tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל לפשיטה על טוברוק בוצעו שלוש פשיטות נוספות, בקנה מידה קטן יותר, חלקן גם כפעולות הסחה: באזור בנגאזי – מבצע ביגמי, בנווה המדבר ג'אלו – מבצע נייסטי, ובברקה – מבצע קרוואן.
הפשיטה הסתיימה בכישלון חרוץ, כוחות הצבא והצי שהשתתפו בה ספגו אבדות כבדות, כולל מאות שבויים.
בנוסף, הצי הבריטי ספג אבדות ניכרות בציוד, כולל סיירת אחת, שתי משחתות, ומספר כלי שיט קטנים יותר, שטובעו במהלך הפשיטה.
המבצע נועד לגרום לפגיעה קשה במאמץ המלחמתי ובמערך הלוגיסטי של כוחות הציר בצפון אפריקה, שלחמו באותה עת באזור אל־עלמיין שבמצרים, באמצעות שיתוק זמני והרס מתקני הנמל של נמלי טוברוק ובנגאזי, שני הנמלים העיקריים בבליטת קירנאיקה, שהיו חיוניים להעברת אספקה ותגבורות לכוחותיו של רומל.
בנוסף תוכננה פגיעה במספר שדות תעופה של הציר בקירנאיקה ובמצבורי דלק גדולים.
אחד היעדים המישניים של המבצע היה כיבוש נווה המדבר ג'אלו, והפיכתו לנקודת כינוס ובסיס יציאה ונסיגה לכוחות המיוחדים הבריטיים, שפעלו בעורף כוחות הציר במדבר המערבי.
כיבוש נמל טוברוק על ידי כוחות הציר ב־21 ביוני 1942 היה אחת המכות הקשות ביותר שספג הצבא הבריטי במהלך המערכה בצפון אפריקה.
מיד לאחר מכן החלו היחידות המיוחדות הבריטיות, שפעלו בזירה זו, לתכנן כיצד ניתן לפגוע בנמל האסטרטגי.
מה שהחל כתוכנית לפשיטה קרקעית קטנה על מצבור דלק של הציר במתחם טוברוק, התפתח בהדרגה לתוכנית גרנדיוזית למבצע משולב ומורכב גדול בהשתתפות כוחות אוויר, ים ויבשה, שנועד למנוע מכוחות הציר את השימוש בנמל טוברוק לפרק זמן ממושך.
הצדדים היריבים בצפון אפריקה נמצאו בעיצומו של מרוץ חימוש וצבירת כוחות לקראת המתקפה הצפויה של כוחות בעלות הברית על קו אל עלמיין, והפיקוד הבריטי העריך, שהוצאת נמל טוברוק מכלל פעולה לתקופה ממושכת, עשויה לסייע להכריע את הכף לטובת בעלות הברית בעימות הצבאי הקרב.
לפי תוכנית המבצע הסופית, שהוכנה ב"פיקוד המזרח התיכון", נועד הצי הבריטי להנחית בליל 13/14 בספטמבר כוחות אמפיביים ממזרח וממערב לנמל טוברוק, בסיוע כוח קומנדו קרקעי שיגיע מהמדבר.
לאחר הנחיתה ישתלטו הכוחות הבריטיים על נמל טוברוק והמתחם המבוצר שסביבו לפרק זמן ארוך ככל האפשר (לפחות 12 שעות) במהלכו יושמדו מתקני הנמל, ויהרסו סדנאות שדה לתיקון טנקים, מנחתי תעופה ומצבור דלק גדול של הציר בתוך המתחם.
לאחר שהכוחות הנוחתים ישמידו סוללות תותחי חופים ותותחי נ"מ, שהגנו על הנמל, נועדו שתי משחתות, שנכללו בכוח התקיפה, להיכנס לתוך המפרץ של נמל טוברוק, להטביע את ספינות האויב בנמל, ובמידת הצורך לסייע לכוחות הקרקע באש תותחיהן.
חיל האוויר הבריטי היה אמור לבצע הפצצה גדולה של נמל טוברוק כפעולת הסחה לנחיתות האמפיביות, ואילו הצי הבריטי היה אמור להפגיז את נמל דאבה במצרים, כפעולת הסחה נוספת, ולפנות את כוחות הקרקע מטוברוק לאחר סיום הפעולה בחיפוי כוח ליווי חזק של הצי (סיירת נגד מטוסים ו-8 משחתות).
כוחות קרקעיים מיוחדים היו אמורים לפשוט במקביל על שורת יעדים של הציר בבליטת קירנאיקה, במטרה להשמיד את מתקני הנמל בבנגאזי ולפגוע במספר שדות תעופה של הציר.
מתכנני המבצע לקחו סיכונים גדולים והיו מוכנים לספוג אבדות כבדות בקרב הכוחות, שנועדו להשתתף במבצע, לצורך השגת יעדיו.
ב־13 בספטמבר 1942 תקפו סיורי G1 ו־T1 של קבוצת המדבר ארוכת הטווח (LRDG) שכללו כ־50 לוחמים, מספר יעדים באזור העיירה בארקה, מצפון-מזרח לבנגאזי, כולל שדה תעופה איטלקי.
תקיפת שדה התעופה התבצעה בהצלחה, והאיטלקים הודו שבמהלכה הושמדו או ניזוקו 23 מטוסים.
בדרך נסיגתו הותקף הכוח על ידי פלוגה ממונעת איטלקית ולאחר מכן על ידי מטוסים של האויב, וכמעט כל כלי רכבו יצאו מכלל פעולה.
הפצועים הקשים ביותר הועמסו על כלי הרכב המעטים שנותרו, בעוד עיקר הכוח המשיך במסע רגלי של כ־160 ק"מ לנקודת המפגש המתוכננת עם סיור נוסף של קמא"ט.
10 מחיילי הכוח נפלו בשבי האיטלקי.
כוח גדול יחסית מיחידת SAS, בפיקודו של דייוויד סטירלינג, שלווה בדרכו על ידי סיורי S1 ו־S2 של ה־LRDG, היה אמור לפשוט על נמל בנגאזי ועל שדה התעופה בבנינה.
אולם בעקבות איחור בלוח הזמנים, והיתקלות במחסום דרכים של האויב במרחק קצר מבנגאזי, נחשפה נוכחותו בטרם עת.
מחסום הדרכים היה מוגן היטב, ומשני עבריו שדות מוקשים, שמנעו את איגופו.
כתוצאה מכך החליט סטירלינג לבטל את הפשיטה המתוכננת ולסגת.
בדרכו חזרה לבסיס הותקף הכוח מספר פעמים על ידי מטוסים גרמניים ואיטלקיים, וכתוצאה מכך ספג אבדות כבדות וכ־60 מכלי רכבו הושמדו.
נווה המדבר ג'אלו הותקף על ידי יחידה מ"חיל השדה הסודני" (בפיקוד בריטי), בסיוע שתי יחידות סיור של ה־LRDG.
ההתקפה הראשונה, שבוצעה בליל 15–16 בספטמבר, נבלמה על ידי המגינים האיטלקים, כ־200 חיילים, שהיו בכוננות ותוגברו עקב מידע מודעיני, שנתקבל לאחר כישלון הפשיטה על טוברוק ב־13 בחודש.
התוקפים נסוגו ב־19 בספטמבר, לאחר שטור תגבורת ממונע איטלקי התקרב לנווה המדבר.
כוח התקיפה - 2 משחתות, 16 סירות טורפדו ומספר סירות מנוע.
כוח ליווי של כוח התקיפה - 8 משחתות וסיירת.
כוח הסחה, שהפגיז את נמל דאבה - 5 משחתות וסיירת.
כ־400 נחתים מגדוד 11 של הנחתים המלכותיים.
כ-100 חיילים מרגימנט ההיילנדרס של ארגייל וסאת'רלנד.
מחלקת מקלעים מרגימנט נורת'מברלנד רויאל פיוסילירס.
כוחות נילווים קטנים של הנדסה, רפואה וארטילריה.
כוחות אלו נועדו לנחות מהים באזור נמל טוברוק.
הם חולקו לשני כוחות: הכוח העיקרי (כוח A), נועד לנחות בחצי האי שמצפון לנמל, וכוח משני (כוח C), שינחת במפרצון ממזרח לנמל.
כוח B, שכלל 83 לוחמי קומנדו ונספחים, נועד להגיע לטוברוק מדרום דרך המדבר, להשתלט על עמדות תותחי חופים ותותחי נ"מ של האויב, ולאבטח את חוף הנחיתה של כוח C.
כוחות גרמניים (בפיקוד גנרל מיור אוטו דיאנדי)
צוותי קרקע של הלופטוואפה, שהפעילו למעלה מ-40 תותחי נ"מ דו-תכליתיים בקוטר 88 מ"מ, שהגנו על הנמל.
כוחות איטלקיים (בפיקוד אדמירל משנה ג'וזפה לומברדי)
גדוד 3 של רגימנט הנחתים "סן מרקו".
צוותי סוללות תותחי החופים שהגנו על הנמל (48 תותחים).
3 משחתות איטלקיות, 3 סירות טורפדו, 3 שולות מוקשים ו-8 דוברות נחיתה ממונעות.
כוחות אוויריים - מספר ניכר של מפציצים ומטוסי קרב איטלקיים וגרמניים מדגמים שונים בשדות התעופה אל אעדם וביר אל גובי, וכן מפציצים ומפציצי צלילה גרמניים, בשדות תעופה באי כרתים ובשדה התעופה סידי ביראני (שתקפו את כוחות הצי הבריטי בדרכם חזרה מטוברוק לאלכסנדריה).
כוחות קרקע - מספר רב של יחידות שירותים עורפיים, וכן מחנות של תגבורות בדרכם לקו החזית במצרים.
בשעה 21:30 בליל 13 בספטמבר החלו 91 מפציצים בינוניים של חיל האוויר הבריטי להפציץ את נמל טוברוק וסביבתו הקרובה.
המטרה העיקרית של ההפצצה, שנועדה להימשך עד שעה 05:00 ב־14 בחודש, היה לרתק את תשומת הלב של חיל המצב של טוברוק וסוללות הנ"מ שהגנו על הנמל, ולהסיח את דעתם מהנחיתות האמפיביות המתוכננות מהים.
באותה שעה, בחסות רעשי ההפצצה, החל גם כוח הקומנדו, שנועד להכין את הקרקע לנחיתות האמפיביות (כוח B), לתקוף את היעדים שהוקצו לו.
הכוח הקרקעי, שנועד להשתתף במבצע הסכמה, היה כוח אד הוק, שהורכב במיוחד בשביל הפשיטה על טוברוק.
הכוח, בפיקוד לויטננט קולונל ג'ון האסלדין, כלל 81–83 לוחמים.
45 מתוכם היו לוחמי קומנדו מנוסים, ותיקי קומנדו המזרח התיכון, שהתנדבו למשימה, והשאר מומחים בתחומים שונים שצורפו לכוח, כדי למלא משימות מיוחדות (פלסים ומומחי חבלה, תותחנים, אלחוטאים וכו') וכן מספר לוחמים מקבוצת החקירות המיוחדת.
המשימה שהוטלה על הכוח הייתה לשתק מספר סוללות של תותחי חופים ותותחי נ"מ, ששלטו על הכניסה לנמל טוברוק, ולאבטח את הנחיתה האמפיבית של כוח C במפרצון, שנמצא במרחק קטן ממזרח לכניסה למפרץ טוברוק.
כוח הקומנדו הגיע לטוברוק דרך נווה המדבר אל־כופרה לאחר מסע עוקף ארוך של כ־2,700 ק"מ מעמק הנילוס, בליווי יחידת סיור של קמא"ט, שהביא אותו לעורפם של כוחות הציר.
המשאיות בהן נסע הכוח נצבעו בסמלי קורפוס אפריקה (כוחות הציר בצפון אפריקה הרבו להשתמש בכלי רכב בריטיים שנתפסו שלל) ולוחמי הקומנדו התחזו לשבויי מלחמה בריטיים, עליהם "שמרו" כביכול חיילים מקבוצת החקירות המיוחדת, שהתחזו לחיילים גרמנים.
בדרך זו הצליח הכוח להסתנן לאזור נמל טוברוק מבלי להתגלות לאחר רדת החשיכה ב־13 בספטמבר.
לוחמי הקומנדו הצליחו לאבטח לבסוף את נקודת הנחיתה המיועדת של כוח C, שידרו באלחוט את אות ההצלחה למפקדת המבצע והפעילו פנסי אלדיס, כדי לכוון אליהם את הכוח האמפיבי, אולם מסיבות שונות, רק חלק קטן מכלי השיט שהובילו את כוח C הצליחו לאתר את חוף הנחיתה ולחבור אל כוח הקומנדו.
לאחר שהכוח הבין שמבצע הנחיתה נכשל, ואין סיכוי לפינוי שלו בדרך הים, הוא התחלק לקבוצות קטנות, שניסו לפלס דרכן דרומה למדבר הפתוח.
לאחר שעלה השחר, כותר הכוח והותקף על ידי כוחות אויב עדיפים, מפקדו נהרג ורוב אנשיו נהרגו או נפלו בשבי.
כוח C כלל כ-180 לוחמים, מתוכם כמאה חיילים מרגימנט ארגייל וסאת'רלנד היילנדרס, מחלקת מקלעים מרגימנט רויאל נורת'מברלנד פיוסילירס (עם 4 מקלעי ויקרס), שתי כיתות הנדסה וכוח תותחנים נגד מטוסים (שנועד להפעיל תותחי נ"מ של האויב, שיתפסו במהלך הפשיטה).
הכוח נועד להשתלט בדרכו על סוללות תותחי חופים ותותחי נ"מ, וכן להציב חסימות על הדרכים המובילות לנמל טוברוק ממזרח וממערב, בסיוע כוח האש של מקלעי הויקרס, כדי לעכב הגעת תגבורות של הציר.
שתי השייטות של ספינות הטורפדו, שנשאו את הכוח, התקדמו לטוברוק בשני טורים מקבילים.
כשהן התקרבו לנמל והגבירו את מהירותן, איבד טור אחד את דרכו בחשיכה, והטרפדות התפזרו ואיבדו קשר זו עם זו.
הטור השני הגיע ליעדו בשעה המתוכננת, אך המתין זמן רב לקבלת אישור שהכוח הקרקעי הצליח במשימתו, ואיבטח את נקודת הנחיתה המיועדת.
לאחר שהתקבל לבסוף האישור, החלו הטרפדות לחפש את המפרצון בו נועדו לנחות, אך מסיבה לא ברורה (אולי עשן שעלה משריפות שפרצו בנמל טוברוק כתוצאה מההפצצה האווירית) לא הצליחו לראות את האיתות של הפנסים, שהיו אמורים לסמן את מיקומו.
בסביבות שעה 03:00 הצליחו שתי ספינות טורפדו לאתר את נקודת הנחיתה.
אחת מהן נתקעה על שרטון במים הרדודים, אך השנייה הצליחה להנחית בחוף כיתת מקלענים עם שני מקלעים ולהפליג החוצה מהמפרצון.
משום מה שאר כלי השיט של כוח C לא באו בעקבותיהן.
רק זמן קצר לפני עלות השחר איתרו טרפדות נוספות את יעדן, אולם בשלב זה הן כבר התגלו על ידי הכוחות המגינים על טוברוק, הוארו באור זרקורים, וספגו אש כבדה מספינות האויב בנמל ומסוללות תותחי חופים ותותחי נ"מ 88 מ"מ, שהגנו עליו.
7-6 סירות טורפדו ניסו פעם אחר פעם להיכנס למפרצון, בו היו אמורות להנחית את הכוחות שעל סיפונן, אולם נהדפו על ידי אש האויב.
שלוש מהן ניסו ללא הצלחה לפרוץ את הרשת נגד צוללות, שהגנה על הכניסה לנמל טוברוק, ולשגר את טילי הטורפדו שלהן על כלי השיט של האויב שעגנו בנמל.
לאחר שעלה השחר החלו מטוסי קרב ומפציצים איטלקיים הגרמניים, שהוזעקו לעזרה משדות התעופה הסמוכים לטוברוק, לתקוף את כלי השיט של כוח C, שבשלב זה קיבלו כבר הוראה לנטוש את משימתם והיו בדרכם חזרה לאלכסנדריה.
שתיים מסירות המנוע הגדולות של הכוח, ושלוש ספינות טורפדו טובעו על ידי מטוסי האויב, והניצולים נפלו בשבי.
שולת מוקשים גרמנית השתלטה על ספינת טורפדו רביעית, שנתקעה על שרטון במפרץ מרסה אום שואסק.
שאר כלי השיט של הכוח, שהותקפו שוב ושוב בדרך נסיגתם על ידי מפציצים ומפציצי צלילה גרמניים, הצליחו לחזור לבסיסם, על אף שחלקם ניזוקו בתקיפות האוויריות.
לפי תוכנית המבצע, הצוללת "טאקו" הייתה אמורה להנחית מספר אנשי קומנדו (כוח E) בסירות גומי על החוף במפרץ מרסה מרירה, כדי להדליק משואות ניווט, שינחו את כוח הנחיתה הבריטי העיקרי ליעדו.
אולם ים סוער במיוחד לא אפשר לאנשי הקומנדו לצאת מהצוללת ולבצע את משימתם.
כתוצאה מכך, המשחתות הבריטיות "סיק" ו"זולו", שנשאו על סיפונם כ־400 נחתים, לא הצליחו לאתר בחשיכה את נקודת הנחיתה המיועדת.
הם הוטעו על ידי אורות שונים שדלקו על החוף, והנחיתו את הגל הראשון של הנחתים במרחק כ־5 ק"מ מערבית ליעדם.
עקב מחסור במקום על סיפון שתי המשחתות, הן לא יכלו לשאת מספיק סירות להנחתת כל כוח הנחיתה, ולכן הוחלט שהכוח יונחת בשני גלים, והגל השני של הנחתים ימתין כשעה לחזרת הסירות שנשאו את הגל הראשון, לפני שיוכל לצאת לדרכו.
הורדת סירות הנחיתה (או דוברות הנחיתה) והגוררות שלהן מהמשחתות למים ארכה זמן רב, ולכן גל הנחיתה הראשון יצא לדרכו רק זמן קצר לפני שעה 04:00.
מספר סירות מנוע היו אמורות לגרור כל אחת קבוצה של סירות/דוברות נחיתה, אולם בים הסוער הן התקשו להביא את הסירות אל החוף.
כבלי הגרירה נקרעו, אחדים מהם הסתבכו במדחפים של סירות המנוע הגוררות ושיתקו אותן, וסירות רבות נסחפו בים ללא שליטה.
מספר סירות מנוע והסירות שגררו אחריהן עלו על שרטונים, או התנפצו על סלעים נסתרים סמוך לחוף.
רק שתיים או שלוש קבוצות של סירות/דוברות הצליחו להגיע לחוף בשלום, ולהנחית את החיילים שנשאו.
חלק גדול מהסירות ומהגוררות שלהן נסחפו בים, או יצאו מכלל פעולה, ולכן לא יכלו לחזור למשחתות כדי להעמיס על סיפונם את גל הנחיתה השני.
שתי המשחתות התקרבו למרחק קצר מהחוף, כדי לאסוף את הסירות והגוררות, ולקצר את המרחק, שיהיה על גל הנחיתה השני לעבור לפני הגעתו לחוף, אולם בשלב זה, סמוך לשעה 05:00, הם התגלו על ידי הזרקורים של מגיני הנמל, והחלו לספוג אש ארטילריה כבדה.
זמן קצר לאחר מכן פגעו פגזים במערכות ההנעה וההיגוי של "סיק" והשביתו אותן.
המשחתת, שאיבדה את יכולת התנועה, ספגה פגיעות רבות מסוללות חוף איטלקיות בקוטר 152 מ"מ (6 אינץ') ומתותחי נ"מ 88 מ"מ, שגרמו לה נזקים כבדים.
המשחתת "זולו" ניסתה מספר פעמים לבוא לעזרת "סיק", להיקשר אליה ולגרור אותה אל מחוץ לטווח התותחים, אך ללא הצלחה.
סמוך לשעה 07:00 התקבלה החלטה לנטוש את המשחתת "הנכה" לגורלה, וזולו הפליגה מזרחה כדי לחבור לכוח הליווי של הצי (כלי השיט האחרים בכוח התקיפה קיבלו הוראה לבטל את המשימה ולחזור לבסיסם מוקדם יותר).
שעה לאחר מכן נאלץ הצוות לנטוש את הספינה הפגועה, והניצולים נאספו על ידי כלי שיט איטלקיים ונלקחו בשבי.
122 אנשי צוות ונחתים נהרגו על סיפון ה"סיק", וכ-300 נפלו בשבי האויב.
לאחר שהמפקדים של שלוש קבוצות הנחתים הקטנות, שהצליחו להגיע לחוף, הבינו שמבצע הנחיתה נכשל, ושאין אפשרות לפינוי בדרך הים, הם החליטו לנסות לפלס את דרכם דרומה מנקודת הנחיתה, בתקווה שלפחות חלק מהלוחמים יצליחו לחמוק מכוחות האויב במתחם טוברוק, להגיע למדבר הפתוח, וליצור קשר עם סיורי הקמא"ט.
רוב הנחתים נהרגו או נפלו בשבי תוך זמן קצר, וקבוצה קטנה שהתחבאה במחפורות ישנות בצלע של ואדי, בתקווה להמתין שם לרדת החשיכה, אותרה בשעות אחר הצהריים על ידי כוח גרמני, ונאלצה להיכנע.
כוח D (סיירת ו-6 משחתות) היה בדרכו מערבה לפגוש את המשחתת זולו, וללוות אותה בחזרה לאלכסנדריה, כאשר זמן קצר לפני שעת הצהריים ב-14 בספטמבר, הותקפה הסיירת "קובנטרי" על ידי מפציצי צלילה גרמניים Ju 87, שהמריאו מכרתים, ונפגעה קשה.
63 אנשי צוות נהרגו והוחלט לנטוש את הספינה.
מכיוון שמשחתות הליווי לא היו מצוידות במשגרי טורפדו, נאלץ הכוח להמתין זמן רב עד לחבירה עם "זולו" (שנפגעה קשה מפגזים במהלך ניסיונותיה לחלץ את "סיק"), כדי שהאחרונה תטביע את הקובנטרי.
במהלך הדרך הארוכה חזרה לאלכסנדריה, ספג הכוח שורה של תקיפות מהאוויר.
זולו ספגה פגיעות נוספות ממפציצי צלילה גרמניים, וזמן קצר לפני רדת החשיכה, במרחק כ-190 ק"מ מאלכסנדריה, ננטשה האונייה וטבעה, לאחר שבמהלך היום נהרגו 39 מאנשי צוותה.
הפשיטה על טוברוק ופשיטות הקומנדו, שבוצעו במקביל לה, נחלו כישלון מוחלט, והכוחות השונים שהשתתפו בהם ספגו אבדות כבדות, מבלי שזכו בהישגים משמעותיים.
כוחות בעלות הברית שהשתתפו בפשיטה על טוברוק ספגו למעלה מ-800 אבדות, מתוכם 217 הרוגים מקרב הצוותים של כלי השיט שהשתתפו במבצע ו-81 הרוגים מקרב הנחתים המלכותיים.
כוחות הציר טענו שלקחו בשבי 576 חיילים ומלחים בריטיים.
הכוחות המיוחדים, שהשתתפו בפשיטות על בנגאזי ועל ברקה, איבדו כמעט את כל כלי הרכב שלהם וספגו גם הם אבדות כבדות.
אבדות כוחות הציר בטוברוק היו קלות יחסית.
לפי המקורות האיטלקיים והגרמניים הם הסתכמו ב-16 הרוגים ו-50 פצועים בלבד.
הגורמים העיקריים לכישלון המבצע היו :
המורכבות הרבה והמיותרת של המבצע המשולב, והכוחות הרבים שנועדו להשתתף בו.
יעדים בלתי מציאותיים והערכת חסר של כוחות האויב בטוברוק - המודיעין הבריטי העריך, שחיל המצב של טוברוק מורכב בעיקר מגייסות איטלקיים באיכות נמוכה.
בפועל היו בסביבת הנמל כוחות ציר חזקים, שכללו, בין השאר, כוחות גרמניים בסד"כ גדודי, וכן כוח מובחר של נחתים איטלקיים (גדוד מרגימנט "סן מרקו") ובשדות התעופה במרחק קצר מטוברוק נמצאו עשרות מטוסים גרמניים ואיטלקיים, אם לא יותר.
העובדה, שהמתכננים של המבצע בפיקוד המזרח התיכון האמינו, שהכוחות הקטנים שנועדו להשתתף בו (סך הכל כ-600 חיילים ולוחמי קומנדו) יוכלו להשתלט על נמל טוברוק, ואף להחזיק בו לפרק זמן של כ-12 שעות, שיספיק להרס יסודי של מתקני הנמל, מעידה על אופטימיות חסרת בסיס.
העדר חיפוי אווירי לכוחות שהשתתפו במבצע - מכיוון שהמבצע נערך במרחק מאות קילומטרים ממערב לקו החזית במצרים, לא ניתן היה לספק חיפוי אווירי יעיל לכוחות הצי והיבשה שהשתתפו בפשיטה על טוברוק.
זו הייתה גם הסיבה לכך, שפיקוד כוחות הצי הבריטי באגן המזרחי של הים התיכון התנגד למבצע, וניסה לצמצם למינימום את כוח הצי שישתתף בו, כדי לא להסתכן באבדות כבדות מדי.
כתוצאה מכך, הייתה לכוחות הציר שליטה אווירית מוחלטת בשמים מעל טוברוק החל מעלות השחר ב-14 בספטמבר, וכוח התקיפה של הצי הבריטי ספג תקיפות אוויריות בלתי פוסקות בדרך נסיגתו הארוכה מטוברוק לאלכסנדריה.
המתכננים הבריטיים ניסו להתמודד עם בעיית העדר החיפוי האווירי באמצעות ניסיון הטעיה.
שתי המשחתות בכוח התקיפה נצבעו בצבעי הזיהוי של הצי האיטלקי, ולאחר החדירה לתוך נמל טוברוק, הן נועדו להיצמד למזחים, להטות את עצמן בזווית של 15 מעלות, ולהעלות עשן על סיפונן באמצעים שונים, כדי שמטוסי האויב יחשבו שמדובר במשחתות איטלקיות שנפגעו בנמל.
גם בהנחה, שמטוסי הציר היו נמנעים מלתקוף את המשחתות "האיטלקיות" בנמל, הן היו נחשפות ברגע שהיו מתחילות להעלות על סיפונן את כוחות הקרקע שהשתתפו בפשיטה, לאחר השלמת משימותיהם, וקשה להבין איך הן היו מצליחות לחזור בשלום לבסיסם ללא חיפוי אווירי משמעותי.
כלומר, מבחינת הצי מדובר היה במשימת התאבדות.
תגובת כוחות הציר באזור טוברוק - מהרגע שהכוחות הפושטים התגלו על ידי חיל המצב של טוברוק, הכוחות האיטלקיים והגרמניים הגיבו במהירות ובנחישות, פגעו בשתי המשחתות של כוח התקיפה הבריטי והטביעו אחת מהן, וחיסלו תוך זמן קצר את שני ראשי הגשר, שתפסו הכוחות הבריטיים ממזרח וממערב לנמל.
המקורות הבריטיים נוטים לזלזל ביכולות של החיילים האיטלקים, שלחמו בטוברוק, אבל הכוחות האיטלקיים מילאו תפקיד מרכזי בהכשלת מבצע הנחיתה הבריטי.
גורדון לנדסבורו, שכתב ספר על המבצע, מזכיר שני גורמים נוספים לכישלון:
העדר אסדות נחיתה ממונעות - כנראה שבזמן המבצע לא היו לצי הבריטי באגן המזרחי של הים התיכון נחתות אמפיביות, שהיו חיוניות להצלחת פשיטה מהים על נמל טוברוק.
כתוצאה מכך נאלצו שני כוחות הנחיתה להשתמש באלתורים שונים - בספינות טורפדו, או בסירות עץ הנגררות על ידי סירות מנוע - עובדה שסיבכה מאוד את הנחיתה בתנאי ים סוער.
אילו היו בידי הבריטים אסדות נחיתה ממונעות (בדומה לדוברות הנחיתה הממונעות, שהיו בשימוש הגרמנים והאיטלקים בנמל טוברוק), ייתכן שלפחות השלב הראשון של המבצע היה מצליח.
ב־1967 יצא הסרט "טוברוק" שהתבסס על מבצע הסכמה, בבימויו של ארתור הילר ובכיכובם של רוק הדסון וג'ורג' פפארד.
מבצע הרלינג, הידוע כקרב גורגופוטמוס היה מבצע פשיטה ביוון במלחמת העולם השנייה שבוצע על ידי מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית (SOE), בשיתוף ההתנגדות היוונית: קבוצות (National Republican Greek League) ו- (Greek People's Liberation Army).
ב-25 בנובמבר 1942 פוצץ גשר גורגופוטאמוס שאובטח בכבדות.
היה זה אחד ממבצעי החבלה הראשונים והגדולים באירופה הכבושה, ותחילת המעורבות הבריטית הקבועה עם ההתנגדות היוונית.
מבצע הרלינג תוכנן בסוף קיץ 1942, כמאמץ לבלימת שרשרת האספקה מיוון לצפון אפריקה שיועדה לקורפוס אפריקה.
ה-SOE תכנן לשלוח כוח שינתק את קו הרכבת בין אתונה לסלוניקי.
נבחנו שלושה ויאדוקטים, כולם באזור ברלוס: הגשרים גורגופוטאמוס, אסופוס ופפאדיה.
בעדיפות להשמיד את הוויאדוקט של אסופוס, מכיוון שבנייתו מחדש תארך יותר מהאחרים.
הבחירה נותרה בידי מפקד המבצע בשטח.
מפקד המבצע היה לוטננט קולונל (מאוחר יותר בריגדיר גנרל) אדמונד מאיירס מחיל ההנדסה המלכותי, "קצין ההנדסה היחיד במזרח התיכון שעבר קורס צניחה", לפי מפקד המשנה.
מייג'ור (מאוחר יותר לקולונל) כריס וודהאוס.
בסיום המשימה, תוכנן לפנות את הבריטים, פרט לוודהאוס, היווני תמיס מרינוס ושני מפעילי רדיו כדי שיחברו לתנועת ההתנגדות היוונית.
הניסיונות הראשונים להתנגדות מזוינת במקדוניה היוונית נבלמו בקיץ 1941 על ידי הגרמנים והבולגרים.
אולם באביב וקיץ 1942 הוקמו יחידות גרילה חמושות ראשונות באזור ההררי של מרכז יוון ואפירוס.
בהתחלה, הכוח הגדול היה הELAS, שהוקם על ידי חזית השחרור הלאומית הקומוניסטית (EAM) ובראשה עמד אריס ולוצ'וטיוס.
השניים בגודלם היו הEDES בראשם עמד קולונל נפוליאון זרבאס.
מפקדי המבצע לא ידעו על ההתרחשויות ביוון הכבושה, או כוחם ושיוכם הפוליטי של קבוצות ההתנגדות.
צניחה ביוון, יצירת קשר עם ההתנגדות
צוות ה-SOE מנה שלושה עשר לוחמים וחולק לשלושה כוחות משנה.
בכל קבוצה: מפקד, מתורגמן, חבלן וקשר.
הקבוצה הראשונה הורכבה מסגן אלוף אדי מאיירס, מפקד המשימה, קפטן דניס האמסון – מתורגמן, קפטן טום בארנס (מניו זילנד) – חבלן, הסמלים לן וילמוט ופרנק הרנן – קשרים.
הקבוצה השנייה מיג'ור כריס וודהאוס – מפקד, סגן משנה תמיס מרינוס (יווני), סגן אינדר גיל (סקוטי וסיקי לימים סגן אלוף בצבא הודו) וסמל דאג פיליפס.
הקבוצה השלישית כללה מייג'ר ג'ון קוק, קפטן נט בארקר, קפטן ארתור אדמונדס (ניו זילנד) וסמל מייק צ'יטיס (ארץ-ישראלי ממוצא רומני).
הכוח הוטס בשלושה מטוסי B-24. ניסיון ההצנחה הראשון ב-28 בספטמבר נכשל, הסימונים הקרקעים שנקבעו לא הודלקו.
בניסיון הבא ב־30 בספטמבר, אותרו הסימונים, וכוח "הרלינג" הוצנח ליד הר גיונה במרכז יוון.
המטוס השלישי לא הצליח לאתר סימון, וקבוצתו של מייג'ור קוק קפצה ליד העיירה קרפניסי שבה היו חיילי אויב רבים.
אחד מלוחמי הקבוצה נחת בתוך העיירה והוסתר על ידי יוונים מקומיים.
הם התחמקו מהכוחות האיטלקיים שחיפשו אחריהם, ופנו לעבר הגבעות, שם פגשו בכח גרילה של אריס ולוצ'וטיס.
הקבוצה הוסתרה על ידי היוונים והועברה ללא הרף באזור כדי למנוע את לכידתם בידי הכוחות איטלקים.
וודהאוס יצא לאמפיסה כדי ליצור קשר עם קהיר.
מדריך יווני מקומי, בשם יאניס הוביל את מאיירס והמסון בסיור אל שלושת היעדים האפשריים.
גורגופוטאמוס, נבחר בשל היותו בעל הסיכויים הטובים ביותר: חיל מצב קטן: כ־80 איטלקים, גישה נוחה לגשר, חיפוי טוב ונתיב נסיגה נוח.
ב־2 בנובמבר, וודהאוס יצר קשר עם אנשיו של זרבאס באזור הרי וולטוס, ב-14 בנובמבר, צוותו של מייג'ור קוק הצטרף לכוח הראשי, עם מידע כי יצר קשר עם אריס.
וודהאוס חזר באותו יום, עם זרבאס ו-45 מאנשיו.
מלכתחילה, זרבאס ההתרשם מהמשימה, וולוצ'וטיוטיס לא, משום שההנהגת ה-EAM-ELAS באתונה עדיין לא העריכה את חשיבות המאבק הכפרי, והעדיפו להתמקד בערים.
בסופו של דבר, ולוצ'וטיוטיס, פעל בניגוד להוראות שקיבל מ-EAM, והחליט להשתתף במבצע.
הכוח המבצע מנה 150 לוחמים: צוות בריטי בן שתים עשרה לוחמים אחראי על משימת החבלה, 86 אנשי ELAS ו-52 אנשי מה-EDES, שירתקו וינטרלו את חיל המצב.
לפי התוכנית, זמן התקיפה היה ב-25 בנובמבר בשעה 23:00. שני צוותים של שמונה לוחמי גרילה אמורים לנתק את קווי הרכבת והטלפון לשני הכיוונים, לחפות על הגישה לגשר עצמו, הכוח העיקרי – 100 לוחמים ינטרל את חיל המצב.
כוח החבלה, המחולק לשלושה צוותים, ימתין במעלה הנהר עד להכנעת חיל המצב, ואז יניח את המטענים.
ההתקפה על מאחזי חיל המצב בשני צידי הגשר החלה בזמן, אך התארכה מעבר למתוכנן.
מאיירס החליט לשלוח את צוותי החבלה פנימה בזמן שהקרב נמשך.
הנחת המטענים התעכבה מכיוון שקורות הגשר היו שונות מהמצופה ואילצה את החבלנים הבריטיים לחתוך את מטעני הנפץ הפלסטיים ואז להרכיב מטענים חדשים.
לאחר הנחת המטענים והדלקת הפתילים, הפיצוץ הראשון התרחש ב-01:30, תוך פגיעה קשה במזח המרכזי והתמוטטות שתי מוטות.
הבריטיים הניחו חומר נפץ חדש במזח השני הפיצוץ התרחש 02:21. עמדות הגרילה עצרו רכבת תגבורת איטלקית.
הכוח התוקף, שסבל מארבעה פצועים, נסג בהצלחה לשטח הכינוס ב-04:30.
זו הייתה הפעולה הגדולה ביותר שה-SOE ביצעה עד אז.
מטרת המשימה המקורית: שיבוש פעילות הרכבות - הפסיקו לעבוד במשך שישה שבועות.
עקב כך כוחות רומל, הנסוגים ממצרים נפגעו קשות.
הצלחת המבצע לימדה את הבריטים על משמעות המבצעים המיוחדים ביעדים אסטרטגיים.
המשימה עודדה את SOE לסייע בחיזוק תנועות התנגדות, ויצרה עידוד מורלי ביוון הכבושה.
בעקבות המשימה, הכוח הבריטי לא נסוג מיוון, בשונה מהתכנון אלא הונחה להישאר ולהקים את תשתיות למשימה הצבאית הבריטית ביוון.
הצלחתו של המבצע לא הסתכמה בקריסת הגשר האסטרטגי.
מאיירס שהפך לאהוד על הפרטיזנים המקומיים.
בזכות מאמציו בקיץ 1943 חתמו שתי התנועות המחתרתיות היריבות, הליברלים והקומוניסטים, על הסכם שיתוף פעולה.
מאיירס המשיך להילחם ומאוחר יותר הפך לראש הענף למבצעים מיוחדים של אייזנהאור במהלך הפלישה לאירופה והשתתף במבצע "גן השוק" כקצין הנדסה של הדיוויזיה המוטסת הראשונה של הבריטים.
לגבי היוונים, זו הייתה הפעם האחרונה בה ELAS ו-EDES, כוחות הגרילה הגדולים במדינה, שיתפו פעולה צבאית; תוך חודש התרחשו העימותים הראשונים בין כוחות ELAS ו-EDES.
הקדמה לסכסוך הגלוי שיתפרץ בין ELAS לבין קבוצות ההתנגדות האחרות בשנת 1943, ובישר על מלחמת האזרחים ביוון בין 1946–1949.
הגשר עצמו תוקן תוך 19 יום על ידי גדוד IV של מהנדסי הרכבות, של הצבא המלכותי האיטלקי.
המהנדס שתכנן ובנה את הגשר המקורי היה מהגר איטלקי בשם אגוסטינו טקוני.
הוא השתמש בהנדסה חכמה תוך שימוש בחלקים ייחודיים שהקשו על שיקום הגשר.
על מבצע הרלינג לומדים באקדמיות צבאיות ובאוניברסיטאות ברחבי העולם.
מבצע הכל נקי היה מבצע צבאי שערכה ממלכת בהוטן כנגד קבוצות מורדים בדלניות בדרום הממלכה.
המבצע נערך בין 15 בדצמבר 2003 ל-3 בינואר 2004. זה היה המבצע הצבאי הראשון בתולדות בהוטן.
ב-1990 פתחה הודו במבצע צבאי כנגד ארגוני המורדים הבדלנים בחבל אסאם וגרשה אותם מהארץ.
הכוחות הבדלנים נמלטו לבהוטן והשתלטו על שטח של בני הלושטמפה (שבעצמם היו פליטים מנפאל).
הארגונים הקימו מחנות בדרום המדינה ומהם ביצעו פשיטות לתוך הודו.
ההודים פנו לבהוטן וביקשו ממנה לגרש את המורדים משטחה.
הם אף הציעו לבהוטנים סיוע צבאי במשימה.
ב-1998 החלה בהוטן במשא ומתן עם הבדלנים במטרה למצוא פתרון של שלום למצב.
נערכו חמישה סבבי שיחות עם חזית השחרור המאוחדת של אסאם ושלושה סבבים עם החזית הלאומית הדמוקרטית של בורולנד.
ארגון השחרור של קטמפור סירב באופן עקבי להגיע למשא ומתן.
ביוני 2001 הסכימה חזית השחרור המאוחדת של אסאם לסגור ארבעה מהמחנות שלה, אולם עד מהרה גילו הבהוטנים שהמחנות רק הועברו למקום אחר.
כמו כן גילו הבהוטנים שהבדלנים ההודים נמצאים בקשר עם כוח הנמרים של בהוטן - ארגון טרור הפועל כנגד המשטר בבהוטן.
המשא ומתן נמשך עד 2003, אולם שני הצדדים לא הצליחו להגיע לפשרה.
ב-14 ביולי 2003 אישרה האספה הלאומית של בהוטן התערבות צבאית כנגד הבדלנים.
ב-13 בדצמבר בהוטן הציגה אולטימטום בפני הבדלנים לעזוב את הארץ.
כעבור יומיים פקע האולטימטום, ומלך הדרקון הכריז על יציאה למבצע צבאי - הראשון מסוגו בתולדות בהוטן.
במבצע השתתפו כוחות מכל שלוש הזרועות של הכוחות המזוינים של בהוטן: הצבא המלכותי, המשמר המלכותי והמשטרה המלכותית.
לצדם השתתפו במבצע גם כמה מאות אנשי מיליציה אזרחית בהוטנים.
כבר ביום הראשון של המבצע הצליחו הבהוטנים לכבוש את מפקדת חזית השחרור המאוחדת בפוקטונג, ולשבות 90 מאנשיה.
אחד ממנהיגי הארגון נהרג בקרבות.
צבא הודו מיהר לפרוש כוחות בגבול בהוטן כדי למנוע מהבדלנים להימלט בחזרה להודו.
הודו גם סיפקה לבהוטן סיוע צבאי בדמות מסוקים לפינוי פצועים.
הבדלנים פינו במהירות את המחנות והקימו כיסי התנגדות בתוך הג'ונגלים הסבוכים של בהוטן.
הבהוטנים שרפו את המחנות עד היסוד וכיתרו את הג'ונגלים.
תוך זמן קצר הוכרעו כל כיסי ההתנגדות.
חלק מהבדלנים נמלטו להודו או לבנגלדש ורבים נפלו בשבי הבהוטני, כולל מפקדי חזית השחרור המאוחדת.
הבהוטנים הסגירו את השבויים להודו.
ב-3 בינואר 2004 הכריז מלך בהוטן על סיום המבצע.
מבצע הכל נקי נחשב לניצחון מובהק של צבא בהוטן.
עם זאת, הבהוטנים לא הצליחו לעקור לחלוטין את ארגוני הבדלנים ההודים מאדמתם, וחיכוכים בינם לבין כוחות המשטרה והצבא של בהוטן נמשכו עד 2011.
מבצע הנחשול , היה חלק ממלחמת עיראק, מבצע צבאי אמריקאי לתגבור הכוחות הצבאיים בעיראק בשנת 2007. המבצע החל על רקע הסלמה מתמשכת במלחמת האזרחים במדינה והתגברות פעילותן של מיליציות אסלאמיסטיות ברחובות הערים בה.
רקע נוסף היה התגברות המחלוקות בארצות הברית בנוגע להמשך הנוכחות בעיראק לקראת הבחירות של 2008. האסטרטגיה שעמדה מאחורי המבצע הייתה תוצאה של התייעצויות נרחבות שביצע הנשיא בוש עם גורמים מקצועיים בצבא האמריקאי, בחוגי הממשל האמריקאי ובמכוני מחקר וחוקרים נאו קונסרבטיבים.
מי שפיקד בפועל על יישום המבצע היה הגנרל דייוויד פטראוס שמונה לשמש כמפקד הכוח הרב לאומי בעיראק במהלך המבצע.
הצורך בתגבור כוחות בעיראק אחרי כארבע שנים של נוכחות צבאית אמריקנית במדינה ובעיצומה של מלחמת אזרחים, נבע משילוב של סיבות מקומיות-עיראקיות ושל סיבות פנים-אמריקניות.
ברחובות עריה של עיראק הוסיפה להשתולל, זו השנה הרביעית ברציפות מלחמת אזרחים אכזרית שאיימה להכשיל את המאמץ האמריקני לכונן מדינה חדשה ויציבה בעיראק.
שנת 2006 הייתה השנה שבה נפל מספר הקורבנות הגדול ביותר מאז הפלישה האמריקנית למדינה ובחודשים האחרונים של שנה זו נרשם גידול משמעותי במספר ההרוגים החודשי, לרמות חסרות תקדים.
תחושה זו לובתה בשיח פנים-אמריקני ער על עצם ההצדקה לנוכחות האמריקנית ארוכת השנים בעיראק ועל הנכונות להמשיך ולהקריב קורבנות לטובת חזון שמראשיתו היה מעורפל ובמציאות של שלהי שנת 2006 היה נראה כמוביל לכישלון.
סנאטורים דמוקרטים תבעו להסיג את הכוחות האמריקניים מעיראק ולאור ההסלמה במלחמת האזרחים במדינה ובחירות אמצע הקדנציה שהתקיימו בארצות הברית באותה שנה, הצטרפו לדעתם גם מספר גדל והולך של סנאטורים רפובליקנים.
לנשיא ארצות הברית ג'ורג' ו' בוש הוצגו מספר דוחות ותחזיות על מנת להעריך האם ואיך תוביל התערבות צבאית אמריקנית לניצחון הממשל העיראקי על מתנגדיו תוך הצגת התמונה הכוללת ביותר של המצב הצבאי, הכלכלי, החברתי והפוליטי בעיראק.
בינואר 2005, הגישה האוניברסיטה לביטחון לאומי לממשל האמריקני תחזית לבחירות העיראקיות המבוססת על תוכנת הניבוי הפוליטי"סנטוריון", במטרה לעזור לממשל לקבוע אילו מבין הסיעות בעיראק יתמכו בבחירות.
הדוח קבע כי הגדלת הכוח הצבאי בעיראק תעלה את תחושת הביטחון בקרב אזרחים עיראקים לקיים בחירות דמוקרטיות.
כמו כן, הנשיא בוש הסתייע במגוון קבוצות מחקר כדי להבין את הדרך הטובה ביותר להשגת התוצאות המבוקשות.
בין היתר, ציין אחד הדוחות כי אין די בהתערבות צבאית לוחמנית גרידא, אלא ההתערבות צריכה להיות מעטפת לצבא העיראקי במלחמתו מול ארגוני הטרור ולא בהכרח פעולות ממשיות של צבא ארצות הברית אל מול אותם ארגונים.
בוש נפגש עם מומחים רבים כדי לקבל את עצתם לגבי פעילות נוספת בעיראק.
חלקם היו גנרלים וחלקם אקדמאים, אך לכולם הייתה את אותה הדעה, לא צריך לשלוח עוד חיילים לעיראק.
לעומתם, מומחים מובילים מה-CIA העריכו כי דווקא הימצאות כוחות ארצות הברית בשטחי עיראק, היא המפתח ליציבות.
בדצמבר של 2006 נפגשו בוש וסגנו דיק צ'ייני עם קציני המטות המשולבים כדי לדון איתם על אפשרויות שונות לגבי ההתנהלות בעיראק.
עיקרי הדברים היו חיזוק הצבא העיראקי ומאמץ אמריקני לשיקום כלכלי ופיוס מדיני.
הקצינים הבהירו כי התערבות מלחמתית של הצבא האמריקני לא תביא לפתרון אלא רק למשיכת זמן.
רוב היועצים האמריקנים לבוש, הן הצבאיים, הן המדיניים והן האקדמאים סברו כי התועלת העיקרית של הגדלת מספר חיילי הצבא האמריקני במאמץ המלחמתי נגד ארגוני הטרור בעיראק לא תהיה בלחימה במערכה עצמה, אלא יותר בהכשרה ובאימון של צבא עיראק, תוך עזרה כלכלית, פוליטית וחברתית לאזרחים ולממשל העיראקי.
ההכרזה על המבצע ונאום מצב האומה 2007
בהכרזה מיוחדת ששודרה בטלוויזיה האמריקנית בתאריך 10 בינואר 2007, הכריז הנשיא בוש על מבצע תגבור הכוחות בעיראק ופירט את יעדיו: "אמריקה תשנה את האסטרטגיה שלה כדי לעזור לעיראקים להוציא לפועל את המבצע שלהם להפסקת האלימות העדתית ולהביא ביטחון לתושבי בגדאד.
הדבר ידרוש הגדלה של סדר הכוחות האמריקני במדינה ולכן אישרתי את הצבתם של למעלה מ-20,000 חיילים אמריקנים נוספים בעיראק.
רובם המכריע, בהיקף של חמש חטיבות, ייפרסו בבגדאד".
רובם המכריע יגיע לבגדאד, שם יסייעו לכוחות העיראקים לפנות ולאבטח שכונות, ולשמש כיועצים שישובצו ביחידות צבא עיראק.
העיראקים יובילו וכוחותינו יסייעו להם לאבטח את העיר תוך רדיפה אחר המחבלים, המורדים וחוליות המוות המשוטטות.
אל מחוז אל-אנבאר, שבו התקבצו מחבלים של אל-קאעדה ושכוחות מקומיים בו החלו להפגין נכונות להילחם בהם, אנחנו שולחים עוד 4,000 נחתים אמריקנים, שקיבלו שקיבלו פקודות למצוא את המחבלים ולחסל אותם.
לא גירשנו את אל-קאעדה מהמקלט הבטוח שהיה להם באפגניסטן רק כדי לאפשר להם להקים מקלט בטוח חדש בעיראק החופשית".
סקר שנערך בקרב אזרחי ארצות הברית מצא כי "יש חוסר הסכמה נרחב עם ממשל בוש בנוגע לפתרון המוצע שלו, וגוברת הספקנות שארצות הברית קיבלה את ההחלטה הנכונה ביציאתה למלחמה מלכתחילה".
ב-18 בינואר פרסם הלוס אנג'לס טיימס המזוהה עם המפלגה הדמוקרטית סקר של בלומברג שאמר ש-60% מהנשאלים התנגדו לעלייה בכוחות, 51% רצו שהקונגרס ינסה למנוע מבוש לשלוח חיילים נוספים, ו-65% לא ראו בעין יפה את הטיפול של הנשיא במלחמה.
בינתיים, סקר של פוקס ניוז, המזוהה עם המפלגה הרפובליקנית, דיווח כי בין 36% ל-59% מהאמריקנים התנגדו לשליחת חיילים נוספים לעיראק.
בעקבות הכרזת המבצע, החליט ממשל בוש על מספר שינויים בכוח האדם בממשל האמריקני ובמערך הצבאי והמדיני שלו.
שינויים אלו נבעו הן מצד בוש עצמו והן מצד בעלי התפקידים הרלוונטיים בממשל האמריקני כאשר לכולם מכנה משותף – חוסר שביעות רצון מתפקודם, ואי התחשבות בדעתם בנושא מבצע "הנחשול".
השינויים במערך הצבאי קרו במהלך 2007. המרכזיים שבהם היו - הוספת חטיבות חדשות בעיראק כאשר רוב החטיבות, אלו שהיו ואלו שהתווספו נפרסו מסביב לבגדאד.
כמו כן התווספו כ-4,000 נחתים למחוז אל-אנבאר שהיה מזוהה כבסיס התמיכה של אל-קאעדה.
עד יולי 2007, אחוז הצבא החיצוני שנפרס בעיראק ובאפגניסטן היה כמעט 30%.
כמו כן, אחוז חיל הנחתים בעיראק ואפגניסטן היה 13.5%.
התוכנית החלה עם מבצע גדול לאבטחת בגדאד, בשם הקוד מבצע "פַרְד אל-קאנוּן" (מבצע השלטת החוק), שיצא לדרך בפברואר 2007. אולם, רק באמצע יוני 2007, עם הפריסה המלאה של 28,000 החיילים האמריקנים הנוספים, מאמצי הסיכול העיקריים הצליחו לצאת לדרך במלואם.
מבצע "רעם פנטום" החל ברחבי עיראק ב-16 ביוני, עם מספר פעולות נגד מורדים במחוזות דיאלא, ואל-אנבאר ובדרום בגדאד.
האסטרטגיה החדשה הייתה ממוקדת אוכלוסייה בכך שהתמקדה בהגנה על האוכלוסייה במקום בהריגת מורדים.
ביישום אסטרטגיה זו, השתמש פטראוס בניסיון שנצבר בעת שפיקד על הדיוויזיה המוטסת ה-101 במוסול בשנת 2003.
כדי ליישם אסטרטגיה זו, רוכזו כוחות באזור בגדאד שאירועי האלימות בה היוו 50% מכלל אירועי האלימות בעיראק.
בעוד שבעבר, הכוחות האמריקניים בודדו עצמם מהעיראקים באמצעות שיכון חייליהם בבסיסי הפעלה קדמיים גדולים הרחוקים ממרכזי אוכלוסייה, במהלך המבצע שהו החיילים האמריקנים בקרב האוכלוסייה העיראקית, ופעלו ממוצבי ביטחון משותפים (שכונו Joint Security Stations, או בראשי תיבות JSS, שמוקמו בתוך בגדאד).
שיטה נוספת להשיג שיתוף פעולה הייתה באמצעות תשלום למקומיים, כולל מורדים לשעבר, במטרה שישתפו פעולה עם כוחות הביטחון המקומיים.
מורדים סונים לשעבר נשכרו על-ידי הצבא האמריקני כדי להפסיק את שיתוף הפעולה עם אל-קאעדה ולהתחיל להילחם נגדם.
התנועה החשובה ביותר במלחמה נגד אל-קעאדה הייתה תנועת ההתעוררות העיראקית (א-סחווה).
תנועה זו, שהורכבה מבני שבטים סוניים, הסכימה לתפישׂות האמריקניות, כמו הפחתת האלימות בעיראק באמצעות מיגורו של ארגון אל-קאעידה.
האמריקניים כי הדרך הטובה ביותר לנצח את אל-קאעדה בעיראק היא לחפש שותפות עיראקית פנימית, הם החלו לממן ולאמן את תנועת ההתעוררות עד כדי הצלחה היסטורית במחוז אל-אנבאר.
בחודשים הראשונים של המבצע דווקא גברה האלימות ברחובות עיראק.
עם זאת, עד סתיו 2007, המצב הביטחוני במדינה השתפר באופן משמעותי.
מקרי המוות בשורות צבא ארצות הברית ירדו משיא של 126 הרוגים במאי 2007 ל-23 הרוגים בדצמבר, ובמהלך התקופה שלאחר המבצע (יוני 2008 עד יוני 2011), עמד הממוצע החודשי על פחות מ-11. במאי 2007 נהרגו בלחימה למעלה מ-1,700 אזרחים עיראקים, לעומת כ-500 בדצמבר.
מיוני 2008 עד יוני 2011 עמד הממוצע על כ-200 אזרחים עיראקים הרוגים.
ב-10 בספטמבר 2007 הציג הגנרל פטראוס דוח לקונגרס על המצב בעיראק.
הוא הגיע למסקנה כי "המטרות הצבאיות של המבצע מושׂגות במידה רבה".
הוא הציג כראיה את הירידה העקבית בתקריות ביטחוניות, שאותן ייחס להתקפות שבוצעו נגד אל-קאעדה בעיראק במהלך המבצע.
הוא טען כי פעולות של הצבאות האמריקני והעיראקי הפחיתו באופן דרסטי את האלימות העדתית במדינה, אם כי הצהיר שהרווחים לא היו שווים לחלוטין את המחיר.
הוא המליץ על נסיגה הדרגתית של כוחות הצבא האמריקני מעיראק במטרה להגיע עד יולי 2008 להיקף הכוחות שלפני ההתפרצות ולבסוף הצהיר כי נסיגה נוספת תהיה "מוקדמת מדי".
בעוד שפטראוס ייחס את המבצע כסיבה לירידה באלימות, ניתן לייחס את הירידה גם לפקודת הפסקת האש שניתנה על-ידי המנהיג הדתי העיראקי מוקתדא א-סדר ב-29 באוגוסט 2007. הוראתו של א-סדר לחדול אש למשך שישה חודשים, הופצה בין נאמניו בעקבות מותם של יותר מ-50 שיעים במהלך הזיארה בערים הקדושות יום קודם לכן.
באוגוסט 2007, ארגון ההגירה הבין-לאומי וארגון הסהר האדום העיראקי ציינו כי עיראקים נוספים ברחו מאז הגדלת הכוחות.
ביוני 2008 דיווח משרד ההגנה האמריקני כי "המגמות הביטחוניות, הפוליטיות והכלכליות בעיראק ממשיכות להיות חיוביות; עם זאת, הן נותרות שבריריות, הפיכות ולא אחידות".
כמו כן, בדוח של שגרירות ארצות הברית בבגדאד, שניתן לקונגרס במאי 2008 ופורסם ב-1 ביולי, נאמר כי ממשלת עיראק עמדה ב-15 מתוך 18 הקריטריונים הפוליטיים שנקבעו לה.
ה"ניו יורק טיימס" הצהיר ב-13 במאי כי "נראה שאף אחד בוושינגטון לא מסכים לגבי המשמעות של התקדמות בפועל, או איך בדיוק יש למדוד התקדמות כזאת".
בסקר דעת קבל שערך מכון המחקר גאלופ בפברואר 2008 נמצא שאף על פי שכ-60% מהאמריקנים סבורים שהמלחמה בעיראק הייתה טעות מיסודה, 43% מהאמריקנים סבורים שמבצע "הנחשול" שיפר את המצב בעיראק.
אלא שהצלחה זו בדעת הקהל האמריקנית, שרק חודשים קודם לכן הייתה מסויגת בהרבה באשר להצלחת הכוחות האמריקניים במלחמה בעיראק, רק חידדה את השיח הפנים-אמריקני באשר לעתיד הישארות הכוחות האמריקנים במדינה.
שיח זה הואץ במידה רבה בשל הבחירות לנשיאות בארצות הברית, שהמשך המלחמה בעיראק ושהות הכוחות האמריקניים בה הפכו לסוגיה המרכזית בהן.
הסנאטור ברק אובמה, שהסתמן כמועמד המוביל במערכת הבחירות, ביקר בעיראק ביולי 2008 כחלק מקמפיין הבחירות שלו ובמהלך הביקור הדגיש ביתר שאת את קריאתו להוצאת כל הכוחות האמריקניים מן המדינה.
מבצע הצלה כולל פעולות תגובתיות שבדרך כלל כוללות הצלת חיים, הסרה מסכנה, שחרור מכבלים, או טיפול דחוף בפציעות לאחר תקרית.
הצלה עשויה להתבצע באמצעות מגוון כלים וציוד הנדרשים להתמודד עם הנסיבות הספציפיות.
פעולות הצלה עשויות להיות נחוצות במגוון רחב של נסיבות וסביבות, ונהלים מיוחדים פותחו עבור רבות מהן.
מבצע הצלה עשוי להתבצע גם על בסיס אד-הוק על ידי אנשים הנמצאים באתר, תוך שימוש בציוד הזמין באתר או מאולתר מהחומרים הזמינים, במיוחד כאשר ההצלה דחופה או לא סביר שסייעת מומחים תהיה זמינה בזמן סביר.
טיפול רפואי ראשוני לעיתים קרובות מקושר עם הצלה, ועשוי להיות חלק נחוץ מההצלה.
הציוד המשמש עשוי לכלול כלבי חיפוש והצלה, סוסי חיפוש והצלה רכובים, מסוקים, " מלתעות החיים ", וכלי חיתוך ופיזור הידראוליים אחרים המשמשים לחילוץ הנוסעים מכלי רכב הרוסים.
פעולות החילוץ עשויות להיות נתמכות על ידי רכבי חילוץ המופעלים על ידי חוליות חילוץ.
הציוד בשימוש עשוי לכלולכלבי חיפוש והצלה, סוסים לחיפוש והצלה, מסוקים וכלים הידראוליים אחרים לחיתוך ופיזור המשמשים לחילוץ אנשים מרכבים הרוסים.
מבצעי הצלה עשויים להיתמך על ידי רכבי הצלה המופעלים על ידי צוותי הצלה.
חיפושים לעיתים קרובות מקושרים עם הצלות כאשר אנשים נעדרים וכנראה נמצאים בסכנה.
חילוץ גופות גם כן מקושר מקרוב עם פעולות הצלה, ועשוי להיות כפוף למגבלות משפטיות שונות.
חוקי בטיחות ובריאות תעסוקתית עשויים להיות מופחתים עבור פעולות הצלה כאשר יש סבירות ריאלית להצלת חיים, אך לא עבור חילוץ גופות.
הצלה בין-מינית יכולה להתרחש כאשר אנשים מצילים בעלי חיים, כאשר בעלי חיים הם חלק מצוות הצלה, ולפעמים פחות שכיח, כאשר בעלי חיים מצילים אנשים ביוזמתם.
הצלה עצמית היא תהליך של יציאה ממצב חירום במאמצים עצמיים כיחיד או כקבוצה.
המילון מריאם-וובסט מגדיר מבצע הצלה מוגדר כפעולה של שחרור מכלא, סכנה או רשע, כולל לקיחת מישהו או משהו בכוח מהחזקת מישהו או להקל עליו מהתקפה.
הצלה גם מרמזת על כך שהסכנה היא מיידית והפעולה היא בדרך כלל מיידית או נמרצת.
זוהי אמונה רווחת כי יש חובה להציל אנשים אחרים מסכנה חמורה ומיידית כאשר הסיכון והעלות לעצמם נמוכים.
חובה זו אינה מוסברת בקלות כחלק מדרישה תוצאתית רחבה יותר למנוע נזק, ואינה חובה של צדק חברתי שחובה בין אזרחים כחלק מחוזה חברתי להגנה הדדית.
זהו חוב של צדק בזכות עצמו המבוסס על המפגש הישיר בין המושיע לבין האנשים בסכנה, שמגביל את תחום החובה.
המצב עשוי להסתבך כאשר יש יותר מאדם אחד בעמדה לתרום למאמצי ההצלה, והאחריות מפוזרת בין הקבוצה עד שהוקצתה בצורה הוגנת בין הנוכחים, בשלב זה הצדק דורש מכל אחד למלא את חלקו, למרות שזה ייחשב כחובה הומניטרית לפצות על תגובה לא מספקת של אנשים אחרים מכל סיבה שהיא.
חוקים הנוגעים לפעולות הצלה עשויים להגביל את פעילות המושיעים על ידי הגבלת רמת הסיכון שהם עשויים להיחשף אליו תחת הנחיות מעסיק (חוקי בטיחות תעסוקתית).
רמת הסיכון שאדם כשיר עשוי לחשוף את עצמו מרצון עשויה להיות גבוהה משמעותית.
חלק מפעולות ההצלה דורשות רמה גבוהה של מיומנות ולרוב מבוצעות על ידי צוותי הצלה מומחים עם הכשרה מתאימה, בין אם עצמאיים ובין אם חלק מארגונים גדולים יותר כמו מכבי אש, משטרה, צבא, שירותי עזרה ראשונה או אמבולנס.
הצלות אחרות יכולות להתבצע על ידי כל אדם כשיר הנמצא במקום, תוך שימוש בכלים וציוד כפי שזמינים.
עשויה להיות הגנה משפטית לאנשים שאינם מומחים המבצעים הצלות להם אינם מוסמכים מבחינה טכנית במצב חירום, במקרה שהם בטעות פוגעים במישהו או גורמים לנזק או חודרים על רכוש תוך ניסיון הצלה הנראה דחוף.
מבצע הרתעת התוקפנות היה מבצע צבאי של המורדים הסורים בצפון-מערב סוריה שנפתח ב-27 בנובמבר 2024, במסגרת מתקפת המורדים הסורים.
המבצע נפתח במתקפת פתע של המורדים שבמהלכה נכבשו תוך מספר ימים שטחים נרחבים במערב סוריה.
שבוע ראשון (27 בנובמבר – 2 בדצמבר)
ב-27 בנובמבר 2024 פתחו מספר קבוצות מורדים בסוריה, ובראשן הצבא הסורי החופשי והיאת תחריר א-שאם, במתקפת פתע בתמיכת טורקיה.
ההתקפה נמשכה לאורך חזית ארוכה של עמדות הצבא הסורי והמיליציות הפרו-איראניות המסייעות לו.
בתחילת המתקפה, המורדים השתלטו על כפרים מערבית לחלב ותפסו ציוד צבאי, כולל טנקים וטילים.
הם השתלטו על מחסן טילי קורנט של משמרות המהפכה, ועל בסיס גדוד 46 של צבא סוריה.
הלחימה הסלימה במהירות, והמורדים הגיעו עד 10 ק"מ מהעיר חלב, תוך גרימת אבדות לשני הצדדים, עם עשרות הרוגים ושבויים.
בימים שלאחר מכן, המורדים כבשו חלקים גדולים בעיר חלב, כולל מצודת העיר ואתרים אסטרטגיים נוספים.
ב-28 בנובמבר נהרג בלחימה קצין בדרגת בריגדיר גנרל מגיס לבנון וסוריה של כוח קודס האיראני.
הלחימה התפשטה גם לשדה התעופה הצבאי א-ניירַבּ, שם שהו מיליציות פרו-איראניות.
14 אלף תושבים נעקרו מבתיהם בעקבות הלחימה.
במקביל, כוחות כורדיים העבירו תגבורות לאזור צפון-מערב סוריה ונתקלו באש טורקית.
חלקם נסוגו לאחר הסכם עם המורדים.
התקיפות התרחבו גם למחוזות אחרים, כולל חמה וחומס, והשתלטו על כביש חלב–דמשק.
ב-29 בנובמבר המורדים כבשו את החלב, לצד עיירות וכפרים נוספים, כמו ואיסלאמין, תוך תפיסת טנקים סוריים.
כוחות כורדיים החלו להתארגן ללחימה בשכונותיהם, וארצות הברית תקפה תשתיות בצפון-מזרח סוריה שסיפקו תגבורת לכוחות אסד.
במזרח מחוז חלב החלה לחימה ראשונה בין הצבא הסורי החופשי לכוחות אסד, ורוסיה הודיעה על תקיפות אוויריות נגד המורדים.
הלחימה בחלב נמשכה גם למחרת, תוך השתלטות המורדים על מרבית העיר.
הם הפילו מטוס קרב סורי, כבשו כפרים נוספים, ותפסו את הקונסוליה האיראנית בעיר, שם נמצאו מפות קרב.
שיירת כוחות אסד הותקפה ו-75 חיילים נהרגו.
בדרום סוריה, המורדים תקפו את מטה המודיעין של חיל האוויר בא-סווידא.
בקרבות בחמה וחומס, צבא סוריה הצליח לבלום חלקית את התקדמות המורדים.
בלילה בין 30 בנובמבר ל-1 בדצמבר, קבוצת מורדים בדרום סוריה פשטה על בסיס חיל האוויר בח'ירבת ע'זאלה ורוב חייליו נהרגו.
לאחר מכן כבשו המורדים את שדה התעופה כוויירס .
הם תפסו מטוס קרב ברַסם א-נַפל ולקחו בשבי 30 חיילים.
הכוחות הנאמנים לאסד נסוגו מחלב, שנפלה לידי המורדים והכורדים.
בחמה, המורדים חיסלו את מפקד הכוחות הסוריים באמצעות רחפנים.
הכוחות הסוריים הדמוקרטיים, קואליציה של מיעוטים בהובלת הכורדים, הכריזו על גיוס כללי והצטרפות ללחימה לצד כוחות המשטר.
אף על פי שלכוחות אלו יש יחסי שותפות–יריבות עם המשטר.
לאחר נסיגת כוחות ממשלת סוריה, ארגון הצבא הלאומי הסורי, הנתמך על ידי טורקיה, מנע מהכורדים להקים מסדרון אסטרטגי בין תל רפעת לשטחים בשליטתם בצפון-מזרח סוריה.
בערב, המורדים והכורדים הגיעו להסכם להפסקת לחימה עם יציאת הכורדים לא-רקה, והמורדים השתלטו על עשרות יישובים באזור חלב.
בחמה, צבא סוריה סיים את מתקפת הבלימה שהתחיל ב-30 בנובמבר, מספר כפרים נכבשו מחדש אך התקדמות צבא סוריה נבלמה ורוב הצבא הוחזר לתוך חמה.
בתגובה המורדים תקפו עם רחפנים והרגו את מפקד הכוחות הסורים בחמה עדי ע'וסה (عدي غصة).
הכוחות הסוריים הדמוקרטיים, קואליציית מיעוטים בהובלת הכורדים, הכריזו על גיוס כללי והצטרפות ללחימה לצד כוחות המשטר.
לכוחות אלו יש יחסים של שותפות אך גם יריבות עם משטר אסד.
במהלך הבוקר, שיירות של לוחמים ממיליציות עיראקיות חצו את גבול סוריה–עיראק על מנת להגיע לדמשק ולעזור לכוחות אסד.
בתגובה, מטוס A-10 אמריקאי ביצע גיחת תקיפה נגד השיירות העיראקיות.
המטוס הפציץ שיירה והרג עשרות לוחמים, חזר לבסיסו לתדלק וחזר לתקוף שוב.
מקורות סוריים אמרו לרויטרס ששתי מיליציות פרו-איראניות הגיעו מעיראק לסוריה כדי לסייע בקרבות נגד המורדים.
היחידות להגנת העם, הכוח הכורדי שהיווה החלק המרכזי בהכוחות הסוריים הדמוקרטיים, נסוגו ממחוז חלב כחלק מהעסקה שהתחילה ביום קודם.
המורדים תפסו בכפר במחוז תותח 57 מ"מ.
בנמל התעופה הצבאי א-ניירַבּ המורדים תפסו 11 מטוסי קרב.
במחוז חמה המורדים תקפו כלי רכב ואת כוחות אסד בעזרת רחפנים.
בערב הכורדים הכריזו על תחילת מבצע "קרב השיבה" נגד המיליציות האיראניות בסוריה ומשטר אסד.
מטרת המבצע היא לכבוש מחדש שבעה כפרים בפאתי דיר א-זור, שנשלטים על ידי כוחות אסד ומיליציות איראניות.
המורדים הטורקים התחילו להתקדם פעם נוספת לכיוון חמה, וכבשו מחדש את רוב הכפרים שנכבשו במתקפת הבלימה הסורית יום קודם לכן.
ביום השישי למתקפה, המורדים כבשו כפרים בפאתיה הצפוניים של העיר חלב: אל-ג'ובה, שייח' כייף , אל-וחשיה , אום אל-אמדת, תל רחאל , סַד א-שַהְבַּאא, פאפין , אל-חוסאמיה, ג'יג'אן, חליסה , אחרס , תל קראח , אום חאוש , אל-חסמיה.
כמו כן כבשו המורדים כפרים בפאתיה של העיר חמה, רובם מצפון או מצפון-מערב לעיר: כַּרְנאז , קַסר אבו סַמְרַה , באב א-טאקה , א-תווייני , אל-חווייז , א-שריעה , טייבת אל-אימאם , מערדֶס .
במחוז חמה במהלך מבצע של המורדים בלילה בין 2 ל-3 בדצמבר נהרגו 50 חיילים מצבא סוריה.
בעיירה סוראן המורדים תפסו ארבעה טנקים של צבא סוריה.
המורדים קראו לתושבים שבחלקים ממרכז חמה להתפנות.
בצהריים כוחות של המורדים התחילו בפלישה לחמה ממספר כיוונים שונים.
במחוז דיר א-זור, כחלק ממבצע "קרב השיבה" של הכורדים, ארצות הברית תקפה עמדות של מיליציות איראניות באזור המבצע.
לקראת הצהריים שבעת הכפרים שהיו מטרת המבצע נכבשו על ידי הכורדים.
ביום השביעי למתקפה, המורדים כבשו יישובים בפאתיה של העיר חמה: סוראן, טייבת אל-אימאם, חלפאיא , מערדֶס, תל א-נאסריה, מוּרייוֶוד , חטאב, הכפר אלזאווינה ומַעַר שׁוּח֫וּר .
הכורדים כבשו את הכפרים אל-חוסייניה, א-סאלחיה, חטלה , מראט , מזלום , ח'שאם וטאביה .
במחוז חמה המורדים הרסו שלושה טנקים של צבא סוריה, כבשו את מטה אוגדה 25 שם הם תפסו טנק ורכבים נוספים, ולקחו רדאר רוסי לאחר כיבוש בסיס רוסי.
הצבא הסורי התחיל מתקפת נגד בקרבת העיר חמה.
המורדים התחילו להתקדם למחוז לטקיה וירו עם ארטילריה על בסיסי ים ואוויר רוסיים.
ביום השביעי למתקפה, המורדים כבשו יישובים בפאתיה של העיר חמה: סרוג' , קַסר אבן וַרְדאן .
בצפון מחוז חמה המורדים כבשו את הכפרים בפאתי מחוז לטקיה.
בבוקר, על פי הודעת המורדים, הם נכנסו לעיר חמה והתקדמו בכמה צירים לתוך מרכז העיר.
צבא סוריה הודה כי קרבות כבדים התנהלו באזור.
בשעות הצהריים, צבא סוריה אישר כי נסוג ממרכז העיר והתפרס מחדש מחוצה לה, אחרי שהמורדים נגד משטרו של בשאר אל-אסד הצליחו להיכנס לכמה שכונות בעיר וגרמו לקווי ההגנה שלו לקרוס.
המורדים אמרו כי כבשו את העיר חמה ושחררו מאות אסירים.
המורדים הפילו בעיר מסוק של ממשל אסד.
במקביל להתקדמות המורדים לכיוון דרום, צבא רוסיה המשיך לתקוף אותם.
לאחר שורה ארוכה של תקיפות אוויריות של חיל האוויר הרוסי, בלילה דווח גם על שיגור של טילי שיוט על ידי אוניות מלחמה רוסיות מבסיס טרטוס בסוריה לעבר כוחות המורדים בפאתי חמה.
בערב דווח כי חזבאללה שלח מאות מחבלים לסוריה כדי לעזור לנסות לעכב את המורדים מלהגיע לחומס.
המורדים השתלטו על בסיס גדוד ההנדסה שמצפון לעיר א-רַּ֫סְתַן , שנמצאת באמצע הדרך בין חמה לחומס.
לפי קצין בצבא הסורים, הפצצות רוסיות במהלך הלילה השמידו בין היתר את גשר א-רַּ֫סְתַן לאורך כביש M5 המרכזי, המסלול הראשי לחומס, כדי למנוע מהמורדים להשתמש בו.
ביום השמיני למתקפה, המורדים כבשו יישובים במחוז חמה: סרוג' , מחנה סרוג', טוואל א-דבאע'ין , אל-וסיטה, א-שׁיחה , כפר א-טון , מַעַר דפתין , ואת העיר חמה.
במחוזות דרעא וקוניטרה ארגוני מורדים דרוזים התחילו לכבוש שטח.
ליד העיירה אֶ֫נְחֶ'ל המורדים לקחו בשבי חיילים סורים ולקחו רכב משוריין.
במקומות אחרים המורדים תפסו טנקים של צבא סוריה.
בצהריים המורדים השתלטו על אזורים בפאתי העיר דרעא ועיירות רבות בקרבת העיר.
מיליציות דרוזיות הגיעו לעיר א-סווידא, השתלטו על תחנת משטרה ועל הכלא המרכזי בעיר, ושחררו מאות אסירים מהכלא.
זה קרה אחרי שמאות הפגינו בכיכר המרכזית בדרישה לנפילת משטר אסד.
כוחות היאת תחריר א-שאם הגיעו לפאתי העיר חומס.
המרכז הסורי לזכויות אדם דיווח כי המורדים שהו כ-5 ק"מ מחומס, וכי כביש חומס–חמה נמצא בשליטתם.
הכורדים השתלטו על שדה התעופה בדיר א-זור, ועל מעבר הגבול בין עיראק לסוריה בעיר אל-בוכמאל.
במחוז א-רקה הכורדים כבשו את הערים א-רסאפה ומעדאן .
במחוז דיר א-זור, דאעש התחיל לכבוש אזורים לאחר שכוחות אסד נסוגו מהאזור.
הכוחות הסוריים הדמוקרטיים כבשו את בירת מחוז דיר א-זור.
בסוכנות הידיעות AFP ציטטו את המרכז הסורי לזכויות אדם וטענו כי "צבא אסד והמיליציות הפרו-איראניות נסוגו באופן פתאומי מהעיר דיר א-זור שבמזרח סוריה, סמוך למעבר הגבול עם עיראק".
בצבא סוריה הכחישו את הדיווח.
גורם עיראקי אמר כי הכורדים התקדמו מזרחה גם לכיוון אל-בוכמאל שליד גבול עיראק, והיו צפויים לכבוש גם אותה.
צה"ל תקף מצבור נשק כימי בסוריה.
לפי דיווחים, המטרה הייתה למנוע את הגעתו לידי מורדים.
ביום השמיני למתקפה המורדים כבשו מהממשלה את היישובים במחוז חמה ובמחוז חומס.
במחוז א-רקה האופוזיציה הסורית כבשה מהכורדים את הכפר אל-באבירי .
בדרום סוריה, מורדים ממיליציות דרוזיות כבשו יישובים במחוז קוניטרה.
בנוסף המורדים מהאופוזיציה הסורית התקדמו משמעותית במחוז דרעא והשתלטו על בסיס הגנה אווירית בא-שייח' מסכין ועל עמדות של צבא אסד.
עד שעות הלילה השלימו המורדים את כיבוש העיר דרעא והעיר א-סווידא הסמוכה.
כוחות מורדים הנתמכים על ידי האמריקאים כבשו את אזור א-סוואנה.
בלילה בין 6 ל-7 בדצמבר במחוזות א-רקה ואל-חסכה המורדים הכורדים כבשו את האזורים של משטר אסד שנמצאים בתוך האזורים של הכורדים.
במחוז חומס בעיר חומס המורדים בהובלת תקפו בעזרת רחפנים את כוחות אסד ומטרות של משטר אסד.
בצהריים המורדים התחילו בפלישה לשכונות הצפוניות של העיר.
במקביל, צבא אסד והרוסים מבצעים תקיפות אוויריות על אזור א-רסתן שמצפון לחומס ונכבש על ידי המורדים.
ההגנות הממשלתיות התמקדו בחומס, כאשר הטלוויזיה הממלכתית ומקורות צבאיים בסוריה דיווחו על תקיפות אוויריות גדולות על עמדות המורדים וגל של תגבורת שהגיעה לחפור ברחבי העיר.
אחר הצהריים דווח ברויטרס כי הם המורדים נכנסו לחומס מצפון וממזרח.
לפי המורדים, הם השתלטו על בית הכלא המרכזי בעיר.
כמו כן, לוחמים החלו להעמיק את חדירתם לעיר לאחר שפרצו את קווי ההגנה של לוחמי אסד משערה המזרחי של חומס.
במהלך הלילה, הכוחות שתמכו באסד נסוגו מהעיר.
המורדים בתמיכת ארצות הברית כבשו ערים במחוז חומס וכחצי מהמחוז.
חזבאללה שלח 2,000 לוחמים לאזור קוסייר בסוריה, סמוך לגבול לבנון-סוריה.
במהלך הלילה, ערוץ אל-ערביה הסעודי ציטט מקור בהייאת תחריר א-שאם שטען כי חזבאללה נסוג מהעיירה אל-קוסייר מזרחה לשטח לבנון, זמן קצר לפני שהמורדים השתלטו על העיירה.
במחוז דרעא, לאחר שהמורדים השתלטו על כ-90% מהמחוז יממה לפני כן, הם נכנסו לעיר א-סנמין הנמצאת כ-50 ק"מ מדמשק.
גורמי אופוזיציה סוריים אמרו כי אחרי נסיגת צבא אסד, המורדים השתלטו על מחוז קוניטרה ועל בירת המחוז הנטושה קוניטרה, סמוך לגבול ישראל–סוריה.
אתר החדשות "קול הבירה", המזוהה עם האופוזיציה הסורית, טען כי צבא אסד והמיליציות הפרו-איראניות בסוריה החלו לסגת מאזור תדמור שבמרכז המדינה, ומאזורים נרחבים במדבר הסורי.
לאחר מכן, הצבא הסורי החופשי שנתמך על ידי ארצות הברית השתלט על תדמור.
המורדים כבשו נקודות אסטרטגיות ליד דמשק לקראת כיתור העיר.
לפי המרכז הסורי לזכויות אדם, כוחות האופוזיציה נכנסו למחוז ריף דמשק מדרום, והתקרבו למרחק של 10 ק"מ מהבירה דמשק.
באזור דמשק לקראת השעה 16:00 כוחות מורדים התחילו בפלישה אל העיר והשתלטו על דַארַ֫יַּא ומועדמיית א-שאם .
פסלו של חאפז אל-אסד הופל בעיר ג'רמאנא, 3 ק"מ (או 10 ק"מ) מדמשק.
מבצע הגנת המולדת הוא מבצע של הרשות הפלסטינית נגד שלוחות חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ונגד המיליציות ביהודה ושומרון.
מבצעים קודמים של הרשות הפלסטינית
מאז 2022 מתנהל עימות מזוין בין הרשות הפלסטינית לבין מיליציות מקומיות, שהסלים במהלך מלחמת חרבות ברזל.
הרשות, הנתפסת לעיתים קרובות כבלתי יעילה, מנסה לחזק את אמינותה כממשל המסוגל למשול ביד חזקה ולדכא ארגונים חמושים.
מטרות דומות הנחו את הרשות הפלסטינית גם במהלך מבצע בטובאס באוקטובר 2024.
ג'נין נחשבת באופן היסטורי למוקד של עימותים בין טרוריסטים פלסטינים לישראל, ומחנה הפליטים בעיר נתפס כמעוז חמוש משמעותי במיוחד.
גדוד ג'נין הוקם בשנת 2021 וניהלו קרבות מול חיילי צה"ל ומול כוחות הרשות הפלסטינית.
הגדוד פועל באופן עצמאי למחצה ומקבלות תמיכה משלושה ארגוני טרור חיצוניים: הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, גדודי חללי אל-אקצא, וחמאס.
במהלך מלחמת חרבות ברזל צה"ל נלחם ברחבי יהודה ושומרון נגד המיליציות הפליסטיניות, בכך ועקב הלחימה בעזה כל המיליציות הוחלשו בצורה משמעותית והרבה מהבכירים של המיליציות נהרגו.
ב-8 בדצמבר 2024 לאחר לחימה בין כוחות המורדים בסוריה למשטר אסד שנמשכה 12 ימים האופוזיציה הסורית כבשה את דמשק ומשטר אסד נפל.
נפילת משטר אסד ניתקה את אחד מצירי ההברחה שבו המיליציות הפלסטיניות השתמשו.
בנוסף גם נפילת אסד גרמה לחשש בקרב הרשות הפלסטינית שהמיליציות הפלסטיניות ינסו להתחיל מלחמת אזרחים נגד הרשות הפלסטינית, ולפי הערכות זו הסיבה העיקרית לתחילת המבצע.
ב-5 בדצמבר 2024 גדוד ג'נין התחיל להילחם בכוחות הרשות לאחר שמבוקשים נעצרו ברחבי העיר.
במהלך הקרבות שני רכבים של הרשות נלקחו על ידי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
ב-6 בדצמבר 2024 חמושים פוצצו רכב ליד תחנת המשטרה באזור ופצעו 3 שוטרים, בתגובה הורה נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס למנגנוני הביטחון להשתלט על מחנה הפליטים ג'נין.
ב-8 בדצמבר 2024 הרשות הפלסטינית השתלטה על בתי חולים בג'נין.
ב-9 בדצמבר 2024 התחילו פשיטות גדולות של הרשות הפלסטינית על מחנה הפליטים.
ב-14 בדצמבר 2024 מנגנוני הביטחון חיסלו את יזיד אל־ג'עאייסה, מפקד גדוד ג'נין.
ההתנקשות גרמה לעימותים בין האזרחים לרשות הפלסטינית בג'נין.
באותו יום הכריז דובר כוחות הביטחון של הרשות על המבצע והבטיח שהרשות תחזיר את השליטה במחנה הפליטים בג'נין והשווה את המחבלים המקומיים לדאעש.
הכוחות הקימו מחסומים, הטילו מצור על בית החולים הממשלתי בג'נין, פשטו על בית החולים אבן סינא ועיכבו אמבולנסים לחיפוש.