע שעות ביום.
חוסיין החל לכתוב לכאורה פוסטים על אתאיזם בבלוג ובפייסבוק (תחת שם בדוי, ואליד חוסיין).
על פי הניו יורק טיימס: "חוסיין הכעיס את העולם הווירטואלי המוסלמי על ידי קידום אתאיזם, כתיבת פרודיות על פסוקים מהקוראן, הגחכת אורח החיים של הנביא מוחמד ושימוש בשם הסרקסטי 'אלוהים אדיר'".
חוסיין תיאר את אלוהי האסלאם כ-"אלוהים פרימיטיבי, בדואי ואנתרופומורפי ואת הנביא מוחמד כ-"סוטה מין" שעקף את החוקים שחוקק על מנת "לרצות את התשוקה הראוותנית שלו", בטענה כי מוחמד לא היה שונה מ"בריונים אחרים ששחטו, שדדו ואנסו את הנשים".
במאמר שכותרתו "למה עזבתי את האסלאם" בבלוג שלו נור-אל אקוול (אור ההיגיון), חוסיין כתב שהמוסלמים מאמינים ש-"כל מי שעוזב את האסלאם הוא סוכן או מרגל של מדינה מערבית, דהיינו המדינה היהודית...
הם ממש לא מקבלים שאנשים חופשיים לחשוב ולהאמין בכל מה שמתאים להם".
חוסיין הדגיש שהוא לא חושב שהנצרות או היהדות טובות יותר מן האסלאם, וכי לדעתו, כל הדתות הן "חבורה של אגדות וערימה של שטויות שמתחרות אחת בשנייה במונחים של טיפשות".
חוסיין דחה את הטענות כי האסלאם היא דת של סובלנות, שוויון וצדק חברתי.
הוא גם מתח ביקורת על מעמדן של הנשים באסלאם, על כך שהאסלאם מדכא יצירתיות אנושית, ודחה את הטענות שהקוראן הכיל ניסים מדעיים.
קבוצות הפייסבוק שיצר לכאורה עוררו מאות תגובות זועמות, איומים על חייו ויצירה של יותר מתריסר קבוצות פייסבוק נגדו.
בשיאו, הבלוג בשפה הערבית של חוסיין זכה ליותר מ-70,000 מבקרים.
הוא גם פרסם תרגום של מאמריו בשפה האנגלית בבלוג "אתאיסט גאה" (Proud Atheist).
חוסיין בילה במשך כמה חודשים את רוב ימיו באינטרנט הקפה של קלקיליה.
הבעלים של בית הקפה, אחמד אבו אסאב, מצא את פעילותו חשודה: "לפעמים הוא היה כאן עד אחרי חצות במשך שמונה שעות ביום, תמיד יושב בפינה.
הוא היה מאוד חשאי ומעולם לא רצה שמישהו יראה את המסך שלו".
אבו אסאב, שהשתמש בתוכנה על מנת לבדוק מה הלקוח שלו עושה, גילה את "חילול הקודש" של חוסיין כנגד האסלאם בפייסבוק.
אבו אסאב אמר שהוא ושלושה חברים ידעו על מעשיו של חוסיין וכנראה "מישהו" דיווח על כך לרשויות.
לאחר שהמודיעין של הרשות הפלסטינית עקב אחר חוסיין במשך מספר שבועות, הוא נעצר ב-31 באוקטובר 2010, בשעה שישב באינטרנט הקפה.
בנובמבר 2010 הגישה סוכנות הידיעות מען דיווחה על מעצרו של "בלוגר שנוי במחלוקת שפרסם פרסומים המעליבים את האסלאם בפייסבוק".
הרשות לא נתנה כל הסבר לשאלה מדוע חוסיין נעצר.
על פי מומחה זכויות אדם פלסטיני, חוסיין נעצר על פי החוק הירדני נגד השמצת האסלאם משנת 1960, שעדיין תקף בגדה המערבית.
תייסיר תמימי, השופט הראשי האסלאמי לשעבר של הרשות, אמר כי חוסיין הוא האדם הראשון שנעצר בגדה המערבית בגלל השקפותיו הדתיות.
בדצמבר 2010 מקור ביטחוני פלסטיני מסר כי כליאתו של חוסיין תימשך על מנת להגן עליו: "אי אפשר לשחרר אותו מכיוון שאנחנו מפחדים שייהרג על ידי משפחתו".
ארגון Human Rights Watch קרא לרשות הפלסטינית לשחרר אותו, בטענה שהחזקתו יותר מ-72 שעות ללא הגשת כתב אישום היא הפרה של החוק הפלסטיני.
לאחר עשרה חודשי מאסר, שוחרר חוסיין בערבות, אך נעצר מדי פעם על ידי כוחות הביטחון של הרשות והוחזק למשך מספר ימים.
באחת מאותן הפעמים, הוא עבר עינויים.
גורמי הביטחון של הרשות הפלסטינית ניפצו שני מחשבים שלו ודרשו ממנו להפסיק את פרסום דעותיו באינטרנט.
משפחתו של חוסיין מתביישת במעשיו.
אביו, חאלד, אמר שבנו היה בטיפול ו"כושף" על ידי אישה תוניסאית שפגש דרך הפייסבוק.
לדברי בני הדודים של חוסיין, אמו רוצה שיישאר בכלא לכל חייו, גם על מנת לשקם את כבוד המשפחה וגם על מנת להגן על חייו של בנה.
בקלקיליה השמרנית, נראה שיש ביקורת מוסכמת על מעשיו, כמו גם קריאות למותו.
תושב בן 35 אמר ש"צריך לשרוף אותו למוות בציבור" על מנת "להוות דוגמה לאחרים כמותו".
חוסיין זכה לתמיכה רחבה בעולם ויוסדו למענו קבוצות פייסבוק ועצומות לשחרורו.
הקואליציה החילונית הירדנית ארגנה בקשות ושיחות לשחרורו עם הרשות.
ב-Wall Street Journal, בעל טור בשם ברט סטיבנס כתב כי "אם הפלסטינים לא יכולים לסבול את חופשיות דעתו של אחד מאזרחיהם, הם לא יכולים להיות חופשיים.
ואם ארצות הברית לא יכולה לדבר בשמו בטווח הארוך, אז לא, אנחנו יכולים." בכל הקשור למקרה, הלוס אנג'לס טיימס מביע ספק באשר לפרשה: "האם המדינה (הפלסטינית) שתקום תהיה מדינה אסלאמית ופונדמנטליסטית או מדינה נאורה, פתוחה ודמוקרטית?"
דיא חדיד מסוכנות הידיעות AP ציין כי: "הרשות הפלסטינית היא בין הממשלות הדתיות ביותר באזור, אמנם היא נשלטת בידי אליטות חילוניות ולעיתים קרובות יש סכסוך בינה ובין מוסלמים קיצוניים ופעילי חמאס".
חדיד טוען כי הכעס כלפי וליד "משקף את התחושה בעולם המוסלמי שהאמונה שלהם נמצאת תחת התקפה גוברת מהמערב".
על פי סוכנות הידיעות הפלסטינית מען, בעוד אמונות פוליטיות חילוניות הן "לא נדירות" בחברה הפלסטינית, ביטוין של דעות עוינות בציבור כלפי הדתות הדומיננטיות נתפסת על ידי רבים כהסתה ולא כחופש הביטוי.
בתחילת דצמבר 2010, חוסיין פרסם מכתב בבלוג שלו ובו הוא התנצל על הפגיעה במוסלמים ועל מה שכינה "הטיפשות" שלו.
חברו, שדיבר בעילום שם עקב רגישות הנושא, אמר כי חוסיין פרסם את המכתב בתקווה שישחררו אותו מהכלא.
יצירת ה-CEMF (המועצה למוסלמים לשעבר בצרפת)
ב-6 ביולי 2013, ואליד אל חוסייני ושלושה מוסלמים לשעבר נוספים הקימו את "המועצה למוסלמים לשעבר בצרפת" (לאחר שקיבל בצרפת מקלט מדיני).
המועצה מציגה את עצמה כ"ארגון המורכב מאתאיסטים, הוגי דעות, הומניסטים ומוסלמים לשעבר שנוקטים עמדה על מנת לקדם את ההיגיון, החילוניות וזכויות אוניברסליות".
חוסיין מתנגד "לכל אפליה והתעללות" ודורש "חופש לבקר דתות" ו"איסור של כל מנהג, כלל, טקס או פעילות דתית שאינם מתיישבים עם הגדרת זכויות האדם המודרנית".
הארגון תומך בכל "איסור על כל פרקטיקה דתית ותרבותית שמעכבת או מתנגדת לאוטונומיה של נשים, ולרצונם לשוויון".
בנוסף, המועצה מגנה "כל הפרעה על ידי כל סמכות, משפחה, הורים או הרשויות הרשמיות בחיי הפרט של נשים וגברים, ובעיקר במערכות הרגשיות והמיניות שלהם".
ואליסיאנית או אובאית (Fakaʻuvea) היא שפה פולינזית המדוברת בוואליס (הידוע גם בשם אובאה).
השפה ידועה גם בשם אובאית מזרחית מכיוון שקיים אי בקלדוניה החדשה הנושא את השם אובאה גם הוא ושם קיימת השפה אובאית מערבית.
ישנו קשר מיוחד בין השפה הוואליסיאנית לבין השפה הטונגאית; לוואליסיאנית יש גם קשרים נוספים לשפות אוסטרונזיות נוספות, אך זהו הקשר ההדוק ביותר.
זאת מכיוון שהשפה הטונגאית הפכה לעגה של הילידים הוואליסיאנים החל מפלישת שושלת טואי טונגה לוואליס וגל הגירה של טונגאים למדינה, ואילך.
ואלי אקספורט היא אמנית אוסטרית.
עבודותיה האמנותיות כוללות וידאו, מיצג, קולנוע, אנימציות מחשב, צילום, פיסול ופרסומים העוסקים באמנות עכשווית.
ואלי אקספורט למדה במנזר עד גיל 14, למדה ציור ועיצוב בבית הספר הלאומי בתעשיית הטקסטיל בוינה, ועבדה תקופה קצרה בתעשיית הקולנוע כתסריטאית, עורכת ועוד.
הפמיניזם האוסטרי היה מוטרד מכך שעד שנות ה-70 היה עדיין דור אוסטרי שגישתו כלפי נשים התבססה על האידאולוגיה הנאצית.
סוגיה נוספת הייתה רגשות אשם לגבי הטיפול בילדים מצד ההורים (האמהות) במשטר הנאצי.
ואלי אקספורט, לפני היותה מהפכנית פוליטית ואמנותית, הייתה אם ורעיה.
בשנת 1967 שינתה את שמה לואלי אקספורט (VALIE EXPORT) הנכתב באותיות גדולות כמו לוגו אמנותי, ובכך ויתרה על שמות אביה ובעלה ואימצה במקומם את שם משפחתה החדש מתוך מותג סיגריות פופולרי.
בשיחה עם ג'רי אינדיאנה ממגזין "בומב" (BOMB), אקספורט תיארה כך את השינוי בשמה:
בפעולה זו של הגדרה עצמית, הבליטה אקספורט את נוכחותה בסצנת האמנות הווינאית אשר נשלטה עד אז על ידי טאבו אמנות הביצועים של פעילי וינה, למשל: הרמן ניץ', גאנטר בראס, אוטו מוהל ורודולף שוורצקוגלר.
אקספורט אמרה, "הייתי מאוד מושפעת, לאו דווקא מהאקטיביזם עצמו, אלא מכל התנועה האקטיביסטית בעיר.
זו הייתה בהחלט תנועה נהדרת.
היו לנו שערוריות גדולות, לפעמים נגד הפוליטיקה, זה עזר לי להביא את הרעיונות שלי".
כמו עמיתיה, היא חשפה את גופה לכאב ולסכנה בפעולות שנועדו להתמודד עם השאננות הגוברת והקונבנציונליזם של התרבות האוסטרית שלאחר המלחמה.
היא הצליחה להפנות את הזרקור לאופן שבו יחסי הכוח הגלומים בייצוגים בתקשורת משפיעים על הגוף ועל התודעה של נשים, ובכך הפך פרויקט אקספורט לפרויקט פמיניסטי מובהק.
הופעות הגרילה המוקדמות של אקספורט הגיעו למעמד אייקוני בתולדות האמנות הפמיניסטית.
"Tapp- und Tast-Kino" (נקישה ונגיעה בסינמה) בוצע בעשר ערים אירופאיות ב-1968–1971. בעבודתה המהפכנית המתוחכמת הזאת, לבשה ואלי אקספורט "אולם קולנוע" זעיר סביב פלג גופה העליון העירום, כך שלא ניתן היה לראות את גופה אך ניתן היה לגעת ולהגיע אל חזית המכוסה וילונות של ה"תיאטרון".
לאחר מכן הלכה לרחוב להזמין גברים, נשים וילדים לבוא ולגעת בה.
התקשורת הגיבה לעבודה הפרובוקטיבית של ואלי בפאניקה ובפחד, ועיתון אחד כינה אותה מכשפה.
אקספורט הגיבה: "היה באוסטריה מסע גדול נגדי".
חלק מעבודותיה האחרות, ביניהן "יריבים בלתי נראים", "סינטגמה","קורפרספליטר", הראו את גוף האמן בקישור למבנים היסטוריים.
הקישור בין הגופני להתקדמות ההיסטורית של המרחב המגדרי והתפקידים הסטריאוטיפיים מייצג את הגישה הפמיניסטית והפוליטית של אקספורט לאמנות.
סרטה הקצר של אקספורט ב-1973,"מרוחק, מרוחק"(remote, remote), מדגים את המחיר הכואב שמשלם הגוף הנשי כדי לעמוד בסטנדרטים חברתיים.
ביצירה זו היא חופרת בציפורניה עם סכין במשך שתים עשרה דקות, כדי לייצג את הנזק שנגרם ו לגוף הנשי מניסיון לשמור על סטנדרט היופי והמסורת.
בתצלום שלה בשנת 1970, "גוף סימן פעולה" אקספורט מציגה קעקוע של חגורת ביריות על רגלה העליונה.
הבירית אינה מחוברת למעלה ורק מחוברת לפיסת גרב בתחתית - ולכן תלויה על הרגל.
במקום שהבירית תגדיר את הגוף באופן אובייקטיבי, הגוף מגדיר את הבירית.
באופן זה, נוצר היפוך תפקידים חברתיים ביחס לגוף הנשי.
בהופעה שלה בשנת 1968 – "מכנסי פעולה: פאניקה של איברי המין" (Aktionshose:Genitalpanik) - נכנסה אקספורט לאולם קולנוע במינכן, לבושה במכנסיים שחושפים את איבר מינה, והסתובבה כך בקרב הקהל היושב, כך שאיבר המין החשוף שלה היה בגובה פני הקהל.
התצלומים הנלווים צולמו ב-1969 בווינה, על ידי הצלם פיטר הסמן (Peter Hassmann).
המופע נועד לעורר מחשבה על תפקידם הפסיבי של נשים בקולנוע ועל הקונפליקט בין היותה של המיניות דבר פרטי לבין המופעים שלה במקומות ציבוריים.
היו טענות שההופעה של "מכנסי פעולה" התרחשה בתיאטרון פורנו, וכללה את אקספורט מנופפת במכונת ירייה ומאתגרת את הקהל, כפי שמתואר בכרזות ב-1969, אבל לטענתה זה לא קרה מעולם.
השוני בין ההופעה לבין מה שמכונה בדרך כלל "קולנוע" ברור, והוא חיוני למסר.
בביצועי אקספורט, הגוף הנשי אינו ארוז ונמכר על ידי מנהלים ומפיקים גברים, אלא נשלט ומוצע בחופשיות על ידי האישה עצמה, בניגוד לכללים החברתיים ולחוקי המדינה.
כמו כן, הקולנוע הרגיל שאושר על ידי המדינה הוא חוויה מציצנית במהותה, ואילו בביצועי אקספורט, לקהל מגע ישיר עם אדם אחר והדבר מבוצע בצורה גלויה מול אקספורט ועוברי אורח.
קטע וידאו פורץ דרך של אקספורט, מול משפחתה (1971), היה אחד המקרים הראשונים של התערבות בטלוויזיה ושידור וידאו ארט.
הסרטון, ששודר במקור בתוכנית הטלוויזיה האוסטרית קונטקטה(kontake) ב-2 בפברואר 1971, מציג משפחה אוסטרית בורגנית צופה בטלוויזיה בזמן ארוחת הערב.
כאשר משפחות אחרות מהמעמד הבינוני צפו בתוכנית זו בטלוויזיה, הטלוויזיה הייתה למעשה מראה לחוויה שלהם עצמם וכך נוצר יחס סבוך בין הנושא, הצופה והטלוויזיה.
בשנת 1977 יצא לאור הסרט באורך מלא הראשון שלה, "יריבים בלתי נראים".
התסריט נכתב בשיתוף עם השותף לשעבר שלה, פיטר ווייבל.
סרטה משנת 1985, "הפרקטיקה של אהבה", נכנס לפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-35 של ברלין.
בשנת 1995/1996 קיבלה אקספורט תואר פרופ' באקדמיה לאמנויות מדיה קלן עבור יצירות המולטימדיה שלה.
בסרט הנסיוני שלה, 1983, סינטגמה, אקספורט ניסתה להבנות מחדש את הגוף הנשי באמצעות מספר רב של "טכניקות מונטאז קולנועיות שונות - להכפיל את הגוף באמצעות שכבות, למשל".
הסרט משקף את אמונתה של אקספורט כי הגוף הנשי טופל לאורך ההיסטוריה על ידי גברים באמצעות אמנות וספרות.
בריאיון עם "ראיון מגזין", אקספורט אמרה על הסרט שלה, סינטגמה (Syntagma), כי "הגוף הנשי תמיד היה תוצר של הבנייה".
אקספורט כתבה מאמר השוטח את דעותיה לגבי שליטתם של גברים על נשים, עבור תערוכה בשם מגנא (MAGNA), גמיניזם: אמנות ויצירתיות.
במאמר זה, שכותרתו "אמנות נשים כמניפסט" (1972), היא כתבה הצהרות מעצימות המכוונות כקריאה לפעולה: "תן לנשים לדבר כך שיוכלו למצוא את עצמן, אני מנסה להשיג דימוי עצמי של עצמנו וכתוצאה מכך ראייה שונה של הפונקציה החברתית של נשים ".
כאן הצביעה אקספורט על הדרך הלא צודקת שבה חיו נשים את חייהן בגבולות שנוצרו על ידי גברים.
באותו מניפסט כותבת אקספורט גם כי "ניתן להבין את האמנויות כמדיום ההגדרה העצמית שלנו והוספת ערכים חדשים לאמנויות.
ערכים אלה, המועברים באמצעות תהליך הסימון התרבותי, ישנו את המציאות ויתאימו אותה לצרכים נשיים ".
כאן היא מתייחסת ישירות אל העבודה שלה בנושא העצמת נשים.
עם כל יצירה חדשה אקספורט משנה את הדרך בה החברה רואה את הנשים.
גבר ואישה ובעלי חיים (1973)
אני הופך את התמונות של הקול שלי בתוך הראש שלי (2008)
1973 תערוכה אוסטרית, המכון לאמנות עכשווית, לונדון, אנגליה.
1977 גוף ספליט, גלריית סנט סטפן, וינה, אוסטריה (סולו)
1997 פיצול המציאות: מומוק, בית 20, וינה
2000 גלריה, אינסברוק, אוסטריה (סולו)
הגלריה האוסטרית בלוודר, וינה, אחרי המוזיאון, בולזאנו
ארכיון ואלי אקספורט 2012, קונסטהאוס ברגנץ, ברגנץ
2013 רכישות חדשות בצילום, ניו יורק, ארצות הברית
1990: פרס עיר וינה לאמנות חזותית
1992: פרס אוסטרי לאמנות וידאו ואמצעי תקשורת
1995: פרס פיסול בקרן ג 'נרלי
2000: פרס אלפרד קוביין הגדול תרבות אוסטריה העליון
2003: מדליית זהב לשירותים לעיר וינה
2005: עיטור אוסטרי למדע ואמנות
2009: דוקטורט כבוד של האוניברסיטה לאמנויות ועיצוב תעשייתי לינץ
2010: זהב קישוט גדול עבור שירותי הרפובליקה של אוסטריה
ואלין קיין היא שחקנית צפון אירית.
תפקידיה הידועים ביותר הוא בדמות רוז סטאג, חברתו לשעבר של הרוצח הסדרתי פול ספקטור, בסדרה "החטא הקדמון" של ערוץ BBC Two, ובדמות לירה ארסו בסרט "רוג אחת: סיפור מלחמת הכוכבים".
קיין מוכרת גם מהופעתה בדרמה של ה-BBC "שלוש עשרה".
היא כיכבה בסדרה בדמות סמלת בילוש ליזה מרצ'נט, וזכתה לשבחים במגזין "Radio Times".
קיין זכתה בפרס האודיו דרמה של ה-BBC לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בתסכית "The Stroma Sessions".
קיין נולדה וגדלה בעיר ניורי שבמחוז דאון.
היא למדה בבית הספר Sacred Heart, ובבית הספר למחול אנמארי מורגן.
מגיל 15 הופיעה בתיאטרון הלאומי לנוער, ותפקידה הבולט ביותר היה בהפקה של המחזה "20 Cigarettes".
בגיל 18 עזבה את צפון אירלנד ועברה ללונדון.
הבמאי איוואן קוואנה ליהק אותה לסרט "The Fading Light" אחרי שראה אותה בסרט הקצר "July" שהועלה ליוטיוב.
היא נבחרה מפני שאילתרה בהצלחה בסרט הקצר.
ב-2013 שיחקה בתפקיד רוז סטאג בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "החטא הקדמון", ובתפקיד דארה במותחן הקומי האירי "Jump".
עוד ב-2013 שיחקה קיין בתפקיד הראשי במחזה "העלמה יוליה" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג בתיאטרון Reading Rep.
בין הסרטים הנוספים בהם השתתפה קיין היה "Still Early", סרט קצר שהוצג בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים גולוויי.
ב-2016 שיחקה קיין בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה של ערוץ BBC3 "שלוש עשרה", בעונה השלישית של "החטא הקדמון", ובפרק בסדרה "Murder".
עוד באותה שנה גילמה את אמו של הפרוטגוניסט בסרט "רוג אחת: סיפור מלחמת הכוכבים".
בתיאטרון שיחקה קיין בתפקיד נאנס בהפקה של תיאטרון פינבורו למחזה "Autumn Fire", בהפקה של פאנצ'דרנק למחזה "The Black Diamond", ובתפקיד ליידי לידיה לנגוויש במחזה "The Rivals".
היא גילמה את גירלין במחזה "The Lonesome West" מאת מרטין מקדונה.
ברדיו הופיעה קיין ב-BBC בתסכיתי הדרמה "The Demon Brother" ו-"Stroma Sessions" עליו זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר.
שנה סרט תפקיד הערות 2010The Fading Light איבון זכייה – הסרט האירי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של דבלין 2011 משחקי מלחמה מוניקה 2012Jump דארה 2014'71 אורלה 2015 ויקטור פרנקנשטיין גברת וינת'רופ 2016 רוג אחת: סיפור מלחמת הכוכבים לירה ארסו 2018פרופיל איימי ויטאקרTBAEx-Patriot ריילי קונורסBaron Day Barracks
שנה סדרה תפקיד הערות 2013–2016 החטא הקדמון רוז סטאג עונות 1–3 2016 שלוש עשרה סמלת בילוש מרצ'נט מיני-סדרהMurder ברנן 2017The Other Guy אוליביה קולינס 2018 אהבה, מוות וציפורי שיר קתרין וינטרס מיני-סדרה 2020 כנופיות לונדון מיני-סדרה2023אורות כחולים (אנ')אנג'לה מאקל4 פרקיםמלך החורףמורגן לה פיי9 פרקים
שנה פרס קטגוריה עבור תוצאה 2017 פרס אודיו דרמה של ה-BBC שחקן משנה הטוב ביותר "Stroma Sessions"
ואלי ראץ (בהונגרית: Rácz Vali; 25 בדצמבר 1911 – 12 בפברואר 1997) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון וזמרת, יקירת הציבור ההונגרי.
ואלי ראץ נולדה ב-25 בדצמבר 1911, להורים קתולים אדוקים, בכפר גלה בדרום מערב הונגריה.
אביה היה מנהל בית הספר של הכפר.
ואלי ראץ הייתה זמרת ושחקנית הונגריה, אשר הגיעה לשיא הפופולריות שלה בסוף שנות ה-30 וה-40. בנוסף להיותה שחקנית במועדון לילה, הופיעה בכ-20 סרטים הונגרים.
לאחר שלמדה במנזר עברה לבודפשט ללמוד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
זמן קצר לאחר סיום הלימודים, החלה לקבל תפקידי שירה קטנים בסרטים בין השנים 1933 ו- 1934 שיחקה בתיאטרון העירוני ולאחר מכן בתיאטרון ההונגרי.
בשנת 1936 שרה בקברט ידוע בבודפשט ובתיאטרון העיר במשך שלוש שנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, באפריל 1944, כאשר הנאצים כבשו את הונגריה והחלו לגרש את האוכלוסייה היהודית, ראץ' עזרה להחביא את חבריה היהודים בווילה שלה בבודפשט.
בין אפריל לנובמבר 1944, חיו בביתה חמישה יהודים בחשאי, עד שנבגדה בטעות על ידי בעלה של אחת מהניצולות.
ראץ נעצרה על ידי המשטרה החשאית ההונגרית ונכלאה במפקדתם במלון "מאג'סטיק", שבו נחקרו ועונו אסירים לפני גירושם או הוצאתם להורג.
בזכות מאמציהם של תומכיה במחתרת, היא שוחררה בסופו של דבר.
כל היהודים שהצילה שרדו את המלחמה, וחלקם עלו לישראל מאוחר יותר.
אחרי 1945 היא הייתה חברה בתיאטרון רויאל רוו, בתיאטרון מדג'יאזי, ואחר כך בקמרה וארייטה.
היא שיחקה ב-20 סרטים, אבל הייתה בעיקר זמרת.
היא ערכה קונצרטי סולו באקדמיה למוסיקה ובאולם הקונצרטים של ויגאדו, כמו כן הופיעה בקביעות במועדון הנגלי קיוסק.
בשנת 1946 התחתנה עם הסופר והעיתונאי פטר האלאש.
בנם ואלר נולד ב-1950, וכעבור שנתיים נולדה בתם מוניקה, שהפכה לימים לעיתונאית בלונדון, מוניקה פורטר.
המשפחה נמלטה מהונגריה בעקבות מרד 1956 והיגרה לארצות הברית.
בשנת 1970 חזרו לאירופה ובשנת 1975 ראץ ובעלה קבעו את ביתם במינכן, גרמניה.
ואלי ראץ נפטרה במינכן ב-12 בפברואר 1997.
ב -25 במאי 1992 הוענק לה התואר "חסידת אומות העולם" על ידי רשות הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם.
ספרה של בתה מוניקה פורטר על מעשיה של ראץ במלחמה פורסם לראשונה ב -1990. ספר זה גרם לפרסום סיפורה של ואלי ראץ בקרב קהל רחב יותר, מחוץ להונגריה.
ואליד ח'יאר הוא ג'ודוקא צרפתי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
חיאר זכה במדליית זהב באליפות אירופה בשנת 2016 שנערכה בקאזאן שברוסיה לאחר שניצח בגמר את אורחן ספארוב האזרי בזכות איפון.
הוא התחרה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 והודח בסיבוב השני לאחר שהפסיד לפליפה קיטדאי הברזילאי.
קאזאן 2016: מדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג
גראנד סלאם פריז 2016: מדליית ארד
גראנד פרי תוניס 2018: מדליית זהב
גראנד פרי טביליסי 2019: מדליית כסף
גראנד סלאם אבו דאבי 2019: מדליית כסף
ואלמי הייתה משחתת אחת מתוך שש, שנבנו בסדרת המשחתות Guépard עבור הצי הצרפתי במהלך שנות העשרים.
נקראת על שם קרב ואלמי.
לאחר כניעת צרפת לגרמניה ביוני 1940 במהלך מלחמת העולם השנייה, שירתה ואלמי בחיל הים של צרפת של וישי.
ואלייס (בקטלאנית: El Vallès או פשוט Vallès) הוא מחוז היסטורי בקטלוניה, ספרד, הממוקם במרכז הרכס הקטלאני הקדם-חופי .
הוא מיוצג בימינו על ידי שתי חטיבות מנהליות נפרדות (קומארקס) שהן חלק ממחוז ברצלונה: הואלייס המערבי , שיש לו שתי בירות, סבאדל וטראסה; והואלייס המזרחי , שבירתו גרנולר .
לחלוקה הנוכחית של ואלייס ישנם שורשים היסטוריים במחוזות המשפטיים של גרנולר וסאבאדל-טראסה, שהוקמו בשנת 1834. עם זאת, הפעם הראשונה שבה נעשה שימוש מפורש בחלוקה זו כפי שנקבע בחוק הייתה בשנת 1936, עם החלוקה הרשמית של קטלוניה לקומארקס (Comarques).
בשנת 2015, ארבע מהעיריות במזרח ואלייס הפכו לחלק מקומארקה חדשה שנוצרה: המויאנס .
חלקים מסוימים של אזור ואלייס שייכים לאזור המטרופולין של ברצלונה, וכיום הוא מחובר לברצלונה עם מערכות תחבורה ציבוריות כגון המטרו דל ואלייס של FGC .
ואליד ח'ליל אלהואשלה הוא איש הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית ומפלגת רע"מ.
בעבר היה יועצו של חבר הכנסת סעיד אלח'רומי, מנהל הסיעה בכנסת ודוברה, וכיום הוא חבר הכנסת מטעמה.
ואליד אלהואשלה נולד ב־1981 ביישוב הבדואי סעוה שבנגב, ממזרח לבאר שבע.
הוא בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
במקביל ללימודיו וכן בהמשך – בין השנים 2000–2013 – שפט במסגרת ההתאחדות לכדורגל, כולל בליגות הבכירות.
באפריל 2017 נבחר לייצג את יישוב מגוריו במליאת המועצה האזורית אל קסום, אך מעט לאחר מכן, עם כניסת סעיד אלח'רומי ממפלגת רע"ם, לכהונתו בכנסת – היה אלהואשלה יועצו למשך כשנה וחצי.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת (2019), הוביל פיצול הרשימה המשותפת להחלשת כח הרשימות הערביות.
מפלגת רע"מ התמודדה אז במסגרת רשימת רע"מ-בל"ד, בה הוצב אלח'רומי במקום ה־7 ואלהואשלה הוצב במקום הסמלי 71, אך הרשימה זכתה אז ל־4 מנדטים בלבד.
עם זאת בכמה ממערכות הבחירות שאירעו במהלך המשבר הפוליטי בישראל (2019–2022) היה אלהואשלה ממלא מקום חבר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת מטעם המפלגה.
עם כינון ממשלת נתניהו-גנץ ב־2020, שיצרה הפוגה בין מערכות הבחירות, מונה אלהואשלה למנהל סיעת רע"ם ודוברה, תפקיד בו שימש גם בעת השותפות התקדימית של רע"מ כמפלגה הערבית הראשונה בקואליציית ממשלת בנט לפיד.
בתחילת 2022 נבחר אלהואשלה ברוב גדול ליו"ר האספה הכללית של הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית.
ביוני 2022, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש ולאחר פטירת אלח'רומי, שהיה נציג הנגב במפלגת רע"ם, התמודד אלהואשלה לתפקיד בתמיכת ראש הרשימה מנסור עבאס וגבר על פאיז אבו סהיבאן, ראש העיר רהט.
המפלגה זכתה ב־5 מושבים וכך נבחר אלהואשלה לכנסת.
חבר הוועדה לביקורת המדינה, הוועדה לביטחון לאומי, ועדת העבודה והרווחה והוועדה המיוחדת לחיזוק ופיתוח הנגב והגליל, ויו"ר השדולה לצורכי הכפרים הבלתי מוכרים בנגב.
מוביל את "יום הנגב", מייסודם של קודמיו טלב אבו עראר ואלח'רומי, במהלכו נערכים דיונים בוועדות הכנסת על אתגרי החברה הבדואית, וממובילי המאבק בהריסות הבתים ביישובי הנגב הבדואים ולהכרה בכפרים הבלתי מוכרים.
ב־7 באוקטובר 2023, יזם הקמת חדר חירום ביישוב חורה לתושבי הנגב הערבים בדואים.
באוקטובר 2024 קרא לחדש את מתכונת "הרשימה המשותפת", של ריצה משותפת של כל המפלגות הערביות.
ואליד בשטי (נולד ב-1976 בלונדון, בריטניה) הוא אמן וסופר מלוס אנג'לס.
בשטי היה פרופסור חבר במחלקה לאמנות לתואר שני ב־Art Center College of Design, פסדינה, ולימד בבתי ספר רבים כולל אוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס; אוניברסיטת קליפורניה, אירווין; מכון קליפורניה לאמנויות; בית הספר לאמנות של שיקגו; ותוכנית MFA במכללת בארד.
בשטי הציג תערוכות רבות במוסדות וגלריות רבות ברחבי העולם.
הוא מבקר בפקולטה במכון לארכיטקטורה בדרום קליפורניה .
בשטי קיבל תואר ראשון באמנויות מבארד קולג', ניו יורק ב-1999, ותואר שני באמנויות יפות מבית הספר לאמנות של אוניברסיטת ייל ב-2002.
למרות שבשטי ידוע בעיקר בעבודתו בצילום, גופי עבודתו משתרעים על מגוון רחב של מדיה לרבות פיסול, ציור, מיצב ווידאו.
לגבי הבחנות בין מדיומים, הוא הדגיש כי הוא "מנסה לשקול כל גוף עבודה במונחים שלו, באופן דיסקרטי, כך שמונחים כמו 'פיסול' או 'צילום', במובן הרחב שלהם, לא ממש נכנסים לתוך החשיבה [שלי] ...
עבודתו של בשטי נמצאת באוספים קבועים של מוזיאונים ברחבי העולם, כולל:
המכון לאמנות של שיקגו, שיקגו, IL
מוזיאון האמר, לוס אנג'לס, קליפורניה
מוזיאון הירשהורן וגן הפסלים, וושינגטון הבירה
מוזיאון מחוז לוס אנג'לס לאמנות
המוזיאון לאמנות עכשווית, שיקגו, שיקגו, IL
המוזיאון לאמנות עכשווית, לוס אנג'לס, קליפורניה
מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית, סן פרנסיסקו, קליפורניה
מוזיאון לאמנות של אוניברסיטת מישיגן, אן ארבור, MI
מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, ניו יורק
ואלי סאנס היא קבוצת כדורסל אמריקאית מטמפה, אריזונה, המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA ומסונפת לפיניקס סאנס מליגת ה-NBA.
לפיניקס סאנס היו בעבר שלוש קבוצות מסונפות לה בליגת הפיתוח של ה-NBA: אלבקרקי ת'אנדר בירדס (2005–2008, כיום קליבלנד צ'ארג'), בייקרספילד ג'אם ונורת'רן אריזונה סאנס (2011–2016 בבייקרספילד, 2016–2021 באריזונה; כיום מוטור סיטי קרוז).
מאז 2021 לא הייתה למועדון קבוצה בליגת הפיתוח, וקבוצת ה-NBA יכלה לשלוח שחקנים לכל קבוצה בליגה כרצונה.
ב-14 בפברואר 2024 הוקמה הקבוצה רשמית בטמפה, אריזונה, והוכרז כי היא תשחק את משחקי הבית שלה במולט ארנה שבקמפוס אוניברסיטת המדינה של אריזונה, אולמה הביתי של קבוצת ה-NHL המפורקת אריזונה קויוטיס.
ב-22 במאי הוכרזו שם הקבוצה, ואלי סאנס (על שם כינויו של המטרופולין של פיניקס, עמק השמש – Valley of the Sun), שנבחר בתחרות בין אוהדים, וסמלילה, המציג את האותיות V ו-S בצורת שמש בצבעי סגול וכתום, כשל הקבוצות האחיות שלה – פיניקס סאנס ופיניקס מרקורי.
דראפט ההרחבה של הסאנס נערך ב-13 ביוני 2024. עם הקמת הקבוצה, לראשונה בהיסטוריה לכל קבוצות ה-NBA יש קבוצת בת בליגת הפיתוח.
בעונת הבכורה של הקבוצה, עונת 2024/25, היא העפילה לרבע גמר גביע הפתיחה של הליגה, בו הודחה בידי הזוכה בסופו של דבר וסטצ'סטר ניקס, ואת העונה הסדירה סיימה במקום החמישי במערב עם מאזן 20–14 חיובי.
בסיבוב הראשון של הפלייאוף גברו הסאנס 131–127 על סנטה קרוז ווריורס, אך בחצי גמר האזור המערבי הודחו בידי האלופה בסופו של דבר סטוקטון קינגס 114–122.
עונהאזורעונה סדירהפלייאוףואלי סאנס2024/25מערבי5201458.8ניצחון ברבע גמר המערב (סנטה קרוז) 131–127הפסד בחצי גמר המערב (סטוקטון) 114–122סה"כ עונה סדירה201458.8סה"כ פלייאוף1150
ואלרי אמילוב בוז'ינוב (בבולגרית: Валери Емилов Божинов; נולד ב-15 בפברואר 1986) הוא כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת החלוץ.
בוז'ינוב נולד בעיירה גורנה אוריחוביסטה בבולגריה.
בגיל 12 עבר למלטה עם אמו, פפה, שחקנית כדורסל בעברה ועם אביו החורג סשו אנג'לוב, ששיחק בעבור בולגריה בשנות התשעים.
בוז'ינוב הרשים את מנהל הספורט של הקבוצה לצ'ה, בזמן ששיחק בעבור קבוצה מקומית.
הוא חתם בלצ'ה תמורת 30 מיליון לירות איטלקיות (כ-15,000€).
בוז'ינוב התיישב בלצ'ה והמשיך את לימודיו בזמן ששיחק בעבור קבוצות הנוער שלה.
הופעת הבכורה שלו בליגה הראשונה באיטליה עם הקבוצה לצ'ה הייתה ב-2 בינואר 2002 כשהיה רק בן 15 שנים ו-11 חודשים, ובכך היה לשחקן הזר הצעיר ביותר שהופיע בליגה הראשונה באיטליה.
הגול הראשון שלו בסרייה א' הגיע רק שנתיים לאחר מכן, ב-6 בינואר 2004 בהפסד הביתי 1–2 לבולוניה, והפעם היה השחקן הזר הצעיר ביותר שמבקיע.תחת המאמן זדנק זמן, הבקיע בקבוצה 16 שערים.
בוז'ינו עבר על ידי פיורנטינה בינואר 2005, בהעברה ששוויה 13€ מיליון.
הוא היה רק בן 18 כשעבר לסגולים.
ביולי 2006 הוא הועבר בהשאלה לקבוצה הגדולה יובנטוס בתמורה לאדריאן מוטו.
בוז'ינוב אמר שהוא יהיה שמח להישאר עם יובנטוס.
מנהל הספורט של פיורנטינה הצהיר כי ברשות יובנטוס להשלים את החתמת החלוץ תמורת £4 מיליון משום ש-"יש סעיף כתוב עם יובנטוס שמאפשר להם לשמור עליו על ידי תשלום של 4 מיליון פאונד".
ב-3 באוגוסט, דווח בתקשורת כי בוז'ינוב השלים את מעבר למנצ'סטר סיטי, לאחר שחתם על חוזה שאורכו 4 שנים בתמורה לתשלום שלא פורסם, שמעריכים שהוא 5.75£ מיליון אבל בוז'ינוב הושבת לחמישה חודשים אחרי שסבל מפציעה בברך במשחק נגד מנצ'סטר יונייטד באוגוסט.
ביולי 2009 הושאל בוז'ינוב לשנה אחת לפארמה ולאחר שנה, ביולי 2010 הושלמה העברתו למועדון האיטלקי.
ביולי 2011 הועבר למועדון הפורטוגזי ספורטינג ליסבון בחוזה ל-5 שנים תמורת 2.6 מיליון אירו.
בינואר 2012 הוכרז על ידי ספורטינג כ"אישיות בלתי רצויה" לאחר שמנע מבועט הפנדלים הקבוע של המועדון לבעוט בעיטת 11 בדקה ה-92, בעט אותה בעצמו והחטיא.
כתוצאה מצעד זה הוא הושאל למועדון האיטלקי לצ'ה, בו החל את הקריירה הבינלאומית שלו.
ב-31 באוגוסט 2012 הוא הושאל לשנה להלאס ורונה האיטלקית.
ב-17 בינואר 2013 הושאל לקבוצה ויצ'נצה מהליגה השלישית באיטליה.
בינואר 2014 הודיע כי חתם בקבוצה הבולגרית לבנסקי סופיה.
ב-14 ביוני 2015 חתם לשנתיים בפרטיזן בלגרד הסרבית.
בעת החוזה עם לצ'ה, בוז'ינוב שיחק ברמות הנוער השונות בעבור נבחרתו.
במשחק הבכורה שלו בנבחרת הצעירה, עד גיל 21, הוא הבקיע שער מספרת מרשים נגד יוון ובשל כך הוא זומן לסגל הנבחרת הבוגרת ליורו 2004, שנערך בחודש יוני.
בוז'ינוב ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בטורניר נגד איטליה, משחק בו בולגריה הפסידה 1–2. במשחק נגד אירלנד שנערך באוגוסט, הוא הבקיע את שערו הראשון בנבחרת.
וָאלֶנְסְיֶין , עיר תעשייתית במחוז נור שבחבל או-דה-פראנס בצרפת.
בשנת 1975 החלה ירידה במספר תושביה, אך מ-1990 מספר התושבים נמצא בתהליך עליה הן בעיר והן באחדים מפרווריה.
בשנת 1999 התגוררו בשטח היישוב העירוני כולל הפרוורים 399,677 תושבים (מקום 14 בגודלו בצרפת).
העיר ממוקמת על הנהר סכלדה (צרפתית: Escaut), כמאתים ק"מ מצפון לפריז וכמאה ק"מ מדרום לבריסל.
ואלנסיין מופיעה לראשונה במסמכים רשמיים של קלוביס השני מלך הפרנקים משנת 693. בחוזה ורדן (843 ) נכללה העיר בממלכת לותארינגיה, בין ממלכות פרנקיה המערבית ופרנקיה המזרחית.
בשנת 881 פלשו הנורמנים לדוכסות אֵיְנו, שוואלנסיין הייתה חלק ממנה.
ב-1008 סבלה העיר מרעב ותושביה נדבקו במגפת דבר.
ב-1345 הפכה לנחלת בית בוואריה, ששלט גם בהולנד ובזילנד.
ב-1433, עברה העיר לחסותו של פיליפ השלישי דוכס בורגונדיה באמצעות קשרי נישואים, והפכה לחלק מנחלותיו בארצות השפלה הבורגונדיות.
ב-1477, לאחר מות שארל הראשון דוכס בורגונדיה, הפכה ואלנסיין עם כל ארצות השפלה הדרומיות לנחלת בית הבסבורג מאוסטריה.
בשנת 1556, אחרי שקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה התפטר, עברה ואלנסיין, כחלק של ארצות השפלה, לשלטון בנו, פליפה השני מלך ספרד.
ב-1677, צבאו של לואי הארבעה עשר כבש את העיר והיא הפכה לחלק של צרפת בהתאם להסכם ניימכן (1678).
ביולי 1793 נכבשה העיר ונחרבה על ידי כוחות אנגלו-אוסטריים, אך שוחררה על ידי צבא המהפכה הצרפתי באוגוסט 1794. במלחמת העולם הראשונה נפלה העיר בידי הגרמנים ב-1914, ושוחררה על ידי חיילים בריטיים וקנדיים ב-1918. ב-10 במאי 1940 הופצצה העיר על ידי הגרמנים, ופרצה דליקת ענק שהחריבה את מרכז העיר.
ואלנסיין שוחררה ב-2 בספטמבר 1944 על ידי צבא ארצות הברית.
כבר במאה ה-15 התפרסמה ואלנסיין כמרכז תעשיית בדי תחרים שיוצרו מחוטי פשתן.
גם כיום קיימת בעיר תעשיית טקסטיל מפותחת.
ב-1718 נתגלו מרבצי פחם בסביבות העיר וב-1734 הוקמה חברה לכריית פחם.
כיום מתבססת העיר על תעשיית מכוניות, בתי זיקוק ותעשיות מטלורגיה, אלקטרוניקה, צבעים ותרופות.
בעיר ממוקמת קבוצת כדורגל מהליגה העליונה הצרפתית - ואלנסיין.
ואלס (נכתב גם: ולס; בגרמנית: Walzer) הוא סגנון ריקוד שמקורו בגרמניה.
זהו ריקוד סלוני וריקוד עם במשקל של שלושה רבעים, בין הריקודים הראשונים במשקל זה.
בצורתו העיקרית הריקוד נעשה בזוגות.
הוואלס נעשה אופנתי לראשונה בווינה בשנות השמונים של המאה ה-18, ומשם התפשט למדינות נוספות בשנים שלאחר מכן.
הוואלס הפך למודל ליצירתם של ריקודים סלוניים נוספים.
בין הוואלסים הנודעים נמנים הדנובה הכחולה שהלחין יוהאן שטראוס (הבן) ו"ואלס הפרחים" (Waltz of the Flowers) מתוך הבלט "מפצח האגוזים" שהלחין פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
הרבה ניגונים מחצרות שונות של החסידות הם ניגוני ואלס.
חיים בנט הוציא אלבום משולש של ניגוני מארש ו-ואלס.
הואלס ברה במול מז'ור, אופוס 64, מספר 1 המכונה לרוב ואלס הדקה הוא ואלס שנכתב לפסנתר סולו על ידי המלחין הפולני פרדריק שופן.
הטמפו שסומן ליצירה הוא "מולטו ויוצ'ה" כלומר מהיר מאוד וחיוני.
שופן כתב את הוואלס בשנת 1847 ופרסם אותו בלייפציג באותה השנה, כיצירה הפותחת את אופוס 64. הוואלס בוצע ככל הנראה בקונצרט האחרון של שופן בפריז, שהתקיים בשישה עשר בפברואר 1848.
משום שהואלס השני באופוס נכתב בדו דיאז מינור, ואלס הדקה מהווה לו ניגוד, שכן האחרון נכתב ברה במול מז'ור, שהוא המקבילה האנהרמונית המז'ורית.
למרות כינויו, ביצוע נפוץ של יצירה זו יימשך בין דקה וחצי לשתי דקות וחצי.
הסיבה לכך נעוצה בעובדה שהמוציא לאור של שופן, שטבע את הכינוי, התכוון במילה "minute" ל"קטן" ולא ל"דקה".
הואלס, על אף שנחשב בעיני רבים כמבריק, אינו גרנדיוזי ואינו ארוך.
אחד מהביוגרפים של שופן ציין כי המלחין ניסה לתאר באמצעות הואלס כלב שרודף אחרי זנבו.
אכן, במקור הקטע נקרא על ידי שופן "כלב קטן".
מספר אמנים הקליטו גרסאות מושרות של היצירה, לרוב על מנת להדגים את כישוריהם הקוליים.
אחת ההקלטות המפורסמות היא של ברברה סטרייסנד.
בישראל, דני בן ישראל הקליט גרסה בעברית לתרגומו של חיים קינן.
כיום תרגום רווח הוא של אהוד מנור, שנעשה פופולרי בין היתר מביצועה של מיקי קם בתוכנית רחוב סומסום.
כתב היד של היצירה שמור בספרייה הלאומית של צרפת.
ואלס עם באשיר הוא סרט מונפש דוקו-דרמטי מלחמתי, בבימויו של ארי פולמן על מלחמת לבנון הראשונה.
הסרט הוגדר על ידי יוצריו כסרט תעודה מונפש אך יש גם הסבורים כי נכון יותר להגדירו כעלילתי, נוכח הסצנות הסוריאליסטיות שבו.
הסרט זכה בפרסים רבים ובהם "גלובוס הזהב", "פרס סזאר", "פרס אופיר" והיה מועמד ל"פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר".
ברובם המוחלט של הפרסים ברחבי העולם שהסרט זכה, מדובר היה בזכייה או במועמדות הראשונה בהיסטוריה של סרט ישראלי, של סרט מונפש ו/או סרט תיעודי.
מקור השם בסצנה מתוך הסרט בה שמואל פרנקל, חייל צה"ל, חברו לפלוגה של פולמן, "רוקד" עם מאג בעת קרב בתוך העיר ביירות על רקע תמונת ענק של בשיר ג'ומאייל, המנהיג הנוצרי, שרציחתו הייתה בין הגורמים לטבח סברה ושתילה.
ארי פולמן היה בשנת 1982 חייל חיל רגלים בן 19. בשנת 2006 הוא נפגש עם חבר מתקופת הצבא המספר לו על סיוטים חוזרים הקשורים בחוויותיו מהמלחמה, בהם 26 כלבים מלאי זעם, רצים בשדרות רוטשילד בתל אביב, תוך כדי שהם רומסים כל העומד בדרכם, עד אשר הם מגיעים למשרדו.
הוא מסביר כי בזמן מלחמת לבנון היה תפקידו לירות בכלבים בכפרים אליהם נכנסה מחלקתו, מחשש שאלו יעירו את התושבים בנביחותיהם, והכלבים בחלומות הם 26 הכלבים שהוא אישית הרג.
לדבריו של החבר, תפקיד זה ניתן לו שכן מפקדיו זיהו קושי נפשי מיוחד להמית אנשים.
פולמן מופתע, שלעומת חברו, אינו זוכר דבר מאותה תקופה, אך מאוחר יותר באותו ערב מופיע בזכרונו חיזיון מליל הטבח בסברה ושתילה שאינו מצליח לקבוע אם קרה באמת.
בזכרונו הוא וחבריו לשירות הצבאי חוזרים לרחובות העיר מרחצה בעירום בחוף הים של ביירות, לאור פצצות תאורה.
פולמן ממהר להפגש עם חבר אחר המוצג בסרט שעיסוקו מטפל, וזה ממליץ לו לשוחח עם אנשים אחרים שהיו איתו בביירות כדי להבין מה קרה שם.
חברו מסביר לו כי לאור טיבו של הזיכרון האנושי, ייתכן שחיזיון זה אינו מבוסס מציאות.
בהמשך הסרט, מסביר המטפל כי אף אם מדובר בהזיה, יש בה כדי להעיד על עולמו הפנימי והדברים המעסיקים אותו.
הסרט מלווה את פולמן בשיחותיו עם חברים, פסיכולוגית והעיתונאי רון בן ישי, ששהה בביירות באותה עת, כדי להזכר מחדש בחוויותיו במלחמה.
חלק ניכר מהסרט עוסק למעשה בעדויות של חבריו, אשר מומחשות באמצעות אנימציה.
בסופו של הסרט, פולמן נזכר שירה פצצות תאורה מעל מחנות הפליטים באותו לילה, ועם סיום הטבח ראה את הנשים והילדים שחזרו למחנה ממררים בבכי.
הסרט מסתיים בקטע מצילומי טלוויזיה ששודרו לאחר הטבח ובו נראות נשים ממררות בבכי וגופות המוטלות במחנה.
יוצר סרטים ישראלי אשר סיים לאחרונה את שירותו במילואים.
כעשרים שנה לפני כן, השתתף כחייל צה"ל במלחמת לבנון הראשונה במהלך שנת 1982.
מיקי לאון בתפקיד בועז ריין-בוסקילה.
השתתף בצעירותו כחייל צה"ל במלחמת לבנון הראשונה וסובל כתוצאה מחוויה זו מסיוטים חוזרים ונשנים.
חבר ותיק של ארי פולמן ויוצר סרטים ישראלי, אשר היה שותף בעברו בהפקתם של שני סרטים לצד פולמן.
יחזקאל לזרוב בתפקיד כרמי כנען.
בצעירותו, השתתף כחייל צה"ל במלחמת לבנון והיה חברו של פולמן.
כרמי בחר לשרת שירות קרבי מטעמים של הוכחת גבריות, אך מעיד על עצמו ש"אחרי המלחמה לא יכולתי להיות שום דבר", בתגובה להערתו של חברו פולמן שהוא ובני שכבתו ציפו ממנו לעשות חיל בתחומי המדע והטכנולוגיה.
בצעירותו, השתתף כחייל צה"ל במלחמת לבנון בתור טען של טנק מרכבה.
בעדותו בסרט, מתואר כי במקום להשיב אש, נכנס יחד עם צוותו להלם וברח.
אף שהגדוד שליווה אותו נטש אותו, רוני חש תחושות אשם כאילו הוא נטש את חבריו, כשלא התנהג כמצופה מדמות החייל האידיאלי.
בצעירותו, השתתף כחייל צה"ל במלחמת לבנון.
במהלך המלחמה שימש כמפקד של יחידת חיל רגלים.
בעזרת דמותו של פרנקל, מבין פולמן כי מוחו הדחיק ומחק את העובדה שפלוגתו נתקלה בנער נושא RPG אותו נאלצו להמית.
בהמשך, פרנקל מוצג בתוך סצנה במסגרתה נתקל הכח באש מפתיעה מגגות בניינים בביירות על קו החוף.
פרנקל, שלכאורה תפקד והשיב אש, מוצג בסרט כמי שנכנס "לסוג של טרנס", כדברי פולמן, ובטירופו חטף את נשקו של חברו וסימן שהוא מעוניין לרקוד ואלס בין הכדורים שלהם, כשמאחוריו מתנשאת תמונתו של באשיר.
עובדת סוציאלית וחוקרת ישראלית אשר מתמחה בתחום הפסיכוטראומה.
זהבה מספקת ניתוח מקצועי לחלק מהאירועים בסרט, וממשיגה אותם.
כך, למשל, זהבה מסבירה כי היתקלותו של פולמן בילד ה-RPG נשתכחה ממנו, משום שהמוח השתמש במנגנון הגנה המכונה "מצב דיסוציאטיבי", וממחישה את המנגנון באמצעות מטופל אחר שלה, שהיה צלם באותה המלחמה, ובשלב מסוים חדל המנגנון מלהגן עליו וזה איבד את עשתונותיו.
רון בן ישי בתפקיד עצמו.
עיתונאי ישראלי אשר היה הראשון לדווח על טבח סברה ושתילה.
במהלך המלחמה פיקד על טנק, אשר הוצב מחוץ למחנה הפליטים שתילה.
יצירת הסרט נמשכה ארבע שנים והופקה בשיתוף-פעולה ישראלי-גרמני-צרפתי.
הסרט יוצא דופן בהיותו סרט תיעודי בטכניקת ההנפשה.
הסרט משלב מוזיקת רוק משנות ה-80, גרפיקה וסצנות סוריאליסטיות יחד עם איור הדומה לקומיקס.
רובו של הסרט עשוי בטכניקת ההנפשה הנקראת Cutout (מגזרות נייר), בתוכנת פלאש.
בפברואר 2009 יצא לאור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, רומן גרפי המבוסס על הסרט.
"ואלס עם באשיר" ו-"9.99$", שיצא אף הוא ב-2008, הם הסרטים הישראליים המונפשים הראשונים באורך מלא שיצאו לאקרנים מאז "בעל החלומות" של אלינה ויורם גרוס מ-1962.
ביולי 2008 הועמד הסרט לזכייה בפרס אופיר בקטגוריית הסרט העלילתי הטוב ביותר, תוך מחלוקת בתעשיית הקולנוע על הכללתו בקטגוריה.
זאת על רקע הגדרתו המקובלת כסרט תיעודי מונפש.
אחת הטענות שהועלתה אז הייתה הסברה שסרט תיעודי באנימציה אינו זכאי להתמודד בקטגוריית פרס אוסקר לסרט הזר (אף על פי שאין שום מניעה בתקנון האקדמיה האמריקאית לבחירת סרט כזה כמועמד).
לבסוף, זכה הסרט בקטגוריית הסרט העלילתי הטוב ביותר ובנוסף לקטגוריה זאת, זכה "ואלס עם באשיר" בפרסי אופיר לשנת 2008 גם בקטגוריות הבמאי, התסריט, העריכה, עיצוב הפסקול והעיצוב האומנותי.
ברחבי העולם, זכה הסרט בפרס הסרט הזר הטוב ביותר בתחרות הסרטים העצמאיים הבריטית, בגרנד פרייז בפסטיבל הסרטים בטוקיו, בפרס "מגדל הזהב" בפסטיבל הסרטים בסרביה ובפרס הסרט התיעודי של השנה מטעם איגוד הקולנוע התיעודי הבינלאומי.
הסרט נבחר לסרט הטוב ביותר לשנת 2008 על ידי איגוד מבקרי הקולנוע בלוס אנג'לס, כשהוא גובר על סרטים מובילים כמו "נער החידות ממומביי", "מילק" ו"וול-E".
הוא הוגדר כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר לאותה שנה על ידי המגזינים המובילים בארצות הברית ועל ידי מספר איגודי מבקרים.
כמו כן, זכה הסרט בפרס הלחן הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה לקולנוע באירופה.
בינואר 2009 זכה הסרט בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2008
ובאותו החודש הוכרז הסרט כאחד מחמשת המועמדים הסופיים לזכייה בפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר.
בטקס האוסקר ה-81, אשר התקיים ב-22 בפברואר 2009, הפסיד הסרט את הפרס לטובת הסרט היפני "פרידות".