tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוולבי נמצא במספר אזורים מוגנים דוגמת הפארק הלאומי הוולקני של אנדרה, הפארק הלאומי דנטריי והפארק הלאומי נקיק הגרניט, ונדרשים מחקרים מפורטים יותר אודות התפוצה והביולוגיה שלו.
האוכלוסייה העולמית נאמדת בסביבות 10,000 וולבים בוגרים.
וולבי סלע סגול-צוואר (שם מדעי: Petrogale purpureicollis) הוא מין של וולבי בינוני בסוג וולבי הסלע שאנדמי לצפון-מרכז יבשת אוסטרליה.
מין זה נודע בצבעו הסגול הייחודי, אך הוכר כמין נפרד רק בתחילת המאה ה-21. הוא חי בקבוצות קטנות על מחשופי סלע וצוקים בתוך יערות שיטה ואקליפטוס, ופעיל בשעות הלילה והדמדומים.
הוא מאוים בעיקר מצד תחרות על מקורות מזון עם מינים מבויתים ואוכלוסייתו נמצאת במגמת ירידה.
הוולבי סגול-הצוואר שייך לסוג וולבי סלעים במשפחת הקנגוריים.
הוא תואר מדעית בשנת 1924 על ידי אלברט שרבורן לה סוף (Albert Sherbourne Le Souef) - ביולוג ומנהל גן החיות טרונגה בסידני; לה סוף, חקר את הוולבים שהוחזקו בגן והאמין שמדובר במין נפרד על בסיס הצבע הסגול הייחודי ותכונות מורפולוגיות, והעניק לו את השם המדעי Petrogale purpureicollis שפירושו "סמור-סלע סגול-צוואר".
למרות זאת, התפוגגות הצבע לאחר המוות גרמה לטקסונומים וזואולוגים להאמין שלא מדובר במין, ולאורך המאה ה-20 הוא נחשב לתת-מין בלבד כשהסיווג שלו הוחלף מספר פעמים: בתחילה נחשב לתת-מין של וולבי סלע זנב-מברשת, בהמשך של וולבי סלע חדגוני ולבסוף של וולבי סלע שחור-צד.
הוולבי סגול-הצוואר הוא כיסאי בינוני בגודלו עם גוף גוצי ועגלגל שבו הפלג האחורי רחב מהקדמי.
הראש רחב וחרוטי, הצוואר עבה, והאוזניים גדולות ומעוגלות.
העיניים והאף בגודל בינוני, השפה שסועה והלוע קטן.
הגפיים האחוריות ארוכות, שריריות ועבות מן הקדמיות, ומאפשרות לו לקפוץ בזריזות בין הסלעים.
בכף הרגל ובמידה מסוימת גם בכף היד, יש לוולבי סוליות או רפידות עבות וספוגיות שמאפשרות לו להיאחז בחוזקה בזיזי הסלעים, ולמשוך את גופו קדימה.
זנבו של הוולבי ארוך, עבה וגלילי, ובקצהו מברשת שעירה; הוא משמש לאיזון במהלך הקפיצות.
אורך ראשו וגופו של הוולבי סגול-הצוואר: 61-39 סנטימטרים, אורך זנבו: 58-44 סנטימטרים ומשקלו: 7.1-3 קילוגרם.
הזכרים גדולים וכבדים מן הנקבות עם חרטום ופנים רחבות יותר.
הפרווה של הוולבי סגול-הצוואר רכה, עבה וצמרירית.
צבעה הכללי נע בין אפור-כסוף לחום-צהבהב או בז', והיא משתנה ללבן-קרם, שמנת או שנהב באזור הבטן והמפשעה.
הזרועות והרגליים צהובות, והכפות זהובות עם כתם שחור בקצוות.
סימוני הגוף דלים למדי, וכוללים טלאי שחור קטן באזור השכמות, פס שחרחר דהוי על הגב, ולעיתים גם פס שחרחר על הגחון.
הזנב בצבע צהבהב שמתכהה בהדרגה עד שהופך לשחור-שוקולד בקצה.
סימוני הפנים כוללים: פס שחור דקיק על המצח, כתם שחרחר על החרטום, פסים חומים כהים בצידי העין, ורצועות לבנות לאורך הלוע.
סימן ההיכר של המין אשר העניק לו את שמו, הוא הפיגמנט הסגול הייחודי שמופרש על ידי העור, ובולט בעיקר סביב הצוואר, החזה והגרון.
גוון הפיגמנט משתנה בין העונות ומפרט לפרט, ונע בין ורדרד בהיר עד לסגול סחלב, לילך או חלמיתי.
בניגוד למשתמע מן השם, הפיגמנט אינו מוגבל רק לצוואר; הגוף כולו עשוי לקבל לעיתים קרובות פיגמנט ורוד-סגלגל שמעניק לפרווה הבהירה גוון של ורוד קורל או סלמון.
הצבע הבסיסי של הראש אפור-צהבהב, אך יש לו פיגמנטים ורודים-סגולים חזקים בפנים ובמצח, והגוון שלהם נע בין חלמית לאדום הודי, קרדינלי ואפילו ארגמני.
האוזניים ורודות משני הצדדים ומוכתמות בחום כהה.
הפיגמנט הסגול כהה ובולט יותר אצל הזכרים מאשר אצל הנקבות.
מאחר שהצבע הסגול נדיר מאוד בקרב יונקים, חוקרי טבע רבים לא היו משוכנעים שמדובר במין בפני עצמו; אחת הסיבות לכך, היא שהפיגמנט הסגול שמופרש על ידי העור נשטף לעיתים קרובות בגשם והופך לדהוי מאוד, וגם מתפוגג תוך יממה לאחר מותו של הוולבי.
כתוצאה מכך, הטקסונומים שבדקו את הגופות חסרות הצבע במוזיאונים האמינו שהפיגמנט הייחודי נבע מהתחככות הוולבים בסלעים צבעוניים בגני החיות.
התפוגגות פיגמנטים מתרחשת גם אצל הקנגורו האדום שצבעו הופך לדהוי יותר לאחר גשם.
וולבי סגול-צוואר אנדמי לאוסטרליה, בה הוא מצוי בעיקר בצפון-מערב קווינסלנד, ובמידה פחותה גם בצפון-מזרח הטריטוריה הצפונית.
טווח התפוצה שלו נמצא לאורך הרמות הצפוניות הגובלות בשפלת עשב-מיטשל, והוא שכיח במיוחד סביבות העיירות מאונט איסה, דג'רה וקלונקורי.
בית הגידול של הוולבי מורכב ממחשופי-סלע וצוקים של אבן גיר, קוורציט או אבן חול, הנמצאים בתוך ערבות-עשב ספיניפיקס, יערות שיטה ואקליפטוס.
הוולבי סגול-הצוואר הוא יונק חברותי החי בקבוצות קטנות של עד 20 וולבים, כשגודל הקבוצה תלוי בעיקר בסמיכות למקורות מים.
במהלך היום הוא מוצא מפלט באזור מוצל בסלעים דוגמת מערות ונקיקים על מנת להימנע מהטמפרטורות הגבוהות, ויוצא לפעילות בשעות הדמדומים.
הוולבי תר אחר מזון לאורך הלילה עד עלות השחר ואז חוזר למקומו.
בימים קרירים, הוולבים נוהגים לצאת גם בשעות היום ולהשתזף על הסלעים.
כקרוביו, גם הוולבי סגול-הצוואר ניזון בעיקר מעשבים ועלים.
הרבייה מתרחשת לאורך השנה ללא עונה קבועה, וההריון נמשך 33–35 יום.
הנקבה ממליטה גור יחיד ששוהה בכיס שלה עד שישה חודשים; לאחר שהגור עוזב את הכיס, הוא ממשיך לינוק כ-3 חודשים נוספים, ובתקופה זו הנקבה ממליטה גור נוסף.
המין מגיע לבגרות בגיל 18–22 חודשים.
וולבי סגול-צוואר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), בשל מספריו הנמוכים יחסית, ועדויות לירידה מתמשכת.
האיום העיקרי עליו הוא תחרות על מקורות המזון עם הארנבונים ועדרי צאן ובקר ואולי גם התפשטות טורפים פולשים דוגמת השועל האדום לסביבת המחיה שלו.
הוולבי נמצא באזור מוגן אחד - הפארק הלאומי בודג'מולה; ארגון השימור IUCN, ממליץ לרשויות השימור האוסטרליות לבצע מחקרים מפורטים יותר אודות טווח התפוצה המדויק של המין כמו גם הביולוגיה שלו והאיומים המרחפים עליו.
אומדן האוכלוסייה העולמי הוא 12,500-10,000 וולבים.
וולבי סלע פרוסרפיני (שם מדעי: Petrogale persephone) הוא מין של וולבי גדול ונדיר בסוג וולבי הסלע שאנדמי לאזור מצומצם בחוף המזרחי של יבשת אוסטרליה ונמצא בסכנת הכחדה.
וולבי זה התגלה רק בשנות ה-70 של המאה ה-20 ליד העיר פרוסרפין בקווינסלנד, והוא מאוים מצד התיישבות אנושית ומסלילת כבישים בסביבת המחיה שלו שגורמת לפיצול האוכלוסייה לכיסים מבודדים, לצד טריפה של כלבים משוטטים והרעלה מצמחי נוי רעילים.
המדע התוודע לראשונה לקיומו של וולבי זה רק בשנת 1977, לאחר שחקלאים בעיר פרוסרפין דיווחו על וולבים ייחודים ומסתורים ביערות הטרופיים שסביב העיר.
הוא תואר מדעית בשנת 1982 על ידי ג'רלד מייקל מיינס (Gerald Michael Maynes) בתוך קבוצת המינים קסנטופוס (xanthopus) שבסוג וולבי סלעים, ונקרא Petrogale persephone (סמור הסלע של פרוסרפין) על שם העיר שבסביבתה התגלה.
העובדה שיונק כה גדול לא נודע קודם לכן לחוקרי הטבע האוסטרלים תמוהה ואינה מובנת מאליה, ומיוחסת לכך שהמין זהיר וחששן, פעיל לילה ושוכן באזורים סלעיים ביערות גשם טרופיים.
הוולבי הפרוסרפיני הוא המין השלישי בגודלו בסוג וולבי סלע לאחר וולבי צהוב-רגל ווולבי זנב-מברשת.
מבנה גופו חסון ומוצק, צווארו רחב וקצר וראשו משולש ודמוי אייל.
האוזניים שלו גדולות, רחבות ועגולות, ועיניו ואפו בגודל בינוני.
כל ארבעת הגפיים עבות ושריריות, אך האחוריות גדולות, ארוכות וחזקות יותר.
לוולבי פרוסרפיני יש סוליות ספוגיות מחוספסות בכפות הרגליים, המסייעות לו לאחוז בסלע מבלי להחליק; הוא מסתייע גם בטפריו הקצרים דמויי המסמר וביכולת הקפיצה שלו כדי לטפס בזריזות על רכסים סלעיים, וזנבו הארוך והשעיר בעל מברשת שיער בקצהו ומשמש את הוולבי לאיזון במהלך הקפיצות.
הוולבי הפרוסרפיני בעל מסת גוף כבדה למדי ומפגין דו-צורתיות זוויגית ניכרת: משקל הזכר 10.2-4.3 קילוגרם, ומשקל הנקבה 7.4-3.5 קילוגרם.
אורך ראשו וגופו בממוצע 49–64 סנטימטרים, ואורך זנבו: 71-51 סנטימטרים.
הפרווה של הוולבי הפרוסרפיני עבה וגסה, ואף על פי שהיא רבגונית יותר ממרבית המינים האפרוריים בסוג וולבי הסלע, בכל זאת לא תמיד קל להבדיל בינו לבין מינים אחרים עקב הווריאציה הרבה במראה בין אזורי התפוצה המבודדים.
צבעה הכללי נע בין חום-אדמוני לערמון, בורדו או אפרורי, שמתמזג היטב עם הנוף הסלעי ביערות האפלוליים.
הפרווה הופכת לצהבהבה, אפרפרה או קרמית בצד התחתון הכולל את החזה, הגרון, הבטן והמפשעה.
הזרועות, הרגליים, הצוואר ובסיס הזנב בהירים משאר הגוף (כתמתם, אפרפר או בז'), בניגוד מובהק לכפות הידיים והרגליים השחרחרות.
מאחורי הזרועות, יש לוולבי הפרוסרפיני טלאי שחור גדול בדומה לוולביי סלע אחרים, אך הפס הלבן בסמוך לטלאי נעדר אצלו.
פניו של הוולבי צבועות באפור כהה, ויש לו פס ערמוני דקיק על המצח וכתם שחור גדול על החרטום.
הלחיים בצבע צהבהב, אפרפר חיוור או לבן, והסנטר והשפתיים לבנים.
דפוס הפסים השחור-לבן שאופייני לסוג בפנים, כמעט ולא נראה אצל מין זה עקב ההתמזגות של הפסים הדהויים עם הפנים הכהות ועם הלחיים הבהירות בהתאמה.
האוזניים אדמדמות משני הצדדים עם רצועה צהבהבה בקצוות.
זנבו של הוולבי בצבע אפרפר או צהבהב, ובחציו השני הוא הופך לאדמוני, בורדו או שחרחר.
הוולבי הפרוסרפיני אנדמי לחוף הצפון-מזרחי של קווינסלנד באוסטרליה.
התפוצה שלו היא הקטנה והמצומצמת ביותר מכל וולביי הסלע, ומוגבלת לרחבי פלך ויטסאנדיי שנמצא במחוז ויטסאנדיי באזור מאקאי שבקווינסלנד, סביבות הערים: פרוסרפין ואיירלי ביץ'.
הוא מצוי באופן טבעי גם על האי גלוסטר מאיי ויטסאנדיי ליד שונית המחסום הגדולה, ובשנת 1998 הובא על ידי רשויות השימור לרכס קלארק באי היימן הסמוך.
סך המושבות הידועות בטבע של וולבי זה נע בין 24 ל-26.
בית הגידול של הוולבי הפרוסרפיני מורכב מצוקים ורמות סלעיות בגובה של עד 140 מטר מהקרקע הפזורים בתוך יערות גפניים מיקרופיליים ויערות גשם טרופיים, ולעיתים גם בגבעות סלעיות בחורש ים-תיכוני פתוח.
בעונה היבשה, הוולבים פוקדים בתדירות גבוהה כרי דשא שבשולי היערות בשל המחסור במזון.
ההתיישבות האנושית בסביבת המחיה של הוולבי לצד סלילת כבישים, גרמו לפיצול האוכלוסייה למספר אזורים מבודדים.
וולבי פרוסרפיני הוא יונק פעיל לילה, ומבלה את שעות היום במנוחה במקלט טבעי דוגמת מערה או נקיק מפני טורפים וטמפרטורות גבוהות.
חרף זאת, בימים קרירים הוא עשוי לצאת ממקום מחבואו ולהתחמם על הסלעים.
הוולבי הוא יונק חברותי החי במושבות; בדרך כלל, 8-4 וולבים חולקים את אותה ערימת סלעים, אולם במקרים מסוימים מספרם עשוי לטפס אפילו ל-35 פרטים.
במקומות שבהם המרחק בין ערימות סלעים אינו גדול, הוולבים הפרוסרפינים נוהגים לעבור ממושבה למושבה מדי פעם.
גם במהלך השיחור אחר מזון בשעות החשיכה, הוולבים עשויים לרעות יחדיו בקבוצות קטנות של 2–6 פרטים.
כל וולבי חי בשטח ביתי קבוע שגודלו משתנה בין הזוויגים ובין העונות: בעונה היבשה, גודל השטח הוא 13.6 דונם לזכר, ו-12.4 דונם לנקבה; בעונה הגשומה לעומת זאת, שטח הזכר מתרחב ל-20.1 דונם, בעוד שהנקבה מסתפקת ב-9.7 דונם.
השטחים הביתיים אינם נמצאים בשימוש בלעדי, וחופפים ברובם לשטחים של וולבים אחרים.
הטורפים הטבעיים של הוולבי הפרוסרפיני הם הדינגו, כוח התחרה ופיתון השטיחים.
כאשר רשויות השימור האוסטרליות שחררו לראשונה וולבים לאי היימן, וולבים רבים נמצאו מתים עם פצעים התואמים להתקפות של עיט מחודד-זנב ועיטם לבן-גחון.
בשל כך, השחרורים הבאים לאי כללו תקופת התאקלמות של שלושה חודשים בשטח מאובטח באי, עד שהוולבים למדו להישמר מפני חשיפה לעופות הדורסים על הסלעים הגבוהים.
כדי להגן על עצמו מטריפה, הוולבי סורק את סביבתו באופן תמידי, ומשתדל לשהות על הסלעים הגבוהים בתוך היער הצפוף שבו הפרווה האפלולית מתמזגת היטב עם הנוף.
וולבי פרוסרפיני הוא יונק צמחוני שאינו בררן, הניזון מלפחות 142 מיני צמחים בסביבת המחיה שלו.
כ-60% מתזונתו מורכבת מפלורה קרקעית שאותה הוא משיג לעיתים קרובות בשולי היער.
הרכב התזונה משתנה בין העונות: בעונה הגשומה העשב תופס את המקום הראשון עם 54%, עלי עצים 34%, שיחים 8% וגפנים 0.7%; בעונה היבשה לעומת זאת, העשב אמנם עדיין מהווה 52%, עלים וענפי עצים 32%, שיחים 7%, אך הגפנים גודלים דרמטית ל-8%.
בכל העונות, פטריות מהווה 1% בלבד מהתזונה הכוללת, ועשבי תיבול, פרחים וזרעים אף פחות מכך.
אף על פי שהוולבי מעדיף להישאר בקרבת הסלעים, הצורך במזון מאלץ אותו לצאת לעיתים מהיער המוגן; האוכלוסיות היבשתיות עשויות לבקר בגינות ושדות במהלך הלילה או ללחך עשב בשולי הכבישים, והאוכלוסיות באיים ניזונות גם מהצמחייה המגוונת מבקרות בבתה הנמוכה שעל החופים בעלת הצמחייה המגוונת.
כתוצאה מאופיו הלא בררני, וולבי פרוסרפיני מאוים מצד הכנסת צמחים רעילים לשטחי המחיה שלו.
להוציא מספר נחלים, אין בדרך כלל מקורות מים קבועים בסביבת המחיה של הוולבי; כדי להתגבר על כך, הוולבי שותה מים המצטברים על נקיקים.
וולבי סלע חדגוני, וולבי ביצות ופדמלון אדום-רגל, מתחרים עם הוולבי הפרוסרפיני על מקורות המזון.
באי היימן, הוולבי התחרה בעבר על מקורות המזון עם עיזים ששוחררו באי והפכו לפראיות; מרבית העיזים באי חוסלו בפעולות ממוקדות.
וולבי פרוסרפיני יכול להתרבות כל השנה בתנאים סביבתיים נוחים.
ההיריון נמשך 30–34 ימים, והנקבה יכולה להיכנס להיריון נוסף מיד לאחר ההמלטה כשהתפתחות העובר החדש מוקפאת בתגובה לייצור מוגבר של הורמון ההנקה פרולקטין עד שהכיס יתפנה.
הגור שוהה בתוך הכיס 6–7 חודשים, והוא נגמל 3 חודשים לאחר עזיבת הכיס.
תהליך הגמילה גורם להמשך התפתחות של העובר הקודם, כך שהוולבית עשויה ללדת זמן קצר לאחר שהגור עזב את הכיס.
הזכר מגיע לבגרות בגיל שנתיים, והנקבה בגיל 20 חודשים.
באזורי חפיפה עם וולביי סלע אחרים, עלולים להתרחש צאצאי כלאיים בינם לבין וולבי פרוסרפיני.
תוחלת החיים של הוולבי הפרוסרפיני בטבע עד 10 שנים.
הוולבי הפרוסרפיני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), מכיוון שטווח התפוצה הכולל שלו פחות מ-5,000 קילומטרים רבועים, האוכלוסייה שלו מפוצלת מאוד, וישנה ירידה מתמשכת בהיקף ובאיכות בית גידול ובמספר הוולבים הבוגרים.
האיומים על הוולבי הפרוסרפיני רבים ומגוונים: התפתחות התיירות והתיישבות האנושית באזור מובילות להפרעה רבה לסביבת המחיה ולפיצול האוכלוסיות בעקבות סלילת כבישים; כתוצאה מכך, המגוון הגנטי של הוולבי יורד בשל חוסר מגע בין האוכלוסיות, ופרטים רבים נדרסים במהלך חציית הכבישים.
טפילים ומחלות מועברים על ידי חתולים וכלבים פראיים השורצים באזורי הפרברים ובסמיכות ליערות, והאחרונים מהווים בנוסף גם איום ממשי על פרטים בוגרים אם במוות ישיר ואם במוות מלחץ.
על אלה ניתן להוסיף גם הכלאה עם וולבי סלע חדגוני ותחרות בין השניים על מקורות מזון שמתרחשת באזורי חפיפה בין המינים.
הוולבי נחשב למין מאוים ומוגן בחוק האוסטרלי.
60% מאוכלוסיות הוולבי נמצאות על אדמות מדינה, מתוכם 41% בארבעת האזורים המוגנים הבאים: הפארק הלאומי קונוויי, הפארק הלאומי דרייאנדר, הפארק הלאומי האי גלוסטר ורכס קוני ביער פרוסרפין.
תוכנית השימור האוסטרלית עבור הוולבי כוללת פיקוח על האוכלוסיות הקיימות, חיפוש אוכלוסיות לא ידועות נוספות, מיפוי בית הגידול של המין ורכישת שטחים פרטיים בהתאם לכך, חיסול כלבים וחתולים משוטטים, העלאת המודעות בקרב האוכלוסייה המקומית, מזעור הקטל בכבישים והקמת גרעיני רבייה בשבי.
וולבי סלע קצר-אוזן (שם מדעי: Petrogale brachyotis; מכונה גם בדבונג) הוא מין של וולבי קטן-בינוני בסוג וולבי הסלע שמצוי בצפון יבשת אוסטרליה, בעיקר באזור קימברלי.
בעשור השני של המאה ה-21, פוצל מתוכו מין חדש הקרוי וולבי סלע וילקינס שמוגבל לארץ ארנהם ומבודד ממנו גאוגרפית.
וולבי סלע קצר-האוזן תואר מדעית על ידי ג'ון גולד בשנת 1841 מדגימה שנאספה במפרץ הנובר, והוא אחד מתוך שבעה עשר מינים בסוג וולבי סלעים שבמשפחת הקנגוריים.
הסוג וולבי הסלע מחולק לשלוש קבוצות-מינים על בסיס דמיון חיצוני וגנטי.
הוולבי קצר-האוזן, הוא הנציג הבולט של קבוצת המינים הקטנה בסוג - ברכיוטיס (brachyotis) אשר גם קרויה על שמו.
בעבר, הקבוצה כללה חוץ ממנו את המונג'ון והנברלק הננסיים ומחודדי הראש; בשנת 2014, מחקר גנטי ומורפולוגי קבע שהאוכלוסייה המזרחית של וולבי קצר-האוזן נחשבת למין נפרד הקרוי וולבי סלע וילקינס (Petrogale wilkinsi), והקבוצה כוללת כיום 4 מינים.
וולבי וילקינס קטן משמעותית מהוולבי קצר-האוזן (אך גדול מהמונג'ון והנברלק), חוטמו מחודד יותר והוא נבדל מקצר-האוזן בפרוותו הצבעונית יותר.
כחלק מהמחקר הגנטי בשנת 2014, וולבי סלע קצר-אוזן כולל שני תת-מינים: P.b.
על פי המחקר, תת-המין האחרון שחי ליד נהר ויקטוריה באזור ברדשאו בטריטוריה הצפונית, עשוי לייצג מין חדש בשם וולבי סלע ויקטוריאני, ואף על פי שכרגע אין קביעה ברורה בנושא, פיצול עתידי של המין אפשרי.
הוולבי קצר-האוזן הוא הנציג הגדול ביותר בקבוצת המינים "ברכיוטיס", ומהווה צורת ביניים בין שלושת קרוביו הקטנים לבין וולביי סלעים אחרים; ראשו אמנם משולש וחרוטי יותר מוולבים בקבוצות אחרות, אך חרטומו פחות מחודד משל שלושת הוולבים האחרים בקבוצתו.
מבנה גופו גוצי ועגלגל, עיניו ואפו גדולים ושחורים, ואוזניו המשולשות קצרות ממרבית וולביי הסלעים (בסביבות 4 סנטימטרים) והעניקו לו את שמו הנפוץ.
זנבו של הוולבי עבה וגלילי, ומסתיים בקצהו במברשת שיער ארוכה.
הגפיים האחוריות ארוכות ומפותחות לעומת הגפיים הקדמיות הקצרות.
הטפרים ברגליים ובידיים קצרים למדי, ובצד התחתון של כפות הרגליים יש סוליות מחוספסות.
לנקבה כיס עם שרירי סגירה.
אורך ראשו וגופו של הוולבי קצר-האוזן 40–55 סנטימטרים, אורך זנבו 32–55 סנטימטרים ומשקלו 3–5.6 קילוגרם.
הפרווה של הוולבי קצר-האוזן קצרה וצפופה, והיא חיוורת יותר משל המינים האחרים בקבוצתו.
צבעה הכללי נע בין חום-אפרפר לחאקי כהה, בז', אפור בהיר ואפילו לבנבן, והיא שזורה בשערות חיוורות בצבעים שונים.
פלג הגוף האחורי והגב עשויים להיות אפלים יותר בצבעם (עד חום-שחרחר), ואילו המותניים, הרגליים והזרועות חיוורים יותר.
אף שהרגליים והזרועות עשויים לנטות לצבע צהבהב, בדרך כלל הצבע דהוי מאוד ונמוג לתוך הגוף האפרפר, בניגוד מובהק לוולבי וילקינס שאצלו הרגליים והזרועות בצבע כתום-צהוב ברור.
הבדל חיצוני נוסף בין המינים בא לידי ביטוי ברצועה השחורה והלבנה שבשכמות; אצל הוולבי קצר-האוזן הרצועות דהויות יחסית ועשויות להיעדר, בעוד שאצל וולבי וילקינס הן בולטות במיוחד.
צידו התחתון של הוולבי קצר-האוזן בצבע אפרפר חיוור, צהבהב או לבנבן, וכפות ידיו ורגליו שחרחרות.
ראשו של הוולבי בצבע אפרפר חיוור, עם פס שחרחר לאורך המצח, רצועה לבנה על הלחיים ורצועה שחורה בין העיניים לאף; כל הסימונים הללו דהויים אצלו בהשוואה לוולבי וילקינס, ועשויים להיעדר חלקית.
הזנב בצבע אפרפר-צהבהב, להוציא את מברשת השיער בקצה שנעה בין קינמון לשחרחר.
הוולבי קצר-האוזן אנדמי לצפון אוסטרליה, בעיקר באוסטרליה המערבית עם גלישה מסוימת לתוך הטריטוריה הצפונית.
הוא מוגבל לקימברלי, ומצוי במידה פחותה גם במערב ארץ ארנהם.
לפני פיצול המינים, כל ארץ ארנהם נכללה בטווח התפוצה שלו לצד איים רבים במפרץ קרפנטריה, אולם מאז שנת 2014, האזורים הללו מאוכלסים על ידי המין החדש וולבי סלע וילקינס.
בית הגידול של הוולבי קצר-האוזן שוכן באקלים הטרופי ומורכב מגבעות ורכסים סלעיים, צוקים וערוצי נהרות הנמצאים בתוך סוואנות, חורש ים-תיכוני או יערות טרופיים.
הוולבי קצר-האוזן הוא יונק לילי שמבלה את שעות היום בשינה בקבוצות קטנות במערות ובנקיקים בסלעים; הוא עשוי לצאת מדי פעם במהלך היום ולהשתזף על הסלעים.
הוולבי ניזון בעיקר מעשבים שאותם הוא מלקט בינות לסלעים; בעונה היבשה, הוולבי מסוגל לשרוד תקופות ממושכות ללא מים, ולקבל את הלחות הנדרשת מקליפות עצים ושורשים.
מחזור הביוץ של הנקבה נמשך כחודש, ותקופת ההיריון גם היא בסביבות חודש.
גור יחיד זעיר נולד בכל פעם, והוא זוחל בכוחות עצמו מפתח הביב לעבר הכיס (לעיתים רחוקות נולדים תאומים).
הוא שוהה בתוכו במשך 190–230 ימים ונגמל זמן קצר לאחר מכן.
הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 18 חודשים והזכרים בגיל 20 חודשים.
תוחלת החיים של הוולבי קצר-האוזן בשבי עד 10 שנים.
הוולבי קצר-האוזן מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצתו הרחבה יחסית, ואוכלוסייה שנחשבת לגדולה על פי הערכות.
עם זאת, ה-IUCN מתייחס עדיין לוולבי קצר-האוזן ולוולבי וילקינס כאל מין אחד, כך שסביר שבהערכה עדכנית יותר של הארגון בעתיד מצבו של הוולבי קצר-האוזן יחשב למאוים יותר בדומה למונג'ון או לנברלק.
לא ידוע על איומים משמעותיים כרגע על המין; ייתכן שהוא סובל מנוכחות חתולים ומשינוי במשטרי אש.
הוולבי קצר-האוזן נמצא במספר אזורים מוגנים, ביניהם הפארק הלאומי פורנולולו והפארק הלאומי נהר הדרייסדייל.
וולבי סלע רוטשילד (שם מדעי: Petrogale rothschildi; קרוי גם וולבי סלע רובורן) הוא מין של וולבי גדול בסוג וולבי הסלע שמצוי במערב יבשת אוסטרליה.
וולבי רוטשילד חי בעיקר באזור פילבארה ובאיים הסמוכים לחוף, והוא אחד המינים הגדולים בסוגו.
מצב שימורו נחשב ליציב, אך הוא מאוים מטריפה על ידי השועל האדום שהובא ליבשת על ידי האדם, וכן מכריית מינרלים בסביבת המחיה שלו.
וולבי רוטשילד תואר מדעית לראשונה בשנת 1904 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, על בסיס דגימה שנאספה על ידי חוקר הטבע ג'ון תומאס טוני בשנת 1901 בנחל קוזאק בצפון-מערב אוסטרליה.
אולדפילד תומאס קרא למין החדש על שם הבנקאי הבריטי-יהודי וולטר רוטשילד שהתעניין רבות ביונקי הכיס ומימן את המשלחת של ג'ון טוני לאוסטרליה.
וולבי סלע רוטשילד הוא אחד מתוך 17 מינים בסוג וולבי הסלע שבמשפחת הקנגוריים, ובתוך הסוג הוא שייך לקבוצת המינים קסנטופוס (xanthopus), שכוללת מלבדו גם את שני המינים הגדולים ביותר בסוג: וולבי סלע צהוב-רגל ווולבי סלע פרוסרפיני.
וולבי רוטשילד מתואר כאחד המינים החינניים והגדולים בסוג וולבי הסלע.
מבנה גופו כבד ומוצק, צווארו קצר וראשו רחב וחרוטי.
האוזניים גדולות ורחבות, והעיניים והאף בגודל בינוני.
הגפיים האחוריות של הוולבי גדולות ושריריות, והגפיים הקדמיות קצרות יותר.
בכפות הרגליים יש לו סוליות מחוספסות המטיבות את אחיזתו בסלעים.
הזנב ארוך מאוד, עבה וגמיש עם מברשת שעירה בקצהו, והוולבי משתמש בו לאיזון במהלך הקפיצות.
מבחינת מידות גוף, וולבי רוטשילד הוא המין השביעי בגודלו בסוג; אורך ראשו וגופו: 60-47 סנטימטרים, אורך זנבו: 70-54 סנטימטרים ומשקלו: 6.6-3.7 קילוגרם.
אוכלוסיית וולביי רוטשילד שבארכיפלג דמפייר מפגינה גמדות איים, וטווח המשקל שלהם 3.5-2.6 קילוגרם בלבד.
הפרווה של וולבי רוטשילד גסה וצפופה, וצבעה הכללי זהוב, אוכרה או חום-קפה הנוטה להתכהות בגב ובפלג הגוף האחורי.
הצבע הזהוב משתנה לאפור-סגלגל או כחלחל סביב הכתפיים והצוואר ואילו הראש בצבע ערמוני, אדמדם או חום-כהה.
זרועותיו של הוולבי והצד התחתון של גופו (הבטן, החזה ופנים הרגליים) בצבע צהבהב או זהוב בהיר, כפות ידיו ורגליו כהות בקצוות, ועל השכמות יש לו כתם שחור מפוחם שנעדר לפרקים.
סימוני הפנים של וולבי רוטשילד כוללים עיגולים שחורים סביב העיניים, כתם שחור לאורך החרטום וסנטר ולוע לבנבנים.
לוולבי עשוי להיות פס כהה דהוי בין העין לאף ופס צהבהב בין הלוע לאוזן, אך שניהם עלולים להיעדר לעיתים קרובות.
הזנב בצבע חום-זהוב או קפה והוא הופך לשחרחר בשליש האחרון.
וולבי רוטשילד אנדמי למערב אוסטרליה.
הוא מצוי בעיקר באזור פילבארה באוסטרליה המערבית ובארכיפלג דמפייר לחופי היבשת.
בפילברה, טווח התפוצה שלו גובל ברכס צ'יצ'סטר ורכס המרסלי במערב, ברכס ברלי ליד העיירה ניומן בדרום, ובתחנת וודסטוק והעיירה מרבל בר במזרח.
הוולבי הובא בהמשך על ידי רשויות השימור לאי לואיס המזרחי ולאי לואיס המערבי בארכיפלג והוא משגשג בתוכם.
לא ידוע אם קיימת חפיפה בין וולבי רוטשילד לוולבי סלע שחור-צד בטווח המזרחי.
בית הגידול של וולבי רוטשילד כולל מצוקים, גבעות ורכסים סלעיים, בתוך סוואנות, חורש ים-תיכוני, יערות אקליפטוס דלילים ואזורים מדבריים למחצה המתאפיינים בכדורי ספיניפיקס.
הוא עשוי גם לחיות על סוללות עפר וסלע גבוהות שנוצרות על ידי האדם סמוך למכרות ומחצבות.
הטמפרטורות בתחומי המחייה שלו גבוהות מן הרגיל (45-32 מעלות), והוא מוצא מפלט מהחום העז במהלך היום בתוך מערות ונקיקים בין הסלעים והצוקים שבהם הטמפרטורה קרירה יותר.
הוולבי הוא יונק זהיר וחששן, ונמצא תמיד בשטח הסלעי כדי להיות מוסתר ובלתי נגיש לטורפים קרקעיים.
עם דמדומי ערב הוולבי יורד לאזורים הנמוכים ומתחיל לתור אחר עשבים ועשבי תיבול בינות לסלעים, והוא עשוי לצאת בחסות החשיכה מהשטח הסלעי לערבות העשב שמסביב שבהם המזון נגיש יותר.
בשטח הפתוח, הוולבי זהיר אף יותר, והסימן הקלוש ביותר לסכנה מוביל אותו לפתוח בריצה קופצנית מהירה לשטח הסלעי והתלול.
התזונה של הוולבי כוללת בין השאר עשב בופלו, עלים ופירות של פיקוס וקקטוס, והוא שותה מים באופן קבוע מבילבונגים הפזורים ליד הסלעים.
וולבי רוטשילד חי בקבוצות גדולות ורופפות שכוללות עשרות פרטים, ובתוכם יש מדרג חברתי המבוסס על גודל וכוח.
הזכרים נאבקים זה בזה כדי לקבוע את הדומיננטיות שלהם בקבוצה ואת זכות הגישה לנקבות.
הרבייה מתרחשת לאורך השנה ללא עונה קבועה.
לאחר תקופת היריון של חודש ימים, נולד צאצא אחד בדרך כלל, שמוצא את דרכו מפתח הביב לכיס של האם באמצעות חוש הריח בתהליך שלוקח כרבע שעה.
לאחר שהוולד נכנס לכיס, הוא נצמד לאחת מארבע הפטמות שבתוכו ויונק ממנו ללא הפסקה בחודשים הראשונים.
גור הוולבי נשאר בכיס במשך כחצי שנה, ונגמל מספר חודשים לאחר שעזב את הכיס לצמיתות.
גם לאחר הגמילה, הוא מתלווה לאימו לפרק זמן נוסף.
הגורים מגיעים לבגרות בגיל שנה וחצי עד שנתיים.
וולבי רוטשילד מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצתו הרחבה, אוכלוסייה גדולה, התרחשות במספר אזורים מוגנים (הבולטים שבהם הם הפארק הלאומי קאריג'יני והפארק הלאומי מילסטרם-צ'יצ'סטר), ומשום שלא סביר שתתרחש בעתיד הקרוב ירידה משמעותית במספריו.
מגמת האוכלוסייה ואומדנה המדויק אינם ידועים.
האיום המרכזי של וולבי רוטשילד הוא השועל האדום שהובא ליבשת על ידי האדם וגרם לצמצום מספריו בטווח הדרומי ועל האיים; כיום, האיום מצד השועלים מתרחש בעיקר באזורי החוף הנמוכים, בעוד שבמרכז הוולבי מוגן מפניהם הודות לבית גידולו הסלעי והבלתי נגיש.
איום אחר על הוולבי הוא פגיעה בבית הגידול כתוצאה מקידוחי גז וכריית מינרלים שונים (בעיקר עפרת ברזל, מנגן, אזבסט ונחושת), לצד התנועה הגוברת של כלי רכב שמעלה את השכיחות לדריסת וולבים בכבישים בשעות הלילה.
כל האיים בארכיפלג דמפייר נחשבים לאזורים מוגנים, ויש פיקוח הדוק על הכניסה לתוכם כדי למנוע הכנסה לא חוקית של טורפים פולשים (אם כי בחלקם מתבצעים פעולות כרייה).
רשויות השימור גם פועלות בעקביות לצמצום אוכלוסיית השועל ביבשת ובאי דולפין.
תוכנית הניהול המערבית שפורסמה בשנת 2013 להבראה של מינים מסוימים של בעלי חיים אוסטרלים, כללה את וולבי רוטשילד לצד 4 מיני וולבי סלע נוספים.
וולבי סלע שחור-צד (שם מדעי: Petrogale lateralis הידוע גם בכינוי ווארו) הוא מין של וולבי בינוני בסוג וולבי הסלע שחי בדרום ומרכז יבשת אוסטרליה.
הוא חי במושבות מבודדות על מחשופי סלע וצוקים ברחבי האאוטבק האוסטרלי, ופעיל בעיקר בשעות הלילה הקרירות.
האיום העיקרי על הוולבי הוא טריפה על ידי שועל האדום שהובא ליבשת במהלך ההתיישבות האירופאית, וטווח התפוצה ההיסטורי שלו הצטמצם והפך למפוצל במיוחד כתוצאה מאובדן בית גידול.
רשויות השימור האוסטרליות פועלות כיום לדלל את אוכלוסיות השועלים, ולהשיב את הוולבי לאזורים שמהם נכחד בעבר.
הוולבי שחור-הצד תואר מדעית לראשונה בשנת 1842 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד מדגימה שנאספה על ידי ג'ון גילברט בעמק אבון, והוא שייך לסוג וולבי סלעים במשפחת הקנגוריים.
בתוך הסוג, הוא נמצא בקבוצת המינים lateralis/penicillata הכוללת תריסר וולבים הדומים זה לזה מבחינה חיצונית.
הוולבי שחור-הצד סווג בעבר כתת-מין של וולבי סלע זנב-מברשת עד שהוכר כמין עצמאי ב-1982, ובהמשך פוצל ממנו המין וולבי סלע סגול-צוואר הגדול יותר.
הוולבי שחור-הצד מחולק ל-3 תת-מינים שקיבלו תיאור מדעי, ועוד שניים שטרם תוארו:
lateralis - בצבע אפרורי כהה; נפוץ בדרום מערב אוסטרליה ובאיים בארו וסליסבורי.
hacketti - דומה לקודם אך גדול יותר; מצוי בחלק מהאיים בארכיפלג רשרשה.
pearsoni - בצבע אפרפר וזנב קצר יחסית; מצוי בעיקר באי פירסון מול חופי דרום אוסטרליה.
spp - בהיר וצהבהב יותר מהקודמים; נפוץ בדרום-מערב קימברלי.
spp - הקטן מכולם; דומה לראשונים אך צבעו הופך לחולי בקיץ; נפוץ באזור מקדונלס ואליס ספרינגרס.
הוולבי שחור-הצד הוא כיסאי בינוני בעל מבנה גוף מוצק וחסון המותאם במיוחד לתנועה בסלעים; גפיו האחוריות ארוכות ושריריות ומקנות לו יכולת קפיצה מעולה וזנבו הארוך והגלילי משמש לאיזון.
בנוסף, יש לו בכפות הרגליים סוליות עבות וספוגיות שמאפשרות לו להתפס בסלעים בחוזקה ולמשוך את גופו קדימה, וטופרי הרגל קצרים יחסית כדי לא להפריע לתנועה.
ראשו של הוולבי איילי ומשולש, אוזניו גדולות ועגולות וגפיו הקדמיות קצרות יחסית.
העיניים שלו גדולות למדי, האף קירח והלוע קטן ועגול.
אורך ראשו וגופו של הוולבי 45–53 סנטימטרים ואורך זנבו 41–60 סנטימטרים; הוא מתנשא בעמידה זקופה לגובה 50 סנטימטרים ומשקלו 3.1–5.3 קילוגרם.
גודל ומסת הגוף משתנה בין תת-המינים, והזכרים גדולים באופן ניכר מן הנקבות.
הפרווה של הוולבי שחור-הצד קצרה, עבה וצמרירית.
צבעה הכללי אפור-צפחה, אפור-כחלחל או כסוף שמתמזג היטב עם סביבת המחיה הסלעית.
במהלך הקיץ, פלג הגוף האחורי נוטה לגוון חום-אפרפר או בז' לעומת שחרחר בחורף.
החזה והבטן בצבע לבן קרם או שמנת, והזרועות צהבהבות או כתמתמות.
סימן ההיכר הבולט של המין, הוא הכתם השחור הגדול בצדדי גופו אשר משתרע על השכמות, המותניים, בית השחי, המרפקים ופנים הרגליים.
גודל הכתם משתנה בין תת-המינים.
במקביל לכתם השחור, יש פס או כתם לבן בוהק סמוך למותניים והשכמות.
כפות הידיים והרגליים שחורות אף הן.
ראשו של הוולבי בצבע אפרפר-כסוף, וסימוני הפנים שלו כוללים פס שחור דקיק על המצח, כתם שחור על החרטום, פסים שחורים מהאף לאוזן שחוצים את העיניים, פסים לבנים על הלחיים, ולעיתם גם גבות לבנות וכתמים שחורים מתחת לעיניים.
צבעי הפנים משתנים גם הם בין האוכלוסיות השונות וחלקם נעדרים.
האוזניים האפורות מוכתמות בשחור ובלבן לסירוגין.
הזנב בצבע אפרפר או צהבהב, והוא הופך לשחור בצידו התחתון ובקצהו.
וולבי שחור-צד אנדמי לאוסטרליה, בה הוא חי באוכלוסיות מפוזרות בטריטוריה הצפונית, אוסטרליה המערבית ואוסטרליה הדרומית.
התפוצה היבשתית הייתה רציפה יותר בעבר, אולם כיום מוגבלת למחשופי סלעים מבודדים בפילבארה, קימברלי ומדבר החול הקטן, בכף ריינג', ברכס מקדונל במרכז-היבשת ובמחשופי סלעים ליד חגורת החיטה בחוף הדרום מערבי.
בית הגידול של הוולבי מוגבל למחשופי סלע, גבעות וצוקים מבודדים, הנמצאים בתוך מדבריות, סוואנות צחיחות למחצה או יערות אקליפטוס דלילים עם כיסי סבך קטנים.
הטמפרטורות היומיות בטווח התפוצה שלו 20–36 מעלות, וכמות המשקעים השנתית נמוכה למדי.
אין מידע רב אודות אורח חייו של המין.
הוולבי שחור-הצד פעיל בעיקר בשעות הלילה הקרירות, ואת שעות היום החמות יבלה במנוחה במערה או נקיק בסלע.
עם זאת, הוא עשוי להתחמם לעיתים קרובות בשמש בשעות הבוקר והערב.
הוולבי יוצא לתור אחר מזון בשקיעה, ויורד מאזורי הסלעים המוגנים לאזורים פתוחים ונמוכים יותר שבהם הפלורה מגוונת יותר; במידת הצורך, הוא עשוי להתרחק מאות מטרים ממקום המקלט בתורו אחר מזון.
הטורפים הטבעיים של הוולבי הם הדינגו, עיט מחודד-זנב ופיתון השטיחים, אולם אף אחד מהם אינו משפיע עליו כמו הטורפים הפולשים (שועל אדום וחתול הבית); במקומות שבהם יש נוכחות של טורפים פולשים, הוולבי משתדל להישאר קרוב ככל האפשר לאזור הסלעי.
הוולבי שחור-הצד הוא יונק חברותי החי במושבות של 10–100 פרטים עם מדרג המבוסס על דומיננטיות, וגודל המושבה קשור באופן הדוק לגודל האזור הסלעי ולמספר המקלטים בו.
הנקבות קשורות יותר אחת לשנייה, מטפחות זו את זו וחיות במערות משותפות, בעוד שהזכרים נוטים להימנע ממפגשים ביניהם, ומנסים לשמור על קבוצת נקבות מפני זכרים אחרים.
כל וולבי חי בשטח ביתי קבוע שחופף במידה רבה לוולבים אחרים ובתוכו מספר סלעים ומקלטים אישיים.
הוולבים נקשרים לאזור המחיה שלהם, ונשארים בו גם במהלך בצורת או שרפה.
הוולבי ניזון מעשבים, עשבי תיבול, עלים ופירות ומקבל את מרבית הלחות הנדרשת ממזונו הצמחי; מאחר שהוולבי חי באזורים ללא מקורות מים קבועים, תכונה זאת מאפשרת לו לשרוד תקופות ארוכות ללא שתייה במדבריות, והשהות שלו באזורים מוצלים וקרירים בשעות היום מונעת איבוד נוזלים.
הרבייה מתרחשת לאורך השנה ללא עונה קבועה, אך תלויה בגשמים.
לאחר היריון של 30 יום, הנקבה ממליטה גור יחיד לא מפותח שזוחל בכוחות עצמו לכיס ומשלים בתוכו את ההתפתחות.
הוולבית יכולה להקפיא את התפתחות העובר באופן זמני, עד שהתנאים הסביבתיים ישתפרו.
הגור שוהה בכיס 6.5-6 חודשים ונגמל מספר חודשים לאחר מכן.
בניגוד למיני וולבי אחרים, נקבת הוולבי שחור-הצד נוהגת להשאיר את הגור שלה באזור מוגן בסלעים בזמן שהיא יוצאת לתור אחר מזון.
התנהגות זאת נובעת כנראה מההגנה המושלמת שמספקים הסלעים המבודדים והגבוהים.
שני הזוויגים מגיעים לבגרות בגיל שנה עד שנתיים.
תוחלת החיים של הוולבי שחור-הצד 5–12 שנים.
וולבי שחור-צד מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), מאחר שגודל האוכלוסייה שלו פחות מ-10,000 פרטים, תפוצתו מקוטעת מאוד עם שטח תפוצה של 1,000 קילומטרים רבועים בלבד, וגם בגלל ירידה מתמשכת במושבות רבות.
האיום העיקרי על הוולבי הוא השועל האדום שהובא ליבשת על ידי האדם, וההשערה היא שהשועל היה גורם מרכזי בצמצום הטווח ההיסטורי.
איום מצד חתולים וכלבים משוטטים קיים בסמוך למקומות יישוב ועל האיים.
איום משמעותי אחר הוא תחרות על מקורות מזון עם עיזים כבשים וארנבונים שגורמים גם לדילול הפלורה בבית הגידול, שינוי במשטרי אש והתפשטות צמחים פולשים.
האוכלוסיות בדרום אוסטרליה הן המצומצות והמאוימות ביותר.
כל תת-המינים של הוולבי שחור-הצד רשומים כמאוימים על ידי החוק האוסטרלי וחל איסור מוחלט לצודם.
האוכלוסיות בחגורת החיטה, ברכס מקדונל, בכף ריינג' ובאזורים נוספים מנוהלות על ידי המחלקה לאיכות הסביבה של מערב אוסטרליה, שפועלות לדלל את השועלים באזורי המחיה של המין.
האי בארו נמצא תחת פיקוח הדוק של רשויות השימור במטרה למנוע הכנסת מינים פולשים, ומשמש כמקלט בטוח לוולבי.
רשויות השימור פועלות להשבת הוולבי לאזורים שמהם נכחד בעבר (כולל הבאה לאיים שנוקו מטורפים), מקימות גרעיני רבייה בשבי, ומציתות שריפות קטנות בבית הגידול במטרה לחדש את הצמחייה.
בנוסף, ישנה פעילות ציבורית להעלאת המודעות למצב המין, ושילוב הקהילות המקומיות במאמצי השימור.
האוכלוסייה העולמית של וולבי שחור-צד נאמדת בכ-8,000 פרטים.
וולבי סלע שרמן (שם מדעי: Petrogale sharmani; קרוי גם וולבי סלע הר-קלארו) הוא מין של וולבי קטן בסוג וולבי הסלע שאנדמי לקווינסלנד שבאוסטרליה.
הוא הוכר כמין עצמאי בשנת 1992 על בסיס מחקרים גנטיים, וקודם לכן נחשב כאוכלוסייה של וולבי סלע אלייד.
וולבי שרמן שייך לקבוצת המינים lateralis/penicillata הכוללת 7 מינים שזהים לו מבחינה חיצונית, והוא המין הקטן והנדיר בקבוצה; למרות תפוצתו המצומצמת ואוכלוסייתו הקטנה שנאמדת בפחות מ-800 פרטים, מצבו נחשב ליציב.
וולבי שרמן הוא אחד המינים הקטנים בסוג וולבי סלע.
מבנה גופו קומפקטי וגוצי, ראשו גדול וחרוטי, צווארו רחב ואוזניו גדולות ועגולות.
הרגליים האחוריות ארוכות יחסית, והקדמיות קצרות באופן ניכר.
הזנב ארוך ושעיר ומשמש לאיזון.
בכף הרגל יש לוולבי סוליות מחוספסות לאחיזה בסלעים.
אורך ראשו וגופו של וולבי שרמן: 53-45 סנטימטרים, אורך זנבו: 53-43 סנטימטרים ומשקלו 4.7-3.4 קילוגרם.
ממדי גופו דומים לאלו של וולבי סלע קצר-אוזן, והלה אף עשוי להיות גדול ממנו לעיתים קרובות.
הפרווה של וולבי שרמן קצרה, רכה וחדגונית.
צבעה הכללי חום-אפרפר או צהבהב השזור בשערות אפורות, לבנות ושחורות, והיא מתמזגת עם הנוף הסלעי שבו המין חי.
הצד התחתון של הגוף צהבהב או לבנבן והרגליים והזרועות אפרפרים.
לוולבי שרמן יש פס שחור דהוי לאורך הגב, טלאי שחור קטן באזור השכמות ובמותניים וקצות ידיו ורגליו צבועות אף הן בשחור.
הראש בצבע צהבהב בהיר עם פסים שחורים עבים מהאף עד לאוזן, רצועה לבנה לאורך הלוע ופס שחרחר על המצח.
האוזניים אפורות עם כתם שחור בצידן החיצוני.
הזנב בצבע אפור-צהבהב בבסיס והשאר שחור או חום כהה.
וולבי שרמן אנדמי לחוף המזרחי של קווינסלנד באוסטרליה מול שונית המחסום הגדולה, והוא מוגבל לאזור מצומצם בגודל 2,000 קילומטרים רבועים המשתרע על מרבית פלך הינצ'ינברוק (אזור הצפון) ופלך קארדוול (אזור הצפון הרחוק).
בית הגידול שלו נמצא על מחשופים סלעיים וגבעות גרניט ברכס קואן (Coane Range) ורכס סיוויו (Seaview Range) שבפארקים הטרופיים הגשומים של קווינסלנד בתוך הרי החיץ הגדול.
בעבר, היה ידוע כנפוץ בעיקר בהר קלארו; בהמשך, נתגלה גם במכתש הגעשי של הר פוקס דרומית מערבית לעיר אינגהם.
קיימים סך הכול כ-20 אוכלוסיות ידועות של המין.
מעט מאוד ידוע על אורח חייו של וולבי שרמן.
הוא יונק פעיל לילה בעיקר שמבלה את רוב היום במנוחה בנקיקי סלע (להוציא ימים קרירים).
הוולבי יוצא בשעות הדמדומים לתור אחר מזון בכרי דשא או ביער פתוח עד עלות השחר.
התזונה שלו כוללת עשבים, עשבי תיבול, פרחים, זרעים ופירות.
הוא יונק חברתי שחי בקבוצות של עד 40 פרטים ומתרבה לאורך השנה.
ההיריון נמשך 30 יום, לאחריהם נולד גור יחיד שמבלה עד 7 חודשים בתוך הכיס.
הוא נגמל בגיל 11 חודשים ומגיע לבגרות בגיל שנתיים.
וולבי שרמן מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), מכיוון שאוכלוסייתו מונה פחות מ-1,000 פרטים וטווח התפוצה שלו מצומצם באופן טבעי.
אף על פי כן, האוכלוסייה נחשבת ליציבה.
האיומים על המין אינם ידועים בבירור, אך כוללים כנראה טריפה על ידי חתולים, אובדן בית גידול, שינויים במשטרי אש, והכלאה עם וולביי סלע אחרים.
80% מהאוכלוסייה נמצאת בתוך אזורים מוגנים המנוהלים על ידי הארגון לשמירת חיות הבר האוסטרליות, שמיישם בתוכם ניהול שריפות סילוק עשבים פולשים ומעקב אחר וולביי שרמן.
האוכלוסייה העולמית של וולבי שרמן נאמדת בכ-750 פרטים בלבד.
וולבי צבי אפור (שם מדעי: Dorcopsis luctuosa; ידוע גם כדורקופסיס אפור) הוא מין של וולבי גדול בסוג וולבי הצבי, המצוי בשפלות של מזרח גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1874 על ידי חוקר הטבע האיטלקי לואיג'י ד'אלברטיס (Luigi Maria d'Albertis).
האוכלוסייה שלו נמצאת בירידה כתוצאה מאובדן בית גידול ומציד עבור בשרו.
וולבי הצבי האפור הוא המין הגדול ביותר בסוגו, ובין היונקים הגדולים בגינאה החדשה לאחר מיני הקנגורו האילני.
לדורקופסיס האפור יש מבנה גוף מקושת ועגלגל, פנים צרות ולוע ארוך ומחודד.
האוזניים שלו קטנות ועגולות, עיניו גדולות ובולטות, וחוטמו גדול וריבועי.
הוא נבדל מקנגוראים רבים בכך שגפיו הקדמיות ארוכות יחסית ודי דומות בגודלן לגפיו האחוריות, אם כי האחוריות חזקות ועבות יותר.
הזנב שלו ארוך ועבה, והוא מחודד וקירח בקצהו.
הדו-צורתיות הזוויגית בולטת במיוחד אצל מין זה: משקל הזכר מגיע ל-11.6 קילוגרם, בעוד שמשקל הנקבה 3.6 קילוגרם בלבד.
אורך גוף הזכר עד 97 סנטימטרים, ואורך זנבו 39 סנטימטרים.
לעומתו אורך גוף הנקבה 52 סנטימטרים ואורך זנבה 31 סנטימטרים.
הפרווה של הדורקופסיס קצרה, עבה וצפופה.
צבעה הכללי הוא אפור-מעושן כהה או אפור-כסוף בחלק העליון, ההופך בהדרגה לאפור עמום בהיר בחזה ובבטן.
הפרווה נוטה להיות שחרחרה באזור הכתפיים, ובכפות הידיים והרגליים.
הראש בצבע אפור-כחלחל כהה עד שחור-פחם, בניגוד ללחיים הצהבהבות.
לדורקופסיס מספר סימני צבע על גופו: כתם צהוב בולט בפתח הביב, סינר צהוב גדול סביב הגרון והסנטר וכתם לבן בקצה הזנב.
למין זה שני תת-מינים הנבדלים בעיקר במידות הגוף.
הדורקופסיס האפור אנדמי לשפלות של דרום גינאה החדשה בשטחן של פפואה ואינדונזיה, בגבהים נמוכים של עד 500 מטר מעל פני הים לכל היותר.
בית הגידול שלו מגוון למדי וכולל יערות טרופיים, יערות גדותיים הנמצאים לאורך הנהרות, ביצות, ובפרט מרחבי הסוואנות הטרופיות הגדולות לחופי ים אראפורה ומפרץ פפואה.
הדורקופסיס האפור הוא יונק פעיל לילה, אך בשבי הוא פעיל בדרך כלל בשעות היום.
הוא נע על אדמת היער הבוצית בצורה ייחודית האופיינית לסוג, כאשר הזנב נמצא בתנוחה מקושתת, ורק קצהו נוגע באדמה ומייצב את הגוף.
מין זה הוא בעל חיים חברותי, אשר נראה לעיתים קרובות בקבוצות מעורבות של זכרים ונקבות.
שני הזוויגים אגרסיביים למדי, כאשר הנקבות נלחמות ביניהן למשך שניות בודדות, ואילו הזכרים נלחמים במשך זמן ממושך יותר.
בעוד שהנקבות משתמשות בעיקר בשיניהן ללחימה, הזכרים משתמשים גם בגפיים כדי להכות זה את זה.
בניגוד למתרחש בטבע, בשבי הדורוקופסיסים האפורים שלווים יחסית, מה שמוביל ליצירת קבוצות גדולות יותר מבטבע.
בתוך הקבוצות, קיים מדרג חברתית המבוסס על גודלו וגילו של הדורקופסיס, אך כל פרט עשוי לנסות לשפר את מעמדו באמצעות לחימה.
הדורקופסיסים מתקשרים ביניהם באמצעות סימנים חזותיים או כימים.
הכאה בחוזקה על האדמה עם כף הרגל משמשת כסימן אזהרה, ותנוחה שפופה של הרכנת הראש מצהירה על כניעה בפני היריב ומסיימת לאלתר את הלחימה.
הדורקופסיס נוהג לשפשף את חזהו ואת פתח הביב שלו המכילים בלוטות ריח על העצים או על האדמה לצורך דומיננטיות.
לא ידוע על טורפים טבעיים של המין; האופי החברתית של הדורקופסיס, מגן עליו מפני סכנה אפשרית מכיוון שיש עיניים רבות שסורקות את הסביבה.
הדורקופסיס האפור הוא יונק צמחוני, הניזון בעיקר מעשבים, עשבי תיבול, עלים, ופירות.
הדורקופסיס נוהג לחתוך את מזונו ישירות עם פיו, ואז משתמש בידיו על מנת לדחוף את המזון בחלל הפה לעבר השיניים הטוחנות לצורך לעיסה.
בתור יונק קרקעי גדול יחסית בגינאה החדשה, הוא תופס תפקיד אקולוגי משמעותי בהפצת זרעים ובחידוש העשבייה.
לדורקופסיס האפור יש התנהגות רבייה פוליגמית.
עם זאת, המדרג החברתית שנקבע באמצעות גודל ולחימה מכתיב בדרך כלל את הגישה לנקבות.
ההיריון נמשך 35–40 ימים, לאחריהם נולד וולד זעיר הזוחל בכוחות עצמו לכיס ונצמד לפטמה.
נקבת הדורקופסיס היא האחראית הבלעדית על הטיפול בצאצאים ועשויה לטפל בשלושה צאצאים בו זמנית: עובר, גור שחי בכיס וצמוד לפטמה אחת, וגור מחוץ לכיס שיונק מפטמה נוספת.
מאחר שהיא מניקה שני צאצאים בגילאים שונים במקביל, גופה מייצר סוגים שונים של חלב המותאמים לצורכיו של כל גור.
לאחר 180 יום, הגור עוזב את הכיס, אך עדיין אינו עצמאי, ואימו מספקת לו חלב והגנה מפני דורקופסיסים אחרים.
היא גם נוהגת לעיתים להתאמן בלחימה עם הגור המתבגר.
בדרך כלל, כאשר הגור עוזב את הכיס הנקבה ממליטה גור נוסף, כך שהמרווח הממוצע בין הלידות הוא 190 יום.
הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 15 חודשים.
תוחלת החיים המרבית של הדורקופסיס האפור היא 13.9 שנים.
הדורקופסיס האפור מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), שכן חרף העובדה שמצבו הנוכחי יציב יחסית, קיימת תחזית לפיה הוא צפוי לחוות ירידה בשיעור של 30% בגודל אוכלוסייתו כתוצאה מאובדן בית גידול משמעותי ולחץ הציד ההולך וגובר.
הדורקופסיס האפור הוא אחד מחיות הבר המבוקשות ביותר למאכל באזורי החוף של פפואה עקב היותו יונק גדול במונחים של גינאה החדשה, ואוכלוסייתו נרדפת במיוחד סביב ערים דוגמת פורט מורסבי.
הוא סובל גם מצד סלילת כבישים אשר מקלה על הגישה לחוטבי עצים וציידים.
ארגון השימור IUCN ממליץ לרשויות השימור הפפואניות לעקוב בקביעות אחר מין זה ולבצע מחקרים אודות השפעות הציד.
וולבי צבי חום (שם מדעי: Dorcopsis muelleri; ידוע גם כדורוקופסיס חום או בכינוי המקומי: ג'יף) הוא מין של וולבי בינוני בסוג וולבי הצבי, המצוי במערב גינאה החדשה ובמספר איים סמוכים.
הוא תואר מדעית בשנת 1827 על ידי חוקר הטבע הצרפתי רנה לסון (René Primevère Lesson) ויש לו כ-5 תת-מינים מוכרים.
הדורוקופסיס החום מתאפיין בראש צר ומשולש עם חרטום מוארך, בצוואר קצרצר, ובגוף עגלגל גדול אשר צר בצידו הקדמי ורחב בצידו האחורי.
עיניים וחוטמו גדולים ושחורים, ואוזניו משולשות ובינוניות בגודלן.
הגפיים שלו דקיקות וקצרות בצורה משמעותית מגפיו האחוריות, והוא בעל ירכיים גדולות וקרסוליים ארוכים המאפשרים לו לנתר.
זנבו של וולבי הצבי עבה למדי ובינוני באורכו, והוא מחודד וחסר שיער בקצהו.
למין זה יש דו-צורתיות זוויגית ניכרת במסה ובגודל: אורך הזכר 71–77 סנטימטרים, ואורך הנקבה 54–65 סנטימטרים; אורך זנב הזכר 41–53 סנטימטרים, ושל הנקבה 32–46 סנטימטרים.
משקל הנקבה 6.8-5 קילוגרם, בעוד שמשקל הזכר אינו ידוע אך סביר להניח שהוא כבד ממנה משמעותית.
תת-המינים החיים באיים קטנים יותר מאלו של היבשת.
הפרווה של הדורוקופסיס החום שעירה יחסית לבני מינו, להוציא את אזור הפנים, הגפיים הקדמיות וקצה הזנב שדלילים יחסית.
כפי שמרמז שמו, הצבע של מין זה נע בין גוני חום שונים ומשתנה בין תת-המינים: החל מחום-זית או חום דהוי, עד לחום-אדמדם או חום-שוקולד.
אצל כל תת-המינים הבטן, החזה, המפשעה והגפיים בהירים יותר: אפרפר בהיר, שמנת, לבנבן או צהבהב; כמו כן, יש נטייה לצבע כהה יותר בשכמות ובמותניים.
הראש בצבע חום חיוור, והלחיים והסנטר לבנים.
האוזניים, כפות הרגליים וקצה החרטום שחרחרים.
קצה הזנב בצבע לבן בוהק.
הדורוקופסיס החום אנדמי לצד המערבי של האי גינאה החדשה הנמצא בשליטת אינדונזיה.
טווח התפוצה שלו משתרע בעיקר על פני חצי האי ראש-ציפור, חצי האי בומבראי והרצועה שתחתיהם, ובהגיעו לרכס מאוקי מתפצל לעבר השפלות של חופי האי הצפון-מערביים והדרומיים.
בנוסף, הוא מצוי גם במספר איים מאיי רג'ה אמפט דוגמת סאלאווטי ומיסול (ייתכן שגם בוייג'יו ובטנטה) וכן באי יאפן במפרץ סנדרוואזיה.
בית הגידול שלו מורכב מיערות טרופיים סבוכים או דלילים בגבהים נמוכים של כ-400 מטר מעל פני הים, והוא נפוץ גם ברצועת המנשק בין היערות לסוואנות הגשומות, ביערות גדותיים על שפת נהרות, בביצות ובאזורים שמוצפים עונתית.
המידע אודות הביולוגיה של הדורוקופסיס לוקה בחסר.
הוא פעיל דמדומים בעיקרו, אך הופך להיות פעיל לילה באזורים שבהם הוא חווה הפרעה אנושית גבוהה.
את שעות היום הוא מבלה בשכיבה באזור מוצל בסבך.
הדורוקופסיס החום ניזון מעלים, עשבי תיבול ופרחים, או מפירות שנפלו מהעצים.
הוא נוהג ללעוס את מזונו תוך כדי אחיזה מתמדת עם הגפיים, ולעיתים קרובות דוחף באמצעותם את המזון לעומק חלל הפה.
התנועה שלו אופיינית לבני הסוג וולבי הצבי, כאשר רק קצה הזנב נשען על האדמה.
הנקבה ממליטה צאצא אחד או תאומים, אשר חיים בכיס שלה למשך 6 חודשים.
הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 15 חודשים, והזכרים זמן קצר לאחר מכן.
הדורוקופסיס החום מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצתו הנרחבת, אוכלוסייה משוערת גדולה, והיותו נפוץ בתחומים רבים שאינם מיושבים על ידי האדם.
מגמת אוכלוסייתו נחשבת ליציבה, והוא מצליח להסתגל להפרעה אנושית בסביבת המחיה שלו.
אף שדורוקופסיס החום סובל באזורים רבים מציד עבור בשרו או מאובדן בית גידול באמצעות המרת שטחי יערות לשימוש חקלאי, עדיין אין הם מהווים איום קיומי עבורו.
באי יאפן, הוא מאויים יחסית בשל כריתת עצים מתמשכת אשר מהווה איום משמעותי בתוך שטח מצומצם כאי.
הדורוקופסיס החום מצוי בפארק הלאומי לורנץ.
ארגון השימור IUCN ממליץ לפקח על רמות הציד בשביל להגן על המין באזורים מועדים לפורענות.
וולבי צבי לבן-פס (שם מדעי: Dorcopsis hageni; ידוע גם כדורקופסיס לבן-פס) הוא מין של וולבי בינוני בסוג וולבי הצבי, שמצוי בצפון גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1897 על ידי האנטומולוג האוסטרי קארל הלר (Karl Maria Heller), וקרוי על שם מגלהו חוקר הטבע הגרמני ברנהרד הגן (Bernhard Hagen).
הדורוקופסיס לבן-הפס הוא המין המוכר והנפוץ בסוגו, ומצב שימורו מוגדר כללא חשש על ידי IUCN.
הדורוקופסיס לבן-הפס הוא כיסאי בינוני בגודלו: אורך ראשו וגופו: 60-42 סנטימטרים; אורך זנבו: 39-31 סנטימטרים, ומשקלו: 6-4 קילוגרם.
גופו העגלגל רחב מאחורה וצר מקדימה ומותאם לתנועה מהירה ושפופה בתוך הסבך הצפוף.
יש לו ראש קטן יחסית ומשולש, עם פנים צרות וארוכות וחרטום מחודד במיוחד; אלו גורמים לדמיון רב בינו לבין פרסתנים קטנים דוגמת הצביון.
עיניו גדולות ובולטות ואפו קטן וריבועי.
אוזניו קטנטנות ועגולות, וזנבו הארוך והעבה קירח בקצהו.
הגפיים שלו דקיקות וארוכות, והאחוריות מפותחות וחזקות בהרבה מהקדמיות; עם זאת, גפיו הקדמיות ארוכות מהרגיל.
בכפות הידיים יש לו 5 אצבעות קטנות, ובכפות הרגליים 3 אצבעות גדולות-בינוניות שאחת מהן היא סינדיקטילית ובעלת זוג טפרים.
הפרווה של דורוקופסיס זה קצרה, דקה ובעלת סקלת צבעים רחבה.
באופן כללי, צבעה הנפוץ הוא גוונים שונים של אפור המשתנים מפרט לפרט: החל מאפור כהה או אפור-כחלחל, דרך אפור-כסוף או עמום ועד אפרפר חיוור.
הפרווה עשויה להיות גם בצבע חום בהיר, אפור-שחרחר או חום-אפרפר עם גוונים ורודים, אדמדמים או לבנבנים.
על פי רוב, הפרווה כהה יותר באזור העורף, הכתפיים ופלג הגוף האחורי, ובאזורים הללו היא יכולה להיות כמעט שחורה לגמרי.
בניגוד לצבע האפרורי בחלק העליון, החלק התחתון הכולל את החזה, הגרון, הבטן והמפשעה בצבע לבן בוהק.
סימן ההיכר של המין אשר העניק לו את שמו, הוא הפס הלבן הגבי שעשוי להיות לעיתים בצבע חום בהיר.
הפס הגבי שקטוע לעיתים קרובות, מקיף את הכתפיים ומסתיים בשכמות ויוצר מעין רסן לבן; מלבדו יש פס לבן עבה סביב המותניים והירכיים הדומה לזה של הצבי.
מלבד זוג הפסים הללו, יש לעיתים גם כתם לבן בולט במרכז הגב.
באזור העורף, יש לדורוקופסיס שדרת שיער שחרחרה אשר מסתיימת ברסן הלבן, וממנה והלאה עשויה להיווצר שדרת שיער בהירה עד לזנב.
הגפיים של הדורוקופסיס בצבע אפרפר חיוור בצידן החיצוני, ולבנבן בצידן הפנימי, וכפות הידיים ורודות.
ראשו של הדורוקופסיס בצבע אפור בהיר, ומצחו ופניו כהים יותר.
לאורך החרטום יש פס שחרחר מפויח, והלחיים והסנטר לבנים.
במקרים רבים, פניו של הדורוקופסיס ורודות לגמרי בשל דלילות בשיער; כמו כן, עשוי להיות לפרטים מסוימים כתם לבן במצח.
זנבו של הדורוקופסיס בצבע אפרפר כהה, כאשר בבסיסו ובקצהו הוא קירח משיער ובעל מראה לבן או ורוד.
הדורוקופסיס לבן-הפס אנדמי לאי גינאה החדשה.
הוא מצוי לכל אורך החופים והשפלות הצפוניות של האי בשטחן של פפואה ואינדונזיה, אך נעדר מחצי האי הואון.
בית גידולו מורכב מיערות טרופיים עבותים בגבהים של עד 400 מטר מעל פני הים, והוא מאכלס בתי גידול נוספים דוגמת יערות גדותיים שעל שפת הנהרות, רצועות מנשק בין היער לסוואנה הגשומה, וביערות שחופפים לקצה השיטפונות של מניפות סחף שנוצרות מהנהרות בצפון האי.
הדורוקופסיס לבן-הפס נחשב לסובלני יחסית לשינויים בבית גידולו, ומסוגל להתקיים גם ביערות שבהם יש הפרעה אנושית תדירה.
אין מידע רב אודות הביולוגיה של המין.
הוא ככל הנראה פעיל דמדומים בעיקרו, ועשוי לצאת לגיחות קצרות גם במהלך היום.
את שעות המנוחה הוא מבלה בשכיבה בצמחייה הצפופה והסבוכה.
הדורוקופסיס נע על אדמת היער בתנוחה ייחודית לסוג זה כאשר הזנב מקושת לאחור כזנב הקוף ורק קצהו נשען על הקרקע.
כקרוביו, גם הוא ניזון בעיקר מעשבים, עשבי תיבול, עלים ופירות, אך לעיתים מגוון את תזונתו בחרקים וחסרי חוליות אחרים.
הוא ניזון גם רבות מפטריות, ועשוי למלא תפקיד אקולוגי חשוב בהפצת הנבגים על אדמת היער.
ההיריון של הנקבה נמשך כחודש וחצי, וצאצא זעיר יחיד נולד בדרך כלל בחודש ינואר ואפריל.
הגור שוהה בכיס של האם למשך 6 חודשים.
הדורוקופסיס לבן-הפס מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, אוכלוסייה גדולה ויציבה, סובלנותו לשינויים בבית הגידול, היעדר איומים משמעותיים, וכי אין כל אינדיקציה לכך שהוא עשוי לחוות ירידה בעתיד הנראה לעין.
הציד לבשר אשר נחשב לאחד האיומים הקיומיים ביותר על היונקים הפפואנים אינו פוגע כל כך במין זה, אשר מסתגל למחיה בקרבת מגורי אדם, אך אף על פי כן עשוי לגרום להכחדות מקומיות של אוכלוסיות מבודדות.
הדורוקופסיס לבן-הפס מצוי במספר אזורים מוגנים.
וולבי צבי שחור (שם מדעי: Dorcopsis atrata; קרוי גם דורוקופסיס שחור) הוא מין של וולבי קטן בסוג וולבי הצבי, המצוי אך ורק באי יחיד בים שלמה לחופי גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1957 על ידי חוקר הטבע האמריקני הובארט מריט ואן דוסן (Hobart Merritt Van Deusen) והוא המין הנדיר בסוגו ובעל טווח התפוצה המצומצם ביותר.
הדורוקופסיס השחור מתאפיין בגוף קומפקטי המותאם לתנועה בסבך, בראש צר במיוחד, בלוע ארוך ומחודד ובאוזניים קטנות ומעוגלות; כל אלו גורמים לו להיראות כצורת ביניים בין הוולבי לבין החולדה, והוא דומה במובנים רבים לקרוביו הקטנים בני הסוג וולבי יערוני.
חוטמו הקירח גדול ורחב ועיניו גדולות ושחורות.
זנבו העבה חסר שיער בחלקו האחורי ומשמש עבורו כרגל חמישית.
הדורוקופסיס השחור יוצא דופן ממרבית הקנגורים בכך שגפיו הקדמיות מפותחות וחזקות בהרבה מרגליו האחוריות הדקות והקטנות.
כתוצאה מכך, הוא אינו מסוגל לקפוץ היטב כיתר הוולבים, ומסתמך יותר על זנבו וגפיו הקדמיות במהלך התנועה.
כפי שמרמז שמו, הפרווה של מין זה היא הכהה ביותר מבין מיני וולבי הצבי: שחור-פחם באזור הגב, הצלעות והירכיים, וחום-שוקולד כהה באזור הגחון והחזה.
הראש דומה לצבע הגוף, עם חרטום שחור ולחיים חיוורות מעט.
צידן הפנימי של האוזניים קירח משיער ובעל מראה חיוור.
בניגוד לצבע הכללי הכהה, כפות הרגליים הקדמיות וקצה הזנב של הדורוקופסיס השחור בצבע לבן בוהק.
הדורוקופסיס השחור הוא כיסאי קטן יחסית: אורך ראשו וגופו: 69-55 סנטימטרים, אורך זנבו: 42-25 סנטימטרים, ומשקלו 2.3-1.8 קילוגרם.
הדורוקופסיס השחור אנדמי לאי מקבוצת איי ד'אנטריסקו הממוקמים בקצה ים שלמה לחופי דרום-מזרח גינאה החדשה.
האי גודאנף שייך מנהלית לפרובינציית מפרץ מילן של מדינת פפואה.
שטחו 687 קילומטרים רבועים וצורתו עגולה.
את מרבית שטח האי תופס הר וינאו (Vineuo) אשר מתנשא לגובה 2,536 מטר.
אוכלוסיית הדורוקופסיס מוגבלת למורדות ההר, בטווח גובה של 1,800-900 מטר מעל פני הים.
טווח התפוצה הכולל של המין הוא 100 קילומטרים רבועים לכל היותר.
בית הגידול של הדורוקופסיס מורכב מיערות גשם טרופיים לחים במורדות הר וינאו שמורכבים בעיקר מסוגי אלוניים (אלון, אשור דרומי וקסטנופסיס); היערות הללו מתאפיינים באדמה בוצית עם עלווה סבוכה של טחב, חזזיות ושרכים.
אין כמעט מידע זמין אודות המין.
הדורוקופסיס השחור הוא יונק פעיל לילה, אך עשוי לנוע לעיתים קרובות במהלך היום בחסות האפילה השוררת ביער הצפוף.
הוא ניזון מעשבים, פירות, עשבי תיבול ושורשים אותם הוא מלקט בפיו או באמצעות ידיו.
בחילופי העונות, הדורוקופסיס נוהג לרדת לאזורים נמוכים יותר ואז הופך לפגיע מפני ציד.
לא ידוע על טורפים טבעיים של המין.
לאחר תקופת היריון קצרה נולד גור יחיד בדרך כלל; אף על פי כן, בכיס של הנקבה יש ארבע פטמות.
הדורוקופסיס השחור מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR), בהתחשב בטווח התפוצה המצומצם שלו והיותו מוגבל לאי יחיד.
האיומים העיקריים עליו נשקפים מצד אובדן בית הגידול על ידי בירוא ושריפת יערות וציד לבשר על ידי תושבי האי; אוכלוסייתו נמצאת במגמת ירידה מתמשכת כתוצאה מהאיומים הללו.
נכון לשנת 2020, הדורוקופסיס השחור אינו מצוי באזור מוגן.
ארגון השימור IUCN ממליץ להקים בדחיפות אזור שימור עבור המין וכן לפקח על הציד על מנת להבטיח את הישרדותו של הדורוקופסיס.
וולבי שחור-פס (שם מדעי: Macropus dorsalis; קרוי גם וולבי סבך מזרחי) הוא מין של יונק כיס בינוני בסוג קנגורו שאנדמי לחוף הצפון-מזרחי של יבשת אוסטרליה.
הוא תואר מדעית בשנת 1837 ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי ודומה מבחינה חיצונית לוולבי אדום-צוואר ווולבי סלע צהוב-רגל.
וולבי שחור-פס הוא כיסאי בינוני עם גוף מעוקל, צוואר קצר וראש גדול ושועלי.
האוזניים שלו גדולות ועגולות, וזנבו השרירי ארוך וכבד במיוחד.
הזנב משמש לאיזון בעמידה ובריצה, כאשר הידיים פנויות לאחוז במזון.
חוטמו של הוולבי בינוני ועגלגל ושפתיו קטנות ושסועות.
רגליו האחוריות ארוכות וחזקות, ורגליו הקדמיות קצרות ודקות יותר.
אורך ראשו 53–82 סנטימטרים, ואורך זנבו: 83-54 סנטימטרים.
הזכרים גדולים משמעותית מהנקבות, והדו-צורתיות הזוויגית באה לידי ביטוי בעיקר במסת הגוף: משקל הזכר עד 16 קילוגרם ומשקל הנקבה 6.5 קילוגרם בלבד.
וולבי שחור-פס קטן יותר מקרוביו וולבי זנב-שוט ווולבי אדום-צוואר אשר חופפים איתו בטווח התפוצה ודומים לו מבחינה חיצונית, וגדול יותר מהמין וולבי סלע צהוב-רגל שלו צבעים דומים.
הפרווה של וולבי שחור-הפס גסה, קצרה ועבה.
צבע הפרווה אפור-צפחה או כסוף, אשר נוטה לכהה-כחלחל באזור הגב ולבהיר באזור הירכיים; עשויה להיות גם וריאציה קלה של חום-אפרפר.
הצוואר, הכתפיים והזרועות בצבע כתמתם או אדמדם, והם גורמים לבלבול ניכר בינו לבין הוולבי אדום-הצוואר; סימן ההיכר של המין, הוא פס שחור בולט המשתרע מהעורף עד לקצה השדרה ובולט במיוחד באמצע הגב.
הצד התחתון של הוולבי (החזה, הגרון, הבטן והמפשעה) בצבן לבן בוהק או אפרפר חיוור.
הירכיים בצבע אפרפר או כתמתם, ועליהן פס לבן דהוי.
ראשו של הוולבי שחור-הפס בצבע אפרפר, עם נטייה לכתמתם באזור המצח והעיניים.
מהמצח ועד לחוטם יש בדרך כלל פס שחור דקיק המהווה המשך לפס הגבי, והפנים לרוב בצבע אפור כהה יחסית.
על הלחיים יש זוג פסים לבנים עבים שנמשכים מתחת לכל עין עד לשפתיים, ומעליהם יש לעיתים פס שחרחר או אדמאדאם דהוי.
השפתיים והסנטר לבנים אף הם.
האוזניים אפרפרות בצידן החיצוני וקירחות וורודות בצידן הפנימי עם קצוות כהות.
הזנב בצבע אפרפר, ועל צידו העליון יש לעיתים פס שחרחר דקיק.
וולבי שחור-פס אנדמי לצפון-מזרח אוסטרליה; הוא מצוי בעיקר בדרום-מזרח קווינסלנד ובמידה פחותה בצפון-מזרח ניו סאות' ויילס, ובעבר הטווח שלו היה רחב יותר לפני אובדן היערות הסבוכים לטובת חקלאות.